tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעל קומת הבסיס מונחת כיפה, וגובהו הכולל של המבנה הוא 28 מטר.
הכיפה עשויה מתשעה משטחים לבנים שצורת כל אחד מהם כשל משולש שווה-שוקיים, וביניהם מפרידים מרווחים אנכיים.
במרווחים אלה קבועים תשעה חלונות מוארכים הנפגשים בראשה של הכיפה.
באולם המבנה תשע שורות של ספסלי עץ, ורוב רצפתו מכוסה בשטיחים.
סמוך למבנה שוכן מרכז מבקרים.
בית התפילה הבהאי בפרנקפורט (גרמנית Haus der Andacht) הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם.
הוא שוכן בהופהיים, פרבר של פרנקפורט, כ-28 ק"מ מערבית למרכזה.
בחודש אפריל 1953 הכריז שוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית באותה עת, כי בית התפילה הבהאי הראשון באירופה יוקם סמוך לפרנקפורט שבגרמניה.
לאחר תחרות נבחרה ב-1956 הצעתו של האדריכל טויטו רוכול (Teuto Rocholl), אולם דיונים ממושכים התקיימו בעניינה, ורק ב-אפריל 1960 ניתן האישור הסופי להקמת המבנה.
ב-20 בנובמבר 1960 הונחה אבן הפינה לבית התפילה, ושנתיים לאחר מכן, ב-16 בנובמבר 1962, נערכה חגיגה לציון השלמת גג המבנה.
בית התפילה נחנך ב-4 ביולי 1962, וב-1987 הכירה בו מדינת הסה כמבנה בעל ערך תרבותי.
המבנה בנוי מקומת יסוד בשטח של 29,068 מ"ר ובקוטר של 48 מטר, ומעליה כיפה.
קוטרה של הכיפה הוא 25 מטר בבסיסה וגובה המבנה כולו הוא 28 מטר.
שלוש קבוצות של תשעה עמודים נושאות את משקלה של הכיפה, העשויה מתשע צלעות.
בכל צלע שלוש רצועות אנכיות ובכל אחת מהן קבועים 20 חלונות בצורת מעוין ההולכים ונעשים קטנים כלפי מעלה.
סך הכל קבועים בכיפה 540 חלונות המאפשרים כניסת אור לחלל האולם ומשחקי אור וצל.
בחלקה העליון של הכיפה קבועה מנורה שבמרכזה עיטור קליגרפי של "השם הגדול".
בקומת המרתף של המבנה מוצגת תערוכה אודות הדת הבהאית, ובה מוצגים, בין היתר, כתבים בהאים ומידע אודות בתי התפילה הבהאים האחרים ברחבי העולם.
בסמוך לבית התפילה שוכן מרכז מבקרים ובו מידע על הדת ומצגת וידאו.
המבנה מצטיין באקוסטיקה יוצאת דופן, ומדי פעם שרות בו מקהלות, הניצבות לאורך היקפו של האולם וסביב קהל המאזינים היישוב במרכזו.
בכל קיץ מתקיים בסמוך למבנה אירוע המושך כ-3,000 מאמינים בהאים מכל רחבי אירופה.
בית התפילה הבהאי באשגבאט היה בית התפילה הבהאי הראשון בעולם, והוא שכן באשגבאט שבאימפריה הרוסית, כיום בירת טורקמניסטן, ושימש את הקהילה הבהאית בעיר.
תכנונו של המבנה החל בשנת 1902 והוא הוקם בפיקוחו של אפנאן-אי יאזדי, המכונה וכיל אל-דאוולה, אחד משליחי בהאא אללה ובן-דודו של הבאב.
באשגבאט התגוררו אותה עת כאלף בהאים, והיא הייתה הקהילה הבהאית הראשונה בעולם, במובנו הרחב והמלא של המושג.
בין היתר היו ברשותה בתי ספר, בית חולים ובתי קברות, ובתחילת המאה ה-20 החליטו חבריה על הקמת בית התפילה שישמש להם למרכז הרוחני וכמוסד הקהילתי המרכזי.
הבניין הוקף בגן ובארבע פינותיו ניצבו בית ספר, אכסניה לנוסעים בהאים, בית חולים ומבנה אשר שימש את עובדי המקום.
חברי הקהילה הבהאית התגוררו בקרבתו של בית התפילה ככל הניתן, ובמובנים רבים הקדים המרכז הבהאי באשגבאט את זמנו, שכן העניק ביטוי מעשי לרעיונות ההומניטריים הקהילתיים.
ב-1928 הולאם המבנה על ידי השלטונות הסובייטיים, אך הושכר שוב לקהילה.
ב-1938 הוא נלקח מידיהם והפך לגלריית אמנות.
רעידת אדמה שהתרחשה באזור ב-1948 הסבה לו נזקים, וגשמי השנים שלאחר מכן החלישו אותו, עד שנהרס ב-1962 והמקום הפך לגן.
בית התפילה הבהאי בקמפלה הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים בעולם, והוא שוכן על גבעה, כ-7 ק"מ מצפון למרכזה של קמפלה בירת אוגנדה.
תכנן אותו האדריכל הבהאי צ'ארלס מייסון רמי.
יסודותיו הונחו ב-1957 והוא הושלם ב-1961. המבנה הוא בית התפילה הראשון והיחיד באפריקה נכון לשנת 2008, והוא מכונה לעיתים בכינוי "מקדש האם של אפריקה" ("the mother Temple of Africa").
למבנה תשע צלעות, והוא עשוי מארבע קומות ההולכות ונעשות צרות כלפי מעלה, ומסתיימות בכיפה.
בקומה הראשונה קבועה דלת בכל אחת מצלעותיו ובשלישית קבועים חלונות גדולים שבהם זכוכית צבועה שהובאה מגרמניה.
גובהו של המבנה הוא כ-39 מטר וקוטרו בבסיסו הוא למעלה מ-100 מטר.
קוטרה של הכיפה הוא 13 מטר, והיא עשויה מאריחי פסיפס ירוקים שהובאו מאיטליה.
אריחי הגג שמעל חלקיו האחרים של המבנה הובאו מבלגיה וקירותיו עשויים מאבן מקומית.
האולם המרכזי משתרע למלוא גובהו של המבנה.
בכל אחד מתשעת צדדיו ניצב עמוד תומך מרכזי ושלושה עמודים תומכים משניים.
באולם שלוש שורות של מושבי עץ הפונים לכיוון הקיבלה הבהאית במקדש בהאא אללה באל-באהג'ה שבעכו, ורוב ריצפתו מכוסה בשטיחים.
העיטור היחיד בחלל המבנה הוא הסמל הקליגרפי של "השם הגדול" הקבוע בכל אחת מצלעותיו.
המבנה שוכן בלב גנים נרחבי ידיים המשתרעים על פני יותר מ-200 דונם, והערוכים במעלה הגבעה כפרוזדורים המובילים את תשע דלתותיו.
באתר שוכנים גם בית הארחה ומרכז אדמיניסטרטיבי.
המבנה מנוהל על ידי האספה הרוחנית הלאומית של הקהילה הבהאית באוגנדה, המונה למעלה מ-100,000 מאמינים.
בית התפילה הבהאי בסידני הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם.
הוא שוכן באינגלסייד, פרוור מצפון לסידני שבאוסטרליה, והוא מכונה "מקדש האם של אוסטרליה" ("The Mother Temple of Australia").
המבנה ניצב בשיאו של רכס גבעות המשקיף על חופי ים טסמן, והוא נראה היטב מהים, מהיבשה ומהאוויר.
את התכנון הראשוני של בית התפילה הזה הגיש צ'ארלס מייסון רמי, ועל פיתוח המתווה הראשוני היה אחראי האדריכל ג'ון ברוגאן.
הקמת המבנה החלה בחודש אפריל 1957 ונמשכה כמעט ארבע וחצי שנים.
הוא הוקדש ונפתח לציבור ב-17 בספטמבר 1961, ועלות הקמתו הסתכמה בכ-150,000 ליש"ט.
למבנה תשע צלעות כליתר בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם.
הוא נישא לגובה של 38 מטר וקוטרו כ-30 מטר בבסיסו.
הוא בנוי משתי קומות וכיפה.
בקומה הראשונה קבועות דלתות מעוטרות בכל אחת מצלעות המבנה ומעליהן שלוש שורות חלונות.
בזוויות המבנה, בין הדלתות, מותקנים עמודים הבולטים מקו החזית, ולכל אחד מהם ארבע צלעות ומעליו כיפת קטנה.
הקומה השנייה קטנה מהראשונה, ובכל אחת מצלעותיה קבועים חלונות גדולים ומעוטרים.
מעל לקומה זו מונחת הכיפה שבראשה מנורה.
הדלתות וחלונות עשויים משילוב של מתכת וזכוכית, ומעליהם לונטות.
לקירות המבנה גוון ורוד-חום בעוד שהכיפות, החלונות והדלתות בצבע לבן.
אולם המבנה מסוגל להכיל עד 600 איש.
שטח האתר הוא 38 הקטאר וסביב בית התפילה גנים נרחבי ידיים שבהם צמחים אופייניים לאוסטרליה, כולל שלושה מינים של עצי אקליפטוס.
בשטח שוכנים גם מרכז מבקרים, חנות ספרים, אחסניה, שטח לעריכת פיקניק ומבנים אדמיניסטרטיביים של הקהילה הבהאית באוסטרליה.
המבנה מנוהל על ידי האספה הרוחנית הלאומית של אוסטרליה.
בית התפילה הבהאי בשיקגו הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא מוגדר כ"מקדש האם של צפון אמריקה".
בית התפילה שוכן לחופי ימת מישיגן בווילמט, פרוור של העיר שיקגו בארצות הברית.
בית התפילה הוא הוותיק מבין כל בתי התפילה הבהאים הקיימים כיום בעולם.
בסוף המאה ה-19 התפשטה הדת הבהאית ברחבי צפון אמריקה, וקהילה גדולה במיוחד, אשר מנתה למעלה מאלף מאמינים, התרכזה באזור שיקגו.
עם תחילת הקמתו של בית התפילה הבהאי באשגבאט שבטורקמניסטן ב-1902, העניק מנהיג התנועה הבהאית באותה עת, עבד אל-בהאא', את ברכתו להקמת בית תפילה גם בשיקגו.
