tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם בגלל שהוצגו כפעילות של גורמים פליליים נשכחו מהר מאוד הגורמים האמיתיים של המהומות עד שהתפרצו שוב בעוצמה כעבור 12 שנים עם עלייתם של הפנתרים השחורים.
ההתפרצות הגדולה השנייה הייתה ב־1971, בעיקר בירושלים ומחולליה היו הפנתרים השחורים, בעלי הסגנון העצמאי, שבאו בעיקר משכונות העוני, ופעלו בסיוע של קבוצות השמאל שי"ח ומצפן.
נוסף על דרישתם לשיפור תנאי המגורים הם דרשו להיקרא לשירות החובה בצבא, על אף הירתעותו מכך, בגלל עברם הפלילי.
פעילותם הראשונה, הפגנה של מאות תושבי שכונות וסטודנטים, הסתיימה במפגש אלים בינם לבין המשטרה מאחר שהם לא קיבלו רישיון להפגנה.
האלימות של הפנתרים השחורים נבעה מתחושת הקיפוח העדתי, כמו גם מנוקשות המשטרה בטיפול בהפגנות, ומעימות אישי עם ראש הממשלה, גולדה מאיר, שאמרה עליהם ש"הם לא נחמדים".
בשורה של כעשר הפגנות אלימות, בעיקר בירושלים, הותקפו שוטרים ונפצעו עשרות מפגינים ושוטרים.
הפגנות הפנתרים השחורים היו ביטוי אלים למצוקה שנמשכה כעשרים שנה.
בעקבות המהומות הוקמה ועדה מיוחדת לבדיקת נוער במצוקה, על ידי ראש הממשלה, והצעות כלכליות הועלו בפני ראשי הפנתרים השחורים, דבר שהביא בסיכומו של דבר לקיצו של הארגון.
עם המהפך בשנת 1977 עלתה התחושה כי הסתיים העידן האשכנזי בפוליטיקה, ועתה המזרחים הם הרוב החדש של ישראל, רוב שהביא את הליכוד לשלטון וסייע למסד תרבות פוליטית חדשה, השואבת מגרסה מדוללת של ציונות רוויזיוניסטית המדגישה כוח, עוצמה צבאית, אדמה, אומה, דם יהודי ואי-אמון בסיסי בגויים.
לא רק ביטויה של התודעה העדתית והדגש הניתן לה התחזקו והפכו למרכיב קבוע של הזהות הישראלית, אלא התפתחה תפיסה ברורה של דיכוטומיה בסיסית בין קבוצות מזרחיות למערביות.
התפיסה הדיכוטומית המיליטנטית הלכה והתפשטה אחרי שקמה ממשלת הליכוד הלאומית בשנת 1984, זאת על אף שכל ראשי הממשלות בישראל הם ממוצא אשכנזי.
הביטוי החדש לאותו שסע היה תקומתה של מפלגת ש"ס מאותה שנה ועד ימינו אנו, כאשר ש"ס פועלת במחאה כנגד קיפוח בשני מגזרים: המגזר העדתי והמגזר הדתי כאחד.
היא פועלת תוך העלאת תחושת הקיפוח על נס, והקמת רשת חינוך עצמאית דתית ליהודי ספרד, ועל ידי גיוס אנשיה תחת הסיסמה "להחזיר עטרה ליושנה".
בכך שהיא טוענת בגלוי לייצוג המזרחים, יש לה משקל סגולי משמעותי.
אם כן, ניתן להצביע על מגמה שהלכה והתפתחה ברבות השנים, אשר לפיה המזרחים התקדמו בפוליטיקה יותר מאשר במעמד כלכלי-חברתי ובהשפעה תרבותית.
כיום הם שולטים במקומות יישוב בהם הם מהווים רוב, ותקופת ה"בוסים" האשכנזים הממונים מגבוה עברה-חלפה.
חדירתם למרכזי הכוח הפוליטיים הארציים מרשימה.
שליש מחברי הכנסת ורבע מהשרים בשנת 1993 היו ממוצא מזרחי או ספרדי.
מזכיר ההסתדרות, גזבר הסוכנות ואלוף פיקוד אחד היו מזרחים.
בשנות ה-80 היה רמטכ"ל ממוצא עיראקי ונשיא מדינה ממוצא ספרדי.
כשליש מחברי מרכז מפלגת העבודה וכמחצית ממרכז מפלגת הליכוד היו ממוצא מזרחי.
ההשתתפות הבולטת של המזרחים בעמדות הכוח השונות בראשית שנות התשעים עומדת בניגוד בולט להיעדרם הצורם בשנות החמישים.
אף-על-פי-כן, ניתן לומר כי העלייה של המזרחים בפוליטיקה לא שמה קץ לדומיננטיות הפוליטית האשכנזית, נוכח העובדה שרוב מקבלי ההחלטות בדרג הארצי עודם אשכנזים, והם אלה הקובעים את סדר העדיפות הלאומי ללא התחשבות בצרכי המזרחים.
כמו כן, המזרחים לא הטביעו את חותמם על סדר-היום הלאומי ועל השיקולים בקביעת מדיניות.
החפיפה בין הפיצול העדתי והפוליטי מגבירה את אי-הסובלנות העדתית.
הסטריאוטיפ של המזרחים כנחשלים וכאי-רציונליים מקבל חיזוק מהעימות של האשכנזים עם רוב המזרחים במחנה הפוליטי היריב, שלו הם מייחסים אי-סובלנות והתחפרות בעמדות.
בדומה לכך, הטינה שחשים המזרחים כלפי האשכנזים והסטריאוטיפ של האשכנזים כליברלים "מזויפים", אף הוא ניזון מהיריבות הפוליטית.
נמצא שמשתני הרקע החברתיים (השכלה ודתיות), הם שמשפיעים על דפוסי ההצבעה ולא עדתיות.
למשל, במחקר של מומי דהן נמצא שבבחירות 2021 התמיכה בגוש הימין עמדה על כ-65% באזוריים מזרחים לעומת רק כ-41% ביישובים אשכנזים אבל אם לוקחים בחשבון משתנים כמו השכלה ודתיות ההבדל בין מזרחים לאשכנזים בדפוסי ההצבעה נעלם לחלוטין.
כלומר כאשר משווים בין אנשים בעלי אותה רמת השכלה ואותה מידת דתיות מזרחים ואשכנזים מצביעים באופן דומה
תרבות ישראלית זו היא בעלת אלמנט משפחתיות חזק, מרכזיות של שיקולים לאומיים וקולקטיביסטיים בחיי הפרט, החשבה של יחסי אנוש ושכנות, תפיסת החוק כהגבלה בת-מיקוח ולא כל-כך מחייבת, וחדירה יתרה של הדת לחיי היחיד והציבור.
מבחינה תרבותית, יהודי המזרח אינם דורשים זכות להיות שונים, לפתח זהות, תרבות וחינוך נפרדים.
אך יחד עם זאת, הם רוצים שיכירו בייחודם ויאפשרו להם להשפיע על עיצוב התרבות הלאומית.
לפיכך, רבים סבורים כי הבעיה העדתית הולכת ומיטשטשת כשסע בחברה הישראלית והם רואים בה כבעיה בת-חלוף.
דעה זו נשענת על השילוב החברתי והתרבותי המתקדם במהירות, את תרבות ההמונים המשותפת לכל ילידי הארץ, את רשתות החברים והשכנים שנעשות יותר ויותר מעורבות, את הגידול בנישואים הבין-עדתיים ועל התאזנות הפערים בשיעורי הפריון.
כמו כן, באופן כללי, דומה כי ישראלים מאותה רמה כלכלית-חברתית חושבים ומתנהגים בצורה דומה, ללא הבדל עדתי.
בקרב המזרחים יש שיעורי ניעות חברתית ואינטרסים מעמדיים שונים כאשר רבים מהם הצליחו בחברה הישראלית.
ואולם, קיומו של רובד עני גדול, מוריד את ממוצע ההישגים של המזרחים.
נראה, כי אין שום אפליה או דעה קדומה עדתית בעלת משמעות העלולה לעכב את הקידום של מזרחים בעלי מוטיבציה גבוהה, העובדים קשה ומשקיעים בקריירות ארוכות-טווח.
והחשוב מכל – ניתן להעיד על כך שהשילוב העדתי נמצא בשלב מתקדם ברמות של המעמדות הבינוני, הבינוני-גבוה והאליטה.
לא פחות חשוב מכך, מנקודת ראות זו מודגשת העובדה כי המזרחים עצמם אינם חשים קיפוח עדתי, אינם בעלי זהות עדתית ואינם תומכים בתנועות וברשימות עדתיות לבחירות.
ממצאים מסקר כבר מ־1988 מראים עד כמה חלשה הזהות העדתית בישראל: כאשר הנשאלים נאלצו לבחור את שלוש הזהויות החשובות ביותר עבורם מתוך שמונה זהויות, פחות מ- %3 מקרב המזרחים או האשכנזים בחרו בעדה.
לאור נתונים אלה ניתן להצביע על ירידה בעדתיות כאלמנט משסע בחברה הישראלית.
אחד הביטויים לכך הוא העובדה שאין בארץ מהומות עדתיות הכרוכות באובדן רכוש ונפש.
תנועות מחאה עדתיות היו קצרות מועד ולא בדלניות במטרותיהן.
שום ממשלה בישראל לא נפלה בשל מחלוקת עדתית.
לפיכך, על-פי קני-מידה בינלאומיים השסע העדתי בישראל הוא מתון ונטול השפעה.
לעומת זאת, יש הטוענים כי למרות כל האפיונים הללו דומה שלבעיה העדתית כושר התלקחות מהיר והיא אינה מרפה מסדר היום הציבורי מקום המדינה ועד היום.
הפרות אלה של הרגיעה העדתית, גרמו הלם ופחד בציבור בעוצמה שהייתה ללא כל יחס להיקף הקטן של האירועים הללו.
לכן, טוען סמי סמוחה, כי עוצמת המתח העדתי שמתחת לפני השטח, הרבה יותר גבוהה ממה שניתן למצוא בסקרי דעת קהל או בשגרת היומיום.
אם כן, נראה שמהצד השני של המתרס עומדת גישה מנוגדת לתפיסות הפופולריות, שעלו בעקבות השיפורים ביחסי העדות במרוצת השנים.
