tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן מלחמת העולם השנייה פתח יצחק קנפו במוגדור מועדון נוער יהודי.
במועדון נערכה פעילות תרבותית, שכללה פעילות ציונית.
נלמדו שירים עבריים ושירים ציוניים בצרפתית שבוצעו על ידי מקהלה שנקראה על שמו מקהלת יד"כ, או מקהלת מוגדור.
המקהלה שרה באירועים שונים של הקהילה היהודית וכן בטקסי עונג שבת, שנערכו בבית הכנסת המרכזי של מוגדור, בית הכנסת צלאת אל קהל.
בטקסים הונפו דגלי ישראל והם עודדו את הציונות בקרב צעירי מוגדור היהודיים.
כחלק מהמועדון פעל תיאטרון, בו קנפו העלה וביים מחזות, חלקם קלאסיים וחלקם מחזות אותם כתב.
כישרונו האומנותי של יצחק קנפו התבטא גם בעיצוב התלבושות וציור התפאורות.
פעילותו של יצחק קנפו במוגדור נפסקה עם מעברו לקזבלנקה בשנת 1953. לפני עלייתו ארצה בשנת 1955.
יצחק קנפו עלה לארץ ישראל בשנת 1955 והתיישב בקיבוץ רמת הכובש.
שם הוא עבד כמורה לאמנות והמשיך את עבודתו האמנותית.
בשנת 1976 החל להוציא חוברת בשם Lettre des lettres (מכתב המכתבים), שעסק רבות בשימור הזיכרון של יהודי מוגדור, כמו גם בנושאים ישראליים אקטואליים.
מהחוברת, שהופצה בין מכריו של יצחק קנפו הופצו 14 כותרים כשהאחרונה בהן הוצאה אחרי מותו.
בשנת 1979 נפטר יצחק קנפו ונקבר ברמת הכובש.
יצחק קנפו היה אמן רב תחומי, סופר, מסאי, משורר, פסל, צייר, מחזאי ובמאי.
הוא כתב אלפי סיפורים, מאמרים ושירים בצרפתית ובעברית.
בשנת 1993, יצא קובץ ראשון של רשימותיו בשם Le Memorial de Mogador, שכלל את כל יצירתו של יצחק קנפו בנושא מוגדור.
בשנת 1997 יצא קובץ נוסף L'Humour est Enfant de Poeme, שכלל את יצירתו הלירית של יצחק קנפו, כולל הדפסה חוזרת של Les Hitleriques.
שני הספרים בעריכת אשר כנפו.
בתחום האמנות הפלסטית עסק יצחק קנפו בציור בטכניקות שונות (כולל חיתוך עץ) ובפיסול.
הוא בלט בשימור של מסורת מוגדוריאנית של ציור כתובות מאוירות.
הכתובות של יצחק קנפו נודעו בסגנונן החדשני והמיוחד, שחרג ממסורת ציור הכתובות של גדול אמני הכתובות של מוגדור, ר' דוד אלקאים.
בנו של יצחק קנפו, חי קנפו חי בניו יורק ועוסק בציור, בין השאר עבור וול סטריט ג'ורנל.
יצחק קיסטר נולד בעיירה מוֹשְצִ'יסְקָה (Mościska) שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר המלחמה בתחומי המדינה הפולנית החדשה) לסיאבע ויהודא צבי שכיהן תקופה כיושב ראש ועד הקהילה המקומית והיה מנהל הבנק בעיירה.
הוריו היו חרדים ליטאים ("מתנגדים") למרות שגרו בסביבה חסידית.
בין השנים 1912 עד 1924 למד בבתי ספר כלליים בפולין ובווינה.
ב-1924 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת לבוב, וב-1929 קיבל תואר מוסמך במשפטים.
ב-1932 השלים את הדוקטורט, ובמקביל עבד כסייע של עורך הדין משה ברומר.
בהמשך אותה השנה קיבל את משרת השופט הראשי (נשיא) של בית משפט השלום בתל אביב, ולאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
יצחק קיסטר ניהל אורח חיים חרדי.
הוא התגורר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, בסמיכות לבית החזון איש, שעמו הרבה להתייעץ.
את בניו שלח ללמוד בישיבת פוניבז', הסמוכה לביתו.
ב-29 במרץ 1965 מונה לשופט בבית המשפט העליון, וב-16 באוקטובר 1975 פרש לגמלאות, בהגיעו לגיל 70. עד היום נחשב קיסטר ל"שופט החרדי היחיד" בבית המשפט העליון.
במסגרת תפקידיו השונים היה חבר בוועדות שונות, ובהם יושב ראש הוועדה המיוחדת לענייני הכותל המערבי שהוקמה בעקבות מלחמת ששת הימים והופקדה על סידורי הדת בכותל.
במהלך השנים לימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובבית הספר לעבודה סוציאלית.
בין השנים 1969–1992 שימש כחבר הנהלת אגודת צדק-מדות-מוסר, האגודה לקידומם מחקרם והוראתם בעם ובעולם, וכיהן כנשיא האגודה למשפחות נזקקות בירושלים, שנקראת כיום "למען נזקקי ירושלים".
בשנת 1978 הוענק לקיסטר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1980, עם הקמתה של הוועדה למתן היתרים, מונה קיסטר ליו"ר הראשון שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת שערי חסד בירושלים.
קיסטר היה נשוי לגיטל בת עקיבא שווימר, ולאחר מכן נישא לשרה סימה בת יעקב מה-יפית.
ילדיו מאשתו הראשונה היו רוחמה מרצבך (אשת הרב אהרן מרצבך, בן הרב יונה מרצבך, ראש ישיבת קול תורה), עו"ד אליעזר קיסטר (שימש יועץ משפטי של עיריית בני ברק) והרב עקיבא קיסטר (ראש ישיבה בישיבת יד אהרן בירושלים).
אחיו הצעיר של יצחק קיסטר, מאיר יעקב קיסטר, היה פרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לבלשנות ערבית ומזרחנות; אחיינו של יצחק, מנחם קיסטר, הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
יצחק קְרוֹנְזוֹן (Itzhak Kronzon); (14 בספטמבר 1939, חיפה – 18 במאי 2021, ניו יורק) היה רופא אמריקאי ישראלי, פרופסור קליני מן המניין לקרדיולוגיה באוניברסיטת ניו יורק (NYU), מנהל מעבדת הקרדיולוגיה הלא-פולשנית הלב במרכז הרפואי של האוניברסיטה ומומחה לתחום ההדמיה הלא-פולשנית.
בנוסף, כתב סיפורים קצרים וטורים לעיתונים.
נולד בחיפה בשנת 1939 לליזה ולזלמן קרונזון, שעלו לארץ ישראל מליטא כחמש שנים קודם לכן והשתקעו בעיר.
לאחר מכן למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית, וסיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בשנת 1966. את הסטאז' עשה בבתי חולים בתל אביב.
הוא התגייס לצה"ל ושירת כרופא מוטס בצנחנים.
במהלך שירותו הצבאי השתלם ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה בהדסה.
בשנת 1971 עבר קרונזון לארצות הברית, ושם עבד בבית החולים אלברט איינשטיין ברובע הברונקס, שבו התמחה בצנתור של העורקים הכליליים אצל ד"ר אפרים גלסמן.
אחר כך עבר לבית החולים של אוניברסיטת ניו יורק, שם הוא טיפל, לימד וחקר.
באמצע שנות ה-70 פתח קרונזון את מעבדת הצנתורים בבית החולים איכילוב.
הוא החדיר את תחום האקוקרדיוגרפיה לבתי החולים בישראל ולימד באוניברסיטת תל אביב.
בשנות השמונים עזר בהקמת המרכז רפואי לניתוחי לב בניו דלהי שבהודו והיה לחבר מועצת המנהלים של המרכז.
קרונזון פרסם כ-500 מאמרים מקצועיים ושישה ספרי הדרכה ולימוד עם רופאים אחרים.
ביוני 2010 קיבל פרס מפעל חיים מטעם האגודה האמריקאית לאקו-קרדיוגרפיה.
במשך השנים עסק קרונזון בכתיבה לצד הרפואה.
הוא כתב מדור ב"דבר השבוע", שנקרא 'זיכרונותיו של רופא' וכן ב"דבר" ובמוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות.
ספרו "אמא, שמש ומולדת" הוא אסופת סיפורים משעשעים העוסקים בילדותו בשכונת הדר הכרמל בחיפה בשנות החמישים והשישים.
בשנת 2024 עלה בתיאטרון באר שבע, מחזה המבוסס על הספר "אמא, שמש ומולדת" בעל אותו שם.
קרונזון היה נשוי לזיווה (נולדה ב-1939), ציירת, ואב לשלושה.
כשביקר בישראל התגורר בתל אביב ובקיסריה.
אמא, שמש ומולדת: סיפורים / יצחק קרונזון, רישומים: דני קרמן, תל אביב: שבא, 1985.
מי מקבל את בלגיה?: סיפורים / יצחק קרונזון, תל אביב: עם עובד, תשנ"א-1991.
מסע ארוך אל תוך הלב / יצחק קרונזון, תל אביב: עם עובד, תשס"ז-2007.
כי מנגד תראה: מבחר סיפורים / יצחק קרונזון; אחרית דבר מאת דן מירון, תל אביב: עם עובד, תשע"א-2010.
יצחק ב"ר חזקיהו יוסף קובו (ירושלים, ה'תק"ל (1770) – אלכסנדריה, כ"ד באב ה'תרי"ד, 1854) היה שד"ר והראשון לציון, מגדולי חכמי ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
רבי יצחק בן חזקיה יוסף קובו נולד בירושלים בשנת ה'תק"ל.
אביו, חזקיה יוסף בן יצחק, היה שד"ר שנשלח שלוש פעמים לפחות, סביב שנת ה'תקס"ב (1802), לטורקיה וליוון, סביב שנת ה'תקס"ה למרוקו והמערב, ובפעם האחרונה בשנת ה'תקפ"ב, שבה נפטר במהלך שליחותו.
מספר מקורות מציינים שהחל לעסוק בכתיבה כבר בגיל תשע.
חתם בירושלים על איגרות שליחות רבות, הראשונה בהן כבר בשנת ה'תקנ"ג (1793).
