tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נלי פארדס רוחאס, תובעת ציבורית של "RENIEC", קראה לקונגרס הפרואני להכשיר נישואים חד מיניים בחוק.
סעיף 2.2 לחוקת פרו קובע כי "לכל אדם הזכות לשוויון בפני החוק.
אין להפלות אדם על בסיס מוצא, גזע, מין, שפה, דעה, מצב כלכלי, או כל מאפיין ייחודי אחר" בעוד ניתן לכלול נטייה מינית וזהות מגדרית תחת "כל תכונה מבדלת אחרת", אך אינן מוזכרות במפורש.
עם זאת, מאז מאי 2004, קוד הנוהל החוקתי (חוק 28.237) קובע במפורש כי ניתן להשתמש בכתב האמפארו, מונח ברוב מדינות העולם הדוברות ספרדית לערובה חוקתית להגנה על אנשים מפני איום או הפרה של הזכויות המוכרות בחוקה, במקרה של אפליה המבוססת על אפליה על רקע נטייה מינית.
ביולי 2013, הקונגרס הצביע נגד, 56–27 עם 18 נמנעים, הצעת חוק לתיקון חוקי פשע השנאה של פרו כך שיכללו נטייה מינית וזהות מגדרית.
עד פברואר 2016, נוסח חוק עונשין חדש שהיה תלוי ועומד בוועדת המשפטים וזכויות האדם אשר יקבע הגנה מפורשת עבור תושבי להט"ב מפני אפליה, רדיפה והסתה לשנאה.
כדי לשבור את המבוי הסתום הפוליטי בתוך הקונגרס, צו ממשלתי (מספר 1323) המוסיף את המונחים נטייה מינית וזהות מגדרית לחוקי פשעי שנאה ומניעת אפליה קיימים, פורסם בעיתון הרשמי של המדינה, עם כניסת חוק העונשין החדש לתוקף ב-7 ינואר 2017. הצו הוצא על ידי הנשיא הנבחר לאחרונה פדרו פבלו קוצ'ינסקי.
עם זאת, במאי 2017, הקונגרס הפרואני הצביע ב-66 קולות מול 29 כדי להסיר את הוראות הצו מחוקי פשעי השנאה ונגד אפליה.
לחברי המפלגה הלאומנית הגדולה בקונגרס, פופולאר פורס, שמנהיגה הפסיד לקוצ'ינסקי בבחירות 2016, הצטרפו חברי מפלגת הברית להתקדמות, כדי להסיר את ההוראות שהונפקו בצו.
אף על פי כן, הנשיא קוצ'ינסקי הטיל וטו על החקיקה, וחברי המפלגות המתנגדות מאז לא הצליחו לעקוף את הווטו שלו.
החל מנובמבר 2018, על פי סעיפים 46 ו-323 לחוק העונשין, הצו שניתן בשנת 2017 על איסור של אפליה, הסתה לאפליה ופשעי שנאה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית מוגדר כחוק.
בשנת 2020, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם קבע שאזול רוחאס מרין, אישה טרנסג'נדרית, עברה עינויים במעצר משטרתי בשנת 2008 בה הייתה מוגדרת עוד כגבר הומוסקסואל.
בנוסף לצו 2017 האוסר על אפליה נגד תושבי להט"ב ברחבי המדינה, מספר אזורים ומחוזות חוקקו חוקים משלהם נגד אפליה המכסים בין היתר נטייה מינית וזהות מגדרית אלה כוללים את האזורים: אייקוצ'ו, לה ליברטד, לורטו, מוקיואגוא, סן מרטין, טקנה, אוקאיאלי, המחוזות: אלטו סלבה אלגרה, קסטיליה, מיראפלורס ופואבלו ליברא.
מאר, סנטיאגו דה סורקו ווילה אל סלבדור.
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את שמם כך שיתאים לזהותם המגדרית.
עם זאת, במאי 2014, בית המשפט החוקתי בפרו קבע שאישה טרנסג'נדרית אינה יכולה לשנות את מגדרה במסמך הזהות הלאומי שלה.
ב-21 באוקטובר 2016, בית המשפט הפך את החלטתו משנת 2014, בה קבע כי מין יכול להיות מוגדר רק כביולוגי וכרומוזומלי.
בפסיקה חדשה זו, שפורסמה ב-8 בנובמבר, הודה בית המשפט שישנם אנשים שלא מוגדרים רק על ידי המין הביולוגי שלהם, בעוד יש לקחת בחשבון גם את המציאות הנפשית והחברתית שלהם.
לפיכך, בית המשפט הכיר מאז בזכותם של טרנסג'נדרים לזהותם המגדרית.
עם החלטה זו, טרנסג'נדרים בפרו עשויים להגיש בקשה לשינוי מגדר בפני שופט ללא צורך בחיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
בכך, הצטרפה פרו למדינות אמריקה הדרומית: ארגנטינה, בוליביה, קולומביה, אקוודור ואורוגוואי אשר מקלות על דרישות לשינוי מגדרי.
ב-4 בנובמבר 2016, הוצגה בקונגרס הפרואני הצעת חוק המאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מינם באופן חוקי ללא צורך בחיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
הצעת החוק גם מבקשת לאפשר לטרנסג'נדרים גישה לדרכונים ולמסמכי זהות אחרים התואמים את זהותם המגדרית.
החל ממרץ 2021, חוק הזהות המגדרית תלוי ועומד בבית המחוקקים, הנתמך על ידי חברות הקונגרס רוסיו סילבה סנטיסטבן, מוניקה סאוודרה, קרולינה ליזארגה וחבר הפרלמנט העצמאי ארלט קונטררס.
על פי סעיף 269 לחוק העונשין הצבאי משנת 1988, אנשי צבא ומשטרה שעסקו בפעילות הומוסקסואלית, היו עלולים להיענש בעונש של בין 60 יום ל-20 שנות מאסר או שחרור ללא כבוד מהכוחות.
אף על פי שלא נאסר באופן מפורש להיות הומוסקסואל, מגייסים נהגו לדחות מועמדים שהם חושדים שהם הומוסקסואלים.
ב-9 ביוני 2004, בית המשפט החוקתי של פרו קבע כי מדובר בסוג של אפליה בלתי חוקתית לשחרר אנשים שביצעו מעשים הומוסקסואלים מהצבא, בהתחשב בעובדה שמתאפשרים מעשים הטרוסקסואלים מקבילים.
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם בפרו ללא הגבלות.
ביולי 2015, בתגובה לאישה לסבית שנדחתה מתרומת דם בשל נטייתה המינית, פרסם משרד הבריאות הודעה בגנות האירוע ואישר כי נטייתו המינית אינה מניעה לתרום דם.
עם זאת, כאשר הקומיקאית והמחזאית קרולינה סילבה סנטיסטבן ביקשה לתרום דם בתחילת 2018, בקשתה נדחתה על רקע נטייתה המינית.
דה יורה, כללי תרומת דם בפרו אינם מונעים ממבקשים הומוסקסואלים לתרום, אם הם במצב בריאותי תקין, אם כי דה פקטו, מספר מכוני דם דחו תורמים אלה.
החברה הפרואנית נחשבת בדרך כלל כעוינת עבור זכויות להט"ב מאחר שלכנסייה הקתולית ישנה השפעה רבה במדינה.
עם זאת, הגישות כלפי הנושא הפכו בעלות קבלה רחבה יותר בשנים האחרונות, בהתאם למגמות ברחבי העולם.
החקיקה והפסיקות האחרונות של בתי המשפט גם העניקו לתושבי להט"ב זכויות משפטיות רחבות יותר, כגון הזכות לתרום דם, זכותם של טרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי, הזכות לשרת בגלוי בצבא, והזכות להיות מוגנים מפני אפליה.
מצעדי גאווה שנתיים מתקיימים בלימה, ארקיפה, טרוחיו, צ'יקלאיו, איקיטוס, פיורה, קוסקו וקייאו.
בשנת 2017, המצעד של הבירה לימה משך מספרי שיא של משתתפים, במהלך לקחו חלק פוליטיקאים בולטים.
במהלך מצעד הגאווה הראשון של לימה בשנת 2002, רוב המפגינים לבשו מסכות בדומה למצעדים הראשונים במדינות השכנות ארגנטינה וקוסטה ריקה כדי להימנע מרדיפות הציבור.
במאי 2015, "PlanetRomeo", רשת חברתית עבור להט"ב, פרסמה את אינדקס האושר הראשון שלה (GHI).
פרו דורגה במקום ה-87 עם ציון "GHI" של 24.
תוכנית הלימודים הלאומית לחינוך הפרואנית לשנת 2016 כוללת מידע על נושאי נטייה מינית, מין ומגדר.
נטייה מינית מתוארת רשמית כ-"משיכה רגשית ומינית כלפי אדם אחר אשר אינה בחירה מרצון שאדם עושה ברגע ואז משנה אותה.
היא תוצאה של אינטראקציה מורכבת של נסיבות רבות במהלך החיים: ביולוגיים, היבטים קוגניטיביים וסביבתיים".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקמרון כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית בשטחי המדינה ועלולה לשאת עונש של עד 5 שנות מאסר וקנס.
על פי דיווחים בשנת 2020, קמרון "מעמידה כעת לדין התנהגות הומוסקסואלית בהסכמה בצורה האגרסיבית ביותר מכמעט כל מדינה בעולם".
בשנת 2012 נוסדה האגודה הראשונה לנשים לסביות וקוויריות קמרוניות תחת הכותרת "World Queens".
בשנת 1921, האתנוגרף הגרמני גינתר טסמן ציטט מקומי שכינה הומוסקסואליות כ-"מנהג לאומי" בקרב אנשי הבאפיה בספרו "Die Homosexualität bei den Negern Kameruns".
מאוחר יותר הוא תיאר את שלושת שלבי חייו של גבר באפי, בהם:
"קימבה" , גברים שניהלו את כלל הקשרים המיניים עם נשים בסביבות גיל 15.
