tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחד, כמות רבה יותר של עוברים עשויה לשפר את סיכויי קליטת ההריון.
מנגד, הריון מרובה עוברים כולל שיעורים גבוהים יותר של סיבוכים בלידה.
המספר של העוברים המוחזרים לרחם האישה תלוי בגילה, במספר ניסיונות ההפריה החוץ-גופית ובאיכות העוברים.
טרם ההחזרה יש להכין את רירית הרחם להליך.
במחזור טבעי החזרת העובר מתרחשת בשלב הלוטאלי, השלב בו רירית הרחם מוכנה לקליטת העובר לאחר הליך הביוץ.
בהליכי הפריה רבים המחזור החודשי מושרה בעזרת תרופות, במהלכם האישה מקבלת אסטרוגן במשך כשבועיים ולאחר מכן שילוב של פרוגסטרון ואסטרוגן.
ישנן עדויות מוגבלות אשר תומכות גם בהסרת ריר צוואר הרחם לפני ההחזרה.
החזרת העוברים יכולה להתבצע לאחר משכי זמן שונים לאחר ההפריה, כאשר לכל תקופה יש את היתרונות והחסרונות שלה.
העובר יכול להיות מוחזר בשלב מוקדם יחסית, כיומיים עד ארבעה לאחר ההפריה או שלב הבלסטוציסט, ביום החמישי או השישי להפריה.
הליך החזרת העוברים מתחיל בהצבת מפסק בנרתיק כדי לאפשר גישה לצוואר הרחם וניקוי האזור.
לאחר מכן, קטטר העברה רך נטען בעוברים ומוחדר דרך תעלת צוואר הרחם לכיוון חלל הרחם.
היעד האופטימלי להחדרת העוברים בתוך הרחם מכונה נקודת פוטנציאל ההשתלה (MIP) ומזוהה באמצעות אולטרסאונד תלת-ממדי/ארבע-ממדי.
לאחר ההחזרה יש לעקוב באופן הדוק אחר התפתחות העובר.
החזית לשחרור להט"ב (Gay Liberation Front - GLF) הן מספר קבוצות שחרור הומוסקסואליות, שהראשונה שבהן הוקמה בעיר ניו יורק בשנת 1969, מיד לאחר מהומות סטונוול.
באירוע זה תקפה המשטרה הומואים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואנשים בעלי מגדר א-בינארי בפונדק "סטונוול אין" בגריניץ' וילג' בניו-יורק, מה שהניע התנגדות רחבה.
החזית לשחרור להט"ב של ארצות הברית (GLF) הוקמה בעקבות מהומות סטונוול.
הפרעות נחשבות בעיני רבים כזרז העיקרי להקמת התנועה ולמאבק המודרני למען זכויות הלהט"ב בארצות הברית.
קהילות הלהט"ב ברחבי ארצות הברית בשנות ה-50 ובשנות ה-60, התמודדו מול מערכת חוקית שהייתה הומופובית ביותר, פרט למדינת אילינוי, שביטלה את הגדרת מעשה סדום כעבירה פלילית ב-1961. מעשים מיניים הומוסקסואליים נחשבו בארצות הברית, אף כאשר נעשו בהסכמה מלאה בין גברים מבוגרים בביתם הפרטי, כעבירה פלילית שדינה מאסר בפועל.
ב-28 ביוני 1969 בגריניץ 'וילג', ניו יורק, פשטה משטרת ניו יורק על פונדק סטונוול אין, בר גאה ידוע שנמצא ברחוב כריסטופר.
פשיטות משטרת ניו יורק על סטונוול וברים נוספים של הקהילה הגאה, היו מנהג שגרתי באותה תקופה.
מפעם לפעם, הייתה המשטרה מבצעת מעצרים בתוך אותם ברים, כאשר השוטרים סברו כי האדם שמולם לובש 'לבוש שאינו הולם/תואם את המגדר שלו'.
על מנת להמשיך להתקיים, היו בעלי העסקים משלמים שוחד לשוטרים מושחתים ולפושעים מוכרים מארגוני פשע.
פונדק סטונוול אין הורכב משתי אורוות סוסים לשעבר ששופצו לבניין אחד בשנת 1930. כמו כל הברים הגאים של אותה התקופה, גם הוא היה נתון לאינספור פשיטות של המשטרה, מכיוון שפעילות הלהט"ב והתאחדויות להט"ב היו עדיין בלתי חוקיות ברובן.
אלא שהפעם, כשהמשטרה החלה לעצור אנשים, הלקוחות החלו לזרוק עליהם מטבעות, ובהמשך גם בקבוקים וסלעים.
הקהל הלהט"בי שחרר גם אנשי צוות של המקום שהוכנסו לטנדרים של המשטרה, והמוני קציני המשטרה נסוגו מהבר.
עד מהרה הוזעק כוח הסיור הטקטי (TPF), שהוכשר במקור להתמודד עם הפגנות מלחמה, לשלוט באספסוף, שכעת השתמש במוני חניה כאילי ניגוח.
ככל שהתקדם כוח הסיור, הקהל לא התפזר, אלא הלך והתחדש והתגבש מאחורי השוטרים, יידה אבנים, צעק "כוח להט"ב!", רקד והתגאה בהתנגדותם.
במשך הלילות הבאים היה הקהל חוזר במספרים הולכים וגדלים, מחלק עלונים ומתלכד.
עד מהרה המילה "סטונוול" הפכה לסממן מייצג של הלחימה למען שוויון בקהילה הגאה.
בתחילת יולי 1969, בעיקר בעקבות מהומות סטונוול שקרו ביוני אותה שנה, הדיונים בקהילה הגאה הובילו להקמת החזית לשחרור להט"ב.
לדברי הנרי אבלאובה, הארגון נקרא Gay Liberation Front "כרמיזה פרובוקטיבית לחזית השחרור הלאומית של אלג'יריה ולחזית השחרור הלאומית הווייטנאמית".
אחת הפעולות הראשונות של ה-GLF הייתה לארגן צעדה להמשך המומנטום של מרד סטונוול ולדרוש את הפסקת רדיפת ההומוסקסואלים.
ל-GLF היה מצע פוליטי רחב, שהוקיע את הגזענות והכריז על תמיכה במאבקים שונים במדינות העולם השלישי ובמפלגת הפנתרים השחורים.
הם נקטו עמדה אנטי-קפיטליסטית ותקפו את מבנה המשפחה הגרעינית ואת התפקידים המגדריים המסורתיים.
רוב המתגייסים הצעירים והקיצוניים לחזית היו בעבר בארון בנוגע למיניותם.
הם חשו שעם הצטרפותם לחזית הם רשאים לחשוף את האמת לגבי חייהם, ושעליהם להיות אלה שאומרים את האמת על גזענות, סקסיזם ומלחמה לא צודקת - וכתוצאה מכך עליהם ליצור קואליציה פוליטית חזקה שתעצב את החברה מחדש בכללותה.
החזית לשחרור להט"'ב הפכה למרחב בו יכלו חבריה להזדהות כחלק מקהילת הלהט"ב באופן גלוי ואותנטי, להתנער מהסטריאוטיפים שהדביקה להם החברה ולשבור את השתיקה שהייתה באותם ימים סביב הנושא.
ב-31 באוקטובר 1969 ערכו שישים מחברי ה-GLF, הוועדה לחופש הומוסקסואלי (CHF) וקבוצת התיאטרון Gay Guerilla מחאה מחוץ למשרדי עורך עיתון סן-פרנסיסקו, בתגובה לסדרת כתבות חדשות המזלזלות באנשים אשר בילו בברים ובמועדונים ההומוסקסואליים של סן-פרנסיסקו.
המחאה השלווה נגד העורך הפכה לסוערת וכונתה מאוחר יותר "יום שישי של היד הסגולה" ו"שישי העקוב מדם של היד הסגולה".
עובדי העורך "זרקו חבית דיו של מדפסות על הקהל מגג בניין העיתון", כך על פי glbtq.com.
בחלק מהדיווחים נאמר כי מדובר בחבית דיו שנשפכה מגג הבניין.
המפגינים "השתמשו בדיו כדי לשרבט סיסמאות על קירות הבניין ולהטיח הדפסי יד סגולים" ברחבי מרכז העיר [סן פרנסיסקו], "וכתוצאה מכך הפכה הפגנתם ל"אחת ההפגנות הגלויות ביותר של כוח הומוסקסואלי", על פי עיתון ה-Bay Area.
לדברי לארי ליטל ג'ון, נשיא החברה לזכויות הפרט, "בשלב זה החוליה הטקטית הגיעה - לא כדי לעצור את העובדים שזרקו את הדיו, אלא כדי לעצור את המפגינים.
מישהו יכול היה להיפגע אם הדיו הזה היה נכנס לעיניהם, אך המשטרה הפילה פעילים על הקרקע".
האכזריות המשטרתית באה לידי ביטוי גם בזריקת נשים על הקרקע ובפגיעות חמורות בשיני מפגינים בהשראת שיטות סחיטה של היד השחורה והמאפיה.
כמה פעילים ופעילות הומוסקסואליים ולסביות ניסו להנהיג "יד סגולה" כאזהרה, ועל מנת להפסיק התקפות נגד להט"ב, אך ללא הצלחה.
בשנת 1970, כמה נשים מ-GLF, כמו מרתה שלי, לואיס הארט, קרלה ג'יי, ומיצ'לה גריפו הקימו את "Lavender Menace", ארגון לסבי פעיל.
בשנת 1970, הקונגרס של מלכות הדראג של ה-GLF, שכלל את מרשה פ.
ג'ונסון וסילביה ריברה, הטרנסיות שהובילו את מחאות סטונוול ב-1969, הקים את הקבוצה Street Transvestite Action Revolutionaries (STAR), שהתמקדה במתן תמיכה לאסירים הומוסקסואליים, שיכון לבני נוער להט"בים חסרי בית ולדרי רחוב, במיוחד "מלכות רחוב" צעירות אחרות.
שנה לאחר מהומות סטונוול התקיים מצעד הגאווה הראשון בהיסטוריה בעיר ניו יורק, ומאז מתקיים ברחבי העולם בחודש יוני.
בוב קאנט, מורה וסופר מבריטניה, כותב על החוויה שלו בניו-יורק של ראשית התנועה לשחרור להט"ב: "בקיץ 1971 נסעתי לשישה שבועות לצפון אמריקה.
