tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי הכנסת העשירית פרש יחד עם זבולון המר מהמפד"ל והקים עמו סיעה בשם גשר - מרכז ציוני דתי, אך לאחר זמן קצר חזרו השניים למפד"ל.
בתחילת דרכו הפוליטית התבלט בן מאיר בדעותיו הניציות והזדהה עם דרכו של גוש אמונים.
בשנות השבעים שימשה סיעת הצעירים במפד"ל, בראשות זבולון המר ויהודה בן מאיר, נציגתם הבלתי רשמית של המתנחלים בתוך המפד"ל.
השניים הביעו הזדהות עם פעילותם ההתיישבותית של המתנחלים ואף השתתפו בכמה אירועים בשטח.
אולם בשנות השמונים חלו תמורות בעמדותיו הפוליטיות, והן נעשו בעלות גוון 'יוני' מובהק.
ב-1988 הקים יחד עם נוספים את מפלגת מימד ה'יונית', כמשקל נגד למפד"ל ה'ניצית', אך הוא עצמו לא שב לפוליטיקה.
לאחר שעזב את הכנסת ב-1984, פנה ללמוד משפטים והפך לעורך דין.
שימש עמית מחקר וראש פרויקט דעת קהל וביטחון לאומי במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לדבורה ואב לארבעה והתגורר בסביון.
אחיו הוא הרב יהושע בן מאיר מייסד וראש ישיבת שבות ישראל באפרת.
"קבלת החלטות בסוגיות ביטחון לאומי" (1987)
יהודה בן-עזר (נולד: יהודה ראב; 1858 – 27 במאי 1948) היה ממייסדי המושבה פתח תקווה ומראשוני השומרים בעיר, ובנם של אסתר ואלעזר ראב שהיה גם הוא ממייסדי פתח תקווה בתרל"ט (1878).
יהודה ראב נולד בכפר סנט-אישטוואן, במערבה של הונגריה, בשנת תרי"ח (1858), לאביו ר' אלעזר ראב.
עלה לארץ ישראל יחד עם אביו ואחיו, משה שמואל ראב.
יחדיו הם היו משמונה המשפחות שהקימו את פתח תקווה.
הוא נישא להדס (הודעס), אלמנת ר' אהרון הרשלר - ראשון החללים לחללי מערכות ישראל, אך התגרש ממנה, ובשנת 1878, שנת הקמת פתח תקווה, נשא לאשה את לאה.
ראב חפר בידיו את הבאר הראשונה, כשכיר של מתיישבי פתח תקווה.
היה השומר העברי הראשון של המושבה פתח תקווה יחד עם דאוד אבו יוסוף שמר על השדות מפני הבדואים.
הנשק של השומר העברי היה מראהו החיצוני ונחת זרועו, ובזה התבלט ראב.
כאשר השומר היה מופיע על סוסתו, היה מטיל פחד על המתקרבים לשדות.
סביב ראב נקשרו סיפורים שונים על כוחו ונחת זרועו וגם היה לו אקדח שנתן לו ידיד מהונגריה.
אחד הסיפורים הקשורים בו הוא על נסיעתו ללוד בחברת חברו, אשר נשא צרור כסף גדול.
כאשר פגשו בהם שישה ערבים מזוינים, הוא הורה לו לברוח למושבה.
הוא העסיק את השודדים עד שכדור עבר ליד כנף בגדו ולאחר שפגע באחד השודדים הוא מצא מחסה אצל ידידים בדואים.
בהגיע קבוצת הביאליסטוקים למושבה, הדריך אותם ראב בעבודת הקרקע.
ראב היה זה שביצע את החריש הראשון באדמת פתח תקווה.
תחילה ניסו לחרוש במחרשה מקומית עם בהמות מהסביבה.
אולם האגרונום דוד רגנר, שבא מהונגריה לנהל את עבודת האדמה, החליט להזמין מחרשות מארץ מוצאו, מהסוג המקובל באירופה.
כמו כן הביא שוורים מסוריה "גדולים וכבירי כח".
ואכן, לאחר הגשם הראשון, אלעזר ראב ובנו יהודה יצאו לעבודה בשדות וחרשו את "התלם הראשון".
תבואת השדות הצליחה והערבים שיבחו את העבודה באמרם: "אל יהוד אשטר מן אלמן" - כלומר, היהודים עולים בחריצותם על הגרמנים, תושבי מושבות הטמפלרים.
לאחר שש שנים כאריס הוא קנה חלקה של 50 דונם ובשנת 1894 נטע עליה כרם.
יהודה ראב היה מן היחידים שהתיישבו בהתחלה בפתח תקווה ואשר בשיבה לפתח תקווה היה שם ולא ביהוד.
בתו, אסתר ראב, שגדלה בבית זה, מתארת אותו ביומנה משנת תר"ע (1910), בהיותה כבת חמש עשרה:
היה בו איזה כובד, יותר נכון – רצינות, והרצינות באה מאבי.
הבית החדש שנבנה על עשרות דונמים שקיבלנו מה'קומסיון' היה ארמון במושגים של אז.
היה זה כליל הבנייה: תריסים ירוקים, חדרים גדולים, מרפסות גדולות וגבוהות, מכוסות ופתוחות.
...הבית עמד במרחק מהרחוב והחלקה שלפני הבית הייתה זרועה.
הבית עמד בגובה שני מטרים מעל פני האדמה ומדרגות מובילות ממנו אל החצר, הבית היה בנוי אבן כורכר מבאב אל אהווה...
היו בבית ארבעה חדרים – מרפסת ענקית לפני המטבח ומרפסת ליד הסלון, אף היא גדולה, מרובעת, ובה גג של 'סוכה' תמידית.
אל מרפסת זו היו עולים במדרגות למעין במה קטנה שהייתה מוקפת 'מסטבה' (אצטבה).
...המרתף השתרע מתחת לכל הבית והיה אפל וקריר.
לאורך הקיר, הייתה אצטבה עליה היו מונחות חביות יין מסומנות בגיר אדום ואצטבה מיוחדת לכדי חלב וכדי חרס.
לאורך הקיר עמדו ג'רות גדולות מלאות דבש אזוב ודבש תפוזים.
ליד הכניסה עמדה גיגית נחושת שהכילה את כל כביסת המשפחה...
הירידה למרתף הייתה עשויה אדמת חמרה".
בספר 'התלם הראשון', מספר ראב כי נקלע לחובות גדולים ונאלץ למכור את ביתו הגדול ברחוב רוטשילד.
ב-3 באפריל 1910 כתבה אסתר ביומנה: "היום נמכר ביתנו ליהודי אחד עשיר, שבא הנה לקנות אחוזות אחדות".
ראב נפטר בפתח תקווה בי"ח באייר ה'תש"ח (27 במאי 1948), ונקבר בבית הקברות סגולה.
בנו הבכור (שנולד לאשתו הראשונה לאחר הגירושין) הוא הרב מנחם שלמה ראב, שהיה ראש ישיבת מאה שערים.
בתו של ראב היא המשוררת אסתר ראב, נכדו הוא הסופר אהוד בן עזר וניניו הם הזמרת והתקליטנית אליוט והמוזיקאי והמלחין רזי בן-עזר.
יהודה בוארון (נולד ב-11 בספטמבר 1965) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
בתחילת הקריירה שיחק בוארון כשוער במספר קבוצות, ביניהן מכבי נתניה ומכבי הרצליה.
ב-1998 עבר לשחק במכבי חיפה כשוער משנה, והחליף את השוער ניר דוידוביץ' מספר פעמים בשער במשחקי הקבוצה.
בינואר 1999 נפצע בוארון בתאונת דרכים קשה בעת חציית כביש החוף.
הוא היה שקוע בתרדמת מספר חודשים, ואחר כך החל תהליך שיקום ארוך, אך לא חזר עוד למשחק פעיל.
בשנת 2000 הוקרן סרט תיעודי על פציעתו והשתקמותו, בבימויו של דני מנקין, במסגרת תוכנית הטלוויזיה "עובדה".
בוארון פעיל בהסברה על בטיחות בדרכים, באמצעות הרצאות ומפגשים עם תלמידים במוסדות חינוך, ובתשדירי פרסום שונים.
בוארון עובד כסוכן נדל"ן, תחום בו החל לעסוק במקביל למשחק כבר ב-1991. הוא בעל משרד תיווך נדל"ן בנתניה.
גרוש ואב לשניים, מתגורר בנתניה.
יהודה בכר (ספטמבר 1948 – 6 במרץ 2018) היה ניצב במשטרת ישראל.
בכר נולד וגדל בפתח תקווה.
בשנת 1966 התגייס לשירות חובה בנח"ל, סיים קורס קציני חי"ר ושירת בצה"ל עד לשחרורו בדרגת רב-סרן.
בשנת 1978 התנדב למשמר האזרחי והיה מפקד רובע ג' בפתח תקווה.
בשנת 1981 התגייס למשטרת ישראל.
שימש סגן מפקד משטרת נתב"ג ומפקד תחנת כפר סבא.
בשנת 1994 היה סגן ראש אגף מבצעים ובאותה שנה מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
בשנת 1997 עלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף המבצעים במטה הארצי, בתפקידו עסק בהערכות המשטרה לבאג 2000, ארגון ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל והערכות למלחמת עיראק.
בתחילת 2001 מונה למפקד מחוז מרכז.
בשנת 2003 פרש בכר מהמשטרה והציג את מועמדותו לראשות עיריית הוד השרון מטעם הליכוד, ובסוף כיהן כחבר מועצת העיר.
לאחר מכן עבר למגזר הפרטי, עד מינויו ליו"ר המנהלה לתיאום פעולות הממשלה במגזר הבדואי בנגב.
ב-2007 מונה למנכ"ל הרשות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב במסגרת משרד הבינוי והשיכון, ובתחילת שנת 2016 סיים את תפקידו.
בכר היה בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני בקרימינולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
בכר היה נשוי לציפי ואב לשלוש בנות.
בתו הבכורה הילה, ששירתה במשטרה בדרגת מפקח משנה, נרצחה ב-23 באוקטובר 2008 עם שני ילדיה על ידי בעלה מייקל פישר שהתאבד לאחר הרצח.
ב-6 במרץ 2018 נפטר בכר לאחר מאבק במחלת הסרטן, ונטמן בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון.
רבי יהודה בן בנימין ענו (ידוע גם בראשי התיבות ריבב"ן ומכונה לפעמים רבי יעלה; רומא, בערך 1215 - 1280), מראשוני איטליה.
