tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מונסטר (במקור: Monster - באנגלית, מפלצת) הוא סרט דרמה משנת 2003. בוים על ידי פאטי ג'נקינס ומבוסס על סיפור חייה של הרוצחת הסדרתית איילין וורנוס, שרצחה שבעה גברים והייתה הרוצחת הסדרתית הראשונה שהתגלתה בארצות הברית כאשר בסופו של דבר, ב-9 באוקטובר 2002 הוצאה להורג באמצעות זריקת רעל.
שרליז ת'רון המגלמת את לי זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
איילין וורנוס, המכונה גם לי בלובק (שרליז ת'רון) היא זונה חסרת בית.
סלבי וול (כריסטינה ריצ'י), נערה לסבית צעירה, פוגשת בה ומנסה ליצור עימה מערכת יחסים.
סלבי מתגוררת אצל דודתה כדי "לרפא" אותה מנטייתה המינית.
עם התפתחות העלילה, נוצר קשר בין השתיים וסלבי עוזבת את בית דודתה ועוברת לגור עם לי.
לשתיהן זהו חידוש שכן סלבי לראשונה מממשת את הפנטזיות שלה ומאידך לי אשר נוצלה פעמים כה רבות בעברה מקבלת יחס חם ואוהב.
חרף מאמציה למצוא עבודה מכובדת, לא מצליחה לי להיכנס לשוק העבודה הרגיל ונאלצת להמשיך ולהתפרנס מזנות.
עקב ניצול שעוברת על ידי אחד מלקוחותיה, מחליטה לי לנקום ומתחילה בסדרת רציחות של לקוחותיה.
אם בתחילה, רצחה לי רק את אלו אשר התעללו בה הרי שככל עובר הזמן, הרצח נעשה יותר ויותר טריוויאלי ונרצחים אנשים שכל חטאם היה עצירה בצד הדרך.
בעת הזו סלבי מתחילה לסגת ולפחד ואף פונה לרשויות החוק כנגד לי, במהלך המשפט הייתה סלבי עדת התביעה המרכזית ולאחר המשפט, הורשעה לי וקיבלה גזר דין מוות.
מוֹנְפֶּלְיֶה היא עיר בדרום צרפת, עיר הבירה של מחוז ארו.
לפי מפקד האוכלוסין, בשנת 1999 היו בעיר 225,392 תושבים.
נכון לשנת 2012 האזור המטרופוליטני כולו (Montpellier agglomération) מונה 419,291 תושבים, ומדרג את מונפלייה כעיר השמינית בגודלה בצרפת, עם 50% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 34.בעיר מתקיימת קהילה יהודית אשר מפעילה מרכז יהודי ומספר קטן של בתי-כנסת.
באוניברסיטה במונפלייה ניתן ללמוד עברית.
מונפלייה ממוקמת על אדמה הררית, כ-7 ק"מ מחוף הים התיכון בקואורדינטות 43°37N 3°52E, על הנהר לז (Lez).
שם העיר "מונפלייה", לפי הסברה השכיחה יותר, נובע משילוב "מונ (ט)" : הר ו-"פלה" : עירום, משום שהצמחייה על ההר הייתה צחיחה.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 14.2 מעלות צלזיוס.
מונפלייה היא אחת ממספר מועט של ערים בצרפת אשר להן אין רקע רומי, אך שמה נובע מלטינית mons pisleris, הר האיסטיס, על שם צמח מקומי ששימש לצבע.
מכאן נבע גם שמה העברי המסורתי מונטפשליר או מונטפלייר, ולכן כונתה בפי היהודים שגרו בה ההר, כשם שנהגו יהודי פרובאנס לתרגם את שמות הערים שחיו בהם לשמות עברים.
בימי הביניים המוקדמים הייתה העיר האפיסקופלית (מושב בישוף) מגלון ההתיישבות העיקרית באזור, אך פשיטות של פירטים על העיר עודדו התיישבות קצת יותר לעומק היבשה.
מונפלייה, אשר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 985, נוסדה תחת שושלת גילם (Guillem), רוזני טולוז, שושלת פאודלית מקומית לאזור אשר חיברה שני כפרים קטנים, בנתה טירה והקיפה את הכול בחומה.
שני מגדלים אשר נבנו בחומה בהמשך, ה-Tour des Pins וה-Tour de la Babotte, שרדו עד היום.
מונפלייה נעשתה מפורסמת במאה ה-10 כמרכז למסחר בעל קשרים ברחבי העולם הים-תיכוני, תרבות יהודית עשירה, ומסורת של סובלנות כלפי יהודים, מוסלמים, קתרים, ובהמשך גם כלפי הפרוטסטנטים.
בשנת 1180 הקים בה גיום השביעי ממונפלייה, פקולטה לרפואה, אשר הוכרה בזמנו על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי.
האוניברסיטה של העיר הוקמה בשנת 1220 והייתה למרכז עיקרי ללימודי הרפואה בצרפת.
בנקודה זו הייתה מונפלייה בשיא תהילתה.
ב-1213 הפכה העיר לרכושם של מלכי אראגון, כאשר הייתה הנדוניה של מארי ממונפלייה בעת נישואיה לפייטרו השני מאראגון.
העיר זכתה לכתב זכויות ב-1204 כאשר פייטרו ומארי אישרו את החירויות שביקשו תושבי העיר.
הם אפשרו לתושבי העיר לבחור שנים עשר קונסולים מדי שנה.
העיר המשיכה להיות רכושו של בית אראגון עד אשר עברה לידי ז'אומה השלישי, מלך מיורקה, אשר בתורו מכר את העיר למלך צרפת, פיליפ השישי, בשנת 1349.
במאה ה-14, נבנתה בעיר קתדרלת מונפלייה אשר הוקדשה לפטרוס הקדוש.
משגברה חשיבותה של העיר היא זכתה לבישוף, אשר עבר ב-1536 ממגלון לקומונה קרובה יותר לעיר, אשר בהמשך סופחה לשטח העיר עצמה.
ב-1432 ביסס עצמו בעיר הסוחר המצליח ז'אק קר, אשר התפרסם באזור בעקבות מספר עסקאות כבדות-משקל, והוא עזר להפיכתה של מונפלייה למרכז מסחרי חשוב באזור, לפחות עד 1481 כאשר מרסיי החליפה אותה במעמד זה.
בתקופת הרפורמציה במאה ה-16 הפכו רבים מתושבי העיר לפרוטסטנטים והעיר הפכה למעוז ההתנגדות הפרוטסטנטית למלכות צרפת (אשר הייתה ברובה קתולית).
ב-1622 שם המלך לואי ה-13 את העיר תחת מצור, ולקח אותה לידיו לאחר שמונה חודשים, כשהוא מקים שם מבצר כדי לאבטח אותה.
לואי ה-14 עשה את מונפלייה לעיר הבירה של פרובינציית לנגדוק התחתונה, והעיר החלה ליפות עצמה, כשהיא מקימה את טיילת הפיירוּ, את טיילת החוף וכמות גדולה של בתים במרכז ההיסטורי.
לאחר המהפכה הצרפתית, הייתה העיר לעיר הבירה של המחוז הקטן יותר, ארו.
במהלך המאה ה-19 פותחה העיר למרכז תעשייתי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אוכלוסייתה צמחה באופן דרמטי כאשר מתיישבים צרפתים מאלג'ריה יושבו בעיר בעקבות מלחמת עצמאותה של אלג'יריה מצרפת.
בשנות ה-80 וה-90 השלימה העיר מספר פרויקטים של פיתוח מחדש, כולל את אזור האנטיגון אשר הוקם בסגנון נאו-קלאסי מרשים.
במסגרת הפיתוח נסגר מרכז העיר של מונפלייה כמעט לחלוטין לתנועת מכוניות, נבנתה בעיר רכבת קלה וכן נפתח שירות שיתוף אופניים ציבורי (Bike Sharing).
אחד מנתיבי העלייה לרגל לעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד (בצרפתית Saint Jacques de Compostelle) עובר בתוך העיר מונפלייה וממשיך ממנה מערבה.
מונפלייה שימשה כבירת חבל לנגדוק-רוסיון עד סוף שנת 2015. בעקבות רפורמה אדמיניסטרטיבית ואיחוד חבלים, מונפלייה הפסיקה לשמש כבירת חבל החל משנת 2016.
הערים התאומות של מונפלייה הן:
מונסראט קאבאייה (שמה המלא: מריה דה מונסראט ויויאנה קונספסיון קאבאיה אי פולק; בקטלאנית: Maria de Montserrat Viviana Concepción Caballé i Folc; 12 באפריל 1933 – 6 באוקטובר 2018) הייתה זמרת סופרן אופראית, ילידת ספרד.
נודעה בטכניקת הבל קנטו שלה ובפרשנויותיה לתפקידי הסופרן באופרות של רוסיני, בליני, ודוניצטי.
קאבאייה נולדה בברצלונה שבחבל קטלוניה.
כשסיימה את לימודי המוזיקה והשירה בקונסרבטוריון ליסאו, זכתה במדליית זהב.
היא התקבלה לאופרה של בזל בשנת 1956, שם הופיעה לראשונה כזמרת אופרה מקצועית בתפקיד מימי ב"לה בוהם" בשנת 1957. בעונת 61–1960 הועסקה על ידי האופרה של ברמן, שם פיתחה את הבסיס לרפרטואר הרחב שלה.
בשנת 1962 חזרה לברצלונה והופיעה לראשונה בליציאום, בתפקיד הראשי ב"אראבלה" של ריכרד שטראוס.
בשנת 1965 הופיעה לראשונה מחוץ לאירופה, כאשר החליפה את מרילין הורן החולה בביצוע קונצרטנטי למחצה של "לוקרציה בורג'ה" מאת דוניצטי, בקרנגי הול בניו יורק.
אף על פי שנדרשה ללמוד את התפקיד תוך פחות מחודש ובהתחשב בכך שהיה זה לה הניסיון הראשון בתפקיד, שנכתב לשירת בל קנטו, הופעתה חוללה סנסציה ופרסמה את שמה בכל עולם האופרה.
למחרת ההופעה נכתב בניו יורק טיימס, "קאלאס + טבאלדי = קאבאייה".
