tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צו זה אימץ למעשה את הבנות 1968 בין ירדן לארגונים הפלסטינים, אשר לא כובדו על ידי הארגונים, והפך אותם לצו רשמי.
מבחינתם של הארגונים הפלסטינים, הדבר נחשב כקריאת תיגר ישירה כנגד כוחם, ובתגובה החלו חילופי אש בין פעילי הארגונים לחיילים ירדנים ברחבי ירדן.
בשל החשש מהתדרדרות נוספת, בחרה ממשלת ירדן להקפיא את יישום הצו, וזאת עד אשר יהיה בידה זמן להכין תשתית צבאית מתאימה לניטרול כוחם של הארגונים החמושים.
גם מבחינתם של פעילי הארגונים, הקפאתו של הצו לא הייתה אלא הפוגה זמנית, כאשר במהלכה הכינו עצמם הפעילים למאבק כנגד השלטון הירדני.
המשבר סימל בצורה הברורה ביותר, הן בעבור שני הצדדים והן בעבור העם הירדני, כי לא ניתן עוד להסכין למצב הלימינאלי, וכי הגיעה השעה להכרעה.
רבים מאזרחי ירדן, אשר חשו מושפלים בשל מה שנראה ככניעתו של המלך למול הארגונים הפלסטינים, תבעו כעת את כבודה של ירדן, ואת חיסול כוחם של הארגונים הפלסטינים אחת ולתמיד.
מספר קצינים מצבא ירדן אף העלו רעיון לבצע הפיכה צבאית בממלכה ולהעלות לשלטון את אחיו של חוסיין, הנסיך חסן, אשר נתפס כמי שיגאל את ירדן מהשפלתה.
רעיון זה, אף שלא יצא לפועל, מהווה הוכחה נוספת להקצנה במחנה הירדני, אשר תרמה להחלטת המלך לצאת למתקפה כוללת כנגד הארגונים.
המצב המתוח התפוצץ בתאריך 6 בספטמבר, בעקבות פעולתה של החזית העממית, אחד מהארגונים הפלסטינים המוכרים ביותר, אשר חטפה מספר מטוסי נוסעים באירופה והנחיתה שניים מהם בשדה התעופה דוסון, ליד העיר זרקא, אחד ממעוזיהם של הארגונים.
פעולה זו, אשר הציגה את ירדן כמעין מדינת בובות, אשר אין לה כל יכולת לשלוט בנעשה בשטחה, הובילה להחלטתו של המלך לנקוט פעולה.
ביום 16 בספטמבר 1970 פיטר המלך את ראש ממשלת ירדן, עבד אל-מנעם רפאעי, והחליפו במחמד דאוד, ירדני ממוצא פלסטיני אשר נודע כתומך המשטר הירדני.
ראש הממשלה החדש קיבל הוראה "להחזיר את הסדר לירדן", ולמנוע ממה שהוגדר בצרה עלומה כ"כוחות עוינים" מלפגוע במה שתואר "האחדות הלאומית", וזאת בכל האמצעים הדרושים.
בניסיון להרגיע את הרוחות, קבע המלך שראש הממשלה, וכן שלושה שרים נוספים בממשלה החדשה יהיו ממוצא פלסטיני, מה שנועד ליצור הילה של איחוד לאומי ולהרגיע את חששותיהם של אזרחי ירדן הפלסטינים מהכרזת מלחמה ישירות כנגדם.
עוד ביום השבעתה של הממשלה החדשה פרצו הקרבות הראשונים בין הארגונים הפלסטינים, אשר ראו בנסיבות הקמת הממשלה כהכרזת מלחמה כנגדם, לבין צבא ירדן, שנעזר בארטילריה ובטנקים.
אף שקיימים חילוקי דעות בשאלה מיהו הגורם שפתח באש, הרי שהלחימה שפרצה בעקבות זאת אינה מוטלת בספק.
במהלך עשרת הימים העוקבים, פתח הצבא הירדני, אשר חוזק בכוחות מיוחדים שנועדו במיוחד למטרה זו, והורכבו בעיקר מירדנים ממוצא בדואי מדרום הממלכה, בסיס כוחו המסורתי של בית המלוכה ההאשמי, במתקפה כוללת על מעוזיהם של הארגונים הפלסטינים ברחבי הממלכה.
הלחימה, אשר ברובה התרחשה בערים שבשליטת הארגונים ובמחנות הפליטים, התאפיינה עוד מראשיתה בחוסר הסימטריה בין הצבא הירדני, המאומן והמצויד היטב אשר נהנה מתמיכה ארטילרית ואווירית, לבין החמושים הפלסטינים אשר הסתמכו בעיקר על נשק קל ולחימת גרילה, ולא היו מוכנים ללחימה צבאית נרחבת.
הלחימה הוסלמה ב-18 בספטמבר, כאשר כוחות צבא סוריים חצו את הגבול הירדני בדרכם לסייע לארגונים הפלסטינים האזור אירביד, אך הכוח הסורי, אשר בהחלטת ממשלת סוריה לא לווה בכוח אווירי, נבלם על ידי הצבא הירדני, בגיבוי שקט מטעם ישראל וארצות הברית, וב-23 בספטמבר נסוג חזרה למולדתו.
בסופו של דבר, ובעקבות התערבותן של מדינות ערב, הסכים המלך חוסיין ב-23 בספטמבר להפסקת אש, אך זו הייתה אך הפוגה זמנית, כאשר רבים מקרב הירדנים ראו בחולשת הארגונים הפלסטינים למול הצבא הירדני את ההזדמנות לסלקם לחלוטין מירדן, דרישה אשר רבים במשטר הזדהו איתה בשלב זה.
השלב השני של הלחימה, החל מאוקטובר 1970 ועד לאוגוסט 1971, עמד בסימן עליונותו הברורה של הצבא הירדני על הארגונים הפלסטינים, בכל המובנים.
במסגרתם של מהלכים צבאיים מתוכננים ראשית דחק הצבא הירדני את פעילי הארגונים מאזור קו הגבול עם ישראל חזרה למשלטיהם ההרריים בצפון המדינה, ולאחר מכן פעל בשיטתיות לחיסול כוחם ולשביית פעיליהם.
בעוד שמרבית הפעילים נפלו בשבי הצבא הירדני, ושוחררו לאחר מכן בשלבים, פעילים רבים נסו על נפשם למדינות ערב האחרות, ובעיקר ללבנון, אשר לימים עתידה לתפוס את מקום ירדן כבירת הארגונים הפלסטינים המיליטריסטים.
היו אף פעילים אשר חצו את הגבול לישראל, בהעדפה להיתפס על ידי גורמי הביטחון הישראלים ולא להסתכן בזעמו של המשטר הירדני.
בסופו של דבר, בתחילת שנת 1972, ניתן לקבוע כי כוחם של הארגונים הפלסטינים בירדן רוסק, מרבית פעיליהם הבולטים נלקחו בשבי, ומנהיגיהם נסו מהארץ.
ניצחון זה הביא, בעבור רובו של הציבור הירדני, לתחושת הקלה, ולחיזוק ההכרה בהבדלים שבין הזהות הירדנית לזהות הפלסטינית, הבדלים אשר באו לידי ביטוי עם השנים בשינוי יחס המשטר הירדני כלפי הגדה המערבית.
בשלב הראשון, לאירועי ספטמבר 1970 בירדן לא הייתה השפעה מידית על הדרישה הירדנית להשיב לרשותה את שטח הגדה המערבית, אשר עדיין נתפס על ידי רבים כחלק אינטגרלי מהממלכה הירדנית.
חרף עמדתם של רבים מהקיצונים במחנה הירדני, אשר ביקשו לוותר על הגדה המערבית ובכך למחות את הזהות הפלסטינית מממלכת ירדן כליל, בכירי המשטר, לרבות המלך חוסיין, עוד קיוו לפתרון ביניים אשר יאפשר להם לשמור על מעמדם בשטח.
הקשרים בין שתי הגדות באו לידי ביטוי במסגרת בחירות 1972 אשר ערכה ישראל בשטח הגדה המערבית, ובמסגרתן רבים מנאמני השלטון הירדני עלו לשלטון, תוך הבטחה להמשיך ולפתח את הקשרים ההדדיים בין שתי הגדות.
כמו כן, באותה התקופה לא הייתה קיימת אלטרנטיבה ממשית לאופציה הירדנית בגדה המערבית, שכן אש"ף בהנהגתו של הפת"ח עוד ליקק את פצעיו מהמאבק בשלטון הירדני, והיה עסוק בעיקר בשיקום כוחו.
עם זאת, לאירועי ספטמבר 1970 הייתה השפעה מסוימת גם בתקופה זו על מהלכי המשטר הירדני, אשר ביקש להפריד ככל הניתן בין האלמנט הפלסטיני לזה הירדני בממלכה, לפחות ברמה הפוליטית.
מסיבה זו, יוזמתו של המלך חוסיין משנת 1972, אשר זכתה לכינוי "תוכנית הפדרציה" וביקשה להסדיר את הסכסוך בין ירדן לישראל, קראה להפיכת ירדן לשני חבלים אוטונומיים, המושתתים על שתי גדות הירדן, במסגרתה כל חבל ייהנה מאוטונומיה כמעט מוחלטת, למעט בתחומי הביטחון, הכלכלה ויחסי החוץ.
כך ביקש חוסיין להחזיר לרשותו את הגדה המערבית, מבלי להסתכן פעם נוספת מהשתלטות הגורם הפלסטיני על ממלכתו.
עם זאת, יוזמה זו לא יצאה לפועל, בין היתר כתוצאה מהתנגדותה של ישראל לתהליך, וכן של אש"ף, אשר ראה את היוזמה כניסיון לפגוע במעמדו כגוף המייצג של העם הפלסטיני.
מבחינת הפלסטינים עצמם, בצד תמיכה מסויגת, רבים מהפלסטינים בגדה המזרחית, אשר התאקלמו שם זה מכבר, ביקשו להימנע ממצב בו יצירת אוטונומיה פלסטינית בגדה המערבית תוביל להכחדת האלמנט הפלסטיני מהגדה המזרחית כליל.
הדבר המחיש את השינוי שעברה הגדה המערבית לאורך ארבע השנים, בין היתר כתוצאה מהתחזקותו של אש"ף ודרישתו למעמד מייצג בקרב כלל בני העם הפלסטיני, וכן מהיחלשותה של האופציה הירדנית אשר נדמתה לרבים בגדה המערבית כלא ישימה בהתחשב במעמדו היציב של השלטון הישראלי בגדה המערבית.
