tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסע הבחירות הופסק לשבוע לאחר מותו של הנשיא לשעבר הרברט הובר ב-20 באוקטובר.
ג'ונסון הוביל בכל הסקרים בהפרשים גדולים במהלך מסע הבחירות.
הבחירות נערכו ב-3 בנובמבר 1964. ג'ונסון ניצח את גולדווטר בקלות, כשהוא זוכה ב-61% מהקולות, האחוז הגבוה ביותר מאז שאחוזי הקולות פורסמו ב-1824. גולדווטר זכה רק במדינת מגוריו, אריזונה, ובחמש מדינות דרומיות שהתנגדו למדיניות הדמוקרטית בנוגע לזכויות האזרח- לואיזיאנה, מיסיסיפי, ג'ורג'יה, אלבמה וקרוליינה הדרומית.
גולדווטר הצליח בדרום יותר מכל מועמד רפובליקני אחר מאז תקופת השיקום.
חמש המדינות הדרומיות שתמכו בגולדווטר עברו שינוי קיצוני.
כך למשל במיסיסיפי, מדינה בה פרנקלין דלאנו רוזוולט זכה ב-97% מהקולות ב-1936, זכה גולדווטר ב-87% מהקולות.
מבין המדינות, לואיזיאנה הייתה המדינה היחידה שתמכה ברפובליקני מאז סוף תקופת השיקום, מיסיסיפי, אלבמה וקרוליינה הדרומית לא תמכו במועמד רפובליקני מאז תקופת השיקום, וג'ורג'יה מעולם לא בחרה במועמד הרפובליקני לפני גולדווטר.
הבחירות ב-1964 היו שלב חשוב בהפיכת הדרום ממעוז דמוקרטי בטוח למעוז רפובליקני.
למרות זאת, באחת עשרה המדינות שהיו בעברן בקונפדרציה, זכה ג'ונסון ב-51% מהקולות בממוצע.
ג'ונסון היה הדמוקרט הראשון שזכה בוורמונט בבחירות הנשיאותיות והדמוקרט השני, אחרי וודרו וילסון ב-1912, כשהקולות הרפובליקניים התפלגו, שזכה במיין במאה העשרים.
ורמונט ומיין היו שתי המדינות היחידות שפרנקלין דלאנו רוזוולט מעולם לא זכה בהן.
ג'ונסון הצליח גם להוביל לתבוסתם של רפובליקנים שמרנים רבים בבחירות לקונגרס, והשיג רוב שסייע לו להתגבר על השמרנים בקונגרס.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית, ולפיכך הראשונה עבור מחוז קולומביה.
ג'ונסון שבר שני שיאים של פרנקלין דלאנו רוזוולט: המספר הרב ביותר של אלקטורים למועמד שהתמודד לראשונה (486 לעומת 472 לרוזוולט ב-1932) ואחוז הקולות הגבוה ביותר אי פעם בהתפלגות בין דמוקרטים ורפובליקנים (רוזוולט השיג 60.8% מהקולות ואילו ג'ונסון 61.1%).
שיא האלקטורים לפעם הראשונה נשבר כשרונלד רייגן זכה ב-489 קולות ב-1980. ג'ונסון עדיין מחזיק באחוז הגבוה ביותר של תמיכה בבחירות הנשיאותיות.
אף על פי שגולדווטר הפסיד בבחירות, טענו מומחים שהניח את היסודות למהפכה השמרנית.
נאומו של רונלד רייגן בשם גולדווטר, תנועות שורשיות וההשתלטות השמרנית (גם הזמנית בשנות השישים) על המפלגה הרפובליקנית סייעו להפיכתו של רייגן לנשיא ב-1980. פוליטיקאים רבים נכנסו לפוליטיקה בעקבות גולדווטר, כולל הילרי קלינטון.
ג'ונסון השתמש בניצחונו בבחירות כדי להצליח להעביר חוקי רווחה ("החברה הגדולה") וחוקים למניעת אפליה גזעית במתן זכות בחירה.
אך הפופולריות שלו נפגעה בגלל מלחמת וייטנאם.
ב-1968, הוא היה כל כך לא פופולרי עד שלא רץ שוב לנשיאות.
התמיכה בזכויות האזרח ובשחורים הובילה לעזיבה של חברי איגודים לבנים ודרומיים מקואליציית הניו דיל של רוזוולט, והם עברו לתמוך ברפובליקנים.
מתוך שלוש עשרה מערכות הבחירות לאחר מכן, ניצחו הדמוקרטים רק בשש (אם כי, יש לציין, חמש מתוכן היו בשמונה מערכות בחירות האחרונות, ושבשתיים מתוך השלוש האחרות הדמוקרטים זכו במרבית הקולות).
לאחר מערכת בחירות זאת, הלבנים הדרומיים עברו מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית, ואילו האוכלוסייה השחורה עברה במהירות למפלגה הדמוקרטית, תהליך שהחל עוד בימי הניו דיל.
מאז 1964, זוכים הדמוקרטים ל-80% לפחות מקולות השחורים.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה מחוז קולומביה הצביע.
עד היום לא תמך המחוז ברפובליקנים.
הייתה זאת הפעם הרביעית והאחרונה שהמועמד המנצח לא התמודד בכל המדינות.
אלבמה סירבה לתת לג'ונסון להתמודד בתחומה וגם סירבה לתת לטרומן להתמודד בתוכה ב-1948. ב-1892, לא התמודד גרובר קליבלנד בקולורדו, איידהו, קנזס, דקוטה הצפונית ובוויומינג, וב-1860, לא התמודד לינקולן באף אחת ממדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה לעתיד פרט לווירג'יניה.
הייתה זאת הפעם הראשונה בה הוקצו 538 אלקטורים, המספר הקבוע מאז.
בבחירות ב-1960 הוקצו 537 אלקטורים.
הבחירות הללו הן הפעם הראשונה שהדמוקרטים ניצחו בוורמונט, והפעם הראשונה שהרפובליקנים ניצחו בג'ורג'יה.
מערכת בחירות זאת הייתה הפעם האחרונה שהמדינות: אלסקה, איידהו, קנזס, נברסקה, דקוטה הצפונית, אוקלהומה, דקוטה הדרומית, ויומינג ויוטה בחרו במועמד דמוקרטי, אם כי ברק אובמה השיג אלקטור ממחוז אחד מנברסקה ב-2008. זאת גם הייתה הפעם היחידה שאלסקה בחרה במועמד דמוקרטי.
זאת הייתה הפעם האחרונה עד 1992 בה אחת מהמדינות הבאות תמכה במועמד דמוקרטי: קליפורניה, קולורדו, אילינוי, מונטנה, נבדה, ניו המפשייר, ניו ג'רזי, ניו מקסיקו וורמונט.
איווה ואורגון לא תמכו בדמוקרטי עד ל-1988. ארקנסו, דלאוור, פלורידה, קנטקי, מיזורי, קרוליינה הצפונית, אוהיו, טנסי וויסקונסין לא תמכו בדמוקרטים שוב עד ל-1976.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה ניצח מועמד דמוקרטי בהפרש דו ספרתי בקולות וזכה במעל ארבע חמישיות מהאלקטורים.
הרפובליקנים זכו לתמיכה כזאת פעמיים: ב-1972 וב-1984.
הייתה זאת הפעם הראשונה בה מועמד דמוקרטי זכה בכל צפון מזרח המדינה.
ג'ונסון גם השיג מעל 60% מהקולות.
מערכת הבחירות הזאת לא הייתה רק התחלת השליטה הרפובליקנית בדרום אלא גם תחילת השליטה הדמוקרטית בצפון מזרח המדינה.
הבחירות ב-1964 היו הפעם הראשונה מאז 1912 שמיין תמכה בדמוקרט, והפעם הראשונה מאז 1852 שמועמד דמוקרטי זכה לרוב מוחלט (הדמוקרטים השיגו 39% מהקולות במיין ב-1912)
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה שבה מועמד זכה ב-80% מהקולות במדינה מסוימת (חוץ ממחוז קולומביה)- ג'ונסון קיבל 81% מהקולות ברוד איילנד וגולדווטר זכה ב-87% מהקולות במיסיסיפי.
1964 הייתה הפעם האחרונה שמועמד דמוקרטי זכה ברוב המצביעים הלבנים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968 היו הבחירות ה-46 במספרן לנשיאות ארצות הברית, והן נערכו ב-5 בנובמבר 1968. בבחירות ניצח המועמד הרפובליקני, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, את המועמד הדמוקרטי, סגן הנשיא המכהן יוברט האמפרי.
בחירות אלו סימלו את התחזקות המפלגה הרפובליקנית והפיכתה למפלגה המרכזית למשך שני העשורים הבאים במירוץ לבית הלבן, והביאו לסופה של קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנים.
שנת הבחירות הייתה רוויית התרחשויות: היא החלה עם רציחתו של מנהיג התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, מרטין לותר קינג, ומהומות ברחבי המדינה, ההתנקשות במועמד הדמוקרטי רוברט קנדי וההתנגדות למלחמת וייטנאם באוניברסיטאות.
הנשיא היוצא לינדון ג'ונסון שרק ארבע שנים קודם לכן ניצח ניצחון סוחף בבחירות, סירב לנסות להיבחר מחדש בגלל ההתנגדות למלחמה ומעמדו הרעוע שהופגן בתוצאות של הפריימריז בניו המפשייר.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968 הייתה מלאה בעימותים אלימים בין שוטרים ובין מתנגדי המלחמה, והמפלגה הדמוקרטית התפלגה.
ריצ'רד ניקסון ניהל מסע בחירות בו הבטיח להחזיר את החוק והסדר למדינה, ולספק מנהיגות במלחמת וייטנאם.
כעבור שנה, השתמש במונח הרוב הדומם כדי לתאר את קהל היעד שלו.
ניקסון ניצח בבחירות בהפרש צמוד של 0.7%, אולם זכה בקלות ברוב בחבר האלקטורים, עם 301 אלקטורים לעומת 191. בנוסף, התמודד גם מושל אלבמה, ג'ורג' וולאס, שתמך בהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים.
