tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מותו ב-1658 ירש את התואר בנו, ריצ'רד קרומוול, שהיה שליט חלש ונאלץ לוותר על כסאו.
בהיעדר שלטון מסודר, גבר בקרב הציבור הרצון להשיב את המלוכה.
במסגרת הרסטורציה האנגלית בשנת 1660 הושבה המלוכה לבנו של צ'ארלס הראשון, צ'ארלס השני.
היות שלא היו לצ'ארלס השני ילדים חוקיים, היה יורש העצר אחיו הקתולי של המלך, ג'יימס, דוכס יורק.
עובדת היותו של ג'יימס קתולי הביאה לניסיונות של הפרלמנט לשנות את סדר הירושה.
צ'ארלס פיזר מספר פעמים את הפרלמנט בניסיון למנוע חוקים המשנים את סדר הירושה, ולבסוף, לאחר פיזור הפרלמנט, שלט בין השנים 1681 עד 1685 מבלי לכנס את הפרלמנט.
עם מותו של צ'ארלס, בשנת 1685, עלה לשלטון אחיו והחל במדיניות סובלנית כלפי הדת הקתולית.
מדיניות זו, שכללה מינוי קתוליים לתפקידים ציבוריים רבים ולתפקידים של ראשי הצבא, כמו גם החלטתו להקים צבא קבע גדול, הייתה לצנינים בעיני הציבור.
כתוצאה מכך הזמינו מספר אצילים, שכונו "השבעה הנצחיים", את בתו של המלך, מרי, ואת בעלה ויליאם, נסיך אוראנז', להדיח את המלך ולמלוך במקומו.
ויליאם הסכים, והגיע לאנגליה ב-5 בנובמבר 1688. ג'יימס, בראותו את התמיכה הציבורית הרבה לה זכה ויליאם, נמלט ב-23 בדצמבר באותה שנה.
ב-12 בפברואר 1689 התכנס הפרלמנט הבריטי והכריז שבריחתו של ג'יימס מהווה ויתור על כס המלוכה ולכן ויליאם השלישי ומרי השנייה ימלכו יחדיו על אנגליה ואירלנד (תוך נישול בנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אחיה למחצה של מרי, שהזכות למלוכה נשללה ממנו בשל ויתורו של אביו על הכתר).
הפרלמנט הסקוטי הכיר במלכותם זמן קצר לאחר מכן.
אירוע זה מכונה המהפכה המהוללת, כיוון שנעשה ללא שפיכות דמים.
כוחו של הפרלמנט גבר בשל מהפכה זו וחוק הזכויות 1689 קבע את עליונות הפרלמנט ואת זכותם של תושבי אנגליה שלא לשלם מיסים מבלי הסכמת הפרלמנט למיסים.
החוק קבע כי כל מלכי אנגליה יהיו מעתה פרוטסטנטים וכי לאחר מותם של ויליאם ומרי, אם לא יהיו להם ילדים (כפי שאכן היה), תירש את הכתר אן אחותה הצעירה של מרי.
מרי נפטרה בלא ילדים בשנת 1694, ובעלה ויליאם המשיך למלוך אחריה עד מותו ב-1702. בשנת 1700 נפטרו כל ילדיה של אן, והותירו אותה צאצאית יחידה לבית המלוכה מבלי יורשים.
הפרלמנט הבריטי, במטרה למנוע מחלוקת על כס המלוכה, וכן על מנת למנוע את שובם של צאצאי ג'יימס השני לשלטון, העבירו את חוק ההסדר 1701 בו נקבע כי סופיה מהנובר, צאצאיתו של ג'יימס הראשון, היא יורשת הכתר הבריטי, בהיותה שארת הבשר הפרוטסטנטית הקרובה ביותר של המלכה אן.
זמן קצר לאחר המלכתה של המלכה אן, ובאין לה ילדים, החלו הדיונים בשאלת הירושה.
חברי הפרלמנט הסקוטי כעסו על חברי הפרלמנט האנגלי שלא התייעצו עימם בשאלת הירושה בקובעם כיורשת את סופיה מהנובר, ואיימו כי יפסיקו את האיחוד האישי עם סקוטלנד.
בתגובה הפרלמנט האנגלי העביר את חוק הזרים 1705, שאיים להרוס את הכלכלה הסקוטית בכך שעצר למעשה את המסחר בין אנגליה וסקוטלנד.
כתוצאה מכך הסכים הפרלמנט הסקוטי לחוק האיחוד הראשון אשר איחד למעשה את אנגליה וסקוטלנד לממלכה אחת שנקראה "בריטניה הגדולה".
בשנת 1714 ירש את המלכה אן בנה של סופיה מהנובר (שנפטרה קודם לכן), ג'ורג' הראשון, אשר ייצב את מלכותו בהביסו מרידות יעקוביניות ב-1715 וב-1719. ג'ורג' הראשון בחר שלא להיות פעיל בתחום הפוליטיקה הבריטית, והקדיש את מרב זמנו לשלוט בממלכות שהיו בשליטתו בגרמניה.
מרבית סמכויות השלטון הואצלו לשריו ובייחוד לסר רוברט וולפול, הנחשב כיום לראש הממשלה הראשון של הממלכה המאוחדת (אף שלא נשא תואר זה).
גם בתקופת המלך ג'ורג' השני התגבר כוח השרים והממשלה.
ג'ורג' השלישי ניסה לעצור מגמה זו על ידי תמיכתו במפלגה הטורית, שהעדיפה מעורבות מלוכנית יותר רבה בשלטון, על פני המפלגה הוויגית.
בתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי נחקק חוק האיחוד השני אשר איחד את בריטניה הגדולה ואירלנד לממלכה בשם "הממלכה המאוחדת".
באותה העת ויתר ג'ורג' השלישי על תביעתו לכתר צרפת - תביעה שנותרה על כנה מאז מלכותו של אדוארד השלישי.
בשנים 1820-1811 נבצר מג'ורג' השלישי לכהן לאחר שאיבד את שפיות דעתו.
בשנים אלה, בנו ויורש העצר, לימים המלך ג'ורג' הרביעי כיהן כעוצר.
במהלך תקופת העוצרות, וכן במהלך תקופת מלכותו, המשיך ג'ורג' הרביעי לשמור לעצמו סמכויות.
ניסיונותיו של בנו, ויליאם הרביעי לשמור את סמכויות המלך נחלו בפחות הצלחה.
המחלוקת בין הפרלמנט למלך הביא לפיטורי ראש הממשלה הוויגי ויליאם לם ולמינוי ראש ממשלה טורי - סר רוברט פיל בשנת 1834, אולם צעד זה של המלך לא הועיל, ובבחירות שנערכו לאחר מכן זכו הוויגים לרוב בבית הנבחרים, והכריחו את פיל להתפטר בכך שמנעו ממנו להעביר חוקים בפרלמנט.
צעד זה אילץ את המלך למנות את ויליאם לם (הלורד מלבורן) בשנית כראש ממשלה.
מאז פיטוריו של פיל לא פיטר בית המלוכה ראש ממשלה, ולא מינה ראש ממשלה בניגוד לבחירה הדמוקרטית של בית הנבחרים.
בתקופת מלכותו של ויליאם הרביעי נחקק חוק הרפורמה 1832 המכונה "חוק הרפורמה הגדולה" (Great Reform Act) אשר ביטל את "המחוזות הרקובים" והפך את אזורי הבחירה לדמוקרטיים, ובהתאם מיסד את השיטה לפיה בית הנבחרים הוא הגוף החזק ביותר במוסדות השלטון.
יורשתו של ויליאם הרביעי הייתה המלכה ויקטוריה.
כאישה, יכלה ויקטוריה לשלוט בממלכה המאוחדת אך לא בהנובר, ולכן בוטל למעשה האיחוד האישי בין הממלכה המאוחדת להנובר.
התקופה הוויקטוריאנית אופיינה בשינויים טכנולוגיים, חברתיים, מדעיים, אמנותיים וכלכליים בבריטניה והעמידה את בריטניה כמעצמת על.
עם ההשתלטות על הודו הוכרזה ויקטוריה בשנת 1876 כקיסרית הודו.
עם זאת, בתקופת שלטונה של ויקטוריה, גבר כוחה של התנועה הרפובליקנית, בעיקר בשל נבצרותה הארוכה של ויקטוריה בתקופת אבלה על מות בעלה.
בנה של ויקטוריה, אדוארד השביעי, היה המלך הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1917 שינה המלך ג'ורג' החמישי את שם בית המלוכה לבית וינדזור בשל הרגשות האנטי-גרמניים שעוררה מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת מלכותו של ג'ורג' החמישי עזבה אירלנד את הממלכה המאוחדת (למעט אזור אירלנד הצפונית) בשנת 1922.
במאה ה-12 הורה האפיפיור אדריאנוס הרביעי בצו אפיפיורי (בולה) למלך הנרי השני לכבוש את אירלנד.
הסיבה לצו זה הייתה העצמאות של הכנסייה הסקוטית באותה עת, אשר לא צייתה לכנסייה הקתולית.
האפיפיור העניק את אירלנד למלך האנגלי כנחלה פאודלית, שהייתה באופן רשמי מדינה וסאלית של מדינת האפיפיור.
לאחר קבלת הצו הנרי לא נקט צעדים למימושו.
בשנת 1170 מלך לנסטר (שהיה וסאל של הנרי השני) דרמוט מקמורו הודח על ידי אויבו רורי אוקונור מקנוט.
דרמוט נמלט לאנגליה וביקש סיוע של הנרי השני, אשר סירב להקצות לו כוחות צבאיים רשמיים, אולם התיר לבני האצולה להצטרף למלחמה אם רצו בכך.
מקמורו גייס צבא שבראשו עמד הארל של פמברוק ריצ'רד דה קלייר.
צבא זה הצליח להביס את אוקונור ולהשיב את כס המלוכה למקמורו.
לאות הוקרה נשא דה קלייר את ביתו של מקמורו, ולאחר מותו של מקמורו הפך דה קלייר למלך לנסטר.
