tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיפור מותו של ג'ואנג דזה, הכלול בפרק 32 לטקסט, מדגים את ההילה הססגונית שצמחה סביב ג'ואנג דזה והרעיונות שלו בעשורים שלאחר מותו, כמו גם את פירוט הרעיונות הפילוסופיים המרכזיים הכלולים ב"פרקים הפנימיים "המופיעים הפרקים "החיצוניים" וה"שונים האחרים".
ג'ואנה ביילי הייתה מחזאית ומשוררת בריטית ממוצא סקוטי.
בין יצירותיה הידועות ניתן למנות את "מחזות על התשוקה" (בשלושה כרכים, 1790-1812) ו"פסוקים חולפים" (1840).
ג'ואנה ביילי נולדה בבות'וול שליד גלאזגו, סקוטלנד, לדורותיאה האנטר וד"ר ג'יימס ביילי, נצר לשושלת של הפטריוט הסקוטי ויליאם וולאס.
היו לה 3 אחים גדולים: ויליאם, שנפטר מספר שעות אחר לידתו; אגנס; ומת'יו, שגדל להיות רופא בעל שם והיה הראשון שתיאר היפוך יציאת כלי הדם הגדולים של הלב.
כשהייתה בת 10, החלה ביילי את לימודיה בבית הספר המילטון היוקרתי, שם רכשה אוריינות בקריאה וכתיבה, וגילתה כישרון רב בציור, מתמטיקה וספרות.
4 שנים לאחר מכן, אביה מונה כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת גלאזגו, והמשפחה עברה בעקבותיו לעיר.
שנתיים לאחר המינוי נפטר אביה.
כשביילי הייתה בת 21 נפטר גם דודה מצד אמה, ד"ר ג'ון האנטר.
כך, כאשר עבר אחיה מת'יו לאוקספורד לצורך לימודי רפואה, הוא קיבל את הדירה שהייתה בבעלות דודו המנוח.
מת'יו הזמין את אמו ואחיותיו להתגורר בביתו: מאז ואילך חיה ביילי בסביבת לונדון - אזור אינטלקטואלי בו תישאר למשך כל 68 שנות חייה הבאות.
דרך דודתה אן האנטר, שהייתה משוררת ואירחה בביתה סלון ספרותי, היא הכירה בלונדון נשים משכילות ממעגל הבלוסטוקינג, כגון פרנסס ברני, אליזבת קרטר ואליזבת מונטגיו.
ביילי כתבה את ספרה הראשון ב-1790, כשהייתה באנגליה.
הפרסום היה אוסף פתגמים ופסוקים קצרים, אך הוא לא זכה כלל למכירות.
באחר-צהריים אחד, כשסרגה ביילי לצד אימה עלה בדעתה להפוך את אוסף הפתגמים למחזה.
זה היה המחזה הראשון שכתבה ביילי, הנקרא "ארנולד" (Arnold).
אף על פי כן, ביילי לא הייתה שבעת רצון מהתוצר הסופי, והיא השמידה את המחזה.
לאחר שעברה ביילי לרובע האמפסטיד שבצפון לונדון, בעקבות נישואיו של מת'יו, העניקה לה הסביבה האינטלקטואלית החדשה השראה לכתיבת מחזות נוספים, רציניים יותר.
התוצר הסופי יצא לאור בשנת 1798 והוא נחשב ליצירת המופת של ביילי - שלושה כרכים של מחזות הנקראים "מחזות על התשוקה".
מחזותיה הועלו מספר פעמים בלונדון עוד בימי חייה, והקנו לה מוניטין כאחת מגדולי המחזאים הבריטיים לאורך הדורות.
בין השנים 1831–1832 חוותה ביילי תקופה של בריאות מעורערת, שמנעה ממנה להמשיך בכתיבה.
כשהתאוששה, החלה בהכנת 3 כרכים של "מחזות שונים", וספרי השירה "שירה דרמטית" (Dramatic Poetry) ו"פסוקים חולפים" (Fugitive Verses).
ביילי לא נישאה ולא הביאה ילדים.
היא נפטרה ב-23 בפברואר 1851, בהאמפסטיד, לונדון, בגיל 89. אחותה, אגנס, חיה עד גיל 100. שתיהן נקברו על-יד אימן בחצר הכנסייה בהאמפסטיד.
בשנת 1899, הוקמה אנדרטה לכבודה של ביילי, במקום הולדתה בבות'וול, סקוטלנד, בגובה 16 רגל (כ-5 מטרים).
המניע של ביילי לכתיבת הפרוזה הדרמטית שלה היה רצונה לשבח את מוסריותו של מעמד הביניים בתקופתה.
יש חוקרים הטוענים כי המחזות של ביילי אף שימשו ככלי חינוכי המעודד חמלה וסימפתיה.
הטרגדיות שלה נודעו בסגנון האינטימי שלהן - שיש הטוענים כי הקדים את זמנם של הקולנוע והטלוויזיה המודרניים.
כבתו של פרופפסור לתאולוגיה, הדת הנוצרית הייתה קרובה תמיד לליבה של ביילי.
ביטוי לכך ניתן למצוא, למשל, ב"הקדוש המעונה" (The Martyr), טרגדיה דתית שכתבה ב-1826, הנועדה לקריאה בלבד.
כרכי "מחזות על התשוקה" נחשבים ליצירה הגדולה והחשובה ביותר של ביילי.
זהו אוסף מחזות, שבוחן מספר רגשות אנושיים עוצמתיים (כגון אהבה, שנאה, קנאה) דרך קומדיה וטרגדיה.
על אף שהמהדורה הראשונה פורסמה בעילום שם, המהדורה השנייה נחתמה בשמה של ביילי והביאה לה תהילה בהמשך חייה.
את שיא יצירתה ראתה ביילי במחזה "אותוולד" - טרגדיה על שאפתנות הנכללת ב"מחזות על התשוקה".
לביילי היו יחסים קרובים עם נשים נוספות בתקופתה שעסקו בספרות.
אחת מהן, מריה אדג'וורת, תיעדה ביקור אצל ביילי בשנת 1818 במילים אלו:
נשים מעטות כביילי זכו לשבחים שהיא קיבלה עוד בימי חייה: לאחר שפרסמה את "מחזות על התשוקה", המשורר הסקוטי סר וולטר סקוט כינה אותה "הכותבת הדרמטית הטובה ביותר מאז שייקספיר ומסינג'ר", והמשורר לורד ביירון טען כי ביילי היא "המחזאית הגדולה היחידה לאחר תומאס אוטווי".
הסופרת בת זמנה של ביילי, הרייט מרטינו, אף טענה כי "[ביילי] זכתה לתהילה שאין לה הקבלה … נאמר לה מדי יום, במשך שנים, שהיא שנייה רק לשייקספיר".
אף על פי כן, לאחר מותה, מחזותיה כמעט לא הועלו כלל עד המאה ה-20 - אז, חוקרי ספרות והיסטוריונים של הרומנטיקה גילו מחדש את יצירתה וחשיבותה של ביילי: כתאורטיקנית דרמה, וכדמות מרכזית במקומן של נשים בספרות המאה ה-19.
בין השאר: "הדוכס באזיל" ו"המשפט" - טרגדיה וקומדיה (בהתאמה) על אהבה ; "דה מונטפור" ו"הבחירות" - טרגדיה וקומדיה על שנאה; "אתוולד" (אותו ראתה ביילי כשיא יצירתה) ו"הנישואים השניים" - על שאפתנות.
1826: "הקדוש המעונה" - (The Martyr) - טרגדיה דתית.
1821: "אגדות אודות דמויות נעלות (Metrical Legends of Exalted Characters)" - קובץ שירים על דמויות הרואיות, כגון ויליאם ואלאס וכריסטופר קולומבוס.
1836: שלושה כרכים של "שירה דרמטית" (Dramatic Poetry)
1840: ספר השירה "פסוקים חולפים" (Fugitive Verses)
ג'ואנה גרסיה היא שחקנית אמריקאית.
מוכרת מתפקידה כסם בסדרה "מי מפחד מהחושך?" בניקלודיאון, ומתפקידה כשייני הארט מונטגומרי בקומדית המצבים "ריבה" ברשת The WB בכיכובה של ריבה מקנטייר.
גרסיה נולדה בטמפה, פלורידה ללוריין, עקרת בית שבעברה הייתה מורה בבית ספר יסודי, וג'יי גרסיה, גינקולוג יליד קובה.
יש לה אח בשם מייקל.
בהיותה בת עשר התגלתה על ידי ערוץ דיסני, אך הוריה העדיפו שתתמקד יותר בלימודים ופחות במשחק ושמרה על פרופיל נמוך תוך כדי ששיחקה בהפקות תיאטרון מקומיות.
בשנת 2000 החלה ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה שם הייתה חברה באחוות הסטודטים - דלתא דלתא דלתא, אך זמן קצר לאחר מכן פרשה מהלימודים ועברה להתמקד במשחק בכל כוחה כאשר עברה להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1992 שיחקה לראשונה בתפקיד אורח בקומדיית המצבים של ניקלודיאון "Clarissa Explains It All" בכיכובה של מליסה ג'ואן הארט, וגם שיחקה בתפקיד קטן בסדרת גיבורי העל "סופר בוי" שמבוססת על דמותו של סופרמן.
בזמן לימודיה בתיכון, בגיל 15 לוהקה לסדרת האימה האנתולוגית של ניקלודיאון "מי מפחד מהחושך?" (1996-1994) בתפקיד של סם "סמנת'ה", אותה גילמה במשך 3 עונות, ובעבור תפקידה עברה גרסיה מפלורידה למונטריאול שבקנדה שם התקיימו צילומי הסדרה.
בשנת 1998 הצטרפה לעונה החמישית של הסדרה "שולחן לחמישה" ברשת FOX, וגילמה את דמותה של היילי, בת כיתתה החדשה של קלאודיה (לייסי שאבר).
בשנת 2000 שיחקה בקומדיית המצבים "זרוקים ויורמים" מבית NBC, בתור ויקי אפלבי, המעודדת הפופולרית שמבלה "שבע דקות בגן עדן" עם החנון ביל האברצ'וק (מרטין סטאר).
בשנת 2001 שיחקה את קריסטי בסרט הנעורים "אמריקן פאי 2", ובסרט נעורים אחר "קטע מהסרטים" בכיכובו של כריס אוונס, סרט אשר מהווה פרודיה לסרטי הנעורים הקלאסיים.