הוא זכה בחמש מדינות בדרום ארצות הברית וגם בכמה תומכים באזורים התעשייתיים בצפון.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז העברת חוק זכות ההצבעה, שהוביל למתן זכויות הצבעה לרוב המיעוטים הגזעיים במדינה, בעיקר בדרום.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה היו לניו יורק הכי הרבה אלקטורים בחבר האלקטורים (ארבעים ושלושה).
לאחר מפקד האוכלוסין של 1970, קיבלה קליפורניה הכי הרבה קולות והפכה למדינה המאוכלסת ביותר.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה (עד הבחירות ב-2024) בה מפלגה מרכזית בחרה במועמד שכבר הפסיד פעם קודמת (ניקסון הפסיד לג'ון פיצג'רלד קנדי בבחירות ב-1960), וגם הפעם האחרונה בה מועמד של מפלגה שלישית זכה בבחירות במדינה אחת או יותר.
בבחירות ב-1964, אחרי 14 חודשים בתפקיד מאז רציחתו של קודמו בתפקיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ניצח לינדון ג'ונסון הדמוקרטי, עם אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר אי פעם, בבחירות לנשיאות מול המועמד הרפובליקני, בארי גולדווטר.
במהלך כהונתו, השיג ג'ונסון כמה הצלחות פוליטיות, כולל תוכנית "החברה הגדולה" שלו (וחוקים למען מלחמה בעוני), העברת חוקים שחיזקו את זכויות האזרח, והמשך חקר החלל.
למרות הישגיו, התמיכה בג'ונסון הייתה קצרת ימים.
באותו הזמן, חוותה האומה כמה מהומות גזעיות בערים הגדולות, וגם מרד של צעירים יחד עם ויכוחים בנוגע למדיניות חוץ.
עלייתם של ילדי הפרחים, השמאל החדש ותנועות כוח לשחורים גרמו להתנגשויות בין מעמדות, גזעים ודורות שונים.
המתח הלאומי רק החריף ב-4 באפריל 1968, עם רציחתו של מנהיג זכויות האזרח, הכומר מרטין לותר קינג, בממפיס, טנסי, דבר שרק גרם ליותר מהומות שאף הגיעו לוושינגטון, במרחק מספר רחובות מהבית הלבן.
שוטרים הוצבו למרגלות הבית כדי להגן עליו.
הנושא המרכזי שגרם לירידה בפופולריות של ג'ונסון הייתה מלחמת וייטנאם, שהסלימה במהלך תקופתו.
בסוף 1967 נלחמו מעל 500,000 חיילים בווייטנאם.
המגויסים היו 42% מהצבא בווייטנאם, אולם היוו כ-58% מהקורבנות, כשאלף אמריקנים נהרגים מדי חודש ועוד רבים נפצעים.
ג'ונסון נפגע במיוחד כשלמרות התעקשותו שהם מנצחים במלחמה, התקשורת הראתה את ההפך ותקפה אותו על המחיר הגבוה של המלחמה.
בתחילת ינואר 1968, הודיע מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שהמלחמה תאט כיוון שהצפון וייטנאמים מאבדים את רצונם להילחם, אולם מעט לאחר מכן, החלו כוחות הצפון במתקפת טט, שבה תקפו כוחות הווייטקונג את מוסדות הממשלה בדרום וייטנאם.
ממשל ג'ונסון נפגע עוד יותר במתקפה כשכוחות הווייטקונג חדרו אל שגרירות ארצות הברית בסייגון, בירתה של דרום וייטנאם, לפני שנהרגו בידי חיילים אמריקניים במהלך קשה שתועד בטלוויזיה.
למרות הניצחון הצבאי האמריקני במתקפה, היא גרמה לעלייה בביקורת כלפי המלחמה ולטענות שאי אפשר לנצח בה.
רבים גם טענו שהממשלה משקרת בנוגע למצב בווייטנאם.
בתגובה למתקפה, טען הפנטגון כי אפשר לנצח במלחמה רק על ידי הוספת כמה מאות אלפי חיילים נוספים אל הכוחות שכבר נמצאים בדרום וייטנאם.
בחודשים לאחר מכן, סקרים הראו שפחות מ-35% מהציבור תומכים בג'ונסון, והשירות החשאי של ארצות הברית סירב לתת לו לערוך הופעות ציבוריות בקמפוסים של מכללות ואוניברסיטאות בגלל חוסר הפופולריות שלו בקרב סטודנטים.
השירות החשאי גם מנע מג'ונסון להופיע בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, מתוך חשש שהגעתו תגרום למהומות ואף להתנקשות בנשיא.
יוברט האמפרי, סגן נשיא ארצות הברית ממינסוטה
רוברט קנדי, סנאטור מניו יורק, אחיו של נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, והתובע הכללי של ארצות הברית לשעבר (נרצח ב-6 ביוני 1968)
ג'ורג' מקגוורן, סנאטור מדקוטה הדרומית
לינדון ג'ונסון, נשיא ארצות הברית מטקסס (פרש ב-31 במרץ 1968, ותמך בהאמפרי)
בגלל שלינדון ג'ונסון נבחר לנשיאות רק פעם אחת (ב-1964) ושירת פחות משנתיים מלאות בתפקיד לפני בחירתו, לא פסל אותו התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית מלרוץ לתקופת כהונה נוספת.
כתוצאה מכך, בתחילת 1968 הניחו רוב האנשים שג'ונסון ירוץ לעוד כהונה, ושלא תהיה לו בעיה גדולה לזכות במועמדות בוועידה הדמוקרטית.
למרות ההתנגדות הגוברת לג'ונסון בעקבות מדיניותו בווייטנאם, נראה היה שאף מועמד דמוקרטי בכיר לא היה מוכן לרוץ נגד נשיא מכהן מהמפלגה שלו.
רבים גם חשבו, בתחילת השנה, שהישגיו הגדולים של ג'ונסון בתחומי הפנים יגברו על ההתנגדות למלחמת וייטנאם ושיוכל לחזק את מעמדו במסע הבחירות.
אפילו הסנאטור רוברט קנדי, אחד ממבקריו הגדולים של ג'ונסון עם תמיכה חזקה במפלגה, סירב בתחילה לרוץ נגד ג'ונסון.
סקרים רבים גם חשפו שאמריקנים רבים שהתנגדו למלחמה ראו בעליית תנועת ילדי הפרחים כתופעה מדאיגה.
עם זאת, ב-30 בינואר, טענות ג'ונסון על ניצחון קרוב בזכות הוספת החיילים חוסלו לאחר מתקפת טט.
הצבא האמריקני ניצח, וגם גרם לאבדות רבות בקרב הקומוניסטים, אולם יכולתם של כוחות הצפון לפעול בצורה נרחבת כל כך החלישה את התמיכה בגיוס נוסף ובהמשך המלחמה.
רק הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה הסכים לאתגר את ג'ונסון בפתיחות.
כשהוא רץ בתור מועמד אנטי מלחמתי בפריימריז בניו המפשייר, קיווה מקארתי ללחוץ על הדמוקרטים להצביע באופן ציבורי נגד המלחמה.
מכיוון שבניו המפשייר התרחשו הבחירות המקדימות הראשונות ב-1968, ניצל מקארתי את רוב תקציבו המוגבל במדינה הזאת.
הוא קיבל חיזוק מאלפי סטודנטים שתמכו בו, וגילחו את זקנם ושיערותיהם עבורו.
הסטודנטים ארגנו פעילות ענפה ועבדו קשה עבור קידומו של מקארתי.
ב-12 במרץ, זכה מקארתי ב-42% מהקולות, לעומת 49% בלבד לג'ונסון, תוצאה טובה במיוחד מול נשיא מכהן.
זאת ועוד: מכיוון שלג'ונסון היו יותר מעשרים וארבעה תומכים שהתמודדו במירוץ על תפקיד הצירים בוועידה, הארגון של מטהו של מקארתי גרם לו לזכות בעשרים מתוך עשרים וארבעה הצירים של המדינה.
דבר זה העניק למסע הבחירות של מקארתי לגיטימיות ומומנטום.
לאחר שהבין שג'ונסון היה פגיע, הכריז הסנאטור רוברט קנדי על מועמדותו רק ארבעה ימים לאחר הפריימריז.
מקארתי וקנדי נאבקו בכמה מערכות בחירות מקדימות.
ב-31 במרץ, לאחר הפריימריז בניו המפשייר וכניסתו של קנדי, הכריז הנשיא לאומה בנאום מצולם שהוא מפסיק את כל ההפצצות בצפון וייטנאם לטובת שיחות שלום.
בסוף הנאום, לאחר שאמר שהמדינה צריכה להתמודד עם אתגרים עצומים, הכריז ג'ונסון כי לא ינסה להיבחר ולא יקבל את מועמדות מפלגתו לעוד כהונה כנשיא.
עובדה נסתרת באותה תקופה הייתה שג'ונסון אולי לא היה יכול לשרוד כהונה נוספת – מצבו הבריאותי היה קשה, והוא מת ב-22 בינואר 1973 – רק יומיים לאחר שכהונת הנשיא החדש הסתיימה.
בנוסף, סקרים הראו שג'ונסון נמצא בפיגור בבחירות המקדימות, בעיקר בוויסקונסין, שהייתה הבאה בתור לערוך מערכת בחירות.
רבים טענו שג'ונסון רצה לעזוב את תפקידו בגלל המצב הקשה.
אחרים טענו שהוא לא הבין את עוצמת ההתנגדות כלפיו במפלגתו, וזלזל בכוחם של מתנגדיו.
אחרים אמרו שג'ונסון הבין שהיה צורך בעזיבתו כדי לתת למדינה להחלים.
בנוסף, הוא השיג את רוב מטרותיו בתחומי הפנים, ובריאותו הייתה במצב רע.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, התפלגה המפלגה הדמוקרטית לארבעה פלגים, כשכל אחד מהם מתעב את שלושת האחרים:
הפלג הראשון כלל את מנהיגי המפלגה בערים הגדולות ואיגודי העובדים.
קבוצה זאת שלטה במפלגה מאז ימיו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והם חששו מאיבוד השליטה במפלגה.
לאחר פרישת ג'ונסון, הם תמכו בסגן הנשיא יוברט האמפרי.
