tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על בסיס הלמידה בני אדם משכללים את עמדותיהם, לומדים טכניקות חדשות ומוצאים הצדקות לדרך שבה בחרו להתנהג (קונפורמיות או סטייה).
תאורייות ההתפוררות החברתית היא אחת מהתאוריות המובילות והמשפיעות ביותר שצמחו מתוך אסכולת שיקגו.
תאוריה זו מתמקדת בתפקידה של סביבה לא מאורגנת בעידוד התנהגות אנטי-חברתית.
לפי תאוריה זו, הבדלים בשיעורי הפשיעה באזורים גאוגרפיים שונים נובעים משלושה גורמים מרכזיים: מצב חברתי כלכלי-נמוך, הטרוגניות אתנית וניידות גבוהה של תושבים בסביבת המגורים.
נוכחותם של גורמים אלה פוגעת בארגון החברתי-קהילתי, ובכך מעצימה את שיעורי הפשיעה.
תאוריה מרכזית נוספת התורמת להבנת השפעתן של התוצרים החברתיים כגון עמדות, נורמות תרבותיות והתנסויות העבר, על הבניית התגובה התוקפנית של הפרט בסיטואציה של עימות מכונה "עיבוד מידע חברתי".
זוהי תאוריה קוגניטיבית לפיה, סביבתו של הפרט מעצבת את הידע החברתי העומד לרשותו, אשר מאוחסן בזיכרון כסכמות או תסריטים תוקפניים.
בסיטואציה של עימות מידע זה נשלף מהזיכרון ומכוון את האופן בו הפרט תופס ומפרש את הסיטואציה ומבנה את התגובה אליה.
על פי המודל, לאחר שהמציאות החברתית זוהתה ופורשה המשך התהליך תלוי במטרות אותן רוצה הפרט להשיג במצב החברתי בו הוא נתון.
מטרות חברתיות אלה, הן גורמים מנטליים ממוקדמים המכוונים לעבר הפקת תוצאות מסוימות, באם פנימיות (הפחתת רגש שלילי) או חיצוניות (השגת טובין).
בספרות המקצועית מזוהות מספר מטרות חברתיות רלוונטיות למצבי עימות.
לדוגמה, פאגן ווילקינסון (1998) מציינים שיש מטרות אותן מבקשים מתבגרים להשיג באמצעות אלימות: סטטוס גבוה וכבוד, הישגים חומריים, הצורך בכוח ושליטה, צדק, התרסה כנד סמכות וריגוש בלקיחת סיכונים.
טדשי ופלסון (1995) טוענים כי כל התנהגות תוקפנית באשר היא, הנה למעשה ניסיון להשיג דבר מה בעל ערך, כמו זהות חברתית רצויה, הפחדה של האחר או צדק.
בנוסף, מחקרים מצביעים על קשר בין מטרות חברתיות התומכות בשימוש בתוקפנות לבין התנהגות תוקפנית.
לדוגמה, נמצא כי ילדים תוקפניים, יותר מילדים שאינם תוקפניים, מחזיקים במטרות כגון לנקום ולנצח על חשבון האחר.
אחד מגורמי הסיכון האישיים שנמצאו כקשורים (מתאמית או סיבתית) להתנהגות אנטי-חברתית הוא ליקויי למידה.
חוסר בתמיכה ראויה ו/או מספקת בתלמיד לקוי הלמידה בעל היכולת השכלית התקינה או אבחון שגוי של ליקויי למידה, מובילים את הסובל מהם לתהליך של כישלונות חוזרים ונשנים בבית הספר ועקב כך לחוויות של תסכול, דימוי עצמי נמוך ותיוג חברתי שלילי של "מתחזה", "מפגר", "בעייתי", "עצלן" ו"עושה מהומות".
תאוריית הכישלון בבית הספר (School Failure Theory) גורסת כי חוויות שליליות אלו תורמות להסרת העכבות של תלמידים לקוי למידה רבים ומובילות אותם להיעדרויות רבות וארוכות מבית הספר, או, לחלופין, מעודדות אותם לנהוג באופן עברייני – כדרך להתמודדות עם הדימוי העצמי ולצורך השגת הערכה חיובית על-ידי קבוצת השווים.
כך, ככל שגוברת תחושת הניכור מבית הספר והמחויבות אליו, קיים סיכוי להתחברות לילדים אחרים המתוייגים כבעייתיים ובעקבות כך, בטווח הרחוק עשוי דפוס התנהגות זה להוביל להתנהגות עבריינית חוזרת ונשנית, לחיכוך עם מערכת החוק ולמאסר.
לפי גישת "תאוריית המועדות" (Susceptibility Theory) המרכיבים האישיותיים והקוגניטיביים של ילדים עם לקויות למידה עשויות להוביל אותם להתנהגות אנטי-חברתית ועבריינית.
מרכיבים אלה הקשורים ללקויות למידה כוללות קשיים בשליטה בדחפים, חוסר מסוגלות להבין את תוצאות המעשה, חוסר הבנה של קודים חברתיים, נטייה לכעס, נטייה להשתכנע בקלות ומוחצנות, והם הגורמים באופן ישיר להתפתחותה של התנהגות עבריינית.
חוקרים מאירופה ערכו מחקר אסוציאציה כלל גנומי (Genome-wide association study) בניסיון להתחקות אחר הגנים הספציפיים האחראיים להתנהגות אנטי-חברתית.
במחקר נמצא כי לגנים בודדים אין תפקיד מרכזי בהתפתחותה של התנהגות אנטי-חברתית.
לעומת זאת, ההשפעה המשולבת של כל הגנים והמוטציות, יכולה להסביר כ-5% מהשונות בהתנהגות אנטי-חברתית.
עוד נמצא כי גנים המתואמים באופן חיובי עם הישגים לימודיים מתואמים באופן שלילי עם התנהגות אנטי-חברתית.
ממצא זה חשוב מכיוון שהוא עשוי לספק תובנה לגבי מסלולי ההתפתחות העומדים בבסיס הקשר בין כישלון לימודי להתנהגות אנטי-חברתית.
מחקר פופולרי במיוחד משנת 2002 דיווח שרמות נמוכות של גן ה-MAOA או היעדרו, בשילוב עם התעללות בילדות, מגדילות את הסיכוי שאדם יפתח התנהגות אנטי-חברתית.
כלי תקשורת שונים העניקו לגן את הכינוי "גן הלוחם" והסיקו שהוא לבדו יכול להסביר התנהגות אנטי-חברתית אך לא כך הדבר.
ילדים עם רמות נמוכות שלא חוו התעללות בילדות לא הפגינו התנהגות אנטי-חברתית בבגרותם וכך גם לא ילדים עם רמות גבוהות של הגן.
אחת ההסכמות המקובלות פה אחד בקרב חוקרים ואנשי מקצוע היא ההשפעה המכרעת שיש להורים על התפתחות ובריאות ילדיהם.
זיגמונד פרויד היה הראשון שקבע כי הורים הם דמויות משמעותיות עבור ילדיהם.
גם תאורטיקנים מאוחרים יותר, דוגמת הארי סטאק סאליבן, אריק אריקסון, אנה פרויד וג'ון בולבי, טענו כי לקשר בין-אישי חיובי בין הילד להוריו השפעה מכרעת על התפתחות הילד בתחומי חייו השונים ולאורך תקופות התפתחות שונות.
במספר מטא-אנליזות וסקירות שיטתיות של מחקרים בהן נבחנה מעורבות הורית בתוכניות מניעה להתנהגות אנטי חברתית של מתבגרים, נמצא כי למעורבות הורית יש תפקיד משמעותי במניעת התנהגויות סיכון וביצירת שינוי חיובי בהתנהגותם של ילדיהם במהלך תקופת ההתבגרות.
מחקרים מצאו כי תמיכה הורית, קרי מערכת יחסים חמה ותומכת בין ילדים ומתבגרים לבין הוריהם, נקשרת לתוצאות התפתחויות חיוביות בקרב ילדים, כגון העלאת הסבירות להתנהגות פרו חברתית, וצמצום הסבירות להתנהגות בריונית.
נתונים מסקירה אפידמיולוגית נרחבת מצביעים על כך שעדות של ילדים לאלימות במשפחה מגבירה את הסיכון שלהם לביצוע אלימות כלפי בני זוג אינטימיים עתידיים.
גורמי סיכון נוספים שנקשרים להתפתחותה של התנהגות אנטי-חברתית הן שימוש בסמים או אלכוהוליזם של אחד ההורים, ענישה גופנית, פסיכופתולוגיה של אחד מההורים, מצוקה כלכלית במשפחה, ומעמד חברתי-כלכלי נמוך.
על פי ממצאים מראשית המאה הקודמת ועד זמננו, סביבות בעלות שיעורי אלימות גבוהים הן, באופן עקבי, בעלות מאפיינים של שכבות חברתיות-כלכליות נמוכות, כגון: עוני, רמת השכלה והכנסה נמוכות, ואחוז גבוה של נתמכי רווחה ומחוסרי עבודה.
גוף מחקר גדול מלמד כי קיימת תמיכה אמפירית נרחבת לקשר בין מגורים בשכונות בעלות מאפייני מעמד חברתי-כלכלי נמוך, לבין מעורבות וחשיפה לאלימות בקרב בני נוער.
לדוגמה, במחקר אורך מצאה היימר (1997) כי נערים ממעמד חברתי-כלכלי נמוך החזיקו יותר בעמדות התומכות בשימוש באלימות בעימותים, לעומת נערים ממעמד חברתי-כלכלי גבוה.
לטענתה, לא ניתן להבין את תופעת אלימות הנוער במנותק מהמעמד החברתי-כלכלי, המהווה את ההקשר התרבותי בו נרכשות עמדות בנוגע לאלימות והתנהגות אנטי-חברתית.
בישראל יש הגורסים כי האלימות בקרב בני נוער מרוכזת בתת-אוכלוסיות שוליות בעלות מאפיינים חברתיים-כלכליים מסוימים, כגון: משפחות מרובות ילדים הסובלות ממחסור כלכלי ותרבותי כאחד, הורים בעלי השכלה נמוכה ושיעורים גבוהים של אבטלה.
מרבית האנשים אינם אדישים לעולם החברתי שבו הם חיים ומפגש עם סביבתם הם מגיבים בצורות שונות, מבטאים אמונות, רגשות חיוביים ושליליים וכן דרכי התמודדות ייחודיות.
