tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדו"ח המיעוט שלו, וילסון טען שבעוד שג'ונסון "ראוי לגינוי ולגינוי של כל אזרח בעל נטייה טובה", הקונגרס צריך להמתין ולתת לאמריקאים להדיח את ג'ונסון מתפקידו בבחירות לנשיאות של 1868. דו"ח המיעוט שלו הכריז שג'ונסון, "אכזב את התקוות והציפיות של מי שהציבו אותו בשלטון.
הוא בגד באמונם ושלב ידיים עם אויביהם".
עם זאת, בטענה נגד ההדחה, היא הכריזה, "יום ההדחות הפוליטיות יהיה יום עצוב עבור המדינה הזו".
כאשר בית הנבחרים המלא הצביע לאחר מכן בשאלה האם להדיח את הנשיא ג'ונסון, ב-7 בדצמבר 1867, הוא הציג את הטיעון נגד ההדחה לאחר ג'ורג' ס.
באוטוול הגיש את התביעה לתמיכה בהדחה.
וילסון טען שבעוד שג'ונסון היה "הנשיאים הגרועים ביותר", התנגדותו לעמדות המפלגה הרפובליקנית לא הייתה בלתי חוקית בעצמה.
הוא טען שלמרות הצהרותיו של בוטוול שכן, לבית הנבחרים לא הייתה סמכות בודדת לקבוע מהי "עבירה שניתן לדחות".
וילסון הזהיר כי פרשנות רחבה של סמכויות ההדחה, כפי שדגל באוטוול, בתיאוריה יכולה לאפשר לבית הנבחרים להכתיב למעשה את מדיניות הנשיאים.
הוא בילה מחצית מנאומו בטענה שההדחה נשמרת רק לפשעים שניתן להעמיד לדין, וחציו בתקיפה של מי שהתנגדו לעמדה זו.
וילסון אפיין את בוטוול כמי שטען למעשה שיש לאפשר לבית הנבחרים להדיח את ג'ונסון על משהו שהוא "יכול" לעשות, ולא על משהו שהוא "עשה".
וילסון טען, "זה יוביל אותנו אפילו מעבר למצפון הבית הזה".
בדברי הסיום שלו, וילסון שאל, "אם לא נוכל להעמיד את הנשיא לדין על פשע ספציפי, על מה נמשיך נגדו?" לאחר שווילסון הציג את טיעונו נגד ההדחה, בית הנבחרים המשיך לקיים הצבעה שבה הצביע בתוקף נגד ההדחה.
1868 הדחה של אנדרו ג'ונסון
ב-27 בינואר 1868, וילסון הצביע בעד פתיחת חקירת ההדחה השנייה נגד אנדרו ג'ונסון.
למרות החששות הראשוניים שלו בנוגע להדחה, לאחר שג'ונסון ניסה לפטר ולהחליף את אדווין סטנטון תוך הפרה של חוק כהונת הכהונה, וילסון הצביע בעד הדחת הנשיא ג'ונסון ב-24 בפברואר 1868, כאשר בית הנבחרים הצביע בהצלחה להדחתו.
לפני ההצבעה, וילסון הביע דעה של רפובליקנים רבים שהצביעו בעבר נגד החלטת ההדחה שהביאה ועדת המשפט בתום חקירת ההדחה נגד ג'ונסון ב-1867, והכריז כי,
ווילסון סבר כי בהצבעת ההדחה הקודמת, ג'ונסון לא ביצע שום פעולה שהיא פשע לפי המשפט המקובל או החוק.
וילסון הכריז שג'ונסון קיבל בטעות עידוד לאחר שלא הודח בדצמבר 1867 והמשיך לבצע מעשה שמהווה התנהגות ברורה שניתן להטיל עליה עונש, והכריז,
וילסון מונה לאחר מכן כחבר בוועדה בת שבעה חברים שהופקדה על כתיבת סעיפי הדחה.
כאשר בית הנבחרים הצביע על סעיפים ספציפיים להדחה בתחילת מרץ, וילסון הצביע בעד כולם מלבד אחד מאחד עשר הסעיפים, בהיותו אחד משנים-עשר חברי המפלגה הרפובליקנית שהצביעו נגד סעיף ההדחה העשירי (שנכתב על ידי בנג'מין באטלר עצמאי מהוועדה בת שבעה חברים).
וילסון נבחר לאחד משבעת מנהלי הבית (התובעים) למשפט ההדחה של הנשיא ג'ונסון.
במהלך המשפט, וילסון התייעץ עם הסנאטור ממיין ויליאם פ.
פסנדן, שטען כי הוא נפרד מ"שיקול הדעת הרגיל שלו".
מנהל ממשלתי של רכבת הפסיפיק
גרנט הציע לווילסון את תפקיד מזכיר המדינה, אך וילסון דחה זאת, ושימש במקום זאת כמנהל ממשלתי של מסילת הברזל הפסיפית במשך שמונה שנים.
בשנת 1882, האספה הכללית של איווה בחרה בווילסון לסנאט האמריקני.
היוזמה הראשונה שלו כסנאטור אמריקאי הייתה להציע תיקון חוקתי לא מוצלח כדי להסמיך באופן מפורש יותר את הממשל הפדרלי לאמץ חוקים המגינים על זכויות האזרח מפני הפרות של אזרחים פרטיים, כדי לבטל את פסיקת בית המשפט העליון חודשיים קודם לכן בתיקים של זכויות האזרח.
האספה הכללית בחרה בו מחדש ב-1888 לכהונה שנייה של שש שנים.
בסנאט, וילסון כיהן כיו"ר ועדת המכרות והכרייה (בקונגרס ה-48), הוועדה להוצאות כספים ציבוריים (בקונגרס ה-48), הוועדה לתיקון חוקי ארצות הברית (בקונגרסים ה-49 עד ה-52), והוועדה לחינוך ועבודה (בקונגרס ה-52).
בסנאט, וילסון נודע כתומך נלהב של מטרת חוק היובש, בהיותו חבר בבני הפיכחון.
הוא היה גלוי במיוחד בנושא, ודגל ב-1883 לחייב את ועידת מדינת הרפובליקה הדמוקרטית באיווה לנושא.
בשנת 1890, וילסון היה אחד משלושה סנאטורים שהוזכרו כמועמדים פוטנציאליים למלא את התפקיד הפנוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית שנוצר בעקבות מותו של השופט סמואל פ.
הנשיא בנג'מין הריסון בחר במקום זאת בשופט של מישיגן הנרי בילינגס בראון, שלימים יכתוב את חוות הדעת של בית המשפט העליון המאשש את ההפרדה הגזעית "נפרדת אך שווה" בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
וילסון מת בפיירפילד ב-22 באפריל 1895, זמן קצר לאחר סיום כהונתו השנייה בסנאט.
בהספד שלו, "הניו יורק טיימס" ייחס את מותו ל"שיתוק מוחי", וקבע כי מותו היה צפוי.
הוא נקבר בבית הקברות פיירפילד-אוורגרין.
ג'יימס בריה פרייז'ר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל טנסי ה-28 בין השנים 1903 ל-1905, ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בין השנים 1905 ל-1911. כמושל הוא הפחית את חובה של המדינה וחוקק תקנות בטיחות במכרות.
האופן השנוי במחלוקת שבו בית המחוקקים של המדינה בחר בו לסנאט האמריקאי יצר קרע קריטי במפלגה הדמוקרטית של המדינה שנמשך עד העשור השני של המאה ה-20.
פרייז'ר נולד ב-18 באוקטובר 1856 בפיקוויל, טנסי, והיה בנם של תומאס ומרגרט (מקריינולדס) פרייז'ר.
בשנת 1867, עברה משפחתו למחוז דייווידסון, שם מונה אביו לכהונת בית המשפט הפלילי.
פרייז'ר למד במכללת פרנקלין, סמינר ליד נאשוויל, והשיג את התואר הראשון שלו באמנויות מאוניברסיטת טנסי בשנת 1878. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1881, ועבר לצ'טנוגה כדי לעסוק בעריכת דין.
הוא תואר על ידי ההיסטוריונית זלה ארמסטרונג כ"אחד הנואמים הגדולים ביותר שחיו אי פעם במדינת המתנדבים", פרייז'ר עלה במהירות לגדולה בחוגים הפוליטיים של צ'טנוגה.
בשנת 1894, הוא קרא תיגר על הנרי סנודגראס המכהן על המועמדות הדמוקרטית למושב המחוז השלישי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בעוד שלפרייז'ר הייתה תמיכה רחבה, לסנודגראס הייתה יותר תמיכה מהנציגים בוועידת המפלגה, והוא זכה במועמדות.
סנודגראס הובס על ידי המועמד הרפובליקני, פוסטר ו.
בראון, בבחירות הכלליות, בין השאר בשל מרירות מצד תומכיו של פרייז'ר שלא תמכו בסנודגראס.
במהלך המירוץ לנשיאות 1900, שימש פרייז'ר כאלקטור הכללי של המדינה עבור המועמד הדמוקרטי, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
הוא הסתובב בטנסי בשמו של ברייאן, וזכה לחשיפה פוליטית רבת ערך.
בשנת 1902, פרייז'ר היה המועמד הדמוקרטי לתפקיד המושל במירוץ לרשת את בנטון מקמילין, שלא ביקש להיבחר מחדש.
יריבו הרפובליקני היה השופט ה.
טיילר קמפבל, שזכה במועמדות מפלגתו בתמיכתו של ראש המפלגה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וולטר פ.
מסע הבחירות לתפקיד המושל ב-1902 זכור כקמפיין האחרון שבו המועמדים הסתובבו ברחבי המדינה באמצעות כרכרות רתומות לסוסים.
בבחירות הכלליות, שהתאפיינו באחוז הצבעה נמוך, זכה פרייז'ר בקלות עם 98,902 קולות מול 59,007 קולות עבור קמפבל, ו-2,193 קולות עבור מועמד מפלגת האיסור ר.
הדמוקרטים היו מפלגת הרוב במדינה באותה תקופה, והרוויחו משיעור ההצבעה הנמוך.
פרייז'ר ביקש להביא אווירה עסקית לממשלת המדינה, ודרש מכל מחלקה לנהוג בחסכנות.
הוא הטיל וטו על כל הצעת חוק שלא עמדה בסטנדרטים הכלכליים שלו, כולל כזו שהייתה מעלה את משכורתו שלו.
למדינה לא נוצר חוב נוסף במהלך כהונתו, והיא שילמה למעלה מ-600,000 דולר של חובות אשראי.
פרייז'ר ראה את החינוך הציבורי בראש סדר העדיפויות במהלך הקדנציה הראשונה שלו.
אחת החקיקות הראשונות שעליהן חתם הייתה הצעת חוק רומין, שקבעה כי כל הכספים שלא מוקצבים באוצר יתווספו לקופת בית הספר הציבורי.
בשנת 1904 לבדה, זה הניב יותר מ-$270,000 לבתי הספר הציבוריים של המדינה.
בשנת 1903 חתם פרייז'ר על חוק אדמס, אמצעי התנזרות בחסות הליגה האנטי-סאלון.
החוק הרחיב את "חוק ארבעת המיילים" של המדינה – שאסר על מכירת משקאות חריפים בטווח של של בית ספר – לכל הערים עם אוכלוסייה של 5,000 נפשות או פחות (חוק ארבעת המיילים חל במקור רק על אזורים כפריים).
זה למעשה אסר על מכירת משקאות חריפים בכל המקומות מלבד הערים הגדולות במדינה.
עד 1903 הפכה תנועת הכיסויים הלבנים לבעיה בטנסי ובמדינות דרום אחרות.
המנהיגים חששו שקבוצת המשמר הסודית הזו מגרשת סוחרים ועובדים כאחד.
כששני גברים אפרו-אמריקאים נרצחו בניידמור, קהילה במחוז מרשל, באוגוסט 1903, פרייז'ר הציע פרס עבור מידע, שכן מקרי הלינץ' של הגברים יוחסו לאנשי הכיסויים הלבנים.
בפברואר 1904, שביתת כורי פחם בעמק נחל הפחם איימה להתפרץ להתקוממות מלאה, והעלתה את החשש לתחייה של מלחמת נחל הפחם, שפקדה את העמק בעשור הקודם.
פרייז'ר נסע לעמק כדי להיפגש עם הכורים, והצליח להרגיע את המצב.
פרייז'ר גם חתם על תקני בטיחות מכרה חדשים בתגובה לשורה של תאונות כרייה בשנים קודמות, בעיקר אסון מכרה Fraterville של 1902.
במסע הבחירות לתפקיד המושל של 1904, הרפובליקנים מינו את ראש עיריית וינצ'סטר, ג'סי ליטלטון, לאתגר את פרייז'ר.
בספטמבר, פרייז'ר וליטלטון ניהלו סדרה של ויכוחים עזים, בעיקר על חוק ארבעת המיילים, שלטענת ליטלטון צריך להרחיב לכל המדינה כולה, בעוד שפרייז'ר, שלא רצה לעורר עוד אינטרסים של אלכוהול, טען כי ערים גדולות יותר צריכות להישאר פטורות מהחוק.
ביום הבחירות, פרייז'ר ניצח בקלות, וקיבל 131,503 קולות מול 103,409 קולות עבור ליטלטון.
ב-9 במרץ 1905, שבועות ספורים לאחר תחילת כהונתו השנייה של פרייז'ר, מת הסנאטור ויליאם ב.
בייט, מה שגרם לצורך למלא את מקומו הפנוי.
המושל לשעבר רוברט לאב טיילור פעל במשך שנים ללא הצלחה למושב בסנאט, והאמין שהוא צריך להיות הבא בתור.
עם זאת, פרייז'ר רצה גם את מושב הסנאט, ובזמן שטיילור עדיין היה מחוץ למדינה בסיור נאומים, פרייז'ר כינס במהירות את האספה הכללית ובחר בעצמו, ואז התפטר מתפקיד המושל.
יו"ר הסנאט של טנסי, ג'ון קוקס (שסייע בארגון בחירתו של פרייז'ר), החליף אותו כמושל.
טיילור זעם על מעשיו של פרייז'ר, והציע שפרייז'ר, קוקס והסנאטור האמריקני אדוארד וו.
קארמק קשרו קשר לשלוט במפלגה הדמוקרטית של המדינה.
כדי לפייס את תומכיו של טיילור, המפלגה אפשרה לטיילור להתמודד מול קארמק בפריימריז בשנת 1906 (הפריימריז הראשון בסנאט בתולדות המדינה), בו זכה טיילור.
באותה שנה, המפלגה הדמוקרטית סירבה למנות את קוקס לבחירה מחדש כמושל.
כסנאטור, פרייז'ר דגל בזכויות המדינות, והתנגד לרוב מכסי המגן.
הוא תמך בתיקון מס הכנסה פדרלי ובמימון לבניית כבישים מהירים.
הוא ניסה להיבחר לקדנציה שנייה ב-1911, אבל הדמוקרטים במדינה, שנסערו מהמחלוקות הפנים-מפלגתיות שנוצרו בעקבות הבחירות הראשונות שלו, סירבו למנות אותו.
לאחר שעזב את הסנאט, חזר פרייז'ר לצ'טנוגה, שם עסק בעריכת דין עם בנו, ג'יימס ב.
הוא נפטר ב-28 במרץ 1937, ונקבר בבית הקברות פורסט הילס בעיר.
סבא רבא של פרייז'ר, סמואל פרייז'ר, וסבו, אבנר פרייז'ר, נלחמו שניהם בקרב על הר המלכים בשנת 1780. סמואל פרייז'ר היה ממוצא סקוטי, ואילו אשתו, רבקה ג'וליאן, הייתה ממוצא הוגנוטי צרפתי.
פרייז'ר התחתן עם לואיז דאגלס קית' ב-1883. נולדו להם ארבעה ילדים: אן, ג'יימס הבן, תומאס ולואיז.
פרייז'ר הבן ייצג את מחוז הקונגרס השלישי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1949 עד 1963.
ג'יימס בריה פרייז'ר הבן היה פוליטיקאי דמוקרטי אמריקאי.
פרייז'ר נולד ב-23 ביוני 1890 בצ'טנוגה, טנסי.
פרייז'ר, שכיהן כמושל טנסי בין השנים 1903 ל-1905 וכסנאטור אמריקאי מטנסי בין השנים 1905 ל-1911. אמו הייתה לואיז דאגלס (קית') פרייז'ר.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים ובמכינת ביילור בצ'טנוגה, טנסי.
לאחר מכן למד באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל וסיים את לימודיו ב־Chattanooga College of Law ב-1914. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה, והחל את עריכת הדין בצ'טנוגה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרייז'ר התנדב לשירות בצבא ארצות הברית ב-21 באפריל 1917, והשתחרר כמייג'ור במרץ 1919. פרייז'ר מונה לפרקליט ארצות הברית במחוז המזרחי של טנסי ב-25 בספטמבר 1933 וכיהן עד התפטרותו ב-12 באפריל 1948. הוא התחתן עם אליזבת הופ ב-30 במרץ 1939, ונולדה להם בת אחת, אליזבת הופ פרייז'ר.
פרייז'ר נבחר כדמוקרט לבית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי, וכיהן מ-3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1963. הוא לא המליח להיבחר מחדש ב-1962 לקונגרס ה-88, וחידש את העיסוק בעריכת דין בצ'טנוגה.
הוא היה חתום על המניפסט הדרומי משנת 1956 שהתנגד לביטול ההפרדה של בתי ספר ציבוריים בהוראת בית המשפט העליון בעניין Brown v.
פרייז'ר מת בצ'טנוגה, מחוז המילטון, טנסי, ב-30 באוקטובר 1978 ונקבר בבית הקברות פורסט הילס, צ'טנוגה, טנסי.
ג'יימס צ'סנאט הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, ופעיל בקונפדרציה.
צ'סנאט, עורך דין בולט בפוליטיקה של קרוליינה הדרומית, כיהן כסנאטור דמוקרטי בשנים 1858–1860, שם התגלה כמתון בשאלת העבדות.
אבל לאחר בחירתו של לינקולן ב-1860, צ'סנאט התפטר ממושבו בסנאט והשתתף בוועידת הפרישה של קרוליינה הדרומית, ומאוחר יותר סייע בניסוח חוקת מדינות הקונפדרציה.
מ-1861 עד 1862 כיהן כציר מקרוליינה הדרומית לקונגרס הזמני של מדינות הקונפדרציה.
הוא גם שירת כקצין בכיר של צבא הקונפדרציה בזירה המזרחית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
בורגארד, הורה לירות על פורט סאמטר והשתתף בקרב בול ראן הראשון.
מאוחר יותר היה עוזרו של ג'פרסון דייוויס והועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
צ'סנאט חזר לעסוק בעריכת דין לאחר המלחמה.
אשתו הייתה מרי בויקין צ'סנאט, שיומניה שפורסמו משקפים את חיי החברה העמוסים של בני הזוג צ'סנאט וחברים בולטים כמו ג'ון בל הוד, לואי ויגפול, וייד המפטון השלישי וג'פרסון דייוויס.
ג'יימס צ'סנאט הבן, נולד ב-18 בינואר 1815 במטע מאלברי ליד קמדן, קרוליינה הדרומית, והיה הצעיר מבין ארבעה עשר ילדים ובנם היחיד של ג'יימס צ'סנאט האב (1773 – 1866) ואשתו, מרי קוקס (1775 – 1864) .
צ'סנאט האב היה אחד מבעלי המטעים העשירים ביותר בדרום, שהיה בעל 448 עבדים ומטעים גדולים רבים בהיקף של כמעט חמישה קילומטרים רבועים לפני פרוץ מלחמת האזרחים.
צ'סנאט הבן סיים את לימודיו במחלקה למשפטים של הקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1835, ובתחילה עלה לגדולה בפוליטיקה של קרוליינה הדרומית.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1837, והחל לעסוק במקצוע באותה שנה בקמדן.
מאוחר יותר הוא נבחר לכהן כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1840 – 1852 ובסנאט של קרוליינה הדרומית בשנים 1852 – 1858, ואף כיהן כנשיא בשנים 1856 – 1858. הוא היה ציר לוועידה הדרומית בנאשוויל, טנסי, ב-1850.
בשנת 1858 נבחר צ'סנאט על ידי בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית לסנאט האמריקני כדמוקרטי במקום ג'וזיה אוונס.
הוא כיהן שם במשך שנתיים לצד הסנאטור ג'יימס הנרי המונד מקרוליינה הדרומית.
למרות שהגן על עבדות וזכויות המדינות, צ'סנאט התנגד לפתיחה מחדש של סחר העבדים האפריקאי ולא היה בדלן תקיף כמו רוב הפוליטיקאים בקרוליינה הדרומית.
מתון בדעותיו הפוליטיות, הוא האמין בהרחבת ההגנות על התרחבות העבדות מערבה תוך הישארות בתוך האיחוד.
אבל האווירה הפוליטית התלהטה לקראת הבחירות לנשיאות של 1860, מאחר שהמפלגה הרפובליקנית והמועמד שלה לנשיאות, אברהם לינקולן, התנגדו לעבדות.
לאחר שתוצאות הבחירות נודעו, החליט צ'סנאט כי אינו יכול להישאר עוד בתפקידו בסנאט.
זמן קצר לאחר בחירתו של לינקולן, הוא היה הסנאטור הדרומי הראשון שפרש מהסנאט.
הוא הגיש פתק בן משפט אחד, המציין את התפטרותו, שהוקרא בפני הסנאט של קרוליינה הדרומית ב-10 בנובמבר 1860. (הוא גורש בהיעדרו מהסנאט בשנה שלאחר מכן.)
צ'סנאט השתתף בוועידת הפרישה של קרוליינה הדרומית בדצמבר 1860 ולאחר מכן נבחר לקונגרס הזמני של מדינות הקונפדרציה.
הוא היה חבר בוועדה שניסחה את חוקת מדינות הקונפדרציה.
בהאמינו שארצות הברית לא תתנגד לפרישת הדרום, צ'סנאט התגאה בכך שהוא ישתה את כל הדם שישפך במלחמת האזרחים שלאחר מכן.
באביב 1861, הוא שימש כעוזר של הגנרל פ.ג.ט.
בורגארד ונשלח על ידי הגנרל לדרוש את כניעת פורט סאמטר בצ'ארלסטון.
לאחר שמפקד המבצר, מייג'ור רוברט אנדרסון מצבא ארצות הברית סירב להיכנע, צ'סנאט הורה לפורט ג'ונסון הסמוך לפתוח באש על פורט סאמטר.
כתוצאה מכך נורו היריות הראשונות של מלחמת האזרחים, ב-12 באפריל 1861. בקיץ 1861 השתתף צ'סנאט גם בקרב הראשון של מנאסס כשליש של בורגארד.
בשנת 1862 כיהן צ'סנאט במועצה המנהלת של קרוליינה הדרומית.
הוא הציג את ההצעה ב-9 בינואר להקים מחלקות אדמיניסטרטיביות, מהן הוא הפך לראש מחלקת הצבא של קרוליינה הדרומית.
בתפקיד זה, סמכותו של צ'סנאט בענייני צבא החליפה את סמכותו של המושל פרנסיס פיקנס.
ב-5 במרץ 1862, הוא פרסם קריאה לגיוס שהזהירה שקרוליינה הדרומית תתחיל גיוס חובה אם המדינה לא תצליח לגייס 5,000 מתנדבים עד ה-20 במרץ.
כראש המחלקה הצבאית, פיקח צ'סנאט על גיוס עבדים בכפייה לצורך מאמצי המלחמה של קרוליינה הדרומית.
בין מרץ ליולי 1862, אישר צ'סטנאט את השימוש בעבדים שגויסו בכפייה להגנתה של צ'ארלסטון ולסיוע לקולונל ארתור מניגולט במפרץ ויניה.
ב-28 ביולי 1862 אישרה המועצה את הצעתו של צ'סנאט ליישם גיוס כפייה ברחבי המדינה, שיספק לצבא שלושת אלפים עובדים בחודש במשך ארבעה חודשים.
צ'סטנאט היה מודע לכך שעבדים שגויסו בכפייה יהיו פגיעים במיוחד למלריה בעת שעבדו בהגנות באזור החוף.
ב-22 באוגוסט 1862 הוא כתב לעיתון Charleston Mercury כי לבעלי העבדים יש "התנגדות ממשית ומהותית" לגיוס הכפוי, מכיוון שצרכיהם האנושיים של נכסיהם נזנחים.
הוא הבטיח למנות "קצין בעל אופי...
שישגיח על העבדים ויגן עליהם." עם זאת, עיתון Charleston Daily Courier תיאר מאוחר יותר את המפקחים שמונו על ידי המדינה כ"חסרי ניסיון...
ואינם מורגלים" עוד יותר מהרגיל, ו"שלא נראה כי הם דואגים" לצרכים הבסיסיים של העבדים.
מאוחר יותר במהלך המלחמה שירת צ'סנאט בצבא הקונפדרציה כקולונל וכעוזרו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
בשנת 1864 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל פיקוד על כוחות המילואים של קרוליינה הדרומית עד סוף המלחמה.
הוא היה השלישי בפיקוד על כוחות הקונפדרציה בקרב טוליפיני, ושימש כמפקד הכללי לפני הגעתו של מייג'ור גנרל סמואל ג'ונס ובהמשך של בריגדיר גנרל לושיוס גארטרל.
לאחר המלחמה חזר צ'סנאט לעסוק בעריכת דין בעיר קמדן והקים את המפלגה השמרנית.
למרות שג'יימס צ'סנאט הבן היה הבן היחיד, אביו העניק לו רק מעט מרכושו הנרחב.
מכיוון שאביו חי עד גיל 90 ונתן לבנו אך קצבה קטנה, הבן ג'יימס נאלץ לחיות בעיקר מעסקי עריכת הדין שלו.
ההון של משפחת צ'סנאט ירד לטמיון במהלך המלחמה ולכן, לאחר שאביו נפטר ב-1866, ירש צ'סנאט מעט יותר מהחובות הנרחבים שהכבידו על מטעי מאלברי וסנדי היל.
נישואיהם של בני הזוג צ'סטנאט היו לעיתים סוערים בשל הבדלי מזג: היא הייתה חמת מזג ומלאת תשוקה, ולעיתים ראתה בבעלה אדם קר ומרוחק.
למרות זאת, רוב הזמן היו יחסיהם חמים ואוהבים, אך לא נולדו להם ילדים.
בתקופת מלחמת האזרחים התגוררו השניים ב"בית הקוטג' של צ'סנאט" בעיר קולומביה.
כפי שתיארה מרי צ'סנאט לעומק ביומנה, לבני הזוג היה חוג רחב של חברים ומכרים בחברת הדרום והקונפדרציה.
בין חבריהם היו, למשל, גנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד, המושל לשעבר ג'ון ל.
מנינג, הגנרל והפוליטיקאי של הקונפדרציה ג'ון ס.
פרסטון ואשתו קרוליין, הגנרל והפוליטיקאי של הקונפדרציה וייד המפטון השלישי, הפוליטיקאי של הקונפדרציה קלמנט ק.
קליי ואשתו וירג'יניה, והגנרל והפוליטיקאי של הקונפדרציה לואי ט.
בני הזוג היו חברי משפחה אינטימיים של הנשיא ג'פרסון דייוויס ואשתו ורינה האוול.
ג'יימס צ'סנאט היה גם בן דודו הראשון של עמיתו הגנרל בקונפדרציה זאכרי ק.
ג'יימס צ'סנאט נחשב ל"אדם נעים הליכות, צנוע ובעל כישרונות ראויים," אשר ביצע את תפקידיו בכישרון ובכבוד הן בחיים הפוליטיים והן בחיים הצבאיים.
הוא מת בביתו בקמדן, קרוליינה הדרומית ב-1 בפברואר 1885 ונקבר בבית הקברות של משפחת צ'סנאט, מחוז קרשו, קרוליינה הדרומית.
ג'יימס אדוארד פרגוסון הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טקסס ה-26 מינואר 1915 ועד אוגוסט 1917. בתחילת תקופת כהונתו השנייה הוא עבר הליך הדחה, אולץ להתפטר, ונאסר עליו להחזיק שוב במשרה ציבורית בטקסס.
בשל אי יכולתו להתמודד בבחירות בזכות עצמו, הריץ פרגוסון את רעייתו, מרים א.
למעשה התמודדה מרים פרגוסון כמחליפתו של בן זוגה, וג'יימס פרגוסון היה לגבר הראשון בארצות הברית שהיה לג'נטלמן הראשון של מדינה כלשהי בארצות הברית (נלי טיילו רוס התמודדה על התפקיד לאחר שבן זוגה, ויליאם רוס, שגם הוא כיהן כמושל ויומינג, נפטר כחודש לפני מועד הבחירות).
ג'יימס פרגוסון נולד ליד הכפר סליידו שבדרום מחוז בל שבטקסס, כבנם של הכומר ג'יימס אדוארד פרגוסון האב, ושל פאני פיליפס (לבית פיצפטריק) פרגוסון.
בגיל 12 הוא החל ללמוד בסליידו קולג' (בית ספר תיכון), אך בסופו של דבר הורחק ממנו בשל בעיות משמעת.
בגיל 16 הוא עזב את הבית, שוטט בין מדינות מערב ארצות הברית, ועבד בכרם, במכרה, במפעל לייצור גדרות תיל, ובחווה לייצור דגנים.
לאחר שובו לטקסס, הוא למד משפטים במחוז בל, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-31 בדצמבר 1899 נשא פרגוסון לאישה את מרים אמנדה וולאס.
לשניים נולדו שתי בנות, וידה (Ouida) וולאס פרגוסון, ודוריס (Dorrace) ואט פרגוסון.
ב-1903 נבחר פרוגסון כפרקליט העיר בלטון.
בנוסף, הוא הקים את בנק החוואים המדינתי.
ב-1906 הוא מכר את הבנק והקים את בנק טמפל המדינתי.
במקביל היה פרגוסון פעיל במפלגה הדמוקרטית וניהל כמה מסעות בחירות מקומיים.
הוא האמין ש"לכושים אין שום עניין לקחת חלק בעניינים הפוליטיים של המפלגה הדמוקרטית, מפלגת הלבנים".
חלק מכוח המשיכה שלו כמועמד למשרת המושל הייתה תמיכתו בעליונות הלבנה בתהליך הפוליטי.
ב-1914 נבחר פרגוסון כמושל טקסס, כשהתמודד תוך שהוא זיהה עצמו כאיש האגף של מתנגדי חוק היובש של המפלגה הדמוקרטית.
בתקופה זו, כשהדמוקרטים שלטו בנוף הפוליטי של טקסס, ניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה הבטיח ניצחון בבחירות הכלליות.
פרגוסון היה המועמד היחידי מטעם סיעת "הרטובים" (מתנגדי חוק היובש), וכך צבר את כלל קולות מצביעי סיעה זו אל מול קולותיהם של אנשי סיעת "היבשים" (תומכי חוק היובש).
במהלך תקופת כהונתו הראשונה של פרגוסון יושמו צעדי רפורמה רבים, כמו צעדים שנועדו לשיפור תנאי העבודה, וחוק חכירת החוות שהבטיח שדמי החכירה יהיו מוגבלים לרבע מיבול הכותנה ושליש מיבול הדגנים.
החוק התקבל בסנאט של טקסס ברוב של 23 תומכים מול 4 מתנגדים, ובבית הנבחרים של טקסס ברוב של 100 תומכים מול 24 מתנגדים.
עם זאת, על פי אחד המחקרים, החוק לא נאכף בקפדנות, וב-1921 הוכרז כנוגד את החוקה.
טרם השבעתו, נועד פרגוסון עם סגל אוניברסיטת טקסס באוסטין בנוגע למינויים שהשפיעו על ההשכלה הגבוהה.
על פי ההיסטוריון דן אטלי, תכנן פרגוסון לעשות שימוש במינויים המדינתיים כחלק ממערכת המינויים הפוליטיים כדי לגמול לתומכיו הפוליטיים.
הוא מינה את הכומר אלן פרגוסון קנינגהאם כספרן המדינה, זאת על אף חוסר ההכשרה וחוסר הניסיון שלו בתחום.
הספרן המדינתי המכהן היה אז ארנסט וינקלר , שהיה היסטוריון מקצועי בעל שנות ניסיון רבות כספרן.
יושב ראש הספרייה המדינתית והוועדה ההיסטורית, יוג'ין ק.
ברקר שמע על התוכניות הללו, והתערב לטובתו של וינקלר.
הוא כינס את הוועדה, שאישרה לברקר לכתוב מכתב למושל הנבחר.
במכתב נטען שווינקלר היה הבחירה הטובה ביותר לתפקיד.
בינתיים, נאבק וינקלר על משרתו באמצעות גיוס התמיכה של עמיתיו.
ספרנים בכירים אחרים הביעו את תמיכתם בווינקלר, כפי שעשו בנו של אחד ממושלי טקסס לשעבר וארגון "בנות רפובליקת טקסס" .
רפורמות נוספות התממשו במהלך תקופת כהונתו השנייה של פרגוסון, כולל חוק למתן קצבאות לאימהות , וצעדי חקיקה נוספים בתחום העבודה.
עם זאת, תקופת כהונתו השנייה של פרגוסון לא ארכה זמן רב.
לאחר שב-1916 הוא נבחר לתקופת כהונתו השנייה, הוא הטיל וטו על התקצוב לאוניברסיטת טקסס.
וטו זה היה למעשה נקמה נגד האוניברסיטה בשל סירובם לפטר חברי סגל מסוימים שלא מצאו חן בעיני פרגוסון, כולל ויליאם הרדינג מאייס , לשעבר סגן המושל והמייסד והדקאן של בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת טקסס, שהיה יריבו של פרגוסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים של 1914.
ההאשמות כלפי מאייס היו שהוא עשה שימוש בבעלותו על עיתונים, כולל "בראונווד ביולטין" , כדי להפיץ מידע שלילי על פרגוסון.
מבקר מוביל נוסף נגד פרגוסטון בקמפוס אוניברסיטת טקסס היה ההיסטוריון יוג'ין ברקר.
המתקפה של פרגוסון נגד מאייס הובילה למהלך של בית המחוקקים של טקסס להליך הדחה נגד פרגוסון.
יושב ראש ועדת החקירה, ויליאם ה.
בלדסו , קרא להדחתו של פרגוסון, וביולי 1917 הואשם פרגוסון בתשעה סעיפי אישום.
בית הנבחרים של טקסס הכין 21 סעיפים נגדו, ובמשפט ההדחה שלו בסנאט של טקסס הוא הורשע ב-10 מתוכם, כולל שימוש לרעה בכספי ציבור וקבלת 156,000 דולר ממקור אנונימי.
הסנאט, שרבים מחבריו שירתו תחת מאייס, ואיתו היו להם יחסים לבביים, קיבל החלטה על הדחתו של פרגוסון וקבע שהוא לא כשיר לכהן בשום תפקיד ציבורי בטקסס.
יחד עם התובע הכללי של טקסס קן פקסטון , שהועמד להליך הדחה בספטמבר 2023, אך זוכה בסופו של דבר על ידי הסנאט, פרגוסון הוא אחד משני פקידי הממשל היחידים בהיסטוריה של טקסס שהועמדו להליך הדחה, והיחידי שבסופו של דבר הורשע והודח מתפקידו.
על אף זאת, ב-1918 התמודד פרגוסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת המושל, אך הובס על ידי יורשו בתפקיד והמושל המכהן ויליאם הובי, שכיהן כסגנו, ומתוקף תפקידו הושבע במקומו כמושל.
בבחירות לנשיאות של 1920 התמודד פרגוסון כמועמד המפלגה האמריקאית של טקסס .
הוא הופיע רק על פתקי ההצבעה של טקסס, וקיבל 47,968 קולות (9.9 אחוזים מכלל הקולות של טקסס ו-0.2 אחוזים מכלל הקולות בכל ארצות הברית).
המצע שלו כלל התנגדות לחבר הלאומים, התנגדות לחוק היובש הלאומי, ומתן חנינה מלאה למנהיג הפועלים יוג'ין דבס.
פרגוסון שאף לקבל את התמיכה של וורן הרדינג ושל המפלגה הרפובליקנית שישכנעו את בוחריהם להצביע בעד הטיקט של המפלגה האמריקאית ולאחד את מתנגדי הדמוקרטים בטקסס.
בבחירות לנשיאות ניצח הרדינג, ובטקסס ניצח המועמד הדמוקרטי ג'יימס מידלטון קוקס, זאת על פי דפוס ההצבעה הטיפוסי של הרוב הלבן במדינה.
על אף אי-ההצלחה של פרגוסון בבחירות לנשיאות, הצליחה המפלגה האמריקאית להכניס ארבע נציגים לבית הנבחרים של טקסס.
בינואר 1922 פירק פרגוסון את המפלגה האמריקאית כדי להתמודד על מועמדות הדמוקרטים לסנאט של ארצות הברית.
בבחירות לסנאט שהתקיימו באותה שנה נוצח פרגוסון בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי ארל ב.
ב-1924 הריץ פרגוסון את רעייתו מרים א.
פרגוסון כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושלת.
בבחירות הכלליות היא ניצחה, באומרה שבכוונתה להסתמך על הייעוץ של בעלה.
בבחירות היא התמודדה מול השופט פליקס רוברטסון, שזכה לתמיכת הקו קלוקס קלאן.
לאחר הפסקה של שבע שנים וחצי, שבו בני הזוג פרגוסון למעון המושל.
שנתיים לאחר מכן נוצחה פרגוסון על ידי דן מודי במערכת בחירות שהתנהלה במקביל לשערוריות חדשות בנוגע לחנינות ולמינויים פוליטיים.
ב-1933 שבה פרגוסון למעון המושל וכיהנה בתפקיד שנתיים נוספות.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כמושלת טקסס, והאישה השנייה בארצות הברית שהושבעה כמושלת לאחר מושלת ויומינג נלי טיילו רוס, שנבחרה באותו יום בו נבחרה פרגוסון, אך הושבעה כשבועיים לפניה.
ג'יימס פרגוסון נפטר באוסטין ב-21 בספטמבר 1944, בגיל 73. הוא נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס.
ג'יימס בלקווד פירסון היה פוליטיקאי אמריקאי מקנזס, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1962–1978.
פירסון נולד ב-7 במאי 1920 בנאשוויל שבטנסי, והיה בן לאב שהיה כומר מתודיסטי.
בשנת 1934 עבר עם משפחתו לווירג'יניה, שם למד בבית ספר ציבורי.
לאחר מכן החל לימודים בקולג' באוניברסיטת דיוק שבקרוליינה הדרומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפסיק את לימודיו והתגייס לשירות האוויר של חיל הים האמריקאי כטייס מטוסי תובלה DC-3 דקוטה ברחבי המדינה (1943–1946).
בעת שירותו בתחנת האוויר הימית אולאתה שבקנזס, פגש את מרתה מיטשל ונישא לה.
ב־1950 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיר מישן, קנזס.
פירסון כיהן כעוזר לתובע המחוזי במחוז ג'ונסון (1952–1954), כשופט לענייני ירושה (1954–1956), ולאחר מכן נבחר לסנאט של מדינת קנזס, שם כיהן בשנים 1956–1960. לאחר סיום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין, אך נשאר פעיל פוליטית.
ב־1960 ניהל קמפיין יחד עם , מועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל קנזס, ולאחר שזה נבחר מונה פירסון ליו"ר המפלגה הרפובליקנית בקנזס.
ב־31 בינואר 1962 מינה אותו המושל אנדרסון לסנאט של ארצות הברית, במקומו של הסנאטור אנדרו פרנק שופל שנפטר.
פירסון נבחר בבחירות מיוחדות באותה שנה להשלמת הקדנציה, ונבחר מחדש ב־1966 וב־1972.
בתחילת דרכו הצביע לרוב לפי הקו המפלגתי הרפובליקני, והתנגד לתוכניות ה"חברה הגדולה" של הנשיא לינדון ג'ונסון.
אולם עם השנים עמדותיו התמתנו.
לאחר אירועי הירי באוניברסיטת קנט סטייט בשנת 1970, התנגד להפצצות בלאוס וקמבודיה במלחמת וייטנאם.
הוא התפרסם כסנאטור ששיתף פעולה עם שני צדי המפה הפוליטית.
במהלך כהונתו הצביע בעד חקיקה חשובה בתחום זכויות האזרח, כולל חוקי זכויות האזרח של 1964 ו־1968, התיקון ה־24 לחוקה, חוק זכויות ההצבעה של 1965, ואישר את מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
בין הישגיו הבולטים: חקיקת חוק מדיניות שינוי מזג האוויר (1976), שאיפשר לממשל האמריקאי לנהל הסכמים בינלאומיים לשימוש בדרכי שינוי מזג אוויר לצורכי שלום.
הובלת רפורמות בתחבורה האווירית כיו"ר משנה בוועדת המסחר, כולל הקמת קרן שדות התעופה והמרחב האווירי להרחבת נמלי התעופה האמריקאים.
רפורמות בכלכלה הכפרית יחד עם סנאטורים דמוקרטים, כולל עידוד פיתוח חקלאי ותעשייתי.
קידום החקיקה הראשונה לרפורמה במימון קמפיינים פוליטיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
תמיכה מוקדמת בחוקי הגנת הצרכן.
פירסון השתתף במאבק לשינוי תקנון הסנאט כדי לצמצם את השימוש בפיליבסטר נגד חקיקת זכויות אזרח – שינוי שהוריד את רף הקולות הנדרש לסיום דיון מ־67 ל־60.
פירסון היה חבר ב"מועדון יום רביעי" – קבוצת סנאטורים רפובליקנים מתונים וליברלים.
לעיתים התנגד למדיניות החוץ של הנשיא ניקסון, אך תמך בתוכנית ההגנה מפני טילים (Safeguard).
במדינת קנזס היו שתיארו אותו כ"לא מספיק רפובליקני", אך הוא התגבר על ביקורת זו באמצעות שירות אישי לבוחרים וקידום האינטרסים הכלכליים של המדינה – בעיקר בתחומי התעופה, הנפט והגז, וגידול הבקר.
לאחר בחירתו מחדש ב־1972, מינה אותו הנשיא ניקסון כנציג בארגון האומות המאוחדות, והוא שירת כציר בעצרת הכללית.
ב־1978 פרש מהסנאט, והוחלף בננסי קאסבאום.
לאחר פרישתו נסע רבות עם אשתו השנייה, מרגרט לינץ', ליפן ולדרום-מזרח אסיה.
הוא כיהן בדירקטוריון של East–West Center שבהונולולו בשנים 1983–1991, והשתתף בוועדות של הסנאט לבחינת מבנה ותפקוד המוסד.
הוא גם עבד במשרד עורכי הדין LeBoeuf בלשכתו בוושינגטון.
ב־13 בינואר 2009 נפטר בביתו בגלוסטר שבמסצ'וסטס, בגיל 88.
הוקמה תוכנית מלגות על שמו – Pearson Fellowship – המאפשרת לדיפלומטים אמריקאים לעבוד באופן זמני במוסדות ממשל אחרים (כולל ברמה המקומית והמדינתית).
בקנזס, מלגה על שמו מסייעת לבוגרי אוניברסיטאות ציבוריות לצאת ללימודים בחו"ל.
סניף הדואר בעיירה פריירי וילג' (עיר הולדתו) נקרא על שמו בשנת 2004.
נכון ל־2025, פירסון הוא הסנאטור האחרון מקנזס שמוצאו מאזור המטרופולין של קנזס סיטי, אף על פי שמחוז ג'ונסון הוא המחוז המאוכלס ביותר במדינה.
ג'יימס ג'וזף קאוזנס היה איש עסקים, פוליטיקאי ופילנתרופ אמריקאי.
לפני כניסתו לחיים הפוליטיים כיהן כסגן נשיא ומנהל כללי של חברת פורד מוטור.
קאוזנס נולד בצ'טהאם שבאונטריו, קנדה, ב-26 באוגוסט 1872, לג'יימס ולאמה קליפט קאוזנס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בצ'טהאם ולמד גם במכללה לעסקים.
בשנת 1890 עבר לדטרויט שבמישיגן, ועבד כבודק קרונות רכבת בחברת הרכבות "ניו יורק סנטרל" עד שנת 1897. חריצותו משכה את תשומת לבו של אלכסנדר מלקומסון, בעל עסק לפחם, שהעסיק אותו כפקיד בין השנים 1897–1903.
בשנת 1898 נישא קאוזנס למרגרט מאנינג.
לשניים נולדו שישה ילדים, ביניהם פרנק קאוזנס, שלימים כיהן גם הוא כראש עיריית דטרויט.
שיתוף הפעולה עם הנרי פורד
בשנת 1902 היה הנרי פורד בתהליך הקמת חברת פורד מוטור.
מלקומסון היה אחד המשקיעים המרכזיים, וקאוזנס החליט להשקיע בעצמו 2,500 דולר — סכום גדול באותם ימים — באמצעות הלוואה.
החברה נוסדה רשמית ב-1903, עם ג'ון ס.
גריי כנשיא, פורד כסגן נשיא, מלקומסון כגזבר, וקאוזנס כמזכיר החברה.
קאוזנס ניהל את ענייני החברה ושכרו עמד על 2,400 דולר לשנה.
לאחר מותו של גריי ב-1906 ומחלוקות פנימיות, עזב מלקומסון את החברה, וקאוזנס מונה לסגן נשיא ולמנהל הכללי.
הודות לניהולו היעיל צברה החברה רווחים עצומים, והפכה את פורד ואת קאוזנס לעשירים מאוד.
עם זאת, היחסים ביניהם התקררו, וב-1915 קאוזנס התפטר מתפקידו, אך שמר על מניותיו.
בשנת 1919 רכש פורד את מניותיו תמורת סכום עתק של 30 מיליון דולר.
בשנת 2012 הוכנס קאוזנס להיכל התהילה של תעשיית הרכב.
קאוזנס כיהן כנשיא בנק דטרויט ומנהל בבנק הנאמנויות של העיר.
בין השנים 1919–1922 כיהן בתפקיד ראש עיריית דטרויט, ובתקופתו הונהגה תחבורה ציבורית עירונית בבעלות העירייה.
ב־29 בנובמבר 1922 מונה קאוזנס לסנאטור מטעם מישיגן, במקומו של הסנאטור שהתפטר, טרומן ניוברי.
בבחירות המיוחדות של 1924 אושרה מינויו, והוא נבחר גם לתקופת כהונה מלאה.
קאוזנס היה רפובליקני בעל נטיות פרוגרסיביות, ותמך ברעיונות כמו מס הכנסה מדורג ובבעלות ציבורית על שירותים חיוניים.
הוא היה יושב ראש ועדות הסנאט לשירות המדינה, לחינוך ולעבודה, ולתחבורה בין־מדינתית.
תבוסתו בבחירות המקדימות של 1936 נבעה בעיקר מתמיכתו במדיניות ה"ניו דיל" של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
קאוזנס נפטר ב-22 באוקטובר 1936 בדטרויט ונקבר בבית העלמין וודלואן בעיר.
קאוזנס הקים את "קרן הילדים של מישיגן" (Children's Fund of Michigan) ותרם לה 10 מיליון דולר.
הקרן סיפקה שירותי בריאות ורפואת שיניים לילדים מעוטי יכולת, ופעלה כ־25 שנה.
הוא תרם גם מיליון דולר לסיוע לנזקקים בדטרויט וייסד קרן להלוואות לנכים.
לאחר אסון בית הספר בבאת' שבמישיגן (1927), שבו נרצחו 38 ילדים בפיצוץ, תרם קאוזנס 75,000 דולר לבניית בית הספר מחדש, שנקרא על שמו – "בית הספר החקלאי ג'יימס קאוזנס".
בנוסף, תרם 600,000 דולר לאוניברסיטת מישיגן לבניית מעון לסטודנטיות לסיעוד.
המבנה נקרא לבסוף על שם אמילי מקלפלין, לפי בקשתו.
בשנות ה־30 תרם קאוזנס מיליון דולר לבית החולים לילדים של מישיגן.
הסיפור המפורסם מספר כי אשתו ביקשה ממנו ליום הולדתה "קופסה פשוטה לשמירת פנינים", והוא העניק לה קופסה עם פתק שבו כתב כי "הפנינים החדשות שלך יהיו כל הילדים שיטופלו כאן".
בנוסף, השקיע בפרויקט דיור ציבורי ייחודי בשם "וסטאקרס" בווסט בלומפילד, מישיגן – יישוב שנועד לאפשר לפועלים קשי יום לרכוש בתים על קרקע חקלאית קטנה, כדי שיוכלו לגדל מזון למשפחותיהם בתקופות מיתון.
קאוזנס נהג לומר ששמו נהגה בדיוק כמו המילה "Cousins" (קרובי משפחה).
לאחר מותו, בשנת 1937, ביוזמת בנו ראש העיר פרנק קאוזנס, נקראה על שמו שדרת "ג'יימס קאוזנס" (James Couzens Highway) בדטרויט.
חלק מהכביש המהיר נושא את שמו עד היום.
ג'יימס קוק היה קצין בצי המלכותי הבריטי ומגלה ארצות, מגדולי חוקרי האוקיינוסים בהיסטוריה.
קוק נולד במרטון שבחבל יורקשייר, ליד המקום שבו נמצאת היום העיר מידלסברו, בן למשפחה של פועל חקלאי עני.
לימים התקדם האב ונעשה למנהל עבודה באחוזה.
בעל האחוזה שילם עבור לימודיו של הילד ג'יימס בבית ספר שהקים ארגון צדקה, לימודים שלא היו מובנים מאליהם בתקופה שבה מחצית האוכלוסייה לא ידעה קרוא וכתוב.
בגיל צעיר איבד חמישה אחים ואחיות ונותרו לו שתי אחיות בלבד, שעימן לא היו לו קשרים חמים לאורך חייו.
בסוף שנות העשרה לחייו עזב את החווה ועבר לעיירה סטייזס (Staithes) באזור העיר ויטבי (Whitby) שעל הים הצפוני.
תחילה עבד כעוזר לחנווני ואחר כך פנה אל הספנות.
במשך תשע שנים עסק בהובלת פחם בים הצפוני.
מעסיקו היה סוחר קווייקרי, ג'ון ווקר, שבביתו התגורר בין הפלגה להפלגה.
בשלוש השנים הראשונות הועסק כמתמחה על אחת האוניות ובמקביל למד אלגברה, טריגונומטריה, ניווט ואסטרונומיה.
בשנת 1752 נתמנה לקצין ניווט של אחת הספינות, ולאחר שלוש שנים, בשנת 1755, הוצע לו הפיקוד על הספינה, אולם הוא העדיף להתגייס לצי המלכותי אשר פתח במבצע גיוס באותו זמן.
לא ברור מדוע החליט קוק לנטוש את ג'ון ווקר, שהציע לו לפקד על ספינה, ולבכר על פניו את החיים הקשים של הצי, אבל בהחלט ייתכן שאחד הגורמים לכך היה שאפתנות: השירות הצבאי צפן בחובו הזדמנויות רבות יותר לתהילה.
גורם אפשרי נוסף היה העובדה שהגיוס היה חובה ואנשים נאספו בכוח מהרחוב, וייתכן שקוק העדיף להתנדב במקום להילקח.
ב-1762 התחתן עם אליזבת', בתו של בעל פונדק באזור המספנות בלונדון, אך את רוב שנות נישואיהם העבירו במרחק אלפי קילומטרים זה מזו.
נולדו להם שישה ילדים, אולם רק שלושה מהם הגיעו לבגרות.
אחרי מותו של ג'יימס קוק לא שפר גם גורל ילדיו הנותרים: שניים מהם מתו כיורדי ים צעירים, ואילו השלישי, אשר פנה אל לימודי הכמורה, מת ממחלה.
שושלתו של קוק נגדעה אפוא באיבה: כל בניו מתו לפני שהביאו לעולם ילדים משל עצמם.
עד הגיעו לגיל ארבעים הספיק קוק להעפיל משפל הסטטוס החברתי אל עמדה מכובדת, וזאת בתקופה שבה הבדלי מעמדות שיחקו תפקיד חשוב מאין כמוהו.
הוא היה אדם גבוה וצנום (בתמונה אומנם נראות כתפיו רחבות, אך לפי טוני הורביץ, כותב הספר "קווי רוחב כחולים", הצייר השתמש בדוגמן, שכן הקפטן ישב לפניו רק זמן קצר).
בצי, קוק השתתף באזור מישורי אברהם בקרבות מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, במהלכם התנגשו הבריטים עם הצרפתים בקרב על קנדה.
ב-1763 מונה לבצע סקר בניופאונדלנד, האי הגדול שבצפון קנדה.
עבודתו המוצלחת זיכתה אותו בתשומת לב וביוקרה.
הוא נודע כמומחה בענייני ניווט, שרטוט מפות ואסטרונומיה.
ב-1768 נבחר לעמוד בראש משלחת אסטרונומית שיצאה לצפות במעברו של כוכב הלכת נוגה על פני השמש, במטרה לחשב על פיו את המרחק שבין השמש לכדור הארץ.
מטרה נוספת של המסע הייתה מודיעינית צבאית: לחקור את היבשת הדרומית האגדית ששיערו שקיימת בדרום האוקיינוס השקט, טרה אוסטרליס (פירוש המילה הוא ארץ דרומית).
לקוק הוקצתה ספינה קטנה בשם "אנדוור", ועימו יצאו להפלגה אנשי מדע בראשות ג'וזף בנקס.
קוק הקפיד על בריאות אנשיו, ובמהלך המסע לא מת איש מהם מצפדינה, הישג יוצא דופן באותם ימים, וזאת בזכות חשיבתו המקורית, כשהכריח את מלחיו לאכול ירקות וכרוב, להתעמל, ולשתות יותר מים ופחות בירה ורום.
עם זאת לא ניתן לראות אותו כפורץ דרך במאבק במחלה קשה זו, שהייתה שכיחה כל כך בקרב הימאים.
ב"אנדוור" שט קוק לאורך החוף המזרחי של דרום אמריקה והגיע לטהיטי.
מסלול המסע לא היה ידוע לו מראש, ונקבע על פי פקודות סודיות חתומות במכתבים שנפתחו רק במהלך ההפלגה.
האי טהיטי התגלה כבר שנתיים קודם בידי אנשי הספינה הבריטית "הדולפין" בהובלת סמואל ווליס.
איש בשם טופאיה , טהיטי רם מעלה, ביקש להצטרף להפלגה עם משרתו.
קוק לא התלהב, אך ג'וזף בנקס נעתר לבקשתו ולקחם תחת חסותו בתקווה שיוכל להחזיק בבן טהיטי "כמוצג נדיר, כדרך ששכני מחזיקים אריות או נמרים".
בסופו של דבר הושיט טופאיה סיוע רב ערך בניווט ובגאוגרפיה.
אחרי יציאתו מטהיטי עבר קוק בבורה בורה, כדי לאפשר לאנשי צוותו להתאושש באקלים נעים בטרם ימשיך הלאה.
משם הגיע כאירופאי השני, אחרי אבל טסמן, לניו זילנד על שני אייה.
הפגישה הראשונית עם המאורים באי הצפוני (באזור עיר גיזברן של היום) של ניו זילנד הסתיימה בצורה בלתי נעימה ביותר, בעימות ובהרג (קוק קרא למקום "מפרץ הדלות").
בהמשך הפלגתו לאורך החוף גילה שהמאורים הם אכן לוחמניים, אך ניתן לכונן עימם יחסי מסחר.
הוא גם נתקל בשבטים קניבליים.
עבודת המיפוי שעשה קוק בחופי ניו זילנד הייתה כל כך מדויקת, שמפותיו היו בשימוש עד שנות התשעים של המאה ה-20. במסגרת עבודתו התברר לו שהאי אינו מחובר ליבשת דרומית גדולה.
ב-29 באפריל 1770 היה קוק לאדם האירופאי הראשון שעלה על חופי מזרח אוסטרליה, שהייתה על מסלול החזרה שלו.
בחופים האחרים חזו כבר ההולנדים לפניו, אך חקירתם את היבשת הייתה שטחית ביותר.
הוא גילה מקום שלו קרא "מפרץ בוטאני" וציין את פירותיו ואת אקלימו הנוח.
למקום הזה נשלחו אסירים 18 שנים אחר כך, בשנת 1788. והתברר להם שעל אף תיאורי קוק, הוא אינו ראוי ליישוב אדם.
הם סטו למפרץ סמוך, ובו הוקמה לימים סידני.
במהלך הדרך בחופי אוסטרליה היה קרוב להתנגש בשונית אלמוגים, וההיחלצות ממנה, אותה ראה כנס כמעט, גרמה לו לכנות את המעבר "תעלת ההשגחה העליונה".
כמו כן הספיק להכריז על ריבונות מלך אנגליה על החוף המזרחי של אוסטרליה בהנפת דגל סמלית בקצהו, בניו סאות' ויילס.
בדרכו חזרה לאירופה גילה את האי ויטסאנדיי ואיים נוספים, ועצר במקום שהיום הוא ג'קרטה, בירת אינדונזיה.
מלוויו הטהיטים נדהמו לראות עיר שוקקת והומה, אך שם דווקא פקד אותם אסון: הם מתו מדיזנטריה או ממחלה דומה לה, לצד עוד 22 מאנשי צוות, שמתו שם או בשבועות שאחר כך.
ב-13 ביולי 1771 עגן שוב בחופי אנגליה.
בסך הכול שבו מעט יותר ממחצית מ-94 האנשים שיצאו לדרך.
בשובה של הספינה הפכו מוצגיה, ביניהם פוחלץ של קנגורו, לאטרקציה, ודווקא בנקס וצוותו, אנשי המדע, זכו ליותר הערצה מאשר קוק.
מסע האנדוור לא פתר את השאלה: "האם קיימת היבשת הדרומית?", אף שעתה ברור היה שאם היא אכן קיימת, היא גדולה פחות ממה שסברו בתחילה.
כדי לפתור תעלומה זו היה צורך ביציאה נוספת לאוקיינוס השקט.
במסע נעשה שימוש בשעון הכרונומטר, כלי התמצאות שפיתח ג'ון הריסון, שרק קוק, בן יורקשיר כמוהו, היה פתוח דיו כדי לנסות ולהשתמש בו, והוא אכן הפיק ממנו תועלת רבה.
הפעם התנהלה ההפלגה בשתי אוניות: "רזולושן" הגדולה בהנהגת קוק ו"אדוונצ'ר" הקטנה יותר.
מחלוקות על האופן שבו תשופר הרזולושן הביאו לפרישתו של בנקס מהפלגה זו.
את מקומו החליף חוקר טבע אחר, יוהאן פורסטר.
במסע זה, שהתחיל בבריטניה, היה קוק הראשון לחצות את חוג הקוטב הדרומי.
רק חמישים שנה אחריו נחצה שוב קו הרוחב 71. ב-30 בינואר 1774, כשנעצר מול גבעות הקרח ונאלץ לבסוף לשוב על עקבותיו כתב ביומנו את המשפט המפורסם:
התנאים הקשים והמחסור באוכל טרי הביאו אותו למחלה, והוא היה על סף מוות, אך לבסוף התאושש.
פעמיים היה באנטארקטיקה כשבין לבין עצר למנוחה בפולינזיה, בין השאר באי הפסחא ובטונגה, שאותה גילה כבר אבל טסמן.
קוק התרשם מאוד מיכולותיהם החקלאיות של תושביה ומסבר הפנים היפות שבו קיבלו את צוותו.
הוא קרא לקבוצת האיים: "איי הידידות", אף שהעיר על העריצות שבה מתייחסים מושלי האי לנתיניהם.
בחלקו האחרון של המסע תר את האיים שבאזור ניו זילנד.
ההפלגה בת שלוש השנים הסתיימה במותם של ארבעה אנשים, רק אחד מהם ממחלה, דבר שהיה הישג בלתי רגיל, שקוק השתבח בו.
האדוונצ'ר, שעליה פיקד טוביה פורנו, התפצלה מהרזולושן בשלב מוקדם.
אנשיה הסתבכו בקרב קטלני עם מאורים קניבלים ושבו לממלכת בריטניה הגדולה שנה לפני קוק ואנשיו.
הם הביאו עימם איש מטהיטי בשם אומאי, שהפך לאטרקציה של לונדון.
משחזר קוק לאנגליה ב-1775 קיבל דרגת קפטן וחברות ב"חברה המלכותית".
מאמר שבו הסביר כיצד שומרים על בריאות המלחים זיכה אותו בשנת 1776 במדליית קופלי.
ובעיקר, אחרי מאות שנים של ספקולציות הוכיח הקפטן שאין בנמצא יבשת דרומית.
קוק ביקש לעצמו משרה נוחה בפיקוד על בית החולים של הצי, וזכה לקבלה, אך לא היה מסוגל להחזיק בה לאורך זמן.
משהתבקש להמליץ על מפקד למסע חדש אל האוקיינוס השקט, הכריז שהוא עצמו ייטול את הפיקוד.
המטרה הייתה הפעם בצפון כדור הארץ - לגלות את החיבור הצפון מערבי בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, אחרי חמישים ניסיונות כושלים קודמים.
קוק לקח איתו את אומאי, במטרה להחזירו אל טהיטי מולדתו ועמו מתנות למלך הארץ.
ב-1776 יצא למסע באוניותיו ה"רזולושן", שעליה פיקד בעצמו, וה"דיסקברי" בהובלת צ'ארלס קלרק.
בתחילה הוא אכן החזיר את אומאי.
באזור טהיטי התמודד עם גנבות של ילידים בנוקשות שלא אפיינה אותו בעבר, כשהורה לקצץ אוזניים של גנב ולשרוף בתים.
גם כלפי הצוות היה יחסו מחמיר מאי פעם, וידו הייתה קלה בכל מה שנוגע לעונש המלקות ולקיצוץ מנות המזון.
הוא עשה טעויות ניווט, והתפרצויות הזעם שלו הבהילו את אנשיו.
ייתכן שמגוון בעיות בריאותיות תרמו להתנהגותו, בהן התמכרות אפשרית לאופיום או חסימת מעיים.
סכסוך נוסף התגלע בינו לבין אנשיו, כשתבע בתוקף שינסו להזין את עצמם בבשרו של סוס הים, שבעיניהם היה בלתי אכיל.
במסעו גילה את אי חג המולד והוואי, שאותה כינה "איי סנדוויץ'", על-שם שר הצי, ג'ון מונטגו, הרוזן הרביעי מסנדביץ.
הוא לא הבין כיצד מצא שם פולינזים הדומים לאלו שפגש באיי הדרום.
החידה על התפשטות הפולינזים נותרה פתוחה למעשה עד ימינו והיוותה רקע למסע קון-טיקי.
אנשי הוואי קיבלו אותו בתחילה כאל ונהגו כלפיו בהכנעה גמורה, כן היו מוכנות נשותיהם לספק ברצון את תשוקותיהם של ימאיו, על אף שקוק ניסה לאסור זאת מחשש להתפשטות מחלות המין.
משם פנה קוק לעבר החופים המערביים של קנדה של היום.
במרץ 1778 הפך לאירופאי הראשון שביקר באזור קולומביה הבריטית.
הם שהו מספר שבועות באזור האי ונקובר ואחר כך המשיכו צפונה.
כוונתו המקורית של קוק לעבור את המעבר הצפון-מערבי נתקלה בקשיים בשל הקרחונים.
התברר לו שאחרי שעבר את אלסקה ואת מצר ברינג אין ביכולתו להמשיך עוד לכיוון האטלנטי.
הוא עצר שוב בקו הרוחב שבעים, הפעם קו הרוחב הצפוני.
ואכן, לא היה כל סיכוי בתנאים של אותו זמן למעבר אוניות בדרך שאותה בחן קוק.
רק במהלך המאה ה-20 הצליחו ספינות לעבור באזור דרך צפון קנדה וים בופור מדרום לקוטב.
את הקוטב עצמו יכולה לעבור רק צוללת.
אחרית דבר - מותו בהוואי
קוק שב להוואי מתוסכל וחולה בבטנו, לצורך תיקונים בספינה.
גם בביקורו הזה, השני, התקבל בכבוד כביר, וההוואיים ערכו טקס שבו הוכתר כאל.
אולם מתחים צצו עקב שימוש שעשו האנגלים בגדר שהקיפה מקדש, שהיה לכאורה ברשות הילידים.
נראה שהאחרונים חשו הקלה כאשר קוק עזב, אבל דברים השתבשו כשנאלץ הקפטן לשוב על עקבותיו כעבור כמה ימים, עקב הינתקותו של תורן הספינה ממקומו.
הפעם לא קיבלו אנשי הוואי בברכה את הזרים שחזרו אל מפרץ קאלאקקואה (), והחלו לגנוב מהם.
קוק זעם וציווה לפעול נגד הגנבים באש חיה.
כעסו גבר למחרת, ב-14 בפברואר 1779, כאשר נגנבה גם סירה שלו.
הוא ניסה לחטוף את המלך כבן ערובה להחזרת הסירה.
פרץ קרב אלים והמהומה גברה כאשר נודע שבמקום אחר באי האנגלים הרגו צ'יף.
במהלך ההתרחשות מצא עצמו קוק מבודד.
אחריו רץ הוואי והלם בו.
קוק נפל ומיד נדקר בפגיון, וההמון התנפל על גופתו והכה בו.
לאחר מכן גופתו של קוק בותרה, הבשר הוסר ממנה, וחלקים נשלחו לראשי השבטים באי.
אנשי הוואי לא היו קניבלים; הטיפול בגופה נועד לשמר את העצמות למטרות טקסיות.
סביב נסיבות מותו של קוק, האלהתו והשאלה מדוע ומתי השתנתה התנהגות העם ההוואי, קיימת מחלוקת קשה בין שני אנתרופולוגים: מרשל סלינס (M.Sahlins) מאוניברסיטת שיקגו, מומחה לאנתרופולגיה של אוקיאניה; וגנאנאת אובייסקרה (Gananath Obeyesekere), אנתרופולוג יליד סרי לנקה מאוניברסיטת פרינסטון.
קוק ואנשיו הגיעו למפרץ "קאלקקואה" שלחוף הוואי בתאריך 17 בינואר 1779, בדיוק בעת שנערכו שם חגיגות חודש המקהיקי לכבודו של האל "לונו" (ידוע גם כאורנו).
לונו מסמל את השלום והשפע, ובתקופת המקהיקי נוהגים ההוואים להיות שמחים; לאהוב, ולא להילחם.
לונו היה שליט מיתולוגי קדום שהפך לאל האמור לחזור מדי שנה בעת החגיגות.
בביקורו הראשון קוק הגיע להוואי בדיוק בזמן המתאים; ההוואים עשו הקבלה בין האל לונו לבין קוק והתייחסו אליו כאל אל.
קוק וצוותו עזבו את הוואי בערך עם תום חגיגות המקהיקי.
לפי אמונת ההוואיים, האל לונו אמור לעזוב את האי ולהפליג מעבר לאופק כדי לחזור לאחר שנה.
להפתעת ההוואיים, קוק שב כעבור ימים אחדים (הפעם השנייה בה הגיע להוואי) בשל תורן שבור ונחת בתקופה אחרת לגמרי בשנה של ההוואיים.
עתה הייתה זו תקופתו האל "קו", אל המלחמה והאל החביב על המלוכה ועל ראשי השבטים.
על כן, עם חזרתו לאי התקבל קוק באי רצון.
את המעבר מתקופת לונו לתקופת קו אמור לסמל קורבן אדם, והמפגש הלא צפוי בין קוק (הוא לונו) לבין האל קו היה צריך, לדעת ההוואיים, להסתיים במות לונו.
כך מת קוק בתור אל; ההוואיים החשיבו את קוק לאל, והרגוהו כאל.
בשנת 1992 פרופסור גננת אובייסקרה (Gananath Obeyesekere), ראש המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פרינסטון, עורר פולמוס כשגינה את ההסבר הזה כ"שטות אימפריאליסטית".
לדבריו הבינו תושבי הוואי היטב שהקפטן האנגלי לא היה אל.
בספרו הוא מציע טעמים רציונליים להתנהגותם, כתגובה לאופן שבו נהג בהם קוק עצמו.
אנשיו של קוק הגיבו באבל גדול על מותו של מנהיגם.
הם האשימו את ג'ון ויליאמסון, מפקד של סירה שהייתה במפרץ בזמן ההתנגשות, כאילו לא סייע לקוק בשעה שזה נזקק לו.
ויליאמסון אמנם זוכה, אך עתיד היה לעמוד לדין על התנהגות פחדנית במקום אחר.
ייתכן, משער טוני הורביץ, שקוק היה יכול להינצל אילו ידע לשחות, אך נראה שיורד הים הגדול לא היה מסוגל לצלוח את המים שהפרידו בינו לבין הסירה.
מאושרים מהריגת מנהיג אויביהם התגרו ההוואיים במלחים הבריטים.
הללו מצידם השתוקקו לנקמה, ולא איחרו להביאה.
בהתפרצות זעם הם טבחו בכפר ילידים, שרפו בתים והניפו ראשים כרותים על כידונים.
ב-21 בפברואר, אחרי שירו עשרה מטחי הצדעה, יצאו האוניות בחזרה לאנגליה, בהובלתם של ג'ון גור, אמריקני, שלא ידע שארצו כבר אינה נתונה לשליטת המלך הבריטי, וג'יימס קינג, שכן צ'ארלס קלארק, מפקד הדיסקברי מת משחפת.
החובל הראשון היה ויליאם בליי, לימים איש הבאונטי.
אל חופי בריטניה הגיעו הספינות בחודש אוקטובר 1780.
ג'יימס הריסון קובורן השלישי היה שחקן קולנוע אמריקאי, אשר גילם לרוב את הבחור הקשוח בסרטי אקשן ומערבונים, בין היתר "שבעת המופלאים", "גיהנום לגיבורים", "הבריחה הגדולה", "חידון בחרוזים", "גבר ללא חת", "פט גארט ובילי הנער", "צלב הברזל".
בשנת 1998 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "פגיעה".
קובורן למד משחק באוניברסיטת UCLA, לאחר מכן עבר לניו יורק ולמד אצל מאמנת השחקנים הנודעת סטלה אדלר.
קובורן שיחק תחילה במחזות, ועבר לשחק בסרטים.
תפקידו המרכזי הראשון היה בסרט "שבעת המופלאים" לצד יול ברינר, צ'ארלס ברונסון וסטיב מקווין.
בסוף שנות השישים הפך לכוכב, אף הוגדר כ'סמל סקס', כשהוא מגלם את התפקיד הראשי בסדרת סרטי ריגול משעשעים "האיש שלנו פלינט".
למשך תקופה מסוימת נעלם מהמסך עקב מחלת שרירים ניוונית, ואחר שב להופיע, במשורה.
בשנים האחרונות לחייו זכה לעדנה מחודשת ואף זכה בפרס האוסקר לשחקן משנה בשנת 1998 על תפקידו כאביו האלכוהוליסט של ניק נולטה בסרט "פגיעה".
קובורן מת בפתאומיות, בגיל 74, מהתקף לב, בזמן שהאזין לרדיו.
הוא השאיר אחריו אישה, בן ובת חורגת.
אשתו, פאולה מורד, נפטרה מסרטן שנתיים לאחר מכן, ב-30 ביולי 2004, בגיל 49.
פט גארט ובילי הנער (1973)
ג'יימס "ג'ימי" קווין היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי.
ב-1928, כשהיה סטודנט, זכה קווין באליפות המכללות בריצת 100 יארד.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית הזהב בריצת שליחים 4x100 מטר, לצידם של פרנק ויקוף, צ'ארלס בורה והנרי ראסל, בשיא עולם חדש של 41.0 שניות, לפני גרמניה (41.2 שניות) ובריטניה (41.8 שניות).
ב-2004 בגיל 97 נפטר קווין ברוד איילנד.
ג'יימס קלאוול היה תסריטאי, במאי קולנוע וסופר שכתב סדרת ספרים, שנקראה מאוחר יותר "הסאגה האסייתית", שהתפרסה על פני אזורים רבים בעולם ומאות שונות; הספר המוכר ביותר בסדרה הוא שוגון.
ג'יימס קלאוול נולד בסידני שבאוסטרליה ב-10 באוקטובר 1924. אביו היה קצין בריטי ששירת בצי המלכותי ולכן בילה את רוב ילדותו בחלקים שונים של האימפריה הבריטית.
ב-1940 הצטרף לארטילריה הבריטית המלכותית ונשלח למלזיה להילחם נגד היפנים במלחמת העולם השנייה.
הוא נפצע מאש מכונת ירייה ובסופו של דבר נשבה ונלקח למחנה שבויים יפני בג'אווה.
זמן מה לאחר מכן הועבר לכלא צ'אנגי שנמצא ליד סינגפור.
ניסיונותיו וחוויותיו שם הפכו מאוחר יותר לבסיס לספרו הראשון, מלך עכברוש, שפורסם ב-1962.
עד 1946 עלה קלאוול, ששוחרר בינתיים ממחנה השבויים, לדרגת קפטן, אך תאונת אופנוע סיימה את שירותו הצבאי.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת בירמינגהם, שם פגש את אפריל סטרייד, שחקנית, שנישאה לו ב-1951. דרכה גילה קלאוול את תעשיית הסרטים.
הוא עזב עם משפחתו לניו־יורק ב-1953, שם עבד בטלוויזיה, ולאחר מכן הם עברו להוליווד.
בסופו של דבר זכה קלאוול להצלחה כתסריטאי עם The Fly ו-Watusi.
הוא גם עיבד לתסריט את הסרט הקלאסי The Great Escape מספר של פול בריקהיל.
הדבר עזר לבסס את מעמדו בהוליווד, ועד 1959 הוא הפיק וביים סרטים רבים.
ב-1963 הפך קלאוול לאזרח של ארצות הברית.
בשנות השישים הוא חי בהונג קונג ושם כתב גם את טאי פאן שפורסם ב-1966.
הוא מת משבץ, לאחר סרטן, בשווייץ בשנת 1994.
קלאוול החל לכתוב להוליווד ב-1953, בזמן ששהה בה ובניו יורק.
את התסריט של 'הזבוב' הוא כתב ב-1958 יחד עם ג'ורג' לנגילן.
הסרט זכה לפופולריות רבה ואף לגרסה מחודשת בשנת 1986. הסרט מספר על מדען שחווה תאונה מחרידה בזמן שניסה את מכונת הטלפורטציה החדשה שלו; זבוב נכנס למכונה יחד איתו וכך הוא הפך למפלצת – חצי־זבוב וחצי־אדם.
את Watusi עיבד קלאוול מספר של ה.
ריידר הגארד ב-1959, ומיד לאחר מכן פנה לכתוב ולביים את Five Gates to Hell – סרט דרמה מלחמתית שמתרחש במהלך מלחמת וייטנאם.
Walk Like a Dragon הוא יצירה משותפת של קלאוול (שגם ביים) ודניאל מיינווארינג.
הסרט היה מערבון רגיל למדי, אך ניכרו בו ידיו של קלאוול שהכניס מאפיינים ודמויות מהמזרח־הרחוק.
הבריחה הגדולה, הוא סרטו המוכר ביותר של קלאוול, אותו עיבד יחד עם וו.
בורנט מספר של פול בריקהיל.
הסרט, שנחשב לסרט קאלט, מספר את סיפורם האמיתי של מספר אמנים אסירים שכבר ברחו בעבר ממחנה־שבויים וכעת כלואים בתוך מחנה אשר אמור להיות חסין מבריחות, בזמן מלחמת העולם השנייה.
בחלקו הראשון של הסרט השבויים רק מנסים להסיח את דעת השומרים בשעה שהם חופרים את דרכם החוצה, בעוד החלק השני הופך הרפתקה בשעה שהאסירים משתמשים בכל כלי־תחבורה אפשרי כדי לצאת מאירופה הכבושה.
מיד לאחר "הבריחה הגדולה", ב-1964, השתתף בכתיבת התסריט של הסרט טייסת 633 המבוסס על ספר מאת פרדריק סמית'.
הסרט, דרמה מלחמתית, מספר את סיפורה של טייסת 633 שמקבלת עליה את המשימה להפציץ מפעל דלק גרמני בנורווגיה ונתקלת בדרך בתלאות ובעיות רבות.
The Satan Bug היה הסרט הבא שבהפקתו השתתף קלאוול, ב-1965. גם את הסרט הזה עיבד קלאוול מספר ביחד עם אדם אחר.
הפעם הספר היה The Satan Bug מאת איאן סטיוארט (שם העט של אליסטר מקלין), והעיבוד התבצע ביחד עם אדוארד אנהלט.
גם את לאדוני באהבה, יצירתו הקולנועית הבאה, הוא ביים ועיבד מספר של אדוארד בראית'וויט.
קלאוול הוא האב הביולוגי של פטרה ברט ברנדו, שאומצה על ידי מרלון ברנדו.
The Satan Bug, כתיבה משותפת, 1965
לאדוני באהבה, כותב ובמאי, 1966
בית האצילים (מיני סדרה), מיני־סדרה, 1988
טאי־פאן ומלך עכברוש, שניהם עובדו לקולנוע גם כן, אך קלאוול כלל לא השתתף בתהליך, ככותב או כבמאי.
שוגון עובד לסדרת טלוויזיה שיצאה ב-2024 - שוגון (סדרת טלוויזיה).
מלך עכברוש (1962), מתרחש במחנה יפני של שבויי מלחמה בשנת 1945. יצא לאור בעברית בהוצאת משרד הביטחון ב-1982 בתרגומו של עמשי לוין.
טאי־פאן (1966), מתרחש בהונג־קונג בשנת 1841. יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-1989 בתרגומו של ישעיהו לויט.
שוגון (1975), מתרחש ביפן הפיאודלית בשנת 1600. יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-1980 בתרגומו של עמוס פארן.
בית האצילים (1981), מתרחש בהונג־קונג בשנת 1963. יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-1989 בתרגומם של עמר ברטוב ואיריס ברעם.
סופה (1986), מתרחש באיראן בשנת 1979. יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-1988 בתרגומו של עמנואל לוטם.
אמנות המלחמה, 1983, תרגום לאנגלית של הספר מאת סון דזה.
"Escape", נכתב ב-1994, מבוסס על "סופה" אך לא נחשב לחלק מהסאגה האסיאתית.
ג'יימס ברנדן בנט קונולי היה אתלט אמריקאי, שהיה לאלוף האולימפי הראשון בתקופה המודרנית כשזכה במדליית זהב באולימפיאדת אתונה בשנת 1896.
קונולי נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, בנם של ג'ון קונולי ואן אודונל, אמריקאים עניים ממוצא אירי.
מלבדו היו לזוג עוד אחד עשר ילדים.
את חינוכו קיבל קונולי באקדמיית נוטרדאם ולאחר מכן למד בבית הספר ללשון "מאת'ר ולורנס", אך לא המשיך לבית ספר תיכון.
במקום זאת, עבד קונולי כפקיד בחברת ביטוח בוסטונאית.
מאוחר יותר התגייס לחיל המהנדסים בצבא ארצות הברית והוצב בסוואנה שבג'ורג'יה.
באותן שנים החלה משיכתו לספורט, וב-1891 כינס פגישה מיוחדת של אגודת הספרייה הקתולית (CLA) של סוואנה, בה הוביל הקמת קבוצת פוטבול.
זמן קצר לאחר מכן, נבחר קונולי לשמש כקפטן מועדון רכיבת האופניים של ה-CLA, ועבד רבות לקידום הספורט, בעיקר בקרב נצרכי כיסאות הגלגלים של העיר.
על אף כל זאת, קונולי לא היה שבע רצון מהדרך אליה פנו חייו, וביקש לפצות על שנות התיכון האבודות שלו על ידי לימוד עצמי.
באוקטובר 1895 עבר את בחינות בית הספר המדעי לורנס והתקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר ייסוד הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1894, הוחלט על חידוש המשחקים האולימפיים וקיום האולימפיאדה הראשונה באתונה, מה-6 עד ה-15 באפריל 1896. קונולי החליט להשתתף במשחקים, ושלח ליושב ראש הוועדה להסדרת ספורט אתלטי באוניברסיטת הרווארד בקשה להיתר היעדרות, אך נדחה.
על פי עדותו של קונולי, הובא לידיעתו שהדרך היחידה בה יוכל להשתתף במשחקים היא פרישה מהאוניברסיטה והגשת בקשה נוספת ללימודים.
קונולי טוען כי תשובתו הייתה:
לא ברור אם זו אכן הייתה תשובתו.
על פי רישומי האוניברסיטה, שלח קונולי בקשה לנסיעה לאירופה, נדחה, ולאחר מכן שלח בקשת פרישה, שאושרה ב-19 במרץ 1896.