התוכנית שלי הייתה לחלק את זמני בין ארצות הברית לקנדה, אבל התפתיתי למדי על ידי העיר ניו יורק וביליתי שם הרבה יותר זמן ממה שהתכוונתי.
היה לי חבר הומו אחד, מילטון, אמן, כשהגעתי לגריניץ 'וילג', אבל עשרות נוספים עד שעזבתי.
רק שנתיים אחרי פרעות סטונוול, ואף על פי שכמעט אף אחד לא דיבר על פוליטיקה, הגברים ההומואים האלה היו מלאי חיים וביטחון עצמי...
פגשתי שם את סקוט, בחור ניו זילנדי בגילי.
הוא אמר לי: 'אתה תאהב את פגישות החזית לשחרור להט"ב - הם נפגשים באולם ממש ליד מקום מגוריך.
הם פוליטיים מאוד ואני יודע שתיהנה מזה'; 'טוב, אולי,' עניתי בלי שום התלהבות.
לא הייתי בטוח אם דברים מסוג זה הם מה שעדיין חשבתי עליו כ"פוליטיקה אמיתית".
'אתה תפגוש המון בחורים אחרים כמוך.
אני בטוח שתפיק מזה הרבה'.
שמעתי כמובן על GLF, אבל זה היה בעיקר משהו שקישרתי לניו-יורק ולא ללונדון.
ב-21 בספטמבר הוא נפרד ממני; הייתי נסער ודי בוכה, אבל ב-22 הלכתי לפגישת ה-GLF הראשונה שלי.
פגישות ה-GLF התקיימו באולם כנסיית אול סיינטס, שנמצא כחמש דקות מהדירה שלי.
לא ידעתי למה לצפות, הסתובבתי בבניין כמה פעמים...
הייתי בכמה מקומות עמוסים ומסובכים בניו יורק, ובהתחלה הרגשתי כך גם שם.
המקום היה מלא באנשים צעירים: רובם היו גברים לבנים ורובם נראו כמו סטודנטים לשעבר שהתערבבתי איתם במסגרות אחרות; חלקם מבוגרים יותר; חלקם לובשים חליפות כאילו זה עתה מיהרו להגיע מהעיר.
היו מבטאים מכל העולם, זה מרגש להיות מוקף בגברים אחרים שאיתם אני מדמיין שאוכל להרגיש בבית.
חברים בולטים ב-GLF בארצות הברית הם ארתור בל, ארתור אוונס, טום בראום, נא דיאמאן , ג'ים פוראט, הארי היי, ברנדה האוורד, קרלה ג'יי, מרשה פ.
ג'ונסון, צ'ארלס פיטס, סילביה ריברה, מרתה שלי, ג'ים טוי, דן סי צאנג, אלן יאנג
החזית לשחרור להט"ב בבריטניה התקיימה בין השנים 1970–1973. התנועה הוקמה בעקבות החזית לשחרור להט"ב בארצות-הברית, תחת שם זהה, בין היתר במטרה לנרמל את הנראות הלהט"בית במרחב הציבורי.
אחת הסיסמאות שאפיינו את חברי התנועה הייתה "Come out!
הפגישה הראשונה שלה נערכה במרתף של בית הספר לכלכלה בלונדון ב-13 באוקטובר 1970. בוב מלורס ואוברי וולטר ראו את השפעת ה-GLF בארצות הברית ויצרו תנועה מקבילה המבוססת על פוליטיקה מהפכנית.
ב-1971 הוכרה ה-GLF בבריטניה כתנועה פוליטית בעיתונות הלאומית, וקיימה פגישות שבועיות של 200 עד 300 איש.
באותה שנה, פורסם בלונדון המניפסט של הארגון בבריטניה:
במובנים מסוימים, אנחנו כבר יותר מתקדמים מאנשים סטרייטים.
אנחנו כבר מחוץ למשפחה ואנחנו כבר, באופן חלקי לפחות, מתנגדים לחוקים החברתיים ה'גבריים' או ה'נשיים' שעוצבו עבורנו.
בחברה שנשלטת בידי התרבות הסקסיסטית זה קשה מאוד, אם לא בלתי אפשרי, לגברים ונשים הטרוסקסואלים לברוח מהבניית התפקידים המגדריים הנוקשה שלהם/ן ומתפקיד המדכא והמדוכא.
אבל הומואים לא צריכים לדכא אישה כדי למלא את צורכיהם הפסיכו-סקסואליים, ולסביות לא צריכות להיקשר מינית לזכר המדכא.
בנקודה זו בזמן, מערכות היחסים החופשיות והשוויוניות ביותר קורות כנראה בין להט"ב".
בין היתר, בוצעו סדרות של פעולות ישירות בולטות, וביניהן שיבוש ההשקה של קמפיין המוסריות המבוסס על הכנסייה - פסטיבל האור.
שיבוש פתיחת פסטיבל האור בשנת 1971 היה פעולת ה-GLF המאורגנת ביותר.
את המפגש הראשון של פסטיבל האור ארגנה מרי וייטהאוס באולם המרכזי של המתודיסט (Methodist Central Hall).
בין חברי ה-GLF שלקחו חלק במחאה זו היו הפמיניסטיות הרדיקליות, קבוצה נוספת שהשתתפה בפעולה הייתה קבוצה של דראג, שנשקו זה לזה באופן ספונטני; חלקם שחררו עכברים, השמיעו גניחות ואף חשפו את איבר מינם.
בנוסף, הם השיגו את בגדי עובדי המקום, ובכך ניתנה להם גישה למרתף וכיבו את האורות.
בשנת 1974 חילוקי דעות פנימיים הובילו להתפצלות התנועה.
ארגונים שהתנתקו מהתנועה כללו את "מרכזיית הלסביות וההומואים בלונדון", "חדשות להט"ב" ו"שוברי קרח".
שירות המידע של החזית לשחרור הלהט"ב המשיך עוד כמה שנים במתן משאבים הקשורים ללהט"ב.
סניפי חזית השחרור הגאה הוקמו בכמה עיירות בבריטניה (למשל, בברמינגהם, בברדפורד, בבריסטול, בלידס ובלסטר) וחלקן שרדו עוד מספר שנים.
העיתונים של ה-GLF נמנים עם ארכיון הול-קרפנטר (Hall-Carpenter Archives) בבית הספר לכלכלה בלונדון.
כמה מחברי ה-GLF, כולל פיטר טאצ'ל, המשיכו בקמפיין מעבר לשנות השבעים תחת ארגון OutRage !, שנוסד בשנת 1990 וחדל להתקיים בשנת 2011.
הארגון פעל בטקטיקות דומות לאלה של החזית לשחרור הלהט"ב, על מנת למשוך התעניינות ומחלוקת תקשורתית.
בשלב זה נוצרה חלוקה בתוך התנועה האקטיביסטית הגאה, בעיקר בשל פערי אידאולוגיות, שלאחריה התאחדו מספר קבוצות וביניהן OLGA, הנוקמות הלסביות, ו-OutRage.
קבוצות אלו הושפעו מאוד בעקבות התפרצות מגפת האיידס בשנות ה-80 ובשנות ה-90, והאלימות כלפי נשים לסביות וגברים הומואים שבאו בעקבותיה.
חברים בולטים ב-GLF בלונדון הם סם גרין, אנג'לה מייסון, מרי סוזן מקינטוש, בוב מלורס, פיטר טאצ'ל, אלן ווייקמן.
קבוצות השחרור ההומוסקסואליות הראשונות שהזדהו עם תנועת החזית לשחרור להט"ב בקנדה היו במונטריאול ובקוויבק.
החזית לשחרור להט"ב (FLH) הוקמה בנובמבר 1970, בתגובה לקריאה לקבוצות פעילים מאורגנות בעיר, שנקראה על ידי המוציא לאור Mainmise.
גורם נוסף בהקמת הקבוצה, היו פעולות המשטרה נגד מוסדות להט"בים בעיר לאחר השעיית חירויות האזרח על ידי ראש הממשלה פייר טרודו בסתיו 1970. חזית השחרור הגאה פורקה לאחר שמעל 40 חברים הואשמו בגין אי רכישת רישיון משקאות חריפים באחד מאירועי הקבוצה בשנת 1972.
קבוצה שקראה לעצמה חזית השחרור הגאה בוונקובר, קולומביה הבריטית, הגיחה בשנת 1971, בעיקר מתוך פגישות של קומונה מקומית, שנקראה Pink Cheeks.
הקבוצה זכתה לתמיכה מ"ג'ורג'יה סטרייט", עיתון שמאלני, פתחה מרכז תמיכה קהילתי ופרסמה עלון.
הקבוצה התקשתה לקיים קבוצת ליבה של חברים, ותחרות מצד קבוצות מקומיות אחרות, כמו הברית הקנדית לפעילים הומואים (CGAA) והברית הגאה לקראת שוויון (GATE), הביאו עד מהרה לסוף קיומה של החזית לשחרור להט"ב הקנדית.
החזית לשחרור לבנון מזרים , היה ארגון טרור שפעל בלבנון בשנים 1980–1983. הארגון הופעל על ידי ישראל ביוזמת שר הביטחון אריאל שרון, הרמטכ"ל רפאל איתן ומפקד פיקוד צפון יאנוש בן-גל.
הארגון הפעיל מכוניות תופת כלפי מטרות פלסטיניות בלבנון, בעיקר אלו הקשורות לאש"ף שנחשב אז לאויב המרכזי של ישראל מהצד הפלסטיני.
רוב פעילות הארגון התקיימה לפני מלחמת לבנון הראשונה.
שרון דחף גם להשתמש בארגון על מנת לבצע פיגוע גדול באצטדיון ספורט, אולם פעולות אלו נמנעו בשל התנגדותם של קציני צבא ומודיעין.
בשנת 2018 העיתונאי רונן ברגמן פרסם את ספרו השכם להורגו: ההיסטוריה הסודית של ההתנקשויות של ישראל בו נחשף כי הארגון הופעל בידי ישראל.
לדבריו, הארגון הוקם בהוראת הרמטכ"ל רפאל איתן, והופעל על ידי מפקד פיקוד הצפון אביגדור בן-גל, שמינה את מאיר דגן למוביל הפעילות.
הפעילות בוצעה בעידודו של שר הביטחון אריאל שרון ובידיעת ראש הממשלה מנחם בגין.
בספר מובאים דברים שאמרו דגן ובן-גל ולפיהם ישראל אכן הפעילה את הארגון.
