tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי הניצחון בקרב אקסונה, התפזר רוב הצבא הבלגי ונותרה רק שארית ממנו, שגרעינה העיקש היו שבט הנרווים שתרמו את חלק הארי של הכוח (60,000 מתוך 85,000 לפי יוליוס קיסר).
ניצחונו בקרב פתח בפני יוליוס קיסר את גאליה בלגיקה ורק שבט האדוואטוקים המשיך להתנגד לכיבוש הרומי.
סד"כ צבאו של יוליוס קיסר שם הלגיון ומספרו הערותהלגיון השביעי קלאודיה (Claudia)הלגיון השמיני אוגוסטה (Augusta)הלגיון התשיעי היספנה (Hispana - ספרדי)הלגיון העשירי אקווסטריס (Equesteris - רכוב) הלגיון האחד-עשר קלאודיההלגיון השנים עשר פולמינטה (fulminata, נגזר מ-fulmen - ברק; ידוע גם בכינוי ויקטריס [Victrix] - המנצח)הלגיון השלושה עשר גמינההלגיון הארבעה עשר
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול (סקוטום) ועל ראשו קסדה טובה.
שריונו של הלגיונר דמה באיכותו לשריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים, היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב.
בשנת 55 דיווח קיסר בספרו, שבצבאו משרתים 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג.
חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה נמוכה.
בדרך כלל לא ביו הלוחמים הגאלי מוגנים בשריון גוף, ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות.
להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מהגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית.
טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18, וסופה בהסתערות בקרב קלודן ב-1746.
שבט הנרווים היה השבט הגדול האחרון שהתנגד ליוליוס קיסר.
קיסר טוען ש-60,000 לוחמים מבני השבט לקחו חלק בקרב.
כמו כן, שני שבטים נוספים: האטרבטים (Atrebates) והווירומנדואים (Viromandui) השתתפו בקרב.
קיסר רצה לצאת לקרב כמה שיותר מהר כדי להספיק להביס את הצבא הבלגי לפני בוא התגבורות משבט האדוואטוקים (Aduatuci).
רשת המרגלים גילתה לנרווים ולבעלי בריתם שהצבא הרומי צועד בשדרת מסע המפוצלת ללגיונות, כאשר כל לגיון שומר על מטענו.
צורת מסע זו הפכה את הרומאים לפגיעים כי הלגיונות היו מתקשים לסייע האחד לשני בקרב.
הנרווים ביקשו לנצל את ההזדמנות ותקפו את הצבא הרומי בעודו מנסה לחצות את נהר סאביס (מזוהה כיום עם סל) במעבר מפורסם ששימש את הסוחרים של האזור ועומקו היה קצת פחות ממטר בתקופה זו של השנה.
גדות הנהר היו מיוערות ומלאות בגבעות שהסתירו היטב את הצבא הבלגי מפני הסיירים הרומאים.
קיסר שחשש ממארב שלח את סייריו ואלה גילו לו את הטופוגרפיה הבעייתית של השטח.
כתוצאה מכך, שינה את מערך הצבא לפני חציית הנהר.
בראש השדרה עמדו כעת ששת הלגיונות המנוסים, מוגנים היטב בפרשים וברגלים קלים ואילו שני הלגיונות החדשים נותרו מאחור עם המטען.
הראשונים לחצות את הנהר היו הכוחות הקלים.
עיקר הצבא הבלגי היה מוסתר ביער, אך קבוצות מבודדות של חיילים קלים תקפו את הרומאים, אך אלה הדפו אותם בקלות.
לאחר מכן, חצו הלגיונרים את הנהר והחלו לבנות מחנה מבוצר על גדת הנהר.
קיסר הזניח את הגנת הלוחמים ואלה לא הציבו שמירה מספקת מפני ההתקפה פתע אפשרית.
החיילים הניחו את כלי נשקם פרט לשריון הגוף והיו עסוקים בבניית המחנה, כשהם חשופים להתקפת פתע של האויב.
הבלגים, תחת הנהגתו של בודואוגנטוס (Boduognatos) ארבו לרומאים בסבלנות רבה.
הם המתינו עד הופעת המטען הרומי ותקפו במפתיע את הצבא הרומי.
הכוחות הקלים שהוצבו לשמור על הלגיונרים שבנו את המחנה לא עמדו בלחץ האויב ונסוגו במהירות.
המחנה הרומי שמר על קור רוח נוכח התקפת הפתע.
קיסר הורה לחייליו לחמש את עצמם ולהסתדר במערך קרבי, הלגאטים עשו זאת גם כן וגם החיילים הרומאים הממושמעים יצרו יחידות מאולתרות ומיהרו לייצב את קו ההגנה, גם בלי פקודה מפורשת מהדרג הגבוה.
עם זאת, הקמת מערך קרבי מסודר הוא עניין מסובך שדורש זמן וכעת הרומאים נאלצו לעשות את כל זה בחפזון רב.
על אף ההתראה הקצרה הצליחו הרומים לייצב קו הגנה ראוי תוך פרק זמן קצר.
הבלגים היו כבר במרחק קצר של כמאה מטר בלבד מהעמדות הרומאיות וקיסר נתן את אות ההסתערות.
הלגיונרים רצו לעבר האויב והטילו בהם את כידוני הפילום.
מטח זה בלם את הסתערות הבלגים וגרם להם לנפגעים רבים.
הלגיונרים הצליחו להתגבר על הבלגים במרכז, אם כי לא שברו אותם.
עם זאת, היה האגף הרומאי הימני נתון תחת לחץ רב.
הלגיון ה-12 שניצב באגף זה ספג אבדות רבות.
כל הקנטוריונים מהקוהורטה הרביעית נהרגו.
הסיגניפר נהרג אף הוא והנס שלו נשבה על ידי הבלגים.
גם הקוהורטות האחרות ספגו אבדות כבדות וקנטוריונים רבים נהרגו או נפצעו.
קיסר שחש שרגע המשבר הגיע, תפס בעצמו את המגן של אחד החיילים ההרוגים והסתער בעצמו לעבר האויב.
חייליו התעודדו נוכח מעשה הגבורה של מצביאם וחידשו את מאמציהם ביתר שאת.
בינתיים הספיקו שני הלגיונות ששמרו על המטען להגיע לשדה הקרב.
מראה התגבורת הפיח רוח קרבית חדשה ברומאים ואילו רוחם של הבלגים החלה להישבר.
טיטוס לאביינוס שראה את המצב המסוכן באגף הימני הורה ללגיון ה-10 לפנות לאגף זה כדי לתגבר אותו.
הגעת התגבורת והחשתה לאגף הנתון במצוקה עשו את שלהם והבלגים נסוגו.
הניצחון הרומי היה שלם וקיסר דיווח שכמעט כל הלוחמים הנרווים נהרגו או נפצעו.
קרב סדאן (לעיתים: "קרב סדאן הראשון", על מנת להבדילו מקרב סדאן במלחמת העולם השנייה) היה קרב מכריע במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
הקרב התחולל ב-1 בספטמבר 1870 ליד העיר הצרפתית סדאן סמוך לגבול בלגיה על גדת הנהר מז.
בתום הקרב הובס הצבא הצרפתי על ידי הצבא הפרוסי וקיסר צרפת נפוליאון השלישי נלקח בשבי יחד עם כ-100,000 חיילים צרפתים.
קרב זה מסמל את סופה של הקיסרות השנייה.
בעוד שבצרפת מסמלת המילה "סדאן" תבוסה וההשפלה, באימפריה הגרמנית נחוג "יום סדאן" (Sedantag) כיום ניצחון והחג הלאומי של איחוד גרמניה.
לאחר שורת קרבות בהם נסוג הצבא הצרפתי מפני הצבא הפרוסי העדיף, הגיעה ב-19 באוגוסט 1870 ארמיית הריין בראשות המרשל פרנסואה אשיל בזן לעיר מץ, ונכלאה בעיר עליה צרו 150,000 חיילים פרוסים.
בתגובה יצאו המרשל פטריס דה מק-מהון ונפוליאון השלישי עצמו בראש ארמיית שאלון (Châlons) במטרה להסיר את המצור.
על מנת שלא להתקל בכוחות פרוסיים טרם הזמן, הובלה הארמייה באיגוף משמאל, לאורך גבול בלגיה במזג אוויר גרוע ובתנאי דרך ירודים.
התנועה פתחה פער והותירה את הארמייה חשופה משני אגפיה.
ראש המטה הכללי הפרוסי, הלמוט פון מולטקה הזקן ניצל עובדה זו על מנת לתפוס את הכוח הצרפתי בתנועת מלקחיים.
בהותירו את הארמיות הראשונה והשנייה במץ נטל מולטקה את הארמייה השלישית וארמיית המז ולכד את הצרפתים ליד העיירה בומון-אן-ארגון (Beaumont-en-Argonne) ב-30 באוגוסט.
לאחר התקלות בה נהרגו 5,000 חיילים צרפתים, הסיג המרשל מק-מהון את צבאו לסדאן על מנת שיוכל לנוח, להתחזק, להתחמש ולהצטייד במבצר שבמקום המוגן על ידי גבעות ובערוץ הנהר מז.
לאחר התאוששות קצרה יצא הגיס הראשון לסייר את הקווים הפרוסיים אך נלכד מיד על ידי כוח פרוסי עדיף, מנותק מעורפו ובלי תחמושת מספיקה.
מולטקה חילק את צבאו לשלושה חלקים: אחד לשם עיכוב הגיס הראשון במקומו, השני על מנת לרדוף אחר הכוח העיקרי במקרה שייסוג והשלישי (הקטן יותר) על מנת לחסום כל אפשרות נסיגה.
הכוח הצרפתי כותר ומולטקה הכריז: "הכנסנו אותם למלכודת העכברים!".
ארמיית שאלון, בעמדות מגננה בסדאן.
הארמייה השלישית בראשות פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
12 דיוויזיות רגלים (6 פרוסיות, 4 בוואריות, 2 מבאדן-וירטמברג)
2 דיוויזיות פרשים, הוסארים ואולאנים (נושאי רומח רכובים)
נפוליאון השלישי, שחשש מכיתור, הורה למק-מהון לחתור לפרוץ אותו ממזרח, דרך הכפר לה מונסל (La Moncelle) ממזרח לעיר.
בשעה 04:00 בבוקר 1 בספטמבר חצו כוחות בווארים בפיקודו של הגנרל לודוויג פון דר טן (Ludwig von der Tann) את המז ליד הכפר באזיי (Bazeilles) מדרום לסדאן והביסו בקרבות רחוב את כח הנחתים (Infanterie de Marine) הצרפתי שהגן על הגזרה.