יש האומרים כי ג'ונסון, למרות הצהרותיו על נייטרליות, תמך בעצמו בהאמפרי.
הפלג השני, שהתרכז מאחורי יוג'ין מקארתי, כלל בתוכו סטודנטים, אינטלקטואלים, ולבנים ממעמד בינוני-גבוה שפעלו נגד המלחמה בווייטנאם.
הם ראו את עצמם כעתידה של המפלגה הדמוקרטית.
הפלג השלישי הכיל בתוכו קתולים, אפרו-אמריקאים, היספנים ומיעוטים גזעיים ואתניים אחרים, כולל כמה קבוצות שהתנגדו למלחמה.
קבוצות אלו התרכזו מאחורי רוברט קנדי.
הפלג הרביעי הכיל דמוקרטים דרומיים לבנים, או "דיקסיקרטים".
חלק מהם (בעיקר אלו שזכרו את השפעתו החיובית של הניו דיל על אזורים כפריים) תמכו בהאמפרי, אך רובם התרכזו מאחורי מושל אלבמה לשעבר, ג'ורג' וולאס, ומפלגתו השלישית בבחירות.
מכיוון שמלחמת וייטנאם פיצלה את המפלגה, וג'ונסון סימל בעיני דמוקרטים ליברלים רבים את המלחמה, הוא הגיע למסקנה שלא יוכל לזכות במועמדות ללא מאבק קשה, ושייתכן ויפסיד לרפובליקנים בבחירות.
אך בפרישתו הוא יוכל להימנע מתבוסה, ולשלוט במפלגה כשייתן את המועמדות להאמפרי, סגנו הנאמן.
ג'ונסון גם האמין שיוכל לסיים את המלחמה לפני הבחירות, וכך האמפרי יוכל לנצח.
רבים טענו שג'ונסון רצה שניקסון ינצח, כיוון שג'ונסון עצמו הסכים עם דעותיו של ניקסון, ולא של האמפרי, בנוגע למלחמה, על הצורך להגן על דרום וייטנאם.
ג'ונסון האמין שניקסון מחבל בכוונה בשיחות השלום עם דרום וייטנאם, ואף הציע להאמפרי להשתמש בנושא במערכת הבחירות.
ניקסון הכחיש זאת בפני ג'ונסון.
האמפרי עצמו היה מזוהה כל כך עם מדיניות ג'ונסון, ורבים טענו שגם הסכם לא היה מציל אותו.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, הכריז סגן הנשיא יוברט האמפרי על מועמדותו.
קנדי הצליח בארבע מדינות עד אז (אינדיאנה, נברסקה, דקוטה הדרומית וקליפורניה) ומקארתי בשש (ויסקונסין, פנסילבניה, מסצ'וסטס, אורגון, ניו ג'רזי ואילינוי).
אולם בבחירות שבהן התמודדו אחד נגד השני, קנדי זכה בשלוש (אינדיאנה, נברסקה וקליפורניה) ומקארתי רק באחת (אורגון).
האמפרי לא התמודד בבחירות המקדימות, אלא השאיר את העבודה הזאת לתומכיו המקומיים – ג'ורג' סמאת'רס בפלורידה, סטפן יאנג באוהיו ורוג'ר ברניגין באינדיאנה.
האמפרי התרכז בצירים ממדינות שלא היו בהן פריימריז, שבהן מנהיגי המפלגה שלטו בצירים.
קנדי ניצח את ברניגין ומקארתי באינדיאנה, ואז ניצח את מקארתי בנברסקה.
מקארתי ניצח את קנדי ניצחון מפתיע באורגון.
לאחר תבוסתו של קנדי באורגון נראו הבחירות בקליפורניה הכרחיות לקנדי ולמקארתי.
מקארתי סייר באוניברסיטאות ובמכללות של המדינה, שם התקבל כגיבור בשל היותו המועמד הראשון שיצא נגד המלחמה.
קנדי סייר בשכונות מיעוטים וקיבל תמיכה נלהבת.
בעימות ששודר כמה ימים לפני הבחירות, היה תיקו בין מקארתי וקנדי.
ב-4 ביוני, ניצח קנדי את מקארתי בקליפורניה בהפרש קטן – 46% לעומת 42%.
אולם מקארתי סירב לפרוש מהמירוץ, והיה ברור שהוא יתמודד מול קנדי בבחירות בניו יורק, בה הייתה למקארתי תמיכה מצד מתנגדי המלחמה.
הבחירות נהפכו ללא רלוונטיות כשקנדי נרצח בבוקר 5 ביוני, קצת לאחר חצות.
הוא מת עשרים ושש שעות לאחר מכן.
קנדי נאם את נאום הניצחון שלו בבחירות של קליפורניה במלון אמבסדור בלוס אנג'לס.
הוא ופמלייתו יצאו מהאולם ונכנסו למטבח המלון.
קנדי וחמישה אחרים נורו בידי סירחאן סירחאן, מתנקש פלסטיני-נוצרי ואזרח ירדני, שהתנגד לקנדי בעקבות תמיכתו במדינת ישראל.
חמשת האחרים שנורו לא נפצעו פצעים קטלניים, אולם קנדי נורה בראשו ומת.
סירחאן נשלח לכלא בשל כך.
היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיכוייו של קנדי לזכות במועמדות.
יש כמה שאמרו שייחוסו של קנדי, והכריזמה שלו, יכלו לשכנע את מנהיגי המפלגה לתת לו את המועמדות.
הוא אף דיבר עם ראש עיריית שיקגו בלילה בו נרצח, ואותו ראש עירייה הבטיח לתמוך בו בוועידה.
אחרים טוענים שהאמפרי הוביל במספר הצירים במדינות ללא הפריימריז, ובגלל סירובו של מקארתי לפרוש מהמירוץ, לא היה מצליח קנדי לזכות לרוב בוועידה.
לפני מותו של קנדי, מספר הצירים היה:
הוועידה הדמוקרטית ומחאה נגד המלחמה
מותו של קנדי שינה את המירוץ.
למרות שהאמפרי נראה כמועמד המוביל בזכות התמיכה שזכה לה מצד מנהיגי המפלגה, הוא זוהה עם ממשל ג'ונסון, ולא היה פופולרי בקרב מתנגדי המלחמה.
אך ציריו של קנדי לא התרכזו מאחורי מועמד אחד בשביל למנוע מהאמפרי לזכות.
חלקם תמכו במקארתי, אולם רובם זכרו את המלחמה בפריימריז עם מקארתי וסירבו לתמוך בו.
במקום, הם תמכו בג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שתמך בקנדי בעצמו.
פילוג מתנגדי המלחמה הקל על האמפרי להשיג את הצירים.
הוועידה הדמוקרטית התקיימה בשיקגו בין 26 ל-29 באוגוסט, ולוותה באלימות בתוך אולם הוועידה, ומחוצה לו.
כ-15,000 מפגינים זרמו לעיר ומולם הרשויות גייסו את 12,000 שוטרי משטרת העיר, 6,000 חיילי משטרה צבאית שמומחים בפיזור הפגנות, 6,000 חיילי המשמר הלאומי ועוד 1,000 סוכני מודיעין מקרב ה-FBI ו-CIA.
כשהוועידה נפתחה, התרכזו רבבות פעילים בעיר כדי למחות נגד המלחמה.
שיא האירועים היה ב-28 באוגוסט, בהתנגשות ששודרה בטלוויזיה לסירוגין עם ההצבעה באולם הוועידה.
האמריקאים נדהמו לראות את משטרת שיקגו מכה באלימות מפגינים ברחובות, ומשתמשת נגדם באלות ובגז מדמיע בעוד הם קוראים: "The whole world is watching" ("כל העולם צופה").
הגז המדמיע חדר לחדרי המלון, באחד מהם אף ישב האמפרי.
המשטרה הצדיקה את הפעולות בטענה שהמפגינים יידו אבנים, בקבוקים וזכוכיות כלפי שוטרים.
המפגינים, מצדם, כינו את המשטרה "חזירים".
המהומות פילגו את המפלגה עוד יותר, חלקם תמכו במפגינים וחשבו שהמשטרה נקטה יד קשה מדי, ואילו אחרים גינו את אלימות המפגינים ותמכו בשוטרים.
בינתיים, בוועידה שלט ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, שהתנגד לביקורת כלפי השוטרים שלו.
בתוך אולם הוועידה, האמפרי ניצח בסיבוב הראשון עם 1,759.25 קולות, לעומת 601 למקארתי, 146.5 למקגוורן ו-100.5 לשאר המועמדים.
לאחר שהצירים בחרו בהאמפרי, פנתה הוועידה לבחור את סגן הנשיא.
המועמדים המובילים היו הסנאטורים טד קנדי ממסצ'וסטס, אדמונד מאסקי ממיין ופרד האריס מאוקלהומה; המושלים ריצ'רד יוז מניו ג'רזי וטרי סנפורד מקרוליינה הצפונית; ראש העיר ג'וזף אליוטו מסן פרנסיסקו, קליפורניה; מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר סיירוס ואנס ממערב וירג'יניה; והשגריר סרג'נט שרייבר ממרילנד.
עוד רעיון היה לגייס את מושל ניו יורק הרפובליקני והליברלי נלסון רוקפלר.
לאחר שקנדי סירב להצעתו של האמפרי, בבחירה בין מאסקי והאריס, בחר האמפרי במאסקי, מתון ופעיל איכות הסביבה ממיין, בתור המועמד.
מסע הבחירות של האמפרי נפגע קשות מהאלימות בשיקגו, ורבים זוקפים לה את הפסדו מול ניקסון.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה שיקגו, שאירחה בדרך כלל את הוועידות המפלגתיות, אירחה ועידה פוליטית, עד לוועידה הדמוקרטית של 1996. רבים האמינו שהיה זה בגלל האלימות ב-1968.
