tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקינלי הריץ מועמדים למוסדות המפלגתיים כדי שיוכלו לתמוך בו בוועידה.
אחד מהם היה צ'ארלס דוז, בנקאי ויזם צעיר שעבר לשיקגו מנברסקה.
מקינלי סיים את תפקידו כמושל בינואר 1896 ולא רץ לכהונה שלישית.
האנה המשיך לארגן מדינות שיתמכו במקינלי, והוא השתלט על כל המדינות ללא מועמדים רציניים.
באותה תקופה, המינויים שארגן לאישים קתוליים הובילו לשמועות שהוא עצמו קתולי.
הצירים של מדינות גדולות הונחו להצביע למקינלי.
התחרות עדיין הייתה צמודה, והשאלה הייתה מי יבחר בוועידה המפלגתית.
למרות הניצחונות, קיוו עדיין מנהיגי המפלגה למנוע ממקינלי להיבחר בסיבוב הראשון בעזרת תמיכה במועמדים מקומיים.
אילינוי הייתה שטח קרב רציני, כשצ'ארלס דוז חייב צירים להצביע למקינלי.
מקינלי הצליח לזכות בכמעט כל הצירים מאילינוי.
הנשיא לשעבר הריסון נחשב למועמד רציני.
לאחר שהכריז שלא ינסה להתמודד בפעם השלישית, השתלטו תומכי מקינלי על אינדיאנה במהירות מדהימה.
היה ברור שמקינלי הוא הפוליטיקאי האהוד בקרב תומכי המפלגה.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1896 התרחשה בסנט לואיס, ב-16 ביוני.
רוב הצירים היו לצידו של מקינלי, ובהצבעות חשובות הוא ניצח, בתמיכת האנה.
המושל לשעבר היה זמין בטלפון ושמע את נאומו של פורקר שהכריז על תמיכתו במקינלי.
רוב המערביים תמכו ברעיונות הכסף החופשי.
יועציו של מקינלי חזו את חשיבות שאלת הצמדת הדולר, ולחצו שיחליט על מצע המפלגה בנושא.
למזרח אמר שתמך בתקן הזהב, ובמערב נאמר שתמך בבסיס דו-מתכתי.
רק לאחר התייעצות עם האנה, מקינלי החליט לתמוך בתקן הזהב.
הרפובליקנים המערביים שתמכו בכסף החופשי הובסו, ותקן הזהב נכנס למצע.
הם עזבו את המפלגה, והאנה עצמו סילק אותם.
כשהמדינות עברו להצביע, ברגע שאוהיו הכריזה על תמיכתה במקינלי, הצליח מקינלי להשיג את התמיכה הדרושה על מנת להשיג את המועמדות, והוא חגג בביתו כשחבריו פרצו אל ביתו בחגיגות.
אלפי פעילים באו אל העיר באותו הערב כדי לשמוע את מקינלי נואם ממרפסת ביתו.
רבים שאלו מי יהיה סגנו של מקינלי.
מקינלי הציע את התפקיד לתומאס ריד, שהיה במקום השני בוועידה, אולם הוא סירב.
מורטון, שכבר היה סגן נשיא תחת הריסון, אולם גם הוא סירב.
בדרך כלל, מועמד מאוהיו גיבה את עצמו במועמד מניו יורק, וכך נבחר גארט הוברט מניו ג'רזי.
הוא היה איש עסקים, עורך דין ומחוקק, והיה מקובל על רוב הפלגים במפלגה.
לאחר הוועידה, מקינלי נשאר בביתו.
האנה נבחר לראש מטה הבחירות שלו והקים מטה בחירות בשיקגו.
במערב התיכון, שהיה קריטי להצלחה אלקטורלית, האנה התחיל להכין את מסע הבחירות.
מקינלי פיקח על פעולותיו, בזמן שנפגש עם עובדים ופעילי מפלגה בביתו.