לפי גישה זו הפוטנציאל של קונפליקט עדתי היה ונשאר ניכר משום שהאשכנזים ממשיכים לשמור על הדומיננטיות שלהם.
הם ייסדו את התנועה הציונית כדי לפתור את הבעיה היהודית באירופה, הקימו את היישוב, עיצבו את מוסדותיו ואת הנורמות שלו, ועמדו בראשו.
על-אף שהעלייה ההמונית של המזרחים בשנות החמישים שינתה את המאזן הדמוגרפי ושחקה במידה מסוימת את הדומיננטיות האשכנזית, המשקל המספרי המזרחי איננו יכול לערער את היסודות של החברה הישראלית שהונחו על ידי האשכנזים ואשר ממשיכים להישען על עדיפותם התרבותית, הפוליטית והמעמדית.
סמי סמוחה מציין כי דומיננטיות האשכנזים בישראל זוכה לתגבור מצד יהדות הפזורה האשכנזית ברובה, אשר בגישה הציונית מהווה עורף פוליטי וכלכלי ומאגר כוח אדם לישראל.
לפי הגישה ה"פסימיסטית", אי-השוויון העדתי גורם לקיפוח מתמיד של המזרחים, כאשר ריבוד עדתי ממוסד כמוהו ככישלון האידאולוגיה הרשמית של מיזוג גלויות ושל הצעדים השונים שהמדינה נוקטת בהם לשם צמצום הפער העדתי.
המזרחים מרגישים קיפוח יחסי וטוענים לאוזלת יד המערכת במתן מענה לצרכיהם ובהשוואת מצבם לאלה של האשכנזים.
אי-שוויון עדתי ממושך הוא בפוטנציה בסיס מוצק לאי-שביעות רצון, להתארגנות ולמאבק מצד המזרחים, אף בלי שאלה יעטו בהכרח אופי מתבדל או עדתי מובהק.
ההבטחות הלא-מוגשמות של שוויון ושילוב בין-עדתי, רק מחזקות את הקובלנות והתלונות של המזרחים, החשים בסתירה צורמת בין כוחם המספרי לבין מעמדם הלא-דומיננטי.
ההכרה שגורל המזרחים ילידי ישראל אינו שפיר יותר מגורלו של דור העולים המזרחים, קונה לה אחיזה בקרבם, ומהווה גורם מתסיס וריאקציוני.
הידיעה שמכל הקהילות המזרחיות והספרדיות בעולם היום, הישגיהם הכלכליים-חברתיים של המזרחים בישראל הם הנמוכים ביותר, מכה שורשים ומוסיפה לאי-הנחת שלהם בעניין הפער העדתי בחברה הישראלית, ויש בה להחריפו.
המונחים הנפוצים במסגרת שיח "השד העדתי", שהם "מזרחיים" ו"אשכנזיים" הוצגו לא אחת כמונחים כלליים מאד, שאין בהם מהות ממשית, כמו גם כמונחים גזעניים או כאלה שהשימוש בהם מיותר.
השעון האסטרונומי בשטרסבורג הנמצא בקתדרלת שטרסבורג, בעיר שטרסבורג, אלזס שבצרפת הוא אחד השעונים האסטרונומיים הגדולים בעולם.
השעון שגובהו 18 מטר נמצא בבית הרוחב הדרומי בקתדרלת שטרסבורג ונבנה בשנים 1838-1843.
השעון הקודם נקרא "Dreikönigsuhr" ("שעון שלושת המלכים") של 1352-1354 ומוקם בקיר הנגדי למיקומו הנוכחי של השעון הנוכחי.
החל מ-1547 שעון חדש נבנה בידי כריסטיאן הרלין (Christian Herlin) ואחרים, אך הבנייה הופרעה כאשר הקתדרלה הועברה לכנסייה הקתולית.
הבנייה חודשה ב-1571 על ידי קונרד דאסיפודיוס (Conrad Dasypodius) והאחים הברכט (Habrecht), ושעון זה הכיל יותר פרטים אסטרונומיים.
היו עליו ציורים מאת הצייר השווייצרי טוביאס שטימר (Tobias Stimmer).
השעון עבד ותפקד עד לסוף המאה ה-18 וניתן לראותו היום במוזיאון לאמנות דקורטיבית של שטרסבורג.
השעון הקיים נבנה בשנים 1838-1843 על ידי ז'אן בפטיסט שווילגואה (Jean Baptiste Schwilgué) בתיבת השעון של דאסיפודיוס עם פחות או יותר אותן פונקציות, אבל מצויד במנגנון מכני חדש לגמרי.
שווילגה ערך מחקרים מקדימים שנים לפני הבניה ואף תכנן מנגנון לחישוב תאריך חג הפסחא ב-1817, ובנה אב-טיפוס ב-1821. מנגנון זה יכול לחשב את תאריך חג הפסחא באמצעות כלל גרגוריאני מורכב.
החלק האסטרונומי מדויק באופן לא רגיל, הוא מראה שנה מעוברת, שוויון יום ולילה, ועוד מידע אסטרונומי ובכך היה מכונת חישוב מורכבת הרבה יותר משעון גרידא.
לעיתים קרובות, הפונקציות המורכבות של השעון של שטרסבורג עשו שימוש בידע מתמטי ספציפי ומתקדם.
שעון זה הוא פלא מתמטי ויכול היה לקבוע את ה-computus, תאריך חג הפסחא בלוח השנה הנוצרי, עוד לפני המצאת המחשב.
היום תיירים רואים רק את הפסלים והחזית של השעון, אך מאחורי הפנים יש מנגנון יוצא דופן שמייצג את אחד הדברים הנדירים והמיוחדים של הקתדרלה.
הדמויות המונפשות מופעלות בשעות שונות של היום.
דמות אחד המלאכים משמיעה צליל בפעמון כאשר אחרת הופכת שעון חול.
דמויות שונות, המייצגים שלבים וגילאים שונים בחיים (מילד עד קשיש) רוקדים לפני מלאך המוות.
במפלס האחרון נמצאים השליחים, העוברים לפני ישו.
השעון מראה הרבה יותר מהזמן הרשמי: הוא מראה גם את הזמן הסולרי, את היום בשבוע (כל יום מיוצג על ידי אל מהמיתולוגיה היוונית), החודש, השנה וכן את המזל האסטרולוגי, את המופע של הירח ואת המקום של מספר כוכבי לכת.
כל האוטומטים האלה מופעלים ב-12:30 בצהריים.
לפי האגדה, נוקרו עיניו של יוצר השעון כדי שלא יוכל ליצור פלא דומה.
אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בפראג.
באותו חדר, ישנו פסל של איש המניח את מרפקיו על המעקה.
לפי האגדה, זה היה האדריכל היריב לזה שבנה את עמודי המלאכים, סממן אדריכלותי של התקופה, שאמר שעמוד יחיד לא יצליח לתמוך את הקמרון ושהוא יחכה לראות את הכול קורס.
ישנם מספר דגמים של השעון האסטרונומי של שטרסבורג, בדרך כלל עם פונקציות פשוטות יותר.
אחד מהם נמצא במוזיאון בית הכוח בסידני, אוסטרליה.
בין השנים 1858-1989 תוחזק השעון על ידי חברת "Ungerer".
החברה נוסדה ב-1585 בידי שני אחים שהיו עוזריו של שווילגה.
החל מ-1989 השעון מתוחזק על ידי אלפרד פאולימל (Alfred Faullimmel) ובנו לודוביץ.
פאולימל היה עובד של אונגרר בין 1955 ל-1989.
השנה האפיגרפית הוא פרסום צרפתי אפיגרפי.
הפרסום התחיל בשנת 1888 על ידי רנה קוגנט שעמד בראש המחלקה ל"אפיגרפיה ועתיקות רומא" בקולז' דה פראנס, וז'אן-גיום פיניון, סגן אפיגרף.
האוסף כולל את כל הכתובות המתגלות באותה שנה ברחבי העולם וקשורים לרומא העתיקה, לרוב בלטינית או ביוונית, תוך חלוקה לתקופות.
השנים החסרות הוא מונח המתייחס לפער של כ-165 שנים בין הכרונולוגיה המקובלת במסורת היהודית לבין הכרונולוגיה המקובלת במחקר ההיסטורי המודרני.
הסתירה בין סדר עולם למחקר ההיסטורי
הספר סדר עולם רבה התקבל כחלק מהמסורת היהודית לכרונולוגיה של האנושות, ועליו מבוסס מניין השנים בלוח העברי.
מקריאת הספר עולה בעיה כרונולוגית.
לפי סדר עולם, עמד בית המקדש השני על תלו במשך 420 שנה.
חורבן בית שני אירע בשנת 70 לספירת הנוצרים, ומכאן שהוקם ב-351 לפנה"ס (או 352 לפנה"ס).
כיוון שלפי המסורת, גלות בבל נמשכה 70 שנה, הרי שחורבן בית ראשון אירע בשנת 421 לפנה"ס.
ואולם לפי התיעוד ההיסטורי, האימפריה הנאו-בבלית, שעל פי המתואר במקרא החריבה את בית ראשון, נכבשה על ידי ממלכת פרס קרוב למאה ועשרים שנה קודם לכן (בשנת 539 לפנה"ס).
נוצר אפוא פער של כ-165 שנה בין הכרונולוגיות השונות.
הבעיה הוטלה לחיקה של האימפריה הפרסית, שלפי התיעוד ההיסטורי התקיימה למעלה ממאתיים שנה (539 -331 לפנה"ס), ולפי סדר עולם - 52 שנה בלבד.
כמו כן, בהתאם לברייתא המובאת ב, מניח המדרש שהתואר 'ארתחשסתא' שמוזכר רבות בספרים עזרא ונחמיה אינו תואר של מלך פרטי, אלא שם כולל לכל מלכי פרס, ובמקרא הוא מוסב על דריווש, האחרון שבמלכי פרס.
מקצתן של השנים החסרות מתקזזות בתקופת בית ראשון: לפי המסורת היא נמשכה 410 שנים, לפי הכרוניקות של שנות שלטון מלכי ממלכת יהודה וממלכת ישראל, תוך תחשיב מינימליסטי של שנות המלכים החופפות ביניהם.
אך במחקר ההיסטורי התקופה עליה ניתן ללמוד ממקורות חיצוניים מתקצרת בעשרות שנים, אולי כי התקופות בהן אב ובנו מלכו במקביל היו ארוכות יותר.