תגובות אלו מבטאות עמדות, אשר נמצאות על רצף מתמשך של רגשות, אמונות, מחשבות, התנהגויות וכוונות התנהגותיות כלפי רעיון, כלפי עצמי או כלפי קבוצות אנשים.
עמדות ותפיסות אנט-חברתיות יכולות לבוא לידי ביטוי באופן ישיר: באמצעות מילים מפורשות, או התנהגות מוחצנת: נסיעה באור אדום, אי תשלום קנסות, התחמקות מתשלום מיסים, קבלת קצבאות ללא הצדקה וכו'.
ביטוי באופנים עקיפים יהיה על ידי התנהגות המשקפת, גם באופן מוסווה, מתן לגיטימציה להתנהגות שפוגעת בזכויות האחר, או בסדרי החברה.
ביטויים, לדוגמה של תחושת ניכור ותובעות כלפי הממסד או החברה: "מגיע לי!"; "כל הרופאים / השופטים / עורכי הדין משתמשים בסמים / עושים מעשים מגונים / גונבים / מושחתים, אפילו נשיא המדינה וראש הממשלה....
אז מה רוצים מאדם קטן כמוני?"; "מה בסך הכל עשיתי?
לא רצחתי, לא מכרתי סמים לילדים קטנים".
ככל שתהליך החשיפה לעמדות אלה מוקדם, אינטנסיבי יותר ומתגמל יותר, גדל הסיכון להיעדר הכרה בחשיבותו של החוק, החצנה של התנהגויות אנטי-חברתיות ותחושות ניכור וזעם כלפי החברה.
במצב בו החברה על כלל חוקיה נתפסת על ידי הפרט כאדישה ומתנכרת לגורלו, הוא יחוש כלפיה ניכור או ניכור ועוינות - גם יחד.
מאז 1950 עמדות אנטי-חברתיות נכללות בהסברים ותאוריות שונות על התנהגות עבריינית ואנטי-חברתית.
מחקר מטה-אנליזה שעקב אחר 131 מחקרים מצא כי עמדות אנטי-חברתיות הן אחד המנבאים הגדולים ביותר להתנהגות פלילית.
בפסיכולוגיה, מיקוד שליטה היא הרגשת השליטה שיש או אין לאדם על המאורעות שבחייו, ואמונתו באשר למה גורם לדברים טובים או רעים בחייו (באופן כללי, או בתחום מסוים, כגון בריאות או הצלחה בלימודים).
מקור השליטה יכול להיות פנימי (כלומר, האדם מאמין כי הוא שולט בעצמו ובחייו) או חיצוני (האדם מאמין כי חייו והחלטותיו נשלטים בידי סביבתו, בידי כוח עליון או בידי אנשים אחרים).
אנשים בעלי מוקד שליטה פנימי יחוו את הצלחותיהם או הכישלונות שלהם, כתוצאה של התנהגותם.
אנשים אלה מאופייני בהתנהגות מסתגלת ואקטיבית, נוטים לקחת אחריות ולפעול בצורה אפקטיבית.
אנשים בעלי מוקד שליטה חיצוני, אינם לוקחים אחריות על התנהגותם ונוטים להגיב בדרך של הימנעות ממצבי דחק תוך ייחוס התוצאות לגורמים חיצוניים.
התנהגות אנטי-חברתית היא ביטוי התנהגותי למוקד שליטה חיצוני, להשלכה על גורמים שמחוץ למושג העצמי תוך קושי לפעול בצורה מסתגלת ואחראית.
מחקרים שבחנו את הקשר בין מיקוד שליטה למשתנים הקשורים לעבירות, כולל מתאמים בין מעורבות ושינוי בטיפול ורצידיביזם מצאו כי אנשים שפגעו נוטים לדווח יותר על מיקוד שליטה חיצוני מאשר אנשים שאינם פוגעים.
ממצא זה שוכפל לאורך השנים על פני מדגמים רבים של מבוגרים ומתבגרים כאחד, ומגוון התנהגויות כולל עבירות מין, נהיגה בשכרות, וגנבה מחנויות (Shoplifting).
תהליך ההתפתחות של כל פרט מושפע מהסביבה החברתית בנוסף למשתני בשלות.
לצורך מימוש יכולות (כוחות לעשות דבר-מה / הפוטנציאל לביצוע) וכישורים (האמצעי לממש את היכולות) נדרשת למידה.
זו תתרחש רק בסיטואציה חברתית באמצעות דיאלוג המכוון לפער בין מה שהפרט יודע ומבין, לבין מה שעדיין אינו יודע ואינו מבין, אך מסוגל לחשוב עליו.
יכולות וכישורים באים לידי בכמה מישורים: קוגניטיבי, נפשי, ופיסיולגי.
על מנת שיהיו לאדם כישורים חברתיים נדרשת יכולת הבנה, יכולת השתלבות, יכולת לקריאת המפה החברתית, יכולת התארגנות בניהול חיי חברה תקינים וכישורי שיח תקשורת.
בני אדם מוּנעים, מעצם טבעם, לתפקד בצורה סתגלנית ואפקטיבית במגוון של סביבות ובמערכות רבות של יחסים בין אישיים באמצעות כישורים חברתיים.
העדר כישורים אלו כתוצאה מתהליכים אישיותיים, חברתיים, משפחתיים וקהילתיים, יביאו להתנהגות אנטי חברתית, סטייה חברתית, עבריינות, ניתוק וניכור.
הניכור הוא ביטוי לאי-שייכות ולתפיסה של ניגוד בלתי-רצוי מול הזולת.
תחושת השייכות היא היפוכו של הניכור, והיא כוללת בתוכה התחלקות ושיתוף הנובעים מאינטגרציה של הפרט והתאחדויות חברתיות.
מושג הניכור מבטא את הרגשת אי-הנוחות המשתקפת באי-שותפתו של הפרט בחברה ובתרבות, והיא יכולה להיות שונה בעוצמותיה – החל ברגש אפיזודי, העולה בסיטואציות מעטות, ועד לרגש מתמשך ואינטנסיבי של אי-שיתוף בחברה הכללית.
הניכור מייצג תחושת זרות ביחס לבני אדם אחרים, ביחס לחברה ולערכיה וביחס לעצמי – במיוחד לאותם חלקים במושג העצמי המקשרים את הפרט לאחרים ולחברה.
זוהי הגדרה פסיכולוגית, המתבססת על מצב רגשות פנימי, אך מביאה בחשבון גם משתנים חברתיים, וכן היא למעשה פסיכו-סוציאלית, המתרחבת אל תופעות חברתיות ותרבותיות.
קושי בהפנמת דמויות הורים וערכיהם עקב אי-יכולתם של ההורים לשמש דמויות הזדהות מיטיבות, בית שנכשל בתפקידו וסביבה שאינה מעודדת (ואף דוחה) נורמות מקובלות וערכים - הם התנאים שבהם גדלים צעירים מנוכרים רבים.
הימצאותו של הצעיר במסגרות הללו - המשדרות ציפיות נמוכות, מוטיבציה נמוכה ותפיסת עתיד מוגבלת – עלולה להוביל בסופו של דבר לבעיות התנהגות אשר יתרמו לתחושת הניכור.
בני נוער אנטי-חברתיים חוו דחייה והתנסו במגוון של תגובות שליליות מהסביבה על התנהגותם.
חוויות אלה תורמות רבות לפיתוחו של דימוי עצמי שלילי ולהיקבעות של דפוסי התנהגות בלתי-מסתגלים, אך הישרדותיים במהותם, המשמרים את עצמם.
בתהליך ההתבגרות, כחלק מתהליך גיבוש הזהות של המתבגר, מתעצב מושג ה"עצמי".
זהו תהליך התפתחותי, שבמהלכו המתבגר פונה לדמויות שונות לשאוב מהן רעיונות, אידאולוגיות, תפיסות חיים וקריטריונים להצלחה.
כאשר קיימת תחושת ניכור עזה, האדם נוטה למזג בתפיסה העצמית שלו תפקידים סוטים ולהתנהל באופן שאינו נורמטיבי.
דחייה או תחושת ניכור קשורים לנשירה מהלימודים, וכן לגורמי סיכון רבים כמו שימוש לרעה בסמים ואלימות.
הסתגלות היא תהליך הממוקד בשינוי קוגניטיבי, תחושתי, סביבתי והתנהגותי, המתרחש אצל בני אדם, על מנת לשמר או להעלות את רמה ההתאמה בינם ובין הסביבה.
הצורך להסתגל לשינויים הוא מרכיב שכיח בחיי כל אדם.
נהוג להסביר את ההסתגלות כתהליך הכרוך בהטמעה והתאמה, אשר באמצעותן משתנה כאדם כדי לתפקד ביתר יעילות במצב נתון:
הטמעה – במסגרת תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה המונח הטמעה מתייחס לאופן שבו מפרש האדם גירויים בסביבתו, בהתאם למערכת החשיבה שלו.
פירוש זה יכול להיות מוטעה ולא בהכרח תואם את המציאות.
התאמה – תהליך של עשיית שינויים במיומנות קיימת, כדי להתמודד עם הסביבה.
כלומר, הסתגלות היא תוצר משותף של הטמעה והתאמה.
כישלון להסתגל לחברה הנורמטיבית, מייצג דרך שונה להתמודדות עם קונפליקטים או עם לחצים נפשיים שנובעים מהם.
התנהגות לא מסתגלת מתאפיינת בקשיים בהשתלבות במסגרות ובקשרים בין-אישיים, בקושי להתמודד עם שינויים, מצבי דחק, אסונות ואירועי חיים.
אם כך, הסתגלות היא משאב (מיומנות / כוח) המסייע לתפקוד באופן יעיל בחברה.
בהקשר זה, יכולה להיות אוכלוסייה שעשויה להציג את עצמה כבעלת יכולת / כוחות להסתגלות תקינה, אך פוטנציאל זה מופנה לתפקוד בחברה עבריינית.
לעיתים קרובות התנהגות אנטי-חברתית קשורה בחוסר יכולת להתמיד, ו/או במצבי קונפליקט ולחץ המפרים את אורח החיים באופן משמעותי.