הכתרתו של דה קלייר הדאיגה את הנרי השני שחשש כי דה קלייר ינסה להשתחרר מאנגליה, ועל כן כבש את אירלנד, והכריח את כל המלכים של אזורי אירלנד להכיר בו כלורד עליון, ולהפוך לואסאלים שלו, כאשר הוא עצמו נחשב לוסאל של האפיפיור, וזאת תוך הסתמכות על הצו האפיפיורי כבסיס חוקי למעשיו.
בשנת 1541 ניתק המלך הנרי השמיני את קשריו עם הכנסייה הקתולית והפך את אנגליה לפרוטסטנטית.
ניתוק קשרים זה ביטל למעשה את הסמכות שניתנה למלך על ידי האפיפיור לשלוט באירלנד מטעמו.
הנרי כינס את הפרלמנט האירי אשר הסכים שתארו ישונה מ"הלורד של אירלנד" (Lord of Ireland) ל"מלך אירלנד" (King of Ireland), וכך הפכה אירלנד לממלכה המצויה באוניה פרסונלית עם אנגליה.
בשנת 1800 נחקק חוק האיחוד אשר איחד את אירלנד עם ממלכת בריטניה הגדולה.
הממלכה החדשה נקראה "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד".
אירלנד המשיכה להיות חלק מהממלכה המאוחדת עד עצמאותה בשנת 1922. לאחר קבלת העצמאות נותר בית המלוכה כראש מדינה של המדינה האירית העצמאית (מצב של "אוניה פרסונלית").
מצב זה הסתיים בשנת 1949 עת הפכה אירלנד לרפובליקה, וניתקה את כל קשריה עם בית המלוכה.
צפון אירלנד נותרה חלק מהממלכה המאוחדת, הנקראת מאז "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד".
במהלך קיומה של האימפריה הבריטית עמד בראשה המונרך כיישות אחת.
המלוכה הייתה אחת, וכל הטריטוריות והדומיניונים היו כפופים לה (היינו, אין מדובר במצב של אוניה פרסונלית, בו המלך מולך בנפרד על כל ממלכה וממלכה).
המלוכה חדלה להיות בריטית והפכה למעשה למלוכה נפרדת לכל מדינה, כאשר בית המלוכה הבריטי שלט למעשה רק בממלכה המאוחדת.
אותו מלך, בכובעו כמונרך של הדומיניון שלט במקביל בדומיניון (מלך קנדה שלט בקנדה, מלך אוסטרליה שלט באוסטרליה וכו'), אבל המלוכה הבריטית פסקה מלשלוט בממלכות השונות.
המדינות שבהם נחשב המונרך הבריטי כראש המדינה כונו ממלכות חבר העמים הבריטי (Commonwealth realms).
עד שנת 1950 כל אחת ממדינות חבר העמים הבריטי הייתה "ממלכת חבר העמים".
עם הפיכת הודו לרפובליקה, ולאור סירובה לקיום מלוכה בתחומיה, הותר לה להישאר חברה בחבר העמים הבריטי - על אף שבראשה לא עמד מלך, כמו ביתר מדינות חבר העמים.
עם זאת, הודו הסכימה להכיר במונרך הבריטי כ"ראש חבר העמים" - תפקיד טקסי בלבד.
כיום הבית השולט במלוכה הוא בית וינדזור.
עם מותו של ג'ורג' החמישי שהקים את הבית מתוך בית סקסה-קובורג-גותה, מלך אדוארד השמיני, אולם בשל הצהרתו על כוונתו להינשא לגרושה האמריקאית ווליס סימפסון, וזאת בניגוד לעמדת הכנסייה האנגלית המתנגדת לנישואים של גרושים - נאלץ המלך לפרוש מכס המלוכה.
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת וכן של ממלכות חבר העמים הסכימו לבקשתו, ואחיו ג'ורג' השישי מלך על הממלכה המאוחדת ועל ממלכות חבר העמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היווה המלך סמל של עמידה ואיחוד לתושבי הממלכה המאוחדת והממלכות.
מלך זה היה האחרון שנשא את התואר "קיסר הודו" - התואר בוטל עם קבלת עצמאותה של הודו בשנת 1947. לאחר מותו ב-1952 עלתה לשלטון המלכה אליזבת השנייה, שמלכה עד שנת 2022.
אליזבת השנייה מלכה לאורך תקופת הזמן הארוכה ביותר מבין כל המלכים.
בתקופת מלוכתה חל שינוי משמעותי ביחס של אזרחי הממלכה המאוחדת ושל אזרחי המדינות השונות שהן ממלכות חבר העמים הבריטי, לבית המלוכה הבריטי.
כחלק מירידת מעמדם של שליטים וסמלים בכל העולם לצד התפתחות טכנולוגית ותקשורתית, נחשפו 'נתיני' הממלכה לשערוריות המתרחשות בו.
שיאם של אלו היה במהלך שנות ה-80 וה-90 סביב התנהלות הנישואים של יורש העצר דאז הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה.
גירושי השניים, הפרשיות והאירועים שליוו את מותה של הנסיכה לצד התנהלות של בית המלוכה שהתפרשה אצל חלק מהאזרחים כמנותקת ומתנשאת, הביאו לירידה במעמד העליון ממנו נהנה בית המלוכה הבריטי במשך מאות שנים.
לחוקרי בית המלוכה הבריטי, ברור כי השערוריות של העשורים האחרונים הנקשרים לבית המלוכה הבריטי הם כאין וכאפס לאלו שהתרחשו במשך מאות השנים האחרונות.
עם זאת, מעורבות גבוהה של דעת הקהל ותרבות דמוקרטית המעמידה בספק את נחיצותו של מונרך כראש המדינה, הן שסדקו במעמד של בית המלוכה.
עם זאת, גם כיום רוב אזרחי הממלכה המאוחדת ואזרחי ממלכות חבר העמים, מביעים אהדה בהמשך המלוכה, והדבר אף אושר במשאלי עם בכמה מקומות.
ישנם רבים (גישת ביניים) אשר טוענים כי מדובר במסורת מפוארת ועל כן יש לשומרה תוך ביצוע רפורמות מסוימות מתאימות.
סקרים גילו כי האהודים ביותר בקרב בני בית המלוכה דהיום הם המלכה לשעבר אליזבת השנייה ונכדה הנסיך ויליאם.
דמות פחות אהודה הוא המלך צ'ארלס השלישי.
לאור זאת היו סבורים חלק מאנשי גישת הביניים, כי למען עתידו של בית המלוכה יש להעביר את הכתר ישירות לוויליאם, ולא, יעמוד המשך קיומו של הכתר הבריטי בסימן שאלה.
בשנים האחרונות נדמה כי בני המלוכה עושים רבות כדי להצטייר באור חיובי בעיני הציבור - רצונו של הנסיך הארי להילחם בעיראק, עמותות צדקה של המלך צ'ארלס ועוד.
למרות ניסיונות אלו, נראה שבית המלוכה סופג ביקורת שלילית מהעם הבריטי.
בסקר שפורסם בטלגרף הבריטי באפריל 2024, 69% מהבריטים אמרו שהם בעד ביטול בית המלוכה.
כמו כן קיימת הרגשה בקרב העם הבריטי שבימים המודרניים אין צורך במעמד המלוכה, שמבוסס אך ורק על קשר דם ללא התייחסות לכישורים אישיים.
שלושה מחברי בית המלוכה הבריטי ביקרו בישראל: הנסיך צ'ארלס (לימים המלך צ'ארלס השלישי) ביקר שלוש פעמים – הראשונה ב-1995, בעת הלווייתו של יצחק רבין, השנייה ב-2016, בעת הלווייתו של שמעון פרס, והשלישית ב-2020, לרגל אירועי פורום השואה העולמי בירושלים.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו ביקר ב-2007, כשהוזמן בידי ארגון "פרס הנוער הישראלי"
הנסיך ויליאם הגיע לביקור במהלך 2018.
מספר חוקים שונים קובעים את סדר הירושה במלוכה הבריטית.
החשובים בחוקים אלה הם חוק הזכויות 1689 וחוק ההסדר 1701. חוקי ההורשה יכולים להשתנות בחקיקה של הפרלמנט הבריטי.
מאחר שהממלכה המאוחדת היא באוניה פרסונלית עם ממלכות חבר העמים הבריטי האחרות – לא די בשינוי שנעשה על ידי הפרלמנט הבריטי, שכן מבלי הסכמה של הממלכות האחרות ושינוי מקביל גם בהן, האיחוד האישי יסתיים.
באוקטובר 2011, הסכימו 16 המדינות תחת הנהגתה של מלכת בריטניה, לשינוי החוק, ולבטל את ההסדר הישן, שהעניק העדפה ליורש זכר, ולפיו בנים ירשו לפני הבנות.
ההורשה היא לפי סדר הולדתם של הצאצאים.
חוק ההסדר קובע כי רק צאצא טבעי (ולא מאומץ) יכול לרשת (החוק התייחס לצאצאיה של סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון).
עוד הוחלט באוקטובר 2011 לבטל את החוק הפוסל את יורשי העצר, חברי הכנסייה האנגליקנית, הבוחרים להתחתן עם בן או בת הזרם הקתולי, לרשת את המלוכה.
לפני כן, חוק הזכויות וחוק ההסדר קבעו מגבלות בנושאי דת על סדר ההורשה.
באותה תקופה היו רגשות עזים בחברה האנגלית כנגד הדת הקתולית.
בשל כך, נקבע בחוק כי רק פרוטסטנט יכול לרשת את כס המלוכה.
עוד נקבע כי אדם שהיה בעברו קתולי, או נשא בעבר אישה קתולית אינו יכול לרשת את כס המלוכה (אף אם המיר את דתו, או אם האישה אינה בחיים).
עם זאת, אותו אדם נחשב כ"מת בנסיבות טבעיות" מבחינת סדר ההורשה, וצאצאיו יכולים עדיין לרשת את כס המלוכה.
עם מותו של המלך, יורש העצר הופך באופן אוטומטי למלך, מבלי צורך באישור או בטקס (ומכאן הביטוי המסורתי שנאמר עם מותו של המלך: "המלך מת, יחי המלך!").
עם זאת, נהוג כי ההורשה של כס המלוכה מוכרזת באופן רשמי בידי מועצת הורשה הנפגשת בארמון סנט ג'יימס.
