tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאם המילטון ניסח לראשונה מודל מתמטי בסיסי אשר מסביר את הופעתה של התנהגות זולתנית בין שארים.
ברירת שארים תשאף למצב בו פרט אחד (הנותן) יבצע פעולה שעוזרת לפרט אחר (המקבל) אם יתקיים התנאי rb>c כאשר:
r – מידת הקרבה הגנטית בין הפרטים, הנמדדת כחלקו הממוצע של המטען הגנטי של שני הפרטים הזהה עקב תורשה (לדוגמה ½ היא מידת הקרבה בין פרט לאחד מצאצאיו ברבייה זוויגית).
b – הרווח מהפעולה עבור הפרט המקבל, כלומר מידת הגדלת ההצלחה הרבייתית של אותו פרט.
c – המחיר שמשלם הפרט הנותן על פעולתו, כלומר מידת הקטנת ההצלחה הרבייתית של אותו פרט.
ניתן לפתח את המודל של המילטון באותה מידה גם לאבולוציה של תכונה אגרסיבית.
התנאי לקיום פעולה זאת הוא b>rc, כאשר הפעם b הוא הרווח מהפעולה לפרט המבצע, ו- c הוא המחיר שישלם הקורבן.
הכללה של רעיון זה מולידה את מושג הכשירות הכוללת (inclusive fitness), אשר מורכב משני חלקים: הכשירות הישירה, זאת המושגת על ידי רבייתו של הפרט עצמו, והכשירות העקיפה אשר מושגת על ידי רבייה של שארים.
פרט מעלה את הכשירות העקיפה שלו בכך שהוא עוזר לשארים להשיג הצלחה רבייתית גדולה מזו שהיו משיגים ללא עזרתו.
ישנן דוגמאות רבות לתוצרים של ברירת שארים.
אצל רוב הנמליים כל הפרטים בקן הם שארים וישנה מידה רבה של זולתנות.
אצל הקוקייתיים לעומת זאת סביר להניח שהפרט גדל עם פרטים שאינם שארים שלו וניתן אף לצפות ממנו לתוקפנות.
הדבורה מקריבה את עצמה, עוקצת פולש זר ומתה כדי להציל את שאר הדבורים בכוורת.
עכבישה המניחה לצאצאיה להיזון מגופה לפני שהם יוצאים לחיים עצמאיים.
וצאצאים של קופי אדם אשר נשארים לעזור בגידול אחיהם, על אף שהם כבר כשירים להתרבות בעצמם.
ראשני הסלמנדרה המצויה מפגינים התנהגות אגרסיבית עד כדי קניבליזם כלפי ראשנים אחרים בהתאם למידת הקרבה הגנטית בין השניים.
באוגוסט 2010 התפרסם מאמר בכתב העת "Nature", הקורא תיגר על מנגנון ברירת השארים.
שלושת מחבריו, בהם אדוארד וילסון, לא הכחישו כי קיימת הקרבה לטובת קרובים בעולם החי, אלא טענו שזהו תוצר לוואי של ברירה קבוצתית ולא ברירת שארים לשמה.
טענה זו הציתה מחלוקת עזה בקהילה המדעית וב-2011 פורסם מאמר תגובה, שעליו חתומים יותר ממאה מדענים, ושולל את המסקנות אליהן הגיעו וילסון וחבריו.
באופן לא אופייני המחלוקת זכתה לתהודה בתקשורת העולמית כשהפכה לאישית בין ריצ'רד דוקינס, מחבר "הגן האנוכי", לבין אדוארד וילסון.
ברירת הדין או דפסאז' היא סוגיה במשפט בינלאומי פרטי המתייחסת למצב עליו חלים מספר כללים משפטיים המפנים לדינים שונים, הסותרים זה את זה.
במצבים אלו ידרש בית המשפט לקבוע את הדין החל על העניין שלפניו.
כללי ברירת הדין משמשים כמעין "ספר כתובות" המפנה לשיטת המשפט לפיה צריך לפסוק, מבלי להתייחס לתוכן הדינים השונים ולתוצאה של הבחירה בדין זה או אחר.
ברירת הדין נעשית בהליך דו-שלבי:
סיווג – בדיקה באיזה ענף משפט מדובר.
איתור חוליית הקישור לפיה ייקבע הדין החל.
כך למשל, בדיני קניין, הנכס מושא הסכסוך מהווה לרוב את חוליית הקישור.
ברב מדינות העולם, כאשר הסכסוך עוסק בנכס מקרקעין, חל דין מקום המקרקעין.
לעומת זאת, כאשר עסקינן בנכס מיטלטלין, יחול דין מקום הימצאם של המיטלטלין במועד ביצוע העסקה.
בדומה, כאשר ברירת הדין מתעורר במסגרת דיני הירושה, יחול בדרך כלל דין מקום מושבו של המנוח.
דילמות דפסאז' סבוכות יותר מתעוררות במסגרת דיני החיובים (חוזים ונזיקין), בדיני המשפחה ובדיני העבודה.
התנגשות שקרית הוא מצב בו צריך לחול רק כלל אחד ואין סתירה בין הדינים השונים – לדוגמה: הדין הישראלי יפנה לדין הצרפתי, והדין הצרפתי יקבע שחל הדין הצרפתי.
במצב זה אין ספק בדבר הדין שיחול.
המקרה ה"קשה" לפתרון הוא כאשר כללי ברירת הדין השונים סותרים זה את זה (התנגשות אמיתית, True conflict).
במקרים מעין אלו יש להכריע איזה דין יחול ולעיתים בית המשפט ינסה לפשר או לשלב ביניהם.
לאורך השנים פותחו מספר סוגי פתרונות למצבי דפסאז'.
להלן הגישות המרכזיות שאומצו על ידי שיטות המשפט השונות:
על פי הגישה המסורתית יש לפעול לפי כללי ברירת הדין באופן טכני, ללא הפעלת שיקול דעת (לכן היא עומדת בניגוד מוחלט לגישה הכלכלית).
יתרונות הגישה המסורתית היא נוחותה, פשטותה, והודאות שהיא מבטיחה למתדיינים.
חסרונותיה נעוצים בנוקשות ובכך שהיא מביאה לעיתים לתוצאות שרירותיות.
לדוגמה, כלל ברירת דין, לפיו תמיד יחול דין מקום קרות הנזק.
אם עקב מעשה רשלנות שבוצע בגרמניה, מטוס ישראלי מתרסק בצרפת, יחול הדין הצרפתי, אך אילו היה המטוס מתרסק באיטליה היה חל הדין האיטלקי.
בעוד שמקום ההתרסקות מקרי, חשוב בהרבה מקום ביצוע המעשה הרשלני או מדינת המוצא של חברת התעופה ושל הנוסעים.
בשל החסרונות של הגישה המסורתית, התפתחות בשיטות המשפט השונות "אמצעי מילוט" כגון:
דוקטרינת תקנת הציבור (Public Policy) הדוחה את יישום הדין הזר, אם הדין הזר שונה מן הדין המקומי עד כדי כך שהוא פוגע ברגשות הציבור, ומביא לתוצאה שאין הדעת סובלת.
דוגמה לכך תהא ניסיון לאכוף חוזה המתיר עבדות במדינה בה היא אסורה.
על פי הדין הישראלי – יכולים הצדדים לחוזה לקבוע את הדין החל על החוזה.
לכן, גם אם סמכות השיפוט נתונה לבית משפט ישראל, ייתכן שיחול על החוזה דין זר.
מובן שחוזה הקובע הסכם לפיו א' עבד של ב', לא ייאכף במדינת ישראל משיקולים של תקנת הציבור (וכן משיקולים מוסדיים).
אמצעי מילוט אחר קובע כי את דיני הפרוצדורה (סדרי הדין) יש לבחור מתוך הדין המקומי (Lex Fori).
מכאן, שבית המשפט יכול לקבוע כי שאלה פלונית היא שאלה של פרוצדורה ולא שאלה מהותית, ועל ידי כך לדון לפי הדין המקומי.
אם על פי אחד הדינים צריך לחול דין הפורום הדן בעניין יש להעדיף אותו על הדין הזר.
לפי גישה זו, על השופט היושב בדין להעדיף את שיטת המשפט שלו.
בדוגמה לעיל: בתביעה הנדונה בישראל יעדיף בית המשפט הישראלי את הדין הישראלי ובתביעה הנדונה בצרפת יעדיף בית המשפט הצרפתי את הדין הצרפתי.
על פי הגישה הכלכלית (Comparative impairment) צריך לבחור בדין שיביא לתוצאה היעילה ביותר.
על כן, יש לבחון איזו שיטת משפט תגרום למינימום נזק, תוך שקילת האינטרסים של שני הצדדים.
גישה זו ננקטת על ידי בתי המשפט במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
גישת מרב הזיקות התפתחה בארצות הברית באמצע המאה ה-20 והפכה מקובלת בכל העולם.
על פי גישה זו בוחרים את המדינה שיש בה את הזיקה ההדוקה ביותר אל העניין נשוא התביעה ואל הצדדים.
גישה זו מבוססת על בחינה מהותית של המאפיינים של הסכסוך הנדון והיא מאפשרת הפעלת שיקול דעת שיפוטי.
על פי גישת הדין הטוב ביותר (Better rule of law) שהתפתחה בארצות הברית באמצע המאה ה-20, יש להעדיף את הדין הפרוגרסיבי והטוב ביותר.
גישה זו מזכירה במקצת את הגישה הכלכלית, שכן היא מכריעה לפי תוכן הדין והתוצאה המשפטית הצפויה, במקום להתבסס אך על כללי ברירת הדין (הגישה המסורתית) או על המסכת העובדתית של אותו עניין (גישת מרב הזיקות).
על פי גישת ניתוח האינטרסים, שהתפתחה בארצות הברית באמצע המאה ה-20, יש לבדוק על איזה אינטרס כל חוק רוצה להגין ולראות אם יש סתירה בין האינטרסים.
בדרך כלל לא תהיה סתירה ולכן יש להחיל את החוק שמגן בצורה הטובה ביותר על אותו אינטרס.
גישה זו מבוססת על פרשנות של מספר שיטות משפט והיא מחפשת את הדין הראוי ביותר, בדומה לגישת הדין הטוב ביותר.
על פי גישת המשפט העברי גם כאשר ממון נמצא בארץ אחרת דנים לפי הארץ של בעלי הדין ודברים, להוציא קרקעות כשהמנהג לדון בהם כדיני ארץ הקרקע.
