tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה לאחר מכן היא הוזמנה על ידי אליאנס להקים בית ספר לבנות ביפו.
היא עברה ליפו יחד עם אמה ואחותה רחל שכמו אחותה למדה באוניברסיטת מונפלייה ועבדה בתור מורה בבית הספר החדש.
בית הספר החדש נפתח בראש חודש אדר 1893, הוא מומן על ידי כי"ח וחובבי ציון מאודסה.
באליאנס התעקשו כי שפת ההוראה בבית הפר החדש תהיה צרפתית, אך יפה התעלמה מדרישה זו ושפת ההוראה הייתה עברית.
בעיה נוספת הייתה בכך שיפה לא שלטה בצורה שוטפת בשפה העברית, עובדי בית הספר לא ממש היו מרוצים מהעובדה כי בית הספר העברי מנוהל על ידי מישהי שאינה דוברת עברית שוטפת.
ב-1904 עזבה שושנה יפה את תפקידה, עברה ליבנאל והפכה שם לחקלאית.
רוזה ליכטנשטיין הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-גרמנייה-ישראלית, שנמנתה עם חמשת מייסדי "התיאטרון הקאמרי".
בגרמניה, לפני עלייתה לארץ ישראל, שיחקה בתיאטרון ובסדרה של סרטים אילמים.
רוזה ליכטנשטיין נולדה בלנדסברג על הוורטה שבקיסרות הגרמנית (כיום בפולין), בתו של רב וחזן.
עקב התנגדות הוריה לרצונה ללמוד משחק, עזבה את הבית ולמדה משחק באקדמיה של התיאטרון הממלכתי בברלין.
פתחה בקריירת משחק ב-1909 בעיר מיינינגן, כאשר התקבלה לתיאטרון המלכותי של העיר.
בהמשך הופיעה גם בתיאטרונים בדיסלדורף, מנהיים, בפולקסבינה בברלין ואף בניו יורק.
במלחמת העולם הראשונה הופיעה בצרפת ובבלגיה בפני חיילי הצבא הגרמני.
משנת 1916 החלה לשחק בסרטים אילמים.
כמו כן, השתתפה בסרטיו של פריץ לאנג מטרופוליס ו-M.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצה ליכטנשטיין לשחק רק במסגרת ה"יידישער קולטורבונד".
בעלה הגרמני-נוצרי, האדריכל ריכרד בורקהרדט, נפרד ממנה לאחר 20 שנות נישואין.
בפברואר 1936 השתתפה בהצגה האחרונה בגרמניה, "החולה המדומה".
בקיץ 1936 עלתה לארץ ישראל חסרת אמצעים וללא ידע בעברית.
בארץ ישראל הופיעה באותה שנה בהצגה "סערה בכוס מים" שהעלה "התיאטרון העברי", שבו פעלו עולי גרמניה.
כיוון שהתיאטרונים הדרמטיים "הבימה" ו"האהל" לא צירפו "יקים" לשורותיהם, נאלצה ליכטנשטיין להצטרף לתיאטרון הסאטירי "המטאטא" ושיחקה בו עד שנת 1945. ההצגה הראשונה ב"מטאטא" בה השתתפה הייתה "כולנו עמך".
בשנת 1944 הצטרפה ליוסף מילוא, רעייתו ימימה, אברהם בן-יוסף ובתיה לנצט והם העלו תוכנית בת ארבעה מערכונים בשם "מאז ועד היום".
בעקבות הצלחת התוכנית החליטו החמישה להקים תיאטרון עברי מודרני - התיאטרון הקאמרי.
בקאמרי שיחקה ליכטנשטיין 25 תפקידים שונים בין השאר בהצגות "משרתם של שני אדונים", "חתונת הדמים", "ביבר הזכוכית", "נערת הפקר", "הקמצן", "פיגמליון", "כולם היו בני", "אנטיגונה", "הצל", "המפקח", "הילולת רפאים" ועוד.
רוזה ליכטנשטיין לקתה בליבה במהלך ההצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" באוקטובר 1955, התעקשה לסיים את ההצגה ורק לאחריה אושפזה בבית החולים הדסה בתל אביב.
שם נפטרה בדצמבר אותה שנה.
ארונה הוצב בתיאטרון הקאמרי ברחוב נחמני, ממנו יצא מסע ההלוויה לקולנוע מוגרבי ולבית העם.
ליכטנשטיין נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
היא לא הותירה אחריה משפחה.
רוזה וולט-שטראוס (Rosa Welt-Straus) (1938-1856), הייתה פעילה למען זכויות נשים בארצות הברית ובארץ ישראל.
האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה תעודת רופא (מאוניברסיטת ברן בשווייץ) ואחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה.
כיהנה כיושבת ראש התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל בשנים 1938-1919.
רוזה וולט נולדה בשנת 1856,הבת הבכורה מבין ארבע בנות, בצ'רנוביץ שבחבל בוקובינה.
האב, סיני וולט, סוחר, התנתק מהמסורת החסידית של המשפחה ואימץ סגנון חיים מודרני.
השפה בה דברו בבית והתרבות אליה נחשפו רוזה ואחיותיה היו השפה והתרבות הגרמנית.
האב עודד את בנותיו לרכוש השכלה וביקש להעניק לבנותיו חינוך אוניברסיטאי – צעד נון-קונפורמיסטי באותם הזמנים – .
אחרי שבילדותה קיבלה שיעורים פרטיים, בין השאר גם מאביה, והייתה אף תלמידתו של קרל אמיל פרנצוז הצעיר (לימים סופר ופובליציסט יהודי גרמני ידוע), רוזה וולט סיימה בצ'רנוביץ את לימודיה התיכוניים בשנת 1873. כדי להקל על המשך הלימודים האקדמיים של הבנות, המשפחה עברה לעיר הבירה, לווינה.
רוזה לא הצליחה להתקבל ללימודי הפילוסופיה, כפי שרצתה תחילה, ואף לא ללימודי הרפואה בעיר זו.
בסופו של דבר, הצליחה להתקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ברן שבשווייץ, מדינה שהייתה מתקדמת יותר מאוסטריה בגישה לנשים ולחינוך האקדמי.
רוזה סיימה את הדוקטוראט ברפואה בשנת 1878 עם התמחות בתחום הפתולוגיה.
בהמשך, התמחתה ברפואת עיניים והייתה אחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה, דבר שהיווה פריצת דרך משמעותית לנשים באותה תקופה.
בהמשך ,עבדה בבית החולים רוטשילד בפריז ובבית החולים המלכותי ליולדות בעיר דרזדן שבגרמניה.
בינתיים עברה משפחתה לגור בז'נבה.
שתיים מאחיותיה למדו גם כן רפואה ואחותה הצעירה למדה כימיה.
רוזה וולט השלימה את לימודי הרפואה ונסעה לניו יורק, נישאה לאיש עסקים אמיד, לואי שטראוס, דור שלישי למהגרים יהודים באמריקה, ועבדה כמנתחת עיניים.
ב-1892 ילדה את בתה היחידה נלי (לימים נלי שטראוס-מושנזון).
במקביל לעבודתה הרפואית בארצות הברית, ד"ר רוזה וולט-שטראוס פעלה למען זכויות הנשים, והתרכזה במאבק לזכות בחירה, ניסיון עשיר בעבודה ציבורית שישמש אותה היטב בהגיעה לארץ ישראל.
ההתאחדות הייתה הארגון הארץ ישראלי הראשון שהתקבל לארגון בינלאומי.
בתה היחידה של וולט-שטראוס, נלי, הייתה חולנית ובעלת לב חלש, לכן בילדותה לא ביקרה בבית ספר ולא זכתה לחינוך יהודי.
בבית שטראוס המתבולל "יהדות היה נושא שאסור לדבר בו".
לאחר שלואי שטראוס כשל בעסקיו ושם קץ לחייו, עברה נלי בשנות העשרה לחייה לבית משפחת דודותיה מצד אמה בז'נבה, ושם, באוניברסיטה המקומית, נפגשה לראשונה בחייה עם יהדותה ועם צעירים יהודים ציונים, ובהם ברנרד מושנזון, מורה צעיר מגמנסיה הרצליה בארץ ישראל.
היא נשבתה בקסמיו והתאהבה בציונות והחלה ללמוד יידיש ועברית והפכה לציונית נלהבת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזרה נלי לארצות הברית.
בניו יורק קשרה קשרים עם אישים ציונים ובראשם הנרייטה סאלד והפגישה את אמה עמם.
כך גלתה גם רוזה וולט-שטראוס את יהדותה, וכמו בתה, נשבתה בקסמיה ובקסמי הציונות.
במהלך ארבע שנות המלחמה נלי הייתה מעורבת בעבודה ציונית מעשית והיא החליטה לעלות ארצה בשנת 1919. וולט-שטראוס החליטה להגיע אתה, ככל הנראה עקב רצונה כאם להיות סמוכה לבתה היחידה.
אולם שתיהן עלו גם מתוך שאיפה להגשים את אתגרי חייהן.
רוזה וולט שטראוס הייתה אז בת 63 ואילו נלי הייתה בת 26. ד"ר וולט-שטראוס קבעה את מקום מושבה במלון עדן בירושלים ואילו בתה החלה את עבודתה כנציגת קהיליית ציון, עבודה שהייתה כרוכה בנסיעות רבות לעמק ולגליל.
הקמת מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל
כשנה לאחר עלייתה של ד"ר רוזה וולט שטראוס לארץ ישראל, היא פרסמה מכתב בכתב העת של הברית הבינלאומית של הסופרז'יסטיות ובו ספרה, כי טרם יציאתה לארץ ישראל, היא שוחחה עם קרי צ'מפן-קאט, נשיאת ארגון הבינלאומי למען זכויות האישה, ויידעה אותה על כוונתה לנסוע ארצה.
צ'פמן קאט הציבה בפניה אתגר: ניסיון לצרף את נשות פלשתינה וצירוף ארגונה להתאחדות הנשים הבינלאומית, לכן ד"ר וולט-שטראוס הגיעה לארץ ישראל חדורת מטרה: הקמת ארגון נשים למען זכות הבחירה וצירופה לברית הבין - לאומית של הסופרז'יסטיות.
