tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יונייטד לא צלחה גם בליגה, כשניצחה משחק אחד בלבד מתוך 14. בחצי גמר גביע אירופה יונייטד אמנם ניצחה בבית את מילאן 1-2, אך הפסידה בחוץ 4-0. גם בארבע העונות הבאות יונייטד לא זכתה באף תואר.
פולקס העיד על עצמו כי הפסיק ליהנות מהמשחק ואף אמר שלא יכל לאכול או לישון.
משום כך יצא מכושר ואיבד משקל רב.
רק בעונת 1964/65 זכו יונייטד, עם פולקס כקפטן, באליפות אנגליה, עם נתון מרשים של 14 ניצחונות ב15 משחקים.
שתי עונות לאחר מכן זכתה הקבוצה בעוד אליפות.
פולקס, שהיה שותף פעיל בשתי האליפויות, היה האיש עם הכי הרבה זכיות בקבוצה בתקופה ההיא.
הוא ובובי צ'רלטון היו היחידים ששרדו את אסון מינכן והמשיכו לשחק בתקופה זו.
בעקבות האליפות בעונת 1966/67, היונייטד העפילו לגביע אירופה לאלופות.
בחצי הגמר התמודדה הקבוצה נגד ריאל מדריד וניצחה 0-1 בבית, למרות שפולקס לא שיחק.
במשחק הגומלין עם פולקס, הייתה מנצ'סטר בפיגור 3-1 בסוף המחצית הראשונה.
במחצית השנייה הבקיע דייוויד סאדלר שער וצימק ל-3-2. לקראת הסיום, ג'ורג' בסט מסר מסירת רוחב לתוך הרחבה הספרדית, ופולקס ניצל את ההזדמנות וסגר את המשחק לטובת יונייטד.
שער זה היה נחשב אחד השערים הכי חשובים שהבקיע פולקס אי פעם.
במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון, ניצחה מנצ'סטר יונייטד 1-4 משערים של בריאן קיד, ג'ורג' בסט וצמד של בובי צ'רלטון.
הזכייה של מנצ'סטר הייתה הפעם הראשונה שקבוצה אנגלית זוכה באליפות אירופה.
באותה שנה פולקס כבר היה בן 36, והוא טען שניצחון זה עזר לו להתגבר על אסון מינכן.
למרות שהרגיש שהשיג את כל מה שחלם, מאט באזבי, המאמן, שכנע אותו להישאר עוד שתי עונות.
העונות הללו לא היו מוצלחות במיוחד - בעונה הראשונה יונייטד סיימה במקום ה-11. לאחר פרישתו של מאט באזבי, ווילף מקגינס החליפו.
פולקס שיחק שלושה משחקים בלבד תחת מקגינס, ששיחק ביונייטד ביחד עם פולקס בשנות החמישים המאוחרות.
פולקס אימן את קבוצת הנוער של יונייטד משנת 1970 עד 1975 ומשם המשיך בקריירת אימון.
כיום, ניצב פולקס במקום השלישי בשיאני ההופעות של מנצ'סטר יונייטד, אחרי ריאן גיגס ובובי צ'רלטון, עם 688 משחקים.
פולקס שיחק פעם אחת בלבד במדי נבחרת אנגליה, במשחק מול צפון אירלנד באוקטובר 1954.
פולקס אימן קבוצות שונות מ-1975 ועד 1992, אך ללא הצלחה יתרה.
הוא לא זכה באף תואר עם שום קבוצה בכל שנותיו כמאמן.
סמל ויליאם הנרי (ביל) קיבי (Bill Kibby; 15 באפריל 1903 – 31 באוקטובר 1942) היה חייל אוסטרלי, אשר עוטר בעיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית - על לחימתו בקרב אל-עלמיין במלחמת העולם השנייה, שבו נהרג.
כשהיה בן 11 היגרה משפחתו לאוסטרליה והתיישבה בעיר אדלייד שבדרום היבשת.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל לעבוד בעבודות טיח ועסק בעיצוב עיטורים מטיח.
הוא עסק גם בציור בצבעי מים וברישום.
לו ולאשתו נולדו שתי בנות.
קיבי לא היה גבוה (1.68 מטר) אך היה חזק ואהב פעילויות באוויר הפתוח.
בשנת 1936 הצטרף לחיל המילואים האוסטרלי והוצב ביחידת תותחנים.
ב-1940, והוא כבר בן 37, התנדב קיבי להצטרף ליחידות הצבא האוסטרלי שיצאו להשתתף במלחמת העולם השנייה והוצב כסמל בגדוד הרגלים האוסטרלי ה-48. בדצמבר 1940 הפליגה יחידתו לארץ ישראל.
שם נפצע קיבי בתאונה ושבר את רגלו.
הוא נשאר בארץ ישראל לשם החלמה וחזרה לכשירות, שארכו קרוב לשנה.
בפברואר 1942 שב והצטרף לגדודו בסוריה, ובחודש יולי כבר השתתף בלחימה במצרים.
בפרוס קרב אל עלמיין באוקטובר 1942 היה גדודו של קיבי חלק מן הדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שהשתייכה לארמייה הבריטית השמינית.
קיבי שירת במהלך הקרב בגבורה ובהצטיינות.
הוא הנהיג את מחלקתו לאחר שמפקדה נהרג.
ב-23 באוקטובר הוא הסתער על עמדת מקלע של האויב כשהוא יורה בתת מקלע תומפסון.
הוא כבש את העמדה כשהוא הורג שלושה חיילי אויב ושובה 12 אחרים.
בלחימה שבימים שלאחר מכן נע קיבי בין אנשיו כשהוא מכוון את האש שירו ומעודד את רוחם.
חמש פעמים יצא לתקן תחת אש את קו הטלפון המחלקתי שנותק.
בליל ה-30/31 באוקטובר הייתה הדיוויזיה ה-9 נתונה בקרב כבד בגזרה הצפונית של קו החזית באל-עלמיין (קרב מוצב תומפסון).
על מחלקתו של קיבי נורתה אש מקלעים ומרגמות כבדה ומרבית חייליה נהרגו או נפצעו.
קיבי ארגן את הניצולים ואז יצא קדימה לבדו עד לטווח של מטרים ספורים ממספר עמדות מקלע של האויב.
הוא יידה רימוני יד ושיתק מספר מקלעים, עד שנפגע ונהרג.
על גבורתו במהלך קרב אל-עלמיין הוענק לקיבי לאחר מותו עיטור צלב ויקטוריה.
קיבי נקבר בסמוך למקום נפילתו.
בשנת 1944 הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי אל-עלמיין.
העיטור שהוענק לקיבי מוצג כיום במוזיאון שבאנדרטת המלחמה של אוסטרליה בעיר קנברה.
ויליאם "ביל" מלווין סמית' ג'וניור היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
סמית' נולד וגדל בהונולולו, הוואי.
הוא למד לשחות בתעלת השקיה במטע סוכר בהוואי.
הוא שימש כקפטן של המצילים בחוף ואיקיקי.
אימוניו הופרעו על ידי מלחמת העולם השנייה.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו ב-13 במאי 1941 קבע סמית' במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:38.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים של בן ארצו ג'ק מדיקה (4:38.7 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי אלכסנדר ג'אני מצרפת (4:35.2 דקות).
ב-24 ביולי אותה שנה הוא קבע במשחה ל-800 מטר שיא עולם חדש נוסף של 9:50.9 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים של שוזו מקינו מיפן (9:55.8 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 8 שנים ונשבר על ידי הירונושין פורוהאשי מיפן (9:45.6 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בקולומבוס, אוהיו ב-14 בפברואר 1944 קבע סמית' במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:06.2 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-9 שנים של ג'ק מדיקה (2:07.2 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי אלכסנדר ג'אני
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה סמית' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:41.0 דקות, לפני בן ארצו ג'יימס מקליין (4:43.4 דקות) וג'ון מרשל מאוסטרליה (4:47.7 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות).
סמית' קבע 7 שיאי עולם חדשים במשחים ל-200 מטר, ל-400 מטר ול-800 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
סמית' זכה ב-15 תוארי אליפות ארצות הברית וב-7 תוארי אליפות המכללות (NCAA)
בשנת 1966 זכה סמית' להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
וילברט "ביל" קובס היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
היה מוכר בזכות תפקידיו בסרטים "שומר הראש", "לילה מוטרף במוזיאון", "ארץ אוז", "הקפיצה הגדולה" ו"צבע הכסף".
קובס נולד בקליבלנד להוריו ורה ו-דייוויד, לאחריו נולד אחיו הצעיר תומאס.
בצעירותו כשחקן מתחיל השתלב בהצגות תיאטרון בתיאטרון האפרו אמריקאי "בית קראמו" שבעיר מגוריו, שם שיתף פעולה עם השחקן המצליח אוסיי דייוויס.
הוא שירת 9 שנים בחיל האוויר האמריקאי ועבד באיי.בי.אם, בגיל 36 נסע קובס לניו יורק כדי לעבוד כשחקן, קובס אף דחה משרה במחלקת המכירות של NBC על מנת שיוכל לפנות לעצמו זמן להיבחן לאודישנים.
קובס החל את דרכו כשחקן בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהן התבלט בעיקר בסרטו של מרטין סקורסזה "צבע הכסף" בתפקיד משני לצידם של פול ניומן וטום קרוז ובדרמה "דומיניק ויוג'ין" בתפקיד מר ג'ונסון המעסיק של דומיניק (טום הולס).
ב-1990 שיחק קובס בהפקת NBC המוערכת "יום הקישוט" לצידו של ג'יימס גארנר בתפקיד גי פניוול.
ב-1991 הופיע בדרמת הפשע "עיר החטאים" בתפקיד האיש הזקן היוצא כנגד סוחר הסמים נינו בראון (וסלי סנייפס) ובסרט האימה של וס קרייבן "האנשים שמתחת למדרגות" בתפקיד סבא בוקר.
