tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010, קבוצת החוקרים מאוניברסיטת תל אביב מצאו בחפירות בתל מגידו כלי חרס שהונח בתוך קערת חרס.
הכד הפנימי היה מלא בעפר דחוס, ועל כן קבוצת החוקרים החליטה לשלוח את העפר למעבדה מבוקרת, על מנת להבין מה היה השימוש בכד זה.
בשנת 2012 במעבדת הארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב בדקו את האפר שנמצא בתוך הכד וגילו מטמון נדיר במיוחד, הכולל תכשיטי זהב וכסף.
החוקרים מעריכים כי המטמון הוא קופסאות תכשיטים של בעלי הבית, ותארכו אותו למאה ה־11 לפנה"ס.
כפי שהוא מוצג לציבור היום, האתר הוא תוצאה של כל החפירות שנעשו בעבר.
החפירות נעשו במטרה ללמוד את האתר ולצבור ידע.
החופרים לא לקחו בחשבון ולא חשבו על האתר במונחים של הצגת האתר בעתיד בפני ציבור מבקרים.
החופרים, ובמיוחד החופרים הראשונים חשבו רק על צורכי החפירה ועל המטרה להפקת ידע.
משלחת זו תכננה להוריד את כל התל שכבה אחר שכבה.
את העפר שנחפר שפכו במורד המזרחי של התל מבלי לקחת בחשבון את ההשפעה שיש לשפוכת על מראה התל.
שיטות החפירה שהיו מקובלות בתחילת המאה ה־20 שונות מהשיטות הנהוגות בשנות האלפיים, שהן מדויקות וזהירות יותר.
שיטות אלה משפיעות גם על הידע הקיים היום לגבי הממצאים מהתל.
האתר נפתח בשנות ה-50 של המאה ה־20. הוא היה מהאתרים הראשונים בארץ שנפתחו לקהל.
האתר מוצג למבקרים בקונספציה שהוכנה עוד בשנות ה-50 ואינה מתאימה למאה ה-21.
סמוך לאזור התל קיים קיבוץ הנושא את השם מגידו.
רשות הגנים הלאומיים הפכה את תל מגידו עצמו לגן לאומי.
כיום פוקדים את המקום צליינים נוצריים רבים בשל אזכורו בברית החדשה.
בתל מספר אתרים הראויים לציון: שערי העיר הקדומה, "ארמון השנהבים" (שבו נמצאו מאות פיתוחים אמנותיים ותכשיטים משנהב), החתך הגדול שבוצע בתל על ידי המשלחת משיקגו (הנותן תמונה מרשימה של שכבות התל הרבות), האורוות מתקופתו של אחאב וכן מספר ארמונות נוספים.
לדעת רבים, האתר המרשים ביותר בתל מגידו הוא מפעל אספקת המים של העיר מהתקופה הישראלית, המזכיר את מפעל המים של חצור הקדומה.
כמו כן, מהווה התל נקודת תצפית טובה על נופי עמק יזרעאל, על הרי הגלבוע, על גבעת המורה, על הר תבור ועל רכס הרי נצרת.
בשנת 2005 הוכרז תל מגידו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ב-2006 התגלו במקרה בכלא מגידו, אשר סמוך לתל, פסיפסים עתיקים הקשורים לנצרות ונחשבו בתחילה כחלק מאחת מהכנסיות הראשונות בעולם.
עקב כך, הגילוי עורר התעניינות בקרב נוצרים וארכאולוגים בכל העולם.
בחודש יולי 2011, לאחר עבודות רסטורציה רבות בכד חרס שנמצא בחפירות במקום, נמצא אוצר תכשיטים נדיר המוערך מראשית תקופת הברזל.
מאז פתיחת האתר ועד לשנת 2006 לא נעשתה כל תוכנית שימור מקפת לאתר.
נעשתה רק תחזוקה על פי צורך.
בחורף נעשו פעולות של ריסוס עשבים ותחזוקת שבילים, וכן תחזוקה נקודתית בעקבות נזק שנעשה.
לדוגמה: בעת נפילת אבנים מתוך קיר, האבנים הוחזרו לקיר, לא בהכרח במדויק כפי שהיו לפני הנפילה.
התחזוקה נעשתה לפי מיטב יכולתם של העובדים במקום, אשר אינם מאומנים בפעולות שימור מקצועיות.
דוגמה לכך היא תעלה להטיית מי הגשם בכניסה למתקן המים אשר נבנתה ביוזמה מקומית בעקבות גלישת מי הגשם למתקן.
בעקבות ההכרה באתר מגידו כאתר מורשת עולמית, הוכנה לראשונה בשנת 2006 תוכנית אב לפיתוח ושימור האתר.
התוכנית נעשתה בשיתוף עם החברה הממשלתית לתיירות, הזרוע הביצועית של משרד התיירות.
שימור אתר מורשת בעל חשיבות לאומית ובינלאומית.
יצירת וחיזוק המורשת המקראית בקרב מבקרים ישראלים.
גוון והגדלת כמות והרכב המבקרים באתר גם בקרב קהל הצליינים וגם בקרב מגזרים ישראלים.
העשרת חוויית הביקור באמצעים התורמים ליצירת אווירה ייחודית במטרה להאריך את שהות המבקרים באתר.
שיפור התנאים הפיזיים של הסיור באתר.
שימור השרידים הארכאולוגים והאטת קצב הבליה.
עידוד ויצירת שתופי פעולה שיווקיים עם אתרים וגופים במרחב.
יצירת תשתית נאותה לשלוב פוטנציאלי של פעילות חינוכית.
זיהוי המצב הקיים היום כפי שבא לידי ביטוי בתוכנית העבודה:
המבקרים היום באתר הם בעיקר צליינים.
האתר אינו מצוי כלל בתודעה של מבקרים ישראלים.
אין קשר עם אתרים אחרים במרחב.
האתר לא פותח במשך שנים רבות.
השרידים מצויים במצב של בליה מואצת, בעיקר בעיות של חתכים וייצוב קירות.
קיים פער גדול בין חשיבות סיפורי התל לבין המצאי הפיזי של השרידים.
מערך התפעול וההתמצאות בשטח בעייתי.
מערך השבילים הקיים אקראי אך מאוד דומיננטי.
מצאי מינימלי של מתקני השירות.
מצאי אמצעי ההמחשה, החוויה והשילוט מינימלי.
לצורך התוכנית הוכן תקציב רב שנתי של כ-44 מיליון שקל התוכנית כוללת את הסעיפים הבאים:
שמירה על הנוף הייחודי של האתר.
יצירת איזון בין הצורך להמחיש לבין הרצון לשמור על אווירת האותנטיות והשקט הוויזואלי של האתר.
הצגת הרבגוניות של סיפורי התל, כאשר פיתוח המוקדים בעלי הזיקה למקרא הם בבחינת הכרח בתוכנית.
בניית קונספט להמחזת ומסלולי סיפור.
עבודות דחופות לשימור וייצוב השרידים.
פעולות הסדרה ראשוניות בעלות תרומה מיידית למראה והבנת השטח.
חלוקת התוכנית לשני מרכיבים עיקריים: המבואה, התל.
בניית מגוון מסלולי סיור תוך שימת דגש על שיפור התנאים הפיזיים לביקור באתר.
שימוש במגוון אמצעי המחשה כולל מבואת הכניסה.
חלוקה ההמחשות בכל אזור או מבנה לשתי רמות: רמה כללית, רמה חוויתית.
הקמת מערך הכוונה וכתיבת דפדפת.
יצירת שתופי פעולה שיווקיים עם אתרים וגופים אחרים הפועלים באזור.
חתך אוניברסיטת שיקגו - חתך BB, חרוץ בתעלות עמוקות אשר נוצרו מימי גשמים והוא בתהליך של התמוטטות.
תעלה שנוצרה במסלול הסיור בעקבות הגשמים הכבדים של חורף 2005/6 יוצרת בעיית בטיחות למבקרים ונזק לאתר עצמו.
התמיכות עצמן מאוד מסיביות ודומיננטיות בשטח והן משנות לחלוטין את מראה הקיר.
הוקמה תעלת הניקוז למרגלות הקיר, אי אפשר לדעת בשטח האם מדובר בתעלה קדומה, או תעלה שנעשתה בתקופה הנוכחית.
בשער הכניסה לעיר מתקופת הברונזה המאוחרת שכבה VIII נעשה שחזור של קורת העץ.
כן סומן פס השחזור מעליו הוספו שתי שורות של אבנים להגבהת השער.
יש ציון במקום לכך שקורת העץ משוחזרת.
חיזוק קירות על ידי שימוש בבטון.
הבטון מפריש מלחים המזיקים לקיר האבן הקדום.
היום בעקבות מחקרים לגבי ההשפעה המזיקה של הבטון החיזוק נעשה בתערובת של אדמה מקומית וסיד.
בסיור באתר אובחנו הבעיות הבאות:
צמחייה גבוהה המסתירה את השרידים האדריכלים באתר.
צמחייה הצומחת בתוך השרידים וגורמת נזקים לשרידים.
קירות מחוזקים בחיזוקים זמניים ולא אסתטיים.
עובש ונזילות מים במתקן המים, חלודה ועוד.
המקדש הכלקוליתי בחתך BB – הצמחייה מסתירה כמעט לחלוטין את המקדש.
בשנת 2005 כאשר הטיפול בצמחייה היה יעיל יותר ניתן להבחין טוב יותר בשרידי המקדש.
שפוכת של משלחת שיקגו שחפרה בתל בשנים 1939-1925. השפוכת בצד התל מעוותת את צורת התל המקורית.
בעיות צמחייה והתפוררות בחפירת שומאכר שנחפרה בשנים 1905-1903.
בעיית התפוררות אבנים בקיר אסם התבואה אשר מחייבת חיזוק והכנסת חומרי מליטה בין האבנים
באתר נמצאו שני מבנים אשר גרמו לוויכוח רב שנים למה הם שימשו: מבנה 407 בצפון התל ומבנה 1576 בדרומו.
נוצרו שתי אסכולות, אסכולה בהובלת יגאל ידין אשר טען שהמבנים הם אורוות, ואסכולה בהובלת פריצ'רד ויוחנן אהרוני אשר טענו שהמבנים הם מחסנים.
