tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניין הסנאט באוניברסיטת בן-גוריון (2002) – מבנה הנהלה ייצוגי, המאופיין באיפוק צורני ובשימוש באור טבעי.
הבניין משלב שפה גאומטרית סדורה עם שימוש בבטון חשוף ואבן נגבית.
היכל המשפט חיפה (2004) – קומפלקס בתי משפט שבו מושם דגש על זרימה בין חללים, חדירת אור מבוקרת והפרדה ברורה בין שימושים ציבוריים, מקצועיים וביטחוניים.
האקדמיה ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים (2014) – מבנה מוסדי למחקר והגות.
עיצובו כולל מעטפת אבן תלויה, משחקי אור וצל, וחצרות פנימיות המחברות בין חוץ לפנים תוך שמירה על אינטימיות.
כיכר ספרא בירושלים (2022) – פיתוח מתחם מינהלי וציבורי הכולל רחבות פתוחות, חזיתות שקופות למבנים עירוניים ואיזון בין סמליות עירונית לחוויית שהייה יומיומית.
חיוטין עסקה גם בתכנון מגורים, עיצוב מרחבים קמפוסיים (כגון באוניברסיטאות תל אביב, חיפה ובן-גוריון) ועיצוב חללים תרבותיים.
רבות מהעבודות נבחרו בזכות זכייה בתחרויות אדריכלות פתוחות וכוללות שיתופי פעולה עם מוסדות מרכזיים בישראל.
חיוטין נחשבת לדמות ייחודית במרחב האדריכלות הישראלית, במיוחד על רקע היותה אישה מובילה בתחום גברי ברובו לאורך שנות השמונים והתשעים.
עבודותיה מאופיינות בחתירה לאיזון בין חומר לרוח, בין מוסדיות לאנושיות, ובחיפוש אחר אדריכלות שהיא גם שקטה וגם משמעותית.
תרומתה ניכרת לא רק באיכות התכנון אלא גם באופיו הציבורי והתרבותי.
בעבודתה מודגשת חשיבה ארוכת טווח על השפעה מרחבית, קהילתית וחינוכית.
האדריכלות של חיוטין נבדלת משאר בני דורה בכך שהיא נמנעת ממחוות חזותיות רדיקליות, אך מציעה תחכום מבני עמוק, פרטי בניין מדויקים, ושפה אדריכלית קוהרנטית שנבנתה בהדרגה לאורך השנים.
עבודותיה הוצגו בתערוכות בארץ ובחו"ל, והיא זכתה לפרסים ולשבחים מקצועיים – בהם פרס רכטר לאדריכלות, פרס אות העיצוב, ופרסי תכנון עירוני ואדריכלי שונים.
פרויקטים רבים שלה זכו לפרסום במגזינים מקצועיים דוגמת Architectural Review, domus ו־detail.
1996 – עבור תיאטרון גבעתיים
2007 – עבור היכל המשפט חיפה
2018 – עבור בניין האקדמיה ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים
פרס מפעל חיים של התאחדות האדריכלים
הוענק ל־ברכה ומיכאל חיוטין בשנת 2018 כאות להערכה על מצוינות מקצועית ותרומה משמעותית לאדריכלות בישראל.
פרס א.מ.ת (אמנות, מדע, תרבות)
הוענק לברכה חיוטין ב־2020, כהוקרה על תרומה יוצאת דופן לאדריכלות הישראלית לאורך קרוב ל־40 שנות יצירה והשפעה תרבותית אמנותית ואנושית.
ברכיוזאורוס (שם מדעי: Brachiosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני במשפחת הברכיוזאוריים השייכת לאינפרא-סדרה זאורופודים.
פירוש השם הוא "לטאת זרוע" המתייחס לעצם הזרוע הענקית שהתגלתה.
שם המין "אלטיתוראקס" פירושו "חזה עמוק".
בזמן גילויו הוא נחשב לאחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שנתגלו, אך בעשורים האחרונים נתגלו מספר דינוזאורים הגדולים ממנו בהם הזאורופוסידון והארגנטינוזאורוס.
הברכיוזאורוס היה ידוע בתקופה מסוימת כדינוזאור הגבוה ביותר.
הוא נתגלה בשנת 1903 על ידי דוקטור E.
הברכיוזאורוס שגשג לקראת סוף תקופת היורה בעידן המזוזואיקון.
שלדים מאובנים מלאים שלו נמצאו בטנזניה, ונמצאו חלקי שלדים באמריקה הצפונית באורך של 25 מטרים.
הג'ירפטיטאן, שממנו נתגלו שלדים די שלמים באפריקה, סווג בהתחלה בתור מין של ברכיוזאורוס, אך כיום הוא מסווג כסוג טקסונומי נפרד.
הפלאונטולוגים מעריכים את גובהו של הברכיוזאורוס כ-, את אורכו כ- ואת משקלו כ-28 עד 43 טונות (כ-6 פילים אפריקנים בוגרים).
הוא התאפיין ברגליים עבות מאוד, המזכירות גזעי עץ וצוואר ארוך מאוד ודק יחסית לגודל גופו.
הוא אכל כ-200 קילוגרם ביום.
הברכיוזאורוס הופיע בהרבה מאוד סרטי דינוזאורים והוא מהפופולרים שבהם.
ישנו אפילו אסטרואיד שקיבל שם זה (9954 Brachiosaurus).
הוא הופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים בפרק על "ענקי היורה" לצד עדר דיפלודוקוסים.
וכן נראה בהבלדה של Big Al.
הברכיוזאורוס מופיע בסרטי פארק היורה החל בסרט הראשון (בו ככל הנראה גופו מבוסס על הג'ירפטיטאן) וכן נראה בסרט השלישי, החמישי, בו פרטי ברכיוזאורוס נראים לחברת ההצלה אך עקב גודלם לא יכלה להציל אותם מהאי הגעשי והם נכחדו כנראה והשישי.
הוא מופיע גם בעולם היורה: מחנה הקרטיקון, לרבות פרט המופיע בסוף הסדרה לאחר הבריחה מאחוזת לוקווד.
בסרטי הזיכיון הברכיוזאורוס יכול לעמוד על רגליו האחוריות ולאכול מהעצים.
גופם של יצורי ה"רונטו" הענקיים ממלחמת הכוכבים 4 מבוסס על הברכיוזאורוס.
בסדרה המנגה והאנימה היפנית וואן פיס קיימת דמות בשם קווין אשר יש לה את היכולת להפוך לברכיוזאורוס.
ברכיוזאורוס מופיע בסרט Sea Rex 3D ובסדרות הדינוזאורים!, פלאווורלד ודינו דן.
בֶּרֶכְיָה הוא מושב השוכן במישור החוף הדרומי, כ-4 ק"מ מזרחית לאשקלון, ומשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
המושב נוסד בחורף 1950, על ידי עולים מהאי ג'רבה שבדרום תוניסיה, על אדמות הכפר הערבי ג'וליס, בקרבת צומת הודיה של היום.
השם סמלי המבטא את כמיהתם של המתיישבים הראשונים לברכת האל.
כמו כן הוא מציין שושלת כוהנים בימי נחמיה, שם הולם ליישוב שכשליש ממשפחותיו הן משפחות "כהן".
רב היישוב המפורסם היה הרב רחמים חי חויתה הכהן (מה'תשי"ד (1954) עד ה'תשי"ט (1959)), אחריו כיהן הרב סאסי כהן, לאחריו מכהן כרב המושב בנו, הרב בנימין רפאל הכהן מחבר סדרת ספרי "מלכי תרשיש".
גרעין המייסדים התגבש במחנה העולים שבפרדס חנה.
המושב מונה כ-90 משקים חברי אגודה.
רוב התושבים עובדי חוץ, ומיעוטם עוסקים בייצור חלב וביצים וגידול עופות.
חלק קטן מאוד עוסק בגידול פרחים בחממות, ובגידול תבואות ושחת לבהמות.
בשנת 2010 הובאו לקבורה בבית העלמין של המושב עצמותיו של הרב ציון כהן יהונתן, שהיה ראב"ד ליהודי ג'רבה בשנים 1931-1912.
בשנת 1950 עם הקמת המושב הוקם בית ספר יסודי הנקרא "מורשה" על ידי הרב שלום חדד תושב המקום.
בית הספר הראשון במועצת "חוף אשקלון".
בית הספר מונה כ-230 תלמידים שרובם ממושבי המועצה.
הרב חיים כהן, נכדו של הרב רחמים חי חויתה, ייסד במושב את מוסדות "חכמת רחמים" על שם סבו, הכוללים ישיבה לצעירים, ישיבה גבוהה ועוד.
הוא עמד בראשם עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ט.
כיום מנהל אותם אחיו הרב חננאל כהן.
כיום מוסדות הלימוד במושב מונים מגן טרום חובה עד חטיבת ביניים.
במושב למדו והתחנכו הילדים מגילאי 3 עד 13 על ברכיו של רבי בנימין הכהן (אביו של הרב חיים כהן) ושל רב המושב רבי סאסי הכהן שהיה מלמד בבית הכנסת הקטנה ולימים בחדר בביתו את כל התלמידים קרוא וכתוב, טעמי המקרא והכנה לבר המצווה.
לימים החליפו בנו, הרב בנימין רפאל הכהן.
ביהדות, בִּרְכוֹת הַשַּׁחַר הן ברכות הנאמרות בבוקר לפני תפילת שחרית כדי לבטא הודיה על החיים המתחדשים מדי יום לאחר השינה.
מקורן של ברכות השחר בתלמוד מסכת ברכות על פי התלמוד, נתקנו הברכות על כל פעולה ופעולה שעושה האדם בעת קימתו והשכמתו בבוקר בשעה שחווה את האורעים האלה.
יש מן הגאונים שהנהיגו לאמר את הברכות במרוכז בבית הכנסת מכמה סבות.
הרמב"ם לא קבל עמדה זו ופסק לברך כדין התלמוד בעוד שפוסקי אשכנז נטו לקבל את דברי הגאונים.
כיום אפשר לאמר בגסות כי מרבית האשכנזים נוהגים כגאונים והספרדים נוהגים כדעת האר"י שסבר כי יש לברך בבית לפני ההליכה לבית הכנסת.
סדרן של הברכות כפי שמופיעות בתלמוד, הוא כדלהלן:
כשאדם נעור משנתו, אומר ברכת אלוהי נשמה:
כששומע את קול התרנגול, אומר: .
כשפוקח את עיניו, אומר: .
