tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשקיימים אללים דומיננטיים, שלרוב יגבו על הרצסיביים ויותר יבואו לידי ביטוי; ואללים רצסיביים, שסיכויים לבוא לידי ביטוי קטן הרבה יותר אלא אם שני האללים רצסיביים ואז סיכויים לבוא לידי ביטוי יהיו יותר חזקים.
בנוסף קיימים גנים תלויי מין, גנים פלייוטרופיים, גנים פוליגניים, גנים אפיסטטיים וגנים קטלניים.
אוריינות לבריאות הנפש היא היכולת להבין, לזהות ולטפל בסוגיות הקשורות לבריאות הנפש.
כוללת הכרת ידע על בעיות נפשיות, דרכי טיפול, זיהוי סימני מצוקה, ושימוש במשאבים זמינים.
אוריינות זו היא מרכיב חיוני במאבק כנגד סטיגמה, שיפור זמינות הטיפול וקידום חברה בריאה ותומכת.
בריאות הנפש מתייחסת למצב של רווחה פסיכולוגית, רגשית וחברתית.
היא אינה רק היעדר הפרעות נפשיות, אלא גם יכולת להתמודד עם אתגרי החיים, לממש את הפוטנציאל האישי, לתרום לחברה ולקיים קשרים בין-אישיים בריאים.
בריאות נפשית חיובית מאפשרת לאדם לחוות אושר, לפתח חוסן נפשי ולהתמודד באופן יעיל עם מצבי לחץ.
חשיבות האוריינות לבריאות הנפש מסייעת בשיפור הנגישות לטיפול, קידום סביבה תומכת והעצמה אישית.
היבטים מרכזיים של אוריינות בריאות הנפש
זיהוי בעיות נפשיות: שיקוף עצמי כיכולת לזהות סימנים ותסמינים של הפרעות נפשיות נפוצות, כמו דיכאון, חרדה או הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
זיהוי מוקדם יכול להוביל להתערבות מהירה יותר ולמנוע מצבי הידרדרות.
ידע על גורמי סיכון וגורמי הגנה: הבנה של הגורמים התורמים להתפתחות בעיות נפשיות, כמו: גנטיקה, טראומות, טריגר, מצבים חברתיים-כלכליים.
וכן של גורמים שיכולים להגן כמו: תמיכה חברתית, מיומנויות התמודדות ופעילות גופנית.
ידע על אפשרויות טיפול והתמודדות: הכרת דרכים להתמודדות יומיומית, כמו טכניקות הרפיה, מיינדפולנס ושיטות לניהול מתח.
בנוסף הכרת סוגי הטיפולים השונים, כמו טיפול פסיכולוגי כפסיכותרפיה, טיפול תרופתי, הדרכת הורים וטיפול קבוצתי כקבוצות תמיכה.
הפחתת סטיגמה: הבנה שאוריינות לבריאות הנפש מסייעת לנרמל את נושא ההפרעות הנפשיות ובכך להפחית את הבושה והפחד המונעים מאנשים לחפש סיוע.
הפצת מידע מדויק ופתיחות בשיחה הם כלים חיוניים במאבק בסטיגמה.
הבנה על "עזרה ראשונה נפשית": ידע כיצד לסייע לאדם במצב של מצוקה נפשית חריפה, לדוגמה על ידי הקשבה אמפתית, עידוד לפנות לעזרה מקצועית (חשש חטיפה) או מתן תמיכה מיידית.
אוריולו (באיטלקית Oriolo) היא עיירה קטנה וקומונה באיטליה הדרומית.
העיירה נכללה ברשימת "הישובים היפים ביותר באיטליה" (I Borghi più belli d'Italia).
ב-31 בדצמבר 2021 עמד מספר התושבים הרשמי על 1,711. היקף האוכלוסייה במקום נמצא בקיטון מתמשך ועקבי, מאז שנות ה-90 של המאה העשרים.
אין הסכמה כללית על מקור שמה של העיירה אוריולו.
סבורים שמקור השם Oriolo בשפה הלטינית.
לפי גרסה אחת, השם נגזר מהמילה oriolus, סוג של ציפור נודדת קטנה, הנקראת זהבן מחלל (שם מדעי: Oriolus oriolus).
אחרים חושבים, שמקור השם מן המאה ה-12, מהביטוי צ'יקו ד'אורזו (chicco d'orzo), במשמעות של גרגר שעורה.קיימת אפשרות נוספת, שהעיירה קרויה על-שם נהר בעל אותו שם, החוצה את העמק שמעליו המקום בנוי, נהר האוריולו .
אפשרות אחרת היא ששם העיירה קשור לאורו"-Oro", שפירושו "זהב" באיטלקית.
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה שלטו באזור ה (Sybaris), שמקורם בתרבות דורית ביוון העתיקה ואשר שלטו בחלקים נרחבים של איטליה הדרומית, בתקופה הנקראת "יוון הגדולה" (Magna Grecia).
תרבות יוונית זו הקימה 25 ערים, אחת מהן אינה רחוקה מאוריולו ושרידיה נמצאו בסמוך לנהר בשם דומה, ונחפרו ארכאולוגית בשנות ה-60. אין עדות לקיומו של ישוב מאותה העת, באתר המדויק בו נמצאת העיירה.
תקופת שלטונם של הסיבארים הייתה תקופה של שפע באזור, ולאחר שקיעת התרבות הסיבארית, גם האזור חווה שפל במשך תקופת ארוכה מאוד.
ידוע שכבר סביב שנת ה-1000 לספירה היה במקום ישוב, אך ביסוסה של אוריולו כישוב עירוני החל לאחר בניית טירת אוריולו במאה ה-13, על-ידי משפחת סאנסוורינו.
הטירה נועדה במקור להיות מקום מפלט לתושבי חוף הים, שסבלו מתקיפות חוזרות ונשנות של סרצנים.
עם השנים התפתח ישוב סביב ובחסות הטירה.
ב-1129 נכבש מידיי המלך רוג'רו השני, ב-1265 עבר לידיי המלך שארל ה-2 לבית אנז'ו, לאחר מכן למשפחת סאנסוורינו.
ב-1571 השתתפו תושבים רבים של העיר בקרב לפנטו, שהיה קרב ימי גדול.
בינואר 1693 האזור נפגע על ידי רעידת האדמה החזקה, המוערכת ב-7.4 בסולם ריכטר, שפגעה במערב סיציליה ובחלק המזרחי של דרום איטליה.
ב-1861 האזור אוחד ביחד עם שאר חלקי איטליה בתהליך איחוד איטליה, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
בראשית מלחמת העולם השנייה עמדה אוכלוסיית המקום על כ-5,000 תושבים, ובמהלך המלחמה מספר התושבים צנח כמעט ב-50%.
אוריולו נמצאת בחלק הדרומי של חצי האי האיטלקי, בחלק הדרומי ביותר, הגם שהיא אינה היישוב הדרומי ביותר.
יש רבים המדמים את חצי האי האיטלקי למגף, והעיירה נמצאת באמצע "כף הרגל" במגף.
מנהלתית, אוריולו שייכת למחוז קלבריה, לנפת קוזנצה.
המרחק לעיר הנפה קוזנצה מסתכם בכ-123 ק"מ, לבירת המחוז קטנזארו כ-217 ק"מ, לעיר רג'ו די קלבריה כ-306 ק"מ, לנאפולי העיר החשובה ביותר בדרום כ-265 ק"מ, ועד לרומא בירת איטליה מרחק הנסיעה הוא כ-475 ק"מ.
המרחק בקו אווירי למפרץ טאראנטו, חלק מהים היוני (שהוא עצמו מחובר לים התיכון) הוא כ-20 ק"מ.
גובהה של אוריולו מעל פני הים עומד על ממוצע 450 מטר (1,476.4 רגל).
העיירה קרובה לנהר אוריליו, הזורם בעמק שמתחתיה.
הפארק הלאומי פולינו (Pollino) והפארק בוסקו די סטראפאצ'ה (Bosco di Straface) סמוכים לעיירה.
בעיירה ובאזור שורר אקלים ים תיכוני.
תקופות הקיץ חמות וגם לחות עקב הקרבה היחסית לים, ועונות החורף קרות, ללא טמפרטורות קיצוניות.
נדיר שהטמפרטורה במקום יורד ל-0 מעלות צלזיוס או מגיעה מעל ל-31 מעלות.
היותו של המקום בגובה כמה מאות מטרים מעל פני הים משפיע, וממתן את מזג האוויר במקום.
העננות מעל העיירה אינה מגיעה ל-50% גם בחודשי החורף, ובקיץ השמים בהירים מאד, בחודשים יולי-אוגוסט העננות נעה בין 14-8% בלבד.
הרוחות באזור מתונות, מהירות הרוח השנתית הממוצעת מגיעה למעט למעלה מ-13 קמ"ש.
עקב המיקום הגאוגרפי הדרומי, אין סטטיסטיקה אודות כמויות של שלג באוריליו.
מספר ימי הגשם במקום עומד על ממוצע של 146.3 ימים בשנה.
קיימים מספר אתרי עניין בעיירה, אזרחיים, דתיים וצבאיים לשעבר.
הטירה: טירת אוריולו, המכונה גם הטירה הנורמנית (קסטלו נורמנו-Castello Normanno).
הטירה הבנויה בנקודה הגבוהה ביותר בעיירה, שולטת על קו הרקיע.
שופצה חלקית במאה ה-21 וניתן לסייר בה.
מהטירה מתאפשרת תצפית היקפית על העיירה ועל האזור כולו.
העיר העתיקה: העיר העתיקה היא מבוך של סמטאות צרות עם בתי אבן ישנים, כיכרות קטנות, ונקודות תצפית אל האזור.
כיכר אומברטו: כיכר (פיאצה) אומברטו הראשון היא הכיכר המרכזית בעיירה, שסביבה בתי קפה ומסעדות, והיא משמשת כמקום מפגש חברתי למקומיים וגם לתיירים.
כנסיות: כנסיית האם, המוקדשת לג'ורג'ו הקדוש.
נבנתה ב-1264, ובה ציורי קיר (פרסקאות) מראשית המאה ה-16. בעיירה בנויות כנסיות נוספות.
פסל זיכרון: במרכז העיירה מוצב פסל להנצחת הנופלים במלחמת העולם הראשונה.
