tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בולי שב לסרביה לבקשת הממשל הסרבי בכדי לסייע בבלימת התפרצות מגפה בעיר אוברנובאץ הסמוכה לבלגרד.
הוא הקים את השירות הבקטריולוגי הסרבי ועמד בראשו עד 1912. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה גויס לצבא הסרבי ושירת בשורת תפקידי קצין רפואה.
בהמשך, במהלך מלחמת הבלקן השנייה הועלה לדרגת פודפולקובניק וכיהן כרופא דיוויזיית דרינה של הצבא הסרבי.
במהלך המלחמות טיפל בהתפרצויות של כולרה בצבא הסרבי, הקים והפעיל מערך חיסון לכולרה.
לאחר תום המלחמה הקים בבלגרד את המכון הרפואי לטיפול בעגבת בשיטת וסרמן, והיה זה המכון הרפואי הראשון בסרביה שעסק בטיפול ממוקד בעגבת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניהל בית חולים צבאי בניש וטיפל בהתפרצויות של טיפוס המעיים ובהמשך נקרא לנהל בית חולים צבאי בבלגרד.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה וכיבוש הממלכה, נסוג ביחד עם כוחות הצבא והממשלה לקורפו וניהל שם מעבדה בקטריולוגית.
לאחר המלחמה, פעל להקמת מערכת אספקת מים מודרנית בבלגרד, ולצידה מכון טיהור מים והוא הוקם בהמשך, בהתאם לתוכנית המתאר שערך.
מוריץ בולי הלך לעולמו בבלגרד ב-1936, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-60. נקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות החדש בבלגרד.
מוריץ גוטליב ספיר, נולד בשם משה ספיר (8 בפברואר 1795 בלובשבריני ליד סקשפהרוואר - 5 בספטמבר 1858 בבאדן) היה סופר ועיתונאי סאטירי אוסטרי-יהודי, שהמיר את דתו לפרוטסטנטיות.
ספיר היה בנם של הסוחר גוטליב (ישראל) ספיר ואשתו שרלוט ברול.
בתקופת שלטונו של יוזף השני, נדרשו כל היהודים לקחת שם משפחה, וישראל ספיר היה הראשון במשפחה שהשתמש בשם משפחה זה.
משה נשלח לישיבה בברטיסלאבה כדי להיות רב.
בגיל אחת עשרה הסתכסך עם משפחתו ונסע ללמוד בישיבת פראג.
זמן קצר לאחר מכן התחיל ללמוד אנגלית, גרמנית ושפות רומאניות.
ב-1814 הסירה משפחתו את כל התמיכה הכספית והוא נאלץ לחזור הביתה.
אף על פי כן הורשה לו זמן מה לאחר מכן לנסוע לפשט שבהונגריה כדי ללמוד לטינית ויוונית.
ספרו הראשון, Poetische Erstlinge (1821), התקבל בהתלהבות.
הוא הוזמן לווינה על ידי המו"ל לכתוב עבור ה.
עם זאת, הביקורות והמאמרים חסרי הרחמים של ספיר היו כה לא פופולריים, עד שבשנת 1825 הוא פוטר, ולאחר מכן הגיע לברלין.
ב-3 בדצמבר 1827 ייסד את החברה הספרותית , כמעין "שומר ראש אישי" לפי תאודור פונטאנה.
עם זאת, כסאטיריקן רהוט קנה לעצמו עוד אויבים בברלין, ומקורביו הבולטים בחברה לא יכלו תמיד (או בסופו של דבר, לא הסכימו) לעזור לו.
המחזאי אתגר אותו לדו-קרב, ושיר סאטירי על ב"ספנרשן צייטונג" אף הוביל לתקופת מאסר קצרה.
שוב הסאטירות שלו (במקרה זה התקפה על המלוכה הבווארית) הביאו למאסר ולגירוש.
ברח לפריז, זכה במהירות לתהילה באמצעות סדרה של הרצאות, והוא קיבל הזמנה מאת לואי פיליפ הראשון, אך הוא חזר לבוואריה ב-1831 והתחיל לעבוד בעריכת ה"באיירישה באובכטר".
בשנה שלאחר מכן המיר את דתו לפרוטסטנטיות.
התנהגותו המתנצלת והאיפוק החדש הביאו למחילה רשמית, ואף מונה למתפקד בתיאטרון המלכותי בבוואריה.
ב-1834 חזר לווינה, שם נשאר מקום מגוריו הראשי עד סוף ימיו.
נאסר עליו להקים עיתון משלו, ובמקום זאת עבד עבור ה"תיאטרצייטונג".
ב-1 בינואר 1837 הוסר האיסור ובאותו יום ייסד את (1837–1862), פרסום סאטירי יומי אותו ערך עד פטירתו.
במהלך המהפכה של 1848 עמד בראשיתה של אגודת סופרים מהפכנית, אך עם המשך התסיסה התפטר ונסע לבאדן עד שישתפר המצב.
האיפוק שהפגין ביצירתו המאוחרת גרם לכך שדור חדש של סופרים החל לראות בו "ריאקציונרי".
האיבה שלו כלפי יוהאן נסטרוי והידידות עם ידועות.
הוא גם ערך סיורי הרצאות ברחבי גרמניה, צרפת ואוסטריה.
לאחר שחזר מטיול אחד כזה הוא נפרד מאשתו.
בקיץ 1858 נסע שוב לבאדן, שם נפטר ב-5 בספטמבר בגיל 63. מילותיו האחרונות היו "עכשיו הכל נגמר, אני חייב ללכת".
מידע ופקסימיליות מסופקים על ידי ANNO
מוריץ אולמן סיטאני, (בהונגרית: Szitányi Ullmann Móric; פוז'ון, 1782 – פשט, 15 בספטמבר 1847) היה סיטונאי יהודי-הונגרי ובנקאי בולט, המייסד והמנהל הכללי הראשון של "הבנק ההונגרי המסחרי של פשט" (Pesti Magyar Kereskedelmi Bank) בקיצור PMKB.
זה היה הבנק הראשון של הונגריה במובן המודרני.
מוריץ אולמן עשה את הונו בסחר בצמר, עורות וטבק.
לאחר שהמיר את דתו לדת הקתולית, הוא קיבל אצולה ב-1825 ורכש אחוזות אדמה/ ב-1826 אף קיבל זכות לסמל וקדומת אצולה בשם סיטאני.
מאוחר יותר ילדיו נטשו לחלוטין את השם אולמן כדי להישמע בשם הונגרי.
בשנת 1841 הקים אולמן את בנק PMKB, שבו הפך לא רק המנכ"ל אלא גם לנשיא הראשון ולאחר מכן לסגן הנשיא.
מעמד זכויות האזרח של המספר ההולך וגדל של היהודים נחשב לבעיה מרכזית חדשה בעידן הרפורמות בהונגריה (המחצית הראשונה של המאה ה-19).
כתוצאה מהצמיחה הפנימית וההגירה מגליציה, גדל מספר יהודי הונגריה ב-80% בין השנים 1805–1840. לסוחרים היהודים היה תפקיד משמעותי בחיי היום-יום של הכפרים, והם אלה שהבטיחו לחברה החקלאית הכפרית את אספקת מוצרי התעשייה.
משקלם גדל עוד יותר מכך שלרובם היה הון, כלומר תמיד יכלו לשלם בכסף, אך יחד עם זאת ניתן היה לקנות מהם באשראי.
המחסור הכללי בכסף בזמנו הוקל בכך באופן משמעותי.
יחד עם זה ולמרות זאת, לא היו להם זכויות אזרח.
השלטונות היו מודעים להגירה ולהתיישבות של היהודים, אבל מאז 1743 (על פי צו של מריה תרזה) היהודים נאלצו לשלם מה שנקרא מס סובלנות, כלומר הם נחשבו רק אנשים נסבלים.
הפרלמנט ההונגרי של 1839/1940 רצה לשנות זאת.
המפלגה הרפורמית קיוותה שעם האמנציפציה של היהודים, מספר האזרחים יגדל ובכך יתרחב בסיס מאמצי הרפורמה.
הקבוצות הפוליטיות האחרות רצו משהו אחר, אפילו המלך.
המצב התאפיין בכך שאפילו היהודים היו חלוקים בשאלת היהודים.
כנשיא הקהילה היהודית של פשט (לפני שהמיר את דתו), אולמן דרש אמנציפציה מוחלטת, בעוד שהיהודים האורתודוקסים בברטיסלאבה לא ציפו לוויתורים כאלה.
בהודעת הבית התחתון של הפרלמנט ההונגרי הוא התבטא נגד מס הסובלנות ונקט עמדה בעד השגת זכויות אזרח מלאות.
החלטות הבית העליון הרחיבו זאת גם בזכות לרכישת מקרקעין ובעיקר עבור אולמן ועם אפשרות לקבלת רישיון תעשייתי.
אולם התשובה המלכותית כללה סעיפים שלמעשה רק היו מקשים על מצבם של היהודים, לכן, הפרלמנט בחר בתקנות שהיו נוחות ליהודים, וכך נולד החוק שדיבר על זכויות היהודים.
כתוצאה מהחלטות ותקנות אלה של הפרלמנט הצליח אולמן לייסד את הבנק המסחרי ההונגרי הראשון ומאוחר יותר את החברה המייסדת של המפעל.
סעיף חוק זה הווה אבן דרך חשובה בהתפתחות הכלכלית של הונגריה, כי סוף סוף ניתן היה להשקיע את ההון היהודי הקיים במפעלים ובפיתוחים מתאימים.
לפיכך ב-1844, כיסה אולמן את רוב הון המניות של "החברה המייסדת של המפעל" - בראשות הרוזן אישטוואן סצ'ני, המנהיג הגדול ביותר של הונגריה בכל הזמנים לאיוש קושוט, והרוזן לאיוש בתיאני, שהפך לאחר מכן לראש ממשלת הונגריה החוקתי הראשון - באמצעות הבנק שלו.