בהמשך אותה שנה הופיעה קאבאייה לראשונה בגלינדבורן, שם שרה בפעם הראשונה ב"אביר הוורד" של שטראוס ובמטרופוליטן אופרה כמרגריט ב"פאוסט" של גונו.
בדצמבר 1965 חזרה לקרנגי הול לאופרת בל קנטו השנייה שלה, בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה באופרה של דוניצטי, "רוברטו דברה", שאך זה התגלתה מחדש.
(הביצוע המודרני הראשון שלה התקיים בשנת 1964 בתיאטרון סן קרלו בנאפולי).
בוורונה שרה לא רק באופרה אלא גם באחד הרסיטלים המרשימים ביותר בקריירה שלה, בתיאטרו קוראלו.
בשנת 1970 שרה בלה סקאלה את "לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי ובשנת 1972 הופיעה בקובנט גארדן בתפקיד ויולטה ב"לה טרוויאטה" של ורדי.
שנת 1974 הייתה מן הסתם לשנת השיא בקריירה של קאבאייה, הודות לכמה וכמה הופעות מרשימות: "אאידה" בליציאום בינואר, "וספרי" במטרופוליטן במרץ, "פאריזינה ד'אסטה" בקרנגי הול במרץ, שלוש הופעות ב"נורמה" של בליני תוך שבוע אחד בבולשוי במוסקבה עם לה סקאלה, "אדריאנה לקוברר" באפריל וכן הלאה.
בספטמבר עברה ניתוח רציני, אך החלימה לגמרי וחזרה שוב לבמה בראשית 1975.
בשנת 1987 הוציאה אלבום משותף עם פרדי מרקיורי בשם "Barcelona", שכולל חומרים ששניהם כתבו.
מרבית שירי האלבום היו באנגלית, מלבד השיר "Barcelona" – שנכתב במיוחד לאולימפיאדה בברצלונה בשנת 1992 שנכתב בעירוב של אנגלית וספרדית, והשיר "Ensueno" שכולו בספרדית.
שיר אחד, "La Japonese", כתוב באנגלית ויפנית.
התמחותה המיוחדת הייתה אומנם בשירת בל קנטו, אך קאבאייה שרה במשך הזמן יותר משמונים תפקידי אופרה, מן הבארוק ועד ורדי, וגנר ופוצ'יני, בתוספת ריכרד שטראוס ("אביר הוורד" ו"סאלומה").
קאבאייה עשתה לה שם גם כזמרת רסיטלים, בייחוד של שירים מספרד מולדתה.
קולה נודע בניקיון מוחלט, שליטה מדויקת ועוצמה.
ההערכה הרבה שהיא זכתה לה התייחסה בעיקר לטכניקה המעולה שלה, לעושר הגוונים של קולה ולפיאניסימו שלה, שהיה מעודן להפליא.
חושיה הדרמטיים וכישרון המשחק שלה באו במקום השני.
מאז פרישתה מן הבימה, קאבאייה הקדישה את זמנה לפעילויות צדקה שונות.
היא הייתה שגרירת רצון טוב מטעם אונסק"ו והקימה קרן לילדים נצרכים בברצלונה.
קאבאייה נישאה לטנור ברנאבה מרטי בשנת 1964. בתה, מונסראט מרטי, גם היא זמרת, והשתיים הופיעו לפעמים יחד.
מונסראט קאבאייה מתה ב-6 באוקטובר 2018.
מונסי או מאנסי הוא יישוב במחוז רוקלנד שבמדינת ניו יורק בארצות הברית.
בעת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2022 מנה היישוב 36,254 תושבים.
כיום, יחד עם הקהילה החרדית השמרנית בניו סקווער, והקהילה החרדית המודרנית בספרינג וואלי, הסמוכים למונסי, ליישוב יש צביון יהודי מובהק עם כ-70,000 תושבים.
מבחינה גאוגרפית היישוה מקיף את יישוב כתר.
המקום יוּשב לראשונה על ידי אינדיאנים בני שבט המונסי.
במקום נמצאו חפצים ועדיין אפשר לראות כמה מקלטי סלע מזמני האינדיאנים.
ב-1841 הוקמה במונסי תחנת רכבת.
מונסי הוא מרכז יהודי בארצות הברית.
כ-74% מתושבי המקום דוברי יידיש, וכ-6% דוברי עברית.
פועלות בו כמה קהילות חסידיות, בהן חסידות ויז'ניץ מונסי שמרכזה ביישוב כתר וויליז' שהוקם בתוך מונסי (הוכרזה כיישוב נפרד), חסידות סאטמר ועוד.
כמו כן יש בו את ישיבת בית מדרש עליון, קהילה ומוסדות ליטאיים נוספים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעלה במקום רק ישיבה אחת, אך בעקבות הגידול המהיר באוכלוסייה החרדית הוקמו עד שנת 1997 45 ישיבות ו-112 בתי כנסת.
בשנת 2022 נמנו במקום עשרות ישיבות וכ-287 בתי כנסת ב-6 שכונות עיקריות
היישוב הוא חלק מהעיירה ראמאפו .
זהו היישוב השני הצעיר בארצות הברית בגילם הממוצע של התושבים, 18.6 שנים .
אחת מהערים התאומות של ראמאפו היא בית שמש במדינת ישראל בשל אכלוס הקהילות החרדיות בשתי הערים.
ב-28 בדצמבר 2019 התרחש בעיירה, בשכונה העשירה 'פורשה', פיגוע דקירה אנטישמי.
מונסיניור קיחוטה הוא שמו של רומן מאת הסופר האנגלי גרהם גרין.
הספר, שפורסם ב-1982, הוא פסטיש של הרומן הנודע "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוואנטס הספרדי.
היצירה עוסקת בצורה משעשעת בנושאים רציניים כמו פוליטיקה ודת.
בשנת 1985 הופק סרט המבוסס על הספר בכיכובם של אלק גינס כקיחוטה וליאו מקרן כסנצ'ו.
הסרט שודר בטלוויזיה בשנת 1987.
הספר תורגם לעברית בשנת 1983 על ידי אביטל ענבר (ספרית מעריב).
האב קיחוטה משמש ככומר קהילה בעיירה הקטנה אל טובוסו באזור לה מנצ'ה בספרד.
הוא מחשיב את עצמו כצאצא של דון קיחוטה המקורי, אף על פי שהכל טוענים בפניו שגיבור ספרו של סרוואנטס הוא דמות דמיונית.
יום אחד, מסייע קיחוטה לבישוף איטלקי מסתורי שמכוניתו נתקעה.
זמן קצר לאחר מכן, להפתעתו הרבה של הבישוף הממונה עליו, מקבל קיחוטה את תואר מונסיניור מהאפיפיור.
הבישוף מפציר בקיחוטה לצאת לחופשה.
קיחוטה נענה ויוצא למסע לאורכה של ספרד בלוויית ראש העיר לשעבר של אל טובוסו, סנצ'ו הקומוניסט, ששמו מזכיר את סנצ'ו פנסה, בן לווייתו של דון קיחוטה המקורי.
כלי הרכב שלהם, מכונית סיאט 600 ישנה, קרוי "רוסיננטה", על שם סוסו הכחוש של דון קיחוטה.
בספרד המתחדשת שלאחר תקופת פרנקו, עוברים שני השותפים למסע חוויות משעשעות בסגנון הרפתקאותיו של דון קיחוטה.
בדרכם, הם נלחמים נגד גרסאות מודרניות של "טחנות רוח", ופוגשים חוטאים מכל המינים והסוגים.
במסע זה, מתפתח בין שני השותפים דיאלוג בענייני דת ופוליטיקה, שבסופו של דבר מקרב ביניהם.
קיחוטה הקתולי וסנצ'ו הקומוניסט מתחילים להעריך זה את זה ואף לתהות לגבי דעותיהם ולגבי אמונתם.
קיחוטה נאלץ לחזור לעירו, שבה הוא ננזף על ידי הבישוף ומושעה מתפקידו בכנסייה.
קיחוטה חובר שוב לסנצ'ו, ובהרפתקה אחרונה הוא מפגין שוב את תכונותיו הדון קישוטיות, ומנסה "להציל" את כבודה של מריה הקדושה לאחר שהוא חושד שפסלה מחולל.
בשארית כוחותיו הוא יוצא בלילה לכנסייה ועורך מיסה דמיונית שבמהלכה הוא מתמוטט ומת בזרועות חברו סנצ'ו.
חברת מונסנטו הייתה תאגיד רב-לאומי לביוטכנולוגיה חקלאית שבסיסו בסנט לואיס שבארצות הברית.
עיקר הכנסותיה של מונסנטו נבע ממכירה של זרעי מכלוא וזרעים מהונדסים גנטית.
החברה החזיקה ב-70%–100% מנתח השוק של גידולים מסוימים.
תחום עיקרי נוסף היה ייצור חומרי הדברה ובראשם קוטל העשבים גלייפוסט, המכונה בשם המסחרי "ראונדאפ".
זרעים שסיפקה מונסנטו נזרעו בשטחים רבים מכלל השטח החקלאי בעולם בו גדלים אורגניזמים מהונדסים גנטית (GMO).
שליטתה של מונסנטו בשוק הזרעים המהונדסים גנטית והורמוני הגדילה לבקר, השיווק הנמרץ למוצריה והלובי הפוליטי החזק שהיא הפעילה, הפכו אותה לשנויה במחלוקת ומטרה עיקרית ללחציהם של מתנגדי הגלובליזציה ופעילי איכות הסביבה.
בספטמבר 2016 הגיעה החברה להסכמה על רכישתה בידי החברה הגרמנית באייר תמורת 66 מיליארד דולר, וביוני 2018 הרכישה הושלמה.
מונסנטו נוסדה בשנת 1901 בסנט לואיס, מיזורי, כחברת כימיקלים.
המייסד, ג'ון פרנסיס קוויני, עבד קודם בתעשיית התרופות.
הוא מימן את החברה מכספו הפרטי והון שגייס מחברת משקאות קלים.
הוא קרא לחברה על שם שם נעוריה של אשתו, אולגה מנדז מונסנטו, שהייתה יורשת של הון משפחת מונסנטו .
המוצרים הראשונים של החברה היו תוספי מזון בסיסיים, כגון הממתיק המלאכותי סכרין, תחליף כימי לסוכר, אותו הפיצה לתעשיית המזון ובפרט, לחברת קוקה-קולה, קפאין ונילין.