הקורפוס הסקסוני ה-12 פרץ במקביל דרך הכפר לה מונסל בפיקוד גאורג, נסיך סקסוניה.
ב-06:00 בבוקר, כאשר ערפילי הבוקר החלו להתפוגג החלה הרעשה ארטילרית מתותחי הסקסונים על פאתי סדאן המזרחיים.
ארטילריה רחוקת-טווח הונחתה על העיר מעבר למז בהמשך אותו בוקר.
כוח פרוסי תחת פיקודו של פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה חצה את המז בשעה 07:30 וכיתר את העיר סדאן עצמה.
המתקפה המשולבת מדרום וממזרח וההרעשה הארטילרית הקשה זרעו פאניקה ובלבול בשורות הצרפתים.
לכך הצטרפה גם הפציעה של מק-מהון בשלבים הראשונים של הקרב.
מחליפו, גנרל אוגוסט-אלכסנדר דוקרו (General Auguste-Alexandre Ducrot) הבין את המתרחש והורה על נסיגה צפון-מערבה.
הוא ידוע באמרתו על המצב אליו נקלע: "אנחנו נמצאים בסיר לילה ועומדים לחרבן עלינו".
מולטקה, שצפה את המהלך, הניע שני גייסות פרוסיים צפון-מערבה לסנט מנג'ס (St.
Menges) על מנת לבלום את נתיב הנסיגה.
מיד לאחר שניתנה פקודת הנסיגה נטל גנרל אחר, עמנואל-פליקס דה וימפפן (Emmanuel Félix de Wimpffen), את הפיקוד, שינה את הפקודה והורה על עמידה והתנגדות.
אולם, ההתקדמות האמיצה של הכוחות הצרפתים בהנהגתו של וימפפן לכיוון לה מונסל נבלמה ונהדפה על ידי כוחות פרוסיים רעננים שנעו בחיפוי אש ארטילרית עזה.
בשעה שהפרוסים מתקיפים מצפון-מזרח וממזרח והבווארים מדרום-מזרח, תחת אש ארטילרית עזה וכשדרך הנסיגה מצפון-מערב חסומה, נכנעו לבסוף הצרפתים לפני השעה 12:00 בצהריים.
עם זאת, הגנרל ז'אן-אוגוסט מרגריט (Jean Auguste Margueritte) הורה על התקפת-פרשים אחרונה ונואשת לכיוון צפון-מערב, שהתנפצה אל מול תותחי הפרוסים ובה נפצע מרגריט באורח אנוש.
הכוחות של דה וימפפן בדרום המשיכו להילחם בחירוף-נפש עד אחר הצהריים, אז פקד עליו נפוליאון להפסיק את הטבח חסר התוחלת.
בערבו של יום הורה נפוליאון השלישי על הנפת דגל לבן ושלח את חרבו עם איגרת כניעה לאוהל של וילהלם.
מיד למחרת היום, ב-2 בספטמבר, נכנס נפוליאון לשיחות כניעה מול וילהלם מלך פרוסיה ואוטו פון ביסמרק, שנדהמו לגלות מי הוא היושב מולם במפקדתו של מולטקה בשדה הקרב.
עם תחילת שיחות הכניעה דיווחו הצרפתים על למעלה מ-17,000 הרוגים ופצועים ו-21,000 נעדרים ושבויים.
הפרוסים דיווחו על 2,300 הרוגים, 5,980 פצועים ו-700 שבויים ונעדרים.
כל 103,000 החיילים הצרפתים הנותרים נלקחו כשבויים ובראשם נפוליאון השלישי, שבילה את שלוש השנים הבאות לחייו בגלות באנגליה.
נפוליאון השלישי מעולם לא התאושש.
מילותיו האחרונות לרופאו טרם מותו היו: "האם הייתי בסדאן?" ולאחר שנענה בחיוב המשיך "לא נהגנו שם כפחדנים, נכון?" ומת.
ההפסד הצרפתי במלחמה גרם לחוסר יציבות פוליטי בצרפת.
לאחר התבוסה בסדאן, ושביו של הקיסר בידי הפרוסים, הפכה צרפת לרפובליקה דה פקטו, שכונתה "ממשלת ההגנה הלאומית", שהוכרזה בפריז ב-4 בספטמבר 1870. צבא פרוסיה הטיל מצור על פריז, אשר נמשך עד לינואר 1871.
ב-28 בינואר 1871 נחתם הסכם שביתת נשק עם ביסמרק, בפרנקפורט.
תנאי ההסכם היו חמורים ביותר לצרפת: אובדן חבל אלזס לוריין, תשלום פיצויי מלחמה בסכום כבד, וצבא כיבוש החונה בצפון צרפת.
במשך חודשיים בין מרץ 1871 ומאי 1871 פרץ בפריז ובערי השדה המרד המכונה "הקומונה הפריזאית", במהלכו אילצו חוגים מהפכניים וסוציאליסטים את ממשלת הרפובליקה השלישית הצעירה לצאת מפריז לורסאי, והכריזו על ממשלה סוציאליסטית בפריז עצמה.
לאחר דיכוי הקומונה הפריזאית, נותרה שאלת המשטר בצרפת פתוחה וקרועה בין קבוצות מלוכנים ורפובליקאים.
בפברואר 1875, סדרה של חוקים שחוקק הפרלמנט כוננו לבסוף את הבסיס החוקתי לרפובליקה החדשה, הרפובליקה הצרפתית השלישית.
במרכז הרפובליקה עמדה דמותו של נשיא צרפת.
התבוסה המשפילה הייתה מקור לשנאה צרפתית עמוקה כלפי גרמניה ושאיפת נקם שלא באה על סיפוקה עד מלחמת העולם הראשונה, 44 שנים מאוחר יותר.
לפיכך ההפסד בקרב סדאן טמן את אחד מהזרעים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-18 בינואר 1871 הכריז ביסמרק על איחוד גרמניה והקמת האימפריה הגרמנית באולם המראות שבארמון ורסאי ליד פריז.
רוב החגים והמועדים הלאומיים לאחר איחוד גרמניה היו קשורים עדיין לישויות שהרכיבו אותה ובפרט למשפחת המלוכה הפרוסית.
לעמה של הקיסרות החדשה היה חסר מועד לאומי חדש ומלכד.
ב-2 בספטמבר 1871, שנה לאחר הקרב, נחוג יום הניצחון בסדאן ברוב עם בברלין.
אף על פי שהקיסר והממסד הפוליטי לא תמכו בחג ואף איגודי הפועלים הסתייגו ממנו, הפך יום סדאן ליום חג לאומי כלל-גרמני ונחוג עד 1918. ימים ספורים לפני המועד בשנת 1919 הודיעה ממשלת רפובליקת ויימאר על ביטול כל אירועי החג והוא חדל להתקיים.
ניצחון סדאן נחגג גם בדרכים נוספות.
כך למשל אולם מרכזי בבניין הרייכסטאג בברלין קושט בתמונת ענק המראה את הקיסר וילהלם יחד עם ביסמרק ומולטקה בסדאן, כאשר חייל גרמני שוטח את דגל צרפת לרגלי סוסו של הקיסר, הרומס אותו בפרסותיו.
קרב סותול, שהתרחש ב-110 לפנה"ס, היה ההתנגשות המזוינת הראשונה בין הנומידים לרומאים במהלך מלחמת יוגורתה.
הקרב הסתיים בניצחון נומידי מוחץ.
לאחר תבוסת אדהרבעל בקרב קירטה ורציחתו של מסיווה, יצא כוח רומאי לאפריקה במטרה להעניש את יוגורתה.
המפקד הרומאי ניסה לכבוש את העיר המבוצרת והחזקה סותול.
יוגורתה השהה את פעולותיו על ידי הבטחות שלום, ובפועל הקיף את מחנהו ושיחד חלק מקציניו.
הוא התקיף באחת את הרומאים, ותקף אותם מכל הכיוונים.
כמה קוהורטות ערקו לצידו, וחלק מהמפקדים הרומאים ששוחדו מראש הניחו לו להתקרב.
אך בקושי הצליחו מעטים מהרומאים להימלט, הם עברו השפלה ולאחר מכן הניחו להם הנומידים לחזור לפרובינקיות הרומאיות באפריקה.
הקרב עורר סערה ברומא והוביל להחלפת המפקד הרומאי בזירה.
קרב הסולווי מוס (Solway Moss) הוא קרב שהתרחש ב"סולווי מוס" (אזור ביצות) ליד נהר אסק (Esk) שנמצא בצד האנגלי של הגבול האנגלו-סקוטי, בנובמבר 1542, בין כוחות אנגליים לכוחות סקוטיים.
כאשר הנרי השמיני, מלך אנגליה התנתק מהכנסייה הקתולית, הוא ביקש מג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, אחיינו, לנהוג כמוהו.
ג'יימס התעלם מדרישתו של דודו והוסיף ועלב בו בסירובו להיפגש עם הנרי ביורק.
כשהוא זועם, הנרי השמיני שלח כוחות צבא נגד סקוטלנד.
בתגובה לפלישה האנגלית המסיבית לסקוטלנד, ג'יימס מינה את רוברט, לורד מקסוול - האחראי על הגבול המערבי (Warden of West March), להקים צבא שיפלוש לאנגליה.
לורד מקסוול, למרות שמעולם לא מונה למפקד הכוח, הכריז כי הוא יוביל את המתקפה באופן אישי.
על פי כמה דיווחים היסטוריים מאוחרים יותר, בהיעדרו של מקסוול, אוליבר סינקלייר (Oliver Sinclair), חביבו של ג'יימס החמישי, הכריז כי הוא המפקד שנבחר על ידי ג'יימס.
על פי אותם דיווחים, המפקדים האחרים סירבו לקבל את פיקודו והמבנה הפיקודי התפרק.
ההתקדמות הסקוטית לתוך אנגליה נתקלה בלורד וורטון (אחד המפקדים האנגליים) ו-3,000 אנשים.
הסקוטים, לאחר ההתנגשות עם חיל הפרשים האנגלי ב- Oakshawhill ("גבעת אוקשו") נסוגו לכיוון ה-Arthuret Howes.
הם מצאו את עצמם לכודים מדרום לנהר אסק, בשטח אנגלי בין הנהר והביצות.
לאחר לחימה אינטנסיבית נכנעו הסקוטים ומסרו את רוביהם לחיל הפרשים האנגלי.
ייתכן וכמה מאות סקוטים טבעו בביצות ובנהר.
