tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם השתלטות בריטניה על מצרים ב-1882, ותוך כוונתה להרחיק את העות'מאנים ובעלי בריתם הגרמנים מתעלת סואץ, שבה ועלתה בין בריטניה לטורקיה סוגיית קביעת הגבול.
הועלו כמה הצעות ואף התעוררה מתיחות בין שתי המדינות שהביאה כמעט למלחמה ביניהן.
ב-14 במאי 1906 נחתם הסכם למתיחת קו הגבול בין עקבה לרפיח (קו עקבה רפיח) בין האימפריה העות'מאנית, ששלטה באותו זמן בשטח מדינת ישראל של היום, ובין האימפריה הבריטית, ששלטה אז במצרים.
לאחר מדידות בשטח, שנמשכו כ-40 יום, בידי משלחת משותפת בריטית-עות'מאנית, נקבע קו הגבול ב-1 באוקטובר 1906 ובדצמבר 1906 הוחל בסימונו.
הוצבו לאורכו עמודי עץ שהוחלפו לימים על ידי 91 פירמידות אבנים מחוזקות בדבש (תערובת מלט ואבנים מרוסקות), ומעליהן עמודי ברזל בולטים.
הסימון לא היה מדויק ונמצאו הבדלים בין הכתוב בהסכם ובין הסימון בשטח.
הבריטים דאגו שמקורות המים העיקריים לאורך הגבול יהיו בצד המצרי.
בידי הבריטים הייתה גם השליטה על הדרך העיקרית באזור (דרב אל-עזה), המקשרת בין מפרץ אילת לחוף הים התיכון, שכן עברה ברובה בצד המצרי.
הקו שורטט תחילה כקו ישר מעקבה לרפיח, אך בהמשך ההתדיינות בין הצדדים, נוצרו בו כמה שינויים שניתן להבחין בהם במפות גם כיום:
באזור אילת, דרשו הטורקים וקיבלו 15 קילומטרים (שזה קצה הטווח היעיל של ספינת תותחים) של חוף ים וכן את מעיין עין נטפים
הטורקים דרשו וקיבלו את מעיין עין חורשה.
הטורקים דרשו וקיבלו את מעיין עין המערה, הסמוך למערב מכתש רמון
בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים (הר חריף והר לוץ) לשטח העות'מאני.
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא מצרים למדינת ישראל, אך נעצר ונהדף.
בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב, ניסה צה"ל "לטהר" את הנגב מכוחות מצריים.
המצרים כותרו בכיס פלוג'ה, בעוד כוחות צה"ל חודרים לתחום מצרים עד אל עריש, אם כי לאחר מכן, בלחץ המעצמות, נסוגו הכוחות הישראלים אל הגבול הבין-לאומי.
הסכמי רודוס עליהם חתמו ישראל ומצרים שנחתמו ב-24 בפברואר 1949 קבעו כי הצדדים יחזרו לגבול המנדטורי הישן (מ-1906), למעט מובלעת בה היו כוחות צבא מצרי בארץ ישראל בשטח בין רפיח לעזה.
באזור ניצנה, שטחים משני צידי הגבול ניצנה הוכרזו כשטח מפורז.
במסגרת מבצע קדש בשנת 1956 כבשה ישראל את רצועת עזה וחצי האי סיני, אך בלחץ המעצמות נסוגה משם לאחר חודשים מעטים.
בתום מלחמת ששת הימים ב-1967 נקבעו קווי הפסקת האש, שבהם כבשה ישראל שטחים נרחבים שהיו קודם לכן בשליטת שכנותיה ביניהם רצועת עזה, חצי האי סיני והאיים טיראן וסנפיר אשר נכבשו מידי מצרים.
מתוך שטחים אלה, על שטחי מזרח ירושלים הוחלה ריבונות ישראל עם תום המלחמה ביוני 1967. שאר השטח נותר תחת פיקוד צה"ל כשטח בתפיסה לוחמתית.
לאחר מלחמת ששת הימים החזיקה ישראל בחצי האי סיני, עד לתעלת סואץ.
ישראל לא החילה עליו את השיפוט והמינהל הישראלי, אך במהלך השנים הקימה בו מספר יישובים, ובהם העיר ימית.
מלחמת יום הכיפורים – 1973
מהקמת המדינה עד לחתימת הסכם השלום, שרר בין ישראל למצרים מצב מלחמה.
ישראל ומצרים נלחמו זו בזו במלחמת העצמאות, במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973 כבש צה"ל שטח נרחב מאדמת מצרים שממערב לתעלת סואץ, והגיע עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ–קהיר.
בסוריה כבש צה"ל שטח של 400 קמ"ר שכונה המובלעת הסורית.
בשנת 1974 נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות – עם מצרים ועם סוריה.
לפי הסכמים אלה נסוגה ישראל מהשטחים שכבשה במלחמת יום הכיפורים, וכן נסוגה בסיני למרחק 20 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
בתום מלחמת יום הכיפורים, ב-11 בנובמבר 1973, נחתם הסכם הפסקת אש בין שתי המדינות.
ב-21 בדצמבר באותה השנה נערכה בז'נבה ועידה בין-לאומית שבעקבותיה נחתמו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חתמה ישראל בשנת 1974 על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, שכלל נסיגה של ישראל מרצועה ברוחב של כ-10 ק"מ לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ.
שטח זה עבר לשליטה צבאית של כוחות האו"ם.
לאחר מכן, בשנת 1975 נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים בחלק הטריטוריאלי של ההסכם נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם.
רצועה זו כללה את מעברי המיתלה וגידי במערב סיני.
הכוחות המצריים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כ-10 קילומטרים מזרחה.
השטח שממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם.
כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט שהפעילה ישראל בסיני, כולל אבו רודס והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם.
רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ.
הסכם השלום בין ישראל למצרים – 1979
למעשה מאז ההכרזה על הקמת מדינת ישראל שרר מצב מלחמה בין ישראל ובין מצרים.
עד שנת 1979, השנה בה נחתם הסכם השלום בין שתי המדינות, הן נלחמו ביניהן במלחמת העצמאות, במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
לאחר מלחמת יום כיפור חתמו ישראל ומצרים על הסכם להפסקת אש ולהפרדת כוחות.
המשא-ומתן לשלום המשיך בשיחות בין מנהיגי שתי המדינות, שהתנהלו בתיווך אמריקני בקמפ דייוויד שבארצות-הברית, והגיעו לשיאן בהסכם שלום שנחתם בין ישראל ובין מצרים ב-26 במרץ 1979. ההסכם קובע את סיום מצב המלחמה בין ישראל ובין מצרים ומשרטט את קו הגבול הקבוע בין שתי המדינות.
ישראל מתחייבת בהסכם להסיג את כל כוחותיה ולפנות את כל בסיסיה ויישוביה אל מעבר לקו הגבול המוסכם.
בהסכם מפורטים גם הסוגים וסדרי הגודל של הכוחות הצבאיים שכל צד רשאי להחזיק ברצועות שטח מוגדרות משני צדי הגבול.
עוד קובע ההסכם כי הפיקוח על יישומו יתבצע על-ידי כוחות מטעם האו"ם.
בשנת 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמסגרתו השיבה ישראל לשליטת מצרים את חצי האי סיני כולו ואת האיים טיראן וסנפיר.
חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב-26 במרץ 1979 קבעה את קו הגבול בין המדינות בקו עקבה רפיח, בזיקה לגבול המנדטורי.
היישובים הישראלים שהוקמו מצידו השני של הגבול נהרסו לפי החלטת ממשלת ישראל (התכנון המקורי היה למכור את המבנים והתשתיות למצרים).
על פי הסכם השלום, נקבע קו אל עריש – ראס מוחמד כקו ביניים לנסיגה המתוכננת לגבול הבין-לאומי.
קו זה נמדד וסומן בשטח, וב-25 בינואר 1980 התייצבו כוחות צה"ל מצידו המזרחי של הקו.
לאחר שנתיים ושלושה חודשים בקו הביניים, ב-25 באפריל 1982, בדיוק על פי לוח הזמנים של הסכם השלום, נסוגה ישראל אל הגבול הבין-לאומי.
כוחות צה"ל התייצבו באופן סמלי מעט מזרחה לקו הגבול הבין-לאומי – כיוון שמצרים הסכימה לפרז שטח נרחב בחצי האי סיני, וכדי להפגין הדדיות, קבע הסכם השלום שישראל לא תציב את כוחותיה על הגבול עצמו אלא מעט מזרחה לו, כמחווה סמלית.
בעיה נוצרה באזור טאבה שכן סימון הגבול במפות משנת 1906 לא היה ברור.
אבני הגבול שסימנו את הגבול בשטח לא הגיעו עד לחוף הים, ובמפות 1906 התגלו סתירות בין הסימון הבריטי (שהכליל את טאבה במצרים הבריטית) לסימון העות'מאני (שהכליל את טאבה בארץ ישראל העות'מאנית).
לדעת ישראל, בהסתמך על המפות העות'מאניות, האזור המכונה טאבה הנמצא מערבית לאילת נמצא בשטחה, ולכן היא לא נסוגה ממנו, ואפשרה בו הקמת מלון ומתקני תיירות ישראליים.
מצרים, בהסתמך על מפות בריטיות, טענה כי הגבול עובר ממזרח לטאבה ותבעה נסיגה ישראלית מהאזור.
הפתרון היה בוררות בין-לאומית שקבעה שיש לקבוע את קו הגבול בזיקה למפות המנדט הבריטי, שכן זה מה שהוסכם בחוזה השלום בין ישראל למצרים.
בשנת 1989 הגיעה ישראל להסכם עם מצרים על-פיו טאבה תועבר לשטח מצרים, אולם מלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר אחרי העברת השטח למצרים.
במקום הוקם מעבר גבול, המאפשר מעבר תיירים בין סיני ובין אילת.
בעיה נוספת נוצרה באזור העיר רפיח.
בשנת 1906, שורטט "קו עקבה–רפיח" כקו הגבול בין האימפריה העות'מאנית ובין האימפריה הבריטית.