לאחר הפיגוע בנהריה שהתרחש בשנת 1979 בידי חמושים מהחזית לשחרור פלסטין, הרמטכ"ל רפאל איתן הנחה את מפקד פיקוד הצפון אביגדור בן-גל להתנקש בבכירי הארגון ובפעיליו.
דוד אגמון, קצין אג"ם של פיקוד הצפון, היה אחד האנשים הבודדים שתודרכו על פעולותיה.
פעולות הארגון כללו מכוניות תופת שהתפוצצו בשכונות הפלסטיניות בביירות ובערים לבנוניות אחרות.
המטענים בהם השתמש הארגון הורכבו בבית המלאכה של קיבוץ מחניים, בו התגורר בן-גל.
ב-5 באוגוסט 1981 מונה אריאל שרון לשר הביטחון בממשלת בגין השנייה.
שרון הורה לבן גל ולדגן להכפיל את מאמציהם במטרה לפגוע בצמרת אש"ף.
לפי רונן ברגמן, שרון קיווה שפעולות אלה יעוררו את ערפאת לתקוף את ישראל, שתוכל להגיב בפלישה ללבנון.
בסופו של דבר אש"ף לא הגיב כמצופה, ומבצע שלום הגליל נפתח בעקבות התנקשות בחיי שגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב, על ידי ארגון אבו נידאל שלא היה חלק מאש"ף ואף נלחם בו.
ב־29 בנובמבר 1981 קיבל הארגון אחריות על פיצוץ מכונית תופת בדמשק שהרגה 90 איש ופצעה 135.
פעולות הארגון נעצרו ממש לפני תחילת מלחמת לבנון הראשונה שפרצה ב-6 ביוני 1982.
במהלך 1982 הורה שרון לבן גל ולדגן לפוצץ אצטדיון בביירות שבו הייתה אמורה להתכנס צמרת אש"ף.
מתחת ליציע הכבוד הוטמנו חומרי נפץ ומכוניות ממולכדות הוצבו מחוץ לאצטדיון.
ברגע האחרון קצינים מאמ"ן, יחד עם סגן שר הביטחון, פנו לבגין מעל לראשו של שרון ושכנעו אותו לבטל את הפיגוע.
הארגון חזר לבצע פעולות טרור חצי שנה לאחר פרוץ המלחמה.
ב-28 בינואר 1983 פצצה במטה אש"ף בשתורא שבשליטת סוריה הרגה 35 בני אדם.
ב־5 בפברואר התפוצצה מכונית תופת מול משרדי מרכז המחקר הפלסטיני בביירות, וגרמה ל-20 הרוגים, בהם אשתו של סברי ג'ריס.
פצצה שלישית התפוצצה בבעלבכ ב־7 באוגוסט 1983, בה נהרגו כ־30 בני אדם ונפצעו כמעט 40.
הוא חדל לפעול בסוף שנת 1983.
רשימת פיגועים ונפגעים המיוחסים לארגון
על פי לי אובריאן שכתב על הנושא בשנת 1983, כחלק מ"פרויקט מחקר ומידע במזרח התיכון" הדפוס של פיגועי מכוניות "פנימיים" חפף לאזורים ספציפיים שאליהם פלשה ישראל מאוחר יותר.
באוקטובר 1982 הודיעו אנשי המוסד למפקד חיל האוויר, דוד עברי, שזיהו את יאסר ערפאת עולה לטיסה במטוס תובלה מאתונה למצרים.
שני מטוסי F-15 הוזנקו וזיהו את מטוס התובלה.
איתן הורה להפילו, אך עברי חשש מטעות בזיהוי והיסס.
לבסוף, לאחר שעיכב את התקיפה דקות ארוכות, המוסד הודיע שיש ספקות בנוגע לזיהוי.
מאוחר יותר התברר שהאדם במטוס הוא פתחי ערפאת, אחיו של יאסר, רופא ילדים ומייסד הסהר האדום הפלסטיני, שלקח עמו 30 ילדים שנפצעו בטבח בסברה ושתילה לטיפול רפואי בקהיר.
בתקופה זו החל ערפאת לטוס בטיסות נוסעים מסחריות ושרון החליט שמדובר במטרות לגיטימיות.
הוא החליט להפיל מטוס כזה מעל ים פתוח, באזור ללא כיסוי מכ"ם של אף מדינה, עדיף מעל מים עמוקים שיקשו על זיהוי הסיבה להתרסקות ואיתור השרידים.
שמו של הכוח שהופקד על המשימה היה "דג זהב".
לפי ברגמן לצורך המבצע צויד מטוס בואינג 707 באמצעי מודיעין ומכ"ם ושהה באוויר.
במשך תשעה שבועות נערך מעקב אחר טיסותיו של ערפאת.
מטוסי קרב של חיל האוויר הוזנקו לפחות חמש פעמים במטרה להפיל מטוסי נוסעים שעליהם חשבו שערפאת נמצא.
בכל המקרים בכירי חיל האוויר חיבלו באופן מכוון בהפלת המטוסים מסיבות מצפוניות ובטיעונים שונים.
באחד המקרים, התקשורת בין המטוסים שובשה בכוונה, ובמקרה אחר דיווחו באופן שקרי שהמטוסים הגיעו ליעד באיחור.
עמוס גלבוע, שהיה אז חבר הצוות וראש חטיבת המחקר באמ"ן, הביע התנגדות עקבית למבצע בטענה שאם ישראל תפיל מטוס נוסעים זה יגרום לה נזק מדיני עצום.
לפי ברגמן הקצינים סירבו בנימוק שמדובר בפקודה בלתי חוקית בעליל.
החזקתי לך ת'יד הוא סינגל של הזמר הישראלי עדן מאירי, שיצא לאור ב-13 בדצמבר 2020.
השיר נכתב בידי רוני דלומי והולחן בידי דלומי ואביב קורן.
הוא הופק בידי טל פורר.
השיר שוחרר יחד עם קליפ שבוים בידי רן יחזקאלי.
ב-29 בדצמבר הוציאו עדן מאירי ורוני דלומי גרסה אקוסטית משותפת לשיר.
החזית של כולם (בספרדית: Frente de Todos או בקיצור FdT) היא סיעה של מפלגות פרוניסטיות וקירשנריסטיות בארגנטינה, הנוצרה במטרה לתמוך בנשיא אלברטו פרננדס ובסגנית הנשיא כריסטינה פרננדס דה קירשנר לקראת הבחירות הכלליות של 2019.
פרננדס זכה בבחירות הכלליות של 2019 עם מעל ל-48% מהקולות והביס את יריבו, מאוריסיו מאקרי, נציג סיעת ביחד לשינוי.
ונכון להיום, הסיעה מחזיקה רוב בסנאט של ארגנטינה ובמיעוט בבית הנבחרים של ארגנטינה.
החזית של כולם היא סיעה של מפלגות, שנוצרה במטרה לאחד את כל המפלגות הפרוניסטיות, קירשנריסטיות, פרוגרסיביות וסוציאל-דמוקרטיות כולל מפלגות מהמרכז-שמאל ומהשמאל, שקמה במטרה למנוע את בחירתו החוזרת של מאוריסיו מאקרי לנשיאות.
הסיעה זוכה בתמיכתם של רוב ארגוני העובדים (כמו איחוד העובדים המרכזי בארגנטינה (CTA) והקונפדרציה הכללית של העבודה (CGT)), וארגוני שביתה נוספים.
לאחר שסגן הנשיא לשעבר דניאל סיולי הובס בבחירות של 2015, ולאחר הפיצול בתנועה הפרוניסטית, הנשיאה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר הקימה סיעה חדשה בשם האחדות האזרחית במטרה להשיג רוב בקונגרס ולהביס את קואליציית ביחד לשינוי השולטת בו.
למרות זאת, בבחירות לקונגרס של 2017 הגיעה הסיעה למקום השני עם רק 25,21% מהקולות.
ב-12 ביוני 2019 הוקמה סיעת החזית של כולם על ידי איחוד של סיעת האחדות האזרחית עם המפלגה החוסטיסיאליסטית ומפלגת חזית התחדשות.
בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-11 באוגוסט 2019 זכתה הסיעה ב-49.49% מהקולות, לעומת 32.94% מהקולות שהגיעו לסיעה היריבה ביחד לשינוי.
ובבחירות ב-7 באוקטובר זכתה הסיעה ב-48.24% מהקולות, לעומת 40.28% שהגיעו לסיעת ביחד לשינוי.
ב-10 בדצמבר 2019 נשבעו אלברטו פרננדס לתפקיד הנשיא וכריסטינה פרננדס דה קירשנר לסגנית נשיא.
ובאותו לילה, בקאסה רוסדה, נחגג ניצחון הנשיא החדש בריקודים, זיקוקים ונאומים.
שנה מועמדים סיבוב ראשון סיבוב שני תוצאהלנשיאותלסגן נשיאותמס' קולות% מסך הקולותמס' הקולות% מסך הקולות 2019אלברטו פרננדסכריסטינה פרננדס דה קירשנר12,946,03748.24 נבחר
שנהמס' קולות% מסך הקולותמושבים שזכוסך המושביםעמדההערות201911,606,41145.26 מיעוטבממשלה20217,801,86533.57 מיעוטבממשלה
החזרה דיפוזית היא החזרה ממשטח של אור או גלים וחלקיקים אחרים באופן כזה שקרן הפוגעת במשטח מפוזרת ממנו בזוויות רבות ביחס לאנך למשטח, בשונה מהמקרה של החזר ראי שבו הקרן מוחזרת בזווית יחידה.
נאמר שמשטח מחזיר דיפוזי הוא אידיאלי אם הוא מפגין התנהגות למברטיאנית, שפירושה שאלמנט השטח של המשטח נצפה כבעל בהירות שווה בכל הכיוונים בחצי המרחב המוגדר על ידי אלמנט השטח.
משטח שעשוי מאבק שלא בולע אור כמו טיח, או מסיבים כמו למשל נייר, או מחומרים רב-גבישיים כמו שיש לבן, בדרך כלל מחזיר אור דיפוזית ביעילות רבה.
חומרים נפוצים רבים מפגינים התנהגות אופטית שהיא ערבוב של החזרת ראי והחזרה דיפוזית.
הנראות של עצמים, להוציא מן הכלל עצמים פולטי אור, נגרמת בראש ובראשונה על ידי החזרה דיפוזית של האור; זהו האור המפוזר דיפוזית שיוצר את הדמות של העצם בעינו של הצופה.
החזרה דיפוזית ממוצקים בדרך כלל לא נגרמת מחספוס פני השטח שלהם.
