tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שעות השמש בוויילס מסתכמות בסך גבוה יותר מזה של סקוטלנד ושל צפון אירלנד, אך נמוך יותר מזו של השכנה הגדולה, אנגליה.
מאי הוא שיאן שעות השמש מבין חודשי השנה, עם ממוצע של 186.8 שעות שמש.
על־פי שיטת קפן האקלים הימי הוא אחד מצורותיו של האקלים הממוזג.
המאפיין המשותף לסוגי האקלים הימי הוא השפעת הים (או האוקיינוס) על אופי האקלים.
ככלל, האקלים הימי מחולק לארבעה סוגים: Cfb ,Cfc ,Cwb ו־Cwc, כלומר מזג האוויר משתנה אך מעט, כאשר ההבדלים בין הקיץ לחורף אינם קיצוניים (דבר המאפיין לכל צורות האקלים הממוזג).
המשקעים מפוזרים בשווה, או כמעט בשווה, לאורך כל השנה, או שהחורף הוא העונה היבשה (נפוץ ברמות הגבוהות של אזורים טרופיים) והקיץ חמים ורטוב או קר.
לרוב, בקווי הרוחב הבינוניים, כמות המשקעים הממוצעת לשנה באקלים זה היא 550 - 700 מ"מ במישורים הנמוכים, ו-900 - 1,500 מ"מ ויותר, באזורים הרריים.
אף על פי שהאקלים הימי נפוץ בכל היבשות, באירופה שטחו הוא הגדול ביותר, כאשר הוא מתפרש פנימה לתוך היבשת יותר מבשאר היבשות.
הנפוץ מבין סוגי האקלים הימי הוא ה־Cfb, כלומר אקלים ממוזג, חסר עונה יבשה והקיץ חמים ונעים.
סוג זה נפוץ בקווי הרוחב 45° - 55°, לרוב בחופים המערביים של היבשות, בסמיכות לאקלים ים-תיכוני, אם כי לא בהכרח.
כך למשל בחופיה הצפון-מערביים של ארצות הברית שורר אקלים זה.
סוג דומה ל־Cfb הוא Cwb המופיע בין השאר ברמות הנמצאות באזורים בעלי אקלים טרופי.
בגלל גובה הרמה, האוויר החם והלח נשאר באזורים הנמוכים יותר, ואילו אוויר חמים וממוזג מן הים, למרות המרחק, מגיע אל הרמה.
סוג זו מכונה "אקלים רמות תת־טרופי" ובשונה מהאקלים הממוזג הרגיל, ייתכן והחורף יהיה יבש לחלוטין, כך שסימונו יהיה Cwb, כשה־w מסמלת את העובדה שהחורף יבש.
כך למשל בהרי אתיופיה שורר אקלים זה.
בסוג זו של האקלים הימי הקיץ קר, כאשר האזורים בעלי אקלים זה שוכנים באזור התת־קוטבי, בקצה האזור של האקלים הממוזג, אך עדיין נחשבים כממוזגים מכדי להיכלל באקלים תת־ארקטי, כאשר הממוצע של כל החודשים אינו מתחת ל־C° 3-.
סוג זה קיים באיסלנד, איי פארו, ההיילנדס של סקוטלנד, החופים הצפון־מערביים של נורווגיה, האיים הדרומיים של אלסקה, הדרום הרחוק של צ'ילה וארגנטינה ובהרי האלפים הדרומיים שבניו זילנד.
Cwc - בסוג זה החורף יבש והקיץ קר.
סוג זה קיים על פי ההשערה באזורים קטנים בסצ'ואן, יונאן, ארגנטינה ובוליביה.
Csb - בסוג זה הקיץ יבש וחמים.
אף על פי שבדרך כלל מאפיינים אלו אמורים להגדיר את האזור כבעל אקלים ים־תיכוני ולא כבעל אקלים ממוזג, לעיתים נכללים אזורים אלו כבעלי אקלים ימי.
כך למשל גליסיה שבספרד מוגדרת כבעלת אקלים ממוזג ולא כבעלת אקלים ים־תיכוני, בשל כמות המשקעים הגבוהה יחסית, העננות הרבה גם במהלך הקיץ ומזג האוויר הנוח לאורך כל השנה.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלימים אקלים יבשתי הוא אקלים הנפוץ בתוככי היבשות ובחופיהם המערביים העליונים, ומכאן שמו.
האקלים מתאפיין בממוצע של מעל C° 10 בחודשים החמים, וממוצע של מתחת ל־C° 3- בחודשים הקרים.
האקלים מסומן על פי שיטת קפן באות D.
כמות המשקעים הממוצעת היא 350 - 1,000 מ"מ בשנה ברוב אזורי האקלים היבשתי, למעט באזורים הרריים או המושפעים מרוחות מונסון בקיץ, בהם כמות המשקעים השנתית גבוהה יותר מ־1,000 מ"מ.
שלג הוא סוג המשקעים האופייני לעונת החורף שהיא גם ארוכה יותר בהשוואה לעונת הקיץ.
הוא אינו קיים כלל באוסטרליה, אפריקה וכמעט ולא קיים בדרום אמריקה (למעט פסגות הרים בודדות).
האקלים נפוץ בחצי הכדור הצפוני בקווי הרוחב 40° צפון ומעלה, עד להגעתו לאזורים בהם שורר אקלים קוטבי.
האקלים נדיר בחצי הכדור הדרומי, מכיוון שישנה מעט מאוד יבשה בקווי הרוחב 40°–60° דרום, כך שלמעט באזורי רמות שונות, האקלים כלל לא קיים.
לאקלים זה מספר רב של סוגים, כאשר המשתנה הראשון הוא האם העונה היבשה היא החורף (w) או הקיץ (s), או ללא עונה יבשה (f) - דבר המסומן באות השנייה של הסימון.
גרסאות קיצוניות יותר של האקלים, כאשר החורפים קרים במיוחד והקיציים קצרים וקרים מסומנים באות d.
סך הכל, אם כן, יש 12 סוגים שונים של האקלים היבשתי, אך בצורה כוללנית יותר, ניתן לחלקם לשתי קבוצות, אקלים יבשתי לח ואקלים תת־ארקטי.
האקלים היבשתי הלח מחולק אף הוא לאזורים עם קיץ חם ולאזורים עם קיץ חמים.
המשותף לשלושת תתי-האקלים הללו היא העובדה שהקיץ באזורים אלו הוא חם יחסית - ממוצע הטמפרטורה בחודש החם ביותר היא מעל ל־C° 22 ולפחות ארבעה חודשים עם ממוצע מעל ל־C° 10, דבר המוצג באות השלישית בקוד הסימון - a.
כך למשל בניו יורק, שיקגו, בוסטון, קליבלנד ופיטסבורג ממוצע המעלות בחורף הוא מתחת ל־C° 3- ואין עונה יבשה.
ממוצע המעלות בחודש החם ביותר הוא מעל ל־C° 22 ויש יותר מ־4 חודשים עם ממוצע מעל ל־C° 10, כולם בעלי אקלים Dfa.
לעומת זאת, בפיונגיאנג, סיאול ובבייג'ינג יש עונה יבשה - החורף, ובקיץ יורדים מרבית הגשמים (מונסונים), אולם הקיץ חם ביותר: ממוצע המעלות בחודש החם ביותר הוא מעל ל־C° 22 ויש יותר מ־4 חודשים עם ממוצע מעל ל־C° 10, האקלים הוא Dwa.
Dsa - כלומר העונה היבשה היא הקיץ, והקיץ חם במיוחד, נפוצה באזורים הרריים גבוהים הנמצאים בסמוך לאקלים ים-תיכוני, כך למשל בסולט לייק סיטי שביוטה ובאראכ איראן, ובמרכז ומזרח טורקיה.
המשותף לסוגי האקלים הללו, היא העובדה שהקיץ חמים, אך לא חם במיוחד.
ממוצע הטמפרטורה בחודש החם מתחת ל־C° 22 אך ארבעה חודשים או יותר עם ממוצע מעל C° 10, דבר המוצג באות השלישית בקוד הסימון - b.
הראשון מבין השלושה, Dfb, כאשר אין עונה יבשה כלל ומשקעים יורדים במשך השנה כולה אך בשונה מ-Dfa הקיץ נעים יותר.
אקלים זה שורר בשטחים נרחבים יותר מהגרסה בעלת הקיץ החם (Dfa).
בארצות הברית לדוגמה, אקלים זה שורר ברוב המקומות בקו רוחב 45°–50° צפון עד קו האורך 100° מערב, אך לעיתים מגיע גם לקו רוחב 54° צפון ומערבית עד למערב קנדה ודרומית עד קו רוחב 40° צפון בהרי האפלצ'ים.
באירופה, אקלים זה מגיע אף צפונה יותר, לקו רוחב 61° צפון.
כך למשל מרכז סקנדינביה ומרכז אירופה הם אזורים בעלי אקלים שכזה.
הסוג הבא בקבוצה זו, Dwb, דומה באופן כללי ל־Dwa אך קיים שוני בולט שהטמפרטורות בקיץ נעימות יותר.
עונת הגשמים היא בקיץ והחורף הוא היבש.
אקלים זה נמצא בצפון יפן, שם החורפים קרים אך יבשים ואילו הקיץ חמים וגשום.
הסוג האחרון בקבוצה זו, ה־Dsb, הוא גם בעל השטח הקטן ביותר.
הסיבות להיווצרות האקלים זהות ל־Dsa, אך האקלים נוצר במקומות גבוהים יותר.
הקיץ הוא העונה היבשה אך אינו חם במיוחד.
האקלים קיים בעיקר באזורים קטנים במערב ארצות הברית, קנדה ואלסקה ומקומות נוספים אחרים (למשל סיוואס בטורקיה).
בפסגות החרמון מעל 2,000 מטר מעל פני הים שוררים תנאי אקלים המקבילים לאקלים זה.
קבוצה זו, כוללת סוגים שונים של אקלים יבשתי בהם הקיץ קצר וקר יחסית או כמעט ובלתי מורגש.
סוגי אקלים אלו לעיתים נכללים יחד ונקראים אקלים תת-ארקטי, על גבול האקלים הקוטבי, אך לא נכללים באחרון בשל כמות המשקעים הגבוהה יחסית וחודשי הקיץ החמים.
בין הערים ניתן למנות: מורמנסק ברוסיה, ילונייף בטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה ופיירבנקס באלסקה (כולן Dfc); הומר באלסקה (Dsc) ומחוז מואה בחיילונגג'יאנג שבסין (Dwc).