מעט מאוד ידוע על חייו.
הוא חי ופעל באיטליה במאה ה-13. הוא חיבור מספר חיבורים, ביניהם פירוש שכתב על חיבורו של הרי"ף, וכן פירוש על התלמוד, ועוד.
מתלמידיו ניתן למנות את בן דודו רבי צדקיה בן אברהם בעל שיבולי הלקט שהביא פסקים רבים שלו בספרו, וכן את אחיינו רבי יחיאל בן יקותיאל מי שמקובל שחיבר את ספר תניא (רבתי).
כאמור כתב רבי יהודה פירוש על הרי"ף, וכן פירוש על מסכת שקלים ועל השאילתות.
כן כתב ספר הלכות שחיטה וטרפות.
עוד מצויים בידינו פירושים שכתב על מסכתות ברכות שבת, עירובין, פסחים, מועד קטן, מגילה וחולין, ועל מסכתות קטנות - מסכת ספר תורה, מסכת מזוזה, מסכת תפלין, מסכת ציצית, וכן על הלכות טומאה.
בונה היה פעיל ההגנה והיה מפקד במערך הנוטרות בצפון הארץ.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני ועם תום מלחמת העצמאות הצטרף למשטרה ושירת כסגן מפקד משטרת טבריה, בדרגת מפקח ראשון.
לאחר מכן עבר לשרת במחוז מרכז.
עם הקמת המרכז ללימודי משטרה בשנת 1956 מונה למפקד המרכז, בסיס האימונים הארצי של המשטרה.
בתפקיד זה שימש בדרגת ניצב משנה כ-15 שנים.
בספטמבר 1970 מונה לסגן מפקד המחוז הצפוני.
באפריל 1971 הועלה לדרגת תת-ניצב ובשנת 1972 מונה לממלא מקום מפקד מחוז הצפון.
בשנת 1973 עבר לפקד על המשמר האזרחי בחיפה.
במאי 1975 הוא התפטר מהתפקיד וטען שהציבור אינו מתנדב מספיק למשמר האזרחי.
יהודה בונה התאלמן מרעייתו רות שנפטרה לאחר מחלה ממושכת בשנת 1952. בנו גדעון נפטר בשנת 1950 ובנו השני, דני, נפטר בשנת 1983 בגיל 41.
יהודה בונה נישא בשנית לחנה בן-קיקי מטבריה, שגם לה היו אלו נישואים שניים, אמא לענת.
ליהודה וחנה שני ילדים משותפים, מיכל ועודד.
בונה נפטר בט"ו בחשוון תשס"א ונטמן בבית הקברות השומרים בקריית טבעון.
רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני (נקרא גם: רבי יהודה הנשיא מברצלונה; ר"י ברצלוני או ברגלוני, אלברצלוני, אלברגלוני) חי מסוף המאה ה-11 עד תחילת המאה ה-12 (על פי הלוח העברי באמצע המאה התשיעית לאלף החמישי).
על פי מחקרו של ד"ר משה שאלתיאל במבוא להגדת שאלתיאל, אביו של רבי יהודה, ברזילי, היה בנו של דוד הנשיא בנו של מר חזקיה בן דוד.
יש שטענו כי למד אצל רבי יצחק בן ראובן הברצלוני (מחבר האזהרות ופירוש למסכת כתובות), אך הדבר בספק רב.
כמו כן לא ניתן לקבוע מי היו תלמידיו, ובכלל זה האם הראב"ד השני היה תלמידו.
עם זאת, ידוע כי הראב"ד הכיר את רבי יהודה באופן אישי והתייעץ עמו בשאלות קשות.
כך כותב הרב שמעון בן צמח דוראן:
יהודה בן ברזילי היה בן זמנו של אברהם בר חייא הנשיא, וידוע ויכוח שניהל איתו בדבר דחיית מועדה של חתונה.
בר חייא שהיה אסטרולוג סבר כי יש לדחות את החתונה משיקולים אסטרולוגיים, ואילו רבי יהודה התנגד לכך בתוקף משיקולים הלכתיים.
שיטתו בסוגיית סדר הפרשיות בתפילין היא כרבנו תם, והוא כותב שלא שמע מעולם על תפילין בשיטת רש"י, שפסיקה כזו היא טעות סופר על פי זה הגיה בספר שימושא רבה.
ספר העתים הוא ספרו המפורסם והעיקרי, עוסק בעיקרו בנושאי הלכות התלויות בזמן (סדר מועד וגם על מסכתות ברכות וחולין ועוד).
רובו אבד, בשנת תרס"ג נדפסו חלקים ממנו ששרדו ועוסקים בהלכות שבת ועירובין.
ספרים נוספים שחיבר: "יחס שאר בשר" - בדיני נשים (אבד), "ספר הדינים" - בדיני ממונות, מתוכו שרד החלק "ספר השטרות" ונדפס בשנת תרנ"ט וכן ליקוט ממנו שנדפס על ידי שמחה אסף בשנת תרפ"ז, ופירוש על ספר היצירה (שרד).
וכן חיבר את ספר הבינות וביאר שם את כל שמות קודש וחול על סדר הפרשיות שבתורה.
וכן כתב הלכות ספר תורה, ובו עוסק באופן הכנת ספר התורה ודרך כתיבתו', התגלה על ידי הלורד אלחנן נתן אדלר (אנ').
השלמות לספר העתים מתוך קטעי גניזה נדפסו על ידי הרב אבידע (זלוטניק) ועדיאל ברויאר.
בשלהי שנת תשפ"ה הספר יצא לאור במהדורה חדשה, מתוקנת ומוערת, בת כ-515 עמודים.
בספריו הוא מתבסס על ספרות הגאונים, ספרי הרי"ף ורבי שמואל הנגיד.
יהודה ברצלוני מתייחס אל איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים בספר שמתוארך בין השנים 1090 ו-1105. הוא מפקפק באמינותם וחושש כי הם זיוף, וכותב "לא ידעתי אם אמת היה הדבר שנתגיירו הכוזרים שהם מבני תוגרמה או לא".
החיד"א משבחו בספרו שם הגדולים:
שירת לפני קום המדינה בפלמ"ח, בפלי"ם וב.
לאחר סיום מבצעי ההעפלה הצטרף לגדוד 9 של חטיבת הנגב, ונלחם בקרבות מלחמת העצמאות מכיבוש באר שבע עד הנפת דגל הדיו באילת.
לאחר המלחמה חזר לחיל הים ומילא שורה של תפקידים, ובהם פיקוד על כלי שיט, פיקוד על שייטת הנחתות ועל בסיס הדרכה.
כאזרח עבד במנועי בית שמש, ברשות שמורות הטבע ובבנק ישראל.
הוא שימר את מורשת הפלי"ם וההעפלה באמצעות אתר הפלי"ם וההעפלה, בהתנדבות.
יהודה בן-צור (בורשטיין) נולד בתל אביב בחנוכה 1925. הוריו, ילידי פולין, עלו בנפרד ארצה בתחילת 1920 והתחתנו בתל אביב.
משפחתו התגוררה בגבול תל אביב-יפו.
אביו הספיק להעלות רבים מבני המשפחות ארצה אך כמה מהם, שבחרו להישאר בפולין, נספו.
ב-1942, עם התקרבות קורפוס אפריקה למצרים, שקל בן-צור להצטרף לצבא הבריטי, אך לאחר שהגרמנים נהדפו, הצטרף ב-1943 לפלמ"ח.
באוגוסט 1943 הצטרף בן-צור יחד עם חבריו מתנועת צופי דיזנגוף תל אביב לפלמ"ח, פלוגה ד'.
לאחר טקס ההשבעה נעצר על ידי הבריטים במהלך חיפוש הנשק ברמת הכובש שנערך ב-16 בנובמבר 1943. הוא נכלא ל-12 יום במשטרת שכם ואחר כך במחנה המעצר בלטרון.
בדצמבר 1944 נשלח עם כמה מחבריו לירושלים, לפעילות במסגרת הסזון.
בן-צור נעצר בידי הבריטים, יחד עם חבריו, מיד עם הגיעם, בחשד להיותם טרוריסטים.
הם נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים לעשרה ימים.
בן-צור נתקל בבריטים בפעם השלישית לאחר שהשתתף בשייט מסדום לקליה באביב 1945; ברדתם לחוף נבדקו על ידי המשטרה הבריטית ושוחררו.
הופעתו בפעם השלישית ברשימות העצורים של מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID) סימנה אותו ברשימת המבוקשים.
בקיץ 1944 השתתף באימון ימי קצר שנערך בשדות-ים בהדרכת ימאי המחלקה הימית של הפלמ"ח, שנקראה מאוחר יותר הפלי"ם.
בשלהי 1945 בתחילת ההעפלה הצטרף בן-צור לפלי"ם.
תקופת הכשרתו, שכללה קורס מפקדי סירות בקיסריה וקורס מ"כים שנערך ב-1946 ברמות מנשה, נמשכה למעלה מחצי שנה.
בעת אירועי השבת השחורה, ב-29 ביוני 1946, חמק במפרשית משדות ים לנווה ים והצליח - אף על פי ששמו היה ברשימת המבוקשים - לחמוק ממעצר.
באוגוסט 1946 רוכזו אנשי הפלי"ם שלא נעצרו בקיבוץ מעברות, בכוננות להורדת מעפילים מכמה ספינות שהיו בדרכן ארצה.
ב-16 באוגוסט 1946 השתתף בהורדת המעפילים מהאונייה "עמירם שוחט" בחוף שדות ים.
הייתה זו הספינה היחידה שהצליחה לפרוץ את ההסגר הימי באותה שנה.
בסוף 1946 נשלח לקורס חובלים, שהתקיים בטכניון.
הקורס נועד להכשיר מלווי אוניות מעפילים וכלל ניווט אסטרונומי, "ארכיטקטורה ימית" - התאמת אוניות משא להובלת נוסעים, וארגון משטר החיים באוניה.
ביולי 1947 נעצר בבת גלים לכמה שעות, במהלך ניסיון לפרק חלקים מהאוניה "חיים ארלוזורוב" שעמדה נטושה על שרטון.
ב-22 באוגוסט 1947 נשלח בן-צור לאיטליה, שם צורף למאגר מלווי האוניות של המוסד לעלייה ב'.
המשימה הראשונה שהוטלה עליו הייתה להעלות מעפילים מחוף בקרבת נמל אלג'יר.