מונסנטו התרחבה לאירופה בשנת 1919 בשותפות עם מפעל כימיקלים בויילס.
המיזם ייצר ונילין, אספירין וחומר הגלם שלו חומצה סליצילית, ומאוחר יותר כימיקלים לעיבוד גומי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, מונסנטו החלה לייצר גם כימיקלים תעשייתיים בסיסיים, כגון חומצה גופרתית ו-PCB.
בשנת 1926 החברה ייסדה עיר בשם מונסנטו באילינוי (הידועה כיום בשם סאוגט).
היא הוקמה כדי לאפשר רגולציה מינימלית ומיסים נמוכים למפעלי מונסנטו שהוקמו בה, בתקופה שבה הרשויות המקומית היו אחראיות העיקריות על חוקי איכות הסביבה בארצות הברית.
שמה שונה לכבוד ליאו סאוגט, ראש העירייה הראשון שלה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התרחבה פעילותה של החברה, על ידי רכישות, לכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1944 מונסנטו החלה לייצר די-די-טי, יחד עם כ-15 חברות נוספות.
קוטל חרקים זה שימש להרג יתושים מעבירי מלריה, אך הוא נאסר בארצות הברית בשנת 1972 עקב השפעותיו הסביבתיות המזיקות.
בשנת 1977, מונסנטו הפסיקה לייצר PCBs; הקונגרס אסר על ייצור PCB שנתיים לאחר מכן.
באמצע שנות ה-60, ויליאם סטנדיס נואלס וצוותו המציאו דרך לסינתזה סלקטיבית של אננטיומרים באמצעות הידרוגנציה אסימטרית.
זו הייתה השיטה הראשונה לייצור קטליטי של תרכובות כיראליות טהורות.
צוותו של נואלס פיתח את התהליך התעשייתי הראשון לסינתזה כיראלית של תרכובת L-dopa, המשמשת לטיפול במחלת פרקינסון.
באמצע שנות ה-60, כימאים במונסנטו פיתחו את תהליך מונסנטו לייצור חומצה אצטית, אשר עד שנת 2000 הייתה שיטת הייצור הנפוצה ביותר לייצורו.
בשנת 1965 המציאה החברה את הדשא הסינתטי - AstroTurf .
בשנת 1968, היא הפכה לחברה הראשונה שהחלה בייצור המוני של רכיבי דיודות פולטות אור - LED, תוך שימוש בגאליום ארסניד פוספיד, שהשימוש העיקרי שלהם אז היו במסכי מחשבונים אלקטרוניים ושעונים דיגיטליים.
מונסנטו הייתה לחלוצה בתחום האלקטרואופטיקה בשנות ה-70.
מדעני מונסנטו היו בין הראשונים שהצליחו להנדס גנטית תאי צמח, ופרסמו את תוצאותיהם בשנת 1983. חמש שנים לאחר מכן, החברה ערכה את ניסויי השדה הראשונים של גידולים מהונדסים גנטית.
מעורבות גוברת בביוטכנולוגיה חקלאית החלה במינויו של ריצ'רד מאהוני למנכ"ל מונסנטו בשנת 1983. מעורבות זו גברה תחת הנהגתו של רוברט שפירו, שמונה למנכ"ל בשנת 1995, מה שהוביל בסופו של דבר למכירה בהדרגה של קווי מוצרים שאינם קשורים לחקלאות.
במקביל באותן השנים פיתחה את עסקי התרופות שלה.
בין השאר פיתחה הורמוני גדילה סינתטיים, שמכר בין השאר כתוסף מזון לפרות להגדלת תפוקת החלב והבשר (כדי לגרום לעגלים לגדול מהר יותר וכך לאפשר לחקלאים רווח גדול יותר).
בשנת 2005, היא השלימה את רכישת Seminis Inc, חברת זרעי ירקות ופירות, תמורת 1.4 מיליארד דולר.
דבר זה הפך אותה גם לחברת הזרעים הקונבנציונליים הגדולה בעולם.
הזרעים המהונדסים של החברה זכו להצלחה מסחרית, עקב תפוקת היבולים הגבוהה שלהם ועמידות טובה למזקים.
בשנת 1997 מכרה את Solutia, ספין אוף של עסקי ה-PCB וכימיקלים אורגניים קשורים.
בשנת 1999, מונסנטו מכרה את NutraSweet, חברת בת שייצרה ממתקים מלאכותיים.
בדצמבר 1999 הודיעה על מיזוג עם חברת התרופות השוודית-אמריקנית "פרמסיה אנד אפג'ון" (Pharmacia & Upjohn).
החברה הממוזגת החלה לפעול תחת השם "פרמסיה", שמיזגה את פעילותה עם חטיבת התרופות של מונסנטו- סירל, שששיוקה את משכך הכאבים "סלברקס", ופיצלה את פעילות האגרו-כימיקלים לחברת בת בבעלות מלאה "מונסנטו החדשה", שביצעה הנפקה ראשונה לציבור באוקטובר 2000, שתחילה "פרמסיה" עדיין מחזיקה החזיקה ב-85% ממניותיה.
"מונסנטו החדשה" התמקדה בשיווק קוטל העשבים ראונד-אפ, שהיה המוצר הכימיקלי לחקלאות הנמכר ביותר בעולם, עם הכנסות של 2.8 מיליארד דולר ב-2000, שבמקביל פיתחה זרעים מהונדסים גנטית המותאמים לשימוש עם ראונד-אפ, זרעים המתירים לחקלאים לרסס את בשדות את קוטל העשבים מבלי לפגוע ביבולים.
בנוסף הייתה החברה הגדולה בעולם של זרעים מהונדסים גנטית, שב-2001 נזרעו איתם שטח כולל של 320 מיליון דונם ברחבי העולם.
עם זאת ברחבי אירופה הייתה התנגדות עזה להם והאיחוד האירופי אסר ב-1998 על יבוא זרעים וצמחים מהונדסים גנטית, אולם ב-2004 אישר האיחוד יבוא מוצר של מונסנטו, לאחר תלונות שהגישו ארצות הברית, ארגנטינה וקנדה (שלוש יצרניות הזרעים המהונדסים הגדולות בעולם אז) לארגון הסחר העולמי.
ישראל התירה יבוא שלהם, למרות התנגדות של ארגוני איכות הסביבה.
ביולי 2002 הודיעה תאגיד "פייזר כי הוא רוכש את "פרמסיה" תמורת 60 מיליארד דולר במניות, וחודש אחר כך חילקה "פרמסיה" את המניות שהחזיקה ב"מונסנטו החדשה" לבעלי מניותיה דיבידנד בעין.
במסגרת אירועי המחאה שליוו את ועידת האו"ם לשינוי האקלים (2009) (ועידת קופנהגן) "זכתה" החברה בפרס "בת הים הכועסת" כחברה המזהמת ביותר בעולם.
בתחילת 2010 דיווחה החברה על הפסד רבעוני מפתיע לאחר שהכנסותיה ירדו ביותר משליש עקב ירידה במכירות של קוטל העשבים "ראונד-אפ" (Round-up) שהפטנט שלו פג ומתחרים החלו לייצר גרסאות גנריות שלו והיא נאלצה להוזיל את מחירו.
באוקטובר 2010 חתמה חברת "מכתשים אגן" הישראלית על הסכם שיתוף פעולה עם "מונסנטו" בתחום קוטלי העשבים העמידים.
במסגרת ההסכם קיבלה "מכתשים אגן" רישיון להשתמש בסימן המסחרי "Roundup Ready PLUS" במספר מוצרים שלה, זאת לאחר שייצרה מוצר מתחרה על בסיס התרכובת "גלייפוסט", המרכיב הפעיל ב"ראונד-אפ".
רכישת החברה על ידי באייר
בספטמבר 2016, "מונסנטו" הסכימה להירכש על ידי "באייר" תמורת 66 מיליארד דולר.
העסקה אושרה על ידי האיחוד האירופי ב-21 במרץ 2018, ואושרה בארצות הברית ב-29 במרץ 2018. המכירה הושלמה ב-7 ביוני 2018; באייר הודיעה על כוונתה להפסיק את השימוש בשם "מונסנטו", ושהחברה הממוזגת תפעל אך ורק תחת המותג "באייר".
המיזוג בין "באייר" ל"מונסנטו" נחשב לאחד המיזוגים הגרועים בהיסטוריה, בעיקר בשל החשיפה לתביעות משפטיות של "ראונד-אפ".
עד שנת 2023, שווי השוק של באייר ירד ביותר מ-60% מאז המיזוג ב-2016, מה שהותיר את שווי החברה הכולל בפחות ממחצית ממה ששילמה "באייר" כדי לרכוש את מונסנטו".
ב-8 במארס 1949 אירע פיצוץ במפעל של החברה בעיירה נייטרו שבמערב וירג'יניה בארצות הברית; ובתוך דקות אבקה שחורה כיסתה את 120 העובדים שהיו במקום.
בתוך שעות כמה מהם החלו לדווח על כאבי בטן, בחילה וכאבי ראש.
בימים שלאחר מכן הם דיווחו על פצעים מוגלתיים שצצו להם על הפנים, הגב והרגליים.
יותר ויותר עובדים דיווחו על תסמינים.
הרופאים של מונסנטו טענו שמדובר בסך הכל בהתפרצות אקנה.
העובדים סיפרו שהתרגלו להתעורר בכל בוקר כשהמצעים שלהם ספוגים במוגלה צהובה.
הם דיווחו על דיכאון, חרדה, נדודי שינה; אך הרופאים של מונסנטו חזרו והבטיחו להם שזו בסך הכל אקנה ועוד רגע זה יעבור.
מסמכים פנימיים גילו אחר כך שלא רק העובדים הללו סבלו מהתסמינים, אלא גם בני משפחותיהם, שמעולם לא נכנסו למפעל, וחברי הצוות הרפואי שטיפל בהם.
בנוסף מומחים שהזמינה מונסנטו ב-1953 קבעו כי הפצעים נגרמו בשל החומרים הכימיים שבהם טיפלו הפועלים במפעל, שייצר קוטל עשבים כימי בשם 2,4,5-Trichlorophenoxyacetic acid , אך המחקר מעולם לא פורסם.