מקינלי טען, במהלך ההמתנה ליריבו, שנושא הצמדת הדולר אינו משמעותי.
לטענתו, בעוד כחודש לא ישמעו עליו.
ויליאם דיי, שאותו ימנה מקינלי לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית, חזה שבתוך חודש ידברו רק על הנושא הזה.
כשמקינלי נבחר, לא היה ברור מי יהיה המועמד הדמוקרטי.
יריביו של גרובר קליבלנד במפלגה התארגנו כדי להעביר מצע שיתמוך בכסף החופשי.
ההחלטה על המצע השפיעה על בחירת המועמד.
המועמד המוביל היה ריצ'רד בלאנד, חבר בית הנבחרים לשעבר ממיזורי, והוראס בויס, מושל איווה לשעבר.
המועמדים האחרים היו בנג'מין טילמן, סנאטור מדרום קרוליינה, ג'וזף בלאקבורן, סנאטור מקנטקי, וחבר בית הנבחרים לשעבר מנברסקה, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
דוז הכיר את ברייאן בנברסקה וחזה שאם ברייאן ינאם בוועידה, הוא ישתמש בכישרון הנאום שלו כדי להפוך למועמד.
מקינלי והאנה סירבו להאמין לכך והיו בטוחים שבלאנד יהיה המועמד.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית נפתחה ב-7 ביולי 1896, בשיקגו, כשתומכי הכסף החופשי השתלטו עליה.
המצע שתמך בכסף חופשי עבר.
הנואם האחרון במהלך הוויכוח על המצע היה ברייאן, ודוז צפה בו.
ברייאן נאם את נאום "צלב הזהב" המפורסם, שבו גינה את תקן הזהב וקרא למפלגה לזוז שמאלה מבחינה כלכלית.
ברייאן הצליח לזכות במועמדות, וגם בתמיכה של רפובליקנים מאוכזבים מהמערב התיכון, שלא סמכו על המדיניות הכלכלית של המזרח והיו חיוניים לניצחון הרפובליקני.
הרפובליקנים היו בטוחים שניצחון מול ברייאן הוא עניין קל, ושמקינלי ייבחר בקלות.
מסע הבחירות לא היה אמור לחכות עד לספטמבר, והאנה תכנן חופשה כשמקינלי תכנן קיץ שקט.
הרפובליקנים הופתעו מהתגובה הנלהבת לנאומו של ברייאן, ונאלצו לצאת לקרב על הנשיאות.
האנה הבין במהירות שנושא הצמדת הדולר היה חשוב לאמריקנים רבים, והחליט על אסטרטגיה שבה ישכנע את הבוחרים שה"כסף היציב", כלומר תקן הזהב, היה עדיף על תקן דו-מתכתי.
התעמולה לא הייתה זולה, כיוון שבאותה התקופה היה צורך בפרסום כרזות ובשליחת נואמים שינאמו לטובת המועמד.
האנה החליט לגייס כסף בזכות קשריו בתאגידים גדולים.
האנה התחיל את גיוס הכספים בסוף יולי, ונציגי המפלגה הפופוליסטית נפגשו בסנט לואיס.
הם לא רצו לפצל את תומכי הכסף החופשי, והחליטו לתמוך בברייאן על חשבון עצמאותם המפלגתית.
האנה היה זקוק לכסף באופן נואש, והתחיל מסע בחירות עסקי.
האנה הצליח להרגיע את מפלגתו בגלל האיום מצד ברייאן, והמפלגה כולה התאחדה מאחורי מקינלי, מלבד תומכי הכסף החופשי שתמכו בברייאן.
האנה נסע לניו יורק, אל אילי הון גדולים.
הוא לא היה מוכר מדי והקיצוניות של ברייאן גרמה לאנשי העסקים להיות בטוחים במקינלי.
אולם הדיווחים על התמיכה בברייאן והעזרה מצד חברו של האנה מבית הספר, ג'ון רוקפלר (שתרם בעצמו כסף), עזרו לו.