הפסל הוצב בחודש נובמבר 2018, במלאת 100 שנים לתום מלחמת העולם הראשונה, שהסתיימה רשמית ב-11 בנובמבר 1918.
פארק לאומי: הפארק הלאומי פולינו (Il Parco Nazionale del Pollino) סמוך מאוד לאוריולו.
פארק פולינו משתרע על פני כ-1,960 קמ"ר, והוא הפארק הגדול ביותר באיטליה, וטוען שהעץ העתיק ביותר באירופה בן למעלה מ-1,200 שנים נמצא בתחומיו.
הפארק נקרא על-שם הר פולינו שבשטחו, שגובהו 2,248 מטר, אך הוא אינו ההר הגבוה בפארק.
בפארק הרים נוספים שגובהם עולה על 2,000 מטרים, שבילי הליכה בדרגות קושי שונות, צמחייה אופיינית לאזור וחיות בר דוגמת זאבים.
ערוצי אוריולו: בדרך מאוריולו לכפר הקטן פארנטה על מתלול של הר, נראים ערוצי אוריולו (I calanchi di Oriolo), הנחזים מרחוק כצלע הר מחורץ, המכוסה כולו בשלגים.
מוזיאון: מוזיאון מוּדַם (MUDAM) הוא מוזיאון מבוזר בעיירה, הפועל בכמה אתרים שונים.
המוזיאון לתרבות חקלאית ממוקם בארמון פלאצו גיאנטסיו (Palazzo Giannettasio), המוזיאון העירוני מוצג בבית התרבות, ובנוסף באתרים שונים בעיר מפוזרים גלריית האומנות העירונית, גלריית פורטה סן ג'אקומו (the Porta San Giacomo Gallery), ובית הרעיונות והאומנויות.
סרט: חלק מהסרט אודות התאולוג המיסטיקן יואכים מפיורה, שעבר חוויה מיסטית בירושלים.
את הסרט ביים ג'ורדן ריבר (משמעות שמו של הבמאי באנגלית: "נהר הירדן").
יואכים והאפוקליפסה יצא לאקרנים בשנת 2024, וחלקו הוסרט בטירה של אוריליו.
תיאטרון קיצי פתוח: "פורטלה", התיאטרון הקייצי של אוריולו (Portella, il Teatro di Oriolo) מתקיים באמפיתיאטרון פתוח, הבנוי על צלע ההר, שעליו בנויה גם טירת אוריולו.
התיאטרון פעיל בחודשים יולי ואוגוסט בלבד וכולל מופעי בידור, ערבי שירה והופעות של זמרים, אופרות, הצגות תיאטרון למבוגרים ולילדים, ומופעי תרבות מגוונים.
חגיגות יין: חגיגות היין "וינקנטה" (Vincanta) הן חגיגות המאורגנות על-ידי יצרני ענבים ובתי יין מקומיים.
השם וינקנטה הוא הלחם של שתי מילים איטלקיות, "וינו" (Vino) שפירושו יין, ו"קנטה" (Canta) אשר משמעותה שירה.
מדובר בערבי שירה וטעימות יין, הדרכות בנושאי יין, ובסיורים ביקבים מקומיים.
טריאלי: הטריאלי הוא מאפה כעך ("בייגלה"), אשר יש לו גרסאות מגוונות באזורים שונים של איטליה.
המאכל מקובל מאוד בקלבריה ובאוריולו.
תהליך הכנתו רב שלבי, והוא עובר הרתחה במים וגם אפיה.
מאכלים ומשקאות: מאכלים מקובלים במקום כוללים מאכלי פסטה בהכנה ידנית, דוגמת ניוקי (Gnocchi) מקמח ותפוחי אדמה, פוזילי (fusilli), ופטוצ'יני (fettuccine).
בין המשקאות החריפים המקובלים ניתן למנות ליקר מר.
מאכל אחר האהוב באזור הוא בשר גדי.
כלכלת העיירה מבוססת בעיקר על חקלאות.
ענפי החקלאות היותר מרכזיים במקום הם גפנים וייצור ושיווק יין, ומטעי זיתים והפקת שמן זית מקומי.
משקל התיירות באוריולו עולה עם הזמן בסל הפרנסה המקומית, אך עדיין לא הגיע לעמדה מובילה.
ממשלת איטליה מעודדת את הרחבת הבסיס התיירותי בכלכלה המקומית והאזורית.
כבישים: הכבישים המגיעים לאוריולו הם כבישים אזוריים SP147, ו-SP481. האוטוסטרדה הקרובה ביותר E90, נמצאת במרחק של כ-23 ק"מ מהעיירה.
אוטובוסים: קו אוטובוס מספר 167 מחבר את אוריולו עם היישובים השכנים, ועם טרביסצ'ה וקונצנזה.
גם קווים 176 ו-138 מחברים את העיירה עם הערים הגדולות יותר במחוז קלבריה.
רכבת: תחנת הרכבת נקראת אמנם על שמן של שתי עיירות, אמנדולורה-אוריולו (Amendolara-Oriolo), אך בפועל התחנה סמוכה לחוף הים ורחוקה ממרכז אוריולו כ-23 ק"מ.
תעופה: אין נמל תעופה בין-לאומי בקרבה מיידית לאוריולו.
אל ומנמלי התעופה הקרובים ביותר מגיעים קווי תעופה בעיקר ממדינות סמוכות, שווייץ, צרפת, גרמניה, וטיסות מנמלי תעופה פנים איטלקיים.
אפשרות אחת היא נמל התעופה למציה טרמה (Lamezia Terme-SUF), הסמוכה לבירת המחוז ומרוחקת מאוריולו כ-185 ק"מ.
במרחק דומה נמצאים נמלי תעופה של פוליה המחוז השכן, כ-184 ק"מ, לנמל התעופה בארי-פאלזה (Aeroporto di Bari-Palese-BRI) ולנמל התעופה ברינדיזי (Aeroporto di Brindisi-Casale-BDS).
נמל התעופה נאפולי, הגדול ביותר בדרום איטליה, נמצא במרחק נסיעה של כ-269 ק"מ.
או֗רִיו֗לו֗ רו֗מַאנו֗ (באיטלקית: Oriolo Romano) ידועה בפי המקומיים כ-אוּרִיו֗לו֗ (Uriolo), היא עיירה קטנה וקומונה במרכז איטליה, לא הרחק מעיר הבירה רומא.
מספר תושבי העיירה הוערך ב-1 בינואר 2026 ב-3,708. מספר התושבים במקום יציב, בתאריך 31 בדצמבר 2021 היה מספר התושבים המוסכם 3,728.
אין וודאות ביחס למקור שמה של העיירה, וקיימות מספר סברות ואפשרויות.
השם מורכב משתי מילים נפרדות.
החלק הראשון הוא "אוריולו" (Oriolo).
יש הסבורים שהמילה היא שיבוש של שעון או שען, הו֗רׇרִיוּם (horariolum), שפירושו לוח זמנים יומי קבוע בלטינית, שהחל כפי הנראה במנזרים של הנצרות, אחרים חושבים שאוריולו נגזרת מהשעון המקובע בראש מגדל בארמון אלטיירי בעיר.
קיימת סברה נוספת, שלפיה אוריולו מגיע משמה של ציפור נודדת קטנה ששמה המדעי בלטינית הוא אוריולוס (oriolus), הנקראת בעברית זהבן מחלל.
אפשרות נוספת היא, שהשם הוא התפתחות של המילה זהב באיטלקית-אורו (Oro).
אין הסכמה גם בנוגע לחלק השני של שם העיירה, סיומת השם רומאנו (Romano).
סיומת זו יכולה להצביע על היות המקום בצומת דרכים, אך ייתכן שמדובר בתוספת שמטרתה הבלבדית היא להבחין שם בין העיירה, לעיירה אחרת בעלת אותו השם "אוריולו", הנמצאת במחוז קלבריה, במרחק נסיעה של כ-530 ק"מ דרומית לאוריולו רומאנו.
אזור העיירה היה מיושב בעת העתיקה, על-כך מעידים קברים אטרוסקיים שנמצאו בסביבת העיירה, הנקרופוליס של סוּטְרִי (Sutri) ובמרחק קצת יותר גדול הנקרופוליסים של טרקוויניה וצ'רווטרי (The Necropolises of Tarquinia and Cerveteri).
הייסוּד הממשי של העיר מיוחס לשנת 1560, בתכנונו של האציל ג'ורג'ו סַנְטׇהקרו֗צֵ'ה (Giorgio Santacroce), אליו הועבר המקום כאחוזה פאודלית על-ידי משפחת אורסיני.
סנטהקרוצ'ה תכנן את המקום כעיר "אידיאלית ומאושרת".
הוא הזמין חוואים מאומבריה וטוסקנה, להתיישב ולעבוד תמורת אחוזים מהיבול, או אחוזים מתמורת היבול.
על מנת ליצור די שטח, ולהקים "עיר מאושרת ואידיאלית", סנטהקרוצ'ה ביצע ביעור של חלק משטחי היערות שסבבו את המקום, תכנן רחובות ישרים, ונתן חלקת אדמה לכל תושב.
ב-1606 העיירה הוחזרה למשפחת אורסיני, שהעבירה למשפחת אלטיירי (Altieri) את השליטה באזור ב-1671. ביחד עם ההמחוז כולו, אוריולו רומאנו אוחדה בשנת 1861 בהליך איחוד איטליה, שהנהיג המלך ויטוריו אמנואלה השני.
בשנת 1903 נערך בעיר ניסוי של
אוריולו רומאנו נמצאת במרכז איטליה, במחוז לאציו.
בדרום נפת ויטרבו, על גבול המרחב המטרופוליטני של רומא.
העיירה נמצאת בתוך אזור מיוער בעצי אשור של מונטה רסקיו (Monte Raschio).
היער זכה ביחד עם יערות אשור עתיקים אחרים באירופה, בהכרה של אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
באזור העיר קיימים גם יערות, בהם עצים מסוגים אחרים.
העיירה קרובה לאגם ברצ'אנו (Lago di Bracciano), כ-3 ק"מ בקו אווירי, וקרובה מעט פחות לשני אגמים נוספים.
מרחקה של אוריולו רומאנו מהים התיכון מסתכם בכ-20 ק"מ בקו אווירי.