אחת ההשלכות המרכזיות של ההבדל בין שתי השיטות, הוא סיפור מגילת אסתר.
לפי חז"ל, סיפור המגילה היה זמן קצר לאחר הצהרת כורש, בתקופה בה הופסקה בניית המקדש בעקבות כתבי השטנה של עמי הארץ, לפי זה עולה שנס פורים ומינוי מרדכי כמשנה למלך התניע את תהליך חידוש בניין המקדש, שלוש שנים לאחר סיפור מגילת אסתר.
לעומת זאת, לפי המחקר, אחשוורוש מזוהה כחשיארש הראשון, שמלך יותר מ-30 שנה לאחר הקמת המקדש.
אחת הראיות שתומכות לכאורה במחקר ההיסטורי היא מן המקרא עצמו.
בסוף מוזכרת שושלת של שישה כוהנים גדולים, שכיהנו במהלך התקופה הפרסית.
חישוב פשוט מורה ששישה דורות אורכים כמאה וחמישים שנים, מה שמעיד שתקופה זו הייתה ארוכה בהרבה מחמישים השנים שנמנו בסדר עולם.
המלבי"ם השיב על ראיה זו, שייתכן שהכוהנים הגדולים היו מבוגרים מאוד וכהנו במשך תקופות קצרות, וחלקם כהנו במקביל זה לזה, כך שניתן להכניס אותם למשך תקופה קצרה.
מאידך, אין ספק שהתעלמותו של המקרא ממספר מלכים פרסיים משונה, מה שתומך בגרסת חז"ל, שמלכים אלו כלל לא היו קיימים.
הדילוג הגדול ביותר הוא בעזרא פרק ז' שלפי המחקר המקובל מדלג ללא כל רמז על 58 שנים שבין חנוכת המקדש על ידי זרובבל בזמן דריווש הראשון, עד לעליית עזרא הסופר שהייתה בעת שלטונו של ארתחשסתא הראשון (בן חשיארש הראשון, בנו של דריווש הראשון).
הקושי הוא גם בפתיח לפרק - "אחר הדברים האלה", נוסח שמעיד שלפי כותב הדברים האירועים התקיימו בזה אחר זה ללא פער כה משמעותי ביניהם.
יש שניסו לתת תשובות להתעלמותו של המקרא מפער זה, אך לא נאמרה בעניין תשובה מוכחת שמניחה לגמרי את הדעת מקושי זה.
רבי עזריה מן האדומים, בספרו מאור עיניים (1573), היה היהודי הראשון שטען כי התיארוך לפי המסורת היהודית אינו מדויק מבחינה היסטורית לגבי השנים שלפני בית המקדש השני.
רבנים רבים באותה תקופה התנגדו לשיטתו, אחד מהם הוא המהר"ל מפראג שכתב תגובה חריפה על כך בספרו באר הגולה.
טענתו המרכזית של המהר"ל היא שאין לזוז ממסורת ישראל שבוססה על ידי חז"ל, המהר"ל אפילו לא הרגיש צורך להתמודד ישירות עם טענותיו של רבי עזריה מן האדומים.
עם זאת חלק מחכמי ישראל קבלו את השיטה המדעית, הן מתוך הראיות ההיסטוריות והן מתוך פשט המקראות.
באופן כללי, רוב חכמי ישראל במהלך הדורות התעלמו מהכרונולוגיה המדעית בהניחם שאין היא מבוססת, ייתכן שגם שהצטרף לכך החשש שהכרונולוגיה המדעית פותחה על ידי מדענים נוצריים שהשתמשו בה כדי להוכיח שקץ הגאולה של דניאל מתאים לדת הנוצרית.
במאה השנים האחרונות יש מחכמי ישראל שקבלו את מסקנות המדע, מתוך הכרה בממצאים החדשים שהתגלו.
הרב יחיאל היילפרין בספרו סדר הדורות (1769) כתב שהאימפריה הפרסית שלטה בכל העולם 52 שנה, והתיארוך המקובל שמדבר על למעלה ממאתיים שנה לאימפריה הפרסית - מתייחס למלכי פרס ששלטו בעיקר בפרס עצמה ולא בכל העולם.
הרב זאב יעבץ ניסה ליישב את הסתירה בעזרת שינוי גרסה בסדר עולם, על פיו מלכות פרס התקיימה במשך 250 שנים ולא 52 שנים, כפי שמופיע בנוסח המקובל.
אמנם במהדורות המדעיות החדשות של סדר עולם הוכח שטענה זו אינה נכונה.
בשנת 1964, טען מחשב הקץ חיים שבילי בספרו "חשבונות הגאולה" כי הלוח העברי מפגר ב-200 שנים.
שבילי הסביר זאת באמצעות החישוב המקובל של השנים שעברו מאז בריאת העולם עד לשנת 1964, כולל השנים שבהן עמדו שני בתי המקדש לפי המסורת היהודית (410 ו-420 בהתאמה).
אולם לדידו, בית המקדש השני עמד על תילו במשך 606 שנים (206 תחת שלטון ממלכת פרס, ו-400 תחת שלטון ממלכת יוון).
לתאוריה זו צירף בספרו הסברים ומפורטים עם הוכחות, חלקן ממלחמות היהודים מאת יוסף בן מתתיהו ומדברי פילון האלכסנדרוני.
מאמר זה קיבל פרסום רב, ומהווה עד היום תשתית לדעת המאמינים בסמכותם של חז"ל שמקבלים על עצמם את מסקנות המחקר המדעי.
על פי דרך זו, נאמרו מספר תאוריות לסיבה שחז"ל העלימו במכוון את הכרונולוגיה האמיתית: יש שכתבו שהדבר נעשה כדי להעלים את קץ הגאולה שבספר דניאל, יש שכתבו שהדבר נעשה כדי להסתיר את "החור השחור" בין אנשי כנסת הגדולה לשמעון הצדיק.
הרב יעקב מדן ביקר שיטה זו וטען שמדברי חז"ל נראה שבנושא זה הם התכוונו לתת תיאור מדויק של האירועים, ומשונה לומר שבמקומות כה רבים התכוונו חז"ל להעביר רק מסר רוחני.
בשנת 1991, ד"ר חיים חפץ פרסם מאמר בו הוא טוען שהכרונולוגיה של חז"ל היא הנכונה ושהתארוך המקובל במחקר נובע מהסבר שגוי של המקורות הקדומים והממצאים הארכאולוגיים.
לדברי חפץ, ההיסטוריונים היוונים לא דייקו בפרטים, ומתוך כך נוצרו גרסאות סותרות שחייבו את ההיסטוריונים להוסיף עוד כשבעה מלכים לממלכה הפרסית, בעוד מדובר על גרסאות שונות למלכותו של אותו אדם.
למאמר הוקדם מבוא מקיף של הרב יעקב מדן שמסביר את הבעיה הכרונולוגית, ומצביע על יתרונותיה של שיטת חפץ.
אך יש שביקרו עמדה זו.
במאמר שפרסם שי ואלטר על אודות שאלת התחלת השימוש במניין לבריאת העולם נסקר הנושא שוב בקצרה, והופיעו הפניות למקורות נוספים שדנו בבעיית השנים החסרות: המאמר של הרב שמעון שוואב, מיטשל פירסט שסקר את הנושא בהרחבה בספרו באנגלית, והרב שלמה אבינר, שכתב בשו"ת שאילת שלמה שניתן לסמוך על הכרונולוגיה המדעית.
השנים הכי יפות היא קומדיית מצבים ישראלית, שנוצרה ונכתבה על ידי דורון צור וירון ניסקי.
הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת, והיא החלה את שידוריה ב-4 ביולי 2011 והסתיימה באותה שנה, כאשר שודרו רק 8 פרקים מתוך 14.
גברת וסרמן (קרן מור), רכזת השכבה בתיכון הבדיוני 'ניצני אלון' חשודה בגנבה.
במהלך החקירה מגוללת גברת וסרמן לחוקר שלה (שלומי קוריאט) את המתרחש בבית הספר, החל מהיום הראשון ללימודים ועד לטיול השנתי ולרגע הגנבה.
הסדרה מגוללת גם את מעשיהם של שאר המורים, ומתרחשת בחציה בתחנת המשטרה וחציה בבית הספר.
שולמית וסרמן (קרן מור) - מרכזת שכבה בתיכון ניצני אלון.
לגברת וסרמן אין משפחה או ילדים והיא מקדישה את כל-כולה למערכת החינוך.
היא בטוחה שהיא האדם היחיד שמתפקד בבית הספר וחושבת שהיא עושה הכל למען תלמידיה.
גברת וסרמן שונאת את גילה, המזכירה הנאמנה של מר וויינברג המנוח ואת מר וויינברג עצמו.
גילה כהן (אורנה בנאי) - גילה היא המזכירה הנאמנה של מר ויינברג ושל בית הספר.
היא עוזרת למר ויינברג לנהל את בית הספר לאחר מותו בעזרת מכשיר וידאו וקלטות מצולמות.
גילה עושה כל מה שמר ויינברג אומר לה, לא משנה מה, ולא מסתדרת עם גברת וסרמן.
גילה תמיד מוצאת סיבות לומר לגברת וסרמן כשהיא טוענת - מר ויינברג מת.
מר ויינברג (גידי גוב) - מר ויינברג הוא המנהל המיתולוגי והנצחי של תיכון ניצני אלון.
הוא נשאר לנהל גם לאחר מותו, בעזרת עשרות קלטות שצילמה גילה, המזכירה הנאמנה.
מר ויינברג לא מחבב את גברת וסרמן ושונא במידה לא מוסברת את בני עדות המזרח, דבר שיוצר גזענות בבית הספר בגלל גילה הנשמעת להוראותיו.
מוטי 'פיפי' כהן (שלומי קוריאט) - מוטי הוא שוטר זוטר החוקר את גברת וסרמן בתחנת המשטרה.
עמיתיו לעבודה לועגים לו עקב תקרית מצערת שקרתה בתיכון ומכאן השם 'פיפי'.
מוטי היה תלמיד של גברת וסרמן בעבר ומשוכנע שהיא הרסה את חייו ובגללה הוא שוטר.
מוטי רוצה להיות קוסם, וגאה מאוד באשתו היפה שבוגדת בו.
מיסיס בדאלק (ענבל לורי) - מיסיס בדאלק היא המורה לאנגלית של בית הספר.