ג'יימס, שלא היה נוכח בקרב, נסוג לארמון פוקלנד (Falkland Palace) כשהוא מושפל וקודח מחום.
החדשות שאשתו ילדה בת, מרי, במקום בן ריסקו את רוחו עוד יותר ומסופר שהוא אמר שבית סטיוארט "התחיל עם עלמה ויסתיים עם עלמה" (הוא התייחס לשושלת סטיוארט, שזכתה בכס המלוכה באמצעות מרג'ורי, בתו של רוברט דה ברוס).
הוא מת בפוקלנד שבועיים לאחר מכן בגיל שלושים.
על פי ג'ורג' דאגלאס, בעת שהזה, הוא התאבל על נפילתם בשבי של דגלו ואוליבר סינקלייר ב"סולווי מוס" יותר מאשר על אבדותיו האחרות.
קרב סדג'מור היה קרב שנערך בשנת 1685 והיה הקרב המשמעותי האחרון במרד מונמות'.
הקרב נערך בין הכוחות הנאמנים לג'יימס השני, מלך אנגליה לכוחות המורדים של הדוכס מונמות', והסתיים בניצחון נאמני המלך.
ב-6 בפברואר 1865 מת צ'ארלס השני, מלך אנגליה ואת מקומו תפס אחיו, ג'יימס השני.
ג'יימס לא היה פופולרי בשל היותו קתולי, ואף על פי שכאשר עלה לשלטון הבטיח שאיש לא יבחין כלל בכך, הרי שבפועל הוא עשה את ההפך.
לעומת זאת בנו הלא-חוקי של צ'ארלס, ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון, היה פרוטסטנטי, מצביא מהולל ופופולרי מאוד באנגליה.
אביו הגלה אותו להאג, שם הוא המתין להזדמנות לתפוס את הכתר.
במאי הוא פתח במה שנודע כ"מרד מונמות'".
הוא נחת בדרום-מערב אנגליה - אזור בעל נטייה פרוטסטנטית חזקה.
עד מהרה הוא הצליח לקבץ צבא תומכים עממי, אולם במקום לפנות ללונדון פנה אל מחוז סאמרסט.
הוא הצליח לכבוש את המחוז, אולם לא להתפשט מעבר לו.
צבא נאמני המלך בפיקודם של לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם וסגנו ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו חסם את סאמרסט, וב-3 ביולי הצליח לכתר את מונמות' בעיירה ברידג'ווטר.
הכוח שלו כלל 3,500, רובם איכרים לא מאומנים שגויסו בחיפזון והיו מצוידים בכלי נשק כמו קלשונים.
מונמות' ציווה עליהם לבצר את העיר והחל להתכונן למצור.
המלוכנים לעומת זאת, על אף שסבלו מנחיתות מספרית קלה, נאמנו מפיקוד מעולה ומקצועי, ציוד אחיד, וכוחותיהם שהיו מורכבים מיחידות מאומנות ומסודרות (בין היתר נכח במקום משמר הגרנדירים).
כמו כן נהנו המלוכנים מיתרון בפרשים (במקום נכחו הכחולים והמלכותיים ומשמר החיים).
ב-6 ביולי בסביבות השעה 10 בלילה, הוביל מונמות' את אנשיו הלא-מאומנים והמצוידים בדלילות, למתקפה לילית על המחנה של פמברשאם ומרלבורו הם הודרכו על ידי ריצ'רד גודפיר, משרתו של חוואי מקומי, לאורך דרך בריסטול הישנה לכיוון באודריפ.
האימון העדיף של הצבא הסדיר וסוסיו הרבים יותר היו יתרון מכריע בקרב, ועד מהרה אוגפו המורדים.
1,300 מהם נהרגו, ועוד רבים נפלו בשבי.
מונמות' וגריי נמלטו מהאזור רגלית כשהם מחופשים לאיכרים.
ב-8 ביולי נלכד מונמות', וב-15 ביולי נערף ראשו בגבעת מצודת לונדון.
תבוסת המורדים ומותו של מונמות' סיימו את המרד.
המלוכנים הסתובבו בשדה הקרב שעות לאחר מכן וצדו מורדים שהסתתרו בתעלות.
הם ערפו את ראשם או תלו אותם בצידי הדרך.
פמברשאם תוגמל בכך שנעשה לאביר במסדר הבירית, וסגנו, מרלבורו הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
חיילים אחרים, בייחוד אלה שנפצעו, קיבלו קצבאות שבין 5 ל-80 ליש"ט.
יש הטוענים שהקרב הוא הקרב האחרון שנערך על אדמת אנגליה, אם כי זה תלוי בהגדרה של "קרב".
אחרים מעניקים את התואר לקרב פרינסטון (1715), התנגשות קליפטון מור (1745) אשר שניהם נערכו במהלך מרידות היעקוביטים.
יש אף הנותנים את התואר לקרב גרבני מארש, אשר נערך במהלך מלחמת העולם השנייה במחוז קנט.
בקרב זה, נאבק צוות של יונקרס Ju 88 מהלופטוואפה בגדוד בריטי.
קרב סואמוסאלמי (בפינית: Suomussalmi) היה קרב שהתנהל בין פינלנד לבין ברית המועצות במהלך מלחמת החורף.
קרב זה נמשך מ-7 בדצמבר 1939 עד 8 בינואר 1940. הקרב הסתיים בניצחון לפינלנד אל מול הכוחות הסובייטים העדיפים והגדולים מהם במספרם.
בפינלנד, הקרב נחשב לניצחון הפיני החשוב והמשמעותי ביותר המסמל את מלחמת החורף.
ב-30 בנובמבר 1939, דיוויזיית חיל הרגלים ה-163 של ברית המועצות פלשה לפינלנד מצפון-מזרח והגיעה אל הכפר סואמוסאלמי.
הסובייטים תכננו להגיע לעיר אואולו ולבתר את פינלנד לשני חצאים.
בקרבת הכפר היה רק גדוד פיני אחד, שבעת הפלישה ישב בראטה הסמוכה לכפר.
הכפר סואמוסאלמי נפל לידי הסובייטים ב-7 בדצמבר, אך הפינים הרסו אותו לפני שנסוגו מהכפר, כדי למנוע מהכוחות התוקפים מזון ומחסה, והתקדמו לעבר האגמים ניסקנסלקה והאוקיפרה.
הלחימה העזה הראשונה החלה ב-8 בדצמבר, כאשר כוחות סובייטיים עדיפים החלו לתקוף את הכוחות הפינים ממערב לאגמים.
ניסיון זה נכשל כישלון מר.
לאחר מכן הסובייטים ניסו לכבוש את העיר פואולנקה, אך לא הצליחו להדוף או להניס את המגינים על העיר.
ב-9 בדצמבר הכוחות הפינים באזור תוגברו, וקולונל היילמאר סילאסוואו קיבל את הפיקוד עליהם.
האחרון פתח בהתקפת נגד במאמץ לכבוש מחדש את הכפר סואמוסאלמי.
כוחותיו התקדמו לעבר הכפר, לא הצליחו לגבור על הכוחות הסובייטים המגינים וספגו אבדות קשות.
ב-24 בדצמבר חידשו הכוחות הסובייטים את התקפתם, אך לא הצליחו לפרוץ את מערך ההגנה הפיני.
ב-27 בדצמבר, לאחר שהפינים תוגברו בשתי חטיבות נוספות, הם החלו לתקוף.
הפעם, הם הצליחו להחזיר לשליטתם את הכפר והסובייטים נסוגו לעבר האגמים הקפואים מסביבו.
בשלב זה, דיוויזיית חיל הרגלים ה-44 של ברית המועצות הגיעה לאזור והתקדמה לכיוון סואמוסאלמי, אך נאלצה לשוב על עקבותיה.
בין 4 ל-8 בינואר 1940, תקפו הפינים את הטור של הדיוויזיה, פיצלו את כוחותיה, והשמידו אותם בזה אחר זה.
במהלך הלחימה נפל לידי הפינים ציוד כבד סובייטי רב.
ההצלחה פינית הייתה בין היתר תוצאה של מודיעין מוצלח.
הקרב הסתיים בניצחון פיני מוחץ, שהעלה את המורל בקרב חיילי צבא פינלנד.
הניסיון הכושל לפצל את שטח פינלנד עלה לצבא האדום במחיר כבד.
הכוחות הסובייטיים שהשתתפו בקרב איבדו כמחצית מכוחם, וספגו 21–27 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים.
אבדות הצבא הפיני היו קלות יחסית.
כ-800 הרוגים ונעדרים ו-1200 פצועים.
במהלך הקרב נפל בידי הפינים שלל רב, שכלל 43 טנקים, 71 תותחים, 260 משאיות, 1,170 סוסים
, 29 מרגמות וציוד צבאי נוסף.
אלוור אלטו פיסל אנדרטה לזכר חיילי פינלנד שנפלו בקרב.
קרב סואמוסאלמי הדגים כיצד כוח קטן ומיומן, הנלחם בשטח הביתי שלו יכול לגבור על כוח עדיף ממנו במספרים.
הסיבות שסייעו לפינלנד להשיג ניצחון בקרב:
לכוחות הפינים היה כושר תנועה רב יותר בשדה הקרב על מזחלות ומחלקיים.
הציוד הכבד של הסובייטים אילץ אותם לנוע רק בדרכים סלולות.
היעד של הסובייטים לחצות את פינלנד לשתיים נראה הגיוני על גבי המפה, אך לא היה ריאלי בפועל.
הקו אותו רצו לחצות כלל שטח מיוער ומלא באגמים קפואים.
כלי הרכב של ברית המועצות הפכו למטרה קלה בשטח זה עבור יחידות הסקי הפיניות.
האסטרטגיה הפינית הייתה גמישה ולא שגרתית.
הם תקפו מטבחי שדה של הסובייטים, תקיפות שפגעו במורל החיילים הלוחמים במזג אוויר חורפי-ארקטי קשה.
כוחות הצבא האדום לא היו ערוכים בציוד ובלבוש למזג האוויר הקשה.
כמו כן, המדים לא סיפקו הסוואה.
מנגד, לכוחות הצבא הפיני היה ביגוד וציוד חם המותאם ללחימה בטמפרטורות מקפיאות בשטח מושלג.
לצבא הפיני היה מורל גבוה במאבק, הם נלחמו על ביתם.
הכוחות הסובייטים נלחמו רק מסיבות פוליטיות ועם הזמן המורל שלהם בקרב דעך.
