tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל שש עשרה החלה לכתוב שירה, ואת דרכה כאמנית רחוב החלה בגיל שבע עשרה: בתחילת דרכה כתבה מינץ את שירה בכתב יד ובאלתור, ולאחר מכן החליפה את הטכניקה המאולתרת בשיטה מתוכננת ומחושבת המתבססת על שבלונות.
בצבא שירתה כמדריכת אב"כ בחיל הים בחיפה.
בתקופה זו החלה לייצר את שירי הרחוב הראשונים שלה.
עבודותיה הראשונות הופיעו על עמודי חשמל ישנים בנווה צדק, עמודי עץ שאליהם מסמרה שלטי-שירה.
רוב העבודות של מינץ נוצרו משאריות: פיסות עץ, משטחי מתכת, ניירות מסוגים שונים או חלקי פסולת בניין שסיימו את תפקידם; חומרים שנושאים עמם עבר, התרחשויות וסיפורים אישיים, שמינץ פועלת מולם מתוך ניסיון להוסיף להם ולחשוף באמצעותם משהו אישי משלה.
בשנת 2010 החלה את לימודיה במגמות כתיבה ואמנות פלסטית בבית הספר הגבוה מנשר לאמנות, ובמקביל המשיכה לייצר אמנות במרחב הציבורי.
בשנת 2012, בתערוכה על אמנות רחוב שהתקיימה במוזיאון תל אביב ולוותה בספר בנושא, הופיעו כמה מהיצירות של מינץ ונכתב עליה כי היא "אחת מכותבות השירה המרתקות בתל אביב.
השירה היא חלק מיצירת אמנות שלמה שנתלית כתמונה ומתמזגת עם הרחוב ועם האובייקטים שבו.
החתימה בשם המלא מייחדת את מינץ בנוף השירה ברחוב בפרט ואמנות הרחוב בכלל".
מינץ מגדירה את יצירתה כ'יצירה תלויית מקום', כאשר היא מתייחסת למרחב שבו היא פועלת, שיריה מגיבים לרחוב ולחלל.
כך למשל בעבודה 'התנופה', מתייחסת מינץ גם לשם הרחוב בו נמצאת העבודה, רחוב התנופה, וגם לפעולת אגרוף, במהלכה יש לקחת תנופה.
מינץ התייחסה בעבודה לסרסורים שנהגו לשבת מול הקיר עליו נכתב השיר, בקריית המלאכה בתל אביב.
בריאיון לשני נוי אמרה מינץ "כתבתי את זה לכבודם ובאמת אחרי שבועיים ידיד שלי שנמצא בסטודיו מעל הלוקיישן דיווח לי בדיוק על מה קרה ביום שמחקו את העבודה.
מה שקרה שם זה שהלקוחות התלוננו שזה מפריע להם, והיה שם ויכוח שלם וצעקות.
עכשיו כשאני נזכרת בזה, כשסיימתי לכתוב את השיר מישהו באוטו עבר, אני מניחה שהוא גם חיפש זונות, והשיר ממש עשה לו משהו, הוא הגיב אליו במעין צקצוק, ואמר 'זה נורא'.
זה היה הרגע שבגללו התחלתי לעבוד בסוג הזה של היצירה".
שיריה של מינץ שיקפו ביקורת נוקבת נגד אדישותו של עולם האמנות כלפי המתרחש "מתחת לבית".
ביום אימץ עולם האמנות לעצמו את הקומות העליונות בבנייני קריית המלאכה, ואילו בלילה הפכה שכונה זו לאזור מוּכּר של זנות.
הנוף העירוני המתפורר מוצא את מקומו בעבודותיה של מינץ גם באמצעות תהליכי עבודה חומריים.
אסתטיקת ההרס מתגלמת ביצירות לא רק דרך החפצים הנאספים מבחוץ, אלא גם דרך הטקסטורה המבטאת את פני השטח הסדוקים והמוזנחים של העיר.
באמצעות בניית שכבות של בד, נייר, דבקים וחומרים נוספים על גבי המצע, ותהליכים של קילוף, תלישה ושפיכת חומרי ניקוי, העבודות מקבלות מראה טלאים מחוספס, המכניס לתוכן את הסביבה העירונית השבירה והמפורקת.
המעבר מהמרחב העירוני לחלל הפורמלי
ב-2013 הציגה מינץ לראשונה להציג בחלל תצוגה פורמלי, כאשר העלתה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בגלריית פופ אפ שהקימה בבית רוקח יחד עם אורי יריב - אספן, מפיק ויבואן של תערוכות אמנות רחוב ואמנות עכשווית.
בהצהרת האמן שלה מצהירה מינץ כי העבודה בסטודיו והעבודה בחוץ נמצאות בסימביוזה מתמשכת: עבודות החוץ נוצרות במיקומים נבחרים בעלי היסטוריה, מתוך התייחסות לסביבה ולהתרחשויות אמיתיות.
עבודות הסטודיו שואבות את האסתטיקה שלהן מתוך המרחב העירוני אל תוך חלל העבודה, המאפשר תהליכי עבודה שונים מאלו המתרחשים בשטח.
מתוכו צומחים מהלכים חדשים, שלאחר מכן מוצאים את מקומם כעבודות במרחב הציבורי.
החל מ-2014 החלה ליצור יחד עם בן זוגה, אמן הרחוב Dede.
בני הזוג הכירו דרך אמנות הרחוב, ופועלים ומציגים יחד בתערוכות משותפות ברחבי העולם.
בשנת 2016 הציגו השניים את התערוכה "אין מקום" במוזיאון חיפה.
אוצרת התערוכה סבטלנה ריינגולד מסבירה כי עשייתם המשותפת של שני האמנים נולדה מתוך התייחסות למרקם העירוני המשתנה ולתהליכים עירוניים דינמיים של צמיחה, הריסה והתחדשות.
התערוכה אפשרה התבוננות מחודשת במערכת היחסים שבין חייו של היחיד לבין ההתנהלות האנושית המשתקפת במרחב העירוני.
הפרויקט "אין מקום" הוא פרי של שיתוף הפעולה בין שני האמנים, אשר מתקיים במשך השנים במרחב העירוני התל אביבי.
המעבר של ציפורי הענק של Dede והטקסטים של מינץ מרחובות דרום תל אביב לחלל מוזיאלי נועדה להעביר מסר של מחאה בדבר יחסו המסורתי של עולם האמנות לשכונה העירונית.
כאשר במודע, או שלא במודע, עולם האמנות מתייחס לשכונה בגישה רכושנית, שהופכת אותה לאתר מדומיין.
בשנים 2017–2019 הוזמנו מינץ ו-Dede להציג את עבודותיהם בפראג, בלגרד, לודז', ברלין וביריד האמנות Pulse במיאמי.
במרץ 2018 נתלתה עבודה משותפת של השניים על חזית בית המלון אברהם הוסטל בתל אביב.
העבודות נראות כבולי דואר, בתוכם מופיעים דימויים של הציפורים שיוצר Dede לצד שיריה של מינץ.
הבולים נבחרו כדי לסמל את שימושו ההיסטורי של הבניין, שהיה שייך לחברת בזק, אך גם כדי להיות סמל נוסטלגי ואירוני לתקשורת בין מקומות ואנשים שרחוקים זה מזה, כאלה הנפגשים לעיתים קרובות בהוסטל.
בשנת 2018 עבדו השניים על תערוכה משותפת שתהיה מורכבת מממצאים, טקסט, דימויים וחפצים שמצאו ותיעדו בבתים נטושים בתל אביב.
בשנת 2018 זכתה מינץ בפרס משרד התרבות לאמן בראשית דרכו.
כדי להעלות את המודעות למשבר בני הערובה שנחטפו על ידי החמאס במסגרת מלחמת חרבות ברזל, מינץ שיתפה פעולה עם דדה והמעצבת טל הובר ליצירת הפרויקט חטופים מישראל.
2010- 2014 - תואר ראשון באמנות, ספרות וכתיבה, מכללת מנשר לאמנות, תל אביב.
2015- 2016 - לימודי תעודה בבית הספר הגבוה לכתיבת שירה "הליקון", תל אביב.
2017 – אין מקום, תערוכה זוגית, מוזיאון חיפה, חיפה.
2017 – Out of Space, תערוכה זוגית, Jan Arnold Gallery, רובע המוזיאונים, וינה.
2018 – Pulse Art Fair, תערוכה זוגית, יריד אמנות Pulse, מיאמי, ארצות הברית.
2018 – דואט, תערוכה זוגית, גלריה זימאק, תל אביב.
2015 - מלגה מלאה ללימודי תעודה בבית הספר הגבוה לכתיבת שירה "הליקון", תל אביב.
2018 - פרס משרד התרבות לאמן בראשית דרכו.
ניצנים בעפר הוא סרט ביוגרפי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1941, בבימויו של מרווין לרוי, עם גריר גרסון ווולטר פידג'ן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן חופשי על חייה של עדנה גלדני שלחמה למען זכויות ילדים.
היא פעלה בעיקר לקידום זכויות ילדים יתומים וילדים מחוץ לנישואים, והצליחה לגרום לביטול התואר "לא חוקי", שהופיע בתעודת הלידה שלהם.
סרט זה הוא שיתוף הפעולה הראשון של הצמד פידג'ון-גרסון, אשר הופיעו יחד בשבעה סרטים נוספים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - צבע
תחילת המאה ה-20, עדנה קיילי (גריר גרסון) ואחותה המאומצת שארלוט (מרשה האנט) מאורסות ומתכוננות לנשף עם שני החתנים המיועדים בביתם במילווקי, מינסוטה.
השמחה נפסקת כאשר הוריו של אלן קיטס (ויליאם הנרי) המאורס לשרלוט, מגלים שהיא למעשה "לא חוקית" כי הוריה לא ידועים וכך רשום גם בתעודת הלידה שלה.
אלן נכנע לדרישות הוריו אף על פי שהוא אוהב את שרלוט.
שרלוט המיואשת עולה לחדרה ויורה בעצמה.
פליקס גלדני עובד בבנק אותו מנהל אביה ומחזר אחריה בדבקות ובהתלהבות עד שהיא נכנעת לו, מבטלת את אירוסיה ושניהם נישאים ועוברים לגור בעיר שרמן בטקסס שם יש לפליקס טחנת קמח מצליחה.
נולד להם בן אך הלידה קשה והרופא ד"ר בקסטר (פליקס בסארט) מבשר להם שלא תוכל ללדת יותר.
