tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"למהות המושג 'עובד'", הפרקליט כו (תש"ל-תשל"א)
"הגבלת חופש העיסוק של עובד מכוח חוזה", מחקרי משפט ה (תשמ"ו)
"הזיקה בין הרשות המחוקקת לבין בתי־הדין לעבודה", הפרקליט לט (תש"ן-תשנ"א)
"הגנת הפרטיות של העובד וחובות הגילוי שלו כלפי מעבידו", עבודה, חברה ומשפט ט (תשס"ב)
מנחם גְנֶסִין (ט' באב תרמ"ב, 25 ביולי 1882, סטארודוב, פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית – כ' באב תשי"א, 22 באוגוסט 1951, תל אביב) היה שחקן ובמאי תיאטרון, מהאבות המייסדים של התיאטרון העברי בארץ ישראל וממייסדיו של תיאטרון "הבימה".
מנחם גנסין נולד בשנת 1882 בסטארודוב שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנם של הרב יהושע נתן (ראש ישיבה בסטארודוב, בקריצ'ב ובפוצ'פ, ממנהיגי חסידות חב"ד) ואסתר בת הרב שניאור זלמן באסין מפוצ'פ, ואחיו הצעיר של הסופר אורי ניסן גנסין.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל.
בארץ עבד במושבות כפּועל ומורה.
כבר בעלייתו הראשונה לארץ החל לשחק בתיאטרון, והיה פעיל בקבוצת התיאטרון העברי הראשונה בארץ ישראל "חובבי הבמה העברית" ביפו, אם כי במקביל עבד כמורה וכפועל בנס ציונה.
ב-1912 יצא לפולין ועבד כשחקן בלהקת תיאטרון עברי בקהילות פולין.
בשנת 1913 היה מעורב בניסיונו הראשון של נחום צמח להקים את תיאטרון "הבימה".
למרות כישלונו של ניסיון זה, שב והקים את התיאטרון ביחד עם צמח וחנה רובינא במוסקבה ב-1917, בהשגחתם והדרכתם של קונסטנטין סטניסלבסקי ויבגני וכטנגוב.
בשנים 1916–1917, עת שהה במוסקבה, שימש מורה בבית משפחת יצחק לייב גולדברג ("הנדיב הלא ידוע") והורה עברית לילדיו.
ב-1923 עזב את קבוצת "הבימה" וחזר לארץ ישראל.
כאן הקים, בצוותא עם אחרים, כשמעון פינקל, שאותם פגש בברלין בדרכו לארץ ישראל, את "התיאטרון הארץ ישראלי", בו שימש הן כשחקן והן כבמאי.
משזה נכשל, ו"הבימה" עלתה לארץ, ב-1928, שב והצטרף ל"הבימה".
במקביל לעבודתו פרסם רשימות בעיתונים, בין היתר תחת שמות העט "בר נתן", "בר חלפתא" ו"אסתרין", וכתב בענייני תיאטרון בכתבי עת וקבצים שונים.
ב-1932 היה בין השחקנים בסרט העברי החלוצי "עודד הנודד".
גנסין נחשב לאחד משחקני האופי הגדולים של התיאטרון העברי, לימד משחק לדורות של שחקנים, והיה מעמודי התווך של הבמה העברית בשנותיה הראשונות.
נפטר בשנת 1951, כשנה וחצי לאחר פטירת רעייתו ברטה, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר שתי בנות: צפרירה ואסתר.
לאחר מותו ייסד תיאטרון "הבימה" פרס על שמו.
דרכי עם התיאטרון העברי 1905–1926, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ו.
מנחם מנדל (מנדי) יצחק הלוי ברוד (נולד בח' בכסלו ה'תש"ך, 9 בדצמבר 1959) שימש דובר חב"ד.
עורך שיחת השבוע ומחבר ספרים.
ברוד נולד בריגא שבברית המועצות, לישראל ופרלה ברוד.
בהיותו בן חמש, בשנת ה'תשכ"ה (1965), עלתה משפחתו לישראל והשתקעה בכפר חב"ד.
למד בישיבות תומכי תמימים לוד וכפר חב"ד ובמגדל העמק.
בסוף ה'תש"מ (1980) נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בניו יורק.
בשנת ה'תשמ"ג (1983) התחתן עם מרים בת יצחק רודרמן, החל לעבוד בארגון צעירי אגודת חב"ד בישראל ומונה לעורך הפרסומים וההוצאה לאור.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) התמנה לדובר הארגון.
בתחילת שנות ה-90 הפך לדובר חב"ד בישראל.
ברוד עורך את עלון פרשת השבוע של צעירי חב"ד "שיחת השבוע", וממונה על מערך הפרסומים של צעירי חב"ד.
היה העורך של השבועון התקשרות בין השנים ה'תשנ"ד - ה'תשע"ג.
בשנים ה'תשס"ז - ה'תשס"ח כתב טור קבוע בשבועון "כפר חב"ד" בשם "לא סוד בברוד".
בשנת ה'תשס"ט (2009) הגיש ברדיו קול חי את תוכנית הרדיו "בקהל חסידים".
משנת 2016 משמש עורך בהוצאת ספרים מעיינותיך.
מחתונתו עד ה'תשנ"ג התגורר בבת ים.
היום גר ביישוב כפר חב"ד, הוא אב לתשעה ילדים.
אחיו הרב אליעזר ברוד, הוא רב היישוב כרמי יוסף וחבר מועצת הרבנות הראשית.
גיסו הוא הסופר זלמן רודרמן.
יומן קבוצה תשמ"א, 1982, מאורעות שנת תשמ"א במרכז חב"ד העולמי – 770
ימות המשיח, הוצאת צעירי אגודת חב"ד.
מהדורה ראשונה 1993, מהדורה מורחבת 2013
מה ידוע לך על חב"ד, הוצאת אשל, 1999
הנקודה החב"דית, חוברת בליבון עניינים וסוגיות בעולמה של חסידות חב"ד, 2004
סודות הגאולה, מנוקד, הוצאת צעירי אגודת חב"ד, 2011
להבין חסידות - מושגי יסוד בעולם המחשבה החסידי, הוצאת ספרים מעיינותיך, 2018
להבה בקרח, סרט של מסע מיוחד שנערך לרגל יום ההילולא השמונים של כ"ק אדמו"ר הרש"ב, בב' בניסן תש"ס, 2006
סוגיות יסוד - עשר סוגיות מרכזיות באמונה ובמחשבה היהודית מתוך משנת הרבי מליובאוויטש.
שולחן שבת, רעיונות לפרשת השבוע, מעובדים מתורתו של הרבי מלובביץ' על הפרשה (שישה כרכים)
שולחן חג, כרך המכיל רעיונות לחגי ומועדי ישראל, מעובדים מתורתו של הרבי מלובביץ'
בן י"ג למצוות, לקט הלכות בר-מצווה
הפצת היהדות במשנת הרבי, הוצאת מכון ליובאוויטש, 2007
צדיקים למופת, סיפורים נבחרים על צדיקי הדורות, הוצאת צעירי אגודת חב"ד, שני חלקים, 2013-2015, מתוך מדור 'מעשה שהיה' בגיליון שיחת השבוע
תשובות לשאלות החיים, מבחר מאיגרות הרבי מלובביץ', הוצאת ידיעות ספרים, 2015
תהילים שלי, ספר תהילים מבואר ומאויר לילדים, הוצאת צעירי אגודת חב"ד, ל"ג בעומר תשע"ה
התורה שלי, חומש מבואר ומאויר לילדים, בהוצאת צעירי אגודת חב"ד ו'מעיינותיך'.
חומשים בראשית - דברים, תשע"ו-תש"ף
יוצאים לחירות, מבחר מכתבים לפסח מהרבי מליובאוויטש, בהוצאת ספריית מעיינותיך, ירושלים תשפ"ב (2021)
מנחם דונקלבלום (24 באוגוסט 1889 – 12 בנובמבר 1951) היה שופט בית המשפט העליון בין השנים 1948–1951. יושב הראש הראשון של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת במהלך הבחירות לאספה המכוננת.
דונקלבלום נולד בקרקוב ב-1889, לעקיבא ולטויבה דונקלבלום.
עוד כנער היה בין מייסדי הספרייה העברית הראשונה בעיר, ספרית "עבריה", בה שימש כספרן ומזכיר.
לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטת קרקוב, שם השלים גם לימודים לתואר דוקטור במשפטים בשנת 1914, החל לעבוד בווינה.
ב-1915 עבר להולנד, שם למד ולימד שפות ולמד במכללת קראקא וכן למד משפט מוסלמי במכללת ליידן.
החל מ-1907 היה פעיל בתנועה הציונית.
ב-1917 הצטרף לקבוצה ציונית מקומית, וב-1919 עלה לארץ ישראל יחד עם ועד הצירים.
ב-1937 שב לבקר את הוריו שגרו באוסטריה במטרה לשכנעם לעלות לארץ עקב גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה, והצליח לשכנעם לעלות שבועות ספורים בלבד לפני סיפוח אוסטריה לגרמניה (האנשלוס) ובכך הציל את חייהם וחיי אחותו אלזה שעלתה עימם.
עם הגיעו לארץ ישראל התגורר בדירת רווקים בירושלים (במבנה בו שוכן כיום בית הספר לקולנוע "מעלה"), ולאחר שב-1920 עבר את בחינות ההסמכה לעורכי דין זרים, והחל לשמש כיועץ משפטי להנהלה הציונית, לצדו של דניאל אוסטר.
כן היה פעיל באגודת שוחרי האוניברסיטה העברית, ולמשך זמן מה גם כיהן כיושב ראש האגודה.
באביב 1920 הועמד לדין צבאי בעוון אחזקת כלי נשק בימי המאורעות אך זוכה בסופו של דבר.
הוא פתח משרד פרטי בעיר, וכן כיהן כיועץ המשפטי לעיריית תל אביב בתקופת כהונתם של מאיר דיזנגוף וישראל רוקח כראשי העירייה, ואף היה עורך דינו האישי של חיים נחמן ביאליק ומחוג חבריו הקרובים.