אך כאשר הדין ודברים בין תושבי שתי ארצות שונות, והממון נמצא באחת מן הארצות, דנים לפי מקום הממון.
כאשר הממון לא נמצא בארץ של אחת מהם, המוחזק בנכסים יכול להיאחז בכל אחת משיטות המשפט לטובתו.
כאשר תושב של ארץ אחת נמצא בארץ אחרת באופן קבוע בארץ אחרת, הוא כפוף לדיני ארץ המגורים שלו.
הכלל הוא שברירת הדין של סוגיות פרוצדורליות נקבעות לפי הדין המקומי (ה- Lex Fori).
דוגמה: אם סכסוך בין שני אזרחים בריטיים מגיע לבין משפט ישראל, המשפט לעולם לא יתקיים בפני חבר מושבעים בשל כלל זה, כיוון שזו שאלה של פרוצדורה.
השאלה מהו נושא פרוצדורלי ומהו נושא מהותי נקבעת אף היא על פי השיטה המקומית.
לדוגמה – סוגיית סדר פטירות (Comevientes):
במצב בו נפטרות בישראל בפיגוע שתי תיירות מגרמניה – אם ובתה.
בהקשר של דיני ירושה חשוב לקבוע מי נפטרה קודם (שכן סדר ההורשה משתנה).
הבעיה מתעוררת אם מועד המות לא ידוע.
לשיטות משפט שונות יש כללים שונים כדי לקבוע משפטית את זמן הפטירה.
לכן, לפני קביעת זמן הפטירה, יש להכריע לפי איזה דין ייקבע זמן הפטירה.
לפי סעיף 137 לחוק הירושה הישראלי, הדין החל בשאלות ירושה הוא דין מקום מושב הנפטר בעת מותו (דין ה-Domicile).
משמעות הדבר היא כי בדוגמה שלעיל, אם קביעת מועד המוות היא שאלה מהותית, יש לפנות לדין הגרמני כדי לבדוק את סוגיית הירושה.
אולם, אם קביעת מועד המוות המשפטי היא שאלה פרוצדורלית - יחול הדין הישראלי.
ההכרעה אם סוגיה היא מהותית או פרוצדורלית צריכה להיעשות לפי הדין המקומי.
ישנם מספר מבחנים המסייעים לבית המשפט לקבוע אם מדובר בנושא פרוצדורלי או מהותי:
אחד המבחנים בהם נוקט בית המשפט לבדוק אם נושא מסוים הוא פרוצדורלי או מהותי הוא מבחן הסעד.
על פי מבחן זה בודקים אם קיים בדין המקומי סעד כפי שנתבקש בתביעה.
דוגמה למקרה מסוג זה הוא מקרה פרנסיס נ' ארג'נטי בו הוגשה תביעה של אישה צעירה יוונייה באנגליה כנגד אביה.
הבת דרשה מאביה, בהתאם לדין היווני, נדוניה לרגל נישואיה.
לפי הדין היווני, ישנה זכות לבת או לחתנה לקבל נדוניה לרגל הנישואין.
האב התגונן בפני התביעה וטען כי על פי הדין האנגלי לא ניתן לתבוע נדוניה.
על פי כללי ברירת הדין האנגליים יש להפנות לדין היווני, אבל לא ניתן לתבוע בדין האנגלי סעד שלא קיים במסגרת דין זה.
הלורד פרקר דחה את התביעה וקבע שבעוד שביוון יש מנגנון מיוחד המוודא ביצוע של הסכמי נדוניה, באנגליה אינן מנגנון כזה ואפשר לתבוע רק סעד כספי.
מאחר שסעד כספי נוגד את הדין היווני, הרי שלא יכול לחול הדין היווני באנגליה בשאלה זו ועל כן מדובר בשאלה פרוצדורלית ולא בשאלה מהותית ויש להחיל את הדין האנגלי ולא את הדין היווני.
בפסק דין חברת מצות ישראל קבע בית המשפט בישראל (השופט מאיר שמגר) כי:
פיצויים - מהות או פרוצדורה?
בפ"ד צ'פלין נ' בוייז נקבע כי זה פיצויים זה שאלה שבמהות ולכן צריך להחיל את הדין בהתאם לכללי ברירת הדין (הדין הזר או הדין המקומי).
בהתאם – ייפסקו פיצויים בהתאם לדין המהותי, ואזרח אמריקאי הנפגע בתאונת דרכים במדינת ישראל יקבל (על פי הדין הישראלי הבודק את יוקר המחיה המקומי) פיצויים גבוהים הרבה יותר מאזרח ישראלי הנפגע בדיוק באותן נסיבות ונגרם לו בדיוק אותו נזק.
לעומת הדין הישראלי הקובע כי זו שאלה במהות, קובע הדין האנגלי שזו שאלה שבפרוצדורה, ומחיל תמיד את הדין האנגלי המקומי.
אחת משאלות הבסיס בתחום ברירת הדין היא לפי אילו סוגיות יש לקבוע את הדין החל על העניין.
הקושי מתעורר כיוון שעצם הסיווג המשפטי של סוגיות משפטיות משתנה ממדינה למדינה.
לדוגמה שאלה של "הבטחת נישואים" מוגדרת כסוגיה נזיקית בצרפת, אך נחשבת לסוגיה חוזית באנגליה ובארצות הברית.
סיווג על פי הדין המקומי
אחד הפתרונות לכך ששיטות משפט שונות מסווגות אחרת, הוא הכלל שהסיווג יעשה על פי הדין המקומי (אולם יש לבחור בפרשנות מרחיבה ביותר).
לדוגמה: בפסק דין Re Bonacina שנדון באנגליה, נדונה שאלה של הסכם שנעשה על פי הדין האיטלקי.
באותו מקרה לא קיבל הנתבע (שהפר את החוזה) תמורה (Consideration).
על פי הדין האנגלי הסכם בלא תמורה אינו חוזה (בניגוד לדין הישראלי המכיר בחוזה מתנה).
על פי הדין האיטלקי לא נדרשת תמורה כדי שיתגבש חוזה.
משכך – השאלה הייתה אם מדובר בדיני חוזים או בדיני נזיקין.
על פי הדין האנגלי אי אפשר לומר שמדובר בדיני חוזים, אבל בית המשפט האנגלי קבע שצריך להביט בשאלה בכללותה ולא על פי הסיווג המצומצם.
לכן, בית המשפט קבע שמדובר בשאלה חוזית אף שלפי הדין האנגלי לא מדובר בחוזה.
ישנם מקרים בהם הדין המקומי אינו מכיל מסגרת משפטית עבור מקרה מסוים ואז לא ניתן לדון בתביעה בבית משפט של אותה מדינה.
לדוגמה, ראובן ושמעון מסכימים כי שמעון יגיע לארוחת ערב בגרמניה וההסכם הופר .
על פי הדין הגרמני מדובר בהפרת חוזה וצריכים לדון לפי דיני החוזים.
לפי הדין הישראלי אין עילת תביעה (לא מדובר בחוזה מחייב ולא נגרם נזק) ולכן מדובר ב"היעדר סיווג" - Nudum Factum.
במקרים לכן, שמעון אינו יכול לתבוע את ראובן בבית משפט ישראלי בגין אירוע זה.
שאלה נוספת היא איזו סוגיה או נושא יש לסווג.
לעיתים מתעוררות מספר שאלות משפטיות, אשר כל אחת מהן מפנה לכלל אחר של ברירת דין.
בנוסף, לכל כלל משפטי (למשל, דיני נזיקין) יש תתי-כללים (למשל עוולת הרשלנות, אשר מורכבת בעצמה מיסודות הפרת החובה, הנזק והקשר הסיבתי).
במצבים אלו ייתכן שנסווג את תתי-הסוגיות ואז יחולו על העניין מספר דינים, כאשר כל דין שולט על סוגיה אחרת.
לדוגמה: תאונת דרכים שאירעה בישראל ובה נפגע תייר צרפתי.
במשפט הישראלי חל כלל אחריות מוחלטת, ולכן קיימת תקרת פיצוי.
מנגד, במשפט הצרפתי חל כלל של רשלנות ולכן אין תקרת פיצוי.
עשוי להיות קושי לקבוע איזה דין יחול (ישראלי או צרפתי) ולעיתים הוא יחולו יחדיו.
למשל, בשל מקום קרות התאונה יחול משטר האחריות הישראלי; אך בשל זהות הנפגע, תקנת הפיצוי תקבע לפי הדין הצרפתי.
במצב כזה, ייתכן שבית המשפט יחיל את כלל האחריות הישראלי ואת כלל הפיצוי הצרפתי.
בכך נוצר שילוב של כללים משפטיים, שלא קיים באף אחת מהשיטות: אחריות מוחלטת ללא תקרת פיצוי.
בתפעול של תוכנה ושל ציוד אלקטרוני, ברירת מחדל היא הפעולה הננקטת על ידי התוכנה או המכשיר כאשר לא ננקטה כל פעולה, בהקשר מסוים, על ידי המשתמש.
מטרתה של ברירת המחדל לעשות את התפעול פשוט יותר, ולכן לברירת המחדל נבחרת האפשרות הקולעת לטעמם של מרבית המשתמשים.
קביעת ברירת המחדל נעשית בשלבים אחדים:
ברירת מחדל כללית נקבעת בעת עיצובו של המכשיר.
ברירת מחדל לקבוצה מסוימת של משתמשים (קסטומיזציה) נעשית בעת ייצורו או אספקתו של המכשיר המיועד לקבוצה זו.
דוגמה: יצרן של מכונות גילוח יקבע את המתח שאליו מכוונת המכונה ל-220 וולט כאשר מדובר במשלוח שמיועד לאירופה, ול-110 וולט כאשר מדובר במשלוח שמיועד לארצות הברית.
ברירת מחדל אישית, למשתמש מסוים (פרסונליזציה) נקבעת על ידי המשתמש בעת שהוא מקבל לידיו את התוכנה או המכשיר.
כל שלושת השלבים הללו נמצאים, למשל, במימושה של ויקיפדיה.
ישנה ברירת מחדל כללית הנקבעת על ידי מפתחי מדיה-ויקי, תוכנת התשתית המשמשת את ויקיפדיה, וברירת מחדל זו רלוונטית לכל הוויקיפדיות, בכל השפות.
בעת הקמתה של ויקיפדיה לשפה מסוימת, נקבעת ברירת המחדל לשפה זו, והיא משותפת לכל משתמשי אותה ויקיפדיה.