כשמיישר את איבריו ומתיישב, אומר: .
כשלובש את בגדיו, אומר: .
כשמניח רגליו על הקרקע, אומר: .
כשנועל את נעליו, אומר: .
כשחוגר את חגורו, אומר: .
כשפורשׂ את הסודר על ראשו, אומר: .
כשנוטל את ידיו, אומר: .
ההלכה התלמודית קובעת שיש לברך כל ברכה על כל פעולה בזמנה.
למשל, כששומעים קול תרנגול יש לברך "הנותן לשכוי בינה להבחין בין יום ובין לילה" או כשלובשים בגדים יש לברך "מלביש ערומים" וכך הלאה.
במשך השנים, ברוב קהילות ישראל שינו הגאונים את המנהג והחלו להגיד את הברכות בבית הכנסת.
וכמה סיבות נתנו חכמים לשינוי המנהג: א.
בגלל בעיית נקיות הידיים, מטעם שאדם יישן ערום וידיים עסקניות הן, ב.
בגלל שנתרבו "עמי הארץ" שלא היו בקיאים בברכות השחר, ג.
בנוסף חששו חכמים שמא מתוך טרדות הבוקר ישכחו לומר איזו ברכה.
ועוד, שרצו להדר ולברך את ברכות השחר בצורה מכובדת, עם ידיים נקיות ובלבוש נקי ומכובד.
בנוסף, יש אנשים שקשה להם לכוון בקומם מהשינה.
עם זאת, לא כל הראשונים קיבלו תיקון זה, הרמב"ם, למשל, פסק כי התקנה המקורית לא זזה ממקומה, ויש לברך את הברכות לפי הפעולות בלבד וכתב שהנוהג שהתפתח הוא מנהג טעות שיש להפסיקו.
ראשונים אחרים דנו בהגדרתם של ברכות השחר, האם הם כמו ברכות שבח או נהנין שצריכות להיות מיידיות וסמוכות לאירוע או שמא הן סוג של ברכות שקיבלו הגדרה של על "מנהגו של עולם".
מתוך ברכות השחר ישנם שלוש ברכות - ברכות "שלא עשני גוי", "שלא עשני עבד" ו"שלא עשני אישה", שלפי דעת רוב מוחלט של הראשונים אינן תלויות באירוע מסוים, אלא מברכים אותם על דרך קבע בכל יום.
להלן הסדר שהתגבש על פי רוב הפוסקים
נטילת ידיים: חכמים תיקנו ליטול ידיים בכל בוקר, כשניעור האדם משנתו.
בדברי הראשונים מבוארות כמה סיבות לתקנה זו: לדעת הרא"ש הואיל והידיים "עסקניות הן", קרוב לוודאי שבמשך השינה נגעו באזורים המכוסים שבגוף, וכדי לטהרן לקראת תפילת שחרית תקנו חכמים ליטול ידיים.
לדעת הרשב"א בבוקר נעשים כברייה חדשה, וצריך להתקדש ככהן לפני עבודתו שרחץ בכיור.
מלבד טעמים אלו קיימת סיבה נוספת ליטול ידיו מפני שיש רוח רעה השורה על ידי הישן ומסתלק כשיטול ידיו שלש פעמים.
אך מטעם זה לבד לא תיקנו לברך.
הפוסקים הביאו מהאריז"ל שיש להקפיד ליטול את הידיים שלוש פעמים לסירוגין.
כלומר: קודם יטול את יד ימין, ואחר כך את שמאל, ושוב ימין ושמאל ועוד פעם ימין ושמאל.
בתום הנטילה מנגב את ידיו היטב ומברך: "ברוך...
אלהינו מלך העולם אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על נטילת ידיים".
ברכת אשר יצר: לאחר שהאדם הלך לשירותים ונפנה עליו ליטול את ידיו, ולברך "ברוך...
אשר יצר את האדם בחכמה וברא בו נקבים...
רופא כל בשר ומפליא לעשות".
אלוהי נשמה: בתפילה זו האדם מודה לאל על כך שהשאיל לו את נשמתו, ויודע כי יבוא היום בו יצטרך להחזיר את נשמתו לבורא עולם.
"נשמה שנתת בי טהורה היא...
ואתה עתיד ליטלה ממני ולהחזירה בי לעתיד לבוא...
ברכות התורה: שתים או שלוש ברכות שלאחר אמירתן רשאי האדם לומר וללמוד דברי תורה: תורה, משנה וכדומה.
בנוסח אשכנז המזרחי הישן, ברכות התורה נאמרות בין אשר יצר לא-להי נשמה, ולפי מנהג אשכנז המערבי (וכן לדעת הגר"א) הן נאמרות קודם אמירת פרשת הקרבנות.
"על דברי תורה" (נוסח הספרדים) או "...לעסוק בדברי תורה" (נוסח האשכנזים).
"(ו)הערב נא ה' אלוהינו את דברי תורתך...
יודעי שמך ולומדי תורתך לשמה...
"אשר בחר בנו מכל העמים ונתן לנו את תורתו...".
גם קטע המשנה וגם קטע התלמוד מביאים כדוגמה מועדפת את מצוות לימוד התורה.
בחלק מהקהילות שנוהגות לומר ברכות התורה קודם קרבנות, אומרים מיד קרבנות, ויוצאים ידי לימוד מקרא, משנה ותלמוד על ידי פרשת התמיד, איזהו מקומן וברייתא דרבי ישמעאל.
ברוב קהילות אשכנז המערבי, גם את כל הברכות האלו אומרים בבית הכנסת.
אך יש מקהילות תימן שעדיין נוהגים לברך את הברכות לפי סדר פעולות הבוקר כפי שכתב הרמב"ם.
ברכות השחר בנוסח אשכנז: לפי נוסח אשכנז, לאחר הברכה הראשונה ("אשר נתן לשכוי"), שלוש ברכות על תפקיד היהודי בעולם שבהן מודה הוא על העובדה שהוא יהודי - מצות, שהוא לא עבד שפטור ממצוות עשה שהזמן גרמן ושהוא אינו אשה הפטורה ממצוות אלו.
הברכות הן: שלא עשני גוי/גויה, שלא עשני עבד/שפחה, שלא עשני אשה/שעשני כרצונו.
אחרי זה באות הברכות פוקח עורים, מלביש ערומים, מתיר אסורים, זוקף כפופים, רוקע הארץ על המים, שעשה לי כל צורכי, המכין מצעדי גבר, אוזר ישראל בגבורה, עוטר ישראל בתפארה, הנותן ליעף כח, המעביר חבלי שינה מעיני ותנומה מעפעפי.
ברכות השחר בנוסח עדות המזרח: פוקח עוורים, מתיר אסורים, זוקף כפופים, מלביש ערומים, הנותן ליעף כח, רוקע הארץ על המים, המכין מצעדי גבר, שעשה לי כל צורכי, אוזר ישראל בגבורה, עוטר ישראל בתפארה, שלא עשני גוי, שלא עשני עבד, שלא עשני אשה, המעביר חבלי שינה מעיני ותנומה מעפעפי.
בסידורים הישנים, אין אחידות בכלל לגבי סדר הברכות.
בקצת סידורים ישנים, מודפס זוקף כפופים לפני מתיר אסורים, ודלא כפסק השולחן ערוך ש"אם קדם וברך זוקף כפופים קודם שברך מתיר אסורים לא יברכנה".
ברכת הנותן ליעף כח אין לה מקור בתלמוד, והיא ברכה שנוספה מאוחר יותר.
הבית יוסף כותב שהוא איננו יודע מנין היה רשות לתקן אותה, ולכן הוא נוקט שאין לומר אותה.
הב"ח טוען שנראה לומר שברכת הנותן ליעף כח כנראה כן נזכרה בתלמוד בגרסת האשכנזים וכך משמע מהסמ"ג שמחשיבה בברכות.
הוא מביא לכך גם ראיה מברכת "מגביה שפלים" שמשמע מפורשות מכמה ראשונים שנזכרה בתלמוד.
לכן הוא כותב שאין לגעור במי שמברך אותה, כי יש לסמוך בזה על כל אותם גדולים, וקל וחומר שלא להוציאה מהסידורים.
עוד הוא כותב כי הירא את דבר ה' ומוחזק בחסידות שחש לחולקים לא יברך, אך לא יורה כך לאחרים.
בקצת קהילות היה נהוג להוסיף ברכות נוספות, כגון מגביה שפלים וסומך נופלים.
בסדר עבודת ישראל מובא שבק"ק מיץ מברכים מגביה שפלים, וברכה זו נאמרת במנהג האיטלקי עד היום.
פרשת העקידה: בהרבה מקומות, הנהיגו על פי המקובלים לומר פרשת העקידה בכל יום כדי להזכיר זכות אבות לפני הקב"ה, וגם כדי להכניע את היצר לעבוד את הקב"ה כמו יצחק אבינו.
ברכת "המקדש את שמו ברבים": קטע שתחילתו "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר ובגלוי", ועוסק בשבח עם ישראל המקדשים את שם ה'.
הקטע מכיל גם את הפסוק של שמע ישראל וברוך שם ומסתיים ב"ברוך המקדש את שמו ברבים", שלפי נוסח אשכנז מסיימים בשם.
בנוסח איטליה (וכן נהגו בנוסח פרובאנס ובנוסח רומניא) אומרים קטעים אלה אחרי הקרבנות.
ברוב קהילות מנהג אשכנז המערבי, ברכות התורה נאמרות לפני סדר הקרבנות, וכן נוהגים בנוסח איטליה ובנוסח רומניא.
אחרי ברכות השחר אומרים את פרשת הקורבנות.
בחלק מקהילות אשכנז המערבי, נוהגים שהחזן מתעטף בציצית ומניח תפילין קודם ברוך שאמר, ואף את ברכות אלה מברך בקול.
רק שבחול המועד נוהגים שלא לברך על התפילין בקול רם, וכפסק הרמ"א.
בהלכה, בִּרְכוֹת הַנֶּהֱנִין הן ברכות שחובה לאמרן לפני או אחרי הנאות חושיות שונות (ובמקרים מסוימים, הן לפניהן והן לאחריהן).
רבות מברכות הנהנין קשורות באכילה או בשתייה, והן נאמרות לפני ואחרי אכילה של כל מאכל (למעט מאכלים ומשקאות שאינם ראויים למאכל אדם).