שכנותיה הקרובות הן פו'גיו (Poggio), פוג'יו פאלומבינו (Poggio Palombino), מונטהוירג'יניו (Montevirginio), פיאנה (Piana), מנזיאנה (Manziana) וקאנאלה מונטראנו (Canale Monterano).
מרחק הנסיעה לעיר הנפה ויטרבו עומד על כ-38 ק"מ, ורומא עיר המחוז ובירת איטליה במרחק הנסיעה של כ-60 ק"מ.
נהר ה-מיניונֶה (Mignone) זורם בשוליים המערביים של העיירה, ומתנקז לתוך הים הטירני, המהווה חלק מהים התיכון.
גובהה הממוצע של אוריולו רומאנו מעל פני הים הוא 420 מטר.
העיירה בנויה באזור הררי, שגובהו נע בין 300 ל-610 מטרים.
בעיירה שורר אקלים ים תיכוני.
עונת הקיץ חמה ולחה ועונת החורף קרה, אך לא נחשבת לקרה מאוד.
העננות באזור נמוכה יחסית, בכל חודשי השנה היא אינה מגיעה ל-50%, ובחודשי הקיץ יורדת אל מתחת ל-20%.
מהירות הרוח הממוצעת השנתית מגיעה ל-12.95 קמ"ש.
ממוצע מספר ימי הגשם בשנה עומד על 74.4, וכמות הגשם השנתית הממוצעת היא 600.4 מ"מ.
לא נמצאו נתונים סטטיסטיים אודות כמויות שלג, או ימי שלג במקום, עקב מיקום העיירה בסמוך לרומא, אך ידוע שמדי פעם יורד שלג בעיירה.
הגובה היחסי של המקום משפיע על הטמפרטורות, נדירה ירידת הטמפרטורה אל מתחת ל-1 מתחת לאפס, או עלייתה אל מעבר ל-32 מעלות צלזיוס.
ארמון אלטיירי: הארמון נושא את שמה של משפחת אלטיירי, וגם את שמו של המייסד סנטהקרוצ'ה (Palazzo Santacroce-Altieri), אך מוכר יותר כ"פאלאצו אלטיירי".
בנייתו החלה בשנת 1579 והושלמה ב-1585, בסגנון מנייריסטי.
בשנת 1674 הוכנסו יצירות אומנות של משפחת אורסיני ששלטה בעיר וגרה בארמון.
ארמון אלטיירי ממוקם במרכז העיר ומתפקד גם כמוזיאון.
לארמון מגדל שעון ופעמונים אופייני, עם גגון רעפים אדום.
בכיכר אומברטו הראשון שבחזית הארמון פועלת מזרקת "העלים", עם אובליסק במרכזה ופסלונים בראש האובליסק.
גני וילה סנטהקרוצ'ה-אלטיירי: הגנים (Villa Santacroce Altieri) הם פארק רחב ידיים, בגודל של למעלה מ-0.8 קילומטר רבוע.
הפארק נתרם לעיריית אוריולו רומאנו ב-1970, על ידי נדבן שרכש אותו על מנת לתרום לציבור.
הפארק משמש לפיקניקים, למופעים ולקיום פסטיבלים.
שמורת מונטה רסקיו: יער מונטה רסקיו נמצא בשכנות מיידית לאוריולו רומאנו, הוא שמורה גדולה של עצי אשור, בני כ-150 שנה, שזכה בשנת 2017 בהכרת אונסקו כאתר מורשת עולמית, ביחד עם יערות אשור עתיקים אחרים באירופה.
ביער חיים מגוון של חיות בר, ציפורים ויצורים קטנים, קיפודים אמיתיים, ארנבת קורסיקנית, עטלפים מערביים (Western barbastelle), דוכיפת מצויה, חתול בר אירופי, נמנמי גינה (Garden dormouse), סלמנדרה ממושקפת (Spectacled salamander), וחיפושיות אלפיניות ארוכות מחושים (Rosalia longicorn).
פארק מולה: הפארק (Parco Della Mola) משתרע מערבית לעיירה, במרחק נסיעה של כ-10 דקות.
בפארק זורמים נחלים עם מפלים קטנים, וקיימים אזורי פיקניק ובילוי בטבע.
אגמים: שלושה אגמים נמצאים באזור.
אגם ברצ'אנו (Lago di Bracciano) נמצא בקרבה גדולה לעיירה, אגם ויקו (lago di Vico) כ-24 ק"מ צפונית לאוריולו רומאנו, ואגם בולסנה הגדול יותר, כ-65 ק"מ צפונית לעיירה.
בעיר נערכים מספר פסטיבלים שנתיים:
פסטיבל פטריות פורצ'יני: פסטיבל פטריות הפורצ'יני (funghi porcini Festival) נערך בדרך כלל מאמצע חודש ספטמבר, לאחר הופעת הפטריות, ומתקיים במהלך שני סופי שבוע.
לקראת הפסטיבל מוקמים אוהלי ענק, ומגישים בהם מאכלים הקשורים בפטריה.
את המאכלים מגישים גם במסעדות מקומיות.
מן המאכלים המוגשים: ראביולטי (ravioletti-פסטה ממולאת בקרם פטריות), פטוצ'יני, וגם תפריטים אד הוק.
פסטיבל אקווטה: פסטיבל זה (Acquacotta Festival) הוא פסטיבל מזון הנערך בדרך כלל בסוף יוני וראשית יולי.
הפסטיבל משולב עם ספורט ומאורגן על-ידי מועדון ספורט מקומי.
פסטיבל ציידים: פסטיבל אוכל המוקדש לציד, בעיקר של חזירי בר.
מתחיל בסוף יולי ונמשך עד ראשית אוגוסט.
פסטיבלים דתיים: נערכים שלושה פסיטבלי דת, ב-14 באוגוסט לכבוד עלייתה של מריה לשמים, בזמן חג הכריסטמס (חג המולד) מתקיימת תהלוכה שבמסגרתה נושאים דמויות של ישו וצלבים כבדים, וב-14 בינואר מתקיימת סעודת גאורגיוס הקדוש שהוא הפטרון המגן על העיר.
מוזיאון ארמון אלטיירי: ארמון אלטיירי הבנוי במרכז העיירה מתפקד כמוזיאון, המציג את נכסי האומנות שהובאו לארמון בעיקר על-ידי משפחת אורסיני.
במוזיאון פתוחים לציבור 14 חדרי תצוגה.
התצוגה הידועה ביותר של המוזיאון מוצגת באולם האפיפיורים (Galleria dei Papi), ובה תלויים כל הדיוקנאות של האפיפיורים המוזיאון מוסיף תמונה לגלריה, בכל פעם שנבחר אפיפיור חדש.
עוד בתצוגה תמונות, לרבות של בני משפחת אלטיירי, פריטי ריהוט, דוגמת כיסאות עתיקים מעוטרים בסגנון ניאו קלאסי, בידיי האומן ג'ובאני באליונה.
ספר: בשנת 2018 יצא לאור ספר מאת דמטריו פיצ'יני (Demetrio Piccini) בשם "אוריולו רומאנו: מסע בזמן" (ORIOLO ROMANO: Viaggio nel Tempo).
הספר עוסק באדריכלות העירונית בעיירה מאז הקמתה.
כלכלת אוריולו רומאנו מתבססת במידה רבה על ענפים מסורתיים של מסחר, תעשייה זעירה, אומנויות דוגמת גילוף בעץ, גידול פטריות פורצ'יני, חזירים, פרות, ועיזים.
באזור העיירה מייצרים יינות עם ציון מקור מבוקר ומובטח (DOC), שמן זית וגבינות בקר, עיזים ועוד.
התיירות מתפתחת כתוצאה מהקרבה לשמורת מונטה רסקיו, פארק מולה ואגמי מים מתוקים, אך לא הגיעה למעמד מוביל, והעיירה עדיין לא מוצפת בהמוני תיירים.
אוריולו מאוגדת באגודת העיירות האותנטיות באיטליה, המביאה אליה גם תיירות פנים איטלקית.
בשנת 1903 שהה הממציא זוכה פרס נובל לפיזיקה גוליילמו מרקוני (Guglielmo Marconi) בעיר, וצוות בראשותו ובשיתוף צבא איטליה ערך ניסוי שידור ראשון לרומא, של הודעת רדיו-טלגרף "מרקוניגרם" לשלטונות ברומא.
השדר נשלח מגבעות קמפאצ'ו הסמוכות לעיר (colline del Campaccio), ומאוחר יותר באותו היום קיבל הצוות שדר תגובה מרומא.
התמונה המקורית של האירוע שמורה במוזיאון הדואר והתקשורת של איטליה.
בעיירה פועל מצפה כוכבים המצויד בטלסקופ רובוטי לא גדול.
בנוסף לתצפיות אסטרונומיות, המצפה משמש גם כתחנה לחיזוי מזג האוויר באזור.
באזור העיר ובמבנים בתוכה התגלה קיומו של גז רדון בעל תכונות מסרטנות, בריכוז גבוה יותר מהריכוז הנחשב לבטוח על-ידי ארגון הבריאות העולמי.
העיירה בשיתוף פעולה עם גורמים עירוניים באזור וברמה הלאומית, נקטה בפעולות שונות למזעור הבעיה.
בין היתר הותאמו והוחמרו תקני הבניה בעיירה, למניעת חדירת הגז לבתים, או צמצומו אל מתחת לרמה המותרת.
כבישים: את העיירה חוצה כביש SP147. כבישים אחרים באזור העיירה הם SP2C, SP3A ו-SP4. האוטוסטרדות הקרובות ביותר לאוריולו רומאנו הן אוטוסטרדת החוף E80, ואוטוסטרדת האורך המרכזית של איטליה A1.
אוטובוסים: קווי אוטובוס יוצאים ומגיעים לעיירה הן מעיר הנפה ויטרבו צפונית לעיירה, והן מעיר המחוז והבירה רומא.
רכבת: קו רכבת אזורית SL3 של חברת הרכבות האיטלקית טרנאיטליה מגיע לאוריולו רומאנו, למרכז העיירה.
זמן הנסיעה מטרמיני (Termini) התחנה המרכזית של רומא, מסתכם במעט יותר משעה.
תעופה: נמלי התעופה הבין-לאומיים הקרובים לאוריולו רומאנו הם נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו במרחק של כ-64 ק"מ, ונמל התעופה רומא-צ'אמפינו, במרחק של כ-83 ק"מ.