רופא מהמבורג שחקר את קוטל העשבים ב-1957 הצליח לבודד את הרכיב שגרם לתסמינים – החומר המסרטן והמזהם דיאוקסין, אחת התרכובות הרעילות אי פעם.
עם זאת מונסנטו מצדה הרחיבה את ייצור 2-4-5-T כקוטל עשבים ששווק בהצלחה לחקלאים וגננים בכל רחבי העולם.
ב-1984 זכו העבודים בתביעה שהגישו נגד החברה.
החברה הייתה מעורבת בפרויקטים ביטחוניים של מערכת הביטחון האמריקאית.
בין הפרויקטים היה ייצור של קוטל העשבים אייג'נט אורנג' המכיל דיאוקסין במטרה לפגוע ביערות המסתור של לוחמי הווייטקונג בזמן מלחמת וייטנאם.
במשך עשור ריסס צבא ארצות הברית את הג'ונגלים של וייטנאם כדי לברא אותם ולחשוף תאים של הווייטקונג בכ-20 מיליון גלונים של "אייג'נט אורנג'", שהגיע בחביות שהיו צבועות בפסים כתומים ומכאן כינויו.
מיליונים שנחשפו לחומר – וייטנאמים ואמריקאים – סבלו ממחלות עור ונשימה וחלו בסרטן.
רבים מהילדים שלהם נולדו עם פגמים קשים.
יערות שלמים נמחקו מעל פני האדמה ולא התחדשו מעולם, עשרות מינים של בעלי חיים נעלמו.
על מעורבותה זו נתבעה על ידי חיילים מצבא ארצות הברית וב-2005 על ידי וייטנאמים בעלי מומים מולדים בטענה כי המומים נובעים מחדירת החומר לשרשרת המזון.
בהמשך נחשף כי מונסנטו ידעה מראש כי החומר רעילים.
פרויקט נוסף בו הייתה מעורבת הוא פרויקט מנהטן לפיתוח נשק גרעיני.
בשנת 1994, מונסנטו השיקה גרסה רקומביננטית של סומטוטרופין (הורמון גדילה) לבקר מסוג Bovine somatotropin (הורמון סינתטי המופק בטכנולוגיה של הנדסה גנטית שמגדיל את תפוקת החלב בפרות), תחת המותג Posilac .
המוצר נאסר לשימוש בקנדה, האיחוד האירופי, יפן, אוסטרליה, ארגנטינה וניו זילנד, וגם בישראל.
זה לאחר שנקבע שהשימוש בו גרם לכאב חמור ומיותר, סבל ומצוקה לפרות שטופלו בחומר המזיק, והוכח קשר ישיר להתפתחות דלקות חמורות בשד ובעיות פוריות, אך ההורמון עדיין מותר להפצה בארצות הברית.
באוקטובר 2008 מכרה מונסנטו את המוצר לחברת "אלי לילי".
עם התמקדות החברה בעסקי הזרעים בשנות ה-90 של המאה ה-20 היא החלה לטעון על "זכויות יוצרים" עליהם ולנקוט בצעדים משפטיים נגד חקלאים בארצות הברית, זאת על ידי רישום פטנטים על זרעים מהונדסים גנטית.
היא גם פתחה בארצות הברית וקנדה קווי טלפון אליהם אפשר ניתן היה להתקשר בחינם ולמסור מידע, כאשר היא עודדה חקלאים להלשין באופן אנונימי על שכניהם על הפרת ההסכם.
בנוסף העסיקה בלשים פרטיים כדי שיעקבו אחר אלפי הידיעות שקיבלה.
בנוסף "מונסנטו" והמתחרות שלה פיתחו גם הטמיעו בזרעים שלהם גנים מחסלים, הגורמים לגידולים להצמיח זרעים עקרים (כך שהחקלאים תמיד צרכים לרכוש את כל הזרעים שהם צרכים כל עונת גידול).
בסוף 1999 חקלאים וארגונים בכ-30 מדינות הגישו תביעת הגבלים עסקיים נגד "מונסנטו", והמתחרות שלה "דופונט" ו"נוברטיס", על קרטל בין-לאומי של הנדסה גנטית חקלאית ועל שהן מנצלות טכנולוגיות של הנדסה גנטית בניסיון להשתלט על שוקי החקלאות העולמיים.
בשנת 2013 בית המשפט העליון בארצות הברית פסק נגד ורנון יו באומן, חקלאי בן 75 מאינדיאנה, בתביעה שהגישו נגדו "מונסנטו" על הפרת חוזה והפרת פטנט.
באומן רכש מצד שלישי וזרע זרעי סויה, שהיו דור שני לזרעים מהונדסים גנטית מתוצרתה של "מונסנטו".
לדברי החברה, הייתה בכך הפרה ברורה של החוזה עמה ושל הפטנט שלה.
בנוסף טענו עורכי דין דלה כי ללא הגנת הפטנט על כל שרשרת ההפצה, יצנחו רווחי החברה ממכירת הזרעים.
יתרה מזאת, טענו, אילולא הבטחת הרווח הטמונה בזרעים מוגנים בפטנט, ייתכן שהחברה כלל לא הייתה טורחת לפתח את הזרעים.
באומן טען כי החברה אינה יכולה לשלוט בזרעים לכל אורך שרשרת ההפצה, ויש להגביל את תחולת הפטנט שלה.
גם טענתה החוזית אינה תקפה, משום שהוא לא השתמש בשנית בזרעים שרכש ממנה, אלא קנה זרעים באופן לגיטימי מצד שלישי, שבכלל מכר אותם כמספוא.
ב־2009 פסקה ערכאה נמוכה יותר שעליו לשלם ל"מונסנטו" פיצויים, וכעבור שנתיים אישר גם בית המשפט לערעורים את הפסיקה הוא הגיש ערעור לבית המשפט העליון שגם פסק נגדו.
פיצוי משתמשי קוטל העשבים ראונד-אפ
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 ייצרה ושיווקה החברה את קוטל העשבים הפופולרי "ראונד-אפ", שהרכיב הפעיל בו גלייפוסט הוא קוטל העשבים הנפוץ ביותר בעולם, ומשמש חקלאים ביבולי שדה וגננים בגינות ביתיות.
אף על פי שהרגולטורים אישרו את בטיחות השימוש ב"ראונד-אפ" ברוב מדינות העולם, עלו חששות בהמשך השנים שהמוצר מסרטן.
ביולי 2017, מסמכים שפורסמו בתביעה נגד מונסנטו (אחת מ-5,000 שהוגשו נגדה בעניין זה) שהגיש גנן שטען כי המוצר שבו השתמש בעבודתו גרם לו לחלות בלימפומה מסוג נון-הודג'קינס, חשפו כי בכירים בחברה חששו מבטיחות המוצר, והיא שילמה למדענים שיפרסמו מחקרים שמתנגדים לסיווג חומר ההדברה כחשוד כמסרטן.
בין השנים 1965 ו-1972 שילמה מונסנטו לקבלנים כדי שאלה ישפכו באופן בלתי-חוקי אלפי טונות של פסולת רעילה באתרי פסולת בבריטניה, תוך ידיעה שהדבר יביא להרעלתם של בעלי-חיים, צמחים ובני-אדם.
סוכנות הסביבה הבריטית גילתה כי הכימיקלים המשיכו לזהם את האטמוספירה במשך 30 שנה לאחר השלכתם.
המקרה החמרה ביותר התגלה במחצבה ליד העיר קרדיף, שהפיצה אדים רעילים בסביבתה.
אך הקהילה המקומית לא ידעה כי יש חומרים רעילים במחצבה.
דו"ח של ממשלת בריטניה מצא כי 67 כימיקלים, כולל נגזרות של "אייג'נט אוראנג'", דיאוקסינים ו־PCB שיוצרו באופן בלעדי על ידי מונסנטו, דלפו מאזור במחצבה שלא היה מורשה בהכלת חומרים מסוכנים.
התברר כי מי התהום באזור זוהמו מאז שנות ה-70. ב-2011 הסכימה החברה לשלם את עלות ניקוי המחצבה בסך של כ-100 מיליון ליש"ט.
מוצרי החברה הופצו בישראל החל מתקופת המנדט הבריטי, בשנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1961 נכנסה לראשונה לפעילות ישירה בישראל, כאשר חתמה על הסכם למכירת ידע וחומרי גלם להקמת מפעל לייצור אקרילן (צמר סינתטי) באשדוד.
לבסוף רכשה 60% מהבעלות על המפעל, שנחנך באוקטובר 1964⁩.
באותה שנה גם מכרה ציוד וידע לחברת "פרוטרום" בחיפה ומפעל "תעשיות אלקטרוכימיות" בעכו.
ב-1965 הקימה החברה מתקן לייצור חומצה גופרתית במכרות נחושת תמנע; ובנוסף הרחיבה את מפעל "אקרילן".
בשנת 1968 הוקמה חברת "מונסאל" מיזם משותף של "מונסנטו" וחברת "אלרון" (שם החברה הוא שילוב של שמות שני החברות) לייצור מכשירי מדידה.
באותה שנה גם חתמה על הסכם עם "ידע חברה למחקר ופתוח" של מכון ויצמן לביצוע מחקרים עבורה.
בשנת 1973 הקימה מפעל לייצור פוליסטירן בשיתוף חברת "מפעלים פטרוכימיים בישראל".
בשנת 1978 פרשה החברה מהשותפות במפעל "אקרילן" ומכר את חלקו לקונצרן כלל.
בשנות ה-80 חברת "פזכים" הייתה נציגה ומשווקת רשמית של מוצרי "מונסנטו" בישראל; וב-1991 מינתה במקביל גם את "אגן כימיקלים" (לימים חברת "אדמה פתרונות לחקלאות") כמשווקת קוטל העשבים "ראונד־אפ" בישראל.
בפברואר 2005 חתמה על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת הזרע ג'נטיקס לפיתוח משותף של זן מהונדס גנטית של זרעי כותנה וחלוקה בתמלוגים ממכירתו.
באוגוסט 2008 רכשה כ-14% ממניות חברת אבוג'ן הישראלית תמורת 18 מיליון דולר, והתחייבה להשקעה נוספת של 35 מיליון דולר על פני תקופה של 5 שנים.
קדמה לרכשיה הסכם לשיתוף פעולה שנחתם שנה קודם.
אבוג'ן עסקה בזיהוי גנים של צמחים עבור "מונסנטו" במטרה לסייע בפיתוח זרעים מהונדסים חדשים.
