tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחד הסיבובים חזר מרשל והופתע לגלות שיתר שלושת חברי הקבוצה הסכימו מול יריביהם לשלוש תוצאות תיקו.
לאחר שסיים את משחקו קרא לכל אחד מחברי הקבוצה לשיחה אישית, בה הסביר להם בנוקשות כי תיקו לא מביא לניצחון במשחק או במפגש הקבוצתי.
המסר נקלט היטב בין חברי הקבוצה.
בתקופה בה שיחקו "קבוצותיו של מרשל" לא השתתפה נבחרת ברית-המועצות ששלטה באולימפיאדות מאוחר יותר.
לאחר שנות ה-30 לא חזרה נבחרת ארצות הברית על הישגיה הגדולים.
מרשל היה ידוע כשחקן בעל יכולת טקטית גבוהה, ועל שמו הביטוי "הונאת מרשל" כאשר טריק הופך עמדה אבודה לניצחון.
פחות ידוע היום, אבל מאוד הוערך בעבר, היה כישרונו בשלב הסיום של המשחק.
מספר הסתעפויות בפתיחה קרויות על שמו ובאופן יוצא דופן, גם 60 שנה אחרי מותו שתיים מהן עדיין בעלות חשיבות תאורטית.
מרשל הציג הקרבת רגלי זו כחידוש במשחקו מול קפבלנקה ב-1918 - אך הפסיד, לאחר שקפבלנקה הצליח לסכל את הכנתו הביתית תוך כדי המשחק, בהפגנה מרשימה של הגנה וירטואוזית.
אך ערכו של הגמביט הוכח פעמים רבות גם ברמות הגבוהות ביותר: פטר לקו ניצח עמו בשחור את ולדימיר קראמניק במשחק השישי בדו-קרב ביניהם על אליפות העולם ב-2004. הרעיון של מרשל הפך לפופולרי, כאשר שחור מקבל סיכויי התקפה טובים ומגיע לתוצאה של כמעט 50%, תוצאה מצוינת לשחור.
עמדת המוצא של הגמביט בהגנה הסלבית, לאחר 4. ה-4
גמביט אחר שקרוי על שם מרשל קיים בהגנה הסלבית.
במשחק מפורסם מול סטפן לויצקי, מתחרות ברסלב 1912, מרשל הכריע את המשחק בהקרבה מרשימה של המלכה, תוך מתן שלוש אפשרויות הכאה של המלכה.
ניצחונו של מרשל (בשחור) על קפבלנקה הוא אחד מהפסדיו הבודדים של קפבלנקה בשחקו בצבע הלבן.
התוצאה הכללית של מרשל מול קפבלנקה היא גרועה - שני ניצחונות, 20 הפסדים ו-28 תוצאות תיקו.
להלן הניצחון של מרשל מתחרות בהבנה, 1913.
לעיתים נדירות הפסיד קפבלנקה בשלב הסיום.
לבן: פרנק מרשל - שחור: עמנואל לסקר ניו יורק 1907
לבן: פרנק מרשל - שחור: חוסה ראול קפבלנקה ניו יורק 1918
מרשל כתב שני ספרים ידועים: "חמישים שנות השחמט שלי" , ויחד עם אנדי סולטיס "אלוף ארצות הברית בשחמט: ביוגרפיה עם 220 משחקים" משנת 1994. .
עמנואל לסקר מול פרנק מרשל, 22.5.1914, Winning Big!
פרנק מייקלמן הוא פרופסור ומופקד הקתדרה על שם רוברט ואלמסלי בבית הספר הרווארד למשפטים.
בשנים 1961–1962 התמחה מייקלמן אצל השופט ויליאם ברנן.
מלמד באוניברסיטת הרווארד החל משנת 1963. תחומי הוראתו ומחקריו כוללים דיני קניין, משפט חוקתי ותאוריה דמוקרטית.
מייקלמן כתב מאמר ידוע בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת הרווארד: 'קניין, תועלת והוגנות' (Property, Utility and Fairness) (80 Harvard Law Review 1165 (1967)) הבודק את הסיבות הכלכליות לפיצוי הוגן שמגיע לפי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית של ה-Takings clause לפי חוקת ארצות הברית.
המאמר צוטט בפסק דין הרוב בחוות הדעת במשפט Penn Central Transportation Co.
New York City, בבית המשפט העליון של ארצות הברית שעסק בסמכותה של עיריית ניו יורק במשפט שהוא ציון דרך שאוסר על חברת הרכבות להקים גורד שחקים מעל המבנה ההיסטורי של מסוף ה-Grand Central.
ניתוחו של מייקלמן מבוסס על ההערכה אם עלויות המפגע ועלותו לחברה מצדיקות זאת.
מייקלמן כיהן כסגן נשיא האגודה האמריקאית לפוליטיקה ולפילוסופיה של המשפט בין השנים 1994-96, וכנשיאה בין השנים 1998-2001.
ספרו "ברנן ודמוקרטיה" (Brennan and Democracy) בוחן את רעיון הדמוקרטיה הקונסטיטוציונית מבעד לפריזמה של עבודת שופט בית המשפט העליון האמריקאי האקטיביסט ויליאם ברנן.
מייקלמן בודק את פסקי הדין של ברנן בסוגיות כמו העדפה מתקנת, הזכות להפלות ואת יישומם של התיקונים לחוקה.
באמצעותם סקירת הקריירה השיפוטית של ברנן מנסה מייקלמן לבחון יישומם של מונחים סותרים של קהילתיות וליברטריאניזם ובודק כיצד ברנן מפרש את מושג הצדק.
פרנק נלסון קול היה מתמטיקאי אמריקני.
נולד באשלנד, מסצ'וסטס ולמד באוניברסיטת הרווארד, שם הרצה על מתמטיקה משנת 1885 עד 1887.
מאוחר יותר, עבד באוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת קולומביה.
הוא הפך למזכיר של החברה האמריקאית למתמטיקה ב-1895 ולעורך של הרבעון שלה ב-1897.
קול פרסם מספר מאמרים חשובים, ביניהם "ההשתנות היומית של הלחץ הברומטרי" (1892).
ב-1903 נתן קול את הרצאתו המפורסמת בעת כינוס של החברה האמריקנית למתמטיקה, בה זיהה את הגורמים של מספר מרסן, M67. אדואר לוקאס הוכיח כבר ב-1876 כי M67 מתפרק לגורמים, כלומר הוא אינו מספר ראשוני, אך לא הצליח למצוא את הגורמים עצמם.
במהלך "ההרצאה" של קול, הוא ניגש אל הלוח וחישב, תוך שמירה על שתיקה מוחלטת, את ערכו של M67 (הוא 2 בחזקת 67, פחות 1).
לאחר שהשלים את החישוב והדגים כי התוצאה זהה ל-M67, חזר למושב, לאחר שלא אמר אפילו מילה אחת במהלך ההרצאה, שנמשכה שעה שלמה.
לאחר מכן הודה קול כי מציאת הגורמים ארכה "שלוש שנים של ימי ראשון" .
קול מת בניו יורק בגיל 64. על שמו ולכבודו נקרא פרס קול של החברה האמריקנית למתמטיקה.
פרנסיס "פרנק" מקלינטוק הוא כדורגלן עבר סקוטי.
מקלינטוק גדל בשכונת גורבלס בגלאזגו, וב-1957 החל את הקריירה שלו כקיצוני בלסטר סיטי, וערך את הופעת הבכורה ב-1959. הוא שיחק בלסטר במשך שתי עונות שבהן המועדון העפיל והפסיד פעמיים בגמר גביע ה-FA (1961 ו-1963), ופעם אחת לגמר גביע הליגה (1964) שבו הפסיד.
בתקופה זו הוא גם ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת סקוטלנד, במשחק נגד נבחרת נורווגיה ב-4 ביוני 1963, וב-13 ביוני הבקיע שער בניצחון 6 - 2 על נבחרת ספרד.
מקלינטוק הוחתם על ידי ארסנל באוקטובר 1964 וצורף מיד להרכב הראשון.
הוא שיחק בארסנל במשך תשע עונות, ועבר מעמדת הקשר הקיצוני לעמדת הקשר המרכזי.
ב-1967 הוא קיבל את סרט הקפטן של המועדון, והנהיג את שחקני ארסנל בתקופה המוצלחת שבה מאמן המועדון היה ברטי מי.
הוא העפיל עם ארסנל לשני משחקי גמר של גביע הליגה והפסיד בהם (1968 ו-1969), וכתוצאה מחוסר הצלחתו הוא ביקש לעזוב את המועדון ב-1969. מקלינטוק שוכנע על ידי ברטי מי להישאר בארסנל, ובשנתיים הבאות הוא זכה עם המועדון בשלושה תארים.
מקלינטוק הוביל את ארסנל לזכייה בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970, לאחר ניצחון 4 - 3 על אנדרלכט בסיכום שני המשחקים.
בעונה שלאחר מכן הוא היה חלק חשוב בזכייה של ארסנל בדאבל אליפות וגביע FA; מקלינטוק זומן לסגל של נבחרת סקוטלנד ב-1970 (לראשונה מאז 1964), והשתתף בארבעה משחקים נוספים ותשעה בסך הכל.
ב-1971 הוא זכה בפרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית של התאחדות עיתונאי הכדורגל.
מקלינטוק הוביל את שחקני ארסנל במשחק גמר גביע ה-FA של 1972 באצטדיון ומבלי (הפסד ללידס יונייטד) ולמקום השני בליגה בעונה שלאחר מכן, לפני שכרטיס השחקן שלו נמכר לקווינס פארק ריינג'רס ביוני 1973. במדי ארסנל הוא השתתף ב-403 משחקים, והבקיע בהם 32 שערים.
הוא שיחק בקווינס פארק ריינג'רס במשך ארבע עונות, והיה חלק מהסגל שהצליח להעפיל לגביע אופ"א לאחר שסיים במקום השני אחרי ליברפול בעונת 1975/1976. הוא פרש ממשחק פעיל בסוף עונת 1976/1977. לאורך שנותיו בליגות האנגליות הוא השתתף ביותר מ-700 משחקים.
