tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש במילים "חיובי" או "שלילי" דומה לשימוש מעולם הרפואה.
"חיובי" פירושו הוספה של גירוי שלא היה קודם בעוד "שלילי" פירושו הסרת גירוי.
כך, חיזוק חיובי (R+) מתאפיין במתן גירוי נעים לכלב בעקבות התנהגות רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "סיפוק".
חיזוק שלילי (R-) מתאפיין בהסרה של גירוי לא נעים/מכאיב בעקבות התנהגות רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "אנחת רווחה".
ענישה שלילית (P-) מתאפיינת בהשמטה של גירוי רצוי ונעים לכלב בעקבות התנהגות לא רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "החמצה".
ענישה חיובית (P+) מתאפיינת בהוספת גירוי לא נעים/מכאיב בעקבות התנהגות לא רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "פחד"/"אוי לא".
מאמנים בגישה חיובית יתמקדו בהפחתת מתח, לימוד תקשורת כלבית ושימוש בה בקרב בני הבית, בשימת דגש על זיהוי סימני מתח, מתן סימני הרגעה ותגובה נכונה לסימנים אלו, תוך יצירת גבולות באמצעות חיזוק התנהגויות רצויות וניהול הסביבה.
טכניקות העבודה שלהם יהיו מוכוונות ליצירת הצלחות לכלל המשתתפים בתהליך, כלבים ואנשים כאחד.
מאמנים אלו לא ישימו דגש על מונחים כגון "מבנה להקה", "דומיננטיות", "היררכיה" ו"מנהיגות" ויימנעו משימוש באביזרים מבוססי הכאבה וגרימת אי נוחות מכוונת כגון קולרי חנק, דוקרנים, קולרים חשמליים וכדומה.
למידת הימנעות עושה שימוש בחיזוק שלילי משולב עם גירוי מבחין.
למעשה הכלב לומד להימנע מהגירוי המכאיב או הלא נעים, כמו משיכה בקולר, זרם חשמלי או מכה באמצעות לגירוי מקדים המכונה לרוב "פקודה".
מאז ראשית המאה ה-21 החלה הגישה החיובית להתגבש ולאתגר את המוסכמות שהיו נהוגות בקרב קהל המאלפים המסורתי.
חקר התנהגות הכלבים קיבל לגיטימציה ובעקבות התפתחויות טכנולוגיות ניתן כיום לבחון אספקטים שונים של התנהגות בעלי חיים ורגשותיהם.
בין מהמאמנים המסורתיים, המשתמשים בשיטות הימנעותיות ומסבירים את התנהגות הכלב במונחים הלקוחים מעולם הלהקה לבין המאמנים הדבקים בגישה חיובית, המכונה גם FORCE FREE, ניטש לא פעם ויכוח במישור המקצועי/תועלתני וכן במישור האתי.
כך למשל עולות שאלות בנוגע ליעילות אימון כלבי עבודה למיניהם בטכניקות ובגישות שונות.
בעוד המאלפים המסורתיים טוענים כי לא ניתן להגיע לרמת אימון גבוהה ללא כפייה, מאמנים מהגישה החיובית טוענים כי דבקות בגישה חיובית ואימון מבוסס חיזוקים חיוביים בלבד מביא לתוצאות עדיפות.
קיימים מספר מרכזי אילוף והכשרת כלבי נחיה ברחבי העולם אשר אימצו את טכניקת האימון החיובית בשיטת ה"קליקר" אשר קיצרו את משך הכלבים במחצית כמעט בעקבות שינוי טכניקת האימון.
אימון כלבי הרחה לזיהוי גידולים סרטניים ומחלות נוספות מתבצע אך ורק באמצעות גישה חיובית, אך השימוש בו עדיין בפיתוח ומחקר ולא מיושם באופן מסחרי.
בכל הנוגע לאימון, טיפול ואילוף כלבי בית, עולות שאלות אתיות באשר לסגנון האימון והשפעתו על מערכת היחסים בין בני המשפחה האנושיים לכלב, וכן השפעתו על מצבו הבריאותי והרגשי של הכלב.
מחקרים רבים נערכו בניסיון לבחון את השפעת השיטות על ביצועי הכלבים וכן על מצבם הרגשי והבריאותי.
בשנה האחרונה (2021) פורסם מחקר חדש הבוחן את הסוגיה באמצעות מדדים אובייקטיביים.
המחקר השווה את רמת הסטרס בקרב כלבי משפחה שאומנו באמצעות חיזוקים חיוביים וענישה שלילית (על בסיס הגישה החיובית) לעומת כלבי משפחה שאומנו באמצעים אוורסיביים של חיזוקים שליליים וענישה חיובית (על בסיס הגישה המסורתית).
זהו המחקר הראשון שבחן את ההשפעה לא רק באמצעות תצפיות על התנהגות נגלית, כגון הלחתה, ליקוק שפתיים, פיהוקים ומגוון סימני לחץ המוכרים מהתקשורת הכלבית, אלא גם באמצעות מדדים פיזיולוגיים אובייקטיביים לחלוטין שהתבססו על רמת הקורטיזול ברוק הכלבים מקבוצות הניסוי השונות.
מהממצאים עולה כי הכלבים בקבוצה שאומנה בטכניקות אווריסיביות הראו סימני מתח גבוהים לעומת רמת המתח הבסיסית שלהם בטרם האימון, בעוד בקרב הכלבים שאומנו בגישה חיובית לא נצפתה עליה ברמת המתח לאחר האימון בהשוואה לרמת הבסיס.
המחקר בחן גם את ההשפעה ארוכת הטווח של טכניקת האימון על מידת האופטימיות או הפסימיות של הכלבים בכל אחת מהקבוצות במצבים חסרי וודאות.
מהמחקר עולה כי הכלבים שאומנו באמצעות חיזוקים חיוביים הפגינו אופטימיות רבה יותר במטלה קוגניטיבית לעומת הכלבים שאומנו בטכניקות אוורסיביות שכללו שימוש בחיזוקים חיוביים וענישה חיובית.
כמו כן, הכלבים שאומנו באמצעות חיזוקים חיוביים למדו לפתור את המטלות הקוגניטיביות מהר יותר תוך עשיית פחות טעויות לעומת הקבוצה השנייה.
זהו המחקר הראשון שהציג תוצאות המתייחסות להשפעה ארוכת הטווח של שיטות האימון על הבריאות הנפשית ותפקודם הקוגניטיבי של כלבים.
שיטת עבודה זו מבוססת על הנחת יסוד שנויה במחלוקת.
על פיה, לצורך האילוף נעשה שימוש ביצרי הלהקה של הכלב ובצורך שלו להיות חלק מלהקה מתפקדת.
גישה זו טוענת כי כל פרט בלהקה מוצא את המקום הראוי לו על סולם ערכי ושומר עליו בקנאות מפני אלו המדורגים מתחתיו.
הגמול בשיטה זו הוא להקה יציבה ומנהיג יציב ותקיף (אין פירוש הדבר כוחניות), שלצורך האילוף חייב להיות אדם.
לטענת המשתמשים בגישת אילוף זאת, השיטה נעזרת בהתנהגויות הטבעיות של הכלב ואין תהליך אילוף שלא עושה בה שימוש, במיוחד באילוף כלבי מחמד שהלהקה שלהם היא המשפחה האנושית איתה הם חיים.
אחד מבני המשפחה אמור להיות המנהיג והכלב ובני המשפחה האחרים ידורגו על סולם ערכי על ידי הכלב.
מיקומם משתנה עם השינויים החלים במשפחה.
אילוף בעזרת התנהגויות טבעיות לא יצלח בלי ללמוד מהו טבעו של הכלב ואיך ניתן להשפיע עליו, מחד; ומאידך, מאפשר אילוף בכל זמן ומקום על ידי כל אחד מבני המשפחה בלי להיזקק לעזרים מיוחדים ובלבד, שיקפידו על שפת אילוף שכולם בקיאים בה.
יישום: שיטה זו מאפשרת ליצור, לנתב ולהכחיד התנהגויות ומשפיעה, בעיקר, על התנהגויות הטבעיות לכלב.
כל תהליך אילוף ולא משנה מה מטרתו, נעזר בה.
ביקורת על הגישה המוצגת לעיל
הגישה כפי שהיא מוצגת לעיל לוקה במספר היבטים, ועל כן שנויה במחלוקת קשה בין מאמנים מודרניים הדוגלים בגישה חיובית למאמנים מסורתיים.
קיים ויכוח אקדמי האם ניתן להתייחס לכל הכלבים כאל חיות להקה.
האם למשל כלבים משוטטים שלכאורה חיים בלהקה אכן יוצרים להקה, או שמא מדובר באוסף פרטים שחובר לפרק זמן קצר, מתפזר ונוצר שוב עם פרטים אחרים.
תצפיות על כלבים משוטטים ועל כלבי בר וכלבי מגיעות למסקנות שונות.
גם כאשר נוצרת להקה בקרב כלבי בר, המבנה שלה שונה מהתיאור המופיע מעלה.
כנגזרת מהשאלה הראשונה, האם ניתן להתייחס לכלב המשפחה כאל "חיית להקה".
האם כלב המשפחה לא ער לשוני בינו לבין יתר "חברי הלהקה"?
כלומר, האם ניתן להתייחס לבני המשפחה האנושיים כ"להקה" על פי תפיסתו של הכלב?
הרוב המכריע של האתולוגים טוענים כי הנחה זאת מופרכת מיסודה.
גם בקרב זאבים - בעלי חיים החיים בלהקות, מבנה הלהקה אינו קשיח ואין הכרח שתתקיים היררכיה ליניארית, בה כל אחד מחברי הלהקה "יודע את מקומו במדרג החברתי בה".
גם כאשר חיים באותו בית שני כלבים ויותר, נשאלת השאלה אם מדובר ב"להקה" כפי שנוצרת בטבע.
מובן שבתנאים אלו נוצרת מערכת יחסים נוספת נפרדת בין הכלבים החיים באותו בית לבין בני המשפחה האנושיים, אך לא ניתן להתייחס אליהם כאלה "להקה" במובן הטבעי.