הערים ורחויאנסק (Dfd) ואוימיאקון (Dwd) הפכו לסמל למגורים למרות מזג אוויר קר וקשה במשך מרבית חודשי השנה.
אקלים תת-ארקטי הוא אקלים יבשתי המתאפיין בחורף ארוך ובקיץ קצר וקריר.
האקלים נפוץ בתוך שטחי היבשות, הרחק מגורמים ממתנים המגיעים מן האוקיינוסים, באזור קווי הרוחב 50°-70° צפון.
על-פי שיטת קפן לסיווג אקלימים, אקלים זה כולל שש גרסאות שונות: Dfc, Dwc, Dfd, Dwd, Dsc, Dsd.
מתוך שש האפשרויות, הנפוצה מכולם היא Dfc, כלומר ללא עונה יבשה, והקיץ קצר וקר - אך לא במידה קיצונית.
באזורים גבוהים במיוחד באיראן, טג'יקיסטן, טורקיה וצפון-מערב ארצות הברית (מערב וושינגטון, מערב אורגון ואיידהו) קיים אקלים תת־ארקטי, המסווג כ-Dsc, כלומר הקיץ ללא משקעים והחורף קר במיוחד.
קיימים גם מקומות הסמוכים לאוקיינוסים ובכל זאת בשל מיקומם בסמוך לקטבים, האקלים הוא תת־ארקטי, כמו במחוז קמצ'טקה ומחוז סחלין שברוסיה.
האקלים התת־ארקטי מציג את שינוי הטמפרטורות הקיצוניים ביותר במהלך העונות.
בחורף הטמפרטורה צונחת עד ל־C° 40-, ובקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל־C° 30. הקיץ קצר, לרוב לא יותר משלשה חודשים (אך לפחות חודש אחד, כדי להיחשב בקטגוריה זו ולא יותר מ־100 ימים).
בשל הטמפרטורות הנמוכות בחורף והקיץ הקצר, האדמה בעומק של מטרים ספורים קפואה באופן תמידי, דבר הקובע את אופי הצמחייה.
בנוסף, באקלים התת־ארקטי המשקעים נדירים ובכמויות קטנות יחסית, לרוב לא יותר מ־380 מ"מ בשנה.
יוצאי דופן הם האזורים הגבוהים בעלי האקלים התת־ארקטי, שם בשל עננות אורוגרפית כמות המשקעים יכולה להיות עצומה.
כך למשל בהר וושינגטון, שם הטמפרטורות מקבילות לאקלים התת־ארקטי, אך כמות המשקעים הממוצעת מגיעה עד ל־2,460 מ"מ בשנה, כשהשיא הוא 3,300 מ"מ.
תופעה דומה מתרחשת במחוז חברובסק, שם משקעים רבים מגיעים מן הים.
גם בחצי האי לברדור, בעל האקלים התת־ארקטי, יורד עד כ־1,300 מ"מ משקעים בשנה (כמות השווה למשקעים ביערות גשם) בשל השקע האיסלנדי.
הצמחייה אינה מגוונת, כאשר רק מעט מיני צמחים מסוגלים לשרוד את חודשי החורף הקרים.
יחד עם זאת, בשל העובדה שהימים בעונת הקיץ ארוכים במיוחד (בשל המיקום בקווי הרוחב קרוב לקטבים), ניתן לגדל ירקות במהלך ימי הקיץ למרות מספר הימים הקצר.
היערות מורכבים לרוב ממחטניים (טייגה).
בין הערים בעלי אקלים תת־ארקטי ניתן למנות את מורמנסק ברוסיה, ילונייף בטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה ופיירבנקס באלסקה (כולן Dfc); הומר באלסקה (Dsc) ומחוז מואה בחיילונגג'יאנג שבסין (Dwc).
אקלים צחיח למחצה המכונה גם אקלים ערבתי הוא אקלים בו כמות המשקעים נמוכה בהרבה מכמות הנוזלים המתאדה, אך לא בצורה קיצונית כמו זו שבאקלים המדברי הצחיח.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, אקלים צחיח למחצה נמצא מבחינה אקולוגית וחקלאית בין אקלים צחיח (BW) לאקלים טרופי (A) או ים תיכוני (Csa).
באקלים צחיח למחצה באזורים בהם מרוכזים המשקעים בחורף, אופיינית כמות משקעים שנתית ממוצעת של 180–300 מ"מ, ואילו באזורים בהם מרוכזים משקעים בעיקר בקיץ, הכמות השנתית היא 280–500 מ"מ.
לכן אקלים זה מכתיב בדרך כלל תנאי ערבה והצמחים הגדלים בו בדרך כלל נמוכים, כמו עשב ושיחים.
בסוג אקלים זה שני תתי־סוגים: "אקלים צחיח למחצה חם" (BSh) ו"אקלים צחיח למחצה קר" (Bsk).
החלוקה בין הסוגים נקבעת על פי טמפרטורה, לפי שתי הגדרות מתחרות לצורך העניין.
לפי הגדרה אחת, "חם" הוא אזור שבו הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C°18 ומעלה, ו"קר" הוא אזור שבו הטמפרטורה השנתית הממוצעת נמוכה מכך.
לפי הגדרה שנייה, "חם" הוא אזור שבו הטמפרטורה הממוצעת בחודש הקר ביותר בשנה היא C°0 ומעלה, ו"קר" הוא אזור שבו הטמפרטורה הממוצעת בחודש הקר ביותר בשנה היא מתחת ל־C°0.
אקלים צחיח למחצה חם (BSh)
אקלים זה שורר בדרך כלל באזורים טרופיים וסובטרופיים, בשולי שטחי מדבר.
הקיץ בהם חם והחורפים נוחים כששלג נדיר מאוד בהם.
אקלים זה נמצא לאורך הגבול הדרומי של מדבר סהרה וכן סביב מדבר קלהארי בחלקה הדרומי של אפריקה.
כמו כן הוא מתקיים באזורים בהודו, ברזיל, ארגנטינה, בגבול ארצות הברית-מקסיקו ובשטחים נרחבים באוסטרליה, סביב אזורי המדבר.
בישראל שורר אקלים צחיח למחצה באזורים אלה: עוטף עזה, העיר באר שבע וסביבותיה, בצפון הנגב באזור בקעת באר שבע (בין קריית גת לבאר שבע), בין השוליים של מדבר יהודה למדרונות הרי יהודה, בבקעת הירדן עד 20 ק"מ מיריחו, ובעמק בית שאן.
אקלים צחיח למחצה קר (BSk)
אקלים זה שורר באזורים ממוזגים, בדרך כלל בחלקים הפנימיים של יבשות ורחוקים מגופי מים גדולים.
הקיץ בהם חם, אם כי לרוב חם פחות מאשר באקלים צחיח למחצה חם, ואילו החורף בהם נוטה להיות קר והשלג אינו נדיר בהם.
האזורים בעלי אקלים זה הם בדרך כלל גבוהים יותר מהאזורים החמים ושינוי הטמפרטורות בין יום ולילה הוא קיצוני ועשוי להגיע להפרש של C° 20.
אקלים זה נמצא בחלקים מסוימים בארצות הברית, אוסטרליה, איראן, ארגנטינה, דרום אפריקה, ספרד, קזחסטן, סין, ופרו.
אֵקָלִיפְּטוּס (בכתיב המקורי: אֵיקַלִּפְּטוּס) הוא שיר עברי של המשוררת רחל.
השיר התפרסם ב-24 באפריל 1929 (י"ד בניסן תרפ"ט) ב"מוסף העלייה השנייה" שהוציא עיתון "דבר" במלאת 25 שנה לראשית העלייה השנייה.
בשנה שלאחר מכן נכלל השיר בשני משלושת קובצי שירתה, "מנגד" (תר"ץ–1930).
לימים הולחן השיר ובוצע על ידי שולי נתן.
השיר משולב בחריזה והוא בנוי משלושה בתים.
המשוררת מספרת על עץ חזק וגבוה (אקליפטוס) שנכרת ו"נרצח" על ידי האדם.
האדם מצטייר פה כרוצח טבע כי העץ ו.
העץ הוא כמין "עירום" מאחר שכרתו אותו וזה תמיד יראה שהוא יכעס על האדם ולא יגדל שוב אבל בעוד שנה, העץ יגדל ושוב יגדל נוף יפה ושמח.
המשוררת אומרת שצריך להתפלא על זה שהעץ שכח וסלח כי האדם לא פעם כרת את העצים לטובתו מבלי לרחם ולהתחשב בעץ.
רחל כועסת על האדם ורואה בעץ תופעת טבע מיוחדת - "טבע טוב מן האדם".
השיר משמש פעילים ואקטיביסטים בעת מאבקים נגד כריתת עצים בישראל.
אזור אקלים מונסון טרופי הוא סוג של אקלים המוגדר על ידי הקלימטולוג הגרמני, ולדימיר קפן ב'שיטת קפן לסיווג אקלימים' כסוג של 'אקלים טרופי' והוא מסומן באותיות Am.
אקלים מונסון טרופי הוא הפחות נפוץ מבין סוגי האקלים הטרופי.
באקלים זה יש ממוצע חודשי טמפרטורות מעל C° 18 בכל חודשי השנה.
אקלים מונסון טרופי הוא האקלים המפריד בין האקלים משווני טרופי (Af) לבין האקלים הסוואני הטרופי (Aw/As).
בניגוד לאקלים המשווני (Af), שהגשמים יורדים בכל השנה, אקלים המונסון הטרופי (Am), לעומת זאת, מאופיין בעונות גשומות ויבשות, הנובעות משינוי עונתי ברוחות, כך שעיקר הגשמים יורדים בקיץ (אמצע יוני עד ספטמבר) בעוצמות גבוהות במיוחד, ובמקרים מסוימים יכולים להגיע ל־1000 מ"מ לחודש.
באזורים רבים של אקלים זה אופיינית כמות גשם שנתית גבוהה, 2,500 עד 5,000 מ"מ (2.5 עד 5 מטרים) ואף יותר.
בנוסף, אקלים זה מתאפיין ב־1–4 חודשים יבשים יחסית בחורף, בסביבות התקופה של היום הקצר ביותר בשנה, עם פחות מ־60 מ"מ של גשם לחודש, אך בסך הכל יותר מ־1⁄25 מכלל כמות הגשם השנתית בחודש היבש ביותר.
זאת בניגוד לאקלים סוואנה טרופי בו עונת היובש ארוכה וקיצונית יותר.בנוסף, אקלים מונסון טרופי נוטה לראות פחות שינויים קיצוניים בטמפרטורות במהלך השנה מאשר אקלים סוואנה טרופי.
