tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעת עלייתו לארץ, בניגוד לרצון הקרוקים להתיישב בקבוץ על שפת הירדן, ולמרות הצעת עבודה מברל כצנלסון להצטרף למערכת 'דבר', התיישב הזוג בירושלים על פי המלצת רופאיו.
במהלך מלחמת השחרור סירב קרוק להצעות של קונסול פולין וידיד נעוריו, לברוח להודו במטוס פרטי, וגם סירב להפצרות ידידיו להישאר בתל אביב בזמן המצור על ירושלים כי הוא ראה בישיבה בירושלים "חובה אזרחית".
בסוף שנת 1950 יצא לפריז לכהן בתפקיד מזכיר אוֹזֶ"ה העולמית.
יום לפני צאתו את הארץ, הזמין הנציב האחרון קאנינגהאם חבורת עיתונאים לביתו בירושלים, ביניהם את קרוק, והשניים קיימו שיחה על המתרחש ועל העתיד להתרחש, בסופה אמר קרוק לקאנינגהאם כי לאחר מלחמה קשה שינהלו היהודים נגד הערבים, תקום "רפובליקה יודאיקה".
בישראל כתב ב"דבר" וב"לעצטע נייעס" וכן בעיתוני תנועת הפועלים ברחבי העולם.
במאי 1968 התאלמן מאשתו, ד"ר רעיה (אירנה) קרוק לבית רפפורט, שותפתו לאורך כל הדרך, שבין השאר לקחה חלק "בכינוס הבלתי ליגאלי הראשון של תלמידי הגימנאסיה בשווידר (בשנת 1903), וגם "הייתה האשה היחידה שייצגה את הגימנאסיה בווארשה".
קרוק תיאר את משפחתה כ"אצילית, אינטליגנטית ומסורתית, אשר עוד אבות אבותיה באו למוסקבה מספרד ומפורטוגל.
ואכן רעיה נולדה במוסקבה, אך בגירוש הגדול, בהיותה עוד ילדה קטנה, גורשה יחד עם הוריה מעיר הולדתה".
ב-1905 למדה רפואה באוניברסיטת ברן, ולקחה חלק בפעילות פוליטית בעיר בה ישבו 'גולים פוליטיים' רבים, בעיקר מרוסיה.
יוסף קרוק נפטר בשנת 1972 בביתו שבירושלים בתום מחלה ממושכת, בגיל 86. נקבר לצד אשתו בהר המנוחות.
בלווייתו נכח קהל סופרים, עיתונים ואנשי ציבור.
בזכרונותיו, תוך שהוא משווה בין גורלו לגורלם של שלושת שותפיו בימי ציריך-פאריז (אחד מהם, ירמיהו חרש, נרצח על ידי הנאצים ואחר, יחזקאל דוברושין, על ידי קלגסי סטלין), כתב קרוק מעין סיכום חיים במילים אלו: "לאחר הרבה חוויות, מאסרים ובתי־כלא (לרבות מחנה־הריכוז הפולני) — זכיתי להישאר בחיים.
ביליתי גם את היטלר וגם את סטלין והייתה לי הזכות לראות במו עיני את תקומת המדינה היהודית הדמוקראטית, אשר למענה נאבקנו ארבעתנו וכולנו חלמנו עליה במשך שנים רבות."
צבאות שחרור: (פרקים היסטוריים), תל אביב: מחלקת ההסברה של הוועד הפועל, תש"ט 1948.
אומאפהענגיקייט, טעראָר, פרייהייט, תל אביב: מחלקת החלוץ; ביי דעם ועד הפועל פון דער הסתדרות אין ארץ-ישראל (סדרת 'יסודות') תש"י.
מהפכה, טרור, עצמאות: רוסיה, פולין, אירופה המערבית, ארצות הברית, אירלנד, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"ב.
תחת דגלן של שלש מהפיכות: (רוסים, פולנים, יהודים): אישים ותנועות בדורי, זכרונות; תרגם מיידיש [כרך א]: מרדכי חלמיש (פלינט); כרך ב: תרגם מיידיש וערך: משה הורביץ, 2 כרכים, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח–תש"ל.
הרב יוסף רוזובסקי (כ"ז באב ה'תר"ע - ב' בתשרי ה'תשל"ז) היה ממקימי וראש הישיבה קטנה אור ישראל בפתח תקווה.
דברי תורתו כונסו בסדרת הספרים שיעורי רבי יוסף.
נולד בהוֹרַדְּנַה (גרודנא) שבליטא לשרה (בתו של הרב אברהם גלבורט, שהיה רב ואב"ד בהורדנה) ולרב מיכל דוד רוזובסקי, שהיה אחד ממורי ההוראה בעיר.
באייר ה'תש"א עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת ה'תש"ג נישא לאסתר, בתו של הרב יעקב ניימן.
בתחילת שנת תש"ד (נובמבר 1943) ייסד עם חמיו את ישיבת אור ישראל בפתח תקווה ועמד בראשה, והוא החל למסור שיעורים בישיבה עד לפטירתו במשך 33 שנה.
הרב רוזובסקי גידל בביתו את אחיינו, לאחר שעלה לישראל מברית המועצות.
בא' באלול ה'תשל"ו איבד את הכרתו, וביום שני של ראש השנה ה'תשל"ז נפטר.
הובא למנוחות למחרת, בצום גדליה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
אחיו, הרב שמואל רוזובסקי - ראש ישיבת פוניבז'
חתנו, הרב מרדכי רבינוביץ' - ראש ישיבת אור ישראל לצעירים
הרב משה יהודא ליב לנדא
לאחר פטירתו שיעוריו נערכו והוצאו לאור, בעריכת הלל מן.
שיעורי רבי יוסף על מסכת גיטין
שיעורי רבי יוסף על מסכת קידושין
שיעורי רבי יוסף על מסכת בבא קמא
שיעורי רבי יוסף על מסכת בבא מציעא
שיעורי רבי יוסף על מסכת בבא בתרא
יוסף רומנוביץ' בּוּמַאגִין היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו, בגין פועלו כמפקד מחלקת מקלעים של חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר הרדוק של גוברניית ויטבסק של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל.
למד שבע שנים בבית ספר.
בהמשך עבר לבירוביג'ן שם עבד במפעל עגלות.
שירת בצבא האדום בין השנים 1929–1934 ובמהלך השירות הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1932.
ב-1941 גויס שוב עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
ב-24 באפריל 1945 במהלך כיתור כוחות ורמאכט שנותרו באזור העיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) שיתק עמדת אש אחת עם רימונים ונפגע במהלך ניסיון שיתוק עמדת אש נוספת.
נקבר בבית הקברות בדרום-מערב ורוצלב בחלק של הקצינים הסובייטיים.
על בסיס החלטת מפקד הרגימנט מ-26 באפריל 1945, בצו נשיאות ברית המועצות מ-27 ביוני 1945 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" לאחר מותו.
יוסף רוזנזפט (15 בינואר 1911 – 11 בספטמבר 1975) היה ניצול השואה ואחד מראשי קהילת העקורים היהודים (שארית הפליטה).
הוא היה ממקימי ועד מרכזי ליהודים המשוחררים, שייצג את האינטרסים של פליטים במחנה העקורים ברגן-בלזן, ולאחר מכן את הפליטים במחנות העקורים בכל אזור הכיבוש הבריטי.
רוזנזפט נולד לסוחר גרוטאות אמיד בבנדין שבפולין והיה בצעירותו פעיל בתנועת העבודה הציונית.
הוא גורש לאושוויץ בשנת 1943 אך נמלט מהטרנספורט בקפיצה לנהר ויסלה.
הוא נפצע מירי במהלך הבריחה אך חזר לבנדין, שם נלכד שוב, הולקה 250 מלקות ונכלא בכלוב עוף.
רוזנזפט נשלח שוב לאושוויץ ושרד מחנה זה וכן מספר מחנות ריכוז נוספים.
הוא נשלח בצעדת מוות והגיע לברגן-בלזן, שם שוחרר ב-15 באפריל 1945. כששוחרר שקל 38 ק"ג.
רוזנזפט נבחר על ידי הפליטים במחנה העקורים ל, וכיהן כיו"ר הוועד באזור הכיבוש הבריטי עד לפירוק הוועד בשנת 1950. בנוסף לקידום זכויותיהם והאינטרסים של הפליטים, היה רוזנזפט מתנגד פעיל להגבלת ההגירה היהודית לאזור המנדט הבריטי.
במחנה פגש ניצולה אחרת, הרופאה הדסה (עדה) בימקו, והשנים נישאו.
לאחר שהותו במחנה העקורים, נכנס רוזנזפט לעסקי האמנות והנדל"ן והתגורר במונטרה שבשווייץ.
בסוף שנות החמישים עבר לארצות הברית.
הוא ייסד את הפדרציה העולמית של ניצולי ברגן-בלזן, היה נשיא הפדרציה והוביל משלחת של 200 ניצולי ברגן-בלזן לאזור המחנה-לשעבר בשנת 1970, לזכר יום השנה ה-25 לשחרורו.
הוא היה ידוע כאיש הסברה עקבי בנושא זכר השואה, ואמר לעיתים קרובות כי "לעולם לא ישכח ולעולם לא יסלח".
רוזנזפט נפטר בלונדון במהלך נסיעת עסקים ונקבר בעיר ניו יורק.
הוא השאיר אוסף אמנות גדול שנמכר כדי לכסות את חובותיו.
המכירה נערכה על ידי סות'ביס בשנת 1976. רכושו נקנה על ידי מוזיאון טהראן לאמנות עכשווית, שם הוא מוחזק כיום.
במכירה זו נקבע שיא של 1.4 מיליון דולר עבור יצירה מאת פול גוגן בשם טבע דומם עם חיתוך עץ יפני.
כיום היצירה שווה כ-45 מיליון דולר.
רוזנפלד נולד ב-1858 בעיר ניישטדטל שבסלובקיה של ימינו, לרב , שהיה אב בית דין בעיר הולדתו.
בבגרותו עבר לבודפשט כדי ללמוד בבית מדרש לרבנים, שם למד בהנחיית בנימין זאב בכר.