בספטמבר, התורמים התחילו לתרום סכומים עצומים.
דוז תיעד כ-3,570,397.13 דולרים, פי שניים מכמות התרומות ב-1892, ופי עשרה מכמות התרומות שברייאן השיג.
דוז לא החשיב את גיוס התרומות המקומיות, או הנחות מצד תאגידים ברכישת ציוד.
רבים העריכו שהרפובליקנים גיסו כ-16.5 מיליון דולרים.
מקינלי הריץ את מסע הבחירות מביתו, בעזרת טלפון וטלגרף.
האנה גייס את התרומות, ואחרים, בעיקר דוז, עסקו בעניינים יומיומיים.
כ-500,000 דולרים הושקעו בהדפסת מאות מיליוני עלונים.
מטה הבחירות שילם למאות נואמים לנאום בשמו של מקינלי.
דוז התעקש על מכרזים למינוי אנשי צוות הבחירות, והוא העסיק בעיקר עוזרים עסקיים ולא יועצים פוליטיים.
מהרגע שנבחר, מקינלי הוצף בתומכים שבאו לביתו וקיוו לשמוע אותו נואם.
מקינלי פתח את ביתו לציבור בכל יום חוץ מיום ראשון עד לבחירות, מלבד סיור ביולי שבו נאם נאומים בקליבלנד.
הוא גם נח בסוף שבוע אחד באוגוסט.
הצורך לנאום בפני תומכיו מנע ממקינלי לטפל בענייני מסע הבחירות.
הכרזתו של ברייאן, לאחר קבלת המועמדות, שיסייר ברכבת בכל רחבי המדינה (מעשה חריג למועמדים נשיאותיים) גרמה ללחץ על מקינלי לבצע את אותו הדבר.
האנה הפציר בו לעשות זאת, אולם מקינלי התנגד לרעיון של עימות מול ברייאן, הנואם המחונן.
"מוטב לי כבר להעמיד מקפצת טרפז בחצרי הקדמית ולהתחרות בספורטאים מקצועיים מאשר לנסות לנאום נגד ברייאן", התוודה באוזני ידיד.
"אני צריך לחשוב כשאני מדבר".
בנוסף לכך, ברייאן תמיד יכול היה להגיע בצורה עממית יותר אל האזורים כדי לנאום.
מקינלי לא היה מוכן להתמודד מול ברייאן בתנאים של הדמוקרטים, וניסה למצוא דרך משלו להגיע אל העם.
מקינלי החליט על מסע בחירות ממרפסת ביתו, באותה מתכונת של ביקורי הבית שכבר קרו אצלו.
באמצע ספטמבר, ההליך הפך לשגרה.
קבוצות שלחו בקשה להיפגש עם מקינלי, ומטה הבחירות ארגן להם הסעות אל ביתו.
מנהיג הקבוצה הובא אל קנטון כדי להביא את השאלות למקינלי, או שנציג של מקינלי נפגש איתם בתחנת הרכבת.
בכל יום התרחשו בקנטון צעדות למען מקינלי, מלווים במאבטחים כדי שיוכלו להגיע בזמן.
מנהיג הקבוצה שאל את שאלתו ומקינלי קרא תגובה מוכנה מראש.
לאחר מכן, היה כיבוד והזדמנות ללחוץ יד עם מקינלי, לפני שהמשלחת חזרה אל תחנת הרכבת.
אם ירד גשם, המפגש התרחש בפנים.
ברייאן עצמו היה הנכס הגדול ביותר של עצמו, והוא נסע ל-27 מתוך 45 מדינות, מרחק של 29,000 קילומטרים, ונאם 600 נאומים לחמישה מיליון תומכים.
מקינלי נאם רק 300 פעמים ל-750,000 תומכים, אולם הצליח לשמור על רעננות לעומת ברייאן.
הרפובליקנים הצליחו לספק חומר טרי לעיתונות של הבוקר בלי לטעות, בניגוד לברייאן.