קובס זכה להכרה בשנת 1992 לאחר שקיבל תפקיד גדול במותחן המצליח בהפקת קווין קוסטנר "שומר הראש" בתור ביל דבאני מנהלה האישי של הכוכבת רייצ'ל מארון (ויטני יוסטון).
בזכות התפקיד הצליח קובס לשדרג את מעמדו וזכה להופעות בסרטם של האחים כהן "הקפיצה הגדולה" בתפקיד מוזס מפעיל השעון, בקומדיה המוזיקלית של טום הנקס "מה שאת עושה לי" בתור נגן הג'אז דל פקסטון ובסרטים המשפחתיים "אייר באד" בתור המאמן ארתור צ'ייני, ו"פלוק".
בשנת 2006 שיחק קובס בסרט ההרפתקאות הקומי שובר הקופות "לילה מוטרף במוזיאון" בתפקיד השומר רג'ינלד.
ב-2009 הופיע קובס בדרמה "מסיבת ההלוויה שלי" לצידם של רוברט דובאל וביל מארי בתפקיד צ'ארלי ג'קסון.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד הסבא בקומדיה המוזיקלית "החבובות".
בשנת 2013 שיחק קובס בפנטזיית ההרפתקאות המצליחה של סם ריימי "ארץ אוז" בתפקיד מאסטר טינקר.
גיבור הוא כלום מלבד סנדוויץ' (1978)
שלדי קרוליינה (1991) – סרט טלוויזיה
אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון (1998)
החיפוש אחר הכפות של סנטה (2010)
לילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר (2014)
ויליאם סנפורד "ביל" נַיי הוא מחנך מדעי, מנחה טלוויזיה, קומיקאי, שחקן, וכותב אמריקאי.
זכה לעיקר פרסומו בזכות הנחייתו את סדרת הטלוויזיה של חברת וולט דיסני, "ביל ניי, איש המדע" (1993–1998) ובזכות הופעתיו במגוון ערוצי תקשורת כמחנך מדעי.
לז'קלין לבית ג'נקינס (1921–2000), שהייתה מפענחת צפנים במלחמת העולם השנייה, ולאדווין דרבי "נד" ניי (1917–1997), שעקב ניסיונו במחנה שבויים יפני במלחמת העולם השנייה היה חובב שעוני שמש.
ניי למד בבתי ספר בוושינגטון והתקבל למכללה הקווייקרית הפרטית "Sidwell Friends School" במלגה חלקית.
הוא סיים את לימודיו ב-1973. הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל, שם אחד ממרציו היה קרל סייגן וב-1977 קיבל תואר ראשון במדעים (BSc).
ניי מגיע מעת לעת לאוניברסיטת קורנל כמרצה אורח לתלמידים ברמת מבוא, באסטרונומיה ובדיסציפלינה הרב-תחומית של אקולוגיה אנושית .
אחת מהרצאותיו עסקה בנחיתת רכב החלל של נאס"א על מאדים ב-2012.
ניי עבר לסיאטל ועבד בחברת בואינג, שם פיתח מפחיתי תהודה הידראוליים שעד היום נעשה בהם שימוש בבואינג 747, ובמקביל הופיע בסרטוני הדרכה של החברה.
מאוחר יותר עבד כיועץ בתעשיית האווירונאוטיקה.
הוא הגיש מספר בקשות לנאס"א להיות אסטרונאוט אך נדחה.
ניי החל את הקריירה שלו כבדרן מקצועי בתור שחקן במופע מערכונים של ערוץ טלוויזיה מקומי בסיאטל, מופע בשם "כמעט חי!" (!Almost Live), שם דבק בו הכינוי "ביל ניי חובב המדע" (Bill Nye the Science Guy) בין השנים 1991–1993 הופיע ניי בסדרה המצוירת בחזרה לעתיד בה שולבו קטעים לא מצוירים.
הוא גילם את עוזרו השתקן של ד"ר אמט בראון (אותו גילם כריסטופר לויד) מטרילוגיית הסרטים "בחזרה לעתיד", והיה מבצע ניסויים מדעיים בעוד לויד מסביר.
הסדרה זכתה לפופולריות ברחבי ארצות הברית, ובעקבותיה החל ניי להנחות את סדרת הטלוויזיה העוסקת בחינוך מדעי – "ביל ניי חובב המדע" (Bill Nye the Science Guy) .
כל אחד מ-100 הפרקים הוקדש להנחלת מידע בנושא מדעי מסוים בפני קהל של תלמידי בתי ספר יסודיים, אך התוכנית משכה גם קהל צופים מבוגר.
עקב העובדה שהתוכנית הייתה בעלת גוון קומי, היא הפכה לאמצעי עזר פופולרי בבתי ספר.
ניי כתב מספר ספרים תחת השם "חובב המדע".
כמו כן היה מכותבי התכנים במופע וממפיקיו.
עניבת הפרפר שלבש בתוכנית הפכה לסימן ההיכר שלו ולמושא לפרודיות.
סרטון בו הוא משתתף לצד אלן דג'נרס מוקרן במרכז אפקוט בדיסניוורלד, והוא משתתף כקריין במיזמים נוספים של חינוך מדעי בדיסניוורלד.
ניי היה המומחה המדעי של חברת "BattleBots" המתמחה בתחרויות רובוטים.
הוא השתתף כשחקן וכמנחה בסרטים של חברת וולט דיסני ובמספר סדרות טלוויזיה העוסקות בחינוך מדעי, בהן סדרה שהופקה על ידי ערוץ דיסקברי.
אחת הסדרות, The Eyes of Nye (עיניו של ניי), שעלתה על האקרנים ב-2005, עסקה בנושאים בעלי רלוונטיות פוליטית וציבורית, כגון אוכל שעבר הנדסה גנטית, התחממות עולמית וגזע.
הוא הופיע במספר הופעות אורח בדרמת הפשע מספ7ים, כחבר הפקולטה להנדסה.
אחת מהרצאותיו על מדע פופולרי היוותה את ההשראה לכתיבת הסדרה.
ניי הופיע מספר פעמים במופע של לארי קינג ודן בהתחממות עולמית ובעב"מים.
עוד הופיע ניי בתפקידי אורח בסדרה "סטארגייט אטלנטיס" ובסדרות מדע וחינוך מדעי, בין היתר לצד האסטרופיזיקאי ניל דה-גראס טייסון.
סרטון שהפיק ובו כיכב, למען הסבה לאנרגיה מתחדשת, היה חלק מהקמפיין של אל גור ב-2009, "Repower America", במסגרת הפרויקט להסבת מקורות האנרגיה של ארצות הברית .
בתחילת שנות האלפיים סייע ניי בפיתוח שעון שמש קטן שהוטס למאדים על חללית במסגרת תוכנית מארס רובר משנת 2005 היה ניי סגן נשיא האגודה הפלנטרית, ובשנת 2010 הפך למנהל האגודה.
ניי משחק בתפקיד מפקד תחנת חלל בסרטוני מרכז החלל והמדע באוקלנד , בהם מוצג חקר האוויר, המים, הרוח והיבשה, ונדונות שאלות של שינויי אקלים, במטרה לחשוף בני נוער למחקר מדעי ולעודדם להשכלה מדעית.
לניי מספר פטנטים שהוכרו בארצות הברית, בהם פטנט על נעלי בלט ופטנט על זכוכית מגדלת שעשויה משקית פלסטיק מלאה במים.
ניי הוא חבר בוועד למחקר ספקני .
עמדתו היא שבקרב הציבור הרחב קיימת בורות מדעית ולא קיים הידע הבסיסי המאפשר להעריך טענות מדעיות.
מבחינה דתית מגדיר עצמו ניי אגנוסטי.
עימות עם הבריאתן קן האם (Ken Ham)
בפברואר 2014 נענה ניי להזמנתו של הבריאתן קן האם והגיע לעימות במוזיאון הבריאה בקנטקי.
העימות נסב על השאלה "האם הבריאתנות היא מדע בר תוקף?".
העימות נמשך שעתיים ו-45 דקות.
מדענים רבים ביקרו את השתתפותו של ניי בעימות בטענה שבעשותו כן הוא לכאורה נותן לגיטימציה מדעית לתחום דתי שאי אפשר לגזור ממנו השערה וניבוי מדעיים.
אחרים שיבחו את הופעתו וטענו שבתור דמות פופולרית היה בהופעתו כדי לחזק את תדמיתו של החינוך המדעי בקרב קהלי יעד דתיים רבים שרואים באנשי מדע אינטרסנטים של אתאיזם.
במאי 2008 קיבל ניי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
במאי 2011 קיבל ניי תואר דוקטור לשם כבוד בתחום המדעים מאוניברסיטת וילאמט באורגון.
במאי 2013 קיבל ניי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליהיי בפנסילבניה.
בשנת 2010 קיבל ניי את תואר "הומניסט השנה" מהאגודה ההומניסטית האמריקאית .
קלרנס ויליאם "ביל" נלסון השני הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כסנאטור מטעם מדינת פלורידה בשנים 2001 עד 2019 וכמנהלה ה-14 של נאס"א החל מ-3 במאי 2021 ועד ה-20 בינואר 2025.
נלסון נולד במיאמי כבן יחיד לנני וקלרנס נלסון.
משפחתו היא ממוצא סקוטי, אנגלי, אירי ודני.
בצעירותו גדל במלבורן ולמד שם בתיכון.
לאחר מכן למד באוניברסיטת פלורידה, עד שקטע את לימודיו ועבר לאוניברסיטת ייל.
הוא גם סיים תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
בשנת 1965, בעת מלחמת וייטנאם, התגייס נלסון לכוחות מילואים של צבא ארצות הברית.