וולט-שטראוס נודעה לציבור הרחב בארץ באמצעות מכתב שפרסמה בעמוד השער של עיתון "חדשות מהארץ" ובו הציגה את נשות ההתאחדות: "רוצות אנו להשתתף, עד כמה שיכולותינו מגעת, בתחיית ארצנו".
קולה של וולט-שטראוס היה בהיר וצלול: היא תבעה את זכות האישה לשוויון כזכות אנושית אוניברסלית שאין לערער עליה.
בשל הקשיים שגלתה בלימודי השפה העברית, לא נהגה וולט-שטראוס לשאת נאומים בפומבי בארץ ולא הגישה מועמדות להיבחר באספת הנבחרים או הוועד הלאומי אלא שמשה כ"שרת החוץ" של ההתאחדות וכנציגתו בקונגרסים של ארגוני הנשים הבינלאומיים.
בנוסף, עבדה בשיתוף פעולה עם שאר מנהיגות של תנועת הנשים העבריות ביישוב להשגת שוויון זכויות לנשים ביישוב, במיוחד שרה עזריהו, שעמדה לצדה של וולט-שטראוס במשך קרוב לשני עשורים, ואף כתבה על וולט-שטראוס בצורה נרחבת בספר זיכרונותיה.
מלבד שרה עזריהו היא שיתפה פעולה עם שאר מנהיגותיה של תנועת הנשים העבריות כגון נחמה פוחצ'בסקי, עדינה כהנסקי, אסתר ייבין, חסיה פיינסוד-סוקניק וחמדה נופך-מוזס.
ביולי 1920 השתתפה וולט-שטראוס בלונדון גם בהקמת "הארגון הבינלאומי של הנשים הציוניות" ויצו.
המאבק על זכות הבחירה לנשות היישוב
נשים יהודיות בארץ ישראל נלחמו על זכותן לבחור ולהיבחר למוסדות הלאומיים מאז שהחלו הדיונים על הקמת מוסדות היישוב היהודי בארץ לאחר הכיבוש הבריטי ותחילת המנדט.
כשעלתה ד"ר רוזה וולט-שטראוס לארץ ישראל בשנת 1919, היא נוכחה, לתדהמתה, כי בניגוד לציפיות ולהבטחות, בקרב הציבור היהודי עדיין לא הוכר שוויון הזכויות של הנשים בבחירות למוסדות.
הייתה לכך התנגדות גדולה מצד הרבנים והמנהיגים של היישוב הישן - בקרב היהדות החרדית וקהילות ספרדיות-מזרחיות, כמו כן בקרב איכרים יהודים שמרנים, שהסתמכו בעמדותיהם על ההלכה היהודית ועל המנהגים המסורתיים.
תוך שנים ספורות, תחת לחצים מארגוני הנשים מהארץ ומחו"ל והודות לשינויים דמוגרפיים שהתחוללו בארץ ישראל עם הגעת גלי עולים חילונים בעלייה השלישית והרביעית, התנועה להשגת שוויון אלקטורלי לנשים היהודיות בארץ ישראל זכתה להצלחה.
בשנת 1919 הוקמה התאחדות נשים עבריות לשיווין זכויות בארץ ישראל על ידי רוזה וולט שטראוס ושרה עזריהו וכן נשים אחרות, שנלחמו על זכותן להשתתף בחיים הציבוריים.
כבר בבחירות הראשונות בשנת 1920 נבחרו נשים לאספת הנבחרים הראשונה, ביניהן חמש נציגות של מפלגת הנשים, אולם המאבק הסתיים בהצלחה רק בשנת 1926 והוא הגורם העיקרי לכך ששאלת זכותן של נשים לבחור ולהיבחר לא הועמדה בספק עם הקמת המדינה.
בדצמבר 1925, לאחר חמש שנות מאבק, התקיימה אספת נבחרים שנייה, שבה כבר הייתה גם מפלגת נשים, והוכרזה זכות בחירה לנשים, כאשר היישוב הישן, החרדים, החרימו את הבחירות, ועם כינוסה של אספת הנבחרים השנייה בינואר 1926, הסתיים המאבק ונקבעה סופית זכות הבחירה לנשים.
הזדהותה של וולט-שטראוס עם מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל נמשכה עד לימי חייה האחרונים.
באחרית ימיה, לאחר ששכלה את בתה בשנת 1933, עברה וולט-שטראוס לז'נבה לחיק משפחתה, אך גם משם המשיכה לדאוג ליישוב, ובמיוחד לנוכח המאורעות הקשים שאירעו בו בסוף שנות השלושים.
בדברי ההספד שנשאו לזכרה, ציינו חברותיה, חברות הברית הבינלאומית של הסופרז'יסטיות, את אומץ ליבה הנדיר ומחויבותה העצומה לחזון של שוויון האישה.
רוזה וולט-שטראוס נפטרה בשנת 1938 בגיל 82 ונקברה בבית העלמין היהודי בז'נבה .
גם אחיותיה היו חלוצות בין הנשים בעלות השכלה אקדמית בעולם.
הייתה נשואה לכירורג מוזס קאקלס.
האחות הקטנה, אידה וולט (23 באפריל 1871 וינה - 1950 ז'נבה) הייתה דוקטור לכימיה מאוניברסיטת ז'נבה עבדה ככימאית חוקרת בגרמניה ורוב השנים בארצות הברית.
Don Soeurs Welt קרן האחיות וולט - הוקמה בשווייץ על ידי לאונורה גורפיין-וולט לזכר אחיותיה, רוזה ושרה, ויועדה לסיוע למוסדות טיפול לקשישים ולעיוורים.
רוזה לֵבֵרוֹנִי אי וָאלְס (בספרדית: Rosa Leveroni; ברצלונה, 1 באפריל 1910 – קדאקס, 4 באוגוסט 1985) הייתה משוררת וסופרת בשפה הקטלאנית.
עבודותיה בתחום השירה והפרוזה היו לאוסף כרכי "שירה" (1981) ו"סיפורים" (1985).
בנוסף, כתבה גם מסות וביקורות ספרותיות.
בשנת 1982, קיבלה את פרס הצלב של סן ז'ורדי מהז'נרליטט דה קטלוניה.
מבחינה פואטית, הייתה תלמידתו של קרלס ריבה, והייתה אחת ממייסדי כתב העת הספרותי "אריאל (Ariel).
בנוסף לשירה, כתבה חיבורים וביקורת ספרותית על המשורר אאוסיאס מארק.
שיריה של לברוני פשוטים ועדינים ועוסקים בנושאי אהבה ומוות.
קיים פרס על שמה: פרס קדאקס לשירה ע"ש רוזה לברוני.
לברוני סיימה את בית הספר הגבוה לספרנות של ברצלונה, בו היו מורים כגון קרלס ריבה, פרה בוהיגאס, רפאל קמפאלנס, לואיס ניקולאו ד'אולבר, מרסל אוליבַר, ז'ואן פטיט אי מונסרט ופראן סולדֶוילה והשלימה תואר בפילוסופיה ואמנות באוניברסיטת ברצלונה.
קרלס ריבה כתב את הפרולוג לספרה הראשון "מכתמים ושירים" (1938).
לברוני שייכת לדור של מרסה רודורדה, פֵּרֶה קלדס וסלוודור אספריו, סופרים שחיו בזמן מלחמת האזרחים בספרד כאשר החלו לפרסם את ספריהם.
מסיבה זו, כמשוררת, היא כלולה בדור 36'.
במהלך התקופה שלאחר המלחמה, הקדישה לברוני את עצמה לחיי תרבות ההתנגדות והמחאה, לצדו של קרלס ריבה.
היא זכתה בפרס משחקי הפרחים של השפה הקטלאנית בלונדון (1947) ובפריז (1948).
בשנת 1951 היא פרסמה את ספרה השני "נוכחות וזיכרון".
בשנת 1982 זכתה בפרס הצלב של סן ז'ורדי והייתה אחת מהחברים הראשונים ועמיתי הכבוד של איגוד הסופרים בשפה הקטלאנית (AELC).
בשנת 1948 קנה לה אביה בקתת דייגים (כתחליף לנדוניית נישואין) בכפר הדייגים פורט ליגאט, אשר הפך לבֵּיתה של לבורני עד ליום מותה.
רוזה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה אשתו של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, שהיה ראש בית וירטמברג בין השנים 1939–1975.
רוזה נולדה בפארש, זלצבורג ב-22 בספטמבר 1906 לפטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולמריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ומריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות.
רוזה גדלה בילדותה בזלצבורג ובווינה עם אחיה, אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרה משפחתה לשווייץ, והם התגוררו בלוצרן.
ב-1 באוגוסט 1928 התחתנה רוזה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, שהיה נשוי קודם לכן לאחותה הלנה, ארכידוכסית אוסטריה, ונולדו להם 6 ילדים.
בשנת 1975 מת בעלה פיליפ אלברכט, וב-17 בספטמבר 1983 מתה רוזה בביתה בפרידריכסהאפן.
ב-1 באוגוסט 1928 התחתנה רוזה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
רוזה חוטור הוא אתר הסקי הגדול ביותר ברוסיה.
האתר נמצא ליד קרסנאיה פוליאנה שבסוצ'י.
האתר נבנה לקראת משחקי החורף האולימפיים והפאראלימפיים של 2014. בניית אתר הסקי ותשתיות התיירות והחורף בו החלה ב-2003 והסתיימה ב-2011. בפברואר 2012 אירח האתר את אליפות העולם בסקי אלפיני.
בפברואר 2014 אירח האתר את אולימפיאדת סוצ'י בסקי אלפיני, גלישת שלג וגלישת פריסטייל.
האתר כולל 120 ק"מ של מסלולי גלישה בקשיים שונים ו־18 מעליות סקי.
שיא הגובה באתר הוא פסגת רוזה המתנשאת לגובה של כ-2,320 מטרים מעל פני הים, והפרש הגבהים הכולל בו הוא של כ-1,760 מטרים.
