tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עצם ביטול מברשת הצבע הופכת היא עצמה בו זמנית גם לאמצעי וגם ליצירה עצמה – גם התהליך וגם התוצר.
היא שולטת על היצירה עם גופה ואין לה צורך בהדרכתו של הגבר ושליטתו על גוף האישה ועל היצירה.
בהופעה מאותה שנה הנקראת Blood and Feathers ("דם ונוצות"), המתקשרת שוב לטקסי הסנטריה, נראית מנדייטה שופכת דם על גופה העירום ומתגלגלת בנוצות לבנות על גדת הנהר, ואז קמה, מה שיוצר את המראה של אשת-ציפור.
מראה זה חוזר על עצמו בסרט שעשתה בשם Bird run ("ריצת הציפור") בו היא רצה לאורך חוף ים במצב זה.
בקיץ 1973, במהלך טיול למקסיקו יחד עם הכיתה של ברדר, יצרה את הסילואטה (Silueta) הראשונה מיני רבות בשם "תמונה מיגול" (Imagine de Yagul) בה שכבה בתוך בקבר פרה-קולומביאני שנפתח לאחרונה ומעליה פרחים לבנים רבים.
התצלום הראה אותה במצב זה, שוכבת בתוך בקע אבן וגופה נראה כמתמוסס בין צבעי הלבן והירוק שמעליה ומסביבה.
ביצירה זו ובדומות לה תיארה מנדייטה את הבקעים המזכירים קברים ואת הקברים עצמם בהם הצטלמה וצילמה את סדרת ה"סילואטה" – כמוות, אבל בו זמנית גם לידה מחדש, קבר אבל גם רחם, מוות הוא רק ההתחלה ולא הסוף.
מקסיקו לימים הפכה למעין בית שני עבורה ורבות מיצירותיה בוצעו שם, מאחר שלמולדתה, קובה, יכולה הייתה לחזור רק בשנת 1980. התרבות הקתולית ותחושת התעלומות הפרה-קולומביאניות החבויות באתרים הארכאולוגיים שם השפיעו מאוד על מנדייטה שהייתה גולה בעצמה.
במשך שמונה השנים שבאו לאחר מכן המשיכה מנדייטה לצלם בתמונות סטילס את סדרת ה"סילואטה" במקסיקו אך גם במגוון מקומות שונים אחרים כמו אייווה שהייתה מקום מגוריה עד לשנת 1978 כשעברה לניו יורק.
עבודותיה המוקדמות בסדרה כוללות את גופה שלה עטוף או מכוסה באדמה, אבנים, חול ועוד אמצעים מטאפוריים אחרים שמביעים את רעיון ההתחברות עם הטבע והאדמה.
בהמשך השתמשה רק ברמיזה של צורת הגוף שלה על ידי שימוש בכל מיני חומרים מן הטבע עצמו ותיעוד שינויים שנוצרים בו.
היא השתמשה בתחילה בגוף שלה ואחר כך בחתיכת עץ בדמותה במקום, כדי להשאיר את הצללית שלה על אדמה, דשא, חול, בוץ, שלג, קרח וכדומה.
בעוד יצירות במסגרת ה"סילואטה" הייתה האדמה כרקע בתוך אי סדר שכלל זרדים, מים, דם, פרחים, אוכמניות, בד, מקלות ואבנים.
את היעלמות האובייקט מהיצירה מנדייטה היא לקחה עד הסוף כשהיא חפרה ערוץ דק בתוך דמות שיצרה כשל בן אדם, שפכה אבקת שרפה לתוך הערוץ והציתה אותו.
היו כמה מהיצירות שבערו עד שנשאר מהן רק אפר.
יצירות ה"סילואטה" כללו תהליך הוספה אבל גם החסרה, הוספת חומר ועיצובו בדמותה של מנדייטה על קרקעת האדמה ואז גילופו דרך ובעזרת האמצעים הטבעיים תוך כדי השארת חלק רדוד המדגיש רק את הזיכרון של החומר שהיה שם, או במשמעותו האמיתית – הגוף שנכח שם.
כשתיארה את משמעות יצירות אלה ציינה שהן נעשו עקב עקירתה ממולדתה למדינה אחרת, כשהיא מטביעה את הצללית שלה בטבע זה מסמל את המעבר ממולדתה לביתה החדש, אבל גם את התחברותה למולדתה ושורשיה דרך האדמה והטבע מהם היא הגיעה ולמעשה כולנו הגענו.
לדוגמה, בסדרת התצלומים Arbol de la vida ("עץ החיים") משנת 1976 כיסתה מנדייטה את גופה בבוץ ושמה עצמה כנגד עץ גדול כאשר היא מבטלת כל צורה או זיהוי של הדמות היא נראית כאילו היא הופכת להיות חלק מאותו עץ וידיה מורמות בתנועת כניעה.
ביצירה זו חיפשה מנדייטה לשדר שלמות ושקט פנימיים בניגוד לאמני גוף אחרים שנטו להיות אורבניים, אגרסיביים ורועשים ביצירותיהם.
דוגמאות נוספות ליצירות ה"סילואטה" ניתן למצוא ביצירה בה שפכה נוזל אדום כדי שייצור את דמותה על חוף ים במטרה שהוא ייעלם וייסחף יחד עם הזרם בגאות או ביצירה בה מיקמה פרחים על נהר כדי שייצרו את דמותה ולאחר מכן ימשיכו וייסחפו עם הזרם.
בשנת 1975 תיעדה בסרט את אחת מיצירות סדרת ה"סילואטה" שנקראת Heart with blood ("לב עם דם") בה לקחה לב של חיה והניחה אותו בתוך חור המעוצב כדמות אדם, שפכה נוזל אדום הזהה במראהו לדם ואז שכבה היא עצמה בתוך החור עירומה כמחווה להגן על הלב שנמצא שם.
עוד באותה שנה הוציאה סרטון נוסף Alma silueta en fuego ("צללית הנשמה באש") בו רואים את שוב נוכחות האש ביצירותיה כאשר חתיכות בד לבן היוצרים את הדמות נשרפים לאט עד שהם הופכים לעפר.
בסרטון אחר: Anima, silueta de cohetes ("נשמה, צללית של זיקוקים"), נראה מן שריון העשוי מבמבוק בדמותה של מנדייטה כאשר הוא במצב מאונך ומוקף בזיקוקים, בתחילה הוא יוצר מראה של שרפה בלהבות עד לדעיכתו בחשיכה.
ביצירה אחרת משנת 1976 שהיא שיחזור של קבורת הנאניגו (שבט שהיה קיים בניגריה אבל טקסיו הגיעו גם לתרבות הקובנית) בו נראים נרות טקס שחורים היוצרים דמות אדם נמסים לאט לאט מהאש עד לכדי ריכוז של נוזל שחור דמוי לבה.
שתי יצירות אלה שתועדו כסרטים שמים דגש על אלמנט האש אשר מהווה אמצעי טקסי מהותי למנדייטה בכל הקשור להתכלות ומעבר לחיים הבאים.
בתקופה שלאחר מותה פרשנים ראו פן אירוני בעובדה שרבות מיצירותיה מגלות אובססיה לקברים, קבורה ותמותה.
מיצירת "פסלים רופסטריאנים" ועד מותה (1981–1985)
בשנת 1976 החלה לעשות ביקורים קצרים לניו יורק יחד עם ברדר שם פיתחה חברויות עם אמנים אחרים שהגיעו גם הם מאייוואה, והציגה בכל מיני מתחמים אלטרנטיביים.
עקב כך עד שעברה לגור בניו יורק היא כבר פיתחה רשת חברתית ועין ביקורתית.
בתחילה כשעברה לניו יורק היא נמשכה ראשית לחוג הפמיניסטי שפקד את גלריית A.I.R ביניהם נמנו: אדלסון, ננסי ספרו, דוטי אטי ועוד.
בדיון שהתקיים בשנת 1979 של פאנל ה-A.I.R היא פגשה את קארל אנדרה וחלק מהציבור הקובני שחי שם בגולה, מה שהצית אצלה מחדש את הרצון לחזור ולבקר בארץ מולדתה.
בשנת 1980 התאפשר לה לעשות זאת דרך טיול שארגנה העמותה הקובנית בניו יורק.
במהלך ארבע השנים שלאחר מכן ביקרה בקובה 7 פעמים נוספות.
ביקורים אלה היוו רקע ליצירה נוספת בשנת 1981 שברובה נתמכה על ידי הממשל הקובני ונקראה Rupestrian sculptures ("פסלים רופסטריאנים") במהלכה חרטה וצבעה כמה דמויות בגודל אדם אמיתי בחלקה הפנימי והחיצוני של מערה גדולה בעיר מולדתה, הוואנה, כאשר הגישה למערה היא רק דרך ג'ונגל סבוך.
הדמויות שנחרטו היו מלאות פרטים גופניים עם דגש על איברי האישה, בניגוד לסילואטות שהיו חסרות כל תיאור פיזי ספציפי.
דמויות אלה נעשו בהשראת ספריה של לידיה קבררה בנושא הטאינו (Taino), שבט ילידים אינדיאנים בקובה.
הדמויות ביצירה נועדו לחיות ולמות יחד עם האדמה והטבע אליה הם שייכים.
עבודות הקשורות לאותו נושא עירבו פסלי חול שנוצרו מחפירת החול הרטוב בחוף הים.
עוד עבודה שציינה את מעברה של מנדייטה לפיסול ויצירות אשר יעמדו את מבחן הזמן היא Maroya (ירח) שהיא דמות שנראית נשית העשויה וחצובה ממלט ואבן גיר כאשר מאזור איבר המין נורה אבק שרפה בלילות של ירח מלא.
בשנים 1984–1985 יצרה את סדרת הפסלים "Totem grove" ("חורשת הטוטם") שהיא דמויות שנוצרו על גבי עמודי עץ על ידי שרפה (עקב השרפה הן מופיעות כשחורות).
במקביל היא גם יצרה ציורים על גבי חומרים טבעיים אחרים כמו עלי עץ אלון עבים ועוד.
