tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחילה חשש הילד לעזוב את הפנימייה ורק בחלוף הזמן חש אמון כלפי הוריו.
הַצִּנּוֹר הָעוֹרְקִי (TA: ductus arteriosus) הוא כלי דם בבית החזה של העובר המחבר את עורק הריאה ישירות אל אבי העורקים, וכך עוקף את מחזור הדם הריאתי (המכונה גם המחזור הקטן).
תפקידו של כלי דם זה הוא לצמצם את ספיקת הדם המוזרמת אל ריאות העובר, וזאת נוכח אי יכולתם לשמש לנשימה (קליטת חמצן ופליטת פחמן דו-חמצני).
הצינור נסגר זמן קצר לאחר הלידה, מתנוון ומסיים בכך את תפקידו.
צינור עורקי שאינו נסגר לאחר הלידה נחשב לסוג של מום לב מולד הקרוי צינור עורקי פתוח (patent ductus arteriosus; ובראשי תיבות: PDA).
מום זה גורם לספיקה בלתי מספקת של דם לריאות ולאוושה מתמדת, וההסתמנות הקלינית דומה לזו של פגם במחיצה הבין-חדרית או פגם במחיצה הבין-פרוזדורית.
ילד שבו נותר הצינור פתוח יתקשה לבצע פעולות גופניות מאומצות הדורשות חמצון מהיר.
לעיתים הצינור נסגר מעצמו בילדות, אך ברוב המקרים דרוש ניתוח שבו הצינור נקשר ונחסם למעבר דם.
לאחר סגירת המעבר נותר שריד שלו בין אבי העורקים לעורק הריאה הנקרא ligamentum arteriosum.
הציורים השחורים (בספרדית: Pinturas Negras) הם סדרה של 14 ציורי שמן שיצר הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בשנים האחרונות לחייו.
הציורים נוצרו כציורי קיר על קירות ביתו של גויה.
הציורים כונו כך בשל כהותם ובשל התיאורים הקודרים המשקפים את פחדיו של גויה מאי שפיות.
כיום מוצגים הציורים במוזיאון הפראדו במדריד.
לאחר מלחמות נפוליאון והסערה הפנימית של הממשלה הספרדית המשתנה, גויה פיתח יחס ממורמר כלפי האנושות.
הוא שרד שתי מחלות כמעט קטלניות, והיה חרד מחשש להישנותן.
נראה כי השילוב בין גורמים אלה הביא אותו לכדי יצירתם של הציורים השחורים.
באמצעות צבעי שמן ועבודה ישירה על קירות חדרי הוילה שבה חי, יצר גויה יצירות בגוונים כהים ומטרידים.
הציורים לא הוזמנו ולא נועדו לעזוב את ביתו.
סביר להניח כי האמן מעולם לא התכוון להציגן בתערוכה ציבורית "ציורים אלה קרובים להיות פרטיים יותר מכל ציור אחר אשר נולד אי פעם בתולדות האמנות המערבית".
גויה לא נתן כותרות לציורים, או אם כן, הוא מעולם לא חשף או תיעד אותם.
מרבית השמות ניתנו ליצירות על ידי היסטוריונים לאמנות.
הם הופיעו לראשונה בקטלוג בשנת 1828 על ידי חברו של גויה, אנטוני ברוגדה.
ארבעה עשר הציורים נקראים:אטרופוס (הגורל), שני הזקנים, שני זקנים אוכלים מרק, דו-קרב אַלּוֹת, שבת המכשפות/התיש הגדול, גברים קוראים, יהודית והולפרנס, עלייה לרגל לסן איזידרו, הכלב, סטורן טורף את אחד מבניו, 2 נשים לועגות לגבר, תהלוכת המשרד הקדוש, חזון פנטסטי ו-La Leocadia (לאוקדיה היה שמה של זוגתו של גויה).
ציור נוסף, שטרם הוכלל בצורה רשמית כחלק מהציורים השחורים נקרא ראשים בנוף, והוא מוצג בנפרד מהסדרה באוסף סטנלי מוס בעיר ניו-יורק.
עד היום אנשים מתקשים להתבונן בציורים בשל התחושות שהם מעוררים בצופים.
במסגרת "המלחמות הנפוליאוניות", בדצמבר 1807, פלש נפוליאון עם כוח בן 130,000 חיילים לצפון ספרד.
עד אביב 1808 השתלט נפוליאון על מדריד, ועד יוני של אותה השנה הצליח להוריד מכיסאו את המלך פרדיננד השביעי, ובמקומו מינה את אחיו שלו, ז'וזף, למלך ספרד.
ב-02/05/1808 פרצה התקוממות שהפכה למלחמת גרילה שנמשכה 5 שנים בין העם הספרדי (בסיוע כוחות בריטים ופורטוגלים) בצרפתים.
בתגובת נגד להתקוממות, הוציאו חיילים צרפתים להורג חלק מהמורדים במדריד, ביום ה-03/05/1808.
גויה שהיה תלוי למחייתו בבית-המלוכה ובממסד לא היה יכול להביע באופן נחרץ את השקפותיו הפוליטיות.
ואולם, האמנות שלו רומזת על עצמאות, וייתכן שציורו הגדול ביותר הוא זה המתאר את הוצאתם להורג של המורדים במדריד - הציור שנקרא השלושה במאי 1808, ציור אפל מבחינה פסיכולוגית, אם כי לא אפל כמו הציורים השחורים.
הכאוס החברתי והפוליטי של התקופה הגביר אצל גויה את הפחד, החרדות ואת המודעות להם.
בפברואר 1819, רכש גויה את וילת קווינטה דל סורדו על גדת נהר מנזאנארס, בסמוך לגשר סגוביה ועם נוף על שפלות סן איזידרו.
רכישת הנכס המבודד הולידה השערות כי רצונו היה להימלט מתשומת הלב הציבורית.
הוא גר שם עם לאוקדיה וייס, שהייתה נשואה עדיין לאיזידורו וייס, ולשניים נולדה בת, רוסריו.
הבית, כונה "בית החירש" ("Quinta del Sordo"), על שם הבעלים הקודם של הבית.
ייתכן כי תחושות אלו הובילו את גויה ליצור את סדרת הציורים השחורים.
את הציורים, העשויים בטכניקת "סקו" (secco) וצבעי שמן, יצר גויה בציור ישיר על גבי קירות ביתו.
הם מכילים נושאים רוויי מוות, אלימות ותיאורים של חזיונות אפוקליפטים.
התאריך המדויק שבו החל גויה לצייר את הציורים השחורים אינו ידוע, אך ידוע כי תחילת היצירה חפפה למחלה קשה בין פברואר לנובמבר של 1819 (כפי שמשתקף בציור - דיוקן עצמי עם ד"ר ארייטה, שמוצג כיום במכון לאמנות במינאפוליס, מינסוטה).
בשנת 1823, לאחר החזרת המלוכה האבסולוטית בידי המלך פרדיננד ה-7, נמלט גויה מביתו ויצא לגלות בבורדו שבצרפת.
בשנת 1878 הוסרו הציורים מקירות הבית והוצמדו לבדים, בשל הידרדרות מצבם.
בעל הציורים תרם אותם לספרד והם מוצגים כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
מיקום הציורים המקורי בוילה קווינטה דל סורדו
בכתביו של אנטוניו ברוגדה מוזכרים שבעה ציורי קיר בקומת הקרקע ושמונה בקומה העליונה.
יחד עם זאת, רק ארבעה עשר ציורים הגיעו למוזיאון דה פראדו.
שארל יורטה מתאר גם ציור נוסף לסדרה הידועה באוסף, ומציין כי כאשר ביקר בווילה בשנת 1867, הציור כבר הוסר מהקיר ונלקח למרקיז של ארמון ויסטה אלגרה של סלמנקה.
מבקרים רבים העלו את ההשערה שבשל גודלו ונושא הציור החסר הוא ככל הנראה הציור שזוהה כראשים בנוף (נמצא כיום בניו יורק, אוסף סטנלי מוס).
מלבד בעיית הציור החסר, קיימת גם חוסר ודאות בנוגע למיקום הציור שני זקנים אוכלים מרק - האם צויר במשקוף בקומה העליונה או התחתונה.
דבר הפוגע בהבנת היצירה (בהנחה כי כל יצירה היא בעלת ערך ומשמעות בהקשר למיקומה במבנה).
למעט הבעיות הנ"ל, תרשים הציורים שהופץ של וילה קווינטה דל סורדו הוא מדויק.
קומת הכניסה הייתה חלל מלבני.
בשני צדיו הארוכים היו שני חלונות ליד הקירות הקצרים יותר.
בין החלונות היו מצוירים שני ציורי קיר גדולים: עלייה לרגל לסן איזידרו מימין ושבת המכשפות משמאל.
מאחור, על הקיר הקטן יותר מול הכניסה, היה חלון במרכז עם הציור יהודית והולופרנס מימין, וסטורן טורף את אחד מבניו מצידו השני בצד שמאל.
ממולם היו ממוקמים La Leocadia ושני זקנים זה לצד זה.
הקומה הראשונה הייתה בגודל זהה לקומת הקרקע, אם כי בקירות הארוכים היה רק חלון מרכזי אחד התחום בציורי קיר משני צדדיו.
בקיר הימני בכניסה לקומה הראשונה צוירו "חזון פנטסטי", "תהלוכת המשרד הקדוש" ו"דו-קרב אלות" בהתאמה.
על הקיר הקצר מאחור מעבר לחלון צוירה היצירה "Atropos (גורל)".
משמאל היה ניתן לראות את "2 נשים לועגות לגבר" ואת "גברים קוראים" משמאל.
מימין לדלת הכניסה היה "הכלב" ומשמאל "ראשים בנוף" (הציור ה-15 בסדרה).
"שני זקנים אוכלים מרק" היה ממוקם, ככל הנראה, מעל לאחת הדלתות בוילה.
אחד הטענות מפי היסטוריונים במאה ה-19 העלתה השערה כי המיקום המדויק היה מעל לדלת הכניסה בגלל תצלום של הצלם ז'אן לורן משנת 1874 שאשרר את סוג הנייר שאליו הועבר הציור, אך הדבר אינו וודאי עד היום.
העתקת הציורים מהקירות לבד קנבס
כאשר גויה הוציא את עצמו ל"גלות" יזומה בצרפת בשנת 1823, הוא הוריש את ה"קינטה דל סורדו" לנכדו, מריאנו.
