tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאירהיים השתייך למשפחת אמנים מדנציג.
האב קרל פרידריך מאירהיים היה צייר פנים וקישוטים שגם הכשיר אותו בהתחלה.
בנו הוא הצייר פאול מאירהיים שהוכשר בהתחלה על ידי אביו.
לאחר לימודים ראשוניים אצל הצייר האדריכלות יוהאן אדם ברייסיג בבית הספר לאמנות בעיר הולדתו, הגיע פרידריך אדוארד מאירהיים לברלין בשנת 1830, שם המשיך את לימודיו באקדמיה בהנהלת יוהאן גוטפריד שדו, אדוארד דאגה, ויוהאן גוטפריד נידליך היו מוריו.
לאחר סיום לימודיו שוטט מאירהיים דרך ברנדנבורג יחד עם חברו, האדריכל היינריך סטרק, ועשה רישומי אדריכלות רבים, במיוחד של כנסיות ומבני לבנים.
הקונסול וגנר רכש את הציור העצמאי הראשון שלו, בשנת 1836.
בהשפעת בית הספר לציור בדיסלדורף, הוא צייר מספר תמונות ז'אנריות רומנטיות בין השנים 1833 ו- 1841. מכאן ואילך התמסר אך ורק לתיאור חיי בורגנות ואיכרים.
בינתיים הוא כבר אימץ כמה מוטיבים כאופיינים לעבודתו.
וסטפאליה, אלטנבורג, תורינגיה ומדינת הסן היו תחומי הציור המועדפים עליו.
תמונות הז'אנר שלו מאופיינות בצביעה דמוית אמייל.
בשנת 1836 נישא לאחותו של הפסל הברלינאי פרידריך דרייק.
מאז 1870 מחלת עצבים קשה שיתקה את פעילותו האמנותית.
הבן פאול מאירהיים צייר את אביו בשנת 1877 בציור מופתי שמצוי במוזיאון העיר דנציג.
פרידריך אדוארד מאירהיים נפטר בברלין בשנת 1878 בגיל 71 ונקבר בבית העלמין בשונברג.
פרידריך אוגוסט פון קולבאך היה צייר גרמני.
הוא היה בנו של צייר ההיסטוריה פרידריך קולבאך ומפורסם בזכות דיוקנאותיו הדקורטיביים והנלהבים של החברה הנשית בעיקר בסגנון הצרפתי של המאה ה -19.
פרידריך אוגוסט פון קולבאך למד בבית הספר המלכותי לאמנויות יישומיות בנירנברג (אצל אוגוסט פון קרלינג וקרל ראופ) ולאחר מכן אצל אביו פרידריך קולבאך.
הוא התאמן בציור באקדמיה במינכן עם וילהלם פון דיץ והפך שם למורה לציור בעצמו בשנת 1883.
יחד עם פרנץ פון לנבאך ופרנץ פון שטוק, הוא היה אחד מחשובי הציירים במינכן והפך לאחד מציירי הדיוקנאות הגרמניים שהרוויחו טוב.
הדיוקנאות שלו היו בעיקר מוזמנות, ומתארות כמעט אך ורק את חברי המעגל החברתי הגרמני והאמריקאי הגבוהים ביותר.
בתמונתו "קרנבל הילדים", המציג את חמשת ילדי משפחת פרינגסהיים, מראה את קטיה מאן (שמאל קיצוני) כילדה.
לתומאס מאן הייתה רפרודוקציה של התמונה תלויה בחדרו הרבה לפני שפגש את אשתו לעתיד.
הוא שהה זמן מסוים בפריז.
בשנת 1886 מונה למנהל האקדמיה במינכן.
הוא היה גם חבר באקדמיה לאמנויות בברלין.
בתו האחת הייתה נשואה לפסל טוני שטדלר, בתו מתילדה התחתנה עם הצייר מקס בקמן בשנת 1925.
בשנת 1929 אלמנתו של קולבאך הוציאה את אוסף האמנות שלו למכירה פומבית על ידי הסניף במינכן של סוחר האמנות הנודע הוגו הלבינג בווילה קולבאך במינכן.
אוגוסט ליבמן המאייר כתב את הקדמה לקטלוג המכירות הפומביות.
בין אחיו נמנים הצייר זיגמונד קולבאך (1854-1894), ואחיו למחצה הצייר אנטון קולבאך.
בשנת 1893 בנה הצייר את וילת קולבאך באולשטאדט, בבוואריה עילית, ששימשה אותו כמעון קיץ שני עד מותו.
המקום הפך למוזיאון מאז יולי 1997, המציג כ -30 ציורים ו -25 רישומים מאת קולבאך.
חדר הסטודיו וחדר הלימוד נגישים ונשמרים במצבם המקורי.
קולבאך תיעד את העולם האמנותי של תקופתו עם מספר רב של רישומים.
הוא מצא מוטיבים בולטים במיוחד בקרב חברי קבוצת האמנים אלוטריה, שהוקמה על ידי פרנץ פון לנבאך ככוח נגד אמנים "מבוססים" במינכן.
פרנץ פון לנבאך עצמו התמסד במהרה.
פרידריך בונטה היה קומודורה גרמני אשר נהרג במהלך המערכה על נרוויק במלחמת העולם השנייה.
בונטה נולד בפוטסדאם ב-19 באוקטובר 1896. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני.
ב-3 ביולי 1916 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי.
עם תום המלחמה, צומצם הצבא הגרמני ל-100,000 איש, ולפיכך בונטה סולק מהשירות.
הוא הצטרף לבריגדת ארהארדט - מיליציית ימין קיצוני, ויחד עמה לחם כנגד הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
באפריל 1920 פורקה הבריגדה, ובונטה הצטרף לרייכסמרינה בדרגת אובר-לויטננט צור זי.
ב-1 באפריל 1926 הוא הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט.
ב-1 בספטמבר 1933 הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
ב-1 באפריל 1937 הוא הועלה לדרגת פריגטנקפיטן.
ב-1 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד שייטת המשחתות ה-2 וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת קפיטן צור זי.
ב-24 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למפקד ספינות הטורפדו של הקריגסמרינה.
כעבור יומיים הוא מונה למפקד המשחתות של הצי.
ב-10 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת קומודורה.
בונטה נבחר לפקד על "קריגסמרינגרופה 1", קבוצה מיוחדת של כלי שיט אשר נועדה לקחת חלק בפלישה לנורווגיה.
על קריגסמרינגרופה 1 הוטל לכבוש את עיר החוף האסטרטגית נרוויק.
בונטה ואנשיו הצליחו להשמיד שתי משחתות של הצי הנורווגי ולהנחית בעיר כוחות גבירגסייגר בפיקודו של אדוארד דיטל.
יום למחרת, הופיעו בנרוויק חמש משחתות של הצי הבריטי בפיקודו של ברנרד וורברטון-לי.
הבריטים הצליחו להפתיע את הגרמנים והטביעו את המשחתות "אנטון שמידט" ו"וילהלם היידקאמפ".
על סיפונה של הו"וילהלם היידקאמפ" נמצא גם בונטה, שמת במקום.
על שמו של בונטה, נקראו רחובות בווארל, וילהלמסהאפן ומגדבורג.
שם הרחוב במגדבורג שונה לאחר המלחמה, אך שני הרחובות האחרים נקראים על שמו עד ימינו.
פרידריך בודיקר היה ויצה-אדמירל של הצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בודיקר נולד ב-13 במרץ 1866 בקאסל, ולאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1884, הצטרף לצי הקיסרי הגרמני ועבר את ההכשרה הרגילה להיות קצין ימי.
הוא שירת הן על סיפון ספינות שונות והן בתפקידי מטה.
בתור קפיטן-לויטננט, הוא קיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה פראונלוב באוקטובר 1907 וקודם לפריגטנקפיטן זמן קצר לאחר מכן.
בינואר 1908 הוא הפך למפקד הסיירת הקלה שטטין, שהחליפה את הפראונלוב בכוחות הסיור ועליה פיקד עד ספטמבר 1908. מ-17 ביוני עד 8 באוגוסט 1908, הוא ליווה את היאכטה הקיסרית הוהנצולרן עם השטטין במהלך השייט לנורווגיה ובביקור בסטוקהולם.
מספטמבר 1910 עד ספטמבר 1913 פיקד על אוניית המערכה שלזוויג-הולשטיין כקפיטן צור זי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא פיקד על סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה במהלך הפגזת ירמות' ולואוסטופט חודש לפני קרב יוטלנד, עקב חופשת מחלה של פרנץ פון היפר.
בודיקר ידוע אולי בעיקר בשל היותו נוכח בקרב יוטלנד, שם ירו ספינות של קבוצת הסיור השנייה שלו כמה מהיריות הראשונות של הקרב.
בסתיו 1916, מ-2 בספטמבר עד 14 באוקטובר, פיקד בודיקר פעם נוספת על קבוצת הסיור הראשונה בהיעדרו של היפר, ומ-15 באוקטובר הוא היה סגן מפקד על קבוצת הסיור הראשונה.
קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר החליף אותו בתפקיד זה ב-22 בינואר 1918, כאשר בודיקר, שהיה כעת ויצה-אדמירל, מונה לראש השייטת ה-I של צי הים הפתוח והניף את דגלו על אוניית המערכה הגדולה אוסטפריזלנד.
הוא החזיק בתפקיד זה עד תום המלחמה.
ב-23/24 באפריל 1918 השתתפה השייטת שלו בגיחה האחרונה אל הים הצפוני של צי הים הפתוח.
באוגוסט 1918 מונה בודיקר למפקד מבצע שוסשטיין, שמטרתו הייתה לכבוש את מסילת הרכבת מורמן בקרליה.
בודיקר החל בהכנות לכך ב-12 באוגוסט על ידי פינוי מוקשים בגישה למפרץ פינלנד.
הוא עצמו יצא עם הצוות שלו בסיירת הקלה שטרלזונד דרך ליבאו, רוואל, הלסינקי, נארווה והונגרבורג ל-Borkö Sund על מנת לכוון את ההכנות בזמן שהחזיק את אוניות המערכה שלו בקיל בכוננות.
עם זאת, המבצע נדחה באופן זמני בשבוע הראשון של ספטמבר בגלל המצב הלא ברור בחזית המזרחית, ובודיקר חזר לווילהלמסהאפן עם השטרלזונד.
ב-27 בספטמבר ננטש המבצע סופית.
ב-2 באוקטובר, השייטת הראשונה של בודיקר הייתה מוכנה לקלוט את הצוללות של פלנדריה.
ב-3 בנובמבר, לאחר שננטשה פקודת הצי מ-24 באוקטובר 1918, הוביל בודיקר את השייטת לתוך שפך האלבה והיא עגנה ברונסבוטל.
ב-6 בנובמבר ערכו מלחים מרד ומועצת חיילים השתלטה על הפיקוד.
ב-9 בנובמבר חזרה השייטת לווילהלמסהאפן, שם ראתה את סוף המלחמה ב-11 בנובמבר.
ספינות השייטת פורקו מנשקם עד השבוע הרביעי של נובמבר, ופיקוד השייטת פורק ב-27 בנובמבר.
מ-28 בנובמבר 1918 הועמד בודיקר לרשות ראש התחנה הימית של הים הצפוני ומזכיר המדינה של משרד הצי של הרייך, ולאחר מכן שוחרר מתפקידו ב-17 במרץ 1919. לאחר מכן התגורר בודיקר בקאסל עד מותו ב-20 בספטמבר 1944.
פְרִידְרִיךְ אַלְפְרֶד קְרוּפּ היה תעשיין פלדה גרמני שניהל את חברת קרופ.
הוא היה בנו של אלפרד קרופ וירש את העסק המשפחתי כשאביו נפטר ב-1887. בעוד שאביו סיפק במידה רבה ברזל ופלדה, פרידריך העביר את הייצור של החברה שלו חזרה לייצור נשק.
פרידריך הרחיב מאוד את קרופ ורכש את מספנות ב-1896 שהעניקה לו שליטה על ייצור ספינות מלחמה בגרמניה.
הוא פיקח על פיתוח פלדת ניקל, צוללות, מנוע הדיזל ועוד.
הוא מת, כנראה בהתאבדות, ב-1902 לאחר שהואשם בהומוסקסואליות.
אביו היה אלפרד קרופ, שהפך את מפעל הברזל המקומי הקטן של קרופ לאחת החברות החזקות בעולם.
הוא גדל באווירה המזיקה לבריאות של חבל הרוהר, סבל מאסתמה והתעניין יותר במדעי הטבע מאשר בעסקים, עד שאביו שקל להעביר את החברה לאחד מאחייניו.
אולם בשנת 1887, פרידריך קיבל לידיו את הנהגת החברה של אביו המנוח.
הוא התחתן עם הברונית מרגרטה פון אנדה (1854–1931).
נולדו להם שתי בנות: וברברה (נישאה לטילו, הברון פון וילמוסקי).
בעוד שאביו סיפק במידה רבה ברזל ופלדה למסילות ברזל באמריקה, עם התפתחותה של האמריקנית, פרידריך החזיר את הייצור של החברה שלו לייצור נשק.
בתקופה שבה ניהל את החברה הוא הרחיב מאוד את קרופ, ורכש את מספנות ב-1896, מה שהעניק לו שליטה על ייצור ספינות מלחמה בגרמניה.
קרופ הגדיל וגיוון את התפוקה של מפעלי קרופ, שאותה הרחיב על ידי התאגדות עם מפעלים אחרים.
הוא היה חבר בית הלורדים של פרוסיה ומועצת המדינה, והיה חבר גם ברייכסטאג של גרמניה מ-1893 עד 1898.
במשך ארבע שנים, החל משנת 1898, בילה קרופ מספר חודשים בשנה באי האיטלקי קאפרי, ושהה במלון .
הוא החזיק שם שתי יאכטות, "מאיה" ו"פוריטן".
הוא פגש באי את הביולוג הגרמני ואת הרופא בקאפרי.
ב-1902 הוא מת, כנראה בהתאבדות.
בתו ברתה ירשה את החברה וזמן קצר לאחר מכן נישאה לגוסטב הלבך, נכדו של .
בשנות ה-90 של המאה ה-19 גילה הבעלים של מלון בריסטול המפואר בברלין שקרופ נפגש עם מאהבים איטלקים צעירים; הומוסקסואליות הייתה פשע פלילי בגרמניה, אך בעל בריתו של קרופ, הקייזר וילהלם השני, מנע כל התפתחות של שערורייה, לפחות מקומית.
עם זאת, הקייזר לא הצליח להשפיע על האירועים באיטליה.
ב-15 בנובמבר 1902, המגזין הסוציאל-דמוקרטי טען כי פרידריך אלפרד קרופ הוא הומוסקסואל, כי היו לו מספר קשרים מיניים אסורים עם נערים וגברים בקאפרי, וכי הקשר הקרוב ביותר שלו היה לאדולפו סקיאנו, בן 18 ספר ומוזיקאי חובב.
דיווח זה הופיע בעיתונות הגרמנית חודשים לאחר שסיפורים על אורגיות הומוסקסואליות של איש עסקים זר ללא שם הודפסו בעיתונים מקומיים ונפוליטניים שדרשו חקירה.
המקומיים בקאפרי היו מודעים לפעילותו ההומוסקסואלית של קרופ, אך בעלי עמדות כוח העלימו עין, כולל הבעלים של מלון קוויסיסאנה, שהייתה לו השפעה מסוימת על מפלגה פוליטית מקומית, שקרופ תרם לה כספים.
העיתון הנפוליטני Il Mattino היה הראשון לפרסם מאמר, תוך הסתרת שמו של קרופ.
המקור שלו בקאפרי היה מורה שהתרעם על בחירתו של קרופ במורה אחרת לשפה האיטלקית.
מורה זה ספג ביקורת קשה גם על ידי אותה מפלגה פוליטית שקיבלה את התמיכה והחסות של קרופ, מה שגרם למורה לתמוך במפלגה הפוליטית היריבה.
קרופ חזר לגרמניה, מחכה שהשערורייה תשכך.
במקום זאת, העיתונים האיטלקיים המשיכו לזהות קפיטליסט זר עשיר כמרכז הפעילות ההומוסקסואלית.
הדיווח הראשון בגרמניה הופיע בעיתון הקתולי Augsburger Postzeitung באוגוסט 1902. הוא ציטט דיווחים בשני עיתונים איטלקיים וכמוהם תיאר אך לא נקב בשם התעשיין.
באוקטובר 1902, אשתו של קרופ, מרגרטה פון אנדה, קיבלה מכתבים אנונימיים, ולפי דיווחים מסוימים, תמונות חושפניות של האורגיות של בעלה.
היא ביקשה מהקייזר וילהלם השני, חבר משפחת קרופ, לנקוט צעדים נגד בעלה.
הקייזר הגיב בכך שהעביר אותה לבית משוגעים.
העיתון Vorwärts פרסם אז מאמר שכותרתו "קרופ בקאפרי", ובו נאמר: "אם קרופ ימשיך לחיות בגרמניה, הוא יהיה כפוף לעונשים לפי סעיף 175 לקוד הפלילי.
כאשר פרקטיקות בלתי חוקיות מסוימות מובילות לשערורייה ציבורית, למשטרה יש חובה לקדם פעולה משפטית".
לפי סעיף 175, על מעשים הומוסקסואלים היה עונש של שנים של עבודת פרך.
קרופ תבע את העיתון וביקש עזרה מבעלי בריתו בממשלה, כולל הקייזר וילהלם.
עותקים של Vorwärts נתפסו והושמדו, אפילו בבתים של מנויים.
נראה היה שקרופ החליט להשיב מלחמה.
עם זאת, הוא חשש, אולי בגלל החשד שהפעם השערורייה הייתה כה גדולה ומבוססת עד שאפילו עושרו וחברותיו לא יכלו להציל אותו אם יתרחש הליך משפטי הוגן.
שבוע לאחר ש-Vorwärts פרסם את ההאשמות נגד קרופ, ב-22 בנובמבר 1902, קרופ מת.
לא ברור אם הוא מת מהתאבדות או ממחלה.
בנאום בהלוויה של קרופ, תקף הקייזר וילהלם את הפוליטיקאים הסוציאל-דמוקרטים, והתעקש שהם שיקרו לגבי נטייתו המינית של קרופ.
יורשיו של קרופ יזמו תביעה נגד Vorwärts, אך עד מהרה נטשו את הרעיון.
פרידריך ארמלר (וולף ברסלב) היה שחקן ובמאי קולנוע סובייטי ממוצא יהודי.
סרטו "נקודת מפנה הגדולה" זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1946.
פרידריך ארמלר (וולף ברסלב) נולד בשנת 1898 ברזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בלטביה) למשפחה יהודית עניה.
הוא היה הבכור בין 5 ילדי המשפחה.
אביו עסק בייצור רהיטים, בשנת 1905 נסע לארצות הברית בתקווה למצוא פרנסה ונפטר שם בשנת 1909. וולף ברסלב החל לעבוד בעבודות מזדמנות מגיל 12.
בשנת 1916 הוא גויס לצבא האימפריה הרוסית, בסוף 1917 ערק והגיע לסנקט פטרבורג.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הוא לחם בשורות הצבא האדום ובהמשך פעל בצ'קה.
בשנת 1919 הוא התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית ושינה את שמו.
בשנים 1923/1924 ארמלר למד אמנות המשחק והצטלם במספר סרטים בתפקידים משניים.
בשנת 1924 הוא החל לעבוד ב"לנפילם" ובשנת 1925 ביים את סרטו הראשון.
בשנים 1929–1931 ארמלר למד במוסד להשכלה גבוהה ובמקיל היה עורך של עיתון בתחום הקולנוע.
בשנת 1932 ארמלר ביחד עם סרגיי יוטקביץ' היה שותף לבימוי וכתיבת תסריט של סרט שהיה בין סרטים הראשונים עם קול בברית המועצות.
בסוף שנות ה-30 הוא ביים סרט "האזרח הדגול" שזכה בפרס ברית המועצות בשנת 1941 אך נאסר להקרנה בתקופת ניקיטה חרושצ'וב.
בשנת 1940 ארמלר מונה למנהל אמנותי של "לנפילם".
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ביים מספר סרטים שצולמו באלמטי וקיבל עבורם פרס ברית המועצות.
סרטו "נקודת מפנה הגדולה" (1945) הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרס דקל הזהב.
לאחר פטירת יוסיף סטלין ארמלר ביים מספר סרטים שלא זכו להצלחה גדולה.
על פעילותו בתחום הקולנוע ארמלק קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות (1948), עיטור לנין ועיטורים נוספים.
ארמלר נפטר בשנת 1967 בקומרובו ליד לנינגרד.
פרידריך אוגוסט וולף היה מלומד קלאסי גרמני, שנחשב למייסד הפילולוגיה הקלאסית המודרנית.
וולף נולד בכפר היינרודה הסמוך לנורדהאוזן.
אביו שימש כמנהל בית הספר המקומי ונגן עוגב.
כבר בבית הספר היסודי למד לטינית ויוונית, וכן צרפתית, איטלקית, ספרדית ומוזיקה.
בשנת 1777, לאחר שנתיים של לימודים עצמאיים, נסע בגיל שמונה-עשרה ללמוד באוניברסיטת גטינגן.
על פי המסופר, ביקש להירשם ללימודי "פילולוגיה", אף על פי שלא התקיימה מחלקה כזו באוניברסיטה; בקשתו התקבלה כפי שהוגשה.
באותה תקופה היה כריסטיאן גוטלוב היינה חבר סגל בגטינגן, והוא התנגד לעמדותיו של וולף ביחס לכתביו של הומרוס, אף הרחיק אותו מהרצאותיו.
וולף לא ויתר, והמשיך את לימודיו בספריית האוניברסיטה.
בשנים 1779–1783 לימד באילפלד ובאוסטרודה.
בתקופה זו פרסם מהדורה של הדיאלוג "המשתה" מאת אפלטון.
בשנת 1783 התמנה לפרופסור באוניברסיטת האלה שבפרוסיה.
בהאלה (1783–1807), בתמיכת שרים מטעם פרידריך הגדול, הגדיר וולף את יסודות התחום שכינה "פילולוגיה".
הוא הגדיר פילולוגיה כחקר טבע האדם כפי שבא לידי ביטוי בעת העתיקה.
תחום זה כלל בחינה של היסטוריה, כתיבה, אמנות ותרבות עתיקה, תוך שילוב בין היסטוריה לבלשנות, המתלכדים לפרשנות אחת שלמה.
אידיאל זה עמד בבסיס הסמינר הפילולוגי שייסד וולף באוניברסיטת האלה.
במהלך תקופתו בהאלה פרסם את פירושו על הנאום "לפטינס" מאת דמוסתנס, שראה אור בשנת 1789, חיבור שהשפיע על תלמידו אוגוסט בקך .
בשנת 1795 פרסם את יצירתו הידועה "הקדמות להומרוס" (Prolegomena ad Homerum), שעוררה האשמות בגניבה ספרותית מצד היינה.
משרתו של וולף כפרופסור בהאלה הסתיימה בעקבות סגירת האוניברסיטה בידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1806. הוא עבר לברלין, שם קיבל סיוע מווילהלם פון הומבולדט.
בהמשך התמנה שוב לפרופסור, אך לא חזר להצלחתו הקודמת, וכתב מעט מאוד.
יצירתו המוגמרת ביותר, Darstellung der Altertumswissenschaft ("חכמת העת העתיקה"), פורסמה בברלין בשנת 1807, אך רובה נכתבה עוד בתקופת שהותו בהאלה.
בהתאם להמלצה רפואית, נסע וולף דרומה, אך נפטר באפריל 1824 בדרכו לעיר מרסיי, שם גם נקבר.
בשנת 1840 הוטבעה מדליה לזכרו.
פרידריך ריינהולד דירנמאט היה מחזאי וסופר שווייצרי.
דירנמאט נולד בקונולפינגן, ליד ברן שבשווייץ.
למד תאולוגיה ופילוסופיה, עבר לגרפיקה ולבסוף קנה את עולמו כמחזאי, סופר ותסריטאי.
דירנמאט ידוע בעיקר בשל הדרמות האוונגרדיות שלו המתבלטות באווירה ביזארית ובתפניות עלילה, ובשל ספרי המתח הפילוסופיים שכתב והסאטירה המקאברית שיצר.
פרידריך דירנמאט נולד בשנת 1921 בעיירה קטנה בקנטון ברן בשווייץ.
היה בנו של כומר פרוטסטנטי.
בשנת 1941 החל דירנמאט את הלימודים בפילוסופיה ובשפה והספרות הגרמנית באוניברסיטת ציריך אך עבר לאוניברסיטת ברן לאחר סמסטר אחד.
בשנת 1943 החליט דירנמאט להיות סופר ומחזאי וזנח את לימודיו בשנים 1945 – 1946 הוא כתב את מחזהו הראשון ומאז פרסם מחזות וספרים שזכו להוקרה עולמית.
דירנמאט עסק גם בציור ויצירותיו הוצגו במספר תערוכות.
אשתו הראשונה שנפטרה לאחר 37 שנות נישואין, הייתה שחקנית תיאטרון ולאחר פטירתה נשא לאשה שחקנית אחרת.
דירנמאט הושפע רבות מיצירותיו של ברטולט ברכט ואף הייתה קרבה אידאולוגית בין שניהם, אך מעולם לא הגדיר עצמו פוליטית.
כאשר התחוללו תמורות בגוש הסובייטי נשא דירנמאט, בשנת 1990, זמן לא רב לפני מותו, שני נאומים שעוררו הד רב.
האחד היה בזכותו של ואצלב האוול האיש שהנהיג את "מהפכת הקטיפה" בצ'כוסלובקיה והשני בזכותו של מיכאיל גורבצ'וב שהנהיג את הפרסטרויקה והגלאסנוסט בברית המועצות.
דירנמאט נפטר זמן לא רב לאחר מכן.
נשואיו של האדון מיסיסיפי (1952).
- מחזה אודות תובע כללי שעיקר יעודו בחיים הוא להרשיע ולהביא לגזירת פסקי דין מוות, שכבר הצליח להביא להוצאתם להורג של 350 נאשמים.
התובע רצח את אשתו וכדי להעניש את עצמו מחליט להתחתן עם אשה שהרעילה את בעלה.
המחזה הוצג בתיאטרון "הבימה" בשנת 1961. את תפקיד מר מיסיסיפי מילא שמעון פינקל.
ביקור הגברת הזקנה (1956) - אולי יצירתו הידועה ביותר של דירנמאט.
מחזה מוסר מקאברי המתאר מיליונרית זקנה החוזרת לעיירת ילדותה.
לדעת רבים מדובר באחד מגדולי מחזות המוסר המודרניים.
המחזה הוצג בארץ מספר פעמים.
כמו כן המחזה עובד בשנת 1964 לסרט קולנוע (The Visit), בכיכובם של אינגריד ברגמן ואנתוני קווין.
המחזה הוצג בתיאטרון "הבימה" בשנת 1959 בבימויו של יוסף מילוא.
את תפקיד הגברת הזקנה מילאה אלישבע מיכאלי.
את תפקיד המאהב שזנח אותה מילא אהרן מסקין, ב-2012 הוצג המחזה שוב בתיאטרון "הבימה", בתרגום עברי של רבקה משולח, בבימויו של אילן רונן, את תפקיד הגברת הזקנה שיחקה הגב' גילה אלמגור את איל המאהב שיחק יהורם גאון.
ההבטחה - (1956) סיפור בלשי מעמיק על בלש היוצא אחר רוצח סדרתי של ילדות קטנות.
זהו סיפור היורד לנבכי הנפש האנושית ודן בשאלות פילוסופיות על כוחו של המקרה, ותוקפה של ההבטחה.
הספר עובד בשנת 2001 לסרט "שבועה" (The Pledge) בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
הוא תורגם מספר פעמים לעברית, לאחרונה בשנת 1994 על ידי רות בונדי תחת השם "ההבטחה והתקלה" בהוצאת עקד - גוונים.
הפיזיקאים (1962) - מחזה המתרחש בבית חולים לחולי נפש בו החולים מאמצים זהויות של אישים נודעים, ובן דמותו של אלברט איינשטיין מנסה להזהיר את העולם מפני מוראות פצצת האטום שהוא הביא לעולם.
המחזה הוצג בארץ מספר פעמים - בין היתר בתיאטרון "הבימה" בשנת 1991 וכן בתיאטרון "הסימטה".
דירנמט כתב סיפורי מתח שבחלקם עובדו לתסכיתי רדיו ולמערכוני טלוויזיה.
דירנמאט נהג לתת לגיבוריו שמות יוצאי דופן: פלורסטאן מיסיסיפי, קליר זאכנאסיאן, פרויילין דוקטור מטילדה פון-צאנד, הרוזן בודו לבית איבלוהא, ושאר שמות שעוררו אצל המבקרים את השאלה מנין מוצא דירנמאט את השמות שלו?
הוא נודע גם באמרותיו השנונות, כגון: "מדינה מזדרזת לקרוא לעצמה מולדת בעת שהיא מכשירה עצמה לשפוך דם", "סיפור אינו מגיע למיטבו אלא כאשר הוא עושה את התפנית הגרועה ביותר".
פרידריך דירנמאט היה מאוהדי מדינת ישראל.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-17 ביוני 1967 השתתף דירנמאט בעצרת של אנשי רוח לתמיכה בישראל שנערכה בציריך בה נטלו חלק גם לאופולד לינדטברג וגרשום שלום.
בשנת 1974 ביקר בארץ ובשנת 1990 ביקר באושוויץ.
השופט ותליינו (Der Richter und sein Henker) והחשד (Der Verdacht), שניהם בתרגומה של עדנה קורנפלד, הופיעו יחד בכרך אחד בשנת 1966 בהוצאת ספרי שין שין שין.
ההבטחה (Das Versprechen) שתורגם על ידי שמואל גילאי והתקלה (Die Panne) שתורגם על ידי עדנה קורנפלד הופיעו יחד בכרך אחד בשנת 1970 בהוצאת ספרי שין שין שין.
מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת מעריב.
יצא בהוצאה מחודשת בשנת 1994, בתרגומה של רות בונדי בהוצאת גוונים.
"התקלה" יצא במהדורה נפרדת בכריכה קשה בהוצאת גוונים בשנת 2005.
ביקור הגברת הזקנה הופיע בהוצאת אור עם.
תורגם מגרמנית על ידי זאב ורדי, הוצאה ראשונה התשמ"ח 1988.
פרידריך אוגוסט פון האייק היה כלכלן ואיש מדעי החברה בולט ואחד ממובילי האסכולה האוסטרית בכלכלה.
נודע כתומך מובהק של הקפיטליזם ועסק בכתביו במושג החירות.
חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1974. עבודתו העיקרית עסקה בשינויי מחירים המשמשים כתשתית להעברת מידע וסיועם ליחידים לתיאום תוכניותיהם הכלכליות.
פרידריך אוגוסט אדלר פון האייק נולד בווינה של סוף המאה התשע עשרה, שהייתה אז מרכז תרבותי חשוב, לצד פריז ולונדון.
משפחתו של האייק נמנתה עם האליטה התרבותית של בירת אוסטרו-הונגריה: אביו, אוגוסט, היה רופא ובוטניקאי, סבו היה ידיד של אויגן פון בהם-באוורק' ומצד אימו הוא היה אחיין מדרגה שנייה של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין.
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של וינה, שהייתה אז אחד המרכזים המובילים בתחום, יחד עם אוניברסיטת סטוקהולם ואוניברסיטת קיימברידג'.
למרות לימודי המשפטים, עיקר עניינו היה בתחום הכלכלה והפסיכולוגיה.
השקפותיו באותה עת נטו לסוציאליזם מהזן הפביאני, ועם שאיפות עזות, טיפוסיות לאותה תקופה, לשים קץ למלחמה, לרעב ולסבל אותם חוו בני דורו.
את השקפותיו שינה בעקבות מפגש עם לודוויג פון מיזס, אז פקיד בכיר בלשכת המסחר האוסטרית ובעל סמינר פרטי נודע באוניברסיטה של וינה.
האייק הצטרף לסמינר הפרטי של מיזס ובמקביל קרא את ספרו "סוציאליזם", שהיה פיתוח של מאמרו על בעיית החישוב הכלכלי במדינות סוציאליסטיות.
לימים העיד האייק שלאחר קריאת הספר "העולם השתנה לבלי שוב", שינה את דעתו על הסוציאליזם, וכמו עמיתים אחרים ללימודים, בהם וילהלם רפקה, ליונל רובינס וברטיל אוהלין, הפך לתומך מושבע של מה שהוא כינה "כלכלה חופשית".
יחד עם האייק למד בסמינר הפרטי של מיזס הדור הרביעי של הכלכלנים מהאסכולה האוסטרית כמו פריץ מאכלופ, אוסקר מורגנשטרן, פליקס קאופמן , גוטפריד פון הארבלר, ריכארד פון שטריגל, פאול רוזנשטיין-רודן, קרל מנגר הבן, אלפרד שץ, אריק פוגלין, ואחרים.
בשנים אלו היה הסמינר הפרטי של מיזס מרכז החשיבה הכלכלית בווינה, כשהוא מושך אליו מבקרים רבים מבחוץ כמו ליונל רובינס והווארד ס.
בעקבות עבודתו המוקדמת יותר של מיזס על תאוריית הכסף והבנקאות החל האייק מפתח תאוריה משלו על תנודות בתעשייה, על בסיס אסכולת המטבע הבריטית ורעיונותיו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל, כשהוא מסביר את מקור מחזור העסקים במונחים של הרחבת אשראי בנקאי והעברתו במונחים של השקעת הון שגויה.
עבודתו זיכתה אותו בשם ובהזמנה לעבור להרצות בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה בלונדון.
בעצת מיזס, קיבל האייק את ההצעה ועבר להרצות ולהתגורר בבריטניה.
הוא הפך לאזרח בריטי בשנת 1938. האייק השתלב במהרה בחבורת כלכלנים סביב האוניברסיטה והחל להרצות על תאוריית מחזור העסקים של מיזס, שהפכה להסבר המקובל לשפל הכלכלי עד צאת ספרו של ג'ון מיינרד קיינס "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" בשנת 1936.
בשנת 1944 כתב האייק את הספר "הדרך לשעבוד" שטען כי לפתחה של בריטניה ניצבת סכנה חריפה הנובעת מכך שסוציאליסטים בריטיים רבים מנסים לקדם מדיניות של שליטה ממשלתית בחיי האנשים הדומה מאוד לזו שלה הטיפו בשנות העשרים בגרמניה.
האייק גם טען כי המפלגה הנאצית בגרמניה היא אכן גם לאומנית וגם סוציאליסטית והזהיר מפני פסיעה בנתיבה.
טיעונו היה ששליטה ממשלתית בחיים הכלכליים היא טוטליטריות – שליטה ממשלתית מלאה בחיי הפרט.
האייק נותר בלונדון עד 1950 ואחר כך עבר לוועדה לחשיבה חברתית שליד אוניברסיטת שיקגו.
אחרים מדורו של האייק באסכולה, כמו גוטפריד פון הארבלר בהרווארד, פריץ מאכלופ ואוסקר מורגנשטרן בפרינסטון או פאול רוזנשטיין-רודן ב-MIT המשיכו להחזיק במשרות בולטות, אך בעבודתם לא ניכרו שרידים למורשת האוסטרית.
בשיקגו מצא עצמו האייק שוב בתוך מחלקת כלכלה בראשות נייט, מילטון פרידמן ומאוחר יותר ג'ורג' שטיגלר (האייק עצמו לא היה פרופסור חבר – משכורתו מומנה על ידי גורם פרטי).
גם כאן, היו התפישות האוסטריות חריגות.
פול סמואלסון קרא בשנת 1947 לראות בפיזיקה מקור השראה לכלכלה, ומילטון פרידמן טען ב-1953 ל"כלכלה פוזיטיביסטית".
האייק עצמו הפסיק לעסוק בתאוריה כלכלית והתמקד בפסיכולוגיה, פילוסופיה ופוליטיקה, כשהוא מרבה לתקוף (לצד קרל פופר) את "המדעיזם" הכוזב, לדעתו, שפשט בתחום החקר הכלכלי.
עיקר התרומות במסורת האוסטרית באותה תקופה היו של מארי רותברד, קירצנר ולודוויג לאכמן.
האייק עצמו נחשב לאחד הכלכלנים הליברטריאנים המובילים בעולם, אך האסכולה האוסטרית עצמה נכנסה במובנים רבים למצב של תרדמה.
בשנת 1974 הוענק לו פרס נובל לכלכלה.
בטקס קבלת הפרס הוא הביע את דאגתו מקיומו של הפרס:"החשש שלי מפרס נובל לכלכלה, שהוא מעניק לאדם סמכות שבחקר הכלכלה הוא אינו ראוי להחזיק.
במדעי הטבע ההשפעה של הזוכה בפרס היא בעיקר על חבריו המומחים, שידעו להעמידו במקום לו יחרוג מיכולותיו.
אולם לא כך בכלכלה, שההשפעה בעיקרה על ההדיוטות: פוליטיקאים, עיתונאים, עובדי המדינה והציבור בכללותו".
קבלת פרס נובל עוררה מחדש את העניין בהאייק והחייתה שוב את האסכולה האוסטרית, שהפכה לכוח חשוב יותר בעולם הכלכלה.
האייק עצמו חזר לפרסם אחרי שקיבל את הפרס.
בשנת 1976 יצא ספרו "תעתועי הצדק החברתי", שהוא הכרך השני מתוך הטרילוגיה "חוק, חקיקה וחרות".
האייק הסתייג בתוקף מהרעיון של צדק חברתי.
הוא השווה את השוק למשחק שבו "אין טעם לקרוא לתוצאה צודקת או לא צודקת", וטען כי "צדק חברתי הוא ביטוי ריק ללא תוכן ניתן להגדרה".
כמו כן "תוצאות המאמצים של הפרט הן בהכרח בלתי צפויות, ולשאלה האם חלוקת ההכנסות הנובעת מהם צודקת אין שום משמעות".
הוא רואה כל ניסיון של הממשלה לחלוקה מחדש של ההכנסות או ההון בתור חדירה פסולה לחופש הפרט: "העיקרון של צדק חלוקתי, מרגע החלתו, לא יתממש עד שכל החברה תאורגן על פיו.
זה ייצור סוג של חברה אשר מכל הבחינות תהיה ההפך של חברה חופשית."
ספרו האחרון, "היומרה הקטלנית" יצא בשנת 1988, כאשר היה בן 89, וכלל ביקורת מעמיקה על משיכתם של אינטלקטואלים לסוציאליזם וניסיון להפרכה של בסיס אמונתם.
חקירותיו העיקריות של האייק בכלכלה עסקו בהון, בכסף ובמחזור העסקים.
קודם לכן, מיזס טבע את מושג "התועלת השולית" בנוגע לערכו של הכסף בספרו "תאוריה של כסף ואשראי" (1912), שבו הציע הסבר ל"תנודות תעשייתיות".
האייק השתמש בגוף העבודה הזה כנקודת מוצא לפרשנותו שלו על מחזור העסקים, והרחיב את מה שנודע מאוחר יותר בשם "התאוריה האוסטרית של מחזור העסקים" (ABCT).
האייק פירט בהרחבה את הגישה האוסטרית בספרו שפורסם בשנת 1929, "תאוריה מוניטרית ומחזור הסחר", שם הוא התווכח על גישה מוניטרית למקורות מחזור העסקים.
ב"מחירים וייצור" (1931) טען האייק שהמחזור העסקי נובע מהרחבת האשראי האינפלציוני של הבנק המרכזי לאורך זמן, המובילה לחוסר הקצאת הון מתאימה ויעילה בשל הריביות הנמוכות באופן מלאכותי.
האייק טען כי "חוסר היציבות בעבר של כלכלת השוק הוא תוצאה של הרחקתו של הרגולטור החשוב ביותר של מנגנון השוק, הכסף, שעליו להיות מוסדר על ידי תהליך השוק".
כאשר שערי הריבית נופלים בגלל שינוי בהעדפות הצרכן, אומר האייק, הייצור יתאים את עצמו לכך.
אבל נפילה בשערי הריבית בגלל הזרקת מזומנים תיצור "אות שגוי" שיגרום לשינויים שאינם קשורים להשתנות העדפות הצרכנים.
העלייה שתגרם מהגידול בהשקעה תהיה מלאכותית ובסופו של דבר תהפוך לנפילה ולהתאיידות ה"השקעות השגויות".
מכאן שכל צמיחה מלאכותית המבוססת על הרחבת האשראי תביא בסופו של דבר לנפילה והיעלמות של ההשקעות השגויות שנוצרו בגלל הרמה הנמוכה של ריבית.
האנליזה של האייק התבססה על תפיסתו של בוהם-בוורק של "תקופת הייצור הממוצעת" ועל ההשפעות של המדיניות המוניטרית עליה.
על פי ההנמקה המתוארת בספרו "השימוש בידע בחברה" (יצא ב-1945) טען האייק כי סוכנות ממשלתית מונופוליסטית, כמו בנק מרכזי, אינה יכולה להחזיק במידע הרלוונטי האמור לפקח על אספקת הכסף, ואין בידה היכולת כדי להשתמש בו כהלכה.
בספרו "מחירים וייצור" משנת 1931 ממשיך האייק להראות כי בגלל ההשתנות של יכולת השימוש מחדש בהון המושקע לאורך תהליך הייצור, הבעיה המקרו-כלכלית העיקרית היא התאמה "בין-זמנית" של הקצאת משאבי ההון והעדפות הצרכנים העכשוויות והעתידיות.
ב"תאוריה מוניטרית ומחזור העסקים" שלו משנת 1933 הוא טען שהזרמות כספים באמצעות הפחתת שיעור הריבית מתחת ל"שערה הטבעי" מעוותים את המבנה ה"בין-זמני".
לפי האייק, השקעה בשלבים מסוימים של הייצור היא "השקעה שגויה" אם היא לא מסייעת להתאים את מבנה הייצור להעדפות הבין-זמניות של הצרכנים.
לשיטתו, הפחתה בשיעורי הריבית באמצעות הרחבת האשראי מכוונת את המשאבים להליכים עתירי הון ולשלבים המוקדמים של הייצור ובכך "מוארכת" תקופת הייצור.
ב-1931 האייק מתח ביקורת על ספרו של קיינס "מסה על כסף" (שיצא שנה לפני כן).
אבטלה ומשאבי סרק, לפי קיינס, נגרמים על ידי העדר ביקוש יעיל; לפי האייק, הם נובעים מאפיזודה קודמת ובלתי יציבה של כסף "קל" ושיעורי ריבית נמוכים באופן מלאכותי.
חברו של קיינס, סראפה, הגיב על הניתוח של שניהם, ופירט את ההשפעה של "חיסכון כפוי" המושרה על ידי האינפלציה על מגזר ההון ועל הגדרת הריבית "הטבעית" במשק הולך וגדל (מה שנודע כוויכוח "סראפה-האייק").
כלכלנים נוספים כמו ג'ון היקס, פרנק נייט וגונאר מירדאל, שללו את עבודתו של האייק על מחזור העסקים.
מאוחר יותר כתב קלדור כי עבודתו של האייק הפיקה "יבול יוצא דופן של מבקרים".
האייק המשיך את מחקריו על תאוריה מוניטרית ותאוריית ההון, תוך שהוא משחזר את התאוריות שלו על היחסים בין מחזורי האשראי ומבנה ההון, בספרים "רווחים, ריבית והשקעות" (1939) ו"תורת ההון" (1941).
אך המוניטין שלו כתאורטיקן כלכלי התדרדר ומחקריו לא זכו לתשומת לב רבה.
לימים, ליונל רובינס עצמו, שאימץ את התאוריה האוסטרית של מחזור העסקים, הצטער על שכתב את הספר ודווקא קיבל רבים מן הטיעונים הנגדיים של קיינס.
ב-1941, האייק המשיך לפרסם יצירות על כלכלת המידע, פילוסופיה פוליטית, תאוריה של המשפט ופסיכולוגיה.
לעיתים רחוקות כתב גם על מקרו-כלכלה.
האייק לא נמנה עם סגל חברי מחלקת הכלכלה של אוניברסיטת שיקגו, ולא השפיע על תחיית התאוריה הנאו-קלאסית שהתעוררה שם (ראה ערך אסכולת שיקגו).
בשנת 1974, כאשר חלק את פרס נובל לכלכלה עם הכלכלן השוודי גונאר מירדאל, התלונן גונאר על זיווגו עם "אידאולוג".
מילטון פרידמן הכריז על עצמו כעל מעריץ עצום של האייק, אך לא בזכות עבודתו הכלכלית.
כלשונו:"אני חושב ש"מחירים וייצור" הוא ספר פגום מאוד, ואני חושב ש[תאוריית ההון שלו] בלתי ניתנת לקריאה, ומצד שני, "הדרך לשעבוד" הוא אחד הספרים הגדולים של ימינו".
בהסתמך על עבודתו המוקדמת של לודוויג פון מיזס ואחרים, האייק טען כי בעוד שמשקים בעלי תכנון מרכזי, החובה מוטלת על אינדיבידואלים או על קבוצה נבחרת של אנשים לקבוע את התפלגות המשאבים, למתכננים אלו לעולם לא יהיה מספיק מידע לביצוע הקצאה יעילה ומהימנה.
טיעון זה, שהוצע לראשונה על ידי מקס ובר, אומר כי חילוף ושימוש יעיל במשאבים ניתן לביצוע רק באמצעות מנגנון המחירים הספונטני בשווקים החופשיים (בעיית החישוב הכלכלי).
ב-1935 פרסם האייק את "התכנון הכלכלי הקולקטיביסטי", אוסף מאמרים שכללו דיונים מוקדמים יותר שיזם מורו לודוויג פון מיזס.
הוא התייחס גם לחיבורו של מיזס, שבו נטען שתכנון רציונלי של המשק אינו אפשרי תחת הסוציאליזם.
מספר הוגים סוציאליסטיים כמו אוסקר לאנג, ניסו להפריך את התזה של מיזס באמצעות שימוש בתאוריית "שיווי משקל כללי".
הם ציינו כי ההבדל בין המערכת המתוכננת לבין השוק החופשי טמון בזהות האחראי על פתרון וניסוח המשוואות.
הם טענו שאם חלק מהמחירים שנבחרו על ידי מנהלים סוציאליסטים היו שגויים יופיעו מחסורים, והם יסומנו כדי להתאים את המחירים – בדיוק כמו בשוק חופשי.
באמצעות ניסוי וטעייה שכאלה, יכולה הכלכלה הסוציאליסטית לחקות את יעילותו של השוק החופשי, תוך הימנעות מבעיותיה הרבות.
האייק קרא תיגר על חזון זה.
ב"כלכלה וידע" (1937) הוא ציין שתורת שיווי המשקל הסטנדרטית מניחה שבידי כל הסוכנים מצוי מידע מלא ונכון.
בעולם האמיתי, עם זאת, אנשים שונים מחזיקים בפיסות ידע שונות.
יתר על כן, חלק ממה שהם מאמינים בו יכול להיות מידע כוזב, ולכן הניסוי והטעייה אינם מצליחים לעבוד בצורה אופטימלית.
בספרו "השימוש בידע בחברה" טען האייק כי מנגנון המחירים משמש לשיתוף ולסנכרון ידע מקומי ואישי, המאפשר לחברה להשיג מטרות מגוונות ומורכבות באמצעות עיקרון של ארגון עצמי ספונטני.
הוא הבליט את הניגוד בין השימוש במנגנון המחירים לבין תכנון מרכזי, וטען כי הראשון מאפשר הסתגלות מהירה יותר לשינויים בנסיבות מסוימות (כמו זמן ומקום).
בכך הוא הניח יסודות ראשוניים עבור עבודתו של אוליבר וויליאמסון על השווקים והיררכיות כמנגנוני תיאום אלטרנטיביים לעסקאות כלכליות.
הוא השתמש במונח "Catallaxy" כדי לתאר "מערכת בעלת ארגון עצמי של שיתוף פעולה וולונטרי".
מחקרו של האייק בנושא זה צוטט במיוחד על ידי ועדת הנובל בהודעה לעיתונות על הענקת הפרס להאייק.
האייק היה אחד המבקרים האקדמיים המובילים של הדוקטרינה הקולקטיביסטית במאה ה-20. האייק טען שכל צורות הקולקטיביזם (אפילו אלה המבוססות תאורטית על שיתוף פעולה וולונטרי) יכולות להיות מתוחזקות רק על ידי רשות מרכזית כלשהי.
לדעתו של האייק, התפקיד המרכזי של המדינה צריך להיות שמירה על שלטון החוק, תוך התערבות שרירותית מועטה ככל האפשר.
על אף שטען שהמדינה צריכה לספק את החוק באופן ריכוזי, אחרים ציינו כי הדבר סותר את טענותיו לגבי תפקיד השופטים ב"גילוי" החוק, דבר המצביע על כך שהאייק כן תמך במתן שירותים משפטיים מבוזרים ולא מתוכננים על ידי הממשלה.
האייק גם כתב שהמדינה יכולה למלא תפקיד במשק, ובמיוחד ביצירת רשת ביטחון.
לטענתו, אין שום סיבה שחברה שהגיעה לרמת העושר שלנו לא תספק ביטחון מה"סוג הראשון" בלי לסכן את החופש הכללי, כלומר: מינימום של מזון, מחסה וביגוד המספיקים כדי לשמור על בריאות, ואין גם סיבה שהמדינה לא תסייע לארגן מערכת מקיפה של ביטוחים סוציאליים עבור המטרדים הנפוצים בחיינו.
אולי יותר מכל כלכלן אחר, האייק חקר את תורת הבחירה של ההשקעה.
הוא בחן את יחסי הגומלין בין מוצרי ייצור בלתי קבועים לבין משאבים "קבועים" – על בסיס התובנה התאורטית ש"תהליכים שלוקחים זמן רב יותר לא יתקבלו, ככל הנראה, אם לא יניבו תשואה גבוהה יותר מאשר התשואה של תהליכים הדורשים פחות זמן".
עבודתו של האייק בנושאים כמו המיקרו-כלכלה של תאוריית הבחירה של ההשקעה, טובין בלתי-קבועים, משאבים "קבועים"-"פוטנציאליים" ומשאבים אדפטיביים מבחינה כלכלית, משמשים כנקודת חלוקה מרכזית בין עבודתו בתחומי המקרו-כלכלה לבין כמעט כל הכלכלנים האחרים.
עבודתו של האייק על הזוויות המקרו-כלכליות של תכנון מרכזי, תאוריית מחזור המסחר, חלוקת הידע וההסתגלות היזמית בפרט, שונים במידה ניכרת מדעותיהם של המקרו-כלכלנים ה"מרשליסטיים" אשר פועלים לפי מסורתו של ג'ון מיינרד קיינס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, האייק התחיל את פרויקט "Abuse of Reason" (נטישת ההיגיון).
מטרתו הייתה להראות כיצד למספר דוקטרינות ואמונות פופולריות באותה תקופה היו שורש משותף של תפיסות בסיסיות מוטעות לגבי מדעי החברה.
בפילוסופיה שלו, שיש בה הרבה מן המשותף עם חברו הטוב קארל פופר, האייק היה ביקורתי מאוד כלפי מה שהוא כינה "מדעיזם" (Scientism): הבנה שקרית של שיטות המדע, שנכפתה בטעות על מדעי החברה, המנוגדת לפרקטיקות של מדע אמיתי.
בדרך כלל, המדעיזם משלב את הדרישה הקדומה של הפילוסופים עבור הצדקה מודגמת ביחד עם הגישה המוטעית – שכל ההסברים המדעיים הם מערך יחסים ליניאריים פשוטים בעלי שני משתנים בלבד.
האייק מציין שהמדע החברתי של הכלכלה וסדר בלתי מאורגן משתווים למדעים מורכבים כגון הביולוגיה הדרוויניסטית.
רעיונות אלו פותחו בין היתר בספרו "המהפכה הנגדית של המדע" שיצא ב-1952, ובחלק מהמאמרים המאוחרים יותר של האייק בפילוסופיה של המדע, כמו דרגות ההסבר ותאוריית התופעות המורכבות.
גירוי חיצוני אשר עשוי לגרום לאירועים כאלה יכול כמובן גם להיות מוגדר במונחים פיזיים גרידא.
אבל אם ננסה לעשות זאת לצורך הסברת הפעולה האנושית, נגרום לעצמנו לדעת אפילו פחות ממה שאנו יודעים כעת."הוא מוסיף כי מדעי החברה לא צריכים לנסות להטיל מתודולוגיות פוזיטיביסטיות, ולא לטעון לתוצאות אובייקטיביות או ברורות.
במחצית השנייה של הקריירה שלו האייק סיפק מספר תרומות בפילוסופיה פוליטית וחברתית, שאותן ביסס על פי השקפותיו בנוגע לגבולות הידע האנושי ועל הרעיון של סדר ספונטני במוסדות חברתיים.
הוא טוען לטובת חברה המאורגנת סביב סדר שוקי, שבו מנגנוני המדינה עוסקים כמעט אך ורק על מנת לאכוף את הסדר המשפטי (המורכב מכללים מופשטים, ולא מפקודות מסוימות) הנחוץ למען תפקוד המערכת החופשית.
רעיונות אלה נגזרו מפילוסופיה מוסרית הנובעת מתהיות אפיסטמולוגיות באשר לגבולות הידע האנושי.
האייק טען כי המשטר האינדיבידואליסטי האידיאלי בשוק החופשי יהיה מפוקח על ידי עצמו עד כדי שהחברה תגיע למצב בו היא "אינה תלויה במציאת אנשים טובים לצורך תפקודה".
אף על פי שהאייק האמין מאוד בחברה הנשלטת על ידי חוקים, האייק לא הסכים לרעיונות הקונבנציונליים של "צדק חברתי".
הוא השווה את השוק החופשי למשחק שבו "אין טעם לכנות את התוצאה צודקת או לא צודקת" וטען כי "צדק חברתי הוא ביטוי ריק ללא תוכן ברור ומוגדר".
כמו כן, הוא טען כי "מאמציו של הפרט הם בהכרח בלתי צפויים, והשאלה האם החלוקה הנובעת של ההכנסות היא פשוט אין משמעות".
הוא בדרך כלל ראה בחלוקה מחדש של ההכנסות או של ההון בידי הממשלה חדירה בלתי מקובלת לחופש הפרט: "עקרון הצדק החלוקתי, ברגע שיוצג, לא יתממש עד שהחברה כולה תאורגן על פיו.
זה יביא למצב אשר בכל הבחינות המהותיות יהיה ההפך מחברה חופשית".
האייק ראה את שיטת המחירים החופשיים לא כהמצאה מודעת המתוכננת בכוונה על ידי האדם, אלא כסדר ספונטני, או במה שהוא כינה "זאת תוצאה של פעולה אנושית, אך לא של עיצוב אנושי".
לפיכך, השווה האייק את המכניזם של המחירים לאותה רמה כמו, למשל, המכניזם של השפה.
בספרו האחרון, "התרמית הפטאלית", הסביר כי איתות המחירים הוא האמצעי היחיד המאפשר לכל מקבל החלטות במרחב הכלכלי לתקשר ולגשר על פני פערי מידע, וכך הוא פותר את בעיית החישוב הכלכלי.
בהתייחסו לרשת ביטחון חברתית, הדגיש האייק כי "הצורך בהסדר כזה בחברה תעשייתית אינו מוטל בספק – הוא רק אינטרס של אלה הזקוקים להגנה מפני מעשי ייאוש מצד הנזקקים".
לסיכום השקפותיו של האייק בנושא, טען העיתונאי והסופר ניקולס ואפשוט כי"האייק דגל בביטוח חובה אוניברסלי בתחום ביטוח הבריאות והאבטלה, שייאכף, ואולי אף יסופק במישרין על ידי המדינה".
התאורטיקן הבכיר ברנרד הארקורט טען בנוסף כי האייק התעקש על עמדה זו.
ב"דרך לשעבוד", כחלק מהדיון על הדוקטרינה הקולקטיביסטית האייק כתב כי:"אין שום סיבה שחברה שהגיעה לרמת העושר הכללית שהשיגה החברה שלנו ביטחון מפני מחסור גופני חמור לא יוכל להיות מובטח לכל מבלי לסכן את החופש הכללי.
יש שאלות קשות על הסטנדרט המדויק אשר צריך להבטיח...
אבל אין ספק כי מינימום של מזון, מחסה, ביגוד, המספיקים כדי לשמור על הבריאות ועל היכולת לעבוד, יכולים להיות מובטחים לכל אחד.
ואכן, עבור חלק ניכר מאוכלוסיית אנגליה סוג זה של ביטחון כבר מזמן הושג."ב-1973 חזר והדגיש האייק בעבודתו "חוק, חקיקה וחירות" כי:"אין שום סיבה שבחברה חופשית הממשלה לא תוכל להבטיח לכל הגנה מפני מחסור חמור בצורת הכנסה מינימלית מובטחת...
להבטיח ביטוח כזה כנגד אסון קיצוני עשוי להיות לטובת כולם; או שהוא ייתפס כחובה מוסרית ברורה של כולם לסייע, בתוך הקהילה המאורגנת, לאלה שאינם יכולים לעזור לעצמם.
כל עוד הכנסה מינימלית אחידה כזו ניתנת מחוץ לשוק לכל אלה אשר, מכל סיבה שהיא, אינם מסוגלים להרוויח בשוק תחזוקה נאותה, אין זה יוביל להגבלת חופש, או סתירה עם שלטון החוק."
האייק שלח לאנטוניו סלזר עותק של "חוקת החירות" בשנת 1962. האייק קיווה כי ספרו – אותו הגדיר כ"סקיצה ראשונית של עקרונות חוקתיים חדשים" עשוי לסייע לסלזר במאמציו לעצב חוקה (שהיא אמורה להיות הגושפנקא נגד מגרעותיה של הדמוקרטיה).
הוא ביקר בצ'ילה בשנות השבעים והשמונים במהלך שלטון החונטה של הגנרל אוגוסטו פינושה וקיבל את התמנותו לתפקיד יושב ראש של מכון המחקר "Centro de Estudios Públicos", שהוקם על ידי הכלכלנים שהפכו את צ'ילה לכלכלת שוק חופשי.
לדוגמה, כאשר האייק ביקר בוונצואלה במאי 1981, הוא התבקש להגיב על שכיחותם של משטרים טוטליטריים באמריקה הלטינית.
בתגובה, הזהיר האייק מפני "ערבוב טוטליטריות עם סמכותניות", ואמר כי הוא אינו מודע ל"ממשלות טוטליטריות באמריקה הלטינית, והיחידה היא צ'ילה תחת משטר איינדה".
עבורו המושג "טוטליטאריות" מסמל משהו ספציפי מאוד: הכוונה העומדת מאחוריו היא ארגון כל החברה כדי להשיג "מטרה חברתית ברורה", שהיא בניגוד מוחלט לליברליזם ואינדיבידואליזם.
השפעתו של האייק על התפתחות הכלכלה זכתה להכרה רחבה.
האייק הוא הכלכלן השני הכי מצוטט (אחרי קנת' ארו) בהרצאות נובל של זוכי הפרס בכלכלה, וזה בולט במיוחד משום שהרצאתו הייתה ביקורתית כלפי התחום של הכלכלה האורתודוקסית ועל המודל הנאו-קלאסי.
מספר חתני פרס נובל בכלכלה, כגון ורנון סמית' והרברט סיימון, מכירים בהאייק ככלכלן המודרני הגדול ביותר בכל הזמנים.
האייק מוכר על הכנסת ממד הזמן לבניית מודל שיווי המשקל ולתפקידו המרכזי בסיוע לעידוד תחומי תורת הגדילה, כלכלת המידע ותאוריית הסדר הספונטני.
הכלכלה ה"בלתי רשמית" שהוצגה בעבודתו הפופולרית של מילטון פרידמן "החופש לבחור" (1980), היא בעלת ממד הייאקיני קלאסי, בייחוד בתחום מערכת המחירים כפלטפורמה לשידור לתיאום ידע.
דבר זה מוסבר על ידי העובדה שפרידמן לימד את ספרו הידוע של האייק "שימוש בידע בחברה" (1945) בסמינרים שלו לתואר שני.
בשנת 1944 הוא נבחר כעמית של האקדמיה הבריטית, והיה חבר באגודת פילדלפיה.
הכלכלן ונשיא אוניברסיטת הרווארד לשעבר, לורנס סאמרס, מסביר את מקומו של האייק בכלכלה המודרנית: בשנת 1947 היה האייק המארגן של "אגודת מונט פלרין", קבוצה של ליברלים קלאסיים שביקשו להתנגד למה שראו כסוציאליזם הפושה במגוון תחומים אקדמיים.
הוא גם סייע בהקמת "המכון לענייני כלכלה", מכון המחקר בעל אוריינטציית שוק חופשי ששימש השראה לתאצ'ריזם.
להאייק הייתה ידידות קרובה ארוכת שנים עם הפילוסוף קרל פופר, גם הוא מווינה.
במכתב להאייק ב-1944 כתב פופר כי "אני חושב שלמדתי יותר ממך מאשר מכל הוגים אחרים, מלבד אולי אלפרד טרסקי".
פופר הקדיש את ספרו "השערות והפרכות" להאייק.
האייק הקדיש לפופר בחזרה אוסף של מאמרים ומחקרים בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה, ובשנת 1982 אמר כי "מאז שיצא ספרו של פופר "לוגיקה של הגילוי המדעי" לראשונה ב-1934, הייתי חסיד שלם של התאוריה המתודולוגית שלו".
פופר השתתף גם בפגישת הפתיחה של אגודת מונט פלרין.
ידידותם והערצתם ההדדית אינם משנים את העובדה שישנם הבדלים חשובים בין רעיונותיהם והגותם.
למספר הוגים וחוקרים היו ביקורת כלפי הליברליזם של האייק.
המשפטן והשופט האמריקאי ארתור מ.
דיימונד טוען כי הבעיות של האייק מתעוררות כאשר הוא מנתח טענות ותביעות שהן מעבר לקביעה של המדע הכלכלי.
דיימונד טען כי:התאורטיקן הפוליטי המלזי צ'אנדראן קוקאץ' טוען כי הגנתו של האייק על הליברליזם אינה מוצלחת משום שהיא נשענת על הנחות סותרות ומנוגדות.
לדבריו, הדילמה הבלתי פתורה של הפילוסופיה הפוליטית של האייק היא כיצד לגונן באופן שיטתי על הליברליזם אם אנו מדגישים את יכולת ההיגיון המוגבלת שלנו.
הפילוסוף הפוליטי הבריטי נורמן פ.
בארי מציין כי "הרציונליזם הביקורתי" בכתביו של האייק נראה כתואם ל"סוג מסוים של פטליזם, שעלינו לחכות שהאבולוציה תוכיח את אמיתותו."
מילטון פרידמן טען שקיים פרדוקס בדעותיו של האייק.
הוא התייחס להגנתו הנמרצת של האייק שהתפתחותה של "היד הנעלמה" יצרה מוסדות כלכליים טובים יותר ממה שניתן היה ליצור על ידי תכנון רציונלי.
פרידמן ציין באירוניות כי האייק הציע להחליף את המערכת המוניטרית שנוצרה כך במבנה מכוון שהוא עצמו עיצב.
על מילטון פרידמן עצמו האייק השפיע רבות ותרם הרבה להתפתחותו האינטלקטואלית.
פרידמן כתב כי:מבחינה אינטלקטואלית ואקדמית השפעתו הייתה מרחיקת לכת על כלכלה, פוליטיקה, פילוסופיה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ואנתרופולוגיה.
לדוגמה, הדיון בספרו "הדרך לשעבוד" על האמת, השקר והשימוש בשפה השפיעו על כמה מתנגדי הפוסט-מודרניזם המאוחרים.
לראיית העולם שפיתח ולשני ספריו, "הדרך לשעבוד" ו"חוקת החירות" היו השפעה גדולה על מנהיגים דמוקרטיים שמרנים במערב, ביניהם וינסטון צ'רצ'יל (שמפלגתו השמרנית מימנה את הוצאת כתביו בתקופת הצנע שאחרי מלחמת העולם), מרגרט תאצ'ר, רונלד רייגן ואף ג'ורג' וו.
רבים מהיועצים של מנהיגים אלו היו מקורבים אליו או למדו תחתיו.
הדרך לשעבוד, תרגום – אהרן אמיר, הוצאת שלם, 1998
חוקת החירות, תרגום – אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2013
יומרה קטלנית, תרגום – אורי רדלר, יאיר לוינשטיין וצבי חזנוב, סלע מאיר, 2020
יוהאן כריסטיאן פרידריך הלדרלין היה מגדולי המשוררים בשפה הגרמנית.
יצירתו, שהגיעה לשיאה בסביבות שנת 1800 ובה אימץ סגנון עצמאי, שגישר בין הקלאסיקה הוויימארית והרומנטיקה, הרבתה לעסוק בנושאים הלקוחים מן המיתולוגיה היוונית.
במשך שלושים ושש השנים האחרונות של חייו שקע בדמדומיה של מחלת נפש, שבמהלכה כתב אך מעט.
פרידריך הלדרלין נולד בשנת 1770 בלאופן-אם-נקאר על נהר נקאר אשר בווירטמברג (באזור שוואביה), בנם של מנהלן במנזר ובתו של כומר, ובכך חלק את המוצא השוואבי והמורשת המשפחתית הכנסייתית עם כמה מענקי הרוח הגרמניים האחרים של אותה תקופה (שילר, פיכטה, שלינג ועוד).
בגיל שנתיים התייתם מאביו, וכעבור שבע שנים מת גם אישהּ השני של אמו.
זו ייעדה אותו, כמובן מאליו, להיות כומר אוונגלי, ומשום כך למד הלדרלין במוסדות לימוד אוונגליים שונים בווירטמברג.
במהלך לימודיו באוניברסיטת טיבינגן, כמלגאי של המדרשה האוונגלית המקומית (Tübinger Stift), התחבר עם הפילוסופים לעתיד הגל ושלינג.
השלושה השפיעו זה על זה, וככל הנראה הפנה הלדרלין את תשומת לבו של הגל לרעיונותיו של הרקליטוס על אחדותם של ההפכים, שאותם פיתח הגל מאוחר יותר למושג הדיאלקטיקה.
בשל אמצעיה הכספיים המוגבלים של משפחתו וסלידתו מן הקריירה בכנסייה החל הלדרלין לעבוד כמורה פרטי במשפחות אמידות.
בשנים 1793/4 הועסק כמורה פרטי אצל הסופרת שרלוטה פון קלב, שהייתה מקורבת לגתה, לשילר ולז'אן פול.
בשנת 1794 פקד את אוניברסיטת יינה, שם האזין להרצאותיו של פיכטה, ובמהלך שהייתו שם התקרב לגתה, לשילר ולפיכטה עצמו.
בשנת 1796 שימש מורה פרטי בביתו של יאקוב גונטרד, בנקאי מפרנקפורט, ושם הכיר את אשתו סוזטה גונטרד, שהייתה לאהובתו הגדולה.
סוזטה שימשה מודל לדמותה של דיוטימה ברומאן המכתבים הנודע של הלדרלין, "היפריון", וכן בפואמה "קינת מנון על דיוטימה".
כאשר נודע לגונטרד על אהבתה של אשתו למחנך של בנם, היה על הלדרלין לעזוב את עבודתו בבית הבנקאי והוא נמלט להומבורג, אל חברו מן הלימודים, איזאק פון סינקלר.
הלדרלין היה נתון בקשיים כלכליים גדולים (אפילו כאשר פורסמו כמה משיריו בעזרת מיטיבו שילר) והיה תלוי בתמיכתה הכספית של אמו.
כבר אז אובחנה אצלו נטייה חזקה להיפוכונדריה, שהלכה והחמירה לאחר פגישתו האחרונה עם סוזטה גונטרד בשנת 1800. בינואר 1801 נסע לשווייץ ושימש בה מורה פרטי במשך תקופה קצרה.
בתחילת 1802 קיבל משרת מורה פרטי לילדיו של הקונסול וסוחר היין מאייר מהמבורג, שהתגורר אז בבורדו שבצרפת, והוא יצא לשם ברגל, אך שב כעבור תקופה קצרה לשוואביה מסיבה שלא הובהרה.
הקורות אותו בדרכו הממושכת חזרה נתונות במחלוקת בין החוקרים.
בשובו לשטוטגרט היה כבר במצב נפשי ירוד ומבולבל כל כך, שחבריו בקושי הכירוהו.
בחודש זה, יוני 1802, חלו תהפוכות רבות בחייו, אף שלמחקר הביוגרפי חסרים פרטים רבים על תקופה מכרעת זו.
לפי אחת הגרסאות המקובלות, הנתמכת בשחזור גאוגרפי המתבסס על שירים שכתב בדרך, הלדרלין המבולבל ואובד העצות יצא מבורדו ברגל "לכיוון יוון", "אל הקווקז", אך מסעו זה נקטע באלפים השווייצריים כאשר הוכה בדרך ומשכורתו מבורדו נשדדה ממנו.
הלדרלין איבד את הכרתו למשך יממה לערך, ולאחריה החשיב עצמו כמי שאפולו תקפו - מוטיב שחזר בהרבה משיריו שעקבו למסעו זה.
כך שב לשטוטגרט חסר כל ובמצב גופני ונפשי ירוד, ושם נודע לו כי סוזטה גונטרד מתה ביום שבו נשדד והותקף בדרכו.
הלדרלין שב לבית אמו בנירטינגן, והשקיע עצמו בעבודה, ותרגם מיצירותיהם של סופוקלס ושל פינדארוס, אשר שימש מקור השראה לשירת ה"המנונים" שלו.
חברו סינקלר השיג לו משרה כספרן בחצר רוזנות הסן-הומבורג, שאותה מימן מכיסו שלו.
בתקופה זו, בהומבורג הגיעה שירתו לשיאים חדשים, שרבים מהם עסקו במיתולוגיה היוונית.
בשנת 1805 פורסמו "שירי הלילה" שלו, ובהם גם השיר הנודע "מחצית החיים".
בפברואר 1805 נעצר סינקלר בדוכסות הומבורג במטרה להאשימו בבגידה, לפי דרישת הדוכס פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, אלא שהאישום לא צלח.
החקירה נגד "עוזרו מווירטמברג", הלדרלין, הופסקה בעקבות חוות דעת של הרופא והרוקח מילר מהומבורג, שהעידה על שיגעונו וטירופו של הלדרלין.
משום כך לא הוסגר הלדרלין.
באוגוסט 1806 כתב סינקלר לאמו של הלדרלין שלא יוכל עוד לטפל בחברו.
ב-11 בספטמבר באותה השנה הועבר הלדרלין, תחילה באמתלה ואחר כך תוך שימוש בכוח, מהומבורג למרפאה בטיבינגן.
מנקודת זמן זו, לכל המאוחר, כבר נחשב בעיני כל לחולה רוח.
טיבה המדויק של מחלתו לא הוברר מעולם ושנוי במחלוקת, אך הדעה שנשמעה בעבר כאילו היה חולה מדומה איננה מקובלת עוד.
בשנת 1807 הועבר הלדרלין להשגחתו של ארנסט צימר, נגר מטיבינגן וחובב ספרות שהעריץ את ספרו "היפריון".
בשלושים ושש השנים הבאות התגורר הלדרלין בביתו של צימר במגדל קטן המשקיף לנהר הנקאר, הנקרא היום "מגדל הלדרלין".
משפחתו של צימר סעדה אותו עד מותו בשנת 1843. המשורר הרומנטי הצעיר וילהלם וייבלינגר, שהעריצו, תיאר בכתביו את הלדרלין חולה הרוח.
בזכותו שרדו גם שירים וכתבים שכתב הלדרלין בתקופת דמדומיו, רובם תחת שם-העט "סקרדנלי".
שירים מחורזים אלה ניחנים בסגנון כמו-ילדותי.
גם המשורר אדוארד מריקה תיאר את הלדרלין ברומן החניכה הנודע שלו, "הצייר נולטן", וגם הוא ביקר אצלו בטיבינגן.
לפי אחד הדיווחים, השמיד ארנסט צימר רבים מכתביו של הלדרלין מהתקופה שבה התגורר בביתו.
הלדרלין, בדומה לאנשי רוח אחרים בני דורו, היה ממעריציה של המהפכה הצרפתית של שנת 1789. עם עליית נפוליאון היה לחסיד נלהב שלו והיללו באחדים משיריו (בדומה ללודוויג ואן בטהובן, שהקדיש במקור את ה"הרואיקה" לנפוליאון).
בדומה לגתה ושילר המבוגרים ממנו, היה גם הלדרלין מעריץ נלהב של יוון הקלאסית.
אלא שתפיסתו של הלדרלין את תרבותה של יוון העתיקה, כפי שהיא מצטיירת מתרגומיו המאוחרים ליצירותיו של סופוקלס, נבדלת באורח ניכר מן התפיסה האידיאליסטית של התקופה הקלאסית שאפיינה את בני זמנו ואת הזרם הקלאציסיסטי בספרות בכלל.
רק במאה העשרים התברר כי הלדרלין היה הראשון שזיהה את המאפיינים הלא-קלאסיים, הדיוניסאים והאורפאיים שבתרבות היוונית העתיקה, שאותם שילב בפייטיזם השוואבי ליצירתה של חוויה דתית ייחודית.
בעבורו לא היו האלים היוונים דמויות-פסל מיופייפות כפי שהיה מקובל בקלאסיציזם, כי אם דמויות חיוניות וממשיות בעלות נוכחות, פלאיות ונוראיות.
כבר ברומאן המוקדם שלו, "היפריון", התקרב לרעיון היווני של הגורל הטראגי, כפי שמתבטא בבית האחרון של שיר־הגורל של "היפריון".
שיריו הגדולים והבשלים היו ארוכים ולרוב חסרי מבנה קשיח של משקל וחריזה.
יחד עם ההמנונים, האודות והאלגיות האלה – בהם "הארכיפלג", "לחם ויין" ו"פאתמוס" – פיתח גם צורות קצרות יותר, כמו בשירו הנוגע "מחצית החיים".
משנותיו הארוכות במגדל הלדרלין בטיבינגן שרדו כמה שירים מחורזים.
ארכיונו מצוי בספריית המדינה של וירטמברג בשטוטגרט.
רק בתחילת המאה העשרים, בעיקר בזכות נורברט פון הלינגראת, מאנשי חוגו של המשורר שטפן גאורגה, הלך והתגלה מחדש בכל גדולתו, והקהילה הספרותית עמדה לראשונה על הסגנון הייחודי של יצירתו המאוחרת ושל תרגומיו לפינדארוס.
אף שסגנונו של הלדרלין בסוגת ההמנונים נותר ייחודי בנוף הספרות הגרמנית, השפיעו הצורות הקצרות והפרגמנטריות שלו בצורה עמוקה על השירה הגרמנית, בעיקר אצל שטפן גאורגה, גאורג היים וגאורג טראקל.
בשנת 1868 הלחין ברהמס את שיר הגורל, תוך שהוא מעניק באמצעות המוזיקה פרשנות חדשה לטקסט של הלדרלין.
בתקופת הרייך השלישי נעשה שימוש בוטה וציני בשירתו של הלדרלין לצורכי תעמולה לאומנית, כמו למשל באודה "המוות למען המולדת".
תרגומיו של הלדרלין למחזות "אדיפוס המלך" ו"אנטיגונה" מאת סופוקלס זכו בתחילה לאהדה מצומצמת אך נלהבת אצל אנשי רוח אחדים, למשל אצל הסופרת הגרמנית בטינה פון ארנים.
מצד שני, ספגו התרגומים קיתונות של ביקורת מצד פילולוגים וכן מצדו של שילר.
רק במאה העשרים זכו להערכה כמודל אפשרי לתרגום פואטי (כך למשל התבסס ברטולט ברכט על תרגומיו של הלדרלין כשעיבד את "אנטיגונה").
להלדרלין הייתה גם השפעה על הפילוסופיה בת זמנו ולאחר זמנו.
בזכות שיתוף הפעולה שלו עם סינקלר ועם הגל בפרנקפורט ובבאד הומבורג הונחו היסודות לפילוסופיית הרוח של הגל.
הלדרלין אף כתב טקסטים פילוסופיים שונים, שנותרו ברובם קשים להבנה ופרגמנטריים.
הוא היה ממבקריה של תורת הידע של פיכטה.
תוכן שיריו, ובמיוחד תוכן ההמנונים, שימש מקור לדיונים פילוסופיים מאוחרים יותר, למשל אצל מרטין היידגר ותיאודור אדורנו.
משום כך מצויה יצירתו של הלדרלין במחלוקת אקדמית עד היום, וכל מהדורה מדעית של כתביו סופגת ביקורת רבה בקרב קבוצת חוקרים אחרת.
כתוצאה מכך יש לטקסטים רבים שלו מספר גרסאות מקובלות.
שירים נבחרים, מגרמנית: יוסף גרהרד ליבס, ספרי תרשיש, תש"ה.
היפריון או הפרוש ביוון, מגרמנית: שמעון זנדבנק, הוצאת בבל, 2003.
מבחר שירים, מגרמנית: שמעון זנדבנק, הוצאת חרגול, 2005.
על מהלך הרוח השירית, מגרמנית: שירי שפירא, הוצאת דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023.
בשנת 1972 החלה הצגת מחזהו של פטר וייס, "הלדרלין", העוסק בחייו של הלדרלין.
פרידריך גרנסהיים היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-גרמני.
גרנסהיים, בנו של רופא, החל את לימודי המוזיקה שלו כשהיה בן שבע, אצל לואיס ליבר, תלמיד של לואי שפור.
זמן קצר אחר כך עברה משפחתו למיינץ בגלל מהפכות 1848, ומשם ללייפציג, שם למד נגינה בפסנתר אצל איגנץ מושלס משנת 1852. בין 1855 ל-1860 שהה בפריז, שם פגש את פוצ'יני, לאלו וסן-סאנס.
מסעותיו בשנים הבאות הביאוהו לזארבריקן, שם התמנה בשנת 1861 למנצח במקום הרמן לוי; לקלן, שם, בשנת 1865, מינה אותו פרדיננד הילר למורה בסגל הקונסרבטוריון (בין תלמידיו היה אנגלברט הומפרדינק); בין השנים 1874 ל-1890 כיהן כמנהל מוזיקלי ברוטרדם.
לאחר זאת היה למורה בקונסרבטוריום שטרן בברלין ובשנת 1897 עבר ללמד באקדמיה לאמנויות שם.
גרנסהיים היה מלחין פורה, שחיבר בעיקר מוזיקה תזמורתית, קאמרית ואינסטרומנטלית ושירים.
חלק מיצירותיו נוטות לנושאים יהודיים, בייחוד הסימפוניה השלישית על פי שירת מרים.
יצירותיו המוקדמות מגלות השפעה של שומאן ומשנת 1868, כשהתיידד לראשונה עם ברהמס, ניכרת מאוד השפעתו של זה במוזיקה שלו.
ארבע הסימפוניות של גרנסהיים (שהראשונה בהן נכתבה למעשה עוד לפני שהסימפוניה הראשונה של ברהמס יצאה לאור) מהוות דוגמה מעניינת לקבלת הסגנון הברהמסי על ידי מלחין אוהד ומוכשר בן זמנו.
יצירותיו האחרונות של גרנסהיים, שהידועה ביותר ביניהן היא Zu einem Drama משנת 1902, מגלות את התרחקותו אל סגנון אישי יותר.
קונצ'רטו לפסנתר בדו מינור, אופוס 16
קונצ'רטו לכינור מס' 1 ברה מז'ור, אופוס 42
קונצ'רטו לכינור מס' 2 בפה מז'ור, אופוס 86
קטע פנטזיה לכינור ותזמורת, אופוס 33
קונצ'רטו לצ'לו במי מינור, אופוס 78
רביעיית מיתרים מס' 1 בדו מינור, אופוס 25
רביעיית מיתרים מס' 2 בלה מינור, אופוס 31, 1875
רביעיית מיתרים מס' 4 במי מינור, אופוס 66
רביעיית מיתרים מס' 5 בלה מז'ור, אופוס 83
רביעיית פסנתר מס' 1 במי במול מז'ור, אופוס 6
רביעיית פסנתר בדו מינור, אופוס 20, בערך 1870
חמישיית פסנתר מס' 1 ברה מינור, אופוס 35
חמישיית פסנתר מס' 2 בסי מינור, אופוס 63, בסביבות 1897
חמישיית מיתרים מס' 1 ברה מז'ור, אופוס 9
חמישיית מיתרים מס' 2 בפה במול מז'ור, אופוס 89
סונאטה לכינור מס' 1 בדו מינור, אופוס 4, בסביבות 1864
סונאטה לכינור מס' 2 בדו מז'ור, אופוס 50, בסביבות 1885
סונאטה לכינור מס' 3 בפה מז'ור, אופוס 64, בסביבות 1898