tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 במאי 1945, יומיים לאחר כניעת הכוחות המזוינים הגרמניים בהולנד במלחמת העולם השנייה, טבחו חיילים גרמנים עשרות הולנדים שהתאספו בכיכר כדי לחגוג את השחרור.
ב-4 במאי מדי שנה נערך בכיכר טקס יום הזיכרון ההולנדי (Nationale Dodenherdenking) בסמוך לאנדרטה הלאומית שהוקמה בכיכר בשנת 1956.
ב-8 בנובמבר 2024 פרצה בכיכר מתקפת הפוגרום האינטישמית באוהדי מכבי תל אביב, כאשר עשרות אוהדים הותקפו בה ביציאה מהמשחק נגד אייאקס אמסטרדם.
מספר פעמים במהלך השנה (בחגים כגון חג המולד וביום המלכה) נערך בכיכר יריד.
הכיכר ממוקמת במרכז ההיסטורי של העיר אמסטרדם, כ-750 מטרים דרומית לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם.
צורת הכיכר רבועה, אורכה כ-200 מטרים ממזרח למערב וכ-100 מטרים מצפון לדרום.
היא מקשרת בין הרחובות דאמראק ורוקין, העוברים לאורך נהר האמסטל ומקשרים בין התחנה המרכזית למונטפליין (כיכר המטבעה).
הכיכר משמשת גם כמפגש הרחובות ניוונדייק (Nieuwendijk), קאלוורסטראט (Kalverstraat) ודאמסטראט (Damstraat).
הכיכר נמצאת בסמוך לרובע החלונות האדומים של אמסטרדם, בדה ואלן.
בקצה המערבי של הכיכר ממוקם הארמון המלכותי הבנוי בסגנון נאו-קלאסי.
מבנה זה שימש כבניין העירייה החל משנת 1655 והפך לארמון בשנת 1808. בסמוך לו, בצדה הצפוני של הכיכר, נמצאת הכנסייה החדשה שנבנתה בשלהי המאה ה-15 בסגנון אדריכלות גותית.
כמו כן נמצא בכיכר מוזיאון שעווה – סניף של רשת מוזיאוני השעווה של מאדאם טוסו.
בצדה המזרחי של הכיכר נמצאת האנדרטה הלאומית שהוקמה בשנת 1956 לזכר חללי מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, בצד זה של הכיכר נמצא מלון קרסנאפולסקי וחנות הכלבו דה ביינקורף.
דה הבילנד הייתה חברה בריטית לייצור מטוסים בניהולו של ג'פרי דה הבילנד (Geoffrey de Havilland), אשר היה גם המתכנן הראשי שלה.
בראשית דרכה התמקדה החברה בבניית מטוסים דו-כנפיים, אשר זכו בתחרויות אוויריות רבות.
Airspeed פעלה בתחילה עם זהות מוצר משלה.
עם זאת, עד 1951 היא התמזגה במלואה עם דה הבילנד, אשר המשיכה לייצר רבים מהעיצובים החדשניים שלה, כגון ה-DH121 Trident בעל שלושת המנועים וה-.Jet Dragon
במלחמת העולם השנייה התפרסמה החברה בזכות מטוס העץ, המוסקיטו ("יתוש"), אשר שימש גם את חיל האוויר הישראלי עד 1956. לאחר המלחמה, יצרה דה הבילנד ב-1952 את מטוס הנוסעים הסילוני הראשון, הקומט, אשר נודע לשמצה לאחר שלוש תאונות קטלניות כתוצאה מעייפות החומר.
דה הבילנד נקנתה על ידי חברת הוקר סידלי, וזו נרכשה בתורה על ידי בריטיש אירוספייס.
מספר תכנונים מקוריים של דה הבילנד עודם מיוצרים ב-BAE Systems.
בישראל הפעילה ארקיע מטוסי דאש 7 מתוצרת החברה, המטוס האחרון נמכר במרץ 2010 לחברת תעופה אמריקאית.
ג'ייסיון טארל טיילור, המוכר בשם הבמה שלו דה גיים הוא ראפר, מפיק מוזיקלי ושחקן קולנוע אמריקאי.
ג'ייסון נולד ב-29 בנובמבר 1979 בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל בקומפטון.
בתקופת נערותו השתייך לכנופיית רחוב אלימה ידועה, בלאדס.
לאחר שסיים את לימודיו ב'תיכון קומפטון' בשנת 1999, לפי טענת טיילור קיבל מלגה לאוניברסיטת המדינה של וושינגטון בזכות כישוריו בכדורסל אך סולק משם עוד בסמסטר הראשון בעקבות שימוש בסמים.
הנהלת אוניברסיטת מדינת וושינגטון טוענת שטיילור מעולם לא למד בשורותיה.
טיילור סיפר שלאחר שנזרק מהאוניברסיטה החל לחיות חיי רחוב ולמכור סמים ברחובות.
בגיל 19 הצטרף לכנופיית פירוס, המקושרת לבלאדס, בהנהגת אחיו החורג.
דה גיים החל לעשות ראפ עוד בצעירותו.
בשנת 2001 טיילור ואחיו החורג הקימו את חברת התקליטים בלאק וול סטריט רקורדס.
את השם 'דה גיים' נתנה לו סבתו של דה גיים עוד כשהיה ילד.
בשנת 2002, הוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, 'You Know What It Is Vol.
1' שבזכותו קיבל חוזה בחברת תקליטים, גט לו רקורדס השייכת לראפר ג'יי.טי דה ביגה פיגה.
מעט מאוחר יותר, דה גיים קיבל הצעה מפי דידי לחתום בבד בוי רקורדס אך באותו הזמן גם ד"ר דרה החל לחזר אחריו.
בסופו של דבר החליט דה גיים לחתום באפטרמת' אנטרטיינמנט של ד"ר דרה.
בשנת 2004 הוציא גיים את אלבום הבכורה שלו 'Untold Story' דרך 'גט לו רקורדס' ומכר 82,000 העתקים תוך שלושה חודשים.
ההצלחה של האלבום קידמה את גיים ונתנה לו את הזכות להשתתף במיקסטייפים של גדולי הדיג'ייז במוזיקה השחורה כגון: דיג'יי הו קיד, דיג'יי קלו ודיג'יי קיי-סליי.
באותה שנה גיים הוציא את המיקסטייפ השני שלו, You Know What It Is Vol.
2 דרך חברת התקליטים שלו.
ביולי 2015 שיתף פעולה עם הראפר דרייק בשיר בשם "100" שזכה להצלחה.
ביוני 2015 הכריז דה גיים בראיון שהאלבום הבא שלו מוכן ב-90%.
האלבום יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015.
אף על פי שדה גיים היה חתום ב'אפטרמת' אנטרטיינטמנט' ואינטרסופ רקורדס החליט הבעלים של שתי החברות האלו, ד"ר דרה לתת לגיים לשתף פעולה עם ג'י יוניט ו-50 סנט על מנת לבנות הילה סביב גיים וג'י יוניט.
הופעת הבכורה על סינגל הייתה ב-"Certified Gangstas" של הראפר ג'ים ג'ונס.
אף על פי שהקריירה שלו הייתה רק בהתחלה, גיים הספיק לריב עם ראפרים כמו ג'ו באדן, ג'ה רול וממפיס בליק שהיו מסוכסכים עם חבריו, ג'י-יוניט.
סינגל הבכורה של דה גיים יצא ב-28 בספטמבר 2004 ונקרא 'Westside Story'.
אלבום הבכורה שיצא בעקבות הסינגל בשנת 2005 היה אמור להיקרא בהתחלה 'Nigga Wit' An Attitude Volume 1' כפי ששומעים מהשיר 'Dreams', אך ברגע האחרון אלמנתו של Eazy-E שהתנגדה לכך שדה גיים ישתמש בשם הלהקה אליה השתייך בעלה המנוח, NWA, הצליחה למנוע זאת בצעד משפטי.
בסופו של דבר גיים קרא לאלבום הבכורה שלו: 'The Documentary'.
האלבום הצליח מאוד והגיע למקום הראשון של מצעד הבילבורד.
הסינגלים של גיים הצליחו לחדור למיינסטרים של הפופ ושודרו בתחנות רדיו בכל רחבי העולם (גם בישראל שיריו של דה גיים נכנסו לפלייליסטים של כל התחנות), MTV וערוצי מוזיקה אחרים.
בנוסף, היה זה האלבום הנמכר ביותר בארצות הברית בשנת 2005.
לדה גיים יש סכסוכים עם ראפרים רבים וביניהם: ג'ה רול, ממפיק בליק, ג'ו באדן, שוג נייט, יקמיית', ג'י יוניט, בלק צ'אילד, ליטל איזי אי, פאט ג'ו, ג'יי זי ועוד.
הסכסוך בין השניים מתחיל בגלל הסכסוך של ג'ו באדן עם ג'י יוניט.
גיים, שהיה חלק מג'י יוניט היה בעיניו של באדן אויב גם הוא לכן האחרון הוציא שיר בו הוא צוחק על גיים על כך שהשתתף בתוכנית הכרויות בטלוויזיה.
השניים פרסמו דיסים, שירים בהם לעגו אחד לשני.
הסכסוך הגיע לסיומו כביכול לאחר ששני הראפרים הודיעו על הבמה במסיבה בניו יורק שאף על פי שהם לא מחבבים אחד את השני הם יפסיקו להוציא שירים בהם הם יורדים אחד על השני.
הסכסוך עם ליטל איזי אי, בנו של Eazy-E טען שדה גיים מנסה להצליח על חשבון הקריירה של אביו.
לאחר המאבק המשפטי בין אלמנתו של איזי-אי, הוציא הבן דיס לדה גיים: "Because They Know Me".
גיים החזיר לו בשיר' 120 Bars' בו הוא לועג גם ללויד בנקס וג'י יוניט.
גיים אמר שאיזי אי מנסה לקדם את הקריירה הדשדשת שלו על חשבונו ולא יתן לזה יד.
בנוסף בגלל הכבוד שהוא רוחש לאביו, הוא לא ישתף פעולה ויכתוב לו דיסים יותר.
הסכסוך מתחיל מכך שבאחד הראיונות, הראפר יקמיית' שהוא בעצמו מסוכסך עם דה גיים, טען ששוג נייט סטר לדה גיים.
גיים, הגיב על כך ש"אם שוג נייט היה סותר לי הוא היה 6 מטרים מתחת לאדמה".