ב-1908 החלה רכישת השטח להקמת המבנה, ובמרץ 1909 הוקמה "ועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמתו.
בעת ביקורו של עבדול בהאא במקום ב-1 במאי 1912 הוא הניח את אבן הפינה לבית התפילה, וזו מוצגת כיום במרכז המבקרים באתר.
התוכנית למבנה נבחרה מבין 15 תוכניות ב-1920, וב-21 במרץ 1921 החלה הבנייה.
זו נמשכה באיטיות אגב הפסקות בשל קשיים פיננסיים, אך משך כל השנים עשתה הקהילה הבהאית שימוש במבנה כמקום כינוס.
ב-1930 החלה הקמת השלד ועם סיומו לאחר כשנה, נוצקו לוחות הבטון המעוטרים לציפויו.
מלאכת התקנת הלוחות נמשכה עד 1943, ומשך עשר השנים הבאות נערכו העבודות לעיצובו הפנימי של המבנה, ולהקמת הגנים ובריכות הנוי המקיפות אותו.
ב-2 במאי 1953, כחמישים שנה לאחר תחילת הפרויקט, הוקדש המקדש ונחנך.
למבנה תשע צלעות שבכל אחת מהן קבועה דלת.
הוא עשוי משלוש קומות, כל אחת מהן קטנה מקודמתה, והוא נישא לגובה כולל של 42 מטר.
סביב הקומות הראשונה והשנייה ניצבים תשעה עמודים דמויי צריחים, ואילו הקומה השלישית נושאת את הכיפה.
ציפוי המבנה עשוי מלוחות יצוקים מבטון ומקוורץ, והם מעוטרים בעושר רב, וכוללים סמלים דתיים שונים כמו צלב, סהר, מגן דוד וצלב קרס.
האדריכל הקפיד שצלבי הקרס שעל המבנה יהיו הפוכים בכיוונם לאלה שמסמלים את התנועה הנאצית.
קוטרה של הכיפה הוא 27.5 מטר בבסיסה, ובה פתחים רבים המאפשרים כניסת אור אל חלל המבנה.
במרכזה קבוע עיטור קליגרפי של "השם הגדול".
האולם יכול להכיל 1,192 איש, ומתחתיו שוכן מרכז מבקרים שבו משרדים, חנות ספרים, ספרייה, חדר מחקר, חדר צפייה בסרטים ואולם כנסים.
את המקום פוקדים יותר מרבע מיליון מבקרים בשנה.
בית התפילה הבהאי בסנטיאגו דה צ'ילה הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא מוגדר כ"מקדש האם של דרום אמריקה".
תכנון בית התפילה נעשה על ידי חברת האדריכלות "חרירי-פונטריני אדריכלות".
האתר שנבחר להקמת המבנה שוכן על שלוחה לרגלי הרי האנדים, מצפון לסנטיאגו דה צ'ילה בצ'ילה, והוא משקיף על ההרים ממזרח לו ועל העמק שממערב לו.
הגנים שסביב בית התפילה משתרעים על פני שטח של 70 דונם, שהוא חלק ממתחם בשטח כולל של 1100 דונם.
המבנה נחנך ונפתח לציבור באוקטובר 2016, בטקס חגיגי בו השתתפו מאות בהאים מרחבי העולם כמו גם בכירים מצ'ילה וממדינות נוספות ביבשת.
המבנה עצמו מתנשא לגובה של 30.4 מטר וקוטרו זהה.
המעטפת החיצונית של המבנה בנויה מתשעה "עלים" (או "כנפיים") העשויים מאלבסטר לבן שקוף.
העלים נפגשים בשיא גובהו של המבנה; הם משמשים לו ככיפה ומעניקים לו מראה של פרח סגור.
עלי האלבסטר מאפשרים חדירת אור שמש בשעות היום, וקרינת אור מתוכו בשעות החשיכה, ובשל כך הוא מכונה גם "מקדש האור".
בין העלים יש מעטפת זכוכית ופלדה שמשמשת כמעטפת של אולם המבנה.
במבנה נקבעו תשע דלתות שאל כל אחת מהן מובילה שדרה.
בריכות נוי סביב המבנה משקפות אותו בבמימיהן.
בית התפילה הבהאי בפנמה סיטי הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא נחשב ל"מקדש האם של אמריקה המרכזית".
המבנה שוכן על "גבעת השירה היפה" (la montaña del Dulce Canto), המכונה גם "גבעת השירה" (Cerro Sonsonate), צפונית לפנמה סיטי אליה הוא צופה.
תכנן אותו האדריכל הבריטי פיטר טילוטסון.
בבנייתו, שהושלמה ב-1972, נעשה שימוש בחומרי בנייה מקומיים.
כלכל יתר בתי התפילה הבהאים, למבנה תשע צלעות והוא נושא כיפה.
הכיפה מכוסה באלפי אריחים אליפטיים בצבע לבן, והיא מזכירה כיפת פלנטריום.
בחלקה העליון של הכיפה תשעה פתחים קטנים.
בחזיתה של כל אחת מתשע צלעות המבנה שוכנת רחבה בצורת משולש שווה-צלעות המוליכה אל אחת מדלתותיו.
בין השטחים המשולשים ניצבים קירות מעוטרים בגוון חום, הקורנים מן המבנה לתשעת צדדיו ומסתיימים בשיפוע.
מעל כל דלת קבוע חלון בצורת לונטה המאפשר חדירת אור אל פנים המבנה.
בית התפילה מנוהל על ידי האספה הרוחנית הלאומית של פנמה.
בית התפילה הבהאי בדלהי, המוכר באופן עממי כמקדש הלוטוס, הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאיים ברחבי העולם, ונחשב ל"מקדש האם של תת-היבשת ההודית".
המבנה שוכן בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, הוא הופיע במאות פרסומים, וזכה במספר פרסים אדריכליים.
האדריכל של בית התפילה הזה הוא פריבורז צהבא, שהיה שותף גם בתכנון ובעיצוב של הטרסות במרכז הבהאי בחיפה.
עיצובו הייחודי הושפע מפרח הלוטוס, הפרח הלאומי של הודו.
מלאכת תכנון והקמת המבנה נמשכה כעשר שנים ועסקו בה 800 אנשי מקצוע.
שרטוטי המבנה ועיצובו לבדם נמשכו 18 חודשים, ומספר דגמים בקנה מידה מלא הוקמו על מנת לבדוק את ייתכנותו ולבחון את שיטות ההקמה המוצעות.
700 בנאים ונגרים הועסקו בהקמת המבנה בכל נקודת זמן, ונעשה שימוש נרחב בשיטות בנייה מסורתיות ומודרניות כאחד.
כיתר בתי התפילה הבהאיים, למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים.
הוא מעוצב ממשטחים דמויי "עלי כותרת", שלושה בכל אחת מתשע צלעותיו, ו-27 בסך הכל.
גובהו של המבנה מעט מעל 40 מטר.
כל "עלי הכותרת" עולים ונובעים מקומת בסיס משותפת, והם מתנשאים לשלושה גבהים שונים, דבר המעניק להם את מראה הפרח.
שתי שורות העלים הפנימיות פונות כלפי פנים ומכסות על הכיפה הפנימית, והשורה הקיצונית פונה כלפי חוץ, ותשעת עליה סוככים על תשע דלתותיו של בית התפילה.
העלים הפנימיים אינם סוגרים לחלוטין על המבנה ומאפשרים חדירת אור לתוכו דרך הכיפה הפנימית.
העלים עשויים מבטון מזוין לבן, והם מצופים באריחי שיש לבן שהובא מהר פנטלי ביוון לאחר שעובד באיטליה, ובשכבת מגן מפני הלחות.
הכיפה הפנימית הדו-שכבתית נתמכת על ידי 54 קורות המחוברות זו לזו, והאולם המרכזי מוקף בתשע קשתות התומכות בשלד המבנה.
האולם יכול להכיל עד 2,500 איש, ריצפתו המרכזית עשויה משיש לבן, בעוד שחלקה הסובב, המדרגות והמעברים עשויים מאבן חול אדומה.
אל תשעת הפתחים מובילים תשעה שבילים, וביניהם תשע בריכות נוי המזכירות עלי גביע.
הבריכות משמשות לצינון האוויר במבנה ובסביבתו, והוא משתקף בהן.
המבנה וגניו משתרעים על פני שטח של כ-105 דונם.
בשטח שוכן מבנה נוסף המשמש כמרכז מבקרים, ובו ספרייה ומרכז אדמיניסטרטיבי.
בית התפילה זכה ליותר מ-50 מיליון מבקרים, והוא נחשב למבנה הזוכה למספר המבקרים הגדול בעולם.
בכל שנה פוקדים אותו כ-2.5 מיליון איש, ובחגים הינדים עשוי מספרם להגיע לכ-100,000 איש ביום.
בית וטין היא שושלת אצולה גרמנית ששלטה באזורי סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה של ימינו במשך כ-800 שנים; בנוסף שלטו בני וטין בפולין בחלק מן ההיסטוריה שלה; וצאצאים לבית וטין עלו על כס המלוכה גם בממלכה המאוחדת, פורטוגל, בולגריה ובלגיה.
כיום שולטים צאצאים לבית וטין בבריטניה (מאז 1901) ובבלגיה (מאז 1831).
מקור שמו של בית האצולה הוא מצודת וטין, שמצויה ליד העיר הַאלֶה על הנהר זַאלֶה בסקסוניה אנהלט.
השושלת נחשבת לאחת משושלות האצולה העתיקות ביותר בגרמניה, הקיימת כבר מימי הביניים.
האב הקדמון של השושלת נחשב דיטריך הראשון, רוזן וטין (נפטר ב-982).
בערך בשנת 1000, במסגרת הכיבוש הגרמני של הטריטוריות הסלאביות, כבשה המשפחה את טירת וטין.
בשנת 1030 לערך קיבלה המשפחה את אזור האוסטרמרק הסקסוני כפייף.
בשנת 1089 היינריך הרביעי העניק למשפחה את התואר רוזן מייסן, ומייסן הפכה למקום המושב של בית וטין.