על נערי הקימבה נאסר לקיים מגעים מיניים וחברתיים עם נערות בגיל ההתבגרות תוך ציון סיכון של "עינויים או עבדות", בעוד הייתה תחרות עזה להשיג את הנשים הזמינות.
האפשרות היחידה שנותרה לאותם גברים קימבה הייתה לפתח ידידות מינית גברית קרובה עם "לקסאן" - קימבים צעירים יותר או באותו גיל שנמצאים באותו מצב, איתם הם היו עוסקים לעיתים קרובות ביחסים אנאלים.
לפני קיום האקט המיני, אחד מהנערים היה מבקש את הסכמתו של הנער השני בכך שהראה להם צלחת אגוזי אדמה והצהיר כי אם יטעמו את המזון יחדיו, הם מסכימים לקיום יחסים.
המעשים האלו יכלו להתרחש בכל זמן ובכל מקום (כגון בביתו של אחד הנערים) ויוחסו כנורמטיביים.
כשהגיע לשלב המבאנג, האב היה קורא לילדו הנולד על שם הלקסאן, ללא קשר למין התינוק.
יחסים חד-מיניים נתפסו גם כן כהרחבה הגיונית של חברויות אינטימיות בין מבוגרים.
הקוד הפלילי הראשון של קמרון העצמאית, שנחקק ב-1965, לא הפליל קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה.
פקודה שניתנה בספטמבר 1972 על ידי הנשיא אחמדו אחידג'ו הציגה את סעיף 347 שהחל להפליל הומוסקסואליות עד 5 שנות מאסר וקנס.
השינוי התרחש חודשים ספורים לאחר הופעת המדינה האוניטרית על פי החוקה החדשה, כאשר האספה הלאומית טרם נבחרה.
חוק אבטחת סייבר ופשעי סייבר (חוק מס' 2010/012 מיום 21 בדצמבר 2010) מפליל הצעות מקוונות הומוסקסואליות, על פי סעיף 83(1),"כל אדם המציע הצעות מיניות לאדם ממינו באמצעות תקשורת אלקטרונית ייענש במאסר של שנה עד שנתיים וקנס של 500,000 עד 1,000,000 פרנק CFA או רק באחד משני העונשים הללו".
על פי סעיף 83(2) נקבע כי העונשים מוכפלים כאשר "ההצעות עוקבות אחר מגע מיני".במאי 2005 אחד עשר גברים קמרונים נעצרו במועדון לילה בחשד לקיום פעילות הומוסקסואלית אשר הוצגה כ-"מעשה סדום" בעוד הממשלה איימה לבצע בדיקות רפואיות בקרב החשודים כדי "להוכיח" את הומוסקסואליות שלהם.
נכון לפברואר 2006, כמעט כל החשודים עדיין היו במעצר, עם תאריכי המשפטים שלהם שנקבעו במרץ 2006.
מגזין האדבוקט העריך שבשנת 2011 נעצרו לפחות כתריסר גברים על פי סעיף 347. אחד מהם, ז'אן קלוד רוג'ר מבדה, נעצר על ידי כוחות הביטחון בעקבות שליחת מסרון למכרים שכלל תוכן הומוסקסואלי ונידון ל-3 שנות מאסר בכלא המרכזי קונדנגוי.
על גזר הדין מחו ארגוני זכויות אדם בינלאומיים רבים שכינו את רוג'ר מבדה כאסיר מצפון.
ב-24 בנובמבר 2011 שלושה צעירים נידונו ל-5 שנות מאסר בגין קיום יחסים הומוסקסואלים במכונית.
בנובמבר 2011 בית משפט הרשיע שני צעירים שנעצרו בגין הומוסקסואליות מחוץ למועדון לילה על סמך המראה החיצוני שלהם והצורה שבה התנהגו בלבד ל-5 שנות מאסר.
נשיא בית המשפט קבע באומרו כי "האופן בו דיברו והתלבשו בבגדי נשים והזמינו משקאות חריפים הם ראיה מספקת להומוסקסואליות".
מאוחר יותר ביטל בית משפט לערעורים את פסק הדין.
בפברואר 2021 שתי נשים טרנסג'נדריות קמרוניות ישבו 5 חודשים במעצר עד תום ההליכים לאחר שנעצרו ב-8 בפברואר בגין "לבישת בגדי נשים במסעדה" בדואלה.
שתי הנשים הורשעו מאוחר יותר ב-"ניסיון להומוסקסואליות, ביצוע מעשה מגונה פומבי ואי נשיאת זיהוי".
שופט הורה לשחרר את הזוג בשם שאקירו ופטרישיה עד שבית משפט יוכל לדון בערעורים שלהן.
לאחר מכן הנשים נשאו בעונש מאסר של 5 שנים.
הכלא הראשי של דואלה אליו נשלחו הנשים תואר כ-"גיהנום" על ידי אסירים שהואשמו בהומוסקסואליות.
קמרון מוגדרת כחברה דתית אדוקה בה הומוסקסואליות מיוחסת בדעות שליליות.
בשנת 2006 פרסמו מספר צהובונים את השמות של לפחות 50 אנשים בולטים שלטענתם היו הומוסקסואלים וגינו את החשודים על "התנהגות סוטה".
הסיפורים הגבירו את תפוצת העיתונים, אך ספגו ביקורת על ידי מועצת התקשורת הממלכתית על פגיעה בזכות לפרטיות של האזרחים.
הפרסומים עוררו דיון לאומי על זכויות להט"ב ופרטיות, והובילו לפסיקת בית משפט שכלא את ז'אן פייר אמוגאו בלינגה, מנכ"ל העיתון "L'Anecdote" ל-4 חודשים בגין השמצת השר גרגואר אוונה שנמנה ברשימת 50 ההומוסקסואלים המשוערים.
פסיקת בית המשפט נמקה את ההחלטה בכך שפרסום שמו ברשימה "פגע קשות במעמד שלו וחשף את משפחתו ללעג".
דו"ח מעמד זכויות האדם בקמרון לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"הומוסקסואלים בדרך כלל שמרו על פרופיל נמוך בגלל הסטיגמה החברתית, האפליה וההטרדה, כמו גם האפשרות למאסר.
הומוסקסואלים ולסביות סבלו מהטרדה וסחיטה על ידי פקידי אכיפת החוק.
האשמות שווא על הומוסקסואליות שימשו כדי להטריד יריבים פוליטיים או לסחיטת כספים".בשנת 2012 נוסדה האגודה הראשונה לנשים לסביות וקוויריות קמרוניות, "World Queens".
כתבה חדשותית שפורסמה בשנת 2013 קבעה כי הרשויות בקמרון מאפשרות הוצאות להורג של אזרחי להט"ב מטעם המשטר, בעוד מכות ועינויים נגד להט"ב הוגדרו כ-"נסבלים".
הומוסקסואל קמרוני קיבל את הזכות לתבוע מקלט מדיני בממלכה המאוחדת בשל נטייתו המינית בתחילת יולי 2010. שר התקשורת של קמרון, עיסא צ'ירומה בקארי, הגיב לפעולת בית המשפט והודה כי הומוסקסואליות "בהחלט בלתי חוקית בקמרון", אך גם טען שהומוסקסואלים "לא הועמדו לדין על פעילותם הפרטית".
הוא דחה את טענותיו של מבקש המקלט, ואמר שלאף אדם "אין מה לחשוש מהחוק" במדינה באומרו "האם אתם חושבים שהוא ההומוסקסואל היחיד בקמרון?".
באוגוסט 2011 גבר הומוסקסואל קמרוני קיבל ערבות הגירה זמנית מסוכנות הגבולות של הממלכה המאוחדת לאחר שאייר פראנס סירבה לשאת אותו ליאונדה.
במאי 2012 סוכנות הגבול הבריטית ביקשה להחזיר את מבקש המקלט אדיאג' ולרי אקוודה לקמרון והצהירה שהיא לא מצאה "ראיות מהימנות" לכך שהוא הומוסקסואל, אך נאלצה להשאיר את אקוודה במעצר לאחר שאיים "לעשות רעש" בטיסה של אייר פראנס אם תחזיר אותו לקמרון.
בנדי קיקי , בלוגרית, יזמית חברתית ופעילת זכויות להט"ב לסבית קמרונית-בריטית.
ג'ואל גוסטב ננה נגונגנג , פעיל להט"ב ומאבק במחלות ה-HIV/איידס הומוסקסואל קמרוני.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בצ'כיה נחשבת לעיתים קרובות למתקדמות ביותר במדינה מהגוש המזרחי לשעבר.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית במדינה מאז 1962 (כחלק מצ'כוסלובקיה) ובשנת 2006, החלה המדינה להכיר בשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים.
הצעת חוק עבור הכשרת נישואים חד מיניים תלויה ועומדת על ידי הפרלמנט החל משנת 2020. החוק הצ'כי אוסר על אפליה מוחלטת על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
סקר של מרכז המחקר "Pew" בשנת 2013 הראה כי 80% מהצ'כים סברו כי הומוסקסואליות אמורה להתקבל על ידי החברה, תוצאה אשר הייתה לאחת הגבוהות ביותר מבין 39 המדינות שנסקרו.
סקרי דעת קהל נוספים מצאו מגמות קבלה גדלות בתמיכה בהכשרת נישואים חד מיניים, כאשר מעל 75% מהצ'כים תמכו בהכשרתם במדינה בשנת 2018 עם 19% מתנגדים.
עיר הבירה פראג ידועה במעמדה המפורסם בינלאומית על רקע חיי הלילה התוססים שלה בקרב חברי הקהילה.
בסוף 2010 הוצג מדריך ומפת התיירים הראשונה שהופקו באופן רשמי עבור הבירה הצ'כית, אשר הופק על ידי שירות המידע של פראג, בחסות מועצת העיר פראג לתיירי להט"ב.
