tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון לשנת 2018, לא קיימת אפשרות לתיירים מערביים לבקר בקוריאה הצפונית באופן עצמאי.
בדומה למרבית מדינות העולם, החל משנת 2016 גם תיירים המחזיקים בדרכון ישראלי רשאים להיכנס לקוריאה הצפונית לצורך ביקור, בכפוף לקבלת ויזת כניסה דרך חברת "תרבותו", אשר קיבלה זיכיון בלעדי בישראל להנפקת ויזות תייר רשמיות לקוריאה הצפונית.
בקשה לוויזה יש להגיש מספר חודשים מראש, כאשר הוויזות עצמן מונפקות על ידי שגרירות קוריאה הצפונית בסין העממית (לא ניתן לפנות בבקשה לוויזה באופן עצמאי).
כלל האינטראקציות בין תיירים זרים ותושבי קוריאה הצפונית מוגבלות ומנוטרות בקפידה על ידי המשטר הצפון-קוריאני;
עם זאת, לפי תמונות שפורסמו ברשת האינטרנט, ועדויות מתיירים ואנשי עסקים שביקרו בקוריאה הצפונית, נדמה כי מגבלות אלו הותרו מעט החל משנת 2011. החל מינואר 2013, זרים יכולים לקנות כרטיסי SIM בנמל התעופה הבינלאומי סונאן שבפיונגיאנג, מה שמאפשר קיום שיחות בינלאומיות מתוך המדינה.
הביקור בקוריאה הצפונית דורש מהמבקרים להפגין רמה גבוהה של שליטה עצמית.
כל מקרה של הפגנת חוסר כבוד כלפי המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, האומה הצפון-קוריאנית או סמליה הרשמיים של קוריאה הצפונית, נתפס מצד הרשויות הצפון-קוריאניות כהתנהגות פוגענית, כאשר לא קיימת סובלנות כלשהי כלפי התנהגויות כאלו.
כל התנהגות חריגה הנתפסת כפוגענית יכולה להוביל למאסר מיידי ולפרקי זמן ממושכים, כפי שקרה לא אחת בעבר.
במהלך יוני 2011 ניתן לראשונה היתר רשמי לאזרחים סינים לחצות את הגבול הדרומי לתחומי מחוז לאו בצפון קוריאה הצפונית, היכן שהם רשאים להסתובב בצורה חופשית.
צעד חלוצי וחסר תקדים זה עבור המשטר הצפון-קוריאני נדמה כצעד ראשון לקראת פיתוח תיירותי מורחב באזור זה.
החל מחודש דצמבר 2013, קוריאה הצפונית החלה להציע מסלולי טיול לתיירים הכוללים ספורט חורף.
עבור תיירים ממדינות המערב המבקשים לטייל במדינה, פועלות מספר סוכנויות נסיעות המשווקות טיולים מאורגנים לקוריאה הצפונית.
וורמבייר הורשע ב"ביצוע פעולות איבה נגד המדינה (נטען שגנב לכאורה פוסטר תעמולה מקומה מוגבלת של המלון שלו), ונידון ל-15 שנות עבודת פרך.
וורמבייר החל לרצות את עונשו במרץ 2016, וכחודשיים לאחר מכן נכנס לתרדמת.
בהמשך הוא שוחרר ממאסרו ב-13 ביוני 2017, לאחר כמעט 18 חודשים בקוריאה הצפונית, "מסיבות הומניטריות", וזמן קצר לאחר מכן נפטר, ב-19 ביוני 2017.
בעקבות האירוע, אשר זכה לתהודה תקשורתית רחבה ולביקורות נוקבות כנגד המשטר הצפון-קוריאני, הודיעה סוכנות הנסיעות הסינית שהטיסה את וורמבייר מבייג'ינג לקוריאה הצפונית שהיא לא תאפשר לאזרחים אמריקנים להצטרף לנסיעות העתידיות שלה לקוריאה הצפונית.
בנוסף הודיעו שלוש חברות נסיעות מערביות (בהן חברת "קוריו טורס" וחברת Lupine Travel) שהן שוקלות האם להמשיך לאפשר לאמריקנים לטוס לקוריאה הצפונית.
מחלקת המדינה ציינה גם כי התקבלו דיווחים על מקרים בהם נעצרו אזרחי ארצות הברית אשר ביקרו במדינה, ללא הגשת כתב אישום ומבלי לאפשר להם לעזוב את המדינה.
בשנת 2002, האזור הסובב את הר קומגאנג, הסמוך לגבול עם קוריאה הדרומית, הוגדר על ידי המשטר הצפון-קוריאני כיעד תיירותי מיוחד.
בעקבות זאת, סיורים מאורגנים מטעם חברות פרטיות הביאו אלפי תיירים דרום-קוריאנים לאזור מדי שנה.
בסוף שנת 2008 עם זאת, ובעקבות מקרה של ירי על תיירים דרום-קוריאנים ששהו באזור, כלל הסיורים המאורגנים לאזור הושעו.
במהלך חודש מאי 2010, לאחר שהסיורים לאזור לא חודשו, ממשלת קוריאה הצפונית הודיעה באופן חד צדדי כי היא מלאימה את כלל נכסי הנדל"ן באזור השייכים לקוריאה הדרומית.
בחודש יולי 2005, החברה הדרום-קוריאנית יונדאי הגיעה להסכם עם ממשלת קוריאה הצפונית בדבר פתיחת אזורים חדשים לתיירות מאורגנת על בסיס יומי מקוריאה הדרומית, לרבות הר פאקטו וחבל קסונג, כאשר העלות לכל משתתף בסיור יומי שכזה היא 180 דולר.
עם זאת, במהלך חודש דצמבר 2008, הסיורים לחבל קסונג הופסקו בעקבות סכסוך פוליטי בין ממשלת קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, שנבע מהשימוש הדרום-קוריאני בבלוני תעמולה, שכללו מידע אודות המשטר הצפון-קוריאני, לרבות המנהיג העליון קים ג'ונג-און, ושוגרו מהדרום לאזור הצפוני.
הסכסוך הסלים לאחר שממשלת קוריאה הדרומית סירבה לדרישת קוריאה הצפונית לעצור את השימוש בבלוני תעמולה אלו, ובתגובה, קוריאה הצפונית ביטלה את הסיורים מהדרום לחבל קסונג.
במהלך חודש אפריל 2010, החלה תנועה של רכבות תיירים מהעיר דאדונג שבסין העממית לביקור בקוריאה הצפונית, באמצעות גשר הידידות הסינו-קוריאני, לטיולים מאורגנים שנמשכו ארבעה ימים.
כמו כן, קו הרכבת בייג'ינג - פיונגיאנג משמש אף הוא לתנועת תיירים מסין לקוריאה הצפונית.
החל מחודש יוני 2011, ניתנה לראשונה לאזרחים סיניים האפשרות לבקר בקוריאה הצפונית בטיול עצמאי, ללא צורך בטיול מאורגן ובקבלת אישור מראש.
החל מחודש ינואר 2013, תיירים מסין רשאים להביא עימם טלפונים ניידים לתוך קוריאה הצפונית, אף שלצורך שימוש בהם, עליהם לרכוש כרטיס SIM צפון-קוריאני.
בעבר, כלל התיירים הזרים לקוריאה הצפונית נדרשו להפקיד את הטלפונים הניידים שלהם בגבול (או בנמל התעופה), טרם הכניסה למדינה.
בין השנים 2010–2011, מספר התיירים הסינים שהגיעו לביקור בקוריאה הצפונית נחתך בכ-70%.
לפי סוכנות נסיעות סינית, הגורם לכך היה הגבלות צפון-קוריאניות על מכסת התיירים שרשאים להיכנס למדינה, כמו גם חוסר עניין גובר מצד אזרחים סינים בטיול שכזה.
אף שבהתאם לחוק, הימורים אסורים על תושבי קוריאה הצפונית, פועלים במדינה מספר בתי קזינו עבור תיירים סינים, במסגרת תיירות הימורים מאורגנת בהיקף רחב.
בשנת 2016, ממשלת קוריאה הצפונית פרסמה היתר כללי לתיירים מסין העממית לבקר בקוריאה הצפונית לפרק זמן של עד שישה חודשים.
באותה שנה פורסם, כי במהלך המחצית הראשונה של שנת 2016 חצו את הגבול בין סין לקוריאה הצפונית כ-580,000 תיירים.
הטיול המאורגן הראשון מישראל לקוריאה הצפונית יצא בחודש ספטמבר 2016.
בקשה לוויזה יש להגיש מספר חודשים מראש, באמצעות סוכנות תיירות המחזיקה בהיתר מיוחד מטעם ממשלת קוריאה הצפונית (לא ניתן לפנות בבקשה לוויזה באופן עצמאי).
במהלך חודש פברואר 2017 המליץ משרד החוץ לאזרחים ישראלים שלא לנסוע לקוריאה הצפונית.
בהודעה נכתב כי "לאור העובדה שלמדינת ישראל אין יחסים דיפלומטיים עם צפון קוריאה, הנמצאת תחת משטר סנקציות בינ"ל מקיף ביותר, במידה וייקלע אזרח ישראלי לכל סוג של מצוקה בעת שהותו שם, נציגי ישראל לא יוכלו לסייע או לתת כל מענה".
בתגובה להודעה מטעם חברת "תרבותו", נמסר כי הודעת משרד החוץ אינה מהווה אזהרת מסע, כי אם המלצה בלבד.
לאחר תקופה בה הושהו הטיולים היוצאים מישראל, בעקבות המתיחות בחצי האי הקוריאני, הטיולים חודשו במחצית השנייה של שנת 2018 בעקבות פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור.
בהתאם לחוקי קוריאה הצפונית, עקרונית כל אדם רשאי לקיים ביקור תיירותי בקוריאה הצפונית; למעט עיתונאים ותושבי קוריאה הדרומית, אשר נדרשים להיתר מיוחד.
בעוד שביקורים עצמאיים של עיתונאים בקוריאה הצפונית אינם מותרים, ממשלת קוריאה הצפונית נוהגת לקיים אחת לזמן מה סיורים מאורגנים עבור עיתונאים מ"מדינות ידידותיות", תחת פיקוח הדוק מטעם נציגי הממשל.