בשנת 1924 היה דונקלבלום מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
בשנת 1946, בקונגרס הציוני העולמי ה-22, הוא נבחר כסגן התובע הכללי בבית הדין של הקונגרס.
לקראת סוף תקופת המנדט הבריטי מונה לנשיא הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ-ישראל (קודמתה של לשכת עורכי הדין).
בתוקף תפקידו זה עמד בראש ועדה שהקימה הסתדרות עורכי הדין במטרה להמליץ על מועמדים מטעמה לכהונת שופטים.
ועדה זו, בראשותו של דונקלבלום המליצה, בין היתר, על דונקלבלום עצמו.
כן עמד דונקלבלום בראש "הוועדה למבנה מיניסטריון המשפטים ובתי הדין", שהייתה אחת מ-18 תת-הוועדות שהוקמו תחת המועצה המשפטית שתפקידה היה להקים את התשתית המשפטית בארץ ישראל.
המועצה המשפטית עצמה הייתה תת-ועדה של ועדת המצב שהוקמה על ידי הנהלת הוועד הלאומי והנהלת הסוכנות היהודית בתקופת המעבר בין המנדט לקום המדינה.
בראשית ימיה של מדינת ישראל פעל לזמן קצר משרד המשפטים ממשרדו הפרטי שבשדרות רוטשילד בתל אביב.
ביולי 1948 אישרו הממשלה הזמנית ומועצת המדינה הזמנית את הצעת שר המשפטים, פנחס רוזן למנות את דונקלבלום כאחד מחמשת השופטים הראשונים של בית המשפט העליון.
בשנת 1949 היה יו"ר ועדת הבחירות המרכזית הראשונה מאז קום המדינה - בעת הבחירות לאספה המכוננת.
דונקלבלום היה נשוי ללאה, שהייתה שחקנית התיאטרון הארץ ישראלי.
בתם היחידה, רות דונקלבלום, נישאה לאוריאל גורני שהיה פרקליט מחוז תל אביב והיועץ המשפטי למערכת הביטחון.
דונקלבלום כיהן בבית המשפט העליון עד לפטירתו, בשנת 1951 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
באזכרה שנערכה בבית המשפט העליון ספדו לו שר המשפטים, דב יוסף, היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן ונשיא בית המשפט העליון, ד"ר משה זמורה.
רבי מנחם בן יהודה די לונזאנו (הרמד"ל), ~ ה'ש"י (1550) - לפני ה'שפ"ו (1626), רב, מקובל, משורר, חוקר המסורה ומהדיר ספרי מדרש, ומהעולים הקדמונים לארץ ישראל.
מקום לידתו של רבי מנחם הוא פיסארו שבאיטליה כפי הנכתב באגרת ההמלצה מרבי מנחם עזריה מפאנו, היו ששיערו שנולד בקושטא שבטורקיה.
עלה לירושלים אחרי שנת ה'של"ה (1575).
רבי דוד קונפורטי שהיה נשוי לנכדתו, כתב עליו שהיה רב מובהק, חסיד, מקובל, בקי בכל החכמות, מדקדק ומחבר.
היה חלש וידוע חולי, וסבל מראיה לקויה, ואף התעוור באחת מעיניו.
חלה גם ברגליו, אך למרות זאת לא נרתע מלחבר ספרים.
בספריו הוא תוקף פעמים רבות אחרים מרבני דורו, ודברי בקורתו הסבו לו נזק.
דברים שכתב בגנות בנו של הרמ"ק צונזרו מספרו, והוא נאלץ לנדוד ממקום למקום בחוסר כל.
בספרו "עמר מן" הוא אף חולק במספר מקומות על האר"י, תוך שהוא מסתמך על השמועה שדברים אלו נכתבו על ידי האר"י לפני שזכה לרוח הקודש.
כמו כן התקיף את רבי ישראל נג'ארה על שירי האהבים שחיבר.
בדרכי נדודיו נחשף לכתבי יד עתיקים של מדרשי חז"ל, והשתדל בהוצאתם לאור.
ידיעותיו הרבות בשפות שונות באות לידי ביטוי בספרו "המעריך", שהחיד"א משבחו במיוחד בשל בקיאות מחברו בשפות השונות ובספרו שם הגדולים כותב עליו החיד"א שהיה משורר גדול ומדקדק עצום.
בשנת ה'שס"ט שהה בירושלים, וחתם על מכתב בקשת תמיכה מאת יהודי פדובה.
רבי מנחם נפטר בירושלים לפני שנת ה'שפ"ו, והוא נקבר במורד הר הזיתים.
בנו רבי אדוניקם די לונזאנו, שנפטר בקוצר ימים, היה חמיו של רבי דוד קונפורטי.
רבי מנחם חיבר מספר חיבורים, הנכללים בשם הכולל "שתי ידות, שיצא לאור לראשונה בוונציה בשנת ה'שע"ח (1618).
הספר כולל עשרה חיבורים, הנחלקים לשתי "ידים": יד עני ובה חמש "אצבעות" - חמישה חיבורים עצמאיים של רבי מנחם, ויד המלך ובה חמש "אצבעות" - חמישה חיבורים משל קדמונים שקדמוהו, מדברי חז"ל.
חלק ראשון: יד עני - חיבוריו העצמאיים כולל:
אור תורה - הגהת התורה שבכתב ובירור נוסח המסורה.
חיבור זה, יחד עם דברי הרמ"ה ובעל מנחת שי, הפכו לקובעי נוסח המקרא המקובל.
לצורך חיבור זה נעזר רבי מנחם ביותר מעשרה כתבי יד של המקרא, וספרי מגיהי המקרא שקדמוהו.
מעריך - תשלום "ספר הערוך" של רבי נתן מרומי לבירור מילים זרות בתלמוד ובמדרשים ובספר הזוהר.
עבודת המקדש - סדר עבודת הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש, לאמרו בכל יום.
חיבור זה נדפס בצעירותו בקושטא בשנת ה'של"ג, ונכלל שנית בתוך "שתי הלחם" עם הוספות רבות, ועם שירים ופזמונים רבים, לזכר שירת הלויים, מיוסדים על פי חכמת הקבלה.
דרך חיים - שירים בענייני הלכה.
טובה תוכחת - והוא שיר גדול בן שלש מאות ושמונים בתים, בתוכחות מוסר.
חלק שני: יד המלך - החיבורים שההדיר הם:
אבות דרבי נתן; מסכת דרך ארץ; אותיות דרבי עקיבא.
תשלומין - הוספות למדרש רבה, מדרש ילמדנו, ספרא ותנחומא; פרקי גן עדן ועץ החיים.
למעשה, מחמת חוסר תקציב, נמנע מרבי מנחם להדפיס את כל עשרת חלקי "שתי הלחם" בהוצאה הראשונה, ולכן לא נכללו בה מתוך החיבורים שההדיר אלא "אגדת בראשית".
אך "מדרש אגור" כבר נדפס על ידו כספר עצמאי בצפת בשנת ה'שמ"ז (1587) (וחזר ונדפס אחר כך בניו יורק בשנת ה'תרצ"ד מתוך כתב יד תחת השם "משנת רבי אליעזר").
כל חיבוריו העצמאיים, מלבד "טובה תוכחת", ראו אור במהלך השנים כספרים נפרדים.
בנוסף נדפסו מאמרים שכתב בביאור דברי ספר הזוהר בכמה מקומות, בתוך ספר "זוהר חדש" בדפוסים הנפוצים, והגהות שכתב על התלמוד הירושלמי נדפסו על ידי החיד"א בתוך ספרו "ככר לאדן".
אמרי אמת - השגות על פירושי המקובלים לספרי הקבלה הקדמונים (פירוש רבי יוסף אבן טבול על האידרא רבה; פירוש רבי חיים ויטאל על האידרא רבה; פירוש האר"י על ספרא דצניעותא).
עומר מן - ביאור האידרא זוטא, וספרא דצניעותא נדפס לראשונה בווילנא (תרמ"ג, 1883) אך צונזר קשות.
בחיבור הוא משיג על דברי ר' חיים ויטל ומתנגד להם בחריפות.
כל ההשגות הללו נשמטו בדפוס.
עבודת עבודה - תפילות ושירים (נדפס שקלוב תקס"ג)
מעשיות מלוקטים מירושלמי ומדרשים (נדפס הוסיאטין תרנ"ט).
פירוש על הגדה של פסח (נדפס ירושלים תקע"ו).
עבודת בית ה' - (נדפס שלוניקי תקל"ה).
הלכות ל"פורים משולש", ההדיר יוסף בוקסבוים (מוריה ז, ב-ג, תשל"ז עמ' 3-6).
קיצור סדר האצילות - חיבור שכתב ר' חיים ויטל עם השגותיו והערותיו של ר' מנחם די לונזאנו.
יצא לאור לראשונה מכתב יד על ידי יוסף אביב"י בשנת תש"ע (2009) בהוצאת מכון בן צבי.
מנחם ברינקר (20 בספטמבר 1935 – 11 באוגוסט 2016) היה חוקר ספרות ופילוסוף ישראלי, פרופסור בחוגים לספרות עברית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופסור ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו, חתן פרס ישראל בחקר הספרות העברית והכללית לשנת תשס"ד (2004) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2008.
מנחם ברינקר נולד וגדל בירושלים.
אביו, שלום גד ברינקר, היה מנהל מחלקת התברואה בעיריית ירושלים ואמו עקרת בית בתו של הרב מנחם נתן נטע אוירבך.
היה חניך בתנועת הנוער "המחנות העולים" ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה.
עשה את שירותו הצבאי בנח"ל, התיישב עם גרעין נח"ל בקיבוץ משגב עם, והיה חבר הקיבוץ במשך שבע שנים.
למד באוניברסיטה העברית, וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות עברית ותואר שני בפילוסופיה, אותו סיים בהצטיינות ב-1960. בשנים 1965–1966 השתלם באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת אוקספורד.