ברכות הנהנין נאמרות גם בהזדמנויות שונות הקשורות לחושים אחרים: לפני הרחת מקור ריח נעים, למראה עצי פרי מלבלבים בתקופת ניסן ועוד.
ככלל, ההלכה דורשת מהאדם לדייק בברכתו ולומר את הברכה הנכונה לכל הנאה.
אסור לאדם לאכול ללא ברכה, מלבד דברים שאינו אוכל כדי לקיים את גופו, ליהנות מטעמם או לשבוע (למשל, על תרופות לא מברכים).
על אכילה צריך לברך פעמיים: ברכה לפני האכילה שנקראת ברכה ראשונה, וברכה לאחר האכילה שנקראת ברכה אחרונה.
ברכה שלאחר האכילה ('ברכה אחרונה') יש אחת ויחידה שהיא מן התורה – ברכת המזון.
שלוש הברכות הראשונות בה ("הזן", "הארץ" ו"בונה ירושלים") חובתם מן התורה לאדם שאכל לחם ושבע (וראה פרטי דין זה בערכים האילו).
חובת הברכה לפני האכילה ('ברכה ראשונה') היא תקנת חכמים (מסברא, שכשם שצריך לברך לאחר האכילה כשהוא שבע בוודאי שיברך לפני, כשבא לאכול).
את הברכה הראשונה מברכים מיד לפני שאוכלים ואסור להפסיק בין הברכה לאכילה.
החובה לברך ברכה ראשונה היא ב'כלשהו'.
כלומר, על כל כמות של מזון שהאדם רוצה לאכול, גם הקטנה ביותר, חובה לברך ברכה ראשונה.
קיימות שש ברכות ראשונות וכל ברכה שייכת לסוג אחר של מזון, שש הברכות מתחילות במילים "ברוך אתה אדני אלהינו מלך העולם ..." ולכל סוג של מזון יש סיומת אחרת.
כללים הלכתיים מגדירים איזו ברכה מברכים על כל מאכל.
אם אדם רוצה לאכול שני מאכלים עליהם מברכים את אותה ברכה, לדוגמה, תפוח ואגס (שעל שניהם מברכים "בורא פרי העץ") כאשר מברך על הראשון מביניהם הוא פוטר גם את השני, ואם אכל קודם את התפוח אינו צריך לברך על האגס.
כלל זה מתקיים רק כאשר ידע בזמן הברכה שהוא עתיד לאכול את שניהם, אבל אם בירך על תפוח כשהוא מתכוון לאכול אותו בלבד, ולאחר שכבר בירך על התפוח החליט שבכוונתו לאכול גם את האגס – הברכה שבירך על התפוח לא פטרה את האגס והוא צריך לחזור ולברך גם על האגס.
אם אדם אוכל מאכל המורכב מסוגי מזונות שונים שעל כל אחד מהם מברכים ברכה שונה, מברך את הברכה של המאכל העיקרי מביניהם שכן "העיקר פוטר את הטפילה".
בדומה לכך, אם אדם אוכל לחם – הברכה שהוא מברך על הלחם פוטרת את כל הדברים שרגילים לאכול בתוך סעודה ואינו מברך עליהם.
לכן אם אכל לחם ולאחר מכן בשר או דגים אינו מברך על הבשר והדגים כי הם נחשבים חלק ממהלך הסעודה.
אך אם אכל מאכלים שלא נחשבים חלק ממאכל הסעודה, לדוגמה ענבים שבאים רק כקינוח, ברכת המוציא לא פוטרת את אותם מאכלים וצריך לברך עליהם.
כמו כן אם אדם שותה יין ולאחריו משקאות נוספים, הברכה שמברך על היין פוטרת את יתר המשקאות ואינו צריך לברך עליהם.
במקרה שאדם אוכל כמה מאכלים שצריך לברך עליהם – הוא מצווה לברך קודם על המאכל החשוב.
בתלמוד ובספרות ההלכה דנו בסדר המאכלים.
במקרים מסוימים מסדרים את הברכות על פי הברכה עצמה, כגון: ברכת המוציא קודמת לברכת מזונות, שקודמת לברכת הגפן, שקודמת לברכת העץ, שקודמת לחלק מהשיטות לברכת האדמה, שקודמת לברכת שהכל.
גם בין מאכלים בעלי ברכה זהה יש עדיפות שהברכה תתבצע על מאכלים מסוימים.
כך, אם מונח לפניו מאכל משבעת המינים וכאלו שאינם משבעת המינים יש להעדיף לברך על זה שמשבעת המינים, ואם יש כמה מאכלים משבעת המינים עדיף לברך על זה מביניהם הקרוב ביותר למילה "ארץ" בפסוק בו מוזכרים שבעת המינים.
כך, אם יש לפניו כמה לחמים מדגנים שונים – עדיף לברך על לחם העשוי מחיטה (שהוא ראשון למילה "ארץ") ואם אין – יברך על לחם העשוי משעורה (שהוא משבעת המינים) ורק אם אין גם לחם משעורה – יברך על לחם מקמח אחר, וכן בדברי מזונות.
כמו כן, אם יש לפניו לחם עם מעלה שאין ללחם אחר, לדוגמה לחם שלם מול לחם פרוס, יש להעדיף את הלחם השלם.
כמו כן יש עדיפות ללחם מקמח נקי על פני לחם שאינו נקי, פת ישראל על פני פת נכרי ולחם גדול על פני לחם קטן.
הרמב"ם פוסק בעניין שסדר הקדימות נוהג רק כאשר לאדם אין העדפה מיוחדת לגבי המזון המוגש לו.
ככלל, ההלכה דורשת מהאדם לדייק בברכתו ולומר את הברכה הנכונה לכל מאכל.
מאכלים שונים עוררו דיון הלכתי בסוגיית הברכה הראויה להם, בהתחשב באופן הכנתם.
אופן הכנת פצפוצי אורז הביא לדיון הלכתי סביב ברכתם, שכן אורז מבושל ברכתו "בורא מיני מזונות" ומאידך אורז אפוי ברכתו "בורא פרי האדמה".
על פי ההלכה כובאנה נחשבת כפת הבאה בכיסנין, משום שמעורב בבצק הרבה שמן, ולכן ברכתה "בורא מיני מזונות", אלא אם קבע עליה סעודה או שאכלה בכמות גדולה שרגילים לקבוע עליה סעודה, שאז דינה כלחם ומברכים עליה "המוציא".
אולם חלק מפוסקי יהדות תימן סבורים שכובאנה דינה כ"מעשה קדירה" שתמיד יש לברך עליה "בורא מיני מזונות" אפילו קבע עליה סעודתו
אחרי אכילת לחם או עוגות בכמות שיש בה משום "קביעת סעודה" עליהם – מברכים ברכת המזון.
אחרי אכילת דברים שברכתם הראשונה היא "בורא מיני מזונות", יין ופירות שבעת המינים – מברכים ברכה מעין שלוש.
אחרי אכילת שאר מאכלים ומשקאות מברכים בורא נפשות.
על עצים ועשבים ריחניים מברכים בשם ומלכות: "בורא עצי/עשבי בשמים".
על פירות ריחניים מברכים בשם ומלכות: "הנותן ריח טוב בפירות".
על שמן אפרסמון (בושם שיוצר בעת העתיקה – אינו זהה עם האפרסמון של ימינו) מברכים בשם ומלכות "בורא שמן ערב".
על שאר דברים ריחניים מברכים בשם ומלכות "בורא מיני בשמים".
טעם להבדל בין הברכות השונות
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי מתמודד עם טיעון לפיו הצורך לברך על כל מאכל, מהווה טרחה משמעותית בחייו של אדם.
הוא מסביר שהנאה קשורה במודעות, ככל שמודעות לדבר טוב עולה, כך ההנאה ממנו עולה בהתאם.
ברכות הנהנין מהוות הזדמנות למודעות ביחס להנאה המצופה מהדבר הנאכל, ועל כן מעלה את רמת ההנאה.
ביהדות, בִּרְכוֹת הַתּוֹרָה הן ברכות הנאמרות לפני לימוד התורה, ועוסקות בלימוד תורה ובנתינת התורה, ומקובל לברכן בכל בוקר בסמוך לברכות השחר עבור כל לימוד התורה שילמד באותו יום.
מערכת ברכות התורה בנויה כסדרה של שלושה קטעים:
בתחילה מברכים לפי הנוסח הקבוע של ברכת המצוות: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על דברי תורה" (בנוסחים אחרים: "לעסוק בדברי תורה").
אחר כך מוסיפים בקשה להצלחה בלימוד התורה: "והערב נא ה' אלוהינו את דברי תורתך בפינו ובפיפיות (יש גורסים "בפי" או "בפיות" אך "בפיפיות הוא נוסח הגמרא (בבלי, ברכות י"א:)) עמך בית ישראל, ונהיה אנחנו וצאצאנו כולנו יודעי שמך ולומדי תורתך לשמה, ברוך אתה ה' המלמד תורה לעמו ישראל".
פוסקי ההלכה חלוקים בשאלה אם פסקה זו היא המשך לברכה הקודמת או ברכה בפני עצמה, ולכן יש שכתבו לברך את הברכה הראשונה בשקט, כדי להתחמק מן השאלה אם צריך לענות אמן לאחריה.
אחרי הבקשה מברכים ברכה נוספת שתוכנה הוא הודיה על נתינת התורה לעם ישראל: "בָּרוּךְ אַתָּה ה', אֱלהֵינוּ מֶלֶךְ הָעולָם, אֲשֶׁר בָּחַר בָּנוּ מִכָּל הָעַמִּים וְנָתַן לָנוּ אֶת תּורָתו.
ברכה זו היא גם הברכה שמברך כל עולה לתורה לפני קריאת התורה בבית הכנסת, וגם לאחר הקריאה מברך העולה ברכה נוספת עם תוכן דומה: "אֲשֶׁר נָתַן לָנוּ אֶת תּורָתו תּורַת אֱמֶת.
לפי נוסח אשכנז המערבי (המכונה "מנהג ריינוס" על שם הנהר), מברכים את ברכת התורה לפני פרשת התמיד, ואילו לפי מנהג המזרחי, הברכות נאמרות לפני ברכת השחר, לאחר ברכת אלוהי נשמה או לפניה.
אחרי ברכות התורה אומרים סדרה קצרה של דברי תורה כדי שהברכה תהיה סמוכה ללימוד תורה; במנהג אשכנז המזרחי, אומרים לשם כך סדר מיוחד (של "יברכך" ו"אלו דברים" כדי שיהיה כל יום תורה משנה ותלמוד), ובהרבה קהילות אשכנז המערבי, אומרים מיד את פרשת התמיד ושאר הקרבנות, וכך יוצאים ידי הלימוד.