בתנ"ך, האורים והתומים הם פריטים מסוימים שהונחו בדרך קבע בתוך החושן שלבש הכהן הגדול על חזהו, ונועדו לקבלת מסרים מאלוהים בתשובה לשאלות.
אופיים של פריטים אלו ומנגנון קבלת המסרים אינם מפורשים במקרא.
קיומם של האורים והתומים ואפשרות השימוש בהם מוזכרים כבר בתורה, וסיפורים על שימוש בהם מוזכרים בספרי התנ"ך, בעיקר בתקופת השופטים והמלכים הראשונים.
לאחר תקופת דוד, הם אינם מוזכרים, מלבד אזכור מאוחר שלהם בתקופת עזרא ונחמיה.
על פי התפיסה המסורתית של חז"ל, המסר הועבר באמצעות החושן, שבו נקבעו אבנים יקרות, ובהן היו שמות שבטי ישראל חרוטים או בולטים.
האבנים נתנו תשובות מילוליות בהבלטה או הארה של אותיות, (למשל בפירוש חז"ל לספר שמואל א', א' י"ג).
לפי תפיסה זו, אורים ותומים הם גווילים קטנים עם השם המפורש, שהושמו בתוך קפלי החושן של הכהן הגדול, וגרמו לאותיות מסוימות שעל אבני החושן לזרוח, לאחר שאילת השאלה של הכהן, כתשובה מאלוהים.
לדעת הרמב"ם כלל לא היו גווילים, אלא אבני החושן עצמן נקראו אורים ותומים.
הרמב"ם מתאר את האופן בו שאלו את השאלות: .
חוקרי יהדות מודרניים, כגון קאסוטו, סוברים כי אורים ותומים הם שני גווילי קלף שבאחד מהם כתובה המילה "אורים" (מלשון "ארור") ובשני כתובה המילה "תומים" (מלשון "תום ואמת"), שנשלפו באופן אקראי כאשר נשאלה שאלה, וייצגו את רצון האלוהים.
לפי תפיסה זו, המתבססת גם על תרגום השבעים ל, האורים והתומים ענו תשובות של "כן" או "לא" ולא תשובות מורכבות בעלות אותיות רבות.
האזכור הראשון של אורים ותומים בתנ"ך מופיע בציווי לאהרן הכהן לשאת את האורים והתומים על חזהו כששירת בתפקיד הכהן הגדול.
בעקבות מותם של אהרן ומשה, הונחה יהושע, המנהיג החדש, ללכת לכהן הגדול לקבלת ייעוץ האורים ותומים כאשר היה חפץ בעצת ה'.
זאת בניגוד למשה שלפי התנ"ך דיבר אליו ה' בצורה ישירה.
בספר שמואל (א, י"ד) מסופר שכאשר באה חנה, אימו העקרה של שמואל הנביא, למשכן להתפלל על בן, והרבתה להתפלל מבלי שקולה יישמע, אמר לה עלי: "עד מתי תשתכרין הסירי את יינך מעליך".
לפי פירוש המובא בשם הגר"א, כאשר ראה עלי שחנה מתנהגת באופן מוזר, שאל לגביה באורים ותומים, והאותיות ה כ ר ש נצצו, אך הוא במקום לפענח "כְּשָׂרָה" (כלומר עקרה וקשת רוח כמו שרה), פענח "שִׁכֹּרָה".
לא תמיד היו האורים עונים.
כך מסופר פעמיים כי שאול המלך ניסה לשאול באורים ותומים ולא נענה, בשתי הפעמים הדבר היה בהקשר למלחמה בפלשתים.
במלחמת מכמש שאל שאול האם להמשיך במלחמה ולא קיבל תשובה.
לפני מלחמת הגלבוע שבה נהרג הוא ניסה לברר את העתיד, דבר שגרם לו לפנות לבעלת האוב מעין דור.
לפיכך, על פי תפיסת התנ"ך התשובה לא הייתה אוטומטית וטכנית, אלא תלויה במעשיו של האדם.
במלחמת מכמש כאשר ניסו ללכוד את האשם לשתיקת האורים ותומים נתפס יהונתן..
מאוחר יותר מסופר על דוד המלך ששאל באפוד של אביתר הכהן, האם אנשי קעילה שהיו משבטו יסגירו אותו ונענה שהם יסגירו אותו וששאול ירד, ובחר לברוח על סמך שאלה זו.
בפעם השנייה שאל דוד באורים ותומים לאחר שגדוד עמלק שבה את נשותיהן ובניהם; שאלתו הייתה האם לרדוף אחריהם ולפי התשובה שקיבל, , הוא דלק אחר העמלקים והצליח להציל את כולם.
ההתייחסות המוסכמת האחרונה בתנ"ך בקשר לאורים והתומים הייתה בעזרא ונחמיה כאשר בית המקדש ומנהגי עבודת האל הושבו על כנם בבית שני.
נכתב שם כי אלו שאין ביכולתם להוכיח את שורשיהם ככהנים יצטרכו לחכות לבואו של הכהן עם האורים והתומים לזהות את הכהנים האמיתיים: .
חז"ל מנו את האורים והתומים בין חמשת הדברים שהיו במקדש הראשון ולא במקדש השני.
לדעת הרמב"ם עשו בבית שני אורים ותומים אלא שלא היו נשאלים בהם, ולדעת הראב"ד לא עשו בבית שני אורים ותומים כלל.
בזרם הנוצרי-מורמוני קיימת התייחסות לאורים והתומים, בעיקר כאל חפץ, מנגנון או מתקן.
מייסד הכת ג'וזף סמית' הבן טען כי השתמש באורים ותומים לצורך תרגום ספר מורמון מלוחות הזהב.
סמית' בנוסף השתמש לכאורה באורים ותומים לשכתב חלקים בספר דוקטרינה ואמנה .
המילון לתנ"ך של המורמונים מגדיר את אורים ותומים כ"כלי האלוהים שסייע לבני האדם לקבל את התגלותו של אלוהים ולתרגם שפות [שונות]".
בספר המורמונים מוזכר כי הנביאים אֱתֶר ומוֹשִׁיעַ נעזרו בכלי שנקרא אורים ותומים לצורך התגלות האלוהים לעמם.
המורמונים טוענים ששימוש באורים ותומים הוא "עדיפות נעלה ומיוחדת בנביא או חוזה", אף על פי שלא כל הנביאים, הקדושים והחוזים של התקופה העכשווית והקדומה בנצרות השתמשו באורים ותומים.
לפי המסורת הקבלית, האורים ותומים היו חפצים שנלקחו מהמקדש שבנה שלמה המלך לאחר שנרצח חירם אבי, בזמן ששמר על ההקדשים.
לפי האמונה הושג מחדש האורים ותומים והוחזר לאחר מכן למקדש.
אמונה זאת רווחת גם באגדות הבונים החופשיים מארצות הברית.
הביטוי אורים ותומים ("Urim and Thummim") הוא המוטו של אוניברסיטת ייל ומופיע על מגינה.
קיים מיתוס כי הביטוי הונחל לסמלה של אוניברסיטת ייל על ידי נשיאה לשעבר עזרא סטיילז במאה ה-18, שכפרוטסטנטי אדוק היה בעל שליטה מעולה בעברית מקראית.
הדבר אינו נכון כיוון שעל תעודת התואר השני של סטיילז משנת 1749 הופיע הסמל עם הכתב העברי, זמן רב לפני שהיה לנשיא האוניברסיטה.
הביטוי מתורגם ללטינית וכתוב על הדגל מתחת לספר העברי – "LUX ET VERITAS", שמשמעו בלטינית "אור ואמת".
בספר "נקמת רוח המכשף" (The Revenge of the Wizard's Ghost), מאת הסופר האמריקאי ג'ון בליירז , האורים והתומים הם מכשיר מיוחד במינו, וסביבו נבנית העלילה המרכזית בספר.
אורים ותומים מופיעים גם בספר "האלכימאי" מאת הסופר הברזילאי פאולו קואלו.
בספר מתואר כי אורים ותומים הם שתי אבנים, שחורה ולבנה, המסמלות 'כן' ו'לא' בהתאמה, ומשמשות לקבלת החלטות וקריאת אותות.
האוריינט אקספרס (Orient Express) הייתה רכבת נוסעים מהודרת, שפעלה במשך קרוב למאה שנה בין פריז לאיסטנבול.
היא יצאה לדרך לראשונה ב-4 באוקטובר 1883 וערכה את נסיעתה האחרונה ב-14 בדצמבר 2009.
עד הופעתה של האוריינט אקספרס, הייתה הנסיעה בין אירופה לאימפריה העות'מאנית איטית ומסובכת.
בכל מדינה לאורך המסלול הייתה רשת מסילות ברזל נפרדת משלה, ונוסעים שחצו גבולות נאלצו לרדת במעבר הגבול ולהחליף רכבת.
יזם בלגי בשם ז'ורז' נאגלמאקר (Nagelmackers) החליט ליצור חלופה נוחה יותר.
הוא הצטייד בקרונות שינה מפוארים, והצליח לקבל את אישורן של המדינות לאורך הקו להשתמש ברשת המסילות לנסיעה רציפה, כשרק הקטר הוחלף במעברי הגבול.
לצורך הפעלת הקו ייסד את "החברה הבינלאומית לקרונות שינה וקווי אקספרס אירופיים" (Compagnie Internationale des Wagons-Lits et Grands Express Européens), או בקיצור "ואגון לי" (="קרונות שינה") - השם שבו מוכרת החברה עד היום, אף שעיסוקיה מזמן חרגו מתחום הסעת נוסעים בקרונות.
במהלך השנים הראשונות לפעולתה נוסו חלופות אחדות לנתיבים, כשחלקם עדיין לא ישירים.
התוואי המקורי של הרכבת החל מ-1883, היה פריז - שטראסבורג - מינכן - וינה - בודפשט - בוקרשט - איסטנבול, כאשר בשני קטעי נסיעה נצרכו הנוסעים לשירותי מעבורת כדי לחצות מכשולי מים, את נהר הדנובה, וקטע מערבי של הים השחור מוורנה שבבולגריה לאיסטנבול.