ב-1883 הוסמך לרבנות בברלין וקיבל תואר דוקטור לפילוספיה מטעם אוניברסיטת לייפציג.
לאחר מכן עבר לכהן כרב אצל קהילת יהודי המבורג.
חברי הקהילה המשכילים תפסו אותו כבעל השקפות מסורתיות יותר.
בשל כך, הם השפיעו על הממשלה המקומית שלא להעניק לו נתינות גרמנית, דבר שהיה הכרחי באותם הימים לרב בגרמניה.
בשנים 1886–1893 כיהן כרב הראשי של יהודי אורושהאזה.
ב-1892 נפטר רבה הראשי של קהילת יהודי צ'רנוביץ, אליעזר אליהו איגל, ורוזנפלד מונה להחליפו בתפקיד שנה אחת לאחר מכן.
במהלך כהונתו פעל רוזנפלד לקידום ההשכלה בנושאי מדעי היהדות והספרות היהודית בקרב צעירי העיר היהודים.
רוזנפלד כיהן במשרה זו עד מותו ב-1922. החליף אותו בתפקיד אברהם יעקב מרק.
נפטר בכ"ד באלול תרפ"ב, ונקבר בבית העלמין היהודי בפרנקפורט
יוסף (יוסי) רוזן (נולד ב-1958) הוא פרופסור בבית הספר להנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומחזיק הקתדרה על שם בנימין ה.
מחקריו של רוזן עוסקים באופטיקה, הולוגרפיה, אופטיקה דיגיטלית וממוחשבת.
הוא עמית Optica ועמית SPIE - האגודה הבינלאומית לאופטיקה ופוטוניקה.
הוא למד בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון וקיבל תואר ראשון (בהצטיינות) בשנת 1984, ותואר שני ב-1987. הוא המשיך את לימודיו בטכניון וקיבל תואר שלישי ב-1992 על עבודת הדוקטורט שלו, Interferometric Electro-Optical Signal Processing, בהנחיית פרופ' יוסף שמיר.
רוזן היה עמית מחקר במעבדת רומא בבסיס חיל האוויר האמריקני הנסקום שבמסצ'וסטס בשנים 1992–1993. לאחר מכן הצטרף למחלקה לפיזיקה יישומית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) כעמית מחקר.
בשנת 1996 התמנה רוזן למרצה בכיר בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 2000 ולפרופסור מן המניין בשנת 2007.
במהלך השנים היה רוזן חוקר אורח במוסדות אקדמיים שונים, ביניהם: אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מכון אלפרד קרופ למחקרים מתקדמים בגרמניה, האוניברסיטה לתקשורת אלקטרונית בטוקיו, אוניברסיטת קונטיקט ומכון סטלנבוש למחקרים מתקדמים שבדרום-אפריקה.
רוזן הנחה יותר מ-20 תלמידים ללימודים מתקדמים ובתר דוקטורנטים.
עם תלמידיו לדוקטורט במרוצת השנים, נמנים הפרופסורים נתן צבי שקד מאוניברסיטת תל אביב ודוד אבוקסיס מאוניברסיטת אריאל.
רוזן נשוי לרונה ולהם שני ילדים: אוריין ועומר.
מחקריו של רוזן עוסקים באופטיקה דיגיטלית ודימות ממוחשב, הולוגרפיה ודימות.
רוזן התפרסם בעקבות תרומותיו לטכנולוגיה של הולוגרפיה דיגיטלית לא קוהרנטית.
בשנת 2007 היה רוזן אחד הממציאים של (Fresnel Incoherent Correlation Holography (FINCH, טכנולוגיה להקלטת הולוגרמות דיגיטליות של מטרות המוארות על ידי אור לבן.
בשנת 2017 המציא רוזן, בשיתוף עם חוקר נוסף, את ה-(Coded Aperture Correlation Holography (COACH, שיטה חדשה להקלטת הולוגרמות ללא התאבכות דו-גליות.
FINCH ו-COACH משמשות לדימות תלת-ממדי של אובייקטים תלת-ממדיים כפי שנקלטו בצילום בודד מנקודה אחת.
בשנת 2019 הציגו רוזן והדוקטורנטית אנג'יקה בולבול שיטה לשימוש בחלק משטח עדשה המאפשרת קבלת תמונה ברזולוציה שדומה לשימוש במיפתח מלא.
שיטה זו מאפשרת חיסכון של זמן, כסף וחומרים בטלסקופים המיועדים לחלל.
פרופ' רוזן כתב יותר מ-300 מאמרים אקדמיים, ופרסם שני ספרים ו-15 פטנטים.
רוזן היה יועץ לחברת Concealogram הישראלית, המפתחת טכנולוגיה להצפנת מידע בתמונות ולחברת CellOptic האמריקנית המפתחת טכנולוגיות להולוגרמות עבור מחקרים בענפי הביו-טכנולוגיה והתעשייה.
בשנת 2005 נבחר רוזן לעמית של Optica (לשעבר החברה האופטית של אמריקה) על "היותו חלוץ המחקר של קורלציות אופטיות בחלל תלת-ממדי ועל הכנסת הולוגרפיה ממוחשבת לבקרת העקיפה וההתפשטות של אלומות אופטיות".
משנת 2011 רוזן הוא מחזיק הקתדרה לאופטו-אלקטרוניקה על שם בנימין ה.
רוזן הוא גם עמית SPIE - האגודה הבינלאומית לאופטיקה ופוטוניקה משנת 2012 על "הישגיו בהולוגרפיה דיגיטלית ואופטיקה קוהרנטית".
בשנת 2025, רוזן קיבל את פרס Lohmann להולוגרפיה מטעם Springer-Nature על עבודתו החלוצית בתחום מדע וטכנולוגיית ההדמיה ההולוגרפית.
יוסף רייך (1902 – 17 בנובמבר 1979) היה שופט בבית הדין הארצי לעבודה.
נולד ברוזבדוב שבגליציה, פולין בשנת 1902. בשנת 1926 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת למברג, ובשנת 1928 קיבל תואר דוקטור במשפטים.
בין השנים 1928–1933 עבד כמתמחה בבתי המשפט בפולין ובמשרדי עורכי דין פרטיים.
בשנת 1933 פתח משרד עורכי דין עצמאי בביליץ אותו ניהל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה גיוס לצבא הפולני ושירת בשירות המשפטי הצבאי כשופט.
לאחר שחרורו עבד במשרד המשפטים הפולני כסגן פרליט בית המשפט לערעורים בשטטין.
בשנת 1950 עלה ארצה והחל לעבוד במשרד העבודה כמפרק אגודות שיתופיות.
בשנת 1954 אושר רישיונו לעריכת דין בישראל.
בשנת 1959 מונה לתפקיד אב בית דין בבית הדין לביטוח לאומי בירושלים, תל אביב-יפו וחיפה.
בשנת 1969, עם הקמת בתי הדין לעבודה, מונה לשופט בית דין אזורי לעבודה בתל אביב.
בשנת 1971 מונה לכהונת שופט בבית הדין הארצי לעבודה.
ב-23 באוגוסט 1972 פרש לגמלאות.
נפטר בנובמבר 1979 ונקבר בבית העלמין בקרית שאול.
ד"ר יוסף מוסא מוחמד ריזקה הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר ההסברה בממשלת הנייה הראשונה מ-27 במרץ 2006 עד 17 במרץ 2007. הוא שימש כיועצו של ראש ממשלת חמאס בעזה גם בשנים שלאחר מכן.
יוסף רבינוביץ (26 במרץ 1888 - 10 בפברואר 1954) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי הקואופרציה במרחביה, פעיל בוועד הצירים, בהנהלה הציונית, בסוכנות היהודית ומבכירי ההסתדרות, יוזם רעיון משקי העזר, ממייסדי שכונת בית הכרם.
נולד בקישינב, באותה עת חלק מחבל בסרביה באימפריה הרוסית, להוריו אריה וחנה, קיבל חינוך ציוני, היה חבר בצעירי ציון.
היה חבר בקבוצה יהודית להגנה עצמית שפעלה בפוגרום קישינב השני ב-1905.
ב-1907 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקבוצת חלוצים ברחובות (ביניהם יוסף אהרונוביץ', א.
גורדון, צבי גדליהו סוכובולסקי, שמואל דיין), שעסקו בעבודות שמירה וחקלאות.
ב-1911 הוקמה הקואופרציה במרחביה, רבינוביץ היה בין מייסדיה, יחד עם אשתו יוכבד (לבית ברוכוביץ), ושימש כמזכיר הראשון שלה.
נאסר למספר חודשים על ידי השלטון העות'מאני בתקופת רדיפתם את מחתרת ניל"י.
ב-1918 הגיע לארץ ישראל ועד הצירים, רבינוביץ עבד במחלקת העבודה של הוועד.
בהמשך ניהל עשרות שנים את המחלקה לעלייה ולעבודה בהנהלה הציונית ובסוכנות היהודית (שם עבד גם עם יצחק גרינבוים), שעסקה בין השאר בתמיכה לוגיסטית להקמת קיבוצי ההכשרה, ניהול לשכות עבודה להכוונה להתיישבות חקלאית, פיתוח ענפי תעסוקה עירוניים (כגון תעשיית אבן באזור ירושלים) והקמת שכונות פועלים.
במסגרת עבודתו עסק בחקר מכסות עבודה להכנת השדיול לשלטונות המנדט הבריטי.
היה חבר הפועל הצעיר ובהמשך חבר מפא"י.
היה ממייסדי הסתדרות העובדים הכללית, השתתף בוועידת היסוד שלה ב-1920 וכיהן כציר בוועידות ההסתדרות.
היה ממייסדי הסתדרות הפקידים וחבר המרכז שלה, וחבר מועצת פועלי ירושלים.
בעת לווית חיים ארלוזורוב ב-1933 הניח זר כנציג הפקידים.
לאחר הקמת המדינה היה חבר מועצת המנהלית של החברה הכלכלית לירושלים.