בשנת 2006, במסגרת התקציב החדש, הוחל לבצע שחזור של מבנה 1576. התעורר מחדש הוויכוח כיצד יעשה השחזור.
הוויכוח היה בין פרופ' ישראל פינקלשטיין מאוניברסיטת תל אביב החופר באתר לבין רשות הטבע והגנים המתפעלת אותו.
בסופו של דבר הועבר הנושא לבורר.
השחזור שנעשה בשטח מביא לידי ביטוי את הדעה שמדובר באורוות.
נעשה שחזור חלקי, כאשר כל השטח אשר היווה את החצר הגדולה הצמודה ל"אורוות" כוסה בשכבת אדמה לבנה.
השחזור עצמו מסתיר כמעט לחלוטין את השרידים שנמצאו בשטח.
אין סימון ואין שילוט המצביע על החלק המשוחזר.
השחזור מקל על התייר והופך את השרידים לאטרקטיביים יותר, אבל הם משנים את תפיסת המציאות של המבקר לגבי השרידים.
בשנת 2009 לאחר שהתקבל תקציב מחודש הוחלט להציב באזור האורוות הדרומי וברחבה שמצפונו פסלי סוסים אשר יהפכו את האתר ליותר מושך מבחינה תיירותית.
הפסלים הוצבו בחודש אוקטובר 2009.
פעולות שימור של רצפת "אורוות צפוניות", וקיר המדרגות לשער שלמה
תוכנית העבודה לפיתוח ושימור האתר כללה סעיף של שימור דחוף של שרידים בסכנה.
כתוצאה מכך נעשה שימור של רצפת מבנה 407 הקרוי "האורוות הצפוניות וכן נעשה שימור של קירות המדרגות.
בעבר חוזקו קירות אלה בבטון.
במסגרת השימור הוסרו האבנים והופרדו.
כל אבן סומנה והוחזרה למקומה כאשר חומר המליטה הוא 2/3 אדמה מקומית ו-1/3 סיד.
הממצאים בשטח כללו את הבעיות הבאות:
במסגרת הטיפול בוצעו הדברים הבאים: הסרת הכיסוי, חשיפת שולי הרצפה, יצירת שן אחיזה לחומר המליטה
החדש בשולי הטיח, ניקוי לקונות ובורות שהיו במצב התפוררות מתקדם.
תוכנית השימור כללה את שימור המדרגות הנמצאות ליד המעיין קרוב לשער שלמה.
במסגרת השימור הוסרו האבנים, סומנו ונבנו מחדש עם חומר מליטה מיוחד.
תוכנית העבודה לשנת 2006 כוללת תשעה מתחמים באתר.
לכל מתחם הוכנה תוכנית מפורטת המחולקת לקטעי טיפול.
לכל קטע יש פירוט מהי הבעיה בקטע ומהו הטיפול הנדרש.
התוכנית כוללת גם חתכים וצילומים לפי העניין.
הממצאים הם מחפירות תל-מגידו של אוניברסיטת תל אביב החוג לארכאולוגיה.
פרויקט מגידו בראשות ישראל פינקלשטיין.
תֵּל עֲדָשִׁים הוא מושב עובדים בעמק יזרעאל, 5 ק"מ צפונית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היישוב נקרא על שם תל עדס, יישוב ערבי ששכן בקרבת מקום.
היישוב הוקם בשנת 1913 כהתיישבות של חברי ארגון השומר.
בשנת 1917 התפלג היישוב ונותרו בו משפחות בודדות לצורך שמירה.
בשנת 1923 הגיעו למקום 40 משפחות חדשות והוא הפך למושב עובדים.
המשפחות החדשות היו ברובן יוצאות רוסיה ופולין, שהתארגנו במושבות הוותיקות זכרון יעקב ופתח תקווה.
בתחילת דרכו כ"תל עדשים" הוקם המושב כהתיישבות שיתופית, כאשר החקלאות משותפת תחת אגודה בשם "אלומה", בעוד מספר מצומצם של תושבים נמנים עם ה"בודדים" אשר העדיפו לעבד לבד.
מדי פעם סבל המושב מפעולות של גנבה וחבלה שיצאו מהכפר אכסאל, אך מנגד התקיימו קשרים עם אנשי אכסאל ותושבי תל עדשים רכשו מהם זבל לשדות.
בתחילת המרד הערבי הגדול הוצתה ערימת החציר של תל עדשים על ידי מציתים מאכסאל ובעקבות זאת הוטל קנס קיבוצי על הכפר.
כיום מתגוררות בתל עדשים 200 משפחות ויש בו שכונת הרחבה קהילתית, שתושביה שותפים לחיי הקהילה אולם אינם חברים באגודה החקלאית.
עם תושביו המפורסמים נמנה בעבר הרמטכ"ל והשר לשעבר רפאל איתן (רפול), בן המושב הקבור בו, וח"כ יגאל כהן שנולד בו.
בקרבת המושב נמצאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל, ורבים מתלמידיה מתגוררים בו.
ילדי תל עדשים מתחנכים בגני היישוב.
עם הגיעם לגיל בית הספר הם משוייכים לבית הספר היסודי בקיבוץ גניגר.
בית הספר התיכון האזורי, עמקים תבור, הוא בית הספר התיכון אליו משוייכים התלמידים.
בתל עדשים יש בית כנסת, מבין הראשונים בעמק, שהוקם מ"חושות" בלבד.
כרב היישוב משמש שליח חב"ד הרב רפאל שמשון הלוי לוינסון.
בתאריך 18 באוקטובר 2011, נשרף כליל בית הכנסת הוותיק שביישוב, שעמד על תילו מאז 1923. הסיבה היא, ככל הנראה, קצר חשמלי.
תל סאקי , הוא תל געשי קטן בדרום רמת הגולן.
למקור שמו, "התל המושקה", או "תל המשקה", שתי פרשנויות אפשריות.
יש הסבורים כי מקור השם במי התהום שבאזור התל, שמותירים את הצמחייה בו ירוקה רוב ימות השנה.
אפשרות אחרת היא כי בסביבות התל היו בעבר תעלות מים להשקיה.
על ראש התל הייתה חורבה, ולמרגלותיו דולמנים וקירות של אבני בזלת.
התל המתנשא לגובה של כ-490 מ' מעל לפני הים, נמצא כ-400 מטרים ממזרח לכביש האורך הראשי של רמת הגולן בקטע שבין חמת גדר לצומת רפיד, כ-3 ק"מ מצפון למושב רמת מגשימים.
זהו תל שמורדותיו התלולים מכוסים סלעי בזלת וקוצים.
התל המתנשא מעל לסביבתו לגובה יחסי של כ-30 מטרים, נמצא כ-1,300 מטרים ממערב לקו הפסקת האש עם סוריה שסומן לאחר מלחמת ששת הימים.
לאורכו של קו הפסקת האש נסללה דרך פטרולים והוקמה גדר מערכת אלקטרונית.
בשל שליטתו של התל על השטח הטַרשי שבו מתרחק ערוצו הקניוני של נחל אֶ-רַקַד מקו הגבול, אזור זה נוצל על ידי מחבלים לחדירה לדרום רמת הגולן.
לכן על פסגתו הוצב עד למלחמת יום הכיפורים מכ"ם יבשתי מסוג קשת כדי לאתר תנועות מחבלים.
היות שהמקום לא שימש כמוצב קדמי, היו בצידו המזרחי רק שלוש מצדיות בטון בעלות חרך ירי הפונה מזרחה.
לא נבנתה בו תעלת לחימה היקפית עם מחפי ראש כדי לקשר בין שלוש המצדיות לבונקר הלוחמים הקטן, שהונח ללא מיגון נוסף בתוך מחפורת על מדרונו המערבי של התל.
יתר על כן, מסביב לתל לא הוקמו גִדרות תיל ולא הונח שדה מוקשים.
בתחילתה של מלחמת יום הכיפורים נערך בתל ובסביבתו קרב תל סאקי.
בשנת 2016 הוקמה ליד מוצב תל סאקי מרפאה המהווה חלק מפרויקט "שכנות טובה" שבו העניק ארגון אמריקני טיפול רפואי לחולים מסוריה בחסות ישראלית.
ב-2019 שופץ הבונקר באתר ונוספה בו תאורה, כדי שיוכל לשמש לצורך צילומי סדרת הדרמה הטלוויזיונית "שעת נעילה".
כך, המקום שימש כסט הצילומים המדמה את מוצב החרמון.
בפברואר 2023 גנבו מפגינים נגד הרפורמה המשפטית בישראל טנק מאתר ההנצחה.
בצהרי יום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, נשלח לתל כוח תצפית מגדוד הנח"ל המוצנח 50 של חטיבה 35. הכוח, בפיקוד סגן מנחם אנסבכר, מנה חמישה לוחמים (שלמה אביטל, שייקה לוי, רוני הרצנשטיין, לייזי אגסי) ונהג נגמ"ש.
תפקיד הכוח היה לצפות מזרחה ולנסות לאתר ירי ארטילרי סורי במקרה שיתחיל "יום קרב".
כאשר החלה המלחמה בשעה 14:00 נחתה על התל אש ארטילרית סורית כבדה.
במהלך הלילה הגיעו לתל בנפרד שישה טנקים משתי פלוגות שונות של חטיבות השריון הסדירות: 7 ו-188. הצנחנים והשריונאים שהצטופפו על התל הותקפו וכותרו עם שחר 7 בחודש על ידי כוחות חי"ר ושריון מהחטיבה הממוכנת 132 של צבא סוריה.
בקרב שכלל ניסיון היחלצות מהתל של חלק מכוח הטנקים ושני ניסיונות חילוץ של כוחות מגדוד 50 שכשלו, הצליחו 26 לוחמים לשרוד על התל עד צהרי 8 באוקטובר 1973, בעיקר הודות ליצחק נגרקר, עת הגיעו לתל לוחמי גדס"ר 288 של אוגדת השריון 146 בפיקודו של תת-אלוף מוסה פלד.
בקרבות על תל סאקי וסביבתו נפלו 32 לוחמים מגדוד 50 של חטיבה 35, מגדוד 82 של חטיבה 7 ומגדוד 74 של חטיבה 188.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נהרס הבונקר המקורי והוקם על ראש התל מוצב המיועד להיתפס בשעת חירום.
מסביב לתל הוקמו גדרות תיל והונחו שדות מוקשים.