הבן נהרג בתאונה בגיל צעיר ועדנה נכנסת לדיכאון.
פליקס משכנע אותה לפתוח בביתם מעון לילדי אימהות עובדות שמשפר את מצב רוחה.
לאחר מספר שנים נאלץ פליקס לסגור את הטחנה בגלל הפסדים והם עוברים לעיר פורט וורת' שם פותחת בית ליתומים ולילדים ללא הורים.
פליקס חולה ומת ועדנה נשארת לבד.
יום אחד באה אליה אישה צעירה ותורמת לה סכום נכבד.
בשיחה היא מגלה לה שהיא בת "לא חוקית" ולכן אינה יכולה להתחתן.
עדנה נרתמת לשנות את החוק בטקסס כדי למחוק את המילה "לא חוקי" ("illegitimate") מתעודת הלידה של אלה שנולדו מחוץ לנישואים או שההורים אינם ידועים.
היא נתקלת בהתנגדות רבה מהציבור ובעיקר מהנשים החסודות של טקסס אבל היא אינה נרתעת.
בדיון הגורלי היא מדברת מיציע הקהל בפרלמנט ואומרת שמי שאינם חוקיים הם ההורים ולא הילדים.
לבסוף היא מצליחה לשכנע את חברי הפרלמנט והחוק מתוקן.
עדנה מתקשרת בעיקר לילד נכה ברגלו בשם טוני.
היא מתקשה למסור אותו לאימוץ אבל ד"ר בקסטר משכנע אותה שלטובת הילד מוטב שיהיה בתוך משפחה ולא במוסד.
היא מחליטה לסגור את המוסד ולחזור למילווקי.
שוטר מגיע למוסד ומשאיר שם שני ילדים שמצא משוטטים ברחוב ועדנה מקבלת אותם ומחליטה להישאר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגריר גרסוןעדנה גלדניוולטר פידג'ןפליקס גלדניפליקס בסארטד"ר מקס ברסלרמרשה האנטשארלוט קיילויליאם הנריאלן קיטסארוס של שארלוט
ניצן פלד (נולד ב-3 בינואר 1984) הוא פרשן ספורט, עורך תוכן ואיש שיווק בתקשורת ובהייטק.
כיום כותב בעיתון "ישראל היום", ומשמש כמנהל אסטרטגיית התוכן בחברת התוכנה פאפאיה גלובל.
בעבר היה התסריטאי הראשי בתוכנית "חדשות הספורט" של ערוץ הספורט וסגן עורך אתר ערוץ הספורט, סמנכ"ל לקוחות ותוכן בסטארטאפ Apester, וכן העורך הראשי של אתר PostFunnel.com (אנ') במסגרת תפקידו כמנהל תוכן ותקשורת ב-Optimove .
פלד נולד בראשון לציון, גדל בנס ציונה ולמד בבית הספר התיכון ע"ש דוד בן-גוריון בעיר.
בצעירותו כתב במקומון "כל נס ציונה", היה מנהל קהילת ה-NBA באתר הפורומים תפוז וב-2001 החל לסקר ספורט אמריקאי ועולמי באתר Liga.co.il.
ב-2005, במהלך שירותו בצה"ל הצטרף לצוות הכותבים באתר האינטרנט של ערוץ הספורט.
מיד עם שחרורו, ב-2006, הצטרף לצוות העורכים באתר באופן קבוע.
ב-2008 פרסם את הגדת החג האלטרנטיבי "סנט אייטמ'ס" ביחד עם ירון עידן.
ב-2009 הצטרף לדסק "חדשות הספורט" וב-2011 הפך לתסריטאי הראשי של התכנית.
ב-2012 מונה גם לסגן עורך אתר ערוץ הספורט לענייני מגזין והחל להגיש בתוכנית "הקישור" לצד טל היינריך.
באותה שנה גם השיק במסגרת האתר את הבלוג האישי "נוסחת פלד", שהגיע למיליון קוראים בחצי השנה הראשונה לעלייתו לאוויר.
ב-2013, לאחר עזיבתה של היינריך, הפך למגיש הראשי של תוכנית "הקישור".
בשנים 2010–2013 כתב באופן קבוע במדור הספורט של "כלכליסט".
בשנים 2013–2014 הצטרף לחברת אימג'ין מדיה של מנכ"ל ערוץ הספורט לשעבר, אבי בר, והיה העורך הראשי בצוות הקמת אתר Kick.co.il בשיתוף עם ynet, אשר בסופו של דבר הוטמע בתוך מדור הספורט של האתר.
תקופתו בחברה לוותה בחיכוכים רבים עם הנהלת החברה.
באותן שנים כתב גם למגזין "בלייזר", הגיש פינות ספורט ב"ערוץ 20", ערוץ "זום" (במסגרת עבודתו באימג'ין מדיה), וכן ב-i24News ובערוץ 10, והגיש תוכנית ספורט ברדיו "קול נס ציונה" לצד בועז קורפל.
ב-2014 הצטרף לצוות ההקמה של חברת ההזנק Apester, שפיתחה פלטפורמה ליצירת והפצת תוכן אינטראקטיבי, בתור מנהל לקוחות ותוכן.
בתקופתו בחברה היא גייסה 17 מיליון דולר, פתחה משרדים בלונדון, ברלין, וניו יורק, ורשמה שיתופי פעולה עם גופי תוכן עולמיים רבים, בראשות שיתוף פעולה מתמשך עם מגזין Time בבחירת "איש השנה" ו-"100 המשפיעים".
בשנים 2015–2016 כתב על ספורט אמריקאי עבור קבוצת "מעריב", בעיקר באתר הספורט של ערוצי צ'רלטון.
ב-2018 החל לכתוב באופן קבוע במדור הספורט של "ישראל היום" על ספורט אמריקאי.
ב-2019 עזב את Apester והצטרף לחברת Optimove בתור מנהל התוכן והתקשורת, והעורך הראשי של אתר התוכן המקצועי לאנשי שיווק, PostFunnel.com.
ב-2020 התארח בספר "עונה מהאגדות", שם כתב קובץ פרקים לסיכום עונת 2019/2020 בליגת ה-NBA של שגיא רפאל ואורן לוי, לצד כותבים אורחים נוספים כמו ירון טלפז וערן סורוקה.
ניצן סדן (נולד ב-16 במרץ 1982) הוא עיתונאי טכנולוגיה והיי-טק, היסטוריון תעופה ופרשן בתחום ההיסטוריה של התעופה והלוחמה האווירית ישראלי.
נודע בשל טור התעופה שלו, "הקברניט", אותו הוא מפרסם מדי שבוע באתר כלכליסט.
סדן נולד בקריית אונו, וגדל בכוכב יאיר.
למד במכינה הקדם צבאית נחשון ולאחר מכן התגייס כלוחם ביחידה 636, ולאחר קורס הקצינים הפך לקמ"ן היחידה.
לאחר קבלת דרגת סגן, עבר לשרת בחיל האוויר.
ב-2005 הוביל סדן צוות פינוי במסגרת פינוי גוש קטיף וההתנתקות מעזה.
במהלך ההיערכות והאימונים פגש בנציגי ynet שחיפשו אדם שיסקר מהשטח ולאחר שסדן הראה להם דוגמאות מכתיבתו נבחר וקיבל את הטור "ניצן סדן: יומן קצין" שבו סיפר על שירותו ונסיונותיו עם אנשים.
לאחר שחרורו מחיל האוויר בדרגת סא"ל למד מדעי המדינה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה הפתוחה.
לאחר הלימודים החל לערוך מדריכים אלקטרוניים, ואחר פנה לעיתונות ועבד כעורך בערוץ המחשבים של ynet, כעורך ערוץ הטכנולוגיה וההייטק של כלכליסט והתבלט כפרשן בתחום החומרה, אבטחת המידע והמובייל.
כמו כן, פרסם מאמרים בתחום הסייבר באתרי אינטרנט כלי תקשורת בארצות הברית, והתמחה בתחום התוכן השיווקי מכוון הביצועים.
לצד קריירת העיתונות, עוסק סדן במחקרי תעופה, עבור קהילת התעופה הבין-לאומית ובין היתר עבור חיל האוויר הישראלי ומוזיאוני תעופה גדולים בארצות הברית, בהם ה-FOF ומוזיאון התעופה קוואנו בטקסס.
ב-24 ביוני 2017 השיק בכלכליסט את טור "הקברניט" אשר מציג סיפורים מהיסטוריית התעופה, על בסיס חומרים שאסף מאז ילדותו לצורך כתיבת ספר – בין היתר דרך גורמים בקהילת שחזור המטוסים בארצות הברית ובאירופה, מהנדסי תעופה, טייסים וקהילות אקדמיות.
הטור, שכולל תמיד טקסט ותקציר וידאו, זכה להצלחה גדולה באתר וכן בפייסבוק וביוטיוב, ואף צבר קוראים ומגיבים מחו"ל, לרבות מדינות ערב.
הטור ספג ביקורת על שפתו העוקצנית של הכותב, ועל נטייתו להציג דעות לא פופולריות המשבחות את הצד המפסיד בעימותים היסטוריים – הסובייטים במלחמה הקרה, מדינות ערב במלחמות ישראל, ארגנטינה במלחמת פוקלנד ועוד.
כמו כן, נטען שנקודות טכניות בטוריו מובאות באופן פשטני.
לטור פעילות באינסטגרם, שבמסגרתה נוצר לעיתים שיח בין בני נוער חובבי תעופה מישראל וממדינות ערב.
מאז פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה סדן מסקר את המלחמה מהפן של הלוחמה האווירית, בערוץ היוטיוב של "כלכליסט".
במהלך מלחמת חרבות ברזל העלה סדן סרטונים הקשורים ליכולות המבצעיות של ארגוני הטרור השונים וכן סיקור יומי על המלחמה בעמוד האינסטגרם ובפייסבוק.
סדן רווק ומתגורר בתל אביב.
סבתו היא ורדה ינובסקי-ארבל לה הקדיש טור ב"קברניט".
ניצן תנעמי גלבוע (נולדה ב-21 ביולי 1975) מזכ"לית משותפת בכוח לעובדים, ארגון עובדים כללי המייצג כ-35,000 עובדות ועובדים בישראל.
נולדה ב-1975 בקיבוץ נחשולים, מתגוררת בנתניה עם בן זוגה ושני ילדיהם.