בשנת 1846, במעורבותו של בית הבנקאות של משפחת רוטשילד, מימן הבנק של אולמן את בניית מסילת הברזל בין פשט לעיר ואץ (היא נבנתה בשנת 1846 בתור רכבת הקיטור הראשונה של הונגריה.
אורך המסילה היה 62.9 ק"מ), ואת ייסוד "חברת הרכבות המרכזית ההונגרית".
במהלך מהפכת 1848 בהונגריה שמכונה בהונגריה "מלחמת העצמאות", בהיעדר בנק לאומי, קרא לאיוש קושוט, מנהיג המהפיכה, לבנק של מוריץ אולמן להנפיק שטרי כסף (Kossuth-bankó) שרשמית נקראו "פורינט".
חלוקת שטרי קושוט טופלה אפוא על ידי בנק זה.
זה היה הלם רציני לבנק כשהוא חויב מאוחר יותר (לאחר נפילת המהפכה) לשלם פיצויים עבור ההלוואה שניתנה על ידו לממשלת דברצן (ממשלת קושוט).
מוריסקוס (פורטוגזית: mouriscos) היו מוסלמים לשעבר וצאצאיהם שהכנסייה הקתולית וספרד ההבסבורגית ציוותה עליהם להתנצר בכוח או לעמוד בפני גלות לאחר שספרד הוציאה את האסלאם מחוץ לחוק.
בספרד הייתה אוכלוסייה מוסלמית משמעותית, המודג'ארים (Mudéjar), בתחילת המאה ה-16.
לאחר נפילת ממלכת גרנדה לכתר קסטיליה ב-1492, הדרדר מעמדם של המודג'ארים במהירות.
המוריסקוס היו נתונים לפיקוחה של האינקוויזיציה שהקפידה לבדוק אם הם שומרים על חובותיהם הנוצריות ולא חסכה באמצעים לבדוק זאת.
על אף מעקב האינקוויזיציה מוריסקוס רבים, כמו האנוסים היהודים, המשיכו לדבוק באסלאם בסתר.
הגירוש הוביל לסיום 900 שנה של ישוב מוסלמי בספרד.
האיחוד האיברי , בין ממלכות פורטוגל וספרד, לא בטח במוריסקוס (המאורים שהתנצרו) וחשש שהם יסייעו לניסיונות פלישה מצד האימפריה העות'מאנית לאחר נפילת קונסטנטינופול.
לכן, בין השנים 1609 ל-1614 החל האיחוד לגרש את המוריסקוס באופן שיטתי מהממלכות השונות שהיו תחת האיחוד.
הגירושים הנרחבים ביותר התרחשו בממלכת ולנסיה שבמזרח ספרד.
מספרם המדויק של המוריסקוס שהיו בספרד לפני הגירוש אינו ידוע, וניתן להעריכו רק על סמך הרישומים הרשמיים של צוי הגירוש.
כמו כן, מספרם של אלו שהצליחו להימנע מגירוש או לחזור לספרד אינו ברור, וההערכות נעות בין 5% ל-40%.
רובם הגדול של אלו שגורשו לצמיתות התיישבו בשולי האימפריה העות'מאנית ובממלכת מרוקו.
המקרה האחרון של העמדה לדין המונית נגד מוריסקוס על שמירת אמונתם המוסלמית בסתר התרחש בגרנדה בשנת 1727, כאשר רוב המורשעים קיבלו עונשים קלים יחסית.
הכינוי "מוריסקוס" למוסלמים שהתנצרו החל להופיע בטקסטים במחצית הראשונה של המאה השש-עשרה, אם כי השימוש במונח באותה תקופה היה מוגבל.
השימוש בו הפך נפוץ במקורות נוצריים במהלך המחצית השנייה של המאה, אך לא היה ברור אם המוריסקוס, אימצו את המונח בעצמם.
בטקסטים שלהם, הם התייחסו לעצמם פשוט כ"מוסלמים"; בתקופות מאוחרות יותר, ייתכן החלו לקבל את הכינוי.
החל מהמאה ה-19, הכינוי נמצא בשימוש נרחב בספרות הספרדית ואומץ על ידי שפות אחרות, כולל ערבית סטנדרטית: الموريسكيون.
בשפה הקסטיליאנית של ימי הביניים, השתמשו במילים (morisco / moro) במשמעות הכללית של "מוסלמי" או "דובר ערבית", כפי שהיה במקרה של מומרים מוסלמים; המילים המשיכו לשמש במשמעויות הישנות הללו גם לאחר שהמשמעות הספציפית יותר של מוריסקוס הפכה לנפוצה.
בשנים הראשונות לאחר ההמרות הכפויות, הנוצרים השתמשו במונחים "נוצרים חדשים", "מתנצרים חדשים", או בביטוי הארוך יותר "נוצרים חדשים, שהומרו ממורים" (nuevos christianos convertidos de moros) כדי להבדיל מהאנוסים ולתת ייחודיות לקבוצה זו.
בשנת 1517 הפך המונח "מוריסקו" ל"קטגוריה" שנוספה למגוון הזהויות התרבותיות והדתיות שהיו קיימות באותה תקופה, ושימשה לזיהוי מוסלמים שהתנצרו בגרנדה ובקסטיליה.
המונח הוא הנמכה ואף השפלה מהתואר "מוריסקו" (Moorish, כלומר "מורי"), אך במהרה הוא הפך למונח הסטנדרטי להתייחסות לכלל המוסלמים לשעבר בספרד.
קשה להעריך במדויק את גודל אוכלוסיית המוריסקוס מאחר שלא היה רישום מדויק.
המוריסקוס נמנעו מרישום וניסו להשתלב באוכלוסייה הספרדית ההערכות נעות בין 275,000 (מספר המגורשים לפי רישומים רשמיים) למיליון (הערכה גבוהה).
מחקרים עדכניים מעריכים שכ-40% מהמוריסקוס הצליחו להתחמק מגירוש ועשרות אלפים חזרו לספרד לאחר הגירוש.
בעוד שהמורים בחרו לעזוב את ספרד ולהגר לצפון אפריקה, המוריסקוס קיבלו על עצמם את הנצרות וזכו לזכויות תרבותיות ומשפטיות מסוימות בעקבות כך.
רבים מהם הפכו ל"מוסלמים בסתר": בעוד שהם שמרו על דתם בדרכים שונות ונבדלו ברמות שמירתם הדתית ודבקותם הדוגמטית, הם ראו עצמם כמוסלמים ונרדפו על ידי האינקוויזיציה ככופרים ומשומדים.
ב-1502 פורסמה "פתוות אוראן" (Oran fatwa).
הפתווה הייתה פסק הלכה מוסלמי שהוצאה על ידי אבו אל-עבאס אחמד בן ג'ומה איש דת ופסוק אלג'ירי שנועדה לספק הנחיות הלכתיות לקהילות מוסלמיות שחיו תחת שלטון נוצרי, ונאלצו להתמודד עם מציאות בה היה קשה לשמור על מצוות הדת באופן מלא.
הפתווה התירה למוסלמים לשמור על האסלאם בלבם, גם אם כלפי חוץ הם נאלצו להיראות כמשתלבים בחברה הנוצרית או לקיים חלק ממנהגיה.
גישה זו אפשרה למוסלמים לשמור על זהותם הדתית והרוחנית תוך הסתגלות לתנאים פוליטיים ותרבותיים עוינים.
הפתווה גם אפשרה למוסלמים לבצע מעשים האסורים בדרך כלל בחוק האסלאמי, כגון צריכת חזיר ויין ולקרוא לישו בן האלוהים.
אולם במקביל, תקופה זו הייתה עדות גם לעלייה ברמות ההשתלבות וההתבוללות בחברה הנוצרית.
יתרה מזאת, נסיבותיהם של הקבוצות השונות של הנוצרים החדשים השתנו מתחילת התקופה והמשיכו להתפתח במהלך המאה השש-עשרה.
לדוגמה, הנוצרים החדשים מקסטיליה היו משולבים כבר זמן רב בחברה הקסטיליאנית.
מספרם היה קטן והם כמעט שלא זכו לתשומת לב.
הם לא דיברו ערבית ולא ערכו ברית מילה.
לעומתם, המוסלמים בממלכות ולנסיה וגרנדה שבתחילת המאה השש-עשרה, מספרם היה רב והם היו מאורגנים היטב בקהילות מלוכדות.
הם החזיקו רשויות דתיות משלהם ועדיין דיברו ערבית.
באמצע המאה ה-16, סדרת צווים אסרה שימוש בערבית מדוברת וכתובה, שימוש בשמות ערביים, לבישת בגדים מסורתיים, ביקור בבתי מרחץ, עיסוק במנהגים עממיים כמו עיטור ידי נשים בדוגמאות חינה ונגינת "מוזיקה מורית" במהלך חגיגות.
חוקים אלה עוררו תגובה חריפה מצד המוריסקוס ומרד גדול ואלים באזור אלפוחרה גרנדינה (Alpujarra Granadina) שמחוץ לגרנדה בשנות ה-60 של המאה השש-עשרה.
וכן בקרב גורמים אזרחיים וכנסייתיים התנהל דיון לגבי אילו תחומי חיים שייכים לדת.
הוויכוח נסב סביב השאלה האם מנהגים מתחום הגסטרונומיה, ההיגיינה, שפה ושמחות צריכים להיחשב כסימני זיקה רוחנית.
הדוכס מלרמה שכנע את המלך פיליפ השלישי, בעזרת הארכיבישוף של ולנסיה, חואן דה ריברה (Juan de Ribera), לגרש את המוריסקוס.
ב-9 באפריל 1609, נחתם הצו לגירוש.
השלטון ידע כי גירוש רבים יעורר התנגדות והחליטה להתחיל בוולנסיה, שם הייתה אוכלוסיית המוריסקוס הגדולה ביותר.
גדודי טרסיו (Tercio) אשר הגיעו מאיטליה תפסו עמדות בנמלים הראשיים של ולנסיה: אלפאקס, דניה ואליקנטה.
ב-22 בספטמבר, הורה המשנה למלך על פרסום הצו.