כשל של המודיעין הסובייטי: הסובייטים עשו שימוש בקווי טלפון רגילים להם צותתו הפינים.
במסגרת הטיהורים הגדולים של שנות השלושים, סטלין הוציא להורג קצינים מנוסים ובכירים בצבא האדום.
הקצינים שתפסו את מקומם היו קצינים צעירים וחסרי ניסיון.
בסתיו של שנת 995 אולאף טריגפאסון בא מאנגליה אל נורווגיה כדי לאחדה, ספינתו עוגנת בנידרוס (טרונדהיים של היום) ושם הוא מכריז על עצמו כמלך נורווגיה, תוך כדי כך, המלך החדש והטרי זוכה גם כן בתמיכת העם.
בינתיים, השליט דה פקטו של נורווגיה בתמיכת דנמרק-הוקון זיגורדסון, אשר לא היה אהוד על עמו, שומע על בואו של אולאף לנורווגיה ובורח מחשש לחיוו מכיוון שהוא יודע שהעם עלול להעדיף את המלך החדש, להתמרד נגדו להוציאו להורג.
בבריחתו, הוקון אולץ להתחבא בדיר חזירים עם כמה מעבדיו, ובינתיים, המלך אולאף מתחיל גם כן לחפשו.
בסופו של דבר, כיתרו אנשיו של אולאף את החווה שבה שהו הוקון ועבדיו.
אולאף נשא נאום והכריז פרס כספי על ראשו של הוקון, את הנאום הזה שמעו הוקון ועבדיו מתוך דיר החזירים, אחד מעבדיו של הוקון התפתה לפרס הכספי והרג אותו בשינתו.
בבוקר שלמחרת העבד הציג את ראשו הכרות של הוקון בפני אואלף, אך במקום לתת לו את הפרס אולאף כרת את ראשו של העבד גם כן.
עקב כך בניו של הוקון זיגורדסון, איריק הוקונסון רוזן לדה ואחיו-למחצה סוון הוקונסון נטרו טינה לאולאף וחיכו לרגע המתאים לנקום בו את נקמתם.
בשנת 999 אולאף טריגפאסון בונה את "הנחש הגדול" (Ormurin Langi) ויחד עם צוותו, איינר טמברסקיילב ושאר ספינותיו (11 במספר) שטים אל וונדלנד (פומרניה של היום), במטרה לגייס בעלי ברית שיעמדו לצידו בעימות הקרב עם מלך דנמרק.
כשאולאף מגיע לפומרניה הוא מצליח לכרות ברית עם הדוכס זיגוואלדי.
אז יוצאים השניים עם צייהם אל עבר מצר ארסונד במטרה לקצר את המסע.
כשאולאף ובעל בריתו מגיעים לסביבות האי סבולדר אורבים להם הציים של מלך דנמרק-סוון הראשון, רוזן לדה-איריק הוקונסון ומלך שוודיה-אולוף סקטקונונג (הידוע גם כאולוף אייריקסון.) עם צי של 71 ספינות.
ספינותיו של זיגוואלדי מאיצות ומשאירות את יתר ספינותיו של אולאף משתרכות מאחור, כך זיגוואלדי שכרת ברית בסתר עם מלך דנמרק בוגד באולאף ומשאיר את ציו בן 11 הספינות להתמודד מול צי גדול פי כמה וכמה.
כשהציים מתקרבים למרחק של מאות מטרים בודדים הם מחליפים מטחי חיצים, חיציהם של הנורווגים של אולאף פוגעים קשות באנשיו של אולוף סקטקונונג.
כשהציים נערכים לעימות חזיתי, אולף האדום, ההגאי של ספינת הדגל הנחש הגדול, מזהיר את אולאף שלא להכניס את הנחש הגדול עמוק מדי, כי ירכתיה ארוכים מדי (כלומר, לנורווגים לא יהיו מספיק אנשים כדי לשמור עליה מעלייה של האויב לסיפון.
לבסוף אחרי החלפת מטחי החיצים וההתיישרות, הציים מתנגשים זה בזה.
הלוחמים השוודים והדנים תוקפים ראשונים אך הלוחמים הנורווגים של אולאף עמידים וחזקים ומצליחים להחזיק את עצמם כנגד כוח הרבה יותר גדול מהם.
לאחר קרב ממושך הנורווגים מצליחים לחסל את רוב הלוחמים הדניים והשוודים אך לוחמיו הנורווגיים של איריק הוקונסון עולים על ספינת הדגל יארנברת'ור הרחב (מילולית: אייל הברזל) ועוקפים את המבנה של צי הקואליציה ועולים על סיפונה של הספינה הדרומית ביותר של אולאף ובכך פותחים בחזית שנייה.
שם אנשיו של אולאף אשר כבר היו מותשים נלחמים בחזית שנייה, כעבור זמן לא רב הם נסוגים ונופלים בזה אחר זה.
בינתיים, גם בצד הצפוני מצליחים הדנים לבסוף לפרוץ את שורות הנורווגים וגורמים להם לסגת יותר ויותר עמוק אל הנחש הגדול עצמה.
לבסוף, כשהקואליצייה השתלטה על שאר יתר הספינות חוץ מהנחש הגדול ורוב אנשיו של אולאף מתים, מצליחים אנשיו של איריק לעלות לסיפון "הנחש הגדול" לאחר קרב קשה שבו נסוגו שלוש פעמים וסוגרים על אולאף.
אולאף ו-500 לוחמיו הנותרים מנהלים קרב קשה ונדחקים אל מעקה סיפונה של הנחש.
לבסוף אולאף ברואו שהקרב אבוד מבחינתו צועק לאנשיו לקפוץ מסיפון הספינה ולהתאבד עושה זאת וכך גם מרבית לוחמיו הנותרים.
אלו שלא קפצו, כגון איינר טמברסקיילב נלקחו בשבי והועברו אל נורווגיה.
הקרב מסתיים בניצחון הקואליציה על אולאף טריגפאסון, אך ניצחונם עולה להם בשכר דמם, כיוון שהנורווגים של אולאף לחמו מלחמה עיקשת וגבו קרבנות רבים.
כשהקרב מסתיים במותו של אולאף טריגפאסון, הנורווגים מאבדים את מלכם ועצמאותם.
במקום אולאף איריק הוקונסון הופך להיות שליטה החדש של נורווגיה, וכוחה פוחת, במקביל, עקב הקרב כוחן של דנמרק ושוודיה מתחזק וסוף סוף הדנים מתפנים לכיבוש אנגליה.
איינר טמברסקיילב, נשאר בחיים וחוזר לעיר הולדתו שבמלהאוס, שם הוא שומר על נחלתו הפרטית ונשאר אויבו של המלך החדש איריק הוקונסון.
קרב סבולדר מוזכר במספר מקורות היסטוריים.
היצירה הקדומה ביותר שנכתבה היא מאת אדם מברמן, שכתב מנקודת מבט דנית כשמקורו היה מלך דנמרק סווין השני.
מאוחר יותר, ההיסטוריון הדני סקסו גרמטיקוס, עשה שימוש והרחיב את יצירתו אדם של ברמן בגסטה דנורום שלו.
סאגות המלכים האיסלנדיות מספרות בפירוט רב וביריעה רחבה יותר, החל בסאגת אודר סנורסון של אולאף טריגפסון.
עבודה זו נלקחה לרוב משירה סקלדית, היסטוריה שעברה מפה לאוזן, כך בנה אודר תיאור נרחב של הקרב.
יצירה זו משמשת גם בסאגות האיסלנדיות המאוחרות יותר, פגרסקינה (Fagrskinna) וההיימסקרינגלה (Heimskringla) של סנורי סטורלוסון, שתיהן מוסיפות ציטוטים של פסוקים סקלדים.
קרב סאמארה מתייחס לסדרה של קרבות שהחוללו מצפון לבגדאד ובעיר סאמרא, במרץ ואפריל 1917, בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל לאחר כיבוש בגדאד והיה חלק מהמאמץ המחודש של הבריטים לכבוש את מסופוטמיה ולהדוף את הטורקים ממנה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכיבוש סאמארה.
המערכה ה-1 לכיבוש בגדאד והמצור על כות
הטורקים ניצלו את נסיגת הבריטים והטילו, החל מדצמבר 1915, מצור על כות ועל הדיוויזיה הנצורה בו.
במהלך החודשים הבאים חיזק מוד את כוחותיו עד להיקף של 4 דיוויזיות.
ב-13 בדצמבר 1916 יצא הכוח הבריטי מבצרה וב-17 בפברואר 1917 החל קרב כות השני ועד 24 בפברואר כבש הכוח את כות.
תוך ניצול המומנטום המשיכו הבריטים במעלה החידקל וב-11 במרץ כבשו את בגדאד.
מטרות הכוח הבריטי היו כדלקמן:
הדיפת הארמייה ה-6 הטורקית של חליל כות צפונה כדי להגן על בגדאד.
כיבוש סאמארה (כ-130 ק"מ מבגדאד) שנמצאה בצומת אסטרטגי ושלטה על מסילת הברזל ברלין-בגדאד וזאת כדי למנוע תגבור הכוחות הטורקים.
מניעת תוכנית טורקית להצפת נהר הפרת כדי לעצור את הבריטים.
מניעת חבירה של כוחות טורקים שנסוגו מהרוסים בפרס עם כוחותיו של חליל כות.
הכוחות הבריטים, בפיקודו של לוטננט גנרל סטנלי מוד, מנו כ-45,000 לוחמים שאורגנו ב-4 דיוויזיות (הדיוויזיה השלישית "לאהור", הדיוויזיה השביעית "מירוט", הדיוויזיה ה-13 והדיוויזיה ה-14) שחולקו ל-2 קורפוסים.
הכוחות העות'מאנים כללו 2 כוחות:
כ-10,000 חיילים מהארמייה השישית בפיקודו של חליל כות שנסוגו מבגדאד.
כ-15,000 חיילים מהקורפוס ה-8 (בפיקודו של עלי איחסן סביס) שנסוגו בפני הרוסים במערכה בקווקז.
במהלך המערכה לכיבוש סאמארה ניהלו הבריטים מספר קרבות כנגד טורקים על מנת להשיג את מטרות המערכה שקבע מוד.
הכוחות הבריטים יצאו מבגדאד ב-13 במרץ.
בפאלוג'ה הוקמה מערכת סכרים שנועדו לשלוט זרימת המים בנהר הפרת.
ב-19 במרץ 1917 תקפו הבריטים את העיר פלוג'ה שעל נהר הפרת בכוח של בריגדה כדי למנוע את התוכנית הטורקית להציף את הפרת.