רוזה סובר-דראגויה (בבוסנית: Roza Sober-Dragoje); (1922 - ?) הייתה חסידת אומות העולם, נוצרייה בוסנית.
את התואר קיבלה סובר יחד עם זקירה בסרביץ' (Zekira Besrević), ידידתה המוסלמית, על שהצילו שני יהודים בעיר סרייבו בזמן השואה.
ערב פלישת הגרמנים ליוגוסלביה באפריל 1941 עבדו סובר בת ה-19 ובסרביץ' בת ה-20 במכון היופי בבעלות היהודי מורדו אלבחרי (Mordo Elbachri) בסרייבו.
תחת משטר האוסטאשה הקרואטי, נרדפו יהודים, סרבים וצוענים.
כשנעצרה משפחת אלבחרי, הצליח רק מורדו להסתתר, עם אחייניתו גרציה.
המשטר קרא לתושבים מקומיים להשתלט על רכושם של יהודים, וזקירה בסרביץ' פנתה לשלטונות וביקשה לקבל לניהולה את מכון היופי של אלבחרי.
היא נענתה בחיוב, וניהלה את המכון יחד עם חברתה רוזה סובר.
תחת ניהולן, הוסתרו במבנה המכון אלבחרי ואחייניתו גרציה.
במהלך היום שניהם הסתתרו מפני כל באי המקום אך בלילות השניים הסתובבו במכון באופן חופשי כשזקריה ורוזה דואגות להם למזון.
כעבור מספר חודשים, הצליח מורדו אלבחרי להשיג מסמכים מזויפים של בעלי זהות נוצרית, וכך התאפשר לו ולגרציה לעבור לעיר מוסטר (Mostar) שהייתה תחת שלטון איטליה.
הם הצליחו להשיג מסמכים מזויפים גם לאמה של גרציה ולאחיה בן העשר, וכך יכלו השניים לעבור לאי ראב, שהיה גם הוא תחת שליטה איטלקית.
בספטמבר 1943 חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית ובתגובה, גרמניה פלשה לאיטליה.
בני המשפחה הצטרפו לשורות הפרטיזנים בהנהגת טיטו.
בשנת 2000 הכיר יד ושם ברוזה סובר-דרגויה ובזקירה בסרביץ' כחסידות אומות העולם.
רוזה הרמן (בפולנית: Róża Herman; 16 בינואר 1902 לודז' (האימפריה הרוסית, כיום בפולין) – 7 במרץ 1995 לודז') הייתה שחמטאית יהודייה-פולנייה בדרגת אמן בינלאומי לנשים.
רוזה הרמן נולדה בלודז' למשפחה יהודית.
ביוני 1935 היא השתתפה באליפות הראשונה בשחמט לנשים בפולין וסיימה במקום הרביעי.
באוגוסט 1935 השתתפה באליפות העולם בשחמט לנשים שהתקיימה בוורשה וסיימה במקומות 5–6.
בשנת 1937 רוזה הרמן סיימה במקום ה-6 באליפות פולין וחלקה מקומות 10–16 באליפות העולם לנשים.
בשנת 1939 היא סיימה במקום השני באליפות פולין.
בשנים 1949 ו-1950 רוזה הרמן הייתה אלופת פולין בשחמט, ובשנת 1951 היא זכתה בסגנות.
באליפות האולם בשחמט לנשים 1950, שהתקיימה במוסקבה, רוזה הרמן סיימה במקום ה-16.
רוזה הרמן סיימה אוניברסיטת ורשה ועסקה ברפואה.
רוזה מריה קוריה דוש סנטוש מוטה (בפורטוגזית: Rosa Maria Correia dos Santos Mota; נולדה ב-29 ביוני 1958) היא אתלטית עבר פורטוגזית, אלופה אולימפית (סיאול 1988), אלופת עולם (רומא 1987) ו-3 פעמים ברציפות אלופת אירופה (אתונה 1982, שטוטגרט 1986 וספליט 1990) בריצת מרתון.
מוטה הייתה לאישה הפורטוגזית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד (לוס אנג'לס 1984), האישה הפורטוגזית הראשונה שזכתה במדליית זהב (סיאול 1988) והספורטאית היחידה מפורטוגל שזכתה במדליה אולימפית בסיאול.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון ב-12 בספטמבר 1982 זכתה מוטה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:36:03 שעות, לפני לאורה פוגלי מאיטליה (2:36:28 שעות) ואינגריד כריסטיאנסן מנורווגיה (2:36:38 שעות).
במרתון רוטרדם שנערך בשנת 1983 זכתה מוטה במדליית זהב בתוצאה של 2:32:27 שעות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד באותה שנה היא סיימה במקום רביעי בריצת מרתון בתוצאה של 2:31:50 שעות, 37 שניות אחרי ראיסה סמכונובה שזכתה במדליית ארד (2:31:13 שעות).
במרתון שיקגו שנערך ב-16 באוקטובר היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 2:31:12 שעות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מוטה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:26:57 שעות, אחרי ג'ואן בנואה מארצות הברית (2:24:52 שעות) וגרטה וייץ מנורווגיה (2:26:18 שעות).
שלושה ימים לאחר מכן, היא השתתפה בתחרות לריצת 3000 מטר, אך לא הצליחה לסיים את הריצה.
במרתון שיקגו שנערך ב-21 באוקטובר היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:26:01 שעות.
במרתון שיקגו שנערך ב-20 באוקטובר 1985 היא זכתה במדליית ארד בשיא אישי חדש של 2:23:29 שעות, אחרי ג'ואן בנואה שקבעה שיא ארצות הברית חדש של 2:21:21 שעות ואינגריד כריסטיאנסן (2:23:05 שעות).
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב-30 באוגוסט 1986 זכתה מוטה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אליפות חדש של 2:28:38 שעות, לפני לאורה פוגלי (2:32:52 שעות) ויקטרינה כרמנקובה מברית המועצות (2:34:14 שעות).
במרתון בוסטון שנערך באפריל 1987 זכתה מוטה במדליית זהב בתוצאה של 2:25:21 שעות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ב-29 באוגוסט 1987 זכתה מוטה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:25:17 שעות, לפני זויה איוונובה מברית המועצות (2:32:38 שעות) וג'וסלין וילטו מצרפת (2:32:53 שעות).
במרתון בוסטון שנערך ב-18 באפריל 1988 זכתה מוטה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:24:30 שעות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה מוטה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:25:40 שעות, לפני ליסה מרטין מאוסטרליה (2:25:53 שעות) וקתרין דורה-הייניך ממזרח גרמניה (2:26:21 שעות).
במרתון בוסטון שנערך ב-16 באפריל 1990 זכתה מוטה בפעם השלישית במדליית זהב בתוצאה של 2:25:24 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בספליט, באותה העת יוגוסלביה ב-27 באוגוסט היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:31:27 שעות, 5 שניות לפני ולנטינה יגורובה מברית המועצות (2:31:32 שעות) ומריה רבלו מצרפת (2:35:51 שעות).
במרתון לונדון שנערך ב-21 באפריל 1991 זכתה מוטה במדליית זהב בתוצאה של 2:26:14 שעות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן אותה שנה היא לא סיימה את ריצת המרתון ולא הצליחה להגן על תוארה.
בתחרות חצי מרתון שנערכה בליסבון אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1:09:52 שעות.
רוזה ג'מאלי (בפרסית: رزا جمالی; נולדה ב-19 בנובמבר 1977) היא סופרת ומתרגמת איראנית.
רוזה ג'מאלי נולדה בתבריז שבאיראן, ולמדה באוניברסיטת לאמנויות בטהראן.
בהמשך היא קיבלה תואר שני בספרות אנגלית.
הספר הראשון שלה פורסם בשנת 1997 וזכה להצלחה באיראן.
עוד באותה שנה היא פרסמה ספר נוסף.
בספר השלישי שלה, שפורסם בשנת 2002, מורגשת השפעה של צאדק הדאיאת.
בספר זה קיימות התייחסויות רבות לברית החדשה ולמיתולוגיה יוונית.
היא בעצמה מתרגמת יצירות של ספרות פרסית לאנגלית (למשל ספר של ע'זאלה עליזאדה) ומתרגמת שירה אירופאית לפרסית.
רוזה ביאנקה סלזאר היא שחקנית אמריקאית-קנדית, המוכרת מתפקידים כמו מריה בסדרת האנתולוגיה של FX "אימה אמריקאית: בית הרצח" (2011) ובתור זואי בסדרה "הורים במשרה מלאה" (אנ') (2011–2012).
את פריצת הדרך שלה עשתה בתור הדמות הראשית בסרט "אליטה: מלאך קרב" (2019) וידועה גם בשל כיכובה במיני-סדרה "טעם דובדבן חדש לגמרי" (2021).
רוזה סלאזר נולדה ב-16 ביולי 1985 בקולומביה הבריטית, קנדה והיא גדלה בוושינגטון די.
אביה של סלזאר הוא פרואני ואמה היא צרפתייה-קנדית.
היא למדה בחטיבת הביניים גרינבלט ובתיכון אלינור רוזוולט (אנ') שבגרינבלט והשתתפה במגמת התיאטרון של התיכון.
בהמשך, היא למדה בקולג' הקהילתי ע"ש הנסיך ג'ורג' (אנ'), שם למדה דרמה, ולאחר מכן המשיכה בלימודי דרמה בקבוצת האימפרוביזציה Upright Citizens Brigade, שם התאמנה בשיטות משחק, אימפרוביזציה ותיאטרון.
בשנת 2009 היא עברה ללוס אנג'לס.
בשנת 2011 שיחקה בארבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה המצליחה "אימה אמריקאית: בית הרצח", וב-13 פרקים בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה".
בשנת 2015 שיחקה בסרט המצליח "ינשופי לילה".
באותה שנה שיחקה בתפקידים משניים בסרטים "מורדים" ו"הרץ במבוך: מבחני הכווייה".
בשנת 2018 שיחקה בסרט ההמשך "הרץ במבוך: תרופת המוות".