האריסטוקרטיה הוולנסיאנית נפגשה עם פקידי הממשל כדי למחות על הגירוש, שכן אובדן עובדיהם יהרוס את הכנסותיהם החקלאיות.
הממשלה הציעה להם חלק מהרכוש והשטחים שהוחרמו מהמוריסקוס בתמורה.
למוריסקים הותר לקחת כל מה שיכלו לשאת, אך בתיהם ואדמותיהם עברו לידי אדוניהם.
שריפה או הרס של רכושם לפני הגירוש נאסר באיום לעונש מוות.
ב-30 בספטמבר, ראשוני המגורשים נלקחו לנמלים, שם, כעלבון אחרון, הם אולצו לשלם את דמי הנסיעה שלהם.
המוריסקוס הועברו לצפון אפריקה, שם לעיתים הם נחשבו כפולשים והותקפו.
במקומות אחרים, פרצו מרידות מקומיות על הסיפון, וגרמו לכך שחלק מהמגורשים נהרגו בקרב עם צוותי הספינות.
ב-20 באוקטובר, פרץ מרד נגד הגירוש.
המורדים מנו כ-6,000 והתבצרו בעמק המרוחק של איורה ומואלה דה קורטס.
חמישה ימים לאחר מכן, פרץ מרד חדש בחוף הדרומי, עם כ-15,000 מורדים שהחזיקו בעמק לוגאר.
תוך שלושה חודשים בלבד, כ-116,000 מוריסקים הועברו לצפון אפריקה מוולנסיה.
בתחילת 1610 גורשו המוריסקוס של אראגון; 41,952 נשלחו לצפון אפריקה דרך אלפאקס, ו-13,470 נשלחו דרך הרי הפירנאים לצרפת.
בספטמבר, גורשו המוריסקוס של קטלוניה.
אנדלוסיה גירשה כ-32,000 מוריסקים גם כן.
גירוש המוריסקוס של קסטיליה, אקסטרמדורה ואנדלוסיה היו המאתגר ביותר שכן הם היו מפוזרים ברחבי הארץ.
למוריסקוס ניתנה האפשרות של עזיבה מרצון, והותר להם לקחת את החפצים היקרים וכל דבר אחר שניתן למכור.
על כן, בקסטיליה נמשך הגירוש שלוש שנים, מ-1611 עד 1614.
מוריס תובל הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה ע"ש בוגן באוניברסיטה העברית בירושלים.
תובל נולד בניו ג'רזי בארצות הברית (1943).
הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת בואנוס איירס בארגנטינה.
הוא בעל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, מ-1967.
הוא הצטרף כאיש סגל לחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בשנת 1970, בתחילה כמרצה.
בשנת 1975 קודם למרצה בכיר, ב-1987 לפרופסור חבר וב-1996 לפרופסור מן המניין.
ב-2010 פרש מהאוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
מחקריו מתמקדים בהיבטים כלכליים של טכנולוגיה וחדשנות.
בין הנושאים שחקר ברמה הלאומית: מערכות חדשנות, קביעת סדרי עדיפויות במדע ושינויים במדיניות אסטרטגית בתחום החדשנות.
כמו כן חקר את ההתפתחות של מערכות יזמיות בתעשיית הון-סיכון, וסטארט-אפים והון סיכון בהיי-טק.
תובל פרסם למעלה מ-100 מחקרים.
על פי IDEAS/RePEc נכון ליוני 2025, תובל נכלל ברשימת 5% הכלכלנים המובילים, על פי קריטריונים שונים המתייחסים למספר העמודים בכתבי עת, משוקללים במספר הכותבים ופרמטרים של השפעה.
באוניברסיטה העברית היה מעורב בהקמה של המרכז ללימוד טכנולוגיה עילית, ביוטכנולוגיה וגלובליזציה.
תובל היה פרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, ופרופסור חבר אורח באוניברסיטת סטנפורד.
תובל עמד בראש קבוצת המדיניות לפיתוח תעשייתי, במכון ירושלים לחקר ישראל, בשנים 1998-1994. הקבוצה זיהתה את הצורך בפיתוח תוכנית המגנט, ועיצבה את התוכנית הממשלתית בתחום שתמכה בקונסורציומים לקידום מו"פ גנרי טרום תחרותי.
תוכנית שלה הוקצו 60 מיליון דולר.
תובל גם חבר בוועדת המגנט.
תובל היה חבר במועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
כמו כן היה עמית במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית.
הוא שימש כיועץ לגופים בינלאומיים.
בין היתר יעץ לבנק העולמי, לבנק לפיתוח הבין-אמריקאי ולארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), ולוועידות באו"ם: ועידת האו"ם לסחר ופיתוח (UNCTAD) וארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (UNIDO).
כמן כן היה מעורב בפרויקטים בינלאומיים: בשנים 2000-1998 היה רכז הצוות הישראלי בפרויקט של האיחוד האירופי "עסקים קטנים ובינוניים באירופה ובאסיה".
הרוזן מוריץ אסטרהאזי דה גאלנטה ופרנקו (בהונגרית: Galántai és fraknói gróf Esterházy Móric; 27 באפריל 1881 – 28 ביוני 1960 ) היה אריסטוקרט ופוליטיקאי הונגרי.
הוא למד משפטים בבודפשט ובאוקספורד ובשנת 1905 מונה לחבר בבית הלורדים ומונה לצ'מברלין הקיסרי והמלכותי.
בשנת 1906, כחבר במפלגה החוקתית (Alkotmánypárt), הוא נבחר לחבר בפרלמנט ההונגרי מטעם טוקטרבש.
במלחמת העולם הראשונה, הוא לחם כקפטן מילואים בחזיתות הסרבית והרוסית.
ב-15 ביוני 1917, מינה המלך קארוי הרביעי במפתיע את אסטרהאזי בן ה-36 כיורשו של אישטוואן טיסה, מתנגד הרפורמה , לראש ממשלת ממלכת הונגריה.
ממשלתו הורכבה ברובה מתומכיו של דיולה אנדראשי.
כראש ממשלה, הוא היה אמור בעיקר לקדם רפורמות חברתיות ורפורמות בחירות.
עם זאת, חוסר ניסיון פוליטי והמשברים בשנה הרביעית של המלחמה גרמו לו במהרה לקשיים בניהול ממשלתו.
מכיוון שלא הצליח לאכוף זכויות הצבעה שוות נגד תומכיו של טיסה, הוא התפטר ב-20 באוגוסט 1917. בממשלתו של מחליפו, שאנדור וקרלה, הוא כיהן כשר ללא תיק, האחראי על בריאות הציבור והחינוך.
לאחר המלחמה הוא הקדיש את חייו לניהול אחוזתו הגדולה.
בשנת 1931 הוא נבחר כחבר הפרלמנט ההונגרי מטעם המפלגה הכלכלית הנוצרית, וכיהן כנציג מפלגתו בוועדה הכלכלית החשובה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אסתרהאזי שירת כיועץ לעוצר מיקלוש הורטי.
ב-16 באוקטובר 1944, הוא נעצר על ידי הגסטפו בשל סירובו לשתף פעולה עם הכיבוש הגרמני.
בדצמבר הוא גורש לשופרונקוהידה ובפברואר 1945 למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
לאחר השחרור ב-1945, הוא חזר להונגריה, שם נכלא ביוני 1951 על ידי הקומוניסטים בהורט שבמחוז הווש, ונאלץ לעבוד כחופר קברים.
בנובמבר 1956, הוא ובתו הצליחו להימלט לאוסטריה.
אסתרהאזי נפטר ב-28 ביוני 1960 בווינה ונקבר במריאצל.
מוריץ אסטרהאזי התחתן עם מרגיט קארולי (1896–1975), ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
הוא סבם של שחקן הכדורגל מרטון אסטרהאזי (1956–) והסופר פטר אסטרהאזי (1950–2016).
ג'ון מוריס שפרד היה חבר בית הנבחרים וסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית שייצג את טקסס בקונגרס.
הוא היה מחברו של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית (האוסר על מכירת משקאות חריפים) והציג אותו בסנאט, ולכן כונה "אבי חוק היובש הלאומי".
שפרד נולד ב-28 במאי 1875 במחוז מוריס שבמזרח טקסס, הבכור מבין שבעת ילדיהם של עורך הדין , שלימים היה לשופט ולחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושל אשתו מרגרט אליס אדינס.
מצד אמו מרגרט היה שפרד צאצא ישיר של רוברט מוריס (1734–1806) מפילדלפיה, אחד המממנים של המהפכה האמריקאית, שחתם על הצהרת העצמאות, על תקנון הקונפדרציה ועל חוקת ארצות הברית.
שפרד קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס באוסטין בשנת 1895 ותואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה בשנת 1897.
במהלך לימודיו הצטרף לכנסייה המתודיסטית והתיידד עם שני חברים לכיתה – פאט מוריס נף, לימים מושל טקסס, וטום קונלי, לימים סנאטור.
בשנת 1898 קיבל תואר LL.M מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין יחד עם אביו בעיר פיטסבורג, טקסס, ולאחר מכן בעיר טקזקנה.
בשנת 1902 נבחר שפרד מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של אביו שנפטר.
הוא החזיק במושב זה עד לשנת 1913, אז נבחר על ידי בית המחוקקים של טקסס לכהן בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1914, בעת שכיהן כסנאטור, היה חבר בוועדה המרכזית של הכנס הארצי הראשון ל"שיפור הגזע" (Race Betterment Conference), כנס בתחום האיגניקה שנערך בסנטוריום של באטל קריק.
הוא שימש כמצליף הסיעה הדמוקרטית בין השנים 1929–1933.
בבחירות לנשיאות 1928, נטשו מצביעי טקסס הדמוקרטיים את מועמד מפלגתם אל סמית', מושל ניו יורק וקתולי, והצביעו לרפובליקני הרברט הובר.