על אף שהבריטים כבשו את העיר הצליחו הטורקים להרוס חלק מהסכרים.
פני הנהר היו נמוכים ויחידות ההנדסה הבריטיות הצליחו לשקם את הסוללות.
קרב הר המרין נועד למנוע את התגבור של כוחותיו של חליל כות על ידי כוחותיו של עלי איחסן סביס שנסוגו מפרס.
ב-14 במרץ 1917 שלח סטנלי מוד 2 בריגדות, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי קירי , לעיר בעקובה לשם התקדמו הכוחות הטורקים מפרס.
עם הגעת הבריטים לעיר התברר שהטורקים נסוגו צפונה והתבצרו ברכס המרין.
קירי חשב שיחד עם הכוחות הרוסים הרודפים יצליח ללכוד את הטורקים בתנועת מלקחיים.
ב-25 במרץ תקפו הכוחות הבריטים את המערך המבוצר של הטורקים כשבריגדה אחת תקפה חזיתית והשנייה ניסתה לאגף את הטורקים.
לרוע המזל הפסיקו הרוסים את המרדף אחר הטורקים הנסוגים כך שהכוח של קירי היה הכוח היחיד שנלחם בטורקים.
כמו כן לא צלח הניסיון לאגף את הכוח הטורקי לאחר שהכח האוגף התגלה עם תחילת תנועתו.
בסופו של יום כשל הניסיון הבריטי למנוע את תגבור הכוחות הטורקים וזאת במחיר של כ-1,200 נפגעים.
הבריטים המתקדמים מבגדאד צפונה לאורך החידקל נאלצו להתמודד מול מערכים מבוצרים של הטורקים.
ב-21 באפריל הגיע כוח החלוץ של הבריטים לאיסטאבולט (Istabulat) / דוג'ייל (Dujail) (כ-60 ק"מ מסאמארה).
ההתקפה, שהחלה בשעות הבוקר, נחלה הצלחה בראשיתה לאחר שהטורקים נהדפו מעמדותיהם אולם אלו התארגנו למתקפת נגד והצליחו להדוף את הבריטים מרוב עמדותיהם.
במהלך היום עברו העמדות מיד ליד ורק ב-22 באפריל נסוגו הטורקים מעמדותיהם.
בקרב זה נמנו כ-2,000 נפגעים בכל צד.
לאחר קרב איסטאבולט ונסיגת הטורקים נפתחה הדרך בפני הכוחות הבריטים להתקדם לסאמארה.
העיר עצמה נכבשה ב-23 באפריל 1917. קרבות לייצוב הקו הבריטי בסאמארה נמשכו עד 30 באפריל.
בסיום המערכה הצליחו הבריטים השתלט על תחנת הרכבת של סאמארה ובכך לבלום ניסיון של הטורקים לתגבר את כוחותיהם בעזרת מסילת הברזל ברלין-בגדאד.
הצבא הבריטי: כ-18,000 פצועים וחללים בקרבות וזאת בנוסף לכ-37,000 חולים שחלקם מתו ממחלתם.
הצבא העות'מאני: כ-15,000 פצועים וחללים.
היקף הנפגעים בקרב הכוחות הבריטים אילץ את מוד לעצור את התקדמותו כדי לרענן את כוחותיו ולתגברם.
כמו כן סיכל היקף הנפגעים את תוכניות משרד המלחמה להוציא כוחות מזירת מסופוטמיה כדי לתגבר את החזית המערבית באירופה.
קרב סומי היה קרב צבאי שהחל ב-24 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בניסיון של הצבא הרוסי לכבוש את העיר סומי שבאוקראינה, השוכנת בסמוך לגבול אוקראינה–רוסיה.
הייתה התנגדות מועטה תחילה, ומהר מאוד, חיילים החלו להיאבק בכוחות הרוסיים שבתוך העיר, וכתוצאה מכך החלו לש"בים כבדים.
באפריל, דווח שהכוחות הרוסים נסוגו.
טנקים ויחידות רוסיות החלו לנוע לסומי (עיר באוקראינה) ב-24 בפברואר 2022, והלחימה החלה בשעה 03:00 (לפנות בוקר).
הייתה כמות רחבה של לוחמה בשטח בין המגינים האוקראינים לכוחות הרוסיים.
כנסייה בסומי נשרפה כתוצאה מהקרב.
הלחימה בין שני הכוחות נמשכה בסביבות השעה 22:30. בתאריך 25 בפברואר, דווח כי הכוחות הרוסיים נסוגו מהעיר.
ב-26 בפברואר, פרצו שוב קרבות ברחובות העיר סומי.
כוחות רוסים הצליחו לכבוש חלק נרחב מהעיר; עם זאת, עד סוף אותו היום, כוחות אוקראינים כבשו מחדש את כל שטחי העיר.
בהמשך, כוחות אוקראינים השמידו שיירה של משאיות דלק רוסיות.
ראש העיר אולכסנדר ליסנקו דיווח על שלושה מקרי מוות אזרחיים שהתרחשו ב-26 בפברואר, כולל אחד שנהרג כאשר כלי רכב רוסיים ירו טילים לתוך ורטניבקה, אזור מגורים בחלק המזרחי של העיר סומי.
בבוקר 27 בפברואר, טור של כלי רכב רוסיים התקדמו לעיר סומי מהמזרח.
באותו היום, נורתה מכונית אזרחית, וכתוצאה מכך נפגעו אזרחים.
על פי הדיווחים, לכוחות הרוסים אזלה אספקת האוכל, והם החלו לנסות לגנוב שווקים באזור.
ב-28 בפברואר, הצהירו כוחות אוקראינים כי כלי טיס קרבי בלתי מאויש השמיד כלי רכב רוסיים רבים, כולל 96 טנקים, 20 רכבי BM-21 Grad ו-8 נושאות נפט.
במרץ, חלק מתושבי העיר סבלו ממחסור בחשמל.
עקב המצור הממושך, בשלב מסוים לא היה מספיק ציוד חיוני, מזון וובעיקר תרופות.
כבישים וגשרים מחוץ לעיר נהרסו ודווח על קרבות ברחובות העיר.
בתחילת החודש הלחימה התרחש בעיקר באמצע העיר.
ב-4 באפריל דווח באוקראינה שהצבא הרוסי נסוג מאזור סומי, וכי הצבא האוקראיני הדף את לוחמיו צפונית לעיר ושהכוחות הרוסיים לא שלטו על יישובים במחוז סומי.
המטה הכללי של אוקראינה אישר ב-8 באפריל כי הכוחות הרוסיים נסוגו לחלוטין ממחוז סומי, ואישר דיווחים מהרשויות האזרחיות המקומיות ב-6 באפריל.
קרב סטרובילסק היה קרב צבאי בין הכוחות המזוינים של אוקראינה לבין הכוחות המזוינים של רוסיה על השליטה בעיר סטרובילסק שבאוקראינה.
הקרב החל ב-25 בפברואר 2022, והוא חלק מהמתקפה במזרח אוקראינה בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
סטרובילסק היא עיר ליד לוהנסק שבמחוז לוהנסק, אוקראינה.
היא משמשת כמרכז המנהלי של ראיון סטרובילסק.
נהר איידר זורם במערב העיר, ויוצר מכשול טבעי.
עימותים ראשונים ליד סטרובילסק החלו ב-24 בפברואר 2022. ב-25 בפברואר, הכוחות המזוינים של אוקראינה חיסלו שיירה של חיילים רוסיים שהתכוננו לחצות את נהר איידר.
העיר ניזוקה בצורה קשה על-ידי מטחי ארטילריה רוסית.
ב-2 במרץ שיירה רוסית גדולה שהורכבה מיותר מ-60 כלי רכב נכנסה לסטרובילסק, אך נעצרה מלהתקדם על ידי מחאה מקומית.
ב-6 במרץ, סרחי היידאי, מושל מחוז לוהנסק, הצהיר כי הכוחות הרוסיים כבשו את סטרובילסק.
קרב סוורודונצק היה קרב צבאי מתמשך בין הכוחות המזוינים של אוקראינה לבין הכוחות המזוינים של רוסיה על השליטה בעיר סוורודונצק שבמחוז לוהנסק שבאוקראינה.
הקרב החל ב-2 במרץ 2022, והוא חלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
בתחילת הלחימה העיר הופגזה ורוב אוכלוסייתה עזבה.
במאי 2022, ניסו הכוחות הנתמכים על ידי רוסיה ורוסיה לכתר את העיר ולאחר שכשלו בכך הסתערו עליה.
ב-24 ביוני 2022, יחידות אוקראיניות קיבלו פקודה לסגת מהעיר, מה שאותת על סיום אפשרי של הקרב ועל נפילת העיר לידי הכוחות הנתמכים על ידי רוסיה ורוסיה.
סוורודונצק היא עיר במחוז מחוז לוהנסק שבאוקראינה.
היא משמשת כמרכז המנהלי בפועל של מחוז לוהנסק לאחר כיבוש העיר לוהנסק ב-2014 על ידי המורדים הפרו-רוסים.
ב-28 בפברואר 2022, בסביבות השעה 15:00, החלו כוחות רוסיים לשגר רקטות לעבר סוורודונצק.
ב-2 במרץ החלה לחימה כמעט בכל הכפרים שליד סוורודונצק.
כוחות רוסיים המשיכו לשגר רקטות לעבר העיר.
באזור השעה 15:20 באותו יום ניסו כוחות רוסיים להיכנס לתוך העיר, אך נהדפו.
העיר הופגזה לפי האוקראינים, כולל במקומות אזרחיים.
ב-12 במרץ הודיע משרד ההגנה הרוסי כי חיילי הרפובליקה העממית של לוהנסק הגיע לפאתי סוורודונצק.
למרות נאמר שהם חסמו את החלקים המזרחיים והדרומיים של סוורודונצק.
ב-16 במרץ טען משרד ההגנה הרוסי כי חיילי הרפובליקה העממית של לוהנסק, המשיכו בפעולות התקפיות ונלחמו בגבולות הצפוניים-מערבים, הצפוניים-מזרחיים והמזרחיים של סוורודונצק.
בתחילת אפריל, פגזים ורקטות נחתו בסוורודונצק ב"מרווחים קבועים ומתמשכים".
דווח באוקראינה על כמה התקפות נגד מתקנים אזרחיים שהתרחשו בסוורודונצק.
ב-18 באפריל, רוסיה חידשה את המתקפה שלה במזרח אוקראינה, ופתחה בתקיפות אוויריות לתוך סוורודונצק.