במרוצת השנים, גם לאחר כיבושה על-ידי ישראל בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, רפיח הלכה וגדלה משני צדי קו הגבול הזה.
עקב השימוש בקו הגבול הישן כבסיס לקו הגבול שנקבע בהסכם השלום בין מצרים ובין ישראל, התברר כי לאחר נסיגת ישראל מסיני, רפיח בעצם נחצתה בין שתי המדינות.
בשנות האינתיפאדה, העיר הייתה מוקד להברחות רבות של נשק ממצרים לרצועת עזה, אף על פי שצה"ל ניסה בדרכים שונות למנוע אותן.
בשנת 2005, לאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה והעברת הרצועה לשליטת הרשות הפלשתינאית, נערך הסכם מיוחד בין ישראל ובין מצרים, ומצרים קיבלה את האחריות לפקח ולמנוע הברחות דרך קטע הגבול בינה ובין הרשות הפלשתינאית, שעובר בתוך רפיח.
פינוי סיני היה החלק הקשה ביותר בהסכם עבור ישראל: בסיני הוקמו יישובים ישראליים – הגדול שבהם, ימית, בצפון מזרח סיני – וכן בסיסי צבא גדולים.
המרחב האווירי של סיני שימש לאימוני חיל האוויר, ומשדות הנפט בסיני הופק נפט שהקל על משק האנרגיה הישראלי.
בתקופה מסוימת מדינת ישראל אף מכרה נפט מסיני.
במימונה של ארצות הברית הועברו הבסיסים החשובים של צה"ל מסיני אל הנגב.
ארצות הברית אף התחילה להעניק סיוע קבוע לישראל בעקבות החתימה על ההסכם.
פינוי היישובים היה מסובך יותר הן בשל הנזק שנגרם לתושבים עצמם, והן בשל דעת הקהל שראתה בכך ניגוד לערכי ההתיישבות הציונית.
התושבים שפונו מבתיהם היו זכאים לפיצוי כספי.
עם זאת, חלקם פונו בכוח לאחר שהתבצרו בבתיהם.
בהסכם השלום נקבע תחילה שהיישובים יועברו למצרים בשלמותם תמורת תשלום, ואולם בסופו של דבר הוחלט להרוס את היישובים עד היסוד, כדי למנוע ניסיונות של תושבים ישראלים לחזור אליהם לפני השלמת הפינוי, וכדי שהמצרים לא יישבו מקומות אלו הסמוכים לגבול.
פינוי סיני על ידי ישראל על פי הסכם השלום נעשה בשני שלבים: בינואר 1980 נסוגה ישראל מן הקווים בהם ניצבה בעקבות הסכם הביניים עם מצרים מ-1975 אל מעבר לקו שנמתח לאורך חצי האי, מאל עריש שבצפונו ועד לראס מוחמד שליד שארם א-שייח' שבדרומו.
באפריל 1982 פינתה ישראל את יתרת שטח סיני, למעט אזור טאבה (שפונה מספר שנים מאוחר יותר – ראו להלן).
לאחר נסיגת ישראל מחצי האי סיני בשנת 1982 במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, סומן הגבול החדש באמצעות אבני סימון, ובחלקים מסוימים באמצעות גדר תיל נמוכה.
הגדר לא היוותה מכשול משמעותי למבריחים בשל גובהה ובשל כיסויה בחולות נודדים במהלך הזמן.
במהלך השנים הוברחו דרך הגבול הפרוץ בעיקר סמים ונשים זרות העוסקות בזנות.
ההברחות נעשו בעיקר על ידי בדואים תושבי חצי האי סיני, שגרו בסמיכות לגבול והכירו את השטח, ואת הפעילות השוטפת של המשטרה המצרית וצה"ל.
כמו כן נותרה בשליטה ישראלית רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים הנקראת "ציר פילדלפי", ושליטה על מעבר הגבול עם מצרים ברפיח.
הגבול הימי בין ישראל למצרים
בשנת 2003 הוחלט כי שטח המחלוקת המכונה "המשולש הימי" הנמצא בין גבולות ישראל ומצרים, נמצא בתחום מדינת ישראל.
המחלוקת לגבי הגבול הימי בין ישראל ומצרים החלה עוד בחתימת הסכמי השלום: ישראל טענה שהגבול עם מצרים הוא המשכו הימי של הגבול היבשתי ואילו המצרים דרשו לקבוע את הגבול בנקודות ציון אחרות.
עד 2003 לא היה שייך הנתיב הבין-לאומי לאף אחת מהמדינות.
ועדת הבוררות הבין-לאומית שדנה, עם החתימה על הסכם השלום, בשאלה לאיזו מדינה שייכת טאבה, קבעה גם את הגבול הימי בניצב לגבול היבשתי.
הגבול סומן בפירוט רב על ידי המרכז למיפוי ישראל ועל ידי יחידת המפות של צה"ל.
המצרים לא הסכימו לכך וקמה מחלוקת לגבי שטח קטן מאוד, עשרות דונמים ימיים.
עם השנים, למרות הטענה שהשטח שייך למצרים, הקפידו ספינות מצריות שלא להיכנס אליו ועגנו דרומה ממנו.
במקביל, גם ספינות חיל הים המסיירות במפרץ אילת לא נהגו להיכנס לאזור.
כיוון שמשרד החוץ, הגוף שמכריז על גבולות המדינה, סירב להכריז בפומבי על המשולש כשטח ישראלי מחשש לקלקול היחסים העדינים עם מצרים, החלו בעלי ספינות הקאזינו מאילת להפליג לאזור.
לכן ב-2003 נקבע האזור כאזור ישראלי ובו אסורה פעילות הימורים.
הקמת גדר הגבול בין ישראל למצרים – 2013
לאורך השנים, כיוון שהגבול ארוך יחסית ולא היה מגודר, היה קושי רב לעקוב אחר הפעילות המתרחשת בו, מה שגרם לאזור להוות נתיב הברחות מאפריקה לישראל.
הברחות אילו כללו כמויות גדולות של סמים, מסתננים מאפריקה וכן נעשה לאורך הגבול סחר בבני אדם, כאשר הוברחו נשים שנחטפו לצורך תעשיית המין.
גורמים במערכת הביטחון החלו לעסוק בנושא הקמת גדר על גבול מצרים עוד ב-2001, אבל משרד הביטחון, צה"ל והממשלה התנגדו להקמת גדר ביטחון.
בדצמבר 2005 אירעה חדירת מחבלים פלסטינים לתוך שטחי ישראל דרך הגבול, שהעלתה לסדר היום שוב את ההצעה להקים גדר שתקשה על מעבר באזור.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החלו חדירות מאורגנות של פליטים ומהגרי עבודה אפריקאים, באמצעות מדריכים בדואים, ממצרים לישראל.
בשנת 2010 החליטה הממשלה כי כל גבול ישראל–מצרים יגודר, זאת במטרה לצמצם חדירת איומים ביטחוניים ומהגרים בלתי חוקיים ממצרים לישראל.
בניית הגדר הושלמה בדצמבר 2013.
ב-2012 טרם הושלמה הקמת הגדר נערכה מתקפת טרור על גדר הגבול.
בשנת 2013 הסתיימה, בתום שלוש וחצי שנות עבודה, בניית גדר הגבול בין ישראל למצרים, שעלותה מיליארד ושש מאות מיליון ש"ח.
בשנים 2024–2025 עשרות אלפי אמצעי לחימה הוברחו בגבול ישראל-מצרים, בפרט באזור של יישובי פיתחת ניצנה.
האמל"ח מועבר ברובו לתחומי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון ולפזורה הבדואית בנגב.
ישובים מהצד הישראלי של הגבול: עזוז, ניצני סיני (קדש ברנע), ניצנה, באר מילכה, בני נצרים, נווה, כרם שלום, שלומית ואילת.
כיום פעילים בגבול ישראל–מצרים שלושה מעברי גבול (בנוסף למעבר רפיח בין הרשות הפלסטינית ובין מצרים):
מעבר טאבה – מעבר גבול הפתוח למעבר תיירים 24 שעות ביממה, בכל ימות השנה (למעט יום כיפור ואחד מימי חג הקורבן).
הסדר מיוחד מאפשר כניסת ישראלים לחציו המזרחי של חצי האי סיני למשך 14 יום, ללא ויזה, וברכבם הפרטי.
מעבר ניצנה (מעבר לובה אליאב) – מעבר גבול המשמש להעברת מטענים בלבד, נמצא בקרבת היישוב ניצנה, כ־55 ק"מ דרומית־מערבית לבאר שבע.
מעבר רפיח – מעבר גבול משותף של ישראל ומצרים עם רצועת עזה, משמש להכנסת ציוד, מזון וסיוע הומניטרי לרצועת עזה.
גבול ירדן–סוריה נמשך לאורך 362 קילומטרים ממשולש הגבולות ישראל, ירדן וסוריה במערב ועד למשולש הגבולות עם עיראק, ירדן וסוריה במזרח.
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות ישראל, ירדן וסוריה.
סוריה טענה שהמיקום המדויק של משולש הגבולות אינו ברור כרגע, לאחר שישראל השתלטה על רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
לטענת סוריה משולש הגבולות צריך להיות מזרחית לקיבוץ שער הגולן בשטח בישראל, ואילו משולש הגבולות בפועל, נמצא כיום באזור המפורז שבפיקוח כח אונדו"ף.
(UNDOF כוח המשקיפים של האו"ם ברמת הגולן), מדרום-מזרח למושב מיצר.
גבול ירדן סוריה עובר ברמת הגולן לאורך נהר הירמוך, לאחר מכן הגבול עוזב את הנהר רק מזרחית לעיירה הירדנית אט טוררה וממשיך לכיוון דרום-מזרח ועובר בין א-רמת'א בירדן לדרעא בסוריה.
בין שתי העיירות על כביש 25 הירדני המתחלף עם המעבר לסוריה לכביש מספר 5 הסורי.
מעבר הגבול הוא מעבר בינלאומי בין ירדן וסוריה הנקרא מעבר גבול דרעא.