בקיץ 1929 ארגנה הגברת הראשונה לו הובר מסיבות תה לנשות חברי הקונגרס, והזמינה גם את ג'סי דה פריסט, רעייתו של חבר הקונגרס השחור הראשון במאה ה־20. שפרד היה בין המתנגדים להזמנה זו ואמר:
שפרד המשיך לכהן בסנאט עד מותו בוושינגטון די.
ב-9 באפריל 1941. לאחר מותו התמודד חבר בית הנבחרים לינדון ג'ונסון בבחירות המיוחדות למושב שהתפנה, אך הפסיד למושל וילברט או'דניאל.
כסנאטור, תמך שפרד ברפורמות פרוגרסיביות כגון קידום אשראי לחקלאים, חקיקת חוקים נגד עבודת ילדים, וחיזוק חוקי ההגבלים העסקיים.
הוא היה גם תומך נלהב בזכות הבחירה לנשים.
עם זאת, הוא תמך בשימור ההפרדה הגזעית בדרום ובשלילת זכויות ההצבעה מהאפרו-אמריקאים.
במהלך כהונתו היה שפרד תומך מרכזי בתנועת ההתנזרות מאלכוהול.
הוא סייע לנסח את חוק וב–קניון (1913) שעסק בהגבלת משלוח משקאות חריפים בין מדינות, חיבר את "חוק שפרד בון־דריי" (1916) שהטיל איסור על אלכוהול במחוז קולומביה, והגיש את ההצעה לתיקון ה־18 לחוקה – אשר קבע את האיסור הלאומי על אלכוהול.
הוא גם השתתף בכתיבת "חוק וולסטד", שקבע את דרכי האכיפה של היובש.
עם זאת, בתקופת היובש התגלתה במרעה שבבעלותו מזקקה לא חוקית שהפיקה כ־130 גלון של ויסקי מדי יום.
כאשר הסנאטור ג'ון בליין מוויסקונסין הציע את התיקון ה־21 לביטול היובש, ניהל שפרד פיליבסטר שנמשך שמונה שעות וחצי.
אף לא סנאטור אחד שתמך ביובש לא הצטרף אליו, והוא נאלץ לוותר — ההצעה עברה ברוב של 63 מול 23.
יחד עם , יזם שפרד את חוק שפרד–טאונר למען הגנה על אמהות וילדים.
החוק סיפק מימון פדרלי משותף למדינות לשם הקטנת תמותת אמהות ותינוקות.
המימון כלל: הכשרת מיילדות, אחיות מבקרות לנשים הרות ולאימהות, הפצת מידע תזונתי ובריאותי, ופתיחת מרפאות לנשים ולילדים.
חוק איגודי האשראי הפדרליים (1934)
שפרד וחבר הקונגרס נחשבים ל"אבות חוק איגודי האשראי הפדרליים".
כאשר הצעת החוק נתקעה בבית הנבחרים, ביקש מהסנאט לאשר אותה פה אחד וללא קריאה נוספת — והיא אכן עברה פה אחד.
איגוד האשראי "מוריס שפרד" בעיר טקזקנה נקרא על שמו, בעוד שסניף האיגודים המקומי נקרא על שם חבר הקונגרס פטמן.
ב־1 בדצמבר 1909 נשא שפרד לאישה את לוסיל סנדרסון.
נולדו להם שלוש בנות: סוזן, לוסיל וג'נט.
צאצאיהם כללו פוליטיקאים אחדים: נכדם קוני מאק השלישי – חבר קונגרס וסנאטור רפובליקני מפלורידה, נינם – חבר קונגרס רפובליקני מפלורידה.
נכדיהם האחרים, ריצ'רד שפרד ארנולד ומוריס שפרד "בז" ארנולד, כיהנו כשופטים פדרליים בבית המשפט לערעורים של המחוז השמיני — האחים היחידים שכיהנו בו־זמנית בערכאה פדרלית לערעורים.
בית המשפט הפדרלי בליטל רוק נקרא על שם ריצ'רד ארנולד.
מוריס ארנולד ממשיך לכהן כשופט בכיר באותו בית משפט.
שפרד נפטר במהלך כהונתו, כתוצאה מדימום מוחי, ב־9 באפריל 1941 בוושינגטון הבירה.
הוא נקבר בבית העלמין הילקרסט בעיר טקזקנה, טקסס.
אנדרו ג'קסון יוסטון מונה במקומו לסנאט עד לקיום בחירות מיוחדות.
שנה לאחר מותו נישאה אלמנתו, לוסיל סנדרסון שפרד, לסנאטור טום קונלי, גם הוא מטקסס.
כאשר נפטרה בשנת 1980, נקברה לצד בעלה הראשון מוריס שפרד בבית העלמין הילקרסט.
בסיס חיל האוויר שפרד בעיר ויצ'יטה פולס, טקסס, נקרא על שמו.
מוריץ אייכברג היה חזן וזמר יהודי־גרמני, שפעל במשך עשרות שנים בקהילת שטוטגרט.
מוריץ אייכברג נולד בשנת 1806 במרגנטהיים.
אביו היה החזן שמואל יונה אייכברג, יליד בֶּכְהוֹפֶן, מוריץ היה הילד השמיני במשפחה.
בגיל שלוש־עשרה נסע לפיורדא כדי ללמוד בישיבת התלמוד שם, ובשנת 1822 עזב את הלימודים כדי לעזור לאביו ששימש כחזן וכשוחט במרגנטהיים.
בשנת 1832 עבר את בחינת ההסמכה למורים ולחזנים של ממלכת וירטמברג, שבה הוכר כ"מוכשר וראוי".
בשנת 1833, על פי דו"ח של ד"ר דרייפוס, החליטה הנהגת הקהילה היהודית למנות חזן מוסמך ובעל הכרה רשמית.
באישור המוסד הדתי העליון הוכרזה המשרה החדשה, ולאחר ההליך הרשמי התקיימה הבחירה, שבסיומה נבחר מוריץ אייכברג.
בעקבות זאת עבר ממרגנטהיים לשטוטגרט, ושם, בשבת חנוכה, בעת חנוכתו של הרב ד"ר יוסף בן מאיר (לימים "הרב יוסף פון מאייר" ), ערך את תפילתו הראשונה בליווי מקהלה.
בשנת 1837 נבנתה בשטוטגרט בית הכנסת החדש ברחוב לאנגֶה (Lange Straße 16), ובטקס חנוכתו השתתפה גם התזמורת המלכותית, לצד שירותו של אייכברג כחזן (בקול טנור).
בית הכנסת שימש את הקהילה במשך כמעט שלושים שנה, ואייכברג המשיך לכהן בו עד חנוכת בית הכנסת החדש בסגנון המורי ברחוב הוספיטל (Hospitalstraße 36), שבו שירת גם הוא כחזן.
על פי דיווח עיתונאי, שימש אייכברג בתפקידו כ־60 שנה, מתוכן 50 שנה בשטוטגרט.
סמוך לפרישתו לגמלאות הוענקה לו "המדליה הקטנה מזהב לאמנות ולמדע", וכן מתנת כבוד בסך 2,000 מרק וקצבת פרישה.
אייכברג שימש כמבקר מקצועי של ספרו של מאיר לוי על מנגינות בית הכנסת, וביקר בו את השימוש בווקאליזה (Vokalisen), דבר שבסופו של דבר מנע את הדפסתו של הספר.
לזוג נולדו חמש בנות, והמשפחה התגוררה מול הקונסרבטוריון בשטוטגרט.
ארבע מן הבנות התגלו כבעלות כישרון מוזיקלי, ושלוש מהן עשו קריירה בתחום.
פאולינה אייכברג (לימים ויילר) – פסנתרנית.
ג'ולי אייכברג (לימים רוזוולד) – זמרת.
לאחר פרישתה מן הבמה שימשה במשך תשע שנים כחזנית בבית הכנסת "עמנואל" שבסן פרנסיסקו.
עם רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 נהרסו גם ביתה ובית הכנסת, אך באותו זמן שהתה בבאד וילדבאד לצורכי מרפא.
מוריץ אייכברג ואשתו נקברו בבבית הקברות פראג (בגרמנית Pragfriedhof) שבשטוטגרט.
מוריץ איגנץ ובר היה רופא ואנטומיסט גרמני, פרופסור לאנטומיה השוואתית ופתולוגית באוניברסיטת בון.
מוריץ איגנץ ובר נולד כבן של מוכר הספרים אנטון ובר.
הוא למד בבית ספר יסודי ולמד רפואה, ובפרט אנטומיה של הגוף, באוניברסיטת וירצבורג.
בשנת 1823 קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה מאוניברסיטת וירצבורג עם עבודת הדוקטורט שלו "De hydrocephalo" (אודות הידרוצפלוס).
בשנת 1824 פורסם ספרו "מדריך לאוסטאולוגיה השוואתית".
ובר הפך לפרוקטור באוניברסיטת בון, שם קיבל משרת פרופסורה באנטומיה בשנת 1825 ומונה לפרופסור מן המניין לאנטומיה השוואתית ופתולוגית בשנת 1830. בבון, הוא גם עבד זמן מה כעוזר לפרופסור לכירורגיה, פיליפ פרנץ פון וולטר.
מאז 28 בנובמבר 1820, מוריץ איגנץ ובר, שהיה אז ידוע גם בכינוי רולפינקיוס (על שמו של וורנר רופינקיוס ), היה חבר (מספר קתדרלי 1205) באקדמיה הגרמנית למדעים לאופולדינה.
בשנת 1849 הוא מונה לחבר מן המניין ובשנת 1855 לחבר זר באקדמיה הבווארית למדעים.
מוריץ איגנץ ובר נפטר בבון ב-29 ביולי 1875, ימים ספורים לאחר יום הולדתו ה-80. הוא זכה בתואר יועץ רפואי בכיר ("geheimen Medizinalrates") לא פורמלי על שירותיו.
שניים מבניו, אדוארד וגוסטב, הפכו גם הם לרופאים.
דה הידרוצפלו (תזה), וירצבורג 1823.
על איחוד או תהליך הריפוי של עצמות ארוכות שבורות.