ככל שיש לאדם יכולת יותר טובה להסתגל ולהתמיד במסגרות, כך הסיכויים שלו יותר גבוהים להתמיד בתהליך טיפולי ובקשר עם מסגרות טיפוליות, וכן לגלות התמדה באורח חיים נורמטיבי.
גורם סיכון אישי המתקשר לשליטה עצמית הוא מסוגלות עצמית לניהול כעסים.
מסוגלות עצמית מוגדרת כאמונת הפרט ביכולתו לגייס משאבים ומהלכי פעולה הנדרשים להתמודדות מוצלח עם מטלות.
מסוגלות עצמית לניהול כעסים משקפת את תפיסת הפרט כי ביכולתו להפעיל שליטה על זעמו, גם נוכח נסיבות של פרובוקציה או של אירועים המעוררים רגשות שליליים.
מחקרים שבחנו את השפעת המסוגלות לניהול כעסים מראים שאנשים המאמינים ביכולתם לשלוט בזעמם נוטים להגיב באופן המפחית את הסבירות לשימוש באלימות בעת המריבה.
הממצא מוסבר בכך שתחושת המסוגלות שוברת את מעגל האגרסיביות משום שהיא תורמת לדה-אסקלציה של הקנופליקט.
בדומה לכך, במחקר אחר נמצא שמסוגלות עצמית לניהול כעסים שימשה משתנה הממתן את הקשר שבין גורמי לחץ לתוצאות, והשפעתם של רגשות שליליים בקרב סטודנטים בעלי רמת מסוגלות עצמית גבוהה לשליטה בכעסים הייתה פחותה מזו של סטודנטים בעלי רמת מסוגלות עצמית נמוכה.
בשנת 1998 הציע ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, לעגן בחוק את הטיפול במכלול ההתנהגויות המדובר, בעקבות כך הונהג בה חוק אזרחי – Anti-Social Behavior Order או ASBO, המתמקד בטיפול באנשים המבצעים התנהגויות אנטי-חברתיות שמוגדרת כ,"התנהגות מטרידה ומפריעה, באופן הפוגם באיכות החיים של אחד או יותר מהפרטים בקהילה".
בחוק בבריטניה מוגדרת התנהגות אנטי-חברתית כדלקמן:
האדם פעל באופן אנטי-חברתי, היינו – באופן שגרם, או היה עלול לגרום, הטרדה, או מצוקה, לאדם אחר או יותר, שאינם במשק הבית שלו עצמו.
הוצאת צו היא הכרחית, על מנת להגן על האנשים באזור השלטון המקומי שבו הטרדה, או המצוקה נגרמים, או עלולים להיגרם, מאותו אדם, הפועל באופן אנטי-חברתי.
הפרת הצו היא עבירה פלילית שבצידה עונש מרבי של שנתיים מאסר לקטינים מתחת לגיל 18 שנים, ועד 5 שנות מאסר וקנס (או שניהם) אם האדם בן 18 ומעלה.
מדריך לחוק ההתנהגויות האנטי-חברתיות (ASBO) מפרט דוגמאות להתנהגויות מסוג זה, כגון – גרפיטי; תוקפנות מילולית במיוחד נגד קבוצות מיעוט; מטרדי רעש, במיוחד בשעות הלילה המאוחרות; השלכת אשפה ברחובות; שכרות במרחב הציבורי; התנהגות הקשורה לצריכת סמים; כנופיות רחוב; נהיגה פרועה (joyriding); זנות; גרימת נזק למכוניות חונות.
החוק לא יורד לפירוט הסוגים הרבים של התנהגויות אנטי-חברתיות, שכן מגוון ההתנהגויות אותן יחידים וקבוצות יכולים לחוות הוא גדול מאוד.
ההגדרה הרחבה מותירה מקום נרחב לפרשנות של בתי המשפט וגופי תביעה מקומיים.
מטרתו הכללית של החוק היא לנסות להפחית פעולות והתנהגויות מטרידות, הפוגמות באיכות החיים בקהילה ואשר לא זוכות לטיפול אפקטיבי מצד המערכת הפלילית.
עם זאת, לא ניתן לאכוף חוק זה לאחר תקרית בודדת של התנהגות אנטי-חברתית, אלא רק כלפי פרטים המתנהגים בחוסר אחריות במהלך תקופת זמן עקבית.
מודל החשיבה והשיקום (Reasoning & Rehabilitation) שפותח בשנת 1985 הוא אחד המודלים המקובלים ביותר בתחום הטיפול בעוברי חוק, והוא כולל מגוון רחב של טכניקות קוגניטיביות-התנהגותיות שנמצאו אפקטיביות בהפחתת הסיכוי לרצידיביזם.
מחקרי הערכה שבחנו מודל זה במהלך השנים, הן בקרב מבוגרים והן בקרב בני נוער, מעידים על האפקטיביות שלו.
למשל, המודל נמצא אפקטיבי בשינוי משתנים פסיכולוגיים המנבאים באופן חיובי ביצוע עבירה, כגון כישורים חברתיים, פתרון בעיות, עיוותי חשיבה, עמדות ואמונות אנטי-חברתיות, אימפולסיביות ויכולת לגלות אמפתיה כלפי הקורבן.
גרסאות של מודל זה יושמו במדינות שונות, בהתאמה למאפייני המטופלים וצרכיהם, לסוגי העבירות שביצעו ולצורכי הטיפולים שנקבעו להם.
מן הספרות עולה כי תוכנית טיפול שאינה מותאמת תעלה את הסיכון להישנות העבירה.
מחקרים רבים מצביעים על תרומתו של המודל הטיפולי להפחתת התנהגות אלימה והישנות של עבירות אלימות, לשיפור יכולת השליטה העצמית של נערים ומבוגרים, ולהפחתת התנהגויות אנטי-חברתיות בשיעור של 13-33 אחוזים.
זה הוא אחד המודלים המיושמים ביותר והוא גם נמצא יעיל בקרב הסובלים מהפרעות נפשיות והפרעות אישיות.
אחוזי הנשירה הגבוהים ביותר נמצאו בקרב עבריינים עם ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת (PCL:SV > 16), ובקרב עבריינים מהם נשקפת רמת מסוכנות גבוהה בכלים נוספים המאבחנים מסוכנות (דוגמת HCR-20).
התנגשות המטוסים בנמל התעופה לוד התרחשה ב-30 בנובמבר 1970 בשעה 2:53 בלילה.
מטוס מטען מדגם בואינג 707 של חברת התעופה TWA בטיסה 691 החל את נסיעת ההמראה שלו בדרכו לציריך ולקנזס סיטי.
צוות הטיסה, שקיבל אישור המראה ממגדל הפיקוח, הבחין על המסלול שלפניו במטוס תובלה מסוג בואינג 377 סטרטוקרוזר (שם מקוצר: סטרטוקרוזר) של חיל האוויר הישראלי שנגרר על ידי טרקטור.
טווח הגרירה המתוכנן היה מתחילת מסלול 30 מערבה אל קצהו.
כנפו השמאלית של הבואינג 707 פגעה בזנבו של הסטרטוקרוזר ושני המטוסים החלו לבעור.
הבואינג המשיך בנסיעתו ימינה, ירד מהמסלול ועלה באש בשדה שלף סמוך.
שלושת אנשי הצוות של הבואינג ניצלו אך שני נהגי הטרקטור ומכונאי במטוס הסטרטוקרוזר נהרגו ושני המטוסים נהרסו כליל.
בלילה שבין 29 ו-30 בנובמבר 1970 התקיים תרגיל פריסה בשדה התעופה לוד שעל קיומו נמסר לכל הגורמים הרלוונטיים כולל הנהלת שדה תעופה לוד.
במסגרת התרגיל נגררו מטוסי דקוטה וסטרטוקרוזר לאורך המסלול היחיד ומשטחי החנייה לעבר מחסות מפני תקיפה אווירית מדומה.
בשעה 02:50 זמן מקומי, מטוס בעל רישום 4X-FPS, אחד משני מטוסי הסטרטוקרוזר שהוסבו למכלית תדלוק, נגרר על ידי טרקטור של התעשייה האווירית לאורך מסלול 12/30 ללא אורות על הטרקטור ועל המטוס.
כמה דקות מאוחר יותר אישר מגדל הפיקוח לטיסת חברת TWA מספר TW691, טיסת מטען סדירה לקנזס סיטי דרך ציריך שבוצעה על ידי מטוס בואינג 707-331C אות קריאה N790TW, להמריא ממסלול 30. מטוס המטען של חברת TWA מסוג בואינג 707 בקש הסעה ואישור המראה לטיסה 645 לציריך.
הקברניט, שלא היה מודע לסטרטוקרוזר שנגרר על המסלול, הורה לקצין הראשון שלו להתחיל בריצת ההמראה.
הקברניט שזיהה את הסטרטוקרוזר לפניו על אותו מסלול, משך בהגאים להמראה מוקדמת.
כשהגיע המטוס לכשני שלישים המסלול, פגעו מנועים מס.
1 ו-2 שעל כנף שמאל של המטוס בתחתית מכלול הזנב של הסטרטוקרוזר, וקצה כנף שמאל קרעה חלק מזנב הסטרטוקרוזר.
טייס הבואינג, ניסה ברגע האחרון להסיט את המטוס ימינה, אך המטוס הזדקר, ועקב מהירותו הנמוכה, גלש אל שדה השלף, מצפון למסלול 30/12, והחל לעלות באש.
מטוס ה-TWA, שהיה עמוס ב-30 טון של מטען, בעיקר פרטי ריהוט ופרחים ליצוא, עלה באש שהתפשטה תוך זמן קצר לסטרטוקרוזר.
שלושת אנשי הצוות של TWA נחלצו מהמטוס ללא כל פגע, והגיעו בכוחות עצמם, תוך רבע שעה, למשרדי אל על בטרמינל.
שנים מאנשי הקרקע נהרגו במקום, והשלישי, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר כשבוע.
כוחות ההצלה של שדה התעופה לוד שהוזעקו, הגיעו למקום כעשר דקות לאחר האירוע.
הם ניסו להציל את עובדי התע"א, וחיפשו לשווא את צוות ה-707 ש"נעלם" מהקוקפיט, בזמן הממושך שעבר עד להגעת כוחות ההצלה.
שדה תעופה לוד, נסגר למשך כ-11 שעות, ונפתח שוב לתנועת מטוסים בשעות אחר הצהריים של אותו יום, 30 בנובמבר 1970.
התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי מוגדרת כתאונה החמורה ביותר בנמל התעופה בן-גוריון.
איוש מגדל הפיקוח בזמן התאונה
מגדל הפיקוח בלוד בשעה 02:50 אויש על ידי פקחית הטיסה סילביה מאיירס והסמלים מאירוביץ ווינשטוק הפקחים הצבאיים במשמרת הלילה.
הפקח האזרחי הנוסף פול קילאני ישן ואחראי המשמרת יחזקאל שאבו, עתיד לקום ממנוחתו עם תחילתו של אירוע העומד להתרחש בשדה התעופה.
סה"כ במשמרת הלילה במגדל הפיקוח אמורים להיות 3 פקחים אזרחיים ו-3 פקחים צבאיים.
הבואינג 707 של טי.וו.אי קיבל אישור המראה מפקחית התעופה סילביה מאיירס.
גורר הסטרטוקרוזר קיבל אישור לעלות על המסלול, מסמל מאירוביץ, הפקח הצבאי, שלדבריו הודיע לפקחית האזרחית, על דבר הגרירה (מאיירס הכחישה שנאמר לה, סמל ויינשטוק תמך במאירוביץ ואמר שמאיירס הנהנה בראשה לאותת הסכמה).
ועדת חקירה מונתה ב-30 בנובמבר 1970 על ידי שר התחבורה שמעון פרס.
בראש הוועדה עמד מפקד חיל האוויר לשעבר האלוף (מיל) דן טולקובסקי.
חברי הוועדה גבו בין היתר עדות מהמעורבים בתאונה: צוות המטוס האמריקאי, הפצוע שגרר את מטוס התובלה הצבאי, אנשי מגדל הפיקוח, עובדים אחרים וכן מספר טייסים מומחים.
כן שמעו חברי הוועדה את סרטי ההקלטה של מגדל הפיקוח.
הנוהל לפי ההוראות שניתנו על ידי שר התחבורה משה כרמל בשנת 1966 היה כי יש לקיים טיסות היוצאות משדה התעופה לוד בין 9 בלילה ל-4 בבוקר ממערב לכיוון מזרח ורק אחר כך נוטה המטוס למערב כדי שהמראות מטוסים בשעות הלילה לא תהיה מעל תל אביב.
הוועדה בדקה מדוע ניתנה לקברניט מטוס המטען האמריקאי רשות להמריא ממזרח למערב בניגוד להוראות הקבע של נמל התעופה.
מומחי ביטחון הפנו אצבע מאשימה אל נוהלי הביטחון של נמל התעופה לוד, בו משמשים מסלולי ההמראה גם כמסלולי הובלה, ללא שימוש בכבישים עוקפים.
ועדת החקירה מנתה 3 סיבות עיקריות לתאונה החמורה:
העדר תאום בין אנשי חיל האוויר לאזרחים בנמל התעופה לוד;
התנהגות לקויה של פקחי הטיסה, האזרחיים והצבאיים;
מחדלים טכניים חמורים בנמל התעופה לוד;
בעקבות מסקנות ועדת החקירה מנהל מגדל הפיקוח שמואל פוליאק, הועבר מתפקידו והועבר לעבוד במחלקת מבצעים של מנהל התעופה האזרחית.
למנהל מגדל הפיקוח מונה יעקב וכטל.
הפקחית האזרחית מאיירס, הפקחים הצבאיים ווינשטוק ומאירוביץ וראש המשמרת יחזקאל שאבו הושעו מתפקידם.
נגד מאיירס נפתח משפט, וסניגורה, ששכרו מומן על ידי אגודת הפקחים, היה עו"ד שמואל תמיר.
היא הועברה לעבוד במחלקת התיאום בשדה התעופה לוד.
אנשי צוות המחקר של טראנס וורלד איירליינס שהגיעו לישראל מפריז בעקבות האסון עסקו בבדיקת הממצאים.
בין השאר בחנו מקרוב כל סמ"ר של מסלול האספלט סמוך למקום ההתנגשות.
הנהלים החדשים שיושמו מיידית, לאחר סיום עבודתה של ועדת החקירה
האחריות המבצעית והתפעולית על מגדל הפיקוח, עוברת מראש אגף המבצעים במנהל התעופה האזרחית - למנהל שדה התעופה לוד.
הפקחים הצבאיים כפופים מבצעית, מרגע זה, לפקחים האזרחים ולא למפקד הבח"א הנציג הבכיר של חיל האוויר בשדה התעופה לוד.
כל כלי רכב, הנע בשטחים המבצעיים (רחבות חניה ומסלולים) של שדה התעופה לוד, מחויב להיות מצויד במשואת אור מהבהבת, וקשר אלחוטי בינו למגדל הפיקוח במשך הנסיעה על המסלולים ובקרבתם.
כל רכב, או מטוס, או אדם הנע בשטח המבצעי של השדה (מסלולי ההסעה, התמרון, ההמראות והנחיתות) ינוע בשטח, רק באישור הפקח האזרחי במגדל הפיקוח, ובקשר מתמיד עם הפקח.
התנגשות המטוסים בנמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון היה אסון תעופה שהתרחש ב-2 באוקטובר 1990, ובמהלכו התנגש מטוס נוסעים חטוף בשני מטוסים אחרים בנמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון בגואנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין בניסיון נחיתה.
המטוס הנוחת פגע קלות במטוס אחד ולאחר מכן התנגש בעוצמה במטוס שני.
עקב ההתנגשות נספו 128 בני אדם - 82 במטוס הראשון ו-46 במטוס השני.
הטיסה שנחטפה הייתה טיסה 8301 של שיאמן איירליינס.
על המטוס שנשא את הטיסה, מדגם בואינג 200–737, היו 93 נוסעים ותשעה אנשי צוות.
הטיסה נמצאה בדרכה מנמל התעופה שיאמן גאוצ'י אל נמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון, כאשר נחטפה על ידי ג'יאנג שיאופנג (Jiang Xiaofeng), בן 21. זמן קצר לאחר ההמראה ניגש שיאופנג לדלת תא הטייסים כשהוא מחזיק פרחים בידיו, וביקש להיכנס לתא.
אנשי הצוות אפשרו לו להיכנס, ככל הנראה משום שחשבו שהוא רוצה להגיש את הפרחים לטייסים לרגל חגיגות חג אמצע הסתיו.
לאחר שנכנס לתא פתח שיאופנג את חליפתו והראה כי הוא חגור מתחתיו במה שנראה כחגורת נפץ.
הוא ציווה על כל אנשי הצוות פרט לקברניט לצאת מהתא והורה לו לטוס אל טאיפיי שבטאיוואן, כדי לבקש שם מקלט מדיני.
הטייס לא ציית להוראה והמשיך לטוס בכיוון ליעדו המקורי.
הקשר עם המטוס נותק עד שחודש על ידי נמל התעופה גואנגג'ואו.
הפקחים בנמל התירו למטוס לנחות בכל נמל תעופה שברפובליקה העממית של סין.
הטייס ענה כי למטוס נותר דלק רק לטיסה אל נמל אחד נוסף, נמל התעופה קאי טאק בהונג קונג.
הוא קיבל אישור מהפקחים לנחות שם ולתדלק כדי להמשיך לטאיוואן, אך החוטף אסר על הטייס לטוס להונג קונג ולנחות שם.
המטוס המשיך לערוך הקפות באוויר ליד גואנגג'ואו בעוד הטייס מנסה לשדל את החוטף.
לבסוף אזל בו הדלק והוא נאלץ לנחות בגואנגג'ואו.
במהלך הנחיתה החל החוטף להיאבק עם הטייס.
תחילה פגע במטוס בואינג 707 חונה של חברת צ'יינה סאות'ווסט איירליינס בטיסה 4305, שהגיע מצ'נגדו, וגרם לפציעתו הקלה של קברניט אותו מטוס, שנמצא בתא הטייסים.
המטוס החטוף המשיך בתנועתו המהירה ללא שליטה עד שהתנגש ישירות במטוס בואינג 757 של צ'יינה סאות'רן איירליינס בטיסה 3523, שעמד להמריא מהנמל אל שאנגחאי.
מטוס זה נבקע במחציתו האחורית והתלקח.
המטוס החטוף התהפך על גבו ונעצר.
עקב ההתנגשות נספו במטוס החטוף 75 נוסעים מתוך 93, לרבות החוטף, וכן שבעה אנשי צוות מתוך תשעה.
במטוס של צ'יינה סאות'ווסט איירליינס נספו 46 נוסעים מתוך 110. כל 12 אנשי צוותו שרדו.
בסך הכל נהרגו באסון 128 אנשים.
בחקירה שלאחר האסון התברר כי החוטף לא חגר חומרי נפץ.
החוטף, ג'יאנג שיאופנג, נולד בפרובינציית חונאן ב-11 באוגוסט 1969. הוא נעצר עקב גנבה בספטמבר 1988. ב-1990, בעת שעבד בסוכן רכש בחברה סינית, הוא נמלט עם סכום כסף שנמסר לו לשם רכש עבורה, והוכרז כמבוקש על ידי המשטרה.
חודשיים לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, רכש את כרטיס הטיסה לטיסה שעמד לחטוף.
הוא יצא בבוקר החטיפה ממלון ליד שיאמן אל נמל התעופה, ונראה כשהוא לבוש בחליפה שחורה ומחזיק בתיק שחור ובזר פרחי פלסטיק.
הוא היה הנוסע האחרון שעלה על המטוס.
התנהגות לדוגמה (Model Behavior) הוא סרט טלוויזה אמריקאי מ-2000.
אלכס היא נערה ביישנית וחסרת ביטחון החולמת להיות מעצבת אופנה, כשהיא עוזרת לאביה בעסק ההסעדה שלו במהלך מסיבה היא רואה את ג'נין אדמס, דוגמנית ידועה בת גילה, לג'נין נמאס מכך שאמה, המשמשת כמנהלת האישית שלה, גורמת לכך שחייה ייתמקדו אך ורק בעבודתה והקריירה שלה ולא שום דבר אחר מעבר לכך.
כשהן נפגשות הן מגלות בצירוף מקרים מוזר שהן נראות זהות אחת לשנייה, וההבדל היחידי הוא שאלכס מרכיבה משקפיים.