יזם את רעיון משקי העזר, ניהל את המדור למשקי עזר שתמך מטעם הנהלת הסוכנות היהודית בהקמת משקי עזר ברחבי הארץ.
בשנות ה-20 היה ממקימי שכונת בית הכרם, אשר בתיה נבנו במגרשים גדולים וברבים מהם היו משקי עזר.
מאמר שכתב על תקופת הקואופרציה במרחביה נכלל ב"קובץ השומר" שפורסם ב-1937.
ליוסף ויוכבד היו ארבעה ילדים: הדסה, שרה, יזרעאל, אהרן דוד.
ב-1934 נהרגה בתם שרה בת הארבע עשרה, בתאונת נפילה בטיול של בית הספר הגימנסיה העברית רחביה באזור עינות צוקים.
רבינוביץ נפטר ב-1954, נקבר בבית הקברות של קיבוץ מרחביה, אליו היה קשור כל חייו עוד מעת הקמת הקואופרציה במרחביה.
גן על שמו נחנך ברחובות ב-1954. ספר לזכרו יצא לאור ב-1956 מטעם הסתדרות הפועלים החקלאים - המדור למשקי עזר.
ב-1956 הוקם לזכרו "בית רבינוביץ", בתכנונם של האדריכלים מיכאל נדלר ושולמית נדלר, במתחם מגרשי התערוכה בצומת בית דגן.
החחלטה להקימו התקבלה במרכז החקלאי ביום השלושים למותו של רבינוביץ.
המבנה כלל אולם כנסים ומשרדים, לצידו סדנה להכנת שימורים (להדרכת בעלי משקי עזר לניצול עודפי תוצרת המשק) ותצוגת קבע של ייצוא חקלאי, וסביבו ארבע משקי עזר לדוגמה שנועדו להדרכת בעלי משקי עזר, ולניסויים בהתאמת גידולים למשקי עזר.
אחת לשנה ניתן פרס על שם רבינוביץ למצטיינים בעיבוד משק עזר.
יוסף ריבקין (בשוודית: Joseph Riwkin ה-10 באפריל 1909 - 2 באוקטובר 1965) היה עיתונאי, סופר ומו"ל יהודי-שוודי.
ריבקין נולד ב-1909 בסוראז' (אז האימפריה הרוסית).
אביו, אלכסנדר שלום שלמה ריבקין, מהגר יהודי-רוסי שלמד פילוסופיה ואמו פרידה (פרלמן) ריבקין.
הוריו התחתנו ברוסיה, עברו להיידלברג בגרמניה שם נולדו שני ילדיהם הראשונים, חזרו לתקופה קצרה לרוסיה לטפל באמו של האב שחלתה, שם נולדו שלושת הילדים הצעירים ולאחר מכן, ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה התמקמו בשוודיה שם התבסס האב כתעשיין.
ריבקין היה הילד הרביעי מבין חמישה אחים ואחיות.
אחיו היו: יוג'יני סודרברג (1903 - 1973), סופרת ועיתונאית, עמינדב-זאב (עמי) ריבקין (1904 - 1980), חנה ריבקין-בריק (1908 - 1970), צלמת מפורסמת שידועה בעיקר בזכות סדרי "ילדי העולם" שצילמה, אשתו של דניאל בריק, שהיה חברו ושותף לתרגומיו ומתיתיהו (מותיה) ריבקין (1911 - 1970).
בסטוקהולם, ריבקין למד בבית הספר - Witlockska Samskolan .
ריבקין היה חבר באגודה הרדיקלית קלרטה.
בשנת 1931 נוסד כתב העת והוצאת הספרים Spektrum, שם כיהן כעורך, תחילה יחד עם ו, ולקראת הסוף עם .
המגזין הקדיש מקום ניכר לאמנות ולספרות מודרניסטית, בין היתר, פורסמו אוסף השירים הראשון של אקלוף, התרגום של בויה ומסטרטון לפואמה של ת"ס אליוט "ארץ הישימון" ופרשנויותיו של אקלוף לשירים מאת ארתור רמבו.
ריבקין גם ערך את האנתולוגיה "סוריאליזם צרפתי" (1933), בתרגום של אקלף, והיה בעצמו פעיל כמתרגם ספרות רוסית.
היה נשוי לאסתר ריבקין (לבית פטרסון) (1904 - 1972) סופרת, אותה פגש בקבוצת ספקטרום.
בשנת 1939, כנראה מחשש לפלישת הנאצים, עברו בני הזוג לארצות הברית שם עבד ריבקין כפסיכיאטר במנהטן בשנות ה-40 וה-50, יחד עם אשתו, וגם הוציא ספרים ותרגם מאמרים מרוסית.
בתחילת שנות ה-60 עברו לפריז וניהלו את מסעדת פרנק פינו, מסעדת יוקרה שכללה גם מופעים מוזיקליים.
ריבקין נפטר בפריז ב-1965, נקבר בבית הקברות Cimetière parisien de Bagneux .
רבי יוסף שאול הלוי נתנזון (ה'תק"ע, 1810 – ליל כ"ז באדר א' ה'תרל"ה, 3 במרץ 1875) היה רבה של למברג, פוסק חשוב ביהדות גליציה, ומן הבולטים בקרב המשיבים בעולם היהודי בזמנו.
נולד בברז'אן שבגליציה, בן בכור לרבי אריה לייביש נתנזון מחבר הספר "בית אל".
אמו הייתה בתם של הרב דב בעריש הלפרין ומרים בתו של רבי מרדכי זאב אורנשטיין רבה של למברג (היא לבוב).
בשנת ה'תקפ"ה נישא לבת דוד-אמו, הרב יצחק אהרן הלוי איטינגא, חתנו של רבי מרדכי זאב.
לאחר נישואיו התגורר בלמברג ולמד עם גיסו רבי מרדכי זאב איטינגא.
בשנת ה'תרי"ז (1857) התמנה כרבהּ של למברג, ובמהרה נודע כאחד מגדולי ההלכה שבדורו, עקב ידיעותיו הרחבות בתלמוד וספרי הפוסקים.
כרב עסק גם במעשי צדקה וחסד, וייסד בית תבשיל בעירו, שבו נהג לאכול מדי פעם עם העניים.
הוא לא לקח משכורת מהקהילה עבור משרת הרב, מאחר שהיה לו הון פרטי משלו ממנו התפרנס.
בשנת תרי"ח בחן מכונה להכנת מצות ונתן לה הכשר לפסח.
שאלת כשרות מצות המכונה הייתה נתונה אז בפולמוס גדול בין הפוסקים, ובעקבות פסיקתו פורסמו כנגדו כתבי פלסתר בטענה שהוא גרם לציבור לאכול חמץ בחג הפסח.
בשנת תרי"ג עסק בפרשיית תקיפות מיניות שביצע מלמד בשנים מתלמידיו הקטנים.
תשובתו שדרשה בתוקף להעבירו מתפקידו למרות העדר שני עדים כשרים על המקרים, נחשבת מאבני היסוד של העיסוק ההלכתי בנושא קבלת עדות על תקיפות מיניות מצעירים ומנשים.
הרב נתנזון כתב חיבורים רבים, חלקם עם גיסו, הרב מרדכי זאב הלוי איטינגא, שיחסיהם עלו על שרטון בפולמוס מצות מכונה.
ספרם "מפרשי הים" על ספר "ים התלמוד" קיבל הסכמות מהרב מרדכי בנט ומהרב משה סופר (החת"ם סופר).
סדרת תשובותיו בשם "שואל ומשיב", המורכבת משישה כרכים עבי כרס, נודעת כחיבור בעל סמכות הלכתית חשובה.
באחת מתשובותיו התיר להשתמש בשעון שמדליק נר באופן אוטומטי בשבת ותשובה זאת מהווה בסיס לשימוש בשעון שבת.
כמו כן התיר הדלקת אש ביום טוב על ידי גפרור, משום שאינה כיצירת אש חדשה מעצים ואבנים.
חיבר ספרים גם על התנ"ך, השולחן ערוך והמשנה.
כתב כשלוש מאות הסכמות לספרים שונים בדורו.
אף על פי שלא השתייך לתנועת החסידות, היה ביחסים טובים עם ראשי החסידות ואף נתן הסכמה לספרים חסידיים, כמו "שער היחוד והאמונה" של רבי אהרן מסטרשלה.
הרב נתנזון נפטר בליל יום חמישי כ"ז באדר א' ה'תרל"ה, 3 במרץ 1875, ולא השאיר אחריו צאצאים.
שואל ומשיב - שו"ת בשישה חלקים, הקדמה לשו"ת שואל ומשיב, כרך א' (בחוסר הקדמת המחבר), כרך ב', כרך ג', כרך ד', כרך ה', כרך ו' (כרך ז' - ליקוט שנערך על ידי מכון הררי קדם).
מגן גיבורים - על שולחן ערוך אורח חיים, עם גיסו רבי מרדכי זאב איטינגא.
נר מערבי - ציונים והערות על התלמוד הירושלמי.
נדפס ברוב המהדורות על הדף.
חובר עם גיסו הרב מרדכי זאב איטינגא.
שי למורה - הערות על שולחן ערוך אבן העזר, מודפס בצידי הדף בשולחן ערוך
תורת משה - להגנת הרמ"א מהשגות רבי חיים בן בצלאל אחי המהר"ל על ספרו תורת חטאת
בית שאול - חידושים למשנה
- ספר המגן על שימוש במצות מכונה
עדות ביוסף חלק א חלק ב באתר HebrewBooks
הגהות ממנו נדפסו לספרים רבים, כפתור ופרח, סדר הדורות ועוד.
יוסף שאהין היה במאי קולנוע מצרי.
יוסף גבראיל שאהין נולד באלכסנדריה למשפחה מלכיתית קתולית ממוצא לבנוני-סורי.
עם שובו למצרים בשנות ה-40 החל בקריירה קולנועית.
סרטו הראשון, "באבא אמין" (אבא אמין), יצא לאקרנים ב-1950.
בשנת 1964 היגר ללבנון עקב קונפליקט הולך וגובר עם הרשויות ועם הממסד הקולנועי המצרי.