היא עלתה מעיראק לפני כמה שנים.
מיסיס בדאלק מאמינה בחינוך עיראקי ישן, ומרבית האנגלית שהיא מלמדת היא בעצם אוסף של קללות בערבית.
צחי בושרי (יניב סוויסה) - צחי בושרי הוא המורה להתעמלות של בית הספר.
צחי זכה באולימפיאדת סידני 2000 במדליית ארד בגלישת גלים, והוא נושא את המדליה עליו כל הזמן.
צחי הפך מאז לגבר מריר שמעשן 2 קופסאות סיגריות ביום, ושוקל מעל 100 קילו.
צחי מחליט לשקם את חייו ולהשתתף באולימפיאדת לונדון 2012. הוא עוזב את הבית ועובר לגור באולם הספורט של בית הספר, ואף אחד לא מאמין שהוא יכול לחזור לכושר, אפילו לא אשתו שזורקת אותו ומגישה בקשה לגט.
עמיקם בן דוד (אורי גוטליב) - עמיקם הוא המורה לתנ"ך של בית הספר.
הוא מתחיל את השנה במחשבה שעומדת להיות עוד שנה אפרורית אבל משהו מפתיע שקורה באחד השיעורים משנה את חייו - עמיקם זוכה להתגלות אלוהית - הסנה הבוער!
עמיקם מקבל מאלוהים (קולו של שי אביבי) משימה נבואית שתהפוך אותו למנהיג - עליו להזיז את העם ממדינת ישראל, אבל אף אחד לא מאמין לו שזכה להתגלות אלוהית.
עמיקם מגלה פרטים חדשים שלא ידע על התנ"ך ומופתע מהדרך של אלוהים, אבל עדיין משתף פעולה.
תומר שריג (אורי פפר) - תומר שריג הוא המורה למחשבים של בית הספר ומפקד יחידת האלפקות לשעבר במלחמת לבנון.
תומר, שנפצע במלחמה מחליט לפרוש מהצבא ולהצטרף למערכת החינוך, אבל זה לא קל כל כך.
התלמידים מנצלים את המצב מהפציעה, ובנוסף יש לו התקפי פלאשבק מעברו הצבאי הטרגי.
זבולון הורוביץ (מעיין בלום) - זבולון הוא המורה לספרות של בית הספר, והוא אהוב על תלמידיו.
אבל זבולון מסתיר סוד אפל - הוא אינו יודע לקרוא ולכתוב!
הוא לא מבין איך הצליח לעבור את התיכון בלי שיעלו עליו, ויותר מכך - איך הצליח להתקבל כמורה לספרות?
זבולון הוא איש רדוף שמפחד מהיום שבו יגלו שהוא לא יודע לקרוא ולכתוב אבל היום הזה מעולם לא הגיע.
השעון הוא ספרו של ניצול השואה יחיאל די-נור שנכתב תחת שם העט ק.
זהו הכרך הרביעי בסדרת "סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים", אשר עוסקת בנושא השואה.
הספר נכתב תוך שימוש מרובה בגוף שני זכר - "אתה".
בחלקים נכבדים מהספר זה "אתה" החווה את האירועים.
מקובל כי הסדרה מכילה רכיבים אוטו-ביוגרפיים מעברו של די-נור.
הספר כולל תיאורים גרפיים מזעזעים.
הפרק האחרון נקרא "WIEDERGUTMACHUNG (שילומים)" ובניגוד ליתר הספר, נכתב בגוף ראשון.
בסופו הוא מבקש חלקי גוף או חפצים של קרוביו המתים.
הספר חולק בעבר במהדורת שי מיוחדת על ידי משרד החינוך והתרבות לתלמידי תיכון בישראל בשנות ה-90 ונלמד לבגרות בספרות.
המבוא למהדורה נכתב בידי הרב הראשי לישראל לשעבר וניצול השואה, ישראל מאיר לאו.
במקום תוכן עניינים, הספר מציג "שלבים".
הפרק הראשון והלפני האחרון עוסקים שניהם ברחוב השדרה ובעולם שמחוץ לשואה.
כל הפרקים באמצע מפרטים ט"ו שלבים בשואה.
בתחילת הספר מתרחשת ברחוב השדרה.
הרחוב עומד בקרן-כיכר ומתואר מוני פרלשניק, ילד בן שש אשר רוכב על אופניו במהירות מופרזת, להנאתו.
מעליו ניצב השעון החשמלי של העיר מטרופולי, שעון מדויק אשר כולם מכוונים את שעוניהם לפיו.
התאריך הוא יומיים לפני ה-01.09.1939, יומיים לפני תחילת הלימודים ופרוץ מלחמת העולם השנייה.
השדרה ריקה באותו היום ואישה יהודיה אחת מודאגת מההתנגשות בין משמרות הגבול.
רוב העוברים והשבים מביטים בה בזעף ובטוחים שמדובר בבהלה מיותרת.
חייל פולני שיכור עובר ברחוב וכולם מביטים בו בגאווה.
כאשר עובר ברחוב יהודי בעל פיאות וזקן, נואם ארעי מטיח כלפיו את הטענה שהם היהודים מכרו את פולין להיטלר.
החייל מחזק את דבריו והנואם מעיר שברגע שיושמדו כל היהודים, לא תהיה עוד מלחמה.
הפרק השני, "שלב א: הגברים של העיר מטרופולי" מספר את סיפורם של חמישה עשר גברים, אזרחי העיר הראשונה לכיבוש, הכורים יחד בור באדמה.
חיילים גרמנים ניצבים מעליהם ומזרזים את עבודתם.
חייל גרמני מציע עזרה אך במקום לעזור בכריית הבור הוא משתמש באת החפירה על מנת לחבול בחופר, אשר נורה לאחר מכן.
הדובר מהרהר מדוע לכרות קבר לעצמו במו ידיו ואז מעלה במחשבותיו את קורותיו האחרונות.
הוא עזב אישה בפרידה כואבת לאחר הפקודה להיאספות גברים וכעת מתאר לו במחשבתו את דבריה אליו, להשתדל שלא למות.
האהובה המחשבתית זועקת אליו לא לגרום למותו במו ידיו ושכל עוד הוא חופר, הוא חי.
לשאר הגברים החופרים מחשבות דומות.
לבסוף נורים חמישה-עשר הגברים ורק הדובר נותר, על מנת לכסות את הגופות באדמה.
הוא מתקשה בהערמת עפר על פני רעו, אשר נדמה לו כמביט בו ותוהה "מדוע?
מיד לאחר מכן נשמעת הקריאה "הייל היטלר!".
שני הפרקים הבאים, "מבצע-זקנים" ו"מבצע-ילדים" מתארים לקיחת אנשים לקרונות אשר נשלחים לאושוויץ.
הזקנים הולכים בהדרת פנים ואין להם סיכוי לברוח, הילדים הם ילדים שהוריהם נלקחו בעבר לאושוויץ.
התינוקות מועמסים בצורה ברברית, "הגרמני העומד בפתח המשאית משלשל שק ארוך לארץ.
המביאים מטילים את התינוקות אל פי השק.
הפרקים נגמרים בשאלות התאורטיות של הנותרים בגטו, שאלות מסוג "וכי מדוע ישלחו אותנו לאושוויץ?", הרי אנחנו כשירים לעבודה.
שלבים ד, ה, ו-ו' עוסקים במשלוח הדובר עצמו לאושוויץ, הגעתו ושילוחו לתא-גזים.
שלבים ז-יד מתארים את חיי היום-יום באושוויץ הכוללים:
עוצר בלוקים, במהלכו אסיר לא מצליח להתאפק ומשתין בבלוק.
שאר האסירים ממהרים להצביע על האשם ל'משרתי-הבלוק' אשר דואגים להביא את האשם לתנור-לבנים.
הענשת אסירים בכבילה לתנור-לבנים והכאתם למוות.
הפרק "שלב י: תפילה באושוויץ" עוסק כולו בתהליך קבלת מנת המרק.
הוא כולל הסבר על תפילת האסירים, לקבלת קערת מרק גדולה, ממנה המרק לא יישפך.
מקרה מיוחד בו הדובר מקדיש לאהובתו פירור מתוך מנת הלחם היומית שלו ותוהה לגורלה.
פירור הוא היקר שבקורבנות אושוויץ, לדעת הדובר.
פרק "שלב יג: המיפקד לקרימאטוריון" מתאר את היום שלמחרת הסלקציה הגדולה באושוויץ, בו מוקראים מספרי האסירים אשר יילקחו לקרימאטוריום.
שני אסירים עמיתים משקרים זה לזה ומבטיחים איש לרעהו שהם נראים טוב בעוד כל אחד חושב בסתר שהאסיר השני נראה רע, אך לא רוצה להעציבו.
הדובר מביט בעשן העולה מהקרימטוריום ומהרהר שזה לא יכאב, הרי העשן עולה בשקט למרום.
המספרים אשר מוקראים נלקחים על ידי משרתי-הבלוק לקבוצה נפרדת.
ברחבת-המפקד עומדים הנותרים, מביטים באלו שנלקחו ותוהים מדוע אינם צועקים, הם הרי יודעים לאן הם נלקחים.
דיון במקורות היהודים בין אסיר לרב, בעודם שוהים בבלוק הבידוד.
בלוק הבידוד משמש לכליאת אסירים המיועדים לקרימטוריום, בשעה שקיים עומס על הקרימטוריום.
הדיון התייחס לאיסור העבר של הרבי למרוד בנאצים כיוון שיש בכך איסור התאבדות.
האסיר פרבר מנסה לומר שהוא צדק ברצונו הפרטי למרוד, כי הם גם כך מיועדים כעת למות.
הם ממשיכים בדיון על סיפור יעקב ועשיו.
הפרק "שלב טו: השחרור" מתאר אסיר העומד לבדו על חורבות אושוויץ.
המחנה מתואר כצונן ומת, בעוד בעבר היה אש חיה.
הוא שב אל יקיריו ורוצה לצעוק שהשחרור הגיע, אך לא נותר שם איש.
האסיר פונה אל הר האפר, שם נמצאים יקיריו.
הוא מנסה לחבוק אותם בזרועותיו, אבל מצליח רק לטבול ידיו עמוק בתוך האפר.
הוא מתרומם ומבין שהוא, היחיד בכל המחנה אשר יכול להשמיע קול, חייב לספר על זוועות אושוויץ לפני שהכל קפא.