הן מחליטות להחלף ביניהן כל אחת בחיים של השנייה, אלכס מתחילה לצאת עם עם ג'ייסון הדוגמן, בעוד ג'נין מתחילה לצאת עם אריק, הנער הכי פופולרי בבית הספר של אלכס.
התנועה האסלאמית (ידועה גם כ: התנועה האסלאמית בפלסטין 48, אגודת הסיוע 48, או בערבית: جمعية الإغاثة 48), היא תנועה אסלאמיסטית ישראלית השואפת לעודד את דת האסלאם בקרב ערביי ישראל.
התנועה פועלת בשני מישורים עיקריים: דתי (חינוך מוסלמי, שירותי דת) וחברתי (שירותי רווחה).
התנועה משתייכת אידאולוגית לקבוצה רחבה של תנועות אסלאמיות בעולם השואפות לתחיית האסלאם ודוגלות בעיקרון: "האסלאם הוא הפתרון", אך היא נבדלת מהם בעידודה את הלאומיות הפלסטינית, בעוד התנועות האחרות דוגלות בעידוד זהות דתית-מוסלמית, והדחקת הזהות העדתית והלאומית.
התנועה נוסדה ב־1971, וב־1996 התפלגה לשני פלגים: הפלג הצפוני הקיצוני והפלג הדרומי המתון יותר.
הצפוני מחרים את הבחירות לכנסת ובשנת 2015 הוכרז התאחדות בלתי מותרת.
הפלג הדרומי נחשב למתון יותר, ונציגים מטעמו משמשים כחברי הכנסת מטעם מפלגת רע"מ אשר רצה לרוב לכנסת בסיעה משותפת עם מפלגות אחרות (כגון רע"מ-תע"ל והרשימה המשותפת) החל מהכנסת הארבע עשרה.
התנועה האסלאמית הוקמה ב־1971 על ידי עבדאללה נימר דרוויש שלמד קודם לכן במכללה האסלאמית בשכם.
במהלך שנות השבעים התמקדה התנועה בהקמת מוסדות רווחה המקבילים למוסדות המדינה וזאת עבור הקהילה המוסלמית.
בין הפעילויות השונות היו אספקת מחשבים לבתי ספר, ארגון ליגת כדורגל אסלאמית, ארגון חתונות, ייעוץ זוגי, הקמת מעונות, ארגון התרמות לעניים ועוד.
במקביל לפעילות זו, חלק מראשי התנועה, בראשות דרוויש הקימו את אוסרת אל-ג'יהאד, ארגון טרור אסלאמי ראשון בישראל.
ראשי הארגון נעצרו ב־1979 בעקבות ניסיון פיגוע.
דבר שגרם לתנועה האסלאמית לנטוש (לפחות רשמית) את הטרור.
בשנות השמונים חלה התחזקות מהירה של התנועה האסלאמית, התחזקות זו התבטאה בהקמת סניפים, בארגון פעילויות צדקה והתנדבות מאורגנות ועוד.
עם תחילת האינתיפאדה הראשונה ב-1987 הקימה התנועה את "ועד הסיוע האסלאמי" שנועד לסייע לנזקקים בשטחים, בעיקר לאלו שנפגעו ישירות או בעקיפין על ידי צה"ל.
ב־1995 סגר השב"כ את "ועד הסיוע האסלאמי" בשל הסיוע הכספי למשפחות אנשי חמאס אולם הוא נפתח מחדש תחת השם "ועד ההצלה ההומניטרי" שתפקידיו דומים.
ב־1997 נסגר הוועד שנית לתקופה קצרה ולאחר מכן הוטלו עליו מגבלות.
ב־1989 החליטה התנועה להתמודד על הנהגת מספר יישובים ערביים, התנועה זכתה בראשות המועצה בשישה מהיישובים הערביים וכן להישגים משמעותיים ביישובים נוספים.
הניצחון הגדול ביותר הושג על ידי שייח ראאד סלאח באום אל-פחם, שהפכה להיות מרכז התנועה.
הסכמי אוסלו גרמו לפילוג מסוים בתנועה כאשר הפלג הצפוני התנגד להם (בדומה לעמדת החמאס) ואילו הפלג הדרומי תמך בהם.
ב־1994 הורגשה הפעילות הציבורית של התנועה גם בציבור היהודי כאשר עבדאללה נימר דרוויש ניסה לתווך בין ישראל והחמאס בנושא נחשון וקסמן.
ב־1996 החליטה התנועה להתמודד בבחירות לכנסת לאחר 3 דחיות קודמות של ההחלטה.
ההחלטה גרמה לפילוג מוחלט בין הפלג הצפוני בראשות ראאד סלאח לבין הפלג הדרומי שהונהג על ידי השייח אברהים צרצור.
ההתמודדות נעשתה באמצעות מפלגה ערבית בשם הרשימה הערבית המאוחדת (רע"מ).
המפלגה רצה לאורך השנים במשותף עם מפלגת מד"ע ותע"ל, ולעיתים גם בל"ד וחד"ש, ונקראה בשמות שונים - רע"מ, מד"ע-רע"מ, ורע"מ-תע"ל, רע"מ-תע"ל-מד"ע, רע"מ-בל"ד והרשימה המשותפת.
במהלך שנים אלו המשיכה התנועה בפעילות הרווחה שלה ואף הגבירה אותה.
למרות אי שביעות רצון מקיומה של מדינת ישראל, ראשי המועצות המקומיות מטעם התנועה נעזרו גם בכספי מדינה (נוסף על כספי תרומות) בשביל לשפר את המצב ביישוביהם.
ב־1996 החלה התנועה בשיפוץ "אורוות שלמה" שמתחת להר הבית, תוך הרס השרידים הארכאולוגיים במקום.
אירועי מנהרת הכותל שהתרחשו בשנה זו גרמו לתנועה האסלאמית לערוך את העצרת ההמונית (מהרג'אן) הראשונה באום אל-פחם, תחת הכותרת "אל-אקצא בסכנה".
עצרת זו הפכה בהמשך להפגנת כוח שנתית של התנועה.
ב־1997 החל סכסוך בנצרת שנגרם עקב ניסיון של התנועה האסלאמית להקים מסגד ליד כנסיית הבשורה.
פרשה זו עברה מספר גלגולים ונכון לאמצע 2009, עדיין לא הסתיימה סופית.
לקראת סוף תקופה זו, התחילה התנועה במבצע נרחב לשיקום מסגדים נטושים, רובם משנת 1948, דבר שהוביל להתנגשויות רבות עם המשטרה ועם הציבור היהודי.
לקראת ביקורו של אריאל שרון, ראש האופוזיציה דאז, בהר הבית התסיסה התנועה האסלאמית את ערביי ישראל.
לאחר הביקור התנועה, על שני פלגיה, המשיכה לקרוא קריאות לשימוש באלימות על מנת "להגן על ההר".
על פי ועדת אור קריאות אלו תרמו תרומה ממשית להתהלטות הרוחות בציבור הערבי וגרמו להחמרה ניכרת של אירועי אוקטובר.
בין מוזהרי הוועדה היו ח"כ עבד אל-מאלכ דהאמשה ושייח ראאד סאלח, אשר נמצאו על ידי הוועדה אשמים בהסתה, אולם לא ננקטו נגדם צעדים.
אנשי התנועה מצידם, ובראשם השייח ראאד סלאח האשימו כי מהלך אירועי אוקטובר כלל טבח מתוכנן ביוזמת ובאישור ממשלת ישראל.
ב־2002 נסגר "ועד ההצלה ההומניטרי" ולאחר תקופת סגירה הוקם במקומו "הארגון של ועד ההצלה ההומניטרי".
באותה שנה החליט, אלי ישי, שר הפנים לסגור את ביטאון הפלג הצפוני אולם ההחלטה לא מתבצעת לבסוף.
ההחלטה באה בעקבות הסתה אנטי-יהודית בעיתון שקרא ליהודים "חיידקי כל הזמנים" ולישראל "כינה שמקננת בגוף העולם הערבי ומוצצת את דמו ומשאביו...
והרשתה לרבנים הפרעושים לפגוע באל-אקצה" וכן פרסם דברי שבח למחבלים מתאבדים ומעשי הרצח שלהם.
ב־2003 נעצרו ראשי הפלג הצפוני של התנועה בחשד לסיוע לחמאס, שני שלישים מהם שוחררו כמעט מיד.
שאר הנאשמים נשארו במעצר ורובם שוחררו במהלך 2005, לאחר חתימת עסקת טיעון.
הן המעצר והן עסקת הטיעון עוררו התנגדות משמאל ומימין בהתאמה.
העבירות העיקריות שיוחסו להם היו עבירות כלכליות (מעבר על החוק למניעת הלבנת הון) וכן מגע עם סוכן זר וחברות בארגון טרור ולבסוף הושארה על כנה רק העבירה הכלכלית.
שתי פרשיות אלה קיבעו את תדמיתה של התנועה האסלאמית בקרב חלק מהציבור היהודי כארגון טרור.
במהלך שנות האינתיפדה השנייה הצטמצמה פעילות התנועה במקצת (הן בשל הלחץ השלטוני והן בשל המיתון), אך היא נותרה גורם משמעותי בפוליטיקה של ערביי ישראל.
ב-2008 סיפרו נערים מאחד הכפרים הערביים בגליל המערבי לכתב העיתון "ישראל היום" כי פעילים מהפלג הצפוני של התנועה האסלאמית שילמו להם כדי שיידו אבנים בכלי רכב הנעים בכבישי האזור.
בכיר בתנועה האסלאמית אישר לכתב העיתון כי "אנחנו עוזרים לילדים האלו בדמי כיס" והוסיף:
באפריל 2010 נבחר השייח' חמאד אבו דעאבס, תושב רהט, לראשות הפלג הדרומי של התנועה במקומו של חבר הכנסת אברהים צרצור.
ב-2014 חשף בכיר בחמאס, מחמוד טועמה, שלתנועה האסלאמית ובפרט לראאד סלאח יש קשרים סודיים עם החמאס ושהתנועה האסלאמית אף מעבירה כספים לפעילויות של החמאס.
טועמה נעצר על ידי השב"כ וסיפק מידע על מקורות המימון של החמאס.
באוקטובר 2015, ארגן הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית הפגנות ומהומות אלימות של ערביי ישראל ביפו, לוד ונצרת, כחלק מגל הטרור של חודש תשרי.