לאחר שעבר כמה בעלים, הגיע הבית ב-1874 לידיו של הברון הצרפתי-גרמני אמיל ד'ארלנז'ה.
לאחר 70 שנה על קירות ה"קינטה דל סורדו", התדרדר מצב הציורים, ועל מנת לשמר אותם, הם הועברו ביוזמת הבעלים החדשים של הבית לקנבס, תחת השגחתו של אוצֵר מוזיאון הפראדו, סלבדור מרטינס קובלס, תוך תיעוד של הצלם ז'אן לורן מינייר.
בתצלומיו של לורן ניתן לראות כי ציורי הקיר היו ממוסגרים בגבולות בעיצוב קלאסי, כך גם הדלתות והחלונות שמעל הדלת.
הקירות היו מעוטרים, כמקובל בבתי מגורים בורגניים ואריסטוקרטיים, עם טפטים ממפעל הנייר המלכותי שהיה בחסות המלך פרננדו השביעי.
קומת הקרקע עוטרה במוטיבים של פרי ועלים, והקומה הראשונה עוטרה ברישומים גאומטריים המסודרים בקווים אלכסוניים.
התצלומים גם מתעדים את מצב הרישומים לפני שהועברו מהוילה, ומהם ניתן ללמוד, למשל, כי חלק גדול מהצד הימני של שבת המכשפות לא נשמר, למרות העברתו על ידי מרטינז קובלס.
הטווח הכרומטי של "הציורים השחורים" מוגבל, לרוב, לצבעי אוכרה, זהב, חום, אפור ושחור.
הצבע הלבן מופיע מפעם לפעם כזורח מבגדי הדמויות על מנת להעניק ניגודיות/מכת אור מהשמיים/כחלק מהנוף.
בציורים דו-קרב אַלּוֹת, סטורן טורף את אחד מבניו, חזון פנטסטי ויהודית הולפורנס, נעשה שימוש גם בצבע האדום.
בציורים דו-קרב אַלּוֹת, תהלוכת המשרד הקדוש, La Leocadia וראשים בנוף, נעשה שימוש בצבע הכחול.
סטורן טורף את אחד מבניו
היצירה הידועה ביותר מהסדרה היא סטורן טורף אחד מבניו.
התמונה מתארת את הטיטאן קרונוס (או סטורן/שבתאי במיתולוגיה הרומית), אביו של זאוס, אוכל את אחד מילדיו.
לפי הסיפור המיתולוגי, אכל קרונוס את ילדיו מייד לאחר לידתם מחשש שהם ירצו למשול במקומו.
גויה מתאר את מעשה הקניבליזם בפראיות מדהימה.
מתוך הרקע השחור נראה שגפיו וראשו של שבתאי קופצים מהצללים אל הצופה.
עיניו של שבתאי ענקיות ומעניקות לתווי פניו הבעה של כעס/שיגעון/אימה.
אצבעותיו חופרות בחלק האחורי של תינוק שראשו וזרועו הימנית כבר מאוכלות.
הציור עוצר רגע לפני ששבתאי עומד לנגוס בעוד זרוע שמאלית של הגוף.
השימוש היחיד בצבע (לצד גוני הבשר) הוא באדום, לדם המכסה את מתווה חלקו העליון של הגוף הנאכל - שהוא חסר תנועה, דומם וצבוע בלבן אך בניגוד לציורים מאותה תקופה, אינו מתאר חיים וטוהר, אלא משמש כלבן המוות.
הציור התבסס על האמונה העתיקה כי השבת היא יום המפגש של המכשפות בפיקוחו של השטן (בצורת תיש).
בניגוד לציור אחר שלו בנושא, שהוא צבעוני ומואר (אף על פי שהוא מתאר התרחשות לילית), בציור הנוכחי הרקע בצבעי חום צהוב חשוך, דמות העז צבועה כולה בשחור ומופיעה מול המוני מכשפות, שנוטות אל השטן ומביטות בו, והן בעלות עיניים שקועות ותווי פנים שמעבירים תחושה של חרדה/אימה.
מימין לשטן, יושבת על הקרקע, בגבה לצופה, אשה מבוגרת, שפניה חצי מוסתרים, והיא לובשת כיסוי ראש עם ברדס לבן כשל נזירות.
לא כל הציורים השחורים זהים בשימוש בצבעים מוגבלים כשתי הדוגמאות הקודמות.
היצירה דו-קרב אַלּוֹת מראה את השימוש הדרמטי של גויה בגוונים שונים של כחול ואדום כששני הגברים מכים זה בזה.
בגרסה המקורית נלחמו הגברים באחו, אך הציור נפגע במהלך ההעברה, והגרסה המוצגת במוזיאון הפרדו צוירה שלא כבמקור, מה שרק מחדד את העגמומיות של הלוחמים שאינם מצליחים להימלט מהמכות אחד של השני כיוון ששניהם כלואים עמוק עד ברכיהם בביצה.
החוקר הבריטי נייג'ל גלנדינינג העיר בנוגע להבדלים בין המצב הנוכחי של הציורים השחורים לזה שתועד על ידי ז'אן לורן לפני ההעברה.
בסוף 2010, מחקר נוסף על תמונות הציורים שצולמו על ידי לורן של קרלוס פורדדה, צייר ומורה להיסטוריה של האמנות, טען כי גויה צייר את דו-הקרב על דשא, והכישלון בהעברה גרם לאובדן שטחי ציור גדולים מה שהוביל לניסיון להסתיר את המאורע מתחת לרגליים.
פרשנות נוספת לכך היא שגויה התייחס לאלגוריה המופיעה בספר של דייגו דה סוואווארה פייארדו שנקרא Empresas Políticas שהכיל מאה מאמרים קצרים בנושא חינוך נסיך.
המיתולוגיה היוונית מספרת על המלך קדמוס, שזרע שיני דרקון באדמה, וגרם להיווצרות לוחמי הספרטוי.
על ידי השלכת אבן יקרה עליה נלחמו, קדמוס גרם לכך שרק חמישה מהם שרדו, כרת איתם ברית וכך הוקמה העיר תביי.
סוואווארה השתמש בדימויים אלה כדי לדון כיצד שליטים מעוררים מחלוקת על מנת לבסס בסופו של דבר שלום בממלכותיהם.
ייתכן שהשימוש של גויה באלגוריה זו הוא בעצם התייחסות למדיניותו ולפוליטיקה של פרדיננד השביעי.
בציור "חזון פנטסטי" גויה משתמש בצבע אדום בוהק ליצירת הבגד של אחת משתי הדמויות הענקיות המרחפות מעל חבורת הפרשים וגם בתוך הנוצה שעל הכובע כשהרובה לכיוון הדמויות ביצירה.
הכלב הוא השם שניתן לציור על ידי היסטוריוני אמנות בעקבות הציור עצמו; יצירה שבה מופיע ראשו של כלב הבוהה כלפי מעלה.
הכלב עצמו נראה כאבוד במרחב של שאר היצירה הריקה למעט אזור משופע וכהה בתחתית הציור (מסה לא מזוהה שמסתירה את גופו של הכלב).
הכלב נראה כטובע, אבוד ובודד.
הציור מחולק לשני חלקים לא שווים, כשהחלק העליון נראה כ"מלוכלך" וחותך אותו כתם משופע ומעוקל, דהוי ביחס לצבע שחור.
החוטם של הכלב מורם, אוזניו מושכות לאחור ועיניו מביטות מעלה וימינה.
ההסבר לצורה כהה קלושה שמתנשאת מעל הכלב מוסבר לעיתים כנזק שנגרם לציור בעת העתקתו לקנבס, אך לרוב כממצא מן הציור הקדום שעיטר את הקיר לפני שגויה צייר אותו.
התיאור האניגמטי של הכלב הביא לפרשנויות שונות לכוונתו של האמן.
לעיתים נתפס הציור כתיאור סמלי של המאבק חסר התוחלת של האדם בכוחות רעים.
המסה המשופעת השחורה העוטפת את הכלב מדומיינת כחול טובעני, אדמה או חומר אחד בו הכלב נקבר.
הציור נראה כמתעד את הרגע לאחר המאבק של הדמות לצאת משם אך לשווא, וכי כעת כל שנותר הוא רק להביט לשמיים בתקווה להתערבות אלוהית שלא תגיע לעולם.
ה"שמיים" שתופסים חלק משמעותי ורחב מהיצירה מעצימים את תחושת הבדידות של הכלב וחוסר התקווה שהוא שרוי בה.
אחרים רואים את הכלב מרים את ראשו מעל המסה השחורה כחושש ממשהו מחוץ לשדה הראייה של הציור ושל הצופה.
ניתן לנתח את היצירה גם כגורמת לתחושות של נטישה, בדידות והזנחה.
רוברט יוז אמר כי אין לנו לדעת בוודאות מה המשמעות הטמונה בציור אך הפאתוס שלו מרגש אותנו גם מבלי לדעת את הנרטיב המסתתר ביצירה.
הצייר הספרדי אנטוניו סאורה החשיב את הכלב ליצירה "התמונה היפה ביותר בעולם".
רפאל קנוגר, התייחס אליו כאל "שיר חזותי".
פיקאסו גם הוא היה אחד ממעריציו הגדולים של הציורים השחורים של גויה וכך חשבה גם מנואלה מנא, אוצרת הפרדו, "אין אף צייר עכשווי אחד שאינו מתפלל מול הכלב".
ביצירה הזו מתגלים לצופה שתי דמויות הלבושות בסגנון פריאר (לבוש מסורתי של נזירים קבצנים במנדיקנטים, הנודרים נדרים של עוני, צניעות וצייתנות) העומדות מול רקע שחור.
הדמות הראשית עומדת במרכז הקומפוזיציה השולטת בקדמת הבמה, הדמות עומדת מעט מכופפת ונראית מהורהרת.
זקנו האפור והארוך של הזקן ממוסגר על ידי זרועותיו הנחות בקלות על מקל רועים.
לצידה עומדת דמות שפניה נראים חייתיים או דמויי גווייה, ונראה כי היא מדברת/צועקת ישירות לאוזנה של הדמות הראשית (יש שראו בכך רמז לחירשותו של גויה).
