tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1919–1922 למד בבית הספר העממי לבנים ולאחר מכן למד לימודי חול בקולג' הסקוטי של צפת עד 1926. המשיך בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, ובשנת 1929 קיבל תואר בוגר במדעים של ממשלת המנדט.
בשנים 1929–1931 היה מורה למתמטיקה ועברית בקולג' הסקוטי בצפת.
בשנת 1931 נסע לאנגליה ולמד מדעים באוניברסיטת קיימברידג'.
במקביל למד משפטים ונעשה לבריסטר.
לאחר חזרתו לארץ ישראל התמחה במשרד עורכי הדין זמורה קורנגולד ובר-שירה, וקיבל רישיון של עורך דין.
ב-1931 נישא לחנה וולף, ולימים היה אב לאילנה (כיום אילנה אלרוד) ולחיים (כיום חיים ברנזון, ביחד עם בנו אסף, בעל משרד עורכי דין בהרצליה, ומחבר ספרי משפטים).
משנת 1936 עבד כיועץ משפטי להסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד 1949. בנוסף ריכז בהסתדרות את העניינים המוניציפליים, ובשנת 1937, עם הקמת המחלקה המוניציפלית של הוועד הפועל של ההסתדרות עמד בראשה בפועל, בעת שיוסף שפרינצק היה ראש המחלקה בתואר.
ריכז את עבודת הוועדה שהקימה ההסתדרות לבעיות התחוקה של המדינה והשלטון המקומי.
ועדה זו עסקה במוסדות המדינה ובתי המשפט, במנגנון הבחירות המוצע למדינה, ובמערכת השלטון המקומי.
בנובמבר 1947, מתוקף היותו היועץ המשפטי של ההסתדרות, צורף לצוות חשיבה להכנת תוכניות לביטוח לאומי במדינה העומדת לקום.
זמן קצר לאחר מכן כיהן בוועדה שדנה בתפקידה של ההסתדרות לאחר הקמת המדינה.
ב-5 ביולי 1948 צורף לוועדה של ההסתדרות שנועדה להכין את המלצות ההסתדרות לממשלה לגבי דיני עבודה וביטוח לאומי.
ימים אחדים לפני הכרזת המדינה פנה אליו פנחס רוזן, וביקש ממנו לנסח את ההכרזה על הקמת המדינה.
ברנזון ניסח את אחת הטיוטות הראשונות של מגילת העצמאות, ובה נאמר "אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית חפשית, עצמאית ודמוקרטית בארץ ישראל".
המילה "דמוקרטית" הוצאה על ידי אחד מעורכיה של טיוטה זו, ולא נכללה בגרסה הסופית.
ביוני 1949, נקרא על ידי שרת העבודה, גולדה מאירסון, לכהן כמנהל הכללי של משרדה.
במסגרת זו היה יושב ראש הוועדה שהכינה את חוקי העבודה הראשונים של מדינת ישראל, היה חבר בוועדה שדנה בנושא ביטוח לאומי ב-1949 ויו"ר הוועדה שהכינה מטעם הממשלה את חוק הביטוח הלאומי.
בשנת 1949 מונה להרכב הראשון של בית הדין המיוחד שנוסד על פי פקודת מניעת הפקעת שערים וספסרות (שיפוט), תש"ח-1948, ונועד לאכוף את מדיניות הקיצוב.
בשנת 1952 הציעה הממשלה את ברנזון לשופט בבית המשפט העליון.
לראשונה נתקלה הצעה למינוי שופט לבית המשפט העליון בהתנגדות, לאור זהותו המפלגתית של המועמד והחשש ממינויים פוליטיים לבית המשפט העליון, אף שלא היה חולק על התאמתו לתפקיד ועל יושרו.
התנגדות נשמעה ממפ"ם, חרות, הציונים הכלליים וחלק מהמפלגה הפרוגרסיבית.
חרף הביקורת, ב-29 בדצמבר 1953 מונה ברנזון לשופט בית המשפט העליון.
בדברים שכתב לכבודו כעבור 40 שנה שופט בית המשפט העליון יצחק זמיר, נאמר:
לא חלף אלא זמן קצר בלבד, וצבי ברנזון נעשה בקהילה המשפטית הקטנה של ישראל משל ומופת לשופט העצמאי ביחסו כלפי הממשלה ותקיף בביקורתו על מעשיה.
היו שהשוו אותו לשופטי בית-המשפט העליון בארצות הברית, ובהם נשיא בית-המשפט באותם ימים, השופט ארל וורן, שמיד לאחר שנעשו שופטים הפגינו עצמאות מוחלטת ודבקות בערכי יסוד של זכויות האדם, שלא בהכרח שיקפו את המדיניות של הממשל שמינה אותם.
לקראת הבחירות לכנסת החמישית מונה ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית.
ב-26 בפברואר 1977 סיים את כהונתו כשופט בית המשפט העליון עם הגיעו לגיל פרישה.
הכל מרימים על נס את עיקרון שלטון החוק, כי בלעדיו אין קיום לחברה תקינה.
לא שאני שולל את שלטון החוק, אבל לדעתי החוק והצדק חד הם, אם אתה משתמש בחוק ומפרשו כראוי לו.
משפט הוא משפט אם הוא משפט צדק...
ולעולם מצאתי שהצדק הוא בהישג יד, אם אתה רק רוצה בלב שלם להשיגו, לפעמים אפילו על חשבון קדושת הפרוצדורה, שבעיני אינה אלא אמצעי להשגת משפט צדק ולא מטרה בפני עצמה.
אחת הפסיקות הידועות ביותר של השופט ברנזון הייתה הוצאת צו על תנאי בליל שבת שהביא לקיום שידורי טלוויזיה בשבת.
בשנת 1971 הוביל השופט ברנזון פסק דין שקבע שאין לתת משקל כלשהו לסירוב של נאשם להבדק במכונת אמת, מפני שאין חובה על הנאשם להיבדק.
הערת אגב של ברנזון בפסק דין משנת 1960 שימשה אחד היסודות לחנינה שהעניק הנשיא חיים הרצוג לאנשי השב"כ בפרשת קו 300. גם בעת מתן החנינה עמד ברנזון על דעתו, אל מול ביקורת רבה מצד משפטנים, שהנשיא היה רשאי להעניק החנינה עוד לפני העמדה לדין.
במקביל לעבודתו כשופט נטל על עצמו תפקידים ציבוריים נוספים.
בשנת 1957 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על הקמתו של בית הדין לעבודה, והמלצות אלה מומשו כעבור עשר שנים.
ברנזון היה גם ממייסדי ולאחר מכן יו"ר ולבסוף נשיא כבוד מהאגודה העות'מאנית בשם מלר"ז, המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (ע"ר) ויו"ר האגודה לשיקום האסיר.
בשנת 1973 עמד בראש ועדה לפישוט הליכי תביעות נזיקין בתאונות דרכים.
במסגרת זאת הטיח ביקורת במערכת המשפט על התמשכות הדיונים וכתב שאסור שהמצב יימשך רגע נוסף.
ביוני 1974 אמר ברנזון בראיון שהמצב מחייב תיקון בהקדם ודבריו אלו הרגיזו את שופטי הערכאות הנמוכות יותר.
בשנת 1979 נתבקש להחיל קריטריונים לפיצוי המפונים מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, אך לאחר מספר חודשים ביקש להשתחרר מהתפקיד בגלל חוסר שיתוף פעולה של הצדדים.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון עמד בראש המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי מיום הקמתו, והכריע בסכסוכים בתחום יחסי העבודה.
ברנזון היה מאוכזב מהשימוש המועט שנעשה במוסד הבוררות, והאשים בכך את העובדים המשיגים את מבוקשם באמצעים אלימים ובמרפקים.
בשנת 1987 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
צבי ברנזון נפטר בהרצליה והובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
הוא הותיר אחריו בן, בת ונכדים.
עיריית הרצליה הציבה שלט לזכרו בכניסה לחוף השרון בעיר.
בשנת 1977 יצא לאור הכרך הראשון של "ספר ברנזון", ובו כתבים אישיים ואוטוביוגרפיים, מאמרים ופסקי דין נבחרים של ברנזון.
בשנת 2000 יצא לאור כרך שני בסדרה זו, ובו 20 מאמרים משפטיים שכתבו עמיתיו ומוקירי זכרו.
בשנת 2007, יצא לאור הכרך השלישי, ובו דברים שנאמרו לכבודו של ברנזון, בערוב ימיו, ולזכרו, לאחר פטירתו, וכן מאמרים משפטיים על-פי הרצאות שניתנו בכנסים שנתיים הנערכים לכבודו.
צבי ג'ירפי או גרנוק (שם מדעי: Litocranius walleri) הוא מין יחיד בסוגו בתת-משפחת הצבאיים.
צבי זה חי במזרח אפריקה והוא מתאפיין בצווארו הארוך.
השם גרנוק מקורו מהשפה הסומלית ופירושו "בעל צוואר ג'ירף".
הצבי הג'ירפי נפוץ באזור הסרנגטי שבצפון טנזניה, בקניה, באתיופיה, באריתראה ובדרום סומליה.
לצבי ג'ירפי ראש קטן יחסית לגופו, אך עיניו ואוזניו גדולות.
סביב עיניו אזור כהה, וסביבו אזור בהיר.
לזכרים, בניגוד לנקבות, יש קרניים המגיעות באורכן ל-25–44 ס"מ, וכן צוואר שרירי יותר.
לצבי הג'ירפי פרווה קצרה שצבעה חום, ובחלק גופו התחתון צבעה בהיר.
לצבי הג'ירפי רגליים דקות וזנב קצר באורך של 25–35 ס"מ שצבעו שחור.
מהראש ועד הזנב, אורכו של הצבי הג'ירפי כ-150 ס"מ.
הזכרים מעט גבוהים יותר מן הנקבות, וגובהם 89–105 ס"מ, בעוד שגובה הנקבות 80–100 ס"מ.
הצבי הג'ירפי ניזון ממקומות גבוהים, בניגוד לצבאים ואנטילופות אחרות שניזונים לרוב ממזון המצוי קרוב לקרקע.
הם מסוגלים לעשות זאת באמצעות עמידה על רגליהם האחוריות ומתיחת צווארם הארוך כדי להגיע למזון המצוי בשיחים גבוהים.