לאחר תום תקופת האבל נערך טקס הכתרה במנזר וסטמינסטר בו מוכתר המלך על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
הטקס עצמו אינו נדרש, והמלך יכול למלוך גם בלעדיו.
אדוארד השמיני לא הוכתר מעולם, אולם אין מחלוקת כי אכן כיהן כמלך.
לאחר שיורש העצר הופך למלך, עליו למלא תפקיד זה עד יום מותו.
באופן רשמי, המלך אינו רשאי לוותר על תפקידו.
כאשר אדוארד השמיני עזב את התפקיד ב-1936, הדבר התאפשר רק לאחר שהפרלמנט הבריטי העביר חוק מיוחד (הודעת הוד מלכותו על ויתור על כיסאו 1936), שבעקבותיו שונה סדר ההורשה והומלך אחיו של המלך.
בפועל, לכל אורך ההיסטוריה, ובייחוד במאות ה-14 וה-15, מלכים רבים נאלצו להתפטר או לוותר על כיסאם.
האחרון שבהם, ג'יימס השני נמלט מאנגליה במהלך המהפכה המהוללת והפרלמנט ראה בהימלטותו ויתור על כיסאו.
בהתאם לחוק העוצרות משנת 1937 ולחוק העוצרות משנת 1953, אם מולך מלך אשר טרם הגיע לגיל 18, או אם נבצר מהמלך למלא את תפקידו בשל מצב נפשי כלשהו או מצב פיזי, תפקיד המלך יתבצע על ידי עוצר.
על מנת לקבוע כי אכן נבצר מהמלך למלא תפקידו בשל מצב נפשי או פיזי, לפחות שלושה מבעלי התפקידים המפורטים להלן צריכים להסכים כי אכן המצב קיים: אשת המלך (או בעלה של המלכה), הלורד יושב הראש ויו"ר בית הנבחרים הבריטי, והממונה על התעודות (Master of the Rolls).
הכרזה על ידי שלושה מבעלי התפקידים האמורים נדרשת על מנת לקבוע כי תקופת הנבצרות הסתיימה, וכי המלך יכול לשוב ולכהן בתפקידו.
כאשר נדרש מינוי עוצר - יורש העצר או הבא בסדר ההורשה, אם הוא יכול למלא את התפקיד (מבחינת כללי ההורשה, היינו מבחינת גילו, מצבו הדתי או מצבו הפיזי והנפשי) מתמנה כעוצר.
לא נדרש אישור של הפרלמנט למינוי עוצר.
גילו של עוצר חייב להיות לפחות 21 (אלא אם מדובר ביורש העצר, שאז גילו חייב להיות לפחות 18), עליו להיות אזרח בריטי, ועליו להתגורר בממלכה המאוחדת.
לבקשת המלכה אליזבת השנייה נעשה שינוי מיוחד עבורה בחוק העוצרות משנת 1953 שקבע כי בעלה, הנסיך פיליפ יוכל לכהן כעוצר בנסיבות מסוימות (אף שלא היה אזרח).
העוצר היחיד שכיהן בתפקיד זה בעת המודרנית היה ג'ורג' הרביעי בהיותו יורש עצר, וזאת בשל מחלת הנפש של אביו, המלך ג'ורג' השלישי בשנים 1811–1820.
בשנת 2022, עם עלייתו של צ'ארלס השלישי לשלטון, עבר חוק בו הוכרו שני אחיו הנוספים של המלך כיועצי המדינה, למרות שאינם הבאים בתור בסדר הירושה.
כיום יועצי המדינה הם: המלכה קמילה, הנסיך ויליאם, הנסיך הארי, הנסיך אנדרו, הנסיכה ביאטריס, הנסיך אדוארד והנסיכה אן.
באופן תאורטי, סמכויות בית המלוכה בבריטניה רחבות היקף.
בית המלוכה והעומד בראשו כבולים בכבלי החוקה הבלתי כתובה של הממלכה המאוחדת, בהוראות החוקים השונים של הפרלמנט הבריטי, ובתקדימים ונהגים היסטוריים.
כמעט כל סמכויות המלך מוגבלות במוסכמה כי עליו להתייעץ קודם לכן בראש הממשלה ובשרי הממשלה.
ראש הממשלה והשרים נתונים לביקורת ציבורית על מעשיהם, בהיותם נבחרי ציבור, ועל כן, למעשה, ביקורת ציבורית כובלת את כל מעשי האוחז בכתר.
המונרך ממנה את ראש הממשלה.
מינוי זה מתבצע באמצעות טקס הנקרא "נשיקת הידיים" (Kissing Hands).
בהתאם למוסכמה החוקתית (מוסכמה שאינה כתובה, אולם בעלת מעמד חוקתי), המלך ממנה את האדם לו הסיכוי הטוב ביותר לקבל את תמיכת בית הנבחרים - היינו, את מנהיג המפלגה לה רוב בבית הנבחרים.
אם מספר חברי המפלגות הגדולות בבית הנבחרים שווה (דבר נדיר ביותר), אם שתי מפלגות או יותר מסכימות על מנהיג משותף, ויוצרות קואליציה, מנהיג קואליציה זו ייבחר על ידי המלך או המלכה כראש ממשלה.
במקרה בו אין קואליציה, יכול הריבון לבחור על פי שיקול דעתו את ראש הממשלה (שעליו להשיג את תמיכת בית הנבחרים).
כך מונה בשנת 1974 הרולד וילסון לראש ממשלה, אף שלמפלגתו לא היה את מספר המושבים הרב ביותר מבין המפלגות בבחירות אלה.
במקרה וראש ממשלה לא מצליח להשיג את הסכמת בית הנבחרים לממשלתו הוא יכול לפנות למלך או למלכה ולבקש את פיזור בית הנבחרים ועריכת בחירות חדשות.
במקרה זה יכול הריבון לסרב לבקשה, ולאפשר למפלגות האופוזיציה להקים קואליציה ולהציע מועמד משלהם לרשות הממשלה.
בשנת 1974 הצליח וילסון להקדים את הבחירות ולהשיג רוב בבחירות אלה.
הריבון ממנה ומפטר את שרי הממשלה, על פי עצת ראש הממשלה.
בפועל, ראש הממשלה הוא המחליט על חברי ממשלתו.
לריבון סמכות לפטר את ראש הממשלה לפי רצונו, אולם על פי מוסכמות חוקתיות ותקדימים, הדבר לא נעשה.
ראש הממשלה האחרון, שפוטר על ידי המלך היה ויליאם לם שפוטר על ידי המלך ויליאם הרביעי בשנת 1834.
הריבון מקיים פגישה שבועית עם ראש הממשלה, וכן פגישות עם יתר חברי הממשלה מעת לעת.
בפגישות אלה יכול המלך או המלכה להביע את דעותיו האישיות, אולם, על פי מוסכמה חוקתית, עליו לקבל את החלטות ראש הממשלה והקבינט.
המלומד וולטר באג'ט (Walter Bagehot) ציין כי: "לריבון, במלוכה חוקתית, שלוש זכויות: זכות הייעוץ עמו, הזכות לעודד, והזכות להזהיר."
כל חבר הממשלה המבקש לצאת את גבולות הממלכה המאוחדת (למעט למטרות ביקורים רשמיים באיחוד האירופי או במדינות נאט"ו), חייב לקבל את אישור ראש הממשלה והמלך לצאת את גבולות המדינה, ועליו לעדכן את המלך כי "נעשו הסידורים לניהולו של משרד השר בעת היעדרו".
שרי ממשלות ויילס וסקוטלנד צריכים לעדכן את המלך באותו אופן עם עזיבת גבולות הממלכה המאוחדת.
הריבון ממנה את השר הראשון של סקוטלנד על פי המלצה של הפרלמנט הסקוטי.
השר הראשון של ויילס ממונה ישירות על ידי האספה הלאומית של ויילס.
בעניינים הנוגעים לסקוטלנד מתייעץ המלך עם הממשלה הסקוטית.
בענייני ויילס פועל המלך על פי עצת ראש הממשלה והממשלה של הממלכה המאוחדת (בהיעדר ממשלה לוויילס).
המונרך ממלא את תפקיד ראש המדינה של הממלכה המאוחדת.
שבועות נאמנות ניתנות למלך ולא לפרלמנט הבריטי או לאומה הבריטית.
ההמנון הלאומי הבריטי הוא "האל נצור המלך" (God Save the King), או במקרה של מלכה - "האל נצור המלכה" (God Save the Queen).
דמותו של המלך מופיעה על בולי הדואר של הממלכה המאוחדת, ועל המטבעות והשטרות המונפקים על ידי בנק אנגליה.
על שטרות המונפקים על ידי בנק סקוטלנד ובנק אלסטר לא מופיעה דמות המלך.
הזכויות והסמכויות הנתונות לכתר מכונות "זכויות המלוכה" (Royal Prerogative).
זכויות וסמכויות אלה כוללות זכות וסמכות לשלוח נציגים מטעם המלך למדינות אחרות (שגרירים).
על המלך מוטלות חובות ובהן החובה להגן על הממלכה מפני פלישה.
מאחר שהממלכה המאוחדת היא מלוכה חוקתית, הכתר מפעיל את סמכויותיו בהתייעצות עם שרי הממשלה.
לא נדרשת הסכמה של הפרלמנט הבריטי להפעלת סמכויות המלך.
כמו כן, לפרלמנט אין סמכות להגביל את סמכויות המלך בחוק ואף לדון בהגבלת סמכויות המלך ללא צורך בקבלת הסכמה מוקדמת מבית המלוכה.
אף שסמכויות בית המלוכה רחבות ביותר, הן אינן בלתי מוגבלות.
כך, לדוגמה, בהתאם למגנה כרטה, המונרך אינו רשאי להטיל מסים ולצורך הטלת מיסים נדרשת הסכמה של הפרלמנט הבריטי.
הכתר אף אינו רשאי לנכס לעצמו זכויות חדשות.
המונרך מהווה אחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט הבריטי (שני הגופים האחרים הם בית הלורדים ובית הנבחרים).
נתונה לו הסמכות לזמן את הפרלמנט, להאריך את מושבו, ולפזר את הפרלמנט.
כל מושב של הפרלמנט מתחיל בזימון חברי הפרלמנט בידי המלכה.