ריצ'רד ניקסון, סגן נשיא לשעבר ומועמד לנשיאות ב-1960 מקליפורניה
נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1960 וב-1964
ג'ורג' רומני, מושל מישיגן ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1964
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1948, 1952 וב-1964
צ'ארלס פרסי, סנאטור מאילינוי (סירב לרוץ)
ג'ייקוב ג'ביטס, סנאטור מניו יורק (סירב – תמך בג'ורג' רומני ולאחר מכן בנלסון רוקפלר)
המתמודד המוביל על תפקיד המועמד הרפובליקני באותה מערכת בחירות היה סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שהחל את מסע הבחירות שלו בינואר 1968. ניקסון פעל במרץ למען המושלים וחברי הקונגרס הרפובליקנים בבחירות של 1966. רבים במפלגה עדיין תמכו בו.
אולם רבים דאגו מההפסדים שלו בבחירות ב-1960 ובבחירות למושל קליפורניה ב-1962. הם קיוו למועמד יותר טוב.
מועמדים אחרים ניסו להיכנס למירוץ נגד ניקסון אך החליטו לוותר במהלך המירוץ.
בגלל הארגון המעולה שלו, ניקסון נשאר תמיד המועמד המוביל.
המאתגר הראשון של ניקסון היה מושל מישיגן ג'ורג' רומני.
סקר באמצע 1967 הראה שניקסון מוביל עם 39% מהקולות, ורומני אחריו עם 25%.
אולם לאחר שרומני אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא היה יכול לרוץ בתור מועמד שהתנגד למלחמה.
ב-28 בפברואר 1968 הוא פרש לאחר שהתברר שפיגר אחרי ניקסון.
הסנאטור צ'ארלס פייסי נחשב לאיום על ניקסון עוד לפני פרישתו של רומני, ותכנן לרוץ מטעם אילינוי.
אולם פרסי סירב לאחר מכן לרוץ.
ניקסון ניצח בבחירות בניו המפשייר בקלות ב-12 במרץ, עם 78% תמיכה.
הרפובליקנים מתנגדי המלחמה כתבו אל תוך הבחירות את שמו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק והמנהיג של האגף הליברלי במפלגה, שקיבל 11% מהקולות.
רוקפלר לא תכנן לרוץ, ורצה לתמוך במועמדים אחרים, אולם לאחר מכן החליט להתמודד.
ניצח את ניקסון במסצ'וסטס, אך בשאר המדינות לא הצליח כמצופה.
ניקסון הוביל עליו בכל הסקרים וניצח אותו בקלות.
בתחילת האביב, הפך מושל קליפורניה רונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני, ליריבו של ניקסון.
בנברסקה ב-14 במאי, זכה ניקסון ב-70% תמיכה לעומת 21% לרייגן ו-5% לרוקפלר.
למרות שניקסון ניצח בהפרש גדול, נשאר רייגן יריבו המוביל של ניקסון.
ניקסון ניצח בבחירות באורגון למחרת היום עם 65% תמיכה וזכה בכל שאר הפריימריז מלבד בקליפורניה (ב-4 ביוני), שם התמודד רק רייגן.
ניצחונו של רייגן בקליפורניה נתן לו את אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר, אבל בגלל שלא הצליח ברוב המדינות האחרות הוא נשאר מאחור במספר הצירים.
יוג'ין מקארתי (נכתב בלי רצונו) – 1.00
רוברט קנדי (נכתב בלי רצונו) – 0.33
יוברט האמפרי (נכתב בלי רצונו) – 0.13
לינדון ג'ונסון (נכתב בלי רצונו) – 0.11
כשהוועידה נפתחה במיאמי ביץ', פלורידה, נאמר שלניקסון יש 656 צירים – אחד עשר פחות מהמספר שהיה דרוש כדי לנצח.
רוקפלר ורייגן תכננו לאחד כוחות כדי לעצור את ניקסון, אך לאחר שאף אחד מהם לא הסכים לתמוך בשני, האסטרטגיה נכשלה.
בגלל שבארי גולדווטר הצליח במדינות הדרום, הצירים בוועידה היו יותר דרומיים ושמרנים.
הייתה אפשרות אמיתית שרייגן יזכה במועמדות אם לא יהיה מועמד בסיבוב הראשון.
ניקסון ניצח בסיבוב הראשון בניצחון זעום, בעזרת הסנאטור מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד, שהחליף מפלגות ב-1964. ניקסון בחר בספירו אגניו, מושל מרילנד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, למרות שלא היה מוכר כל כך.
הוא האמין שהבחירה תאחד את המפלגה ותמשוך מתונים ושמרנים.
ניקסון רצה למנות את הנרי קבוט לודג' הבן לתפקיד סגנו, כיוון שהיה השגריר בדרום וייטנאם.
נכון ל-2020, זאת הפעם האחרונה ששני אחים (ווינטרופ ונלסון רוקפלר) התמודדו זה מול זה בפריימריז.
המפלגה העצמאית האמריקנית של ג'ורג' וולאס
המפלגה העצמאית האמריקאית, שהוקמה ב-1967, בחרה במושל אלבמה ג'ורג' וולאס – שתמיכתו בהפרדה הגזעית נדחתה בידי רוב המפלגה הדמוקרטית – כמועמד שלה לנשיאות.
וולאס הצליח מאוד, וזכה לכמה אלקטורים מהדרום.
הוא התמודד בכל חמישים המדינות, אולם לא במחוז קולומביה.
למרות שלא הצליח באף מדינה פרט לדרום, היה וולאס המועמד הכי פופולרי ב-1968 בקרב צעירים, וגם בקרב פועלים בצפון ובמערב התיכון, שיכלו להצביע להאמפרי.
למרות שוולאס ידע שלא יזכה, תוכניתו הייתה למנוע משני המועמדים המובילים רוב בחבר האלקטורים, כדי שיוכל לגרום למנצח לקבל כמה מתנאיו.
שותפו היה הגנרל לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית, קרטיס לה מיי.
בסתיו, גרם לה מיי למבוכה כשהציע שימוש בנשק גרעיני בווייטנאם.
עוד מועמדים היו אלדריג' קליבר ממפלגת השלום והחופש (שהיה בן שלושים ושלוש בתאריך השבעת הנשיא ולכן לא יכול היה להתמודד), הנינג בלומן ממפלגת העבודה הסוציאליסטית, פרד הלסטד ממפלגת העובדים הסוציאליסטית, ארלי מון ממפלגת האיסור, ושארלין מיטשל (האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרצה לנשיאות) מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ניקסון פיתח את "האסטרטגיה הדרומית", שעוצבה על מנת למשוך לבנים שמרנים מהדרום, שהצביעו באופן מסורתי לדמוקרטים אך כעסו בגלל תמיכתם של ג'ונסון והאמפרי בתנועה לזכויות האזרח, והתנגדו למהומות שפרצו בערים הגדולות (דבר דומה פיתח רייגן ובכך נוצר המושג "הדמוקרטים של רייגן").
אולם וולאס קיבל כמה מהקולות שניקסון רצה להשיג, וכך פיצל את הקול השמרני.
וולאס התרכז בעיקר במדינות שבהן סיכוייו לנצח היו נמוכים כדי לפגוע בניקסון, על מנת שהוא יוכל להשפיע על בחירת המנצח.
האסטרטגיה השפיעה יותר על המפלגה הרפובליקנית במערכות הבחירות לאחר מכן.
ניקסון גם נפגש עם תומכיו באסיפות בהן ענה לשאלות.
מכיוון שהפסיד לניקסון בסקרים, בחר האמפרי במסע בחירות לוחמני ותקיף.
הוא ניסה לאתגר את ניקסון (בלי הצלחה) לעימות טלוויזיוני, והשווה את עצמו להארי טרומן.
האמפרי חזה שכמו טרומן, הוא יפתיע את כולם ויזכה בבחירות.
במסע הבחירות שלו הבטיח ניקסון הבטיח "חוק וסדר" לעם האמריקני, דבר שמשך רבים להצביע עבורו בגלל כעסם על המהומות של ממשל ג'ונסון.
לאחר רציחתו של מרטין לותר קינג, במהלך ההפגנות של תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם בדטרויט ובוושינגטון הבירה, קרא ג'ונסון לצבא כדי להגן על חיים ורכוש כשראה עשן כמה רחובות ליד הבית הלבן.
האמפרי ביקר את נושא החוק והסדר, ואמר שהוא משחק על דעות קדומות.
ניקסון גם התנגד לאילוץ בתי הספר לבטל את ההפרדה הגזעית.
הוא טען שתמך בזכויות האזרח, אולם שהוא מאמין שאפשר להילחם בהפרדה הגזעית בדרכים אחרות, כמו קידום חינוך טוב יותר עבור שחורים.
ניקסון גם הציע הנחות במס לעסקים קטנים ושיפור בתים בשכונות של שחורים.
במהלך מסע הבחירות שלו, ניקסון גם ביקר את מדיניותו של ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון הפדרלי.
שמרנים רבים ביקרו אותו על שימוש בבית המשפט על מנת לקדם מדיניות ליברלית בנושא זכויות האזרח והפרדת הדת מהמדינה.
ניקסון הבטיח שימנה שופטים שיהיו פחות אקטיביים.
בנוסף, גם הבטיח לסיים את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים.
ניקסון ראה בסיום גיוס החובה צעד חשוב בדרך להפסקת המחאה נגד המלחמה – הסטודנטים יפסיקו להפגין כשיבינו שהם לא יצטרכו להילחם במלחמה.
האמפרי, לעומתו, הבטיח להמשיך ולהרחיב את תוכניות "החברה הגדולה" שג'ונסון התחיל, ולהמשיך במלחמה בעוני.
הוא גם הבטיח להרחיב את זכויות האזרח ברוחם של קנדי וג'ונסון, וגם לתמוך בבית המשפט העליון.
לעומת זאת, נמנע האמפרי מלבקר את מדיניותו של ג'ונסון בנוגע למלחמה מתוך חשש שזה לא יתמוך בו או יתקדם בנושא השלום.
כתוצאה מכך, איבד האמפרי את קולות מתנגדי המלחמה.
הקאמבק של האמפרי ושלום ליל כל הקדושים
לאחר הוועידה הדמוקרטית בסוף אוגוסט, פיגר האמפרי אחרי ניקסון בפער דו-ספרתי ברוב הסקרים, ומצבו היה נואש.
הקואליציה הדמוקרטית המסורתית התפרקה, בגלל איבוד תמיכתם של הפועלים, איומם של השחורים להימנע במערכת הבחירות, כעסם של הליברלים על מלחמת וייטנאם, ודרומיים שהתנגדו לתמיכה בזכויות האזרח.