ב-1972 הוא זכה לקבל תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא אימן את לסטר סיטי (המועדון הראשון שבו שיחק), אך בעונה היחידה שלו כמאמן לסטר המועדון סיים במקום האחרון בליגה וירד לליגה השנייה.
הוא אימן את ברנטפורד בין 1984 ל-1987, ולאחר מכן במילוול עמו העפיל בחזרה לליגה העליונה.
לאחר שעזב את מילוול הוא היה נואם מצליח בארוחות ציבוריות, ואחר כך שימש פרשן ברדיו של ה-BBC ובסקיי ספורטס.
מקלינטוק הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי ב-2009.
פרנק אנתוני סטייפלטון הוא שחקן ומאמן כדורגל אירי לשעבר.
סטייפלטון היה חלוץ בעל שליטה בכדור ומשחק ראש טוב.
ב-1972 הוא החל את הקריירה שלו בארסנל כשחקן מתלמד, לאחר שנדחה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
סטייפלטון הועבר למנצ'סטר יונייטד ב-1981 תמורת סכום של 900 אלף לירות שטרלינג, שנקבע על ידי בורר לאחר שהמועדונים לא הצליחו להסכים עליו.
הוא היה שחקן מרכזי בסגל של יונייטד שזכה בגביע ה-FA ב-1983 וב-1985. במשחק הגמר נגד ברייטון אנד הוב אלביון הוא הבקיע שער, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה שמבקיע שער במשחק גמר עבור שני מועדונים שונים.
הוא עזב את היונייטד ב-1987 לאחר שהבקיע 78 שערים ב-365 משחקים.
סטייפלטון עזב את אנגליה ועבר לשחק באייאקס אמסטרדם מהולנד, לפני שחזר לאנגליה ושיחק עבור דרבי קאונטי, בלקברן רוברס, אלדרשוט, האדרספילד טאון והמועדון ברדפורד סיטי אליו הצטרף לאחר תקופה קצרה בלה האבר מצרפת.
לאחר שפוטר ממשרת המאמן-שחקן בברדפורד ב-1994 הוא עבד בברייטון אנד הוב אלביון למשך תקופה קצרה בעונת 1994/1995, שיחק שם שני משחקים בלבד והודיע על פרישתו מכדורגל.
סטייפלטון שיחק ב-71 משחקים במדי נבחרת אירלנד, והבקיע בהם 20 שערים.
משחקו הבינלאומי הראשון תחת המאמן-שחקן ג'וני ג'יילס היה ב-1976 נגד נבחרת טורקיה באנקרה, כאשר הוא בן 20 בלבד.
הוא הבקיע שער כעבור שלוש דקות מתחילת המשחק לאחר בישול בבעיטה חופשית של ג'יילס.
המשחק הסתיים בתיקו 3 - 3, וסימן את תחילת הקריירה הבינלאומית של סטייפלטון.
סטייפלטון היה חלק משמעותי בניסיון של הנבחרת האירית להעפיל למונדיאל 1982 בספרד.
במשחקי המוקדמות הוא הבקיע שערים נגד נבחרת קפריסין, נבחרת הולנד ונבחרת צרפת, אך הנבחרת האירית לא העפילה לבסוף בגלל יחס שערים נחות בהשוואה לזה של נבחרת צרפת.
במוקדמות מונדיאל 1986 הוא ענד את סרט הקפטן, אך הפעם נבחרתו לא הצליחה לשחק באותה רמה כמו בטורניר המוקדמות הקודם.
ג'ק צ'רלטון החל לאמן את הנבחרת האירית ב-1986, ולמרות מספר מחלוקות בינו לבין סטייפלטון הוא הותיר אותו בתפקיד הקפטן.
סטייפלטון הבקיע שער בנגיחה במשחק הראשון במוקדמות יורו 1988 נגד נבחרת בלגיה, שנערך באצטדיון הייזל בבריסל.
הוא הבקיע שני שערים נוספים בטורניר, אחד בהפסד לנבחרת בולגריה ב-1 באפריל 1987, ואחד נוסף בניצחון 2 - 1 על נבחרת לוקסמבורג בספטמבר שלאחר מכן.
סטייפלטון הוביל את נבחרתו ליורו 1988, ושיחק בכל משחקיה כולל בניצחון במשחק הראשון על נבחרת אנגליה.
במוקדמות מונדיאל 1990 הוא מיעט לשחק, והשתתף בשני משחקים בלבד.
ב-1996 סטייפלטון עבר לארצות הברית, והחל לאמן את ניו אינגלנד רבולושן מה-MLS.
בעונת 2003/2004 הוא חזר לכדורגל האנגלי לתקופה קצרה כמאמן-יועץ בבולטון וונדררס.
המאמן הראשי סם אלרדייס רצה שסטייפלטון ישפר את כישוריהם של חלוצי המועדון, ובחר בסטייפלטון בזכות ניסיונו כחלוץ.
פרנק סוזה (צרפתית: Franck Sauzée; נולד ב-28 באוקטובר 1965 באובנה שבמחוז ארדש) הוא שחקן ומאמן כדורגל צרפתי לשעבר.
סוזה נודע בזכות הקריירה שלו באולימפיק מרסיי, במדיה זכה ב-3 אליפויות ובליגת האלופות.
לרשותו גם הופעות רבות במדי נבחרת צרפת, אותה הוביל פעמים אחדות כקפטן.
סוזה החל את הקריירה שלו כשחקן מקצוען במדי סושו, וערך את הופעת הבכורה בליגה הצרפתית כבר בגיל 17, במשחק מול רואן שנערך באוגוסט 1983. סושו ירדה לליגת המשנה ב-1987, אך העפילה בחזרה לליגת העל הצרפתית בעונה שלאחר מכן.
בעונת העלייה שיחק סוזה במשחק הגמר של הגביע הצרפתי ב-1988, בו הפסידה סושו בדו-קרב בעיטות עונשין למץ.
לאורך כל התקופה שלו בסושו היה סוזה אחד מהשחקנים הקבועים בהרכב, ולמרות שהיה שחקן הגנתי מבחינת תפקידו הוא הצליח להבקיע עבורה שערים רבים.
ב-1988 עזב סוזה את סושו והצטרף לאולימפיק מרסיי, במדיה זכה בתארים הראשונים בקריירה שלו.
סוזה אמנם שיחק במרסיי במשך שתי עונות בלבד שבהן הבקיע פחות שערים בהשוואה לתקופתו בסושו, אך נטל חלק משמעותי בזכיית הקבוצה בשתי אליפויות ובגביע הצרפתי ב-1989. לאחר מכן חתם סוזה במונקו של המאמן ארסן ונגר לעונה אחת, , ובמהלכה הצליח לזכות בפעם השנייה בקריירה בגביע הצרפתי.
בתקופה שבה נעדר ממרסיי העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה של 1991, בו הפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין לכוכב האדום בלגרד.
בקיץ 1991 חזר סוזה למרסיי, והמשיך בקו העלייה של הקריירה שלו.
המועדון זכה באליפות של עונת , ובזכות כך העפיל לגביע אירופה, טורניר שבו לא זכה אף מועדון צרפתי.
סוזה הבקיע את השער היחיד של קבוצתו בתיקו 1 - 1 מול גלאזגו ריינג'רס בשלב הבתים, בזכותו סיימה הקבוצה במקום הראשון בבית והעפילה למשחק הגמר.
במשחק הגמר גברה מרסיי על מילאן בתוצאה 1 - 0. בתקופה זו נודע סוזה בעוצמת הבעיטות שלו ממרכז המגרש.
אולם, הישגה של מרסיי הועב על ידי שערוריית הטיית משחקים.
הקבוצה זכתה באליפות נוספת, אך זו נשללה ממנה לאחר שהתברר כי נשיא הקבוצה, ברנאר טאפי, שיחד את יריבותיה.
משמעות הדבר הייתה שמרסיי לא יכלה להגן על תוארה האירופי בעונה שלאחר מכן, והקבוצה אף הורדה לליגת המשנה.
שערוריית הטיית המשחקים הובילה גם לתחילת פירוק הסגל של הקבוצה, וסוזה הועבר לקבוצת אטאלנטה מהסרייה א' האיטלקית.
סוזה שיחק באטלנטה במשך עונה אחת, שהייתה אחת הגרועות בקריירה שלו.
פרנצ'סקו גווידולין, מאמן הקבוצה, פוטר כבר לאחר 10 משחקים, וסוזה הצליח להבקיע רק שער אחד לאורך כל העונה.
אטלנטה סיימה את העונה במקום הלפני אחרון, וירדה לסרייה ב'.
בתום העונה עזב סוזה את איטליה וחזר לצרפת.
הוא חתם בשטרסבורג, והרבה לשחק בשתי עונותיו שם.
הוא נטל חלק בהפסד לפריז סן-ז'רמן בגמר הגביע הצרפתי של עונת , אך בליגה לא זכה להישגים כלשהם לאחר שקבוצתו סיימה במקום העשירי ובמקום התשיעי.
לאחר מכן הצטרף סוזה למונפלייה.
מספר המשחקים שבהם שותף פחת בהדרגה, והוא לא זכה להצלחה רבה.
המיקום הגבוה ביותר של מונפלייה בתקופה ששיחק בה היה המקום השמיני בעונת , במהלכה עזב סוזה את הקבוצה והצטרף להיברניאן מסקוטלנד.
זמן קצר לאחר הגעתו להיברניאן מונה סוזה לקפטן הקבוצה, ושימש בתפקיד זה עד פרישתו מכדורגל מקצועני בשנת 2002. תחת הנהגתו כקפטן הצליחה הקבוצה לחזור לליגת העל הסקוטית, ובעונת העפילה לגמר הגביע הסקוטי, בו הפסידה 0 - 3 לסלטיק.
הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי בליגה באותה עונה, ולפיכך גם להעפלה לגביע אופ"א.
כששיחק בהיברניאן עבר סוזה מעמדת הקשר האחורי לעמדת הבלם האחורי.
לקראת סוף הקריירה שלו סבל סוזה מפציעה בגיד אכילס.
בדצמבר 2001 עזב המאמן אלכס מקליש ועבר לגלאזגו ריינג'רס, ובעקבות כך הודיע סוזה על פרישתו על מנת שיוכל להתמנות למאמן הקבוצה.