האקלים מושפע מרוחות מונסון שמשנות כיוון בהתאם לעונות השנה.
מצב נוסף שבו נוצר אקלים מסוג זה הוא כאשר רוחות סחר מזרחיות גורמות למספיק ממטרים בזמן חודשי "החורף" על מנת למנוע מהאקלים להפוך לאקלים סוואנה הטרופי.
זהו המקרה למשל בג'קרטה שבאינדונזיה וכן בנסאו, בירת איי הבהאמה.
אקלים מונסון טרופי מצוי בעיקר בדרום ומרכז אמריקה.
עם זאת, הוא נמצא גם באזורים של דרום אסיה, דרום מזרח אסיה, אפריקה (בפרט במערב ובמרכז אפריקה), באיים הקאריביים, וצפון אמריקה.
ערים בולטות עם אקלים מונסון טרופי
אקלים משווני טרופי הוא הצורה הנפוצה של אקלים טרופי מבין שלושת סוגיו, ומאופיין בגשמים כבדים וכמות משקעים גבוהה לאורך כל השנה, ללא עונה יבשה.
בדרך כלל כמות המשקעים היא בין 1,800 ל־2,500 מ"מ בשנה, כאשר הכמות הממוצעת בכל חודש לא יורדת מ־60 מ"מ.
באזורים משווניים עם נטייה לריבוי משקעים בשל הימצאות רכס הרים או זרימת אוויר דמוית מונסון, כמות הגשם יכולה להגיע ל־4,000 מ"מ (4 מטר) ויותר בשנה.
אקלים זה מתאפיין בטמפרטורות חמות ואחידות יחסית ובמערכת של לחץ אטמוספירי נמוך לאורך כל השנה, ולכן לא קיימות עונות מובהקות.
בנוסף, הטמפרטורה החמה יציבה לאורך כל השנה עד כדי מצב בו השינוי בין היום והלילה עשוי להיות גדול מהשינוי הממוצע בטמפרטורה במהלך השנה.
התופעה של "אי־עונתיות" באזורים טרופיים מתייחסת בעיקר לכך שאין הבדלים משמעותיים באורך הימים ובטמפרטורה הממוצעת במשך השנה.
אולם, כן קיימת עונתיות בצורה של תהליכים מחזוריים החלים מדי שנה, אליה מגיבים צמחים, בעלי חיים ובני אדם, וזאת אפילו שלכאורה קשה יותר להבחין בתחלופה הזו, שלא באה לידי ביטוי בדרכים המוכרות של שינוי טמפרטורות ומשקעים.
אקלים משווני טרופי מאפיין בדרך כלל את הרצועה שבין קווי הרוחב 10° - 15° (צפון ודרום של קו המשווה).
בחלק מהאזורים של החוף המזרחי, יכול האקלים המשווני הטרופי להגיע גם עד לקו רוחב 25°.
אקלים משווני טרופי מסומן באות (Af) לפי שיטת קפן למיון אקלים.
האקלים המשווני הטרופי מצוי בעיקר בדרום מזרח אסיה (מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, גינאה החדשה, אינדונזיה ועוד), מזרח מרכז אמריקה, וכן באפריקה המשוונית ובאוקיאניה.
בנוסף, גם אזורים כמו חוף מדגסקר המזרחי ודרום סרי לנקה, מהווים שטחים קטנים עם אקלים משווני טרופי.
באזור החוף הצפון-מערבי של דרום אמריקה למשל, בין אקוודור לבין קוסטה ריקה, מזג האוויר זהה פחות או יותר לכל אורך השנה.
במקומות אחרים, כגון בפאלמבאנג שבאינדונזיה, התקופות שבהן השמש "גבוהה" יותר והימים ארוכים יותר הן גם גשומות יותר.
במקומות כמו בסיטיאוון שבמלזיה הימים הקצרים והחשוכים יותר הם גם גשומים יותר.
ישנם מספר אזורים המתאפיינים באקלים טרופי אף על פי שאינם באזור המוגדר כרצועה הטרופית.
הם מצויים כמעט אך ורק בחצי הדרומי של כדור הארץ.
למשל, העיר סנטוס בברזיל, מיאמי-ביץ' ופורט לודרדייל שבפלורידה בארצות הברית ומפלי האיגואסו בברזיל, ארגנטינה ופרגוואי.
אקלים סוואנה טרופי או אקלים טרופי גשום עם עונות יובש הוא סוג של אקלים המוגדר על ידי הקלימטולוג הגרמני, ולדימיר קפן (ראה שיטת קפן לסיווג אזורי אקלים) כסוג של אקלים טרופי, והוא מסומן כ־Aw בו עונת יובש בחורף, או As בו עונת יובש בקיץ (שכיח פחות).
אקלים זה אופייני לרוב שטחי הסוואנה, משני צידי קו המשווה.
האקלים בסוואנה הטרופית נוטה להיות חמים עם טמפרטורות ממוצעות חודשיות מעל C° 18 בכל חודשי השנה, ועם עונה יבשה בולטת, לרוב במהלך החודשים בהם השמש בשמים נמוכה (Aw).
בחודשים היבשים ביותר כמות המשקעים היא פחות מ־60 מ"מ בחודש.
באזורים מסוימים משני צידי קו המשווה יש יותר מעונת יובש אחת, כתוצאה של גשמים זניטליים הגורמים לשתי תקופות גשם כשביניהן שתי תקופות יובש.
כמות המשקעים השנתית באקלים הסוואנה הטרופי היא לרוב 800–1,500 מ"מ בממוצע.
זאת בניגוד לאקלים של מונסון טרופי, שהוא בעל 1–4 חודשי יובש, אך שאר השנה בו גשומה ורטובה מאוד, עם כמויות גשם גדולות הרבה יותר בהשוואה לאזורי הסוואנות.
באקלים של סוואנה טרופית, בעונה היבשה נוצרים לעיתים קרובות תנאי בצורת ועצירת גשמים.
לפיכך, אקלים סוואנה טרופי מתאפיין לרוב בשטחי עשב שבהם משובצים עצים עם מרווחים ביניהם.
אין בו יערות גשם, ג'ונגל סמיך או צמחייה סבוכה, כפי שקורה באזורים הגשומים יותר, באופן יחסי, בקרבת קו השווה.
עם זאת, סוואנות, שהן שטחי עשב גבוה נרחבים, שאין בהם עצים כלל, הן דבר נדיר.
ניתן להבחין בארבעה סוגים עיקריים של אקלים סוואנה טרופי:
אקלים סוואנה טיפוסי שבו מובחנות עונת גשמים ועונת יובש בעלות משך שווה יחסית, מבחינת מספר החודשים המייצג כל עונה (כחצי שנה יבשה, וכחצי שנה גשומה).
מרבית המשקעים השנתיים של האזור מרוכזים בעונה גשומה אחת מובהקת, ומעט מאוד גשם יורד בעונה היבשה.
עונה יבשה ממושכת מאוד ועונת גשם קצרה.
אקלים סוואנה זה מאופיין ב־7–9 חודשי יובש עם עצירת גשמים ממושכת, וב־3–5 חודשים גשומים, בהתאמה.
יש שני סוגי משנה לתת־סוג זה:
אקלים סוואנה "יבשה" בעל יובש קיצוני.
תת־סוג זה מקבל מספיק משקעים בעונת הגשמים הקצרה כדי למנוע ממנו סיווג אקלים צחיח למחצה.
גרסה יבשה יותר זו של אקלים הסוואנה הטרופי נמצאת בדרך כלל בסמוך לאזורים עם אקלים צחיח למחצה.
תת־הסוג השני הוא אקלים סוואנת מונסון הכולל עונה יבשה מאוד וארוכה, ואחריה עונת גשם קצרה אך גשומה ורטובה במיוחד.
לעיתים הגשם אינו מפסיק לרדת במשך ימים ושבועות.
אף על פי שמדובר בעונה גשומה מאוד, מאחר שמדובר בפרק זמן קצר של ירידת גשמים, הסוואנה במקרה זה לא מסווגת כאקלים מונסון טרופי.
באחרון עונת היובש קצרה, 1–4 חודשים, ואופיינית לו צמחיית ג'ונגלים עבותה.
בסוג השלישי, אקלים סוואנה "לחה", עונת הגשם ארוכה לעומת עונת יובש קצרה יחסית.
בסוואנה זו 8–9 חודשי עונה גשומים ו־3–4 חודשי עונה יבשים במיוחד.
דפוס המשקעים דומה לדפוסי המשקעים שקיימים באקלים מונסון טרופי, אך אין מדובר בכמות גשמים מספקת במהלך העונה הגשומה כדי לאפשר קיום של ג'ונגלים סבוכים.
זוהי סוואנה בה צומחים עשבים גבוהים ושיחים גדולים וסבוכים, ויש בה גם עצים לא צפופים, והיא גובלת עם יערות המונסון הטרופיים.
הסוג הרביעי הוא גם סוג של סוואנה "לחה" שנמצאת על גבול יערות הגשם הטרופיים המשווניים.
כמות משקעים של 10–55 מ"מ בחודש בולטת במהלך העונה היבשה יחסית בשנה האורכת 4–7 חודשים.
לאחר מכן חלה העונה הגשומה שתנאי מזג האוויר בה דומים לתנאים השוררים באזורי יערות הגשם המשווניים הרטובים.
באזורים טרופיים משני עברי קו המשווה יש לאקלים סוואנה טרופי שתי עונות גשם (עיקרית ומשנית) ושתי עונות יובש, באופן יחסי, כתוצאה של גשמים זניטליים.
משמו של סוג האקלים מובן כי הוא אופייני לאזורי סוואנה טרופיים.
אקלים סוואנה טרופי נפוץ בעיקר משני עבריו של אזור קו המשווה (הרצועה הטרופית המשוונית), בשוליו הצפוניים והדרומיים.
אקלים זה בולט באופן ניכר בחלקים באפריקה, אסיה ואמריקה הדרומית.
האקלים נפוץ גם בחלקים של מרכז אמריקה, צפון אוסטרליה, האיים הפסיפיים, באזורים של מקסיקו וכמה איים ב.
אזורים קטנים יותר של אקלים סוואנה טרופי נמצאים בדרום מזרח סין, בדרום פלורידה בארצות הברית ובאזורים במדגסקר.