משטח חלק יחסית נדרש כדי ליצור החזר ראי, אך אין תנאי זה מונע החזרה דיפוזית.
חתיכה של שיש לבן מלוטש ביותר נשארת לבנה; לא משנה כמה ליטוש יבוצע עליה, היא לא תהפוך למראה.
ליטוש אכן עוזר להפיק מעט החזר ראי, אבל האור הנותר עדיין ממשיך להיות מוחזר דיפוזית.
כל קרני האור הללו "מהלכות" בין ודרך גבישוני הקרח, אשר לא בולעים אור, עד אשר הן מגיעות לפני השטח ויוצאות בכיוונים אקראיים.
התוצאה היא שהאור שנשלח החוצה מוחזר בכל הכיוונים, כך שהשלג לבן למרות שהוא מורכב מחומר שקוף (גבישי קרח).
מנגנון זה הוא כללי מאוד, בגלל שכמעט כל החומרים הנפוצים עשויים מ"חתיכות קטנות" המוחזקות יחדיו.
חומרים מינרליים הם בדרך כלל רב-גבישיים; ניתן לתאר אותם כפסיפס תלת-ממדי של גבישים קטנים ובעלי צורה מאוד אי-סדירה.
חומרים אורגניים בדרך כלל מורכבים מסיבים או תאים, עם הממברנות והמבנה הפנימי המורכב שלהם.
כל ממשק, אי-הומוגניות או פגם מבני יכול להסיט, להחזיר או לפזר אור, מה שמשחזר את המנגנון שתואר מקודם.
עם זאת, חומרים אלו יכולים להחזיר אור דיפוזית אם המשטח שלהם מחוספס מיקרוסקופית, כמו בסוגים מסוימים של זכוכית , או כאשר המבנה ההומוגני שלהם נפגם, כמו למשל במחלת הקטרקט בעדשות עיניים.
כפי שצוין מקודם, משטח יכול להפגין גם החזרת ראי וגם החזרה דיפוזית, כמו במקרה של צבעים מבריקים שמשתמשים בהם בציור ביתי, אשר מספקים שבריר של החזרת ראי, זאת בעוד גיליונות צבע מספקים כמעט 100% החזרה דיפוזית.
רוב החומרים יכולים לספק מעט החזרת ראי, בהינתן שהמשטח שלהם מלוטש במידה מספיקה כדי להעלים אי סדירויות מסדר גודל של אורך הגל של האור (שבר של מיקרומטר).
בתלות בחומר ובחספוס פני השטח, ההחזרה יכולה להיות בעיקר החזרת ראי, בעיקר דיפוזית, או כל התנהגות ברצף שביניהן.
מעט חומרים, כמו נוזלים וגזים, חסרים את חלוקות המבנה הפנימיות אשר מפיקות מנגנון תת-המשטחים המפזרים שתואר מקודם, ולכן נותנים רק החזרת ראי.
בין החומרים הנפוצים, רק מתכות מלוטשות יכולים לספק החזרת ראי ביעילות גבוהה, כמו בציפוי אלומיניום או כסף שבהם נעשה שימוש במראות.
כל החומרים הנפוצים האחרים, אפילו כאשר הם מלוטשים באופן מושלם, בדרך כלל לא מספקים יותר מכמה אחוזים של החזר ראי, למעט מקרים מיוחדים, כמו בהחזרה גמורה במנסרת זכוכית, או כאשר המבנה האופטי הכולל הוא מורכב כמו למשל בעור הכסוף של זני דגים רבים או במשטח המחזיר של מראה דיאלקטרית.
עד כה נידונו רק עצמים לבנים, אשר לא בולעים אור, אבל הסכמה לעיל ממשיכה להיות תקפה גם במקרה שהחומר בולע אור.
במקרה זה, הקרניים המפוזרות יאבדו חלק מאורכי גל כתוצאה מהשיטוט שלהן בתוך החומר, וכך יופיע צבע העצם.
ההילוך האקראי של קרני האור בהחזרה דיפוזית משפיע באופן משמעותי על הצבע הנראה של העצם מכיוון שהוא קובע את אורך המסלול הממוצע של האור בחומר, וכך גם קובע את המידה שבה אורכי הגל השונים ייבלעו.
דיו אדום נראה שחור כאשר הוא עודנו בבקבוק שלו.
צבעו האדום החינני נראה רק כאשר הוא מושם על יריעה דקה של חומר סופג (למשל נייר).
זה נובע מכך שמסלול האור דרך סיבי הנייר (ודרך שכבת הדיו הדקיקה) הוא באורך של רק שבריר המילימטר.
לעומת זאת, האור מהדיו שבבקבוק חצה מספר סנטימטרים של דיו ולכן נבלע משמעותית, אפילו באורכי הגל האדומים שלו.
בנוסף, כאשר חומר צבעוני מגלה גם החזר ראי וגם החזרה דיפוזית, בדרך כלל רק המרכיב הדיפוזי הוא צבעוני.
דובדבן מחזיר דיפוזית אור אדום, בולע את כל הצבעים האחרים ויש לו גם החזר ראי המהווה אור לבן (אם האור הפוגע הוא לבן).
זוהי עובדה כללית מאוד, שכן, למעט המקרה של מתכות, מידת ההחזרה של רוב החומרים תלויה במקדם השבירה שלהם, אשר משתנה מעט עם אורך הגל (למרות שזהו בדיוק השינוי הזה שגורם לנפיצה הכרומטית במנסרה), כך שכל הצבעים מוחזרים פחות או יותר באותה עוצמה.
החזקת ידיים היא סוג של אינטימיות פיזית המערבת שני אנשים או יותר.
פעולה זו יכולה להיות במסגרת רומנטית או במסגרת אחרת.
זוגות רבים מחזיקים ידיים בדרך כלל כשהם הולכים יחד בחוץ.
בתרבות המערבית, בני זוג רומנטיים מחזיקים לעיתים קרובות ידיים כאות לחיבה או כדי להביע קרבה פסיכולוגית.
חברים לא רומנטיים עשויים גם כן להחזיק ידיים, אך ההתייחסות למעשה מעין זה משתנה לפי תרבות.
הורים או אפוטרופוסים עשויים להחזיק את ידיהם של ילדים קטנים כדי להגן או כדי להראות סמכות.
החזקת ידיים משמשת לעיתים קרובות בשלבים הראשונים של היכרויות או חיזור כדי להביע עניין רומנטי בבן זוג.
אחיזת ידיים נפוצה גם בשלבים מתקדמים של מערכת יחסים רומנטית שבה היא עשויה לשמש כדי לסמן נחמה ותחושת רגיעה.
במדינות ערב, בצפון אפריקה, בחלקים מסוימים של אסיה ובאופן מסורתי בחלק מתרבויות הים התיכון ודרום אירופה (במיוחד בסיציליה), גברים מחזיקים ידיים גם כדי להראות חברות וכאות כבוד.
מנהג אשר מבחינים בו במיוחד בחברות שאינן רגילות אליו, למשל כאשר בשנת 2005, יורש העצר עבדאללה מסעודיה החזיק ידיים עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
לפי טיפאני פילד, מנהלת מכון "המחקר לנגיעה", החזקת ידיים מעוררת את עצב התועה, מה שמפחית את לחץ הדם ואת קצב הלב ומכניס אנשים למצב רגוע יותר.
החטא הוא ציור משנת 1893 מאת האמן הגרמני פרנץ פון שטוק.
שטוק יצר שתים-עשרה גרסאות ידועות של הציור.
כמה מהן מוצגות בפינקוטק החדש שבמינכן, בהגלריה הלאומית הישנה בברלין, בגלריה לאמנות מודרנית בפלרמו, במוזיאון האמנות פריי בסיאטל ובוילה שטוק במינכן, שם הציור מוצג ב"קונסטלר-אלטר" (Künstleraltar) של האמן.
הציור מתאר את חוה העירומה, כשלגופה כרוך נחש גדול.
בפינה הימנית העליונה מופיע שדה בהיר, בעוד שאר הרקע שרוי באפלה.
קדימון לציור זה היה איורו של שטוק, "היסטוריה של אלגוריות ואמבלמות" (History of the Allegories and Emblems), שפורסם בשנת 1884. איור זה מציג דמות נשית ניצבת בין עמודים בעלי כותרות דוריות.
עמודים חצי-דוריים עם כותרות בסגנון זה מהווים גם את מסגרת הציור המאוחרת משנת 1893. בתקופה זו, טיפוס האישה הפתיינית החל לצבור פופולריות – אישה רחבת עיניים, בלבוש דל של סוף המאה ה-19, בתנוחה מפתה, שהפכה לסימן ההיכר של שטוק.
המוטיב פותח כהמשך לציורו "חושניות" (Die Sinnlichkeit) משנת 1889.
"החטא" הוצג לראשונה בשנת 1893, בתערוכת הפתיחה של הזצסיון במינכן, ועורר סערה.
הציור נרכש על ידי מוזיאון הפינקוטק החדש במינכן והפך לפריצת הדרך הקריטית והמסחרית של שטוק.
הציור נחשב ליצירה אמבלמטית של הזרם הסימבוליסטי.
בשנת 1899 זכה הציור במדליית הזהב הממלכתית לאמנים זרים בווינה.
בוילה שטוק, שהושלמה בשנת 1898, יש לציור משמעות מיוחדת.
משנת 1901 תלויה גרסה של "החטא" במסגרת מוזהבת על מעין "מזבח" בסטודיו של שטוק, שנחשב ל"מרכז הרוחני והחללי של הבית.
האישה המוצגת היא אנה מריה ברנדמאייר מבאיירדילינג, אהובת נעורים ודוגמנית של שטוק, שנמצאת בקשר עין עם הצופה.
פניה מוצלות, אבל אישוני עיניה הגדולות עם הדגשות לבנים נראים מופנים לצד שמאל.
בהשוואה לשאר הפנים, עיניים אלו יוצרות ניגוד קיארוסקורו חזק.
השיער השחור הארוך מקיף את הגוף הכמעט לבן עם שדיו הנראים למחצה.
הפטמות והטבור יוצרים משולש מתוח כלפי מטה עם נקודותיהם בהרכב הציור.
הציור נמצא באוסף הפינקוטק החדש מאז 1893. "החטא" הוא דיוקן חזיתי למחצה; פניה של האישה מוצגות בפרופיל תלת-רבעי, ואילו פניו של הנחש מופיעות במבט חזיתי.