במסגרת ההסכם קיבלה "מכתשים אגן" רישיון להשתמש בסימן המסחרי "ראונד-אפ" במספר מוצרים שלה, זאת לאחר שייצרה מוצר מתחרה על בסיס התרכובת "גלייפוסט", המרכיב הפעיל ב"ראונד-אפ".
באוקטובר 2011 רכשה את חברת הביומד הישראלית "ביאולוג'יקס" (Beeologics), שעסקה בפיתוח תרסיס מבוסס פרומונים להגנה על דבורים מפני אקרית הורואה ובהבטחת מנגנוני האבקה תקינה של אוכלוסיות הדבורים.
בפברואר 2013 רכשה את חברת " רוסטה גרין", שעסקה בזיהוי גנים ייחודיים ב-microRNA לצורך השבחה גנטית או טיפוח צמחים, תמורת 35 מיליון דולר.
ב-2014 הצטרפה מונסנטו לתוכנית שיתוף פעולה עם תאגידים רב-לאומיים של לשכת המדען הראשי, למרות מחאה נגד המהלך מצד פעילי איכות הסביבה.
באפריל 2016 הודיעה מונסנטו כי היא מצמצמת את רוב פעילות המחקר והפיתוח שלה בישראל, כחלק מתוכנית התייעלות גלובלית.
מונספל (Moonspell) היא להקת מטאל גותי פורטוגזית שהוקמה בשנת 1989 תחת השם Morbid God.
בשנת 1992 הוחלף השם למונספל.
הלהקה הוציאה מיני-אלבום (EP) ראשון ב-1994, ושנה לאחר מכן את אלבומה הראשון, Wolfheart, שזכה להצלחה רבה בפורטוגל ובגרמניה.
הלהקה הוציאה 9 אלבומי אולפן, אלבום אוסף אחד, DVD מהופעות ומספר וידאו-קליפים.
במספר אלבומים של הלהקה, כמו Wolfheart מ-1995 ו-Under Satanæ מ-2007, היא מוסיפה אלמנטים של בלאק מטאל לצד המטאל הגותי הידוע שהיא מנגנת.
מועדון הכדורגל מונפלייה הוא מועדון כדורגל צרפתי, המשחק בליג 2. המועדון מייצג את העיר מונפלייה, והוקם בשנת 1919 תחת השם "סטאד אולימפיק דה מונפלייה".
בשנת 1932 הפך המועדון למקצועני.
בשנת 1974 התאחד עם מועדון "מונפלייה פיילאדה ספורט".
בעונת 1988/1989 שיחקה הקבוצה בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים – בגביע אופ"א.
בסיבוב הראשון הפסידה הקבוצה לבנפיקה ליסבון והודחה מהטורניר.
בעונת 1999 הצליחה לנצח בגביע האינטרטוטו מה שזיכה אותה לכרטיס לסיבוב הראשון בעונת 1999/2000 בגביע אופ"א.
מונפלייה ניצחה בסיבוב המוקדמות הראשון אך הפסידה בסיבוב השני ללה קורוניה והודחה מהמפעל.
באמצע שנות ה-2000 היא ירדה לליגה השנייה והיא עולה בחזרה לליגה הראשונה בעונת .
בעונת 2010/11 היא מעפילה לגמר גביע הליגה שם היא מפסידה למרסיי 0–1. בעונת 2011/2012 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הצרפתית לראשונה בתולדותיה.
המועדון זכה פעמיים בגביע הצרפתי והגיע לגמר הגביע פעמיים נוספות.
מונפורט מעלות הוא מועדון הוקי קרח ישראלי מליגת ההוקי קרח הישראלית שנוסד בשנת 1999. מדי הבית הם שחור ולבן.
בשנת 2010 הקבוצה זכתה באליפות הרביעית בתולדותיה לאחר ששנה קודם לכן הובסה על ידי מ.ה.
בעונת 2011, שוב הפסידה את גביע האליפות לאחר שהובסה 5:1 על ידי מ.ה.
מונסטר בול הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של מארק פורסטר, אודות סוהר שמתאהב באשתו של נידון למוות.
בסרט משחקים בתפקידים ראשיים בילי בוב תורנטון, האלי ברי והית' לדג'ר.
הסרט זכה לביקורות מהללות וזכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה של ברי.
הסרט יצא בארצות הברית בתפוצה מוגבלת בנובמבר 2001, וברחבי בריטניה ב-7 ביוני 2002. בישראל הסרט יצא ב-6 ביוני.
האנק גרוטסקי (בילי בוב תורנטון) ובנו, סאני (הית' לדג'ר), הם סוהרים בבית הכלא המקומי.
הם גרים יחד עם אביו של האנק, באק (פיטר בויל), זקן גזען ועצבני.
כאשר האנק וסאני מסייעים להוציא להורג את לורנס מאסגוב (שון קומבס), סאני מקיא ומתעלף לעיניי הנידון.
לאחר ההוצאה להורג, האנק תוקף את סאני בבית השימוש על חוסר יכולתו לשלוט בעצמו.
כשהם חוזרים לבית האנק מנסה לגרש את סאני.
אך סאני מוציא אקדח ומאיים על האנק.
לאחר שהאנק מודה שהוא מעולם לא אהב את בנו, סאני מתאבד.
לטישה מאסגוב (האלי ברי), אשתו של לורנס, נקלעת לקשיים כלכליים.
היא מתחילה לעבוד במזללה שהאנק מבקר לעיתים תכופות.
יום אחד, בנה של לטישה, טיירל (קוראונג'י קלהון), מחליק לכביש ונפגע על ידי מכונית.
האנק מסייע ללטישה לקחת את בנה לבית החולים ששם הוא מת.
לאחר מכן, האנק מסיע את לטישה לביתה, ומגלה לה שגם הוא שכל בן.
לאחר כמה ימים, הם מתחילים מערכת יחסים המבוססת על יחסי מין.
בנוסף, האנק מגלה שלורנס היה בעלה של לטישה.
לטישה מחליטה לקנות מתנה להאנק על עזרתו.
כשהיא מגיעה לביתו היא פוגשת את באק, שמעליב אותה משום שהיא אפרו-אמריקאית.
בעקבות כך, האנק מחליט להעביר את באק לבית אבות.
לאחר שחובותיה של לטישה מביאים לכך שהיא מסולקת מביתה, היא עוברת לגור עם האנק.
שם היא מגלה שהוא היה הסוהר של בעלה.
בילי בוב תורנטון - האנק גרוטסקי
האלי ברי - לטישה מאסגוב
הית' לדג'ר - סאני גרוטסקי
פיטר בויל - באק גרוטסקי
שון קומבס - לורנס מאסגוב
קוראונג'י קלהון - טיירל מאסגוב
אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 88%.
רבים מהמבקרים החמיאו להאלי ברי וקוראונג'י קלהון על הופעתם בסרט.
למרות זאת, כמה פעילי זכויות אדם אפרו-אמריקאים קראו להחרים את הסרט מכיוון שהוא מעוות את המציאות שאישה שבעלה הוצא להורג תתאהב במי שהוציאו להורג.
בנוסף, רבים ביקרו את סצנת הסקס של האלי ברי ובילי בוב תורנטון וטענו שרק כך אישה אפרו-אמריקאית יכולה לזכות בפרס אוסקר.
זכייה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (האלי ברי)
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (מיילו עדיקא ו-וויל רוקוס)
מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (האלי ברי)
זכייה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (האלי ברי)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (האלי ברי)
מועמדות לפרס MTV לשחקנית הטובה ביותר (האלי ברי)
זכייה בפרס הוועדה הארצית למבקרים לשחקנית הטובה ביותר (האלי ברי)
זכייה בפרס הוועדה הארצית למבקרים לשחקן הטוב ביותר (בילי בוב תורנטון)
מונסטון היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס האפלים ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Captain America #192 מדצמבר 1975 ונוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר פרנק רובינס.
מונסטון היא האלטר אגו של קרלה סופן, בתו של משרת אחוזה מואן נייס, קליפורניה.
לאחר מות אביה, אמה עבדה בשלוש עבודות כדי לעזור לבתה לעבור את שנות המכללה, וקרלה נשבעה שלא להגיע למצב כמו של אמה - כלומר לשים את מאוויי אחרים לפני אלה שלה.
למרות שסיימה לימודי פסיכולוגיה ופסיכיאטריה בהצטיינות, קרלה לא אהבה להיות תלויה במטופליה כמקור הכנסה, והיא החלה בקריירת פשע כעוזרתו של דוקטור פאוסטוס, אויבו של סטיב רוג'רס - גיבור-העל הידוע בכינוי קפטן אמריקה.
בלומדה אודות לויד בלוך - מונסטון המקורי - היא הפכה לפסיכולוגית שלו ותמרנה אותו לדחות מעליו את מקור כוחותיו - אבן חן חייזרית בעלת כוחות בל יתוארו.
היא השיגה לעצמה את האבן ושאבה אותה לתוכה כדי לקבל את כוחותיה.
במהלך אירועי "שלטון אפל" התגלה כי לפני שהפכה לחברת ת'נדרבולטס, היא חנקה את אמה למוות ושרפה את ביתם.
מונסטון גויסה לקבוצת אדוני הרשע, ונלחמה לצידם נגד האוונג'רס.
לאחר שנלחמה נגד קפטן מארוול היא נותרה משותקת לזמן מה ואף שקלה לפרוש מקריירת הפשע שלה.
כאשר מונסטון המקורי חטף אותה, היא נלכדה ובחרה לרצות את זמן המאסר שלה ולנטוש את חיי הפשע.
בזמן שברון זמו הקים קבוצת נבלי-על שישמשו תחלופה לגיבורי-העל, הוא הבריח את מונסטון מהכלא, ובלית ברירה היא שבה לחיי הפשע כחברה בקבוצת ת'נדרבולטס תחת הכינוי מטאוריט.
לאחר אירועי מלחמת האזרחים של יקום מארוול, מונסטון שימשה כמנהיגת השטח של קבוצת ת'נדרבולטס, וזאת כאשר נורמן אוסבורן המטורף אילץ אותה להצטרף באמצעות שוחד.
הוא אף מגייס אותה לקבוצת האוונג'רס האפלים שלו במהלך אירועי "שלטון אפל", והיא משמשת כמתחזה לגברת מארוול.