לשם כך נחכרה מסוכן אוניות מפוקפק מפרשית דו-תרנית עתיקה בשם Yilderan, בה הורכב מנוע מרצדס בלוי.
במחסן האונייה הוכנו מקומות ל-350 איש ועל הסיפון נוסף מבנה ל-200 איש, שפגם ביציבות כלי השיט.
הספינה הוכנה בעיר לה ספציה, בצפון מערב איטליה, וכינויה היה "הברק".
לימים הסתבר שהמודיעין הבריטי ידע על הכנת הספינה, והשגריר הבריטי ברומא תבע מהשלטונות האיטלקיים למנוע את הפלגתה.
האיטלקים התעלמו מן הדרישה הבריטית ו"הברק" יצאה במחצית אוקטובר 1947 ללא ידיעת הבריטים.
הספינה הפליגה עם צוות איטלקי וקבוצת מלוים, שכללה את בן-צור, רופא, גדעוני (אלחוטן של הפלמ"ח) ודייג צרפתי-אלג'ירי, ששירותיו נשכרו כדי לסייע בהעלאת המעפילים בחוף אלג'יר.
בהיות האוניה מערבית מקורסיקה פרצה סערה והמנוע שבק חיים.
המוסד לעלייה ב' שלח את הספינה "החלוץ" לסיוע וזו גררה את המפרשית למפרץ בסרדיניה והפליגה במקומה לאלג'יר.
ראש המוסד לעלייה ב', שאול אביגור, הבין ש"הברק" הרעועה לא תועיל יותר והורה להחזירה לבעליה.
קבוצת המלווים חזרה לאיטליה בטיסה.
המשימה הבאה שהוטלה על בן-צור הייתה להכין ספינה גדולה יותר שנרכשה באיטליה.
הייתה זו מפרשית תלת-תרנית עשויה מעץ בעלת קיבולת של כ-350 טון עם מנוע חדיש שהפיק מהירות של כ–8.5 קשר.
שמה היה Sette Fratelli והיא זכתה לכינוי "הזיבּלה" ("השביעיה", ביידיש).
הספינה הוכנה במספנה בלה-ספציה לקלוט 700 מעפילים.
ב-13 בדצמבר 1947 הגיעה "הזיבלה" למפרץ בנדול בריביירה הצרפתית.
הספינה עגנה סמוך לחוף והמעפילים הועברו אליה בסירות גומי שנעזרו בכבל מתוח לחוף.
ברגע האחרון הוטל על בן-צור להעביר את המעפילים לספינה "החלוץ" שהמתינה במפרץ באי קורסיקה.
"החלוץ", ששמה הוסב ל"כ"ט בנובמבר", נתפשה על ידי הבריטים בסוף דצמבר 1947 בקרבת חופי הארץ.
לאחר העברת המעפילים התקלקל מנועה של "הזיבלה", והספינה נאלצה להסתמך על מפרשיה להמשך ההפלגה.
"הזיבלה" נכנסה למפרץ באי הצרפתי פורט קרוס (Port-Cros, כ-30 קילומטרים ממזרח לטולון).
אי סמוך היה שטח צבאי סגור, ולפיכך דרש חיל הים הצרפתי לעצור את המפרשית לחקירה.
המוסד לעלייה ב' שלח ספינת דיג מנמל מרסיי שהסכימה לגרור את "הזיבלה" לג'נובה, אך בשל סערה שהתפתחה חזרו בהם הדייגים.
הספינה נעצרה ואנשי הצוות והמלווים נכלאו בבית סוהר בטולון.
שלוחת המוסד לעלייה ב' בצרפת טיפלה בעניין והמעצר הסתיים לאחר 10 ימים, ב-31 בדצמבר 1947. כשבוע ימים לאחר מכן קיבל בן-צור ידיעה שאביו חולה והמשפחה ביקשה שיחזור ארצה.
הוא הגיע ארצה כמה ימים לאחר פטירת אביו.
"הזיבלה", ששמה הוסב ל-לקוממיות, הגיעה ארצה ב-20 בפברואר 1948 ונתפשה על ידי הצי המלכותי הבריטי.
ליווי אוניות רכש, מעפילים ועולים חדשים לארץ
באפריל 1948 נשלח בן-צור לצרפת.
בחודש מאי הוא פיקד על מחנה מעפילים שתודרכו לקראת עלייתם ארצה באונית המעפילים האחרונה, "קרב עמק איילון" (שמה המקורי היה "פאביו" וכינויה, "המורד").
בתחילת יוני נשלח בן-צור לצ'כוסלובקיה כדי לשמש כנווט מטוסי רכש, אך המשימה בוטלה והוא המשיך ליוגוסלביה.
ב-20 ביוני הוא יצא מנמל שיבניק כמלווה באונית הרכש Maestralle, שכונתה "הזקן".
האונייה הגיעה לנמל תל אביב עם משלוח שכלל 1,100 מקלעי בזה, 2,200 מקלעי MG34, כ-10,000 רובים ו-3.5 מיליון כדורים, שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
בשלב זה החליט בן-צור להתגייס לחיל הים, אך המחסור בתותחים היה קריטי ושאול אביגור לא רצה לשמוע על החלפתו ובן-צור נאלץ לשוב עם "הזקן" ליוגוסלביה.
ביוגוסלביה חל אותה עת הקרע בין מנהיג המדינה, טיטו, לבין סטלין.
ברית המועצות עודדה מכירת נשק, הן ליהודים והן לערבים, כדי לדחוק את רגלי הבריטים מהמזרח התיכון.
להפתעתו של בן-צור נמצא המחסן שהועמד לרשות מערכת הרכש ריק.
האוניה נשלחה לאיטליה ובן-צור מונה - למורת רוחו - כמרכז פעילות המוסד לעלייה ב' באזור נאפולי.
"הזקן" המשיכה בפעילות רכש כל מלחמת העצמאות ואף אחריה.
בספטמבר 1948 נענה המוסד לעלייה ב' בחיוב לבקשתו של בן-צור לחזור ארצה.
הוא מונה כמפקד הספינה "המורד" ("פאביו" במקור), שיצאה מנמל גָאאֵטָה (Gaeta, כ-80 ק"מ מצפון מערב לנאפולי) במערב איטליה עם 292 עולי גח"ל ומח"ל, רובם צעירים.
ב-17 בספטמבר 1948 הגיעה האונייה לנמל חיפה.
בן-צור החליט להצטרף לחבריו בפלמ"ח שנלחמו באותה עת בנגב; הוא הצטרף לגדוד ה-9, גדוד "הפשיטה" הממוכן של חטיבת הנגב.
כבוד מאוחר - על פעילותו בקליטת מעפילי עמירם שוחט שיצאה מהעיר ומאוחר יותר כמרכז העלייה מאזור נאפולי רשמה עירית 'באקולי' ב-24 באפריל 2017, את יהודה בן-צור כאזרח כבוד של העיר.
שינוי שם ושירות בצה"ל במלחמת העצמאות
עד אז נשא בן-צור את שם הוריו, בורשטיין, ובפלמ"ח את כינויו "פרא", שניתן לו על ידי חבריו.
במוסד לעלייה ב' נקבע לו הכינוי "עוץ", אך בפועל נעשה שימוש בשם "יהודה פרא" עד שרבים חשבו שזהו שמו; במהלך רישומו בגדוד רשם השליש את הכינוי "יהודה פרא" כשם משפחתו.
בן-צור נזכר כי במהלך לימודיו בבית הספר היסודי החליט המורה והסופר יהודה בורלא לעברת את שמות התלמידים, ואת השם "בורשטיין" עיברת ל"בן צור".
בו במקום הוא הודיע לשליש כי שמו הוא "בן צור".
תחת שמו החדש השתתף בן-צור בקרבות הגדוד ה-9, מכיבוש באר שבע עד הנפת דגל הדיו באילת, כמפקד מחלקת ג'יפים.
במהלך מבצע חורב, בסוף דצמבר 1948, כבש גדוד 9, גדוד "הפשיטה" שהיה גדוד ממוכן, את מתחם אבו עגילה החולש על הציר המוביל לתעלת סואץ.
במבצע זה היה בן-צור מפקדו של זחל"ם עליו הורכב להביור שטווח האש שלו הגיע לכ-100 מטר.
כלי נשק זה היה פרי פיתוחו של חמ"ד, חיל המדע, שהוקם במהלך מלחמת העצמאות.
באותו לילה הוטל על בן צור להציב מחסום על הציר המוביל לאל עריש, כ-10 ק"מ מערבית לאבו עגילה.
הכוח כלל את זחל"ם הלהביור עם 7 לוחמים וכיתת חרמ"ש מורכבת מעולים חדשים עם קומנדקר.
הכוח נתקל בשני חיילים מצרים, שניסו להימלט מערבה אל כוחותיהם, אחד נהרג והשני הצליח להימלט.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף בן-צור, כמו רבים מחבריו בפלי"ם, לשירות קבע בחיל הים.
ב-1953 מונה למפקד הנחתת "אח"י רמת רחל", וב-1 במרץ 1956 מונה כמפקד שייטת הנחיתה (שייטת 11).
השייטת הועסקה במשימות הבאות: הדרכת צנחנים בסדרות ים (אימוני נחיתה מן הים); הקמת פלגה 788, שנועדה להגן על הריבונות בכנרת, וקליטת נחתות צרפתיות שהביאו טנקים מדגם AMX-13 ותחמושת לנחל קישון, בשעות הלילה.
באוקטובר 1956 נערכה השייטת למבצע הנחתה בחוף רומני, מערבית לאל עריש.
המבצע בוטל וביום שלפני תחילת מבצע קדש הועברו מחיפה לאילת 4 , שהנחיתו בחופי דהב וראס נאסרני דלק וטנקים לחטיבה 9 בדרכה לשארם א-שייח'.
אחרי המבצע עסקו הנחתות בפינוי תחמושת-שלל מאזור אל עריש בדרך הים.
במסגרת זו חולץ גם מטוס מיג 15 שהונחת על ידי טייסו המצרי בימת ברדוויל.
הדרך היחידה להוציאו הייתה מהים, והדבר בוצע על ידי שייטת הנחתות.
עבור חילוץ המטוס זכתה שייטת הנחתות בנוסף לתודת חיל האוויר גם בציון לשבח ממפקד חיל הים האלוף שמואל טנקוס.
במהלך פינוי סיני ב-1957 מונה בן-צור למפקד בסיס חיל הים באילת ובסוף אותה שנה הוא השתתף בקורס פו"מ ח"י, שנערך על ידי אל"ם שלמה אראל בבסיס בה"ד ח"י, בבת גלים.