לבסוף, כל משתמש ספציפי יכול לקבוע את ברירת המחדל שתוצג לו, באמצעות שירות "ההעדפות שלי".
השימוש בברירת מחדל ניכר במיוחד במסכי קלט, כלומר מסכים שבהם המשתמש מזין נתונים כלשהם למחשב.
חלק מהשדות במסכים אלה הם שדות חובה, שהמשתמש חייב לתת להם תוכן, שדות אחרים הם שדות אופציונליים, שבהם המשתמש רשאי לתת תוכן, אך אם לא עשה זאת יישארו ריקים, ובחלק מהשדות מוצגת ברירת מחדל, שהתוכנה תתייחס אליה כאילו דווחה על ידי המשתמש אם זה לא טרח לשנות את תוכן השדה.
ההחלטה לאיזה קטגוריה לשייך כל שדה היא של מנתח מערכות מידע המאפיין את התוכנה.
דוגמה: בטופס הרשמה לאירוע מסוים, שם המשפחה והשם הפרטי הם שדות חובה, מקצוע הוא שדה אופציונלי, וארץ הלידה, בטופס המוצג לתושבי ישראל, תהיה "ישראל", מתוך הנחה שזו ארץ הלידה של מרבית הנרשמים.
השימוש בברירת מחדל עלול לעיתים לגרום לקלט שגוי, במיוחד כאשר מתבצע שימוש חוזר ונשנה במסך קלט מסוים על ידי אותו אדם.
בדוגמה הנ"ל של טופס הרשמה לאירוע, ייתכן כי אדם הרוצה להירשם לאירוע אינו ממלא את הטופס בעצמו, אלא מתקשר טלפונית למרכז הרשמה, שבו נמצא נציג שירות הממלא עבורו את הטופס.
נציג השירות עלול, מתוך הרגל, להימנע מלשנות את ברירת המחדל - "ישראל", כאשר הוא ממלא טופס עבור אדם שנולד במדינה אחרת.
בגלל סכנה זו, מאפייני מערכות מידע נוטים להשתמש בברירות מחדל כאשר שינוי ידני של ברירת המחדל גורר התנהגות מיוחדת.
למשל, בהמשך לדוגמה הנ"ל של טופס הרשמה לאירוע, נניח שקיים בטופס שדה נוסף: עיר הלידה.
בטופס כזה אפשר בביטחה לקבוע ברירת מחדל "ישראל", מכיוון שאדם שנולד בעיר לונדון שבאנגליה, יהיה חייב לשנות את ברירת המחדל ל"אנגליה", מכיוון שהעיר "לונדון" לא תופיע ברשימת הבחירה של השדה עיר הלידה כאשר ארץ הלידה היא "ישראל".
שפות תכנות רבות כוללות מגוון ברירות מחדל, הבאות לקצר את כתיבתה של התוכנית.
שפות תכנות נבדלות זו מזו בברירות המחדל שלהן, ובפרט בגישתן הבסיסית לנושא זה: יש שאינן כוללות כלל ברירות מחדל, ויש הכוללות ברירות מחדל רבות.
שפות תכנות מסוימות, למשל, דורשות הגדרה מלאה של כל משתנה, ואילו אחרות מכילות ברירות מחדל, כך שמשתנה שלא הוגדר, או שהוגדר חלקית, יקבל מאפייני ברירת מחדל נאותים.
בְּרִית בֵּין הַבְּתָרִים היא סיפור מקראי מכונן בחיי אבות האומה של בני ישראל, הנזכר בפרשת לך לך בספר בראשית פרק טו.
במעמד הזה, ה' התגלה אל אברהם וכרת עימו ברית חד-צדדית שבה בישר לו שזרעו יירש ארץ המשתרעת מנהר מצרים עד נהר פרת.
כמו כן, שזרעו ישועבד בארץ זרה ולאחר מכן יזכו לירושה זו.
ברית זו לבשה צורה מעשית על ידי ציוויו של האל לאברהם לקחת כמה בהמות ועופות ולבתרן.
במהלך ההתגלות שבאה בעקבות זאת, עבר לפיד אש בין בתרי הבהמות, ומכאן שמה של הברית.
תוכנה של הברית הוא הבטחת ארץ ישראל לזרעו של אברהם, הראשונה מתוך סדרת הבטחות לאבות.
בריתות דומות עם חיות מבותרות ידועות מהמזרח הקדום, כגון ממארי.
לאחר שהבטיח אלוהים לאברהם (אז אברם) זרע ככוכבי השמים לרוב, הבטחה שעליה נאמר "והאמין בה'", מבטיח לו האל גם את הארץ.
ואולם אברם מקשה - "במה אדע כי אירשנה", ובתגובה באה הברית:
ברית בין הבתרים מהווה הבסיס העיקרי לגבולות ארץ ישראל (כמקביל לגבולות משה בפרשת מסעי וגבולי יחזקאל), גבולות הללו מיוחדים בכך שהם כוללים גם ארץ הקיני הקניזי והקדמוני עד נהר פרת.
על פי הברית רשום כי: "..
לזרעך נתתי את הארץ הזאת מנהר מצרים עד הנהר הגדול נהר פרת".
על פי רוב הדעות, נהר מצרים תוחם את הגבול בקרן הדרומית מערבית והוא בעצם מתייחס לזרוע המזרחית ביותר של הנילוס, ששימשה גבול עם מצרים והתייבשה בשלהי העת העתיקה.
נהר פרת על פי רוב, תוחם את הגבול בקרן הצפונית מזרחית, ונחשב כנהר הגדול והידוע ביותר בארץ על פי התנ"ך.
מכיוון שהגבולות הגאוגרפיים אינם תוחמים לגמרי את ארץ ישראל, בברית רשומים גם העמים שגרים בין הגבולות, ששטחם גם הוא שייך לאברהם על פי הברית, ובכך נתחמת כל ארץ ישראל.
ואלו העמים: "את הקיני ואת הקנזי ואת הקדמוני: ואת החתי ואת הפרזי ואת הרפאים: ואת האמרי ואת הכנעני ואת הגרגשי ואת היבוסי".
בפרשנות המסורתית אין תמימות דעים ביחס לפירוש המילה "משולשת" (ובהתאמה: "משולש") המופיעה ביחס לעגלה, לעז ולאיל: יש שפירשו שהכוונה לשלוש בהמות, יש שפירשו שהכוונה לבהמות בנות שלוש שנים, או לבהמות מפוטמות כהלכה.
לדעת רובם של הפרשנים ה"תור" המוזכר הוא תור, אך בפרקי דרבי אליעזר מפורש התור כשור (בדומה לארמית – "תורא").
יש האומרים גם כי משמעות מעשה זה היא הצהרה שכך ייעשה לעובר על הברית.
כריתת הבהמות, כמו פרטים רבים אחרים בטקס, תואמים את הידוע לנו על בריתות שנכרתו בין מלכים ושליטים במסופוטמיה בחציו הראשון של האלף השני לפני הספירה.
אין זו ברית בין הבתרים היחידה במקרא.
בירמיה מספר הכתוב כי בימי המצור הבבלי על ירושלים ערב החורבן, ניאותו יושבי העיר לקיים את מצוות שילוח עבדים (שמות כא, ב) שלא קיימוה עד אז.
אך משהוסר המצור, חזרו בהם וכבשו להם את העבדים ששחררו קודם תוך ברית התחייבות חגיגית במקדש.
אז בא הנביא והוכיחם וניבא להם בשם ה':
"ונתתי את האנשים העוברים את בריתי, אשר לא הקימו את דברי הברית אשר כרתו לפני, העגל אשר כרתו לשניים ויעברו בין בתריו.
שרי יהודה ושרי ירושלים - - - העוברים בין בתרי העגל.
ונתתי אותם ביד אויביהם" (ירמיה לד, יח-יט).
נמצאנו למדים כי כ־1,200 שנה אחרי אברהם אבינו, כשיושבי ירושלים מקבלים עליהם התחייבות חגיגית נכבדה לשחרר את עבדיהם, הריהם כורתים עגל ועוברים בין בתריו.
ברית בין הבתרים אינה, אפוא, טקס מיוחד בבראשית ט"ו, אלא פרוצדורה משפטית מקובלת במשך אלפי שנים, ולאו דווקא בישראל.
יש הסבורים ששורשה של המילה ברית בפעולת ה"בריה" שהוא חיתוך הלחם או חלוקת הבשר המבושל.
קיים דמיון למעשי ברית דומים בארצות המזרח הקרוב, לדוגמה המענקים שהבטיח המלך אשורבניפל לעבדו בולטא.
קרבת הסיפור לבריתות במזרח הקדום
בריתות דומות עם חיות מבותרות ידועות מהמזרח הקדום: בארכיון המלכותי של מארי, למשל, מתועדת ברית שלום בין אנשי החֿנה (סוג של נוודים) ואנשי ארץ אִדַמַרַצַ, בה השליח קיבל גור כלבים ועז, אך החיות לא היו כשרות בעיניו, והוא הרג בטקס דתי סמלי עיר בן אתון וכרת את הברית.
גם בחלקים אחרים במקרא מתועדות בריתות עם בתרי חיות.
בתורה מתואר המעמד לאחר תיאור יציאת אברהם מחרן לארץ כנען בגיל 75 (בראשית י"ב ד'), ולפני תיאור נישואיו להגר ובעקבות כך לידת ישמעאל כאשר אברהם בן 86 (בראשית ט"ז ג').
אולם לפי בעל סדר עולם, המבסס את שיטתו על מדרשים ומקורות רבים בחז"ל ובמפרשים, מעמד הברית התקיים 30 שנה לפני הולדת יצחק.
לפי שיטה זו, מאחר שאברהם היה בן 100 בהולדת יצחק (בראשית כ"א ה') יוצא שכריתת הברית הייתה כאשר אברהם היה בן 70, בשנת 2018 לבריאת העולם, כלומר לפני יציאתו מחרן ולפני מלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
מכאן שלאחר ברית בין הבתרים חזר אברהם לחרן ל-5 שנים נוספות.
הגר"א בפירושו לסדר עולם מתנגד לתארוך זה ומביא פירוש אחר לפיו 430 השנים נמנות משעה שאברהם ניצל מניסיונו של נמרוד לשרפו בכבשן האש, כך שאין בעיה לתארך את ברית בין הבתרים בין השנים 75–85 לאברהם.