דמות כהה זו מספקת נוכחות רבת-פנים בתוך הקומפוזיציה ונראה שהיא נושאת קונוטציה שלילית והועלתה ההשערה כי הדמות הזו מספקת ביטוי לחששותיו של האמן עצמו מטירוף, נושא שהוא חקר בעבר לאורך קריירת האמנות שלו.
קיימת גם טענה להתייחסות של האמן לכרונוס, אל הזמן בדמות המשנית הצועקת - למרות חוסר הסבירות, כאשר בוחנים את הדמות המשנית כחלק מממנטו מורי ניתן להניח שאופציה זו אפשרית.
קיים הבדל בולט בטיפול בשתי הדמויות.
האחד נשען על רגליו במקל ההליכה עם הבעה עצובה אך שלווה - הדמות מזכירה את היצירה פילוסופים של ולסקז, ממנו הושפע גויה.
הדמות השנייה מזכירה את הדמויות מציור אחר בסדרה השחורה - שני זקנים אוכלים מרק.
כמו הרבה יצירות אחרות מהציורים השחורים, גם היצירה הזו עברה שיפוץ מהותי עקב סדק בפינה הימנית העליונה, ונעשו מגוון שינויים על מנת להחזירה למצבה הקודם תוך תשומת לב מיוחדת לדמות הראשית.
הבעת הפנים הכהה של הדמות הראשית הופחתה בתהליך השיקום, והותירה לדמות ביטוי מהורהר.
הדמות השנייה השתנתה כפי שתואר, בצורה ניכרת הצללים התפוררו כתוצאה מהזמן שעבר ולכן ההשפעה של השימוש הגאוני של גויה בשונות כהה וטונאלית בעיצוב אבדה כמעט בשחזור היצירה.
גברים קוראים מראה קבוצה של שישה גברים המצטופפים יחד וקוראים עמוד מודפס שהוחזק בחיקו של הדמות המרכזית היושבת במרכז היצירה.
לא ברור מה מקצועם של הגברים, אך הועלתה ההשערה כי מדובר בפוליטיקאים שקוראים ומעבירים על עצמם הערות מתוך כתבה בעיתון שנכתבה עליהם.
גויה כנראה הניח את היצירה על קיר קטן בקומה הראשונה ליד הציור 2 נשים לועגות לגבר.
בצילום רנטגן התגלה כי התמונה שונתה באופן דרמטי לפני שגויה סיים לצייר אותה - הנוף ברקע הכיל רוכב רכוב, ולדמות המרכזית בלבן היו קרניים גדולות, או כנפי ציפור שנראה כאילו צמחו מעל לראשו.
מבחינה תמטית וסגנונית היצירה חולקת את מאפייניה עם יצירה נוספת - 2 נשים לועגות לגבר.
שתיהן אנכיות ולא אופקיות, ואף קטנות יותר בהשוואה לשאר העבודות בסדרה.
שתיהן כהות יותר באופן כרומטי ופחות מבחינה נרטיבית.
שתי היצירות בעלות אותה נפילת אור זהה במיקום ובעוצמה, מהחלק השמאלי העליון של חלל היצירה.
שתי דמויות נשיות המצטופפות זו ליד זו ולידן דמות גברית על רקע שחור והן מוארות מחלקו השמאלי העליון של הציור.
המשמעות של היצירה מעורפלת ביותר.
הרקע נטול הגדרה או פירוט, ולא ניתן שום הקשר לגבי מי המופיעים ביצירה, מה מעשיהם או היכן מוצגת הסצנה.
הדמות מימין אל מול הצופה, היא הגבר ביצירה שידו סביב מפשעתו.
הסצנה משדרת כי ככל הנראה הגבר מענג את עצמו, חושף את עצמו או בעל פיגור נפשי שלא מודע למעשיו.
לדברי מבקר האמנות פרד ליכט "חיוכו החולני של פניו בהחלט נראה ומעיד על סוג של כפייה מינית".
שתי הנשים כנראה עוסקות בזנות ונראות בעלות ביטויים לעגניים וחיוכים מרושעים רחבים, מתעלמות לכאורה מהדמות הגברית.
חלק מהמבקרים העריכו כי החלק התחתון, המוסתר, של הבד מסתיר את העובדה שגם האישה משמאל מתענגת גם היא מהסיטואציה בשל החיוכים וההבעות המוזרות על פניהן של שתי הנשים, שהן גרוטסקיים באותה מידה כמו הגבר.
על פי ליכט "ייתכן ויהיה אלמנט של לעג עצמי בציור זה, משוואה כלשהי בין בדידותו האירונית של האקסהיביציוניסט לבין האמן שגם הוא מסתכל על עצמו בלי בושה או איפוק, ומי נידון גם הוא לפגוע בו כחריג".
למרות שציורי הסדרה אינם קשורים באופן נרטיבי, הם חולקים מאפיינים משותפים - הם חשוכים בעיקרם - גויה התחיל כל אחד בשכבה עבה של צבע שחור שמעליו חתך את הדמויות בפלטת גוונים בהירים יותר, לבנים, אפורים, כחולים וירוקים.
כמו בעבודה הנוכחית, הם צבועים במשיכות מכחול רחבות חותכות.
יהודית והולופרנס נצבעה בקומה הראשונה לצד סטורן טורף את בנו.
התמונה היא פרשנות מחודשת אישית לסיפור ספר יהודית, בו יהודית מצילה את העם היהודי מכיבוש בידי השר הצבא האשורי הולופרנס באמצעות פיתוי ועריפת ראשו בשנת 605 לפני הספירה.
יהודית היא הדמות ההיסטורית היחידה שניתן לזהות בוודאות בקרב הציורים השחורים.
יהודית שהצילה את העם היהודי מידי שר הצבא האשורי, הייתה חלק מאיקונוגפיה מוכרת במאה ה־17 מתוך ספר יהודית.
יהודית, האלמנה העשירה והיפה, שמחליטה לפעול בעצמה, מופיעה בציור בליווי המשרתת אברה הנמצאת לצידה בציור בצידה הימני (צידו השמאלי של הצופה ביצירה).
ביצירה החשיכה עוטפת את הדמויות המוארות באור חזק - דבר הקורא לצופה להתמקד את בנעשה.
זהו אקט אלים המלווה במבט נחוש של יהודית, המענישה בהפתעה ובלי כל חשש את הולופרנס.
לוח הצבעים של היצירה מורכב משחור, אוכרה ואדום המרוחים במשיכות מכחול חופשיות, רחבות ואנרגטיות.
התאורה ממוקדת וגם תיאטרלית ביותר, נראה כי היא מרמזת על סצנה לילה מוארת על ידי לפיד, המאירה את פניה של יהודית ואת זרועה המושטת ומותירה את המשרתת הזקנה המתפללת כמעט בחשיכה.
באופן משמעותי, לא מוצגים הדם הזורם מצווארו של הולופרנס, דבר המאפיין יצירות אמנות אחרות המתעסקות באותו הנרטיב (למשל ביצירתה של ארטימסיה ג'נטילסקי או ביצירתו של קרוואג'ו).
בהתחשב בהתפכחותו המרה של גויה, ייתכן כי הולופרנס מייצג את מלך ספרד, פרדיננד.
מותו של הולופרנס הוצג לעיתים באמנות כסמל לתבוסת העריצות, דבר שיכול להוות רמיזה של האמן לקשר בין הנרטיב של היצירה ליושב על כס המלוכה.
הציור הוא של לאוקדיה וייס - העוזרת, בת הלוויה והמאהבת של גויה.
בציור אווירה של לוויה - גוני הציור הם הצללה של צבע אפור, לאוקדיה שממוקמת לפני שמיים כחולים פתוחים נשענת על מה שנחזה תל קבורה (כעולה משורת פסי הברזל הקטנים היצוקים שבראש התל) כשהיא לבושה בשמלה שחורה, ועל פניה סוג של מעטה/הינומה בהבעה עצובה/נוסטלגית.
ראשה של ליאוקדיה מונח על זרועה כשהיא מביטה מהורהרת לעבר הצופה.
העבודה מוארת ואור נשפך על פניה, זרועה וחזה של לאוקדיה.
ברקע נראים שמיים כחולים ולבנים הפולטים אור צהריים צהבהב.
האור הצהבהב מזכיר יצירה אחרת, שגם היא מבין האחרונות בחייו של גויה, החלבנית מבורדו.
צילום רנטגן מראה כי ייתכן שהתל נצבע במקור כאחו פתוח והמעטה הוא תוספת מאוחרת יותר.
הציור מכיל תחושה של שלווה ופיוס למרות המיקום של הסצנה המתוארת בציור, מה שנעדר משאר היצירות בסדרה.
היצירה עשויה לייצג אפיון של מלנכוליה, או בהתחשב במערכת היחסים בין האמן והמודליסטית, כסמל לאש האהבה והבית עם רמז למוות הבא.
ייתכן כי המבט הבוטה שלה, הלא מתנצל והאופן בו צוירה השמלה עשויים להיות אינדיקציה לאישום קודם נגדה בגין ניאוף.
הציור הוא פרשנות מחודשת לנושא המיתולוגי של אלות הגורל – המוירות, המכונות גם אחיות הלילה, כפי שמסופר בספרי הקלאסיקנים של המיתולוגיה היוונית.
בראשות "אחיות הלילה" עמדה אטרופוס, הנושאת מספריים על מנת לחתוך את חוטי החיים; קלותו, שנושאת פלך וטווה את חוט החיים (בציור של גויה הוחלף הפלך בבובה או תינוק שזה נולד כאלגוריה לחיים).
ולאכסיס, ה"מסובבת", שתפקידה למדוד את אורך סיב החיים.
לשלוש הדמויות הנשיות מתווספת דמות רביעית, המזוהה כגבר.
אחת מההשערות היא שהדמות הרביעית עשויה לייצג את פרומתאוס, שנכבל על הר כשעיט מנקר מדי יום את הכבד שלו, כעונש מהאלים על גניבת האש.
מגוון הצבעים של הציור מצטמצם, במידה רבה אף יותר משאר הציורים השחורים האחרים.
צמצום פלטת הצבעים מחזק את האווירה הלילית והלא מציאותית, המתאימה למיתוס היצירה.
ההיבטים השרירותיים, הבלתי הגיוניים בציורים השחורים, וביצירה זו במיוחד, נחשבים כמבשרים לאמנות המודרנית.