בנוסף למעבר גבול דרעא קיים מעבר גבול נוסף בשם מעבר גבול נסיב, בין היישוב ג'בר בירדן והעיירה הסורית נסיב, על הכביש המהיר עמאן דמשק.
בצד הירדני הכביש נקרא כביש מספר 15 ובצד הסורי הכביש נקרא הכביש המהיר M5.
בנקודת הציון (נ.צ.) שהקואורדינטות של הגבול פונה לכיוון צפון-מזרח, וממשיך בקו ישר על פני המדבר הסורי, עד למשולש הגבולות עיראק, סוריה וירדן בנקודת הציון .
בתחילת המאה העשרים שלטה האימפריה העות'מאנית במה שכיום הם ירדן, ארץ ישראל, עיראק וסוריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי, שנתמך על ידי בריטניה, בריטניה הצליחה להוציא את העות'מאנים מרוב המזרח התיכון.
כתוצאה מההסכם הסודי, הסכם סייקס–פיקו האנגלו-צרפתי בשנת 1916, הוילאייט סוריה/דמשק של האימפריה העות'מאנית חולק לשניים.
לצרפת עבר החלק הצפוני ולבריטניה עבר החלק הדרומי.
האזור הצרפתי הוגדר במסגרת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון ואיסקנדרון.
האזור הבריטי הוגדר במסגרת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, עבר הירדן ועיראק.
השטח מדרום למנדט הבריטי הוגדר כשטח השייך לאיבן סעוד מהממלכה החדשה של ערב הסעודית.
בסופו של דבר בשנת 1921 הכריזה בריטניה על המנדט הבריטי באזור, ויצרה את אמירות עבר הירדן תחת שלטונו האוטונומי למחצה של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בין השנים 1920–1923 חתמו צרפת ובריטניה על שורה של הסכמים, המכונים יחד הסכם ניוקומב-פולה, שיצר את גבולות, ירדן-סוריה וגבול סוריה–עיראק המודרנית, כתיקון למה שמוגדר אזור A בהסכם סייקס – פיקו.
רק ב־31 באוקטובר 1931 הוסכם על תיאור מפורט יותר של קו הגבול ירדן–סוריה.
בשנת 1967 ישראל כבשה את רמת הגולן בעקבות מלחמת ששת הימים ובכך גרמה לכך שהחלק המערבי ביותר של קו הגבול ששורטט בהסכם ניוקומב-פולה עבר לשליטתה.
היו מספר תקריות לאורך הגבול מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 שנמשכו מדי פעם גם עד שנת 2020.
מעבר גבול נסיב הוא מעבר גבול בינלאומי בין סוריה לירדן.
זהו אחד ממעברי הגבול העמוסים ביותר בסוריה והוא ממוקם על הכביש הבינלאומי דמשק-עמאן ליד העיר נסיב, בסוריה.
זהו המעבר העיקרי לייצוא סורי לירדן ולמדינות המפרץ הפרסי המאוגדות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ ה-GCC.
במקום נבנו בניינים על שטח של 280,000 מטרים רבועיים, כיכרות וכבישים.
בניית המעבר הושלמה בשנת 1996. הפעילות במעבר החלה באמצע שנת 1997. עם הגדלת כמות הסחורות במעבר היה צורך להגדיל את המעבר, שטחי האחסון ואפילו להקים מקומות לינה לעוברים במקום.
באפריל 2015, המעבר נפל לשליטת הצבא הסורי החופשי וחזית אל-נוסרה במהלך קרב לכיבוש מעבר הגבול.
בעקבות הקרבות במקום המעבר נסגר למשך כשלוש וחצי שנים.
ב־6 ביולי 2018, הצבא הסורי כבש מחדש את מעבר הגבול נסיב במתקפה הדרומית של סוריה 2018.
מעבר הגבול נסיב נפתח מחדש באופן רשמי רק ב־15 באוקטובר 2018.
מעבר גבול דרעא הוא מעבר גבול בינלאומי בין סוריה לירדן.
הוא ממוקם בין הערים דארעא שבסוריה וא-רמת'א בירדן.
המעבר קיים שנים רבות והוא ממוקם לאורך קטע המסילה של הרכבת החיג'אזית דמשק–עמאן.
המעבר נמצא במרחק של כ-80 קילומטרים מצפון לבירה הירדנית עמאן.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה השתלטו כוחות המורדים על המעבר בספטמבר 2013.
ב-10 ביולי 2018 כבש הצבא הסורי את מעבר הגבול הישן דארעא.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה התקיימו תקריות אלימות שהתרחשו 379 קילומטרים (235 מייל) מצפון לגבול ירדן-סוריה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
לכאורה הגבול בין שתי המדינות היה צריך להיות שקט.
מחשש של הירדנים שמלחמת האזרחים בסוריה תגלוש לירדן ממשלת ירדן פנתה לחברת מערכות ההגנה האמריקאית, ריית'יאון, שהעניקה סיוע, ייעוץ והדרכה לכוחות הצבא הירדניים.
חברת ריית'יאון עזרה לירדן לבנות מערכות מכ"ם מתקדמות המסוגלות לעקוב ולהתריע על כל תנועה בשטחים נרחבים של הגבול בין שתי המדינות.
מערכות אבטחה אלו אפשרו גילוי וסיכול של מספר חדירות לאורך גבולות ירדן.
כפועל יוצא של הצבת מערכות המכ"ם מערכת הביטחון הירדנית הצליחה גם לזהות את תנועתם ופעולותיהם של כל המיליציות שפעלו בסוריה לפני שהגיעו לשטח ירדן.
בנוסף הצבא הירדני גם שלח אזהרות לקבוצות המיליטנטיות והזהיר אותם שלא להפר את ריבונותה לאורך הגבול.
התקשורת הירדנית מדווחת כי ניסיונות הברחת סמים מעבר לגבולות ירדן שולשו מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, וכי היא סיכלה את רוב ניסיונות ההסתננות.
אירוע12012אוקטובר קבוצה של חמושים איסלאמיים ניסתה להסתנן לירדן מסוריה תוך ניצול מלחמת האזרחים שם.
הצבא הירדני התערב וסכל את הניסיון.
הצבא הצליח לפגוע באורח קשה בחמוש אחד ולהרוג ארבעה.
בעימותים אחרים נהרג חייל ירדני, 13 חמושים נעצרו והשאר נסוגו וחזרו לשטחי סוריה.2 201416 אפריל חיל האוויר המלכותי הירדני הפציץ שיירת כלי רכב בגבול סוריה-ירדן, ולפי הדיווחים התקיפה האווירית התרחשה כאשר השיירה ניסתה לחדור לגבול ירדן מכיוון מסוריה.
למרות המעורבות הסורית במבצע זה, גורם צבאי המזוהה עם משטר בשאר אל-אסד עדכן כי הרכבים אינם שייכים לצבא הסורי.
המקור הביטחוני הירדני אמר כי היעדים שהופצצו הופיעו על המכ"ם הירדני, כך שניתן היה לזהות שהרכבים שהותקפו על ידי חיל האוויר המלכותי הירדני, היו שייכים למורדים הסורים.
הרכבים הותקפו לאחר שפתחו באש על פליטים שהסתתרו לאורך הגבול כדי להימלט מהלחימה של כוחות הממשלה בדרום סוריה.3 2015 דו"ח של פיקוד כוחות הצבא הירדניים העלה כי במהלך כל שנת 2015 שוטרי משמר הגבול הירדני סכלו 85 ניסיונות הסתננות בהם היו מעורבים 132 בני אדם.
בכלי רכב של מסתננים נמצאו 1,473 חלקי כלי נשק שונים, 6,659 כדורים, 16,768,684 כדורי פנטילין–קפטגון, 893,060 שקיות מריחואנה בגודל כף היד ו-20,000 כדורי טרמדול.
מאוחר יותר הושמדו הסמים במחלקה למלחמה בסמים בעמאן.4 2016 23 ינואר36 חמושים ניסו לחדור לגבול ירדן והתעמתו עם משמר הגבול הירדני.
בסוף העימות נותרו בשטח 12 מסתננים הרוגים והשאר נסוגו לסוריה.
בסריקות בשטח, הצבא ירדני גילה במקום כמות של 2 מיליון כדורים.525 ינוארחמושים ניסו לחדור לירדן דרך הגבול, אך הופצצו מהאוויר ונאלצו לסגת.
בסריקה בשטח בעקבות ניסיון זה נמצאו 2,600 שקיות מריחואנה ו-2.4 מיליון פנטילין בנוסף לגלולות למניעת הריון.6 7 פברוארשני גברים חמושים מסוריה ניצלו את מזג האוויר הערפילי, ניסו לחדור ונהרגו.724 פברוארשתי מכוניות ניצלו את מזג האוויר הגרוע.
בעימות עם חיילי משמר הגבול הירדני נהרג אחד המסתננים ושישה אחרים נפצעו והועברו מיד לבית החולים ומשם לכלא.821 יוניעם שחר התפוצצה מכונית תופת ליד מאחז הכוחות הצבאיים הירדניים בצפון-מזרח ירדן, קרוב למשולש הגבולות ירדן, עיראק, וסוריה סמוך לרוקבן .
במקום נמצאים מחנות זמניים לפליטים סורים.
בהתפוצצות מכונית התופת נהרגו 6 בני אדם ו-14 חיילים ירדנים נפצעו.
כתוצאה מאירוע זה הכריזה ירדן שגבולה עם סוריה הפך ל"שטח צבאי סגור".
בסריקות לאחר האירוע נמצאו כמויות גדולות של סמים.13 27 מרץסוכל ניסיון חדירה נוסף, שהסתיים בהריגתם של שלושה מסתננים שניסו להבריח סמים.14 11 מאימטוס F-16 של חיל האוויר הירדני הפיל מזל"ט לא מזוהה סמוך לגבול עם סוריה.153 יוני שלושה חמושים על אופנועים ניסו להתעמת עם החיילים הירדנים בגבול ליד רוקבן.
כולם נהרגו, בעוד חייל ירדני נפגע בזרוע.16 11 יוניחמישה מסתננים נהרגו בעימות עם הצבא.1722 אוגוסט אנשי משמר הגבול הירדני הודיעו שהרגו 2 מסתננים.
