tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלכים הקתולים העידו בפקודת הגירוש כי קודם לכן ניסו לפתור את הבעיה בריכוז היהודים בשכונות מיוחדות משלהם בתוך הערים (גטאות), בייסוד האינקוויזיציה, ובגירוש היהודים מאנדלוסיה, ורק לאחר שנכשלו בפעולות אלו החליטו על גירוש כללי של כל מי שלא חפצו להיטבל.
איסור הוצאת כספים וכפייה נדל"נית
על המגורשים נאסר לקחת עמם דברי ערך כזהב, כסף ותכשיטים, בהתאם לכלכלת המרקנטיליזם ששלטה אז, אך הותר להם להוציא רכוש אחר.
למכירת בתיהם ונכסיהם ניתנה להם ארכה של שלושה חודשים, עד סוף יולי 1492, שלפי הלוח העברי הסתיים באותה שנה בליל ח' באב, ערב תשעה באב.
הספרדים ציפו שהיהודים ייאלצו למכור נכסיהם בזול – או להפקירם.
ידיעה זו הקשתה על היהודים למכור את נכסיהם.
היו שמכרו את חפציהם, אך היו רבים יותר שלא הספיקו, ונטשו רכושם.
אומדן סך כל היהודים בממלכות הספרדיות ובפורטוגל ערב הגירוש, ואומדן מספר המגורשים הוא נושא להערכות שונות בין היסטוריונים.
אומדן מפורט שערך סוארז פרננדז ב-1991 על בסיס רשומות מס הביאו למסקנה ש-100,000 הוא ההערכה המקסימלית, לגבי ספרד.
מלבדם היו הרבה – כנראה סביב 220,000, ואולי לפי הערכות מסוימות הרבה יותר, עד פי שלושה ממספר היהודים – של "נוצרים חדשים" מזוהים, שנותרו כמגזר נפרד בחברה הספרדית, ולא נטמעו בה.
לפי יצחק בער, עם הגירוש, בחרו בין 20,000 ל-50,000 יהודים להתנצר ולהישאר בספרד.
רבי יצחק אברבנאל, שהיה במגורשים, מציין את המספר 300,000. עוד כ-7,000 מאלה שבו לאחר מכן לביתם והתנצרו.
הערכות של חוקרים מאוניברסיטת ברצלונה העריכו את מספר היהודים הספרדים במהלך המאה ה-15 ב-400,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-7.5 מיליון איש בכל ספרד, מתוכם כמחצית (לפחות 200,000) או מעט יותר (300,000) נותרו בספרד כמתנצרים.
לפי הנרי קמן, כ-40,000 מתוך סך 80,000 היהודים שחיו בספרד גורשו.
ההערכות של אטלס להיסטוריה היהודית מאת מרטין גילברט גבוהות מאלו של הנרי קמן.
לפי אטלס זה, בסוף המאה החמש עשרה, חיו בחצי האי האיברי כ-230,000 יהודים, מתוכם כ-50,000 יהודים נותרו כמתנצרים לאחר הגירוש.
אמנון רז קרקוצקין ואורה לימור מסכמים כי ההערכה המינימלית למספר המגורשים בקרב החוקרים היא כ-100,000 איש, וכי ישנן הערכות גבוהות בהרבה עד כ-500,000 מגורשים.
גולי ספרד חיפשו להם מקום מגורים חלופי.
רבים ביקשו להיקלט בשכנה הקרובה לספרד, פורטוגל, שדמתה לספרד הן מבחינת התרבות והן בתנאים הגאו-פוליטיים, ובנוסף – היו גם קשרי משפחה בין משפחות יהודיות משתי הארצות.
קיימות עדויות של סופרים בני התקופה, על ניסיונות לשכנע את העוזבים להמיר את דתם ולהישאר, ועדויות על גורלם המר של מי שלא הסכימו לכך.
הללו, משעלו על האוניות – נבזזו, נאנסו, נרצחו ונמכרו לעבדים.
הנותרים פנו אל יעד לא נודע, כשהארצות השכנות סירבו לקבל את היהודים לתחומן.
תלאותיהם של הגולים מפורטות – הן בהקדמות לכתבי הרבנים ששרדו את הגירוש והן אצל נוצרים בני התקופה.
לאחר שהוחלו גזרות הגירוש גם על יהודי פורטוגל ב-1497, ניסו יהודים את מזלם במציאת מקלט בצרפת, השכנה הצפונית, אליה עברו לגור ומשם יכלו להמשיך עסקיהם בספרד ובפורטוגל.
המעבר ליעד הבא – ארצות השפלה – היה כרוך בניתוק כל קשר עם חצי האי האיברי.
ברם, היציאה ההמונית הייתה בדרך הים.
סולטאן האימפריה העות'מאנית באיזיט השני קלט את הפוטנציאל הטמון במגורשי ספרד ופתח את שערי ממלכתו בפני המגורשים; הוא תמה על התנהגותו הטיפשית של המלך פרננדו ששמט מידיו אוצר יקר כל כך.
מרביתם של גולי ספרד פנו לחופי האימפריה העות'מאנית, שהשתרעה אז מן הבלקן דרך המזרח הקרוב ועד לצפון אפריקה.
רבים מהאנוסים בספרד המשיכו לשמור על מנהגי היהודים בסתר, תוך שלמדו ולימדו תורה (ובמקרים מסוימים קבלה).
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 המשיכה ההגירה, ומשפחות רבות של נוצרים עם עבר יהודי עזבו את ספרד, כמו משפחתם של שלמה מולכו ושל דונה גרציה נשיא.
נוסע ספרדי אלמוני שביקר בארץ ישראל באמצע המאה ה-16, פגש בצפת יהודים ספרדים ובהם אנוסים שברחו מהאינקויזיציה: "בכל המקומות האלה מצאו להם היהודים מפלט מפני הפחד....בכל מקום הם נפוצים, ובכל המקומות האלה הם גורמים לכך שהלשון הספרדית תישמע שוב".
המגורשים מספרד פנו תחילה למדינה השכנה בחצי האי האיברי – פורטוגל, אך "המלכים הקתולים", יוזמי הגירוש, התנגדו לכך שפורטוגל תהווה מקלט לבורחים מהאינקוויזיציה הספרדית.
כשהם השיאו את בתם איזבלה מאסטוריאס, למנואל הראשון, מלך פורטוגל, הם התנו עימו כי מדינתו לא תעניק מקלט לאנוסים הבורחים.
ב-1497 יזם מלך פורטוגל מהלך של התנצרות קולקטיבית בכפייה של כלל יהודי פורטוגל, כולל יהודי ספרד המגורשים.
האינקוויזיציה הספרדית דרשה את הסגרת האנוסים שברחו מספרד לפורטוגל, בהתאם לבולה של אינוקנטיוס השמיני מ-1487, אך פורטוגל סירבה להסגיר יהודים לספרד.
כשהאינקוויזיציה חפצה בהסגרתו של אנוס שברח, היה עליה לנקוט ביוזמה פרטית.
רק לאחר הקמת מוסד מקביל בפורטוגל בסוף שנות השלושים של המאה ה-16, החלו גם אנוסי פורטוגל לסבול מנחת זרועה של האינקוויזיציה בארצם.
ב-1602 יזמו אנוסי פורטוגל פנייה למלך ספרד ופורטוגל פליפה השלישי, ולראש השרים שלו, בבקשת מחילה וכפרת עוונות כללית בתמורה לתשלום נאות.
ב-1605 הוציא האפיפיור "בריווי" (Breve) חנינה כללית שאי אפשר לערער עליה, לה היו שתי מגבלות: לא יפורסם ההסדר הכספי שלאפיפיור היה חלק בו והיא לא תחול על מקרים של אנוסים שנשפטו בעבר.
המחילה הייתה חד-פעמית וחלה על שתי אוכלוסיות: לאלה שנשארו בחצי האי האיברי ניתנה מחילה וכפרה על עוונות התייהדותם ולרוצים לצאת נפתחו נמלי היציאה.
ב-1609 הוקמה ועדה עליונה מטעם "מועצת המצפון והמסדרים" כדי לדון ביציאת האנוסים מהמדינה.
מסקנותיה היו שיש לבטל את החנינה הכללית, שכן האנוסים מפורטוגל, כמו אלה שהיגרו לצרפת, ניצלו לרעה את יציאתם.
ב-1610 הוחלט לעצור את היציאה משתי המדינות.
רק ב-1630, כעבור עשרים שנה, התאפשרה שוב היציאה – תחת פיקוח.
כל אזור קיבל היתר לאפשר יציאה דרך נמל אחד בלבד, בפיקוח צמוד של האינקוויזיציה ותוך הקפדה שלא תהיה הברחת הון.
המטרה הייתה לגרום לכך שרק אנוסים שמעמדם כ"נוצרים חדשים" הוכח כדין – יורשו לצאת מהמדינה.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי
היציאה דרך הנמלים לא הייתה קלה.
היה פיקוח של השלטונות ושל האינקוויזיציה.
נדרש גם להגיע להסכם עם בעל האונייה על תנאי ההפלגה ועל יעדה, שלא היה ודאי.
ההפלגה הייתה קלה יותר כאשר האוניות לא היו מספרד או מפורטוגל, אם כי גם באוניות זרות נערך חיפוש.
דרכי הבריחה הקרקעית לצרפת היו בטוחות יותר, אם כי במעברים היו שומרים ממונים על ידי השלטונות ובפונדקים היו נזירים, בשליחות האינקוויזיציה, מחופשים בבגדי אנשים פשוטים.
ההברחות היו של יחידים, משפחות וקבוצות קטנות – של עד שבעה אנשים, כמספר הנוסעים במרכבה.
סכנה גדולה ליוצאים הייתה במקום ריכוזם במדריד.
אחד המקומות הידועים היה "שער אלקלה".
משם היו יוצאים בדרך המלך אל פמפלונה, בירת מחוז נווארה ומשם ממשיכים לצרפת ביבשה, דרך הרי הפירינאים או בדרך הים, דרך נמלי הדייגים באזור סן סבסטיאן.
המבריחים היו פשוטי העם, בעלי פרדות או עגלות משא.
מידע מפורט על שיטות ההברחה, תחפושות האנוסים ותעריפי ההברחה התקבל מרישומים במשפטים שנערכו לאלה שנתפסו.