מרבית המקומות שיש בהם אקלים זה נמצאים בשוליים החיצוניים של האזור הטרופי משווני, אך לעיתים גם מקום פנימי־טרופי (למשל; סן מרקוס, אנטיוכיה, קולומביה) מתאים ולהיווצרות אקלים זה.
באופן דומה, החוף הקריבי, מזרחה ממפרץ אורבה בגבול קולומביה - פנמה ועד לדלתת נהר אורינוקו.
באזורים נרחבים ב הטרופי ובים הקאריבי, מתרחשות תקופות יובש ארוכות במהלך השנה ושורר בהם אקלים סוואנה עד כדי אקלים ערבתי (BSh).
באזורים אלה המשקעים מועטים יחסית ובלתי סדירים.
למשל, בחצי האי גואחירה, ובקורו שבמערב ונצואלה שבדרום אמריקה, כמות המשקעים הממוצעת היא 300–500 מ"מ ורובם הגדול מרוכז ב־3–4 חודשים בלבד של העונה הגשומה בשנה.
תנאי אקלים אלו משתרעים עד האנטילים הקטנים והאנטילים הגדולים, ויוצרים את "רצועת היובש של הקאריביים".
אורכה וחומרתה של העונה היבשה פוחתים בוונצואלה, בפנים המדינה מצפון לדרום.
באזור נהר האמזונאס, דרומית לקו המשווה, האקלים נעשה כבר גשום יותר לאורך כל השנה והוא משתנה מאקלים של סוואנה לאקלים טרופי משווני גשום.
יש לציין שבאזורים שממזרח להרי האנדים, בין האיים הקריביים הצחיחים למחצה לאזור האמזונס הרטוב תמיד, נמצאים נהר האורינוקו ושטחי ערבות - לוס יאנוס הקרויים גם "סוואנה" בשפת הילידים המקומיים, שמשמעותה—מישור חסר או דליל בעצים—ומכאן אקלים זה קיבל את שמו.
באזורים טרופיים מסוימים כפי שנוהגים לציין אותם כאזורי אקלים סוואנה As, מתרחשת העונה היבשה, באופן פחות צפוי, בתקופות בהן השמש גבוהה יותר בשמים והימים ארוכים יותר.
אזורים אלה מושפעים מאפקט צל גשם כתוצאה של רכס הרים הניצב כמחסום ומונע מזרמי אוויר טרופי עמוס בלחות וגשם מלפקוד את האזורים הנמוכים מעברו השני של רכס ההרים.
באותם אזורים טרופיים נגרמת הפחתה של המשקעים דווקא בקיץ.
כך למשל קורה במזרח אפריקה (מומבסה, קניה, סומליה), סרי לנקה (טרינקומלי) ואזורי החוף בצפון מזרח ברזיל (מפורטלזה דרך נאטאל ועד מסייאו).
יש לציין שההבדל בין ה"קיץ" וה"חורף" באזורים הטרופיים הללו הוא בדרך כלל זניח, ובקושי ניתן להבחנה.
לעומת זאת, ברובם הגדול של המקומות בהם שורר אקלים טרופי גשום עם עונת יובש, העונה היבשה מתרחשת ב"חורף", בתקופה בה השמש נמוכה יותר בשמים והימים קצרים יותר.
בתקופה זו נעה רצועת הרמות הסובטרופיות לכיוון קו המשווה.
לכן אזורי הסוואנה בעונת השמש הנמוכה מושפעים יותר מאוויר יבש ויציב יחסית של רוחות הסחר ופחות מאזור ההתכנסות הבין-טרופי בו האוויר רווי לחות ובלתי יציב בגובה רב באטמוספירה, ונוצרים בו ענני קומולונימבוס, סופות רעמים וגשמים מרובים.
אזורי אקלים הסוואנה הטרופית גדלים והולכים, ככל שיערות הגשם נכרתים, תהליך שאינו פוסק וסכנותיו רבות.
השריפות באמזונאס בשנת 2019 כילו חלקים עצומים של יער גשם, ונותרה בהם סוואנה של עשב ללא עצים, שגורמת להפחתה בכמות הגשם השנתית ולשינוי ניכר באקלים האזור.
האקלים של ניו זילנד מגוון נוכח הגאוגרפיה של המדינה.
מרבית אזורי ניו זילנד שייכים לאזור הממוזג עם האקלים הימי (על פי סיווג האקלים של קופן: (CFB) המאופיין בארבע עונות שונות.
הגורמים העיקריים המשפיעים על האקלים הם האוקיינוס השקט וקו הרוחב, אם כי רכסי ההרים יכולים לגרום לשינויי אקלים משמעותיים במיקומים קרובים לכדי עשרות קילומטרים זה מזה.
התנאים משתנים מאוד, החל מאזורים גשומים ביותר בחוף המערבי של האי הדרומי לכמעט צחיחים במרכז אוטאגו (Central Otago, אנ') וסובטרופיים בחצי האי נורת'לנד (Northland Peninsula, אנ').
השירות המטאורולוגי של ניו זילנד (Met Service), , שהוקם כחברה ממשלתית בשנת 1992, מוציא תחזיות מזג אוויר ואזהרות מזג אוויר רשמיות.
במרבית הערים יורדים משקעים הנעים בין 620 מילימטרים של גשם (דוגמת כרייסטצ'רץ') ל־1,317 מ"מ (בוואנגאריי Whangarei, ) מדי שנה.
גשמים נפוצים לרוב בצורה שווה לאורך השנה ברוב אזורי הארץ, במיוחד באי הדרומי.
באזורים הצפוניים והמזרחיים של המדינה, כולל אוקלנד, כרייסטצ'רץ' ו-ולינגטון, חווים לרוב חורפים קלים, המתאים לאקלים ים-תיכוני.
ניתן למצוא תנאים מקסימליים של קיץ וסתיו במקומות הקרובים יותר לדרום-מערב, כמו אינברקרגיל ומילפורד סאונד.
כמות הגשם שיורד במקום מסוים תלויה מאוד בטופוגרפיה.
באלפים הדרומיים, הרמה הוולקנית של האי הצפוני (North Island Volcanic Plateau, וברכסים שמסביב, יכולים להיווצר הבדלים גדולים בכמות הגשמים במקומות המרוחקים כמעט עשרות קילומטרים זה מזה.
במילפורד סאונד יורדים מעל 6,700 מילימטר גשם בשנה בממוצע, בעוד שבאלכסנדרה , המצויה במרחק של בערך 100 ק"מ משם במרכז אוטגו, יורדים רק מעט יותר מ־300 מ"מ גשם מדי שנה, מה שמקנה לו אקלים אוקיאני/צחיח למחצה.
אוויר עמוס באדי מים מהאוקייאנוס נדחק ממערב כתגובה לסיבוב כדור הארץ.
מזג אוויר זה מופץ מהים הדרומי, במידה רבה ללא מגע עם היבשה, עד שהוא מגיע לאלפים הדרומיים.
הרוח המערבית הלחה נאלצת לעבור מעל ההרים, בגובה רב יותר, נוכח הקרירות, המים מתעבים ונופלים כשלג או גשם.
גשם אורוגרפי זה מסביר את ההבדל העצום בתנאים בין המערב הגשום למזרח האי של האי הדרומי.
שלג יורד הן באי הדרומי, והן באזורים גבוהים יותר באי הצפוני.
שלג בגובה פני הים באי הצפוני הוא נדיר.
שלג שכיח יותר בפנים הארץ בשני האיים הראשיים, אם כי שלג בגובה פני הים מופיע בממוצע פעם או פעמיים בשנה באי הדרומי המרכזי והדרומי.
כמו באיים רבים בעולם, השפעת האוקיינוס מצמצמת מצבי קיצון בטמפרטורות של אזורי החוף.
טווחי הטמפרטורה הגדולים יותר נמצאים בחלק הפנימי של אזורי קנטרברי ואוטגו, ובמיוחד מרכז אוטגו.
במרכז אוטגו ובאגן מקנזי, של קנטרברי היבשתית, האקלים הם הקרובים ביותר לאקלים יבשתי במדינה, והאזור בדרך כלל יבש יותר (בין השאר בגלל רוחות הפן), ופחות שונה מהאוקיינוס.
אזורים אלה יכולים לחוות בקיץ טמפרטורות הנמוכות מ־C° 30, ושלג וכפור קשה בחורף, אשר מחמיר בקרה בעמקי הנהר ובאגנים.
ממוצע הטמפרטורות השנתיות נע בין C° 10 בדרום, ועד C° 16 בצפון.
החודש הקר ביותר הוא בדרך כלל יולי, והחודש החם ביותר הוא בדרך כלל ינואר או פברואר.
לרוב השינויים בטמפרטורות בין הקיץ לחורף אינם גדולים.
דוגמה לכך היא אוקלנד, לה יש מנעד טמפרטורות של C° 9 בלבד בין הטמפרטורה הממוצעת באמצע החורף (C° 14.7), והטמפרטורה ממוצעת באמצע הקיץ (C° 23.7).
הפרשי הטמפרטורה לאורך היממה גם הן קטנות יחסית.
היוצא מן הכלל לכך הוא אזורים יבשתיים וממזרח לרכסים, עם שינויים יומיים שיכולים להיות מעל C° 25, והפרשים של עד C° 14 בין הטמפרטורות הממוצעות בקיץ, לזו של החורף.
הטמפרטורות יורדות גם בכ־C° 0.7 עם עלייה של כ־100 מטרים בגובה.
הטמפרטורות המרביות היומיות הן בדרך כלל בטווחים של C° 20 – C° 30 ואף למטה מכך ברוב הארץ.
לאחרונה נמדדה בטימארו (Timaru, אנ') C° 41.3 ב־Waitangi Day (היום הלאומי של ניו זילנד, אנ') בשנת 2011. עקב רוחות אלה, בערי האי הדרומיות הקרירות יותר כמו דנידין וכרייסטצ'רץ' יש טמפרטורות שיא גבוהות יותר בכל הזמנים מאשר במקומות צפוניים יותר כמו וולינגטון, אוקלנד וונגריי.
בהשוואה לאזורים אחרים בקו רוחב דומה, טמפרטורות החורף בניו זילנד מתונות הרבה יותר, זולת אזורי מרכז אוטגו ואגן מקנזי שהוזכרו לעיל.
המקסימום עומד בדרך כלל על C° 10 – C° 15 באי הצפוני, ויורד ככל שמתקדמים דרומה או פנימה.