לאחר מכן, אחד מאנשיו של שוג נייט ניסה לגנוב שרשרת מדה גיים במסיבה.
דה גיים כתב באתר האינטרנט של חברת התקליטים שלו, 'בלק וול רקורדס' שהוא לא אוהב את שוג נייט בגלל "החיים שהוא הרס וסיכן".
בשנת 2005, שוג נייט נורה ונפצע בהופעה של קניה וסט במיאמי על ידי אלמוני.
עד היום לא ידוע מי היה היורה, אך רבים חושדים שדה גיים שלח אנשים שיתנקשו בו.
הסכסוך בין שני הראפרים התחיל עוד כדה גיים היה חבר בג'י יוניט.
יקמיית' כבר היה מסוכסך עם ג'י יוניט וכאשר דה גיים הצטרף לג'י החלו הראפרים להקניט זה את זה.
לאחר שדה גיים הסתכסך עם ג'י יוניט ניסו שני הראפרים להתחבר ואפילו ניסו להלקיט שיר משותף, שנקרא Peace, כאשר כל אחד יקליט את החלק שלו באולפן לחוד וישלחו לחברת תקליטים.
לתדהמתו, גילה יקמיית' שגיים הקניט אותו בקטע שלו אפילו בשיר הפיוס שלהם.
על כן הסכסוך בין השניים ממשיך.
הסכסוך המפורסם ביותר של דה גיים, ואחד המפורסמים בעולם ההיפ הופ הוא הסכסוך עם חברי הרכב ג'י יוניט.
הסכסוך בין דה גיים ל-50 סנט התחיל עוד לפני צאתו של אלבום הבכורה של גיים.
הכל התחיל לאחר שגיים השתתף בשיר וקליפ של ג'ים ג'ונס אף על פי ש-50 סנט ביקש ממנו לא לעשות זאת.
הסיבה לבקשה הייתה, כי הסינגל המשותף שלהם "This is How We Do" היה אמור לצאת זמן קצר לאחר מכן.
שני הראפרים שמו את הסכסוך בצד בסופו של דבר והמשיכו לעבוד ביחד.
שחרורו של האלבום השני של 50 סנט, "The Massacare" נדחה על מנת שלא ישפיע על המכירות של אלבום הבכורה של דה גיים וגרם ל-50 סנט להתעצבן על אפתרמת' אנטרטיינמנט ואינטרסקופ רקורדס.
המתיחות גברה לאחר שדה גיים התבטא נגד ג'י יוניט ולאחר מכן הוציא לאור מיקסטייפ בו הוא לועג לחברי ג'י יוניט.
50 סנט וחברי ג'י יוניט לא שתקו והוציאו שירים ומיקסטייפים בהם הם לועגים לגיים.
המתיחות הגיעה לשיאה לאחר ששני היריבים כל אחד עם פמלייתו ערכו קרב אקדחים מחוץ לאולפני תחנת הרדיו 'הוט 97' בניו יורק.
אחד מאנשי פמלייתו של דה גיים נפצע.
לאחר שהאירוע גרם להדים רבים החליטו שני הראפרים להכריז על פיוס במסיבת עיתונאים.
למרות הפיוס שני הצדדים המשיכו ללעוג אחד לשני בכל הזדמנות אפשרית.
לאחר שהתחילה המתיחות עם בין דה גיים ל-50 סנט, ד"ר דרה החליט להוציא לאור את דה גיים מהחוזה שלו באפטרמת' אינטרטיינטמנט.
דה גיים חתם בגפן רקורדס.
האלבום השלישי שלו, "Doctor's Advocate" יצא לאור ב-2006 והצליח לא פחות מקודמו ומכר 358,000 העתקים בשבוע הראשון.
דה גיים טען שהאלבום מוכיח שהוא יכול להצליח גם בלי עזרתם של ד"ר דרה ופיפטי סנט.
ב-22 באוגוסט 2008 יצא לאור האלבום הרביעי של דה גיים.
גיים הכריז שזה הולך להיות האלבום האחרון שלו.
למרות זאת הוא מקליט את אלבומו החמישי שאמור לצאת בסוף 2009/תחילת 2010.
ב-2011 הוא הוציא את האלבום The R.E.D.
הסינגל הראשון היה Martians vs Goblins עם הראפרים ליל ויין וטיילר דה קריאייטור, השיר לא נחל הצלחה ונכנס למקום 100 במצעד האמריקאי.
הסינגל השני, The City, יצא ב-22 במרץ עם הראפר קנדריק לאמאר.
2005 – The Documentary (הוצאה: אפטרמת'/גפן)
2012 – Jesus Piece (הוצאה: די ג'י סי/אינטרסקופ)
אלן דניאל ממן , הידוע גם בשם הבמה "דה אלכימיסט" (The Alchemist), הוא מפיק ראפ והיפ הופ, DJ וראפר אמריקאי יהודי.
דה אלכימיסט התפרסם בשנות ה-90 המאוחרות, עת היה שותף ללהקה "The Whooliganz".
בשנות האלפיים הפיק שירים רבים לאמני היפ הופ וראפ מובילים.
כיום הוא עובד עם הראפר אמינם כמפיק הרשמי שלו.
בימי "The Wooliganz", צמד מוקדם יותר שהיה חבר בו, כינוי של דה אלכימיסט היה: "MudFoot" ("מאדפוט", מילולית: "רגל-בוץ").
בתור נער, אלן הזדהה עם הכתיבה והסאונד המחתרתיים של ההיפ-הופ והוא התחיל לכתוב לעצמו מילים לשירים כתחביב.
אלאן וסקוט החליטו להתאחד לצמד שנקרא "The Whooliganz".
בזמן ששרו במסיבה בלוס אנג'לס, הם משכו את תשומת הלב של הראפר בי-ריל מההרכב סייפרס היל.
הוא הזמין אותם להצטרף לקבוצה שלו, "The Soul Assassins" שכללה גם את ההרכבים האוס אוף פיין ו-"Funkdoobiest".
בשנת 1993, "The Whooliganz" הוציאו את הסינגל הראשון שלהם שנקרא "Put Your Handz Up", שלא זכה לזמן שידור ברדיו.
לייבל ההקלטות שלהם, "טומי בויז רקורדס" החליטו לגנוז את האלבום שלהם.
אחרי שנדחו, סקוט החליט להתרכז במשחק בזמן שאלאן התחיל להתעניין בהפקת ביטים של היפ-הופ.
די ג'יי מאגז לקח את אלאן תחת חסותו ולימד אותו איך להשתמש בסמפלר ובלוח מיקסים.
לאחר שהפיק מספר שירים להרכב סייפרס היל, אלאן נהיה המפיק המרכזי של חבר הילדות שלו הראפר "Eidence" וההרכב שלו "Dilated Peoples".
בשנת 2006, הראפר אמינם הוציא לאור אלבום מיקסטייפ בשם "Eminem Presents: The Re-Up" (בעברית: "אמינם מציג: הרי-אפ").
דה אלכימיסט, שהוא המפיק הרשמי של אמינם, הפיק מספר קטעים מהמיקסטייפ, וגם שמר על האווירה המיקסטייפית שלו, דבר שהוא מתמחה בו.
דה אלכימיסט הוא גם המפיק המוזיקלי של המשחק ה-10 בסדרת Grand Theft Auto שנקרא "Grand Theft Auto: Chinatown Wars".
הוא היה אצל טים ווסטווד כשאמינם, רויס דה 5'9" ומיסטר פורטר עשו אצלו אלתורים, בתור מפיק מוזיקלי.
בריאיון עם ה"Worldwide Conspiracy Radio" בשנת 2010 הוא הכריז שהוא הולך לעשות 2 פרויקטים עם הראפר/מפיק או-נו (בשם המשותף Gangrene) שהראשון (ושמו "Sawblade EP" בעל 4 שירים ו-4 האינסטרומנטליים שלהם) יצא ביולי של אותה שנה והשני (ושמו "Gutter Water") יופץ בנובמבר.
דה אלכימיסט היה גם הדי ג'יי של אמינם בתוכנית האירוח "ג'ונתן רוס" ב-BBC1 ב-4 ביוני 2010.
בשנת 2017 חבר לצמד כהן@מושון והראפר מיכאל סוויסה והפיק את השיר "אין שום בעיה" מתוך האלבום "ימים ארוכים".
בשנת 2020 הוציא לאור ביחד עם הראפר פרדי גיבס את האלבום "Alfredo".
האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-63.
נולד בשם אלן ממן למשפחה יהודית.
בשנת 2020 נולד ילדו הבכור.
(2009) The Antidote (ביחד עם הראפר Fashawn- הופק ולוקט על ידי דה אלכימיסט)
(2012) Step Brothers - ביחד עם הראפר Evidence [עדיין לא יצא].
דה באזר הוא קבוצת פייסבוק ישראלית העוסקת בספורט.
דה באזר הוקם כאתר אינטרנט באוגוסט 2010, ביוזמתם של עיתונאי הספורט רונן דורפן ואיתן בקרמן, תחת הכותרת "דה באזר בית תוכן לספורט".
האתר הורכב כבלוגייה, אוסף של בלוגים שונים הנכתבים על ידי עיתונאי ספורט ממגוון תחומים, אשר חלקם נחשבים לאזוטריים בתרבות הספורט הישראלית (מרוצי מכוניות, פוטבול אמריקאי, הוקי קרח ונוספים).
בין הכותבים הבולטים באתר: רונן דורפן, זאב אברהמי, גיל שלי, אריאל גרייזס, בני תבורי, טל בן יהודה, גור אילני ואיציק אלפסי.
בעבר כתב בו גם מנחם לס.
באתר פורסמו גם קטעי אורח נבחרים של גולשים כחלק ממערך הבלוגייה, תחת הכותרת "buzz".
כחלק מרעיון הבמה השיתופית של עורכי האתר, עודדה תרבות דיון באמצעות טוקבקים.
דיונים אלו, המורכבים מתגובות הגולשים והכותבים הקבועים באתר, מתפתחים לעיתים קרובות באופן מתמשך ומהווים מקור עניין שווה, ולעיתים אף מוגבר, מזה של הטקסט עצמו.
לשם כך התגובות לא מופיעות כאסופת טוקבקים אקראית, אלא כשרשורי הודעות, מהם נהיר יותר מי הגיב למי ובאיזה דיון.