ישנה אגדה עממית הגורסת כי המקום בו נכרתה הברית הוא המקום הנקרא כיום הר הבתרים, ואף קיימת עדות מהמאה ה-16 לנוהג שהונהג בקרב תושבי צפת לעלות להר דב בפרשת לך לך ולקרוא שם בתורה על מעמד ברית בין הבתרים.
אולם למסורת זו אין כל תימוכין מהמקרא או ממקורות חז"ל, ועל פי העולה מן המקרא הייתה הברית במקום מושבו של אברהם באותה העת, בחברון.
בספר היובלים פרק י"ד ממוקם המעמד בחברון ומתוארך לשנה הרביעית לשמיטה, בהיות אברהם בן 85, ב-15 בחודש השלישי, שהוא חג השבועות בלוח השנה במגילות קומראן.
אין ספק שהתורה רואה את התגשמות הברית בשעבוד בני ישראל במצרים וביציאה ממנה, אשר הייתה "ברכוש גדול", כאשר בני ישראל שאלו מן המצרים כסף וזהב לרוב בצאתם (שמות י"ב, ל"ה-ל"ו).
בתורה אף מובא תאריך דומה למוזכר בברית בין הבתרים באשר למועד הגאולה; לעומת "ארבע מאות שנה" שנאמרו בברית, בספר שמות (יב, מ) נאמר: .
סטייה זו של שלושים שנה עוררה קשיים קלים בלבד לעומת הבעיה שקיימת לפי התיארוך שבו נקטו חז"ל, אשר לפיו ישבו בני ישראל במצרים מאתיים ועשר שנים בלבד, תיארוך אשר נתמך על ידי שושלת היחס של משה.
לפתירתה של בעיה זו הוזקקו חז"ל והפרשנים הקלאסיים לפרש, שאותן "ארבע מאות שנה" אינן מתחילות מתחילתו של שעבוד מצרים, אלא מהולדת יצחק לאברהם.
פירוש זה משתקף גם בטעמי המקרא, אשר הפרידו מילים אלו משאר הפסוק, כמרמזות שאותן "ארבע מאות שנה" מהוות תאריך יעד, ולא פרק זמן שבו יתקיימו הגרות והשעבוד.
באשר לסתירה בין הפסוקים - לפי סדר עולם ארבע מאות ושלושים השנים נמנו החל ממעמד הברית, ואילו הגר"א מביא שהמנין של ארבע מאות ושלושים השנים החל מניסיון כבשן האש של אברהם.
במכילתא מביא רבי יהודה הנשיא פירוש אחר, היוצא מתוך הסתירה שקיימת שבין תיארוך "דור רביעי" לבין אותן "ארבע מאות שנה".
אליבא דרבי יהודה הנשיא, אלו שני תאריכים התלויים בבחירתו של עם ישראל:
נראה שלשיטתו, בסופו של דבר התקיים התאריך המוקדם, ורק ארבעה דורות ישבו במצרים ולא ארבע מאות שנה, משום שבני ישראל חזרו בתשובה מבעוד מועד.
שאלה עתיקה שהועלתה לאור הכתוב היא שאלת הסיבה: מהי הסיבה לכך שנגזרה גזירה כה חמורה - שעבוד וגרות בארץ לא להם - על זרעו של אברהם?
שאלה זו הועלתה אצל חז"ל בתחילת תקופת התלמוד:
לפי חז"ל, כתפיסת הגמול הקלאסית המקובלת אצלם והרווחת במקרא, אין מנוס מלראות שעבוד זה כעונש.
הדעות נחלקו רק באשר לשאלה על מה בא העונש.
לפי רבי אלעזר, העונש היה על שגייס את "חניכיו ילידי ביתו" (לתפיסתו: תלמידי בית מדרשו) למלחמתו להצלת לוט במלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
לפי שמואל, העונש היה על שגילה חוסר אמון בהבטחתו של הקב"ה וביקש הוכחות לקיומה.
לפי רבי יוחנן, העונש בא על כך שלאחר שניצח במלחמה הנזכרת, לא ניצל אברהם את ניצחונו כדי לצרף את אנשי סדום ועמורה אל סיעת עובדי ה' (או "לגיירם" כלשון חז"ל).
קיימות דעות נוספות בקשר לטעם שעבוד מצרים.
המהר"ל מפראג טוען (בספר "גבורות ה'") כי השעבוד היה נצרך כדי לצרף את בני יעקב ממקבץ אנשים בעלי קרבת משפחה לעם המוכן לקבל ולהשפיע את דבר ה'.
ואולם לדעת זקוביץ, שעבוד ישראל במצרים הוא עונש על היחס המשפיל שקיבלה הגר המצרית בביתה של שרה, לגביה נאמר: "וַיֹּאמֶר אַבְרָם אֶל שָׂרַי הִנֵּה שִׁפְחָתֵךְ בְּיָדֵךְ עֲשִׂי לָהּ הַטּוֹב בְּעֵינָיִךְ וַתְּעַנֶּהָ שָׂרַי וַתִּבְרַח מִפָּנֶיהָ", מידה כנגד מידה.
ברית בין הבתרים והבחירה החופשית
בקרב הוגי הדעות היהודיים של ימי הביניים עוררה הברית גם בעיה פילוסופית בהקשר לנושא הבחירה החופשית: בברית נגזר לכאורה על המצרים לשעבד את ישראל, ואם כן היכן הייתה הבחירה החופשית שלהם, ומדוע נענשו על כך?
המצדדים בכך שלמעשה אין בחירה חופשית והכול בגזירה אלוהית, ראו בכך הוכחה לשיטתם, שאדם יכול לקבל שכר ועונש גם על דבר שנגזר עליו לקיימו.
הרמב"ם, אשר נלחם בכל עוז בתפיסות ששללו את הבחירה החופשית, התייחס לבעיה זו בחיבורו משנה תורה:
תשובתו של הרמב"ם ידועה בשם "התשובה הסטטיסטית": הגזירה הייתה על הכלל, אך כל פרט ופרט יכול היה שלא להיכלל בה.
תשובה זו עוררה התנגדות בקרב חכמים אחרים בני זמנו ואחריו; כך כותב על כך הראב"ד, בחריפותו הרגילה:
קושייתו של הראב"ד מתבססת על הורדה של הגזרה על הכלל והפרטתה על כל אחד מן הפרטים.
על כל אחד מהם ניתן לשאול: האם הייתה עליו הגזירה שישעבד?
אם שיעבד והייתה עליו הגזירה, הרי היה אנוס לכך; אם לא הייתה עליו הגזירה, אלא על האחרים - הרי הם לא שיעבדו, וחוזר חלילה.
המצריים היו ראויים לעונש כבר לפני כן, ועל כן הכפייה עליהם לא מבטלת מהם את העונש של המכות (לעומת הטביעה בים שבאה לא בגלל השעבוד אלא בגלל הסירוב לשלח);
המצריים קיימו יותר מאשר נגזר שהיו צריכים לשעבד, ועל כך נענשו.
כתירוצו השני של הראב"ד תירץ גם הרמב"ן.
אלא שקושייתו על הרמב"ם הייתה מכיוון אחר:
אליבא דרמב"ן, קיום גזירתו של הקב"ה, גם אם היא שעבוד עם שלם, מהווה מצווה, אם לא מפריזים על מה שנגזר מראש.
תאוריית ברירת השבטים היא אחד המודלים המקובלים כיום להסברת יכולתה של מערכת החיסון להגיב לחדירה של אנטיגן, וכיצד סוגים שונים של לימפוציטים מסוג T ו-B נבררים כדי להשמיד אנטיגן מסוים שפלש לגוף האדם.
ב-1954 הציג האימונולוג נילס ירנה תאוריה שטענה כי יש מגוון רחב של לימפוציטים בגוף לפני כל הדבקה.
חדירתו של אנטיגן לגוף מסתיימת בהתאמתו של סוג אחד בלבד של לימפוציטים, ואותו לימפוציט מתחיל להתרבות ולייצר נוגדנים כנגד האנטיגן הפולש.
בחירה זו של סוג אחד בלבד של לימפוציט גורמת לכך שהוא ישובט (כלומר, ייצור קבוצה גדולה של תאי בת הזהים לו מבחינה גנטית) על מנת להבטיח כמות מספיקה של נוגדנים הדרושה כדי למנוע ולעכב את ההדבקה.
האימונולוג האוסטרלי פרנק מקפארלן בארנט השתמש במודל זה, והיה הראשון שכינה אותו "תאוריית ברירת השבטים".
בארנט הסביר שהזיכרון החיסוני הוא שיבוט של שני סוגים של לימפוציטים.
שבט אחד מגיב מיידית ונלחם בהדבקה, בעוד שהשבט השני הוא בעל כושר שרידות גבוה יותר, ונשאר במערכת החיסון למשך זמן ארוך יותר, מה שגורם בסופו של דבר לחסינות כלפי האנטיגן.
ב-1958 הראו גוסטב נוסאל וג'ושוע לנדרברג שתא B אחד מייצר תמיד רק סוג נוגדן אחד, וממצא זה היה הראיה הראשונה לקיומה של תאוריית ברירת השבטים.
תאוריות הנתמכות על ידי ברירת שבטים
בארנט ופיטר מדאוור עבדו יחד על הבנת הסבילות החיסונית, תופעה שמוסברת גם כן על ידי ברירת שבטים.
סבילות חיסונית היא יכולתו של אורגניזם לזהות תאים מבלי להפעיל נגדם את מערכת החיסון, דבר המתרחש רק אם הזיהוי מתרחש בשלב מוקדם בהתפתחותו של האורגניזם.
בגוף קיים מגוון רחב של לימפוציטים שטווח יכולת הזיהוי שלהם נע מכאלה המסוגלים לזהות תאים עצמיים של הגוף (לימפוציטים סבילים), ועד לתאים שיפעלו גם נגד תאים עצמיים (בלתי-סבילים).
אולם, רק התאים שאינם מגיבים כלפי תאים עצמיים שורדים את השלב העוברי של ההתפתחות.
אם מתרחש בשלב העוברי זיהוי של רקמה לא-עצמית, הלימפוציטים שיתפתחו יהיו אלה שיתייחסו אל הרקמה כאל רקמה עצמית.
ב-1949 הציע בארנט שבהינתן תנאים מסוימים, ניתן יהיה להשתיל רקמות למקבלים זרים.
עבודתו הובילה להבנה טובה יותר של מערכת החיסון ולהתקדמות גדולה מאוד בתחום השתלת האיברים.