האי הדרומי הוא מעט יותר קר, עם טמפרטורות מקסימליות הנעות סביב C° 7 – C° 12, אם כי לפעמים הן עשויות להיות נמוכות יותר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם עמדה על C° 25.6−, ב־Ranfurly (אנ') אשר באוטגו בשנת 1903, וכן טמפרטורה מעודכנת יותר של C° 21.6−, אשר נמדדה בשנת 1995 ב־Ophir (אנ') הסמוכה.
ניו זילנד נפגעת מציקלון טרופי אחת לשמונה עד תשע שנים.
בסופת השלג והשיטפון ביולי 1863 (Blizzard and flood of 1863, אנ') היו סדרה של אסונות טבע רצופים במרכז אוטגו שאי הדרומי.
האירועים התרחשו מיולי עד אוגוסט 1863, ובמסגרתם סבלו שדות הזהב באוטגו (Otago Gold Rush, אנ') משילוב של שיטפונות, סופות שלג וסופות שלגים (Blizzards) שגרמו לאובדן חיים כבד בקרב כורי הזהב.
לפחות 40 מתו במהלך גשמי יולי ויותר מ־11 בשלגי אוגוסט.
יש לציין כי מקורות המשתמשים בדיווחים המוקדמים ביותר על אובדן חיים נוטים להפריז מאוד במספרים שמתו.
הסערה הגדולה בתאריכים 1–6 בפברואר 1868 (Great storm of 1868, אנ'), הייתה סערה אלימה ששטפה חלקים ניכרים בניו זילנד, הרסה 12 ספינות וגרמה להצפות נרחבות.
ידוע על כ־40 הרוגים שאבדו באותה עת, ועל נזק של כ־500,000 עד מיליון ליש"ט.
כיום סבורים כי הסופה הייתה ציקלון חוץ-טרופי.
הסופה שהתרחשה ב-16 באפריל 1897: (Storm of 1897, אנ') הייתה סערה קשה שפקדה את האי הצפוני, מחלקו התחתון למרכזו ב־16 באפריל 1897. הסופה גרמה לספינה "זולייקה" לעלות על שרטון ליד קייפ פליסר (Cape Palliser) ולאובדן של 12 אנשים, ולשיטפונות קשים.
בקלייב (Clive) השיטפון גרם לאובדן של 12 איש נוספים, ואדם אחד טבע ליד קפיטי (Kapiti).
היו שישה דיווחים לא מאושרים נוספים על טביעה, שגרמו לאובדן חיים כולל הקשור ישירות לאירוע הסערה של 25 עד 31 בני אדם.
בהתבסס על תיאורי הסערה, במיוחד זה של קפטן מרטן מ"וואיאפו" (Captain Marten of the Waiapu)", ייתכן שמדובר בציקלון חוץ-טרופי.
הציקלון שהתרחש ב-2 בפברואר 1936: (1936 New Zealand cyclone, אנ') היה לסופה הקשה ביותר במאה ה-20 בניו זילנד.
ב-10 באפריל 1968 גרם הציקלון ג'יזל (TEV Wahine, אנ') למשבי רוח במהירות שיא של כ־270 קמ"ש ליד הבירה וולינגטון, לאחר שהתנגש בסערה אנטארקטית הנעה צפונה.
ג'יזל הובילה לטביעת המעבורת הבין-ארצית TEV וואהין, ולאובדן 53 אנשים.
הנזק הכולל שנגרם על ידי הסערה נאמד בכ־14 מיליון דולר.
ב-20 בדצמבר 1976 גרם גשם כבד לשיטפונות נרחבים ולמפולות בעיר וולינגטון ובעמק האט (Hutt Valley, אנ').
נהר האט (Hutt River, אנ') פרץ את נקודות העצירה שלו ועובדים בפטון (Petone, אנ') מצאו מקלט על גגות המפעל, בעוד שמסלולי הרכבות בין העיר וולינגטון להוט יצאו מכלל שימוש, למרות אלפי נוסעים המשתמשים בהם לנסיעה.
גשמים הרסו בתים, ונער נהרג מפגיעת קיר מתמוטט באולם בקרופטון דאונס (Crofton Downs, אנ').
בין התאריכים 6-10 במרץ 1988 אירע ציקלון בולה (Cyclone Bola, אנ'), שהיה אחד הציקלונים שגרמו את הנזק הרב ביותר בהיסטוריה של ניו זילנד, וגרם נזק חמור כציקלון חוץ-טרופי כאשר עבר ליד הארץ.
ב-4 באוקטובר 1997 יותר מ־60 בתים הוצפו ותושבים באזורים של Lower Hutt (אנ') פונו במהלך גשמים.
שני בני אדם מתו, ומפולות בודדות סגרו כמה כבישים בוולינגטון, וכן חלקים מכביש 1 (State Highway 1, אנ').
ב-26 ביוני 1998: סופת רעמים קשה פגעה בקרורי (Karori, אנ') וקלבורן (Kelburn, אנ'), כאשר הגשם שבר את כל השיאים הקודמים וירד בקצב נדיר, אשר מעריכים שקורה אחת ליותר מ־200 שנים.
ב-13–27 באוקטובר 1998 נשבה סערה עוצמתית מכיוון צפון-מערב ברחבי האי הצפוני התחתון.
ב־18 באוקטובר משבי רוח במהירות של 183 קמ"ש נמדדו ב־Castlepoint (אנ').
הרוחות הקשות ביותר נשבו ביומיים שלאחר מכן, אז משב רוח במהירות של 215 קמ"ש תועד בחווה ב־Wairarapa (אנ').
משאית התהפכה, ספינות נקרעו ממעגניהן בוולינגטון, וכמה בתים איבדו את גגותיהם.
ב-10 בינואר 2002 סופות רעמים מעל וולינגטון הביאו לגשמים סוערים, בערך 40 מ"מ של גשם ירדו בתוך 30 דקות, והביאו לשיטפונות במרכז העיר.
סופות דומות, חלקן עם ברד ושיטפונות על פני השטח התרחשו גם בוונאגנואי (Whanganui, אנ'), במנאוואטו (Manawatu, אנ'), בחלק המרכזי והמזרחי של האי הצפוני, בולר (Buller, אנ') ונלסון.
מרווח ההישנות הממוצע של אירוע גשם זה נאמד ביותר מ־100 שנה.
ב-14–16 בפברואר 2004 הותירו סופות חג האהבה מאות אנשים מחוסרי בית, וסחף ומי שיטפונות הציפו שטחים ניכרים בשטחים חקלאיים.
נהרות רבים פרצו את גדותיהם, גשרים נפגעו ומשקי חי נסחפו על ידי מי שיטפונות.
מצב חירום אזרחי הוכרז בוואנאגנוי, במנאוואטו, וברנגיטיי (Rangitikei, אנ').
כ־500 תושבי האט תחתית פונו בגלל מי שיטפונות, ונוסעים רבים לא הצליחו להיכנס לוולינגטון.
האירוע הביא לסערה מהצד הדרומי עם משבים של 230 קמ"ש ברכס Tararua (אנ'), וגלים בגובה של 11 מטר במצר קוק.
ב-25 ביולי ו־14 באוגוסט 2011 התרחשו סופות השלג בניו זילנד של שנת 2011 (2011 New Zealand snowstorms, אנ'): סופת החורף הקשה הראשונה הביאה את החורף הקר ביותר מזה חמש עשרה שנה.
במהלך אוגוסט נפל שלג באופן עקבי עד לגובה פני הים בוולינגטון, לראשונה מאז שנת 1976, ופתיתי שלג אף נפלו לזמן קצר באוקלנד, לראשונה זה 80 שנים.
ב-20–21 ביוני 2013 פרצה סופת ניו זילנד (אנ'): מערכת טרופית קיצונית זו הורגשה לראשונה באי הדרומי עם שלג כבד ב־18 וב־19 ביוני.
בסוף 20 ביוני, הסערה נדדה לכיוון צפון-מזרח לאי הצפוני, והביאה רוחות חזקות מאוד עד תחילת ה־23 ביוני.
בתי הספר נסגרו ביום הקצר ביותר של השנה (21 ביוני), בגלל נזק עצום.
איסוף נתונים לקביעת האקלים הניו זילנדי החל בסוף המאה ה-19, אם כי חוקרים אירופיים ערכו תצפיות תקפות על מדדי אקלים כמו קרחונים ומורנות בתחילת המאה ההיא.
המחקר המדעי של האקלים המוקדם בניו זילנד הוא די חדש ומתמשך ויישב חלק מהוויכוחים בנוגע לקשרים בין עידן הקרח הקטן (LIA) בחצי הכדור הצפוני לאקלים בניו זילנד באותה עת.
העובדות העיקריות שהתגלו הן כי ניו זילנד אמנם חוותה אקלים קריר יותר, אך במועד מאוחר מעט יותר מאשר בחצי הכדור הצפוני.
תחילת האקלים הקריר הייתה בערך בשנת 1450 ונמשכה עד 1850. האינדיקציות הן כי הטמפרטורות היו בטווח של C° 1.5 – C° 2.0 נמוך מהנוכחות במהלך תקופת ה־LIA בניו זילנד.
מאז שנת 2000 מחקרים מדעיים שונים בחנו את התנהגות הקרחונים ביחס לאקלים ומצאו כי הם מהווים מדדים מצוינים לטמפרטורות, במיוחד בקיץ.
עדויות קרחוניות לאקלים מתאימות לראיות לשינויים בגידול טבעת העץ ובמחקרים על דגימות משקעי ליבת קרח ואוקיינוס המצביעים על סוגי המיקרואורגניזמים (חלקם פורחים בטמפרטורות חמות, אחרים בטמפרטורות קרירות יותר) ויחסי פחמן דו-חמצני היסטוריים.
עדויות מצאו כי האקלים הושפע בצורה חזקה יותר מההשפעה של מסות אוויר טרופיות בתקופות חמות ומאסות אוויר קוטביות בתקופות קרירות.
מחקרים אחרונים (2010) של אוניברסיטת ויקטוריה הראו כי האקלים האזורי שנפגע ביותר היה באוטגו ובסאות'לנד.
השפעת הטמפרטורה הדומיננטית כאן הייתה החום היחסי של הים מדרום לניו זילנד בתקופת החמה מימי הביניים (MWP).
משנת 1350 בערך אזור זה היה חם יותר, אך אז התקרר במהירות יחסית משנת 1450. לקירור זה אולי הייתה השפעה משמעותית על האוכלוסייה באזורים אלה.
מהתיעוד ההיסטורי המצומצם עולה כי משנת 1450 עברה אוכלוסיית ניו זילנד שינוי תרבותי משמעותי שעשוי להיות קשור להתקררות האקלים ושינויים דרמטיים באספקת המזון.