עשה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופסור בן-עמי שרפשטיין, אותו קיבל ב-1974. נושא עבודת הדוקטורט היה "דמיון ואמנות בהגותו של ז'אן פול סרטר".
מ-1968 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב, ב-1983 עבר לאוניברסיטה העברית והתמנה לפרופסור חבר שם.
ב-1988 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-2000 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
לימד מספר שנים בסמינר הקיבוצים.
עשה שבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, קולומביה ושיקגו.
ב-1995 ייסד ברינקר את הקתדרה על שם הנרי קראון ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו, ב-2005 יצא לגמלאות מאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 2004 זכה בפרס ישראל לחקר הספרות העברית והכללית, בנימוקי השופטים לבחירתו נכתב כי:.
בשנת 2011 ייסד את התוכנית לתואר שני במדיניות ותיאוריה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ועמד בראש התוכנית עד 2013.
הותיר אחריו את בת-זוגו ג'נט אביעד ובת.
ברינקר החל את פעילותו הספרותית ב-1950 במאמרים בירחונה של תנועת הנוער "המחנות העולים" שנקרא "במבחן".
ב-1954 ובשנה שאחריה שימש כעורך כתב העת הזה.
בשנים 1969–1970 ערך את השבועון הספרותי "משא" וכתב מאמרי ביקורת בשבועון זה ובכתב העת "מבפנים".
נמנה עם מקימי "התנועה לשלום וביטחון", שנוסדה כתנועת נגד לתנועת "ארץ ישראל השלמה" וכתב את הקול הקורא שלה.
התנועה התריעה מפני סיפוח השטחים שכבשה מדינת ישראל במלחמת ששת הימים ואז התחילה פעילותו הפוליטית.
ואחר כך היה פעיל במפלגת מוקד ובמפלגת מחנה של"י והיה חבר "שלום עכשיו" ופעיל מרכזי בה עד 1978. בשנים 1974–1978 ערך את כתב העת "עמדה" שריכז רבים מהאינטלקטואלים בישראל בעלי הדעה היונית במסגרת עיתונאית אחת.
ב-1986 היה בין מגישי עתירה לבג"ץ נגד החלטת שר המשפטים אברהם שריר, לא להסגיר את הנאשם ברצח ויליאם נקש לצרפת.
ב-1992 הוצב במקום ה-107 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
נמנה עם מקימי האגודה הישראלית לפילוסופיה ונבחר כיושב ראש הראשון שלה, תפקיד בו כיהן בשנים 1976–1979. שימש עורך ספרותי בהוצאת כתר, ובה ערך שתי סדרות ספרים: "מעו"ף: מחקר עיון ופרשנות" ו"יצירה ויוצרה".
הוא גם יזם את ייסודה של סדרת "טעמים" לספרי מופת בביקורת ובאסתטיקה, שהתפרסמה בהוצאה משותפת של "הוצאת הקיבוץ המאוחד" ו"ספרית פועלים".
שימש סגן נשיא של מכון שפינוזה, בראשו עמד פרופסור ירמיהו יובל.
המכון עורך כנס דו-שנתי בעניין הגותו של ברוך שפינוזה, ועד כה יצאו לאור ארבעה כרכים של ההרצאות שנישאו בכנסים אלה.
המכון גם עורך דיונים פופולריים בנושאי סובלנות דתית ושוויון.
הוא חבר בעמותה של מרכז רבין, בעמותה לתרגום ספרות עברית של משרד החינוך ובעמותת למדא לייצוג התרבות היהודית החילונית, שבראשה עומד יאיר צבן.
בשנים 2005–2007 שימש ביחד עם ירמיהו יובל במערכת הכללית של האנציקלופדיה "זמן יהודי חדש".
הוא גם ערך בה את המדור "הגות יהודית מודרנית" וכתב שני מאמרים מרכזיים בכרך השלישי של האנציקלופדיה שמוקדש לספרות: "ניטשה והסופרים העבריים"ו"הרומנטיקה האירופאית והספרות העברית החדשה".
במאמר זה דן ברינקר ב-36 סופרים, חוקרים, היסטוריונים, משוררים ומבקרים.
סביב הספר התפתח פולמוס סוער בכלי התקשורת וברינקר לקח בו חלק פעיל.
במדור "הגות" של האנציקלופדיה אותו ערך ישנם 11 מאמרים פרי עטו, הגדול ביניהם עוסק בזהות יהודית.
הוא גם כתב לכל המדור הזה מבוא שנקרא "החילון והמודרניזציה של ההגות היהודית החדשה" .
ברינקר היה חבר מרצ ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב ברשימתה במקום ה-97.
חלק ממחקריו קשורים בהגדרת הייחוד של הספרות היפה, או האמנותית לעומת טקסטים אחרים.
חלק אחר מהמחקרים קשורים בשאלה מתי לספרות יש אימפקט חברתי-כללי, בנושא זה כתב מונוגרפיות על סרטר וברנר, שני סופרים שהייתה להם לדעתו אמביציה להשפיע דרך יצירתם על החברה ועל תהליכים היסטוריים.
פרט לכך כתב מאמרים רבים על פילוסופים מודרניים החל מהמאה ה-18 ועד ימינו.
הוא גם ערך כעשרים ספרים בנושאים שונים.
מבעד למדומה: ייצוג ומשמעות ביצירה הבדיונית
זהו שם ספרו הראשון של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1980. בספר זה הוא בוחן את כל התאוריות העוסקות ביחס שבין ספרות לחברה ולמשמעות עד 1978. ברינקר מתווכח עם גישות הטוענות שספרות היא עולם אוטונומי בפני עצמו שלא יכול ללמד שום דבר על העולם.
הוא טוען, לעומת זאת, שבמידה מסוימת כל הקריאה שלנו של ספרות היא קריאה רפרנציאלית, כי הבנת המודלים הפנימיים של היצירה הספרותית, העלילה, הדמויות, הקונפליקטים וכיוצא בזה נשענת על היכרותו של הקורא עם מודלים של העולם שמחוץ ליצירה.
לפיכך קריאה של ספרות כמתייחסת לעולם אפשרית, אף על פי שאינה הכרחית.
ברינקר מבחין בין יצירה שניתן לראותה כטוענת משהו על המציאות החוץ-ספרותית, לבין יצירה שקשה לראותה כך.
הוא גם מציע כללי זהירות לפרשנות רפרנציאלית של יצירות-ספרות.
ברינקר כתב כי אם אנו קוראים יצירה בדיונית כמכילה בתוכה טענות על המציאות החוץ-ספרותית אנו קוראים אותה במידת מה כאלגוריה.
יש יצירות שהכרח לקרוא אותן כך, ויש יצירות שאפשרי לקרוא אותן כך אך לא הכרחי ויש יצירות שאי-אפשר לקרוא אותן כך, למשל פארסות, סרטים של השמן והרזה או האחים מרקס שאי-אפשר לראותם כאומרים משהו על העולם.
חלק גדול מהספר מנתח מודוסים ספרותיים כדי להגדיר מתי אפשרי, מתי הכרחי ומתי בלתי-אפשרי לקרוא מבדים (fictions) כמתייחסים למציאות.
למשל פארסה, אלגוריה, רומן, רומן פסיכולוגי.
הספר מורכב משתי חטיבות: חטיבה אחת דנה בנושאים שונים הקשורים בבעיה המרכזית של יחסי ספרות ומציאות.
למשל המושג של אשליה אסתטית, התאוריה של פעולות לשוניות, פנומולוגיה של הקריאה.
חלקו השני של הספר קשור כולו במושג הריאליזם והוא דן לא רק בספרות, אלא גם בקולנוע, בציור, ובתיאטרון.
מחלקו השני של הספר תורגמו כמה פרקים לאנגלית ולצרפתית והם הביאו להתייחסות של פילוסופים וחוקרים חשובים לעבודתו (ביניהם נלסון גודמן, ארנסט גומבריך, א.ד.
הירש, תומאס פאבל, קלוד ברמון) דיונים בספר התקיימו בין השאר באנגלית, צרפתית.
אסתטיקה כתורת הביקורת: סוגיות ותחנות בתולדותיה
זהו ספרו השני של ברינקר שהתפרסם בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1982. הספר כולל 13 פרקים המבוססים על 13 הרצאות שניתנו בגלי צה"ל.
הפרק הראשון דן בעצם המונח אסתטיקה, ביחס בינו לבין המונח ביקורת ולמה מותר לנו לקרוא מספר כתבים של אפלטון ואריסטו בשם אסתטיקה, אף על פי שלא נקראו בשם זה באותה עת (שהמונח נוצר במאה ה-18).
פרק אחר עוסק בניתוח מושג הטעם, פרק המדבר על מושג הגאון, פרק שמדבר על קלציסיזם המתווה כללים כדי ליצור יצירה בכל סוגה ובכל מודוס.
ישנם פרקים מפורטים יותר על משנותיהם האסתטיות בכתביהם של אריסטו ושל קאנט.
שלושת הפרקים האחרונים דנים באסתטיקה של המאה העשרים.
ההרצאה האחרונה קרויה : "היפה, המכוער וכל השאר".
עד הסמטה הטבריינית: סיפור ומחשבה ביצירת י"ח ברנר
זהו שם ספרו השלישי של מנחם ברינקר, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1990. שם הספר לקוח מהפרק האחרון ברומן הבשל האחרון של ברנר "שכול וכישלון" המתאר התרחשות בסמטה בטבריה מול הכנרת.
בספרו עקב ברינקר אחרי התפתחות ברנר כסופר, כמבקר וכהוגה עד סוף הרומן הזה ולכן קרא לו "עד הסמטה הטבריינית".
זהו ספרו היחידי של ברינקר שאינו אוסף הרצאות או אוסף מאמרים, אלא ספר רחב יריעה.
ברינקר הציג את הסגנון המרושל לא ככישלון אלא כרטוריקה מיוחדת במינה שהוא מכנה אותה "רטוריקה של כנות", שיש בה כמה תופעות טקסטואליות ייחודיות לברנר.