כלבים אלו לרוב לא בחרו לחיות יחד, אלא מצאו עצמם חולקים את המשאבים בשל נסיבות ש"נכפו" עליהם.
זאת, מבלי לשפוט אם המצב הכפוי מוצא חן בעיניהם, משפר את חייהם, או להפך.
באופן טבעי בעלי חיים בוחרים להשתייך ללהקה ואין הדבר נכפה עליהם.
מניעים לאילוף - הצגה מודרנית של הנושא
הגישה המודרנית מתבססת על אבחון קפדני של מגוון הצרכים הפיזיולוגיים, הרגשיים והמנטאליים של הכלב עמו עובדים.
בהתאם להם מגדירים אילו שינויים רצוי לערוך בסדר היום, אילו התנהגויות לחזק, כיצד לעשות זאת בהתאם למוטיבציות השונות, כיצד ללמד את הכלב להתמודד עם גירויים מאיימים/מטרידים/מפחידים עבורו מתוך תחושת שליטה עצמית ולא ציות או הימנעות מענישה.
לדוגמה: אם המשפחה מתלוננת על כך שהכלב קופץ, יש לברר ראשית באילו תנאים ההתנהגות הלא רצויה מתרחשת.
האם הוא קופץ על בני הבית כאשר הם מגיעים הביתה?
האם הקפיצות מתרחשות כאשר הוא מנסה לחטוף משהו שהם מחזיקים בו?
האם הוא קופץ על האורחים?
האם הוא קופץ על השולחן?
כל אחת מהדוגמאות תוביל למסקנה שונה באשר למוטיבציה של התנהגות זהה לכאורה, ולכן גם יכולה להוביל לטקטיקה שונה ביחס ל"הכחדתה".
האימון בגישה המודרנית לעולם יתמקד ב"אילוף יוצר" (כפי שמנוסח על ידי הגישה המסורתית) גם על מנת להכחיד התנהגויות לא רצויות, ולא בהכחדה של התנהגות באמצעות ענישתה.
כללים אלה תקפים בגישה זאת לכל תחומי האימון, בין של כלב הבית ובין של כלבי עבודה.
מניעים לאילוף - הצגה מסורתית של הנושא
ישנם מניעים רבים לאילוף כלבים וניתן להפרידם בצורה גסה לאילוף יוצר ואילוף מכחיד.
אילוף יוצר הוא אילוף הבונה התנהגויות חדשות או מחזק התנהגויות קיימות.
סוג זה משמש בצורה שכיחה למטרות עבודה, ספורט ובידור.
אילוף מכחיד נועד להעלים התנהגויות קיימות.
השימוש הנפוץ הוא בפתרון בעיות התנהגות או טיפול בהתנהגויות נורמליות לא רצויות.
סוג אילוף זה משמש בעיקר בכלבי בית ופחות בכלבי עבודה לסוגיהם.
גישות האימון השונות מובילות לא אחת לבחירת כלים שונים בתכלית.
כלים שנועדו ליצור שליטה באמצעות גרימת אי נוחות מכוונת או הכאבה לא יכללו בארגז הכלים של מאמן מהגישה החיובית.
להלן חלוקת האיבזרים לפי שימושם באסכולות המרכזיות.
קולר: רצועה שעונדים על צוואר הכלב, המחוברת לטבעת מתכת, אליה מחברים את רצועת ההולכה.
לרוב היא ניתנת להגדלה או הקטנה בהתאם למידה הרלוונטית.
רצועת הולכה: בד כפולה (או חומרים אחרים).
משקל הרצועה משפיע על תנועת הכלב ועל יכולת השליטה בה.
האילוף המסורתי רואה בכך יתרון ומעדיף רצועות כבדות יותר.
האימון המודרני מפתח את השליטה בקצב ההליכה של הכלב וסגנון הליכתו באמצעים אחרים.
רתמה: מערכת רצועות החובקת את גב וחזה הכלב.
רצועה ארוכה: מיועדת לאימון המרוחק 4–10 מטרים מן המאלף.
כל חבל עבה יתאים ובלבד שיהיה נוח לאחיזה ובעל תפס חזק בקצהו.
יש להזהר מאד בעת שימוש ברצועה ארוכה מפני התפסות של הרצועה באובייקטים שונים.
כמו כן, חשוב מאד לוודא שהכלב לא צובר תאוצה ונבלם בבת אחת על ידי הרצועה.
זעזוע שכזה מסוכן מאד לצוואר הכלב ומהווה "צליפת שוט".
רצועה נמתחת: 4-10 מטרים גלולים בתוך תוף המתירים לכלב מרחב פעולה.
מעצור מאפשר למנוע מן הכלב שימוש מלא ברצועה.
לא מיועד לאילוף בשום אופן.
תכליתו יכולה להיות מניעת נשיכה או מניעת אכילה, ובהתאם לכך יבחר סוג הזמם.
יש לוודא תמיד שהכלב יכול להלחית כראוי, דהיינו, לפעור את פיו ולהוציא את הלשון.
זמם ששומר את פה הכלב סגור, מונע הלחתה ולכן מסוכן לשימוש, עד לרמה של גרימת מוות לכלב.
רתמה נגד משיכות: רתמה המתאפיינת בחיבור הרצועה לבית החזה כך שמונעת מהכלב למשוך בחוזקה.
רתמות נגד משיכה המתחברות מהגב מתבססות על גרימת כאב ואינן מומלצות לשימוש.
ראשיה: אביזר המולבש על ראש הכלב ונועד לאפשר לאדם האוחז ברצועה שליטה רבה יותר בתנועת הכלב.
השימוש בראשיה עלול בקלות להפוך לאמצעי הימנעותי, בלתי נעים לכלב ואף פוגעני.
לכן יש להתאים אביזר הגורם לאי הנוחות הפחותה ביותר, ורצוי להשתמש בו רק במקרים בהם האביזר מרגיע את הכלב או כאשר רתמה נגד משיכות אינה נותנת מענה הולם מספיק.
ראשיות שונות מבוססות על מנגנוני פעולה שונים ולכן מומלץ שמאמן הבקי במנגנונים השונים יתאים את האביזר הנכון לכלב ולבעליו.
מאמן מהגישה המודרנית יקפיד להרגיל את הכלב בצורה הדרגתית ולא יכפה עליו את השימוש בראשיה.
בין מותגי הראשיות המוכרים בארץ: "האלטי", "צ'ארלי" ו"טריקסי" - פועלים על מנגנון זהה.
ראשיית "ג'נטל לידר" פועלת על מנגנון שונה מעט ודורשת התאמה מדויקת יותר בטרם השימוש בה.
חטיפים: מגוון עצום של מזונות בכל גודל וטעם.
רצוי להתאים את החטיף לרמת הקושי ולרמת המוטיבציה של הכלב.
לרוב כלבים יעדיפו חטיפים לחים ורכים על פני יבשים.
קליקר: מכשיר המשמיע צליל "קליק" מובחן.
המכשיר עצמו בסיסי ולמעשה אינו הכרחי שכן ניתן גם להפיק עם הלשון צליל דומה בלעדיו, אך על מנת לאמן באמצעותו בצורה יעילה ומיטבית נדרשת הבנת עקרונות האימון וכן שליטה בטכניקה.
הקליק מסמן לכלב איזו התנהגות או תנועה הוא ביצע נכון, שבעקבותיה הוא מקבל חטיף.
טכניקת עבודה זאת מכונה גם SHAPING.
צעצועים: צעצועי הבאה, משיכה ולעיסה.
מותאמים למוטיבציה של הכלב ולמטרה.
צעצועים רבים נועדו לאינטראקציה עם בני הבית ויכולים לשמש כחיזוק בעת אימון או לשימור התנהגויות רצויות.
צעצועי האכלה: צעצועים למשחק עצמי ישלבו לא פעם מזון/חטיפים שעל הכלב ללמוד כיצד להוציא מהצעצוע.
צעצועים אלה מהווים בין היתר העשרה מנטלית עבור הכלב.
קולר חנק: שתי טבעות מחוברות בשרשרת מתכת באורך משתנה המותאם לצוואר הכלב.
השם "חנק" ניתן לה בגלל פעולת המשיכה הגורמת להתהדקותה על צוואר הכלב.
כיום ניתן למצוא קולרי אילוף המתהדקים באופנים שונים ובמגוון חומרים.
עם זאת, עבודה לא נכונה עם קולר חנק יכולה לגרום לנזקים חמורים לכלב, ולכן יש לוודא שקולר החנק הושם בצורה תקינה כדי למנוע נזקים.
קולר דוקרנים: קולר שבדרך כלל, עשוי מתכת, הפועל באופן דומה לקולר חנק, אך בפנים הקולר לכיוון צוואר הכלב ישנם "דוקרני" מתכת קהים מעוקלים המפעילים לחץ נקודתי במספר מקומות על צוואר הכלב בעת הצורך.
קולר זה מיועד לכלבים גדולים בעלי שכבת שומן עבה באזור הצוואר.
קולר חשמלי: שוק חשמלי בעוצמה משתנה גורם אי נוחות המרתיעה את הכלב מלחזור על הפעולה האחרונה לפניה.
חיישן בקולר מגיב לעוצמה משתנה של נביחות, או לשלט שבידי המאלף.
תיקון שלילי לעיל הראוי לשימוש במקרים קיצוניים בלבד.
קולר האלטי: (אחת הראשיות, כפי שפורטו מעלה, תחת הכותרת "ראשיה") קולר בעל 2 לולאות, לצוואר ולפה.
כאשר מושכים את הטבעת של הקולר, פיו של הכלב נסגר וראשו מופנה לכיוון המשיכה.
שימוש לא נכון בקולר עלול לגרום לנזקים, ועל כן מומלץ לבדוק היטב כיצד לשים אותו.
רסן: מין רתמה המולבשת על פי הכלב.
מכוונת אותו לכיוון הרצוי ואינה מאפשרת לו למשוך ברצועה.
מעבר לאילוף הבסיסי של כלבים, ישנם כלבים שעוברים אילוף נוסף והכשרה לביצוע משימות מסוימות וייעודיות.