בארנט ומדאוור זכו במשותף בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה ב-1960.
"ברית דמים", המוכר גם בשמות: "על דעת המקום" ו"יובלים והראלים", הוא שיר שנכתב על ידי עמנואל צבר, הולחן בידי יאיר רוזנבלום והושר במקור על ידי מירי אלוני.
בעת מלחמת לבנון הראשונה, ביום השלישי ללחימה, 8 ביוני 1982, נהרג יובל הראל, בן מרים ויחזקאל, חייל בחיל השריון, מפגיעת טיל נגד טנקים במחנה הפליטים עין אל-חילווה שליד צידון.
חבריו של יובל הראל, בן חיה ויוסף, שקראו את מודעות ההרוגים בקצין העיר, חשבו בטעות כי מדובר בחברם, וסיפרו לחיה ויוסף כי בנם נהרג.
לאחר בירורים נוכחה המשפחה לדעת כי יובל עדיין בין החיים.
ב-10 ביוני נהרג בקרב בלבנון גם יובל הראל, בנם של חיה ויוסף, חייל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח.
כאשר הגיעו חיילים ממוקד קצין העיר לביתם של חיה ויוסף הראל והודיעו להורים על מות בנם, סירבו תחילה ההורים להאמין, והסבירו כי ישנו עוד יובל הראל, בן מרים ויחזקאל, שנהרג; אך לצערם, הידיעה על מות בנם הייתה נכונה.
סיבה נוספת לבלבול ולטרגדיה הייתה העובדה שהוריו של , חברו הטוב של יובל הראל מהנח"ל, סברו שאין זה ייתכן שמדובר בחברו, שכן אילו היה כך, בנם, או מישהו אחר, היה מתקשר אליהם להגיד.
מה שהם לא ידעו, שגם בנם, חברו הקרוב ביותר של יובל, מת.
הם קיבלו את ההודעה במהלך הלוויה של יובל.
שני החיילים משכונת תלפיות שבירושלים, בעלי השם הזהה, ויוסף (ספי) באשר, נקברו בסמוך זה לזה, באותה השורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
מחבר השיר, עמנואל צבר, שירת בשנת 1984 כשליח הסוכנות היהודית בלונדון, ולבקשת שגריר ישראל בבריטניה יהודה אבנר חיבר את השיר כקטע לכבוד טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בלונדון באותה שנה.
הוא שמע מאיש הטלוויזיה דן סממה את סיפורם של החיילים, והחליט לכתוב שיר על כך.
צבר העביר את השיר ליאיר רוזנבלום, ששהה גם הוא בלונדון באותה עת, ורוזנבלום הלחין את השיר לקראת הטקס.
הראשונה להקליט את השיר הייתה הזמרת מירי אלוני, וגרסתה לשיר התפרסמה ב־1985. השיר נכלל באלבומה "טיפה אהבה" משנת 1987.
כשנה לאחר מכן, נולד בן למשפחת הראל אחרת, שגם היא התגוררה בשכונה, וגם הוא נקרא יובל, על שם שני החיילים.
בשיר הרמזים רבים לסיפורים מקראיים:
השיר פותח במילים "על דעת המקום ועל דעת הקהל", הלקוחות מתפילת יום הכיפורים, מקטע תפילה הנאמר לפני תפילת כל נדרי.
גם המילים הפותחות את הפזמון החוזר, "בישיבה של מעלה, ובישיבה של מטה" נלקחו מאותו הקטע.
הניב , הלקוח מסיפור עקדת יצחק, שבו הועמד אברהם בניסיון ונדרש על ידי האל להקריב לו לקורבן את יצחק, "בנו יחידו אשר אהב", שבא לעולם באופן ניסי לאחר ששרה אמו הייתה עקרה במשך שנים רבות.
בבית השני ישנם משפטים שמקורם בספר איוב, המספר על צדיק שאלוהים מחליט לבחון את אמונתו בו, ומאפשר לשטן להמיט עליו אסונות בזה אחר זה.
המשפט , המופיע בשיר, מתאר במקור את הבשורות שנפלו על איוב בזו אחר זו – ובשיר, את הבשורות שהתבשרו חיה ויוסף הראל: תחילה כי בנם נהרג, לאחר מכן הודיעו להם כי נפלה טעות, ושעות מעטות לאחר מכן נודע להם שוב כי בנם אכן נהרג.
הוא משפט המביע משאלה ומתייחס ללילה בו נולד איוב -
המשפט לקוח מקינת דוד – שיר ההספד שנשא דוד לאחר שנודע לו על מות שאול ויהונתן, ובו הוא מתאר את גבורתם, את גדלותם ואת נפילתם.
"לבנון ושריון וקול שובר ארזים" - המקור מתהילים - כ"ט: .
מרמז על מלחמת לבנון, בה נהרגו.
המילים "הייתה צעקה גדולה" מרמזות למכת בכורות במצרים (, ) – המכה העשירית והקשה מכל שבה לקו המצרים, מאחר שפרעה סירב לשחרר את בני ישראל.
המילים "ברית עולם בבשרך" הן בעקבות דבר ה' לאברהם: .
המילים "סופה וגם סער" אלו שמות גדודים מחטיבת השריון ברק 188 שיובל הראל לחם בה.
בנוסף כלולים בשיר הרמזים נוספים: לבלדה של גתה, "שר היער" (Erlkönig).
הבית הראשון נפתח במילים "רכבנו סופה וגם סער" המזכירות את הפתיחה של הבלדה "מי זה הרוכב דרך לילה וסער?".
בבלדה מסופר על אב ובנו הרוכבים בליל סוער ביער.
הילד רואה את דמותו של שר היער- שד המאיים עליו.
האב מנסה להרגיעו ולהסביר כי מדובר בחזיונות שווא, ומגביר את קצב רכיבתם ככל שהבלדה מתקדמת.
עם זאת סופה של הבלדה הוא טראגי.
שר היער נוגע בילד וגורם למותו.
הבלדה מסתיימת במילים: "אֶל הֶחָצֵר הִגִּיעַ אָבֵל וְאוֹבֵד, בִּזְרוֹעוֹתָיו הָיָה הַיֶּלֶד מֵת." הרמז נוסף מצוי במילה "תלפיות" ("ועיר תלפיות שכולה", "תלפיות לך ארצי"), המופיעה הן כאחד משמותיה של העיר ירושלים, הן כהתייחסות לשכונה שבה התגוררו החיילים והן כאזכור לביטוי "בנוי לתלפיות".
ברית היא מערכת יחסים בין אנשים, קבוצות חברתיות או מדינות שחברו יחד כדי להגיע לתועלת הדדית או במטרה להשיג מטרה משותפת כלשהי, בין אם נכרת ביניהם הסכם מפורש ובין אם בעל פה.
חברי ברית נקראים בעלי ברית.
יש סוגים רבים של בריתות, בהם בריתות פוליטיות, בריתות צבאיות ובריתות עסקיות .
הוגים עכשוויים מציגים את הברית כדגם למערכות יחסים הדוקות ומחייבות, הנשענות על זהות משותפת; וזאת בניגוד לדגם הליברלי של החוזה (במישור המדיני הוא מכונה "אמנה חברתית"), המדגיש את האוטונומיה של כל יחיד ורואה במערכות היחסים שלו ביטוי לחפיפה בין אינטרסים פרטיים.
כאשר משתמשים במונח בהקשר של מלחמה, הכינוי בעלות הברית משמש בדרך כלל לתיאור הכוחות במלחמת העולם השנייה שנלחמו במדינות הציר - בעלות הברית.
ברית צבאית רשמית אינה נדרשת בהכרח כדי להיתפס כבעל ברית - די בלוחמה משותפת כנגד גורם משותף.
לפי שימוש זה, בעלות ברית הופכות להיות כאלה לא כשחותמים הסכם ברית אלא כשהם נפגעים במלחמה.
החוקרים חלוקים באשר להשפעתן של בריתות.
מספר מחקרים מוצאים כי בריתות הגנה מונעות סכסוכים בין מדינות.
מחקר אחר מטיל ספק בממצאים אלה, והראה כי מחויבויות הברית הרתיעו מדינות מלפתוח בעימות בעידן הקדם-גרעיני (עד 1945) אך טוען כי אין להן הפשעה משמעותית על המוטיביציה לפתוח במלחמה בעידן הפוסט-גרעיני (מתחילת המלחמה הקרה ועד ימינו).
מחקר מ-2000 מצא שבעלי ברית ממלאים את התחייבויות הברית שלהם בכ-75% מהמקרים.
רוב המחקרים מצביעים על כך שדמוקרטיות הן בעלות ברית אמינות יותר מאשר מדינות שאינן דמוקרטיות.
בְּרִית מקראית הוא הסכם המתועד בתנ"ך.
המילה מופיעה במקרא 283 פעמים.
הברית יכולה להיות בין אלוהים לבין אדם, בין שני עמים, בין עם לאדם או בין שני אנשים.
בתאולוגיה ובלימודי המקרא, המילה "ברית" מציינת, עקרונית, כל הסכם שנעשה בין אלוהים לבין בני ישראל ולגרים שלהם במקרא.
יסוד האמונה הנוצרית הוא שהברית החדשה היא המשכה והתגשמותה של הברית המקראית עם ישראל.
בריתות מותנות ובריתות שאינן מותנות
על אף שבריתות במזרח הקדום יכולות היו להיות דו־צדדיות (כדוגמת הסכמים בין החתים לבין המצרים), בריתות בתורה היו לרוב חד־צדדיות.
עם זאת, בריתות יכולות היו להיות מותנות או בלתי מותנות בתורה.
נראה שלחלק מהבריתות היה מבנה של אמנת ריבונות שלה יש תנאים שחייבים להתממש על ידי שני הצדדים, אך בריתות אחרות חסרות כל תנאי ומייצגות מתנה אלוהית או רישיון אלוהי.
דוגמה לכך היא הברית עם אברהם שיכולה לכלול בריתות מותנות ובלתי מותנות.
ברית נוח (בראשית ט' ח'-יז') היא ברית שנכרתה בין אלוהים לנח וכל המין האנושי לדורותיו, עם החיות וגם עם הארץ עצמה ,לאחר המבול.
בברית זו, אלוהים מבטיח שהוא לעולם לא יביא עוד מבול ויוצר את הקשת בענן כסימן לברית הנצחית.