הוא שירת בשירות סדיר בשנים 1968–1970, וסיים את שירותו כקצין בדרגת קפטן בשנת 1971. לאחר מכן החל לעבוד כפרקליט וכן כעוזר משפטי למושל פלורידה הדמוקרט רובין אסקיו.
הוא החל את הקריירה הציבורית שלו בבית הנבחרים של פלורידה, בו היה חבר משנת 1973 עד 1979. לאחר מכן שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית עד שנת 1991.
בעת כהונתו בקונגרס, הפך בינואר 1986 לחבר הקונגרס המכהן השני שטס לחלל (והראשון מבית הנבחרים), כשטס במשימה STS-61-C של מעבורת קולומביה.
נלסון עבר אימונים דרך נאס"א עם סנאטור נוסף מיוטה.
משימתם בחלל ארכה 6 ימים, שעתיים ושלוש דקות.
הייתה זו טיסת מעבורת החלל האחרונה לפני אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, שאירע רק 10 ימים לאחר חזרתה של קולומביה ובה נלסון.
הוא פרש מהקונגרס לצורך ריצה לא מוצלחת למושל פלורידה, כשהפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לסנאטור המכהן לווטון צ'יילס.
לאחר מכן שירת כגזבר פלורידה משנת 1995 ועד 2001, כשנבחר לשתי כהונות.
בשנת 2000 רץ נלסון לסנאט של ארצות הברית ונבחר כסנאטור, לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני עם זכייה של 52.1%.
הוא נבחר בשנית ב-2006 ברוב של 60% ממניין הקולות, וכן ב-2012 עם אחוז דומה.
בבחירות לסנאט ב-2018 הפסיד בהפרש קטן למושל פלורידה ריק סקוט.
ב-19 במרץ 2021 הכריז נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על מינויו של נלסון למנהל נאס"א.
מינוי אושר פה אחד ב-29 באפריל 2021, והוא הושבע לתפקידו ב-3 במאי 2021. נלסון סיים את תפקידו ב-20 בינואר 2025 עם סיום ממשל ביידן.
נלסון נשוי ואב לשני בנים.
ביל סימונס הוא עיתונאי, פרשן ספורט, מפיק טלוויזיה ויוצר פודקאסט אמריקאי.
סימונס הוא אחד מאנשי התקשורת בעלי ההשפעה הגדולה ביותר בספורט האמריקאי.
סימונס נולד בעיר מרלבורו שבמסצ'וסטס וגדל בברוקליין.
בגיל 13 התגרשו הוריו והוא עבר עם אמו לקונטיקט.
ב-1992 סיים תואר ראשון במדע המדינה בקולג' הולי קרוס שבמסצ'וסטס.
במהלך לימודיו היה בעל טור בנושאי ספורט בשם הוא היה בעל טור בעיתון הסטודנטים בשם "The Ramblings" ושימש כעורך העיתון.
ב-1993 סיים תואר שני בתקשורת בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת בוסטון.
בתום לימודיו עבד ככתב לענייני ספורט תיכונים בבוסטון הרלד, ככתב עבור השבועון בוסטון פיניקס עד 1996. הוא החליט לעזוב ולשם פרילנס, אך לא זכה להצלחה ונאלץ לעבוד כברמן בבוסטון בה התגורר.
ב-1997 החל לכתוב עבור המהדורה הדיגיטלית של AOL טור שבועי תמורת 50 דולר, בשם Boston Sport Guy, את שם הטור בחר בהשראה מטור בשם Movie Guy של מבקר קולנוע באתר.
לאחר שנה וחצי עלתה המהדורה גם לאתר האינטרנט.
בטור הוא החל לאמץ סגנון ייחודי שימשיך וילווה אותו לאורך כתיבתו, סגנון זה כלל עירוב של תרבות פופולרית וספורט, טור של משפטים בודדים, טור של הימורים על משחקי פוטבול בליגת ה-NFL, טור בנושא פנטזי ספורט וטור שמוקדש לשאלות ותשובות על בסיס מיילים של קוראים (Mail Bag).
הטור זכה להצלחה גדולה ולכ-10,000 קוראים קבועים.
ESPN החליטו להוביל עם הטור את Page 2 ואף את עמוד הבית ESPN.com.
גם שני טוריו הבאים זכו להצלחה והוא קיבל הצעות הן מ-ESPN והן מבוסטון הרלד.
הוא חתם על חוזה ב-ESPN במסגרתו יפורסמו טוריו שלוש פעמים בשבוע ב-Page 2, כמו כן כתב טור שבועי למגזין המודפס של ESPN.
ב-2002 הצטרף לצוות הכותבים של תוכנית הבידור של ג'ימי קימל וב-2004 חזר למשרה מלאה ב-ESPN.
ב-2007 הגה את הקונספט ליצירת סדרת סרטים תיעודיים בנושאי ספורט, בשם "30 for 30".
הסרטים שהחלו להיות מוקרנים ב-2009 זכו לשבחים רבים, הסדרה זכתה בפרס פיבודי, סימונס זכה בפרס אמי ב-2014 כיוצר הסדרה והיה מועמד לפרס ב-2011 וב-2015. ב-2009 יצר את הפודקאסט "The B.S.
Report" שהפך לפודקאסט הספורט עם מספר המאזינים הגבוה ביותר.
ב-2015 הוסיף פודקאסט נוסף בשם "Bill Don't Lie" שהתמקד בליגת ה-NBA.
ב-2011 יצר במסגרת עבודתו ב-ESPN את אתר Grantland, האתר בו שימש סימונס עורך ראשי, עסק בנושאים של ספורט, ותרבות פופולרית.
לאורך שנותיו ב-ESPN הושעה סימונס שלוש פעמים בשל עבירות משמעת, ב-2009 נאסר עליו לצייץ בטוויטר בעקבות ביקורת שמתח על תוכנית רדיו המשודרת ברשת בבעלות ESPN.
ב-2013 הושעה מטוויטר פעם נוספת לאחר ביקורת על התוכנית First Take של ESPN.
בספטמבר 2014 הושעה למשך שלושה שבועות מפעילות בעקבות התבטאויות בפודקאסט שלו שכוונו נגד רוג'ר גודל, הקומישינר של ליגת ה-NFL, אותו כינה שקרן.
במאי 2015 הודיעה ESPN כי היא לא תחדש את החוזה בינה לבין סימונס.
על אף שנותרו עוד מספר חודשים עד לסיום ההתקשרות, הודיע סימונס לסגל אתר Grantland, כי הוא מפסיק לאלתר לשמש כעורך האחראי, וכן הפסיק לפרסם כתבות או פודקאסטים חדשים.
קריירה ב-HBO ובחברת מדיה עצמאית
ביולי 2015 התפרסם כי סימונס יצטרף לרשת HBO, יתחיל להגיש תוכנית אירוח שבועית ב-2016 בנושאי ספורט ותרבות פופולרית, בנוסף יפיק פודקאסטים מצולמים ותוכניות דוקומנטריות.
באוקטובר 2015 עלה הפודקאסט החדש שלו בשם "The Bill Simmons Podcast", בתוכנית הראשונה הוא ביקר באופן חריף את מעסיקיו הקודמים, רשת ESPN.
סימונס טען כי הכיסוי התקשורתי שהעניקה ESPN לפרשת "Deflategate" בה התעמתו ליגת ה-NFL והקומישינר גודל מול קבוצתו האהודה ניו אינגלנד פטריוטס והקוורטרבק שלה טום בריידי, היה מביך ומוטה לטובת ה-NFL.
תוכנית האירוח ב-HBO עלתה ביוני 2016 ונקראה Any Given Wednesday", לאחר חמישה חודשים בוטלה התוכנית על ידי HBO.
סימונס המשיך את שיתוף הפעולה עם HBO עבורה יצר את הסרטים התיעודיים "אנדרה הענק", אודות המתאבק המקצועי המפורסם, "Showbiz Kids" אודות ילדים בתעשיית הבידור והסדרה התיעודית "Music Box" שכל פרק בה מתרכז בחיי מוזיקאי אחר.
סימונס הקים חברת מדיה בשם "Bill Simmons Media Group", בה שותפה HBO, ובפברואר 2016 השיק אתר אינטרנט ורשת פודקאסטים בשם "The Ringer".
בפברואר 2020 רכשה ספוטיפיי את פעילות "The Ringer".
סימונס הוא מחברם של שני ספרי עיון בנושא ספורט שנכנסו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס:
Now I Can Die in Peace - הספר מרכז טורים נבחרים שלו העוסקים בדרכה של בוסטון רד סוקס לזכייה באליפות מנקודת מבטו כאוהד מושבע
סימונס נשוי ואב לבן ובת.
רעייתו וילדיו הם נושאים נפוצים ביצירותיו.
ביל פטרסון הוא שחקן סקוטי.
הוא עבד שלוש שנים בבנייה כשולייה של חשב כמויות (quantity surveyor).
אחר כך למד ב"אקדמה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה".
הופעתו המקצועית הראשונה הייתה בשנת 1967 במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" מאת ברטולט ברכט לצידו של לאונרד רוסיטר ב-Citizens Theatre בגלאזגו.
ב-1970 הצטרף פטרסון לתיאטרון לצעירים, והיה שחקן ועוזר במאי בתיאטרון עד 1972. אז עזב את התיאטרון כדי להופיע עם בילי קונולי במופע "The Great Northern Welly Boot Show" בפסטיבל אדינבורו.
שנים אחר כך עבדו פטרסון וקונולי שוב יחד במחזה של קונולי "An Me Wi' a Bad Leg Tae".
מרבית שנות השבעים הופיע פטרסון עם להקת התיאטרון של ג'ון מקגארת' 7:84. הם יצאו לסיבוב הופעות בבריטניה ובאירופה, ושיחקו במחזות כמו "The Cheviot, the Stag, and the Black Black Oil" מאת מקגארת'.