האישה המתוארת היא אנה מריה ברנדמאייר מביירדילינג, אהובת נעוריו של שטוק והדוגמנית שלו, שמקיימת קשר עין עם הצופה.
פניה מוצללים, אך אישוניה הגדולים והמבריקים פונים הצידה שמאלה.
עיניה בולטות על רקע הפנים ויוצרות ניגוד עז של קיארוסקורו.
שערה השחור הארוך עוטף את גופה הבהיר, ששדיה חשופים למחצה.
פטמותיה וטבורה יוצרים משולש הפוך, המהווה אלמנט מרכזי בקומפוזיציה.
נחש ענק בצבע כחול כהה, מעוטר בדוגמאות כחול-בהיר, מתפתל סביב גופה וצווארה, כשראשו מונח על כתפה הימנית וחזהּ ומביט ישירות אל הצופה.
ראש הנחש כולל עיניים נוצצות ופה פתוח, שבו נראים ניביו, המעצימים את תחושת הסכנה.
המוטיב של הנחש, המשולב בדמות נשית, מתקשר לחטא הקדמון כפי שהוא מתואר בספר בראשית.
הנחש בציור מסמל פיתוי וסכנה.
מעל ובצד ימין של גוף האישה הבהיר, מופיעה יריעת בד בגוון כתום לוהט, שעשויה לרמז על אש הגיהנום המאיימת על החוטאים.
בחלק זה של הציור מופיעה גם חתימתו הבולטת של שטוק, באותיות האופייניות לו: FRANZ STVCK.
יתרת הרקע שחורה ושטוחה, נטולת עומק.
למסגרת האדריכלית של הציור משמעות מיוחדת.
היא נועדה להדגיש את ייחודיות היצירה בתערוכות הצפופות של התקופה ולמשוך את תשומת ליבו של הצופה.
כמו כן, על המסגרת מופיע שם היצירה בפונט אופייני לתקופה: "DIE SUENDE".
בגרסאות אחרות מופיעה הכתיב DIE SVENDE, כשהאותיות V ו-E מחוברות בליגטורה.
פרט זה מעיד על ניסיונו של שטוק כמאייר וכאמן גרפי.
שטוק ראה במסגרות שיצר חלק בלתי נפרד מיצירתו, ושילב אותן בקפידה בתהליך האמנותי שלו.
קיימות אחת-עשרה גרסאות נוספות של "החטא" מאת פרנץ שטוק, ביניהן גרסה זו כציור שמן בעל מסגרת מוזהבת מעוצבת.
עם זאת, ארבע מהגרסאות אבדו.
על פי פרשנים בני זמנו, הציור נועד להציג את האישה כבעלת "מיניות שאינה יודעת שובע" וכ"מפתה של הגבר".
פרשנויות מודרניות נוטות לראות ביצירה דווקא את אופייה הבימתי, השטוח והצללתי של הקומפוזיציה.
בהתאם לכך, הנחש אינו אלא אמצעי להצגת גופה של האישה, שמקבל בציור תפקיד של פיתוי.
מי שנמשך אליו, כך משתמע, צריך לחשוש מאש הגיהנום, המסומלת באזור הכתום בפינה הימנית העליונה.
שטוק עושה שימוש מחוכם במוטיבים מוסריים בני תקופתו, כגון אלו שהכנסייה קידמה, כדי להפעיל שליטה על הדחף המיני האנושי.
ביצירתו, הוא מנצל ומצמצם את הגוף הנשי לכלי המשמש את רצונו לכוח – בין אם במונחים של קריירה, הכרה אמנותית או עושר חומרי.
הנרי אוסאווה טאנר השתמש באלמנטים מציורו של שטוק בעת יצירת"שלומית", יצירה המתארת את בתו של הורדוס אנטיפס, שביקשה את ראשו של יוחנן המטביל.
בדומה לשטוק, טאנר מאיר בגוון כחול את גופה של האישה הכמעט עירומה, תוך שהוא מכסה או "מערף" את ראשה באמצעות צל.
טאנר נטה להשתמש בכחול כצבע בעל משמעות רוחנית, אך בהקשר זה ניתן לייחס לו משמעויות של משפט אלוהי, אבדון או מוות.
שטוק השתמש בצבעים, בדומה ליוהאן וולפגנג פון גתה, כאלמנט בעל ערך פסיכולוגי.
הוא אף ציין פעם כי כחול יכול לסמל "מסתורין, נצח ורוגע".עם זאת, בהקשר של "החטא" של שטוק, אין זה נכון לייחס לכחול משמעויות אלו.
בהתאם לקומפוזיציה, הכחול הפרוש על גופה של האישה, בשילוב עם פניה המוצללים, עשוי לסמל מוות או אבדון.
בשונה מציורי טאנר, הדמות הנשית בציורו של שטוק אינה מביעה אימה; הכחול מלווה את המסתורין והפיתוי, תוך שהוא פועל הן כהזמנה והן כאזהרה.
גופה המפתה של הפאם פאטאל, שנועד לעורר תשוקה, מוקף באפלה, בעוד שהכתם הכתום שמעל כתפה של האישה עשוי לסמל את הגיהנום.
החטא הקדמון (באיטלקית: La Caduta dell'Uomo) הוא ציור שמן מאת האמן האיטלקי טיציאן, המתאר את רגע הפיתוי של אדם וחוה כפי שמתואר בספר בראשית (ג', ו'-ז').
הציור מציג את חוה כשהיא מקבלת את הפרי האסור מידי הנחש ומציעה אותו לאדם, במה שנחשב לנקודת המפנה בסיפור החטא הקדמון.
היצירה שואבת השראה ממקורות אמנותיים שונים ונחשבת לאחת העבודות הבולטות של טיציאן בנושאי דת ומיתולוגיה.
הציור נמצא ברשות מוזיאון הפראדו.
התאריך המדויק של יצירת הציור אינו ידוע, וכך גם זהות הבעלים הראשון שלו.
עם זאת, הוא מזוהה בדרך כלל עם יצירה שתועדה ברשימת נכסיו של אנטוניו פרס ב-21 במאי 1585, תחת הכינוי "quadro grande de Adán y Eva de mano de Ticiano" (הציור הגדול של אדם וחוה מידיו של טיציאן).
ידוע כי החל משנת 1530 טיציאן עבד עבור גונסלו פרס, אביו של אנטוניו, ועדיין יצר עבור המשפחה בשנת 1573. רוב החוקרים מתארכים את הציור לשנות ה-50 של המאה ה-16, על סמך סגנונו האמנותי והשפעותיו הפיסוליות.
טיציאן שאב השראה ממספר מקורות ביצירת הציור.
דמותו של אדם מבוססת על הפסל הרומי "הגאלי הגוסס", שהיה מקור השפעה מרכזי על טיציאן בתקופה זו.
ניתן לזהות גם השפעה מהפרסקו חטא האדם הראשון של רפאל, הממוקם בחדר החתימה בוותיקן, במיוחד באופן שבו אדם יושב וחוה עומדת לצדו.
תנוחתה של חוה מזכירה את דמותה של דירסה מתוך קבוצת הפסלים "שור פארנזה".
בנוסף, הציור מושפע מתחריטו של אלברכט דירר
"אדם וחוה" (1504), בעיקר בדמותה של חוה ובהדגשת האלמנטים האיקונוגרפיים, כמו השועל, המסמל את השטן, והנחש בדמות ילד, המגיש לה את התפוח.
בדיקות רנטגן חשפו שינויים משמעותיים שביצע טיציאן במהלך העבודה.
בתחילה, אדם צויר בתנוחה זקופה יותר, עם גו מפותל ורגליים קרובות יותר זו לזו.
חוה אף היא עברה שינויים בקומפוזיציה – במקור היא הושיטה את ידה בעצמה לעבר תפוח שהיה ממוקם נמוך יותר, אך טיציאן שינה את הקומפוזיציה כך שהנחש מעניק לה את הפרי, מה שמדגיש את רעיון הפיתוי.
שינוי זה גרם לתנוחת יד לא טבעית, שכן חוה נראית מושיטה את ידה אחורנית כדי לקבל את התפוח, אך זרועה אינה מתיישרת בהתאם לתנועה.
בנוסף, זנבו המפוצל של הנחש הילד נוצר כתוצאה משינוי בקומפוזיציה – במקור צוירו שני ענפים שהפכו בשלב מאוחר יותר לחלק מגופו של הנחש.
למרות שהציור מצטיין בצבעוניות עזה, במיוחד בנוף הרקע, קיימים בו מספר קשיים קומפוזיציוניים.
חוה מוצגת בתנוחה מעט מלאכותית בשל השינוי המאוחר במנח זרועה.
דמותו של אדם משקפת את ההשפעה הפיסולית של הגאלי הגוסס ונתפסת כרזה מדי.
בשל המראה הפיסולי המוקפד, נוספו עלי תאנה לכיסוי מערומיו של אדם, דבר שפגע בשלמות החזותית של הדמות.
פטר פאול רובנס, שיצר העתק של היצירה, ביצע בה שינויים משמעותיים.
תנוחתו של אדם תוקנה כך שגופו יפנה מעט יותר הצידה – שינוי המבוסס על הגרסה המקורית שהתגלתה בבדיקות הרנטגן של הציור של טיציאן.
שינויים נוספים שביצע רובנס בגרסתו הובילו לכך שחלק מהחוקרים רואים בה יצירה מוצלחת יותר מהמקור.
בשנת 1585 עבר הציור לרשות המלך פליפה השני, מלך ספרד, ולאחר מותו הוצב בסקריסטיה של הארמון המלכותי באלקזר במדריד.
בשנים 1628–1629, במהלך ביקורו השני של רובנס בספרד, הוא העתיק את היצירה.
לקראת 1636, הציור הועבר מהסקריסטיה לחלל חילוני – "כספות טיציאן" – שם נשמרו ציורי העירום החשובים של האוסף המלכותי הספרדי.
בשנת 1746 תועד הציור בארמון בואן רטירו, ובהמשך עבר לארמון המלכותי החדש במדריד.
בשנת 1827 נכנס הציור לאוסף מוזיאון הפראדו, שם הוא מוצג עד היום.
החטא ועונשו הוא רומן מאת פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, אחד הסופרים הגדולים ברוסיה.
הרומן נכתב בשנת 1866 ותורגם לשפות רבות ואף למספר מהדורות שונות בעברית.
הוא נחשב לאחד הרומנים הגדולים והחשובים ביותר בספרות הרוסית של המאה ה-19.