במצב עניינים זה, החלו רבים מהפלסטינים בגדה המערבית לחפש אחר פתרונות אחרים אשר יאפשרו להם קוממיות לאומית, בעוד שבעבור רבים מהפלסטינים בגדה המזרחית, אשר רושמם של אירועי ספטמבר 1970 עוד לא פג בעיניהם, החשיבות העליונה הייתה להמשיך ולהשתלב בממסד הירדני, גם אם במחיר זניחה חלקית של תקוותיהם לעצמאות.
עם זאת, השסע הירדני פלסטיני, כעת שסע אשר במובהק מוקדו הוא בגדה המזרחית של הירדן, לא בא לידי פתרון, ופלסטינים רבים מהגדה המזרחית המשיכו לקרוא להתרת פעילותו של אש"ף בירדן.
בעקבות חיסולם של הארגונים הפלסטינים החמושים, פלסטינים רבים הצטרפו לשורות האופוזיציה הירדנית, ונשאו את קולם ברמה כנגד החלטותיו של המשטר בתחומים שונים.
עדות למידת השפעתם של הפלסטינים בגדה המזרחית ניתן לראות בעקבות פלישת צה"ל ללבנון במסגרת "מבצע ליטאני" בשנת 1978, כאשר האופוזיציה הירדנית, בהנהגת פעילים פלסטינים, פתחה בשורה של מפגני מחאה, אשר חלקם התדרדרו למהומות למול הצבא הירדני.
ניתוק הזיקה בין ירדן והגדה המערבית
לאורך השנים, וככל שמעמדו של אש"ף עלה, כך התערערה הטענה הירדנית לפיה מקומו של העם הפלסטיני בגדה המערבית הוא תחת שלטון ירדן.
בין השאר, הוועידה הבין-ערבית ברבאט, שהתכנסה באוקטובר 1974, הכירה באופן רשמי באש"ף כמייצגו היחיד של העם הפלסטיני באשר הוא, והכירה רשמית בזכותו של העם הפלסטיני לקיים מדינה עצמאית בהנהגת אש"ף.
חרף השתתפותה של ירדן בפסגה, והניסיון לטעון שעתידם של השטחים הפלסטינים צריך להיות מוכרע במסגרת משאל עם, אש"ף הוכר כעת כנציגו הבלעדי של העם הפלסטיני, וכיחיד שיש לו סמכות לדבר בשמו.
עם זאת, ירדן עדיין המשיכה לפעול בשטח לחיזוק היחסים בין שתי הגדות, כאשר השלטון הירדני הבהיר, באופן סמוי, כי כל פלסטיני אשר מבקש ליהנות מהסיוע הכלכלי הנרחב שסיפקה ירדן לגדה המערבית, עליו לתרגם זאת לתמיכה בהחזרת שלטונה שם.
יצוין, כי חרף החלטות רבאט, הסיפוח הירדני של הגדה המערבית, אשר התקבל כזכור בשנת 1950, עמד עוד בתוקפו, והשלטון הירדני המשיך וטען לחוקיותו של הסיפוח ולזכותו של כל פלסטיני לרכוש אזרחות ירדנית.
גם ההצהרות הירדניות, אודות היותם של הירדנים והפלסטינים עם אחד בלתי נפרד, המשיכו להישמע.
הירדנים, בברכתו של המלך חוסיין, גם ניהלו שיחות חשאיות עם ישראל בניסיון לבדוק האם ניתן להשיב את שליטתה של ירדן בגדה המערבית בהסכמתה של ישראל, אך נענו ריקם.
כמו כן, ניסתה ירדן להגיע להסכמה עם אש"ף עצמו באשר להסדר אפשרי, אשר ישקף את זיקתה של ירדן לגדה המערבית.
גם מגעים אלו, אשר באו לידי ביטוי במסגרת "תוכנית הקונפדרציה" של ירדן ופלסטין מראשית שנות ה-80, נשאו חרס.
בסופו של דבר, ניסיונותיה של ירדן לשוב ולהשריש את השפעתה בשטח הגדה המערבית, חרף הצלחות נקודתיות, לא הצליחו להביא את מרבית האוכלוסייה בגדה המערבית לשוב ולתמוך בהחזרתו של שלטון ירדן על חשבון התמיכה באש"ף.
עדות לכוחו של אש"ף בשטח ניתן לראות בפרוץ האינתיפאדה בשנת 1987, כאשר מרבית הפעילים בשטח היו מקרב הארגון, או מתומכיו.
תקוותה הראשונה של ירדן, כי מורת הרוח ברחוב הפלסטיני מהכיבוש הישראלי תוביל לתמיכה מחודשת באופציה הירדנית, בתור אופציה קרובה וזמינה, נכזבה, כאשר אופי ההתקוממות הסתמן כלאומי, ולמען הקמת מדינה פלסטינית עצמאית.
במצב עניינים זה, הבין לבסוף המלך חוסיין, כי מעמדה של ירדן בגדה המערבית חלש משמעותית ממעמדו של אש"ף, וכי אין תקווה לשינוי עתידי אשר יאפשר את החזרת הגדה המערבית לשליטת ירדן, בתמיכת תושביה.
כמו כן, חשש המלך כי ההתקוממות הפלסטינית, אשר זכתה מראשיתה לתמיכה רבה בקרב הציבור הפלסטיני בגדה המזרחית, עלולה לחלחל אף לשם, ובכך פעם נוספת להצית את השסע הירדני פלסטיני, ולסכן את עתיד ירדן.
לאור זאת, החליט המלך לזנוח באופן סופי את דרישתה של ירדן למרות שלטונית על שטח הגדה המערבית.
החל מסוף שנות השישים ניהל חוסיין מערכת יחסים סודית עם ישראל, שהפכה לגלויה יותר ויותר עד לחתימת הסכם השלום בשנת 1994. יש הטוענים כי חוסיין הזהיר את גולדה מאיר בשנת 1973 מפני ההתקפה המצרית והסורית במלחמת יום כיפור.
במצב עדין עמדה הממלכה בימי מלחמת המפרץ כאשר חוסיין נדרש לאזן בין האינטרסים של סדאם חוסיין, שנתמך על ידי הארגונים הפלסטינים ועל ידי יאסר ערפאת, אשר היה בכוחם לנסות ולערער את המצב הפנימי במדינה, ובין האינטרסים של ארצות הברית ומדינות הקואליציה.
עם זאת ירדן הייתה בין הזריזות לנצל את המצב שנוצר לאחר המלחמה, ליזום ולהצטרף לוועידת מדריד, ולפתוח במגעים שהביאו להסכם השלום בשנת 1994.
בשנות התשעים החל מצב בריאותו של חוסיין מדרדר.
מזה שנים היה ידוע כי יורשו הוא הנסיך חסן, אחיו הצעיר.
סמוך למותו הדיח חוסיין את אחיו מתפקיד יורש העצר, ומינה לתפקיד זה את בנו עבדאללה, אשר עלה לשלטון עם מותו של חוסיין, בשנת 1999.
עבדאללה השני הוא מלך מתון, בעל חינוך בריטי ונטייה פרו-מערבית ברורה.
נראה כי הוא מצליח לשמר את מורשת אביו, לאזן בין הגורמים השונים בממלכתו, ולשמור על כיסאה של השושלת ההאשמית, אל מול הזעזועים העוברים על המזרח התיכון בתקופת מלכותו, לרבות האינתיפאדה השנייה, פיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק שהובילה לזרם של פליטים עיראקים סונים למדינתו.
מגמת ההקצנה והאסלאמיזציה של השנים האחרונות במזרח התיכון לא פסחה גם על הציבור הירדני, בבחירות הפרלמנטריות ביוני 2003 הצליחו האחים המוסלמים (בסיעת "חזית הפעולה האסלאמית") לתפוס כמעט רבע ממושבי הפרלמנט (20 מתוך 84).
היסטוריה של משחקי הווידאו היא תקופת זמן שהתחילה לקראת סוף שנות ה־40 של המאה ה־20, כשמדענים בתחומי מדעי המחשב החלו לפתח משחקים פשוטים וסימולציות שונות לשם ההנאה במהלך עבודתם.
רק בשנות השבעים ושנות השמונים החלו משחקי הווידאו לתפוס תאוצה בקרב הציבור הרחב – כשמשחקי הארקייד וקונסולות המשחק, עזרי השליטה השונים, מסכי המחשב ומשחקי המחשב הביתי – נפוצו בציבור.
החל משנות ה־90 המאוחרות, הפכו משחקי הווידאו לאמצעי בידור נפוץ ולחלק בתרבות הפופולרית המודרנית באזורים רבים בעולם, ולתעשייה שלמה ומפותחת שמפיקה רווחים של מיליארדי דולרים מדי שנה.
מספר ידיות אפשרו לשלוט בכיוון ובמהירות שייצגה את הטיל.
בשנת 1952, פיתח איש מדעי המחשב, סנדי דגלאס, באוניברסיטת קיימברידג' את המשחק OXO, גרסה גרפית של המשחק איקס עיגול, במטרה להדגים את התזה שלו לגבי האינטראקציה שבין אדם למחשב.
המשחק הורץ על גבי מחשב ה־EDSAC המיושן שהשתמש ב־CRT כמסך תצוגה.
את המצאת משחק הווידאו מייחסים רבים לפיזיקאי ויליאם היגינבוטהאם, שבשנת 1958 יצר משחק בשם Tennis for Two – על גבי אוסצילוסקופ במטרה לשעשע את המבקרים במעבדה הלאומית ברוקהייבן שבניו יורק.
המשחק הציג מגרש טניס פשוט במבט מהצד, בניגוד למשחק פונג ולמשחקים מוקדמים אחרים שפותחו לאחר מכן.
המשחק מתבצע באמצעות שתי ידיות משחק המצוידות בידית עבור קביעת המסלול וכפתור לשילוח הכדור מעל לרשת.
הכדור במשחק היה מושפע מכוח המשיכה.
במהלך שנות השישים רוב משחקי המחשב המוקדמים הורצו על מחשבי מיינפריים (מחשבים בעלי עוצמה רבה) של אוניברסיטאות בארצות הברית ופותחו על ידי משתמשים פרטיים שתכנתו אותם בשעות הפנאי.