בשנת 1423 מונה פרידריך הרביעי, רוזן מייסן לנסיך הבוחר מסקסוניה, לאחר שאלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה מת ללא ילדים.
מקום המושב של בית וטין נשאר במייסן עד לשנת 1485, אז חולקו נחלות בית וטין בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה).
בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, דוכס סקסוניה, בעקבות תבוסתו במלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה.
בנוסף ויתר יוהאן פרידריך על חלק מנחלותיו לטובת מוריץ, ושמר רק על נחלותיו בתורינגיה.
בתחילת מלחמת שלושים השנים הייתה סקסוניה נייטרלית, אך בהמשך הצטרפה הנסיכות לצד שוודיה והכוחות הפרוטסטנטים.
לאחר קרב נורדלינגן בשנת 1634 העדיף הנסיך יוהאן גאורג הראשון להגיע להסדר עם בית הבסבורג, ובשנת 1635 חתם על שלום פראג, שמסר לידיו שטחים מסוימים בבוהמיה.
אולם, עדיין נמשכו השוד והביזה בתחומי סקסוניה, והם פסקו רק לאחר שלום וסטפאליה בשנת 1648.
בשנת 1694 עלה לשלטון פרידריך אוגוסט הראשון, שעלה בשנת 1697 על כס המלוכה של פולין.
על אף שחוקת פולין קבעה שרק קתולי יכול למלוך על פולין, לא הפריע הדבר לפרידריך אוגוסט, והוא המיר את דתו.
לאחר מותו של פרידריך אוגוסט בשנת 1733, עלה לשלטון בנו פרידריך אוגוסט השני, שבשנת 1734 מונה אף הוא למלך פולין.
במלחמת הירושה האוסטרית תמך בתחילה פרידריך אוגוסט בפרוסיה, אך לאחר שפרוסיה סיפחה את שלזיה וסקסוניה לא קיבלה מאומה, חבר פרידריך אוגוסט בשנת 1745 לאוסטריה.
בקרב קסלדורף הוכה הצבא הסקסוני, ודרזדן בירת סקסוניה נבזזה הן על ידי האוסטרים והן על ידי הפרוסים.
במהלך מלחמת שבע השנים ניסה פרידריך אוגוסט לשמור על נייטרליות, אך מיד בפרוץ המלחמה חזרו הפרוסים לסקסוניה, ונהגו בה כבפרובינציה כבושה.
פרידריך אוגוסט הגיע להסכם עם הפרוסים, שבעד היכולת להסתייע בצבא הסקסוני, ניתן לו ולשריו מעבר בטוח לפולין.
בשנת 1759 נסוגו הפרוסים מסקסוניה, והאוסטרים עטו עליה ובזזו אותה.
בשנת 1760 הטילו הפרוסים מצור על דרזדן, וב-19 ביולי הפגיזו את העיר בהרעשה מסיבית, שגרמה לשריפות ולחורבן של העיר.
לאחר המלחמה חזר פרידריך אוגוסט לסקסוניה, ונדהם מההרס הרב שנגרם למדינה.
זמן קצר לאחר מכן מת פרידריך אוגוסט, וחודשים אחדים לאחר מכן מת יורשו פרידריך כריסטיאן.
בסוף שנת 1763 עלה לשלטון פרידריך אוגוסט השלישי, שהפנה את תשומת לבו לסקסוניה, וטיפח אותה בכלל ואת דרזדן בפרט.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחם בתחילה פרידריך אוגוסט יחד עם אוסטריה ופרוסיה כנגד צרפת, אך לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הגיע להסכם עם נפוליאון, ובתמורה לכך קיבלה סקסוניה מעמד של ממלכה.
באותה שנה הצטרפה סקסוניה לקונפדרציה של הריין ונותרה חברה בה עד לפירוקה ב-1813 בעקבות קרב לייפציג.
בקרב זה תמך מלך סקסוניה בצרפת ובעקבות החלטתו ננטש על ידי חייליו ונלקח בשבי על ידי פרוסיה.
שטח הממלכה נחלק ו-57% ממנו הועברו לידי פרוסיה כפרובינציית סקסוניה הפרוסית, בעוד יתרתו נותרה על כנה והמלך הושב לעמוד בראשה.
עם הקמת הקונפדרציה הגרמנית הצטרפה הממלכה לשורותיה.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 נתנה סקסוניה את תמיכתה בידי אוסטריה, ושלחה את צבאה להילחם לצד אוסטריה בבוהמיה ולא השאירה אותו להגן על שטחה.
משום כך, בסיום הלחימה ביקשה אוסטריה מפרוסיה שלא לספח את סקסוניה כמחוות כבוד, ופרוסיה נעתרה לבקשה, והותירה את סקסוניה כמדינה עצמאית.
מאוחר יותר באותה שנה הצטרפה סקסוניה על דעת עצמה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 הובילה לשיוך חברות הקונפדרציה אל האימפריה הגרמנית ומלך סקסוניה יוהאן נותר בתפקידו והוכפף לקיסר האימפריה הגרמנית.
בתום מלחמת העולם הראשונה פרש וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו וויתר על כס המלוכה.
מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט השלישי הלך בעקבותיו והביא לפירוק ממלכת סקסוניה וצירופה אל רפובליקת ויימאר.
הממלכה המאוחדת (בית סקסה-קובורג-גותה, ולאחר מכן בית וינדזור)
בית וַזַן היא עיירה פלסטינית בשומרון, השייכת לנפת שכם.
בגובה ממוצע של כ- 520 מטר מעל פני הים.
בית וזן ממוקמת בפאתי שכם, כ- 4 קילומטרים מערבית למרכז העיר, ליד השכונות רפידיה וגֻ'נֵייד, על הכביש הראשי שמוליך לקלקיליה.
על אף שמדובר ביישוב נפרד, כיום יש רצף בניה בין היישובים.
יש כמה סברות למקור השם:
היישוב נמצא במקום שבו היה היישוב הקדום בית זין.
לפי המסורת השומרונית גרו ביישוב הקדום שבע משפחות שומרוניות שנאלצו להתאסלם ומכאן שמו של היישוב (זין פירושו שבע).
בשנת 1881 נקרא הכפר בשם: "בית אוּדֶן" (Beit Udhen), או: בית אוּזֶן "Beit Uzen",
לפי מועצת הכפר, "וָזֶן" הייתה אשתו של ראש שבט שגר כאן בעבר.
יש תושבים שסבורים כי השם הנוכחי הוא שיבוש של המלה אווזים בערבית (وزين אוּזִין)
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על עקבות של התיישבות צלבנית בבית וואזן במאה ה-12.
במפקד של האימפריה העות'מאנית בשנת 1517, ובמפקד של 1596 הופיע הכפר תחת השם Bayt Awzan, במחוז משנה של סנג'אק שכם.
התושבים, כולם מוסלמים, שילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, בנוסף להכנסות מזדמנות, בסך של 13,000 אקצ'ה.
במאה ה-17 הגיעו לאזור, אנשים משבט בני ע'אזי מעבר הירדן.
מתוך המגיעים, בני משפחת קאסם התמקמו בכפר וכן בדיר איסתיא, ככפרים המרכזיים שלהם ושלטו בנפת ג'מאעין של סנג'אק שכם .
בבית וזן, בנתה משפחת קאסם, בשנת 1820 ארמון מבוצר.
ראש המשפחה השיח' קאסם אל-אחמד (قاسم الأحمد), היה המפקד המוביל של מרד האיכרים בשנת 1834 וכאשר אברהים פאשה כבש את האזור הוא תלה את קאסם ואת שני בניו.
בשנת 1882נקרא הכפר בית אודן (אודן או אוזן) ותואר כ"כפר קטן למדי מבית איבא, השוכן על המדרון שמעליו.
הייתה לו באר בצד המזרחי, ומעיין בצלע הגבעה ממערב."
שתי המשפחות הגדולות ביותר בבית וואזאן כיום הן משפחות אבו אשה ועבד אל-חק .
בסקר קרקעות משנת 1945, היה שטח הכפר 3,711 דונם אדמה.
מתוכם 730 דונם היו מטעים ואדמות עם השקיה, 1,864 שימשו לדגנים ועל 22 דונם - שטח בנוי.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, סווגו 81% מאדמות הכפר כשטח A, ו 19% הנותרים סווגו כשטח B.
מעל מעיין המים שבכפר נבנה מכל וממנו מסתעפת רשת המים לבתי התושבים (1995).
מי כמה מעיינות בשולי הכפר משמשים לחקלאות (שופעים רק בחורף)
ארמון משפחת קאסם: נבנה בשנת 1820. ב 1927 ניזוק קשה, מרעידת אדמה ונותר נטוש, שנים רבות.
הארמון שופץ, בסיוע הממשלה השוודית והוחכר לאוניברסיטת א-נג'אח משכם.
במקום נמצא מרכז הפיתוח העירוני והאזורי באוניברסיטה.
בשנת 1997 הוקמה מועצה מקומית לניהול מאוחד של הכפרים: בית וזן, בית איבא וזואתא.
בית ויקטור הוגו (צרפתית: Maison de Victor Hugo) הוא מוזיאון בפריז הנמצא בפלאס דה ווז' מספר 6 ברובע הרביעי, בבית שנקרא אוטל רואן-גמנה (Hôtel de Rohan-Guémené) שבו שכר ויקטור הוגו דירה בקומה השנייה וגר בה במשך 16 שנה בין 1832–1848. המוזיאון נמצא במבנה לשימור ומנוהל על ידי עיריית פריז.
המבנה בו שוכן המוזיאון הוקם בשנת 1605 כאשר המגרש בפינה הדרום מזרחית של פלאס דה ווז' הוענק לאיזק ארנו (Isaac Arnauld).
ארנו בנה שם מבנה שהורחב משמעותית לאחר שמשפחת רואן רכשה אותו והחלה להשכיר את דירותיו.
באוקטובר 1832 ויקטור הוגו בן ה-30 עזב את דירתו ברובע השמיני של פריז ושכר יחד עם משפחתו דירה בשטח של 280 מטר רבוע בקומה השנייה של הבניין Hôtel de Rohan-Guémené.
במהלך שהותו בדירה זו אירח רבים מגדולי הסופרים הצרפתים לתקופתו: אלפונס דה למרטין, אלפרד דה ויניי, פרוספר מרימה, אלכסנדר דיומא האב ואונורה דה בלזק.