בוגרת תואר במדעי החברה, לימודי הנחיית קבוצות ולימודי יישומים ארגוניים של אנליזה קבוצתית.
עבודה מארגנת: בניית כוח וקהילה בהתארגנות עובדים דמוקרטית – נמלה הוצאה לאור, 2024
עבדה בעמותת אלון, אשר פעלה לצמצום פערים חברתיים, כרכזת מבצע לימודי במפתן אלון בשכונת התקווה, כמנחה וכמנהלת פרויקטים.
עבדה ברבנים לזכויות אדם ובעמותת סיכוי כמקדמת מדיניות.
ריכזה את הקואליציה הארצית להעסקה ישירה, קואליציה של ארגונים אשר פועלת למיגור תופעת עובדי הקבלן.
פעילה במאבק כנגד תוכנית מהל"ב (תוכנית וויסקונסין) שהייתה ניסיון הפרטה של שירות התעסוקה והפקירה מובטלים בידי חברות למטרות רווח.
פעלה במסגרת קואליציה של ארגונים אשר עבדו בשטח עם נפגעי התכנית, ובקידום מדיניות.
המאבק בשיתוף קואליציית חברי כנסת הביא לביטולה של התכנית ב-2010.
פעילה במאבק למען דיור ציבורי, כחלק מפורום דיור ציבורי.
פעלה בקידום מדיניות בתחום, למען הרחבת הקריטריונים לזכאות לדיור ציבורי ולשינוי הסכמי המדינה עם החברות המשכנות.
תנעמי החלה דרכה בכוח לעובדים כמתנדבת בשנת 2008, מעט אחרי הקמת הארגון.
בשנת 2011 נבחרה תנעמי לראשונה להנהגת הארגון, ובשנת 2015 נבחרה לתפקיד של מזכ"לית משותפת.
ב-2024 הוציאה לאור את ספרה "עבודה מארגנת" על עבודת ארגון עובדים בישראל.
ניצן שפירא (נולד ב-24 במרץ 1996) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב צבאי בחברת החדשות של ערוץ 12.
נולד וגדל ביישוב הושעיה בעמק יזרעאל.
למד בבית הספר היסודי "נתיב הושעיה" ובישיבה תיכונית חיספין.
לאחר מכן עשה שנה במכינה לפני הצבא.
במרץ 2016 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם ומפקד בחטיבת הקומנדו, ביחידת אגוז.
בשנת 2019, לאחר שחתם על הארכת השירות עם הצוות שלו ביחידה בעקבות מבצע מגן צפוני השתחרר מצה"ל.
באוקטובר 2024 במסגרת שירות המילואים שלו במבצע "חיצי הצפון" נפצע שפירא בתמרון הקרקעי בדרום לבנון.
את דרכו בתקשורת החל כשעבד בארכיון של חברת החדשות.
לאחר מכן עבר לשמש כתחקירן ובהמשך כתב כללי ב-N12. ביוני 2022 החל לשמש בתפקיד כתב הדרום של חדשות 12 לצד העיתונאי תמיר סטיינמן.
במרץ 2022 חשף את תנאי קליטתם של הפליטים האוקראינים בנתב"ג עם נחיתתם ארצה.
בעקבות הפרסום הנחתה שרת הפנים איילת שקד לשנות את הנוהל ולהעביר את הממתינים בנתב"ג למלון דן, שם ישהו עד להכרעה בעניינם.
במהלך טבח שבעה באוקטובר שידר משעות הבוקר בשדרות, שהייתה מלאה במחבלים.
מאז, לכל אורך מלחמת חרבות ברזל, סיקר את הנעשה בדרום.
הוא סיקר את הנעשה ברצועת עזה ולבנון ונכנס לסקר במוקדי לחימה רבים.
במחנה הפליטים אל בורייג', ראיין את עידן עמדי מספר דקות לפני שנפצע קשה בפיצוץ משאית במרכז הרצועה.
בינואר 2025, הצטרף לצוות הצבאי של חברת החדשות והחל לשמש ככתב צבאי בנוסף לכתב ניר דבורי.
ביום העצמאות תשפ"ד נכלל ברשימת 30 הצעירים המבטיחים של המגזר הדתי בעיתון "מקור ראשון".
ביוני 2024 קיבל מטעם ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל את פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על סיקור עיתונאי תחת אש.
שפירא הוא סטודנט לתואר ראשון בפוליטיקה ותקשורת במכללת הדסה בירושלים.
הוא נשוי לרינת ואב לבת.
ניצן צבי כהן (נולד ב-1988) הוא עיתונאי ישראלי, כתב לענייני עבודה באתר דבר העובדים בארץ ישראל וחבר תנועת דרור ישראל.
הדריך ב ושירת, לאחר שנת שירות, במסלול נח"ל.
ב-2010 עבר לאשקלון, שם הדריך במשך שלוש שנים כמדריך בוגר ביישוב נהורה במסגרת חטיבת בני המושבים, ובמקביל במרכז ההדרכה המעורר.
בהמשך עבד בתפקיד מטה בנוער העובד והלומד.
השלים לימודי תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה במכללת בית ברל.
בשנים אלו היה מעורב במאבקים לקידום סוגיות חברתיות, מדינת רווחה ולהקמת התאגדויות עובדים חדשות - בין היתר במאבק עובדי פלאפון להכרה בהתאגדות העובדים.
בשנת 2015 הצטרף לצוות ההקמה של אתר דבר העובדים בארץ ישראל ולהכשרת הכתבים של המערכת המתהווה.
החל מיום עלייתו לאוויר ביוני 2016 משמש כתב לענייני עבודה.
כהן דובר אספרנטו מאז שנת 2020 ומפרסם לעיתים מאמרים בשפה במגזין Monato ובמגזינים אחרים בשפה.
"ניצנים נראו בארץ" הוא שיר ישראלי ידוע שהלחין נחום (נחצ'ה) היימן למילים מפרק ב' בשיר השירים בשנת 1951. השיר מדבר על תחילת הפריחה והופעת ניצני הפרחים ולפיכך מתאים לתקופת האביב ולחג הפסח, אולם נוהגים לשיר אותו גם בט"ו בשבט ובשבועות.
לשיר חובר גם ריקוד עם פופולרי.
לפסוק משיר השירים הוצמד גם לחן עממי-אוקראיני בסוף שנות ה-40, בידי המלחינה שרה לוי-תנאי, ואף אותו נהוג לשיר בחגים.
המלחין נחום היימן עבר להתגורר בגיל 14, בעקבות גירושי הוריו, כילד חוץ בקיבוץ נען וזכה להדרכה מוזיקלית מחברי הקיבוץ המלחינים יהודה אורן ודוד זהבי.
בשלב מאוחר יותר בחייו הפך לאקורדיוניסט בחוגים לריקודי עם בהשפעת גורית קדמן, מחלוצות ריקודי העם בישראל, שאף חיברה ריקוד מעגלים לשירו של היימן.
ניצן פינקו (נולדה ב-1988) היא שדרנית רדיו, עיתונאית, מנהלת אמנותית ואקטיביסטית ישראלית.
היא למדה בבית הספר החקלאי מקווה ישראל, שירתה בצבא כמדריכה במוזיאון ההגנה בתל אביב, ולאחר שחרורה למדה באוניברסיטת תל אביב לתואר בספרות אנגלית, לימודים אמריקניים ומגדר, אותו סיימה בהצטיינות דיקן.
פינקו מרצה על נושאים שונים בתחומי התרבות בכלל ותרבות להטב"קית בפרט בסינמטק תל אביב, סינמטק הרצליה, אוזן בר בתל אביב ועוד.
בשנת 2017 הנחתה את בלקוני טיוי תל אביב, בה התארחו מוזיקאים להופעות.
עוד באותה שנה, הנחתה את "חי על הקצה" ברדיו הקצה.
בשנת 2017 הקימה פינקו את להקת הפאנק הפמיניסטי קרם בורלסק.
הלהקה הופיעה ברחבי הארץ, בין השאר עם להקת הפוסי של לוסי.
שיריה של הלהקה עסקו בין השאר בהתמודדות עם טראומה מינית ובהתמודדות עם מחלת האנדומטריוזיס.
פינקו הייתה סולנית הלהקה, וכתבה והלחינה את כל השירים.
הלהקה הייתה חלק מתנועה של להקות שפעלו על רקע תנועת Me Too בישראל.
ליה שפיגל, בסיסטית הלהקה, ופינקו הצטרפו להופעות ברחבי הארץ עם הפוסי של לוסי, בביצוע לשיר "גיבור צבא הגנה" של פוליאנה פרנק.
הלהקה הייתה פעילה עד שנת 2020.
פינקו כותבת למדורי המוזיקה, תרבות ומגדר ב-ynet, ובעבר כתבה למוסף גלריה של הארץ, דה-מרקר, טיים אאוט והמקום הכי חם בגיהנום.
בין היתר הייתה הראשונה לראיין את נונו, וכן ראיינה לאורך השנים את לורה ג'יין גרייס, ארלו פארקס, טורי איימוס, לידיה לאנץ', אסתר עופרים ועוד.
בנוסף כתבה פינקו לאתר הרשמי של סדרת סטאר טראק, בנושאי פמיניזם ומגדר.
פינקו לקחה חלק גם בכתיבת אנתולוגיית "רוקנרול ישראלי - 50 אלבומי רוק כחול לבן", וכתבה פרקים על אלבומים של הבילויים, מוניקה סקס וקורין אלאל.
ב-2015 החלה פינקו להגיש את תוכנית הרדיו "ריוט!" ברדיו הקצה.
תחילה רצתה לקרוא לה Girls to the Front, אבל בעצתו של קוואמי נבחר השם "ריוט".
התוכנית הוקדשה למוזיקה מהפכנית עם דגש על אג'נדות פמיניסטיות, קוויריות ואנטי-גזעניות.
במהלך השנים, נוצרו מתוך התוכנית פנזין וקהילה פעילה, והיא הפכה לזירה מרכזית לקידום מוזיקה אלטרנטיבית עם מסר חברתי בישראל.
הפנזין, אותו יצרה עם ליה שפיגל, עסק בהיסטוריה של מוזיקאיות מרחבי העולם ובז'אנרים שונים, בעיקר רוק אלטרנטיבי.
בין השאר עסק הפנזין בפטי סמית', נינה סימון, באפי סיינט מארי, וגם במוזיקאיות מקומיות כמו המכשפות.