האתר נבחר בגיליון "הכי טובים שיש" של המגזין Time Out תל אביב בתור "אתר הספורט הטוב ביותר", וקיבל המלצה במוסף "ממון" של ידיעות אחרונות בדצמבר 2010. בעקבות התשבחות, הפך דהבאזר לספק תוכן עבור אתר החדשות נענע 10, וגוף השידורים צ'רלטון.
במאי 2012 החל שיתוף פעולה ותכנים בין האתר לבין ערוץ הספורט.
החל מחודש מרץ 2013 נתמנה בני תבורי לעורך ראשי של האתר ומנהלו.
בחודש נובמבר 2013 הסתיים שיתוף הפעולה של דה באזר עם ערוץ הספורט והוא שב לתפקד כאתר עצמאי והתקיים על תרומות מגולשים.
בספטמבר 2019 הפסיק דה באזר לפעול כאתר אינטרנט והוחלט שכל הפוסטים יפורסמו במדיה החברתית, בעיקר בפייסבוק, זאת כדי להגדיל את החשיפה של הפוסטים.
ניצן חורש נתמנה לעורך ומנהל דה באזר במתכונתו החדשה.
אתר האינטרנט של דה באזר מוסיף להתקיים כארכיון דיגיטלי.
הדה הבילנד DH.84 דראגון היה מטוס נוסעים ומטען קל משקל דו-כנפי ודו-מנועי שנבנה על ידי חברת דה הבילנד הבריטית במהלך שנות ה-30. הדראגון נחשב כמטוס מוצלח, אשר שירת במספר מדינות בתפקידים אזרחיים וצבאיים.
פיתוח הדרגון התבסס על הפוקס מות' (Fox Moth) החד-מנועי, שביצע את טיסת הבכורה שלו בסוף ינואר 1932. היה זה מטוס קל דו-כנפי שנשא טייס וארבעה נוסעים, עם מנוע מדגם דה הבילנד ג'יפסי סימן III בעל 120 כוחות סוס.
מטוס זה, שצויד בהמשך במנוע חזק מעט יותר בעל 130 כ"ס, הפך לפופולרי בקטגוריית מטוסי הנוסעים הקלים קצרי הטווח, אך בקרב חברות התעופה האזוריות הקטנות התעורר הצורך לגרסה דו-מנועית מוגדלת הניתנת לתפעול כלכלי חסכוני.
במקביל, העביר גם חיל האוויר המלכותי העיראקי שזה עתה הוקם בקשה למטוס מטען קל, שיוכל לשמש בעת הצורך להפצצה, שיתוף פעולה עם כוחות קרקעיים ומשימות כלליות נוספות.
בתגובה, הציגה דה הבילנד את ה-DH.84, פרי תכנונו של ארתור האג (Arthur Hagg).
עיצובו הפשוט של המטוס הורכב מגוף מטוס העשוי עץ לבוד וכנפיים מכוסות בד, צמד כנפיים מקבילות זהות בצורתן הניתנות לקיפול, זוג מנועים מדגם ג'יפסי מייג'ור בעלי 130 כ"ס וכן נסע קבוע.
סוג המנוע, שלדת העץ ומבנה הכנפיים של ה-DH.84 הזהה לזה של הפוקס מות', נועד להוזיל את עלויות התכנון והייצור מצדה של דה הבילנד, ולייעל את התפעול והתחזוקה מצד חברות התעופה, שלעיתים הפעילו במקביל את שני סוגי המטוסים.
בתחילה סומנה הגרסה כ-"DH.84 דרגון מות'" אך לבסוף נקראה דראגון.
שני מטוסי דראגון נוספים נמסרו להילמנ'ס ושמונת הבאים, בגרסה צבאית שסומנה DH.84M, בעלת מתלים חיצוניים לנשיאת פצצות והתקנים למקלעים, סופקו לחיל האוויר העיראקי והגיעו לבגדאד במהלך חודש מאי של אותה שנה.
הדראגון הוכיח עצמו כמטוס נוסעים קצר-טווח יעיל ביותר, ותוך זמן קצר שירת בחברות תעופה ברחבי העולם.
החל מהמטוס ה-63 שנבנה בסוף 1933, שודרג המטוס לדרגון 2 עם חלונות ממוסגרים בנפרד וכיסויים לכן הנסע.
על אף ששיפורים אלה היו בעיקר קוסמטיים, הם למעשה שיפרו את ביצועיו האווירודינמיים של המטוס: המהירות עלתה ב-8 קמ"ש, יכולת נשיאת המטען עלתה ב-113 ק"ג והטווח גדל ב-137 ק"מ.
ייצור ה-DH.84 בבריטניה הופסק ב-1937 לאחר 115 מטוסים, והוחלף במטוס האלגנטי והחזק יותר מדגם דראגון ראפיד.
עם זאת, בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחזר הדראגון לייצור בבאנקסטאון (Bankstown), אוסטרליה, על מנת לשמש כמטוס לאימון נווטים עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
הדראגון הועדף על פני הראפיד משום שמנועיו הקטנים יותר כבר יוצרו מקומית עבור הטייגר מות'.
87 יחידות נוספות נבנו בין השנים 1942–1943, עם עיצוב משופר לחלונות ודלתות רחבות יותר למטען.
המטוס הראשון שנבנה באוסטרליה טס לראשונה ב-29 בספטמבר 1942.
לדראגון היה חלק חשוב בפיתוחה של התעבורה האווירית המקומית בבריטניה, ואף באוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, מזרח אפריקה ומצרים.
המטוס היה זול לתפעול, קל להטסה ולתחזוקה ובעל יכולת לפעול משדות תעופה קטנים ולא-מפותחים.
הדראגון חנך את טיסות חברת התעופה האירית אייר לינגוס ב-27 במאי 1936, ונעשה בו שימוש נרחב בסקוטלנד ובאיי צפון בריטניה להטסת נוסעים, העברת דואר וכאמבולנס אווירי.
באירוע נדיר אחד נראו כל שמונת מטוסי הדראגון של חברת ג'רזי איירווייז טסים במבנה מעל תעלת למאנש כדי לנחות בחוף האי ג'רזי בשעת השפל.
החוף החולי שימש כשדה התעופה של ג'רזי עד 1937.
חילות אוויר רבים ברחבי העולם רכשו את המטוס ועשו בו שימוש כמטוס אימון, קישור ותובלה.
בין רוכשי הדראגון לשימושים אזרחיים וצבאיים ניתן למנות את מדינות חבר העמים הבריטי, אירלנד, ספרד וברזיל.
גרסה צבאית מיוחדת נמכרה לפורטוגל, דנמרק, ועיראק, שם נותרו מספר מטוסים שמישים שהשתתפו במלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו מטוסי דראגון אזרחיים לתפקידים צבאיים של תובלת נוסעים ומטען, קישור וסיור, ולאחר סיומה נפלטו רבים מהם בחזרה לשוק האזרחי.
בין מפעילותיו האזרחיות של הדראגון לאחר המלחמה ניתן למנות את מִצְר אייר המצרית, VASP הברזילאית וחברות תעופה רבות לטיסות פנים בבריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
גרסה דו-מנועית לתובלת נוסעים ומטען.
גרסה משופרת, בעלת חלונות ממוסגרים בנפרד וכיסויים אווירודינמיים לכן הנסע.
גרסת תובלה צבאית, חמושה בזוג מקלעים, עם יכולת נשיאה של עד 16 פצצות של 9 ק"ג כל אחת.
מפרט טכני (DH.84 דראגון 1)
מנוע: בוכנה, 2 X דה הבילנד ג'יפסי מייג'ור, 4 צילינדרים מקורר אוויר, 130 כ"ס כל אחד.
דה ביינקורף (בהולנדית: De Bijenkorf; בתרגום לעברית: "הכוורת") היא רשת של חנויות כלבו יוקרתיות בהולנד, אשר חנות הדגל שלה ממוקמת בכיכר דאם שבאמסטרדם.
הרשת נמצאת בבעלות משפחת וסטון הבריטית, שבבעלותה גם רשת סלפרידג'ס (Selfridges) הבריטית, הולט רנפרו (Holt Renfrew) הקנדית, ובראון תומאס (Brown Thomas) האירית.
דה ביינקורף נוסדה בשנת 1870 על ידי סיימון פיליפ גודסמית' (1889-1845), בתור חנות סדקית קטנה ברחוב Nieuwendijk מס' 132, אחד מהרחובות העתיקים ביותר באמסטרדם.
בימיה הראשונים החנות עסקה במכירת חוטים וסרטים בלבד, והעסיקה צוות של ארבעה עובדים, אך לאורך השנים הרחיבה את תחומי פעילותה בהדרגה.
לאחר מותו של גודסמית' בשנת 1889, הרחיבה אלמנתו את העסק בעזרת בן דודה, ארתור אייזק, ובנה אלפרד, והעסק החל להתפשט בהדרגה גם למבנים הסמוכים.
בשנת 1909 אוחדו כלל החנויות הנפרדות ברחוב למבנה יחיד.
באותה שנה הוקם גם מבנה זמני באתר ההרוס Beurs van Zocher, ובניית חנות חדשה החלה לצידו.
בשנת 1926 הוקמה בהאג חנות שנייה, אשר תוכננה על ידי האדריכל פיט קרמר, על בסיס אסכולת אמסטרדם.
חנות שלישית נפתחה ברוטרדם ב-1930, בעיצובו של וילם דודוק.
כ-700,000 איש השתתפו בטקס הפתיחה.
החנות ניזוקה קשות במהלך הבליץ על רוטרדם ב-1940. החלק שנותר שלם בחנות נשאר פתוח עד לשנת 1957, אך נהרס ב-1960 כחלק מעבודות הבנייה של המטרו של רוטרדם.
חנות חדשה תוכננה על ידי האדריכל ההונגרי-אמריקאי מרסל ברויאר (1981-1902).
במהלך תקופת הכיבוש הנאצי של הולנד במלחמת העולם השנייה, השלטון הנאצי מנע מחייליו לרכוש בחנות, בשל היותה "מפעל יהודי".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הרשת עברה לבעלותה של קבוצת מקסדה.
נכון לשנת 2014, דה ביינקורף כוללת 7 חנויות ברחבי הולנד.
החנויות הגדולות והוותיקות ביותר, הממוקמות באמסטרדם, האג ורוטרדם כוללות שטח קמעונאי של בין 15,000 ל-21,000 מ"ר.
חנויות קטנות יותר (10,000-7,500 מ"ר) פועלות באמסטלפיין, איינדהובן, אוטרכט ומאסטריכט.