בפברואר 1843 גם חגג את חתונת בתו, לאופולדין (Léopoldine Hugo), ובספטמבר ביכה את מותה.
בחדר העבודה של דירה זו כתב כמה מיצירותיו המפורסמות, בין היתר חלק גדול מעלובי החיים וב-1841 אף נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית.
לאחר עזיבתו ב-1848 עבר הבניין מספר שיפוצים שלא מאפשרים לשחזר במדויק את המסגרת המקורית של המבנה, למשל היעלמות המסדרונות והמרפסות הצופות לכיכר.
המוזיאון והתצוגה שבו התאפשרה בזכות תרומתו של הסופר פול מוריס, ידידו הטוב של הוגו, שאפשרה לעיריית פריז בשנת 1902 לרכוש את המבנה.
המוזיאון נחנך ב-30 ביוני 1903.
בית ויסקונטי (באיטלקית: Visconti) היא משפחת אצולה איטלקית.
שליטי ודוכסי מילאנו בין השנים 1277–1447. ענף קדום יותר של המשפחה (המכונה Gallura "תרנגול", על שם שלט האצולה שלהם) פעל בפיזה ובממלכת סרדיניה.
משפחת ויסקונטי זכתה לכינוי "הצפעונים של מילאנו" ושלטונם של חלק ניכר מבניה התאפיין ב:
ראש השושלת היה אוטונה ויסקונטי (1207 – 1295), ארכיבישוף מילאנו שבשנת 1277 נטל גם את כתר השליט.
בני ויסקונטי היו מאז שליטי העיר באופן רצוף לאורך למעלה מ-150 שנה.
ברנבאו ויסקונטי הנהיג במילאנו שלטון רודני, עריץ ורצחני, הוא הצליח להכפיף לשלטונו כמעט את כל לומברדיה, הטיל נטל מס כבד ושלט ביד ברזל.
ב-1386 הדיח אותו בן-אחיו, ג'אן גלאצו ויסקונטי, כלא אותו וכנראה גם הרעילו.
ב-1395 קיבל ג'אן גלאצו ויסקונטי תואר דוכס מאת ונצסלאוס, מלך הרומאים.
הוא הביא את השטח שתחת שלטונו לשיא ושלט כמעט על כל לומברדיה ופיימונטה ועל חלקים נוספים באיטליה בהם לוקה, פדובה, פיזה, אסיזי, סיינה ובולוניה.
ברברה טוכמן מציינת שבני ויסקונטי, (ומשפחות אחרות מסגה כגון בני מלטסטה מרימיני) שלטו בנחלותיהם ללא זכות חוקית או תואר אלא באמצעות כוח בלבד.
במאה ה-16 קשרה המשפחה קשרי נישואין עם בית ספורצה ובית בורומאו ושלוש המשפחות יצרו את ה"איחוד הבלתי נפרד" (unione inscindibile) ששלט במילאנו, שילוש זה מונצח בסמל שלוש טבעות שזורות זו בזו הקרוי טבעות בורומאיות.
ולנטינה ויסקונטי, סבתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת
פיליפו מריה ויסקונטי, דוכס מילאנו האחרון בשושלת ויסקונטי
בתו, ביאנקה מריה, אשתו של פרנצ'סקו ספורצה
על שלט האצולה של המשפחה מופיע נחש בולע נער (אולי הנער מורי).
הסיבה לסמל זה, הקרוי בהרלדיקה biscione או vipera, אינה ברורה.
ייתכן שהסמל נלקח מסמל על מגן של לוחם סרצני בעת מסעי הצלב או שהוא מתייחס לאגדה אודות תאודוריק הגדול.
הסמל מופיע כמטען בשלטי האצולה של בית ספורצה, של בית בורומאו, של דוכסות מילאנו, של ארכיבישוף מילאנו ושל מותג הרכב אלפא רומיאו (לצד סמל מילאנו).
מכונית הקונספט אלפא רומיאו ויסקונטי קרויה על שם בית ויסקונטי.
בית ויטנברג הוא מתחם יהודי הנמצא ברחוב הגיא המוביל משער שכם לכותל המערבי.
חלק מן הבניין עומד מעל "קבה" - קמרון מעל רחוב הגיא וצופה אל רחובות הגיא וויה דולורוזה.
משה ויטנברג היה סוחר עשיר מוויטבסק שברוסיה, שהיגר לארץ ישראל בשנת 1882, בגיל 55. הוא הביא עמו חצי מיליון רובל והחליט להשקיע את הונו בירושלים.
ויטנברג ביקש לקנות את החצר ברחוב הגיא מבעליה הנוצרי, עמנואל קליס.
אולם הפטריארכיה הלטינית של ירושלים הקדימה אותו.
ויטנברג ניהל במשך שנה משא ומתן עם הפטריארך הלטיני ורכש את הבית ב-1885. התשלום כלל דמי הסכמה של 500 נפוליאון זהב לפטריארכיה על נכונותה לוותר על הבית, וסכום זהה למתורגמן הערבי שתיווך בעסקה.
אולם בפועל תיווך במשא ומתן בין הפטריארך (שדיבר ערבית וצרפתית), לויטנברג אליעזר בן-יהודה, אשר שימש כמתורגמן ביניהם:
במתחם היו כעשרים דירות, בכל אחת מהן שניים או שלושה חדרים.
שנתיים לפני פטירתו הקים ויטנברנ במקום גם ישיבה בשם "תורת משה", שבה רוכזו כתבי יד עתיקים ויקרי כרך, שהביא ויטנברג מרוסיה.
בשנות שבתו בירושלים רכש ויטנברג בכספו נחלות נוספות, בעיר העתיקה ומחוצה לה, והקים בהן בתים בשכונת מאה שערים וסביבתה.
לפני מותו, באין לו צאצאים, העביר ויטנברג בבית הדין השרעי את רכושו להקדש שהוקם על שמו, במתכונת של הווקף המוסלמי.
לאחר מותו, בשנת 1898, המשיכו יהודים לגור בחצר, אך ברעב הגדול של מלחמת העולם הראשונה נפטרו כל הזקנים שהתגוררו במקום בחינם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכנסו להתגורר בחצר יהודים עולי הונגריה, בהם האמן שלמה ידידיה, חותנו מרדכי אבי שאול, אחיו האופטיקאי אלכסנדר ידידיה, בנו גרשון ידידיה, הרופא ד"ר דוד ברשי, המהנדס האמן מרדכי מושוני, חיים משה דננברג והעו"ד מרדכי בוקסבוים.
בפרעות תרפ"ט (1929) הציבה "ההגנה" בבית ויטנברג שישה לוחמים בפיקוד מרדכי גלילי.
למרות זאת בליל שבת ברחו תושבי ומגיני בית ויטנברג מהמתחם, עקב חשש חמור לחייהם.
סקר נכסים שערך 'ועד קהילת ירושלים' בשנת ה'תרצ"ב, התייחס לחצר ויטנברג ונכתב בו
לאחר שיהודים עזבו את המקום, אחד מראשי ההקדש, יותנן שלנק, השכיר מחצית מדירות במתחם למשפחה ערבית בשם אבו סנייני.
זו השכירה את הדירות וכמה חנויות למשפחות ערביות אחרות, בשכירות משנה.
בתקופת שלטון ירדן עבר כל הרכוש היהודי בעיר העתיקה לניהולו של "האפוטרופוס על נכסי האויב".
אלא שהשלטון הירדני לא הפקיע את הרכוש, אלא הוסיף לגבות את דמי השכירות.
אבו סנייני המשיך לשלם אותם דמי שכירות, אך מעתה ואילך שילשל את הכסף לידי הפקיד הירדני, במקום לידיו של מר שלנק.
לאחר 1967 המשיך בן המשפחה, עוואד אבו סנייני לנהל ולהשכיר את המתחם.
בשנת 1968 פנה אליו לראשונה נציג "הקדש משה ויטנברג", עורך הדין טוביה גולדמן בדרישה לקבל את דמי השכירות שהועמדו על 1,400 דינר ירדני.
אבו סנייני שילם את דמי השכירות וגבה תשלום מדיירי המשנה.
במשך השנים עלו דמי השכירות, המשפחה לא עמדה בהם, הוגשה נגדם תביעה משפטית, ובית המשפט הורה להם לעזוב את המבנה.
משפחה נוספת פונתה מהמתחם ב-1980 לאחר שלא שילמה דמי שכירות.
בתחילת 1987 מכר ההקדש את המתחם לידי עמותת עטרת כהנים, וזו חידשה את ההתיישבות היהודית במקום.
בכ"ט אב נערכה חנוכת הבית.
במעמד הרב שמחה הכהן קוק, הרב שלמה אבינר, אהרן ביר ונציג "הקדש ויטנברג" טוביה גולדמן.
בנובמבר 1987 רכש שר המסחר והתעשייה אריאל שרון דירה בבית ויטנברג והחל לשפץ אותה.
בחנוכת הבית שערך שרון השתתפו ראש הממשלה יצחק שמיר, שרים ועשרות חברי כנסת, הרב שלמה גורן וותיקי יחידה 101, אך שרון לא נשאר ללון במקום.
שרון גם ערך במתחם כינוסים לפעילי הליכוד.
בעקבות זאת הוגברה מאוד האבטחה על בית ויטנברג וסביבתו.
בשנים שאחר כך שרון כמעט שלא ביקר בדירה.
באפריל 2001, חברת החשמל המזרח ירושלמית אף ניתקה את זרם החשמל לדירה, עקב אי-תשלום חשבונות חשמל.
במהלך האינתיפאדה הראשונה רוב המשפחות שהתיישבו ב"בית ויטנברג" עזבו אותו, וחזרו להתגורר בו ב-1992.
ב-ו' בתשרי ה'תשס"ט (2008) נבנה במתחם בית, בתרומה של "קרן אוורסט" מייסודו של ארווין מוסקוביץ'.
הבית נקרא "בית רועי", ע"ש רס"ן רועי קליין.
נכון לשנת 2009, המתחם נמצא בחזקת עמותת עטרת כהנים, ומתגוררות בו 7 משפחות יהודיות בדירות הבנויות סביב החצר הפנימית.