גבול בהוטן–הודו הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין בהוטן להודו.
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות המערבי עם טיבט וסין, וממשיך משם לכיוון דרום דרך ההר גיפמוצ'י והנהר ג'אלדהאקה .
לאחר מכן, הגבול פונה דרומה-מערבה ואז מזרחה דרך סדרה של קווים יבשתיים לא סדירים העוקבים בדרך כלל למרגלות הרי ההימלאיה, ובמיוחד דרך הנהר מאנאס .
לאחר מכן, הגבול פונה צפונית-מערבית, מערבה ליד העיירה סאקטנג , דרך הנהרות טאוואנג צ'ו וניאמג'אנג צ'ו , לפני שפנה צפונה עד למשולש הגבולות המזרחית.
האימפריה הבריטית החלה לכבוש את הודו מהמאה ה-17, והרחיבה בהדרגה את שלטונה ויצרה את הודו הבריטית.
הדבר הביא לסכסוך עם בהוטן, כאשר מדינת קוך בהר סופחה על ידי בריטניה ב-1770. הסכסוך הזה הסתיים עם חתימת הסכם שלום ב-1774, אשר הכיר בגבולות בהוטן דאז.
במחצית הראשונה של המאה ה-19, התעוררו מחלוקת נוספת לגבי הגבול בין בהוטן להודו, כאשר האימפריה הבריטית סיפחה את מישורי ההצפה הבנגליים ואסאם ב-1841–1842. המתיחות המתמשכת הובילה למלחמת דואר ב-1864–1865. חוזה סינצ'ולה שבא לאחר מכן, הביע לכן שבהוטן הייתה צריכה לוותר על השטחים שכבשה.
שינויים נוספים בגבול נעשו ב-1910 באמצעות אמנת פונאקה .
ב-1947, הודו קיבלה עצמאות מבריטניה, וכעבור שנתיים היא חתמה על אמנה עם בהוטן לפיה היא הכירה בריבונותה של המדינה, אף על פי ששמרה על השפעה משמעותית על ענייני החוץ שלה.
ב-1973–1984, התקיימו בין בהוטן להודו שיחות לגבי הגבול ביניהן.
סכסוכי גבול בעלות אופי יחסית מינורי התקיימו לגבי חלק הגבול עם ארונאצ'ל פרדש, והאזור בין שרפנג ומחוז טסירנג .
ב-2006, נחתם אמנה סופית הקובעת את הגבול בין שתי המדינות.
חוזה ידידות ושיתוף פעולה חדש המעניק חופש רב יותר לבהוטן בענייני יחסי החוץ נחתם ב-2007.
הגבול בין בהוטן להודו הוא הגישה היבשתית היחידה שנכנסת לכיוון בהוטן, מכיוון שהגבול עם סין סגור לחלוטין.
נקודת הכניסה היחידה עבור אזרחים זרים היא בין הערים ג'ייגאון , במערב בנגל, ופונצ'ולינג, בדרום-מערב בהוטן.
ממשלת הודו פורסת 12 גדודים של כוח גבול חמוש , ו-132 עמדות גבול, כדי לשמור על הגבול מצידה.
ניהול וביטחון גבולות דו-צדדי של שתי המדינות הוקם כדי להעריך ולהבטיח את שיתוף פעולה בהגנת הגבול בין שתי המדינות.
בעקבות סגירת גבול הודו–סין ב-2017, הגדילה ממשלת הודו את מספר עמדות הגבול.
גבול בהוטן–סין הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין בהוטן לסין (המחוז האוטונומי הטיבטי).
אורך הגבול הוא 477 ק"מ, והוא עובר דרך ההימלאיה בין שני משולשי הגבולות יחד עם הודו.
הגבול מתחיל במשולש הגבולות המערבי עם הודו, צפונית להר גיפמוצ'י.
לאחר מכן, הוא פונה צפונה-מזרחה, דרך מספר הרים, ובניהם נמצא ההר ג'ומולארי .
עם זאת, חלק מהקטע הזה נמצא במחלוקת בין שתי המדינות.
הגבול פונה מזרחה ליד ההר מסאנג קאנג .
חלק גדול מקטע זה גם נמצא במחלוקת בין שתי המדינות.
ליד העיירה סנג' ג'ונג , הגבול פונה לדרום-מזרח, ומסתיים במשולש הגבולות המזרחי עם הודו.
ממלכת בהוטן והרפובליקה העממית של סין אינן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים, והיחסים מתוחים מבחינה היסטורית.
הגבול בין בהוטן וטיבט מעולם לא הוכר רשמית.
במשך תקופה קצרה ב-1911, הרפובליקה הסינית הגישה תביעה טריטוריאלית על חלקים מבהוטן.
התביעה הטריטוריאלית חודשה על ידי הרפובליקה העממית של סין לאחר שהמפלגה הקומוניסטית של סין השתלטה על סין היבשתית במלחמת האזרחים הסינית ב-1949. מאו דזה-דונג הכריז בגרסה המקורית של המהפכה הסינית והמפלגה הקומוניסטית מ-1939 כי "הגבולות הנכונים של סין יכללו את בורמה, בהוטן ונפאל".
במדיניות חמש האצבעות של טיבט , הוא התייחס גם לבהוטן כחלק מטיבט, ולכן גם לסין.
ב-1959, פרסמה סין מפה ב-"A brief history of China", שבה נכללו חלקים ניכרים של בהוטן ומדינות אחרות בתביעותיה הטריטוריאליות.
עם הגידול בחיילים בצד הסיני של הגבול ולאחר הסכם 17 הנקודות בין ממשלת טיבט המקומית לממשלה המרכזית של הרפובליקה העממית של סין ב-1951, הוציאה בהוטן את נציגה מלהסה.
המרד הטיבטי ב-1959 והגעתו של הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, להודו השכנה הפכו את ביטחון גבול בהוטן–סין להכרח עבור בהוטן.
על פי ההערכות, כ-6,000 טיבטים ברחו לבהוטן וקיבלו מקלט, אם כי לאחר מכן בהוטן סגרה את גבולה לסין, מחשש שיבואו עוד פליטים מהמרד.
ביולי 1959, יחד עם כיבוש טיבט, כבש צבא השחרור העממי כמה מובלעות בהוטאניות במערב טיבט שהיו תחת ממשל בהוטאני במשך יותר מ-300 שנה והועברו לבהוטן על ידי נגוואנג נמגיאל במאה ה-17. המובלעות היו דארצ'ן , מנזר לאבראנג , גרטוק ומספר מנזרים קטנים יותר וכפרים ליד ההר קאילאש.
מפה סינית שפורסמה ב-1961 הראתה את סין תובעת שטחים בבהוטן, נפאל וממלכת סיקים (כיום, משמשת כמדינה בהודו).
פלישות של חיילים סינים ורועי צאן טיבטים עוררו גם מתיחות בבהוטן.
בהטלת סנקציות כלכליות חוצה-גבולות וסגירת הגבול עם סין, ביססה בהוטן קשרים צבאיים נרחבים עם הודו.
במהלך מלחמת הודו–סין ב-1962, הרשויות בבהוטן התירו תנועות כוחות של צבא הודו דרך שטח בהוטן.
עם זאת, תבוסתה של הודו במלחמה עוררה חשש מיכולתה של הודו להגן על בהוטן.
כתוצאה מכך, במהלך בניית קשריה עם הודו, ביססה בהוטן מדיניות נייטרלית באופן רשמי.
על פי הצהרות רשמיות של מלך בהוטן, ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, בפני האספה הלאומית של בהוטן , ישנם ארבעה אזורים במחלוקת בין בהוטן לסין: דוקלם, הגבול עובר לאורך רכסי ההרים ג'ומולארי ומסאנג קאנג , והנהר טורסה .
השטח השנוי במחלוקת בדוקלם משתרע על פני כ-89 קמ"ר, ואילו השטחים השנויים במחלוקת באזור רכסי ההרים משתרע על כ-180 קמ"ר.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, ייצגה הודו את דאגות בהוטן בשיחות עם סין סביב סכסוכי הגבול בין סין להודו.
כאשר בהוטן נהייתה חברה באו"ם ב-1971, התחילה בהוטן לעבור קורס עצמאי יותר במדיניות החוץ שלה.
באו"ם, בהוטן הצביעה בעד העברת הייצוג הסיני באו"ם מהרפובליקה הסינית לרפובליקה העממית של סין ותמכה בגלוי במדיניות "סין אחת" .
ב-1974, בפתיחות סמלית, הזמינה בהוטן את שגריר סין בהודו להשתתף בהכתרתו של ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק למלך בהוטן.
ב-1983, ניהלו שר החוץ הסיני, וו שוקיאן , ושר החוץ של בהוטן, דאווה צרינג על כינון יחסים דו-צדדיים בניו יורק.
ב-1984, החלו סין ובהוטן בשיחות ישירות סביב סכסוך הגבולות.
ב-1998, חתמו סין ובהוטן על הסכם דו-צדדי לשמירת השלום בגבול.
בהסכם, סין אישרה את כבודה לריבונותה ולשלמות הטריטוריאלית של בהוטן ושני הצדדים ביקשו לבנות קשרים על בסיס חמשת עקרונות הדו קיום והשלום .
עם זאת, בהוטן טוענת כי בניית הכבישים בסין נמצאת בשטח שלה, לכאורה בניגוד להסכם מ-1998, עוררה מתחים בין שתי המדינות.
למרות זאת, ב-2002, סין הציגה את מה שלטענתה שימשה כ-"ראיות", וטענה כי היא מחזיקה בבעלות על שטחי קרקע שנויים במחלוקת.
לאחר משא ומתן מסוים, הושג הסכם ביניים בין שתי המדינות.
ב-11 באוגוסט 2016, ביקר שר החוץ של בהוטן, דמצ'ו דורג'י , בבייג'ינג, בירת סין, לסיבוב ה-24 של שיחות הגבול עם סגן הנשיא הסיני, לי יואנצ'או .
שני הצדדים העירו הערות כדי להראות שהם מוכנים לחיזוק שיתופי הפעולה בתחומים שונים ונתנו תקווה להסדרת נושאי הגבול.