הוא היה בין המייסדים של 7:84. הופעת הבכורה של פטרסון בלונדון הייתה עם הלהקה בשנת 1976. בפסטיבל אדינבורו ובלונדון שיחק פטרסון במחזה הראשון של ג'ון ביירן "Writer's Cramp".
בווסט אנד הופיע לראשונה בתפקיד הראשי ב-Whose Life Is It Anyway?
בהמשך התבססה הקריירה של פטרסון בטלוויזיה.
בין הופעותיו הראשונות ב-1978 היו בדרמה זוכת פרס באפט"א "Licking Hitler", ובתפקיד המלך ג'יימס בסדרת הטלוויזיה "ויל שייקספיר".
ב-1981 גילם את דמותו של לופכין בהפקה של ה-BBC ל"גן הדובדבנים".
עם זאת פטרסון לא זנח את התיאטרון.
ב-1982 היה מועמד לפרס אוליבייה על תפקידו כשווייק במחזה נוסף של ברכט "שווייק במלחמת העולם השנייה" בתיאטרון הלאומי.
הוא השתתף בהפקה המקורית של התיאטרון הלאומי של "ברנשים וחתיכות" (1982), במחזה "העלמה והמוות" בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון "הדוכס מיורק" (1991-1992) ובמחזה "איוואנוב" בתיאטרון אלמיידה שבלונדון ובתיאטרון מאלי במוסקבה (1997).
בקיץ 2010 שיחק פטרסון במחזה "Earthquakes in London" בתיאטרון הלאומי.
בשנות השמונים החל פטרסון להופיע גם בסרטי קולנוע בהם "דמעות של שתיקה", "נחמות קטנות" ו-"A Private Function" (כולם ב-1984).
ב-1997 השתתף ב"ספייס וורלד - הסרט" בתפקיד בריאן.
במסגרת תפקידיו הרבים בטלוויזיה שיחק כנבל אלי פרייזר בעונה השנייה של הסדרה "Auf Wiedersehen, Pet" בשנת 1986. עוד השתתף ב"כל אנשי סמיילי" (1982), "הבלש המזמר" (1986), "טראפיק" (1988), "דרך העורב" (1996), ובעיבוד הטלוויזיוני ל"דוקטור ז'יוואגו" מ-2002.
בהמשך רוב הופעותיו בטלוויזיה היו עבור ה-BBC.
הוא כיכב בתפקיד ד"ר דאגלס מוניהן בשלוש עונות של הדרמה העל-טבעית "Sea of Souls".
ב-1999 גילם את ד"ר גיבסון בעיבוד לרומן "רעיות ובנות" מאת אליזבת גסקל.
ב-2008 השתתף כמר מיגלס במיני-סדרה "דוריט הקטנה", עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
עוד ב-2008 שיחק בעונה הראשונה של "צדק פלילי".
ב-2009 הוא גילם את דמותו של ד"ר ג'יימס ניבן בסדרה "Spanish Flu: The Forgotten Fallen", ובתפקיד ג'ורג' קאסל ב"חוק וסדר: בריטניה".
לאורך הקריה שלו הופיע פטרסון באופן קבוע בתוכניות רדיו, כקריין בתוכניות דוקומנטריות וכמשתתף בתסכיתי דרמה.
ב-1981 השתתף בעיבוד המקורי של רדיו ה-BBC ל"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", וב-2005 חזר והופיע בתפקיד דומה ב-"The Hitchhiker's Guide to the Galaxy: Quandary Phase".
עוד גילם ברדיו את דמותו של ראש אגף מבצעים פרסי אלליין בעיבוד של רדיו 4 של ה-BBC לרומן "החפרפרת" (Tinker Tailor Soldier Spy).
ב-2010 כיכב פטרסון בפרק "ניצחון הדאלקים" בסדרה "דוקטור הו" בתפקיד פרופ' אדווין ברייסוול.
באותה דמות שיחק גם בפרק הסיום של אותה עונה "הפנדוריקה נפתחת".
עוד באותה שנה היה קריין בסדרה הדוקומנטרית "Birds Britannia".
ב-2011 שיחק פטרסון בתפקיד השופט בסרט הטלוויזיה "Fast Freddie, The Widow and Me".
בדרמה התקופתית "זרה" בהפקת "Starz" מופיע פטרסון בתפקיד עורך הדין נד גאוון.
ב-2003 החל פטרסון לשדר ברדיו BBC Scotland תוכנית סיפורים אודות ילדותו בגלאזגו "Tales From the Back Green".
הסיפורים יצאו לאור בספר בהוצאת Hodder בשנת 2008.
ב-2009 היה פטרסון קריין בתוכנית הטלוויזיה "1929 - The Great Crash" של ה-BBC, על קריסת הבורסה בוול סטריט.
ב-2012 השתתף בגרסת ה-DVD של "Edinburgh Military Tattoo", וב-2012 שיחק בתפקיד אדם סמית במחזה "The Low Road" בתיאטרון רויאל קורט.
ב-1984 התחתן פטרסון עם מעצבת הבמה הילדגרד בצ'טלר.
לבני הזוג יש בן ובת והם מתגוררים בלונדון.
Toad מידלטון קמפבל Kill Jackie אוויין סדרה עתידית של אמזון פריים וידאו טומב ריידר Tomb Raider וינסטון
ויליאם "ביל" ארתור קאר היה אצן אמריקאי.
אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ושיאן עולם בריצת 400 מטר.
קאר נולד בפיין בלאף, ארקנסו, ארצות הברית.
ב-17 במרץ 1933 הקריירה הספורטבית של קאר נקטעה לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים שבה שבר את שני קרסוליו ואגן הירכיים שלו.
בשנת 1966 נפטר קאר מהתקף לב במהלך חופשה בטוקיו, יפן.
ויליאם רונלד "ביל" פורסטר, ג'וניור הוא שחיין עבר אמריקאי, הוא אלוף עולם, במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה ל-200 מטר חופשי (קאלי 1975 וברלין 1978 בהתאמה), בעל מדליית ארד אולימפית (מונטריאול 1976) ושיאן עולם במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
התאמן בהדרכתו של רנדי ריס.
הוא בוגר אוניברסיטת אובורן משנת 1980.
באליפות העולם שנערכה בברלין, קולומביה בשנת 1975 זכה פורסטר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 2:01.95 דקות, לפני רוגר פיטל ממזרח גרמניה (2:02.22 דקות) ובריאן בריקלי מבריטניה (2:02.47 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.07 שניות, אחרי בן ארצו גרגורי ג'אגנבורג שקבע שיא אליפות חדש של (55.63 שניות) ורוגר פיטל (56.04 שניות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה פורסטר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.96 דקות, אחרי חבריו לנבחרת, מייק ברונר שקבע שיא עולם חדש של 1:59.23 דקות וסטיבן גרג (1:59.54 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1978 זכה פורסטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 1:51.02 דקות, לפני בן ארצו ראודי גיינס (1:51.10 דקות) וסרגיי קופליאקוב מברית המועצות שקבע שיא אירופה חדש של 1:51.33 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:20.82 דקות, לפני ברית המועצות (7:28.41 דקות) ומערב גרמניה (7:33.29 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.97 דקות, אחרי ולדימיר סלניקוב מברית המועצות שקבע שיא אליפות חדש של 3:51.94 דקות, ובן ארצו ג'ף פלוט (3:53.42 דקות).
פורסטר נבחר לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הוא לא השתתף בה בגלל החרם האמריקאי.
ויליאם צ'ארלס "ביל" פיץ' היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר שימש כמאמן ראשי בליגת ה-NBA במשך 25 עונות.
בעונת הוביל את בוסטון סלטיקס לאליפות ה-NBA, ובשנת 1996 נבחר לאחד מ-עשרת המאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
פיץ' נולד בעיר דבנפורט שבאיווה, ושירת בחיל הנחתים האמריקאי כמדריך אימונים.
בין השנים 1950–1954 למד בקו קולג', מכללה פרטית הממוקמת בסידר רפידס, איווה, ובשנת 1956 החל לשמש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קרייטון שבאומהה, נברסקה.
בשנת 1958 חזר לקו קולג' בה מונה למאמן הראשי, ועד שנת 1970 המשיך לאמן בליגת המכללות האמריקאית, כמאמן קבוצות אוניברסיטת דקוטה הצפונית, אוניברסיטת המדינה של באולינג גרין ואוניברסיטת מינסוטה.
לקראת עונת מונה למאמנה הראשי של קבוצת ה-NBA החדשה קליבלנד קאבלירס, ונשאר בתפקיד זה במשך 9 העונות הראשונות של המועדון.
הקאבלירס הפסידו בכל 15 המשחקים הראשונים בעונתם הראשונה, וב-5 העונות הראשונות לא הצליחו להעפיל לפלייאוף כשניצחו 33.9% בלבד ממשחקיהם.
בעונת הדריך פיץ' את הקאבלירס למאזן השני בטיבו באזור המזרחי, 49-33, ולהעפלה ראשונה לפלייאוף ה-NBA.
הקבוצה, שהובלה על ידי הקלעים אוסטין קאר ובינגו סמית', הסמול פורוורד קמפי ראסל והסנטר ג'ים צ'ונס, התמודדה בסיבוב הראשון מול וושינגטון בולטס, ולאחר שישה משחקים צמודים גברה עליה בתוצאה 85–87 במשחק השביעי והמכריע והעפילה לגמר המזרח.
בשל המאבק ההירואי של קבוצתם מול וושינגטון, מכנים אוהדי הקאבלירס את סדרת פלייאוף זו בשם "הנס של ריצ'פילד", על שם מיקום האולם של הקאבלירס.
בגמר המזרח הפסידה קליבלנד לבוסטון סלטיקס של דייב קאונס, ג'ון האבליצ'ק וג'ו ג'ו וייט בתוצאה 2–4. בסיום העונה זכה פיץ' בפרס מאמן השנה ב-NBA.