פתיחת מנהרת סימפלון ב-1906, מנהרה באורך 20 ק"מ בין שווייץ ואיטליה, קיצרה משמעותית את הנסיעה ואפשרה לעשותה רציפה, בנתיב שנקרא "סימפלון אוריינט אקספרס": פריז – לוזאן – מילאנו – ונציה – טריאסטה – בלגרד – סופיה – איסטנבול.
הנסיעה במסלול פריז-איסטנבול ארכה כ-80 שעות.
בתקופות מסוימות הופעלו עדיין רכבות בנתיבים חלופיים.
החל מ-1930 ועד 1962, למעט בשנות מלחמת העולם השנייה, פעל המסלול שנקרא "ארלברג אוריינט אקספרס", ובו נוספו הערים לונדון, ציריך, אינסברוק ואתונה.
הנוסעים ישבו בתאים מפוארים עם כיורי רחצה, ארונות, מיטות נוחות ושאר פינוקים.
קרון מסעדה סיפק ארוחות משובחות, ודיילים עמדו לרשות הנוסעים לשמשם.
למעשה, היה זה מלון פאר על גלגלים.
הנסיעה הייתה יקרה, וקהל הלקוחות בהתאם.
הרכבת הסיעה את אצולת אירופה ועשיריה, ראשי מדינות ובני מלוכה, דיפלומטים ואנשי עסקים.
באיסטנבול לא היה בית מלון ברמה הולמת לאכסון הקליינטורה המכובדת, ולכן פתחה החברה בעיר את מלון הפאר "פרה פאלאס" (הפועל בעיר עד היום ומשכן חובבי נוסטלגיה עות'מאנית).
ואגון לי, החברה המפעילה, שגשגה והרחיבה את תחומי פעילותה.
היא פתחה קווים נוספים ברחבי העולם, רשת בינלאומית של סוכנויות נסיעות, ומלונות.
במהלך שתי מלחמות העולם הפסיקה הרכבת את פעילותה לשנים מספר, אך בין שתי המלחמות חזרה לפעולה מלאה.
למעשה, שנות ה-30 היו תור הזהב של האוריינט אקספרס, והיא דהרה במלוא הדרה בשלושה נתיבים שונים: ה"אוריינט אקספרס המקורי", ה"סימפלון אוריינט אקספרס" (דרך מנהרת סימפלון), וה"ארלברג אוריינט אקספרס" (דרך ציריך, אינסברוק, בודפשט ובוקרשט עד אתונה).
בתקופה זו התקבעה במידה רבה תדמיתה הזוהרת והאלגנטית, ונוצרו המיתוסים המלווים אותה עד היום.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה רכבת המותרות לרדת מגדולתה.
התפתחות מטוסי הנוסעים, על יתרונותיהם, נגסה בנתח השוק של הסעת העשירים והמפורסמים.
המלחמה הקרה וירידת מסך הברזל על אירופה הקשו על פעולתה הסדירה של הרכבת שחצתה את היבשת.
הקו הפסיק לשרת את איסטנבול ב-1977, וצומצם לשירות לילה מפריז לבוקרשט, ב-1991 קוצר הקו לבודפשט, ואז ב-2001 לווינה, לפני שיצא בפעם האחרונה מפריז ב-8 ביוני 2007. לאחר מכן, המסלול, שעדיין נקרא אוריינט אקספרס, קוצר והתחיל משטרסבורג, הקו יצא משטרסבורג מדי יום לאחר הגעת רכבת ה-TGV מפריז.
ב-14 בדצמבר 2009 הפסיקה האוריינט אקספרס לפעול לחלוטין והמסלול נעלם מלוחות הזמנים של הרכבת האירופית, "קורבן של רכבות מהירות וחברות תעופה מוזלות".
רכבת האוריינט אקספרס עדיין מככבת ברומנים, ספרות מתח וסרטים.
בין הנודעים בהם הם ספרה של אגאתה כריסטי "רצח באוריינט אקספרס" וסרטי הקולנוע שהתבססו עליו, משנת 1974 ומשנת 2017.
אוּרִים הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, כ-9 קילומטר ממערב לאופקים.
משתייך לתנועה הקיבוצית המאוחדת ולמועצה האזורית אשכול.
קבוצת אורים הוקמה במוצאי יום כיפור ה'תש"ז, 1946, במבצע עליית 11 הנקודות בנגב.
הגרעין המייסד, שהורכב ברובו מנוער יוצא בולגריה, חניכי תנועות הנוער גורדוניה והמכבי הצעיר, ישב ברעננה מספר שנים לפני העלייה לקרקע.
תחילה, הם התיישבו באזור גריין ליד קיבוץ גבולות, אך עקב קשיים המתיישבים עברו מאוחר יותר לנקודה הסמוכה לצאלים.
בשנת 1948 עברו למקום הקבע במשטרת עימארה שנתפסה על ידי חטיבת הנגב לאחר שהשוטרים הבדווים ששרתו בה, נטשו את המשטרה עם סיום המנדט הבריטי במאי 1948.
בראשית שנות החמישים נקלטו בקיבוץ גרעיני נוער, יוצאי צפון אמריקה, של תנועת הבונים והחל מאמצע שנות החמישים ועד ראשית שנות השמונים נקלטו בקיבוץ גרעינים של התנועה המאוחדת, הנוער העובד והלומד וגרעינים נוספים של תנועת הבונים.
בתחילה השתייכה הקבוצה לתנועת חבר הקבוצות.
לאחר מכן לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לתק"ם ועתה - לתנועה הקיבוצית.
בתחילת שנות השישים היה אורים אחד מראשוני הקיבוצים אשר בהם עזבו הילדים את הלינה המשותפת, בניגוד לעמדת התנועה.
עימות נוסף של הקיבוץ עם הנהגת התנועה היה באמצע שנות השישים, עת נשלחו נערי הקיבוץ ללמוד באשל הנשיא (שבו למדו באותה עת בני מושבי האזור וילדי פנימייה) ולא בבית ספר קיבוצי.
בשנות השבעים עבר הקיבוץ מהמועצה האזורית מרחבים, אליה השתייך עד אז, למועצה האזורית אשכול.
בעקבות צעד זה לומדים היום ילדי הקיבוץ בבתי הספר הקיבוציים שבאזור המועצה האזורית אשכול.
בסמוך לקיבוץ שוכנים בסיסים צבאיים של היחידות 8200, 414 ומחוז דרום של פיקוד העורף.
הענפים הכלכליים העיקריים בקיבוץ הם:
נועם אורים – מפעל תעשייתי אשר ייצר בעבר חומר מילוי לשמיכות, מעילים ומוצרי טקסטיל.
בנובמבר 1987 נשרף המפעל כליל.
לאחר שיקום המפעל הוא התמקד ביצור בדים לא-ארוגים.
ב-2005 נרכשו 51% מהבעלות על המפעל על ידי "שלא"ג שמיר".
היום המפעל מייצר מטליות המשווקות בישראל ומחוצה לה.
גד"ש אור"ה – שותפות בגידולי השדה (יחד עם כיסופים) המעבדת כ-30,000 דונם.
הגידולים העיקריים הם: תפוח אדמה וחיטה וקיימים גידולים רבים נוספים כגון: גזר, בצל ובוטנים.
סונראל אורים - מפעל קטן ליצור אריזות.
אוריינט האוס (מאנגלית: Orient House, "בית המזרח"; בערבית: بيت المشرق, "בית אל-משרק") הוא בניין ברחוב אבו עובידה בשכונת באב א-זהרה שבמזרח ירושלים, ששימש בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 מטה של אש"ף בעיר.
הבית, שנבנה בסוף המאה ה-19 בידי איסמאעיל מוסא אל-חוסייני כחווילה מפוארת למגוריו, שימש לאורך השנים חליפות כבית מגורים, כמעון אירוח לאורחים רמי מעלה, כבית מלון, וכבניין ציבור המאכלס מוסדות פלסטיניים שונים.
ישראל ראתה במקום סמל לאחיזה הפלסטינית בירושלים, ואיימה מספר פעמים לסגור את הבניין.
באוגוסט 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחר מותו של פייסל חוסייני, נסגר הבניין על פי החלטת ממשלת ישראל ופונו המוסדות הפלסטינים שאכלסו אותו.
מאז הבניין ריק ואינו מתפקד, מתוקף צו השר לביטחון פנים המתחדש אוטמטית בכל חצי שנה, כך שלמעשה המקום סגור באופן מוחלט.
ב נעשו מאמצים בעבר לפתוח אותו מחדש.
איסמאעיל מוסא אל-חוסייני ("איסמאעיל ביי"), שהיה ממונה על החינוך בירושלים, הקים את הבית כבית מגוריו בשנת 1897. באותם ימים של שלהי התקופה העות'מאנית בירושלים, הייתה בעיצומה המגמה של ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, על רקע הצפיפות הגוברת בתוכה.
בעוד היהודים התיישבו ממערב לעיר העתיקה, לאורך רחוב יפו וסביבותיו, בנו הערבים את בתיהם מצפון לעיר העתיקה, לאורך דרך שכם – הדרך שהובילה משער שכם צפונה לעבר העיר שכם.
כבן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות העשירות והמכובדות של ירושלים, בנה איסמאעיל חוסייני את ביתו בהדר רב, כבית אחוזה היושב על קרקע רחבת ידיים.
בשכנות לו בנו בני חוסייני אחרים את בתיהם, והאזור נודע כ"שכונת החוסיינים".
בשנת 1931 קיבלו בבית האמיר עבדאללה, המלך עלי והנסיך זייד את פני המכובדים שבאו לנחמם על מות אביהם השריף חוסיין בן עלי, שנפטר בעבר הירדן והובא לקבורה בהר הבית בירושלים.
כן ארח הבית את קיסר אתיופיה היילה סלאסי שנאלץ לגלות מארצו ב-1936-1937 בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
אסמאעיל חוסייני מת ב-1945 והבית עבר בירושה לבנו, אברהים חוסייני.
לאחר מלחמת העצמאות ב-1948 נותר הבית בצידה הירדני של ירושלים.
הוא שימש כמטה של ועדת הפיוס לארץ ישראל ושל אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם, בשנים 1949-1950. לאחר מכן הפך אותו חוסייני לבית מלון שפעל תחת השם "ניו אוריינט האוס הוטל".
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת שלטון ישראלי נסגר המלון, ובעלי הבניין החליטו להשתמש בו מחדש כבית מגורים.