הם ניזונים בעיקר מעלים ומענפים של צמחים קוצניים ועצים, אך גם מניצנים, פרחים, פירות, וצמחים מטפסים.
צבי ג'ירפי לא זקוק לעשב או מים, וזאת מאחר שהוא משיג די מים מהצמחים שמהם הוא ניזון.
קיימים טורפים רבים המאיימים על הצבי הג'ירפי בהם צ'יטות, נמרים, אריות, זאבים טלואים וצבועים.
כדי להימנע מטריפה פיתח הצבי הג'ירפי שיטות הגנה שונות.
צבאים צעירים נותרים ללא תנועה כאשר הם מסתתרים בין השיחים ונשארים קרוב לאמם.
כבוגרים הם קופאים על מקומם בהתקרב סכנה.
לצבי הג'ירפי טקס חיזור מורכב.
כאשר נתקל הזכר בבת זוג פוטנציאלית הנקבה מרימה את אפה, ומושכת אוזניה קרוב לראשה כסימן להתגוננות ובינתיים מציג הזכר את צווארו וקרניו.
אם הנקבה מעוניינת בזיווג, יסמן הזכר את הנקבה באמצעות הפרשה מבלוטה מיוחדת, וימשיך ללכת בעקבות הנקבה תוך כדי בעיטות באמצעות רגליו הקדמיות באזור הירך של הנקבה.
כאשר הנקבה משתינה מרחרח הזכר את השתן ומסוגל לזהות אם בת זוגו נכנסה לתקופת הייחום.
הזכרים מזדווגים עם כמה נקבות.
הרבייה יכולה להתקיים בכל זמן במהלך השנה.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנה, ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה וחצי.
בהמלטה נולד לרוב עופר יחיד שמסוגל ללכת דקות מעטות לאחר הלידה.
הנקבות נגמלות מיניקה בגיל שנה והזכרים בגיל שנה וחצי.
אורך חייהם מגיע לכ-8 שנים בטבע, ואילו בשביה מסוגלים לחיות עד גיל 13 ואף יותר.
צבי גיורא (26 במרץ 1921 - אפריל 2012) היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
אביו היה ציוני דתי ממפלגת "המזרחי".
הוריו נספו באושוויץ, וגיורא נותר בחיים ביחד עם אחיו, אלכסנדר זאב גיורא.
גיורא החל ללמוד פסיכולוגיה משום הערצתו את פרויד והפסיכואנליזה שלו, לאחר שקרא בגיל צעיר את "פשר החלומות", אך במשך הזמן חל בו מהפך חשיבתי וכל ספריו מהווים רצף של התפלמסות עם פרויד.
סיים את הדוקטורט בשנת 1946 באוניברסיטת בודפשט.
עבודת הדוקטורט עשתה ניתוח פסיכולוגי של אחד המשוררים ההונגרים.
עלה לישראל בשנת 1950 באמצעות תנועת בריחה של נוער יהודי.
הם ברחו דרך ברטיסלאבה, שהייתה עיר הבירה של סלובקיה, משם לווינה שבאוסטריה, משם הועברו על ידי הסוכנות היהודית לעיר הנמל ברינדיזי שבאיטליה ושטו לישראל על גבי האוניה קוממיות שהגיעה לנמל חיפה.
כשעלה ארצה עסק בטיפול פסיכולוגי.
ב-1967 כשקיבלו רשות באוניברסיטת תל אביב להקים לימודי תואר שני בפסיכולוגיה, הוזמן ללמד שם, עלה בכל הדרגות האקדמיות עד להיותו פרופסור מן המניין.
פרש לגמלאות בגיל שבעים כפרופסור אמריטוס.
כל ספריו עוסקים בפולמוס עם פרויד ותורת החלומות שלו.
בחמש עשרה השנים האחרונות החל לעסוק בניתוח פסיכולוגי של תופעות שונות בעם היהודי ובמדינת ישראל.
ספרו של צבי גיורא שראה אור בהוצאת אוניברסיטה משודרת בשנת 1989 מהווה תמצית של רעיונותיו ללא פסיכולוגים.
בספרו מתאר גיורא את פרויד ורעיונותיו הבסיסיים שיצרו תקופה בתולדות הפסיכולוגיה.
גיורא מתעמת איתם ומשתית תאוריית חלומות חדשה משלו.
פרויד בספרו "פשר החלומות" הגדיר את החלומות ואת העניין בחלומות כדרך המלך אל הלא מודע המודחק.
עיקר התאוריה שלו הייתה תאוריית הלא-מודע המודחק, אילו כוחות פועלים שם, אילו מוטיבים וכיצד הם פועלים.
החלום לפי פרויד הוא משונה, המשונות היא התולדה של קיום הלא-מודע המודחק והקונפליקט שלו עם המודע והאני העליון.
המשונות היא בדיוק התולדה של קיום הלא-מודע המודחק והקונפליקט שלו עם המודע והאני העליון.
החלום הוא דרך המלך אל הלא-מודע המודחק, כי החלום הוא כל כך שונה מהחשיבה בערות, על ידי כך החלום יכול לגלות לנו מה שרצינו לדעת על אותו לא מודע נפשי.
בספר זה עושה צבי גיורא מאמץ מרוכז לבחון את הדבר הפשוט הזה: גיורא שואל את השאלה האם החלומות אכן כל כך משונים והוא טוען שאין זה כך.
יש סגנונות חלימה כפי שיש סגנונות חשיבה, סגנונות חלימה וסגנונות חשיבה הם רצף אחד, כי החלום הוא חשיבה בתנאי שינה.
גיורא מביא הוכחות לכך מיומני חלומות שניהלו סטודנטים ומראה שיש אנשים שכל החלומות אותם הם יכולים לזכור אותם הם הגיוניים.
כפי שהתזה שהחלומות משונים היה היסוד לתאוריה הפסיכולוגית של התנהגות שלמה, כך הממצא הזה שיש סגנונות חלימה ושיש אנשים שכל חלומותיהם הם הגיוניים ויש אנשים בקצה הנגדי מהווה בסיס למסקנות מרחיקות לכת, אבל שונות לגמרי מהמסקנות של פרויד.
הספר כל ספורי הלא מודע הוא גרסה אקדמית המיועדת לחוקרים של הספר "הפסיכולוגיה של החלומות" והוא סיכום שנותיו באוניברסיטה, המקור האנגלי של הספר ראה אור אצל המו"ל Jason Aronson בסדרה בשם יצירות מופת Master Work Series .
ספרו זה של גיורא שראה אור ב-1988 מתפלמס עם הרעיון האדיפלי, שהוא לפי התאוריה הפסיכואנליטית מוטיב היסוד של כל אדם היכול לגרום לפסיכונוירוזות.
זהו שם מאמרו של צבי גיורא אשר ראה אור בכתב העת "נפש" באוניברסיטת חיפה (נפש 23–24 (תשסו) 5-17 2006).
מחקרו נותן תשובה לטענתם החוזרת של ההיסטוריונים החדשים המתנגדים לייחוד של העם היהודי וההיסטוריה היהודית ואילו גיורא מוכיח קיומן של תופעות ייחודיות.
מזה כחמישים שנה מדברים על טראומה ועל מצב פוסט-טראומטי, אבל בזמן האחרון יש יותר ויותר מחקרים פסיכולוגיים המראים על resilience שהיא עמידות נפשית בעברית.
אף על פי שלאור התלאות בהן התנסה העם היהודי הוא היה אמור לסבול מתסמונת פוסט-טראומטית, הרי שגיורא טוען שלעם היהודי הייתה יכולת עמידות גדולה מן האוכלוסייה הכללית.
פלא ההישרדות של היהודים אינו מושווה לשום עם בתנאים כפי שהיהודים חיו קרוב לאלפיים שנה.
מאמר זה התפרסם בשפה האנגלית ב-Filosofia Oggi, כתב עת של האוניברסיטה הגרגוריאנית ברומא, השייך לוותיקן.
פסיכופתולוגיה: גישה קוגניטיבית/ צבי גיורא; עברית: עודד פלד.
החלום וטבע האדם/ צבי גיורא.
הלא-מודע ותאוריית הפסיכונוירוזות /צבי גיורא; (תרגום: דינה גיל; עריכה: גאולה אלתמן) תל אביב : פפירוס, תשמ"ח 1988
פסיכולוגיה של החלומות /צבי גיורא ;(עריכה: רחל שיחור) תל אביב: אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ט 1989
כל סיפורי הלא-מודע /צבי גיורא; (תרגם: עמוס כרמל).
הדיבר האחד-עשר /צבי גיורא .
תל אביב : ידיעות אחרונות, 2002
בנימיני נולד בביאליסטוק שבגוברניית גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשנת 1875. הוא למד קרוב לשנה בישיבת וולוז'ין.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, והתיישב ברמת השרון (שנקראה אז "עיר שלום").
באותה העת התגוררו ביישוב כ-50 תושבים, ורבים מבעלי הקרקעות נמנעו מלהתיישב בהן.
בהנהגתו שינה הוועד את התקנון שלו, ונקבעה הוראה כי בעלי קרקעות שלא יתיישבו בהן יחויבו למכור אותן.
בנוסף, פותחה תשתית מים יעילה יותר, שמנעה את הצורך להביא מים בחביות מהיישובים הסמוכים.
כדי לסייע לתושבים שנקלעו לקשיים כלכליים, בנימיני הקים בנק שהעניק הלוואות לתושבים.
ב-1949, עם כינונה של המועצה המקומית, מונה לעמוד בראשה, וב-1950 נבחר לתפקיד בבחירות הראשונות שנערכו.
במהלך כהונתו הוקמה מעברת רמת השרון בחלקה המזרחי של המושבה, והוחל ביישוב תושביה בשכונת קבע, שכונת מורשה.
כן הוקמו שכונות נווה מגן ואזור התעשייה הסמוך לה.
בשלהי כהונתו נאבק, ללא הצלחה, ביוזמה להקמת מחנות גלילות בשטחי הכפר אג'ליל, אותם ראה כהמשך לשטחים החקלאיים של המושבה.
ב-1955, כשהיה כבן 80, פרש מהתפקיד ולא התמודד על כהונה נוספת.