מונעם אל-עאבד הוא אתלט פאראלימפי תוניסאי.
הוא היה התוניסאי הראשון שהשתתף במשחקים הפאראלימפיים, כשב-1988 הוא זכה בשתי מדליות ארד.
מונסטר היא קומונה במחוז או-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי.
בעיר נמצא המשרד הראשי של הגן הלאומי בלון דה ווז'.
מונסטר ממוקמת במרכז עמק בו זורם נהר פשט, אחד מיובלי נהר איל, שנכנס ממישור אלזס אל הרי הווז' הגבוהים ומסתיים בפסגת אונק, השלישית בגובהה ברכס הרי הווז'.
במונסטר מתאחדים שני יובלי הפשט, הפשט הקטן והפשט הגדול.
העיר נמצאת כ-10 קילומטר ממערב לקולמר.
למרות שיוכה של העיר לאלזס, התרבות בעיר נפרדת מזו של ערי אלזס בעקבות האופי ההררי של העיר שהיקנה לה את הכינוי "שווייץ הקטנה", בנוסף לעיר מסורת העולה למאה ה-9 של עשיית גבינות ובמיוחד את הגבינה שנקראה על שם העיר גבינת מונסטר.
מקור השם של העיר הוא מהפרובינציה האירית מנסטר, ולא קשורה כלל לעיר מינסטר (Münster) הגרמניה.
נזירים אירים שהגיעו לאזור יחד עם סמסון מדול, החליטו להקים במקום מנזר.
כעיר מוקפת חומה משנת 1308 היא הייתה ממייסדות הדקאפול בתקופת האימפריה הרומית הקדושה ב-1354.
במאה השש עשרה העיר עברה רפורמה פרוטסטנטית ובעיר התחוללו קרבות במסגרת מלחמת שלושים השנים בין הקתולים לפרוטסטנטים.
המנזר של מונסטר נסגר ב-1791.
קרבות מלחמת העולם הראשונה הביאו להרס של 85% מהעיר ואוכלוסיית העיר צנחה ב-2,000 תושבים מהמפקד של שנת 1910 למפקד של 1921. גם מלחמת העולם השנייה הביאה למונסטר הרס רב.
עד 2011, אוכלוסיית העיר לא חזרה לכמות שהייתה לפני שתי מלחמות העולם.
מונפאלקונה (באיטלקית: Monfalcone, בונטית: Mofalcòn, בסלובנית: Tržič, בגרמנית: Falkenberg) היא עיירה בנפת גוריציה (Gorizia) שבמחוז האוטונומי פריולי-ונציה ג'וליה שבצפון איטליה.
העיירה ממוקמת על חוף מפרץ טריאסטה ומשמעות שמה הוא "הר הבז".
העיירה היא מרכז תעשייתי גדול לייצור ספינות, מטוסים, טקסטיל, כימיקלים ולזיקוק נפט.
מונפאלקונה היא היישוב החמישי בגודל אוכלוסייתו במחוז.
יחד עם היישובים השכנים היא מהווה אזור אורבני של כ-50,000 תושבים.
העיירה שוכנת בין גבעות קרסו (Carso) לבין הים האדריאטי והיא הנמל הצפוני ביותר בים התיכון.
בתקופות הפרהיסטוריות האזור של מונפאלקונה היה מאוכלס בכמה כפרים מבוצרים שנקראו קאסטליירי (Castellieri).
לאחר תקופות השלטון של האוסטרוגותים, הביזנטים, הלומברדים והפרנקים, הייתה מונפאלקונה בשליטתה של הפטריארכיה של אקוויליה עד שנת 967. הוונציאנים כבשו אותה ב-1420 לאחר מצור של שלושה ימים ושלטו בה עד 1511, כאשר היא נפלה לידי הצרפתים.
כאשר היא נכבשה מחדש על ידי הוונציאנים היא הוחרבה על ידי כוחותיו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1513. ב-1521 שבה מונפאלקונה לידי ונציה ונשארה תחת שלטונה עד 1797. עד לנפילתו של נפוליאון הייתה העיירה בשליטתה של צרפת ולאחר מכן הייתה לחלק מהאימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי איטליה ב-1915. לזמן קצר היא נשלטה על ידי האוסטרים ב-1917 לאחר קרב קפורטו וב-1918 היא שבה לידיה של איטליה.
מוֹנְסֶרָאט אַבֶּיוֹ אִי סוּלֵר (קטלאנית: Montserrat Abelló i Soler .
טראגונה, 1 בפברואר 1918 - ברצלונה, 9 בספטמבר 2014) הייתה משוררת ומתרגמת קטלאנית.
דמות-מפתח בספרות הקטלאנית העכשווית, שאופן הביטוי שלה ניתנים לזיהוי ביצירתם של משוררים צעירים ממנה.
היא פרסמה כ-12 קובצי שירה ותרגמה ממיטב שירת העולם מאנגלית לקטלאנית, ומשירת קטלוניה לאנגלית.
אף שנולדה בטראגונה, אביה, שהיה מהנדס ימי, נאלץ לעבור מדי כמה שנים מנמל אחד לאחר, ושנות ילדותה ונעוריה עברו עליה במקומות שונים: קאדיס, קרטחנה ולונדון, שבה התגוררה בין גיל 6 לגיל 8 ושם רכשה את השפה האנגלית.
בשנת 1935, החלה ללמוד בפקולטה לפילוסופיה ולמדעי הרוח באוניברסיטת ברצלונה ולעבוד כמורה לאנגלית בבית-ספר תיכון.
בינואר 1939, כאשר עמדו כוחותיו של פרנקו לפלוש לברצלונה, התלוותה לאביה שנאלץ לעזוב את קטלוניה, עקב תמיכתו ברפובליקנים.
הודות לקשריו של אביה, השיגו השניים אשרת כניסה למרסיי, אך שם נעצרו ונלקחו למחנה פליטים בקלרמון-פראן.
למרות הכול, כעבור חודשים אחדים הצליח אביה של אַבֶּיוֹ להפעיל את קשריו בפיקוד הצי הבריטי, שהעניק להם אשרת שהייה בלונדון.
חודשים ספורים לאחר מכן עקרו לצ'ילה, כאשר רשויות הנמל בולפראיסו ביקשו לשכור את שירותיו של אַבֶּיוֹ (האב) להקמת מבדוק צף בנמל, מה שאפשר להם להימלט בעור שיניהם ממלחמת העולם השנייה.
בשנים הראשונות עבדה בחברה שהקים אביה בוואלפראיסו ולאחר מכן כמורה לאנגלית בבית הספר השווייצרי בסנטיאגו דה צ'ילה.
בסנטיאגו מיסדה מונסראט אביו קשרים עם דמויות מפתח בתרבות הצ'יליאנית, כגון פבלו נרודה, והתוודעה לגולים קטלאניים כמותה, ביניהם אנשי רוח כגון ז'וּאָן אוּלִיבֵר, מן המשוררים הבולטים במאה ה-20, וז'וּאָן בּוּפִיל, לו נישאה בשנת 1943 וילדה לו שלושה ילדים.
בשנת 1960 היא שבה לברצלונה, ועסקה בהוראת אנגלית בבית ספר לבנות שדגל בהשקפת עולם פרוגרסיבית עד פרישתה לגמלאות.
בשנות ה-70 חזרה המשוררת לספסל הלימודים באוניברסיטה כדי להשלים תואר בספרות אנגלית ובבלשנות.
עם פרישתה לגמלאות, בשנות ה-80, יכולה הייתה להקדיש את כל זמנה לתרגום מיצירותיהם של סופרים בריטים ואמריקאים כגון: אגתה כריסטי, איריס מרדוק, א.מ.
פורסטר ובעיקר סילביה פלאת, שמסגנונה הושפעה רבות.
באותן שנים החלה לפרסם משירתה וכן תרגמה לאנגלית מן הקלאסיקה הקטלאנית כגון: סלוודור אספריו, מרסה רודורדה, מריה אנז'לס אנגלדה, מריה מרסה מרסל אי סרה ואולגה שירינקס.
לשירתה של מונסראט אַבֶּיוֹ יכולת לשבות גם את לבם של קוראים שאינם מצויים בשדה הספרות.
לשונה הנגישה, הדימויים הקלים לזיהוי, הרעיונות המשותפים לרבים, ובעיקר הרצון להעביר חוויה, מבלי לכפות על הקורא את אמיתותיה, מאפשרים לה ליצור עמו מערכת יחסים קרובה.
זוהי שירה אנושית וקרובה, שוויתרה על המבנים המסורתיים ובחרה בכוח ובכוונה העמוקה של המלה עצמה, כמו גם במוזיקליות שלה.
מאפיין חשוב באופייה של אבּיוֹ הוא הכושר למצות את החיים עד תום, לאמץ אל לבה את מכלול החוויות והרגשות מהם הם מורכבים ולהתענג על עוצמתו של כל רגע.
באופן הזה שירתה מהווה אמצעי לחוויה ועצם הכתיבה מאפשר לה לחיות בצבעים עזים וחזקים.
דבר חיוני נוסף לאביו כאדם הוא הצורך לרדת לחקר מניעי הדברים.
בריאיון למשוררת והמבקרת לאיה נוגרה סיפרה שבילדותה "התקשתה בלימודי מתמטיקה ומוזיקה כיוון שלא הבינה את סיבת המושגים והתרגילים, אף שעשתה אותם היטב באופן מכני.
זו הסיבה שאיבדה בהם עניין." תשוקה זו לידע ניכרת גם בשירתה: הקול השירי דובר לעיתים דרך אנחנו (שניתן לזהות בו את האנושות כולה) קולט את מהות הדברים, אף שפעמים רבות אינו יודע כיצד לכנותם.
אין היא מתעייפת מלחקור ולחדור לנבכי המציאות, אך מוותרת מראש על השגב ומקפידה לגעת במהות או באמת.
החיים תובעים מאיתנו מעשי לוליינות, הליכה על חבל דק, תוך מודעות לכך שקיימת סכנת נפילה בכל רגע."
מוטיב חוזר בשירתה של אבּיוֹ: המלה.
למצוא את הביטוי המדויק כדי להצליח לומר את שעליה לומר.
וגם לחוות באמצעות המלה: המלה כיוצרת מציאות.