סניפי הרשת בארנהם, חרונינגן, אנסחדה, ברדה ודן בוס נסגרו בסוף שנת 2014 / תחילת 2015, בעקבות החלטתה של הנהלת הרשת להתמקד בשוק היוקרה והמסחר האלקטרוני.
החנות בארנהם הוחלפה בחנות של רשת פרימרק, מהלך שנתפס על ידי רבים בארנהם כפגיעה דרסטית באטרקטיביות של ארנהם כמרכז קניות.
דה דיון בוטון תלת-אופן היה כלי תחבורה בתצורת תלת-אופן ממונע שנבנה בצרפת על ידי "De Dion-Bouton" בין השנים 1897 – 1905.
ז'ול-אלברט דה דיון , המהנדס של ז'ורז' בוטון (Georges Bouton) וגיסו צ'ארלס-ארמנד טרפרדו (Charles-Armand Trépardoux), ייסדו בית מלאכה בשנת 1882 ליד פריז.
הפרויקט הראשון היה ייצור דודי קיטור, ואז תלת אופן מוצלח למדי באמצעות קיטור משנת 1887, שהיה אמור להגיע למהירות של 65 קמ"ש.
טרפרדו, שרצה להמשיך בפיתוח נוסף של מנועי קיטור, התפטר מהחברה בשנת 1893.
דה דיון ובוטון בחרו בפיתוח מנועי בנזין לאחר שצפו ב"מנועי דיימלר" שפותחו על ידי גוטליב דיימלר בתערוכת פריז האוניברסלית בשנת 1889.
אב הטיפוס "דה דיון בוטון תלת-אופן" יוצר בשנת 1894.
תלת אופן דה דיון-בוטון היה המוצלח ביותר בעולם הרכב באירופה מ-1897 עד 1901. עם כ 15,000 עותקים שנמכרו.
התלת אופן דה דיון בוטון הבקיע את פריצת הדרך הראשונה להפצת כלי רכב.
במיוחד מנוע דה-דיון-בוטון המהיר קבע סטנדרטים חדשים עבור מנועי כלי רכב, והוא נחשב כמבשר של כל מנועי האופנועים.
ממאפייני "דה דיון בוטון תלת-אופן"
מנועים: מנוע 1 צילינדרים, ארבע פעימות: 138 סמ"ק, 211 סמ"ק, 275 סמ"ק, 955 סמ"ק, מקורר אוויר עם קרבורטור יחיד
ראש הצילינדר היה נשלף ובורג עם ארבעה ברגים על ארגז הארכובה.
משקל מנוע הברזל יצוק הקיים כולל כל יחידות העזר הסתכם בפחות מ-20 ק"ג.
סוג מערכת הצתה: מצת וסליל הצתה חשמלי.
הסוללה היבשה להצתה נמצאת מתחת לצינור המסגרת העליון (במקרה של תלת אופן מוטורי), ניתן לכוונן את תזמון ההצתה בעזרת מנוף קטן.
שסתומי הצד הונעו באמצעות גל זיזים מונע הילוכים, עם הפעלת שסתום הרצה אוטומטית.
תיבת הילוכים ישירה, כונן שרשרת, ההנעה הושגה באמצעות זוג הילוכים מהמנוע ישירות לסרן האחורי.
סוג מסגרת: מתוצרת דאקוויל .
בלמים: קדמי: בלם מסוג Clasp, (בלמים שהורכבו ברכבות - Clasp brake), אחורי: בלם רצועה ("Band brake" ).
מחיר הרכישה הגבוה יחסית הסתכם ב-1,000 עד 1,500 גולדמרק.
ב-13 באפריל 1902 קבע הרוכב הצרפתי ז'ורז' אוסמונט (Georges Osmont) שיא מהירות של 109.1 קמ"ש בניס עם תלת אופן מוטורי דה-דיון-בוטון.
בעלי רישיון ייצור והעתקות של דגמי "דה דיון בוטון תלת-אופן"
לאחר תחילת ייצור הסדרה של המנוע בשנת 1895, ועם ייצור התלת אופן המנועי בשנת 1897, יצרנים רבים בנו מנועים או תלת אופן שלם או ברישיון או שהועתקו בשינויים קלים:
בלגיה: אנטואן (קלקום) , מינרווה.
גרמניה: אדלר , בקמן, Cudell , אקספרס (עם מנועי אסטר), ופפניר , אופל, Stoewer .
אנגליה: אקסלסיור, הומבר לימיטד , MMC.
שווייץ: Motosacoche , יצרן האופנועים והמכוניות Zédel .
ארצות הברית: תומאס אוטו-בי , אוריינט (עם מנועי אסטר).
דה גול הוא סרט צרפתי בבימויו של גבריאל לה בומין, שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע בצרפת ב-4 במרץ 2020. הסרט הופק בתקציב של 11.65 מיליון יורו.
בחודש מאי 1940, שארל דה גול, מקודם לאחרונה לדרגת בריגדיר גנרל ומתעמת עם הצבא והמערכת הפוליטית של צרפת.
הוא התנגד לתבוסתנותה של הממשלה בפני הנאצים, המגולמת בחלקה על ידי המרשל פיליפ פטן.
לאחר שברח לבורדו עם כמה מחברי הממשלה, נסע שארל דה גול ללונדון לבקש את עזרתו של וינסטון צ'רצ'יל ולנסות להמשיך במאבק.
מצידה, אשתו איבון חייבת לעזוב את הרכוש בקולומביי לס דו ליז.
היא מוצאת את עצמה עם שלושת ילדיה בגלות מלאה ועליה להימלט מפני הגרמנים.
היא עזבה ראשונה ללוארט, לקראנטק, לפני שעזבה את צרפת באונייה.
החיים קשים במיוחד עבור הצעירה במשפחה, אן, הסובלת מתסמונת דאון.
מלונדון, הגנרל יעשה הכל כדי להניע את הכוחות החמושים של המחתרת הצרפתית.
ב-18 ביוני 1940, הוא משגר שיחת רדיו על גלי ה-BBC.
למחרת הוא מוצא את משפחתו.
הפרויקט פותח בתחילה תחת הכותרת Libres.
הצילומים התרשחו בטירת מילאר בברסט (פיניסטר) ובדנקרק (נור).
הטנקים בסרט מגיעים ממוזיאון דה בלינדס בסאמור.
כשדה גול יצא ללונדון בפעם הראשונה, הוא חצה האנגר בו אוחסנו מטוסים.
באחד מהמטוסים הללו יש על הכנף את שלושת הפסים הלבנים האופייניים למטוסים שהשתתפו בנחיתה שהתרחשה כעבור 4 שנים.
לכן מטוס זה אינו יכול להיות באותו האנגר ביוני 1940.
מריה סטמפר , הידועה יותר בשם הבמה דה בלסד מדונה (The Blessed Madonna) ולשעבר דה בלאק מדונה (the Black Madonna), היא תקליטנית, מפיקה מוזיקלית ומוזיקאית אמריקאית.
ב-2016 נבחרה ל"תקליטנית השנה" על ידי מגזין "Mixmag".
באותו השנה היא הקימה את חברת התקליטים שלה בשם We Still Believe.
היא נשרה מהתיכון עקב הטרדות שנגעו למראה החיצוני.
היא החלה סטמפר את הקריירה שלה בסוף שנות התשעים, ומכרה מיקסטייפים על ידי תקליטנים מחתרתיים ברייבים.
היא הוזכרה כ"אחד הטרנטייבליסטים המרתקים בעולם".
ב-2018 היא גילמה את דמותה כתקליטנית במשחק המחשב Grand Theft Auto Online, כחלק מ-After Hours DLC.
שם הבמה שלה, דה בלאק מדונה, מתייחס לציורי המדונה השחורה של הבתולה מריה, והוא מחווה למשפחתה הקתולית.
בתגובה לאתר Change.org שהעלה טענות של חשש לחוסר רגישות וגזענות, שינתה סטמפר את שם הבמה שלה לדה בלסד מדונה ב-20 ביולי 2020. היא אמרה כי שמה הקודם גרם ל"מחלוקת, בלבול, כאב ותסכול", וכי "אנשים שחלקו את המסירות הזו אהבו את השם, אבל בדיעבד הייתי צריכה להקשיב יותר לנקודות מבט אחרות".
ב-27 ביולי 2020, הודיעה הזמרת הבריטית דואה ליפה על צאת גרסת הרמיקס לשיר "Levitating", בהשתתפות האמנים האמריקאים מדונה ומיסי אליוט, שישמש כסינגל החמישי באלבומה משנת 2020, Future Nostalgia.
הרמיקס יצא לאור ב-14 באוגוסט 2020. ב--4 באוגוסט הודיעה דואה ליפה על צאת אלבום הרמיקס שלה יחד עם דה בלסד מדונה Club Future Nostalgia, בו מתארחים אומנים כמו מדונה ומיסי אליוט, מארק רונסון, גוון סטפאני ואחרים.
ב-22 בפברואר 2021 הכריז המפיק הבריטי פרד אגיין על צאת הסינגל "Marea (We've Lost Dancing)", ביחד עם דה בלסד מדונה.
השיר עצמו מכיל 15 שניות משיחה שניהל אגיין עם דה בלסד מדונה, ממנה נגזרו גם מילות השיר עצמו.
2020: "Levitating (The Blessed Madonna Remix)" (יחד עם דואה ליפה בהשתתפות מדונה, מיסי אליוט)
דה דמנד, היא להקת פאנק רוק בריטית.
דה דמנד נוסדה ב-1976 בלונדון על ידי בריאן ג'יימס (גיטרה) וראט סקאביס (תופים).
הם רצו לשכור את סיד וישס מהסקס פיסטולס כסולן, אבל הבחירה הסופית הייתה דייב ווניאן.
האחרון היה "קפטן סנסיביל" (בס, גיטרה, קלידים, שירה).
הופעת הבכורה של דה דמנד התקיימה ב-6 ביולי 1976 כמופע פותח לסקס פיסטולס ב-London's 100 Club.
דה דמנד הייתה להקת הפאנק הבריטית הראשונה שהוציאה חומרי אולפן.
הסינגל New Rose, היה השיר הראשון שיצא אי פעם באופן מסודר על ידי להקת פאנק.