בלבנון ביים שני מיוזיקלס, שהראשון בהם, "מוכר הטבעות" משנת 1965, בכיכובה של פיירוז, זכה להצלחה מסחרית גדולה ופרסם את שאהין.
הסרט המוזיקלי השני, "חולות הזהב", נתקל בקשיים בהפקה, ונכשל בקופות, ובעקבותיו נאלץ שאהין לחזור למצרים.
עד שנות ה-70 ביים בדרך כלל דרמות חברתיות.
לאחר שעבר התקף לב החל לביים סרטים בעלי גוון אוטוביוגרפי, בהם הזיכרון ממלא תפקיד חשוב.
למשל עיר ילדותו, אלכסנדריה, שהוא מתאר כעיר שהייתה בתקופה ההיא, בין שתי מלחמות העולם, סובלנית, חילונית, פתוחה למוסלמים, נוצרים ויהודים.
בשנת 1978 זכה סרטו "אלכסנדריה...
למה?" בפרס המבקרים בפסטיבל ברלין.
בסרט הציג שאהין סיפור מורכב, עם יסודות אוטוביוגרפיים, על צעירים באלכסנדריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
סרטיו המוקדמים של שאהין מציגים פעמים רבות סיפורי אהבה חוצי גבולות עדתיים.
הוא מציג בחלק מסרטיו ביקורת נגד עמדות הממשל המצרי ואף יוצא נגד הזרמים הלאומניים הקיצוניים בארצו.
בשנת 1997 זכה שאהין בפרס על מפעל חיים מטעם פסטיבל קאן.
יוסף שגל (נולד ב-25 במרץ 1949 בבאקו, בירת אזרבייג'ן) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת ישראל ביתנו וכשגריר ישראל בבלארוס.
לפני כן היה עיתונאי ומגיש טלוויזיה.
שגל קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהמכון להוראה של אזרבייג'ן על שם לנין.
עד עלייתו הוא עבד ככתב, ולאחר מכן כעורך במספר עיתונים באזרבייג'ן.
עלה לישראל בשנת 1990. בישראל כתב במספר עיתונים ברוסית והגיש תוכנית טלוויזיה בערוץ ישראל פלוס.
שגל נבחר לכנסת ה-17 מטעם מפלגת ישראל ביתנו והיה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ובוועדה לפניות הציבור.
במהלך כהונתו יזם שגל תיקון לחוק הסדרת מקומות רחצה, הקובע כי לא ייגבו דמי כניסה לחוף רחצה מילד עד גיל 13, ודמי הכניסה המרביים לנער בין גיל 13 ל-17 יעמדו על סך של 10 שקלים חדשים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום לא ריאלי ברשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-18, והודיע על פרישתו מהרשימה ומהפוליטיקה.
באוגוסט 2009 הוצג על ידי שר החוץ, אביגדור ליברמן, כמועמדו לשגריר ישראל בבלארוס ולאחר אישור ועדת מינויים המינוי אושר על ידי הממשלה ב-9 באוקטובר 2011. התנועה לאיכות השלטון עתרה לבג"ץ נגד המינוי בשל ניגוד עניינים, אך זו נדחתה.
הוא שימש בתפקיד עד ספטמבר 2015.
שגל גר בירושלים, נשוי ואב לשניים.
יוסף שאול (נולד ב-1949) הוא מדען ישראלי העוסק בתחומי הווירולוגיה השונים ומשמש כפרופסור במכון ויצמן למדע.
נזקפים לזכותו גילויים ופיתוחים רבים, בהם חיסון נגד דלקת הכבד הנגיפית מסוג B (צהבת B).
שאול נולד באהווז, בירת מחוז ח'וזסתאן באיראן.
בגיל 13 עלה לישראל בעליית הנוער יחד עם חביב אחיו הגדול יותר והם התמקמו בפנימיה כפר הנוער בן שמן.
כבוגר בית ספר חקלאי, נרשם ללימודים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון בחקלאות, ותואר שני בפיזיולוגיה של בעלי חיים.
בזמן לימודיו היה מתפרנס מהוראה בבית הספר האזורי שפיר.
בשנת 1977 החל את הלימודים לדוקטורט במחלקה לווירולוגיה במכון ויצמן למדע בהנחיית פרופסור חיים אביב.
בשנת 1981 נסע לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו בהנחיית William J.
בשנת 1983 חזר למכון ויצמן והצטרף למחלקה לווירולוגיה ששינתה את שמה לאחר מכן למחלקה לגנטיקה מולקולרית.
בשנת 1985 הועלה לדרגת חוקר בכיר, בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2001 לפרופסור מן המנין.
הוא נשוי לאילנה ממשפחת הוניג ולהם ארבעה בנים ושלוש עשרה נכדים.
בעבודת הדוקטורט שלו עסק שאול בביולוגיה מולקולרית, ובמיוחד במאפייניהם של המנגנונים השולטים בביטוי הגנים השונים.
הוא לראשונה בארץ השתמש בשיטות של הנדסה גנטית לחקר גן ההמוגלובין ואפיונו בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני.
במחקר הפוסט-דוקטורט חקר את עולם הנגיפים.
נגיף שעניין אותו במיוחד היה הנגיף הגורם לדלקת כבד נגיפית (הפטיטיס) מסוג B.
הוא המשיך לחוקר את הווירוס במכון ויצמן ואף פיתח חיסון שהחברות SciVac בארץ ו-VBI Vaccines Inc פתחו אותו לשימוש תחת אישור FDA.
פרופ' שאול הצליח לפענח את המנגנון המולקולרי שמנוצל על ידי נגיפי צהבת B.
הוא גילה לראשונה הנהנסר ייחודי הפעיל בתאי הכבד, דהיינו יחידת DNA האחראי על יצירת חלבונים ייחודיים לתאי הכבד.
גלוי זה מסביר מדוע הווירוס מתרבה בכבד בלבד.
ממצאיו מסבירים כיצד הווירוס "חי" בהרמוניה עם תאי הכבד וזאת על ידי כך שהוירוס "מתחזה" כגן מטבולי.
ממצאים אלה סייעו בפיתוח תרכיב חיסון מתקדם נגד המחלה הקטלנית, ובשנת 1992 הם זיכו את שאול בפרס על שם אנדריי לבוף.
בשנת 2001 הוענק לו פרס מייסדי טבע.
בנוסף לכך שמחקריו על וירוס הצהבת היו פורצי דרך, הוא תרם תרומות משמעותיות גם לחקר וירוסים אחרים.
כבר בשנותיו כסטודנט הראה כי גנים של endogenous virus-like particles — שמאות מהם מצויים בגנום האנושי — שייכים לרטרווירוסים.
הוא פענח את הבסיס המולקולרי להשריית סרטן על ידי וירוס הפוליומה, והיה בין הראשונים להשתמש בגנום של וירוס SV40 כדי להוכיח באופן חד-משמעי את קיומו של תהליך הרקומבינציה ההומולוגית בתא.
בשנים האחרונות פרסם סדרת מאמרים בנושא וירוס הקורונה.
חקר יחסי הגומלין בין הווירוס לתא הוביל אותו לתגליות משמעותיות בתחום הביולוגיה של התא.
קבוצתו גילתה מנגנונים מולקולריים בסיסיים בהתמודדות התא עם נזקי DNA, ובפרט חשפה מסלול חדש של הפעלת מוות תאי בתגובה לנזקים אלה.
בנוסף, הייתה זו קבוצתו שזיהתה לראשונה את הקשר בין מסלול זה לבין מסלול ההיפו (Hippo pathway), מסלול מרכזי בתהליכי ההתפתחות.
יחד עם עמיתים מארגונים שונים יזם וארגן את הכנס הראשון בתחום זה בשנת 2009 — כנס אשר נמשך ומתקיים בקביעות עד היום.
תגליות פורצות דרך נוספות הושגו בתחום הבנת המנגנונים לפירוק חלבונים בתא.
בעשרים השנים האחרונות חקרה קבוצתו מסלול ייחודי לפירוק חלבונים, הן ברמה המולקולרית והן ברמה התאית.
בתחום זה פרסם מעל 28 מאמרים, המצוטטים בהרחבה.
אחת התגליות המרכזיות הייתה שמסלול זה ייחודי במידה רבה לקבוצת חלבונים חסרי מבנה (IDPs)— קבוצה שהוגדרה ואופיינה רק בסוף המאה הקודמת.
חלבונים אלה מהווים למעלה מ־20% מכלל חלבוני התא, ורבים מהם ממלאים תפקידים רגולטוריים חיוניים לקיום התקין של התא.
בין השאר, מכהן שאול כיושב ראש הוועדה המייעצת של MGVS החיפאית, חברה העוסקת בפיתוח טכנולוגיה לריבוי כלי דם ורקמות.
טכניקה שפיתח שאול בתחום ניתוחי המעקפים הובילה לפיתוח מוצר ראשי בחברת MGVS - שתלים ביו סינתטיים המאפשרים להתגבר על בעיית השתלים הסינתטיים שנוטים להיסתם עם הזמן בשל דלקות בסביבת המעקף, ב-MGVS פותחה השיטה לציפוי חלקו הפנימי של הצינור בתאים טבעיים שהופקו מהמטופל.
הציפוי מופק מהאנדותל - החומר שמצפה את כלי הדם מבפנים.
בעזרת עבודתו וגילויו של שאול ניתן כעת להדביק את האנדותל המופק, למבנה בעל שכבה רציפה אחת הנצמדת לחלק הפנימי של הצינור.
יוסף שה-לבן (15 בדצמבר 1906 – 20 במאי 1982) היה חוקר ומבקר ספרות, מורה לספרות ומחנך.
נולד ליעקב ופייגה בשם יוסף סאלאוואן באיבנובקה שבגוברניית חֶרסוֹן, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו, מצאצאי הסבא משפולה, נמנה עם מייסדי המושבה החקלאית "מסילה חדשה" ליד איסטנבול.
התחנך חינוך עברי, למד בישיבה ורכש השכלה כללית בשְּפּוֹלָה (שפּאָלע, Шпола; כיום במרכז אוקראינה).