בשנת 2016 התארחה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "כשגבר פוגש אישה", בכיכובם של ג'יי בארושל ואריק אנדרה.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "CHiPs".
באותה שנה דיבבה בשלושה פרקים של סדרת הטלוויזיה "פה גדול".
בשנת 2018 שיחקה בסרטים "קופסת הציפורים" ו"הגננת" של נטפליקס.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אליטה: מלאך קרב" של הבמאי רוברט רודריגז והמפיק ג'יימס קמרון.
באותה שנה שיחקה את הדמות הראשית בסדרת האנימציה "בלתי גמור" של פריים וידאו.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "טעם דובדבן חדש לגמרי" מבית נטפליקס.
בשנת 2022 כיכבה סלאזר בתפקיד ראשי בסדרה מסוג מותחן קומי "Wedding Season" בשירות הסטרימינג של Star; חברה בת של דיסני+.
שנהסרטתפקידהערות2013הממלכה הסודיתנערת רולר דרבידיבוב2014Jamesy Boyקריסטלמשלחת חיפוש (אנ')פוקהונטסJerkedרוזה2015מורדיםליןNight Owlsמדלייןהרץ במבוך: מבחני הכווייהברנדה2016Good Crazyרוזהסרט קצר; גם במאית ותסריטאיתSubmergedאמנדה2017תרגיל לשוטרים מתחילים (אנ')אווה פרז2018הרץ במבוך: תרופת המוותברנדההגננת (אנ')בקהקופסת הציפוריםלוסי2019אליטה: מלאך קרבאליטה2020Pink Skies Aheadאדי2021No Futureבקהמרסל הקונכייה עם הנעליים (אנ')לריסה2022Chariotמריה2023רחוק-רחוק מכאן (אנ')אדל הרננדז2025קפטן אמריקה: עולם אמיץ חדש
רוזה גרנה קליאס (בפורטוגזית: Rosa Grena Kliass; 15 באוקטובר 1932) היא אדריכלית נוף יהודיה-ברזילאית, הנחשבת לאחת החשובות בתולדות תכנון הנוף הברזילאי המודרני והעכשווי.
קליאס היא בת להורים יהודים.
אביה, ז'וזה אלמביק, יליד שצ'רצוב, פולין, היגר לברזיל בשנת 1930 ואמה, סוניה אלמביק לבית גרויסמן, ילידת בלץ, בסרביה, היגרה לברזיל בשנת 1931. הזוג נישא בשנת 1932 והתגורר בסאו רוקה, במדינת סאו פאולו.
בין העבודות המשמעותיות ביותר שלה ניתן למצוא את פיתוחו מחדש של עמק אנאנגאבאו ועיצוב הנוף של פארק דה ג'ובנטוד, שניהם בעיר סאו פאולו.
נולדה בסאו רוקה בלב מדינת סאו פאולו, בשנת 1932. היא סיימה את לימודיה בפקולטה לארכיטקטורה ואורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו (FAUUSP) בשנת 1955, ואת לימודיה לתואר מאסטר באותה פקולטה (FAU), בשנת 1989.
היא הושפעה מאוד מהפרופסור שלה רוברטו קואליו קרדוסו בבחירתה בתכנון נוף כתחום התמחות, וזכתה במספר פרסים בתחום זה.
היא גם שמשה כיועצת למספר רשויות מדינה וחיברה מספר כתבים מקצועיים, שפורסמו ברחבי העולם.
גם לפעילותה התאורטית יש חשיבות, בהיותה מחברת הספר "הפארקים והגנים של סאו פאולו" שהתפתח מתוך נושא עבודת המחקר שעשתה במסגרת לימודיה לתואר מאסטר, עליו הגנה בשנת 1989 באוניברסיטה של סאו פאולו (FAUUSP).
היא המייסדת והנשיאה לשעבר של האיגוד הברזילאי לאדריכלי נוף (ABAP) שנוסד בשנת 1975.
עבור רוזה גילוי ייעודה כאדריכלית נוף, היה תוצאה של מפגש של הרגע האחרון ואהבה ממבט ראשון.
ב־13 בספטמבר 2019 הייתה רוזה לאישה הראשונה שזכתה בעדי הזהב ממכון האדריכלים של ברזיל.
תכנון נוף ראשוני של העיר קוריטיבה, פרנה (1965)
שטחי נופש ירוקים עבור עיריית סאו פאולו (1968)
סקר שטחים ירוקים ושטחים פתוחים בעיר סלבדור, באהיה (1976)
תכנון נוף של עיריית סאו לואיס, מארניאו (2003)
עיצוב נוף של שדרות פאוליסטה, סאו פאולו (1973)
פיתוח מחדש של עמק אנאנגאבה ", סאו פאולו (1981)
פארק הלפלד, ג'ואיז דה פורה, מינאס ז'ראיס - (1979)
פארק מריאנו פרוקופיו, Parque Mariano Procópio מינאס ז'ראיס (1979)
פארק דו אבאטה Parque do Abaeté - סלבדור, באהיה (1992)
פארק הפסלים - סלבדור, באהיה (1996)
פליז לוסיטניה, פורטה דו קסטלו, בלם, פארה (1998)
חצרות המוזיאון לאמנות קדושה - בלם, פארה (1998)
רוֹזֶה פארק (בקוריאנית: 박채영, באנגלית: Rosé Park) הידועה בשם הבמה רוזה, היא זמרת וכותבת שירים ניו זילנדית-דרום קוריאנית.
היא נולדה בניו זילנד וגדלה באוסטרליה, ולאחר אודישן מוצלח ב-2012 עברה לדרום קוריאה וחתמה בחברת YG אנטרטיינמנט.
היא זכתה לפרסום כחברת להקת הבנות הדרום קוריאנית בלאקפינק, שהופיעה לראשונה באוגוסט 2016 והפכה לאחת מלהקות הבנות הנמכרות ביותר בכל הזמנים.
רוזה נולדה באוקלנד שבניו זילנד ב-11 בפברואר 1997 לשני הורים אשר היגרו מדרום קוריאה.
בשנת 2004, בגיל שבע, עברו רוזה ומשפחתה להתגורר במלבורן, אוסטרליה ולמדה ב-Canterbury Girls' Secondary College שבאזור.
החל מגיל צעיר התעניינה בשירה ולכן החלה במהירות לשיר ולמדה לנגן בגיטרה ופסנתר; בנוסף, הופיעה רוזה במקהלות והכנסיות שבאזור.
בשנת 2012, בגיל 15, לאחר המלצתו של אביה, ניגשה רוזה לאודישן של החברה YG אנטרטיינמנט שהתרחש באוסטרליה, תחילה רוזה חשבה שאביה צוחק איתה בעקבות המרחק והקושי שנלווה ללהיות אמן בתעשיית הפופ הקוריאני.רוזה דורגה במקום הראשון מבין ה-700 משתתפים אשר ניגשו לאודישן.
לאחר שעברה רוזה את האודישן, היא חתמה עם YG ועברה לסיאול לפיתוח הקריירה שלה לאחר שגויסה לתוכנית המתלמדים של YG:
רוזה התאמנה במשך ארבע שנים בתוכנית האימונים של YG עד שהוכרזה כחברת "בלאקפינק".
חודשים לפני תאריך הפריצה של בלאקפינק עם אלבום הבכורה הראשון שלהן, הכריזו YG על להקת בנות חדשה אשר הרכיבו וכל זמן מה חשפו חברה מהלהקה, רוזה הייתה האחרונה להיחשף על ידי YG.
ב-8 באוגוסט 2016 פרצה רוזה עם בלאקפינק כאשר הופיעו לראשונה עם סינגל הבכורה "Boombayah" המרכיב את מיני אלבום הבכורה שלהן Square Up, אותו הן הוציאו בשילוב עם מיני אלבום אחר בשם Kill This Love ביחד עם שני מיני אלבומים יפנים בשם Blackpink in Your Area ו-Blackpink.
ב-26 ביוני 2020 הוציאה הלהקה סינגל קאמבק חדש בשם "How You Like That", אשר הגיע למקומות הראשונים בטבלות להיטים ברחבי העולם.
רוזה לקחה חלק במספר תוכניות בידור כגון תוכנית תחרות שירה קוריאנית בשם "King of Masked Singer" של רשות השידור MBC.
בעקבות הופעתה של רוזה בתוכנית "King of Masked Singer" נחשף קולה העדין והשובה לב והיא זכתה בהתייחסות וקבלת פנים חמה ממעריצים שברחבי קוריאה, לכך היא הגיבה: .
צוות ההפקה של העונה השנייה של "Fantastic Duo" אמר כי שילובה של רוזה בתוכנית נועד לתת במה לקול העדין והייחודי שלה שהם מרגישים שאינו מקבל מספיק במה בבלאקפינק.
ב-12 במרץ 2021 יצא לאור אלבום הסינגל הראשון של רוזה, R.
באלבום הסינגל מופיעים השיר "On the Ground" שהופץ ביוטיוב יחד עם קליפ וזכה להמון צפיות ואהדה ברחבי העולם, ושיר נוסף ששמו "Gone".
ב-4 באפריל יצא לאור קליפ ביוטיוב לשיר "Gone" שצבר צפיות רבות.
בספטמבר 2024 פורסם שרוזה חתמה על חוזה הקלטות גלובלי עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
באוקטובר 2024, רוזה הכריזה על אלבום סולו בשם rosie, שעתיד לצאת לאור ב-6 בדצמבר.
ב-18 באוקטובר הוציאה את הסינגל "" יחד עם ברונו מארס.
ב-22 בנובמבר רוזה הוציאה את הסינגל "Number One Girl" השני מתוך אלבום הבכורה שלה.
השיר יצא יחד עם קליפ נלווה.
ב-6 בדצמבר 2024, יחד עם יציאת האלבום, יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Toxic Till the End".
באפריל 2025 נכללה ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות הצלחתה הבינלאומית כזמרת ויוצרת, הן כחלק מלהקת בלאקפינק והן כאמנית סולו, תוך שילוב של כישרון מוזיקלי, נוכחות בימתית והשפעה תרבותית גלובלית.