בעקבות גילוי אמריקה הגיעו האנוסים גם ל"עולם החדש".
הסיבות לכך לא היו דתיות: המניע להגירה היה כלכלי.
כך גם התייחס לתופעה מוסד האינקוויזיציה, שהוקם גם ביבשת החדשה ולכאורה לא הטיל מכשולים על הגירת היהודים אליה.
חוקר יהדות ספרד, חיים ביינארט מביא את סיפורו של רודריגו אלברס די מדריד מהעיר מאלגה שהשיג בשנת 1512 היתר יציאה דרך הים והיבשה אל מדינות נוצריות אחרות.
מי שקבל "צו" מסוג זה, לא רק שזכה להשתחרר מכבלי האינקוויזיציה אלא שבנוסף, שַעֳרֵי ספרד היו עתה פתוחים בפניו.
בעוד שהיציאה לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה הייתה אל קהילות קיימות, הרי שבמערב אירופה מגורשי ספרד הקימו קהילות חדשות.
יוצאי ספרד הקימו קהילות בצרפת, בארצות השפלה, באנגליה ובצפון מערב גרמניה.
באוגוסט 1550 העניק אנרי השני, מלך צרפת, זכות ישיבה לפורטוגזים "בכל מקום מלכותו, כפי שייראה בעיניהם, לעסוק בה במסחר, לרכוש נכסים וליהנות מכל אותן זכויות כמו שנהנים מהם הצרפתים".
בכך נפתחו שערי ההגירה לאנוסים.
להגירה לצרפת היה אופי מיוחד.
הסוחרים היהודים הקימו בצרפת מושבות של "סוחרים פורטוגזים": באזור הרי הפירינאים, בערים כמו: סן ז'ן דה לוס ובדרום צרפת, בבורדו, לה רושל והגיעו עד פריז.
תחילה העבירו את עסקיהם ולאחר זמן את משפחותיהם.
כך הוקמו הקהילות הספרדיות בצרפת, שבהמשך יצאו מהן היהודים שהקימו את קהילות יהדות פיימונטה בצפון איטליה.
בנובמבר 1602 התבקש מפקד הצבא בדרום מערב צרפת להכין דו"ח על מצב היהודים באזור ביון, לפי הזמנת מועצת המדינה הספרדית.
הוא דיווח כי בחופי גיפוסקואה (Guipuzcoa) וויסקאיה (Vizcaya) יש מאה משפחות יהודיות ובהן שמונה מאות נפש.
תושבי המקום הביעו את מורת רוחם מכך "שהללו נוטלים את פרנסתם ומתעתדים להקים בית כנסת" וביקשו להרחיק את היהודים לתוך המדינה.
האנוסים עברו ביוזמתם לבורדו, מחשש לפגיעה בהם, ואחר כך לאזור אביניון.
במקומות אלה היה קיים חופש דת.
מפקד הצבא הוסיף כי חלק מהיהודים חזרו ל"סן ז'ן די לוס" ולפי הערכתו הם מביאים לצרפת ולפלנדריה הכנסות גבוהות והוא סיכם כי היהודים אינם מעיזים לגלות את שמם האמיתי לפני הגעתם לאביניון או ל"ארצו של הדוכס הגדול של פיזה".
לפי דרישת הכנסייה הממונה על היצוא מספרד היה צריך לקיים מעקב אחרי הקשרים המסחריים של האנוסים עם ספרד.
ב-4 בספטמבר 1572 הזמין אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, את האנוסים לבוא לשטח הדוכסות בצפון איטליה.
נציגי ספרד בטורינו ובמילאנו הביעו את חששם כי בואם של היהודים לחבל הארץ החדש יגרום להפיכת נמל ניס לחוף הים התיכון לנמל מרכזי למסחר עם הלבנט.
הדוכס הבטיח ליהודים הגנה מפני האינקוויזיציה.
שלטונות הכנסייה חסמו את הכניסה לפיימונטה דרך נמלי הים התיכון והיהודים הגיעו ליעדם דרך ונציה.
הדבר ארך זמן קצר: בסוף 1573 ניתן צו גירוש ליהודי פיימונטה.
עם זאת, יש עדויות כי ב-1575 היו עדיין יוצאי ספרד באזור.
ישנן עדויות כי כבר באמצע המאה ה-16 התקיימה קהילה יהודית דוברת ספרדית בעיר הורמוז, שבמצר הורמוז, שהיה אז תחת שלטון פורטוגל.
ב-4 באפריל 1601 הורשו אנוסי פורטוגל להגר למושבות מעבר לים: הודו וברזיל.
היה זה בעקבות הסכם רשמי עם ראשי האנוסים כי תמורת תשלום גבוה במיוחד יורשו למכור את רכושם, לצאת מהמדינה ואם ירצו – לשוב אליה.
כמו כן תחול חנינה ומחילה על מה שקרה בינם לבין הרשויות.
שלטונות פורטוגל נקטו בצעד זה אחרי משבר כלכלי שנבע מהגירה מוגברת מהמדינה, מחלות ומגפות וההוצאות שהיו כרוכות בכישלון משלוח הארמדה לאנגליה.
חלק אחר ממגורשי ספרד הפליגו אל "ארצות השפלה" – באזור הולנד ובלגיה של היום.
משם המשיכו לגרמניה ולאיים הבריטיים.
כרוניקה שהודפסה בשנת 1933 מתארת את נסיעתם בדרך הים של עשרה בתי אב אל צפון אירופה בשנים 1603–1604. לפי המסמך נראה כי הייתה הגירה מאורגנת דרך הים, אשר הגיעה עד המבורג.
הרוב המוחלט של המגורשים היגרו לצפון אפריקה ולארצות האימפריה העות'מאנית, בעיקר לארצות הבלקן והמזרח התיכון וכן לארץ ישראל.
בארצות הבלקן התפתחו קהילות חשובות של מגורשים, ומהן התפרסמו רבנים, הוגים ומשוררים ידועי שם.
מהם: רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, ספר היסוד של הפסיקה היהודית; רבי אברהם זכות, רב ואסטרונום ידוע, וכרוניקן של היהדות.
רבי יעקב בן חביב פרשן ומרבני ומנהיגי יהדות סלוניקי בדור הגירוש, ורבים אחרים.
במרוקו קיבל הסולטאן הווטאסי, מוחמד א-שייח', בזרועות פתוחות גלי הגירה גדולים של מגורשים שהתיישבו בכל ערי ממלכתו.
בני התקופה כינו אותו "חסיד אומות העולם".
בירתו, העיר פאס, הפכה ליעד הגירה לחכמים גדולים מספרד וממילא למרכז רוחני ואינטלקטואלי.
המגורשים בפאס ובערים אחרות שמרו על ייחודם ועל מנהגיהם הדתיים, לשם כך הם חיו במסגרת קהילתית נפרדת – קהילות מגורשים.
קהילות אלה התקיימו לצד קהילות התושבים.
רבני ומנהיגי המגורשים השפיעו על כלל יהדות מרוקו ובמהלך השנים היטשטשו הגבולות בין הקהילות.
המגורשים התאקלמו היטב במרוקו כבר בשנים הראשונות לאחר הגירוש.
כמה מהם שימשו במשרות בכירות בממלכה, כמו משפחת הדיפלומטים , שמבניה נודע הדיפלומט דון שמואל פאלאג'י.
וכן ידוע הדיפלומט הספרדי, רבי אברהם בן זמרה, שכיהן גם כרב העיר אספי.
היהודים שגורשו מספרד נקראו בהמשך "ספרדים", ושמרו על המנהגים המיוחדים שהתפתחו בקהילה בספרד גם בארצות שאליהן היגרו.
רבים מהם הוסיפו להשתמש בשפת הלאדינו (היהודית הספרדית).
בהמשך התערבו בקהילות המקומיות בארצות מושבם תוך כדי הטמעת מנהגים ספרדיים רבים.
גירוש ספרד היה שונה מגזרות קנ"א, שהוטלו על חלק מיהדות ספרד כמאה שנים קודם, בשנת 1391. הגירה זו של יהדות ספרד החלה בשל פרעות ביהודים.
הפליטים היהודים, ואלה שהתנצרו למראית עין, היגרו לערים אחרות בספרד ולארצות מחוץ לספרד.
הגירוש הרשמי מ-1492 הקשה על האנוסים לחיות כיהודים גם בשאר חלקי ספרד.
תרמה לכך גם העובדה כי רבני הקהילות בחצי האי האיברי המשיכו לראות בהם יהודים לכל דבר למורת רוחה של האינקוויזיציה הספרדית והחילו על מי שנאנסו להמיר את דתם את ההלכות התלמודיות הקובעות כי ישראל "אף על פי שחטא ישראל הוא" (סנהדרין מד, א), וכן "אנוס הוא ואנוס רחמנא פטריה".
יש האומרים שגילוי אמריקה התאפשר במידה רבה עקב מעורבותם של יהודים ואנוסים במסעו של כריסטופר קולומבוס.
אנוסים בורחים שלא הסתדרו עם חזרתם ליהדות בקהילות אחרות, היו גם ביסוד מהפכות מחשבתיות ומשיחיות, לדוגמה שלמה מולכו, ולאנוסים השבים היה גם חלק בתנועת השבתאות (באיזמיר ובסלוניקי), בתנועת הפרנקיזם וגם בתנועת הנאורות – דוגמת ברוך שפינוזה ואחרים.
בתאריך 22 בפברואר 1812 בוטלה האינקוויזיציה על ידי הקורטס הספרדי שישב בעיר קאדיס.
היא הוחזרה על כנה בשנת 1815 ובוטלה שוב במרץ 1820 לאחר המהפכה הליברלית.
ביטול הישגי המהפכה הליברלית בנובמבר 1823, היה צריך להחזיר את האינקוויזיציה הספרדית לפעולה, אולם האינקוויזיציה לא חזרה לפעול חרף תמיכתם של הגורמים השמרנים ובוטלה סופית בשנת 1834.
ב-17 בדצמבר שנת 1968, ארבע מאות שבעים ושש שנים לאחר הגירוש, הכריזה ממשלת ספרד בטקס סמלי על ביטול צו הגירוש בבית כנסת במדריד.