דוגמה לכך היא שברוב יצירותיו הארוכות ישנם רמזים כאילו מדובר על חיי הסופר, הוא קרא לזה "רמיזה אוטוביוגרפית".
כך למשל בספרו של ברנר "שכול וכישלון" יש שני גיבורים שנקראים יוסף חיים ושמו של ברנר הוא יוסף חיים.
דוגמה שנייה היא שהגיבור של הרומן "בחורף" נקרא פיירמן, רמז ברור לשם ברנר.
תופעה טקסטואלית אחרת היא שרוב היצירות הללו מבוססות כביכול על רומנים או רשימות שלא נועדו לפרסום, נמצא איזה יומן, נמצאו מחברות.
תופעה נוספת היא שבכל היצירות העלילה מופסקת לעיתים קרובות על ידי הגיגים על נושאים מופשטים כמו הזמן, החיים, החינוך של עם ישראל וכולי.
לכל התופעות האלה ביחד קרא ברינקר "רטוריקה של כנות" וטען שלא צריך לשגות באשליה כי הסיפור נסוב חייו של ברנר.
לדעתו גם ההגיגים ביצירה אינם פרקי מסות מחשבתיות, אלא ממלאים פונקציה בעלילה, שייכים לעלילה.
בחלקו השני של הספר דן ברינקר בפובליציסטיקה של ברנר ובמחשבתו ובעיקר במחשבה החברתית שלו כפי שהתפתחה במסגרת פעילותו כמבקר חברה ומבקר ספרות.
הוא אינו משתמש בחלק הזה בקטעי הגות שנמצאים בתוך הרומנים, כי עליהם אי-אפשר להחליט אם הם אכן מבטאים את מחשבתו.
חלקו השלישי של הספר מנתח את פרקי הסיום של שני הרומנים הארצישראלים: "מכאן ומכאן" ו"שכול וכישלון".
ברינקר עורך ניתוח מדוקדק במיוחד של פרקים אלה.
בשני הרומנים האלה הסוף של ספור המעשה (העלילה) הוא טרגי אבל החלק האחרון ברומנים האלה לא מספר את סוף סיפור המעשה, אלא שולף איזה רגע מתוכו שמלפני הסוף שהוא יחסית רגע אופטימי.
ברינקר מנתח את התופעה המוזרה הזאת לאור זה שברנר לא רצה שברומנים הארצישראלים שלו יישאר אצל הקוראים רושם מדכא מוחלט.
הספר על ברנר עורר פולמוס גדול, נכתבו עליו למעלה מארבעים רצנזיות ומאמרים.
בועז ערפלי הקדיש חלק גדול מספרו שלו על ברנר "העיקר השלילי" לוויכוח ולדברי הסכמה לספר זה.
חלק אחד מהספר על המחשבה החברתית של ברנר תורגם גם לאנגלית והופיע בשנת 1983-Studies in Contemporary Judaism השנתון שמוציאה האוניברסיטה העברית בשפה האנגלית.
ספר זה יצא בספרית פועלים בסדרה "פואטיקה וביקורת" וכלל חמישה מאמרים בתורת הספרות, שכולם נכתבו אחרי "מבעד למדומה" בשנות ה-80. מאמר אחד בשם "תיעוד ואמנותיות בספרות" מוקדש לתשובה על ביקורת על "מבעד למדומה" ועוסק בהבדל בין ספרות תעודית לספרות יפה.
מאמר אחר בשם "'טבעי' ו'קונבנציונלי' בתאוריה ובביקורת" עוסק בשמות התואר "טבעי" ו"קונבנציונלי" כשמות תואר לספרות ואמנות ומתווכח עם הגישה הקונבנציונליסטית בכתיבת תולדות האמנות ותולדות הספרות, הדוגלת בכך שהכול הוא עניין של חילופי קונבנציות.
ההבחנה החשובה במאמר זה שהתקבלה על ידי חוקרים רבים בעולם היא ההבחנה בין תחבולה לקונבנציה.
תחבולה היא מה שאמן בוחר על מנת להשיג אפקט מסוים, זהו מבנה תכליתי שבא לשרת מטרה מסוימת.
קונבנציה לעומת זאת היא מוסכמה על משהו שגם אם הוא קשור בעקיפין למטרה מסוימת היה ניתן לאמץ לשם השגת אותה מטרה באמצעי אחר.
למשל הנוהג שכל כלי הרכב בכל מדינה צריכים לנסוע בצד אחד של הכביש, הוא אמצעי הכרחי למטרה של שמירת החיים, זה לא סתם מנהג קונבנציונלי.
לעומת זאת שכולם יסעו בצד ימין כמקובל ברוב הארצות או בצד שמאל כמקובל באנגליה או בסקנדינביה – זוהי קונבנציה.
בכל יצירות האמנות ישנן קונבנציות שקשורות להיסטוריה של הז'אנר.
למשל אפוס פותח תמיד בתהילה לאלים או למוזה, למשל בסונט יש 14 שורות.
דוגמה נוספת – בציורי הדיוקן מצויר המצויר מן המותניים ומעלה.
כל אלו הן קונבנציות שמגדירות סוגים שונים של אמנות, אבל חוקי הפרספקטיבה בציור הם לא קונבנציה, מפני שהם האמצעי ההכרחי ליצור אפקט של אשליה, ליצור אפקט שהציור דומה למודל.
בגלל ההבדל הזה סובר ברינקר כי לא ניתן לתאר את תולדות הספרות או תולדות התיאטרון או תולדות האמנות הוויזואלית אך ורק כחילופי קונבנציות.
מוכרחים לתארם כהשתנות של המטרות האמנותיות וכתוצאה מזה גם השתנות התחבולות בהן נוקטים סופרים ואמנים כדי להגשים את מטרותיהם האמנותיות.
המאמר השלישי בספר "הוויכוח בין פרגמטיסטים לריאליסטים בפילוסופיה ותורת הספרות המדעית" דן בשאלה האם יש קשר בין ויכוחים בפילוסופיה של זמננו לבין גישות שונות לפרשנות ספרותית ואם יש זיקה כזאת היכן היא נמצאת.
הוא דן בשאלה האם אפשר לפתח תורת ספרות מדעית בדומה לבלשנות שתכתוב איך אפשר לתאר יצירת ספרות באופן אובייקטיבי לחלוטין, החופשי מהסתכלות הקורא.
המאמר הרביעי "הגישה האסתטית ההולמת ליצירת הספרות האמנותית" בוחן את תורת הספרות של רומן אינגרדן, הפילוסוף הפולני והוא כולל תיאור של משנתו וביקורת.
המאמר ה-5 "תימה ופרשנות בספרות" – מבוסס על הרצאה שהרצה ברינקר בפריז בכנס של אנתרופולוגים, בלשנים וחוקרי ספרות, היה זה כנס של תאורטיקנים פוסט-סטרוקטורליסטים, אשר מחו על כך שהמתודה הסטרוקטורליסטית גם בספרות וגם בבלשנות אינה מוכנה לדון בתימות.
ההרצאה עוררה הדים רבים ונכללה תחילה במבחר צרפתי של ההרצאות שהושמעו בכנס ואחר כך גם בשתי אנתולוגיות אנגליות של תורת הספרות הפוסט-סטרוקטורליסטית.
הדגש בהרצאה הוא על התמה כנקודת המפגש בין טקסטים ספרותיים-אומנותיים לטקסטים אחרים (אידאולוגיים, היסטוריים, מדעיים ופילוסופיים).
ברינקר סובר כי בלי ההבנה שהספרות מעלה תמות שיכולות להיות נידונות גם בטקסטים מסוגים אחרים, אין אפשרות להבין מהי ספרות.
דרכי היצירה: על ספרות, פילוסופיה ופוליטיקה ביצירת סרטר
זהו ספרו החמישי של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1992. 4 פרקים דנים בסרטר כסופר, 4 בפילוסופיה של סרטר עד שנת 1964 שאז חדל סארטר מלפרסם חיבורים פילוסופיים.
פרק אחד מסביר את הזיקות בין שלוש הפעילויות השונות האלה.
סובב ספרות: מאמרים על גבול הפילוסופיה ותורת הספרות והאמנות
זהו ספרו השישי של מנחם ברינקר, שראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 2000. שני שלישים מהספר בן 360 העמודים כוללים את כל המאמרים שהיו בספרו הראשון והרביעי ואילו השליש האחר – הם מאמרים שהתחדשו מאז.
המאמרים שנוספו הם "נוכחות הספרות בחברה", "אובייקטיביות ודיוק במדעי הרוח", "האחר בפרשנות" ו"כתיבה ספרותית וכתיבה היסטורית" שהוא מאמר על הזהה והשונה בין כתיבת רומן לכתיבת היסטוריה, המתווכח עם תפישות פוסט-מודרניסטיות שטוענות שהכול פיקציה ושאין הבדל בין היסטוריה לספרות אמנותית.
ספר זה יצא בשתי מהדורות ויש בו מאמרים על גבול הפילוסופיה ותורת הספרות ובנוסף לכך יש בו גם מאמרים העוסקים בקולנוע, תיאטרון, מוזיקה, אך רוב המאמרים דנים בספרות.
זהו שם ספרו השביעי של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2007. זוהי אסופה של 14 מאמרים העוסקים בשאלות אידאולוגיות כמו זהות יהודית, והעידן ש"אחרי הציונות".
המאמר בשם זה עורר את ההדים הרבים ביותר ומבוסס על הרצאה שנשא במכון ון ליר בשנת 1981 שנקראת "אחרי הציונות".
הרצאה זו תורגמה לאנגלית, צרפתית וספרדית.
המאמר הזה פיתח את הדעה שבעצם אנחנו חיים בתקופה פוסט-ציונית, כי מטרת הציונות הוגשמה, חצי מהיהודים גרים במדינת ישראל וחלק הולך וגדל מהעם היהודי יגור בה ולכן אנחנו נכנסים לתקופה בתר-ציונית.