ביצירה מופיעות שתי דמויות קשישות מתנודדות קדימה מתוך הרקע השחור.
אף על פי ההנחה כי הם גברים, מגדרם אינו ידוע בוודאות.
הפה של הדמות השמאלית נשאב בצורה מעוותת כנראה ממחסור בשיניים.
אך בניגוד מוחלט לביטוי מונפש וריאליסטי זה, פניה של הדמות הסמוכה לה כמעט ולא נראים חיים, כיצור מת-חי.
עיניה של הדמות מעוטרות כשקועות ושחורות וראשה נראה כגולגולת אנושית חסרת עור וגידים.
ביצירה זו הטיפול בצבע הוא בצורה חופשית ונראה כי הצורה החלטית ומהירה ללא כל היסוס.
פלטת הצבעים ביצירה מזכירה את השימוש הצבעים של האמן ביתר היצירות האחרות בסדרה; שחור, גוני אדמה ואפור.
היצירה מתארת תהלוכה של כשמונה אנשים.
אדם אחד לובש בגדים מהמאה ה-17 ונושא כוס, האחר הוא נזיר או נזירה.
המחצית השמאלית של הציור עם שמיו הבהירים היא מעיין מעבר בין הצבעים הכהים השולטים בציורים השחורים אל פלטת צבעים עדינה ורכה יותר.
נראה כי קיים קשר בין "תהלוכת המשרד הקדוש" ליצירה "עלייה לרגל לסן איזידרו" וכי שתי היצירות יחד מתארות נרטיב אחד או סיפור המחולק לשתי יצירות.
היצירה מציגה תצפית על העלייה לרגל לכיוון ההרמיטאז' של סן איזידרו במדריד, ציור המהופך כמעט לחלוטין מציורו של גויה באותו נושא שלושים שנה קודם לכן באחו של סן איזידרו.
בעוד שהיצירה הקודמת הוותה תיאור מנהגי חג מסורתי במדריד ומתן תצפית מדויקת למדי על העיר, הציור הנוכחי מציג קבוצה של דמויות בולטות בשעות הלילה, ככל הנראה משיכרות ובפרצופים מעוותים.
בציור מופיעים גם דמויות משכבות חברתיות מגוונות.
בקדמת הבמה מופיעה קבוצה ספציפית וצפופה של דמויות בעוד שבהמשך השיירה מופיעים נזירים ונזירות.
נושא התהלוכה שימש להדגשת היבטים תיאטרליים או סאטיריים; מבחינה זו יש לתמונה הקבלות לציור קבורת הסרדין, שצויר בין השנים 1812 ל-1819.
בציורי גויה חוזר המוטיב של הצגת קהל הדועך לאט לאט למרחקים, שהוצג כבר ביצירתו באחו של סן איזדרו ובסדרת הציורים שלו אסונות המלחמה.
בקצה הציור החלל הפתח מדגיש את כל שאר המסה המוצקה והקומפקטית, ומביא את ההומניזציה של היחידים לקבוצה חסרת צורה.
היוצא מן הכלל הוא דמות שאת פניה ניתן לראות בפרופיל ונראה כי היא גונחת או שרה.
פלטת הצבעים ביצירה, בדומה לשאר היצירות, מתבססת על צבעים שחורים, אפורים וגווני אדמה מוחלטים, המדגישים את הסצנה האפלולית שמתעסקת באובדן הזהות בקרב ההמונים.
ניתן להתייחס ציור כמבשר לציור האקספרסיוניסטי ובמיוחד ליצירותיו של ג'יימס אנסור.
המאפיין הקבוע של הציורים הוא האלמנט הסגנוני.
הדמויות מופיעות בדרך כלל מחוץ למרכז, כאשר הדוגמה הברורה ביותר לכך היא "ראשים בנוף", שבו מופיעים חמישה ראשים מקובצים בפינה הימנית התחתונה של היצירה שלכאורה חתוכה או כמרמז שהדמויות עומדות לעזוב את הציור.
חוסר האיזון מדגים קומפוזיציה מודרנית מאוד.
רוב הסצנות המתוארות בציורים השחורים אינן מתרחשות בלילה, אלא מדגימות היעדר של אור, היום שמת.
הרקעים השחורים מדגישים את הקשר עם מות האור, דבר המייצר תחושה של פסימיות, חזיונות איומים, תחושה של חידה שאינה בעלת פתרון במרחב לא מציאותי.
פניהם של הדמויות לרוב מעידות על הרהור, חוסר ידיעה ולעיתים פחד/אימה.
הפנים מציגות כמעין קריקטורות בעלות חייתיות וגרוטסקה.
הציורים מציגים את הכיעור, הנוראי, את העדר היופי באמנות.
כל התכונות הללו מהוות הדגמה של המאפיינים הנחשבים כיום כמבשרי האקספרסיוניזם הציורי.
הסיבה לכך היא שעבודתו של גויה קוהרנטית, במיוחד באופן שבו מבקרי האמנות העריכו אותה ועקב השפעתה על הציור המודרני.
ניתן לומר שבסדרה זו גויה הרחיק לכת מתמיד בהגשמת רעיונותיו המהפכניים וגישתו החדשנית לאמנות ציורית.
אין לשכוח כי גויה לא ראה ביצירות אלה כדרך חדשה בעולם הציור, אלא צייר את תחושותיו ופחדיו בצורה גלויה וחסרת מעצורים מתוך מחשבה שציורים אלה לא יתפרסמו לקהל הרחב.
מבקרי אמנות מסכימים כי השפעות פסיכולוגיות וחברתיות מסוימות עומדות מאחורי יצירת הציורים השחורים.
בין הראשונים היה מודעותו של הצייר לדעיכה הגופנית, שהודגשה על ידי מערכת היחסים שלו עם אישה צעירה ממנו בהרבה, לאוקדיה וייס.
מחלתו הקשה של גויה משנת 1819 מסמנת את תחילתה של דעיכה זו - הדבר הכה בו והשאיר אותו חלש וקרוב למוות.
העיסוקים הללו באים לידי ביטוי בבחירות של גויה ביצירת הסדרה, הצבעים ובחירת הנושאים של היצירות.
מנקודת מבט סוציולוגית, הדבר מצביע על כך שגויה צייר את ציורי הקיר רק לאחר 1820 ולאחר שהחלים ממחלתו, אף כי אין שום הוכחה מוחלטת לכך.
קיימת הנחה כי הנושאים שבחר גויה לצייר והטון של הציורים התאפשרו בגלל היעדר צנזורה פוליטית שהתגברה שוב עם שחזור המלוכה המוחלטת ומעצם כך שמלכתחילה גויה צייר לעצמו בתוך ועל קירות הבית כמעין שחרור דעותיו ומחשבותיו.
בשנת 2003, הטיל היסטוריון האמנות חואן חוסה ג'ונקרה ספק באותנטיות של הציורים השחורים, שכן לטענתו הם לא יכלו להיות מצוירים במהלך חייו של גויה.
לטענתו, מסמכים משפטיים עכשוויים מתארים את קווינטה דל סורדו כווילה בעלת קומה אחת, כשהקומה השנייה נוספה רק לאחר מותו של גויה.
אם אכן הקומה העליונה לא הייתה קיימת בתקופתו של גויה, הרי שהציורים השחורים (או לפחות אלו שנמצאו בקומה העליונה) לא יכלו להיות פרי עבודתו של גויה, והוא משער שייתכן שבנו של גויה חוויאר יצר את הציורים, ובנו של חוויאר מריאנו פרסם אותם כיצירה של גויה למען רווח כספי.
התיאוריה הנ"ל נדחתה על ידי חוקר גויה, נייג'ל גלנדינינג, שפרסם מאמר אקדמי המגן על האותנטיות של הציורים ומאוחר יותר ערך הרצאה במדריד שבה חזר על קביעתו.
גלנדינג מצא קשרים בין הציורים השחורים ליצירות אחרות של גויה (למשל השני במאי 1808), והצביע על ראיות תיעודיות שונות, כולל רשימת נכסים של האמן משנת 1812, שקוטלגה על ידי בנו של גויה, חוויאר, בה נכללות היצירות.
כיום, מוזיאון הפראדו מכיר בציורים השחורים כאותנטיים.
שער לאמנות המודרנית: אמנות המאה התשע עשרה, עריכה מבואות והערות זיוה עמישי-מייזליש, הוצאת מאגנס ירושלים 2010, 96-104
המיתולוגיה היוונית: הארגונאוטים, מתוך טקסטולוגיה
ניו יורק טיימס "סוד הציורים השחורים" 27 ביולי 2003
הצילו את המציל הוא סרט קולנוע ישראלי שביים אורי זוהר בשנת 1977. הסרט מתאר את התלבטויותיו של מציל תל אביבי, נשוי ואב לילדים, בין נאמנותו לאשתו ולילדיו לבין הפיתויים במקום עבודתו.
זהו סרט הקולנוע האחרון של אורי זוהר, והוא נעשה בזמן השלבים המתקדמים של חזרתו בתשובה.
הסרט מכר 331,500 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל.
אורי זוהר מגלם בסרט מציל תל אביבי, נשוי ואב לשלושה ילדים, את אשת המציל מגלמת גילה אלמגור, המציל המתגורר בסמיכות למקום עבודתו.
בסוכת המציל עובדים איתו "הזקן" (אריה ליאון קסבינר), "היפה" (גבי עמרני) ועוזר בסוכת המציל נער בן 15 (מוטי מזרחי-ארבל).
אביה של אשתו (יוסף שילוח) חושד בו כי הוא נואף, ובכך שהוא ועבודתו כמציל אינם ראויים לבתו.
בשל רצונו לגרום לגירושי בתו מהמציל הבוגדני, הוא שולח אליו שחקנית (אותה מגלמת חנה לסלאו), כדי שתפתה אותו ותוכיח שהוא בוגדן, ואינו נאמן לאשתו ולמשפחתו.
אשתו שרוצה שגם הוא יקנא, עושה לו תרגיל יחד עם חברו "היפה", כאשר הם גורמים לו לחשוב שיש ביניהם רומן, דבר המטלטל את המציל.
הסרט נעשה בתקופה של מיתון בארץ ולכן מפיק הסרט, איציק קול קבע שהצוות והשחקנים לא יקבלו כסף מראש, אלא אחוז מההכנסות העתידיות.