סוזה היה המאמן הלא-בריטי הראשון בתולדות המועדון, והשני מאז 1919 שאיננו מסקוטלנד.
במהלך הקדנציה שלו כמאמן הוא לא זכה כלל להצלחה.
הקבוצה ניצחה במשחק אחד בלבד מתוך 15 בכל המסגרות האפשריות, ולא ניצחה כלל במשחקי הליגה.
69 ימים לאחר שמונה הוא פוטר מתפקידו.
לאחר פיטוריו חזר סוזה לצרפת, ושימש כפרשן ספורט עבור מספר ערוצי טלוויזיה ששידרו את משחקי הליגה הצרפתית.
במהלך הקריירה שלו השתתף סוזה ב-39 משחקים של נבחרת צרפת, בין 1988 ל-1993, והבקיע בהם תשעה שערים.
הוא שימש כקפטן הנבחרת בתשעה משחקים, ונטל חלק במשחקי הנבחרת ביורו 1992, בו הודחה צרפת בשלב הבתים.
פרנסיס "פרנק" מק'קורט , היה מורה וסופר אירי-אמריקאי, זוכה פרס פוליצר לספרות ומוכר בשל ספרו האפר של אנג'לה, המתאר את ילדותו הענייה באירלנד.
פרנק מק'קורט נולד בברוקלין, ניו יורק למלאכי מק'קורט (1899–1985), חייל משוחרר של ה-IRA ולאנג'לה שיהאן (1908–1981), אירית קתולית מלימריק.
בניו יורק נולדו למשפחת מק'קורט גם הילדים מלאכי (1931), התאומים אוליבר ויוג'ין (1932) ומרגרט (1935), שנפטרה בגיל 7 שבועות.
לאחר מות אחותו הקטנה ובעקבות השפל הגדול, היגרה משפחתו בחזרה ללימריק.
המעבר דרדר את המשפחה לעוני גדול יותר.
אביו האלכוהוליסט התקשה להחזיק בעבודה, והמשפחה נתמכה בצדקה ובסעד.
התאומים אוליבר ויוג'ין מתו בגיל צעיר ושני בנים חדשים נולדו - מייקל ואלפונסוס (אלפי).
במהלך מלחמת העולם השנייה, כשמק'קורט היה בן 11, עזב אבי המשפחה לאנגליה לחפש עבודה ונטש את המשפחה ללא פרנסה.
בספרו "האפר של אנג'לה" מתאר מק'קורט כיצד פעמים רבות התקיימו הוא ומשפחתו מגנבת אוכל וקיבוץ נדבות.
לימודיו של מק'קורט הסתיימו בגיל 14 לאחר שהקהילה הדתית בלימריק דחתה אותו.
הוא נשאר בלימריק ועבד בעיקר כנער שליחויות עד שנת 1949, ובגיל 19 נסע באונייה לארצות הברית.
בארצות הברית עבד כמנקה במלון, בפריקה וטעינה של משאיות בנמל ואף שירת בצבא האמריקני.
על אף שלא הייתה לו תעודת בגרות, התקבל ללימודי הוראה באוניברסיטת ניו יורק בזכות חוק החיילים המשוחררים.
הוא פרסם ספר המתאר את חיי המשפחה בלימריק בשם "האפר של אנג'לה".
הספר עובד לסרט בשנת 1999. בהמשך פרסם ספר נוסף בשם "ככה זה" המתאר את חייו בארה"ב, וספר שלישי בשם "המורה" המתאר את קורותיו כמורה במערכת החינוך הציבורית בעיר ניו יורק.
מק'קורט זכה בפרס פוליצר לשנת 1997 ובפרס National Book Critics Circle Award לשנת 1996 על ספרו "האפר של אנג'לה", בו הוא מעביר ביקורת על חיי העוני בלימריק.
פרנק ויקטור סוויפט היה שוער אנגלי ששיחק עבור מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה.
סוויפט נולד בעיר בלקפול שבאנגליה והחל את קריירת הכדורגל שלו במספר קבוצות מקומיות, עד שעבר למנצ'סטר סיטי ב-1933. הקריירה שלו נמשכה 16 שנים ובמהלכן הוא סייע לסיטי לזכות באליפות אחת וגביע אנגלי אחד.
סוויפט נפצע בצורה אנושה באסון האווירי במינכן, ומת בדרכו לבית החולים.
פרנק סוויפט נולד בבלקפול, עיר חופית בצפון-מערב אנגליה, כאחד מתוך חמישה ילדים.
החמישה גדלו בצמוד לאצטדיון בלומפילד רואד, ובמהלך חופשות הקיץ נהגו סוויפט ואחיו, אלף להשכיר סירות לתיירים, כאשר באחד המקרים פגש סוויפט את אשתו לעתיד.
והחל לשחק בקבוצת הכדורגל של מפעל הגז בו עבד.
במהלך משחק עם קבוצתו הבאה, פליטווד טאון, הוא הרשים מספר סקאוטים של קבוצות פוטבול ליג לרבות בלקפול (שם שיחק אחיו פרד כשוער), בלקברן רוברס ומנצ'סטר סיטי.
הקבוצה הראשונה שהציעה לסוויפט חוזה הייתה מנצ'סטר סיטי, שבאותו זמן שיחקה בליגה הראשונה - הדרגה הגבוהה ביותר בכדורגל האנגלי.
באוקטובר 1932, חתם סוויפט על חוזה עם הקבוצה וחודש לאחר מכן, כשהוא בן 18 בלבד, הפך למקצוען ובתמורה התחיל לקבל שכר של עשרה שילינג לשבוע.
חודש לאחר מכן, הוא כבר עלה לקבוצה הבוגרת, לאחר ששיחק שלושה משחקים בלבד בקבוצת המילואים של המועדון.
באותו הזמן, למנצ'סטר סיטי הייתה בעיה חמורה בעמדת השוער.
שוערה הראשון, לן לנגפורד, שהופיע בגמר הגביע האנגלי ב-1933 (שבו הפסידה סיטי לאברטון), ושיחק כמאה משחקים בשביל הקבוצה, נפצע ואיבד את מקומו בהרכב.
מחליפו של לנגפורד בהרכב הראשון היה ג'יימס ניקולס, אולם לאחר הפסד 8-0 לוולברהמפטון וונדררס, הוא הודח מההרכב.
כתוצאה מכך, לסוויפט ניתנה ההזדמנות להוכיח את עצמו בשני משחקים רצופים נגד דרבי קאונטי.
ב-25 בדצמבר 1933, הוא שיחק את משחק הבכורה שלו בסיטי, אך לא הצליח להרשים וספג רביעייה.
למרות התבוסה, עלה סוויפט בהרכב הפותח למשחק השני נגד דרבי, והפעם הצליח לשמור על שער נקי בניצחון 0-2 של הסיטי.
אחרי משחק זה, סוויפט כבר לא הוצא יותר מההרכב הראשון, ושיחק בכל משחק של הקבוצה בארבע העונות הבאות - יותר מ-200 משחקים רצופים.
עד מלחמת העולם השנייה, החמיץ סוויפט רק משחק אחד - בספטמבר 1938, בהפסד של הסיטי למילוול 6-1.
למרות חוסר העקביות של הקבוצה, אחד משיאיה באותן השנים היה הזכייה בגביע האנגלי ב-1934. לאחר שהביסה 1-6 בחצי הגמר את אסטון וילה וקבעה את שיא השערים בחצי גמר הגביע האנגלי אי פעם, פגשה סיטי בגמר את פורטסמות'.
סוויפט חסר הניסיון, בעונתו הראשונה בקבוצה היה נתון בלחץ רב.
עקב מזג האוויר הגשום, לא ידע סוויפט אם לחבוש כפפות, אך כשראה את שוער פורטסמות' עולה למגרש בלעדיהן, החליט לעשות כמוהו ולשחק ללא כפפות.
בסיום המחצית הראשונה, ירדו הקבוצות לחדרי ההלבשה כשפורטסמות' ביתרון 0-1 משער של ספטימוס רות'פורד.
בחדר ההלבשה חש סוויפט אשמה על כך ששיחק ללא כפפות, ושחקני הקבוצה ניסו לעודדו ולחזק את רוחו.
במחצית השנייה, התהפכו היוצרות כשפרד טילסון כבש צמד לטובת הסיטי, אחד מהם בדקה ה-88. סוויפט שהיה כל כך לחוץ בזמן המשחק, התעלף עם שריקת הסיום.
הוא התעורר בזמן כדי לקבל את מדליית הזהב מהמלך ג'ורג' החמישי, ששבוע לאחר מכן שלח לסוויפט טלגרם ובו התעניין במצבו הגופני.
את עונת 1936/37 פתחה סיטי בצורה חלשה מאוד, ועד דצמבר הקבוצה הייתה בתחתית הטבלה.
בזמן מסוים בעונה, הקבוצה השיגה רק ניצחון אחד מתוך תריסר משחקים רצופים.
למרות זאת, במשחקי חג המולד הגיעה נקודת התפנית של העונה כולה.
במשחק נגד מידלסברו ביום הקופסאות החלה הקבוצה רצף משחקים ארוך מאוד ללא הפסד.
באפריל, היו הסיטי כבר במקום השני בליגה, ונפגשו מול המוליכה והמועמדת לזכייה, ארסנל.
פיטר דוהרטי, חלוצה השמאלי של סיטי הוביל את הקבוצה לניצחון 0-2, והעלה אותה למקום הראשון בטבלה.
הרצף ללא הפסדים נמשך עד סיום העונה, ואחרי ניצחון 1-4 על שפילד ונסדיי, זכתה סיטי באליפות ראשונה בתולדותיה.
השער השלישי במשחק הגיע לאחר הרחקה של סוויפט, שנודע בזכות היכולת להעיף את הכדור למרחקים גדולים מאוד.
בהשוואה לעונת האליפות, העונה שאחריה נחשבה למאכזבת מאוד.
למרות מספר ניצחונות בהפרשים גדולים (פעמיים ניצחה הקבוצה 1-7), הקבוצה די גמגמה ולא הצליחה לשחזר את היכולת הטובה מהעונה הקודמת.
למשחק האחרון של העונה, הגיעה סיטי כשהיא באזור הקו האדום, וחייבת ניצחון כדי להישאר בליגה.