משימות כאלה כוללות: סיוע לאנשים עם מוגבלויות, כגון כלב נחייה לעיוורים; איתור בני אדם באמצעות חוש הריח; איתור חומרים חשודים כגון סמים וחומרי נפץ; משימות משטרה וביטחון שוטף.
כמעט כל המשטרות מפעילות כלבי משטרה - אלו כלבים שעברו הכשרה מיוחדות לפעילות משטרתית ומסייעים למשטרה במילוי משימותיה.
את כלבי המשטרה מפעילים שוטרים שקיבלו הכשרה מיוחדת ונקראת "כלבנים".
בדרך כלל נהוג שלכל כלב מצוות כלבן קבוע שמפתח עם הכלב קשר עמוק ואמין.
גם בצבאות מפעילים כלבים למשימות שונות, על ידי יחידות כלבנים (מכונות K9).
אילורין היא בירת מדינת קוארה במערב ניגריה.
העיר משתרעת על פני 765 קמ"ר בדרום-מזרח מדינת קווארה כ-330 ק"מ מדרום-מערב לבירת הפדרציה אבוג'ה וכ-260 ק"מ מצפון-מזרח לעיר לאגוס.
לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.08 מיליון תושבים.
אילורין נוסדה בשנת 1450 על ידי היורובה, אחת משלוש הקבוצות האתניות הגדולות בניגריה.
היא שימשה כמפקדה הצבאית המחוזית של האימפריה העתיקה של אויו, ונעשתה לאחר מכן למדינת חסות של ניגריה הצפונית כאשר שאו עלימי השתלט על העיר במהלך הפצת דת האסלאם.
העיר היא כעת בירת מדינת קוארה, אחת מתשע עשרה המדינות הצפוניות של ניגריה.
בעיר יש אוסף גדול של תרבויות, הכולל את תרבויות היורובה, האוסה, פולאני, נופה, ברובה, ועוד עמים ניגרים וזרים רבים.
רוב התרבויות קשורות אל האסלאם, וחגיו נחגגים בעיר במידה רבה יותר מאשר בשאר המדינה.
יוזמות עסקיות רבות הקשורות אל דת האסלאם מושקות במהלך השנה.
אילורין קנתה לעצמה מוניטין של עיר שוחרת שלום, והמוטו שלה הוא "בית השלום".
לצד מכללה ללימודי האסלאם והערבים, נמצאות בעיר גם המכללה התאולוגית של המסיון המאוחד וכנסיות רבות, ובעיר חיים מורים ותאולוגים מכל זרמי הדתות.
העיר מציעה גם אטרקציות תיירותיות, כגון גבעת סובי המרשימה, שלפי המסופר מצאו בה זרים מפלט מהמלחמות הבין-שבטיות שפקדו את האזור בעבר.
בעיר נמצא גם סלע מרשים, שלפי המסורת המקומית אחד משליטי המקום נהג להשחיז עליו את כלי המתכת שלו.
בשפה המקומית שם האבן הוא "אוקוטה אילו אירין", שפירושו "סלע להשחזת מתכות", וההשערה היא כי שם זה הוא המקור לשם העיר - אילורין.
האבן הייתה מקודשת בעבר והייתה מושא לעבודת אלילים ומקור להקרבת קורבנות.
המסגד הבולט בעיר הוא מסגד אלפה עלימי, שנבנה בשנת 1831. בעיר נמצא אחד המרכזים של הוועדה הלאומית למוזיאונים ומונומנטים, בו יש ממצאים תרבותיים ואתנוגרפיים מהתרבויות הניגריות השונות.
חפצי האומנות המקומיים הם עבודות קדרות, והעיר היא מרכז הקדרות של ניגריה.
עיסוק מסורתי נוסף הנפוץ באילורין הוא ייצור טקסטיל.
ברחבי העיר מיוצרים ונמכרים עבודות יד של טקסטיל ורקמה בכמויות גדולות, והעיר מושכת אליה מעצבי אופנה וסוחרים מכל רחבי מדינת קוארה ואף ממדינות אחרות בניגריה.
המרכז התרבותי של העיר הוא ביתה של מועצת התרבות והאומנות של מדינת קוארה, של ההרכב האומנותי של המדינה ושל גלריית אומנות ועתיקות.
בעיר זמינות מזכרות המנציחות את התרבות וההיסטוריה של העיר.
בעיר יש פארק מרכזי, פארק מטרופוליטן שמו, וכן מרכז ספורט ובו אצטדיון ובריכת שחייה אולימפית המשמשת גם לצלילת ספורט.
בעיר גם נמצא מגרש הבייסבול היחיד בניגריה.
המיקום המרכזי של אילורין הופך אותה לעיר נוחה לגישה מכל חלקי ניגריה, באוויר, בכבישים או ברכבת.
אף על פי ששדה התעופה של אילורין עוצב מחדש וצויד כנמל תעופה בינלאומי לטיסות מטען, יש טיסות נוסעים סדירות בין אילורין ובין לאגוס, אבוג'ה וג'וס.
אילורין מציעה גם שירותי רכבות לערים רבות ברחבי המדינה.
הדרכים הראשיות בעיר הם במצב טוב למדי, והתחבורה בתוך העיר טובה, יחסית.
דרכים ראשיות פחות זקוקות לתיקון, אך עם הזמן החשיבות של שיקום תשתיות התחבורה תופסת מקום מרכזי יותר בעיני רשויות התחבורה של מדינת קוארה.
דרך מהירה אל העיר איבדאן נסללת בימים אלו.
בהשוואה לערים אחרות בניגריה, התחבורה הציבורית באילורין זולה למדי.
פרט לאוטובוסים ולמוניות רגילים, יש שירות מוניות של תלתי-אופן ושל אופנועים.
אילז היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקנית שהוקמה ב-1995 על ידי מארק אוליבר אוורט, המכונה E.
חברי הלהקה האחרים התחלפו מספר פעמים לאורך השנים.
ללהקה חוזה הקלטות בחברת התקליטים DreamWorks Records, חברת בת של אולפני הקולנוע DreamWorks.
כתוצאה מכך, רבים משיריה נכללו בפסקול סרטי קולנוע של החברה.
ב-1992 הוציא מארק אוליבר אוורט את האלבום "A Man Called E" תחת הכינוי E.
הסינגל "Hello Cruel World" זכה למידה מסוימת של הצלחה.
ב-1993 הוציא E את האלבום "Broken Toy Shop".
בשנה זו החל שיתוף הפעולה בינו לבין המתופף ג'ונתן "בוץ'" נורטון.
לאחר צאת האלבום הסתיים החוזה של E עם "Polydor", חברת התקליטים שהוציאה את שני אלבומיו הראשונים.
אילז הוקמה באופן רשמי כש-E ובוץ' פגשו את טומי וולטר.
השם אילז (Eels) נבחר על מנת שאלבומי הלהקה יהיו קרובים לאלבומי הסולו של E בסידור אלפביתי.
רק מאוחר יותר התגלה שבין שני השמות חוצצים אומנים רבים כמו האיגלס ו-Earth, Wind & Fire.
האילז היו אחת הלהקות הראשונות שחתמו על חוזה הקלטות עם "DreamWorks Records".
ב-1996 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "Beautiful Freak", אלבום פופ מלנכולי עם מילים מיוסרות.
מבחינה מוזיקלית ניכר בו טווח רחב של השפעות, שכללו סגנונות כמו גראנג' והיפ הופ.
בשנים 1996 ו-1997 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות על מנת לקדם את האלבום.
הם הופיעו בפסטיבלים רבים והחלו להיות ידועים בארצות הברית ובאירופה.
ב-1997 וולטר עזב את הלהקה.
הלהקה זכתה בתואר "פריצת השנה הבינלאומית" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית לשנת 1998.
השיר "My Beloved Monster" של הלהקה הופיע בפסקול הסרט "שרק", שהופק על ידי DreamWorks.
שני שירים נוספים מהאלבום, "Not Ready Yet" ו-"Guest List", הופיעו בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "רצח מאדום לשחור", והשיר "Your Lucky Day in Hell" הופיע בסרט האימה "צעקה 2".
שיר הנושא "Beautiful Freak", שנכתב על ידי אוורט עבור חברתו, נכלל בפסקול הסרט "הלבוי 2".
אחרי הצלחת האלבום "Beautiful Freak", חווה E תקופה קשה בחייו האישיים: אחותו התאבדה ואמו אובחנה כחולת סרטן.
האלבום "Electro-Shock Blues", שיצא ב-1998, התמקד במשפחתו של E, ועסק בנושאים כמו מוות, סרטן והתאבדות.
גם מותו הטרגי של אביו, הפיזיקאי יו אוורט השלישי, זכה להתייחסות בשיר "Baby Genious".
לאלבום תרמו אמנים רבים כגון ג'ון בריאון, ליסה ג'רמנו, וגרנט-לי פיליפס.
הרכב הלהקה השתנה וטומי וולטר הוחלף בבסיסט אדם סיגל.
חלק מסיבוב ההופעות האמריקני של הלהקה בוטל עקב מות אימו של אוורט.
מאוחר יותר באותה השנה חברי הלהקה חזרו להופיע באירופה, בהופעות חימום של להקת "פאלפ".
בשנת 2000 יצא האלבום "Daisies of the Galaxy", שהוקלט כמעט בשלמותו במרתף של E.
לאלבום אופי קליל ואופטימי יותר מקודמו.
אל E הצטרפו באולפן מייקל סימפסון, גרנט-לי פיליפס ופיטר באק.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Mr.
E's Beautiful Blues", נכתב בשיתוף עם סימפסון וניתן לשמוע בתחילתו את צליל האיתורית שלו.
השיר לא היה אמור להופיע באלבום, אולם חברת התקליטים התעקשה, ועל כן הוא נכלל בתור "שיר בונוס" המופרד מהשאר על ידי דממה של 20 שניות.
השיר נכלל בפסקול הסרט "רוד טריפ", וחלק משחקני הסרט מופיעים בוידאו קליפ שלו.
ג'ון פאריש, שעבד בעבר עם פי ג'יי הארווי, השתתף בכתיבת מרבית השירים וניגן על גיטרה בהקלטות ובסיבוב ההופעות.
בתקליט משתתפים גם ג'ו גור על הגיטרה וקול ג'י מרדר (קלי לוגסדון) על גיטרה באס וקלידים.