הרומן עוסק בסטודנט לשעבר, רודיון רומנוביץ' (רומניץ') רסקולניקוב, שרוצח זקנה המלווה בריבית.
החלק העיקרי של העלילה מתרחש בנפשו של הגיבור רסקולניקוב ובמאבק המתחולל בנפשו בין ההיגיון לבין הרגש.
בתחילת הרומן מתכנן רסקולניקוב את הרצח לפרטי פרטים, על מנת לבצע את הרצח המושלם.
אולם בזמן הרצח משתבש כל אשר יכול היה להשתבש, ורסקולניקוב רוצח גם את אחותה של המלווה בריבית, שנקלעה לדירה במקרה.
לאחר מכן נופל רסקולניקוב למשכב, ומשהוא מחלים הוא לוקה בפרנויה ובטוח שכולם חושדים בו במעשה הרצח.
הרומן מתאר את תהליך ההידרדרות הנפשית של רסקולניקוב, ואת חיפושיו אחר ישועה, שמגולמת בדמותה של סוניה, המייצגת את החמלה האלוהית, שבה מוצא לבסוף רסקולניקוב את גאולתו, אך רק לאחר שהוא מתוודה על פשעו ונשפט למאסר.
עם זאת, רסקולניקוב אינו מביע חרטה על עצם נטילת החיים, וסבור כי טעותו היחידה היא בזה שלא עמד בלחץ הנפשי של מעשיו.
ולתפיסתו, אילו היה חזק יותר, היה רשאי להרוג מבחינה מוסרית.
הרומן מתאר באופן מקורי את העימות הפסיכולוגי בין רסקולניקוב לבין החוקר המיוחד פורפירי שמונה לחקור את הפרשה.
אך הרומן לא מתמקד במעשה הרצח עצמו ובחקירת המשטרה, אלא בהשפעות הפסיכולוגיות של הרצח על רסקולניקוב, ובחיפושיו אחרי המניע שלו לרצח, שאינו ברור לו לגמרי.
בתחילה הוא חושב שרצח בשביל הכסף, כדי שיוכל לפתח קריירה, ולבסוף הוא מסיק שרצח כדי להוכיח לעצמו שהוא רשאי לרצוח מחמת עליונותו.
כמו כן, מציג הרומן את דמותה של החברה הרוסית באותה תקופה באמצעות מספר רב של דמויות משנה, וזאת על מנת למתוח ביקורת ולדון בנושאים רבים, כגון אלכוהוליזם, צדקה, חיי משפחה, פרוגרסיביות, מוסרנות, בדידות ואתאיזם.
חשיבותו של הרומן היא בעמידתו על התנגשות בין שתי מערכות מוסר סותרות, האחת רציונלית–תועלתנית והשנייה עממית פשוטה שעולה מתוך הדת.
הרומן פותח בהצגת המצב הכלכלי והחברתי העגום ששרר ברוסיה במעמדות הנמוכים: דירות משותפות וצפופות, עוני על סף רעב, מחלות חשוכות מרפא, ומעל כל זה אין שאיפה לשום שינוי לעתיד טוב יותר אפילו עבור רסקולניקוב כאיש משכיל וסטודנט למקצוע נחשק.
ומתוך כל הקשיים הללו רבים נדחקים לאלכוהוליזם כדי לברוח מהחיים או לזנות כדי להתפרנס.
רסקולניקוב מנתח את המצב הזה ומשווהו לחיי העושר של המעמד העליון, ובפרט לאותה זקנה מלווה בריבית שאין לחייה שום ערך תועלתי והיא רק מזיקה לעניים (כמוהו) ולחברה ומתוך כך מסיק שיהיה זה מוצדק מוסרית ואף ראוי לרצוח אותה ולנצל את כספה לתקן את מצבו.
הצד השני של השיקול, המייצג את התפיסה ההומניסטית עולה בעיקר מתוך חווית הזעזוע של רצח, נקיפות המצפון והחולי של רסקולניקוב.
וזהו עיקר העונש על חטא הרצח – השחתת צלם האלהים שבאדם, וכמו שרסקולניקוב אומר בווידויו לסוניה "לא את הזקנה רצחתי, את עצמי רצחתי".
בעקבות הרצח רסקולניקוב עובר תהליך פסיכולוגי משמעותי שעיקרו פחד.
פחד להיתפס בזירת הפשע, ופחד פרנואידי מהמשטרה ומחבריו שיחשדו בו ויתפסו אותו.
הפחד גם מתפתח למחלה פיזית ממש, והוא שוכב בחוליו מספר ימים, מחוסר הכרה.
לאחר מכן, אמנם הוא עדיין מאמין רציונלית בצדקותו, אך הוא מתחיל לחוש את הרשע שברצח שביצע, ותורמים לכך מפגשו עם אחותו דוניה ועם סוניה.
בשלב הבא הוא אוזר אומץ ומתוודה בפני סוניה על מעשיו והיא מייעצת לו תהליך של תשובה – לשים צלב לצאת לחוצות העיר להשתחוות לארבעת רוחות השמיים ולומר לעוברים ולשבים "אני רצחתי", הוא יהיה מוכרח לשאת את העונש אך רק כך הוא יזכה לתיקון.
ובאמת הוא עושה כך ובאפילוג הוא כבר נמצא באוסטרוג (כלא) מתחיל לקרוא באוונגליונים ומגיע לשלווה.
רסקולניקוב הגיבור הראשי של הספר, הוא סטודנט בן 23 שמגיע ממשפחה כפרית ועניה.
הוא מאמין בפילוסופיות מודרניות תועלתניות ואף כתב על כך מאמר בעיתון וכלל לא מאמין בנצרות ובאמונות טפלות.
רסקולניקוב בעל אופי מופנם ובדלני מהחברה, הוא נוהג לדבר לעצמו כשהוא חושב, ועם זאת יש בו חמלה רבה כלפי הסובלים מקושי ועוול.
מראהו החיצוני מתואר ברומן פעמיים.
בראשונה הוא מתואר כגבוה וטוב רואי, ובעל עיניים כהות ויפות.
מאוחר יותר הוא מתואר כאדם המתמודד עם כאב עז בגופו, גבותיו צמודות, שפתיו קמוצות ומבטו בוער.
הסופר השתמש בשיטה זו של ציור כפול של דמויות גם כלפי סוניה וסבידריגילוב.
שיטה כזו מאפשרת להראות שהגיבור עבר סדרה של חוויות קשות שהותירו את רישומן בגופו.
יחסיו עם סוניה מתחילים, כנראה בהתרשמות מסיפור של אביה עליה, מתוך חמלה אבל מהר מאוד הוא רוחש כלפיה הערכה אדירה ומצליח לחוש את גודל אישיותה.
הוא חושב שהוא הרוצח לא ראוי להיות לצידה, הוא אפילו משדר כלפיה אדישות או חשדנות, עד שבסוף הוא חוזר בתשובה על החטא ואז מסוגל לקבל את יחסיו עם סוניה.
משמעות שמו של רסקולניקוב מגיעה מ-raskol (раскол – רוסית), שמשמעה היא לבצוע, או לפצח, זהו כמובן רמז על שיטת הרצח עם הגרזן.
משמעותו הציורית של הביטוי בהקשרים של חקירה משטרתית היא לפצח את האמת, שזה מרמז לקורא על פורפירי שניסה לפצח את רסקולניקוב ולהוכיח את אשמתו ברצח.
בני משפחת מרמילדוב, שכולם זכו לגורל מר: האב ששקע באלכוהוליזם ונדרס בתאונה, האם שמתה מחוליה אחרי שקברה את בעלה וסוניה שנאלצה להתפרנס מזנות, נושאים את שם המשפחה האירוני על שם המאכל המתוק מרמלדה.
החטא וענשו, רומן בשישה חלקים עם אפילוג / מרוסית: יוסף חיים ברנר, הוצאת שטיבל, ורשה, 1924. (סריקה מלאה של הרומן)
החטא ועונשו / מרוסית: מנחם זלמן וולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961, 469 עמודים.
החטא ועונשו / פיודור מיכילוביץ' דוסטויבסקי ; מרוסית: צבי ארד.
הוצאת דביר (זמורה-ביתן), תשנ"ג, 444 עמודים
החטא ועונשו: רומן בשישה חלקים ואפילוג; תרגם מרוסית והוסיף הקדמה והערות: פטר קריקסונוב.
הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 1995, 634 עמודים
החטא וענשו / מחזה על פי דוסטויבסקי.
חמוטל בר-יוסף, החטא ועונשו: מדריך לקורא וללומד, משלב, 1978.
החטיפה מן ההרמון (גרמנית: Die Entführung aus dem Serail), K.384, היא אופרה זינגשפיל (שירת-משחק) בשלוש מערכות, שהלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט.
זוהי האופרה האחרונה שמוצרט כתב בגרמנית ובסגנון הזינגשפיל לפני "חליל הקסם".
היא הולחנה והוצגה בווינה, אוסטריה, ב-1782 וזכתה לתפוצה רחבה; עוד בימי חייו בוצעה האופרה בערים פראג, ורשה, בון, פרנקפורט ע"נ מיין, לייפציג, מאנהיים, קרלסרואה, קלן, זלצבורג, דרזדן, מינכן, ריגה, נירנברג, הנובר, גראץ, המבורג, וויימאר, אאוגסבורג, אמסטרדם ועוד.
העלילה מספרת על גיבורהּ בלמונטה, אשר בעזרת משרתו פדריו חותר להציל את קונסטנצה אהובתו מן ההרמון של סלים.
האופרה הוצגה לראשונה לפקודתו של קיסר אוסטריה יוזף השני ב-16 ביולי 1782 בבורגתיאטר בווינה.
הצגת הבכורה נחלה הצלחה וביססה את המוניטין של מוצרט בווינה, שעבר לשם מעיר מולדתו זלצבורג שנה קודם לכן.
האופרה הגשימה משאלה ותיקה של הקיסר, שייחל לכך, שבבורגתיאטר תוצג אופרה מצליחה בגרמנית; ביצועים קודמים לאופרות מסוג זה הצליחו רק כשהיו חיקויים או תרגומים מיצירות זרות.
בתור זינגשפיל, חלק רב מהפעולה מתנהל בדיאלוג מדובר, כך שבמוזיקה מורגש מחסור ברצ'יטטיב והיא מתרכזת כולה במספרים הקבועים (אריות, דואטים, רביעיית קולות וכו').