כמו כן נתן באותה שנה הסכמה להדפסת חידושי המאירי למסכת שבת.
חתום גם על תקנות ירושלים.
יצא לתקופה מסוימת לפולין כנראה לטובת קבלת גלות על עצמו כפי שנהגו לעשות יחידי סגולה או לשם שליחות לעצמו בשל מצבו החומרי.
בשנת ה'תקע"ה (1815) נשלח כשד"ר לטורקיה, שלוש שנים לאחר שאביו נשלח לשם כשד"ר.
בזמן שהותו אצל הגביר יצחק ארדיט חיבר את הקונטרס "דגל מחנה", שאלות ותשובות על ספרו של ר' אפרים נבון מחנה אפרים.
לאחר מכן נשלח שוב כשד"ר לארצות אשכנז.
בחזרתו לירושלים שימש בה כדיין.
כמו כן שימש כראש ישיבת כנסת ישראל שהקים האור החיים וכן כראש ישיבת "בית יעקב פירירא", שהיו אז מהחשובות שבעיר ונתמכו בידי נדבנים מאיטליה.
בין תלמידיו היו מגדולי חכמי ירושלים, ביניהם נמנים רבי חיים חזקיהו מדיני, ואף רבי יעקב שאול אלישר מציין ששימשו כשלושה חודשים בשנת 1830. היה מראשי כוללות העדה הספרדית בירושלים ונמנה עם שבעת טובי העיר של הכולל.
זמן מה ישב בחברון, וחתם בה בשנת ה'תקפ"ח (1828) על איגרת השליחות של יוסף דוד עייאש, שהיה מרבני קהילת שכם.
ב-1836 לא היה בין 31 הרבנים שחתמו על כתב מינויו של הראשון לציון יהודה נבון.
כמוהו לא חתמו גם הרב אג"ן ור' יונה משה נבון.
ב-1837 היה בין חברי בית הדין הספרדי שחתמו על מכתב תמיכה לבנין בית הכנסת החורבה, וכן נתן כתב שליחות לרב זכריה זמירו.
איגרת השליחות האחרונה שידוע שחתם עליה הייתה בשנת ה'תר"ט (1849).
בשנת ה'תר"ח (1848), עם פטירת החכם באשי ר' חיים אברהם גאגין, מונה במקומו לתפקיד הראשון לציון בגיל 78.
בשנת 1854, בשל מצבה הקשה של העדה בירושלים והתגברות הגעת עולים עניים אליה, הפצירו בו לצאת כשד"ר ללונדון ומצרים לגיוס כספים, וזאת למרות גילו המופלג.
הרב קובו הצליח לגייס סכומים נכבדים במצרים, אך באותה שנה חלה ונפטר בכ"ד באב ה'תרי"ד (1854) באלכסנדריה.
רבי חיים פלאג'י הספידו באיזמיר.
קובו חיבר ספרים רבים, רובם נשמרו בכתבי-יד בגנזיו של נכדו הרב יצחק בדאהב בירושלים, והתפרסמו בחלקם על ידו בקבצים "פרדס התורה והחכמה" ו"בציון וירושלים".
אחיו, ר' ברוך קובו, היה גם הוא שד"ר ונפטר במרוקו במהלך שליחותו.
בעקבות מותו בלא בנים ייבם ר' יצחק את אשת אחיו.
השאיר אחריו שתי בנות, אסתר ולאה, אמו של הרב יצחק בדאהב.
השינויים במדיניות ההנהגה הספרדית בראשותו
הרב יצחק קובו צידד בסיעתם של הרבנים לבית נבון עוד בזמן היותם בתפקיד הראשון לציון (1836–1842) והצטרף לכתביהם, שבהם הביעו תמיכה בפעילותיהם של הפרושים בכל הנוגע לבניין חצר החורבה.
כמו כן פרסמו מכתבי תמיכה בשד"רים ראש"ז ואהרון זליג מן שפעלו במערב אירופה בניגוד לדעתו והסכמתו של ארגון הפקוא"מ.
בשנת 1839 שיתפו פעולה עם הפרושים בירושלים בכל הקשור לתמיכה המלאה שהעניקו לתוכניותיו של משה מונטיפיורי לרכוש אדמות חקלאיות עבור יהודי הארץ.
ובמכתב משותף של מנהיגי הספרדים והפרושים בירושלים בראשות הרבנים יונה משה נבון, יהודה נבון ויצחק קובו הם כותבים:
בשנת 1840 מופיע חתום לצד ראשי העדה הספרדית (המילת), בכתב בו הצהירו אף הם כי ר' שלמה זלמן צורף הוא אשר מיופה כוח היישוב היהודי לעמוד כנציגם בפני הקונסוליות המערביות בעת הייתה מחלוקת בדבר המינוי שכפה ארגון הפקידים ואמרכלים.
ב-1848 נפטר הראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין.
באותה עת נתחלקה העדה הספרדית בין סיעת בני משפחת נבון לסיעת גאגין, ואף הייתה יריבות בין הסיעות.
עם פטירתו של הרב גאגין נתמנה לתפקיד הראשון לציון וחכם באשי הרב יצחק קובו.
באותה עת טרם התאושש היישוב מהרעב שפקד אותו בשנת 1846 וסכומי חובותיו גדלו, בנוסף לקיומם של חובות עוד מתקופת מפעלי הבנייה של העדה בשנים 1834–1842. כמו כן עמד להיסגר בית החולים שהוקם על ידי העדה והחסידים בשנת 1844.
בשנת 1849 אישר בית המשפט המוסלמי בירושלים תפקיד חדש של משרת עוזר הרב הראשי, בשל "ריבוי ענייני העדה של ירושלים".
אושר למנות למשרה זו את הרב בנימין מרדכי נבון ולמעשה הועברו לידיו הסמכויות המנהליות.
הרב קובו, שנפגע מהמהלך של מינוי סגן, שקל אף לעזוב את ירושלים אך לבסוף ויתר.
הרב בנימין מרדכי נבון נפטר ב-1851.
בתקופת כהונתו הוחלפו כל נאמני סיעת גאגין, הן מהפקידות והן בקרב הרבנים והדיינים.
מדיניותו של הראשון לציון הקודם הרב גאגין התאפיינה בשמרנות והססנות, שחששה מפני כל שינוי והכנסת חידושים באורחות חייו של היישוב, שינויים שרבים מהם באו במסגרת מוסדות מיסיונריים חדשים.
לעומתם אנשי משפחת נבון והרב יצחק קובו החליטו להשתלב בתהליכים החדשים בעולם, ולמעשה הם אלה אשר חוללו את המפנה ביחסה של עדת הספרדים אל נושא המודרניזציה והיצרנות ביישוב בארץ.
רק לאחר עלייתו של הרב קובו למשרת הראשון לציון החליטה ההנהגה הספרדית לאמץ את הצעותיו הישנות של מונטיפיורי לשיפור חיי היהודים בירושלים באמצעות הקמת מוסדות חינוך מודרניים בתי מלאכה ובית חולים.
80 מראשי ההנהגה הספרדית פנו אל מונטיפיורי בכתב בקשה להקים מוסדות לימוד כשרים, כדי לענות על הצורך הקיים והחשש כי מבני הקהילה ייתפנו ללא אלטרנטיבה למוסדות של המסיון.
כך למעשה החלו לפעול בכמה אפיקים חדשים: לימוד מקצועות במסגרת בתי מלאכה, הקמת בית חולים והקמת מוסדות לימוד יהודיים, שבהם ילמדו שפות זרות.
כך יתנו מענה לצרכים מבלי לפגוע במסורת.
ביוזמות אלה גם תמכו הפרושים ויוצאי גרמניה כר' אליעזר ברגמן ויהוסף שוורץ.
לשם כך הסמיכו את מונטיפיורי ומינוהו ל"נשיא ארץ ישראל" ולאחראי על איסוף כספים עבורם באנגליה וביבשת אמריקה, והאיצו בו להירתם לעזרתם בחלון זמן זה שבו ההנהגה אינה מתנגדת ליוזמותיו.
עם זאת קמה התנגדות למהלכים אלה מצד קבוצה של רבנים יוצאי פולין, שאף שלחו מכתב התנגדות למונטיפיורי.
כמו כן קבוצה נוספת של יוצאי פולין שלחה מכתב בקשה, שבו תמכו ביוזמות ליצירת מקומות תעסוקה ומלאכה וכן הקמת בית חולים, אך התנגדו לכל שינוי במוסדות החינוך מפני החשש מהשפעת ההשכלה והמודרנה.
אותם רבנים אשכנזים פנו גם לפקוא"ם שיעזור להם להפעיל לחץ ולערב את רבני גרמניה לטובתם.
אי ההסכמה והלחצים נגד יוזמות אלה גרמו למונטיפיורי להימנע מלהתערב ולקדם אותן באותן השנים.
מורגשטרן גם כותב שבתקופת הנהגתו של הרב קובו נפתרה אחת הבעיות החברתיות הכאובות ביותר שידעה העיר במאה ה-19 בנוגע למערכת היחסים העכורה ששררה בין העדה הספרדית לבין העדה המערבית-מוגרבית בירושלים.
דגל מחנה - שאלות ותשובות הספר "מחנה אפרים" לר' אפרים נבון - נדפס על ידי נכדו ר' יצחק בדאהב בספרו "עטרת זהב" ירושלים תרנ"ז.
הספר מחלוק לשני חלקים: חלק א' בשם "גרסה דינקותא" על הש"ס וחלק ב' "תפארת בחורים" השו"ת על ספרו של הרב אפרים נבון.
אסופי - על המשנה והש"ס.
תלי תלים - דרשות על ספר תהילים.
יצחק לשוח - דרשות על המקרא ועל פירושי רש"י והרא"ם.
ויזרע יצחק בארץ - חיבור על השו"ע.
ידו בכל - חיבור על השו"ע.
הדר זקנים - 1065 מאמרים שונים בכל מקצועות התורה.
אור עיני - חיבור העוסק בספר בראשית (יצא לאור מחדש על ידי נין הנין בשנת 2016)
המאורות הגדולים כתב יד (יצא לאור מחדש על ידי נין הנין בשנת 2016)
יצחק קליין (2 באוגוסט 1935 – 16 בדצמבר 1990) היה פילוסוף ומרצה בכיר בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת חיפה.