לאחריו, ב-2004, הוציאה הלהקה את האלבום "Shootenanny!", מתוכו יצא כסינגל השיר "Saturday Morning".
הוא יצא באפריל 2005, והיה לכותר הראשון של הלהקה שיצא תחת חברת התקליטים "Vagrant Records".
סיבוב ההופעות הראשון לקידום האלבום נקרא "אילז עם מיתרים", והוא כלל, מלבד E, גם רביעיית מיתרים, ושני רב נגנים, אלן "ביג אל" האנטר וג'ף "דה צ'ט" ליסטר, שהפכו לחברי להקה קבועים.
סיבוב ההופעות הונצח באלבום בשם "Eels With Strings: Live at Town Hall", שהוקלט בניו יורק ויצא כ-CD וכ-DVD.
אלבומם השביעי של האילז, "Hombre Lobo" ("אדם זאב" בספרדית), יצא ביוני 2009. כותרת המשנה של האלבום היא "12 שירים אודות תשוקה" - האלבום מספר את סיפורו של אדם המוקסם מיופייה של המוזה שלו, ומתוסכל מתשוקתו אליה.
בינואר 2010 יצא האלבום "End Times" ("אחרית הימים"), שנכתב בהשראת תהליך הגירושין שעבר E.
כבר באוגוסט של אותה שנה יצא אלבום נוסף, "Tomorrow Morning", שהוגדר כ-"הפרק האחרון בטרילוגיה" שהתחילה עם "Hombre Lobo" (שעסק בתשוקה) ו-"End Times" (שעסק בסיום היחסים); נושא האלבום האחרון בשלושה הוא גאולה.
בפברואר 2013 יצא "Wonderful, Glorious", אלבום האולפן העשירי של הלהקה.
אילונה שטפאנובה-קורצובה (בצ'כית: Ilona Štěpánová-Kurzová; 19 בנובמבר 1899 בלבוב – 25 בספטמבר 1975 בפראג) הייתה פסנתרנית קונצרטים צ'כית ומורה לפסנתר, פרופסור ב.
שטפאנובה-קורצובה הייתה בתו של הפסנתרן וילם קורץ ואמו של הפסנתרן פאוול שטפאן.
שטפאנובה קורצובה היא בין נציגיה ידועי השם של אסכולת הפסנתר הצ'כית.
הציבור הרחב מכיר אותה כמורה מכובדת ופופולרית, שהעמידה הרבה פרשנים מעולים במשך חייה.
הקריירה שלה כפסנתרנית נשכחה במידה מסוימת בימינו.
קורצובה נולדה למשפחה מוזיקלית, בתם היחידה של מורי פסנתר נודעים, וילם ורוז'נה קורץ.
מגיל צעיר מאוד למדה נגינה בפסנתר אצל הוריה.
קריירת הקונצרטים שלה החלה בלבוב, אוקראינה בגיל עשר, בנגינת קונצ'רטו ההכתרה ברה מז'ור של מוצרט עם תזמורת אמני הצליל של וינה, בניצוח אוסקר נדבאל.
הקונצרט הושמע שוב בפראג ובווינה.
החל בשנת 1911 פיתחה קורצובה קריירה קונצרטית ענפה, שנמשכה עד אמצע שנות ה-30'.
היא הופיעה כסולנית במספר רב של קונצרטים, עם תזמורות חשובות ועם הרכבים קאמריים בצ'כיה וכן בפולין, גרמניה, אוסטריה והולנד.
במהלך הקריירה שלה הופיעה בנגינת אחד-עשר קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת והרפרטואר הנרחב שלה כלל יצירות חשובות מן הספרות העולמית מכל התקופות (בעיקר התפרסמה בפרשנותה ליצירות שופן.
מספרות הפסנתר הצ'כית ניגנה בעיקר את יוזף סוק, ויטסלאב נובאק, בדז'יך סמטנה ואנטונין דבוז'אק, אבל גם יצירות של מלחינים בני זמננו.
ב-9 בנובמבר 1919 ניגנה אילונה שטפאנובה בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור של דבוז'אק בעיבוד אביה, וילם קורץ ובניצוח ואצלב טאליך.
בפסטיבל למוזיקה עכשווית בפרנקפורט בשנת 1926 ניגנה בביצוע בכורה עולמי את הקונצ'רטינו של לאוש יאנאצ'ק (הבכורה הצ'כית התקיימה ב-16 בפברואר 1926).
מתוך ספרות המוזיקה הרוסית ניגנה ב-1926 את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר בדו מז'ור של פרוקופייב בביצוע בכורה בפראג.
לאחר נישואיה לפסנתרן, המלחין, המורה והמוזיקולוג הצ'כי הנודע ואצלב שטפאן ב-1924 הגבירה את פעילותה בתחום המוזיקה העכשווית והופיעה בקונצרטים רבים מן הספרות לשני פסנתרים.
כישורי ההוראה של אילונה שטפאנובה באו לביטוי כבר בצעירותה ונראה שהיה זה אך טבעי בשבילה לפנות לתחום זה, שבו נחלה הצלחה רבה.
אחרי מות בעלה בשנת 1944 התייצבה בראש מחלקת תעודת האמן לתלמידי פסנתר בקונסרבטוריון של פראג.
עם מותו של וילם קורץ הוסיפה גם את תלמידיו להנהגתה.
שטפאנובה-קורצובה הייתה פרופסור באקדמיה למוזיקה ודרמה של פראג מאז 1946. לשארית חייה התמקדה כליל בהוראה.
בנה פאוול שטפאן המשיך במסורת המשפחתית.
כפסנתרנית פיתחה את הכבוד לכוונת המלחין לפי אסכולת קורץ, כפי שאפשר לראות בפרשנות הנאמנה לסגנון המלחין, בצליל השירתי היפה ובברק הטכני של ביצועיה.
היא העשירה את אסכולת הפסנתר הצ'כית בניסיון פנימי עמוק, עושר גוונים וגמישות של דקויות מגע.
"טכניקת פסנתר" [Klavírní technika], אנתולוגיה של תרגילים טכניים מאת אילונה שטפאנובה (פראג 1979), כוללת הסבר מתודי המרחיב את "יסודות טכניים של נגינת הפסנתר" [Technické základy klavírní hry] (פראג 1924), שאותו היא מצטטת בכמה מפרקיה.
האנתולוגיה מנתחת את הרכיבים הנפרדין של טכניקת הנגינה בפסנתר לפרטי-פרטים.
כל אחד משמונה-עשר פרקיה מתמקד בבעיה טכנית מסוימת בתרגילים מובנים בקושי עולה.
אִילְזָ'ה (בפולנית: Iłża; ביידיש: דרילץ') היא עיירה במחוז ראדום שבפרובינציית מזוביה, פולין, 30 ק"מ מדרום לראדום ובה כ-5,100 תושבים.
מאז ייסוד פולין ועד חלוקתה ב-1795 השתייכה אילז'ה לבישוף של קרקוב ושכנה במחוז סנדומייז' שבפולין הקטנה.
העיר חרבה פעמיים עם פלישות המונגולים במאה ה-13. נראה שבסוף המאה ה-13 הוגדרה בתור עיר.
במאה ה-16 התפרסמה אילז'ה בעבודות קדרות, אומנות ומלאכות יד.
אילז'ה שכנה על ציר מסחר מלב פולין לנמלי הוויסלה ונבנו בה בית עירייה וחומה.
אילז'ה חרבה בפלישות השוודים והטרנסילבנים במאה ה-17.
רוב המאה ה-19 הייתה אילז'ה בשטח פולין הקונגרסאית שבשליטת רוסיה.
העיר נהרסה בהתקוממות בשנת 1831. במרד הפולני של 1863-1864 ניטשו באילז'ה קרבות בין המורדים הפולנים והצבא הרוסי.
במלחמת העולם הראשונה חרבה העיר שוב.
הגרמנים כבשו את אילז'ה ב-8 בספטמבר 1939 במסגרת הקרב על ראדום.
בתקופת הכיבוש הנאצי הייתה אילז'ה מרכז התנגדות פולנית.
שכנה בה יחידה של ארמייה קריובה וגם יחידה של ארמייה לודובה הייתה פעילה בה.
במאי 1944 השתלטו כוחות פולניים על אילז'ה ובינואר 1945 כבש אותה הצבא האדום.
באמצע המאה ה-19 היו כרבע מתושבי אילז'ה יהודים, ובסוף המאה ה-19 היו כ-40% מתושבי העיר יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באילז'ה כ-1,900 יהודים.
כעבור שלושה ימים נתפסו מאות יהודים ברחובות ונלקחו לעבודת כפייה בפינוי הריסות.
בנובמבר 1939 הוקם באילז'ה יודנרט.
באפריל 1940 נצטוו היהודים לשאת סרטי שרוול לבנים שעליהם מגן דוד.
ביולי 1941 רוכזו יהודי אילז'ה בגטו לא מגודר.
ב-15 באוקטובר 1942 הוליכו שוטרים פולנים בפיקודם של אנשי אס-אס את יושבי הגטו לתחנת הרכבת, ומשם הם גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אילז'ה אחרי מלחמת העולם השנייה
בפולין שאחרי המלחמה נותרה אילז'ה עיר קטנה, ללא תעשייה, אך סמוכה למרכז התעשייתי המתפתח של סטרחוביצה.
היום היא חלק מפרובינציית מזוביה בפולין.
שרידי טירה שנבנתה במאה ה-14
כנסייה קהילתית שנבנתה במאה ה-14 ושופצה בתחילת המאה ה-17
שרידי בנייה גותית מהמאה ה-13
בית קברות קהילתי נוצרי מ-1832
בית קברות יהודי מהמאה ה-19
אילופרוסט (בלועזית: iloprost) הוא אנלוג סינתטי לפרוסטציקלין, והוא תרופה לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי ובפצעים קשיי ריפוי: תופעת רנו, מחלת עורקים היקפיים ומחלת בירגר.