בשנת 1985 מצאה מנדייטה את מותה בגיל 36 כאשר נפלה מהקומה ה-34 של הדירה שלה ושל בעלה קארל אנדרה.
אנדרה הואשם בתחילה ברצח מנדייטה אך בסופו של דבר זוכה מהאשמה בשנת 1988.
היא השאירה מאחוריה יותר מ-200 תמונות המתעדות את עבודותיה בתחום אמנות הגוף והאדמה ודור שלם המוקיר את חדשנותה ותרומותיה לעולם האמנות כיום.
עבודתה מאספקטים רבים גם התקשרה להתפתחות האמנות בשנים שבאו אחרי מותה.
שנות ה-90 כללו התעסקות בנושאים כמו: אסנציאליזם, הגוף וחשיבותו, גזע, אתניות, מין ונטיות מיניות דברים אותם ביקשה לחקור בהרבה מיצירותיה.
במהלך השנים היצירות שלה שעמדו את מבחן הזמן קיבלו בקובה פן טקסי של השארת פרחים, אוכל או מתנות אחרות במקום בו נמצאת היצירה.
עד היום לא ניתן להגדירה במדויק מבחינת זרם אמנות יחיד או אג'נדה חברתית כלשהי, היא תמיד נמצאת איפשהו בין כל הדברים יחד.
ההפגנה אורגנה על ידי "Women's Action Coalition" (קואליציית פעולת נשים) מאחר שבתערוכה הוצגה רק אמנית אחת בין ארבעה אמנים גברים אחרים וביניהם קארל אנדרה.
בשנת 2009 קיבלה מנדייטה פרס למפעל חיים מקרן סינטס (Cintas Foundation).
עבודתה של מנדייטה הוצגה עד היום ביותר מ-30 מוזיאונים שונים ברחבי העולם:
מוזאון וגינת פסלים הירשהורן, בוושינגטון די.
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק
אנה מריה מולבוי טן היא שחקנית אנגליה.
היא ידועה בזכות תפקידה כאמבר מילינגטון בסדרה "בית אנוביס" מבית ניקלודיאון.
מולבוי טן נולדה בעיירה הקטנה קרוידון הנמצאת בלונדון, אנגליה, אך בילדותה גדלה גם שם וגם בספרד.
תפקידה הראשון היה כניצבת בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות" משנת 2002.
היא שיחקה את רוזי בתוכנית ספרדית קצרה בערוץ דיסני - Cosas de la Vida.
מולבוי טן הופיעה הופעת אורח ב"מיתוסים" של ה-BBC.
היה לה גם תפקיד בסרט הטלוויזיה של HBO "הבית שלי באומבריה" בכיכובם של מגי סמית' וכריס קופר.
+שנהסרטתפקידהערות2002הארי פוטר וחדר הסודותתלמידהללא קרדיט2012First Time Loserליילה2015The Girl in the Bookאליס הצעירה2016Outlawג'יין2017The Queen of Hollywood Blvdגרייס2018Ascensionאנג'לה2019סלה והספיידסבובי
"2015CSI סייבר ג'ניפר מייפילד פרק: "URL, Interrupted" Vanity קארן 7 פרקים Ur in Analysis דייזי סרט טלוויזיה 2017 פשע אמריקאי שיי ריז תפקיד משני (עונה 3); 7 פרקים אהבה מפורסמת דקוטה ניקולס פרק: "Pilot"2024הזקן (אנ')אנה רולינספרק: "XIII"
אנה לי טינגל פישר היא רופאה, כימאית אמריקאית ואסטרונאוטית של NASA.
בשנת 1984 הפכה לאסטרונאוטית השישית ולאם הראשונה בחלל.
כיום היא האסטרונאוטית הפעילה המבוגרת ביותר של NASA ובמהלך פעילותה היא הייתה מעורבת בשלוש תוכניות עיקריות של נאס"א: מעבורת החלל, תחנת החלל הבינלאומית ופרויקט אוריון.
פישר נולדה בניו יורק אך גדלה בסן פדרו, קליפורניה.
היא סיימה את תיכון סן פדרו ב-1967 והמשיכה ללימודים אקדמאים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בתחום הכימיה וסיימה תואר ראשון ב-1971. היא המשיכה לתואר שני בכימיה בתחום קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
בשנת 1976 קיבלה תואר דוקטור מהבית ספר לרפואה באוניברסיטת קליפורניה.
את ההתמחות שלה היא עשתה בבית החולים Harbor Hospital בטורנס, קליפורניה.
נושא ההתמחות שלה היה רפואת חירום והיא עבדה במספר בתי חולים באזור לוס אנג'לס.
בשנת 1987 סיימה תואר שני בכימיה באוניברסיטת קליפורניה.
פישר נבחרה כמועמדת לתפקיד אסטרונאוטית בינואר 1978. בסוף תקופת האימונים שלה באוגוסט 1979 היא הוסמכה כמומחית משימה.
לאחר תוכנית אימונים בסיסית באורך שנה, משימותיה הראשונות של אנה לי פישר ב-NASA (מלפני STS-1 ועד STS-4) כללו:
פיתוח ובחינת הקנדארם - המערכת לתפעול מרחוק (Remote Manipulator System - RMS).
פיתוח ובדיקה של הליכים לפעילות חירום מחוץ למעבורת, בחינת חליפות EVA קטנות במיוחד והליכי תיקון לשעת חירום.
אימות תוכנת הטיסה של המעבורת ב-Shuttle Avionics Integration Laboratory (מעבדה בה בוצעה אינטגרציה בין המעבורת לתוכנה שלה) של ה-RMS ועוד.
במשימות STS 1-4 היא שמשה כרופאה מוטסת במסוקים באתר הנחיתה.
במסגרת פעולות אלה, פיתחה פישר נוהלי הצלה חדשים.
למשימות STS-5 עד STS-7 היא סייעה באינטגרציה בין המעבורת למטען שלה.
טיסתה של פישר לחלל הייתה במעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-51-A.
מטרת המשימה הייתה הצבת שני לוויינים במסלול ותיקון שני לוויינים שלא הגיעו למסלולם.
טיסת חלל זו הייתה משימתה היחידה בחלל.
פישר הייתה לאם הראשונה בחלל.
לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר
לפני אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, פישר הצטרפה כמומחית משימה למשימה STS-61H אשר בוטלה בעקבות אסון הצ'לנג'ר.
היא הייתה סגנית מנהלת של ענף פיתוח משימות במשרד האסטרונאוטים.
בנוסף, הייתה גם בצוות שבחר את האסטרונאוטים אשר יטוסו לחלל מתוך קבוצת האסטרונאוטית שנבחרו בשנת 1987. בנוסף שימשה גם בפיתוח תחנת החלל בתחומי האימון, מבצעים ובריאות בתחנה.
פישר נטלה חופשה ארוכה בת שנים אחדות, לצורכי משפחתה.
היא הייתה נשואה בעבר לאסטרונאוט וויליאם פישר ולזוג שני ילדים.
כשחזרה ב-1996, היא הצטרפה לאגף תפעול ותכנון ועבדה שם על נוהלי אימון לצוותי תחנת החלל הבינלאומית.
בין יוני 1997 ליוני 1998 היא ניהלה משרד זה.
במסגרת תפקידה, היא הייתה אחראית על פיקוח על הנהלים, המבצעים והאימון לתחנת החלל הבינלאומית.
בהמשך, היא שמשה כמנהלת סניף תחנת החלל במשרד האסטרונאוטים והייתה אחראית על 40-50 אסטרונאוטים ומהנדסים.
במסגרת תפקיד זה, היא רכזה במשרד האסטרונאוטים את בנושאי תכנון, פיתוח ובדיקת חומרה.
ב-2012, כשמעבורת החלל דיסקברי הועברה לתצוגה במוזיאון התעופה והחלל הלאומי של מכון הסמית'סוניאן, היא ייעצה למי שרוצה להיות אסטרונאוט ש"ילמד רוסית".
לדעת הפרשנים, הייתה זו ביקורת מרומזת על המימון הלא מספק של הפרלמנט לתוכנית החלל האמריקאית.
נכון ל-2019, היא עובדת על פרויקט אוריון.
אנה אולהיבנה מוזיצ'וק (באוקראינית: Ганна Олегівна Музичук; נולדה ב-28 בפברואר 1990, סטרי, אוקראינה הסובייטית) היא שחמטאית אוקראינית בדרגת רב-אמן.
בין השנים 2004 ו-2014 שיחקה עבור סלובניה, ומאז 2014 חזרה לשחק עבור אוקראינה.
אחותה הצעירה, מריה מוזיצ'וק, זכתה באליפות העולם בשחמט לנשים בשנת 2015, שנערכה בסוצ'י.
בשיאה דורגה במקום ה-197 בעולם בסך הכל, והשנייה בעולם מבין הנשים והייתה ביולי 2012, בגיל 22 בלבד, לאישה הרביעית בהיסטוריה להגיע למד-כושר של מעל 2600.
נכון לנובמבר 2024 היא מדורגת במקום ה-525 בעולם (תשיעית מבין הנשים) ומקום 27 בדירוג הכללי וה-1 מבין הנשים באוקראינה.
מוזיצ'וק זכתה בגיל 11 בתואר אמן (נשים) בשנת 2001, ובתואר אמן בינלאומי (נשים) בשנת 2002.
היא החלה לשחק עבור סלובניה במקרה: בגיל 14 הוצע לה חוזה מטעם איגוד השחמט הסלובני, והיא נהנתה מתמיכת האיגוד במשך עשר שנים.
היא שיחקה במסגרת מועדון בליובליאנה, והשתתפה בנבחרת האולימפית של סלובניה בשחמט משנת 2004. במהלך אותן שנים הפכה לשחקנית החזקה בסלובניה, והגיעה למקום השלישי בדירוג העולמי לנשים.
מוזיצ'וק המשיכה לשחק עבור סלובניה גם לאחר ששבה לגור באוקראינה.
באולימפיאדת השחמט 2004 הביסה, בין השאר, את אלופת העולם לשעבר, אנטואנטה סטפנובה.
באותה שנה זכתה בתואר רב-אמן (נשים).