המנגנון מפלגתי הוזנח בידי ג'ונסון והתקשה לעמוד בקצב של ניקסון.
כשהוא נתמך בידי איגודי העובדים, ניסה האמפרי לתקוף שוב.
בשביל לבדל עצמו מג'ונסון ולנצל את הרוב הדמוקרטי בקרב המצביעים הרשומים, הוא הפסיק להזדהות בתשדירים כ"סגן הנשיא יוברט האמפרי" והחל לקרוא לעצמו "המועמד הדמוקרטי יוברט האמפרי".
הוא קרא לוולאס גזען שפונה לדחפים האפלים ביותר של האמריקנים.
וולאס זכה לתמיכת שיא של 21% בספטמבר, אולם לאחר הבחירה בקרטיס לה מיי כסגנו, הוא איבד מומנטום.
הרצון של לה מיי להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם עוררה זכרונות ממסע הבחירות של בארי גולדווטר.
איגודי העובדים גם הצליחו לשכנע כמה תומכי וולאס שהיו חברי איגוד לתמוך בהאמפרי.
הסקרים הראו שוולאס זכה לכמעט חצי מחברי האיגודים בקיץ 1968, אולם המספר ירד בחדות לאחר מכן.
יום הבחירות התקרב וכוחו של וולאס בצפון ובמערב התיכון התחיל לרדת בעוד זה של האמפרי התחיל לעלות.
בסופו של דבר, הייתה מלחמת וייטנאם אחת הבעיות היחידות שהאמפרי לא היה יכול להתגבר עליהן.
באוקטובר, החל האמפרי – שהתרומם בסקרים בזכות נפילת וולאס – לבדל את עצמו מממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, וקרא להפסקת אש.
נקודת המפנה עבור האמפרי התרחשה כשהנשיא ג'ונסון הכריז על הפסקת ההפצצות ועל תחילת שיחות שלום בסוף השבוע לפני הבחירות.
"שלום ליל כל הקדושים" חיזק את האמפרי.
בנוסף, בסוף אוקטובר החליט הסנאטור יוג'ין מקארתי לתמוך בהאמפרי, וביום הבחירות, דיווחו הסקרים על שוויון.
אולם מטה ניקסון ציפה ל"הפתעת אוקטובר" שתחזק את האמפרי והחליט למנוע כל סיכוי לשלום פתאומי.
לניקסון היה סוכן כפול בבית הלבן שייעץ לו.
היועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה לעתיד בממשל ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שהיה ידידותי לשני המועמדים והובטחה לו משרה בכל מקרה, חזרה שג'ונסון ינסה להפסיק את ההפצצות.
ניקסון היה מקושר לנשיא דרום וייטנאם וייעץ לו בנושא השיחות.
הוא הבטיח לנשיא שהממשל הרפובליקני ייטיב עמו יותר מהממשל הדמוקרטי.
לבסוף החליט הנשיא לוותר על שיחות השלום.
ג'ונסון גילה בעזרת הסוכנות לביטחון לאומי על מעורבותו של ניקסון בשיחות.
ב-2009, נחשפו קלטות שבהן טען ג'ונסון שלניקסון יש דם על ידיו.
מזכיר ההגנה קלארק קליפורד טען שניקסון הפר חוק עקב העובדה שדן עם ממשלות עוינות.
בתגובה, ביקש ג'ונסון מהסוכנות לצותת לחברי הצוות של ניקסון ולשגרירות בדרום וייטנאם.
הוא לא הדליף לציבור את המידע מחשש לפאניקה, ולא רצה לגלות שהסוכנות לביטחון לאומי צותתה לקשר בווייטנאם.
הוא כן גילה על כך להאמפרי, אולם האמפרי, שהיה בטוח שעמד לנצח במירוץ, לא חשף את המידע לציבור.
לאחר מכן הוא הצטער על כך שלא חשף את הנושא.
ממשלת דרום וייטנאם פרשה משיחות השלום, וניקסון הציע לנסוע לסייגון ולסייע במשא ומתן.
עם זאת, לא היה סיכוי אמיתי להגיע להסכם לפני מערכת הבחירות.
רבים טענו שהאמפרי הפגין "יושר פוליטי חריג" בכך שסירב לחשוף את פעולות ניקסון.
על כל פנים, היה מדובר בכישלון למפלגה הדמוקרטית.
ב-5 בנובמבר 1968 היו הבחירות מאוד צמודות, ורק בבוקר למחרת הכריזו רשתות הטלוויזיה שניקסון ניצח.
המדינות המכריעות היו קליפורניה, אוהיו ואילינוי, שבכולן ניצח ניקסון בהפרש של 3% או פחות.
אם האמפרי היה זוכה בשלושתן, הוא היה נהפך לנשיא.
אם האמפרי היה זוכה בשתיים מהן (או רק בקליפורניה), מטרתו של ג'ורג' וולאס למנוע משני המועמדים המובילים להשיג רוב בחבר האלקטורים הייתה מושגת, וההחלטה הייתה עוברת לבית הנבחרים שנשלט בידי המפלגה הדמוקרטית.
ניקסון קיבל 512,000 קולות יותר מהאמפרי, או אחוז אחד מכלל הקולות.
בחבר האלקטורים, ניצחונו היה גדול יותר: הוא זכה בשלושים ושתיים מדינות וב-301 אלקטורים, לעומת שלוש עשרה מדינות ו-191 אלקטורים להאמפרי וחמש מדינות וארבעים ושישה אלקטורים לוולאס.
מבין כל המדינות שבהן זכה ניקסון ב-1960, רק וושינגטון ומיין לא תמכו בו גם הפעם.
הוא כן ניצח בהן ב-1972. הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1988 שוושינגטון בחרה במועמד דמוקרטי.
זאת גם הייתה הפעם האחרונה עד 1992 שקונטיקט, מיין ומישיגן בחרו בדמוקרטי.
ניקסון היה המועמד הרפובליקני האחרון שניצח במערכת בחירות בלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
ניקסון ניצח בבחירות למרות שזכה רק בשתיים מתוך שש המדינות (אריזונה וקרוליינה הדרומית) בהן זכה בארי גולדווטר ב-1964. הוא המועמד הנשיאותי היחיד שניצח למרות ששמר על מספר נמוך כל כך של מדינות מלפני ארבע שנים.
ארבע המדינות האחרות של גולדווטר תמכו בוולאס ב-1968. ניקסון ניצח בהן ב-1972.
ניקסון ציין שהאמפרי השאיר לו הודעת ברכה לאחר הפסדו, וטען כי הוא מבין איך זה להפסיד במירוץ צמוד.
ניצחונו של ניקסון נחשב לאחד ששינה את מאזן הכוחות בפוליטיקה.
מ-1932 עד 1968, זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב הבחירות לנשיאות – בשבע מתוך תשע מערכות בחירות נשיאותיות, ואף השפיעו על ממשלו של דווייט אייזנהאואר הרפובליקני.
הבחירות ב-1968 הפכו את המצב.
מ-1968 עד 2004, זכתה המפלגה הרפובליקנית ברוב הבחירות לנשיאות – בשבע מתוך עשר, ומדיניותה השפיעה על המפלגה הדמוקרטית ועל ביל קלינטון, בעזרת הדרך השלישית.
הבחירות שינו את התמיכה במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בדרום.
העימותים בנושאי זכויות האזרח והמלחמה היו קשים.
הדמוקרטים לא יכלו לסמוך על הדרומיים הלבנים, והרפובליקנים הציגו לנצח באזורים מלאים במהגרים צפוניים.
הדמוקרטים עדיין שלטו בפוליטיקה המקומית, אולם לא במערכות הבחירות לנשיאות.
רק עשרה אחוזים מהלבנים הדרומיים תמכו בהאמפרי, כששני שלישים מהקולות שלו באזור מגיעים משחורים שיכלו להצביע.
מ-1968 עד 2004 נבחרו רק שני דמוקרטים לנשיאות, ושניהם נולדו בדרום – ג'ימי קרטר מג'ורג'יה וביל קלינטון מארקנסו.
רק ב-2008 זכה דמוקרט צפוני מאילינוי, ברק אובמה, בנשיאות.
עוד תוצאה חשובה של הבחירות הייתה שינוי בדרך שבה המפלגה הדמוקרטית בחרה את מועמדיה, תוך החלשת מנהיגי המפלגה והעלאת כוח הצירים הנבחרים.
האמפרי היה המועמד האחרון ממפלגה גדולה (עד הבחירות ב-2024) שזכה במועמדות בלי להשתתף בבחירות המקדימות.
ב-1969, החליטה ועדה על מערכת של בחירות מקדימות שייצגה יותר פעילים, כמיעוטים, נשים וצעירים.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה זכה מועמד של מפלגה שלישית באלקטורים של מדינה.
הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1992 בה זכו הדמוקרטים בקונטיקט, מיין ומישיגן, והאחרונה עד 1988 בה וושינגטון תמיכה בדמוקרטים.
הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1888 שמחוז קוס בניו המפשייר לא תמך במועמד המנצח, דבר שקרה מאז רק ב-2004. הייתה זאת הפעם האחרונה בה זכה רפובליקני בנשיאות מבלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
למרות ההפרש הצמוד מבחינת הקולות (0.7%), השיג האמפרי רק 35.5% מהאלקטורים.
העיוות הזה הוביל לניסיון להציג תיקון חוקתי בקונגרס שהיה מחליף את חבר האלקטורים בבחירה ישירה של הנשיא, תיקון שלא צלח.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף ריצ'רד ניקסון רפובליקנית ניו יורק 301 ספירו אגניו מרילנד 301 יוברט האמפרי דמוקרטית מינסוטה 191 אדמונד מאסקי מיין 191 ג'ורג' וולאס עצמאית אמריקאית אלבמה 46 קרטיס לה מיי קליפורניה 46
באלבמה, התמודד וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית, ואילו האמפרי התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית הלאומית של אלבמה.
בקרוליינה הצפונית, תמך אלקטור אחד של ניקסון בוולאס ובלה מיי.