מצעד הגאווה הראשון בשטחה התקיים באוגוסט 2011 בתמיכה רשמית של ראש העיר בוהוסלב סובודה ופוליטיקאים נוספים.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי צ'כוסלובקיה בשנת 1962 לאחר שמחקר מדעי שערך הפסיכיאטר והסקסולוג קורט פרוינד הוביל למסקנה כי לא ניתן לשנות נטייה הומוסקסואלית להטרוסקסואלית אם כי גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים להטרוסקסואלים הושווה רק בשנת 1990 ל-15 שנים, בעודו עמד לפני כן על 18 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים.
מאז 2001 ישנה הכרה במערכות יחסים חד מיניות, לאחר שצ'כיה החלה להעניק כחוק ל-"אנשים החיים במשק בית משותף" זכויות ירושה וירושה בדיור, וכן זכויות ביקור בבתי חולים ובתי סוהר בדומה לזוגות הטרוסקסואלים נשואים.
מאז תאריך זה, צ'כיה אפשרה שותפויות רשומות לזוגות חד מיניים, עם רבות מזכויות הנישואין (למעט זכויות אימוץ, מיסים משותפים והחזקה בכותרת של זוגות נשואים).
ב-12 ביוני 2018 הוגשה בפני לשכת הצירים הצעת חוק להכשרת נישואים חד מיניים בחסות 46 חברי בית המחוקקים.
בתגובה, שלושה ימים לאחר מכן, קבוצה של 37 מחוקקים שמרנים הציעה תיקון חוקתי כדי להגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי של גבר ואישה בלבד, בעוד הצעת החוק להכשרת נישואים חד מיניים דורשת רוב רגיל בלשכת הנבחרים, תיקוני חוקה דורשים כ-120 קולות תמיכה.
ב-22 ביוני 2018, הממשלה הודיעה על תמיכתה בהצעת החוק להחלת נישואים חד מיניים בצ'כיה.
הצבעה על הצעת החוק הייתה צפויה להתקיים בינואר 2019, אך הועברה למרץ 2019, ולא נדונה מאז.
העברת ההצעה נתמכה על ידי סלבריטאים צ'כיים בהם הטניסאית מרטינה נברטילובה, הזמרות בארה באסיקובה ודארה רולינס, הצלם רוברט ואנו, השחקניות סימונה סטשובה ואנה גייסלרובה והפוליטיקאי איבן ברטוש.
נכון לינואר 2022, זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ באופן חוקי בעוד לרווקות וזוגות ולסביות לא קיימת גישה להפריה חוץ-גופית (IVF) במדינה.
ביוני 2016, בית המשפט לחוקה ביטל איסור שאסר על אנשים החיים בשותפויות רשומות לאמץ ילדים כיחידים.
הממשלה הודיעה לאחר מכן על כוונתה לבטל חוק זה עם הכרזת בית המשפט.
באוקטובר 2016 נשלחה לפרלמנט הצעה המעניקה לזוגות בשותפויות רשומות זכות לאמץ את ילדיהם החורגים.
שר הרפובליקה הצ'כית לזכויות אדם ושוויון הזדמנויות דאז, הצהיר באומרו כי הוגשה עבור "הבטחה שלבן הזוג השני ישנה מערכת יחסים משפטית עם הילד".
עם זאת, הצעת החוק לא עברה מכיוון שלא נדונה לפני הבחירות למחוקקים בצ'כיה ב-2017.
החל משנת 2019, אימוץ משותף וחורג על ידי זוגות חד מיניים נותרו בלתי חוקיים בעודם נחשבים כחלק מהצעת חוק להכשרת נישואים חד מיניים שהוצגה בפני לשכת הצירים אשר אם תעבור בבית המחוקקים, יהיו רשאים לאמץ כחוק.
סקר חיצוני שפורסם בינואר 2020 הראה כי 62% תמכו באימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים.
הסקר מצא פער בין דורי גדול, כאשר נשאלים צעירים יותר תומכים ברובם, אך בני 55 ומעלה התנגדו לרוב.
בינואר 2021 דווח כי בית המשפט החוקתי דחה בקשות אימוץ לזוגות חד מיניים במסגרת שותפויות רשומות.
בשנת 2009 התקבל חוק מקיף נגד אפליה, האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתעסוקה, בחינוך, בדיור ובנגישות לסחורות ושירותים.
בהשוואה לממוצע האיחוד האירופי, צ'כיה הציגה תוצאות חיוביות יחסית.
עם זאת, התוצאות הציגו חלל רחב שנודע לשיפור עבור זכויות להט"ב בשטחה.
43% מהמשיבים ציינו שאף אחד או רק מעטים מבני משפחתם ידעו על נטייתם המינית בעוד רק אחד מכל חמישה נשאלים היה פתוח לגבי נטייתם המינית בפני כל עמיתיהם או חבריהם לכיתה.
71% מהנשאלים היו פתוחים באופן סלקטיבי לגבי נטייתם בעבודה או בבית הספר בעוד 52% מהגברים ההומואים ו-30% מהנשים הלסביות נמנעו מלהחזיק ידיים בפומבי מחוץ לגיי ויליג' מחשש שיותקפו, יאוימו או יוטרדו.
ניתוח ההתאמה המגדרית הראשון במדינה התרחש בשנת 1942, כאשר גבר טרנסג'נדר שינה לאחר מכן את מינו החוקי לזכר.
בשנים האחרונות, דווח כי בסביבות 50–60 אזרחים צ'כים עוברים ניתוחים אלה מדי שנה במדינה.
על מנת להיות מכוסה בקופת חולים, בקשה לשינוי סמני מגדר וטיפול נבדקת על ידי ועדה במשרד הבריאות.
לאחר האישור עובר הפונה שנה של טיפול הורמונלי ולאחריו שנה של חיים בתפקיד החברתי של המגדר השני בהם לבישת בגדי מגדרו המועדף אשר מתואר כ-"לבוש הולם".
לאחר טיפול בן שנתיים זה, ניתן לשנות את איברי המין של הפונה בהעברת ניתוח.
מאז 1999, החוק הצ'כי אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית בצבא צ'כיה.
בשנת 2004, הצבא סירב להכניס לשירות בכוחותיו את ירוסלבה ברוקשובה, אישה טרנסג'נדרית אשר עברה בעבר שינוי מגדר רשמי, על פי הערכת רופאים.
עם זאת, דובר צבאי הצהיר כי סיבת דחייתה "לא הייתה זהותה הטרנסג'נדרית".
גיוס טרנסג'נדרי נוסף נדחה כעשור לאחר מכן בשנת 2014 בשל "הפחתה לכאורה במורל של יחידות קרביות".
מאז 2015, זהות טרנסג'נדרית של מועמדים ומועמדות לשירות איננה נחשבת כרלוונטית לשירות הצבאי.
גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים רשאים לתרום דם בצ'כיה לאחר תקופת דחייה של שנה אחת.
בניגוד למגבלות של העידן הקומוניסטי, צ'כיה הפכה למדינה בעלת מעמד קהילת הלהט"ב המפותח ביותר מאז מהפכת הקטיפה ב-1989, ומוגדרת כאחת המדינות הידידותיות ביותר לחברי הקהילה באיחוד האירופי.
רמות קבלה אלה הפכו עם השנים לרחבות מבעבר, כתוצאה מרמות נמוכות של אמונה דתית במדינה, במיוחד בהשוואה לשכנתה פולין.
ישנה קהילת להט"ב רחבה בבירה פראג, המשמשת כאבן מרכז לנוער הקהילה במדינה.
ברחבי העיר ישנה סצנת חיי לילה הומוסקסואלית גדולה ומפותחת, המרוכזת במיוחד סביב רובע וינוהרדי, עם לפחות כ-20 ברים ומועדונים לצד 4 סאונות שונות.
מקומות הפונים עבור קהל הקהילה מפוזרים בערים אחרות בצ'כיה אם כי בפחיתות מהבירה.
בספטמבר 2009, הקים העיתונאי ג'יקוב סטארי את מגזין הלייף סטייל, "LUI", המכוון לקהילת הלהט"ב הצ'כית.
העיר השנייה בגודלה במדינה, ברנו, מארחת מדי שנה בחודש נובמבר מאז שנת 2000 את פסטיבל ההומואים והלסביות השנתי, "Mezipatra", עם הקרנות לצד ערים נוספות.
בשנים 2008, 2009 ו-2010 התקיים בעיר פסטיבל להט"ב, בעוד מצעד הגאווה הראשון של פראג התקיים באוגוסט 2011 בתמיכה רשמית של ראש העיר בוהוסלב סובודה ופוליטיקאים נוספים.
עם זאת, האירוע משך מספר תגובות שליליות מקבוצות שמרניות דתיות והימין הקיצוני.
מהדורתו השנייה בעיר התקיימה באוגוסט 2012, וביססה מאז את המסורת של קיומו מדי שנה.
לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בסרביה עלולים להתמודד עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים שאינם להט"בים.
פעילות מינית חד מינית של גברים ונשים חוקיות בסרביה, ואפליה על רקע נטייה מינית בתחומים כמו תעסוקה, חינוך, תקשורת ואספקת סחורות ושירותים, בין היתר, אסורה.
עם זאת, משקי בית שבראשם עומדים זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות בני המין השני.
בשנת 1994 נאסרו יחסי מין הומוסקסואליים בין גברים באופן רשמי בסרביה, חלק מהרפובליקה הפדרלית של סרביה ומונטנגרו.
גיל ההסכמה לקיום יחסי מין אנאליים בין גברים נקבע ל-18 שנים, ו-14 למנהגים מיניים אחרים.
גיל הסכמה שווה של 14 הוכנס מאוחר יותר ב-1 בינואר 2006, ללא קשר לנטייה מינית או מין.