פתיחת הפרלמנט מתבצעת בטקס פתיחת הפרלמנט, הנערך באולם בית הלורדים.
בטקס זה קורא המלך את מטרות ממשלתה למושב (נאום הנקרא הנאום מן הכס - ונכתב למעשה על ידי ראש הממשלה).
בתום המושב מורה המלכה על הארכת המושב למושב נוסף (בין מושב למושב מתקיימת פגרה).
לאחר מספר מושבים (ולא יותר מחמש שנים), מפזרת המלכה את הפרלמנט ונערכות בחירות כלליות לבית הנבחרים.
סמכויות אלה של המלך מבוצעות בהתייעצות עם ראש הממשלה.
פיזור הפרלמנט מתבצע בפועל על פי שיקול דעתו של ראש הממשלה (הבוחר את המועד הנוח למפלגתו).
סירוב זה הביא למשבר חוקתי שנקרא פרשת קינג בינג).
לאחר שחברי בית הנבחרים מצביעים על חוק, ולאחר שמקבל אישור בית הלורדים לחוק, נדרשת הסכמה מלכותית (אישור המלך או המלכה) לחוק, על מנת שיכנס לתוקפו.
המלך יכול לאשר את החוק או למנוע את הסכמתו (ולמעשה להטיל וטו על החוק).
בפועל, תמיד מסכים המלך לחקיקה.
הפעם האחרונה שריבון לא הסכים לחוק הייתה בשנת 1708 עת המלכה אן סרבה לחתום על חוק המיליציות הסקוטיות.
כל חוקי המדינה נחקקים בשם המלך או המלכה.
בראשית כל חוק של הפרלמנט הבריטי מתחיל במילים:
סמכויות המלך בנוגע לענייני פנים הן רחבות ביותר.
המלך אחראי למינוי ולפיטורין של שרים, חברי רשויות ממשלתיות ובעלי תפקידים רשמיים.
בפועל בעלי תפקידים אלה ממונים בהמלצת ראש הממשלה והשרים.
כמו כן המלך הוא המפקד העליון של הצבא הבריטי, הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי.
למלך או למלכה סמכות להכריז מלחמה, לחתום על הסכם שלום ולהנחות את הצבא בפעולותיו (אף שדה פקטו, סמכויות אלה מואצלות לראש הממשלה).
למלך סמכויות רבות בענייני חוץ.
המלך יכול להורות על משאים ומתנים, לאשרר אמנות, והסכמים בינלאומיים, בלא אישור של הפרלמנט הבריטי.
עם זאת, אמנה בינלאומית או הסכם אינם יכולים להפוך לחוק מחייב בממלכה המאוחדת, ונדרש חוק של הפרלמנט הבריטי המאמץ את האמנה במישור המשפטי הפנימי.
המלך או המלכה מאמנים את הנציבים העליונים, השגרירים ומקבלים דיפלומטים של מדינות אחרות.
כל הדרכונים הבריטיים מוצאים בשמה של המלכה.
המלך או המלכה נחשבים כ"מקור הצדק" (fount of justice) בממלכה המאוחדת, והם המעניקים צדק ומשפט לכל אזרחי הממלכה.
תפקיד וסמכות זו מתבצעים על ידי מינוי שופטים הפועלים בשמה של המלכה.
כתבי אישום נגד חשודים בביצוע עבירות פליליות מוגשים בשם המלכה, וכל בתי המשפט פועל מכוח הסמכות המאצלת עליהם על ידי המלכה.
על פי המשפט המקובל "המלך אינו יכול להזיק" (The Sovereign "can do no wrong") - ועל כן לא ניתן לשפוט את המלך או המלכה בבתי המשפט, אולם בשנת 1947 נחקק חוק הליכי הכתר המתיר הגשת תביעות אזרחיות נגד בית המלוכה בכובעו האזרחי (היינו תביעות נגד הממשלה בשל נזקים שהיא גורמת).
לא ניתן להגיש תביעות נגד המלך או המלכה באופן אישי.
לריבון "סמכות להעניק רחמים", ומכוח סמכות זו יכול המלך להעניק חנינה לפושעים.
חנינה יכולה להינתן אף בטרם המשפט, וכן במהלכו ולאחריו.
הריבון הוא "מקור הכבוד" (fount of honour), ומכוח סמכותו וכוחו זה הוא רשאי להעניק תוארי אצולה בממלכה המאוחדת.
המלך מעניק את תוארי האצולה והאבירות אולם בפועל רובם של אלה מוענקים על פי עצת ראש הממשלה.
המלכה עדיין יכולה להעניק תוארי הכבוד על פי רצונה, מבלי להתייעץ קודם לכן עם ראש הממשלה או השרים - בין תארים אלה ניתן למנות חברות במסדר הבירית, מסדר הדרדר, המסדר הוויקטוריאני המלכותי, ומסדר הכבוד, וכאמור להעניק גם תוארי אצולה: דוכס, מרקיז, רוזן, ויקונט וברון.
המלכה היא המושל העליון של כנסיית אנגליה.
מתוקף תפקיד זה ממנה המלכה את הארכיבישופים והבישופים, אולם גם מינויים אלה מתבצעים על פי המלצת ראש הממשלה (אשר בעצמו חייב לבחור מועמד מתוך רשימת מינויים שמכינה מועצת המינויים המלכותית).
המלכה היא חברה של הכנסייה הסקוטית אך לא עומדת בראשה.
עם זאת, למלכה סמכות למנות את הלורד הנציב העליון של האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד.
למלכה אין תפקיד כלשהו בכנסייה של ויילס או בכנסייה של אירלנד, שאינן דתות רשמיות.
החותם הגדול של הממלכה המשמש לחתום על מסמכים רשמיים (לרבות צוים רשמיים והצהרות מלכותיות) נשמר על ידי הלורד צ'נסלור ומשמש לצורך חתימת המלכה על צוים רשמיים.
כמו כן לכתר הבעלות על כל החידקניים והלווייתנאים הנתפסים במרחק של שלשה מילין מהחוף של בריטניה, מכוח חוק של המלך אדוארד השני משנת 1324. באופן רשמי, כל מי שדג חידקן חייב לבקש את רשות בית המלוכה (מובן שהדבר אינו מבוצע בפועל).
לכתר בעלות על כל הברבורים בשטח הממלכה המאוחדת.
מדי שנה נערך טקס מפקד הברבורים בו נספרים הברבורים על התמזה, על ידי פוקדים (המכונים "אַפֶּרִים" (Uppers)), מטעם המלכה, שתארה הוא "סניור הברבורים" (Seigneur of the Swans).
המונרך בממלכה המאוחדת נדרש להיענות (Royal assent) לחוקים שעברו בפרלמנט.
הליך זה הוא כיום רשמי בלבד, ומלכי הממלכה מעולם לא סירבו להיענות לחוקים שעברו בפרלמנט (הפעם האחרונה שבה מונרך סירב להיענות הייתה ב-1708).
בשלהי כהונתה של המלכה אליזבת השנייה הוסבה תשומת הלב לסמכות אחרת: להסכים (Royal consent) להצעות חוק שנמצאות בדיון בפרלמנט ונוגעות לנכסים, לאינטרסים, או לסמכויות של בני המלוכה.
מקורה של סמכות זו לא ברור, אך ידוע שהיא קיימת מאז המאה ה-18. השימוש בסמכות זו נעשה ללא שקיפות והליך ההתייעצות עם בני המלוכה הוא חשאי.
סירוב למתן הסכמה אינו וטו, אך הפרלמנט נוהג לכבדו.
ב-2013 נחשפו מסמכים שהצביעו על 39 מקרים שבהם נדרשה ההסכמה של המלכה אליזבת השנייה או של בנה הנסיך צ'ארלס.
באחד המקרים, המלכה לא נתנה את הסכמתה להצעת חוק פרטית שמטרתה להעביר את הסמכות לאשר יציאה למלחמה נגד עיראק מהמלכה לבית הנבחרים.
הצעת החוק הוקראה בפעם הראשונה בפרלמנט ולאחר מכן, כיוון שהצעת החוק נגעה לסמכויות של המלכה, נדרשה הסכמתה, ובעצת הממשלה היא לא הביעה את הסכמתה, כך שההצעה מעולם הגיעה לקריאה שנייה.
בשנת 2021 תחקיר של הגרדיאן חשף שהמלכה ובנה התבקשו להסכים ליותר מאלף הצעות חוק.
לטענת בית המלוכה המלכה מעולם לא סרבה לתת את הסכמתה בניגוד לעצת הממשלה.
עם זאת, בתחקיר נטען שלפחות בארבעה מקרים בית המלוכה ניהל משא ומתן על שינוי הצעת החוק ושהמסמכים שנחשפו מעידים על מידה של השפעה ממשית של בני המלוכה על חקיקה שדורשת את הסכמתם.
מרבית ההוצאות של המלוכה במילוי תפקידים רשמיים ממומנות מקופת הציבור.
הוצאות אלה כוללות ביקורים ממלכתיים, טקסים רשמיים, אירועים רשמיים בהם המלך נוכח, ואירועים ציבוריים הנערכים בארמון המלך.
תקציב אירועים אלו נקרא עד לפני חוק מענק הריבון 2011 בשם "הרשימה הציבורית" (Civil List) נקבע על ידי הפרלמנט מדי 10 שנים, אולם סכומים שנחסכו נשמרים בקופת בית המלוכה לשנים הבאות.
הוצאות בית המלוכה שמומנו על ידי הקופה הציבורית בשנת 2003 היו כ-9.9 מיליון ליש"ט.
בנוסף, מקבל בית המלוכה מקופת הממלכה סך של כ-15.3 מיליון ליש"ט מדי שנה על מנת לתחזק את הארמונות המלכותיים, וסך של 5.9 מיליון ליש"ט מדי שנה לממן נסיעות מלכותיות אל מחוץ למדינה.
בעבר, כל הוצאות המלוכה מומנו על ידי הכנסות שהתקבלו מאדמות הכתר.
בשנת 1760 הסכים המלך ג'ורג' השלישי להעביר את ההכנסות לידי קופת המדינה בתמורה לקבלת כספי "הרשימה הציבורית".
