tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקלין, מפקד פלגת אוניות המערכה הראשונה, 12 בספטמבר – 18 באוקטובר, ניו ג'רזי הושבתה במספנת הצי בניו יורק.
היא הושבתה בבייון ב-30 ביוני 1948 והוצבה בקבוצת ניו יורק, צי העתודה האטלנטי.
כחלק מהגיוס הימי, ניו ג'רזי הופעלה מחדש בבייון ב-21 בנובמבר 1950, תחת פיקודו של קפטן דייוויד מ' טיירי בפיקודו, והמשיכה לאיים הקריביים.
היא הפליגה מנורפוק, וירג'יניה ב-16 באפריל 1951 והגיעה מיפן מול החוף המזרחי של קוריאה ב-17 במאי.
מרטין, מפקד הצי השביעי של ארצות הברית, הניף את דגלו בניו ג'רזי לששת החודשים הבאים.
התותחים של ניו ג'רזי פתחו את הפגזת החוף הראשונה בקריירה הקוריאנית שלה בוונסן ב-20 במאי.
במהלך שני סיורי השירות שלה במימי קוריאה, היא נקראה שוב ושוב עבור ארטילריה ימית ניידת.
במשימה הראשונה שלה בוונסן היא ספגה את חללי הקרב היחידים שלה במלחמת קוריאה.
אחד מאנשיה נהרג ושניים נפצעו באורח קשה כשספגה פגיעה מסוללת חוף בצריח מספר אחת שלה וספגה כמעט החטאה מאחור בצד השמאלי.
בין 23 ל-27 במאי ושוב ב-30 במאי 1951, ניו ג'רזי פגעה במטרות ליד יאנגיאנג וקנסונג, פיזרה את ריכוזי החיילים, הפילה גשר והרסה שלושה מערומי תחמושת גדולים.
מטוסי תצפית דיווחו על יאנגיאנג שננטשה בסוף הפעולה הזו, בזמן שמתקני רכבת וכלי רכב הושמדו בקנסונג.
ב-24 במאי, היא איבדה את אחד המסוקים שלה לאחר שהצוות דחף את המסוק שלהם עד גבול הדלק שלו בחיפוש אחר טייס שהופל.
צוות המסוק הצליח להגיע לשטח ידידותי ולאחר מכן הוחזר לאונייה.
רדפורד, מפקד צי האוקיינוס השקט, ותת אדמירל סי טרנר ג'וי, מפקד כוחות הצי הרחוק במזרח, ניו ג'רזי הפגיזה מטרות בוונסן ב-4 ביוני.
בקנסונג יומיים לאחר מכן היא ירתה עם הסוללה הראשית שלה לעבר גדוד ארטילריה ומחנה משאיות, כשמטוסי הצי השביעי זיהו מטרות ודיווחו על הצלחות.
ב-28 ביולי מול וונסן אוניית המערכה ספגה שוב אש מסוללות החוף.
כמה החטאות כמעט ניתזו לשמאל האונייה, אבל האש המדויקת של ניו ג'רזי שיתקה את האויב והשמידה כמה עמדות תותחים.
בין 4 ל-12 ביולי, ניו ג'רזי תמכה במתקפה של האו"ם באזור קנסונג, תוך ירי לעבר עמדות הצטברות וארגון מחדש של האויב.
כשהדיוויזיה הראשונה של הרפובליקה של קוריאה השליכה את עצמה על האויב, תצפיתני בקרת אש מהחוף ראו את המטחים של ניו ג'רזי פוגעים ישירות בעמדות מרגמות של האויב, במערומי אספקה ותחמושת וריכוזי כוח אדם.
ניו ג'רזי חזרה לוונסן ב-18 ביולי, שם השמידה חמישה עמדות נשק עם חמש פגיעות ישירות.
ניו ג'רזי הפליגה לעזרת חיילי הרפובליקה של קוריאה פעם נוספת ב-17 באוגוסט, וחזרה לאזור קנסונג, שם במשך ארבעה ימים היא סיפקה אש מטרידה בלילה, ושברה התקפות נגד ביום, וגרמה לאבדות כבדות לכוחות האויב.
היא חזרה לאזור הכללי הזה שוב ב-29 באוגוסט, כאשר ירתה בפעולה אמפיבית שנערכה מאחורי קווי האויב כדי להקל על הלחץ על חיילי הרפובליקה של קוריאה.
למחרת היא התחילה בהפגזה של שלושה ימים על אזור צ'אנגג'ון, כשאחד המסוקים שלה זיהה את התוצאות: ארבעה בניינים שנהרסו, צמתים מנופצים, קרפפי מסילות ברזל בוערות, פסים שנשברו ונעקרו, מערומי פחם מפוזרים ומבנים רבים ומחסנים שהועלו באש.
מלבד הפסקה קצרה בירי ב-23 בספטמבר כדי להעלות לסיפון פצועים מהפריגטה הקוריאנית אפנוק (PF-62), שניזוקה מירי, ניו ג'רזי הייתה עסוקה מאוד בהפגזת אזור קנסונג, תוך תמיכה בתנועת הקורפוס ה-10 האמריקאי.
הדפוס שוב היה אש הטרדה בלילה, והשמדת מטרות ידועות ביום.
תנועת האויב הוגבלה באש התותחים הגדולים שלה.
נהרסו גשר, סכר, כמה עמדות תותחים, עמדות מרגמות, פילבוקס, בונקרים ושני מערומי תחמושת.
ב-1 באוקטובר 1951, הגנרל עומר בראדלי, יו"ר המטות המשולבים, והגנרל מתיו ב' רידג'וויי, המפקד העליון של המזרח הרחוק, עלו על הסיפון כדי להתייעץ עם אדמירל מרטין.
בין 1 ל-6 באוקטובר ניו ג'רזי הייתה בפעולה מדי יום בקנסונג, המהונג, הונגנאם, טאנצ'ון וסונג'ין.
בונקרים וריכוזי אספקה של האויב היוו את רוב המטרות בקנסונג; בנוסף ירתה ניו ג'רזי על מסילות ברזל, מנהרות, גשרים, בית זיקוק לנפט, רכבות וסוללות חוף.
היא גם השמידה עמדת תותחים של האויב עם תותחי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) שלה.
אזור קוג'ו היה היעד שלה ב-16 באוקטובר כשהפליגה יחד עם אה"מ בלפסט, וטייסים מ-HMAS סידני לתצפית.
המבצע תוכנן ותואם היטב והושגו תוצאות מצוינות.
אותו יום היה משביע רצון, כאשר מטוס התצפית מעל אזור קנסונג דיווח על "קליעה יפה בכל ירייה בירי היפה ביותר שראיתי בחמש שנים".
הפגזה זו, שנמשכה חמש שעות, יישרה עשר עמדות ארטילריה, ובתעלות לחימה ובונקרים נגרמו כ-500 קורבנות לאויב.
ניו ג'רזי פשטה על החוף הצפון קוריאני וירתה על מתקני תחבורה בין 1 ל-6 בנובמבר.
היא פגעה בגשרים, כבישים ומסילות ברזל בוונסאן, הונגנאם, טאנצ'ון, איוון, סונג'ין וצ'ונגג'ין, והותירה ארבעה גשרים הרוסים, אחרים ניזוקו קשות, שני מוסכים פגועים קשות, וקטעים רבים של מסילות נהרסו.
עם התקפות מחודשות על קנסונג וליד חצי האי צ'אנג-סאן-גוט ב-11 וב-13 בנובמבר, סיימה ניו ג'רזי את סיור התפקיד הראשון שלה בקוריאה.
היא הוחלפה כאוניית הדגל על ידי ויסקונסין, ועזבה את יוקוסוקה להוואי, לונג ביץ' ותעלת פנמה, וחזרה לנורפוק ב-20 בדצמבר לשיפוץ של שישה חודשים.
בין 19 ביולי 1952 ל-5 בספטמבר, היא הפליגה כאוניית הדגל של אדמירל משנה ה.
ת'ארנבר, שפיקד על שייט האימונים של ה-NROTC לשרבור, ליסבון והאיים הקריביים.
כעת ניו ג'רזי התכוננה והתאמנה לסבב השירות הקוריאני השני שלה, שלשמו הפליגה מנורפוק ב-5 במרץ 1953.
ניו ג'רזי הפליגה דרך תעלת פנמה, לונג ביץ' והוואי, והגיעה ליוקוסוקה ב-5 באפריל, ולמחרת החליפה את מיזורי כאוניית הדגל של תת-אדמירל ג'וזף ה.
ב-12 באפריל חזרה ניו ג'רזי לפעולה על ידי הפגזת צ'ונגג'ין; תוך שבע דקות היא קלעה שבע פגיעות ישירות, ופוצצה חצי מבניין התקשורת הראשי שם.
בפוסאן יומיים לאחר מכן, ניו ג'רזי קיבלה את פני נשיא הרפובליקה של קוריאה ומאדאם רי, ואת השגריר האמריקאי אליס או.
ניו ג'רזי ירתה על סוללות חוף ובניינים בקוג'ו ב-16 באפריל; על מסילת רכבת ומנהרות ליד הונגנאם ב-18 באפריל; ועל עמדות נשק סביב נמל וונסן ב-20 באפריל, והשתיקה אותם בחמישה אזורים לאחר שהיא בעצמה ספגה כמה החטאות.
היא ירתה על מטרות בסונג'ין ב-23 באפריל, שם ניו ג'רזי קלעה שישה פגזי 16 אינץ' (406 מ"מ) ישירים ופגעה במנהרת מסילת ברזל והפילה שני גשרי מסילה.
ניו ג'רזי סיפקה תמיכה ארטילרית לתקיפה אווירית וימית גדולה על וונסן ב-1 במאי, כאשר מטוסי הצי השביעי תקפו את האויב וגם פעלו כתצפית עבור אוניית המערכה.
היא פגעה באחד עשר תותחי חוף קומוניסטיים באותו יום, וארבעה ימים לאחר מכן השמידה את עמדת התצפית המרכזית באי הודו פנדו, ששלטה על הנמל.
יומיים לאחר מכן קלמגאק בוונסאן הייתה המטרה שלה.
יום הולדתה העשירי של ניו ג'רזי, 23 במאי 1953, נחגג באינצ'און עם הנשיא ומאדאם רי, לוטננט גנרל מקסוול ד' טיילור, ומכובדים אחרים על הסיפון.