באולימפיאדת השחמט 2006 עלתה מהמקום ה-17 למקום ה-10.
בשנת 2007 זכתה בתואר אמן בינלאומי ובשנת 2012 בתואר רב-אמן.
באפריל 2014 זכתה מוזיצ'וק באליפות העולם בשחמט בזק לנשים.
במאי 2014 שבה לאיגוד השחמט האוקראיני.
באולימפיאדת השחמט 2014 השתתפה בנבחרת האוקראינית שזכתה במקום השלישי, אחרי רוסיה וסין.
בשנת 2017 החליטה להחרים את אליפויות העולם בשחמט מהיר ובשחמט בזק, שנערכו בערב הסעודית, כיוון שסירבה לעטות על עצמה כיסויי גוף וראש (עבאיה וחיג'אב) כמקובל במדינה זו.
היא שיתפה החלטה זו ברשתות החברתיות וזכתה לתמיכה רבה, בין היתר של שחמטאים נוספים, בהם היקארו נקמורה שכתב כי "תחרויות עולמיות לא יכולות להתקיים במקומות שבהם מפרים זכויות אדם בסיסיות".
בשנת 2025, זכתה במקום הראשון בתחרות העל בנורווגיה 2025.
בין השנים 2006 ל-2022 השתתפה אנה מוזיצ'וק ב-9 אולימפיאדות שחמט:
להלן רשימת אליפויות שבהן זכתה מוזיצ'וק במקום הראשון:
אליפות העולם לנוער בשנת 2005 (בנות עד גיל 16)
אליפות אירופה בשחמט בזק לנשים 2007
אליפות מוסקבה הפתוחה, נשים, 2008
אליפות סקנדינביה הפתוחה, נשים, 2008
אליפות העולם 2010 לנשים עד גיל 20
אליפות העולם בשחמט בזק לנשים 2014
אליפות העולם בשחמט מהיר ובשחמט בזק לנשים 2016.
אנה מקסוול מרטין היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון בריטית.
ידועה מתפקידה כליירה במחזה "חומריו האפלים" בתיאטרון המלכותי הלאומי, כאסתר סמרסון בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC משנת 2005 לרומן "בית קדרות" מאת דיקנס ובתפקיד "N" בעיבוד של "צ'אנל 4" ל"פופי שייקספיר".
נולדה בשם אנה שרלוט מרטין בבוורלי שבמזרח יורקשייר לרוזלינד (לבית לוגסי) ולאיוון מרטין.
אביה היה מנכ"ל חברת תרופות ואמה מדענית מחקר שוויתרה על עבודתה כדי לגדל את אנה ואת אחיה הבכור, אדם.
היא למדה בתיכון "בוורלי" והופיעה בהצגות של בית הספר.
אחר כך למדה היסטוריה באוניברסיטת ליברפול והתמחתה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
אחרי סיום לימודיה באוניברסיטה הצטרפה מרטין לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
היא הוסיפה לשם משפחתה את השם מקסוול (שמו של סבא שלה) כדי להבדיל אותה משחקנית אחרת באותו שם שכבר הייתה רשומה באיגוד השחקנים.
מרטין נשואה לבמאי רוג'ר מישל.
מרטין התפרסמה לראשונה כששיחקה בתפקיד הראשי במחזה "חומריו האפלים" מאת פיליפ פולמן.
ב-2004 גילמה את בסי היגינס בעיבוד לרומן "צפון ודרום" מאת אליזבת גסקל, וב-2005 הופיעה בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בעיבוד משנת 2005 של "בית קדרות" לדיקנס שיחקה בתפקיד ראשי כאסתר סמרסון, עליו זכתה ב-2006 בפרס באפט"א לטלוויזיה.
בינואר 2006 השתתפה מרטין בקריאה של המחזה "הבדרן" בתיאטרון רויאל קורט.
בפברואר ומרץ אותה שנה השתתפה ב-"Other Hands" מאת לורה וייד בבימויו של ביג'אן שייבאני בתיאטרון סוהו.
היא המספרת בגרסת התקליטור של "The Foreshadowing", ספר ילדים העוסק במלחמת העולם הראשונה, מאת מייקל סדג'וויק, שיצא לאור ב-2006. באותה שנה הופיעה ב-"I Really Hate My Job" בבימויו של אוליבר פארקר.
מאוקטובר 2006 עד אפריל 2007, שיחקה בתפקיד סאלי באולס בהפקה של הווסט אנד של המחזמר "קברט" בתיאטרון ליריק בלונדון.
ב-2007 גילמה את דמותה של קסנדרה אוסטן בסרט "להיות ג'יין" על חייה של הסופרת ג'יין אוסטן לצידה של אן האת'וויי ששיחקה בתפקיד הראשי.
בסוף אותה שנה השתתפה בעיבוד ל"הרוח בערבי הנחל" עבור BBC One, והייתה המספרת יחד עם אנטון לסר בגרסת התקליטור ל"תמר", ספר ילדים על מלחמת העולם השנייה מאת מאל פיט.
ב-2008 כיכבה בדרמה "White Girl" של BBC Two, ובעיבוד של צ'אנל 4 ל"פופי שייקספיר" לצידה של נעמי האריס.
על תפקידה זה זכתה בפעם השנייה בפרס באפט"א לטלוויזיה.
מיולי עד אוקטובר 2008 הופיעה מרטין במחזה "The Female of the Species" לצידה של איילין אטקינס בתיאטרון וודוויל בלונדון.
עוד השתתפה בתסכית רדיו עיבוד לספרה של אגאתה כריסטי "Crooked House".
ב-2009 הופיעה בדרמה "Freefall", וגילמה את דמות אשתו של ניל ארמסטרונג, ג'נט, בסרט הדוקומנטרי "Moonshot: The Flight of Apollo 11" במסגרת ציון 40 שנה לנחיתת אפולו 11 על הירח.
ב-2010 גילמה את דמותה של הת'ר ברוק, בקמפיין חופש המידע, בדרמה הסטירית "On Expenses".
עוד שיחקה בתפקיד איזבלה במחזה השייקספירי "מידה כנגד מידה" בתיאטרון אלמיידה.
בפברואר 2011 הופיעה בתפקיד שרה ברטון בדרמה בת שלושה חלקים "סאות' ריידינג", עיבוד של ה-BBC לרומן מאת הסופרת וינפריד הולטבי.
ב-2011 שיחקה בתפקיד קיי לנגריש בעיבוד לרומן "The Night Watch".
ב-2012 כיכבה בסדרת הדרמה "חוג בלצ'לי".
ב-4 בספטמבר 2012 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "Accused" של ג'ימי מקגוורן.
בדצמבר 2013 חזרה שוב לעולמה של ג'יין אוסטן כשכיכבה בתפקיד אליזבת בנט במיני-סדרה "תעלומה באחוזת פמברלי", עיבוד של ה-BBC לספר באותו שם מאת פ.ד.
ג'יימס, המתאר את קורותיהם של אליזבת ופיצוויליאם דארסי, כהמשך לרומן "גאווה ודעה קדומה".
ב-2024 הופיעה בתור ליאן אמובי, אמה של הדמות הראשית פיפה אמובי (אמה מאיירס) בסדרה המדריך לרצח לילדות טובות.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2002 רציחות במידסומר Midsomer Murders ארבלה הייווד סדרת טלוויזיה (בפרק "Murder on St.
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (2024) 2024 לחיות עם רוצח Until I Kill You דיליה בלמר מיני-סדרה
מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר
מועמדת פרס אמי הבינלאומי על ההופעה הטובה ביותר של שחקנית (אנ') (2025) המדריך לרצח לילדות טובות A Good Girl's Guide to Murder ליאן אמובי תפקיד ראשי; 6 פרקים לודוויג (אנ') Ludwig לוסי בטס-טיילור תפקיד ראשי; 6 פרקים 2026 Star City סדרה עתידית של אפל TV פלוס TBA Fackham Hall
אנה מריה, מלכת יוון (בדנית: Dronning Anne-Marie; נולדה ב-30 באוגוסט 1946) היא אלמנתו של קונסטנטינוס השני, מלך יוון האחרון ואחותה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
הנסיכה אנה מריה נולדה בארמון אמליאנבורג שבקופנהגן, ב-30 באוקטובר 1946, כבתם השלישית של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואינגריד, נסיכת שוודיה.
בעת לידתה רק בנים זכרים יכלו לרשת את המלוכה הדנית, ודודה הנסיך קנוד היה אמור לרשת את המלוכה.
ב-1953 שונה החוק, והיא נכנסה לסדר הירושה.
היא התחנכה בבית ספר פרטי בשווייץ, וכשהייתה בת 16 פגשה את בעלה לעתיד בעת שהתלווה להוריו, מלך ומלכת יוון, בביקור ממלכתי בדנמרק.
לאחר מכן נפגשו עוד מספר פעמים, ביניהן בחתונת אחותו, סופיה, מלכת ספרד, שבה שימשה אנה מריה כשושבינה.
ב-1964 נישאה אנה מריה לקונסטנטינוס, מלך יוון.
ההודעה על אירוסיהם באה מספר חודשים אחרי שהומלך למלך.
עקב נישואיה, המירה את דתה מהכנסייה הדנית הלותרנית לנצרות יוונית-אורתודוקסית.
עקב מהפכה שהתחוללה ביוון, הוגלתה משפחת המלוכה, והיא עברה להתגורר באנגליה ביחד עם משפחתה.
ב-1980 הקימו אנה מריה ובעלה את הקולג' ההלני של לונדון, בית ספר דו לשוני בו התחנכו ילדיהם.
היא משמשת כיושב ראש של בית הספר.
ב-18 בספטמבר 1964 התחתנה אנה מריה עם קונסטנטינוס השני, מלך יוון ממנו יש לה 5 ילדים:
אנה מאדלי היא שחקנית אנגלייה.
פיליפ פישר תיאר אותה באתר " British Theatre Guide" כ"אחת השחקניות הצעירות המבריקות והמגוונות ביותר".
היא גדלה בלונדון והחלה את הקריירה שלה כשחקנית ילדה.
היא הופיעה במשך שלוש עונות עם הלהקה השייקספירית המלכותית ושיחקה בהפקות של "אוף וסט אנד".