לצד בתי המגורים פועל פעוטון המשמש את תושביו היהודים של הרובע המוסלמי.
את אבטחת המתחם מממן משרד השיכון.
בית וילהלם אבֶּרְלֶה או בית בן־גוריון הוא מבנה תלת־קומתי בצפון המושבה שׂרונה בתל אביב-יפו, כיום במחנה רבין שבקריה.
הוא הוקם ב־1930 כבית מגורים למשפחת אברלה הטמפלרית ושימש למעלה משישים שנה כלשכת ראש ממשלת ישראל, מימיו של דוד בן־גוריון ועד לאריאל שרון.
וילהלם אברלה היה בן למשפחת אברלה, משפחת טמפלרים עשירה מירושלים שעסקה בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה העשרים בייבוא וייצוא בעיקר מגרמניה, בתקופה בה העוסקים בייבוא היו ברובם לא יהודים.
הוא נולד ב־1885 בירושלים, נישא לתיאודורה לאנג ב־1911 והיו לו ארבעה ילדים (קורט, הדוויג־אגתה, פאול־תיאודור וארנסט־וילהלם).
פאול אברלה (1842–1922), ראש המשפחה ואביו של וילהלם, הקים בסוף המאה ה־19 את בית אברלה בעמק רפאים.
פעילות המסחר של המשפחה התרחבה מירושלים, גם ליפו ולחיפה, ווילהלם ניהל את עסקי המשפחה ביפו תחת הפירמה "פאול אברלה".
הוא ייצג חברות רבות בארץ ישראל, עסק בייצוא תפוזי יפו, בעסקי בנקאות, היה הבעלים של סוכנות מסחרית 'קירשנר & אברלה ביירות', נשיא לשכת הספנות, נשיא שרונה וחבר ועד נמל יפו וועד נמל חיפה.
הוא רכש ב־1931 שטח של 177 דונם שנקרא "פרדס אברלה", ולימים נבנתה שם שכונה של רמת גן שנשאה שם זה.
אברלה נעשה לסוחר עשיר ומהכסף שהרוויח הקים בצפון־מערב שרונה את ביתו, שהיה מהגדולים ומהמפוארים במושבה.
בשנות השלושים עמד בראש ארגון הנאצים המקומי ואירח את השר וילהלם פריק ב־1934 ואת באלדור פון שיראך ב־1938. לימים הוא או בנו הכחישו את שייכותם למפלגה הנאצית.
בתקופת פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 נמצא וילהלם אברלה בגרמניה הנאצית בגלל עסקיו.
אחיו פריץ נעצר בזמן המלחמה במושבה וילהלמה שבארץ ישראל וגורש לאוסטרליה.
לאחר המלחמה הצטרף אליו וילהלם, והוא התגורר במלבורן.
ב־1952 יצג את הטמפלרים יחד עם ד"ר הופמן, ראש הטמפלרים בגרמניה בתביעה בהאג מממשלת ישראל של 30 מיליון ליש"ט בעד רכושם שהוחרם ועבר לסמכות האפוטרופוס הכללי.
לבסוף במסגרת הסכם השילומים מדינת ישראל פיצתה את הטמפלרים ושילמה לגרמניה 54 מיליון מארק (כ־13 מיליון דולר).
בשלהי שנות העשרים של המאה העשרים, בסוף תקופת התרחבות המושבה שרונה, החלה בניית המבנה על ידי האדריכל תיאודור וילנד כבית מגורים עבור וילהלם אברלה ומשפחתו, והוא נחנך ב־1930. הבית שכן בקצה הצפוני של רחוב כריסטוף הופמן, אחד משני הרחובות הראשיים בשרונה, בצידו המערבי.
מדרום לבית היה נמצא בית סמואל גרול, ומולו מעברו השני של הרחוב, היו בית גאורג וינמן ובית פריץ קובלר.
המבנה היה אחד הבתים הגדולים, המפוארים והמוכרים בשרונה והוא עוצב בסגנון הבנייה הטמפלרי עם השפעה של סגנון הבאוהאוס שהיה פופולרי בשנות השלושים בארץ ישראל ובפרט בתל אביב.
צורת המבנה היא כ־Z הפוכה המתאימה לכיוון קרני השמש, כמקובל בבנייה אירופית.
בקומה הראשונה היה הסלון וחדר האוכל, בקומה השנייה נבנו חדרי שינה למשפחה, בקומה השלישית, שהייתה מעין עליית גג, היו חדרי שירות ומעליה נבנה גג מרעפים אדומים ממרסיי.
בין הקומות קישרו מדרגות לולייניות ומתחת למבנה נבנה מרתף.
הבית עוצב בפאר: מרצפותיו היו צבעוניות ומעוטרות, נבנו בו תקרות מקומרות, קמרונות צלב במבואה הראשית, חלונות עגולים, מרפסות פתוחות, הוא קושט בציורי קיר ותקרה ורוהט בהידור.
במרפסת החזית המזרחית והראשית של הבית הוצג סמל המשפחה ובו שנת הבנייה – 1930, ומאחורי הבית, ממערב, ניטע גן.
בקיץ 1941, בעקבות תמיכת חלק מהטמפלרים במפלגה הנאצית, הבריטים גירשו את הטמפלרים שבפלשתינה לאוסטרליה והשתלטו על חלק מהבתים הריקים בשרונה.
הוקם שם בסיס של המשטרה הבריטית ומקום מגורים לשוטרים ופקידים בריטים.
בית אברלה נתפס על ידי המפקד הבריטי של משטרת לוד שהפך אותו למפקדת המרחב.
במחצית השנייה של שנות ה־40 שימש הבית כמפקדה של קצין בריטי ששמו הפרטי היה מיקי והבית זכה לכינוי "בית מיקי".
ב־16–17 בדצמבר 1947, לאחר החלטת כ"ט בנובמבר, פינו הבריטים את שרונה והשטח נתפס על ידי ההגנה ונקרא "מחנה יהושע" על שם יהושע גלוברמן.
בבית וילהלם אברלה שוכנו משרדי הדואר, השחרורים וחיל ההנדסה ומספרו היה 19. כעבור חודשיים, ב־22 בפברואר, הבית עבר לשמש את מטה חטיבת קרייתי שהופקדה על מחוז תל אביב.
הקומה הראשונה שימשה את האלוף מיכאל בן גל, מפקד החטיבה במלחמת העצמאות וכן הוצבו בו משרדי האפסנאי הכללי, לשכת ההדרכה, הגזברות והנהלת החשבונות, ואילו הקומה השנייה שימשה קורס מ"כים של חטיבת גבעתי, שמשרדיה שכנו בבתים שממול.
בתקופה זו הכניסה למטות ששכנו בצפון שרונה הייתה משער צפוני קטן.
1948–1949: אולם ישיבות הממשלה ולשכת בן־גוריון
ב־2 במאי 1948 ביקר במקום בן־גוריון והחליט למקם בו את משרדיו.
רס"ן ידין פרומקין, מפקד 'מחנה יהושע' סיפר:
ב־12 במאי ציווה זאב שרף על מיכאל בן גל לפנות את הבית הטמפלרי לקראת הכוונה להכריז על הקמת המדינה בימים שלאחר מכן.
תוך ארבעה ימים הבית הותאם לישיבות הממשלה, ללשכת ראש הממשלה ולמזכירות הממשלה וב־16 במאי 1948 התקיימה בבית ישיבת הממשלה הזמנית הראשונה, בה הוחלט על בחירת חיים ויצמן לנשיא מועצת המדינה הזמנית.
הממשלה החליטה שמשרדי הממשלה יתמקמו בשרונה באופן זמני בהתאם לתכנון של יעקב ריזר.
ב־18 במאי תואר הבית בעיתון הארץ:
בבית שוכנה לשכת ראש הממשלה, מזכירות הממשלה ואולם ישיבות הממשלה.
חדר השינה של הבת הדוויג־אגתה בקומה השנייה הוכשר כמשרדו של בן־גוריון.
שני חדרי שינה (או שלושה) נוספים באותה קומה חוברו לחדר ישיבות אחד רחב, שהיה מקושר על ידי דלת עץ עם משרדו של בן־גוריון.
בחדר הזה התקיימו ישיבות הממשלה הזמנית והראשונה וישיבות מועצת המדינה הזמנית, פגישות וטקסים.
רצפת חדר הישיבות כוסתה בשטיחים, מוקמו בו ארבעה שולחנות זהים צמודים שיצרו שולחן גדול וסביבו הונחו כיסאות.
על הקירות נתלו תמונה של הרצל, מגילת העצמאות ומפת ישראל ואת החלונות כיסו וילונות.
המרתף הותאם לשימוש כחדר ישיבות הממשלה בזמן ההפצצות על תל אביב.
בגן השושנים התקיימו קבלות פנים רשמיות של בן־גוריון.
ביום העצמאות הראשון למדינת ישראל ערכו דוד ופולה בן־גוריון קבלת פנים גדולה בגן בנוכחות אלף–אלפיים מוזמנים.
מקום מושבה של מועצת המדינה הזמנית
עם הקמת מועצת המדינה הזמנית ב־15 במאי 1948, התנהלו ישיבות מועצת המדינה בבית קק"ל בתל אביב.
בהפוגה הראשונה בחודש יוני חזרו אנשי הקרן הקיימת מירושלים הנצורה, ומועצת המדינה נדרשה לפנות את הבית.
על פי מגילת העצמאות הבחירות לאספה המכוננת היו עתידות להיערך בקיץ, ולכן הוחלט לשכן את מועצת המדינה במקום זמני – לשכת ראש הממשלה בקריה.
הישיבות התקיימו בחדר הישיבות בקומה השנייה ומסביב לשולחן ישבו 13 שרי הממשלה ו־24 חברי מועצת המדינה הצטופפו לאורך הקירות.
הישיבות התקיימו שם כחודש, בין י' בסיוון לח' בתמוז.
בעקבות קרבות עשרת הימים בחודש יולי 1948 הוחלט על דחיית הבחירות, ומשך כהונת מועצת המדינה הזמנית התארך.
לכן הוחלט לעבור לאולם ישיבות רחב שיתאים לישיבות המועצה מוזיאון תל אביב, ששכן בבית העצמאות שבשדרות רוטשילד.