חברים אחדים בלהקה דחפו פחות לכיוון הפאנק ויותר לכיוון הרוק, מה שהוביל להתפרקותה הזמנית לאחר האלבום השני Music for Pleasure בתחילת 1978. בריאן ג'יימס עזב את הלהקה הקים את The Lords of the New Church
הגיטריסט בריאן ג'יימס נפטר במרץ 2025. בינואר 2026 חברי הלהקה הוציאו לזכרו את האלבום "Not Like Everybody Else", אוסף קאברים לשירים שהוא אהב.
מונטי אוקסי מורון – קלידים (1996-)
דה בסקר () היא להקת אינדי פופ מלטזית, שנוסדה ב-2012. היא ייצגה את מלטה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Dance (Our Own Party)".
להקת דה בסקר הוקמה באוקטובר 2012 על ידי הזמר ג'נובזה וז'אן פול בורג.
שנתיים לאחר מכן נוספו דייוויד גרץ' ושון מקם בתפקידי הקלידן ונגן הסקסופון בהתאמה.
מקור השראתה נעוץ בלהקות בנים משנות ה-60 כמו הביטלס והביץ' בויז.
אלבום הבכורה שלה, Telegram, יצא לאור בשנת 2017. כשנה לאחר מכן פורסם אלבומה השני, Ladies and Gentlemen.
ג'נובזה עזב את הלהקה ב-2021.
בנובמבר 2022 אושר כי הלהקה עתידה להיות בין 40 המתמודדים בקדם המלטזי לאירוויזיון 2023. השיר המתחרה שלה, "Dance (Our Own Party)", הוגש לוועדה בחודש שלאחר מכן.
לאחר שהעפילה משלבי רבע וחצי הגמר הוכרזה ב-11 בפברואר 2023 כזוכת התחרות.
ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "Dance (Our Own Party)" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. הלהקה נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
דה הבילנד DH.89 דראגון ראפיד הוא מטוס נוסעים דו-כנפי קצר טווח משנות ה-30 של המאה ה-20 שפותח ונבנה על ידי חברת המטוסים הבריטית דה הבילנד.
המטוס יכול היה לשאת 6–8 נוסעים והוכיח את עצמו כמטוס חסכוני ועמיד, למרות מבנהו המיושן והחומר ממנו נבנה רובו, עץ לבוד.
דראגון ראפיד היה למעשה גרסה מוקטנת, דו-מנועית, של מטוס ה-DH.86 אקספרס בעל ארבעת המנועים של חברת דה הבילנד.
שני המטוסים חלקו ביניהם מספר מאפיינים משותפים ובהם הכנפיים ההולכות וקצרות לקראת קצותיהן, הכיסויים האווירודינמיים והמנועים מדגם ג'יפסי 6. המטוס נקרא תחילה "דראגון שש" (Dragon Six) אך שווק בהמשך בשם "דראגון ראפיד" ומאוחר יותר נקרא פשוט "ראפיד".
המטוס נכנס לשירות בקיץ 1934 והוכיח עצמו כמטוס פופולרי בקרב חברות תעופה ומפעילים אזרחיים פרטיים כאחד.
המטוס נמכר במספרים משמעותיים גם מחוץ לבריטניה, מעבר למכירות המקומיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו מטוסי ראפיד אזרחיים לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי ובצי המלכותי הבריטי.
המטוסים המגויסים כונו "דומיני" (Dominie), ושימשו למשימות אימוני נווטים, אלחוטנים, לתובלת נוסעים ולמשימות תקשורת.
מטוסי אימון בריטיים נקראו בשמות הקשורים לחינוך, ודומיני הוא מונח סקוטי למורה בבית הספר.
במהלך המלחמה נבנו מאות מטוסי דומיני נוספים.
במקביל, חברות התעופה האזרחיות הבריטיות המשיכו להפעיל מטוסי ראפיד לאורך כל המלחמה.
לאחר המלחמה נקלטו מטוסים צבאיים רבים בשירות חברות אזרחיות.
זמן קצר לאחר תום לחמת העולם השנייה הציגה חברת דה הבילנד הציג תחליף לדראגון ראפיד, דה האבילנד דאב.
בקיץ 1933 החלה חברת המטוסים דה הבילנד בתכנון מטוס שיעמוד בדרישה אוסטרלית למטוס נוסעים.
הדגם שייצרה דה הבילנד היה הדה הבילנד DH.86 דראגון אקספרס, מטוס נוסעים מהיר בעל ארבעה מנועים ובו מקומות לעשרה נוסעים.
מאפיין חשוב של ה-DH.86 היה מנוע ה-ג'יפסי 6 החדש והחזק, שהיה גרסה בעלת שישה צילינדרים של מנוע הג'יפסי מייג'ור, שהיה בעל ארבעה צילינדרים.
במהלך סוף 1933 החל צוות של חברת דה-הבילנד בתכנון דגם חדש, שנועד להיות להיות יורש מהיר ונוח יותר לדגם הקודם, דה הבילנד DH.84 דראגון.
הדגם החדש היה למעשה גרסה מוקטנת של הדה הבילנד DH.86 אקספרס בעל ארבעת מנועים, וכמו ה-DH.86 היו לדגם החדש מאפיינים משותפים רבים, כולל מבנה הכנפיים (ההולכות וצרות לקראת קצותיהן), היריעות והגוף היעיל, כמו גם אותם מנועי ג'יפסי 6. עם זאת, ה-DH.89 היה חף מהפגמים המבצעיים של האקספרס.
אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה שלו ב־17 באפריל 1934. למטוס היו שני מנועי ג'יפסי 6 שייצרו 200 כוח סוס.
עוד לפני טיסת הבכורה כבר אישרה ההנהלה הבכירה של דה הבילנד את המעבר לייצור סדרתי.
במהלך טיסות הניסוי לאב הטיפוס נתגלה שכאשר המטוס מגיע למהירות של יותר מ-280 קמ"ש חל עיקום בקצה חרטום המטוס.
בשל כך הוגבלה מהירות המטוס המרבית ל-260 קמ"ש.
הייצור הסדרתי הגיע לשיאו בנובמבר 1934. בתחילה כונה המטוס "דראגון סיקס" אך שווק בשם "דראגון ראפיד" ובהמשך "ראפיד".
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה יוצרו 205 מטוסים עבור חברות תעופה ובעלים פרטיים אחרים בכל רחבי העולם.
ככל הנראה זהו מטוס הנוסעים המסחרי לטווח קצר הבריטי המצליח ביותר שיוצר במהלך שנות ה-30.
בתגובה למפרט שפורסם על ידי משרד האווירייה הבריטי, החליטה חברת דה הבילנד לתכנן ולייצר אב טיפוס יחיד של הראפיד למשימות סיור חופי.
אב הטיפוס ביצע טיסות ניסוי ובחינה בין אפריל ליוני 1935, אך בסופו של דבר נבחר המטוס שיוצר על ידי החברה המתחרה, האוורו אנסון.
עם זאת, הדגם הצבאי של הראפיד נהנה ממכירות מרובות ללקוחות צבאיים אחרים, הראשון שבהם הייתה ממשלת ספרד, בדצמבר 1935.
דה הבילנד זיהתה את הביקוש לסוג כזה של מטוס, והמשיכה בהתקנת שיפורים ושינויים בראפיד, החל משיפורים קלים והמשך בנגזרות חדשות לגמרי של המטוס.
במטרה לייצר גרסה מהירה יותר של הראפיד ייצרה החברה גרסה קטנה יותר, קלה יותר ויותר "נקייה" חיצונית (כלומר חלקה יותר וללא חלקים העלולים לפגוע בזרימת האוויר סביב המטוס), שכונתה דה הבילנד DH.90 דראגונפליי.
מטוס זה טס לראשונה באוגוסט 1935, אך לא הצליח להשיג שיעור מכירות דומה לראפיד והייצור הופסק ב-1938 לאחר ש-67 מטוסים יוצרו.
אחד המטוסים מדגם זה שימש כפלטפורמה לניסויים שונים.
במטוס הוארכו החלונות האחוריים, הותקן חימום בתא הנוסעים, קצות הכנפיים עובו, והשלדה חוזקה כדי לאפשר משקל ברוטו מוגבר של .
לאחר ניסויים אושר המשקל הגבוה לשימוש סדרתי.
בתגובה להכרזה על מרוץ אווירי מבריטניה ליוהנסבורג, דרום אפריקה, יצר צוות התכנון של דה הבילנד גרסה מיוחדת של הראפיד, שהוגדרה כ-דה הבילנד DH.92 דולפין.
נגזרת חד-פעמית זו כללה כן נסע מתכנס, מוטת כנפיים מורחבת באורך 16.33 מ', קטע אף שונה ומשקל כולל מוגדל של .
עם זאת, מבחני טיסה שנערכו באוגוסט 1936 גילו שאין שיפור בביצועים לעומת הראפיד הסטנדרטי, והדולפין היחיד שיוצר נגרט כמה חודשים לאחר מכן.
בנובמבר 1936, בתגובה להצעות שהוספת דשים תסייע בנחיתה, שונה ראפיד בודד על מנת לחקור את הפונקציונליות שלהם.
בהתבסס על ביצועים אלה הודיעה חברת דה-הבילנד בפברואר 1937 כי ניתן להתאים דשים לכל מטוסי הייצור מאותה שנה ואילך, בעוד שיפורים אחרים כגון אור זיהוי הפונה כלפי מטה ומדחפים מתכתיים יכולים להיות מותקנים כאופציות.
המטוסים שבהם הותקנו דשים בשפת הזרימה, משנת 1937 ואילך, סומנו כ-DH.89A.
מטוסים שנבנו לפני כן שודרגו בדרך כלל לתקן זה במהלך שירותם.
במהלך יולי 1934 ביצע המטוס הסדרתי הראשון את הופעת הבכורה הפומבית של הדגם במרוץ גביע המלך.
למרות שהמטוס הצליח להשיג מהירות ממוצעת של יותר מ-250 קמ"ש, נאלץ המטוס לפרוש מהמירוץ במהלך לאחר שהכנף ספגה נזק שנגרם מברד.
ראפיד נוסף נבנה במיוחד למירוץ האווירי של מקרוברטסון ב-1934; מטוס זה צויד בשלושה מכלי דלק נוספים בתוך גוף המטוס כדי להרחיב את טווח המטוס ל-1,000 מיילים (כ-1,610 ק"מ).
המטוס הגיע למקום החמישי במירוץ המהירות.
בקיץ 1934 נכנס המטוס לשירות בחברות תעופה בריטיות.