בדצמבר 1960 מונה בן-צור כמפקד המשחתת "אח"י חיפה".
אונייה זו נלכדה מידי חיל הים המצרי במהלך מבצע קדש.
בשנים הראשונות חיל הים נמנע מלשגרה לביקורים בנמלים זרים מחשש לניסיון מצרי לפגע בה.
בינואר 1961 יצאה האונייה עם חניכי קורס חובלים (מחזור ח') להפלגת אימונים, שכללה גם ביקורים בנמלי הים התיכון, שהוגדרו כ'ביקורי עבודה' לא רשמיים.
הביקור הראשון נערך בנמל ולטה במלטה, שהייתה אז בשליטה בריטית.
כלי שיט של חיל הים נהגו לבקר ולתדלק בנמל ולטה וקציני חיל הים הודרכו במתקן הטקטי במקום.
סיפור שבייתה של אבראהים אל-אוול במלחמת סיני, היה ידוע, והאניה עצמה אף שופצה במלטה מתחילת 1956 עד "משבר סואץ" בחודש יולי.
בשל כך גררה הופעתה במלטה עניין רב וזכתה לכותרות בעיתונים המקומיים.
באותה עת הבריטים כבר החלו לחזר מחדש אחרי הערבים ונוכחותה של "אח"י חיפה" במלטה הביכה את המצרים.
השלטונות במלטה נענו ללחץ המצרי ודרשו מהמשחתת, בניגוד לנוהג הבינלאומי ולסולידריות בין הימאים, לקצר את הביקור ולעזוב את הנמל.
בן-צור הוציא את המשחתת לים ללא נתב, בעיצומה של סערה עזה, בתנאים שחייבו ביצוע תמרון במהירות .
הביקור השני בנמל אז'אקסיו בקורסיקה נעשה באווירה חמה יותר.
ביוזמת הקונסול הישראלי במרסיי הניח בן-צור זר על קבר החייל האלמוני וקורס חובלים ח', שהיווה את משמר הכבוד, צעד מהאוניה למרכז העיר.
בהפלגה נוספת בפיקודו נערך ביקור בנמל נאפולי באיטליה.
בשנים 1962–1965 היה בן-צור מפקד בסיס ההדרכה של חיל הים.
ב-1965 מונה בן-צור למפקד המשחתת "אח"י אילת", האונייה הייתה לאחר תקופת שיפוץ עם צוות מגובש ובתקופתו יצאו המשחתות להפלגה הארוכה ביותר שלהן בהן הגיעו עד נמל ברסט ובדרך ביקרו גם בטולון.
ב-1966 יצא ללימודי תואר ראשון במזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים, שנקטעו בעת ההיערכות למלחמת ששת הימים.
עם הכרזת מצרים על סגירת מצרי טיראן נקרא בן-צור לפקד שנית על "אח"י חיפה", שהוצאה כבר משירות פעיל.
בתוך שבוע הוכשרה האוניה לשירות פעיל ובמהלך המלחמה הצליחה לגלות ולתקוף צוללת מצרית במבואות מפרץ חיפה.
הצוללת נמלטה מהאזור, אך לאחר מכן התברר שנגרמו לה נזקים.
לאחר המלחמה השלים בן-צור את לימודיו.
לאחר שהשלים את לימודיו נשלח בן-צור לאתיופיה לסיור היכרות והידוק קשרים עם הצי האתיופי.
תפקידו האחרון של בן-צור בצה"ל היה מפקד זרוע הים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"מ), בשנים 1969–1970. עוזרו היה סא"ל אהרון בן-יוסף, שסיים את תפקידו כמפקד שייטת 13. בקורס השתתפו 12 חניכים בדרגת רס"ן, שהמשיכו והגיעו לתפקידים בכירים בחיל הים.
התפקיד בפו"מ סימן את השתלבותו מחדש של חיל הים במוסד זה, לאחר הפסקה של 3 שנים.
באותה עת החל חיל הים להצטייד בספינות הטילים ותוכנית הלימודים עודכנה בהתאם.
בן-צור אף התבקש לכתוב את הערך "לוחמה ימית" עבור האנציקלופדיה העברית.
במקביל קיבל בן-צור מינוי חירום כמפקד המשחתת "אח"י יפו", ואף ערך בה הפלגת ריענון לצוות המילואים שאמור היה לאייש אותה.
בכך היה בן-צור לאחד הקצינים הבודדים שפיקדו על שלוש המשחתות של חיל הים.
בן-צור השתחרר משירות קבע בינואר 1971. נקרא שוב לשירות מילואים במלחמת יום הכיפורים, כקצין קישור ים-אוויר בזירת ים סוף.
הוא התמקם בשדה אופיר, ויחד עם מפקד בסיס חיל האוויר במקום (בח"א 29), אל"ם יעקב נבו (אף הוא היה איש מילואים), יזם הפעלת מטוסי קרב כנגד ניסיונות פשיטה ותקיפות של ספינות טילים מצריות מדגם "קומאר" על כוחות צה"ל, וסיוע למפקדת זירת ים סוף של חיל הים במפרץ שלמה.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנהל אגף הייצור במפעל מנועי בית שמש, כמנהל מחוז המרכז ברשות שמורות הטבע וכסגן המזכיר הכללי בבנק ישראל.
בסוף שנת 2006 יזם בשיתוף עם בנו צבי את הקמת אתר האינטרנט אתר ההעפלה והרכש.
פעילותו באתר לאורך כ-7 שנים ממועד הקמתו התבטאה בכתיבת עבודות מחקר, אחריות למחקר ההיסטורי וקשרים עם גורמים ומוסדות חיצוניים, והיענות לפניות הציבור.
כמו כן כתב ערכים בנושא לוחמה ימית ל.
יהודה בן-צור נישא לטובה ז'וכוביצקי ב-15 ביולי 1951. לזוג שני בנים, הבן הצעיר אלון שותף במשרד האדריכלים ביטמן בן צור.
יהודה בן-צור נפטר ב-27 ביוני 2022 ונקבר בבית העלמין בקיסריה.
יהודה בן-צור, אניית המעפילים שלא הגיעה, 'מערכות ים' אוקטובר 1955, עמ' 35–41.
יהודה בן-צור, פינוי תחמושת-שלל מחוף אל עריש, ב"מערכות-ים" מס' 62, דצמבר 1962, עמ' 8.
דניאלה רן, אח"י חיפה - איבראהים אל-אוול, ראיון עם יהודה בן-צור, מוסד הרצל לחקר הציונות, דצמבר 1996.
יהודה בן-צור, הפרק "פו"מ זרוע ים" בספר יובל לפו"מ, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2004.
יהודה בן-צור, אח"י חיפה במלחמת ששת הימים.
באתר משמר המורשת הימית, 2016.
הרב יואל יהודה בויאר (כונה ר' יוּדְל או ר' יִידְל; ה'תרצ"ד, 1934 – ו' בחשוון ה'תשפ"ה, 7 בנובמבר 2024) היה פוסק ומחבר ספרי הלכה.
היה מתלמידי החזון איש וממורי ההוראה של חוג חזון איש.
נולד בתל אביב, בנו של אברהם בויאר.
התקרב לחזון איש ונעשה תלמידו.
החזון איש הציע אותו כשידוך לבת אחיו של מקורבו הרב משה חיים אקון, ואף השתתף באירוסיו.
לאחר נישואיו למד בחברותא שנים רבות עם הרב גדליה נדל.
חיבר ספרי הלכה, בהם קיצור הלכות נדה וקיצור הלכות תרומות ומעשרות, קיצור הלכות שביעית וקיצור הלכות חלה (על פי המסורת בחוג חזון איש הרב יהודה בויאר כתב רק את "מקורי הדינים" שבסוף הספר, ואת כל הספר וההלכות למעשה כתב רבו הרב חיים גריינימן).
ספריו תורגמו למספר שפות ובהן ספרדית.
ספריו היו מבוססים על פסיקת החזון איש, ובנידונים שאינם ברורים בשיטת רבו הסתמך הרב בויאר בדרך כלל על פרשנותו של הרב חיים גריינימן, שהרב בויאר השתייך לחוגו.
הרב בויאר התגורר בשיכון חזון איש בבני ברק.
מסר שיעורים בישיבת בית שמעיה בבני ברק.
שיעוריו יצאו לאור על ידי תלמידיו.
אחיו הוא הרב ירחמיאל בויאר, ראש עיריית בני ברק לשעבר, אח נוסף הוא הרב נחום בויאר, ממקימי קהילת "אביר יעקב" בת"א.
בנו הרב משה בויאר הוא ראש כולל בהיכל התלמוד בתל אביב ומחבר ספרי "ביאורי עניינים", אף הוא בקהילת הרב גריינמן.
חתנו הוא הרב חיים קליין, מראשי ישיבת קריית מלאכי.
יהודה צבי בלום (2 באוקטובר 1931 – 16 בספטמבר 2025) היה פרופסור למשפטים ב.
כיהן כשגריר ישראל באומות המאוחדות בשנים 1978–1984.
בלום נולד בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, נצר לשושלת רבנים.
במהלך השואה ניצלו הוא ומשפחתו באמצעות רכבת קסטנר, שדרכה הגיעו לברגן-בלזן ומשם לשווייץ.
היה פעיל בתנועת הנוער של תנועת המזרחי.
למד בסמינר למורים דתיים בירושלים, יצא ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית, כיהן כיו"ר ארגון הסטודנטים הדתיים יבנה והיה פעיל בהסתדרות הסטודנטים.
שירת בצה"ל בפרקליטות הצבאית ושימש עוזרו של מאיר שמגר.
לאחר השירות הצבאי יצא ללימודים בבריטניה וב-1961 סיים דוקטורט במשפטים בתחום המשפט הבין-לאומי הפומבי בבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-1962 מונה לעוזר היועץ המשפטי של משרד החוץ, במקביל שימש עוזר מחקר בתחום המשפט הבין-לאומי באוניברסיטה העברית.
זכה בפרס ארלוזורוב על עבודתו "גבולות המדינה והתהוותם".
ב-1965 עזב את משרד החוץ לטובת קריירה באקדמיה ומונה למרצה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
שימש ראש המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי של הפקולטה למשפטים.
ב-1968 יצא לניו יורק כעמית מחקר מטעם אונסק"ו והשתלם במחלקה המשפטית של האו"ם.