הפסד 1-0 להאדרספילד טאון, בתוספת ניצחונות של כל קבוצות התחתית, הכריעו שסיטי תרד לליגת המשנה, למרות שכבשה יותר שערים מכל קבוצות הליגה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, סוויפט המשיך לשחק כמעט כרגיל בסיטי, וערך כ-134 הופעות בתקופתה.
הוא הצטרף לצבא הבריטי, והיה אחד ממספר שחקנים מקצוענים שעשו זאת, כחלק מתוכנית שיזמה התאחדות הכדורגל האנגלית.
מתקן האימונים הצבאי היה קרוב לעיר אלדרשוט, ורבים מהשחקנים שהתאמנו שם הופיעו במספר משחקים של הקבוצה המקומית לרבות סוויפט, מאט באזבי וג'ו מרסר.
בנוסף, זומן סוויפט למספר קבוצות בתור שחקן אורח כשאחת מהן הייתה ליברפול.
ב-30 באוקטובר 1943, שיחק סוויפט בנבחרת הפיקוד המערבי נגד קארדיף סיטי שכללה את מרסר וטומי לוטון כשחקנים אורחים.
המשחק אורגן כאירוע צדקה לשבויי הארטילריה המלכותית של בריטניה.
במהלך המלחמה, יצא לסוויפט לשחק במספר קבוצות צבאיות, ובמאי 1945, אף יצא עם נבחרת הצבא הבריטי לסיבוב משחקים באירופה.
בעונה הראשונה שאחרי המלחמה, הסיטי זכתה באליפות הליגה השנייה והעפילה בחזרה לליגה הראשונה.
בעונה זו, שמר סוויפט 17 פעמים על שער נקי מתוך 35 משחקים, הישג שנשבר רק 40 שנה מאוחר יותר, כשב-1985 אלכס ויליאמס שמר ב-20 משחקים על שער נקי.
למרות שבגיל 35 עדיין הציג רמה גבוהה מאוד של כדורגל, החליט סוויפט לפרוש בסוף עונת 1948/49. ב-7 במאי 1949, במשחקו האחרון בקבוצה, נערך לכבודו מצעד שאורגן על ידי מועדון האוהדים של הקבוצה.
למרות זאת, מספר ימים לפני פתיחת העונה החדשה, חלה מחליפו של סוויפט בשחפת.
סוויפט הסכים לשחק עוד מספר משחקים עד שהקבוצה תמצא שוער חדש, ובסך הכל יצא לו לשחק ארבעה משחקים נוספים מאז הפרישה.
מנצ'סטר סיטי, שידעה על מספר ניסיונות של קבוצות אנגליות ובראשן מנצ'סטר יונייטד, להחזיר את סוויפט מהפרישה, שמרו את כרטיס השחקן שלו למספר שנים נוספות.
הזימון הראשון של סוויפט לנבחרת אנגליה היה בזמן מלחמת העולם השנייה, והוא אכן ערך 14 הופעות בזמן המלחמה.
ההופעה הרשמית הראשונה שלו נערכה אחרי המלחמה, ב-28 בספטמבר 1946, במשחק נגד נבחרת אירלנד, בו ניצחה אנגליה 2-7. לאחר מכן, הפך סוויפט לשוער הקבוע של אנגליה ושיחק 17 משחקי נבחרת רצופים, כשהשיא היה הניצחון על איטליה ב-1948, במשחק בו סוויפט שימש כקפטן הקבוצה.
סוויפט שהיה השוער האנגלי הראשון מאז אלכסנדר מורטן ב-1873 ששימש כקפטן הנבחרת, תיאר את המשחק נגד איטליה כטוב ביותר בקריירה שלו.
בסוף אותה שנה, איבד סוויפט את המקום בהרכב לטובת טד דיצ'בורן, למרות ששמר על שער נקי במשחקיו האחרונים.
לאחר שהודיע על פרישתו מכדורגל, נערך לסוויפט משחק פרידה נגד נורווגיה במאי 1949. ב-10 במאי 1947, הוא ייצג את נבחרת בריטניה במשחק נגד "כוכבי אירופה", לציון חידוש שיתוף הפעולה בין ארבע הנבחרות הבריטיות לבין פיפ"א.
אחרי תקופה קצרה ששימש כמנהל חברת קייטרינג מקומית, עבר סוויפט לתחום התקשורת, ועבד כעיתונאי בצהובון ניוז אוף דה וורלד.
הוא המשיך לבקר במיין רואד, והפך לנשיא מועדון האוהדים של הקבוצה.
בפברואר 1958, יצא סוויפט מתוקף תפקידו כעיתונאי למשחקה של מנצ'סטר יונייטד נגד הכוכב האדום בלגרד.
בדרך חזרה מבלגרד, נאלץ מטוסם לנחות במינכן על מנת לתדלק מחדש במה שהיה אמור להיות טיסה ישירה מבלגראד למנצ'סטר.
הטייסים ג'יימס ת'יין וקנת' ריימנט ניסו להמריא פעמיים לאחר התדלוק, אך נאלצו להפסיק בעקבות בעיות במנוע.
21 מתוך 44 הנוסעים נהרגו כתוצאה ישירה מההתרסקות.
סוויפט שרד את ההתרסקות, אך בדרכו לבית החולים מת מפצעיו בגיל 44 בלבד.
בצוותא עם גורדון בנקס ופיטר שילטון, נחשב סוויפט כאחד מגדולי השוערים האנגלים בכל הזמנים, וכאחד מהשחקנים הטובים ביותר ששיחקו בפוטבול ליג.
ב-1998, הוא נבחר לרשימת "מאה אגדות הפוטבול ליג", ביחד עם חבריו ממנצ'סטר סיטי: בילי מרדית', קולין בל וברט טראוטמן.
בינואר 2004, נבחר כאחד מ-15 השחקנים הראשונים שזכו להיכנס להיכל התהילה של מנצ'סטר סיטי.
בפברואר 2008, הוזמנו בני משפחתו של סוויפט לדרבי של מנצ'סטר, ששוחק לציון חמישים שנה לאסון מינכן.
במשחק שנערך באולד טראפורד, ניצחה קבוצתו של סוויפט, מנצ'סטר סיטי.
גנרל סר פרנק וולטר מסרווי היה קצין בריטי ששירת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשנים 1947–1948 שימש כמפקדו הראשון של צבא פקיסטן.
מסרווי נולד בטרינידד למשפחה בריטית אמידה.
הוא חונך בבית הספר הפרטי איטון ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בסנדהרסט.
ב-1913 התגייס לצבא הודו הבריטית בדרגת קצין זוטר.
במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת רגימנט הפרשים בו שירת בצרפת, ארץ ישראל וסוריה.
את המלחמה סיים בדרגת קפטן (המקבילה לדרגת סרן בצה"ל), כסגן מפקד רגימנט בפועל.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע, השתלם בבית הספר לפיקוד ומטה, וב-1938 קיבל מינוי של מפקד רגימנט 'נושאי הרומח ה-13 של דוכס קונוט' בדרגת לוטננט קולונל (המקבילה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל).
עם פרוץ המלחמה הועלה מסרווי לדרגת קולונל, ועזב את גדודו על מנת להיות לקצין מטה בדיוויזיה ההודית החמישית שהוקמה בהודו.
באמצע 1940 נשלחה הדיוויזיה לסודאן על מנת להגן על סודאן מפלישת צבא איטליה הפשיסטית, שביצע מהלכים התקפיים כנגד המושבות הבריטיות בסודאן, בקניה ובסומלילנד הבריטית, במסגרת מהלכי הפתיחה של המערכה במזרח אפריקה.
מסרווי הקים את "כוח איילה" (Gazelle Force), יחידת קומנדו ניידת וממונעת שהתקיפה את האיטלקים בפשיטות קומנדו במתחם קסאלה המבוצר שעל גבול סודאן ואריתריאה.
תפקיד היחידה, שהייתה בגודל של כפלוגה מתוגברת, היה ליצור מראית עין של נוכחות צבאית מאסיבית, ולהטריד את האיטלקים, על מנת לחפות על ההתעצמות הבריטית בסודאן לקראת המהלכים ההתקפיים שתוכננו לתחילת 1941. עם תחילת המתקפה פיקד מסרווי על היחידה בקרבות הפריצה מאזור גזאלה לתוככי אריתריאה.
לאחר מכן פורקה היחידה ובתחילת מרץ 1941 קודם מסרווי לפיקוד על גדוד הרגלים ההודי התשיעי, שהיה חלק מהדיוויזיה ההודית החמישית, ולחם בראש הגדוד בקרב על קרן, בו הכניעו הבריטים כוח איטלקי גדול שהתבצר באריתריאה.
לאחר קרב קרן, מונה מסרווי, שקיבל דרגת בריגדיר בפועל, למפקד הדיוויזיה ההודית הרביעית, ששהתה בגזרת אריתריאה, לאחר שעברה לשם מן הלחימה במדבר המערבי.
באפריל 1941 נשלחה הדיוויזיה בחזרה למדבר המערבי, לשם המשך הלחימה באיטלקים בלוב.
ביוני 1941 עמד מסרווי בראש דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 כשזו השתתפה ב"מבצע גרזן קרב" שנועד לגרש את צבאות מדינות הציר מקירנאיקה, במסגרת המערכה במדבר המערבי.
המבצע נחל הצלחה חלקית, ואחת ממטרותיו העיקריות, הסרת המצור על טוברוק לא הושגה.
בנובמבר 1941 השתתפה הדיוויזיה במבצע צלבן, ושיחקה תפקיד מפתח בהדיפת מתקפתו של רומל לאחר כישלון השריון הבריטי בקרבות סידי רזג.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במרדף שניהלה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי אחר כוחותיו של רומל באזור גזאלה בדצמבר, וסיימה את השנה כשהגיעה לבנגאזי.
בינואר 1942 מונה מסרווי להחליף את הרברט למסדן מפקדה של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה שנפצע בקרב.
הוא היה החייל היחיד מהצבא ההודי שעמד בראש דיוויזיה בריטית במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הובסה בקרבות עם רומל במתקפת אל עגיילה בינואר 1942. כאשר החלים לאמסדן במרץ 1942, שב והחליף את מסרווי, שנשלח לפקד על הדיוויזיה המשוריינת השביעית שמפקדה, ג'וק קמבל נהרג בתאונה.