גורמים רבים יכולים להוביל למצב של יתר לחץ דם ריאתי עורקי (שנקרא גם פרה-קפילרי) ויש דמיון רב בשינויים המבניים הכרוכים במחלה: כלי דם אלו נוטים להתכווצות יתר (ואזו-קונסטריקציה) וליצירת קרישים מקומיים.
כתוצאה מכך חלה עליה בתנגודת כלי הדם הריאתיים המובילה לעומס יתר כרוני על הלב הימני ולבסוף לאי ספיקת לב.
ישנן ארבע קבוצות טיפול ביתר לחץ דם ריאתי, חלקם מעוררים פעילות רצויה וחלקם מעכבים פעילות בלתי רצויה: בקבוצת מעוררי הפעילות נמצאים אנלוגים לפרוסטציקלין ומעוררי גואנילט ציקלאז, בקבוצת מעכבי הפעילות נמצאים אנטגוניסטים לרצפטור אנדותלין ומעכבי פוספו די אסטראז.
ניתן לשלב תרופות מקבוצות פעילות שונות.
בהיותו אנלוג לפרוסטציקלין, אילופרוסט כטיפול באינהלציה מאפשר טיפול שאינו חודרני ולכן אינו נושא בחובו סיכון לזיהומים או לכאבים.
כתוצאה מהאינהלציה לחץ הדם בכלי הדם הריאתיים יורד, תפוקת הלב עולה וכך גם מידת הסטורציה של החמצן בדם.
האינהלציות מיועדות לשעות הערות, אין צורך לבצע אינהלציה בלילה.
אילופרוסט הוא אנלוג לחומר המיוצר בגוף פרוסטציקלין, PGI2. אילופרוסט מרחיב כלי דם היקפיים, מעכב הצמדת טסיות דם ומפחית שיחלוף של אנדותל.
אחוז ניכר מהמטופלים מגיב לטיפול: בעקבות שיפור זרימת הדם לגפיים מתחיל תהליך ריפוי של פצעים קשיי ריפוי, חלה הפחתה בכאבים איסכמיים ומשתפרת יכולת ההליכה.
הטיפול המומלץ לחולים הסובלים ממחלת עורקים היקפיים או ממחלת בירגר הסובלים מסימפטומים של החמרה במחלתם כגון הופעת פצעים קשיי ריפוי, כאבים איסכמיים, כיבים ונמקים, הוא "רה- וסקולריזציה", ניתוח להחלפת כלי הדם החסום.
עבור חולים שאינם יכולים לעבור פרוצדורה זו או שהפרוצדורה לא הניבה את התוצאות הרצויות, ניתן לטפל באילופרוסט.
עבור חולי סקלרודרמה, אחד הטיפולים האפשריים בזמן התקף הוא אילופרוסט.
אילופרוסט הניתן באינהלציה (בשם מסחרי ונטויס) לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי עורקי ראשוני או שניוני למחלות של רקמות חיבור (כגון לופוס, סקלרודרמה) וכן לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי עורקי על רקע של טרומבו אמבולי כרוני.
לאחר הפניית רופא, המטופל יקבל הדרכה ומכשירי אינהלציה ייעודיים מאחות מדריכה.
מכשיר האינהלציה מאפשר מתן מינון 2.5 מיקרוגרם וכן 5 מיקרוגרם, עד 9 פעמים ביום בהתאם להוראת הרופא.
בשני המקרים, אמפולה אחת מיודעת לאינהלציה אחת, שאריות תרופה שנותרו במכשיר האינהלציה יש להשליך.
הטיפול באילופרוסט ניתן באינפוזיה (בשם מסחרי אילומדין) למשך כשש שעות בפיקוח רופא.
הטיפול ניתן במסגרת אשפוז יום בבית חולים או במרפאה בקהילה וכן באשפוז בבתי חולים.
משך הטיפול משתנה לפי סוג וחומרת המחלה.
באופן כללי חולי רנו מטופלים במשך מספר ימים בעת התקף ובנוסף טיפול מניעתי במהלך השנה.
חולי בירגר ומחלת עורקים היקפיים יטופלו במשך מספר שבועות.
הטיפול ניתן בדרך כלל בימי השבוע עם הפסקה בסוף השבוע.
אילופרוסט משפיע על כל המאפיינים הקשורים ביתר לחץ דם ריאתי:
פעילות אנטי-תרומבוטית (עיכוב פעולה והצמדת טסיות דם)
פעילות אנטי-פרוליפרטיבית (מעכב שגשוג יתר של תאי אנדותל)
פעילות אנטי דלקתית ואנטי פיברינוליטית (מעכב פעילות רעלנים, מעכב פעילות לויקוציטים והצמדותם).
במקביל לתופעות הרצויות של הטיפול, הרחבת כלי הדם עלולה לגרום לכאב ראש, לתחושה של סומק בפנים וכן לבחילה.
ניתן לשלוט בתופעות הללו בעזרת הפחתה קלה של מינון האילופרוסט.
התופעות אלו נעלמות במהירות לאחר הפסקת הטיפול.
טיפול סלקטיבי לריאות ובמיוחד לאזורים המאווררים בריאות
האנטומיה של הריאות מאפשרת מתן תרופות ישירות על ידי אינהלציה.
נאדיות הריאה מוקפות בכלי דם, כאשר המטופל שואף ונטויס, התרופה עוברת ישירות מהנאדיות לכלי הדם המכווצים ומרפה אותם, בעקבות הרפיית כלי הדם, מתאפשרת זרימת דם מוגברת ורווית חמצן טובה יותר.
בקרב חולי יתר לחץ דם ריאתי (וכן בקרב אנשים בריאים בזמן מנוחה) לא כל אזורי הריאות מאווררים, רק בחלק מהריאות מועבר חמצן ופחמן דו-חמצני.
חשוב שבאזורים המאווררים כלי הדם יהיו מורחבים כדי שיוכלו לקבל חמצן ולשחרר פחמן דו-חמצני.
באזורים שאינם מאווררים, כלי הדם בדרך כלל מכווצים ומעט דם עובר בהם.
תרופות סיסטמיות לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי אינן ממוקדות בפעולתן לאתר המטרה לכן הן משפיעות גם במקומות בהן הרחבת כלי הדם אינה רצויה.
ואינה תורמת להעלאת הסטורציה (הרוויה) של החמצן בדם.
הטיפול באינהלציה ליתר לחץ דם ריאתי הוא הטיפול היחיד שאינו סיסטמי אלא סלקטיבי בעיקר לריאות ובמיוחד לאזורים המאווררים בריאות, לכן, מתן טיפול באינהלציה מאפשר הרחבה של כלי הדם במקום בו דרושה זרימת דם- באזורים בהם יש מעבר של חמצן ופחמן דו-חמצני.
כתוצאה מכך, בעקבות אינהלציית ונטויס, אחוז הסטורציה של חמצן בדם עולה משמעותית יחסית למצב ההתחלתי.
כיוון שוונטויס ניתן באינהלציה, רוב התרופה מגיע לאיבר המטרה, לריאות ולכן הסיכוי להפחתת לחץ דם מערכתי הוא נמוך, המטופל מרגיש פחות תופעות לוואי לעומת טיפול הניתן בכדור, בעירוי לווריד או בזריקה תת-עורית.
במחקרים שנערכו, נמצא שחלק מהחולים מגיב לטיפול וחלק אינו מגיב.
כאשר החולה מגיב לטיפול, חלק מהסימפטומים משתפרים או אף נעלמים:
מחלת רינו מאופיינת בזרימת דם מוגבלת באצבעות הגפיים כתוצאה מכיווץ יתר של כלי הדם באיברים אלו.
בעקבות כך ניכר שינוי צבע בקצות אצבעות הגפיים.
קור או מתח נפשי יכולים להחמיר את התופעה.
במקרים החמורים יופיעו גם כאבים, פצעים קשיי ריפוי וכיבים איסכמיים
כאשר הגורם לתופעת רינו אינו ידוע, התופעה נקראת מחלת רינו.
סינדרום רינו מתאר מצב שניוני למחלה אחרת כגון מחלת רקמת חיבור.
סינדרום רינו מופיע בקרב כ-95% מחולי סקלרודרמה במהלך מחלתם.
סקלרודרמה היא מחלה אוטו- אימונית מערכתית ומשפיעה בעיקר על העור ועל כלי הדם.
סקלרודרמה מופיעה באחת משתי הצורות: מוגבלת או מפושטת.
סקלרודרמה מוגבלת משפיעה בעיקר על כפות הידיים, הזרועות והפנים.
סקלרודרמה מפושטת מתקדמת במהירות, משפיעה על אזורים גדולים של העור וכן על איברים פנימיים- כליות, לב או ריאות.
הטיפול מתמקד בסיבוכים הקשורים לאברי המטרה.
הרוב המכריע של המטופלים מגיב לטיפול באילומדין: הפחתת תדירות ההתקפים וחומרתם וכן ריפוי הפצעים קשיי הריפוי באצבעות.
גם במחלת עורקים היקפיים חסימתית קיימת הגבלה בזרימת הדם לגפיים.
הסימפטומים האופייניים הם כאבים, בהתחלה רק בהליכה ולאחר מכן גם במנוחה, פצעים קשיי ריפוי, ונמקים.
אחד הסימפטומים המאפיינים מחלת עורקים היקפיים הוא צליעה לסירוגין, במהלך ההליכה המטופל מרגיש כאבים, עוצר עד שהכאב חולף ושוב מתחיל ללכת, לאחר זמן מה הכאב מתגבר והוא עוצר לנוח וכך חוזר חלילה.
הסיבה לכאב נעוצה בכך שזרימת הדם ברגליים מוגבלת והשרירים ברגלים אינם מקבלים את החמצן הדרוש לפעילותם.
בעת המנוחה יורדת הדרישה לחמצן והכאב חולף.
במצבים מתקדמים יותר זרימת הדם לרגליים כה מוגבלת שאפילו בעת מנוחה הכאב ממשיך, לכן הכאב האופייני למחלה נקרא כאב במנוחה.
בקרב המגיבים לטיפול באילומדין תחול הקלה על כאבים במנוחה, זירוז ריפוי של פצעים קשיי ריפוי איסכמיים ואף הפחתה בשיעורי הקטיעות.