מחקריו עסקו בפילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של הדת, ובהגותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל.
נולד בסירט שבבוקובינה, רומניה, וגדל בצ'רנוביץ, שהייתה אז חלק מרומניה וכיום שוכנת באוקראינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלה לישראל עם הוריו (בשנת 1948).
למד לתואר ראשון ושני בפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית.
למד את לימודי הדוקטורט בצרפת, בסורבון, שם כתב את עבודת הדוקטור בנושא: "הגל ובעיית הספקנות".
את הדוקטורט כתב תחילה בהדרכת ז'אן איפוליט עד למותו של זה, ולאחר מכן השלימו בהנחיית עמנואל לוינס.
בין השנים 1969–1990 היה מרצה ומרצה בכיר לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
קליין נפטר ב-1990 ונקבר בבית הקברות שדה יהושע.
אשתו הייתה פרופ' שרה קליין-ברסלבי.
מושג האונטולוגיה היסודית אצל הידגר / מאת יצחק קלין, ירושלים: [חמו"ל], [תש"ך].
הדיאלקטיקה של האדון והעבד: פירוש לפרק מתוך "הפנומנולוגיה של הרוח" של הגל / יצחק קליין, תל אביב: עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ח.
הדת כבעיה פילוסופית / יצחק קליין, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ד-2004.
חירות דיאלקטית: מחשבות אל מעבר לדיאלקטיקה של הגל [Liberté dialectique] / יצחק קליין (תרגום מצרפתית: רמה איילון; עריכה מדעית: זאב לוי), תל אביב: רסלינג ("פטיש: סדרת מקור לבקרת התרבות"), 2006.
חינוך המין האנושי / אפרים גוטהולד לסינג; תרגם יצחק קליין, ירושלים: אקדמון, תשכ"ז.
יצחק קוטנר, Itzhak Kutner (4 באוקטובר 1904 - 26 ביוני 1961) היה אדריכל גנים ישראלי, ממקימי ארגון הגננים בישראל.
קוטנר נולד בסנט גאלן, שווייץ, ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. הוא החל לעבוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם הצטרף לצוות המשתלה והתמחה באיקלום צמחי נוי.
היה מרכז המגמה לגננות ושתלנות ותרם לעיצוב הגן הבוטני במקום.
כמו כן עיצב, יחד עם ליפא יהלום את גן מנשה ליד כפר סבא, הגן הפרטי הגדול בארץ.
בשנות הארבעים גילה עניין גובר בגני הנוי בקיבוצים ועבר להתגורר בקיבוץ בית השיטה.
בשנות החמישים פתח משרד עצמאי בחיפה ותכנן גני נוי ביישובים עירוניים, בבתי מלון ובמוסדות חינוך לצד גנים לבתים פרטיים.
קוטנר למד אדריכלות נוף בשווייץ.
לאחר הלימודים נסע להשתלמות בבית הספר הגבוה לגננות שליד גני ורסאי בפריס.
עלה ארצה באוגוסט 1933 ממניעים ציוניים.
הצטרף לצוות ההוראה של בית הספר החקלאי במקוה ישראל והקים בו את מגמת הגננות והשתלנות.
הגן הבוטני של מקוה ישראל כבר היה קיים וקוטנר הפך במהרה לאחד מעמודי התווך שלו.
עיקר המאמצים הופנו לאיקלומם של מיני צומח חדשים ובעיקר עצים ושיחים פורחים שיוכלו להוסיף צבע לגינות הנוי.
חלק מהנסיונות לא הצליח אך הדבר לא ריפה את ידו והוא המשיך לבקש ממכרים להביא לארץ זרעים וייחורים של זנים חדשים לאיקלום.
כשהאיקלום במקוה ישראל לא צלח הציע קוטנר למכרים מקיבוצים ברחבי הארץ לנסות את הצמחים בטיפוסי אקלים שונים.
תלמידים רבים במקוה ישראל העדיפו השכלה חקלאית עניינית בנושאי מטעים ובעלי חיים, ורק מעטים התעניינו בתחום הגינון.
כדי לחזק את המקצוע יזם קוטנר, עם אחרים את הקמתו של ארגון הגננים.
חלק גדול מהגננים בארגון היו נציגי ההתיישבות העובדת וקוטנר יצר עמם קשרים אישיים.
כך הגיע בשנת 1944 לקיבוץ בית השיטה בעקבות הכרות עם אברהם אדרת והתיישב בו כחבר.
אחד הקיבוצים הקרובים לליבו היה קיבוץ חניתה במרומי הגליל המערבי, ובו עיצב גן הררי טבעי בשילוב אבן וצמחייה טבעית.
שם גם נקבר קוטנר לאחר מותו.
רבים מתלמידיו במקוה ישראל היו במהלך השנים לאדריכלי נוף בישראל ובהם צבי מילר ומשה בלום.
בשנות ה-50 המאוחרות לימד קוטנר בבית הספר לגננות בפתח תקווה, שם לימד את גדעון שריג (גולדנברג).
בשנותיו האחרונות היה קוטנר מורה לגננות בכפר הנוער כפר גלים ליד חיפה.
לאחר מותו נתרם ארכיונו למשכן לאמנות עין חרוד על ידי בנו גדעון קוטנר מקיבוץ בית השיטה.
גרושתו, רות (לבית דיאמנט), שהייתה קרובת משפחה רחוקה של בנימין זאב הרצל, נישאה בשנית לעזריה אלון.
בית הוועד הפועל של ההסתדרות, רחוב ארלוזורוב, תל אביב (אדריכל דב כרמי)
מלון רמת אביב, תל אביב 1954
מלון שושנת הכרמל בכרמל מערבי חיפה
כפר הנוער נווה הדסה, גן חדר האוכל 1952
בית ההסתדרות ברעננה, רחוב אליעזר יפה
גני נוי בקיבוצי עמק בית שאן: שדה אליהו, כפר רופין,1947 נוה איתן, מעוז חיים
גני נוי בקיבוצי עמק יזרעאל: עין חרוד, גן הזיכרון ליד המשכן לאמנות 1949, תל יוסף, אוהל יוסף 1949 בית השיטה, שדה נחום וגבת, בית הספר 1947
גני נוי בקיבוצים במרכז הארץ: משואות יצחק 1950, עין צורים 1950, תל יצחק, 1957
גני נוי בקיבוצים בדרום הארץ: נגבה, הגן המרכזי 1945, תוכנית ישוב 1957, ארז, 1956,
גנים עירוניים בטבריה, עפולה ובית שאן
גנים בבתי פרטיים בחיפה (בית חיותמן 1955, בית בר רב האי 1956, בית מנדלבליט 1956, בית י.
גני זיכרון: כפר יחזקאל, עין חרוד, חניתה, מועצה אזורית חוף אשקלון, עפולה וקיבוץ ארז
הרב יצחק קוסובסקי-שחור (ה' בתשרי תרל"ח, 1877 - כ' באלול תשי"א, 1951) היה רב בכמה מערי ליטא, רוסיה ובבלארוס, ולאחר מכן ראב"ד יוהנסבורג בדרום אפריקה.
היה גיסו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בנו של הרב שאול קוסובסקי-שחור (בנו של חיים לייב שחור ממיר, גיסו של הנצי"ב מוולוז'ין).
אביו נפטר בגיל צעיר (שנות השלושים לחייו) בהיותו ילד, ולאחר מכן התייתם גם מאמו.
נישא לבתו של הרב דוד שלמה גרודזנסקי (אביו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא) שהיה רב באיוויה שבליטא.
בשנת תרס"ד, אחרי פטירת חותנו, נבחר למלא את מקומו.
בנו שנולד שנה לאחר מכן, נקרא דוד שלמה על שם החותן, ביום ברית המילה נפטרה אשתו היולדת.
בשנת תרע"ו התמנה לרב במריופול שבאוקראינה.
בשנת תרפ"ב עבר לכהן כרב באוגוסטוב.
בשנת תרפ"ה החליף ברבנות העיר וולקוביסק את הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב שעלה לארץ ישראל.
בסוף שנת תרצ"ג התמנה לראב"ד ביוהנסבורג.
קורותיו במדינה מתוארים בהרחבה בספרים שיצאו לאור על ידי נכדיו שאלת יצחק, ובמיוחד 'עקבי יצחק'.
מהמתואר שם עולה ששררה מתיחות גדולה בין הרב קוסובסקי לבין הרב יהודה ליב לנדא, על רקע טענותיו שהרב לנדא מתייחס בצורה חיובית מידי לתנועה הרפורמית שהחלה להתפשט במדינה.
הרב לנדא מצידו טען שמלחמותיו הקולניות של הרב קוסובסקי רק מזיקות ומוסיפות כוח לרפורמים.
מאשתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים: דבורה שנישאה לרב יהודה ליב קאגאן, חוה שנישאה לרב ישראל ליבוביץ (בנו של הרב ירוחם ליבוביץ) ונספתה עם כל משפחתה בשואה, והרב דוד שלמה שהיה עורך דין בתל אביב.
אחרי מות אשתו הראשונה נישא בשנית ונולדו לו שלושה ילדים נוספים, הרב יחיאל מיכל קוסובסקי שהיה רב בוולקוביסק ואחרי מלחמת העולם השנייה בדרום אפריקה, עו"ד חיים קוסובסקי שחור מת"א ואחותו התאומה, לאה חגי, שחייתה בניו יורק.
בספר השו"ת שלו 'שאילת יצחק' נדפס (במהדורת תשנ"ג) אחד מן ההספדים המובאים בספר הוא "על אחד הרבנים" בעוד שמובן מתוכנו שמדובר בהספד על הראי"ה קוק (במהדורת תשס"ו ההספד נשמט לגמרי).
על שמו של הרב קוסובסקי נקראת ישיבת נחלים, "נחל יצחק".
אחותו ליפשה נישאה לבן דודו, הרב יוסף דוד שחור.
שבת ומועד, דרשות על פרשת השבוע
עקבי יצחק, מאמרים נאומים הגיונות ומכתבים
יצחק קיסילוב, (נולד ב-1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעיקר בקבוצת במכבי חיפה.