נגישות הקהל הרחב למחשבים הייתה מוגבלת ועל כן כמות המשחקים שפותחו הייתה מועטה ואילו אותם משחקים לא הגיעו כלל לתודעת הציבור הרחב.
בשנת 1961, קבוצת סטודנטים מאוניברסיטת MIT, ובהם סטיב ראסל, תכנתו משחק בשם על גבי מחשב מדגם PDP-1, שכלל תצוגת CRT עגולה בתושבת משושה.
במשחק מתחרים שני שחקנים וכל שחקן שולט בחללית שמסוגלת לשגר טילים.
חור שחור במרכז יוצר שדה משיכה חזק ומקור סכנה לשתי החלליות.
המשחק שווק עם מחשבי PDP-1 החדשים.
המשחק הוצג ב־MIT בשנת 1962 והיה למשחק הראשון שהיה בעל השפעה והועבר לשחקנים בתפוצה רחבה.
אחת מהמצאותיו של סטיב ראסל הייתה מה שהפך לאמצעי חשוב במיוחד למשחקי וידאו נוספים – הג'ויסטיק.
פיתוח משחקי וידאו על גבי מחשבי המיינפריים של האוניברסיטאות פרח במהלך שנות השבעים המוקדמות.
פיתוח המשחקים על המיינפריים נחשב לרוב ניצול לרעה של כוח המחשוב היקר והמפתחים (בעיקר סטודנטים) נטו להימנע מפרסום.
בנוסף לכך, מאחר שמרבית המשחקים שפותחו במחשבי המיינפריים לא שווקו ולא נלקחו ברצינות, מידע רב בנושא זה אבד.
מרבית הידע ששרד מהתקופה, עוסק בעיקר במשחקים הפופולריים ביותר.
אף על פי כן, שני מוקדים עיקריים של מפתחי משחקים ראויים לציון מאותה העת:
PLATO – מערכת שהייתה סביבה חינוכית באוניברסיטת אילינוי ופעלה על גבי המחשב המרכזי של האוניברסיטה אשר פותח על ידי חברת קונטרול דאטה.
המשחקים שפותחו הופצו לעיתים רבות בקרב מערכות ה־PLATO השונות.
DECUS – קבוצת משתמשי מחשב של Digital Equipment Corporation (או בקיצור DEC), אשר נהגה להפיץ בתוך הקבוצה תוכניות, כולל משחקים, אשר פעלו על גבי הסוגים השונים של מחשבי ה־DEC.
אחד ממפתחי מערכת ההפעלה המוקדמת Multics היה קן תומפסון.
הוא המשיך לפתח את מערכת ההפעלה לאחר שחברת AT&T חדלה לממן אותה.
עבודתו התמקדה בפיתוח מערכת ההפעלה עבור המיינפריים מדגם GE 645. תומפסון רצה להריץ משחק שהוא כתב בשם Space Travel.
אמנם המשחק מעולם לא הופץ באופן מסחרי, אך הוא הוביל להמצאת מערכת ההפעלה Unix.
בשנת 1966, ראלף באר יצר משחק וידאו פשוט שנקרא Chase.
המשחק התאים למסכי טלוויזיה רגילים.
באאר המשיך בפיתוח, ובשנת 1968 היה ברשותו אבטיפוס שיכול היה להריץ מספר משחקים, כולל גרסאות של טניס שולחן וירי למטרה.
בסביבות שנות השבעים, פיתוח משחקי הווידאו התפצל לתחומים רבים, בהם: מכונות הארקייד, מחשבי המיינפריים באוניברסיטאות, מחשבים נישאים, ומחשבים ביתיים.
עד שנת 1969, הצליח ראלף באאר ליצור אבטיפוס פעיל של עמדת משחק, ניתן היה לחבר את העמדה לטלוויזיה ולשחק משחקי כדור על המסך.
אבטיפוס זה נמכר לחברת Magnavox, שהפיצה אותו במאי 1972 תחת השם: Odyssey – עמדת משחקי הווידאו הראשונה בעולם.
בשנת 1971, פיתחו הצמד נולאן בושנל וטד דאבני גרסת ארקייד מתופעלת במטבעות של המשחק תחת השם: Computer Space.
חברת Nutting Associates קנתה את המשחק, העסיקה את בושנל, וייצרה כ־1,500 מכונות Computer Space.
נולאן בושנל נכח בפיתוחו של המשחק פונג, שנחשב בעיני רבים לניצן הראשון של תעשיית הבידור האלקטרוני.
המשחק התבסס חלקית על טניס שולחן: כדור מוגש ממרכז המגרש ונע לכיוון אחד מצדדי המגרש, השחקנים צריכים לתמרן את המחבט כך שיפגע בו הכדור ויחזור אל היריב.
המשחק היה להצלחה גדולה וחברת אטארי מכרה 19,000 מכונות פונג.
עד מהרה קמו חקיינים רבים לחברה ו"שגעון הארקייד" החל.
פונג הוא המשחק הראשון שכלל אפקטים קוליים כלשהם, הדמיית פיזיקה ושליטה נוחה ובלתי מסורבלת.
תור הזהב של משחקי הארקייד
תור הזהב של התעשייה הגיע בשנת 1979 כאשר הביא לראשונה את משחקי הווידאו גם לתרבות היפנית, זאת באמצעות פיתוחו את המשחק "פולשים מהחלל" (Space Invaders), משחק אשר מסמל את ראשית דרכן של ארצות מזרח אסיה במרוץ משחקי הווידאו.
המשחק היה להיט שהשפיע על עשרות יצרנים להיכנס לשוק.
בנוסף לכך, הוציאה אטארי באותה שנה את המשחק אסטרואידים.
בזמן תור הזהב ניתן היה למצוא מכונות ארקייד כמעט בכל פינה: בקניונים, בחנויות, בתי קולנוע, בתי מלון ובפינות של מסעדות.
מכונות המשחקים שהוצבו במועדונים היו מוקד משיכה של אלפי בני נוער.
בתקופה זו גם התגלו משחקי וידאו כעסק משתלם, כשהדוגמה לכך היא תחילת המסחר של מניות אטארי בבורסות שבארצות הברית.
ההצלחה המסחררת נמשכה עד אמצע שנות ה־80 עד אשר העניין הראשוני שגילה הציבור החל לגווע וכמות המשחקים שפותחו צנחה פלאים.
בשנת 1980 הופיע המשחק פק־מן, בפיתוחו של טורו איוואטאני מחברת המשחקים היפנית Namco.
פק־מן נחשב לאבן דרך בהיסטוריה של משחקי הווידאו, בתקופה בה רוב המשחקים נחשבו לאלימים כמו משחקי יריות היה המשחק שונה באופיו.
המשחק זכה להצלחה גדולה עוד יותר מאשר "פולשים מהחלל" הפופולרי ונחשב עד היום לסמן דרך בתולדות התעשייה.
במרוצת השנים יצאו לשווקים למעלה מ־30 גרסאות שונות למשחק.
בשנת 1984 יצא לשווקים המשחק Karate Champ – משחק הווידאו הראשון בו התמודדו שני שחקנים בקרב זה מול זה.
על אף שבקרב שוק הצרכנים משחקי הווידאו המוקדמים הופיעו כמכונות ארקייד וכקונסולות ביתיות, ההאצה שחלה בפיתוח המחשבים הביתיים בשנות השבעים ובשנות השמונים הובילה לכך שבעליהם החלו לתכנת בעצמם משחקי וידאו פשוטים.
בהמשך קבוצות חובבים נוספות התגבשו וכתוצאה מכך פותחו תכנות ומשחקים חדשים נוספים.
במהרה רבים מהמשחקים הללו הופצו דרך מגוון ערוצים, כגון הדפסת קוד המקור של המשחק בספרים, במגזינים ובעלוני מידע.
ערוץ הפצה נוסף היה מכירתם של משחקי הווידאו על גבי תקליטונים, קלטות ומחסניות ROM או שליחת המשחקים באמצעות הדואר.
במהרה נוצרה תעשייה שלמה של מתכנתים חובבים אשר יצרו תכנות ומשחקים בבית ומכרו אותם על גבי תקליטונים בתוך שקיות פלסטיק על גבי מדפי החנויות המקומיות, או שהפיצו אותם באמצעות הדואר.
בשנת 1977 יצרני קונסולות המשחק הוותיקות יותר בשוק נאלצו למכור את הסחורה שלהם בהפסד על מנת להיפטר מהמלאי הרב שהצטבר.
הצטברות עודפי קונסולות משחק רבות בשווקים הובילו לבסוף לנטישתם של חברת Fairchild וחברת RCA את שוק קונסולות המשחק הביתיות.
בעקבות כך, אטארי ומגנאבוקס נשארו החברות היחידות בשוק קונסולות המשחק הביתיות.
הקונסולות הביתיות הראשונות – דורות ראשון ושני
הדור הראשון של קונסולות המשחק
בתקופת הדור השני של קונסולות המשחק, שלוש קונסולות משחק עיקריות היו הדומיננטיות ביותר בשווקים באותה התקופה:
בשנת 1977 – הוציאה אטארי לשווקים את הקונסולה שלה אשר התבססה על מחסניות ROM ונקראה Video Computer System (או בקיצור VCS), לאחר מכן שמה שונה ל־Atari 2600 .
תשעה משחקים פותחו למערכת זו ויצאו לשווקים לקראת עונת החגים.
במהרה הקונסולה עברה בפופולריות את כל הקונסולות הקודמות שיצאו לפניה.
בשנת 1980 – הוציאה מאטל לשווקים את קונסולת המשחקים הביתית Intellivision.
המערכת, אשר הכילה גרפיקה טובה בהרבה מקונסולת Atari 2600, צברה פופולריות רבה בשווקים.
בשנת 1982 – Coleco הוציאה לשווקים את קונסולת המשחקים הביתית שלה – ColecoVision – שהייתה אף יותר חזקה מקודמותיה.
אף על פי שגם היא צברה פופולריות רבה תחילה, משום שכעת כבר היו קיימות שלוש קונסולות בשוק ומשחקי וידאו באיכות נמוכה החלו לצאת בכמויות גדולות, צרכנים רבים איבדו עניין במשחקי הווידאו.
תוך שנה מיציאת הקונסולה שוק משחקי הווידאו התרסק.