תל סאקי והמוצב שעל פסגתו הפכו לאתר מורשת קרב תל סאקי.
בתוך בונקר הלוחמים הוקמה פינת הנצחה ללוחמים שנפלו במלחמה על התל ועל סביבתו.
באתר ההנצחה חדר זיכרון לנופלים וכן מוקרן בו סרט המספר את קורות המקום.
חלק מהבונקר המקורי הועבר, לאחר הריסתו, לרחבה בכניסה לאתר.
ב-2012 נחנכה בתל אנדרטת זיכרון לנופלים בקרבות על תל סאקי.
באנדרטה - מתחת לכיתוב "רעי שלא שבו מהתל", הוצבו תמונות של 32 הלוחמים שנפלו בתל.
תל ניצנה הוא אתר ארכאולוגי הממוקם בנגב המערבי על מערך דרכים המקושר לדרך הבשמים ובקרבת כפר הנוער ניצנה והיישוב עזוז של היום.
בניצנה נמצאו עדויות לפעילות אנושית ולהתיישבות בין המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה השביעית ולאחר מכן בתחילת המאה העשרים.
כיום האתר מוכרז כגן לאומי.
ניצנה היא המערבית שבין ערי הנבטים בהר הנגב.
העיר נבנתה במישור, המתנשא לגובה 250 מטר מעל פני הים.
בצפון גובל האתר בנחל ניצנה (ואדי עוג'ה אל-חפיר), והוא נחצה במרכזו על ידי נחל עזוז, הזורם מדרום-מערב לצפון.
בצפון-מערב האתר מתנשאת גבעה טבעית מוארכת לגובה כ-35 מטר מעל סביבתה.
האזור היה צומת דרכים חשובה בעת העתיקה על הדרך בין ההתיישבויות הביזנטיות חלוצה, רחובות בנגב ושבטה המזרחיות ליישוב אל מצרים ומדבר סיני ממזרח לו, אל הרי יהודה ונמל עזה הצפוניים לו.
החל במאה השלישית לפני הספירה נודע כמקום יישוב נבטי שעיקרו מאהלים, שממנו ניהלו הנבטים מערכת מסחרית ענפה.
הממצאים מתקופה זו הם ממקומות שונים באגן הים התיכון, והגיעו לניצנה באמצעות מסחר.
החשובים שבהם הם ידיות כדי יין עם חותמות מרודוס, קוס, פאמפיליה ואיטליה מן המאות השנייה והראשונה לפני הספירה.
ומטבעות של תלמי הרביעי, תלמי השביעי ויוחנן הורקנוס הראשון.
בזמן שלטונה של האימפריה הביזנטית הגיע המקום לפריחה ושגשוג, ובמקום נמצאו חמש כנסיות מאותה התקופה שנשתמרו עד היום, ומחנה צבא מלבני שגודלו 85X35 מטרים, מוקף חומה עם חמישה מגדלים מרובעים, בחצר הפנימית של מחנה הצבא היה מאגר מים מקורה בקשתות.
מתחת ליסודות המבנה נתגלו שרידים של מבנה קדום מן התקופה ההלניסטית.
הפפירוסים של ניצנה, ביוונית ובערבית, שהתגלו בהקשר ארכאולוגי המקושר לגניזה בשתי כנסיות שונות בניצנה, הם ממצא בעל ערך עליון להיכרות עם ההתיישבות בנגב בתקופה הביזנטית במאות ה 6–7 לספירה.
שם העיר ניצנה נרשם בהם: Nessana.
עשרות המסמכים ששרדו הודות לאקלים הצחיח, כללו תעודות פרטיות ורשמיות, טקסטים ספרותיים ומנהליים ושימרו מידע יקר אודות החיים וכלכלת היישוב, שמות תושביו, חיילים, חקלאים ואנשי דת, מעורבותם בחקלאות המקומית ועלייה לרגל.
מן הפפירוסים של ניצנה, עולה שבמקום שכנה יחידה צבאית של פרשים.
היישוב הגיע לשיאו בתקופה הביזנטית והתקופה האסלאמית הקדומה (מאות 7-5 לספירה), הודות למיקומו האסטרטגי על דרך שיירות של עולי רגל נוצרים העוברים מארץ הקודש להר סיני.
התפקיד החשוב של מסעות עולי הרגל בחיי ניצנה משתקף גם במספר רב של כנסיות שנבנו באתר וגם במספרן הרב של כתובות הקדשה וכתובות גרפיטי בשפות שונות: יוונית, ארמית, ארמנית וגאורגית.
היישוב ננטש במאה ה-9 לספירה, ככל הנראה בעקבות השפעת עול המיסוי הכבד של השלטון לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
הבנייה העתיקה באתר נשתמרה עד שנת 1902, עת העות'מאנים התחילו לבנות בו תחנת משטרה.
ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים עלתה חשיבותו של המקום, משום היותו נקודת גבול, והעות'מאנים הקימו בו מרכז מינהלי לאזור בשם עוג'ה אל-חפיר (או עוג'ה עלע'פיר) תוך הרס של מרבית המבנים העתיקים.
מסילת הרכבת הצבאית שסללו העות'מאנים בסיוע הגרמני - מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה, הגיעה ב-10.5.1916 לעוג'ה, ומשם נמתחה לקוסיימה.
בחציית נחל ניצנה בנו הטורקים גשר בן 8 קשתות ממנו נותרו רק האומנות.
השרידים היחידים לתחנת הרכבת הם מגדל מים למילוי דוודי המים של מנועי הקיטור של הקטרים, קיר מבית מנהל התחנה ושרידי הסוללות עליהם הונחו פסי הרכבת (המסילה התפצלה ל-8 הסתעפויות).
בימי השלטון הבריטי בארץ ישראל נערכו חפירות ארכאולוגיות רחבות במקום על ידי משלחת בראשות האריס דאנסקומב קולט, שחפר קודם לכן ביישוב הביזנטי בשבטה, בחסות בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים.
הממצא העיקרי מעבודת המשלחת הוא גילוי שם העיר "ניצנה" (בלעז נכתב Nessana) לאחר מציאת 195 מגילות פפירוס בארכיון בכנסייה המזרחית בעיר העליונה.
לאחר הכרזת הקמת מדינת ישראל, עם פלישת צבאות מצרים לארץ ישראל במאי 1948, נתפסה תחנת המשטרה הבריטית של עוג'ה אל חפיר על ידי הצבא המצרי.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע שניצנה תהיה אזור מפורז ובה ישבה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית עד סוף 1955. בתל ניצנה עמדו שלושה מבני אבן בני שתי קומות.
בבניין אחד ישב המשמר הישראלי ובאחר המשמר המצרי שחילקו ביניהם את התורנות בשמירה על המקום.
במבנה השלישי ישב מטה האו"ם ובו התכנסה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית.
בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע נסוגה ישראל מהסכם הפירוז, הקימה מזרחית לניצנה את היאחזות נח"ל קציעות בספטמבר 1953 ולבסוף השתלטה על האזור המפורז במבצע הר געש, קרב לילי בין 2 ל-3 בנובמבר 1955, אל מול גדוד מצרי שנסוג מן המקום.
אדוארד רובינסון, במסעו הראשון בשנת 1838, היה הראשון שביקר ותיעד את חורבות תל ניצנה, אותן זיהה בטעות כעבדת העתיקה.
אף שטעה בזיהויו, הותיר רובינסון תיאור מפורט וראשוני של עתיקות ניצנה על כל חלקיה, כולל האקרופוליס ועליו מצודה ושתי כנסיות עתיקות.
הכומר האנגלי, ג'ורג' פיסק, ביקר בתל בשנת 1843 וכתב: "ככל שהתקרבנו אל החורבות, הבחנו לימיננו ולשמאלנו ביסודות של קירות אבן, אשר תחמו בימים קדומים גנים ושדות.
הייתה בכך משום הקלה למצוא אפילו שרידים הרוסים כאלה של תרבות עתיקה, באזור שהפך בימינו למדבר שממה...בראותנו שרידים אלה ליוותה אותנו תחושת מועקה.
פעולות החברה התרבותית נדמו; האדם שפעל שם בימים עברו בכל מאודו - איננו עוד, וכיום מכסה את המקום אבק הדורות; ורק החורבות מספרות את סיפורן הנוגע ללב אל מול דממת המדבר".
בחפירות בתל, על ידי משלחתו של ה' ד' קולט בשנים 1935–1938, נמצאו פפירוסים המתוארכים למאות השישית עד השביעית לספירת הנוצרים ונחשבים לאחד מהמקורות החשובים ביותר על תקופה זו בארץ ישראל, ויותר מכך על תקופה זו בנגב.
החל מקיץ 1986 החלה לפעול באתר משלחת חפירות ניצנה ברשות ד"ר דן אורמן וד"ר יוסף שרשבסקי מטעם המחלקה לארכאולוגיה, מקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במשך שבע שנים.
החפירות חשפו מבני מגורים שונים, את גרם המדרגות שעלה אל ראש התל, את הכנסייה המזרחית בראש התל וקפלה.
החל משנת 2022 החלה לפעול באתר משלחת מחודשת ברשות ד"ר יאנה צ'חנובץ, גם היא מטעם המחלקה לארכאולוגיה, מקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
משלחת זו מתמקדת במחקר על ניצנה כמרכז לפעילות צליינית ממרחב ארץ ישראל אל ההר הגבוה בסיני וגם בשלב הע'ותמאני של האתר כעוג'ה אל-חפיר.
תל נפוליאון הידוע גם כתל ג'רישה, תל גריסה או גבעת נפוליאון, הוא תל ארכאולוגי השוכן בחלקו הדרומי של פארק הירקון בתל אביב-יפו, בסמיכות לשכונות הצפוניות של רמת גן.
שמו של התל בעת העתיקה אינו ידוע, ומקורם של כינוייו הנוכחיים הם בשמו של הכפר הערבי ג'רישה ששכן ליד שבע טחנות, ובמחנה של צבא נפוליאון שקם על התל ולידו בעת המצור על יפו ב-1799 במהלך מסעו בארץ ישראל.
הארכאולוגים יוחנן אהרוני ובנימין מזר הציעו לזהות את התל עם גת רמון, עיר מקראית הנזכרת ברשימת ערי שבט דן וגבולותיו בספר יהושע, בגבול המערבי יחד עם יהד, בני ברק ומי הירקון.