קיסילוב עלה מקבוצת הנוער של מכבי חיפה לקבוצה הבוגרת בשנת 1963 בהיותו בן 16 ונשאר בה ברציפות עד שנת 1978. בכל השנים, למעט שנה אחת בה ירדה הקבוצה לליגה השנייה, שיחק בליגה לאומית בכדורסל שהייתה הליגה הבכירה בישראל בטרם הקמתה של ליגת העל.
בשנת 1965 יצא לאליפות אירופה בסלמנקה בספרד כשחקן נבחרת הנוער של ישראל בכדורסל בהדרכתו של המאמן רלף קליין ועוזר המאמן אריה דוידסקו.
בשנת 1971 השתתף כשחקן במשחק גמר גביע המדינה נגד מכבי תל אביב ושנה לאחר מכן ביחד עם קבוצת מכבי חיפה יצא למשחקים על גביע אירופה למחזיקות גביע נגד קבוצת דנאן מצרפת.
נחשב לשחקן גבוה מאוד בשנים בהן שיחק - 2.01 מ' ושיחק כשחקן ציר.
יצא עם מכבי חיפה לשחק בדנמרק במשחקי המכביה האירופית.
זכה לשחק במשחק הפתיחה של היכל רוממה נגד מכבי תל אביב בשנת 1977. סיים לשחק במכבי חיפה בשנת 1978 כשבמאזנו 1,297 נקודות משחק בליגה הראשונה של ישראל.
המשיך לשחק עוד מספר שנים בליגות נמוכות יותר ועלה ליגה בכירה יותר כשחקן וכמאמן שחקן בקבוצות מכבי טבריה, מכבי קריית ביאליק, הפועל דלית אל-כרמל ומועדון ספורט נווה שאנן.
סיים קורס מאמני כדורסל מוסמכים במכון וינגייט בשנת 1980. עבד כמאמן כדורסל שנים רבות בקבוצות בוגרים בליגה השנייה והשלישית כמו הפועל מגדל העמק, הפועל בית אלפא, חפציבה, מכבי טבריה ועוד.
מאמן שנים רבות במחלקות נוער בחיפה והצפון.
חזר לאמן במחלקת הנוער של מכבי חיפה בשנת 2009 והמשיך לאמן שם עד 2016. בשנת 2016 הצטרף לקבוצת מכבי קריית ים נוער.
יצחק איתן קירזון (27 בנובמבר 1938 – 26 ביוני 1999) היה חתן פרס ביטחון ישראל.
לאחר מותו קיבל את פרס ראש השב"כ על ביצוע מחקר יוצא דופן.
קירזון נולד בחיפה לישעיהו ואסתר קירזון.
למד בבית הספר היסודי "תל חי" ובתיכון "בית חינוך" בחיפה.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל לנח"ל.
סיים קורס חובשים קרביים וקורס קציני ארגון רפואה, ושימש כקצין ארגון רפואה.
עם שחרורו בשנת 1960 החל ללמוד כימיה אורגנית ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון ושני.
לימים, סיים דוקטורט בכימיה אורגנית במכון ויצמן.
הצטרף לשירות הביטחון הכללי בשנת 1982 ושירת בו עד שנפטר מדום לב, בשנת 1999.
בשנת 1967 הכיר את רעייתו נגה, במכון ויצמן.
בשנת 1968 נישא הזוג ונולדו להם שלושה ילדים.
הרב פרופ' יצחק קראוס (נולד בכ"ד בתשרי ה'תשי"ט, 8 באוקטובר 1958), מכהן כמרצה במכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא חוקר משנתו של הרב יהודה אלקלעי, וחוקר חסידות חב"ד במאה ה-20, לשעבר נשיא המכללה האקדמית הרצוג.
למד בישיבת בני עקיבא בנתניה ובישיבת כרם ביבנה.
שירת בצה"ל בחיל השריון, במסגרת ההסדר.
למד והוסמך לרבנות בישיבת עטרת כהנים.
את לימודיו האקדמיים החל במכללת מורשת יעקב לתעודת הוראה במדעי היהדות.
בעל תואר מוסמך בהצטיינות במדעי היהדות מטעם Baltimore Hebrew University.
נושא התזה היה "שלוש השבועות כיסוד למשנתו האנטי ציונית של ר' יואל טייטלבוים", בהנחיית ד"ר שמעון שוקק.
בעל תואר ד"ר מהמחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן על הדיסרטציה - "לחיות עם הזמן: הגות והנהגה - הלכה ומעשה במשנתו של הרב מנחם מנדל שניאורסון האדמו"ר מליובאוויטש", בהנחיית: פרופ' משה חלמיש.
קראוס זכה בשנת תשס"א בפרס הצטיינות מטעם הקרן לחקר הקבלה ע"ש שלמה מוסיוף באוניברסיטת בר-אילן, ומטעם קרן שופף באוניברסיטה בשנת תשנ"ט.
בשנים תשס"ג–תשס"ד היה ראש החוג למחשבת ישראל במכללת אורות ישראל.
בשנים תשנ"ד-תשס"ד היה סגן ראש המדרשה לנשים במכון הגבוה לתורה, אוני' בר-אילן, ובתשס"ה–תש"ע היה ראש המדרשה.
בשנים תשע"א - תשע"ה כיהן כנשיא מכללת הרצוג.
קראוס היה חבר בוועדת חינוך הבת במינהל החינוך הדתי במשרד החינוך והתרבות ובוועדת החינוך של תנועת עמינדב לשירות לאומי, כיהן כרב בית הכנסת "שירה חדשה" בגבעת שמואל.
נשוי לפרופ' שרית קראוס ואב לחמישה ילדים, מתוכם שניים מאומצים.
השביעי – משיחיות בדור השביעי של חב"ד, ספריית יהדות כאן ועכשיו, הוצאת ידיעות אחרונות, תשס"ז
יצחק אייזיק קמינֵר (קאמינר; מאי 1834, ה'תקצ"ד, ז'יטומיר, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 1901, ברן, שווייץ) היה משורר יהודי עברי.
קמינר נתפס להשכלה כנער, כך זכה לאחר חתונתו בגיל 16, בשנת 1854, במשרת מורה בבית הספר הממשלתי ליהודים של ז'יטומיר, שם לימד עד 1859. לאחר מכן עבר לקייב על מנת ללמוד רפואה באוניברסיטת קייב.
כשהשלים את לימודיו שימש כרופא מחוזי בצ'רניהיב.
קמינר נטה לסוציאליזם, והיה קשור בפעילות מהפכנית.
כתב שירים בעיתונים הסוציאליסטיים היהודיים "האמת" ו"אספת חכמים", אף שהסתייג מהנטיה להתבוללות שהתבטאה בחוגים אלו.
כמו כן פרסם שירים ב"המגיד", "השחר", "הקול", "הכרמל' ועוד; שיריו מעבירים ביקורת על החסידים ועל המשכילים החדשים, במיוחד התלוצץ על טיפוסי ה'גבירים'.
סדרת שירים שכתב בשם 'משכיל אל דל' מתארת ברוח חיובית את הטיפוס היהודי העממי.
קמינר הצטרף ל'חיבת ציון' והטיף לה בשיריו ובאספות עם.
את מתנגדיה דן ברותחין ובבקורת קטלנית.
אחרי מותו פרסמו אחד העם וי"ח רבניצקי קובץ משיריו (אודיסה תרס"ו).
שיריו אינם נחשבים כבעלי ערך רב, אך בזמנו שימשו כתמרור אזהרה בפני התבוללות והיסחפות להשכלה רדיקלית.
סדר כפרות לבעל טקסי או, שבע תועבות בלבו: מסודרו של בני דן (ע"פ נוסח הריב"א ז"ל) (ווארשויא: דפוס א' גינז, תרל"ח)
קינות מסידורם של בני דן (וויען: געארג בראג, תרל"ח)
s:שירי יצחק בן אברהם, ד"ר קאמינר: כולל מבחר השירים שנדפסו בכתבי עת ובמאספים שונים עם הקדמה ותולדות המחבר (בצירוף תמונתו).
יצחק קטרה הוא פרופסור במחלקה למדעי הסביבה, גאואנפורמטיקה ותכנון ערים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו הם בתחום הגאומורפולוגיה כולל השפעות של תהליכים בטבע על האדם.
יצחק קטרה סיים לימודי דוקטורט במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט עסקה בשטחי מקור ומבלע בפיזור של מים וסדימנטים במערכות אקו-גאומורפיות צחיחות וצחיחות למחצה.
בשנת 2006 החל פוסט-דוקטורט במכון לחקר המדבר DRI (desert research institute) שבארצות הברית.
במסגרת ההשתלמות עסק בתנועה של חלקיקים מינרליים (חול, אבק) על ידי רוח כולל זיהוי ואפיון של שטחי מקור לאבק באזורים צחיחים ותהליכי פליטת חלקיקים מהקרקע אל האטמוספירה.
יצחק קטרה הוא חבר סגל במחלקה למדעי הסביבה, גאואנפורמטיקה ותכנון ערים באוניברסיטת בן-גוריון בדרגת פרופסור מן המניין, וכיהן כראש המחלקה בשנים 2018-2022. קטרה הקים את המעבדה לקרקע ואבק והמעבדה לסימולציה איאולית באוניברסיטת בן-גוריון.
תחום המחקר הוא גאומורפולוגיה (מדע העוסק בתהליכי עיצוב הנוף המונעים על ידי האטמוספירה), סופות אבק, והיווצרות דיונות וגלוני חול בכדור הארץ ובמאדים.
יצחק קטרה פרסם מאמרים על אבק מדברי ובהבנה של תהליכים איאוליים כולל פליטה, הסעה והשקעה של אבק וכן לימוד ההשפעה של תהליכים אלו על תחלואה, בריאות האדם והשפעות אנטרופוגניות ואקלימיות על סביבת האדם.
נושאים אלו מהווים חזית מחקר בתחום חקר תהליכים אטמוספיריים ומונעי רוח המשפיעים על עיצוב פני השטח של כדור הארץ וכן הם עולים בקנה אחד עם ההתעניינות הגוברת בעולם בנושאים איאוליים.
מאמריו של קטרה מיצבו אותו כחוקר מוביל בתחום האבק המדברי.