בנוסף לפנזין, באוגוסט 2017 יצא אוסף ריוט!
הראשון, שמאגד את הסצנה הישראלית המתהווה.
באוסף לקחו חלק לורן מילק, איה זהבי פייגלין, הילה רוח (בקאבר ל-טיי סגל), עדי שחם, הפוסי של לוסי, תמר קוקי אריאל, יסמין ג'אזז לסלרוט ועוד.
כל הרווחים נתרמו למען 1202, מוקד הסיוע לקורבנות תקיפה מינית.
במסגרת התוכנית קידמה פינקו את סצנת הריוט גירל בישראל, והייתה הראשונה לשדר להקות מקומיות כגון הזאבות ודף צ'ונקי.
הפנזין של התוכנית הפך לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל לפנזין אנטי מלחמתי בהוצאה עצמאית יחד עם דודו מצוינים.
פינקו יצרה שיתופי פעולה רבים עבור התחנה, בין השאר עם תחנת הרדיו מסיאטל KEXP, במסגרתה שודרה התכנית Under the Needle בסינדיקציה עם רדיו "הקצה" בשנת 2017.
פינקו פועלת רבות בפלטפורמות השונות שלה לקידום תרבות עצמאים, אקטיביזם חברתי, ופמיניזם.
בין היתר, בעקבות כתבה שפרסמה בשנת 2023 הביאה להגדלת הייצוג הנשי בפסטיבל "גיטרה בים האדום".
היא פועלת להגברת המודעות למחלות הכרוניות אנדומטריוזיס, ממנה היא סובלת מאז גיל 12, ופיברומיאלגיה, והייתה יוזמת "המכתב לגינקולוגים", במטרה לשפר את היחס לנשים במרפאות גינקולוגיות.
פינקו פעילה במאבק בהומופוביה והתראיינה רבות בתקשורת על היותה ביסקסואלית וכן כתבה רבות על ייצוגים של ביסקסואלים בטלוויזיה ובמוזיקה.
נלחמת בדעות קדומות נגד הקהילה הגאה בישראל.
בין השאר הפיקה יום שידורים מיוחד נגד הומופוביה ברדיו "הקצה".
פינקו ניהלה אמנותית פסטיבלים ואירועים שונים.
ביניהם: מופע השקה לאוסף ריוט הראשון (2017), ערב אהבה לבל הוקס (2022), מישהי הולכת תמיד איתי - ערב אהבה לעפרה חזה (2022) ועוד.
החל משנת 2024, היא לקטורית בוועדה האמנותית בפסטיבל הבינלאומי "חשיפה" בירושלים.
ניצן זיצר (נולד ב-14 בספטמבר 1967) הוא שחקן, כוכב ילדים, מדבב, קריין, רקדן, ליצן ופנטומימאי ישראלי.
זיצר נולד בישראל, ובגיל שנה עבר לארצות הברית.
בגיל 13 עלה לארץ ולמד במגמת תיאטרון בתיכון תלמה ילין.
הוא הוכשר בבתי ספר לאמנויות בארצות הברית, כמו בית הספר למחזות זמר Humphrey's School ובבית הספר לתיאטרון פיזי Del Arte.
שימש כמספר הסיפורים והסופר הראשי של התזמורת הסימפונית של קולורדו.
השתתף בפרויקטים רבים של קריינות ודיבוב, וכן בסרטי סטודנטים ופרסומות.
שיחק בהצגות ילדים, כמו בתפקידים הראשיים ב"ד"ר דוליטל" וב"פינוקיו".
הופיע בהצגות יחיד, למשל "פיצפקעס" ו"מיוזיק פטיט".
בנוסף למשחק, הוא עוסק בליצנות ומלמד משחק.
הוא גם מומחה למספר סגנונות ריקוד, בהם לטיני, סלוני, פלמנקו וברודוויי.
ניקולס רודני דרייק היה זמר, משורר, פסנתרן וגיטריסט בריטי.
דרייק נודע בסגנונו המוזיקלי הרך והמלנכולי ובטכניקת פריטת האצבעות הייחודית שלו על הגיטרה.
במהלך הקריירה הקצרה, שנמשכה שש שנים (1968–1974), הוציא דרייק שלושה אלבומים, שלא זכו בזמנו לפופולריות רבה.
חוסר הצלחה זה היה בין הגורמים שהובילו לדיכאון קליני בו לקה.
עם זאת, מאז מותו בשנת 1974, בגיל 26 בלבד, זוכה יצירתו המוזיקלית למעמד נכבד ולעניין מחודש בקרב מאזינים ומוזיקאים רבים הרואים בה מקור השראה.
דרייק נולד בשנת 1948 ברנגון שבבורמה.
אביו רודני, שהיה מהנדס, נסע בשנות ה-30 לעבוד בבורמה במסגרת חברה בריטית שעסקה בתעשיית העץ, שם הכיר את הזמרת מרי לויד ("מולי" לפי כינויה).
להם נולדו שני ילדים - ניק ובת בכורה בשם גבריאל, שחקנית ואשת טלוויזיה, שתרמה רבות לקידום ולשיווק של עבודתו המוזיקלית של ניק, לאחר מותו בשנת 1974.
בשנת 1950 עברה המשפחה להודו, אך כעבור שנה עברה להתגורר באנגליה.
בשנת 1952 החליטה להשתקע בכפר קטן בשם טאנוורת'-אין-ארדן שבווריקשייר.
ניק וגבריאל ספגו מגיל צעיר את האהבה למוזיקה מהוריהם, בעיקר ממולי, שהייתה זמרת וניגנה בפסנתר.
בשנת 1957, בגיל תשע, נשלח דרייק ללמוד בית ספר פרטי במחוז ברקשייר, שם הצטיין בספורט.
במהלך לימודיו השתלב במקהלת בית הספר.
בשנת 1961, לאחר חמש שנים בבית הספר, החל דרייק ללמוד ב"מרלבורו קולג'", בית ספר ציבורי יוקרתי, שבו למדו לפניו סבו ואביו.
בהיותו בן 18 החל לנגן בגיטרה באופן קבוע.
תקופת לימודיו באוניברסיטה ופריצת הדרך
תוך כדי לימודיו לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת "קיימברידג", החל דרייק להופיע במועדונים מקומיים ובבתי קפה עם שירים מקוריים שכתב בהשראת המשוררים האהובים עליו, ויליאם בלייק ואודן, ואמני פולק-רוק מובילים כדוגמת בוב דילן.
עם הזמן הוא החל לשכלל את טכניקת הנגינה הייחודית שלו בגיטרה אקוסטית.
הופעותיו הקטנות, בפני קהל מצומצם, לא זכו לתשומת לב.
בדצמבר 1967 הופיע דרייק באולם "Roundhouse" שבלונדון.
בהופעה נכח אשלי האצ'ינגס, נגן הבס של פיירפורט קונבנשן (Fairport Convention), אשר התרשם מכישוריו של דרייק והכיר לו את ג'ו בויד, מפיק מוזיקלי נחשב, שעבד במהלך השנים עם פיירפורט קונבנשן ועם להקות נוספות כדוגמת פינק פלויד ואר.אי.אם.
בשנת 1968 חתם דרייק על חוזה להקלטת שלושה אלבומים בחברת התקליטים "איילנד".
לאחר החתימה החל לעבוד על אלבום הבכורה שלו.
ב-1 בספטמבר 1969, בגיל 21, הוציא דרייק את אלבומו הראשון "Five Leaves Left", שהתאפיין בסגנון פולק-רוק רך.
בחלק משירי האלבום ניגן דרייק עם להקת פיירפורט קונבנשן.
מקור שמו של האלבום אינו ברור.
האלבום לא זכה להצלחה רבה.
לאחר יציאתו, עבר דרייק להתגורר בלונדון והחל בעבודה על אלבומו הבא.
הוא מיעט להופיע בהופעות חיות שכן טען כי הן גורמות לו סבל.
ב-1 בנובמבר 1970, לאחר תשעה חודשי הקלטות, יצא אלבומו השני של דרייק, "Bryter Layter", שאופיין בסגנון קצבי וג'אזי יותר והיה עשיר יותר מוזיקלית מקודמו.
במקצת השירים נעשה שימוש בקלידים, בפסנתר ובכלי נשיפה.
בדומה לאלבומו הראשון, גם אלבום זה הופק על ידי בויד ובסיוע חברי פיירפורט קונבנשן ומוזיקאים נוספים שהשתתפו בו, כמו ג'ון קייל, מייסדה של הוולווט אנדרגראונד, שהפיק את אחד השירים הבולטים באלבום, "Northern Sky".
לאחר שגם אלבום זה נחל כישלון מסחרי (נמכר בכ-4,000 עותקים בלבד), שקע דרייק במרה שחורה.
בויד עבר להתגורר בלוס אנג'לס והחל לעסוק בקולנוע ואילו דרייק, שעזב את לימודיו באוניברסיטה, נסע לתקופה קצרה לצרפת.
אחריה חזר לאנגליה ועבר לגור בבית הוריו.
בתקופה זו החל בטיפול פסיכולוגי ובנטילת כדורים נוגדי דיכאון ושהה שעות רבות בבית.
האלבום האחרון - Pink Moon
ב-25 בפברואר 1972 הוציא דרייק את אלבום האולפן השלישי והאחרון שלו, "Pink Moon".
האלבום הוקלט בתוך ימים ספורים וכלל 11 שירים קצרים (באורך כולל של כ-28 דקות).
בניגוד לאלבומו השני, אופיין אלבום זה באווירה מלנכולית.
את מרבית השירים הקליט דרייק כשהוא מנגן על גיטרה אקוסטית ללא כל ליווי מוזיקלי ובנוכחותו של טכנאי ההקלטות ג'ון ווד, שעבד עימו גם על שני אלבומיו הקודמים (מאוחר יותר הוספה רצועת פסנתר לשיר הנושא של האלבום).
הגם שהאלבום זכה לאהדת המבקרים ונחשב לימים ליצירתו המוצלחת ביותר, הוא נכשל מסחרית.
לאחר צאת אלבומו השלישי ועקב כישלונו המסחרי (בדומה לאלבומיו הקודמים), החליט דרייק להפסיק להקליט שירים חדשים.
הוא עזב את לונדון ושב לבית הוריו, ושם התבודד ומיעט בתקשורת עם העולם החיצון.