הוא התנדב ללמד בצבא האדום.
במקביל היה פעיל בארגונים "צעירי ציון" והחלוץ".
קיבל תעודת בגרות מגימנסיה באודסה.
שה-לבן עלה לארץ ישראל בתקופת העלייה השלישית.
היה בן שש-עשרה כאשר נמלט מאוקראינה דרך פולין בשנת 1922. בין השאר, עבד בייבוש ביצות בנהלל ובלפוריה.
כאשר חלה נסע לירושלים ולמד בסמינר העברי למורים.
הוא למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימד שנתיים במושבה כנרת, שם התיידד עם רחל המשוררת.
בשנת 1929 נשלח, כפעיל בתנועת "החלוץ הצעיר", להיות מורה שליח במזרח אירופה ולימד חמש שנים עברית בגימנסיה בלטביה בטרם מלחמת העולם השנייה.
במסגרת פעילותו עזר לתלמידים רבים לעלות ארצה, וכך ניצלו מהשואה.
אחר כך, לימד בנהלל, ובכפר אז"ר.
הקים את בית הספר לילדי העובדים בעין גנים בפתח תקווה וניהל אותו.
במשך שנים רבות היה מורה בתיכון קוגל בחולון ובסמינר הקיבוצים.
היה חבר טוב של עגנון בתקופת לימודיו בירושלים, וקיפניס כשעבר לגור בתל אביב.
הוא ליווה את הביקור הראשוני של ביאליק בארץ ישראל.
שה-לבן פרסם עשרות ספרי ביקורת, שני כרכים על ספרות כללית, בדגש על הספרות הרוסית וכן ספרי ביקורת מוקדמים, ביניהם על יצירות עגנון וברנר.
בביקורות שלו על ביאליק וש"י עגנון הדגיש שה-לבן את ניבוי השואה ביצירותיהם.
בשנותיו האחרונות כתב את סדרת הערות והנחיות ללימוד וקריאה, בהוצאת אור עם, אשר ראו אור בשנים 1975- 1982 (והמשיכו במהדורות עד 1986) ועסקו בעיקר בביקורת הסיפורת ושירה עברית.
בתו היא המוזיקאית צפירה יונתן, אשתו לשעבר של המשורר נתן יונתן.
בנו הוא איש ההיי-טק והאמן עדי שה לבן לב.
ספרי ביקורת מוקדמים על ספרות עברית
ש"י עגנון, קוים ליצירתו, הוצאת צ' ליינמן, תש"ז-1947
יוסף חיים ברנר: מסה, הוצאת המרכז לתרבות, תש"א-1941
יוסף חיים ברנר: לקט ומבוא, בקורת ספרותית ובעיות התקופה, הוצאת עם עובד, תשי"ב-1952
הארץ בבנינה בספרות העברית הארצישראלית החדשה, הוצאת המרכז לתרבות, תש"ח-1948
ספרי ביקורת על ספרות כללית
ספרות כללית, כניסת הרומנטיקה, הוצאת ניב, תשכ"ז-1927
ספרות כללית, הריאליזם בספרות, הוצאת ניב, תשכ"ז-1927
צ'כוב - סיפורים - הערות והנחיות, הוצאת אור עם, 1978
איבן איליץ' - לב טולסטוי, הוצאת אור עם, 1977.
ספרי ביקורת על ספרות ימי הביניים
אבן גבירול, חיי משה אבן עזרא, הכוזרי-יהודה הלוי, שמואל הנגיד, עמנואל הרומי, הרמב"ם
ספרי ביקורת על ספרות עברית ועל ספרות יידיש של העת החדשה
פרץ, מנדלי מוכר ספרים, יצחק בשביס-זינגר, "שלום עליכם-האיש ויצירתו", י"ד ברקוביץ'
ביאליק- מאמרים, סיפורים ושירים, יוסף חיים ברנר
ספרות השואה,"יומנה של אנה פרנק", אהרן אפלפלד
יזהר, משה שמיר, עמוס עוז, א.ב.
יהושע, אורי צבי גרינברג, יצחק בן נר, יורם קניוק, דוד שחר, אהרן מגד, עמליה כהנא-כרמון, דבורה בארון, יהודה בורלא, חנוך ברטוב, אשר ברש, יעקב כהן, גרשון שופמן, יצחק שנהר, אברהם קבק, יעקב שטיינברג, אברהם שמואל שטיין
ספרי ביקורת על שירה צעירה
דליה רביקוביץ', רחל, יהודה עמיחי, נתן יונתן, ש.
שלום, אמיר גלבע, איתמר יעוז קסט, אברהם שלונסקי, אברהם ברוידס, חיים גורי, "נתן אלתרמן- האיש ויצירתו" ואוסף מסכם "שירה צעירה".
ביקורת על הגות יעקב שטיינברג, חיים גרינברג, ברל כצנלסון, מרטין בובר, חיים רות, אחד העם ב"מאמרים"
יוסף (יוסי) שוָרץ (נולד ב- 12 בינואר 1965) הוא פרופסור חבר לפילוסופיה של המדעים וראש בית הספר לפילוסופיה, בלשנות ולימודי מדע באוניברסיטת תל אביב.
בעבר שימש כמנהל המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וכיושב ראש המוקד להגנת הפרט.
יוסף שורץ נולד ברמת גן, בנו של משה שורץ, פילוסוף וחוקר פילוסופיה, מקים המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
סיים את לימודיו לתואר הראשון במדעי הדתות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בשנת 1989, תואר שני באוניברסיטת פריבור שבשווייץ בשנת 1993, דוקטורט באוניברסיטה העברית, בהנחייתה של פרופ' אביטל וולמן בשנת 1996. נושא מחקרו היה ההשפעה של התרגום הלטיני של ספר "מורה נבוכים" על כתביו המאוחרים של מייסטר אקהרט.
החל משנת 1994 לימד באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה הפתוחה ובמכללת עלמא.
בין השנים 2001–1999 ושוב בשנים 2012-2010 היה מרצה אורח במחלקה לימי הביניים באוניברסיטה האירופית המרכזית שבבודפשט, בין 2002–2000 כיהן כפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט שבגרמניה והיה מרצה בסמינר ללימודי היהדות באוניברסיטת היידלברג.
משנת 2002 מלמד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2016 מונה לראשות בית הספר לפילוסופיה, בלשנות ולימודי מדע של אוניברסיטת תל אביב.
בזמן שביתת הסגל האקדמי הזוטר בשנת 2018 שלח פרופ' שורץ מכתב תמיכה פתוח לחברי הסגל הבכיר באוניברסיטת ת"א.
אחיו פרופ' אלי שוורץ הוא רופא ומדען, ממפתחי ומובילי תחום רפואת המטיילים והרפואה הטרופית בישראל ומנהל המרכז לרפואת מטיילים ומחלות טרופיות במרכז הרפואי שיבא.
יוסף שורץ הוא ההוגה והמייסד של המוקד להגנת הפרט, אותו הקים בשנת 1988 בהיותו בן עשרים ושלוש והיה מנהלו הראשון.
כיהן כיועץ לענייני שדלנות של ארגון שתיל, שם יעץ בנושאי חקיקה ועניינים פרלמנטריים.
משמש כחבר ההנהלה של המוקד להגנת הפרט (כיהן כיו"ר מאמצע שנות התשעים ועד לשנת 2009), יושב ראש ההנהלה של המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, חבר בוועדה האקדמית ומרצה במכללת עלמא, יושב ראש הוועדה המדעית של המחקר ופיתוח של כפר קרע, וחבר הנהלת עמותת "מכנף דרום לציון".
מחקרו של שורץ עוסק בהיסטוריה אינטלקטואלית בימי הביניים המאוחרים והעת החדשה המוקדמת.
הוא חוקר את קו התפר שבין ההיסטוריה לפילוסופיה, דרך קריאה של רעיונות, תוך בחינת הקשרם החברתי, הפוליטי והפילוסופי.
הוא חוקר וכותב על הקמת האוניברסיטאות באירופה, מפעלי תרגום בימי הביניים, תוך כדי בחינת הסוגיה כיצד מתרגמים ספרות מדעית ופילוסופית משפה אחת לשפה אחרת, מה תוצאות הדבר ואילו השפעות יש לכך.
תחום מרכזי של עיסוקו הוא הבראיזם נוצרי.
הבראיזם הוא העיסוק של מלומדים נוצרים בחומרים יהודים, כגון כתבי הרמב"ם ושלמה אבן גבירול וטקסטים קבליים.
שורץ תרגם מלטינית לעברית את ספרו של חואן קאראמואל אי לובקוביץ ואותו ערך, על האתאיזם של הרבנים.
בספר זה מנתח קאראמואל חומרים קבליים מתוך ביקורת מאוד חריפה, בטענו שהמקובלים היו אתאיסטים, וזאת הוא מסיק מתוך היכרות מעמיקה עם כתבים קבליים.
בספרו של שורץ "נשף מסכות בעיר האלוהים: פלורליזם וסבלנות בימי הביניים", מוצגת הטענה הלא קונבנציונלית לפיה ימי הביניים היו תקופה הרבה יותר פלורליסטית מאשר המודרנה.
מהמנזר אל האוניברסיטה: בין תאולוגיה לפילוסופיה בימי הביניים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תשנ"ט 1999.
לך דומיה: מייסטר אקהרט קורא במורה נבוכים, תל אביב: עם עובד, תשס"ב.
נשף מסכות בעיר האלוהים: פלורליזם וסובלנות בימי הביניים, עריכה: אריאלה שטרום, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תשס"ו 2006.
אהבת אלוהים: אהבה נוצרית, תאולוגיה ופילוסופיה במשנתו של תומאס אקווינס/ אביטל וולמן; עריכה מדעית: יוסף שורץ ואיילת אבן-עזרא.
על האתאיזם של הרבנים/ יוהנס קרמואל לובקוביץ; תרגמו מלטינית והוסיפו מבואות: מרסל דיבואה, אביטל וולמן ויוסף שורץ; הוסיף הערות לטקסט: יוסף שורץ.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ה, 2005.