ב-29 ביוני 2017, בהוטן התנגדה לרצונה של סין להקים כביש בשטח השנוי במחלוקת של דוקלם, במשולש הגבולות המערבי של בהוטן, הודו וסין.
באותו יום, כתוצאה מהמתחים הגוברים, הייתה החמרה בביטחון הגבול.
סגירת גבול הודו–סין , שהתקיימה מאז אמצע יוני 2017, במשולש הגבולות המערבית של בהוטן, לאחר שצבא הודו חסם את ההקמה הסינית של הכביש שבו בהוטן והודו רואים כהפרת ההסכים הקודמים.
ב-30 ביוני 2017, גם הודו וגם סין הציבו 3000 חיילים בשני צדדי הגבול.
באותו יום, פרסמה סין מפה שטענה כי דוקלם שייך לסין.
סין טוענת באמצעות המפה שטריטוריה דרומית להר גיפמוצ'י שייכת לסין וכי היא נתמכת על ידי אמנת קולקטה.
ב-3 ביולי 2017, סין אמרה להודו כי ראש ממשלת הודו לשעבר, ג'ווהרלל נהרו, קיבל את אמנת קולקטה.
סין טענה ב-5 ביולי 2017 כי הייתה לה "הסכמה בסיסית" עם בהוטן ולא הייתה מחלוקת בין שתי המדינות.
ב-10 באוגוסט 2017, דחה בהוטן את טענת הממשל בבייג'ינג לפיה דוקלם שייך לסין.
ב-2 ביוני 2020, סין העלתה סכסוך חדש על שטח שמעולם לא עלה בשיחות הגבול בין שתי המדינות קודם לכן.
בפגישה וירטואלית של Global Environment Facility , סין התנגדה לתת מענק עבור מקלט חיות הבר סאקטנג , שנמצא במזרח בהוטן במחוז טשיגנג , בטענה כי השטח נמצא במחלוקת.
מפות היסטוריות של אזור הגבול ממערב למזרח במפה הבין-לאומית של מפת הניווט העולמית והתפעולית, מהמחצית השנייה של המאה ה-20:
גבול דרום אפריקה – לסוטו הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין דרום אפריקה ללסוטו.
אורך הגבול הוא 909 ק"מ, והוא יוצר לולאה שלמה, שכן לסוטו היא מובלעת המוקפת כולה בדרום אפריקה.
הגבול עובר בנהר קלדון , קו פרשת המים של הרי דראקנסברג, הנהר אורנג', הנהר מחלנג וסדרת גבעות המצטרפות למחלנג בחזרה לנהר קלדון.
אנשי סוטו היוו משטר מובהק בשנות ה-20 של המאה ה-19 תחת הצ'יף הראשי הראשון, מושושואה הראשון .
באותה תקופה, שטח סוטו כלל גם את פרובינציית המדינה החופשית בדרום אפריקה.
לאחר מספר קרבות בין אנשי סוטו לבין אנשי בואר על שטח מדינת אורנג' החופשית, שטח זה אבד ב-1850 וב-1860. ב-1868, בסוטולנד (כפי שהיה ידוע אז) הפכה למדינת חסות בריטית.
למעט תקופת סיפוח מושבת הכף ב-1871–1884, היא נותרה במעמד זה עד שקיבלה את עצמאותה כממלכת לסוטו ב-1966.
הגבול בין בסוטולנד למדינת אורנג' החופשית הוגדר ב-1869, בוועידה באליוואל נורת' .
גבול זה אושר, והגבול עם מושבת הכף ומושבת נטאל גם הוא הוגדר, בהודעת הנציב העליון בדרום אפריקה , פיליפ אדמונד וודהאוס , מ-13 במאי 1870, כפי שתוקן בהודעה ממשלתית מס' 74 מ-6 בנובמבר 1871. בהודעה זו, תוארו גבולותיה של "בסוטולנד הבריטית":
קורנטספרויט, נהר סנט ג'ון ונהר טיז מוכרים כיום כנהרות מחלנג , מזימוובו וטלה בהתאמה.
אוליפנטסבן, לנגברג וג'מרברג הם הרים באזור שבין הנהר מחלנג לבין הנהר קלדון .
החל ממונט-או-סורס , הגבול עובר לאורך קו פרשת המים בין אגן הניקוז של הנהר אורנג' (הזורם לאוקיינוס האטלנטי) לבין הנהרות השונים הזורמים מעל דרקנסברג לאוקיינוס ההודי.
הוא ממשיך בקו פרשת מים, עד למקור הנהר טלה ליד ההר בן מקדהוי.
משם הוא ממשיך דרך הנהר טלה עד למפגש עם הנהר אורנג', ולאחר מכן למפגש בין הנהר אורנג' עם הנהר מחלנג .
ממפגש זה, הגבול עובר דרך הנהר מחלנג עד לנקודה ממערב למוהאל'ס הוק .
לאחר מכן, הוא עובר לאורך סדרת גבעות וקטעי קו ישר לכיוון נהר קלדון , מצפון לוופנר .
לאחר מכן, הגבול ממשיך דרך הנהר קלדון, ליד בירת לסוטו, מסרו, ולעיירה פיקסבורג שבדרום אפריקה, עד למקור הנהר, שנמצא במגדלור בקאצ'ה'ס נק.
מהמגדלור, הגבול ממשיך דרך קו פרשת המים בין הנהר אורנג' ואגני הניקוז של הנהר ואל למונט-או-סורס .
כל עשרת המחוזות של לסוטו נוגעים בגבול, וכך גם שלושה פרובינציות של דרום אפריקה: המדינה החופשית, קוואזולו-נטאל והכף המזרחי.
מעברי הגבול הרשמיים מתוארים בטבלה הבאה:
לסוטודרום אפריקהשעות פעילותהערותקורדינאטותכבישמעבר גבולכבישמעבר גבולA2גשר מסרוN8גשר מסרופתוח תמידקו הרכבת מסרו עובר בגשר זהגשר פקהגשר פקה08:00-16:00מפוטסהגשר פיקסבורגפתוח תמידקלדונספורטקלדונספורט06:00-22:00מעבר מוננטסהמעבר מוננטסה08:00-16:00מעבר סאני מעבר סאני 06:00-18:00כלי רכב בעלי 4 גלגלים בלבדנגואנגואנהבוזמנסנק08:00-16:00סגור לכלי רכברמאצליסו גייטרמאצליסו גייט08:00-16:00קאצ'ה'ס נקקאצ'ה'ס נק06:00-22:00אונגלוקסנקאונגלוקסנק08:00-16:00כלי רכב בעלי 4 גלגלים בלבדA24גשר טלהR393גשר טלה06:00-22:00גשר מחלנגגשר מחלנג08:00-16:00ספאפוס גייטספאפוס גייט08:00-16:00ואן רויינס גייטואן רויינס גייט06:00-22:00
גבול בלארוס–ליטא הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין בלארוס לליטא.
זהו גבול חיצוני של האיחוד האירופי (שחברה בו ליטא) והגבול המערבי של חבר המדינות (שחברה בו בלארוס).
גבולות היסטוריים של הדוכסות הגדולה של ליטא, ומאוחר יותר, בעקבות מחיצות של האיחוד הפולני-ליטאי, נפות של האימפריה הרוסית מגוונות משמעותית לאורך ההיסטוריה בזמנים דמה דמיון לגבולות המודרניים.
התצורות המוקדמות של הגבול הנוכחי מקורן לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעקבות הקמת הרפובליקה של ליטא והמלחמה הליטאית-סובייטית.
הסכם השלום הסובייטי-הליטאית נחתם ב-12 ביולי 1920, שמגדיר ומכיר בגבול המזרחי של ליטא, אף על פי שזה הייתה דה פקטו בשליטת פולין עקב המלחמה הפולנית-ליטאית והמלחמה הפולנית-סובייטית.
הגבול דאז דומה הגבול הנוכחי, אך אזור וילנה היה דה פקטו בשליטת פולין.
בעקבות מלחמת העולם השנייה וכיבוש המדינות הבלטיות, גבול חדש הוקם בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית ל, ששתיהן היו תחת שליטת ברית המועצות.
זהו הבסיס לגבול הנוכחי שנותר יציב ברובו מאז 1940.
הגבול מוגדר בהסכם מ-6 בפברואר 1995 בין שתי המדינות.
תיחום הגבול של הגבול הושלם בשנת 2007. מאז 2004 הגבול משמש כגבול חיצוני של האיחוד האירופי ומאז 2007 הוא חלק מאזור שנגן.
התפתחויות אלו הביאו להגברת בקרת הגבולות ולדרישות ויזה מחמירות יותר למעבר בין שתי המדינות.
הסכם שנחתם ב-2010 נועד ליישם נסיעה פשוטה עבור אנשים המתגוררים בטווח של 50 ק"מ (31 מ"ל) מהגבול.
האמנה מגדירה את הגבול כמתחיל בטריפוינט הגבול של ליטא, לטביה ובלארוס, שם יש אנדרטה.
הוא עובר לדרום-מזרח על פני אגם דרייסוואטי, ממשיך דרך נהר אפיווארדקה, על פני אגמים אפורדאי ופרוטאס, בהמשך דרך נהר דיסנה מזרחה, ובהמשך לתחנת הרכבת באדוטישקיס.
הגבול עוד הולך צפונית לעיירה הבלארוסית לינטופי, ממזרח לעיירה הליטאית שומסקאס, מעבר לכביש וילנה-מלדזייצ'נה, הולך מסביב לאזור ההתיישבות ליטאית דיוויאנישקס ממזרח, מדרום וממערב, עובר דרך צפון אזור ההתיישבות הבלארוסית בניאקוני, חוצה את דרך לידא-וילנה ובהמשך בעקבות נהר סאלצ'יה.
הוא ממשיך מדרום לעיר הליטאית איישישוק, עובר דרך נהר נצ'יה, הולך לדרום העיירה הליטאית דוביצ'יאי, מגיע למקור נהר קוטרה ובהמשך עובר דרך הנהר הזה, ואז חוצה דרך אגמי גרודה איר דובאס.