חברת הנפט האנגלו-פרסית הייתה אחת החברות הראשונות שרכשו את המטוס, במטרה שישמש לקשר בין שדות הנפט הבודדים של החברה שהיו פרוסים על פני מרחקים עצומים.
המטוס הפך במהרה לפופולרי בתעשיית הנפט, כאשר גם חברת הנפט העיראקית וחברת הנפט האסיאתית רכשו מטוסים משלהן.
לקראת סוף 1935 נשלח המטוס הראשון מתוך אצווה ראשונית של 16 מטוסי ראפיד לסניף הקנדי של היצרן, דה הבילנד קנדה, כדי שיותאמו לדרישות הקנדיות.
במטוסים אלו נעשו כמה שינויים, כולל סנפיר גב מורחב וסידור שונה של המרכב, המאפשר להתקין גלגלים, מגלשיים או מצופים להחלפה, בהתאם לשימוש ותנאי מזג האוויר.
אדוארד, נסיך ויילס (לימים אדוארד השמיני), היה הבעלים של מטוס ראפיד יחיד שבו השתמש לעיתים קרובות לביצוע תפקידיו המלכותיים.
הוא הטיס את המטוס הזה ללונדון עם המלכתו ב-1936, מה שהפך אותו למלך הבריטי הראשון שטס.
מתוך 24 מטוסי הטייסת אבדו עשרה מטוסים במהלך תקופת הלחימה האינטנסיבית הזו.
מטוסי דראגון ראפיד אחרים גויסו לשירות הכוחות המזוינים הבריטיים כמטוסי תקשורת ומטוסי אימון.
גם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי גייס לשירותו מטוסי ראפיד אוסטרליים.
בעוד שייצור מטוסי הראפיד האזרחיים הסתיים בנובמבר 1941, המשיכה חברת דה הבילנד לייצר את הגרסה הצבאית, הדומיני.
למעלה מ-500 מטוסים כאלה יוצרו לשימוש צבאי, ואלו הונעו על ידי מנועי ג'יפסי קווין משופרים.
עד סוף הייצור, ביולי 1946, יוצרו בסך הכל 727 מטוסים, ראפיד ודומיני.
מטוסי הדומיני שימשו בעיקר את חיל האוויר המלכותי (RAF) ואת הצי המלכותי הבריטי לאימוני רדיו וניווט, אך המטוסים הופעלו גם למשימות הטסת נוסעים ותקשורת.
מטוסי ראפיד אזרחיים הוחלפו בהדרגה במטוסי דומיני ככל שהסוג הפך זמין במספרים גדולים יותר.
מטוסי ראפיד הועברו לביצוע משימות אחרות, כמו הטסת נוסעים או אמבולנסים אוויריים.
בסוף המלחמה הוחזרו רק תשעה מטוסי ראפיד לרישומים האזרחיים שלהם.
עם זאת, לאלה הצטרפו מטוסי דומיני רבים, שנחשבו עודפים לצורכי הכוחות המזוינים.
הצי המלכותי הבריטי המשיך להפעיל מטוסי דומיני לטיסות קישור, וגם ב־1960 עדיין הפעיל הצי כמה מטוסים כאלה.
המטוסים האחרונים הוצאו משירות ב־1963, וחלקם נמכרו לשימוש אזרחי.
מטוסי ראפיד ודומיני רבים שהוצאו מהשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי נכנסו לשירות אזרחי.
חברת דה הבילנד הסבה מטוסים אלה מן השימוש הצבאי לשימוש האזרחי; ההסבה כללה צביעה מחדש (הסרת צבעי ההסוואה), התקנת שכבה מבודדת רעש, התקנת כיסאות מרופדים ועיצוב פנים בתא הנוסעים.
גם חברות אחרות הציעו הסבה של המטוס לשימוש אזרחי.
ב־1958 עדיין היו 81 מטוסים מדגם זה רשומים בבריטניה בשימוש אזרחי.
חברת התעופה KLM ההולנדית, שהתכוננה לחדש את פעילותה לאחר המלחמה, החלה לרכוש מספר מטוסי ראפיד עוד לפני תום המלחמה, והחלה להפעיל את המטוסים מסחרית במהלך ספטמבר 1945. גם חברות תעופה בריטיות שונות עשו שימוש נרחב במטוסי ראפיד.
על מנת להבחין טוב יותר בין הסטנדרטים השונים של מטוסי הראפיד שהיו זמינים לאחר המלחמה, קבעה חברת דה הבילנד מערכת סימון מספרי חדשה.
סימן 1 (Mk 1) היה סימולם של מטוסים שנבנו לפני המלחמה.
סימני 2 ו-3 היו מטוסים צבאיים לשעבר שעברו הסבה לשימוש אזרחי, בעלי תא של שישה נוסעים ותא של שמונה נוסעים בהתאמה.
מטוסי ראפיד שבהם הותקן מנוע ג'יפסי קווין סומלו כסימן 4. אלה האחרונים היו טיפוס משופר, שלו ביצועים גבוהים יותר אך משקל כולל מוגדל של 6,000 פאונד (2,700 ק"ג).
עד 1966 הצטמצם השימוש במטוסי ראפיד ומספר מפעילים גדולים לשעבר הוציאו את הסוג משירות לחלוטין.
עקב הירידה במלאי של רכיבי חילוף זמינים הוחל בפירוק מטוסי ראפיד כדי לספק חלקים למטוסים פעילים אחרים.
עם זאת עדיין נותר ביקוש למטוס באותה תקופה.
ה-DH.89 הוכיח את עצמו כמטוס חסכוני ועמיד, למרות המבנה הפרימיטיבי יחסית שלו שהיה עשוי מעץ לבוד.
מטוסי ראפיד רבים עדיין טסו בתחילת שנות ה-2000. מספר מטוסי ראפיד פועלים בבריטניה ומספר מפעילים מציעים בהם טיסות הנאה לקהל הרחב.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה הציגה חברת דה הבילנד את התחליף לדראגון ראפיד, דה הבילנד דאב.
מטוס ראפיד ראשון נרכש על ידי חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל ב־1939. ב־1940 הוחרם המטוס על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי והופעל מנמל התעופה לוד.
לאחר גלגולים שונים הוחזר המטוס לישראל ב־1949. מטוס נוסף נרכש על ידי חברת אווירון בשנת 1947. מטוסים אלו שימשו לטיסות פנים, בין תל אביב לחיפה, ומאוחר יותר גם לביירות.
עם החמרת המצב בארץ החלו גם טיסות לאירופה, לאחר שחברות תעופה זרות הפסיקו או צמצמו את טיסותיהן.
נערכו טיסות גם לניקוסיה, קפריסין, ובהן הוטסו צוותים רפואיים וצוותי סיוע למעפילים שהיו עצורים במחנות המעצר בקפריסין.
בצד יעדיהם האזרחיים, היוו מטוסי חברת אווירון חלק מטייסת א', וסייעו בעיקר במשימות הצנחת אספקה ליישובים נצורים, כמו יחיעם, עטרות, נווה יעקב, יישובי גוש עציון, סדום ובעיקר לירושלים הנצורה.
מטוס ראפיד ניסה לסייע ללוחמים שנלכדו בשיירת נבי דניאל, אך ללא תועלת רבה.
מטוס ראפיד פינה מירושלים באפריל 1948 את הנהלת הסוכנות היהודית, חברי הוועד הפועל הציוני ואת חברי הוועד הלאומי לתל אביב, לקראת הכרזת המדינה.
ב-11 באפריל 1948 הוחלט על גיוס מלא של מטוסי חברת "אווירון" וצוותה למאמץ המלחמתי.
במהלך החודשים הקרובים נרכשו עוד מטוסי ראפיד, כמה מהם בבריטניה ושניים, על ידי בוריס סניור, בדרום אפריקה.
שני מטוסים נפגעו בהפצצה מצרית על שדה דב ב־15 במאי 1948. ביולי 1948 נמנו בחיל האוויר ששה מטוסי ראפיד, בדרגות שונות של מוכנות.
בנוסף לטיסות תובלה הופעלו מטוסי הראפיד גם למשימות הפצצה.
שני מטוסי ראפיד (יחד עם מטוס בוננזה) הפציצו את רבת עמון ב-2 ביוני, הפצצה שגררה איום חמור מצד בריטניה לתגמול חריף אם תישנה.
למחרת, ב-3 ביוני, יצאו שלושה מטוסים מטייסת א' - ראפיד, בוננזה ופיירצ'יילד 24 ארגוס לתקוף שייטת של חיל הים המצרי שהגיעה אל מול חופי תל אביב.
הפצצות שהטילו המטוסים לא פגעו באוניות, אך הביאו לנסיגת השייטת המצרית.
במהלך הקרב הופל הפיירצ'יילד וטייסיו נהרגו.
עם סיום המלחמה נרכש מטוס ראפיד נוסף בבריטניה.
ב־1950 יורט מטוס ראפיד ירדני שהונחת בבאר שבע, וצורף לחיל האוויר.
ב־1951 הגיעו שלושה מטוסים נוספים שנרכשו באפריקה.
שני מטוסים, שהיו במקור של חברת "אווירון", הוחזרו לאחר המלחמה לשימוש אזרחי והופעלו בחברת "אילתה", שהפכה מאוחר יותר לחברת ארקיע.
המטוסים הופעלו בטיסות מלוד לאילת, ובהמשך גם משדה דב לאילת.
אחד משני המטוסים התרסק ביולי 1954 בעת המראה משדה התעופה לוד, והשני נמכר לבריטניה באוגוסט 1955.
ב-18 בדצמבר 1950 התרסק מטוס ראפיד סמוך לקיבוץ זיקים, ליד גבול ישראל - רצועת עזה.
הטייס ושבעת החיילים שהיו במטוס נהרגו.
שאר המטוסים בחיל האוויר הוצאו משירות עם השנים, בשל מצבם התחזוקתי.
המטוסים האחרונים יצאו משירות בחיל האוויר באוגוסט 1956. בסך הכל שירתו בחיל, בתקופות שונות, 12 מטוסי ראפיד.