מחקר טען שמצביעים רבים כעסו על ג'ונסון אולם לא על המפלגה הדמוקרטית.
הם כעסו בנושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האזרח והחוק והסדר.
האמפרי, שהיה בחירתם של המבוגרים במפלגה, סבל מכך שהיה מזוהה עם ממשל ג'ונסון.
וולאס משך דמוקרטים רבים שיכלו להצביע לניקסון ולכן פגע בו.
האהדה למקארתי בבחירות הובילה להתנגדות לג'ונסון שתמכה לבסוף בוולאס.
אולם הם לא היו תומכי מקארתי הקשים יותר.
הצלחתו של וולאס התרחשה בגלל שהבוחרים הזדהו איתו בנושאים המרכזיים – ההפרדה הגזעית, יציאה מווייטנאם, מדיניות כלכלית ליברלית וחוק וסדר.
תומכיו היו כפריים ותושבי עיירות קטנות בדרום ופועלים מיומנים בדרום.
הם לא אהבו את המדיניות הציבורית ואת הפוליטיקה.
מבחינת התפלגות ההצבעות, הצביעו רוב העירוניים העשירים לניקסון, כשהמירוץ בינו ובין האמפרי צמוד יותר בקרב העירוניים בני מעמד הביניים.
רוב העירוניים העניים הצביעו להאמפרי, אולם רוב הכפריים הצביעו לניקסון.
האמפרי זכה לתמיכה גורפת בשכונות של שחורים, איטלקים, סלאבים ויהודים, ובקרב חברי האיגודים המקצועיים.
בדרום, זכה ניקסון לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה בינונית, ואילו האמפרי לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה נמוכה, אולם וולאס זכה לתמיכה הכי גדולה בדרום.
האמפרי ניצח גם בשכונות של שחורים והיספנים.
הוא קיבל כמעט 18 מיליון קולות יותר ממקגוורן - ההפרש המספרי הגדול ביותר בכל מערכת בחירות בארצות הברית.
מקגוורן ניצח רק במסצ'וסטס ובמחוז קולומביה.
אף מועמד לאחר ניקסון לא הצליח לעקוף את אחוזי התמיכה שלו או את הפרש הקולות שלו מיריבו, והאחוזים מהאלקטורים שזכה בהם (מספר האלקטורים השישי בגודלו בתולדות מערכת הבחירות) נעקפו רק פעם אחת, כשרונלד רייגן זכה גם הוא ב-49 מדינות ב-1984, עם 525 אלקטורים לעומת 13 ליריבו וולטר מונדייל.
הדמוקרטית שירלי צ'יזהולם הייתה המועמדת השחורה הראשונה שניסתה להתמודד לתפקיד של מועמדת ממפלגה מרכזית, ופטסי מינק הייתה האמריקנית הראשונה ממוצא אסייתי שניסתה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית.
הייתה זאת הפעם הראשונה שהוואי תמכה ברפובליקנים.
יחד עם הבחירות לבית הנבחרים ולסנאט, הייתה זאת הפעם הראשונה בה אנשים בגילאים 18 עד 20 יכלו לבחור, לפי התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה קליפורניה קיבלה את מספר האלקטורים הגדול ביותר, מצב שנשאר מאז.
השנים 1973–1977 הן השנים היחידות בהן גם הנשיא וגם סגנו לא הצליחו להשלים את כהונתם.
סגן הנשיא ספירו אגניו, שהתפטר פחות משנה לאחר מכן בגלל האשמות שקיבל שוחד בתפקידו כמושל מרילנד, הוחלף בידי ג'רלד פורד לפי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, וניקסון התפטר בגלל פרשת ווטרגייט באוגוסט 1974. בין 1973 ל-1977 היו שני נשיאים שונים ושלושה סגני נשיא שונים.
נכון ל-2020, מערכת הבחירות של 1972 היא האחרונה בה המועמד המנצח לא כיהן כהונה מלאה.
חמישה עשר אנשים שונים הכריזו על התמודדותם מטעם המפלגה הדמוקרטית.
יוברט האמפרי, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ממינסוטה והמועמד ב-1968
יוג'ין מקארתי, סנאטור לשעבר ממינסוטה
הנרי ג'קסון, סנאטור ממדינת וושינגטון
שירלי צ'יזהולם, חברת קונגרס מניו יורק
טרי סנפורד, מושל קרוליינה הצפונית לשעבר
ג'ון לינדזי, ראש עיריית ניו יורק
וילבור מילס, חבר קונגרס מארקנסו
פרד רוי האריס, סנאטור מאוקלהומה
סם יורטי, חבר קונגרס לשעבר מקליפורניה
פטסי מינק, חברת קונגרס מהוואי
וולטר פונטרוי, ציר מוושינגטון הבירה
המועמדים הדמוקרטיים, 1972 לנשיאותלסגנות סנאטור מדקוטה הדרומית(1963–1981) שגריר ארצות הברית בצרפת(1968–1970)
מצליף הרוב בסנאט, טד קנדי, אחיהם הצעיר של הנשיא המנוח ג'ון פיצג'רלד קנדי והסנאטור המנוח רוברט קנדי נחשב למועמד המוביל ב-1972, אולם הכריז שלא יתמודד, כנראה על רקע פרשת צ'פקווידיק.
לאחר מכן, הסנאטור אדמונד מאסקי, שהיה סגנו של יוברט האמפרי ב-1968, הפך למועמד המוביל.
מעט לפני הבחירות בניו המפשייר, חוסלו סיכוייו לאחר שנחשף מכתב בעיתון מקומי.
לאחר מכן נטען שאשתו, ג'יין, שתתה לשוכרה במהלך מסע הבחירות וסיפרה בדיחות גסות.
למרות שטען שנמסו על פניו פתיתי שלג, טענה העיתונות שהוא בכה, מה שפגע במוניטין שלו.
שנתיים לפני הבחירות, נכנס הסנאטור מדקוטה הדרומית, ג'ורג' מקגוורן, למירוץ כמועמד פרוגרסיבי נגד המלחמה.
מקגוורן זכה לתמיכה מצד מתנגדי המלחמה ותנועות שורשיות אחרות כדי לנצח במערכת הבחירות המקדימות אותה הגה.
ב-25 בינואר 1972, הכריזה חברת הקונגרס מניו יורק, שירלי צ'יזהולם, שתרוץ, והפכה לאישה השחורה הראשונה שהתמודדה מטעם מפלגה גדולה.
גם חברת הקונגרס מהוואי פטסי מינק הכריזה על מועמדותה, והפכה לאסייתית הראשונה שרצה במפלגה הדמוקרטית.
ב-25 באפריל, ניצח מקגוורן בבחירות במסצ'וסטס.
כעבור יומיים, פרסם העיתונאי רוברט נובאק ציטוט של סנאטור דמוקרטי אלמוני, שלאחר מכן נחשף כתומאס איגלטון: "העם לא יודע שמקגוורן מייצג חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים.
מאז, מקגוורן תויג בתור מועמד ה"חנינות, הפלות ו-LSD".
האמפרי ניסה להשתמש בכך כדי להתמודד מול מקגוורן בבחירות בנברסקה.
הדמוקרטים ניסו לשער מי צוטט בכתבה, אולם העיתונאי סירב לגלות ורק ב-2007 חשף את זהותו של איגלטון.
מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, שהתנגד לשילוב הגזעי, הצליח בדרום ארצות הברית (ניצח בכל מחוז בבחירות בפלורידה) ובקרב הבוחרים העצמאיים בצפון המדינה.
מסע הבחירות שלו נקטע כשנורה בידי אדם שניסה להתנקש בחייו ב-15 במאי.
למחרת היום, הוא זכה בבחירות במרילנד ובמישיגן אך ניסיון ההתנקשות גרם לו לפרוש ביולי.
בסופו של דבר, מקגוורן זכה במועמדות בתמיכת התנועות השורשיות למרות התנגדות הממסד הדמוקרטי.
באמצעות שינוי של שיטת הבחירה של המועמד לאחר הבחירות הסוערות של 1968 (באמצעות מהלך של מקגוורן), הוא הצליח להעביר את מרכז ההכרעה לבחירות המקדימות, שם היה לו יתרון.
החלטת מקגוורן שכל מועמד דמוקרטי ייבחר בבחירות מקדימות נשארה על כנה גם לאחר מכן.
אך דבר זה גרם לחוסר תמיכה מצד הדמוקרטים שאיבדו את השפעתם, והשאיר את מקגוורן עם תקציב נמוך מאוד למסע הבחירות שלו.
מקגוורן זכה במועמדות עם תמיכתם של 1864.95 צירים.
כשמאות צירים כועסים על מקגוורן, ההצבעה הייתה מבולגנת ומלווה באי-סדרים (לדוגמה, מתנגדי מקגוורן כתבו את שמו של מאו דזה-דונג על פתקים).
הזוכה היה תומאס איגלטון ממיזורי, בערך בסביבות 2 לפנות בוקר.
לאחר מכן התברר שאיגלטון עבר טיפול בנזעי חשמל נגד דיכאון, עובדה שהוסתרה ממקגוורן.
למרות שרוב הציבור אמר שהתיק הרפואי של איגלטון לא ישפיע על הצבעתם, מקגוורן חשש שזה יפגע במסע הבחירות שלו.
מקגוורן התייעץ עם רופאים, והם טענו שהדיכאון של איגלטון עלול לסכן את המדינה אם יהפוך לנשיא.
למרות שהצהיר על תמיכה באיגלטון, החליט מקגוורן לבסוף לדרוש ממנו להתפטר כעבור שלושה ימים.
חוסר העקביות בתמיכה היה אסון למסע הבחירות של מקגוורן.
לאחר שבוע בו שישה אנשים סירבו להחליף את איגלטון, ביניהם גם טד קנדי, אדמונד מאסקי, יוברט האמפרי ואברהם ריביקוף, הסכים סרג'נט שרייבר, גיסם של שלישיית האחים קנדי והאחראי על חיל השלום.
הוא נבחר בידי כינוס מיוחד של הוועידה הדמוקרטית הלאומית, אך התמיכה במקגוורן צנחה מ-41% ל-24%.