ועם גת (כנת) המופיעה ברשימת היישובים של פרעה תחותמס השלישי.
בימי מלחמת העולם הראשונה, בלילה שבין ה-20 ל-21 בדצמבר 1917, אל מול התל, צלחה את הירקון חטיבה 155 מן הדיוויזיה ה-52 הסקוטית של חיל המשלוח המצרי ונעה צפון מזרחה על הגדה הצפונית של הירקון לכיבוש העמדה הטורקית בחירבת הדרה, היא רמת החייל.
התל שימש כאתר הצילומים העיקרי לתוכנית הטלוויזיה לילדים ולנוער "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בשנים 2001–2004.
בשנת 2005 נהגתה יוזמה בין מספר גופים להפוך את התל לגן אריכאולוגי פתוח למבקרים.
היוזמה לא יצאה לבסוף לפועל.
במקום התגלו שרידיו של יישוב קטן ששכן על התל החל בשנת 2700 לפנה"ס לערך.
היישוב התרחב באלף ה-2 לפנה"ס והגיע לשיאו במאה ה-18 ובמאה ה-17 לפנה"ס.
תחילה לא היה היישוב מוקף בחומה, אך לאחר מכן בוצר בחומה משופעת ובחלקלקה, בתצורה המאפיינת את ביצורי החיקסוס.
החומה הייתה עשויה שכבות של כורכר, לבנים ואדמה כבושה, ורוחבה הגיע לשלושה מטרים.
בתקופה זו שכן בעיר מבנה מונומנטלי ששימש כארמון והוקם בה מפעל מים.
עם זאת, העיר חרבה באמצע המאה ה-16 לפנה"ס, במקביל לתחילת ההתפשטות המצרית בארץ ישראל.
היישוב על התל התחדש ופרח בתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית המאוחרת), והוקף בביצורים.
על התל זוהו מבנה מונומנטלי אשר שימש ככל הנראה כארמון, ורחבה רבועה ששימשה כשוק.
במקום שכן מבנה גדול נוסף ששימושו המדויק טרם הוברר, אך מהממצאים שהתגלו על ריצפתו עולה כי נודעה לו חשיבות רבה.
בעיר התגלו סממנים פלשתיים כקרמיקה פלשתית וסימנים לקשרי מסחר עם קפריסין ועם ערים מיקניות.
עוד התגלו עדויות לקיומה של תעשיית מתכות מפותחת על התל.
במאה ה-12 לפנה"ס (תקופת הברזל) קם במורד הירקון, כשני קילומטרים מתל נפוליאון, יישוב פלישתי בתל קסילה, וזה היה ליישוב החשוב באזור.
הפלשתים התיישבו גם בתל נפוליאון, אך הממצאים מתקופה זו מרוכזים רק בצד הדרומי ובצד הצפוני של התל, שתי הנקודות הגבוהות בתל.
מסיבה זו הניחו החוקרים כי חלקו המרכזי של התל, בו חשופה השכבה הכנענית, שימש בתקופה הפלישתית כאזור חקלאי, אך ייתכן כי גם הוא היה נושב, אלא שהקרקע במקום נסחפה יחד עם השרידים.
היישוב הפלישתי בתל חרב בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס במקביל ובדומה לחורבנו של היישוב הפלישתי בתל קסילה, במחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס שכן בחלקו הדרומי של התל כפר חקלאי קטן בשטח של שני דונמים בלבד, וגם יישוב זה ששיוכו הלאומי אינו ודאי, חרב בשריפה.
חלקו הצפוני של התל יושב שוב במאה ה-9 או ה-10 לתקופה קצרה.
חפירות ראשונות בתל התאפשרו לאחר רכישתו בידי הנדבן יצחק ליב גולדברג והתבצעו על ידי אלעזר ליפא סוקניק וממשיכיו בין השנים 1927–1951. בשנת 1976 התקיימה במקום עונת חפירה בודדת, ובשנים 1981–1995 התקיימו במקום חפירות על ידי משלחת מאוניברסיטת תל אביב בראשותו של פרופ' זאב הרצוג.
במתחם נמצאו כלים באיכות גבוהה - כלי קדרות, צלחות, כדים, גרזן קרב, חרב וכדומה.
עוד נמצאו שלדי תינוקות קבורים בכדי חרס, כבשן של בית היוצר, ובית קבורה ובו 18 חדרי קבורה עם כוכים בקירותיהם.
התל ידוע גם בחרפושיות שהתגלו בו:
חרפושית מהמאה ה-15 לפנה"ס בקירוב - על בטנה חקוק קטע מתוך "ספר המתים" של המצרים הקדמונים:
חרפושית משנת 1250 לפנה"ס בקירוב, שעל בטנה ציור של מלך מצרים כורע ומרים ידיו לפני אל בדמות קוף, הוא תות המצרי.
תֵּל סחר הידוע גם בשם תֵּל מְגָדִים הוא תל עתיק הנמצא בין חיפה לעתלית, בסמוך למושב מגדים בפינתו הדרומית־מערבית של המושב, שני ק"מ צפונית לעתלית.
במקום נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות בשנים 1967–1969 (בראשות מגן ברושי ועוזרו, נדב נאמן ובהשתתפות משלחת מבוסטון קולג') שבראשה עמד דוד ניימן , כחפירות הצלה לפני סלילת כביש 2 ובשנת 1994 כאשר העתיקו את מסילת הרכבת לתוואי העובר על גבי התל.
המחקר מזהה את תל סחר עם העיר הפניקית קֵרְתָּה, ולפי אחת הסברות היא גם אותה קרתה, עיר הלויים שהייתה ממוקמת בנחלת שבט זבולון, כפי שכתוב: .
היישוב הקדום ביותר הוקם ככל הנראה במקום עוד בתקופה הכלכוליתית, על כך מלמדים מספר ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו, אולם מרבית הממצאים תוארכו לתקופת הברונזה הקדומה ממנה נתגלו מספר שכבות ארכאולוגיות של היישוב.
בנוסף, נחשפו מספר ממצאים התומכים בקיומו של יישוב פיניקי במקום: מערכת ביצורים הכוללת חומה וכלי חרס האופייניים לתרבות הפיניקית.
היישוב במקום התקיים ברצף מהתקופה הכלכוליתית ועד לתקופה הרומית והביזנטית, שכן נחשפו מספר שכבות של יישוב מהתקופה הפרסית ומבנה בודד המתוארך לתקופה הביזנטית ששימש לדעת החוקרים בתור פונדק דרכים.
בין הממצאים הרבים באתר נמצאו עדויות לכלי יבוא רבים אשר הובאו לאתר הן בתקופת הברונזה והן בתקופה הפרסית, נמצאו מספר רב של כלי חרס אשר יובאו מקפריסין בתקופת תל סחר הפיניקית.
בשל קרבתו של האתר לחוף הים, נראה כי יושביו עסקו בין השאר במסחר ימי.
מדרום לתל יש שרידי מבנה וחציבות ברכס הכורכר.
נמצאו במקום אבני צור מהתקופה האפיפלאוליתית (צייד ולקט) עד לתקופה הכנענית, וחרסים מן התקופות הפרסית והביזנטית.
מצפון לתל קיים אתר ובו תלוליות עפר בהן נחשפו שרידי בנייה וספלולים חצובים בסלע.
נמצאו כלי צור וחרסים מן התקופות הכלכוליתית, תקופת הברונזה הקדומה והתקופה הפרסית.
תל נוֹרְדָאוּ (נכתב גם תל נוֹרְדוֹי) היא שכונה במערב תל אביב שנוסדה בשנת 1922.
תל נורדאו הוקמה על אדמת כרם מטרי, שרכישתה בידי חברת הכשרת הישוב הושלמה בשנת 1922. השכונה הוקמה על תל בודד בחולות הלבנים, בשוליים הצפון-מערביים של תל אביב דאז.
היא השתרעה על שטח נרחב והשקיפה אל פני הים הפתוח לצד מערב, כשמצידה המזרחי שכונת נוֹרְדִיָּה, מצפונה שכונת פועלים ב' ומדרומה כיכר מוגרבי.
כמו שכונת נורדיה הסמוכה (שהוקמה שנים אחדות לפניה), היא נקראה על שמו של הפעיל הציוני והוגה הדעות מקס נורדאו.
בשנת 1922 נחלק שטח השכונה ל-261 מגרשים שנמכרו לחברות נדל"ן, לאנשים פרטיים ולאגודות של משתכנים.
בראשית 1923 הוסכם עם עיריית תל אביב שהיא תניח רשת צנורות מים להספקת מים בשכונה.
כך תואר הדיוקן החברתי-כלכלי של אוכלוסיית השכונה על ידי רם גופנא:.
בין הבתים הראשונים היה בית יחיא הכהן.
לאחר המשך התפתחותה של העיר צפונה, מצאה עצמה תל נורדאו בטבורה של העיר – מתחם הרחובות פרישמן, בן-יהודה, בוגרשוב, דיזנגוף והרחובות שביניהם.
בשנת 1956 פתח בשכונה המחנך חנוך אנקורי בית ספר פרטי קטן, שבהמשך התפתח לרשת החינוך אנקורי.
בשכונה מצוי בית הספר תל נורדאו, שהוקם בשנת 1926 ברוח התרבות העברית.
הבניין החדש נבנה ב-1934 על מגרש שרכש המהנדס ישעיהו ירחע.
בית ספר זה שימש בשנים שלפני קום המדינה (1942–1948) כבסיס האימונים של לוחמות ההגנה שלימים נקרא ח"ן (חיל הנשים).
בבית ספר זה למדו בין היתר דבורה קידר, משה שמיר ואחיו אליק, אורי זוהר, אמנון יצחק, יורם שפטל, טום אביב, תרצה אתר, צבי זיבל ויגאל מוסינזון (שהזכיר אותו לא-פעם בסדרת חסמבה).
במבנה בית הספר התקיימו משנות השלושים עד שנות החמישים לימודי הערב של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בשנת 1939 הועברו לאולם הגדול של בית הספר ההרצאות של בית העם.
בשנים 1963–1974 התקיימו בבניין לימודי הערב של הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב.
בשנת 2021 נבנה בנין חדש לבית הספר תל נורדאו.