בסידורי הספרדים, ברכות התורה מופיעות לאחר ברכות השחר.
במנהג האיטלקי נוהגים כמו במנהג אשכנז המערבי.
לפי ההלכה אסור ללמוד תורה לפני שמברכים את סדרת הברכות הללו באותו יום.
הראשונים נחלקו האם הציווי לברך לפני לימוד תורה נלמד מן התורה שבכתב (מדאורייתא) או שהוא כמו רוב הברכות שהן מתקנת חכמים (מדרבנן).
דעת הרמב"ן היא שהברכה היא מדאורייתא (שכחת העשין טו) ואילו הרמב"ם לא כתב מפורשות מה דעתו.
האחרונים נחלקו האם ברכת התורה מדאורייתא או מדרבנן.
דעת הפרי חדש (אורח חיים מז א) שברכות התורה דאורייתא, וכך מצדד לומר גם השאגת אריה (כד).
אחת המשמעויות של המחלוקת היא כאשר האדם מסופק אם הוא כבר ברך את הברכה או לא.
אם היא ברכה מדרבנן הרי שחל עליה הכלל הרגיל של ספק ברכות להקל ואין לברכה מספק, ואם היא מדאורייתא יש לשוב ולברך אותה.
הפרשנים אף חלוקים בשאלה מה אופייה של ברכה זו, האם היא ברכת המצוות או ברכת השבח.
ברכת אהבת עולם שמברכים לפני קריאת שמע יכולה להוות תחליף לברכות התורה, אם לומדים אחריה מיד, ויש ספק האם קריאת שמע נחשב לימוד, ולכן צריך להקפיד לברך ברכות התורה לפני שמברכים אהבת עולם.
בתלמוד מובא שאחת הסיבות לחורבן הארץ הוא לדעת רב, שלמדו תורה בלי לברך תחילה את ברכות התורה .
מקורו של רב הוא פרשנות של הפסוק בספר ירמיה המתאר את ה' שעונה לשאלה מדוע נחרבה ארץ ישראל: מפשוטו של מקרא עולה שחורבן הארץ נבע מעזיבת התורה, אולם רב דורש מכפילות הלשון "עוזבם את תורתי" ו"לא הלכו בה", שהכוונה שלא ברכו לפני לימוד תורה.
הוגים שונים פירשו את דברי רב באופן אלגורי, שמשמעות החטא היה בזה שהמעיטו בערכה של התורה ולא הייתה חשובה בעיניהם ולכן לא בירכו לפניה.
כמו כן מובא בתלמוד דעתו של רבינא שזו גם אחת הסיבות לכך שפעמים רבות בניהם של תלמידי חכמים אינם נהיים תלמידי חכמים בעצמם.
בעקבות דברי חז"ל אלו, נאמר בספרי ההלכה: .
במסכת ברכות נחלקו אמוראים האם הרהור - מחשבה - נחשבת כדיבור, או לא.
לפי רב חסדא מחשבה אינה נחשבת כדיבור, והראיה היא מכך שאדם טמא, שאסור לו לומר דברי קדושה, צריך להרהר את מילות ברכת המזון במחשבתו, ומכאן שמחשבה אינה נחשבת כדיבור ועליו להרהרה כדי שלא יהיה בטל מדברי קדושה בעוד האחרים עוסקים בברכות השבח.
בשולחן ערוך נפסק שהמהרהר בדברי תורה אינו צריך לברך ברכת התורה, אבל הכותב בדברי תורה צריך לברך ברכת התורה.
המגן אברהם ושאר פרשני השולחן ערוך תמהים על פסק זה, שכן אם ההרהור אינו נחשב לדיבור, מדוע על הכותב בדברי תורה צריך לברך, ולכן הם פוסקים שגם הכותב דברי תורה לא יברך מספק.
הגר"א חלוק על הדברים, וכותב שגם הרהור בדברי תורה נחשב ללימוד התורה, שכן בפסוק המצווה על לימוד התורה נאמר "והגית בם יומם ולילה", ו"הגיון" היא כינוי למחשבה - "יהיו לרצון אמרי פי והגיון לבי".
רבי מרדכי יפה בעל הלבוש מסביר את הסתירה בין פסקי השולחן ערוך ברעיון משלו, וזאת על פי הכלל שאין מברכין על המחשבה, גם אם היא מצווה, ולכן הכותב בדברי תורה צריך לברך, אבל החושב בדברי תורה אינו צריך לברך, למרות שהמחשבה נחשבת כמצווה.
כיוון שברכות התורה נאמרות לפני לימוד תורה, נוצר הצורך ללמוד לאחריהן קטעי לימוד מן התורה.
הרמב"ם מזכיר כי עיקר החיוב הוא ללמוד קטע כלשהו מן התורה, אלא שנהגו לקרוא את פרשת ברכת כהנים או את הפרשה הפותחת במילים "צו את בני ישראל" היא פרשת קרבן התמיד מספר במדבר.
כמו כן הוא מזכיר קריאה של משניות או ברייתות.
לעומת הקטעים מן המקרא שהוזכרו במפורש על ידי הרמב"ם והקטעים התנאיים שהוזכרו ברמז, רס"ג בסידורו מזכיר רק קריאה של משנה הפותחת במילים "אלו דברים שאין להם שיעור" שהיא המשנה הפותחת את מסכת פאה.
ר' שלמה בן נתן הסג'למסי מזכיר את שלושת הקטעים הללו גם יחד.
לימוד קטעים מן המקרא, המשנה והתלמוד
בסדר רב עמרם גאון מוזכר כי מנהג יהדות ספרד לומר לאחר ברכות התורה שלושה קטעים: פרשת קרבן התמיד מספר במדבר, פרק "איזהו מקומן של זבחים" מן המשנה במסכת זבחים והברייתא דרבי ישמעאל מתחילת הספרא.
את טעם אמירת התקנה תולה רב עמרם גאון במימרא בתלמוד הבבלי: , דהיינו לימוד התורה בכל יום צריך להתחלק לשלושה חלקים: שליש במקרא, שליש במשנה ושליש בתלמוד.
מנהג לימוד שלושת הקטעים, אשר רב עמרם גאון ציין כי הוא מנהגה של יהדות ספרד, הוזכר גם על ידי מספר ראשונים מארצות אחרות בעיקר מארצות אירופה המערבית, מה שמעיד על התפשטות המנהג גם אליהן.
מזכירים את המנהג ראשונים אשר חיו בפרובאנס, צרפת הצפונית, אנגליה, אשכנז ואיטליה.
הרחבת סדר הלימוד לקטעים ממקורות נוספים
בקהילות איטליה, נוסף על הסדר המוזכר לעיל, נהג סדר לימוד מורחב יותר שכלל קטעים מן התורה, הנביאים, הכתובים, משנה ותלמוד כשלפני כל קטע ברכו ברכה מיוחדת.
בתחילה ברכו את ברכת התורה ולאחריה הקטעים מן התורה: פרשת קרבן התמיד, פרשת ברכת כהנים וחתמו בפסוק "ושמרתם את דברי הברית הזאת...".
לאחר מכן ברכו על הנביאים ברכה הדומה לברכות ההפטרה וקראו פסוקים מספר יהושע ומספר ישעיה.
לאחריהם ברכו על הכתובים "אשר בחר בכתבי הקודש" וקראו את שלושת הפסוקים הראשונים של ספר תהלים.
לאחר מכן ברכו "אשר בחר בדברי חכמים" וקראו את המשנה הראשונה במסכת ברכות ואת קטע התלמוד עליה.
בתקופות מאוחרות בוטלה אמירת הברכות על כל קטע, אך עצם קריאתם של קטעים אלו קיימת בנוסח איטליה עד ימינו.
הפסוקים מתורה, נביאים וכתובים הקיימים בסדר זה נמצאים (בשינויים קלים) גם בסדרי קהילות שאינם נוהגים עוד כנוסח הרומניוטים, פרס וארם צובא.
לעיל הובאו דברי הרמב"ם במשנה תורה ביחס לסדרי הלימוד הנוהגים לאחר ברכות התורה.
בסדר התפילה שלו מפרט הרמב"ם יותר את סדרי הלימוד הנוהגים.
סדר זה שונה מן הסדר שהזכיר רב עמרם גאון אך העיקרון המנחה של קטע מן המקרא, המשנה והתלמוד נשמר גם כאן.
נכללים שני קטעים מן התורה: פרשת התמיד וברכת כהנים.
הקטע מן המשנה הוא "אלו דברים שאין להם שיעור".
הקטע מן התלמוד הוא "אמר רבי זירא" ואחריו הקטע "תנא דבי אליהו כל השונה הלכות", ואחריהם הקטע "אמר רבי אלעזר אמר רבי חנינא תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם" בחתימת מסכת ברכות והקטע לעולם יהא אדם.
מהרי"ץ בפירושו לתכלאל מסביר כי הבחירה בקטע "אמר רבי זירא" כקטע מן התלמוד היא משום שבמסכת ברכות מובא שאין מתפללים אלא מתוך הלכה פסוקה (כלומר הלכה שאינה מצריכה עיון, כדי שלא יהרהר בה בתפלתו) ואביי מזכיר את דברי רבי זירא אלו כדוגמה להלכה פסוקה, ובשל כך היא הובאה בתחילת התפילה.
מהרי"ץ מציין גם כי היא עדיפה על ברייתא דרבי ישמעאל כי היא לקוחה מן התלמוד עצמו.
חלק מן הקטעים שהזכיר הרמב"ם הוזכרו לאחריו גם על ידי ראשונים אחרים.
כך למשל אמירת ברכת כהנים הוזכרה על ידי ראשונים רבים ונהוגה כיום בכל נוסחי התפילה.
המשנה "אלו דברים שאין להם שיעור" נזכרת על ידי מספר ראשונים ונאמרת אף היא בכל נוסחי התפילה כיום כמוה גם הקטע "לעולם יהא אדם".
לעומת זאת קטעים אחרים שהזכיר הרמב"ם כדוגמת "אמר רבי זירא" נזכרים על ידי מספר מצומצם של ראשונים, למשל אצל ר' יעקב חזן מלונדרץ שסדרו מכליל את הקטעים שהזכיר הרמב"ם נוסף על קטעים אחרים ומקובלים כיום רק בתכלאל הבלדי ובנוסח איטליה.