תשובה לאיוב/ קרל גוסטב יונג; תרגום מגרמנית: מרים קראוס וחיים מחלב; עריכה מדעית: יוסף שורץ.
מיתוס - שפה - התגלות; בעקבות הגותו של משה שורץ/ ירושלים: הוצאת כרמל, 2019
יוסף שופמן (12 ביוני 1903 – 10 בספטמבר 1978) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ושגריר ישראל בוונצואלה.
שופמן נולד ב-1903 בעיר ורשה שבפולין.
למד בחדר מתוקן, בגימנסיה הרוסית ובגימנסיית "חינוך" בוורשה.
בצעירותו עבד בבית חרושת לתמרוקים שבבעלות משפחתו ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ורשה והוסמך כעורך דין.
משנת 1923 היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציונית "ירדניה".
בשנים 1925–1926 שימש מנהל לשכת העיתונות בפולין של קרן קיימת לישראל, לאחר מכן יצא לצרפת ושימש בין 1926–1927 ככתב שטח עבור העיתון היהודי בשפה הפולנית "נאש פשגלונד" (Nasz Przegląd).
בשובו לפולין הצטרף שופמן לשורות התנועה הרוויזיוניסטית, ובשנת 1930 נבחר לחבר מרכז התנועה.
בשנת 1937 נבחר לכהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בפולין, ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל, בה הוא ניהל את המפעל הראשון לתמרוקים, מפעל "עדיף", שאותו ניהל עם גיסו (בעלה של אחותו), ד"ר שמואל אריאל (זילברדיק).
שופמן שימש גם כמנהל חברת "אוריאלי" ועמד בראש הנהלת האוצר העממי.
בשנת 1946 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בארץ ישראל והיה מראשי הצה"ר בארץ ישראל.
ביוני 1946 נעצר שופמן על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
בשנת 1947 יצא בשליחות התנועה לדרום אפריקה.
בשנים 1955–1969 כיהן שופמן כחבר הכנסת, החל בכנסת השלישית ועד לתום הכנסת השישית.
בשנים 1964–1966 כיהן במקביל גם כיושב ראש הנהלת תנועת החרות.
לאחר תום כהונתו בכנסת, מונה שופמן לכהן כשגריר ישראל בוונצואלה, תפקיד בו שימש בשנים 1971–1974.
הרב יוסף שטיינהארט (לפני שנת ה'ת"ס, 1700 – כ"ב באב ה'תקל"ו, 1776) היה רב ואב"ד באלזס ובעיר פיורדא, פוסק משמעותי ורב השפעה, ונחשב מגדולי התורה הבולטים בתקופת האחרונים.
נולד לרבי מנחם מענדל בעיירה שטיינהארט שבפרנקוניה, בוואריה.
בצעירותו למד בישיבת פיורדא מפי רבי יששכר ברמן פרנקל.
בגיל מבוגר יותר נסע לפרנקפורט ולמד שם מפי הרב יעקב פופרש כ"ץ בעל "שב יעקב", שהיה לרבו המובהק.
היה בין חכמי התלמוד המובילים של זמנו, והתכתב עם כל גדולי הרבנים בזמנו, השאלות הופנו אליו מהונגריה, איטליה (ורונה), הולנד (אמסטרדם) ושווייץ.
בדומה לכמה רבנים מובילים אחרים בני תקופתו, גם הרב שטיינהארט התנגד (בהקדמתו לספרו זיכרון יוסף) להופעתה של תנועת החסידות.
רבנותו הראשונה הייתה בעיר ריקסהיים.
הוא כיהן גם ברבנות שוואבך, ורפלדסווילר.
משנת תק"ט היה רב למדינת אלזס העליונה (כיום או-רן), ומקום מושבו היה בריקסהיים משנת תקט"ו היה רב למדינת אלזאס התחתונה בעיר נידרהיים .
ומשנת תקכ"ג רב וראש הישיבה בפירט.
לאחר פטירת רבי יהונתן אייבשיץ, היה מן המועמדים הבולטים להחליפו בכהונת רבנות קהילות אה"ו, אך מועמדותו סוכלה בעקבות התנגדות רבי יעקב עמדין, בשל תמיכתו ברב אייבשיץ בפולמוס ביניהם.
נפטר בכ"ב באב ה'תקל"ו, ונקבר בבית הקברות הישן בפירט.
היה נשוי שלוש פעמים: אשתו הראשונה הייתה חיה כהן שפירא, בתו של עקיבא כהן שפירא, השנייה קריינדל, והשלישית רוזל.
הרב שטיינהארט מזכיר פעמים אחדות במהלך חיבורו את רעייתו הלמדנית קריינדל שגם הפצירה בו להדפיס את תורתו.
קריינדל באה ממשפחת רבנים נודעת.
אביה היה ר' ליב מוכיח ברלין מפרשבורג (נפטר בשנת תק"ג, 1743), ואחיה הוא הרב ישעיה פיק ברלין.
הרב שטיינהארט כתב בהקדמה לספרו כי נענש במידה רבה במותם של ילדיו ונכדיו, ועד כמה שידוע נשארו לו:
בנו רבי משה (נפטר 1799) היה סופר ופרשן, חיבר פירוש על שער היחוד של תורת חובת הלבבות.
בתו לאה, מאשתו הראשונה חיה.
הייתה אשתו של הרב יצחק איצק מפלסבורג.
אחיינו היה מנחם מנדל שטיינהארט, שנולד לשמעון מהיינספורט וליטלה שהייתה אחותו.
רבי משה טוביה זונדהיימר רבה של הנאו.
לסריקה מקוונת ראו סעיף ספריו להלן
שו"ת זיכרון יוסף - ספר שאלות ותשובות פרי עטו
חיבוריו "משביר בר" ו"כח שור", התפרסמו אחר פטירתו על ידי נכדו הרב עקיבא שטיינהרט רבה של קובנא שבהונגריה.
משביר בר - על התורה
כח שור - על מסכת בבא בתרא
יוסף שאלתיאל (1931 – 8 בינואר 2016) היה צייר ואמן ויטראז' ישראלי.
שאלתיאל נולד בעיר איזמיר ועלה לארץ ישראל ב-1947 בגיל 15 והתיישב בקיבוץ יגור שם למד ציור אצל ערי גלאס.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף לקיבוץ גן שמואל וחלק סטודיו יחד עם האמן יוחנן סימון.
את הכשרתו כאמן קיבל בסמינר אורנים (בהמלצת יוחנן סימון) ולמד אצל מרסל ינקו עד 1956, באותה שנה נענה לקריאתו של מרסל ינקו והצטרף לכפר האמנים עין הוד שהוקם בשרידי הכפר עין חוד שבמורדות הר הכרמל.
שנה לאחר מכן השתלם באקדמיה לאמנויות יפות בוונציה, וב-1963 סיים את האקדמיה למקצועות הוויטראז' "אוליבייה דה סר" בפריס.
עבודת הוויטראז' הראשונה שיצר הוצבה במלון דן כרמל בחיפה ומאז יצר קרוב ל-70 ויטראז'ים בארץ ובעולם.
ויטראז'ים שיצר מצויים בבית הנשיא בירושלים, בבית הכנסת אוהבי ציון בירושלים, בבית הכנסת היכל יהודה בתל אביב ובבית הכנסת במושב ניר עציון.
לאורך השנים זכה שאלתיאל במספר פרסים ובהם פרס אמנות מטעם אונסק"ו (1985), פרס מפעל חיים מטעם משרד החינוך (1982) ופרס שטרוק לאמנות מטעם עיריית חיפה (2011).
היה נשוי מאז 1956 לאמנית אורה להב-שאלתיאל, מרכזת המגמה של החטיבה לאומנות רעות בחיפה, ואב לשלושה.
מת ממחלת הסרטן ב-8 בינואר 2016, והובא למנוחות בבית העלמין של עין הוד.
הרב יוסף רפאל בן נון (ה'תקפ"א, 1821, ירושלים – כ"ב באדר ה'תרס"ו, 1906, יפו) היה מרבני ירושלים, ורבה של הקהילה הספרדית ביפו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
נולד בירושלים בשנת ה'תקפ"א (1821) לרבי יעקב וללאה.
בצעירותו למד בישיבות הספרדיות בירושלים, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות ונשא את שרה פרסייאדו.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שימש כרבה של העדה הספרדית ביפו, ופעל לגיבושה.
נודע בעמדתו התקיפה בסכסוך שפרץ סביב מגרש מונטיפיורי, שהוקדש לעדה המערבית ביפו, ושהביא להתערבותם של העסקנים נסים בכר, חיים אמזלג ויוסף נייגו.
במסגרת הסכסוך, חתם בשנת ה'תרנ"ה על פסק דין בנושא.
מאמריו התורניים פורסמו בכתב העת המאסף.
חיבורו התורני הגדול, המכונה "יאיר מבין", עוסק בכללים והגדות בש"ס ובפוסקים.
בשל מצבו הכלכלי, שלא אפשר לו להוציא לאור את הספר, פרנסי יפו ייסדו ועדה להדפסתו, בהם אהרון שלוש, נסים קורקידי, יוסף בן שמחון ועוד, שהחלו בהוצאתו בשלבים בחוברות.
חלק גדול מהחיבור עודנו בכתב יד בלבד.
בשער החוברת תואר החיבור כך:
הלך לעולמו ביפו בכ"ב באדר ה'תרס"ו (1906).
בתו זינבול נישאה לאברהם מויאל.
יוסף שטרן נולד בשנת 1913 בעיירה לובומל שבווהלין, רוסיה (משנות ה-20 בפולין).
היה חבר תנועת "החלוץ הצעיר" בעירו.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים, תוך זמן קצר נבחר לכהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בחיל האוויר הבריטי.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה.
במקביל ללימודיו שם הוא היה פעיל בארגון עלייה.
בשנת 1950 קיבל תואר דוקטור וחזר לישראל כרופא פנימי בבית החולים בילינסון שבפתח תקווה.
בשנת 1959, עם הקמת בית החולים המרכזי לנגב (שב-1972 נקרא על שם משה סורוקה) מונה לשמש כמנהלו הראשון, במקביל לניהול המחלקה הפנימית בבית החולים.