תֵּל מִיכַל הוא אתר ארכאולוגי ובית גידול ים תיכוני הנמצא על רכס הכורכר החופי, מול מרינה הרצליה בדרום־מערבה של הרצליה.
באתר חמש גבעות, ארבע מהן צמודות זו לזו, והוא מתנשא לגובה מרבי של 30 מטרים מעל פני הים בפינתו הדרום־מערבית.
שמו הקדום של האתר אינו ידוע.
בערבית הוא כונה בשם "דְהרת מכמיש", ומקור שמו הנוכחי בהצעה משנות ה־20 של המאה ה־20, לפיה השם הערבי הוא שיבוש של השם "מכליש", הנובע משם האל הפיניקי רשף שהיה ידוע גם בשם "מכל".
עם זאת, ההגייה המודרנית הולכת אחר הגיית שמה של מיכל בת שאול.
בתל נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האדם הקדמון.
הממצאים מהתקופות השונות באתר מעידים על קיום תחנת מסחר, ותושביו המקומיים עסקו בגידול גפנים, ייצור כלי חרס ודיג (לפי ממצא משקולות וטין לרשתות).
הסימנים הראשונים להתיישבות במקום הם מתקופת הברונזה התיכונה IIב עד תקופת הברונזה המאוחרת I–II.
באתר התקיימה תחנת מסחר, בעיקר עם הים האיגאי וקפריסין.
התל של היום הוא קודקודו המזרחי בלבד של מה שהיה תל קדום ריבועי גדול הרבה יותר.
חלק מהתל הראשוני התמוטט בתקופת הברונזה, ובחלקו האחר מילאו המתיישבים לאחר ההתמוטטות מילוי מלאכותי, שחלקו כלל אף שברי חרס מהיישוב הקודם.
כלי חרס, חלקם בייבוא מקפריסין, נמצאו מכל שלבי היישוב בתקופת הברונזה.
היישוב סחר במוצרים שונים כגון כלי בהט עם ממלכת החיקסוס במצרים.
מתקופת הברונזה המאוחרת I נמצאו מבנה ציבור (אולי מצודה) ובתי מגורים.
היעדר כלים מיובאים מיקניים (האופייניים לסוף תקופת הברונזה המאוחרת) מעיד על חורבן או נטישה בשלהי המאה ה־14 לפנה"ס.
לאחחר שלוש מאות שנה, כשהתחדש היישוב בסוף המאה ה־11 לפנה"ס או תחילת המאה ה־10 לפנה"ס, הוא התרחב לשלוש התלוליות שבמזרח, בהן התגלו שרידי מקדש שנבנה בתחילת תקופת אותו יישוב ומבנים נוספים, אולי גם הם מקודשים, וכן בתי מגורים שהם, כנראה, מטיפוס בית ארבעת המרחבים.
נראה כי התפתחות קשרי מסחר בין ממלכת ישראל המאוחדת לממלכה הפיניקית בצור הפיניקים היו מעורבים בהקמת היישוב; על כך מעידים גם ממצאיו הפולחניים.
המבנים שבתלולית המזרחית שימשו לפולחן, והיה בהם מתחם מגודר של 10×10 מטר, ובמרכזו בסיס למזבח.
אין עדות לפעילות של ממלכת ישראל בשרון התיכון, ולכן הסיקו החוקרים שמדובר בתחנת מסחר פיניקית משיא פעילותם.
בסוף המאה ה־8 לפנה"ס ניטש האתר לכ־150 שנה./
יש הסוברים שבתקופת שלמה המלך, שימש המקום כתחנה בהבאת הארזים לבית המקדש כחלק מהמסחר בין חירם מלך צור לבין שלמה מלך ישראל/
בתקופה הפרסית הגיע תל מיכל לשיאו, וראשית העדויות מאותה תקופה הן מהמחצית השנייה של המאה ה־6 לפנה"ס.
גם בתקופה הפרסית היווה האתר, בין השאר, תחנת מסחר עם קפריסין והים האיגאי.
בתל הגבוה נמצאו מהתקופה הפרסית שישה שלבי יישוב.
בשלב הראשון של היישוב נמצאו ממגורות, תנורי בישול ומצד, וכנראה שמדובר היה במחנה של הצבא הפרסי בו החיילים חיו באוהלים.
שלב היישוב הבא היה במחצית הראשונה של המאה ה־5 לפנה"ס, בו נמצאו כלים מעוטרים (כנראה מקפריסין), כנראה מימי אשמונעזר השני מלך צידון, שעל ארונו נכתב: .
שלב היישוב השני נהרס, אולי, במרידת מצרים בפרס ב־459 לפנה"ס.
השלב הבא של היישוב דומה לקודמו.
בשלב הרביעי נמצא באתר מחסן ובו כעשרים קנקנים.
השלב החמישי מיוחד לימי עבדעשתרת הראשון מלך צידון, על בסיס שישה מטבעותיו שנמצאו באתר.
בשלב זה הוגברה הבנייה באתר, ונבנה בו מצד, כמו בשלבים הקודמים.
השלב האחרון של היישוב הפרסי, מהמחצית השנייה של המאה ה־4 לפנה"ס עד סופה.
בשכבה זאת התקיימו באתר מצד, בתי מגורים וממגורות.
מחוץ לתל המרכזי התגלה מהתקופה הפרסית יישוב מתוכנן, ובו היה אף ייצור כלי חרס בכבשנים.
בתחום הפולחני נמצא בו שרידי מקדש פיניקי שהיה פעיל עד למאה ה־2 לפנה"ס, וכן חרסים, פסלונים ותכשיטים.
עוד התגלו עשרות צלמיות חרס, בתלולית המזרחית נמצא מבנה לבנים בעל יסודות אבן ובו ספסלים מטויחים; בקרבתו נמצא מטמון שישה נרות לא משומשים שהוגשו כמנחה.
בבית הקברות ביישוב, שרק כעשירית משטחו המשוער נחפרה, נחשפו כמאה ועשרים קברים, בהם קברי ארגז של אבן או לבני חמרה, קברי שוחה ללא בנייה, קבורה בקנקנים, וקיימות עדויות לקבורה בארונות עץ או כיסוי נקברים בלוחות עץ.
עוד נמצאו בבית הקברות קערות ברונזה, כלי ברזל לעבודה, טבעות כסף, חרוזים וחותמי טביעה.
יש המשערים שיישובם של תל מיכל וארשף בקרבה כה גדולה הוא ביטוי של התחרות בין צידון לצור ביישוב המוגבר בדרום פיניקיה בתחילת התקופה הפרסית, כאשר ארשף הייתה עיר חסות צידונית ותל מיכל הייתה צורית.
אין עדות לחורבן היישוב בסוף התקופה הפרסית, אך היישוב בתקופה ההלניסטית שונה ממנו לחלוטין.
במקום המצד הקטן בצפון התל שאפיין את היישוב הקודם, הוקמה בימי בית תלמי מצודה גדולה במרכזו, ובצפונו נבנו בנייני מגורים.
במרכז הגבעה נבנתה גת ציבורית.
אלה המשיכו לשמש גם בימי הממלכה הסלאוקית.
מסורת קיום הפולחן בתלולית המזרחית, שראשיתה עוד במאה ה־10 לפנה"ס, נשמרה אף בתקופה ההלניסטית, ובתקופה ההלניסטית התקיימה חצר ובה מזבח מלבני קטן על שרידי המקדש מהתקופה הפרסית.
היישוב נחרב, ככל הנראה, בכיבושי יוחנן הורקנוס.
אלכסנדר ינאי הקים באתר מצודה.
בתחילת המאה הראשונה הוקמה מצודה גדולה על הריסות המצד החשמונאי, ועם נטישתו נקטע הרצף היישובי בתל.
בתקופה הרומאית, באמצע המאה ה־1 לפנה"ס נבנתה מצודה גדולה על ראש התל אשר השקיפה על הים.
לאחר נטישתה נקטע רצף היישוב בתל הגבוה.
בתקופה הערבית הקדומה הקימו העבאסים לזמן קצר בלבד מגדל שמירה.
במאה ה־13 נמצאו על התל כמה קברים בודדים שהם העדויות האחרונות לקיומו של יישוב במקום.
לאחר מכן התל ננטש וכוסה בחול.
באזור צמחי חוף: חבצלת החוף, נר־הלילה החופי, רותם המדבר, לענה חד זרעית, מתנן שעיר ועוד.
כמו כן מצויים בו בעלי חיים כגון שועל מצוי, מריון מצוי, ארנבת מצויה, כרוון מצוי, צב יבשה מצוי, זוחלים רבים ועופות האופייניים לאזורים חוליים.
הבניה המסיבית לאורך קו החוף בישראל פגעה קשה בבתי גידול חופיים, ומאז התל הוא סביבה חופית הנמצאת בסכנת הכחדה.
במהלך הקמת מרינה הרצליה, נהרס חלקו המערבי של התל ותחתיו נסלל כביש.
תל עוּבֵּדִיָה או אל-עוּבֵּידִיָה הוא תל הנמצא סמוך לקיבוץ בית זרע.
הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את התל עם העיר ינועם המוזכרת בכתבים מצריים עתיקים מתקופת הברונזה המאוחרת.
על התל ובסביבתו שכן הכפר הערבי עובדייה ושרידי בתי בוץ מצויים על התל.
האתר הוכרז גן לאומי, ובאפריל 2024 נחנך הגן ונפתח למבקרים.
ב-1960 ניהל הארכאולוג משה שטקליס את החפירות הראשונות בתל.
החפירות חשפו שרידים לעיר מבוצרת הן בתקופת הברונזה התיכונה והן תקופת הברונזה המאוחרת.
עיר זו שלטה על צומת דרכים במעברי הירדן.
התל זוהה על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט כ"בית שמש" (יהושוע יט 22).
ג'ון גרסטנג ויוחנן אהרוני זיהו אותו עם העיר הכנענית "ינועם" המוזכרת בכמה כתובות מצריות.
חפירות מחודשות מ-2012, חשפו עדויות לנוכחות אנושית באתר גם בתקופות של הברונזה הקדומה, והתקופה הפרסית עד העותמאנית.
בתל וסביבתו היה כפר ערבי בשם עובדייה.
על פי זאב וילנאי מקור השם נעוץ בהיות תושביו כושים (בערבית אדם כהה עור מכונה עָבִּיד - عبيد).