לאחר קרבות קשים, כוחות רוסים הצליחו להתקדם אל פרברי העיר.
ב-22 באפריל, המצב הצבאי סביב סוורודונצק נותר זהה.
העיר הייתה בשליטת הצבא האוקראיני, רוב האוכלוסייה פונתה, חלק נכבד מהתשתיות הושמד.
למחרת, טען המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה בפייסבוק כי הכוחות הרוסיים התכוננו למתקפה על סוורודונצק.
ב-29 באפריל, דובר הרפובליקה העממית של לוהנסק, רודיון מירושניק, אמר כי חיילי הרפובליקה נכנסו לסברודונצק והחלו קרבות רחוב.
עד סוף אפריל, רוב האוכלוסייה האזרחית של העיר נמלטה.
ב-6 במאי, אולכסנדר סטריוק, ראש הממשל הצבאי של סוורודונצק, אמר שהעיר כמעט מוקפת בכוחות רוסיה והרפובליקה העממית לוהנסק.
הם ניסו להסתער על העיר דרך כפרים סמוכים וגם להשלים את כיתור העיר.
לדבריו, בעיר נותרו כ-15,000 איש, שאוכלוסייתה מנתה כ-100,000 לפני המלחמה.
על פי רוב, הפסיקה רוסיה לאחר 12 במאי את התקפותיה הקרקעיות על סביבות העיר והגבילה את עצמה להפצצות ארטילריות.
כוחות פרו-רוסים התמקדו במקום זאת בהשלמת כיתור העיר.
לשם כך הם תקפו בקו החזית הצפוני סביב איזיום ובדרום לכיוון באחמות.
ההתקפות הצפוניות התקדמו מעט עד לא, אך בדרום רוסיה עשתה התקדמות מוגבלת במהלך מספר ימים של לחימה כבדה.
הלחימה התרכזה בעיקר במספר כפרים מסביב לעיר.
לפי דיווחים, עד 24 במאי הלחימה בין כוחות רוסים ואוקראינים הגיעה לגבולות העיר סברודונצק.
הצבא הרוסי כיתר את העיר משלושה כיוונים.
ב-28 במאי, דווח כי הכוחות הרוסיים הסתערו על העיר בלי לכתר את כולה.
הכוחות הרוסיים המשיכו בהתקפות קרקעיות על השכונות הצפוניות.
ראש העיר אמר כי לחימה התחוללה בתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר.
ב-30 במאי, חיילים רוסיים נכנסו מפאתי העיר אל פנים העיר.
לפי אוקראינה, הרוסים התקדמו בכמה רחובות לעבר מרכז העיר והחלה לוחמה בשטח בנוי.
נאמר שלאזרחים לא היה כמעט מים וחשמל.
אופן הלחימה הרוסי תואר על ידי המושל הצבאי האוקראיני, סרהי חיידאי, כהפגזה במשך כמה שעות ברצף ואז מתקפה.
ב-31 במאי, כוחות רוסים שלטו "בסביבות חצי מהעיר" לפי ראש העיר האוקראיני, בעוד שרוסיה טענה כי היא מחזיקה בשליש ממנה.
בערב הודיעה אוקראינה שרוב העיר נמצאה תחת שליטה רוסית.
למחרת, ראש עיר אמר כי 60% מהעיר נמצאה תחת שליטת רוסיה, 20% תחת שליטה אוקראינית והשאר היה שטח הפקר.
כמו כן, הוא הוסיף כי נותרו בעיר כ-12–13 אלף אנשים.
לפי מושל לוהנסק, כמה חיילים אוקראינים נסוגו לעמדות מועילות יותר ומוכנות מראש.
הוא אמר כי קל יותר להגן על ליסיצ'נסק השכנה מכיוון שהיא ממוקמת על גבעה, אך כוחות רוסים היו מפגיזים אותה עם ארטילריה ומרגמות.
המטה הכללי של אוקראינה דיווח כי גורמים בקורפוסים ה-1 וה-2 (הכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוגנסק), ארמיות הנשק המשולבות ה-8, 58 וה-5 של רוסיה, דיוויזיית הטנקים ה-90 וכוחות מוטסים היו מעורבים בקרב.
ב-3 ביוני, הודיע מושל לוהנסק שמתקפת נגד אוקראינית הביאה לכך ש־20% משטח העיר סוורודונצק נכבש בחזרה על ידי צבא אוקראינה.
הוא אמר: "האחוז (שהוחזק על ידי רוסיה) היה איפשהו בסביבות 70%, עכשיו כבר דחפנו אותם בכ-20% אחורה".
למחרת, אמר שמחצית מהעיר הייתה בשליטה אוקראינית.
החיילים הרוסיים נאלצו לצאת מהפרברים הדרומיים של העיר.
כוחות אוקראינים ביצעו התקפות נגד נוספות בסברודונצק ב-5 ביוני, עצרו את ההתקדמות הרוסית וכבשו מחדש אזורים נרחבים של העיר.
מושל לוהנסק, הצהיר כי הכוחות האוקראינים כבשו מחדש 70% מסוורודונצק מידי הכוחות הרוסיים ביומיים האחרונים.
למחרת, דווח שרוסיה שלטה ברוב העיר.
רוסיה הגבירה את עוצמת הירי הארטילרי על העיר חישובים נוספים.
ההסלמה הרוסית בירי הארטילרי בסוורודונצק ובסביבתה נועדה ככל הנראה לתמוך בפעולות רוסיות בתוך העיר עצמה ולמנוע מכוחות אוקראינים לפרוס ביעילות מילואים ולצבור אספקה חדשה באזורים תחת אש כבדה.
כוחות רוסים כנראה ביססו שליטה על רוב אזור המגורים של סוורודונצק וערכו תקיפות נגד עמדות אוקראינים באזור התעשייה ב-7 ביוני.
למחרת, כוחות רוסים שלטו ברוב סוורודונצק והפגיזו את העיר השכנה ליסיצ'נסק, אמר מושל אזור לוהנסק.
הוא אמר שהאוקראינים נדחקו לפאתי העיר בעקבות הפצצה רוסית על העיר.
עד אמצע יוני, כוחות רוסיים בודדו במידה רבה את הכוחות האוקראיניים בסוורודונצק מקווי הקשר שלהם והם תקפו ממספר כיוונים.
כוחות רוסיים המשיכו לירות על יישובים הסובבים את העיר כדי לבודד עוד יותר את הכוחות האוקראיניים ולסבך את מאמצי הנסיגה או האספקה מחדש שלהם.
כוחות רוסים ביצעו מספר התקדמות מוצלחות ביישובים שמדרום מזרח לסוורודונצק ב-21 ביוני בשאיפה להימנע מחצייה קשה של נהר סברסקי דוניץ בדרך לליסיצ'נסק.
הלחימה בסוורודונצק נמשכה במקביל כאשר אזור השליטה האוקראיני הצמצם למפעל הכימי אזוט.
כוחות רוסים הגיעו לפאתיה הדרומיים של ליסיצ'נסק ומחזקים את ההתקבצות שלהם סביב סוורודונצק כדי להשלים את לכידת הן סברודונצק והן ליסיצ'נסק.
ב-24 ביוני הכוחות האוקראיניים קיבלו הוראה לסגת מסוורודונצק, מחשש לכיתור רוסי.
למחרת, ראש העיר סוורודונצק אמר שהיא נכבשה במלואה על ידי הצבא הרוסי.
משתתפי הקרבות על אזור סוורודונצק-לישיצ'נסק הרוויחו מהעובדה שהם כבר יצרו מבלט כאשר שתי הערים היו סמוכות לקודקודו.
קרב סופה נערך בשמחת תורה ה'תשפ"ד ב-7 באוקטובר 2023. במסגרת טבח שבעה באוקטובר הסתערו על קיבוץ סופה כ-50 מחבלים של ארגון הטרור חמאס.
שני חברי כיתת הכוננות נפלו בקרב ואזרח תושב הקיבוץ נרצח.
באותו זמן, בזירה אחרת, החל החפ"ק של רס"ן רועי צ'אפל, מפקד פלנ"ט נח"ל, לשמוע את האזעקות, תוך כדי קבלת התרעות מהתצפיתניות בגזרה על חדירה של מחבלים דרך הגדר.
חפ"ק המ"פ, שכלל את המ"פ צ'אפל, הקשר תומר מזרחי ונהג הדוד ר', התקדם לעבר אזור החדירה, זיהה את הפרצה בגדר ואת הטנדרים הלבנים שחדרו לשטח ישראל.
רס"ן צ'אפל דיווח בקשר לתצפיתניות ולמוצב סופה כי זוהה כוח מחבלים שחדר וכי החלה מלחמה: "כאן קודקוד, משימתנו - הגנה על מרחב היישובים.
קו ההגנה נפרץ, קו ההגנה הוא מרחב המכשול", "היישובים הם מושאי ההגנה שלנו, אנחנו פרושים בהצלחה לכולם!"החפ"ק השיב באש וחיסל עשרות מחבלים, תוך פגיעה בטנדרים הדוהרים לעומק שטחי הארץ.
בשעה 06:39 רס"ן צ'אפל, מפקד פלנ"ט נח"ל, פקד בקשר על טנק 4:4 כאן קודקוד, קבל יש לנו חדירה של חמושים ב-199, 221, 216 ו-227. מה שאתה מזהה אתה רשאי, אנחנו באירוע מורכב בכלל ה-ג'.
רס"ן צ'אפל מנהל לחימה תחת אש ותוך כדי תנועה, הוא מגיע לש.ג הקדמי של מוצב סופה ומזהה כי כוח לוחמים נלכד בתוך רכב האכזרית שספג טיל.
צ'אפל פורק מהרכב יחד עם תומר הקשר, תומר מחפה וצ'אפל יורה טיל כתף ופוגע בטנדר עמוס מחבלים ומרגמות שמתקרב ללוחמים.
בנוסף, הוא משתמש במטול הרימונים.
בשלב זה צ'אפל מחליט לאגף את אנדרטת דנגור, מתוך הבנה כי מדובר במקום אסטרטגי מבחינה טקטית - האנדרטה ממוקמת בין קיבוץ סופה למוצב.
ברגע הכניסה לשביל האחורי, הרכב של צ'אפל נפגה מטיל RPG.
הקשר סופג פגיעות הדף אנושות.
צ'אפל ונהג הדוד ר' יוצאים מהרכב וממשיכים לנהל קרב מול המחבלים שמסתערים לכיוונם.
צ'אפל נפגע פגיעת כדור צלף בגבו, אומר לנהג "נפגעתי" ונופל, תומר הקשר פורק גם מהרכב ומצטרף ללחימה.