יומיים לאחר מכן חזרה ניו ג'רזי לפעול לאורך החוף המערבי בצ'ינאמפו כדי לפגוע בעמדות הגנת הנמל.
אוניית המערכה הייתה תחת אש ב-בוונסן 27–29 במאי, אבל תותחי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) שלה השתיקו את ירי הנגד, ופגזי ה-16 אינץ' שלה הרסו חמישה עמדות תותחים וארבע מערות תותחים.
היא גם פגעה במטרה שהתפוצצה בצורה מרהיבה: או אזור אחסון דלק או מערום תחמושת.
ניו ג'רזי חזרה למשימת המפתח של תמיכה ישירה לחיילים בקוסונג ב-7 ביוני.
במשימה הראשונה שלה, היא השמידה כליל שתי עמדות נשק, עמדת תצפית ותעלות התומכות שלהן, ואז עמדה מנגד לבקשת עזרה נוספת.
לאחר מכן היא הפליגה חזרה לוונסן להפגזה של יום ב-24 ביוני, וירתה לעבר תותחים שהוצבו במערות.
התוצאות היו מצוינות, עם שמונה פגיעות ישירות בשלוש מערות, מערה אחת נהרסה וארבע אחרות נסגרו.
למחרת היא חזרה לתמוך בכוחות בקוסונג, משימתה עד 10 ביולי, מלבד נסיגה הכרחית לצורך מילוי מחדש.
בוונסן 11–12 ביולי, ניו ג'רזי ירתה את אחת ההפגזות המרוכזות ביותר במהלך שירותה בקוריאה.
במשך תשע שעות ביום הראשון, ובמשך שבע שעות ביום השני, התותחים שלה פתחו באש על עמדות תותחים ובונקרים בהודו פנדו והיבשת עם השפעה מובהקת.
לפחות עשרה תותחי אויב הושמדו, רבים ניזוקו ומספר מערות ומנהרות נאטמו.
ניו ג'רזי ריסקה עמדות וגשרים של בקרת מכ"ם בקוג'ו ב-13 ביולי, והייתה שוב על קו הפגזה בחוף המזרחי בין 22–24 ביולי כדי לתמוך בכוחות קוריאה הדרומית ליד קוזונג.
בימים אלו התותחנים שלה התגלו כמדויקים ביותר: מערה גדולה, שבה עמדת תצפית חשובה של האויב נאטמה, לאחר מאמץ של חודש של כוחות האו"ם, והרבה מאוד בונקרים, אזורי ארטילריה, עמדות תצפית, תעלות, טנקים וכלי נשק אחרים הושמדו.
עם הזריחה ב-25 ביולי 1953, ניו ג'רזי הייתה מחוץ לנמל, הרכבת והתקשורת המרכזית של הונגנאם, כשהיא פוגעת בתותחי חוף, גשרים, אזור מפעל ומכלי אחסון נפט.
היא הפליגה צפונה באותו אחר הצהריים, תוך ירי לעבר קווי רכבת ומנהרות מסילת ברזל בזמן שירתה לעבר טאנצ'ון, שם שיגרה לווייתנית בניסיון לזהות רכבת שידועה שנוסעת מדי לילה לאורך החוף.
התותחים הגדולים שלה כוונו לעבר שתי מנהרות שביניהן קיוותה לתפוס את הרכבת, אבל בחושך היא לא יכלה לראות את תוצאות המטח שלה עם שישה תותחים.
המשימה של ניו ג'רזי בוונסן, למחרת, הייתה האחרונה שלה.
כאן היא השמידה תותחים בקליבר גדול, בונקרים, מערות ותעלות.
יומיים לאחר מכן, נודע לה על הפסקת האש.
הצוות שלה חגג במהלך ביקור בן שבעה ימים בהונג קונג, שם עגנה ב-20 באוגוסט.
פעולות ברחבי יפן ומחוץ לפורמוזה בוצעו למשך שארית הסיור שלה, מה שהודגש בביקור בפוסאן.
כאן הנשיא רי הגיע לסיפון ב-16 בספטמבר כדי להציג את העיטור הנשיאותי היחידתי הקוריאני לצי השביעי.
ניו ג'רזי הוחלפה כאוניית הדגל ביוקוסוקה על ידי ויסקונסין ב-14 באוקטובר, ניו ג'רזי חזרה הביתה למחרת, והגיעה לנורפוק ב-14 בנובמבר.
במהלך שני הקיצים הבאים היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי עם צוערים לאימונים, ובשאר ימות השנה חידדה את כישוריה בתרגילים ותמרוני אימון לאורך החוף האטלנטי ובאיים הקריביים.
ניו ג'רזי יצאה מנורפוק ב-7 בספטמבר 1955 בסיור הראשון שלה בתפקיד עם הצי השישי של ארצות הברית בים התיכון.
הנמלים בהם ביקרה כללו את גיברלטר, ולנסיה, קאן, איסטנבול, מפרץ סודה וברצלונה.
היא חזרה לנורפוק ב-7 בינואר 1956 לתוכנית האביב של פעולות אימון.
באותו קיץ היא נשאה שוב אנשי צוות לצפון אירופה לאימון, והחזירה אותם הביתה לאנאפוליס ב-31 ביולי.
ניו ג'רזי הפליגה לאירופה פעם נוספת ב-27 באוגוסט כאוניית הדגל של תת-אדמירל צ'ארלס וולבורן ג'וניור, מפקד הצי השני של ארצות הברית.
היא ביקרה בליסבון, השתתפה בתרגילי נאט"ו ליד סקוטלנד, וערכה ביקור רשמי בנורווגיה, שם אירחה את יורש העצר אולף.
היא חזרה לנורפוק ב-15 באוקטובר, וב-14 בדצמבר הגיעה למספנת הצי של ניו יורק לצורך השבתתה.
היא הוצאה מהשירות והוצבה במילואים בבייון ב-21 באוגוסט 1957.
עקב שיעורי אובדן כבדים של מטוסים אמריקאים (שהחל במבצע רעם מתגלגל ב-1965), נערכו מחקרים על דרכים להקל על אבדות האוויר הללו ובו בזמן אספקת מטענים של התחמושת הנדרשת בהסלמה של המלחמה.
ב-31 במאי 1967 אישר שר ההגנה רוברט מקנמרה מחקר שמטרתו לקבוע מה יידרש כדי להפעיל מחדש את ניו ג'רזי במצבה הנוכחי, וכאשר התוצאות של המחקר שהוגש הוכחו כחיוביות לקראת ההפעלה מחדש הוא נקט בפעולה.
באוגוסט 1967 קיבל שר ההגנה את ההחלטה להפעיל מחדש ספינת קרב "לתעסוקה בצי האוקיינוס השקט כדי להגביר את כוח התמיכה בירי הימי בדרום מזרח אסיה".
ניו ג'רזי נבחרה למשימה זו מכיוון שהייתה במצב חומרי טוב יותר מאחיותיה, לאחר שעברה שיפוץ מקיף לפני השבתה.
עם הפעלתה מחדש היא עברה תקופה של מודרניזציה שבמהלכה תותחי הנ"מ בקוטר 20 מ"מ ו-40 מ"מ על אוניית המערכה הוסרו, והיא קיבלה מערכות לוחמה אלקטרוניות משופרות ושיפורים במכ"ם שלה.
חמושה כזו, ניו ג'רזי הופעלה מחדש רשמית ב-6 באפריל 1968 במספנת הצי של פילדלפיה, תחת פיקודו של קפטן ג'יי אדוארד סניידר.
במהלך ניסויים ימיים בעקבות המודרניזציה שלה, ניו ג'רזי קבעה את שיא המהירות העולמי לאוניית מערכה על ידי השגת מהירות של 35.2 קשרים (65.2 קמ"ש), תוך שמירה על מהירות זו במשך שש שעות.
ניו ג'רזי, אז אוניית המערכה הפעילה היחידה בעולם, עזבה את פילדלפיה ב-16 במאי, פנתה לנורפוק ועברה את תעלת פנמה ב-4 ביוני לפני שהגיעה לנמל הבית החדש שלה בלונג ביץ', קליפורניה, ב-11 ביוני.
אימונים נוספים ליד דרום קליפורניה הגיעו לאחר מכן.
ב-24 ביולי ניו ג'רזי קיבלה פגזי 16 אינץ' ומטענים הודפים ממאונט קאטאי בהעברה קונבנציונלית ובהנחתה ממסוקים, הפעם הראשונה שתחמושת אוניית מערכה כבדה הועברה במסוק בים (הידועה כיום בשם תספוק אנכי).
ביציאה מלונג ביץ' ב-2 בספטמבר, ניו ג'רזי עצרה בפרל הארבור ובמפרץ סוביק לפני שהפליגה ב-25 בספטמבר לסיור הראשון שלה על קו התותחים לאורך החוף הווייטנאמי.
היא ירתה על שישה בונקרים, משאית אספקה ואתר נגד מטוסים באותו יום; בנוסף, היא סייעה לחלץ את הצוות של מטוס נחתים שהופל בים מאש נ"מ.
ב-3 באוקטובר ניו ג'רזי ירתה על מטרות דרומית לאי טייגר, וב-4 באוקטובר ירתה אוניית המערכה על ריכוז כוחות קומוניסטיים והשמידה כמה בונקרים.
בערב 7 באוקטובר קיבלה ניו ג'רזי דיווחים על כך שמספר כלי שיט לוגיסטיים נעו דרומה ליד שפך נהר סונג ג'יאנג.
ניו ג'רזי הגיבה בסגירה על המערך, והצליחה להטביע 11 מכלי השיט לפני שהצליחו להגיע לחוף.
ב-11 באוקטובר פעלה ניו ג'רזי נגד מתקן חוף עם התותחים שלה; עם זאת, היא הסיטה את האש שלה כאשר מטוס סיור שתצפת עבור אוניית המערכה דיווח על ריכוז משאיות אויב צפונית לנה קי.
התותחנים של ניו ג'רזי כיוונו במהירות את התותחים הגדולים של אוניית המערכה והצליחו לגרום נזק כבד לשישה מכלי הרכב.
מוקדם בבוקר 12 באוקטובר ניו ג'רזי כיוונה את התותחים שלה בציפייה להפגיז את מערות וין המבוצרות והמוגנות היטב.
במשך שלושת הימים הבאים ניו ג'רזי הפגיזה את האזור עם פגזי ה-16 אינץ' שלה במאמץ לחסל את נוכחות הווייט קונג באזור.