דומה שהמחברת כותבת כדי להיות, כדי למצב את עצמה בעולם, כדי לשנות צורה, להסביר את הדברים.
היא דוברת מתוך צורך, כי יש גודש בחיים שרק מילים יכולות לנסות להכיל (או בעצם להצביע עליו) כדי לסמן גבולות והעדרם.
אבּיוֹ כותבת כדי לסכור את הדברים הגועשים בתוכה.
למילים יש קשר ישיר למהות העולם, אם כי ייתכן שזהו קשר בלתי-מושג.
כתיבתה של אַבּיוֹ מחויבת מאוד לפמיניזם הספרותי, בשנת 1990 נטלה חלק ביריד הבינלאומי ה-4 לספרות פמיניסטית שהתקיים במסגרת הכנס השנתי של ארגון הסופרים הבינלאומי ובשנת 1995 הייתה אחת ממקימות ועד הסופרות במסגרת אגודת הסופרים הקטלאנית.
היא רואה בעצמה משורר הכותב "מבעד לעיניה ולגופה של אישה", דבר שפתח דלתות ונופים שלמים לתרבות הקטלאנית ומאפיין אותה ואת שירתה.
2010 שירי אהבה: אנתולוגיה (Poemes d'amor.
1993 פנים בחלון: 20 משוררות דוברות אנגלית מן המאה ה-20
1999 נוף מתגלה: שלושים משוררות קטלאניות מן המאה ה-20
1998 פרס צלב ג'ורדי הקדוש
1999 פרס הביקורת מסור הזהב לשירה (עבור הקובץ בכדור העיתים)
2003 פרס סוס ירוק לשירה ע"ש ז'וזפ מריה יומפארט.
2007 פרס סוס ירוק לתרגום שירה ע"ש רפאל ז'אומה (עבור הקובץ: אני אנכית, כל שירי סילביה פלאת, 1960-1963).
2008 פרס ז'אומה פוסטר לכותבי קטלאנית (מטעם אגודת הכותבים בלשון הקטלאנית)
2008 פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית
2008 הפרס הלאומי לקריירה מקצועית ואמנותית
"בטירוף הרצון הזה להיות לידך" אנתולוגיה משיריה, תרגום: איתי רון, הוצאת קשב לשירה, 2014.
עונג החיים, בתרגום רמי סערי
מונסליצ'ה (באיטלקית: Monselice) היא עיר בנפת פדובה שבמחוז ונטו.
העיר בת ה-18 אלף תושבים, נמצאת כ-20 קילומטר מדרום לפדובה, בקצה הדרומי של הגבעות האאוגניות .
חלקה הצפוני של העיר נמצא בבקעה צרה המצויה בין שתי גבעות בולטות ותלולות: בצפון-מערב - מונטריקו (Montericco), בגובה של 312 מטר ובמזרח - רוקה (Rocca), בגובה של 110 מטר.
חלקה העתיק של העיר נמצא לרגלי גבעת רוקה.
שתי הגבעות הן השוליים הדרומיים של הגבעות האאוגניות.
בעמק עוברת תעלת ביסאטו (Bisatto) שהיא חלק מרשת תעלות מים באזור מחוז ונטו המתנקזות אל הים האדריאטי באזור ונציה.
ייסוד העיר על פי המיתולוגיה מיוחס לגיבור הטרויאני אופסיצלה (Opsicella), שנמלט מטרויה אחרי החרבתה, דרך הים האדריאטי.
באזור קיימות עדויות על התיישבות אנושית מתקופת הברונזה.
בתקופה הרומית נודעה העיר בשם "Mons Silicis" שפירושו "הר הצור", ייתכן בשל מחצבות מקומיות של טרכיט (Trachyte).
המסמכים המוקדמים ביותר המעידים על קיום המקום הם משנת 568 לספירה ומיוחסים לכיבוש העיר על ידי הלומברדים.
העיר הייתה במשך תקופה קצרה תחת שלטון האימפריה הביזנטית עד שנכבשה ב-602 על ידי אגילולף, מלך הלומברדים.
בתקופת הבריתות הבין-עירוניות בימי הביניים (במאה ה-12) היה בעיר שלטון עצמי מקומי.
בעת מאבקי הגואלפים והגיבלינים (במאה ה-13) תמכה העיר בגיבלינים.
המנהיג הגיבלני, אצלינו השלישי דה רומאנו (Ezzelino III da Romano) שיפר את ביצורי את העיר והפך אותה לאחד המעוזים החשובים באזור.
בתקופה שלאחר מכן הייתה העיר תחת שלטון אצילי פדובה לבית קרארה ובמאה ה-15 הפכה לחלק מהרפובליקה של ונציה.
העיר נפגעה קשות במלחמת הליגה של קמברה ב-1509. לאחר שיקומה המשיכה להיות תחת שליטתה של ונציה עד נפילתה הסופית של זו בסוף המאה ה-18.
לאחר שליטה צרפתית קצרה של נפוליון בסוף המאה ה-18, עברה העיר בתחילת המאה ה-19 לשליטת האימפריה האוסטרית ולאחר מכן לבת חסותה, ממלכת לומברדיה-ונטו.
ב-1866 עברה לשליטת ממלכת איטליה כחלק מאיחוד איטליה.
ב-7 ביוני 1960 קיבלה מונסליצ'ה מעמד של עיר.
פיאצה מציני (Piazza Mazzini) - היא הכיכר המרכזית בעיר העתיקה.
נקראת על שם ג'וזפה מציני.
מהכיכר מתחילה טיילת לאורך Via del Santuario המובילה לאתרים החשובים בעיר.
בכיכר נמצאים המגדל העירוני (Torre Civica) והפלאצו דל מונטה די פייטה (Palazzo del Monte di Pietà), המשמש כיום כלשכת התיירות העירונית.
קסטלו צ'יני (Castello Cini) - המצודה העתיקה של העיר.
נמצאת לרגלי גבעת רוקה אך שולטת על העיר העתיקה.
במצודה נמצא מוזיאון לכלי נשק מתקופת ימי הביניים.
וילה דואודו (Villa Duodo) - וילה הנמצאת במעלה גבעת רוקה.
נבנתה עבור אציל ונציאני בסוף המאה ה-16. תכנונה מיוחס לויצ'נצו סקאמוצי (Vincenzo Scamozzi), מתלמידיו הבולטים של אנדראה פלאדיו.
חלקים מאוחרים שלה נבנו במאה ה-17 ותוכננו על ידי אנדראה טיראלי (Andrea Tirali).
השוק העירוני נערך בכל יום שני בשבוע ברחובות הראשיים של העיר.
יום הפטרון של העיר חל ב-2 בנובמבר.
בסוף השבוע הסמוך לתאריך זה נערך בכל שנה יריד, הכולל שוק כללי ושוק מזון, דוכני מאכלים מקומיים, יריד שעשועים ותצוגות.
בשנים האחרונות נערך מדי שנה בחודש ספטמבר "הפאליו של מונסליצ'ה".
הטורניר הפך מוקד משיכה חשוב בעיר וכולל תהלוכות בתלבושות עתיקות, משחק שחמט שבו אנשים משמשים ככלי המשחק, תחרויות בין השכונות השונות בעיר וקרבות אבירים.
שלביו השונים של הפאליו נערכים בשלושת ימי הראשון הראשונים בחודש ספטמבר.
החל מ-1971 מוענק מדי שנה פרס מונסליצ'ה (Premio Monselice) , פרס לתרגום מספרות זרה לאיטלקית.
לפרס מספר קטגוריות, שהחשובות בהן הן הפרס לתרגום ספרות ושירה והפרס לתרגום ספרות מדעית.
טקס הענקת הפרס מתקיים במצודת מונסליצ'ה.
מונסליצ'ה סמוכה לכביש המהיר A13 המחבר בין בולוניה ופדובה ונמצאת ליד שני צמתים של כבישים אזוריים.
תחנת הרכבת של מונסליצ'ה היא חלק מקו הרכבת ונציה-פדובה-בולוניה-פירנצה ונמצאת בין פדובה (צפון) ובולוניה (דרום).
קו רכבת משני מחבר את מונסליצ'ה למנטובה שבנפת לומברדיה.
נמלי התעופה הסמוכים הם נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו (VCE) המרוחק כ-60 ק"מ מהעיר' נמל התעופה וילפרנקה ורונה (VRN) המרוחק 93 ק"מ ונמל התעופה הבינלאומי בולוניה גוליילמו מרקוני (BLQ) המרוחק 100 ק"מ מהעיר.
השכונה היהודית שכנה בחלק הצפון מערבי של מונסליצ'ה העתיקה מוקפת החומה.
השער של השכונה בחומה נקרא "Porte Camin E Della Giudecca" והיה מצוי במקום שבו מסתיים כיום רחוב 11 בפברואר (Via XI Febbraio) מול גשר הברזל שמעל תעלת ביסאטו.
בסוף המאה ה-14 נפתחו במונסליצ'ה מוסדות בנקאיים על ידי יהודים שהגיעו מערים אחרות באזור.
לאחר שנים מעטות נפתחו באזור ונטו בנקים נוצריים שאמורים היו להתחרות בבנקים אלו ולהוריד את הריבית ונקראו Monti Di Pieta .
בשנת 1698 רכש פלגרין סאקרדוטי (Pellegrin Sacerdoti) קרקע לבית הקברות עבור הקהילה היהודית.
ידוע כי המלומד והפילוסוף אברהם בן חנניה יגל נולד במונסליצ'ה ב-1553. בתחילת המאה ה-17 הוקם גטו בפדובה הסמוכה.
באזור פדובה היו רק ריכוזים קטנים ומעטים של יהודים; באסטה (Este), בה הוקם גטו קטנטן, במונטניאנה (Montagnana) ובמונסליצ'ה.
יהודי מונסליצ'ה המועטים הצטוו לעבור לגטו פדובה בשנת 1778.
בפדובה קיים גן המנציח חסידי אומות עולם שתרמו להצלת נפשות במלחמות שונות ברחבי העולם.
אחת מהדמויות שהונצחו היא של חסידת אומות העולם, אידה בּרוּנֶלי לנטי, שהייתה אומנת בת 15 של שלושה יתומים יהודים (אחד מהם, צבי ינאי) ולקחה אותם תחת חסותה בעת שהביאה אותם לעיר הולדתה, מונסליצ'ה, ודאגה להם עד שחרור האזור על ידי בנות הברית, ואז העבירה אותם לחסות אנשי הבריגדה היהודית.