במיוחד ניתן לציין את מחקריו הכוללים ניסויים במנהרת רוח לחקר המנגנונים של התפתחות גלוני חול גדולים בכדור הארץ ובמאדים וכן אלו העוסקים במגוון ועושר בביומים המושפעים מסופות אבק.
מחקריו של יצחק קטרה עוסקים בתהליכים איאוליים של תנועת חלקיקי חול ואבק והשפעות סביבתיות על הנוף הטבעי ועל האדם.
כולל מספר פרויקטים בתחום, כגון:
סחיפת קרקע ופליטת אבק אל האטמוספירה - המחקרים מבוססים על ניסויים באמצעות מנהרות רוח שכבת-גבול וניתוח תכונות פיזיקו-כימיות של הקרקע ותנועת חלקיקים.
בקרקעות טבעיות שמזוהות עם פליטת אבק בקני מידה גלובלי ובקרקעות שמושפעות מפעילות אנושית כדוגמת חקלאות בעיבוד קונבנציונלי או אורגני.
מודלים מתמטיים לפיזור של חלקיקי אבק משטח המקור אל האטמוספירה.
פיתוח שיטות לייצוב קרקע ודיכוי אבק מקרקעות, כולל מניעה של סחיפת קרקע על ידי רוח ועל ידי מים מקרקעות מופרות באזורים חקלאיים, מחצבות, דרכיחם לא סלולות, אינדיקטורים של יציבות הקרקע לסחיפה, שיקום אקולוגי בר קיימא של קרקעות למניעת סחיפה עד לפיתוח קבוע.
תנועת חלקיקי חול – חקר תהליכים איאוליים של תנועת חלקיקי חול לזיהוי מנגנונים פיזיקליים של פליטת אבק מפני השטח על ידי פגיעה באגרגטים או שחיקה עצמית.
התפתחות של גלוני חול על כדור הארץ ובמאדים באמצעות אינטגרציה של ניסויים מבוקרים ומודלים מתמטיים: המחקרים מתמקדים בניסויים מבוקרים ללימוד הדינמיקה של גלוני חול מהשלב הראשוני של היווצרות ועד לדגם מפותח, אי-יציבות רוחבית של מגה-גלוני חול, קשר בין אורך גל למהירויות רוח וגודל חלקיקים.
רבי יצחק קלויבֶר (לעיתים גם: קלובר, קלויבערס; נפטר ה'רצ"ח, 1538) היה רב וראש ישיבה בפוזנא בראשית המאה ה-16. רבו של נכדו המהרש"ל.
שמה של משפחת קלויבר, נובע משם עיירת מוצאה, קלֵוֶוה (גרמנית: Kleve), ויש הסוברים כי כיהן בעצמו כרב העיירה.
אך נמסר כי ר' יצחק עצמו נולד וגדל בוורמס.
עקר לפוזנן שבה כיהן כרב, בה יסד את ישיבתו ובה גידל את משפחתו.
לפי אליקים כרמולי היה תלמידו של רבי יעקב פולק.
לפי מסורת חב"דית היה המהר"ל מפראג תלמידו במשך שנתיים ולמד עם נכדו המהרש"ל.
תלמידו ונכדו, מהרש"ל, כותב כי כתביו נשרפו בשרפה גדולה שפרצה בפוזנא וכילתה בתים רבים על תכולתם.
מעמדו בקהילת פוזנא היה מוחלט, דעתו ופסיקותיו הכתיבו את חיי היהודים בקהילה בכל המישורים.
כך כתב נכדו המהרש"ל כשהתעוררה שאלת ייחוס ופגם משפחה על משפחתו של רבי בצלאל ב"ר חיים ובניו: רבי חיים בן בצלאל, המהר"ל מפראג, רבי סיני אב"ד ניקלשבורג ורבי שמשון אב"ד קרמניץ:
ממנהגיו התפרסמה הקפדתו שלא לאכול דגים בראש השנה, כך מוסר הב"ח בשם מהרש"ל: "שקיבל מזקנו שלא אכל דגים בראש השנה כדי למעט תאוות האנושי במקצת דבר המסוים ויזכור יום הדין ולא יבוא לידי קלות ראש" (בית חדש, אורח חיים, סימן תקצז).
רבי יצחק נישא בשנית לאשה לבתו של הרב אליעזר שרנצלס (שרענצילש) המיוחסת מלבוב וממנה כל ילדיו.
שלוש בנותיו נישאו והתגוררו בפוזנא, בניהן של שתים מהן התפרסמו כתלמידי חכמים בדורם:
נכדו רבי שלמה לוריא "מהרש"ל", בן חתנו רבי יחיאל לוריא אב"ד סלוצק, גדל אצלו ולמד תורה מפיו לאחר פטירת אביו בגיל צעיר.
נכד זה תיארו בספרו כ"טהור, חסיד ועניו, ירא אלוקים, פרקו נאה ואיש השלום" ועל לימודיו אצלו כתב "כי לא זכיתי לקבל מאדוני מורי זקני החסיד מורנו הרב רבי יצחק ז"ל אפילו ככלב המלקק מן הים".
בתקופה מסוימת נהג נכדו זה לחתום בכינוי "שר יצחק" שפיענוחו: שלמה ר' יצחק'ס, לשון ייחוס המקובלת בדרך כלל כלפי אבא.
נכדו רבי יוסף כץ, בן חתנו "האלוף רבי מרדכי גרשון הכהן", כיהן כראש ישיבה ואב בית דין בעיר קרקוב שבפולין, והיה גיסו של הרמ"א.
הוא מחבר שו"ת "שארית יוסף".
בתו השלישית, יש הסבורים שהייתה בתו החורגת, נישאה לרב משה יפה מקרקוב, מצאצאיו היה כנראה רבי יואל סירקיש "הב"ח".
יצחק קצנלנבוגן (1896–1971) היה דרמטולוג, פרופסור לדרמטולוגיה בבתי ספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, ייסד והיה למנהלה הראשון של המחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון.
קצנלנבוגן נולד בשנת 1896 בלודז' שבפולין.
בין השנים 1915–1921 למד קצנלנבוגן רפואה בגראץ אוסטריה.
בין השנים 1921–1924 קצנלנבוגן התמחה במחלות עור ומין אצל הפרופ' הרמן בווינה, הפרופ' בושרה בברלין, הפרופ' ג'וגרו בפריס והפרופ' ארצ'יבלד בלונדון.
בשנת 1924 עלה קצנלנבוגן לארץ ישראל, ולאחר תקופה קצרה בחיפה עבר לירושלים.
בין השנים 1924–1956 ניהל קצנלנבוגן את המרפאה למחלות עור בבית החולים ביקור חולים, ואת המרפאה המייעצת למחלות עור של קופח כללית.
בין השנים 1932–1940 במקביל ליתר עבודותיו הרפואיות, ניהל את המרפאה למחלות עור על יד בית החולים הגרמני בירושלים.
בשנת 1957 ייסד קצנלנבוגן את המחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון וניהלה עד שנת 1967.
בשנת 1960 התמנה קצנלנבוגן לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1965 התמנה קצנלנבוגן לפרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קצנלנבוגן היה ממניחי היסוד של איגוד הדרמטולוגים ושימש במשך 3 שנים יו"ר האיגוד.
קצנלנבוגן היה פעיל בהר"י, היה אחראי לקשרי החוץ של הר"י, והיה ממקימי ה"מועצה המדעית" של הר"י.
קצנלנבוגן פרסם בספרות המדעית, עבודות מדעיות רבות.
מתלמידיו ותלמידותיו: פרופ' אליעזר פוירמן, פרופ' מרים זנדבנק
בהיותו כבן 13 הגיע עם משפחתו למחנה "גאולה" בעדן כדי לעלות לישראל במבצע על כנפי נשרים.
לאחר עלותו לישראל התגורר בכפר עקיר.
הוא שירת בצה"ל שש שנים כמכונאי רכב והיה פעיל ציבור בכפר עקיר.
הוא הצטרף למפא"י והיה מזכיר הפועל המקומי, מזכיר ערב בהסתדרות ומזכיר סניף מפא"י המקומי.
עם הקמת המפלגה הליברלית, עזב את מפא"י שלטענתו כל דיבוריה על קיבוץ גלויות היו דיבורים ריקים, והצטרף למפלגה הליברלית, בה ראה את הכח היחיד שיכול להחליף את מפא"י.
במערכת הבחירות לכנסת החמישית הרבה לתקוף את מפא"י על מה שכינה "שיטות המכבש" שלה.
בבחירות לוועד המקומי של עקרון שהתקיימו ב-31 בינואר 1961, לקראת הפיכת קריית עקרון למועצה מקומית, התמודד בראש רשימה מקומית ונהיה סגן יו"ר הוועד המקומי.
לאחר הבחירות לכנסת החמישית, מינה שר הפנים, משה חיים שפירא מהמפד"ל, מועצה מקומית ממונה על פי תוצאות הבחירות לכנסת, ועל כן לא כלל את קעטבי המועצה הממונה.
קעטבי פנה לבג"ץ בדרישה למנות את המועצה על פי תוצאות הבחירות המקומיות, בטענה ששיקולי השר שפירא היו פוליטיים.
בעקבות העתירה לבג"ץ, התקיימו בעקרון בחירות וקעטבי, שהתמודד הפעם בראשות רשימה של המפלגה הליברלית, זכה בשני מנדטים מתוך תשעה והתמנה לסגן יושב ראש המועצה.
באותה תקופה הביע דעה בעד הפרדת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל מהבחירות לכנסת ובעד בחירה ישירה של ראשי הרשויות.
ב-25 בפברואר 1964 התמנה קעטבי לראש המועצה.
כראש מועצה הוא מחה על שאין מספיק בנייה עבור תושבי קריית עקרון וניהל מאבק להעברת אזור תעשייה הצמוד לקריית עקרון לידי המועצה.
בבחירות למועצה בסוף שנת 1965, זכתה רשימת גח"ל בראשותו בארבעה מתוך תשעה מושבים, אך נותרה באופוזיציה לאחר שהמערך והמפד"ל יצרה קואליציה.
במקביל לפעילותו בפוליטיקה המקומית בקריית עקרון, היה פעיל בפוליטיקה הארצית במסגרת המפלגה הליברלית.