באותה השנה, היא החלה לגלם את שייני הארט מונטגומרי, בתה של ריבה מקנטייר בקומדיית המצבים "ריבה" ברשת The WB, ששודרה במשך 6 עונות עד שנת 2007.
בשנת 2006 גילמה נשיאת אחוות סטודנטים בסרט הטלוויזיה של ABC, "The Initiation of Sarah".
בין 2008–2009 שיחקה את התפקיד הראשי של מייגן סמית' בסדרה "ילדות שמנת" שעלתה ברשת The CW.
בשנת 2009 שיחקה בתפקיד חוזר בעונתה השלישית של סדרת הנעורים "אחת שיודעת" ברשת The CW, את הדמות של ברי באקלי.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הטלוויזיה מבית ABC Family; "נקמת השושבינות" בתפקיד ראשי לצדה של רייבן סימון.
בספטמבר אותה השנה, עלה הסיטקום "Better with You" ברשת ABC, בה גרסיה מככבת בתפקיד הראשי ומגלמת את מיה, שנכנסת להריון מקייסי (ג'ייק לייסי) ומתכננת להתחתן איתו לאחר שבעה שבועות של היכרות.
בשנת 2012 שיחקה את נינה גרין למספר פרקים בסדרת הדרמה "רופא להשכיר" ברשת USA, ובהמשך השנה שיחקה בסיטקום מבית NBC; "Animal Practice" בכיכובו של ג'סטין קירק.
בשנת 2013 היא גילמה את אריאל, בת הים הקטנה, בסדרת הפנטזיה "עד עצם היום הזה" ברשת ABC.
בהמשך השנה, השתתפה בסרט הקומדיה "לדפוק התמחות" בכיכובם של אוון וילסון ווינס ווהן ובבימויו של שון לוי.
בשנת 2015 שיחקה בסדרת הדרמה התקופתית "מועדון נשות האסטרונאוטים" של רשת ABC, את דמותה של בטי גריסום, אשתו של האסטרונאוט וירג'יל גריסום.
הסדרה מדברת על נשות האסטרונאוטים של צוות תוכנית מרקורי, והיא בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה הדרמה-קומית "Kevin (Probably) Saves the World" מבית רשת ABC, בכיכובו של ג'ייסון ריטר.
באותה השנה שיחקה גרסיה בסרט הקומדיה "מורים בהפרעה" בכיכובם של צ'ארלי דיי ואייס קיוב, בתפקיד מגי קמפבל, אשתו ההרה של אנדי (דיי).
בשנת 2021 שיחקה בסרט הטלוויזיה של הולמרק "As Luck Would Have It" בתפקיד של לינדזי ג'ונסון.
בשנת 2008, גרסיה התארסה לטרייס איילה, המייסד של חברת הבגדים "William Rast" שהקים יחד עם חבר ילדותו ג'סטין טימברלייק.
באוגוסט 2009, מגזין פיפל דיווח שגרסיה נמצאת בזוגיות עם שחקן הבייסבול ניק סווישר.
+שנהסרטתפקידהערות1999Holy Joeג'ויס קאס2001אמריקן פאי 2קריסטיקטע מהסרטיםסנדי סו2006A-Listנעמי2008צעירים באקסטריםסוויטי פאי2013לדפוק התמחותמייגן2017מורים בהפרעהמגי קמפבל2022חג לא שגרתי (אנ')בקי
2018-2017עד עצם היום הזהאריאל7 פרקים (עונות 4-3&7-6)2014מינדיסאלי פרנטיס3 פרקים2015מועדון נשות האסטרונאוטיםבטי גריסוםתפקיד ראשי; 10 פרקיםGrandfatheredסלואןפרק: "Edie's Two Dads"2016פיץ'רייצ'ל פטריק3 פרקים2018-2017Kevin (Probably) Saves the Worldאיימי קבררהתפקיד ראשי; 16 פרקים2020-הווהמגנוליות מופלאותמאדי טאונסנדתפקיד ראשי (2 עונות); 18 פרקים2021As Luck Would Have Itלינדזי ג'ונסוןסרט טלוויזיה של הולמרק2025-הווהHappy's Placeקנזיעונה שנייה
ג'ואנה מרי בויס הייתה ציירת בריטית הקשורה לאחוות הפרה-רפאליטית.
היא הפיקה יצירות מרובות עם נושאים היסטוריים, דיוקנאות וחיברה ביקורת אמנות בתגובה לבני דורה.
היא הייתה אחותו של הצייר ג'ורג' פרייס בויס.
ג'ואנה מרי בויס, נולדה בלונדון הייתה בתם של ג'ורג' בויס, סוחר יין שעבר לתעסוקה בתחום הפיננסים ואשתו אן.
תמיכה מאביה ואחיה הגדול ג'ורג' פרייס בויס עזרה לג'ואנה מרי בויס להשיג חינוך מוקדם וקפדני באמנויות החזותיות.
היא החלה לימוד רשמי של רישום עוד בגיל אחת עשרה ומילאה מספר ספרי סקיצות כנערה צעירה.
בגיל שמונה עשרה היא נכנסה לאקדמיה לאמנות של קארי, ולאחר מכן התאמנה אצל ג'יימס מתיוס ליי, בבית הספר שלו ברחוב ניומן, לונדון.
ב-1855 היא יצאה לנסיעה ממושכת לפריז, שם למדה באטלייה של תומאס קוטיר.
בויס הציגה לראשונה את יצירות האמנות שלה בפומבי בשנת 1855 באקדמיה המלכותית.
הציור שלה "אלגיבה" זיכה את בויס בהערצה של מבקרים כמו ג'ון ראסקין ופורד מדוקס בראון.
בציור בויס תיארה את הדוגמנית ליזי רידלי כגיבורה טרגית מהאגדה ההיסטורית האנגלו-סכסית, אולי בהשראת התקדים של הצייר הפרה-רפאליטי ג'ון אוורט מיליי שצייר את אלגיבה שמונה שנים קודם לכן.
בעקבות תערוכתה הראשונה, המשיכה בויס לשאוף למצוינות אמנותית באמצעות רישום נרחב ונסיעות בינלאומיות לצפייה באמנות.
היא בילתה את 1857 באיטליה, ובדצמבר אותה שנה נישאה לצייר מיניאטורות הנרי טנוורת' וולס ברומא.
בויס ניצלה את זמנה באיטליה כדי לעבוד על ציורים כמו "מסע הצלב של הבנים" ודיוקן של אישה ונציאנית.
בנוסף לפרקטיקה האמנותית שלה בתקופה זו, בויס גם המשיכה בביקורת וניתוח יצירות האמנות של בני דורה.
בויס פרסמה חלק מהניתוח הזה ב"סאטרדיי ריוויו", שבו היא שיבחה את הכנות והעקרונות של תנועת האמנות הפרה-רפאליטית, וציינה את ההשפעה החיובית של ג'ון ראסקין על עולם האמנות האנגלי.
עבודותיה המאוחרות יותר של בויס כוללות ראש אישה מולאטית, דיוקן של מהגרים מג'מייקה והדוגמנית של האמנים הפופולריים פאני איטון.
בויס מתה ב-15 ביולי 1861, לאחר לידת בנה השלישי.
הציור האחרון שהושלם שלה, "ציפור אלוהים", נשאר על כן הציור שלה.
בזמן מותה, בני דורה כתבו על כישרונה של בויס כאמנית: דנטה גבריאל רוזטי תיאר אותה כ"אישה מוכשרת להפליא", ובהספד אחר כינו אותה "גאונית".
מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי המוניטין של בויס נפסק עם מותה המוקדם, אך האמנות שלה מודגשת עוד בתערוכות בהווה.
תערוכה מוקדמת אחת לאחר מותה נערכה בטייט ב-1935. יצירות אמנות נבחרות של בויס, יחד עם דיוקנאות שלה ושל נשים אחרות בעלות משמעות לתנועה הפרה-רפאליטית, הוצגו בגלריית הפרוטרטים הלאומית בלונדון ב-2019 בתערוכה שכותרתה "אחיות פרה-רפאליטיות".
לא כל יצירות האמנות של בויס שרדו, שכן חלקן נהרסו בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'ואנה כריסטין דנהי היא רוצחת סדרתית אנגליה.
דנהי נולדה בסנט אולבנס, הממוקמת בהרטפורדשייר שבאנגליה.
לפי כל הדעות, משפחתה של דנהי הייתה יציבה ואוהבת, והיא הצליחה בבית הספר לאורך שנותיה הצעירות.
עם זאת, עם תחילת גיל ההתבגרות החלה דנהי להתנסות באלכוהול, בסמים, חברה לדמויות שליליות, והחלה לבצע עבירות בחומרה הולכת וגדלה.
בין 19 ל-29 במרץ 2013 רצחה דנהי את לוקאש סלבוסבסקי (31), אזרח פולני שהכירה בחיפושיה אחר משקאות חריפים וסמים.
ב-29 במרץ רצחה את קווין לי (48), מפתח נכסים שהיה מאהבה של דנהי, וכן את ג'ון צ'פמן (56), מכר נוסף שלה.
גופתו של צ'פמן נמצאה יום למחרת.
ב-3 באפריל, נמצאה גופתו של לי בעיר ניובורו שבמחוז קיימברידג'שייר כשהוא לבוש בשמלת פאייטים שחורה וישבנו חשוף.
גם גופתו של סלבוסבסקי נמצאה באותו יום.
ב-2 באפריל נסעה דנהי לעיר הרפורד יחד עם מכר, גארי סטרץ', שם דקרה שני גברים אקראיים שהיו דוג-ווקרים וגנבה כלב מאחד מהם; שני הגברים שרדו.
אחד מהנדקרים, רובין ברזה, שאל את דנהי "מה את עושה"?, והיא השיבה לו "אני פוגעת בך (I'm hurting you)".
לאחר שנעצרה, פלירטטה עם השוטרים בתחנה, והתייחסה בזלזול ובקלות ראש למעשיה.
מכר של דנהי, מארק לויד, אמר כי היא סיפרה לו שהיא מעוניינת לרצוח תשעה גברים, ורצתה שהיא וחברהּ גארי סטרץ' יהיו כמו בוני וקלייד.
היא הוסיפה שהיא לא מעוניינת לפגוע באישה, במיוחד לא באישה עם ילדים.