הוא נשבע באפר לשמש כקולם של הקורבנות.
בפרק לפני האחרון, "סוף ברחוב השדרה", עומד האסיר המשוחרר מאושוויץ ברחוב השדרה ומביט בנער הרוכב על אופניו.
מוני פרלשניק, אחיו של האסיר, היה רוכב גם הוא על אופניו אך נרצח.
העוברים והשבים משפילים את עיניהם למראהו, כאילו מרגישים אשמה.
בבתי היהודים מתגוררים אנשים אחרים ובביתו של האסיר עצמו מתגוררת אישה אשר סוגרת את הדלת בפניו.
הם כבר לא יופיעו שם יותר.
השעון עדיין קיים אך כבר לא מראה את הזמן עבור האסיר המשוחרר, זמנו ניתק בעבר מהשעון וכעת הוא זמן של כוכב לכת אחר.
כעת זורם זמנו של האסיר באופן מוזר גם 'בפנים', במספר החרוט על זרועו וגם 'מחוץ' - ברחוב השדרה.
האסיר לא הגיע לרחוב לתבוע דבר, אולם קשה לו להינתק מהרחוב.
איש מיהודי מטרופולי לא שרד, מלבדו.
הפרק האחרון בספר נקרא "WIEDERGUTMACHUNG (שילומים)" ובניגוד ליתר הספר, נכתב בגוף ראשון.
ניתן לראותו כאפילוג של היצירה כולה, על אף שהוא יכול לעמוד בפני עצמו כיחידה נפרדת.
הדובר מתאר את אמו, אחותו ואביו.
הוא מתאר מאפיינים בולטים שלהם, שיערה הבלונדיני של אחותו אשר נלקח לריפוד, נעלו של אביו אשר נמצאת בערימת נעלי נספים וביטחונה של אמו שהוא לעולם לא יבצע מעשה שגוי.
הוא חושב "האמת, אמא שאת לא היית לוקחת כסף תמורת קטנך השרוף?" ומסביר לאחותו שרוצים לשלם לו כסף תמורתה והוא לא בטוח כמה שווים תלתליה.
לבסוף הוא מבקש רק חפצים הקשורים למשפחתו המתה.
עלילת הספר מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
.הספר מספר על מסעו של אדם בשואה ומהלכו לאורך כל המלחמה כלומר בין השנים 1939-1945.
המסע של כותב הסיפור הוא ארוך.
הוא מתחיל בפולין בעיר מטרופולי שבה רואים גילויי אנטישמיות מעט לפני פרוץ המלחמה.
האנטישמיות מובאת בספר בצורה של חייל שמתבטא כנגד היהודים ומסתיים בפתרון הסופי .
לאחר מכן הכותב מתאר את בורות הירי, הוא מספר על גברים בעיירה הראשונה שנכבשה בפולין כשהם חופרים בורות ירי בזמן שהנאצים מזרזים אותם.
הפרק הראשון מתרחש בשנת 1939 והוא מדבר על ילד יהודי בפולין, בעיירה מטרופולי בימים לפני פתיחת מלחמת העולם השנייה.
בפולין של לפני המלחמה חיו 3.4 מיליון יהודים, את השואה שרדו רק כמאה אלף בערך.
בהמשך הספר מסופר על טרנספרים לאושוויץ.
הטרנספר הראשון היה של זקנים שהולכים בהדרת פנים ואילו בטרנספר הילדים, הילדים היו ילדים שהוריהם כבר נשלחו לאושוויץ.
טרנספרים של ילדים וזקנים התרחשו במהלך הסיפור והם הכינוי הכולל לשילוחם של קורבנות המשטר הנאצי בתקופת השואה, בעיקר לשילוחם של יהודים, מבתיהם או ממקומות הריכוז שלהם בערים, ביישובים ובגטאות למחנות ריכוז והשמדה.
שלושה פרקים עוסקים בשילוחו של הדובר עצמו לאושוויץ ושילוחו לתאי הגזים.
אושוויץ-בירקנאו היה הגדול במחנות ההשמדה של הנאצים ובו נרצחו מיליון ומאתיים אלף אנשים.
במחנה השתמשו בשיטת תאי הגזים כדי ליישם את הפתרון הסופי.
באושוויץ השתמשו בקופסאות ציקלון למטרת הרג היהודים.
המספר מתאר את התהליך שעבר, את הצפיפות והתנאים הנוראים, ההבטחות השקריות שהיו דבר נפוץ בשואה.
לדוגמה הנאצים היו אומרים ליהודים שהם הולכים למקום טוב, למרות שצעדו ישר להשמדתם, לדוגמה השלט "העבודה משחררת".
בהמשך מסופר על האס אס שהם לבשו חולצות חומות, מדים שחורים, חבשו כובעי מצחייה מעוטרים בגולגולת ובצלב עצמות, ונעלו מגפי צבא גבוהים.
תפקידם היה להגן על המפלגה מפני מעשי חתרנות ולבצע את המדיניות הנאצית.
לאחר מכן המספר כותב על שלבים בחייו באושוויץ כמו תהליך קבלת המרק, העונשים, שאלות קיומיות שהיו לו וההרגשה לאחר הסלקציה.
גם את החוקים האכזריים שהנאצים קבעו למחנות הם לא קיימו וכך נוצר מצב שאנשים נהפכו למוזלמנים.
הכותב מקדיש לאהובתו פירור לחם באחד הלילות באושוויץ ואומר שהיא בוודאי נמצאת במחנה ריכוז גרמני לנשים.-רוונסבריק.
המספר אומר שישנם לילות שבהם האסיר מתפלל להילקח לקרמטוריום כדי להפסיק את הסבל.
בפרק האחרון, מעט לאחר שחרור אושוויץ, המספר נמצא על חורבות אושוויץ ומדבר על משפחתו שאינה נמצאת.
האפילוג מספר על מה שהתרחש בשנות 50, בעת חתימת הסכם השילומים, שהוא הסכם בין ממשלת מערב גרמניה לממשלת ישראל, בו הכירה גרמניה בכך שהמשטר הנאצי הוא האחראי לשואה על העם היהודי .
בהמשך מסופר על תזמורת אושוויץ שהיא חבורה של אסירים שנבחר לנגן כאשר שאר האסירים יוצאים ליום העבודה או לתאי הגזים.
הסכם השילומים בסתיו של שנת 1949, עם ייסוד הרפובליקה הגרמנית בשטחי הכיבוש של בעלות הברית המערביות, למדינה הגרמנית הצעירה עוד לא הייתה ריבונות מלאה בכל התחומים.
חוקי הכיבוש נותרו בתוקף, וביטולם היה בגדר הבטחה שהייתה תלויה בשורה של הסדרים פוליטיים ופיננסיים.
אחד התנאים לריבונות גרמנית מלאה נגע לפיצויים שישולמו לקורבנות השואה.
ברמה העקרונית, ההנהגה הפוליטית של מדינת ישראל הייתה מעוניינת לקבל פיצויים מגרמניה, אך תחילה היא לא הייתה מוכנה לנהל משא ומתן ישיר עם נציגים גרמניים.
אך המשא ומתן החל בתחילת שנת 1952, בעיר האג שבהולנד.
בישראל הסכם השילומים הוא נושא רגיש במיוחד שכן גם באותה תקופה הייתה התנגדות רבה להסכם, התנגדות זו הוביל יושב ראש האופוזיציה מנחם בגין.
על פי הוראותיו העיקריות של הסכם השילומים גרמניה המערבית תשלם למדינת ישראל 3 מיליארד מארק גרמני וכן 450 מיליון מארק לאיגוד הארגונים היהודיים לייצוג התביעות היהודיות החומריות נגד גרמניה.
סכום השילומים יועמד לזכות מדינת ישראל כדי לרכוש סחורות ושירותים בגרמניה המערבית וזאת במטרה ליישב ולשקם פליטים יהודיים במדינת ישראל.
השילומים נפרסו כך שהחל ממועד כניסתו של ההסכם לתוקף, 27 במרץ 1953, ועד 31 במרץ 1954, התחייבה גרמניה לשלם 200 מיליון מארק, בתשע שנות הכספים (אפריל-מרץ) שלאחריה 310 מיליון מארק בכל שנה, ובשנה העשירית 260 מיליון מארק.
לממשלת גרמניה הייתה אף האפשרות לשלם את התשלומים בטרם זמנם.
הביקורות על הספר מסכימות על פי רוב כי מדובר בספר עוצמתי וחשוב אשר נכתב בתמציתיות מרובה.
הרב ישראל מאיר לאו, רבה הראשי של ישראל לשעבר, כתב במבוא לספר "ק.
צטניק הכותב בדם-התמצית שבו זועק את זעקת המיליונים: לזכור!
ד"ר אברהם גרין מהמנהל הפדגוגי במשרד החינוך כתב "אל יפקד נכס תרבותי זה, "השעון", מעולמנו הרוחני".
ד"ר גדעון תלפז כתב ב"מעריב" ב-24.09.1971 "הספר הצנום הזה, הספר הנורא הזה הוא מגילת העדות..
לא עוד תוכל להישאר שווה נפש".
יונה בחור פרסם במעריב ב-09.12.1966 כי בספר קיים "דיווח מדויק על זוועות השואה".
השעון האסטרונומי בפראג או האורלוגין של פראג (בצ'כית: Pražský orloj) הוא שעון אסטרונומי מימי הביניים, המוצב בכיכר העיר העתיקה שבפראג.
השעון הותקן ב-9 באוקטובר 1410, והוא העתיק ביותר בעולם שעדיין פועל.
בתחילת ינואר 2008 הושבת השעון לכחצי שנה של ניקוי ושיפוץ.
המנגנון המקורי של השעון הותקן על ידי השען מיקולאש מקאדן והפרופסור לאסטרונומיה יאן שינדל מאוניברסיטת קארל.
ב-1490 הוסיף הרב-אומן האנו את לוח השנה והבובות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נשרף בניין העירייה והשעון ניזוק.
ורק לאחר המלחמה - ב-1948 הוא שופץ ותוקן.
כיום לצורך תפעולו הוא נעזר בכרונומטר.
פני השעון ניצבים בחזית המערבית של בית העירייה הישן.
מנגנון השעון מורכב מכמה חלקים עיקריים: חוגה המציגה את מצג השמש והירח בשמיים, תצוגת בובות בדמות שנים-עשר השליחים, שלד המסמל את המוות המכה על פעמון מדי שעה, תצוגת בובות נוספות, וכן לוח שנה המציג מדליונים של עונות השנה.