היא כיכבה בסרטי טלוויזיה של ה-BBC ושל ערוץ 4.
מאדלי גדלה בלונדון ולמדה בבית הספר "North London Collegiate School", והחלה את קריירת המשחק שלה בהיותה ילדה.
מאדלי שיחקה בשלוש עונות עם הלהקה השייקספירית המלכותית בשנים 2001–2002 ובשנים 2003–2004. היא הופיעה במחזה "The Roman Actor" לצדו של סר אנטוני שר.
ב-2005 שיחקה מאדלי בשלוש הפקות של אוף וסט אנד: במחזה "Colder Than Here" מאת לורה וייד , במחזה "The Philanthropist" בבימויו של דייוויד גרינדלי, ובמחזה שהועלו בדונמאר ורהאוס.
עוד הייתה בסיור הופעות בתפקיד כפול של ארון ואלכסנדר אשברוק הצעיר במחזה "קוראם בוי" מאת הלן אדמונדסון בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2006 כיכבה מאדלי בשני סרטי טלוויזיה ב-BBC, האחד התפקיד הראשי בדמות איזבלה ביטון ב"חייה הסודיים של גברת ביטון", והשני הדרמה "Aftersun".
כמו כן שיחקה בדרמה "The Outsiders" של ITV.
ב-2007 הופיעה מאדלי בדרמה של ערוץ 4 "Consent" ששילב דרמה על מקרה של אונס בפגישה, ורצף של "חיים אמיתיים" שכללו עורכי דין ומושבעים שהשתתפו במשפט.
בפברואר 2007 שיחקה מאדלי בתפקיד נינה בהפקה של "השחף" כמחליפה של השחקנית הראשית שחלתה.
ב-2009 הופיעה שוב במחזה "The Philanthropist" שהועלה בברודוויי.
היא הייתה היחידה מצוות השחקנים המקורי שהשתתפה בהפקה זו.
ב-2010 שיחקה מאדלי בסרט הטלוויזיה "יומניה הסודיים של מיס אן ליסטר", המבוסס על תסריט מאת ג'יין אינגליש ובכיכובה של מקסין פיק בתפקיד אן ליסטר.
היא הייתה תעשיינית מהמאה ה-19 שתוארה כ"לסבית המודרנית הראשונה" של בריטניה, וכתבה יומנים מפורטים על חייה.
הסרט הוקרן בערב הפתיחה של "פסטיבל הסרטים פריימליין" Frameline Film Festival בתיאטרון קסטרו שבסן פרנסיסקו ביוני 2010.
בינואר 2013 כיכבה מאדלי בהפקה מחודשת של "בטבעת החנק" בהפקת האמר פילמס .
"תבונה ורגישות" (סיור הופעות בבריטניה, 2000)
"Eye Contact" (ריברסייד סטודיוס, 2000)
"Madness In Valencia" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 2001) בתפקיד אריפילה
"Love In A Wood" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 2001) בתפקיד מרתה
"A Russian In The Woods" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 2001) בתפקיד ליסה
"The Malcontent" (הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד מריה
"The Roman Actor" (הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד דומיטה
"Ladybird" (תיאטרון רויאל קורט, 2004) בתפקיד יולקה
"The Rivals" (בריסטון אולד ויק, 2004) בתפקיד לידיה לנגוויש
"Colder Than Here" (תיאטרון סוהו) בתפקיד ג'נה
"The Philanthropist" (דונמאר ורהאוס, 2005) בתפקיד סיליה
"קוראם בוי" (התיאטרון המלכותי הלאומי, 2005–2006) בתפקיד ארון / אלכסנדר אשברוק הצעיר
"Contractions" (התיאטרון המלכותי הלאומי, 2008) בתפקיד אמה
"Earthquakes in London" (תיאטרון קוטסלו בתיאטרון הלאומי, 2010) בתפקיד פריה
"Becky Shaw" (תיאטרון אלמיידה, 2011) בתפקיד סוזאנה
"The Turn of the Screw" (תיאטרון אלמיידה, 2013) בתפקיד האומנת
"The Crucible" (תיאטרון אולד ויק, 2014) בתפקיד אליזבת פרוקטור
"Shadows in Bronze" (סדרת רדיו, 2005) בתפקיד הלנה ג'סטינה
"Venus in Copper" (סדרת רדיו, 2006) בתפקיד הלנה
"The Iron Hand of Mars" (סדרת רדיו, 2007) בתפקיד הלנה
"Poseidon's Gold" (סדרת רדיו, 2009) בתפקיד הלנה
אנה מארי צ'ה (הונגרית: Cseh Anna Marie; נולדה ב-17 בספטמבר 1977) היא דוגמנית ושחקנית הונגרייה.
צ'ה נולדה בבודפשט, היא החלה לקחת קורסים בדוגמנות בגיל ארבע עשרה ומשכה תשומת לב בשוק האופנה ההונגרי, ב-1995 זכתה בתחרות דוגמנית העל העולמית והחלה לעבוד עם סוכנות פורד, במהלך הקריירה שלה היא חילקה את זמנה בין ניו יורק לפריז, למדה יחסים בינלאומיים באוניברסיטה בהונגריה וקיבלה תואר בספרות צרפתית מאוניברסיטה בפריז.
היא צעדה בתצוגות אופנה של ולנטינו גאראווני, כריסטיאן לקרואה, פנדי, שאנל וכריסטיאן דיור.
היא הצטלמה למגזינים ווג ואל והופיעה בקטלוגים של בולגארי ולואי ויטון, היא השתתפה כשחקנית במספר הפקות קולנועיות במדינתה וב-2008 שיחקה בסרט המבוסס על מחזה לצד ויגו מורטנסן.
היא מתגוררת בלונדון עם בעלה ובתה.
אנה מריה אורוסקו אריסטיזאבל (בספרדית: Ana María Orozco Aristizábal; נולדה ב-4 ביולי 1973) היא שחקנית קולומביאנית שמוכרת בעיקר בשל תפקידה הראשי בטלנובלה המצליחה "אני בטי המכוערת".
אנה מריה נולדה ב-4 ביולי 1973 בבוגוטה שבקולומביה; בתם של השחקן לואיס פרננדו אורוסקו (ספ'), ושל מגישת הרדיו לשעבר כרמנזה אריסטיזאבל.
יש לה שתי אחיות צעירות, השחקנית ורוניקה אורוסקו (אנ') וחוליאנה אורוסקו.
את הופעת הבכורה שלה כשחקנית היא עשתה בין השנים 1973 ל-1974, שנים בהן השתתפה בצילומים של אופרת הסבון "La envidia".
בשנת 1998, היא הייתה חלק מאופרת הסבון "Perro amor" בגילום ורוניקה מוריליו, תפקיד בעבורו זכתה בפרסים מקומיים.
בשנת 1999 היא התפרסמה ברחבי העולם כשגילמה את התפקיד הראשי של בטי בטלנובלה "אני בטי המכוערת", תפקיד אותו שיחקה עד 2001 וגרפה פרסים רבים עליו.
בשנת 2006 גילמה את פילאר בסרט הספרדי-ארגנטינאי "הרפתקאות פרז ופניני השיניים".
בשנת 2007 היא שיחקה את סוזנה מרטינז בסדרה "Amas de casa desesperadas", הגרסה הקולומביאנית של הסדרה "עקרות בית נואשות".
באותה שנה ביצעה הופעת אורח בפרק של הסדרה "Mujeres asesinas"; המבוססת על סדרה ארגנטינאית באותו שם.
בשנת 2014 שיחקה את התפקיד הראשי של מנואלה פז בטלנובלה הארגנטינאית "Somos familia" של ערוץ טלפה.
בשנת 2018 כיכבה בטלנובלה הארגנטינאית " Simona" בתור מרילינה מנדוזה, לצדם של גסטון סופריטי, חואן דרטס ורומינה גאטני.
בשנת 2020 שיחקה את דמותה של מילנה חימנז מנדוזה בסדרת הפשע הספרדית "בעקבותיה" בנטפליקס.
בשנת 2023 גילמה את רומינה בסרט הקומדיה הפרואני "איך להתגבר על שברון לב" בו גם שיחק כריסטופר אוקרמן.
באפריל 1999 נישאה אורוסקו לשחקן חוליאן אראנגו (אנ') אך הנישואים נמשכו רק 10 חודשים.
מ-2005 עד 2012, היא הייתה נשואה למוזיקאי הארגנטינאי מרטין קוגליה.
לקוגליה ולאורוסקו יש שתי בנות, לוקרסיה (נולדה ב-11 ביוני 2004 בבוגוטה, קולומביה) ומיה (ילידת אוקטובר 2009 בבואנוס איירס, ארגנטינה).
+שנהסרטתפקידהערות2006El colombian dreamניקולהרפתקאות פרז ופניני השינייםפילאר2016Vidas Partidasמילגרוס2017Soy tu karmaרנטה2023איך להתגבר על שברון לב (אנ')רומינה
+שנהמחזהתפקידהערות2003Muelle Oesteמוניקסייר במקסיקו, בוליביה וקולומביה2017–2019Yo soy Betty, la feaביאטריס אורורה "בטי" פינסון סולנו
אנה מפרוסיה (גרמנית: Anna von Preußen; 3 ביולי 1576 - 30 באוגוסט 1625) הייתה בתו של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה, ואשתו של יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
אנה נולדה ב-3 ביולי 1576 בקניגסברג, לאלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-30 באוקטובר 1594 התחתנה אנה עם יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ומכיוון שלא היו לאביה בנים, נועד בעלה לרשת את דוכסות פרוסיה, וכן את דוכסות יוליך-קלווה-ברג שהייתה ירושה מאמה.
אנה הייתה אינטלקטואלית, והיה לה מזג חם ורצון חזק, והיא לא נמנעה מלהיאבק על זכויות הירושה שלה כנגד טוענים אחרים.
בשנת 1612 המיר בעלה את דתו לקלוויניסטית, ואנה נותרה מגינת הלותרניזם.