כבר מהיום הראשון לצילומים, זוהר היה בתהליך של חזרה בתשובה, ולימים אמר כי אילולא התחייב לאיציק קול ולצוות השחקנים, היה נמנע מלעשות את הסרט.
אורי זוהר היה מתפלל בסוכת המציל בהפסקות בין הצילומים, ועורך שיחות טלפון כדי לגייס כסף לישיבה.
הסרט בוים בידי זוהר בחוסר חשק מובהק, כאשר הוא ואשתו כבר החלו בהליך תשובה מתקדם.
חזרתו בתשובה של זוהר הייתה ידועה בקרב השחקנים, והשפיעה על צילומי הסרט.
דוגמה לכך הייתה כשזוהר עזב באמצעו של יום צילום כדי להגיע הביתה לפני כניסת השבת.
את המשך הסצנה ביים מפיק הסרט, איציק קול.
אורי זוהר סיפר כי מעולם לא צפה בסרט במלואו בצורתו המוגמרת.
הוא צפה רק פעם אחת בעשר הדקות הראשונות של הסרט, במהלך הקרנת הבכורה שלו.
לאורך הקריירה הקולנועית שלו חווה אורי זוהר מספר כישלונות מסחריים שאף הכניסו אותו ואת מפיקיו לחובות, כאשר סרטים שיצר לא זכו להצלחה לה קיווה.
דווקא הסרט "הצילו את המציל", שאותו יצר בחוסר חשק, זכה לאחת ההצלחות המסחריות הגדולות ביותר בקריירה שלו, עם 331,500 הכרטיסים שמכר.
בראיון שנתן המפיק בפועל מיכה שרפשטיין לעיתון מעריב בשנת 1990, כחלק מתחקיר שערך על פרסום סמוי, הוא הודה כי הסרט נעשה במימון חברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי" וחברת הסיגריות דובק, בתמורה לפרסום.
בסצנת הפתיחה נראה גבי עמרני מדבר עם תיירת כשברקע שלט גדול של האחים משה ויגאל גינדי, והוא מציע לה סיגריה "סמייל" מתוצרת דובק.
בסצנה אחרת, יוסף שילוח מדבר עם בתו שגולמה על ידי גילה אלמגור במטרה לשכנע אותה לעזוב את בעלה באומרו "אני אקנה לך דירה של גינדי".
כמו כן, נעשה שימוש בדירות חדשות שבנתה חברת גינדי באותה עת, בסצנות רבות בסרט.
הצייד ממאדים הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס.
הדמות נוצרה על ידי הכותב ג'וזף שאמשון והמאייר ג'ו סרטה והופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת Detective Comics #225 מנובמבר 1955. בשנת 1998 הדמות זכתה לסדרה משלה בכתיבתו של ג'ון אוסטרנדר ובאיורו של טום מנדרייק.
הצייד ממאדים הוא כינויו של ז'ון ז'ונס, חייזר יליד מאדים שהגיע לכדור הארץ בטעות וניחן בכוחות מיוחדים המקנים לו יכולות של גיבור-על.
הוא נוהג להופיע כדמוי אדם ירוק עטוי גלימה, ומסווה את עצמו בדמות בלש בשם ג'ון ג'ונס בעזרת יכולת שינוי הצורה בה ניחן.
ז'ונס הוא חבר בליגת הצדק.
דמותו של הצייד ממאדים מדורגת במקום ה-43 ברשימת גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותו של ז'ון ז'ונס ב"ליגת הצדק: סדרת האנימציה" והמשכה "ליגת הצדק ללא גבולות" דיבב השחקן קארל למבלי, בעוד את גרסת הלייב אקשן של הדמות בסדרת "סופרגירל" השחקן דייוויד היירווד, שמתחזה בתחילה לראש סוכנות ה-DEO האנק הנשו.
בסרט היקום הקולנועי של DC "ליגת הצדק: גרסת סניידר" מוצגת דמותו של קלווין סוונוויק, בגילומו של השחקן הארי לניקס, שנחשף בתור הצייד ממאדים.
לפי הגרסה המקורית ז'ונס שוגר בטלפורטציה לכדור הארץ על ידי המדען ד"ר ארדל.
ההלם הנגרם לד"ר ארדל מהמפגש ביניהם מביא למותו, בכך מותיר את ז'ונס ללא דרך חזרה לעולם ביתו.
ז'ונס מחליט להילחם בפשע עד אשר תמצא טכנולוגיה בכוכב מאדים אשר תבטיח את חילוצו.
למטרה זו הוא מאמץ את זהות בלש משטרה בשם ג'ון ג'ונס ומשתכן באפקס סיטי (מאוחר יותר שיקגו).
בסופו של דבר הוא חשף לעולם את קיומו, החל לתפקד בגלוי כגיבור-על והצטרף לליגת הצדק.
לעיתים הוא תפקד כמחליפו של סופרמן (כשם שהחץ הירוק היה מחליפו של באטמן) כיוון ש-DC קומיקס חששו להשתמש יותר מדי בדמויות הדגל של החברה בסיפורי הכותר ולהביא אותן למצב של חשיפת יתר.
במהרה הוא נוטש את מסווה הבלש על מנת להילחם בממצא ארכאולוגי רב עוצמה הדורש את מלוא תשומת לבו, ומביים את מותו של הבלש ג'ון ג'ונס.
הוא מאמץ את דמותו של מרקו אקסבייר על מנת להסתנן לשורות קרטל פשע.
כאשר סופרמן ובאטמן נהפכו לחברים מן המניין של ליגת הצדק, הופעותיו של ז'ון ז'ונס בליגה התמעטו.
הופעתו האחרונה בחוברות ליגת הצדק הייתה במרץ 1968, עת נמצא על ידי בני גזעו וחזר איתם כדי להנהיג את "מאדים החדש".
אולם, למשך 15 השנים הבאות, דמותו של ז'ונס שבה והופיעה בכותרי החברה.
בשנת 1972, סופרמן שוגר למאדים החדש; בשנת 1975 חזר ז'ונס בחללית לכדור הארץ לתקופה קצרה; ומפגש נוסף בין ז'ונס לבין סופרמן ובאטמן הוביל לכך ששלושתם נלחמו יחדיו במאדים החדש.
ז'ונס הוא ממייסדי ליגת הצדק והיה חבר מפתח ברוב גלגוליה השונים למעט אחד, בין סוף שנות ה-60 לשנות ה-70 בגרסה של הכותב בראד מלטאזר, תקופה שבה נדד ז'ונס בחיפוש אחר כוכבים תאומים לכוכב הבית שלו.
הצייד ממאדים שב להופיע ביקום DC באופן קבוע בשנת 1984. הוא החיה את דמות הבלש ג'ון ג'ונס, הפעם כבלש פרטי, אך נאלץ להסביר את היעלמותו למשך 20 שנה.
מיני-סדרה משנת 1988 שינתה כמה אספקטים בסיפור מקורה של הדמות.
התגלה כי ד"ר ארדל לא מת, וכי צורתו האנושית של ז'ון ז'ונס נגרמה הודות לטראומה פיזיולוגית.
עוד סופר כי ז'ונס לא עבר במרחבי החלל אלא גם במרחבי הזמן, וכי בני גזעו ומשפחתו מתו מזה אלפי שנים.
לז'ונס אח מופרע בנפשו בשם מא'אלפא'אק שבעבר השתמש ביכולת שינוי הצורה כדי להתחזות אליו בניסיון לשכנע את חברי ליגת הצדק שז'ון הוא פסיכופת.
ז'ונס מצליח לטהר את שמו.
בגרסאות מאוחרות נוספו פרטים לסיפור מוצאו כגון הגילוי כי בזמן שז'ונס נלקח ממאדים היה נטול חיים כתוצאה ממגפה שהפיץ אחיו במתכוון.
בסדרה משלו משנת 1998, נחשפים גילויים חדשים אודות עברו מכוכב מאדים ומכדור הארץ ובכללם גם נחשפת זהותו של האדם ג'ון ג'ונס האמיתי, נסיבות מותו והנסיבות שבהם השתלט ז'ון ז'ונס על זהותו.
בסדרת החוברות JLA הופיע סיפור פרי עטו של ג'ו קלי בו מנסה ז'ונס לכבוש את הפחד מפני אש האוחז בו בעזרת הנבלה סקורצ' המתמחה בשימוש באש, שרצתה בתמורה את עזרתו הטלפתית של ז'ונס.
הסיפור חושף שלפני 20,000 שנה גזע מסוכן המכונה "השורפים" גבה שרפות רבות על מנת להתרבות בצורה א-מינית.
כדי למנוע מהם לזרוע הרס ביקום, שומרי היקום פיצלו את הגזע לשני גזעים – ירוק ולבן, שינו את מערכת הרבייה שלהם וזרעו בהם פחד מאש.
במהלך אירועי המשבר האחרון, ז'ון ז'ונס נהרג.
הוא הוחזר לחיים בחוברת מספר 8 של המיני-סדרה "הלילה האפל ביותר".
כוחותיו של ז'ונס כוללים במקור את היכולת להפוך לבלתי נראה ולשנות את צורתו, נוסף על כוחות טלפתיה.
במשך השנים נוספו לו כוחות תעופה, ראיית רנטגן וחום שמקורם מכוכב מאדים, כוח על, מהירות על וסיבולת על.
הוא מאוד רגיש לאש, אשר בקרבתה הוא נחלש ומאבד את כוחותיו.
השפעה זו היא לפעמים פיזית ולפעמים פסיכולוגית (תלוי בסיפור).
הופעת הלייב אקשן הראשונה של ז'ון ז'ונס/הצייד ממאדים הייתה בפיילוט טלוויזיוני של ליגת הצדק שנעשה בשנת 1997, בגילומו של השחקן דייוויד אוגדן סטירס.
בגרסה זו של הדמות, היה לה קשה לשנות את צורתה, והוא היה יכול להתחזות לאחרים לפרק זמן קצר ביותר.
לא היה קיים אזכור לגבי כוחות אחרים.
הוא גם משנה את צורתו לחזאי מזג אוויר בגילומו של מיגל פרר.
בהמשך, פרר דובב את דמותו של ז'ונס בסרט האנימציה "ליגת הצדק: הגבול החדש".
בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל", השחקן פיל מוריס מגלם את דמותו של ז'ון ז'ונס - חבר וותיק של ג'ור-אל אשר הגיע לכדור הארץ כדי להשגיח מקרוב על קאל-אל ולעזור לו בשעת הצורך.
בתחילת העונה השמינית של הסדרה, ז'ון ז'ונס מקריב את כוחותיו כדי להציל את חייו של קאל-אל הפצוע האנושות בכך שהוא לוקח אותו לקרבת השמש כדי שכוחותיו ישובו אליו.
אחרי שהצטרף למשטרת מטרופוליס תחת הזהות הבדויה של הבלש ג'ון ג'ונס, כוחותיו חזרו אליו באמצעה של העונה התשיעית בידי דוקטור פיית.
פיית בוחר לפתוח פורטל אשר יחזיר את ז'ון ז'ונס לעולם ביתו מספיק זמן כדי שחשיפתו לאטמוספירה של מאדים תשיב לו את יכולותיו.
דמותו של ז'ון ז'ונס מופיעה בסדרות השונות של יקום החץ בגילומו של דייוויד היירווד.
בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל", הדמות מופיעה תחילה תחת הזהות הסודית של האנק הנשו.
מתברר בהמשך כי הוא נטל את זהותו של הנשו אחרי שזה מת בניסיון להרוג אותו.
כמו כן, מסתבר שהוא חי בכדור הארץ למשך 50 שנה, והוא נאלץ לחשוף את זהותו הסודית אך בוחר לשמור על זהותו של הנשו כסוכן הבכיר של המחלקה למבצעים חוצניים משום שהוא מרגיש נוח יותר לשהות במחיצתם של בני אדם ובזהותו האנושית.
הצייד ממאדים מופיע בסדרת הטלוויזיה "הפלאש" בפרק העונה השלישית "דואט" - פרק קרוסאובר עם סדרת הטלוויזיה "סופרגירל", שבו הוא עוזר למון-אל ולסיסקו ראמון ללכוד את החלילן.
הצייד ממאדים מופיע בפרק הקרוסאובר "המשבר בעולמות האינסופיים", לפיו היקום המקורי של סופרגירל (ארץ-38) מושמד בידי אנטי מוניטור.
הוא עובר יחד עם שאר השורדים לארץ-1, ואחר כך לנקודת ההיעלמות כשכדור הארץ נעלם בידי אנטי-חומר.
הוא משתמש במעמדו כמופת הכבוד ונלחם נגד האנטי-מוניטור.
אחרי שכדור הארץ מאותחל מחדש, הוא מגלה שארץ-38, ארץ-1 ויקום הברק השחור התמזגו מחדש והוא אחד משבעת החברים היחידים אשר זוכרים את התרחשותו של המשבר.
הדבר גורם לו לחפש אחר בני בריתם של המופתים ולהחזיר להם את זיכרונותיהם.
הוא גם מוצא את נאש וולס, גרסת יקום החץ למנודה, ומשיב את זיכרונותיו כדי שלא ישכח שהוא זה ששחרר מלכתחילה את האנטי-מוניטור.
לבסוף, האנטי-מוניטור שורד והצייד ממאדים משתתף בקרב הסופי, שמוביל לכך שהאנטי-מוניטור נלכד לנצח במצב מכווץ.
למרות פציעותיו מהקרב, ז'ון ז'ונס מצטרף לצוות אותו מקים בארי אלן לזכרו של אוליבר קווין.
דמותו של הצייד ממאדים מופיעה בסרט היקום הקולנועי של DC "ליגת הצדק: גרסת סניידר" כאשר הוא מתחזה לגנרל קלווין סוונוויק, בגילומו של הארי לניקס.
הצילו את ילדינו הייתה קואליציה פוליטית שהוקמה בשנת 1977 במיאמי, פלורידה שבארצות הברית, במטרה להביא לביטול חקיקה של פקודה מחוזית במחוז דייד שאסרה על אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי דיור, תעסוקה ומגורים ציבוריים.
את הארגון הובילה הידוענית אניטה בראיינט, שטענה כי החקיקה פוגעת בזכותה לחנך את ילדיה בהתאם לערכים דתיים.
הארגון הוביל קמפיין מאורגן שהביא למלחמה פוליטית מרה בין פעילים למען זכויות להט"ב שלא היו מאורגנים ומאוגדים באותה התקופה אל מול פעילים נוצרים פונדמנטליסטים חדורי מוטיבציה.
כאשר ביטול החקיקה עלה להצבעה הוא הביא לתגובה הציבורית הנרחבת ביותר שקיבלה אי פעם הצבעה מיוחדת בהיסטוריה של מחוז דייד, והוא עבר בתמיכה של 70 אחוזים.
"הצילו את ילדינו" פעל גם בסיאטל שבוושינגטון (אך ללא הצלחה) והייתה לו השפעה רבה על יוזמת בריגס, יוזמת חקיקה שהייתה אמורה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים בקליפורניה אך נדחתה בהצבעה שנערכה בשנת 1978.
היסטוריונים קושרים את הצלחתו הניכרת של הארגון בתחילת דרכו עם התארגנויות של קבוצות נוצריות שמרניות אחרות שהחלו באותה התקופה להיות מעורבות בפוליטיקה האמריקנית.
על אף שלא הייתה מעורבות פוליטית משמעותית של זרמים נוצריים שמרנים בפוליטיקה מאז שנת 1925, תוך שנתיים התארגנה קואליציה משמעותית של ארגונים כאלה בארצות הברית תחת השם "הרוב המוסרי" (Moral Majority).
זו עסקה לראשונה בשדלנות והשפיעה על המפלגה הרפובליקנית בשילוב האג'נדה החברתית שלה בשדה הפוליטי.
עד להפסקת פעילותה בשנת 1989, עסקה "הרוב המוסרי" בעיקר בהתנגדות להומוסקסואליות, לתיקון לשוויון זכויות (ERA), להפלות ולפורנוגרפיה.
עבור הומואים ולסביות רבים עוררו תוצאות הקמפיינים של "הצילו את ילדינו" ויוזמות דומות בשנים 1977 ו-1978 נחישות והתאגדויות אקטיביסטיות למען זכויות להט"ב של קהילות בערים רבות שלא היו פעילוֹת פוליטית או מאוגדות עד לתקופה זו.
הצינה הגדולה בבית הגדול הוא שמו הרשמי של משחק הוקי קרח שהתקיים באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית ב-11 בדצמבר 2010 בין אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת המדינה של מישיגן, במסגרת אליפות ההוקי קרח של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA).
המשחק שוחק תחת כיפת השמיים באצטדיון מישיגן הידוע בכינויו "הבית הגדול" (The Big House), אצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן שהוא האצטדיון הגדול ביותר בארצות הברית.
למשחק נמכרו 113,411 כרטיסים על פי נתוני אוניברסיטת מישיגן.
המשחק נכנס לספר השיאים של גינס כמשחק ההוקי קרח עם הקהל הגדול ביותר בהיסטוריה, כאשר אנשי ספר השיאים קבעו את נתון הקהל שלו בפועל על 104,173 צופים.
ב-6 באוקטובר 2001 שיחקו נבחרות ההוקי קרח של שתי האוניברסיטאות, הנחשבות ליריבות מושבעות, תחת כיפת השמיים באצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת המדינה של מישיגן, "אצטדיון ספרטן".
המשחק, שכונה בשם "המלחמה הקרה" והסתיים בתיקו 3:3, משך 74,544 צופים והפך למשחק ההוקי קרח עם הקהל הרב ביותר בהיסטוריה.
הצלחת המשחק הביאה לכך שמשחקים שונים במסגרות שונות, כולל משחקי NHL, שוחקו תחת כיפת השמיים באצטדיוני פוטבול ובייסבול, ומשכו קהל רב.
ב-4 במרץ 2009 דיווח העיתון "מישיגן דיילי" על אפשרות לעריכת משחק נוסף בין שתי האוניברסיטאות.
המאמר נתן למשחק את השם הלא רשמי "המלחמה הקרה 2".
ב-28 בינואר 2010 הכריזו שתי האוניברסיטאות רשמית על עריכתו של המשחק באצטדיון מישיגן (ובכינויו "הבית הגדול"), שהוא אצטדיון הפוטבול הגדול ביותר בארצות הברית, ותכולתו הרשמית היא 109,901 מושבים במשחקי פוטבול - כ-35,000 יותר מ"אצטדיון ספרטן".
במהלך השנה נשבר שיא הקהל במשחק הוקי קרח שקבע משחק "המלחמה הקרה" מ-2001, כאשר משחק הפתיחה של אליפות העולם בין ארצות הברית וגרמניה ב-7 במאי הועבר לאצטדיון פלטינס ארנה בגלזנקירכן, אצטדיון קבוצת הכדורגל שאלקה 04, ומשך 77,803 צופים.
בנובמבר הכריזה אוניברסיטת מישיגן כי כל הכרטיסים למשחק נמכרו, כאשר עוד קודם לכן בישר קצב מכירת הכרטיסים על שבירתו הצפויה של שיא הקהל שנקבע במשחק בגרמניה.
לקראת המשחק הוצבה זירת קרח על משטח הפוטבול באצטדיון, כאשר קו האמצע של הזירה נמצא על קו 50 היארד של משטח הפוטבול.
נציגי ספר השיאים של גינס, עוד בטרם אישרו את הנתון הרשמי, העניקו למשחק תעודה רשמית המאשרת שקבע שיא עולמי חדש, כיוון שכבר לפי ספירת הביניים התברר שכמות הצופים עברה בהרבה את שיא הקהל למשחק הוקי קרח שנקבע באליפות העולם.
לבסוף העמידו אנשי ספר השיאים, שספרו את כמות הכרטיסים שנסרקו בשערי הכניסה לאצטדיון ביום המשחק, את כמות הצופים ואת השיא הרשמי על 104,173.
המשחק עצמו הסתיים בניצחון של אוניברסיטת מישיגן, 5:0.
"הצינור" (נקראה במשך מספר שנים בשם "צינור לילה") היא תוכנית אקטואליה חברתית.
התכנית בעיקרה עוסקת בחדשות מתוך הרשתות החברתיות, הבידור והריאליטי, תחקירים, יוקר המחייה, צרכנות ועניינים חברתיים.
התכנית היא זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
התוכנית שודרה בעבר בערוץ עשר והחל מ-16 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13.