תיאור של תזוזה ומום מוזרים של כיס המרה.
תרומה חדשה לתורת הקונפורמיות של הראש והאגן.
אמנות דיסקציה של גוף האדם.
על קרן האור בעין האנושית.
אטלס אנטומי של גוף האדם בגודל טבעי, מיקום וחיבור חלקיו.
מדריך מלא לאנטומיה של גוף האדם (מדע ואמנות של דיסקציה).
פרנץ פון קובל: ד"ר מאורוס איגנטיוס ובר (מודעת אבל).
בתוך: "דברי המחזור המתמטי-פיזיקלי של האקדמיה למדעים של KB במינכן".
בתוך: אוגוסט הירש (עורך): "לקסיקון ביוגרפי של רופאים מצטיינים בכל הזמנים והעמים,.
כרך 6, עמודים 209–210, אורבן ושוורצנברג, לייפציג / וינה 1888 (גרסה דיגיטלית).
בתוך: אדולף קאליסן: "לקסיקון של סופרים רפואיים של רופאים, מנתחים, מיילדים, רוקחים ומדעני טבע חיים כיום של כל העמים המשכילים".
מוריץ דניאל אופנהיים היה צייר יהודי-גרמני, שכונה "הצייר היהודי הראשון בעידן המודרני".
עבודתו הושפעה משורשיו התרבותיים והדתיים.
אופנהיים נולד בגטו בהנאו, "סמטת היהודים" (יודנגאסה), שבגרמניה ב-7 בינואר 1800. הוא למד בחדר ובתלמוד תורה, והיה היהודי הראשון שזכה להכשרה אקדמית בציור.
בשנת 1811 בוטל הגטו במסגרת הליברליזציה שחלה עם הכיבוש הצרפתי של אזורים נרחבים בגרמניה בימי נפוליאון.
כבר בגיל ארבע עשרה קיבל הזמנה ראשונה לציור מטעם שר האוצר של הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
לאחר תקופת לימודים קצרה במכון שטדל לאומנות עבר אופנהיים למינכן להמשך לימודיו.
במינכן התקבל לאקדמיה שבראשה עמדו יוהאן פטר לנגר ובנו רוברט.
לאחר מכן עבר לפריז ושם למד בסטודיו של ז'אן באטיסט רינו.
ולבסוף ברומא, שם הסתפח לתנועת הנצרתיים, שהייתה תנועה אמנותית-דתית שדגלה לשיבה לתמימות ולאמונה השלמה של האמונה הנוצרית המקורית.
אופנהיים האמין באפשרות של דו-קיום בין יהודים ונוצרים לצד שמירה על הזהות היהודית.
ב-1828 נשא אופנהיים לאשה את אדלהייד קלבה מהנאו, חברתו מילדות.
היא נפטרה כעבור 8 שנים והותירה שלושה ילדים קטנים.
ב-1839 נשא לאישה את פאני גולדשמידט מפרנקפורט, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
לפי עדות אופנהיים עצמו, הוא קיבל הזמנות לציור מלקוחות יהודים ושאינם יהודים, ובעיקר רבה הייתה הדרישה לדיוקנאות שלו.
כדי להתגורר בפרנקפורט היה עליו, כיהודי שלא נולד בפרנקפורט, לקבל רישיון שהייה.
הוא הגיש עשר בקשות להארכת שהייה בשנים 1825–1839. בקשתו לאזרחות אושרה רק ב-1851.
עם שובו לפרנקפורט בשנת 1828 הפך אופנהיים לצייר הפורטרטים הבולט ביותר של בני המעמד הבינוני היהודים בגרמניה ושל עשיריה היהודים של גרמניה ואירופה, כמו משפחת רוטשילד, שהיו הדור הראשון שנהנה מן האמנציפציה במדינה.
הוא נחשב כצייר היהודי המודרני הראשון.
ביצירות אלו משולבים אלמנטים יהודיים וגרמניים, המשקפים את אווירת הסובלנות והשילוב שאליה שאפו בני דור זה.
ציור מפורסם שלו מאותה תקופה, בשם "שובו של המתנדב היהודי ממלחמות השחרור" (1833–1834), מתאר את המתנדב ללחימה למען גרמניה, השב אל משפחתו היהודית, החיה עדיין על-פי המסורת.
משנת 1865 ואילך החל אופנהיים לעסוק בסדרה של תמונות מחייהם של היהודים במשפחה, בבתי הכנסת וברובע היהודים, ובטקסים כמו בר המצווה, הדרשה, החתונה, ברכת הרב, חנוכה וכדומה.
ציורים אלו שיקפו את זכרונות נעוריו באספקלריה רומנטית וסנטימנטלית מאוד, שתיארה לא את המצב כפי שהיה אלא את העבר הדמיוני שאופנהיים ביקש לתאר, כשהוא מוחה את הסטריאוטיפים השליליים הרווחים ביחס ליהודי הגטו וחייהם.
הציורים הופצו במהדורות שחור-לבן מיוחדות, זכו לתפוצה רחבה ושכנו בביתם של יהודים גרמנים רבים בסוף המאה התשע עשרה.
על אף קשריו הטובים של אופנהיים, בוודאי לא היה מצליח במידה כזאת, לולא חסותם של הרוטשילדים.
בארון קארל מאיר מנאפולי, שעמו קשר את הקשר הראשון, חזר לבסוף עם משפחתו לפרנקפורט.
נוסף לכך היה גם כעין "צייר חצר" רשמי שלהם, שהעלה על הבד אירועים חשובים בתולדות המשפחה, כגון "מאיר אנשל רוטשילד והאלקטור מהסה" ו"חמשת האחים רוטשילד מחזירים לאלקטור את הנכסים שהפקיד בידי אביהם למשמרת".
בימי זקנתו דיבר אופנהיים בזלזול על ידידיו לשעבר "הם בזו להופעה מהוגנת, התלבשו ברשלנות ולא סירקו את שערם.
בבית ציירו על עץ תמונות קדושות נוקשות, מגושמות וחסרות חן, שאפילו היו רשומות באופן גרוע.
כאילו חשבו להפגין רגש ולהביא לתחייה של האומנות.
אלו היו בחורים שכונו נצרנים".
למרות הביקורת הזו כשהיה צעיר הושפע מאוד מסגנון הציור הנצרני.
היה חבר במסדר הבונים החופשיים, והיה אח לשכת L'Aurore Naissante, פרנקפורט.
ארכיונו האישי של מוריץ דניאל אופנהיים מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ב-17 ביוני 1975, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה אמנות הציור 1975, שבה נכלל בול של הציור של אופנהיים על חנוכה.
השירות הבולאי מכר 1,066,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה ב-24 באוקטובר 1975.
רחוב מוריץ דניאל בתל אביב, נקרא על שמו.
ציורו "ליל סדר" נכלל בהגדה של מלחמה שהודפסה בשנת 1915.
מוריץ מושקובסקי (בפולנית: Moritz Moszkowski; 23 באוגוסט 1854 – 24 במרץ 1925) היה מלחין, פסנתרן ומורה יהודי-פולני.
מוריץ מושקובסקי נולד בברסלאו שבפרוסיה (כיום ורוצלב, בפולין).
אף כי בימינו נשכח מושקובסקי מן הלב, הרי בשלהי המאה ה-19 נהנה מפופולריות ומהוקרת הקהל.
הוא היה מלחין פורה מאוד, שחיבר יותר ממאתיים יצירות.
הפסנתרן איגנצי יאן פדרבסקי אמר עליו: "אחרי שופן, אין מי שמיטיב להבין ממושקובסקי איך לכתוב לפסנתר."
מושקובסקי כתב יצירות קטנות רבות לפסנתר, שהנחילו לו פופולריות רבה - בייחוד הקובץ של "מחולות ספרדיים" אופוס 12 לשני פסנתרים.
יצירתו המוכרת ביותר כיום היא חמישה-עשר האטיודים הווירטואוזיים אופוס 72 שביצעו פסנתרנים וירטואוזיים כולדימיר הורוביץ ומארק-אנדרה האמלין.
כמו כן, כתב מושקובסקי יצירות בקנה מידה גדול יותר, ביניהן הקונצ'רטו לפסנתר במי מז'ור, אופוס 59 והקונצ'רטו לכינור בדו מז'ור, אופוס 30. רבות מיצירות הקטנות אך המבריקות משמשות כקטעי הדרן בסיום קונצרטים ורסיטלים קלאסיים.
בין תלמידיו: יוזף הופמן וולאדו פרלמוטר.
מושקובסקי רשם כמאתיים יצירות קטנות לפסנתר, ואטיודים רבים.
הפופולרית מביניהן "ריקודים ספרדיים" (אופוס 12) לדואט פסנתרים.
קונצ'רטו לפסנתר במי במול, אופוס 59 (1898)
קונצ'רטו לכינור בדו מז'ור, אופס 30
סוויטות תזמורתיות, אופוס 39, 47, 79
פואמה סימפונית "ז'אן ד'ארק", אופוס 19
הלחין את הבלט Laurin (1896)
הקונצ'רטו הרומנטי לפסנתר, אלבום 1 - מושקובסקי ופדרבסקי (פירס ליין)
מוריץ מושקובסקי: מוזיקה לפסנתר אלבום 1, 2 ו-3 (סטה טאנייל)
ד"ר מוריץ לויט היה שחמטאי יהודי-גרמני.
לויט חי בברלין ובמשך שנים ארוכות היה נשיא מועדון השחמט הגרמני הוותיק ביותר, Berliner Schachgesellschaft שנוסד בשנת 1827. כאשר נבחר מחדש בשנת 1904 המועדון היה גם הגדול ביותר בגרמניה עם למעלה מ-150 חברים.
לויט שיחק בתחרויות רבות בברלין ובמקומות אחרים.
הגיע למקום התשיעי בתחרות ברלין 1891 (ניצח: הורציו קארו), הגיע רביעי בתחרות דרזדן 1892 (ניצח: פול ליפקה), הגיע שלישי בתחרות קיל 1893 (ניצח: הוגו זוכטינג), חלק מקום 7–8 בתחרות ברלין 1893 (ניצח: שמעון אלאפין), חלק מקום 3–5 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: נורמן ון לנף).