הרמב"ם מקדים את פרשת התמיד לברכת כהנים, וכן נוקט ר' שלמה בן נתן הסג'למסי.
מהרי"ץ בפירושו לתכלאל מסביר כי הרמב"ם העדיף להקדים את פרשת התמיד מפני שבסדר עבודת בית המקדש קודם הקריבו את התמיד ורק לאחריו ברכו את ברכת כהנים.
לעומת זאת, בעל הטורים מביא בשם רב עמרם גאון שישנם הנוגים לקדים ברכת כהנים לפני פרשת התמיד.
ר' אברהם בן נתן הירחי ור' דוד אבודרהם מנמקים שיטה זו בטענה שעדיף להזכיר את ברכתם של ישראל לפני התמידים.
זאת כיום נהוג במרבית נוסחי התפילה להקדים את ברכת כהנים, אך בנוסח תימן בלדי ובנוסח איטליה מקדימים את פרשת התמיד, כשיטת הרמב"ם.
ברכה רמות (5 בספטמבר 1927 – 29 במאי 2006) הייתה רופאה פנימאית ומומחית המטולוגית ישראלית, פרופסור לרפואה, בעלת שם עולמי בהמטולוגיה וכלת פרס ישראל לשנת תשס"א במדעי הרפואה.
שמה היה בריינלה חווידן (Brinalle Chweidan).
שנתיים לאחר לידתה של ברכה נולד אחיה מיכאל (1929-2015).
רמות דיברה יידיש כשפת אם ולמדה עברית בבית ספר יסודי היהודי בליטא.
ביוני 1941 היא ומשפחתה הוגלו לעיר סיקטיבקר שבצפון ברית המועצות.
בסיקטיבקר נשללו מהמשפחה כל זכויותיה האזרחיות, והיא חיה בצריף דל וצפוף ועבדה בייצור לבני-בוץ תמורת מזון – חוויה קשה שבמהלכה החלום של חווידן היה להגיע לישראל בסיום מלחמת העולם השנייה נסעה ברכבות עד להגיעה לליטא ללא אישור ומשם התחברה לארגון "הבריחה" ועברה את הגבול לפולין.
בפולין היא גרה פרק זמן קצר עם קבוצת צעירים יהודים ואז המשיכה לצרפת.
בגיל 20 בשנת 1947 עלתה מצרפת לארץ ישראל כמעפילה, בספינה "תיאודור הרצל".
הספינה נתפסה על ידי שלטונות המנדט, ונוסעיה הוגלו לקפריסין.
בסוף 1947 הגיעה לארץ ישראל, במלחמת השחרור שירתה כחובשת בחטיבת "יפתח" של הפלמ"ח.
הייתה נשואה לד"ר יהושע רמות, שהקים את השירות הפסיכולוגי בצה"ל.
לבני הזוג נולדו בן ובת.
בשנת 1941 בהיותה עם משפחתה בצפון מערב רוסיה, למדה תחילה קורס אחיות ובהמשך קורס פלצ'רים מטפלים רפואיים זוטרים, במקביל ללימודיה התיכוניים.
חיים שיבא וברוך פדה, שפגשו בה במהלך מלחמת השחרור, עודדו אותה לפנות ללימודי רפואה.
בראיון הקבלה התנגד אחד המראיינים לקבלה, בטענה שבתקופה זו יש צורך רב יותר באחיות מאשר ברופאות.
במאי 1949 היא נמנתה בין 45 הסטודנטים שנבחרו ללמוד במחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1952 קיבלה תואר ד"ר לרפואה.
בסיום לימודיה הוענק לה פרס דולז'נסקי כסטודנטית מצטיינת של המחזור.
התמחתה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר.
בשנים 1954–1957 השתלמה בהמטולוגיה בארצות הברית.
התמחות בהמטולוגיה החלה בבית חולים מיכאל ריס שבשיקגו בשנים 1954-1956 ובשנים 1956-1957 מונתה למדריכה במחלות פנימיות ואחראית על המעבדה להמטולוגיה קלינית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
עם שובה לארץ הקימה את המכון ההמטולוגי בתל השומר, ובשנים 1957–1991 עמדה בראשו.
מונתה לתפקיד זה כשהייתה בגיל 32.
את הקריירה האקדמית שלה החלה בשנת 1961, כמרצה בכירה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1966 מונתה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1971 עלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1984 הופקדה על הקתדרה לממאירויות המטולוגיות.
"מחקריה של פרופסור רמות בנושאים הקשורים בהפרעות אנזימטיות בכדוריות דם האדומות היו ייחודיים בארץ ובעולם באותה עת ופתחו את האשנב למחקר גנטי של העדות השונות בישראל" תחומי מחקר: הפרעות אנזימטיות בכדורית האדומה - חסר G6PD (הפרעה אנזימטית שמופיעה בעדות המזרח) ותלסמיה.
כמו כן חקרה לימפומות של המעי הדק, לוקמיה וכן במחקר העוסק בהשפעת גורמים סביבתיים וגנטיים על מחלות המטולוגיות ממאירות.
כמו כן חקרה את מחלת הלוקמיה ומחלת הודג'קין.
בשנים 1973–1979 מילאה בהתנדבות את תפקיד ראש שירותי הדם של מגן דוד אדום.
משנת 1990 מילאה תפקידים בכירים בהנהלת קופת חולים מכבי ובהם מנהלת האגף הרפואי.
פרופסור רמות הייתה מומחית בעלת שם עולמי בתחום הסרטן ובמיוחד במחלות סרטן הדם והלימפה.
הייתה חברה בהנהלת האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
בשנת 2001 זכתה בפרס ישראל ברפואה על תרומתה הרבה לפיתוח התחום ההמטולוגי ועל מחקריה הייחודיים.
ועדת הפרס כתבה עליה "דמות מופת המשמשת מודל לחיקוי בנוף הרפואה הישראלית".
לצד הטיפול בחולים וההשקעה במחקר רמות לימדה בבתי הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון.
הייתה חברה באגודה למלחמה בסרטן, במגן דוד אדום ובעמותת ליל"ך - לחיות ולמות בכבוד.
בנוסף, כיהנה גם כעורכת ראשית של Acta Haematologica .
תפקידה הציבורי האחרון היה בוועדת סל התרופות.
בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון ניתן פרס על שמה למצוינות בתקשורת רופא-חולה.
1979: פרס כבוד על תרומה לקידום שירותי הרפואה והרווחה לכבוד יום העצמאות ה-30 למדינת ישראל
1980: ציון לשבח על מסירות יוצאת דופן לקידום הרפואה בישראל על ידי American Physicians' Fellowship
1980: פרס ארגון בני ברית על מצוינות ברפואה ובמחקר רפואי
2001: פרס ישראל ברפואה, בשל תרומה ייחודית לפיתוח התחום ההמטולוגי
2009: הוקם פסל לזכרה "ספירלת האור" שממוקם סמוך לבניין שרמן למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ומטרתו לסמל את תרומתה של רמות למחקר המדעי הרפואי.
פרס "רוח ברכה", מוענק על שמה על-ידי שלושת הגופים בהם עבדה, תרמה והטביעה את חותמה: המרכז הרפואי שיבא, מכבי שירותי בריאות ואוניברסיטת ת"א.
ברכות קריאת שמע הן ברכות הנאמרות לפני ואחרי קריאת שמע וכיום הן חלק מסידור התפילה היהודי היום-יומי, ונחשבות חלק מהותי מתפילת שחרית וערבית.
חלק מהברכות עוסקות בענייני יצירת האור, וחלק אחר עוסק באהבת אלוקים את עם ישראל ובחשיבות לימוד התורה.
מספר ברכות אלו שונה בין בערבית ובשחרית, הן בכמות והן בנוסח:
בתפילת שחרית ישנן שלוש ברכות: שתי ברכות לפני קריאת שמע וברכה אחת לאחריה (ובסמוך לה תפילת העמידה).
בתפילת ערבית ישנן ארבע ברכות: שתי ברכות לפני קריאת שמע, ושתי ברכות לאחריה.
שלושת הברכות הנאמרות בשחרית דומות או מקבילות לשלושת הברכות הראשונות הנאמרות בערב, אם כי הגרסאות הנאמרות בערב הן מעט קצרות יותר.
בתלמוד ירושלמי מצאו רמז לשבע ברכות אלו המקור מהפסוק בתהילים "שֶׁבַע בַּיּוֹם הִלַּלְתִּיךָ עַל מִשְׁפְּטֵי צִדְקֶךָ" דהיינו שבשעה שאומרים את משפטי צדקך, נהללך בשבע ברכות אלו.
המהר"ל מסביר שהמספר שבע מסמל דבר שלם ומלא, "שבע מלשון שביעה", "כי יש לשבח את ה' יתברך בשבח שלם ומלא, אשר השבח השלם ומלא על ידי מספר שבע".
ברכות קריאת שמע של שחרית
ברכת יוצר אור: הברכה הראשונה בסדר קריאת שמע בשחרית היא "ברכת יוצר" (או "יוצר אור") הנקראת כך משום שהיא נפתחת במשפט "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא את הכל".
ברכה זו כוללת קדושת יוצר.
בשבת נהוג להחליף את המקטע הראשון של הברכה ("המאיר לארץ ...
יפארוך סלה") בשלשה מקטעים מורחבים: הכל יודוך, הפיוט אל אדון ולסיום לאל אשר שבת מכל המעשים.
לאחר מכן ממשיכים בנוסח הרגיל תתברך (לנצח) צורנו.
ברכת אהבה רבה: הברכה השנייה עוסקת בקשר בין האל לבין עם ישראל.
הברכה לפי נוסח ספרד פותחת במילים "אהבת עולם אהבתנו ה' אלוהינו", ובנוסח אשכנז: "אהבה רבה אהבתנו".
ברכת אמת ויציב: ברכה זו עוסקת בשני נושאים.
הנושא הראשון הוא אישור של אמיתות דברי התורה הנקראים במסגרת קריאת שמע, ואליו מתייחס הפתיח של הברכה, "אמת ויציב".
הנושא השני והעיקרי הוא גאולת ישראל מידי אויביו בעבר, ובייחוד יציאת מצרים.
לנושא זה מתייחסת גם חתימתה "ברוך אתה ה', גאל ישראל".
ברכות קריאת שמע של ערבית
ברכת המעריב ערבים: הברכה הראשונה בסדר קריאת שמע בערבית מקבילה לברכת יוצר.
נפתחת במשפט "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, אשר בדברו מעריב ערבים".
היא עוסקת בשליטתו של האל בגרמי השמים, בחושך ובאור, ובאיזון שבין היום והלילה ובין החושך והאור.
ברוב נוסחי התפילה בברכה זו אין הבדל בין ימי חול ושבתות וחגים, אך בנוסח איטליה ישנו נוסח מיוחד לשבת.
בניגוד לשחרית, אין קדושת יוצר בערבית.
ברכת אהבת עולם: ברכה זו עוסקת באותם נושאים של הברכה המקבילה לה הנאמרת בבוקר 'ברכת אהבה רבה' אך נוסח ברכה זו קצר יותר.
ברכת אמת ואמונה: ברכה זו עוסקת באותם נושאים כמו ברכת גאולה של שחרית, אבל נוסח הברכה שונה.
היא פותחת במילים "אמת ואמונה" ולכן נקראת גם כך.
ברכת השכיבנו: ברכה זו נאמרת רק בערבית, משום שהיא עוסקת בבקשת הגנה בשעות הלילה.
בכל נוסחי התפילה המקובלים היום, יש חתימה מיוחדת לברכה זו בשבת, אולם נראה ש"שומר עמו ישראל לעד" הוא נוסח בבלי במקורו ו"פורש סכת שלום" הוא נוסח ארצישראלי במקורו, ויש ראשונים שגורסים את שני הנוסחים בין בחול ובין בשבת.
בברכה הראשונה בשחרית, יש הזכרת קדושה, כלומר הזכרת הפסוקים "קדוש קדוש קדוש" ו"ברוך כבוד".
נחלקו הראשונים אם יחיד, המתפלל בלא מניין, רשאי לומר קדושה זו.
למעשה, נהוג ברוב הקהילות לומר קדושה זו, כשברוב הסידורים מופיע שעדיף לאומרה בטעמים כדי שזה יהיה כקורא בתורה.
בנוסח תימן בלדי לעומת זאת, אומרים אותה בשינוי, דהיינו שבמקום הזכרת התיבה "קדוש" שלוש פעמים, אומרים "קדושת ה' צבאות מלא כל הארץ כבודו".
במשנה במסכת תמיד מוזכרות ברכות שהיו הכוהנים אומרים בבית המקדש לפני ואחרי קריאת שמע: ברכה אחת לפניה (על פי התלמוד מדובר בברכת אהבה), ושלוש ברכות לאחריה: "אמת ויציב", "עבודה" ו"ברכת כוהנים".
סדר הברכות המקובל היום מוזכר במסכת ברכות, אך חוקרים משערים שנוסח הברכות בעבר היה מקוצר יותר.
רב סעדיה גאון למשל מביא נוסח קצר יותר של ברכת יוצר, המורכב משלושה משפטים - הפתיחה, המשפט השני, והחתימה של הנוסח המקובל היום.
ביניהם נוספו במהלך ההיסטוריה לברכה קטעי פיוט, פסוקי קדושה, תאורי מלאכים ועוד.
מקור נוסף שממנו ניתן ללמוד על ההתפתחות ההיסטורית של הברכות הוא מהשוואה בין גרסת השחרית והערבית.
ברכת אהבה בשחרית, לדוגמה, עוסקת גם בבקשות לגאולה וקיבוץ גלויות, שאינן מוזכרות בברכה שבערבית.
מכך ניתן להסיק שאולי הן תוספת מאוחרת יחסית לנוסח וכן מופיע בנוסח ארץ ישראל של הגניזה הקהירית.
בנוסח אשכנז, לפני חתימת ברכת יוצר נאמר המשפט "אור חדש על ציון תאיר ונזכה כולנו מהרה לאורו".
רב סעדיה גאון התנגד לשילוב המשפט בברכה זו.
הוא הדגיש שהברכה עוסקת בנושא אוניברסלי ובבריאת כלל העולם, ואת ניגודו של פסוק זה לרוח הברכה.
יהודי ספרד וארצות האסלאם דבקים בהתנגדות זו ו"אור חדש" אינו כלול בנוסחיהם.
גם בברכת הגאולה בשחרית יש הבדלים בין הנוסחים.
ברכות קריאת שמע בליל שבת
בארץ ישראל היו שנהגו לומר בליל שבת ברכות קריאת שמע בנוסח מיוחד הנוסח מובא בסידור רס"ג.
אמנם בתשובות הרמב"ם הביא מנהג זה כמנהג הפשוט בבבל וסוריה ואדום, נוסח זה נהוג עד היום בקרב הנוהגים להתפלל בנוסח איטליה (עם שינויים קלים ובלי הגרסה המפוייטת של הברכה השנייה):
הגמרא, ופרשנים בעקבותיה, דנים בשאלה מדוע ב"ברכת יוצר" מברכים על בריאת החושך, שנחשב לדבר שלילי.
הפירוש המקובל הוא שהכוונה היא להדגיש שהיקום, כולל הניגודים שבו, נברא על ידי האל האחד, ולהצהיר על יחידותו ואחדותו של האל.
הברכה מבוססת על פסוק בספר ישעיהו, "יוצר אור ובורא חושך עושה שלום ובורא רע, אני ה' עושה כל אלה", שנאמר כפולמוס עם האמונה הזורואסטרית שעל פיה הטוב והרע נבראו בידי אלים שונים.
עם זאת, החליפו המחברים של "ברכת יוצר" את "בורא רע" - ל"בורא את הכל".
בביאור דברי המשנה שהקורא קריאת שמע לאחר זמנה לא הפסיד, כתבו בתלמוד שהכוונה לעניין ברכות קריאת שמע:
וכתבו בראשונים שזמן אמירתם עד סוף שעה רביעית שהוא סוף זמן תפילה.
וכן פסק מרן השולחן ערוך.
אמנם בביאור הלכה הביא דעות שמקילות לברך עד חצות היום, בייחוד במקרי אונס.
חז"ל תיקנו את תפילת העמידה מיד לאחר ברכות קריאת שמע.
על פי התלמוד ישנו חיוב "לסמוך גאולה לתפילה", כלומר יש לסמוך את תפילת העמידה סמוך לסיום הברכה השלישית מברכות קריאת שמע, ברכת אמת ויציב.
אמנם הקפדה זו היא בעיקר בתפילת שחרית, ובה אכן תפילת העמידה צמודה ממש לברכת אמת ויציב, אך בתפילת ערבית, לאחר ברכת אמת ואמונה מוסיפים ברכה רביעית, ברכת השכיבנו, ולאחריה אומרים חצי קדיש, ורק לאחר מכן תפילת העמידה.
בקהילות מסוימות, מוסיפים לאחר הברכת השכיבנו ברכה נוספת שנתקנה בתקופת הסבוראים: ברכת ברוך ה' לעולם.
לדעת כמה ראשונים, אין דין סמיכת גאולה לתפילה בשבת, אבל בדרך כלל מחמירים שלא להפסיק גם בשבת.
ברכות האם מעכבות זו את זו
על פי סוגיית התלמוד במסכת ברכות, סדר הברכות אינו מעכב, ולכן בדיעבד אם בירך את הברכות שלא כסדרן, כגון שהקדים ברכה ראשונה לשנייה, יצא ידי חובה, וכן נפסק להלכה בשולחן ערוך.
אם קרא קריאת שמע בלא ברכותיה, נחלקו הפוסקים:
יש מהראשונים שכתבו שברכות מעכבות את מצוות קריאת שמע, ועליו לקרוא קריאת שמע פעם נוספת עם ברכותיה.
יש מהראשונים שכתבו שהברכות אינן מעכבות, ואף אם קרא קריאת שמע בלא ברכותיה יצא ידי חובה.
ראשונים נוספים כתבו לחלק בין יחיד הקורא קריאת שמע, לציבור שמתפללים יחדיו.
השולחן ערוך פסק שברכות אינן מעכבות, ואם קרא בלא ברכות יצא ידי חובת קריאת שמע, אך צריך לחזור ולקרוא את הברכות לאחר מכן, כדי לצאת ידי חובת ברכות קריאת שמע.
אמנם הוסיף שטוב לחזור ולקרוא קריאת שמע עם הברכות.
ר' ברכיה בן נטרונאי הנקדן (המכונה גם ר' קְרֶשְׂבּיהו הנקדן), חי ופעל בחציה השני של המאה ה-12, ואולי אף אל תוך המאה ה-13. היה מדקדק ונקדן, מחבר ספרים ומתרגם ספרים אחרים, בעיקר מצרפתית לעברית.
חי ופעל בצרפת, באנגליה או בנורמנדיה.
ספרו הנודע ביותר הוא "משלי שועלים", ספר משלים ומליצות בעלי מוסר השכל הכתוב בחרוזים.
רבי ברכיה בן נטרונאי הנקדן, ברכיה היה אחד הסופרים המגוונים ביותר של ימי הביניים.
הוא היה אספן של משלים ועורכם, פרשן, סופר אתי, עוסק בדקדוק ומתרגם.
רבי ברכיה חי כנראה בסביבות סוף המאה השתים עשרה.
אולם פרטים רבים אודותיו עדיין נשארו עלומים.
מקור לידתו, שנת לידתו ושנת פטירתו אינם ידועים.
גם היקף יצירתו והשפות אותם הכיר אינם ידועים.
חוקרים מסוימים ניסו לזהות אותו עם בנדיקטוס לה-פונקטור, יהודי אנגלי שהוזכר כמי שתרם דונם באוקספורד למלך ריצ'רד הראשון, בשנת 1194. דיונים רבים התקיימו, בנוגע לתאריך הלידה ולארץ הולדתו של סופר זה.
צונץ ממקם אותו בסביבות 1260 בפרובאנס.
ישנם חוקרים נוספים אשר הסכימו עם מסקנה זו של צונץ.
אולם נראה כי מסקנה זו נבעה מקריאה שגויה של הקולופון של בנו אליהו, שהוכח כי הוא מתוארך ליום רביעי, 22 באוקטובר 1233.
אולם ג'וזף ג'ייקובס, במהלך מחקרים שקיים על תולדותיה של האגדה בימי הביניים, הגיע למסקנה כי יש למקם את ברכיה באנגליה לקראת סוף המאה השתים עשרה.
מסקנה זו מצאה אישור על ידי גילויו של נויבואר כי בהקדמה לאגדותיו מתייחס ברכיה לסיבוב גלגלי הגורל לאי הים, היינו אנגליה, כדי שאחד ימות והשני יחיה.