בשתי העונות הבאות הודחה קליבלנד בסיבוב הראשון של הפלייאוף, ובסיום עונת , אותו סיימו הקאבלירס עם מאזן ניצחונות שלילי 30–52, עזב פיץ' את הקבוצה.
בעונת מונה למאמן בוסטון סלטיקס, אליה הצטרף באותה עונה כוכב המכללות לארי בירד שזכה בתואר רוקי השנה.
בשתי העונות הבאות הודחו הסלטיקס בסיבוב השני של הפלייאוף, ובסיום עונת פוטר פיץ' מאימון הקבוצה.
בשנת 1983 מונה פיץ' למאמן קבוצת יוסטון רוקטס, בה שיחק הרוקי רלף סמפסון.
בעונתו השנייה צירפו הרוקטס את הרוקי האקים אולאג'ואן, שיצר לצד סמפסון את "תאומי המגדל" ("The Twin Tower") - צמד סנטרים גבוהים וצעירים שהיו מהטובים ב-NBA בעמדה שלהם, ושיחקו זה לצד זה.
בעונת הוביל פיץ' את יוסטון לגמר ה-NBA בפעם השנייה בתולדותיה, אך קבוצתו הפסידה לסלטיקס בתוצאה 2–4. בסוף עונת פוטר מאימון הרוקטס לאחר 5 עונות בקבוצה.
בעונות עד אימן את ניו ג'רזי נטס של דריק קולמן ודראז'ן פטרוביץ', ובמהלך התקופה השתתפה הקבוצה בסדרת פלייאוף אחת (1992).
בעונות עד הדריך את לוס אנג'לס קליפרס, שרשמה תחתיו מאזן מצטבר של 99 ניצחונות ו-229 הפסדים (30.2%) ולא העפילה לפלייאוף.
מאזן הניצחונות המצטבר של פיץ' לאורך הקריירה עומד על 944 ניצחונות ו-1,106 הפסדים בעונה הסדירה (46.0%), וכן 55 ניצחונות ו-54 הפסדים בשלב הפלייאוף (50.5%).
2,050 המשחקים שאימן פיץ' בעונה הסדירה מציבים אותו במקום השלישי בתולדות ה-NBA (אחרי לני וילקינס ודון נלסון).
מילטון "ביל" פינגר היה קומיקסאי יהודי אמריקאי הידוע בעיקר בשל השתתפותו ביצירת דמויות הקומיקס באטמן וגרין לנטרן (אלן סקוט).
פינגר נולד למשפחה יהודית בדנוור, קולורדו.
אביו לואיס, היגר לארצות הברית מאוסטריה ואילו אמו, טסי, הייתה ילידת ניו יורק.
בצעירותו עברה המשפחה לגור בברונקס ופינגר נרשם ללימודים בתיכון דוויט קלינטון וסיים את לימודיו שם בשנת 1933. לאחר שסיים את לימודיו עבד למחייתו כמוכר נעליים ובמקביל ניסה לפתח קריירה כסופר.
בשנת 1938 החל לעבוד בסטודיו שפתח בוב קיין, חבר לספסל הלימודים אשר נפגש עמו במסיבה.
נוסף על עבודתו בתחום הקומיקס, היה פינגר שותף גם לכתיבת מספר סרטים, בהם "מוות בכוכב אייטין", "הרפש הירוק" ו"מסע חיית הירח" אשר זכו לביקורות שליליות.
לצד הסרטים שכתב, סרטים רבים נוספים, כמו גם סדרות טלוויזיה שונות שהתבססו על יצירתו נוצרו במשך השנים.
בנו פרד נולד מנישואיו לאשתו הראשונה, פורשיה.
לאחר גירושיהם נישא ללין סימונס, אך גם נישואים אלו לא החזיקו מעמד שנים רבות.
פינגר, שסבל לאורך השנים משלושה התקפי לב, נפטר בביתו כתוצאה מטרשת עורקים ב-18 בינואר 1974.
לפי גרסה אחת, נקבר בבית קברות לעריריים בו הנפטרים לא זוכים למצבה עם שמם אלא עם מספר קבר בלבד ולפי גרסה אחרת גופתו נשרפה ואפרו פוזר על צורת עטלף שצייר בנו פרד על חוף הים, והגלים שטפו את העטלף ואת האפר.
מבנו, שנפטר ב-1992, נולדה לו נכדה אחת, את'נה פינגר, שלה עצמה יש בן שנחשב כיום ליורשו האחרון של פינגר.
בעקבות ההצלחה הגדולה של דמות הקומיקס סופרמן, נוצר ביקוש בתחום ליצירת דמויות של סופר-גיבורים.
לאור הביקוש שנוצר, הגה בוב קיין את דמותו של באטמן ועיצב אותה כגבר בלונדיני עם כיסוי עיניים וכנפי עטלף קשיחות.
את העלילה הראשונה של באטמן אייר קיין וכתב פינגר, אשר נתן לדמות גם את שמה המלא – ברוס וויין.
נוסף לבאטמן, יצר פינגר יחד עם קיין (וג'רי רובינסון) גם את דמותו של רובין, בן בריתו של באטמן ואת אויבם המושבע – הג'וקר.
פינגר היה שותף גם ליצירת דמותו של גרין לנטרן המקורי אלן סקוט, יחד עם מרטין נודל.
לדברי נודל, פינגר סייע בכתיבת הסיפור הראשון אחר שכבר המציא את הדמות בעצמו, אם כי שניהם קיבלו קרדיט בחוברת הראשונה (נודל תחת שם העט מאט דילון).
בנוסף לבאטמן, רובין, הג'וקר וגרין לנטרן, יצר פינגר יחד עם אחרים גם את דמויות הקומיקס הפינגווין, קאטוומן, באטגירל (בטי קיין), איש החידות, הדחליל, אלפרד פניוורת', דו-פרצוף, ג'יימס גורדון ולאנה לאנג.
שמו של פינגר הונצח בהיכל התהילה של הקומיקס ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1994 ובהיכל התהילה ע"ש וויל אייזנר ב-1999.
בשנת 2005 החלה במסגרת כנס קומיק-קון חלוקת פרס ביל פינגר להצטיינות בכתיבת קומיקס.
הפרס מוענק בכל שנה לשני זוכים, אחד חי ואחד מנוח.
ביל אסטבן גונטר סְקוֹשְׁגוֹרְד (בשוודית: 'Bill Istvan Günther Skarsgård'; נולד ב-9 באוגוסט 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי.
ידוע בשל דמותו של פניוויז הליצן המרקד בסרט האימה "זה" והמשכו "זה: חלק 2", ומשחקו בסדרת הטלוויזיה "המלוק גרוב" ברשת נטפליקס.
סקושגורד נולד ב-9 באוגוסט 1990 במחוז וואלינגבי, הנמצא בסטוקהולם, שוודיה.
בנו של השחקן סטלאן סקושגורד, ואשתו הראשונה סוניה מארי אגנס.
לביל יש שבעה אחים (כששניים מהם הם אחים-למחצה מנישואיו השניים של אביו).
בשנת 2008 שיחק לצד אביו בסרט "ארן: הממלכה האבודה".
בשנת 2011, סקושגורד היה מועמד לפרס Guldbagge על תפקיד ראשי בסרט "סיימון הפשוט".
בשנת 2012 הוא גילם את דמותו של מקוטין בסרט הבריטי "אנה קארנינה", אשר מבוסס על הספר אנה קארנינה על פי לב טולסטוי.
באפריל 2014, הוא הופיע בשער הדו-שנתי של "גיבור", מגזין אופנה ותרבות לגברים.
בגיליון, הוא מרואיין על ידי אביו.
בשנת 2013 החל לשחק בסדרת האימה של נטפליקס, "המלוק גרוב" בתפקיד רומן גודפרי.
את תפקידה זה גילם למשך 3 עונות עד לסיום הסדרה ב-2015.
בשנת 2016 סקושגורד גילם את מתיו בסרט המדע בדיוני "נאמנים".
סרט זה הוא סרטו האמריקאי הראשון.
ביוני 2017, לוהק לתפקיד הנבל הראשי "פניוויז הליצן המרקד" בסרט האימה "זה" לאחר ששחקן אחר, ויל פולטר, נשר עקב פרויקטים נוספים.
ביולי 2017, פורסם שביל לוהק לסדרה "קאסל רוק" כבחור צעיר עם בעיה משפטית יוצאת דופן.
ביולי אותה שנה יצא הסרט "פצצה אטומית" בו הוא שיחק לצד שרליז ת'רון.
ב-2018 שיחק בסרט "אומה של רוצחים" לצידן של אודסה יאנג וסוקי ווטרהאוס, ובסרט "דדפול 2".
בשנת 2019 שב לגלם את תפקיד הנבל הראשי בסרט ההמשך "זה: חלק 2", וגם השתתף במותחן הקומי "נבלים".
באוקטובר 2018, השתתף בעונות 1–2 בסדרה " הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" כשחקן כדורסל.
בשנת 2020 שיחק לצד טום הולנד בסרט "תמיד השטן" בנטפליקס, ושיחק במותחן על טבעי "תשעה ימים".
באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט "The Things They Carried" לצד אשטון סנדרס, מרטין סנסמאייר ואנגוס קלאוד.
בשנת 2022 כיכב בסדרת הדרמה השוודית "קלארק" מבית היוצר של נטפליקס, אודות חיו של שודד הבנקים קלארק אולופסון (אנ') ועל שוד נורמלמסטורג אשר טבע את המונח תסמונת סטוקהולם.
בשנת 2025 כיכב בתפקיד הראשי לצד אנתוני הופקינס במותחן הפעולה "נעול" (אנ') אשר מבוססת על הסרט הארגנטינאי "4x4" מ-2019 וכיכב שם בתפקיד הראשי השחקן חואן פדרו לנסאני.
סקושגורד נמצא בזוגיות עם השחקנית השוודית אלידה מורברג.