זוהי מחלה בה מתרחשות דלקות וחסימות (טרומבוזיס) חוזרות ומתגברות בכלי הדם הקטנים והבינוניים בגפיים.
מחלה זו קשורה משמעותית עם עישון.
הסימפטומים של מחלת בירגר דומים מאוד למחלת עורקים היקפיים- צליעה לסירוגין, פצעים קשיי ריפוי, כיבים ונמק.
הפסקת עישון מביאה להקלה משמעותית בסימפטומים.
תגובה לטיפול בקרב חולי בירגר מתבטאת בהקלה על כאבים במנוחה ובזירוז משמעותי של ריפוי פצעים קשיי ריפוי.
אִילוֹק (בקרואטית: Ilok) היא עיירה במזרח קרואטיה, השוכנת בשטחי מחוז ווקובאר-סריים אשר בחבל סלאבוניה, וסמוכה לגבול עם סרביה.
אילוק מאוזכרת כעיר שוק בכתבים מהמאות ה-12 וה-13 עת נשלטה על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1526 נכבשה על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך תקופת שלטונם פעלו העות'מאנים לאיסלומה על ידי ביצוע טרנספר אוכלוסיות.
ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה אילוק על ידי צבא ממלכת הבסבורג.
בהמשך, נכללה בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, נכללה אילוק בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית.
לאחר המלחמה נכללה אילוק בשטחי יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 במסגרת תהליך התפרקותה של יוגוסלביה, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה ובמהלכה הוקמה על ידי הסרבים בתוך שטחי קרואטיה, רפובליקת קְרָאִינָה הסרבית ובתוכה נכללה גם אילוק.
ב-1998 מוזגו שטחי קראינה לקרואטיה.
קהילה יהודית אורתודוקסית נוסדה באילוק במחצית המאה ה-19. בני הקהילה דיברו יידיש ומבין המשפחות הראשונה בעיירה ניתן לציין את משפחת שטרן אשר בנה יוסף נפתלי שטרן שעלה בהמשך לישראל, כיהן כחבר מועצת גדולי התורה וראש ישיבת פרשבורג בירושלים.
רבה של אילוק בין השנים 1890–1912 היה הרב פנחס שטיינר.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו הרב הלל שטיינר, וכיהן במשרתו עד מלחמת העולם השנייה, שבה נספה.
בני הקהילה עסקו במסחר במוצרי סדקית, חלקם במסחר בטקסטיל וחומרי בניין ומיעוטם היו בעלי מקצועות חופשיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי אנשי "הקאדר הירוק", שכלל חיילים ממוצא קרואטי אשר ערקו מהצבא האוסטרו-הונגרי ופרעו חוק.
לאחר המלחמה והקמת ממלכת יוגוסלביה מתועדים באילוק שני קהלי מתפללים.
ב-1919 נוסד בעיירה סניף התנועה הציונית.
עוד פעל באילוק תלמוד תורה.
ב-1931 התגוררו באילוק 320 יהודים שהיוו 5.5 אחוזים מכלל אוכלוסיית העיירה.
ב-1940 התגוררו באילוק 310 יהודים.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, החלו רדיפות יהודים.
בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ורובם המוחלט נרצחו.
הקהילה לא שוקמה לאחר המלחמה.
אילושומה היה מלך אשור ה-32.
הוא אחרון המלכים המכונים ברשימת המלכים האשוריים: "ששת המלכים אשר שמותיהם נכתבו על לבנים אולם האפונים שלהם אינם ידועים".
הוא היה בנו של שלים-אהום ונכדו של פוזור-אשור הראשון.
עלה לשלטון באזור שנת 1890 לפנה"ס לערך, ומלך על פי ההערכות עד 1874 לפנה"ס בערך.
הוא העניק חופש לסוחרים זרים לפעול באשור וסייע לסוחרים אשורים לסחור במסחר בין-אזורי ארוך-טווח.
ב"כרוניקת המלכים המוקדמים" הוא נזכר יחד עם שומו-אבו, ראשון מלכי בבל.
הטקסט כולו מקוטע בקטע זה, אולם ניתן להבחין במילה "קרבות", כך שניתן לשער שלאילושומה היו סכסוכים עם שכנו מהדרום.
הוא בנה מקדש באשור לאלה אשתר, ובכתובת שנמצאה באזור הוא מכונה "האהוב על האל אשור והאלה אשתר".
הוא בנה את חומות העיר, חילק אותה לחלקות, והסיט שני מעיינות אל שערי העיר.
בכתובת אחרת הוא מתאר כ"מטהר הנחושת" של האכדים.
המשמעות של המשפט אינה ברורה.
ייתכן שמשמעותו היא הקלה במס על הנחושת.
ירש אותו בנו ארישום הראשון.
אילונה קולוניץ' (בהונגרית: Kolonits Ilona; 17 במרץ 1922, בודפשט – 2 באוגוסט 2002, בודפשט) הייתה במאית סרטים דוקומנטריים הונגרית ועיתונאית בינלאומית.
היא הייתה אחת מכתבות המלחמה הראשונות וכן מבמאיות הקולנוע ההונגריות הראשונות.
סרטיה היו ידועים בסגנונם העדין והלירי ובאופן טיפולם הרגיש באירועים היסטוריים, כמו גם בחייהם של אנשים רגילים.
קולוניץ קיבלה מספר פרסים ומועמדויות לאורך הקריירה, כולל בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים בפריז, מוסקבה, אוברהאוזן, קורטינה ד'אמפצו, ברלין, לייפציג, מקסיקו סיטי ובודפשט.
אילונה קולוניץ' זכתה בתואר חסידת אומות העולם ובתואר כבוד הונגרי על הצלת חייהם של רבים במהלך מלחמת העולם השנייה, בהם יהודים.
אביה של קולוניץ', פרנץ, ואמה, פאולינה לבית הולקה (Holka), היו פעילים הומניטריים שהשתתפו בתנועת ההתנגדות ההונגרית האנטי-פשיסטית במלחמת העולם השנייה.
אילונה הצילה מעל 40 ילדים מגטו בודפשט, ילדים שנועדו לגירוש ולהשמדה במחנות ההשמדה הנאציים.
בני משפחת קולוניץ הגנו על יהודים רבים וכן על אנשי רוח הונגרים בביתם בכפר ובבוטיק האופנה שלהם בבודפשט וכך הצילו אותם מרצח על ידי הפשיסטים בהונגריה או מגירוש למחנות המוות.
אילונה ואחותה הבכורה מרגיט הצילו ילדים יהודים שהוריהם היו אסירים בגטאות ובבתי סוהר ונועדו לגירוש.
בין השאר הצילו בני משפחת קולוניץ את היתומה ארז'בט גראי , לימים תאורטיקנית קולנוע ידועה ועורכת עיתון הקולנוע ההונגרי Filmkultura.
ב-1944 גורש אביה של אילונה, פרנץ קולוניץ', למחנה הריכוז בוכנוולד, עקב פעילויותיו האנטי-פשיסטיות, עם חברים מובילים נוספים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה.
הוא השתתף בארגון תנועת ההתנגדות בבוכנוואלד .
קולוניץ' השתתפה בהעברת מסרים ובשליחויות מטעם המחתרות שפעלו בחלקים שונים של בודפשט.
במהלך המצור על בודפשט הייתה מנותקת ממשפחתה, בצד השני של העיר, מעבר לדנובה.
היא הייתה במרתף במשך מספר שבועות ללא מזון ועם מעט מאוד מים.
היא כתבה מכתב פרידה למשפחתה אבל ניצלה כשהגרמנים נסוגו מבודפשט עם הגעת החזית האוקראינית השלישית והחזית האוקראינית השנייה של הצבא האדום.
היא הייתה עדה לרדיפות הפשיסטים ההונגרים ופשעי המלחמה הנאציים נגד מיעוטים ולקרבות רחוב בבודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה.
חוויותיה השפיעו על פעילותה העתידית בתחום ההומניטרי ועל מחויבותה לשלום עולמי .
בצעירותה היו קולוניץ' ואחיותיה ספורטאיות.
בתנועה האנטי-פשיסטית התיידדה עם צעירים אינטלקטואלים, סופרים, אמנים ומשוררים הונגרים רבים, כולל המשורר אטילה יוז'ף והייתה חברה במועדון האינטלקטואלי והאמנותי Fészek בבודפשט.
אחרי המלחמה למדה באקדמיה לדרמה וקולנוע בבודפשט.
ב-1953 סיימה דוקטורט בסרטי תעודה וקולנוע.
בשנת 1954 הפכה לאחת הנשים הראשונות שנבחרו לאקדמיה ההונגרית למדעים, לצד ארז'בת גראי ואיווט בירו .
קולוניץ' הקדישה את חייה לפעילותה ההומניטרית, לבימוי סרטים תיעודיים ולפעילות ככתבת בינלאומית.
היא הייתה פציפיסטית, פעילה לצדק חברתי ונגד עונש המוות, ותומכת במיעוטים מדוכאים.
קולוניץ הייתה חברתו של אטילה יוז'ף והושפעה מערכיו.
אפרה של קולוניץ' טמון לצד אפר הוריה בפנתיאון ההיסטורי של בית הקברות פרקשרטי בבודפשט.
בין 1951 ו-1989 הועסקה קולוניץ' בתור במאית קולנוע ב"מאפילם" , אולפני קולנוע בבודפשט, ומאוחר יותר באולפני קולנוע תיעודי הונגרי.
בניגוד לבמאיות הונגריות אחרות בנות דורה, בהן מרתה מז'רוס ואילונה קטקיץ' (Katkics) שהפיקו סרטים עלילתיים, קולוניץ נשארה במאית סרטים דוקומנטריים.
קולוניץ' הפיקה מעל 500 ידיעות חדשותיות וביימה מעל מאה סרטים תיעודיים, סרטי מדע פופולרי וסרטי ספורט, מתוכם 17 קיבלו פרסים בינלאומיים ושישה - פרסים לאומיים הונגריים.
היא צילמה ותיעדה סכסוכים מזוינים במזרח התיכון וכן את המזרח הרחוק בשנות ה-1960 וה-1970, קיבלה משימות שנדחו על ידי עמיתיה, בגלל הסכנות הכרוכות בהן, וסיכנה את חייה על מנת להביא חדשות לציבור.