ב-11 באוקטובר 2015 הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו למשטרה לפעול על מנת להוציא את הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית מחוץ לחוק.
ב־17 בנובמבר, הכריז הקבינט המדיני-ביטחוני על הפלג הצפוני כ"התאחדות בלתי מותרת" והוציא אותה אל מחוץ לחוק בתמיכת המשטרה והסתייגות ראש השב"כ.
בינואר 2022 נבחר השייח' ספוואת פריג' לראשות הפלג הדרומי של התנועה במקומו של השייח' חמאד אבו דעאבס.
במהותן דומות מטרות התנועה האסלאמית למטרות של כל תנועה אסלאמית מודרנית.
ההבדלים האידיאלוגים הם ברובם תוצאה של קיומה של התנועה האסלאמית בתוך מדינה שרובה יהודית.
ההבדלים בין הפלגים הם בראש ובראשונה ביחס למדינת ישראל ואילו ההבדלים האחרים ביניהם הם זניחים יחסית להבדלים הפנימיים בתוכם.
קיום פעילות רווחה אסלאמית (על פי מצוות הצדקה המהווה אחד מחמשת עמודי האסלאם).
שמירה על המקומות הקדושים לאסלאם וטיפוחם.
העמדות לגבי ישראל הן שונות לפי הפלגים:
פלג צפוני - אי הכרה בזכות הקיום של מדינת ישראל (יש להחליפה במדינה מוסלמית), נכונות להיעזר בה לצרכים מיידיים.
פלג דרומי - יחס אמביוולנטי לקיום מדינה יהודית בישראל.שמה דגש על שיפור מעמד החברה הערבית בישראל תוך נכונות להשתתף במוסדות השלטון ולהשפיע מבפנים על ההחלטות.
פעילות התנועה מפוצלת ברובה לפי הפלגים, הפעילות אמנם זהה אולם מבוצעת בנפרד.
+אישים בולטים פלג צפוני פלג דרומי שייח' ראאד סלאח
נור הדין גזמואי שייח' חמאד אבו דעאבס
ח"כ לשעבר שייח' אבראהים צרצור
ח"כ לשעבר עבד אל-מאלכ דהאמשה
בדומה למרבית התנועות האסלאמיות אין לתנועה האסלאמית מבנה ארגוני רשמי.
הפעילות מאורגנת על ידי מאות עמותות שעוסקות כל אחת מהן בעניין אחר ומקיימות קשרים, בעוצמה משתנה, ביניהן.
מאז הפיצול בתנועה, רוב הפעילות מאורגנת בנפרד.
בנוסף על העמותות יש מספר אישים בולטים שמהווים את שכבת ההנהגה הלא רשמית של התנועה אולם הנהגתם נובעת מאישיותם ומקשריהם ולא ממערכת ארגונית כלשהי.
מאז 1996, עת החליטה התנועה להתמודד בבחירות לכנסת והתרחש הפיצול בין הפלג הצפוני לדרומי, השתתפה התנועה האסלאמית בכל אחת מהבחירות לכנסת באמצעות מפלגת רע"מ.
בסך הכל, כיהנו מאז הכנסת הארבע עשרה 12 חברים שונים מהתנועה האסלאמית כחברי כנסת, ב-29 קדנציות שונות.
התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) - הייתה מפלגת מרכז שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
ד"ש הייתה מענה למשאלותיהם של ישראלים רבים, במיוחד מקרב המעמד הבינוני, שקצו בשחיתות שיוחסה אז למפלגת העבודה, עם חשיפת פרשיות כפרשיית אשר ידלין, חקירות שר השיכון אברהם עופר ופרשת חשבון הדולרים של לאה רבין, ותחושת אובדן הדרך והמיאוס שהותירה אחריה מלחמת יום הכיפורים וההתפתחויות החברתיות והפוליטיות שלאחריה.
מנהיג המפלגה, הרמטכ"ל לשעבר פרופסור יגאל ידין, נתפס בעיני הציבור כאיש עשייה וכאדם ישר שלא דבק בו רבב.
מאז פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל נמנע ידין מעיסוק בפוליטיקה, חרף פניות והצעות שונות, וייחד את עיקר זמנו לחפירות ארכאולוגיות.
אך ב-22 בנובמבר 1976 הוא הודיע כי הוא מקים תנועה חדשה בשם "התנועה הדמוקרטית".
תנועה זו ותנועת "שינוי", שהקימו הפרופסור אמנון רובינשטיין ואנשיו של ידין, התמזגו למפלגה חדשה, שאמורה הייתה להביא מזור לתחלואי הפוליטיקה הישראלית.
אליהם חברו גורמים נוספים, בהם בנימין הלוי, פורשי "המרכז החופשי" בראשות שמואל תמיר ודמויות נודעות כאלוף (מיל.) מאיר עמית והתעשיין סטף ורטהיימר.
המפלגה הכתה הדים במערכת הפוליטית.
בתוך מספר שבועות נרשמו כחברים בה כ-37,000 איש.
המפלגה ערכה, לראשונה בישראל, בחירות פנימיות פתוחות לכל, שנועדו לקבוע את רשימתה לכנסת.
עד אז קבעו המפלגות את מועמדיהן ב"ועדת מינויים".
הבחירות הפנימיות בד"ש היו סמן לדמוקרטיזציה של המערכת, שסחף בעקבותיו, במערכות הבחירות הבאות, אף את המפלגות הגדולות.
המפלגה הציגה קו מדיני שמאלני המסכים ל"פשרה טריטוריאלית" שמתנגד לשליטה על מיליון וחצי ערבים בשטחים בדומה לתוכנית אלון, אך עיקר מצעה יוחד לענייני פנים.
ידין, שהודיע על הקמת המפלגה במשדר "מוקד" בטלוויזיה (במה ציבורית ראשונה במעלה בישראל באותן השנים), העמיד את מצעו על שלושה עיקרים אלו:
שינוי שיטת הבחירות, תמיכה בהנהגת בחירות אזוריות שיצמצמו את מספר המפלגות המיוצגות בכנסת.
מלחמה בשחיתות ובהון השחור ודאגה ל"משטר חיים צודק" ו"חלוקה שווה של הנטלים על הציבור".
הנהגת מדינה יהודית ודמוקרטית, קביעת חוקה והפרדת דת ומדינה.
רשימת ההישגים הציבוריים של ידין, אשר היה חבר בוועדת אגרנט והגיע להישגים חשובים בתחום הארכאולוגיה, הביאה אותו ואת המפלגה שייסד אל קדמת הבמה הציבורית.
עיקר כוחו היה בכך שאנשים שקצו בשלטון המערך אך חששו מהצבעה לליכוד, חשו בנוח להצביע למפלגתו.
הוגים נאו מרקסיסטים טענו שהקמת ד"ש נבעה ממניעים כלכליים.
לטענתם, הרחבת מדינת הרווחה שבוצעה בשנים אלו, והעברת התקציבים למעמדות הנמוכים, הובילו לניכור בין מפלגת העבודה ובין המעמד הבינוני והמעמד הגבוה.
המעמדות הללו השיגו את מעמדם החברתי הגבוה בזכות מדינת הרווחה, ומתוך רצון לשמור על העדיפות המעמדית שלהם ולהקטין את נטל המס שהוטל עליהם החליטו לחתור לפירוקה.
עם זאת, מעמדות אלו עדיין תפסו את עצמם כליברלים, ולא יכלו לתמוך בליכוד.
על כן תמכו בד"ש, שנתנה מענה לשאיפותיהם, וחברה לממשלת בגין בהפרטה באצטלה של "מלחמה בשחיתות".
בבחירות לכנסת התשיעית זכתה ד"ש להצלחה מסחררת של 15 מנדטים, וחברי הכנסת שנבחרו מטעמה היו: יגאל ידין, אמנון רובינשטיין, מאיר עמית, שמואל תמיר, מאיר זורע, סטף ורטהיימר, שמואל טולידאנו, עקיבא נוף, בנימין הלוי, אסף יגורי, דוד גולומב, שפיק אסעד, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מרדכי אלגרבלי, ושלמה אליהו.
מחקרים על מקור מצביעי המפלגה הצביעו על כך שהיא לקחה כ-5 מנדטים מהמערך כ-4 מנדטים מהליכוד, כ-5 מנדטים מהליברלים עצמאיים ורצ אותם היא ריסקה וכן מתמיכה רחבה בקרב המצביעים החדשים.
ד"ש זכתה ל-26% תמיכה אצל אשכנזים (הם או אביהם היו ילידי אירופה-אמריקה), 20% בקרב ילידי ישראל ורק 12% בקרב המזרחיים (הם או אביהם יליד אסיה או אפריקה).
75% ממצביעי המפלגה היו אשכנזים, 18% מזרחים ו-6% ילידי ישראל.
למרות ההצלחה בבחירות, לא נהייתה ד"ש ללשון המאזניים הדרושה להקמת קואליציה כפי שקיוו אנשיה.
המהפך הפוליטי היה שמור לליכוד ולמנחם בגין, שהצליח להרכיב קואליציה בלעדיה, תוך השארת מספר תיקים שיינתנו לאנשי ד"ש לכשיצטרפו לקואליציה.
ד"ש אמנם הצטרפה לאחר מכן לממשלתו של בגין, באוקטובר 1977, אך לא השפיעה רבות על התנהלותה.
יגאל ידין התמנה לסגן ראש הממשלה, מאיר עמית לשר התחבורה והתקשורת, ישראל כץ, שלא היה חבר כנסת, לשר העבודה והרווחה, ושמואל תמיר לשר המשפטים.
מאיר זורע, שהרגיש חוסר תוחלת מהפעילות הפוליטית, התפטר מהכנסת כבר בפברואר 1978 ובמקומו נכנס לכנסת איש העסקים שלמה אליהו.
חבר נוסף מטעם המפלגה, אסף יגורי, הקים סיעת יחיד משלו, יעד שמה.
אך בהתפצלות זו לא תם סיפורה של המפלגה, שכן חצאיה המשיכו להתפורר במהלך שנת 1980. עד סופה פרשו מהתנועה הדמוקרטית ארבעה חברים (שלושה מהם, עקיבא נוף, שלמה אליהו ושפיק אסעד, הקימו את סיעת "אחווה") ומהתנועה לשינוי וליוזמה - שניים (אשר עברו למערך).