בשנת 1974, בעקבות הידרדרות במצבו, אשפז את עצמו דרייק בבית חולים פסיכיאטרי למשך כחמישה שבועות.
ב-25 בנובמבר 1974, נכנסה אמו של דרייק אל חדרו ומצאה אותו ללא רוח חיים.
הוא נפטר ממנת יתר של תרופות נוגדות דיכאון.
באופן רשמי, נקבע כי דרייק התאבד אך קיימת סברה כי מדובר היה בתאונה ובמוות לא מתוכנן.
הוא נקבר בכפר קטן בקרבת העיר ברמינגהאם שבאנגליה.
על מצבת קברו נחרטו המילים מתוך השיר "From The Morning" החותם את אלבומו האחרון - "Now we rise/ And we are everywhere".
לאחר מותו קיבל שם אלבומו הראשון של דרייק משמעות חדשה, שכן הוא נפטר חמש שנים לאחר יציאתו.
במהלך חייו ולאורך הקריירה הכושלת מבחינה מסחרית, מכר דרייק כ-20 אלף עותקים בסך הכול משלושת אלבומיו יחדיו.
אולם מאז מותו, זוכה המוזיקה שלו כמו גם דמותו המסתורית לפופולריות גוברת ולעניין מחודש.
ב-9 במרץ 1979 יצא המארז "Fruit Tree" שאיגד את שיריו של דרייק וכלל גם שירים נוספים שלא נכללו באלבומים.
במהלך השנים יצאו מספר מארזים נוספים, כגון "Heaven in a Wild Flower" בשנת 1985 ו"Way to Blue" בשנת 1994.
בשנת 1997 פורסמה לראשונה ביוגרפיה של דרייק, שאותה כתב פטריק האמפריז.
בשנת 1999 הגיע אלבומו השני של דרייק, "Bryter Layter", למקום הראשון ברשימת "100 האלבומים האלטרנטיביים הטובים ביותר בכל הזמנים" של עיתון הגרדיאן.
בשנת 2000 יצא סרט תיעודי על חייו של דרייק.
בשנת 2003 נכללו שלושת אלבומיו של דרייק ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של המגזין "רולינג סטון".
בשנת 2009 הגיע דרייק למקום השלישי בסקר שערך מגזין המוזיקה 'קיו' בקרב מוזיקאים רבים בנוגע לשאלה מהו "מהו מקור ההשפעה וההשראה העיקרי שלך".
בין מוזיקאים אלו ניתן למנות את מייקל סטייפ, סולן להקת אר.אי.אם., ריצ'רד אשקרופט, סולן להקת The Verve, אלטון ג'ון, ג'קסון בראון ואחרים.
באותה שנה יצא אוסף קאברים משיריו של דרייק.
דרייק היה אישיות מופנמת מאוד וככזה מיעט להתראיין ולהופיע.
בהתאם לכך, אין כל תיעוד מצולם מהופעותיו ורק ראיון אחד עמו פורסם במהלך חייו.
בשל אופיו הביישני, נמנע דרייק מקשר עין עם הקהל במהלך הופעותיו.
בנוגע לאישיותו ונסיבות חייו הטרגיים כתב עליו שדרן הרדיו והמרצה לתרבות בועז כהן:
רבים משיריו של דרייק עוסקים בדמויות החיות בשולי החברה, נטולות כוח או השפעה.
חלק משיריו כתובים בגוף ראשון ובהם ניכר הפער שבינו לבין סביבתו החברתית.
Time of No Reply (1987) - גרסאות אלטרנטיביות לשירים בולטים מתקליטיו
Way to Blue: An Introduction to Nick Drake (1999) - תקליט של "מיטב הלהיטים" שהורכב על מנת לנצל את גל ההצלחה של הפרסומת והיה לתקליט זהב בבריטניה
Made to Love Magic (2004) - אוסף גרסאות אלטרנטיביות
Family Tree (2007) - הקלטות שלא שוחררו, הקלטות ביתיות, כולל שני שירים מאת אמו, מולי דרייק
John Peel Sessions (2015) - הקלטות משתי הפעמים בהן אירח ג'ון פיל את דרייק בתוכניתו ב-BBC
ניקולס ג'ון גריפין הוא פוליטיקאי בריטי המשויך לימין הקיצוני, שכיהן כיו"ר המפלגה הלאומית הבריטית (BNP) מאז 1999 ועד 2014 גריפין היה מכחיש שואה מוצהר, אך בשנים האחרונות חזר בו.
גריפין נולד בצפון לונדון וגדל בהלסוורת.
למד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
שני הוריו הם פעילים פוליטיים בימין המפה הפוליטית.
אמו, גיין, אף היא פעילה המפלגה הלאומית הבריטית ואביו, אדגר, היה פעיל במפלגה השמרנית עד להדחתו בשל סיוע פעיל למפלגה הלאומית.
גריפין החל במעורבותו הפוליטית בגיל 14, כאשר אביו צירף אותו לפגישות של מפלגת החזית הלאומית (NF).
עד 1978 הפך גריפין למתאם הארצי של החזית הלאומית והיה ממקורביו של רוברטו פיורה, נאו-פאשיסט איטלקי, אשר התגורר בלונדון בשל מעורבותו בטבח בולוניה ב-1980, בו נהרגו 85 ונפצעו למעלה מ-200 בפיצוץ של מטען בתחנת הרכבת המרכזית בבולוניה.
פיורה נחשב כמי שהשפיע רבות על התפתחותו הפוליטית של גריפין.
במהלך שנות השמונים גריפין הפך לאחד ממנהיגי תנועת העמדה השלישית הבינלאומית (ITP), תנועה פאשיסטית וגזענית מחתרתית אשר הוקמה על ידי פיורה.
במהלך שנות ה-90 החל גריפין להיות פעיל במפלגה הלאומית הבריטית.
עד 1997 הוא שימש כעורך עיתון "הרונה", כתב עת אנטישמי של המפלגה הלאומית.
במסגרת תפקידו כעורך הוא טען כי השואה היא תרמית היסטורית וטבע את המונח "Holohoax" (שילוב של המילים שואה ותרמית).
בעקבות התבטאויות אלו הורשע ב-1998 בהסתה לגזענות ונקנס.
ב-1999 נבחר גריפין ליו"ר המפלגה הלאומית.
כיו"ר, הוא החל ברפורמות במפלגה כדי למתן את תדמיתה הגזענית, לקראת ההתמודדות בבחירות.
גריפין מיקד את מצע המפלגה כנגד מהגרים וזרים.
המפלגה, תחת הנהגתו זכתה למספר הישגים זעומים בבחירות ברחבי בריטניה, אך לא זכתה למושב בפרלמנט.
במהלך תפקידו, נפגש גריפין עם מנהיג הקו קלוקס קלאן לשעבר, דייוויד דיוק ועם מנהיג לוב, מועמר קדאפי.
כיו"ר המפלגה הוא התבטא רבות בגנות יהודים, הומוסקסואלים וזרים.
(באחד ממאבקיו הפוליטיים ייחס לו אחד מאנשי-מפלגתו יחסים הומוסקסואליים; גריפין הכחיש נמרצות).
בשנת 2009 הכריז גריפין כי יהודים ולאומנים אירופיים צריכים להגיע ל"הפסקת אש" כדי להילחם יחדיו באסלאם הרדיקלי.
לדבריו שני הצדדים עשו טעויות מרות במסגרת "היחסים המעוותים" ביניהם, אך הגיעה השעה להשאיר את המשקעים הללו מאחור ולצאת למאבק משותף על גורל המערב.
לדבריו, בעבר היה אנטישמי, אך הוא חדל מכך, והוא אף הודה כי במלחמת העולם השנייה רצחו הנאצים כמות עצומה של יהודים.
הוא סירב, עם זאת, לפרט את עמדתו המדויקת לגבי השואה, לטענתו מחשש שייתן בכך אמתלה להעמדתו לדין.
ב-1 באוקטובר 2014 סולק מה-BNP לאחר שהואשם כי ניסה "לזרוע פילוג" באמצעות בדיית נתונים כוזבים אודות מצב המפלגה.
באותה שנה גם הוכרז כפושט רגל.
ניצנץ מארץ החלומות היא סדרת אנימציה אמריקאית שהופקה לטלוויזיה בשנת 1993 על ידי חברת ההפקות "Calico Entertainment".
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 באמצע שנות התשעים.
את שיר הפתיחה העברי של הסדרה, שהתבסס על שיר הפתיחה של הסדרה האמריקנית המקורית, שר אילן לייבוביץ.
ניצנץ הוא יצור אינטרגלקטי קטן וצהוב אשר מגשים משאלות לתושבי ארץ החלומות.
גברת דיווה מנסה לעצור אותו ולשעבד את אוכלוסיית ארץ החלומות.
אל ניצנץ מתלווים שני עוזריו נובה ומשאלון.
רוב הפרקים מתחילים לאחר שגברת דיווה ועוזריה גורמים לבעיות כולשהן כאשר בעקבות כך ניצנץ מנסה ככל שהוא יכול לעזור לתקן את הבעיות תוך שהוא גורם לאנשים שהוא עוזר להתחזק ולהאמין בעצמם.
ניקולס ג'רי (ניק) ג'ונאס הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, דוגמן ושחקן אמריקאי, בעל קריירת סולו מצליחה ברחבי העולם.
ג'ונאס מנגן בכלים רבים כגון: פסנתר, קלידים, גיטרה, תופים, וצ'לו.
ג'ונאס היה חבר בלהקת הפופ רוק האחים ג'ונאס יחד עם אחיו קווין וג'ו, עד שהתפרקה בשנת 2013. יחד עם חברי הלהקה הוא הוציא ארבעה אלבומי אולפן, והופיע בטלוויזיה בערוץ דיסני בסדרה "ג'ונאס" ובסרטים "קאמפ רוק" ו"קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון".
לפני הקמת הלהקה האחים ג'ונאס הוציא ג'ונאס אלבום סולו בשם "Nicholas Jonas".
לאחר הקמתה של הלהקה, הוא ייסד להקה נוספת בשם "ניק ג'ונאס והאדמיניסטריישן", כפרויקט משני של להקתו המקורית עם אחיו, במסגרתה הוא הוציא אלבום סולו שני.
בשנת 2014, לאחר התפרקות הלהקה, יצא ג'ונאס לקריירת סולו אשר זכה להצלחה מרובה, עם אלבומו הראשון "Nick Jonas".