ב-2012 הכריזה ספרד שהיא מאפשרת לכל יהודי עם שם משפחה ספרדי, או שיכול להוכיח שהוא נצר למשפחה ממוצא ספרדי, לקבל אזרחות ספרדית.
בפברואר 2014 הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה להגשה הצעת חוק (שטעונה אישור הפרלמנט), במטרה לאפשר לצאצאיהם של המגורשים לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים.
עם זאת, התיקון לחוק האזרחות הספרדי כולל תנאים רבים, בהם: מבחני שפה ומורשת בספרדית, הוכחת קשר היסטורי לקהילת המגורשים, וזיקה עכשווית לספרד.
נכון למרץ 2017, רק 7 מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי עמדו בתנאים אלה.
גירוש מַוְזַע (או: גלות מוזע) היה אחד האסונות הגדולים בהיסטוריה של יהדות תימן, אשר התרחש בשנת ה'תל"ט (1679).
בשנה זו גורשו יהודי תימן אל דרומה של תימן לאזור שפלה מלוח וצחיח בשם תהאמה שבמחוז תעז, שבו נמצאת העיר מוזע (موزع).
המגפות, המחלות והחום (שיכול להגיע עד 50 מעלות צלזיוס), ההתמודדות עם חיות טרף ועם סופות חול גבו את מחירם, ורק רבע עד שליש מהגולים נותרו בחיים וזכו לשוב מגלות זו לאחר כשנה.
פרטים רבים על גלות זו מצאו את רישומם בפיוטים וקינות שכתבו הגולים אשר נותרו בחיים וצאצאיהם.
בין המגורשים היה גדול משוררי יהדות תימן, הרב שלום שבזי, אשר נתן ביטוי לסבלות התקופה בשירתו.
בנוסף לאובדן חייהם של רבים מיהודי תימן, לגירוש מוזע היו גם השפעות ארוכות טווח בתחומי התרבות, היצירה, מסורת ההלכה והמנהג בתימן.
שיאן של הגזירות היה בהצהרה כי לא יתיר ליהודים לחיות בתימן אשר אדמתה קדושה למוסלמים ועל כן אינה יכולה לשאת את נוכחותם עליה.
בתחילה ביקש אל-מהדי להטיל על היהודים לבחור בין המרת דת למוות, אך לבסוף הסכים להמיר את גזירת המוות בגירוש.
מלבד מעטים שהתאסלמו נדרשו כל יהודי תימן בשנת ה'ת"ם (1680), מחידאן וסעדה בצפון ועד שרעב, חובייש ועדן בדרום לעזוב את מקומות מגוריהם ולנדוד אל מוזע אשר סמוכה לים סוף.
מנהיגי היהודים באותה העת היו מארי אהרן עראקי, מארי יחיא הלוי, מארי צאלח צאלח, מארי סלימאן אלנקאש ומארי שלום שבזי.
צו הגלות נמסר למנהיגי היהודים ולראשי הקהילות ואלה העבירוהו לכל קהילותיהם אשר התארגנו ליציאה בזירוזם של שליחי האימאם.
הראשונים שיצאו היו יהודי צנעא שבדרכם למוזע התאכסנו בקהילות היהודיות שבהן עברו.
רבים מהגולים מתו בדרכם למוזע, ועל פי עדויות הגולים באחת החניות מתו 80 איש.
קודם הגעת הגולים למוזע שוגר למקום ראש קהילת צנעא, הרב סלימאן אלנקאש, על מנת להכשיר את המקום להתיישבות היהודים, אלא שתנאיו הקשים של המקום הפכו משימה זו לבלתי אפשרית.
בהגיע ראשוני היהודים למוזע נהג בהם מושל המקום, ססיד אחסן, בהתחשבות יחסית ואף קידמם במאכל ומשתה.
עם זאת, לא היה בכך כדי להציל את הגולים מרעב, ממחלות ומשיעור תמותה עצום אשר נגרמו כתוצאה מחוסר מחסה, תנאי אקלים קשים, חוסר פרנסה ומיעוט בארות מים ומליחותם.
מתוך כעשרת אלפים בני צנעא אשר יצאו לגלות זו, נותרו בחיים כאלף בלבד.
מלבד הפגיעה בחיי היהודים וברכושם, גלות זו גרמה לאובדנם של כתבי יד עתיקים רבים.
חלקם נהרסו בדרך ובמוזע עצמה, וחלקם הושחתו בידי מוסלמים אשר בידיהם הופקדו על ידי היהודים קודם יציאתם.
לאחר שנת גלות אחת פנו אל האימאם מושלי המחוזות השונים ובראשם מושל מחוז עמראן בדרישה להחזיר את היהודים למקומם הראשון.
ברקע בקשתם עמד המחסור שהורגש בבעלי מלאכות שונות בהן עסקו היהודים, וכן אמונתם כי זעם האל על גירוש היהודים הוא שהביא לאסונות טבע שונים שהתרחשו.
כמו כן, נראה שאחיו של אל-מהדי אשר שלט במזרח תימן התערב גם הוא לטובתם.
אל-מהדי נאות לבסוף לבטל את גזירת הגלות אך אסר על היהודים לשוב למקומות מגוריהם הראשונים.
הוראה זו השפיעה השפעה מהותית על תפרוסת הקהילות היהודיות בתימן ב-300 השנים הבאות.
גם יהודי צנעא לא הורשו לחזור לבתיהם בשכונת אלסאילה, ואלה מהם ששבו בחיים התיישבו בבקעה בקצה העיר אשר כונתה "בקעת הצבוע", ומכאן ואילך כונתה "בקעת היהודים" (קאע אל-יהוד).
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1681, מת האימאם אל-מהדי, והיו מהיהודים שראו בכך גמול שמיימי-אלוהי.
בכתיבה המוסלמית הסמוכה לגלות ניכרת הזדהות ותמיכה בגזירה זו.
הסופר מוחמד א-שוכאני משבח את האימאם על הרמת קרן האסלאם וכך גם כותבים אחרים.
על זיכרון הגירוש כתב פרופ' יהודה רצהבי:
בכתיבה היהודית, מטבע הדברים, זיכרון הגלות הותיר רושם קשה ביותר הן על אלה שחוו אותו והן על דורות מאוחרים יותר.
ר' שלום שבזי הקדיש שלושה משיריו (אחד בעברית: "מהמון קמי שחתי", ושניים בערבית) לתיאור הגלות וכך גם משוררים אחרים ובהם שלום עאשרי.
רבים מהכותבים הצדיקו עליהם את הדין וראו בכך גזירה משמים ועונש על חטאיהם.
הגירוש גם הוליד אגדות שונות.
על פי אגדה אחת, כאשר מת בדרך אחד הגולים, הרב פנחס הכהן, ולא נמצאו מים לטהרו נעשה נס ונבקע במקום מעין.
אגדה אחרת סיפרה על נס שנעשה לרב יחיא הלוי אשר מת גם הוא בדרך ועל קברו הופיע באורח פלא סלע להגן עליו.
מלבד מעשי ניסים, נוצרו גם אגדות בדבר מעשי קידוש השם שאירעו בזמן הגלות.
על יהודי העיר חפאש מסופר שהשליכו עצמם יחד עם ספרי התורה לנהר עם הישמע בשורת הגירוש.
על פי האגדה, מאז הגירוש איש אינו מעז לגעת בחורבות העיר ובימות החגים בוקעים מהעיר קולות שירה.
אגדה מסוג אחר אשר ביקשה לתת פשר לגזירה סיפרה על יהודי בשם פקעה אשר היה בן בית בארמונו של אל-מהדי, הכניס את בתו להריון ובכך עורר את כעסו של האימאם.
יש שראו בגלות מוזע את אחד הגורמים המשמעותיים להתרופפות מסורת הפסיקה התימנית האותנטית, שהיוותה רקע לאימוץ מנהגים ספרדיים בקרב חלק ניכר מיהודי תימן (שאמי) ולמחלוקת בינם ובין אלו שאחזו במנהגים המקוריים (בלדי).
גירוש זְבּוֹנְשׁין היה מבצע גירוש יהודים ממוצא פולני בגרמניה הנאצית במהלך אוקטובר 1938, במהלכו גירשו הנאצים מגרמניה את היהודים שלא הייתה ברשותם אזרחות גרמנית.
גירוש זבונשין היה הגירוש ההמוני הראשון של יהודים על ידי גרמניה הנאצית.
שמו הרשמי של הגירוש, כפי שנקרא בפי הנאצים, היה המבצע הפולני .
במהלך הגירוש שוכנו אלפים מהיהודים שגורשו במספר עיירות ששכנו על הגבול בין גרמניה לפולין.
מרבית היהודים המגורשים, כ-8,000, גורשו לעיירה זבונשין בה שהו תקופה ארוכה, ועל שמה נקרא הגירוש.
בימים האחרונים של אוקטובר 1938 אספו הנאצים למעלה מ-18,000 יהודים בעלי אזרחות פולנית שהתגוררו בגרמניה.
רבים מיהודים אלה חיו רוב שנותיהם בגרמניה, ובהם נכללו גם ותיקי מלחמת העולם הראשונה.
יהודים אלו גורשו לעיירה זבונשין (Zbąszyń) שבגבול בין פולין לגרמניה, אך שם סירבה הממשלה הפולנית לקבלם, בהתאם לחוק האזרחות ממרץ 1938, שבו החליטו שלטונות פולין להפקיע את האזרחות הפולנית ממי שחי מעל 5 שנים מחוץ לפולין.
היהודים נותרו באזור הגבול, ללא מחסה מפני הקור, וסבלו ממחלות ורעב.
בעקבות התגייסות עולמית קיבלו מזון וציוד רפואי מהג'וינט (JDC), הצלב האדום הפולני וארגונים יהודיים פולניים.
בסופו של משא ומתן בין ממשלות פולין וגרמניה סוכם שממשלת פולין תקלוט את המגורשים.
תנועת החלוץ בפולין קלטה חלק לא מבוטל מאותם מגורשים והעבירה אותם לחוות ההכשרה השונות ברחבי המדינה.
כ-100 צעירים נקלטו בחוות ההכשרה בגרוכוב שליד ורשה.
עם פלישת הגרמנים לפולין החליטה הנהגת ההכשרת גרוכוב, במורב ההכשרות הציונית, לברוח מזרחה בהנחה שהצבא האדום יעצור את הצבא הנאצי.