באותה העת הגיע מספר התושבים ברמת השרון לכ-8,000. שנים ספורות אחר כך נכתב עליו בעיתון דבר:
בנימיני נפטר בינואר 1964, ט"ז בשבט תשכ"ד.
הוא ורעייתו קבורים בית הקברות הנצח ברמת השרון.
על שמו של בנימיני קרויים הקונסרבטוריון של רמת השרון ורחוב ברובע אלון.
הותיר חמישה בנים: חיים, ברוך (בני), יצחק, שמחה ואליהו.
יצחק, שמחה ואליהו, הקימו את חברת "האחים בנימיני, חברה לחקלאות בעם", ונודעו כמפתחי החקלאות בישראל.
צבי גולדשטיין (נולד ב-21 בינואר 1947) הוא אמן פלסטי ישראלי, פרופסור בבצלאל.
גולדשטיין נולד ב-1947 בטרנסילבניה שברומניה ועלה לישראל עם משפחתו ב-1958. הוא למד באקדמיה לאמנות בצלאל בין השנים 1966 ל-1969 ובאקדמיה לאמנות יפה במילאנו, איטליה (Accademia di Belle Arti) בין השנים 1969 ל-1972. לאחר שהייה של עשר שנים במילאנו חזר ב-1978 לישראל.
עבודותיו נכללות באוספי אמנות מרכזיים בארץ ובעולם ובכללם מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל ומרכז פומפידו שבצרפת.
ב-2010 השתתף בתערוכה "שלושה אמנים, אוסף אחד" לרגל פתיחתו המחודשת של מוזיאון ישראל, שבה התבקשו אמנים לאצור תערוכה מכל אוספי המוזיאון.
התערוכה שאצר, תחת הכותרת "רדוף חפצים", כללה כ-400 חפצים מלווים ב-62 קטעי שירה ופרוזה מספרו של גולדשטיין "Room 205#" אשר יוצרים ביניהם קשרים אסוציאטיביים.
ב-2004 יצא לאור הרומן שלו בשפה האנגלית "על נייר", בהוצאת הספרים הגרמנית ולטר קניג.
כמו כן הוציא בהוצאה ספר שירים באנגלית, "Room 205#".
ב-2008 זכה בפרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית בישראל מטעם משרד המדע, התרבות והספורט.
בהחלטת השופטים נאמר, "הענקת הפרס לגולדשטיין מהווה הכרה ציבורית והוקרה לא רק לפועלו הפרטי ולאמירה ערכית רבת משמעות, אלא גם לפועלו בהוראה: 30 שנותיו כמורה משפיע במחלקה לאמנות בבצלאל ביססו את מעמדו של גולדשטיין כ'נוכחות' בשדה האמנות הישראלית".
גולדשטיין נמנה עם חותמי העצומה של "יש גבול" בעת מלחמת לבנון הראשונה ונכלא עקב סירובו לשרת בה, לאחר שנשלח לשמור על עצירים בכלא אנצאר בלבנון.
ב-2013 זכה גולדשטיין בפרס א.מ.ת בתחום ציור ופיסול בקטגוריית תרבות ואמנות.
ב-2016 זכה בפרס רפפורט בקטגוריית אמן ישראלי.
צבי בר ניב (29 במאי 1916 – 18 במאי 1986) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט המדינה וכנשיא הראשון של בית הדין הארצי לעבודה.
צבי בר-ניב נולד בווילנה למרדכי וסוניה ניבולסקי ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. בין השנים 1937 ל-1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית הספר המנדטורי למשפטים, ובשנת 1943 קיבל רישיון כעורך דין.
החל לעבוד במשרד עורכי הדין זמורה והורוביץ והיה יועץ משפטי עצמאי של קרן היסוד והוועד הלאומי.
שימש גם יועץ משפטי להסתדרות וייצג נאשמים בפעילות בההגנה.
עם קום המדינה התמנה ליועץ המשפטי של משרד העבודה ושימש לזמן מה מפקח כללי על כוח האדם.
בשנים הראשונות עסק (יחד עם ד"ר שאול קובובי ואחרים) בניסוח חוק הביטוח הלאומי, ועם השלמת החוק הוציא עליו ספר.
בשנת 1960, בעקבות המלצות ועדת ברנזון, עסק בניסוח טיוטה ראשונה לחוק בתי הדין לעבודה.
בשנות ה-50 היה פעיל בארגון העבודה הבינלאומי.
הוא השתתף מדי שנה בוועידה השנתית של הארגון, והחל משנת 1955 עמד בראש המשלחת.
בשנת 1956 נבחר פה אחד ליו"ר הוועדה המפקחת על קיום האמנות וההמלצות של ארגון העבודה הבינלאומי.
כן השתתף בוועידות אזוריות של הארגון ובשנים 1958–1959 כיהן בז'נבה כיועץ של הארגון.
בפברואר 1962 מונה לפרקליט המדינה.
בתפקידו זה היה התובע במשפטיהם של יעקב בר-אור ושל יצחק רפאל, וייצג את המדינה בפרשת האח דניאל.
בשנת 1969 מונה לנשיאו הראשון של בית הדין הארצי לעבודה, תפקיד בו כיהן עד 1986.
חיבר מספר ספרים בדיני עבודה: "העבודה במשפט העמים"; "העבודה במשפט העמים ובישראל"; "חוק הביטוח הלאומי"; ערך את כתב העת המשפטי International Labour Law Reports.
מומחיותו בחוקי העבודה השפיעה גם על מעמדו המיוחד של בית הדין לעבודה, ועל נטייתו הפוליטית בשנים הראשונות לקיומו.
בר-ניב הלך לעולמו ב-18 במאי 1986 שבוע לפני יום הולדתו ה-70. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
לזכרו נקראת ספריית בית הדין הארצי לעבודה, ובשנת 1987, שנה לאחר מותו, יצא לאור ספר מאמרים לזכרו.עיריית ירושלים קראה כיכר על שמו בשכונת קטמון בצומת רחוב הפלמ"ח ורחוב הטייסים.
צבי (הרברט) בנטואיץ' הוא רופא פנימי ומומחה באימונולוגיה קלינית ואלרגולוגיה ובכיר חוקרי האיידס בישראל.
משמש כפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה אימונולוגיה וגנטיקה ומנהל המרכז למחלות טרופיות ואיידס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, נשיא עמותת נאלא למיגור המחלות הטרופיות בארצות המתפתחות, והיה מנהל מדעי של שלוחת מצדה של מרכז המדע ים המלח ערבה, מדען ראשי של חברת תיקון עולם לקנאביס רפואי וחבר הנהלת ארגון רופאים לזכויות אדם.
נולד בירושלים ליוסף בנטואיץ' (חתן פרס ישראל לחינוך) ולשרה יפה (בתו של ד"ר הלל יפה) .
בנטואיץ' למד רפואה כעתודאי במחזור השני של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960) והתמחה ברפואה פנימית בבית החולים הדסה ובהמשך היה רופא ראשי קבוע במחלקה פנימית א של ביה"ח הדסה.
הוא התמחה באימונולוגיה תחילה בביס לרפואה בירושלים ובהמשך במכון ויצמן במחלקה לאימונולוגיה כימית אצל פרופסור מיכאל סלע ואחר כך בפוסט דוקטורט באימנולוגיה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק אצל הנרי קונקל..
לאחר מלחמת יום כיפור הוא עבר לבית חולים קפלן ובשנת 1975 התמנה שם למנהל מחלקה פנימית ג', והקים מעבדת מחקר לאימונולוגיה קלינית שהייתה בהמשך למכון על-שם רות בן-ארי לאימונולוגיה קלינית (1980 - 2001).
בנטואיץ' יזם והקים את מרפאת האיידס הראשונה בישראל, שהפכה בשנת 1997 למרכז הארצי לאיידס-"נווה אור".
כמו כן היה מהתומכים המרכזיים בוועד למלחמה באיידס וסייע לו רבות מראשיתו בתחומים שונים, לרבות בהקמת מרכז הבדיקות האנונימי שהקים הוועד.
שירת בחיל האוויר כרופא מוטס במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה והשתחרר בדרגת רס"ן.
בשנת 1976 מונה לפרופסור חבר ברפואה ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין ברפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1978 ל-1979 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנגלס UCLA, ובין 1985 ל-1986 היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובין השנים 1991 ל-1992 היה פרופסור אורח במרכז האיידס באוניברסיטת מקגיל בקנדה ומשנת 2001 מדען אורח במכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית NIH .
לפרופ' בנטואיץ' מעל 290 פרסומים מדעיים בעיתונים רפואיים מן השורה הראשונה, היה חבר בוועדות מדעיות וארגוניות רבות בישראל ובחו"ל, וכן חבר במערכות של עיתונים מדעיים רבים.
בשנת 2011 הקים את עמותת נאלא למלחמה במחלות המוזנחות (תולעי מעיים בילהרציה וטרכומה) באפריקה, ומשנת 2015 הוא משמש כנשיא העמותה הממשיכה לפעול באתיופיה עם צוות של מעל 100 עובדים.
בין השנים 2001–2009 שימש כמדען הראשי של חברת Rosetta Genomics, שהוקמה על ידי בנו, ד"ר יצחק (צחון) בנטואיץ'.
משנת 2000 היה חבר בהנהלת רופאים לזכויות אדם והיה גם יו"ר ההנהלה בין 2009–2012 .
בשנת 2011 הוענק לו בכנסת על ידי סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, אות מפעל חיים, "על תרומתו המשמעותית כרופא וחוקר למערכת הבריאות בישראל, ולמחקר הרפואי בתחומי סרטן ואיידס".
בשנים -2018- 2012 היה פרופסור בנטואיץ' המנהל המדעי של שלוחת ים המלח של מרכז המדע ים המלח והערבה בעין גדי ובמצדה.
ובשנים 2013-2019, שמש כמדען ראשי של חברת "תיקון עולם" המגדלת ומספקת קנאביס רפואי לכעשרת אלפים מטופלים בישראל.
בשנת 2020 היה בין מקימי מועצת החרום הציבורית למאבק בקורונה (מח"צ) וממבקרי מדיניות הסגרים במשבר הקורונה ומשנת 2020 משמש כיועץ מדעי לחברת קוריס שהוקמה על ידי בנו צחון בנטואיץ ועוסקת בפתוח תרופות ובהארכת החיים הבריאים.