בעוד שזוגות חד מיניים מעולם לא הוכרו על פי חוק, החוקה הסרבית החדשה שאומצה בנובמבר 2006, מגדירה במפורש נישואים בין גבר לאישה.
במאי 2014, אמנסטי אינטרנשיונל זיהה את סרביה כאחת ממספר מדינות שבהן יש חוסר בולט ברצון להתמודד עם הומופוביה וטרנספוביה, וציין כי הרשויות אסרו שוב ושוב על מצעדי גאווה על בסיס איומי אלימות מצד קבוצות הומופוביות.
מצעד גאווה התקיים בהצלחה בספטמבר 2014 בבלגרד.
מאז מתקיימים מצעדי גאווה מוצלחים מדי שנה, כאשר ראשי ערים מקומיים וכמה שרי ממשלה משתתפים בקביעות.
בשנת 2016, ILGA-Europe דירגה את סרביה במקום ה-28 במונחים של זכויות להט"ב מתוך 49 מדינות אירופה.
בשנת 2017, פעיל להט"ב סרבי בולט בשם בובאן סטויאנוביץ', קיבל מקלט בקנדה לאחר שהציג כ-1,000 מסמכים שונים של אלימות שהופנתה כלפיו וכלפי בן זוגו.
בראיון שנתן בן זוגו באפריל 2018, שהאלימות והאיומים הלחיצו אותם, ואילצו אותם לעזוב את סרביה.
ביוני 2019, הוכרזו תוכניות להכשיר שותפויות במשפחה בין זוגות חד מיניים על ידי תיקון הקוד האזרחי.
זוגות חד מיניים יוכלו ליהנות מכמה זכויות משפטיות, לרבות רכוש משותף ומזונות.
לא יוענקו להם זכויות ירושה או אימוץ, ולא יעברו הסדרי פונדקאות.
ב-17 במאי 2019, לרגל היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, התאספו כמה מאות אנשים במרכז נובי סאד למה שתואר כעצרת הגאווה הראשונה של העיר הצפונית בסרביה.
האירוע אורגן על ידי הקבוצה הלא ממשלתית המקומית, אקזיט, בתמיכת פקידי העירייה.
בשנת 2019, הוענק מקלט לצעיר הומו איראני על בסיס נטייתו המינית.
זוגות חד מיניים אינם יכולים לאמץ באופן חוקי.
בתחילת 2019, משרד הבריאות הסרבי הטיל איסור על אנשים עם "היסטוריה של יחסים הומוסקסואלים בחמש השנים האחרונות" לתרום תאי רבייה לצורך הזרעה מלאכותית או הפריה חוץ-גופית.
ב-23 באפריל 2021 מחק משרד הבריאות את ההוראה.
עד 2002, לסרביה לא היו הגנות משפטיות המכוונות במיוחד לזכויות להט"ב.
בשנת 2002 אישרה האספה הלאומית את חוק השידור: האוסר על סוכנויות שידור סרביות להפיץ מידע המעודד אפליה, שנאה ואלימות על בסיס נטיות מיניות אחרות.
בשנת 2005, באמצעות שינוי בחוק העבודה: נאסרה אפליה על רקע נטייה מינית בעבודה.
באותה שנה אישר הפרלמנט את חוק ההשכלה הגבוהה: המבטיח שוויון זכויות ללא קשר לנטייה מינית באותם מוסדות.
ב-26 במרץ 2009, אישר הפרלמנט חוק מאוחד נגד אפליה, המכונה חוק אנטי-אפליה משנת 2009: החוק אוסר, בין היתר אפליה מינית על בסיס אוריינטציה ומעמד טרנסג'נדרי בכל התחומים.
ב-24 בדצמבר 2012 אישר הפרלמנט הסרבי שינויים בחוק העונשין להכנסת המושג "פשע שנאה", כולל על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית.
לפני 2019, טרנסג'נדרים בסרביה הורשו לשנות את מינם החוקי רק לאחר שעברו ניתוח לשינוי מין.
החל משנת 2019, ניתן לשנות מגדר משפטי באישור פסיכיאטר ואנדוקרינולוג לאחר שנה של טיפול הורמונלי חלופי, ללא כל הליך כירורגי.
ביטוח בריאות במימון ממשלתי מכסה עד 65% מהניתוח, והשאר ממומן על ידי המטופל.
לדברי יובנקה טודורביץ', רכזת תוכנית ב-Gayten-LGBT, כ-80% מהטרנסג'נדרים הסרבים אינם מוכנים לעבור ניתוח.
במקום זאת, חלקם בוחרים לעבור טיפול הורמונלי חלופי, שאינו ממומן על ידי ביטוח בריאות.
בנוסף, דיווח של 90% מהלהט"בים בסרביה טוענים שמוסדות רפואיים אינם מגיבים כראוי לצרכיהם.
באוגוסט 2016 מונתה אנה ברנאביץ' לשרת המינהל הציבורי והממשלות המקומיות, והפכה לשרה הלהטבית הגלויה הראשונה בסרביה.
ביוני 2017, הפכה אנה ברנאביץ' לראש ממשלת סרביה, כאישה הראשונה והלהט"ב הראשונה שכיהנה בתפקיד, ולראש הממשלה הלהט"ב המוצהרת השנייה בסך הכל (אחרי יוהנה סיגורדרדוטיר מאיסלנד).
היא גם הייתה ראש ממשלת סרביה הראשונה שהשתתפה במצעד גאווה.
מינויה ספג ביקורות והתנגדות מצד קבוצות שמאל וימין כאחד.
קבוצות שמאל האשימו את ברנאביץ' בהיותה "בובה" לנשיא וכי נטייתה המינית תשמש כסות להפרות זכויות אדם.
קבוצות ימין התנגדו למינוי שלה בגלל נטייתה המינית.
בפברואר 2019, מיליקה דורדיץ', בת זוגה של ברנאביץ', ילדה בן בשם איגור.
לפי סוכנות הידיעות הצרפתית, ברנאביץ' היא אחת מראשות הממשלה הראשונות שבת הזוג שלה ילדה בזמן כהונתה, והראשונה בעולם בזוג חד מיני.
בשנת 2010, הצבא הסרבי הסכים שגברים ונשים הומוסקסואלים וביסקסואלים יכולים לשרת בגלוי, אך החדשות לא שודרו באופן נרחב בכלי התקשורת.
לדברי הנציב להגנת השוויון, מחקר שנערך בשנת 2012 הראה כי 48% מהסרבים האמינו שהומוסקסואליות היא מחלה.
לפי סקר משנת 2017 שבוצע על ידי ILGA כ-59% מהסרבים הסכימו שאנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כמו סטרייטים, בעוד ש-24% לא הסכימו.
בנוסף, 64% הסכימו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה.
21% אמרו שיש להאשים אנשים שנמצאים במערכות יחסים חד מיניות כפושעים, בעוד 55% לא הסכימו.
באשר לטרנסג'נדרים, 63% הסכימו שצריכות להיות להם אותן זכויות, 65% סברו שיש להגן עליהם מפני אפליה בעבודה ו-51% סברו שיש לאפשר להם לשנות את מינם החוקי.
בנוסף, רוב הסרבים יקבל שכן להט"ב.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפינלנד מוגדרות מהפרוגרסיביות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים כאחד חוקית בפינלנד מאז 1971 בעוד הומוסקסואליות הוסרה מהגדרתה כמחלת נפש ב-1981. גיל ההסכמה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה ב-1999. אפליה על בסיס נטייה מינית אסורה באופן מוחלט מאז 1995 וזהות מגדרית מאז 2005.
נישואים חד מיניים ואימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים הוכשרו על ידי הפרלמנט הפיני ב-2014, אשר נכנסו לתוקף ב-1 במרץ 2017. בעבר, פינלנד אפשרה שותפויות רשומות בין השנים 2002 ל-2017, אשר העניקו לזוגות חד מיניים את אותן הזכויות כמו זוגות נשואים למעט גישה לאימוץ ושם משפחה משותף.
זוגות לסביות רשאיות לגשת להפריה חוץ גופית (IVF) מאז 2007, ואימוץ חורג הותר לזוגות חד מיניים מאז 2009. טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם החוקי על פי מסמכי זהות.
עם זאת, בניגוד למדינות נורדיות אחרות, טרנסג'נדרים בפינלנד נדרשים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור עבור הכרה בשינוי מגדר בחוק.
פינלנד מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם לצד קבלה ציבורית רחבה של זכויות להט"ב.
סקר 2019 מאת "Eurobarometer" הציג כי 80% מהפינים מאמינים כי הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, ו-76% תמכו בהכשרת נישואים חד מיניים.
במרץ 2019 דורגה פינלנד כיעד הטיולים הידידותי ללהט"ב הרביעי הטוב בעולם, עם מספר מדינות אירופיות אחרות, בהן הולנד, אוסטריה, מלטה ואיסלנד בין היתר.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים הפכה לחוקית בשטחי פינלנד מאז 1971 וב-1981 הוסרה מסיווגה כמחלה, בקירוב לאותו הזמן כמו במדינות נוספות באירופה.
גיל ההסכמה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה ל-16 שנים בשנת 1999.
שותפויות רשומות בפינלנד נוצרו עבור זוגות חד-מיניים בשנת 2002. החקיקה, המעניקה זכויות וחובות דומות לזוגות חד-מיניים כמו לזוגות שנישאים חד-מיניים, הועברה על ידי הפרלמנט בספטמבר 2001 בהצבעת רוב של 99–84. במאי 2009, הפרלמנט תיקן את החוק המתיר לזוגות לאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגם הידוע כאימוץ חורג.
שותפויות רשומות, שהיו זמינות רק לזוגות חד מיניים, נרשמו ופורקו בהליך דומה לזה של נישואים אזרחיים.
החקיקה גם העניקה זכויות הגירה לשותף זר חד מיני של אזרח פיני.