במהלך שנות השמונים המוקדמות, תעשיית משחקי המחשב חוותה את המשבר הראשון שלה.
חברות הוצאה לאור שונות החלו להתגבש (ובמקרים נדירים חלק מהם, כמו חברת Electronic Arts, הצליחו לשרוד עד היום).
על אף שחלק ממשחקי הווידאו אשר יצאו לשווקים בשנות השמונים המוקדמות היו חיקויים של משחקי ארקייד קיימים, העלויות הנמוכות יחסית של הוצאת משחקי מחשב לשווקים הובילו לפיתוחם של משחקי וידאו ייחודיים רבים.
המחשבים העיקריים אשר שימשו לצורך משחקים במהלך שנות השמונים היו: Apple II (יצא לראשונה ב־1977), קומודור 64 וספקטרום סינקלייר שהצטרפו ב־1982. "ספקטרום סינקלייר" היה בשימוש בעיקר בממלכה המאוחדת, בעוד שבארצות הברית – Apple II, קומודור 64 ו־Atari 800 שלטו בשוק.
תור הזהב של משחקי הארקייד הגיע לשיאו במהלך שנות השמונים, עם שכלולים חדשניים ומשחקים אשר הגדירו את הז'אנר במהלך השנים הראשונות של העשור.
פק־מן אשר יצא לשווקים בשנת 1980, צבר פופולריות רבה בתרבות המיינסטרים ודמות המשחק הראשונה שהפכה לפופולרית בפני עצמה.
1983 – התרסקות תעשיית משחקי הווידאו
בסוף שנת 1983 תעשיית משחקי הווידאו עברה התרסקות כלכלית קשה אשר גרמה להפסדים גדולים (גדולה בהרבה מההתרסקות של שנת 1977).
התרסקות זו נחשבת למעשה להתרסקות הגדולה ביותר של תעשיית משחקי הווידאו, אשר בעקבותיה חברות רבות בצפון אמריקה אשר פיתחו מחשבים וקונסולות משחקים עברו פשיטת רגל בין סוף שנת 1983 עד תחילת 1984. אירוע זה הביא לסופו של מה שנחשב הדור השני של משחקי הווידאו.
הגורמים העיקריים להתרסקות כוללים ייצור משחקי וידאו ברמה נמוכה כגון המשחק של "אי.טי.
– חבר מכוכב אחר" וגרסה נוספת לפק־מן למערכת ה־Atari 2600. באותה העת, בשל תכנון לקוי, יוצרו יותר מחסניות משחק של המשחק פק־מן מאשר כמות מערכות Atari 2600 אשר היו קיימות בשוק.
בנוסף, כמויות גדולות של מחסניות המשחק של אי.טי.
יוצרו ולא נמכרו ובעקבות כך, חברת אטארי החליטה לקבור אלפי מחסניות משחק במזבלה בניו מקסיקו.
היציאה לשווקים של המשחק "זורק" בשנת 1980, האיצה את הפיתוח של משחקי ההרפתקה מבוססי־טקסט בפלטפורמת המחשבים הביתיים.
אותם משחקים נהיו לפופולריים באותה העת, זאת מכיוון שלעיתים קרובות המחשבים המוקדמים הביתיים לא ניחנו ביכולות גרפיות.
כאשר בסוף שנות השמונים המחירים של המחשבים האישיים ירדו והגרפיקה שלהם החל להשתוות לגרפיקה של קונסולות המשחק, פחתה הפופולריות של המשחקים מבוססי הטקסט לטובת משחקי הרפתקאות גרפיים ולטובת סוגות אחרות.
בנוסף לכך, בשנת 1980 יצא לשווקים משחק המחשב Mystery House, מאת הזוג רוברטה וקן ויליאמס למערכת Apple II.
זה היה אירוע חדשני משום שזה היה משחק ההרפתקאות הגרפי הראשון ששילב תמונה בסוגת ההרפתקה.
הגרפיקה של המשחק הייתה מורכבת מציורים פשוטים בארבעה צבעים ושורת טקסט בה המשתמש היה יכול להקליד את פקודות המשחק.
המשחק הפך לפופולרי מאוד באותה העת, ובעקבות כך רוברטה ובעלה קן הקימו את חברת סיירה אונליין, והפכו למפתחים העיקריים של ז'אנר משחקי ההרפתקאות באותה העת.
סוגת משחקי ההרפתקה המודרניים החלה עם יציאתו לשווקים בשנת 1984 של המשחק הראשון בסדרת המשחקים "מסע המלך" מבית חסרת סיירה.
המשחק הכיל גרפיקה צבעונית ונקודת מבט מגוף שלישי.
במשחקים הללו ניתן היה לשלוט בדמות השחקן ולהזיזו בסביבה לפני אובייקטים ומאחורי אובייקטים על גבי תמונה דו־ממדית אשר צוירה בפרספקטיבה ויצרה את האשליה של משחק תלת־ממדי.
פקודת המשחק עדיין הוקלדו באמצעות טקסט.
חברת לוקאס ארטס שכללה את המשחקים בסוגת ההרפתקאות כאשר הוציאה לשווקים בשנת 1987 את המשחק "אחוזת המטורפים" (Maniac Mansion) אשר השתמש בממשק "הצבע והקלק" (Point-and-click interface).
בעקבות כך חברת סיירה וחברות משחק נוספות החלו בפיתוח משחקי הרפתקאות בהם ניתן לשלוט במשחק באמצעות העכבר.
בשנת 1984 יצא לשווקים המשחק Elite – משחק תלת־ממדי אשר הכיל עולם שלם אשר הורכב כולו מווקטורים בו ניתן לנסוע לאלפי כוכבי לכת.
בעקבות הצלחתו של המשחק, אשר היה פורץ דרך מבחינה גרפית, הוא הוסב לפלטפורמות המשחקים הפופולריים באותה העת.
כמו כן, הוא היה המשחק הראשון שהחל למעשה את עידן משחקי התלת־ממד הביתיים המודרניים.
באוגוסט 1982 יצא לשווקים מחשב הקומודור 64 אשר זכה להצלחה רבה יחסית בתחילה בשל שיווק אגרסיבי ומחירים תחרותיים.
הקומודור 64 היה בעל סביבת תכנות של שפת BASIC והיה בעל יכולות גרפיות וקול מתקדמים יחסית לתקופה בה הוא יצא.
הוא גם השתמש באותו החיבור שהפך לפופולרי בקונסולת Atari 2600 ובשל כך אפשר לשחקנים להשתמש בג'ויסטיקים הישנים שלהם בקומודור.
הקומודור 64 היה למחשב הביתי הפופולרי באותה העת בארצות הברית ובמדינות רבות נוספות ולמודל המחשב הנמכר ביותר בכל הזמנים.
באותה העת, יצא לשווקים המחשב האישי "סינקלייר ספקטרום" בשווקים בממלכה המאוחדת, ומהר מאוד הפך למחשב הביתי הפופולרי ביותר באזורים רבים במערב אירופה, ולאחר מכן באזור הגוש המזרחי בשל הקלות בה החיקויים שלו יוצרו ונמכרו באזורים הללו.
עם יציאתו של המודל PC/AT בשנת 1984, מחשבי IBM PC compatible (תואמי IBM PC) הפכו לפלטפורמה תחרותית מבחינה טכנית למשחקי וידאו.
יכולות הקול של דגם ה־AT, אף על פי כן, עדיין הוגבלו לרמקול הפנימי של המחשב (PC speaker), אשר היה תת־תקני לעומת שבבי הקול המתקדמים אשר כבר הותקנו באותה העת במחשבים ביתיים רבים.
כמו כן, המחיר הגבוה יחסית של מחשבי IBM PC compatible הגבילו באופן מהותי את הפופולריות שלהם בקרב הצרכנים אשר רצו להשתמש במחשבים לצורך משחקי וידאו.
מחשבי מקינטוש של אפל גם נכנסו לשווקים באותה העת.
לא היו להם את אותן יכולות הצבע של מחשבי Apple II הוותיקים יותר, ובמקום זאת היה להם רזולוציית פיקסלים גבוהה יותר.
אף על פי כן, התמיכה של מערכת ההפעלה בממשק משתמש גרפי משכה את תשומת לבם של מפתחי משחקים רבים.
בשנת 1985, עם כניסתם לשווקים של מחשבי Atari ST וקומודור אמיגה, החל עידן מחשבי ה־16 סיביות.
בעיני צרכנים רבים, כאשר מחשבים אלו יצאו לשווקים, הם היו יקרים מדי, עד אשר הפיתוחים במחשבי IBM הובילו לכך שמחשבי IBM PC compatibles (תואמי IBM) הפכו לחזקים באותה המידה ובעלי מחירים נמוכים מן המתחרים שלהם.
סטנדרט ה־VGA אשר פותח במיוחד לקראת השקתו של קו מחשבי ה־IBM מדגם PS/2 בשנת 1987 העניק למחשבים האישיים את היכולת הגרפית להציג 256 צבעים.
זו הייתה קפיצת דרך אשר הציבה את מחשבי תואמי IBM בקדמה לעומת רוב המחשבים הביתיים בשוק באותה התקופה אשר היו בעלי 8 סיביות, אף על פי שקו מחשבים זה עדיין לא הדביק את הפער עם פלטפורמות מחשבים נוספות אשר היו בעלי קול מובנה וציוד גרפי כמו מחשבי האמיגה.
כרטיסי הקול הייעודיים אשר החלו לתפוס פופולריות הפנו את תשומת הלב ליכולות הקול הדלות של מחשבי IBM PC compatibles בסוף שנות השמונים.
בשנת 1987 כאשר חברת AdLib הוציאה לשווקים את כרטיס הקול שלה אשר הסתמך על שבב ה־Yamaha YM3812 היא קבעה למעשה תקן בתחום כרטיסי הקול.
הוא היה כרטיס הקול המוביל בשוק עד לכניסתו לשוק של ה־Sound Blaster – סדרת כרטיסי הקול המהפכניים של חברת Creative Labs בשנת 1989, אשר לקחו את השבב והוסיפו לו תכונות חדשות, ובכך נוצר למעשה תקן חדש.
אף על פי כן, עד שנות התשעים המוקדמות משחקים רבים עדיין לא תמכו בכרטיסים הללו, אלא בכרטיסי קול אחרים כמו: Roland MT-32 ו־Disney Sound Source.