היא אמרה לסטרץ' "תשיג לי את הכיף שלי", כשחיפשה גברים לדקור, והודתה לו בנשיקה לאחר מעשי הדקירה.
דנהי סיפרה לחבריה כי הרגה את אביה, לאחר שזה אנס אותה בתדירות גבוהה, הכניס אותה להיריון והרג את הוולד, והוסיפה כי נאסרה ל-13 שנים על הריגתו.
לאחר שנלכדה, התברר כי המציאה את הסיפור.
הפסיכותרפיסטית קולין קובינגטון הסבירה כי הסיפור המומצא גרם לדנהי להרגיש בלתי-מנוצחת, ובסופו של דבר הוביל אותה למעשי רצח בפועל.
היא אובחנה על ידי אנשי המקצוע בהפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, פסיכופתיה ופאראפיליה סאדו-מזוכיסטית.{{The Queen v Joanne Christine Dennehy, Gary John Stretch, Leslie Paul Layton, Robert James Moore}}
במהלך המשפט, דנהי התנהגה בהתרסה, צחקה והשתמשה בשפה גסה.
היא הודתה בשלושה מעשי רצח ובשני ניסיונות לרצח, והודיעה כי היא לא מתחרטת עליהם.
ב-28 בפברואר 2014 נגזר על דנהי מאסר עולם ללא אפשרות של שחרור על תנאי.
על גארי סטרץ' נגזרו מאסר עולם עם תקופת מינימום מומלצת של 19 שנים, ועל שני גברים נוספים שסייעו לדנהי, לסלי לייטון ורוברט מור, נגזרו 14 ו-3 שנות מאסר בהתאמה.
בעוד דנהי הייתה במעצר לפני המשפט, צוות הכלא מצא ביומן שלה מזימת בריחה.
המזימה כללה הרג או פציעה קשה של סוהר, כריתת אחת מאצבעותיו של ושימוש באצבע הקטועה כדי לשטות במערכת הביומטרית בכלא.
בשל כך, דנהי הושמה בבידוד מספטמבר 2013 (תחילת הליכי המשפט) ועד ספטמבר 2015. דנהי טענה כי זכויות האדם שלה הופרו, אך טענה זו דחתה בבית המשפט העליון, שקבע כי בידודהּ היה הכרחי.
ב-2018 הציעה דנהי נישואין לחברתה לתא היילי פאלמר, והשתיים קיבלו רשות מהנהלת הכלא להינשא.
באותה שנה השתיים ניסו להתאבד יחד, במסגרת הסכם התאבדות.
במאי 2021 השתחררה פאלמר ממאסרה, והודיעה כי תנשא לדנהי בהקדם.
ג'ואנה מלוויץ היא מנצחת ופסנתרנית גרמנייה.
מלוויץ התחילה ללמוד נגינה בכינור בגיל 3, ונגינה בפסנתר בגיל 5. בגיל 14 היא הייתה לתלמידה של כריסטה-מריה הרטמן וקרל היינץ קמרלינג.
היא המשיכה את לימודי המוזיקה שלה באוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ותקשורת, שם כללו מוריה את מרטין בראוס ואייג'י אואה, בניצוח, והיא המשיכה ללמוד פסנתר אצל קמרלינג ואצל ברנד גוצקה.
בשנת 2004 היא קיבלה מלגת ניצוח מהקרן האקדמית של העם הגרמני.
בשנת 2006 מלוויץ הצטרפה לצוות המנצחים של התיאטרון והתזמורת של היידלברג, בהזמנתו של המנהל המוזיקלי הכללי דאז, קורנליוס מייסטר.
במהלך החודש השלישי של עבודתה בהיידלברג הייתה לה הופעת בכורה לא-מתוכננת בניצוח מקצועי כאשר נקראה לעלות לדוכן בהתראה של 6 שעות, בלילה הראשון של ההפקה החדשה של מאדאם באטרפליי.
מ-2007 עד 2011 עבדה בהיידלברג כקאפלמייסטר שני ועוזרת למנהל המוזיקלי הכללי.
בשנת 2009 זכתה מלוויץ בפרס החסות למוזיקה של פראטוריוס.
ביולי 2013, מונתה מלוויץ לתפקיד מנהלת מוזיקלית כללית של תיאטרון ארפורט, המנצחת הראשונה שמונתה לתפקיד זה בתולדות המוסד.
היא נכנסה רשמית לתפקיד בעונת 2014–2015. באותו זמן היא הייתה גם המנהלת המוזיקלית הכללית הצעירה ביותר של בית אופרה גרמני.
היא סיימה את כהונתה בארפורט בתום עונת 2017–2018.
באוקטובר 2017, הודיע התיאטרון הממלכתי של נירנברג על מינויה של מלוויץ כמנהלת המוזיקלית הכללית החדשה שלו, החל בעונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני ל-5 שנים.
גם הפעם היא הייתה אישה-מנצחת ראשונה שמונתה לתפקיד זה בנירנברג.
באוגוסט 2020 ערכה מלוויץ את הופעת הבכורה שלה בפסטיבל זלצבורג עם כך עושות כולן, המנצחת השלישית אי פעם שניצחה על הפקת אופרה בפסטיבל זלצבורג, והמנצחת הראשונה שנקבעה מראש על ידי פסטיבל זלצבורג להפקת אופרה.
ביולי 2021, הודיע התיאטרון הממלכתי של נירנברג, כי מלוויץ התפטרה מהתפקידה כמנהלת המוזיקלית הכללית שלו בתום עונת 2022–2023.
מלוויץ ניצחה לראשונה על תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין בעונת 2020–2021. באוגוסט 2021, הודיעה התזמורת על מינויה של מלוויץ למנצחת הראשית והמנהלת האמנותית הבאה שלה, החל בעונת 2023–2024, עם חוזה ראשוני של חמש עונות.
שוב, מלוויץ היא המנצחת הראשונה שזכתה להיות המנצחת הראשית של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
מלוויץ נשואה לטנור הגרמני סיימון בודה, שהוא חבר אנסמבל באופרה של פרנקפורט.
בשנת 2019, מגזין אופרנוולט בחר במלוויץ בתור "מנצחת השנה".
בנובמבר 2020 קיבלה מלוויץ את הזונדרפרייס (הפרס המיוחד) של התרבות הבווארית.
ג'ואנה סעיד היא שחקנית קולנוע ישראלית ממוצא ערבי-נוצרי, זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2022 עבור משחקה בסרט סינמה סבאיא.
סעיד גדלה בכפר יאסיף למשפחה ערבית-נוצרית, האחות הצעירה מבין ארבעה ילדים.
בשנת 2013 עברה לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית.
בתחילה למדה שפות ובהמשך עברה ללמוד תיאטרון חזותי, אך ב-2017 פרשה מהלימודים וחזרה לכפר יאסיף, אז החלה ללמוד עריכת וידאו בלימודי און ליין.
ב-2022 השתתפה בסרטה הראשון, סינמה סבאיא של הבמאית אורית פוקס רותם בכיכובה של דאנה איבגי.
סעיד הגיעה לאודישן לתפקיד של אישה מבוגרת וקשת יום, אך בעקבות האודישן הבמאית פוקס-רותם והמלהקת עמנואל מאייר החליטו לאחד עבורה שתי דמויות שונות וככה נוצרה דמותה של סועאד בסרט, מוסלמית דתייה ואם לשישה ילדים החולמת להוציא רישיון נהיגה וחוששת מתגובת בעלה.
הסרט זכה בחמישה פרסי אופיר והיה המועמד הישראלי לטקס פרסי האקדמיה ב-2022 אך לא נכלל ברשימה הסופית.
סעיד זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ג'ואנה מארי פואטייה היא שחקנית קולנוע קנדית, ממוצא יהודי.
היא אלמנתו של השחקן סידני פואטייה ואמה של השחקנית סידני טמיה פואטייה.
ג'ואנה מארי שימקוס נולדה בהליפקס, נובה סקוטיה, ליוזף שימקוס, יהודי ממוצא ליטאי ומארי פטרי, קתולית ממוצא אירי.
אביה עבד עבור הצי המלכותי הקנדי.
היא למדה בבית ספר ששכן במנזר וגדלה במונטריאול.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בשנת 1964 בסרטו של ז'אן אורל "דה ל'אמור".
(היא הופיעה לראשונה בסרט הקצר של ז'אן-לוק גודאר "מונפרנס-לוואלואה", תרומתו לסרט האנתולוגיה "שש בפריז"; הוא צולם בדצמבר 1963, אך הסרט יצא לאקרנים רק ב-1965. אז הבחין בה במאי הקולנוע רוברט אנריקו, שבחר בה להופיע בשלושה מסרטיו; "Les aventuriers" (1967), מול אלן דלון ולינו ונטורה, טאנטה זיטה (1968) ו"הו!" (1968).
היא הופיעה בסרטו של ג'וזף לוסי "בום!" (1968), מול אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון, והאיש האבוד (1969), מול סידני פואטייה.
הקריירה הקולנועית שלה נמשכה עד תחילת שנות ה-70, עם תפקידים בהם ב"האורחת" ("L'Invitée") (1969), "הבתולה והצועני" (1970), "נישואיו של ברוקר צעיר" (1971) ו"זמן לאהבה" (1972).
שימקוס התחתנה עם סידני פואטייה ב-1976, ויש להם שתי בנות: אניקה וסידני טמייה, שהיא גם שחקנית.
לשימקוס שלושה נכדים; שניים מאניקה ואחד מסידני טמייה.
ג'וֹבּ סמואל פטריק בֶּלִינְגְהַאם הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
בלינגהאם הוא אחיו הצעיר של כדורגלן ריאל מדריד ונבחרת אנגליה ג'וד בלינגהאם.
בלינגהאם גדל במחלקת הנוער של ברמינגהאם סיטי.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-14 ביוני 2023 חתם בסנדרלנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לאיפסוויץ' טאון במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2023/2024. ב-19 באוגוסט הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדוון, צמד שערים בניצחון 1–2 על רות'רהאם יונייטד במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-10 ביוני 2025 חתם לחמש שנים בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
ג'ואנה סו זייגר היא אתלטית יהודייה-אמריקאית, מקום רביעי בטריאתלון במשחקים האולימפיים (סידני 2000), אלופת עולם (2008) בחצי איש ברזל, אלופת המכביה בשחייה (1989).