הגבול עוד יותר חוצה את מסילת הברזל וילנה-גרודנו ליד תחנת סיינוב, ואת הרכבת דרוסקינינקאי מצפון לתחנת פרקט, מערבה וממשיץ לעבר נהר הניימן, נגד הזרם, ובהמשך בא דרך נהר שבמשולש הגבולות בלארוס-ליטא-פולין.
בחודש יוני 2021, פקידים ליטאים טענו כי רשויות בלארוסית מעודדים הגירה בלתי חוקית מעיראק וסוריה לליטא על ידי ארגון קבוצות של פליטים ולסייע להם לחצות את הגבול הליטאי-בלארוסית.
חברת הנסיעות צנטרקורורט (Tsentrkurort) בבעלות המדינה הוכתרה כאחת המבצעות של הגירה בלתי חוקית.
ההנחה הייתה שתמיכת המדינה בהגירה בלתי חוקית יכולה להתבצע מסיבות פוליטיות.
הגירה בלתי חוקית מבלארוס אילצה את ליטא להכריז על מצב חירום ב-7 ביולי 2021.
ליטא בונה מחסום גבול כדי לעצור את זרימת המעברים הבלתי חוקיים.
ב-5 באוגוסט 2021, מפקד שירות משמר הגבול הליטאי הציג פרויקט של המכשול המוצע עבור כל גבול בלארוס–ליטא, אשר יהיה בגובה 4 מ' וישתמש במספר שכבות של חוט הקונצרטינה.
עלות הפרויקט מוערכת ב-150 מיליון אירו והפרלמנט הליטאי אישר אותו בדחיפות.
גבול ירדן–עיראק הוא גבול שנמשך לאורך 179 קילומטרים ממשולש הגבולות ירדן-סוריה-עיראק בצפון ועד למשולש הגבולות ירדן-עיראק-ערב הסעודית בדרום.
הגבול מתחיל בצפון במפגש בין הנקודה המערבית ביותר בעיראק לבין הנקודה הנמצאת בקצה הצפון-מזרחי של ירדן.
הוא מסתיים בדרום במפגש עם גבול ערב הסעודית, לא רחוק מהנקודה המזרחית ביותר בירדן ומבסיס חיל האוויר העיראקי "רשיד" .
הגבול כולו מורכב משישה קווים ישרים.
בתחילת המאה ה-20 שלטה באזור האימפריה העות'מאנית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, הצליחו ערביי האזור, בתמיכת בריטניה, לסלק את העות'מאנים ממרבית אזור המזרח התיכון.
לאחר מכן, בעקבות הסכם סייקס–פיקו ב-3 בינואר 1916, שהיה הסכם סודי בין בריטניה וצרפת, השיגו הבריטים את השליטה באזור.
בשנת 1921 הכריזו הבריטים מנדט על האזור.
הבריטים לא קבעו גבול בין עיראק המנדטורית לבין אמירות עבר הירדן, אך מיקומו נחשב לאסטרטגי בעקבות תכנון הבנייה של צינור הנפט הטרנס-ערבי.
הגבול נקבע לראשונה ב-2 בדצמבר 1922 במהלך הסכם ניוקמב-פולה.
הבריטים ומלך ירדן, עבדאללה הראשון, הסכימו על גבול המורכב מקו ישר אחד בשנת 1932. הגבול תוקן בשנת 1984 והורכב משישה קווים ישרים.
גבול זה נותר על כנו עד היום.
מעבר הגבול כראמה הוא מעבר הגבול היחיד בין ירדן לעיראק.
הוא ממוקם בערך באמצע קו הגבול, ונפתח ב-4 בנובמבר 1991, כשמונה חודשים לאחר סיום מלחמת המפרץ.
ב-22 ביוני 2014, תקף ארגון הטרור "המדינה האסלאמית" את מעבר הגבול וניסה לכבוש אותו מידי צבא עיראק.
גבול גינאה ביסאו – סנגל נמשך לאורך 341 קילומטרים ממשולש הגבולות גינאה – גינאה ביסאו – סנגל במזרח ועד לחוף האוקיינוס האטלנטי במערב.
מחציתו המזרחית של הגבול, מהמפגש עם גבול סנגל, נראית מורכבת מקטע ישר אחד, אך היא מכילה כמה קטעים שמוסטים מעט זה מזה.
המחצית המערבית של קו הגבול מורכבת מקטעים קצרים ולא סדירים.
האימפריה הפורטוגזית שלטה על גינאה ביסאו עוד משנת 1474. האימפריה הצרפתית הקימה את מושבת סנגל הצרפתית במאה ה-17. ועידת ברלין, שהתקיימה בשנים 1884–1885, מנעה פריצת מלחמות בין המעצמות האירופיות על שטחי אפריקה בעקבות המרוץ לאפריקה.
הצרפתים והפורטוגזים חתמו על הסכם ב-12 במאי 1886 אשר תוחם את שטחי מושבותיהן באפריקה, גבולות שנותרו על כנם עד היום.
בשנים 1900–1905, ועדה צרפתית-פורטוגזית סימנה את הגבול ב-184 עמודים ממוספרים, 57 מהם בגבול בין גינאה ביסאו לסנגל.
הגבול נהפך לגבול בין-לאומי לאחר שסנגל קיבלה את עצמאותה מצרפת בשנת 1960 וגינאה ביסאו קיבלה את עצמאותה מפורטוגל בשנת 1974.
גבול ישראל–סוריה הוא חלק מגבולות מדינת ישראל וקו גבול שאינו מוסכם ושנוי במחלוקת.
לפי ישראל, הגבול נמשך מהר חרמון בצפון, לאורכה של רמת הגולן ועד נהר ירמוך בדרום, במשולש גבולות בו הגבול פוגש את גבול ירדן–סוריה.
לפי סוריה קו הגבול נמשך ממערב לרמת הגולן.
התוויית הגבול הבינלאומי בין הצרפתים לבריטים
עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: הסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שנחתם בין הדיפלומטים מארק סייקס הבריטי ושארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו הצרפתי, קבע את גבולו הצפוני של השטח הבינלאומי שעתיד היה ליתכונן בארץ ישראל עם תום המלחמה ופירוק האימפריה העות'מאנית.
לפי הקו הסכמטי שהותווה בהסכם זה הגבול בין החלק של ארץ ישראל שנועד להיות בשליטה בין לאומית, לבין מדינת החסות הצרפתית בסוריה היה אמור לעבור בין שפך הירמוך לירדן, דרך הירדן והכנרת, עד לצפון הכנרת.
משם התחיל קו גבול שהלך מערבה בין ארץ ישראל לאזור שהיה אמור להיות בשליטה צרפתית ישירה.
נקבע כך שיעבור משפך הירמוך לצמח, לאורך הכנרת עד לאזור שפך נחל מסעודיה (כ-2.5 ק"מ מדרום-מזרח לשפך הירדן לכנרת).
משם יפנה הגבול צפונה-מזרחה לאזור עין זיוון.
משם צפונה לדרך המובילה מקוניטרה לבניאס וימשיך לאורך דרך זו עד לבניאס.
הגבולות המדויקים שבין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין שטחי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון נקבעו בהסכם ניוקומב-פולה שנחתם ב-1923 בין ממשלות צרפת ובריטניה.
לפי ההסכם, האזור ברמת הגולן שהיה אמור להיות חלק מהמנדט הבריטי הועבר לאזור הצרפתי, כדי שהגבול לא יחלק את שטחי השבט הבדואי ערב אל-פדל.
בתמורה כל הכנרת הושארה בתחום ארץ ישראל, ונוסף למנדט הבריטי האזור שבין נוקייב שבגדה המזרחית של הכנרת לחמת גדר.
הסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926) קבע את הכללים להתנהלות האזרחית והביטחונית לאורך הגבול.
ב-1934 זכה הסכם ניוקומב-פולה לאישור חבר הלאומים והיה לגבול הבינלאומי בין ישראל לסוריה ובין ישראל ללבנון.
מבין מדינות ערב שפלשו למדינת ישראל במלחמת העצמאות, סוריה הייתה האחרונה שחתמה על הסכם שביתת נשק עם ישראל ב-29 ביולי 1949 בתום משא ומתן קשוח.
במפת הסכם שביתת הנשק עם סוריה 1949 סומנו בגוון כהה שלושה אזורים מפורזים, כולם ממערב לגבולות הסכם ניוקומב-פולה – הגבול המנדטורי הבינלאומי משנת 1923, ובגבולות המדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה:
המפורז הצפוני, תל עזזיאת ורמת הבניאס מאז 1967 קיבוץ שניר מול הקיבוצים דן, דפנה ושְׁאָר יָשׁוּב.
המפורז המרכזי, רצועה צרה המתחילה בחופו המזרחי של אגם החולה, ממשיכה מדרום לאגם במשולש גאוגרפי שבמרכזו המושבה משמר הירדן, ולאחריו רצועת שטח צרה לאורך נהר הירדן המתרחבת מעט בקרבת שפך הנהר לכנרת (הגבול הבינלאומי לאורך רצועה זו נמתח על הגדה המזרחית של הנהר).
המפורז הדרומי, הגדול מכולם, בדרום רמת הגולן, הנושק לגדה המזרחית של הכנרת (מקיבוץ מעגן בדרום ועד לעין גב בצפון) ומתכנס למפגש הגבולות ישראל, סוריה וירדן (באל-חמה).
במאי 1951 בעקבות עימות צבאי חריף בין סוריה לישראל (תקרית אל-חמה וקרב תל מוטילה) על רקע מפעל ייבוש החולה נוצרה חלוקה דה פקטו של האזורים המפורזים.
במפורז הדרומי, אל-חמה, חרבת תאופיק, נוקייב והמעלה לגולן עברו לשליטה צבאית סורית וביתרת השטח נותרה השליטה בידי ישראל.
במפורז המרכזי, השטח ממזרח לירדן וכן המשולש ממערב לירדן מצפון לשפך הירדן לכנרת היו בשליטת סוריה ואילו השטח ממערב לירדן היה בשליטת ישראל.
מרבית המפורז הצפוני, תל עזזיאת ורכס הבניאס היו בשליטת סוריה לימים, יגדירו הסורים את החלוקה דה-פקטו ממאי 1951, להבדיל מקו שביתת הנשק (1949) ומקו הגבול הבינלאומי (1924), כקו '4 ביוני 1967' ובשיחות השלום עם ישראל ודרשו את נסיגת ישראל לקו, 'לשכשך רגליהם במי הכנרת', כתנאי לחתימת הסכם שלום.
ב-1967 במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רמת הגולן מסוריה, ופונו למעלה מ-50,000 תושבים ערבים ברמה.
בתום מלחמת יום הכיפורים ולאחר מלחמת התשה בת חצי שנה נחתם הסכם הפרדת כוחות בין ישראל לסוריה במאי 1974. ההסכם קבע שטחים מפורזים בקו הגבול, קבע מגבלה על כמות כוחות שריון וסוללות נ"מ לאורך קו הגבול, וקיבע את הגבולות שנקבעו בתום מלחמת ששת הימים.
למעט מספר מקומות שנקבעו בקו הסגול והוחזרו לסוריה, בהם קוניטרה, כל השטח שהיה בידי ישראל בתום מלחמת ששת הימים נשאר בידיה.
גבולות אלה ומרחב החיץ החזיקו מעמד במשך זמן רב, עד שנת 2024 בה נפל משטרו של אסד וישראל חצתה למרחב החיץ לצורכי הגנה, או ייתכן שאף לצורך החזקה והיערכות להתבססות חדשה.
ב-1981 סיפחה ישראל את רמת הגולן, והחילה עליה את החוק הישראלי.
בשנת 2019 הכירה ארצות הברית תחת הנשיא טראמפ בריבונות ישראל על רמת הגולן, כפי שנקבע בחוק רמת הגולן.
מלחמת חרבות ברזל - נפילת משטר אסד
בנובמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אסד, השתלטה ישראל על אזור החיץ ועל שטחים נוספים הסמוכים לגבול, כדי לשמור על האזור מהשתלטות על ידי גורמים טרוריסטים, ובניסיון לשמור על האוכלוסייה המקומית, בפרט הדרוזית, מפני ארגוני המורדים המרכזיים.
הנהגת המשטר החדש בסוריה מחתה על צעד זה של ישראל, אך לא נקטה באמצעים צבאיים נגדה.
גבול טורקיה–סוריה הוא הגבול שבין הרפובליקה הערבית הסורית לבין הרפובליקה הטורקית.
אורכו 899 ק"מ והוא משתרע בין חוף הים התיכון ממערב לבין משולש הגבולות עם עיראק ממזרח.
הגבול עובר לאורך מסופוטמיה העילית במרחק של כ-400 ק"מ, חוצה את נהר הפרת ומגיע עד לנהר החידקל.
רובו של הגבול חופף לתוואי מקטע מסילת הברזל הדרומית הטורקית של מסילת הברזל ברלין-בגדאד, פחות או יותר לאורך קו רוחב 37 צפון בין קווי האורך 37 ו-42 מזרח.
בקצהו המערבי הוא כמעט ומקיף את נפת האטיי, בחלק מהתוואי שלו הוא עובר לאורך נהר אורונטס ומגיע לחוף הים התיכון למרגלות הר קל.
מאז הסיפוח הטורקי של מדינת האטיי ב-1939, קצהו המערבי של גבול טורקיה–סוריה על חוף הים התיכון הוא בראס אל בסיט, שמדרום להר קל בנקודת הציון .
נפת האטיי גובלת במחוז לטקיה ובמחוז אידליב הסוריים.
מעבר הגבול המערבי ביותר (והדרומי ביותר) של הגבול נמצא בנקודת הציון , כ-3 ק"מ ממערב לילדגה.
הגבול מגיע לנקודה הדרומית ביותר שלו בנקודת הציון , 2 ק"מ ממערב לעיירה בידמה, כדי לכלול בשטח הטורקי את הכפר הנטוש טופרקטוטן שבנפט האטיי.
מנקודה זו משתרע הגבול לצפון ולמזרח, והוא עובר לאורכו של נהר אורונטס בחלק מהתוואי שלו, שם החלה ב-2011 בניית סכר הידידות טורקיה–סוריה, שמאז הושעתה בנייתו בשל מלחמת האזרחים בסוריה, ומזרחה לכוון מעבר הגבול באב אל האווה, שבו עובר הכביש בין איסכנדרון לבין חלב.
משם יוצא הגבול עוד צפונה אל הגבול שבין נפות האטיי וגזיאנטפ, שם הוא פונה פנייה חדה מזרחה אל מחוץ לעיירה הסורית מיידן אקביס שבנפת עפרין, בנקודת הציון .
למעט נפת האטיי, הצד הטורקי של הגבול נמצא כולו בתחומי דרום-מזרח אנטוליה.
מזרחה ממיידן אקביס, הגבול משתרע מזרחה לאורך כ-400 ק"מ, פחות או יותר לאורך קו רוחב 37 צפון ובין קווי האורך 37 ו-42 מזרח.
מהעיירה הסורית אל ראי ועד לשטח שבין נציבין שבטורקיה לבין קמישלי שבסוריה, הגבול משתרע על תוואי מסילת הברזל ברלין-בגדאד.
הוא חוצה את נהר הפרת בקטע שבין העיר הסורית ג'רבולוס לבין העיירה הטורקית קרקמיש, ועובר מצפון לעיירת הגבול הסורית כובאני, שנבנתה ב-1912 כחלק ממיזם מסילת הברזל ברלין-בגדאד.
נפת תל אביד שבמחוז א-רקה הסורי גובל עם נפת שנלאורפה הטורקית, כולל עיירת הגבול החצויה תל אבייד.
במחוז אל-חסכה הסורי, שעדיין גובל בנפת שנלאורפה, קיים מעבר גבול בראס אל עין, שמקשר את צ'לנפינאר שבטורקיה.
כ-100 ק"מ מצ'לנפינאר, חוצה הגבול את עיירת הגבול נציבין שבנפת מרדין הטורקית (מקום הולדתו של אפרים הסורי, ליד קמישלי.
למחוז חלב הסורי גבול משותף של 221 ק"מ עם הנפות הטורקיות קיליס, גזיאנטפ ושנלאורפה.
בצד הטורקי, הכביש האירופאי E-90 עובר במקביל לגבול לאורכו, חוצה את נהר הפרת בבירצ'יק ואת החידקל בג'יזרה.
30 הק"מ האחרונים של הגבול עוברים לאורך החידקל בכוון דרום-מזרח, עד שהגבול מגיע למשולש הגבולות עיראק-סוריה-טורקיה בנקודת הציון .
בתחילת המאה ה-20 היה כל אזור הגבול חלק מהאימפריה העות'מאנית.
במלחמת העולם הראשונה, בעקבות המרד הערבי, גורשו העות'מאנים מסוריה העות'מאנית וממסופוטמיה, אך בריטניה וצרפת הסכימו בחשאי על חלוקת האזור ביניהן במסגרת הסכם סייקס–פיקו שנחתם ב-1916.
ב-1920 הייתה סוריה באופן רשמי לשטח מנדט צרפתי, בתחילה מפוצלת לכמה ישויות מדיניות, כולל סנג'ק אלכסנדרטה (בשטחי נפת האטיי של היום).
במסגרת הסכם סוור של 1920 חולקה טורקיה האנטולית, וגבול טורקיה–סוריה הוזז צפונה לתוואי הנוכחי שלו.
לאומנים טורקים זעמו על חתימת ההסכם, ובשל כך פרצה מלחמת העצמאות של טורקיה.
הצלחתם של הטורקים בעימות זה גרמה להסכם סוור להיות מיושן.
קו גבול חדש שהיה נוח יותר לטורקים, שורטט במסגרת הסכם אנקרה שנחתם ב-1921 בין טורקיה לבין צרפת לאחר משא ומתן שנוהל בין ראש ממשלת צרפת אריסטיד בריאן לבין שר החוץ הטורקי יוסוף כאמל ביי.
בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923 הוכרה עצמאותה של טורקיה, והוסכם על פשרות טריטוריאליות נדיבות יותר כלפיה, אם כי במחיר של ויתור רשמי של טורקיה על כל תביעה על אדמות ערביות.
בעקבות הסכם לוזאן, תוחם הגבול בצורה מדויקת יותר ב-1926 בין מיידן אקביס לבין נציבין, ובין נציבין לבין מפגש הגבולות עם עיראק ב-1929. פרוטוקול תיחום הגבול הסופי, שהגדיר את כל קו הגבול ממזרח להאטיי, אושר על ידי חבר הלאומים ב-30 במאי 1930.
ב-23 ביולי 1939 הועבר השטח לטורקיה.
ב-1944 קיבלה סוריה את עצמאותה, ואז היה זה גבול בין שתי המדינות הריבוניות.
ב-1952, כאשר הצטרפה טורקיה לנאט"ו, וב-1973, כאשר היא הצטרפה לארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, הפך הגבול שלה עם סוריה לגבול החיצוני של שטחי מדינות הארגונים הללו.
סוריה המשיכה לטעון לריבונות על האטיי כחלק מסוריה הגדולה, ולעיתים קרובות כללה את האזור בשטחה במפות רשמיות, אם כי בעשורים האחרונים תביעותיה אלו הובעו במידה פחותה.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011, התגברו המתחים לאורך הגבול, והתחוללו סביבו מספר התנגשויות.
בנוסף, עבר את הגבול שטף של פליטים מסוריה לטורקיה.
ב-2014 החלה טורקיה לבנות את מחסום ההפרדה.
על פי המרכז הסורי לזכויות אדם, נהרגו 471 אזרחים סורים, כולל 86 ילדים ו-45 נשים, על ידי הכוחות הטורקיים מאז פרוץ מלחמת האזרחים.
גבול גרמניה–צרפת הוא הגבול המפריד בין גרמניה לצרפת.
אורכו 448 קילומטרים, וכמחצית ממנו עובר לאורך הריין.