המחיר הגבוה ההתחלתי של כרטיסי הקול גרמו לכך שהשימוש בהם לא היה נפוץ עד שנות התשעים.
קונסולות המשחק – דורות שלישי ורביעי
הדור השלישי של קונסולות המשחק (1983–1987): חזרתן לאופנה של קונסולות המשחק
תקופת הדור השלישי החלה בשנת 1983 לאחר שחברת נינטנדו הוציאה לראשונה לשוק היפני את קונסולת המשחקים – Famicom – שנמכרה בהמשך באמריקה הצפונית בשם Nintendo Entertainment System.
בשנת 1984 שוק משחקי המחשב הפך לשוק משחקי הווידאו הדומיננטי בעקבות ההתרסקות של תעשיית משחקי הווידאו של שנת 1983 – המחשבים הביתיים הציעו יכולות אשר השתוו לקונסולות המשחקים באותה העת וקלות התפעול שלהם הפכה את הפעלתם של משחקי המחשב לפשוטה כמעט כמו הפעלת משחקי הווידאו בקונסולות המשחקים.
בשנת 1985 שוק משחקי הקונסולות הצפון אמריקאי חודש עם היציאה לשווקים של קונסולת 8 הסיביות של נינטנדו – ה־Famicom (אשר מוכר מחוץ ליפן כ־Nintendo Entertainment System או בישראל כמגאסון).
לאריזת הקונסולה צורף המשחק "האחים סופר מריו".
ה־Nintendo Entertainment System הפך באותה העת לקונסולה הדומיננטית בשווקים הצפון אמריקאים ובשווקים היפנים, הצלחה אשר האריכה ימים עד לתחילתו של הדור הבא של קונסולות המשחקים בשנות התשעים המוקדמת.
למרות הצלחתה של Nintendo Entertainment System בארצות הברית ויפן, הקונסולה לא זכתה לאותה ההצלחה בשווקים אחרים בעולם – דבר אשר אפשר לקונסולות אחרות כמו הקונסולה Sega Master System להצליח במיוחד באירופה, אוסטרליה וברזיל (אף על פי שהיא נמכרה גם בצפון אמריקה).
בקונסולות החדשות, בקרי המשחק עם כפתורים בלבד החליפו את הג'ויסטיקים והמקלדות כשלטים התקניים אשר נמכרו עם המערכת.
בשנת 1987 חברת פיתוח המשחקים היפנית Square Enix הוציאה לשווקים את משחק התפקידים הממוחשב "פיינל פנטסי", אשר זכה להצלחה רבה, אשר בעקבותיה יצאו לשווקים סדרת משחקים שלמה.
"פיינל פנטסי" הפכה בהמשך לסדרת הזיכיון המצליחה ביותר בסוגת משחקי התפקידים הממוחשבים.
באותה התקופה, יצאו לשווקים המשחקים הראשונים בסדרת זיכיון מצליחות נוספות – בשנת 1986 יצא לשווקים גם הראשון של סדרת משחקי הווידאו המצליחה – "זלדה", בשנת 1987 יצא לשווקים המשחק הראשון בסדרת המשחקים המצליחה – "מטאל גיר".
הדור הרביעי של קונסולות המשחק (1987–1993): התחרות בין נינטנדו לסגה ממשיכה
הדור הרביעי התאפיין בתחרות בין הקונסולות של החברות נינטנדו וסגה.
בשנת 1989, עם יציאתו לשווקים של סגה ג'נסיס (מוכר מחוץ לארצות הברית בתור "סגה מגה דרייב").
נינטנדו הוציאה לאור בתגובה בשנת 1991 את קונסולת סופר נינטנדו (SNES).
קונסולה נוספת אשר נחשבת שייכת לדור זה היא קונסולת TurboGrafx-16 של חברת NEC אשר זכתה להצלחה רבה יחסית ביפן אבל לא הצליחה לצבור פופולריות בצפון אמריקה בשל הכמות המוגבלת יחסית של המשחקים אשר יצאו עמה.
בתקופה זו נעשה לראשונה שימוש בכונני ה־CD-ROM שנועדה להחליף את קסטות המשחק.
סגה הוציאו תוסף לסגה ג'נסיס אשר נקרא "סגה CD", נינטנדו לעומת זאת, שיתפו פעולה עם פיליפס והוציאו את קונסולת ה"פיליפס CDi" שהשתמשה בקמעות של נינטנדו.
שני התוספים נכשלו בשל כמות מוגבלת של משחקים ואיכות ירודה יחסית שלהם.
למרות התחרות הקשה, נינטנדו הצליחה לנצל את ההצלחה של הקונסולה הקודמת שלה בדור השלישי וגם במהלך תקופה זו הפכה לדומיננטית מעט יותר בשוק קונסולות המשחקים.
סגה, עם הקונסולה שלה, זכתה גם כן להצלחה רבה בדור זה.
את הצלחה זו ניתן לייחס בין היתר ליצירת המשחק "סוניק הקיפוד" (ומשחק ההמשך שלו בשם "סוניק הקיפוד 2"), שכלל את דמות הקמע החדשה של סגה, "סוניק הקיפוד" – אשר נועד להתחרות עם דמות הקמע המפורסמת – "מריו" של נינטנדו.
Defender – משחק ארקייד אשר יצא לשווקים בשנת 1980 ולמעשה ייסד את ז'אנר ה־Scrolling Shooters והיה המשחק הראשון בו אירועים מתקיימים מחוץ לתחום הראייה השחקן – אירועים אלו הוצגו על ידי מכ"ם קטן בפינת המסך אשר הראה את כל התזוזות על גבי מפת המשחק השלמה.
Battlezone – יצא לשווקים בשנת 1980 השתמש ב"רשת מסגרות" (Wireframe) מסוג גרפיקה וקטורית כדי ליצור את המשחק התלת־ממדי הראשון.
3D Monster Maze – יצא לשווקים בשנת 1981 היה למשחק התלת־ממדי הראשון למחשב הביתי.
Dungeons of Daggorath – משחק משנת 1982 הכיל כלי נשק שונים, מפלצות, אפקטי קול מתוחכמים ומחוון של מצב בריאותו של השחקן.
Pole Position – יצא בשנת 1982 והיה למשחק המרוצים התלת־ממדי הראשון וניתן היה לשחק בו במכונית ממבט אחורי.
מאורת הדרקון – יצא בשנת 1983 היה משחק הלייזרדיסק הראשון וכמו כן גם משחק הווידאו הראשון שהכיל קטעי וידאו משולבים במשחק עצמו.
Snipes – חברת התכנה SuperSet Software הוציאה לשווקים בשנת 1983 את משחק רשת מבוסס טקסט אשר יצא על מנת להציג את היכולות המתקדמות של מחשבי IBM PC שיצאו באותה התקופה לשווקים.
משחק זה נחשב למשחק הרשת הראשון.
משחקי התוכנות השיתופיות (Shareware) הראשונים – תכנות קנייניות הניתנות לשימושו של לקוח ללא תשלום כדי שזה יוכל לבחון את המוצר ולהעריך את התועלת שבו, החלו להופיע באמצע שנות השמונים, אף על פי שההצלחה הגדולה שלהם הגיעה רק במהלך שנות התשעים.
מערכות ה־BBS אשר היו פופולריות בשנות השמונים השתמשו במשחקים מקוונים שונים.
מערכות ה־BBS המוקדמות ביותר יצאו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים והיו בעלות ממשק טקסט פשוט (ASCII), אולם בהמשך החלו מערכות ה־BBS להשתמש בטקסט בעל צבעים שונים ורקעים שונים (ANSI) אשר אפשר להציג סוג של ממשק משתמש גרפי.
חלק ממערכות ה־BBS הכילו משחקים שונים ומגוונים כגון משחקי הרפתקאות באמצעות טקסט ומשחקי הימורים כגון בלק ג'ק.
במערכות BBS מרובות משתמשים (בהם משתמשים רבים יכלו להתחבר בו זמנית), לפעמים היו משחקים אשר אפשרו למשתמשים השונים להתחרות זה בזה.
משחקים אלקטרוניים ניידים (LCD נישאים)
בשנת 1980 הושק קו המוצרים של חברת נינטנדו אשר כונה Game & Watch.
הצלחת משחקי ה־LCD הנישאים הללו גרמה לעשרות חברות צעצועים ומשחקים לייצר משחקים נישאים משלהם, רובם היו חיקויים של משחקי נינטנדו או ניסיונות להמיר משחקי ארקייד פופולריים.
שיפור טכנולוגיית ה־LCD הפך את המכשירים הנישאים לאמינים יותר.
צריכת ההספק שלהם הייתה נמוכה מזו של משחקים מבוססי LED או VFD ולרוב הנישאים הספיקו סוללות שעונים בלבד.
ממדי המכשירים מבוססי ה־LCD היו גם קטנים יותר מרוב המכשירים מבוססי ה־LED והיו גם מכשירים שהזכירו שעוני יד.
חברת Tiger Electronics אימצה את תפיסת הנישאים והחלה לייצר משחקים נישאים שנשאו תגית מחיר מתאימה לכל כיס.
עם יציאתן לשווקים של קונסולות ה־16 סיביות וקונסולות ה־32 סיביות, רמת הגרפיקה של משחקי הווידאו הביתיים החלה להשתוות לרמת הגרפיקה של משחקי הארקייד.
מספר הולך וגדל של שחקנים העדיף להמתין ליציאת הגרסאות הביתיות של משחקי ארקייד פופולריים מאשר ללכת למתחמי הארקייד.
שוק משחקי הארקייד עבר תחייה מחודשת החל משנות התשעים המוקדמות ועד אמצע שנות התשעים כאשר החלו לצאת לשווקים משחקי וידאו שונים כמו "סטריט פייטר 2" ו"מורטל קומבט" ומשחקי לחימה נוספים בסוגת האחד־על־אחד.
לאחר שכמות הלקוחות שפקדו את מתחמי הארקייד דעכה, מתחמי ארקייד רבים נאלצו לסגור את שעריהם ומשחקים מתופעלי מטבעות הפכו לנחלתם של חובבים מושבעים בלבד.
הפער שהותירו מאחוריהם מתחמי הארקייד החל להתמלא על ידי אזורי בילוי שהתיימרו לספק מתחמים נקיים ובטוחים שהכילו מערכות משחק יקרות שלא היו זמינות למשתמשים הביתיים.