אשתו, ד"ר תרצה בנטואיץ', הייתה רופאת משפחה, ונפטרה ב-2016. ולזוג בנטואיץ יש חמישה ילדים -יצחק(צחון) דניאל דוד יונתן ומרים.
כיהן כראש עיריית יבנה משנת 1998 ועד לפטירתו.
גוב-ארי השתחרר בדרגת תת-אלוף מחיל האוויר, ולאחר שחרורו כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה וכמנכ"ל רשות שדות התעופה.
גוב-ארי עלה לישראל בשנת 1951 מעיראק ולמד בבית הספר "ביל"ו" בתל אביב.
לאחר סיום הלימודים, התגייס לצה"ל (תוך שהוא מצהיר כי הוא מבוגר יותר בשלוש שנים) ושירת בחיל-האוויר במשך כ-26 שנה, שם מילא שורת תפקידים.
בהם, ראש מחלקת שלישות בחיל האוויר ומפקד בסיס רפידים.
סיים את שירותו בצבא בדרגת תת-אלוף, בתפקיד ראש להק כוח האדם.
לאחר שחרורו מצה"ל, שימש כמנהל רשות שדות התעופה וכחבר מועצת המנהלים האירופאית של שדות התעופה.
בתום תפקידו במועצת המנהלים ביוני 1989, שימש שגריר ישראל בדרום אפריקה במשך שלוש שנים.
בדצמבר 1996 מונה לנשיא חברת "בזקגלוב", חברה שעסקה בפיתוח הפעילות הבינלאומית של חברת בזק, עד שנסגרה בתחילת 1998.
ההתוודעות הראשונה שלו ליבנה הייתה בשנת 1978, כאשר שימש כראש להק כוח אדם בחיל אוויר ויזם את הקמת שכונת נאות עידן למגורי משרתי הקבע בחיל.
בחודש יוני 1988 התפטר מתפקידו והתמודד על ראשות העיר יבנה, אך הפסיד ליהודה ברוס.
גוב-ארי נבחר לראשונה לראשות עיריית יבנה בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-1998 מטעם הרשימה העירונית העל-מפלגתית "יבנה שלנו", ומאז כיהן ברציפות עד פטירתו בשנת 2022. בבחירות 2003 ניצח עם 82.29% מהקולות.
בתקופת כהונתו של אריק שרון כראש הממשלה הצטרף ל, אך בינואר 2006 הצטרף למפלגת "קדימה".
בשנת 2018 נבחר לכהונה חמישית לאחר שניצח את מאיר שטרית עם כ-58%.
סיעתו הגדילה את כוחה במועצת העיר ל-5 מנדטים.
עם תחילת כהונתו החל לפעול נגד מפרי חוק ברחבי העיר, בעיקר פינוי אנשים שהשתלטו על שטחים ציבוריים שונים.
בתגובה הציתו אלמונים את גדר ביתו, ביולי 2001 הוצת רכבו וזמן קצר לאחר מכן הושלך רימון הלם לחצר הבית.
בינואר 2002 שוב הושלך רימון רסס לעבר ביתו.
בנוסף עסק במשיכת חברות היי-טק ומפעלים עתרי ידע לעיר, ותוך שלוש שנים כ-80 חברות עברו לפעול בעיר.
במהלך כהונתו זכתה יבנה בציון של "חמישה כוכבי יופי" מטעם המועצה לישראל יפה, ובשנים 2005 ו-2016 זכתה בפרס בתחרות – "דגל היופי".
העירייה בראשותו זכתה בפרסי ניהול תקציבי ומינהל.
בשנת 2011 זכתה העירייה בפרס הלאומי לאיכות ומצוינות על שם ראש הממשלה יצחק רבין.
בשנת 2005 ובשנת 2020 זכתה יבנה בפרס החינוך הארצי מטעם משרד החינוך.
בשנת 2018 זכה בפרס יקיר תנועות הנוער הארצי.
בשנותיו האחרונות היה למבוגר מבין ראשי הערים המכהנים ולאחד מראשי העירייה המבוגרים ביותר בישראל אי פעם (לצד אברהם קריניצי וטדי קולק).
בשנת 2019 החליטה מועצת העירייה להוקיר את פועלו למען העיר ולקרוא לאמפיתיאטרון על-שמו.
במרץ 2019 החליט לבטל חד צדדית הסכם גג שנחתם עם המדינה באוגוסט 2016, הסכם שהיה אמור להביא להכפלת מספר התושבים בעיר ל־100 אלף איש.
לדבריו, המדינה לא עומדת בהתחייבויותיה כלפי העירייה, שתיאלץ לספוג עלויות רבות, ובהן להשלים מתקציבה השוטף כ־30% מעלויות בניית מבני חינוך חדשים בעיר.
גוב-ארי חלה בסרטן במהלך כהונתו, אך המשיך בתפקידו.
בשנת חייו האחרונה הידרדר מצבו, ובקיץ 2022 הודיע כי הוא נאלץ להיעדר מתפקידו.
כעבור כחודש, ב-19 באוגוסט 2022, הלך לעולמו.
באוגוסט 2023 קראה עיריית יבנה לכביש הכניסה לעיר מדרום "דרך צבי גוב-ארי".
גוב-ארי היה בעל תואר ראשון במינהל ציבורי ותואר שני ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת בר-אילן.
היה נשוי לדויה גוב-ארי (לבית ויסברגר), פסיכולוגית חינוכית במקצועה.
לבני הזוג שלושה בנים נוסף לשני ילדיו מנישואיו הראשונים.
צבי ברוש נולד בברלין בירת גרמניה.
אביו פאול בורושק, יליד שרודה שבפולין, היה סוחר בבורסה בברלין.
אמו, אדית לבית פרידלנדר, ילידת גרמניה, הייתה זמרת אופרה ולימים מורה לאופרה.
הוריו היו פעילים בתנועת "בלאו וייס" ("כחול-לבן"), ועם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלו לארץ ישראל.
ברוש למד בתיכון בית הכרם בירושלים עד 1939, אז הצטרף כעורך בעיתון "רדיו ירושלים" שיסד אביו.
ב-1942, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לצי המלכותי הבריטי, עבר טירונות וטירונות ימית בחיפה, והוצב בספינת האספקה HMS Reliant, אוניית משא אזרחית שגויסה לשירות הצי במלחמה.
בתחילה הספינה שטה במסלול סואץ–פורט סעיד–אלכסנדריה, ואחרי כן השתתפה בפעילות מבצעית באלג'יר, במלטה ובפלישה לסיציליה.
בעקבות הנחיית השלטונות הבריטיים שלפיה ילידי ארץ האויב לא ישובצו לשירות באזורי הקרבות, שובץ ברוש, כיליד גרמניה, לתפקיד מנהלתי במטה הצי באלכסנדריה.
ב-1945 חלה בדלקת ריאות ואושפז בבית החולים הצבאי הבריטי אוגוסטה ויקטוריה על הר הצופים, שם התנדב לטיפול בתרופה הניסיונית פניצילין, שהביאה להחלמתו המהירה.
עם שחרורו מהצי הבריטי ב-1946, הצטרף ברוש כעורך חדשות באנגלית לתחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י) (Palestine Broadcasting Service, PBS) בירושלים, ובמקביל הצטרף לשורות ארגון "ההגנה", בה שירת בשירות המודיעין, הש"י.
בעת עבודתו ברדיו פגש ברעייתו לעתיד אודרי גולדסטון (1922–1999), ילידת לונדון, שהחלה לעבוד בתחנה כקריינית חדשות.
במלחמת העצמאות שירת ברוש במטה מפקדת ירושלים, שם שימש דוברו של מפקד ירושלים, סגן-אלוף משה דיין.
לאחר תום המלחמה המשיך בעבודתו בשירות השידור של המדינה, קול ישראל.
ב-1950 קיבל מינוי מטעם משרד החוץ לשמש נספח הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון, ולשם כך עִברת את שמו מבורושק לברוש, אך מינוי זה לא יצא לפועל מאחר שקיבל בעיתוי זה צו גיוס לשירות חובה בצה"ל.
זמן קצר לאחר גיוסו שובץ צבי בלשכת האלוף חיים לסקוב והועלה לדרגת סגן.
אז הוטל עליו, לאור ניסיונו בתחום הרדיו, להקים תחנת שידור צבאית, וזו החלה לפעול באולפן מאולתר בחדר כיתת בית-ספר ברמת גן שקירותיה וחלונותיה כוסו בשמיכות צבאיות לספיגת הרעש ושמה נקרא "גלי צה"ל".
עם הפעלת התחנה, מונה צבי למפקדה הראשון של התחנה, והועלה לדרגת סרן.
ב-1952 הציע ראש רשת השידור האמריקאית NBC דוד סארנוף לרמטכ"ל יגאל ידין להקים בישראל תחנת טלוויזיה והוחלט כי הגורם המתאים ביותר בישראל של אותם ימים להקמת מיזם כזה הוא צה"ל.
צבי ברוש, כמפקד גלי צה"ל, נבחר להוביל את המיזם ויצא בסוף 1952 עם צוות מקצועי לארצות הברית וקנדה על מנת ללמוד את הנדרש להקמת תחנת טלוויזיה של צה"ל.
עם שובו הגיש צבי לרמטכ"ל ולראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון תוכנית מפורטת להקמת תחנה.
התוכנית נפסלה על ידי בן-גוריון מטעמים עקרוניים של התנגדות למדיום זה, בו ראה בידור רדוד אשר ישחית את הנוער.
התנגדותו זו של בן-גוריון סתמה את הגולל על שידורי טלוויזיה בישראל עד לאחר שפרש מראשות הממשלה.
ב-1 בינואר 1954 הועלה ברוש לדרגת רב-סרן, והתמנה ראש מדור הסברה תחת פיקודו של קצין חינוך ראשי אלוף-משנה אהרון זאב.
ב-1 בינואר 1956 מונה לראש ענף הווי ובידור, והועלה לדרגת סגן-אלוף.
בתקופת כהונתו כראש ענף הווי ובידור פיקד על מערך ההווי של צה"ל, ובכלל זה במהלך מלחמת סיני.
השנים הללו נזכרות כשנות פריחה של הלהקות הצבאיות ורבים מאנשי הזמר והבידור הבולטים בישראל צמחו בהן.