מועמדותו של ברייאן גרמה לפילוג במפלגה הרפובליקנית.
חקלאים רבים במערב התיכון, ואף באוהיו, רצו לגרום לתמוך ברעיונות הכסף החופשי, שיגרום לאינפלציה שתשחק את חובותיהם.
הסקרים במדינות אלו הראו שברייאן הצליח להשיג תומכים רבים.
סקר באוגוסט הראה שרק ויסקונסין הייתה בטוחה עבור הרפובליקנים.
בתחילת אוגוסט, מטה מקינלי החליט לפנות לפועלים ולחקלאים המבוססים יותר.
מקינלי, בעצת יועציו, החליט לנאום בנוגע לנושא הצמדת הדולר, ומיליוני עלונים ומאות נואמים נשלחו אל הבוחרים.
העלונים ציטטו את מקינלי, חברי הקונגרס והמומחים הפיננסיים, שהביעו בהם התנגדות לתקן דו-מתכתי.
תאודור רוזוולט, שהיה חבר הוועדה המשטרתית של ניו יורק סיטי, טען שראה קרונות מלאי עלונים נפרקים במטה הבחירות.
לטובת אלו שלא קראו אנגלית, העלונים תורגמו לצרפתית, ספרדית, פורטוגזית, יידיש, גרמנית, פולנית, נורווגית, איטלקית, דנית והולנדית.
כתבות נשלחו לכתבי עת, ומטה הבחירות שלח עיתונים ידידותיים לאלפי אזרחים ברחבי המדינה.
חמישה מיליון משפחות קיבלו חומר תעמולתי על בסיס שבועי.
אחד מתומכיו של מקינלי היה המו"ל וורן הרדינג, שנאם בשמו באוהיו.
הנשיא לעתיד הותיר רושם חיובי ונבחר כעבור שלוש שנים לסנאט מטעם אוהיו.
ממרפסת ביתו, מקינלי הטיף לכסף יציב, וגם למדיניות פרוטקציוניסטית.
הוא קישר בין שני הנושאים, וכך הפך את העניין לנושא פטריוטי.
רפובליקנים רבים עדיין דאגו בעיקר לנושא המכסים, והיו מוכנים לתמוך במקינלי ובתקן הזהב בתמורה למכסים גבוהים.
במזרח ובדרום, מקינלי הדגיש את נושא הכסף היציב, ואילו במערב התיכון הודגש נושא המכס.
בהרי הרוקי, מקינלי לא זכה לתמיכה בקרב הכורים, שתמכו בברייאן.
בחוף המערבי, שם תמכו בכסף החופשי, מקינלי הדגיש את נושא המכס כדי לנצח.
מקינלי השיג תמיכה של נכבדים במפלגה.
הנשיא לשעבר הריסון סירב לערוך סיורי בחירות, אולם נאם בניו יורק סיטי נאום כנגד הכסף החופשי.
הציבור היה מרותק למסע הבחירות, והרפובליקנים התחילו להשפיע.
בספטמבר, הסקרים הראו שמדינות המערב התיכון נוטות לרפובליקנים, מלבד איווה, שעדיין היה בה בסיס חזק שתמך בכסף חופשי.
הוברט המשיך בלימודי המשפטים שלו ותרם כספים למסע הבחירות.
הוא נאם נאומים ממרפסת ביתו בניו יורק, ובאוקטובר נסע לסיור בניו ג'רזי.
הוברט תמך בתקן הזהב יותר ממקינלי.
עיתונו של ויליאם רנדולף הרסט היה עוין כלפי מקינלי.
רבים האשימו את האנה בשליטה במקינלי, לטובת אינטרסים עסקיים.
העיתונים הדמוקרטיים, בעיקר אלו של הרסט, תקפו את האנה.
הקריקטורות גרמו לאמונה שמקינלי היה איש של התאגידים, ונשלט על ידם.