בסיוע מטוסי תצפית של נושאת המטוסים USS אמריקה, ניו ג'רזי התמודדה עם מטרות אויב, השמידה מספר עמדות אויב ואטמה מערה אחת.
ב-14 באוקטובר העבירה ניו ג'רזי את הירי שלה לאתרי ארטילריה של החוף באי הון מאט, והשמידה סוללה אחת באי.
ב-16 באוקטובר סיפקה ניו ג'רזי תמיכה בדיוויזיית הנחתים השלישית.
תוך שימוש בתותחי ה-16 אינץ' ובתותחי ה-5 אינץ' ניו ג'רזי ירתה והשמידה 13 מבנים ואתר ארטילריה, תוך כדי עצירת כיתת אויב נעה דרך ה-DMZ.
ניו ג'רזי המשיכה להעניק תמיכה בכוח האש ב-17 עד שעברה לספק תמיכה לכוח השדה הראשון.
מזג אוויר גרוע מנע ממטוסי תצפית לטוס עד 20 באוקטובר; עם זאת, ניו ג'רזי השלימה במהירות את הזמן האבוד על קו התותחים על ידי השמדת עמדת פיקוד של וייטקונג ותשעה בונקרים לתמיכה בחטיבה המוטסת 173, שפעלה כ- מצפון לנה טראנג.
למחרת תמרנה ניו ג'רזי לתוך מימי ה-Baie de Van Fong כדי לירות לעבר עמדות פיקוד של וייטקונג, אך ראות לקויה של אזור היעד מנעה כל הערכות נזק.
בליל 23 באוקטובר ניו ג'רזי הפליגה צפונה כדי להתחמש מחדש לפני שתפסה עמדה לתמיכה בדיוויזיית הנחתים השלישית ב-25 באוקטובר.
באותו יום היא הפגיזה חיילי אויב שאותרו ליד מטוס תצפית.
למחרת ניצחה ניו ג'רזי מטרות הזדמנויות, והרסה 11 מבנים, שבעה בונקרים, מגדל תצפית בטון וקו תעלות של האויב.
היא גם קיבלה אש עוינת כאשר תותחנים צפון וייטנאמים ניסו לתקוף את ניו ג'רזי עם ארטילריה המוצבת ליד קאפ ליי.
כעשרה עד שנים עשר מטחי פגזים נורו לעבר ניו ג'רזי; עם זאת, הפגזים שנורו נחתו רחוק מאוניית המערכה.
תצפיות אוויר הוזעקו להסתכל על עמדת התותחים החשודה; הם דיווחו לא על נוכחות ארטילריה אלא על עקבות צמיגים טריים שהובילו לאזור נסתר, מה שהצביע על כך שהייתה שם ארטילריה קודם לכן.
חמושה במידע הזה ניו ג'רזי ירתה חמישה פגזי 16 אינץ' באתר, אך בחושך הצופים לא הצליחו לאשר פגיעות כלשהן.
ב-28 באוקטובר יצאה ניו ג'רזי דרומה כדי לירות לעברמטרות קומוניסטיות.
במהלך ההפגזה דיווחו כלי טיס על אוניית המערכה על ירי נ"מ כבד לצפון הקיצוני של אזור המטרה; לאחר מכן, ניו ג'רזי שינתה את האש שלה כדי להשתיק את האתר עם התותחים הגדולים שלה.
למחרת ניו ג'רזי תקפה 30 מבנים, הרסה שלושה בונקרים תת-קרקעיים והפגיזה קו תעלות של וייטקונג.
באותו אחר הצהריים איתר מטוס תצפית עמדת ארטילריה של האויב על ראש גבעה מדרום-מערב ל-Cap Lay.
ניו ג'רזי הגיבה בירי שישה פגזי 16 אינץ' באתר, והרסה אותו.
תקיפות המשך ב-30 באוקטובר הרסו אזור אספקה קומוניסטי ואתר נגד מטוסים.
ההיסטוריה הרשמית של PAVN טוענת שב-28 באוקטובר הסוללה ה-25 שלהם, גדוד הארטילריה ה-21 שמשתמש בתותחי 130 מ"מ פגעה בניו ג'רזי והציתה אותה.
עם השלמת משימה זו, ניו ג'רזי יצאה דרומה, ותפסה עמדה ליד דה נאנג ופוינט דה-דה כדי להעניק תמיכה בירי ימי לדיוויזיית הנחתים הראשונה שפעלה באזור.
ב-2 בנובמבר ניו ג'רזי החלה בפעולות ירי נגד תשע עמדות, אך העלווה הכבדה באזור מנעה מהצופים לראות את תוצאות ההפגזה.
ב-4 בנובמבר קיבלה ניו ג'רזי פקודות לתגבר את הקורפוס השני הדרום-וייטנאמי ליד Phan Thiết; היא הגיעה לעמדה מאוחר יותר באותו לילה.
למחרת היא ענתה לשמונה קריאות למשימות תמיכה באש מהחטיבה המוטסת 173, תוך כדי כך שהרסה שמונה בונקרים של וייטקונג וחמישה מבנים.
ב-11 בנובמבר יצאה ניו ג'רזי ממימי וייטנאם כדי לחדש אספקה; היא חזרה לקו הירי ב-23 בנובמבר והחליפה את USS גלווסטון, בתמיכה בדיוויזיית אמריקל של צבא ארצות הברית.
באותו אחר הצהריים תותחי ה-5 אינץ' של ניו ג'רזי הפגיזו בנייני אויב והרסו 15 מבנים וגרמו נזק כבד ל-29 אחרים.
ב-25 בנובמבר ערכה ניו ג'רזי את הפגזת החוף ההרסנית ביותר בסיור שלה בווייטנאם.
ב-26 בדצמבר חזרה ניו ג'רזי לקו התותחים, ותפסה את העמדה מול Tuy Hòa לתמיכה ברגימנט ה-47 של הרפובליקה של וייטנאם.
במשך שלושת הימים הבאים ניו ג'רזי ירתה בתותחיה כדי לתמוך בקורפוס השני, תוך כדי כך השמידה בונקרים של וייטקונג ומחסני אספקה ונטרלה עמדות מערות אויב.
ניו ג'רזי נשארה במימי ה-DMZ עד אחרי ראש השנה, והפגיזה בונקרים קומוניסטיים עבור חיילי צבא היבשה עד שעזבה לתמוך בדיוויזיית הנחתים הראשונה ב-3 בינואר 1969.
במהלך חודש ינואר ועד פברואר ניו ג'רזי פעלה בתמיכה בנחתים.
ב-10 בפברואר יצאה אוניית המערכה כדי לתגבר את חטיבת הנחתים הקוריאנית השנייה שפעלה ליד דה נאנג.
היעד של אוניית המערכה היה אזור היערכות תת-קרקעי חשוד עבור גדוד וייטקונג.
התותחים הגדולים של ניו ג'רזי ירו פגזי 16 אינץ' לתוך מנהרות ובונקרים כדי לסייע לכוחות הקרקע.
ב-14 בפברואר הפליגה אוניית המערכה מדרום ל-DMZ כדי לספק תמיכה לדיוויזיית הנחתים השלישית, תוך כדי כך שהרסה אתר נ"מ עם התותחים הגדולים שלה.
למחרת ירתה ניו ג'רזי על אתר רקטות אויב צפונית מזרחית לקון ת'ין, והרסה את המתקן, ולאחר מכן כיוונה את התותחים שלה על עמדות קומוניסטיות ידועות כדי להציק לכוחות PAVN.
ב-22 בפברואר, ניו ג'רזי הגיבה לבקשה דחופה לתמיכה באש מעמדת התצפית הנצורה של Oceanview ליד ה-DMZ.
במשך שש השעות הבאות ירתה ניו ג'רזי בתותחים שלה, ובסופו של דבר הדפה את הכוח התוקף.
במשך שאר חודש פברואר ועד מרץ הפגיזה ניו ג'רזי מטרות לאורך ה-DMZ.
ב-13 במרץ יצאה אוניית המערכה מקו התותחים לכיוון מפרץ סוביק.
היא חזרה לפעולה ב-20 במרץ, ופעלה ליד מפרץ קאם ראן בתמיכת דיוויזיית הרגלים הקוריאנית ה-9. במשך השבוע לאחר מכן סיירה ניו ג'רזי במים בין Phan Thiet ו-Tuy Hoa, והפגיזה מטרות מזדמנות לאורך החוף.
ב-28 במרץ התייצבה ניו ג'רזי מדרום ל-DMZ כדי לסייע לדיוויזיית הנחתים השלישית, ונשארה שם עד 1 באפריל, ואז יצאה ניו ג'רזי ליפן.
במהלך הסבב של אוניית המערכה לאורך קו התותחים בווייטנאם, ניו ג'רזי ירתה 5,688 פגזי 16 אינץ', ו-14,891 פגזי 5 אינץ'.
סיור הלחימה הראשון שלה בווייטנאם הושלם, ניו ג'רזי יצאה ממפרץ סוביק ב-3 באפריל 1969 ליפן.
היא הגיעה ליוקוסוקה לביקור בן יומיים, והפליגה לארצות הברית ב-9 באפריל.
עם זאת, חזרתה הביתה הייתה אמורה להתעכב.
ב-15, בעוד ניו ג'רזי עדיין בים, הפילו מטוסי קרב צפון קוריאנים מטוס מעקב אלקטרוני EC-121 קונסטליישן לא חמוש מעל ים יפן, והרגו את כל הצוות שלו.
כוח משימה של נושאת מטוסים הוקם ונשלח לים יפן, בעוד ניו ג'רזי קיבלה הוראה לבוא ולהפליג לעבר יפן.
ב-22 היא הגיעה פעם נוספת ליוקוסוקה, ומיד יצאה לים לקראת מה שעלול לקרות.
כשהמשבר נחלש, ניו ג'רזי שוחררה להמשיך במסעה הביתה.
היא עגנה בלונג ביץ' ב-5 במאי 1969, ביקורה הראשון בנמל הבית שלה מזה שמונה חודשים.
במהלך חודשי הקיץ, הצוות של ניו ג'רזי עמל כדי להכין אותה לפריסה נוספת, והליקויים שהתגלו בתותחים שלה תוקנו.