זייגר נולדה בבולטימור, מרילנד וגדלה בסן דייגו, קליפורניה, בת למשפחה יהודית ומתגוררת בבולדר, קולורדו.
בשנת 1991 קבעה במשחים ל-500 יארד חופשי, 1,000 יארד חופשי ו-1,650 יארד חופשי שיאי אוניברסיטה.
זייגר קיבלה את הדוקטורט שלה.
משנת 2001 היא בעלת דוקטורט לבריאות הציבור מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
באותה שנה סיימה במקום חמישי באליפות עולם איש הברזל בתוצאה של 9:48:34 שעות.
אלופת עולם בחצי איש ברזל
ג'ואני אוהבת את צ'אצ'י היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה במקור ברשת ABC בין 23 במרץ 1982 עד 24 במאי 1983. הסדרה הייתה ספין אוף של קומדיית המצבים הפופולרית "ימים מאושרים" והיא התמקדה במערכת היחסים הרומנטית של הדמויות ג'ואני קנינגהם וצ'אצ'י ארקולה אשר גולמו על ידי ארין מורן וסקוט באיו.
הסדרה בוטלה לאחר 17 פרקים, במהלך עונתה השנייה, עקב רייטינג נמוך.
הסדרה התמקדת בג'ואני וצ'אצ'י אשר עוזבים את מילווקי ועוברים לשיקגו, שם הם מקימים להקה.
ארין מורן בתפקיד ג'ואני קנינגהאם, חולמת להיות זמרת.
אחותו הצעירה של ריצ'י קנינגהאם.
סקוט באיו בתפקיד צ'אצ'י ארקולה, מוזיקאי שאפתן.
אל מולינארו בתפקיד אל דלבקיו, הבעלים של מסעדת "ארנולד'ס" ב"ימים מאושרים".
אלן טרבולטה בתפקיד לואיזה דלבקיו, אמו של צ'אצ'י ואשתו החדשה של אל.
ארט מטרנו בתפקיד ריקו מאסטורלי, אחיה של לואיזה והבעלים של המסעדה בו ג'ואני וצ'אצ'י מופיעים.
ויניפרד פרידמן בתפקיד אנט מאסטורלי, בת דודתו של צ'אצ'י אשר היא חברה בלהקה של ג'ואני וצ'אצ'י.
ג'ובאני בוקאצ'ו (באיטלקית: Giovanni Boccaccio; 16 ביוני 1313 – 21 בדצמבר 1375) היה סופר ומשורר איטלקי, נודע בעיקר בזכות יצירתו הגדולה דקאמרון.
בוקאצ'ו היה ממבשרי הרנסאנס האיטלקי וכתביו היוו בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית.
בעבר רווחה ההנחה שנולד בפריז, כיום חוקרי בוקאצ'ו משערים שנולד כממזר בפירנצה.
אביו, אדם בעל השפעה ומקורב למלך, הכיר בו והכניסו לביתו, ומגיל צעיר גדל תחת אשתו החוקית של האב.
כבר בעודו ילד הושפע חינוכו מרוחו של דנטה ומיצירתו.
הוא נשלח ללמוד בנקאות בנאפולי ונראה שבעיר קוסמופוליטית זו שעל חוף ים ספג שלל השפעות וחוויות.
אחר כך התמסר ללימודי חוק כנסייתי, אך לאכזבתו הגדולה של אביו, את עיקר תשומת ליבו משכה הספרות.
יצירותיו הראשונות עוסקות כולן באהבה הרומנטית ונוגעות בה מזוויות שונות.
בשנות השלושים של המאה ה-14, נולדו לו שני ילדים בלתי חוקיים, ובעשור הבא נוספו עליהם עוד שניים.
ב-1340, זמן של משבר כלכלי, חזר לפירנצה ונראה שרמת חייו ירדה.
נטשה אותו אהובתו בנאפולי, בת אצילים בשם מריה ד'אקוינו.
לא ברור מה אירע אותו בשנים שאחרי עזיבתו את נאפולי, אך ידוע שב-1348, בשיאו של המוות השחור, היה בפירנצה, ומראה העיר בעת המגפה נתן לו את ההשראה לסיפור המסגרת לדקאמרון.
בשנות החמישים של המאה ה-14 החל למלא שלל תפקידים פוליטיים מטעם העיר פירנצה (באותם ימים שלטה בערים באיטליה מועצה נבחרת), בין השאר היה שליח לאפיפיור.
ב-1350 התוודע פנים אל פנים לפטרארקה, המשורר האיטלקי הנערץ.
על היחסים ביניהם שהפכו לידידות מופלאה אמר פטרארקה שהיו "מאוחדים בנפש, אם כי נפרדים בגוף".
באותה תקופה כתב בוקאצ'ו חיבור על האלים הפגאניים, ספר "על קורותיהם של אנשי שם" שנועד להוכיח שאין טעם בכבוד ובפאר בעולם הזה שכן סופם חורבן וכן לקסיקון גאוגרפי מקיף.
את כתיבת הדקאמרון סיים בערך ב-1352, אחרי שהתחיל אותה באמצע העשור הקודם.
ב-1358, עם מות ביתו, התאבל עליה קשות.
באותו זמן המשיך להשתקע בספריו וגם בפירוש על דנטה.
כדי שיוכל להמשיך בחיבור על אלי יוון התמסר לחברתו של כומר בן קלבריה, שלימד אותו על שפת יוון ועל תרבותה.
ב-1362 הייתה לביקורו של נזיר אצלו השפעה רבה.
הנזיר ניבא את מותו הקרב ושידלו להתמסר לדת ולא רק לספרות.
ואכן, עוד קודם לכן החל בוקאצ'ו בלימודי כמורה.
הוא השתוקק לשרוף את כתבי היד החילוניים שלו אך לבסוף פטרארקה מנע ממנו לעשות זאת.
בשנותיו האחרונות היה עני ולמוד ייסורים, הרבה בשל משקל גופו הגדול.
הוא עסק בהרצאות על דנטה והקומדיה האלוהית שלו.
הוא נעלב וחדל מהן אחרי שנאמר לו שהוא משפיל את היצירה הקדושה בכך שהוא מפרש אותה בפני פשוטי העם.
על מצבתו ביקש שייכתב: "משנתו הייתה השירה הנעלה".
ג'ובאני ג'נטילה (באיטלקית: Giovanni Gentile; 30 במאי 1875 – 14 באפריל 1944) היה פילוסוף איטלקי.
נחשב לאחד ההוגים המרכזיים של הפשיזם האיטלקי, והיה שר החינוך בקבינט הראשון של בניטו מוסוליני.
ג'נטילה נולד בקסטלווטרנו שבסיציליה ולמד פילוסופיה באוניברסיטת פיזה.
ערך עם בנדטו קרוצ'ה את הביטאון הספרותי הביקורת.
השניים נותרו ידידים קרובים לאורך שנים רבות, על אף חילוקי הדעות האידאולוגיים ביניהם.
משנת 1906 הורה פילוסופיה בפלרמו ולאחר מכן בפיזה וברומא.
משנתו הפילוסופית של ג'נטילה שואבת השראה מתורתו של הגל ומושג ה"רוח" (Geist).
ואולם, שלא כהגל ג'נטילה סבר שהרוח אינה מכוונת רק למושגים אלא שביסוד כל גילוייה הפרטיקולריים של הרוח ישנן מחשבות שהן בבחינת 'פעולה טהורה', כלומר, ביטויים של הרוח המתממשים באמצעים שאינם מכוונים למושגים או לרעיונות.
מכאן חשיבותן של הדת (אף שג'נטילה עצמו לא היה אדם מאמין) והאמנות כגילויים של הרוח שאינם מבטאים מושגים או רעיונות.
גם "רוח האומה" היא ביטוי כזה של הרוח.
המדינה, כביטוי תבוני עליון של 'רוח האומה' משמשת מסגרת פוליטית לרוח זו ולכל גילוייה.
ברוח תורת הגל סבר כי הפרט אינו מתמצה באינדיבידואליות מבודדת, אלא מתממש רק כחלק מן הקולקטיב הלאומי.
האחדות ה'אורגנית' של הקולקטיב הייתה בעיני ג'נטילה גם מפתח לפתרון בעיות חברתיות.
מכיוון שהפרטים בחברה אינם שווים, השאיפה להחיל עליהם את השוויון הפורמלי איננה מעשית ואיננה צודקת.
במקום זאת צריכות הבעיות החברתיות - במיוחד סכסוכי עבודה - להיפתר מתוך גישה "אורגנית", כלומר, מתוך סולידריות לאומית.
גישה זו מושגת באמצעות מעורבות של המדינה, המייצגת את האחדות האורגנית הזאת.
תפיסה זו נתנה גיבוי לרעיון המשק הקורפורטיבי שלו הטיף הפשיזם.
בניגוד להגל, שהתנגד ללאומנות ותמך באמנציפציה ליהודים, ג'נטילה ביטא תפיסת עולם לאומנית.
ג'נטילה הפך להוגה הדעות הרשמי של הלאומנות האיטלקית ומאוחר יותר לתומכו הרוחני של הפשיזם.
הוא היה לסופר הצללים של חלק מכתביו הרעיוניים של בניטו מוסוליני, וזה האחרון הגדיר את ג'נטילה בתואר "הפילוסוף של הפשיזם" (יש אומרים שגם ג'נטילה הגדיר עצמו כך).
הערך "פשיזם" באנציקלופדיה האיטלקית, שמוסוליני חתום עליו, ואשר נחשב להצגה השיטתית המתומצתת המוסמכת ביותר של הדוקטרינה הפשיסטית, נכתב למעשה על ידי ג'נטילה.
ג'נטילה היה גם הוגה דעות חשוב בתחום החינוך והפילוסופיה של החינוך.
הוא הדגיש את חשיבות המצוינות ואת טיפוח מדעי הרוח במערכת החינוך.
כשר החינוך בקבינט הראשון של מוסוליני ביצע רפורמה יסודית בבתי הספר, רפורמה שנועדה להעלות את רמת הלימודים, להחדיר גישה היסטורית לכל המקצועות ולהנהיג פיקוח מתמיד של המדינה על ההוראה.
בשנים שלאחר מכן נטל ג'נטילה חלק פעיל ביותר בפעילות האינטלקטואלית הממלכתית באיטליה הפאשיסטית.