פרסם ארבעה ספרים ומעל 40 מאמרים בכתבי עת אקדמיים.
זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו "גבולות בטוחים", שיצא לאור ב-1971. בשנים 1973–1978 שימש העורך המשפטי של האנציקלופדיה העברית.
במהלך הקריירה האקדמית שלו שימש פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת ניו יורק, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת טוליין ובאוניברסיטת מיאמי.
ב-1973 היה חבר המשלחת הישראלית לוועידה הבין-לאומית השלישית בנושא חוק הים וב-1976 חבר המשלחת הישראלית לעצרת הכללית של האו"ם.
היה חבר בצוות המשפטי הישראלי במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1978 מונה לשגריר ישראל באו"ם הוא כיהן בתפקיד עד 1984. בתקופתו התמודד באו"ם עם ייצוג ישראל על רקע מבצע ליטני, הפצצת הכור בעיראק ומלחמת לבנון הראשונה.
מחליפו בתפקיד היה בנימין נתניהו.
בשנים 1986–1988 היה חבר בצוות המשפטנים שייצג את ישראל בדיונים במוסד הבוררות הבין-לאומי על עתיד טאבה.
בשנת 1966 נישא למוריה רבינוביץ'-תאומים, בת הרב בנימין רבינוביץ' תאומים, ולהם שלושה ילדים.
מנעורים בשואה עד שער האומות, כרמל, 2024
יהודה בן שאול (1930 - 5 ביולי 2012) היה ביולוג ישראלי, חלוץ בתחום הביולוגיה של התא והמיקרוסקופיה האלקטרונית.
כיהן כפרופסור לביולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 1985–1990 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
נולד בירושלים, דור שישי לילידי ארץ ישראל.
אביו, שאול שאולזון, שנולד במאה שערים, היה בן למשפחה מחסידות חב"ד בחברון.
אמו, מלכה, הייתה ילידת צפת, מורה ואחות.
בן שאול למד בנעוריו בכפר הנוער בן שמן.
היה בהכשרה בפלמ"ח ולאחר מכן חבר קיבוץ גבים.
סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בביולוגיה בשנת 1962. ב-1965 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב כאשר נענה לבקשתו של מייסד האוניברסיטה, ג'ורג' וייז, והקים את המעבדה למיקרוסקופיה אלקטרונית.
כתב מאות מאמרים בעיתונות המדעית, ארגן והשתתף בעשרות כנסים מדעיים, היה חבר באגודות מדעיות וחבר מערכת בעיתונים מדעיים.
מילא תפקידים שונים באוניברסיטה: ראש מחלקה, דקאן, יו"ר ארגון הסגל האקדמי הבכיר, סגן רקטור ורקטור.
בנוסף להיותו איש מדע, עסק בכתיבה ובציור.
הציג שתי תערוכות יחיד בגלריה "מבט" בתל אביב והשתתף בתערוכות קבוצתיות נוספות.
מחבר הספר "התא החי מבנה ופעילות" (1985) במסגרת האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון.
יהודה בן שאול נפטר בשנת 2012 ,ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
השאיר אחריו אישה - רות ושלוש בנות - אורנה, ענת ויעל.
אחיו הוא המשורר משה בן שאול ואח נוסף הוא הכימאי התאורטי אבינועם בן שאול.
יהודה בן-דוד (דודזון; כ"ט באייר ה'תרע"ח, 11 במאי 1918 – כ"ד בטבת ה'תש"ע, 10 בינואר 2010) היה לוחם, בכיר בארגון ההגנה, סגן-אלוף בצה"ל, ראש חטיבת המחקר, שגריר ישראל בסנגל וקונסול כללי בפריז.
כתב מספר ספרים הקשורים במגוון תפקידיו.
הוריו של בן-דוד, ציפורה בריסקר מאודסה וזלמן דוידסון מפולין הכירו בארץ ישראל ונישאו ביפו.
במלחמת העולם הראשונה גורשו בשנת 1917 למצרים ועברו משם לאוהיו בארצות הברית, שם נולד בן-דוד.
בסיום המלחמה, בשנת 1920, חזרה המשפחה לארץ.
בן-דוד גדל בתל אביב הקטנה, את חוק לימודיו סיים בהצטיינות בבית הספר היסודי גאולה, והמשיך את לימודיו בבית הספר הריאלי-טכני מונטיפיורי.
כנער הצטרף בן-דוד לתנועת הנוער הצופים, והתקדם לתפקיד ראשג"ד וסגן ראש שבט "צופי הקהילה" בראשות יעקב שפירא.
בשנת 1936 הצטרף לשורות ארגון ההגנה, עבר קורס מ"כים במחנה האימונים ע"ש מאיר שפיה, ולאחר שהוסמך נשלח לתגבר את ההגנה על המושבה ראש פינה, ולאחר מכן חזר והדריך בשפיה.
בספטמבר 1938 נבחר להצטרף לפלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של קפטן אורד צ'ארלס וינגייט, שפעלו באזור הגליל.
הייתה זו תקופה קצרה אך אינטנסיבית במיוחד.
יהודה בן-דוד עבר את 'הקורס לסמלים עבריים', בהדרכתו של וינגייט.
בוגרי הקורס, וביניהם יהודה, פוזרו, כטוראים, בין יחידות בריטיות שונות, ויהודה סופח, עם חלק מבוגרי הקורס, לגדוד סאות' (דרום) סטפורד (South Stafford), אשר פעל באזור הגליל התחתון.
אחרי מספר חודשים, הועבר עם כמה מחבריו לגדוד אלסטר רייפל (רובאי אלסטר, Ulster Rifle), אשר פעל באזור הגליל העליון, בשלהי תקופת המרד הערבי.
אותם מסופחים שוחררו ב-1 באפריל 1939. לאחר מכן יהודה השתלב בתפקידי הדרכה שונים ב"הגנה".
בשנת 1941 נשלח לקורס מפקדי מחלקות (מ"מ) אשר התקיים בג'וערה.
בסיום מלחמת העולם השנייה השתתף בקורס קציני חבלה, ובאותה שנה יצא לאירופה עם משלחת שתכליתה הקמת בסיסי ארגון "ההגנה" באירופה, שם שירת כסגן מפקד ה"הגנה" בגרמניה.
בשיא תקופת הפעילות של "ההגנה" באירופה מונה למפקד אזור צפון אפריקה וצרפת ולסגנו של מפקד "ההגנה" באירופה, נחום שדמי.
במהלך שליחותו פגש את אשתו לעתיד, סימון וורצברג, ששימשה מזכירתו של מפקד המחתרת היהודית בצרפת, אברהם פולונסקי.
בן-דוד חזר לארץ והשתתף במלחמת העצמאות כמפקד גדוד 71 בחטיבה 7 בעת מבצע חירם.
באותה שנה התגלה כי במהלך שירותו באירופה חלה בשחפת.
חמש שנים נאבק בשחפת עד שנרפא ממנה.
ב-1950 הוענקו לבן-דוד דרגות סגן-אלוף והוא התמנה לראש ענף תכנון המלחמה באגף התכנון.
שנתיים אחר כך נשלחה המשפחה לצרפת, ובן-דוד השתתף בקורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם).
עם חזרתו ארצה הוצב בחיל המודיעין (אמ"ן), ושובץ לתפקיד באגף הנספחים הצבאיים כסגנו של שאול אביגור.
יחד קיבלו משימה מיוחדת מראש הממשלה דוד בן-גוריון, לעמוד בראש ועדת חקירה שמטרתה לבחון את ייעודם, תפקידיהם ומבנם של שירותי המודיעין הישראליים.
בין השנים 1955–1958 היה ראש חטיבת המחקר באמ"ן, תפקיד אשר היווה את פסגת הקריירה הצבאית שלו.
לאחר מכן התמנה לסגן הנספח הצבאי בפריז וקצין הקישור לשירותים החשאיים.
בן-דוד עבר לשירות החוץ והתמנה לשגריר הישראלי הראשון בסנגל והשגריר במאלי.
ב-1970 מונה לקונסול כללי בפריז.
בן-דוד הקים את עמותת "מורשת בית סבא", יחד עם פרופ' יצחק הלברכט.
במסגרת זו פעלו השניים להחדרת המודעות לחשיבות מורשת המשפחה היהודית, בין היתר בהבניה ובהטמעת פרויקט "שורשים" במערכת החינוך.
בעשורים האחרונים של חייו הקדיש את כל מרצו לכתיבה, וב-10 בינואר 2010 נפטר בתל אביב.
גרגיר תירס לבן - שליחות באפריקה, הוצאת מערכות, תל אביב, 1967.
חרב בנכר - מעלילות ה"הגנה" באירופה 1945-48, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978.
פלוגות האש נעות בלילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1984.
ערכים הקשורים לארגון ה"הגנה" באירופה אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
שליחות ה"ההגנה" באירופה, מרכז לתולדות כוח המגן ע"ש גלילי ותג הוצאה לאור, 1995.
שישה ידידים ואחד שבגד, מערכת: קיבוץ דליה, 1999.
אש בגליל - סיפורים, מערכת: קיבוץ דליה, 2000.
קו צפת דמשק, מערכת: קיבוץ דליה, 2000.
בצל הקללה הסינית, מערכת: קיבוץ דליה, 2000.
צללים וצלילים - הגיגיו של נער-חייל 1939-48, מערכת: קיבוץ דליה, 2001.
ריגול בשחור לבן, מערכת: קיבוץ דליה, 2001.
ביד חזקה - אברהם פולונסקי והמחתרת היהודית בצרפת במלחמת העולם השנייה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002.
רבי יהודה בן אלעזר (ריב"א) היה רופא ופילוסוף יהודי-פרסי בן המאה ה-17 שפעל בעיר כאשאן.
לא רבות ידוע על חייו של רבי יהודה בן אלעזר.
אביו, רבי אלעזר, כנראה היה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית של העיר כאשאן (במרכז איראן), וכנראה אולץ להתאסלם ביחד עם כל שאר בני הקהילה בזמן רדיפות מצד השאה עבאס השני בן השושלת הספווית שנמשכו בין השנים 1656-1662. רדיפות אלה מתוארות בכרוניקה של באבאי בן לוטף.
כעבור השנים הקהילה הורשתה לשוב ליהדותה.
ידוע שר' יהודה בן אלעזר שימש כרב ודיין בכאשאן, ובמקצועו היה רופא.
שלט בשפות עברית, ארמית, פרסית, פרסית יהודית וערבית.