סוכני נסיעות המחזיקים בהיתר מיוחד מטעם השלטון הצפון-קוריאני עשויים לסייע למבקרים פוטנציאליים בפישוט התהליך הביורוקרטי הנדרש לשם ביקור במדינה.
ויזת תייר לקוריאה הצפונית מגולמת בדרך כלל בצורה של היתר כניסה בצבע כחול (בתמונה משמאל), אשר מחליף את השימוש בדרכון, ומוצג ונחתם במעמד הכניסה למדינה.
התייר נדרש למסור מסמך זה עם יציאתו מהמדינה.
המבקרים במדינה אינם מורשים לקיים ביקור עצמאי במדינה ללא ליווי צמוד מצד מדריכים צפון-קוריאנים.
לפני שנת 2010, הכניסה לקוריאה הצפונית נאסרה על תיירים בעלי דרכון אמריקאי, למעט במקרים חריגים ובתיאום זמן רב מראש.
עד לחודש פברואר 2017, התיירים היחידים שהורשו לבקר בקוריאה הצפונית ללא צורך בקבלת ויזה מראש היו אזרחי סינגפור ומלזיה.
החל מפברואר 2017, היחידים שיכולים לעשות כן הם אזרחי סינגפור, לאחר שההיתר הכללי בוטל עבור אזרחי מלזיה (זאת לאחר פרשה במסגרת נרצח מבקר המשטר ואחיו הבכור של קים ג'ונג-און, קים ג'ונג-נאם.)
תיירות חברתית היא סוג של תיירות, שפונה למעוניינים לשלב מפגשים חברתיים בטיולים.
תיירות חברתית, הבאה בצורה של אירוח ביתי, מפגישה אנשים המארחים בבתיהם, עם אנשים המעוניינים להתארח, בסגנון שונה, בתחומי עניין מגוונים ובעלי סקרנות ורצון להיפגש ולהכיר את המארחים ואת חייהם בבתים שלהם.
האורחים והמארחים נהנים מהכרות בלתי אמצעית עם אנשים בעלי תחומי עניין מגוונים.
המארחים נהנים מאירוח אנשים בבתיהם, מהכרות עם אנשים מכל העולם, ובמקביל לחשוף את תחומי העשייה והפנאי השונים שלהם – אמנות, בריאות, טכנולוגיה, טיולים ועוד, יחד עם אפשרות להכנסה מהאירוח עצמו.
אירוח ביתי הוא סוג של חוויה תיירותית, שנועדה לחבר בין אנשים בנושאי פולקלור, חיים, תחביבים, אמנות, בישול ועוד.
על פי משרד התיירות הישראלי, מחקרים שונים שנערכו באזורים שונים בעולם, מצביעים על כך שתיירים מכל העולם מתעניינים בהשפעתם על הסביבה, מעוניינים לפגוש תרבויות מקומות ומוכנים לשלם יותר כדי לחוות חוויות שהם מגדירים כ"מפגשים אמיתיים".
בארץ פועלים למעלה מ-100 מיזמים של תיירות חברתית.
ליסבון היא אחת מיעדי העיר הפופולריים ביותר באירופה.
ליסבון בירת פורטוגל מושכת מספר משמעותי של תיירים בכל שנה, נמשכת המורשת ההיסטורית והתרבותית שלה, וחיבורי התחבורה והתשתיות התיירותיות טובות.
את העיר חוצים שדרות ומונומנטים היסטוריים לאורך הכבישים הראשיים, בעיקר באזורים העליונים.
בולטות בין אלה שדרת האניבדה דה ליברדדה (שדרת החירות), אוונידה פונטה פררה דה מלו, אוונידה אלמירנטה רייז ואבנידה דה רפובליקה (שדרת הרפובליקה).
אזור העיר פומבלין התחתונה משתרע על פני כ-235,620 מטרים רבועים של מרכז ליסבון.
היא כוללת את רשת הרחובות שמצפון לפראקה דו קומרוסו, בין קאיס דו סודרה לרובע אלפמה שמתחת לטירת ליסבון, ומשתרעת צפונה לכיוון כיכר רוסיו ופיג'יירה ואבנידה דה ליברדדה.
האלפמה הוא הרובע העתיק ביותר של ליסבון, ומשתרע על המדרון שבין טירת סאו ז'ורז'ה לנהר טחו.
הרובע מכיל הרבה אטרקציות היסטוריות חשובות, כמו גם שפע של ברים ומסעדות פאדו.
Avenida da Liberdade (שדרת החירות) היא שדרה חשובה במרכז ליסבון העוברת צפונית מערבית ממרכז ליסבון.
זוהי שדרה ברוחב 90 מטר ואורכה 1,100 מטר, עם עשרה נתיבים המחולקים על ידי מדרכות הולכי רגל מעוטרות בגנים.
הוא מקשר בין כיכר המסעדורים לבין מרקיז מכיכר פומבל.
תושבי ליסבון מתייחסים אליו לפעמים כאל "אבנידה" (השדרה).
בליסבון יש שני אתרים הרשומים על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית : מגדל בלן ומנזר ז'רונימוש.
בנוסף, Pombaline Baixa או מרכז העיר ליסבון הוצעו להיות מועמדים כאתרים של אונסק"ו.
בעיר ישנם כמה מוזיאונים מהותיים.
ישנן מספר אטרקציות תיירותיות מחוץ לעיר, אך בתוך מטרופולין ליסבון.
דוגמאות לכך כוללות את הריביירה הפורטוגלית, כולל אסטוריל, אתרי החוף של קסקאיס והעיר העתיקה של סינטרה.
התיירות בסוריה מתבססת במידה רבה על אוצרות התרבות שבמדינה.
בסוריה נמצאות כמה מן הערים העתיקות ביותר בעולם, כגון דמשק וחלב (אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו).
לפני תחילת מלחמת האזרחים, ב-2010, כ-8.5 מיליון תיירים ביקרו במדינה, שהניבו הכנסות תיירותיות שמוערכות בכ-30.8 מיליארד לירות סוריות (8.4 מיליארד דולר ב-2010), והיוו כ-14% מכלכלת המדינה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה נפגעה התיירות ממנה באופן קשה, והתדרדרה עוד יותר בעקבות משבר הפליטים של המדינה, הסנקציות הכלכליות על סוריה ומשבר הקורונה בסוריה.
מבקרים לא ערבים הגיעו לכ-1.1 מיליון מבקרים ב-2002. המספר הכולל של הערבים שהגיעו לסוריה ב-2002 היה 3.2 מיליון איש, רובם מלבנון, ירדן, ערב הסעודית ועיראק.
אנשי עסקים עיראקים רבים הקימו מיזמים בנמלי סוריה למטרות ייבוא לעיראק, מה שגרם למספר מוגבר של עיראקים שביקרו בסוריה בשנים 2003–2004. תיירות היא מקור פוטנציאלי גדול לרווחים של מטבע חוץ ומקור לצמיחה כלכלית.
התיירות הניבה יותר מ-6% מהתוצר המקומי הגולמי בסוריה בשנת 2000, ונדונו רפורמות להגדלת ההכנסות מהתיירות.
כתוצאה מפרויקטים שמקורם בחוק ההשקעות מס.
10 משנת 1991, מספר המיטות במלונות עלה בכ-51% עד שנת 1999 וגדל עוד יותר בשנת 2001. תוכנית הוכרזה ב-2002 ומטרתה הייתה לפתח את התיירות האקולוגית באמצעות ביקורים במדבר ובשמורות טבע.
שני מלונות יוקרה נפתחו בדמשק עד לסוף 2004.
התיירות גדלה במידה ניכרת לפני מלחמת האזרחים.
לפי משרד התיירות הסורי ב-2011, כ-6 מיליון תיירים זרים ביקרו בסוריה במהלך 2009, ובמהלך 2010 כ-8.5 מיליון, גדילה של 40% בשנה אחת.
כפי שנאמר קודם, ההכנסות מהתיירות בשנה זו הגיעו ל-8.4 מיליארד דולר וכ-14% מכלכלת המדינה, בעוד ההכנסות מתעשיית התיירות היו כ-6.5 מיליארד דולר, שהיוו כ-12% מהתוצר המקומי הגולמי ו-11% משוק התעסוקה.
מאז תחילת מלחמת האזרחים הסורית, במרץ 2011, התיירות התדרדרה בתלילות.
לפי דיווחים רשמיים, חדרי מלונות שמיועדים לתיירים זרים נתפסו על ידי פליטים.
ברבעון הראשון של 2012 הכנסות התיירות הסתכמו בכ-12.8 מיליארד לירות סוריות (178 מיליון דולר), לעומת 52 מיליארד לירות סוריות (מיליארד דולר) ברבעון הראשון של 2011, ומספר התיירים הזרים ירד ביותר מ-76% ברבעון הראשון של 2012. תעסוקה בתעשיית התיירות נחלשה בכמעט שני שלישים בתקופה זו.
לפי אונסק"ו, חמישה מששת אתרי המורשת העולמית של סוריה הושפעו ממלחמת האזרחים במדינה.
ב-2012 סוריה שלחה מכתב לאומות המאוחדות ובו היא תיארה את הירידה בתעשיית התיירות שלה, וציינה כי אחוז התפוסה במלונות במדינה ירד מ-90% בשנה הקודמת ל-15% בשנה זו.
נכון לשנת 2013, הכנסות התיירות הסורית המקיפות ירדו ב-94%, כאשר חלב נפגעה באופן הקשה ביותר.
בנוסף, בסוף ספטמבר 2013 שר התיירות הצהיר כי 289 יעדי תיירות נפגעו מאז 2011.
עד שנת 2015 מספר התיירים התדרדר ביותר מ-98%.
שר התיירות טען ש-45,000 תיירים ביקרו במדינה במחצית הראשונה של שנה זו, אבל הנתונים האלה שנויים במחלוקת על ידי משקיפים, על פי הפורום הכלכלי הסורי, שגם קבע כי התיירות הדתית האיראנית היא כל מה שנותר.
על פי מאמר שפורסם בדיילי טלגרף בשנת 2015, מלונות על חופים בחוף הים התיכון בטרטוס ולטקיה עדיין קיבלו תיירים פנימיים ומלון אחד אף היה מלא בקיצים של 2014 ו-2015.
במהלך כבישתו מחדש של הצבא הסורי את חלקי המדינה הדרומיים והמערביים, הם חזרו לשליטת ממשלת סוריה המרכזית.