מאמצע שנות השלושים ירדה קרנו, במיוחד לנוכח נטייתו של מוסוליני לאמץ אל תוך הפשיזם יסודות של תורת הגזע ושל האנטישמיות, שהיו מנוגדים למשנתו הלאומית-מדינתית של ג'נטילה.
יש עדויות על כך שבזמן מלחמת העולם השנייה סייע למלומדים יהודים לברוח דרך איטליה ואף אירח או הסתיר אותם בביתו.
באפריל 1944 נרצח ג'נטילה על ידי אנשי מחתרת קומוניסטים כאשר עמד לשוב מנסיעה לפירנצה שבה ביקש לשכנע את השלטונות לשחרר ממאסר כמה אינטלקטואלים אנטי-פשיסטיים.
לאחר המלחמה הושכח ג'נטילה כליל, ומעטים עסקו במשנתו ובכתביו.
הסיבה העיקרית לכך הייתה ההסתייגות המקיפה מן הפשיזם ומכל מי שזוהה איתו.
כמו כן, דמותו ומשנתו של ג'נטילה עמדו בסתירה למאמץ התעמולתי להסתיר את היסודות ההומניסטיים של הפשיזם ולהציגו כדוקטרינה חסרת עומק פילוסופי, המתמצה בעידוד אלימות לאומנית פרועה ובפולחן המנהיג.
סיבה נוספת להתעלמות ממנו הייתה נעוצה בירידת קרנה של הפילוסופיה ההגליאנית בכללה במחצית השנייה של המאה העשרים.
ראשי פרקים בפדגוגיה כמדע פילוסופי (1913)
הרפורמה של הדיאלקטיקה ההגליאנית (1913)
תאוריה כללית של הרוח כפעולה טהורה (1916)
כמו כן חיבר ג'נטילה כמה מכתבי היסוד של המשטר הפשיסטי ומונוגרפיות רבות על תולדות הפילוסופיה, המרכזי שבהם היה מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ג'ובאני בליני (באיטלקית: Giovanni Bellini; 1430–29 בנובמבר 1516) צייר איטלקי ונציאני.
ג'ובאני בליני הוא הבן המפורסם ביותר של משפחת אמנים.
אביו הוא הצייר יאקופו בליני, ואחיו הוא הצייר ג'נטילה בליני (Gentile Bellini).
ג'ובאני היה מורהו של טיציאן.
בשנת 1474 החלו ג'ובאני ואחיו ג'נטילה לצייר שורה של תמונות היסטוריות עבור ארמון הדוג'ה (ארמון שליטי ונציה).
עבודה זו העסיקה אותם שנים רבות.
ג'ובאני בליני נחשב כמי שחידש את הציור הוונציאני, בהוסיפו לו סגנון צבעוני וחושני.
תוך כדי שימוש בצבעי שמן המתייבשים לאט יצר ג'ובאני עומק ועושר של גוונים והצללות הנחשבים מרהיבים ביופיים.
ביצירה דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן משנת 1501, חידש בליני את סגנון ציור הדיוקנאות, בכך שצייר את נשוא הדיוקן שהוא מישיר מבט אל החזית, ולא בפרופיל כפי שהיה מקובל קודם לכן, וזאת בהתאם לניסיון לחקות פסלים של חצי הגוף העליון (פרוטומה), שהיו מקובלים באותה עת (בהשראת הפיסול הרומי).
דיוקן זה הביא לג'ובאני פרסום רב והפך אותו פופולרי ביותר בוונציה.
לפי רידולפי היה הצייר ג'ורג'ונה שוליה של בליני.
הביוגרפיה של בליני נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
ג'ובאני בטיסטה פרגולזי (Giovanni Battista Pergolesi; 4 בינואר 1710 - 16 במרץ 1736) היה מלחין, כנר ונגן עוגב איטלקי.
פרגולזי לא האריך ימים, בסך הכול חי 26 שנה, אך חיבר שפע של יצירות.
בין היתר חיבר את האופרה בופה הראשונה בסוגה בשנת 1732 האופרה La Serva Padrona.
אופרה בופה היא אופרה בסגנון קומי בשתי מערכות, מושפעת מן הקומדיה דל'ארטה שהתפתחה בשווקים ונכתבה סביב דמויות קבועות: האציל הטיפש והמשרת (או משרתת), ליצנים מתוחכמים, המסייעים לזוג אוהבים לממש את אהבתם.
אופרה זו נכתבה תחילה כאינטרמצו לאופרה סריה (אופרה רצינית) בשם l prigioner superbo, אך הייתה פופולרית יותר כשהיא לעצמה ועם הזמן הפכה ליצירה עצמאית, המושמעת בנפרד, וכיום היא מוכרת הרבה יותר מבת-זוגה העיקרית.
כאשר הוצגה בפריז בשנת 1752, עוררה את מה שנקרא מחלוקת הקומדיאנטים בין תומכי האופרה הצרפתית הרצינית, כגון ז'אן-בטיסט לולי וז'אן-פיליפ ראמו לתומכי האופרה קומיק, או בופה, האיטלקית החדשה.
פרגולזי הוצג כמופת לסגנון האיטלקי במהלך המחלוקת הזאת, שפילגה את הקהילה המוזיקלית בפריז למשך שנתיים ימים.
פרגולזי נפטר בשנת 1736 כתוצאה ממחלת השחפת.
פרגולזי חיבר עוד אופרות שונות וכן מוזיקת קודש.
הנודעת ביותר מבין יצירותיו אלה היא הסטאבט מאטר ("עמדה האם"), שנכתבה במקורה לקולות סופרן ואלט של גברים, אך כיום היא מושרת על ידי סולניות ובמקרים רבים גם עם מקהלת נשים.
הסטאבט מאטר כבש לו מקום של כבוד בכל תולדות המוזיקה.
בשנת 1733 הוא יצר את היצירה "המשרתת הגבירה".
ג'ובאני בטיסטה ויוטי (איטלקית: Giovanni Battista Viotti; 12 במאי 1755 – 3 במרץ 1824) היה מלחין וכנר איטלקי.
ויוטי החל לנגן בכינור בצעירותו.
היה תלמידו של גאיטאנו פוניאני.
הוא החל קריירה מוצלחת באיטליה בתור כנר, וב־1782 עבר לצרפת, ושם המשיך בקריירה של כנר וירטואוז וכן היה מורה לכינור.
הוא היה מקובל בחוגי האצולה הגבוהה בוורסאי.
עם תלמידיו נמנה גם הכנר רודולף קרויצר, שבטהובן התרשם מנגינתו והקדיש לו את הסונטה התשיעית שלו לכינור ולפסנתר (הידועה בכינוי סונטת קרויצר).
ויוטי הקים בית אופרה והעלה בו הפקות של אופרות רבות, בעיקר מפרי עטו של ידידו לואיג'י כרוביני.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית נאלץ ויוטי להימלט ללונדון.
גם שם הצליח בקריירה של כנר ושל מפיק אופרות.
הוא ניסה כוחו גם במסחר ופתח בית מסחר ליינות, אך הפסיד בו את כל כספו.
בשנותיו האחרונות חזר לפריז וניהל שם את האקדמיה המלכותית למוזיקה.
ויוטי המלחין זכור כיום בעיקר בזכות 29 הקונצ'רטי שלו לכינור ולתזמורת.
הידוע שבהם והמנוגן לפרקים גם בימינו הוא הקונצ'רטו מספר 22 בלה מינור (1792), שהיה אהוב מאוד על יוהנס ברהמס.
בכל שנה נערכת בעיר ורצ'לי בפימונטה, תחרות מוזיקה קלאסית על שם ויוטי.
התחרות מתקיימת ברצף מ-1950, בעיקר בתחומי שירת אופרה, פסנתר ו-ויולה (ב-2024 למשל הוקדשה התחרות לויולה).
חלק ממתחרי וזוכי התחרות הפכו למפורסמים, ונכנסו להיכל התהילה העולמי במוזיקה, דוגמת לוצ'יאנו פאברוטי, ודניאל בארנביום, שניהם במחצית הראשונה של שנות ה-50. בין שופטי התחרות לדורותיהם ניתן למצוא גם את שמו של יהודי מנוחין.
ג'ובאני בוטזיני (באיטלקית: Giovanni Bottesini; 22 בדצמבר 1822 - 7 ביולי 1889), מלחין איטלקי, מנצח ונגן וירטואוז בקונטרבס.
בוטזיני נולד בעיר קרמה במחוז לומברדיה.
הוא החל ללמוד כינור בגיל צעיר והיה לבטח ממשיך בקריירה ככנר אלא שנסיבות הגורל שינו זאת.
הוא רצה להמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון אך כיוון שמשפחתו הייתה ענייה היה זקוק למלגה.
בקונסרבטוריון של מילאנו היו רק שתי מלגות פנויות - ללימוד בסון ולימוד קונטרבס.
תוך זמן קצר הכין עצמו לנגינה בקונטרבס והתקבל ללימודים.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס של 300 פרנקים, דבר שאפשר לו לקנות קונטרבס מבית היוצרים של קרלו ג'וזפה טסטורה, בונה כלי קשת מפורסם ממילאנו, מן המאה ה-17-18. היה זה כלי בעל שלושה מיתרים, בניגוד לקונטרבסים הרגילים של ארבעה מיתרים.
עם הכלי הזה יצא בוטזיני למסע קונצרטים עולמי.
הוא חיבר יצירות רבות לקונטרבס בהרכבים שונים: יצירות סולו לקונטרבס, קונצ'רטי לקונטרבס ותזמורת, דואו לשני קונטרבסים ועוד.
יצירות אלה קשות לביצוע מבחינה טכנית ולכן אינן מבוצעות לעיתים תכופות.
בשנת 1846 ביחד עם לואיג'י ארדיטי הוא עבר להאוונה, העלה שם את אופרה הראשונה שלו ובהמשך היה מנהל בית האופרה מקומי.
בוטזיני כונה "פאגאניני של הקונטרבס".
הוא הלחין גם 13 אופרות שאינן מועלות כיום.
הוא היה גם מנצח מבוקש בבתי אופרה רבים.
בהפסקות היה מנגן לקהל קטעי סולו בקונטרבס שלו.
נותר בזיכרון ניצוחו על בכורת האופרה "אאידה" של ורדי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871.
ג'ובאני בטיסטה לוקטלי (באיטלקית: Giovanni Battista Locatelli; 7 בינואר 1713 – 25 באפריל 1770) היה במאי אופרה איטלקי ובעליה של להקת אופרה פרטית.