לויט הגיע שני, אחרי הורציו קארו, וחלק מקום 5–6 (ניצח: תיאודור פון שווה) בשתי תחרויות שנערכו בברלין בשנת 1894, הגיע למקום ה-13 בתחרות מינכן 1900 (ניצח: רודולף סוידרסקי), חלק מקום שני, אחרי אוסיפ ברנשטיין בתחרות ברלין 1902, חלק מקום 3–4 בתחרות קובורג 1904 (ניצח: הנס פארני).
בשנת 1904 ניצח לויט בתחרות ברלין, בהקדימו את רודולף שפילמן, חלק מקום ראשון עם הורציו קארו בתחרות ברלין 1905 (אך הפסיד בדו-קרב בשלב הפלייאוף +3 -4 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) וחלק מקום 7–8 בתחרות ברלין 1913 (ניצח: אריק קוהן).
אטיוד משנת 1933, הלבן נוסע וזוכה.
מוריץ הנברגר היה שחמטאי שווייצרי שזכה באליפות השחמט של שווייץ בשנים 1899, 1906 (במשותף), ב-1909, ב-1911 (במשותף) ובשנת 1914 (במשותף).
הנברגר ייצג את שווייץ באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח המילואים השיג תוצאה של +2 -6 =2
מוריץ (משה) לָצָרוּס היה פילוסוף, אתנולוג ופסיכולוג יהודי-גרמני, מייסד הפסיכולוגיה הלאומית והפסיכולוגיה ההשוואתית.
לצרוס נולד בפרובינציית פוזנן שבפרוסיה, ביישוב קטן שנקרא אז פילנה (Filehne) ושכיום נקרא וילן (Wielen).
אביו, אהרון לוין לצרוס, היה ראש בית הדין והישיבה של פילנה, מתלמידי רבי עקיבא איגר.
לצרוס למד ספרות עברית והיסטוריה, והמשיך ללימודי פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת ברלין עד לקבלת תואר דוקטור ב-1850. באותה שנה נשא לאישה את שרה לבנהיים.
בין השנים 1860–1866 כיהן לצרוס כפרופסור באוניברסיטת ברן.
ב-1866 שב לברלין כפרופסור לפילוסופיה באקדמיה לתורת המלחמה, ומאוחר יותר, ב-1868, באוניברסיטת ברלין.
ביום הולדתו ה-70 כובד בתואר "גֵהַיְימְרַט" (Geheimrat), תואר שלו זכו עילית הפרופסורים המובילים באוניברסיטאות הגרמניות.
לאחר מות אשתו נשא לצרוס אשה שנייה, נהידה, שהתגיירה לשם כך.
העיקרון הבסיסי בתורתו הפילוסופית של לצרוס שולל חיפוש האמת בהפשטות מטאפיזיות או אפריורי, אלא בחקירה פסיכולוגית, חקירה שאינה מגבילה עצמה להצלחה במודעות של פרט, אלא מתייחסת אל החברה כאל שלמות.
הפסיכולוג, לפי תורתו של לצרוס, חייב לחקור את החברה האנושית מנקודת ראות היסטורית או השוואתית, תוך ניתוח היסודות המהווים את מרקם החברה, על מנהגיה, מוסכמותיה והמגמות העיקריות של התפתחותה.
הפסיכולוגיה ההשוואתית היא אחד הפיתוחים העיקריים של התאוריה ההרברטיאנית בפילוסופיה ומהווה מחאה נגד נקודות הראות של הפילוסופיה הנטורליסטית ושל האינדיבידואליות של הפוזיטיביסטים.
כדי לתמוך את רעיונותיו ולתת להם תפוצה, ייסד לצרוס ב-1859 יחד עם גיסו, היימן שטיינטל (Heymann Steinthal), ממייסדי בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, כתב עת בשם "כתב העת לפסיכולוגיה לאומית ובלשנות" .
לצרוס נחשב לאחד מבני האליטה היהודית של תקופתו בגרמניה, ולקח חלק חשוב בחיי הציבור והרוח של יהדות פרוסיה.
בין השנים 1867–1892 היה חבר באספת הצירים (Repräsentanten-Versammlung) של הקהילה היהודית בברלין, ובשנים 1882–1894 סגן נשיא ברית הקהילות הגרמנית-יהודית (Deutsch-Israelitischer Gemeindebund).
בשנים 1867–1874 היה נשיא הסניף הברלינאי של "כל ישראל חברים".
ב-1869 היה נשיא ועידת לייפציג, וב-1871 נשיא ועידת אאוגסבורג.
בנוסף, בין השנים 1869–1894 כיהן לצרוס כסגן נשיא ועד הסיוע ליהדות רוסיה וליהדות רומניה.
בוועידת לייפציג קודמה לבסוף היוזמה להקמת סמינר רבני רפורמי, שרבים כמהו אליו כדי להפחית את התלות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
לצרוס נטל על עצמו את המיזם, אך הקים את המוסד המתוכנן כעל-זרמי, עם תוכנית לימודים משולבת ונציגי כל ההשקפות, למורת רוחו של אברהם גייגר שהסתייג מהפשרנות שבדרך זו.
לאחר שקם בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות ב-1870 ונחנך ב-1872, עמד לצרוס בראש חבר הנאמנים שלו, וגייגר כיהן כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
ראובן בריינין, פובליציסט עברי ומראשוני התנועה הציונית, כתב על לזרוס והקשר היהודי-עברי-אוניברסלי שלו: .
לצרוס פעל רבות בתחום המאבק באנטישמיות, אך פרסומיו התאפיינו בנימה מתונה.
דבריו בתחום זה קובצו בכרך הנושא את השם "נאמן וחופשי: נאומים והרצאות על יהודים ויהדות" .
תפיסתו התעלתה על התחום הצר יחסית של יהדות גרמניה וביטאה את חזית הספרות והחשיבה הגרמנית.
לפי השקפתו של לצרוס, האפיון העיקרי של עם או אומה הוא השפה, לכן דוברי הגרמנית הם גרמנים, כולל היהודים שבהם.
בשלהי המאה ה-19, לצד עלייתה של האנטישמיות הפוליטית, קם בגרמניה דור חדש של חוקרים שתקפו את הקשר שיצרו הרפורמים המוקדמים בין הפרושים לנצרות והציגו את תורתו של ישו לא כנובעת ממקור משותף אלא עומדת בסתירה מוחלטת אליה.
פרנץ דליטש, אדולף פון הרנאק ויוליוס ולהאוזן טענו כל אחד בדרכו שהיהדות היא השתקפות של תרבות המזרח הקדום והמוסר הפרימיטיבי שלו.
בקרב רבים מיהודי גרמניה רווחו אדישות דתית והתנצרות.
למול ההסתה האנטישמית, הטילו ב-1883 נציגי קהילות מלונדון, פריז, וינה וברלין על ועדה בראשות לצרוס לנסח כתב הגנה על יסודות דתם.
התוצאה הראשונית הייתה חוברת קצרה בשם "חמישה-עשר עקרונות תורת המוסר היהודית" (Fünfzehn Grundsätze der jüdischen Sittenlehre), עליו חתמו 350 מנהיגים ורבנים בני כל ההשקפות.
חיבור מפורט ומשפיע בהרבה, "מוסר היהדות" (Die Ethik des Judenthums), פורסם על ידו ב-1889. הספר הציג את התפתחות האתיקה היהודית כיצירה של כלל העם, וחזר על מושגי יסוד כמו היות הטקסים כלי-שרת חולפים ומשניים למהות המוסרית של הדת.
היצירה הפכה למעין מדריך ליהודים הליברליים של גרמניה, ומשתורגמה לאנגלית על ידי הנרייטה סאלד זכתה להשפעה רבה גם בארצות הברית, בה היו לתנועה הרפורמית המקומית רעיונות דומים.
לדברי שפ"ר לצרוס כיתר המלומדים היהודיים הגרמניים היה בור בידיעותיו בתלמוד ("חכמתם הכללית קודמת לידיעתם את היהדות") ולכן מסר את עבודת המחקר לספר לידי מיכאל לוי פרומקין רודקינסון שהיה בעל מוניטין מפוקפק.
בתקופת לימודיו של יעקב יצחק נימירובר בגרמניה השניים התיידדו והגותו של לצרוס השפיעה רבות על תפיסתו של נימירובר ועל יהדות תרבותית.
מוריץ הרמן יעקובי היה מהנדס, ממציא ופיזיקאי פרוסי ממוצא יהודי שהתגורר רוב חייו ברוסיה.
אחיו של המתמטיקאי קרל גוסטב יעקב יעקובי.
יעקובי נולד בפוטסדם במשפחה יהודית.
למד באוניברסיטת ברלין והמשיך באוניברסיטת גטינגן.
עם סיום הלימודים החל לעבוד במשרד ממשלתי.
ב-1833 עבר לקניגסברג בה אחיו קרל גוסטב יעקב יעקובי לימד באוניברסיטה.
בקניגסברג בנה מנוע חשמלי, מהראשונים בעולם.
בעקבות הפרסומים, הוזמן להיות פרופסור באוניברסיטת דרפט.
ב-1837 הגיש דו"ח בנושא ניצול אנרגיה חשמלית למשרד החינוך של רוסיה, ובעקבותיו קיבל מלגה גדולה מהממשלה ועבר לסנקט פטרבורג.
ב-1839 בנה מנוע חשמלי שהיה מיועד לסירה.
באמצעות המנוע, סירה ובה 14 נוסעים שייטה במהירות של 6 ק"מ בשעה.
ב-1838 הגיע יעקובי להמצאתו הגדולה - שיטת כיסוי מתכות באמצעות חשמל, שנקראה גלוונופלסטיקה, אז תחום חדש באלקטרוכימיה.