בכפר פעלו שתי טחנות קמח שהופעלו ממי נחל יבנאל.
מבני הטחנות הוקמו מאבני בזלת ומאבני גוויל עם חומר מליטה על בסיס סיד, ואילו הארובות נבנו מאבן גיר הקלה יותר לסיתות.
אמה הוליכה את המים אל פי ארובות הטחנות, דרכן קלחו מים במהירות גבוהה וסובבו גלגל כפות.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בנַאחִיָה של טבריה (נפת טבריה).
בשנת 1799 סומן הכפר במיפוי שערך הקרטוגרף הצרפתי פייר ז'אקוטן, שנלוה אל נפוליאון ב מסעו בארץ ישראל.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וכתב:
בסקר ארץ ישראל של הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1881, תואר הכפר .
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת טבריה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בעובדייה הייתה אוכלוסייה של 336 מוסלמים.
במפקד 1931 היו בכפר 137 בתים המאוכלסים על ידי 625 מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 870 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,173 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 1,014 לחקלאות שלחין, ו-1,349 לגידולי דגנים.
ב-3 במרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, יצאו תושבי הכפר אל-עובידיה לאזור נצרת, וב-5 במרץ הוא ננטש.
כקילומטר מערבית לתל עובדיה התגלה אתר פרהיסטורי, הנחשב לאחד האתרים הקדומים ביותר בעולם ובעל חשיבות רבה בקנה מידה עולמי להבנת האבולוציה של האדם.
התל תוארך במקור לתקופת הפליסטוקן, בין 0.8 ל-1.5 מיליון שנה, אולם מאוחר יותר נמצאו עדויות לתקופה קדומה יותר בכ-500,000 שנה מאתרים באפריקה, כך שגילו לפחות 2 מיליון שנה, וייתכן כי הממצאים הם הקדומים ביותר בעולם.
על ממצאים אלו והתאוריות המבוססות עליהם, כרעיון נדידת האדם הקדמון מאפריקה, יש מחלוקת ערה בקרב הארכאולוגים.
קילומטרים ספורים דרומית לעובדיה, ליד קיבוץ גשר, נמצא אתר נוסף הקרוי ערק אל אחמר, בו נמצאו שרידים שתוארכו ב-2001 ל-1.9 מיליון שנה.
אבני יד מאותה תקופה, הדומות לאבנים שנמצאו בעובדיה, נמצאו גם באגם ציחור.
האתר הארכאולוגי הפרהיסטורי התגלה במאי 1959 בקרבת התל, מדרום לאפיק נחל יבנאל, בעת שאיזי מרימסקי, טרקטוריסט ומורה לטבע מקיבוץ אפיקים, עסק בהכשרת הקרקע לחקלאות.
הוא נתקל בעצם מאובנת בגודל חריג, ובהתייעצות עם וטרינר עמק הירדן ד"ר אליעזר לוטן, העבירו את הממצא לארכאולוג משה שטקליס.
שהחל לחפור באתר בשנת 1960 בסיועם של הזואולוג גאורג האז, הגאולוגים יהודה ליאו פיקרד ונחמן שולמן ומספר סטודנטים לארכאולוגיה, עליהם נמנו גם עופר בר-יוסף ונעמה גורן-ענבר.
לאחר מותו של שטקליס ב-1967 ניהלו את החפירות בר-יוסף וגורן-ענבר.
החפירות נמשכות בצורה עונתית משתנה עד היום.
בחפירות התגלו שרידים פרהיסטוריים החל מלפני כ-1.5 מיליון שנה, בהם כ-60 שכבות קרקע, שבתוכן התגלו שרידי עצמות אדם ובעלי חיים מהקדומים ביותר בעולם כולו, ובפרט מחוץ לאפריקה.
כמו כן נמצאו מעל 10,000 כלי אבן קדומים.
בשטח קיימים משטחי סלע שעליהם חי בעבר האדם הקדמון בתקופת הפליסטוקן.
כתוצאה מפעילויות שבירה וקימוט גאולוגיים, המשטחים נטויים בזווית של כ-70 מעלות.
הסברה היא כי באזור היה אגם קדמוני, וכי ההומו ארקטוס (האדם הזקוף) שיצא מאפריקה חנה בארץ ישראל בנדודיו.
הממצאים שנתגלו סייעו באישוש הסברה.
בשנת 2022 התפרסם מחקר שזיהה את עצם האדם הקדומה ביותר שנמצאה בארץ ישראל (והשנייה בקדמותה מחוץ לאפריקה).
העצם נמצאה בשנות ה-60 של המאה העשרים בחפירות באתר בראשות משה שטקליס וזוהתה 2022 על ידי צוות בראשות אלון ברש כחוליה של אדם קדום שחי לפני כמיליון וחצי שנים.
אנשי דת שונים סברו כי המקום הוא "גן העדן" המקראי.
חלק מהממצאים מוצגים במוזיאון בית גורדון שבדגניה א'.
תל עובדיה ממוקם בגדה המערבית של נהר הירדן, סמוך לשפך נחל יבנאל, כק"מ אחד דרומית מערבית לבית זרע.
הגישה לתל בדרך המסומנת ירוק 3220 מכביש יבנאל לאזור דגניה ב'.
תֵּל מַלְחֲתָה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בבקעת ערד, על גדתו המזרחית של נחל מלחתה, בסמוך להתחברותו עם נחל באר שבע.
שמו הערבי של התל הוא תל אל-מילח (תל המלח), כנראה האתר היה קשור בזמני קדם למסחר במלח שהופק מים המלח.
צורתו של התל היא סגלגלה, אורכו כ-200 מטר ורוחבו כ-75 מטר, ושטחו כ-15 דונם.
בגדתו הצפונית של נחל מלחתה, נמצא תל קטן שנקרא "תל מלחתה הקטן".
התל נמצא כיום בתחום בסיס נבטים.
מצפון לתל, שרידי מצד מהתקופה הרומית-ביזנטית, השייך למערכת המבצרים של ה"לימס פלשתינה" – קו הגבול המוגן שהשתרע מרפיח לים המלח, למניעת התפרצותם צפונה של שבטי המדבר.
באתר התקיים יישוב מבוצר בשתי תקופות: תקופת הברונזה התיכונה 2 ב' ותקופת הברזל 3-2. היישוב בתקופת הברונזה התיכונה דמה ליישובים אחרים בארץ ישראל באותה תקופה, כלומר יישוב מוקף סוללה.
בתקופת הברזל התקיים יישוב מבוצר, שהותקף ונפגע מספר פעמים, אך גם שוקם במהלך התקופה, עד שלבסוף ננטש בסוף התקופה עם חורבן בית ראשון.
מהממצא האדומי הרב שהתגלה באתר לא ברור אם היישוב היה חלק מממלכת אדום, או שהוא היה תחת שלטון ממלכת יהודה והתגוררה בו אוכלוסייה אדומית רבה.
ממחצית התקופה ההלניסטית ועד התקופה הביזנטית שימש האתר כמוצב צבאי שהגן על בקעת ערד ובאר שבע.
לפי הממצא מהקברים, שימש תל מלחתה הביזנטי כצומת דרכים מרכזי, שבו עברו סוחרים מדרום ערב, מהודו ומאפריקה, וזאת על סמך פסלונים ייחודיים שהתגלו בו, והחומרים מהם נעשו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה במקום יישוב בדואי קטן.
סלילת הדרך לערד הוציאה את תל מלחתה מבידודה.
ישנו ויכוח בין החוקרים על זיהוי האתר בתקופת המקרא.
רובינסון וגרן זיהו אותו עם מולָדָה, שהייתה אחת מערי שמעון (; ; ).
ג'ון גרסטנג ובנימין מזר זיהו אותו עם חרמה (; ; ).
יוחנן אהרוני זיהה אותו עם 'ערד לבית ירחם' שמופיעה לצד 'ערד רבת' ברשימת כיבושי שישק בנגב.
משה כוכבי זיהה אותו עם בעלת באר (), על בסיס הבארות באזור האתר, ונאמן זיהה אותו עם העיר טלם שמופיע באותו הפסוק.
בתקופה הרומית רוב החוקרים מזהים את האתר עם מוליאתה, שמופיעה במיסמכי מינהל מהמאה ה-6 לספירה.
בשנת 1962 חפר בתל מלחתה יוחנן אהרוני במסגרת החפירות בתל ערד.
תל מלחתה הקטן נחפר בשנת 1980 על ידי רות עמירן.
בתל מלחתה הגדול התקיימו שבע עונות חפירה.
בשנת 2025 נערכה במקום חפירה מטעם רשות העתיקות, בניהול נח מיכאל מרשות העתיקות ואוניברסיטת קלן, סבטלנה טליס, ד"ר יוסי נגר ואמיל אלג'ם מרשות העתיקות.
התקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה
בתקופות אלו התקיים כנראה יישוב קטן בתל מלחתה הקטן, באתר המרכזי נמצאה רק קרמיקה מועטה ולא התגלו שרידי בניה.
בשכבה VI התגלו שרידי יישוב מבוצר, שהוקף בסוללה שנתמכה בחלקה הפנימי בקיר אבן.
הקרמיקה בשכבה זו כללה גם כלי יבוא מקפריסין ממשפחת כלי הלבן הצבועים.
שטח היישוב בתקופה זו השתרע כנראה על עשרה דונם.
בשכבה V שמתוארכת לסוף המאה ה-10 לפנה"ס הוקם יישוב.
יישוב זה היה מוקף חומת לבנים בעובי של 4.5 מטר, והחומה נתמכה בחלקלקה, שצופתה באבנים.
בחפירות נתגלו שרידי מבנים, שאחד המבנים אורכו 15 מטר ורוחבו שבעה מטרים, שחולק בשתי שורות עמודים לשלושה מרחבי אורך.
מבנה זה כנראה שימש כמחסן.
יישוב זה חרב בשרפה, שלדעת יצחק בית אריה מיוחסת למסעו הצבאי של שישק בארץ ישראל.
התל יושב שוב רק במאה ה-8 לפנה"ס (שכבה IV), יישוב זה גם הוקף חומת לבנים שטויחה משני צדדיה, עוביה 3.5 מטר.
בחומה שובצו מגדלים שבלטו כלפי חוץ.