ברינקר מעלה את השאלה האם המונח ציוני מקדם את ההבנה בדבר השינוי העצום שחל בעם היהודי עם הקמת המדינה.
הוא יצר הבדלה בין התקופה הציונית לבין התקופה הישראלית.
המאמר פורסם ב-1981 בכרך 19 של כתב העת "סימן קריאה".
כן כלול בספר מאמרו על ה"הרהורים בשאלה היהודית" מאת ז'אן-פול סארטר שהופיע במקורו כאחרית דבר לספרו של סארטר שתורגם בידי ברינקר וראה אור בשנת 1978 ב"ספרית פועלים".
מאמר זה פורסם גם באנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית.
ברינקר פרסם למעלה מ-200 מאמרים שרק כמחציתם נאספו לתוך ספריו.
החצי השני כולל מבואות ואחרית דבר שכתב לספרים שונים ובהם הוצאות עבריות של כתביו של סרטר, כמו קובץ הסיפורים "אינטימיות" (הדר, ת"א, 1980) או "הספרות מה היא ?", "אמנות ואשליה" מאת גומבריך, אחרית-דבר להוצאה מחודשת של "שכול וכישלון" מאת י.ח.
ברנר (הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2006) ומבוא לכל שירי נתן זך (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008).
סוג שני של מאמרים הוא מאמרים אידאולוגיים ופובליציסטיים שמבחר מהם התפרסם בספרו האחרון.
מבעד למדומה : משמעות וייצוג ביצירה הבדיונית, (תל אביב) : הקיבוץ המאוחד, המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, (1980).
אסתטיקה כתורת הביקורת : סוגיות ותחנות בתולדותיה, תל אביב : משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982.
: מאמרים על גבול הפילוסופיה ותורת הספרות, תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ט 1989.
עד הסימטה הטבריינית : מאמר על סיפור ומחשבה ביצירת ברנר, תל אביב : עם עובד, תש"ן 1990.
ז'ן פול סרטר: דרכי החירות : ספרות, פילוסופיה ופוליטיקה ביצירת סרטר, תל אביב : משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב 1992.
סובב ספרות : מאמרים על גבול הפילוסופיה ותורת הספרות והאמנות, ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס.
מחשבות ישראליות, ירושלים : כרמל, תשס"ח 2007.
הספרות העברית כספרות אירופית, ירושלים: כרמל, תשע"ו 2016
כתבים, משולם גרול (שני כרכים) : ערך מנחם ברינקר, תל אביב, רשות-המחקר של אוניברסיטת תל אביב וספרית הפועלים, תשכ"ו.
אלבום יורם, עריכה: מנחם ברינקר, תל אביב, חמו"ל, 1973.
מבחר כתבים, ז'אן-פול סארטר: בעריכת מנחם ברינקר, ; עריכת הנוסח העברי בשיתוף עם ד.
הנגבי, מרחביה: ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשל"ב 1972 ; זכה למהדורות רבות, שני כרכים, הכרך הראשון מוקדש לפילוסופיה והשני לאסתטיקה, לפסיכולוגיה ולענייני תרבות וחברה.
עיונים בפילוסופיה היוונית, שמריהו ריבייר ; ערכו: מנחם ברינקר, שלמה פינס, שמואל שקולניקוב, ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ה 1974.
הרהורים בשאלה היהודית, ז'אן-פול סארטר ; תרגום הארות ואחרית-דבר: מנחם ברינקר, תל אביב, ספרית פועלים, 1978.
מאה שירים לחיל, בחרו ואספו: מנחם ברינקר, חיים גורי, עזרא פליישר, תל אביב, פרסומי קצין חינוך ראשי ענף השכלה/ענף הסברה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ט 1978.
עמדות : מבחר מתוך הירחון עמדה 1975–1977, עורך: מנחם ברינקר ; מביאה לדפוס: ניבה לניר-פלבסקי, גבעתיים : מסדה, 1978.
ברוך שפינוזה : קובץ מאמרים על משנתו, בעריכת מנחם ברינקר, מרסלו דסקל, דן נשר, תל אביב, מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תשל"ט 1979.
ז'אן-פול סארטר ; מצרפתית אליה גילדין ; מהד' 2, עריכה מדעית והערות מנחם ברינקר, תל אביב : הדר, 1979.
המלט ושקספיר : מבחר מאמרים, בעריכת מנחם ברינקר ורנה ליטוין ; עברית: תמר עמית, ירושלים : כתר, 1983.
החטא ועונשו ודוסטויבסקי : מבחר מאמרים, בעריכת מנחם ברינקר ורנה ליטוין : תרגמו מרוסית עמינדב דיקמן ומ.
שני : תרגמו מאנגלית רלה מזלי ויצחק קומם, ירושלים : כתר, 1983.
אנה קארנינה וטולסטוי : מבחר מאמרים, בעריכת מנחם ברינקר ומשה גלעד, תרגמו מרוסית: חמוטל בר-יוסף וא.
פרסמן ; תרגמו מאנגלית: הדר בן-אהרן ומשה גלעד, ירושלים, כתר, 1984.
אדיפוס המלך וסופוקלס : מבחר מאמרים, בעריכת דבורה גילולה, תרגמה מאנגלית ומיוונית: זיוה כספי, תרגם מצרפתית: מנחם ברינקר, ירושלים : כתר, 1985.
עיונים בתרבות הפוליטית בישראל, מנחם ברינקר, מאיר פעיל, עדי צמח, ירושלים, הבמה לביקורת החברה והתרבות בישראל לזכרו של צביקה דויטש, 1985.
אסופת מאמרים לזכר דן פגיס, העורכים - מנחם ברינקר, יוסף יהלום, יונה פרנקל.
אמנות ואשליה : הפסיכולוגיה של הייצוג התמונתי, א.
גומבריך ; מאנגלית - דפנה לוי ; עריכה מדעית - מנחם ברינקר.
סארטר : ביוגרפיה, אני כהן-סולל ; מצרפתית: מיכה פרנקל ; עריכה מדעית: מנחם ברינקר, תל אביב : דביר, תשנ"ו 1996.
שכול וכישלון, או, ספר-ההתלבטות / י.ח.
ברנר ; אחרית דבר - מנחם ברינקר.
בני ברק, הקבוץ המאוחד, 2006.
בלועזית (אנגלית, צרפתית וגרמנית) ערך ברינקר, בשנת 1987, לפי הזמנת כתב העת, חוברת כפולה (163-162) של כתב העת REVUE INTERNATIONALE DE PHILOSOPHIE היוצא לאור בפאריס.
איריס פרוש, חמוטל צמיר וחנה סוקר-שווגר (עורכות), למנחם ברינקר ביובלו: "הספרות והחיים" - פואטיקה ואידאולוגיה בספרות העברית החדשה, הוצאת כרמל, תשע"א-2011.
מנחם בנית (בכתיב לועזי: Menachem Banitt; 3 באוגוסט 1914 – 24 בפברואר 2007) היה חוקר תרבות צרפת והשפה הצרפתית.
חתן פרס ישראל לחקר לשונות היהודים לשנת 1999.
בנית נולד בשם מקס ברנבלוט באנטוורפן שבבלגיה.
הוא למד בבית הספר היהודי "תחכמוני" והיה פעיל כמדריך בתנועת "בני עקיבא".
בשנת 1938 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה החופשית של בריסל, ואחר-כך נשלח על ידי הקהילה היהודית לבית המדרש לרבנים "École des Hautes Études Rabbiniques" בפריז שבצרפת.
פעילותו בתנועת בני עקיבא הומרה בתקופה זו בפעילות במסגרת "הצופים היהודיים".
עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת נמלט לאזור צרפת החופשית, היה פעיל במסגרת "הצופים היהודיים הצרפתיים" ונמנה עם ראשי ההכשרה באזור Taluyers של תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בתקופה זו יצא את גבולות המדינה, תחילה לספרד ולקובה ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בשנת 1943 החל לעבוד במשרד ממשלתי ועסק בהסברה אנטי-נאצית, מאוחר יותר כאחראי על שידורי החדשות של ארצות הברית לצרפת, הולנד ובלגיה.
במקביל, הוסמך לרבנות בישיבת רבנו יצחק אלחנן (1948) וסיים לימודי דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה (1949) בנושא "תרגומי התנ"ך לאיטלקית בימי הביניים".
לאחר הקמת מדינת ישראל עלה עם רעייתו, רבקה, והתיישב בעין חרוד.
בנית עסק בהוראה בבית הספר התיכון של הקיבוץ, עד הפילוג בתנועה הקיבוצית ומעבר המשפחה לירושלים.
בשנת 1950 החל לעבוד כמורה במכון למדריכי חו"ל של הסוכנות היהודית ובשנת 1953 היה למפקח הארצי על הוראת השפה הצרפתית מטעם משרד החינוך והתרבות.
בשנת 1959 הצטרף לסגל החוג לתרבות צרפת של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1965 עבר לייסוד חוג מקביל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1967 מונה לדקאן הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
עבודתו האקדמית כללה את חקר השפה הצרפתית וחקר יהדות צרפת.
בין פרסומיו המילון הצרפתי-עברי, ספר אודות רש"י וכתביו בצרפתית עתיקה, והוצאת סדרת "ספרי הפתרונות" שבהם ערך כתבי יד של פרשני מקרא מצרפת בימי הביניים.
בנית זכה בפרס ישראל לחקר לשונות היהודים (1999) ובתואר "איש השנה" של המכון הביוגרפי האמריקאי (2000).
הוא נמנה עם האישים הבולטים במאה העשרים מטעם המרכז הביוגרפי הבינלאומי.
קיבל את אות לגיון הכבוד של ממשלת צרפת על תרומתו להידוק קשרי התרבות בין המדינות.
מנחם גילוץ (13 ביוני 1884, פונדיל, ליטא - 18 בדצמבר 1974, תל אביב) היה פעיל ציבור ממייסדי תל אביב.