באוקטובר 1963 החל לעבוד במשרד החוץ בירושלים, ועד 1966 מילא שורה של תפקידים – סגן מנהל מחלקת הסברה וממלא מקום מנהל המחלקה כאשר מנהלה, עדי יפה, פרש מהתפקיד על מנת לשמש ראש לשכתו של ראש הממשלה לוי אשכול; סגן מנהל המרכז לשיתוף בינלאומי (מש"ב) וממלא-מקום מנהל המרכז.
שנים אלו היוו שיא ביחסים המתפתחים של ישראל עם מדינות אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית והמרכז לשיתוף פעולה בינלאומי היה גורם מפתח ביחסים אלו.
באוקטובר 1966 התמנה צבי לממונה בצירות ישראל בקולומבו בירת ציילון (סרי לנקה).
בשנים אלו היו יחסי הודו–ישראל בשפל ומשרד החוץ שאף להדק היחסים עם ציילון השכנה בתקווה שהדבר יהווה פתח להתחממות היחסים עם הודו.
באוגוסט 1968 התמנה צבי לשגריר ברנגון בירת בורמה (כיום מיאנמר) ולשגריר לא-תושב במאלה בירת האיים המלדיביים – מדינה מוסלמית, שלנשיאה איברהים נאצר הגיש את כתב ההאמנה.
במקביל המשיך לכהן כציר לא-תושב בקולומבו.
יחסי ישראל-בורמה שהיו מצוינים עד ראשית שנות השישים, התקררו לאחר ההפיכה הצבאית ב-1962 בה הודח ראש הממשלה או נו ידיד ישראל.
עם זאת ולמרות התקרבותה של המדינה לגוש המזרחי, מדיניות החוץ שלה לא הפכה לעוינת לישראל ובאופן עקבי נמנעה בורמה בהצבעות באו"ם בנושאי המזרח התיכון.
ביולי 1970 החל צבי לשרת בתפקיד ציר הסברה בשגרירות בוושינגטון, שבראשה עמד השגריר יצחק רבין.
כן שירתו עמו בצוות השגרירות הציר המדיני שלמה ארגוב, עמוס ערן, הנספח הצבאי, אלוף אלי זעירא, ומחליפו אלוף מרדכי (מוטה) גור; נציג המוסד אפרים הלוי ונוספים.
ברוש הוחלף בתפקיד ב-1973 על ידי משה ארד.
ביולי 1973 התמנה ברוש למנהל מש"ב, וביולי 1976 מונה קונסול כללי בלוס אנג'לס.
עם מינוי של משה דיין לשר החוץ בממשלת מנחם בגין, ביקש דיין להחזיר את ברוש לתפקיד המרכזי של ציר הסברה בשגרירות בוושינגטון לקדנציה נוספת, לפיכך חזר לתפקיד זה ביולי 1978, ושימש בו עד אוקטובר 1980.
עם שובו ארצה התמנה ברוש ליועץ מדיני לראש העיר ירושלים, טדי קולק, תפקיד בו כיהן עד מינויו בנובמבר 1982 לשגריר ישראל בבוקרשט (רומניה), המדינה היחידה בגוש המזרחי אשר קיימה באותם ימים יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
באוגוסט 1985 מונה ברוש לקונסול כללי בשיקגו (ארצות הברית) עד לפרישתו משירות החוץ באפריל 1988, בתום 28 שנות שירות.
אחרי הפרישה עבד ברוש בתחילה בפרויקט הקמת בית הספר למצוינות בירושלים, ואחרי כן שימש נציג סניף שיקגו של הקונגרס היהודי האמריקאי בירושלים, עד לפרישתו הסופית במאי 1995.
צבי ברוש הותיר אחריו בן (עודד) ובת (ליאורה).
הרב צבי הרש בן אריה גוטמן (ברומנית: Țvi Herș Guttman; 1893, ט"ו בכסלו תרנ"ד – 17 באוגוסט 1973, י"ט באב תשל"ב) היה רב רומני וישראלי, שפעל בין השנים 1920–1961 בבוקרשט ואחר כך בתל אביב.
היה חבר מועצת רבני רומניה ואב בית הדין בבוקרשט, פעיל ציוני, מראשי הציונות הדתית ותנועת המזרחי ברומניה.
בין הרבנים החשובים ברומניה -"רגאט" היה אולי היחיד שהתחנך רק בארץ הולדתו.
צבי גוטמן נולד בשנת 1893 בעיר הוש בחבל מולדובה, רומניה, במשפחה בעלת יחוס, מצאצאי הבעל שם טוב ובעל קרבה משפחתית לשושלת אדמור"י רוז'ין.
אביו היה אריה גוטמן ואמו - חווה-ביילה לבית רבינוביץ'.
בגיל 3 עבר עם משפחתו לעיירה בוהוש.
הרב צבי גוטמן גדל באווירה חסידית ולמד בישיבת "בית ישראל" בבוהוש.
כבר בגיל 14 נשלח על ידי מוריו לדרוש ולהרצות בערים אחרות.
אחד מגבירי הסביבה היה מוכן להעניק לו מלגה על מנת שילמד בבית המדרש האורתודוקסי לרבנים בברלין אבל אביו התנגד והעדיף שימשיך ללמוד בישיבה בבוהוש, בחצר האדמו"ר יצחק פרידמן.
הצעיר נמשך גם לרעיונות הציונות, במיוחד אחרי ששמע ביאשי הרצאה של נחום סוקולוב
בגיל 17 הוסמך כרב על ידי גדולי הרבנים ברומניה, ביניהם הרב בצלאל זאב שפרן והרב חיים מרדכי רולר, כמו כן קיבל הסמכה מידי הרב מנחם יהודה לנדאו מבוטושאן, הרב חיים יהודה לייבעל, ומידי גיסו, הרב שמשון אהרון דרברמדיגר מבוהוש.
בגיל 18 התחתן עם אתל לבית שכטר והקים משפחה.
בגיל 19 כיהן כרב ביישוב הקטן קודאיישט והקים בו ישיבה.
בשנת 1920 התיישב בבוקרשט והתקדם מהר בהיררכיה הרבנית של העיר.
לימד ב"חברת ש"ס", מיסודו של הרב יעקב יצחק נימירובר, נבחר למועצת רבני רומניה ולתפקיד אב בית דין.
נודע במציאת פתרונות הלכתיים לבעיות של עגונות בעקבות מקרים של נעדרים באירועי השואה
לרב גוטמן נולדו חמישה ילדים – מהם בנו הבכור יעקב, ד"ר למשפטים ופילוסופיה ובנו השני יוסף, ד"ר לספרות ופילוסופיה.
כשהגיע לבוקרשט בשנת 1920 נמנה הרב גוטמן עם מייסדי תנועת הציונות הדתית "המזרחי" בבוקרשט והיה ליושב ראש שלה.
הוא נבחר לוועד הפועל של התנועה הציונית ברומניה שמנתה 9 חברים.
החל משנת 1920 הוא שרת ב"בית המדרש הישן" בקאליה מושילור (Calea Moşilor) בבוקרשט, עד להעלאתו באש על ידי הלגיונרים הרומנים ב-21 בינואר 1941.
ב-21 בינואר 1941 באמצע לילה הוצא הרב בכוח מביתו, יחד עם שני בניו הגדולים, עו"ד יעקב (ינקו) גוטמן, בן 27, והעיתונאי יוסף גוטמן, בן 25, על ידי כנופיית לגיונרים, אנשי התנועה הלגיונרית.
הם עברו עינויים והוצאו להורג ביער ז'ילאבה.
הרב גוטמן ניצל בדרך נס מכדורי המרצחים, ולאחר הלילה שב אל העיר, אל תחנת המשטרה, עליה השתלטו הפורעים.
בלילה שוב נלקח אל היער ושוב הועמד מול כיתת יורים ושוב לא פגעו בו הכדורים.
לאחר יומיים של רעב, עינויים ומכות מצד פורעים שניסו לכפות עליו להצטלב, השתלט הצבא הרומני על האזור וחייו ניצלו.
אחרי לויית בניו הוא הקים את יד הזיכרון ליהדות רומניה.
בפברואר 2012 קיימה ועדת העלייה הקליטה והתפוצות ישיבה לרגל מלאת 70 שנה לטיבועה של אוניית המעפילים, סטרומה.
בין מוזמני הישיבה היה בנו של הרב צבי, הרב אפרים גוטמן, נשיא יד זיכרון ליהדות רומניה, אשר סיפר כי הנס שאירע לאביו עשה רושם בקרב כל יהודי בוקרשט, ולפיכך היו מהם שבאו לקבל ממנו ברכות.
כך למשל, לקראת יציאת אוניית סטרומה לדרכה, הביא יעקב סטוליאר
אביו של המעפיל דוד סטוליאר את בנו אל הרב לקבלת ברכה שיצליח בדרכו לארץ ישראל.
דוד היה הניצול היחידי ששרד מכל 769 פליטי השואה שהיו על אונייה זו.
בשנות ה-1950 החל גל רדיפות אנטי ציוניות ברומניה.
בשנת 1954 נעצר הרב אפרים גוטמן, בנו של הרב צבי גוטמן.
אחרי התערבויות של גורמים רבים מרומניה ומחו"ל, כולל מארצות הברית, הוא שוחרר אחרי חודש.
בשנת 1961 הורשה הרב עם משפחתו לעלות לישראל.
הרב גוטמן התיישב בתל אביב והקים בה מרכז קהילתי של יוצאי רומניה, כולל בית כנסת מוקדש לזכרם של שני בניו שנרצחו בפרעות בוקרשט, יעקב (ינקו) ויוסף, ארגון יד זיכרון ליהדות רומניה, וארגון העסקנים הציונים מרומניה בישראל.
המרכז הפך לביתם הרוחני של רבים מיוצאי רומניה בישראל.
אחרי מותו של הרב צבי גוטמן, בראש פעילות המרכז עומד בנו, הרב אפרים גוטמן.
הרב צבי גוטמן התאלמן בשנת 1958. אשתו הובאה לקבורה ליד שני בניה, יעקב ויוסף, בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט.
הרב צבי גוטמן נפטר באוגוסט 1973 בתל אביב והובא לקבורה בבית העלמין נחלת יצחק.