כיום ההכנסות המתקבלות מאדמות הכתר הן כ-170 מיליון ליש"ט מדי שנה (סכום הגדול פי ארבעה מהסכום המוקצה לבית המלוכה מהקופה הציבורית על ידי הפרלמנט).
אדמות הכתר נותרו בבעלות בית המלוכה (שכאמור, אינו נהנה מהרווחים), והמלך אינו יכול למכור אדמות אלה.
בנוסף לאדמות הכתר, המונרך הוא הבעלים של דוכסות לנקסטר - מכוח הורשה ישירה, ולא מכוח תפקידה של המלכה כראש המדינה (לדוגמה, אם בית המלוכה יעבור לשושלת אחרת, השושלת הנוכחית תמשיך להיות הבעלים של הדוכסות, אבל אדמות הכתר יעברו למונרך השולט).
אדמות הדוכסות מוחזקות על ידי המלוכה בנאמנות ואינן יכולות להימכר, אולם ההכנסות מאדמות אלה אינן עוברות לאוצר המדינה ומשמשות את המלוכה להוצאות שונות שאינן מאושרות על ידי הפרלמנט.
גם דוכסות קרומוול מוחזקת על ידי המונרך באופן אישי, והכנסות הדוכסות משמשות את התקציב האישי של יורש העצר.
המלך צריך לשלם מס ערך מוסף אולם פטור ממס הכנסה וממס רווחי הון.
מאז שנת 1993 הסכימה המלכה אליזבת, אף שאינה מחויבת על פי חוק, לשלם מס הכנסה.
מס זה חל רק על ההכנסות האישיות של בית המלוכה (מדוכסות לנקסטר) ולא על ההכנסות המאושרות על ידי הפרלמנט במסגרת הרשימה הציבורית.
בית המגורים המרכזי של המונרך הבריטי הוא ארמון בקינגהאם המצוי ברובע וסטמינסטר שבלונדון.
בארמון זה נערכות מרבית הארוחות הרשמיות, ההטבלות המלכותיות והטקסים המלכותיים.
בית מגורים עיקרי נוסף הוא טירת וינדזור הממוקמת בווינדזור שבברקשייר - הטירה הגדולה בעולם המשמשת כיום למגורים.
בית המלוכה מתגורר בטירה בסופי שבוע, וכן במהלך מרוצי אסקוט.
בית המגורים הרשמי של המונרך בסקוטלנד הוא ארמון הולירוד שבאדינבורו.
המלכה נוהגת להתגורר בארמון זה לפחות שבוע אחד מדי שנה, ובביקוריה הרשמיים בסקוטלנד.
ארמונות מלכותיים אחרים אינם משמשים את בית המלוכה למגורים - ארמון וסטמינסטר שימש כארמון מלכותי עד שנת 1530. אף שהוא מוגדר רשמית כארמון מלכותי, כיום הוא משמש את שני הבתים של הפרלמנט הבריטי.
בשנת 1530 עבר בית המלוכה הבריטי לארמון וייטהול שנהרס בשריפה (למעט בית הסעודות) בשנת 1698. במקום בו עמד הארמון מצויים כיום בנייני משרדי הממשלה הבריטיים.
לאחר שריפת הארמון עבר בית המלוכה להתגורר בארמון סנט ג'יימס, המשמש באופן רשמי את בית המלוכה עד ימינו (על אף שבפועל עברו המלכים ממנו בשנת 1837, עדיין משמש ארמון סנט ג'יימס לטקסים רשמיים כגון אמנת שגרירים, ובו מתכנסת מועצת ההורשה הקובעת זהות יורש העצר).
עם זאת, ארמון סנט ג'יימס אינו נחשב כבית רשמי של המלכה, והוא משמש את בני משפחת המלוכה, כמו גם מבנים אחרים ובהם בית קלארנס וארמון קנזינגטון אשר בבעלות הכתר.
כל המבנים המפורטים לעיל מצויים בנאמנות הכתר.
משמעות הדבר - הם מוחזקים בנאמנות למען הדורות הבאים ואין לבית המלוכה רשות למכרם.
בבעלות בית המלוכה מספר בתים פרטיים ובהם בית סאנדרינגהאם המשמש את בית המלוכה החל מחג המולד ועד סוף חודש ינואר מדי שנה, וכן טירת בלמורל, בו נופשת המלכה בחודשי הקיץ (אוגוסט וספטמבר).
תארו הנוכחי המלא של המלך הוא:
התואר "ראש חבר העמים" הוא תואר אישי של המלך, ולא ניתן לו מכוח היותו מלך בריטניה.
התואר "מגן האמונה" (Fidei defensor) הוענק למונרך הבריטי על ידי האפיפיור לאו העשירי בשנת 1521 בשל תמיכתו של הנרי השמיני באפיפיור במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, ובייחוד בשל ספרו של הנרי השמיני "הגנה על שבעה סקרמנטים".
עם ניתוק היחסים עם הכנסייה הקתולית ועם הקמת כנסיית אנגליה ביטל האפיפיור פאולוס השלישי את התואר, אולם הפרלמנט הבריטי העביר חוק המתיר למלך להמשיך להשתמש בתואר זה.
המלך צ'ארלס שוקל להחליף את התואר ל'מגן האמונות', מתוך הכרה במגוון האמונות של נתיניו.
בכל אחת מנחלותיו האחרות (כגון קנדה, ניו זילנד ועוד) משתנה תוארו של המלך בהתאמה.
קידומת הכבוד של המלך "הוד מלכותו" ("His Majesty") או "הוד מלכותה" ("Her Majesty") ובנסיבות מיוחדות "הוד מלכותו הנאצל עד מאד" ("Most Gracious Majesty") או "הוד מלכותו הנאדר עד מאוד" ("Most Excellent Majesty").
התואר "הוד מלכותו הבריטני" ("Britannic Majesty") מופיע על מסמכים רשמיים כגון אמנות וכן על דרכונים, וזאת על מנת להבדיל בין בית המלוכה הבריטי לבין בתי מלוכה אחרים הקיימים.
עם המלכתו בוחר המלך או המלכה את השם המלכותי שלו, אשר אינו תמיד שמו הפרטי.
ג'ורג' השישי, אדוארד השמיני, אדוארד השביעי והמלכה ויקטוריה בחרו בשם שלא היה שמם הפרטי.
בדרך כלל זהו אחד מהשמות בהם הוטבלו.
בזמנו נפוצו השערות שהנסיך צ'ארלס (בשמו המלא -צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג') יבחר למלוך בשם ג'ורג' השביעי, הן מתוך כבוד לסבו והן בשל הרתיעה מהשם צ'ארלס, בשל ההיסטוריה הבעייתית של המלכים הקודמים שנשאו שם זה, אך בסופו של דבר הוא בחר למלוך תחת השם צ'ארלס השלישי
ספירת המלכים (ויליאם הראשון, ויליאם השני, ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השני וכו') נעשית מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה.
אם רק מלך אחד השתמש בשם זה, לא מבוצעת ספירה (ולכן נקראת המלכה "ויקטוריה" ולא "ויקטוריה הראשונה").
גם לאחר האיחוד שבוצע עם סקוטלנד, נעשית הספירה על פי ספירת בית המלוכה הבריטי ולא הסקוטי, כתוצאה מכך טענו לאומנים סקוטיים בשנת 1953 כי למלכה אליזבת אין סמכות לקרוא לעצמה "אליזבת השנייה" מאחר שמעולם לא הייתה מלכה בשם זה בסקוטלנד.
הנושא נדון בבית המשפט של קסציות בסקוטלנד במקרה מקורמיק נגד הלורד אדבוקט, ובית המשפט קבע כי התואר של המלכה נקבע על פי שיקול דעתה ומכוח סמכותה.
המלך או המלכה חותם את שמו ולאחריו את האות "R" המסמלת את המילה הלטינית למלך (rex) או מלכה (regina).
בשנים 1877–1948 חתמו המלכים גם עם האות "I" על מנת לסמל את היותם קיסרי הודו, לדוגמה המלכה ויקטוריה חתמה: "Victoria RI".
הסמל של המלוכה הבריטית, המכונה הסמל המלכותי של הממלכה המאוחדת מהווה למעשה סמל של הממלכה המאוחדת.
ברבע הראשון והרביעי מוצגים שלושה אריות המהווים את סמל אנגליה.
ברבע השני מיוצג אריה ופרח החבצלת המסמלים את סקוטלנד, וברבע השלישי מצויר נבל המסמל את אירלנד.
מעל המגן מצויה הציצה הכוללת אריה החובש את כתר אדוארד הקדוש.
האריה עומד על הכתר המלכותי המוקף בנוצות.
התומכים הם אריה משמאל למגן המסמל את אנגליה וחד-קרן, מימין, המסמל את סקוטלנד.
על פי המסורת, חד קרן חופשי הוא חיה מסוכנת ביותר ועל כן החד-קרן כבול.
הסבר אחר לכבלים הוא העובדה שסקוטלנד נכבשה על ידי אנגליה.
המוטו המופיע בתחתית הסמל הוא המוטו של המלוכה הבריטית בצרפתית: Dieu et mon droit - "אלוהים וזכותי שלי"; והמוטו של מסדר הבירית, גם כן בצרפתית: Honi soit qui mal y pense - "הבוז למי שיהגה בו רעה".
בסקוטלנד נעשה שימוש בסמל אחר בו ניתנת עדיפות לסמלים הסקוטיים.
הרביע הראשון והרביעי מייצגים את סקוטלנד (במקום את אנגליה), השני את אנגליה והשלישי את אירלנד.
התומכים של הסמל הם שונים - החד-קרן הניצב משמאל המסמל את סקוטלנד עוטר את הכתר הקיסרי (בנוסף לאריה), ואילו האריה ניצב מימין.
המוטו של הדגל הוא מוטו מסדר הדרדר - Nemo me impune lacessit - "איש אינו מתגרה בי מבלי להיענש".
הדגל הרשמי של המלוכה מכונה הנס המלכותי.
דגל זה מונף מעל בניינים, כלי רכב וספינות רק אם המלך נמצא בהם או עליהם בזמן הנפתו.
בכל זמן אחר מונף מעל ארמונות המלך ובתיו היוניון ג'ק.