לפני הברית אלוהים מברך את נח ובניו מצווה עליהם לרבות בארץ ואוסר עליהם לרצוח ואכילת הדם עם הבשר (ואת שאר מצוות בני נח - לפי הפירוש המסורתי) אבל הברית לא הותנתה במפורש בקיום הציוויים.
"הברית האברהמית" הנמצאת בבראשית י"ב עד י"ז ידועה גם (בזכות הברית בפרק טֹֹ"ו) כ"ברית בין הבתרים" והיא הציווי לברית מילה ביהדות.
הברית היא אלוהים עם אברהם וזרעו.
הפיכת אברהם לאומה גדולה ולברך את אלו המברכים אותו וקללת מקלליו ובירוך כל אנשי העולם דרך אברהם.
ברית מילה היא הסימן הקבוע של הברית הנצחית עם אברהם ועם צאצאיו הזכרים.
לתת לצאצאי אברהם את הארץ שמהנהר (או ואדי) המצרי ועד החידקל.
ואדי הכוונה לנהר עונתי המציין את דלתת הנילוס שהוצפה באופן עונתי בימים אלו.
מאוחר יותר ארץ זו אוזכרה כהארץ המובטחת או כארץ ישראל, אך הארץ שצוינה בברית האברהמית כוללת גם את מה שהיום ידוע כערב הסעודית, כעמאן, כתימן, כטורקיה, כעיראק, כסוריה, כלבנון, כירדן, ככוויית, כאיחוד האמירויות הערביות ומדינות אחרות נוספות במזרח התיכון.
להפוך את אברהם לאב לעמים רבים ולצאצאים רבים ולארץ כנען ולכל אנשי המזרח התיכון.
הברית האברהמית של יצחק לא נכללה לכל צאצאי יצחק.
מיצחק הברית הועברה ליעקב ומיעקב הברית עברה ליוסף ומשם לבנו אפרים, כך שבעוד שנובא שהמשיח יבוא מיהודה בן יעקב, כלומר העם היהודי נשאר עם בנו של אפרים.
עם זאת, אנשי אפרים הובסו על ידי האשורים ב־722 לפנה"ס והוגלו בסיסטמטיות בתוך האימפריה האשורית, כך שזהותם המודרנית אבדה.
קבוצות רבות ניסו להזדהות כבני אפרים.
עם זאת, רבות מקבוצות אלו באמריקה, בריטניה ואוסטרליה אינן מתאימות למיקום המצוין בברית האברהמית.
אלוהים מופיע בפני יעקב בחלומו ומבטיח:
לתת לו ולצאצאיו את הארץ עליה הוא שוכב;
להרבות צאצאיו כמו החול אשר על האדמה;
לברך את כל אנשי האדמה דרכו ודרך זרעו;
לשמור עליו בכל אשר ילך.
ברית משה, הנכרתת בספר שמות בפרקים י"ט עד כ"ד, מכילה את יסודות התורה.
להפוך את בני ישראל לבני חסותו המיוחדים מבין כל העמים אם הם מקשיבים לדבר אלוהים ושומרים את בריתו;
להפוך את בני ישראל לממלכה של כהנים ולאומה גדולה;
לתת לבני ישראל את השבת כסימן קבע לברית זו.
כחלק מהתנאים של ברית זו, אלוהים נותן למשה את עשרת הדיברות.
אלו בעתיד יבוארו בשאר החומש.
צורה זו מזכירה את אמנת הריבונות במזרח הקדום אך לא חופפת בצורה מלאה.
כמו האמנות, הדקלוג מתחיל עם זיהוי אלוהים ומעשיו עבור ישראל (אָנֹכִי ה' אֱלֹהֶיךָ, אֲשֶׁר הוֹצֵאתִיךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים) וגם את התנאים המצווים על נאמנות מוחלטת (לֹא-יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים, עַל-פָּנָי).
עם זאת, בניגוד לאמנת הריבונות, הדקלוג בספר שמות לא מכיל אף עדות, לא ברכות מפורשות ולא קללות.
הפירוט הרחב ביותר לברית משה ניתנת בספר דברים.
בספר יהושע כאשר יהושע מדבר אל בני ישראל לפני מותו הוא מתאר את סדר האירועים מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ ברית משה ומעמד הר סיני אינו מוזכר בתיאור הכרונולוגי, במקום זה מתואר שם אירוע דומה המתאר ברית בין אלוהים לישראל שמתרחש בשכם הקדומה.
שם, הוא מציב לבני ישראל ברירה אם לעבוד את אלוהים או לא, יהושע מסביר כי גם אם בני ישראל לא יסכימו לכרות ברית הוא לבד ובני ביתו יעבדו את ה'.
ברית נוספת המוזכרת פעמים רבות בתנ"ך היא הברית שכורת אלוהים עם דוד המלך.
דוד רואה לנכון לבנות בית לה', ומקבל הבטחה וברית שה' יבנה בית לדוד.
הברית הזאת נמסרת על ידי נתן הנביא, אשר פעל בתקופת דוד המלך.
אלוהים מבטיח לדוד שהוא יכרית את אויביו מלפניו, שהוא יקים לו זרע אשר יבנה בית לה'.
אותו זרע יקבל מלכות עולם, הוא יהיה לה' לבן וה' יהיה לו לאב (דבה"י א' יז' 12–13).
ברית זאת מוזכרת פעמים רבות במזמורי תהילים.
ברית 17 באוקטובר , שנודעה בכינוי המפלגה האוקטובריסטית, הייתה מפלגת מרכז אנטי-מהפכנית באימפריה רוסית, שנוסדה ב-1905 וחרתה על דגלה כינון מונרכיה חוקתית ברוסיה וביצוע רפורמות פוליטיות מתונות, ופעלה למען הגשמת ההבטחות שנתן הצאר במניפסט אוקטובר בעקבות מהפכת 1905, שעל שם התאריך בו ניתן (17 באוקטובר 1905) נקראה המפלגה.
המפלגה הורכבה מרובה מבני המעמדות הגבוהים ברוסיה - אנשי ממשל, בעלי קרקעות ואנשי עסקים.
בתחילת דרכה נעשו ניסיונות כושלים לצרף למפלגה גם פועלים ואיכרים.
מ-1906 עד לפירוקה עמד בראש המפלגה אלכסנדר גוצ'קוב.
מצע המפלגה כללה התייחסות לנושאים הבאים:
הגבלת כוחו של הצאר תוך השארות המבנה המונרכי של המדינה.
הם תמכו במבנה הפרלמנט עם שני בתים, כאשר חצי מחברי הבית העליון (המועצה המדינית) ממונים על ידי הצאר.
מתן חופש הביטוי, תנועה ומצפון, אבטחת בעלות על הרכוש הפרטי.
לגבי מתן זכויות שוות ליהודים המפלגה כל הזמן דחתה החלטותיה בנושא.
שמירה על "רוסיה הגדולה, אחת ובלתי-מחולקת".
שלילת אוטונומיה לחלקי האימפריה למעט פינלנד.
הענקת זכויות אזרח שוות לאיכרים.
במוסקבה ובסנקט פטרבורג למפלגה היו סניפים של הוועד המרכזי.
בנוסף לכך, בשנת 1906 בכ-260 ערי שדה היו סניפים.
יחד עם זאת, פעילות בסניפים התקיימה רק בתקופות מערכת הבחירות לדומה.
בסך הכול מעריכים שלמפלגה היו כ-30 אלף חברים.
בשנת 1906 המפלגה הייתה מוציאה לאור כ-50 עיתונים במספר שפות.
המפלגה השתתפה באופן פעיל בבחירות לדומה והקימה סיעה בכל הכינוסים:
הכינוס הראשון - 16 חברים
הכינוס השני - 44 חברים
הכינוס השלישי - 154 חברים.
במהלך הכינוס 11 חברי דומה התפלגו והקימו סיעה נפרדת
הכינוס הרביעי - 98 חברים
במהלך הרכבת הממשלה על ידי סרגיי ויטה, המפלגה קיבלה הזמנה להצטרף אך לאחר משא ומתן ראשי המפלגה החליטו לא להיכנס לממשלה החדשה בעיקר עקב חשש לשבת באותה ממשלה עם שר הפנים השמרני.
למרות פעילות רחבה המפלגה לא הצליחה במיוחד בבחירות לדומה בשנת 1906 והסיעה כללה 16 אנשים בלבד.
לאחר פיזור הדומה, אלכסנדר גוצ'קוב תמך במהלך.
חלק מחברי המפלגה לא קיבלו את דעתו ולכן התרחש פילוג.
כתוצאה מפילוג, מספר סניפים אזוריים הוקטן ל-128.
בבחירות לדומה שנייה המפלגה הצליחה להכפיל את גודל הסיעה, אך זה הייתה הצלחה מינורית.
רק שינויים בחוק הבחירות אפשרו למפלגה לפורץ את מחסום הבחירות ולהגיע לסיעה בת 154 חברים, הסיעה הגדולה בדומה שכונסה בסוף שנת 1907. למרות הצלחה בבחירות, מספר החברים בסניפים אזוריים הלך ופחת.
לאחר רצח פיוטר סטוליפין חברי המפלגה שהיו פקידי הממשל עזבו אותה.
כתוצאה מכך, הסניפים האזוריים למעשה שוטקו.
הדבר גרם לכך שבבחירות שהתקיימו בשנת 1912 סיעת המפלגה קטנה ל-98 חברים בלבד.
כבר בדצמבר 1913 חל פילוג וסיעה התפלגה ל-3 סיעות חדשות, כאשר למפלגה שויכו 22 חברים בלבד.
ביולי 1915 המפלגה למעשה הפסיקה להתקיים והעיתון הראשי שלה שהיה יוצא במוסקבה נסגר.
למרות זאת, ראשי המפלגה המשיכו בפעילות פוליטית.
לאחר מהפכת פברואר המפלגה הייתה חלק של הממשלה החדשה ואלכסנדר גוצ'קוב מונה לשר ההגנה.
בהמשך, המפלגה הוצא מהממשלה והייתה באופוזיציה.
לאחר מהפכת אוקטובר פעילות המפלגה נאסרה.
ראשי המפלגה היו בין ראשי התנועות שלחמו בממשל הסובייטי ורובם עזבו את תחומי רוסיה.
אלכסנדר גוצ'קוב - יו"ר המפלגה, שר בממשלה הראשונה לאחר מהפכת פברואר.
עזב את רוסיה הסובייטית ונפטר בשנת 1936 בפריז.