קבוצה של כ-70 מילדי זבונשין בהכשרה יצאה בהנהגתו של צבי נצר למסע מזרחה.
לעזרתו עם הילדים יצאה עם נצר רחל גולדברג, בת עירו של נצר.
העברת הילדים הייתה עניין מסוכן במיוחד כי כולם דברו גרמנית בלבד.
עם הקבוצה היה גם דן גלברט, מנערי זבונשין.
הקבוצה צעדה בלילות והתחבאה למנוחה בימים, תחת הפצצות הגרמנים.
בסיכון רב נצר היה גונב תפוחי אדמה בשדות למאכל לילדים.
מדי פעם, בסיכון, היה דופק על דלת, ואיכרה טובה הייתה נותנת חלב לקטנים.
הקבוצה הגיעה לקובל, שם התקבלה וטופלה על ידי משפחותיהם וחבריהם של נצר וגולדברג.
נצר נפרד מהקבוצה והמשיך בשליחות התנועה לברית המועצות.
הקבוצה המשיכה בדרכה לארץ ישראל, דרך איסטנבול.
דן גלברט ורחל גולדברג הגיעו לקיבוץ אלונים, קיבוצו של צבי נצר.
הם נישאו והולידו שני בנים, גיורא ויוסי.
יוסי היה לימים מנהל מחלקת אנימציה של הטלוויזיה הלימודית ומאייר.
בקשתו של הקונסול הבריטי בפולין מהנהלת היישוב היהודי בארץ להקצות 150 מהסרטיפיקטים שאושרו לעליה לטובת מגורשי זבונשין נדחתה.
כ-50 ילדים הועברו בינואר 1939 מזבונשין לאנגליה.
בין היהודים שהוגלו היה מרסל רייך-רניצקי, וכן משפחת גרינשפן מהנובר.
בת המשפחה ברטה סיפרה על הגירוש לאחיה הצעיר, הרשל גרינשפן, שהתגורר באותה העת בפריז.
גרינשפן סער מרגשות זעם, נטל אקדח וניגש לשגרירות גרמניה בפריז ושם ירה מטווח קרוב בפקיד זוטר בשגרירות, ארנסט פום ראט.
ראט נפצע קשה ונפטר יומיים לאחר מכן.
גרינשפן נעצר ונחקר על ידי המשטרה.
על פי הוראתו של שר התעמולה יוזף גבלס, זכתה ההתנקשות לפרסום נרחב בעמודים הראשיים של כל עיתוני גרמניה הנאצית.
המשטר הנאצי ניצל את מקרה הרצח לארגון פרץ האלימות, הספונטני לכאורה, של ליל 9 בנובמבר 1938, שנודע כליל הבדולח.
גירוש יהודי אנגליה אירע בשנת 1290. בצו שפרסם אדוארד הראשון מלך אנגליה באותה שנה, נאסרה על יהודים השהייה בתחומי הממלכה האנגלית, והיהודים שהתגוררו בה חויבו לעזוב.
מרבית יהודי אנגליה היגרו לצרפת, הולנד וספרד.
הסיבות לגירוש יהודי אנגליה נבעו מעמדות אנטישמיות שונות.
לגירוש קדמו שנים של עוינות, שכללו עלילות דם אנטישמיות, וגזירות כלכליות קשות שבמשך השנים פגעו במעמדם הכלכלי של היהודים והביאו להתרוששותם ולאובדן מקומם המרכזי בחיי המסחר והכלכלה באנגליה רבתי.
בשנת 1182 התקיימה הגירה המונית אל האיים הבריטיים ולאנגליה בפרט, של יהודים שנאלצו להגר מצרפת - לאחר שפיליפ השני מלך צרפת גירש את יהודי צרפת ממלכתו גם הוא.
בין האירועים המרכזיים שקדמו לגירוש ניתן למנות את האירועים הבאים:
בשנת 1144, בתקופתו של סטיבן מלך אנגליה: אירעה עלילת הדם הראשונה בממלכתו, בעיר האנגלית נוריץ', לאחר היעלמותו המסתורית של נער נוצרי בשם ויליאם מהעיר האנגלית נוריץ', שעבד לצד יהודים במסגרת עבודתו.
בשנת 1168 נשלחו יהודים רבים לחבל-הארץ הצרפתי נורמנדי, כחלק מהסכם בין הנרי השני מלך אנגליה לבין פרידריך הראשון קיסר האימפריה הרומית - כשבתי יהודים שנשארו חויבו בתשלומי מיסים רבים, כחלק מכלל גזירות כלכליות ורדיפות שנכפו על יהדות אנגליה, באותה העת.
לדוגמה: עד לשנת 1177 לא הורשו היהודים לקבור את נפטריהם, באף מקום למעט בלונדון.
משנה זו שונה החוק והם הורשו לחזור לקוברם ברחבי המדינה.
בשנת 1189, בוצע פוגרום ביהודי לונדון ורבים מהם עונו בטרם נטבחו.
בשנת 1190 התבצע הטבח ביהודי יורק שבאנגליה, כשהסיבה ה"רשמית" לכך הייתה שיהודי העיר סירבו להתנצר.
ב"עלילת לינקולן" בשנת 1255 נתגלתה גופת ילד נוצרי, ליטל סנט יו (יו גם הפך לקדוש בנצרות לאחר מותו, ואף במהלך הדורות נכתב עליו שיר עממי-אנטישמי נודע שהתגלגל בקרב צעירים נוצרים ואנגלים), שנמצא ללא רוח-חיים בבאר בעיירה לינקולן שבאנגליה.
היהודים היו החשודים המיידיים ברצח הילד; כחלק מעלילות הדם שיהודים מלינקולן, אנגליה, חטפו ילדים נוצרים למטרות פולחן אדם; ולאחר חקירתם בעינויים, הוצאו להורג שמונה-עשר יהודים.
בשנת 1278 התקיימה עלילת קוצצי המטבעות , שבמהלכה הושלכו כשלוש מאות יהודים לבתי כלא, ורבים מהם נדונו למוות.
מאותה תקופה ועד לגירושם חויבו יהודי אנגליה לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית.
ב-18 ביולי 1290, שבאופן סמלי חל באותה שנה בתשעה באב, שיגר המלך האנגלי, אדוארד הראשון צווים אל השריפים של כל ערי אנגליה.
בצווים נכתב כי על כל היהודים לעזוב את המדינה עד היום הראשון בחודש נובמבר 1290; עוד נכתב כי היהודים שיישארו בה לאחר תאריך זה יוצאו להורג.
בעקבות הוראת המלך גורשו באותה שנה אלפי יהודי אנגליה.
היהודים שהיגרו בעיקר להולנד, צרפת וספרד הסמוכות, הורשו אומנם לקחת איתם את רכושם, אך בתיהם וכל הנכסים והרכוש שלא הצליחו לקחת עימם הפכו לפי צו ממלכתי לרכוש הכתר, וכל החובות לטובתם הוסבו לחובות לטובתו.
לאחר שנת 1290 אין עדות רשמית בדבר קיומם של יהודים בממלכת אנגליה והאפשרות הפורמלית היחידה להישאר באנגליה הייתה להתגורר בבית המומרים (Domus Conversorum) – מוסד ששכן בלונדון ובעת הגירוש אחסן כ-80 יהודים-מומרים.
היותה של אנגליה אי ללא גבולות יבשתיים עם מדינות אחרות איפשרה פיקוח הדוק יחסית על ההגירה ומנעה מיהודים לשוב למקום במשך כ-350 שנה.
הטבעת אוניית יהודים בעת הגירוש
מסופר על קבוצת יהודים אמידים ששכרו אונייה שיצאה מנהר התמזה באזור קווינבורו שבלונדון רבתי אל צרפת ובשל השפל נתקעה על שרטון בלב ים.
רב-החובל הציע לכלל הנוסעים היהודים לרדת אל השרטון כדי "למתוח שם רגליים", עד לבוא הגאות.
כשהגיעה הגאות והמים התחילו לעלות, ביקשו היהודים לעלות מייד על האונייה, אך רב החובל השאיר אותם על השרטון, והפליג משם עם רכושם כשהוא מכריז בלעג: "קראו עכשיו למשה שלכם, שיקרע לפניכם את הים ויובילכם ביבשה" והנוסעים היהודים טבעו למוות במים הגואים.
אך "הוועד המדיני" לא ביטל פורמלית את הצו.
בפועל התקבלה הסכמה שבשתיקה, וכבר בשנת 1655 היגרו לאנגליה כ-300 יהודים ספרדים.
יש המסבירים את מצבם המשפטי הפורמלי של היהודים באנגליה, בתקדים "משפט רובלס", משפט שהתנהל בתביעתו של יהודי מאנוסי פורטוגל בשם דון אנתוניו די דייגו רובלס.
הלה החזיק באזרחות ספרדית, וככזה הוחרם כל רכושו כשלל מלחמה, מאחר שספרד עמדה במצב מלחמה עם אנגליה.
בתחילה טען רובלס במשפטו שהוא במקורו אזרח פורטוגל ולא אזרח ספרד, וככזה אין עילה להחרמת רכושו.
בהמשך שינה את טענתו וטען כי אינו ספרדי או פורטוגלי, אלא יהודי.
ב-16 במאי 1656, הודיע "הוועד המדיני" לקרומוול שלא עלה בידו להכריע בשאלת אזרחותו של רובלס, ולמעשה הורה להחזיר לו את רכושו.
בעצם הדיון בשאלת האזרחות, מאחר שהחוק להחרמת רכוש יהודי קדם ביותר מ-350 שנה לחוק להחרמת רכוש ספרדי, הניח הוועד המדיני את היסוד להכרה באי-תקפותו של חוק הגירוש.
ב-1660 חזר צ'ארלס השני לכס המלוכה, סוחרים אנגלים ביקשו ממנו שיחדש את גירוש היהודים, אבל צ'ארלס, שירש מקרומוול ממלכה מרוששת, הבין שיהודים יתרמו לכלכלת המדינה ולאוצר המלך, ולכן אפשר ליהודים להישאר.
יהודים אשכנזים החלו להתיישב מחדש באנגליה רק לקראת סוף המאה, ובשנת 1690 הוקם בית הכנסת האשכנזי הראשון בלונדון.