בשנת 1620 חיתנה אנה את בתה מריה אלאונורה מברנדנבורג עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, נגד רצונו של בנה גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
ב-30 באוגוסט 1625 מתה אנה בברלין, והיא בת 49 שנים.
בשנת 1594 התחתנה אנה עם יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1595–1640)
אנה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פליפה השני, מלך ספרד.
אנה נולדה ב-2 בנובמבר 1549 בסיגלס, למקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה מספרד בתם של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואיזבלה, נסיכת פורטוגל.
אנה הייתה הבת האהובה על אביה, והוא נהג לשחק ולהמר איתה.
למרות שאביה אהד את הלותרניזם, קיבלה אנה חינוך קתולי אדוק.
בתחילה הייתה אנה מועמדת להתחתן עם קרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של פליפה השני, מלך ספרד, אולם הוא מת בשנת 1568. באותה שנה מתה גם אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת - אשתו של פליפה השני, וב-4 במאי 1570 התחתנה אנה עם פליפה השני, מלך ספרד.
בדרכה לספרד עברה אנה בהולנד, שם נפגשו עמה ידידיו של פלוריס ממונטיני - אחיו של רוזן הורן, וביקשו ממנה לפעול לשחרורו, אולם אנה נכשלה במשימתה ופלוריס הוצא להורג.
כשם שהייתה הילדה האהובה על אביה, כך הייתה גם אשתו האהובה ביותר של פליפה.
אולם בתחילה היו רבים שהתנגדו לנישואים, ביניהם האפיפיור פיוס החמישי.
לדברי דיפלומטים, המלך היה מאוהב בכלתו הצעירה.
אנה מילאה את חובותיה בצורה מושלמת, ואף הייתה אם חורגת טובה לבנותיו של פליפה מנישואיו הקודמים.
לפליפה ואנה נולדו 5 ילדים, אולם מתוכם רק בן אחד הגיע לבגרות - פליפה השלישי, מלך ספרד.
ב-26 באוקטובר 1580 מתה אנה מאי-ספיקת לב, 8 חודשים לאחר שילדה את בתה הקטנה.
ב-4 במאי 1570 התחתנה אנה עם פליפה השני, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנה מלובה היא דוגמנית ורופאה רוסייה.
מלובה נולדה בעיירה במחוז ירוסלבל ובילדותה התאמנה בהתעמלות אומנותית.
לאחר סיום השכלתה התיכונית, היא החלה ללמוד רפואה במוסד הרפואי בירוסלבל.
בשנת 1993 מלובה השתתפה בתחרות היופי דוגמנית העל של פורד רוסיה, תחרות הבוחרת את הדוגמנית שתייצג את רוסיה בתחרות דוגמנית העל העולמית הנערכה במוסקבה.
באותה שנה מלובה הייתה בין המועמדות בתחרות היופי המקומית "מיס וולגה", תחרות שבמסגרתה היא נבחרה לסגנית ראשונה.
ההישג זיכה את מלובה בהעפלה לתחרות מיס רוסיה, שבמהלכה היא זכתה בתואר סגנית ראשונה.
בשנת 1994 מלובה זכתה בתואר "מיס הים הבלטי" בתחרות שנערכה בפינלנד, וייצגה את רוסיה בתחרות היופי הבינלאומית של מיס עולם.
ב-1996 מולבה היגרה לארצות הברית, ושימשה כפרזנטורית של מספר חברות מסחרית שונות.
ב-2010 נעצרה על החזקת סמים.
ניהלה מערכת יחסים עם הקומיקאי גארי שנדלינג.
אנה מליקיאן (בארמנית: Աննա Մելիքյան; ברוסית: Анна Меликян; נולדה ב-8 בפברואר 1976 בבאקו, ברית המועצות) היא במאית ומפיקת קולנוע וטלוויזיה ארמנית-רוסייה זוכת פרסים.
לאחר השתתפותה בפסטיבל הסרטים סאנדנס היא נמנתה ברשימת "10 הבמאים המבטיחים" של וראייטי.
אנה מליקיאן נולדה בבאקו, וגדלה בירוואן.
מאוחר יותר, למדה מלקיאן צילום קולנועי בהרוסית, האוניברסיטה הממלכתית של צילום במוסקבה, שם הוענק לה בשנת 2000 פרס סנט אנה עבור סרטה הקצר "על פי בקשה" (До востребования).
לאחר סיום הלימודים היא קיבלה מענק מטעם ארגון "גוסקינו" הרוסי, ובעזרתו פתחה בקריירה ביצירת סרטים תיעודיים וסרטי טלוויזיה.
סרטה העלילתי הראשון של מליקיאן היה "מאדים" (Марс) משנת 2004, אשר בכורתו הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2007 יצא סרטה השני של מליקיאן "בת הים" (Русалка), אשר זכה בפרס FIPRESCI בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפרס הבימוי בפסטיבל סאנדנס, והיה מועמד לפרס האוסקר הרוסי.
הסרט מבוסס סיפור אגדה, בדומה לסיפור של הנס כריסטיאן אנדרסן באותו השם, ויוצר נרטיב סאטירי על החברה הרוסית, על עושר והבדלי מעמד, וכן על תפקידי מגדר ומקומן של נשים בחברה.
סרטה "כוכב" (Звезда), משנת 2014, זכה בפרס קינוטאבר לבימוי הטוב ביותר, וסרטה משנת 2015, "על אהבה" (Квартет), שהיה מבוסס על שני סרטים קצרים אותם יצרה קודם לכן, זכה בשני פרסי קינוטאבר ראשיים, פרס הסרט הטוב ביותר, וכן פרס המפיצים.
הסרט זכה גם בפרס נשר הזהב הרוסי, ובפרס הבימוי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באירלנד.
מגזין וראייטי מינה את מליקיאן לרשימת עשרת הבמאים המבטיחים.
ב-2005 הקימה מליקיאן חברת הפקה משלה, "מגנום", ליצירת סרטים וסדרות טלוויזיה, ולמציאת ופיתוח כישרונות חדשים בקולנוע הרוסי.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, 2008, פרס FIPRESCI עבור: "בת הים" (2007)
קלרמון-פראן הבינלאומי פסטיבל סרטים קצרים, 2001, פרס השופטים המיוחד, עבור "על פי בקשה" (2000)
משמש הזהב, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירוואן, 2008, לסרט העלילתי הטוב ביותר, עבור "בת הים" (2007)
פסטיבל קרלובי וארי, 2008, פרס המצלמה העצמאית, עבור "בת הים" (2007)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן, 2001, פרס העיר מלבורן לסרט הניסיוני הקצר הטוב ביותר, עבור "על פי בקשה" (2000)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסופיה, 2008, גראן פרי, עבור "בת הים" (2007)
פסטיבל הסרטים סאנדנס, 2008, פרס הבימוי, עולם הקולנוע – דרמה, עבור "בת הים" (2007)
קינוטאבר, ציון לשבח לסרט הקצר, "על אהבה 2" (2011)
קינוטאבר, פרס הבימוי, עבור הסרט "כוכב" (2014)
קינוטאבר, 2015, גראן פרי, וכן פרס המפיצים, עבור הסרט "על אהבה" (2014)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אירלנד, פרס הבימוי, עבור הסרט "על אהבה"
מינוי כ"במאית השנה" על ידי המגזינים Snob ו-Interview
פרס נשר הזהב לסרט העלילתי הטוב ביותר, עבור הסרט "על אהבה"
אנה מריה מוחה (בפולנית: Anna Maria Mucha; נולדה ב-26 באפריל 1980) היא שחקנית ועיתונאית פולנייה.
מוחה נולדה וגדלה בעיר ורשה שבפולין.
היא למדה מדעי החברה באוניברסיטת ורשה.
למדה משחק בבית הספר של לי סטרסברג בניו יורק.
ב-1990 לוהקה לסרטו של הבמאי "אנדז'יי ויידה "קורצ'אק", אודות חייו של יאנוש קורצ'אק.
ב-1993 גילמה בסרטו הנודע של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר" את דנקה דרזנר, הילדה עם המשקפיים העגולים.
ב-1996 שיחקה בסרט "Miss Nobody", שהיה מועמד לפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-2000 גילמה מזכירה בסרט "Life as a Fatal Sexually Transmitted Disease", שנשלח מטעם פולין להתמודד על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2003 החלה לשחק באופרת הסבון "M jak miłość".
באוקטובר 2009 הופיעה בעירום במהדורה של מגזין "פלייבוי" הפולני.
ב-29 בנובמבר 2009 זכתה בגרסה הפולנית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים", וב-2009 שימשה כשופטת בגרסה הפולנית של "נולד לרקוד".
בין 2010 ל-2011 שיחקה בעיבוד הפולני של הסדרה הבריטית "רגליים קרות".
אנה מורנדי מנזוליני (21 בינואר 1714 – 9 ביולי 1774) הייתה מורה, אמנית וחוקרת אנטומיה מבולוניה, מדינת האפיפיור (כיום בשטח איטליה).
לימדה מדעי הטבע, חקרה את האנטומיה של האדם וייצגה אותו באמצעות מודלים שהכינה משעווה.
מוראנדי סייעה לרומם את עירה כמרכז למדע ותרבות.
אנה מורנדי נולדה בבולוניה, ובתקופתה העיר הפכה מפורסמת בזכות מחקריה והוראתה למדעי הטבע.
ב -1740 היא נישאה לג'ובאני מנזוליני (1700–1755), שאותו הכירה מילדות, ג'ובאני נולד בבולוניה, והיה בנו של סנדלר.
בצעירותו הוא עזר לאביו במסחר שלו, והיה עוזר הראשי לאשתו באמנות ובפיסול נולדו להם ששה ילדים, מהם ארבעה מתו לפני שהגיעו לגיל הבגרות ונשארו רק שניים.
בשנת 1745 החלו בני הזוג לעבוד יחד, הן בחקר האנטומיה והן בייצוגה בשעווה.
שני בני הזוג היו אמנים.
הם ניתחו גוויות בביתם כדי לבחון את האיברים ואת החלקים הפנימיים ביותר, השניים בדקו שרירים, עצבים, כלי דם ועוד.