הנס המלכותי לא מורד אף פעם לחצי התורן, מאחר שתמיד ישנו מלך המולך על הממלכה.
גם במותו של המלך, יורשו מולך אחריו.
שיטת הממשל בקנדה היא מלוכה חוקתית.
בעבר ראו תושבי קנדה את המלוכה כמוסד בריטי ולא כמוסד קנדי; בתקופה זו היו מרבית תושבי קנדה אזרחי הממלכה המאוחדת וראו את עצמם ככאלה.
רק לאחר שקנדה הפכה לדומיניון ולמדינה עצמאית שונתה דמותו של בית המלוכה בעיני אזרחי המדינה, וכיום רבים מכירים בו כמוסד עצמאי קנדי (כפי שהוא בהתאם למשפט החוקתי הקנדי).
מאז 8 בספטמבר 2022 מולך בקנדה המלך צ'ארלס השלישי.
מאחר שהמלך אינו מתגורר בקנדה, סמכויותיו החוקתיות מיושמות במישור הפדרלי על ידי המושל הכללי של קנדה ובמישור הפרובינציאלי על ידי המשנים למושל קנדה.
החל מיולי 2021 המושלת הכללית היא מרי סיימון.
בנוסף, מכהן צ'ארלס השלישי כמלך כל ממלכות חבר העמים הבריטי, ובפרט הוא מלך הממלכה המאוחדת.
בית המלוכה הקנדי מכונה "כתר האֶדֶר" .
השימוש הראשון שנעשה בכינוי זה היה במברק ששלח המושל הכללי של קנדה, אלברט גריי, רוזן גריי הרביעי, למלך אדוארד השביעי, עם הצטרפותן של הפרובינציות אלברטה וססקצ'ואן לקנדה בשנת 1905, ובו כתב שיש עלים חדשים "בכתר האדר של הוד מלכותך" (a new leaf in Your Majesty's Maple Crown).
מקורה של השושלת המולכת כיום בקנדה במלכים האנגלוסקסיים של הממלכה המאוחדת ובמלכי ממלכת סקוטלנד.
הבריטים זכו בשלטון על קנדה לאחר כ-200 שנה של שליטה צרפתית חלקית בקוויבק ובאזור הימות הגדולות.
בשנים 1534–1535 חקר הצרפתי ז'אק קרטייה את הטריטוריות הקנדיות, אך ניסיונותיו להתיישב שם כשלו.
לקראת סוף המאה נחלו הצרפתים הצלחה חלקית, בהקימם בעיקר תחנות סחר, שסימלו את יחסה של צרפת למושבה כמקור לסחר, ולא כיעד התיישבותי.
ב-1608 הקים אבי קנדה הצרפתית, סמואל דה שמפלן, שפעל בשירותו של המלך אנרי הרביעי, את נקודת הקבע הראשונה ששרדה - קוויבק סיטי.
רק ב-1663 הכריז המלך לואי הארבעה עשר על צרפת החדשה כמושבת כתר צרפתית.
בחלקים אחרים של אמריקה הצפונית קמו החל משנת 1583 מושבות של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שהיוו חלק מהמערך הקולוניאלי הכולל של בריטניה בצפון אמריקה.
ג'יימסטאון ( Jamestown) היה יישוב שנוסד ב-14 במאי 1607 כיום במדינת וירג'יניה, ארצות הברית.
המושבות הבריטיות בצפון אמריקה שגשגו, ואוכלוסייתן עלתה עשרות מונים על זו של המתיישבים הצרפתים, בין היתר על רקע גיבוי מצד מלכי בריטניה.
החל מ-1689 החלו הבריטים בהצרת צעדיהם של הצרפתים, ופתחו נגדם בסדרת מלחמות, ששיאן במלחמת הצרפתים והאינדיאנים - בה נפלה קוויבק סיטי לידיהם ב-1759. במסגרת חוזה פריז שנחתם ב-1763, הועברו שטחי צרפת החדשה שבקנדה לריבונותו של ג'ורג' השלישי.
עם הקמת הקונפדרציה הקנדית על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1867 הפכה קנדה לממלכה בזכות עצמה בעלת שלטון עצמי (דומיניון).
על אף שהחוקים הם חקיקה פנימית של קנדה, הפרלמנט הקנדי אינו יכול לשנות את חוקי ההורשה בלי לקבל את הסכמתן של יתר ממלכות חבר העמים הבריטי, במטרה שבכל הממלכות ימלוך אותו מלך.
חוק וסטמינסטר יצר את המושגים "בית המלוכה הקנדי" ו"משפחת המלוכה הקנדית".
אף שכבר בשנות ה-30 החל השימוש בסמלים שונים המסמלים את בית המלוכה, רק בתקופת מלכותו של ג'ורג' החמישי החל השימוש במונח "מלך קנדה", ורק בשנת 2002 נעשה לראשונה שימוש רשמי במונח "משפחת המלוכה הקנדית", בנאום שנשאה המלכה אליזבת השנייה עם הצטרפות נונאווט לקנדה כטריטוריה.
הראיה העיקרית הראשונה להיותה של קנדה מלוכה נפרדת הייתה עם החלטת המלך אדוארד השמיני לוותר על כתרו.
קנדה העבירה חוק נפרד הדן בסדר ההורשה וקביעת מלך חדש בהתאם ליתר ממלכות חבר העמים.
זמן קצר לאחר מכן ביקרו בארצות הברית המלך ג'ורג' השישי ורעייתו אליזבת בווס ליון כמלך ומלכת קנדה.
רק הממשלה הפדרלית הקנדית וראשי הממשלה הפרובינציאליים רשאים לייעץ למלוכה הקנדית.
בהתאם לחוק החוקה הקנדי משנת 1982, אף גוף אחר ברחבי חבר העמים הבריטי אינו רשאי לייעץ לבית המלוכה בענייניה של קנדה.
כאשר ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר רצה לתת תואר אצולה לאיש העסקים הקנדי קונארד בלק התנגדה ממשלת קנדה למתן תואר זה מנימוקים שמדובר בעניין פנימי קנדי.
המחלוקת החוקתית נפתרה בכך שבלק ויתר על אזרחותו הקנדית, ואז התואר היה מוענק לו על ידי המלכה מכוח היותה מלכת הממלכה המאוחדת, ובעצת ראש ממשלת בריטניה, ולא מכוח היותה מלכת קנדה.
תוארו הרשמי של המלך הנוכחי של קנדה הוא:
"צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת, קנדה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים, מגן האמונה".
תואר רשמי זה מדגים את היותו של המלך צ'ארלס השלישי מלך קנדה - ואת היותו של תואר זה תואר עצמאי מהיות צ'ארלס השלישי מלך הממלכה המאוחדת ומלך ממלכות חבר העמים הבריטי האחרות.
על אף שתואר המלך כולל את המונח "מגן האמונה" - אין למלך תפקיד דתי כלשהו, משום שאין בקנדה דת רשמית או כנסייה רשמית בהתאם לחוקת קנדה.
ממשלת קנדה אינה מממנת את הוצאות בית המלוכה, למעט עלויות ביקורים מלכותיים בקנדה עצמה או ביקורים ברחבי העולם בהם המלך מייצג את קנדה כמלכה.
העלות השנתית של בית המלוכה הקנדי היא כ-49 מיליון דולר קנדי בשנה (נכון לשנת 2004), שהם כ-1.1 דולר קנדי בשנה לכל אחד מתושבי המדינה, או לפי חישוב אחר, 1.54 דולר קנדי בשנה לכל אזרח.
ממשלת קנדה מממנת את עלויות החזקת המושל הכללי, המשנים למושל, והוצאות נסיעותיהם בעת שהם מייצגים את המלך.
היורש הנוכחי של המלך הוא בנו, הנסיך ויליאם.
עם מותו של המלך, צפויה מועצת המלך של קנדה לבחור אותו כמלך הבא של קנדה.
סדר ההורשה הוא בהתאם לחוק ההסדר 1701 הבריטי, וחוק הזכויות 1689 האנגלי ובדומה לסדר הירושה לכתר הבריטי.
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי בית הנבחרים הבריטי, החוקים מהווים כיום חלק מהמשפט החוקתי הקנדי, והם נתונים לשינוי על ידי הפרלמנט הקנדי.
בהתאם לחוק וסטמינסטר, חוקי ההורשה הקנדיים זהים לאלה של הממלכה המאוחדת.
על פי חוקים אלה, צאצאיה הטבעיים של סופיה מהנובר (היינו צאצאים שאינם מאומצים), השייכים לכנסייה האנגליקנית, שאינם נוצרים קתוליים יכולים לרשת את הכתר הקנדי.
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי הפרלמנט הבריטי, הם הועתקו לתוך חוקת קנדה וכיום בסמכותו של הפרלמנט הקנדי לשנותם בהתאם לכללי המשפט החוקתי הקנדי (אף שבהתאם לחוק וסטמינסטר הסכימה קנדה שלא לשנות חוקים אלה מבלי הסכמה פה אחד של יתר ממלכות חבר העמים).
אף שבפועל, עם מותו של מונרך מכהן, יורש העצר מתחיל לכהן מיד (ולמעשה אין מצב בו אין מונרך מכהן), מקובל שההורשה נקבעת ומוכרזת על ידי מועצת המלכה.
המועצה מתכנסת באחוזת רידו ומכריזה על המלך, ולאחר תום תקופת האבל מוכתר המלך במנזר וסטמינסטר שבלונדון על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
כיוון שבני בית המלוכה והמונרך המכהן אינם נמצאים בקנדה דרך קבע, ממלא המושל הכללי של קנדה, בהתאם למשפט החוקתי הקנדי, את תפקיד המלך או המלכה בהיעדרה במישור הפדרלי, והמשנים למושל את התפקיד במישור הפרובינציאלי.
המשנה למושל בכל פרובינציה ממונה על ידי ראש הממשלה בהתייעצות עם ראש הממשלה הפרובינציאלי.
מינוי זה מובא לידיעת המלך המאשר את המינוי.
סמכויות המונרך כוללים הסמכות להחליט ולחתום על אמנות בינלאומיות, לשלוח שגרירים למדינות זרות ולאמן שגרירים.
תפקיד המונרך הוא להגן על המדינה מחוץ ומבית (ולכן המלך עומד בראש הצבא הקנדי).