התוכנית התחילה כפינה של גיא לרר במהדורת החדשות המרכזית במוצאי שבת, בשם "הצינור", בה מוצגים הסרטונים שיצרו את מרב העניין במהלך אותו שבוע ברשת.
בשנת 2010 התוכנית עלתה לשידור כתוכנית עצמאית, תחת השם "צינור לילה", ושודרה בחצות.
בשנת 2015 הוקדמה התוכנית לשעה 22:30, לאחר תוכנית הפריים טיים של הערוץ.
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש גיא לרר את התוכנית בפעם האחרונה בערוץ 10. מאז 3 בספטמבר 2017 הגיש טל ברמן את התוכנית.
במועד זה גם הוחלפה הגרפיקה של התוכנית בגרפיקה חדשה.
לרר עבר להנחות תוכנית במתכונת דומה בשם "הצנרת", ששודרה ברשת 13.
כחלק ממיזוג רשת-עשר, הוחלט כי לרר יחזור להגיש את "הצינור", זאת על רקע הסכסוך שהתגלע בין לרר לערוץ עשר בעקבות המאבק שניהלו הצדדים על דף הפייסבוק של התוכנית (בהרחבה בפסקה), בעוד ברמן יעבור להגיש את "היום שהיה" בחדשות עשר, שהסבה את שמה ל"חדשות 13".
בשנת 2021 זכתה התוכנית בפרס "כד החלב" על שם מוטי קירשנבאום של פסטיבל שובר מסך, על קידום פרויקטים חברתיים כדוגמת: "שיירות הסיוע" ו"תעבירו את זה הלאה"
"צינור לילה" עלתה לשידור לראשונה ב-15 באוגוסט 2010. העורך הראשון שלה היה ארנון גל.
המנחה מראשית דרכה הוא גיא לרר.
התוכנית מוגשת כמגזין אקטואליה ובנויה מכמה מרכיבים: מבזק של חדשות היום ברשת אותו הגישו בתקופות שונות ניתאי אלבוים שגם שימש כעורך המשנה של התוכנית, בר שם-אור וגלי גינת.
ראיונות באולפן או בשטח, פינה של כתב באולפן או דיווח של כתב מהשטח, כתבות תחקיר וצבע, פינת חדשנות טכנולוגית ופינת "הסרטונים שעשו את היום ברשת" שכוללת סרטוני רשת משעשעים שמגישה אחת ממגישות הרצף שי-לי שינדלר או סיון אברהמי, ולאחר מכן גם מי-רן מנקס.
בעבר ירדן הראל והדר עוזרי שימשו כמגישות רצף.
ב-21 ביוני 2017 נודע כי אביה מלכה, השחקנית כוכבת הסדרה כדברא, תצטרף לגיא לרר בתוכנית והיא תוגש על ידי שניהם.
מאז עלייתה של "צינור לילה" הוצגו בה פינות בהגשת אנשי חדשות 10 ובנוסף פינות קבועות של אורחים: עמנואל הלפרין, ויטה קיירס, גיל רימון וטל גרנות.
רבקה מיכאלי מגישה פינת ביקורת משעשעת על אפליקציות סלולריות, ישראל גודוביץ' שפט בתחרות "המפגע של המדינה" שבחנה תקלות בנייה במרחב הציבורי ובנוסף, לובו ויזנר ואלי זולטא בחנו את השאלות שהגולשים הציגו לגוגל וידוענים מקריאים על עצמם ציוצים מרושעים מטוויטר שהגולשים כתבו עליהם.
התוכנית "צינור לילה" זוכה למדרוג גבוה ביחס לשעת השידור שלה ונחשבת לתוכנית פופולרית בערוץ 10, היא זכתה בתואר תוכנית המקור הטובה ביותר לשנת 2013 של "עכבר העיר".
בשנת 2014 זכתה התוכנית לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה תחת הקטגוריה "תוכנית מגזין בתחומי תרבות ופנאי הטובה ביותר".
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש לרר בפעם האחרונה את "הצינור", עקב עזיבתו את ערוץ 10 ומעברו לזכיינית "רשת", שם הוא הגיש תוכנית מתחרה בשם "הצנרת".
מאז 3 בספטמבר 2017 ועד המיזוג, טל ברמן הגיש את "הצינור" במקומו.
ב-7 במאי 2023 התוכנית עברה לשידור ברצועת 19:00, לאחר שנים ששודרה ברצועת הלייט-נייט.
כחלק מהשינוי הצטרפו לתוכנית פינות חדשות.
באוקטובר 2010 חשפה התוכנית סרטון בו נראה חייל צה"ל רוקד ריקודי בטן מול עצירה פלסטינית כאשר היא כפותה ועיניה מכוסות.
הסרטון שודר בישראל ובעולם והעמיד במבוכה את צה"ל.
ביולי 2011 ראיין מגיש התוכנית, גיא לרר, צעירה אלמונית שעברה להתגורר באוהל בשדרות רוטשילד בתל אביב במחאה על מחירי הדיור ויוקר המחיה, הצעירה פתחה קבוצה קטנה בפייסבוק שמנתה כאלף איש וקראה בה לחבריה להצטרף אליה.
הייתה זו דפני ליף, שלימים הפכה מנהיגת מחאת האוהלים והראיון איתה בתוכנית היה הראשון שלה בתקשורת.
בדצמבר 2011 חשף כתב התוכנית בר שם-אור את ה"דארקנט", רשת מחשבים המשמשת כר פורה לפדופיליה ולסחר בסמים ובנשק, שם נחשף לראשונה בישראל גם ה"ביטקוין".
בעקבות התחקיר, זימנה יושבת ראש ועדת המדע והטכנולוגיה בכנסת ח"כ רונית תירוש דיון מיוחד, שנערך בהשתתפות נציגי המשטרה והממשלה.
בינואר 2013 חשפה כתבת התוכנית גלי גינת סרטון בעל אופי מיני שהופץ בין משתמשי אפליקציית המובייל וואטסאפ ללא ידיעת הצעירה שצולמה בו.
בריאיון לתוכנית הזהירה המצולמת צעירות אחרות לא לחזור על הטעות שלה.
התופעה שהייתה חדשה למערכת החוק הישראלית קיבלה בתוכנית את השם "אונס וירטואלי".
ביוזמת חברת הכנסת יפעת קריב, המקרה הוביל להרחבה של החוק למניעת הטרדה מינית.
במרץ 2013 פרסם גיא לרר כי שרתים המכילים מידע הרגיש ביותר של מדינת ישראל חשופים להתקפה ולא ערוכים לאפשרות של פגיעה בהם.
בעקבות התחקיר באפריל 2013 הורה מבקר המדינה יוסף שפירא לחקור את התנהלות מנגנון אבטחת המידע של האתרים הממשלתיים.
ביולי 2013 כתב התוכנית אורי אבן הדפיס אקדח מפלסטיק במדפסת תלת-ממד.
האקדח נוסה במטווח מקצועי, וירה כדור חי שפגע במטרה.
האקדח הוכנס על ידי אבן בקלות ללשכתה של חברת הכנסת מירי רגב ובמועד אחר, הצליח לעבור את כל שלבי הבידוק הביטחוני בכנסת ולהגיע עד כדי מטרים ספורים מראש הממשלה, מבלי להתגלות.
בעקבות התחקיר, שבועות בודדים לאחר שידורו כינסה רגב דיון מיוחד בכנסת בהשתתפות גורמי משטרה וצבא.
כלי תקשורת בארצות הברית ציטטו ושידרו חלקים מהתחקיר.
בפברואר 2014 שודר בתוכנית "שבוע איקיוטק" - סדרת כתבות תחקיר אודות חברת "איקיוטק".
סדרה זו פתחה את פרשת איקיוטק.
סדרת הכתבות של כתב התוכנית אורי אבן עסקה בשימוש של חברת "איקיוטק" בחתימה דיגיטלית, שעל פי דעת מומחים אינה אותנטית או מאובטחת, ואינה מהווה לכאורה ראיה להתקשרות בין החברה ללקוחותיה.
"שבוע איקיוטק" של צינור לילה זכה לסיקור נרחב באתרי החדשות ולקראת סופו נחקר מנכ"ל איקיוטק, בן אופק במחלק ההונאה של משטרת תל אביב בחשד להונאה, זיוף ומרמה ושוחרר בערבות.
במאי 2014 פורסם הריאיון הראשון שהעניק דוד אדמוב לכתב צינור לילה אדם שפיר ובו סיפר את גרסתו לאירועים שהובילו למחאת דוד הנחלאווי.
בדצמבר 2016 הובילה פרויקט בשם - "הגיע זמן ארדן", יחד עם אורן ליבוביץ' (יושב ראש מפלגת עלה ירוק ועורך מגזין קנאביס) ונוספים, הקורא ללגליזציה של קנאביס בישראל.
לאחר שוועדה מיוחדת בחנה את הנושא ובעקבות הלחץ הציבורי שנוצר, בפברואר 2017 הודיע שר הפנים גלעד ארדן על שינוי מדיניות ההפללה הפלילית של משתמשים בקנאביס לצריכה עצמית ועל מיקוד המאמץ בתחום ההסברה והחינוך.
ביוני 2020 שודר תחקיר אודות קרקע במפרץ עכו שנרכשה על ידי קבוצת דלק והתחייבה לנקות את השטח אך לא עשתה כן.
הצנרת הייתה תוכנית שעסקה ברשת, טכנולוגיה ורשתות חברתיות שאותה הגישו גיא לרר ושי-לי שינדלר לצד חלק מצוות מערכת התוכנית "הצינור", שאותה הנחו לרר ושינדלר לפני כן בערוץ עשר.
לצוות הצטרפה אנה זק שהגישה פינה קבועה של מצעד סרטונים.
התוכנית שודרה לראשונה ב-25 באוקטובר 2017 בערוץ 2 ובין ה-1 בנובמבר ל-15 בינואר 2019 שודרה ברשת 13.
כחלק מהמיזוג של רשת וערוץ עשר, הוחלט כי לרר יחזור להגיש את "הצינור" בערוץ הממוזג, ואילו ברמן יעבור להגיש את "היום שהיה" במקומו של גיא זהר, ב"חדשות 13".
ביום השידורים הראשון של הערוץ הממוזג, "הצנרת" נפתחה עם עטיפה אדומה על סמליל התוכנית, בתוכנית שהוגדרה בלוח השידורים כ"הצנרת/הצינור".