עקב כך, החלו לשפץ ולשחזר אתרים תיירותיים מרכזיים שנהיו לא נגישים ונפגעו עקב הקונפליקט.
צוותים באתרי מורשת עולמית של אונסק"ו שנפגעו כמו העיר העתיקה של חלב, חורבות תדמור וקראק דה שבלייה החלו בשיקום ובנייה מחדש בעקבות שנות הסכסוך וההרס.
קידום התיירות בסוריה מנוהל על ידי משרד התיירות הסורי, שמקיים דף פייסבוק, וכמו כן גם אתר תיירות רשמי.
בספטמבר 2016 משרד התיירות הסורי היה נתון לביקורת של מספר גורמים בגלל שחרור סרטון בשם "סוריה תמיד יפה" המעודד תיירים לבוא ולבקר בחופיה.
הסרטון שם תחת אור הזרקורים אזורים כמו טרטוס, שנשארו שלווים במידת מה, על אף שבמאי 2016 טרטוס עצמה חוותה התקפה קשה שתוצאותיה היו מעל ל-150 מתים.
ישנם כשישה אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ברחבי סוריה.
בנוסף, כשנים עשר אתרים אחרים נמצאים ברשימה הזמנית של הארגון: גלגלי המים של חמה, אוגרית, אבלה, אפמיה, קסר אל-חייר א-שרקי, מעלולה, טרטוס, ארוואד, ושני אתרים בעמק הפרת: מארי, ודורה אירופוס.
העיר העתיקה של חלב: העיר העתיקה של חלב היא המרכז ההיסטורי של העיר חלב, סוריה.
העיר העתיקה של חלב, המורכבת מהעיר העתיקה שבין החומות ומהרבעים הקדומים דמויי התא שמחוץ לחומות, מחזיקה בשטח של בערך 3.5 קמ"ר), ומאכלסת כ-120,000 תושבים.
מפורסמת בזכות האחוזות הגדולות, הסמטאות הצרות, השווקים המקורים והחאנים שלה, העיר העתיקה של חלב נהפכה לאתר מורשת עולמית בשנת 1986.
בוסרה: העיר העתיקה של בוסרה היא עיר רומית שנוסדה בעת העתיקה.
מפורסמת בזכות התיאטרון הרומי של בוסרה, אחד מן התאטרונים הרומים השמורים ביותר בעולם, העיר מחזיקה גם שרידים מהעיר הרומית העתיקה כגון מרחצאות, אכסדראות ושרידי בתים קדומים ומקדשים.
העיר העתיקה של דמשק: העיר העתיקה של דמשק היא מרכז העיר ההיסטורי של דמשק, סוריה.
דמשק היא הבירה של סוריה ואחת הערים הגדולות בה.
היא ידועה בסוריה כ"א-שאם" (ערבית: الشام), ומכונה "עיר היסמין" (ערבית: مدينة الياسمين).
בנוסף להיותה אחת מן הערים העתיקות ביותר בעולם שמיושבות ברציפות מאז הקמתן, דמשק היא אחת מן המרכזים התרבותיים והדתיים החשובים בלבנט.
היא מפורסמת בזכות העיר העתיקה שלה ובה השווקים והבתים המיוחדים והעתיקים שלה והמסגד האומיי, שידוע גם בשם "המסגד הגדול של דמשק".
בנוסף, לעיר יש חורבות רומיות רבות, כמו מקדש יופיטר, והיא בית לרבות מהכנסיות העתיקות בעולם, הידועה ביותר היא הקפלה של סנט פול.
הכפרים העתיקים בצפון סוריה: ידועים גם בשמות "הכפרים המתים" או "הכפרים האבודים".
זוהי קבוצה של מעל ל-700 כפרים נטושים בצפון מערב סוריה בין חלב לאידליב.
רוב הכפרים שנוסדו בין המאה ה-1 למאה ה-7 לאחר הספירה ננטשו בין המאה ה-8 למאה ה-10. היישובים כוללים שרידים ארכיטקטוניים שמורים היטב של מקדשים, בורות מים, בתי מרחץ וכנסיות עתיקות רבות מן הנצרות הקדומה.
כפרים מתים חשובים כוללים את כנסיית שמעון סטיליטס, סרג'ילה ואל-בארה.
קראק דה שבלייה ומצודת צלאח א-דין: קראק דה שבלייה זהו מבצר צלבני שמתוארך למאה ה-10, והיא אחת מן הטירות של ימי הביניים החשובות ביותר בעולם.
האתר יושב לראשונה במאה ה-11 על ידי כוחות כורדים שהוצבו שם שם בידי השושלת המירדאסית; כתוצאה מכך הטירה נודעה בשם "חִסן אלאכרד", שפירושו "טירת הכורדים".
בשנת 1142 נתן ריימונד השני, רוזן טריפולי, את הטירה להוספיטלרים, והיא נותרה ברשותם עד שנפלה בשנת 1271. יחד עם מצודת צלאח א-דין, קראק דה שבלייה היא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות התקופה הצלבנית.
תדמור: תדמור, עיר שהוקמה באלף השני לפני הספירה ומאוחר נהפכה לקולוניה רומית, היא נווה מדבר במדבר הסורי.
התדמורים הקדומים היו סוחרים ידועים שהתעשרו רבות לא רק על ידי סחר של סחורות נדירות מהמזרח, אלא גם על ידי ניצול מעמדה של העיר כאואזיס, וכך הביאו עושר רב לעירם.
התדמורים השתמשו בעושר זה כדי לבנות אנדרטאות גדולות, כמו מקדש בל ושער הניצחון (תדמור), וגם לעצב את תבליטי הלוויה של תדמור שהושפעו מסגנונות עיצוב יווניים-רומאיים ופרסיים, אשר רבים מהם שוכנים בימינו במוזיאונים הבינלאומיים הגדולים ביותר בעולם, שמציגים את אומנותם של התדמורים ומסירותם לטקסים הדתיים שלהם.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה ב-2015 המדינה האסלאמית השמידה חלקים גדולים מהעיר, שנכבשה מחדש על ידי הצבא הסורי ב-2 במרץ 2017.
העימות הסורי מושך, על פי הדיווחים, מחפשי הרפתקאות רבים.
לפי אלוף-משנה במיל' קובי מרום, שמדריך סיורים על אזור המלחמה שמעבר לגבול הישראלי, תיירים מעוניינים לראות את הסכסוך ו"להשתגע" כשנודע להם שהם כנראה נצפים על ידי חיילים חמושים של אל-קאעדה.
התיירות ברוסיה זכתה לצמיחה מהירה מאז התקופה הסובייטית המאוחרת, תחילה תיירות פנים ואחר כך גם תיירות בינלאומית.
מורשת תרבותית עשירה ומגוון טבעי נהדר ממקמים את רוסיה בין יעדי התיירות הפופולריים ביותר בעולם.
לא כולל חצי האי קרים, המדינה מכילה 23 אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, בעוד שרבים אחרים נמצאים ברשימות האו"ם של אונסק"ו.
הגוף העיקרי המתווה את המדיניות הממשלתית בתחום היא סוכנות התיירות הפדרלית.
מסלולי התיירות העיקריים ברוסיה כוללים נסיעה סביב טבעת הזהב של ערים עתיקות, הפלגות בנהרות הגדולים כולל הוולגה, ונסיעות ארוכות ברכבת הטרנס-סיבירית המפורסמת.
אזורים שונים ותרבויות של רוסיה מציעים מזונות רבים מזכרות שונות, ומראות מגוון גדול של מסורות, כולל המסלניצה הרוסית, סבאנטואי הטטארית, או טקסי שמאנים סיביריים.
בשנת 2013 ביקרו ברוסיה 33 מיליון תיירים, מה שהופך אותה למדינה התשיעית בעולם ולשביעית הכי מתוירת באירופה.
רוסיה המרכז אירופאית (למשל מוסקבה, סנט פטרבורג, ניז'ני נובגורוד, קאזאן ועוד) נמצאים באותו אזור אקלים כמו המדינות הבלטיות, בלארוס וצפון אוקראינה.
האקלים של דרום מערב רוסיה (הוולגה התחתונה והאזור שבין הים השחור לים הכספי) הוא צחיח יותר, עם קיץ חם יותר וחורפים קצרים יותר.
האקלים במזרח הרחוק של רוסיה לאורך חוף האוקיינוס השקט דומה לזה של הוקאידו, יפן וצפון-מזרח סין.
האקלים הקשה ביותר הוא בסיביר, שם החורפים קרים מאוד והקיץ חם מאוד, ובצפון הרחוק של רוסיה, שם הטמפרטורות תמיד נמוכות, למעט מורמנסק, שם הים לעולם לא קופא בשל השפעת הזרם הנורווגי החם.
האקלים של חוף הים השחור של רוסיה הוא סובטרופי.
בניגוד למה שמקובל לחשוב, האקלים באזורי התיירות הפופולריים ביותר ברוסיה אינו חמור והוא דומה לזה של מזרח אירופה.
במהלך העשורים האחרונים גלים של מזג אוויר קר במיוחד (מתחת ל-20 ° C / -4 ברוסיה במרכז אירופה הפכו לנדירים (בחורף 2016/2017 היו במוסקבה טמפרטורות נמוכות ממינוס 20 מעלות צלזיוס רק למשך שלושה ימים), בעוד שמספר הימים החורפיים בהם הטמפרטורה קרובה לנקודת הקפאה או מעט מעלה, גדל משמעותית.
באזורי החוף הטמפרטורות החורפיות יכולות להרגיש קר מעט יותר ממה שהן ונובעות למעשה מלחות גבוהה.
ברוסיה מגוון עצי ליבנה, ערמונים, אלנוס, לילך, דובדבנים, עצי מילה, רואן, עצי טיליה, שן הארי ועוד), הזמן הטוב ביותר לטיול ברוסיה במרכז אירופה הוא מאוחר באביב כאשר הטמפרטורות נעימות ועצים רבים פורחים, ובסתיו המוקדם כאשר העצים משנים את צבעם ועדיין לא קר.
חודשי הקיץ טובים גם הם למעט יוני בערים במרכז ובדרום רוסיה כאשר מוך צפצפה יכול להוות מטרד, אך לאחרונה רשויות עירוניות רוסיות רבות נוקטות פעולה נגד המוך על ידי כריתתו והמצב השתפר באופן דרמטי.