בדצמבר 1949 החליט בן־גוריון עם הממשלה להעביר את משרדי הממשלה לקריית הממשלה בירושלים.
בקריה נותרו נציגויות של חלק מהמשרדים, ובן־גוריון השאיר את המבנה כלשכתו התל אביבית.
הכניסה הצפונית לאזור הקריה שהייתה סמוכה לבית נסגרה, ובמקומה נסללו הסתעפיות צפונה ודרומה (רחוב דוד אלעזר) מרחוב אליעזר קפלן שחצה את הקריה לרוחב.
הדרך הראשית מימי הטמפלרים שתחמה את הקריה מצפון־מערב ועברה סמוך לבית הוזזה צפונה מסיבות ביטחוניות, כדי שלא תעבור בתוך המחנה הצבאי, ונקראה שדרות שאול המלך.
בשנת 1950 הוחלף סמל משפחת אברלה במרפסת החזית בסמל מדינת ישראל.
באוגוסט 1952 התמנה פנחס לבון לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה ומשרדו הוצב בלשכת ראש הממשלה.
הבית שימש כלשכתו של בן־גוריון עד לפרישתו מראשות ממשלת ישראל ומתפקיד שר הביטחון ב־1953. שר החוץ משה שרת החליף את בן־גוריון בתפקיד ראש הממשלה, אך העדיף להישאר בלשכתו הקודמת בדרום הקריה.
לתפקיד שר הביטחון מונה פנחס לבון, והוא המשיך להשתמש בבית וילהלם אברלה כלשכתו גם כשר הביטחון.
בפברואר 1955 נחנך בניין 22 שיועד לשמש את בכירי צה"ל ומשרד הביטחון, ולשכת שר הביטחון עברה אז אליו.
בדצמבר שב בן־גוריון לשמש כראש ממשלה וכשר הביטחון, והוא חזר להשתמש בבית וילהלם אברלה כלשכתו בתל אביב עד להתפטרותו ב־1963.
בשנות הארבעים והחמישים, לעיתים הבית הוזכר בעיתונות העברית כשייך לפאול אברלה, אולי עקב בלבול.
משנות השישים של המאה העשרים עד לעשור השני של המאה העשרים ואחת
ראשי הממשלות הבאים לוי אשכול וגולדה מאיר המשיכו להשתמש בבית כלשכה בתל אביב וערכו שם פגישות ודיונים.
בבוקר הראשון של מלחמת ששת הימים הועלתה בפני ראש הממשלה לוי אשכול בלשכתו בקריה ההצעה של יגאל אלון ומנחם בגין לכבוש את העיר העתיקה בירושלים.
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים ובמהלכה היו ישיבות של ועדת השרים לענייני ביטחון (הקבינט) שנערכו בלשכת ראש הממשלה גולדה מאיר.
בחדר הישיבות הגדול בקומה השנייה נערך דיון בבוקר יום הכיפורים על ההיערכות המתאימה להתפתחויות ועל גיוס מילואים ובמהלכו, בצהרי היום פרצה המלחמה.
ראשי הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס ואהוד ברק העדיפו לשבת בלשכת שר הביטחון בבניין 22 כאשר שימשו בתפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון.
ב־14 באוגוסט 1987 הודיע שר הביטחון יצחק רבין באישור ראש הממשלמה יצחק שמיר: .
ב־1987 נבנה מגדל מרגנית מדרום לבית ובצמוד לו, והוא היה אז המבנה הגבוה ביותר בישראל.
הבית שימש כלשכת ראש הממשלה במשך כשישים שנה, עד לימיו של אריאל שרון.
בקומה השנייה היה משרדו של ראש הממשלה וכן החדר הגדול שנוצר מחיבור כמה חדרים שימש לישיבות הממשלה והקבינט שהתבצעו בתל אביב.
ב־6 באוקטובר 2005 עברה לשכת ראש הממשלה אריאל שרון לבניין 22, לאחר שלשכות המטכ"ל ושר הביטחון עברו מהבניין למגדל המטכ"ל.
ביוני 2006 הבית נמסר לרשות משרד הביטחון, וב־18 ביולי שוכן בו אגף הפיקוח על היצוא הביטחוני במשרד הביטחון.
בהמשך עברו אליו גם כמה מחלקות של משרד הביטחון וגם ואגפים הקשורים למשרד ראש הממשלה.
במהלך השנים בוצעו בבית שינויים: הריצוף בשביל הכניסה הוחלף, נוספו לפתחי הבית סככות חיצוניות עם רעפים אדומים והצמחייה מסביב לבית השתנתה.
על הקירות החיצוניים נתלו צינורות וכבלים, הותקנו בבית מזגנים ונבנה חדר חדש בקומה השנייה.
בראשית 2016 פינה משרד הביטחון את המבנה והוא הוגדר כמבנה לשימור באחריות מפקדת בסיס מטכ"ל.
ב־2016 ערך משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים פרוגרמה לחידוש המבנה והשמשתו מחדש כמוזיאון וכמקום אירוח רשמי של בסיס הקריה ומשרד הביטחון.
תכנון השימור והשחזור נעשה על ידי סולר אדריכלים.
השחזור התבצע על סמך תמונות היסטוריות מתקופת בן־גוריון והמבנה שוחזר לתקופה זו ולתקופת וילהלם אברלה.
הבית עבר שיפוץ ושימור רחב, הוסרו תוספות בניה שנוספו לבית עם השנים על מנת להשיב את הבית לצורתו המקורית.
כמו כן שוקמו תקרת הגג מעץ ואריחי הריצוף הצבעוניים שלא הוחלפו מאז בניית הבית.
התריסים, הדלתות ומסגרות החלונות מעץ פורקו, תוקנו ונצבעו מחדש.
מומחי שימור ונגרים שימרו ושיקמו את הרהיטים ההיסטוריים, בהם אח, שולחנות, כיסאות, ארונות ודלתות, במטרה שיהיו ראויים לתצוגה במוזיאון ולשימוש בחדר הישיבות ולא ינזקו.
מערכת מיזוג האוויר הוסתרה ברהיטים, כדי שהשחזור יהיה נאמן למקור.
ציורי הקיר והעיטורים שכוסו עם השנים בשכבות צבע נחשפו ושוחזרו על ידי משמרי ציורי קיר, ואמני שימור שיפצו את הקשתות והקימורים שבבית.
גם המנורות, השטיחים והווילונות המקוריים עברו שחזור.
כחלק מפרויקט השחזור הוחזרו למבנה פריטים היסטוריים שהיו בו, בהם כורסתו של בן־גוריון וחפצים, תמונות, ספרים ומכתבים שלו.
במהלך השיפוץ נמצאו בעליית הגג משקופים בעלי חותמות של מפעל הפרזול וייצור הפלדה "וגנר" משנת 1890.
החצר שסביב הבית וגן השושנים שמאחוריו שוחזרו אף הם.
העצים הוותיקים שומרו וחלק מהצמחייה שנוספה עם השנים הוסרה, במקומה נשתלו צמחים ועצים ארץ ישראלים הדומים לאלו שהיו שם בתקופת קום המדינה.
כדי לשמור על מבנה הגן ההיסטורי הוחזרו לשם פרטי נוף ואלמנטים מאותה התקופה, והגדרות והרחבות העתיקות שומרו ושוחזרו למצבן המקורי.
בגן נמצאת גם בריכת נוי קטנה, כפי שהייתה בימי בן־גוריון.
כחלק מהפיכת הבית למוזיאון נוספו בחדרים ובמעברים מסגרות ומסכים המציגים איורים ותמונות היסטוריות בליווי הסברים וכן משמשים לתצוגות מתחלפות.
בקומה השנייה מוצגות תמונות אחד עשר ראשי הממשלה שהשתמשו בבית כלשכה.
בחדר הישיבות בקומה השנייה ששימש בעבר לישיבות ממשלה וקבינט מוקרנים אירועים חשובים והיסטוריים שהתרחשו שם על גבי מסכים.
חדר אחד בקומה הראשונה הוקצה לאירוח פגישות של הרמטכ"ל ובכירי מערכת הביטחון, והריהוט בו לא שוחזר.
בחודש ספטמבר 2018 הסתיימו העבודות על ידי חברת קן-התור הנדסה ובניין בע"מ.
פרויקט השימור נעשה לרגל חגיגות השבעים למדינת ישראל ביוזמת הרמטכ"ל גדי איזנקוט בתמיכת מנכ"ל משרד הביטחון אודי אדם, ואגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון.
לקראת ראש השנה תשע"ט וראש השנה תש"פ התכנס פורום מטכ"ל יחד עם ראש הממשלה ושר הביטחון להרמת כוסית במשרד המשוחזר.
מאז השחזור נערכים בבית, בחצר ובגן השושנים טקסים ואירועים של המטה הכללי, והבית משמש כמוזיאון ומקבל אורחים חשובים.
עקב מיקום הבית במחנה רבין, בסיס צבאי של צה"ל, אזרחים לא יכולים לבקר בו באופן חופשי וזקוקים לאישור ביקור מיוחד שניתן מדי פעם.
במאי 2019 הועבר רכב השרד לינקולן של ראש הממשלה דוד בן־גוריון תוצרת פורד 1959 שמספרו 101 ממוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל אל הכניסה לבית.
בשנת 2019, בתקופת הרמטכ"ל אביב כוכבי, שודרג חדר הדיונים והישיבות והותקנו בו תשתיות תקשוב מסווגות כדי לאפשר לדון בו בנושאים מסווגים.
באותה שנה טקסי הענקת דרגות בנוכחות הרמטכ"ל עברו להתקיים בחדר הדיונים.
בעקבות מגפת הקורונה טקסים רבים עברו להתקיים מחוץ לבית, בחצר ובגן השושנים.
בכניסה נמצא משרד אלוף בהמתנה.
הסרט "גולדה" עוסק בראש ממשלת ישראל גולדה מאיר במלחמת יום הכיפורים.
הסרט מציג בין היתר, את דיוני ועדת השרים לענייני ביטחון (הקבינט) שהתנהלו בלשכת ראש הממשלה.
עבור הצילומים שחזרה ההפקה בבית ספר נטוש בלונדון את חדר הישיבות הגדול שבקומה השנייה.