מקור השם גילוץ לא ידוע, ומנחם פירש אותו כראשי תיבות של "גיא ל"ו צדיקים".
גילוץ נולד בעיירה פונדיל שבפלך קובנה בליטא (אז באימפריה הרוסית).
הוא התייתם מאב בגיל צעיר.
את לימודו רכש בתלמוד תורה ובישיבות שונות: ישיבת שדה הורביץ בדבינס; ישיבה של הרבנים ר' חיים ליב ובנו ר' אברהם בעיר מיר; ישיבת ה"קיבוץ"- גיזלנשול במינסק.
ישיבה זו הייתה קיבוץ של בחורים הלומדים בעצמם בלי ראש ישיבה.
בגיל 15, למרות גילו הצעיר, קיבל מעין הסמכה לרבנות על יד רבה הראשי של קהילת מינסק, הרב אליעזר רבינוביץ'.
כבר כתלמיד ישיבה נטה גילוץ לתנועת ההשכלה, ולכן בנוסף ללימודים תורניים למד את השפה הרוסית ומדעים, על מנת שיוכל לעמוד בבחינות ולקבל תעודת בגרות.
מיד לאחר סיום לימודיו בישיבה עבר לוורשה כהכנה ללימודי הנדסה בטכניקום שעמד ליד בית הכנסת של חובבי ציון, מרכז הפעילות הציונית בעיר.
כשהגיע לוורשה, בשנת 1904, דחה את לימודיו כדי להצטרף למפלגת פועלי ציון.
הוא היה בין ראשוני המפלגה, יחד עם דוד בלוך ויצחק טבנקין.
המפלגה הייתה אז בלתי לגאלית, ומנחם היה סוכן נוסע מטעם המפלגה ועבד בכל רחבי פולין.
בוורשה ייסד את "ועד החלוצים" של וורשה שפעל לעלייה מרוכזת של פועלים יהודים לארץ ישראל.
ב-1904 עלה לארץ ישראל בראש קבוצה בת 30 איש, באוניה הרוסית "נחימוב".
ביפו התחיל לעבוד בלשכת מודיעין, שמנהלה היה מנחם שינקין ששני עוזריו היו סלחובר וגורדון, לימים אחד המנהלים של אפ"ק.
בתקופה זו כתב מנחם את מאמרו הראשון שהתפרסם כמאמר ראשי ב"דער ידישער קאמפער".
הוא חשב שאין מקום בישראל למלחמת מעמדות, ולכן לא הצטרף לאגודה של פועלי ציון.
במקום זאת, יסד ביפו ארגון חדש ובלתי מעמדי בשם ברית-פועלים.
בארגון זה כינס את פועלי העיר ויצר את הגרעין למרכז בעלי מלאכה.
את פרנסתו השלים כמנהל חשבונות בסניף יפו של כרמל מזרחי.
ב-1908 נשא לאשה את דבורה בת דוד לוין, והזוג הצטרף לאגודת אחוזת בית.
באותה שנה פעל עם יצחק חיותמן ויחזקאל דנין (סוכובולסקי) במשא ומתן עם בנק אפ"ק לקבלת ההלוואות הדרושות לרכישת השטח ובניית בתי תל אביב.
בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו בני הזוג גילוץ את המגרש ברחוב אחד העם 24 ובנו בו את ביתם (הבית נהרס בראשית 2005).
ב-1910 נבחר מנחם גילוץ לוועדת הביקורת של תל אביב, יחד עם ד"ר חיסין ודנין- סוכובולסקי.
בשנת תרע"א (1911) נודע לגילוץ שכורמי התקוה בפתח תקווה רוצים לפתוח חנות ביפו.
מנחם חתם הסכם שיווק בלעדי עם מנהל היקב דב ימיני, ופתח חנות של יין ביפו תחת השם "פלשתינה".
עסקיו התפתחו יפה והוא אף שיווק יין לחו"ל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) התעתמן (קיבל אזרחות עות'מאנית) כדי להימנע מגרוש למצרים.
ב-1917, עם גירוש תל אביב, עברה המשפחה לגור עם גיסתו אסתר בנס ציונה.
מנחם פרנס את משפחתו על ידי מסחר בזהב, ולצורך כך עבר את הקווים בין הצבא הטורקי והאנגלי.
בסוף המלחמה, לפני חנוכה 1918, חזרה המשפחה ברגל לתל אביב.
גילוץ קיבל רישיון לפתוח מחדש את חנות היין שלו ובית המסחר פעל ביפו עד למאורעות 1921.
ב-1920 נבחר לוועד תל אביב ויחד עם שלמה יוסף לויצקי ושלמה גרינהויז השתתף מנחם בייסוד שכונת נחלת בנימין.
במאורעות 1921 סייע למשפחות היהודים שברחו מיפו.
בעקבות המאורעות, החליט לסגור את חנות היין ביפו, ויזם את מרכז מסחרי (תל אביב).
המרכז המסחרי הפך את תל אביב מפרוור שינה של יפו לעיר עם מסחר ותעשייה, ראשית המטרופולין של היום.
במקביל, הקים מנחם את "אגודת בעלי הבתים" כדי להגן על זכויותיהם של בעלי הבתים מפני חוק הגנת הדייר, ולהאיץ את התפתחות העיר באמצעות בנייה להשכרה של דירות וחנויות.
החל משנת 1923 ניסה מנחם לרכוש אדמות ולהקים ישוב יהודי עזה ב-1935..
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939) ניהל מגעים ארוכים עם ממשלת המנדט והסוכנות היהודית.
לאחר המלחמה המשיך בנסיונותיו להקים עיר יהודית באשדוד.
בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף לוועד המקומי של הרויזיוניסטים בתל אביב והיה חבר בו עד להכרזת המדינה.
עם קום המדינה המשיך במגעים להקמת אשדוד, ללא הצלחה (העיר קמה רק ב-1956).
במסגרת פעילותו הציבורית, כתב גילוץ מאמרים ותגובות בעיתונות בתחומים מדיניים, כלכליים וחברתיים.
ביניהם דו"ח מטעם ההסתדרות הציונית לוועדת פיל, ועדת חקירה ממלכתית, שהוקמה על ידי ממשלת בריטניה, במטרה לחקור את הסיבות להתפרצות המרד הערבי הגדול.
דבורה, בת זוגו של מנחם, פעלה באגודות צדקה שונות ועסקה בפעילות ציבורית ענפה בהתנדבות.
הייתה פעילה באגודות "עזרת נשים" ו"בנות ברית" (נשי בני ברית).
פתחה בית ספר לתפירה וגזירה במסגרת התאחדות נשים עבריות עממיות, על מנת לספק לנשים פרנסה מכובדת ועצמאית.
גילוץ, אחרון הגברים שנותרו מבין מייסדי תל אביב, נפטר שנה וחצי לאחר אשתו, בד' בטבת תשל"ה, ונקבר לצדה בבית הקברות טרומפלדור.
בשנת המאה לתל אביב, הנציחה עיריית תל אביב את זכרם וקראה על שמם רחוב בשם "דבורה ומנחם גילוץ".
כאמור, הגיש גילוץ תזכיר לוועדת פיל.
בשנת תרצ"ט (1939) יזם יחד עם מר דוד סמילנסקי, נשף חגיגי לציון שלושים שנה לתל אביב.
צוות החגיגות הפיק גם חוברת בשם "ראשוני הבונים" ובו כתב מנחם מאמר בשם "תל אביב וכיוונה לעתיד".
במאמרו "אוטונומיה" מ-1940 תקף גילוץ את המוסדות העליונים:
מנחם דיגלי (דרפקין; 13 באוקטובר 1937 – 6 ביוני 1998) היה מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1969–1971 ומפקד מחלקת האיסוף של אגף המודיעין בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
דיגלי נולד בשם מנחם דרפקין בשכונת בורוכוב (לימים בגבעתיים).
בגיל 16 עבר לקיבוץ רמת הכובש.
בנובמבר 1955 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת גבעתי, ולחם במבצע קדש.
לאחר קורס קצינים שירת כקצין מודיעין של גדוד 51 שעבר לחטיבת גולני, בהמשך שירת כמפקד מחלקה בגדוד וכסגן מפקד סיירת גולני.
הוא פיקד על צוות מן הסיירת במבצע חרגול.
לאחר מכן פיקד על קורס סמלי סיור בבה"ד 3. ב-1961 הצטרף בעקבות מפקדו יוסף קסטל לסיירת מטכ"ל ומונה לסגנו ביחידה.
דיגלי היה מיועד להחליף את אברהם ארנן כמפקד היחידה, אך נפצע באורח קשה בתאונת דרכים ולאחר תקופת שיקום עבר ב-1963 לשרת ביחידה 154 של אגף המודיעין בה כיהן כמפקד בסיס.
זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים חזר לסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של עוזי יאירי ושימש כמפקד כוח במבצע תשורה.
בתקופתו השתתפה היחידה במבצעים רבים, רובם נותרו עלומים, למעט הפשיטה על האי גרין, שהייתה פעולה חריגה באופי פעילות הסיירת.
דיגלי פיקד על כוח הסיירת בפשיטה, בה נהרגו שלושה לוחמים מהסיירת ושלושה נוספים מהקומנדו הימי.
לאחר סיום תפקידו כמפקד הסיירת, שהה מספר חודשים בהשתלמויות מקצועיות בצבא האמריקני.
בספטמבר 1971 מונה לעוזר ראש מחלקת איסוף באגף המודיעין, מאפריל 1972 שימש ממלא מקום בפועל של ראש המחלקה וביוני 1972 מונה למפקדה באופן קבוע.
בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים ניסה לשווא לשכנע את ראש אמ"ן אלי זעירא להפעיל את "האמצעים המיוחדים", אמצעי איסוף מודיעין אותות שהותקנו במצרים.
כאחד מלקחי מלחמת יום הכיפורים יזם אל"ם דיגלי תוכנית להקמת מערך איסוף מודיעין אוגדתי.