עם זאת, על פי דיווחים רשמיים, סיבות כלכליות הכתיבו אחרת: ב-22 באוגוסט 1969 פרסם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, מלווין ליירד, רשימה של שמות של אוניות שיושבתו; בראש הרשימה הייתה ניו ג'רזי.
חמישה ימים לאחר מכן, קפטן סניידר הוחלף על ידי קפטן רוברט סי פניסטון.
תוך פיקוד על אונייה שכבר יועדה ל"צי הנפטלין", קפטן פניסטון וצוותו התכוננו למשימתם.
ניו ג'רזי יצאה לדרך במסע ב-6 בספטמבר, ביציאה מלונג ביץ' למספנת הצי פיוג'ט סאונד.
היא הגיעה ב-8, והחלה בשיפוץ כדי להכין את עצמה להשבתה.
ב-17 בדצמבר 1969 הורדו הנסים של ניו ג'רזי והיא נכנסה לצי הבלתי פעיל, בעקבות דבריו של המפקד האחרון שלה: "תנוחי טוב, אך תישני קלות; ושמעי את הקריאה, אם תושמע שוב, לספק כוח אש עבור חופש."
ליהמן לבניית צי 600 הספינות, ניו ג'רזי נבחרה להפעלה מחדש באביב 1981, והיא נגררה ממספנת הצי פיוג'ט סאונד למספנת הצי לונג ביץ' בסוף יולי 1981 למודרניזציה/הפעלה מחדש.
בזמן ההפעלה מחדש תכנן הצי האמריקאי להשתמש בניו ג'רזי ובאוניית האחות שלה איווה כדי לעמוד בדרישות עולמיות מתמשכות ולהקל על העומס על הצי שנוצר עקב עלייה בהתחייבויות של ארצות הברית לאזורי האוקיינוס ההודי והים הקריבי.
במהלך תקופה זו פיתח הצי מספר הצעות לעדכן את אוניות המערכה לשאת טילי שיוט וטילים נגד ספינות, כמו גם תושבות למערכת הגנה נקודתית.
תוכניות מודרניזציה ראשוניות כללו הסרה של ארבעה מתוך עשרה תותחי ה-5 אינץ' בניו ג'רזי כדי לפנות מקום למשגרי הקופסאות המשוריינות שיידרשו לשאת ולשגר את טילי ה-BGM-109 טומהוק.
בשלב מסוים אמורה הייתה להתקין את טילי RIM-7 סי ספארו של נאט"ו על אוניות המערכה שהופעלו מחדש; עם זאת, נקבע כי המערכת אינה יכולה לעמוד בהשפעות לחץ היתר בעת ירי הסוללה הראשית.
ב-28 בדצמבר 1982 ניו ג'רזי הופעלה מחדש באופן רשמי בלונג ביץ', קליפורניה, נמל הבית החדש שלה.
השבתה מחדש של ניו ג'רזי סימנה את החזרה של אוניות המערכה האחרונות בעולם לאחר היעדרות של 13 שנים מהאוקיינוסים בעולם.
ניו ג'רזי, שהושבתה ב-1969, אז הייתה הראשונה שהופעלה מחדש במסגרת תוכנית צי 600 הספינות.
המודרניזציה של ניו ג'רזי הייתה ייחודית בכך שהיא הייתה אמורה להיות אוניית המערכה היחידה שהופעלה מחדש מסדרת איווה שאיבדה צריח תותחים.
בזמן שהצי פרסם את ההכרזה, היו תוכניות להסרת צריח תותחי 16 אינץ' מס' 3 של ניו ג'רזי (הממוקם מאחורי המבנה העליון).
במקומו תכנן הצי להתקין אחת משתי מערכות: מערכת שיגור אנכי שהייתה מאפשרת לניו ג'רזי לשאת 48 טילי טומהוק או הרפון נוספים, או שימוש בחלל שנוצר על ידי צריח התותחים שהוסר עבור עדכונים הקשורים למטוסים המתמקדים במטוס מסוג VTOL או V/STOL.
רעיונות אלו הושמטו בסופו של דבר, וניו ג'רזי שמרה על צריח התותחים מספר 3 שלה במהלך הקריירה שלה בשנות ה-80.
מכיוון שניו ג'רזי חזרה לשירות במלחמת וייטנאם המודרניזציה שלה הייתה שונה מאחיותיה מכמה סיבות.
כאשר הופעלה מחדש ב-1967 הוסרו מניו ג'רזי תותחי הנ"מ אורליקון 20 מ"מ ובופורס 40 מ"מ, והיא קיבלה יכולות לוחמה אלקטרונית משופרות.
השינוי הזה עזר לצמצם את הזמן שנדרש כדי להפעיל מחדש את ניו ג'רזי: מכיוון שהיא לא הייתה במתכונת מלחמת העולם השנייה, השינוי הפיזי הגדול היחיד בניו ג'רזי כלל הסרה של ארבעה מתוך עשרת תותחי ה-5 אינץ' שלה כדי לפנות מקום למשגרי הקופסאות המשוריינות.
בנוסף לחיסכון בזמן, זה גם הפך את ניו ג'רזי לזולה יותר להפעלה מחדש, שכן העלות הנדרשת למודרניזציה של אוניית המערכה כללה רק תוספת של תושבות טילים ומערכות תותחים, חבילות לוחמה אלקטרונית וטכנולוגיית מכ"ם ותותחים משופרת.
מאחר שמערכת הטילים טומהוק עדיין לא אומצה לשימוש במהלך העדכון המקורי של ניו ג'רזי, הצי הכריז על תוכניות להסיט נכסים משתי משחתות מסדרת ספרואנס על מנת להתקין את משגרי הטומהוק הדרושים.
באופן דומה, נכסים הוסטו משתי משחתות טילים מונחות מסדרת פאראגוט כדי לאפשר התקנת משגרי הרפון בניו ג'רזי.
ב-1983 השתוללה מלחמת אזרחים עקובה מדם בלבנון.
במאמץ לעצור את האלימות באזור הוקם כוח רב לאומי של שמירה על השלום המורכב ברובו מחיילים אמריקאים, איטלקים וצרפתים ונשלח לאזור כדי לנסות להשיב את הסדר על כנו.
כחלק מהכוח הרב לאומי ארצות הברית גייסה כוח משלחת שהורכבה מלוחמי חיל הנחתים של ארצות הברית וגורמים מהצי השישי של ארצות הברית שפעל מחוץ לים התיכון.
ב-18 באפריל 1983 טנדר, שנשא מטען של 2,000 פאונד של חומר נפץ, התנגש בשגרירות ארצות הברית במערב ביירות, והרגו 63 לוחמים.
באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את צה"ל מנפת שוף (דרומית מזרחית לביירות), ובכך הסירה את החיץ בין הדרוזים למיליציות הנוצריות, ועוררה סבב נוסף של לחימה אכזרית.
באוגוסט 1983 החלו אנשי מיליציה להפציץ עמדות של נחתים של ארצות הברית ליד נמל התעופה הבינלאומי של ביירות בירי מרגמות ורקטות בזמן שצבא לבנון נלחם בכוחות הדרוזים והשיעים בפרברים הדרומיים של ביירות.
ב-29 באוגוסט 1983 נהרגו שני נחתים וארבעה עשר נפצעו; בחודשים שלאחר מכן הנחתים ספגו מתקפה כמעט יומית מירי ארטילריה, מרגמות, רקטות ונשק קל.
לאחר מתקפה זו החלו הנחתים להשיב אש.
ממשל רייגן החליט לשלוח את ניו ג'רזי, החלטה שהמרינס הריעו לה.
ב-16 בספטמבר 1983 התאספו כוחות דרוזים על סף סוק אל גרב, כפר המוגן על ידי צבא לבנון.
סוק אל-גרב היה כפר בעל חשיבות אסטרטגית: המיליציות שעלו מדרום נאלצו לחצות את סוק אל-גרב כדי להגיע לכביש ביירות-עלי.
יתרה מכך, סוק אל-גרב שלט על רכס שהשקיף על בע'בדה, יארזה, שהיה מקום משרד ההגנה ומזרח ביירות.
מהרכס הזה, התותחנים של המיליציה יכלו לירות ישירות במורד אל המקומות האלו עם ארטילריה.
ספינות מלחמה של צי ארצות הברית הפגיזו עמדות דרוזיות וסייעו לצבא לבנון להחזיק בעיירה סוק אל-גרב עד שהוכרזה הפסקת אש ב-25 בספטמבר, באותו יום הגיעה למקום אוניית המערכה ניו ג'רזי.
הגעתה של ניו ג'רזי הייתה אחד מכמה גורמים שתרמו לצמצום מספר ההתקפות על הנחתים.
ב-28 בנובמבר - לאחר הפיגועים בבסיס הכוח הרב-לאומי בביירות ב-23 באוקטובר - הודיעה ממשלת ארצות הברית כי ניו ג'רזי תישאר מחוץ לביירות למרות שהצוות שלה יתחלף.
ב-14 בדצמבר, ניו ג'רזי ירתה 11 פגזי 16 אינץ' (406 מ"מ) על עמדות עוינות בפנים הארץ של ביירות.
אלה היו פגזי ה-16 אינץ' (406 מ"מ) הראשונים שנורו לכל מקום בעולם מאז שניו ג'רזי סיימה את שירותה על קו התותחים בווייטנאם ב-1969.
הפגזה זו הייתה בתגובה להתקפות על מטוסי סיור אמריקאים על ידי סוללות נ"מ סוריות/דרוזיות.
כשהוא ממשיך מסורת שהחל במלחמת העולם השנייה של בילוי חג המולד עם כוחות ארצות הברית מעבר לים, בוב הופ וחבורת הבדרנים שלו נתנו מופע על סיפון הניו ג'רזי ב-24 בדצמבר 1983. ארבע מאות נחתים שהוצבו בביירות השתתפו במופע.
ב-8 בפברואר 1984 ירתה ניו ג'רזי כמעט 300 פגזים לעבר עמדות דרוזיות ושיעיות בגבעות המשקיפות על ביירות.
כ-30 מהפגזים האדירים הללו ירדו על עמדת פיקוד סורית בעמק הבקאע ממזרח לביירות, והרגו את הגנרל המפקד של הכוחות הסורים בלבנון ועוד כמה קצינים בכירים.
זו הייתה הפגזת החוף הכבדה ביותר מאז מלחמת קוריאה.