שנודע בשנות ה-50 של המאה ה-20 כמלון קסטל הוא בניין משרדים בפינת הרחובות אבן גבירול ופנקס בתל אביב, המשמש את משרדי חברת וואלה!
תקשורת שמפעילה את אתר האינטרנט וואלה!
הבניין כולל ארבע קומות של משרדים, ובקומת הקרקע שלו נעשה שימוש מסחרי.
הבניין הוקם כבית מלון בשם קסטל, שנחנך בספטמבר 1953. המלון נבנה בהשקעה של 700 אלף לירות ישראליות (כ-11.8 מיליון שקלים חדשים בערכי 2015), וכלל 100 חדרים.
הוא נסגר כעבור שנתיים בלבד, בשל סכסוך בין הבעלים.
אף שפעל זמן קצר, שמו של המלון, קסטל, ניתן גם לשני בתי עסק שהוקמו מעברו השני של רחוב אבן גבירול, משרד כרטיסים ותחנת מוניות, הפועלים גם כיום.
במבנה משרד הכרטיסים שוכן בית קפה המכונה גם הוא "קפה קסטל".
לאחר סגירת המלון ב-1955, רכשה אותו תנועת הפועל המזרחי תמורת חצי מיליון לירות, והעבירה לשם את משרדיה, ששכנו עד אז ברחוב אחד העם.
לאחר איחודה עם תנועת המזרחי והקמת המפד"ל, שימש הבניין את משרדיה הראשיים של מפלגה זו.
בשל עובדה זו, שינתה עיריית תל אביב-יפו את שם הרחוב שנקרא עד אז אהבת ציון לרחוב פנקס.
ניסיונות של גורמים עסקיים לרכוש את הבניין ולהחזירו לשימושו המקורי, נכשלו.
בשנות ה-90 החליטה המפד"ל להעביר את משרדיה לירושלים ומכרה אותו.
מאז 2001 משמש הבניין את משרדיה של חברת וואלה!
תקשורת ואת מערכת אתר האינטרנט שלה.
הבניין בבעלות חברת א.ר.ל השקעות.
בשנת 2012 דחתה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים במקום הבניין מגדל בן 40 קומות.
בית וירטמברג הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה שמונה מאות וחמישים שנה, החל מהמאה ה-11 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1083 הוקמה רוזנות וירטמברג על ידי קונרד הראשון, רוזן וירטמברג, ששלט בנחלה שהקיפה את טירת וירטמברג, כחלק מדוכסות שוואביה שנשלטה על ידי בית הוהנשטאופן.
הרוזנות גדלה בהתמדה, ובעיקר תחת שלטונם של אולריך הראשון, רוזן וירטמברג, אולריך השני, רוזן וירטמברג ואברהרד הראשון, רוזן וירטמברג.
אולריך הראשון ניצל את שקיעת בית הוהנשטאופן, וסיפח שטחים רבים שהשתייכו להוהנשטאופנים.
אברהרד הראשון הכפיל את שטח הרוזנות, והעביר את מקום מגוריו לשטוטגרט.
בשנת 1381 צורפה לרוזנות דוכסות טק, ובשנת 1397 צורפה ממפלגארד אף היא לרוזנות, על ידי נישואי אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג להנרייט, רוזנת מונבליאר.
בשנת 1442 חולקה וירטמברג בין אולריך החמישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט ללודוויג הראשון, רוזן וירטמברג-אורבאך, ובשנת 1482 חזר אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג ואיחד את הרוזנות.
בשנת 1495 הועלה אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג למעמד של דוכס, כחלק מתהליך רפורמות שנעשו באימפריה הרומית הקדושה, על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1519 הודח אולריך, דוכס וירטמברג מהשלטון, ובשנת 1523 הוא המיר את דתו לדת הלותרנית.
בשנת 1534 תפס אולריך בחזרה את השלטון, וקבע את דת הדוכסות כלותרנית.
במאה ה-18 מת אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון בן דודו קרל אלכסנדר הקתולי.
בשנת 1797 מת פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ובמקומו עלה בנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג לשלטון.
פרידריך חזר ונטל חלק במלחמה נגד צרפת נגד רצון נתיניו, וכאשר פלשו הצרפתים שוב לשטחי הדוכסות, פרש פרידריך לארלנגן, שם שהה עד לשלום לינוויל בשנת 1801.
במרץ 1802 נחתם הסכם עם צרפת, ובו הוסכם שפרידריך יעביר לצרפת את נחלותיו בגדה השמאלית של הריין, בתמורה לתשע ערים חופשיות ובכללם את רויטלינגן והיילברון, וכן עוד שטחים שיסופחו לדוכסות.
בשנת 1803 שודרגה הדוכסות למעמד של נסיכות הבוחר, וסופחו אליה עוד שטחים כחלק מחילוט נכסי הכנסייה באימפריה.
בשנת 1805 הצטרפה וירטמברג לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של ממלכה.
ב-1 בינואר 1806 הוכתר פרידריך למלך וירטמברג, ולאחר מכן סיפח פרידריך את נכסי הכנסייה במדינה וביטל את החוקה הישנה.
פרידריך צירף את ממלכתו לקונפדרציה של הריין, ושלח את צבאו להילחם לצד נפוליאון.
לאחר קרב לייפציג בשנת 1813 נטש פרידריך את נפוליאון ועבר להילחם לצד מדינות הקואליציה השישית, בתמורה לשמירה על תאריו ונחלותיו.
בקונגרס וינה אושרו תאריו ונחלותיו של פרידריך, והמדינה הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
בתקופת וילהלם הראשון, מלך וירטמברג השתפר מאוד מצב הממלכה; החינוך, החקלאות, המסחר והכלכלה השתפרו, נבנו מסילות ברזל, והמדינה הצטרפה לאיגוד הצולפריין.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848 נאלץ וילהלם לפטר את ראש ממשלתו, ולהסכים על חוקה יותר ליברלית, אולם לאחר שוך המהפכה הצליח וילהלם להרכיב דיאט כנוע באוקטובר 1849, ובשנת 1851 החזיר את החוקה הישנה.
בשנת 1864 חתם וילהלם על קונקורדט עם האפיפיור, וב-25 ביוני 1864 מת וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל הראשון, מלך וירטמברג.
קרל עמד לצידה של אוסטריה במאבק על השליטה בגרמניה, ואף השתתף במלחמת אוסטריה–פרוסיה לצד אוסטריה.
וירטמברג הובסה במהירות, יחד עם שאר בעלות הברית של אוסטריה, וחלקה הצפוני נכבש על ידי הפרוסים.
בשלום פראג נאלצה וירטמברג לשלם לפרוסיה 8 מיליון גולדן בתור פיצויים, אך לא איבדה שטחים מהממלכה.
לאחר מכן חתם קרל על הסכם הגנה והתקפה חשאי עם פרוסיה, ובשנת 1870 לחמה וירטמברג לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1871 וירטמברג הפכה למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל.
כמו כן, היו לה גם זכויות מיוחדות בתחום המיסוי והצבא.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, נאלץ וילהלם השני, מלך וירטמברג להתפטר מתפקידו ב-30 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
ראש בית וירטמברג כיום (2022), הוא וילהלם, דוכס וירטמברג.
מהשושלת התפצלו בנוסף דוכסות טק, שאחת מבנותיה היא מרי, מלכת הממלכה המאוחדת - אשתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, וכן דוכסות אוראך, שאחד מבניה שלט לתקופה קצרה כמלך ליטא.
בית התקומה הוא בניין מגורים יהודי בבעלות ישראלית בחברון שנמצא על ציר ציון - הדרך המחברת בין קריית ארבע למערת המכפלה ושכונת אברהם אבינו ביישוב היהודי בחברון, בשכונת א-ראס בחברון.
הבית היה שייך למחמד אלג'עברי בן לחמולת אלג'עברי, משפחה מוכרת בחברון.
ב-13 במאי 2022 אכלסו קבוצת יהודים את הבית ויחד איתם עברה גם ישיבת ניר קריית ארבע ללמוד במקום.
לטענת הדיירים הבית נקנה כדין על ידי 'הרחיבי', עמותה שקנתה גם את בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה.
לפי החוק ברשות הפלסטינית, מכירת בית ליהודי אסורה ועלולה להביא לעונש מוות.
משפחת אלג'עברי מיהרה לפרסם הצהרה לפיה הם מכרו את הבית תמורת 500 אלף דינר ירדני (כ-2.5 מיליון שקלים) לתושב מזרח ירושלים בשם אבו עלי חרחש, והוא זה שמכר אותו לעמותה.
לאחר כניסת המשפחות, שר הביטחון, בני גנץ, איים בפינוי הבית בטענה שהכניסה לא נעשתה בתיאום עם כוחות הביטחון, לטענת העמותה והדיירים הכניסה החפוזה נעשתה ללא תיאום עקב מידע שערבים מתכוונים לפלוש לבית.
בעקבות החשש מפינוי, הגיעו לבית תומכים רבים במטרה למחות נגד פינויו.
ח"כ אורית סטרוק אף העבירה את לשכתה למקום.
לאחר משא ומתן, עמותת הרחיבי הגיעה להסכמה עם מערכת הביטחון לפיה המתיישבים יסכימו להתפנות מרצון וכוחות צה"ל יכנסו לבית עד להסדרתו החוקית.
ערב שבועות תשפ"ד, יוני 2024, יושב הבית במשפחות ישראליות, לאחר שהסתיימו הליכי ההכרה המשפטית בבעלות היהודית על הבית.
המשטרה עצרה מספר מתפרעים ערבים שיידו אבנים לעבר דיירי הבית.
ערבי ממזרח ירושלים טען לבעלות על הבית והגיש תלונה במשטרה.
בית ויטגנשטיין הוא בית מגורים בסגנון אדריכלות מודרנית בווינה.
הבית תוכנן ביוזמתה של מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין .
בנובמבר 1925 היא ביקשה מהאדריכל היהודי פאול אנגלמן לתכנן עבורה בית עירוני.
מרגרט הזמינה גם את אחיה, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, לעזור בעיצוב הבית.
בסופו של דבר, הוא הפך ליותר ויותר מעורב בתכנונו.