בניגוד לספרד, שממשלתה ביטלה רשמית את צו הגירוש בשנת 1968, אנגליה מעולם לא ביטלה את צו הגירוש באופן רשמי.
למרות זאת, לאחר שהאמנציפציה ליהודים וה-Jewish Relief Act 1858 ביטלו כל אפליה בין נוצרים-אנגליקנים לשאר אזרחי אנגליה, אין משמעות מעשית לצו זה.
גירוש שדים הוא טקס או תהליך שנועד, על-פי אמונתם של הלוקחים בו חלק, לסלק השפעה מזיקה של שד, שחדר לגופו של אדם, גופו של בעל חיים, מבנה או חפץ.
בדתות שונות ישנה מסורת של ביצוע גירוש שדים.
גירוש השד מתבצע באמצעים שונים, כקריאות שונות, התזת מים קדושים, העלאת עשן (בפרט עישון בְּכוּר, שהיא תערובת עשבי טיהור) ועוד.
בעת העתיקה, כאשר אדם סבל משיגעון או אפילו מפיצול אישיות, חשבו שנעשה בו איחוז.
הכומר היה מגיע ומנסה לסלק את השד.
בנצרות הקתולית קיים נוסח מוסכם ורשמי, המופיע בספרי תפילות, של תהליך הגירוש.
בשנת 1992 גבריאלה אמורט הקתולי הקים ארגון בינלאומי של מגרשי שדים בה כ-250 חברים מ-30 מדינות קתוליות.
בחברה הבדואית בישראל, גם במאה ה-21 ישנם שייחים המבצעים טקסי גירוש שדים.
מעשי גירוש שדים מוזכרים בספר טוביה הקדמון.
שנים רבות לאחר מכן, יוסיפון מספר על יהודי בשם אלעזר שביצע גירוש שדים לפני קיסר רומי אספסיאנוס.
בין מגילות קומראן נמצאו גם תפילות להרחקת שדים.
בעת העתיקה יוחסו מחלות רבות, בעיקר מחלות נפש, לשד ודיבוק שנכנס בגופו של האדם, והליך הוצאת השדים היה חלק מהליך הריפוי של החולה.
בתלמוד ובספרות המדרשים מסופר על תנאים ואמוראים שעסקו בגירוש שדים, כמו רבי חנינא בן דוסא, רבי שמעון בר יוחאי, רבי יוסי איש צייתור ועוד.
ביהדות נהגו לגרש שדים גם באמצעות השבעתם, שימוש בשמות קדושים ותקיעה בשופרות.
מנהגים שונים נפוצים עד זמננו בין שומרי מסורת, כשבירת כוס על ידי החתן תחת החופה, שיש הטוענים שמקורם הוא כאקט של הרחקת שדים.
גם על מנהג החינה נטען כי מקורו מנוהג שנועד להרחיק שדים.
טקסי גירוש שדים נפוצים כיום בעיקר בין יוצאי מרוקו ואתיופיה.
בין יהודי מזרח אירופה מכונה גירוש שדים לרוב בשם "הסרת דיבוק", כאשר לפי תפיסה זו מדובר בנשמה של אדם חוטא שלא זכתה להתנקות בגיהנום, וכדי למצוא לעצמה מנוחה היא נכנסת לגופו של אדם חי, וגורמת לו סבל רב.
קיים דמיון רב בין טקסי גירוש שדים לטקסי הסרת דיבוקים.
העוסק במלאכת גירוש השדים נקרא "בעל שם".
בין פוסקי ההלכה נמצאו פוסקים שהתנגדו להעלאת עשן לצורך גירוש שדים, בנימוק של איסור עבודה זרה (שו"ת דברי מלכיאל חלק ה סימן קד).
יש הבדל בין טומאה לגירוש שדים, כשאדם נטמא טיהרו אותו אבל לא בצורת טיהורו מ"שד".
ב-17 בדצמבר 1992 גירשה ישראל ללבנון 415 פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לתקופה של בין שנה וחצי לשנתיים.
הגירוש בוצע לאחר שעתירות נגדו לבג"ץ נדחו, אך ממשלת רבין שנייה, שביצעה את הגירוש, החליטה לבסוף לקצר את תקופת הגירוש ולאפשר למגורשים לחזור לבתיהם.
זאת לאחר לחץ בין-לאומי כבד על ישראל (איום מפורש להצביע בעד הטלת סנקציות נגד ישראל במועצת הביטחון), ובעקבות משא ומתן, בתיווך ארצות הברית וגורמים נוספים, שהביא לחתימת "הצהרת העקרונות", הסכם מסגרת שמטרתו הייתה להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-13 בדצמבר 1992 חטפו פעילי חמאס את שוטר משמר הגבול נסים טולדנו וניהלו משא ומתן על דרישתם לשחרור אחמד יאסין תמורתו.
טולדנו נחטף בעיר לוד, בעת שעשה דרכו מביתו לבסיסו.
יומיים לאחר מכן נתגלתה גופתו של טולדנו בסמוך לכפר אדומים כפותה ודקורה.
החוטפים והרוצחים נלכדו כעבור מספר חודשים, נשפטו ונדונו למאסר עולם.
לאחר שנמצאה גופת טולדנו והובהר שהוא נרצח מיד עם חטיפתו, עצרה ישראל במבצע רחב היקף כ-1,200 פעילי חמאס וג'יהאד אסלאמי, ובמקביל בדק ראש הממשלה יצחק רבין עם שר המשפטים דוד ליבאי ועם היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, אפשרות של גירוש המוני ללבנון.
שניהם תמכו משפטית ברעיון, אך פרקליטת המדינה דורית ביניש ומנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות, נילי ארד, התנגדו לו בתוקף וניסו לשכנע את המעורבים לחזור בהם, כיוון שלטענתן הגירוש לא היה חוקי ולא יכול היה לעמוד במבחן בג"ץ.
חרף עמדתן זו, בבוקר 16 בדצמבר 1992 החליטה הממשלה לגרש ללבנון באופן מיידי 415 פעילי חמאס וג'יהאד, ללא הודעה מוקדמת ותוך שלילת זכות הטיעון המוקדם.
בנוסף, על פי הדו"ח של ארגון בצלם, לא נאמר לפעילי חמאס להיכן הם נלקחים, ולמשפחותיהם לא נמסרה כל הודעה גם לאחר מעשה.
כל שרי הממשלה תמכו בהחלטה, למעט ליבאי, כולל שרי מרצ, שזכו על כך לביקורת רבה מצד הפעילים במפלגתם.
בעקבות זאת, אמרו כי חשבו שמדובר בגירוש של עשרות ולא מאות.
עם המגורשים נמנו מחמוד א-זהאר, עבד אל-עזיז א-רנתיסי, אסמאעיל הנייה, סעיד סיאם, עבדאללה א-זק, עז א-דין שיח' ח'ליל, עבדאללה קוואסמה, עזיז דוויכ, יוסוף סרכג'י ונאיף רג'וב.
הקמת מחנה המגורשים בשטח ההפקר
לאחר עיכוב של יום, עקב עתירה לבג"ץ, נשלחו המגורשים באוטובוסים לגבול רצועת הביטחון בלבנון, הם התמקמו בשטח ההפקר שבין רצועת הביטחון לבין נקודת הגבול הלבנונית, באזור מעבר הגבול זומריה, מדרום לכפר מרג' א-זוהור שמצפון מזרח לעיירה חאצביא וסירבו לעזוב.
ב-18 בדצמבר 1992, לפנות בוקר, חסם צבא לבנון את הכביש במקום ומנע מהמגורשים, לעבור לשטח שבשליטתה של לבנון.
ממשלת לבנון הודיעה על סירובה לאפשר למגורשים להיכנס לתוך תחומי המדינה.
ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי, שר החוץ ושר ההגנה הצהירו מספר פעמים כי נתנו לצבא לבנון הוראות ברורות לא לאפשר למגורשים לעבור את המחסום.
המגורשים מצדם הביעו תמיכה בממשלת לבנון.
עבד אל-עזיז א-רנתיסי, שהיה לדובר המגורשים, אמר: "אנחנו נישאר כאן, וייתכן שמקום זה ייהפוך למחנה פליטים חדש בדרום לבנון.
אנחנו נישאר בעיר האוהלים הזאת כמה זמן שידרש לישראל להחזיר אותנו לבתינו"; והוסיף כי "אם לא תאפשר להם ישראל לחזור לבתיהם, הם ייצטרפו לשורות החזבאללה".
מזג האוויר היה חורפי ומושלג, המגורשים לנו בשטח ובעשרות אוהלים שסופקו להם על־ידי הצלב האדום.
הארגון גם העביר להם מעילי גשם, מזרנים, אוכל, מים, תנורי חימום ובישול לשימושם.
כוחות צה"ל בגזרה הועמדו בכוננות גבוהה, הסיורים באזור מעבר זומריה הוגברו במטרה לחסום ניסיון של אנשי החמאס לשוב לשטח הנתון לשליטת צה"ל וצד"ל.
בינואר 1993 ישראל החזירה עשרה מגורשים שגורשו ללבנון בטעות, ביניהם נער בן 16. מגורש נוסף, שארגון הצלב האדום קבע שהוא חולה קשה, הועבר על-ידי צוות הצלב האדום למחנה האו"ם בא-נאקורה, ואושפז כבית החולים של האו"ם במקום.
על החלטת הגירוש הוטל איפול, בתקווה שהיא תוכל להתבצע בלי שהדבר יגיע לדיון בבג"ץ.
למרות זאת השמועה על הגירוש ההמוני המתוכנן עשתה לה כנפיים, ועורכת הדין לאה צמל והאגודה לזכויות האזרח הגיעו באמצע הלילה והגישו עתירות לביתו של השופט אהרן ברק, ששימש כשופט תורן, עוד באותו הלילה.
ברק הוציא צו ביניים שמנע את המשך הגירוש, והאוטובוסים עם מאות המגורשים נעצרו על גבול הצפון.
הדיון בעניין נקבע למחרת בעשר בבוקר, אך לאחר שהממשלה דרשה לזרז את התהליכים, התערב נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר והקדים את הדיון באופן חריג לחמש לפנות בוקר.
הרכב השופטים כלל בתחילה שלושה שופטים בראשות הנשיא שמגר, ולאחר מכן הורחב לשבעה שופטים.