צפייה במחוגי השעון מגלה גם את היום המדויק בחודש ובשנה.
השעון מודד שלושה סוגי זמן ארציים: שעון גרמני - שהוא שעון מרכז אירופה, מוצג באמצעות ספרות רומיות מוזהבות (24 שעות) וסמן ה'יד'.
השעון מצלצל מדי שעה עגולה (מתשע בבוקר ועד תשע בערב), ומתחיל במופע: פעמונים מצלצלים והפסלים שסביב השעון מתחילים לזוז באקטים סמליים: היהירות האוחזת בידה מראה, רדיפת הבצע - בדמותו של קמצן עם שק מטבעות, שלד המסמל את המוות (מניד את ראשו מעלה מטה) ואויב הכנסייה, המיוצג על ידי כופר טורקי.
לצידי השעון התחתון מופיעים: ההיסטוריון, המלאך, האסטרונום והפילוסוף.
החלונות שמעל לשעון נפתחים ובובות המייצגות את שנים-עשר השליחים נעות במעגל.
את מופע הבובות חותם תרנגול זהב מקרקר, המגרש את הרוחות שחדרו אליו בחסות חשכת הליל.
לפי אגדה שהייתה קיימת שנים רבות וניתן לשמוע אותה עד היום, השעון נבנה על ידי יאן רוז' (Hanusch) ועוזרו יעקב צ'ך.
לפי אותה אגדה מועצת העיר התפעלה מאוד מעבודתו של האמן, עד שציוותה לעוור אותו, על מנת שלא יבנה שעון נוסף בעיר אחרת.
בנקמה על המעשה הוא זרק את עצמו על השעון ובמשך שנים רבות המנגנון לא עבד, עד שהצליחו לתקן אותו.
אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בשטרסבורג.
אגדה נוספת טוענת כי העיר תסבול אם השעון יוזנח ויחדל לפעול.
"השנה שהייתה, התערוכה השנתית של מיטב הקריקטורה הישראלית" היא שמה של סדרת תערוכות קריקטורות ישראליות שהחלה בשנת 2003, כיוזמה של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי ועיריית חולון.
התערוכות מציגות תגובות של קריקטוריסטים של אירועים מרכזיים בישראל והן הוצגו לראשונה בגלריית קמפוס חנקין בחולון.
משנת 2010, הפכה התצוגה לתערוכה דו-שנתית, המוצגת במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
2004 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2005 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2006 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2006 מוזיאון סן פרנסיסקו לקריקטורה, סן פרנסיסקו, ארצות הברית [קטלוג]
2007 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2008 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2008 "קריקטורות בקונפליט", המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס (תערוכה בינלאומית בשיתוף "חוג ההורים - פורום המשפחות" [קטלוג]
2009 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2010 המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון [קטלוג]
2012 המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
השעה ה-25 הוא סרט דרמה מלחמתית משנת 1967, בהפקתו של קרלו פונטי, בבימויו של אנרי ורניי, ובכיכובם של אנתוני קווין ווירנה ליזי.
הסרט, המבוסס על רומן בשם זה מאת קונסטנטין וירג'יל גאורגיו, עוקב אחר תלאותיהם של זוג איכרים רומנים במלחמת העולם השנייה.
בכפר קטן ברומניה (בשם "פונטנה") מפליל מפקד המשטרה המקומית את האיכר יוהאן מוריץ (אנתוני קווין) כיהודי, היות שאשתו של האיכר, סוזאנה (וירנה ליזי), מסרבת להיעתר לחיזוריו של המפקד.
מוריץ נשלח למחנה עבודה, יחד עם שאר היהודים.
הוא עובר תלאות רבות, ממחנה למחנה.
באחד המחנות רואה אותו קצין נאצי, וקובע שהוא מין נדיר של הגזע הארי.
בעקבות קביעה זו נאלץ מוריץ להצטרף לוואפן אס אס.
לאחר המלחמה עוצרים אותו, והוא עומד למשפט כפושע מלחמה.
בסופו של דבר הוא משתחרר, ומתאחד מחדש עם אשתו ושלושת בניו בגרמניה.
הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת קונסטנטין וירג'יל גאורגיו.
בעלילה משתלבים גם המשטר ההונגרי עושה דברם של הנאצים, הפלישה לרומניה על ידי חייליו של יוסיף סטלין, ואירועים היסטוריים נוספים.
גאורגיו שאב את רעיון הרומן ואווירת המחנות מחייו הוא, בעצמו התגלגל כמה שנים במחנות והופרד מאשתו.
אנתוני קווין – בתפקיד יוהאן מוריץ
וירנה ליזי – בתפקיד סוזאנה מוריץ
גרגואר אסלן – בתפקיד דוברסקו
מייקל רדגרייב – כסניגורו של יוהאן מוריץ
מרסל דאליו – בתפקיד סטרול
ליאם רדמונד – בתפקיד האב קורוגה
סרז' רג'אני – בתפקיד טראיאן קורוגה
השנאי ההיסטורי של חברת חשמל - שדרות ח"ן הוא חדר שנאים (תחנת השנאה) שהוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 בשדרות ח"ן 38, פינת רחוב נצח ישראל, עבור תושבי השכונות רחל, השכנים ב' וקריית מאיר בתל אביב.
לצד הביתן חפרה העירייה בשנת 1936 באר מים.
מבנה זה מזכיר בחיצוניותו את מבנה הקיוסק בגינת רות.
בית החשמל, בעל קומה אחת, הבנוי בסגנון הבינלאומי, נותר כעדות למבנים הקטנים שפעם אכלסו את שדרות העיר.
רשת השְׁנִיצֶליָה בע"מ היא רשת מזון מהיר ישראלית, המציעה ארוחות הכוללות לרוב בגט שניצל עם תוספות שונות.
הרשת החלה את דרכה בשנת 2004 בצפת.
בשנת 2010 נרכשה הרשת על ידי איש העסקים יהודה אֲלְמוֹזְנלִינוֹס.
אלמוזלינוס החל בהרחבת הרשת בשיטת הזכיינות.
משרדי הרשת ממוקמים ביישוב קדימה.
בשנת 2004 נפתח סניפה הראשון של "השניצליה" בעיר צפת.
הרשת התמחתה בהכנת כריכים מבגט ושניצל בשישה טעמים שונים.
כשמנתה שני סניפים, נרכשה הרשת על ידי איש העסקים אורן לוני.
לוני עבר לשיטת הזכיינות, שהובילה להתרחבות משמעותית של הרשת.
בשנת 2009 היא גלגלה מחזור של כ-35 מיליון שקלים ומנתה 27 סניפים.
בשנת 2010 התרחבה עד כדי 46 סניפים.
באותה שנה רכש איש העסקים יהודה אֲלְמוֹזְנלִינוֹס את הרשת באמצעות החברה בבעלותו "יהודה אלמוזלינוס החזקות בע"מ".
עד שנת 2017 מנתה הרשת כ-50 סניפים וכ-10 נוספים בהליכי הקמה.
21 סניפים בבעלות הרשת והיתר בזכיינות.
סניפי הרשת פזורים לאורך מדינת ישראל, מאילת בדרום ועד קריית שמונה בצפון.
תחת אלמוזלינוס, השיקה הרשת מערך דיגיטלי הכולל אפליקציית מועדון לקוחות ומערך הזמנות ארצי.
משרדה הראשי ממוקם ביישוב קדימה-צורן.
המנה הסטנדרטית הנמכרת ברשת היא ארוחת שניצל בבגט.
כל ארוחה כוללת שניצל, תוספת ושתייה.
טעם השניצל נתון לבחירת הלקוח ממבחר של 7 טעמים שונים.
כמו כן תוספת של סלט, צ'יפס, כדורי פירה או טבעות בצל וכן שתייה קלה.
מנת הדגל של הרשת היא "השניצל הספרדי".
מנה זו מכילה שניצל העשוי מפילה עוף עטוף בצ'ילי חריף ופירורי לחם.
בנוסף קיימים שניצלים במתכונים שונים, שכל אחד מהם מיוחס למדינה אחרת.
למשל, שניצל בציפוי פלאפל הוא שניצל "ישראלי", שניצל בציפוי שום וחרדל דיז'ון הוא "צרפתי" ושניצל בציפוי עשבי תיבול הוא "איטלקי".
שאר מוצרי הרשת כוללים: המבורגר, פילה עוף, טבעות בצל, כדורי פירה, צ'יפס, חטיפי עוף וסלטים.
בנוסף, מציעה רשת השניצליה מנת ילדים הכוללת גם היא שניצל, צ'יפס ושתייה.
בשנת 2018 הודיעה הרשת על הכנסת מנות טבעוניות לתפריט.
בין המנות המוצעות לקהל הצמחוני והטבעוני הן תחליפים מסויה ומהצומח עבור המבורגר, שניצל, חזה עוף ושווארמה.
מרבית מוצרי היסוד שבהם נעשה שימוש נרכשים מרשת המזון "אֹסֶם".
לחמי הבגט בהן עושה שימוש הרשת נאפים בסניפים עצמם, באמצעות טכנולוגיה המאפשרת תפעול מהיר.
בשנת 2018 נתבעה הרשת על ידי צעירה שהעסקתה נדחתה על רקע דתי, שכן אינה יהודייה.
בשנת 2021 דחה בית הדין לעבודה את התביעה.
הוא קבע כי לבית העסק לא הייתה ברירה אחרת בשל דרישות הרבנות המקומית, הנובעות מאיסור בישולי גויים.
העסקת הצעירה הייתה עלולה להוביל לשלילת תעודת הכשרות של בית העסק.
בעקבות המקרה יזם חבר הכנסת יואל רזבוזוב דיון בוועדת העלייה והקליטה בעניין מניעת העסקת עובדים לא יהודיים במטבחי מסעדות.
השנתיים האדומות (באיטלקית: Biennio Rosso) הן תקופה של שנתיים מ-1919 עד ל-1920, בה התרחשו סכסוכים ומאבקים חברתיים ומעמדיים מרובים ברחבי איטליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
סכסוכים אלו התאפיינו בכיבושי מפעלים בידי העובדים, שביתות ומעשי אלימות בין המשטרה, העובדים המורדים ומליציות החולצות השחורות.