הערך מתייחס להיסטוריה של שינויי אקלים בניו זילנד, והתרומות והתגובות של ניו זילנד להתחממות כדור הארץ.
בשנת 2014 תרומתה של ניו זילנד לפליטת גזי החממה בעולם הסתכמה ב־0.17%.
בהתייחס לאוכלוסיית המדינה (פליטה פר נפש), ניו זילנד תורמת משמעותית לפליטת גזי חממה, ונמצאת במקום ה-21 בעולם, והחמישי בקרב מדינות הOECD.
פליטת גזי החממה של ניו זילנד נמצאת בעלייה.
בין השנים 1990 ל־2017, הפליטה הגולמית של ניו זילנד (לא כולל סילוק מהשימוש בקרקעות וייעור) עלתה ב־23.1%.
כאשר לוקחים בחשבון את צריכת הפחמן הדו־חמצני ביערות (קיבול), פליטת הרשת (כולל סילוק מהשימוש בקרקע וייעור) עלתה גם כן, ב־64.9% מאז 1990.
החברה האזרחית וממשלת ניו זילנד מגיבות לשינויי האקלים במגוון דרכים, בכללם השתתפות באמנות בינלאומיות ובדיונים חברתיים ופוליטיים הקשורים לשינויי אקלים.
בניו זילנד קיימת תוכנית מסחר להתוויית פליטות והחל מ־1 ביולי 2010, על מוצרי האנרגיה, ומוצרי הדלק המאובנים והנוזלים, וכן על כמה מגזרי תעשייה יש חובות לדווח על פליטות ולקבל יחידות פליטה (אשראי פחמן).
במאי 2019, בתגובה להתחייבויות שנתנו בהסכם פריז משנת 2016, הציגה הממשלה את הצעת החוק לתיקון תגובת שינויי האקלים (אפס פחמן).
אסטוניה שוכנת בחלק הצפוני של אזור האקלים הממוזג, ובאזור המעבר בין אקלים ימי לאקלים יבשתי.
מכיוון שאסטוניה (וצפון אירופה כולה) מחוממת ברציפות על ידי אוויר ימי המושפע מתכולת החום בצפון האוקיינוס האטלנטי, שורר בה אקלים מתון יותר בהשוואה לאזורים אחרים החולקים עימה את אותו קו רוחב צפוני.
הים הבלטי גורם להבדלים בין האקלים של אזורי החוף לאלו של פנים הארץ.
לאסטוניה יש ארבע עונות, המתחלקות באורכים שווים כמעט.
הטמפרטורות הממוצעות נעות בין C° 16.3 באיים הבלטיים לבין C° 18.1 בפנים הארץ בחודש יולי, החודש החם ביותר, ובין C° 3.5 באיים הבלטיים עד C° 7.6− בפנים הארץ בחודש פברואר, החודש הקר ביותר.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באסטוניה היא C° 5.2. הטמפרטורה הממוצעת בחודש פברואר, החודש הקר ביותר בשנה, היא C° 5.7−.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי, הנחשב לחם בחודשי השנה, היא C° 16.4. האקלים מושפע גם על ידי האוקיינוס האטלנטי, וההשפעה של טמפרטורות המינימום באיסלנד, אשר הוא אזור הידוע בהיווצרות סופות ציקלון, וכמקום בו לחץ האוויר הממוצע הוא נמוך יותר מאשר באזורים סמוכים.
אסטוניה ממוקמת באזור לח בו כמות המשקעים גדולה יותר מסך האידוי.
המשקעים הממוצעים שנמדדו בשנים 1961–1990 נעו בין 535 ל־727 מילימטרים בשנה, כאשר הכמויות הכבדות ביותר ירדו בסוף הקיץ.
נצפו בין 102 ל־127 ימי גשם בשנה, והמשקעים הממוצעים היו רבים יותר במורדות המערביים של ו.
כיסוי שלג, (שהוא בשיא עומקו בדרום מזרח הארץ), נמשך בדרך כלל מאמצע דצמבר ועד סוף מרץ.
המחצית הראשונה של ספטמבר יכולה להיות חמה.
ציקלונים רבים מגיעים מסקנדינביה ומביאים עימם גשמים עזים המלווים בסופת רעמים.
סופות מסוימות עלולות לגרום להצפות חוף ולרוחות במהירויות של מעל 35 מטר לשנייה.
השלג הראשון מגיע בדרך כלל בסוף אוקטובר או נובמבר.
חורף החורף קר יותר במזרח אסטוניה וחם יותר באזורי החוף.
החודשים הקרים ביותר הם ינואר ופברואר: בחלק מהלילות הטמפ' עשויות לצנוח עד כדי C° 35−.
הטמפ' הקיצונית ביותר שתועדה הייתה C° 43.5−.
לפעמים הים משפיע על מזג האוויר במדינה, ומביא לירידת שלגים רבים יותר.
אביב האביב בדרך כלל יבש ומתון.
ירידת שלג עדיין אפשרית בחודשים אפריל ומאי.
מאי הוא החודש החם ביותר באביב, בו גלי החום הראשונים מגיעים והטמפרטורות יכולות להגיע ל־C° 20–30. עונת הרעמים מתחילה באפריל.
קיץ הקיץ מתון, חם בדרום ובמזרח אסטוניה, קר באיים.
בימים מסוימים הטמפרטורות יכולות להגיע עד C° 30–35, אך בדרך כלל הן בסביבות C° 20. החודש החם ביותר הוא יולי, אך שיא הטמפרטורה המרבי תועד דווקא באוגוסט, והוא עמד על C° 35.6. סופות רעמים נצפות לרוב בשעות אחר הצהריים.
הרוח החזקה ביותר נמדדה בשנת 1969 ברוהנו, ועמדה על 48 מטר לשנייה.
אקלים אלפיני הוא מזג האוויר (אקלים), האופייני לאזורים שמעל קו העצים.
אקלים זה מכונה גם אקלים הררי.
ישנן מספר הגדרות של אקלים אלפיני.
הגדרה פשוטה אחת היא האקלים שגורם לעצים שלא לצמוח בגלל קור.
בסיווג האקלים של קופן, האקלים האלפיני והאקלים ההררי הם חלק מקבוצת E, יחד עם האקלים הקוטבי, שבו אין חודש שבו הטמפרטורה גבוהה מ־C° 10.
על פי מערכת אזור החיים של הולדרידג', ישנם שני אקלימי הרים המונעים צמיחת עצים:
האקלים האלפיני הראוי המתרחש כאשר הטמפרטורה הביולוגית הממוצעת של מיקום מסוים היא בין C° 1.5 ל־C° 3. האקלים האלפיני במערכת הולדרידג' שווה בערך לאקלים הטונדרה החם ביותר (ET) במערכת קופן.
האקלים האלבארי, האקלים ההררי הקר ביותר מאחר שהטמפרטורה הביולוגית היא בין C° 0 ו־C° 1.5 (הביוטמפרטורה לעולם לא יכולה להיות מתחת ל־C° 0).
זה תואם פחות או יותר לאקלים הטונדרה הקרים ביותר וגם לאקלים של כובעי הקרח (EF).
פרופיל הטמפרטורה של האטמוספירה הוא תוצאה של אינטראקציה בין קרינה להסעה.
אור השמש בספקטרום הנראה פוגע בקרקע ומחמם אותה.
לאחר מכן, הקרקע מחממת את האוויר בפני השטח.
אם הקרינה הייתה הדרך היחידה להעביר חום מהקרקע לחלל, אפקט החממה של גזים באטמוספירה ישמור על הקרקע בכ־K 333 (C° 60, F° 140), והטמפרטורה תדעך באופן אקספוננציאלי עם הגובה.
עם זאת, כאשר האוויר חם, הוא נוטה להתרחב, מה שמוריד את צפיפותו.
לפיכך, אוויר חם נוטה לעלות ולהעביר את החום כלפי מעלה.
הסעה מגיעה לשיווי משקל כאשר חלקת אוויר בגובה נתון היא בעלת צפיפות זהה לסביבתה.
האוויר הוא מוליך חום גרוע, ולכן חלקת אוויר תעלה ותיפול מבלי להחליף חום.
זה ידוע כתהליך אדיאבטי, בעל עקומת טמפרטורת לחץ אופיינית.
ככל שהלחץ יורד, הטמפרטורה יורדת.
קצב ירידת הטמפרטורה עם הגובה ידוע כקצב הפליטה האדיאבטית, שהוא בערך C° 9.8 לקילומטר (או F° 5.4 לכל 1000 רגל) של גובה.
נוכחותם של מים באטמוספירה מסבכת את תהליך ההסעה.
אדי מים מכילים אתנלפיית אידוי.
כאשר האוויר עולה ומתקרר, בסופו של דבר הוא הופך להיות רווי ואינו יכול להחזיק בכמות אדי המים שלו.
אדי המים מתעבים (יוצרים עננים) ומשחררים חום, מה שמשנה את קצב הפליטה האדיאבטית היבשה לקצב הפליטה האדיאבטית הלחה (C° 5.5 לקילומטר או F° 3 לכל 1000 רגל).
שיעור הפליטה בפועל, הנקרא שיעור הפליטה הסביבתית, אינו קבוע (הוא יכול להשתנות לאורך היום או באופן עונתי וגם אזורי), אך שיעור הפליטה הרגיל הוא C° 5.5 ל־1,000 מטר (F° 3.57 ל־1,000 רגל).
לכן, עלייה של על ההר שווה בערך לתזוזה של 80 קילומטרים (0.75 מעלות רוחב) לכיוון הקוטב.
הקשר הזה הוא רק מקורב, מכיוון שגורמים מקומיים, כמו קרבה לאוקיינוסים, יכולים לשנות בצורה דרסטית את האקלים.
ככל שהגובה גדל, צורת המשקעים העיקרית הופכת לשלג והרוחות גוברות.
הטמפרטורה ממשיכה לרדת עד הטרופופאוזה, , שם זה לא יורד עוד יותר.
גובה זה הוא יותר גבוה מהפסגה הגבוהה ביותר.
אף שסיווג אקלים זה מכסה רק חלק קטן משטח כדור הארץ, האקלים האלפיני נמצא בתפוצה רחבה.
הגובה הנמוך ביותר של האקלים האלפיני משתנה באופן דרמטי לפי קו רוחב.
אם האקלים האלפיני מוגדר על ידי קו העץ, אז הוא מתרחש עד 650 מטר ב־68°N בשוודיה, בעוד שעל הר קילימנג'רו באפריקה, קו העצים הוא 3,950 מטרים.