בקרב גזאלה הובס מסרווי על ידי כוחותיו של רומל.
פילדמרשל מייקל קארבר שתיעד את הלוחמה במדבר כתב על מסרווי כי "התנסויותיו האומללות של מסרווי בקרבות אל גזאלה ממחישות את הבעיות הטיפוסיות של מפקד במדבר.
כשנשאר במפקדתו שטף אותה האויב, כשעזב אותה היה עליו להתבזות ולמצוא מחסה במעמקי באר".
במהלך הקרב נפל מסרווי בשבי, אך הצליח לשכנע את שוביו כי הוא משרתו האישי של מפקד הדיוויזיה, ולהימלט מהשבי כעבור יום.
מנהגו שלא להתגלח במהלך הקרב הקנה לו את הכינוי "המזוקן".
לאחר כישלונו בקרבות גזאלה הודח מסרווי מהפיקוד על הדיוויזיה השביעית על ידי מפקד הארמייה השמינית, גנרל ניל ריצ'י.
ביוני 1942 הוצב כקצין מטה בקהיר, ובתחילת 1943 נשלח להודו להקים שם דיוויזיה משוריינת.
הדיוויזיה ההודית המשוריינת ה-43, אותה הקים מסרווי, הייתה מיועדת לשירות באיראן, אך לאחר שהאיום על שדות הנפט באיראן הוסר, עקב כישלון הגרמנים בקרב סטלינגרד, לא היה בכך עוד צורך, והדיוויזיה פורקה.
לאחר פירוק הדיוויזיה שבראשותו, מונה מסרווי לאחראי על הרק"מ בפיקוד הודו, ובאפריל 1943 קיבל דרגת מייג'ור ג'נרל.
ביולי 1943 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ההודית השביעית שנשלחה בספטמבר 1943 לארקאן שבבורמה על מנת להצטרף אל יתר הקורפוס ה-15 של הצבא ההודי שלחם בזירה זו.
הגיס ה-15 ההודי, תחת פיקודו של לוטננט-ג'נרל פיליפ כריסטיסון, חידש את התקדמותו לכיוון חצי האי מאיו בבורמה.
אולם, הדיוויזיה ה-55 היפנית הצליחה לחצות את קווי בעלות הברית, ותקפה את הדיוויזיה ה-7 ההודית, עליה פיקד מסרווי מעורפה.
בניגוד לאירועים קודמים בזירה זו, עמדה הדיוויזיה ה-7 בפיקודו של מסרווי כנגד המתקפה, ואספקה הוצנחה אליה מהאוויר.
במרץ 1944 נשלחו שתי חטיבות מהדיוויזיה לתגבר את ההגנה אל מול ההתקפה היפנית באזור אימפאל.
בשלב זה הייתה הדיוויזיה ערוכה באזור קוהימה.
גם בכוחות מצומצמים הצליחה הדיוויזיה של מסרווי בקרב בן חמישה ימים באזור הכפר נאגה, והמשיכה לעבר הנהר צ'ינדווין, תוך חבירה אל הדיוויזיה ההודית ה-20 והבסת היפנים בקרב אוקרול.
בדצמבר מונה מסרווי למפקד הקורפוס ה-4 של הצבא ההודי, אותו הוביל במתקפה בשנת 1945, בה הצליח, בין פברואר לאפריל, להשתלט על מרכז התקשורת והאספקה היפני החשוב במייקטילה, ולהמשיך בהסתערות לעבר רנגון.
ביוני 1945 קיבל דרגת לוטננט גנרל.
לאחר הכניעה היפנית מונה מסרווי למפקד פיקוד מלאיה של הצבא הבריטי.
בסמוך לחלוקת הודו, שימש מסרווי כמפקד פיקוד הודו הצפונית, בשנים 1946–1947. כאשר הוקמה פקיסטן שימש כמפקד הצבא הפקיסטני בשנים 1947–1948. הוא פרש משירות בצבא פקיסטן לאחר שסירב לפקודותיו של מוחמד עלי ג'ינה במהלך המלחמה בקשמיר.
במהלך שירותו הצבאי עוטר מסרווי, בין היתר, באות השירות המצוין, מסדר האימפריה הבריטית ומסדר האמבט.
הוא פרש לחיות עם משפחתו באנגליה ומת שם בשנת 1974, בגיל 80.
ויליאם פרנקלין "פרנק" נוקס היה עיתונאי ומו"ל אמריקאי, מועמד המפלגה הרפובליקנית לסגן נשיא ארצות הברית במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1936 ומזכיר הצי בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט במשך רוב מלחמת העולם השנייה.
נוקס נולד בבוסטון, שני הוריו היו קנדים במקורם.
כאשר מלאו לו תשע שנים עברה משפחתו לגרנד רפידס, מישיגן.
במלחמת ארצות הברית–ספרד התנדב לרגימנט הפרשים המתנדבים הראשון ("הרוכבים הקשוחים"), שסגן המפקד שלו היה תאודור רוזוולט ושירת בקובה.
לאחר המלחמה היה עיתונאי בגרנד רפידס והיה לבעליהם של מספר עיתונים מקומיים.
נוקס הצטרף למפלגה הרפובליקאית, אך נקט בקו פרוגרסיבי יחסית בתוכה.
לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הטיף להצטרפותה של ארצות הברית למאמץ המלחמתי.
כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמה, התגייס לצבא ושירת כקצין ארטילריה בדרגת מייג'ור בצרפת.
ב-1930 היה לעורך הראשי ולבעל חלק בבעלות על העיתון שיקגו דיילי ניוז.
לקראת הבחירות ב-1936 התמודדות בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על מועמדות המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
הוא נבחר על ידי המפלגה הרפובליקאית לסגנו של המועמד לנשיאות אלף לנדון.
השניים ספגו מפלה מוחצת וזכו באלקטורים רק במיין ובוורמונט.
גם לקראת מלחמת העולם השנייה, צידד נוקס בהתערבות לעומת גישת הבדלנות שייצגה מפלגתו.
בעיתונו הוא הטיף למתן כל סיוע אפשרי לבנות הברית, למעט כניסה למלחמה.
ב-1940 הוזמן על ידי הנשיא רוזוולט (מן המפלגה הדמוקרטית), לכהן כמזכיר הצי, כחלק ממאמציו של רוזוולט ליצור ממשלה רחבה ככל האפשר לקראת עימות אפשרי.
כמזכיר הצי הוציא נוקס לפועל את תוכניתו של רוזוולט להרחבת הצי על מנת לאפשר לו לפעול הן בחזית הפסיפית והן בחזית האטלנטית ונסע ברחבי העולם.
הוא קרא בנאומיו לפעילות יותר פעילה של ארצות הברית בסיוע לבנות הברית ולאחר הכניסה למלחמה הזהיר מהסכנות לאמריקה.
נוקס הזדעזע מטבח לידיצה במאי 1942, כעונש קולקטיבי של הנאצים בשל חיסולו של ריינהרד היידריך ואמר "כשישאלונו בדורות הבאים על מה נלחמנו, נוכל לספר על לידיצה".
בעיצומה של המלחמה, ב-28 באפריל 1944, נפטר מהתקף לב במשרדו בוושינגטון די.
נוקס נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו נקראה משחתת שנכנסה לשירות באוקטובר 1944. בת דודתו הייתה השחקנית ג'קלין וייט .
פרנצ'סקו וינסנט סרפיקו הוא שוטר לשעבר במשטרת ניו יורק, שהתפרסם ב-1971 כשהעיד נגד עמיתיו בגין לקיחת שוחד ושחיתות, פרשה שעוררה הדים רבים בכל רחבי ארצות הברית והשפיעה על צמרת המשטרה כולה.
פרסומו של סרפיקו התעצם שנתיים לאחר מכן, כשיצא לאקרנים סרט הקולנוע סרפיקו, בכיכובו של אל פצ'ינו ובבימויו של סידני לומט.
סרפיקו נולד בברוקלין, ניו יורק, למהגרים איטלקים וב-1959 הצטרף למשטרת ניו יורק כשוטר סיור.
לאחר מכן הועבר למחלקה לזיהוי פלילי, ולבסוף שימש בתפקיד בו חפץ - בלש בלבוש אזרחי.
הוא נהג להחליף 'תחפושות' לעיתים קרובות, ונתפס כבחור 'צבעוני', חובב בלט, מוזיקה קלאסית, נשים, מסיבות ובעלי חיים.
במהלך הקריירה שלו נתקל לא אחת בתופעת לקיחת השוחד שפשטה באותה תקופה בכל משטרת ניו יורק וסירב לקחת בה חלק, עד כי נתפס על ידי רבים מעמיתיו, שהיו חלק מהתופעה, כבוגד וכמסוכן עבורם.
סרפיקו ניסה לפנות לגורמים שונים בצמרת המשטרה ובעיריית ניו יורק אך לא קיבל מענה מספק, עד כי החליט לפנות לעיתון הניו יורק טיימס, שפרסם מאמר מרעיש שגרם לסערה ולבסוף למשפט, בו העיד סרפיקו.
האירוע שהביא אותו בסופו של דבר לעזוב את המשטרה היה מעצר סוחרי סמים בו השתתף יחד עם 4 שוטרים נוספים.
באירוע, נשלח סרפיקו לבצע רכישה מדומה של סמים.
הוא דחק זרוע בדלת דירת החשודים וקרא לחבריו לסייע לו, אך אלו נותרו מאחור, וסרפיקו נורה בפניו.
בעקבות האירוע נותר סרפיקו חירש באוזן אחת ומשותק חלקית.
הוא קיבל את 'אות הכבוד' של המשטרה, וחודש לאחר מכן פרש מהשירות.
בשנת 2022 הוא מתגורר בברוקלין, ניו-יורק.
פרנק אייזק ספלמן , היה מרים משקולות יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948), סגן אלוף עולם (1947) ואלוף המכביה השלישית במשקל חצי בינוני.
פרנק ספלמן נולד בעיירה קטנה במלוורן, פנסילבניה למשפחת מהגרים בת חמישה ילדים.
אביו, דוד, היגר מגרמניה לארצות הברית ועבד כמנהל עבודה במחצבת אבן.