במאי 2016 ג'ונאס הוציא את אלבומו השני "Last Year Was Complicated".
להקת האחים ג'ונאס התאחדה שוב במרץ 2019.
ג'ונאס נולד בדאלאס, טקסס שבארצות הברית.
אביו, פול קווין ג'ונאס, הוא מוזיקאי ולשעבר כומר.
אימו דניס היא מורה לשפת הסימנים לשעבר וזמרת.
לו שלושה אחים, קווין ג'ונאס, ג'ו ג'ונאס, ופרנקי ג'ונאס.
ניק הופיע בילדותו בברודוויי, שם שיחק במספר הצגות, ביניהן המחזמר "עלובי החיים" בו גילם את תפקידו של הילד גברוש.
בשנת 2002, עת גילם תפקיד במחזמר "היפה והחיה", חיבר יחד עם אביו את השיר "Joy to the World".
כעבור שנה קיבלה חברת התקליטים INO Records העתק של אותו השיר, ועד מהרה היא הוציאה אותו לשידור בתחנת רדיו נוצרית, שם הוא זכה לפופולריות.
בספטמבר 2003 החתימה קולומביה רקורדס את ג'ונאס על חוזה הקלטות, ובהמשך הוא הוציא את הסינגל "Dear God".
בדצמבר 2004 יצא אלבום הסולו שלו "Nicholas Jonas", אך האלבום לא נחל הצלחה.
ב-2005 הוחתמו שלושת האחים למשפחת ג'ונאס על חוזה הקלטות במסגרת להקתם.
2007–2011: הצלחה האחים ג'ונאס ופרויקטים נוספים
ב-2 בפברואר 2010 הוציא את האלבום "Who I Am" שהיה לאלבום הסולו השני שלו, במסגרת פרויקט הלהקה "ניק ג'ונאס והאדמיניסטריישן" שנוסדה על ידו של להקתו המקורית "האחים ג'ונאס".
בגיל 13 אובחנה אצל ג'ונאס סוכרת מסוג 1, אבחון שהוביל אותו להקים את ארגון הצדקה "Change for the Children Foundation", המגייס כספים ומעורר מודעות בציבור בנושא זה.
בתחילת שנת 2010 הוזמן ג'ונאס לחזור לככב על בימת התיאטרון במחזמר "עלובי החיים" בשנית, הפעם בתפקיד מריוס.
ג'ונאס הסכים להצעה ובמשך חודש הופיע עם המחזמר בלונדון.
הוא בנוסף שיחק את תפקידו של מריוס בשנית בהפקת הענק לכבוד 25 שנים למחזמר, מספר חודשים לאחר שסיים להופיע.
מ-24 בינואר ועד 20 במאי 2012 כיכב ג'ונאס בתפקיד ראשי במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" המוצג בברודוויי, תפקיד אותו גילמו בעבר דניאל רדקליף ודארן כריס.
ב-18 במרץ 2013, נחשף כי ג'ונאס יככב במותחן "היזהר במה שאתה מבקש" אשר יצא לאור בשנת 2014.
ב-4 בפברואר 2014, ג'ונאס אמר שהוא עובד כמנהל מוזיקלי ויצירתי לסיבוב הופעות של דמי לובאטו הנקרא "NEON LIGHTS TOUR".
ב-13 במרץ הודיעו שג'ונאס הצטלם לעוד עונה של "Hawaii Five-0".
באוגוסט, הודיע שהאלבום הבא שלו יהיה על השם שלו 'Nick Jonas' ויצא לאור בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר.
ובנוסף הודיע שהסינגל שלו "Jealous" יצא ב-7 בספטמבר.
במהלך שבוע האופנה בניו יורק, הודיע כי הוא חתום בדוגמנות על ידי "Wilhelmina Models".
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" ובשנת 2015 סיים לצלם את העונה השנייה.
באוגוסט 2014 התחיל להצטלם לסדרת הקומדיה "מלכות הצעקה".
ב-2015 הסדרה יצאה ברשת פוקס, וזכתה להצלחה.
בשנת 2016 הודיע ג'ונאס כי יחזור לגלם את דמותו בעונה השנייה.
הסדרה יצאה בישראל ברשת הלוויין yes.
בשנת 2015 הנחה את ה-"Kids Choise Awards", טקס פרסי הילדים של ניקלודיאון, בו גם זכה בפרס "הזמר האהוב ביותר".
במאי 2015 הקים ג'ונאס יחד עם דמי לובאטו ומנהלם פיל מקנטייר חברת תקליטים חדשה בשם SafeHouse Records (סייפהאוס רקודס) בה החתימו את השחקן והדוגמן קורד אוברסטריט.
במרץ 2015 ג'ונאס שפט בתוכנית הכישרונות "The Voice" בצוות כריסטינה אגילרה.
באוגוסט 2015 שחרר ג'ונאס את השיר "Levels" וזכה להצלחה אדירה, השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית במצעד הבילבורד, ולמקום הראשון ב-ITunes ב-34 מדינות.
בשנת 2016 הודיע ג'ונאס כי אלבומו השני "Last Year Was Complicated" יצא ב-7 במאי.
ב-29 במרץ ג'ונאס הוציא את הסינגל הראשון שלו מתוך האלבום Close בשיתוף פעולה יחד עם הזמרת טובה-לו.
ב-6 באפריל הודיע ג'ונאס שהוא הולך להוציא ליין נעליים אלגנטיות יחד עם המותג Creative Recreation, באותו חודש יצא הסרט "Goat" בבימויו של ג'יימס פרנקו בו משחק ג'ונאס בתפקיד הראשי.
בקיץ 2016 יצא ג'ונאס לסיבוב הופעות יחד עם דמי לובאטו הנקרא "Future Now Tour" בחסות של חברת הונדה, לה עיצב אופנוע.
בשנת 2018, הוציא את השיר "Right Now", ביחד עם רובין שולץ.
2019–הווה: איחוד האחים ג'ונאס, The Voice ו-Spaceman
בשנת 2020 פתח ג'ונאס חברת הפקות בשם Image 32. בחודש נובמבר 2020 עלתה לאוויר הסדרה "דאש ולילי" בנטפליקס שהופקה על ידי החברה.
ג'ונאס אף ביצע הופעת קמע בסדרה לצד אחיו - ג'ו וקווין.
בחודש פברואר 2021 כיכב ג'ונאס בפרסומת לחברת Dexcom במהלך אירוע הסופרבול LV.
באותו החודש 2021 הנחה ג'ונאס לראשונה את תוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב, באותה תוכנית גם שימש כאורח מוזיקלי וביצע את השירים "This Is Heaven" ו"Spaceman".
ב-1 במרץ עלתה לאוויר העונה ה-20 של תוכנית המציאות האמריקאית The Voice, בה ג'ונאס מתפקד כמנטור לאחר שתפקד כמנטור לראשונה בעונה ה-18 של התוכנית.
באותו החודש יצא לאור הסרט כאוס מהלך בו כיכב ג'ונאס לצד טום הולנד ודייזי רידלי.
באותו החודש הוציא לאור את השיר "This Is Heaven", אותו ביצע בעבר בתוכנית סאטרדיי נייט לייב.
ב-12 במרץ הוציא את אלבום האולפן הרביעי שלו, Spaceman.
באותו היום הוציא לאור את הווידאו קליפ לשיר הנושא מתוך האלבום, "Spaceman".
כיומיים לאחר מכן, ב-14 במרץ - יצאה לאור גרסת הדלוקס של האלבום שכללה שיר חדש של האחים ג'ונאס בשם "Selfish".
ב-18 במרץ הוציא את הווידאו קליפ לשיר "This Is Heaven".
ב-19 במרץ 2021 עלתה לאוויר הסדרה "Calls" (בעברית: שיחות טלפוניות) בשירות אפל TV פלוס, בה ישתתף ג'ונאס.
הקדימון לסדרה עלה ב-3 במרץ 2021.
ב-15 במרץ 2021 הכריזו ג'ונאס ואשתו פריאנקה צ'ופרה על המועמדים לטקס פרסי אוסקר ה-93. ב-30 באפריל 2021 הוכרז כי ג'ונאס ינחה את טקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2021.
בשנת 2025 בילה רוב זמנו בסיבוב הופעות עם האחים ג'ונאס לציון 20 שנות פעילות הלהקה.
בדצמבר 2025 ג'ונאס הכריז על אלבום הסולו החמישי שלו בשם Sunday Best, הצפוי לצאת ב־6 בפברואר 2026. זהו אלבום הסולו המלא הראשון שלו מזה חמש שנים, מאז יציאת Spaceman בשנת 2021.
בין השנים 2013–2015, ג'ונאס יצא עם הדוגמנית אוליביה קולפו.
באוגוסט 2018 התארס לשחקנית פריאנקה צ'ופרה.
השניים נישאו בטקס הודי מסורתי בדצמבר 2018. בינואר 2022 הביאו לעולם בת בהליך פונדקאות.
מופעי פתיחה עם האחים ג'ונאס
Future Now Tour :2016 בשיתוף עם דמי לובאטו
שנהשם הסרטתפקידהערות2008קאמפ רוקנייטסרט מקורי של ערוץ דיסני2010קאמפ רוק 2: הג'אם האחרוןנייט2015היזהר במה שאתה מבקשדאג2016עזברייט2017ג'ומנג'י: שורדים בג'ונגלאלכס2019ג'ומנג'י: השלב הבאהקרב על מידוויימייט ברונו גאידו2021כאוס מהלךדייוויד" דאבי" פרנטיס ג'וניור2023לאהוב מחדשג'ואלThe Good Halfרן ווילנד2025אתם מוזמנים חגיגית (אנ')לות'ר
שנה שם התוכנית תפקיד הערות 2007 האנה מונטנה עצמו תפקיד אורח 2008 ג'ונאס ניק ג'ונאס חולק תפקיד ראשי עם שני אחיו ג'ו וקווין2009–2021סאטרדיי נייט לייב2009 (אורח מוזיקלי/מערכונים),
שנה שם המחזה תפקיד הערות 2000 מזמור לחג המולד טייני טים 2002 היפה והחיה ציפ 2003 צלילי המוזיקה קורט 2010 עלובי החיים מריוס פונטמרסי 2011 הירספריי לינק לארקין 2012 איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ ג'יי.
ניק הורנבי הוא סופר, תסריטאי קולנוע ופזמונאי אנגלי.