מיכאיל רודזיאנקו - יו"ר הדומה השלישית והרביעית.
עזב את רוסיה ונפטר בשנת 1924 ביוגוסלביה.
ניקולאי חומיאקוב - יו"ר הדומה השלישית.
עזב את רוסיה ונפטר בשנת 1920 ביוגוסלביה.
דמיטרי שיפוב - ממייסדי וראשי המפלגה.
ברית אוסטנדה (בספרדית: El Pacto de Ostende) היה ההסכם שנחתם ב-16 באוגוסט 1866 בעיר הבלגית אוסטנדה על ידי שני מחנות פוליטיים בספרד - המפלגה הפרוגרסיסטית והמפלגה הדמוקרטית, מיוזמת הגנרל הפרוגרסיסטי חואן פרים על מנת להדיח את המשטר המלוכני של המלכה איזבלה השנייה לבית בורבון.
לברית זו הצטרף בהתחלת שנת 1868 גם "האיחוד הליברלי" (האוניוניסטים).
בעקבות הברית פרצה בספטמבר 1868 "ההפיכה המהוללת" -"La Gloriosa" שהדיחה את המלכה.
ביוני 1866 פרץ במדריד מרד שנועד לשים קץ לשלטונה של איזבלה השנייה ושל ממשלת "האיחוד הליברלי" שבראשות הגנרל לאופולדו או'דונל.
מרד זה נודע כ"המרד בקסרקטין סן חיל" מכיוון שתוכנן על ידי הקצינים הזוטרים ביחידת תותחנים שישבה באותו קסרקטין.
כעבור חודש הדיחה המלכה איזבלה את הגנרל או'דונל שנחשב על ידה רכרוכי מדי בדיכוי המורדים.
רק 66 מהם הוצאו להורג ביריות.
כראש ממשלה חדש התמנה הגנרל רמון נרבאאס, מנהיג "מפלגת המתונים".
נרבאאז אימץ מיד מדיניות אוטוריטרית ודכאנית, מה שעשתה את הקואליציה עם האוניוניסטית לבלתי אפשרית.
אלו, בראשותו של או'דונל, החליטו לגרום ל"ואקואום" בסנאט על ידי חוסר שיתוף פעולה עם הממשלה.
לפי הנחיותיו של או'דונל נפסלה גם כל אפשרות של הבנה עם הפרוגרסיסטים, שעמדו מאחרוי המרד בקסרקטין סן חיל, ובמיוחד עם מנהיגם, חואן פרים, ועם כל הכוחות הפוליטיים שדרשו את הדחת המלכה איזבלה השנייה.
אולם אחרי מותו של או'דונל בנובמבר 1867, גם מפלגתו, האיחוד הליברלי בראשות המנהיג החדש שלה, הגנרל סראנו, החליטו להצטרף לברית אוסטנדה שחתמו שנה קודם לכן הפרוגרסיסטים והדמוקרטים.
ברית אוסטנדה בין הפרוגרסיסטים בראשות חואן פרים, פראקסדס מאטאו סגאסטה ואחרים לדמוקרטים נחתמה איפוא ב-16 באוגוסט 1866 בעיר הבלגית אוסטנדה.
היא קיבלה גם את ברכתם של אישים כמו קריסטינו מארטוס בלבי, מראשי הדמוקרטים וגם של סלוסטיאנו דה אולוסאגה.
במעמד השתתפו כ־45 נציגים של שת שתי המפלגות, רובם מהגרים פוליטיים שמצאו מקלט בלונדון, פריז, בריסל, ז'נבה וכו'.
הם עמדו בקשר עם גולים נוספים שנמצאו באיים הקנריים.
לשים קץ לקיים בספירות הגבוהות.
הרכבתה של , תחת הנהגת ממשלה זמנית, כאשר האספה, שתיבחר בהצבעה כללית וישירה, ובתוקף החוק המייצג את סוברניות המדינה, תחליט את גורלה,
הניסוח הלא ברור של הסעיף הראשון אפשר את צירופם של אישים וכוחות פוליטיים נוספים.
אז, אחרי מותו של או' דונל, חואן פרים וסראנו, שלמרבה האירוניה של הגורל, הנהיג את דיכוי המרד בקסרקטין סן חיל, חתמו במרץ 1868 על הסכם ביניהן.
בהתאם לחתום, האיחוד הליברלי הסכים להיכנס לתהליך המכונן הנוכחי, לחיפוש אחרי שושלת חדשה, ובהתאם לסעיף השני של הברית, הסכים לעיקרון הסוברניות היחידה של הלאום והנהגת בחירות כלליות, לפי זכות הצבעה אוניברסלית.
סראנו התקרב אל קבוצת הפרוגרסיסטים והדמוקרטים שחתמו על ברית אוסטנדה, לאחר שהרגיש נעלב בגלל מעצרו בעבר (באשמה שכתב מכתב למלכה שבו דרש את פתיחתו מחדש של הפרלמנט) ואחרי שכיו"ר מועצת המנהלים של "חברת הרכבות של הצפון", ציפה לסיוע של הממשלה בגין ההפסדים שרשמה החברה בשנים 1866–1867.
מטרת הברית הייתה הרחקתם מן השלטון של המלכה איזבלה ושל אנשי שלומה והשכנת זכויות אוניברסליות, ובראש ובראשונה זכות ההצבעה הכללית, שנדרשה על ידי הדמוקרטים.
אחרי שיעלו לשלטון תכננו בני הברית להקים אספה מכוננת שתבחר את שיטת הממשל הרצויה, מונרכיה או רפובליקה.
כתוצאה מן הברית הוקם ועד פעולה בראשות חואן פרים, שכלל נציגים של שלוש המפלגות - פרוגרסיסטית, דמוקרטית בראשות קריסטינו מארטוס והאוניוניסטים בראשות סראנו.
תמכו בברית גם רפובליקנים בראשות פרנסיסקו פי אי מרגאל הגולה בפריז וקציני צבא בכירים רבים.
כתגובה החמיר נרבאאס את סגנונו האוטוריטרי.
בתי הפרלמנט - הקורטס - שנסגרו ביולי 1866 לא חזרו לעבודתם אלא פוזרו.
הממשלה החליטה לקיים בחירות חדשות בתחילת 1867.
הבחירות התקיימו באווירה של "השפעה מורלית" כבדה של הממשלה, והבטיחה לעצמה רוב מוחלט בפרלמנט.
האיחוד הליברלי, ששיחק תפקיד של אופוזיציה ראה עצמו עם ארבעה חברי פרלמנט בלבד.
בנוסף התקנון החדש של הפרלמנט אישר ביוני 1867 את ביטול הזכות להצבעות אי אמון בממשלה.
הפרלמנט בהרכבו החדש הצהיר כי הממשלה פטורה מאחריות על התקופה שבה משלה בעזרת צווים בזמן שהפרלמנט הושבת.
ברית אוסטנדה היווה את השלב המקדים של מהפכת 1868, הקרויה "המהפכה המהוללת" שהביאה לנפילת שלטונה המלוכני של איזבלה השנייה.
בעקבות המהפכה נאלצה המלכה לצאת לגלות צרפת והתחילה התקופה הידועה בתולדות ספרד כ"שש השנים הדמוקרטיות", שנמשכה עד לדצמבר 1874.
תקופה זו התחלקה לשלושה שלבים:
1870-1868 התחיל עם מהפכת 1868, כשקם האדמירל טופטה נגד איזבלה השנייה והצטרף לפרים ולסראנו.
אחרי הגליית המלכה, פרים וסראנו הרכיבו ממשלה זמנית.
אושרה חוקת ספרד משנת 1869 שהתאפיינה בהרבה סממנים ליברליים ודמוקרטיים.
היא כללה זכות ההצבעה הכללית של כל הגברים, הכרזת זכויות נרחבות של כל אזרחי המדינה, פרלמנט דו-קמרלי, הפרדת הרשויות, סובלנות דתית.
1873-1871 שלטונו של המלך אמדאו הראשון שהסתיים בהתפטרותו בפברואר 1873.
התקופה בין פברואר 1873 כשהוכרזה הרפובליקה (הידועה כ"רפובליקה הספרדית הראשונה") ועד להפיכה הצבאית של הגנרל ארסניו מרטינס קאמפוס, שהביאה לקץ הרפובליקה ולרסטורציה של המונרכיה הבורבונית בספרד.
ברית ביטוח המשנה שנחתמה ב-18 ביוני 1887 הייתה הסכם סודי בין הקיסרות הגרמנית לאימפריה הרוסית.
הברית הותוותה על ידי קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, לאחר שברית שלושת הקיסרים בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ורוסיה קרסה בשנת 1887, בעקבות ניגוד האינטרסים בין שתי האחרונות בעניין מדינות הבלקן.
בהתאם לסעיפי הברית, אם אחת משתי המדינות תיכנס למלחמה עם גורם כלשהו, האחרת תשמורנה על נייטרליות ביחס לסכסוך, אלא אם מדובר במקרה בו גרמניה תתקוף את צרפת או האימפריה הרוסית תתקוף את אוסטרו-הונגריה.
ביסמרק הראה לשגריר הרוסי את פרטי הברית הכפולה שנחתמה בשנת 1879 בין אוסטרו-הונגריה לגרמניה, כדי לקבל את אישור האימפריה לסעיף שהוזכר.
גרמניה שילמה על יחסי-הקרבה עם רוסיה, אותם הבנתה הברית, בכך שנאלצה להסכים להשפעה הרוסית בבולגריה וברומליה המזרחית (היום חלק מבולגריה), וכן בתמיכתה בצעדיה של רוסיה לשמור על הים השחור בידיה.
ההסכם לא חודש בשנת 1890, עם יציאתו של ביסמרק מהמערכת הפוליטית בגרמניה, והדבר נתן מקום להתפתחות הברית הפרנקו-רוסית, בין צרפת לרוסיה.
ברית האתאיסטים הבין-לאומית (AAI-Atheist Alliance International) היא פדרציה עולמית של ארגונים אתיאיסטים ויחידים, אשר מחויבים לחינוך הציבור בכל הנוגע לאתאיזם, לחילוניות ולנושאים קשורים.
ה-AAI נוסדה בשנת 1991. המוטו הרשמי של הברית הוא "For a Secular World" (בתרגום חופשי: למען עולם חילוני).
בברית חברים ארגונים מכל העולם, בהם גם עמותת חופש ממדינת ישראל.