מונסטירשצ'ינה (בעברית נכתב גם מונסטירשינה; ברוסית: Монасты́рщина; ביידיש: אמנאשטירשצינא) היא עיירה (יישוב בסגנון עירוני ) במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראשיתה של מונסטירשצ'ינה בתחילת המאה ה-14, ובמהלך המאה ה-19 התפתחה, כאשר למעלה מ-80% מתושביה היו יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,370 יהודים, רוב תושביה, ופעל בה בית ספר יידי.
באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות.
כעבור כחודש רוכזו קרוב ל-1,000 יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה.
בפברואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו שבעיירה בבורות ירי, תוך עריכת מצוד אחר עשרות יהודים שהסתתרו בעיירה ורציחתם.
מונסטר אנרגיה הוא משקה אנרגיה המיוצר על ידי חברת המשקאות Monster Beverage Corporation (לשעבר: Hansen Natural Company).
ייצור המשקה החל באפריל 2002. החברה ידועה בשיתופי הפעולה שלה עם תחרויות ספורט ואקסטרים כגון: Motogp, נאסקאר, BMX, מוטוקרוס, גלישת גלים ושלג, אליפות הלחימה האולטימטיבית ותחרויות ספורט אלקטרוני (eSports).
בנוסף, חברת מונסטר אנרגיה משתפת פעולה עם מספר להקות ברחבי העולם, כמו, Asking Alexandria, The Word Alive, Maximum The Hormone ו-Shinedown.
ישנם 45 סוגים שונים של משקאות תחת המותג מונסטר בצפון אמריקה, כולל המותג הליבה מונסטר אנרגיה, ג'וואה מונסטר , אקסטרה סטראנת' , אימפורט , ריהאב ומאסל מונסטר .
בתחילת שנת 2020 הוחל בשיווק המשקה בישראל על ידי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, יצרנית משקאות קוקה-קולה בישראל.
מונסטר אנרגיה מפרסמת בעיקר דרך חסויות של אירועי ספורט, כולל BMX, מוטוקרוס, רכיבה על הרים, סנובורד, גלישה על סקייטבורד, מרוץ מכוניות, UFC וגם בעיקר חסויות של אירועי ספורט אלקטרוני.
בשנת 2012, קולטון ליין קורפ הכריזה על כך שהיא מחליפה מפיצים מ-Anheuser-Busch לקוקה-קולה.
הסמליל של מונסטר אנרגיה הוא מוכר ומזוהה בעיקר בחסויות של אירועים שונים.
עיצוב הלוגו נוצר על ידי McLean Desing, חברת מיתוג אסטרטגית הנמצאת בקליפורניה.
הסמליל מורכב מהאות האנגלית 'M' במין מראה תוסס וירוק על רקע שחור.
ה-'M' מסוגנן באופן המרמז על כך שהוא נוצר על ידי הטפרים של מפלצת קורעת דרך פחית זאת.
מונסראט רוץ' (בספרדית: Montserrat Roig; 13 ביוני 1946 – 10 בנובמבר 1991) היא סופרת וכותבת רומנים ספרדית.
נולדה בעיר ברצלונה למשפחה ליברלית מהמעמד הבינוני.
רוץ' היא השישית מבין שבעה ילדים.
אימה, אלבינה פראנסיטורה, הייתה עורכת דין ופעילה פמיניסטית,.
ואביה, תומאס רוץ', היה עורך דין.
רוץ' החלה את לימודיה בשנת 1951. בגיל 13 נרשמה ללימודים במכון 'Monserrat'.
בין השנים 1961–1964 למדה בבית ספר לאומנויות הבמה, Adrià Gual, בעודה מופיעה כשחקנית בהופעות רבות.
רוץ' בעלת תואר בפילוסופיה וכתיבה יוצרת מאוניברסיטת ברצלונה, אותו קיבלה ב-1968. בשנת 1970, קיבלה את תעודת הדוקטורט שלה.
בשנת 1970, זכתה רוץ' בפרס Víctor Català עבור אוסף סיפורים קצרים שכתבה ומאז החלה להקדיש את זמנה לכתיבת ספרות.
היא החלה לכתוב מחזור ספרותי שהורכב מיצירות שונות כמו 'Ramona adeu' אשר מתאר שלושה דורות של נשים – סבתא, אמא ובת, שחיו וחוו דברים שונים בתקופות שונות וחשובות בהיסטוריה הקטלאנית.
מחזור נוסף נקרא 'El temps de les cireres', בכיכובן של אותן דמויות ועבור מחזור זה קיבלה את הפרס 'Premi Sant Jordi de novel·la'.
בשנים 1972–1973 רוץ' עבדה כמרצה ללימודי קטלאנית וספרדית באוניברסיטת בריסטול באנגליה, ובשנת 1983 היא לימדה היסטוריה קטלאנית וכתיבה יוצרת במחלקה ללימודים היספאניים ולטינו אמריקניים באוניברסיטת סטרטקלייד בסקוטלנד.
בשנת 1990 היא לימדה ספרות ספרדית של המאה העשרים וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אריזונה.
מונסראט בלטה בדעותיה השמאלניות והפמיניסטיות.
כאישה צעירה לקחה חלק בהפגנות הסטודנטים כנגד הדיקטטור דאז פרנקו.
הייתה פעילה פוליטית בתנועה פמיניסטית ואף פרסמה שלושה ספרים על נשים ופמיניזם: - ?Tiempo de mujer?
מונפלייה היא קבוצת כדוריד מהעיר מונפלייה שבצרפת, שמתחרתה בליגת העל הצרפתית בכדוריד.
הקבוצה נוסדה בשנת 1982 ובשנת 1992 העפילה לליגה העליונה.
היא זכתה 14 פעמים באליפות צרפת ו-9 פעמים עשתה דאבל.
בשנים 2003 וב-2018 הקבוצה זכתה בליגת האלופות בכדוריד.
מונפורטה דה למוס (בספרדית: Monforte de Lemos) היא עיר במחוז לוגו בצפון-מערב ספרד, הממוקמת בעמק בין הנהרות מיניו וסיל.
נהר קאבה, יובל של נהר סיל, חוצה את העיר.
הרשות נמצאת בלב אזור המכונה "טרה דה למוס" (אדמת למוס) והיא העיר המרכזית באזור ריביירה סאקרה.
מן התקופה הפלאוליתית ועד לתקופה הרומאית
האזור סביב העיר מונפורטה יושב זמן רב לפני הכיבוש הרומי, כפי שמעידים ממצאי חפירות ארכאולוגיות המתוארכים לתקופת הברונזה.
ההיסטוריה של מונפורטה דה למוס תחילתה בתקופה הפלאוליתית, אז היו באזור מצודות של שבטים קלטיים.
השבט שאכלס את אזור מונפורטה היה ידוע בשם שבט למבי, וההתייחסויות הכתובות הראשונות לתושבים אלה נמצאות בכתבי ההיסטוריונים הרומאים פליניוס הזקן וסטראבו, בין השנים 600–900 לפני הספירה.
הלמבי התרכזו בגבעת סן ויסנטה.
המילה "למוס", המופיעה אף בכינוי האזור "טרה דה למוס", מקורה בשפה הקלטית ופירושה "אדמה לחה ופורייה" ונראה שהיא אף מקורה של המילה הגליציאנית השורשית "לאמה".
ממצאים גאולוגיים מצביעים על כך שאזור מונפורטה, היה בתקופות פרה-היסטוריות לגונה גדולה, וראיות לכך נמצאות בחימר האדום הקשה הנמצא בעומק מספר מטרים מתחת לקרקע העיר.
השם "מונפורטה", מלטינית "Mons-Fortis" נוסף בתקופה הרומית.
לאחר מכן, הסואבי והוויזיגותים הותירו במקום את רישומם.
העיירה נהרסה ככל הנראה במאה ה-8 על ידי הפולשים המוסלמים.
במאה ה-12 העניק רוזן גליציה את העיר לפרולה דיאז, איש אצולה מבית למוס, שבנה את העיר מחדש על חורבותיה.
מאותה עת שגשג במונפורטה שוק חקלאי.
בימי הביניים, נוסדה קהילה בנדיקטינית בעיר במנזר סן ויסנטה דל פינו.
באותה תקופה נבנו באזור הקרוב לעיר מנזרים רבים, אזור אשר זכה לכינוי "ריביירה סאקרה" ("הגדה הקדושה"), והוא כולל את האזור שבין גדות נהרות סיל ומינו, במקומות בהם חתרו הנהרות קניונים.
מגדל העיר וחומות העיר נהרסו במהלך מלחמות אירמנדיניו במחצית השנייה של המאה ה-15. המורדים דוכאו על ידי רוזן למוס, אשר אילצם לבנות מחדש את הטירה.
בשנת 1883 הגיעה מסילת ברזל לעיר.
הפיכת מונפורטה לצומת רכבות סייעה לה להפוך למרכז סחר ותקשורת בגליסיה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, נמלט ראש העיר הרפובליקני, חואן טיזון, לפורטוגל.
קודמו, מיור רוזנדו וילה פרננדז, נהרג על ידי המורדים.
בעשורים הבאים פורקה חלקית תחנת הרכבת במונפורטה, מרכז תקשורת הרכבות הועבר לעיר אורנסה, מפעל הרכבת נסגר והביא לתקופה של שפל כלכלי.
במאה ה-21 עסקי תיירות הם אחד מענפי הפעילות הגדלים במונפורטה.
הבניין הענק של בית הספר של גבירתנו מאנטיגואה והכנסייה במקום, ידוע בכינוי "אל אסקוריאל הגליציאני".
הכיכר שלפניו נודעה בשם "קמפו דה קומפניה" ("כיכר האגודה") כאשר הבניין נוהל על ידי הישועים, עד גירושם מספרד.
אחריהם נטלו את השליטה במקום הפיירסטים.
בבית הספר נמצא אוסף תמונות של אמנים כמו אל גרקו ואנדראה דל סארטו.
בבניין מבנה מדרגה מונומנטלי, הנראה חסר תמיכה פיזית לכאורה, ועשוי מחתיכת שיש אחת.