אף על פי שניו ג'רזי ביצעה את תפקידה במומחיות במהלך ההתערבות בלבנון, חלק מתחו ביקורת על ההחלטה לאפשר לניו ג'רזי להפגיז כוחות דרוזים וסוריים.
חברי מחנה זה טוענים כי פעולה זו שינתה למעשה את הנייטרליות של הכוחות האמריקניים בעבר על ידי שכנוע של מוסלמים לבנונים מקומיים שארצות הברית לקחה את הצד הנוצרי; הפגזים של ניו ג'רזי הרגו מאות אנשים, בעיקר שיעים ודרוזים.
בספר הזיכרונות שלו ציין הגנרל קולין פאוול (באותו זמן עוזרו של קספר ויינברגר) כי "כשהפגזים החלו ליפול על השיעים, הם הניחו שה'שופט' האמריקאי לקח צד".
הדיוק של התותחים של ניו ג'רזי הוטל גם בספק.
חקירה של יעילות הירי של ניו ג'רזי בלבנון, בראשות קולונל הנחתים דון פרייס, מצאה שרבים מהפגזים של האונייה החטיאו את מטרותיהם ב- ולכן עלולים להרוג אזרחים בשוגג.
טים מקנולטי, כתב של שיקגו טריביון שבסיסו בלבנון אמר: "כולם אהבו את ניו ג'רזי עד שהיא ירתה בתותחיה.
ברגע שהיא ירתה, היה ברור שהיא לא יכולה לפגוע בכלום".
על פי ההערכות, חוסר הדיוק נגרם בגלל שאבק השריפה העיקרי של הספינה עורבב מחדש על ידי הצי, בניצוחו של קפטן ג'וזף דומיניק מיסלי במרכז התמיכה בנשק ימי, ונשלח מחדש.
מנות אבקה (ייצור אינדיבידואלי של אבקה) נשרפות בקצבים שונים.
לכן, ערבוב מחדש של מנות האבקה עלול לגרום לתותחים לירות בצורה לא עקבית.
הבעיה נפתרה ככל הנראה לאחר שהצי הצליח לאתר אספקת אבקה נוספת שלא נערכה מחדש.
בשנת 1986 ניו ג'רזי החלה את הפריסה הבאה שלה, הפעם פעלה כחלק מצי האוקיינוס השקט וכמרכז קבוצת הקרב שלה.
קבוצת הקרב המיועדת רומיאו, המלווים שלה כללו את הסיירת USS לונג ביץ', המשחתת USS מריל, הפריגטות USS קופלנד ו-USS ת'אץ', ומכלית אספקה USS וואבאש.
זו הייתה הפעם הראשונה שלניו ג'רזי הייתה שליטה מבצעית על קבוצת המלוות שלה מאז מלחמת קוריאה, והיא שייטה מהוואי לתאילנד ב-1986, והחליפה נושאות מטוסים אמריקאיות למשימות אחרות ותוך כדי כך הפכה לנוכחות הצי האמריקאית הגדולה היחידה באזור ממאי עד אוקטובר.
למרות שפיקדה על קבוצת הקרב שלה, ניו ג'רזי, הפליגה עם נושאות המטוסים USS ריינג'ר (CV-61) ו-USS קונסטליישן (CV-64) והפריגטה USS ת'אץ' (FFG-43) בזמן הפריסה ב-1986.
על פי היסטוריית פיקוד לא מסווגת של אוניית המערכה ניו ג'רזי, במהלך מעברה דרך ים אוחוצק ב-27–28 בספטמבר 1986, בוצעו "מעברים קרובים" על ידי מפציצים סובייטים בר ובאדג'ר, מסוק הורמון ומטוס סיור ימי מאי.
סיירת מסדרת קארה ושתי פריגטות גרישה III גם עקבו אחר האוניות האמריקאיות.
התמרון, על פי היסטוריית הפיקוד, "סימן את הפעם הראשונה שאוניית מערכה אמריקאית פעלה בחצר האחורית של הצי הסובייטי".
בעקבות שיפוץ בלונג ביץ' שנמשך עד 1988 חזרה ניו ג'רזי לאוקיינוס השקט, הפעם פעלה כחלק מקבוצת פעולה על פני השטח.
אוניית המערכה פעלה ליד חופי קוריאה לפני פתיחת אולימפיאדת הקיץ 1988 בסיאול, קוריאה הדרומית, ולאחר מכן יצאה לאוסטרליה כדי להשתתף בחגיגות המאתיים שנה באוסטרליה.
באפריל 1989, כשניו ג'רזי התכוננה לשייט המבצעי האחרון שלה, סבלה האונייה האחות איווה מפיצוץ קטסטרופלי בצריח התותח מספר 2 שלה.
הנשורת מהאירוע הביאה את פקידי הצי האמריקני להקפיא תרגילי אש חיה עם התותחים עד לסיום חקירת הפיצוץ.
בסופו של דבר, האיסור הוסר וניו ג'רזי הורשתה להשתמש שוב בתותחים הגדולים שלה.
השיוט האחרון של ניו ג'רזי החל בשנת 1989 כחלק מתרגיל 'פסיפיק 89'.
עם השלמת התרגיל, הפליגה ניו ג'רזי דרך האוקיינוס ההודי ואל המפרץ הפרסי, תוך כדי כך הפכה למרכז של קבוצות קרב שונות וקבוצות פעולה על פני השטח.
ניו ג'רזי נשארה במפרץ הפרסי למשך שארית השנה, וחזרה לארצות הברית בפברואר 1990.
צי מילואים וספינת מוזיאון (1991–הווה)
כתוצאה מכך, ניו ג'רזי הושבתה בפעם האחרונה בתחנת הצי לונג ביץ', קליפורניה, ב-8 בפברואר 1991, כאשר האונייה שירתה בסך הכל 21 שנים (הכי הרבה מבין ארבע אוניות הסדרה איווה) בשירות פעיל.
ההחלטה לבטל את ניו ג'רזי גזלה מאוניית המערכה את הסיכוי להשתתף במבצע "סערה במדבר" ב-1991, מערכה צבאית להרחקת כוחות עיראקים בכוח מכווית.
פעולות האיבה החלו ב-15 בינואר 1991, והאוניות האחיות מיזורי וויסקונסין ירו במטרות עיראקיות עם טילי טומהוק בזמן ביטולה של ניו ג'רזי.
לאחר ביטולה נגררה ניו ג'רזי לברמרטון, וושינגטון, שם היא נשארה במילואים עד שנמחקה מרשימות הצי בינואר 1995.
עקב הצריח הפגוע של איווה, הצי בחר בניו ג'רזי להצבה בצי הנפטלין, למרות שלפי הטענה, מנגנוני הסיבוב של תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) של ניו ג'רזי היו מרותכים (למעשה היה זה מנגנון הנעילה של הצריחים).
הצי ביצע את המעבר בינואר 1999, וב-12 בספטמבר, ניו ג'רזי נגררה על ידי הגוררת סי ויקטורי מברמרטון, וושינגטון לפילדלפיה, לעבודות שיקום במספנת הצי של פילדלפיה, לפני התרומה המתוכננת לשימוש כמוזיאון.
שתי בקשות מתחרות עבור אוניית המערכה הוגשו, אחת על ידי ועדת אוניית המערכה של USS ניו ג'רזי מבייון, ניו ג'רזי, ואחת על ידי ברית נמל הבית מקמדן, ניו ג'רזי.
שני הצוותים הגישו תוכניות להפעיל ולתחזק את אוניית המערכה כמוזיאון.
לאחר סקירה של שתי התוכניות, הצי בחר בברית נמל הבית כמקום המנוחה האחרון של אוניית המערכה.
מזכיר הצי ריצ'רד דנציג פרסם את ההכרזה ב-20 בינואר 2000, וב-15 באוקטובר של אותה שנה הגיעה ניו ג'רזי למקום מנוחתה האחרון בחוף קמדן.
זמן קצר לאחר הגעתה נפתחה ניו ג'רזי לציבור, והחלה רשמית את הקריירה החדשה שלה כספינת מוזיאון עם השם Battleship New Jersey Museum and Memorial.
במוזיאון הצף מוצעים סיורים מודרכים עצמיים, סיורים קבוצתיים מודרכים ומאהלי לילה.
מאהלי לילה, בדרך כלל לטובת ארגוני הצופים, מציעים הזדמנות לישון ולאכול בדרגשים המקוריים ובסיפון הבלגן.
ניו ג'רזי הוכנסה למספר רשימות היסטוריות.
בשנת 1997, בזמן שהאונייה עדיין הייתה בצי הנפטלין, המליצה מועצת הביקורת של מדינת ניו ג'רזי לאתרים היסטוריים שהיא "תירשם במרשם המקומות ההיסטוריים של ניו ג'רזי, בכפוף להעברת אוניית המערכה למימי ניו ג'רזי".
בשנת 2004, מדינת ניו ג'רזי קבעה באופן רשמי את אוניית המערכה כמקום היסטורי.
זה איפשר לניו ג'רזי להיות מוצבת במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, רשימה אליה נוספה ניו ג'רזי רשמית ב-2004.
- שדגל להעביר את ניו ג'רזי ל-Liberty State Park.
בסופו של דבר, שום דבר לא יצא מהמאמץ הזה והאונייה נשארה בקמדן.
אחד מקנה התותחים המקוריים של USS ניו ג'רזי משנת 1943 עד 1954 ניצב כעת בפינה הצפון-מערבית של ה-Marine Parade Grounds לצד ברוד סטריט ושדרת Intrepid בפילדלפיה.
קנה תותח מקורי נוסף ממוקם בקמדן, ליד USS ניו ג'רזי, ושלישי מוצג בבאקינג רידג', ניו ג'רזי.
מדחף מוצג מול תחנת הנשק הימי ארל, בקולטס נק, ניו ג'רזי.
המוזיאון מפעיל גם ערוץ יוטיוב שבו אוצרים מחנכים את הצופים על פרטים היסטוריים שונים, עובדות ותולדות השירות של האונייה.
ניו ג'רזי זכתה בתשעה כוכבי קרב עבור שירותה במלחמת העולם השנייה, ארבעה עבור מלחמת קוריאה, שלושה עבור מלחמת וייטנאם, ושלושה עבור פעולה בלבנון ובאזור המפרץ הפרסי.