הוא חיבר מספר חיבורים בנושאים מגוונים ומתוכם רק חלק שרדו; מאמר אחד שחובר בשנת 1660 דן ברפואה, מאמר שני הוא חיבור על אסטרונומיה בפרסית יהודית (1665), מאמר שלישי קצר עוסק ביין ומאמר רביעי שנקרא "תמסאל-נאמה" (ספר האלגוריות) על מוסר.
ספרו החשוב והידוע ביותר של ר' יהודה בן אלעזר הוא חיבורו הפילוסופי בפרסית יהודית "חובות יהודה", שעוסק באריכות בסוגיות החשובות של הפילוסופיה היהודית.
על פי פרופ' דוד ירושלמי, הלשון הפרסית שבה משתמש ריב"א בחיבור זה היא לשון הפרוזה הפרסית הקלאסית המלומדת במיטבה.
פרקי הסיום של הספר כתובים בעברית, אך שאר החיבור כתוב בפרסית יהודית, מתוך כוונה שהוא יהיה קריא עבור כמה שיותר מבני הקהילה.
על תוכן הספר כתב פרופ' ירושלמי:
ריב"א מתבסס ב"חובות יהודה" על מקורות מגוונים, ובעיקר יהודיים, אך התפישה הכוללת מושתת על יסודות אריסטוטליים, כפי שיסודות אלה הובנו בעולם המוסלמי והיהודי בימי הביניים.
ספר "חובת יהודה" יצא לאור בתרגום לעברית על ידי פרופ' אמנון נצר בשנת 1995. שאר כתביו של ריב"א עודנם בכתב יד.
יהודה בדיחי (1941 – 16 באוקטובר 2023) היה מלחין וזמר ישראלי שהתפרסם בעיקר בזכות שירים שהלחין לפסטיבל הזמר המזרחי במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
בדיחי נולד וגדל בתל אביב למשפחה ממוצא תימני.
בגיל 16 החל לנגן בגיטרה, ובהמשך למד לנגן אצל יוסי פלטה.לדבריו הוא הושפע מהמוזיקה ששמע ברדיו – כולל מוזיקה קלאסית, המוזיקה המסורתית שהכיר בבית ובשכונה, ולהיטי התקופה שנוגנו על פטיפון.
באמצע שנות ה-60 הוא היה חבר בשתי שלישיות – "פעמוני השחר" (יחד עם שחר אהרון אנג'ל ואברהם סיאני) ו"אווזי הבר".
בשנת 1969 הוציא תקליטון סולו, "בקצב המזרח", עם להקת הברנשים של אלברט פיאמנטה.
הוא הלחין וכתב את המילים לחלק מהשירים, בין היתר לשיר "דניאלה", שמאוחר יותר אורי ברזילי כתב לו מילים אחרות והוא התפרסם בפי משה הלל בשם "מטדור", בעיבוד בסגנון לטיני.
אורי ברזילי היה התמלילן העיקרי שאיתו עבד בדיחי, שבהמשך דרכו התמקד בהלחנה.
בעידודו של ברזילי הם כתבו מספר שירים לפסטיבל הזמר המזרחי, כשהמוכר שבהם הוא "אגדת שלום שבזי" שבוצע אז בפי שרה בדישי, וזכה בהמשך למספר ביצועים נוספים.
במסגרת ההקלטות לפסטיבלים הוא פגש את אביהו מדינה, הם נשארו בקשר, ומאוחר יותר כתבו ביחד את "כינור דוד" לשימי תבורי ואת "שיר לאחותי", שביצע מדינה עם אחותו נאוה.
שירים מוכרים נוספים שלו מתחילת דרכו כמלחין שלא במסגרת הפסטיבלים הם "אל תסתכל ידידי בקנקן", שבוצע לראשונה על ידי דליה עמיהוד בהקלטות של קול ישראל, ובהמשך התפרסם בביצועו של טריפונס; ו"הרמטכל התימני" שהתפרסם בפי צמד העמרנים.
במהלך הקריירה עבד עם מספר זמרים, ביניהם בעז שרעבי (הללויה), אבנר גדסי ("נערה מספרד" למילים של ניסן פרידמן), איתן מסורי ("בואי כלה"), ישי לוי ("צליל ענבלים" ו"כמו נהר" - בשניהם למילים של אברהם לוי), לילית נגר, צלילי הכרם ("אהבת היחפן", בלדה לנערה שגדלה", ו"זיכרונות בכרם") ואחרים.
במקביל לעיסוק במוזיקה היה בדיחי בעליו של דוכן פלאפל ברחוב דיזנגוף בתל אביב (פעל בשנים 1955–2019).
בדיחי נפטר ב-16 באוקטובר 2023, מסיבוכים של מחלת הסוכרת, ממנה סבל.
רבי יהודה אשכנזי (ה'תפ"ז - ט"ז בטבת ה'תקכ"א) היה רב באיזמיר, טורקיה, פרשן התלמוד הבבלי ומחבר ספרים תורניים פורה.
הגיע לאזמיר בן ארבע עשרה שנה בלבד, בערך בשנת התק"ב ביחד עם אביו, הרב רבי יוסף אשכנזי, מאחת ממדינות מרכז או מזרח אירופה.
אביו, שהגיע לעיר בענייני מסחר, ראה שהעיר מלאה בחכמים ורבנים והחליט להשתקע בה.
השאיר את בנו יהודה, שהיה אז בן ארבע עשרה שנה, בידי מארחו, הגביר רבי יהושע חיים צונצין, והוא נסע בחזרה למדינת מושבו כדי לחזור אל העיר עם שאר משפחתו, מה שלא עלה בידו.
באזמיר, נשא רבי יהודה את בתו של רבו רבי ברזילי יעבץ, מגדולי חכמי אזמיר ומחבר "לשון ערומים" ו"לשון למודים".
העמיד תלמידים הרבה, בהם ר' חיים יהודה אליעזר, ר' רפאל יצחק מאיו ור' יום טוב דאנון.
בנו רבי רפאל אשכנזי, מחבר "מראה הנוגה", כיהן ברבנות העיר.
נכדו הוא רבי ניסים אברהם אשכנזי.
הרב חיים פאלאג'י מעיד עליו:
נפטר בשנת תקכ"א, בגיל שלושים וארבע.
חיבוריו הודפסו בידי בנו הרב רפאל אשכנזי, שבפטירת אביו היה כבן שש או שבע.
מלבד ספריו, מצוטטים חידושים מפיו גם בכתבי רבני איזמיר וטורקיה בני זמנו, כמו רבי יצחק נוניש בילמונטי מחבר "שער המלך".
תלמידו, רבי יצחק מאיו, מעיד עליו:
רבי יהושע יהודה אמאדו, מחבר "אהלי יאודה" (שאלוניקי תקפ"א)
רבי אליקים גאטינייו, מחבר "אגורה באהליך" (שאלוניקי תקמ"א); "יצחק ירנן" (שאלוניקי תקמ"ו); ו"תועפות ראם" (איזמיר תקנ"ז)
רבי חננאל חביף, מחבר "מגדל חננאל" (שאלוניקי תקע"ט)
רבי יצחק מאיו, מחבר "שרשי הי"ם"
רבי יהודה בכרך (ה'תקל"ה, 1775 - ליל שבת כ"ט בניסן ה'תר"ו, 24 באפריל 1846) היה רב ליטאי, רבה של סייני שבפלך סובאלק בליטא (כיום בצפון-מזרח פולין).
נודע בשל הגהותיו לתלמוד הבבלי שנדפסו בשלהי ש"ס וילנא ובכל מהדורות הש"ס המבוססות על מהדורה זו בשם נימוקי הגרי"ב והגהות הגרי"ב.
נולד לרב יהושע השיל בכרך מגלינדיץ הסמוכה לאמדור, צאצא למשפחת רבי טוביה בכרך.
אמו הייתה בתו של רבי חנוך הניך אב"ד קלווריה וזבלובדוב, מחבר "משפחת החנוכי" ובנו של הרב היסו"ד, מראשי קהילת יהודי וילנה.
למד בישיבת וולוז'ין בתקופת כהונתו של רבי יצחק מוולוז'ין בראשות הישיבה.
בחר לכהן ברבנות העיירה סייני, הקטנה יחסית, בשל הזמן הרב יותר שהותירה לו עובדה זו ללימודיו.
נישא לרייזיל (תקל"ו, 1776 - כ"ג באייר תרכ"ג, 1863) בת הגביר ישראל בוריונר.
לפי המסורת שירתה את הגאון מווילנה כשהתארח בבית הוריה בהיותה בת שש וזכתה לברכתו.
בכרך נפטר בסייני בליל שבת כ"ט בניסן ה'תר"ו, 24 באפריל 1846. לאחר פטירתו עברה אשתו להתגורר בסופוטקין בבית בתם רוחמה.
הרב בכרך התפרסם בעיקר מהגהותיו לתלמוד הבבלי שנדפסו בשלהי ש"ס וילנא ובכל מהדורות הש"ס המבוססות על מהדורה זו, בשם נימוקי הגרי"ב והגהות הגרי"ב.
לפי עדות שמיעה שהביא הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ במאמרו על הדפסת התלמוד היה ברשותו עותק של התלמוד בדפוס בנבנשתי שהיה בשימושו של הגאון מווילנה ועליו הגהות בכתב ידו שונות מאלו שנדפסו על דפי התלמוד כ"הגהות הגר"א" מאז דפוס וינה (תקס"ו-תקע"ו).
הגהותיו בשם דומה נדפסו על ספרי יסוד רבים מארון הספרים היהודי: ששה סדרי משנה, התלמוד הבבלי, משנה תורה לרמב"ם, שולחן ערוך (אורח חיים ויורה דעה) ותורת חטאת לרמ"א.
בנו, הרב משה בכרך, נישא לשיינא בת רבי יעקב משצ'וצ'ין בפולין.
בנם היה החוקר התורני ר' יעקב בכרך הידוע בשל סדרת "מאמרי יעקב הבכרכי" והגהותיו על ארבעה טורים.
בנו, הרב חנוך העניך בכרך, מהעיר סובאלק.
התפרסם כתלמיד חכם, חלק מחידושיו נדפסו בספרי בני דורו.
נפטר בגרודנו בחודש ניסן תרכ"ג, כשבא לעיר לרגל נישואי בנו יצחק אייזיק.
בתו, רוחמה, התגוררה בסופוטקין כנראה נישאה לרב חיים שלמה קלצקי (קאלעטסקי) מבריסק.