בשנת 1757 הוזמן עם להקתו לסנקט פטרבורג, רוסיה.
הם העלו אופרה מדי שבוע, ופעמיים או שלוש בשבוע הורשו להופיע לפני הקהל הרחב.
הרפרטואר הורכב ברובו מאופרות בופה.
במשך שלוש השנים הראשונות הציגה הלהקה שבע אופרות של בלדאסארה גאלופי:
"עולם הירח" , הוצגה לראשונה בוונציה ב-1750.
"חכם הכפר" הוצגה בוונציה ב-1754.
"ארקדיה בברנטה" , הוצגה בוונציה ב-1749.
"מרחצאות אבאנו" , נכתבה יחד עם ברטוני, 1753, ונציה
"הרוזן קאראמלה" , הוצגה לראשונה ב-1749, כנראה בוורונה.
"פורענות של הלב" הוצגה ב-1752 בוונציה.
"עולמות הפוכים, או שלטון הנשים" הוצגה ב-1750 בוונציה.
בהמשך הוא פתח תיאטרון במוסקבה אך התיאטרון לא שרד ונסגר.
לוקטלי חזר לסנקט פטרבורג והעלה מספר הצגות נוספות.
בימיו האחרונים התפרנס משיעורי שפות.
ג'ובאני ג'אקומו גסטולדי (באיטלקית: Giovanni Giacomo Gastoldi; סביבות 1550–1622?) היה מלחין איטלקי מסוף תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
נודע בפרסום הבאלטים לחמישה קולות שלו בשנת 1591.
ב-1582 החליף את ז'אק דה ורט כמנצח מקהלה בכנסיית סנטה ברברה ועבד עד 1601 בשירות הדוכסים גוליאמו ווינצ'נצו גונזאגה.
אחר כך, לדברי פיליפו לומאצי, היה גסטולדי למנצח מקהלה בדואומו במילאנו, אבל לאור שיקולים אחרים נראה שנקודה זו מוטלת בספק.
גסטולדי חיבר מדריגלים אחדים, מגוון מוזיקת קודש ווקאלית ומספר יצירות אינסטרומנטליות.
שני קובצי ה"באלטי" שלו, מחרוזת מחולות ווקאליים, הם הבולטים והמשפיעים ביותר ביצירותיו.
קובץ אחד נכתב לשלושה קולות והשני לחמישה קולות.
הבאלטי הכילו קטעים של הברות חסרות פשר (כמו "פה לה לה") שכמו גילמו טיפוס של מאהב ומעשה האהבה.
כמכלול, הבאלטי של גסטולדי היו קומדיה דל'ארטה מוזיקלית וכללו בהם את הקטעים הבאים: "איל קונטנטו" ("בר המזל"), "איל פרמיאטו" ("הזוכה"), "ל'אינאמוראטו" ("המאוהב"), "איל פיאצ'רה" ("העונג"), "לה בלצה" (יופי"), "גלוריה ד'אמורה" ("שבחי האהבה"), "ל'אצ'זו" ("הנלהב"), "קאצ'ה ד'אמורה" ("מרדף אהבה"), "איל מרטלאטו" ("הדחוי"),
"איל בל'אומורה" ("מצב הרוח הטוב"), "אמור ויטוריוזו" ("האהבה המנצחת") ו"ספמה אמורוזה" (תקוות האוהב"), "לה סירנה" (בת הים) ועוד.
המוזיקה שלו לבאלטי הכילה ביסודה מרקם אקורדים פשוט, דקלום מהיר והטעמות רתמיות על חשבון תצוגה קונטרפונקטית, כפי שאפשר לצפות מן הקשר הצמוד שלהם עם מוזיקה לריקודים.
ה-Balleti a Cinque Voci של גסטולדי התפרסם בוונציה ב-1591 והיה ל"רב מכר" מיידי.
תוך זמן קצר זכה הקובץ לעשר הדפסות חוזרות, לא רק אצל המו"ל המקורי אלא גם בארצות אחרות.
מלחינים כמו אורציו וקי, אדריאנו בנקיירי, הנס ליאו האסלר ותומאס מורלי הלכו שבי אחר קסמה של היצירה המוזיקלית הזאת (הבלט של מורלי, "עתה הוא חודש האביב" מציג דוגמה מובהקת להשפעת גסטולדי).
יאקוב ואן אייק כתב ואריציות לחלילית סולו על "לה סירנה".
אחד הבלטים אף הפך לכוראל פרוטסטנטי ויש אפילו כוראל פרלוד לעוגב של באך המבוסס עליו (BWV 615).
הקשר בין מספר רב של פרוטולות, וילנלות ושאנסונים צרפתיים לבין מחול, ברור ואינו מוטל בספק, אבל נראה שיש בסיס לטענה שגסטולדי היה המחבר המלומד הראשון, כנראה מאז המאה ה-13, שחיבר שירי-מחול אשר עוצבו לפי דפוסים אינסטרומנטליים ואפשר היה להתאימם בקלות לביצוע כלי בלבד.
דף השער של הבאלטי מעניק את התואר "מאסטרו די קאפלה של האדון רם המעלה, הדוכס ממנטואה" לגסטולדי.
אך אין להסיק מכך שהנאיביות הספונטנית של יצירות גסטולדי היא מסווה לתחכום, משום שהתוכן אינו אלא קובץ שכולו פשטות, השתעשעות בריאה, קלות ראש מידבקת ועליצות.
התכונה המשותפת היא כמובן הפזמון החוזר בנוסח המקובל של "פא-לא" (שהיה ל"לירום-לירום" ב"גלוריה ד'אמורה"), עם מקצב נתרני, שורות ברורות וטונאליות גלויה ומפורשת.
גסטולדי השתדל לגוון את חיבוריו מבלט לבלט בכך שכתב לעיתים במקצב משולש ולעיתים בכפול או בשימוש לסירוגין במז'ור ומינור.
פרט לכך, אין כל עדות להבחנה פסיכולוגית בין ה"דמויות" המתוארות ביצירה.
ג'ובאני באטיסטה בונונצ'יני (באיטלקית: Giovanni Battista Bononcini,
18 ביולי 1670 - 9 ביולי 1747) היה מלחין וצ'לן איטלקי מתקופת הבארוק, בן למשפחת מוזיקאים.
אביו, ג'ובאני מריה בונונצ'יני, היה כנר ומלחין.
יצירותיו כוללות מספר אופרות, מיסות והמנון אבל לדוכס ממרלבורו.
בין האופרות שלו הייתה "אחשוורוש", שעובדה כעבור שנים בידי הנדל.
בונונצ'יני ניגן בצ'לו והוציא לאור את יצירותיו הראשונות לכלי זה בשנת 1685 בבולוניה.
הוא שימש זמן מה מאסטרו די קאפלה בכנסיית סאן ג'ובאני במונטה.
בשנים הבאות עבד בערים מילאנו, רומא, וינה וברלין.
בהיותו ברומא הוא היה מורה של ג'וזפה ולנטיני.
בין השנים 1720 ל-1732 פעל בלונדון, שם התחרה במשך זמן מה בהנדל.
בתקופת לונדון נתמך בונונצ'יני על ידי הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו והוא שימש כמלחין הבית שלה.
בונונצ'יני עזב את לונדון לאחר שהאשמות במעשי פלגיאט שהוצאו נגדו הוכחו כנכונות.
אחיו הצעיר של ג'ובאני באטיסטה, אנטוניו מריה בונונצ'יני, היה אף הוא מלחין.
ל'אודיו א ל'אמורה (L'odio e l'amore (1721
מיסות קצרות (1688) Messe brevi
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני (באיטלקית: Giovanni Battista Sammartini, נולד ב-1700 או 1701, נפטר ב-15 בינואר 1775) היה מלחין, כנר, נגן עוגב, מנצח מקהלה ומורה איטלקי.
גלוק היה בין תלמידיו והערכה רבה נודעה לו בקרב מלחינים צעירים כמו יוהאן כריסטיאן באך.
עוד צוין, שנוסחאות סגנון רבות ביצירות של היידן דומות לאלה של סמרטיני, אם כי היידן הכחיש כל השפעה כזאת.
שמו של סמרטיני נקשר בעיקר עם גיבושה של הסימפוניה הקונצרטנטית, הן בהרחקתה מסגנון האוברטורה האופראית הקצרה והן בהכנסת מידה חדשה של רצינות ושימוש בפיתוח תמאטי, שקדם כאבטיפוס להיידן ולמוצרט.
כמה מיצירותיו מתוארות כסטיל גאלאנט, סגנון שהתקשר עם אידיאלים של תקופת ההשכלה, בעוד ש"הרושם המתקבל בדרך כלל מיצירתו של סמרטיני הוא, שהמלחין תרם במידה רבה להתפתחותו של סגנון קלאסי, שהשיג מקסימום של צלילות ובהירות בדיוק כשחייו הארוכים והפעלתנים התקרבו לסיומם."
טעות נפוצה היא לבלבל את סמרטיני עם אחיו, ג'וזפה, מלחין בעל תפוקה פורייה לא פחות ואותם ראשי תיבות.
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני נולד לאבובן, מהגר מצרפת, אלקסיס סן-מרטן ולג'ירולמה דה פדריצ'י במילאנו, שהייתה חלק מאוסטריה במשך רוב חייו וכיום באיטליה.
הוא היה השביעי בשמונה ילדים.
אביו הקנה לו ידע במוזיקה ובשנת 1725 כתב את יצירתו הראשונה, סדרה של יצירות ווקאליות (שאבדו מאז).
זמן לא רב אחר כך, קיבל משרת ממונה על המוזיקה של הקהילה בשנת 1728.
סמרטיני התפרסם תוך זמן קצר כמלחין כנסייה ועשה לו שם מחוץ לאיטליה בשנות ה-30' של המאה ה-18. במהלך השנים הצטרף לכנסיות רבות לצורך עבודה (8 או יותר עד מותו)) וכתב מוזיקה לביצוע באירועים ממלכתיים ובבתי האצולה.
אף כי מעולם לא רחק הרבה ממילאנו, בא בקשרים עם הרבה מלחינים ידועי-שם, ביניהם יוהאן סבסטיאן באך, מוצרט, בוקריני וגלוק, שהיה לתלמידו בשנים 1737 עד 1741. גם המלחין הגרמני כריסטיאן קאנאביך, ממשיכו של יוהאן שטאמיץ באסכולת מנהיים, היה תלמידו של סמרטיני בשנות ה-50' המאוחרות של המאה ה-18.