הוא היה מהתומכים של הריצה המשותפת עם תנועת החרות ברשימת גח"ל, היה פעיל במטה הבחירות ליוצאי תימן של הרשימה ולקראת הבחירות לכנסת השישית הוא הוצב במקום ה-42 ברשימת גח"ל לכנסת.
בעת המשבר בתנועת החרות בשנים 1966–1967 הוא הביע תמיכה במנחם בגין ויצא נגד הצעתו של שמחה ארליך להתנתק מחרות.
בשנת 1965 הוא גם התמודד בראש רשימה של המפלגה הליברלית בבחירות למועצת פועלי רחובות.
בהמשך הוא היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות ובשנת 1970 פרש, יחד עם חברים נוספים מהמפלגה הליברלית, מארגון העובדים של המפלגה הליברלית והקים ארגון חדש של עובדים ליד המפלגה הליברלית.
בשנים 1966–1968 קעטבי היה מזכיר מרכז מכבי ויו"ר מכבי שעריים.
הוא התפטר מתפקיד מזכיר מרכז מכבי בנובמבר 1968 בנימוק שלחצים גורמים להחלטות מוטעות בהעברת כספים לקבוצות באופן מפלה ובמינויים לא ראויים.
בשנת 1983 שב לכהן כראש מועצת קריית עקרון לאחר שזכה ב-49.3% מקולות הבוחרים.
בבחירות בתחילת 1989 זכה קעטבי ב-28.6% מהקולות ועלה לסיבוב שני מול מועמד המערך, בה הפסיד.
במקביל, בתחילת 1981 נבחר ליו"ר המועצה הארצית של המפלגה הליברלית, כנציג מחנה אברהם שריר, אל מול יחזקאל פלומין נציג מחנה מודעי.
הוא המשיך לכהן כיו"ר המועצה עד התמזגות המפלגה לתוך הליכוד בשנת 1988. בשנת 1985, השתייך לקבוצת ה-9 שהתנגדה למודעי ונענה לדרישת מודעי לכנס את המועצה הארצית רק על פי הוראת בית הדין של התנועה.
בהמשך עבר למחנה של יצחק מודעי ולקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה נכלל בדיל בין מחנות מודעי ואברהם שריר שהיה אמור להכניס אותו לכנסת.
אולם הדיל כשל, וקעטבי הוצב במקום ה-58 של רשימת הליכוד לכנסת.
נפטר ב-20 בפברואר 2019 , והובא למנוחות בבית העלמין בקריית עקרון.
הרב יצחק משה קסוטו (1 בספטמבר 1896 – 21 בפברואר 1996) היה רבה של העיר לאריסה ביוון, ממצילי יהודי העיר במהלך שואת יהודי יוון.
רכש השכלה תורנית, לצד ידיעות בשפות (עברית, טורקית, יוונית, לאדינו צרפתית, ספרדית ואיטלקית).
נישא לדיזי עמנואל (אחותו של הרב יצחק שמואל עמנואל).
בשנת 1930 או 1931 עבר ללאריסה, שבה החל ללמד עברית, ושימש בה החל מ-1941 כרב, חזן, מוהל ושוחט.
בשנת 1941 לאחר פרוץ המערכה על יוון במלחמת העולם השנייה, הופצצה לאריסה על ידי כוחות לופטוואפה.
הרב קאסוטו התחבא עם משפחתו במקומות שונים בעיר ומחוצה לה, בהם באורוות סוסים, מאימת ההפצצות.
בסוף השנה הם שבו לביתם, אך מכיוון שההפצצות נמשכו, הם בילו זמן רב במקלט ציבורי.
הוא הופקד על ידי השלטונות היווניים על אספקת המזון לאזרחי העיר.
כשהגיעו הגרמנים לעיר, הוא נדרש להביא לידיהם את רשימת כל יהודי לאריסה ומקומות מחבואם, אולם הוא טען כי הוא רק מורה ואין בידו כל רשימה, וגם כשהפעילו עליו לחצים ואיומים, הוא סרב.
באותו היום, הזהיר אותו ראש העיר מהתכנית לשלח את היהודים למחנות.
הרב קאסוטו יידע את היהודים על כך, ועודד אותם לברוח ולהסתתר בהרים, תוך שהוא משתף פעולה עם הפרטיזנים היווניים.
כ-950 מתוך כ-1,200 יהודי לאריסה נמלטו בעצתו, ובסיוע חסידי אומות העולם מקומיים, ניצלו.
הוא עצמו נמלט עם משפחתו וספר תורה קטן למנזר מבודד, ששעריו נפתחים פעם בשנה בלבד שם הסתתרו עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה נחשף לעובדה כי רבים מבני משפחתו, בהם אמו, אחיו, אחותו, גיסיו ואחייניו נספו.
לאחר המלחמה שב ללאריסה והמשיך להנהיג את שרידי הקהילה, עד לשנת 1948, אז היגר לארצות הברית, וכיהן כרב בקהילות ספרדיות באינדיאנפוליס, בניו יורק ובמיאמי ביץ'.
נפטר ב-21 בפברואר 1996, קרוב לגיל 100, ונקבר בבית הקברות ניו מונטיפיורי בלונג איילנד, ניו יורק.
בשנת 2020 זכה באות המציל היהודי.
יצחק קונפורטי (נולד ב-18 בנובמבר 1961) הוא היסטוריון ומחנך ישראלי, פרופסור חבר במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי התמחותו הם לאומיות יהודית, ציונות, היסטוריה וזיכרון ציוני, ההיסטוריוגרפיה הציונית, האוטופיה הציונית, האנטישמיות המודרנית.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובבית הספר למ"כים (1980–1984), והוא רב-סרן בדימוס.
למד לתואר ראשון ב חינוך והיסטוריה של עם ישראל, ולתארים שני ושלישי באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך לימודי התואר השני שימש בהוראה בבית ספר תיכון ובמכללת בית ברל.
בתחילת הדוקטורט התגורר במשך שנה בבוסטון והמשיך את מחקרו באוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטורט שלו, 'היסטוריוגרפיה וזיכרון ציוני', בהנחיית משה רוסמן, אושרה בציון מעולה ב־2003. לימד באוניברסיטה העברית, במכללת אשקלון ומכללת הגליל המערבי.
בשנת 2005 היה חוקר אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת אוקספורד.
היה חוקר אורח באוניברסיטת ניו יורק, עמית במרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק, עמית מחקר במרכז כ"ץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, וחוקר אורח במרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת ברנדייס.
החל מ-2022 משמש כפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
קונפורטי הוא חבר הנהלת האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies), ופעיל באגודות מחקר בישראל ובעולם, ובהן האגודה לחקר הלאומיות והאתניות (ASEN), האגודה למדעי היהדות (AJS), האיגוד העולמי למדעי היהדות, והאיגוד האירופי למדעי היהדות (EAJS).
לימד בבתי הספר התיכוניים הממלכתיים ובמכללות לחינוך.
כהיסטוריון של החינוך הוא חקר את הוראת ההיסטוריה בישראל.
כיהן בוועדה המייעצת ללימודי ההיסטוריה בבתי הספר הדתיים במשרד החינוך.
נשוי להילה ומתגורר בפתח תקווה.
עבודת המ"א שלו בחנה את יחסם של היסטוריונים יהודים אל תופעת האנטישמיות המודרנית.
שני פרקים מן העבודה ראו אור בכתבי העת "גשר" ו"ילקוט מורשת", והם נלמדו במסגרת הקורס על האנטישמיות המודרנית של האוניברסיטה הפתוחה.
ההיסטוריוגרפיה הישראלית עברה שינוי וטלטלה מאז שנות השמונים של המאה העשרים עם הופעתם של "היסטוריונים חדשים" וראשיתה של היסטוריוגרפיה פוסט ציונית.
תמונת המחקר ביחס להיסטוריה של התנועה הציונית וההיסטוריה של העם היהודי הועמדה בפני ביקורת - אידאולוגית ומדעית.
על רקע זה בחן קונפורטי את התנועה הציונית ואת פועלם של ההיסטוריונים הציוניים כמו בן-ציון דינור, יצחק בער, גרשם שלום, יעקב כ"ץ, חיים הלל בן-ששון ושמואל אטינגר ואת השפעתם על החינוך הציוני.
במאמרו 'שאלת האובייקטיביות וההיסטוריונים הציוניים' שהתפרסם בכתב העת ציון (2003) הוא הצביע על תרומתם המדעית של האישים שהניחו את היסודות לחקר ההיסטוריה היהודית.
במחקריו השונים הוא התעמת עם חוקרים מודרניסטים אשר שללו את הקשר בין הציונות לבין ההיסטוריה היהודית הקדם מודרנית.
הגישה בה נקט היא גישה תרבותית בחקר הלאומיות המאזנת בין היות הציונות תנועה לאומית מודרנית לבין היותה חלק מן ההיסטוריה היהודית הקדומה.
מחקריו עושים שימוש בתאוריות העכשוויות על חקר הלאומיות המודרנית: הגישה המודרניסטית, פרימורדיאליזם והגישה האתנית סימבולית.
בהיסטוריוגרפיה הישראלית העכשווית קונפורטי הוא ממייצגיה הבולטים של הגישה האתנית סמבולית (התרבותית) בחקר הציונות.
חקר ההיסטוריה והזיכרון היה לתחום מחקר מתפתח בשנות התשעים של המאה העשרים בישראל ובעולם המערבי.
מרבית מחקריו של קונפורטי עסקו בתחילת דרכו ביחסים בין כתיבת ההיסטוריה לעיצוב הזיכרון הקיבוצי היהודי.
גישה זו באה לידי ביטוי במאמריו ובמחקריו הראשונים ובמיוחד בספרו הראשון, "זמן עבר – ההיסטוריוגרפיה הציונית ועיצוב הזיכרון הלאומי" (ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006) ספר זה דן ביחסים שבין הזיכרון הקיבוצי הציוני להיסטוריה היהודית.
בתודעה היהודית נתפס העבר היהודי במונחים כמו גלות וגאולה, שואה ותקומה, ימי המקרא והתחייה הלאומית; כל אלה נוצרו מן האתוס הציוני שביסס 'זיכרון שכנגד' לזיכרון היהודי המסורתי.