ביוני 2025 רוזה הכריזה על שיתוף פעולה מוזיקלי עם הזמר אלכס וורן בשיר בשם "On My Mind" שצפוי לצאת ב-27 ביוני 2025.
בנובמבר 2024 דיברה רוזה בראיון על תרבות המעריצים בעולם הקיי-פופ מנקודת מבטה ככוכבת בתחום.
היא הסבירה שבקיי-פופ מתאמנים להציג את עצמם בצורה הכי מושלמת, כולל במפגשים עם מעריצים באינטרנט, שבהם דאגה לתת תשובות מושלמות ולעמוד בציפיות.
היא שיתפה שהאישיות שלה כאלילת קיי-פופ הייתה משהו שהיא נאלצה ללמוד עם כניסתה לתעשייה, כאשר השנים הראשונות היו מאוד קשות עבורה מבחינה אישית.
רוזה ציינה שגם לאחר כמעט עשור בתחום, התהליך של הצגת עצמה כאלילה נשאר מאתגר.
הקול של רוזה זכה להכרה רבה בתעשיית הפופ הקוריאני לאחר הופעת הבכורה של בלאקפינק, במיוחד בעקבות סולם הטונים הרחב אשר רוזה מסוגלת לעבור.
מבקרת שירים אשר כתבה מאמר על הקול של רוזה עבור ABS-CBN ציינה כי קשה למצוא זמרים שבולטים יותר מחברי להקתם כאשר סגנון השירה המשותף של חברות הלהקה הוא זהה אך השירה של רוזה היא שובה לבבות.
בעקבות הופעתה של רוזה בסדרה Fantastic Duo, הזמרת "Gummy", אשר רוזה ציינה כי היא המודל לחיקוי שלה, אמרה שהקול של רוזה הוא כל כך ייחודי ונעים לאוזניים ושזה הקול אשר הנערים אוהבים לשמוע.
בראיון רדיו ציינה רוזה ש-Taeyang, זמר בלהקת "Big Bang" של החברה YG אנטרטיינמנט הוא המודל לחיקוי של קריירת המוזיקה שלה ובנוסף ציינה שכמוזיקאית, היא מוצאת את טורי קלי כמודל לחיקוי לסטייל המוזיקלי שלה.
בשנת 2018 נבחרה, לצד חברתה ללהקה ג'יסו, כפרזנטוריות למותג הקוסמטיקה הדרום קוריאני "Kiss Me".
באוקטובר של שנת 2019 נחשף שרוזה תהיה הפנים לקידום המכירות של ה-Perfect World Mobile של MMORPG.
בפברואר 2020 נחשף שתהיה הפרזנטורית של המותג החדש של "סנט לורן" של המעצב אנתוני ווקרלו.
נכון ליוני 2023, רוזה היא כוכבת הקיי-פופ הרביעית הנעקבת ביותר באינסטגרם עם יותר מ-72 מיליון עוקבים.
רוזה מופיעה ברשימת הכוכבות אשר משפיעות באופן משמעותי וחיובי על מוניטין של חברה ומותגים, רוזה מופיעה ברשימה הזו מאז 2018.
רוזה מוקמה במקום גבוה בטבלת 20 הזמרים אשר מחפשים עליהם הכי הרבה ברשתות החברתיות.
שםפרטי האלבוםמכירותKOR R השקה: 12 במרץ 2021
חברת תקליטים: אינטרסקופ • YG
שםשנהמיקומי שיאמכירותאלבוםKORAUSCANHUNMLYSGPUKUSWWGaonHotכאמנית מובילה""202143313561143701 29,000R"Gone"656377912——29 25,000כאמנית אורחת(ג'י-דרגון בהשתתפות רוזה)20121015———————— 646,074One of a Kind"-" מציין סינגל שלא נכנס למצעדים או לא הופץ באזור זה.
+ שנה שם רשות שידור תפקיד פרקים אזכור 2017 King Of Mask Singer MBC מתמודדת פרקים 103–104 Fantastic Duo SBS עונה 2, פרקים 19–20
רוזה בונר הייתה אמנית צרפתייה, שהתמקדה בציור בעלי חיים, אך הייתה גם פסלת בסגנון ריאליסטי.
בונר נחשבת לציירת המפורסמת ביותר ב.
רוזה בונר נולדה ב־16 במרץ 1822 בבורדו, הילדה הבכורה במשפחת אמנים.
אמה, סופי בונר, הייתה מורה לפסנתר שנפטרה כשרוזה בונר הייתה בת אחת עשרה.
אביה, אוסקר-רֶמון בונר, היה צייר נוף ודיוקנאות שעודד את כשרונותיה האמנותיים של בתו.
אף על פי שמוצאם היה יהודי, משפחת בונר דבקה בסן-סימוניזם, כת נוצרית-סוציאליסטית שקידמה את חינוך הנשים לצד גברים.
אחיה של רוזה בונר כללו את ציירי בעלי החיים אוגוסט בונר וז'ולייט בונר וכן את פסל החיות איזידור ז'ול בונר.
פרנסיס גולטון השתמש במשפחתם כדוגמה ל"גאונות תורשתית" במאמרו משנת 1869 באותה כותרת.
רוזה בונר עברה לפריז בשנת 1828, בגיל שש עם אמה ואחיה, לאחר שאביה הקדים אותם כדי להשיג מגורים והכנסה.
על פי דוחות משפחתיים, היא הייתה ילדה סוערת והתקשתה ללמוד לקרוא, אם כי היא הייתה משרטטת שעות בעיפרון ונייר עוד לפני שלמדה לדבר.
אמה לימדה אותה לקרוא ולכתוב וביקשה ממנה לבחור ולצייר חיה שונה לכל אות באלף-בית.
האמנית אמרה שבזכות אמה, היא פיתחה את אהבתה לצייר בעלי חיים בשיעורי הקריאה עם אמה.
בבית הספר היא לעיתים קרובות הפריעה, וגורשה מספר רב של פעמים ממנו.
לאחר שעשתה חניכות כושלת אצל תופרת בגיל שתים עשרה, אביה התחיל להכשירה כציירת.
אביה הרשה לה להמשיך להתעניין בציור בעלי חיים על ידי הבאת בעלי חיים לסטודיו של המשפחה.
בעקבות תוכנית הלימודים המסורתית בבתי הספר לאמנות באותה תקופה, החלה בונר את הכשרתה בהעתקת תמונות מספרי ציור ורישום מודלים.
עם התקדמות האימונים שלה, ערכה מחקרים על בעלי חיים מבויתים, כולל סוסים, כבשים, פרות, עזים, ארנבים ובעלי חיים אחרים בשדות המרעה סביב פריז - ובשטחי הבר והטבע כמו באזור יער בולון.
בגיל ארבע עשרה החלה להעתיק ציורים במוזיאון הלובר.
בין הציירים החביבים עליה היו ניקולא פוסן ופטר פאול רובנס, אך היא גם העתיקה את ציוריהם של פאולוס פוטר, פרנס פורבוס הצעיר, לואי ליאופולד רוברט, סלבטור רוזה וקרל דוז'ארדן.
היא למדה אנטומיה של בעלי חיים בבתי המטבחיים של פריז ובמכון הלאומי לוטרינריה בפריז.
שם הכינה מחקרים פרטניים שלימים השתמשה בהם לציוריה ופסליה.
במהלך תקופה זו היא התיידדה עם האנטומיסטים והזואולוגים ההשוואתיים אטיין ז'ופרואה סנט-אילר ואיזידור ז'ופרואה סנט-אילר.
עבודה לממשלת צרפת הובילה להצלחתה הגדולה הראשונה של רוזה בונר, הציור "חריש בניברנאי", שהוצג בשנת 1849 וכעת במוזיאון ד'אורסה בפריז.
עבודתה המפורסמת ביותר, "יריד הסוסים" הושלמה בשנת 1855 ציור גדול בגובה של 3 מטרים ברוחב של חמישה מטר.
הציור מתאר את שוק הסוסים שנערך בפריז, בשדרות דה להופיטל, סמוך לבית החולים פיטי-סלפטייר, שנראה ברקע הציור.
קיימת גרסה קטנה בגלריה הלאומית בלונדון.
עבודה זו הובילה לתהילה והכרה בין-לאומית.
באותה שנה נסעה לסקוטלנד ופגשה בדרך את המלכה ויקטוריה, שהעריצה את עבודתה של בונר.
בסקוטלנד היא השלימה רישומים ליצירות מאוחרות יותר הכוללות את "הרועה בהיילנד", שהושלמה בשנת 1859, ו"פשיטה סקוטית", שהושלמה בשנת 1860. ציורים אלה תארו את דרך חיים בדרום הרמה הסקוטית שנעלמו מאה שנה קודם, והייתה להם זיקה לוויקטוריאניות.
בונר הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אף על פי שהייתה פופולרית יותר באנגליה מאשר בצרפת מולדתה, היא עוטרה באות לגיון הכבוד הצרפתי על ידי הקיסרית, רעייתו של נפוליאון השלישי, בשנת 1865 והועלתה לדרגת קצין במסדר בשנת 1894. היא הייתה האמנית הראשונה שזכתה בפרס זה.
את בונר ייצג סוחר האמנות ארנסט גמבארט (1814–1902).
בשנת 1855 הוא הביא את רוזה בונר לממלכה המאוחדת, הוא רכש את זכויות המכירה של עבודתה.
תחריטים רבים מיצירתה של בונר נוצרו מרפרודוקציות שנעשו על ידי צ'ארלס ג'ורג' לואיס (1808–1880), אחד החרטים הטובים ביותר.
בשנת 1859 ההצלחה שלה אפשרה לה לעבור ל"שאטו דה בי" ליד פונטנבלו, לא הרחק מפריז, שם התגוררה עד סוף ימיה.
הבית משמש כמוזיאון המוקדש לה.
נשים קיבלו חינוך שטחי כאמניות עוד בימיה של בונר, וכשהפכה לאמנית כל כך מצליחה היא סייעה לפתוח דלתות לנשים אומניות שבאו אחריה.
ניתן לראות בבונר "האישה החדשה" של המאה ה-19. היא הייתה ידועה בלבוש בגדי גברים, אך היא ייחסה את בחירתם למעשית בגלל עבודתה עם בעלי חיים.