השפעתו על בית החולים סורוקה
שטרן ניהל את בית החולים בין השנים 1960–1978. מסופר עליו כי בכל שנות כהונתו לא החסיר את הסיבוב הקבוע בין המחלקות ועקב אישית אחר החולים הקשים.
הוא ניהל את בית החולים בשלוש מלחמות: מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
בית החולים סורוקה עמד בחזית הדרומית של מדינת ישראל, והתמודד עם קליטת מאות ואף אלפי פצועים.
שטרן הצליח להעמיד את בית החולים על רגליו ולצלוח תקופות קשות אלה.
לזכותו של שטרן נזקפת ההתפתחות העצומה של בית החולים סורוקה: בתקופתו הוקמו מחלקות ומבנים רבים, ומספר המיטות בבית החולים גדל ל-650 מיטות.
שטרן היה אחראי על צמיחת ענף הפלסטיקה בנגב.
הישג נוסף שלו היה בשנת 1966, כאשר בצל איומי הסורים והמצרים למלחמה, הקים את מחלקת הנוירוכירורגיה בבית החולים והעמיד בראשה את פרופ' פסקל איברין.
ב-1978 החליף את שטרן כמנהל בית החולים פרופ' דוד רונן.
הקמת בתי ספר למקצועות הרפואה
במקביל לתפקידו כמנהל בית חולים, הקים שטרן את בתי הספר למקצועות הסיעוד, הפיזיותרפיה והפרמדיק, וב-1974 הפך את בית החולים למרכז רפואי אוניברסיטאי (אז היה בין רופאי המוסד שהתמנו כפרופסור חבר).
בנוסף, הקים את בית הספר למנהל רפואי ואת בית הספר לרפואה, הפועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1978 הוענק לשטרן התואר יקיר העיר באר שבע.
על שמו נקרא "האודיטוריום על שם שטרן" שנמצא בכניסה לאגף הדרומי בבית החולים סורוקה.
בנוסף נקרא על שמו רחוב פרופסור יוסף שטרן בשכונת רמות בעיר.
יצחק שתיל, יקירי העיר באר שבע, אדר א' תשע"א, פברואר 2011.
יוסף שורצולד (Joseph Schwarzwald; נולד ב-1940) הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה חברתית-ארגונית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן; מלמד עתה במחלקה לפסיכולוגיה של המכללה האקדמית אשקלון.
יוסף שורצולד נולד בירושלים בשנת 1940.
ב-1967 סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לפסיכולוגיה (חוג ראשי) ובמחלקה לחינוך (חוג משני).
ב-1969 סיים את לימודי התואר השני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וכתב את עבודת המוסמך "הנעה ליצרנות בתנאים של שביעות רצון ושל אי שביעות רצון" בהדרכת ד"ר מרדכי ערן.
זכה במלגת רוטשילד ללימודי דוקטורט בארצות הברית, שם למד באוניברסיטת טקסס באוסטין.
באותה שנה התקבל כמרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שם לימד עד פרישתו לגמלאות בשנת 2009. שימש כראש המחלקה בשנים 1985-1983, פרסם שני ספרים ולמעלה ממאה מאמרים מדעיים, והדריך כשישים תלמידים לתואר שני ושלישי.
נשוי לפרופסור אורה שורצולד, אב לשני ילדים וסב.
פוסט טראומה - מחקריו בתחום זה נערכו במסגרת שירות המילואים במחלקה לבריאות הנפש של צה"ל, ועסקו בהשפעות ארוכות טווח של מלחמת יום הכיפורים, בקשר שבין הלם קרב לפוסט טראומה אצל חיילים במלחמת שלום הגליל, ובהשפעות מלחמת המפרץ על פוסט טראומה אצל ילדים.
יחסים בין קבוצות - מחקריו עוסקים בהשפעות המגע החברתי על יחסים בין קבוצות הטרוגניות בישראל: ערבים ויהודים; חרדים, דתיים וחילוניים ; עולים חדשים והאוכלוסייה הקולטת; עובדים זריםוישראלים וותיקים.
החינוך הממלכתי דתי בישראל - מחקריו, שרובם השוו את החינוך הממלכתי הדתי עם החינוך הממלכתי הכללי, עסקו בהשפעת האינטגרציה על היחסים שבין יוצאי עדות המזרח והמערב, על תפיסות סטריאוטיפיות של דמויות מהחברה הישראלית, ועל הדימוי העצמי של התלמידים.
נוסף על כך עסקו מחקריו בערכים ובהישגים הלימודיים של התלמידים ובשיקולי הורים לשלוח ילדיהם לזרם חינוכי זה.
כוח והשפעה חברתית - מחקריו בתחום זה התמקדו בתאוריית ההשפעה הבין-אישית של ברטרם ריבן.
בעבודותיו הוא פיתח (עם ריבן) את השאלון למדידת אופני השפעהRaven, B., Schwarzwald, J., & Koslowsky, M.
Journal of Applied Social Psychology, 28, 307-332., ובחן גורמים תרבותיים-חברתיים, מצביים ואישיותיים המשפיעים על בחירת אופני השפעה בעת קונפליקטים בין מנהלים ועובדים, מפקדים ופקודים, מורים ותלמידים ובין בני זוג.
הוא הרחיב ועדכן את תיאורית ההשפעה החברתית.
יוסף (ג'ו) רענן (1922 – 11 בנובמבר 1996) היה קצין בחיל האוויר הישראלי, בכיר במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, מנכ"ל ונשיא חברת אליאנס.
רענן נולד בווינה שבאוסטריה בשם קורט רייסמן, בנם של ברטה וזיגפריד.
במהלך השואה נמלט אביו לברית המועצות והצליח לשרוד ואילו אמו ואחיו הצעיר אריך נותרו בווינה, הועברו לגטו טרזינשטט ושם נעלמו עקבותיהם.
ב-1938 עלה רענן לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ונקלט במשפחת יעקב אורי במושב נהלל.
בתקופת המרד הערבי הוא התנדב לשרת בפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט.
ב-1940 התנדב למשטרת היישובים העבריים ושירת במשטרת הרכבות בחיפה.
בהמשך השנה התנדב לשירות בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת ביחידה ללוחמה פסיכולוגית ולאחר כחצי שנה נשלח לקורס מקלענות ואלחוט במצרים.
שירת כמקלען-אלחוטן וצבר עשרות טיסות מבצעיות במטוסים שונים.
בין השאר השתתף בהפצצת פלוישט ברומניה, בפברואר 1941 נפצע בידו וברגלו השמאלית מקליעים במהלך הפצצת לאריסה שביוון.
השתחרר ב-1946. הוא היה פעיל בארגון ההגנה ובמטרה להכין את התשתית האווירית של הארגון בצפון הארץ, נשלח לעבוד ברשות התעופה האזרחית של המנדט הבריטי.
שימש פקח תעופה בשדה התעופה בחיפה ולאחר עזיבת הבריטים מונה למפקד השדה.
במהלך פיקודו הוברחו דרך השדה משלוחי עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית שהגיעו לארץ ישראל במטוסי חברת התעופה האזרחית הצ'כית ונחתו בחיפה.
במלחמת העצמאות פיקד על הכוח האווירי במבצע עובדה.
לאחר מכן שירת כראש ענף אוויר 4 (ענף המודיעין) במטה חיל האוויר.
עבר קורס מג"דים ומונה לראש ענף אוויר 2 (ענף התכנון).
ב-1953 מונה למפקד בסיס חצור ובשנים 1955 עד 1957 פיקד על בסיס תל נוף.
הוא הושאל מחיל האוויר לטובת המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ועמד בראש פעילות אגף "צומת" באירופה.
בין השאר פיקד על "מבצע דמוקלס", המבצע לסיכול פעולת המדענים הגרמנים במצרים.
לאחר שירותו במוסד מונה באוגוסט 1976 למנכ"ל ונשיא חברת הצמיגים אליאנס וכיהן בתפקיד עד 1980. ב-1978 זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים.
לאחר מכן כיהן כיו"ר חברת טיסות השכר של אל על.
יוסף שאול אלישר (י"ז באדר ה'תרכ"ז, פברואר 1867 – כ"א בסיון ה'תש"ח, 28 ביוני 1948) היה איש ציבור ואיש עסקים ירושלמי, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים, ממייסדי שכונת זיכרון משה בעיר, וחבר אספת הנבחרים הראשונה.
גואל קרקעות עבר הירקון בתל אביב מדרום לקריית שאול עליהן הוקמו לימים שכונות נאות אפקה, שכונת רביבים, ורמות צהלה.
על שמו שכונת הדר יוסף.
נולד בירושלים בפברואר 1867 (י"ז באדר ה'תרכ"ז) לרב חיים משה אלישר, שהיה בנו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, ולוידה בת הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל.
בצעירותו התחנך בישיבות בירושלים, ואביו שכר לו מורה ללימוד ערבית.
בסיום לימודיו נישא לריקה, שהייתה נכדת הרב חיים נסים ברוך, והחל לעסוק במסחר, תוך כדי קביעת עיתים ללימוד תורה בישיבתו של סבו, הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) נמנה עם מייסדי שכונת זיכרון משה בירושלים, ובסוף שנת 1908 (ה'תרס"ט) נבחר לעירייה יחד עם דוד ילין ורחמים מזרחי.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב) מונה על ידי מושל העיר לחבר ההנהלה בקופת היתומים הערבים, ולקח חלק בוועדות שונות מטעם המושל והעירייה.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, דוד פאפו, חנניה גבריאל, יוסף מרדכי הלוי ורפאל שלמה לניאדו, אך התפטר לאחר מחלוקת שפרצה בו על תפקיד הרבנות.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, נבחר בחודש אוגוסט 1914 יחד עם דוד ילין, אברהם יחזקאל בלום ואברהם אלברט ענתבי כחבר הוועד המשותף של נכבדי העדות לחלוקת סיוע שנשלח מארצות הברית.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) נבחר שוב לוועד העדה הספרדית בירושלים, ושימש בו כסגן הנשיא עד לשנת 1925 (ה'תרפ"ה), אז נבחר לשמש כנשיא הוועד עד לסוף שנת 1927 (ה'תרפ"ז).