הרב יהודה בוטרשוילי (מכונה חכם יהודה קולאשר על שם עיר הולדתו, קולאשי; ז' בכסלו ה'תרס"ו, 5 בדצמבר 1905 – כ"ז בסיוון ה'תשמ"ה, 16 ביוני 1985) היה מן המנהיגים הרוחניים של יהודי גרוזיה בישראל, חבר ואב"ד בבית דין רבני חב"ד.
לפנים כיהן כרב הקהילה היהודית במלחובקה שברוסיה.
נולד בקולאשי למרדכי בוטרשוילי, למד בישיבת תומכי תמימים בנוול, ובהמשך בישיבת תומכי תמימים בקולאשי.
נישא לבת-שבע בת ר' מאיר שמחה חן, נינת רבי פרץ חן.
שימש כרב הקהילה במלחובקה וכן סופר סת"ם, מוהל, דיין ושו"ב.
התגורר בשכונת נחלת הר חב"ד בקריית מלאכי.
שהה תקופות מסוימות בניו יורק בחצר הרבי מלובביץ'.
בשנת 2015 פורסם מסמך שבו הסמיכה אותו קבוצת רבנים יוצאים גאורגיה ל"ראש הרבנים והרב הראשי לרבני וחכמי גאורגיה".
בשנת ה'תשל"ח (1978) מונה בהוראת הרבי מלובביץ' לחבר בית דין רבני חב"ד.
לאחר פטירת הרב שלמה יוסף זוין התמנה לאב"ד, עם הרב דוד חנזין והרב נחום טרבניק.
הרב בוטרשוילי נטמן בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
ר' יהודה בירדוגו (בסביבות ה'תמ"ט 1689 – בסביבות ה'תק"ג 1743) היה רב, דיין ופוסק בעיר מכנאס שבמרוקו.
ר' יהודה בירדוגו נולד במכנאס, בערך בשנת ה'ת"ן (1689) לר' יוסף בירדוגו.
בקטנותו למד אצל אביו ר' יוסף וכשגדל למד בישיבת ר' יוסף בהתית (מהר"י), שם למד אצל בן דודו ר' משה בירדוגו (המשבי"ר), שהיה לרבו המובהק.
מגיל צעיר כבר החל לבלוט בחכמתו וגדולתו, ובגיל 18 החל ר' יהודה לחבר ספרים.
בצעירותו רצה לעזוב את מרוקו ולעלות לארץ ישראל יחד עם ידידו ר' חיים בן עטר, אך תושבי העיר מנעו בעדו כי רצו שיישאר בתפקיד רבנות בעיר.
בשנת ה'תע"ב (1712), התמנה לרבנות כשהיה בן 22. באותה שנה כתב את ספרו "מחנה יהודה" על השו"ע.
בחודש אלול בשנת ה'תע"ד (1714), הגיעו שליחי המלך מולאי איסמעאיל להעביר את יהודי העיר על דתם.
נגדם עמדו שניים מחכמי העיר, ר' משה הכהן ואחיו ר' שם טוב הכהן.
החכמים שכנעו את אנשי העיר שלא להתאסלם ובעקבות כך נאסרו שניהם ונגזר עליהם מוות בייסורים.
בערב ו' אלול התקבצו מאות מיהודי מכנאס ובראשם רבי יהודה בירדוגו, ולאורך כל הלילה התפללו ואמרו סליחות בתקווה שתתבטל הגזירה.
בבוקר למחרת הוצאו להורג שני הרבנים.
בשנת ה'תפ"ח (1727), עם פטירתו של המלך מולאי איסמעאיל, יצא צבא המלך למסע של פרעות במלאח של מכנאס, שכללו רצח, אונס, ביזה והתעמרות ביהודים.
200 מיהודי העיר נרצחו ורכושם נבזז.
בשנת ה'תצ"א (1730), עם פטירת בן דודו הרב המשבי"ר, נתמנה ר' יהודה לדיין במכנאס בבית הדין של ר' יעקב טולידאנו ור' משה אדהאן.
לאחר שבע שנים, בשנת ה'תצ"ח, פשטה מגפה באזור מכנאס ולה התלווה גם רעב כבד.
העיר עצמה כמעט נחרבה ומצב הקהילה היהודית התדרדר בהתאם.
המצב נמשך מספר שנים, ובעקבותיו בשנת ה'תק"א חתם ר' יהודה על תקנה המורה למעט בהוצאות בימי שמחה ולעזור יותר לעניי העיר על מנת לנסות לשפר את מצבה של הקהילה היהודית.
לא ידוע בדיוק תאריך ומקום פטירתו של ר' יהודה.
משוער כי הוא נפטר במכנאס בעקבות הרעב הכבד ומצב הקהילה הירוד באותן שנים, לכל היותר בשנת ה'תק"ג (1743), כשהיה בסביבות גיל 50. זאת מכיוון שבתחילת שנת ה'תק"ד, בחודש תשרי, מופיע התיעוד הראשון של שמו בצירוף התואר ז"ל בשו"ת משפט וצדקה ביעקב לר' יעקב אבן צור.
נהוג לציין את יום פטירתו בתאריך ט"ו בטבת, יום בו חתם ר' יעקב חי זריהן על פירושו על התורה שצירף לספרו של ר' יהודה, מקוה המים.
אחריו מילא את מקומו בכס הדיינות אחיו, ר' מרדכי בירדוגו, המכונה המרבי"ץ.
מחנה יהודה- על שולחן ערוך, נשאר בכתב יד ולא נדפס.
יצא לאור לראשונה בהשתדלות נכד המחבר ר' יעקב חי בירדוגו.
את ספר זה כתב ר' יהודה בירדוגו בלשון קצרה ומתומצתת מכיוון שבכוונתו היה להדפיס את הפירוש בסוף ספרו של ידידו ר' חיים בן עטר, אור החיים על התורה.
בנוסף ישנן 3 סיבות לסגנון הכתיבה הקצר: למנוע משרלטנים המציגים עצמם כתלמידי חכמים ללמוד בפשטות את דבריו הבאים בספר, רצון לחדד את חשיבתם של הלומדים ולחסוך בהוצאות ובמלאכת הדפוס.
בגלל סגנונו הקצר, נכתבו לו כמה ביאורים, ביניהם:
גלי עמיקתא מאת ר' יעקב בירדוגו.
פותר מים מאת ר' רפאל משה אלבאז
מגלה עמוקות מאת ר' יוסף בירדוגו
עינות מים מאת ר' אברהם אלעסרי
מקוה המים- פירוש על התנ"ך, חידושים על הש"ס ודרושים.
יצא לאור לראשונה בהשתדלות נכדו ר' יעקב חי בירדוגו.
חלק ראשון- חיבורו על התורה בדרך הדקדוק והפשט.
חלק שני- פירושים וביאורים על כמה מספרי הנ"ך.
חלק שלישי- חידושים על הש"ס.
ר' יהודה חיבר עוד כמה חיבורים שלא יצאו לאור ואבדו במרוצת השנים.
ר' יהודה בירדוגו היה הנין של ר' משה בירדוגו "הקדמון", אבי שושלת בירדוגו.
אחיינו הוא רבי רפאל בירדוגו הידוע בכינויו "המלאך רפאל".
לר' יהודה נולדו שני בנים:
ר' שלמה בירדוגו, חיבר כמה ספרים וביניהם:
חידושים על פירוש רש"י לתורה בדרך הפילפול והחריפות.
ר' יהושפט בירדוגו, עלה לארץ ישראל ולא נודע בדיוק היכן הוא חנה.
יהודה אשש (נולד ב-2 באוגוסט 1965) הוא זמר-יוצר, כותב ומלחין, נגן בס, נגן גיטרה וכלי נגינה אתניים.
מרצה, מעצב סאונד, מעבד מוזיקלי ויוצר מוזיקה לטלוויזיה לקולנוע ולאומנים ויוצרים מקומיים ובינלאומיים.
בעל אולפן הקלטות המתמחה בסוגת מוזיקת עולם.
אביו חיים היה חבר באגד ואימו הלן עבדה בשקם בירושלים.
למד בבית הספר היסודי "יפה נוף" בבית הכרם ובתיכון "בית חינוך".
בתיכון הקים את הלהקה המקורית הראשונה שלו "מתח גבוה", שבה ניגן בס ושר.
לפני הגיוס הופיע כנגן בס בתיאטרון החאן בירושלים.
בשירותו הצבאי שירת בימ"ח חיל ההנדסה הישראלי.
לאחר השחרור נסע לארצות הברית, טייל ברחבי המדינה, והגיע לפילדלפיה, שם למד בקולג' לאומנויות Art Institute.
לאחר שנה עבר לפורט לודרדייל שבפלורידה והמשיך את לימודיו בתחום הפקת מוזיקה ועיצוב סאונד לטלוויזיה וקולנוע.
במסגרת לימודיו הפיק עצמאית את אלבומו הראשון "כסף קטן", שירים שכתב על החוויות בארצות הברית.
אחד המרצים בקולג', שהשפיעו עליו רבות, הוא אד משל, מפיק מוזיקלי שקיבל את פרס גראמי על הקלטת האלבום ובו השיר Hotel California של האיגלס.
בסיום לימודיו הצטרף ללהקת רוק מאזור פאלם ביץ', Brother Grimm, כנגן בס.
הלהקה ניגנה בסגנון הגראנג', רוק אלטרנטיבי אמריקאי של שנות התשעים.
הלהקה ניגנה בעיקר ברחבי פלורידה, והשתתפה בפסטיבלי מוזיקה בדייטונה, במיאמי ובניו אורלינס.
באמצע שנות ה-90 עבר עם הלהקה לפילדלפיה, שם הקים אולפן הקלטות והפיק מוזיקה לאמנים מקומיים בתחום ההיפ הופ.
בפילדלפיה הקליט את אלבומו השני "יודה והיורדים", שירים מקוריים בעברית על הרהורי חזרה לארץ.
האלבום זכה להשמעות ברדיו הישראלי, במיוחד השיר "מלאכים".
בסוף שנות ה-90 חזר לישראל, והצטרף ללהקת אדרבה, הרכב אתני ישראלי מקורי, מהראשונים בארץ לשלב מוטיבים אתניים במוזיקה.
החברות בלהקת "אדרבה" החזירה את יהודה לשורשים ולאהבה לצלילים של כלי נגינה מזרחיים, והוא החל לנגן גם על עוד, סאז, סאזבוש וכלי הקשה מן המזרח.