בתקופה זו השתכנה בבניין למשך תקופה קצרה חלק מתושבי העתיידים של שכונת קריית איתרי וכן גם ישיבת איתרי בראשות הרב מרדכי אליפנט, עד מעברה לבניין הקבע בסמוך לבית צפאפא.
משהתקשו בעלי הבניין לעמוד בעלויות הכבדות של אחזקת בית מידות כזה, השכירו את קומתו העליונה לאחת מהסוכנויות הבינלאומיות לסיוע לפליטים שפעלו בעיר.
בתקופה זו איבד הבניין מזוהרו, ופשתה בו הזנחה.
ב-1983 החל לפעול באוריינט האוס המכון ללימודים ערביים מייסודו של פייסל חוסייני, דבר שבהדרגה הפיח בו חיים מחדש.
מעמדו של הבניין כאחד מסמלי הלאומיות הפלסטינית התקבע בעת האינתיפאדה הראשונה, כאשר המכון ללימודים ערביים בניהולו של פייסל חוסייני הפך לגורם פוליטי בעל משמעות, ופייסל חוסייני עצמו התבלט כמנהיג פלסטיני מבטיח הזוכה לכבוד והערכה בעולם.
המכון הרחיב את פעולותיו, ובבניין האוריינט האוס נפתחו מחלקות נוספות שעסקו בפעילות פוליטית פלסטינית.
תוך זמן קצר, ב-1988, סגרו שלטונות ישראל בהוראת שר הביטחון יצחק רבין את הבניין, במסגרת הניסיונות להביא לרגיעה באינתיפאדה, ומתוך מגמה שלא לאפשר לקיומו ולפעילותו המדינית הפלסטינית להפוך לעובדה ניצחת בלב ירושלים.
הבניין נותר סגור במשך יתר שנות האינתיפאדה.
האווירה החיובית שנוצרה על רקע דעיכת האינתיפאדה, סיום מלחמת המפרץ, וועידת השלום במדריד (1991) אפשרה את פתיחתו מחדש של הבניין ב-1992. הבניין חזר להיות, ביתר שאת, מוקד לפעילות פוליטית פלסטינית.
פייסל חוסייני מונה בידי ערפאת כאחראי הרשמי לענייני ירושלים בוועד הפועל של אש"ף, והוא הפך את האוריינט האוס למטה פעילות אש"ף בירושלים.
אישי שמאל ישראלים התארחו שם בקונצרטים ישראלים-פלסטיניים, בחתונתו של נביל שעת, ובאירועים נוספים.
בתקופה זו רחשה בין כותלי הבניין פעילות פוליטית הולכת וגוברת, וחלק גדול מן ההכנות והפגישות לקראת הסכמי אוסלו התקיים בו.
האוריינט האוס שימש כמרכז פוליטי, תרבותי וחברתי, ועם הקמת הרשות הפלסטינית, היה לזרוע שלה בירושלים.
הדגל הפלסטיני התנוסס בקביעות על הבניין באותה תקופה, בהפגנת נוכחות מתריסה שצרמה לישראלים רבים, אך באווירת אופטימיות אוסלו ששררה באותה עת לא ננקטו כל פעולות בנושא.
ממשלת רבין אף חתמה על מספר הסכמים אשר הוסתרו מהציבור הישראלי ובהן התחייבה לאפשר פעילות מסוימת של הרשות הפלסטינית במזרח ירושלים בכלל ובאוריינט האוס בפרט.
באותה תקופה פעלו בבניין מספר מחלקות של הרשות הפלסטינית.
ביניהן, המחלקה הגאוגרפית, שעסקה במיפוי וחקר התפתחות ההתנחלות היהודית בשטחי יהודה ושומרון וכן ברישום הקרקעות והבתים במזרח ירושלים; והמחלקה המדינית, שבראשה עמד שריף אל-חוסייני, ועסקה במגעים המדיניים מטעם הרשות.
בפועל, הפך הבניין להיות מעין משרד החוץ הפלסטיני, בייחוד לאחר הסכם אוסלו.
דיפלומטים זרים פקדו אותו בקביעות, וקיימו בו מגעים עם גורמי שלטון מטעם הרשות הפלסטינית.
לאחר רצח יצחק רבין, תחילת גל פיגועי ההתאבדות ועליית בנימין נתניהו לשלטון הפכה הפגנת הנוכחות הפלסטינית בלב ירושלים מטרידה יותר ויותר מנקודת מבטה של ממשלת ישראל.
נתניהו איים פעמים אחדות לסגור את הבניין על פעילויותיו, והשר לביטחון הפנים בממשלתו הראשונה אביגדור קהלני אף הוציא צו לסגירת הבניין והקיף אותו בשוטרי משמר הגבול, אך מחאה פלסטינית רחבה והתבצרות של יושביו בו לאורך 23 יום מנעו את סגירתו.
האוריינט האוס נשאר פתוח ופעיל לאורך שנות ממשלת נתניהו הראשונה, וכך גם לאורך כהונתו של אהוד ברק.
רק בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, כתגובה לגל פיגועי ההתאבדות ברחבי ישראל ובעיקר בירושלים, החליטה ממשלת ישראל תחת ראשותו של אריאל שרון לסגור את האוריינט האוס, שעות אחדות לאחר הפיגוע במסעדת סבארו.
גם מותו של פייסל חוסייני, שמת מהתקף לב פתאומי חודשיים קודם לכן, יצרה את התנאים הדיפלומטיים המתאימים, מבחינת ישראל, לסגירת המוסד.
אור ליום 10 באוגוסט 2001 פשטו כוחות שוטרי משמר הגבול על האוריינט האוס והשתלטו עליו, על פי צו בחתימת השר לביטחון פנים עוזי לנדאו.
מן הבניין הוסר הדגל הפלסטיני והונף עליו דגל ישראל.
גם משרדים פלסטיניים נוספים נסגרו, ובכללם משרדי מושל מחוז ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית ומשרדים של מנגנוני הביטחון הפלסטיניים במתחם אבו דיס.
הבניין נותר סגור ופעילות בו נמנעה.
על פי הודעת משרד ראש הממשלה נתפסו בבניין מסמכים רבים המצביעים על "פעילות ענפה באזור ירושלים וזאת בניגוד מוחלט להסכמים שנחתמו עם הפלסטינים.
יצוין, כי חוק יישום הסכם הביניים (הגבלת פעילות), מחייב את הרשות הפלסטינית לכבד את ריבונותה של ישראל בתחומי מדינת ישראל, לרבות בירושלים המזרחית".
על פי אותה הודעה, כלל החומר שנתפס כלל עדויות על פעילות מנגנוני הביטחון הפלסטינים בירושלים, פעילות בתחום הנדל"ן במזרח ירושלים, מעורבות הרשות הפלסטינית במינויים במזרח העיר, פעילות מדינית בעיר, מעורבות הרשות במימון הפעולות באוריינט האוס, ומעורבות הרשות ומנגנוני הביטחון שלה בנעשה בהר הבית.
"החומר שנתפס מעיד על תפקודו של בניין האוריינט האוס כזרוע ישירה של הרשות הפלסטינית לאורך השנים ומצביע על מעורבותה של הרשות ושל ערפאת בפעילותו של האוריינט האוס ובפעילות מוסדות נוספים במזרח ירושלים", מסרה הודעת משרד ראש הממשלה.
על פי הודעת האוריינט האוס, ישראל היא שהפרה הסכמים והבנות, ואף הפרה את החוק הבינלאומי בפשיטה על האוריינט האוס וסגירתו, תוך החלת ריבונותה על מזרח ירושלים בניגוד לעמדה הבינלאומית.
האוריינט האוס, על פי ההודעה הפלסטינית, עוסק בפעילות שמטרתה לקדם פתרון בדרכי שלום, ומהווה מקום של דיאלוג בין ישראלים ופלסטינים.
סגירתו פוגעת בתקווה הפלסטינית שמזרח ירושלים תהיה בעתיד בירתה של המדינה הפלסטינית, ועל הקהילה הבינלאומית והגופים שוחרי השלום בישראל לגנותה בתוקף ולפעול לפתיחתו מחדש של המוסד, נאמר בהודעה.
הבניין עודו סגור מתוקף צו השר לביטחון פנים, המתחדש מדי חצי שנה.
אף שלא מתקיימת בו פעילות כלשהי, הרי שאת הפעילות שהתקיימה בו בעבר ממשיכים הפלסטינים לקיים, בפרופיל בינלאומי נמוך יותר, בבניינים חלופיים בירושלים.
אתר האינטרנט של האוריינט האוס מוסר דיווחים מעת לעת על פעולותיו, ומונפקות הודעות לעיתונות מטעם האוריינט האוס.
בחלק האחורי של המתחם מתגורר נינו של אסמאעיל ביי, טאהר חוסייני, עם משפחתו ואחותו רוויידה.
הפלסטינים עודם נושאים עיניהם לפתיחתו המחודשת של הבניין, ועושים מאמצים דיפלומטיים ותקשורתיים בינלאומיים ללחוץ על ישראל לפתיחתו.
במעט המגעים הפלסטיניים-ישראליים המתקיימים בשנים האחרונות, מעלים הפלסטינים מדי פעם את הנושא.
לאורך תקופת כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה, נמסרו מעת לעת הצהרות כי אין בכוונת ממשלת ישראל לאפשר "לעת עתה" את פתיחת הבניין.
במהלך תקופת כהונתו של אהוד אולמרט בראשות ממשלת ישראל, לא היה שינוי במדיניות זו.
אולמרט כיהן כראש עיריית ירושלים במשך הימים של שיא פעולתו של האוריינט האוס ובעת סגירתו, והיה מן המתנגדים התקיפים לפעולתו.
הפלסטינים רואים בבניין סמל לשאיפתם שירושלים תהיה ביום מן הימים בירת המדינה הפלסטינית.
אוריינטליזם (בעברית: מזרחתנוּת) היא הדרך שבה מתוארת תרבות המזרח בעיניים מערביות.
בחקר תולדות האמנות התייחס המושג ליצירות של אמנים צרפתיים שתיארו את ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
פרסום ספרו של אדוארד סעיד, "אוריינטליזם" העניק למושג זה גוון חדש, ביקורתי בעיקרו, המדגיש את יחסו המתנשא לכאורה של העולם המערבי לתרבות המזרח, כפי שעוצב על ידי האימפריאליזם האירופי.