הסמכויות האמורות נתונות בידי המונרך, והוא איננו זקוק לאישור בית הנבחרים להחלטותיו, אולם חקיקה של הפרלמנט הנוגעת לסמכויות בית המלוכה דורשת הסכמה של המונרך.
המונרך הוא שממנה את ראש ממשלת קנדה (ועל פי המקובל, המונרך, או המושל הכללי הפועל מטעמו, ממנה את חבר הפרלמנט העומד בראש המפלגה הגדולה ביותר להיות ראש הממשלה.)
המונרך הוא הממנה בעצת ראש הממשלה את שרי הממשלה, חברי מועצת המלכה, חברי הסנאט הקנדי, יו"ר הסנאט הקנדי, שופטי בית המשפט העליון, שופטי בתי המשפט הפרובינציאלים העליונים (Superior court) ושופטי בתי המשפט המחוזיים בכל פרובינציה ופרובינציה.
בפועל, למעט מינוי השופטים בפרובינציות נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, מבוצעים על ידי המושל הכללי.
המשנים למושל הכללי, בשמו של המונרך, ממנים בכל פרובינציה ופרובינציה את פרקליט הפרובינציה, מזכיר הפרובינציה ורשם הפרובינציה, שר האוצר של הפרובינציה, הממונה על אדמות הכתר בכל פרובינציה ופרובינציה, וכן את הממונה על התחבורה והעבודות הציבוריות בכל פרובינציה ופרובינציה.
למונרך הסמכות להכריז על מלחמה, לכרות הסכמי שלום, ולהורות לצבא לפעול (סמכויות אלה מבוצעות בשם המונרך על ידי ראש הממשלה).
למונרך הסמכות לכרות אמנות בינלאומיות אולם לאמנות אלה אין תוקף במשפט הפנימי מבלי אשרור של הפרלמנט.
המושל הכללי, בשם המונרך, מזמן את בית הנבחרים הקנדי ובסמכותו לפזר את הפרלמנט.
בטקס פתיחת הפרלמנט מקריא המושל הכללי את הנאום מן הכס באולם הסנאט, אותו כותב ראש הממשלה ובו הוא מתאר את הפעולות שתנקוט הממשלה בשם המונרך בשנה הקרובה.
נהוג שהמושל הכללי מפזר את הפרלמנט במועד שנקבע לבחירות, אולם בסמכותו להימנע מפיזור הפרלמנט במועד זה.
לפי המשפט החוקתי הקנדי, המונרך הוא ראש המדינה כולה, ולא ראש המדינה במישור הפדרלי, ולכן המונרך מושל ישירות בכל אחת ואחת מפרובינציות קנדה במקביל.
מסיבה זו מייצגים את המונרך המשנים למושל בכל פרובינציה ופרובינציה, ובמישור הפרובינציאלי, המשנה למושל מקבל עדיפות על המושל הכללי.
בפועל, קנדה היא 11 תחומי סמכות נפרדים ושווים - עשר פרובינציות ו"מישור פדרלי" - במסגרתו מושל המונרך גם בטריטוריות השונות, ומטעמו ממונים מושלים של הטריטוריות (סמכות שמבוצעת בפועל על ידי הממשלה, בשם המונרך).
מאחר שהטריטוריות אינן ישויות ריבוניות, המושלים אינם נציגי המונרך, והמושל הכללי הוא נציג המונרך בטריטוריות.
בית המלוכה מהווה אחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט הקנדי (יחד עם הסנאט הקנדי ובית הנבחרים הקנדי) והסכמת המונרך נדרשת על מנת שחוק יכנס לתוקפו.
כל חוקי המדינה והפרובינציות נחתמים על ידי המונרך או על ידי המשנה למונרך.
בפועל, חותם המושל הכללי או סגנו בשם המונרך באמצעות החותם הגדול של קנדה או החותם הפרובינציאלי.
למונרך סמכות למנוע העברת חוק מסוים.
כך לדוגמה, מתנגדים לחוק המתיר נישואים חד מיניים בקנדה פנו למלכה אליזבת השנייה בבקשה שתאסור את קבלת החוק, אולם היא אישרה את החוק.
בתי המחוקקים הטריטוריאליים כפופים לממשלת קנדה וזקוקים לאישור הממשלה ולא לאישור בית המלוכה.
המונרך נחשב כ"מקור הצדק" ("fount of justice") ומשכך אחראי למתן משפט צדק לכל נתיניו.
המונרך אינו שופט את הנתינים בעצמו, אלא ממנה שופטים שיפעלו מכוחו.
מאחר שעל פי המשפט המקובל "המלך אינו יכול להרע" - לא ניתן להגיש בקנדה תביעה פלילית אישית כנגד המלך, אולם ניתן להגיש תביעה נזיקית כנגד הכתר במקרה בו המדינה הזיקה לאדם.
בשל היות המונרך מייצג הצדק - מופיע סמלה של מלך קנדה בכל בתי המשפט של קנדה (למעט בתי המשפט של קולומביה הבריטית, בית המשפט העליון של אונטריו ובית המשפט העליון של ניופאונדלנד ולברדור בהם מופיע סמלו של המלך כמלך הממלכה המאוחדת).
בית המשפט העליון של קנדה קבע בפסק דין משנת 1980 שעובדי הציבור בקנדה אינם עובדים של ממשלת קנדה אלא עובדים של המלך.
בהתאם נדרשו כל עובדי המדינה להישבע אמונים למלך בטרם התקבלו למשרתם.
שבועת האמונים בוטלה בשנת 2003 לגבי עובדי המדינה, אולם עדיין נדרשת מכל חברי הצבא הקנדי, וכן חברי בית הנבחרים הקנדי.
אזרח חדש המתקבל לקנדה חייב אף הוא להישבע אמונים למלך קנדה.
כיום הממשל הפדרלי והפרובינציאלי הקנדי מדגיש את תפקידו של בית המלוכה הקנדי כבית מלוכה נפרד מזה המושל בממלכה המאוחדת.
מכוח תפקיד זה וייצוג זה הפנייה הרשמית למלך היא ל"הוד מלכותו המלך כבעל זכות בקנדה"
ובהתאם, לפרובינציות השונות "כבעל זכות באונטריו" וכו'.
כך לדוגמה, אם מוגשת תביעה נגד המדינה או הפרובינציה, הנתבע תהא "הוד מלכותו המלך כבעל זכות בקנדה".
כיום רואים מרבית תושבי המדינה במלך כמייצג את המדינה הקנדית, וכסמל לאחדות ושלטון המדינה על כל תושביה השונים.
בנאומה בביקור בשנת 1973 ציינה אליזבת השנייה כי היא רואה עצמה כמלכת כל הקנדים ולא רק בני לאום זה או אחר המתגורר בקנדה.
המלך מייצג את קנדה הן באירועים רשמיים מחוץ למדינה, בהם הוא פועל כראש המדינה (לעיתים מייצגים אותו בני משפחה בתפקיד זה, כך למשל ייצגו הנסיך צ'ארלס או הנסיכה אן את המלכה כראש המדינה של קנדה בטקסים שונים), והן באירועים שונים בהם הוא מגיע לקנדה לצורך טקסים שונים או יובלים שונים.
כך לדוגמה בשנת 2002 נכחו בני משפחת המלוכה ב-117 אירועים, בשנת 2003 ב-57 אירועים, בשנת 2004 ב-19 אירועים ובשנת 2005 ב-76 אירועים כראש המדינה הקנדית.
על אף שבשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הוסרו חלק מהסמלים המלכותיים מסמלי הלאום של קנדה, הכתר המלכותי נותר בלב סמלים קנדיים רבים.
סמלי המלוכה מופיעים על בניינים רשמיים, על מטבעות, וכן בטקסים רשמיים.
יום ויקטוריה הוא חג לאומי הנחוג בקנדה והמסמל את יום ההולדת של המלכה.
כמו כן ברחבי קנדה מאות אתרים המכונים על שם מלכי קנדה וחברי בית המלוכה.
אתרים רבים מתוכם מכונים על שם המלכה ויקטוריה, ובהם ויקטוריה בירת פרובינציית קולומביה הבריטית.
נוכחות חברי בית המלוכה בקנדה
מאז המאה ה-18 נהגו בני משפחת המלוכה לבקר בקנדה.
כמו כן חלק מבני המשפחה שהו בקנדה בתפקידים רשמיים (כגון מושלי קנדה).
הביקורים של בני המשפחה בקנדה מכונים "שיבה מלכותית הביתה" (Royal Homecomings) אף שביתם של בני המשפחה אינו בקנדה דרך קבע.
באירועים אלה נערכים טקסים רשמיים.
המלך נוהג לבקר בקנדה באירועים בעלי חשיבות למדינה (יובלים שונים וכן אירועים הקשורים לתרבות הקנדית).
ביקורים אלה נעשים לרוב ביוזמת, בהזמנת ובמימון ממשלת קנדה או ממשלת אחת הפרובינציות (ביקורים אלה מכונים "ביקורים רשמיים" - "official tours" או "official visits").
משפחת המלוכה הקנדית כוללת את בני המשפחה הקרובים של מלך קנדה - אשתו ובניו.
המשפחה אינה מתגוררת בקנדה (בני המשפחה המהווים את בית המלוכה הבריטית מתגוררים בממלכה המאוחדת).
בראש בית המלוכה הקנדי עומד המלך צ'ארלס השלישי.
שאר בני משפחת המלוכה כפופים למלך והם למעשה בעלי אזרחות קנדית מכוח זה.
אין הגדרה רשמית חד משמעית לגבי מי שייך לבית המלוכה.
מהיות קנדה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי בית המלוכה שלה זהה למעשה למלוכה הבריטית, אולם ישנם הבדלים מסוימים.
כך למשל סר אנגוס אוגילווי, בעלה של הנסיכה אלכסנדרה מקנט לא נחשב חלק מבית המלוכה הבריטי, אולם נחשב חבר משפחת המלוכה הקנדית, ואילו גרושותיהם של הנסיכים צ'ארלס ואנדרו נחשבים כחלק מבית המלוכה האנגלי, אך לא הקנדי.
בניגוד למלוכה הבריטי, בקנדה רק לריבון (המלך או המלכה) יש תואר רשמי הנקבע בחוק.