ריצ'רד ניקסון, נשיא ארצות הברית שהקים את העמותה לבחירתו המחודשת של הנשיא
פיט מקלוסקי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקליפורניה
ג'ון אשברוק, חבר קונגרס מאוהיו
המועמדים הרפובליקניים ב-1972 לנשיאותלסגנות נשיאה ה-37 של ארצות הברית (1969–1974)סגן נשיא ארצות הברית ה-39(1969–1973)
ריצ'רד ניקסון היה נשיא מאוד אהוד ב-1972, כיוון שהגיע לדטאנט עם הרפובליקה העממית של סין ועם ברית המועצות.
הסקרים הראו ניצחון גדול לניקסון בבחירות המקדימות, אולם שני מועמדים אתגרו אותו: פיט מקלוסקי הליברל מקליפורניה וג'ון אשברוק השמרן מאוהיו.
מקלוסקי רץ כמועמד אנטי-מלחמתי ואילו אשברוק התנגד לדטאנט.
בפריימריז בניו המפשייר השיג מקלוסקי 19.8% מהקולות לעומת 67.6% של ניקסון, כשאשברוק מקבל 9.7%.
ניקסון זכה ב-1323 מתוך 1324 הצירים בוועידה, כשמקלוסקי קיבל רק ציר אחד מניו מקסיקו.
סגן הנשיא ספירו אגניו נבחר מחדש בתמיכה קולית.
גם המתונים וגם ניקסון רצו להחליף אותו באדם חדש (המתונים תמכו בנלסון רוקפלר וניקסון תמך בג'ון קונלי), אולם הם חששו להסתכן באיבוד תומכיו השמרנים של אגניו.
במהלך הוועידה, כמה חיילים משוחררים שנלחמו במלחמה ניסו להפריע לוועידה, אולם לא הצליחו.
הם עמדו למשפט אולם זוכו בפלורידה.
המועמד המרכזי היחיד ממפלגה שלישית ב-1972 היה הרפובליקני השמרן ג'ון שמידט מהמפלגה העצמאית האמריקאית (בה רץ ג'ורג' וולאס ב-1968).
הוא התמודד ב-32 מדינות וקיבל יותר ממיליון קולות אולם לא זכה באלקטורים, בניגוד לוולאס.
הוא כן הוביל על מקגוורן בארבעה מחוזות באיידהו, והיה המועמד השלישי הראשון שהגיע למקום שני במדינות ללא עבדות מאז ויליאם למקה בחמש מדינות בדקוטה הצפונית ב-1936.
ג'ון הוספרס הקים את המפלגה הליברטריאנית, התמודד רק בקולורדו ובוושינגטון וקיבל 3,573 קולות.
הוא כן זכה לתמיכה מצד אלקטור סורר אחד מווירג'יניה שהיה אמור להצביע לניקסון.
סגניתו הייתה טוני ניית'ן, שהייתה האישה הראשונה שזכתה לאלקטורים.
לינדה ג'נס התמודדה מטעם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית, עם אנדרו פאלי כסגנה.
בנג'מין ספוק וג'וליוס הובסון התמודדו גם הם מטעם מפלגת העם.
אליס קופר גם השתתף בבחירות כתרגיל יחסי ציבור.
מקגוורן רץ עם מצע שקרא לסיום מלחמת וייטנאם והבטחת הכנסה לעניים, אולם נפגע בגלל פרשת נזעי החשמל ובגלל חוסר תמיכה מהמפלגה שלו עקב עמדותיו.
בנושאי חוץ הוא נחשב לשמאלני קיצוני.
הרפובליקנים הציגו אותו בהצלחה כקיצוני כמעט משוגע שלא מתאים לשרת כנשיא.
ניקסון הוביל בסקרים במהלך כל מסע הבחירות.
עם יתרון גדול במימון וסקרים נוחים, התמקד ניקסון בעצרות גדולות ונאם בפני קהל ממוקד, כשרוב מסע הבחירות נותר באחריותו של אגניו.
ניקסון לא ניסה לתמוך במועמדים רפובליקניים לקונגרס ולתפקידי מושלים ונאם בעיקר לעצמו.
אחוז התמיכה בניקסון היה נמוך קצת יותר משל ג'ונסון ב-1964, אך הפרש הניצחון שלו היה גדול יותר במקצת.
ניקסון זכה ב-49 מהמדינות, כולל דקוטה הדרומית, מדינתו של מקגוורן.
רק מסצ'וסטס ומחוז קולומביה בחרו במקגוורן, מה שהוביל לניצחון חד צדדי בחבר האלקטורים.
הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1808 בה לניו יורק לא היה מספר האלקטורים הגדול ביותר.
היו לה ארבעים ואחד לעומת ארבעים וחמישה לקליפורניה.
למרות שמקגוורן האמין שיוכל לנצח את ניקסון בזכות התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית שהוריד את גיל הבחירה מ-21 ל-18, רוב קולות הצעירים הלכו לניקסון.
זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה מועמד רפובליקני זכה בכל מדינה דרומית, כך שהדרום הפך למעוז תמיכה דרומית ברפובליקנים במקום שטח בטוח לדמוקרטים.
לפני מערכת בחירות זאת, כל המדינות הדרומיות פרט לארקנסו ולטקסס בחרו ברפובליקנים במערכת הבחירות הקודמת או בזו של 1964 (אם כי הרפובליקנים ניצחו בטקסס ב-1928, 1952 ו-1956).
מסצ'וסטס הייתה למדינה היחידה בה ניקסון מעולם לא זכה במהלך שלוש מערכות הבחירות שהשתתף בהן.
נכון ל-2024, זאת הפעם האחרונה בה מינסוטה בחרה במועמד רפובליקני.
מינסוטה הייתה המדינה היחידה שלא תמכה ברונלד רייגן גם ב-1980 וב-1984. הייתה זאת גם הפעם האחרונה שבה ג'ורג'יה, הוואי, מרילנד, רוד איילנד ומערב וירג'יניה תמכו ברפובליקנים עד ל-1984.
מקגוורן ניצח ב-130 מחוזות, וגם במחוז קולומביה ובשלושה מקבילים למחוזות באלסקה.
מדובר במספר המחוזות הנמוך ביותר שבהם ניצח מועמד של מפלגה מרכזית.
בתשע עשרה מדינות הוא לא ניצח באף מחוז (ארקנסו, קונטיקט, דלאוור, פלורידה, ג'ורג'יה, הוואי, איידהו, אינדיאנה, קנזס, נברסקה, נבאדה, ניו ג'רזי, ניו המפשייר, אוקלהומה, רוד איילנד, קרוליינה הדרומית, יוטה, ורמונט וויומינג).
הוא ניצח רק במחוז אחד בעוד תשע מדינות (אריזונה, אילינוי, לואיזיאנה, מיין, מרילנד, דקוטה הצפונית, פנסילבניה, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית) ובשני מחוזות בעוד שבע (קולורדו, מיזורי, מונטנה, ניו מקסיקו, קרוליינה הצפונית, אוהיו ו-וושינגטון).
בניגוד לוולטר מונדייל, שניצח בהפרש זעום במינסוטה ב-1984, מקגוורן ניצח בקלות במסצ'וסטס, אולם הפסיד בכל מדינה אחרת בהפרש של חמישה אחוזים לפחות, ובעשר מדינות בהפרש של יותר מעשרה אחוזים - זאת פרט למסצ'וסטס, מינסוטה, רוד איילנד, ויסקונסין ודקוטה הדרומית.
ניקסון היה סגן הנשיא השני שכיהן שתי כהונות כנשיא, לאחר תומאס ג'פרסון.
לאחר חשיפת פרשת ווטרגייט, הוצאו מדבקות לרכב עם הכיתוב "אל תאשימו אותי, אני ממסצ'וסטס", "מסצ'וסטס: האחת והיחידה" ו"ניקסון 49, אמריקה 1".
הוא הרפובליקני המודרני היחיד שהצליח לאיים על התמיכה הדמוקרטית בדרום טקסס.
הבחירות ב-1972 הם הפעם האחרונה בה מחוזות עירוניים במיוחד בדרום תמכו ברפובליקנים.
ב-17 ביוני 1972, חמישה חודשים לפני יום הבחירות, פרצו חמישה אנשים אל מטה המפלגה הדמוקרטית במתחם ווטרגייט בוושינגטון הבירה.
החקירה הובילה לחשיפה של ניסיונות טיוח בממשל ניקסון.
פרשת ווטרגייט חשפה שחיתות שהובילה לאבדן התמיכה בניקסון, והוא נאלץ להתפטר ב-9 באוגוסט 1974, לפני שיואשם בידי בית הנבחרים ויודח בידי הסנאט.
כחלק מהחקירה ב-1974 וב-1975, הציעו החוקרים בפרשת ווטרגייט הקלות לארגונים שתרמו באופן בלתי חוקי לניקסון אם יודו במעשיהם.
ארגונים רבים הסכימו, כולל נורת'רופ גראמן, 3M ואמריקן איירליינס.
ב-1976 הורשעו שמונה עשר תאגידים בתרומות בלתי חוקיות למסע הבחירות של ניקסון.
הבחירות התרחשו לאחר התפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1974 בעקבות פרשת ווטרגייט.
לפני התפטרותו מינה ניקסון את פורד כסגנו לפי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, לאחר התפטרותו של סגן הנשיא ספירו אגניו עקב קבלת שוחד במהלך כהונתו כמושל מרילנד.
פורד נכנס לבחירות כנשיא שמעולם לא נבחר לתפקידו.
פורד שילם מחיר פוליטי על החנינה שהעניק לניקסון ותדמיתו נפגעה גם בגלל המצב הכלכלי
בנוסף חווה התנגדות ממפלגתו, כשמושל קליפורניה לשעבר (והנשיא לעתיד) רונלד רייגן התמודד מולו.
המירוץ ביניהם היה צמוד ופורד לא הצליח להבטיח את מועמדותו עד לוועידה המפלגתית.
קרטר, שהיה פחות ידוע ממועמדים דמוקרטים אחרים, רץ כאאוטסיידר והבטיח לחולל שינוי.