אחד הדיונים המרכזיים בהתפתחות מושג האוריינטליזם במאה ה־20 קשור לביקורת האקדמית שהציג אדוארד סעיד.
סעיד טען כי אוריינטליזם אינו רק תחום מחקר תיאורי וניטרלי, אלא מסגרת מחשבתית שנוצרה בהקשר של יחסי כוח קולוניאליים, וכי ייצוגי המזרח בתרבות ובמחקר המערביים השפיעו על האופן שבו המזרח הובן ונתפס.
ו מסווגים לעיתים כפסלים החשובים ביותר של המאה ה-19 בתנועת האוריינטליזם.
הם קידמו ראייה אקזוטית ורומנטית של המזרח התיכון, של העולם ערבי ושל אפריקה.
באמצעות פסלים מפורטים מברונזה, ייצגו ברי וגילמן רכבים ערבים ודמויות היסטוריות מעולם האסלאם.
יצירותיהם, כאוריינטליסטים, תרמו להפצת תמונה אידיאלית של העולם הערבי באירופה, כשהם מתנגדים לכל צורת אידאולוגיה קולוניאלית אירופית וייצגו אייקונים מהעולם הערבי, והשפיעו על התפיסה המערבית של התרבויות המזרחיות.
כיום, יצירותיהם נמצאות באוספים של המוזיאונים החשובים ביותר בעולם ובאוספים של משפחות מלוכה ממדינות שונות.
האוריינטליזם תפס תאוצה בצרפת של המאה ה-19, לאחר שאלכסנדר-גבריאל דקאן, שטייל בטורקיה ובצפון אפריקה והצית את הדמיון של אומני פריז כאשר בשנת 1831 הציג בסלוני פריז סקיצות מחיי היומיום של המזרח.
סגנונו הייחודי של דקאן, שנחשב למייסד האוריינטליזם, השפיע על אומנים נוספים, כך למשל, בעבודותיו של דלקרואה כמו "הנשים של אלג'יר" (1834), ו"הפנאטים של טנג'יר" (1838), ניתן למצוא השפעות של סגנון האוריינטליזם העולם.
דוגמה בולטת נוספת לאמנות אוריינטליסטית היא "שוק העבדים" (1866) של הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום.
הציור, המתאר גבר הבוחן את שיניה של שפחה עירומה בשוק עבדים מזרח תיכוני, מדגים רבות מהמוסכמות האוריינטליסטיות: תיאור המזרח כמקום של אכזריות וברבריות, דגש על מיניות אקזוטית, והצגת הדמויות המזרחיות כ"אחרים" נחותים מוסרית.
למרות שז'רום טען לתעד מציאות שראה במסעותיו, מחקרים מאוחרים הראו שהציור נוצר בסטודיו בפריז על סמך דמיון, סקיצות ותיאורים ספרותיים.
יחד עם ציור אחר של ז'רום, "קוסם הנחשים" (שהופיע על כריכת ספרו של אדוארד סעיד), "שוק העבדים" נחשב לאחד הסמלים המוכרים ביותר של האוריינטליזם באמנות המערבית.
ההשפעה המשיכה גם לעולם הספרות, היצירה "קונסטנטינופול" של הסופר תאופיל גוטייה (1853) הושפעה רבות מעבודותיו של דקאן.
עם תחילת צמיחת זרם אומנות זה, הוקם בפריז בית הספר האוריינטלי הראשון, ודקאן התמנה למנהל בית הספר.
טענות נגד מזרחנים היו נפוצות בספרות ערבית ומצרית לפחות מאמצע המאה העשרים.
כך למשל כותב סייד קוטב (1951):
אסמכתות דומות לרקע ההיסטורי של הטענות נגד האורינטליסטים מובאות גם על ידי מייקל קוק.
ספרו של אדוארד סעיד "אוריינטליזם" נועד לענות על השאלה "איך אירופה מדמיינת את המזרח?" ושעיקרו על כך שאירופה בנתה את כוחה על ידי שלילת המזרח, נכתב ב-1978.
בעיני סעיד אוריינטליסט הוא כל מי שלומד או חוקר את המזרח.
קיימת הבחנה בין ערכים- מזרח- אוריינט, מערב- אוקסידנט.
נוצר שיח של שפה, משמעויות ודימויים לכל מי שדן בנושא האוריינטליזם.
סעיד מאמין שהאוריינט הוא יציר האדם ואינו עובדה של הטבע, הידע איננו טהור לדעתו אלא פוליטי.
לדבריו, מסורת ארוכה של דימויים שגויים ורומנטיים של אסיה והמזרח התיכון בתרבות המערב שימשה כהצדקה לשאיפות הקולוניאליות של ארצות הברית ואירופה.
בספר טוען סעיד שהמערב נגוע בגזענות ודעות קדומות כלפי המזרח ושהוא מונע משאיפות אימפריאליסטיות ומתפיסה אירוצנטרית.
הפרשנות המערבית, שמבוססת על התפיסות הללו, תורמת לקיבוע המזרח כנחות, פרמיטיבי ופסיבי בתודעה הקולקטיבית המערבית, וכתוצאה מכך המזרח נתפס כחלש מבחינה צבאית ונתון להשפעתו של המערב.
סעיד כינה את הפרשנות הזאת "אוריינטליזם" וטען שהיא באה לידי ביטוי בכל אינטראקציה של העולם המערבי עם המזרח, למשל במחקר, בספרות ובאומנות.
מטיעוניו המרכזיים עולה שלדעתו אוריינטליזם היא תודעה של המערב ללא ההבנה שכש"אנחנו"חושבים על המזרח אין לנו יכולת אובייקטיבית, אלא מטען גדול של פרשנות מערבית.
המערב שולט במזרח, בכוחו של המערב לעזור לו ולטפל בו דרך משקפיים אירופאיות.
המערב הופך את המזרח לפסיבי.
האורינטליסטים חוקרים את המזרח בצורה מהותנית- על בסיס גורם אחד וזה האסלאם.
המערב איננו תופס שהאסלאם הוא דינמי אלא רואה אותו כקפוא ובלתי ניתן לשינוי.
המערב העמיד את המזרח כניגוד שלו על ידי שיח וכוח, השליטה של המערב בידע חילקה את העולם לקטגוריות האלו, מערב ומזרח.
ספרו של סעיד הקנה לו פרסום עולמי, והעמיד אותו במרכז מחלוקת בינלאומית בנושא.
בעקבות הספר נטבע המונח "אוריינטליסט" גם בשפות המערב, בדומה למשמעותו העממית בערבית (בערבית مستشرق תעתיק: מסתשרק, תרגום מילולי: "מתמזרח").
ה"אוריינטליסט" משול לתייר המחפש אחר האקזוטי והמעניין, אך עיוור למציאות הסובבת אותו.
כל מה שהוא יודע על המזרח הוא שברי מידע, שמקורם אירופי, המתארגנים על פי תשוקותיו הסמויות.
המונח הפך למילת גנאי לתיאור אדם מערבי שמניעיו הם שעבוד המזרח ושליטה עליו.
כך למשל ההיסטוריה והמחקר המערביים, שנכתבו על ידי אוריינטליסטים, הם פסולים מכיוון שבאו על מנת לבסס את סמכותיות המערב על המזרח.
בשנת 1980 כתב סעיד: "מעט מאוד מהפרטים, מהדחיסות האנושית, מהתשוקה בחיים הערבים המוסלמים הגיעה לתודעתם אף של אלו שעבודתם היא לסקר את העולם הערבי.
במקום זאת יש לנו סדרה של קריקטורות גסות של העולם האסלאמי המוצגת באופן שמראה כי עולם זה פגיע לתוקפנות צבאית".
סעיד לא היה היסטוריון, ובספרו נמצאו טעויות היסטוריות רבות.
סעיד טוען לדוגמה, שטורקיה נכבשה על ידי מוסלמים לפני שכבשו את צפון אפריקה, בעוד שלמעשה נכבשה טורקיה על ידי הטורקים הסלג'וקים רק כארבע מאות שנים לאחר שפלשו המוסלמים לצפון אפריקה.
דוגמה נוספת היא טענתו שבריטניה וצרפת שלטו במזרח הים התיכון במאה ה-17, בעוד שלמעשה האזור נשלט בתקופה זאת על ידי האימפריה העות'מאנית.
מבקריו של סעיד טענו כנגדו שהוא מפתח את ראיית המזרח כקורבן של תרבות המערב.
לטענת מבקריו, בכך חיזק סעיד את תחושות האשמה שהיו קיימות בחוגים מסוימים במערב מחד, ונתן לגיטימציה ודחיפה לרגשי הנחיתות והרחמים העצמיים של המזרח מאידך.
מבקריו של סעיד טוענים כי האשמת העולם המערבי בתחלואי החברה הערבית מונעת את תיקון העוולות הקיימות בו.
לדבריהם, מציאות של שנאה והפליה כלפי זרים, מיעוטים ונשים קיימת במזרח התיכון, והחוקרים המערבים אינם בודים אותה מלבם.
בביקורתו על סעיד כתב כריסטופר היצ'נס שהוא שלל כל אפשרות ל"לגיטימיות של התערבות מערבית ישירה בענייני האזור" ושהניתוח של סעיד ראה "כל סקרנות אירופית בנוגע למזרח התיכון כחלק מתוכנית גדולה לניצול ויצירת 'ספירה אוריינטלית' פאסיבית עשירה וראויה לבוז".
עוד ביקורת שהושמע כנגד סעיד הוא שהוא מתאר את המערב באופן סטראוטיפי ומונוליתי וכך מתייחס למערב כפי שהוא סבור שהמערב מתייחס למזרח בספריו.
הסוציולוג הומי באבא הציג את הגישה ההיברידית, המורכבת יותר, לתיאור מערכת יחסים בקולוניות, ולכן נתפס כמתנגד לגישתו של סעיד.
סעיד ובאבא מתוארים אמנם כנמצאים על שני קטבים מנוגדים בספרות הפוסטקולוניאלית, אך יהודה שנהב טוען כי מדובר באופוזיציה מדומה וכי עמדתו של באבא אינה מנוגדת לשל סעיד, אלא משלימה אותה.