התקופה המהפכנית הסתיימה בריאקציה האלימה של החולצות השחורות הפשיסטים בהנהגת בניטו מוסוליני ובעלייתו של זה לשלטון בשנת 1922 בעקבות המצעד על רומא; יש המכנים תקופה זו "השנתיים השחורות" (באיטלקית: Biennio Nero).
השנתיים האדומות התרחשו על הרקע של המשבר הכלכלי של סוף מלחמת העולם הראשונה; איטליה אופיינה בתקופה זו באבטלה גבוהה וחוסר יציבות פוליטי.
תקופה זו התאפיינה בשביתות רבות וניסויים רבים של ניהול עצמי של העובדים, לאחר הפקעות של מפעלים וקרקעות.
המתחים הלכו והתגברו מאז השנים האחרונות של המלחמה.
ניתוחים מודרניים של המצב מתארים את איטליה כזו שעל סף מהפכה מאז סוף 1918.
אוכלוסיית איטליה נתקלה באינפלציה הולכת ועולה, בנוסף למחירי מוצרי יסוד שהלכו ועלו אף הם.
דברים אלו הוחמרו בעקבות האבטלה הגבוהה, שהחמירה אף יותר בגלל פירוק הצבא המלכותי האיטלקי בסוף המלחמה.
בזמן זה, מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (הPSI), באיגודי העובדים וכן בתנועה האנרכיסטית, הלכו וגברו.
מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית הגיע ל-250,000, ובאיגוד העובדים קונפדרציית העבודה הכללית ל-2 מיליון.
באיגוד העובדים האנרכיסטי USI מספר החברים הגיע עד ל-500,000. המוראל של האנרכיסטים התחזק אף-יותר בעקבות חזרתו מגלות של ההוגה האנרכיסטי אריקו מלטסטה.
בטורינו ובמילאנו, נערכו אסיפות במפעלים; עובדיהם של מפעלים השתלטו עליהם בהשראת הרעיונות הסוציאליסטים והאנרכו-סינדיקליסטים.
המגמה התרחבה אל האזורים הכפריים, כולל שביתות של חקלאים, מהומות שכללו נשק חם בין מליציות שמאלניות וימניות.
המחאות וחוסר השקט התעצמו במידה ניכרת.
אם ב-1913 היו באיטליה 810 פעולות מחאה, ב-1919 היו 1,663. כמות העובדים המעורבים במחאות גדלה בין -1913 ל-1919 פי 3, והגיעה ליותר ממיליון עובדים.
התעצמות מאבק העובדים המשיכה ב-1920 עם 1,881 שביתות.
שביתות איכרים התרבו גם כן.
בין 20 ו-21 ביולי 1919, התרחשה שביתה כללית בסולידריות עם המהפכה הרוסית.
באפריל 1920, עובדי בתי-חרושת לעיבוד מתכת בטורינו, במיוחד אלו במפעלי החברה פיאט, שבתו בדרישה להכרה במועצות העובדים, דרישה שהPSI והCGL לא תמכו בה.
העובדים החלו לראות במועצות העובדים במפעלים יותר ויותר ככלים החדשים לבנייה של חברה וכלכלה דמוקרטיות, במקום כלי מיקוח מול בעלי-המפעלים.
ההתקוממות הגיעה לשיאה באוגוסט וספטמבר 1920. עובדי מתכת חמושים במילאן וטורין השתלטו על המפעלים שלהם בתגובה לגל פיטורים המוני.
השתלטות העובדים על המפעלים סחפה את "המשולש התעשייתי" של צפון-מערב איטליה.
בספטמבר, 3,185 מפעלים לעיבוד מתכת היו תחת השליטה של העובדים.
המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וקונפדרציית העבודה הכללית לא הצליחו לנצל את הפוטנציאל המהפכני של התנועה; אילו התנועה הייתה מתרחבת לשאר איטליה וממקסמת את הפוטנציאל שלה, מאוד סביר שהיה מתרחש שינוי מהפכני באיטליה.
מרבית המנהיגים הסוציאליסטים היו מרוצים מהמאבקים שבצפון, אבל לא עשו רבות כדי להביא את כיבושי המפעלים וההתקוממויות למלוא הפוטנציאל שלהם.
בלי התמיכה של ארגון מסודר, התנועה החברתית הלכה ודעכה בהדרגה.
ב-1921 התנועה הלכה ודעכה, בעקבות גלי פיטורים מאסיבים וקיצוצי שכר שנבעו גם מהמשבר הכלכלי.
בניגוד להתנהלות הפאסיבית של הPSI והCGL, הארגונים הפשיסטים וארגוני המעסיקים כן הגיבו לתנועה.
לאחר התקופה המהפכנית התעוררה הריאקציה של מליציית החולצות השחורות הפשיסטית ובסופו של דבר במצעד על רומא של בניטו מוסוליני באוקטובר 1922.
בצד ימין ניתן לראות מחקר סוציולוגי כמותי שבדק את ההתפתחות של מעשי האלימות בין הקבוצות החברתיות השונות, בהתבסס על דיווחים בעיתונות.
השנים היא סדרת דרמה בהפקה משותפת של ה-BBC ו-HBO.
יוצר הסדרה והתסריטאי הוא ראסל טי דייוויס.
אמה תומפסון מככבת בדמות ויוויאן רוק, אשת עסקים ידוענית חריפה וישירה, הופכת לפוליטיקאית שדיעותיה השנויות במחלוקת מפלגות את האומה.
לצדה מככבים רורי קיניר, ראסל טובי, ג'סיקה היינס, רות מאדלי ואן ריד כבני משפחת ליונס.
הסדרה בת ששת החלקים עוקבת אחר משפחת ליונס הבריטית ממנצ'סטר.
דניאל מתחתן עם בן זוגו ראלף, סטיבן וסלסט דואגים לילדים שלהם, רוזי מחפשת בן זוג חדש, ואדית עסוקה בפעילות הומניטרית כלשהי.
המפקחת על הכל היא הסבתא מיוריאל.
כל חייהם מתכנסים לקראת לילה אחד ב-2019, ואז הסיפור ממשיך אל העתיד, ועוקב אחר חייהם ואהבותיהם של בני משפחת ליונס במשך 15 שנה, בעוד בריטניה נעה בין סערות פוליטיות, כלכליות וטכנולוגיה מתקדמת.
אמה תומפסון – ויוויאן רוק חברת פרלמנט, אשת עסקים כריזמטית ושנויה במחלוקת שהופכת לפוליטיקאית.
רורי קיניר – סטיבן ליונס, יועץ כלכלי שחי בלונדון עם אשתו, סלסט, ושתי בנותיהם, בתאני ורובי.
הוא האח הבכור של דניאל, אדית ורוזי
ט'ניה מילר – סלסט ביזמה-ליונס, מנהלת חשבונות ואשתו של סטיבן
ראסל טובי – דניאל ליונס, עובד במועצה כמנהל דיור במנצ'סטר.
אחיהם של רוזי, סטיב ואדית.
ג'סיקה היינס – אדית ליונס, פעילה פוליטית, ואחותם של סטיבן, דניאל ורוזי
רות מאדלי – רוזי ליונס, האחות הצעירה במשפחת ליונס.
היא סובלת ממום ספינה ביפידה.
היא אם חד הורית, יש לה שני בנים, לי ולינקולן ועובדת בקפיטריה של בית ספר.
אן ריד – מיוריאל דיקון, הסבתא של האחים למשפחת ליונס
דינו פצ'ר – ראלף קוזינס, בעלו לשעבר של דניאל.
הוא מורה בבית ספר יסודי
לידיה וסט – בתאני ביזמה-ליונס, בתם הבכורה של סטיבן וסלסט
ג'ייד אליין – רובי ביזמה-ליונס, בתם הצעירה של סטיבן וסלסט
מקסים בלדרי – ויקטור גוראיה, פליט מאוקראינה, שמנהל מערכת יחסים עם דניאל
ביוני 2018 הכריז ה-BBC שראסל טי דייוויס יכתוב את הסדרה "השנים" שתוארה כ"דרמה אפית העוקבת אחרי משפחה בתקופה של 15 שנה באווירה לא יציבה של שינויים פוליטיים וכלכליים ושל התפתחות טכנולוגית." דייוויס ציין שהוא התכוון לכתוב דרמה כזו כבר כמעט שני עשורים.
באוקטובר 2018 פורסם שאמה תומפסון לוהקה לתפקיד ויוויאן רוק, לצדם של רורי קיניר, ט'ניה מילר, ראסל טובי, ג'סיקה היינס, לידיה וסט, רות מאדלי ואן ריד.
את הליהוק עשה אנדי פריור.
עוד פורסם שסיימון סלאן ג'ונס יהיה הבמאי.
צילומי הסדרה החלו במנצ'סטר באוקטובר 2018. אתרי הצילומים כללו את טראפורד פארק כמחנה הפליטים, ואת Altcar Training Camp בליברפול כאתר "לפנים" (Erstwhile).
הסדרה שודרה בערוץ BBC One בממלכה המאוחדת, בערוץ BBC First בהולנד ובבלגיה, ב-HBO בארצות הברית, מקסיקו, פולין וספרד ובערוץ Canal+ בצרפת.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ yesEDGE של yes הטלוויזיה בלוויין.
השסע הבין-גלוטאלי הוא החריץ שמפריד בין שני חלקי העכוז, העובר ממש מתחת עצם העצה לחיץ הנקביים, ומכונה כך מכיוון שהוא מהווה את הגבול הנראה לעין בין שתי הבליטות המעוגלות החיצוניות של שני שרירי העכוז הגדולים.
שמות אחרים לו הם השסע האנאלי, קרנה אנאליס (Crena analis), הזירה הבין-גלוטאלית (Arena interglutealis) ורימה אני (Rima ani).
השסע הבין-גלוטאלי ממוקם מעל לפי הטבעת.
ישנן מספר הפרעות שעלולות להשפיע על השסע הבין-גלוטאלי, ביניהן פסוריאזיס הפוכה (Inverse psoriasis ), תסמונת נסיגת עצם-הזנב (Caudal regression syndrome) וציסטה פילונידלית.
"השנים הראשונות" הוא אלבום אוסף משותף של אריק איינשטיין ויהורם גאון, שיצא לאור בשנת 1989.
האלבום כולל שירים בולטים של כל אחד מהם מהקריירה, וגם שיריהם ביחד במסגרת הרכב שלישיית גשר הירקון.