במדרגה הנמוכה בתל זוהתה כנראה מצודה שאורכה 35 מטר, המצודה ניצבה בסמוך לשער העיר.
זוהו כנראה מבני ציבור נוספים.
היישוב נפגע כנראה בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, אולי בעקבות מסעו של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס.
היישוב שוקם ויושב בחלקו במהלך המאה ה-7 לפנה"ס (שכבה III).
בשכבה זו הוצמדו מבני מגורים לחומה המזרחית של היישוב.
יישוב זה חרב בסוף ימי בית ראשון, ישנם סימני שרפה והרס שמעידים על החורבן.
התקופה ההלניסטית-רומית קדומה (200 לפנה"ס-70 לספירה)
בשכבה II נמצאו ממצאים הלניסטיים במדרגה העליונה של התל.
הממצא הקראמי די דל, הדבר אולי מעיד שבאתר הוקם מעין מוצב בתקופה זו, ולא יישוב גדול.
המטבעות שנתגלו באתר הם מימיו של אנטיוכוס הרביעי (165-174 לפנה"ס) ועד ימיו של יוחנן הורקנוס הראשון (104-135 לפנה"ס).
מאוד יכול להיות שבמקום הוקם מצד חשמונאי, לאחר הסיפוח של אדום לממלכת יהודה החשמונאית.
ישנם חוקרים המזהים את האתר עם 'מעלתא שבאידומיאה', מקום שמוזכר כמגדל בכתביו של יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים יח: 147), לשם חמק אגריפס הראשון בשובו מרומא בתחילת המאה ה-1 לספירה.
מאוד יכול להיות שהמצד שהוקם בתקופה ההלניסטית המשיך לשמש בתקופה הרומית הקדומה.
התקופה הרומית המאוחרת-ביזנטית (600-250 לספירה)
בשכבה I שמתוארכת למאה ה-3 לספירה, הוקמה מצודה גדולה בראש המדרגה הגבוהה בתל, אורכה של המצודה כ-70 מטר ורוחבה כ-50 מטר.
הקיר החיצוני השתמר לגובה של שלושה מטרים.
בצמוד לקירות החיצוניים נבנו שורת חדרים, כך נוצרה מעין חומת סוגרים, שבמרכז ישנה רחבה גדולה.
מחפירת החדרים עולה שבמצודה ישנם שלושה שלבי בנייה מהתקופה הרומית-ביזנטית.
נמצאו מטבעות מסוף המאה ה-3 לספירה של הקיסרים גליאנוס, קלאודיוס השני גותיקוס ודיוקלטיאנוס, ומטבעות מהמאה ה-4 לספירה של קונסטנטינוס הגדול ותיאודוסיוס הראשון.
בקברים הסמוכים לאתר נתגלו גם ממצאים מהמאות 6–7 לספירה.
בתקופה הביזנטית מוכר האתר בשם 'מוליאתה' ממסמך שלטוני בשם Notitia Dignitatum ('ספר המשרות הנכבדות'), שנכתב במאה ה-4 לספירה.
במסמך זה מצוין שבאתר חנתה יחידה צבאית.
מדרום לתל נחשפו מבנים ובית קברות מהתקופה הביזנטית.
בחפירות 2025 בבית הקברות הביזנטי נתגלו קברי נשים וילדים מהמאות 6–7 לספירה.
בקברים אלו נתגלו מנחות קבורה של כלי זכוכית, תכשיטים מאבן ואלבסטר, וצמידי ברונזה, אולם הממצא הבולט ביותר והייחודי הוא חמישה פסלונים זעירים – ובהם ראשים של דמויות אפריקניות מגולפות בעץ שחור.
הפסלונים, שהונחו בקברים בקפידה לצד נשים וילדים, נשתמרו באופן יוצא דופן.
לפי החופרים, "הפסלונים מעידים על קהילה נוצרית שחייתה בדרום הארץ לפני כ-1,500 שנה, אשר ייתכן כי לפחות חלק ממנה הגיעה לכאן מאפריקה.
הממצאים גולפו בעצם ובעץ אבוני (הבנה) - חומר גלם נדיר, שמקורו בדרום הודו ובסרי לנקה.
הפסלונים עוצבו בדמות נשים וגברים בעלי תווי פנים אפריקניים בולטים, ונשאו חור לתלייה על הצוואר.
נראה, שהם לא שימשו רק לקישוט - אלא גם כפריטים אישיים, שנושאים איתם סיפור זהות, מסורת וזיכרון".
לדעת החופרים "ייתכן כי הדמויות מייצגות אבות קדמונים, והן משקפות מסורות שהועברו מדור לדור – גם לאחר אימוץ הדת הנוצרית.
פסלונים אפריקניים בקברים נוצריים מקומיים הם תגלית נדירה, שמעמיקה את הבנתנו לגבי הגיוון התרבותי בקרב תושבי הארץ באזור לפני כ-1,500 שנה".
רוב כלי החרס אופייניים לאזור יהודה, ונפוצים באתרי הנגב בתקופת הברזל.
ישנם כלים שניכרת בהם השפעה אדומית.
ישנם גם כלים שהם ייחודיים לאתר, כמו פך מעוטר בדגמי פסים בסגנון יווני-מזרחי, שמתוארך לתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
סירי הבישול שאופייניים לאתר, הם סירים עם פתח רחב, בלי צוואר ושפה מדורגת.
מניתוח הטין של הכלים עולה שיש בו אחוז גבוה של 'חול נובי', כלים עם תרכובת טין דומה התגלו באתרים אדומיים בעבר הירדן.
נמצא גם סיר בישול בעל ארבע ידיות, טיפוס דומה נמצא בבוצירה שבאדום.
85% מהסירים שנתגלו באתר שייכים לטיפוס 'סיר הבישול האדומי', והשאר שייכים לסיר היהודאי.
'סיר הבישול האדומי' נדיר באזור הנגב הצפוני, ובכך תל מלחתה הוא אתר ייחודי מבחינה זו.
כלי נוסף שנפוץ באתר הוא קערה שמחקה 'כלי ארמון אשוריים', כלי זה מהווה 50% מהקערות באתר.
בנוסף נמצאו כלים ייחודיים שיש להם מקבילות רק באדום: 1) קערה עמוקה דקת דפנות בצבע קרם בהיר, בעלת שלוש רגליים, קערות זהות מעוטרות בפסים נחשפו בבוצירה.
2) צפחת נפוחה עם שתי ידיות שמחוברות לכתף, גם לסוג זה ישנה מקבילה בבוצירה.
שכבה III היא שכבה עשירה בכלים אדומיים מובהקים.
נמצאה טבעת ברונזה עם חותם של יעל, בחותם אחר מאבן קארניאול חקוקה יען, ובצידו השם 'לחחע', נמצא גם חותם עם דמות גריפון.
נמצאו גם שמונה משקולות מסומנות של 1,2,4 ו-8 שקל.
ונמצאה משקולת ענקית של 1,450 גרם, שערכה כ-130 שקל.
נמצאה משקולת אחת של נצף ושתי משקולות מסומנות של גרא.
נמצאו גם חפצי פולחן כגון כנים עם חלונות, מזבחוני קטורת, קרנוס ועליו דמויות של בעלי חיים ולוחות אבן מלוטשים.
באתר נחשפו עשרות של צלמיות טין, עשר מתוכן מתארות דמויות אדם.
סוג אחד של צלמיות הוא צלמיות העמוד שנפוצות בתקופת הברזל.
צלמית אחת מיוחדת היא של גבר עם זקן ארוך, צבועה באדום ושחור.
צלמית אחרת היא של גבר מזוקן, המחלל בחליל בעל זוג קנים, צלמית זו הייתה במקורה דבוקה לכלי כלשהו.
חלקי הפנים של הצלמית בולטים: האף, העיניים והשפתיים.
חלקי הגוף נעשו ביד והוצמדו לגוף שנעשה באובניים.
חלקי הפנים הוצמדו לגליל חלול, שקצהו העליון עוצב בצורת כובע.
גם בצלמית זו נמצאו שרידים של צבע אדום ושחור.
נמצאו גם צלמיות של נשים.
באתר נמצאו ארבע אוסטרקאות ושתי חרותות בחרסים.
אוסטרקון אחד נושא את השמות 'עזנאל' ו'דנאל'.
בכל אחת מהחרותות מופיעה תיבה אחת: 'פלך' ו'חנן'.
פסלונים אפריקניים נדירים מבית הקברות הביזנטי
בבית הקברות הביזנטי נתגלה כאמור ממצא נדיר של חמישה פסלונים זעירים – ובהם ראשים של דמויות אפריקניות מגולפות בעץ שחור.
עוד על פסלונים אלו: בתיאור הממצא מהתקופה הביזנטית, בערך זה (לעיל).
תל מְעַמֵּר או תל אל-עמר הוא תל ארכאולוגי הממוקם על גדות נחל קישון ליד פארק העמקים בצמוד לצומת העמקים.
השרידים הארכאלוגים בתל כוללים קברים מתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה.
נמצאו גם חרסים מתקופת הברזל ושרידי חלקלקה.
מיקומו של התל ליד נחל קישון היה כחלק מנתיב דרכים שפנה בעת העתיקה מדרך הים מזרחה, מהנמל של תל אבו הואם דרך תל מעמר, תל קשיש יקנעם לכוון מגידו.
בשנת 1922 נערכה בתל חפירה ארכאולוגית בראשות ויליאם ג'ון פיתיאן-אדמס (W.J.
הממצאים הראו שרידי התיישבות בראשית תקופת הברזל, התקופות הפרסית וההלניסטית, ולאחר פער חודשה בתקופה האסלאמית הקדומה.
בחפירת הצלה שבוצעה בשנת 1959 בשוליו הדרומיים של התל התגלו ארבעה קברים, שלושה היו מתקופת הברונזה התיכונה, הרביעי מהתקופה הפרסית.
בסקר ארכאולוגי שבוצע בתל נמצאו חרסים מתקופות אלה: הברונזה התיכונה ב', הברונזה המאוחרת, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
השערת החוקרים היא שבתל שכנה העיר גבע שמן המוזכרת בכתביהם של תחותמס השלישי ואמנחותפ השני מלכי מצרים מתקופת הברונזה המאוחרת אשר יצאו למסעות מלחמה בערי כנען.