כן נמנה עם מקימי בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי בירושלים, שם שימש כגבאי המוסד והמפקח על הקמתו.
בשנים בהן פעל בוועד העדה הספרדית, שימש גם כיו"ר החברה קדישא, ופעל לגידור בית העלמין כדי למנוע השתלטות על השטח בידי זרים.
כן פעל למען עניי ירושלים, וחיזוק מוסדותיה והקדשותיה של העדה הספרדית.
שימש גם כחבר ועד העיר ליהודי ירושלים, חבר אספת הנבחרים הראשונה וחבר מנהל בבית החולים משגב לדך ובית חינוך עיוורים.
כסוחר נכבד שהיה פעיל בענייני הסוחרים בירושלים, יצר קשרי מסחר עם צרפת ואוסטריה, ושימש כחבר סינדיקט החיטה העירוני לחלוקת חיטים ואספקת לחם לתושבים בעת מלחמה.
הלך לעולמו בירושלים ב-28 ביוני 1948 (כ"א בסיוון ה'תש"ח), ונקבר בבית הקברות בשכונת סנהדריה בעיר.
אחיו היה יצחק שמעיה אלישר, ובנו היה איש הציבור אלעזר אלישר.
ויוסף שאול - הערות והארות על חלק ממסכתות הש"ס והלכות הרמב"ם הנוגעות למסכתות אלו, ירושלים ה'תש"ב
יוסף א' שטיינר (כ"ז באייר תרפ"ח, 17 במאי 1928 – ד' באב תשע"ב, 25 ביולי 2012) היה אמן, צייר ומעצב גרפי, סופר ועורך ספרותי, חניך בית"ר ונציב בית"ר אוסטרליה, ופעיל התנועה הרוויזיוניסטית בישראל.
יוסף א' שטיינר נולד ב-1928 בפולין והיה חניך תנועת הנוער בית"ר.
הוא הגיע עם משפחתו להונגריה ב-1940. עם הכיבוש הגרמני של הונגריה ב-19 במרץ 1944, ורדיפת היהודים על ידי הנאצים, נאלצו חברי בית"ר, לרבות החניך הצעיר שטיינר לרדת למחתרת.
ההיסטוריון חיים לזר כתב על הנסיבות הקשות: .
אביו נרצח על ידי הפשיסטים ההונגריים.
שטיינר נמנה עם פעילי המחתרת שלא נעצרו ושרדו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור אירופה מעול גרמניה הנאצית, הגיע לבודפשט יחד עם חבריו הבית"רים.
בהונגריה שלאחר השואה לא הסתיים המאבק באנטישמיות, אשר הרימה ראש לאחר המלחמה.
שטיינר כיהן בתפקיד סגן מפקד קן בית"ר בודפשט, ונטל חלק בהפגנה המונית של חברי בית"ר נגד האנטישמים ההונגרים.
בהפגנה זו לא השתתפו יהודים חברי תנועות הנוער האחרות מתוך חשש לתת ביטוי לזעם היהודי ללא אישור השלטונות.
הם ערכו הפגנה גדולה שנבלמה על ידי כוחות משטרה שחסמו את המשך דרכם.
אחר כך, שהה עם אמו במחנה שארית הפליטה בשטוטגרט שבגרמניה.
בשנת 1947 הגיע לאוסטרליה והתמנה שם לתפקיד נציב בית"ר.
נישא לדורה במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה ב-11 בדצמבר 1952.
שמונה שנים לאחר מכן, ב-1955, עלה לישראל והתיישב בה.
שטיינר היה פעיל במכון ז'בוטינסקי בישראל, ולקח חלק בעשייה המחקרית והתיעודית בו.
בשנים 1961 – 1963 עשה בשליחות מטעם ההנהגה העולמית של חרות–הצה"ר בארצות הברית.
וב-1973 נבחר כחבר ההנהלה של מוסד זה.
באותה שנה ארגן את תערוכת יובל בית"ר.
בשנים לאחר מכן ערך ביקורים באוסטרליה כחלק מפעילות עידוד עליית יהודים לארץ ישראל.
הוא המשיך את פעילותו הציבורית, ללא קבלת שכר, ואף נבחר ליו"ר ותיקי בית"ר בארץ ישראל ובתפוצות.
בגיליון הראשון של כתב-העת "בדרכו", שהוא היה יו"ר העמותה שלו, אמר בריאיון עמו, כי .
ויחד עם חבריו במכון ז'בוטינסקי עשה כל מאמץ, באיסוף מקורות, במחקר, בלימוד, בתצוגה, בהוצאה לאור, בימי-עיון ובהנצחה, לזכור את מורה הדור זאב ז'בוטינסקי ומורשתו.
לפרנסתו עבד כאמן, צייר ומעצב, בעל ידע רב במקצועות הדפוס וההוצאה-לאור.
בין השאר הוא עיצב כרזות פוליטיות, ספרים ועטיפות רבים להוצאות לאור, כגון ההוצאה לאור של משרד הביטחון, והוצאת המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי וההנהגה העולמית של בית"ר.
ברוב עבודותיו עובר כחוט השני קו מעצב ייחודי – צבע עז, זוהר ומרושת.
ארכיונו הופקד בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
חרובית: מול שמים ושמש וארץ וים, (אלבום מזכרת להיאחזות הנח"ל-חרובית, 1977- 1981), 1982
מי הוא מי במרכז תנועת החרות, הוצאת חרות, 1988
הרב יוסף רפאל עוזיאל (1829 – 1894) היה ראש ישיבה, שד"ר ואיש ציבור, ממייסדי שכונת אהל משה בירושלים, נשיא וראש ועד העדה הספרדית, ראש השוחטים ואב בית הדין של העדה בעיר.
נולד בירושלים בשנת 1829 (ה'תקפ"ט) לרב יצחק חיים עוזיאל, בן למשפחת רבנים שמוצאה בספרד ולדונה בדהב מסלוניקי, בת למשפחה שמוצאה מסרגוסה שבספרד.
בשנת 1851 (ה'תרי"א) נסע יחד עם אביו כשד"ר בשליחות כוללות הספרדים בירושלים לערי טורקיה, וחזר לירושלים בשנת 1852 (ה'תרי"ב).
בשנת 1859 (ה'תרי"ט) יצא שוב כשד"ר בשליחות כוללות העיר לערי עיראק, ולאחר ששב משליחותו התיישב בירושלים, והתמסר לפעילות ציבורית.
התחתן עם רבקה בתו של הרב נסים שמואל יהודה ארוואץ, מדייני ירושלים.
לפרנסתו עבד כראש השוחטים של העדה הספרדית בעיר, וכל ספק בשחיטה ובטרפות הופנה אליו להכרעה.
במקביל שימש כחבר בית הדין של העדה בעיר לצד הרב יוסף יהושע קאריו והרב חיים נסים ברוך.
בהמשך כיהן כנשיא וכאב בית הדין.
שימש כנשיא וראש ועד העדה הספרדית בעיר, תרם רבות לייסוד שכונת אהל משה בעיר, ועמד בראש ישיבת "פיריירה" שייסדה משפחת עשירים מצרפת.
בביתו גידל יתומים רבים, שימש להם כאפוטרופוס, וסייע רבות בניהול רכושם.
ביניהם הרב יצחק בדהב שהיה בן דודו, והרב יוסף מרדכי הלוי.
בנו משה יהודה נפטר בחייו, בלידת בנו יחזקאל נפטרה אשתו הראשונה, ובגיל 13 נפטר גם הבן.
בסוף ימיו נישא בשנית לשרה בת הרב משה חזן, ויחד נולדו להם בנים ובנות נוספים.
הלך לעולמו ב-19 באפריל 1894 (י"ג בניסן ה'תרנ"ד) לאחר מחלה, ונקבר בהר הזיתים.
אחיו היה הרב משה יהודה עוזיאל ("בכור עוזיאל") שנמנה עם רבני ירושלים, ונפטר בעודו צעיר בי"ב בשבט ה'תרי"ב.
חידושיו פורסמו בספר "איש צעיר" של הרב יוסף רפאל.
אחד מתלמידיו היה הרב שמואל בנימין בכר, נשיא בית הדין הרבני של בולגריה.
אשתו הראשונה הייתה רבקה (בתו של הרב נסים שמואל יהודה ארוואץ), ילדיהם המשותפים נפטרו בילדותם.
אשתו השנייה הייתה שרה (בת הרב משה חזן), מילדיהם:
הרב בן ציון מאיר חי - הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
נסים - מנהל בנק "אנגלו פלשתינה" (לימים בנק לאומי) ביפו ובדרום תל אביב, נשיא לשכת הבונים החופשיים "מוריה" בעיר, וחבר ברוטרי ביפו ובהתאחדות בני היישוב בא"י.
איש צעיר - דרושים, ירושלים ה'תרל"ה
הרב יוסף שבתי פרחי (מכונה ישפ"ה; 1802 – 1882) היה מלומד ומקובל מרבני ירושלים, סופר עממי בעברית, בערבית ובלאדינו.
במחצית השנייה של חייו התגורר בליבורנו שבאיטליה, שם פרסם את ספריו.
חיבורו עושה פלא (1845) הוא אחד מספרי סיפורי העם הנפוצים ביותר.
נולד בירושלים בשנת 1802 (ה'תקס"ב), בן למשפחת פרחי וצאצאו של הרב יהושע פרחי.
בירושלים נמנה עם רבני העיר הנודעים, וחתם איתם על מכתבים ותקנות שונות.
בשנת 1842 (ה'תר"ב) עבר להתגורר בליבורנו שבאיטליה, שם עסק בפרסום ספריו בעברית, בלאדינו ובערבית.
מלבד ספריו, במהלך חייו עסק רבות בנושא החיים שלאחר המוות, חיבוט הקבר ועוד.
הלך לעולמו בליבורנו בשנת 1882 (ה'תרמ"ב).