התוכנית אושרה ובשנים 1976–1977 פיקד דיגלי על מערך ההקמה של גדודי המודיעין האוגדתיים.
ב-1978 השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו הקים כפר נופש בחבל ימית שכונה "הדקליה".
לאחר פינוי חבל ימית עסק בייעוץ ביטחוני.
בערוב ימיו הגיש עם דליה יאירי את תוכנית הרדיו "עניין אחר".
נפטר מסרטן ריאות ביוני 1998 ונקבר ברמת הכובש.
ביקש שעל מצבתו, העשויה מאבן חול לזכר ימית, יירשם: "מצאה היונה מנוח לכף רגלה".
מנחם (חמי) בן-ציון גוטמן (נולד ב-13 בנובמבר 1936) הוא ביופיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לנוירובילוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
גוטמן הוא חבר האקדמיה האירופית למדעים, סופר וצייר.
גוטמן נולד בתל אביב לצייר והסופר נחום גוטמן ולאשתו דורה.
סבו שנפטר לפני שנולד היה הסופר ש.
בן ציון, ושמו האמצעי ניתן לו לזכרו.
את שנות ילדותו בילה בתל אביב, שם ינק את אהבת הציור והכתיבה מאביו.
גוטמן היה חניך השומר הצעיר (גדוד יחיעם, קן צפון) ובוגר תיכון חדש בתל אביב.
בשנת 1954 התגייס לגדוד 88 של הנח"ל המוצנח ובמהלך שירותו הסדיר השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני (מבצע קדש).
כמו כן, היה רועה צאן בקיבוץ מגן.
לאחר שחרורו משירות סדיר, גוטמן שרת כחייל מילואים בסיירת שריון במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, בה נפצע במהלך הקרבות.
גוטמן נישא לרות דים בשנת 1960, ונולדו להם שני ילדים, גילי וגיורא.
במהלך לימודיו, החל משנת 1960, שימש כמדריך בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שסיים את לימודי הדוקטורט, הוא פנה ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו אצל פרופ' תומאס סינגר (Thomas P.
ב-1971 חזר גוטמן לישראל והקים מעבדת מחקר במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בראשית דרכו, חקר אנזימים מיטוכונדריאלים וביצע אנליזות קינטיות לאנזימים שונים.
בשנת 1979, גוטמן פיתח, יחד עם פרופסור דני הופרט מבית הספר לכימיה, מערכת למעקב אחר מעברי פרוטונים בין מולקולות לממס בתמיסה.
המערכת הניסויית התבססה על עירור של מולקולות צבע שהוביל לשחרור של פרוטון לתמיסה.
התצפיות הניסוייות התבססו על שינויים מהירים (מיקרושניות) ומהירים מאוד (פיקושניות) בספקטרום הבליעה והפלואורסצנציה של התמיסה, שנותחו באמצעות אינטגרציה של משוואות קצב דיפרנציאליות.
מדידות אלו שימשו בעיקר כדי לחקור את האתרים הפעילים של חלבונים, המרחב הבין-ממברנלי של ממברנות מרובות שכבות, הסביבה המימית של מיצלות הפוכות ושכבת הסולבציה של חלבונים (מולקולות המים הנמצאות בסמוך לחלבונים).
גוטמן פרסם לאורך השנים למעלה מ-150 מאמרים מדעיים והדריך כ-50 תלמידים לתארים מתקדמים.
בשנת 2002 נבחר גוטמן לאקדמיה האירופית למדעים.
ביום העצמאות ה-61 לישראל נמנה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות.
מנחם גוטמן פרסם שני ספרי ילדים:
שמלת הקסמים עם תמר ברגמן, 1981, הוצאת כתר
הנסיכה, הדרקון והחור, 1985, הוצאת מסדה
מנחם דורמן (31 באוגוסט 1909 – 20 במאי 1994) היה הוגה דעות, מסאי, סופר עברי, פובליציסט, עורך ומתרגם.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ובפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
בילדותו עבר עם משפחתו ללייפציג ובה למד בישיבה ובתיכון מדעי.
לאחר מכן יצא להכשרה חקלאית ליד המלין במסגרת גרעין הנוער "חירות", ובשנת 1931 עלה לארץ ישראל, והצטרף לקיבוץ גבעת ברנר.
הוא ביקש להיות חלוץ ולבנות עם חבריו קיבוץ בארץ ישראל, לפי רעיונות הציונות ותנועת העבודה.
משמעות הדבר הייתה בין השאר עבודת כפיים ומאמץ גופני יומיומי.
אך לאחר שחלה בשחפת, נאלץ לעסוק כל ימיו בהוראה לתלמידי בית ספר, ובעריכה וההדרה של כתבי יד והוצאה לאור של דברי דפוס.
ברבות השנים, נודע כאינטלקטואל אוטודידקט.
למשל, פרק זמן התגורר באיטליה, למד איטלקית והתעמק ביצירתו ומשנתו של ניקולו מקיאוולי.
במחקריו וספריו פרש את תובנותיו וידיעותיו, שבהן פירש וחיבר בין תחומי ידע שונים, והם הקנו לו שם רב בארצות תבל.
הוא התמנה לעורך כתב העת מבפנים של התנועה הקיבוצית "הקיבוץ המאוחד".
השתתף בהקמת הוצאת הקיבוץ המאוחד.
במשך השנים פרסם מאמרים רבים בהגות ופובליציסטיקה בכתבי העת למרחב ודבר.
המשורר נתן אלתרמן נפגש עם דורמן בעקבות ספרו הביקורתי: בכף הקלע על הקומוניזם המודרני; הביע את התפעלותו ומינה את דורמן לעורך אחראי של עיזבונו הספרותי.
דורמן מילא תפקיד זה במסירות במשך שנים רבות, הוא התמחה ביצירתו הרבה והמגוונת של אלתרמן, פירש ובֵאר אותה, ערך והוציא לאור את מכלול היצירה, גם זו שלא ראתה אור בחיי המשורר.
מנשה בן ישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ט.
נתן אלתרמן : פרקי ביוגרפיה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991.
צבא אזרחים : על מאקיאוולי ואמנות המלחמה, תל אביב: הוצאת מערכות, תשכ"ה.
מולייר : לדמותו וליצירתו, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז, תשל"ג.
בין ספרות להיסטוריה : מסות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
בכף הקלע : מסות פוליטיות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך 1960.
אל לב הזמר : פרקי ביוגרפיה ועיון ביצירת אלתרמן, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ז 1986.
במעגל : מאמרים ורשימות תרצ"ב-תשכ"ח / נתן אלתרמן, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
הטור השביעי / נתן אלתרמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב 1972-תשס"ה 2005.
שיחות על האהבה / יהודה אברבנאל המכונה ליאונה אבריאו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג 1983.
השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט / קרל מרכס, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"א 1940.
מחזה, סיפור ודיאלוג / ניקולו מאקיאוולי, (תרגום הפרולוג ושירי הזמר - נתן אלתרמן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ד-1974.
מחזות : טרגדיות, קומדיות, מחזות היסטוריים / ויליאם שייקספיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, ספרית פועלים, תשכ"ב-1961, (1964), (1971).
מעיין הכבשים / לופה דה וגה, מספרדית: רפאל אליעז, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
(עם חיים גורדון ויוחנן בלוך), מרטין בובר : מאה שנה להולדתו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, (הפקולטה למדעי הרוח והחברה), תשמ"ב.
(עם שמואל ספראי ומנחם שטרן), ספר זיכרון לגדליהו אלון : מחקרים בתולדות ישראל ובלשון העברית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
על אמנות המלחמה / ניקולו מקיאוולי, תל אביב: מערכות, (תשכ"ה-1964).
(עם זאב לוי), פילוסופית-האהבה של יהודה אברבנאל : ארבע הרצאות ביום-עיון של אוניברסיטת חיפה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה (1985).
(עם יהושע פרוינדליך וגדליה יוגב), הפרוטוקולים של הוועד הפועל הציוני : 1919-1929 / תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - (המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן): הקיבוץ המאוחד, תשל"ה-תשס"ג 2003.
פרקי אליעזר : לאליעזר רגב איש ההתיישבות והחינוך זיכרון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ובית גבעת ברנר, תשל"ב.
רומיאו-ויוליה / ויליאם שייקספיר, תרגם: רפאל אליעז, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו (1985)
מנחם ישראל גרילק (1946 – אוגוסט 2015) היה עיתונאי ואידאולוג חרדי, חוקר ההיסטוריה של הציונות וממבקרי הנהגתה ופעיל בתנועת התשובה בישראל.
מנחם ישראל גרילק נולד בארץ ישראל לאליהו וטאביל חיה גרילק.
מוצאה של משפחתו מפולין, ובשנות ה-30 עברה להתגורר באנטוורפן שבבלגיה.
במלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה לצרפת, בשנת 1945 עלתה לישראל ושנה לאחר מכן נולד.
למד בת"ת מרכז ובישיבות רמת השרון, סלבודקה ומיר.
לקח חלק בפעילות מחתרת "קשת" (את זכרונותיו מאותה תקופה פרסם בכתבות בעיתון בקהילה), שירת ברבנות הצבאית והשתחרר בדרגת סרן.
היה מעורכי ביטאון הרבנות הצבאית "מחניים", ובתקופת מלחמת יום הכיפורים ערך את "ערכון" לחייל הדתי.
ייסד יחד עם פיני איזק את המרכז לסיוע לחייל הדתי.
בסוף שנות ה-70 יסד וניהל את ארגון "נעשה ונשמע" שעסק בהפצת שיעורי תורה והחזרה בתשובה בתל אביב.
בין תלמידיו מאותה תקופה היה אורי זוהר.
פרסם את הספר "השאלה והתשובה", על תופעת החזרה בתשובה בישראל בשנות ה-60 וה-70.
גרילק חקר את ההיסטוריה של התנועה הציונית וראשיה והיה מבקר ופולמוסן חריף שלה.