חוק השותפות הרשומה בוטל ב-1 במרץ 2017 לאחר שנישואים חד מיניים בפינלנד נכנסו לתוקף.
על פי סקר שנערך על ידי העיתון Kotimaa ב-11 במרץ 2010, הבחירות לפרלמנט ב-2007 הביאו לפיצול בנושא נישואים חד-מיניים, כאשר 54% מחברי הפרלמנט התנגדו לחוק נישואין נייטרלי מבחינה מגדרי בעוד 46% תמכו.
עם זאת, ארבע מתוך שמונה המפלגות בפרלמנט - הסוציאל-דמוקרטים, מפלגת העם השוודית, הירוקים וברית השמאל - הצהירו על תמיכתן בנישואים חד מיניים.
מפלגת הקואליציה הלאומית הצביעה בעד נישואים חד-מיניים בוועידת המפלגה שלה ביוני 2010. למפלגת המרכז לא הייתה עמדה כללית לגבי נישואים חד-מיניים.
הנוצרים-דמוקרטים ומפלגת הפינים השמרניות נקטו עמדה שלילית לגבי נישואים חד-מיניים במצעי הבחירות שלהם.
בהתבסס על תמיכת חמש מתוך שמונה המפלגות בפרלמנט שנבחרו ב-2007, שוער כי נישואים חד-מיניים יהפכו לחוקיים לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2011 בעוד הנושא יהפוך למרכזי.
כתוצאה מהכללת הנוצרים-דמוקרטים בקבינט - יו"ר הנוצרים-דמוקרטים, הפכה לשר הפנים ולא נכללה במצע הממשלתי הצעת חוק המאפשרת נישואים חד-מיניים לחוקיים.
עם זאת, דווח כי סוכם במהלך המשא ומתן על הרכבת הממשלה, שאם תוצע על ידי חברי פרלמנט בודדים, הצעת חוק כזו תאושר על ידי כל שאר המפלגות בקואליציה הממשלתית (הקואליציה הלאומית, הסוציאל-דמוקרטים, ברית השמאל, הליגה הירוקה ומפלגת העם השוודית).
קבוצת עבודה להצעת החוק, בראשות חבר הפרלמנט של הקואליציה הלאומית, לאסה מניסטו, הושקה והחלה לפעול בספטמבר 2011. לאחר מכן הוצגה הצעת חוק לפרלמנט הפיני ב-8 בפברואר 2012, כאשר 76 מתוך 199 חברי הפרלמנט המצביעים ציינו את תמיכתם.
לפי חברת השידור Yle, להצעת החוק היה סיכוי מופחת לעבור מכיוון שהוגשה כהצעת חוק פרטית, ולכן היו צריכים להיות לפחות 100 חותמים על מנת לזכות להליך ההכנה בוועדה פרלמנטרית – בניגוד להצעת ממשלה שעוברת ישירות לוועדה ולהצבעה בישיבת מליאה פרלמנטרית.
ב-27 בפברואר 2013, הצעת החוק הודחה בוועדת המשפטים בהצבעה של 9–8. לפני הדחייה, תומכי הצעת החוק האשימו את יו"ר הוועדה, אן הולמלונד (שהתנגדה באופן אישי להצעת החוק), בעיכוב התהליך.
תיקון לחוקה הפינית שהתקבל ב-1 במרץ 2012 מאפשר לשקול יוזמות של אזרחים עם לפחות 50,000 חותמים בתוקף על ידי הפרלמנט.
ככזה, קמפיין אזרחי בשם "Tahdon2013" ("אני עושה 2013") הוחל במהירות, ואסף את החתימות הדרושות להצעת החוק עד 19 במרץ 2013, מתוכן למעלה מ-100,000 חתימות מקוונות ביומו הראשון.
בסך הכול, היוזמה נתמכה במעל 166,000 עד המועד האחרון שלה, 19 בספטמבר, והוגשה לפרלמנט בדצמבר 2013. הצעת החוק הובאה לדיון מבוא בישיבת מליאה ב-20 בפברואר 2014, ולאחר מכן הועברה לוועדה לענייני משפט.
ב-25 ביוני נדחתה הצעת החוק על ידי הוועדה לעניינים משפטיים בהצבעה של 10–6 בעוד שניים מחבריה לא נכחו אשר התנצלו על היעדרותם.
הוועדה המליצה לפרלמנט לדחות את הצעת החוק.
ב-28 בנובמבר 2014, הפרלמנט הפיני הצביע ברוב של 105–92 על דחיית המלצת הוועדה, בעוד הכשרת הצעת החוק אושרה ברוב של 101–90 על ידי הפרלמנט ב-12 בדצמבר, מה שהפך אותה ליוזמה האזרחית הראשונה שהתקבלה בפרלמנט.
ההצעה נחתמה לחוק על ידי הנשיא סאולי ניניסטה ב-20 בפברואר 2015. ראש ממשלת פינלנד אלכסנדר סטוב תמך בהצעת החוק, וכינה אותה כ-"דוגמה מצוינת לכוח האזרח".
לאחר מספר מעקבים חקיקתיים, החוק נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2017, מה שהפך את פינלנד למדינה האירופית ה-12 אשר מכשירה נישואים חד מיניים.
אימוץ משותף לזוגות חד מיניים נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2017. אישור הפרלמנט הפיני להכשרתם של נישואים חד מיניים בסוף 2014 כלל הוראות לאימוץ בקרב זוגות חד מיניים.
אימוץ חורג של היה לחוקי מאז 2009. גישה להפריה חוץ גופית (IVF) והזרעה מלאכותית הותרה בשנת 2006 לזוגות לסביות.
בשנת 2016, הושקה יוזמה אזרחית הקוראת לפרלמנט לתקן את החוק כך שיאפשר לזוגות חד מיניים לקבל הכרה אוטומטית של הורים בחוק.
בעבר, זוגות אלה נאלצו לבצע אימוץ תוך-משפחתי כדי להיות מוכרים כהורים לילדים שנולדו באמצעות טיפולי פוריות.
בפברואר 2018, הפרלמנט העביר חוק בהצבעת רוב של 42–122 הכולל זוגות לסביות בכל הזכויות של דמי לידה וזכויות הורות מלאות.
הוא נחתם על ידי הנשיא ב-20 באפריל 2018 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 2019.
אפליה על רקע נטייה מינית מופללת מאז 1995 ועל רקע זהות מגדרית או ביטוי מגדרי מאז 2005. חוק השוויון בין נשים וגברים אוסר על אפליה על רקע מין וזהות מגדרית.
בשנת 2014, הפרלמנט הפיני תיקן את החוק, וקבע הגנות נוספות בתעסוקה, באספקת סחורות ושירותים, בחינוך ובשירותי בריאות.
סעיף 8 (1) לחוק האפליה נכתב באומרו כי:"אין להפלות איש על בסיס גיל, מוצא, לאום, שפה, דת, אמונה, דעה, פעילות פוליטית, פעילות איגודי מקצועית, יחסי משפחה, מצב בריאותי, מוגבלות, נטייה מינית או מאפיינים אישיים אחרים.
בנובמבר 2019, המכון לבריאות ורווחה דיווח כי ילדים ונוער בקרב חברי הקהילה מתמודדים עם אלימות משמעותית יותר, בריונות, פיזית, פסיכולוגית ומינית מאשר בני גילם ההטרוסקסואלים, וכן נוטים יותר לסבול מאלימות בביתם.
בפינלנד, אנשים המעוניינים להקצות מחדש את מינם החוקי במסמכים רשמיים, כגון דרכונים, תעודות לידה ותעודות זהות, חייבים להיות מעוקרים או מסיבה אחרת "לא פוריים".
בשנת 2012, שינוי אפשרי של החוק הובא לבחינה על ידי משרד הרווחה והבריאות הפיני.
המלצה של מועצת זכויות האדם של האו"ם לבטל את דרישת העיקור עבור הכרה בשינוי מגדר נדחתה על ידי ממשלת פינלנד ב-2017. באוקטובר 2017, הצעת חוק לתיקון החוק נכשלה מכיוון שלא מספיק חברי פרלמנט תמכו בצעד.
הצעת החוק הוגשה על ידי חברת הפרלמנט סילביה מודיג ב-2016, ואספה 85 חתימות בפרלמנט הפיני.
סקריס קופילה, פעילה טרנסג'נדרית וסטודנטית לרפואה, נדחתה הסרה מגדרית משפטית לאחר שסירבה לעבור תהליך זה, וניהלה יחד עם ארגון זכויות האדם הבינלאומי אמנסטי אינטרנשיונל דרישה לשנות את החוק.
טרנסג'נדרים חייבים לקבל גם אבחנה של הפרעה נפשית על מנת לשנות את מגדרם החוקי.
בשנת 2019, הקבינט החדש של ראש הממשלה רינה פרסם את תוכניות החקיקה שלהם ל-4 השנים הבאות, אשר כולל את הסרת דרישת העיקור לשינוי מגדר בחוק ואיסור על התערבויות רפואיות בתינוקות אינטרסקסים (בעלי מאפייני מין זכרים ונקביים כאחד) על מנת לשנות את מאפייני המין שלהם.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה של פינלנד.
בפינלנד, כמו במדינות רבות אחרות, גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לא הורשו בעבר לתרום דם.
בדצמבר 2013, סוכנות התרופות הפינית שינתה את הכללים שלה לגבי תרומות דם וביטלה את האיסור הקבוע על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם בעודה קבעה תקופת דחייה של שנה.
מאז 2021, תקופת הדחייה צומצמה ל-4 חודשים.
פינלנד מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם עם קבלה ציבורית רחבה.
מספר ערים פיניות מחזיקות בארגונים למען זכויות להט"ב.