דגם משופר, כולל פנס נחיתה בחרטום, קצות כנפיים משופרים וחימום בתא הנוסעים
D.H.89A עם שני מנועי בוכנה מדגם ג'יפסי קווין 2, מדחפים בעלי פסיעה קבועה
D.H.89A אחד, שבו הותקנו מנועי בוכנה מדגם ג'יפסי קווין 3
D.H.89A אחד, שבו הותקנו מדחפים מדגם פיירי X5 בעלי פסיעה קבועה
משקל המראה מקסימלי: 2,495 ק"ג
קיבולת דלק: 346 ליטר בשני מכלים בכנפי המטוס, אחד מאחורי כל מנוע; 16 ליטר שמן מנוע במכל מקורר אוויר
אורך תא הנוסעים: 4.1 מטרים
גובה תא הנוסעים: 1.4 מטרים
רוחב תא הנוסעים: 1.2 מטרים
הנעה: 2 × מנוע בוכנה דה הבילנד ג'יפסי 6 בעל 6 בוכנות בשורה הפוכה, מקורר אוויר, 200 כוח סוס כל אחד
מדחפים: 2 מדחפים בעלי שני להבים עם פסיעה קבועה
טווח: 895 ק"מ במהירות שיוט ללא רוח
The Jesus and Mary Chain היא להקת רוק אלטרנטיבי סקוטית שהוקמה באיסט קילברייד ב-1983. את שירי הלהקה מחברים בעיקר האחים ג'ים וויליאם ריד, שהם שני המייסדים והחברים הקבועים היחידים בלהקה מאז הקמתה.
הלהקה מוכרת גם כמי שלקחה חלק בפיתוח תת-הז'אנרים השוגייז והנויז פופ.
ללהקה היו שני להיטים מובילים בעשרת הגדולים (טופ טן) של מצעד הסינגלים הבריטי במהלך הקריירה שלה.
ההרכב הראשוני של הלהקה קודם לאחר שהאחים ריד גייסו את דאגלס הארט בבס ואת מורי דלגליש בתופים.
לאחר שחתמו בלייבל העצמאי Creation Records, הם הוציאו את הסינגל "Upside Down" ב-1984.
בובי גילספי החליף את דלגליש בתופים, וב-1985 יצא אלבום הבכורה Psychocandy שזכה לשבחי המבקרים.
לאחר אלבום הבכורה גילספי עזב את הלהקה ועבר ללהקת פריימל סקרים.
ההצלחה המסחרית הגדולה ביותר של הלהקה הייתה אלבומה השני Darklands, שהגיע למקום ה-5 במצעד האלבומים הבריטי ב-1987 ונכלל בו הלהיט "April Skies", שהגיע למקום ה-8 במצעד הפזמונים בבריטניה.
ב-1989 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי Automatic, בו נכללו שני שירים שראו אור כסינגלים במצעדים בארצות הברית ("בלוז האקדח" ו"הד און").
הארט עזב את הלהקה שנתיים לאחר מכן.
בהמשך הוציאה הלהקה אלבומים נוספים, שהצליחו בארצות הברית ובמדינות נוספות.
הסינגל "Sometimes Always", מתוך האלבום Stoned & Dethroned, הפך לסינגל המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית והגיע למקום ה-94 ב-בילבורד הוט 100.
האלבומים של הלהקה יצאו בוורנר רקורדס עד 1998. לקראת יציאת האלבום "Munki" חתמה הלהקה על חוזה עם חברת סאב פופ בארצות הברית ו-Creation Records בבריטניה.
באותה שנה הלהקה התפרקה, כתוצאה מעימות על הבמה בשנה שקדמה לה; ויליאם ריד עזב בטרם עת סיבוב הופעות לאחר שנלחם עם ג'ים ריד בזמן שהיה שיכור.
בסופו של דבר הם התאחדו מחדש ב-2007, ויצאו לסיבוב הופעות ברחבי העולם.
בין השאר הם הופיעו פעמיים במועדון הבארבי בתל אביב.
בשנת 2017 הם הוציאו את האלבום Damage and Joy, אלבום האולפן הראשון שלהם מזה 19 שנים והשביעי במניין האלבומים.
אלבומם הבא, Glasgow Eyes, יצא ב-2024 ונכנס למצעד האלבומים הבריטי, לראשונה מאז 1988.
סקוט פון ריפר – גיטרה (2015–הווה)
דה הבילנד מוסקיטו היה מטוס רב־משימתי בריטי בעל שני אנשי צוות, שהצטיין במספר תפקידים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוסקיטו היה מטוס דו־מנועי, שבו הטייס והנווט ישבו זה לצד זה, כשהנווט יושב בכיסא הימני מעט מאחורי קו הישיבה של הטייס.
למטוס היה תכנון לא מקובל – הוא התבסס על עץ לבוד, שהורכב מעץ תרזה ובלזה, בתקופה בה שימוש בעץ נחשב מיושן.
למוסקיטו היו גרסאות שונות שהתאימו אותו למשימותיו המגוונות.
כך למשל, נשאה גרסת המפציץ שלו פצצות במשקל של עד כ־1,800 ק"ג, במהירות כזו שהקשתה על יירוטו, ואילו גרסת הקרב ניחנה בכושר תמרון שאיפשר לה להילחם במטוסי קרב חד־מנועיים.
תפקידיו של המוסקיטו כללו משימות כמפציץ טקטי, מטוס ביון, מטוס קרב לפעולה בשעות היום או הלילה, מפציץ־קרב, מטוס חדירה ומטוס תקיפה ימית.
המטוס שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי ובחילות אוויר רבים אחרים בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
טיסת הבכורה התקיימה ב־25 בנובמבר 1940, והמטוס היה בשירות מבצעי בין השנים 1941 ל־1956 ושירת גם בחיל האוויר הישראלי עד שנה זו.
המוסקיטו התקבל בהתפעלות מצד גורמים רבים, ובהם אף מפקד חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה, הרמן גרינג:
המוסקיטו היווה השראה לחיקוי גרמני, הפוקה־וולף 154 TA מוסקיטו , שבדומה למוסקיטו הבריטי נבנה מעץ.
במהלך שנות ה־30 פותחה האמונה בשורות חיל האוויר המלכותי כי מפציץ יגיע תמיד אל מטרתו, ומ־1927 ואילך החלה השקעה רחבת היקף בתשתיות ובסיסים שנועדו לאכלס טייסות מפציצים.
לעומת השקעה זו, היה סדר הכוחות של פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי מורכב בעיקר ממפציצים מיושנים שלא התאימו עוד למשימותיהם, ולמטוסים המודרניים ביותר בפיקוד, הבריסטול בלנהיים והויקרס ולינגטון הדו־מנועיים, לא היה את הטווח הדרוש או את כמות החימוש הניתנת לנשיאה כדי להחשב כמפציצים אסטרטגיים.
תכנון המוסקיטו החל במענה למכרז משרד האווירייה מספר P13/36, אשר פורסם ב־24 באוגוסט 1936, וקרא לתכנון מפציץ בינוני דו־מנועי המסוגל לפעול ברחבי העולם ולשאת מטען פצצות כבד לטווח ארוך, כאשר ההמראה תתאפשר באמצעות סיוע של מעוט.
בנוסף, דרש המכרז טיסה במהירות שיוט של 422.5 קמ"ש לפחות וטווח פעולה של 4,828 ק"מ עם מטען פצצות של 4,000 ליבראות (כ־1,814 ק"ג).
הייתה התחשבות לשילוב בין תפקידי הפצצה, סיור ומשימות כלליות בתכנון בסיסי אחד, אך למעשה היה הדבר מביא למטוס שלא היה מסוגל לבצע אף אחת ממשימות אלה ברמה סבירה.
דרישות החימוש כללו צריחים נושאי מקלעים בחרטום ובזנב המטוס, כמו גם יכולת נשיאת זוג טורפדו של 18 אינץ'.
באותה תקופה צברה חברת דה הבילנד מוניטין בפיתוח מטוסים מהירים וחדשניים כמו מטוס המירוץ DH.88 קומט ומטוס הנוסעים DH.91 אלבטרוס, שכבר בבנייתם נעשה שימוש בעץ מרוכב, ששימש לאחר מכן את המוסקיטו.
על סמך ניסיון זה האמין ג'פרי דה הבילנד כי על מנת להשיג את המהירות הדרושה קיימת חשיבות לעיצוב האווירודינמי של המפציץ, בדומה לזה של מטוס הקרב, תוך התחשבות בקווי מתאר חלקים של המבנה ושימוש בזוג מנועי רולס־רויס.
ב־7 ביולי 1938 שלח דה הבילנד מכתב לסר וילפרד פרימן, חבר המועצה למחקר ולפיתוח אווירי והציע לפתח מטוס בעל מבנה עץ על מנת לאפשר ייצור מהיר למקרה שתוכרז מלחמה.
הצעה זו אפשרה לעשות שימוש במשאבים לא מנוצלים: בעובדים מיומנים של תעשיית הריהוט שיופנו לתרומה למאמץ המלחמתי בצורה יעילה, ובעץ שנחשב לחומר גלם לא אסטרטגי, בתקופה בה תעשיית התעופה כרעה תחת נטל העומס וסבלה ממחסור בפלדה ובאלומיניום.
העץ היה שווה בחוזקו לזה של פלדה או אלומיניום במשקל זהה, והיה קל יותר לתיקון.
תחילה לא גילה משרד האווירייה עניין בגישה החדשנית, בשל העיסוק בפרויקטים אחרים וחוסר הרצון להתנסות בחדשים והתרכזות בבניית עיצובים שמרניים יותר שכבר הוכיחו את עצמם, אם כי כבר היו פחות יעילים.
דה הבילנד תכננה את המוסקיטו על בסיס ספקולטיבי, והצליחה לעניין את המשרד רק עם הצגת ביצועי אב־הטיפוס.
בשלב התכנון הרעיוני, מצאו המתכננים כי הוספת חימוש הגנתי, בתוספת אנשי צוות האוויר שיתפעלו אותו, תגדיל את המשקל עד כדי כך שהמהירות המרבית של המטוס תקטן במידה משמעותית.
צוות התכנון החליט כי הירידה בביצועים אינה שווה את התועלת שבחימוש הגנתי, ולכן תוכננה הגרסה הראשונית של המטוס ללא מקלעים או תותחים אשר תרמו להפחתת המשקל, הגרר ומספר אנשי הצוות והפכו את העיצוב לקטן וקל יותר, עם זוג מנועים וטייס ומטילן/נווט בלבד.
עיצוב זה הפיק מפציץ מהיר ללא חימוש שיהיה חשוף לסיכון מופחת בשל יכולתו לטוס מהר יותר ממטוסי האויב ולהוות מטרה קשה להגנת נ"מ.