היצירה קלילה באופיה ומטרתה לגרום הנאה.
אין בה אותה ירידה לעומק הדברים וחקר הדמויות או רגשות אפלים, המורגשים באופרות המאוחרות יותר של מוצרט.
עלילתה מנצלת את ההתלהבות ששררה אותו זמן לתרבות ה"אקזוטית" של טורקיה, אומה שזמן קצר קודם לכן הפסיקה להוות איום צבאי על אוסטריה, והוינאים גילו עניין בפולקלור הפיקנטי שלה.
האופרה של מוצרט כללה גרסה מערבית למוזיקה הטורקית והתבססה בצורה רופפת על המוזיקה של להקות יניצ'רים טורקיות, שהופיעה ביצירותיו המוקדמות יותר של מוצרט.
כמו רבות מן הקומדיות של התקופה, היא עושה שימוש באלמנטים רבים בעלילה ובדמויות, שמקורם בסגנון הקומדיה דל'ארטה.
דמויות האופרה מגלמות גם את הסטריאוטיפים הטורקים, במיוחד אוסמין, דמותו הקומית של רב השרתים המרושע, עב הכרס, של הפאשה, אשר מביע את איומיו הרבים בשירת בס.
עם זאת, אי אפשר לראות באופרה כולה סטריאוטיפ טורקי, מאחר שרוח העלילה תלויה באופיו הנוח והמוכן לוותרנות של סלים, כפי שהוא מתגלה בסוף האופרה.
המוזיקה הולחנה במלוא המרץ וכוללת כמה מהאריות המרהיבות, המורכבות והמסובכות ביותר של המלחין; באריה האחרונה של אוסמין כלול אחד התווים הנמוכים ביותר ברפרטואר המערבי, רה נמוך.
ייתכן שרבות מהן נכתבו מתוך מחשבה על הזמרים, שמוצרט ייעד להם את האריות.
את אוסמין גילם לראשונה לודוויג פישר, זמר בס, שנודע במנעד הגדול שלו וביכולתו לדלג על מרווחים גדולים בקלות.
בדומה לכך, מוצרט כתב על הזמרת הראשונה שגילמה את דמות קונסטנצה, קתרינה קווליירי: "הקרבתי את האריה של קונסטנצה במעט למען הגרון הגמיש של הגברת קווליירי." הדבר ניכר בעיקר באריה המפורסמת ביותר, יש להניח, של האופרה, "עינויים מכל הסוגים" (Martern aller Arten) הארוכה, המשוכללת והקשה ביותר לביצוע.
אנקדוטה ידועה, שמרבים לספרה, על הקושי המוזיקלי ביצירה, אומרת: לאחר ששמע את האופרה, אמר הקיסר למלחין, "יותר מדי תווים, מוצרט יקירי," ועל כך השיב מוצרט, לפי המסופר "בדיוק המספר הנכון, הוד מעלתך." (מוזיקולוגים רבים, מכל מקום, מטילים ספק באמיתות האנקדוטה).
על השחקנים, הזמרים וכלי הנגינה
הזמרים שרים יחד עם תזמורת של התקופה הקלאסית, בליווי כלי הנגינה הדרושים להפקת מוזיקה "טורקית": תופי בס, מצלתיים, משולש ופיקולו.
לצד אלו, התזמורת כוללת זוג חלילים, אבובים, קלרינטים, בסונים, קרנות יער, חצוצרות, מערכת שני טימפני, ומערכת כלי המיתר הרגילה הכוללת כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
מקום: בית כפרי השייך לפאשה (גרמנית: Bassa), במקום בלתי מוגדר לחופי הים התיכון.
בלמונטה מחפש בכל מקום אחר ארוסתו, קונסטנצה, שנפלה, עם המשרתת האנגליה שלה, בלונדשן והמשרת של בלמונטה, פדריו בשבי שודדי ים ואלה מכרו אותם לפאשה-סלים (אריה: "כאן אראך, קונסטנצה, את הינך תקוותי!" - Hier soll ich dich denn sehen, Konstanze, dich mein Glück!).
אוסמין, משרתו של הפאשה, מגיע עם סולם לקטוף תאנים בגן ומתעלם לחלוטין מפניותיו של בלמונטה (אריה: "מי שאהבה מצא" - Wer ein Liebchen hat gefunden).
בלמונטה מתעקש ומנסה להשיג חדשות ממשרתו, פדריו (דואט: "ארורים תהיו אתה והשיר שלך" - Verwünsch seist du samt deinem Liede!).
למרות הכל, לאחר שהמשרת עוזב, בלמונטה פוגש את פדריו והם נחושים לחטוף חזרה את קונסטנצה (אריה: "קונסטנצה, קונסטנצה, לו רק אזכה לראותך שוב" - Konstanze, dich wiederzusehen, dich)
בליווי מקהלת היניצ'רים ("שירו לפאשה הגדול" - Singt dem großen Bassa Lieder) סלים מופיע עם קונסטנצה, שאת אהבתה הוא מבקש לשווא, (האריה של קונסטנצה: "מחל לי!
בהמלצתו של פדריו, הפאשה מסכים להעסיק את בלמונטה כבנאי, אך אוסמין מסרב לאפשר לו גישה לארמון (טרצט: "צעד!
בלונדשן דוחה את ניסיונות הפלרטוט הגסים של אוסמין (אריה: "בעדינות ובחנופה" - Durch Zärtlichkeit und Schmeicheln).
אחרי דואט ("אני הולך, אך מייעץ לך לסור מדרכו של פדריו הנבל" - Ich gehe, doch rate ich dir, den Schurken Pedrillo zu meiden), אוסמין נפרד מעליה.
קונסטנצה מקבלת את בלונדשן במצוקה (אריה: "יגון הפך לגורלי" - Welcher Wechsel herrscht in meiner Seele), ומגלה לה, שסלים דורש את אהבתה ומאיים להשתמש בכוח (אריה: "גם זאת אשא" - Martern aller Arten).
לאחר לכתה, פדריו ניגש אל בלונדשן אהובתו ומודיע לה, שבלמונטה קרוב למקום וכולם מוכנים ומזומנים למנוסה.
בלונדשן מתמלאת באושר (אריה: "איזו שמחה, איזה עונג" - Welche Wonne, welche Lust).
פדריו מזמין את אוסמין למשקה כדי לשכר אותו (אריה: "קדימה לקרב" - Frisch zum Kampfe, frisch zum Streite, ודואט: "יחי דיוניסוס!" - Vivat Bacchus!
תוכניתו מצליחה ומפנה את אוסמין מדרכו ובלמונט זוכה לראות שוב את קונסטנצה אהובתו (רביעייה בה שרים בלמונטה, קונסטנצה, פדריו ובלונדשן: "הו, בלמונטה, הוי חיי" - Ach, Belmonte!
בלמונטה ופדריו מגיעים אל הגן עם סולמות (אריה, בלמונטה: "כשדמעות האושר נושרות" - Ich baue ganz auf deine Stärke; רומנסה, פדריו: "שבוי בארץ המורים" - In Mohrenland gefangen war ein Mädel hübsch und fein).
בלמונטה מצליח בחטיפת קונסטנצה, אך כשפדריו עומד להימלט עם בלונדשן, הם נתפסים על ידי אוסמין (אריה: "הו, איך אחגוג את ניצחוני" - Ha, wie will ich triumphieren), ובלמונטה וקונסטנצה גם הם נתפסים ומובאים בחזרה למשמר.
סלים פאשה, המכיר בבלמונטה את בנו של גדול אויביו, עומד לצוות על הוצאתם להורג (דואט: "הו איזה גורל, הו מצוקת הנפש" - Welch ein Geschick!
אך יגונם נוגע ללבו; הוא מוחל להם ומכריז, ששנאתו אל אבי בלמונטה כה גדולה, עד שינקום בו בהשבת בנו וארוסת הבן בחיים, כדי שיראה עצמו חייב לו לנצח נצחים.
כולם יוצאים לחופשי - לצערו הרב של אוסמין, אשר היה מעדיף לראות אותם מוצאים להורג באלימות (פינאלה: "לעולם לא אשכח את טוב לבך" - Nie werd' ich deine Huld verkennen).
המלחין הפיני אוליס סלינן כתב אופרה המכונה "הארמון"; היא מכילה דמויות מ"החטיפה מן ההרמון", ומשתמשת בעלילה של האופרה של מוצרט כנקודת הפתיחה של פנטזיה משונה.
עיבוד סיפור העלילה מהמדריך השלם למבקר באופרה מאת ליאו מליץ, גרסת 1921. (The Opera Goer's Complete Guide by Leo Melitz)
דיון וניתוח של האופרה מאת ג'וליאן ראשטון מופיע במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים.
Die Entführung aus dem Serail מאת תומאס באומן בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
החטא ועונשו הוא שעשועון טלוויזיה ישראלית בהנחיית איל קיציס ועם טל פרידמן בתפקיד אלוהים.
בשעשועון מבוצעים מספר מבחני אופי ל-3 מתמודדים, ובהם: "האם אתה קמצן", "האם אתה מתנשא" ו"האם אתה שחצן", כאשר מטרת המתמודדים היא לצבור כמה שפחות חטאים.
המתמודד שצובר הכי פחות חטאים עולה לשלב האחרון של התוכנית, הנקרא "האם אתה שקרן".
בשלב זה שואלים את המתמודד חמש שאלות "נכון או לא נכון" על חייו, כאשר הוא מחובר למכונת פוליגרף.
אם מפעילת המכונה מאשרת שכל תשובות המתמודד הן אמת, הוא זוכה בכסף שצבר במהלך התוכנית.
אם המתמודד שיקר בתשובה אחת או יותר, הוא נופל לבריכת ג'ל.
התוכנית שודרה תחילה בערוץ ביפ ולאחר מכן שודרו מספר פרקים בערוץ 2. לאחר השידור בערוץ 2 קמו אנשים שהתנגדו לשידור התוכנית בערוץ מסחרי ציבורי בשל דמותו של אלוהים המגולמת על ידי טל פרידמן.
לאחר שידור מספר פרקים הופסק שידור התוכנית בערוץ 2, והעונה השנייה עלתה לשידור בערוץ ביפ.
בכל עונה צולמו 12 פרקים, בנוסף לשני פרקי ספיישל בהשתתפות ידוענים בתחילת העונה הראשונה ובסיום העונה השנייה.