האדריכל הראשוני היה פאול אנגלמן, אותו הכיר ויטגנשטיין בזמן שהתאמן להיות קצין ארטילריה באולומואוץ.
אנגלמן עיצב בית מודרניסטי, עם שלושה בלוקים מלבניים, לפי הסגנון של מורהו האדריכל אדולף לוס.
ויטגנשטיין גילה עניין רב בפרויקט ובתוכניותיו של אנגלמן, והתערב בפרויקט במשך למעלה משנתיים, עד כדי כך שאנגלמן עצמו ראה בוויטגנשטיין את היוצר העקרי של הפרויקט.
ויטגנשטיין התמקד בחלונות, בדלתות, בידיות הדלתות וברדיאטורים, ודרש שכל פרט יהיה בדיוק כפי שציין, עד לנקודה שבה כל מי שהיה מעורב בפרויקט היה מותש.
כשהבית היה כמעט גמור, התקרה הוגבהה ב-30 מילימטר כך שלחדר יהיו הפרופורציות המדויקות שהוא רצה.
אחד האדריכלים, ז'אק גרואג , העיד במכתב מהתקופה: "אני חוזר הביתה מדוכא מאוד עם כאב ראש אחרי יום של מריבות, מחלוקות, טרדות, וזה קורה לעיתים קרובות.
העבודה על הבית הסתיימה בדצמבר 1928, ומשפחת ויטגנשטיין התכנסה שם בחג המולד כדי לחגוג את השלמתו.
בתיאור העבודה כתבה אחותו הבכורה של לודוויג, הרמין: "למרות שהערצתי את הבית מאוד, תמיד ידעתי שאני לא רוצה, וגם לא יכולה, לגור בו בעצמי.
זה באמת נראה היה הרבה יותר בית עבור אלים מאשר לבת תמותה קטנה שכמותי".
נאמר שפאול ויטגנשטיין אחיהם של לודוויג ומרגרט, לא אהב את התוצאה הסופית.
זמן קצר לאחר שסיים את העבודה על הבית, ויטגנשטיין חזר לאוניברסיטת קיימברידג' לעסוק בפילוסופיה, ופיתח את חזונו הפילוסופי החדש.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך הבית למחנה צבאי ולאורווה בשימוש חיילים רוסים.
הוא היה בבעלות תומאס סטונבורו, בנה של מרגרט, עד 1968, אז נמכר ליזם לצורך הריסה.
במשך שנתיים לאחר מכן היה הבית תחת איום הריסה.
בזכות קמפיין של ברנהרד לייטנר ועדת לנדמרק של וינה הצילה אותו מהריסה, וב-1971 הפכה אותו לאנדרטה לאומית.
מאז 1975 הבית הוסב למשכנה של מחלקת התרבות של שגרירות בולגריה.
סטיוארט ג'פריז כתב ב'גרדיאן' כי מאז שהוסב הבית לבניין של השגרירות: "מחיצות חדרים הוסרו ליצירת חדרים בצורת L, קירות ורדיאטורים נצבעו בלבן, האולם כוסה שטיחים וחיפוי עץ.
ויטגנשטיין היה מעדיף הריסה על פני הנגיעות והשינויים האנושיים והנעימים שהבולגרים חוללו בוולגריות בביתו הלא חביב והבלתי ניתן למגורים."
בית ויגאליק הוא מבנה בית דירות בשכונת רחביה שבירושלים, השוכן ברחוב הקרן הקיימת 20, פינת רחוב אוסישקין בגבולה הצפוני של השכונה.
הבית הוא מפואר ויוצא דופן בנוף הבנייה של רחביה, ומתאפיין בסגנון לקטני.
הבניין תוכנן עבור יעקב פסח וחנה ויגאליק על ידי האדריכל נתן ברין, ובנייתו הסתיימה בסיוון תרצ"ו 1936. יעקב פסח ויגאליק היה מתרים מקצועי של בית היתומים דיסקין.
הבניין נבנה מראש כבית דירות להשכרה.
הזוג ויגאליק היו חשוכי ילדים, והתגוררו בקומה השנייה משמאל.
הבניין בנוי אבן אדמדמה (מיזי אחמר), נבנה בסגנון הלקטני וכך כולל אלמנטים קלאסיים כמו גם מרכיבים הלקוחים מעולם הצורות של הסגנון הבינלאומי ואף מסגנון האר-דקו.
חזיתו של הבניין מעוטרת בקשתות, מרפסות בהן עמודים בעלי כותרות מסוגננות וקשתות נאו-מזרחיות – כאשר כל אלו רכיבים אופיינים לסגנון הקלאסי.
החלונות האנכיים בצידי הבניין המהווים המשך של חדר המדרגות עשויים על פי הסגנון בינלאומי.
החלונות נמשכים לאורך כמה קומות, מזכירים בצורתם תרמומטר ומכניסים אור לתוך חדרי המדרגות.
סבכות גדר הברזל סביב הבית מעוצבות בסגנון האר-דקו וכך גם עיצוב האותיות בשער הכניסה הראשי, בהן מופיעה שנת סיום הבנייה (תרצ"ו).
על שלט הכניסה לבניין מופיעים שמות הבעלים של הבית – יעקב פסח וחנה ויגאליק, וכך גם במרכז הכניסה המעוגלת.
הבניין הוגדר כבניין לשימור ומופיע ברשימת אתרי המורשת בישראל.
בֵּית זֶרַע הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי השוכן בעמק הירדן, כ-15 ק"מ דרומית לעיר טבריה.
הוקם על ידי קבוצת מרקנהוף, קבוצת הכשרה מגרמניה, שעלתה על הקרקע בספטמבר 1927.
בית זרע הוא הקיבוץ הרביעי שהוקם בעמק הירדן לאחר דגניה א', קבוצת כנרת ודגניה ב'.
המייסדים היו חברי תנועת "בלאו וייס" מגרמניה.
הגרעין המייסד הוקם בשנת 1919 בחוות מרקנהוף בגרמניה, שם עברו חברי הקבוצה הכשרה חקלאית, ולכן כונו "קבוצת מרקנהוף".
בשנת 1921 עלו לארץ שבעה מהחברים, שעברו הכשרה בחווה, והתיישבו כקבוצה חקלאית קטנה בעין גנים.
לאחר שנתיים, בסתיו 1923, עברו חברי הקבוצה, שמספרם עלה ל-25, לרובע-אל-נצרא, שהיה אז אתר הכנה להתיישבות בעמק יזרעאל.
לאחר שנתיים קשות, וכשהבינו כי לא יקבלו את מכסת הקרקע שהובטחה להם, קבלו את הצעת המרכז החקלאי לעבור לעמק הירדן.
הוצע להם לגור באופן זמני באום ג'וני, ובהמשך להקים קיבוץ מדרום לדגניות, בנקודה לא מאוכלסת, שנקראה "כפר גון".
לאחר עיכובים שונים עברה הקבוצה לגור בחושות של אום ג'וני באוקטובר 1926. חברי הקבוצה התכוננו לשהות במקום כמה שנים, בהתאם לקצב האיטי של ההתיישבות באותה תקופה.
אבל שהותם באום ג'וני נקטעה כעבור שמונה חודשים, ביולי 1927, בגלל רעידת האדמה בישראל (1927).
כל החושות של אום ג'וני התמוטטו ברעידת האדמה, ובנס לא היו שם פגיעות בנפש.
אסון זה אילץ חברי הקבוצה להקדים את עלייתם המתוכננת על הקרקע.
הם העבירו את חודשי יולי-אוגוסט תחת כיפת השמים באום ג'וני, בזמן שפועלים מובטלים, שקיבלו שכר מהמוסדות, בנו את הנקודה.
ב-20 בספטמבר 1927, עברו 34 חברי הקבוצה למקום המיועד ובנובמבר אותה שנה, החלו בבנית הבית הראשון.
המקום עצמו עבר כמה גלגולי שם: בתחילה, כאמור, נקרא כְּפַר גּוּן, אחר כך הוסב לכפר נָתָן, על שם נתן לסקי, פעיל ציוני מבריטניה, וקבוצת המייסדים בחרה לו את השם "בית זרע".
הביטוי "בית זרע" היה נפוץ בתקופת המשנה ואחריה, וציין מידת קרקע הדרושה לזריעה.
בעיקר ידועה האימרה, שהייתה במקור הבחנה בין קרקעות: "כאן בית נטע כאן בית זרע" (כלומר, כאן מידת קרקע מתאימה לנטיעה (ואילו) כאן מידת קרקע המתאימה לזריעה).
את השם הזה הציע לקבוצה גרשם שלום עוד בגרמניה, אך עם עלייתה לקרקע היא נתקלה בהתנגדות המוסדות המיישבים.
הקבוצה יצרה קשר עם ש"י עגנון וחיים נחמן ביאליק שהתערבו במחלוקת, תמכו בשם "בית זרע" והציגו את שורשיו במקורות ישראל.
בהשפעתם התקבל השם ונקבע סופית.
בשנת 1928 ניטע מטע הבננות הראשון.
בשנת 1930 ניטע הפרדס הראשון.
בשנת 1934 הצטרפה לקיבוץ קבוצה של 65 חברי "קיבוץ ליטא א'" מווילנה, ממייסדי תנועת השומר הצעיר בליטא ומראשוני בוגריו.
במקביל לקליטתם הצטרף הקיבוץ לתנועת "הקיבוץ הארצי".
ב-1935 הוקמה במקום מאפייה ושנתיים אחר כך, החל לפעול ענף הצאן.
בשנת 1943 הוקם מכון הקירור, נחפרו בריכות הדגים והוקם ענף המדגה.
בשנת 1946 הצטרפה לקיבוץ הקבוצה הראשונה מבני הקיבוץ, קבוצת "אשל", שסיימה את לימודיה במוסד משמר העמק.
איתה הגיעה קבוצת בוגרים נוספת מאותו מוסד: קבוצת "אורן", נוער עולה מפולין.
ב-15 במאי 1948, יום לאחר הכרזת המדינה, הופצץ הקיבוץ מהאוויר על ידי הסורים.
בהפצצה נהרגה שיינדל כהנא-פרוינד, ממייסדות הקיבוץ, וחבר אחד נפצע.