רבים מסרטיה הוקדשו לקידום השלום ולתיאור קבוצות מיעוטים, נשים וילדים שחייהם נפגעו עקב המלחמות באזוריהן.
אחד מהסרטים הבולטים מבחינה קולנועית שיצרה היה הסרט הקצר ארואיקה (Eroica, 1975), שתיאר את השפעת מלחמת וייטנאם על חייהם של נשים וילדים וייטנאמים.
כמו כן יצרה קולוניץ' את הסרט השנוי במחלוקת כמו שזה קרה (1957), סרט תיעודי המתאר את אירועי התקוממות 1956 בהונגריה.
הסרט נערך מדברי מרואיינים שקולוניץ עצמה צילמה ברחובות בודפשט, בתקופה בה לא היו דוקומנטריסטים הונגרים שהיו מוכנים להסתכן בגביית ראיונות בשטח בעת עימות מזוין.
מחלוקת פוליטית סביב הסרט, הנוגעת לפרשנות אירועים באמצעות עריכה, האפילה על מורשתה הקולנועית של קולוניץ.
בשנת 1955 החלה ליצור סדרה דוקומנטרית בת עשרות שנים בנושא יום הולדת, שעקבה אחר חייהן של נשים שנפגשות כל שנה בפגישת מחזור, וכך שיקפה תמונת מצב של דור הונגרי שלם באופן נשי ואישי.
סרטה הדוקומנטרי "תודה על החמר" (Köszöntöm az agyagot, 1976) הוא מחווה לאמנות ולמיומנות של הפסל ההונגרי מרגיט קובאץ' .
בסרטה מ-1988 אתה אוהב סוסים, לא?
התייחסה קולוניץ לזכויות בעלי חיים.
סרטה בודפשט הוא מחווה לירית לעיר הולדתה.
סרטיה שמורים בארכיון הסרטים הדיגיטלי של המכון ההונגרי הלאומי לסרטים.
לקולוניץ', לאמה, פאולינה קולוניץ' לבית הולקה (Holka), ולשתי אחיותיה, מרגיט ופאולה, הוענק אות חסידי אומות העולם לאחר מותן, בשנת 2007.
2007 - אות חסידי אומות העולם, הוענק על ידי יד ושם, ירושלים.
1980 - אמן מצטיין, פרס המדינה ההונגרית.
1979 - פרס של הוועד האולימפי הבינלאומי
1973 - אמן מצטיין, פרס המדינה ההונגרית.
1963 - פרס בלז' בלה Béla Balázs, פרס האמנויות ההונגרי.
קולוניץ, מרגיט, 'זיכרון' (10 באוגוסט 1976, בודפשט)
אילונה קולוניץ נפטרה - 11 ביולי 2002, (www.filmkultura.hu)
Lóránt Stőhr, "שום דבר לא חקוק באבן - שיחה עם Éva Kármentő
אילזה אייכינגר (גרמנית: Ilse Aichinger; 1 בנובמבר 1921 – 11 בנובמבר 2016) הייתה סופרת יהודיה-אוסטרית, שיצירתה הושפעה במידה רבה מרדיפות הנאצים בגלל מוצאה היהודי.
היא כתבה שירים, סיפורים קצרים ותוכניות רדיו, היא זכתה במספר רב של פרסים אירופאיים הקשורים לספרות.
אילזה נולדה בווינה, יחד עם אחותה התאומה, הלגה.
הן נולדו לברטה ולודוויג אייכינגר, רופאה יהודייה ומורה.
הילדים גדלו כקתוליים, כיוון שהמשפחה של אמה היו מתבוללים.
אילזה בילתה את ילדותה בלינץ.
לאחר שהוריה התגרשו, היא חזרה יחד עם אמה ואחותה לווינה ולמדה בבית ספר קתולי.
לאחר המהפכה ב-1938 היא ומשפחתה היו נתונים לרדיפת הנאצים.
כיוון שהיא הייתה חצי יהודייה, היא לא הורשתה להמשיך ללמוד ועבדה במפעל לכפתורים.
אחותה, הלגה, נמלטה מהנאצים ביולי 1939 באמצעות הקינדרטרנספורט לאנגליה, לבסוף שם היא ילדה את ביתה, שהפכה לאמנית אנגלייה, רות ריקס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אייכינגר הצליחה להסתיר את אמה בחדר מול מלון מטרופול, של הגסטאפו הוינאי.
לעומתה ולעומת אמה, רוב קרובי משפחתה מצד אמה, ביניהם גם סבתא שלה, ג'יזל, אותה היא אהבה במיוחד, נתפסו בידי הנאצים ונשלחו למחנה השמדה ליד מינסק, ונרצחו.
בשנת 1945, החלה אילזה ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, תוך כדי שהיא ממשיכה בזמנה הפנוי לכתוב.
הפרסום הראשון שלה היה השער הרביעי (), בו כתבה על החוויה שלה כאשר הייתה תחת השלטון הנאצי.
בשנת 1947, אילזה ואמה, ברטה יכלו בפעם הראשונה לנסוע ללונדון ולבקר את אחותה התאומה, הלגה, ואת ביתה רות.
ביקור זה היווה השראה לסיפורה הקצר "דובר".
בשנת 1948 ויתרה על לימודיה לטובת סיום הרומן הראשון שלה, ("תקווה יותר גדולה").רומן זה הפך לאחד מהרומנים החשובים בשפה בגרמנית במאה העשרים.
את הספר הפך לאחד העליון גרמנית-שפת הרומנים של המאה העשרים.
הספר מדבר על ילד שנרדף בידי הנאצים בווינה.
בשנת 1949 כתבה אילזה גם את הסיפור הקצר "סיפור במראה", שפורסם בארבעה חלקים בעיתון האוסטרי, שהיה ידוע מאוד כיוון שהשתמשו בו כדי ללמד ילדים בבתי ספר, כחלק מספרי לימוד.
הסיפור הזה כתוב הפוך, הוא מתחיל מהסוף, עם ביוגרפיה של אישה ללא שם, ומסתיים הסיפור ילדותה.
ב-1949 הפכה אייכינגר להיות הקוראת של ההוצאה לאור וינה ופרנקפורט, היא עבדה יחד עם אינגה שול, ביחד הן עבדו על מנת לייסד מכון לכתיבה יוצרת, בתוך אלם, גרמניה.
בשנת 1951, אילזה הוזמנה להצטרף לקבוצת הסופרים קבוצת 47, קבוצה שמטרתה הייתה להפיץ את הרעיונות הדמוקרטיים שעלו לאחר המלחמה באוסטריה.
היא הקריאה את הסיפור שלה, "סיפור במראה" בזמן הפגישות שלה בקבוצה, מה שהוביל את חברי הקבוצה להתרשם באופן יוצא דופן מנרטיב הבנייה שהיא הביאה.
בשנה שלאחר מכן, היא זכתה בפרס הקבוצתי לטקסט הטוב ביותר, ובכך הפכה לאישה הראשונה שקיבלה זאת.
ב-1956 היא הצטרפה לאקדמיה לאמנות, ברלין.
היא תפקדה גם כמרצה אורחת בבית המכון הגרמני באוניברסיטת וינה, לימדה על ספרות ופסיכואנליזה.
במהלך שנת 1957, נפח גדול מיצירותיה של אילזה תורגמו, ביניהם "יצרים אדם וסיפורים אחרים", "מעין תמציתי קפקא", ""קשורות", "הנרטיב שימוש רב מוערך הסמליות", בין "קפקא" לשאר הסיפורים היה דמיון רב, שהתבטא בעיקר בעניין הרגשי של הצד האנושי.
בשנת 1972, לאחר מותו של בעלה, המשורר הגרמני גונטר, אילזה ואחרים החלו לערוך את עבודותיו ופורסם אוסף עבודתי של גונטר.
בשנת 1996, בגיל 75, היא הייתה המארחת של תוכנית הרדיו הגרמנית סדרה סטודיו LCB שמדבר על הסמינר הספרותי שמתקיים בברלין.
אילזה אייכינגר נפטרה ב-11 בנובמבר 2016, כשהיא בת 95.
אילזה פגשה במשורר ומנחה הרדיו, גונטר אייך דרך קבוצת 47, בה היו שניהם חברים.
הם נישאו בשנת 1953, הם הביאו לעולם שני ילדים: בן העונה לשם קלמנס, 1954-1998, ובת העונה לשם מרים, שנולדה בשנת 1958.
פרס לספרות על שם העיר הורמן (1957)
פרס הספרות הגדול של האקדמיה הבווארית לאומנויות.
פרס פטר רוסגר לספרות (1991)
פרס יוסף בריטבאך של וו.
1951: "נאום תחת הגרדום", סיפור קצר.
1954: "כיכרות ורחובות", סיפור קצר.
1957: "בשום רגע", מחזות ודיאלוגים, מחזה רדיו.
1973: "ספקות על המרפסות", סיפור קצר.
1996: קלייט, מוס, פסאן, אוסף של יצירות קצרות
2005: "נסיעות לא יאומנות", סיפורים קצרים
תורגם על ידי אריק מוסבכר.
תורגם על ידי קורנליה שייפר.
נערך על ידי ג'יימס ס.
ותורגם על ידי אלן ה.
עם הקדמה מאת לורנס ל לנגר.
במכניקה קלאסית, אילוצים הולונומים הם היחסים בין משתני המיקום (ואולי הזמן), אשר יכולים לבוא לידי ביטוי בצורה הבאה:
כאשר הם n הקואורדינטות אשר מתארות את המערכת.
למשל, תנועה של חלקיק המאולץ לנוע על פני פניו של כדור כפופה לאילוץ הולונומי, אבל אם החלקיק מסוגל ליפול מהכדור תחת השפעת כוח הכבידה, המגבלה הופכת לאילוץ לא הולונומי.
עבור המקרה הראשון האילוץ הולונומי יכול להינתן על ידי המשוואה:
כאשר r הוא המרחק ממרכז של כדור ברדיוס a.
ואילו המקרה השני, שאינו הולונומי, יכול להינתן על ידי:
אילונה שוכנכט-סלופיאנק ולונגו (Longo); נולדה ב-24 בספטמבר 1956) היא אתלטית מזרח-גרמניה בעברה.