מורנדי הציגה חידושים וטכניקות לנתיחה על מנת לתפוס בצורה מדויקת יותר ולאחר מכן לתאר רכיבים נפרדים של הגוף.
מוראנדי עבדה הן בטקסט כתוב והן במודלים תלת-ממדיים.
בסופו של דבר היא נתנה שיעורים בניתוחים ואנטומיה לסטודנטים לרפואה בביתה (מעבדות בית וכיתות היו שכיחות בתקופה זו).
ביתם של בני הזוג שימש כמעבדה לנתיחה וכיתה ציבורית.
מורנדי לימדה מאות תלמידים אנטומיה עם דגמי השעווה שלה ומהמחברת האנטומית שלה, שהכילה 250 דפי כתב יד, הערות ותיאורים של דגמי שעווה מקבילים.
בזכות האוסף הנרחב של דגמי השעווה, היא יכלה ללמד שיעורי אנטומיה במשך כל השנה מבלי לדאוג לריקבון הגוויות המנותחות בחום הקיץ.
בשנת 1755, כשהייתה בת 39, מת בעלה של מורנדי והשאיר אותה עם שני ילדים.
לאחר מות בעלה מורנדי נתקלה בקשיים כלכליים כך שהיא נאלצה למסור את בנה הבכור ג'וזפה לארגון יתומים.
באותה שנה הוענקה לה מלגה שנתית מטעם האפיפיור בנדיקטוס ה-14, כהכרה במיומנותה.
היא הייתה חברה באקדמיה לאמנויות, שהייתה חלק ממכון המדע.
בשנת 1760 היא קיבלה את התואר של יו"ר של אנטומי דוגמנות באוניברסיטת בולוניה.
באופן בלתי רגיל, האוניברסיטה עודדה נשים אקדמיות, והיא הייתה אחת ממספר הפרופסוריות הנשיות בבולוניה.
בשנת 1756 מורנדי שימשה כראש החוג לאנטומיה באוניברסיטה וקיבלה תשלום שנתי על מודלי השעווה, אך הקשיים הכלכליים המשיכו להיות קבועים בחייה.
מוראנדי רכשה מוניטין רב דבר שאפשר לה לזכות בהכרה ניכרת: בשנת 1756 היא הצליחה להיכנס ולעסוק במכון המדעים של בולוניה הנחשב מהמבוקשים ביותר באותה תקופה, ומשנת 1760 הייתה מזוהה מהחברה הספרותית של פוליניו, ובשנת 1761 האקדמיה לאמנות של פירנצה.
יתר על כן, היא לא רק הייתה ידועה במדינה שלה, אלא גם בכל רחבי אירופה: מוראנדי קיבלה הזמנות מרובות לעבודה במוסדות ובאקדמיות של ערים שונות, כגון החברה המלכותית של לונדון וקתרינה השנייה של רוסיה בסנט פטרבורג.
עם זאת, היא העדיפה להישאר בעיר הולדתה, וסירבה להצעות עבודה אטרקטיביות בחו"ל.
בגלל פרסומה ביקר אותה הקיסר הרומי יוזף השני ב 14 במאי 1769 בסטודיו שלה.
אנה מורנדי מתה בבולוניה ב -9 ביולי 1774 ונקברה שם, בהלוויות חגיגיות, בכנסיית סן פרוקולו בבולוניה.
בשל מצבה היא נקראה אישה אוהבת ואמא, חוקרת מבריקה ואמנית משכילה.
אפשר למצוא פסל שעווה לאנה מורנדי בזמן עבודה ולבעלה ג'ובאני מנזוליני במוזיאון פאלאצו פאגי.
אנה מריה טלס קאריירה הייתה שגרירת אנגולה בבריטניה.
משמשת כדיפלומטית מקצועית בשירות החוץ האנגולי.
בטרם מונתה לשגרירה, עבדה במשרד החוץ האנגולי כמנהלת המחלקה המשפטית והקונסולרית ומנהלת אזור אסיה ואוקיאניה.
היא שימשה כיועצת ברפובליקה של קונגו.
בשנת 2001, הייתה שגרירת אנגולה להודו, השגרירה השנייה בהיסטוריה של אנגולה להודו.
ולאחר מכן הייתה שגרירה לא תושבת של אנגולה בתאילנד.
ב-2005 מונתה כשגרירת אנגולה בבריטניה..
היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2011 כאשר במקומה מוני מיגל נטו.
בין השנים 2011 ל-2017, כיהנה כשגרירת אנגולה לגאנה.
אנה מריה טלס קאריירה בעלת תואר ראשון במשפטים, ותואר שני בלימודים דיפלומטיים מהאקדמיה הדיפלומטית של לונדון באוניברסיטת וסטמינסטר.
אנה לסנאי (במקור עמליה מוסקוביץ ומכאן כינויה "מאלי" בין חבריה.
בהונגרית: Lesznai Anna; ניז'ני הרושוב, 3 בינואר 1885 – ניו יורק, 2 באוקטובר 1966) הייתה משוררת, סופרת, גרפיקאית ואמנית הונגרייה-יהודייה.
חברה אורחת בחוג השמונה (ציירים) (Nyolcak; פעל בשנים 1909–1919), שהיה קבוצת האמנים האוונגרדים ההונגריים המשמעותית ביותר בראשית המאה העשרים.
אביה היה גזה מוסקוביץ, בעל אדמות יהודי ואמה הרמינה דויטש.
חוויות ילדות באחוזתו של אביה ליוו אותה במשך כל ימי חייה.
בילדותה למדה רקמה עממית מנשות איכרות באחוזת אביה ואחר כך למדה אומנות שימושית אצל שאנדור ביהארי בבודפשט ואצל לוסיין סימון בפריז.
בן דודה לאיוש הטווני קידם את פרסום שיריה הראשונים בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט, שהטוואני היה ממייסדיו.
המשורר אנדרה אדי שם לב לכרך הראשון של שיריה (שירים חוזרים הביתה) ושיבח אותם בביקורתו.
בין 1913 לבין 1918 היא הייתה אשתו של אוסקר יאסי.
היא הייתה קרובה לקבוצה האמנים של חוג השמונה (ציירים) וביניהם הציירים לאיוש טיהני, דז'ה אורבן, בלה צובל, דז'ה ציגאן, רוברט ברן, ברטלן פור (למעשה משמונת החברים בחוג שישה היו יהודים.
יתרה מזאת שלושת האורחים בחוג וביניהם אנה לסנאי היו גם הם יהודים).
אך היא הייתה רק חברה חיצונית, אורחת.
בשנת 1911 היא הציגה במסגרת הקבוצה קישוטים פולקלוריסטיים.
היא גם עיצבה את הכריכה הקדמית למהדורות הראשונות של כרכי השירה של המשורר אנדרה אדי.
בין חבריה היו בנוסף לאדי, מרגיט קאפקה, בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ'.
קשרי ידידות חיברו אותה לכתב העת ניוגט, לכתב העת "המאה העשרים" ולחוג יום ראשון.
בשנת 1919 היגרה לווינה והתגוררה שם.
היא נישאה לצייר ההונגרי-יהודי טיבור גרגיי (גרינשטיין).
בשנת 1932 הייתה לה תערוכה עצמאית במוזיאון ארנסט.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 נאלצה להגר שוב מהונגריה בשל החוקים האנטישמיים, האנטי-יהודיים ומשנת 1939 התגוררה בארצות הברית.
היא לימדה אמנות בניו יורק.
בשנות חייה האחרונות ביקרה לעיתים קרובות בבודפשט.
היא נחשבת לאחת המשוררות הטובות ביותר בהונגריה.
המוטיבים העיקריים משיריה הליריים הם הגן, האדמה, העץ, הפרח ואלה מעוררים את האחדות הקדומה.
היא בעצמה איירה את ספרי סיפורי הילדים שלה, והתמונות בספרים מקבלות דגש חזק יחד עם הטקסט.
הרומן האוטוביוגרפי שלה, "בראשית היה הגן" מהווה זיכרון ותמונת התקופה כאחד.
תמונות סיפורי הילדים שלה, עטיפות הספרים, האיורים, עבודות ההטקסטיל בעיצובה, בהן השתמשה באלמנטים דקורטיביים, בצבעים עשירים ועליזים של אמנות עממית הונגרית, הפכו אותו לנציגה בולטת של האר נובו ההונגרי.
הטקסטילים שלה בסגנון אר נובו התפרסמו לרוב בכתבי עת לאמנות בת זמננו.
מסע הפרפר הכחול הקטן (וינה, 1913)
אגדה על רהיטים והילד הקטן.
ליטאניות אבודות ; ליבלי, וינה, 1922
אוסף שירי אהבה הונגריים ; אנה לסנאי; הוצאת פנתאון, ב., 1932
Roman (בהתחלה היה גן) ; תרגום מגרמנית ארנסט לורשי; שטלברג, קרלסרוהה, 1965
מצגות ; 1976 (חוברות של מוזיאון לאיוש הטווני)
המסע של הפרפר הקטן לְלסנה ולארץ הפיות השכנות ; 1978 (באנגלית ובגרמנית כאחד)
כתבי אנה לסנאי, תמונות ורקמה ; טיבור גרגיי, Corvina, Bp., 1978
סיפורים ורישומים ; עריכה, כתיבה, יודית סילאג'י, אחרית דבר אילדיקו בולדיז'אר; מוזיאון פטפי לספרות - מוזיאון לאיוש הטווני - 2007
עורכת הקדמה ג'רג' פהרי; דאס ארסנל, ברלין, 2008
מבחר מתוך היומן של אנה לסנאי ; הערות פטרה טורוק; המוזיאון הספרותי של פטפי-מוזיאון לאיוש הטווני, בודפשט-הטוון, 2010
בראשית היה גן ; אחרית דבר יאנוש קבנאי; עבר ועתיד, עמ'
אנה מורה (בפורטוגזית: Ana Moura; נולדה ב-17 בספטמבר 1979) היא זמרת פאדו פורטוגזית שאלבומיה מכרו למעלה ממיליון עותקים ברחבי העולם.
אנה מורה נולדה ב-17 בספטמבר 1979 כאנה קלאודיה מורה פריירה בסנאטרם שבפורטוגל.