ראשיתו של גבול גרמניה–צרפת ב והאמנות השונות בעקבות מלחמת שלושים השנים (1618–1648), החל משלום וסטפאליה (1648) והסכמי ניימכן (1678–1679), מסמנות את הריין כגבול בין ממלכת צרפת למדינות גרמניה השונות.
הגבול בפועל נקבע בקונגרס וינה ב-1815. הגבול השתנה לאחר התבוסה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), אז נאלצה הרפובליקה הצרפתית השלישית למסור את אלזס-לורן ל החדשה.
השטח הוחזר לאחר מכן לצרפת 48 שנים מאוחר יותר לאחר חוזה ורסאי ב-1919, לאחר תבוסתה של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
הגבול השתנה שוב בשנת 1941 כאשר גרמניה הנאצית סיפחה דה פקטו את האזור (לא מתוקף אמנה כלשהי וללא הכרה משפטית בין-לאומית).
הגבול הנוכחי הוקם מחדש לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הגבול עוקב אחרי הריין העליון מנקודת מפגש הגבולות עם הגבול הצרפתי–שווייצרי והגרמני–שווייצרי בבזל (), ועובר בין שטרסבורג לאופנבורג.
הריין מהווה את הגבול המזרחי של אלזס בצד הצרפתי ואת הגבול המערבי של מדינת באדן-וירטמברג בצד הגרמני.
במעלה הזרם בקרלסרוהה ()עוזב הגבול את הריין, חותך מערבה ויוצר את הגבול הצפוני של אלזס ולורן בצד הצרפתי ואת הגבול הדרומי של ריינלנד-פפאלץ וחבל הסאר בצד הגרמני.
הוא חולף על פני זארבריקן, פטיט-רוסל, פריימינג-מרלבך, קרוצוולד, אוברהרן, ופוגש את כביש E29 של האיחוד האירופי לפני שהוא מסתיים בנקודה המשולשת הגרמנית–צרפתית–לוקסמבורגית על המוזל ליד העיירה שנגן ().
בשל מיקומה בין שלוש המדינות נבחרה העיירה כאתר הסמלי לחתימת הסכם שנגן בין צרפת, גרמניה ומדינות בנלוקס ב-1985.
גבול ישראל – רצועת עזה הוא גבול באורך 59 ק"מ בין מדינת ישראל לבין רצועת עזה הנמצאת תחת שלטון חמאס והוא חלק מגבולות מדינת ישראל בדרום.
מדינת ישראל גובלת בארבע מדינות: לבנון, סוריה, ירדן ומצרים, וכן ברצועת עזה ובאזור יהודה ושומרון, שבו נחלקות הסמכויות השלטוניות בין הרשות הפלסטינית וישראל.
לישראל גם שלושה גבולות ימיים, בים התיכון, בים המלח ובים סוף, בהם יש חשיבות לגבול המים הטריטוריאליים ולגבול המים הכלכליים של ישראל.
על פי תוכנית החלוקה מ-1947 כלל הגוש הדרומי של המדינה הערבית המוצעת את אזור רצועת עזה המורחב מעט צפונית לאיסדוד ועד לרפיח וכן רצועה במערב הנגב באזור רפיח, ניצנה (שכונה אז "עוג'ה") וביר עסלוג'.
במהלך מלחמת העצמאות, כאשר הדף צה"ל את הפלישה המצרית, השתלט צה"ל על חלקים נרחבים משטח זה ואילו המצרים השתלטו על יתרת השטח.
איסדוד ומג'דל (היום אשקלון), שנכללו בשטח המדינה הערבית המוצעת, נכבשו, וכן נכבש השטח בצפון מערב הנגב וגם שטחים באזור באר שבע.
במסגרת הסכמי רודוס ב-1949 סוכם על קווי שביתת הנשק עם מצרים.
מאוחר יותר, בתחילת 1950 הקו תוקן במסגרת "פשרת שעה" שקיבלה תוקף מחייב (להרחבה ראו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות).
קו זה הוא הקו המשמש כיום כגבולה של רצועת עזה.
מצרים לא סיפחה את הרצועה (לעומת ירדן שסיפחה את יהודה ושומרון), אך הטילה עליה ממשל צבאי מצרי.
במהלך מבצע סיני בשנת 1956 כבש צה"ל את הרצועה, והטיל עליה גם הוא משטר צבאי, אך נסוג בלחץ בינלאומי לאחר זמן קצר.
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 נכבשה הרצועה על ידי מדינת ישראל.
בדומה למדיניותה כלפי יהודה ושומרון (למעט ירושלים) וכלפי סיני, נמנעה מדינת ישראל מלהחיל את המשפט הישראלי על רצועת עזה, אך לא נמנעה מלהקים בה יישובים, לרבות גוש יישובים גדול שנקרא גוש קטיף.
על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים לא השתנה מעמדה של הרצועה, אם כי על פי תוכנית האוטונומיה והסכמי קמפ דייוויד אמור היה לקום שלטון עצמי פלסטיני שטיבו המדויק לא נקבע.
הסדר מיוחד חל בעיר רפיח שבמהלך שנות השלטון הישראלי בחצי האי סיני גדלה והתפתחה אל צידו המצרי של הגבול.
העיר נחצתה לשניים, וחלקה המערבי עבר לשליטת מצרים.
כמו כן נותרה בשליטה ישראלית רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים ("ציר פילדלפי"), ושליטה על מעבר הגבול עם מצרים ברפיח.
בשאר חלקי הרצועה השליטה עברה לידי הרשות הפלסטינית אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל.
במקביל, נבנתה באמצע שנות התשעים גדר מערכת מסביב לרצועת עזה, בתוואי קווי שביתת-הנשק מ-1949.
בשנת 2004 התקבלה בכנסת תוכנית ההתנתקות, ובה נסוג צה"ל מן הרצועה, באופן חד צדדי, והותיר אותה בשליטתה המלאה של הרשות הפלסטינית.
היישובים הישראליים ברצועה נהרסו על-פי החלטת ממשלת ישראל, וציר פילדלפי הועבר לפיקוח ביטחוני מצרי, לפי הסכם מיוחד ששינה במידת-מה את תנאי הסכם השלום.
התוכנית בוצעה באוגוסט 2005 והסתיימה ב-12 בספטמבר 2005. מדינת ישראל הודיעה על ביטול הממשל הצבאי ברצועת עזה והחלה להתייחס ל"קו הירוק" באזור הרצועה כאל גבול בינלאומי.
זאת, על אף שישראל אינה מכירה ברשות הפלסטינית כמדינה, וגם מבחינה בינלאומית מעמדה של הרשות אינו סופי.
ממשלת ארצות הברית, האיחוד האירופי ומדינות אחרות, מצהירים כי מטרתו הסופית של התהליך היא יצירת מדינה פלסטינית שתתקיים בשלום לצד מדינת ישראל.
על אף הנסיגה משטח הרצועה, שמרה ישראל לעצמה את השליטה במרחב האווירי של רצועת עזה, ובמימיה הטריטוריאליים.
גם חלק מהתשתיות החיוניות ברצועת עזה נותרו תלויות במדינת ישראל.
מעבר גבול מסודר בין מצרים לרצועת עזה, בפיקוח ישראלי חלקי, היה אמור להתקיים ברפיח.
בפועל המעבר הפסיק לפעול והגבול נפרץ פעמים רבות על ידי הפלסטינים.
בעיר רפיח מתנהלת פעילות ענפה של חפירת מנהרות מתחת לקו הגבול, שמשמשות להברחת סחורות ונשק.
בשנת 2012 החל הצבא המצרי בפעילות להפסקת הפעילות במנהרות, ובשנת 2013 החל להכשיר מחדש את ציר פילדלפי כציר ביטחוני, תוך הרס מבנים שנבנו במהלך השנים לאורך תוואי הציר.
סביב הגבולות הצפוניים והמזרחיים של רצועת עזה, שנקראים ציר הוברס, הקים צה"ל את מערך ההגנה "בני קשת" הכולל גדרות, דרכי פטרולים, דרכי טשטוש, חומה ליד נתיב העשרה, פילבוקסים, מערכות תצפית, מערכת "רואה-יורה" וכוחות שונים המסיירים סביב הציר ושומרים עליו.
בנוסף הוקמו גדר המערכת סביב רצועת עזה, המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה והמכשול הימי בגבול רצועת עזה.
בגבול שבין ישראל לרצועת עזה פעילים כיום שני מעברי גבול, המשמשים בעיקר למעבר סחורות אל תוך הרצועה וממנה.
בעברו פעלו גם מעבר קרני, מעבר סופה, מעבר כיסופים ומעבר נחל עוז.
גדר המערכת סביב רצועת עזה
גדר המערכת סביב רצועת עזה היא מכשול מעבר בין רצועת עזה לישראל שנבנה לראשונה על ידי ישראל בשנת 1994 ומהווה כיום את גבולה של מדינת ישראל עם רצועת עזה.
בשנת 2005 נסתיימה בניית תוספת למכשול זה במטרה להפריד בין רצועת עזה למצרים.
בשנים 2017–2021 נבנה המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, שנותן הגנה נגד מנהרות טרור חודרות-גדר בנוסף להגנה על-קרקעית נוספת.
הגדר עוברת לאורך כל הגבול היבשתי של רצועת עזה ומורכבת מגדרות תיל רגישה למגע וחיתוך, חיישנים ואזורי חיץ בשטחים הגובלים בישראל ובקטע הגובל עם מצרים ההפרדה נעשית עם בטון וקירות פלדה.
בעקבות ירי צלפים, מקלעים ונ"ט אל עבר נתיב העשרה קטע הגדר סביב יישוב זה כולל חומת בטון ומגדלי שמירה ופילבוקסים.
הציר הביטחוני המקיף את הגדר נקרא ציר הוברס.
המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה הוא פרויקט הגנתי ישראלי, שבמסגרתו נבנתה מערכת ביצורים הכוללת קיר סלארי תת-קרקעי המשולב בטכנולוגיות חישה והתרעה לאורך גבול רצועת עזה במטרה למנוע חפירת מנהרות לשטח ישראל.
הפרויקט ההנדסי כולל חפירה לעומק ובניית קירות בטון עבים בשילוב מכשירי התרעה.