אלופה אולימפית (מוסקבה 1980), זוכת מדליית ארד מאליפות העולם (הלסינקי 1983), פעמיים ברציפות אלופת אירופה (פראג 1978 ואתונה 1982), שבע פעמים אלופת מזרח גרמניה, 6 פעמים ברציפות דורגה ראשונה בעולם (1978–1983) ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל.
אילונה שוכנכט נולדה במחוז נויברנדנבורג שבגרמניה המזרחית.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.54 מטר.
בשנת 1977 נפסלה לאחר שנמצא כי השתמשה באמרוץ מסוג סטרואידים אנאבוליים בתחרות שהתקיימה בהלסינקי במסגרת הגביע האירופי.
בתחרות עצמה היא קבעה תוצאה של 21.20 מטר.
הפדרציה הבינלאומית לאתלטיקה חובבנית, הגוף שקדם להתאחדות האתלטיקה הבינלאומית, השעתה אותה ל-12 חודשים, השעיה שהסתיימה יומיים לפני אליפות אירופה של שנת 1978 שהתקיימה בפראג.
תקופת ההשעיה אפשרה לה להתאמן במשך כל השנה, מבלי שנבדקה על שימוש בחומרים אסורים.
באליפות עצמה היא זכתה במדליית זהב בשיא אליפות חדש של 21.41 מטר.
שנה לאחר מכן באליפות אירופה באולם שנערכה בווינה היא זכתה במדליית זהב (21.01 מטר).
בתחרות שנערכה בצליה, יוגוסלביה ב-2 במאי 1980 קבעה סלופניאק בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.36 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של הלנה פיבינגרובה מצ'כוסלובקיה (22.32 מטר).
שבוע לאחר מכן, היא שיפרה את שיאה העולמי בתחרות שנערכה בפוטסדם ב-11 במאי והעמידה אותו על 22.45 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי נטליה ליסובסקאיה מברית המועצות (22.53 מטר).
שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה סלופניאק במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 22.41 מטר, לפני סבטלנה קרצ'בסקאיה מברית המועצות (21.42 מטר) ובת ארצה מרגיטה פופה (21.20 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל בשנת 1981 היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (20.77 מטר) ושנה לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באתונה בשנת 1982 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 21.59 מטר.
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי בשנת 1983 זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.56 מטר, אחרי הלנה פיבינגרובה (21.05 מטר) ובת ארצה הלמה קנורשיידט (20.70 מטר).
בשנת 1984 נישאה להודף הכדור ברזל המזרח גרמני הרטמוט בריזניק.
באליפות העולם באולם שנערכה אינדיאנפוליס 1987 היא זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.28 מטר, אחרי נטליה ליסובסקאיה שקבעה שיא אליפות חדש של 20.52 מטר ולפני קלאודיה לוש ממערב גרמניה (20.14 מטר).
בין השנים 1976–1986 הייתה חברה בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני, כנציגת הנוער הגרמני החופשי.
בשנת 2008 נישאה בשלישית, היא אמא לבת.
אילזה בינג הייתה צלמת יהודיה אמריקאית ממוצא גרמני.
נחשבת לחלוצת הצילום האומנותי המודרני, ומוכרת בעיקר בזכות צילומי הרחוב והפורטרטים המורכבים שלה.
היא פעלה בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, וזכתה במדליית הזהב הראשונה לצילום, של מועדון האמנות הלאומי של ארצות הברית.
בינג נולדה בפרנקפורט, שבגרמניה, בשנת 1899, להורים יהודיים רפורמיםמהמעמד הבורגני.
בחינוכה הושם דגש על אומנות ומוזיקה.
בשנת 1920 החלה בינג ללמוד באוניברסיטת פרנקפורט, בתחילה מתמטיקה ופיזיקה, אך עד מהרה שינתה את מסלול לימודיה להיסטוריה של האומנות.
ב-1924 החלה לעבוד על דוקטורט באדריכלות, אולם, בעודה מצלמת מבנים לתזה שלה גילתה את אהבתה הרבה לצילום.
בעקבות תגלית זו, החליטה לזנוח את עבודת הדוקטורט ולעסוק בצילום.
בתחילה צילמה בינג לעיתון פרנקפורט אילוסטרה ובשנת 1930 הגרה אל לב העולם האומנותי-אוונגרדי של הצילום, פריז.
המעבר של בינג לפריז סימן את תחילתה של תקופת הזוהר שלה.
בשנים בהן שהתה בעיר, עבדה עבור מוציאים לאור צרפתים (בעיתונים כגון לה מונד, אילוסטרה, בזאר הרפרווג), במקביל להמשך עבודתה עם העיתונים הגרמניים (שאתם סרבה לעבוד עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, החל משנת 1933 ואילך).
בשנות שהותה בפריז צילמה בינג בעיקר תצלומי אפנה, פרסום ואדריכלות, ואף התמקצעה בצילום חיי הלילה של העיר.
צילומיה התאפיינו ברכות צרפתית, אך שמרו משהו מהנוקשות הגרמנית.
באותה עת, התמחתה בינג גם בשימוש במראות.
ההצלחה הגדולה של צילומיה, והעובדה שהייתה הצלמת המקצועית היחידה בפריז באותה עת, שהשתמשה במצלמת לייקה, זיכו אותה בתואר מלכת הלייקה מהמבקר והצלם עמנואל סוזז.
בשנת 1936, נכללו עבודותיה בתערוכת הצילום המודרנית הראשונה שהתקיימה בלובר.
ב-1937 ביקרה בניו יורק,לרגל תערוכת תמונותיה שהוצגה בגלריה של העיר, ועל אף שהוצעה לה שם עבודה, העדיפה לחזור לפריז, שם התחתנה, כעבור זמן קצר, עם קונרד וולף, מוזיקולוג ופסנתרן, שהכירה ב-1933.
בשנת-1940 נכבשה פריז על ידי הנאצים ובינג ו-וולף נכלאו במחנות שונים בדרום צרפת.
ב-1941 הצליחו שניהם לברוח לניו יורק, אולם, את תמונותיה נאלצה בינג להשאיר אצל ידידים.
כאשר נשלחו אליה לאחר המלחמה, לא היו ברשותה האמצעים לשלם את עמלות המכס, ומספר תמונות מקוריות אבדו לאחר שנאלצה לבחור אילו מהתמונות לשמור.
בניו יורק, נאבקה בינג למצוא עבודה כצלמת עיתונות, אולם עקב הפופולריות של המקצוע - התקשתה בכך, ולכן על אף שמצאה לבסוף עבודה כצלמת פורטרטים, שכרה היה נמוך.
סגנון צילומיה של בינג בניו יורק, היה שונה מסגנונה בפריז.
את הרכות הצרפתית האופיינית, החליפו קווים נוקשים, וחפצים המשדרים בדידות ודממה.
ב-1957 החלה לצלם בצבע, אולם כעבור שנתיים זנחה את הצילום למען שירה, ציור וקולאז.
בשנת 1976 חודש העניין בצילומיה, עקב תערוכה של תמונותיה בניו-יורק, ובשנת 1993 הוענקה לה מדליית זהב בצילום על ידי מועדון האומנות הלאומי של ארצות הברית.
בינג המשיכה לכתוב שירה ולעסוק בציור ובקולאז עד יום מותה.
אילורודון (שם מדעי: Aelurodon) הוא סוג יונק נכחד ממשפחת הכלביים, שחי במהלך תקופת המיוקן באמריקה הצפונית לפני 16 עד 53 מיליון שנים מזמננו.
הוא הוגדר ב-1858 בידי החוקר ג'וזף ליידי ובסוגו נכללו 6 מינים.
טורף זה היה נפוץ מאוד בתקופתו וזאת לפי ממצאי מאובנים שהתגלו במדינות רבות ביניהם: טקסס, נברסקה, נבדה, קולורדו, קליפורניה, מונטנה, קנזס ופלורידה.
האילורודון הגיע לאורך של מטר וחצי ולמשקל של 40 קילוגרם בקירוב.
הוא היה בעל חוטם קצר מאוד, שונה מכל כלב מודרני והיה בעל חוש ריח גרוע יותר.
עם זאת היו לו לסתות חזקות כמו לסתות צבוע שאיתן היה יכול ללנשוך בעוצמה רבה.
מבנה זה רמז שהוא ניזון כהיפרקרניבור והתבסס בעיקר על בשר חיות קטנות עד בינוניות במישורים.
להקת כלבים יכלה להרוג טרף הגדול מהן בהרבה.
עם זאת בדומה לצבועים אולי הוא ניזון בעיקר מנבלות שהיו פזורות במישורים ועם לסתותיו היה יכול לרסק עצמות.
הוא היה אחד מאחרוני בני תת-משפחת הבורופגיים - תת-משפחת כלביים קדומה שהכילה טורפים בעלי לסתות חזקות, כמו האפיסיון והבורופאגוס.
קבוצה זו התפתחה באמריקה הצפונית לאורך הערבות והפרריה הקדומה, בה רעו אייליים, גמליים קדומים ואף מפריטי פרסה כמו סוסים וקרנפים קדומים.
כלבים אלה שלטו בערבה, אך החלו להיכחד עקב תחרות עם הטורפים המקומיים, ובהם שנחרבים, צבועים, הדוב הקדום אינדרקטוס וגם כלבים קטנים יותר מהסוג כלב שהחלו לגדול בסוף המיוקן.
אילוקלסיה (שם מדעי: Ilokelesia) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים, אשר חי בתור הקרטיקון שלפני 95 מיליון שנה לפני זמננו.
הוא התגלה ב-1991 בתצורת וינקול שבנאוקן, בארגנטינה.
הסוג נחקר ותואר בידי החוקרים רודולפו קוריה ולאונרדו סלגאדו ב-1998. משמעות השם היא משפת ילידי צ'ילה - המפוצ'ה ומשמעותו: "לטאת בשר".
הסוג כלל מין יחיד - Ilokelesia aguadagrandensis, על שם היישוב Aguada Grande, לצידו נמצאו המאובנים.