הקבוצה הגדולה ביותר מסוג זה היא "SETA" אשר נוסדה בשנת 1974. קבוצות ארגונים נוספים כוללים את "Trasek" עבור זכויות טרנסג'נדרים ואינטרסקס ו-"Rainbow Families".
קבוצות אלו דוגלות בזכויות משפטיות שוויוניות לזוגות חד מיניים וטרנסג'נדרים באמצעות פעילות הסברה, הפצת מידע וארגון אירועים חברתיים המציעים עזרה, הכוונה וייעוץ בנוגע ליציאה מהארון, בריאות, מערכות יחסים ועוד.
בבירה הלסינקי ישנה סצנה גלויה של חברי קהילת הלהט"ב הפינית עם ברים הומוסקסואלים שונים, מועדונים, בתי קפה ואירועים מגוונים.
ההפגנה הפומבית הציבורית הראשונה בפינלנד עבור זכויות הומוסקסואלים נערכה בשנת 1981 בהלסינקי תחת השם "ימי השחרור".
מצעדי גאווה מתקיימים בערים שונות ברחבי פינלנד בעיקר בבירה הלסינקי אך גם בערים רבות נוספות בהן: אואולו, ייבסקילה, טורקו, טמפרה, רובניימי, לאפנראנטה, לוביסה, פורי, ריהימקי, לאהטי, קובולה וקוסאמו.
בשנת 2018 על פי דיווחים מעל 100,000 איש השתתפו במצעד הגאווה של הלסינקי, בעוד שנה לאחר מכן ראש הממשלה אנטי רינה השתתף בציונו.
בצפון הרחוק של פינלנד מתקיים מצעד הגאווה בחבל הארץ של לפלנד אשר מתחלף מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות של פינלנד, שוודיה ונורווגיה.
בשנים 2017 ו-2021 נערך בפינלנד בערים אינארי ואוצ'וקי, בהתאמה.
בפברואר 2017 הודיע כי ישיב את מועמדותו בבחירות לנשיאות 2018. ההחלטה התקבלה לאחר שהאוויסטו פנה מספר פעמים מהליגה הירוקה.
בבחירות, זכה במקום השני עם 12.4 אחוזים מהקולות, בעוד שניניסטה המשיך את כהונתו השנייה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקוראסאו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים היא חוקית בשטחי האי, אך משקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
אפליה על בסיס "נטייה הטרוסקסואלית או הומוסקסואלית" אסורה בחוק על פי החוק הפלילי בעוד עברה נעה עד שנת מאסר או קנסות.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית בקוראסאו, בעוד גיל ההסכמה מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
כחלק מממלכת הולנד, קוראסאו חייבת להכיר בנישואים חד מיניים הרשומים בהולנד וכן בבונייר, בסנט אוסטטיוס ובסאבא (הידועה גם בשם הולנד הקריבית) כתקפים.
למרות זאת, זוגות חד מיניים אינם יכולים להתחתן באופן חוקי באי עצמו ואיחוד אזרחי או צורות הכרה אחרות אינן זמינות.
באפריל 2015, נציגי כל ארבע המדינות המרכיבות את הממלכה הסכימו כי "לזוגות חד מיניים יהיו זכויות שוות בכל הממלכה".
באוגוסט 2015, בפסק הדין של אוליארי ואחרים נגד איטליה, בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR) קבע כי איטליה מפרה את סעיף 8 של האמנה האירופית לזכויות אדם ("הזכות לכבוד לחיים פרטיים ומשפחתיים") עם היעדר הכרה משפטית כלשהי ביחסים חד מיניים בעוד פסיקות בית הדין חלות גם על רחבי קוראסאו.
בשנת 2017, הוצגה הצעה להענקת זכויות מוגבלות עבור זוגות חד-מיניים בפרלמנט של קוראסאו.
בספטמבר 2018, במהלך המהדורה השישית של מצעד הגאווה באי בעיר הבירה וילמסטאד, ארגוני זכויות הלהט"ב המקומיים "FOKO Curaçao", "Equality Curaçao" ו-"Curaçao Gay Pro" העבירו הצעת חוק לסגנית נשיאת הפרלמנט ג'יזל מקוויליאם שתאפשר לזוגות חד מיניים להינשא בקוראסאו.
מקוויליאם הביעה תמיכה ביוזמה באומרה: "אני חושבת שזה נהדר.
זה מראה שהדמוקרטיה חיה בקוראסאו.
שיוזמות יכולות לבוא לא רק מהפרלמנט או מהממשלה, אלא גם מהעם עצמו.
לכל אחד יש את הזכות להגיש הצעת חוק, אני הולכת לעשות הכול כדי לעזור לקבוצה הזו, כי הם גם חלק ממנו".
לדברי ראש הממשלה יוג'ין רוגנאת, שהשתתף במצעד, "הגיע הזמן לדון בנושא" בעוד לדבריו, "הדרה ואפליה של קהילת הלהט"ב משפיעות על זכויות האדם".
ב-4 ביוני 2019, הצעת החוק הוגשה לפרלמנט קוראסאו, אך מאוחר יותר נסוגה בספטמבר 2020 מחוסר תמיכה.
הקוד הפלילי של קוראסאו, שנחקק ב-2011, אוסר על אפליה בלתי הוגנת והסתה לשנאה ולאלימות על רקע שונות, כולל "נטייה הטרוסקסואלית או הומוסקסואלית".
סעיפים 2:61 ו-2:62 קובעים עונשים הנעים בין קנסות לשנת מאסר.
סעיף 1:221 לחוק מתאר אפליה באומרו כי:"כל צורה של אפליה, הדרה, הגבלה או העדפה, אשר מטרתם או השפעתם להשפיע או להשפיע על הכרה, הנאה או מימוש זכויות אדם וחירויות יסוד בתחומים פוליטיים, כלכליים, חברתיים או תרבותיים.
או בתחומים אחרים בחיי החברה".
חברי קהילת הלהט"ב המקומית דיווחו כי עדיין קיימות אפליה ודחיות משפחתיות בשטחי האי על רקע הומופוביה.
בעוד לכנסייה הקתולית ישנה השפעה חזקה על האי, ולעיתים קרובות התנגדה להצעות ודיונים שמטרתם לשפר את מעמד זכויות חברי הקהילה באי.
עם זאת, לקוראסאו ישנה תעשיית תיירות גדולה בעוד מספר מקומות, בתי מלון ומסעדות פונים בגלוי עבור תיירות להט"ב.
האי מכונה לעיתים קרובות כאחד מהאזורים הידידותיים ביותר לחברי הקהילה בקריביים, ומחזיק בשיעור החברות הגבוה ביותר של עסקים באיגוד הנסיעות הבינלאומי להומואים ולסביות בקריביים.
קוראסאו מחזיקה בסצנת הומואים גדולה למדי, כאשר מצעד הגאווה הראשון בשטח האי התרחש ב-2012. בספטמבר 2017, בנאום שכונה כ-"היסטורי" על ידי פעילים מקומיים, קרא ראש הממשלה יוג'ין רוגנאת לקבלה רחבה יותר עבור חברי קהילת הלהט"ב בקוראסאו בעת השתתפותו במצעד הגאווה בבירה וילמסטאד.
ישנן מספר עמותות למען זכויות להט"ב באי, הכוללות את: "Equality Curaçao" ,"FOKO Curaçao" ו-"Curaçao Gay Pro".
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בפורטוגל מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
לאחר תקופה ארוכה של דיכוי על ידי המדינה במהלך עידן אסטדו נובו, החברה הפורטוגזית הפכה לבעלת קבלה רחבה יותר ויותר כלפי חברי הקהילה, בעוד הומוסקסואליות הפכה לחוקית שוב באופן סופי בשנת 1982, שמונה שנים לאחר מהפכת הציפורנים.
לפורטוגל ישנם חוקים רחבי היקף נגד אפליה והיא אחת המדינות הבודדות בעולם שמכילות איסור על אפליה על רקע נטייה מינית בחוקה שלה.
ב-5 ביוני 2010 הפכה למדינה לשמינית בעולם שמכירה בנישואים חד מיניים.
ב-1 במרץ 2011, התקבל חוק זהות מגדרית, הכולל הכרה בשינוי מגדר ושם עבור טרנסג'נדרים.
זוגות חד מיניים החלו להיות זכאים לאמץ לראשונה באופן משותף וחורג ב-1 במרץ 2016.
סקר מאת "Eurobarometer" ל-2019 מצא כי 74% מהאוכלוסייה הפורטוגלית תומכת בחקיקות הכשרה עבור נישואים חד מיניים ביבשת אירופה ו-80% מאמינים כי אנשים לסביות, הומואים וביסקסואלים אמורים ליהנות מאותן זכויות כגון הטרוסקסואלים.
בליסבון ובפורטו ישנן סצנות להט"ב רחבות הכוללות פאבים, מועדוני לילה וחופים כמו גם מצעדי גאווה שנתיים.
ליסבון ידועה גם בתור אחת מהערים באירופה אשר מארחות את אחד מפסטיבלי סרטי הלהט"ב הגדולים ביבשת - "Queer Lisboa International Queer Film Festival".
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בפורטוגל עברה אי-הפללה לראשונה בשנת 1852, תחת מריה השנייה ופרננדו השני מממלכת פורטוגל.
עם זאת, הוגדרה כפלילית שוב בשנת 1886, תחת לואיש הראשון, בעוד פורטוגל הפכה בהדרגה לעוינת יותר כלפי הומוסקסואלים עד ולאורך שנות הדיקטטורה לאחר מכן.
רק ב-1982 פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית בשנית, בעוד גיל ההסכמה הושווה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד ל-14 שנים ב-2007.
פורטוגל הכירה במגורים משותפים לא רשומים עבור זוגות חד מיניים מאז 5 במאי 2001, ובנישואים חד מיניים מאז 5 ביוני 2010 בעודם אושרו תחת כהונתה השנייה של ממשלת סוקרטש.