באוקטובר 2018 נולדה להם ילדה.
+שנהסדרהתפקידהערות2002Laura Trenter – Dad, the Policemanטוני2 פרקים2009Livet i Fagervikמרטןפרק:2015-2013המלוק גרוברומן גודפריתפקיד ראשי; (3 עונות); 33 פרקים2019-2018קאסל רוקהנרי / הילד / המלאךתפקיד ראשי (עונה 1); תפקיד אורח (עונה 2): 11 פרקים2020Soulmatesמתאופרק: "Layover"2022קלארקקלארק אולופסון (אנ')תפקיד ראשי; 6 פרקים2025זה: ברוכים הבאים לדריפניוויז הליצן המרקד
אבנעזר ויליאם "ביל" פיטו היה מחלוצי המתיישבים בהרי הרוקי, צייד ומדריך שבילים.
פיטו נולד בולינג, בקנט שבאנגליה.
פיטו היגר לקנדה בפברואר 1887. הוא המשיך להרי הרוקי הקנדיים, שם הועסק כעובד בהקמת מסילות הברזל.
בשנת 1890 הקים פיטו ביקתת עץ בסמוך לנהר בואו והיה מחלוצי המתיישבים האירופאים בהרי הרוקי הקנדיים.
פיטו שימש כמדריך בהרים, ובין השנים 1913 ועד פרישתו בשנת 1936 שימש כאחד השומרים הראשונים בפארק הלאומי באנף (למעט בשנות שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה).
כמדריך הוביל פיטו את אדוארד וימפר בדרכו למעבר ורמיליון.
בשנת 1901, לאחר שובו ממלחמת הבורים, התחתן עם אמילי ווד (Emily Wood) מקולומביה הבריטית, ושנה לאחר מכן נולד בנו רוברט פיטו (Robert W.F.
לאחר מות אשתו בשנת 1906, עבר הבן רוברט להתגורר עם משפחתה בקולומביה הבריטית.
פיטו התגייס לשירות צבאי בשנת 1899, והשתתף במלחמת הבורים בגדוד הסוסים של הלורד סטרתקונה (Lord Strathcona's Horse Regiment).
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיטו שירת בבלגיה ובצרפת בגדוד הרכוב ה-12. פיטו נפצע ברגלו הימנית בקרב איפר השני.
פיטו נפטר ב-23 במרץ 1943 בעיר באנף.
על שמו קרוי קרחון פיטו הנמצא על קו פרשת המים של אמריקה, ואגם פיטו.
ויליאם מורגן קסידי הוא רופא ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כנציגה הבכיר של מדינת לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית מאז ראשית 2015. לאחר עשור בו היה חבר במפלגה הדמוקרטית, עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית ומטעמה כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של לואיזיאנה (2009–2015).
קודם לכן היה חבר בסנאט של לואיזיאנה.
משפרש הסנאטור דייוויד ויטר ב-2017, נהפך קסידי לנציגה הבכיר של מדינתו בסנאט.
קסידי נולד בהיילנד שבלואיזיאנה, אחד מבין ארבעת ילדיהם של אליזבת וג'יימס פ.
קסידי ב-28 בספטמבר 1957. הוא גדל בבאטון רוז' וב-1979 היה בוגר אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה במדעים מדויקים וארבע שנים לאחר מכן קיבל תואר דוקטור לרפואה מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה.
עד בחירתו לסנאט של לואיזיאנה, התחמה קסידי בתחום הרפואה וסייע להקים מרכזים רפואיים אחדים בבאטון רוז'.
הוא הכיר את רעייתו לורה בלוס אנג'לס והשניים עבדו במרכז הרפואי ארל ק.
לורה ניהלה את מערך הכירורגיה של בית החולים וקסידי עבד שם כגסטרואנטרולוג עד סגירת המערך ב-2013.
קסידי נבחר לראשונה לסנאט של מדינת לואיזיאנה ב-2006 כחבר המפלגה הרפובליקנית.
בעבר היה דמוקרט, ותמך במסע בחירתו של מייקל דוקאקיס לנשיאות ארצות הברית ב-1988 ואף תרם למסע בחירתו לנשיאות של הסנאטור פול סונגאס.
באופן אירוני, קסידי אף תרם למסע בחירתה של מרי לנדרו, אותה הביס ב-2014. ב-2013, אמר קסידי כי תרומתו ללנדרו הייתה "קלות דעת של נעורים", ואמר כי "היא נבחרה ונפלה לתוך הפוליטיקה הקנאית ...
לואיזיאנה לא עזבה את מרי, מרי עזבה אותנו." מאז 2001, הוא תרם בעיקר למועמדים הרפובליקנים, כולל בהם הסנאטור לשעבר דייוויד ויטר.
לדברי קסידי, הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית לאחר הכחדת הדמוקרטים השמרנים ובגלל תסכולו מהביורוקרטיה הלא-יעילה במערכת בתי החולים הציבוריים.
ב-9 בדצמבר 2006 זכה קסידי בבחירות מיוחדות סנאט של לואיזיאנה מטעם המחוז ה-16. ב-20 באוקטובר 2007 נבחר קסידי מחדש, לתקופת כהונה בת 4 שנים.
ב-4 בנובמבר 2008 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-6 של לואיזיאנה.
הוא נבחר מחדש ב-2010 ו-2012. בבית הנבחרים, התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ולשאר חוקים פרי חקיקתם של הדמוקרטים וממשל הנשיא ברק אובמה.
בניגוד לשאר רפובליקנים שמרנים, המתנגדים להפלה מלאכותית על כל פניה, תמך קסידי בהצעת חוק שתאסור באופן פדרלי על הפלות מלאכותיות רק לאחר 20 שבועות הריון.
ב-6 בדצמבר 2014 הובסה הסנאטורית המכהנת, מרי לנדרו בידי קסידי, שמיקד את מסע הבחירות שלו בקשרים הקרובים שבין הנשיא ברק אובמה ללנדרו.
בבית הנבחרים החליף אותו גארט גרייבס.
בספטמבר 2017 יזם קסידי, יחד הסנאטור לינדזי גרהאם מקרוליינה הדרומית, הצעת חוק המבטלת את חוק הגנת החולה, אך חקיקה זו נכשלה עם התנגדותו של הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה.
ויליאם סימפסון פרייזר היה שחקן סקוטי שהופיע בתיאטרון בקולנוע ובטלוויזיה במשך שנים רבות.
ב-1986 זכה פרייזר בפרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בקומדיה על תפקידו במחזה "When We Are Married".
פרייזר נולד בפרת' והתחנך בבית הספר סטראת'לאן.
בתחילת הקריירה שלו עבד כפקיד בבנק, ובהמשך התחיל לעסוק במשחק.
בימיו הראשונים כשחקן הייתה לו מעט עבודה, ולעיתים קרובות היה חסר פרוטה, ונאלץ לישון ברציפים בלונדון.
לפני מלחמת העולם השנייה ניהל את תיאטרון קונאוט בוורת'ינג; ואז גויס לשרת ביחידת קשר מיוחדת של חיל האוויר המלכותי.
בצבא הכיר והתיידד עם אריק סייקס.
אחרי המלחמה נתן פרייזר לסייקס את עבודתו הראשונה בכתיבת קומדיה לרדיו, והשניים עבדו יחד במשך שנים רבות אחר כך.
פרייזר גילם פעמים רבות דמויות תוקפניות או מתלהמות, ושיחק בתפקידים רבים בדמויות של שוטר, חייל או שופט.
ב-1956 הופיע לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "המופע של טוני הנקוק", ובהמשך היה לשחקן קבוע בתוכנית "Hancock's Half Hour".
אחר כך הצטרף לשחקני הסיטקום "The Army Game" בתפקיד סמל קלוד סנאדג', ובסדרת ההמשך "Bootsie and Snudge".
עוד הופיע פרייזר בסרטים קומיים כגון "Amorous Milkman" ו"רופא בגדול"; הגרסה הקולנועית של הסיטקום "Love Thy Neighbour", ובטרילוגיה של פרנקי האוורד הכוללת את , את הסרט "Up the Front", ואת "Up the Chastity Belt".
בסדרה "רמפול" הופיע פרייזר מדי פעם בתפקיד רוג'ר בולינגהאם, שופט לא סימפתי שכינויו אצל הבריסטר הוראס רמפול הוא "the Mad Bull".
פרייזר שיחק בתפקיד בואנרג'ס במחזה "The Apple Cart", ובתפקיד אדי ווטרס במחזה "הקומיקאים", שניהם עבור ה-BBC.
עוד הופיע בתפקידי אורח בסדרות "המקצוענים" ו"הגומלים".
ב-1980 השתתף פרייזר בסיפור "Meglos" בסדרה "דוקטור הו", ובשנה אחר כך שיחק בספין אוף "K-9 and Company".
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים שיחק פרייזר בתוכנית הדרמה של BBC1 בשם "Flesh and Blood".
ב-1966 גילם פרייזר את מר מיקובר בעיבוד לרומן "דייוויד קופרפילד" בסדרת טלוויזיה באותו שם.
ב-1969 שיחק בתפקיד סרג'נט באזפאז בסרט מוזיקלי סרט המוזיקלי "פיקוויק" של ה-BBC.
תפקידו האחרון היה בדמות מר קסבי בגרסה הקולנועית של "דוריט הקטנה" משנת 1988.
ב-1981 הוקדשה לו תוכנית "אלה הם חייך" והוא הופתע על ידי המנחה איימון אנדרוז.
הוא שיחק בתפקיד בעלה של גוג'י וית'רס בהפקה של תיאטרון צ'יצ'סטר למחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם.
ההצגה הועברה לווסט אנד והוצגה בתיאטרון היימרקט, בהמשך הועלתה בסיבוב הופעות בבריטניה.