פרט לשני בניו שנרצחו בפרעות בוקרשט, לרב צבי גוטמן נולדו עוד שלושה ילדים: חווה הס - רופאה ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, יצחק בן צבי, מהנדס מטוסים, שכיהן כסמנכ"ל התעשייה האווירית והיה מרצה לאווירונאוטיקה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, והרב אפרים גוטמן בתל אביב.
בשנת 1961 חתם על מכתב ברכה ותמיכה לפעילות הפועל המזרחי.
לאחר שפרסם הרב צבי יהודה קוק גינוי לשימוש בתאריך לועזי על מטבעות פדיון הבן שהונפקו על ידי בנק ישראל, כתב לו הרב גוטמן מכתב ובו ערער על נחרצתו של הרב קוק, וטען שהרמ"א, שעל פיו נוהגים בני יהדות אשכנז, השתמש בתאריך לועזי פעמים רבות.
כרם צבי - ספר דרשות, יצא לאור בבוקרשט, שנת ת"ש.
ארץ הצבי - קובץ שו"ת בהלכה, וחידושי תורה מכתבי ידו – פורסם אחרי מותו.
שארית יעקב ויוסף - דברי הגות מעזבונם של בניו, לזכרם, בשילוב מבואות והקדמות משלו, תשכ"ח.
מעיין שחרב - ספר מאמרים לזיכרון לרב גוטמן, יצא לאחר מותו, תל אביב, תשל"ד.
צבי ברוק (1 באוקטובר 1869, צ'רניגוב – 1922, ברלין) היה פעיל התנועה הציונית ברוסיה, פוליטיקאי (חבר בדומה) ,רב מטעם ורופא.
ברוק נולד במשפחה אמידה משכילה ושומרת מצוות.
ברוק למד בגמנסיה, ולמד עברית.
עוד בהיותו נער התחבר לרעיונות חיבת ציון.
בשנת 1886 הוא סיים את לימודיו בגמנסיה והתכוון לעלות לארץ ישראל, אך הוריו שכנעו אותו לוותר על הרעיון.
משלא עלה לארץ הלך ללמוד רפואה בקייב, הוא סיים את לימודיו בקייב ב-1893. בזמן לימודיו התקיים משיעורי עברית שהעביר.
לאחר עבודה קצרה בפלך צ'רניגוב ופטרבורג הוא התיישב בהומל שם הקים מספר מפעלים למען נצרכי הקהילה היהודית בעיר.
החל מ-1901 שימש כרב מטעם בעיר ויטבסק, כמו כן המשיך לעבוד כרופא.
היה ציר בדומה הרוסית הראשונה ב-1906 שפוזרה עוד באותה שנה.
לאחר פיזור הדומה הוא נעצר, ואחרי השחרור חזר לוויטבסק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ושירת בתור רופא.
אחרי מהפכת פברואר החל לנדוד ברחבי רוסיה, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל, היכן שחייו היו קשים.
כאמור ברוק החל את פעילותו בחיבת ציון עוד בהיותו נער.
היה אחד מתומכיו של הרצל.
בקונגרס הציוני השני נבחר לוועדת הממונים על הסדר.
ברוק היה אחד מתוך עשרה יהודים רוסים שנבחרו לוועדה המתמדת של הקונגרס הציוני השלישי, בקונגרס זה הוא נבחר למורשה גליל של פלכי מוהילב, ויטבסק ומינסק.
בקונגרס זה היה בין הדורשים על הקפדה ליישם את עקרון הדמוקרטיה בתוך התנועה הציונית.
בסוף הקונגרס נבחר ברוק לוועד הגדול של התנועה הציונית.
בשנת 1921 נבחר לציר מטעם ארץ ישראל בקונגרס הציוני ה-12.
צבי ג'וריני (בּוֹגוֹמוֹלְני) (1885, סורוקה, בסרביה, רוסיה – 24 בינואר 1960, תל אביב) היה זמר אופרה ישראלי.
צבי הירש (הרשל) בן מוניש בוגומולני נולד בעיירה סורוקה שבבסרביה, רוסיה.
בנעוריו עזב את עיירתו ונסע ללמוד זמרה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון.
שירת בצבא כמורה לזמרה ומנצח על תזמורת צבאית.
במלחמת העולם השנייה נסע לאיטליה להמשיך בלימודי זמרה.
באיטליה החל להופיע עם גדולי הזמרים דאז, ואימץ לעצמו את שם הבמה "ג'וריני".
לאחר מכן היה לזמר באופרה הממלכתית של רומניה שבבוקרשט.
ב-1923 ביטל חוזה הופעות באופרה הממלכתית בעקבות פנייתם של אנשי הבמה מהיישוב מרדכי גולינקין ומרים ברנשטיין-כהן לבוא לארץ ישראל ולהשתתף בהקמת האופרה הארצישראלית.
הוא עלה ארצה והיה למעמודי התווך של האופרה של גולינקין, הן כסולן והן כמנהל הסטודיו שליד האופרה, שהכין את הזמרים הארצישראליים.
ב-1927 נסע לסיבוב בערי ארצות הברית וליווה את שליחי המוסדות הלאומיים.
הופיע מעל במות האופרות הגדולות באירופה ובדרום אפריקה.
ג'וריני חיבר שירים ולחנים שהושרו בפי זמרים והועלו על גבי תקליטים.
בשנותיו האחרונות שקד על מחקר וחיבור לחנים לפי מקור הזמר הישראלי העממי, שנותרו בכתובים.
התגורר ברחוב אדוארד ברנשטיין 11 בתל אביב.
תואר כ"איש נלבב, בעל שיחה נעימה ומתובלת הומור עסיסי ועממי".
צבי ג'וריני נפטר בינואר 1960, בגיל 74.
הותיר את אשתו פרימה ואת בנו היחיד, גדעון ג'וריני, ומשפחתו.
אלמנתו פְּרומָה נפטרה ב-1976. בנו גדעון (שהיה המושל הצבאי של יריחו לאחר מלחמת ששת הימים) נפטר ב-1992.
צבי (צביקה) ברקאי (נולד בשנת 1958) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שימש מפקד חטיבת עודד ומפקד עוצבת הגולן.
מכהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לשחמט.
ברקאי התגייס לצה"ל בשנת 1976, ושובץ בחטיבת גולני.
בהמשך שימש כמפקד פלחה"ן גולני, והוביל אותה במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב על הבופור.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 13 בין השנים 1984–1985, בתקופת יאיר נוה.
לאחר מכן הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13 בין השנים 1987–1988, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת הגולן.
לאחר מכן מונה למפקד חטיבת עודד.
בהמשך מונה למפקד מחוז חיפה בפיקוד העורף בין השנים 1997–2001. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של פיקוד העורף בין השנים 2002–2004. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
לאחר שחרורו, השלים לימודי דוקטורט במדע המדינה.
בהמשך נבחר כחבר מועצת העיר קריית ביאליק.
בשנת 2013 התמודד על ראשות העיר, לא זכה בתפקיד, אך המפלגה בראשותו זכתה בשני מנדטים.
הוא בעל חברות עסקיות העוסקות במסחר בדלק ואנרגיה, מרצה בפרויקט חברתי (של משרד הביטחון ומשרד החינוך) המכוון את בני הנוער לגיוס איכותי ומיטבי, חבר בעמותות שונות הקשורות לחטיבת גולני, סגן יו"ר עמותת גדעון (גדוד 13), ומרצה לבני נוער, חיילים ומבוגרים, בנושאי צבא, חברה וביטחון.
בשנת 2017 נבחר להיות יושב ראש האיגוד הישראלי לשחמט, בהסכם רוטציה, לפיו יכהן בתפקיד במשך שנה ולאחר מכן ישמש שנה נוספת כסגן ראש האיגוד.
בשנת 2019 נבחר שוב לכהן כיושב ראש האיגוד.
בשנת 2021 נבחר פעם נוספת לקדנציה נוספת של שלוש שנים.
בשנת 2024 נבחר לקדנציה נוספת עד יוני 2027.
הוא נשוי לענת ואב לשניים.
צבי בקר (1887 – 16 באפריל 1918) היה חבר תנועת פועלי ציון וממייסדי ארגוני השמירה בר גיורא והשומר.
הגיע לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
צבי בקר נולד בעיר טמיר-חאן-שורה בחבל דאגסטן שבקווקז.
בצעירותו הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקראטית בעיר באקו אך לאחר זמן נתפס לרעיון הציוני והצטרף לתנועת פועלי ציון.
על מנת לחסוך כסף למסע לארץ נסע, ב-1904, עם חברו מעיר הולדתו, יחזקאל ניסנוב (שאף עלה איתו לארץ והצטרף איתו לארגון "השומר"), לעבוד בסבסטופול אך מחשש לפרעות עברו לעבוד בלבוב שבגליציה.
ב-1905 עלה לארץ במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד בזכרון יעקב.
ב-1906 זימן ישראל שוחט, שעבד בכפר הנוער מאיר שפיה, את צבי, יחזקאל ניסנוב וישראל גלעדי ודיבר איתם על הקמת קבוצת שמירה עברית ועל הקמת סניף "פועלי ציון" בזכרון יעקב.
בהמשך הצטרפו לקבוצה גם מנדל פורטוגלי, יחזקאל חנקין ואלכסנדר זייד ויחד היוו את הגרעין המייסד של ארגון "בר גיורא".
ב-29 בספטמבר 1907 השתתף צבי בישיבה בחדרו של יצחק בן-צבי בבתי ורשה ביפו שם הוחלט על יסוד הארגון המחתרתי "בר גיורא".
המקום הראשון בו פעל הארגון היה בחוות סג'רה שם שכנעה מניה שוחט את מנהל החווה אליהו קראוזה להחליף את השומרים הצ'רקסים מכפר קמא בשומרי הארגון והראשון שהחל בשמירה היה צבי.
ב-1908 קיבל הארגון את אחריות השמירה גם בסג'רה ובאותה שנה נמסרה לארגון גם השמירה במסחה וצבי עבר לשמור גם שם.
ב-1909 נוסד בכפר תבור ארגון "השומר" ואנשי "בר גיורא" (וצבי ביניהם) הצטרפו לארגון החדש.
עם הקמת "השומר" התרחבו אזורי הפעילות של הארגון גם למושבות במרכז כמו ראשון לציון, חדרה, פתח תקווה, זכרון יעקב ועוד.