השונות של האקלים האלפיני לאורך השנה תלויה בקו הרוחב המיקום.
עבור מיקומים אוקיאניים טרופיים, כמו פסגת מאונה לואה, בעלת גובה של 4,169 מטר, הטמפרטורה קבועה בערך לאורך כל השנה:במקומות הנמצאים באמצע קו הרוחב, כמו הר וושינגטון בניו המפשייר, הטמפרטורה משתנה עונתית, אך לעולם אינה מתחממת במיוחד:
אקלים כיפת הקרח הוא האקלים הקר ביותר בכדור הארץ והוא נפוץ באזורי הקטבים - קווי רוחב 65°–90° צפון וכל יבשת אנטארקטיקה.
בין המדינות בהן ניתן למצוא מקומות בעלי אקלים כיפת הקרח ניתן למנות את קנדה, רוסיה ונורווגיה בארכיפלג סבאלבארד.
באזורים בהם האקלים הוא אקלים כיפת הקרח, אין טמפרטורה ממוצעת חודשית מעל C° 0. הטמפרטורה הממוצעת החודשית הסטנדרטית לאקלים כיפת קרח בחודשים הקרים היא בין C° 30- ל־C° 55-.
על פי שיטת קפן לסיווג אקלים, מוגדר אקלים זה כסוג EF.
אחת הסיבות לקור העז השורר בקטבים הוא המרחק הרב שנדרשות קרני השמש לעבור באטמוספירה על מנת להגיע לקטבים, והפריסה הרחבה יותר והלא־ספציפית של קרני השמש באזור זה.
בשיטת קפן לסיווג אקלים, מוגדר אקלים כיפת הקרח כ־EF, והוא מוגדר כאקלים בו אין חודשים שהטמפרטורה הממוצעת בהם היא מעל C° 0. אזורים כאלו ניתן למצוא באזורי הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי, ובהרים גבוהים ביותר, למשל הימלאיה.
אקלים כיפת הקרח שונה מאקלים הטונדרה בכך שבאקלים טונדרה יש עונת קיץ ברורה עם מספר חודשים שבהם עולה הטמפרטורה למעל C° 0, והקיץ מספיק חם על מנת להמיס את הקרח שנוצר בחורף.
המסת הקרח מונעת בעצם את היווצרותם של הקרחונים באזור.
אקלים כיפת הקרח הוא הקר ביותר בכדור הארץ, ונכללים בתוכו האזורים הקרים ביותר בכדור הארץ.
עם ממוצע של C° 55.2-, תחנת ווסטוק שביבשת אנטארקטיקה היא המקום הקר ביותר על כדור הארץ ועם C° 89.2- היא גם המקום בו תועדה הטמפרטורה הנמוכה ביותר.
האקלים של העיר ניו יורק כולל אקלים סובטרופי לח (Cfa), כאשר חלקים מהעיר מצויים באקלים יבשתי לח (Dfa).
עקב כך מוכתבים לעיר חורפים קרים ורטובים, וקיצים חמים ולחים עם גשמים בשפע לאורך כל השנה.
תיעוד מטאורולוגי מתחנת מדידה בסנטרל פארק נשמר מאז שנת 1821, אם כי התחנה הועברה לחלק אחר בפארק ב-1 בינואר 1920. ישנן גם תחנות מזג אוויר אחרות באזור, כולל אחת בנמל התעופה לה גוארדיה, הפועלת החל משנת 1940, ותחנה נוספת בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי, שהחלה לפעול משנת 1948. עם זאת, בשל הרשומות הארוכות של סנטרל פארק ומיקומו המרכזי, הוא נחשב לעיתים קרובות לתחנה המרכזית של העיר.
לפיכך, כל הרשומות, אלא אם כן צוין אחרת, מבוססות על תחנה זו.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנצפתה אי פעם בניו יורק נמדדה ב־9 ביולי 1936, ועמדה על 41 מעלות צלזיוס והנמוכה ביותר עמדה על 26− מ"צ, ב-9 בפברואר 1934. המקסימום היומי הנמוך ביותר שנמדד הוא 17− מ"צ ב־30 בדצמבר 1917 בסנטרל פארק.
התחנה בנמל התעופה לה גוארדיה דיווחה על טמפרטורה של 42 מ"צ ב-7 ביולי 1966. המינימום היומי הגבוה ביותר בסנטרל פארק עמד על 29 מ"צ, ונמדד בארבעה תאריכים שונים: 7 ביולי 1908, 14 באוגוסט 1908, 15 ביולי 1995 וב-22 ביולי 2011.
העיר יכולה להיות מועדת לקיצוניות.
ירידת שלגים כיום פחות נפוצה מבעבר, והממוצע עומד על 12 ימים בשנה, והוא כבד לעיתים רחוקות.
סופות רעמים הן גם מזדמנות, והן מתרחשות בממוצע ב-11 ימים בשנה.
העיר עשויה להיות חשופה לרוחות עזות, בהיותה מצויה במיקום חופי החושף אותה לאוקיינוס האטלנטי.
זה יכול להיות בולט במיוחד במהלך חודשי הסתיו והחורף, עם משב רוח שהגיע למהירות של 126 קמ"ש, כפי שדווח ב־2 בדצמבר 1974.
כל ערכי הטמפרטורות בדף זה הן לפי סולם צלזיוס, הגשמים במילימטרים, והשלגים בסנטימטרים.
כתוצאה מיקומה של העיר באזור מעבר, האקלים שלה יכול להיות מאופיין ביותר מסיווג אחד.
במערכת אזורי החיים של הולדרידג', יש טמפרטורה ביולוגית שנתית ממוצעת מעל 12 מ"צ, וכמות משקעים שנתיים ממוצעת של מעל 1,000 מ"מ, העיר ניו יורק כוללת אקלים של יער לח ממוזג וחם.
משטר הטמפרטורות של העיר כולל תנודתיות עונתית רחבה, כאשר ישנן 4 עונות שונות.
עם זאת, בשל הקרבה לאוקיינוס האטלנטי, תנודות אלו פחות משמעותיות מאזורים שנמצאים בפנים הארץ.
האוקיינוס האטלנטי משמש כמאזן של הטמפרטורה, כלומר מזג האוויר בעיר מתון יותר מאשר אזורים בפנים הארץ, מה שמתבטא בטמפרטורות חמות יותר בחורף, וקרירות יותר בקיץ.
אמנם, בהיותה בחוף המזרחי, השפעה זו פחות בולטת.
כל מקרי הקיצון מתייחסים לתחנה בסנטרל פארק.
בשנה ממוצעת הטמפרטורה בדרך כלל תהיה בין 14− ל-36 מ"צ, כאשר טמפרטורות העולות על ערכים אלה אינן שכיחות.
טמפרטורות מעל 38 מ"צ ומתחת ל-18− מ"צ הן נדירות מאוד, כאשר ההתרחשויות האחרונות אירעו ב-18 ביולי 2012 וב-14 בפברואר 2016 בהתאמה.
נתוני אקלים לניו יורק (סנטרל פארק), 1822-1871 נורמליחודשינוארפברוארמרץאפרילמאייונייוליאוגוסטספטמבראוקטוברנובמברדצמברשנהממוצע חודשי1.2–0.9–3.49.315.120.723.822.918.712.56.40.710.9מקור:NOAA
+ הטמפרטורות היומיות הגבוהות ביותר
29 ביוני 1934יולי419 ביולי 1936אוגוסט407 באוגוסט 1918ספטמבר392 בספטמבר 1953אוקטובר345 באוקטובר 1941נובמבר291 בנובמבר 1950דצמבר247 בדצמבר 1998 הטמפרטורות היומיות הנמוכות ביותר
+ שיאי חום מינימליים יומיים
5 באוקטובר 1898נובמבר192 בנובמבר 1971דצמבר1724 בדצמבר 2015 שיאי קור מקסימליים יומיים
מועדטמפרטורת שיאתאריךינואר14−24 בינואר 1882פברואר16−5 בפברואר 1918מרץ12−5 במרץ 1872אפריל1−5 באפריל 1881
על העיר נופלים גשמים תכופים וכבדים, כאשר הממוצע עומד על 1,267 מילימטרים מדי שנה, כאשר האביב הוא העונה הגשומה ביותר, ופברואר הוא החודש היבש ביותר.
בכל חודש בהיסטוריה האקלימית המתועדת של העיר דווח על גשמים מסוימים, מה שמדגיש את שונות האקלים.
עוד היבט המדגיש את שונות מזג האוויר של העיר הוא התיעוד של 36 ימים רצופים בלבד ללא משקעים, בין 10 באוקטובר ל-13 בנובמבר 1924. העיר רואה גם שלג, בעיקר בחורף, אך לפעמים בסוף הסתיו ובתחילת האביב.
ממוצע השלגים השנתי עומד על 65.5 ס"מ, אך הכמות עשויה להשתנות על פני מנעד רחב מאוד בין עונות החורף.
כמות הגשמים הרבה ביותר שתועדה בפרק זמן של 24 שעות עמדה על 210.3 מילימטר ב-23 בספטמבר 1882, וכמות השלג הגדולה ביותר שירדה על העיר בפרק זמן זהה עמדה על 69 ס"מ, והתרחשה ב־23 בינואר 2016.
העיר חווה בדרך כלל תנאי שמש, עם ימים מעוננים המתרחשים לעיתים רחוקות, אם כי הם נפוצים יותר בעיר מאשר באזורים היבשתיים.
כתוצאה ממיקום העיר ניו יורק, קו הרוחב , אין בה שינויים קיצוניים בשעות האור כמו באזורים הצפוניים לה.
עם זאת, היא ממוקמת במיקום צפוני דיו כדי שיהיה שינוי מתון בשעות האור האפשריות לאורך כל השנה.
הרוח חזקה לעיתים רחוקות בעיר ניו יורק, אך מדי פעם ניתן להבחין בה.
הדבר נכון במיוחד בעונות הסתיו והחורף כאשר שקעים חוץ טרופיים מביאים לרוב לרוחות חזקות.
המשב החזק ביותר בסנטרל פארק, שמהירותו עמדה על 126 קמ"ש, התרחש ב-2 בדצמבר 1974, אולם תחנה ב-The Battery דיווחה על משב של 182 קמ"ש ב-14 באוקטובר 1954. עם זאת, סופות טרופיות יכולות לפעמים להשפיע על האזור, אם כי הן אינן שכיחות ובדרך כלל חלשות.
