tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרביה הודחה בסופו של דבר על ידי פורטוגל לאחר דו-קרב פנדלים בחצי גמר התחרות.
ז'יבקוביץ' נבחר לייצג את ארצו במונדיאל עד גיל 20 של פיפ"א ב-2015. הוא שיחק בכל שבעת המשחקים של קבוצתו, שזכתה במדליית הזהב.
ז'יבקוביץ' הבקיע שני שערים בתחרות כאשר בעיטה חופשית ישירה נגד מקסיקו, נבחר לשער היפה ביותר בטורניר.
ב-11 באוקטובר 2013 ערך ז'יבקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 2–0 על נבחרת יפן במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2018, וערך הופעה אחת בטורניר.
ב-12 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2–2 נגד נבחרת סלובניה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022. הוא שותך בשלושת משחקי סרביה בשלב הבתים ובישל שני שערים.
אנדריק פליפה מוריירה דה סוזה (בפורטוגזית: Endrick Felipe Moreira de Sousa; נולד ב-21 ביולי 2006), המוכר בשם אנדריק פליפה או פשוט אנדריק, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ באולימפיק ליון מהליג 1 בהשאלה מריאל מדריד ובנבחרת ברזיל.
אנדריק נולד בברזיליה בירת ברזיל.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל ארבע.
אביו דאגלס החל להעלות את אימוניו ליוטיוב כדי לקדם את בנו ולמצוא עבורו מועדון שיקבל אותו.
באותה העת הייתה משפחתו קשת יום, ואביו היה מובטל.
אנדריק ומשפחתו סבלו ממחסור באוכל ובמוצרים בסיסיים.
כאשר קיבל המועדון פלמיירס את אנדריק לשורותיו החל אביו דאגלס לעבוד בתור מנקה במועדון, דבר שהיווה מקור הכנסה עבור משפחתו.
בדצמבר 2022 פורסם שאנדריק יחתום בריאל מדריד, והוא הצטרף למועדון ביולי 2024, כשהיה בן 18.
ב-17 בספטמבר 2024 עלה בדקה ה-80 למשחק הבכורה שלו במדי ריאל מדריד בליגת האלופות נגד שטוטגרט, וכעבור עשר דקות הבקיע שער שחתם את המשחק 1–3. בכך הפך אנדריק למבקיע הצעיר ביותר בתולדות ריאל מדריד בליגת האלופות.
ב-23 בדצמבר 2025 הושאל אנדריק לאולימפיק ליון מהליג 1 עד לסיום העונה.
ב-11 בינואר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו מול ליל בניצחון 2-1 בגביע הצרפתי.
ב-25 לינואר 2026 במהלך המחזור ה־19 הבקיע שלושער בניצחון 5–2 של ליון על מץ.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך אנדריק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בהפסד 1–2 לנבחרת קולומביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. ב-23 במרץ 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת אנגליה במשחק ידידות.
הסופק קאפ הברזילאי : 2023
הסופר קאפ האירופאי : 2024
אנדרייס רובינס (בלטבית: Andrejs Rubins; 26 בנובמבר 1978 – 1 באוגוסט 2022) היה כדורגלן לטבי ששיחק בעמדת קשר הכנף ומאמן כדורגל.
רובינס נולד בריגה, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1996 בפ.ק.
לאחר שנה חתם באוסטרס השוודית, במדיה ערך 11 הופעות ליגה, לפני שחזר ללטביה בשנת 1998 וחתם בסקונטו ריגה.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן זכה בשלוש אליפויות לטביה רצופות, ובנוסף פעמיים בגביע הלטבי.
בשלוש עונותיו במועדון הוא ערך 67 הופעות ליגה, בהן הבקיע 14 שערים.
בשנת 2000 עבר רובינס לאנגליה, וחתם בקריסטל פאלאס מהליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
הוא ערך 31 הופעות ליגה בלבד במהלך שלוש עונותיו במועדון, והבקיע שני שערים במסגרת גביע הפוטבול ליג, נגד לסטר סיטי ונגד ליברפול ונגד לסטר סיטי.
בחודש דצמבר 2002 חתם רובינס בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית.
שלושה חודשים לאחר מכן, מבלי ששיחק במדי המועדון, חתם בשיניק ירוסלבל, גם היא מליגת העל הרוסית.
הוא ערך 51 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בחודש ינואר 2005 חזר רובינס לספרטק מוסקבה וחתם על חוזה לארבע שנים במועדון.
הוא ערך חמש הופעות ליגה במועדון, ובחודש ינואר 2006 הושאל למשך שנה אחת בחזרה לשיניק ירוסלבל.
ב-27 ביולי 2007 הושאל רובינס למשך שישה חודשים ללייאפיס מטאלורגס מליגת העל הלטבית.
בחודש אוגוסט 2008 חתם רובינס באינטר באקו מליגת העל האזרית.
היו לו שתי עונות מוצלחות במועדון, בהן הבקיע תשעה שערים ב-49 הופעות ליגה.
בעונת זכה עם המועדון באליפות אזרבייג'ן.
לקראת עונת חתם רובינס על חוזה לשנתיים בקרבאך מליגת העל האזרית בהעברה חופשית.
לאחר שסבל מפציעות רבות, הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, ושוחרר בתום עונתו הראשונה.
בשנת 2011 חתם בסימורק מליגת העל האזרית, הוא שוחרר מהמועדון בחודש יולי 2012, לאחר שערך 18 הופעות ליגה.
ב-13 במרץ 2013 הודיע רובינס על פרישתו מכדורגל.
ב-10 בנובמבר 1998 ערך רובינס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לטביה, בהפסד 3-0 לנבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
ב-5 ביולי 2001 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת ליטא במסגרת הגביע הבלטי .
הוא היה חלק מסגל נבחרת לטביה לטורניר יורו 2004, וערך שלוש הופעות בטורניר, בו הודחה נבחרתו כבר בשלב הבתים.
בסך הכול ערך רובינס 117 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע תשעה שערים, והוא סגן מלך ההופעות של הנבחרת, אחרי ויטליס אסטפייבס, שערך 167 הופעות.
לקראת עונת מונה רובינס לעוזר מאמן קבוצת פ.ק.
בעונת שימש כעוזר מאמן ספרטקס יורמלה מליגת העל הלטבית.
ב-1 באוגוסט 2022 מת רובינס, ופדרציית הכדורגל הלטבית הודיעה על מותו ב-3 באוגוסט.
אנדריס פוגה (בלטבית: Andris Poga; נולד ב-29 ביוני 1980, בריגה) הוא מנצח לטבי.
פוגה הוא בוגר אקדמית יאזפס ויטולס הלטבית למוזיקה, שם למד נגינה בחצוצרה וניצוח.
הוא המשיך ללמוד ניצוח באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה ובמקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת לטביה.
בין השנים 2007 - 2010, היה המנהל האמנותי והמנצח הראשי של תזמורת כלי הנשיפה הסימפונית המקצועית של ריגה.
אנדריס פוגה קיבל את פרס המוזיקה הגדול בשנת 2007 בקטגוריית הבכורה של השנה על הקונצרט שלו עם התזמורת הסימפונית הלאומית של לטביה.
בשנת 2010 זכה פוגה בפרס הראשון בתחרות הניצוח השנייה ע"ש יבגני סבטלנוב במונפלייה, צרפת.
מ-2011 עד 2014, פוגה היה עוזר המנצח של פאבו ירווי בתזמורת פריז.
מ-2012 עד 2014, הוא היה עוזר המנצח של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
אנדריס פוגה הפך למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הלאומית של לטביה החל מעונת 2013–2014. הוא סיים את תפקידו בתזמורת בתום עונת 2021–2022. ביוני 2019, הודיעה התזמורת הסימפונית של סטוונגר על מינויו של פוגה למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
אנדריס פוגה ביצע הקלטות מסחריות עבור חברות כמו Odradek Records, Skani ו-Myrios Classics.
בישראל ניצח על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, שם ניצח על יצירתו של שמעון כהן "אביב חיי - סימפונייטה".
אנדרייה מאידבאץ (בסרבית: Андрија Мајдевац; נולד ב-7 באוגוסט 1997 בקרושבאץ שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ.
מאידבאץ גדל במחלקת הנוער של נפרדק קרושבאץ.
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסרבית.
בהמשך שיחק במועדונים טמניץ', דינמו ורנייה ואינדיה מליגת המשנה הסרבית.
ב-1 ביולי 2018 חתם מאידבאץ בבלזן מליגת העל המלטזית.
הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-28 בינואר 2020 הושאל מאידבאץ עד לתום עונת לא.א.ל.
בתום העונה חתם במועדון באופן קבוע.
בסך הכל ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
בחצי השני של עונת הושאל מאידבאץ לאתניקוס אחנס מליגת העל הקפריסאית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע ששה שערים.
ב-17 ביולי 2022 חתם מאידבאץ על חוזה לעונה אחת בנובי פאזאר.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 12 שערים, ובתום עונת סיים את חוזהו במועדון והפך לשחקן חופשי.
אנדריס ספרודס (בלטבית: Andris Sprūds; נולד ב-13 ביולי 1971) הוא שר ההגנה של לטביה.
וחבר הסאימה הלטבי מטעם מפלגת הפרוגרסיבים.
ספרודס נולד בלייפאיה ב-13 ביולי 1971. ב-1997 הוא השלים תואר שני בהיסטוריה של מרכז אירופה באוניברסיטת מרכז אירופה בבודפשט.
ב-1998 השלים גם תואר ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת לטביה.
ב-2005 השלים דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטה היגלונית בקראקוב.
הוא משמש כחוקר ומרצה במגוון נושאים הקשורים ליחסי חוץ של מדינות אירופה.
הוא היה חבר בוועדה המייעצת של המכון למדיניות חוץ של לטביה.
ב-1 באוקטובר 2022, נבחר ספרודס לסאימה - הפרלמנט הלטבי, מטעם מפלגת "הפרוגרסיבים".
ב-24 בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר ליו"ר ועדת אירופה של הסאימה.
וב-15 בספטמבר 2023 מונה לשר ההגנה בממשלתה של אוויקה סיליניה.
מחוז אנדרייביצה (במונטנגרית: Андријевица) הוא אחד מ־21 מחוזות מונטנגרו.
המחוז נקרא על שם בירתו – אנדרייביצה.
המחוז ממוקם במזרח מונטנגרו ושטחו 283 קילומטרים רבועים.
גבולות המחוז: מצפון ומצפון־מזרח: מחוז בראנה; מדרום־מזרח: מחוז פלאב; מדרום: מחוז גוסיניה ומחוז שקודרה הנמצא בצפון אלבניה; מדרום־מערב: מחוז פודגוריצה; ממערב: מחוז קולאשין.
נכון לשנת 2011, אוכלוסיית המחוז מונה 5,071 תושבים.
אוכלוסיית המחוז קטנה בהתמדה פי 2 משנת 1953.
אנדריי ויטליוביץ' שטוהרין (באוקראינית: Андрій Віталійович Штогрін; נולד ב-14 בדצמבר 1998 באודסה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת נפטצ'י באקו.
שטוהרין, יליד אודסה שבאוקראינה, גדל במחלקת הנוער של צ'רנומורץ אודסה המקומית, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האוקראינית.
ב-30 ביולי 2024 חתם בקבוצת נפטצ'י באקו.
אנדרייה מקסימוביץ' (בסרבית: Андрија Максимовић; נולד ב-5 ביוני 2007 בנובי פאזאר שבסרביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ר.ב.
מקסימוביץ' נולד בנובי פאזאר שבסרביה, וגדל במחלקת הנוער של הכוכב האדום בלגרד.
בשנת 2023 הושאל לגרפיצ'אר בלגרד מליגת המשנה הסרבית, ולאחר תקופת ההשאלה חזר לקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
ב-12 באוקטובר 2024 ערך מקסימוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 0–2 על נבחרת שווייץ במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
אנדרייה בולאטוביץ' (במונטנגרית: Andrija Bulatović; נולד ב-27 בדצמבר 2006 בקולאשין שבמונטנגרו) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה מליגת העל המונטנגרית, בהשאלה מלאנס.
בולאטוביץ' נולד וגדל בקולאשין שבמונטנגרו.
הוא שיחק במחלקות הנוער של בראן וקום במונטנגרו.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בראן במסגרת ליגת המשנה המונטנגרית.
בעונת שיחק ברודאר פלייבליה מליגת העל המונטנגרית, וערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 ביולי 2024 חתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה מליגת העל המונטנגרית.
ב-3 בפברואר 2025 חתם על חוזה לשלוש עונות וחצי בלאנס מליגת העל הצרפתית, והושאל בחזרה לבודוצ'נוסט פודגוריצה.
אנדריסן הורוביץ היא קרן הון סיכון שנוסדה ב-2009 על ידי מארק אנדריסן ובן הורוביץ.
הקרן מנהלת נכסים בשווי מוערך של כ-46 מיליארד דולר נכון לאוגוסט 2025.
בין ההשקעות הבולטות של הקרן לאורך פעילותה: Airbnb, ליפט, Slack, סטרייפ, GitHub, קוינבייס, טוויטר, סקייפ, פייסבוק, גרופון, זינגה, פינטרסט, אנקי, אינסטגרם, רובלוקס, Rapid, Wiz ודאטהבריקס.
הקרן הוקמה ביוני 2009 על ידי מארק אנדריסן ובן הורוביץ ששיתפו פעולה קודם לכן בחברות נטסקייפ (אותה הקים אנדריסן) ו-Loudcloud (אותה ייסדו במשותף).
כל אחד מהם היה משקיע הון סיכון בעצמו בטרם איחדו כוחות.
היקף הגיוס הראשון של הקרן היה 300 מיליון דולר.
הקרן נקראת גם a16z, כאשר האותיות הן האות הראשונה בשם משפחתו של אנדריסן והאות האחרונה בשם משפחתו של הורוביץ והמספר 16 הוא מספרן של שאר האותיות בשמות המשפחה.
אנדרנאך היא עיירה במחוז , בריינלנד-פפאלץ, גרמניה, המונה כ-30,000 תושבים.
היא ממוקמת קרוב לקצה עמק נויוויד , על הגדה השמאלית של נהר הריין, בין מצפון-מערב לבין שפך הנהר מדרום-מזרח, 21 קילומטר מצפון לקובלנץ, ויש לה חמשה פרוורים סמוכים: אייך קאל (כולל באד טוניסשטיין) , מיסנהיים , נמדי .
כמה מאות מטרים לאחר אנדרנאך, עמק הריין מצטמצם משני צדדיו ויוצר את החלק הצפוני של הריין התיכון, המכונה .
כבר בתקופה הרומית, המקום בו מתחיל המעבר הצר של הנהר, נקרא שער אנדרנאך (Porta Antunnacensis).
הערים הגדולות הקרובות ביותר הן נויוויד מצדו השני של הריין, קובלנץ כ-15 ק"מ דרום-מזרחית, ובון כ-40 ק"מ צפונית-מערבית.
אנדרנאך נוסדה לאחר שיוליוס קיסר בנה שני גשרים מעל נהר הריין, ובמקום נבנה מחנה צבאי על ידי הרומאים בשם "אנטונאקום" לשמור על המעברים.
העיר נבנתה בשנת 12 לפנה"ס על מקומו של יישוב קלטי עתיק שככל הנראה נקרא "אנטונואאק".
אנדרנאך היא אחת הערים העתיקות ביותר בגרמניה.
העיר הייתה המקום הדרומי ביותר של נסיכות הבוחר מקלן, כשהארכיבישוף של קלן רכש את העיר ב-1167 ועד ל.
סמל אנדרנאך, הידוע משנת 1344 (הצבעים הופיעו לראשונה בשנת 1483), מציג צלב שחור על גבי מגן לבן, ועליו זוג מפתחות אדומים המסודרים בצורת X.
בעיר מתקיימת יוזמה של חקלאות פרמקלצ'ר, שנקראת "עיר אכילה" (Essbare Stadt).
בשטחים ירוקים ציבוריים של העיר, נזרעים לא רק פרחים וכרי דשא, אלא בעיקר פירות וירקות ועשבי תיבול כמו עגבניות, שעועית, תפוחי אדמה, חסה, כרוב ועוד.
כאשר הפירות מבשילים, מותר לכולם לקטוף מהם.
אנדרנאך ממוקמת באזור אקלים ממוזג, עם אקלים קריר למדי ורוחות מערביות.
בשל מיקומה באגן נויוויד, הטמפרטורות הממוצעות הן כ-1–1.5 מעלות צלזיוס מעל אלו של שאר אזור הריין התיכון.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 619 מילימטר.
בעיר היו ממוקמים מספר מפעלים תעשייתיים עתיקים, כגון טחנת לתת ענקית (האחרונה מבין יותר מעשר טחנות ומבשלות בירה מהמאות ה-19 וה-20 שפורקו בשנת 2008).
במאה ה-19 העיר נודעה בייצור אבני רחיים, לבנים וחימר לייצור מקטרות טבק.
קיימת גם תעשייה יותר מודרנית, מפעל פלדה גדול לייצור פח, חומרי גלם למזון, מוצרי ברזל יצוק, מנועים וחלקי מנוע, וחברת התרופות .
בעיר קיימים שרידי ביצורים עתיקים מימי הביניים, המושכים תיירים לעיר, ואטרקציות תיירותיות נוספות, כגון:
המגדל העגול שגובהו 56 מטרים, בנייתו הושלמה ב-1453.
מבנה המקווה היהודי העתיק, מהמאה ה-13, שנמצא מתחת לבית העירייה.
העגורן הישן נמצא על גדות נהר הריין, מהמאה ה-16. אחד המונומנטים התעשייתיים הבודדים ששרדו מתקופת הרנסאנס.
גייזר של מים קרים, הגבוה בעולם (מגיע לגובה של עד 64 מטר), המופעל על ידי כוח לחץ של פחמן דו-חמצני, ומושך אליו אלפי תיירים בכל שנה.
שער הריין נבנה בסביבות שנת 1200 והיה הכניסה הראשית לעיר מגדות הריין.
זוהי מערכת השערים הכפולים העתיקה ביותר בחבל הריין.
במאה ה-18 נבנה הבניין מחדש, ורק הרצפה וחלקים מהבנייה התחתונה נשארו מהבנייה המקורית.
במאה ה-12, בנימין מטודלה תיאר את אנדרנאך כאחת מ-13 הקהילות היהודיות החשובות על הריין תושבים יהודים באנדרנאך הוזכרו לראשונה בארכיוני קלן בסביבות שנת 1255. הקהילה היהודית נרדפה מעת לעת במהלך המאות ה-13 עד ה-15. ב־1286 בתי היהודים ובית הכנסת נחרבו, ויהודי העיר גורשו ממנה.
אך ב-3 באוגוסט 1287 הוציא הארכיבישוף מקלן, צו הגנה ליהודי העיר מפני התושבים המקומיים.
רדיפות התרחשו במיוחד במהלך המאה ה-14, ב־1337 בפרעות ארמלדר, ובשנים 1348–1349, כתוצאה מרדיפות היהודים עקב המוות השחור.
ב־1573 ניסו יהודים לחדש את ההתיישבות בעיר, אך היו עליהם הגבלות על המסחר, והניסיון לא הצליח.
ולבסוף גורשו ב-1597. ככל הנראה המשיכו לגור באזור העיר, ששימשה להם כעיר מקלט בזמנים שונים.
בתקופת מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הגיעו פליטים לעיר, אך ככל הנראה לא נשארו לגור שם ובין השנים 1655 ל־1860 לא ידוע על יהודים שחיו בעיר.
בשנת 1860 נוסדה קהילה יהודית חדשה באנדרנאך.
ובשנת 1888 הוקם בית הקברות שכיום הוא חלק מבית הקברות העירוני בקובלנצר שטראסה.
בליל הבדולח בשנת 1938, בית הכנסת העירוני נשרף, ורוב הצעירים נלקחו למחנה הריכוז דכאו.
לפחות 11 יהודים שחיו באנדרנאך נרצחו במהלך השואה, ולא ידוע על יהודים שחיו באנדרנאך לאחר השואה.
מספר אתרים מנציחים את תולדות הקהילה היהודית של אנדרנאך.
מקווה יהודי עתיק, המתוארך למאה ה-13, הוא אחד העתיקים ביותר באירופה הקיימים כיום.
המבנה בעל שתי הקומות נמצא מתחת לאולם הכינוסים בבית העירייה הישן, נבנה במאה ה-16 סמוך לאתר בו עמד בית הכנסת.
המים של בור הטבילה היו מגיעים מנהר הריין, וגובהם השתנה לפי מפלס הנהר.
ניתן לבקר במקווה בשעות הפתיחה.
באוקטובר 2025 ביקר במקום נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה בעיר מחנה מעבר לקורבנות הנאצים של תוכנית T4 - אותנסיה.
המכון באנדרנאך שלח חולי נפש ונכים ל, שם נרצחו בתאי גזים.
בין השנים 1941 ל-1944 נשלחו להדמר כ-1,560 איש דרך מחנה המעבר שבבית החולים באנדרנאך, וידוע על 58 יהודים שהיו ביניהם.
ב־1996 הוקמה במרכז העיר אנדרטה לזכר הקורבנות.
פנים האנדרטה מכוסה במראות שעליהן חקוקים שמות כל הקורבנות הידועים.
400 נקודות מייצגות קורבנות ששמותיהם אינם ידועים.
לאחר המלחמה הוקמו בעיר שני מחנות כליאה לשבויי מלחמה גרמנים, שסומנו A11, ו–A14.
נכון לשנת 2020, מצב האוכלוסייה בעיר (עם חלוקה לפרוורים):
אנדרנאך היא עיר תאומה עם:
שטפן בל (נולד ב-1991), כדורגלן
אנדרס פוג ראסמוסן (בדנית: Anders Fogh Rasmussen; נולד ב-26 בינואר 1953) כיהן כראש ממשלת דנמרק בין השנים 2001–2009. כיהן כמזכ"ל נאט"ו בין השנים 2009–2014.
ראסמוסן נולד בשנת 1953 והיה פעיל פוליטי כל ימי חייו.
הוא נשא משרות שונות בממשלה ובאופוזיציה לאורך כל חייו המקצועיים.
בשנת 1978 הוא נכנס לראשונה לפרלמנט הדני, הפולקטינג.
בשנים 1987–1990 היה שר המיסוי ומשנת 1990 היה שר הכלכלה והמיסוי, בממשלתו השמרנית של פול שלוטר.
בשנת 1992 התפטר ראסמוסן מכהונתו כשר לאחר שחקירת בית משפט קבעה שמידע שמסר לפרלמנט לא היה שלם ומדויק.
ראסמוסן חלק על מסקנות הוועדה, אך אל מול איום בהצבעת אי-אמון, החליט להתפטר מתפקידו בעצמו.
מפלגתו הליברלית ונסטרה - זכתה בכוח פוליטי רב בבחירות שנערכו בנובמבר 2001 והביסה את ממשלתו של פול נירופ ראסמוסן, מה שאפשר לו להקים את ממשלתו הראשונה.
בחירות אלו סימנו שינוי דרמטי בפוליטיקה הדנית.
ניצחון מפלגתו של ראסמוסן הייתה הפעם הראשונה מאז שנות העשרים שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית איבדה את מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפולקטינג.
מאז, המפלגה הליברלית שלו פעלה בקואליציה יחד עם מפלגת העם השמרנית כדי ליצור ממשלת מיעוט, שהמשיכה להתקיים גם לאחר הבחירות הכלליות של שנת 2005. סדר היום של ממשלתו של ראסמוסן נחשב היה "ימני" הרבה יותר מהמקובל בדנמרק זה שנים רבות.
הממשלה פעלה גם כדי להגביל את מספר המהגרים לדנמרק.
ראסמוסן החזיק במשרת נשיאות האיחוד האירופי מיולי 2002 עד דצמבר אותה שנה.
במהלך תקופה זו הראה את מסירותו לסדר יום פרו-איחוד ולעקרונות המנחים של דוקטרינת אלמאן ינסן.
ראסמוסן הוא מחברם של מספר ספרים.
ב-28 במאי 2008, במהלך ביקורו בישראל, קיבל תואר דוקטור של כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת חיפה.
ב-4 באפריל 2009 הצביעו 28 המדינות החברות בארגון נאט"ו פה אחד על מינויו לתפקיד מזכ"ל הארגון.
יום לאחר מכן, ב-5 באפריל 2009 הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה למרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
במקומו מונה שר האוצר הדני, לארס לקה ראסמוסן.
למרות השם הדומה, אין בין השניים קרבה משפחתית.
אנדרס סגוביה, מרקיז דה סאלוברניה (בספרדית: Andrés Segovia, Marqués de Salobreña 21 בפברואר 1893 – 3 ביוני 1987) היה גיטריסט קלאסי ספרדי שנחשב לאחד האבות המייסדים של הנגינה בגיטרה הקלאסית כפי שזו מוכרת כיום.
המוניטין של סגוביה מבוססים על הרפרטואר המודרני-רומנטי שלו, בעיקר באמצעות יצירות שהקדישו לו מלחינים בני-זמננו, אבל הוא גם יצר לו עיבודים משלו ליצירות קלאסיות, שנכתבו במקור לכלים אחרים.
סגוביה זכור בנגינתו האקספרסיבית: הצליל האופייני לו הצטיין בקשת גוונים רחבה ואישיותו המוזיקלית הייחודית באה לביטוי בטון, בפיסוק ובסגנון בולטים וקלים לזיהוי.
הוא החל לנגן בגיל צעיר כגיטריסט פלמנקו.
הגיטרה הראשונה שלו הייתה לפני כן בבעלותו של פאקו דה לוסנה, שמת כשסגוביה היה בן חמש.
בהמשך קיבל הדרכה מסוימת מאגסטיניו, נגן פלמנקו חובב, מחסידיו של פאקו דה לוסנה.
עם זאת, סגוביה לא היה לנגן פלמנקו אלא העדיף מוזיקה אמנותית אקספרסיבית, כדוגמת זו של פדריקו מורנו טורובה וחידש את העניין בכלי זה כאמצעי ביטוי לביצוע מוזיקה קלאסית.
סגוביה שאף להעלות את קרנה של הגיטרה למעמדם של הפסנתר והכינור.
חלומו היה לראות את הגיטרה מנוגנת ונלמדת בכל ארץ ובכל אוניברסיטה בעולם ולהעביר את אהבתו לגיטרה לדורות הבאים.
כנער מתבגר, עבר סגוביה לגרנדה, שם למד לנגן בגיטרה וספג את אווירת העולם האחר של ארמון אלהמברה - שריד מורי החולש על העיר מעל גבעה נישאה, שהיווה עבורו מקור השראה רוחנית.
הופעתו הפומבית הראשונה של סגוביה הייתה בספרד, בגיל שש-עשרה.
כמה שנים אחר כך קיים את הקונצרט המקצועי הראשון שלו במדריד, בנגינת עיבודים לגיטרה של פרנסיסקו טארגה וכמה יצירות משל יוהאן סבסטיאן באך, שעיבד בעצמו.
אף כי משפחתו ריפתה את ידיו ורבים מתלמידי טארגה התייחסו אליו בזלזול, הוא המשיך בשלו.
לימוד וחקר הגיטרה היה עניינו העיקרי כל ימי חייו.
סגוביה הופיע במדריד בשנת 1912, בקונסרבטואר של פריז בשנת 1915 ובברצלונה ב-1916. בשנת 1919 נחל הצלחה בסיור בדרום אמריקה.
מעמדה של הגיטרה הקלאסית הידרדר בראשית המאה ה-20 ורק בברצלונה ובאזור ריו דה לה פלטה של דרום אמריקה אפשר היה לראותה ככלי נגינה משמעותי.
כשסגוביה הופיע בזירה, היו ניצני שינוי במצב, במידה רבה הודות למאמציו של לובט.
באווירת השינוי הזו הצליח סגוביה, בזכות השילוב של עוצמת אישיותו ואמנותו עם חידושי הטכנולוגיה - הקלטות, רדיו ומסעות בדרך האוויר - להשיב את הגיטרה לפופולריות שידעה בעבר.
בשנת 1916 פגש סגוביה בפריז את אלכסנדר טנסמן, שכתב בהמשך מספר יצירות לגיטרה לסגוביה, בהן קאוואטינה, שזכתה בפרס בתחרות ההלחנה הבינלאומית של סיינה בשנת 1952.
בגרנדה, בשנת 1922, היה סגוביה לחבר ב"קונקורסו דה קנטה חונדו", שקידם המלחין הספרדי מנואל דה פאיה.
מטרת ה"קונקורסו" ב"קלאסיציזציה" שנקט הייתה לשמר את טוהר הפלמנקו מפני עיוות של מוזיקה פופולרית חדישה.
הכיוון שנקט סגוביה בגיטרת הפלמנקו היה עכשיו קלאסי.
בפתיחת ה"קונקורסו" באלהמברה ניגן סגוביה "הוקרה לדביסי עלי גיטרה" מאת פאיה.
חידושים בטכניקת הנגינה ובמבנה הגיטרה
הטכניקה של סגוביה הייתה שונה מזו של טארגה וממשיכי דרכו, אמיליו פוחול.
הן סגוביה והן מיגל לובט פרטו על המיתרים בשילוב של הציפורניים וקצות האצבעות וכך הפיקו צליל חד יותר מזה של בני זמנם.
לובט נודע כמי שהשתמש בטכניקה זו הרבה לפני סגוביה.
בטכניקה זו (אפויאנדו), שהמציא טארגה, אפשר היה ליצור מגוון רחב יותר של צלילים מאשר בשימוש בקצות האצבעות או בציפורניים בלבד.
גיטריסטים קלאסיים חלוקים זה מכבר בשאלה, מהי הגישה הטובה ביותר, ואף כי רובם מנגנים כיום בטכניקה המשולבת, יש שמעדיפים עדיין את הנוחות והצליל הרך יותר של קצות האצבעות בלבד.
רבים מחשובי המוזיקאים סברו, שלגיטרה של סגוביה אין מקום בקהיליית המוזיקה הרצינית, משום שלא ראו את הגיטרה כמתאימה לנגינת מוזיקה קלאסית.
אבל הטכניקה המצוינת של סגוביה והמגע הייחודי שלו הדהימו את מאזיניו.
כתוצאה מכך חדלה הגיטרה מלהיחשב לכלי פופולרי מובהק והתקבלה ככלי שווה זכויות גם באולמות הקונצרטים.
סגוביה אף טען, כי הודות לו מצאה הגיטרה את מקומה לא רק בקרב רקדני הפלמנקו והצוענים אלא גם ברפרטואר הקלאסי, המקצה לה מקום באולמות הקונצרטים.
ככל שסגוביה התקדם בקריירה שלו והופיע לפני קהל מאזינים גדל והולך, התברר לו, שהגיטרות הקיימות אינן עונות על דרישות הנגינה באולמות קונצרטים גדולים, משום שהווליום שלהן איננו מספיק.
סגוביה פנה איפוא לחקור אפשרויות טכנולוגיות מתקדמות לשיפור יכולת ההגברה הטבעית של הגיטרה.
בעבודה משותפת עם בונה כלי קשת, עזר לעצב את מה שמוכר כיום כגיטרה הקלאסית, הבנויה מעץ משובח יותר וממיתרי ניילון.
גם צורת הגיטרה השתנתה לשיפור האקוסטיקה.
הגיטרה החדשה הזאת יכולה להפיק צלילים חזקים יותר מדגמי גיטרות קודמים, שהיו בשימוש בספרד ובמקומות אחרים בעולם.
את העיצוב הבסיסי הזה פיתח טורז 50 שנה לפני הולדת סגוביה.
אחרי מסע קונצרטים באמריקה בשנת 1928, התפרסם שמו כ"נגן הגיטרה", ומלחינים כמו הייטור וילה לובוס התחילו לכתוב יצירות לגיטרה עבורו.
הוא גם עיבד מספר רב של יצירות קלאסיות בעצמו והחזיר לביצוע עיבודים של אחרים, כדוגמת טארגה.
עם זאת, נגנים רבים בשתי האמריקות כבר ניגנו יצירות אלה עוד לפני בוא סגוביה.
לסגוביה היו תלמידים רבים במהלך הקריירה שלו, ביניהם כמה גיטריסטים מפורסמים כמו אבל קארלווארו, בן בולט, כריסטופר פארקנינג, פיליפ דה פרמרי, ג'ון ויליאמס, אליוט פיסק ואסטבן.
התלמידים האלה, עם עוד רבים אחרים, ממשיכים בדרכו של סגוביה ועושים להגדלת נוכחותה של הגיטרה הקלאסית, להפצתה ולהרחבת הרפרטואר שלה.
כאות הוקרה על תרומתו העצומה לתרבות, ניתן לסגוביה תואר האצולה מרקיז דה סאלוברניה בשנת 1981.
אנדרס סגוביה המשיך להופיע עד גיל מתקדם וחי בפרישה למחצה בשנות ה-70 וה-80 לחייו בקוסטה דל סול.
שני סרטים, שהם בבחינת ציוני דרך, נוצרו על חיי סגוביה ועבודתו - אחד כשהיה בן 75 והשני כשהיה בן 84. את הסרטים אפשר להשיג ב-DVD, בשם "אנדרס סגוביה - פורטרט".
סגוביה מת במדריד מהתקף לב בגיל 94, אחרי שהשיג את שאיפת חייו, לרומם את הגיטרה מכלי פופולרי-פולקלוריסטי לכלי נגינה קונצרטי, שאיננו נופל מן הפסנתר או הכינור.
אנדרס אסקובר סלדריאגה (בספרדית: Andrés Escobar Saldarriaga; 13 במרץ 1967 - 2 ביולי 1994), היה כדורגלן קולומביאני ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות אתלטיקו נסיונל ויאנג בויז ברן, וכן בנבחרת קולומביה.
הוא היה ידוע בכינויים "הג'נטלמן של הכדורגל" ו"מספר 2 הבלתי מנוצח".
אסקובר נרצח ביריות בעיר הולדתו על ידי אנשים ששמם נקשר לפעילות ארגון פשע קולומביאני, חמישה ימים לאחר הדחתה של קולומביה ממונדיאל 1994.
אסקובר נולד בעיר מדיין וגדל במשפחה מהמעמד הבינוני.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים והגבוהים במוסדות חינוך בעיר, וכבר מגיל ילדות שיחק בקבוצות כדורגל מקומיות של בית הספר.
אסקובר היה מאורס לחברתו במשך חמש שנים, והוא נרצח חודש לפני שהזוג היה אמור להתחתן.
אחיו, סנטיאגו אסקובר, היה גם כן כדורגלן ששיחק לצידו של אנדרס באתלטיקו נסיונל.
לאחר מותו של אנדרס, אחיו המשיך בקריירת אימון.
אסקובר התחיל לשחק באופן מקצועני כשהיה בן 20 ושיחק בעמדת הבלם לכל אורך הקריירה.
הוא נחשב כבעל משחק ראש טוב.
אסקובר נשא את הספרה 2 על גבי חולצתו, והיה ידוע בכינוי "מספר 2 הבלתי מנוצח".
הוא שיחק כל הקריירה בקבוצת אתלטיקו נסיונל למעט תקופה קצרה של חצי שנה במועדון השווייצרי יאנג בויז ברן.
הוא סייע לנסיונל לזכות בגביע ליברטדורס של שנת 1989. סך הכל היו לאסקובר 222 הופעות ליגה במדי נסיונל.
לפני תחילת משחקי מונדיאל 1994 דווח כי מילאן מהליגה האיטלקית מגלה בו עניין ועשויה לצרפו לאחר הטורניר.
אסקובר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קולומביה ב-30 במרץ 1988 בניצחון 0-3 על קנדה במשחק ידידות.
ב-24 במאי 1988 הוא כבש את השער היחידי שלו במדי הנבחרת בתיקו 1-1 עם אנגליה במשחק באצטדיון ומבלי, במסגרת מפעל גביע רוס.
אסקובר שיחק ארבעה משחקים בקופה אמריקה של שנת .
הוא השתתף במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 כולל שני משחקי הפלייאוף נגד ישראל, שבסיומם קולומביה העפילה למונדיאל.
במונדיאל עצמו, אסקובר שיחק בכל המשחקים ועזר לקולומביה להגיע לשלב שמינית הגמר שבו הודחה לאחר הפסד 2-1 לקמרון.
אסקובר שיחק גם בכל משחקי הנבחרת בקופה אמריקה של שנת שבו קולומביה סיימה במקום הרביעי.
אסקובר החמיץ את משחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1994 בעקבות פציעה, אך קולומביה הצליחה להעפיל למונדיאל תוך הצגת יכולת גבוהה (כולל ניצחון 0-5 על ארגנטינה), דבר שיצר ציפיות גבוהות מהנבחרת להצליח גם במונדיאל עצמו.
אסקובר היה קפטן הנבחרת במהלך המונדיאל, ולאחר הפסד לרומניה במשחק הראשון בשלב הבתים, ב-22 ביוני 1994 קולומביה פגשה את ארצות הברית בלוס אנג'לס למשחק שבו היא הייתה פייבוריטית ברורה לניצחון.
בדקה ה-34 של המשחק, הקשר האמריקאי ג'ון הארקס שלח כדור רוחב לרחבה הקולומביאנית, ואסקובר גלש אל הכדור ודחק אותו לעבר שערו של אוסקר קורדובה.
קולומביה לא הצליחה לחזור למשחק לאחר השער העצמי של אסקובר, ובסיומו הפסידה 2-1 והודחה מעשית מהטורניר.
אסקובר חזר לקולומביה עם תום המשחקים של הנבחרת במונדיאל, אף על פי שקרובי משפחתו ששהו אז בארצות הברית ביקשו ממנו להישאר עימם.
בלילה של ה-1 ביולי 1994 הוא יצא עם חבריו לפאב באזור אל פובלדו שבמדיין.
לאחר שסיימו לבלות במועדון לילה, הוא וחבריו נפרדו.
בערך בשעה 3:00 לפנות בוקר, כשהוא נמצא לבדו בחניון המועדון, החל ויכוח בינו לבין ארבעה זרים.
במהלך התגרה, שניים מתוכם שלפו אקדחים וירו באסקובר שישה כדורים בעודו יושב בתוך רכבו.
לאחר מכן הם נמלטו מהחניון, כשאסקובר מדמם למוות.
אסקובר נלקח לבית חולים מקומי, אך מותו נקבע לאחר כ-45 דקות.
על אף שהשתלשלות העניינים המדויקת שהובילה לרצח אסקובר לוט בערפל, המניע העיקרי לרצח כפי שנתפס בציבור הרחב, הוא נקמה על שערו העצמי.
זאת על אף שהיו ידיעות שהאחים פדרו וסנטיאגו גאיון, ברוני סמים ששלטו בארגון פשע במדיין, היו מעורבים ברצח וזאת לאחר שהפסידו סכומי כסף גדולים בהימורים בעקבות ההפסד של קולומביה לארצות הברית והדחתה מן המונדיאל.
עוד באותו יום של הרצח נתפס שומר הראש של האחים גאיון, הומברטו קסטרו, וכעבור יום הודה בו.
קסטרו הורשע ברצח אסקובר ביוני 1995 ונידון למאסר של 43 שנים, אשר קוצרו ל-26 שנים עם כניסתו לתוקף של חוק העונשין החדש בקולומביה ב-2001. בסופו של דבר, קסטרו שוחרר מהכלא בשנת 2005 לאחר שריצה עונש מאסר של 11 שנים בלבד, עקב התנהגות טובה.
מלבד קסטרו, אף גורם אחר לא הורשע ברצח אסקובר.
להלווייתו של אסקובר הגיעו כ-120,000 אנשים.
בעקבות הרצח ואווירת האלימות הקשה ששררה אז בקולומביה, החליטו חלק משחקני הנבחרת הבולטים לפרוש ממנה.
זכרונו ממשיך להישמר בעיקר על ידי אוהדי נסיונל אשר נוהגים להגיע למשחקים של הקבוצה עם תמונתו.
ביולי 2002 החליטה עיריית מדיין להציב פסל בדמותו של אסקובר בפארק ציבורי שקרוי על שמו.
ב-29 ביוני 1994, לאחר ההפסד לארצות הברית וההדחה מהמונדיאל וכמה ימים לפני הרצחו, פרסם אסקובר מאמר בעיתון הקולומביאני אל טיימפו שאותו סיים במילים: .
משפחתו של אסקובר ייסדה פרויקט חינוך הקרוי על שמו, במטרה לעזור לילדים חסרי אמצעים להתפתח באמצעות לימוד כדורגל.
רצח אסקובר פגע בתדמיתה של קולומביה בעולם, שנתפסה גם כך כמדינה הסובלת מבעיות אלימות, פשיעה ועוני.
זאת בניגוד לניסיונותיו של אסקובר עצמו לקדם ולשפר את התדמית של קולומביה, שהקנו לו הערכה רבה בקרב הציבור.
ב-2 ביולי 2014, בזמן משחקי מונדיאל 2014 צוין יום השנה ה-20 לרצח אסקובר, וזאת יומיים לפני הישג השיא של נבחרת קולומביה במסגרת גביע העולם- משחק רבע הגמר נגד ברזיל, לאחר שנעדרה מהמונדיאל 16 שנים.
במסגרת ציון שלושים שנה לרשת הטלוויזיה האמריקאית ESPN, הופקה סדרת סרטים דוקומנטריים בשם 30 על 30 המתארת אנשים ואירועים חשובים בהיסטוריה ובעולם של הספורט.
אחד הסרטים שהופקו נקרא בבימוים של ג'ף ומייקל זימבליסט.
הסרט מתמקד בנקודות המפגש שבין הכדורגל, הפוליטיקה והפשע המאורגן בשנות ה-90 המוקדמות בקולומביה.
הדבר נעשה על ידי חיבור סיפורם של ברון הסמים המפורסם פבלו אסקובר מצד אחד, ושל אנדרס אסקובר מנגד (אשר אינם בעלי קשר משפחתי).
החיבור בא לידי ביטוי בכך שפבלו אסקובר מימן באמצעות הונו הגדול שהגיע מסחר בסמים חלקים גדולים בכדורגל הקולומביאני, והיה חלק בלתי נפרד מההצלחה הספורטיבית שלו הן ברמת הנבחרת והן ברמת הקבוצות המקומיות באותה תקופה.
כך למשל, הוא היה המשקיע העיקרי מאחורי אתלטיקו נסיונל שבה אנדרס שיחק, ונהג לערוך מפגשים אישיים עם השחקנים הקולומביאנים הבכירים ששיחקו בנבחרת הלאומית, ביניהם רנה היגיטה וקרלוס ולדרמה.
בסרט נטען כי במידה ופבלו, שמת בדצמבר 1993, היה עדיין בחיים לאחר ההדחה של הנבחרת ממונדיאל 1994, ייתכן והרצח של אנדרס לא היה מתרחש עקב הקשר ההדוק בינו לבין הנבחרת והכדורגלנים הקולומביאנים.
אנדרס ניקולאס ד'אלסנדרו (בספרדית: Andrés Nicolás D'Alessandro; נולד ב-15 באפריל 1981 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
הוא מכונה אל קאבסון ("ראש גדול").
ד'אלסנדרו גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט.
אף שערך את הופעת הבכורה שלו כבר בשנת 1998, ד'אלסנדרו פרץ לתודעת הציבור רק אחרי הופעתו במונדיאל הנוער שנערך בארגנטינה ב-2001.
לאחר הטורניר, ד'אלסנדרו הפך לשחקן הרכב חשוב בקבוצה וזכה לתשומת לב מיוחדת מצידם של מועדוני צמרת מאירופה כשהבולטת הייתה ברצלונה.
הוא שיחק במדי ריבר פלייט במשך 4 שנים בהן שיחק עבור הקבוצה 72 משחקים וכבש 19 שערים.
הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות.
על אף שזכה להתעניינות מצידן של קבוצות צמרת באירופה, הצליחה וולפסבורג, קבוצה קטנה מהבונדסליגה, לרכוש את כרטיס שחקנו תמורת 11 מיליון אירו, סכום שיא בשביל המועדון.
כחלק מהעסקה עברו לקבוצה הגרמנית בהשאלה שני שחקנים נוספים וענקית הרכב הגרמנית פולקסווגן, נותנת החסות הראשית של הקבוצה, חתמה על חוזי פרסום עם ריבר פלייט וההתאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
תקופתו בקבוצה לא הייתה מוצלחת, הוא אמנם שיחק טוב בעונתו הראשונה אך דעך במהלך השנתיים הבאות.
הוא הואשם בחוסר חשק להתאמן ובכך שלא גילה מוטיבציה לשחק עבור הקבוצה.
בינואר 2006 החליטה הקבוצה להציבו ברשימת ההעברות, ופורטסמות' האנגלית החליט להשאילו לחצי שנה עם אופציה להעברה מוחלטת תמורת 9 מיליון אירו.
בקיץ 2006 ד'אלסנדרו הושאל בשנית, הפעם לריאל סרגוסה שקיבלה גם אופציה להעברה תמורת 6 מיליון יורו.
הוא קיבל את החולצה מספר 10 והצטרף לארבעת הארגנטינאיים הנוספים בקבוצה (האחים גבריאל ודייגו מיליטו, פאבלו איימר ולאונרדו פונסיו).
אחרי עונה מוצלחת במועדון, החליטה הקבוצה לממש את האופציה ולרכוש את כרטיסו אך מאוחר יותר הסתכסך ד'אלסנדרו עם מאמנו בקבוצה.
השחקן הביע את רצונו לעזוב את הקבוצה ולחזור לארגנטינה כשהמועמדות לקלוט אותו היו קבוצת האם שלו ריבר פלייט וסן לורנסו המודרכת על ידי רמון דיאס שאימן אותו בריבר פלייט.
שמועות נפוצו בספרד שד'אלסנדרו היו מהגורמים לפיטוריו של מאמן הקבוצה ובהמשך להתפטרותו של המאמן המחליף.
בינואר 2008 הצליחה סן לורנסו ביחד עם קבוצת משקיעים לרכוש את כרטיסו של השחקן.
ד'אלסנדרו צורף לקבוצה על תקן מושאל אך לא הצליח להותיר רושם רב.
הוא שיחק בעיקר במשחקי הקבוצה בגביע ליברטדורס אך לא הצליח להוביל את הקבוצה לזכייה.
עם פיטוריו של רמון דיאס ביקש ד'אלסנדרו לעזוב את הקבוצה.
אינטרנסיונל הברזילאית לבסוף רכשה את כרטיסו תמורת 6 מיליון אירו.
ד'אלסנדרו נבחר לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית לשנת 2010.
ב-4 בפברואר 2016 הושאל ד'אלסנדרו לקבוצת נעוריו, ריבר פלייט, למשך שנה.
ד'אלסנדרו לא היה בתוכניותיו של חוסה נסטור פקרמן לקראת מונדיאל הנוער שתקיים בארגנטינה ב-2001. פציעתו של אלחנדרו דומינגס מספר ימים לפני תחילת הטורניר הביאה לזימונו לסגל, הוא החל את הטורניר כמחליף אך עד מהרה תפס מקום בהרכב והיה מהשחקנים הבולטים של ארגנטינה שזכתה בתואר.
למרות הצלחתו בטורניר, זכה ד'אלסנדרו לערוך את הופעת הבכורה במדים הבוגרים רק בינואר 2003 במשחק הידידות של ארגנטינה מול נבחרת הונדורס, משחק בו ארגנטינה הופיעה עם סגל שחקנים המשחקים בליגה המקומית.
הוא היה בסגל ארגנטינה שסיימה במקום השני בקופה אמריקה ב-2004 וזכה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה 2004.
גביע רקופה סודאמריקנה (1): 2016
גביע רקופה סודאמריקנה (1): 2011
מדליית זהב אולימפית: אתונה 2004
אנדרס פסטראנה אראנגו (בספרדית: Andrés Pastrana Arango) (נולד ב-17 באוגוסט 1954) היה נשיא קולומביה בין השנים 1998-2002. אביו, מיסאל פאסטראנה, היה נשיא קולומביה בין השנים 1970-1974.
ב-18 בינואר 1988 נחטף אנדרס על ידי קרטל הסמים של מדיין בניסיון למנוע את הסגרתו של מנהיג ארגון הפשע, פבלו אסקובר, לארצות הברית.
שבוע לאחר החטיפה הוא חולץ על ידי משטרת קולומביה.
אנדרס יונאס אוֹנגסטרֶם (שוודית: Anders Jonas Ångström; 13 באוגוסט 1814 - 21 ביוני 1874) היה פיזיקאי שוודי, מראשוני הספקטרוסקופיה.
נולד במדלפלד אשר בצפון שוודיה.
חונך באוניברסיטת אופסלה בה שימש כמרצה לפיזיקה החל משנת 1839. לאחר שנת הכשרה במכון האסטרונומי בסטוקהולם, מונה ב-1843 לאחראי מצפה הכוכבים האסטרונומי באופסלה (Uppsala Astronomical Observatory).
עסק בחקר המגנטיות, האופטיקה והולכת חום.
מ-1861 ואילך עסק רבות בתחום הספקטרוסקופיה.
הוא היה הראשון לחקר לעומק את הספקטרום אטומי של מימן.
מחקריו בספקטרוסקופיה של קרינת השמש הוכיחו ב-1862 כי אטמוספירת השמש מכילה מימן, והביאו ב-1868 לפרסום מפה של ספקטרום השמש.
היה הראשון לבחון את ספקטרום זוהר הקוטב ב-1867. זכה במדליית רמפורד ב-1872.
על שמו נקראו יחידות אנגסטרום וכן מכתש אנגסטרום על הירח (אשר שמם בעברית מבוסס על ההגייה האנגלית של שמו).
אנדרס טאראנד (באסטונית: Andres Tarand; נולד ב-11 בינואר 1940) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלת אסטוניה.
טאראנד נולד בטאלין ובשנת 1963 סיים לימודי תואר ראשון בקלימטולוגיה מאוניברסיטת טרטו.
לאחר מכן הוא סיים לימודי תואר שני בגאוגרפיה (1973) והמשיך במחקר אקדמי באוניברסיטה.
בשנים 1979–1981 עמד טאראנד בראש מחלקת המחקר ובשנים 1988–1990 היה מנהל הגנים הבוטניים של טרטו.
משנת 1996 הוא משמש חבר מועצת המנהלים של האוניברסיטה.
בשנים 1992–2004 היה טאראנד חבר הפרלמנט של אסטוניה.
בשנים 2004–2009 היה טאראנד חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
טאראנד עוסק רבות בתחום איכות הסביבה ופועל בתחום זה באסטוניה ובאזור הבלטי.
במסגרת פעילותו זו הוא שותף לעשייתם של ההתאחדות האסטונית לגאוגרפיה, המכון האסטוני לפיתוח בר-קיימא, מכון סטוקהולם לנושאי סביבה, החברה האסטונית להגנת הטבע ואחרים.
אנדרס פאלופ קרברה (בספרדית: Andrés Palop Cervera; נולד ב-22 באוקטובר 1973 בל'אלקודיה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן כדורגל.
פאלופ היה מחליפו של סנטיאגו קניזארס בוולנסיה במשך שנים אחדות והיה השוער הראשון של סביליה, אליה הצטרף ב-2005. בשנת 2006 זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במשחק הגמר, 4-0 על מידלסברו.
ב-15 במרץ 2007 הוא זכה לתשומת לב רבה לאחר שהבקיע שער שוויון בתוספת הזמן בשמינית גמר גביע אופ"א מול שחטיור דונייצק, ובכך כפה הארכה.
סביליה העפילה עד למשחק הגמר, שם גברה על אספניול בדו-קרב פנדלים שבו עצר פאלופ שלוש מתוך ארבע הבעיטות.
ביוני 2013 חתם פאלופ בבאייר לברקוזן הגרמנית, וכעבור כשנה הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
הוא נכלל בסגל נבחרת ספרד לקראת יורו 2008, אך לא השתתף ולו במשחק אחד.
אנדרס מרסלו נוצ'יוני (בספרדית: Andrés Marcelo Nocioni; נולד ב-30 בנובמבר 1979 בסנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורסלן עבר ארגנטינאי המחזיק באזרחות איטלקית.
נוצ'יוני שיחק בעמדת הסמול פורוורד ולעיתים גם כפאוור פורוורד.
נוצ'יוני גדל במחלקות הנוער והנערים של אולימפיה ונאדו טוארטו.
בגיל 17 הוקפץ לקבוצה הבוגרת ועמה שיחק במשך כל עונת 1996/97. בסיום עונה זו עבר למדי קבוצת אינדפנדיינטה, עבורה שיחק במשך שתי עונות, מ-1997/98 עד ל-1998/99. לאחר מעקב על ידי סקאוט של טאו ויטוריה, חתם ב-1998 בקבוצת טאו ויטוריה הספרדית.
למרות ההתרשמות מכישרונו שגרמה לקבוצה להחתימו, בעונתו הראשונה הרבה לשבת על ספסל המחליפים ושיחק דקות משחק מעטות הן בליגה הספרדית והן במסגרת היורוליג.
במנרסה הציג יכולת משופרת וקיבל דקות משחק רבות.
נוצ'יוני סיים את אותה עונה עם ממוצעים של 10.2 נקודות, ו-5 ריבאונדים למשחק.
בסיום אותה עונה חזר לטאו ויטורה, הפעם כשחקן חמישייה, ושחק עמה במשך שלוש עונות.
במדי טאו זכה באליפות ספרד ופעמיים בגביע הספרדי, וכן הוביל את טאו לשתי העפלות לפיינל פור היורוליג כשבעונת 2004/05, הוא וקבוצתו הפסידו במשחק הגמר למכבי תל אביב.
בעונות 2003/04 ו-2004/05 נבחר נוצ'יוני לחמישיית העונה השנייה של היורוליג.
לאחר שזכה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, נוצ'יוני שלא נבחר בדראפט ה-NBA חתם כשחקן חופשי בשיקגו בולס מליגת ה-NBA, ובכך הצטרף לשני חבריו לנבחרת - מאנו ג'ינובילי וקרלוס דלפינו - ששיחקו עוד קודם לכן ב-NBA.
הוא שותף בעונתו הראשונה ב-81 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 8.3 נקודות, 4.8 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים בכ-23.5 דקות למשחק.
משחקו הפיזי ומזגו החם של נוצ'יוני התפרסמו ברחבי הליגה.
למרות זאת, מקרים אלו לא הפריעו לנוצ'יוני לבסס את עצמו כשחקן רוטציה לגיטימי ב-NBA ולשחקן השישי המובהק של בולס.
במשחקו הראשון בפלייאוף ה-NBA נגד וושינגטון ויזארדס, נוצ'יוני רשם 25 נקודות ו-18 ריבאונדים כשהוא משחק את כל 48 דקות המשחק.
משחק זה רומם את קרנו של נוצ'יוני בעיניי אוהדי הקבוצה.
בעונתו השנייה בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 13 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים ב-82 משחקים, מתוכם פתח ב-43. נוצ'יוני עזר לבולס לפלייאוף ה-NBA, בו הפסידו למיאמי היט בסיבוב הראשון בתוצאה 4-2, למרות תצוגת שיא של נוצ'יוני שהוביל את הבולס עם ממוצעים של 22.3 נקודות ו-8.8 ריבאונדים למשחק.
במשחק השני של הסדרה הציג את משחקו הטוב ביותר מאז הגיעו ל-NBA, בו קלע 30 נקודות תוך שהוא קולע 10 מתוך 12 מזריקותיו (83.3% מהשדה).
במהלך עונת , ב-18 בפברואר 2009, נשלח נוצ'יוני בטרייד לסקרמנטו קינגס, יחד עם דרו גודן, מייקל ראפין וסדריק סימונס, בתמורה לג'ון סלמונס ובראד מילר.
בסקרמנטו חל פיחות במעמדו שהתבטא בדקות המשחק שלו ובסיומה של עונת עבר בטרייד לפילדלפיה 76', יחד עם ספנסר האווס, בתמורה לסמואל דלמברט.
לקראת סיום עונת , ב-20 במרץ 2012, שוחרר נוצ'יוני מפילדלפיה וחזר לויטוריה תחת חוזה חדש.
לקראת עונת 2014/2015 חתם נוצ'יוני בריאל מדריד על חוזה לשנתיים.
באותה עונה זכתה ריאל באליפות הליגה הספרדית וכן באליפות היורוליג, לאחר שגברה בגמר על אולימפיאקוס בתוצאה 78-59. נוצ'יוני זכה בפרס ה-MVP של פיינל פור היורוליג לאחר שהעמיד ממוצעים של 12 נקודות ו-6.5 ריבאונדים בשני משחקי ההכרעה.
בקיץ 2017 הודיע על פרישה.
במדי נבחרת ארגנטינה היה נוצ'יוני חלק מ"תור הזהב" שלה, לצד כוכביה מאנו ג'ינובילי, קרלוס דלפינו, לואיס סקולה ופאבלו פריג'יוני.
במדי הנבחרת זכה נוצ'יוני בתארים ובהישגים רבים ובהם מדליית הזהב באולימפיאדת 2004 ומדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג.
אנדרס לימפאר (שוודית: Anders Limpar; נולד ב-24 בספטמבר 1965 ברובע סולנה שבסטוקהולם) הוא כדורגלן עבר שוודי ממוצא הונגרי, ששיחק בעמדת הקיצוני.
הוא החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל ברומאפויקארנה מעיר הולדתו, עמו חתם על חוזה חובבן במאי 1982 ועל חוזה מקצוען בספטמבר 1983. הוא שיחק שם במשך כארבע שנים, ובאוגוסט 1987 עבר למועדון ארגריטה מהעיר גטבורג.
באורגריט הוא שיחק במשך שנתיים, ובאוגוסט 1989 הצטרף ליאנג בויז ברן משווייץ.
הוא שיחק שם במשך עונה אחת בלבד, השתתף שם ב-27 משחקים והבקיע 7 שערים.
לאחר מכן עבר לקרמונזה מאיטליה, שם שיחק גם כן במשך עונה אחת והבקיע 3 שערים ב-24 משחקים.
קריירת המועדונים שלו החלה להתפתח כשהצטרף לארסנל בקיץ 1990. הוא זכה עם ארסנל באליפות בעונתו הראשונה, ובדאבל של גביע הליגה וגביע ה-FA בעונת 1992/1993. הוא השתתף במשחקים רבים בעונת האליפות של ארסנל, הבקיע 11 שערים והפגין רמת משחק גבוהה.
על הישגיו בעונה זו הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בשוודיה.
אולם, באותה תקופה היו בארסנל שחקנים מוכשרים רבים ששיחקו בעמדות דומות לזו של לימפאר, ובמרץ 1994 הוא עבר לאברטון תמורת 1.6 מיליון לירות שטרלינג.
שנה אחת לאחר מכן הוא זכה עם אברטון בגביע ה-FA.
אולם, מעמדו של לימפאר באברטון התערער לאחר עונת 1995/1996, ובעונה שלאחר מכן הוא השתתף בשני משחקים בלבד עד שעבר לברמינגהאם סיטי בינואר 1997 תמורת 100,000 לירות שטרלינג.
מהלך זה התברר כבלתי מוצלח לאחר שלימפאר שותף בארבעה משחקים בלבד, ובקיץ 1997 הוא הצטרף לא.י.ק סולנה בהעברה חופשית.
ב-1998 הוא זכה עם המועדון באליפות.
הוא לא הרבה לשחק בא.י.ק, ובסך הכל הספיק להשתתף ב-22 משחקים.
בפברואר 1999 הוא עבר לקולורדו ראפידס מארצות הברית, ושיחק שם עד נובמבר 2000. לאחר מכן הוא חזר לשוודיה, והפעם הצטרף לקבוצת יורגודן.
הוא לא שותף כלל במשחקי המועדון, ובמרץ 2001 פרש כליל מכדורגל.
לאחר פרישתו הוא עסק באימון בקבוצת הנוער של יורגודן.
נכון ל-2014 הוא מחזיק במשרת עוזר המאמן של סולנטונה יונייטד מליגת המשנה השוודית.
במקביל לעבודתו בתחום האימון הוא רכש מסעדה במרכז סטוקהולם, ומאוחר יותר ניהל חנות טבק.
לימפאר שיחק באחד ההרכבים הטובים ביותר של נבחרת שוודיה, שהצליח לסיים במקום השלישי במונדיאל 1994. הוא עצמו לא הרבה לשחק באותו טורניר.
בסך הכל הוא השתתף ב-58 משחקי נבחרת, והבקיע בהם 6 שערים.
אנדרס ברינג בריוויק (בנורווגית: Anders Behring Breivik; נולד ב-13 בפברואר 1979) הוא מחבל לאומני קיצוני נורווגי שביצע את מתקפות הדמים בנורווגיה ב-22 ביולי 2011 שכללו את פיצוץ רכב התופת בלב קריית הממשלה באוסלו ואת הטבח באמצעות ירי בבני נוער במחנה הקיץ של מפלגת העבודה הנורווגית באי אוטויה (Utøya).
בשתי המתקפות נהרגו 77 בני אדם ומאות נפצעו.
האידאולוגיה הלוחמנית של בריוויק, המזוהה עם הימין הקיצוני, מתוארת במניפסט מקוון "2083 - הכרזת העצמאות האירופית", שהוא עצמו שלח ביום ביצוע המתקפות, כשעה לפני שיצא מביתו, בשם העט אנדרו ברוויק (Andrew Brewick).
במהלך חודש יולי הוא פרס את השקפת העולם שלו באשר לשנאת זרים, שכללה תמיכה בדרגות שונות של שמרנות תרבותית, ימין עממי והתנגדות חריפה להתאסלמותה של אירופה ולמוסלמים באשר הם.
הוא הביע בעבר תמיכה גם בציונות ובמאבק הישראלי כנגד הפלסטינים, כמו גם במיליטנטיות הסרבית.
הוא טען במניפסט שלו כי יש להשמיד את אלי האסלאם, למנוע "מרקסיזם תרבותי", למנוע הפיכת אירופה לאירו ערביה ולשמור את אירופה נוצרית.
לאחר מעצרו, הודיעה המשטרה הנורווגית כי ברייוויק הודה בחקירתו במה שהוא כינה פעולות "נפשעות אך הכרחיות" והכחיש כל אחריות פלילית.
בתחילת חקירתו, ב-24 ביולי, טען ברייוויק כי יש לו קשר עם תנועות הימין הקיצוני הנורווגי וטען כי קיימים שני תאי טרור בנורווגיה הפועלים כנגד האסלאמיזם הבינלאומי.
המשטרה ומומחים שונים הטילו ספק בטענות אלה אך לא ביטלו אותן לגמרי.
ב-25 ביולי הואשם ברייוויק ב"ערעור/הריסת התפקוד הבסיסי של החברה" וב"יצירת פחד רציני בקרב האוכלוסייה".
הוא הואשם בביצוע פעולות טרור על פי החוק הפלילי והוחלט לעצרו בשלב זה למשך שמונה שבועות, כאשר את ארבעת החודשים הראשונים עליו להעביר בצינוק, בהמתנה להמשך ההליכים המשפטיים.
התובעים, ממשרד התובע הכללי הנורווגי, שקלו להאשימו בפשעים כנגד האנושות על פי חוק משנת 2008, אשר מהווה את הפשע היחיד בנורווגיה בגינו ניתן לגזור עונש של מאסר עולם.
בריוויק היה עצור במתקן הכליאה אליה, סמוך לאוסלו, ששימש בתקופת מלחמת העולם השנייה את הגסטפו, כשנורווגיה הייתה כבושה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-24 באוגוסט 2012 הרשיעו בית המשפט ברצח.
בית המשפט קבע שבריוויק היה שפוי בעת המעשה, והוא נידון ל-21 שנות מאסר, העונש המקסימלי במדינה, שבסופן ייקבע מדי חמש שנים אם הוא עדיין מסוכן והאם יש להמשיך את מאסרו.
באוגוסט 2021 נדחתה בקשתו לשחרור מוקדם.
הוא הגיש ערעור על ההחלטה, אך בית המשפט פסק שמצבו הפסיכיאטרי לא השתנה, ועדיין יש לו את היכולת לבצע פשעים חמורים חדשים שעלולים לסכן את הסביבה.
ברייוויק נולד בלונדון, ב-13 בפברואר 1979, הוא בנם של וונצ'ה ברינג (Wenche Behring), אחות בבית חולים, ויינס דוד ברייוויק (Jens David Breivik), כלכלן שעבד כדיפלומט עבור השגרירות הנורווגית המלכותית בלונדון ולאחר מכן בשגרירות בפריז.
ברייוויק בילה את השנה הראשונה של חייו בלונדון עד שהוריו התגרשו כשהיה בן שנה.
אביו, שלימים נישא לדיפלומטית, נלחם על המשמורת שלו, אבל נכשל.
ברייוויק חי עם אמו ואחותו למחצה בקצה המערבי של אוסלו והיה מבקר לעיתים קרובות את אביו ואמו החורגת בצרפת, עד שהתגרשו כשהיה בן 12. אמו נישאה בשנית גם היא, לקצין בצבא הנורווגי.
ברייוויק התחנך בבית הספר סמסטאד לדקדוק, בחטיבת הביניים ריס, בתיכון הארטוויג ניסן ובבית הספר למסחר באוסלו.
חברו לכיתה לשעבר סיפר כי הוא היה תלמיד חכם, אשר לעיתים קרובות דאג לאנשים שהיו קורבן להתעללויות.
כשהגיע לגיל ההתבגרות, התנהגותו הפכה למרדנית וסוררת יותר.
הוא וחבורה מחבריו היו מבלים את לילותיהם באוסלו, בריסוס גרפיטי על קירות בניינים.
מאוחר יותר הוא כתב כי כשהוא נתפס לאחר ריסוס כתובות גרפיטי על הקירות, החליט אביו לנתק עמו קשר.
ברייוויק ביקר את שני הוריו על כך שתמכו במדיניות מפלגת העבודה הנורווגית, ואמו הייתה פמיניסטית מתונה.
אביו של ברייוויק, פנסיונר המתגורר בצרפת, אישר כי לא שוחח עם בנו מאז 1995. ביתו בדרום צרפת הוקף שוטרים בעקבות הרציחות שביצע בנו.
בתחילה אמרו השוטרים שהם מחפשים את אנדרס ברייוויק במקום, אך בהמשך אמר פרקליט המדינה בחבל קרקסון כי השוטרים הגיעו כדי להגן על ברייוויק האב ואשתו.
משרדי ראש העיר המקומי אמרו כי ברייוויק ביקש הגנה מפני הטרדה מעיתונאים.
לאחר הפיגוע, יינס ברייוויק צוטט כאומר "אני לא מרגיש כמו אבא שלו", ו"איך הוא יכול רק לעמוד שם להרוג אנשים חפים מפשע רבים כל כך, ולחשוב שמה שהוא עשה היה בסדר?
צריך לקחת ממנו גם את חייו.
זה מה שצריך לעשות", והוסיף "אצטרך לחיות עם הבושה הזאת למשך שארית חיי".
אמו של ברייוויק מסתתרת ומקום הימצאה הנוכחי לא פורסם.
ברייוויק היה פטור מגיוס לצבא הנורווגי ואין לו שום הכשרה צבאית.
במניפסט שלו, תיאר ברייוויק איך נמנע משירות החובה שלו בצבא הנורווגי שלוש פעמים, בטענה שלא יקריב את חייו למען מדיניותן של המפלגות הפוליטיות בנורווגיה.
במשך זמן מה עבד ברייוויק בחברה לשירות לקוחות.
עמיתו לשעבר בעבודה תיאר אותו כ"עמית יוצא דופן", בעוד חבר קרוב שלו טען כי הוא מצטייר כבעל אגו גדול והיה מתגרה ביוצאי המזרח התיכון ובבעלי מוצא דרום אסייתי.
לטענת ברייוויק הוא תכנן את מתקפותיו במשך תשע שנים והחל לחפש מימון כבר בשנת 2002, כשייסד חברה לתכנות מחשבים, עסק שהיה בבעלותו, במקביל לעבודתו בחברת שירות הלקוחות.
הוא טען שהחברה שלו גדלה לשישה עובדים ו"מספר חשבונות בנק אוף-שורינג".
את המיליון הראשון שלו עשה בגיל 24. מאוחר יותר הוכרזה החברה כפושטת רגל.
על מנת לחסוך כסף, הוא חזר לבית אמו.
בשנת 2007 היה ברשותו 630,000 קרונות נורווגיות, (כך לפי נתוני רשות המיסים הנורווגית).
הוא טען כי עד שנת 2008 הגיע הונו ל-2,000,000 קרונות נורווגיות וברשותו היו תשעה כרטיסי אשראי עם מסגרת אשראי של 26,000 אירו.
במאי 2009 ייסד ברייוויק חברה חקלאית תחת השם "Breivik Geofarm" שתוארה כחווה חקלאית בעלת זכויות לטפח ירקות, מלונים, שורשים ופקעות.
באותה שנה ביקר בפראג בניסיון לקנות נשק בלתי חוקי.
הניסיון נכשל וברייוויק החליט להשיג נשק בערוצים חוקיים במקום.
לא הייתה לו שום הכנסה בשנת 2009 והונו הסתכם ב-390,000 קרונות נורווגיות.
בינואר 2010 הוא דיווח לרשות המס כי הכנסתו עלתה בהדרגה.
כדי לממן את בניית הפצצה הוא מכר באינטרנט תעודות אקדמיות מזויפות והרוויח מכך יותר מ-600 אלף דולר שאותם הסתיר במספר חשבונות בנק ברחבי העולם.
ב-23 ביוני 2011, חודש לפני ביצוע המתקפות, הוא שילם על תשעת כרטיסי האשראי שלו כדי לשמור על מסגרת האשראי בזמן שהמשיך בהכנות למימוש תוכניתו.
בסוף יוני או בתחילת יולי 2011, הוא עבר לשטח כפרי שמדרום לאסטה באמוט, מחוז בדמארק, כ-140 ק"מ צפונית מזרחית לאוסלו, שם מיקם את החווה החקלאית שלו.
החברה שימשה ככיסוי כדי להשיג כמויות גדולות של דשנים מלאכותיים וכימיקלים אחרים לייצור חומרי נפץ.
הספק החקלאי מכר לחברה של ברייוויק כשש טונות של דשן במאי 2011. ברייוויק תכנן ליצור פצצה שתהיה גדולה מספיק כדי לחולל הרס בקנה מידה ניכר ובנה פצצת דשן במשקל של 950 ק"ג.
העיתון Verdens Gang דיווח כי לאחר שברייוויק רכש בדצמבר 2010 נתרן חנקתי כדי ליצור נפץ לפצצה, מספק כימיקלים פולני (באמצעות חנות מקוונת), אשר היה ברשימת המעקב של "המגן העולמי" (ארגון מכס בינלאומי העוקב אחר המסחר בכימיקלים מסוכנים), שמו הועלה ברשימה של 41 נורווגים שרכשו כימיקלים מסוכנים מפולין.
הרשימה הועברה לידי מחלק המודיעין של משטרת נורווגיה (Politiets Sikkerhets- Tjeneste - PST).
בשיחה עם העיתון, אמר יון פיטייה (Jon Fitje) משירות הביטחון כי לאחר ששירות הביטחון בחן את המידע שנמסר להם, לא נמצא שום סימן חשוד.
למרות זאת, שירות הביטחון החליט להאזין לטלפון שלו ולעקוב אחר הדוא"ל, אך רק למשך 24 שעות.
האחראי על התיק במחלק המודיעין יצא לחופשה זמן קצר לאחר מכן וברייוויק לא זומן לחקירה ושמו לא הופיע בשום רשימה מודיעינית.
ברייוויק המשיך לרכוש חומרים כימיקלים מסוכנים.
החוק הנורווגי, קבע כי אם לא מתקבל מידע נוסף תוך 4 חודשים יש למחוק את המידע הקודם והרכישות של ברייוויק לא הגיעו לידי חקירה.
במניפסט שלו ברייוויק תיאר את הניסויים הראשונים שלו עם חומר נפץ מדשן ניטראט, הניסוי היה מוצלח ונערך במיקום מרוחק ב-13 ביוני 2011. עלות ההכנות להתקפות עלתה לו 317,000 יורו.
ברייוויק סומן כסכנה כאשר ניסה לרכוש נשק: רובה אוטומטי ואקדח גלוק.
מאחר שציד הוא פעילות רווחת בנורווגיה, המשמעות היא שהרבה אנשים מחזיקים בבעלותם רובים, אך ציידים אינם זקוקים לאקדח גלוק.
כדי לקבל רישיון לקניית נשק כזה היה עליו להתאמן בקביעות במועדון ירי.
מנובמבר 2010 ועד ינואר 2011 השתתף ברייוויק ב-15 אימוני ירי במועדון ירי באוסלו.
הוא הגיש בקשה לרכישת אקדח גלוק, אך תחילה המשטרה דחתה את הבקשה וביקשה ממנו מידע נוסף.
ברייוויק הסביר שהוא מתכונן לתחרות אשר כלליה השתנו והם מתירים שימוש באקדחים בעלי קוטר כזה.
מועדון הירי אישר את גרסתו של ברייוויק וההזדמנות האחרונה לעצור אותו לפני ביצוע מתקפות הטרור שתכנן חמקה מידי רשויות הביטחון.
ב-22 ביולי 2011, בריוויק הגיע בסירה אל האי אוטויה, לא הרחק מאוסלו, היכן שהתמקם מחנה הקיץ לנוער של מפלגת השלטון.
כשהוא מחופש לקצין משטרה, הוא פתח באש כלפי בני הנוער ששהו במקום והרג 69 מהם.
כאשר נלכד על ידי יחידת ימ"מ מקומית, המשטרה קישרה אותו גם למכונית התופת שהתפוצצה כשעתיים קודם לכן בחזית בניין הממשלה באוסלו, פיצוץ שהביא למותם של שמונה אנשים.
בריוויק לא הכחיש את חלקו בפיצוץ המכונית, הוא התוודה והודה במעשים והוסיף כי עשה זאת "על מנת להציל את נורווגיה ומערב אירופה מהשתלטות המוסלמים", וכי "את המחיר לכך הם היו צריכים לשלם אתמול", במהלך חקירותיו הוא השתמש במילים גבוהות והיה אגרסיבי מאוד בהתבטאויותיו.
לדעת מומחים ופסיכולוגים קליניים לבריוויק היה מושג טוב מאוד מה הוא עושה וכי הוא אינו פסיכופת, אלא אדם מרושע ושפוי בדעתו.
עורך דינו של בריוויק טען כי אנדרס ברינג בריוויק אינו שפוי בדעתו.
בתגובה לכך טענה מפקדת שירות הביטחון של משטרת נורווגיה, יאנֶה כריסטיאנסן (Janne Kristiansen), כי עורך הדין אינו פסיכולוג ואף היא איננה כזאת, ולכן אין בידיהם האפשרות לאבחן אותו.
אך הוסיפה כי, "בעברי הייתי פרקליטה ואני הייתי מסווגת אותו כאדם חולה, אך אין זה כך כיוון שהוא היה ממוקד מאוד בעת ביצוע מעשיו".
בריוויק התוודה כי ימים לפני שיצא לבצע את הירי הוא השתמש בטסטוסטרון, על מנת להתגבר על פחדים שעלולים היו לצוץ בעת ביצוע הפעולות, וכי זה מה שגרם לו להיות אגרסיבי.
יאנה כריסטיאנסן (Janne Kristiansen), מפכ"ל שירות הביטחון של המשטרה הנורווגית (PST), הצהירה כי בריוויק "חדל במכוון מן התוכחות האלימות ברשת וכבר פחות או יותר הפך למתון בדעותיו, והוא לא חלק מרשת של קיצוניים".
בריוויק כתב דברים רבים על האסלאם הקיצוני שפורסמו באתר document.no.
הוא גם השתתף בפורומים המזוהים עם האתר.
דבריו של בריוויק פורסמו באתר document.no בין ספטמבר 2009 לבין יוני 2010.
בכתביו בריוויק מציג הערצה לליגת ההגנה האנגלית (English Defence League), ארגון ימני, מביע עניין גם בארגון דומה בנורווגיה וכתב שהוא יעץ להם להמשיך באסטרטגיה של תגובה מוגזמת ומעוררת להתפשטות "הג'יהאד האסלאמי", שעשוי למשוך יותר אנשים להצטרף לארגון.
ב-25 ביולי 2011, הודיע ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון על הגברת האבטחה בבריטניה בעקבות הפיגועים, זאת כיוון שליגת ההגנה האנגלית פרסמה הצהרה המגנה את הטרור ככלי להשגת מטרות.
העיתון Dagens Næringsliv כתב כי בריוויק ביקש להתחיל בגרסה נורווגית של תנועת מסיבת התה בשיתוף עם בעלי אתר document.no, אלא שהם, לאחר הבעת עניין ראשונית, בסופו של דבר דחו את הצעתו כי לא היו לו הקשרים שהבטיח.
הוא גם הביע את הערצתו לראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין, וטען כי מצא אותו "מנהיג תקיף והוגן", אף על פי שהיה "לא בטוח בשלב זה אם יש לו את הפוטנציאל להיות החבר הטוב ביותר שלנו או האויב הגרוע ביותר שלנו".
דוברו של פוטין, דמיטרי פסקוב, גינה את פעולותיו של בריוויק ותיארן כ"הזיות של מטורף".
בריוויק כתב מניפסט בן 1,516 עמודים שכותרתו "2083: הכרזת העצמאות האירופית" (תוך התייחסות למצור הכושל שהאימפריה העות'מאנית הטילה על וינה ב-1683), תחת שם העט "אנדרו ברוויק", שבו הוא נשלח בדואר אלקטרוני ל-1,003 כתובות דואר וזאת שעה וחצי לפני פיצוץ רכב התופת באוסלו.
במניפסט, המהווה חלק בדיון פוליטי, חלק וידוי, וחלק מסוים תוכנית פעולה, בריוויק טוען כי מעשיו יסייעו להצית מלחמת אזרחים באירופה שתימשך במשך עשרות שנים, ושתתקדם דרך שלושה שלבים ברורים ותסתיים בשנת 2083 עם השמדת המרקסיסטים האירופיים וגירוש המוסלמים מאירופה.
פרק המבוא של המניפסט שכותרתו "המרקסיזם התרבותי" הוא העתק של החוברת "התקינות הפוליטית: קיצור תולדות האידאולוגיה" מאת קרן הקונגרס החופשית.
החלקים העיקריים של המניפסט מיוחסים בשם בדוי לבלוגר פיורדמן (Fjordman).
הטקסט כולל עותקים מקטעי המנשר "החברה התעשייתית ועתידה" מאת היונבומבר, ללא מתן קרדיט, כאשר המילים "שמאלנים" מוחלפות ב"מרקסיסטים תרבותיים" או במקום "שחורים" - "מוסלמים".
הניו יורק טיימס תיאר את ההשפעות האמריקאיות בכתביו של בריוויק וציין כי המניפסט שלו מזכיר את האנטי-איסלמיסט האמריקאי רוברט ספנסר 64 פעמים ומצטט יצירות של ספנסר באריכות רבה.