האנה הוצג כאדם עטוי בחליפה עם סימני דולרים.
המשבר הפיננסי של מקינלי ב-1893 גרם לעידוד התפישה שהוא נשלט בידי אנשי עסקים.
הרסט והעיתון שלו תרמו 41,000 דולרים לברייאן, אחד מהסכומים הגדולים ביותר שהדמוקרטים זכו לו, אולם האנה השיג הרבה יותר.
בספטמבר, הרפובליקנים ניצחו בבחירות המקומיות במיין ובוורמונט, ובכך אשררו את צפון-מזרח המדינה כטריטוריה בטוחה למקינלי.
מוקדם יותר באותו החודש, דמוקרטים כועסים, שתמכו בתקן הזהב ובנשיא קליבלנד, יצרו את המפלגה הדמוקרטית הלאומית, שתמכה בג'ון פאלמר לנשיאות ובסימון באקנר כסגנו.
ברייאן נאלץ להתמודד עם פיצול מפלגתי.
האנה חזה שהמפלגה תשיג מספר גדול של קולות, ותרם למפלגה בעצמו, מתוך הבנה שפאלמר מאיים על ברייאן ולא על מקינלי.
המפלגות השקיעו סכומים אדירים במערב התיכון, וברייאן והאנה שהו שם את רוב זמנם.
מקינלי והאנה הרגישו שהדוברים והעלונים השפיעו במערב התיכון, ודוז התחיל להאט את הקצב, ולהחליף את העלונים בעד תקן הזהב בעלונים לטובת מכסי המגן.
הכלכלה עזרה לרפובליקנים: מחירי החיטה עלו, והחקלאים התלהבו פחות מכסף חופשי.
הדמוקרטים טענו שרפובליקנים סחטו עובדים כדי להצביע למקינלי תחת איום שיפוטרו, אולם האנה הכחיש זאת ואף הציע פרס למי שיביא הוכחה לכך.
לכעסו של ברייאן, האנה ארגן "יום דגל" ב-31 באוקטובר, ושוב קישר את מקינלי לפטריוטיות.
מאות אלפים צעדו בערי המדינה לכבוד הדגל.
הבחירות התרחשו ב-3 בנובמבר, והאנה ודוז חזו ניצחון.
המצביעים הצביעו ב-3 בנובמבר, והתאספו בערב ליד משרדי הטלגרף.
במקומות כמו ניו יורק, התוצאות הוקרנו על משרדים.
הבחירות נחשבו לבחירות החשובות ביותר מאז 1860, ומספר גדול של בוחרים עקב אחרי התוצאות כל הלילה.
מקינלי ואחיו הצביעו מוקדם, ולאחר מכן מקינלי נפגש עם האנה.
באותו הערב, מקינלי ישב בספרייתו כשהוא קיבל תוצאות דרך הטלגרף.
היה ברור שהוא מוביל, ובחצות הוא חישב שהצליח להגיע ל-241 אלקטורים, מספיק כדי לנצח.
מקינלי ניצח בכל המדינות בצפון המזרח ובמערב התיכון, ואף במדינות הגבול: דלאוור, מרילנד, קנטקי, ומערב וירג'יניה.
הוא ניצח בדקוטה הצפונית, וכמעט ניצח בדרום דקוטה, קנזס, ונברסקה, מדינתו של ברייאן.
הוא גם הצליח בקליפורניה ובאורגון.
מקינלי השיג 7.1 מיליון קולות לעומת 6.5 של ברייאן, 51% לעומת 47%.
מבחינת אלקטורים, מקינלי השיג 271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן.
שני המועמדים השיגו יותר קולות לעומת הבחירות הקודמות, ומקינלי העלה את התמיכה ברפובליקנים ב-2 מיליון אזרחים.
ברייאן קיווה לכבוש את קולות החקלאים ולהשיג הישגים נאים בקרב הפועלים העירוניים, אולם לא הצליח.