לאחרונה הוריקן סנדי הכה את העיר ב-29 באוקטובר 2012 וגרם לנזק של מיליארדי דולרים.
זה הביא לאובדן כוח, להצפות קשות ולתושבים עקורים רבים.
בהיותה עיר חוף, העיר ניו יורק צפויה לחוות השפעות משמעותיות מעליית מפלס פני הים.
תחזיות שמפלס הים יעלה עד לגובה של 1.8 מטר מעל המפלס הנוכחי עד שנת 2100 הניעו את ראש העיר להשקיע 10 מיליון דולר לשמירה על בטיחות העיר.
העיר צפויה גם להיות רגישה יותר לבעיות סערה ושיטפונות, כלומר להיות מושפעת יותר מאירועים דוגמת ההוריקן סנדי, שיהפכו לסבירים יותר בעתיד.
הטמפרטורה בעיר ניו יורק עלתה בדרך כלל בהתמדה ב-150 השנים האחרונות, ומגמה זו צפויה להימשך עקב התחממות אנתרופוגנית.
עד שנת 2080, צופים כי האקלים בעיר יהיה דומה לזה השורר בדרום קנזס.
הטמפרטורה הממוצעת עלתה ב-1.3 מ"צ מאז שנות ה-70, וההתחממות הזו צפויה להאיץ בעשורים הקרובים.
המשקעים בעיר גדלו משמעותית מאז שנת 2000; גם הגשמים וגם השלגים עלו, אך השלגים גדלו יותר באופן משמעיותי.
עם זאת, טוענים כי מגמות כאלה, בהיותן עדכניות כל כך, אינן ניתנות לחיזוי אם עליות כאלה ימשיכו או יתייצבו.
נתוני אקלים עבור ניו יורקחודשינוארפברוארמרץאפרילמאייונייוליאוגוסטספטמבראוקטוברנובמברדמצברשנתיטמפרטורת ים ממוצעת5.44.34.57.311.418.122.323.421.217.312.48.413מקור: אטלס מזג האוויר
"אקלים פרסקו" הוא ארגון צרפתי ללא מטרות רווח שנוסד בדצמבר 2018 שמטרתו להעלות את המודעות הציבורית לשינויי האקלים.
הוא מציע משחק שיתופי באמצעות 42 קלפים בהם המשתתפים מציירים פרסקו, ומכאן "fresk", המסכם את עבודת הפאנל הבין-ממשלתי לשינויי אקלים.
נכון לשנת 2023, למעלה ממיליון איש השתתפו במשחק.
פרויקט Climate Fresk נוצר בשנת 2015 על ידי סדריק רינגנבך, לשעבר מנהל פרויקט The Shift בין השנים 2010 ל-2016, במטרה להעלות את המודעות הציבורית לשינויי האקלים.
בדצמבר 2018 הוא הקים ארגון להפצת המשחק ולהכשרת מנחים.
הסדנה נמשכת כשלוש שעות ומחולקת לשלושה שלבים נפרדים.
השלב הראשון מורכב מגילוי וקישור הקלפים באמצעות יחסי סיבה-תוצאה כדי לבנות את הפרסק כפי שמוסבר בדוחות ה-IPCC.
השלב השני הוא יצירתי: המשתתפים מקשטים את הפרסק ובוחרים כותרת.
השלב האחרון הוא תחקיר המאפשר דיון על רגשות השחקנים, עמדותיהם, שאלותיהם ופתרונות אישיים וקולקטיביים כאחד.
הסדנאות פתוחות לכולם, אך המשחק הופץ תחילה לארגונים, חברות ומוסדות השכלה גבוהה.
Suez Environnement הייתה החברה הראשונה שהכריזה על שותפות עם Climate Fresk ביוני 2020, והציעה סדנה לכל אחד מ-90,000 עובדיה ברחבי העולם.
זמן קצר לאחר מכן, גם חברת EDF הצטרפה והחלה לשתף פעולה עם הארגון כדי לבצע את הסדנה עבור 165,000 עובדיה.
אַקְנֶה (מלועזית: Acne), הנקראת בעברית גם חַטֶּטֶת (בעבר נקראה חֲזָזִית), היא דלקת של בלוטות החלב וזקיקי השערות.
היא מופיעה בעיקר בגיל ההתבגרות, כתוצאה מתגובה לקויה להורמון הטסטוסטרון.
תגובת הגוף להורמון בדרך כלל מתייצבת עם הזמן, ואיתה נעלמים או נרגעים התסמינים.
התופעה ידועה גם בשמות פצעי בגרות, חצ'קונים (כנראה מהמילה חשק) או פִּצְעוֹנִים.
את המילה פִּצְעוֹן חידש המילונאי ראובן אלקלעי.
השם "אקנה" אינו אלא שיבוש של המילה היוונית άκμή, "אקמה" - נקודה, פסגה .
פצעי הבגרות (בלועזית: Acne Vulgaris, אקנה וולגריס) מופיעים בעיקר מגיל ההתבגרות.
ישנם מקרים שהאקנה מופיעה בשנות השלושים.
הפרשת שומנים יתרה מבלוטות החלב משתלבת עם תאי עור מתים (או מזהמים אחרים) ומביאה לסתימתם של זקיקי השערות.
הפרשות השומן מצטברות תחת הנקבובית הסתומה, ומספקות סביבה נוחה להתרבותו של חיידק האקנה, ה-Propionibacterium acnes.
בהמשך מתפתחת תגובה דלקתית בזקיק היוצרת את הפצע המוכר.
התופעה של פצעי הבגרות תוקפת בעיקר את עור הפנים, אך עלולה להתפשט גם לעור הכתפיים, הגב והחזה.
פצע אקנה בסיסי נקרא קומדון (Comedo).
פצע אקנה שסתום בצורה מושלמת נקרא "פקק לבן" (whitehead).
פצע אקנה שאיננו סתום בצורה מושלמת נקרא "פקק שחור" (blackhead).
פתיחה של קומדון גורמת להפרשת החומרים והחיידקים על העור הסמוך, וגוררת תגובה דלקתית.
הגורמים המרכזיים להיווצרות אקנה הם ייצור מוגבר של סבום ("סבוריאה דרמטיטיס") כתוצאה מרמות גבוהות של הורמונים אנדרוגניים, היפרקרטוזיס של זקיקי השיער, וכן שינויים בפלורה הטבעית של חיידקים ותהליכי דלקת.
על פני מרבית שטח הגוף מצויות בלוטות חלב, המפרישות אל פני העור נוזל שומני הקרוי סֶבּוּם, או חֵלֶב.
רובן המוחלט נמצא בקרבת זקיקי שיער (למעט בלוטות באזור איברי המין והלחיים).
ריכוזן של בלוטות החלב הגדולות נמצא בעיקר באזור הפנים, שם גם בעיקר מתפתח האקנה.
הסבום מופרש לאוניות בלוטות החלב (sebaceous lobules) בתהליך של הפרשה הולוקרינית, כך שהוא דולף מתאים סבוציטים (sebocytes; מייצרי סבום) לאחר קרע בממברנת התא שלהם ופירוקם.
משם הוא משונע דרך צינוריות ניקוז (ducts) אל זקיק השיער, ונשפך אל פני העור באמצעות צינור משפך (infundibulum).
עם תחילת ההתבגרות המינית ייצור האנדרוגנים בבלוטת יותרת הכליה (האדרנל) עולה משמעותית; בד בבד גם ייצור הסבום מתגבר ("סבוריאה"), שכן בלוטות החלב מכילות כמות גבוהה של רצפטורים אנדרוגניים.
סריסים, למשל, יפרישו מעט סבום עקב רמות נמוכות של אנדרוגנים, ולא יפתחו אקנה.
דהידרו-אפיאנדרוסטרון סולפט (DHEA-S) הוא האנדרוגן המרכזי האחראי על בקרת ייצור הסבום בבלוטות החלב, ורמותיו זהות בקרב גברים ונשים (ריכוזו בפלזמה בין 1,300-6,800 ננומול לליטר).
DHEA-S הוא למעשה אנדרוגן חלש ואין ביכולתו להביא לייצור נרחב של סבום, אלא שהסבוציטים מכילים את כל האנזימים הנדרשים לייצור טסטוסטרון מ-DHEA-S; הטסטוסטרון הוא אנדרוגן חזק, והוא למעשה האנדרוגן המרכזי האחראי להיווצרות אקנה בפועל.
אם כך, DHEA-S הוא האנדרוגן החשוב מבחינת בקרת ייצור הסבום, ואילו הטסטוסטרון המסונתז ממנו בהמשך הוא החשוב מבחינת ייצור הסבום בפועל.
לאחר כניסת DHEA-S לסבוציט, מולקולת סולפט מתפרקת ליצירת דהידרו-אפיאנדרוסטרון (DHEA); באמצעות האנזים 3β-הידרוקסיסטרואיד-דהידרוגנאז מסונתז ההורמון אנדרוסטנדיון כתוצר ביניים, ובאמצעות האנזים 17β-הידרוקסיסטרואיד-דהידרוגנאז מסונתז לאחר מכן טסטוסטרון.
בהמשך מסונתזת גם אחת מהנגזרות שלו, דיהידרוטסטוסטרון, על ידי פעולתו של האנזים 5-אלפא רדוקטאז מסוג 1 (type-1).
איזואנזים זה, הנפוץ מאוד בעור האדם ובייחוד באזורים העשירים בבלוטות חלב (שלא כמו האיזואנזים type-2), הוא הגורם לכך שברוב האנשים הסובלים מסבוריאה קיימת עלייה בייצור הסבום למרות רמות תקינות של אנדרוגנים בדם.
הטסטוסטרון והדיהידרוטסטוסטרון נקשרים לרצפטור אנדרוגני בציטופלזמה ויוצרים קומפלקס אנדרוגן-רצפטור, שנודד אל גרעין התא ונקשר לגנים ספציפיים שטרם זוהו, וכתוצאה מכך מתרחש שגשוג מוגבר של תאי בלוטות החלב וייצור הסבום מוגבר גם הוא.
סבוריאה ואקנה מתפתחות לא רק כאשר רמות האנדרוגנים תקינות בדם, אלא גם ברמות גבוהות של אנדרוגנים בדם ("היפראנדרוגנמיה").
היפראנדרוגנמיה יכולה להתרחש עקב שלל גורמים - הן יאטרוגניים (כתוצאה מטיפול רפואי) - במסגרת טיפול בהיפוגונדיזם או בנטילת סטרואידים אנאבוליים על ידי אתלטים ומפתחי גוף, והן אנדוגניים.