החטיבה המזרחית היא אחת משתי החטיבות בליגת ה-NHL המחלקות את 32 קבוצות הליגה על פי בסיס גאוגרפי.
החטיבה השנייה היא החטיבה המערבית.
אלופת החטיבה המזרחית משחקת בסדרת הגמר של הליגה מול אלופת החטיבה המערבית על הזכייה בגביע סטנלי ועל תואר אלופת ה-NHL.
האלופה הנוכחית של החטיבה המזרחית (2024) היא פלורידה פנתרס.
החטיבה המזרחית כוללת 16 קבוצות הנמצאות כולן באזור הזמן המזרחי של צפון אמריקה.
בתוך החטיבה מחולקות הקבוצות לפי חתך רוחב - 8 הקבוצות של מרכז החוף המזרחי של ארצות הברית נמצאות בבית המטרופוליטני, ו-8 הקבוצות הצפוניות והדרומיות נמצאות בבית האטלנטי.
שמה המקורי של החטיבה היה חטיבת נסיך ויילס, על שם גביע נסיך ויילס שחולק עד אז לאלופת הבית המזרחי שממנו נוצרה החטיבה החדשה.
הגביע נתרם לליגה עוד ב-1925 על ידי נסיך ויילס דאז, לימים המלך אדוארד השמיני.
גביע נסיך ויילס הפך לגביע המוענק לאלופת חטיבת נסיך ויילס בתום הגמר החטיבתי של הפלייאוף (ומוענק עד היום לאלופת החטיבה המזרחית).
החטיבה נוצרה לראשונה ביחד עם החטיבה המערבית (בשמה המקורי חטיבת קלרנס קמפבל) ב-1974, כאשר בעקבות התרחבות הליגה, שחולקה עד אז לשני בתים ללא חלוקה גאוגרפית, הוחלט לחלק אותה לראשונה לשתי חטיבות בנות שני בתים כל אחת.
כמו הבתים מהן חולקו החטיבות, החטיבות לא התחלקו לפי חלוקה גאוגרפית עם יצירתן.
הבתים בחטיבה המזרחית בעת היווצרותה נקראו "בית אדמס" (על שם צ'ארלס אדמס, מייסדה של בוסטון ברואינס) ו"בית נוריס" (על שם ג'יימס נוריס, שהיה בעליה של דטרויט רד וינגס לאורך עשרות שנים).
ב-1981, על מנת לחסוך בהוצאות הנסיעה לקבוצות וליצור יריבויות מסורתיות על בסיס קרבה גאוגרפית, חולקו מחדש החטיבות והבתים על בסיס גאוגרפי.
חטיבת נסיך ויילס כיסתה את החלק המזרחי של היבשת.
במסגרת החלוקה מחדש הועבר "בית נוריס" לחטיבת קלרנס קמפבל (כיום החטיבה המערבית), ואחד הבתים של חטיבת קלרנס קמפבל, "בית פטריק", הועבר לחטיבת נסיך ויילס.
ב-1993 התמנה גארי בטמן לנציב הליגה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה לשנות את שמן של החטיבות ושמם של הבתים המרכיבים אותן, כדי לפשט עבור אוהדי הענף את החלוקה הגאוגרפית.
חטיבת נסיך ויילס הפכה לחטיבה המזרחית, והבתים בתוכה היו הבית האטלנטי, שכיסה את מרבית שטח החוף המזרחי של ארצות הברית, והבית הצפון-מזרחי שכלל את קבוצות צפון החוף המזרחי של ארצות הברית והחוף המזרחי של קנדה.
ב-1998, בעקבות המשך התרחבות הליגה ותנועתה לכוון דרום ארצות הברית, נוסף לחטיבה בית שלישי - הבית הדרום-מזרחי, שכלל קבוצות מהמדינות הדרום-מזרחיות של ארצות הברית כגון פלורידה, ג'ורג'יה וצפון קרוליינה.
מבנה זה החזיק מעמד עד החלוקה מחדש האחרונה של הליגה ב-2013, בה נוצר המבנה הנוכחי שלה.
בעונת 2020/21, בעקבות היערכות הליגה למגפת הקורונה, בוטלו שתי החטיבות באופן זמני והקבוצות חולקו מחדש לארבעה בתים עצמאיים זמניים, על מנת למנוע מפגשים בין קבוצות מאזורים שונים ולמנוע מעברי גבול בין קנדה וארצות הברית.
גביע נסיך ויילס , שעל שמו נקראה החטיבה בעת היווצרותה, משמש עדיין כגביע האליפות שלה ומוענק לאלופת החטיבה לאחר הגמר החטיבתי בפלייאוף.
הגביע נתרם לליגה ב-1925 על ידי נסיך ויילס דאז, הנסיך אדוארד (לימים המלך אדוארד השמיני) ולכן הוא נושא את נוצות נסיך ויילס ואת הסמל המלכותי של קנדה.
באותם ימים, בהם התחרתה אלופת ה-NHL על גביע סטנלי מול אלופות ליגות אחרות שהיו קיימות אז, הוענק הגביע לאלופת ה-NHL לפני המשחקים על גביע סטנלי מול אלופות הליגות האחרות.
החל מעונת 1927/28, כאשר גביע סטנלי הפך לנחלתה הבלעדית של ליגת ה-NHL, חולק הגביע לאלופת הבית האמריקאי של הליגה (הליגה חולקה אז לבית אמריקאי ובית קנדי).
ב-1938, כשבוטלה חלוקת הליגה לבתים, הוענק הגביע לאלופת העונה הרגילה לפני הפלייאוף.
ב-1967 עם ההתרחבות הגדולה של הליגה שהכפילה את גודלה מ-6 ל-12 קבוצות, חולקה הליגה שוב לבתים - הבית המזרחי והבית המערבי, למרות שחלוקת הבתים לא הייתה גאוגרפית.
הקבוצה שדורגה ראשונה בבית המזרחי - שכלל את הקבוצות הוותיקות של הליגה שהיו קיימות לפני ההתרחבות - בסוף העונה הרגילה, זכתה בגביע נסיך ויילס.
כשהליגה חולקה לראשונה לחטיבות ב-1974 הוענק הגביע לקבוצה שזכתה במקום הראשון בחטיבה המזרחית בתום העונה הרגילה.
החל מ-1981 מוענק הגביע לאלופת החטיבה המזרחית לאחר הגמר החטיבתי, לפני סדרת הגמר על גביע סטנלי מול אלופת החטיבה המערבית.
כיוון שהזוכה בגביע - אלופת החטיבה המזרחית - צריכה עדיין להתחרות על הזכייה בגביע סטנלי ועל תואר אלופת ה-NHL, קיימת אמונה טפלה בקרב שחקני הליגה שאין לגעת או להניף את הגביע בעת קבלתו.
שחקני הקבוצה הזוכה נוהגים להצטלם עם הגביע בעודו מונח על הדוכן בטקס הענקתו, אך נדירים המקרים בהם השחקנים אכן מניפים את הגביע.
החטיבה המערבית היא אחת משתי החטיבות בליגת ההוקי קרח -NHL המחלקות את 32 קבוצות הליגה על פי בסיס גאוגרפי.
החטיבה השנייה היא החטיבה המזרחית.
אלופת החטיבה המערבית משחקת בסדרת הגמר של הליגה מול אלופת החטיבה המזרחית על הזכייה בגביע סטנלי ועל תואר אלופת ה-NHL.
האלופה הנוכחית של החטיבה המערבית (2024) היא אדמונטון אוילרס.
החטיבה המערבית כוללת 16 קבוצות הנמצאות כולן במרכז ומערב יבשת צפון אמריקה.
בתוך החטיבה מחולקות הקבוצות לפי חתך אורך - 8 הקבוצות של מרכז היבשת, הכולל את אזור הזמן המרכזי ואזור זמן ההרים, נמצאות בבית המרכזי, ו-8 הקבוצות המערביות ביותר נמצאות בבית הפסיפי.
שמה המקורי של החטיבה היה חטיבת קלרנס קמפבל, על שם הנשיא המכהן של ליגת ה-NHL דאז.
החטיבה נוצרה לראשונה ביחד עם החטיבה המזרחית (בשמה המקורי חטיבת נסיך ויילס) ב-1974, כאשר בעקבות התרחבות הליגה, שחולקה עד אז לשני בתים ללא חלוקה גאוגרפית, הוחלט לחלק אותה לראשונה לשתי חטיבות בנות שני בתים כל אחת.
הבתים בחטיבת קלרנס קמפבל בעת היווצרותה נקראו "בית פטריק" (על שם לסטר פטריק, שחקנה ומאמנה של ניו יורק ריינג'רס לאורך שנים, שנחשב לאחד ממייסדי ההוקי קרח בארצות הברית) ו"בית סמיית'" (על שם קון סמיית', שהיה בעליה של טורונטו מייפל ליפס לאורך עשרות שנים ומייסדו של אולמה המיתולוגי מייפל ליף גארדנס).
במסגרת החלוקה מחדש הועבר "בית פטריק" לחטיבת נסיך ויילס (כיום החטיבה המזרחית), ואחד הבתים של חטיבת נסיך ויילס, "בית נוריס", הועבר לחטיבת קלרנס קמפבל.
חטיבת קלרנס קמפבל הפכה לחטיבה המערבית, והבתים בתוכה היו הבית המרכזי, שכיסה את מרכז ארצות הברית ואת העיר ויניפג בקנדה, והבית הפסיפי שכיסה את קבוצות החלק המערבי של היבשת.
ב-1998, בעקבות המשך התרחבות הליגה ותנועתה לכוון דרום ארצות הברית, נוסף לחטיבה בית שלישי - הבית הצפון-מערבי, שהעביר אליו מהבית הפסיפי את הקבוצות מהחוף המערבי של קנדה ומצפון החוף המערבי של ארצות הברית.
קולורדו אוולאנש, שלא הייתה קרובה לאף אחד מהאזורים, סופחה אף היא לבית הצפון-מערבי.
גביע קלרנס קמפבל הוא הגביע המוענק לאלופת החטיבה המערבית בתום הגמר החטיבתי של הפלייאוף, ומשמר את שמה המקורי של החטיבה.
הגביע נתרם על ידי קבוצות הליגה ב-1967 כאות כבוד לקלרנס קמפבל, נשיא הליגה דאז, שהיה אחראי על סיום עידן "שש המקוריות" - 25 שנה בהן הרכיבו את הליגה 6 קבוצות קבועות - ועל תחילת עידן ההתרחבות הגדולה של הליגה.