הוא פרסם את הספר "רצח בירושלים" על רצח ד"ר ישראל יעקב דה האן ובו האשים את ההנהגה הציונית בארץ ישראל באחריות למעשה.
כמו כן פרסם את הספר "אות קין" שביקר את התנהלותם של ראשי התנועה הציונית בתקופת השואה.
בין השאר הוא עוסק בדמותו של יצחק גרינבוים ובנו אליעזר גרינבוים שנחשד כקאפו.
ערך עבור ארגון שופר סרט המבקר את ראשי התנועה הציונית ובראשם הרצל.
גרילק הוציא את הספר "סוגר חשבון" המבוסס ברובו על טורים שפרסם בעיתונות ובהם פיליטונים ביקורתיים על ההנהגה הפוליטית בישראל ועל אובדן הערכים של החברה הישראלית.
כתב בעיתון מקור ראשון טור העוסק בפרשת השבוע.
הגיש ברדיו קול חי בראשיתו תוכנית שבועית על הפרשה.
גרילק ערך את הספר "זאת הארץ" ובו מאמרים אידאולוגיים על היחס לארץ ישראל לאור ההשקפה החרדית.
הוא ערך את הביטאון "עת לחשוב" היוצא לאור על ידי ישיבת נתיבות עולם.
אחיו הבכור הוא הסופר והעיתונאי משה גרילק.
בליל כ"ו אב התשע"ה נפטר בבני ברק.
רצח בירושלים - על רצח ד"ר דה האן
אות קין - על ההנהגה הציונית בתקופת השואה
אל הגרדום ובחזרה - על משפטו של ג'ון איוון דמיאניוק
השאלה והתשובה - על תנועת התשובה בישראל, יחד עם א תמרזון
זאת הארץ - אסופת מאמרי השקפה על ארץ ישראל (בעריכתו)
מנחם דוד (נולד ב-1934) הוא רופא נשים, לשעבר מנהל בית חולים הקריה ומנהל החטיבה המיילדותית-גינקולוגית של מרכז רפואי תל אביב.
דוד נולד בסלובקיה (אז צ'כוסלובקיה) ועלה לארץ בשנת 1949. את לימודי התיכון עשה בגימנסיה העברית הרצליה.
לאחר שרות בצה"ל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים אותה סיים בשנת 1961.
התמחה ברפואת נשים ולידה בבית חולים הקריה בתל אביב במחלקתו של נדב סופרמן ובמקביל סיים לימודי תעודה ומינהל רפואי בכיר.
שימש ממלא מקום מנהל מחלקת נשים משנת 1969 בעקבות מותו הפתאומי של מנהל המחלקה נדב סופרמן.
תקן המחלקה נקבע ל -73 מיטות (50 יולדות ו-23 גינקולוגיות).
המחלקה ביצעה תורנות של 24 שעות כל יומיים, עם 23 לידות ביממה בממוצע.
בשנים 1975-1969 היה מרכז החוג לגינקולוגיה ומיילדות בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר אוניברסיטת תל אביב.
ניהל את בית היולדות הקריה משנת 1972 ועד לסגירתו.
משנת 1976 כיהן בתפקיד מנהל מחלקה קבוע ומונה לפרופסור חבר קליני בשנת 1981.
היה ממקימי היחידה להפריית מבחנה בבית החולים הקריה וניהל אותה בפועל בשנים 1987-1985. היה האחראי, יחד עם פרופ' יוסי לסינג, למעבר בית חולים ליולדות למיקומו הנוכחי במתחם המרכז הרפואי תל אביב.
מנחם ברבש (בן רבי בן שניאורסון) (יולי 1917 - ספטמבר 2006) היה מראשי שירות המודיעין של ההגנה בתל אביב, ולאחר קום המדינה פעיל ציבור.
סייע בהקמת יישובים בנגב, השתתף בהכנות ללכידת אייכמן והרברטס צוקורס, ושימש נספח כלכלי בתאילנד.
נולד בבלארוס לרחל ולרב ישראל משה ברבש, משפחה מחסידות חב"ד, מצאצאי בעל התניא, (דור שביעי).
בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בתל אביב.
ריכז את סניף בורוכוב של הנוער העובד והלומד.
התנדב להגיע לגטו ורשה אך התוכנית לא יצאה לפועל.
הצטרף לש"י כאחראי על הקשר עם הצבא הבריטי ומשטרת המנדט.
ב-10 במאי 1948 נחטף יחד עם יוסף אבידר ושני אנשי הגנה נוספים, על ידי אנשי לח"י.
החטיפה בוצעה על ידי אנשי הלח"י שבקשו לשחרר את ראשי הלח"י בחיפה שנעצרו שלושה ימים קודם לכן על ידי ההגנה, שבקשה למנוע פעילות של הלח"י נגד הבריטים.
ברבש וחבריו הוחזקו במלונת שומרים בכרם ליד זכרון יעקב.
לאחר מספר ימים הושג הסכם בתיווך לוי אשכול לשחרור הדדי של חטופי ההגנה והלח"י עם התחייבות של הלח"י שלא לפעול נגד הבריטים וברבש שוחרר.
במלחמת העצמאות נפצע בהפצצת מטוסים מצרים.
לאחר מלחמת העצמאות, מונה על ידי שרת העבודה גולדה מאיר למנהל מחוז הנגב של משרד העבודה.
בתפקידו סייע בהקמת יישובים חדשים ואכלוסם בעולים, בסלילת כבישים ובהקמת מפעלים בנגב.
בין היתר עזר להקים את העיר דימונה.
בשנת 1958 יצא עם משפחתו לארגנטינה, בשליחות המגבית היהודית.
בעת שהותו בבואנוס איירס, השתתף בהכנות ללכידת אדולף אייכמן.
בהמשך, התבקש על ידי חברו, מאיר עמית, לסייע לחוליה שרדפה אחרי פושע המלחמה הרברטס צוקורס.
הוא שימש כתצפיתן החוליה, ולאחר החיסול, היה מבוקש על ידי האינטרפול.
משהוכרז לאחר ההתנקשות בצוקורס כאישיות בלתי רצויה, חזר עם משפחתו לישראל.
בשנת 1965 התמנה לאחראי על עיירות הפיתוח בישראל.
בשנים 1968–1972 היה הנספח הכלכלי בשגרירות ישראל בתאילנד והניח את היסודות לשיתוף פעולה עם הארצות השכנות.
בשנים 1973–1982 היה אחראי על הדיור בצפון הארץ בחברת עמיגור.
לאחר שפרש ניהל את קרן "תנופה לצמיחה" שהקימו יצחק בן אהרון וישראל קיסר.
ברבש כתב את הספר "האופציה הגרעינית של מדינת ישראל", שבו ניסה להעלות נושא-לוואי לבעיית האיום הגרעיני הנוגע לישראל והציג שאלות והערות בתחום המהותי-העקרוני.
ברבש היה נשוי לרות הבר ונולדו להם שלושה ילדים: אורי, בני והאחות הצעירה, חני פרל-ברבש.
האופציה הגרעינית של מדינת ישראל, הוצאת כרטא
מנחם בר (ברנשטיין) (13 ביולי 1924 – 4 בפברואר 2007) היה טייס קרב, מבכירי המפקדים בחיל האוויר הישראלי.
בר נולד בקבוצת כנרת וגדל בכפר יהושע, בנם של יצחק ופניה ברנשטיין ממקימי היישוב.
ב-1939 עבר קורס דאייה בקלוב התעופה לישראל בכפר ילדים שבגבעת המורה.
בסיוע מלגה מ"קרן החקלאים לתעופה של ההתיישבות העובדת", עבר קורס טיס במטוסים קלים של חברת אווירון וקיבל את רישיון הטיס ב-1943. הצטרף לפלמ"ח, עבר קורס טיס של מחלקת הטיס ושימש מדריך דאייה בקורס הראשון של הארגון ב-1944.
בדצמבר 1947 התגייס לשירות האוויר של ההגנה, הוצב בטייסת הגליל ולחם במלחמת העצמאות.
השתתף ב-97 גיחות סיור, תקיפה והפצצה.
בין השאר הפציץ במטוס אוסטר אוטוקרט את משטרת ג'נין במאי 1948, את הכפרים תרשיחא, עין מאהל, ובסיסי צבא ההצלה הערבי בטורעאן, בלוביה במהלך מבצע דקל ביולי אותה שנה.
בספטמבר 1948 נשלח לאולומוץ שבצ'כוסלובקיה לעבור הכשרה לטיסה על מטוסי אוויה S-199 שנרכשו על ידי חיל האוויר.
לאחר שחניכי הקורס סולקו מהמדינה עקב החלטת המשטר הקומוניסטי, שב לישראל, והמשיך את הקורס בבסיסים סיינט-ג'יין בסמוך לעכו ובבסיס עקרון, במה שמכונה "קורס מינוס 1".
את כנפי הטיס קיבל בטקס בעקרון במאי 1949. בר הוצב בטייסת הקרב הראשונה, עשה הסבה לספיטפייר והספיק להשתתף במבצעים האחרונים של המלחמה.
ביוני 1950 ערך סיור בנגב יחד עם מאיר רוף במסגרת "מבצע תנועה", תרגיל רב־משימתי שמטרתו הייתה לתפעל את הטייסת משדות משניים בתנאי קרב.
במהלך הסיור יירטו השניים מטוס רפיד ירדני, שהיה בדרכו למצרים, והכריחו אותו לנחות בשדה תימן.
באוקטובר 1950 פוצלה טייסת הקרב הראשונה לטייסת מבצעית ולטייסת אימון מבצעי, ובר מונה למפקד הטייסת החדשה, טייסת 105. בקורס האימון המבצעי הראשון השתתפו 12 טייסים, וההכשרות נעשו על פי תוכניות אימונים שתורגמו ונכתבו על ידי בר וצוות ההדרכה.
באפריל 1951 הוביל רביעיית מטוסי ספיטפייר בהפצצת עמדות סוריות באל-חמה, שנעשתה כפעולת תגמול על הריגת 7 שוטרים ישראלים.