משחקים אלה הם בדרך כלל משחקי ספורט המדמים פעולות רכיבה על אופניים או גלישת סקי.
כמו כן גם משחקים מסוגת משחקי הקצב זכו להצלחה רבה כמו המשחק Dance Dance Revolution.
בשנות התשעים החלו להתגבש כמות גדולה יותר של מוציאים לאור של משחקי וידאו, והחלו לצאת לשווקים משחקים אשר הופקו בתקציבים גבוהים באופן ניכר מהמשחקים בשנים הקודמות, צוותי פיתוח גדולים יותר גובשו ותעשיית משחקי הווידאו החלה לשתף פעולה עם תעשיית המוזיקה ותעשיית הקולנוע.
עם ההתחזקות של יכולות המחשוב והירידה של מחירי המעבדים החלה עלייה בשימוש בגרפיקת תלת־ממד במשחקי וידאו לאורך שנות התשעים, כמו גם השימוש ביכולות מולטימדיה באמצעות כרטיסי קול וכונני CD-ROM.
בתחילת שנות התשעים, השיטה הפופולרית לפרסום משחקי וידאו למחשב בקרב חברות פיתוח המשחקים הקטנות יותר הייתה באמצעות הפצת גרסאות של תוכנה שיתופית (Shareware).
ההפצה של גרסאות אלו אפשרו לצרכנים לנסות ולראות אם המשחקים מוצאים חן בעיניהם לפני שהם רוכשים אותם.
בשנת 1992 יצא לשווקים משחק האסטרטגיה בזמן אמת המשחק "חולית 2".
אף על פי שזה לא היה המשחק הראשון בסוגה זו, ואף לא הראשון בסדרת המשחקים, ללא ספק הוא השפיע רבות על הסוגה ועל הפיתוח של שאר המשחקים הפופולריים מסוגה זו שבאו אחריהם – כמו "וורקראפט" ו"סטארקראפט" מבית חברת Blizzard Entertainment.
גם משחקי ההרפתקאות המשיכו להתפתח בשנות התשעים, עם משחקים נוספים בסדרת המשחקים "מסע המלך" של חברת סיירה, וסדרת המשחקים "אי הקופים" של חברת לוקאס ארטס – משחקים אינטראקטיביים אשר המציאו למעשה את הקונספט של משחקי "הצבע והקלק".
"מיסט" ומשחקי ההמשך שלו היו בעלי סגנון חדש של משחקי פאזל אשר התבססו על משחקי ההרפתקאות הממוחשבים.
למרות הצלחה הרבה לה זכה המשחק "מיסט" בזרם המרכזי, הפופולריות הרבה לה זכו משחקי הפעולה בזמן אמת הובילו לבסוף לדעיכת משחקי ההרפתקאות ומשחקי הסימולציה למיניהם – שתי סוגות אשר היו בשיא הפופולריות במהלך העשורים הקודמים.
במהלך שנות התשעים חברת Maxis החל לפרסם את המצליחה שלה, שהחלה עם המשחק "סים סיטי", והמשיכה עם מגוון כותרים דומים.
בשנת 1996 הוציאה חברת 3dfx Interactive לשווקים את ערכת השבבים – Voodoo, אשר היה המאיץ התלת־ממדי הראשון (כרטיסים גרפיים מוקדמים יותר תמכו בגרפיקה דו־ממדית בלבד, וה־Voodoo היה תלוי בכרטיס המסך הקיים במחשב לצורך הצגת גרפיקת דו־מימד).
המאיצים הללו אפשרו לראשונה לשחק במשחקים עם גרפיקה תלת־ממדית ריאליסטית.
משחקי יריות בגוף ראשון (דוגמת Quake) היו בין המשחקים הראשונים שהחלו לעשות שימוש בטכנולוגיה החדשה הזו.
בשנות התשעים משחקי האינטרנט החלו להתפתח לראשונה.
חברת id Software פיתחה בשנת 1996 את המשחק Quake אשר היה משחק היריות הראשון מגוף ראשון שאפשר לשחקניו לשחק במשחק באמצעות האינטרנט.
עם השנים, היכולת לשחק משחקי רשת באמצעות האינטרנט הפכה לתקן ברובם המוחלט של משחקי היריות בגוף ראשון.
בהמשך לכך, גם בסוגות נוספות של משחקים הוצעה האפשרות לשחק דרך האינטרנט, כולל משחקים מסוגת משחקי האסטרטגיה בזמן אמת כגון Age of Empires מבית מיקרוסופט, "וורקראפט", סדרת המשחקים "סטארקראפט" ומשחקים מבוססי תורים כמו Heroes of Might and Magic.
בהמשך משחקי ה־MMORPG (משחקי תפקידים מרובי־משתתפים מקוונים) כמו Ultima Online ו־EverQuest הפסיקו להגביל את כמות השחקנים המסוגלים לשחק באותו המשחק בו זמנית.
פיתוחים בתוספי פלאג אין בדפדפנים כמו Java ומקרומדיה פלאש אפשרו פיתוח של משחקי דפדפן פשוטים.
לרוב היו אלו משחקים קטנים או משחקי־רשת אשר ניתנים להורדה באופן מהיר וניתן לשחק בהם דרך הדפדפן ללא צורך בהתקנה.
רוב משחקי הדפדפן המצליחים שפותחו בשנות התשעים היו משחקי פאזל, משחקי ארקייד קלסיים, משחקי רשת ומשחקי שולחן.
קונסולות המשחק – דור חמישי
בשנת 1989 נינטנדו הוציאה לאור את הגיים בוי, קונסולת המשחק הניידת הראשונה מאז הקונסולה הניידת של Microvision אשר יצאה בסוף שנות השבעים ולא זכתה להצלחה רבה.
מתחרים שונים בתחום הקונסולות הניידות החלו לפעול באותו הזמן – סגה גיים גיר ו־Atari Lynx (הקונסולה הניידת הראשונה עם מסך תצוגה צבעוני).
בעוד שהייצור של חלק מהקונסולות הניידות המשיך עד אמצע שנות התשעים, הגיים בוי הפך לקונסולה הניידת הנמכרת ביותר במהלך תקופה זו, ובעיקר בגלל המשחק טטריס שצורף אליו.
הדור החמישי של קונסולות המשחק (1993–1998): סוני מצטרפת לתחרות
בעקבות כישלון ה־Atari Jaguar מפתחי צד ג' לא השקיעו משאבים לפיתוח משחקים לקונוסולה, ובמשך חייה יצאו ל־Jaguar בסך הכול כ־50 משחקים.
שנה אחת לאחר מכן, הוציאה לאור סגה את קונסולת הסגה סאטורן, הסאטורן צברה פופולריות יחסית ביפן אבל נכשלה באירופה ובצפון אמריקה, בין היתר בעקבות המחיר היקר שלה ביחס לקונסולת הפלייסטיישן של סוני, כ־100$ יותר.
(מחירה של הסאטורן עמד על 400$)
עוד אחת מהסיבות לכישלון הקונסולה בצפון אמריקה הייתה ההוצאה לאור המפתיעה של הקונסולה.
סגה, שפחדה להתמודד מול הפלייסטיישן של סוני, מיהרה להוציא את הסאטורן לפני הפלייסטיישן, זמן מה לפני זמן יציאתה המתוכנן.
מהלך זה הפתיע את המפתחים שדאגו לפתח כותרי השקה לקונסולה, כך שכותרים שתוכננו להיות כותרי השקה בפועל יצאו לאור כמה חודשים לאחר שהקונסולה יצאה לשווקים, ונוצר מצב שהקונסולה הושקה עם מספר מועט של כותרים איכותיים ובלעדיים לה.
היציאה המפתיעה של הקונסולה לשווקים הפתיעה גם את המשווקים, "סגה אמריקה" (חברה בת של סגה הממונה להפיץ את מוצרי החברה בצפון אמריקה) בהתחלה הפיצה את הסאטורן רק למשווקים גדולים, מה שהוביל לחרם של חלק מהמשווקים על סגה, שסירבו למכור את הקונסולה לחלוטין.
סוני, שהובכה על ידי המהלך של נינטנדו החליטה, בזכות הידע שצברה על פיתוח משחקי וידאו במהלך פיתוח תוסף ה־Play Station ל־SNES, לפתח קונסולה משל עצמה (שלימים תקרא ה־PlayStation, סוני פשוט הסירה את הרווח בין שתי המילים שיצרו את שם התוסף).
שתי הקונסולות השתמשו בטכנולוגית 32 סיביות – וכך נפתחה האפשרות למשחקים תלת־ממדיים בקונסולות המשחק.
סוני פלייסטיישן הפכה במהרה לקונסולה הפופולרית והמצליחה ביותר בתקופת ה־32/64 סיביות, כאשר רק פלייסטיישן 2 הצליחה לשחזר את התהילה הזאת ואף לגבור עליה בתחילת המאה ה־21.
לאחר עיכובים רבים, בשנת 1996 נינטנדו הוציאה לאור את קונסולת 64 הסיביות שלה – נינטנדו 64 בפיגור רב אחרי המתחרות.
למרות היות ביצועי הקונסולה הגבוהים מבין שאר המתחרות ולמרות מחירה התחרותי, היו מספר סיבות שהובילו לכישלונה היחסי.
הסיבה הראשונה היא האיחור בהשקתה של הקונסולה, שנתיים לאחר הפלייסטיישן של סוני והסאטורן של סגה.
הצרכנים לא המתינו לנינטנדו 64 כמו שנינטנדו ציפתה, ועברו לרוב לפלייסטיישן שכבר ביססה את עצמה עם מספר כותרים מרשים.
סיבה נוספת לכישלון הקונסולה היה שימושה במחסניות משחק במקום דיסקים.
נינטנדו החליטה, בניגוד לתחרות, שהקונסולה תריץ משחקים מתוך מחסניות משחק שגודל המשחקים שהן יכלו להכיל היה קטן באופן משמעותי מהגודל שניתן היה להכניס בדיסקים והיו יקרות יותר.
מחסניות משחק נבחרו מכיוון שהן מקשות על יצור משחקים לקונסולה באופן פיראטי.
בעקבות זאת, ובעקבות העובדה שהיה קשה ממילא לפתח משחקים לקונוסלה, מפתחים רבים העדיפו "לדלג" על הנינטנדו 64, וסדרות משחקים שהיוו סמל של קונסולות נינטנדו מאז שנות השמונים כדוגמת סדרת משחקי "פיינל פנטסי" של חברת Square Enix, היגרו לפלייסטיישן.