מותו של סמרטיני בשנת 1775 היה בלתי צפוי.
אף כי נהנה מהערכה רבה בתקופתו, המוזיקה שלו נשכחה עד מהרה ורק ב-1913 באו החוקרים פאוסטו טורפרנקה, ז'ורז' דה סן-פואה וגאטנו צ'זארי והעלו את סמרטיני למחקר מחודש.
האירוניה היא, שרוב יצירותיו ששרדו התגלו בהוצאות, שהתפרסמו מחוץ לעיר הולדתו מילאנו.
תהילתו העיקרית של סמרטיני היא על חידושיו בפיתוח הסימפוניה, אולי יותר מאסכולות החשיבה במנהיים ובווינה.
ייחודה של גישתו לחיבור הסימפוני היה בכך, שהושפעה מצורות הטריו סונאטה והקונצ'רטו, בניגוד למלחינים אחרים בתקופה, שעיצבו סימפוניות במתכונת האוברטורה האיטלקית.
המניע לסימפוניות שלו היה מקצב וצורה ברורה יותר, בייחוד צורת סונאטה מוקדמת וצורה בינארית מוקדמת.
כושר ההמצאה לא דלל מעולם ביצירותיו, שניבאו לעיתים את מגמת המוזיקה הקלאסית, בדומה לסגנון ה"סער והפרץ".
בין יצירותיו 3 אופרות, כ-70 סימפוניות, 10 קונצ'רטי וכמה מן היצירות הקאמריות המוקדמות ביותר המוכרות במוזיקה המערבית.
נכון לשנת 2004, ידועות כ-450 יצירות פרי עטו של סמרטיני, אף כי חלק גדול מן המוזיקה שלו אבד ואיננו, בייחוד מוזיקה כנסייתית ודרמטית.
ייתכן שחלק מן היצירות האלה אבדו בגלל פרסום בשמות אחרים, בייחוד זה של אחיו, ג'וזפה.
יצירותיו המוקדמות ביותר נועדו לשימוש ליטורגי.
ההתייחסות ליצירותיו של סמרטיני, בהוצאות לאור או בתקליטים, היא או במספרי אופוס שניתנו להן בתקופת חייו, או במספרי ג-ח (J-C) שקיבלו בקטלוג ג'נקינס-חורגין, הנזכר בהמשך.< ניוול ג'נקינס היה הראשון לערוך כמה מיצירותיו של סמרטיני, כולל המגניפיקט (הוא ערך גם יצירות של ויוואלדי, פאיזיילו ובוקריני, בין השאר).
המוזיקה של סמרטיני מחולקת בדרך כלל לשלוש תקופות סגנון: התקופה המוקדמת (1724-1739), המשקפת תערובת של צורות בארוקיות וקדם-קלאסיות, התקופה האמצעית (1740-1758), המעלה על הדעת את הצורה הקדם-קלאסית, והתקופה המאוחרת (1759-1774), המציגה השפעות קלאסיות, כולל מוצרט.
התקופה האמצעית של סמרטיני נחשבת לתקופתו המשמעותית והחלוצית ביותר, במהלכה חיבר יצירות בסגנון
הסטיל גאלאנט, מבשר התקופה הקלאסית.
שני הפרקים הראשונים של שתיים מן הסימפוניות המוקדמות ביותר המוכרות של סמרטיני מופיעות כאוברטורות.
אריות ויצירות להרכבים ווקאליים (9)
ג'ובאני בטיסטה גואדניני (באיטלקית: Giovanni Battista Guadagnini; 23 ביוני 1711 - 18 בספטמבר 1786) היה בונה כינורות איטלקי, שנחשב לאחד המעולים ביותר באומנות בניית כלי הקשת בהיסטוריה.
הכינורות שלו מוגדרים לא פעם כ"סטרדיוואריוס לעניים", בהתייחס ליצירתו של אנטוניו סטרדיווארי, שמקובל לראות בו את גדול בוני הכינורות בכל הזמנים.
גואדניני נולד סמוך לפיאצ'נצה, באזור אמיליה-רומאניה.
במלאכת האומן שלו החל לעסוק בסביבות 1729 והמשיך בכך עד מותו.
עבודתו מתחלקת לארבע תקופות עיקריות, המכונות על שם ערי איטליה שבהן חי ופעל אותו זמן: פארמה, פיאצ'נצה, מילאנו וטורינו.
כלי הנגינה של תקופתו האחרונה, טורינו, נחשבים לטובים ביצירותיו ומחיריהם גבוהים על פי רוב בהתאם לכך.
אביו של גואדניני, לורנצו, עסק גם הוא בבניית כלי קשת.
בנו, ג'וזפה ובני גואדניני אחרים המשיכו את שושלת בוני הכינורות למשך דורות אחדים.
ג'ובאני בטיסטה גואדניני מת בטורינו ב-1786.
הכנר הישראלי אמריקאי איתי שפירא מנגן בכינור גואדניני משנת 1745.
ג'ובאני מלכיאורה בוסקו (באיטלקית: Giovanni Melchiorre Bosco;
16 באוגוסט 1815 – 31 בינואר 1888) המכונה בעברית גם יוחנן בוסקו או (בשפות רבות) דון בוסקו (Don Bosco) הוא קדוש נוצרי המכונה "אבי ומורה הנוער".
דון בוסקו היה כומר קתולי איטלקי, אשר עסק בחינוך ובפדגוגיה והקים מסדר דתי.
את עבודתו הקדיש לפרנסואה לה-סאל (וטען כי הוא השפיע עליו), וחסידיו של בוסקו קראו לעצמם לפיכך המסדר הסלזיאני.
בוסקו נפטר בטורינו וב-1934 הכריז עליו האפיפיור פיוס ה-11 כקדוש של הכנסייה הקתולית.
בישראל ובשטחים מספר מוסדות הקרויים על שמו של דון בוסקו ואשר מלמדים ברוח משנתו הפדגוגית: בית ספר הטכנולוגי דון בוסקו בנצרת; מנזר בית ג'מל, ומנזר כרמיזן בגוש עציון הם מנזרים של המסדר הסלזיאני.
הכפר בו נולד באזור פיימונטה קרוי כיום על שמו "קסטלנואובו דון בוסקו".
ג'ובאני בטיסטה קאצ'יני (באיטלקית: Giovanni Battista Caccini; 1556 - סביבות 1613), פסל ואדריכל קלאסיציסט מנייריסט איטלקי.
נולד בפרובינציית פיזה אחיו הצעיר של המלחין ג'וליו קאצ'יני.
קיבל השראה מג'אמבולוניה והסובבים אותו.
עבודותיו: שניים מתוך ארבעת הפסלים שעל פינותיו של גשר סנטה טריניטה שעל הארנו בפירנצה, שבו הוצבה בכל פינה אלגוריה פיסולית של אחת מארבע עונות השנה: קאסיני יצר את אלגוריית הסתיו ואלגוריית הקיץ.
ג'ובאני אנימוצ'ה (באיטלקית: Giovanni Animuccia, סביבות 1520 – 20 במרץ 1571) היה מלחין איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
הוא היה מבני תקופתו הנודעים ביותר של פלסטרינה באסכולה הרומאית והטביע את חותמו בפיתוח הלאודה הפוליפוני של רומא.
לבקשת פיליפו נרי חיבר מספר לאודי – מזמורי הלל, לשירה אחרי טקס התפילה.
מעשה זה הקנה לו באופן מקרי מעמד של חשיבות בתולדות המוזיקה, כיוון שביצועם באוראטורי של סן פיליפו קידם (עם התפרקות אסכולות ההלחנה של המאה ה-16) את הצורות המוקדמות של ה"אורטוריה", שאינן מתקשרות לפסיונים הגרגוריאניים-פוליפוניים.
סן פיליפו התלהב כל כך מאנימוצ'ה, עד שהצהיר כי ראה את נשמת חברו מתעופפת ועולה השמיימה.
בשנת 1555 מונה אנימוצ'ה למאסטרו די קאפלה בכנסיית פטרוס הקדוש – משרה שבה החזיק עד מותו בשנת 1571. מחליפו היה פלסטרינה, שהיה ידידו וכנראה תלמידו.
כתב היד של רבים מחיבוריו של אנימוצ'ה עודנו שמור בספריית הוותיקן.
יצירותיו העיקריות שיצאו לאור היו Madrigali e Motetti a quattro e cinque voci ("מדריגלים ומוטטים בארבעה ובחמישה קולות") (ונציה, 1548) ו-Il primo Libra di Messe ("ספר המיסות הראשון") רומא, 1567).
מתוך ספר זה נטל ג'ובאני בטיסטה מרטיני שתי דוגמאות בשביל Saggio di Contrapunto שלו.
היצירה נושאת אופי אציל וחגיגי והייתה יכולה להיחשב ליצירה גדולה אלמלא חספוס מסוים, המעיד יותר על רישול מאשר על ארכאיות.
פאולו אנימוצ'ה, אחיו של ג'ובאני, נודע גם הוא כמלחין; פטיס אומר עליו, כיכ מאסטרו די קאפלה בבאזיליקה של סנט ג'ון לאטרן מאמצע ינואר 1550 עד 1552 וכי מת בשנת 1563.
ג'ובאני ברנרדינו נאנינו (באיטלקית: Giovanni Bernardino Nanino, סביבות 1560–1623) היה מלחין, מורה ואמן שירה איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק, מנותני הטון בקבוצת המלחינים של האסכולה הרומאית.
ג'ובאני ברנרדינו היה אחיו הצעיר של המלחין, שהשפעתו הייתה גדולה קצת יותר, ג'ובאני מריה נאנינו.
נאנינו נולד בוולראנו והחל לשיר כסופרן-נער בקתדרלה המקומית, כמו אחיו לפניו.
ייתכן, שמשרתו הראשונה הייתה כמאסטרו די קאפלה ב"סנטה מריה דאי מונטי" בשנת 1586 וידוע שזכה במשרת מאסטרו די קאפלה ב"סן לואיג'י דאי פראנצ'זי" ברומא בשנת 1591, אחרי שאחיו פרש כדי להצטרף למקהלת האפיפיור.