יוסף תמיר עבר מהליכוד לשינוי וליוזמה אשר שינתה את שמה ל"שינוי - מפלגת מרכז".
שנת 1981 לא הביאה עמה התפתחויות רבות בסיפור קרעי המפלגה-לשעבר.
במרץ 1981 התנועה הדמוקרטית שבקה חיים באופן סופי וכל שלושת חבריה הנותרים (יגאל ידין, בנימין הלוי ושמואל תמיר) הפכו לח"כים יחידים.
ב-11 במאי 1981 יוסף תמיר פרש מ"שינוי - מפלגת מרכז", ושפיק אסעד מסיעת "אחווה" הצטרף לרשימת תל"ם.
לאחר סיום כהונתה של הכנסת התשיעית והבחירות לכנסת העשירית, היורשת היחידה של המפלגה הייתה מפלגת "שינוי - מפלגת מרכז", שכן שאר חברי המפלגה פרשו מהפוליטיקה, הצטרפו למפלגות הגדולות ("עבודה" ו"ליכוד") או לא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות.
"שינוי - מפלגת מרכז" בראשותו של אמנון רובינשטיין המשיכה להתקיים על המפה הפוליטית כמפלגה קטנה (קיבלה 2–3 מנדטים בבחירות) עוד לכ-10 שנים לאחר התפוררות ד"ש, ולאחר-מכן היא הצטרפה לבלוק מרצ יחד עם מפ"ם ורצ.
ב-17 בינואר 1999 שבה "שינוי" והתפצלה מבלוק מרצ (למעט רובינשטיין עצמו), כאשר הבלוק התמזג למפלגה אחת.
אברהם פורז צירף אליה את טומי לפיד, שהפך למנהיג המפלגה, ואליה הצטרפו פוליטיקאים אחרים מהזרם המרכזי, כגון אליעזר זנדברג מצומת.
הם הקימו את מפלגת שינוי, אשר הייתה שונה מד"ש והתמקדה בעיקר בכפייה הדתית.
המפלגה קיבלה 6 מנדטים בבחירות 1999, ובבחירות 2003 זכתה להצלחה של 15 מנדטים והצטרפה לממשלת שרון.
בדומה לד"ש, גם ב"שינוי" התגלעו סכסוכים והיא התפצלה לשתי מפלגות לקראת בחירות 2006 ("שינוי" ו"חץ"), שלא הצליחו לעבור את אחוז החסימה.
(בהשבעת הכנסת)יושב-ראשחברי הכנסתחילופי גברי והערותהתשיעית
(1977)יגאל ידיןיגאל ידין, אמנון רובינשטיין, מאיר עמית, שמואל תמיר, מאיר זורע, זאב ורטהיימר, שמואל טולידאנו, עקיבא נוף, בנימין הלוי, אסף יגורי, דוד גולומב, שפיק אסעד, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מרדכי אלגרבלי, שלמה אליהוחילופי גברי
ב-18 בפברואר פרש מאיר זורע מהכנסת.
ב-2 בפברואר 1978 פרש מאיר זורע מהמפלגה.
ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה המפלגה לשתיים: התנועה הדמוקרטית והתנועה לשינוי ויוזמה.
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח הייתה תנועה חברתית שניהלה מאבק ארוך, לא אלים בעיקרו, למען זכויות אזרח שוות ולהפסקת הפרדה ואפליה גזעית במסגרת החוק, בעיקר לאזרחים האפרו-אמריקאים של ארצות הברית.
תנועות רבות נוספות בארצות הברית נקראו בשמות דומים, אבל מונח זה משמש בעיקר לתיאור המאבקים בין 1955 ו-1968 לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים ולסיום ההפרדה הגזעית, במיוחד במדינות הדרום.
הלינץ' באמט טיל באוגוסט 1955, והחלטת אימו להשאיר את ארון הקבורה פתוח, כך שהאכזריות שבה נרצח בנה תהיה גלויה, הובילה להתגייסות של הקהילה האפרו-אמריקאית ברחבי המדינה.
התנועה אופיינה בקמפיינים נרחבים של אי-ציות אזרחי והתנגדות בלתי אלימה שהבליטו את אי השוויון של אפרו-אמריקאים.
לבנים מתנגדי התנועה הפעילו מולה סוגים שונים של אלימות וכוחנות כולל קללות, מכות, מעצרים, אלימות משטרתית ואף מעשי רצח.
המחויבות לאי-אלימות מצד רוב תנועות השחורים ופעילים זכויות אדם באה לידי ביטוי באימון הפעילים לאי-אלימות והימנעות מכוונת מהגררות לתגובה אלימה.
בשנות ה-1960 התנועה לזכויות האזרח ביצעה שתדלנות מול הקונגרס כדי להעביר מספר חוקים לביטול פרקטיקות מפלות.
חוק זכויות האזרח מ-1964 אסר בצורה מפורשת הפליה על רקע גזע, צבע-עור, דת, מגדר או מוצא לאומי בתעסוקה; סיים יישום לא-שוויוני של דרישות של רישום מצביעים; ואסר על הפרדה גזעית בבתי ספר, בדיור או במקומות עבודה.
חוק זכות ההצבעה מ-1965 שיקם והגן על זכויות בחירה עבור מיעוטים על ידי מתן הרשאה לפיקוח פדרלי על רישום תושבים ובחירות באזורים שבהם הייתה היסטוריה של
חוק הדיור ההוגן (Fair Housing Act) מ -1968 אסר על הפליה במכירה או השכרה בתחום הדיור.
אפרו-אמריקאים נכנסו מחדש לפוליטיקה במדינות הדרום, וברחבי המדינה אנשים צעירים קיבלו השראה להשתתף בפעילות.
הופעת "תנועת הכוח השחור" (Black Power movement) שהתקיימה בשנים 1965–1985, ביקרה את ההנהגה השחורה בגלל הגישה של שיתוף פעולה עם הממשל והלבנים ובגלל דרכי הפעילות הלא-אלימות, ודרשה תחת זאת עצמאות פוליטית וכלכלית של הקהילה השחורה.
ייצוגים פופולריים רבים של התנועה מתמקדים בדמותו של מרטין לותר קינג שזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964 על הישגיו בתנועה.
עם זאת יש חוקרים הטוענים כי התנועה הייתה מגוונות מידי מכדי לייצג אותה על ידי אדם ארגון או אסטרטגיה בודדים.
במאבקים למען זכויות אזרח שוות היו שותפות קבוצות רבות מלבד קהילות של אפרו-אמריקאים, בהן ניתן למנות תנועות רעיוניות כמו הליברלים או הקומוניסטים בארצות הברית, או תנועות שניסו לייצג את האינטרסים של קבוצות מסוימות שמולן התקיימה (ולעיתים עדיין מתקיימת) אפליה מצד החוק, או התייחסות מפלה ושוביניסטית מצד קבוצות אחרות.
בין הקבוצות הללו ניתן למנות נשים, מקסיקנים, אינדיאנים, יהודים ולהט"בים.
הן החוקה של ארצות הברית והן התרבות במדינה זו שמו דגש על חופש לאזרח, וכן על הרעיון של העדר אפליה בין אזרחים.
עם זאת, הדרך למימוש של רעיונות אלו בפועל, הייתה ועודנה כרוכה במאבק מתמשך כנגד דעות קדומות, אפליה הנובעת מאינטרסים כלכליים, שוביניזם או שמרנות דתית.
האפרו-אמריקאים החלו את חייהם בצפון אמריקה כעבדים שהובאו החל משנת 1610 למושבות שמאוחר יותר הפכו לארצות הברית.
בחוקת ארצות הברית עצמה יש הכשר ברור לעבדות, אם כי הניסוחים הם זהירים ולא מפורשים.
סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים" תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים.
כל עוד מדובר בעבדים, קשה מאוד לדבר על מאבק לשוויון זכויות - במצב זה יש להתייחס קודם כל למתן זכויות בסיסיות כלשהן, וראשונה להן הזכות לחירות.
היו שחורים שזכו בחירות משום שאדוניהם החליטו לשחררם, אך עיקר המאבק לביטול העבדות התבטא במאבק בין מדינות הצפון, שהתנגדו לעבדות, ובין מדינות הדרום, שהסתמכו על עבודת עבדים.
מאבק זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האמריקנית שבו לחמו גם עבדים.
שחרורם הסופי של העבדים אושר בדצמבר 1865 בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
אפליות לאחר שחרור העבדים, וכנגד קבוצות אחרות
בשנים אלו למרות החוקה האמריקאית הקוראת בין היתר להעניק זכויות שוות לכל אזרחי ארצות הברית ללא קשר לדת, גזע ומין עדיין היו נהוגים בארצות הברית חוקים אשר קיפחו את זכויותיהם של השחורים.
מדיניות זו נקראה מדיניות ההפרדה שבה מתקנים ציבוריים כמו ברזי מים, ספסלים ציבוריים ועוד היו שמורים ל"לבנים" בלבד.
בנוסף נותני שירות פרטיים כמו מסעדות אוטובוסים וכולי לא היו חייבים לשרת "שחורים", אך האפליה הבוטה ביותר הייתה במדיניות ההפרדה בבתי הספר הציבוריים.
בנוסף לאפליה זו, הייתה אפליה כנגד שחורים (ומיעוטים נוספים, כמו יהודים, או ציבורים אחרים כמו נשים), גם במקומות העבודה, בכל הקשור לקבלה לעבודה, שכר, או קידום מקצועי.
צבע עורו של אדם, המדינה ממנה היגר ודתו היו עילה למניעת כניסתו לאוניברסיטאות, חוגים, מקצועות, פירמות או למשרות ציבוריות.
אפליה זו נוצרה בגלל תנאים חברתיים-כלכליים (כמו השכלה ירודה יותר, ועוני גדול יותר בקרב מיעוטים).
אפליה זו הייתה לעיתים רשמית (כמו אוניברסיטאות ללבנים פרוטסטנטים בלבד), או בלתי רשמית (מוסכמה לפיה מי שמועסק בדרגי הניהול הוא פרוטסטנטי ולבן (ואספ)).
בנוסף, הייתה אפליה במקומות המגורים - שכונות מגורים רבות היו שכונות ללבנים בלבד, כאשר שחורים היו עוברים לגור בשכונה זו, הם היו עלולים להתקל בגילויי אלימות, שריפת הבית או רצח.