נהג הדוד ר' נפגע מצרור ברגלו, מתקדם לאחור לעבר מחסה ונשאר בגפו תחת אש, תוך שהוא מזעיק סיוע, תומר הקשר מצטרף לנהג הדוד ר' לחפות עליו בזמן שר' מטפל בפציעה שלו.
לאחר מכן נפטר תומר מפצעיו.
לחימתו של תומר – שהחלה בעמידה, נמשכה בכריעה והסתיימה בשכיבה – הצילה את חייו של נהג החפ"ק, שנפצע גם הוא.
החלטותיו ופעולותיו של רס"ן צ'אפל במהלך תחילת הלחימה, יחד עם גבורת הלחימה וחתירה למגע של צ'אפל, החפ"ק וחיילי הפלוגה הצילה חיים רבים.
בקרב נהרגו גם מחבלים רבים, והוא הסתיים באזור השעה 9:15. ההרוגים והפצועים חולצו בצהריים במסוק של יחידה 669.
זירה נוספת שהייתה לאחת המרכזיות בקרב הייתה זו של צוות טנק 4, מפלוגת וולקן מגדוד 77, בפיקודו של סג"ם ע', מצא את עצמו מול עשרות מחבלים, כשהוא הכוח המשוריין היחיד בגזרה.
טרם נפילתו סרן רועי צ'אפל, בשעה 06:39, פקד בקשר על טנק 4:4 כאן קודקוד, קבל יש לנו חדירה של חמושים ב-199, 221, 216 ו-227. מה שאתה מזהה אתה רשאי, אנחנו באירוע מורכב בכלל ה-ג'.
אתה מושא ההתקפה, לא אף אחד אחר.נפילתו של רס"ן רועי צ'אפל, לצד נפילתו של סגן מפקד סיירת הנח"ל ומפקד החטיבה אסף חממי, השאיר את סג"ם ע' ללא הנחיה מלמעלה.
בקרבות באזור נהרגו תשעה לוחמים מסיירת הנח"ל: רס"ן רועי צ'אפל, סרן אייל קליין, סמ"ר תומר יעקב מזרחי, סמ"ר ירון שי, סמ"ר עמית מוסט, סמ"ר הלל סעדון, סמ"ר אופיר מלמן, סמ"ר גלי רועי שקותאי וסמ"ר דניאל בזגודוב.
המחבלים הגיעו לקיבוץ ב-06:55 לאחר שהתחלקו לשתי קבוצות, האחת לקיבוץ, והשנייה לכבוש את מוצב סופה.
בקיבוץ, אליה לילינטל, הרבש"ץ של סופה, זיהה את המחבלים בשלב מוקדם, הרג כמה מהם באמצעות ירי מחלון חדר השירותים בביתו ואסף את כיתת הכוננות שמנתה שישה אנשים.
כיתת הכוננות הרגה את המחבלים שחדרו לקיבוץ, בלמה חלק מהמחבלים בגדר הקיבוץ, והרגה כ-15 מחבלים.
עדו חוברה, חבר כיתת הכוננות, נפצע קשה, ואביו, זוהר חוברה, חובש מד"א בן הקיבוץ, נקרא לטפל בו.
גלגלי האמבולנס נורו קודם לכן בידי המחבלים ולכן האב לא יכל לפנותו החוצה.
האב זיהה את הפגיעה הקשה בראש בנו ולאחר שעות איתו נאלץ לקבוע את מותו, ואף לבשר על כך למשפחת בנו.
מלבדו נרצחו שני חברי קיבוץ נוספים – אופיר ארז וברנרד כהן.
לאחר כארבע שעות הצליח כוח של לוט"ר אילת להגיע לקיבוץ.
גם צוות טנקיסטיות מפלוגת פרא של גדוד קרקל הצטרף לחיפוי.
7 מחבלים נהרגו על ידי הכוחות בתוך הקיבוץ ו-25 מערבית לגדר.
בין גופות המחבלים התגלה גם דגל המדינה האסלאמית.
ב-28 ביולי 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם שמר רביב אודות קרב בקיבוץ סופה.
כישלון בהגנה: צה"ל כשל במשימתו להגן על קיבוץ סופה ותושביו, עקב היעדר היערכות מספקת למתקפה רב-מוקדית בהיקף של אלפי מחבלים שפעלו בו-זמנית בעשרות זירות.
פגיעה בפיקוד ושליטה: אוגדת עזה וחטיבת קטיף הוכרעו למספר שעות, מה שגרם לשיבוש משמעותי בפעולות ההגנה על קיבוץ סופה ויישובים נוספים בגזרה.
רוחב המתקפה: התקפת האויב בוצעה לאורך כל גזרת אוגדת עזה וחטיבת קטיף, כאשר בגזרת כרם שלום לבדה חדר האויב דרך 11 נקודות.
היקף המתקפה הרחב הקשה על כוחות צה"ל להגיע בזמן ולהגן על הקיבוץ.
הפעלת הטנק: החלטת מפקד הפלוגה הגזרתית רס"ן רועי צ'אפל לשלוח את צוות טנק 4 מגדוד 77 בפיקוד סג"ם ע', למרחב הגדר בתחילת המתקפה הייתה חשובה ומוערכת.
פעולה זו צמצמה משמעותית את עוצמת התקפת האויב על קיבוץ סופה והמרחב הסמוך.
הלחימה באנדרטת דנגור: לחימת כוח מפלוגת העתודה של סיירת נח"ל באנדרטת דנגור בלמה את התקדמות רוב המחבלים בגל הראשון לעבר הקיבוץ, עיכבה את חדירתם, צמצמה את מספרם והשפיעה באופן מכריע על תוצאות הקרב.
תפקוד הרבש"ץ: רבש"ץ הקיבוץ פעל באומץ לבדו וסיכל את התקפת המחבלים הראשונה על הקיבוץ, ובכך מנע מסע הרג וחטיפה שתוכנן על ידי האויב.
כיתת הכוננות: לחימתם העיקשת של הרבש"ץ, כיתת הכוננות והאזרחים החמושים, תוך חתירה למגע בנחיתות מספרית, בלמה את מתקפת המחבלים והצילה חיים רבים בקיבוץ, למרות תנאי פתיחה מאתגרים.
כוח סגן מפקד אוגדה 80 וכוח לוט"ר אילת: כוח התגבור בפיקוד סגן מפקד אוגדה 80 וכוח לוט"ר אילת פעל במהירות, השמיד את המחבלים שחדרו לקיבוץ בהתקפה השנייה, ומנע פגיעה נוספת בתושבים.
פעילותם הייתה מרכיב מכריע בהצלת הקיבוץ.
פעילות חיל האוויר: פעולות חיל האוויר, בדגש על מערך מסוקי הקרב, פגעו בעשרות מחבלים בסביבת הקיבוץ ובדרכי הגישה אליו, ובכך הפחיתו משמעותית את היקף הפגיעה בקיבוץ.
התחקיר הדגיש את גבורת הרבש"ץ, כיתת הכוננות, צוות הטנק, סיירת נח"ל וכוחות התגבור, שהפחיתו את ממדי האסון, לצד כשלים מערכתיים בהיערכות ובתגובה למתקפה.
קרב סטון הוא אחד מהקרבות המשמעותיים שנערכו ב-1940 (במהלך מלחמת העולם השנייה) בין גרמניה לצרפת במסגרת המאמץ הצרפתי לבלום את הפלישה הגרמנית לצרפת.
הקרב נערך בסמוך לכפר סטון ומטרתו הייתה לתפוס אחיזה על רכס השולט על ראש הגשר הגרמני באזור סדאן.
בקרב היו מעורבים מספר רב של טנקים משני הצדדים והוא נחשב לקרב השריון הגדול ביותר אותו ניהלו הצרפתים במלחמה זו.
במהלך הקרב, שנמשך 12 יום, עבר הכפר מיד ליד 17 פעמים עד שנכבש סופית על ידי הגרמנים שהסירו בכך את האיום על ראש הגשר שלהם.
מחיר הקרבות היה כבד ונמנו בו כ-3,500 הרוגים לשני הצדדים.
כיום קיים במרכז הכפר מוזיאון המוקדש לקרב ולצידו אנדרטאות רבות המנציחות את חללי צבא צרפת בקרב.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, החליטה צרפת להקים קו הגנה סטטי חדש מול גרמניה בשם קו מאז'ינו.
קו זה נמתח אומנם מחופי הים התיכון ועד חוף תעלת למאנש, על יד דנקרק, אך לא היה אחיד בחוזקו:
גבולה של צרפת עם בלגיה בוצר בדלילות לאור הסכם הגנה הדדי בין שתי המדינות לפיו תגן בלגיה על גבול זה בעזרת צבאה.
ב-1936 הכריז מלך בלגיה, לאופולד השלישי, על נייטרליות של ארצו ופרישה מהסכם שחתמה בלגיה עם אנגליה וצרפת.
צרפת הזדרזה לחזק גבול זה אך הזמן הקצר שנותר עד פרוץ המלחמה לא אפשר לה להשלים את ההתבצרות.
גבולה של צרפת עם לוקסמבורג, הנקרא ארדנים, מאופיין בתוואי שטח הרריים והוא מיוער בצפיפות ומחורץ בעמקים עמוקים ודרכים מפותלות.
הקונספציה הצרפתית הניחה שטופוגרפיה זו יכולה למנוע הנעת כוחות גדולים דרך זירה זו ולכן בוצר גם גבול זה בדלילות.
ב-10 במאי 1940 פתח צבא גרמניה במתקפה לכיבוש צרפת.
כדי לעקוף את ביצורי קו מאז'ינו החזקים תקפה גרמניה את צרפת דרך בלגיה, לוקסמבורג והולנד כשעיקר הכוח הגרמני עבר דרך הארדנים.
הגרמנים פעלו על בסיס "התוכנית הצהובה" לפיה כוחותיהם אמורים להגיע במהירות האפשרית לחוף הים ולכתר בכך את היחידות הצרפתיות והאנגליות שנערכו בצפון צרפת.
הצרפתים החלו להזרים כוחות לאזור הפריצה כדי לבלום את ראשי הגשר של הגרמנים וקרבות התחוללו בכל הזירה כשאחד מהם היה קרב סטון.
ב-13 במאי 1940 הצליחו כוחות של קבוצת ארמיות A הגרמנית, בפיקוד גנרל גרד פון רונדשטט, לפרוץ דרך הארדנים, לחצות את נהר המז בקרבת העיר סדאן וליצור ראש גשר מעבר לנהר.