ב-11 בנובמבר 1910 היה צבי שותף לעליית חברי "השומר" להתיישבות חקלאית בקואופרציה במרחביה.
ב-1911, בעקבות סכסוך עם תושבי הכפר השכן סולם נכלאו צבי ועוד 13 מתיישבים בבתי הכלא בנצרת ובעכו למשך כשנה.
ב-1912 עמד צבי בראש קבוצת חברי "השומר" ששמרו על המושבה רחובות.
בהמשך עבר עם משפחתו לשמור במלחמיה, ביתניה תחתית, תל עדשים וחולדה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס לעבודות עבור הצבא העות'מאני בבאר שבע אך לאחר תקופה ערק וחזר למשפחתו בחולדה.
ב-1916 היה צבי שותף, עם אנשי הארגון, ביסוד קיבוץ כפר גלעדי.
לאחר זמן מה, ובגלל הקשיים, חזרה המשפחה לבית-גן שם שימש בקר שומר.
ב-1918, בלילה גשום, נגנב עדר פרות מהישוב ובקר רדף אחרי העדר.
לאחר שארב כל הלילה, בגשם, במעבר הירדן חלה בדלקת ריאות ולאחר שבוע, ועל אף מאמצי הרופאים נפטר ב-16 באפריל.
תחילה נקבר בבית הקברות של המושבה יבנאל ולאחר זמן מה הועברו עצמותיו לבית הקברות של ארגון "השומר" בכפר גלעדי.
צבי התחתן עם אסתר שטורמן, אחותו של חיים שטורמן ולזוג נולדו ארבע בנות (הבת הבכורה נולדה כשצבי היה אסור בכלא עכו ונקראה דרורה כסמל לשחרורו.
הבת הרביעית נולדה לאחר מותו ונקראה צביה על שמו).
צבי גבעתי (נולד ב-25 בנובמבר 1934) הוא קצין חיל הים בדימוס בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון היה מפקד יחידת לוחמה זעירה בשנים 1974–1976.
שורשי משפחתו של צבי במשפחת "סאנטוס" הספרדית, שהגיעה לפולין בתקופה שאחרי גירוש ספרד.
במאה ה-19 שונה השם לרוטנברג על-מנת שיתאים לסביבה.
המשפחה הייתה מבוססת בעיירה זאגוש ליד העיר סאנוק שבדרום גליציה.
ברשות הסב אפרים רוטנברג היה מועדון לילה.
האב יעקב רוטנברג לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא הקיסרות אוסטרו הונגרי ונפל בשבי האיטלקי כשהוא צועק "שמע ישראל".
בתקופת השבי עבד בבנין מסילות וכבישים וחלה במלריה.
שוחרר מהשבי על מנת להצטרף לצבא הפולני שנלחם ברוסים.
נישא לאשה, ובשנת 1933 נולד בנו הבכור משה (לימים הררי) והאשה נפטרה.
בשנת 1934 נישא האב בשנית לחנה לבית אברהם, אחות שהוסמכה בהולנד, ובמלחמת העולם הראשונה טיפלה בפצועי הצבא הגרמני.
המשפחה גרה בבית בן שתי קומות, למטה חנות ודירת המגורים למעלה.
ב-25 בנובמבר 1934 נולד צבי, בשם צבי אברהם רוטנברג.
בשנת 1939 חולקה פולין ועל האזור השתלטו הגרמנים.
לאור הרקע הצבאי בשירות בצד הגרמני לא חששו בתחילה בני המשפחה מהכיבוש.
חיילי הוארמאכט נכנסו לבית המשפחה הגדול והמטופח והתנהגו בנימוס יחסי.
אחריהם הגיעו חיילי האס אס והמשפחה עזבה את ביתה, ירדה דרומה וחצתה את הנהר לסטארה סול בשטח המוחזק בידי הרוסים.
היות שסירבו לקבל אזרחות רוסית הועמסו לרכבת ונשלחו יחד עם יהודים פולנים רבים לסיביר.
המשפחה עברה במספר מקומות: סניוגה, בוודאיבו – שם האב עבד כסואר בנמל.
בולבוכטה שליד יקוטסק האב כרה זהב והאם עבדה כאחות והדירה שימשה כבית חולים.
עקב שינויי המקום התכופים צבי כמעט לא למד.
התקבלה הוראה לעבור ליקוטסק ומשם לסובחוז שנקרא ספלבנוחה האב נשלח לעבוד בשדות והאם לסייע לחולים.
בתום המלחמה הוחזרה המשפחה לפולין וקיבלה בית למגורים בשילזיה דרום פולין.
בשנת 1946 חוו פוגרום וחלונות ביתם נופצו על ידי אנטישמים מקומיים.
המשפחה הבינה שאין להם עתיד בפולין.
חצו את הגבול השמור לצ'כיה שם פגשו את אנשי הבריחה.
המשפחה הועברה לווינה ומשם למחנה העקורים בוינצהיים, אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
האב משה שנעשה דתי אדוק השפיע לכיוון חנוך דתי.
למשפחה וליתר העקורים הייתה תמיכה ממוסדות הג'וינט החיים באזור האמריקאי היו נוחים יחסית.
לאחר הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר נודע על פריצת המלחמה בארץ ישראל.
האב שאף לעלות במהירות כדי ליטול חלק במערכה למען המדינה העברית.
גייסו אז צעירים מגיל 17 עד 40 ואילו האב היה כבר בן 52 והבנים היו צעירים מדי על כן נאלצו לחכות לתורם.
בספטמבר 1948, הגיע תורה של המשפחה לעלות.
המשפחה נסעה ברכבת אל נמל מרסיי בצרפת, ולאחר שהיה קצרה הפליגה באנייה, שהגיעה בתחילת אוקטובר 1948 לנמל חיפה.
המשפחה שוכנה במחנה עולים בפרדס חנה.
לאחר מספר חדשים קיבלה דירת 2 חדרים בדרום יפו שכונת 'סחנה דרוויש' לימים גבעת התמרים.
האם חנה רוטנברג עבדה כאחות בבית חולים לחולי נפש בבת ים.
האב והאח הועסקו בקטיף תפוזים.
צבי רצה להמשיך ללמוד מסגרות אך לאחר ריתוך בלא מסכת מגן נפגעו עיניו.
צבי עבר לעבוד בבית-הדפוס "קליין" ולמד להפעיל את מכונת הדפוס ושימש גם נער שליחויות באופניו.
אחת המשימות הייתה הדפסת העיתון ההונגרי אוי קלט וצבי היה מביא את הטיוטה להגהה לד"ר ישראל קסטנר.
בהמשך, עבד האב בניקיון בבסיס חיל המודיעין ששכן בבתים הירוקים בין יפו ובת ים, ושמע שמחפשים פועל דפוס.
צבי רוטנברג רכש מקצוע פועל דפוס ועבד בו מגיל 16 עד 18 כשמשכורתו גדולה יותר ממשכורת אביו ואחיו יחד.
תוך כך לאחר פעם שכמעט טבע למד מניסיון עצמי לשחות בחוף הים של ג'בליה.
במטרה להופיע בחוף הים עם גוף שרירי, החל התאמן במכון שמשון של רפאל הלפרין שפעל ברח' בן יהודה בתל אביב.
בנובמבר 1952 גויס רוטנברג לצה"ל בפרופיל 97 ללא בדיקות מיוחדות.
בבסיס הקליטה הופיע רס"ן אשר חורש, "אושקה" את שם היחידה לא אמר, .
עם כשבעים טירונים לשייטת 13.
צבי אהב לתת קולו בשירה רמה אך לא דייק בלחן.
במשאית שהובילה את המתנדבים הייתה שירה רמה וכך נהג במקלחת המשותפת, וחבריו בחרו לו את הכינוי "קרוזו" על שם אנריקו קארוזו המפורסם, כינוי שדבק לו לכל החיים.
הכשרת הלוחמים לשייטת 13 הייתה קשה ותובענית ביותר.
במהלך ההכשרה עבר קורס מ"כים צה"לי בג'וערה.
בשוטטות בין הגבעות מצא מערת מסתור ובה סליק נשק מתקופת ההגנה.
בקורס הצה"לי פגש ניצול שואה בשם אנגלברג שהתברר כי היו יחד בברית המועצות.
במהלך הקורס נפצע בידו כאשר אחת המדרים הכה בעודו מחזיק כידון מורכב לרובה בלא נדן אך חבש את היד והמשיך בקורס.
מצטיין נשיא - ביום העצמאות תשי"ד נשלח צבי רוטנברג כחניך מצטיין לנשיא המדינה.
לאחר סיום קורס המ"כים החל השלב של הקומנדו הימי המעשי.
השלב הראשון כלל הכשרת מפקדי סירות ואימון גופני.
בסיום השלב קיבלו החניכים דרגת רב"ט שהובטחה להם.
קבלת הדרגה קרתה לאחר עימות קצר עם פיקוד השייטת.
לטקס סיום השלב הוזמן יוסף דרור והחניכים שנדרשו להפגין שמחה בשירה.
דרגות הרב"ט החדשות הוסיפו לשמחה.
בשייטת היו אז שני מקצועות: צולל לוחם ונהג סירת נפץ.
לאחר כשנה בקורס נעשה מיון לפי מבחן כושר גופני.
שכלל טיפוס על מגדל עם כל ציוד הצלילה על הגב.
מי שהצליח עבר ליחידת הצוללים צ-1 מפקד יחידת הצוללים היה דב שפיר.
מי שלא היה בכושר לטפס עד גג המגדל הוצב ליחידת סירות הנפץ ב-10 שמפקדה היה אשר חורש.
במהלך קורס הצלילה עבר רוטנברג אירוע של הרעלת חמצן ואיבד את הכרתו מתחת למים בתוך מפרץ עתלית.
מפקח האימון חילץ אותו כשהתעורר סירב לפנות לבית חולים ודרש להמשיך..
בשנת 1953 הוסמך כצולל לוחם.
מתוך כל המתחילים הוסמכו 17 כלוחמים ונשלחו לקורס צניחה.
רוטנברג שירת כצולל לוחם בסתיו 1954 נשלח עם לוחם נוסף מרדכי שטרן לפלגת הטרפדות ויצא על הטרפדת אח"י לילית (ט-209) בפיקוד יוסף יריב לסיור מבצעי בצפון.