בחייה הרומנטיים היא הייתה לסבית באופן גלוי למדי.
היא התגוררה עם בת זוגה הראשונה, נטאלי מיקאס, למעלה מ-40 שנה עד מותה של מיקאס, ובהמשך החלה מערכת יחסים עם הציירת האמריקאית אנה קלומפק .
בתקופה שבה המין הלסבי - ובמיוחד הטראבדיזם - נחשב כחטא, דעותיה והתנהגותה של רוזה בונר ביחס לחייה האישיים הייתה פורצת דרך.
בעולם שבו ביטוי מגדרי היה שולט, רוזה בונר פרצה גבולות בכך שהחליטה ללבוש מכנסיים, חולצות ועניבות.
היא לא עשתה זאת מכיוון שהיא רצתה להיות גבר, אם כי מדי פעם התייחסה לעצמה כנכד או אח כשדיברה על משפחתה.
במקום זאת, בונר הזדהתה עם הכוח והחופש השמורים לגברים.
לבישת בגדי גברים העניקה לבונר תחושת זהות בכך שהם מאפשרים לה להראות בגלוי שהיא מסרבת להתאים עצמה למבנה הבינארי המגדרי.
הביגוד הגברי גם שידר את המיניות שלה בתקופה בה הסטראוטיפ הלסבי כלל נשים שגזרו את שיערן, לבשו מכנסיים ועישנו.
רוזה בונר עשתה את שלושתם.
בונר מעולם לא אמרה במפורש שהיא לסבית, אך אורח חייה והאופן בו דיברה על בנות זוגה מרמז על כך.
בונר, בזמן שנהנתה מפעילויות ששמורות בדרך כלל לגברים (כמו ציד ועישון), ראתה את נשיותה כמשהו עדיף על כל מה שגבר יכול להציע לה.
היא ראתה את הגברים כטיפשים וציינה שהזכרים היחידים שנתנה להם תשומת לב, הם הפרים שציירה.
היא החליטה שהיא תישען רק על עצמה ועל בת זוגה הנשית.
היו לה בנות זוג שהתמקדו בחיי הבית, בזמן שהיא לקחה על עצמה את התפקיד של המפרנס על ידי העיסוק בציור שלה.
מורשתה של בונר סללה את הדרך עבור אמניות לסביות שלא העדיפו את החברה שסביבן.
היא נקברה ליד נטאלי מיקאס (1824 - 24 ביוני 1889), בת לווייתה לכל החיים, בבית הקברות פר לשז בפריז.
בת זוגה המאוחרת אנה קלומפק הייתה היורשת היחידה של בונר.
לאחר מותה נקברה ליד מיקאס ובונר באותו בית קברות.
רבים מציוריה, שלא הוצגו בעבר בפומבי, נמכרו במכירה פומבית בפריז בשנת 1900. אחת העבודות שלה, "מלכי היער", נמכרה במכירה פומבית בשנת 2008 תמורת קצת יותר מ-200,000 דולרים.
יחד עם ציירים ריאליסטים אחרים של המאה ה-19, ציוריה יצאו מהאופנה, ובשנת 1978 תיאר מבקר את הציור "החריש בניברנאי" כנשכח לחלוטין.
באותה שנה הציור הזה היה חלק מסדרת ציורים שנשלחה לסין על ידי ממשלת צרפת לתערוכה בכותרת "הנוף הצרפתי והאיכרים - 1820-1905".
רוזט סוזאנה "רוזה" מאנוס (בהולנדית: Rosette Susanna Manus; 20 באוגוסט 1881 – 1942) הייתה פציפיסטית, סופרג'יסטית יהודייה הולנדית אשר נספתה בשואה.
רוזה מאנוס נולדה למשפחה אמידה, מרובת ילדים, הנרי פיליפ מאנוס, סוחר טבק, וסוטה ויטה ישראל, עקרת בית, באמסטרדם, הולנד.
מאנוס הייתה פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים בשנת 1908 בקונגרס הברית הבינלאומית לבחירות לנשים (IWSA).
שם היא פגשה את הסופרגיסטית ההולנדית אלטה יאקובס ואת הסופרגיסטית האמריקאית קארי צ'פמן קאט, שיהפכו לעמיתיה וחברותיה לחיים.
קאט ומאנוס במיוחד פיתחו מערכת יחסים קרובה.
לאחר הקונגרס בשנת 1908 מונתה מאנוס למזכירת האגודה ההולנדית למען זכות הבחירה לנשים.
בשנת 1913 ארגנה מאנוס יחד עם מיה בויסווין, את התערוכה "דה ווייב 1813–1913" על חייהן של נשים הולנדיות.
בשנת 1915 מילאה מאנוס תפקיד גדול בארגון הקונגרס הבינלאומי לנשים בהאג.
בעקבות זאת, מונתה למזכירה של הוועד הבינלאומי לנשים לשלום, שנודע לימים בשם ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות (WILPF).
מאנוס ליוותה את קארי צ'פמן קאט, אז נשיאת ברית זכות הבחירה הבינלאומית, בסיור עולמי מטעם הארגון בשנים 1922–1923.
בשנת 1935 הקימה יחד עם ג'ואנה נאבר ווילמיין ון דר חוט את הארכיונים הבינלאומיים לתנועת נשים (IAV), שנודע לימים כמרכז המידע הבינלאומי וארכיונים לתנועת הנשים וכיום ידוע כמכון אטריה לשוויון מגדרי והיסטוריה של נשים.
מאנוס מונתה לקצינת מסדר אורנג'-נסאו ב-22 באוגוסט 1936.
מאנוס נעצרה על ידי הגסטפו בין 10 באוגוסט ל-14 באוגוסט 1941 וגורשה לגרמניה.
היא הועברה למחנה הריכוז רוונסברוק באוקטובר 1941. סביר להניח שהיא הומתה בגז בברנבורג בשנת 1942, אך יש מידע סותר סביב תאריך מותה.
רוזה לואיזה דילורו היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קונטיקט, ברציפות מאז 1991. מחוז הקונגרס אותו היא מייצגת שוכן בלב העיר ניו הייבן, וכולל את רוב פרווריה.
ב הייתה החברה הוותיקה ביותר במשלחת קונטיקט לשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
בשנת 2020 נבחרה ליושבת ראש ועדת ההקצבות של בית הנבחרים, ולאחר פרישתה של ניטה לאווי הייתה לאישה השנייה בתפקיד זה.
דילורו נולדה בניו הייבן שבקונטיקט, בתם של לואיזה "לואיז" (לבית קנסטרי), חברה במועצת העירייה של ניו הייבן ותיאודור ג'.
אביה וסביה משני הצדדים היגרו לארצות הברית מאיטליה.
את לימודיה התיכוניים סיימה ב"אקדמיית גבירתנו מרסי, לורלטון הול" שבמילפורד בקונטיקט.
במכללת מרימאונט השוכנת בטריטאון שבמדינת ניו יורק השלימה לימודי תואר ראשון, ואחר כך למדה פוליטיקה בין-לאומית באוניברסיטת קולומביה.
כמו כן, לדילורו תואר שני נוסף מבית הספר לכלכלה של לונדון.
בטרם השבעתה לקונגרס עבדה דילורו כראשת הסגל ומנהל מטה הבחירות של הסנאטור כריס דוד, הייתה מנכ"לית "רשימת אמילי", ותיאמה את מסע הבחירות של מייקל דוקאקיס לנשיאות ארצות הברית ב-1988 במטרופולין של ניו יורק.
בשנת 1990 פרש ברוס מוריסון , חבר הקונגרס מטעם מחוז הקונגרס השלישי של קונטיקט, לשם התמודדותו לתפקיד מושל קונטיקט.
בעקבות זאת, דילורו התמודדה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז קונגרס זה, וחיש מהר גיבשה מאחוריה את תמיכת המפלגה הדמוקרטית בקונטיקט.
גם מוריסון עצמו הביע תמיכה במועמדותה של דילורו, ודריסת הרגל שלה במסע הבחירות הובילה לפרישתו של המתמודד הדמוקרטי מייק לורל, חבר בית הנבחרים של קונטיקט, מהבחירות המקדימות.
ביום הבחירות הכלליות גברה על תומאס סקוט, חבר הסנאט של קונטיקט ומועמד המפלגה הרפובליקנית, ביחס של 52%–48%.
הייתה זו מערכת בחירות טעונה, בה גרס סקוט כי דילורו שמרה על שם נעוריה רק כדי לפנות לקהל הבוחרים האיטלקי מחוז, וויו"ר המפלגה הרפובליקנית בקונטיקט "וולטר מונדייל בתחפושת".
הבחירות בין דילורו לסקוט חגו בנוסף סביב מדיניות, ופעם אחת נותקו המיקרופונים של שני המועמדים במהלך עימות בחירות ברדיו לאחר התקפות חוזרות ונשנות של השניים בדבר הפלות ועונש מוות.
דילורו נמנית עם האגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית, והיא אחת ממייסדי השדולה הפרוגרסיבית בקונגרס.
דילורו נוהגת לשים פעמיה לסוגיות בענייני בריאות הציבור, לרבות בריאות האישה.
בעבר הציגה הצעות חוק שמטרתן לשפר את הטיפול במחלת הסרטן לצד מחקר בריאות האישה.
כיו"ר ועדת המשנה להקצבות המממנת את מנהל המזון והתרופות האמריקאי, פעמים תכופות מתחה ביקורת על ה-FDA על שכשל לטענתה בהגנה על הציבור מפני מזון ומוצרים רפואיים לא-בטוחים.
ב-2 בפברואר 2008 הביעה תמיכה רשמית במועמדותו של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
ב-3 באוקטובר אותה שנה תמכה בחוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. ב-17 בדצמבר 2008 דיווח העיתון "וול סטרי ג'ורנל" כי דילורו הייתה מועמדת מובילה למזכירת העבודה של ארצות הברית בקבינט של אובמה, אך לבסוף מונתה לתפקיד עמיתתה לבית הנבחרים הילדה סוליס.