לצורך ההשוואה, לאורך כל חיי הנינטנדו 64 יצאו לה כ־393 כותרים, בעוד שלפלייסטיישן יצאו 7,918 כותרים.
אף על פי שלחברה לא היו ציפיות להצלחת נינטנדו 64, לאחר השקתה היה ביקוש רב לקונוסלה והיא מכרה יותר מ־1.5 מיליון יחידות תוך שלושה חודשים.
הסיבה לכך הייתה משחק הדגל של הקונסולה, "סופר מריו 64", שזכה לשבחים רבים, ועד היום הוא נחשב לאחד המשחקים המשפיעים ביותר על תעשיית משחקי הווידאו בכלל ועל המעבר מהמימד השני למימד השלישי בפרט.
עד סוף תקופה זו, סוני הפכה לחברה המובילה בשוק משחקי הווידאו עם מכירות של 102.49 מיליון יחידות של קונסולת הפלייסטיישן ברחבי העולם.
קונסולת הנינטנדו 64 אשר לא הצליחה לשחזר את הצלחתה של נינטנדו ששלטה ביד רמה בשוק בשני הדורות הקודמים, מיקמה את נינטנדו במקום השני בפער גדול עם מחירות של כ־32.93 מיליון יחידות ברחבי העולם.
הסאטורן זכתה לעיקר ההצלחה שלה ביפן אבל נכשלה בצפון אמריקה ובאירופה ומכרה בסך הכול כ־9.26 מיליון יחידות ברחבי העולם.
סגה נכשלה במיצוב מעמדה כמתחרה שווה לסוני ונינטנדו, דבר שיימשך גם בדור הבא ושיוביל לבסוף לפרישתה של סגה מעולם החומרה באופן מוחלט.
במהלך העשור הראשון של המאה ה־21, משחקי הווידאו הפכו לאחד מאמצעי הבידור הנפוצים ביותר בעולם.
במהלך העשור נכנסו חידושים שונים בשוק הקונסולות הביתיות וכמו גם בשוק המחשבים אישיים.
בנוסף לכך שוק הקונסולות הניידות הפך תחרותי בהרבה.
אחת התופעות שהפכה לפופולרית במיוחד בתחילת העשור בתחום משחקי הווידאו היא פיתוחם של תוספות, שיפורים וחידושים שונים למשחקי הווידאו.
(או Mods, שם יותר פופולרי שהוא קיצור של המילה Modifications) פיתוחים אלו, פותחו לרוב על ידי מעריצים, וניתנו להורדה בחינם באמצעות האינטרנט.
אחת הדוגמאות המפורסמות הוא המשחק "קאונטר סטרייק", שיצא לשווקים בשנת 1999 והפך לאחד ממשחקי היריות בגוף ראשון הפופולריים ביותר בכל הזמנים, אף על פי שבתחילה הוא נוצר כ־Mod למשחק Half-Life על ידי שני מתכנתים עצמאיים ללא קשר לפיתוחו.
אף על פי שבתחילה תעשיית המשחקים לא ממש ידעה כיצד להתייחס לתופעה, הבינו לבסוף מפתחי המשחקים את הפוטנציאל אשר טמון ב־Mods.
כך מתאפשר לקהילת המעריצים של המשחקים להגדיל את ערך המשחקים ולהאריך את חיי המדף שלהם, בעקבות כך החלו בתעשיית המשחקים לעודד את הפיתוח והשימוש ב־Mods.
דוגמה נוספת ליתרונות ה־Mods היא המשחק "אנריל" (Unreal), חבילת ההרחבה שלו, "השיבה לנאפלי", והכותרת התאומה של המשחק Unreal Tournament, שאפשרה גם Modifiers – תוספים לשלבים יחידים שמשנים את מהלך השלב (למשל, המודיפייר Titan מגדיל את השחקן ככל שהוא מצליח).
בנוסף, כל כותרי "אנריל" אפשרו לשחקנים לייבא אל תוך המשחק דמויות תלת־ממדיות אשר נוצרו בתוכנות פופולריות, כמו התוכנות 3ds Max ומאיה (Maya) כדי ליצור שלבים חדשים עם תוכנת בניית השלבים UnrealEd, לייבא טקסטורות מפוטושופ ואדובי אילוסטרייטור, לשנות את המשחקיות ואף ליצור מחדש את המשחק בגרסאות עדכניות יותר של המנוע.
דוגמה נוספת היא סדרת המשחקים The Sims, בה השחקנים יכולים ליצור בעצמם אובייקטים.
קונסולות המשחק – דורות שישי ושביעי
הדור השישי של קונסולות המשחק (1998–2005): סגה יוצאת מהמשחק, מיקרוסופט נכנסת אליו
הדור השישי של משחקי הווידאו מיוחס למשחקים שיצאו לשווקים בין השנים 1998–2005.
ב־27 בנובמבר 1998 יצאה לשווקים קונסולת דרימקאסט של חברת סגה, הראשונה מבין קונסולות הדור הבא של המתחרות הגדולות.
למרות היתרון שניתן לה ביחס לקונסולות האחרות בכך שיצאה זמן רב לפניהן, ועל אף ששברה שיא בקצב המכירות הגבוה ביותר של קונסולה לאחר השקתה, דעכה ואכזבה במכירות, ולא עלתה על הציפיות של חברת סגה.
בחודש מרץ 2000 החלה להימכר הקונסולה פלייסטיישן 2 של חברת סוני, ושברה את השיא שהחזיקה קודם לכן הדרימקאסט.
הפלייסטיישן 2, בנוסף ליכולות הדור החדש שהפגינה, הייתה גם נגן DVD.
המחיר שלה, שעלה כמו נגני DVD רגילים, בשילוב עם השם המוכר, הפכו אותה ללהיט באופן מיידי וחיסלו כמעט כל סיכוי של הדרימקאסט של סגה לתחרות אמיתית אל מול הפלייסטיישן 2.
במרץ 2001 הופסק הייצור של קונסולת הדרימקאסט בעקבות נתוני מכירות מאכזבים.
חברת סגה סגרה את חטיבת החומרה שלה, לאחר שני דורות של קונסולות עם כישלונות גדולים – הסגה סאטורן וההדרימקאסט ובכך פרשה משוק הקונסולות והסבה לחברה שמפתחת ומייצרת משחקי וידאו בלבד.
בספטמבר של אותה השנה החלה להימכר קונסולת הנינטנדו גיימקיוב של חברת נינטנדו.
נינטדנו חזרה על אותה הטעות שעשתה עם קוסנולת הדור הקודם שלה הנינטנדו 64, ובחרה לא להשתמש בדיסקים רגילים אלא במיני־דיסקים שדרכם הקונסולה תריץ את המשחקים, גם כאן מתוך הנימוק שהם יקשו על ייצור עותקים פיראטיים למשחקים לקונסולה.
המיני־דיסקים היו מוגבלים בכמות האחסון שיכלו להכיל ביחס לדיסקים רגילים, ובכך, המגמה מהדור הקודם, שלפיה מפתחים העדיפו לפתח משחקים לקונסולה של סוני במקום לקונסולה של נינטנדו, המשיכה.
הגיימקיוב הייתה כישלון מסחרי ומכרה כ־21.74 מיליון יחידות ברחבי העולם.
למרות כישלונה המסחרי, מעריצי נינטנדו רבים רואים אותה כ"אנדרדוג" של הדור השישי של קונסולות המשחק, ומחשיבים את הכותרים שיצאו לקונסולה כאיכותיים ביותר.
בנובמבר יצאה לשווקים קונסולת ה־Xbox של חברת מיקרוסופט, שחקנית חדשה בתחום קונסולות המשחק הביתיות.
ה־Xbox הצליחה לגבור על נתוני המכירות של הגיימקיוב של נינטנדו הוותיקה ומכרה כ־24 מיליון יחידות ברחבי העולם.
אין ספק שגם בדור זה סוני יצאה כמנצחת הגדולה, עם הפלייסטיישן 2 שמכרה כ־155.8 מיליון יחידות בכל רחבי העולם (נכון ל־23 ביוני 2010), ועד היום היא נחשבת לקונסולה הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
ענקית הטכנולוגיה מיקרוסופט, הטירונית בתחום קונסולות המשחק דחקה את נינטנדו, שעד לפני קצת יותר עשור החזיקה במונופול על שוק הקוסנולות הביתיות, למקום האחרון.
מנגד, בשוק הקונוסולת הניידות נינטנדו שמרה על מעמדה כמובילה, הודות לגיים בוי אדוונס שהמשיך את הצלחת סדרת הגיים בוי.
תקופת הדור השישי הסתיימה בסוף שנת 2005 עת תחילת הדור השביעי של משחקי הווידאו.
הדור השביעי של קונסולות המשחק (2005–2011): משחקי תנועה מתחילים את דרכם
הדור השביעי של משחקי הווידאו החל כאשר ב־21 בנובמבר 2004 החלה להימכר בשווקים בצפון אמריקה הקונסולה הניידת החדשה מבית נינטנדו, ה"נינטנדו DS", ולאחריה ה־PlayStation Portable (או בקיצור PSP) של סוני ב־12 בדצמבר 2004.
ה"נינטנדו DS" נמכרה לצד הקונסולה הניידת הנוספת של נינטנדו – גיים בוי אדוונס.
ה"נינטנדו DS" הכיל מסך תצוגה ומסך מגע, עט (סטיילוס) למסך המגע ומיקרופון פנימי מובנה ותומך ב־Wi-Fi.
ה־PlayStation Portable (אשר ידועה גם בשם PSP) כללה בכונן שלה תקליטורי UMD (מדיות דיסקים קטנות) אשר יכולים להכיל עד 1.8 ג'יגה בייט, סוני גם העניקה ל־PSP יכולות מולטימדיה מתקדמות, קישוריות עם פלייסטיישן 3 ועם קונסולות PSP אחרות ותמיכה ב־Wi-Fi.
גם ה"נינטנדו DS" אפשר להתחבר לאינטרנט וכלל קישוריות לקונסולות DS אחרות ולקונסולות Wii.