הורנבי מוכר בזכות מספר רומנים כגון "נאמנות גבוהה", "קדחת המגרש", "על הילד", "ארוכה הדרך למטה" ו"ג'ולייט, הגרסה העירומה".
עבודתו של הורנבי עוסקת במקרים רבים במוזיקה ובספורט.
הורנבי נולד במיידנהד (Maidenhead) ולמד בה בבית הספר היסודי.
לאחר מכן למד במכללה הישועית בקיימברידג'.
ספרו הראשון התפרסם ב-1992 ונקרא "קדחת המגרש".
ספר זה הוא אוטוביוגרפיה המתארת את אהדתו הפנאטית של הורנבי למועדון הכדורגל ארסנל.
הורנבי זכה בפרס ויליאם היל לספרי ספורט על כתיבה ספר זה.
ב-1997 הספר עובד לסרט בממלכה המאוחדת, ובשנת 2007 עובד לקולנוע בארצות הברית.
לאחר שהצליח עם "קדחת המגרש" החל הורנבי לפרסם מאמרים בסאנדיי טיימס, טיים אאוט וThe Times Literary Supplement, בנוסף לביקורות מוזיקה שכתב עבור הניו יורקר.
ב-1995 הוא פרסם את נאמנות גבוהה, שהיה ספרו השני והרומן הראשון שכתב.
רומן זה עסק באספן תקליטים נוירוטי ובמערכות היחסים הכושלות שלו, ועובד בשנת 2000 לסרט בכיכובו של ג'ון קיוזאק ולמחזמר בברודוויי בשנת 2006.
רומנו השלישי של הורנבי התפרסם ב-1998 ונקרא "About a Boy".
הרומן עוסק בשני "נערים" - מרקוס שהוא מתבגר במשפחה חד-הורית, ובוויל פרימן הנמצא באמצע שנות ה-30 לחייו ומנסה להתגבר על הבעיות באישיות שלו באמצעות מערכת היחסים בינו לבין מרכוס.
בשנת 2002 הספר עובד לסרט "רווק פלוס ילד" בכיכובם של יו גרנט וניקולס הולט, ולסדרת טלוויזיה באותו שם של רשת NBC בת שתי עונות.
ב-1999 קיבל הורנבי את הפרס על שם א.מ.
הרומן "How to Be Good" התפרסם בשנת 2001, וכעבור שנה זכה בפרס W.H Smith לספר בדיוני.
הורנבי תרם חלק מרווחיו על הספר הבא ("Speaking with the Angel") לארגון צדקה המסייע לילדים עם אוטיזם, תסמונת שממנה סובל גם בנו של הורנבי.
הורנבי היה העורך של הספר שהכיל 12 סיפורים קצרים שנכתבו על ידי חבריו, וסיפור אחד שהוא עצמו כתב.
הורנבי כתב מספר מאמרים על שירי מוזיקה פופולרית בשנת 2003, וקיבץ אותם באוסף אחד הידוע בשם "31 Songs" בממלכה המאוחדת ו-Songbook בארצות הברית.
בשנת 2003 זכה הורנבי ב"פרס לונדון 2003", שהוענק לו מטעם מספר סופרים.
הורנבי כתב מספר מאמרים על היבטים שונים של התרבות הפופולרית.
בספטמבר 2008 הוא כתב טור ביקורת ספרים עבור המגזין "The Believer".
המאמרים הללו קובצו בשלושה ספרים שיצאו לאור בין 2004 ל-2008.
הרומן "ארוכה הדרך למטה" שיצא לאור בשנת 2005 היה מועמד ל-Whitbread Novel Award.
הרומן עובד לסרט קולנוע בשם זה שיצא בשנת 2014.
ב-16 באוקטובר 2007 יצא לאור ספרו "Slam" ("התרסקות" מודן הוצאה לאור), והיה הרומן הראשון שלו המיועד למתבגרים.
הרומן זכה בפרס ספר השנה למתבגרים 2008 מטעם Young Adult Library Services.
עלילת הרומן עוסקת בנער בן 15 בשם סם, שחייו משתנים כאשר הוא מגלה כי חברתו נמצאת בהריון.
the Dirt 2006 רומן התרסקות 20072007 - מודן הוצאה לאור לא בדיוני Shakespeare Wrote for Money 2008 רומן ג'ולייט, הגרסה העירומה 20092010 - מודן הוצאה לאור רומןמצחיקונת20142015 - מודן הוצאה לאור
ניק ג'וניור הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי לגילאי 2—8 מבית ערוץ ניקלודיאון.
הולנד — משודר משנת 2003
ולוניה — משודר משנת 2009
טורקיה — משודר משנת 1998
ישראל — משודר משנת 2003 בבלוק שידור ב-2012 שודר כערוץ עצמאי
— משודר משנת 2009 בבלוק שידור
בישראל ערוץ ניק ג'וניור עלה בשנת 2003. תוכניות הערוץ שודרו בערוץ ניקלודיאון ישראל (ברצועת הערוץ) ובערוץ הופ!.
עד פברואר 2012 הערוץ שודר בשעות הבוקר בערוץ ניקלודיאון.
בפברואר 2012 הפך הערוץ לעצמאי בלעדי ללקוחות HOT (אפיק 85) ובינואר 2013 הוא עלה גם ב-+yes (אפיק 85).
התוכניות מיועדות לגילאי שלוש עד שמונה.
"מיקי בפארק השעשועים" (yes בלבד)
"תמר הבלשית וקפטן יום שלישי"
"דץ מארח חברים לחגים" (yes בלבד)
"טל והחברים – הקסם הגדול"
"צוות הצלה - בית הספר לשוטרים ולשוטרות"
"שעת סיפור בניק ג'וניור עם תומר שרון"
"זאק וקוואק" (Zack & Quack)
"הרמזים של בלו" (Blue's Clues)
"המופע המוזיקלי של ג'ק" (Jack's Big Music Show)
"הרמזים של בלו ואתם!" (!Blue's Clues & You)
"בייבי שארק - המופע הגדול!" (!Baby Shark's Big Show)
"ראבל והבנאים" (Rubble & Crew)
"מקס ורובי" (Max & Ruby)
"ניבה יכולה!" (!Kiva Can Do)
ניקולס ג'יימס וויצ'יץ' הוא מרצה ונואם מוטיבציה אוסטרלי, בין היתר מטיף להעלאת מוטיבציה בקרב ילדים ובני נוער.
נולד ללא ידיים וכן עם מום ברגליים, עקב הפרעה נדירה המכונה אמיליה-טטרה.
למרות זאת הוא נאבק בנכותו, בגיל שבע עשרה הקים את עמותת "החיים ללא גפיים".
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה החל במסעותיו כמרצה להעלאת מוטיבציה, וכיום הוא מרצה בקביעות בנושאים כמו נכות, תקווה, ומציאת משמעות לחיים.
ניק הוא הבכור למשפחה ממוצא סרבי.
הוא נולד בבריסביין שבאוסטרליה עם הפרעה נדירה בשם אמיליה-טטרה.
הוא נולד ללא גפיים עליונות כלל, אבל עם שתי רגליים קטנות, לאחת מהן יש שתי אצבעות.
חייו היו חיים מלאי קשיים.
בזמנו נאסר עליו על פי החוק ללמוד בבית ספר מהזרם המרכזי בגלל הנכות הפיזית שלו, על אף שלא הייתה לו כל הפרעה מנטלית או שכלית.
במהלך לימודיו, החוקים שונו, וניק היה לאחד מהנכים הראשונים ששולבו בבית ספר מהזרם המרכזי.
הוא למד לכתוב בעזרת שתי אצבעות ברגל שמאל שלו, בעזרת מכשיר מיוחד שבעזרתו הוא אוחז בכלי הכתיבה.
הוא גם למד להשתמש במחשב, לזרוק כדורי טניס, לתופף על ידי דוושות, להסתרק, לצחצח את שיניו, לענות לטלפון, להתגלח ולשתות בעצמו כוס מים.
את פעולות אלה הוא מציג בנאומיו.
כילד, ניק היה קורבן להתעללות בבית ספרו, ותהליך השתלבותו היה קשה משל כל ילד אחר.
בגיל 8 החל לשקול התאבדות, בהמשך לזה בהזדמנות מסוימת כשהיה בן 10, ניסה להטביע את עצמו במים בגובה עשרה ס"מ, אך התחרט מתוך אהבה להוריו וידיעה שמעשה זה יצער אותם עוד יותר.
עם הזמן הוא החל להבין כי הישגיו ושמחת חייו יהוו השראה לרבים ויציגו לאנשים את קשייהם דרך השקפה בה עם כל מצב קיימת אפשרות להתמודד.
ככל שחלף הזמן, התאמץ והשיג דברים גדולים יותר.
בכיתה ז' נבחר למועצת התלמידים בבית ספרו.
כשהיה בן שבע עשרה החל להרצות על מצבו והשקפת עולמו, בסופו של דבר הקים ארגון ללא מטרות רווח בשם "החיים ללא גפיים".
בשנת 2005 היה מועמד לתואר "Young Australian of the Year",ובעברית, "הצעיר האוסטרלי של השנה".
ניק סיים את לימודיו באוניברסיטת גריפית' בגיל 21 עם תואר כפול בחשבונאות ותכנון פיננסי.
הוא החל את מסעותיו כנואם לפיתוח מוטיבציה, תוך התמקדות בנושאים שמעניינים את בני הנוער של היום.
הוא מרצה גם במגזר העסקי.
עד כה הרצה בפני שלושה מיליון בני אדם, ביותר מ-24 מדינות בחמש יבשות (אפריקה, אסיה, אוסטרליה, דרום אמריקה וצפון אמריקה).
הוא מופיע בתוכניות טלוויזיה, כתב ספר, וכן הופיע בסרט קצר.
ניק הוציא לאור DVD ובו הוא מרצה על חיים של ייעוד והגשמה, רוב ה-DVD צולם בשנת 2005, ובו סרט תיעודי קצר על חייו בביתו, כיצד הוא עושה דברים רגילים ללא ידיים ובלי תנועות פשוטות שאנשים יכולים לעשות בקלות.
החלק השני של ה-DVD צולם בכנסייה המקומית שלו בבריסביין, והיה אחד מנאומי המוטיבציה הראשונים שלו.
בנוסף הוא הפיץ קליפ מוזיקלי בשם "Something More", שניתן לראותו בYouTube.