היא הייתה ביקורתית כלפי "תיקון סטופאק–פיטס", המגביל את המימון של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית להפלות כתיקון לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
חרף עמדתה הנוקשה של דילורו בעד הפלות, היא תמכה בדייוויד בוניאור בהתמודדותו לתפקיד מצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים מול סטני הוייר ב-1991, וצידדה בו במהלך הבחירות לתפקיד בסיעה הדמוקרטית.
דילורו נימקה את תמיכתה בבוניאור, שהיה ידוע בהתנגדותו להפלות, בעבודתם המשותפת במהלך פרשת איראן–קונטראס.
באוגוסט 2011 נגרם נזק קיצוני למחוז הקונגרס השלישי כאשר הוריקן איירין פגע בקו החוף של קונטיקט.
בתי מגורים רבים נהרסו במזרח הייבן ויישובים אחרים לאורך החוף איבדו גישה לחשמל במשך ימים אחדים.
כאשר ההוריקן הטיל את חיתתו על קונטיקט, דילורו נפשה ב שבאיטליה והייתה צפויה לשוב למדינתה חמישה ימים בלבד לאחר שוך הסערה.
בעקבות כך נמתחה עליה ביקורת ציבורית נרחבת, ובריאיון עיתונאי דילורו מיאנה להתנצל על אי-נוכחותה בקונטיקט בשעת ההוריקן.
לאחר הכרזתה של ניטה לאווי על פרישתה מהחיים הפוליטיים, התחולל בשלהי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית מאבק בסיעה הדמוקרטית על זהות מחליפתה של לאווי בראשות ועדת ההקצבות של בית הנבחרים.
דילורו, מרסי קפטר ודבי וסרמן שולץ התחרו זו בזו על התפקיד היוקרתי.
לבסוף נבחרה לתפקיד דילורו, על אף היותה של קפטר ותיקה יותר ממנה, והיא נכנסה לתפקיד זה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
דילורו שייכת לאגף השמאלי במפלגה הדמוקרטית, וביקרה לא פעם את פעולות השלטון הישראלי, אך היא נוטה לפרו-ישראליות.
בזמן מבצע שומר החומות והמהומות האלימות בערים המעורבות פרסמה דילורו הצהרה בה גינתה את האלימות ההדדית וירי הרקטות לעבר ישראל, אך הוסיפה כי הדיווחים על פינוי משפחות פלסטיניות מבתיהן תרמו לעליית מפלס האלימות.
בחודש יוני 2021, דילורו הודיעה כי תתנגד להצעת חוק (HR 2407) לפיה סיוע אמריקאי צבאי לישראל יותנה בשינוי מדיניות כלפי הפלסטינים, ואמרה כי "אנחנו לא יכולים לתמוך במדיניות שמתעלמת מזכויות הפלסטינים...
אני לא מאמינה שהתניית הסיוע הביטחוני שלנו לבעלי בריתנו העיקריים, כמו ישראל, משרתת את הביטחון הלאומי שלנו".
בחודש נובמבר 2021 ביקרה דילורו בישראל יחד עם משלחת חברי קונגרס דמוקרטים נוספים כמו ברברה לי, מארק פוקאן, ונדיר ג'ונס, מלאני סטנסברי, ג'מאל באומן, וג'רמי בן-עמי, מנכ"ל ג'יי סטריט בחסותה אורגן הביקור.
המשלחת הגיעה לביקור בן 5 ימים, וביקרה בכנסת וביד ושם, סיירה בעוטף עזה נפגשה עם נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט עם שר החוץ יאיר לפיד, ועם שרות התחבורה והגנת הסביבה מרב מיכאלי ותמר זנדברג (בהתאמה).
בנוסף, ביקרה המשלחת בחברון, ונפגשה עם ראש הממשלה הפלסטיני מוחמד אשתייה.
דלאורו נשואה לסטן גרינברג, יועץ אסטרטגיה.
היא תומכת במחקר ביו-רפואי, כולל מאמצים לפיתוח בדיקת סקר אמינה לסרטן השחלות.
היא חברת מועצת כבוד של הארגון הלאומי של נשים איטלקיות אמריקאיות.
היא מנהיגה בקבוצת הדמוקרטים הקתולים.
רוזה פרנסס קורדר הייתה אמנית ודוגמנית ויקטוריאנית.
היא הייתה אהובתו של סוחר האמנות צ'ארלס אוגוסטוס האוול, שכנראה שכנע אותה ליצור זיופים של רישומים מאת דנטה גבריאל רוזטי.
רוזה קורדר הייתה בתם של מיכה קורדר (1808–1888), סוחר לונדוני, ושארלוט היל.
היא הוכשרה כציירת דיוקנאות אצל פליקס מושלס ופרדריק סנדיס והציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובגלריה גרוסוונור דיוקנו של אדוארד בוורי פוסי נחשב ל"דמותו הטובה ביותר" שלה על ידי עורכי יצירותיו שנאספו והוא נחקק בכריכת הביוגרפיה שלו.
היה לה שתי סדנאות בלונדון, באחת מהן היא ציירה סוסי מרוץ, ובנתה מוניטין בקרב אוהדי ספורט הרכיבה.
היא ציירה גם חיות וגם דיוקנאות של רוכבים, כולל פרדריק ארצ'ר.
קורדר תוארה על ידי אלן טרי כ"אחת מאותן נשים פשוטות יפות שהן הרבה יותר מושכות מכמה מהיפות.
היה לה שיער מרשים - כמו צעיף חיוור בהיר, פנים בצבע שעווה לבן ודמות טובה מאוד, ולבשה בגדים מוזרים מאוד".
לפי הביוגרף של ג'יימס מקניל ויסלר, סטנלי וינטראוב, היא "הפגינה משיכה מינית והיא ידעה זאת".
קורדר הפכה למאהבתו של צ'ארלס אוגוסטוס האוול בשנת 1873. על פי החשד, האוול שכנע אותה ליצור רישומים בסגנון דנטה גבריאל רוזטי, שאותם האוול יכול להגדיר כמקוריים.
נאמר גם שקורדר זייפה את ציורי הנרי פוסלי.
מיוחסים לה רישומים שנגזרו מעיצובי חלונות הוויטראז' של רוזטי המתארים את הסיפור של ג'ורג' הקדוש והדרקון.
בשנת 1883 ילדה קורדר בת להאוול; בתם כונתה ביאטריס אלן האוול.
קורדר צוירה על ידי ויסלר בציור שלו בצבעי שחור וחום, ושנמצא באוסף פריק.
הדיוקן הוזמן על ידי האוול.
ייתכן שהיה לויסלר שיתוף פעולה איתה באותה תקופה.
היא גם צוירה על ידי מורטימר מנפס .
רוזה קורדר נפטרה בשנת 1893, בגיל 40.
רוזה קוסטנדיאן (בארמנית: Ռոզա Կոստանդյան; נולדה ב-20 במאי 2000), הידועה בשם הבמה רוזה לין (בארמנית: Ռոզա Լին), היא זמרת, פזמונאית, ומפיקת תקליטים ארמנית.
לין ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה.
קוסטנדיאן נולדה וגדלה ב, ארמניה.
היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שש.
בשנת 2013, היא השתתפה באירוויזיון הילדים 2013 עם השיר Gitem.
לין החלה את הקריירה המוזיקלית המקצועית שלה בשיתוף פעולה עם חברת התקליטים Nvak Collective, שנוסדה על ידי הזמרת והפזמונאית הארמנית-אמריקאית תמר קפרליאן.
בספטמבר 2021, לין הוציאה את סינגל הבכורה שלה "King" בשיתוף עם הזמרת האמריקאית קיארה.
ב-11 במרץ 2022 הוכרזה לין כנציגת כנציגת ארמניה לאירוויזיון 2022 על ידי הטלוויזיה הציבורית של ארמניה.
באוקטובר 2022, לאחר הופעתה באירוויזיון, לין העתיקה את מגוריה לאוקראינה והתגייסה לסייע במאמצי המלחמה.
במסגרת פעילותה, לין משתפת תיעודים בלעדיים מאזורי הלחימה ברשתות החברתיות.
"רוזה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה ב-10 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים כרצועה השישית מתוך אלבומו התשיעי של אדם, "תסמינים של פרידה".
את השיר "רוזה" כתבו, הלחינו והפיקו גיל ויין, עדן אטד ורז קופרמן.
בניגוד לשירים האחרים באלבום שעוסקים בעיקר בפרידות ובלב שבור, "רוזה" מביא טון אחר, קליל, רומנטי ואופטימי.
השיר מתאר ערב של שיחה, שתיית אלכוהול וריקודים, תחושה של חיבור רגעי שמתארך לתוך הלילה.
הלחן משלב סאונד ים-תיכוני מעודכן.
"רוזה" הוא שיר עברי שכתב חיים חפר, הלחין דובי זלצר ובוצע על ידי הזמר יהורם גאון בשנת 1971. השיר נכלל בתוכנית הבידור "בתוכנית יחיד" ובהמשך באלבום בעל שם זהה.
כשנתיים לאחר מכן שולב השיר בסרט המצליח "קזבלן" בכיכובו של יהורם גאון, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
השיר נכתב כסיפור אהבה נכזבת של הדובר אל רוזה – אהובתו מימי נעוריו.
לאורך השיר, המסופר בגוף ראשון, מתוארות פעולות שונות שעשה הדובר כדי לזכות באהבתה – מעבודות קשות ועד מעשי גבורה – אך כל אלה לא זוכים לתגובה מצידה של רוזה.
השיר מאופיין בשפה יומיומית, שילוב של הומור עם כאב, וטון מלודרמטי-תיאטרלי, שהפך אותו לאחד משירי האהבה המזוהים ביותר עם יהורם גאון.
השיר בנוי כבלדה דרמטית עם פזמון חוזר שבו נקראת רוזה בשמה, תוך שימת דגש על תסכול הדובר.
"רוזה" נחשב לאחד השירים המזוהים ביותר עם יהורם גאון וזכה להשמעות רבות ברדיו ולביצועים חוזרים באירועים פרטיים וגרסאות מחווה.