כתוצאה מכך, הוענקו לזוגות חד מיניים כלל הזכויות של זוגות נשואים בדומה לזוגות הטרוסקסואלים.
חוק העונשין של פורטוגל תוקן בשנת 2007 כדי להשוות את גיל ההסכמה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים ולהפליל אלימות במשפחה במערכות יחסים חד מיניות, ובכך, להשוות את התייחסות החוק לזוגות הטרוסקסואלים.
מאז 2016, החוק הפורטוגלי מתיר אימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים.
לפני כניסת החוק לתוקף, נאסר על זוגות חד מיניים לאמץ אף על פי נוכחותן של מספר פסיקות במשך השנים מאת בתי המשפט אשר התירו לילדים לחיות עם משפחות חד מיניות.
בעבר, פורטוגל נאלצה לשלם קנס עקב הצהרות הומופוביות של בית משפט שפסק נגד זכותו של אב הומוסקסואל למשמורת על בתו.
בית הדין האירופי לזכויות אדם קיבל את התיק ופסק לטובת האב ב-1999, בדרישה להחזיר לו את המשמורת על בתו לצד הטלת עונש קנס עבור פורטוגל.
ב-17 במאי 2013, הפרלמנט הפורטוגלי דחה הצעת חוק המאפשרת לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים.
באותו יום אישר הפרלמנט בקריאה ראשונה הצעת חוק המתירה לזוגות נשואים חד מיניים לאמץ את ילדיהם של בן זוגם (אימוץ חורג).
עם זאת, הצעת חוק זו נדחתה בקריאה שנייה ב-14 במרץ 2014. הצעות חוק אחרות המעניקות זכויות אימוץ להורים ומטפלים חד מיניים, בהן הפריה חוץ גופית (IVF) לזוגות לסביות, הוצגו בפרלמנט ב-16 בינואר 2015. עם זאת, ב-22 בינואר הפרלמנט דחה את ההצעות.
ב-23 בספטמבר 2015 הוגשו בפרלמנט הצעות חוק להענקת זכויות אימוץ מלאות לזוגות חד מיניים וכן גישה להפריה חוץ גופית.
ב-20 בנובמבר 2015, חמש הצעות לגבי זכויות אימוץ אושרו על ידי הפרלמנט בקריאה ראשונה.
לאחר מכן הועברו הצעות החוק לוועדה לענייני חוקה, זכויות, חירויות וערבויות, שם אוחדו להצעה אחת ואושרו ב-16 בדצמבר 2015. ב-18 בדצמבר 2015, הצעת החוק אושרה בפרלמנט.
ב-25 בינואר 2016, יום אחד לאחר הבחירות לנשיאות, הנשיא היוצא אניבל קבאקו סילבה הטיל וטו על הצעת חוק האימוץ.
ב-10 בפברואר 2016, הווטו בוטל על ידי הפרלמנט.
סילבה חתם על הצעת החוק ב-19 בפברואר 2016. החוק פורסם בכתב העת הרשמי ב-29 בפברואר, ונכנס לתוקף ביום הראשון של החודש הראשון לאחר פרסומו ב-1 במרץ 2016.
ב-13 במאי 2016, הפרלמנט אישר הצעת חוק להעניק לזוגות חד מיניים גישה לרבייה בסיוע רפואי (הפריה חוץ גופית).
ההצעה נחתמה לחוק על ידי הנשיא מרסלו רבלו דה סוזה ב-7 ביוני.
החוק פורסם בכתב העת הרשמי ב-20 ביוני ונכנס לתוקף ביום הראשון של החודש השני לאחר הפרסום ב-1 באוגוסט 2016.
בשנת 2016 העביר הפרלמנט הפורטוגלי חוק המתיר פונדקאות הריון בנסיבות מסוימות, בהן כאשר אישה נולדת ללא רחם או בעלת מחלה קשה הפוגעת ברחמה.
עם זאת, פונדקאות עבור זוגות חד מיניים עדיין נותרה לא מוכרת בחוק.
בשנת 2003, נכנסו לתוקף חוקים נגד אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה הנוגעים לשלושה אמצעים מיוחדים: גישה לעבודה ולתעסוקה, הגנה מפני אפליה בעבודה ומפני הטרדה מינית.
מאז 2004, חוקת פורטוגל אוסרת כל צורה של אפליה על רקע נטייה מינית, מה שהופך את פורטוגל לאחת המדינות היחידות בעולם המעגנת איסור על אפליה על רקע נטייה מינית בחוקתה.
בשנת 2013, הפרלמנט הפורטוגלי העביר חוק המוסיף זהות מגדרית להוראת פשעי השנאה בחוק העונשין, בעוד שנתיים לאחר מכן ב-19 בינואר 2015 הצביע הפרלמנט בעד הכללת זהות מגדרית כעילה מוגנת מפני אפליה בתחום התעסוקה.
באותה שנה, הפרלמנט הפורטוגלי אישר פה אחד צעד לאמץ רשמית את ה-17 במאי כ-"היום הלאומי נגד הומופוביה וטרנספוביה" בעודו התחייב "לעסוק במילוי התחייבויות לאומיות ובינלאומיות למאבק באפליה הומופובית וטרנספובית".
בשנת 2020, האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס ("ILGA") בפורטוגל, רשם כ-41 מקרים של אפליה שהופנו כלפי חברי קהילת הלהט"ב במדינה ו-48 מקרים של פשעי שנאה.
במרץ 2011, הנשיא סילבה אשרר את חוק הזהות המגדרית החדש המאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מינם החוקי בתעודות לידה ובמסמכי זהות אחרים.
ב-24 במאי 2016, הוגשה הצעת חוק להתרת שינוי מגדר משפטי עבור טרנסג'נדרים על בסיס הגדרה עצמית.
הצעות חוק דומות הוגשו במשך השנים בנובמבר 2016 ומאי 2017. ההצעות אוחדו להצעה אחת על ידי ועדה פרלמנטרית ולאחר מכן אושרו על ידי הפרלמנט ב-13 באפריל 2018. עם זאת, ב-9 במאי, הנשיא מרסלו רבלו דה סוזה הטיל וטו על הצעת החוק.
ב-12 ביולי, הפרלמנט אימץ את הצעת החוק עם שינויים בכל הנוגע לקטינים בני 16 ו-17, שהוצע על ידי הנשיא בהודעת הווטו שלו.
הנשיא חתם על הצעת החוק ב-31 ביולי.
ההצעה פורסמה בכתב העת הרשמי ב-7 באוגוסט 2018 ונכנסה לתוקף למחרת.
החוק מאפשר לאדם בוגר לשנות את מינו החוקי ללא כל דרישה, בעוד קטינים בני 16 ו-17 רשאים לעשות זאת בהסכמת הוריהם וחוות דעת פסיכולוגית המאשרת כי החלטתם התקבלה בחופשיות וללא כל לחץ חברתי בחוץ.
החוק אוסר בנוסף על אפליה ישירה ועקיפה על בסיס זהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין, ואוסר על התערבויות רפואיות בילדים אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) עבור קביעת מינם ללא הסכמתם.
עד אוקטובר 2018, בסך הכל כ-274 אנשים השתמשו בחוק ההכרה המגדרית החדש כדי לשנות את מינם החוקי.
ביולי 2019, שר המדע, הטכנולוגיה וההשכלה הגבוהה, מנואל הייטור, פרסם המלצות לאוניברסיטאות לתקן את התעודות של טרנסג'נדרים כך שישקפו כראוי את זהותם המגדרית.
באופן דומה, באותו חודש, שר החינוך טיאגו ברנדאו רודריגס פרסם תקנות לבתי ספר יסודיים ותיכוניים כדי להקל על תלמידים טרנסג'נדרים ואינטרסקסים.
תקנות אלה כוללות שימוש בשם המועדף על התלמיד והעלאת מודעות והכשרת צוות לטיפול במקרים של אפליה ובריונות נגד להט"ב.
פורטוגל מאפשרת לכלל אזרחיה לשרת בגלוי בכוחותיה המזוינים ללא קשר לנטייה מינית, שכן חוקת פורטוגל אוסרת במפורש כל אפליה על בסיס זה.
לפיכך לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בצבא על בסיס זהה לגברים ונשים הטרוסקסואליות.
עם זאת, טרנסג'נדרים אינם נכללים בהתרה לשירות גלוי ועלולים להידחות על ידי הצבא על בסיס זהותם המגדרית על פי דיווחים.
באפריל 2016, ראש הכוחות המזוינים של פורטוגל, גנרל קרלוס ג'רונימו, התפטר, ימים לאחר שזומן עבור הסברת הערותיו של סגן ראש המכללה הצבאית על חיילים הומוסקסואלים.
הנשיא מרסלו רבלו דה סוזה קיבל את התפטרותו של ז'רונימו, שנכנס לתפקיד הרמטכ"ל בשנת 2014. התפטרותו הגיעה לאחר שאנטוניו גרילו, סגן ראש המכללה הצבאית, הודה כי יעץ להורים לסטודנטים צעירים במכללה לא להתגייס אם הם הומוסקסואלים "כדי להגן עליהם מפני התלמידים האחרים".
שר ההגנה אזרדו לופס הגיב לאירוע כ-"אפליה בלתי מקובלת לחלוטין".
דיווחים בתאריך 10 בינואר 2019 העלו שמספר פסיכולוגים בפורטוגל מבצעים טיפולי המרה עבור המרת נטייתם המינית של הומוסקסואלים להטרוסקסואליות.
מספר ימים לאחר מכן, כ-250 פסיכולוגים מאזורים שונים במדינה הגישו מכתב גלוי לארגון מסדר הפסיכולוגים הרגולטורי ("Ordem dos Psicólogos") בדרישה לחקור את השימוש הפרקטיקות הפסאודו-מדעיות.
הגוף אישר באומרו כי טיפול המרה הם "רשלנות לא ניתנת להצדקה".