במהלך ההפלגה, הטרפדת שסבלה מריקבון מבני שקעה וטבעה.
הלוחמים סייעו בהעברת הצוות לטרפדת השנייה.
בהמשך שירותו בשייטת הומלץ רוטנברג לקורס חובלים.
בשנת 1954 החל רוטנברג את קורס חובלים ה' כשלב ראשון עבר קורס קצינים בבה"ד 1. רוטנברג התבלט ואף עמד על דעתו כנגד גערה של מפקד הבה"ד ישראל טל.
במסדר הסיום קרתה לרוטנברג תקלה עם הכידון שבידו החבושה לא הצליח להרכיבו על הרובה הצ'כי שנשא.
הכידון עף ונחת מחוץ למחלקה.
בתמונת סיום הקורס נראה רוטנברג צועד עם רובה ללא כידון.
הלימודים בקורס חובלים נערכו בבה"ד חיל הים.
החומר המעשי היה קל אך כמי שלא למד בית ספר יסודי היה קושי רב בלימודים העיוניים.
במהלך הקורס נקרא להשתתף במבצע חדירה של שייטת 13 לנמל ביירות כהוכחת יכולת.
התרגול המבצעי עבר בהצלחה והרמטכ"ל משה דיין היה מרוצה בתחקיר.
בהמשך הקורס, נשלח עם חבריו לקורס לאייש את המשחתות שנרכשו בבריטניה.
לקראת הנסיעה נאלץ כמנהג הימים לעברת את שמו ובחר בשם "גבעתי".
שובץ למשחתת אח"י יפו (ק-42) ואיתה הגיע לישראל.
בטקס קבלת הפנים נכח ראש הממשלה דוד בן-גוריון והוזמנו משפחות אנשי הצוות והחובלים.
האב משה רוטנברג היה כל כך נרגש שפרץ את המחסומים וכל הקהל אחריו כדי להגיע לפגוש את בנו.
בספטמבר 1957, לקראת סיום הקורס, הצטרף גבעתי עם קבוצת חניכי הקורס משייטת 13 לקבוצת לוחמים מהשייטת בהפלגה עם אח"י נגה (ק-22) לצרפת, במהלכה התבצעו אימונים מתקדמים בצלילה ולחימה.
הסדרה כללה הכרת מכשירי צלילה מתקדמים.
בסיום קורס החובלים חזר לשייטת 13 ועבר קורס מפקדי פלגות.
וקיבל פיקוד על יחידת ה"חזירים".
דרש והציג דוגמה אישית למשימות שדרשו כוח סבל רב.
משך התרגילים הוכפל ושולש ועשה בעצמו כל מה שדרש מהיחידה.
תחת פיקודו השתפרה יכולת היחדה הרבה מאוד.
תכנן וביצע תרגילים בים לטווחים וזמנים ארוכים.
למד את כלי השיט ויזם חידושים.
צוללות הננס סבלו מתקלות בתדירות רבה.
הצרכים ולפי בקשותיו הכניסה הפלגה הטכנית שיפורים בכלי השיט שהגבירו את היכולת המבצעית וחיזקו את האמינות כך גבר הביטחון ביכולת המבצעית.
על הצלחתו ביחידת הצלילה עם החזירים זכה למכתב הערכה ממפקד חיל הים יוחאי בן נון
באותה התקופה ניתנה אפשרות לקציני חיל הים לנצל את החופשה השנתית המצטברת להפלגות בצי הסוחר.
גבעתי נהנה לנצל את האפשרות ויצא להפלגות כקצין ים באנייה "גלילה" של חברת צים.
הקצין השני באנייה היה בן מחזורו הלל ירקוני.
באוניית סוחר לא מפליג רופא וגבעתי זכה לתפקיד נוסף להזריק פניצילין לימאים שחלו.
לאחר ההפלגה חזר והמשיך שירותו בשייטת 13.
ב-1962 סיים את תפקידו בשייטת 13 עבר לשרת בכלי השיט של חיל הים.
תפקידו הראשון סגן מפקד אח"י נגה (ק-22) שמפקדה היה מייק גל.
בשנת 1963 התחיל קורס קציני גנ"ק בפיקוד רס"ן משה טבק.
בקורס השתתפו גם עמי מאור, מיכה רם רמי רפאלי ואברהם אשור.
חציו הראשון של הקורס התקיים בבה"ד 7 יחד עם קורס קציני אלקטרוניקה מתקדם של חיל הקשר.
חניכי הקורס שגרו באזור חיפה היו נוסעים ברכבת ונקרתה להם תאונת הרכבת בבית יהושע (1963).
למזלו של גבעתי לא נסע באותה רכבת כי נאסף ברכב על ידי חותנו.
חלקו השני של הקורס הועבר בבה"ד חיל הים.
לאחר הקורס הוצב כקצין גנ"ק באח"י חיפה בפיקודו של רפי אטלינגר.
ואחר כך קצין גנ"ק במשחתת אח"י יפו בפיקוד צבי תירוש.
אף כי יעודה באותה עת היה תובלה ואימונים גבעתי תחזק את האונייה ואימן אותה כאונייה קרבית.
גבעתי צורף במינוי חירום לשמש כסגנו של יוסף דרור בספינת דיג שנשלחה עם צוללים לוחמים לפעולת מינת אל-ביידה.
הצוללים הגיעו עד פתח המעגן ומפקדם החליט שאין סיכויי הצלחה לביצוע.
הצוללים בסירות הגומי התרחקו מהחוף ויוסף דרור התקרב ואסף אותם באור יום.
בתום המלחמה פיקד על נחתות וכאשר הוחלט להוריד את שלוש הנחתות 36 מטר לאילת קיבל גבעתי משימה להוריד את הנחתת השלישית.
לאחר הרכבת הנחתת באילת שימש כמפקדה וביצע הפלגות לשארם א-שייח'.
באוקטובר 1967 נשלח גבעתי לרוטרדם והצטרף לאנייה ההולנדית שנקנתה והפליג עימה סביב אפריקה לאילת אח"י בת גלים (ת-81) והתעתד להיות מפקדה.
כשהגיע לאילת התברר לו כי עליו לעזוב את האנייה וכי אלי לוי נועד להחליפו.
גבעתי עמד על כך שישמש כמפקד האנייה לפחות מספר חודשים.
מפקד חיל הים שלמה אראל נעתר לדרישתו ואלי לוי קיבל לפיקודו את אח"י בת ים (ת-83).
בשנת 1968 נשלח גבעתי לשרבור במגמה להיעשות מפקדה של ספינת הסער השלישית שנבנתה שם - אח"י מזנק.
לצורך אימון והכרת הדרך יצא גבעתי ינואר 1968 מנמל שרבור להפלגה לישראל עם אח"י משגב בפיקוד עזרא קדם (כריש).
עם הגעתו לישראל נשלח שוב לשרבור וקיבל את הפיקוד על אח"י מזנק.
כלקח מההפלגה הקודמת לא נכנס לנמל ברסט אלא משרבור לגיברלטר ומשם לישראל עם עצירה לתדלוק בסיציליה.
בחיפה הצטרף לשייטת ספינות הטילים אח"י מזנק חומשה בתותחי 40 מ"מ.
לאחר תקופה קצרה קיבל פיקוד על הפלגה הראשונה בנוסף להיותו מפקד אח"י מזנק.
לאחר תקופה עבר לפקד על אח"י חנית (סער 3) ונעשה מפקד פלגה 33 עדיין בדרגת רס"ן.
חיל הים ארגן לאנשיו קורס פו"ם קצר וגבעתי הצטרף אליו ובסיומו קיבל דרגת סא"ל.
ב-1969 נשלח גבעתי לדאר א-סלאם בטנזניה להביא לישראל את הנחתת הארוכה "Zambia Challenge", שקיבלה בחיל הים את השם אח"י בת שבע.
שלב ראשון היה העברת הנחתת עם צוות זר שכור למומבסה, שם עברה שיפוץ במבדוק.
משם הפליגו תחת דגל צי הסוחר הישראלי, עם צוות ישראלי כאשר גבעתי הקברניט.
יחד עם אח"י בת שבע הפליגה גם אח"י בת ים (ת-83) שגם היא עברה מבדוק במומבסה.
הדרך ממומבסה לשארם א-שייח' ארכה 12 יום.
כאשר הגיע לקרבת שארם א-שייח', נדרש להתעכב כדי שהמכובדים שהוזמנו לקבלת הפנים יספיקו להגיע.
במהלך ההמתנה התקרב לאי טיראן ונוצרה בהלה לכח בחוף אף פתח באש לעבר הנחתת.
ב-23 ביוני 1969 הגיעה אח"י בת שבע לבסיס אילת.
גבעתי העביר את הפיקוד לסרן שאול חורב וחזר לתפקידו כמפקד על פלגה 33 בשייטת ספינות הטילים.
בשנת 1973 מונה גבעתי למפקד המתקן לתרגול טקטי (מת"ט) בבה"ד חיל הים.
בספטמבר 1973 נשלח לאנגליה להשתתף בקורס טקטי של הצי המלכותי הבריטי.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל.
בעת פריצת המלחמה נמצא באנגליה בקורס לוחמת ים.
נספח צה"ל בלונדון הדר קמחי נתן לו עדיפות ושיבץ אותו למטוס מיוחד בו חזר גם צבי זמיר מפגישתו עם אשרף מרואן.
טייס המטוס המיוחד היה דני שפירא.
המתקן הטקטי היה מושבת בזמן המלחמה.
הצטרף לשייטת ספינות הטילים ויצא עם מיכאל ברקאי לקרב הזירה הסורית.
בהמשך שובץ כיועץ ימי למפקד עוצבת סיני.
לאחר מספר ימים הוחלף והמתין במפקדת חיל הים.
גובשה תוכנית לחמש כלי שיט במערכת טילי גבריאל במטרה לפגוע במשחתות מצריות החוסמות שיט לישראל ב.
גבעתי קיבל את הפיקוד ולאחר סיום ההתקנות יצא לדרום הים האדום.
בקרבת פורט סודאן גילה משחתת מצרית כאשר במרחב הטקטי נמצאה גם סיירת של צי ארצות הברית.