את המדינה נאלץ לייצג היועץ המשפטי לממשלה חריש, כיוון שפרקליטת המדינה ביניש סירבה באופן חסר תקדים להגן על המדינה במהלך שהיה, לדעתה, בלתי חוקי באופן מובהק.
לאחר דיון בן 14 שעות, במהלכו נותרו מאות המגורשים על האוטובוסים כשעיניהם קשורות וידיהם כבולות, החליט ההרכב ברוב קולות לבטל את צו המניעה הזמני ולאפשר את המשך הגירוש.
הוחלט שלמגורשים תינתן זכות השימוע בדיעבד, בדיון שייערך חודש מאוחר יותר.
ב-20 בדצמבר 1992 נערך דיון נוסף בבג"ץ, על בקשה של משפחות המגורשים להחזיר אותם לתחומי ישראל, כדי להחזיקם במקום מאורגן ומוסדר, עד להכרעה סופית בעתירת המשפחות.
זאת מאחר שמדינת ישראל לא הצליחה לממש את צווי הגירוש ללבנון, וההליכים בעניין זה נתקעו כאשר המגורשים פזורים בשטח ההפקר בין לבנון לישראל, חייבת ישראל להחזיר את אנשי החמאם לתחומה ולדאוג לתנאי קיומם.
הדיון השני בעתירות החל ב-17 בינואר 1993. למגורשים ניתנה האפשרות לטעון את טיעוניהם נגד הגירוש, אך כולם כאחד החליטו שלא לנצל אפשרות זו.
במהלך נדיר, הטוען המרכזי מטעם המדינה היה הרמטכ"ל אהוד ברק.
הדיון לקראת הפסיקה היה קשה וכמעט גרם לקרע של ממש בין שופטי ביהמ"ש העליון.
בסופו של דבר הסתמן רוב למחנהו של שמגר, המאשר את הגירוש ואת חוקיותו.
אהרן ברק, שהוביל את המחנה הנגדי, כתב את החלטת המיעוט שבה נמתחה ביקורת נוקבת על התנהלות הממשלה, אך הדבר הדאיג את שמגר שבשל כובד משקלו של העניין שאף להציג מצג של תמימות דעים בין השופטים.
אי לכך מיתן את החלטת הרוב ומחק ממנה כל אזכור שממנו יכול להתפרש כאילו מעשה הממשלה לא עמד בסתירה לאמנת ז'נבה, ובתמורה גנז ברק את החלטת המיעוט.
ב-28 בינואר 1993 פרסם בג"ץ את החלטתו לדחות את העתירות נגד הגירוש.
החלטת הגירוש ופסיקת בג"ץ המכשירה אותה זכו לביקורות נוקבת בשני מישורים, העקרוני והמעשי.
מבחינה משפטית-מוסרית טוענים המבקרים כי גירוש בני אדם ממולדתם היא פעולה קיצונית האסורה לפי אמנת ז'נבה הרביעית, וכי יש להשתמש בו רק כאמצעי אחרון לאחר שמוצו כל שאר האפשרויות.
זאת ועוד, הגירוש בוצע שלא על פי אישום אישי בביצוע פשע כלשהו, כך שהגירוש מהווה לטענתם ענישה קולקטיבית האסורה כשלעצמה גם היא באמנת ז'נבה.
הטיעון הזה נתמך על ידי החלטה 799 של מועצת הביטחון מה־18 בדצמבר 1992.
ב"כבודו", ספר ביוגרפיה של אהרן ברק, הפרשה מסוכמת במילים "הממשלה ביצעה גירוש המוני תחת מעטה כבד של חשאיות בניסיון בוטה לעקוף את בג"ץ, ואפילו לא ננזפה על כך.
זה היה אחד המבחנים הגדולים של בית המשפט העליון במדינת ישראל – מערכת המשפט מול מערכת הביטחון – ולמרבה הצער לא עמד בית המשפט במשימה הזאת בכבוד הראוי".
ברק עצמו התחרט מאוחר יותר על שהסכים לגנוז את עמדתו מפסק הדין.
שמגר המשיך לדבוק בעמדתו כי החלטת הגירוש הייתה חוקית, ולדבריו אם הדבר היה תלוי בו, אפילו לא היה מוציא בזמנו את צו המניעה הזמני.
מבחינה מעשית יש הטוענים כי הגירוש פגע בישראל ודווקא חיזק את חמאס.
מחנה האוהלים של המגורשים מיקד את תשומת לב התקשורת העולמית שהציגה אותם כקורבנות.
במחנה המגורשים בלטו עבד אל-עזיז א-רנתיסי ומחמוד א-זהאר, שהתקדמו בצמרת התנועה כתוצאה מכך והפכו למנהיגי הדור השני שלה.
כמו כן, המגורשים ניצלו את תקופת שהותם בלבנון על מנת לטוות קשרים עם משמרות המהפכה האיראניים ועם חזבאללה, שאנשיהם הגיעו למחנה על מנת ללמדם כיצד לבנות מכוניות תופת ומטעני חבלה אחרים.
מ-1994, אחרי חזרתם של המגורשים, הצליחו חלקם, תחת הנהגת יחיא עיאש, להוציא אל הפועל פיגועים שהרגו קרוב ל-100 ישראלים במשך כשנה.
לפעולה זו קמו מתנגדים גם מלבנון, רובם נוצרים, אשר ראו בפעולה זו מעשה העלול לערער את ביטחונה של לבנון.
מפקד צבא דרום לבנון, הגנרל אנטואן לאחד טען שבלבנון "יש מספיק מחבלים" גם כך ואין צורך ב"יבוא" נוספים.
לאחד הוסיף וביקר גירוש זה גם בספרו, "בעין הסערה – חמישים שנה בשירות מולדתי לבנון".
מרבית המגורשים שבו בתום תקופת גירושם לשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
גירוש השדים של אמילי רוז הוא סרט דרמה משנת 2005, אודות נערה רדופת הזיות העוברת טקס "גירוש שדים".
הסרט מבוסס על המקרה האמיתי של אנליזה מישל (21 בספטמבר 1952 – 1 ביולי 1976), נערה גרמניה שמצאה את מותה עקב התייבשות ותת-תזונה, לאחר שעברה מעל ל-60 טקסי "גירוש שדים" כשנמנע ממנה טיפול פסיכיאטרי.
עלילת הסרט עוסקת בניסיונות משפחתה של אמילי למצוא מרפא למחלתה הנפשית, כשהם עוברים מטיפול פסיכיאטרי ל"גירוש שדים", המבוצע על ידי כומר מקומי.
בסרט מגלמת השחקנית ג'ניפר קרפנטר את אמילי.
כמו כן מופיעים בו השחקנים לורה ליני וטום וילקינסון.
איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו דירג את הסרט במקום ה-86 ברשימה של 100 סרטי האימה המפחידים ביותר שנוצרו.
קרפנטר זכתה לביקורות אוהדות על משחקה.
נכון לשנת 2012 זכה הסרט להכנסות של כ-144 מיליון דולר ברחבי העולם.
ב-2006 הופק הסרט בגרסה גרמנית בשם "רקוויאם".
ג'ניפר קרפנטר – אמילי רוז
לורה ליני – ארין ברונר
טום וילקינסון – האב מור
קמפבל סקוט – איתן תומאס
קולם פיור – קארל גונדרסון
קנת ולש – דוקטור מולר
דאנקן פרייזר – דוקטור קרטרייט
מארי בת' הורט – השופטת ברוסטר
הנרי סזרני – דוקטור בריגס
שוהרה אע'דאשלו – דוקטור אדני
גירוש יפו היה אירוע בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בו גורשו מיפו למצרים יהודים בעלי אזרחות רוסית.
בחורף 1914 פרסם ג'מאל פחה, המפקד הצבאי העליון בחזית ארץ-ישראל וסוריה מטעם השלטונות העות'מאניים, צו לגירושם של נתיני רוסיה למצרים.
צו הגירוש הוצא לכל הנתינים של מדינות האויב של האימפריה העות'מאנית ובהם כ־50 אלף מבין 85 אלף היהודים שישבו אז בארץ ישראל, רובם ככולם היו נתיני רוסיה.
מושל יפו, בהאא א-דין, ניצל את עגינתה של האוניה האיטלקית "פלוריו" בנמל יפו, ובצהרי 17 בדצמבר, נר חמישי של חנוכה, (שכונה מאז "יום חמישי השחור") פשטו שוטרים וחיילים על רחובות יפו ותל אביב וחטפו כ-700 נפש - גברים, נשים וטף.
פרטי הנחטפים תועדו ב"פנקס המגורשים" (המצוי בארכיון הציוני).
החטופים הועלו בכוח על סירות שהובילו אותם אל האוניה, שם נבזזו מהם כסף וחפצי ערך שהיו ברשותם בטענה שעליהם לממן את הנסיעה, ובשעות הערב הפליגה האוניה לאלכסנדריה.
עד ראייה תיאר את שראה:
משה סמילנסקי תיאר את האירוע:
ביום שבת נערך גירוש המוני שני.
כשלושים עסקני ציבור מיפו ומירושלים חתמו על עצומה שנשלחה לשער העליון בקושטא, ובה דרישה לעצור מיד את הגירוש ואף לפטר את מושל יפו.
בסופו של דבר נכנע השער העליון ללחצים וציווה על ביטול פקודת הגירוש, אך המגורשים לא הוחזרו לארץ.
במצרים הוקם "ועד העזרה לגולי ארץ ישראל וסוריה", שתמך במגורשים.
השלטון הבריטי במצרים שיכן את הפליטים במתקנים כגון ורדיאן וגבארי, שם התאפשרו חיי קהילה עם מסגרות תרבויות וחינוכיות.
התוצאה הישירה של גירוש יפו הייתה התעת'מנות של למעלה מ-15,000 איש שבקשו בדרך זו למנוע את גירושם מהארץ בעתיד, ובמקביל עזיבה של למעלה מ-10,000 איש שיצאו מן הארץ מיוזמתם.
ביוזמת השגריר האמריקאי בקושטא, הנרי מורגנטאו, שוגרה לארץ אניית המלחמה האמריקנית "טנסי", כדי לסייע בפינוי היהודים המבקשים לצאת.