מאז 30 באוגוסט 2008, נטייה מינית וזהות מגדרית הוכרו כעילה לבקשת מקלט בפורטוגל.
בשנת 2010, אושרה פה אחד בגוש בפרלמנט הפורטוגלי הצעה לאפשר לגברים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים לתרום דם.
ההצעה הייתה אמורה להיות מיושמת לבסוף על ידי המכון הפורטוגזי לדם והשתלות באוקטובר 2015, ותקופת דחייה של שישה חודשים או שנה מקיום יחסים לפני תרומה עבור גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים הייתה אמורה להיחקק.
בסוף ספטמבר 2016, הכללים החדשים נכנסו לתוקף והחלו לאפשר לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם לאחר שנת דחייה.
במרץ 2021, בתגובה למחלוקת במדינה לאחר שמספר תרומות נדחו, פרסם המכון הפורטוגזי לדם והשתלות הנחיות חדשות המסירות את כל המגבלות בפני גברים המקיימים יחסי מין עם גברים מתרומת דם.
פורטוגל מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר לחברי קהילת הלהט"ב בעולם, עם קבוצות ועמותות שונות הנותנות מענה לנושאים שונים בקרב הקהילה, חקיקה תומכת וקבלה חברתית גבוהה.
בשנת 1974 עברה פורטוגל מדיקטטורת פשיזם קלריקלי לדמוקרטיה אזרחית.
בתקופת קיום הדיקטטורה, אזרחי להט"ב פורטוגזים התמודדו עם דיכוי על ידי המדינה, כמו גם עם דעות קדומות ודחייה רחבה בקרב החברה.
עם זאת, מאז המעבר הפוליטי, החלו לחוות רמה מוגברת של זכויות וחירויות אזרחיות.
במהלך השנים הבאות, אזרחי להט"ב החלו להתארגן מבחינה פוליטית ונכנסו לעין הציבור, והעלו את המודעות למטרותיהם ולתנועתם.
עמותת "Associação ILGA Portugal" נוסדה בשנת 1995, תוך קמפיין להגברת הזכויות המשפטיות עבור חברי הקהילה, הוצאת אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית מחוץ לחוק ושינוי תפיסות חברתיות.
קבוצות רבות נוספות הוקמו לאחר מכן, בהן: "Portugal Pride", "AMPLOS", ו-"Pink Panthers", יחד עם קבוצת אופנועים ייחודית עבור להט"ב בפורטו ואגודה קתולית בליסבון.
במשך השנים, החוקים הפורטוגזים נגד אפליה הורחבו כך שיכללו נטייה מינית וזהות מגדרית בעוד סעיף 13 של חוקת פורטוגל תוקן באופן דומה כדי לאסור אפליה על רקע נטייה מינית באופן חוקתי, חוקי שינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים הוקלו בעוד איחודים אזרחיים החלו להיות מוכרים לזוגות חד מיניים לראשונה.
בשנת 2010, פורטוגל אישרה נישואים חד מיניים, והפכה למדינה השמינית בעולם שעושה זאת ולשישית ביבשת אירופה לאחר הולנד (2001), בלגיה (2003), ספרד וקנדה (2005), דרום אפריקה (2006), ונורווגיה ושוודיה (2009).
בשנת 2016 זוגות חד מיניים בפורטוגל הפכו לזכאים לגשת לאימוץ באופן חורג ומשותף.
בשנת 2019, ארגון הלהט"ב האירופי, "ILGA-Europe" דירג את פורטוגל במקום ה-7 מתוך 49 מדינות אירופיות ביחס למעמד חקיקת זכויות להט"ב בשטחן.
במרץ 2019, זכתה המדינה בתואר יעד הטיולים הידידותי ללהט"ב הטוב בעולם, יחד עם קנדה ושוודיה.
אף על פי שישנם מספר מקרים של דעות קדומות בציבור כלפי חברי קהילת הלהט"ב הפורטוגזית, ישנה סצנה הומוסקסואלית רחבה בבירה ליסבון, פורטו ובערים התיירותיות העיקריות באזור אלגארבה, בהן: פארו, לאגוש, אלבופיירה וטבירה, הכוללות ברים הומוסקסואלים, פאבים, מועדוני לילה וחופים.
בערים ואזורים קטנים יותר כגון: אוויירו, לייריה, קוימברה, בראגה, אבורה ומדיירה ישנן קהילות להט"ב דיסקרטיות יותר.
בליסבון, רוב העסקים בעלי נטייה לתיירות להט"ב מקובצים סביב המחוז באירו אלטו ושכונות פרינסיפה ריאל וצ'יאדו הסמוכות.
בליסבון ופורטו מתקיימים מצעדי גאווה שנתיים המושכים עשרות אלפיי מפגינים וצופים.
מספר חופים פורטוגזיים מוגדרים כפופולריים ביותר בקרב חברי הקהילה בהם: חוף 19, ליד קוסטה דה קפאריקה, חוף הנודיסטים הרשמי באריל וחוף קסלה ולחה, אשר שניהם ממוקמים ליד טבירה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברומניה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית במדינה מאז 1996, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
אף על פי כן, רומניה ביצעה שינויים משמעותיים בחקיקת זכויות להט"ב מאז שנת 2000.
מאז תחילת שנות ה-2000, רומניה הציגה חוקים רחבי היקף נגד אפליה כלפי נטייה מינית, השוותה את גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד והנהיגה חוקים נגד פשעי שנאה מטעמים הומופובים.
חברי קהילת הלהט"ב הרומנית הפכו גלויים יותר בשנים האחרונות, כתוצאה מאירועים ציבוריים שנתיים כגון ציון מצעד הגאווה בבירה בוקרשט ופסטיבל לילות הסרטים הגאה של קלוז'-נאפוקה.
בשנת 2006, רומניה הוכתרה על ידי ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" כאחת מחמש מדינות בעולם שעשו "התקדמות למופת במאבק בפגיעה בזכויות על סמך נטייה מינית וזהות מגדרית".
עם זאת, בשנת 2022, ארגון זכויות הלהט"ב האירופי, "ILGA-Europe" דירג את רומניה במקום ה-26 מתוך 27 מדינות האיחוד האירופי במעמד הגנה על זכויות להט"ב, מאחורי כל מדינות הארגון מלבד פולין.
חוק העונשין שהוכרז על ידי אלכסנדרו יואן קוזה בשנת 1864, בהשראתו בעיקר מחוק העונשין הצרפתי משנת 1810 (שבמשך הזמן ביטל את הפללתה של פעילות הומוסקסואלית), לא התייחס ליחסים הומוסקסואלים באופן שונה מיחסים הטרוסקסואלים, ולפיכך, הומוסקסואליות הייתה בלתי חוקית רק אם נעשתה על בסיס אי הסכמה.
החל משנת 1878, הקוד הטרנסילבני-הונגרי המקביל העניש גברים הומוסקסואלים רק אם הם עסקו במעשים הומוסקסואלים אלימים, כגון אונס או ניסיון אינוס.
כמו כן, אזור בוקובינה העניש אונס הומוסקסואלי באמצעות סעיף 129 הישן של אוסטריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שני האזורים סופחו לרומניה וכתוצאה מך יצרה המדינה חוק עונשין לאומי חדש.
בהשפעת חקיקה נגד הומוסקסואליות במדינות פשיסטיות טוטליטריות, חוק העונשין הרומני הפליל הומוסקסואליות במדינה לראשונה בשנת 1937. חוק זה (כתוצאה מדיון ציבורי על מיניות) אסר על הומוסקסואליות ציבורית בסעיף 431 אשר העניש "מעשים מיניים" שבוצעו בין גברים או בין נשים, אם עוררו "שערורייה ציבורית".
בשנת 1948, פרשנות הומוסקסואליות ציבורית זו הורחבה על ידי בית משפט, כך שכללה את כל המצבים הציבוריים או הפרטיים אשר "מעוררים שערורייה" ובכך, הפכה הומוסקסואליות למעשה פלילי.
בחוק העונשין החדש של הרפובליקה העממית הרומנית, סעיף 431 החמיר את העונשים לעוברים על החוק למינימום של שנתיים מאסר ומקסימום של 5 שנים.
בשנת 1957 הוסרה ההתייחסות ל-"שערורייה ציבורית" ומאתה ואילך כל קיום יחסים בהסכמה בין בני אותו המין הופלל.
לאחר עלייתו של ניקולאי צ'אושסקו לשלטון, בשנת 1968, הקוד הבסיסי תוקן שוב, הציג את סעיף 200 והעביר את אכיפת ההפרה לרשויות הפרטיות אשר הצהיר באומרו כי,
"יחסי מין בין בני אותו המין ייענשו במאסר בין שנה ל-5 שנים".
"החוק האמור בפסקה 1, שנעשה נגד קטין, נגד מי שאינו יכול להגן על עצמו או להביע את רצונו, או בכפייה, דינו מאסר בין שנתיים ל-7 שנים".
"אם המעשה האמור בסעיפים 2 ו-3 גורם לפגיעה חמורה בשלמות גופנית או בריאותית, העונש הוא מאסר בין 3 ל-10 שנים, ואם הביא למותו או להתאבדותו של הקורבן, העונש הוא מאסר של 7 עד 15 שנים".
"הסתה או עידוד של אדם לקיים את המעשה האמור בפסקה 1, ייענש במאסר בין שנה ל-5 שנים".
הגבלות אלו על פי חוק העונשין הוגדרו כייחודיות בהחלט לרומניה ולשום מדינה אירופית אחרת.
ההגבלות כללו רק מערכות יחסים בעוד רומנים שהגדירו את עצמם הומוסקסואלים לא נענשו אלא נחשבו כ-"חולי נפש".
בשנת 1995, רומניה הגישה בקשה לחברות בארגון האיחוד האירופי.