גיבוריו של ספר זה הם היסטוריונים, מחנכים ומנהיגים רוחניים אשר פעלו בארץ ישראל בעיקר מן העשור השני למאה העשרים ותרמו להכרת העבר היהודי.
המשותף להיסטוריונים הציוניים הייתה תמיכתם הבלתי מסויגת במפעל הציוני שהלך והתעצם.
באיזו מידה תרמו אנשים אלה לעיצוב זיכרון קיבוצי ציוני ועד כמה שאפו לחקור את ההיסטוריה היהודית לשמה במגמה לבסס גוף ידע מדעי המשרת את צורכי העם היהודי בימינו?
האם היו 'כוהני הזיכרון' הלאומי או חוקרים מדעיים ומורים מסורים?
השאלות הללו התעוררו בעצמה רבה מאז החל הפולמוס שבין היסטוריונים 'חדשים' ל'ישנים', בין 'ציונים' ל'פוסט ציונים'.
ספר זה אינו עוסק בפולמוס אלא מציע מבט רחב לשאלות המעסיקות היום את הדיון האקדמי והציבורי בעניין זה.
במוקד הספר: הֶקשר צמיחתה של ההיסטוריוגרפיה הציונית, מאפייניה של ההיסטוריוגרפיה הציונית ומידת השפעתה על הזיכרון הקיבוצי.
הספר זכה בפרס הכט של אוניברסיטת חיפה לספר המחקר הטוב ביותר בחקר הציונות לשנת 2007, ובפרס איש שלום של יד בן צבי לספר הביכורים הטוב ביותר לשנת תשס"ז.
משנת 2008 הוא פעיל באגודה הבינלאומית לחקר הלאומיות והאתניות, שמייסדה היה פרופ' אנתוני סמית (1939–2016) מאוניברסיטת LSE בלונדון.
את גישתו בחקר הלאומיות היהודית הוא ביסס בהתאם לאסכולה האתנית-סימבולית בחקר הלאומיות.
חוקרים אלה מדגישים את ההיבטים התרבותיים בחקר התנועות הלאומיות ומדינות הלאום.
הוא אפיין את הציונות כתנועה לאומית תרבותית בניגוד לגישה המודרניסטית השוללת כל קשר היסטורי ממשי בין הציונות והלאומיות היהודית המודרנית לבין העם היהודי ההיסטורי.
בהקשר זה הוא חקר סוגיות תרבותיות של התודעה הציונית כמו עיצובו של "היהודי החדש" ויחסיה של הציונות עם העבר היהודי.
מאמרו "היהודי החדש במחשבה הציונית" (בגרסתו האנגלית) זוכה לאלפי צפיות והוא נלמד כמאמר יסוד באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם.
בשורה של מאמרים בכתבי עת העוסקים בחקר הלאומיות הוא ביסס את הקשר בין הציונות לבין התרבות היהודית הקדם-מודרנית.
הספר: "עיצוב אומה - המקורות התרבותיים של הציונות", 1882–1948 (יד יצחק בן-צבי, 2019) ספר זה מציע מבט חדש, תרבותי, על ראשיתה של הציונות.
הטענה המרכזית של 'עיצוב האומה' היא שיש להבין את הציונות לא רק מנקודת מבט פוליטית אלא גם מנקודת מבט תרבותית.
כדי להסביר את צמיחתה של התנועה ואת הצלחתה לכונן מדינת לאום מודרנית יש לבחון את הדרך שבה הבינו פעילי התנועה ומנהיגיה את מציאות חייהם, את עברם ואת עתידם.
הציונות נוצרה כחלק מן ההיסטוריה והתרבות היהודית, היא לא 'המציאה אומה' כפי שסבורים חוקרים ישראלים כמו שלמה זנד ואורי רם בעקבות אריק הובסבאום וארנסט גלנר מאידך גיסא, גם הכמיהה הדתית לציון לבדה אינה מסבירה את צמיחתה של הלאומיות היהודית המודרנית.
פרס מרדכי איש שלום, יד יצחק בן-צבי, לשנת תשס"ז.
פרס הכט, לספר מחקר בתולדות הציונות, היישוב ומדינת ישראל, מוסד הרצל לשנת תשס"ז.
פרס הרקטור לחדשנות מדעית, אוניברסיטת בר-אילן, 2020.
פרס ריקליס, אוניברסיטת בר-אילן לשנת 2008.
פרס ע"ש יעקב כ"ץ, החברה ההיסטורית הישראלית, 2001.
יצחק קונפורטי, זמן עבר: ההיסטוריוגרפיה הציונית ועיצוב הזיכרון הלאומי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ו.
יצחק קונפורטי, עיצוב אומה: המקורות התרבותיים של הציונות, 1882 – 1948, ירושלים: יד יצחק בן-צבי תשע"ט ().
"גלות או ריבונות בהיסטוריוגרפיה היהודית הלאומית", עיונים בתקומת ישראל 9, חוברת נושא: מולדות בגולה – תפיסות של שייכות וזרות בתפוצה היהודית, בעריכת עופר שיף, (2015), עמ' 137 – 170.
"היהודי החדש במחשבה הציונית: לאומיות, אידאולוגיה והיסטוריוגרפיה", ישראל 16 (2009), עמ' 63 – 96.
מדינה אתנית או אזרחית בחזונם של הרצל ואחד העם", אפרים לביא (עורך), לאומיות ומוסר – השיח הציוני ו"הבעיה הערבית", ירושלים: כרמל, 2014, עמ' 101 – 122.
"היסטוריוגרפיה בשירות האומה – בן-גוריון וההיסטוריה היהודית", יוסי גולדשטיין (עורך), יוסף דעת – מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית לכבוד יוסף שלמון, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת באר שבע 2010, עמ' 391 – 407.
"יעקב כ"ץ כהיסטוריון וכמחנך ציוני", ישראל ברטל ושמואל פיינר (עורכים), היסטוריוגרפיה במבחן – עיון מחודש במשנתו של יעקב כ"ץ, ירושלים: מרכז שזר לתולדות ישראל ומכון ליאו בק, תשס"ח, עמ' 165 – 182.
"יהושע קניאל – היסטוריוגרפיה של המשך ותמורה", דב שוורץ (עורך), בר-אילן מרעיון למעשה, כרך ב, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006, עמ' 81 – 92.
"שאלת האובייקטיביות וההיסטוריונים הציוניים" ציון סח (2003), עמ' 467 – 496 .
"רציפותה של האנטישמיות המודרנית בהיסטוריוגרפיה היהודית שלאחר השואה", גשר 139 (קיץ 1999), עמ' 23 – 38.
"צמיחתה של האנטישמיות המודרנית במבחן ההיסטוריוגרפיה היהודית", ילקוט מורשת 67 (אפריל 1999), עמ' 77 – 106.
ביקורת ספר: "העלייה הראשונה: לשוחח תרבות או להמציא אומה?", יפה ברלוביץ (עורכת) ויוסף לנג (עורך משנה), לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה: עיון בין תקופות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, קתדרה 149, תשרי תשע"ד, עמ' 176 - 180.
ביקורת ספר: יוסי גולדשטיין, אנו היינו הראשונים: תולדות חיבת ציון, 1881 - 1918, ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ו, ציון פג, ב תשע"ח, עמ' 255 - 260.
יצחק קורייאט (סביב ה'ת"ץ, 1730 – ה'תקס"ה, 1804) היה רב ודיין בטיטואן שבמרוקו, שד"ר ודיין בליוורנו, ומחבר הספר "מעשה רק"ם".
נולד בטיטואן שבמרוקו לאביו רבי יהודה שהיה מרבני ודייני העיר ונצר למשפחה של רבנים שפעלה במרוקו שבראשה עמד רבי יצחק קורייאט הראשון, מגדולי הרבנים במרקש.
אחרי פרעות שאירעו שם בשנת ה'תק"ן (1790) עזב רבי יצחק את העיר והתיישב בירושלים.
מירושלים הוא יצא בתפקיד שד"ר, האוסף תרומות עבור עניי וחכמי העיר.
הוא הגיע לליוורנו שבאיטליה, ובשנת ה'תקנ"ד (1794) הוא הסכים על ספרים שנדפסו שם וכדיין מדייני העיר.
באותה תקופה בא לליבורנו אחיו רבי אברהם רפאל קורייאט שכיהן אף הוא כדיין ורב במקום.
הוא סידר שם לדפוס את כתביו, שכללו: שאלות ותשובות ו"דרושים" - ביאורים על התנ"ך ומאמרי חז"ל, אבל מבין כתביו נדפס הספר "מעשה רק"ם", בפיזה בשנת ה'תקס"ו (1806), אשר למעשה כלולים בתוכו שלושה חיבורים:
הגהות על תוספות הרא"ש למסכת קידושין
"פחד יצחק" - חידושים על מסכת קידושין
"מעשה נסים" - חידושים על מסכת בבא מציעא
רבי יצחק לא זכה לראות את כתביו יוצאים לאור, שכן הוא נפטר במהלך עבודתו על הכתבים בי"ז בכסלו ה'תקס"ה (נובמבר 1804).
יצחק קוראל אלמוג (במקור, בצרפתית: Itzhak Coral; נולד ב־22 ביוני 1938) הוא מנהל ישראלי, שהחל את דרכו בחיל הים והגיע לדרגת תא"ל.
בתפקידו האחרון היה אחראי לניהול בניית כלי שיט חדשים לחיל הים: סער 5 וצוללות דולפין.
לאחר השירות הצבאי ניהל חברות טכנולוגיה מתקדמת בארצות הברית ובישראל.
משפחת קוראל בירושלים הייתה משפחה של רבנים המפורסם ביניהם הרב-יעקב-קוראל שמונה להיות הראשון לציון בשנת 1817. סבו יצחק קוראל שעל שמו הוא קרוי נולד בירושלים בשנת 1886 והיגר בגיל 19 למצרים כדי למצוא עבודה.
אביו ז'אק (יעקב) קוראל נעשה מומחה לגידול כותנה ולסיבי כותנה.
היה מנהל בחברה העוסקת ביצוא כותנה מצרית לשוק הבין לאומי.
אימו אלגרה קוראל מבית גרשון.
בישראל שינתה את שמה לשמחה.
יצחק קורל, Itzhak Coral, נולד באלכסנדריה שבמצרים למד בבית הספר של האחים הנוצרים הקדוש גבריאל בשפה הצרפתית College des Freres, Saint Gabriel.
בשנת 1952 אחרי מהפכת הקצינים הצעירים, חוקק במצריים חוק לפיו קבלה לאוניברסיטאות המצריות מותנת בתעודת בגרות מצרית בערבית בלבד.
את כיתות התיכון למד בבית הספר של העדה היהודית שפתחה כיתה מיוחדת ללימודי בגרות בערבית.
בכיתה זו למדו תשעה תלמידים וכולם עברו בהצלחה גדולה את מבחני הבגרות המצרית הריאלית, והוא התקבל לשנת הלימודים 1956/1957 לבית הספר לרפואה באוניברסיטת אלכסנדריה.
בנוסף עבר גם את מבחני הבגרות הצרפתית בהצלחה.
כתוצאה ממלחמת סיני (1956) גורשו כל הנתינים הזרים ורוב-היהודים על ידי ממשלת הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
בפברואר 1957 גורשה משפחת קוראל עם יהודים נוספים ממצרים.
ב-8 בפברואר 1957 יצאו מנמל אלכסנדריה על סיפון האונייה "מיסר" לפיראוס תחת דגל הצלב האדום הבין לאומי.
הגיעו לנמל פיראוס ב-10 בפברואר 1957. שם שהו מספר ימים ונפגשו עם נציגי הסוכנות היהודית ששיכנעו את ז'אק קוראל לעלות לישראל והובטחה לו עבודה במקצועו.
יצאו מנמל פיראוס על אונייה איטלקית והגיעו לנמל חיפה ב-18 בפברואר 1957. משם הועברו ישיר למעברת אופקים.
בזכות התמחותו של האב-ז'אק קוראל, בגידולי כותנה וסיבי כותנה במצריים, הועברה המשפחה לאופקים שם אב-המשפחה היה בצוות הקמת מנפטת הכותנה באופקים ועבד בה עד יציאתו לפנסיה.
אלמוג התגייס לצה"ל באוגוסט 1958 והתנדב-לקורס צולל-לוחם בשייטת 13.
בשנת 1959 הפסיק הכשרה זו ונשלח לקורס נהגים שאחריו מילא תפקיד נהג אימונים בשייטת, ב-1960 בהמשך לראיון עם מפקד חיל הים האלוף יוחאי בן נון הוצב-בענף המודיעין במפקדת החיל והוכשר לתפקיד חוקר מודיעין ימי.
בשנת 1961 עבר בהצלחה מבדקי קצונה התנדב-והתקבל לקורס חובלים מחזור י' במגמת שייט ובמהלך הקורס נכנס לשירות קבע.
בשנת 1963 בסיום קורס חובלים הוצב-על המשחתת אח"י אילת בתפקיד סגן קצין תותחנות.
בשנת 1964 נשלח לקורס קציני תותחנות בבה"ד חיל הים וב-1965 נשלח להמשך הקורס בבית הספר של הצי הבריטי בעיר פורטסמות' שבבריטניה.
לקראת היציאה לקורס נאלץ לשנות את שם המשפחה לשם עברי ובחר בשם אלמוג תרגום המילה Coral.
עם חזרתו מונה להיות קצין תותחנות באח"י אילת (ק-40) (בפיקודו של סא"ל יואב יסעור) בשייטת המשחתות.
בתחילת שנת 1966 הוצב-על המשחתת אח"י יפו (ק-42) (בפיקודו של יצחק קט), בתפקיד קצין תותחנות בכיר של שייטת המשחתות.
ושירת בתפקיד זה כולל ב שבה השתתף בפעולת פורט סעיד (1967).
ב-1969 לאחר הורדת נס השירות הפעיל מהמשחתת אח"י יפו (ק-42) מונה אלמוג להיות מפקד אח"י בת ים (ת-83) אוניית עזר חמושה ששירתה את בסיסי החיל בזירת ים סוף.
בין היתר הפליג איתה למומבסה שבקניה לצורך אחזקה.
בחודש מרץ 1970 מונה להיות מפקד אח"י אופיר נושאת טנקים באורך 62 מ' המבוססת בבסיס מפרץ שלמה בזירת ים סוף.
בספטמבר 1970 יצא אלמוג לשנת לימודים בקורס פיקוד ומטה במכללה לפיקוד ומטה הצה"לית ובמסגרת זו החל לימודי תואר ראשון ל"היסטוריית המזרח התיכון בעת החדשה" באוניברסיטת תל אביב.
בגמר הקורס בספטמבר 1971 הוצב-על אח"י חיפה ספינת טילים סער 2 בשייטת 3 בבסיס חיפה להתמחות לפיקוד על סטי"ל.
ובנובמבר 1971 קיבל פיקוד על הספינה.
הוא פיקד על אחי חיפה עד לחודש מרץ 1973 עת הספינה יצאה מפעילות ונכנסה לטיפול ארוך.
בחודש זה השתתף במבצע חשאי כמפקד מחליף לאח"י אילת (סער 2).
חוות הדעת עליו בתקופת המלחמה הייתה "מעולה, ראוי לציון מיוחד" ובחודש אפריל 1974 מונה לסגן מפקד בסיס אשדוד.
ביוני 1974 מונה אלמוג לתפקיד מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים והועלה לדרגת סגן אלוף בקיצור פרק זמן של שנה וקיבל פיקוד על אח"י רומח (סער 4).
ב-16 בספטמבר 1974 הפליג כמוביל זוג מנמל חיפה עם אח"י רומח יחד עם אחי הכידון במבצע בציר ענבים לבסיס מפרץ שלמה.
ההפלגה נעשתה סביב-אפריקה ושתי הספינות הגיעו ב-16 באוקטובר 1974 לבסיס שלמה והגיעו למטרתם כשהן בכשירות מלאה.
הספינות יצאו להפלגות ארוכות לדרום הים האדום ובאחת מהן בתנועה מול הגלים הרגיש אלמוג בתנועות חריגות בספינה והתגלו סדקים על הסיפון.
הצליח לבצע בקרת נזקים ולהחזיר את הספינה לבסיס.
הספינות נבדקו והסתבר שהיה פגם בתכנון.
לאחר חיזוק משמעותי חזרו לפעילות.
במאי 1975 קיבל אלמוג את הפיקוד על פלגה 45 ב.
הפלגה מנתה 6 ספינות: 4 מהן מדגם סער 4 ושתי ספינות סער 2. הפעילות הייתה מלאה, כולל הפלגות ארוכות לדרום הים האדום.
השתתפה במבחני הכשירות ונחשבה כחלק משייטת ספינות הטילים.
באוקטובר 1976 מסר את הפיקוד על הפלגה למחליף ומונה לראש ענף נשק במחלקת אמצעי לחימה במפקדת חיל הים.
היה אחראי על אמצעי הלחימה בספינות ומערכותיהם פרט למערכות גילוי ניווט וקשר.
הסתיע בענפי מספן הציוד למימוש אחריותו.
במסגרת התפקיד עסק במספר פרויקטים מעניינים.
קבלת טילי כנרית (הרפון) וקליטתם בחיל, קורסים, התקנות, ניסויים.
מעקב-הפרויקטים לשיפור טילי הגבריאל, גרסת הפונדק הגיעה לשלב-תחילה ניסויים.
ירי שני טילי פונדק מאח"י חיפה (סער 2) בזירת ים סוף.
נושא נשיאת מסוק על סטי"ל דגם סער 4. אח"י תרשיש (סער 4) הוקצתה לניסויים.
תוכנן, יוצר והותקן מנחת במקום התותח האחורי בירכתי הספינה.
בשנת 1977 בוצע בהצלחה הניסוי.
תחילת פיתוח מערכת שתזהה סוג ספינה לפי קליטת סונר.
שיפור חימוש ספינות הדבורים על ידי התקנה וניסוי של כוורת קטיושות ומשגר רקטות קרגו.
תחילת ניסויי התכנות לספינה אוטונומית.
בשנת 1978 מונה אלמוג לתפקיד מפקד בה"ד חיל הים בחיפה והועלה לדרגת אלוף-משנה.
ביקור סאדאת - בחודש ספטמבר 1979 הגיע נשיא מצרים אנוואר סאדאת לביקור בישראל דרך הים לנמל חיפה על סיפון היאכטה הנשיאותית "אל חוריה" שהייתה מלווה במשחתת מצרית "אל פאתח" ובשתי ספינות טילים מסוג "אוסה".
אל"ם יצחק קוראל אלמוג, יליד מצרים ודובר מצרית רהוטה, כיוון את היאכטה הנשיאותית לתוך נמל חיפה.
הפליג על סיפונה מגבול המים הריבוניים של ישראל ועד לרציף הראשי בנמל חיפה.
הכניסה נעשתה ללא נתב של נמל חיפה.
אופן הכניסה של היאכטה היה כאונית מלחמה.
הוראותיו של אלמוג ניתנו למפקד שביצע אותם.
למשל "אמרתי סע לנמל חיפה קורס 090".
לקראת מעבר הסטי"לים של ש-3 אמרתי לו "תכניס את כל הספינות לטור".
היה לו קשר עם קשר לבסיס חיפה ולספינות חיל הים.
אלמוג תידרך את מפקד היאכטה שיש רוח מזרחית והוא הולך להתקשר לרציף תחת הרוח.
בנוסף מסר שיהיו שתי גוררות לעזרה ושלא ידאג.
בכניסה לנמל הראה לו לאן בדיוק לקשור את היאכטה.
המפקד המצרי היה ימאי טוב-והגישה הייתה טובה וכולם נרגעו.
במשך הביקור אירח בסיס בה"ד חיל הים בפיקודו של אלמוג את מפקדי וצוותי הספינות המצריות.
מבצע פעולה מוצלחת - ב-4 במאי 1980 יצאו שתי ספינות טילים ישראליות לביקור בנמל אלכסנדריה, בהזמנת נשיא מצרים אנוואר סאדאת.
אל"ם אלמוג מונה לקצין הקישור ל והוא הפליג לאלכסנדריה, עיר הולדתו, על סיפון אח"י קוממיות כאשר הספינה השנייה הייתה אח"י מולדת.
בשנת 1981 יצא אלמוג ללימודים ב.