סוף הסתיו, חודשי החורף וראשית האביב יהיו מהנים תוך לבישת בגדים ונעליים מתאימים.
ברוסיה המרכז אירופאית בדרך כלל מתחיל לרדת שלג בסוף הסתיו ובדרך כלל לא נמס לחלוטין לפני תחילת אפריל, אם כי גלי מזג אוויר חם אכן מתרחשים ושלג יכול להתמוסס באופן זמני באמצע החורף.
באתרי סקי באזורים הרריים יש שלג לאורך כל עונת החורף.
רוסיה במרכז אירופה חווה לפעמים גלי קור בתחילת מאי, כשהטמפרטורה יכולה לעבור את 15 ° C / 59 ° F עד נקודת הקפאון למספר ימים.
אזרחי חבר המדינות, מרבית מדינות אמריקה הלטינית, ישראל ודרום אפריקה, יכולים לנסוע ברוסיה למשך 90 יום ללא אשרה; מבקרים מדרום קוריאה יכולים לבקר ברוסיה למשך 60 יום ללא אשרה; בעוד שתיירים מבוסניה והרצגובינה, קובה, לאוס, מקאו, מקדוניה, מונגוליה, מונטנגרו, סרביה, איי סיישל ותאילנד, יכולים לבקר במשך 30 יום ללא אשרה.
אשרות אלקטרוניות חינמיות לביקור בשלושה אזורים במזרח הרחוק ברוסיה (פרימוריה, סחאלין וקמצ'טקה) זמינות לתיירים מסין, יפן, הודו, איראן, טורקיה, מרוקו, מקסיקו ומדינות אחרות.
תיירים ממדינות אחרות נדרשים לבקר בשגרירות רוסית כדי לרכוש אשרה.
תיירים נדרשים להחזיק דרכון בתוקף בעת חציית הגבול הרוסי.
לא ניתן לרכוש אשרות רוסיות בגבול.
יעדי התיירות הפופולריים ביותר ברוסיה הם סנקט פטרבורג (שהופיעה ברשימת הערים המתוירות ביותר באירופה בשנת 2010) ומוסקבה, בירות המדינה הנוכחיות לשעבר ומרכזי התרבות הגדולים, המוכרים כערים עולמיות (כאשר מוסקבה זכתה פעמיים בפרס אוסקר התיירות, World Travel Awards).
ארמונות ופארקים עשירים ביופי קיצוני נמצאים בפרברי מוסקבה (כנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה, צאריצינו) וסנקט פטרבורג (פטרהוף, סטרלנה, אורניינבאום, גאטצ'ינה, ארמון פאבלובסק וצארסקויה סלו).
מוסקבה מכילה מגוון גדול של מבנים מרשימים מתקופת ברית המועצות יחד עם גורדי שחקים מודרניים, ואילו סנקט פטרבורג, שכונתה "ונציה של הצפון", מתגאה בארכיטקטורה הקלאסית שלה, בנהרות רבים, בערוצים ובגשרים.
ניז'ני נובגורוד היא בירת חבל הוולגה.
נחשבת ל"אח הצעיר" של מוסקבה מכיוון שיש לה קרמלין, רכבת תחתית ורחוב שמכונה "ארבט של ניז'ני נובגורוד" (רחוב בולשאיה פוקרובסקאיה) ואפילו העתק של האנדרטה למינין ופוז'רסקי, מהמקור של שנמצא בבירת רוסיה.
ניז'ני נובגורוד מחולקת לשני חלקים על ידי נהר אוקה.
העיר העליונה היא החלק ההיסטורי שלה והרחובות מוליכים אל הקרמלין, מינין ופוז'רסקי, בולשאיה פוקרובסקאיה ורוז'דסטוונסקיה, מועדוני לילה, שטחים פתוחים, מספר גדול של אנדרטאות ומקומות היסטוריים.
העיר התחתית היא החלק התעשייתי והמסחרי שלה ובה היריד, שכונת סורמובו, קנאווינו, מפעלי חברת הרכב GAZ וסוצגורוד (המכונה "עיר בעיר"), יש בה תחנת רכבת, נמל תעופה מודרני ואטרקציות רבות.
העיר היא נקודת המוצא העיקרית להפלגות לאורך נהר וולגה.
מכאן החלו ההפלגות הראשונות למוסקבה וסנקט פטרבורג.
קאזאן, בירת טטרסטן, מציגה שילוב ייחודי של תרבויות טטריות רוסיות נוצריות ומוסלמיות.
העיר ממותגת בתור "הבירה השלישית של רוסיה", אם כי מספר ערים רוסיות גדולות אחרות מתחרות על מעמד זה, כולל ניז'ני נובגורוד, נובוסיבירסק, יקטרינבורג וסמרה וכולן מרכזי תרבות מרכזיים עם היסטוריה עשירה ואדריכלות בולטת.
נובגורוד, פסקוב, דמיטרוב וערי טבעת הזהב (ולדימיר, ירוסלבל, קוסטרומה ואחרים) שימרו את הארכיטקטורה ואת אויירת ימי הביניים וגם הן בין היעדים התיירותיים העיקריים.
ביצורים עתיקים רבים (בדרך כלל כאלה שנבו בסגנון הקרמלין), מנזרים וכנסיות פזורים ברחבי רוסיה ויוצרים את הנוף התרבותי הייחודי שלה בערים הגדולות ובאזורים מרוחקים.
רפובליקת סאקה מציעה שימוש במחנות עבודות כפייה לשעבר כאטרקציה תיירותית.
פולנים מבקרים במקומות של פשעים קומוניסטיים, למשל באתר הזיכרון של טבח קטין ובאיי סולובצקי.
רוסיה נהנית ממורשת תרבותית עשירה והיא ביתם של מוזיאונים רבים.
הבולטים ביותר כוללים את גלריית טרטיאקוב, את הנשקייה של הקרמלין ואת המוזיאון ההיסטורי הממלכתי במוסקבה, את מוזיאון ההרמיטאז' ואת המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג, את הקרמלין של קאזאן בקאזאן ועוד.
רוסיה מפורסמת גם בזכות קיומם של מוזיאונים רבים הקשורים למורשת המוזיקה הספרותית והקלאסית שלה, כגון יסנאיה פוליאנה הקשורה לליאו טולסטוי, שמורת מוזיאון מיכאילובסקוי שקשורה לאלכסנדר פושקין, מוזיאון דוסטויבסקי, מוזיאון בית צ'ייקובסקי.
הדירה והמוזיאון של רימסקי קורסאקוב, מוזיאון מיכאיל גלינקה במוסקבה, מוזיאון האחוזה של סרגיי רחמנינוב באיוואנובקה, שבמחוז טמבוב, מוזיאון הדירה של אלכסנדר סקריאבין במוסקבה ועוד.
מוזיאונים הקשורים להיסטוריה הצבאית של רוסיה ולתעשייה הצבאית כוללים את המוזיאון המרכזי למלחמה הפטריוטית הגדולה בגבעת פוקלונאיה, המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים של רוסיה במוסקבה, המוזיאון המרכזי של חיל האוויר הרוסי במונינו, מחוז מוסקבה, מוזיאון הצי המרכזי בסנקט פטרבורג, מוזיאון קרב סטלינגרד בוולגוגרד ועוד.
המוזיאונים המפורסמים הקשורים למדע וטכנולוגיה כוללים את המוזיאון הפוליטכני של מוסקבה, את מוזיאון הזיכרון לקוסמונאוטיקה, את מוזיאון טיל אנרגיה ותאגיד החלל בקורוליוב, שבפרברי מוסקבה.
מטעמי ביטחון, משרדי הכרטיסים הרוסיים מוכרים כרטיסים לרכבות, מטוסים ואוטובוסים רק בעת הצגת דרכון.
החברה הממשלתית מסילות הברזל רוסיות (בקיצור РЖД) מפעילה את מרבית שירותי הרכבת ברחבי הארץ והיא חיונית לתחבורה המסילתית ברוסיה.
שירותי רכבת מהירים זמינים בין מוסקבה לסנקט פטרבורג, בין מוסקבה לניז'ני נובגורוד, ובין סנט פטרבורג להלסינקי (פינלנד).
רוסיה האירופית והמזרח הרחוק הרוסי מחוברות באמצעות רכבת באמצעות הרכבת הטרנס-סיבירית.
נסיעה ברכבת ממוסקבה לוולדיווסטוק אורכת 6 ימים.
רוסיה משתמשת ברוחב מסילה של 1,524 מ"מ, המשותף גם לכל הרפובליקות הסובייטיות לשעבר (אסטוניה, לטביה, ליטא, בלארוס, אוקראינה, גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן, קזחסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, קירגיזסטן), מונגוליה וזהה כמעט לרוחב המסילות של פינלנד.
רכבות החוצות את הגבול בין רוסיה (בלארוס, אוקראינה) למדינות החברות באיחוד האירופי (למעט המדינות הבלטיות ופינלנד) או בין רוסיה לסין, עוצרות בנקודות מעבר מיוחדות בהן מרימים כל קרון לשינוי הגלגלים.
הרכבות נותרות בנקודות מעבר עד שעתיים.
נמלי הים הגדולים ברוסיה כוללים את ערי הנמל סנקט פטרבורג וקלינינגרד על חוף הים הבלטי; מורמנסק וארכנגלסק בחוף הארקטי; ולדיווסטוק, יוז'נו-סחאלינסק ופטרופבלובסק-קמצ'טסקי על חוף האוקיינוס השקט; סוצ'י, נובורוסייסק וסבסטופול על חוף הים השחור; אסטרחן על חוף הים הכספי.
ברוסיה האירופית חברות ספנות רבות מציעות נסיעות לערים ולעיירות על נהר הוולגה, יובליו ותעלות המחברות: מוסקבה (דרך תעלת מוסקבה), ירוסלב, קוסטרומה, ניז'ני נובגורוד, קאזאן, סרטוב, וולגוגרד, אסטרחן.
סירות מסנקט פטרבורג יכולות לנסוע אל סטאראיה לדוגה ואל וליקי נובגורוד שעל נהר וולחוב, לאגם לדוגה ולמוסקבה (דרך תעלות).
עד פברואר 2022, נמלי התעופה הבינלאומיים העמוסים ביותר ברוסיה היו ממוקמים בסמוך למוסקבה, פטרבורג, וולגוגרד, קאזאן, קרסנודאר, סוצ'י, ולדיווסטוק.