מקינלי היה המועמד הרפובליקני הראשון שזכה בניו יורק סיטי, ואף זכה בברוקלין.
הוא הפסיד רק בעיר אחת שהיו בה מעל 100,000 תושבים במערב התיכון, דנוור, וזכה בהמון מחוזות כפריים.
ברייאן זכה בכל המדינות מדרום לקנטקי וממזרח לטקסס, אולם מקינלי זכה ברוב הריכוזים העירוניים שם.
המהגרים האירים נשארו נאמנים לדמוקרטים, אולם הגרמנים-אמריקנים נרתעו מאינפלציה ותמכו במקינלי, אף על פי שהיו דמוקרטים ותיקים.
קתולים ומהגרים רבים תמכו במקינלי בגלל ההתנגדות שזכה לה מקבוצות אנטי-קתוליות.
הבחירות של 1896 החלו עידן חדש בפוליטיקה האמריקנית, עידן בו תפישתו של מקינלי בנוגע לממשל מרכזי חזק שבונה את התעשייה האמריקנית בעזרת מכסי מגן ודולר מוצמד לזהב ניצחה.
דפוסי ההצבעה חיסלו את התיקו היחסי ששרר בין המפלגות הגדולות מאז מלחמת האזרחים: הרפובליקנים החלו שלטון שנמשך כמעט ברצף עד ל-1932, כשפרנקלין רוזוולט הצליח ליצור קואליציה משלו שהחלה שלטון דמוקרטי.
מקינלי נכנס לתפקיד הנשיא ב-4 במרץ 1897. הנשיא החדש נאם נאום כניסה ארוך: הוא קרא להעלאת מכסי המגן, וטען שרק לאחר מכן יוכל לטפל בהצמדת הדולר.
הוא הזהיר מהתערבות בעניינים שמחוץ לארצות הברית, וקרא להימנע מהפיתוי שבתוקפנות טריטוריאלית.
מקינלי מינה את ג'ון שרמן לתפקיד מזכיר המדינה.
הוא לא היה המועמד המועדף עליו, אולם מקינלי היה בטוח שהמשרה, שהייתה קידום לעומת כהונתו כמזכיר האוצר, תגרום לו להתפטר מהסנאט, ותפנה מקום להאנה.
מצבו הנפשי של שרמן הידרדר, אולם מקינלי לא האמין לכך וטען ששרמן צלול מתמיד.
אולם חוסר ניסיונו של שרמן בדיפלומטיה הקשה עליו לתפקד, ועוזרו, ויליאם דיי, תפס פיקוד.
במפגשים הוא נחשב לשתקן יחסית.
סגנו השני של שרמן היה חירש במקצת.
הבדיחה שנפוצה בקרב דיפלומטים הייתה שראש המחלקה לא יודע כלום, סגנו הראשון לא אומר כלום, וסגנו השני לא שומע כלום.
מקינלי רצה למנות את נלסון דינגלי הבן לתפקיד מזכיר האוצר, אולם הוא דחה זאת.
דוז נחשב למועמד רציני אולם נחשב לצעיר מדי.
במקומו מונה לימן גייג', נשיא הבנק של שיקגו ודמוקרט תומך בתקן הזהב.
מחלקת הצי ניתנה לג'ון לונג, חבר ותיק מבית הנבחרים.
מקינלי מינה את רוזוולט לתפקיד סגנו של לונג, למרות חששות, כיוון שרוזוולט נכנס לעימותים תכופים עם אנשים רבים.
בנוסף לשרמן, מקינלי מינה עוד מינוי בעייתי: הוא מינה את ראסל אלגר, גנרל לשעבר ומושל ממישיגן, לתפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
הוא תפקד יפה בעיתות שלום, אולם לא במהלך המלחמה מול ספרד.
אלגר התפטר לאחר שערורייה ב-1899. סגן הנשיא הוברט לא הוזמן לפגישות קבינט אולם היה יועץ חשוב למקינלי.