בין יתר העיטורים, היא קיבלה ציון לשבח יחידתי של הצי על שירות בווייטנאם, את ציון לשבח נשיאותי יחידתי של הרפובליקה של הפיליפינים, ואת ציון לשבח נשיאותי יחידתי מרפובליקת קוריאה.
על סמך אלה ניו ג'רזי היא אוניית המערכה המעוטרת ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
סרט פעולה בקרב עם כוכבציון לשבח יחידתי של הצי עם כוכב סרט הצי E עם שתי חזרות מדליית משלחת של הצי מדליית השירות בסין מדליית המערכה האמריקאית מדליית המערכה באסיה-האוקיינוס השקט עם תשעה כוכבי קרב מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה מדליית שירות הכיבוש של הצי עם אבזם "ASIA".
אוניית המערכה ניו המפשייר (BB-25) אוניית מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית.
היא הייתה האונייה השישית והאחרונה בסדרת קונטיקט שכללה שש אוניות מערכה, וכלי השיט האחרון מסוג זה שנבנה עבור צי ארצות הברית.
כמו רוב אוניות המערכה באותה תקופה, היא הייתה חמושה בחימוש התקפי שהורכב מארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) הנתמכים על ידי סוללה משנית מעורבת של תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים) ותותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים).
האונייה הונחה במאי 1905, הושקה ביוני 1906 ונכנסה לשירות במרץ 1908, קצת יותר משנה לאחר אה"מ דרדנוט שהייתה חמושה בעשרה תותחים בעלי קליבר גדול, והייתה הראשונה בסטנדרט חדש ומהפכני של אוניות דרדנוט שהפך את ניו המפשייר ושאר אוניות הסדרה שלה למיושנות.
למרות שדרדנוטים אמריקאיות חדשות נכנסו לשירות במהירות, לניו המפשייר הייתה קריירה פעילה.
היא ערכה שתי הפלגות לאירופה ב-1910 וב-1911, והיא הטביעה את אוניית המערכה הישנה USS טקסס, שהוסבה לספינת מטרה.
ניו המפשייר הייתה פעילה במיוחד באיים הקריביים בתקופה זו, שכן מספר מדינות, כולל האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית ומקסיקו, התגלגלו לסכסוכים פוליטיים פנימיים.
פעולות אלו כללו את הכיבוש האמריקאי של וראקרוס, במהלכו הוענק למפקד האונייה עיטור מדליית הכבוד.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, האונייה שימשה בעיקר לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות, שכן הצי האמריקני התרחב באופן משמעותי כדי להילחם במערכה הגרמנית.
היא ליוותה שיירות בסוף 1918, ולאחר סיום המלחמה השתתפה במאמץ להחזיר חיילים אמריקאים מצרפת.
ניו המפשייר נשארה בשירות רק שנים ספורות לאחר המלחמה, שכן הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 צמצם משמעותית את הציים של המדינות החותמות; כתוצאה מכך, האונייה נמכרה לגרוטאות בנובמבר 1923.
חגורת השריון הראשית של ניו המפשייר הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים.
ניו המפשייר הונחה ב-1 במאי 1905 בתאגיד לבניית ספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי.
היא הושקה ב-30 ביוני 1906. האונייה נכנסה לשירות בצי האמריקני ב-19 במרץ 1908; המפקד הראשון שלה היה קפטן קמרון וינסלו.
לאחר השלמת עבודת האבזור הסופית, ניו המפשייר העבירה רגימנט משלחת של נחתים לקולון, פנמה ב-20 ביוני, והגיעה שישה ימים לאחר מכן.
לאחר מכן ערכה סדרה של ביקורים בנמלים בחוף המזרחי של צפון אמריקה, כולל פורטסמות', ניו יורק וברידג'פורט, יחד עם עצירה במחוז קוויבק הקנדי.
לאחר מכן, האונייה עברה שיפוץ בניו יורק, ולאחר מכן נערכו אימונים בים הקריבי.
ב-22 בפברואר 1909, היא השתתפה בסקירה ימית עבור הנשיא תאודור רוזוולט כדי לברך את שובו של הצי הלבן הגדול בהמפטון רודס, וירג'יניה.
במהלך תקופה זו שירת ארנסט קינג, לימים ראש המבצעים הימיים במהלך מלחמת העולם השנייה, על סיפון האונייה בחדר המכונות.
ניו המפשייר ערכה תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי ובקריביים עד סוף 1910. ב-1 בנובמבר באותה שנה, היא יצאה מהמפטון רודס עם פלגת אוניות המערכה השנייה לביקור באירופה.
שם, האוניות עצרו בשרבור, צרפת וויימות', בריטניה.
הפלגה עזבה את ויימות' ב-30 בדצמבר וחזרה לאיים הקריביים לאימון, לפני שהמשיכה לנורפוק ב-10 במרץ 1911. ב-21–22 במרץ, ניו המפשייר ערכה אימוני ירי עם ספינת המטרה סן מרקוס - אוניית המערכה הישנה טקסס - בטנג'יר סאונד במפרץ צ'ספיק.
במהלך שני ימי הירי, ניו המפשייר גרמה נזק חמור לאונייה הישנה, והטביעה אותה במים רדודים.
בדיקה שטחית של שרידי האונייה ציינה שחלקה הפנימי של האונייה מעל קו המים נהרס ושהיא ספגה חורים מספר פעמים מתחת לקו המים.
לאחר מכן היא התכוננה למסע נוסף לאירופה.
הפעם הפליגו האוניות לים הבלטי, עצרו במספר נמלים בגרמניה, רוסיה וסקנדינביה, לפני שחזרו לניו אינגלנד ב-13 ביולי.
ניו המפשייר בילתה את שלוש השנים הבאות בהכשרת צוערים בהפלגות קיץ ובסיור באיים הקריביים.
בדצמבר 1912, היא יצאה מהאי היספניולה במהלך אי שקט בהאיטי וברפובליקה הדומיניקנית.
מ-14 ביוני עד 29 בדצמבר 1913, היא סיירה בחוף הקריבי של מקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית.
בשנה שלאחר מכן היא השתתפה בכיבוש וראקרוס במקסיקו, החל ב-15 באפריל.
במהלך המבצעים, מפקד האונייה, אדווין אנדרסון, ג'וניור, הוביל פלוגת נחיתה שספגה אש מהאקדמיה הצבאית הימית Heroica Escuela (בית הספר הצבאי הימי Heroic Naval Military), אם כי ירי מסיירות בנמל השתיק את הצלפים המקסיקניים.
אנדרסון וכמה אחרים זכו בעיטור מדליית הכבוד על הפעולה.
ניו המפשייר עזבה את האזור ב-21 באפריל לצורך שיפוץ בנורפוק.
תרגילים מול החוף המזרחי של ארצות הברית נערכו לאחר מכן לפני שהאונייה חזרה לווראקרוס באוגוסט 1915.
האונייה חזרה לנורפוק ב-30 בספטמבר ונשארה במים האמריקאים בסוף 1916. ב-2 בדצמבר היא יצאה לסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית, שם ארצות הברית הקימה ממשל צבאי תחת אדמירל משנה הארי קנאפ בניסיון לשים קץ לחוסר היציבות הפוליטית שם.
הקפטן של ניו המפשייר היה מעורב בממשלה בזמן שהאונייה שהתה במדינה.
בפברואר 1917, היא חזרה לנורפוק לשיפוץ; עבודה זו עדיין נמשכה כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל.
במהלך שמונה עשר החודשים הבאים, האונייה הייתה עסוקה באימון תותחנים ואנשי חדר מכונות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה.
במהלך אימון ב-1 ביוני 1918, הצוותים של שלושה מתותחי ה-7 אינץ' על סיפון ניו המפשייר החלו בטעות לירות לעבר אחת מרודפות הצוללות שהיו במקום; הם ירו כמה מטחים לפני שקיבלו את ההוראה להפסיק את האש.
אחד הפגזים פגע באוניית המערכה הסמוכה USS לואיזיאנה, הרג אדם אחד ופצע עוד כמה.
בזמן שהאוניות עצרו כדי להחזיר לעצמן את השליטה על המצב, תצפית דיווחה על פריסקופ של צוללת; ניו המפשייר ואוניית המערכה USS אוהיו פתחו באש עם תותחי ה-6 אינץ' שלהם ללא השפעה.
רודפות הצוללות לא הצליחו למצוא צוללת באזור.
בספטמבר 1918, היא הוטלה לתפקיד ליווי שיירות, עם המשימה הראשונה כזו ב-6 בספטמבר.
האונייה יצאה עם אוניית המערכה USS קנזס והדרדנוט USS קרוליינה הדרומית כדי להגן על שיירת כוחות HX מהירה.
ב-16 בספטמבר עזבו שלוש אוניות המערכה את השיירה באוקיינוס האטלנטי וחזרו לארצות הברית, בעוד מלוות אחרות הביאו את השיירה לנמל.
ב-17, המדחף הימני של קרוליינה הדרומית נפל, מה שאילץ אותה להוריד את המהירות ל-11 קשרים (20 קמ"ש) באמצעות המדחף השמאלי בלבד.
ניו המפשייר וקנזס נשארו עם קרוליינה הדרומית כדי ללוות אותה בחזרה לנמל.
ב-24 בדצמבר, ניו המפשייר החלה את המסע הראשון מבין ארבעה להחזרת חיילים משדות הקרב של אירופה.
במסע הראשון, היא הפליגה עם לואיזיאנה, שתי האוניות שהגיעו לברסט, צרפת ב-5 בינואר 1919. שתי האוניות החזירו 2,169 מלחים, כולל שמונה אזרחים.
עד 1919 הסירה האונייה את כל תותחי ה-7 אינץ' ושמונה מתותחי ה-3 אינץ', והותקנו במקומם זוג תותחי נ"מ 3 אינץ'.
ב-22 ביוני 1919, האונייה נכנסה למבדוק יבש בפילדלפיה לצורך שיפוץ.
שנה לאחר מכן, ב-5 ביוני 1920, היא החלה בשייט אימונים של צוערים לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה.
השייט לקח את האונייה להוואי ולמספר ערים בחוף המערבי של ארצות הברית.
היא חזרה לפילדלפיה ב-11 בספטמבר.
מ-18 באוקטובר עד 12 בינואר 1921, ניו המפשייר שימשה כאוניית הדגל למשימה בהאיטי.
ב-25 בינואר היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי לאירופה בפעם האחרונה כדי לשאת את שרידיו של אוגוסט אקנגרן, הציר השוודי לארצות הברית.