בתחילת שנות ה-2000 הצטרף ללהקה בינלאומית "Jungle Bean", בה ניגנו מוזיקאים מישראל, הממלכה המאוחדת וקמרון.
הלהקה ניגנה מוזיקת עולם המשלבת צלילים אפריקאיים עם מוטיבים מערביים.
בשנת 2001 הלהקה ניגנה ברחבי אנגליה בפסטיבלי מוזיקת עולם כמו Real World.
ב-2002 הקליט את אלבומו השלישי "סיהרא" באולפן הפרטי שהקים בירושלים ופעיל עד היום (2022).
האלבום מורכב משירים מקוריים שכתב והלחין.
בהרכב המוזיקלי חברים מוזיקאים ירושלמים שהצטרפו גם להופעות ברחבי הארץ.
ב-2002 הצטרף כמרצה למכללת ספיר שבנגב, שם לימד את יסודות ההפקה המוזיקלית במגמת הנדסה ועיצוב סאונד.
במקביל המשיך להקליט ולהפיק מוזיקה באולפן הפרטי.
את האלבומים של משה חבושה, הפייטן הירושלמי, את אלבומה הראשון של יסמין לוי, זמרת לאדינו, אלבום שזכה לביקורות נלהבות בעולם וזכה להוצאה מחודשת בספרד.
שיתוף פעולה פורה עם אורי אדלר וחבורת נהורא שהניב ארבעה אלבומים.
שיתף פעולה עם אהרון ויונתן רזאל.
כתב מוזיקה לסרטי סטודנטים בכיכובו של חנן סביון.
ב-2006 השלים את אלבומו הרביעי "Seven Steps", המורכב מיצירה מקורית אינסטרומנטלית בסוגת מוזיקת עולם.
באלבום זה אשש מנגן על עוד, סאז, ג'ומבוש, גיטרות, כלי הקשה ובס, ומארח את מיטב הנגנים בארץ.
ב-2008 הקים עם אלעד גבאי, נגן הקנון והפייטן, את להקת אתניקה, וביחד הפיקו את האלבום Ethnic Vibes עם מוזיקאים מובילים בסוגת המוזיקה האתנית בישראל, כמו אליהו דגמי על הסאז וניר סרוסי אמן הכינור.
האלבום יצא בלייבל הישראלי התו השמיני.
משנת 2008 עד היום כותב אשש מוזיקה לסרטים דוקומנטריים ולסרטים בטלוויזיה ובקולנוע.
השתתף וניגן בסרט מכתוב של חנן סביון וגיא עמיר ובסרט הרכבת הקלה של עמוס גיתאי.
כתב מוזיקה לסרטים של העיתונאי איתי אנגל והבמאי ערן בן שבת בתוכניות טלוויזיה שונות כמו עובדה וזמן אמת.
לערוץ כאן כתב והפיק את התכנית "זמן אמת".
בשנת 2014 החל בשיתוף פעולה עם הזמרת אילנה אליה, ובשנת 2018 הפיק באולפנו את האלבום שלה "אהבה בתענוגים".
משנת 2008 מקליט את שיריו בעברית ובאנגלית כסינגלים שאפשר לשמוע ולרכוש בחנויות מוזיקה מקוונות.
בשנת 2018 החל לנגן עם הרווי ברוקס, נגן בס שניגן בשנות השישים עם בוב דילן, מייק בלומפילד, הדלתות ועוד.
ביחד הפיקו, באולפן הפרטי של אשש, אלבום שיצא ב-2021. באלבום שיתפו פעולה עם אהוד בנאי ודני סנדרסון.
בשנת 2018 החל שיתוף פעולה עם "מרכז חיבה" להפקת עשרות פיוטים מכל העדות.
במסגרת זו שיתף פעולה עם איציק קלה, דוד דאור, אביהו מדינה ועוד.
כיום באולפנו הפרטי שבירושלים, אשש כותב, מפיק ומעבד מוזיקה לאמנים ויוצרים, לסרטים וטלוויזיה.
הוא מופיע עם להקתו ברחבי הארץ ובעיקר בכיכר המוזיקה שבירושלים.
מרצה במוזיאון המוזיקה העברי בירושלים על מוזיקת עולם וכלי נגינה מן המזרח.
נשוי לדגנית ולהם שתי בנות.
יהודה (אוּדי) בלנגה (נולד ב-1977) הוא חוקר ומרצה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כחבר בוועד המנהל של האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם (אילמ"א) וכחוקר אורח במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה של אוניברסיטת תל אביב.
בלנגה הוא חוקר ופרשן מוכר במיוחד בנושאי סוריה, מצרים ויחסי המעצמות למזרח התיכון.
כותב טורים באתרי החדשות ynet ומקור ראשון ובשנת 2020 הוציא את הספר "ארצות הברית, ישראל ומצרים: דיפלומטיה בצל ההתשה, 1969-70".
נולד בשנת 1977 ובשנת 1999 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 2002 סיים את לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדעי המדינה ובשנת 2007 סיים תואר שלישי בהיסטוריה של המזרח התיכון.
בשנת 2015 סיים את הפוסט-דוקטורט שלו בלימודי המזרח התיכון במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה של אוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2012 החל לכתוב טורי פרשנות על המזרח התיכון באתרי החדשות ynet ומקור ראשון.
בשנת 2020 הוציא את ספרו "ארצות הברית, ישראל ומצרים: דיפלומטיה בצל ההתשה, 1969-70", העוסק במלחמת ההתשה וחוקר את האינטרסים של המדינות המעורבות.
החל מינואר 2021, משתתף בסדרה התיעודית "אויבים" בהפקת כאן 11, בתור מומחה לסוריה ולמצרים.
משנת 2003 נשוי לאיה, ואב לשלושה ילדים.
החל משנת 2009 מתאמן בקרב מגע (בשיטת קרב מגן ישראלי - קמ"י) ובשנת 2013 קיבל חגורה שחורה.
בנוסף, בלנגה הוא בעל חגורה כחולה בטאקוונדו, ובשנת 2000 היה סגן אלוף הארץ לבוגרים בענף זה.
מתאמן כיום ב-MMA, בדגש על ג'יו-ג'יטסו ברזילאי.
בשנת 2004 קיבל את פרס הרקטור לתלמידי מחקר מצטיינים ובהמשך גם פרס "מלגת הנשיא" לדוקטורנטים מצטיינים מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2014 נכלל ברשימת "105 הצעירים המבטיחים של הציונות הדתית" של המגזין "מוצש".
מחקריו מתמקדים במשטר, בצבא ובחברה של מצרים וסוריה, וכן במעורבות הצבאית והפוליטית של שתי המעצמות הגדולות, ארצות הברית וברית המועצות, במזרח התיכון.
כמו כן, מאז 2015 הוא החל לחקור את השפעות הפוליטיות והחברתיות של הכדורגל במזרח התיכון.
מלבד מספר רב של מאמרים בכתבי עת, בלנגה הוציא לאור ספר אחד, והשתתף בכתיבתם של שני ספרים בתחום מחקריו.
בלנגה, "בצילן של הפירמידות: יחסי ישראל-ארצות הברית בין 1969–1973 על רקע הסכסוך המצרי-ישראלי", מתוך מיכאל מ.
לסקר ורונן יצחק (עורכים), אתגרים ביטחוניים ומדיניים במבחן המציאות (רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ג), עמ' 383–424.
יהודה בוסקלה (16 בדצמבר 1864 - 1 בדצמבר 1904) היה מראשוני האגרונומים ביישוב, מפקידי הברון רוטשילד במושבות העלייה הראשונה.
בגיל שלוש-עשרה עבר ללמוד במקווה ישראל למרות התנגדות הוריו לחינוך החילוני.
סיים את לימודיו בהצטיינות ונשלח על ידי הנהלת המוסד ללימודים גבוהים בצרפת, יחד עם אברהם בריל ופרץ פסקל.
בצרפת עבד בגינון אצל הברון רוטשילד, שהתרשם ממנו ותמך בלימודיו.
הוסמך כאגרונום לאחר סיום לימודיו בבית הספר הגבוה לחקלאות בורסאי.
כשחזר לארץ ישראל התחתן עם שרה (בת ישראל רבינוביץ-כרמילביץ).
התקבל למשרת אגרונום בפקידות הברון רוטשילד במושבות ועבד בראשון לציון, פתח תקווה, יסוד המעלה, זכרון יעקב וחדרה.
בין היתר הקים בזכרון יעקב תחנת ניסיונות לאיקלום עצי פרי ונטע בה שסק, תה וזית.
שתל את פרדס הברון בשטח של 150 דונם בקרבת זכרון יעקב, מטע של 30,000 עצי זית בבת שלמה, ופיתח את ענף תות השדה.
באזור חדרה עסק בייבוש ביצות ובנטיעת אקליפטוס.
גישתו של בוסקלה הייתה שונה משל מרבית פקידי הברון.
הוא הכיר בקשיי האיכרים במושבות וראה עצמו לא כממונה עליהם אלא כאחד מהם, נהג בהם בהתחשבות וכונה בשל כך בזכרון יעקב "הקונסול של העניים".
גישתו זו גרמה לעימותים עם פקידי הברון, כיוון שלא הסכים להקשיח את עמדתו, ונואש לבסוף מחוסר הצלחתו לשכנע את עמיתיו לפעול בדרכו, פרש ממשרתו והתיישב בחדרה כאיכר.
בוסקלה היה אהוד מאוד גם על ערביי האזור.
בזכות קשריו הטובים איתם, ובפרט עם השייח מיפלח מכבארה, עזר ברכישת אדמות זרעוניה.
כאשר חלתה בתו מרים בקדחת קשה, שלח אותה להבריא אצל חבריו בזרעניה ובטנטורה.
ב-1896 מונה על ידי השלטון העות'מאני כקצין חקלאות למלחמה בארבה בנגב.
בוסקלה היה בן למשפחה ספרדית מסורתית.
אשתו שרה הייתה ממשפחה אשכנזית.
המשפחה שהקימו הייתה אחת המשפחות הספרדיות-אשכנזיות הראשונות ביישוב, ילדי המשפחה התמודדו בשל כך עם לעג הן מצד האשכנזים והן מצד הספרדים.
ילדות המשפחה נשלחו ללימודים בתנאי פנימיה בחיפה, מרחק שבע שעות רכיבה בדיליז'נס מזכרון יעקב.
שלמה (סלומון), היה מורה וסגן-מנהל במקווה ישראל ובאלכסנדריה.