ניתן לראות בכך בבירור התייחסות לטבח האנגלים בשנת 1190. אולם יש כאלו אשר עדיין מטילים ספק באשר לזיהוי זה.
נקודה זו היא בעלת חשיבות מסוימת בגלל הקשר של ברכיה עם תולדות האגדות של ימי הביניים.
רקע התקופה שבה חי ברכיה בן נטרונאי
על בסיס השערות המחקר, ברכיה בן נטרונאי, חי בחציה השני של המאה השתים עשרה, ואולי אף אל תוך תחילת המאה השלוש עשרה.
ברכיה, כנראה חי באזורי אנגליה ופרובנס.
ייתכן, שאף עבר במקומות נוספים באירופה.
באותה העת בעולם הכללי באירופה, החלו לפרוח האוניברסיטאות הראשונות.
ברכיה ידוע בעיקר בתור מחברו של קובץ משלים, הנקרא "משלי שועלים".
שם זה כנראה שואב מהביטוי התלמודי "משלות שועלים".
ישנם כתבי יד שקיימים ב-Bodleian ובמינכן.
חלק מכתבי יד אלו נכתבו לפני שנת 1268. המהדורה המודפסת הראשונה הופיעה במנטובה, ב-1557. ישנה גרסה נוספת מאוחרת יותר אשר הופיעה בלטינית בפראג, ב-1661; מהדורות אחרות בברלין, 1706, למברג, 1809, גרודנה, 1818, ורשה, 1874.
לגבי מקורות המשלים שמביא ברכיה, ישנם מספר גישות.
חיים שוארצבום, טוען כי ברכיה שאב את עיקר המקורות שלו, ממשלי איסופוס אשר עברו עיבוד אירופאי.
חלק ממקורות אלו לקוחים מתוך קבצים של אריאנוס, מהמאה הרביעית, אשר הוא בעצמו לקח מקובץ בן המאה השנייה, של באבריוס.
מקור נוסף, ממנו שוארצבום טוען ששאב, הוא מהקובץ של רומלוס, ומקבצים נוספים.
עוד טוען שוארצבום, כי ברכיה נמנע באופן מודע מלקחת חומרים ממדרשי התלמוד, ואף במדרש יחיד שממנו הוא לקח, הוא הכניס אלמנטים המופיעים בקבצים האירופאים.
גם ממקורות מזרחיים, כגון הכלילה ודמנה, ברכיה נמנע מלקחת.
זאת על אף שמקור זה תורגם על ידי עבדאללה אבן אלמוקפע, בן המאה השמינית, ולאחר מכן תורגם על ידי רבי יואל, לתרגום עברי במאה השתים עשרה.
עובדה זו, מראה, כי על אף שברכיה לא היה צריך לדעת את השפה הערבית על מנת לגשת למקורות המזרחיים, הוא נמנע מלעשות זאת.
לעומת זאת, ישנם חוקרים, אשר טוענים כי ייתכן כי ברכיה אכן ידע ערבית, ומכל מקום, במחקרים שנעשו, ניתן לראות כי חלק ניכר מהמשלים, נראה שנלקח ממקורות מזרחיים, כנראה דרך מקורות ערבים.
ספר המצרף, פירושים לתנ"ך וספרי תרגום
ברכיה היה גם מחברו של חיבור אתי בשם ספר-מצרף.
ספר זה מחולק לשלושה עשר פרקים.
בספר זה הוא מצטט את רבי אברהם בן דאוד (ראב"ד), אשר נפטר בערך בשנת 1198, ללא נוסחת המת שמופיעה אצל שמות חכמים שכבר נפטרו, כגון זצ"ל, כך שסביר מאוד שספר זה חובר לפני 1180. בספר זה הוא לא מצטט את מורה הנבוכים של הרמב"ם.
חיבור המורה נבוכים הסתיים בשנת 1191 וזמן קצר לאחר מכן כבר היה ידוע בפרובנס.
בצפון צרפת הוא היה ידוע בערך בשנת 1204.
בנוסף לאלה כתב ברכיה פרשנות על איוב וגם חיבר פירושים לכל התנ"ך.
ברכיה הכיר את רוב המדקדקים של המאות האחת עשרה והשתים עשרה, ודודו בנימין, אותו הוא מצטט, זוהה עם בנימין מקנטרברי, תלמידו של רבינו תם.
ברכיה היה מתרגם, וגרסתו קיימת ל"Quæstiones Naturales" של אדאלרד מבאת', וכן של "Lapidary" המכיל תיאור של 63 מינים של אבנים.
מלבד חיבורים אלו, צונץ כתב כי ברכיה תרם לתוספות.
כפי שמשתמע מכינויו רבי ברכיה הנקדן, הוא היה כנראה מומחה בדקדוק העברי, ולכן הוא מצוטט על ידי משה בן יצחק האנגלי, בספר-השוהם שכתב.
מכיוון שספר זה נכתב כנראה לפני 1215, הפניות אלו מאשרות את התאריך והמקום שהוצעו לעיל.
בעבר היה בלבול מסוים בין ברכיה לבין קרספיה נקדן אחר, המעתיק של כתבי יד מסוימים והמתרגם כביכול של ספר האמונות והדעות של רבי סעדיה גאון.
כמה אמרות בשמו, בכינוי ר' קְרֶשְׂבּיהו הנקדן, הובאו בספרי הראשונים, מדפיס "ספר התרומה" מצטט מהגהותיו בגיליון ספר הסמ"ג, וכן מובא בספר "מנחת יהודה".
אמרות אלו עוסקות בעיקר בתחום צורת כתיבת האותיות בספר התורה, ובפרשנות המקרא.
דעות החוקרים חלוקות בדבר מידת כישרונותיו.
שלמה יהודה רפפורט סבור שהיה למדן בעל ידיעות מופלגות, ומייחס לו גם את חיבור שיר הייחוד, שני סימנים מתוך ספר חסידים (תריב-תריג), ותשובות שנדפסו בסוף "מדרש שמואל", דפוס קושטא.
לעומתו, יש המשערים שתוך כדי עיסוקו במלאכתו כמעתיק ספרים ומנקדם, היה מוסיף בשוליהם מהערותיו שלו, והערות אלו הן שהובאו בספרים בשמו.
כך גם תרגומי ספרים שהעתיק יוחסו לו בטעות, ועיקר כישרונו בא לידי ביטוי בתחום השירה והדקדוק, ולא בענייני הלכה או תרגום (חיים מיכל, אור החיים ערך 650).
כך או כך, כישרונותיו בתחום הפיוט אינם מוטלים בספק, והם באים לידי ביטוי בפיוטים הרבים המופיעים בספרו "משלי שועלים".
מתורתו ומשליו של רבי ברכיה על החסידה
ביון העתיקה גם המציאו את משל השועל והחסידה הבא ללמד התחשבות משל זה מובא בספר משלי שועלים מאת החכם הקדמון רבי ברכיה הנקדן:
השועל מזמין את החסידה לסעוד בביתו, אולם מכיוון שהוא אינו חושב על האורחת המיוחדת, הוא מגיש את הארוחה בצלחת שטוחה, דבר המקשה על החסידה ארוכת המקור, והיא אוכלת רק מעט גרגרים והוא צוחק עליה ואומר לה; יקירתי!
הרי הגשתי לפניך אוכל מאוד טעים תראי איך אני אוכל הרבה ונהנה.
החסידה בתמורה מזמינה אותו לארוחה, אותה היא מגישה בכלים צרים וארוכים, אשר קלים לחסידה, אך בלתי אפשריים עבור השועל להכניס פיו, ומשיבה לו כגמולו כפליים.
מוסר ההשכל הנלמד מכך, מה ששנוא עליך על תעשה לחבריך כדברי רבי עקיבא בתלמוד.
משלי שועלים, 107 משלים ומליצות בעלי מוסר השכל הכתובים בחרוזים.
נדפס לראשונה במנטובה בשנת שי"ז 1557, בתרגום ללטינית בפראג תכ"א 1661, ובתרגום ליידיש בפראג תרכ"ז 1867. הספר נדפס פעמים רבות, ולרוב הוא לווה באיורים.
חלק מאותם משלים שעל פי מחקריו של חיים שורצבאום , אין להם מקבילות אצל הממשלים הידועים, עובדו, נחרזו בשפת זמננו וצוירו על ידי נורית יובל ויצאו לאור בשנת 1982 בהוצאת "דליה פלד - מוציאים לאור" עם אחרית דבר מאת אוריאל אופק.
ספר המצרף, נדפס בלונדון 1902 על ידי הרמן גולנץ.
תרגום נוסף לספר האמונות והדעות של רב סעדיה גאון, השונה מתרגומו של רבי שמואל אבן תיבון, ויוחס בטעות לר' משה ב"ר יוסף מאלנסינה.
חלקים ממנו נמצאו גם על ידי הרמן גולנץ בכתב יד פארמה (482), והדפיסם בשם ספר החיבור יחד עם ספר המצרף הנזכר.
יש מהחוקרים הסוברים שר' ברכיה לא תרגם את הספר אלא רק העתיקו.
ספר דודי ונכדי, (קרוי גם 'ספר השאלות') שיחה בין דוד לנכדו במדעי הטבע.
הספר נדפס בשנת 1920 באנגליה על ידי הרב חיים גולנץ.
הספר הוא תרגום של הספר Qaestiones Naturales Perdifficiles של הנזיר האנגלי אדלארד מבאת'.
ספר כח אבנים, סגולות אבנים יקרות.
פירוש בצרפתית על ספר איוב, נדפס בלונדון בשנת 1905 על ידי רייט עם תרגום אנגלי מאת רש"א הירש.
לייחוס הפירוש אליו אין ביסוס מספיק.
יש המייחסים לו את חיבור שיר הייחוד, אך דעה זו אינה מקובלת על רוב החוקרים.
הקטע נאמר על ידי שליח הציבור לפני ברכות קריאת שמע בתפילת שחרית וערבית, על ידי העולים לתורה בתחילת ברכות התורה, ויש הנוהגים לחזור עליה בסוף תפילות שחרית וערבית.
ברכו נחשב אחד מה'דברים שבקדושה', הנאמרים בציבור בלבד, כלומר שאין לאומרו אם אין מניין אנשים בבית הכנסת.
התפילה מוזכרת במשנה במסכת ברכות: "אמר רבי עקיבא: מה מצינו בבית הכנסת אחד מרובין ואחד מועטין אומר: ברכו את ה'.