סגן הנשיא העשיר רכש בית קרוב לבית הלבן, ואשתו החליפה את אידה מקינלי כמארחת כשזאת לא חשה בטוב.
הוברט מת ב-1899 והתפקיד נשאר פנוי למשך שארית הכהונה.
במשך רוב תקופת מקינלי, שירת ג'ורג' קורטליו כמזכירו האישי.
ב-1897, נבחר מקינלי כחבר כבוד במסדר המלחמות הזרות של פנסילבניה.
לאחר פרישתו של השופט סטפן פילד, מינה מקינלי את התובע הכללי ג'וזף מק'קנה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בדצמבר 1897. המינוי גרם למחלוקת בטענה שהוא היה מעורב מדי באינטרסים של תאגידי הרכבות.
למרות זאת, הוא אושר פה אחד.
המחלוקת בנוגע להשכלתו המשפטית של מק'קנה הובילה אותו ללמוד בבית הספר למשפטים בקולומביה במשך כמה חודשים לפני היכנסו לתפקיד.
הוא כיהן בבית המשפט עד ל-1925, ולעיתים קרובות נקט דרך של פשרה בין שמרנים ופרוגרסיבים.
מקינלי מינה שישה שופטים לבית המשפט לערעורים ועוד עשרים ושמונה שופטים מחוזיים.
המיתון הארוך לאחר המשבר של 1893 הסתיים בסוף 1896, והמדדים הכלכליים הראו שיפור ב-1897. עיתונים עסקיים היו מלאים בכתבות חיוביות ב-1897. בינואר 1898 הוכרז על עידן של שגשוג.
נקודת התורפה היחידה הייתה בתעשיית הכותנה.
האבטלה עדיין לא התאוששה במשך כמה שנים.
אף על פי שזרם ההגירה דעך במהלך המיתון, הוא חזר ב-1897, והגדיל את מספר מבקשי העבודה.
מקינלי המשיך במדיניות הלסה פר של ממשל קליבלנד כלפי הטראסטים.
התובעים הכללים ניסו לפעול כנגד מונופולים בזכות חוק שרמן ופסיקות בתי המשפט, אולם מקינלי טען שעדיף לשתף פעולה עם העסקים.
העימות בנושא נמשך במהלך תקופתו והפך לחשוב במיוחד לאחר מותו.
שני הנושאים החשובים ביותר היו מכסי המגן והכסף החופשי, והם התאחדו ב-1897. מקינלי היה מזוהה עם מכסים גבוהים, מיסוי גבוה נחשב בעיניו כאמצעי ראוי לסולם שכר סביר ועבור ייבוא.
הוא ורוב הרפובליקנים ראו במכסים גבוהים הכרחיים להגנת התעשייה האמריקנית, ואילו הדמוקרטים טענו שהמכסים הגבוהים פגעו בצרכנים והעלו מחירים.
מקינלי הצליח להעביר חוק שהעלה מכסי מגן על צמר, סוכר וטובין, אולם הצרפתים, יצואנים מרכזיים, דאגו מכך.
החוק עבר בבית הנבחרים בקלות, אולם התעכב בסנאט.
הצרפתים הציעו לשתף פעולה עם ארצות הברית ולפתח הסכם בין-לאומי על דו-מתכתיות אם המכסים יופחתו.
הרפובליקנים תומכי הכסף היו מוכנים לתמוך בכך, והיה צריך תמיכה מהם כדי להעביר את החוק.
הסנאט אישר הורדת מכסים מסוימים ומקינלי חתם על החוק, כשהוא מסכים להתחיל משא ומתן על תקן דו-מתכתי בין-לאומי.
מקינלי הבטיח דו-מתכתיות ב-1896. ארצות הברית וצרפת ביקשו לשתף פעולה עם בריטניה בתחום.
ראש הממשלה, רוברט גסקוין ססיל, הסכים לאשר הטבעת מטבעות כסף בהודו.