בשנת 2010 הוציא את ספרו אהבה ללא גבולות המתאר את החיפוש שלו אחר בת זוג והתמודדות במערכת יחסים למרות הנכות שלו, ולאחריו הוציא לאור עוד ספרים העוסקים בהתמודדות היומיומית.
כיום הוא מתגורר בקליפורניה, בפברואר 2012 נישא לארוסתו קני מיהרה.
לניק וקני 2 בנים, ובדצמבר 2017 נולדו להם שתי בנות תאומות.
ניקולס אלוייסיוס אדמשוק היה שחקן אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1963 על התפקיד בסרט "דמדומים של כבוד".
אדמס נולד בעיר נאנטיקוט שבפנסילבניה לקתרין קורץ ולפיטר אדאמשוק, כורה פחם אוקראיני.
בצעירותו הצטיין בבייסבול וקיבל הצעה לשחק עבור קבוצת סנט לואיס קרדינלס אותה דחה בשל שיקולים כספיים.
בגיל 17 בעת שביקר בניו יורק נכנס אדמס לאודישן במחזה מקומי, שם פגש את השחקן ג'ק פאלאנס.
זמן קצר לאחר מכן זכה אדמס להצעת עבודת המשחק הראשונה שלו במחזה "תום סוייר".
לאחר שנה נסע לנסות את מזלו בלוס אנג'לס, שם החל לעבוד בתור מאבטח באולפנים בניסיון ליצור קשרים עם סוכנים ובמאי קולנוע.
אדמס החל לקבל תפקידי משנה משמעותיים בשנת 1955 בדרמה הקומית "מר רוברטס" ובדרמות "מרד הנעורים" ו"פיקניק".
בשנה שלאחר מכן הוזעק אדמס לדבב את דמותו של חברו כוכב הקולנוע ג'יימס דין לאחר שמת לפני שסיים לצלם את הדרמה "ענק"
ב-1958 התפרסם בקומדיות "חיית המחמד של המורה" בתפקיד בארני קובאק ו"אין פנאי לסמלים".
ב-1959 יצר כתב ושיחק אדמס בסדרת המערבון " The Rebel" והופיע בדרמות "דו-שיח בחדר המיטות" בתפקיד טוני וולטרס ו"סיפורה של בולשת" בתפקיד הצעיר ג'ק גרהאם.
ב-1963 הועמד אדמס לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד בן בראון החשוד ברצח בדרמה "דמדומים של כבוד".
את הופעותיו הקולנועיות האחרונות עשה בסרטי המדע בדיוני היפנים "פרנקנשטיין כובש את העולם" ו"פלישת האסטרו מפלצות" ובסרט האימה "תמותי, מפלצת, תמותי!".
אדמס נישא לשחקנית קרול נאגט בשנת 1959 ונשאר נשוי עד למותו.
לזוג נולדו שני ילדים שהפכו לשחקנים ג'ב סטיוארט אדמס ואליסון אדמס.
אדמס מת ב-7 בפברואר 1968 בגיל 36 כתוצאה ממנת יתר.
לאחר מותו של אדמס הועלו ספקולציות שונות לגבי חייו, בין היתר נטען שאדמס היה ביסקסואל בחיים האישיים
והרבה לבלות בחיקם של אלביס פרסלי וג'יימס דין ולצרוך איתם סמים.
פרנקנשטיין כובש את העולם (1965)
ניקי מקסוול "ניק" ואן אקסל הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז בליגת ה-NBA.
ואן אקסל נולד בעיר קנושה שבויסקונסין, ובנערותו למד בתיכון סיינט ג'וזף בעיר.
הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר, וסייע לה להעפיל פעמיים למשחק הגמר של ויסקונסין, אולם לא הצליח לזכות באליפות המדינה.
בעונת ה זכה בתחרות ההטבעות לתיכונים של מדינת ויסקונסין.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נרשם ואן אקסל ללימודים בקולג' הקהילתי "טריניטי ואלי".
לאחר שתי עונות בטריניטי ואלי, עבר ואן אקסל לשחק במדיה של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סינסינטי המשחקת בחטיבת הביג איסט ב-NCAA, ונרשם ללימודי סוציולוגיה.
בעונתו הראשונה בסינסינטי העמיד ואן אקסל של 12.3 נקודות ו-2.9 אסיסטים, ובעונה הבאה כבר היה לקלעי המצטיין של הקבוצה עם 18.3 נקודות, עליהן הוסיף גם 1.8 חטיפות כדור למשחק.
אחרי ארבע שנים במכללות, העמיד עצמו ואן אקסל לבחירה בדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-37 על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
על אף שנבחר בבחירה נמוכה בדראפט הפך ואן אקסל לבורג מרכזי, ועלה בחמישייה הראשונה ב-80 משחקים מתוך 81 בהם לקח חלק.
הוא תרם 13.4 נקודות, והיה למוסר המצטיין של הקבוצה עם 5.8 אסיסטים למשחק, אולם הלייקרס כשלו בניסיון להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה זה 17 שנה, אך לאור יכולתו הטובה נבחר ואן אקסל בסיום העונה לחמישיית הרוקיז השנייה.
בעונה הבאה בחרה הלייקרס בדראפט את אדי ג'ונס, שהפך לבורג חשוב ברוטציה הקבוצתית, וואן אקסל החל לשפר את יכולותיו.
הוא שותף ב-80 משחקים ורשם 16.9 נקודות למשחק, שני בקבוצה רק לסדריק סבלוס שרשם 21.7 בממוצע, אולם ב-58 משחקים בלבד.
ואן אקסל הוסיף גם 8.3 אסיסטים למשחק, המוסר המוביל של קבוצתו והשישי בטיבו בליגה כולה.
הוא סייע לקבוצתו לסיים את העונה עם 48 ניצחונות מול 34 הפסדים בלבד ובמקום החמישי במערב.
במשחקי הפלייאוף עברה הלייקרס את סיאטל סופרסוניקס בתוצאה 1-3 בסיבוב הפלייאוף הראשון, והודחה בסיבוב השני מול סן אנטוניו ספרס בשישה משחקים.
במשחק החמישי בסדרה קלע ואן אקסל שלשה שכפתה הארכה כשנותרו 10.2 שניות לסיום, והוסיף שלשת ניצחון בהארכה כשעל השעון חצי שנייה לסיום.
ואן אקסל עלה בחמישייה בכל עשרת משחקי הקבוצה, והיה לקלעי המוביל של המועדון עם 20.0 נקודות למשחק והמוסר המצטיין עם 7.3 אסיסטים.
לקראת סיום עונתו השלישית בליגה, עונת , הושעה ואן אקסל משבעה משחקים ללא שכר, ובנוסף נקנס בסכום של 25,000 דולר לאחר שדחף שופט במהלך משחק מול מינסוטה טימברוולבס.
לקראת העונה הבאה הגיעו שני הרוקיז קובי בראיינט ודרק פישר לקבוצה.
ואן אקסל המשיך לקבל ממאמנו, דל האריס, קרדיט כרכז הפותח של הקבוצה והשיב לו עם ממוצע של 15.3 נקודות והיה למוסר המצטיין של הקבוצה שנה רביעית ברציפות עם 8.5 אסיסטים.
לאחר שפתח בחמישייה ב-46 המשחקים הראשונים של עונת , איבד ואן אקסל איבד את מקומו בהרכב הראשון לראשונה בקריירה.
הוא סיים את העונה עם 6.9 אסיסטים למשחק, כמוסר המוביל של הלייקרס שנה חמישית ברציפות, ובמקום ה-12 בליגה בקטגוריה.
עם 1.6 איבודים היה לשחקן המוביל בליגה ב, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
לקראת עונת , שהייתה עונה מקוצרת של 50 משחקים בלבד בשל שביתת שחקנים, עבר ואן אקסל ב לקבוצת דנוור נאגטס תמורת טוני באטי וזכויות הדראפט של טיירון לו.
הוא שותף בחמישייה הפותחת בכל 50 משחקי הליגה ותרם 16.5 נקודות עליהן הוסיף 7.4 אסיסטים.
במשחק מול הלייקרס, קבוצתו לשעבר, רשם שיא קריירה של 41 נקודות עליו הוסיף תשעה אסיסטים ושיא-עונה אישי של שמונה ריבאונדים, אך בסיום העונה דורגה דנוור במקום ה-12 במערב עם 14 ניצחונות בלבד מול 36 הפסדים ולא העפילה למשחקי הפלייאוף.
בעונה הבאה רשם ואן אקסל 16.1 נקודות ושיאי קריירה של 9.0 אסיסטים ו-3.6 אך לא הצליח לסייע לדנוור להעפיל למשחקי הפלייאוף.
הוא נשאר ושיחק בנאגטס במשך ארבע עונות, בהן רשם גם שיא קריירה של 21.4 נקודות בעונתו האחרונה במועדון, אך המועדון דשדש בתחתית הליגה ולא הצליח להעפיל למשחקי הפלייאוף.
לאחר כמעט ארבע שנים בדנוור, עבר ואן אקסל באמצע עונת בטרייד לצידם של ריף לפרנץ, אייברי ג'ונסון וטאריק עבדול-ואהד אל דאלאס מאבריקס תמורת טים הארדוויי, ג'וואן האוורד ודונל הארווי שעברו לנאגטס.
בדאלאס שימש ואן אקסל בתפקיד משני, כרכז שני לסטיב נאש, והוסט גם לשחק דקות כקלע.
בעונתו השנייה במועדון הוא שותף ב-73 משחקים בהם שיחק ב-27.8 דקות בממוצע, תרם 12.5 נקודות ו-4.3 אסיסטים בממוצע.
הוא סייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף לאחר שסיימה את העונה הסדירה במאזן של 60 ניצחונות מול 22 הפסדים בלבד.
במשחקי הפלייאוף ניצחה דאלאס את פורטלנד טרייל בלייזרס בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, ובתוצאה זהה את סקרמנטו קינגס בסיבוב השני.
בגמר האזורי פגשו המאבריקס את סן אנטוניו ספרס שניצחה אותם בתוצאה 4-2, והעפילו לגמר ה-NBA בו זכו באליפות הליגה.
במשחקי הפלייאוף רשם ואן אקסל 19.5 נקודות למשחק, שני בקבוצתו רק לדירק נוביצקי, ובסדרה מול סקרמנטו היה לקלעי המצטיין של קבוצתו עם 25.3 נקודות ב-51.9% קליעה מהשדה.