בשנת 2003 הוציאה מורה את אלבום הבכורה שלה, Guarda-me a Vida na Mão, בחברת יוניברסל.
האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה, כאשר הצליח להגיע למקום ה-28 במצעד האלבומים השבועי של פורטוגל ואף קיבל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הפורטוגזי, על מכירת 10,000 עותקים במדינה.
בשנה שלאחר מכן, ב-2004, הוציאה את האלבום הכפול Aconteceu, הכולל שני תקליטורים המורכבים מ-20 רצועות, האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחתו של האלבום הקודם ומכר 7,000 עותקים בלבד.
בשנת 2007 הוציאה את אלבומה השלישי, Para Além da Saudade, שהיווה פריצת דרך עבור מורה, זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה, וקיבל את תואר הפלטינה המשולשת על מכירת 60,000 עותקים.
ב-2009 הוציאה את האלבום Leva-me aos Fados, שהצליח לשחזר את הצלחת קודמו, כשהצליח להיכנס למקום השני במצעד האלבומים הפורטוגזי ואף למקום ה-7 במצעד אלבומי העולם של הבילבורד.
בשנת 2012 הוציאה את אלבומה החמישי, Desfado שהופץ על ידי חברת יוניברסל במדינות שונות, בהן ספרד, פולין וארצות הברית.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הפורטוגזי, ובכך הפך לאלבום הראשון של מורה שהגיע להישג זה.
איגוד תעשיית ההקלטות הפורטוגזי העניק לאלבום את תואר הפלטינה המשושת, מה שהופך אותו, נכון ל-2020, לאלבום הנמכר ביותר של מורה.
בשנת 2013 התארחה באלבומו של ההרכב המוזיקלי הישראלי הפרויקט של עידן רייכל, "רבע לשש", בשיר "Sabe Deus", שהקליטה יחד עם עידן רייכל בעברית ופורטוגזית.
השיר יצא כסינגל באפריל, חודש לאחר יציאת האלבום, והגיע למקום ה-25 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ.
בשנת 2015 הוציאה את האלבום Moura, שהגיע למקום השני במצעד האלבומים הפורטוגזי וקיבל את תואר הזהב, על מכירת 10,000 עותקים.
אנה מאסי ליאה מריט הייתה ציירת אמריקאית, היא ציירה דיוקנאות, נופים וסצנות דתיות.
היא נולדה בפילדלפיה אך חיה ועבדה רוב חייה בבריטניה.
אנה מאסי ליאה נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, בת לזוג קווייקרים אמידים, ג'וזף לאה וסוזנה מאסי, והבכורה מבין שש אחיות.
היא למדה אנטומיה במכללה לרפואה בפנסילבניה.
בשנת 1865 עברה המשפחה לאירופה, שם לקחה שיעורי אומנות של סטפנו אוסי, היינריך הופמן, ליון קוגנייט ואלפונס לגרוס.
הם עברו ללונדון בשנת 1870 כדי לברוח ממלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1871 היא פגשה את הנרי מריט (1822–1877), מבקר אמנות ומשמר תמונות, שיהפוך למנחה שלה ובהמשך לבעלה.
הם התחתנו ב־17 באפריל 1877 אך הוא נפטר ב-10 ביולי באותה שנה.
לא היו לה ילדים והיא לא התחתנה שוב.
מריט בילתה את שארית חייה באנגליה, אם כי נסעה תכופות לארצות הברית, והציגה תערוכות וקיבלה פרסים בשתי המדינות, והפכה לאמנית מפורסמת.
היא נפטרה ב־5 באפריל 1930, בהרסטבורן טארנט, המפשייר.
בשנים 1894–1895 היא ציירה את קירות כנסיית סנט מרטין, בלקהיט וילג', בטכניקה חדשה של ציור על טיח יבש באמצעות צבעים על בסיס סיליקון כדי להתמודד עם השפעות הלחות.
הציורים היו סצנות מחייו של ישו.
מריט ציירה את יצירתה הידועה ביותר, Love Locked Out, בשנת 1890, לזכר בעלה שנפטר בשנת 1877 שלושה חודשים בלבד לאחר חתונתם.
היא קיוותה ליצור את דימויה, קופידון עומד לפני דלת נעולה, כפסל ברונזה, אך לא יכלה להרשות זאת לעצמה.
בתחילה סירבה מריט להתיר את העתקת הציור למרות אין ספור בקשות, מכיוון שחששה שהנושא יפורש שלא כהלכה: "חששתי שאנשים יאהבו אותו כסמל לאהבה אסורה", כתבה בספר זיכרונותיה, "בזמן שאהבתי חיכתה שדלת המוות תפתח ותאחד את הצמד הבודד".
אף שמריט הייתה כבר אמנית מוכרת, היא התכוונה לסיים את הקריירה המקצועית שלה לאחר חתונתה, אך חזרה לציור לאחר מות בעלה.
אף על פי שהייתה אמריקאית, Love Locked Out הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1890 והפך לציור הראשון על ידי אמנית שנרכשה עבור האוסף הלאומי הבריטי.
בשנת 1900 כתבה מריט כי היא חשה שהיא לא התמודדה עם האפליה הרבה בגלל המגדר שלה, וציינה את הלחצים החברתיים שעלולים לעכב את הקריירה של אמנית.
במהלך המאה ה-19 מספר לא מבוטל של נשים שהפכו לאמניות מצליחות ומשכילות, דבר נדיר לפני אותה תקופה, למעט כמה נשים כמו אנג'ליקה קאופמן ולואיז אליבת ויגה לה ברון (1755-1842).
האמניות המתעוררות בין הנשים, יצרו יצירות בפרספקטיבה שונה מזו של הגברים.
הן אתגרו את מושג הנשים המוגבלות ויצרו ז'אנר של ציורים פרחוניים-נשיים, בהם "האמנית מיקמה אישה אחת או יותר בתפאורה של גן פרחים ותימרנה קומפוזיציה, צבע, מרקם וצורה כדי לגרום לנשים להיראות כמו פרחים ככל האפשר".
הגישה לא שימשה בזמן ציור דיוקנאות.
צורת הייצוג הנשי שלה לא הוכרה ברובה על ידי חוקרי האמנות האמריקאים והחברה השמרנית שהתעלמו ממנה כתגובה לתנועת "האישה החדשה" שהתפתחה החל בסוף המאה ה -19. מריט יצרה ציורי פרחים-נשיים, וציינה סימבוליזם פרחי-נשי שנוצר על ידי אמנים גברים כמו צ'ארלס קורטני קורן ורוברט ריד.
מריט חיפשה גם טכניקות ונושאים מסורתיים יותר התואמים את מה שאמנים גברים עסקו באותה תקופה.
כך היא לימדה את עצמה לעשות ליתוגרפיה והפיקה תחריט של השחקנית אלן טרי בתור אופליה של שקספיר.
אנה מריה הינל (בפולנית: Anna Maria Hinel; 31 בינואר 1924, ורשה – 19 במרץ 1943, אושוויץ-בירקנאו) הייתה חברת תנועת הצופים פולנייה, פעילה בתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה ומחברת יומן בזמן הכיבוש הנאצי.
אנה מריה הינל נולדה ב-31 בינואר 1924 בוורשה שבפולין.
היא הייתה ילדתם היחידה של ידוויגה ושל ואווז'ינייץ הינל.
הינל הייתה תלמידת בית הספר ע"ש ידוויגה, מלכת פולין, בוורשה, בפולין.
היא סיימה את הלימודים בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה המשיכה בהשכלתה במסגרת הוראה בחשאי על ידי מורים מבית ספרה לשעבר.
יחד עם מוריה וחבריה לבית הספר היא הייתה פעילה בארמייה קריובה.
כתוצאה מחקירה של הנאצים היא נעצרה יחד עם חבריה ושני מורים בליל 28–29 באפריל 1942 בדירתה ברחוב פלוריאנסקה בוורשה.
היא נכלאה בכלא פביאק הגרמני במחלקת הנשים שנקרא "כלא סרביה בוורשה".
היא נחקרה במטה הגסטפו בוורשה.
במשך כמה חודשים כל הקבוצה הייתה נתונה לחקירות אכזריות.
הינל לא הסגירה את חבריה לתנועת ההתנגדות, בדיוק כמו חבריה.
שני מוריה מתו בכלא פביאק.
ב-13 בנובמבר 1942 היא גורשה עם חברותיה לאושוויץ.
אנה מריה הינל קיבלה את המספר 24447 כשהגיעה למחנה.
היא כתבה את מכתבה האחרון להוריה מבלוק 23 במחנה אושוויץ-בירקנאו.
שנים רבות לאחר מות בתו מצא אביה מתחת לרצפה בדירה ברחוב פלוריאנסקה את יומנה, שנכתב מ-30 בספטמבר 1939 עד 5 באוגוסט 1940. ממרץ 2013. היומן נמצא באוסף מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
הסופר סטניסלב מאייבסקי כתב ספר המבוסס על יומנה של אנה מריה הינל, שכותרתו "אנה מריה".
סרט של הבמאית לודמילה ניידבלסקה המבוסס על היומן יצא בשנת 1981 בשם "תלמידת בית הספר".
בבניין בו התגוררה ונעצרה אנה מריה הינל, ושבו נמצא יומנה, ברחוב פלוריאנסקה 8 בוורשה, הוצב לוח זיכרון שהוקדש לה.
אנה יוסטינה מאהלר הייתה פסלת יהודייה-אוסטרית, בתו של המלחין גוסטב מאהלר.
הייתה בתם השנייה של המלחין גוסטב מאהלר ואשתו אלמה שינדלר.
כשהייתה בגיל 3, נפטרה אחותה הגדולה מריה מאהלר (1902–1907) ממחלת השנית.
כשהייתה בגיל 6 התייתמה מאביה.
ההשלכות של שתי הטרגדיות חפפו את יחסי האהבה של אמה עם האדריכל הגרמני ולטר גרופיוס, ויחסיה הסוערים עם הצייר האקספרסיוניסטי האוסטרי אוסקר קוקושקה.