צוות השחקנים כלל גם את סוזן המפשייר וג'ון מקאלום שהיה נשוי לגוג'י וית'רס.
ב-1986 זכה פרייזר בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בקומדיה על הופעתו במחזה "When We Are Married".
ב-1981 התחתן פרייזר עם השחקנית פמלה קונדל.
הוא נפטר ממחלת ריאות חסימתית כרונית בבושי שבהרטפורדשייר בגיל 79.
ביל סקרוטון היה חייל בצבא הבריטי שנשבה בידי הצבא הגרמני.
כשבוי מלחמה בריטי הוא היה שותף להצלתה של נערה יהודיה בשם שרה מוטוסון, על כך הוכר כחסיד אומות העולם.
סטן וולס היה אחד מעשרת השבויים הבריטים יחד עם סקרוטון, שמצא בקיץ 1944 נערה יהודייה בת שש עשרה בשם שרה מטוסון.
כאשר סטן וולס מצא את שרה היא הייתה מורעבת ותשושה לחלוטין.
וולס נתן לה מזון והביא אותה לתשעת האסירים האחרים ביניהם ביל סקרוטון, כשהיא עטופה במעיל צבאי ישן.
השבויים האחרים נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה.
ביחד הם הבריחו אותה לתוך מחנה השבויים שלהם – מחנה B20 שליד גרוס גולמקאו, שם הסתירו אותה בתוך מתבן.
מאחר שנהגו לתלות את הכביסה באסם בו החביאו אותה, הם השתמשו בכביסה בתור עילה שיאפשר להם להביא לנערה הגוועת מזון.
לאור מצבה הגופני הקשה, הם התחלקו בטיפול בה.
הם הביאו לה מזון, טיפלו בכוויות הקור מהם סבלה, השיגו פראפין על מנת להילחם בכינים בשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא.
הסכנה שתיחשף הייתה רבה, כיון שממש מחוץ למגוריהם הייתה תחנת משטרה.
הסוסים בהם השתמשו השוטרים הוחזקו באותו אסם שבו שרה הוסתרה.
אך למרות הסכנה ביל סקרוטון והאחרים טיפלו בה במשך 3 שבועות, עד שאולצו לעזוב.
ערב פינויים לכיוון גרמניה, סקרוטון וחבריו דאגו שאישה מקומית תטפל בה עד להגעתו של הצבא האדום.
בשנת 1972, 25 שנה לאחר מכן זכו סקרוטון ושאר השבויים להתאחד ולפגוש שוב את שרה הנערה אותה הצילו.
ביל סקרוטון הוכר כגיבור שואה בריטי על ידי הממשלה הבריטית.
בנוסף הוא הוכר כחסיד אומות העולם ב-11 באוקטובר 2011 על ידי יד ושם.
האחייניות שלו קיבלו את התארים בעבורו.
ויליאם בויד קנדי שו (William Boyd Kennedy Shaw, OBE; 26 באוקטובר 1901 – 23 באפריל 1979) היה סופר חוקר מדבר, בוטנאי, ארכאולוג וחייל בריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בקבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי ובשירות האוויר המיוחד.
הוא הוכר בשם ביל שו, אך העדיף את השם ביל קנדי-שו ובו השתמש תמיד בכתביו.
קנדי-שו נולד ב־26 באוקטובר 1901, בנו של קולונל פ"ש קנדי-שו, מהכפר טפונט מגנה במחוז וילטשייר.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים תרם קנדי-שו במיומנויות המיוחדות שלו כבוטנאי, ארכאולוג ונווט לחקר מדבר לוב, באזורים הדרום-מערביים של מצרים המודרנית.
השתתף בשלושה מסעות חשובים במדבריות מצרים וצפון סודאן.
במהלך חורף 1927–1928 נסעו קנדי-שו ודאגלס ניובולד, בחופשה משירותם בממשלת סודאן, בדרך השיירות העתיקה דרבּ אל-ארבעין מנווה המדבר סלימה דרך ביר נטרון בדארפור.
במסע עברו 1,000 ק"מ על גבי גמלים.
באוקטובר 1930 ליווה קנדי-שו את רלף בגנולד במסע מקהיר לנווה המדבר דאח'לה, לתוך ימת החול הגדולה, דרומה לעבר גילף כביר ועווינאת, בהמשך לוואדי חלפא ובחזרה דרך דרבּ אל-ארבעין לסלימה, לח'ארגה ומשם לאסיוט שעל הנילוס.
ב-1932 נסע עם בגנולד מקהיר עד ח'ארגה, ומשם דרומה לעווינאת וצפון דארפור בסודאן ובחזרה דרך מֶרגָה, ואדי חלפא, דאח'לה ובחרייה במדבר המערבי עד קהיר, מרחק כולל של 9,000 קילומטרים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה גייס בגנולד את קנדי-שו, שהועסק אז בממשל המנדט הבריטי בירושלים, לשמש קצין המודיעין והניווט הראשי של קבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי (LRDG) שהורכבה בידי בגנולד.
ב-1944, אחרי סיום המערכה בצפון אפריקה ופירוק קבוצת המדבר ארוכת הטווח, עבר קנדו-שו לחטיבת שירות האוויר המיוחד ושירת בה כקצין מודיעין בחזית המערבית באירופה.
בתום המלחמה הועלה לדרגת רב-סרן ובמהלכה אוזכר בשדרים.
קנדי-שו כתב את אחד הספרים הראשונים על אודות יחידת LRDG, שכותרתו "קבוצת המדבר ארוכת הטווח" (1945).
הוצאתו לאור של הספר הייתה כפופה לאישור טרום פרסום של משרד המלחמה, שדרש לבצע שינויים בכתוב, בייחוד לגבי השמות של הפעולות שתוארו ולגבי שמותיהם האמיתיים של אנשים המעורבים בפעולות מיוחדות.
מהדורת Greenhill Military Papernack משנת 2000 של ספרו מכילה השלמות מתוך כתב-היד המקורי והסברים לגבי הקטעים שהוצאו מן המהדורה הראשונה.
מאמרים של קנדי-שו פורסמו בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית.
קנדי-שו שימש ב-1958 כיועץ למפיקי הסרט "ים של חול" שעלילתו מספרת על מבצע של קבוצת המדבר ארוכת הטווח ערב קרב אל עלמיין השני.
קנדי-שו נפטר ב-23 באפריל 1977 בגיל 77 בעיר ליצ'פילד שבמחוז סטפורדשייר.
על שירותו במהלך המלחמה הוענקה לקנדי-שו דרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE) במהלך המלחמה אוזכר בשדרים.
הוא זכה בצלב המלחמה הבלגי ומלכת הולנד העניקה לו דרגת קצין במסדר אוראניה-נסאו .
פוסי נולד בוושינגטון הבירה, בנם של ביאטריס (לבית טוהל) ובעלה וולטר ג'.
משפחת אמו, בעלת שורשים יהודיים, היגרה אל ארצות הברית מרוסיה בעוד אביו הוא נוצרי פרוטסטנטי ממוצא אנגלי.
פוסי עבר לפלורידה בשנת 1956 כשאביו הועסק בתפקיד הנדסה בתאגיד "מקדונל דאגלס", שם עמל על פיתוח טילי שיגור מסוג דלתא.
ב-1969 השלים פוסי את לימודיו הגבוהים במכללה הקהילתית ברווארד.
בתום לימודיו הגבוהים עבד פוסי במקדונל דאגלס גם הוא, ועבד בתוכנית אפולו במרכז החלל קנדי עד לפיטוריו.
בין השנים 1974–1976 עבד פוסי במועצת התכנון רוקלידג' (Rockledge Planning Commission).
בשנת 1976 הוא נבחר כחבר מועצת העירייה ברוקלידג', ומ-1986 עד 1992 היה חבר בוועדה לפיתוח עסקי ותעשייתי של מחוז ברווארד.
בנוסף, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 ייסד פוסי חברת נדל"ן בבעלותו.
מאוחר יותר התמנה למנהל איגוד המתווכחים המדינתי.
ב-3 בנובמבר 1992 החל את כהונתו בבית הנבחרים של פלורידה, שם ייצג את מחוז הבחירה ה-32.
ב-7 בנובמבר 2000 החל פוסי לשרת כחבר הסנאט של פלורידה.
תחילה, בשנים 2000–2002, ייצג את מחוז הבחירה ה-15. ב-2006 חיבר פוסי ספר עיון המתאר את הצעותיו לשיפור הפוליטיקה של ארצות הברית.
בזמן כהונתו בבית מחוקקים של פלורידה היה פוסי נותן החסות הראשי להצעת חוק שנועדה להחיל מודרניזציה בתהליך הבחירות של המדינה, לאור המחלוקת הציבורית סביב הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 בפלורידה.
בנוסף הוא פעל לתיקון מדיניות הביטוח במטרה לסייע לנפגעי הוריקן.
בשנת 2008 התמודד פוסי אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-15 של פלורידה.
נציג המחוז המכהן, דייב ולדון , שהיה חבר הקונגרס האמריקאי מאז 1995, כאשר המפלגה הרפובליקנית שמה את ידה על העליונה במחוז בזכות המהפכה הרפובליקנית.
פוסי גבר על סטיבן בליית', מועמד המפלגה הדמוקרטית, וגרף 53.1% מקולות הבוחרים לעומת 42 האחוזים שגרף בליית'.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2009.
בבית הנבחרים פוסי מפגין דפוס הצבעה שמרני מתון.
לצד תמיכתו בזכות לשאת נשק מכוח התיקון השני לחוקת ארצות הברית, לאחר הטבח בסטריפ של לאס וגאס הביע תמיכה בהגבלה על Bump Stock.
פוסי היה חבר הקונגרס היחיד מסיעה הרפובליקנית שהצביע עם חברי הסיעה הדמוקרטית בעד חוק "הצילו את האינטרנט" משנת 2019, שגדע את ביטול נייטרליות הרשת של ועדת התקשורת הפדרלית.
הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה אותו כינה "פיאסקו", ולאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 תמך בניסיונותיו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לערער על תוצאות הבחירות על סמך טענות בלתי-מוכחות וכוזבות בדבר הונאת בחירות.
בבחירות 2024 החליט שלא להתמודד לכהונה נוספת בבית הנבחרים, וכהונתו תמה ב-3 בינואר 2025.
ג'ורג' ויליאם פוסטר הוא פוליטיקאי ופיזיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת אילינוי, מאז נבחר ב-2012. פוסטר, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג בין השנים 2008–2011 את מחוז הקונגרס ה-14 של אילינוי.
פוסטר נולד בשנת 1955 במדיסון, עיר הבירה של ויסקונסין.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון ממוריאל ג'יימס מדיסון.
בשנת 1976 השלים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון לימודי תואר ראשון בפיזיקה, וב-1983 קיבל דוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד.
בגיל 19 פוסטר ואחיו הצעיר פְרֶד פתחו במרתף שלהם בית עסק משותף, בערבות בת 500 דולר אמריקני מהוריו.
החברה, "Electronic Theatre Controls", מנתה בשנת 2008 כ-650 עובדים ברחבי העולם וייצרה למעלה ממחצית ציוד התאורה בתיאטראות ארצות הברית.
החברה התקינה ציודי תאורה בתיאטראות ברודוויי, סבבי ההופעות של האבנים המתגלגלות, בתי אופרה, מופעי המחצית במשחק הסופרבול, בתי ספר, כנסיות ומרכזים קהילתיים ברחבי העולם.
לאחר סיום הדוקטורט עבר פוסטר עם משפחתו לעמק פוקס שבצפון אילינוי כדי להמשיך בקריירת פיזיקת החלקיקים שלו בפרמילאב, המעבדה הלאומית של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
במהלך 22 שנותיו של פוסטר בפרמילאב לקח חלק במיזמים אחדים, כולל תכנון ציוד וניתוח נתוני תָּכְנָה עבור המנגיש של פרמילאב, ששימושי לגילוי קווארק עליון וניהול תכנון ובנייה של מתקן מחזור בן שלושה קילומטרים במַזְרֵק הראשי של המעבדה.
פוסטר נבחר לעמית באגודת הפיזיקלית האמריקאית, והיה חבר בצוות שקיבל את פרס ברונו רוסי ב-1989 על גילוי פרץ הנייטרינו של סופרנובה 1987A.
הוא עוטר בפרסים שונים על עבודתו בעולם הפיזיקה, בהם פרס שימור האנרגיה של מחלקת האנרגיה על יישום מגנט קבוע של מאיץ החלקיקים בפרמילאב.
ב-26 בנובמבר 2007 התפטר דניס הסטרט, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, מחברותו בקונגרס לאחר האשמות בדבר עבירות מין.
עוד קודם לכן, בשיא הפרשה, ב-30 במאי הודיע פוסטר על מועמדותו למלא את מקומו של הסטרט כנציג מחוז הקונגרס ה-14 של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות המיוחדות שהתקיימו במרץ 2008, גבר פוסטר על ג'ים אוברווייס, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 53% מקולות הבוחרים.
בנובמבר 2008 נבחר לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010, על פוסטר קרא תיגר רנדי האלטגרן , חבר הסנאט המדינתי של אילינוי.
על אף שפוסטר זכה בתמיכתם של העיתונים רבי-ההשפעה "שיקגו סאן-טיימס", "שיקגו טריביון" וה"דיילי הראלד", הוא הפסיד להאלטגרן וגרף 45% מהקולות.
במאי 2011 מכר פוסטר את בית מגוריו בז'נבה שבאילינוי, עבר לנייפרוויל והכריז על כוונתו להתמודד פעם נוספת אל בית הנבחרים האמריקאי הפעם במחוז הקונגרס ה-11. טרם מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2010, נסר המחוז כמחוז הקונגרס ה-13, וייצגה אותו ג'ודי ביגרט הרפובליקנית מזה 14 שנה.
ב-6 בנובמבר 2012 פוסטר נבחר לייצג את מחוז הקונגרס ה-11 בקונגרס ה-113 של ארצות הברית, וגבר על ביגרט עם 58% מקולות הבוחרים.
לפוסטר דפוס הצבעה ליברלי, ובקונגרס ה-117 הוא חבר בוועדה לשירותים פיננסיים ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
ויליאם ג'יימס פסקרל הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי, ברציפות מ־1997 עד מותו.
בתחילה נבחר ממחוז הקונגרס השמיני של ניו ג'רזי, ו־2013 עבר לייצג את מחוז הקונגרס התשיעי.
פסקרל, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כראש עיריית פטרסון (1990–1997) וכחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי (1988–1997).
פסקרל – נכדם של איטלקים שהיגרו לארצות הברית – נולד בפטרסון, בנם של רוֹפי ג.
(לבית לופרדו) ווויליאם ג'יימס פסקרל (במקור פסקרלי).
הוא למד בבית הספר היסודי סנט ג'ורג', ובשנת 1955 השלים את לימודיו התיכוניים ב"תיכון סנט ג'ון דה בפטיסט", שם נבחר לנשיא מועצת התלמידים.
הוא שירת בצבא ארצות הברית ובכוחות המילואים של הצבא.
פסקרל למד באוניברסיטת פורדהאם שבניו יורק, שם השלים לימודי תואר ראשון בעיתונאות ותואר שני בפילוסופיה.
במשך תריסר שנים עבד פסקרל כמורה בתיכון בפרמוס, שם לימד מקצועות שונים בהם פסיכולוגיה.
לאחר מכן התקבל לעבודה כפרופסור באוניברסיטת פיירלי דיקינסון.
מאוחר יותר מונה למועצת החינוך של פטרסון ושימש כנשיא המועצה.
הוא הוסיף לכהן כחבר במועצת הנאמנים של המכללה הקהילתית של מחוז פסאיק.
בבחירות 1987 התמודד פסקרל לראשונה על תפקיד ציבורי, במהלך בחירות למושב באספה הכללית של ניו ג'רזי, שהתפנה עם פרישתו של וינסנט א.
הוא וחבר האספה המכהן ג'ון ג'ירגנטי (Girgenti) שמרו את שני המושבים של מחוז הבחירה ה-35 בידיים דמוקרטיות, אחרי שגברו על מועמדי המפלגה הרפובליקנית.
לאחר שפרנק גרייבס, חבר הסנאט המדינתי של ניו ג'רזי, נפטר בפתאומיות בעודו מכהן ב-1990, מונה ג'ירגנטי למלא את מקומו של גרייבס ובעקבות זאת התקיימו בחירות מיוחדות במחוז הבחירה ה-35. פרנק קטניה, איש המפלגה הרפובליקנית, ניצח את המועמד הדמוקרטי, ובכך נכפה על פסקרל לייצג את מחוז לצד יריב אידאולוגי עד ל-1994.
בזמן שכיהן בבית המחוקקים של ניו ג'רזי נותר פסקרל פעיל בפוליטיקה העירונית, ובמרץ 1990 נקרתה בדרכו הזדמנות במישור זה.
פרנק גרייבס, חבר הסנאט המדינתי שנפטר מהתקף לב במהלך כהונתו, כיהן במקביל גם כראש עיריית פטרסון.
בעקבות זאת פסקרל הכריז על התמודדותו לראשות העירייה.
ביום הבחירות גרף 51.4% מקולות הבוחרים והושבע לתפקידו ב-1 ביולי 1990, תוך כדי כהונתו באספה הכללית.
בשנת 1994 נבחר לתקפות כהונה שנייה, ונבחר מחדש עם 46% מהקולות.
בראשית ינואר 1997 התפטר מתפקידו לשם תחילת כהונתו בקונגרס.
בשנת 1996 התמודד פסקרל על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השמיני של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות 1996 ניצח פסקרל את מרטיני עם 51% מהקולות ונבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
בראשית ינואר 1997 החל את שליחותו בגבעת הקפיטול.
ב-10 באוקטובר 2002 נמנה פסקרל בין 81 הדמוקרטים שהצביעו בעד ההחלטה לצאת אל מלחמת עיראק.
פסקרל היה אחד מהחברים המקוריים של הוועדה לביטחון המולדת של בית הנבחרים, שנוסדה ב-19 ביוני 2002, וכעבור זמן מה מונה לחבר הבכיר בוועדת המשנה למוכנות לחירום.
הוא מגלה עניין מיוחד במכבי אש, וחיבר את הצעת החוק שיצרה את "תוכנית מענקי הסיוע לכבאים", המעניקה מענקים פדרליים ישירות לכל לוחמי האש, כולל אלה המתנדבים.
ב-11 בדצמבר 2020 קרא פסקרל ליושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי שלא להשביע את הרפובליקנים שחתמו כידידי בית המשפט על עצומה התומכת בתיק "טקסס נגד פנסילבניה" – תביעה שהגיש התובע הכללי של טקסס נגד תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, תוך הנמקה בסעיף 3 בתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
הצעה זו של פסקרל הייתה מונעת את השבעתם של כשני שלישים מסך חברי הסיעה הרפובליקנית בקונגרס ה-117. פסקרל טען: .
ב-14 ביולי 2024 פונה פסקרל למרכז הרפואי האזורי סנט ג'וזף שבפטרסון שם עבר טיפול במחלה בדרכי הנשימה ואושפז לזמן מה בטיפול נמרץ.
הוא שוחרר למתקן שיקום ב-7 באוגוסט, אך ב-11 באוגוסט אושפז פעם נוספת במרכז הרפואי קופרמן ברנבאס שבליווינגסטון.
| שם = ביל פאגרבאקי
| כיתוב = פאגרבאקי בכנס קומיק-קון, 2009
| מקום לידה = פונטנה, קליפורניה, ארצות הברית