היא הגיעה לסטוקהולם ב-14 בפברואר; בהפלגה חזרה, היא עצרה גם בקיל, גרמניה, וגרייבסנד, בריטניה.
האונייה הגיעה לפילדלפיה ב-24 במרץ, שם היא הושבתה ב-21 במאי.
על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון, ניו המפשייר נמכרה ב-1 בנובמבר 1923 ולאחר מכן התפרקה לגרוטאות.
אוניית המערכה ניו ג'רזי (BB-16) הייתה הרביעית מבין חמש אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה שנבנו עבור צי ארצות הברית, והייתה הספינה הראשונה שנשאה שם זה.
היא הונחה בחברת בניית הספינות של Fore River בקווינסי, מסצ'וסטס, במאי 1902, הושקה בנובמבר 1904 והוכנסה לשירות בצי במאי 1906. האונייה הייתה חמושה בסוללה התקפית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ושמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש).
ניו ג'רזי בילתה את כל הקריירה שלה בצי האטלנטי.
בסוף 1906, היא השתתפה בכיבוש השני של קובה, והיא השתתפה בתערוכת ג'יימסטאון באפריל – מאי 1907. בסוף השנה היא הצטרפה לצי הלבן הגדול להקפת כדור הארץ, שנמשכה עד 1909. האונייה בילתה את חמש השנים הבאות בניהול אימונים בזמן שלום.
באפריל 1914, ניו ג'רזי השתתפה בכיבוש וראקרוס במהלך המהפכה המקסיקנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא שימשה כספינת אימונים, ולאחר המלחמה הוטל עליה להעביר חיילים אמריקאים חזרה מאירופה.
ניו ג'רזי הושבתה ב-1920 ויועדה להשמדה בניסויי הפצצה ב-1923. מפציצי מרטין NBS-1 הטביעו את האונייה ב-5 בספטמבר 1923 בסדרה של התקפות הפצצה.
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה באותה התקופה, רוד איילנד נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב
חגורת השריון הראשית של ניו ג'רזי הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) במקום אחר.
קריירה מוקדמת וצי הלבן הגדול
השדרית של ניו ג'רזי הונחה במספנת Fore River ב-3 באפריל 1902. היא הושקה ב-10 בנובמבר 1904; בתו של פרנקלין מרפי, אז מושל ניו ג'רזי, השיקה את האונייה.
היא נכנסה לשירות בצי האמריקני ב-12 במאי 1906, תחת פיקודו של קפטן ויליאם קימבל.
ניו ג'רזי החלה את האימונים הראשוניים שלה באוקיינוס האטלנטי ובאיים הקריביים, שנקטעו על ידי סקירה ימית עבור הנשיא תאודור רוזוולט באויסטר ביי בספטמבר.
ב-21 בספטמבר נשלחה האונייה לקובה כדי להשתתף בכיבוש השני של קובה; היא נשארה שם עד 13 באוקטובר.
ניו ג'רזי השתתפה בתערוכת ג'יימסטאון מ-15 באפריל עד 14 במאי 1907, אשר ציינה את יום השנה ה-300 לייסוד המושבה ג'יימסטאון.
ניו ג'רזי הצטרפה לצי הלבן הגדול ב-16 בדצמבר 1907, כאשר הם עזבו את המפטון רודס כדי להתחיל בהקפת כדור הארץ.
ניו ג'רזי בילתה את השנים הבאות בשגרת השלום של הצי האטלנטי, עם תרגילי אימונים שונים ותרגול ירי באוקיינוס האטלנטי ובקריביים.
במהלך תקופה זו, היא בילתה שנה מחוץ לשירות בבוסטון בין 2 במאי 1910 ל-15 ביולי 1911, ובקיצים של 1912 ו-1913, היא ערכה הפלגות הכשרה לצוערי האקדמיה הימית של ארצות הברית.
האונייה נפרסה לאיים הקריביים כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים כשהמהפכה המקסיקנית החמירה בסוף 1913. ב-21 באפריל 1914, ארצות הברית כבשה את וראקרוס לאחר פרשת טמפיקו.
ב-13 באוגוסט, ניו ג'רזי עזבה את מימי מקסיקו ויצאה לכיוון סנטו דומינגו, שם אי שקט אחז הן ברפובליקה הדומיניקנית והן בהאיטי.
לאחר תצפית על המתרחש בשתי המדינות, האונייה המשיכה הלאה, והגיעה להמפטון רודס ב-9 באוקטובר.
היא בילתה את שלוש השנים הבאות בניהול שגרת האימונים הרגילה שלה.
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה בשל מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שגרמניה יזמה מוקדם יותר באותה שנה.
ניו ג'רזי הועסקה כספינת אימונים עבור גיוסי הצי, שבסיסה במפרץ צ'ספיק.
בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה; ניו ג'רזי שימשה לאחר מכן להעברת חיילים אמריקאים חזרה מאירופה.
ניו ג'רזי הושבתה ב-6 באוגוסט 1920 במספנת הצי בבוסטון, והייתה אמורה להיגרט על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון שנחתם ב-1922. ניו ג'רזי, יחד עם אחותה וירג'יניה ואוניית המערכה אלבמה הוקצו לניסויי נשק שנערכו עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית, בפיקוחו של הגנרל בילי מיטשל.
ניסויי ההפצצה נגד ניו ג'רזי נערכו ב-5 בספטמבר 1923 באוקיינוס האטלנטי ליד Diamond Shoals, קרוליינה הצפונית, על ידי מפציצי מרטין NBS-1 מקבוצת ההפצצה השנייה.
ארבעה מה-NBS-1 תקפו את ניו ג'רזי עם פצצות במשקל בגובה של , קלעו ארבע פגיעות וכמה החטאות, שגרמו להצפות משמעותיות.
התקפה נוספת בוצעה, הפעם עם פצצות במשקל בגובה , שבע מהן נחתו קרוב לאונייה.
בשלב זה, ההצפות גברו עד כדי כך שאשנבי התותחים היו שקועים.
שני מטוסים נוספים NBS-1 תקפו אז עם שתי פצצות במשקל כל אחד; השניים הראשונים החטיאו אבל השלישית פגעה פגיעה ישירה.
זה גרם לפיצוץ גדול וניו ג'רזי התהפכה וטבעה 24 דקות לאחר מכן.
ניו ביט הוא ז'אנר מוזיקלי בלגי של אסיד האוס, Hi-NRG, מוזיקת הגל החדש, EBM ומוזיקת היפ הופ.
הז'אנר, שהתפתח באמצע עד סוף שנות ה-1980 בבלגיה, היה פופולרי בעיקר במערב אירופה של סוף שנות ה-1980.
ז'אנר זה השפיע על ז'אנרים אחרים בעיקר על תתי-ז'אנרים אירופאיים של מוזיקת דאנס אלקטרונית, בין היתר הארד ביט, הארדקור טכנו בלגי , הארדקור טכנו וגאבר .
ניו גלן הוא משגר כבד ורב-שימושי באופן חלקי אשר פותח על ידי החברה האמריקאית בלו אוריג'ין.
משגר זה מורכב משני שלבים והוא המשגר השלישי בהיסטוריה אחרי הפאלקון 9 והפאלקון כבד אשר ניתן לשימוש חוזר באופן חלקי כאשר השלב הראשון שלו מסוגל לנחות במאונך בחזרה ארצה ולהיות משוגר פעמים נוספות.
השלב השני, שלא ניתן לשימוש חוזר, מיועד לשלוח את המטען המשוגר למסלול.
ניו גלן נישא לגובה של 98 מטרים וקוטרו 7 מטרים וביכולתו לשגר מטען במשקל של עד 45,000 ק"ג למסלול לווייני נמוך (LEO) או 13,600 ק"ג למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (GTO).
פיתוחו של הניו גלן החל לפני 2013 והוכרז לציבור בשנת 2016. ניו גלן מיועד לשגר לוויינים וחלליות ובין היתר לקחת חלק בשיגור אלפי לוויינים עבור חברת "Kuiper Systems" בפרויקט שירותי אינטרנט-לווייני של חברת אמזון.
בשנת 2021 הושק "פרויקט ג'ארביס", יוזמה שמטרתה להפוך גם את השלב השני של המשגר לרב-שימושי.
ניו גלן שוגר לראשונה ב-16 בינואר 2025 מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
כבר לפני שנת 2012 הודיעה בלו אוריג'ין על כוונותיה לפתח משגר מסלולי רב-שימושי שינחת במאונך חזרה ארצה ואשר יעשה בו שימוש לשיגורים נוספים.
בספטמבר 2016 חשפה בלו אוריג'ין לציבור תכנון מפורט אודות המשגר והכריזו על שמו "ניו גלן" על שם ג'ון גלן, האסטרונאוט האמריקאי הראשון שהקיף את כדור הארץ.
למשגר שתי גרסאות מתוכננות; משגר דו-שלבי ומשגר תלת-שלבי.
שיגור הבכורה של הניו גלן תוכנן תחילה לשנת 2020.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 החלה העבודה על המנועים שישמשו עבור הניו גלן; מנוע BE-4 עבור השלב הראשון של המשגר ומנוע BE-3 עבור השלב השני.
באוקטובר 2012 ערכה בלו אוריג'ין בדיקת דחף בעוצמה מלאה של מנוע BE-3 אשר משמש את השלב השני במשגר הניו גלן.
הבדיקה עברה בהצלחה כאשר המנוע הגיע לדחף הרצוי של 440 קילו-ניוטון.
באפריל 2015 ביצע המנוע את טיסתו הראשונה כאשר שיגר את משגר ניו שפרד.
על מנוע BE-4 העוצמתי בלו אוריג'ין החלה לעבוד החל משנת 2011. באוקטובר 2017 ביצעה לראשונה בדיקה מלאה ומוצלחת ראשונה של המנוע ובינואר 2024 ערך המנוע את טיסתו הראשונה כאשר שיגר את משגר וולקן קנטאור החדש של חברת United Launch Alliance.
עבודות מתקדמות על מבנה המשגר נערכו בספטמבר 2016, אז נבדק דגם בקנה מידה של המשגר במנהרת רוח על מנת לאמת את יכולות המערכת בטיסה במהירות עבר-קולית ועל-קולית.