במדינות הדרום, שחורים שסירבו לקבל 'רמזים דקים', נתלו או נשרפו על ידי הקו קלוקס קלאן.
במקרים רבים אלימות כנגד שחורים קיבלה עידוד, חצי קריצה או התעלמות מצד שופטים, מחוקקים ובעיקר מהמשטרה המקומית (שכללה גם אנשי קלאן לשעבר).
ואילו במקרים אחרים, היו משפטים מוטים כנגד שחורים שהואשמו בעבירות כמו אונס או רצח על סמך ראיות מפוברקות, כאשר ההרשעות ניתנות על ידי חבר מושבעים לבן.
חלק מהמשפטים הללו (כמו משפט רודני קינג או סקוטסבורו) קיבלו תהודה רבה והיו לבימות של מאבק ציבורי לזיכוי הנאשמים בפרט, ולמוקדים של דיון ציבורי על זכויות השחורים ומיעוטים בכלל.
מעשי הלינץ' הרבים ואווירת השנאה והפחד, ההפרדה והאפליה עודד שחורים רבים לעזוב את מדינות הדרום במה שמכונה "ההגירה הגדולה" (The Great Migration).
עד 1910 מעל 90% מהשחורים בארצות הברית גרו במדינות הדרום, רובם במחוזות כפריים.
בשנים 1916–1970 מעל 6 מיליון שחורים עזבו את האזורים הכפריים בדרום ארצות הברית.
בסוף ההגירה הגדולה 53% מהשחורים נותרו בדרום, 40% עברו לצפון ו-7% עברו למדינות המערב, וכן השחורים עברו מהכפר לעיר.
הדבר יצר גם התנגדות לשחורים ואפליה בקרב הלבנים בצפון בעקבות הצלחת התנועה לזכויות האזרח החלה בשנות ה-70 תנועה הפוכה של הגירת שחורים חזרה למדינות הדרום.
משפט סקוטסבורו התרחש בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיירה סקוטסבורו שבמדינת אלבמה, כאשר תשעה נערים שחורים, שהמבוגר בהם בן 21, הואשמו באונס של שתי נשים לבנות ברכבת.
לאחר משפט, שנחשב לאחת מנקודות השפל של מערכת המשפט של דרום ארצות הברית, הורשעו כל הנאשמים ושמונה מהם נדונו למוות.
ההרשעה נעשתה למרות בעיות ראייתיות קשות, בהן העובדה שאחת הנשים הכחישה לאחר מכן את קיומו של האונס.
לאחר הליך משפטי ארוך, שנוהל ברובו בידי הפרקליט סמואל לייבוביץ' וכלל מספר ערעורים, זוכו רוב הנאשמים או זכו לחנינה, אחדים לאחר שנים רבות בכלא.
הנאשם היחיד שנשאר במאסר, הייווד פאטרסון, נמלט מהכלא.
במהלך ההליך המשפטי חשף לייבוביץ בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית את העובדה שבמחוז ג'קסון, בו נערך המשפט, לא נקראים אזרחים שחורים לשמש כמושבעים.
על מנת להסתיר זאת, זויף ספר המושבעים של המחוז.
משפט סקוטסבורו הביא לקדמת הבמה התקשורתית את המתח בין הליברלים תומכי זכויות האדם שבסיסם היה במדינות הצפון, לבין הלך הרוח השמרני-גזעני בקרב התושבים הלבנים של מדינות הדרום.
בתחילת המאה ה-20 לא טרח בית המשפט העליון למנוע ממדינות ארצות הברית להגביל את זכויות האזרח.
ב-1896 אף אישר בית המשפט את זכות המדינות להפריד בין גזעים.
באמצעות שימוש בפורמליזם נוקשה, שהאדיר את זכויות המדינות, ביטל למעשה בית המשפט את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ואפשר למדינות הדרום להתעמר באזרחיהן השחורים כמעט ככל העולה על רוחן.
ב-1954 התאחדו חברי בית המשפט העליון, בראשם הנשיא ארל וורן, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבו נקבע לראשונה כי הפרדה גזעית אינה חוקתית.
ניסיון לממש החלטה זו בשנת 1957 במדינת ארקנסו נתקל בהתנגדות עזה של מושל המדינה, התנגדות שגרמה להתערבות של כוח צבאי פדרלי כדי לאכוף את מימוש ההחלטה (אירוע הידוע כמשבר ליטל רוק).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נקבע העיקרון כי לכל אדם מגיע קול שווה, קרי המחוזות בבחירות לבית הנבחרים חייבים להיות שווים באוכלוסייתם, ושונה הנוהג המקובל עד אז, שאפשר מצב שבו מחוז מרובה שחורים זכה לאותו מספר נציגים כמו מחוז קטן שאוכלוסייתו לבנה.
ב-1967 מונה ת'ורגוד מרשל לתפקיד שופט בבית המשפט העליון, על ידי לינדון ג'ונסון.
מרשל היה ליברל מובהק, וגם השחור הראשון על הכס.
אך נוכחותו של מרשל נוטרלה מספר שנים מאוחר יותר על ידי ריצ'רד ניקסון, יורשו של ג'ונסון, אשר בקדנציה הראשונה שלו בבית הלבן, שינה את הרכב בית המשפט בהוסיפו ארבעה שופטים שמרנים, אשר ביחד עם שופט שמונה עוד בימי קנדי יצרו בלוק שמרני אשר הדגיש זכויות קניין וחופש מהתערבות ממשלתית.
במסגרת זו אושררה סמכותו של מועדון להנהיג סלקציה גזעית בכניסה אליו.
דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה 1954
באפריל 1951 מחו תלמידים שחורים בווירג'יניה על הפליה נגדם במערכת החינוך שהייתה בעלת הפרדה גזעית.
תלמידים בבית הספר התיכון מוטון (Moton) מחו על הצפיפות ועל תשתיות מיושנות.
מספר מנהיגים מקומיים של NAACP ניסו לשכנע את התלמידים להפסיק את המאבק נגד חוקי ג'ים קרואו של הפרדה בבתי הספר.
התלמידים לא הסכימו להפסיק וכתוצאה מכך ה-NAACP הצטרף למאבק.
הארגון המשיך עם חמישה תיקים שאיתגרו את מערכת ההפרדה, ואלו אוחדו בשלב מאוחר יותר למה שמכונה כיום דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה.
13 הורים לילדים שחורים שוכנעו על ידי הנהגת ה־NAACP של טופיקה להגיש תובענה ייצוגית נגד מועצת החינוך של העיר טופקה בקנזס, בבית המשפט המחוזי הפדרלי של מחוז קנזס.
ההורים פנו לבית המשפט בדרישה שיורה על ביטולה של מדיניות ההפרדה הגזעית של מחוז טופיקה.
במחוז טופיקה היו בתי ספר נפרדים לשחורים ולבנים בהתאם לחוק מדינת קנזס משנת 1879 אשר אפשר למועצת החינוך לקיים מערכת חינוך נפרדת (אך לא חייב את מועצת החינוך לעשות כן).
בראון שוכנע להגיש את התביעה בשם בתו, לינדה בראון, הלומדת בכיתה ג', ואשר נדרשה ללכת מרחק רב ביותר על מנת לעלות על אוטובוס אשר ייקח אותה לבית הספר היסודי מונרו - בעוד שבאותו מרחק הליכה היה בית ספר יסודי (בית הספר סמנר) אשר למדו בו רק לבנים.
בית המשפט המחוזי פסק כי מועצת החינוך פעלה כדין, בהסתמכו על פסק דין פלסי נגד פרגוסון ((1896) 163 U.S.
537) אשר קבע כי דוקטרינת "נפרד אבל שווה" היא חוקתית.
שלושת השופטים אכן מצאו כממצא עובדתי כי חינוך השחורים בנפרד אכן פוגע בהם, אולם קבעו כי בתי הספר שווים מבחינת בניינים, תוכנית לימודים, והדרישות מן המורים.
בית המשפט העליון איחד את הדיון בארבעה מקרים: "בראון נגד מועצת החינוך, תביעת בריגס נגד אליוט, שהוגשה בדרום קרוליינה, תביעת דייוויס נגד מועצת החינוך של מחוז הנסיך אדוארד, שהוגשה בווירג'יניה, ותביעת גבהרט נגד בלטון שהוגשה בדלאוור.
כל המקרים הללו מומנו על ידי ה־NAACP - העמותה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים.
בית-המשפט עמד לדחות את התביעות השונות ולאשר את מדיניות ה"נפרד אבל שווה" ברוב של 5 נגד 4. ואולם, במהלך הדיונים הלך לעולמו נשיא בית המשפט העליון, ובמקומו מונה ארל וורן.
וורן לא רק שאכזב את הפלג השמרני ובפרט את הנשיא אייזנהאואר שמינה אותו, באמצו גישה ליברלית והטותו את הכף לטובת קבלת התביעה, אלא שהוא הצליח לשכנע בכך גם את ארבעת חבריו השופטים, וכך הגיע בית-המשפט להחלטה פה אחד.
ב־17 במאי 1954 קרא ארל וורן את החלטת השופטים והכריז כי "חינוך נפרד הוא מפלה מטבעו".
מבחינה משפטית פסק הדין הקצר נדרש, באופן מהפכני, לתאוריות מתחום מדעי החברה והפסיכולוגיה כדי לקבוע כי עצם ההפרדה יוצרת נזק ממשי בתדמיתו של התלמיד השחור, ולכן היא ממהותה בלתי שוויונית, ומפירה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
בהחלטה זו הפך בית המשפט העליון את פסק דין קמינג נגד מועצת החינוך מחוז ריצ'מונד משנת 1899 אשר קבע כי הפרדה היא חוקתית.
פסק דין זה ביטל את דוקטרינת "נפרד אבל שווה" (separate but equal) שהייתה קיימת בארצות הברית למעלה מ־80 שנה, וקבע כי בתי ספר נפרדים אינם שווים מאחר שבתי ספר לשחורים בלבד מפלים מעצם טבעם את השחורים לרעה.
ב-18 במאי 1954 הייתה גרינסבורו בקרוליינה הצפונית העיר הראשונה בדרום שהודיעה על ביטול ההפרדה הגזעית בעקבות פסיקת בית המשפט.