אמו, שרה היגרה מאוסטריה ועבדה כתופרת.
בגיל 7 התייתם מאביו וגדל בבית יתומים עד גיל 17.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1946, הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה זכה ספלמן במדליית ארד במשקל בינוני (372.5 ק"ג), אחרי האלוף האולימפי מברלין 1936 חאדר אל טוני ממצרים (377.5 ק"ג) ובן ארצו ג'ון טרפק (375.0 ק"ג).
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1947, זכה ספלמן במדליית כסף במשקל בינוני (375.0 ק"ג), אחרי בן ארצו סטנלי סטנצ'יק (405.0 ק"ג) ולפני קים סונג-ג'יפ מקוריאה הדרומית (352.5 ק"ג).
לאחר המכביה פרש מספורט תחרותי הוא עבד כצלם מקצועי.
בשנת 1983 זכה ספלמן להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי.
פרנק מייסלר היה אמן, אדריכל, פסל, צורף ואמן יודאיקה יהודי ישראלי.
פרנק מייסלר נולד בשנת 1925 בעיר דנציג (כיום גדנסק).
בסוף אוגוסט 1939 נמלט יחד עם 14 ילדים אחרים מהנאצים במסגרת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט; הילדים הובלו בקרון בקר מתחנת הרכבת פרידריכשטראסה, בברלין, ולאחר מכן באונייה דרך נמל הים בהולנד, עד לתחנת רחוב ליברפול בלונדון, בריטניה.
שלושה ימים לאחר עזיבתו, הוריו נעצרו וגורשו לגטו ורשה, ומאוחר יותר נרצחו באושוויץ, דבר שנודע לו רק מספר שנים לאחר סיום המלחמה.
בהגיעו ללונדון שהה אצל קרובי משפחתו, שתי דודותיו וסבתו.
הוא למד בבית ספר תיכון אנגלי פרטי לבנים, הארו.
למד אדריכלות באוניברסיטת מנצ'סטר, ולקח חלק בהקמת נמל התעופה לונדון הית'רו.
בשנת 1960 עלה לישראל והשתקע ביפו העתיקה.
הוא החל לעסוק בפיסול כתחביב, ועם הזמן הפך תחביבו למקצוע, והוא הקים סטודיו ביפו העתיקה.
עד מותו ב-2018 מייסלר פעל ויצר מתוך הסטודיו שלו ביפו, ועבד על פרויקטים ברחבי העולם.
בתו היא המעצבת התעשייתית, מרית מייסלר.
מייסלר עוסק בעבודותיו ביודאיקה, ובדמויות מחיי היהדות, התנ"ך והציונות.
הוא צורף במתכות יקרות כגון ברונזה, כסף וזהב טהור.
פסליו נוצרים לרוב במהדורה מוגבלת, כשכל אחד יחיד ומיוחד.
לאורך השנים הוזמנו ונרכשו עבודותיו על ידי ראשי ממשלה ואנשי ציבור בארץ ובעולם.
עבודותיו הוצגו בתערוכות בתל אביב, האיים הקריביים, מוסקבה וקייב, וכן בתצוגת קבע בגלריות ביפו העתיקה.
אנדרטאות ופסלים פרי יצירתו הוצבו במרחב הציבורי ברחבי העולם בירושלים, לוס אנג'לס, מיאמי, סנטו דומינגו, אנגליה, גרמניה, רוסיה, אוקראינה ופולין.
אנדרטה לזכר דוד בן-גוריון בישראל.
בית הכנסת לזכר השואה במוסקבה, רוסיה (1995–1998) - מייסלר עיצב את פנים בית הכנסת ויצר את הפסלים "ירושלים", "שבטי ישראל" ו"תורה".
"Kaliningrad Death - March" (מוות קלינינגרד - מרץ) ברוסיה (2011) - אנדרטה לזכר אלפי קורבנות צעדת המוות בינואר 1945, שהתרחשה בסמוך למכרות הענבר הגרמני בפלמניקן (Yantarny), כיום במחוז קלינינגרד.
האנדרטה עשויה אבן ונישאת לגובה של כ-7 מטרים.
היא מתארת ידיים ועליהן מספרים שקועקעו על אסירי מחנה ההשמדה אושוויץ, המושטות למעלה ומסמלות את האסירים שטבעו וניסיונם להגיע למעלה ולהילחם על החיים, ובמרכז אש דולקת (כמעין נר נשמה).
בסיס האנדרטה בנוי משני משולשים זה על גבי זה, ובצדדים תלויים שישה לוחות ברונזה ובהם תמונות המתארות את הקושי והסבל מחיי היום-יום במחנות.
מאז הצבתה נפגעה האנדרטה מספר פעמים מונדליזם והשחתה.
אנדרטאות להנצחת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט
מייסלר, שהיה בין הילדים שניצלו במסגרת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט, נבחר לעצב ולתכנן את סדרת האנדרטאות לזכר המבצע.
האנדרטאות מנציחות את האירועים וסיפורי החיים של הילדים, שהשתנו בין השנים 1938–1939. ארבע האנדרטאות עשויות ברונזה חומה בוהקת, ומתארות קבוצות של ילדים בגודל טבעי עומדים על במה מבטון, ובשלושתן מופיעים פסי רכבת.
דמויות הילדים הצעירים שעומדים בקבוצה לפעמים מתרכזות סביב דמות ילד "בוגרת" יותר, והן מציגות מציאות אבסורדים של ילדים קטנים עם מזוודות גדולות שיוצאים למסע אמיץ לבדם, כאשר חסרונם של ההורים, "הנוכחים-נעדרים", צורם.
במהלך ההכנות ליצירת הפסלים ביצע מייסלר עבודה היסטוריונית בכך שחקר את בגדי הילדים, המזוודות, התיקים, כלי הנגינה, הצעצועים, השיער והתסרוקות, כדי להתאימם לרוח התקופה של סוף שנות השלושים.
הרעיון ליצירת אנדרטת ההנצחה הראשונה החל בבריטניה, כאשר במהלך ארוחה בה נכח הנסיך צ'ארלס הוא הביע את רצונו בפני מייסלר להקים אנדרטה לציון 70 שנים לקינדר-טרנספורט, כדי להוקיר את הילדים שהגיעו ללונדון והיוו בבגרותם חלק חשוב בהיסטוריה של בריטניה.
האנדרטאות הוצבו ברחבי אירופה לפי תחנות דרך מרכזיות במסעם של ילדי הקינדר-טרנספורט:
בריטניה (2006) - "Kindertransport - the arrival" (קינדר-טרנספורט - ההגעה) - הוצבה מחוץ לתחנת הרכבת ברחוב ליברפול בלונדון, התחנה אליה הגיעו כ-12,000 ילדים, מהם כ-10,000 יהודים וכ-2,000 נוצרים.
בתחנה זו קיבלו הילדים מהשלטון הבריטי מעמד של פליטים וכך ניצלו מהנאצים.
האנדרטה מהווה מעין ניגוד בין הפעילות וההמולה של ההמון הפוקד מדי יום את התחנה, בין הילדים הניצבים במרכזה בתנוחה סטטית, והבעות פניהם נעות בין התרגשות ואופטימיות לבין חשש וזהירות.
קבוצת הפיסול מכילה דמויות של חמישה ילדים בגודל טבעי, העומדים על משטח גבוה דמוי רציף רכבת ומתחתיו מסילת רכבת ממתכת, לרגליהם מונחים מזוודות וכלי נגינה, ואחת מהם היא ילדה היושבת על מזוודה ומחזיקה בובת דובון.
הם לבושים בקפידה, על צווארם תלוי פתק עם מספר אותו חויבו לענוד לאורך המסע מכיוון שהיווה מעין תעודת זהות ואישור כניסה לבריטניה.
על הרציף משני צדדיו הוצבו 16 לוחות ברונזה, ועל כל אחד מצוין שם של תחנת מוצא ממנה יצאו ילדי הקינדר-טרנספורט.
גרמניה (2008) - "רכבות אל החיים - רכבות אל המוות" - הוצבה מחוץ לתחנת הרכבת פרידריכשטראסה בברלין, תחנת המוצא של הילדים במסעם.
באנדרטה מפוסלים שבעה ילדים העומדים על רציף רכבת, מחולקים לשתי קבוצות פיסול, העומדות בגבן זו אל זו, כך שהן מייצגות ניגודים וגורלות שונים - לחיים ולמוות.
בקבוצה אחת נראים שני ילדים זקופים ודינמיים, לבושים היטב ובידיהם מזוודות, ומתחתם ברציף נכתב בלוחית קטנה במספר שפות "הרכבת לחיים", כלומר קבוצה זו מייצגת את הילדים שניצלו באמצעות רכבת הקינדר-טרנספורט.
בקבוצה השנייה נראים חמישה ילדים בעלי תנוחה סטטית, בגדיהם בלויים ועליהם טלאי צהוב, לרגליהם מזוודות ריקות ותכולתם מפוזרת, מבטם נראה מלנכולי ומושפל או תועה בחלל, ועל הרציף מתחתם נכתב "הרכבת למוות" - החמישה מייצגים ילדים בשואה שלא זכו לעלות לרכבת קינדר-טרנספורט והובלו ברכבות למחנות ההשמדה.
מייסלר בחר להקים אנדרטה זו מבלי להציג רק את מבצע ההצלה ולהתעלם ממיליון וחצי ילדים שלא שרדו בשואה.
ב-2015 נחנך פסל קינדר - טרנספורט בהמבורג בשם The Last Farewell.
פולין (2009) - "The departure" (הגירוש) - הוצבה בגדנסק (דנציג לשעבר) עיר הולדתו של מייסלר, בתחנת הרכבת בה ראה את הוריו בפעם האחרונה.
באנדרטה קבוצת ילדים הדומה לזו שבאנדרטה ברחוב ליברפול שבלונדון, שני בנים ושלוש בנות, העונדים על צווארם כרטיס עם מספר; הדמויות עומדות על במת בטון דמוי רציף ומתחתיו פסי רכבת, הבמה מוקפת ב-16 לוחיות הכוללות את שמות הערים מהם יצאו משלוחי הקינדר-טרנספורט.
אחד מהבנים מנופף בידו לשלום לקרוביו ולארץ מולדתו.