מכל מקום, שני האחים התגוררו יחד באותה תקופה בבית שבבעלות הכנסייה והקדישו חלק גדול מזמנם להוראת מוזיקה לנערי מקהלה.
בהמשך למינוי ב כנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי יצר קשר עם החשמן מונטאלטו, פטרון עשיר ורב-השפעה של אמנות ומוזיקה ואפשר ששימש מורה, מלחין וארכיבר לחשמן בכנסייתו, "סן לורנצו אין דאמאסו".
המוזיקה של נאנינו משנות ה-80 וה-90 של המאה ה-16 כתובה בניב שמרני ונמנעת מן הנטיות הנסיוניות של אחיו ושל לוקה מארנציו.
הוא העדיף למזג בכתיבתו את הטכניקה וסגנון הביטוי של מלחיני רומא המוקדמים יותר, כגון פלסטרינה.
בערך משנת 1610 ואילך אימץ לו את טכניקת הבסו קונטינואו ביצירות הקודש שלו - נטייה הרחוקה משמרנות - דבר שאחיו לא עשה מעודו.
חלק גדול מן המוזיקה המוקדמת שלו חילוני (כמו מדריגלים), אך הוא הוציא לאור כמה ספרי מוטטים אחרי 1610, לאחר מות אחיו.
עובדה זו מעוררת את ההשערה, שכאשר כתב מוזיקה באותן צורות כמו אחיו, בחר באמצעים סגנוניים מנוגדים, ואחרי מות אחיו אימץ לו במהירות את הסגנון המתקדם של תקופתו והשתמש בו לכתיבת מוזיקה באותן צורות, שבהן נקט אחיו ביתר שמרנות.
ג'ובאני ג'וליטי (באיטלקית: Giovanni Giolitti; 27 באוקטובר 1842 – 17 ביולי 1928) היה מדינאי איטלקי שכיהן חמש פעמים כראש ממשלה.
ג'וליטי, ליברל שמאלני, נודע בזכות העברת רפורמות חברתיות מתקדמות אשר שיפרו את רמת החיים של "האיטלקי הממוצע" ויכולתו למנוע מהשמאל והימין הקיצוני להשיג כוח.
ג'וליטי אף הלאים את מפעילי הרכבות והטלפון.
משך הזמן המצטבר בו כיהן כראש ממשלת איטליה הוא השני באורכו בהיסטוריה של איטליה, אחרי זה של בניטו מוסוליני.
בשנת 1882 נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית.
כיהן לראשונה כראש ממשלה בשנים 1892–1893, אך נאלץ לפרוש מכהונתו בשל מעורבותו העקיפה בשערורייה כספית.
כהונתו השנייה ארכה למעלה משנתיים (1903–1905) והשלישית ארכה כשלוש שנים ומחצה (מאי 1906 - דצמבר 1909).
ג'וליטי ניסה להילחם בשביתות ובמהומות שארגן השמאל באיטליה על ידי צמצום הוצאות הממשלה ועל ידי פיוס הכנסייה הקתולית.
בענייני חוץ חיזק ג'וליטי את קשריה של איטליה עם אוסטרו-הונגריה.
בכהונתו הרביעית (1911–1914) היה ג'וליטי אחראי ליציאה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, מלחמת איטליה-טורקיה שהסתיימה בניצחון איטלקי ובסיפוח לוב ושטחים נוספים לאיטליה.
מחיר המלחמה העיק על המשק ותרם לא מעט לירידה בפופולריות של ג'וליטי, אשר נאלץ להתפטר במרץ 1914 בעקבות שביתה כללית ששיתקה את המדינה כולה.
שש שנים כמעט ישב באופוזיציה וניסה, לשווא, להביא לכך שאיטליה תשמור על נייטרליות במלחמת העולם הראשונה.
כהונתו החמישית והאחרונה כראש ממשלה החלה ביוני 1920, כאשר אי הסדר הציבורי באיטליה הגיע לשיאו לאחר שהתבררו תוצאות המלחמה וחוזה ורסאי לגבי איטליה.
ביוני 1921 התפטר סופית, שכן לא הסכים לקבל את דרישות הלאומנים בנושא פיומה.
שמו של ג'וליטי הפך מושג: "ג'וליטיזם" שפירושו שחיתות פוליטית ואופורטוניזם מדיני, והוא משקף את דעת הציבור על הדרך שבה מילא האיש את תפקידיו, ועל פניה של המערכת הפוליטית שבראשה עמד.
ג'ובאני גאלבאיו (באיטלקית: Giovanni Galbaio) היה השמיני מבין דוכסי ונציה.
כיהן בתפקיד דוג'ה בין השנים 787–804, והיה השמיני שנשא בתואר זה.
גאלבאיו עלה לשלטון לאחר מות אביו, מאוריציו גאלבאיו, אשר מינה אותו לדוג'ה שני כבר בשנת 778, באזורו של הקיסר הביזנטי לאון הרביעי.
גאלבאיו נשבה לזמן קצר על ידי המלך הלומברדי דסידריוס, אולם אביו שכנע את האפיפיור לשלוח שגרירים לקרל הגדול (בן בריתם של הלומברדים) ולהביא לשחרורו.
לאחר שחרורו מהשבי, החל אביו לפעול לכך שיירש את כסו.
לאחר עלייתו לשלטון בוונציה (מבלי בחירות) החל במאבק נגד הפטריארך של גראדו אשר תקף את סחר העבדים.
באותה עת היה סחר העבדים ב מרכיב חשוב בכלכלת ונציה.
באותה עת שלט קרל הגדול בלומברדיה, ובשל השקפתו הדתית ועמדת הכנסייה אסר על העבדות בלומברדיה ובארצות הפרנקים.
גאלבאיו שכנע את קיסרית האימפריה הביזנטית, אירנה האתונאית לקבוע כי בנו, מאוריציו גאלבאיו השני, יהיה דוג'ה אחריו.
במהלך מאבקו בכנסייה מינה את אחיינו בן ה-16, כריסטופר, לבישוף אוליוולו, אולם הפטריארך סירב לאשר את המינוי, רשמית - בשל גילו הצעיר של כריסטופר, אולם בפועל - בשל תמיכת גאלבאיו בביזנטיון כנגד הפרנקים.
מאוריציו נשלח לתקוף את גראדו, והפיל את הפטריארך הזקן מראש מגדל בעיר.
במקביל, התחזקה ההתנגדות לשלטונו של גאלבאיו בוונציה, וכוחות צבא שבראשם אובלריו דליי אנטנורי תקפו את העיר ונציה.
בשנת 803 נמלטו גאלבאיו, מאוריציו וכריסטופר למנטובה, שם נפטרו.
ג'ובאני במבו (באיטלקית: Giovanni Bembo; 21 באוגוסט 1543 - 16 במרץ 1618) היה הדוכס ה-92 של ונציה.
במבו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-2 בדצמבר 1615 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו ניסה שגריר ספרד בוונציה, אלפונזו דה לה קואבה להביא, בלא הצלחה, לנפילת לה סרניסימה.
ג'ובאני נולד בוונציה לאוגוסטין במבו וקיאה דל באסו.
משפחת במבו הייתה אחת ממשפחות האצולה הוותיקות (vecchie) של ונציה, ואחת המשפחות העשירות בעיר.
בהיותו בן 12 החל במבו לעבוד בספינת קרב ונציאנית.
הוא עבד על הספינה כ-16 שנים, ובין היתר השתתף בקרב לפאנטו בשנת 1571 תוך שהוא מפגין אומץ רב כאשר המשיך בלחימה על אף פציעותיו הקשות.
בעקבות הפגנת האומץ שלו מונה במבו לתפקיד פרוודיטורה, תפקיד אותו מילא בהצטיינות, ולימים מונה לתפקיד סאביו, קונסליירי ופרוקורטור.
בעת מותו של מרקאנטוניו ממו ב-31 באוקטובר 1615 לא היה אציל ונציאני אשר לא הייתה מחלוקת בדבר התאמתו לתפקיד הדוג'ה.
משפחות האצולה נחלקו בין המשפחות הוותיקות (vecchie), לבין המשפחות החדשות (ה-nuove) ולא יכלו להסכים על מועמד.
לאחר מספר סבבי בחירה לא יכלו 41 בעלי זכות הבחירה להסכים, ומהומות החלו ברחבי ונציה.
לבסוף, רק ב-2 בדצמבר 1615 הושגה פשרה בין הפלגים והוחלט על בחירת במבו - מחד בין למשפחת אצולה ותיקה, ומאידך, בעל דעות מתונות התואמות את עמדות משפחות האצולה החדשות.
לאחר בחירתו, החל, כמקובל, פסטיבל חגיגי ברחבי העיר, אשר הביא להפחתת המתיחות בין הפלגים.
בשנים שקדמו לכהונתו הותקפו אוניות הסוחר הוונציאניות על ידי שודדי ים אשר פעלו בתמיכת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אחד ממעשיו הראשונים של במבו כדוג'ה היה להכריז מלחמה כנגד אוסטריה.
במלחמת גרדיסקה, בקרבות שהתנהלו בפריולי, גרדיסקה ד'איזונצו, גריציה ואיסטריה הייתה ידה של ונציה על העליונה.
הסכם השלום נחתם בפריז ב-27 בספטמבר 1617.
בין השנים 1617–1618 ניסה אלפונזו דה לה קואבה, שגריר ספרד להביא להפלת המשטר ברפובליקת לה סרניסימה על מנת לאפשר את כיבושה על ידי ספרד.
דה לה קואבה יזם מהומות ברחבי העיר, ובמבו פעל לייצב את השלטון, אולם נפטר טרם פתרון ניסיון הקשר.
במבו נפטר בוונציה ב-16 במרץ 1618.
ג'ובאני בטיסטה בואונמנטה (באיטלקית: Giovanni Battista Buonamente, נולד ב-1595 בקירוב, נפטר ב-1642) היה מלחין וכנר איטלקי בראשית תקופת הבארוק.
הוא שירת את משפחת גונזגה במנטובה עד שנת 1622 בקירוב (בואתה תקופה עם סלומונה רוסי), ובערך משנת 1626 עד 1630 שירת את הקיסר פרדריק השני בווינה.
ב-1627 ניגן בואונמנטה בחגיגות לכבוד הכתרת פרדיננד השלישי, בנו של הקיסר, בפראג.
בהמשך שירת ככנר בכנסיית מאדונה דל סטקאטה בפארמה.