מוסקבה וסנקט פטרבורג שירתו טיסות ישירות ממרבית בירות אירופה, ולמוסקבה היו טיסות ישירות מכל ערי מזרח אסיה, דרום אסיה, אפריקה, המזרח התיכון וצפון אמריקה.
מדינות שלא היו להן טיסות ישירות לרוסיה כוללות את אוסטרליה, קנדה ואוקראינה.
מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה אין טיסות ישירות לרוסיה, למעט מארמניה, טורקיה, סין ומדינות המזרח התיכון.
כבישים לאומיים גדולים ידועים ככבישים מהירים פדרליים.
רוב הכבישים המהירים הם ללא תשלום, אולם לאחרונה נפתחו כמה כבישי אגרה.
כבישים בערים רוסיות קטנות יותר ובכפר יכולים להיות במצב תחזוקה גרוע.
במהלך העונה הקרה (מנובמבר עד אפריל), כאשר קיים קרה וקרח על הכבישים, נסיעה עם צמיגי החורף הם חובה.
הערים הרוסיות שיש בהן רכבת תחתית כוללות את מוסקבה, סנקט פטרבורג, ניז'ני נובגורוד, נובוסיבירסק, סמרה, יקטרינבורג, קאזאן.
הכניסה לתחנות מסומנת באמצעות האות M שנראית זהה באלפבית הרוסי והרומי.
במוסקבה השילוט ברכבות מופיעות ברוסית ובאנגלית ושלטי הכוונה והמפות לרוב כתובים גם באנגלית.
מלבד אוטובוסים וחשמליות, טרוליבוס הוא אמצעי נפוץ מאוד של תחבורה בערים רוסיות.
אמצעי תחבורה ציבורית נוסף שנמצא בשימוש נרחב הוא "מונית שירות" (הידועים כמרשרוטקות).
שירותי מוניות הזמינים בערים הגדולות ברוסיה כוללים את יאנדקס.
טקסי, אובר (שמופעל על ידי יאנדקס) וגט.
נובי גוד (ערב השנה החדשה), 31 בדצמבר
חג המולד האורתודוקסי, 7 בינואר
מסלניצה, בפברואר או במרץ, בשבוע שלפני הצום (על פי לוח השנה היוליאני)
חג הפסחא, באביב לאחר הצום (על פי לוח השנה היוליאני)
יום האלף בית והתרבות הסלאבית, 24 במאי
יום ההתנצרות של רוס של קייב, 28 ביולי
יום הצי (רוסיה), יום ראשון האחרון ביולי (חגיגות גדולות כוללות מצעדים ימיים בפטרבורג ולדיווסטוק)
יום האחדות (רוסיה), 4 בנובמבר
יום מגן המולדת, 23 בפברואר
יריד דבש בקולומנסקויה, פברואר - מרץ, פסטיבל דבש שנתי בקולומנסקויה, מוסקבה
גמר גביע גגארין, מרץ ואפריל, סדרת גמר של ליגת ההוקי קונטיננטלית
Kinotavr, יוני, פסטיבל קולנוע בינלאומי בסוצ'י
פסטיבל מפרשי הארגמן, ביום שבת במחצית השנייה של יוני, חגיגה שנתית בפטרבורג לציון סיום שנת הלימודים
תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית, 10-30 ביוני, תחרות בינלאומית שנתית במוסקבה, קונצרטים חגיגיים אחרונים 2–3 ביולי במוסקבה ובפטרבורג.
הסופר קאפ הרוסי, יולי, מציין את פתיחת עונת הכדורגל בליגת העל הרוסית בכדורגל
MAKS (מופע אווירי), יולי, מופע חלל בינלאומי שנתי בז'וקובסקי, מחוז מוסקבה
הקרב על הנבה, יולי, פסטיבל היסטוריה בינלאומי בפטרבורג ובו שחזור קרבות היסטוריים מימי הביניים
עצרת המנועים של Gorkyclassic, ביולי, עצרת מוטורית ומכונית שנתית המציגה מכוניות קלאסיות במוסקבה.
סבאנטואי, ביום ראשון בקיץ, חג גדול שנחגג בעיקר בטטרסטן ובשקורטוסטן
פסטיבל המוזיקה הצבאית "מגדל ספאסקאיה", השבוע האחרון של אוגוסט, השבוע הראשון של ספטמבר, פסטיבל מוזיקלי צבאי בינלאומי שנתי בכיכר האדומה במוסקבה
עיד אל-פיטר, היום הראשון לחודש שוואל בלוח השנה האסלאמי, כדי לסמן את סוף חודש הרמדאן הקדוש
עיד אל-אדחה, היום העשירי לחודש האחרון של ד'ול-חיג'ה בלוח השנה האסלאמי, המכונה מקומית "קורבן בייראם", נחגג בעיקר בטטרסטן, בשקורטוסטן, בצפון הקווקז ובקהילות מוסלמיות בערים הגדולות.
פסטיבל יער הדובדבן, קיץ, פסטיבל אומנויות פתוח שנתי במוסקבה
חלון לאירופה, 6-12 באוגוסט, פסטיבל קולנוע רוסי שנתי בויבורג, מחוז לנינגרד
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי במוסקבה, פסטיבל קולנוע דו-שנתי בינלאומי במוסקבה
יום העיר במוסקבה, השבת הראשונה בספטמבר, חגיגה שנתית לציון יום ההולדת של מוסקבה
יום בורודינו, יום ראשון הראשון בספטמבר, אירוע שנתי לזכר קרב בורודינו, כולל שחזור היסטורי בבורודינו, מחוז מוסקבה
שבוע האופנה במוסקבה, 24–29 באוקטובר, אירוע אופנה שנתי במוסקבה
הביאנלה במוסקבה, התאריכים משתנים, פסטיבל אמנות עכשווי דו שנתי שהחל בשנת 2003
ברוסיה, לשמורות הטבע יש היסטוריה ארוכה ויש לה מילת הגדרה משלה "זאפובדניקים" (заповедники) יותר ממאה שמורות טבע קיימות ברוסיה ומהוות משיכה לתיירים.
כמה מהם נמנים עם אתרי מורשת עולמית.
בנוסף ישנם פארקים לאומיים מפורסמים הכוללים את שמורת הטבע באיקל, את שמורת הטבע אלטאי, את שמורת הטבע לזובסקי, את שמורת הטבע קדרובאיה פד, את הרצועה הקורונית, את הפארק הלאומי ולדאי, את שמורת הטבע באיקל-לנה ושמורת טבע אילמן.
שבעת פלאי רוסיה הם יעדי התיירות הפופולריים ביותר שנבחרו בהצבעה לאומית בשנת 2008 וכוללים את אגם באיקל, עמק הגייזרים, תצורות הסלע של מאנפופונר והר אלברוס.
אזורים אחרים כוללים את קמצ'טקה עם הרי הגעש והגייזרים, קרליה שבה אגמי גרניט וסלעים, טובה והערבות הפרועות שלה, אדיגיה שבשטחה הר פישט וצ'צ'ניה עם אגם קזנוי-אם, אם כי לצ'צ'ניה עדיין ישנה אזהרת מסע בשל המצב הביטחוני.
עיירות ספא רבות הוקמו במעיינות חמים.
האזורים הנודעים ביותר הם מחוז קמצ'טקה, אלטאי, קרסנודאר, מחוז סטברופול, צפון הקווקז ברוסיה.
כמה ערים רוסיות נקראות "עיירת הספא הרוסי" וכוללות את יסנטוקי, פיאטיגורסק, קיסלובודסק, ז'לזנובודסק ומינרלינייה וודי, ערים אלה נקראות "כפרי הנופש של המים המינרליים הקווקזיים".
ברוסיה יש אחד מגבולות המים הגדולים בעולם שהופכים את רוסיה למושלמת עבור אתרי נופש.
חוף הים השחור הסוב-טרופי החם של רוסיה הוא אתר למספר אתרי נופש פופולריים על חוף הים כמו סוצ'י וטואפסה, הידועים בחופי הפצלים ובטבע הנפלא שלהן.
חלק עצום משטח רוסיה נמצא באקלים תת-ארקטי ובאקלים יבשתי לח, ולכן קר.
בנוסף, רוסיה הררית באזורים כמו צפון הקווקז, מחוז אלטאי וחצי האי קמצ'טקה.
הנקודה הגבוהה ביותר באירופה היא הר אלברוס ברוסיה, מה שהופך את רוסיה למקום מושלם לספורט חורף.
למעשה, אתרי סקי שכיחים למדי ברוסיה ואולימפיאדת החורף 2014 היא הדמיון לאופן בו פותחו אתרי סקי ברוסיה.
אתר הסקי המפורסם ביותר ברוסיה הוא סוצ'י וקראסנאיה פוליאנה שבשטחה.
אתרי הסקי הפופולריים האחרים ברוסיה הם דומביי בקראצ'יי צ'רקסיה שבצפון הקווקז ואתרים רבים כאלה גם במחוז לנינגרד בצפון.
מזכרות אופייניות כוללות מטריושקה ועבודות אומנות, סמובר לחימום מים, אושנקה וכובעי פרוות בנוסף לפריטים אחרים.
וודקה וקוויאר רוסיים הם בין האוכל שמושך זרים, לצד דבש, בליני, פלמני, מרק שצ'י ומוצרים ומנות אחרות מהמטבח הרוסי.
אזורים ויישובים הקשורים למזכרות ולמוצרים ספציפיים
דבש: בשקורטוסטן; אלטאי ; קרסנודאר
פריאניקי: טולה; ארכנגלסק; ויאזמה, שבסמולנסק; פוקרוב, שבוולדימיר; גורודץ, שבניז'ני נובגורוד
שוקולד: מוסקבה ; פוקרוב, שבוולדימיר
ברוסיה ישנו חוק האוסר על ייצוא יהלומים.