האלבום יצא לזכרו של נפתלי אלשיך (מבעלי חברת התקליטים "ישראפון" שהיא הגלגול הקודם של חברת "הליקון") שנפטר שנתיים קודם לכן שיזם והפיק את מרבית שירי האוסף עוד לפני כן.
אריק איינשטיין - שירה, קולות
יהורם גאון - שירה, קולות
בני אמדורסקי - שירה, קולות
הֶשֵּׁן (במנצ'ורית: , במנדרינית: 和珅, מבוטא חֶשֵׁן; 1 ביולי 1750 – 22 בפברואר 1799) היה יועצו הקיסרי העליון של צ'יינלונג, קיסר סין השישי משושלת צ'ינג ושליט לצידו לאורך העשורים האחרונים של המאה ה-18.
הודות לכוחו, השן צלח באגירת אוצרות מכל גבולות האימפריה של צ'ינג והפך עצמו לאחד מהאנשים העשירים ביותר בהיסטוריה.
עקב חשש לכוחו, לאחר שג'ינצ'ינג, קיסר סין ירש את כס המלוכה, הוא הוציא להורג את השן.
השן היה מאנצ'ורי לבית אצולה יליד בייג'ינג אשר ראשית הוכיח את יכולתו בבחינות לשירות הקיסרי בהן הוכשר כתלמיד מצוין והיה כבר בגיל צעיר דובר שוטף של מנצ'ורית (שפת אם), מנדרינית (לינגואה פרנקה), טיבטית, מונגולית ועוד.
תפקידו הפוליטי של השן החל בשנת 1775, אז חבר בן 25 של מסדר שומרי הראש הקיסרי נבחר מתוך קהל על ידי קיסר צ'יינלונג הקשיש.
השן, נאה ושנון, משך את מבטו של המלך בן 64 והחל בעלייה מטאורית לשלטון.
זמן לא רב לאחר פגישתם הראשונה החל קיסר צ'יינלונג לקדם את השן לדרגות ותארים הרבה מעבר לשנינותו או לניסיונו.
הוא הפך לסגן-אלוף, סגן נשיא מועצת ההכנסות, חבר מועצה גדול ושר למשק הבית הקיסרי.
להשן הוענקה הפריבילגיה לרכוב על סוס בתוך העיר האסורה, כבוד ששמור בדרך כלל לפקידים בכירים ומבוגרים, חלשים מכדי ללכת במסדרונות הארמון הארוכים.
מאוחר יותר באותה שנה הוא הועמד לאחראי על שערי הבירה וקיבל שליטה על דמי המעבר והמכס בשער הכניסה לעיר האסורה.
אף אחד לא ויתר על הזדמנות להיפגש עמו למען יוכלו לעבור לדרכי העיר, השן עבד קשה, נשאר מאוחר ומעולם לא החמיץ פגישה.
איש לא יכול היה להסביר כיצד או מדוע השן השפיע כה חזק על הקיסר.
היה סיפור מתמשך כי קיסר צ'יינלונג ראה בהשן את גלגולו של אחד הפילגשים של אביו.
כאשר קיסר צ'יינלונג היה רק נסיך צעיר, הוא התאהב בפילגש זו וחיבב להקניט אותה.
על פי האגדה, כאשר הקיסר ראה לראשונה את השן, הקיסר נפגע מהדמיון הפיזי בין הצעיר לאהובת ילדותו.
עלייתו של חסן לכוח והשפעה הייתה דרך עבור הקיסר להפיג את אשמתו בגין תפקידו במות הפילגש אשר התאבדה לאחר שהורדה בדרגה עקב כך שסטרה לנסיך צ'יינלונג שחשק בה.
תהיה הסיבה אשר תהיה, במשך למעלה משני עשורים, הפך השן לעוזרו ואיש סודו הקרוב ביותר של הקיסר.
לאורך כל האימפריה, השן היה ידוע כעיני הקיסר ואוזניו והתייחסו אליו בהתאם.
נאמר שכאשר השן עזב את אחוזתו על ידי בחונאן לעבר בייג'ינג, הדרך לארמון בעיר האסורה הייתה רצופה במאמינים, אזרחים ופקידים המעוניינים למצוא חסד בעיני ואוזני הקיסר.
בשנת 1790, הקיסר ושרו השלימו את קשרם בדרך המיושנת כשבנו של השן התחתן עם בתו העשירית של קיסר צ'יינלונג.
על פי כל הדיווחים, היא הייתה המועדפת על הקיסר, והוא פעם העיר שאילו היה זה אפשרי, הוא היה בוחר בה כיורשת.
כפי שמתברר, היה טוב יותר להשן אם כלתו הטרייה הייתה זו שירשה את כס המלוכה.
מערכת היחסים והשפעתו של השן עם כס המלוכה הפכו אותו כמעט ללא ניתן למגע כפריט קיסרי.
עד מהרה הוא נהיה מושחת בגלוי, סחט שכר טרחה מפקידים אחרים והשתמש בעמדותיו כדי לגזול סכומי כסף מרהיבים מאוצר המלוכה.
על אף בריאות לקויה מתמשכת (על פי הדיווחים השן היה עם שיגרון כרוני ופיתח בקע קשה), הקיסר צ'יינלונג הפקיד אותו לסייע להוביל קמפיינים בשטח ביונאן ובגאנסו.
השן שימש כקצין צבאי חלש בעל ביצועים נמוכים, אך ידע הזדמנות להביא להעלמת עין בנושא.
השן וחבר תומכיו השתמשו בכספי הצבא בשביל צורכם ושימושם האישי.
באותה תקופה, על אימפריית צ'ינג הוטל להתמודד יותר ויותר נגד חברות סודיות מרדניות והתקוממויות מזוינות תכופות.
הקיסר התרגז על חוסר יכולתם של חייליו להתמודד עם מצב החירום ההולך וגדל, אך את מה שהקיסר ראה כמשבר שלטון, ראה השן הזדמנות לכוון את כיסיו וכיסיהם של חסידיו.
למרות פעילויות אלה אשר במסגרתם נע מתמיכה במורדים לפעולה צבאית כושלת בצבא צ'ינג, המשיך הקיסר להרעיף את השן בהצטיינות ובתגמולים.
גם כאשר תומכיו הואשמו בבגידה והוצאו להורג, השן נותר בשלטון.
כל עוד קיסר צ'יינלונג ישב על כס המלוכה, היה בטוח שהשן עושה ככל העולה על רוחו.
לבסוף התהפך הגלגל על השן, בשנת 1796 פרש קיסר צ'יינלונג ומינה את בנו ובכורו יונגיאן כג'ינצ'ינג, קיסר סין.
כמה שנים קודם לכן, החלה קטטה בין תלמידי השן ובהם יונגיאן בנושא שיר ובמסגרתה השן הדיח את יונגיאן מלימודיו והרוויח את איבתו הנצחית של הנסיך.
כעת, בימי מלכותו כקיסר ג'ינצ'ינג, הודיע יונגיאן על זמנו שלו בשלטון.
אביו היה עדיין בחיים ונשאר הכוח בארמון.
אך ב-7 בפברואר 1799 נפטר קיסר צ'יינלונג.
תוך שבוע הורה קיסר החדש על מעצרו ומשפטו של השן.
ב-19 בפברואר גזר הקיסר הוצאה להורג באלף קיצוצים.
רק ההשתדלות המתוזמנת של אחות הקיסר, הנסיכה העשירית שהתחתנה עם בנו של השן, הצילה את האסיר ממוות נורא.
במקום זאת, ב-22 בפברואר 1799, שלח הקיסר מלווה לתאו של השן עם כבל משי.
באותה שנה, 22 בפברואר היה גם היום ה-15 בשנה החדשה.
לאחר מכן לקח את הכבל ותלה את עצמו בתאו.
כפי שהתברר, מותו של קיסר צ'יינלונג היה נקודת מפנה גם עבור האימפריה.
במשך למעלה מ-130 שנה, עוד בשנת 1662, שלטה האימפריה של הקיסר צ'יינלונג, אביו וסבו קאנגשי, קיסר סין.
זו הייתה תקופה יוצאת דופן של יציבות ושגשוג.
אבל בשנים האחרונות של עידן צ'יינלונג היה ברור שהסדר החל מתפורר באימפריה.
קיסר ג'ינצ'ינג לא היה מסוגל ללכת בדרכי אביו הגדול.
רבים הפנו אצבע מאשימה לעבר השן כי הוא זה אשר גרם לנפילתה הארוכה של השושלת במהלך המאה ה-19.
לאחר מותו ביצעו חוקרי בית המשפט חשבונאות על כל הרווחים שלא קיבל.
הם גייסו כסף, זהב, סחורות, חפצים יקרי ערך ואוצרות אחרים בשווי מיליארדי דולרים במונחים של ימינו.
השן שימש סימפטום לשחיתות בדרג המדיני של שושלת צ'ינג אשר בזז ככל יכולתו וכל עוד היה לו הפטרון שלו, הוא הצליח.
השעה ה-11 הוא סרט תיעודי משנת 2007 אודות מצב הסביבה הטבעית, שנוצר והופק על ידי לאונרדו דיקפריו שגם תרם לו את קולו בקריינות.
הסרט בוים על ידי ליילה קונרס פיטרסן ונדיה קונרס, מומן על ידי אדם לואיס ופייר אנדרה סנירגס, והופץ על ידי "Warner Independent Pictures" של האחים וורנר.
הקרנת הבכורה העולמית שלו הייתה בפסטיבל קאן ה-60 בשנת 2007 והוא יצא לאקרנים ב-17 באוגוסט 2007, בשנה שבה פרסם הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים את דו"חו הרביעי וכשנה לאחר צאת הסרט "אמת מטרידה" של אל גור.
שמו של הסרט, נוגע לתזמון בו עדיין ניתן לעשות שינוי במצב הסביבתי העולמי.
הסרט משלב ראיונות עם יותר מ-50 מדענים, הוגי דעות ומנהיגים בולטים.
בין היתר נערכו ראיונות עם הפיזיקאי סטיבן הוקינג, נשיא ברית המועצות לשעבר מיכאיל גורבצ'וב, זוכת פרס נובל לשלום ואנגרי מאטאיי, ראש ה-CIA לשעבר ג'יימס וולסי, והעיתונאי פול הוקן.