הבדל נוסף בין הממלכה המאוחדת לקנדה הוא בשפת התארים - מאחר שלקנדה שתי שפות רשמיות: צרפתית ואנגלית, התארים בהתאם הן בצרפתית ואנגלית, וכן דרכי הפנייה לבני משפחת המלוכה.
בהתאם יהיו דרכי הפניה לבני משפחת המלוכה:
בעבר ראו עצמם מרבית תושבי שטחי קנדה (למעט התושבים ממוצא צרפתי) כתושבי האימפריה הבריטית, ובהתאם ראו את המלוכה כמוסד בריטי ולא כמוסד קנדי.
רק לאחר שקנדה הפכה לדומיניון ומדינה עצמאית החל בהדרגה שינוי בדמותו של בית המלוכה בעיני אזרחי המדינה, וכיום רבים מכירים בו כמוסד עצמאי קנדי (כפי שהוא בהתאם למשפט החוקתי הקנדי).
פופולריות משפחת המלוכה הקנדית עלתה וירדה לאורך השנים, ביחס כמעט ישר לפופולריות שלה בבריטניה.
החל מאמצע שנות ה-80 ושנות ה-90, תקופה בה התגרשו ילדיה של המלכה הייתה פופולריות בית המלוכה בשפל רב.
סקר שנערך בשנת 2002 העלה ש-44% חשבו שבית המלוכה לא רלוונטי לקנדה בעוד ש-46% טענו שבית המלוכה רלוונטי לקנדה.
עם זאת, מרבית הציבור הקנדי רואה בראש ממשלת קנדה כראש המדינה, ולא במלכה.
מספר ספרים אקדמיים דנו במוסד בית המלוכה ובאפשרויות של קנדה להפוך לרפובליקה או להחליף את בית המלוכה (בעיקר מדובר בהצעות בהן יישאר מוסד מעין זה, אולם העומד בראשו יוחלף מעת לעת – בדומה למשרת המושל הכללי).
הצעות אלה הן בעיקר דיון אקדמי, וממשלות קנדה מעולם לא תמכו בדיון זה.
שתי המפלגות הגדולות של קנדה - המפלגה הליברלית של קנדה והמפלגה השמרנית של קנדה מתנגדות להצעה להפוך את המדינה לרפובליקה, ורק מפלגת הבלוק קבקואה התומכת במתן עצמאות לקוויבק ולפרישה מקנדה, מתנגדת לבית המלוכה.
בית המגורים הרשמי של המלוכה הבריטית היא אחוזת רידו באוטווה.
באחוזה נערכים הטקסים הרשמיים ובהם השבעת השרים והנשפים הרשמיים, וכן מארחים באחוזה ראשי מדינות זרות המבקרות בקנדה.
אחוזה מלכותית נוספת היא לה סיטדל שבקוויבק סיטי, המשמשת כאחוזת נופש של המושל הכללי.
גם בפרובינציות קולומביה הבריטית, ססקצ'ואן, מניטובה, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד מגורים רשמיים של בית המלוכה, בהם נעשה שימוש בעת ביקור המושל הכללי או אחד מבני משפחת המלוכה בפרובינציות.
אחוזות אלה הם רכוש הכתר, אולם הם מוחזקים בנאמנות לדורות הבאים ולכן בית המלוכה לא יכול למכור אותם.
מלכי קנדה החזיקו בעבר אחוזות פרטיות בקנדה, כך למשל המלך אדוארד השמיני החזיק בבעלותו את חוות בדינגפילד שבהיי ריוור באלברטה.
בדומה להסכם וייטאנגי בניו זילנד עם התושבים המאורים של האיים, כך גם התושבים האינדיאניים של קנדה: האומות הראשונות, האינואיט ואנשי המטיס רואים בהסכמים שנחתמו עימם הסכמים בינם לבין הכתר הקנדי, ולא הסכמים בינם לבין ממשלת קנדה.
ההצהרה המלכותית של 1763 שמהווה בסיס לכתב הזכויות והחירויות הקנדי (הצ'ארטר הקנדי) קובעת את מחויבות הכתר הקנדי להגן על זכויות האינדיאנים.
את יחסי הכבוד של הכתר הקנדי לאומות האינדיאנים ניתן לראות בטקסים שנערכו.
כך למשל בשנת 1710 העניקה המלכה אן ל"ארבעת מלכי המוהוק" במתנה כלי כסף, וכן המלכה אליזבת השנייה העניקה בשנת 2005 לוח גרניט מוקדש מטירת בלמורל במתנה לאוניברסיטת האומות הראשונות של קנדה.
המלך עומד בראש כוחות הצבא הקנדי, ולמעשה הוא המפקד העליון של צבא קנדה.
בהיעדרו של המלך מהמדינה (מרבית הזמן) סמכויות אלה נתונות למושל הכללי של קנדה.
כל חיילי כוחות הצבא, הצי וחיל האוויר המלכותיים הקנדיים נשבעים אמונים למלוכה הקנדית.
מהיות המלך ראש הצי - כלי השיט של הצי המלכותי הקנדי ולימים כלי השיט של מפקדת הכוחות הימיים של קנדה נקראים בהתאם "האוניות הקנדיות של הוד מלכותו" או "האוניות הקנדיות של הוד מלכותו" ובקיצור HMCS.
כמו כן המלך היא המפכ"ל של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה.
המלון הקליפורני הגדול של דיסני הוא בית מלון הממוקם באתר הנופש דיסנילנד במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
המלון נבנה במהלך הרחבת אתר הנופש שנערכה בשנת 2001 וכיום הוא מהווה את המפואר והגדול במלונות אתר הנופש.
במלון כעת כ-745 חדרים, ומתוכננת הרחבה נוספת בשנת 2009. המלון נבנה על ידי חברת וולט דיסני כמלון מקביל למלון הפלורידיאני הגדול של דיסני אשר מהווה מלון הדגל של אתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
המלון נבנה בסמוך לפארק השעשועים ההרפתקה הקליפורנית של דיסני, ולו כניסה ישירה אל הפארק.
המלון תוכנן על ידי האדריכל פיטר דומיניק ונבנה בסגנון תנועת האמנויות והאומנויות (תנועת עבודת היד באמנות) אשר נפוצה בראשית המאה ה-20. סוויטות המלון נבנו בסגנון המזכיר את עיצובו של פרנק לויד רייט, וחלונות מסעדת המלון נבנו בעיצוב המזכיר את עבודותיו של צ'ארלס רני מקינטוש מתנועה זו.
על אף גודלו של המלון הקפידו מתכנניו לשמור על אופייני התנועה - קורות תמיכה עשויים עץ בתקרות המבנה, שימוש בצבעים המשתלבים עם הטבע, שמירה על שטחים פתוחים במלון (בסמוך למלון נשתל יער האופייני לאזור).
אולם הקבלה של המלון משחזר למעשה את תוכה שלכנסיית סוודנבורגיאן שבסן פרנסיסקו (האולם גדול יותר ממבנה הכנסייה, אולם שומר על הפרופורציות שלה).
לאחר אולם הכניסה נבנה חדר מגורים המשמש כלובי המלון ובו אח רב ממדים ורהיטים בסגנון הארטס אנד קרפטס.
המונרך השוודי הוא על פי חוק ראש המדינה של ממלכת שוודיה.
בפועל המשטר בשוודיה הוא מונרכיה חוקתית המבוססת על דמוקרטיה פרלמנטרית.
למרות שלפי חוק מעמד המונרך בשוודיה הוא הגבוה ביותר במדינה ובצבא, הרי שבפועל תפקידו הוא בעיקר טקסי.
לפי חוק שנחקק בשוודיה בשנת 1810 השושלת המלכותית בשוודיה היא בית ברנדוט.
המונרכים חייבים להיות שייכים לדת הנוצרית הפרוטסטנטית.
המלך הנוכחי של שוודיה הוא קרל השישה עשר גוסטב.
במאה הראשונה לספירה מציין טקיטוס שהשבטים הגרמאנים ישבו בשוודיה תחת שלטון מלכותי, אך כיום אין מידע מפורט על השושלות והמלכים בתקופה זו.
לאורך כל השנים היו למלך שוודיה סמכויות שלטוניות מעטות.
לרוב הוא שימש כשר המלחמה, שופט עליון וכראש הכניסה במקדש באופסלה.
בעוד שעד 1250 היה מלך שוודיה ראש לאוסף של שבטים ונחלות פיאודליות בעלות מגנאטים חזקים, הרי שלאחר הצלחת תנועת הפולקונג (Folkung) בהנהגתו של בירגר יארל ובתמיכת האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, חל שינוי לכיוון איחוד האומה תחת הכתר וחוק הכנסייה הקתולית.
בנו של בירגר, מגנוס השלישי, מלך שוודיה, היה למלך השוודי הראשון שאיחד תחתיו את האומה.
עד שנת 1515 המלך היה נבחר על ידי העם, במקום שנקרא "האבנים של מורה" (Stones of Mora) ליד אופסלה, ולעם הייתה גם היכולת להחליפו.
משנת 1544, החלה המלוכה לעבור בירושה.
השושלת השולטת הנוכחית, שושלת ברנדוט, התחילה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות בהן החלק המזרחי של שוודיה, בשטח שבו נמצאת היום פינלנד, הועבר לשלטון רוסיה.
השושלת הנוכחית שולטת מכוח חוק שנחקק ב-1809.
במאה ה-19 נחקק חוק המחלק את סמכויות השלטון בין הפרלמנט למלוכה.
בחוק נוסף שנחקק ב-1917 הופחת עוד כוחו השלטוני והפוליטי של המלך כך שהוא הפך לשליט טקסי בלבד.
מסמכים שונים אודות המשפחה החל מהמאה ה-19 נשמרים בארכיון הארמון הממוקם בארמון המלוכה בסטוקהולם.
בשנת 1974 נחקק תיקון לחוקה שביטל את כוחה של המועצה שנקראת "Privy Council".
מוסד זה היה מורכב מאנשים מכובדים, שנבחרו על ידי המלך, ושימשו לו כגוף מייעץ.
תפקידה של המועצה הצטמצם לבחירה של הגוף השלטוני, לאחר הבחירות.