האוניה נסעה הלוך ושוב בין יפו לאלכסנדריה, והעבירה אלפים למצרים.
גירוש צרפת בשנת ד'תתקמ"ב (1182), בעקבות צו של פיליפ השני, מלך צרפת, הביא להגליית כל יהודי צרפת משטחי צרפת שתחת שלטון המלך (כלומר אזור פריז, בשאר המדינה המלך לא ממש שלט, אלא האצילים), חזרתם התאפשרה בעקבות ביטול הצו על ידי אותו מלך בשנת 1198.
בעת מסע הצלב הראשון שהתקיים בשנת 1096, הצלבנים הוציאו להורג יהודים ברואן ללא הבדל גיל או מין, כאשר הצלבנים חסים רק על אלו שהסכימו להתנצר.
לפי מסמכים יהודיים, היהודים באותה התקופה חיו בפחד גדול, כתבו על כך לאחיהם בחבל הריין וביקשו מהם להתפלל ולצום עבורם.
אולם, גם שם אלפי יהודים נטבחו על ידי הצלבנים.
המאה הקשה שעברה על היהודים בצרפת, שנחשבה להרסנית, הייתה כאין וכאפס לנעשה בקהילה היהודית בגרמניה באותו הזמן.
במשך כמאה שנה לאחר מסע הצלב הראשון, התחוללו ברחבי אירופה עלילות דם רבות כנגד היהודים, כאשר רבים מהם הותקפו או נשרפו למוות בצרפת.
מיד עם הכתרתו של פיליפ השני למלך צרפת, ב-14 במרץ 1181, המלך הורה לעצור את כל היהודים ביום שבת.
כל בתי הכנסת, הכסף וההשקעות נגזלו מידיהם.
בחודש אפריל 1182 פרסם המלך פיליפ השני צו גירוש, אך נתן ליהודים ארכה בת שלושה חודשים כדי שאלו יוכלו למכור את רכושם הפרטי הנייד.
עם זאת, המלך החרים מידי היהודים את הבתים, השדות, האסמים ואת המפעלים לייצור היין.
היהודים ניסו לשדל את האצילים לתמוך בהם, אך לשווא.
ביולי 1182 הוכרחו היהודים לעזוב את תחומי המלוכה של צרפת.
צעד זה של גירוש היהודים על ידי תחבולות שונות, נעשה כדי למלא את הקופה המלכותית.
הסחורה שהוחרמה על ידי המלך הומרה בכסף מזומן.
למרות הקשיים הרבים שחוותה הקהילה היהודית בצרפת בתקופה זו, הייתה פריחה אינטלקטואלית ויצירה פורייה ועשירה באותן השנים.
הדחף לפעילות זו ניתן על ידי רש"י שציווה על יורשיו שהלמידה תימשך גם אחרי מותו.
יורשיו, בני משפחתו, מילאו את צוואתו והמשיכו את עבודתו.
באותן השנים הקהילה היהודית עסקה בעיקר בלימוד התלמוד, ההלכה הרבנית ופרשנות המקרא.
ב-1198 הוצא הצו להחזרת היהודים לצרפת רבתי (ולאחר מכן צומצם רק לאזור איל-דה-פראנס).
ביולי 1198 החליט פיליפ השני להחזיר את היהודים לפריז, (ריגורד).
המלך החליט לנקוט בקו של רצון טוב כלפי היהודים, כפי שהראה קודם לכן בפרשת בריי.
הוא העניק גושפנקא חוקתית לפעילות היהודים בתחום הבנקאות, הלוואת כספים והמשכון, בראותו בהם מקור מצוין להכנסה עבורו.
המלך קבע הנחיות ברורות לעסקי היהודים, שכללו בין היתר את גובה המס החוקי.
כמו כן, חויבו היהודים לסמן את מוצריהם.
באופן טבעי, כל הסחר של היהודים היה נתון תחת מיסי מדינה, כאשר החותם המלכותי על המוצרים מומן על ידי היהודים.
מאותה תקופה ואילך, היה חשבון מיוחד בקופת הממלכה בשם "מוצר היהודים" ("Produit des Juifs"), והתמלוגים ממוצרי היהודים גדלו ללא הפסקה, דבר שיצר אינטרס כלכלי לשמור על הימצאותם של היהודים בצרפת.
היהודים נהפכו להיות צמיתים של המלך בתחום ממלכתו, במקביל לתקופה שבה החלה עלייה בשכר והביאה לכדי היעלמותם של הצמיתים.
המצב של היהודים כצמיתים היה קשה יותר משאר הצמיתים בני הדת הנוצרית, כאשר האחרונים זכו להגנה מידי הכנסייה.
בהמשך הכנסייה הטילה חרם על היהודים והם לא יכלו לערער על תנאי עבודתם.
המלכים והלורדים ראו ביהודים רכוש, התייחסו אליהם כ"היהודים שלי" (באנלוגיה ל"האדמות שלי").
הלורדים פעלו כמו המלך, (ריגורד).
גירוש יהודי מדינת האפיפיור הוא גירוש יהודים ממדינת האפיפיור בשנת ה'שכ"ט (1569).
הגירוש בוצע בעקבות בולה אפיפיורית בשם "Hebraeorum gens" (באיטלקית: "הגזע העברי") שהוציא האפיפיור פיוס החמישי.
חוק כנסייתי זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1800.
החוק נועד ללחוץ על יהודים להתנצר תוך כדי מתן הבטחה שלא יגורשו אם יעשו כך.
מעטים נענו לצו והתנצרו, רוב היהודים שמר על דתו וגורש למקומות אחרים באיטליה, כמו: ליבורנו ופיטיליאנו.
האפיפיורים ראו ברפורמציה הפרוטסטנטית (אמצע המאה ה-16) איום ישיר עליהם וכחלק מתגובת הנגד לרפורמציה הופעלו גם אמצעים נגד היהודים במדינת האפיפיור.
ב-14 ביולי 1555, חודשיים לאחר שנבחר לתפקידו, פרסם האפיפיור פאולוס הרביעי את הבולה Cum nimis absurdum שבה נאסר על יהודים להיות בעלים של נדל"ן, להעסיק משרתים נוצרים, לעסוק ברפואה ולקשור קשרים חברתיים עם נוצרים.
היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת.
העיסוקים המותרים ליהודים הוגבלו לסחר בחפצים משומשים בלבד.
העיסוק היהודי הנפוץ של מתן הלוואות בריבית התאפשר תחת פיקוח מחמיר.
כמו כן נקבע בבולה כי היהודים חייבים להתגורר בנפרד משכניהם הנוצרים.
גזרה אחרונה זו הביאה להקמת גטו רומא.
עם הקמת הגטו הופרדו יהודי רומא משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו למשך הלילה.
הבולה כללה בנוסף היתר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר.
שנה אחר־כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה.
בתגובה נעשה ניסיון לארגן חרם כלל־יהודי על העיר.
הניסיון שזכה לשם חרם אנקונה נכשל.
האפיפיור פיוס הרביעי בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו, ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים.
לדוגמה, התיר ליהודים לשוב ולפתוח בנקים ב-16 מרכזים קטנים בנסיכות פארמה ופירנצה שבאיטליה.
הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו, אך מעליית פיוס החמישי חודשו הגזירות על היהודים.
ב-26 בפברואר 1569 הוציא פיוס החמישי את הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens" (תרגום מלטינית: "הגזע העברי"):
הבולה ציוותה על גירוש, בתוך 90 יום, של כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות).
באופן זה גורשו יהודים מכ-50 ערים.
חוק זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה.
צו האפיפיור השפיע גם על קהילות נוצריות אחרות באיטליה, שלא היו תחת שלטון מדינת האפיפיור ובאזור לומברדיה, למשל, סבלו היהודים רדיפות.
לעומת זאת, בפירנצה וליוורנו שבטוסקנה, זכו היהודים ליחס טוב יותר וב-1598 קיבלו היהודים מהנסיך פרדיננדו הראשון אישור לחופש מסחר וחופש בעניינים רבים אחרים.
מרבית היהודים שגורשו הגיעו לאימפריה העות'מאנית.
חלק מהמגורשים הפליגו בים והשתקעו בסלוניקי, באדירנה שבתראקיה ובקושטא וחלקם עברו ביבשת לאורך הדנובה והשתקעו בערים כמו ניקופול (היום בבולגריה סמוך לרומניה), ובקהילות נוספות באזור הבלקן.
היהודים שגורשו ממדינת האפיפיור שמרו על תרבותם, מנהגי הקהילה ונוסח התפילה שהביאו עמם מערי מוצאם גם לאחר גירושם והתערותם בקהילות החדשות.
השפעת מאורעות אלה על הקהילה היהודית הייתה דרסטית.
ההגבלות והצווים על תחומי העיסוק מצד אחד וגביית המיסים על ידי השלטון (כלומר הכנסייה) מצד שני הביאו את הקהילה לפשיטת רגל כלכלית.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הפכו יהודי רומא לעניים מרודים והתגוררו בגטו בתנאים מחפירים עד כדי כך שחדר אחד שימש למגורי שלוש משפחות שהחזיקו בו שמונה שעות כל אחת.
אף על פי כן המשיכו להתגורר בגטו בין 4,000 ל-6,000 יהודים.
הפעילות התרבותית הענפה שקדמה לתקופה זו פסקה כליל, אם כי התקיימה פעילות חינוך בגטו ואחוז היהודים יודעי קרוא וכתוב היה גבוה משמעותית מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
גירוש מוסקבה (או גלות מוסקבה) הוא כינוי לגירוש היהודים ממוסקבה, כחלק מגירוש מקיף יותר של יהודים מתחומי "רוסיה הקדושה" לתחום המושב שאירע בשנת 1891 בפקודת סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, עם מינויו לתפקיד המושל הראשי של העיר מוסקבה בידי אחיו הצאר אלכסנדר השלישי.
הגירוש המקיף יותר כלל גירוש כולל של יהודי אזור הסְפר, שהוגדר במרחק 50 ורסטאות מגבול האימפריה הרוסית, וכלל יהודים מקורלנד, אסטוניה ופינלנד.