מזכרות זכוכית: פטרבורג; מוסקבה; גאס-חרוסטלני, שבוולדימיר
אבני חן: ניז'ני טגיל; יקטרינבורג
מזכרות מקליפת ליבנה: ארכנגלסק; סמיונוב, שבניז'ני נובגורוד
עבודות מתכת: טולה; זוסטובו, שבאיוואנובו
מזכרות וכלי חרס מעץ: גורודץ, שבניז'ני נובגורוד; פאלך, באיוואנובו; גז'ל, שבפרברי מוסקבה; מחוז דימקובו בקירוב; פילימונובו, שבטולה; סמיונוב, שבניז'ני נובגורוד
מוצרי צמר: מוסקבה; פבלובסקי פוזד, שבמוסקבה; אורנבורג
מוצרי ולנקי ולבד : ירוסלב; יילץ; איוואנובו
פרוות: פיאטיגורסק; קאזאן; אוליאנובסק; טבר
שעוני קיר ויד: מוסקבה; צ'ליאבינסק
בשנת 2013 הגיעו לרוסיה 27 מיליון תיירים שהניבו 11.2 מיליארד דולר הכנסות תיירות בינלאומית למדינה.
כולל תיירות פנים ובינלאומית, הענף תרם ישירות 860 מיליארד לתמ"ג הרוסי ותמך ב-966,500 משרות במדינה.
בשנת 2019, דיווח משמר הגבול של רוסיה שמספר התיירים הזרים הגיע ל-32,866,265 מספר שיא מאז 2006.
המפגעים הטבעיים של רוסיה במרכז אירופה כוללים הוריקנים, סופות רעמים ושיטפונות באביב כאשר השלג שהצטבר במהלך החורף נמס; דרום רוסיה חווה לפעמים שיטפונות.
רעידות אדמה אינן מתרחשות ברוסיה למעט אזורים הרריים בדרום (הרי הקווקז, הרי אלטאי) וחוף האוקיינוס השקט.
שריפות יערות יכולות להתרחש בקיץ החם, במיוחד בדרום סיביר ובשנים האחרונות נפוצות במיוחד.
חיות בר גדולות כמו דובים וזאבים נפוצות באזורים מיוערים בסיביר ובמזרח הרחוק של רוסיה, והן מאכלסות כמה יערות עבותים מרוחקים ברוסיה הצפון-מזרח אירופית; דובות נקבות יכולים להיות מסוכנות במיוחד כאשר יש להן גורים, בעוד שדובים זכרים מסוכנים במיוחד אם הם מתעוררים ומשוטטים בחורף; זאבים מסוכנים בתקופת החורף.
הנחש הרעיל היחיד ברוסיה במרכז אירופה הוא הצפע; הוא מאכלס בעיקר יערות סחוסים וביצות, אך ניתן לפגוש בו מדי פעם בסוגים אחרים של יערות, ולכן מומלץ להשתמש במגפיים גבוהים לטיולי יער וטיולים.
דלקת מוח של קרציות היא מפגע נוסף הקשור ליערות ופארקים ברוסיה.
בעלי חיים המועדים ביותר לכלבת הם כלבים וחתולים משוטטים, שועלי בר, זאבים, קיפודים ושועלי רקון.
רמה מסוימת של זיהום רדיואקטיבי (המקביל לרמה במרכז אוסטריה ומרכז שוודיה) הנגרמת כתוצאה מגשמים בעקבות אסון צ'רנוביל, נמצאת בחלקים מסוימים במחוז בריאנסק ובטולה.
רמות גבוהות של זיהום תעשייתי נמצאות בעיר נורילסק ובצ'ליאבינסק ובסברדלובסק ומקורה במפעלים המזהמים שעובדים שם.
למרות הסטיגמה, מרבית הערים הרוסיות בטוחות למבקרים וישנן סיורים קבועים של שוטרי משטרת רוסיה בייחוד בערים הגדולות והמתוירות, כאשר בסנקט פטרבורג, סוצ'י ובמוסקבה פועלת משטרת תיירות ושוטריה דוברים מגוון שפות.
מרבית אזורי רוסיה בטוחים, אולם נסיעות לאזורים מסוימים בצפון הקווקז עלולים להוות סיכון מסוים, במיוחד בצ'צ'ניה ודגאסטן עקב המצב הביטחוני הרגיש ופעילות ערה של קבוצות מיליטניות וארגוני טרור.
תיירות בת קיימא או תיירות מקיימת מתייחסת לפרקטיקות של קיימות בענף התיירות, וזו שאיפה שכל צורות התיירות יהיו בנות קיימא.
תיירות בת קיימא לפי הגדרת ארגון התיירות העולמי (UNWTO) היא "תיירות המתחשבת באופן מלא בהשפעותיה הכלכליות, החברתיות והסביבתיות בהווה ובעתיד, ומתייחסת לצורכי המבקרים, התעשייה, הסביבה והקהילות המארחות.
לפי עמותת תיירות אקולוגית ובת קיימא ישראל, "תיירות בת קיימא הנה תיירות המשתמשת באופן מושכל ואחראי במשאביה הטבעיים (בע"ח, צמחייה, גופי מים) והתרבותיים (אנשים, שרידים ארכאולוגיים), כך שהפוטנציאל הכלכלי של המשאבים נשמרים לאורך זמן ולדורות הבאים."
התיירות הנה פעילות כלכלית חשובה עבור מדינות רבות, אך בעלת השפעה שלילית ישירה ועקיפה על הסביבה הטבעית והתרבותית: הרס נוף, זיהום מים, אוויר וקרקע, ניצול עובדים, מסחור תרבויות ועוד.
ככל שהשפעות אלו ממשיכות, ענף התיירות מסתכן בהרס-עצמי, שכן אותם משאבים טבעיים ותרבותיים שנפגעים הם אלו שמושכים את התיירים מלכתחילה.
לכן, על מנת להבטיח תועלות כלכליות-תרבותיות-אקולוגיות ארוכות טווח מתיירות, יש לפתחה באופן בר קיימא.
בשנים האחרונות הנושא הפך לבעל חשיבות והתייחסות על ידי ממשלות וחברות בינלאומיות, כולל סקרים שמראים כי הנושא חשוב מאוד לכלל התיירים.
תיירות בת קיימא כחלק מהותי מפיתוח בר קיימא
המונח "תיירות בת קיימא" קיים מסוף שנות השמונים, והוגדר באג'נדה 21 מוועידת ריו בשנת 92', כ"תיירות שמתאימה לצרכים של התיירים ואזורי האירוח בהווה תוך כדי שמירה והעצמה של הזדמנויות לעתיד".
בנסיבות אלה ענף התיירות עצמו נקרא בשנים הקרובות להיות אחד המנועים הבסיסיים ותחום היישום העדיפי של בשנת 2015 הוכרזו 17 היעדים לפיתוח בר-קיימא של האו"ם (SDGs).
ענף התיירות מופיע באופן בולט במסמך "שינוי העולם שלנו: סדר היום לפיתוח בר-קיימא 2030" והוא נכלל כיעד ב-3 מתוך 17 היעדים: יעד 8.9, יעד 12 ויעד 14.7.
האספה הכללית של האו"ם הכריזה על שנת 2017 כשנה הבינלאומית לתיירות בת קיימא, כמיקוד בפוטנציאל התיירות לקידום אג'נדה 2030 לפיתוח בר-קיימא לפי 17 היעדים לפיתוח בר-קיימא של האו"ם.
השנה הבינלאומית שאפה להעלות את המודעות לתרומתה של תיירות בת קיימא לפיתוח ולגייס את כל בעלי העניין בהפיכת המגזר לזרז לשינוי חיובי.
במשך השנים, גופים רבים פיתחו סטנדרטים שמתייחסים לפרקטיקות של קיימות בענף התיירות.
כעת, קריטריוני המועצה העולמית לתיירות מקיימת (GSTC) משמשים כסטנדרטים העולמיים לקיימות בענף התיירות.
הקריטריונים משקפים המטרה להשיג הסכמה עולמית בנושא תיירות בת קיימא.
בתמיכת ארגון התיירות העולמי (UNWTO) וגופים נוספים של האו"ם, קריטריוני ה-GSTC פורסמו לראשונה בשנת 2008, לאחר תהליך ממושך שלקח בחשבון את ההנחיות והסטנדרטים הרבים לתיירות בת קיימא שהיו קיימים באותו זמן.
בתהליך הפיתוח, התקיים שיתוף ציבור והתייעצות באופן נרחב ברחבי העולם בכמה שפות.
קריטריוני ה-GSTC הם תוצאה של מאמץ בינלאומי לפתח שפה משותפת בנושא קיימות בתיירות.
הקריטריונים הם המינימום שעסקים, ממשלות, ויעדי תיירות צריכים להשיג כדי להגיע למצב של קיימות חברתית, סביבתית, תרבותית וכלכלית.
מכיוון שיעדי התיירות שונים ולכל אחד תרבות, סביבה, מנהגים וחוקים משלהם, הקריטריונים נועדו להתאים לתנאים המקומיים וניתן להוסיף קריטריונים נוספים שרלוונטיים למיקום ולפעילות הספציפיים (לוקליזציה).
ישנם עשרות סטנדרטים נוספים ברחבי העולם, שהמרכזיים בהם מוכרים על ידי ה-GSTC כגון הסטנדרטים לתיירות בת קיימא של קוסטה ריקה, צ'ילה, מלטה, סיישל, מצרים, אוסטריה, שמכילים את ארבעת החלקים של ניהול בר קיימא, השפעות סוציו-אקונומיות, השפעות תרבותיות, והשפעות סביבתיות.
תיירות מין נשית היא תיירות מין של נשים הנוסעות בכוונה לעסוק בפעילות מינית עם אחד או יותר מהמקומיים, בדרך כלל גברים עובדי מין.
נשים תיירות מין עשויות לחפש היבטים של מערכת היחסים המינית שאינם משותפים בדרך כלל לגברים תיירי מין, כגון רומנטיקה ואינטימיות.
נשים שמתאימות לפרופיל הזה - במיוחד נשים לבנות עשירות, רווקות, מבוגרות - מתכננות חופשות הכוללות סקס, תשומת לב, ורומנטיקה עם עובדי מין.
שכיחות תיירות המין הנשית נמוכה משמעותית מתיירות המין הגברית, ועם זאת, הערכות בענף התיירות מדברות על 600 אלף נשים מערביות שיוצאות לתייר למטרות מיניות מדי שנה.
תיירות מין נשית מתרחשת באזורים מגוונים בעולם.
הדמוגרפיה של תיירות המין הנשית משתנה בהתאם ליעד, אך באופן כללי נשים תיירות מין הן בדרך כלל נשים ממדינה מפותחת, הנוסעות למדינות פחות מפותחות בחיפוש אחר מין ורומנטיקה.