במהלך התוכנית, לרר ושי-לי שינדלר חשפו את תמונת הפרופיל החדשה של דף הפייסבוק של התוכנית, שהתבררה להיות תמונת הפרופיל המפורסמת של "הצינור" — בכך חזר לרר להגיש את התוכנית.
עוד טרם עליית התוכנית לאוויר, הקים גיא לרר עמוד פייסבוק בשם "הצינור".
לצד פרסום תכנים מהתוכנית שמשודרת בטלוויזיה, העמוד מעלה תכנים מכל רחבי הרשת, ולא אחת הצליח לייצר כותרות בזכות חשיפות ראשוניות, שפורסמו בעמוד עצמו שפועל לעיתים במנותק משידור התוכנית בטלוויזיה.
"הצינור" נחשב לאחד מדפי הפייסבוק המשפיעים בישראל.
באוגוסט 2016 חצה הדף את רף מיליון העוקבים.
ב-12 בספטמבר 2016 חסמה פייסבוק את הדף למשך שלושים יום בטענה להפרת זכויות יוצרים, בשל פרסום סרטון בדף הפייסבוק של התוכנית לאחר ששודר בטלוויזיה.
מאז עזיבתו של לרר את תוכנית הטלוויזיה ואת ערוץ 10 באוגוסט 2017, עמוד הפייסבוק "הצינור" הפסיק לעדכן בכל הקשור לתוכנית.
זאת בעקבות מאבק בין ערוץ 10 ללרר, על זכויות השימוש בעמוד.
ב-23 באפריל 2018 פסק בית הדין לעבודה בתל אביב כי הדף יישאר בידיו של לרר, אך לערוץ עשר עומדת הזכות לדרוש את שינוי שמו של הדף.
במאי 2018 דף הפייסבוק "הצינור" שינה את שמו ל"הצנרת", ואילו ערוץ עשר פתח עמוד חדש לתוכנית.
בעקבות מהלכי מיזוג רשת-עשר בינואר 2019, בהם לרר נבחר להנחות בשנית את "הצינור", דף הפייסבוק שינה את שמו בחזרה ל"הצינור".
ב־15 ביולי 2020, בעקבות הודעת ראש הממשלה בנימין נתניהו על תוכנית של חלוקת כ-750 ש"ח לכל אזרח, עמוד הפייסבוק של הצינור פתח פרויקט גיוס המונים, הקורא לאנשים שפחות זקוקים לכסף לתרום אותו.
הפרויקט עלה לאתר giveback של הדסטארט בשם "תעבירו את זה הלאה", עם יעד גיוס של כמיליון ש"ח, ותוך שעה גייס כ-750 אלף ש"ח.
במאי 2023 הקים גיא לרר במסגרת התוכנית מיזם חברתי בשם סופרמרקט "הצינור", כחלק מקמפיין מחאה רחב של התוכנית נגד יוקר המחיה.
הסופר הראשון נפתח בשכונת רמת החייל בתל אביב, בסמוך לאולפני התוכנית, ונמכרו בו מוצרי מזון וטואלטיקה בסיסיים במחירים נמוכים משמעותית מהמקובל ברשתות השיווק.
לאחר הצלחת הסניף בתל אביב נפתח באותה השנה סניף נוסף בבאר שבע.
בספטמבר 2014 שודרה בתוכנית סדרת כתבות על פרשת איקיוטק.
בעקבות זאת הגיש מנכ"ל איקיוטק, בן אופק, תביעת לשון הרע נגד ערוץ 10 וגיא לרר בסכום של שלושה מיליון ש"ח.
בית המשפט דחה את התביעה באוקטובר 2015 לאחר שלא הופקדו ערבויות עבורה.
ביוני 2022 נסגרה התביעה ואופק נדרש לשלם ללרר ולמערכת הצינור כ-75 אלף ש"ח הוצאות משפט.
באוקטובר 2019 דיווחה התוכנית על שלושה שוטרים שהגיעו לדירה של אזרח, לאחר שהריחו שיוצא ממנה ריח של מריחואנה.
הדיווח כלל ביקורת על השוטרים, ואלה הגישו תביעת לשון הרע נגד גיא לרר, הכתב בר שם-אור והאזרח ניב בריג.
בית משפט השלום בפתח-תקווה קיבל את התביעה, וחייב כל אחד משלושת הנתבעים לשלם לשוטרים פיצוי בסך 70 אלף ש"ח, ובנוסף חויבו הנתבעים יחדיו לשלם הוצאות בסך 40 אלף ש"ח.
בערעור לבית המשפט המחוזי מרכז נקבע שלנתבעים עומדות ההגנות שבחוק לשון הרע, וסכום הפיצוי הופחת ל-59 אלף ש"ח לכל נתבע.
בנוסף נפסק שהפרסום שבו עוסק התביעה יוסר מאתרי הנתבעים.
פרסשנהקטגוריהמועמדותתוצאהפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2016מגזין פנאיהצינור עם גיא לרר2017הצנרת20182019הצינור2020תוכנית אקטואליההצינור עם גיא לרר2021תוכנית תרבות ופנאי2022תוכנית אקטואליההצינור עם גיא לרר – עונה 1
הציידת היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן וציפורי הטרף ביקום DC קומיקס.
הלנה ויין, הציידת הראשונה מארץ-2, הופיעה בתור הארד של הקומיקס בחוברת All-Star Comics #69 מדצמבר 1977 ונוצרה על ידי הכותב פול לוויץ והמאייר ג'ו סטאטון.
הלנה ברטינלי, הציידת של ארץ-1, הופיעה לראשונה לאחר המשבר בעולמות האינסופיים בחוברת Huntress #1 מאפריל 1989 ונוצרה על ידי הכותב ג'ואי קווליירי והמאייר ג'ו סטאטון.
הציידת היא האלטר אגו של הלנה רוזה ברטינלי, נערה מתבודדת שנולדה למשפחת מאפיה והחליטה ללחום בפשע ובמאפיות.
סיפור המקור שלה מ-1989 הוא שהיא נאנסה בגיל שש בידי ראש משפחת פשע יריבה למשפחת הפשע ברטינלי, מה שגרם להוריה לשלוח אותה לפנימייה ולצוות אליה שומר ראש, שיגן עליה וילמד אותה צורות שונות של לחימה.
כאשר היא חוזרת לביתה בגיל 19, היא עדה לחיסולם של משפחתה ונשבעת להילחם בפשע.
סיפור המקור המשוכתב שלה, שנכתב בידי הכותב גרג ראקה בשנת 2000, גורס שהיא הייתה עדה לחיסולם של משפחתה בגיל שמונה, ואומנה בלחימה בין היתר בידי ויק סייג' וריצ'רד דרגון כדי ללחום בפשע בגות'אם סיטי.
שיטות הפעולה הקטלניות והאלימות שלה, המנוגדות לאלו של באטמן, יוצרות עימותים בין השניים לעיתים קרובות.
היא נעשית באופן זמני לבאטגירל באירועי "שטח הפקר", והיא חברה מייסדת של קבוצת ציפורי הטרף, יחד עם ברברה גורדון ודיינה לאנס.
דמותה מתבססת על הציידת הלנה ויין מהמשכיות ארץ-2 שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, בתם של ברוס ויין וסלינה קייל.
לאחר האתחול המחודש "ה-52 החדשים" שבעקבות אירועי פלאשפוינט, הלנה ויין מארץ-2 הופיעה בתור הציידת של יקום DC.
היא הייתה בתם של ברוס ויין וסלינה קייל ולחמה בפשע כרובין, אך לאחר מותו של אביה בידי הפראדמונים של דארקסייד, היא וחברתה סופרגירל עברו ליקום DC באמצעות צינור בום.
היא לחמה בפשע ברחובות גות'אם של יקום DC, עד שהיא וסופרגירל חזרו לארץ-2 והצטרפו לקבוצת "פלאי העולם".
הלנה ברטינלי מארץ-1 לאחר אירועי פלאשפוינט זייפה את מותה, נעלמה ונעשתה סוכנת בסוכנות הביון ספיירל.
בגרסה זו היא אישה כהת עור ממוצא איטלקי.
היא צוותה לסוכן ספיירל דיק גרייסון/סוכן 37 במשימה לאסוף חלקי גוף המעניקים למשתמש בהם את כוחותיהם של חברי ליגת הצדק, ובמשימה זו נלחמו במידנייטר שנשלח לחפש את האיברים גם הוא בשליחות ארגון עוין.
כאשר מנהל הסוכנות מינוס בגד בסוכנות, ברטינלי הרגה אותו והתמנתה למחליפתו.
היא עזבה את ספיירל במהלך אירועי "הלידה מחדש של DC" בשנת 2016 וחזרה לזהות הציידת.
דמותה של הציידת מופיעה בסדרת הלייב אקשן "החץ" בגילומה של השחקנית ג'סיקה דה גואו.
גולמה על ידי מרי אליזבת' וינסטד בסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת".
הציירים הגדולים הוא מונח בלתי פורמלי המשמש לכינוי של הציירים האירופאים אשר פעלו לפני שנת 1800, ואשר מתייחס לכל סוגי עבודתם כגון: ציור, הדפס או תחריט עץ.
בדרך כלל מדובר על ציירים שהיו בעלי מקצוע מעולים ומוכרים בתקופתם, חברי הארגון המקצועי, ה"גילדה", המקומית של אומנותם, ועצמאים בעבודתם.
במאות ה-18 וה-19 התייחסו לתקופת היצירה של הציירים הגדולים כמתחילה סביב שנת 1450–1470. הציירים בתקופות קדומות יותר כונו "פרימיטיביים".
מילון אוקספורד האנגלי התייחס בתחילת המאה ה-20 לציירים הגדולים כאל כל מי שקדם לתקופה המודרנית כלומר אלה שפעלו בין המאות ה-13 ועד ה-17. בהולנד מתייחסים במונח לציירים מתקופת "תור הזהב" של הציירים ההולנדים.
בדרזדן קיים מוזיאון הציירים הגדולים והוא המוזיאון היחיד המשתמש במונח באופן רשמי כחלק משמו, המחזיק עבודות של ציירים שקדמו לתקופת הבארוק.
היסטוריונים של האמנות ממעטים להשתמש במושג בטענה כי הוא מעורפל מדי.