על המצאה זו קיבל מדליית זהב בתערוכה עולמית בפריז בשנת 1840. בשנים 1842–1845 ניהל בניית קו טלגרף בין סנקט פטרבורג לבין צארסקויה סלו.
במחקריו בתחום החשמל גילה חוק ההספק המרבי הנושא את שמו.
כמרצה באקדמיה להנדסה צבאית ערך מחקרים בתחום המיקוש הימי וקרקעי.
ב-1847 נבחר לחבר של האקדמיה הרוסית למדעים.
ב-1867 היה נציג רוסי בוועדת מדידות שהתקיימה בפריז.
במסגרת הוועידה היה בין התומכים בהנהגת השיטה המטרית.
נפטר מהתקף לב ונטמן בבית העלמין הלוטרני בסנקט פטרבורג.
מוריץ וַרמַן (בהונגרית: Moritz Wahrmann, Wahrmann Mór; 28 בפברואר 1832, בודפשט – 26 בנובמבר 1892, שם) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי, הנציג היהודי הראשון בפרלמנט ההונגרי, נכדו של הרב ישראל ורמן, רבה הראשון של קהילת פשט.
נכדו של ישראל ורמן שהיה הרב המוכר הראשון של פשט.
את השכלתו קיבל בגימנסיה פרוטסטנטית ובאוניברסיטת בודפשט.
אחרי תום לימודיו החל לעבוד ב־1847 בחברה המסחרית של אביו.
אחרי מות אביו נעשה למנהל החברה.
ורמן היה קשור להתפתחות המסחר והתעשייה בהונגריה, הוא היה מעורב בגיבוש מערכת הכספים ההונגרית ובגידול מערכת ההשכלה והמוסדות הפילנתרופיים של בודפשט ובמיוחד עם קידומה של הקהילה היהודית.
מטרתו הייתה להעביר את המסחר לשליטה לאומית הונגרית ולהשיג עצמאות פיננסית וכלכלית מאוסטריה.
לשם כך הקים פירמות תעשייתיות ומסחריות גדולות.
ב־1869 נבחר ורמן לפרלמנט ההונגרי כנציג אזור לאופולדשטט (היום המחוז החמישי של בודפשט).
הוא היה היהודי הראשון שנבחר כחבר הנציגות ההונגרית ובמסגרתה קידם במרץ את האינטרסים של הונגריה.
הוא נבחר מחדש שש פעמים כשהוא מחזיק במשרתו עד מותו.
ורמן פעל רבות לחזרתו לפשט של מיקשה פלק, חברו מבית הספר, וקבלתו לידיו את עריכת העיתון החשוב "פסטר לויד" שהופיע בשפה הגרמנית.
הוא נאם לעיתים רחוקות אבל היה חבר פעיל בוועדות בהן הכשרתו הפיננסית עשתה אותו לאחת הדמויות החשובות ביותר.
הוא היה גם נשיא לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט ושל חברת לויד.
ורמן היה פעיל באותה מידה גם בעניינים קהילתיים והוא היה אחד התומכים החשובים ביותר בקהילה היהודית.
הוא היה חבר בעיתון Magyar Izraelita Egylet ופעל בנאומים ובכתיבה למען אמנציפציה של היהודים.
ב־1868 הוא היה סגן נשיא של הקונגרס היהודי הכללי וממנהיגי האגף הנאולוגי בו ובתפקיד זה עמד בראש משלחת אל המלך.
כראש קהילת בודפשט הייתה לו השפעה עמוקה על האדמיניסטרציה של ועל מוסדותיה.
הוא פעל גם ליצור אחדות אינטרסים בקרב הגופים הפוליטיים השונים.
כמו כן הוא תרם בנדיבות למוסדות מדעיים, חינוכיים ופילנתרופיים.
אחיו, אלכסנדר ורמן (נולד ב-1839 ונפטר בבודפשט ב-1899) תרם רבות, יחד עם מקס וירת לשם העלאת מעמדה הכלכלי של הונגריה.
הוא היה ידוע מאוד כפילנתרופ.
הוא תרם 200,000 כתרים לאגודות צדקה בעיר הבירה ו- 600,000 כתרים להקמת גימנסיה יהודית.
מוריץ האופטמן היה תאורטיקאי מוזיקה, מורה ומלחין גרמני.
הוא למד נגינה בכינור אצל שוֹלץ, פסנתר אצל פראנץ לַנְסְקָה והלחנה אצל פרנצ'סקו מורלאקי (יריבו של קרל מריה פון ובר).
האופטמן השלים את לימודיו ככנר ומלחין אצל לואי שפור, ועד 1821 מילא משרות שונות אצל משפחות פרטיות.
כמו כן, למד מתמטיקה ואקוסטיקה.
האופטמן עבד תחילה כאדריכל לפני שנחל הצלחה כמוזיקאי.
מקום חשוב בתפוקתו המוזיקלית המוקדמת תופסת הגרנד אופרה הטרגית "מתילדה".
בשנת 1822 הצטרף לתזמורת של קאסל בהדרכת שפור.
שם החל ללמד הלחנה ותאוריה של המוזיקה.
בין תלמידיו היו פרדיננד דוויד, פרידריך בורגמילר, פרידריך קיל, ארנסט נאומן, אוסקר פאול, איזידור זייס ועוד.
בשנת 1842 התמנה האופטמן למנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשא בעבר יוהאן סבסטיאן באך.
באותה שנה הוזמן על ידי פליקס מנדלסון לשמש פרופסור לתאוריית המוזיקה בקונסרבטוריון של לייפציג שאך זה נוסד.
בתפקידו זה התגלה והתפתח כישרונו המיוחד להוראה, עובדה שמצאה אישור בקרב תלמידיו הנלהבים, שרבים מהם עשו להם שם בעולם המוזיקה.
ביצירותיו של האופטמן בולטות הסימטריה והמיומנות יותר מכושר המצאה ספונטני.
תפוקתו הווקאלית כוללת שתי מיסות, שירים למקהלה מעורבת (אופוס 32 ו-47) ומספר רב של שירים לקולות סולו.
האופטמן היה חבר מייסד ועורך של הוצאת מכלול יצירות באך מטעם עמותת באך, שם ערך את שני הכרכים הראשונים של הקנטטות הכנסייתיות והמיסות הלותרניות.
הפילוסופיה המוזיקלית שלו מגולמת בספרו Die Natur der Harmonik und Metrik ("טבע ההרמוניה והמשקל"), 1853, שבו חתר לביאור של צורות מוזיקליות מבחינה פילוסופית.
התאוריה שלו מתוארת כ"הגליאנית" והוא שם דגש על מושגי אחדות, ניגוד ואיחוד מחדש, שאותם הוא מוצא באקורדים, סולמות, יחסים בין סולמות ומשקל.
הוא תפס אקורדים משולשים מינוריים ומז'וריים כמנוגדים זה לזה.
תאוריה זו השפיעה על "דואליסטים הרמוניים", כגון הוגו ריימן.
כמו כן צידד באינטונציה מדויקת וראה מהלכים אנהרמוניים כבלתי טבעיים.
במובן זה, אפשר לראות בהאופטמן שמרן ביחס למגמות ההלחנה של תקופתו.
הוא הפגין טעם לפרופורציה קלאסית, סדר צורני, בהירות משקלית והיגיון טונאלי.
שלא כמגמות הרומנטיות של לגאטו מתמשך, גרס שכל פעמה ראשונה (כלומר, תנועה יורדת בניצוח - משתמעת או ממשית) דורשת הדגשה אוטומטית.
הרב ד"ר משה מוריץ לוי (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Moric Levi, בסרבו-קרואטית בכתב קירילי: Мориц Леви; 1879 סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1941, זאגרב, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה סופר, היסטוריון והרב הראשי הספרדי ליהודי סרייבו מ-1917 ועד לתקופת השואה.
מוריץ לוי נולד בסרייבו וב-1901 סיים את הגימנסיה בעירו.
ב-1906 רכש דוקטורט מאוניברסיטת וינה בפילולוגיה של שפות שמיות.
ב-1907 סיים את בית המדרש התאולוגי לרבנים בווינה.
לאחר שובו לסרייבו עסק בהוראה ובפרסום מאמרים בעיתונות היהודית בעירו.
ב-1911 פרסם את ספרו "הספרדים מבוסניה" אשר נדפס בגרמנית ויצא לאור בסרייבו.
הספר תיעד את הקהילה היהודית בסרייבו בהתבסס על פנקסי הקהילה מ-1720 ועל מסמכים עות'מאניים.
ב-1917 נבחר ד"ר לוי לרב הראשי של הקהילה הספרדית בסרייבו.
במשרה זו כיהן גם כרב הראשי הספרדי ליהדות בוסניה והרצגובינה.
ביחד עם עמיתו הינקו אורבך רב הקהילה האשכנזית פעל לייסוד "בית המדרש הדתי (התאולוגי) היהודי" בסרייבו.
ב-1928 נחנך בית המדרש ומוריץ לוי מונה לרקטור המוסד.
מוריץ לוי היה בן דודו של קאלמי ברוך והם שיתפו פעולה בתחום חקר השפה הספרדית-יהודית.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והוחל ברדיפת יהודי הממלכה.
במאי 1941, בעת שהותו בבלגרד, נעצר הרב מוריץ לוי על ידי הגסטפו ביחד עם רבה האשכנזי של העיר יצחק הכהן שלאנג ונשיא איגוד הקהילות הד"ר פרידריך פּוֹפְּס.
השלושה הועברו לחקירה בעיר גראץ ונכלאו.
במאי 1941, שוחרר הרב לוי מכלאו כאשר הוא במצב גופני קשה מאד.
לאחר שחרורו מבית המעצר בגראץ הועבר לזאגרב ובה נפטר תוך זמן קצר.
בראשית אוגוסט 1941 לאחר פעולת חבלה במתקני הרכבת בעיר סרייבו הוציאו שלטונות האוסטאשה להורג 20 מתושבי העיר חלקם ממוצא סרבי וחלקם יהודים.
בין המוצאים להורג היה בנו יחידו של הרב מוריץ לוי.