על פי המסופר אמנחותפ השני לאחר אחד הקרבות חוזר לסביבות מגידו כדי לקבל את הבטחות הנאמנות של מלכי כנען ולוקח את נסיך העיר "גבע-שמן" שהובא אליו עם ילדיו ועם מקורביו, ובמקומו הוא ממנה נסיך אחר.
זיהה את התל עם חֶלְקַת המופיעה בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר .
ויליאם פוקסוול אולברייט הציע לזהות כאן את חרושת הגויים, עירו של סיסרא ().
הוא ביסס את זיהויו על השתמרות השם באל ח'ארתייה, הסמוכה לקיבוץ שער העמקים וכן על סמיכות התל לאפיק נחל קישון.
תֵּל מוֹר (תל ח'ידאד) הוא תל ארכאולוגי קדום בצפון העיר אשדוד.
התל שוכן בצמוד לגדה הצפונית של נחל לכיש, כק"מ אחד לפני שפכו אל הים, בעורף נמל אשדוד.
התל ממוקם על דרך הים הקדומה, והוא יושב לסירוגין החל מסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
בשיאו, שימש כעיר הנמל של אשדוד העתיקה.
התיישבות הראשונה בתל החלה בין המאה ה-15 ל-16 לפנה"ס, במהלך התקופה הכנענית, ממנה עולה שהיישוב במקום קיים קשרי מסחר ענפים עם מצרים וקפריסין, ומאוחר יותר גם עם פיניקיה.
הממצאים שנתגלו בתקופה זו מעידים על יישוב עירוני בעל נמל בשפך נחל לכיש, ובו אתר פולחן.
במאה ה-13 לפנה"ס נחרב היישוב ובו מצודה רבועה בעלת חומה עבה שחלשה על האזור.
עם פלישת הפלשתים למישור החוף הדרומי במאה ה-12 לפנה"ס, התקיים באתר יישוב פרזות חקלאי, ככל הנראה בעל נמל קטן.
היישוב היה תחת חסות עיר הממלכה אשדוד, ולכן ניתן להסיק כי תל מור שימש כעיר הנמל שלה בתקופה זו.
במאה ה-10 לפנה"ס נחרב היישוב, יחד עם אשדוד, ייתכן במסע הפלישה של פרעה סיאמון, או על ידי דוד המלך באחת ממלחמותיו בפלשתים.
במאה ה-8 לפנה"ס חודשה ההתיישבות בתל ונבנתה בו מצודה חדשה, ייתכן במסגרת כיבושי האזור על ידי עוזיהו, מלך יהודה.
בסוף המאה, במהלך מסע הכיבושים של סרגון השני, מלך אשור, נחרבה המצודה והתל ננטש.
במהלך התקופה ההלניסטית, חודשה ההתיישבות בתל, ונחשפו ממנה מבנה ציבורי גדול ומתקן להפקת צבעי הארגמן מחלזונות.
היישוב נחרב שוב בראשית תקופת החשמונאים, ומאוחר יותר המשיך להתקיים כיישוב חקלאי קטן גם בתקופה הרומית.
בתקופה הביזנטית עלתה חשיבותה של אשדוד ים והחליפה את תל מור כנמלה של אשדוד.
התל נחפר בין השנים 1959-1960 (בעת הקמת נמל אשדוד) על ידי משלחת של אגף העתיקות בראשותו של משה דותן.
באתר התגלו 12 שכבות ארכאולוגיות על פי עומק של 7 מטר.
השכבה העמוקה ביותר (שכבה 12) היא מסוף תקופת הברונזה המאוחרת, והשכבה המאוחרת ביותר מהתקופה ההלניסטית.
שמונה השכבות העליונות (שטח A) שהשתרעו על פני שטח של כ-100 מ"ר נחפרו כמעט בשלמותן, 4 השכבות התחתונות (שטח B) רק בחלקן.
בראש התל נמצאת באר בעומק של 22 מטר וקוטרה 1.5 מ´ לערך, ובמחצית עומקה קיים נקיק החצוב בצורה אופקית לכיוון מערב.
נראה כי הנקיק שימש כתעלת מילוט לתושבי התל.
ממצאים מהחפירות הוצגו במוזיאון של אגף העתיקות בסוף 1960.
התל נפתח לביקור מטיילים באוקטובר 1991.
תל סורג (ידוע גם כתל אפיק) הוא אתר ארכאולוגי ברמת הגולן, על תוואי נחל עין גב בקרבת קיבוץ אפיק, המזוהה עם העיר המקראית אפק.
התל הוא גבעת קירטון שבעבר שכן בו כפר חקלאי אשר תושביו עיבדו את האדמות הפוריות באזור.
בתקופת הברזל השנייה נבנתה במקום מצודה, שתפקידה ככל הנראה היה להגן על הדרך מן הרמה אל הכנרת.
במקום נתגלו כלי חרס וכלי נשק מתקופות שונות.
באתר נערכו שלוש חפירות כחלק מפרויקט "ארץ גשור" של המכון הארכאולוגי של אוניברסיטת תל אביב תחת פיקוחם של משה כוכבי ופרחיה בק.
תֵּל עֵיטוֹן הוא תל ארכאולוגי בגודל 60 דונם, הנמצא בעמק התלם, ליד נחל אדוריים בדרום-מזרח שפלת יהודה, בסמוך למושב שקף.
שמו הנוכחי של התל בא לו מכפר סמוך שהיה קיים מהתקופה הביזנטית עד התקופה הערבית, חרבת עיטון.
בסקר שנערך על התל התגלו סימני התיישבות החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הפרסית-הלניסטית, במאות ה-4-3. הסקר העלה ממצאים ספורים מתקופות מאוחרות יותר, שכנראה אינן משקפות יישוב קבע בתל.
בתקופה הביזנטית, הפך התל לאדמה חקלאית, ובתקופה זו נערכו בתל עבודות עפר גדולות ונבנו בו טרסות רבות, המשוות לתל את צורתו הנוכחית.
האתר מסומן במפת הקרן לחקר ארץ ישראל בתור "ח'רבת עיטון" (Kh.
בסמוך לתל מופיע על המפה כיתוב תמים למראה לגבי מערות ובורות באזור.
למעשה, האזור מכיל מאות רבות של מערות קבורה.
התל וסביבתו נותרו בלתי-חפורים במשך עשרות רבות של שנים, עד שלאחר מלחמת ששת הימים, החל שוד קברים נרחב סביבות האתר.
בעקבות כך, ערך אגף העתיקות והמוזיאונים, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית, חפירות הצלה בנקרופוליס של התל, ובו התגלו מערות קבורה למן תקופת הברונזה המאוחרת ועד התקופה הרומית (תקופה שאין לה ייצוג בתל עצמו).
בקיץ של שנת 1976, נערכו חפירות שוד בתל.
כתוצאה מכך, חברי משלחת החפירות של תל לכיש באו לתל עיטון, וניהלו חפירות הצלה במשך שבועיים, במרכזו של התל.
החפירה המצומצמת העלתה בעיקר ממצאים מהמאות 8-9 לפנה"ס - תקופת הברזל 2.
החל משנת 2006, חופרת במקום משלחת מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בראשותו של אברהם פאוסט.
המידע אודות התל בראשיתו הוא מצומצם, שכן החפירות טרם העמיקו מעבר לתקופת הברונזה המאוחרת, אולם תוצאות הסקר מראות על יישוב קטן בתקופת הברונזה המוקדמת, שדעך בתקופת הברונזה הביניימית, התחדש בתקופת הברונזה התיכונה וגדל להיות עיר משמעותית בתקופת הברונזה המאוחרת.
היישוב, ששוכן על קו התפר בין אזורי השליטה היהודאים והפלשתים, המשיך את חייו במהלך תקופת הברזל א' כעיר מבוצרת.
הממצאים העיקריים בתל משתייכים לתקופת הברזל ב', עת התקיימה בתל עיר, מהגדולות שבממלכת יהודה.
בראשו של התל, התגלה בית רחב מידות מטיפוס בית ארבעת המרחבים הבנוי לבנים ואבני גוויל וגזית.
הבית, הגדול במיוחד, משתרע על פני 250 מ"ר (ומלבד החצר, כנראה התקיימה בו גם קומה שנייה), ומכיל ממצא עשיר, ובמיוחד ממצא ארכאובוטני: גרעיני זיתים, ענבים, עדשים, דגנים ושיני שום.
ראשיתו של הבניין מתוארכת על פי הממצא האורגני לשלהי המאה ה-11 או לראשית המאה ה-10 לפני הספירה.
המבנה חרב בסופה של המאה ה-8, אולי בעת מסע סנחריב בשנת 701.
בתקופה המאוחרת של היישוב בתל, נבנתה במקום בו עמד בעבר "בית המושל" מצודה גדולה, עם קירות עבים במיוחד.
הקירות שרדו רק לגובה נדבך אחד, כך שניתן לראות את מתארה של המצודה, אך לא ניתן לתארכהּ.
בהסתמך על הממצאים במקומות אחרים בתל, משערים החופרים כי מצודה זו נבנתה בתקופה הפרסית, או בראשית התקופה ההלניסטית.
סביב תל עיטון נחשפו שרידיו של בית קברות קדום, שנחשב לאחד הגדולים בארץ ישראל.
בית הקברות שימש באופן רציף מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופת הברזל ב' (המאה ה-8 לפני הספירה).
במקום נחשפו כ-400 מערות קבורה; המוקדמות שבהן מתוארכות לתקופת הברונזה הביניימית (המאה ה-16-15 לפנה"ס), ואילו המאוחרות ביותר מתוארכות לתקופת הברזל ב'.
בית הקברות המקורי היה ממערב לתל, ובמאות ה-8 וה-7 לפנה"ס הוא החל להתפרס לאזורים נוספים סביב התל.
על-פי מחקר שנערך במקום, לבית הקברות בתל עיטון ולאתרים אחרים באזור השפלה הייתה השפעה על התפתחות הקבורה בממלכת יהודה.
בשפלה, אזור שיושב בידי כנענים שבהמשך נטמעו בקרב יתר תושבי יהודה, מנהג הקבורה במערות קדם לאזור ההר המרכזי, שתושביו נהגו לקבור את מתיהם בקברי שוחה פשוטים, שעה שמערות הקבורה שימשו בעיקר את בני המעמד הגבוה.