מבקרו הבולט ביותר של סעיד הוא ההיסטוריון היהודי-בריטי ברנרד לואיס.
סעיד מתח על לואיס ביקורת ישירה בספרו.
בתגובה תקף לואיס את סעיד בחריפות.
הוא האשים אותו בכך שציטוטיו מתחום המזרחנות הם "אקראיים", וכי הוא מתקיים מציטוטים "ממקורות מקריים ושוליים" מבלי לציין את המקורות הראשיים.
עוד טען כי האשמותיו את החוקרים המערביים בכך שלא התעמקו באספקטים הכלכליים הרוחניים והמדיניים של המזרח הן חסרות בסיס ונובעות מבורות מחקרית.
אוריינות מדיה היא היכולת לאתר, לנתח, להעריך וליצור מסרים בהקשרים שונים.
אוריינות מדיה אינה מתמצה בצריכת תוכן מהמדיה, אלא גם ביכולת לייצר תוכן באופן יצירתי, ואפילו ביכולת לקדם את הרווחה הנפשית הדיגיטלית של האדם.
קיימות הגדרות שונות למושג אוריינות מדיה, וגם דיונים באשר להבדלים בינה לבין סוגי אוריינות אחרים כמו אוריינות מידע ואוריינות דיגיטלית.
אף על פי שאוריינות מדיה ואוריינות מידע דומות מאוד, הן מדגישות אספקטים שונים.
אוריינות מדיה מדגישה את המדיה כחלון דרכו האדם רואה את העולם ומבטא את עצמו.
אוריינות מידע, לעומת זאת, מדגישה את המידע ככלי שאיתו ניתן לפעול בעולם.
מושג נוסף הדומה לאוריינות מדיה הוא אוריינות חדשותית.
מושג זה מדגיש את חשיבות האוריינות לדמוקרטיה ולמעורבות אזרחית.
גם אוריינות דיגיטלית דומה לאוריינות מדיה, אך היא מדגישה ידע והיכרות עם האינטרנט.
ישנם מספר שאלונים המודדים אוריינות מדיה וסוגי אוריינות דומים.
שאלון של אוריינות מדיה יכול, לדוגמה, לשאול את הנבדקים על המידה בה הם מחליפים עם חברים ובני משפחה מידע מהטלוויזיה, החדשות, עיתונים ומגזינים.
שאלון של אוריינות מידע יכול לשאול את הנבדקים עד כמה הם בודקים את המידע אליו הם נחשפים ברשת.
חלק מהשאלונים הללו מודדים את התנהגות הנבדקים, וחלק אחר מודדים את הידע שלהם.
האפשרויות החדשות להפצת מידע אשר נוצרות בעקבות התפתחות הטכנולוגיה עלולות ליצור מצב של היצף מידע.
זהו מצב שבו יש עודף מידע, אשר מפריע ליכולת קבלת החלטות וליכולת להתעדכן.
מכאן נוצר צורך לברור את המידע הרצוי משלל המידע הקיים.
כדי לעשות זאת, יש לרכוש כישורים לחשיפה פעילה ומודעת לאמצעי המדיה, המאפשרים לסנן ולפרש את המסרים המועברים דרכם על פי ההקשר שבו הם פורסמו.
היבט זה חשוב במיוחד בחברה דמוקרטית שבה חופש הביטוי מאפשר לכל אדם להביע את דעתו.
אוריינות מידע מדגישה נגישות והפעלה של חשיבה אנליטית וביקורתית ביחס למידע ולידע הנחשף בקריאה, בשמיעה או בצפייה באמצעות ספרים, עיתונים, כתבי עת, טלוויזיה, רדיו, סרטים, מוזיקה, פרסום, אינטרנט, טלפונים ועוד.
עידן המידע הציב אתגר משמעותי בפני עולם ההשכלה הפורמלית.
חינוך לאוריינות מדיה נחוץ משלבי הגן ובית הספר היסודי, משום שכבר בגיל זה נחשפים הילדים לאמצעי התקשורת, בעיקר האלקטרונית, וצורכים את מסריהם כחלק בלתי־נפרד מסביבתם החברתית-תרבותית.
המטרה העיקרית של החינוך לאוריינות מדיה היא הדגשת חשיבותו של הידע בתחום המדיה והמודעות הנדרשת לעיבודו הקוגניטיבי ולהערכתו הביקורתית.
לצורך כל יש לעודד את הנגישות למידע ולטפח תלמיד המסוגל לזהות, לנתח ולהעריך את המסרים המילוליים, החזותיים והקוליים, המרכיבים את תרבות המדיה העכשווית, בד בבד עם יכולתו ליצור מסרים בערוצי המדיה השונים.
יש להקנות מידע על תפקידי המדיה ועל פעולתה בחברה: כיצד מאורגנים אמצעי התקשורת וכיצד הם פועלים, כיצד הם מייצרים משמעויות וכיצד הם נקלטים על ידי קהלי היעד שלהם.
אוריינות מדיה ביקורתית צריכה להנחיל כלים לא רק להערכה נכונה וביקורתית כלפי צריכת טקסטים תקשורתיים, אלא גם כלים לביטוי ולביקורת עצמית ביצירת טקסטים תקשורתיים.
החינוך לאוריינות מדיה ביקורתית, אשר החל בהענקת כלים להתמודדות עם המידע האינסופי הנגיש, דורש היום ללמד את יצרני המדיה להיות בעלי אחריות חברתית ואתית כלפי התכנים שהם מייצרים, על אף האפשרות לאנונימיות.
גישות מרכזיות להוראת החינוך למדיה
גישת ה"דה-מיסטיפיקציה" של המדיה, מדגישה את פענוח "סודות" התקשורת.
התלמידים לומדים על הגורמים האחראים להפקת המדיה, כאשר ההנחה היא שהתוודעות לתעשיית התקשורת ולגורמי ההפקה תסייע בהבנת הקשר בין התקשורת לתחומים אחרים, כגון פוליטיקה, כלכלה וחברה, והשלכותיו של קשר זה על הקהל.
גישת "הפדגוגיה הביקורתית", מדגישה את הניתוח והעיון הביקורתי בטקסטים תקשורתיים בהקשרם החברתי-תרבותי.
התלמידים מתנסים בפענוח קודים ותבניות של שפת המדיה, בהצגת בעיות ופתרונות ובהעלאת שאלות על נושאים המוצגים בתקשורת, כגון זיהוי בעלי עניין, התכליות המעשיות, מאבקי כוח לשליטה על מקורות מידע וכדומה.
הוראה אפקטיבית של חינוך לאוריינות מדיה תשלב בין שתי הגישות הללו, תוך עשיית שימוש בשני מודלים אפשריים: מודל בזלגט ומודל הפירמידה.
מודל בזלגט הוא מודל שכיח בהוראת החינוך למדיה ומשמש בסיס תאורטי להוראת המדיה בישראל ומחוצה לה.
המודל מתבסס על שש שאלות מפתח המשמשות מסגרת התייחסות לניתוח ולהערכה של טקסטים תקשורתיים: סוכני המדיה, קטגוריות המדיה, טכנולוגיות המדיה, שפות המדיה, קהל המדיה, ייצוגיות המדיה.
בעזרת מודל זה, המורה מאפשר לתלמידים להפעיל שיקול דעת ביחס לקשר שבין מטרות היוצר לתוצריו ולהבין את תהליך יצירת המשמעויות, המסרים והעברתם לקהל.
מודל הפירמידה הוא כלי למיפוי תהליך הוראה-למידה של טקסטים תקשורתיים.
יוצרי המסרים התקשורתיים מתחרים ביניהם על קבלת שרשרת של תגובות בלתי מבוקרות אצל ציבור גדול ככל האפשר.
המרחק בין שלב הגירוי לשלב התגובה הוא קצר ביותר, ובדרך כלל התגובה מאופיינת ביצריות, רגשנות וחוסר מובחנות.
מודל זה מסייע לאנשי חינוך להוביל את התלמידים מבסיס הפירמידה, הרגע האותנטי של המפגש עם הטקסט התקשורתי - מפגש עם גירוי, דרך תגובה, ניתוח, חלופות, הערכה ושיפוט, עד לקצה הפירמידה - עשיית מעשה.
השימוש בפירמידה מאלץ את התלמידים להפעיל שיקול דעת בשישה שלבים, וכך מנותבים התלמידים לפעולה מושכלת, אחראית ואכפתית.
חינוך לאוריינות מדיה ברחבי העולם
כבר ב-1984 קרא אונסק"ו "ליזום ולתמוך בחינוך מקיף לאמצעי התקשורת מהגיל הרך ועד לרמת האוניברסיטה וחינוך מבוגרים".
בין הארצות המובילות בנושא זה נמצאות אנגליה, סקוטלנד, הולנד, גרמניה, אוסטריה וצרפת, הזוכות לתמיכת גופים ממשלתיים כלל-ארציים ומקומיים.
באוסטרליה ובחבל אונטריו בקנדה הפך הנושא לחלק מלימודי החובה במערכת החינוך.
בארצות הברית ניכרת פחות פעילות לימודית ויישום של הוראת התקשורת במערכת החינוך.
בדרום אפריקה נועד החינוך לתקשורת בצורה מוצהרת למלא תפקיד גלוי ומרכזי בסדר היום הפוליטי, בנושאים הנוגעים לזכויות אדם, שוויון ושינוי חברתי, במטרה להביא לביטול השפעותיו של משטר האפרטהייד.
על פי מדד אוריינות המדיה לשנת 2019, שפותח על ידי יוזמת המדיניות האירופית (EuPI) נמצא קשר ישיר בין שחיתות לבין רמות אוריינות המדיה.
מדינות שהן נקיות מאוד משחיתות משיגות ציוני אוריינות מדיה גבוהים.
כן נמצא כי חוסר אמון במדענים ובעיתונאים קשור לאוריינות מדיה.
מדינות עם רמות גבוהות יותר של חוסר אמון בגורמים אלו נטו לקבל ציוני אוריינות מדיה נמוכים יותר.
בפינלנד, המדינה המובילה באירופה בכל הקשור ליכולת של תושביה להתמודד עם דיסאינפורמציה, קיימת במערכת החינוך תוכנית מקיפה הלחינוך אוריינות מדיה.
התוכנית מתחילה מגן חובה ונערכת בכל מקצועות הלימוד.