הארגון פועל למען הפרדת דת ומדינה ברמה העולמית והפרדת הדת מהחינוך; כמו כן הארגון פועל למען הגנה על אתאיסטים מרדיפה והתנכלות על רקע דתי ולשמירה על חופש הביטוי של אתאיסטים בעולם.
ארגון ה-AAI נוסד בשם הברית האתאיסטית (Atheist Alliance) בשנת 1991 בתור ברית של ארבע קבוצות אתיאיסטיות מקומיות הנמצאות בארצות הברית.
במשך זמן הברית התרחבה, הוספו קבוצות מקומיות בארצות הברית ובעולם, בשנת 2001 שינה הארגון את שמו לשם הנוכחי.
בשנת 2013, הוענק לברית מעמד מייעץ מיוחד על ידי ארגון האומות המאוחדות.
נטען כי במסגרת תפקיד זה ארגון ה-AAI תוכל לשרת אתיאיסטים טוב יותר מול רדיפות מצד ממשלותיהם.
חופש - עמותה לחופש מדת מישראל חברה בארגון.
ברית אוניברסיטאות יורו-טק, היא ברית של שישה מוסדות להשכלה גבוהה עם דגש על טכנולוגיה, מדע והנדסה שנוסדה בשנת 2006 על ידי האוניברסיטה הטכנית של מינכן יחד עם האוניברסיטה הטכנית של דנמרק.
הברית מחויבת למצוא פתרונות טכניים העוסקים באתגרים הגדולים של החברה המודרנית.
בכל אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה, ניתן מימון לפתיחת פרויקטים שיתופיים חדשים עם שותפי הברית.
לברית יש משרד משותף בבריסל שנפתח בשנת 2012, ובו יש נציג מכל מוסד לתאום קישרי אינטרטים משותפים.
שיתופי הפעולה האינטנסיביים בין חברי הברית, במחקר, חינוך ובחדשנות, תומכים ביעדי צמיחה חכמה ובר-קיימא של האיחוד האירופי.
נשיא יורוטק הוא תומאס הופמן.
"באמצעות קידום שיתוף הפעולה במחקר ובהשכלה וטיפוח חדשנות ויזמות משלבת השותפות את יתרונותיהן המשלימים של חברותיה למיזמים רחבי היקף ולהשפעה על החברה ועל התעשייה.
השותפות פועלת להעלאת המודעות להזדמנויות שמציעים המדע והטכנולוגיה."
נכון לשנת 2022, הברית היא שותפות אסטרטגית של שש אוניברסיטאות אירופאיות מובילות במדע וטכנולוגיה (בסוגריים שנת הצטרפות לברית):
האוניברסיטה הטכנית של מינכן (TUM) (2006)
האוניברסיטה הטכנית של דנמרק (DTU) (2006)
האוניברסיטה הטכנית של איינדהובן (TU/e) (2008)
המכון הטכנולוגי השווייצרי לוזאן (EPFL) (2011)
אקול פוליטקניק בפריז (L'X) (2018)
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל (2019)
ביולי 2025 הודיעה הנהלת האוניברסיטה הטכנית של איינדהובן על הקפאת הקשרים עם הטכניון עקב המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, וכן כי בכוונתה לבחון מחדש את משמעות השותפות עם הטכניון בברית האוניברסיטאות.
בריש היא עיר במחוז אוליאנובסק שברוסיה.
ייסוד בריש קושרים עם ייסוד מפעל טקסטיל בשנת 1826 בכפר גורייבקה.
החל משנת 1869 במקום החלה להתפתח תעשיית טקסטיל והוקמו מספר מפעלים של תעשייה זו.
ב-1928 היישוב קיבל את שמו הנוכחי.
בשנת 1975 בריש קיבלה מעמד של עיר.
ברית האוניברסיטאות האסיאתיות היא ברית אוניברסיטאית המונה 15 מוסדות חברים ברחבי אסיה שנוסד בבייג'ינג ב-29 באפריל 2017. המשימה של הברית היא לטפל במשותף באתגרים אזוריים וגלובליים, הקשורים במיוחד להשכלה גבוהה ופיתוח כלכלי, מדעי וטכנולוגי, על ידי חיזוק שיתוף הפעולה בין המוסדות החברים.
הסטודנטים מהמוסדות של שותפי הברית משתתפים בפעילויות חוצי גבולות הכוללות, ספורט ואמנויות, תוכניות לימוד ותוכניות מיוחדות.
הברית הוקמה עם ליבה של 15 חברים מייסדים, מתוך כוונה להרחבה הדרגתית בהתאם לנוהל קבלת החברות.
מוסדות מועמדים לחברות בברית חייבים לעמוד בקריטריונים מסוימים.
ליישום מטרות הברית, היא מקדמת זהות וערכים משותפים:
הגדלת הנגישות של משאבי החינוך בקרב מוסדות החברים במאמץ לטפח כישרונות מובילים עתידיים
הברית תשמש פלטפורמה למערכת אקולוגית חדשנית לשיתוף פעולה בין האקדמיה, הממשל והתעשייה
הברית תגביר את הקשרים הקיימים ותאפשר קשרים חדשים בין מוסדות החברים ותטפח סביבת למידה רב-תרבותית, במיוחד באמצעות הגברת חינוך ומחקר.
הוועד הוא הגוף המנהל של הברית והוא מורכב כיום מ-15 מנהלים ראשיים מהמוסדות החברים.
מוסד הנשיאות נבחר על ידי הוועד המכהן לתקופה של שלוש שנים, המתחדש לתקופת כהונה אחת נוספת.
המזכירות אחראית לארח את ועידת הברית, ליישם החלטות דירקטוריון, להקל על פעילויות הברית, לתכנן את התקציב ולגייס כספים.
רשימת האוניברסיטאות החברות נכון לשנת 2022:
ברית N5T היא ברית אסטרטגית נורדית של חמש אוניברסיטאות טכניות מובילות במדינות סקנדינביה; דנמרק, פינלנד, נורווגיה ושוודיה.
הברית הוקמה בנובמבר 2006 במטרה לנצל חוזקות משלימות, משותפות ומשלימות וליצור סינרגיות בחינוך, מחקר וחדשנות.
הברית הנורדית מנוהלת על ידי ועדת הברית ויושב ראש הברית מתחלף מדי שנה בין האוניברסיטאות, בתהליך וירטואלי המבוצע באמצעות אנשי קשר בכל אוניברסיטה.
בברית N5T יש מסורת ארוכת שנים של מחקר וחדשנות מתקדמים במדעי הטבע והטכנולוגיה בכלל ובתחומי האנרגיה, הסביבה ופיתוח בר-קיימא בפרט.
הם מוכרים בזכות שיתוף הפעולה הנרחב שלהם עם התעשייה והחברה, ובתרומתם לתחרותיות של המדינות הנורדיות.
ברית N5T מציעה מספר תוכניות תואר שני משותפות וכולן מועברות באנגלית ופתוחות לסטודנטים עם תואר ראשון רלוונטי.
ברית N5T משתפת פעולה בחינוך לתואר שלישי במטרה לעודד את השימוש במכשירי המחקר המצטברים של אוניברסיטאות הברית ולעודד ניידות עבור סטודנטים לתואר שלישי.
אוניברסיטאות N5T הן שחקניות חשובות במערכת החדשנות הנורדית.
רעיונות רבים, פטנטים וחברות ספין אוף חדשות נולדות מדי שנה כתוצאה ממחקרים באוניברסיטאות והיצירתיות של הצוות והסטודנטים.
האוניברסיטאות של N5T הן בעלות סטנדרטים אקדמיים גבוהים מאוד והן נמנות עם האוניברסיטאות הטכניות הבינלאומיות המובילות.
האוניברסיטאות מספקות הזדמנויות מצוינות לסטודנטים להמשיך בתוכניות לתואר שני ולדוקטורט.
על ידי איגום משאבים באמצעות שיתוף הפעולה של ברית N5T, הברית יכולה להציע מתקנים ברמה העולמית בתחומי המצוינות של האוניברסיטאות.
מספר פרויקטים משותפים הושקו כדי לתמוך בחזון של N5T כקמפוס נורדי מורחב, תוך ניצול התשתיות, הכשירות והפעילויות המשולבות באוניברסיטאות הברית.
הפעילויות המשותפות של האוניברסיטאות מספקות הזדמנויות לשיתוף פעולה, רשת ושיתוף של פרקטיקות טובות בקרב הסטודנטים והצוות.
הפרויקטים הם; תוכניות תואר שני משותפות, תקשורת, תשתיות מחקר, שיתוף פעולה לתואר שלישי, חדשנות ויזמות, שיתוף פעולה עם התעשייה, פיתוח פדגוגי, בקרת איכות ושיתוף פעולה של אגודת הסטודנטים.
דוגמה לשיתוף פעולה של N5T, היא רשת AI הנורדית ששמה לה למטרה להפוך את האזור הנורדי למרכז עולמי במחקר, חינוך וחדשנות של AI.
להפוך לפוקוס הנורדית עבור סטודנטים לתואר שני בהנדסה נורדית ובינלאומית
הגברת הניידות של הצוות והסטודנטים במסגרת הברית
שיפור היתרון התחרותי ואת ההוקרה לאיכות גבוהה בחינוך, מחקר וחדשנות
לנצל את קמפוסי הברית המורחב מבחינת פעילויות, תשתיות וכישורים הזמינים בברית
שם האוניברסיטה, (שנת הייסוד), עיר ומדינה:
אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1829) גטבורג,
האוניברסיטה הטכנית של דנמרק (1829) קונגנס לינגבי,
המכון המלכותי לטכנולוגיה של KTH (1827) סטוקהולם,
האוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה (1760) טרונדהיים,
ברית GW4 הוא קונסורציום של ארבע אוניברסיטאות עתירות מחקר בדרום-מערב אנגליה ובויילס, שהוקם בינואר 2013 על ידי אוניברסיטאות בערים; באת', בריסטול, קארדיף ואקסטר כדי לשפר את שיתוף הפעולה המחקרי.
בשנת 2014 השיקה הקבוצה פרויקט מחקר לשימוש באצות לניקוי מים מזוהמים במכרה הפחם Wheal Jane ומיצוי המתכות הכבדות.
בשנת 2015 מימן הקונסורציום 4.6 מיליון ליש"ט ממועצת המחקר הרפואי עבור תוכנית השתלמות לתואר שלישי במחקר ביו־רפואי.