ניתן לחלק תיירות מין נשית לשלושה סוגים:
תיירות מין מסורתית, בעלת מאפיינים ומניעים דומים לתיירי מין גברים.
תיירות מין מזדמנת, נשים שלא כיוונו לצריכת מין, אך מעורבות במפגשים מיניים עם עובדי מין מקומיים.
תיירות מין אלו עשויות להיות נשות עסקים, סטודנטיות, משתתפות בכנסים מעבר לים, או כל סיבה אחרת לתיירות, שאינה מינית.
תיירות מין רומנטית, נשים המתכננות להגשים חוויות רומנטיות בטיול, שהן לא יכולות לחוות בארץ המוצא.
עם תנועה מסוג זה, של אוכלוסיות שונות למדינות שונות, גדל החשש לבעיות בריאות, במיוחד להדבקה של מחלות מין ואיידס.
נשים המעורבות בתיירות מין לרוב אינן משתמשות באמצעי מניעה במהלך רוב הביקור, מה שמשאיר אותן ואת הגברים איתן הן מקיימות יחסי מין ללא הגנה נגד מחלות מין.
קיים ויכוח מתמשך על המינוח הנוגע לתיירות מין נשית.
פרוט ולפונט טוענים כי המונח "תיירות מין נשית" אינו מייצג את מערכת היחסים שיש לתיירות עם גברים מקומיים.
הם טוענים שתיירות מין נשית מפשטת את המניעים של נשים אלה וכי המונח תיירות רומנטית מסביר את האופי המורכב של מה שהנשים האלה עוסקות בו כשהן מעורבות בתיירות מין.
הם גם מציעים שהביטוי תיירות מין נשית "משמש להנציח תפקידים מגדריים ולחזק את יחסי הכוחות של דומיננטיות גברית וכפיפות נשית, תיירות רומנטית בג'מייקה מספקת זירה לשינוי".
חוקרים כמו קלאוס דה אלבורקרק מבקרים גישה זו, וסבורים כי המונח תיירות רומנטית מסבך שלא לצורך את הצגת המניעים של נשים תיירות מין.
דה אלבוקרק קבע כי מושגים כמו "תיירות רומנטית" מייצגים רק נישות קטנות, כמו זו של ג'מייקה.
באמצעות מחקריו, הוא מגיע למסקנה שרוב הנשים תיירות המין מטיילות אך ורק למפגשים מיניים פיזיים ולא למטרת רומנטיקה.
הוא גם אומר ש"התיירות והנערים בחוף הים עשויים להגדיר את מערכות היחסים שלהם כקשר של רומנטיקה, אך במציאות, מערכת היחסים היא של זנות".
החוקרת ז'קלין סאנצ'ס-טיילור טוענת כי המונח תיירות מין נשית ואפילו המונח "תיירות רומנטית" מערער את מה שקורה בפועל במצבים אלה, ומשקף תפיסה של מוסר כפול.
היא משווה בין תיירות מין של נשים לגברים ומראה כיצד שתי מערכות היחסים מבוססות על בסיס מיני-כלכלי.
היא גם בוחנת האם תיירות המין הנשית מבוססת על רומנטיקה או לא, והאם יש קשר מיני כלכלי בין שני הצדדים.
היא הוסיפה, "העובדה כי ההקבלה הקיימת בין תיירות מין נשית לתיירות מין גברית זוכה להתעלמות באופן נרחב, משקפת את החולשות של התאוריות הקיימות והתפיסה הרווחת בנוגע לכוח מגדרי...
מספר מדינות הפכו ליעדים לתיירות מין נשית, כולל דרום אירופה (בעיקר ביוון, איטליה, ספרד וקרואטיה); הקריביים (ברבדוס, הרפובליקה הדומיניקנית, קובה וג'מייקה); אקוודור, קוסטה ריקה, מרוקו, טורקיה, נפאל, דרום-מזרח אסיה, וייטנאם, תאילנד, אינדונזיה ופיג'י; וגמביה וקניה באפריקה.
יעדים נוספים כוללים את ברזיל, בולגריה, אלבניה, פורטוגל, והאיטי.
באלי באינדונזיה היא יעד שבו נשים ממערב אירופה, יפן ואוסטרליה עוסקות בתיירות מין עם גברים מקומיים.
ב-2009 נערך סקר על ידי מחבר הספר: "תיירות סקס באפריקה - התעשייה המשגשגת של קניה", ואנג'והי קיביצ'ו, במאלינדי קניה.
בסקר נמצא כי מתוך תיירות המין שנסקרו, 61% היו בגילאים 46–50, ו-3% בגילאים 31–35. מתוך כלל הנשים 22% היו מגרמניה, 19% מאיטליה ו-15% מהולנד.
בנוסף, עבור 71% מהנסקרות, זה היה ביקור חוזר ביעד.
בבחינת הסיבות לתיירות המין, קיביצ'ו מסכם כי נשים שחשות דחייה מצד גברים במדינות המפותחות בשל "עודף משקל וגיל מבוגר" מגלות שבקניה המצב מתהפך.
שם הם "מחוזרות", מוערכות ו"אהובות"על ידי גברים.
לנשים המגיעות לתיירות מין מסורתית יש את אותן הכוונות כמו עמיתיהן הגברים, וגם הן נוסעות למדינות זרות בעלות שכר נמוך יותר, ומנצלות גברים עובדי מין בעלות זולה וברמה שמחירה גבוה במדינותיהן.
ניתן למצוא דוגמאות לקשרים מיניים-כלכליים אלה במדינות כמו קניה, שבהן נשים מבריטניה נוסעות לקניה כדי ליהנות מהשמש וליהנות מ"חברתם של גברים צעירים "באופן מיני.
תיירות מין מזדמנות שונות בכך שהן רואות את פעילותן המינית עם עובדי המין כתוספת למניע המקורי שלהם לנסיעה.
רוב תיירות המין המזדמנות הן תיירות המגיעות בפעם הראשונה ללא כוונה לקיום יחסי מין עם גברים מקומיים.
הן מעורבות במערכות יחסים רומנטיות ולא רק יחסים פיזיים עם עובדי המין.
תיירות מין מזדמנת מתרחשת כאשר תיירות זרות נמשכות לעובדי מין, המכונים "נערי חוף" באיים הקריביים או בגרינגרו שבקוסטה ריקה.
לדברי התיירות, הן בדרך כלל נמשכות לאקזוטיות שיש לגברים אלה.
המשיכה יכולה לנבוע מההבדלים האתניים בין עובד המין לבין תיירת המין או אורח החיים הזר בו חיים הגברים המקומיים.
נשים המקיימות מפגשים מיניים עם גברים כאלה הן בדרך כלל בגיל העמידה וממוצא אירופאי.
עובדי המין יגשו לעיתים קרובות לנשים שלדעתם הן פגיעות מסיבות שונות, כגון משקל או גיל.
תיירות רומנטית מתייחסת למערכת יחסים שונה מתיירות מין נשית.
הרעיון של תיירות רומנטית הגיע מתצפיות חוקרים בג'מייקה; נראה להם שהתיירות והגברים המקומיים ראו את יחסיהם זה עם זה אך ורק על סמך רומנטיקה וחיזור ולא על תאווה וערך כספי.
תיירות רומנטית היא נושא של הזדהות מגדרית: "זהות מגדרית היא מבנה יחסי, הנשים המערביות המבקשות להיפרד מתפקידים מסורתיים דורשות מערכת יחסים מסוג אחר עם גברים על מנת לממש זהות מגדרית חדשה".
עם העצמאות הגוברת וההסתמכות העצמית הכלכלית, נשים אלו מסוגלות לנסוע, ומראות את עצמאותן מגברי התרבות שלהן, "לתיירות יש הזדמנות לחקור התנהגות מגדרית חדשה".
בדומה לתיירי מין מסורתיים, לתיירות מין רומנטי יש מניע לטיולים, תיירות רומנטיות נוסעות למדינות לא מפותחות כדי למצוא מערכות יחסים רומנטיות.
לעובדי מין יש יותר חופש וביטחון מאשר לעובדות מין מכיוון שגברים אינם מוגבלים לבית בושת או לסרסור והם בדרך כלל לא חווים פגיעה פיזית מצד הלקוחות.
בדומה לתיירות המין, לעובדי מין יש כוונות משלהם.
כשם שחלק מהנשים המערביות רואות את הגברים המקומיים אקזוטיים, הגברים המקומיים עשויים לראות בנשים המערביות אקזוטיות.
מאפיינים פופולריים המושכים את רוב עובדי המין הם נשים עם שיער בלונדיני ועיניים בהירות.
חלק מעובדי המין יכוונו לאישה אקזוטית מסוג זה להנאתם האישית ללא ערובה לרווח כספי.
בצד השני של הספקטרום, לרוב עובדי המין יש כוונה להרוויח רווח כספי כלשהו.
עובד מין כזה בדרך כלל מנסה לאתר תיירות בעלות פרופיל מסוים, בתקווה להגדיל את הרווח הכספי באופן המהיר ביותר.
הוא יחפש נשים מבוגרות, מעל גיל ארבעים, או נשים בעלות עודף משקל.
ברגע שהתיירת ועובד המין יוצרים קשר, זה מקל על עובד המין להגיע להסדר כספי.
תיירות רומנטיות לא מתייגות את עובדי המין שלהן כ"זונות ממין זכר".
הגברים המקומיים והתיירות מבינים את תפקידיהם במערכת היחסים.
ההבדל העיקרי בהגדרה בין גבר מקומי לתיירת רומנטית וגבר מקומי לתיירת מינית הוא הדגש שהתייר הרומנטי שם על תשוקה במקום עסקה כספית עבור טובות מיניות.
שיעור הזיהומים המועברים במגע מיני, כולל איידס/HIV, עשוי להיות גבוה יחסית במדינות שהן יעדים פופולריים לתיירות מין נשית, במיוחד בהשוואה למדינות הבית של תיירות מין רבות.
כמעט ולא נעשה מחקר על שיעורי ההעברה של HIV ושאר מחלות המין הקשורות לתיירות מין.
כמו כן, לא נערך מחקר מהימן האם השימוש בקונדום שכיח בקרב תיירות מין.