עמידתם חופשית והם נראים יוצאים למסע ארוך אל עתיד לא ידוע, ומבטאים ביטחון ואומץ.
הולנד (2011) - "Channel crossing to life" (ערוץ מעבר לחיים) - הוצבה בהוק-ואן-הולנד שליד העיר רוטרדם, עיר נמל ימי בה ירדו הילדים מהרכבת ועלו על אונייה לכיוון בריטניה.
בתחנה זו נפרדו מהליווי הצמוד של אנשי האס אס המאיימים, שליוו אותם לאורך המסע באירופה הנאצית, ועלו על האוניות בדרך לחופש.
קבוצת הפיסול מורכבת משישה ילדים הדומים לילדים באנדרטאות האחרות, עומדים על במת בטון, חמישה מהם צופים לכיוון הים ומאחוריהם יושב אחד מהם לצד מזוודתו ונראה שקוע בהרהורים, ולידו זרוק עיתון חדשות גרמני.
בשנת 1999 הוענקה למייסלר על ידי האקדמיה הצ'כית לאמנויות יפות מדליית הזהב על שם "פרנץ קפקא" להישג אמנותי.
ב-2002 הוענקו לו שני תוארי דוקטור לשם כבוד, מהאקדמיות הרוסית והאוקראינית לאמנויות יפות.
ב-2012 הוענק לו על ידי שגריר גרמניה בישראל "צלב ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה" עבור תרומתו ליחסים בין גרמניה לישראל.
האוטוביוגרפיה של פרנק מייסלר, "על הוויסלה מול מזרח" (On the Vistula Facing East), יצאה לאור בשנת 1996, על ידי אנדרה דויטש, לונדון.
פרנק הנרי נטר היה כירורג ואמן אמריקאי, שעסק באיור רפואי של אנטומיית האדם ותחומי רפואה אחרים, ויוצרו של "אטלס נטר" לאנטומיה.
עבודתו בתחום האיור הרפואי תרמה רבות להבנת האנטומיה של גוף האדם, ולחינוכם של תלמידי רפואה בכל העולם.
נטר נולד ב-1906 במנהטן שבניו יורק.
למד בתחילה בסיטי קולג' ואחר כך למד אמנות באקדמיה הלאומית לציור ובליגת הסטודנטים לאמנות.
הוא הושפע מסגנונם של המאיירים הגדולים של המגזינים של אותה תקופה, כמו רוברט הנרי, ג'ורג' בלואוס וחברים אחרים ב"אסכולת אשקן" (Ashcan School) שניסו לתעד את חיי היום-יום.
כצייר מסחרי צעיר, הוא זכה להצלחה יחסית, אך בעצת הוריו שינה מקצוע והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת ניו יורק.
כבר בתחילת לימודיו גילה כי הוא מיטיב לזכור את חומר הלימודי באמצעות איורו, במקום שינונו בכתב.
ציוריו של נטר זכו עד מהרה להכרה על ידי הפקולטה לרפואה, ונטר החל, כעבודה צדדית, לצייר איורים לספרי לימוד ולהרצאות.
נטר התמחה בכירורגיה, אך לאור הביקוש העצום לאיוריו, זנח את הכירורגיה והתמקד באיור רפואי.
עבודתו הראשונה של נטר כמאייר רפואי הייתה בשנת 1938, כאשר חברת התרופות CIBA ביקשה ממנו לצייר פרסומת לתרופה דיגיטליס, אשר זכתה להצלחה גדולה.
בעקבות זאת פרסם נטר עוד סדרת תמונות של איברים שונים, שגם הן זכו להצלחה בזכות דיוקן האנטומי ובהירותן.
בהמשך צייר איברים ומערכות אנטומיות ופתולוגיות מגוונות של גוף האדם.
איורי האנטומיה של נטר משמשים עד היום כאמצעי מרכזי ללימוד אנטומיה בפקולטות לרפואה ברחבי העולם.
בחורף 1989 בעת ניתוח הסרת כיס המרה אובחן אצלו מפרצת בטנית באבי העורקים.
ב-1990 במרכז הרפואי טקסס עבר ניתוח שהסתבר כמורכב יותר והסתבך.
בעקבותיו שהה ששה שבועות בטיפול נמרץ ונשאר מרותק למיטה, אך עדיין במודע צלול ומסוגל לנשום חופשי.
במאי 1991 הועבר מבית החולים בטקסס לבית החולים הר סיני בניו יורק, בו נהנה מביקורי משפחתו וחבריו.
בספטמבר 1991 אחרי הטבה במצבו לקה בספסיס ונפטר באותו בית חולים ב-17 בספטמבר 1991.
ב-2010 נקרא על שמו בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קיניפיאק בנורת' הוון, קונטיקט (Frank H.
פרנק לזלי סטילוול היה גאולוג אוסטרלי, זוכה מדליית קלארק מטעם החברה המלכותית של ניו סאות ויילס בשנת 1951.
סטילוול למד באוניברסיטת מלבורן והצטרף למשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה (1914-1911) כגאולוג.
במשך 17 חודשים שהה באנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון.
הוא הוצב בבסיס העיקרי במפרץ קומונוולת'.
לאחר המשלחת עבד סטילוול בברוקן היל, ניו סאות ויילס, מ-1919 עד 1921, כעוזר לגאולוג ד"ר ארנסט קלייטון אנדרוז.
הוא מיפה את שדה הזהב של קלגורלי, מערב אוסטרליה, 1928-1927.
סטילוול הצטרף לחברה המלכותית של ויקטוריה בשנת 1910 וכיהן כנשיאה בשנים 1953–1954.
פרנק ארתור סג'מן הוא טניסאי עבר אוסטרלי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-40 ושנות ה-50, כשלזכותו 22 זכיות בטורנירי גראנד סלאם, בהן חמש זכיות יחיד.
סג'מן החל לשחק טניס במועדון המקומי בו הוריו היו חברים.
החל מגיל 14 הוא השתתף בתחרויות נוער.
בשנת 1945 הוא ניצח בתחרות משמעותית ראשונה, ובשנת 1946 היה אלוף אוסטרליה לנוער.
בשנת 1948 הוא לראשונה ניצח באליפות וימבלדון כאשר שיחק לצד ג'ון ברומיץ' בתחרות זוגות.
בשנים 1949-1952 הוא היה השחקן המוביל בתחרויות יחידים ובמיוחד בתחרויות זוגות.
בשנת 1951, לצד קן מק'גרגור, זכה בגראנד סלאם בתחרויות זוגות גברים.
מאז (נכון לשנת 2014) לא חזר אף זוג על הישג זה.
בשנים 1951/1952 זכו פרנק סג'מן ודוריס הארט בגראנד סלאם בתחרות זוגות מעורבים.
במשחקי גביע דייוויס סג'מן היה שחקן חשוב בנבחרת ארצו.
במהלך הקריירה הוא זכה בגביע שלוש פעמים ופעם זכה במקום השני.
במחצית השנייה של שנת 1952 קיבל סג'מן הצעה לעבור לטניס מקצועי.
במטרה למנוע את המעבר אסף מאמנו סכום לרכישת תחנת דלק על שמו של אשתו של הטניסאי.
למרות זאת בשנת 1953 פרנק סג'מן עבר למקצוענים.
בשנת 1953 הוא ניצח את ג'ק קרמר עם תוצאה 54-41 והיה הטניסאי הראשון שזכה ביותר מ-100 אלף דולר בשנה אחת.
הוא השתתף בתחרויות מקצוענים עד לשנת 1966 וזכה בתחרויות רבות.
בשנות ה-70 חזר סג'מן להשתתף בתחרויות שנפתחו לכלל הטניסאים.
בשנת 1976 הוא השתתף בפעם האחרונה באליפות אוסטרליה הפתוחה.
הוא המשיך להשתתף בתחרויות ותיקים עד לשנת 1990.
בשנת 1979 הוא נכלל באולם התהילה של הטניס.
באותה שנה התקבל גם למסדר אוסטרליה.
פרנק מיל היה כדורגלן גרמני, ששיחק לאורך רוב הקריירה בעמדת החלוץ בבורוסיה מנשנגלדבך ובבורוסיה דורטמונד.
מיל זכה עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית במדליית ארד באולימפיאדת סיאול ועם נבחרת גרמניה המערבית זכה מיל במונדיאל 1990.
מיל גדל במועדון רוט-וייס אסן, ובשנת 1976 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו, 1976/77, נשר מיל עם הקבוצה לליגת הבונדסליגה השנייה.
מיל נשאר בקבוצה במשך ארבע עונות נוספות בבונדסליגה השנייה, שם שיתף פעולה בהתקפה עם הורסט רובש.
לאחר עזיבתו של רובש הפך מיל לשחקן ההתקפי הבכיר של הקבוצה, ובעונתו האחרונה בקבוצה, 1980/81, הבקיע 40 שערי ליגה ב-38 הופעות והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה, אך קבוצתו סיימה רק במקום השמיני, ולא העפילה לבונדסליגה.
עם זאת, יכולתו של מיל לא נעלמה מהמועדונים הגדולים, ובתום עונת 1980/81 חתם מיל בבורוסיה מנשנגלדבך תחת המאמן יופ היינקס.
בעונתו הראשונה בבורוסיה מנשנגלדבך, שיתף מיל פעולה בהתקפה עם וולפראם ווטקה וקורט פינקל, והבקיע 14 שערי ליגה.
היכולת הטובה שהראה מיל, הביאה לזימונו לנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1982 על ידי המאמן יופ דרוואל, אך בגין פציעה החמיץ מיל את מונדיאל 1982 וחלק מעונת 1982/83 במדי בורוסיה מנשנגלדבך.
בעונת 1983/84 הבקיע מיל 19 שערי ליגה והיה למבקיע הבכיר בקבוצה, אך הקבוצה הפסידה את האליפות וסיימה במקום השלישי בבונדסליגה, רק בגין הפרש שערים נחות משל האלופה שטוטגרט וסגניתה המבורג.
באותה עונה גלדבאך הפסידה גם את הגביע הגרמני, בגמר מול באיירן מינכן.