בשוק הקונסולות הביתיות, הדור השביעי החל ב־22 בנובמבר 2005 כאשר החלה להימכר קונסולת Xbox 360 מבית מיקרוסופט והמשיך שנה לאחר מכן כאשר החלו להימכר קונסולת Wii של נינטנדו ב־19 בנובמבר 2006 וקונסולת פלייסטיישן 3 ב־21 בנובמבר 2006. כל אחת מהקונסולות החדשות הציגה סוג חדש של טכנולוגיה פורצת דרך.
Xbox 360 ו"פלייסטיישן 3" בעלות גרפיקה באיכות HD, וקונסולת Wii, שכיוונה לקהל יעד מזדמן יותר ופחות רציני, הגיעה יחד עם שלטים בעלי חיישני תנועה במקום שלטי משחק שגרתיים.
כל שלוש הקונסולות היו בעלות שלטים אלחוטיים.
בשנת 2008, סך המכירות של משחקי הווידאו וקונסולות משחקים ברחבי העולם הגיעו ליותר מ־21 מיליארד דולר.
קונסולות המשחק – דור שמיני
הדור השמיני של קונסולות המשחק (2011–2020): שימושים שונים לקונסולות משחק
הדור השמיני של משחקי הווידאו החל כאשר החלה להימכר בשווקים בצפון אמריקה קונסולת "נינטנדו 3DS".
במהלך החודשים פברואר ומרץ של שנת 2011 יצאה לשווקים בעולם קונסולת משחקי הווידאו הניידת החדשה של חברת נינטנדו – "נינטנדו 3DS".
הקונסולה החדשה הייתה מסוגלת לייצר אפקטים בתלת מימד ללא צורך בהרכבה של משקפיים מיוחדות (על ידי שיטה אוטוסטריאוסקופית).
תכונות אחרות כללו שלוש מצלמות (שתי מצלמות בחלקו החיצוני של המכשיר, המסוגלות לצלם תמונות תלת־ממדיות, ומצלמה נוספת מעל המסך העליון שפונה לכיוון השחקן) וחיישן תנועה.
בדצמבר 2011 יצאה PlayStation Vita של "סוני" ביפן ובחלקים מאסיה (המכשיר הושק רשמית באירופה ובארצות הברית בפברואר 2012).
המכשיר היה בעל מסך רב־מגע בגודל 5 אינץ', ובעל משטח מגע אחורי.
כמו כן, לראשונה בקונסולות המשחקים הניידות, המכשיר הגיע עם שני בקרים אנלוגיים.
למכשיר היה GPS מובנה, תמיכה ברשתות אלחוטיות (Wi-Fi), תקשורת דור 3 וקישוריות Bluetooth 2.1+EDR.
ביוני 2013 ערכה חברת סוני הצגה ראשונה של קונסולת המשחק החדשה שלה "פלייסטיישן 4" ב־E3 (ועדת העסקים והמדיה) והוציאה אותה לשוק בסוף 2013, לקראת עונת החגים בארצות הברית.
בספטמבר 2016 יצאה לשווקים ה"פלייסטיישן 4 פרו" שהיוותה שדרוג ל"פלייסטיישן 4" והראשונה בעלת רזולוציית 4K.
ב־7 ביוני 2011 יצאה לשווקים קונסולת המשחקים של "נינטנדו" – Wii U.
הקונסולה כללה בקר עם מסך מגע מובנה בגודל 6.2 אינץ' אשר מאפשר לשחק במשחקים שונים ללא צורך בחיבור הקונסולה למכשיר טלוויזיה, או לחלופין, מסוגל השלט בעת המשחקים לספק מידע נוסף שלא היה זמין על גבי מסך הטלוויזיה.
כמו כן, זוהי קונסולת המשחקים הראשונה של "נינטנדו" אשר מאפשרת תצוגה ב־High Definition (רזולוציית 1080p).
הקונסולה יצאה לשווקים בצפון אמריקה ב־18 בנובמבר 2012. באוקטובר 2016, חברת נינטנדו הציגה את הקונסולה הבאה שלהם – Nintendo Switch, שיצאה לאור במרץ 2017.
ב־21 במאי 2013, חברת מיקרוסופט הכריזה רשמית על הקונסולה החדשה שלה, Xbox One.
בכנס E3 2016 הוכרזה הקונסולה הבאה של אקס בוקס תחת שם הקוד – פרויקט סקורפיו, שלפי דברי מיקרוסופט תהיה הקונסולה החזקה ביותר שנוצרה אי־פעם.
בכנס E3 2017 הוכרז השם של הקונסולה הבאה של אקס בוקס הנקראת Xbox One X.
הקונסולה מציגה משחקים ברזולוציית 4K 60fps והיא הקונסולה החזקה ביוצר שאי פעם נוצרה (2019).
באופן בלתי רשמי Xbox One X ו־PS4 Pro מכונים "דור 8.5" בפי גיימרים כי הם שדרוג לקונסולות המוכרות.
קונסולות המשחק – הדור התשיעי (2020 ואילך)
הדור התשיעי של קונסולות משחקי הווידאו החל בנובמבר 2020 כאשר מיקרוסופט הוציאה לשווקים את קונסולות המשחקים Xbox Series X ו-Xbox Series S וסוני הוציאה לשווקים את קונסולת המשחקים ה-פלייסטיישן 5.
בהשוואה ל-Xbox One ו-פלייסטיישן 4 מהדור השמיני של משחקי הווידאו, לקונסולות החדשות היו מעבדים בעלי יכולות מתקדמות, גרפיקה מהירה יותר, תמיכה בגרפיקת ניתוב קרניים בזמן אמת, פלט ב-רזולוציית 4K, ובמקרים מסוימים אף רזולוציית 8K עם היכולת לבצע רינדור של 60 פריימים לשנייה או יותר.
לקונסולות החדשות היה גם כונן כונן Solid state (SSD) אשר משמשות הן כמערכות זיכרון והן לאחסון אשר מצמצמים באופן מהותי את זמן הטעינה של משחקים ומאפשרים תמיכה בסטרימינג למשחקים רבים.
ביוני 2025 יצאה קונסולה של נינטנדו, נינטנדו סוויץ' 2.
סיפורה של העיר מינסטר משתרע על יותר מ-1,200 שנה של תרבויות, קרבות והסכמי שלום שהקנו לעיר האוניברסיטאית מקום מרכזי בספרי ההיסטוריה של גרמניה ושל אירופה.
בשל היותה מושב הגמון ועקב עוצמתה בתקופת ברית ההנזה בווסטפאליה, הפכה מינסטר לעיר המרכזית באזורה, מינסטרלנד (Münsterland), מבחינה תרבותית, פוליטית וכלכלית.
ההיסטוריה של מינסטר עד לתחילת המאה ה-16 מבוססת לרוב על מסמכים שנמצאו מחוץ לעיר בשל שריפת ארכיון העיר בזמן שלטון האנבפטיסטים.
בעיר התגלו אך ממצאים מעטים של ציידים מתקופת האבן.
מתקופת הברונזה נמצאו באזור העיר פגיונות מצור ותכשיטי קברים מארד.
על סמך גילויים אלה משערים שהאזור נשאר מיושב עד תקופת הברזל, אך לא העיר עצמה.
ממצא ארכאולוגי מרובע גייסט (Geist) בעיר מצביע על הימצאות חרושת ברזל, כנראה מתרבות האלשטאט (Hallstatt) או לה-טנה (La-Tené).
על התל של הקתדרלה, שאותה ניתן לראות היום, נמצאו עקבות יישוב גרמאני מתקופת הקיסרות הרומית, אך יישוב זה ננטש עד לשנת 300 לספירה.
לפי חיבורי ההיסטוריונים טקיטוס וסטרבו השתייכו בני יישוב זה לשבט הברוקטרים הגרמאנים.
הברוקטרים השתתפו בקרבות השבטים הגרמאניים נגד הכיבוש הרומי.
נשר הלגיון, אותו כבשו בקרב יער טויטובורג בשנת 9 לספירה, נכבש מהם בחזרה בשנת 15 לספירה, במערכות הנקם של גרמאניקוס נגד הגרמאנים.
היסטוריונים מעריכים שמאז המאה השישית שכן באזור מרכז העיר של מינסטר, יישוב סקסוני קטן בשם מימיגרנאפורד (Mimigernaford).
הסקסונים המערביים נקראו וסטפאלים (Westfalai).
אין הוכחות מבוססות למקור השם ומשמעותו.
שם היישוב מימיגרנאפורד נשאר בשימוש עד למאה העשירית.
בשנת 793 שלח קרל הגדול את המיסיונר הפריזי לודגר (Liudger) לייסד מנזר ביישוב מימיגרנאפורד, כחלק מתוכניתו לנצר את הסקסונים.
המילה "מנזר" היא כנראה המקור לשם העיר.
בשנת 805 הוכתר לודגר כהגמון מימיגרנאפורד, שמה של מינסטר דאז, וזו הוכתרה כעיר מושבם המקובל של ההגמונים.
בשנת 900 בערך החלה בעיר התיישבות של סוחרים ובניית בתי חרושת.
העיר משכה גם חקלאים, דייגים בזכות שווקיה הרבים.
על רקע גידול האוכלוסייה מימנו הסוחרים את בניית כנסיית למברטוס בשנת 1040. האזכור הראשון של השם מונסטריום (Monasterium), שמה החדש של העיר, הוא משנת 1068. השגשוג הכלכלי נמשך עד שתושבי העיר גירשו את ההגמון, על רקע הסכסוך בין האפיפיור והקיסר על סמכויות אנשי הכמורה.
כתוצאה מכך שרף הקיסר לותאר השלישי את העיר כליל ב-1121.
העיר נקראה אז מונסטרה (Monastera).
היא נבנתה מחדש ונוסף לה השוק המרכזי, ה"פרינציפאלמארקט", מרכז העיר התוסס של ימינו.
בשנת 1170 הוענק לעיר מעמד רשמי של עיר חופשית.
לאחר נפילת היינריך הארי, דוכס סקסוניה בשנת 1180, החלה תקופת הנסיכות ההגמונית בעיר, והיא חולקה למחוזות דתיים שהונהגו על ידי הגמון או על ידי נסיך-הגמון.
במקרה האחרון נהנה השליט מעוצמה דתית ומדינית כאחד.
בשנת 1197 נשרפה העיר כליל, ומאז נמנעה מהסוחרים ובעלי בתי החרושת ההתיישבות באזור הקתדרלה.