רבי ישמעאל אומר: ברכו את ה' המבורך".
למרות שבדרך כלל ההלכה נפסקת כדעת רבי עקיבא, במחלוקת זו נקבע בגמרא כדעת רבי ישמעאל.
על פי הראב"ן, קטע זה נועד במקורו עבור שליח ציבור המברך את ברכות קריאת שמע עבור הציבור ומוציא אותם ידי חובה, ולכן קודם לכן הוא פונה אל הציבור שיסכימו וישתתפו לברכתו.
גם אמירת ברכו לפני העלייה לתורה היא פניה לציבור להתכוון להשתתף עם העולה בברכותיו ובקריאתו בתורה.
הקטע דומה לברכת הזימון שנועדה במקורה למי שמברך ברכת המזון ומוציא אחרים ידי חובתם, שאומר קודם לכן: "נברך (אלוהינו) שאכלנו משלו", והם עונים "ברוך (אלהינו) שאכלנו משלו ובטובו חיינו".
בתפילת שחרית אומרים ברכו אחרי הקדיש שלאחר פסוקי דזמרה לפני ברכות קריאת שמע.
בתפילת ערבית אומרים ברכו עם פתיחת התפילה, לפני ברכות קריאת שמע.
נוהגים לומר ברכו שוב בסוף התפילה, סמוך לתפילת עלינו לשבח, עבור אלו שאיחרו לבוא לתפילה.
לדעת חלק מן הפוסקים יש לנהוג כן רק אם ידוע שחלק מן המתפללים לא הספיקו לשמוע ברכו בתחילת התפילה.
למנהג אשכנז, לא אומרים ברכו בסוף תפילת שחרית בימים שבהם קוראים בתורה, משום שגם המאחרים שמעו ברכו מפי העולים לתורה.
לפי נוסח אשכנז המקורי, אין אומרים ברכו בסוף תפילת ערבית, וכן נוהגים עד היום ברוב קהילות אשכנז בחו"ל.
בחלק מקהילות הספרדים (בעיקר אצל יהדות בבל) נהוג להוסיף את המילה "רבנן" לפני ברכו, כלומר השליח ציבור (או העולה לתורה) אומרים "רבנן!
ברכות המצוות הן ברכות שעל פי ההלכה נאמרות על עשיית המצוות.
רובן של ברכות אלו תוקנו על ידי חז"ל, והן שייכות למערך הלכתי של ברכות הנאמרות בהזדמנויות שונות, כגון: ברכות הנהנין, ברכות ההודאה וברכות הראייה.
לכל הברכות פתיחה אחידה: .
ואז התייחסות למצווה הספציפית, לעיתים תוך שימוש בשם הפועל - לדוגמה, במצוות ציצית הסיום הוא "...וְצִוָּנוּ לְהִתְעַטֵּף בְּצִיצִית", ובמצוות ישיבה בסוכה הסיום הוא "...וְצִוָּנוּ לִישֵׁב בַּסֻּכָּה", ולעיתים בשם הפעולה - לדוגמה, לאחר נטילת ידיים: "...וְצִוָּנוּ עַל נְטִילַת יָדַיִּם".
ברכות על מצוות המיוחדות לכהנים פותחות במילים .
כרוב הברכות, מקור החיוב לברכות המצוות אינו מהתורה אלא מדברי חכמים.
חז"ל מצאו לכך רמז בתורה, בווידוי מעשר, בברכות התורה או בברכת המזון.
למרות זאת, ישנן מצוות שחיוב הברכה עליהן הוא מדאורייתא.
ברכות התורה, שהן הברכות הנאמרות על לימוד התורה, הן דוגמה אחת לכך.
החיוב בברכות אלו נלמד במסכת ברכות, לדעת רמב"ן מפסוק בתורה.
נושא 'ברכת המצוות' אינו מצוי במשנה [למעט אולי מסכת פסחים פ"י משנה ט] אלא רק בתוספתא.
הגמרא מביאה את הכלל: , כלומר יש לאומרן קודם ובסמוך לעשייתן.
לפי הרמב"ם, הרי"ף והגאונים קיים לכלל זה חריג אחד בלבד, אך לעדות אשכנז ומאוחר יותר לחלק מעדות ספרד, כנראה בעקבות השפעה אשכנזית, קיימים מספר חריגים.
אחד הבולטים שבהם הוא הדלקת נרות שבת על ידי הנשים בערב שבת.
לפי מנהג עדות אשכנז, וחלק מעדות ספרד, הנשים אינן מברכות לפני ההדלקה אלא מיד לאחריה.
הסיבה לכך היא, שבאמירת הברכה הן מקבלות על עצמן את השבת, ומרגע זה אסור להן להדליק נרות.
כאשר מדליק נרות השבת הוא גבר, שאינו מקבל את השבת בהדלקת הנרות, אלא בשלב מאוחר יותר - בדרך כלל בזמן אמירת "קבלת שבת" - הברכה נאמרת לפני ההדלקה.
ביהדות ספרד המקורית לא ברכו על הדלקת נר של שבת לאחר ההדלקה אלא לפניה.
הרמב"ם בעקבות הרי"ף והגאונים, כותב שאין ברכה שמברכים אותה לאחר העשייה חוץ מטבילתו של גר.
גישתו מייצגת את מנהג ספרד הקדום.
עדת תימן וחלק מהספרדים ממשיכים לנהוג כך בימינו.
לא על כל המצוות תקנו ברכה, והראשונים דנו מה הקריטריון הקובע על אלו מצוות מברכים.
הרבה תשובות ניתנו לדבר, אבל אף אחת מהן לא מצליחה לתת גדר מדויק שכולל בתוכו את כל המצוות.
הרשב"א כתב שאכן אין תשובה מדויקת לדבר, אך אנו נלך בדרך המסורת ונברך רק על מה שנהגו לברך.
התשובה שכוללת בתוכה את רוב החילוקים בין המצוות, היא שמברכים רק על מה שבעשיית המצווה נפטר האדם מהחובה במצווה זו.
לדוגמה: מברכים על הנחת תפילין, על מילה או על הדלקת נרות, מכיוון שבכל אלו ברגע שעשו את המצווה כבר אין חובה לעשותה עוד פעם.
לעומת זו לא נברך על מצוות אהבת ה' או יראת ה', ועל מצוות נתינת צדקה, מכיוון שבאלו החובה לקיום המצווה עודה בעינה גם לאחר שנתנו צדקה או יראנו מה'.
עוד תשובה שניתנה היא שעל מצווה שאין בה קום עשה לא מברכים.
לדוגמה לא מברכים על השמטת כספים בשנת השמיטה.
קריטריונים נוספים שנאמרו הם שאין מברכים על מצווה התלויה בדעתו של אדם אחר, או שלא מברכים על מצוות שיש בהם קלקול לאדם אחר.
מברכים גם על מצוות שתיקנו חז"ל והטעמים מובאים בגמרא: .
נחלקו הפוסקים האם אישה המקיימת מצווה שהיא פטורה ממנה (כגון מצוות עשה שהזמן גרמה), רשאית לברך עליה את ברכת המצוות, או שמא יש בכך ברכה לבטלה ואמירת דבר שקר מאחר שנשים לא נצטוו.
הפוסקים הבולטים שנחלקו בעניין הם הרמב"ם ורבינו תם.
השולחן ערוך בעקבות הרמב"ם פסק להלכה שאין לנשים לברך על מצוות עשה שהזמן גרמא, והרמ"א פסק כדעת רבינו תם שרשאיות לברך.
סברתו של הרמב"ם היא שנשים לא יכולות לומר "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו" שכן הן לא חויבו במצווה.
נשים מעדות המזרח נוהגות שלא לברך.
אך ברמ"א פסק כדעת ר"ת שאף שהנשים פטורות יכולות לקיים המצווה ולברך אם ירצו.
שכן הן שייכות בקיום המצווה ועובדה שהן מקבלות שכר על קיומן.
וכן הוא מנהג האשכנזיות וחלק מיוצאי ספרד, כגון רבים מיהודיות יוצאות מרוקו לברך.
(אם כי יוצאות מרוקו רשאיות רק למי שמנהג משפחתה הקדום בכך).
רשימה חלקית של ברכות המצוות
על עירובין (עירוב חצרות, עירוב תבשילין או עירוב תחומין):
לדעת הרמב"ם, המל את בנו מברך:
ברכות הראייה הן קבוצת ברכות אשר יש לברכן (בעיקר) למראה אירועים או תופעות טבע היוצאים מגדר הרגיל, או המתרחשים לעיתים רחוקות או נדירות במיוחד.
ברכות הראייה נאמרות בשל ההתפעמות, ההתרגשות, או התרוממות הרוח הנלווית למראה או לאירוע, ועל כן נפסק בהלכה כי יש לברכן רק בגין אירוע או מראה מיוחד ויחודי המעורר תחושות כאלה אצל רוב בני האדם.
סייג נוסף הוא כי הברכה נאמרת רק כאשר המברך לא ראה את אותו אירוע או מראה במשך שלושים הימים האחרונים.
בגלל הספק האם מראות מסוימים אכן גורמים לרוב בני האדם את אותן תחושות ההתרגשות או התרוממות הרוח, ולאור כלל ה"ספק ברכות להקל", חלק מהן אינן נוהגות כלל בזמננו.
ברכת הנסים - ברכה הנאמרת למראה מקום שנעשה בו נס.
ברכת עושה מעשה בראשית - ברכת שבח לקב"ה על תופעות טבע, שנטבעו כך בבריאת העולם, בכלל זה הרואה ברק, וכן נופים מיוחדים, וכן בברכת החמה אחת ל-28 שנה.
ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם - ברכת שבח לקב"ה על תופעות טבע שניכר בהם כוחו וגדולתו של הקב"ה, כגון רעמים, רעידת אדמה, רוחות סוערות שאינן רגילות, וכן כוכב שביט וכוכב נופל.
ברכת הלבנה - אותה מברכים פעם בחודש בזמן שהלבנה (הירח) בשיאה.
ברכת זוכר הברית - ברכת "זוכר הברית ונאמן בבריתו וקיים במאמרו" נאמרת למראה קשת בענן.
ברכת הים הגדול - את ברכת "שעשה את הים הגדול" מברכים על ראיית ים גדול כאוקיינוס.
לאור המחלוקת בין הפוסקים על הים התיכון נהוג שלא לברך על ראייתו.