הרב ד"ר מוריץ גרינוַולד (מופיע במקורות בעברית גם כמוריס וגם מרדכי גרינוואלד, בגרמנית: Moritz Grünwald; 29 במרץ 1853, אוהרסקה הראדישצ'ה, מוראביה, האימפריה האוסטרית – 10 ביוני 1895, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה הרב הראשי לערים: ביילובאר, פיסק ומלאדה בולסלאב ובהמשך כיהן כרב הראשי לנסיכות בולגריה.
מוריץ גרינוולד נולד באוהרסקה הראדישצ'ה שבמוראביה, אוסטריה.
רכש תארים בפילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת וינה ואוניברסיטת לייפציג.
ב-1881 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו ומונה לרב הראשי של קהילת ביילובאר שבאזור קרואטיה.
בין 1884 ל-1893 כיהן כרב הראשי לערים: פיסק ומלאדה בולסלאב שבאזור בוהמיה.
ב-1891 נאלץ הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר סימון דנקוביץ לפרוש מתפקידו לאחר סכסוך מתוקשר עם שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב, וב-1893 מונה לתפקיד הרב מוריץ גרינוולד לכהונה בת שלוש שנים.
בתקופתו החלה מהפכת החינוך היהודי בבולגריה.
הוא עסק רבות בחינוך, כתב את הספר "המדריך למורים היהודיים" והדריך מורים בבתי הספר הקהילתיים.
כן עסק במחקר על תולדות היהודים בבולגריה תוך שהוא מסייר ברחבי הנסיכות ובוחן ממצאים ארכאולוגיים ומצבות בבתי עלמין.
בתקופתו תוקנו תקנות לכהונת הרב הראשי ובהן נקבע כי על הרב הראשי להיות בוגר סמינר לרבנים ובעל תואר דוקטור, גילו יהיה לפחות 35 שנים והוא כיהן לפחות 5 שנים כרב או כמורה בסמינר לרבנים.
עוד נקבע כי הרב יבחר על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ברוב מיוחס של 75 אחוזים.
במהלך כהונתו אירעו מספר תקריות אנטישמיות בבולגריה ובתגובה פרסם הרב מספר מאמרים בעיתונות הבולגרית.
לפי מספר מקורות התאכזב הרב גרינוולד מהתככים בתוך יהדות בולגריה שהפריעו לעבודתו ועל כן ביקש לסיים את עבודתו לפני תום כהונתו המתוכננת.
ביוני 1895 יצא ללונדון בעקבות משרת רבנות שהוצעה לו שם.
במהלך ביקורו חלה ונפטר והוא בן 42 שנים.
מותו הפתאומי התקבל בתחושות קשות בבולגריה בשל ההערכה הרבה שרחשו לו ובקרב בני הקהילות בבולגריה הוכרז אבל כללי עם היוודע דבר מותו.
מוריץ גרינוולד נקבר בבית העלמין היהודי באדמונטון אשר ברובע אנפילד בלונדון.
לאורך שנות פעילותו כתב הרב גרינוולד חיבורים וספרים רבים ובכללם ספר על תולדות יהודי בוהמיה וספר על הרב שלמה אפרים מלונטשיץ.
מוריץ הֶנְלֶה היה מלחין וחזן יהודי-גרמני, שהשתייך לתנועה הרפורמית.
נולד בשנת בלאופהיים שבדרום גרמניה, בתקופה בה קהילת יהודי לאופהיים הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינת באדן-וירטמברג.
שביעי מבין אחד עשר ילדים.
למד נגינה מילדות, והתחנך בעיר אסלינגן, ממנה שב ללאופהיים בשנת 1868 כדי לשמש כמורה וכחזן בעיר.
בשנת 1873 נעשה החזן בבית הכנסת החדש של העיר אולם, ובשנת 1879 הוזמן לשמש כחזן בהיכל המבורג הרפורמי.
בשנת 1882 נישא לקרולין הרשל, קרובת משפחה של פליקס מנדלסון, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
עמד בראש אגודת החזנים בגרמניה במשך כ־15 שנה, וחיבר קומפוזיציות עבור מקהלות מעורבות של נשים וגברים בבתי הכנסת, דבר שהיה מהפכני בימיו.
בלחניו, הושפע מיצירותיהם של פליקס מנדלסון ושל סלומון זולצר.
במשך 34 שנים שימש כחזן הראשי של קהילת יהודי המבורג, ולחניו פורסמו בנוסח הגדה של פסח משנת 1913, אשר כלל גם את לחניו של ז'אק אופנבך.
נפטר בהמבורג בשנת 1925. אשתו קרולין נספתה במחנה טרזיינשטט בשנת 1943.
על שמו קרוי כיום רחוב בעיר לאופהיים בה נולד.
מוריץ ריטר פון אופנברג היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הארמייה הרביעית בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בקרב גליציה.
בשנת 1871 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והחל ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1878 השתתף בכוח שכבש את בוסניה.
פון אופנברג מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-36, בשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-15. בשנת 1911 מונה לשר המלחמה של האימפריה, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1912, תוך שבמהלך תפקידו פעל רבות לייעול הצבא האוסטרו-הונגרי ולקידומו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל פון אופנברג את הפיקוד על הארמייה הרביעית, ופיקד עליה בקרב גליציה.
בתחילה נחל פון אופנברג ניצחון גדול בקרב קומרוב, אולם בהמשך נחל תבוסה משפילה בקרב רווה.
לאחר כישלונו בקרב רווה, הודח פון אופנברג מתפקידו ב-30 בספטמבר 1914, ומסר את הפיקוד על הארמייה ליוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, למרות שההוראה להחלץ לעזרת הארמייה השלישית הגיע ממפקד החזית קונרד פון הצנדורף.
ב-22 באפריל 1915 קיבל פון אופנברג מהקיסר תואר אצולה גראף פון קומרוב כאות הוקרה על ניצחונו בקרב.
במאי 1915 נשפט פון אופנברג על הדלפת מידע סודי כשכיהן כשר המלחמה, אך זוכה מכל האישומים על ידי היינריך קומר פון פאלקנפלד.
לאחר המלחמה התגורר פון אופנברג בווינה וכתב 2 ספרים על המלחמה.
ב-18 במאי 1928 נפטר פון אופנברג בווינה בגיל 76.
מוריץ לייטנר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בנוריץ' סיטי.
לייטנר שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-14 באוגוסט 2010 כשעלה כמחליף במשחק הגביע מול SC פרל כשהוא בן 17 בלבד.
בינואר 2011 חתם לייטנר בבורוסיה דורטמונד והושאל לאאוגסבורג עד סוף העונה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2011/2012 שיחק מוריץ ב-22 משחקים ופתח בארבעה בלבד מהם.
בעונת 2012/2013, בה הגיעה בורוסיה דורטמונד לגמר ליגת האלופות, שיחק לייטנר ב-30 משחקים.
באותו קיץ הושאל לייטנר לשנתיים בשטוטגרט, הוא כבש את שער הבכורה שלו בבונדסליגה ובקבוצה ב-1 בפברואר 2014 מול באייר לברקוזן.
בתום ההשאלה חזר לבורוסיה דורטמונד.
בקיץ 2016 נמכר לייטנר ללאציו האיטלקית תמורת סכום בלתי ידוע.
לייטנר שיחק בלאציו חצי עונה וערך שתי הופעות בלבד, ובינואר 2017 נמכר לאאוגסבורג תמורת שני מיליון אירו.
ב-25 בינואר 2018 הושאל לנוריץ' סיטי עד לסוף העונה.
ב-26 ביוני 2018 חתם באופן קבוע בנוריץ' לארבע שנים.
גנרל מוריץ פון ויקטורין היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ויקטורין נולד ב-13 באוגוסט 1883 בהניבורג, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1904 התגייס פון ויקטורין לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-12, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף פון ויקטורין לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1924 הועלה פון ויקטורין לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1927 הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1934 מונה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי.
בשנת 1935 הודח פון ויקטורין מהצבא, עקב קשריו עם גרמניה הנאצית והמפלגה הנאצית האוסטרית.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לוורמאכט, הועלה פון ויקטורין ב-1 באפריל 1938 לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20.
עם פרוץ המלחמה היה פון ויקטורין מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת הארמייה הרביעית.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון ויקטורין עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-12, וב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון ויקטורין על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1940 הועלה פון ויקטורין לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-10 בנובמבר מונה למפקד הקורפוס ה-28.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון ויקטורין עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-27 באוקטובר 1941 פרש פון ויקטורין מתפקידו.
ב-30 באפריל 1942 מונה פון ויקטורין למפקד המחוז הצבאי ה-13, וב-15 באוגוסט 1944 פרש מתפקידו.
לאחר המלחמה התגורר פון ויקטורין בעיר נירנברג, עד למותו ב-16 באוגוסט 1956, והוא בן 73 שנים.
מוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ , היה דוכס סקסוניה-צייץ בין 1681 ל-1718.
מוריץ וילהלם נולד ב-12 במרץ 1664 בצייץ למוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ, ולדורותיאה מריה מסקסוניה-ויימאר, בתו של וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר.
בשנת 1681 עלה מוריץ וילהלם לשלטון, לאחר מות אביו.
בשנת 1699 נתן מוריץ וילהלם את הערים פגאו ונוישטדט לאחיו פרידריך היינריך, דוכס סקסוניה-צייץ-פגאו-נוישטדט, ששלט בהם עד למותו בשנת 1717. בשנת 1717 המיר מוריץ וילהלם את דתו לנצרות קתולית, כדי לרצות את אחיו, שהיה בישוף קתולי.
ב-15 בנובמבר 1718 מת מוריץ וילהלם בעיר ויידה, מכיוון שלא היו לו בנים, ואחיו כריסטיאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-צייץ הוסמך לכמורה, חזרה הנחלה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
ב-25 ביוני 1689 התחתן מוריץ וילהלם עם מריה אמליה מברנדנבורג, בתם של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ונולדו להם 5 ילדים: