tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, כשג'ון נזקק לפסנתר חדש (מאוחר יותר, כשהוריו כבר נפרדו) אביו התקשר למורה באקדמיה המלכותית למוזיקה כדי להודיע שהוא מעמיד לרשותו את הפסנתר שלו.
ב־1960 הקים יחד עם שכן, סטיוארט "סטו" בראון, להקת נעורים שכונתית בשם "The Corvettes", שהופיעה בתמורה לקוקה קולה.
הלהקה התפרקה לאחר שנה וחצי.
בינתיים, היחסים בבית הוחרפו, ואמו של ג'ון החלה לנהל רומן עם פרד פרברדר, צייר מקומי.
ההורים באופן מעשי כבר נפרדו, אך גירושים נחשבו באנגליה של אותה תקופה כדבר שערורייתי שיש להסתיר, וההורים נשארו נשואים כדי להגן על שמו הטוב של בנם, שלמד עדיין במסגרות חינוכיות.
עם זאת, ג'ון המשיך לסבול מאוד מהוויכוחים הקשים בין הוריו, כשנפגשו, ויכוחים שכעת נסבו סביבו.
האם התחתנה עם פרברדר, וג'ון עבר לגור בביתם, דירה מס' 3A בבניין מגורים בן שמונה דירות שנקרא "Frome Court", לא רחוק מבתיהם הקודמים.
בבית זה כתב ג'ון את השירים שפרסמו אותו (למשל "Your Song").
כשעבר ממנו, ארבעה אלבומים שלו נמצאו בו זמנית בטופ־40 במצעד האמריקאי.
היחסים בין ג'ון לאביו החורג היו טובים (ג'ון כינה אותו בחיבה "דרף", בחילוף אותיות של שמו), ופרברדר סייע לג'ון למצוא עבודה בפאב מקומי במלון "Northwood Hills", שם ניגן ג'ון בלילות סופי שבוע, בימים חמישי עד ראשון, בתמורה לפאונד אחד ללילה.
פרברדר הסתובב בין המבלים בסיום ההופעות כדי לאסוף טיפים לג'ון, שקנה באמצעותם פסנתר חשמלי ומגבר.
ג'ון ניגן במקום שירים שהיו פופולריים באותה תקופה, של אמנים כמו ריי צ'ארלס ו, כמו גם לחנים משל עצמו.
ג'ון התנסה במקום בהופעה מול קהל קשה: קטטות פרצו במקום באופן תדיר.
מדי פעם היה אחד המבלים ניגש ושופך בירה לתוך הפסנתר שג'ון ניגן בו.
עם זאת, לימים הדגיש ג'ון את החשיבות הרבה שהוא מייחס לצבירת ניסיון בכל סוג של הופעה חיה:
כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level"), עזב ג'ון את בית הספר היסודי פינר קאונטי, כדי לעסוק במוזיקה – בעידודה של אימו, שעשתה זאת כדי להרגיז את אביו.
כן עזב את האקדמיה המלכותית למוזיקה.
בן דודו רוי דווייט סייע לו למצוא עבודה ב־"Mills Music", חברת הוצאה לאור מוזיקלית, שם עבד במחלקת האריזה ובעבודות כלליות כהגשת תה.
"Mills Music" שכנה ברחוב דנמרק בלונדון , שבו שכנו כמה הוצאות לאור מוזיקליות, וג'ון הכיר שם אנשים מהתעשייה.
יחד עם סטיוארט בראון, הוא הקים להקת בלוז בשם .
ג'ון היה הקלידן, בראון היה הגיטריסט והזמר, ואליהם הצטרפו הבסיסט רקס בישוף והמתופף מיק אינקפן.
ב־1962 הם החלו לנגן בפאבים מקומיים, וב־1963 קיבלו עבודה במועדון הלילה הלונדוני "The Establishment" .
ג'ון המשיך לעבוד בימים ב־"Mills Music", ואת הלילות חילק בין הופעות בפאב להופעות עם "בלוזולוג'י".
ב־1965 הלהקה חתמה על חוזה עם הסוכנות של רוי טמפסט, שהעסיקה אותם כלהקת ליווי לזמרי והרכבי רית'ם אנד בלוז אמריקאיים שהגיעו להופעות באנגליה.
אותם הרכבים היו מעבר לשיאם, ומשום כך טמפסט השיג אותם בעלות נמוכה יחסית.
הפחתה נוספת בעלויות הושגה באמצעות שימוש בלהקת ליווי מקומית, ולשם כך נשכרה "בלוזולוג'י".
ג'ון נקב באירוע הזה כשלב שבו הלהקה הפכה למקצוענית.
אז גם עזב את העבודה ב־"Mills Music".
בין הזמרים והלהקות שליוו היו , האחים אייזלי, , , סולומון ברק ופטי לבל ולהקתה.
העבודה הייתה אינטנסיבית ומתישה: "בלוזולוג'י" הופיעה כל לילה, לעיתים שלוש–ארבע הופעות בלילה.
הלהקה חתמה על חוזה עם "Fontana Records" (באותה תקופה, חברת בת של "פיליפס"), ופרסמה את הסינגל הראשון שלה, "Come Back Baby", שאותו כתב ושר ג'ון.
ג'ון כתב ושר גם את הסינגל השני שהוציאה הלהקה, "Mr.
Frantic", בתחילת 1966. שני הסינגלים לא זכו להצלחה.
בהרכב מורחב, הלהקה החלה ללוות את זמר ה־R&B .
בספטמבר 1966 הציע הזמר לחברי "בלוזולוג'י" להיות להקת הליווי שלו.
רק ג'ון וסטיוארט הסכימו, ובמקום החברים שעזבו הצטרפו חדשים, בהם הסקסופוניסט אלטון דין .
ג'ון סיפר שהוא למד הרבה מאוד מההרכבים שליווה: הוא למד על הופעת במה, איך להחזיק קהל ולדבר בין השירים, לשיר נכון בהופעה ולזוז תוך כדי כך, ולהתלבש על הבמה.
הופעה שג'ון מציין כמשמעותית נערכה בדצמבר 1966 ב־"Saville Theatre" בלונדון, כש"בלוזולוג'י" ערכה את מופע החימום לליטל ריצ'רד.
אומנם מעריציו של ריצ'רד לא אהבו את הלהקה וצעקו לה לרדת מהבמה, אך ג'ון התרשם ממנו עמוקות:
כשהחל לעבוד עם הלהקה, קבע באלדרי שמלבדו שני חברים נוספים בלהקה יהיו זמרים, וכשהחליט להחליף את אחד מהם, בחר בזמרת אמריקאית, ולא בג'ון.
ג'ון אומנם היה הקלידן ולא יועד להיות זמר, אך נפגע – הוא רצה להיות זמר מוביל, אך היה משוכנע שהופעתו החיצונית השמנמנה תעמוד לו לרועץ בכך.
הוא החל להרגיש תסכול רב והבין שלא יוכל להתפתח עוד בלהקה, אך היסס לעזוב אותה בשל אובדן ההכנסה.
לימים תיאר את הלהקה במילים "להקה נוראית" ו"בינונית".
לימים סיפר שהיה חשוב לו רק להישאר בעבודה שקשורה למוזיקה, אפילו כעובד בחנות תקליטים.
לבסוף החל לחשוב שעליו להתרכז בכתיבת שירים.
הוא ענה למודעת "דרושים" שפרסמה חברת התקליטים "ליברטי רקורדס" בגיליון ה־17 ביוני 1967 של מגזין "NME": "ליברטי רקורדס מחפשת כישרון".
למודעה ענה גם צעיר בן 17 בשם ברני טופין.
ההתקשרות עם ברני טופין ועם DJM
ג'ון הופיע למבחן בד אצל ריי ויליאמס, מנהל מחלקת A&R (האחראית לחיפוש כישרונות) ב"ליברטי רקורדס".
ויליאמס התרשם וקבע לו הקלטת מבחן נוספת, שאותה העביר למנהליו, שהתרשמו באופן חיובי מהמוזיקה, אך טענו שהמילים חלשות ולכן לא קיבלו את ג'ון.
בניסיון לרכך את הודעת הדחייה, הושיט ויליאמס יד לערימה שבה היו מעטפות עם שירים של פזמונאים, והושיט לג'ון אחת מהן – זו של ברני טופין.
ג'ון החל להלחין מוזיקה לשירים של טופין (תוך שהשניים עבדו בהתכתבות בדואר כחצי שנה).
ויליאמס, שהיה מרוצה מהתוצאות, קישר את ג'ון לחברה אחרת, שאחד השותפים בה היה המוציא לאור המוזיקלי היהודי בריטי דיק ג'יימס , ממייסדי חברת ההפצה לשירי "הביטלס" "נורת'רן סונגס" ובעל חברת התקליטים "DJM Records" .
ג'ון הקליט שירים ב"אולפני DJM" לאחר שעות העבודה באופן מחתרתי, מבלי לבקש רשות.
הוא נעזר לשם כך ב: ג'ון וקוואי הכירו והתיידדו עוד מימיו של ג'ון ב־"Mills Music", כשקוואי עבד כשליח בחברה סמוכה.
הם אף ניגנו יחד, כשקוואי היה הגיטריסט בהרכב האחרון של "בלוזולוג'י".
ל־"DJM" התקבל קוואי לתפקיד משרדי, וכשדיק ג'יימס הקים אולפן חדש, קוואי יזם ועזר בהקמתו וקודם לתפקיד טכנאי הקול (כשהוא בן 16 בלבד).
קוואי אף עסק ב־A&R עבור ג'יימס, כך שמוזיקאים רבים חילו את פניו בבקשות להקליט באולפן הנחשב, שהיה שייך למוציא לאור של שירי "הביטלס".
מכיוון שהיה חסר ניסיון ורצה ללמוד את המקצוע, קוואי אפשר למוזיקאים להקליט לאחר שעות העבודה.
בין המוזיקאים האלה היה ג'ון, שהקליט שם דמואים לשירים שהלחין למילותיו של טופין.
1967–1969: כותב שירים, מוזיקאי אולפן, תחילת קריירת הסולו
בשלב מסוים, באחד הלילות שבהם הקליטו באופן מחתרתי, נתפסו ג'ון וקוואי על חם.
למחרת בבוקר דיק ג'יימס ובנו סטיבן (שהוכשר לתפקיד מנהל החברה) דרשו מקוואי לדעת מה התרחש.
קוואי המבוהל מסר את שמות כל המוזיקאים שהקליטו בלילות, וג'יימס הביע כוונה לפטר את כל המעורבים.
בניסיון להסיח את דעתו, קוואי שלף טייפים של הדמואים שהקליט עם ג'ון בלילות, ואמר לו שהוא יכול לפטרו, אבל קודם שיקשיב להם.
ככל שהתקדם בהאזנה, ג'יימס התרכך.
לבסוף ביקש מקוואי להפגיש אותו עם הזמר ששמע בהקלטות.
ג'יימס ובנו הציעו לצמד חוזה, ובתחילת נובמבר 1967 חתמו ג'ון וטופין, כצמד כותבי שירים, על חוזה עם "DJM".
בהמשך דרשה החברה מג'ון (אז רג' דוויט) לאמץ שם במה.
ג'ון לא התנגד – לימים טען שמאז ומתמיד לא אהב את השם "רג'".
ג'ון עדיין היה חבר ב"בלוזולוג'י" באופן רשמי והופיע איתה פה ושם, אך החליט סופית לעזוב אותה לאחר שבאלדרי החל להופיע עם הלהקה במופעי קברט, שהיו שנואים על ג'ון באופן מיוחד.
בדצמבר 1967, לאחר הופעה מתסכלת בסקוטלנד, הוא הודיע לבאלדרי שהוא עוזב את הלהקה.
הוא המשיך לחפש שם במה, ובטיסה חזרה מסקוטלנד חווה מה שתיאר לימים כרגע של הארה: בתחילה ביקש רשות לשאול את שמו של סקסופוניסט הלהקה אלטון דין, אך לאחר שזה הביע הסתייגות, השתמש רק בשמו הפרטי, ולקח את השם "ג'ון" מג'ון באלדרי.
לימים סיפר שבשבילו, שכילד הרגיש לא בנוח עם עצמו ועם מראהו החיצוני, להקרא רג' היה "סוג של כמו סיוט כשהייתי צעיר.
לא יכולתי לחכות להיות מישהו אחר".
עוד סיפר ש"ממילא לא הייתי שלם עם השם רג'.
[...שינוי השם היה] פסיכולוגית, דחיפה גדולה בשבילי".
ג'ון ניגן כמה חודשים בסוף 1967 כקלידן מחליף בלהקה , בזמן שהקלידן שלהם החלים ממחלה.
ג'ון התיידד במיוחד עם שניים מהמייסדים, דרק שולמן ואחיו ריי, והשניים סיפרו לו על כוונתם להקים להקה חדשה, שתקרא לימים "ג'נטל ג'ייאנט".
הם שקלו לאייש אותו לתפקיד הקלידן, אך לאחר שהקשיבו לו מבצע שניים משיריו, החליטו שסגנונו אינו מתאים ללהקה שתכננו להקים.
כשנחתם החוזה בין "DJM" לג'ון וטופין, הציפיות של דיק ג'יימס מהצמד היו כתיבת מוזיקת (שירים נעימים להאזנה קלה) למכירה למבצעים אחרים.
כך נהגו ג'ון וטופין במשך כשנתיים, ונחלו אכזבה אחרי אכזבה כשמבצעים מעטים בלבד הביעו עניין בשירים שכתבו: הבולט שבהם (באותה תקופה) היה השחקן אדוארד וודוורד, שרכש את שירם "The Tide Will Turn For Rebecca" עבור אלבומו "This Man Alone".
מבצעים נוספים מעטים הקליטו משיריהם, בהם רוג'ר קוק ולולו.
בנוסף לכתיבת שירים, חלקו של ג'ון בחוזה כלל עבודה באולפן.
הוא ניגן כנגן אולפן עבור מוזיקאים אחרים והקליט עבורם דמואים.
בין השאר ניגן – מבלי לקבל קרדיט – בלהיטם של "ההוליס" He Ain't Heavy, He's My Brother, ושר כזמר רקע בלהיטיו של טום ג'ונס "Delilah" ו־"Daughter of Darkness".
הוא גם הקליט גרסאות כיסוי ללהיטי התקופה, שנכללו בתקליטי אוסף שנמכרו בזול בסופרמרקטים (גרסאות הכיסוי שהקליט יצאו לימים באלבום אוסף מיוחד).
לאחר חתימת החוזה, עבר טופין לגור בביתו של ג'ון, וחזר לביתו שבלינקולנשייר בסופי שבוע.
ג'ון וטופין ישבו בחדרים נפרדים כשעבדו, דבר שאפיין את שיתוף הפעולה ביניהם לכל אורך הקריירה המשותפת.
בסדר הפוך מהמקובל אצל צמדי כותבי שירים, בדרך כלל ג'ון היה מקבל מטופין שירים ואז מלחין להם מוזיקה.
ג'ון גילה יכולת להלחין גם כשהשירים לא צייתו למבנה המקובל של בית־פזמון והיו בעלי שורות באורך לא שווה.
סינגל הבכורה של ג'ון, "I've Been Loving You" , יצא לאור ב־1 במרץ 1968. דיק ג'יימס הציע שיר של ג'ון, "I Can't Go on Living Without You", עבור תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1969. הזמרת לולו נבחרה לייצג את בריטניה, וצריך היה לבחור לה שיר.
נערך אירוע קדם טלוויזיוני, והצופים הצביעו באמצעות גלויות: כמה שירים בוצעו, בהם השיר של ג'ון, שהגיע למקום האחרון (השיר שנבחר היה "Boom Bang-a-Bang", שזכה באירוויזיון במשותף עם מדינות נוספות).
12 מהשירים שהקליטו ג'ון וטופין (בתחילה באופן מחתרתי, ואחר כך תחת חוזה) נצברו לאלבום שתוכנן לצאת בשם "Regimental Sgt.
מרבית החומר היה מוכן במרץ–אפריל 1968, ובמאי האלבום כבר היה מוכן להוצאה, אך לבסוף נגנז (האלבום יצא ב־2021).
סטיב בראון, חבר ועובד ב"אולפני DJM", האזין לחומר ולא התרשם.
הוא יעץ לג'ון להפסיק לנסות לכתוב להיטים מסחריים לאחרים ולהתחיל להתרכז בכתיבה על פי טעמו שלו.
ג'ון וטופין שמעו לעצתו והחלו לכתוב שירים יותר מורכבים, ובאופן חופשי יותר מבעבר.
ב־28 באוקטובר 1968 השתתף ג'ון במבחן בד לשידור הרדיו הראשון שלו.
חברי הפאנל ב־BBC היו חלוקים בדעותיהם, אך ג'ון עבר (אף על פי שסבל מכאב ראש חזק במהלך המבחן), וההקלטה שודרה ב־3 בנובמבר בתוכניתו של הנרי סטיוארט.
אחד מהשירים שג'ון ביצע במבחן היה .
דיק ג'יימס התנגד בתחילה להוציא את השיר לאור, משום שחרג מוזיקלית מהחזון המסחרי שלו לגבי ג'ון וטופין, אך לאחר השידור ב־BBC הוא הסיר את התנגדותו, ובינואר 1969 השיר יצא כסינגל השני של ג'ון, בהפקתו של סטיב בראון (שהפיק גם את אלבום הבכורה של ג'ון).
הסינגל זכה אומנם להשמעות רדיו, אך לא הצליח במכירות.
חברי ההרכב האמריקאי ליל שלושת הכלבים (שהסולן שלהם התיידד עם ג'ון כשהופיעו בבריטניה) הקליטו את השיר וכללו אותו באלבומם השני, (1969).
ב־16 במאי של שנה זאת יצא הסינגל השלישי של ג'ון, "It's Me That You Need" .
הוא הצליח ביפן (שנתיים לאחר צאתו) ובאיטליה (בגרסת כיסוי איטלקית) בלבד.
באותה השנה, השתתף ג'ון בנגינת פסנתר בסינגל היחיד שהוציא ההרכב קצר הימים "Argosy", "Mr.
חברים נוספים בהרכב היו קיילב קוואי ונייג'ל אולסון.
קיילב קוואי הקים באותה השנה, יחד עם עוד מוזיקאי אולפן מ־"DJM", הרכב בשם , וג'ון ביקש ממנו להופיע איתם כדי "לנסות" את שיריו.
ג'ון הופיע עם חברי ההרכב עד הקמת להקת הופעות משלו באפריל 1970.
ביוני 1969 יצא אלבום הבכורה של ג'ון, "Empty Sky".
האלבום קיבל ביקורות לא רעות, אך לא זכה להצלחה מסחרית.
מרבית השירים באלבום היו בעלי אופי ג'אזי.
מן האלבום בלט במיוחד השיר "Skyline Pigeon", שזכה להשמעות רדיו רבות ותואר לימים על ידי ג'ון במילים "אחד השירים המשמעותיים הראשונים שאני וברני כתבנו".
ב־1972 הקליט ג'ון שוב את השיר בגרסת פסנתר, ומאז ביצע אותו בהופעות מדי פעם לאורך הקריירה שלו.
ג'ון היה מיועד להשתתף כזמר מוביל באלבומה השני של להקת קינג קרימזון "In the Wake of Poseidon", אך השתתפותו בוטלה לאחר שמייסד הלהקה רוברט פריפ החליט שסגנונו אינו מתאים לה.
אף על פי ש־"Empty Sky" נכשל מסחרית, דיק ג'יימס המשיך לתת אמון בצמד, ולאחר ששמע דמואים של השירים הבאים, הוא הסכים לתת סכום גדול של כסף למימון הקלטות האלבום הבא (כסף שנדרש למימון העיבודים התזמורתיים העשירים שלו), ובאפריל 1970 יצא אלבומו השני של ג'ון, "Elton John".
באלבום זה החל שיתוף הפעולה עם המפיק (לו הייתה השפעה מכרעת על הצליל באלבומיו של ג'ון) ועם המעבד פול בקמסטר, שפעל באותה תקופה גם לצד הרולינג סטונז ודייוויד בואי (להיטו של בואי "Space Oddity" הופק על ידי דאג'ן; בקמסטר סיפק את העיבוד התזמורתי).
האלבום היה לאלבום הפריצה של ג'ון, אך הצלחתו לא באה באופן מיידי.
גם הוא עדיין לא הוקלט במטרה לקדם את ג'ון כאמן מבצע, אלא כ"אסופת דמואים מלוטשים", במטרה להציג את יכולות הצוות ג'ון־טופין ככותבים למבצעים אחרים.
ג'ון, שלא הצליח להתפרנס מהמוזיקה שלו, המשיך בעבודת אולפן ובהקלטת גרסאות כיסוי לאלבומי אוסף זולים, ואף "עזר" בחנות תקליטים.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Border Song", יצא במרץ של שנה זאת ולא הצליח במצעד הבריטי.
דיק ג'יימס כבר כמעט איבד את סבלנותו כשהסכים לממן את סדרת ההופעות הראשונה של ג'ון בארצות הברית – שמונה הופעות בשישה לילות, שנקבעו לו במועדון "הטרובדור" הנחשב בסוף אוגוסט של אותה שנה.
החברה היחידה שהסכימה לייצג את ג'ון בארצות הברית הייתה חברת "UNI" , שהנשיא שלה, ראס רייגן , הביע אמון בג'ון ובאלבומו החדש.
רייגן, היחצן נורם וינטר ונציגי דיק ג'יימס בבריטניה הזמינו להופעות מוזיקאים מפורסמים, ידוענים ועיתונאים.
ג'ון יצא אל ההופעות מלווה במתופף והבסיסט (יוצאי ), שהחלו להופיע עמו כבר מאפריל, והמשיכו להופיע עמו עד אמצע שנות ה־70. ג'ון, אולסון ומארי הופיעו כטריו בהופעותיו החיות של ג'ון, דבר שהצריך התאמות: היה הכרח לעבד את השירים המתוזמרים שלו להרכב בסיסי של פסנתר, בס ותופים.
ג'ון השקיע רבות בהופעות, הן מבחינה מוזיקלית הן מבחינת הופעת במה אטרקטיבית: הוא הופיע בלבוש ראוותני (לדוגמה אוזני מיקי מאוס) והלהיב את הקהל המופתע בנגינה אנרגטית ובאטרקציות שונות כעמידת ידיים על הפסנתר.
הקהל קיבל כבר את ההופעה הראשונה בהתלהבות, ולאחר ביקורת נלהבת של מבקר "לוס אנג'לס טיימס" רוברט הילברן, שאר ההופעות נמכרו מראש.
לימים סיפר ג'ון: ההופעות הביאו לפרסומו של ג'ון, ובעקבותיהן יצא באוקטובר של אותה שנה הסינגל השני מהאלבום, "Your Song" (יחד עם "Take Me to the Pilot"), שהפך ללהיט הראשון של ג'ון, בהגיעו למקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
גם האלבום היה במהרה לאלבום הלהיט הראשון של ג'ון, בהגיעו למקום הרביעי ב"בילבורד 200" ולמקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי.
באוקטובר של שנה זאת יצא לאור אלבום האולפן השלישי שלו, "Tumbleweed Connection", אלבום קונספט בהשראת אמריקנה והמערב הישן של אמריקה.
מהאלבום לא יצאו סינגלים בין־לאומיים, ולכן הוא לא כלל להיטים, אולם הוא קיבל ביקורות טובות ומדורג באופן עקבי בקרב המאזינים כאחד מאלבומיו האהובים ביותר.
הוא הגיע למקום השני בבריטניה ולמקום החמישי בארצות הברית.
ב־1971 יצא "17-11-70", אלבום הופעה שתיעד הופעה חיה ששודרה והוקלטה ברדיו בניו יורק ב־17 בנובמבר 1970. ההקלטה כללה שירים חדשים וישנים של ג'ון, וכן ביצועי שירים של אומנים אחרים.
באותה השנה יצא גם פסקול של ג'ון לסרט "Friends", בסגנון דומה לאלבומים הקודמים ובליווי התזמור של פול בקמסטר.
פסקול זה לא יצא בנפרד על גבי תקליטור, אך הוא נכלל בשלמותו באלבום האוסף הכפול של ג'ון, "Rare Masters".
שיר הנושא, "Friends", יצא כסינגל והגיע למקום ה־34 במצעד בילבורד הוט 100 ולטופ־20 במצעדים באיטליה, קנדה, צרפת וניו זילנד.
גם אלבום זה, כמו אלבומיו הקודמים "Elton John" ו־"Tumbleweed Connection", הגיע לעשירייה העליונה של מצעד מכירות האלבומים בארצות הברית.
האלבום כלל את הלהיטים "Levon" ו־"Tiny Dancer".
הופעה ראשונה באלבום זה הייתה לנגן כלי ההקשה הידוע ריי קופר (שעבד עם אריק קלפטון וג'ורג' האריסון).
קופר הצטרף ללהקתו של ג'ון כחבר קבוע ב־1974. "Madman Across the Water" סימן את נקודת השיא באלבומיו המתוזמרים מאוד של ג'ון, אלבומים שהצליל שלהם עוצב במידה רבה על ידי המעבד הדומיננטי פול בקמסטר.
אלבום האולפן הבא, "Honky Château", שבקמטסר לא שותף בו, סימן מהפך בצליל.
תזמוריו של בקמסטר הפכו נדירים יותר ויותר והאלבום "A Single Man" (1978) היה האחרון בו השתתף עד "Made in England" (1995).
בהמשך המחצית הראשונה של שנות ה־70 הוציא ג'ון עם טופין שבעה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי: ששת אלבומי האולפן החל מ־"Honky Château" ואלבום הלהיטים הראשון של ג'ון, .
התפוקה של ג'ון בשנים אלה, בהן היה מחויב בחוזה להוציא שני אלבומים בשנה, הייתה יוצאת דופן.
באתר ההקלטות, ג'ון היה מקבל מטופין שיר ומלחין אותו בכ־20–30 דקות.
באותו היום, השיר היה מוקלט.
ג'ון לעיתים נדירות מאוד הנחה את הנגנים בקטעי הנגינה שלהם (משום כך אלבומיו מאותן שנים מכונים "אלבומי להקה"), ולרוב השירים הוקלטו בטייק ראשון או שני.
ביום אחד הוקלטו 3–4 שירים.
בתוך 2–3 שבועות כל הרצועות היו מוקלטות ורובן גם עם אוברדאבס.
אחר כך גאס דאג'ן לקח את ההקלטות למיקסינג, ללא נוכחותו של ג'ון, שנתן אמון מוחלט בדאג'ן.
לאחר תקרית מביכה שאירעה לג'ון במהלך קניות בחנות בלונדון בתחילת דצמבר 1971, בה הקופאית, שזיהתה אותו ככוכב אלטון ג'ון, אך ראתה שם שונה (שם הלידה שלו) בפנקס השיקים, סירבה בתחילה לבצע את העסקה, החליט ג'ון לשנות את שמו באופן חוקי.
ב־8 בדצמבר 1971 ארגן דיק ג'יימס פגישה עם עורך־דין כדי למלא טפסים לשינוי השם.
באותו מעמד, בחר לעצמו ג'ון שם אמצעי: "הרקולס", כשמו של הסוס בסיטקום ה־BBC הפופולרי "Steptoe and Son" .
ב־7 בינואר 1972 שונה שמו חוקית ל"אלטון הרקולס ג'ון".
האלבום קרוי על שם המקום שבו הוקלט: "Château d'Hérouville" שמצפון לפריז.
האלבום היה הראשון מבין שבעה אלבומים רצופים של ג'ון שהגיעו למקום הראשון במצעד האמריקני, ושהה בו במשך חמישה שבועות.
הוא קיבל ביקורות חיוביות ביותר.
ללהקה הקבועה שלו הצטרף באלבום זה הגיטריסט , שניגן במספר שירים באלבום הקודם, וג'ון ביקש לצרפו כחבר להקה קבוע.
ג'ונסטון צורף על רקע אווירה לא טובה ובעיות שהתגלעו בין ג'ון לבין אולסון ומארי: "היינו כל כך עצבניים ומשועממים שחשבתי שאנחנו צריכים או להיפרד או לעשות משהו חדש.
אז החלטתי להשתמש בלהקה באופן יותר קבוע ולצרף את דייווי", אמר ג'ון בריאיון ל־"NME".
ג'ון כלל את עצמו עם אולסון ומארי בריאיון ל־"NME", אבל מראיונות אחרים עולה שהתלונות הגיעו מצד אולסון ומארי, ובעיקר מצד מארי.
אני יכול באמת להירגע כשאני מנגן, בעוד שקודם היינו צריכים לעבוד כולנו למלא את הצליל", סיפר ג'ון.
במהלך ריאיון משותף עם אלטון ג'ון סיפר ברני טופין שהם נמנעו מלצרף גיטריסט עד אז, משום שחששו שיאפיל עליהם: "ממש הופתענו עם הגיטריסט החדש [ג'ונסטון] משום שפחדנו מהשתלטות על ידי הרים של מגברים ומיקרופונים".
בנוסף לתפקידי הנגינה שלהם שימשו אולסון, מארי וג'ונסטון גם כזמרי רקע.
שילוב הקולות הייחודי ביניהם (לראשונה בסינגל "Rocket Man") היה למאפיין מובהק של צליל הסינגלים והאלבומים של ג'ון עד לאמצע שנות ה־70.
באלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player" שיצא ב־1973 החל ג'ון לשלב סגנון מוזיקלי של גלאם רוק.
להיטים בולטים בו היו הסינגלים "Daniel" ו־"Crocodile Rock".
כן בלט "Have Mercy on the Criminal", שלצד הסינגלים זכה לביצועים של ג'ון בהופעות חיות לאורך השנים.
כקודמו, זכה גם אלבום זה לביקורות חיוביות.
בסוף אותה שנה יצא לאור אלבומו הכפול "Goodbye Yellow Brick Road", בו התבטא היטב סגנון הגלאם רוק המאפיין את ג'ון.
האלבום קרוי על שם אולפן ההקלטות "קריבו" שבקולורדו, שם הקליט ג'ון את האלבום.
האלבום הוקלט בחופזה, בכתשעה ימים בלבד במהלך ינואר 1974 שעמדו לרשות הלהקה לפני התחלת סיבוב ההופעות ביפן ואוסטרליה, ועקב כך הלהקה עבדה תחת "לחץ לא ייאמן".
המפיק גאס דאג'ן הביע לימים מורת רוח מהסאונד של האלבום, כמו גם ממרכיבים נוספים בו.
"Step into Christmas" היה סינגל שהקליט ג'ון בנובמבר 1973. הוא נכלל כרצועת בונוס בהוצאה המחודשת של "Caribou", שיצאה ב־1995.
בפברואר 1975 יצא לאור הסינגל "
השיר נכתב כמחווה לחברתו הטובה הטניסאית בילי ג'ין קינג (שם השיר, שאותו קבע ג'ון, הוא כשמה של קבוצת הטניס המקצוענית שבה שיחקה קינג).
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד, ודורג שלישי בסיכום השנה.
ב־17 במאי של אותה שנה ביצע ג'ון את השיר בתוכנית הטלוויזיה האפרו־אמריקאית .
ג'ון היה האדם הלבן השלישי שהופיע בתוכנית.
ב־1975 גם השתתף ג'ון לצד כוכבים כגון אריק קלפטון וטינה טרנר בסרט "טומי", אשר התבסס על האלבום ואופרת רוק של להקת "המי".
הוא גילם בסרט את אלוף הפינבול המפסיד לטומי, הנער החירש והעיוור.
בסרט זה שר ג'ון את הלהיט "Pinball Wizard".
ב־19 במאי 1975 יצא לאור אלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy", שנכתב כסיפור אוטוביוגרפי על ימי התחלת הקריירה של ג'ון ושותפו הוותיק התמלילן ברני טופין.
"קפטן פנטסטיק" הוא האלבום הראשון אי פעם שנכנס מיד עם יציאתו לאור למקום הראשון במצעד בילבורד 200, תוך שמכר 1.4 מיליון עותקים במשך ארבעת הימים הראשונים ליציאתו, ושהה במקום הראשון במשך שבעה שבועות.
בריאיון שערך עמו קמרון קרואו ב־2006 אמר ג'ון: "תמיד חשבתי ש'קפטן פנטסטיק' היה אלבומי הטוב ביותר, משום שלא היה מסחרי בשום דרך [...] 'קפטן פנטסטיק' נכתב מההתחלה לסוף בסדר רץ, כמעין סיפור על התמודדות עם כישלון – או ניסיון נואש שלא להיות כזה.
האלבום הגיע למעמד פלטינה x3 בארצות הברית, ומקובל לראותו כמסמן את סיומה של פסגת הקריירה של ג'ון.
הסינגל היחיד מהאלבום, "Someone Saved My Life Tonight", הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד הוט 100, ולמקום השני במצעד הסינגלים RPM הקנדי.
לפני הקלטת האלבום הבא, "Rock of the Westies", פיטר ג'ון את חברי הלהקה הקבועים אולסון ומארי.
על הכל מוסכם שהפיטורים נעשו דרך הטלפון, אך קיימים חילוקי גרסאות בין ג'ון לבין אולסון לגבי זהות המטלפן: לפי ג'ון, היה זה הוא עצמו (ובראיונות שנערכו עמו לאחר מכן הביע חרטה עמוקה על "הדרך הנוראית" של פיטורים דרך הטלפון).
אומנם אולסון סיפר שהיה זה "מישהו במשרד" שדיבר איתו.
ג'ון אומנם סיפר בעבר בגלוי על בעיות שהיו לו כבר מתחילת הדרך עם אולסון ומארי, כאמור לעיל, אך הדברים לא נתפסו על ידי המפוטרים כסימנים המתריאים לקראת הבאות, ואף ג'ון לא חזר לדון בהם – ההסבר שסיפק לתקשורת היה שהרגיש שהיה "חייב שינוי".
גם אולסון סיפר: "הסיבה מדוע הוא נתן לנו ללכת, עד כמה שקראתי בעיתונות, הייתה שהוא רצה לשנות כיוון מוזיקלי".
עם זאת, ההסבר לא התקבל על דעתם כעילה אמיתית, והפיטורים, על פי אולסון, המשיכו לרדוף את מארי עד מותו ב־1992, משבץ שנגרם בעקבות טיפול כימותרפי במחלת סרטן העור שממנה סבל: "היינו מאוד קרובים, גרנו בנאשוויל.
מספר שבועות לפני מותו של די, ביקרתי אותו.
אחד הדברים האחרונים שהוא אמר לי היה, 'נייג', הלוואי שהיו אומרים לנו מה לעזאזל עשינו שפוטרנו.
אף פעם לא קיבלנו את הסיפור האמיתי'".
אולסון ומארי חזרו ללהקתו של ג'ון וניגנו בה בשנים 1980–1984. אולסון חזר ללהקתו של ג'ון ב־2000.
דייווי ג'ונסטון וריי קופר נשארו בלהקה.
חזרו אליה המתופף רוג'ר פופ וקיילב קוואי, שהצטרף כגיטריסט נוסף.
הבסיסט קני פאסרלי צורף כחבר חדש.
ללהקה הצטרף גם ג'יימס ניוטון הווארד כקלידן וכמעבד באולפן.
השותפות עם ניוטון הווארד הייתה משמעותית: המוזיקה של ג'ון הייתה עדיין מתוזמרת בחלקה, והמגמה בעולם הייתה לכיוון השפעות ממוזיקה אלקטרונית.
הווארד הוסיף תמיכה של סינתיסייזר לפסנתר של ג'ון.
ג'ון כבר לא היה היחיד שניגן בהופעות על קלידים, והיה שבע רצון מכך, מכיוון שהדבר הוריד ממנו עומס וכתוצאה מכך איפשר לו "לנגן הרבה יותר טוב" (ג'ון היה עד כדי כך מרוצה מניוטון הווארד, שכאשר שמע את עבודתו בשיר "Feed Me", הוא ויתר על הכנסת הפסנתר שלו עצמו לשיר).
יחד עם הגיטריסטים, הפסנתר של ג'ון הפך פחות דומיננטי בהופעות החיות, ומהרבה בחינות הפכה להקת ההופעות של ג'ון ללהקה מבוססת גיטרה.
את סדרת אלבומי האולפן שהוציא ג'ון בחברת התקליטים DJM, חתם האלבום "Rock of the Westies", שהוקלט בקולורדו ויצא לאור ב־4 באוקטובר 1975. בין השירים הבולטים באלבום: "Island Girl" (שהגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית ובבריטניה), "" ו־"Grow Some Funk of Your Own".
אף על פי שהאלבום הגיע לראש מצעד המכירות של בילבורד, איכותו המוזיקלית נחשבת ירודה יחסית לאלבומיו הקודמים.
המפיק גאס דאג'ן סיפר על חיכוכים ומריבות בין המשתתפים בהקלטות, חיכוכים ומריבות שהשליכו על התוצאה הסופית, והודה: "זה אינו אחד מהאלבומים המועדפים עלי".
המבקר מאט ספרינגר כתב: "נדמה שהיעד היה גישה רעננה, וגם אם התוצאות לא מגיעות אל הפסגות הנישאות שהושגו בריצתו המדהימה של אלטון ג'ון במחצית הראשונה של שנות השבעים, עדיין יש באלבום כמה שירים טובים".
עוד נכתב על כך כי קשיים רגשיים והתמכרות לסמים של ג'ון בתקופה זו, לצד החלפת חברי הלהקה נייג'ל אולסון המתופף ודי מארי הבסיסט, תרמו לירידה באיכות אלבומיו.
ג'ון סיפר לימים שהיה נתון בעומס עבודה רב, וסבל מלחץ ומדיכאונות קשים.
השבוע של 20–26 באוקטובר 1975 הוכרז כ"שבוע אלטון ג'ון" בלוס אנג'לס, ונקבעו לו שני מופעים באצטדיון דודג'ר, ש־110,000 הכרטיסים להם אזלו במהירות רבה.
המופע הראשון נקבע ל־25 באוקטובר.
ב־21 באוקטובר קיבל ג'ון כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
יומיים לאחר מכן, ב־23 באוקטובר, כשהוא בחברת משפחתו וחבריו, ביצע את מה שהיה ספק ניסיון התאבדות, ספק קריאה לעזרה: הוא בלע 60 טבליות ואליום, הודיע לנוכחים שהוא – וקפץ לבריכה.
הוא נאבק לצוף על פני המים, ונמשה מהם.
הגיעה עזרה רפואית והוא עבר שטיפת קיבה, ונלקח לבית החולים.
לאחר דיונים ארוכים ובאישור רופאיו, החליט ג'ון להתייצב למופעים המתוכננים.
במאי 1976 הוציא ג'ון את אלבום ההופעה השני שלו, "Here and There".
בשונה מאלבום ההופעה הראשון, בו נתפס ג'ון כמוזיקאי צעיר בעל צליל ייחודי ומקורי, הרי שבאלבום ההופעה השני מוצג ג'ון כזמר גלאם רוק ותיק, הלבוש בתלבושות ראוותניות ומשתולל על הבמה בשעת הנגינה, דבר שנטען כי תפס את מקומה של המוזיקה שלו.
האלבום הוקלט בבריטניה (בהופעה בפני המלכה אליזבת השנייה ברויאל פסטיבל הול) ובארצות הברית (בהופעה שהתקיימה במדיסון סקוור גרדן ב־1974).
במקור יצא האלבום על גבי תקליט יחיד; בסוף שנות ה־90 יצאה גרסת האלבום הכפול, שהכילה את כל שירי שתי ההופעות.
ג'ון אירח מספר אמנים בהופעות אלו, בהם המוזיקאית לזלי דאנקן ששרה עם ג'ון את הבלדה "Love Song" בהופעה בבריטניה, והזמר ג'ון לנון שהצטרף למספר שירים בהופעתו הציבורית הגדולה האחרונה (ואחת מהופעותיו האחרונות בכלל) ב־28 בנובמבר 1974 במדיסון סקוור גארדן.
ההופעה גם סימנה ציון דרך אישי עבור לנון, כאשר אלטון ג'ון ארגן פגישה מאחורי הקלעים בינו ובין רעייתו יוקו אונו בעת שהיו עדיין פרודים, במה שהתברר כשלב בדרך לפיוס ביניהם: "זה היה לפני שחזרנו להיות ביחד, אבל זה כנראה היה שהרגשנו משהו", סיפר לנון ל"רולינג סטון".
שנה לאחר מכן, ביקשו לנון ואונו מאלטון לשמש סנדק לבנם שון.
היה זה אלבומו הראשון של ג'ון בחברת התקליטים , אותה הקים בשותפות עם ברני טופין, גאס דאג'ן, סטיב בראון ואחרים.
הוא הגיע למקום השלישי בארצות הברית, ובכך קטע רצף של שבעה אלבומים במקום הראשון שם.
הוא קיבל ביקורות מעורבות בקרב המבקרים: מבקר "רולינג סטון" אריאל סווארטלי כתב שהוא "יומרני באופן נואש" וש"מספר השירים הטובים שבו אפילו לא קרוב להצדיק את אורכו הנרחב".
סווארטלי ציין לטובה את "Idol" ואת "Shoulder Holster".
בביקורת רטרוספקטיבית, תיאר מבקר "AllMusic" לינדזי פלאנר את האלבום כ"עייפות בלתי־נמנעת", שבאה לאחר "פרץ היצירתיות העצום" שדחף את ג'ון להוציא את אלבומיו הקודמים.
הוא סיכם: "בעוד 'Blue Moves' לא מגיע לקרסוליים של אלבומים הכרחיים כ־'Tumbleweed Connection' או 'Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy', הרגעים המבריקים שבו מוכיחים שג'ון עדיין היה יכול להציע יותר מאשר חומר ממוצע".
הלהיט הגדול ביותר של ג'ון בשנה זו היה "Don't Go Breaking My Heart", דואט עם קיקי די, ששהה במשך ארבעה שבועות בראש מצעד הבילבורד הוט 100 ודורג שני בסיכום השנה.
השיר היה הסינגל הראשון שלו שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ושהה בו במשך שישה שבועות.
הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של רשת ג' לשנת 1976. על אף שהוקלט במהלך הקלטות "Blue Moves", לא נכלל השיר באלבום (השיר נכלל בכמה מאלבומי האוסף של הזמר).
ג'ון היה "זמר השנה" במצעדי הרדיו הלועזיים של קול ישראל בשנים 1973–1976 ברציפות, והיה הזמר השני (יחד עם פול מקרטני וכנפיים) בעל המספר הרב ביותר של שירים במצעד הלועזי השנתי של רשת ג' בשנות ה־70.
בסוף שנת 1977 הכריז ג'ון שהוא פורש מהופעות בפני קהל, אך הוא חזר להופיע לאחר שנה (ג'ון הכריז מעל הבמה ש"הופעה זו תהיה האחרונה" גם ב־1976, 1982, 1984, 1986 ו־1989. בנוסף הכריז על פרישה מהקלטות ב־2001; זאת לבד מהפרישה הזמנית שלו ב־1990, לאחר גמילתו מהתמכרויותיו השונות ומהודעת הפרישה מהופעות ב-2018).
ב־1978 יצא אלבומו "A Single Man".
היה זה אלבומו הראשון בו לא שיתף פעולה עם התמלילן טופין והמפיק דאג'ן, עימם עבד מראשית דרכו.
במקומם החל לעבוד עם התמלילן גארי אוסבורן (עמו עבד עד 1982) ועם קלייב פרנקס, וכן היה שותף בעצמו בהפקה.
שיטת עבודתו עם אוסבורן הייתה שונה מאוד משיטת עבודתו עם טופין.
ראשית, בעבודתו עם טופין השניים לא ישבו ביחד בזמן תהליך היצירה.
שנית, ג'ון קרא את השירים שמסר לו טופין, ורק לאחר מכן הלחין את המוזיקה ("אני מקבל את המילים והסרט נכנס לי לראש").
לעומת זאת עם אוסבורן הוא ישב ביחד, הם דנו במילים והחליפו רעיונות, ואוסבורן כתב מילים ללחנים של ג'ון.
בשנות ה־80 המוקדמות אמר ג'ון שזה נותן לו חופש גדול יותר, וש"זה ממלא צורך יצירתי כרגע".
לימים הוסיף שהפרידה הזמנית מטופין איפשרה לו להתנסות במוזיקה בדרכים שלא היו לו בעבר.
ההבדלים בשיטות העבודה נבעו גם מאופי היחסים השונה: אוסבורן היה חבר אישי שישב עם אלטון בפאבים, בעוד שהיחסים עם טופין היו יחסי עבודה (אמנם מאוד קרובים) – חודשים עברו מבלי שראו אחד את השני.
האלבום קיבל ביקורות מעורבות, ובכל זאת הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית.
"", "", "", "", וכן השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) "Song for Guy" שהצליח כסינגל באנגליה ונכלל מאז ברוב תקליטי האוסף של הזמר.
סגנון הדיסקו שהיה פופולרי באותה התקופה, חלחל גם לאלבום זה.
על גבי עטיפת האלבום ניצב ג'ון כשהוא לבוש בבגדי ג'נטלמן מהמאה ה-19, ומאחוריו מתנשאת טירה; נטען כי צבעי האפור השולטים בתמונה, לצד שם האלבום, מייצגים את בדידותו של ג'ון בתקופה זו, בה ירדה הפופולריות של המוזיקה שלו.
לזמן הפרויקט נפרד אלטון מלהקתו הקבועה ועבד עם מפיק וכותב הרית'ם אנד בלוז תום בל .
ההקלטות נערכו אמנם בחלק השני של שנת 1977, אך לאחר שהיחסים האישיים בין השניים עלו על שירטון, הופסק הפרויקט לאחר שהוקלטו שישה שירים בלבד, ורק שלושה מהשירים שהוקלטו יצאו לאור במיני אלבום ב־1979. ב־1989 יצא לאור האלבום "The Complete Thom Bell Sessions" שכלל את כל ששת השירים שהוקלטו.
במהלך ההקלטות הנחה תום בל את ג'ון בתחום הקולי: "תום בל לימד אותי הרבה", סיפר ג'ון לימים.
"איך לנשום נכון ולהשתמש בקול שלי ברגיסטר נמוך יותר".
"Shine on Through" (שכאמור, כמו כל השירים הוקלט ב־1977) הוקלט מחדש בגרסה מקוצרת ויצא באלבום "A Single Man" ב־1978.
אלבום האולפן ה־13 של ג'ון, "Victim of Love", שיצא לאור ב־1979, היה אלבום דיסקו, שיצא מעט אחרי השיא של פופולריות מוזיקת הדיסקו.
האלבום (שבאופן יוצא דופן, ג'ון לא הלחין את שיריו) נקטל על ידי הביקורת, נכשל במכירות, ומוזכר תכופות כמועמד ראוי לתואר אלבומו החלש ביותר: "ב־'Victim of Love' אין נשמת חיים", כתב סטיבן הולדן מ"רולינג סטון".
ג'ון לא העלה מופע בעקבות האלבום (וכמעט ולא שר משיריו בהופעותיו, בכלל).
בהמשך בחר לצאת לסיבוב הופעות אינטימי, בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר.
במופע זה חזר ג'ון לשירים מראשית הקריירה שלו, אותם לא שר מאז ראשית שנות ה־70. הופעה חשובה במהלך סיבוב ההופעות, הייתה ההופעה ההיסטורית בברית המועצות, הופעה ראשונה לאמן מערבי מאחורי מסך הברזל.
במהלך מסע הופעות זה, ביקר לראשונה גם בישראל.
באותה השנה, הופיע ג'ון לראשונה בישראל, בהיכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים.
הוא הופיע בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר (ללא מלווים נוספים).
במפגש עם עיתונאים, דיבר ג'ון בחום על הקהל הישראלי.
ב־1980 יצא האלבום "", שנקרא כך בשל היותו האלבום ה־21 של ג'ון, אותו הוציא בגיל 33. באלבום זה שב ג'ון לשתף פעולה, בחלק מהשירים, עם התמלילן ברני טופין, וכן עם נגן הבס די מארי והמתופף נייג'ל אולסון.
לבד מטופין, כתב גארי אוסבורן את המילים לחלק מהשירים.
בשלושה מהבולטים שמבין השירים, השתתף גם ג'ון בכתיבת המילים: ב־"Never Gonna Fall in Love Again" וב־"Sartorial Eloquence" שיתף פעולה עם תום רובינסון, וב־"Give Me the Love" – עם Judie Tzuke.
במהלך ההקלטות הוקלטו 11 שירים נוספים, בהם שני שירים בצרפתית עם זמרת הפופ הצרפתייה פראנס גל.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית, והיה חסר רק מעט למעמד אלבום פלטינה (מיליון עותקים בארצות הברית), לאחר שמכר שם 900 אלף עותקים.
"Little Jeannie" הגיע למקום שלישי במצעד הבילבורד, ובכך היה ללהיט הגדול ביותר של ג'ון בארצות הברית מאז הדואט שהקליט ב-1976 עם קיקי די, "Don't Go Breaking My Heart".
ב־13 בספטמבר באותה שנה הופיע במה שהפך לאחת מהופעותיו הזכורות ביותר: הופעת ענק בחינם בסנטרל פארק, לפני קהל של למעלה מ־400 אלף בני אדם, במהלכה לבש (בין השאר) תלבושת דונלד דאק.
האלבומים הבאים, "The Fox" (1981) ו־"" (1982) היוו המשך ישיר לצליל וליוצרים שליוו את ג'ון באלבומו הקודם.
בארצות הברית, עבר ג'ון מחברת "MCA" לחברת "גפן רקורדס" – "The Fox" היה האלבום הראשון שיצא שם בחברה זו.
"The Fox" לא כלל להיטים, אך קיבל ביקורות טובות למדי – נטען שהיה האלבום הטוב ביותר שלו מאז אמצע שנות השבעים.
את "" הפיק כריס תומאס (שהפיק גם את שני אלבומי האולפן הבאים).
האלבום כלל גם מספר שירים שהפכו ללהיטים: "Blue Eyes" (שהיה מועמד לגראמי), "" (שאותו הקדיש לחברו המנוח ג'ון לנון), "I Am Your Robot" ו־"All Quiet on the Western Front".
כמו כן, אלבום זה הוא מן האלבומים הראשונים בהם שר ג'ון נמוך יותר, כפי שניתן לשמוע ב־"Blue Eyes", ", ועוד.
לאחר 1982, רק "Empty Garden" ו־"Blue Eyes" בוצעו בהופעות באופן קבוע.
במאי 1983 יצא האלבום "Too Low for Zero", שסימן מעין קאמבק לג'ון לאחר אי־ההצלחה היחסית של אלבומיו הקודמים, שלא כללו להיטים בינלאומיים גדולים והיו מאכזבים במכירות, יחסית לשרשרת ההצלחות שלו במחצית הראשונה של שנות השבעים.
בלחצו של דייוויד גפן חזר ג'ון לשתף פעולה באופן מלא עם ברני טופין, וכן עם הלהקה שליוותה אותו בראשית דרכו (והקליטה איתו גם את אלבומו הבא).
האלבום נמכר היטב וכן זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
להיטים בינלאומיים מתוכו היו הסינגלים "I'm Still Standing" ו־"I Guess That's Why They Call It the Blues" (שבו ניגן סטיבי וונדר במפוחית).
באלבום נכללים "Saint" ו־"One More Arrow", שהם מהשירים האחרונים שבהם נשמע ג'ון שר בקול פלסט.
באוקטובר של אותה שנה משך ג'ון ביקורת פוליטית כשהופיע בסאן סיטי, והיה בכך מהאמנים ששברו את החרם התרבותי שהטיל ארגון האומות המאוחדות על דרום אפריקה, עקב מדיניות האפרטהייד שם.
טכנאית ההקלטות הייתה רנאטה בלואל, שאותה נשא ג'ון לאשה באותה שנה – נישואים שהסתיימו ב־1988. שלושה מבין חמשת הסינגלים של האלבום, הנחשב מהמוצלחים מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון, נכנסו לטופ־40 בארצות הברית: "" (מקום 5), "Who Wears These Shoes" (מקום 16) ו־"In Neon" (מקום 38).
האלבום נמכר היטב בארצות הברית ובכמה מדינות נוספות.
לאחר סיבוב ההופעות של האלבום פוטרו המתופף נייג'ל אולסון והבסיסט די מארי פעם נוספת.
ב־13 ביולי 1985 השתתף במופע הצדקה לייב אייד.
באוקטובר של אותה שנה השתתף יחד עם סטיבי וונדר, דיון וורוויק וגלאדיס נייט בגרסת כיסוי שהקליטו לשיר "That's What Friends Are For" , במטרה לגייס כספים לחקר מחלת האיידס.
הגרסה זכתה להצלחה רבה: היא הגיעה למקום הראשון בארצות הברית ובמדינות נוספות, וזכתה בשני פרסי גראמי.
בנובמבר של אותה שנה יצא האלבום "Ice on Fire".
גאס דאג'ן חזר להפקה, לראשונה מאז "Blue Moves" (והפיק גם את האלבום הבא).
ג'ורג' מייקל, אז חלק מהצמד "", סיפק קולות רקע ב־"Nikita" ובשיר נוסף.
רוב שירי האלבום נחשבו חלשים, דבר שגרר כלפי מטה את הציונים שקיבל מהמבקרים.
עם זאת, בלטו בו הלהיט "Nikita" ו־"Cry to Heaven".
השיר "Shoot Down the Moon" יועד לסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (ומכאן האזכורים לכלי נשק ולמלים כמו "מסתורין" ו"סודות"), אך נדחה לאחר ששירה של להקת "דוראן דוראן" "A View to a Kill" הקדים אותו.
באלבום הופיע השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) " The Man who Never Died", שנכתב על ג'ון לנון.
ב־1986 יצא האלבום "Leather Jackets", שהוא האלבום שהכי פחות הצליח במצעדים בקריירה של ג'ון.
הוא גם קיבל ביקורות מוזיקה גרועות במיוחד.
לבד מהביקורות הגרועות, ציין אותו ג'ון עצמו (וכן המפיק דאג'ן) כאלבום הכי פחות טוב שלו, תוך שהוא תולה את איכותו הנמוכה, לדבריו, בהתמכרותו לסמים באותה עת.
כמו כן, נכלל בו השיר שג'ון העריך כגרוע ביותר שכתב: "Heartache All Over the World".
עם זאת, ולמרות דבריו של ג'ון, הדעות בקרב קהל המאזינים שלו חלוקות, ויש בהם הסוברים שגם אם אין מדובר באחד מאלבומיו הטובים ביותר, ושייתכן שחלק מהשירים סובלים מהפקה מיושנת, עדיין הוא לא ראוי לקיתונות הבוז שנשפכו עליו.
כך גם הפזמונאי ברני טופין, שסבר כי "יש באלבום מספר שירים טובים".
רוג'ר טיילור וג'ון דיקון מלהקת "קווין" התארחו באלבום וניגנו תופים וגיטרה בס, בהתאמה, ב־"Angeline".
נכלל בו "Slow Rivers" – דואט עם קליף ריצ'רד וכן "Don't Trust That Woman", שיתוף פעולה עם הזמרת האמריקנית שר, שכתבה את המילים לשיר.
בשיר בולט הניגוד בין המילים הקשות למוזיקה העליזה.
המחברת אליזבת רוזנטל מציינת שזו תופעה אופיינית לג'ון, ומביאה דוגמאות כמו "Elderberry Wine" (מתוך האלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player") ודוגמאות נוספות (אין להתבלבל בין השיר של ג'ון לגרסה שהקליט Les Dudek למילים של שר).
ב־1987 יצא אלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra", שתיעד הופעה שהתקיימה ב־14 בדצמבר 1986 לפני קהל של 11,000 איש במרכז הבידור של סידני שבאוסטרליה.
אף על פי שמיתרי הקול שלו היו נגועים במה שתואר לאחר מכן "גידולים לא ממאירים", שהקשו עליו לשיר וגרמו לו לכאבים חזקים, התקיים המופע כמתוכנן ושודר בשידור חי ברחבי העולם.
במופע לווה ג'ון בלהקתו הקבועה וכן בתזמורת הסימפונית של מלבורן, בעיבודים חדשים לשיריו המוכרים.
חרף הבעיה בקולו, שנשמע צרוד ושונה באופן משמעותי מקולו הרגיל, קיבל האלבום ביקורות טובות: "אלטון ג'ון שוב הוכיח את עצמו כאיש הופעות מושלם, המופיע בשיא יכולותיו", כתב לינדזי פלאנר מ־"AllMusic".
אחד משירי המופע, הסינגל "Candle in the Wind", הגיע לצמרות מצעדי הפזמונים ברחבי העולם ואף היה מועמד לגראמי בטקס פרסי הגראמי ה־30, שנערך ב־1988, בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ.
לאחר המופע עבר ג'ון ניתוח להסרת הגידולים ממיתרי הקול.
הניתוח גרם לשינוי בקולו, שהשתנה מטנור לבריטון, ולטענתו הוא דווקא שמח בשינוי מכיוון שלקולו "נוספה תהודה" והוא התחזק.
לאחר הניתוח לקח ג'ון הפסקה בת כמה חודשים מהופעות לצורך מנוחה.
באותה השנה השתתף בנגינת פסנתר באלבומו של ג'ורג' האריסון, "ענן 9", וכן בקליפ שליווה את השיר "When We Was Fab", לצד ריי קופר, ג'ף לין, רינגו סטאר ואריק קלפטון שהשתתפו גם הם באלבומו של האריסון.
האלבום, שקיבל ביקורות מעורבות עד טובות, הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית ולאלבומי זהב ופלטינה במדינות נוספות.
בלטו בו הלהיט "I Don't Wanna Go on with You Like That" (מקום שני בבילבורד), "A Word in Spanish" (מקום 19 בבילבורד) והשיר "", שצוין במיוחד לשבח על ידי כמה מבקרי מוזיקה.
1989–2000: התאוששות והצלחה מחודשת: Sacrifice, גמילה מסמים, שיתוף הפעולה עם דיסני
חרף ביקורות פושרות שקיבל ממבקרי המוזיקה, בקרב קהל המאזינים של ג'ון נחשב האלבום לאלבום מוצלח ואהוב, המתחרה עם "Too Low for Zero" שמ־1983 על תואר הטוב מבין אלבומי שנות ה־80 שלו.
כן הצליח מאוד האלבום במכירות, והוא הנמכר ביותר מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון.
להיטים מתוכו היו הסינגלים "Sacrifice" ו־"Healing Hands", שהיו הראשונים בקריירת הסולו של ג'ון שכבשו (כצד א' כפול) את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, ונשארו שם במשך חמישה שבועות.
ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של כשנה מהקלטות ומסיבובי הופעות.
ב־23 במרץ 1991 התארח ג'ון, כהפתעה לקהל, בהופעה חיה של ג'ורג' מייקל באצטדיון ומבלי.
"שני חדרים" הוא מאלבומי ההוקרה הבודדים שהגיעו לצמרת "20 הגדולים" במצעד בילבורד 200, תוך שהגיע למעמד אלבום פלטינה ומכר יותר מ־1.3 מיליון עותקים.
ג'ון זכה בפרס גראמי ליצירה הכלית הטובה ביותר לאותה שנה על הקטע הכלי "Basque" שהלחין, ופורסם בנגינתו של החלילן ג'יימס גולוויי.
באפריל 1992 השתתף במופע ההוקרה לזכרו של פרדי מרקיורי, שנערך באצטדיון ומבלי.
הוא ביצע את "The Show Must Go On" עם חברי "קווין" הנותרים ואת "Bohemian Rhapsody" עם אקסל רוז וחברי "קווין" הנותרים.
ביוני של שנה זאת יצא אלבומו "The One", שהוקלט כמעט כולו בפריז שבצרפת.
אלבום זה היה האלבום הראשון שהוקלט לאחר גמילתו הסופית מבולימיה ומהתמכרויותיו לאלכוהול וסמים.
העטיפה שלו עוצבה על ידי מעצב האופנה הנודע ג'אני ורסצ'ה.
שירי האלבום השיבו את אלטון ג'ון אל קדמת העשייה ואל ראשי מצעדי הפזמונים, ונכללו בהם הלהיטים "The One", "Simple Life", "Runaway Train" (דואט של ג'ון עם המוזיקאי אריק קלפטון) והבלדה "The Last Song".
ב־9 בספטמבר של אותה שנה השתתף ג'ון בטקס פרסי הווידאו־קליפים של MTV בביצוע "The One" ובנגינת פסנתר (יחד עם אקסל רוז) ב־"November Rain", להיטה של "Guns N' Roses".
באותה שנה חתמו ג'ון וטופין על עסקת הפצה עם חברת "וורנר/שאפל מיוזיק", בסכום מוערך של 39 מיליון דולר ל־12 שנים.
ההסכם כלל מקדמה במזומן בסכום שהיה אז הגדול ביותר בתולדות הפצת המוזיקה.
כמו כן, כולל האלבום את תקליטון הבכורה של ג'ון, היחיד בו כתב את כל המילים בעצמו.
כן נכלל בו הפסקול המלא שהוציא ג'ון עבור הסרט "Friends", שיצא ב־1971.
ביוני 1993, במהלך מסע ההופעות לאלבום "The One", חזר ג'ון והופיע בישראל.
ביקורו בישראל לווה בשערורייה לאחר שנמלט בחזרה ללונדון למשך יממה לאחר שלטענתו חש מאוים על ידי התקשורת הישראלית.
לעומת זאת, העיתונאים הישראליים טענו ששומרי ראשו של ג'ון תקפו אותם.
ג'ון שב לישראל, לאחר שכנוע האמרגן הישראלי ובקשות מאישי ציבור ישראליים רק בסמוך לתחילת המופע, שהתקיים בפארק הירקון.
ג'ון פתח את המופע עם השיר "The Bitch Is Back".
הפגיעה בקהל הישראלי הכעיסה את הנשיא עזר ויצמן שהגיב ואמר: "את אלטון ג'ון אפשר להחליף, את עם ישראל לא.
שיחזור לאן שהוא רוצה, מי צריך אותו".
בשנה זאת יצא האלבום , שכלל דואטים של ג'ון עם אומנים שונים.
"True Love", דואט עם קיקי די, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
ב־1994 חבר ג'ון לחברת וולט דיסני ויצר עם התמלילן סר טים רייס את הפסקול לסרט האנימציה "מלך האריות".
הסרט הפך לאחד מסרטי האנימציה הרווחיים בהיסטוריה.
פסקול הסרט שהלחין הפך לפסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים, בין השאר בזכות הלהיט "Can You Feel the Love Tonight", שאותו שר ג'ון עצמו.
ג'ון זכה בפרס גראמי עבור השיר – הראשון שלו בקטגוריית "הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר".
ג'ון זכה על לחניו לפסקול בפרסים רבים נוספים, בהם פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
בשנה זו נכנס ג'ון להיכל התהילה של הרוק אנד רול, בהצגתו של אקסל רוז.
ב־1994 החל גם שיתוף הפעולה המצליח בין ג'ון לבילי ג'ואל.
השניים יצאו לסיבוב הופעות משותף שנקרא "Face to Face" – הצלחתו הביאה לסיבובים דומים נוספים, שנמשכו עד לסיבוב האחרון, שהסתיים ב־2010. בגלל הצלחתם הרבה נחשבים סיבובי ההופעות של הצמד לארוכים והמצליחים מסוגם בתולדות מוזיקת הפופ (לדוגמה: סיבוב ההופעות של 2003, שנמכר מראש, גרף למעלה מ־46 מיליון דולר ב־24 ימים בלבד).
ב־2012 הצהיר ג'ואל שלא יקיים יותר את הסיבובים המשותפים, משום שלטענתו ג'ון עמד על כך שהסט ליסט לא ישתנה, והדבר הגביל אותו.
ב־1995 יצא אלבומו "Made in England", שהופק במשותף על ידי גרג פני וג'ון עצמו.
התארחו בו בין השאר המעבד המוזיקלי ג'ורג' מרטין ונגן כלי ההקשה ריי קופר.
האלבום נמכר היטב וזכה לביקורות חיוביות, כאשר היו מבקרים שאף השוו אותו לעבודותיו הטובות ביותר של ג'ון מהמחצית הראשונה של שנות ה־70. הסינגל "Believe" היה מועמד לפרס גראמי ב־1996 בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ.
ב־6 בספטמבר 1997, בטקס הלווייתה של ידידתו הנסיכה דיאנה, שנהרגה בתאונת דרכים, חידש ג'ון לזכרה את השיר "Candle in the Wind".
השיר, שנכתב ב־1973 והופיע באלבומו "Goodbye Yellow Brick Road", הוקדש במקור למרילין מונרו.
בגרסה החדשה שונו המילים על ידי ברני טופין, והעיבוד בוצע על ידי מפיק להקת "הביטלס" ג'ורג' מרטין.
לסינגל צורף השיר "Something About the Way You Look Tonight", שנלקח מאלבומו החדש "The Big Picture", שיצא כשבוע לאחר יציאת הסינגל.
הסינגל הפך לסינגל השני הנמכר ביותר בהיסטוריה (והנמכר ביותר מאז החלו מצעדי מכירות הסינגלים להופיע), עם מכירות של יותר מ־33 מיליון עותקים, וג'ון זכה עבורו בפרס גראמי.
"The Big Picture" המתוזמר מאוד הוא אחד מאלבומיו הפחות קליטים של ג'ון והפחות מסחריים שלו – אלבום בלדות מורכבות ואיטיות, שתואר כאינטרוספקטיבי, מופנם ואפל.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Live Like Horses", יצא כגרסת דואט עם הטנור הנודע לוצ'אנו פבארוטי.
גרסה זאת הגיעה למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי בדצמבר 1996.
ב־15 בספטמבר 1997 השתתף באירוע הצדקה "מוזיקה למונטסראט" , שנערך באולם אלברט הול בלונדון, במטרה לגייס כספים לשיקום האי מונטסראט, שנפגע קשה בהתפרצות געשית ב־1995. בנובמבר 1997 נטל חלק בגרסת כיסוי עתירת כוכבים של הסינגל "Perfect Day", במסגרת אירוע הצדקה של BBC .
ג'ון השתתף בסרט "Spice World" של להקת הבנות "ספייס גירלז", שיצא לאור בדצמבר 1997.
המחזמר "מלך האריות", שהתבסס על הסרט באותו השם, ערך את הצגת הבכורה בברודוויי ב־1997 ובווסט אנד ב־1999. ב־2014, הוא גרף יותר מ־6 מיליארד דולר והיה לרווחי ביותר בתולדות Box Office הן להפקות במה הן לסרטים, תוך ששבר את השיא הקודם שהחזיק המחזמר "פנטום האופרה" של אנדרו לויד ובר.
גם נכון לדצמבר 2017 הוא המחזמר הרווחי בכל הזמנים, שגרף קצת פחות מ־8.1 מיליארד דולר.
נכון למרץ 2020 הוא המחזמר הרווחי ביותר בתולדות ברודוויי.
ב־1998 חבר ג'ון פעם נוספת לפזמונאי טים רייס ולחברת דיסני, כדי לחדש את האופרה המפורסמת של ורדי "אאידה", ולהפוך אותה למחזמר באותו שם.
הצגת הבכורה של המחזמר נערכה באטלנטה, הוא הוצג גם בשיקגו, וב־2000 הגיע לברודוויי.
המחזמר נחל הצלחה רבה וזכה במספר רב של פרסים, בהם פרסי "גראמי" ו"טוני".
במרץ 1999 יצא לאור אלבום קונספט עם שירים מהמחזמר, .
האלבום כלל את הדואטים "Written in the Stars" עם ליאן ריימס ו־"I Know the Truth" עם ג'נט ג'קסון.
במרץ 2000 קריין ג'ון בסרט "הדרך לאל דוראדו".
פסקול הסרט כלל בעיקרו שירים של ג'ון והפזמונאי טים רייס, עם תרומות של המלחינים הנס צימר וג'ון פאוול.
מופעים שערך ג'ון באוקטובר של אותה שנה במדיסון סקוור גארדן הוקלטו, נערכו, ויצאו לאור בחודש שלאחר מכן באלבום .
2001–2016: "חזרה לשורשים" עם Songs from the West Coast, בילי אליוט
ב־2001 הוציא ג'ון את האלבום "Songs from the West Coast", שמסמן את תחילת תקופת ה"חזרה לשורשים" שלו: עזיבת השימוש הנרחב בסינתיסייזרים, שאפיין אותו בשנות השמונים והתשעים, וחזרה להתבססות על נגינת הפסנתר, שאפיינה אותו במחצית הראשונה של שנות השבעים.
האלבום התקבל באהדה גדולה על ידי המבקרים ואף היה מועמד לפרס גראמי.
הסינגלים "I Want Love" ו־"Original Sin" היו גם הם מועמדים לגראמי.
רוברט דאוני ג'וניור ביצע ליפ סינק לווידאו קליפ של "I Want Love".
את הקליפ ל־"Original Sin" ביים דייוויד לה-שאפל, וכיכבו בו אליזבת טיילור ומנדי מור, יחד עם ג'ון עצמו.
סטיבי וונדר התארח באלבום וניגן מפוחית פה ו ב־"Dark Diamond".
במהלך סיבוב ההופעות של האלבום הכריז ג'ון מעל הבמה שאלבומו זה יהיה האחרון, מכיוון שנמאס לו להקליט: .
בטקס פרסי גראמי באותה שנה ביצע ביחד עם אמינם את להיט ההיפ הופ של אמינם "Stan".
ביום השנה לאסון מגדלי התאומים השתתף ג'ון במופע התרמה שארגן המוזיקאי פול מקרטני במדיסון סקוור גרדן, ובו שר את שירו "Mona Lisas and Mad Hatters", בהקדשה לעיר ניו יורק.