צו הגירוש פורסם בחג הפסח של שנת ה'תרנ"א, הגירוש המלא של 25,000–30,000 יהודי מוסקבה נמשך כשנה, במהלכה גורשו היהודים בשלבים: תחילה הרווקים וחסרי הילדים, אחריהם גורשו בעלי המשפחות הקטנות (עד 4 ילדים), ובסיום התהליך גורשו גם בעלי המשפחות הגדולות, שחלקן גרו בעיר יותר מ-40 שנה.
נשים שביקשו להישאר בעיר, הוכרחו להירשם כזונות כתנאי להישארותן.
בעקבות הגירוש חלה גם הרעה חמורה במצבם הכלכלי של המגורשים, להרעה זו נודעה השפעה על מימוש תוכניות התיישבות של חובבי ציון בארץ ישראל; אגודת "מחניים" של הרב יעקב מזא"ה ונחום ז'ק, התפרקה בשל אי-יכולת חבריה לעמוד בתשלומים, וקרקעותיה נמכרו לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
מזא"ה עצמו לקה ב"מחלת עצבים".
העיר ויטבסק יצאה נשכרת כלכלית מהגירוש בשני מישורים: סוחרים יהודים מוסקבאים גדולים הצליחו להעביר את עסקיהם לוויטבסק, וסוחרים שניהלו עסקים עם תושבי מוסקבה היהודים העבירו את התקשרויותיהם העסקיות שהתבטלו, להתקשרויות עם סוחרים תושבי ויטבסק.
הפחד שזרעה בשורת הגירוש בקרב יהודי רוסיה, שימש כזרז לתוכניותיו של הברון מוריס הירש להגירת יהודי רוסיה לארגנטינה.
גירוש צרפת הגדול (בספרות ההיסטורית מכונה לרוב גירוש צרפת), שהתרחש בשנת 1306 (ה'ס"ו), היה הגירוש הגדול והקשה מכל הגירושים שעברו במהלך ימי הביניים על יהדות צרפת, שכפי הנראה, חוותה יותר גירושים מכל ריכוז יהודי אחר באירופה.
הגירוש היה גורף וכלל את כל היהודים בכל שטחי הממלכה.
היהודים אולצו להשאיר את כל רכושם מאחוריהם.
גירוש זה השפיע רבות על עיצוב יהדות אירופה ועל היהדות בכללה, בעיקר על הענף התורני.
גירוש היהודים מאנגליה שהתרחש ב-1290 הותיר את רישומו גם על צרפת, ועד מהרה מלכהּ, פיליפ הרביעי, שמקודם פתח את דלתותיו לקבלת המגורשים היהודים, שינה את דעתו.
ב-1291 ושוב ב-6 ביוני 1299 הוא פקד על גירוש היהודים מצרפת, אך בשלב זה הוראותיו עדיין לא יצאו אל הפועל.
השערה למניע לגירוש היהודים היא שאלברכט הראשון, מלך הרומאים, דרש מפיליפ חלק ממיסי היהודים על בסיס הטענה שהוא היורש לרומא, שהביסה את היהודים.
כתגובה החליט פיליפ לגרש את היהודים ולגזול מהם את כל רכושם.
לקראת אמצע שנת 1306 (ה'ס"ו), כשקופת אוצר המלוכה הייתה כמעט ריקה, החליט המלך פיליפ הרביעי להשתמש ביהודים (ובהמשך גם בטמפלרים, מה שגרם להתמוטטותם) על מנת למלא את הקופה, והפקיע מהם את כל רכושם: אדמות, בתים ומטלטלין, שאלה האחרונים נמכרו במכירה פומבית.
כמו כן מינה המלך את עצמו לממונה על הלוואותיהם של היהודים, והלווים הנוצרים חויבו לשלם לו את חובותיהם.
ב-י' באב (22 ביולי) של אותה השנה, יום למחרת תשעה באב, נעצרו היהודים בבתי הכלא, שם הם קיבלו הודעה כי הם נידונו לגלות, ועליהם לעזוב את כל שטחי הממלכה בתוך חודש, מבלי ליטול עמהם דבר, מלבד הבגדים שעליהם.
אלו שבחרו להמיר את דתם ולהתנצר לא גורשו, והיו מעטים שאכן עשו זאת.
בעקבות צו זה, כלל יהודי צרפת, שמספרם המשוער היה כ-100,000 איש, נטלו מידית את מקל הנדודים, והלכו לחפש מקום מקלט במדינות אירופה השכנות.
רוב היהודים נמלטו לפרובאנס, שהייתה אז מדינה נפרדת, ואחרים גלו לאראגון, נווארה או פלנדריה.
אחרי שכל היהודים גורשו המלך מינה פקידים כדי לגבות את ההלוואות שניתנו על ידי היהודים, והכסף עבר לאוצר הכתר הצרפתי.
תוכניתו זו לא עלתה יפה כי הלווים, שלא היו מרוצים מפקידיו של המלך, ביקשו להחזיר את היהודים.
בין המגורשים הרבים היו רבי אהרן בן זרח, אביו של רבי מנחם בן זרח, רבי ירוחם בן משולם, רבי אהרון הכהן מלוניל, רבי ידעיה הפניני, רבי שמשון מקינון, רבי אשתורי הפרחי, רבי אבא מרי הירחי, רבי יצחק בן שר חסד, אביו של רבי מכיר, מחבר הספר "אבקת רוכל".
בעקבות הגירוש מרכזי התורה והישיבות בצרפת נגדעו באחת, מה שהוביל לירידה משמעותית בלימוד וידיעת התורה.
תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בנו של פיליפ הרביעי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות שבהם התגוררו לפני הגירוש תמורת תשלום כופר חד פעמי.
בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד.
כמו כן להיתר השיבה היו מספר הגבלות, בהן: ענידת טלאי עגול, איסור תביעת רכוש, או ממון שהיה שייך להם לפני גירושם, ועוד מספר הגבלות שונות.
לאחר חלוף עשר השנים נתן המלך ארכה בת שנה להסדרת עזיבת היהודים, שאף זו הייתה עשויה להתבצע בהגבלות מסוימות, אך לבסוף הצהיר כי הוא פורש עליהם את חסותו.
בשנת 1956, גירשה ממשלת מצרים כ-25,000 מאזרחיה היהודים, ועצרה כ-1,000 יהודים נוספים.
העילה לפעולה הייתה מלחמת סיני.
ב-23 בנובמבר 1956, הכריז מנשר ממשלתי כי "כל היהודים הם ציונים אויבי המדינה", והבטיח את גירושם.
המגורשים הורשו לקחת עמם מזוודה אחת וסכום כסף קטן, ונאלצו לחתום על הצהרה שתעביר את כל רכושם כתרומה לממשלת מצרים.
משקיפים זרים מאותה עת דיווחו כי בני משפחה של משפחות יהודיות נלקחו כבני ערובה, במטרה למנוע מהמגורשים מלנקוט בצעדים כנגד ממשלת מצרים.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים נשיא מצרים מוחמד נגיב ביקר בבית הכנסת הקראי בעבאסיה.
הוא הבטיח ליהודים כי לא יאונה להם כל רע בדבריו: "הדת היא לאלוהים, ומִצְרַיִם לכל המִצְרִים".
אולם שלטונו של נגיב לא האריך ימים ובמהרה החליפו גמאל עבד אל נאצר.
גירוש יהודי הונגריה מערי השדה ומהכפרים (בהונגרית: A magyarországi vidéki zsidóság gettósítása és deportálása) התרחש בין 14 במאי לבין 9 ביולי 1944, הידוע כשואת יהודי הונגריה.
רובה המכריע של האוכלוסייה היהודית בהונגריה בערי השדה ובכפרים רוכזה בגטאות מאמצע אפריל בתנאים בלתי אנושיים, נגזל ממנה כל רכושה ומאמצע מאי גורשה ברכבות למחנות ההשמדה מעבר לגבולות המדינה (לרוב למחנה ההשמדה אושוויץ).
הגירושים התרחשו בשיתוף פעולה הדוק בין הרשויות ההונגריות לאלה הגרמניות, כשעיקר העבודה בוצעה על ידי הז'נדרמריה ההונגרית.
מהצד הגרמני האחראי העליון היה האס.אס.
אוברשטורמבנפירר (SS-Obersturmbannführer) אדולף אייכמן, בצד ההונגרי האחריות נפלה על סגני שר הפנים (הם כונו "מזכיר מדיני") לאסלו באקי ולאסלו אנדרה וכן על סגן אלוף לאסלו פרנצי מהז'נדרמריה ההונגרית.
ארבעה אלה הובילו את גירוש היהודים למחנות ההשמדה.
(תהליך הגירוש היה משלוח של כ-7,800 יהודים בממוצע מדי יום ביומו במשך 56 ימים, באמצעות כ־130 קרונות רכבת ליום ששימשו קודם להסעת בהמות).
הגירוש ההמוני של יהודי בודפשט לא התרחש בתקופה זו ומאחר שעוצר הונגריה, האדמירל הורטי, השעה את גירוש היהודים מהמדינה רגע לפני גירוש היהודים מהבירה (מחשש תגובת בעלות הברית שלהערכתו עמדו לנצח) חלקם הגדול מיהודי בודפשט אכן ניצל.
הקמת הגטאות בבודפשט לא התרחשה עד סוף 1944, אולם במחצית השנייה של יוני שנה זו אולצו יהודי הבירה לענוד טלאי צהוב ולעבור לבנייני הטלאי הצהוב.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, האנטישמיות בממלכת הונגריה עברה לרמה של מדיניות ממשלתית הרשמית.
החוק היהודי הראשון שהתקבל בשנת 1938 הגביל את מנהגי היהודים; החוק היהודי השני בשנת 1939 הידק עוד יותר את ההגבלות הללו והרחיב את היקף הנפגעים מהן, ואילו החוק היהודי השלישי בשנת 1941 הרחיב עוד יותר את היקף הגדרת האזרחים שנקבעו כיהודים והרחיב את שלילת זכויותיהם.
כמו כן נאסר על יהודים להתחתן עם לא-יהודים.
מפקד האוכלוסין ב-1941 מנה כ-725,000 יהודים בהונגריה שהתרחבה בעקבות עדכון חוזה השלום בטריאנון (חוזה ורסאי).
בנוסף, החוקים נגד היהודים סיווג כ-100,000 אזרחים נוצרים (מתנצרים) כיהודים.