עם זאת, הסופרת ג'ולי בינדל משערת, במאמר ל"גרדיאן", כי נתוני האיידס באזור מצביעים על כך ששימוש בקונדום על ידי "נערי החוף "בקריביים עשוי להיות מועט, אך תיירות מין אינן עסוקות במיוחד בפוטנציאל סיכונים.
נשים המבקשות לחוות יחסי מין עם גברים זרים מסתכנות בזיהומים המועברים במגע מיני.
השימוש בקונדום בתיירות מין הוא נמוך יחסית.
עובדי המין בדרך כלל לא יזמו שימוש בקונדום בגלל זמינות מוגבלת של קונדומים, עלות גבוהה, אמונות או ניסיון קודם שהיה לעובד המין עם קונדומים.
נשים תיירות מין מדווחות כי קונדומים משמשים לעיתים נדירות או נדונים לפני עיסוק בפעילויות מיניות.
היעדר אמצעים לקיום מין בטוח מגביר את הסיכון שהתיירת תקבל זיהום המועבר מעובד המין הזר במיוחד בשל עיסוקו הכולל מגע מיני עם מספר נשים.
נמצא שבאזור מונטוורדה שבקוסטה ריקה, תיירות מין עוסקות בפעילות מינית עם גברים מקומיים המכונים "גריינגרו", על פי נתוני החוקרת ננסי רומרו-דאזה הנשים במחקר אינן תיירות מין מסורתיות, אלא תיירות מין מזדמנות.
תייסיר אל-ג'עברי היה טרוריסט פלסטיני, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה של פלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-5 באוגוסט 2022 נהרג בסיכול ממוקד שביצע חיל האוויר הישראלי בפתיחת מבצע עלות השחר.
אל-ג'עברי, תושב שכונת שג'אעייה, שימש בעבר כיד ימינו של ראש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ובתפקיד ראש מחלקת המבצעים של הארגון ברצועת עזה ואחראי התיאום עם ארגון הטרור חמאס.
ב-17 בנובמבר 2019 מונה למפקד החטיבה הצפונית בזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לאחר הריגתו של בהאא אבו אל-עטא במבצע חגורה שחורה, חמישה ימים קודם לכן.
אל-ג'עברי היה האחראי לכל ההתרעות על פיגועים בימים שלפני הריגתו שגרמו לעוצר של מספר ימים על עוטף עזה.
ייתכן כי לאחר חיסולו של בהאא אבו אל-עטא בו החליפו חוסאם אבו הרביד ורק לאחר מכן הוא נכנס לתפקיד מפקד החטיבה הצפונית.
ב-5 באוגוסט 2022 הרג צה"ל אל-ג'עברי בסיכול ממוקד שפתח את מבצע עלות השחר.
יחד עם אל-ג'עברי נהרגו כ-15 בכירים נוספים מארגון הג'יהאד האסלאמי: סלאמה עבאד ומוחמד אל-באיוק.
בימים שלפני המבצע שהה אל-ג'עברי בדירת מסתור בעזה וחשש מניסיון פגיעה בו.
המבצע נוהל מחפ"ק המבצעים המיוחדים של השב"כ.
ארגון הג'יהאד האסלאמי הוציא הודעה רשמית לאחר מותו: "האויב פתח במלחמה נגד עמנו.
על כולנו להגן על עצמנו, לא ניתן לאויב להמשיך במדיניותו, שמטרתה לפגוע בהתנגדות".
לאחר מותו מונה ח'ליל אל-בהיתיני למפקד החטיבה הצפונית של גא"פ.
מספר חודשים לאחר מבצע עלות השחר, בתשעה במאי 2023, בהיתני נהרג בסיכול ממוקד על ידי צה"ל ושב"כ עם פרוץ מבצע מגן וחץ.
תיירות חקלאית כוללת כל סוג חקלאות שמבוסס על פעילות שנועדה להביא תיירים לחווה.
מאמר משנת 2018 סיווג את פעילויות התיירות החקלאית למספר קטגוריות כשכל פעולה שייכת לקטגוריה אחת או יותר: מכירות, חינוך, מגורים, פנאי ובידור.
תיירות חקלאית הפכה לאמצעי הכרחי להישרדותן של חוות קטנות רבות.
על ידי גיוון הפעילות העסקית, בעלי החווה יכולים להבטיח הכנסה יציבה יותר.
הסיבה לכך היא שתיירות חקלאית מתקיימת גם בתקופה בה אין יבול ואין הכנסה.
כמה מחקרים מצאו שתיירות חקלאית מועילה לקהילות שנמצאת באזור החווה בה מתקיימת התיירות החקלאית על ידי משיכת תיירים לאזור.
כתוצאה מהגידול בכמות האנשים שנמצאים במקום נוצר מקור הכנסה חדש שיכול להועיל לאזורים כפריים הזקוקים להכנסה ממגוון מקורות.
מאז 1985 התיירות החקלאית באיטליה מוסדרת בחוק, תיקון לחוק עבר ב-2006.
החל משנת 2013 מופעלת באיטליה שיטת דירוג וסימון, לחוות שמציעות מקום לינה, בשם "Agriturismo Italia".
את הסימון, שמראה חמנייה שבתוכה חווה, מקבלת כל חווה הפועלת בהתאם לחוקים ולתקנות הקיימים.
הדירוג מ-1 עד 5 נקבע על פי: רמת הנוחות, מגוון האטרקציות והפעילויות, והסביבה בה נמצאת החווה.
שיטת הדירוג הזו מופעלת על ידי משרד החקלאות של איטליה בשיתוף עם אגודות התיירות חקלאית האזוריות והארציות.
על פי מאמר משנת 2011, תיירות חקלאית הפכה חשובה לכלכלה של החקלאים בצפון-מערב אנגליה, בגלל הצורך במספר מקורות הכנסה.
תיירות דתית היא פלח של שוק התיירות המתחלק לשני תת-סוגים עיקריים – עלייה לרגל, כלומר נסיעות למטרות דתיות או רוחניות, וצפייה במונומנטים וחפצי אמנות דתיים.
תיירות דתית מאפשרת לאנשים להעמיק את הקשר הרוחני שלהם, לחוות תחושת קהילה וסולידריות עם אנשים החולקים את אותה ההשתייכות הדתית, ומאפשרת לאנשים רבים לחזק את אמונתם.
התיירות הדתית מאפשרת לאנשים רבים גם להבין טוב יותר את ההיסטוריה והתרבות של אותו האזור, שכן אתרים דתיים רבים הם גם בעלי משמעות היסטורית ותרבותית.
בנוסף, תיירות דתית יכולה לעיתים רבות לספק יתרונות כלכליים לאזורים מסוימים שמסוגלים להגדיל את הכלכלה המקומית באופן מהותי כתוצאה מכך.
היעד הגדול ביותר לתיירות דתית היא העיר מכה.
בשנת 2019 ביקרו במכה כ-2.5 מיליון צליינים מוסלמים.
תייסיר ח'לף הוא סופר והיסטוריון פלסטיני-סורי שפרסם מעל ל-50 ספרים.
הרומן שלו "טבח הפילוסופים" היה מועמד לפרס הבין-לאומי לספרות ערבית בשנת 2017.
תייסיר אחמד ח'לף נולד בקוניטרה.
סיים תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת דמשק בשנת 1993, ולאחר מכן החל לכתוב רומנים והצטרף לאיגוד הסופרים הערבים.
כמו כן פרסם ספרי עיון אודות ההיסטוריה הערבית.
בין מחקריו ההיסטוריים נמנים ספר אודות מסעו של המצרי במאה ה-18 לירושלים, שהייתה אז בשלטון האימפריה העות'מאנית, מספר ספרים על ההיסטוריה של רמת הגולן על פי כתבים של היסטוריונים ערבים, ומחקר אודות מסעו של איש התיאטרון הסורי לארצות הברית בסוף המאה ה-19.
בשנת 2009 פרסם את מחקרו ההיסטורי "אנציקלופדיה למסעות ערבים ומוסלמים לפלסטין", שיצא לאור בשמונה כרכים וזכה להערכה רבה.
ברומנים שלו משלב ח'לף אירועים היסטוריים רבים.
לדוגמה, הספר "טבח הפילוסופים" מתרחש על רקע הכיבוש הרומי של העיר תדמור ומתאר את חייה של זנוביה, מלכת תדמור.
עלילת הספר איננה היסטורית אלא פילוסופית, ומתארת חילוקי דעות בין אסכולות שונות בנאופלאטוניזם.
ח'לף למד את כתביהם של ניקולאוס איש דמשק, פלוטינוס, פורפיריוס ויאמבליכוס, והשתמש ברעיונותיהם כדי לטוות את עלילת הספר.
בספר "הדרורים של דרווין" מתואר מסעה של משלחת האימפריה העות'מאנית בספינה לתערוכה העולמית של שיקגו שהתקיימה בשנת 1893, וחילוקי דעות שהתגלעו בארצות הברית בין אנשיה לבין מארגני התערוכה, המשמשים משל להתנגשות הציביליזציות.
נכון לשנת 2017, ח'לף מתגורר בדובאי.
תיירות אופניים מתייחסת לטיולי אופניים עצמאיים המשמשים לצורך הנאה, שוטטות, וחוויה, במקום ספורט, נסיעה לעבודה או פעילות גופנית.
טיולי אופניים יכולים לנוע בין טיולים של יום בודד לנסיעות ממושכות של שבועות או חודשים, ואפילו שנים.
סיורים עשויים להיות מתוכננים על ידי המשתתף או מאורגנים על ידי עסק תיירות, מועדון או ארגון אופנים מקומי, או ארגון צדקה כמיזם לגיוס כספים.
יש להבדיל בין תיירות אופניים שמבוצעת לרוב בכבישים ובדרכי אפר סלולות, לבין תרמילאות אופנים שמבוצעת לרוב בשטח ונחשבת אתגרית יותר.
טיולי אופניים יכולים להיות לכל מרחק ולמשך זמנים משתנים.
התייר הצרפתי ז'אק סיראט מספר בהרצאותיו כיצד חש גאווה שרכב סביב לעולם במשך חמש שנים – עד שפגש באוסטרלי שכבר היה על הכביש 27 שנים.
הרוכב הגרמני, וולטר סטול, איבד את ביתו והתגורר בחבל הסודטים לאחר מלחמת העולם השנייה, התיישב בבריטניה ויצא מאסקס ב-25 בינואר 1959, לרכוב סביב העולם.