ב־2002 הופיע בהופעת אורח בגרסת כיסוי שעשתה להקת "בלו" לשירו "Sorry Seems to Be the Hardest Word" ונכללה באלבומם השני, "One Love".
במדינות רבות זכתה גרסה זו להצלחה גדולה מזו של השיר המקורי.
באוקטובר 2003 הודיע ג'ון שחתם על הסכם בלעדי לקיים 75 מופעים לאורך שלוש שנים במלון שבסטריפ של לאס וגאס.
המופע הקבוע, , היה מופע מולטימדיה שכלל אביזרי במה (פרופס) מסיביים ורצפי קטעי וידאו ערוכים, שאותם יצר דייוויד לה-שאפל.
ג'ון חלק את המקום עם סלין דיון, והשניים הופיעו בו לסירוגין.
המופע הראשון בסדרת המופעים התקיים ב־13 בפברואר 2004. בפברואר 2006, ג'ון ודיון שרו יחד במקום במטרה לגייס כספים עבור עובדי "Harrah's Entertainment" , שנפגעו בהוריקנים של 2005. הם ביצעו את השירים "Sorry Seems to Be the Hardest Word" ו־"".
ההחלטה על פרישה מהוצאת אלבומים החזיקה מעמד עד 2004, אז הוציא ג'ון את האלבום "Peachtree Road", שהיה האלבום היחיד בקריירה שלו שאותו הפיק לבדו.
כקודמו, זכה אף "Peachtree Road" לביקורות חיוביות.
באותה השנה הקליט ג'ון עם ריי צ'ארלס גרסת דואט ל־"Sorry Seems to Be the Hardest Word", במה שהתברר כהקלטתו האחרונה של צ'ארלס לפני מותו באותה שנה.
הדואט נכלל באלבום הדואטים של צ'ארלס (שהיה אלבום האולפן האחרון שיצא בחייו) "Genius Loves Company".
בשנה הזאת גם זכה ג'ון בפרס מרכז קנדי.
באפריל 2005 יצא לאור "Ghetto Gospel", סינגל מתוך אלבום שיצא לאחר מותו של הראפר טופאק, שנרצח ב־1996. מפיק האלבום, אמינם, שילב בשיר דגימה מתוך שירו של אלטון ג'ון "Indian Sunset".
גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעדים באוסטרליה ואירלנד.
ג'ון תיאר את השילוב שעשה אמינם במילים "פשוט גאוני", אומנם באותו ריאיון תקף את מוזיקת ההיפ הופ בתארו אותה כאחד מהדברים הגרועים שקרו במוזיקה המודרנית, והוסיף: .
עם זאת, באוגוסט 2006 חלה תפנית חדה ביחסו הציבורי לסוגה, כאשר הביע בריאיון ל"רולינג סטון" את רצונו לעבוד עם אמני היפ הופ מובילים (בהם קניה וסט), ואף לעשות אלבום בסוגה זאת.
קניה וסט דגם את שירו של ג'ון "Someone Saved My Life Tonight" לשירו "Good Morning", שנכלל באלבום שיצא ב־2007, וב־2010 הזמין את ג'ון לנגן בפסנתר ולשיר בשירו "All of the Lights" (ב־2014 חזר ג'ון על משאלתו לעשות אלבום היפ הופ, אך אמר: ).
ג'ון הלחין את המחזמר "בילי אליוט" שהוצג בווסט אנד החל ממרץ 2005 וזכה להצלחה רבה: הוא זכה בארבעה פרסי אוליבייה ומדורג במקום ה־11 ברשימת המחזות שרצו הכי הרבה זמן בווסט אנד.
המחזמר הציג עד אפריל 2016 והעלה 4566 מופעים.
נכון לדצמבר 2015, הוא נצפה על ידי 5.25 מיליון אנשים בלונדון וקרוב ל־11 מיליון ברחבי העולם, גרף למעלה מ־800 מיליון דולר וזכה ביותר מ־80 פרסי תיאטרון ברחבי העולם.
בספטמבר 2006 יצא לאור אלבום האולפן ה־28 של ג'ון, "The Captain & the Kid", שנועד להיות מעין המשך רעיוני לאלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy" שמ־1975. כסינגל שיווקי ממנו יצא השיר "The Bridge".
ב־9 באוקטובר של אותה שנה קיבל ג'ון את תואר אגדות דיסני מחברת וולט דיסני, על תרומותיו לסרטי דיסני ולמופעי הבמה שלה.
במרץ 2007 הופיע ג'ון במדיסון סקוור גארדן בפעם ה־60, לציון יום הולדתו ה־60. ההופעה שודרה בשידור חי, והקלטה שלה יצאה בפורמט DVD בשם .
באותו חודש יצא תקליטור הלהיטים "Rocket Man: The Definitive Hits" ב־17 גרסאות שונות ברחבי העולם.
באותו חודש קטלוג העבר של ג'ון – כמעט 500 שירים מ־32 אלבומים – הפך לזמין להורדה חוקית בתשלום.
ב־31 בינואר 2010 הופיע ג'ון עם ליידי גאגא בטקס פרסי הגראמי ה־52. ב־17 ביוני של אותה שנה, בדיוק 17 שנים לאחר הופעתו הקודמת בישראל, הגיע אליה ג'ון בפעם השלישית, והופיע באצטדיון רמת גן.
ההופעה התקיימה דווקא בתקופה בה היה גל ביטולי הופעות בישראל של אמנים בינלאומיים, שנבעו מהתנגדות האמנים למדיניות הישראלית בסכסוך הישראלי־ערבי.
ב־19 באוקטובר של אותה שנה הוציא אלבום משותף עם הזמר והמוזיקאי המוערך ליאון ראסל, בשם "The Union", שזכה לביקורות חיוביות.
מבקר "רולינג סטון" David Fricke שיבח את השירים שכתב ראסל לאלבום, בין השאר את "If It Wasn't for Bad" (שהיה מועמד לפרס גראמי באותה שנה) ואת שיר האהבה "שובר הלב" "I Should Have Sent Roses".
מבקרת "לוס אנג'לס טיימס" אן פאוורס כינתה את האלבום "מקסים" ותיארה את שיתוף הפעולה בין השניים כ"אחד משיתופי הפעולה הטובים, כזה שמוציא אותם מהתבניות של עצמם ומפתיע גם אותם".
ב־28 בספטמבר 2011 החל ג'ון את המופע הקבוע החדש שלו, , בקולוסאום של ארמון הקיסר בלאס וגאס, והופיע שם במשך שלוש השנים הבאות.
ב־8 באוקטובר 2011 הוא ציין במקום את ההופעה הפומבית ה־3000 שלו.
באותה שנה השתתף עם קייט בוש בשיר "Snowed in at Wheeler Street", שנכלל באלבומה "".
ב־3 בפברואר 2012 ביקר לראשונה בקוסטה ריקה, והופיע באצטדיון הלאומי שנבנה לאחרונה.
בספטמבר 2013 הוציא ג'ון את אלבומו "The Diving Board".
האלבום זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, שרבים מהם ראו בו את אחד מאלבומיו האחרונים הטובים ביותר של ג'ון (וחלקם – אף מהטובים בקריירה בכלל).
אופי האלבום אינטימי: מלבד הפסנתר של ג'ון הוא מלווה רק בבס ותופים – מדי פעם בתוספת גיטרה, קרנות וכלי מיתר.
"אולי ההישג המרשים ביותר של האלבום הוא הדרך שבה הוא מחזיר את הפסנתר של אלטון אל קדמת הבמה, היכן שהוא צריך להיות", כתב אלן לייט מ"רולינג סטון".
"מעולם לא היה פסנתרן רוק כמוהו".
האלבום זכה לביקורות חיוביות: "חזרה משכנעת לשורשי האמריקנה שלו [...] עם מלודיות כמו של "Claw Hammer" המוכיחות שהרגישות הפופית שלו חדה כתמיד", כתב Jon Dennis מ"הגרדיאן".
"יש בגרות ומשקל במוזיקה ובביצועים הקוליים של ג'ון שהופכים את האלבום לאחד הטובים שלו", כתב David Fricke מ"רולינג סטון".
ג'ון פתח את רגל אירואסיה של סיבוב ההופעות לאלבום, "Wonderful Crazy Night Tour" , עם הופעה רביעית בישראל, שנערכה ב־26 במאי 2016 לעיני כ־40,000 צופים בפארק הירקון.
במהלך ההופעה אמר הזמר: "אנחנו מאוד שמחים לחזור לישראל [...] זוהי ההופעה הראשונה בסיבוב ההופעות הזה, ולא יכולנו לבקש קהל טוב יותר לנגן מולו, או מקום טוב יותר".
2017 – הווה: הודעת הפרישה ורוקטמן
ב־2017 לקח חלק בסרט "קינגסמן: מעגל הזהב" לצידם של האלי ברי, קולין פירת' וטארון אגרטון.
ב-24 בינואר 2018, ערך ג'ון מופע מיוחד בשידור ישיר (הנתמך בפורמט מציאות מדומה) בערוץ היוטיוב שלו, בו הוא הכריז על סיבוב ההופעות האחרון שלו (בהמשך הודיע שהוא עדיין מתכוון להופיע "פה ושם").
הסיבוב היה צפוי להסתיים ב-2021 אך נמשך אל תוך 2023. המופע יקרא "Farewell Yellow Brick Road".
ג'ון ציין כי הסיבה לפרישתו מהבמה לאחר 50 שנות פעילות, היא לבלות זמן איכות עם ילדיו ובעלו.
בנוסף הדגיש כי הפרישה מהבמה לא תשפיע על המשך פעילותו המוזיקלית, והוא מצפה לעשייה בשנים הבאות.
במסיבת עיתונאים הסביר ג'ון שהוא פורש לא משום שנמאס לו להופיע, אלא משום שהתעייף מהנסיעות הרבות.
כן סיפר על התנסויותיו כמוזיקאי מקצועי בהופעות מול קהלים קשים:
בספטמבר 2018 נמסר שג'ון חתם על הסכם עם "יוניברסל מיוזיק גרופ", על פיו החברה תייצג אותו ל"שארית הקריירה שלו", בנוסף לייצוג קטלוג העבר שלו (שהזכויות עליו כבר היו שייכות ל"יוניברסל").