הוא ממשיך להיות מבוצע גם כיום ונחשב לשיר אהבה קלאסי מהזמר העברי הישן.
שנים ספורות מאוחר יותר, יהורם גאון הקליט את השיר "לא נפסיק לשיר", גם הוא של חיים חפר ודובי זלצר, ובו הכותב מתייחס לשיר הזה:
"ואם נשמע, את רוזה רוזה מקהיר, אנחנו לא נפסיק לשיר".
"רוזה מרציפן" הוא שיר שכתבה שולמית לפיד והלחין, עיבד וביצע שלמה גרוניך.
זהו שירו הראשון של גרוניך ששודר ברדיו.
השיר מבוסס על דמותה של העלמה רוזה מרציפן, אמנית טרמפולינה, מתוך ספר הילדים "האיש הקטן" מאת הסופר הגרמני אריך קסטנר.
השיר מבוסס על הספר "האיש הקטן" שכתב סופר הילדים אריך קסטנר.
הספר מספר על מקסי פיכלשטיינר, ילד שגובהו הוא 5 סנטימטרים, שהוריו היו אקרובטים בקרקס "שטילקה" של האדון "חזיז ורעם".
מקסי היה קטן מאוד, אך הוריו ואנשי הקרקס כולו אהבו אותו, כי היה ילד טוב, חברותי ושובב.
במיוחד התחבר אליו הקוסם יוקוס פון פוקוס.
כשהיה מקסי בן שש, מתו הוריו והקוסם אימץ אותו.
מקסי ביקש להיות אמן ולהופיע בקרקס.
נערת הטרמפולינה בקרקס, העלמה רוזה מרציפן, אהבה את מקסי, והעניקה לו את אהבת האם שחסרה לו.
מקסי הצליח להתמודד עם קשיי החיים בעזרת אומץ ליבו ושכלו, אהבתו של הקוסם ועזרה של אנשים טובים בדרך.
הסופרת שולמית לפיד, כתבה את השיר "רוזה מרציפן", המבוססת על דמותה של העלמה רוזה, אך לשיר שלה יש סיום טרגי, שבו מקס הקטן אוכל את רוזה מרוב אהבה.
השיר יצא לאור בשנת 1971 באלבומו הראשון של שלמה גרוניך "למה לא סיפרת לי?!".
גרוניך מספר על תהליך הכתיבה של השיר: "הטקסט של שולמית לפיד ניתן לי כדי שאלחין ללהקת השריון.
אני זוכר שאני משמיע את השיר למירי מגנוס ולחברי הלהקה, כולם נשענים על הפסנתר ומקשיבים ועיניהם מביעות תמיהה.
הם אהבו את השיר אך חשבו שאינו מתאים ללהקה.
זהו השיר הראשון שלי שהושמע ברדיו."
הלחן המוזר של השיר, שהיה חדיש ומיוחד באותה תקופה, וכו השירה הייחודית של גרוניך, הפכו לאחד מסימני ההיכר של גרוניך כיוצר.
למילותיה של שולמית לפיד קיים לחן נוסף, שכתב יאיר קלינגר, ושיצא לאור בתקליטון "יאוש שיושב על הספסל" מאת "שלישיית הצירוף המקרי" שחבריה היו יאיר קלינגר, דני מסנג וצילה דגן.
השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-6 בספטמבר 1971, וצעד במשך חמישה שבועות.
בשיאו הוא הגיע למקום ה-12 במצעדים.
רוזה אופנהיימר הייתה סוחרת אמנות יהודייה גרמנייה, שנרצחה בשואה.
האמנות שהייתה בבעלותה יחד עם בעלה, יעקב אופנהיימר, היא נושא למספר תביעות השבה בעלות פרופיל גבוה.
רוזה זילברשטיין נולדה ב-31 ביולי 1887 בברלין, ונרצחה במחנה הריכוז הנאצי אושוויץ ב-2 בנובמבר 1943. היא נישאה ליעקב אופנהיימר ואימצה את שם משפחתו.
השניים עבדו יחד כסוחרי אמנות.
בעלה של רוזה, יעקב אופנהיימר, שימש כמנהל הכללי של חברת Margraf & Co., אשר הייתה בבעלותו של אלברט לוסקה (Albert Loeske) עד מותו בשנת 1929. רוזה ויעקב אופנהיימר עבדו בגלריה ואן דימן, שהייתה חלק מקבוצת מרגראף.
במרץ 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, זומנו רוזה ויעקב אופנהיימר לחקירה על ידי הגסטפו, ולאחר מכן נמלטו לצרפת.
אף על פי כן, שמר יעקב אופנהיימר על שליטה בחברת Margraf במשך מספר שנים, בסיוע חתנו איוון בלוך, אזרח שווייצרי, שמונה למנהל הכללי של החברה במאי 1933.
בפסק דין שניתן בדצמבר 1933, נאסר על בלוך ועל אופנהיימר לפעול בשם החברה.
עם זאת, על פי דו"ח של Spoliation Advisory Panel משנת 2015, פסק הדין נבע "מהשפעתו המתמשכת של מר אופנהיימר, ככל הנראה בניסיון להתחמק מחוב מס הירושה שהטילו שלטונות המס הגרמניים" על ידי התרחקות פורמלית מהחברה.
בנק Jacquier and Securius קיבל זכויות שעבוד על נכסים רבים מקבוצת מרגראף, שנמכרו לאחר מכן במכירה פומבית בשנת 1935, באמצעות סוחר האמנות פאול גראופה, לצורך פירעון חובות הבנק וחוב מס הירושה של משפחת אופנהיימר.
יעקב אופנהיימר נפטר בצרפת בשנת 1941 כפליט חסר כל.
רוזה אופנהיימר נכלאה במחנה דרנסי שבצרפת, ולאחר מכן גורשה ונרצחה באושוויץ ב-2 בנובמבר 1943.
יורשיהם של יעקב ורוזה אופנהיימר הגישו מספר תביעות השבה (רסטיטוציה) להשבת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים או שנמכרו בכפייה במהלך תקופת המשטר הנאצי.
בשנת 2009, לאחר שנים של חקירה, הושבה למשפחת אופנהיימר בעלות על שתי יצירות רנסאנס שנמכרו בכפייה בשנת 1935, והוחזקו על ידי אחוזת הרסט (Hearst Castle).
הנהלת האחוזה ציינה כי ויליאם רנדולף הרסט לא היה מודע למקורן של היצירות כשרכש אותן מגלריית I.S.
בשנת 2011 הגיע המוזיאון לאמנויות יפות, בבוסטון להסכם פשרה עם משפחת אופנהיימר בנוגע לשטיחי קיר שנמכרו אף הם במכירה כפויה.
באותה שנה (2011) השיב המוזיאון הממלכתי של וירטמברג (Landesmuseum Württemberg) בשטוטגרט, גרמניה, ליורשי משפחת אופנהיימר פסל עץ מהמאות ה-16 של יוחנן המטביל, שנבזז בשנת 1933 ונמכר לאחר מכן לד"ר בננו גריסברט ולגלריית היינמן.
בשנת 2017 דרשו היורשים את השבתן של שתי יצירות אמנות שנמצאו בגלריה הלאומית של אירלנד.
הגלריה דחתה את הדרישה, בהתבסס על מחקר היסטורי של מומחה לפרובננס.
רוזה בודנהיימר (6 בדצמבר 1876 - 24 במרץ 1938) הייתה פעילה יהודייה ילידת גרמניה למען זכויות נשים.
נולדה בעיר בירן בווסטפאליה שבגרמניה ליאקוב והנרייטה דלברג.
כמו רוב פעילות זכויות הנשים היהודיות, רוזה דלברג הגיעה ממשפחה של הבורגנות היהודית המתבוללת.
בשנת 1896 נישאה לעורך הדין מקס בודנהיימר מקלן, ציוני מושבע וחבר טוב של בנימין זאב הרצל.
בודנהיימר נזכר מאוחר יותר בפגישתם: "דיברתי על ציונות, וגברת דלברג התגלתה כפעילה למען זכויות נשים.
שני האידיאלים נבעו מאותו רגש לצדק ומאותו דחף לחופש.
הרוח התוססת, העניין באמנות ורגשותיה כלפי המדוכאים משכו אותי מאוד." לזוג נולדו שלושה ילדים ברצף מהיר, בנם שמעון פריץ בודנהיימר ב־1987 והבנות הנרייטה ב-1989 ורות ב-1900. בשנת 1931 התגוררה המשפחה בבלפורטשטראסה 9 בקלן, לאב מקס ולבת רות היה משרד עורכי דין משותף בבית בהוהנצולרנרינג 74.
לאחר לידת ילדיה, החלה רוזה בודנהיימר להיות מעורבת בתנועת הנשים בקלן והפכה לאחת הנציגות הבולטות ביותר שלה.
היא הרגישה יותר גרמנית מאשר יהודייה: "היא רצתה ליישם את רעיונותיה לרפורמה חברתית ולשוויון פוליטי וחברתי לנשים עבור כל הנשים".
מצד שני, היא התמודדה עם אנטישמיות גוברת בגרמניה, כך שלאחר הקונגרס הציוני בהאג בשנת 1907, בתקופה שבה נשים יהודיות רבות עדיין דחו את הציונות, היא יזמה את הקמת אגודת הנשים היהודיות לעבודה תרבותית בארץ ישראל, אשר קדמה להסתדרות הציונית הבינלאומית לנשים (ויצו).
בשנת 1903 ייסדה רוזה בודנהיימר, יחד עם אליזבת פון מום ואדלה מוירר, את סניף קלן של איגוד הנשים הגרמני הכללי היא הפכה למזכירת הארגון בשנת 1911, סגנית יושבת ראש בשנת 1923 ויושבת ראש משנת 1927 עד 1933.
לאחר שרוזה בודנהיימר שמעה הרצאה של הפמיניסטית מארי סטריט, יושבת ראש פדרציית הנשים הגרמנית, בשנת 1907, היא השתתפה בהקמת קבוצת זכות בחירה בקלן באותה שנה.