מימון פיתוחו של המשגר הגיע בעיקר ממייסד בלו אוריג'ין ג'ף בזוס, שמדי שנה העביר מיליארד דולר על מנת לממן את פעילות בלו אוריג'ין ובהן את פיתוח ניו גלן.
עד ספטמבר 2017 השקיע בזוס 2.5 מיליארד דולר בפיתוח המשגר.
באוקטובר 2018 קיבלה החברה חוזה מחיל האוויר האמריקני על סך 500 מיליון דולר עבור פיתוח המשגר.
למרות זאת קצת יותר משנתיים לאחר מכן בדצמבר 2020 בוטל החוזה בטרם עת כאשר הסכום שקיבלה בלו אוריג'ין בתקופה זו הסתכם ב-255.5 מיליון דולר בלבד.
עד פברואר 2019, הצליחה בלו אוריג'ין לחתום על חוזי שיגור עם מספר חברות לוויינים וביניהם: OneWeb, Eutelsat, Telesat, ו-SKY Perfect JSAT.
באשר לשימוש חוזר של השלב השני במשגר, התייחסה בלו אוריג'ין לנושא בפברואר 2019 וציינה שזה לא עומד במפת הדרכים של החברה.
לעומת זאת ביולי 2021 בחנה החברה אפשרויות שונות לפיתוח שלב שני רב-שימושי והקימה לשם כך את פרויקט ג'ארביס (Project Jarvis).
באותה השנה עדכנה החברה שהיא מתכננת לעשות שימוש חוזר בשלב הראשון של כל משגר כך שיתמוך לפחות ב-25 שיגורים, לעומת 100 שיגורים כפי שתוכנן במקור.
ביוני 2024 נבחר המשגר לראשונה לתוכנית NSSL (National Security Space Launch) שבמסגרתה תשגר בלו אוריג'ין לוויינים עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית וגופים ממשלתיים אחרים בארצות הברית.
ניו גלן נבחר לצד המשגרים פאלקון 9 של SpaceX ווולקן קנטאור של ULA בחוזה על סך 5.6 מיליארד דולר אשר יתחלקו בין החברות.
לאחר עיכובים רבים במהלך פיתוח המשגר, הוא תוכנן להמריא לראשונה בשלהי 2024 בעודו נושא את החללית EscaPADE של נאס"א.
בעקבות בעיות טכניות ובעיות בלוחות זמנים, החליטו בלו אוריג'ין ונאס"א לדחות את השיגור.
ההכנות לשיגור הבכורה המשיכו ובספטמבר נערכה בהצלחה בדיקת הצתת מנועים סטטית של השלב השני של המשגר.
ב-27 בדצמבר 2024 נערכה לראשונה בדיקת הצתת מנועים סטטית מוצלחת של המשגר במלואו כמערכת משולבת.
ניו גלן שוגר לראשונה ב-16 בינואר 2025 מכן השיגור LC-36 בנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
השלב השני של הניו גלן הצליח להיכנס למסלול לווייני בינוני כמתוכנן יחד עם המטען שנשא; אבטיפוס של החללית "Blue Ring" של בלו אוריג'ין המיועדת להובלה ותדלוק של לוויינים.
השלב הראשון של המשגר תוכנן לנחות בחזרה על אסדה ניידת באוקיינוס האטלנטי אך במהלך חדירתו לאטמוספירה אבד הקשר עמו והוא ככל הנראה התפרק באוויר.
בשיגורו השני של הניו גלן ב-13 בנובמבר 2025, נחת השלב הראשון של המשגר בהצלחה על אסדה באוקיינוס האטלנטי והיה למשגר המסלולי השלישי בהיסטוריה אחרי הפאלקון 9 והפאלקון כבד אשר הצליח לנחות במאונך בחזרה ארצה ובכך הוא ניתן לשימוש חוזר באופן חלקי כאשר השלב הראשון שלו מסוגל להיות משוגר פעמים נוספות.
ניו גלן הוא משגר דו-שלבי המתנשא לגובה של 98 מטרים וקוטרו 7 מטרים.
כוח הדחף של הניו גלן הוא 17,100 קילו־ניוטון והוא מסווג כמשגר כבד, דהיינו בעל יכולת נשיאה גבוהה למסלול.
ביכולתו לשגר מטען במשקל של עד 45,000 ק"ג למסלול לווייני נמוך (LEO) או 13,600 ק"ג למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (GTO).
השלב הראשון של המשגר הוא רב-שימושי ומתוכנן לשימוש חוזר של לפחות 25 שיגורים ובסיום כל שיגור מיועד לנחות במאונך בחזרה על אסדה ניידת באוקיינוס.
שלב זה נישא לגובה של 57.5 מטרים והוא מונע על ידי שבעה מנועי BE-4 שמשתמשים בדלק רקטי מחמצן נוזלי ומתאן נוזלי.
שבעת מנועים אלה מספקים כוח דחף של 17,100 קילו־ניוטון בעת השיגור.
השלב השני של המשגר לא מיועד לשימוש חוזר ולאחר ניתוקו מהשלב הראשון תפקידו הוא לשלוח את המטען המשוגר למסלול.
בסיום משימתו הוא מיועד להתרסק במימי האוקיינוס.
אורכו של השלב השני הוא 23.4 מטרים והוא מונע על ידי שני מנועי BE-3U אשר משתמשים בדלק רקטי מחמצן נוזלי ומימן נוזלי.
אל הקצה העליון של השלב השני מחוברת חופת המטען אשר מכילה את המטען המשוגר.
אורכה של החופה הוא כ-17 מטרים ורוחבה הוא שבעה מטרים.
רוחב החופה גדול יותר באופן משמעותי מהסטנדרט בתעשייה, מה שמאפשר לשגר מטענים גדולים יותר לחלל.
שיגורים של הניו גלן יוצאים מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, כאשר כן השיגור LC-36 הושכר לחברת בלו אוריג'ין החל משנת 2015. נכון לשנת 2023 ישנם תכנונים לבנות כן שיגור נוסף עבור הניו גלן בבסיס חיל החלל ונדנברג שבקליפורניה.
בנובמבר 2025 הוכרזה גרסה מוגדלת של ניו גלן, שמסווג על ידי בלו אוריג'ין כמשגר סופר-כבד.
המשגר החדש מונע על ידי תשעה מנועי BE-4 בשלב הראשון, וארבעה מנועי BE-3U בשלב השני.
המשגר המוגדל יוכל לשאת מטען של כ-70,000 ק"ג למסלול לווייני נמוך, ומעל 20,000 ק"ג אל הירח.
נְיוּ יוֹרְק היא עיר במדינת ניו יורק והעיר המאוכלסת והצפופה ביותר בארצות הברית: שטחה היבשתי הוא מהגדולים בעולם - 783.84 קילומטר רבוע ומתגוררת בו אוכלוסייה שבשנת 2020 מנתה כ-8.8 מיליון ובשנת 2024 הוערכה באומדן של כ-8.5 מיליון.
לניו יורק מספר כינויים, כגון "התפוח הגדול" ו"העיר שלעולם אינה ישנה" .
העיר היא מרכז לפעילות בין-לאומית, שוכן בה המטה של ארגון האומות המאוחדות, והיא מהווה עיר עולם בשל השפעתה העצומה על התקשורת, הפוליטיקה, הכלכלה, החינוך, הבידור, התרבות, האמנות והאופנה.
ראש עיריית ניו יורק מתחילת 2022 הוא אריק אדמס.
העיר ניו יורק מורכבת מחמישה רבעים: הברונקס, ברוקלין, מנהטן, קווינס וסטטן איילנד.
רבעיה של העיר, רבות משכונותיה ורבים מאתריה ידועים ברחבי העולם.
פסל החירות קידם את פניהם של מיליוני המהגרים בבואם לאמריקה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. וול סטריט, השוכן במנהטן תחתית, מהווה מרכז פיננסי עולמי מאז סוף מלחמת העולם השנייה ומשכנה של הבורסה לניירות ערך.
בעיר שוכנים כמה מהבניינים הידועים בעולם, כמו מגדל החירות והאמפייר סטייט, וכן שכנו בה מגדלי התאומים, שנהרסו בפיגועי 11 בספטמבר 2001.
ניו יורק היא מקום היווסדן של תנועות תרבות אמריקאיות רבות, כמו תנועת הספרות והאמנות הידועה בשם "הרנסאנס של הארלם", סגנון הציור האקספרסיוניסטי המופשט (שידוע גם כאסכולת ניו יורק), והסגנונות המוזיקליים היפ הופ, פאנק וסלסה.
36 אחוזים מאוכלוסייתה נולדו מחוץ לארצות הברית, ובשנת 2005 דוברו בה כמעט 170 שפות שונות.
הרכבת התחתית של ניו יורק פועלת 24 שעות ביממה, רחובותיה סואנים בהולכי רגל ובמכוניות והיא מכונה "העיר שאינה ישנה לעולם".
באזור בו ממוקמת כיום העיר ניו יורק חיו כ-5,000 אנשי קהילת הלנאפי.
בשנת 1524 הגיע לאזור ג'ובאני דה וראצאנו, חוקר איטלקי ששירת תחת הכתר הצרפתי.
דה וראצאנו כינה את המקום "נובל אנגולם" (צרפתית: Nouvelle Angoulême – אנגולם החדשה).
ההתיישבות האירופאית באזור החלה בשנת 1614, עם הקמת מושבת סחר הפרוות ההולנדית בדרומו של האי מנהטן, שלימים נקראה הולנד החדשה.
על פי המתיישבים האירופאים, בשנת 1624 רכש המושל הקולוניאלי ההולנדי פטר מינואי את האי מנהטן משבט הלנאפי בתמורה לחרוזי זכוכית.
ב-1664 כבשו האנגלים את המושבה ושינו את שמה ל"ניו יורק", על שם ג'יימס השני, הדוכס האנגלי של יורק ואלבאני.
בסופה של המלחמה האנגלו–הולנדית השנייה נמסרה הולנד החדשה לאנגלים.
ב-1700, אוכלוסיית שבט הלנאפי הצטמצמה ל-200 איש.
ניו יורק התפתחה כנמל סחר בזמן השלטון האנגלי.
ובשנת 1754, הוקמה בה אוניברסיטת קולומביה באישורו של המלך ג'ורג' השני.
העיר נודעה כזירה לסדרת קרבות גדולים שנערכו במערכה על ניו יורק במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.