המטוס יהיה מסוגל לבצע גיחות רבות יותר, לשאת יותר פצצות ולהעניק לאנשי הצוות סיכויי השרדות גבוהים יותר.
הערכות ביצועי המטוס נחשבו פסימיות בקרב ראשי משרד האווירייה, והועלה חשש שהאויב יצליח לפתח מטוסי קרב מהירים יותר ויהפוך את רעיון המפציץ הלא חמוש לפגיע.
חששות נוספים התייחסו למבנה העץ שלא יהיה חזק מספיק לשאת את העומס של זוג מנועי הרולס־רויס מרלין, לעומס רב מדי שיוטל על כתפיהם של טייס יחיד, שיצטרך להטיס לבדו את המטוס במשך שעות, ושל הנווט, שיאלץ לעסוק במשימות רבות (קשר רדיו, כיוון הפצצות, תצפית והכוונת הטייס אל ומחוץ לאזור המטרה).
צריחים נושאי חימוש הגנתי, שעדיין נחשבו כחיוניים, עלולים היו להפחית את מהירות המטוס בכ־30 קמ"ש.
בפועל, הוכיח עצמו מבנה העץ כעמיד יותר ממבנה מתכת במקרים רבים, הטייס והנווט למדו לעבוד כצוות וחילקו ביניהם את המשימות לפי הצורך והמטוס הראה פוטנציאל לתפקד בהצלחה כמטוס קרב ארוך טווח לליווי מבני מפציצים פגיעים, כמו גם כמפציץ ומטוס סיור מהיר, ללא החימוש ההגנתי.
כנציג בכיר מטעם הממשלה, שוכנע סר וילפרד פרימן על ידי דה הבילנד בנחיצות המטוס, והפך לתומכו הראשי.
באופן לא רשמי כונה הפרויקט כ"שטות של פרימן" (Freeman's Folly).
ההצעה של דה הבילנד כללה מפציץ בעל זוג מנועי מרלין, ללא חימוש ועם שני אנשי צוות, המסוגל לשאת מטען פצצות של עד 450 ק"ג וטווח פעולה של כ־2,400 ק"מ, כאשר שטח המגע החיצוני עם האוויר היה גדול פי שניים מזה של הסופרמרין ספיטפייר, עם פי שניים כוח.
אף על פי כן, היה עיצוב יעיל יותר מסוגל להעלות את מהירותו המרבית של המטוס בכ־30 קמ"ש, מה שסיפק את יתרון המהירות הנדרש.
כתוצאה מכך, פרסם משרד האווירייה את מכרז מספר B.1/40 הקורא לתכנון מטוס סיור מהיר ללא חימוש, על מנת לאפשר את בניית אב הטיפוס ולהמשיך את ביצוע הפרויקט, כאשר פיתוח גרסאות מטוס הקרב והמפציץ נועדו להתבצע בשלב מאוחר יותר.
בבניית המטוס נעשה שימוש בטכניקות חדשניות ובחומרים נפוצים.
חלק הארי נבנה מעץ לבוד שהיה חזק וקל מרוב סוגי הלבידים, ויוצר משכבות של עץ תרזה קנדי ועץ בלזה אקוודורי בעובי 3/8 אינץ', אשר הורכבו על קורות אשוחית.
לוחות העץ חוברו בעזרת יריעות דבק עץ.
המרכב עוצב בתבניות בטון וקובע בדבק.
בזמן שהדבק התייבש, צוידו דפנות המרכב במחיצות ואלמנטים מבניים בנפרד.
המבנה חוזק על ידי מאות ברגים קטנים העשויים מפליז.
סידור זה פישט מאוד את התקנתם של קווים הידראוליים ואביזרים אחרים, מכיוון ששני חצאי המרכב היו פתוחים לגישה נוחה של צוות ההרכבה.
בסיום העבודה על חלק זה, הודבקו שני חצאי המרכב והוברגו יחדיו, וכוסו באריג "מדאפולם".
כדי להגדיל את חוזקן, נבנו הכנפיים כיחידה אחת שאליה הורד וחובר המרכב השלם.
באלמנטים המבניים – בעיקר בתושבות המנוע, במעטפת אווירודינמית, בהגאים ובמאזנות ובברגים – נעשה שימוש חסכני במתכת.
המטוס הונע על ידי זוג מנועי רולס-רויס מדגם מרלין, אחד מדגמי המנועים המצליחים ביותר בתקופה מלחמת העולם השנייה.
הדבק היה מבוסס תחילה על קזאין.
לאחר שנעשה ניסיון להטיס את המטוס באזורי אקלים טרופי וטרופי למחצה, וכמה התרסקויות לא מוסברות הובילו לחשד שמא הדבק אינו מסוגל לעמוד בתנאים, החלו להשתמש בדבק מבוסס פורמלדהיד.
דה הבילנד גם פיתחה טכניקה להאיץ את ייבוש הדבק על ידי חימומו בעזרת גלי מיקרו.
ציפוי העץ ששימש לבניית המוסקיטו יוצר על ידי חברת רודיס מהעיר מרשפילד בוויסקונסין שבארצות הברית.
במפעל הייצור גיהצו צוותי נשים את הציפוי הדק לפני שליחתו לבריטניה.
המוסקיטו מתואר, בדרך כלל, כמהיר יותר ממטוסי האויב.
בעת כניסתו לשירות, מהירותו השתוותה לזו של מטוסי הקו הראשון הגרמניים, מסרשמיט Bf 109 ופוקה־וולף Fw 190. אולם, השיפורים במטוסים אלה הדביקו בסופו של דבר את קצב השיפורים במוסקיטו.
למרות זאת, יתרון המהירות שלהם היה קטן מאוד, ועד שהיו מגיעים לגובה יירוט, המוסקיטו כבר היה משלים את גיחת ההפצצה שלו, והיה בדרכו חזרה לבסיס.
יתרה מכך, המוסקיטו היה מסוגל לשמור על מהירותו הגבוהה למרחקים גדולים יותר ממטוסי האויב.
בשלהי המלחמה, עם כניסתם לשימוש של מטוס BF 109 העושה שימוש בהזרקת ניטרו לתגבור כח המנוע, ומטוס הסילון מסרשמיט Me-262, היו ללופטוואפה מיירטים בעלי יתרון מהירות ברור מול המוסקיטו.
גרסת הצילום האווירי P-32 ניסתה להתמודד עם יתרון זה על ידי שימוש בכנפיים ארוכות יותר, מדחסים מיוחדים לרום גבוה, והקטנת המשקל ככל האפשר, כדי להגביה את גובה הטיסה ל־12,800 מטר.
גם לאחר שינויים אלה המוסקיטו לא היה חסין מפגיעה – מוסקיטו אחד יורט בעת טיסה בגובה המרבי בדצמבר 1944.
טייסות המפציצים הראשונות שקיבלו את ה־Mosquito B IV, השתמשו בו למספר גיחות יום נועזות.
אחת מהן נעשתה נגד עצרת נאצית בברלין, ובכך הפריכו את טענתו של הרמן גרינג שטען כי משימה כזו אינה בגדר האפשר.
מפציצי מוסקיטו שימשו להפצצות לילה מהירות, תוך כיוון וניווט מדויקים.
משימתם הייתה כפולה – ראשית היו תוקפים מטרות קטנות אך חיוניות; ושנית – שימשו כהסחה לגיחות המפציצים הגדולים, תוך יצירת אשליה של מבנים גדולים בעזרת שימוש במוץ.
בלילות בהם לא תוכננה מתקפה גדולה, חיל האוויר הבריטי שלח בכל זאת מטוסי מוסקיטו להתקפות, כדי לא לתת מנוחה להגנות האוויריות של הגרמנים.
מטוסי מוסקיטו לקחו חלק במבצעי הפצצה רבים כחלוצים, וסימנו מטרות באופן מדויק בעזרת נורים, עבור התקפה מאוחרת יותר באמצעות מבנים גדולים של מפציצים כבדים.
מטוסי מוסקיטו מפיקוד המפציצים (Bomber Command) ביצעו יותר מ־28,000 גיחות, והטילו 35,000 טון פצצות.
למרות מספר המבצעים הרב, אבדו רק 193 מטוסים, שיעור אבדות של 0.7%, לעומת 2.2% עבור המפציצים הכבדים בעלי ארבעה מנועים.
אחד השימושים הנועזים ביותר בגרסת מפציץ־הקרב מוסקיטו VI היה של הטייסות מקבוצה 2 של פיקוד האוויר הטקטי השני, ב"מבצע יריחו", משימה להרס החומות ומגורי השומרים בכלא אמיין בצרפת, על מנת לאפשר לחברי המחתרת הצרפתית להימלט.
ב־1 באפריל 1944, לבקשת פעילי המחתרת ההולנדית, ביצעו שישה מטוסי מוסקיטו FB VI מטייסת 613 (מנצ'סטר) גיחת התקפה בגובה הגגות נגד מרכז רשומות של הגסטאפו בהאג, הולנד.
הפצצות, תערובת של חומר נפץ מרסק ומבעיר, חדרו דרך החלונות והדלתות, והשמידו את הרישומים המפלילים.
הנפגעים היחידים בתקיפה היו השוהים בבניין.
אזרחים שעמדו לידו, בתור לקבלת לחם, לא נפגעו.
פשיטה ידועה נוספת התבצעה ב־21 במרץ 1945, בשם מבצע קרתגו.
הייתה זו גיחת הפצצה בגובה נמוך ביותר על מפקדת הגסטאפו בקופנהגן, דנמרק.
גיחה זו הביאה להשמדת רישומי הגסטאפו, אך גרמה גם להרס בית ספר קתולי שכן, ולמותם של 86 ילדים, עשר נזירות, שמונה מורים ו־21 אזרחים נוספים.
בבניין הגסטאפו נהרגו 55 חיילים גרמנים ו־47 דנים שעבדו בשירות הגסטאפו.
18 אסירים הצליחו להימלט בעקבות ההתקפה.
במתקפה זו אבדו ארבעה מטוסי מוסקיטו, ותשעה אנשי צוות.
אנשי המחתרת הדנית פעלו לביצוע ההתקפה במשך זמן רב, אך חיל האוויר המלכותי דחה אותה שוב ושוב, עקב רמת הסיכון הגבוהה.
הפעולה הביא להצלת חייהם של רבים מאנשי המחתרת, עקב הרס הרישומים והפגיעה במנגנון הגסטאפו.
מטוס המוסקיטו "F for Freddie" מחזיק בשיא המשימות עבור מפציץ של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.