בראש הכוח הגרמני עמד הקורפוס ה-19 (בפיקוד היינץ גודריאן) מארמיית הפאנצר הראשונה.
הרחבת ראש הגשר המשיכה גם ב-14 במאי.
מול הכוח הגרמני הפורץ, נערך מדרום כוח צרפתי שכלל את הקורפוס ה-10 והקורפוס ה-21 מ הארמייה השנייה.
ב-14 במאי היה הקורפוס ה-21 אמור לצאת למתקפת נגד כדי למגר את ראש הגשר אך בעיות תיאום ותקשורת גרמו לכך שרק יחידת משנה קטנה תקפה את ראש הגשר והובסה בעוד ששאר הקורפוס נשאר מאחור.
כוון התנועה של הגרמנים היה מראש הגשר מערבה לכוון הים.
לאור האיום הצרפתי מדרום לראש הגשר הורה גודריאן לדיוויזיית הפאנצר העשירית ולדיוויזיית גרוסדויטשלנד להיערך לכוון דרום בקו הגנה.
בנוגע לאסטרטגיית ההגנה על האגף הדרומי של הכוח הגרמני נתגלתה, בשלב זה, מחלוקת בין המצדדים בגישת הגנה דפנסיבית סטטית (כמו גודריאן) לבין הדוגלים בהגנה אקטיבית תוך הרחבת ראש הגשר דרומה (כמו אוואלד פון קלייסט ואריך פון מאנשטיין).
הדיוויזיה המשוריינת השלישית שכללה שתי בריגדות טנקים, בטליון חיל רגלים ויחידות ארטילריה.
דיוויזיית הרגלים הממונעת השלישית שכללה דיוויזיית רגלים, שלושה רגימנטים רגליים ויחידות ארטילריה
דיוויזיית הפאנצר העשירית שכללה שתי בריגדות וכוחות ארטילריה
06:00: מתקפה גרמנית על רכס סטון וכיבוש הכפר סטון.
07:30: מתקפת נגד צרפתית וכיבוש הכפר.
08:00: מתקפה נוספת של הגרמנים וכיבוש חוזר של הכפר.
09:00: מתקפה חוזרת של הצרפתים, בליווי טנקים, וכיבוש הכפר.
09:30: הגרמנים כבשו שוב את הכפר בסיוע תותחי נ"ט
10:30: הצרפתים כבשו מחדש את הכפר תוך אובדן 3 טנקים מאש נ"ט.
10:45: עקב חוסר סיוע של יחידות חיל רגלים נסוגו הטנקים הצרפתים מהכפר והגרמנים שבו אליו.
12:00: כוח צרפתי משולב של טנקים וחיל רגלים תקף את סטון וכבש אותה.
בעקבות הישג זה הורה מפקד זירת צפון צרפת, גנרל ז'וזף ז'ורז', לקורפוס ה-21 לנצל את המומנטום ולתקוף את ראש הגשר הגרמני.
הביצוע של הפקודה התעכב מכיוון שכוחות הדיוויזיה היו פרוסים לאורך כל הרכס והיה צורך לרכז אותם.
17:30: הגרמנים ניצלו את ההתארגנות של הצרפתים למתקפה על ראש הגשר ואת יציאת הטנקים הצרפתים מסטון לצורך תדלוק כדי לכבוש מחדש את הכפר.
מהלך מפתיע זה של הגרמנים סיכל את תוכנית התקיפה הצרפתית ומנקודה זו ואילך לא איימו עוד הצרפתים על ראש הגשר.
07:30: כוח צרפתי, בהובלת יחידת טנקים, פורץ לכפר כדי לכבוש אותו.
בקרב זה ראוי לציון אחד מהטנקים הצרפתי הכבדים (שאר B1) שנתקל ביער בפלוגת טנקים מדיוויזיית הפאנצר העשירית ובקרב לא מאוזן השמיד הטנק הצרפתי הבודד 13 טנקים גרמנים והמשיך להילחם גם לאחר שספג 140 פגיעות מפגזי הגרמנים.
אירוע זה גרם לנסיגת הגרמנים מהכפר.
17:30: במתקפה נוספת כבשו בגרמנים את סטון והתבצרו בה כשבעקבות עליונות הטנקים הצרפתים על הגרמנים הורה גודריאן להוציא את השריון מהזירה ולהתבסס רק על חיילי רגלים רעננים.
11:00: בעוד שהגרמנים הזרימו לזירת סטון כוחות רעננים סבלו הכוחות הצרפתים מפגיעות משמעותיות בכוחותיהם מבלי שתגבורות הגיעו לעזרה.
הצרפתים הצליחו לכבוש שוב את הכפר אך שחיקה זו הקשתה עליהם את המשימה.
14:30: כוחות חיל רגלים גרמנים כבשו את הכפר.
15:00: כוחות צרפתים כבשו שוב את הכפר.
16:30: הגרמנים כבשו שוב את הכפר.
17:00: הצרפתים כבשו את הכפר כשבקרב זה בא לידי ביטוי היתרון של הטנקים הצרפתים על חיילי חיל הרגלים הגרמנים כשהטנקים דרסו עם השרשראות חיילים בשוחות ותעלות קשר.
17:30: הגרמנים כבשו את הכפר ובפועל החזיקו אותו עד שחרור צרפת ב-1944. בעוד שהקרבות בסטון עצמה נפסקו המשיכו הקרבות בכיסי התנגדות צרפתים לאורך הרכס.
בשלב זה של המערכה עבר מרכז הכובד מיחידות הטנקים והרגלים ליחידות הארטילריה כשסוללות התותחים משני הצדדים הופעלו ללא הפסקה.
ההערכה היא שהצרפתים ירו בימים אלו כ-45,000 פגזים כשהגרמנים ירו אומנם פחות אך השתמשו בחיל האוויר שלהם כדי לפגוע בצרפתים.
ב-27 במאי השלימו הגרמנים את כיבוש רכס סטון.
הסרת האיום הצרפתי על ראש הגשר הגרמני אפשר לגרמנים להזרים דרך הארדנים כוחות נוספים למצור על כיס דנקרק.
טנק המערכה הכבד של הצרפתים, שאר B1, הוכיח עליונות על טנקי הפאנצר הגרמנים הן מבחינת כוח האש והן מבחינת השריון.
בסיום הקרבות נמנו בצד הגרמני כ-6,000 נפגעים כשמתוכם כ-2,500 חללים ובנוסף איבדו 24 טנקים.
מנגד נמנו בצד הצרפתי כ-3,000 נפגעים מתוכם כ-1,000 חללים וכן איבדו 33 טנקים.
במסמכים של הצבא הגרמני, שנבחנו לאחר המלחמה, ובזכרונות קציני צבא גרמניים צוין שהצבא הצרפתי היה קרוב להכרעת המערכה וחיסול ראש הגשר הגרמני אך אי העמדת כל המשאבים לרשות מפקד המערכה, ז'אן פלאביני, מפקד הקורפוס ה-21, וחוסר בנחישות מצד הצרפתים מנעו מהצרפתים לנצח במערכה.
בכפר סטון הוקם מוזיאון המתאר את מתקפת הארדנים וקרב סטון.
בחזית המוזיאון מוצג טנק שאר B1.
בסביבת המוזיאון מספר אנדרטאות המנציחות יחידות שפעלו בקרב.
בכפר ובסביבתו נקבע מסלול טיול המקיף מספר אתרים הקשורים לקרב.
במאי, מדי שנה, נערך במקום טקס להנצחת אירועי מאי 1940
קרב סטיקלסטד (בנורווגית: Slaget på Stiklestad; בנורדית עתיקה: Stiklarstaðir), שהתרחש בשנת 1030, הוא אחד הקרבות המפורסמים ביותר בתולדות נורווגיה.
בקרב זה נהרג המלך אולף השני מנורווגיה (Óláfr Haraldsson).
הכנסייה הקתולית הכריזה על אולף כקדוש בשנת 1164, בתקופת אפיפיורותו של האפיפיור אלכסנדר השלישי.
הורולד הרדראדה (הורלדר הורלדסון הרדראדי), אחיו למחצה הצעיר, נכח אף הוא בקרב.
הורולד היה בן חמש־עשרה בלבד בקרב סטיקלסטד.
הוא הומלך על נורווגיה בשנת 1047, עד מותו בפלישה הכושלת לאנגליה, בקרב גשר סטמפורד, בשנת 1066.
במהלך המאה התשיעית חולקה נורווגיה בין כמה מלכים מקומיים ששלטו באחוזותיהם.
בסוף המאה עלה בידו של המלך האראלד הראשון נאה־השיער (בנורדית עתיקה: Haraldr Hárfagri), בעיקר הודות לעליונותו הצבאית שרכש באמצעות נישואיו עם ג'וטג'ארד מנידארוס, לכפות את שלטונו על ממלכות המשנה האלה ולייסד את המדינה הנורווגית המאוחדת.
ברית זו התפרקה לאחר מותו של האראלד.
במאה הבאה ניהלו יארלי לאדה וצאצאים שונים של האראלד נאה-השיער סכסוכים מתמשכים על השלטון.
מלבד פוליטיקה של כוח, גם הדת מילאה תפקיד בסכסוכים אלה, מאחר ששניים מצאצאי האראלד נאה־השיער, האקון הטוב ואולף טריגוואסון, ניסו להמיר את הנורווגים, שהיו אז פגאנים, לנצרות.
בשנת 1000 השתלטו סוויין האקונרסון ואייריקר האקונרסון מלאדה על נורווגיה, בתמיכתו של המלך הדני סוון הוקונסון.
בשנת 1015 שב אולף האראלדסון, מצאצאי האראלד נאה־השיער, מאחד ממסעות הוויקינגים שלו ונבחר מיד למלך נורווגיה.
ביוני 1016 ניצח בקרב נסיאר את יארלי לאדה.
הצלחתו של אולף האראלדסון להמלך נורווגיה הועילה לו, משום שהדנים היו עסוקים בלחימה המתמשכת באנגליה.
בשנת 1028 כרת קנוט הגדול, מלך דנמרק, ברית עם הלדים, ואולף נאלץ לגלות לקייב שברוסיה (בנורדית עתיקה: Garðaríki).
בשנת 1029 מת הראלד האחרון, האקון סיגורדסון (בנורדית עתיקה: Hákon Sigurðarson), ואולף תכנן מסע צבאי לכבוש את כס המלוכה מחדש.
אולף זכה לתמיכתו של אנונד יקוב, מלך שוודיה, שביקש להחליש את קנוט.