הנישואים השניים של אלמה מאהלר עם גרופיוס, לעומת זאת, סיפקו מראית עין של חיי המשפחה בתקופת גיל ההתבגרות של אנה – כמו גם אחותה למחצה הצעירה, מאנון גרופיוס (1916–1935).
אנה התחנכה על ידי מורים ונהנתה גם מתשומת ליבם של חברותיה של אמה, שכללו רבים מהדמויות האמנותיות החשובות במוזיקה, באמנות החזותית ובספרות.
כבתו של גוסטב מאהלר האגדי, הייתה אנה צפויה לפתח קריירה מוזיקלית, אך זה לא קרה.
בגיל 16 התאהבה אנה במנצח הצעיר, רופרט קולר.
הם נישאו ב־2 בנובמבר 1920, אך נישואיהם הסתיימו תוך כמה חודשים.
זמן קצר לאחר מכן עברה אנה לברלין ללמוד אמנות.
בזמן שהותה שם היא התאהבה במלחין ארנסט קרנק, שהתבקש על ידי אמה, אלמה להפיק עותק מסודר של שני קטעים מתוך טיוטת הסימפוניה העשירית הלא גמורה של אביה, מאהלר.
אנה התחתנה איתו ב־15 בינואר 1924, עוד כשהייתה בת 19. כמו נישואיה הראשונים, גם הנישואין השניים הללו הסתיימו תוך כמה חודשים.
היא עזבה את קרנק לתמיד בנובמבר 1924. במהלך תקופה זו, השלים קרנק את קונצ'רטו לכינור מספר 1, אופ.
29. הכנרת האוסטרלית אלמה מודי סייע לקרנק בקבלת סיוע כספי מהפטרון השווייצרי ורנר ריינהרט.
קרנק ומאהלר התגוררו בציריך, וכאות תודה, הקדיש קרנק את הקונצ'רטו למודי.
גירושיהם של בני הזוג הפכו סופיים כמה ימים לאחר הבכורה, בה קרנק לא השתתף.
לאחר מכן התחתנה אנה עם המו"ל פול זולנאי ב־2 בדצמבר 1929, כשהייתה בת 25. נולדה להם בת, אלמה (5 בנובמבר 1930–15 בנובמבר 2010).
בני הזוג התגרשו בשנת 1934, לאחר חמש שנים.
ב־3 במרץ 1943 התחתנה עם המנצח אנטול פיסטולארי איתה נולדה לה בת נוספת, מרינה (נולדה ב-1 באוגוסט 1943).
לאחר המלחמה היא נסעה לקליפורניה ללא פיסטולארי, לו עוד הייתה נשואה.
היא גרה שם כמה שנים, שם הופיעה גם בתוכניות טלוויזיה ורדיו.
נישואיה לפיסטולארי הסתיימוו בסביבות 1956.
בסביבות 1970 נישאה לבעלה החמישי, אלברכט ג'וזף (1901–1991), עורך סרטים בהוליווד וכותב תסריטים.
לאחר שאמה נפטרה בשנת 1964, אנה, שהייתה עצמאית כלכלית, חזרה ללונדון לזמן מה לפני שהחליטה סופית להתגורר בספולטו שבאיטליה בשנת 1969. בשנת 1988 היא נפטרה בהמפסטד, בעת שביקרה שם את בתה מרינה.
היא קבורה בבית הקברות הייגייט.
החשיפה של אנה מאהלר לאמנות החזותית החלה מוקדם כשהיא מבקרת בסטודיו של אוסקר קוקושקה.
היא גם הייתה מודל לחמותה, הציירת ברונסיה קולר-פינל.
לאחר גירושיה, אנה למדה אמנות וציור לסירוגין בברלין, רומא ופריז לאורך כל שנות העשרים.
בגיל עשרים ושש היא גילתה שהפיסול הוא התחום שבו היא יכולה להביע בצורה הטובה ביותר את היצירתיות שלה.
לאחר שלמדה שיעורים בפיסול בווינה בשנת 1930 מפריץ ווטרובה, היא הפכה לפסלת מבוססת שם וזכתה בפרס הגדול בפריז בשנת 1937.
בנוסף לפיסול באבן, ייצרה אנה מאהלר פרוטומות ארד של רבים מהענקים המוזיקליים של המאה ה-20, כולל ארנולד שנברג, אלבן ברג, ארתור שנאבל, אוטו קלמפרר, ברונו וולטר, רודולף סרקין ואיילין ג'ויס.
אנה מריה הס (נולדה כאנה מריה פרנקל, בגרמנית: Anna Maria Haas; 9 במרץ 1909 – 1996) הייתה אוסטרית אשר במהלך מלחמת העולם השנייה סיכנה את חייה בהצלת יהודים והוכרה כחסידת אומות העולם.
נולדה במווינה ב-1909. ב-1930, נישאה לבנו הס (Benno Haas), בן למשפחת תעשיינים יהודיים, שהמירה את דתה לנצרות קתולית.
בשנת 1938, בעקבות האנשלוס וסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, המשפחה הקתולית הוגדרה כיהודייה על פי חוקי הגזע ובנו החליט לעזוב את וינה ולהתנדב לצבא הבריטי.
הס נחשדה על ידי המשטר הנאצי, מכיוון מוצאו היהודי של בעלה, שהתנדב לצבא הבריטי.
במהלך המלחמה התעמתה הס כמה פעמים עם הגסטפו.
למרות הסיכון, הס הסתירה בשנים 1938–1939 בדירתה את היהודי רוברט ביר ומשפחתו למשך מספר חודשים.
לאחר מכן, הס סיפקה אוכל לשני חבריה היהודים, שהתגוררו כמוה ברובע התשיעי של וינה - בני הזוג ג'וזף וסידונה רובין - ביטמן (Josef and Sidonie Rubin-Bittman), אשר ירדו למחתרת משנת 1939 ושינו תדירות את מקום מסתורם, כדי להתחמק משילוח למחנות המוות.
למרות החיפושים הרבים של המשטר הנאצי אחר בני הזוג, כולל חיפוש שנערך בדירתה של הס, הם לא נמצאו והיא לא הסגירה אותם.
בשנת 1944, נולד לבני הזוג רובין - ביטמן במרתף ששימש להם כמחבוא בן בשם פריץ.
הס בקרה אותם לעיתים קרובות במחבוא זה וסיפקה להם מצרכי מזון, כולל מזון לתינוקות וחלב.
ג'וזף עצמו, למרות התנאים הקשים בהם נמצא, הצליח לעזור ליהודים הונגרים אחרים, שנבחרו על ידי הגסטפו להישלח למחנות ריכוז וכן ארגן מבצע הצלה למחנה ילדים יהודיים במחוז השני של העיר וינה.
הס סייעה לו באספקת מזון ותרופות למחנה הילדים.
לקראת סוף המלחמה, כשגברו ההפצצות על וינה, הס ניצלה את העובדה שרבים מתושבי העיר ירדו לתפוס מחסה במקלטים, כדי לבקר את בני הזוג במקום מחבואם ולספק להם מזון.
הס שרדה את המלחמה ונפטרה בווינה בשנת 1996.
הזוג ג'וזף וסידונה רובין - ביטמן המשיכו להתגורר בווינה לאחר המלחמה וג'וזף הפך לאיש עסקים מצליח.
סידונה נפטרה ב־1968 לאחר מחלה קשה וג'וזף נפטר ב־25 באפריל 1972. רוברט ביר שרד את המלחמה והיגר לוונצואלה.
ב-3 במאי 1982, יד ושם הכירו באנה מריה הס כחסידת אומות העולם.
שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
אנה מריה גרארדי (באיטלקית: Anna Maria Gherardi 15 באוקטובר 1939, בולוניה – 5 באוקטובר 2014, רומא) הייתה שחקנית איטלקייה.
גרארדי, שנולדה בבולוניה, למדה בבית הספר לדרמה של "התיאטרון הקטן" במילאנו, ועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1960, בגיל 20, בטרגדיה "אדלקי" לצד ויטוריו גסמן .
בהמשך הייתה פעילה בתיאטרון ניסיוני, ועבדה עם במאים בולטים כמו לוקה רונקוני ומאוריציו סקאפרו.
בסרטים היא לוהקה לעיתים קרובות לתפקידי דמות, והיא עבדה בין היתר עם ברנרדו ברטולוצ'י, פרנקו בטיאטו ופסקוולה פסטה קמפניל.
היא הייתה פעילה גם כשחקנית קולית בסרטים תיעודיים ודרמות רדיו, ובדיבוב שורות בסרטים זרים.
אנה מיול (באיסלנדית: Anna Mjöll; נולדה ב-7 בינואר 1970) היא זמרת איסלנדית.
מיול נולדה ברייקיאוויק, אמה זמרת ומנחת טלוויזיה ואביה מוזיקאי, בגיל שש החלה לנגן בגיטרה ולאחר מכן החלה לנגן גם בפסנתר ובצ'לו, בגיל שמונה עשרה החלה לעבוד כזמרת במסעדה.
היא למדה בסורבון שבצרפת ולאחר מכן עברה תקופה ללוס אנג'לס.
היא ייצגה את איסלנד באירוויזיון 1996 עם השיר "Sjúbídú" והייתה במקום ה-13.
ב-2006 לקחה חלק בכתיבה ובביצוע של מספר שירים עבור הסרט "For Your Consideration".
ב-2009 הוציאה את האלבום הראשון שלה "The Shadow Of Your Smile", ב-2010 יצא אלבומה השני "Christmas Jazzmaz".
ב-2018 נישאה למוזיקאי ולמפיק פטריק לאונרד.
אנה מריה יוקל הייתה סופרת, עיתונאית ופסיכותרפיסטית יהודיה גרמניה.
יוקל הייתה בת לבית יהודי מתבולל בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, הצעירה מבין שלוש בנות.
אביה לחם במלחמת העולם הראשונה ושב מהחזית כשהוא נכה.
אמה נישאה בשנית ובשנת 1927 התיישבה המשפחה בברלין.
מעת לעת, בין השנים 1924–1928, שהתה יוקל בבית הורי אמה בברסלאו.