מיל הבקיע בגמר שער יתרון לגלדבאך, שנמחק על ידי וולפגנג דרמלר מבאיירן מינכן בדקה ה-82, שניצחה לבסוף בבעיטות הכרעה.
גם בעונות הבאות היה מיל המבקיע הבכיר של בורוסיה מנשנגלדבך, כאשר הוא לא ירד מ-13 שערי ליגה בעונה.
בתום עונת 1985/86 עזב מיל את גלדבאך, לאחר שהבקיע 71 שערי ליגה ב-153 הופעות, וחתם בבורוסיה דורטמונד, תמורת 1.3 מיליון מארק גרמני.
מיל הגיע לבורוסיה דורטמונד, שבעונה הקודמת ניצלה מירידה רק לאחר מבחנים מול פורטונה קלן, ובחרה להתחזק על מנת שלא להיקלע שוב למאבקי תחתית.
בעונתו הראשונה של מיל בבורוסיה דורטמונד, 1986/87, הבקיע מיל 17 שערי ליגה, וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי בבונדסליגה, ולזכות במקום בגביע אופ"א.
בגין הצלחתו הפך מיל לאהוב על ידי אוהדי בורוסיה דורטמונד, ומונה לקפטן הקבוצה.
בעונת 1987/88 הבקיע מיל תשעה שערים, והקבוצה שוב נקלעה למאבקי תחתית, אך ניצלה.
באותה תקופה החלה מחלוקת בבורוסיה דורטמונד לגבי זהות הקפטן, בין נשיא המועדון דר' גרד נייבאום ומאמן הקבוצה ריינהארד זפטיג, הובילה לפיטוריו של זפטיג מהקבוצה והחלפתו בהורסט קופל, שהיה מעוניין שמיל ימשיך לשמש קפטן.
עם זאת, לאחר מינויו של קופל למאמן, ירדה תפוקתו של מיל בקבוצה, והוא לא הבקיע שוב במספרים דו ספרתיים, ובשנת 1989 העביר מיל את סרט הקפטן למיכאל צורק.
בעונת 1988/89 מיל לקח חלק בזכייתה של דורטמונד בגביע הגרמני, והבקיע את השער השני בניצחון 4-1 על ורדר ברמן במשחק הגמר.
בשנת 1991 הוחלף המאמן קופל באוטמר היצפלד, שהפך את מיל לשחקן מחליף שעולה בקביעות מהספסל במקומם של החלוצים העיקריים סטפן שפויזאט ופלמינג פאולסן.
בעונת 1991/92 הפסיד מיל בפעם השנייה אליפות על הפרש שערים, ושוב לשטוטגרט, והפעם כשחקן בורוסיה דורטמונד.
מיל העפיל עם דורטמונד לגמר גביע אופ"א 1993, שם פגשה הקבוצה את יובנטוס למפגש גמר כפול.
מיל עלה כמחליף במחצית המשחק הראשון, בו נוצחה דורטמונד 3-1, ושיחק 90 דקות בגומלין בחוץ בו הובסה דורטמונד 3-0. בתום עונת 1993/94, בה מיעט מאוד לשחק, עזב מיל את בורוסיה דורטמונד לאחר שמונה עונות, בהן הבקיע 49 שערי ליגה ב-178 הופעות, וחתם בפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה.
בעונת 1994/95 מיל סייע לפורטונה דיסלדורף להעפיל אל הבונדסליגה מהמקום השלישי, כשהוא מבקיע חמישה שערי ליגה.
עונת 1995/96 הייתה האחרונה של מיל בקריירה.
בעונה זו הבקיע שני שערים בשלושת המחזורים הראשונים בבונדסליגה, אך לא הבקיע שערים נוספים מאז עד לתום העונה, אותה סיימה פורטונה דיסלדורף במקום ה-12. בתום עונה זו פרש מיל ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 123 שערי ליגה בכל ארבע הקבוצות בהן שיחק.
לאחר פרישתו קיבל מיל תפקיד ניהולי בפורטונה דיסלדורף, אך זמן קצר לאחר מכן הסתיימה העסקתו בגין חוסר הצלחה, בהסכמה של שני הצדדים.
מיל ערך את הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית בשנת 1982, והיה מיועד לשחק במונדיאל 1982, אך החמיץ את המונדיאל בגין פציעה בגבו.
בשנת 1984 השתתף מיל באולימפיאדת לוס אנג'לס, ממנה הודחה נבחרת גרמניה המערבית האולימפית ברבע הגמר לאחר תבוסה 5-2 לנבחרת יוגוסלביה.
מיל הבקיע שער אחד באולימפיאדה זו, בניצחון 6-0 על נבחרת ערב הסעודית בשלב הבתים.
בשנת 1988 השתתף מיל בשני טורנירים גדולים.
הראשון היה יורו 1988, בו היה מיל שחקן משמעותי אך לא הבקיע.
בטורניר זה הודחה גרמניה המערבית בחצי הגמר, בו הפסידה 2-1 לנבחרת הולנד.
הטורניר השני היה אולימפיאדת סיאול, בה זכה מיל עם נבחרת גרמניה המערבית במדליית ארד, כשפתח בכל המשחקים והבקיע שלושה שערים בשלב הבתים.
מיל ונבחרתו הפסידו לנבחרת ברזיל בבעיטות הכרעה בחצי הגמר, וניצחו את נבחרת איטליה בתוצאה 3-0 בקרב על מדליית הארד.
בשנת 1990 נכלל מיל בסגל גרמניה המערבית למונדיאל 1990, שבו זכתה נבחרת גרמניה המערבית לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה, אך לא שיחק דקה, כאשר הועדפו עליו החלוצים יורגן קלינסמן, קרל היינץ רידלה ורודי פלר.
לאחר המונדיאל פרש מיל מהנבחרת, לאחר שערך במדיה 17 הופעות, שבהן לא הבקיע.
עם זאת, בנבחרת האולימפית מיל הבקיע עשרה שערים בעשרים הופעות.
במאי 2025 עבר מיל התקף לב במהלך נסיעה במונית במילאנו, ואושפז.
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 1980/81
פרנק ויליאם מילבורן היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
מילבורן נולד בעיר יאספר במדינת אינדיאנה שבארצות הברית ב-11 בינואר 1892. הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ונכנס כלוטננט לצבא ארצות הברית ב-1914, והוצב ברגימנט החי"ר ה-5. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב באזור תעלת פנמה ולפיכך לא לקח חלק פעיל בקרבות.
ב-1 באוגוסט 1934 הוא הוצב כמדריך צבאי, וב-24 בדצמבר 1935 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-21 באוגוסט 1938 הוא מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-29, והחזיק בתפקיד עד 3 ביולי 1940, עת הוצב במטה הדיוויזיה ה-8. ב-18 במאי 1941 מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-11, וב-2 ביוני של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה מילבורן מפקד הרגימנט ה-11. ב-16 בפברואר 1942 הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר, וב-28 בפברואר מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-8. באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-83, וב-9 בספטמבר קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בדצמבר 1943 הוא מונה כמפקד הקורפוס ה-21 שבדיוק הוקם, ונשלח עמו להילחם בחזית המערבית.
הקורפוס שלו נכלל במסגרת הארמייה השביעית של אלכסנדר פאץ' שהייתה חלק מקבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס.
הוא השתתף במבצע דרגון, אשר במסגרתו נחתו בעלות הברית בדרום צרפת, ואז התקדם עם הארמייה עד אלזס.
ב-19 בינואר 1945, הפקיע דיוורס את הקורפוס של מילבורן מידיו של פאץ', והעביר אותו תחת הארמייה הראשונה הצרפתית בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני.
בפברואר 1945 היה לקורפוס שלו חלק מכריע בחיסולו של כיס קולמר.
ביולי 1945 פורק הקורפוס ה-21, ובמשך חודש אחד, מאוגוסט עד ספטמבר 1945 פיקד מילבורן על הארמייה השביעית.
ב-6 בנובמבר של אותה שנה מונה כמפקד הקורפוס ה-5 והחזיק בתפקיד עד מאי 1946. ב-1 ביוני של אותה שנה מונה כמפקד הדיוויזיה ה-1 שהוצבה בגרמניה, וב-31 במאי 1949 מונה לסגן המפקד הכללי של כוחות הצבא האמריקאי באירופה, והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
באוגוסט 1950 פיקד לזמן קצר על הקורפוס ה-9, ובספטמבר של אותה שנה הועבר לפקד על הקורפוס ה-1 אשר לחם במלחמת קוריאה כחלק מהארמייה השמינית.
הוא פיקח על הפלישה לקוריאה הצפונית באוקטובר של אותה שנה, וכאשר ב-23 בדצמבר נהרג מפקד הארמייה וולטון ווקר, שימש מילבורן כמחליפו במשך יומיים.
הוא נפטר בעיר מיזולה במדינת מונטנה ב-25 באוקטובר 1962 בגיל 70.
פרנק דאו מריל היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית אשר התפרסם כמפקד יחידת הפשיטה 5307 ("הפושטים של מריל") במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
מריל נולד ב-4 בדצמבר 1903 בהופקינטון, שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
ב-1922 הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי, והגיע לדגת סמל ראשון.
ב-1925 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), וסיים אותם ב-1929. במקביל מריל סיים ב-1932 תואר ראשון בהנדסה צבאית מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ב-1938 מונה לנספח הצבאי בטוקיו, ובתפקידו זה למד את השפה היפנית.
ב-1941 נשלח לפיליפינים כאחד מנאשי צוותו של דגלאס מקארתור.
באותה שנה הוא נשלח לראנגון שבבורמה הבריטית.
בדצמבר של אותה שנה ביצעו היפנים את המתקפה על פרל הארבור, גוררים בכך את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ובינואר 1942 פלשו היפנים לבורמה, מתחילים בכך את המערכה על בורמה.
מריל נותר בבורמה במהלך שני האירועים הללו.
ב-25 במאי 1942 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-8 בינואר 1943 לדרגת קולונל.
קידומו לדרגת בריגדיר גנרל ב-8 בנובמבר של אותה שנה, הפך אותו לאחד הגנרלים האמריקאים הצעירים ביותר מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
באותה תקופה הוא החל להתקרב אל הגנרל ג'וזף סטילוול, ופיתח מחלת לב.