הוא זכה בניצחון דחוק, והיה לנשיא הדרומי הראשון מאז אנדרו ג'ונסון ב-1869 והראשון שנבחר מאז זאכרי טיילור ב-1848. בנוסף, הוא הנשיא היחיד שנבחר מטעם ג'ורג'יה.
כל המועמדים בבחירות (לנשיאות ולסגנות) הפסידו במערכת בחירות.
פורד הפסיד ב-1976, ואילו קרטר עצמו נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1980. מונדייל הפסיד בבחירות של 1984 לרונלד רייגן בהפסד צורב, ואילו דול הפסיד בבחירות של 1996 לנשיא ביל קלינטון.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה מועמד זכה ברוב המדינות אולם לא ניצח בבחירות, והפעם האחרונה בה אלבמה, מיסיסיפי, קרוליינה הדרומית וטקסס תמכו בדמוקרטים.
הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1908 בה נבאדה תמכה במועמד המפסיד, והפעם האחרונה עד 2016.
הייתה זאת מערכת הבחירות היחידה בה ניצחו הדמוקרטים במשך עשרים ושמונה שנים.
המפלגה לא זכתה בבחירות בין 1964 ל-1992. בנוסף לכך, הייתה זאת הפעם האחרונה בה הצליח דמוקרט לזכות בנשיאות עם פחות מ-300 אלקטורים, והפעם האחרונה בה מועמד של מפלגה כלשהי ניצח עם פחות מ-300 אלקטורים, עד שג'ורג' ווקר בוש נבחר ב-2000 וב-2004 עם פחות מ-300 אלקטורים.
ג'ימי קרטר, מושל ג'ורג'יה לשעבר
מו יודול, חבר קונגרס מאריזונה
אלן מקורמיק, עקרת בית מניו יורק
פרד רוי האריס, סנאטור לשעבר מאוקלהומה
רוברט בירד, סנאטור מוירג'יניה המערבית
סרג'נט שרייבר, שגריר ארצות הברית בצרפת לשעבר ומועמד לסגנות ב-1972 ממרילנד
וולטר פונטרוי, ציר אמריקני מוושינגטון די.
המנצח המפתיע במירוץ למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1976 היה הסנאטור ומושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר.
כשהבחירות המקדימות החלו, היה קרטר אלמוני יחסית במישור הלאומי, והפרשנים הפוליטיים העריכו שמועמדים ידועים יותר, כמו הסנאטור הנרי ג'קסון מוושינגטון, המושל ג'ורג' וולאס מאלבמה ומושל קליפורניה ג'רי בראון, הם בעלי הסיכויים הגבוהים.
אך בעקבות פרשת ווטרגייט, הבין קרטר שמעמדו כאאוטסיידר פוליטי, איש מרכז ותומך בשינויים מתונים, יכול לתת לו יתרון מול יריביו הממסדיים והידועים יותר.
קרטר גם ניצל את מספר אספות הבחירה והבחירות המקדימות הגדול ב-1976 כדי להדיח את יריביו הידועים יותר אחד-אחד.
הסנאטור ג'קסון טעה כשהחליט לא להתמודד באספות הבחירה באיווה ובבחירות המקדימות בניו המפשייר.
הליברלים התפלגו בין ארבעה מועמדים, מה שסייע לקרטר לנצח.
ג'קסון הצליח לנצח בניו יורק ובמסצ'וסטס, אולם ב-1 במאי פרש מהמירץ לאחר שהפסיד לקרטר בפנסילבניה בהפרש של שנים עשר אחוזים.
לאחר מכן ניצח קרטר את וולאס, יריבו השמרן הראשי, בהפרש גדול בצפון קרוליינה, ואילץ אותו לפרוש.
מוריס יודול הליברל ניסה להתמודד מול קרטר.
הוא הגיע למקום השני בניו המפשייר, מסצ'וסטס, ויסקונסין, ניו יורק, מישיגן, דקוטה הדרומית ואוהיו, והצליח לזכות באספות הבחירה של מדינתו אריזונה.
הוא אף השתווה לקרטר באספות הבחירה בניו מקסיקו.
אולם כיוון שיודול תמיד סיים במקום השני לאחר קרטר, הצליח קרטר להשיג יותר צירים באופן עקבי.
ככל שקרטר התקרב למועמדות, החלה להתעורר תנועת התנגדות כלפיו בקרב הדמוקרטים הצפוניים והמערביים, שהיו ליברלים וחששו ששורשיו הדרומיים של קרטר יהפכו אותו לשמרן.
המנהיגים של התנועה, הסנאטור מאיידהו פרנק צ'ארץ' ומושל קליפורניה ג'רי בראון, התמודדו וניצחו את קרטר בכמה מערכות בחירות.
אולם הם נכנסו להתמודדות מאוחר מדי ולא הצליחו להשיג מספיק צירים.
ביוני 1976 זכה קרטר במספר גדול מספיק של צירים כדי לזכות במועמדות.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1976 נבחר קרטר בקלות בסיבוב הראשון.
לאחר מכן הוא בחר בסנאטור ממינסוטה, וולטר מונדייל, ליברל ותלמיד פוליטי של יוברט האמפרי, כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ג'רלד פורד, נשיא ארצות הברית ממישיגן
רונלד רייגן, מושל קליפורניה לשעבר
המועמדים הרפובליקנים ב-1976 לנשיאותלסגנות נשיא ארצות הבריתה-38(1974–1977)סנאטורמקנזס(1969–1996)
התחרות על המועמדות הרפובליקנית ב-1976 הייתה בין שני מועמדים רציניים: ג'רלד פורד, מנהיג האגף המתון של המפלגה והנשיא המכהן ממישיגן, ורונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני של המפלגה ומושל קליפורניה לשעבר.
המירוץ בין שני המועמדים היה קשה ואף שווה.
בתחילת הוועידה הרפובליקנית באוגוסט 1976 עדיין אי אפשר היה לדעת מי יהיה המועמד.
פורד ניצח את רייגן בהפרש זעום בסיבוב הראשון בוועידה שהתרחשה בקנזס סיטי, מיזורי, ואז בחר בסנאטור בוב דול מקנזס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, זאת במקום סגן הנשיא נלסון רוקפלר שהכריז שנה קודם לכן שאינו רוצה להתמודד שוב.
רוג'ר מקברייד, האלקטור הסורר שנבחר ב-1972 מטעם ניקסון אבל הצביע במקום זה עבור מועמד המפלגה הליברטיאנית, רץ כמועמד שלה
יוג'ין מקארתי, סנאטור דמוקרטי לשעבר ממינסוטה, רץ כמועמד עצמאי
אחד מיתרונותיו של פורד על קרטר במסע הבחירות היה שהוא, בתור נשיא, יכול היה לנאום באירועים הרבים במסגרת חגיגות ה-200 לארצות הברית, דבר שיצר יחסי ציבור נאים עבור פורד.
הוא ניהל את חגיגות הזיקוקים של הארבעה ביולי ששודרו בכל רחבי המדינה, ואירח את המלכה אליזבת' השנייה ואת הנסיך פיליפ כעבור שלושה ימים בארוחה ששודרה בטלוויזיה.
במקום להציג את עצמו כפוליטיקאי טיפוסי, הוא הציג עצמו כמנהיג במבחן, שמילא נאמנה את תפקיד מנהיג המדינה.
רק באוקטובר הוא עזב את הבית הלבן כדי לערוך מסע בחירות ברחבי המדינה.
ג'ימי קרטר רץ כמועמד השינוי, שלא הוכתם בשערוריות של וושינגטון, דבר שמשך מצביעים רבים לאחר פרשת ווטרגייט, שגרמה להתפטרותו של ניקסון.
פורד, למרות שלא היה קשור באופן אישי לווטרגייט, נראה לרבים כאדם קרוב מדי לממשל ניקסון, במיוחד לאחר שנתן חנינה לניקסון מכל פשע שעשה במהלך כהונתו.
החנינה גרמה למצבו של פורד בסקרים להידרדר.
סירובו של פורד להסביר את מעשיו (הוא הסביר אותם בזיכרונותיו שפרסם כעבור כמה שנים) גם פגע בו.
פורד לא הצליח לגרום לקונגרס לבטל את חוקי הגבלת מחירי הגז הטבעי משנות החמישים, שגרמו להידלדלות מאגר הגז הטבעי של ארצות הברית במהלך משבר האנרגיה העולמי.
לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, הסקרים הראו שקרטר מוביל על פורד ב-33%.
ככל שהמירוץ התקדם, ההפרש הצטמצם יותר ויותר.
במהלך מסע הבחירות, עיתון פלייבוי פרסם ריאיון שנוי במחלוקת עם קרטר, בו הודה שבמחשבותיו, חשק באישה שאינה אשתו.
דבר זה פגע בקרטר בקרב נשים ונוצרים אוונגליסטים.
ב-23 בספטמבר, פורד נראה טוב בעימות הבחירות הטלוויזיוני הראשון מאז 1960. הסקרים לאחר העימות הראו שרוב הבוחרים האמינו שפורד ניצח.
קרטר איבד תמיכה בעקבות טענתו של פורד שלקרטר אין את הניסיון הדרוש כדי להיות מנהיג, וטען שקרטר לא הבהיר את עמדתו בנוגע לכמה נושאים.
קרטר הבטיח לסיים את ההפרדה הגזעית באוטובוסים.
אולם פורד ביצע טעות גורלית במהלך מסע הבחירות שפגעה בו קשות.
בעימות השני ב-6 באוקטובר, טען פורד ש"אין שליטה סובייטית על מזרח אירופה ולעולם לא תהיה אחת תחת ממשל פורד".
הוא גם הוסיף שהוא לא חושב ש"הפולנים מרגישים נשלטים על ידי ברית המועצות", כשהוא טוען את אותו הדבר על יוגוסלביה ורומניה.
(יוגוסלביה לא הייתה חברה בברית ורשה.
פורד סירב לחזור בו מטענותיו עד שעבר שבוע מאז העימות.
נאו-שמרנים, שהתנגדו לסובייטים בתקיפות, נבהלו.
לאחר שקרטר הבטיח לחון את כל מתנגדי ופליטי מלחמת וייטנאם, התמיכה בפורד ירדה וקרטר הצליח לשמור על הפרש קטן בסקרים.