התומכים בתקן הזהב התנגדו מאוד, והממשל ההודי סירב להסכם.
לאחר מכן החליט מקינלי לתמוך בתקן הזהב ולזנוח את הדו-מתכתיות.
השגשוג חזר והתמיכה בכסף החופשי פחתה לאחר שהתגלה זהב באוסטרליה ובאלסקה שהעלה את היצע הכסף.
ללא הסכם בין-לאומי, הצליח מקינלי ללחוץ על העברת תקן הזהב, למרות כוח תומכי הכסף בסנאט.
ב-1900, כשהמצב הכלכלי היה טוב, הצליח מקינלי להעביר את החוק, וחתם עליו ב-14 במרץ 1900. הדמוקרטים ניסו לנצל את נושא הכסף ב-1900, אולם לא הצליחו למשוך תשומת לב.
מקינלי הדגיש את הפלורליזם בבחירות של 1896. הוא הצהיר שאסור לאסור על אף קבוצה באמריקה, ושכל קבוצה יכולה ליהנות מהשגשוג החדש.
מקינלי משך גזעים, מוצאים, דתות ומעמדות רבים.
ברייאן לעג לבנקאים ולחברות הרכבות, אולם מקינלי תמך בהם.
הוא תמך במכסים הגבוהים שיגנו על השכר הגבוה של עובדי המפעל.
הצעות להגבלת הגירה, ותוקפנות כלפי יהודים ומזרח ודרום אירופאים לא התרחשו במהלך ממשלו.
הוא מינה מנהיג פועלים קתולי לתפקיד אחראי על ההגירה.
הגבלות הגירה שהוצעו בידי הנרי קאבוט לודג', כולל מבחני קרוא וכתוב, אומנם נכללו במצע, אולם מקינלי חסם אותן.
ההתנגדות לקתולים החלה להופיע בשנות התשעים אולם נעלמה במהירות.
דוגמה לפלורליזם של מקינלי הייתה תמיכתו בהחזרת הדרום למדינה.
ההשקפה הזאת פגעה בניסיון להבטחת זכויות האזרח של השחורים.
מקינלי ניסה לפייס את הדרום.
הפיוס הושג במלחמה עם ספרד, כשהדרום התגייס בהמוניו אל הצבא.
הניצחון המהיר חיזק את תהליך הפיוס.
וושינגטון נאם באטלנטה ב-1895, וקרא לשחורים להכיר בשלטון הפוליטי הלבן בתנאי שהדרום הלבן ידאג למתן חינוך בסיסי בשחורים ולהליך משפטי הוגן.
וושינגטון הפך למנהיג חשוב של הקהילה השחורה וגייס תרומות להקמת שבעה בתי ספר לשחורים.
מקינלי והנשיאים הרפובליקנים התייעצו בו בנוגע למינויי שחורים.
באותה התקופה רוב השחורים איבדו את זכותם להצביע בדרום.
השחורים תמכו במקינלי ב-1896. לאחר היבחרו, קיוותה הקהילה השחורה לשוויון.
מקינלי התנגד ללינצ'ים בתקופתו כמושל, ורוב האוכלוסייה השחורה שיכלה להצביע תמכה בו.
אולם מקינלי דרש סיום השסעים המקומיים, ורבים התאכזבו ממדיניותו.
הוא מינה אפרו-אמריקנים למשרות בדרג הנמוך, אולם פחות מרפובליקנים אחרים.
מקינלי נכנע למחאות של לבנים ואף פיטר שחורים שמינה לתפקידים.
השחורים במדינות הצפון הרגישו שמזלזלים בתרומתם לניצחונו של מקינלי.
תגובת הממשל לאלימות הגזעית הייתה מינימלית, ומקינלי איבד תמיכה מצד השחורים.
הוא לא גינה תקיפה של מפגינים שחורים.
תומכיו של מקינלי אמרו שכנשיא הוא לא יכול היה להתערב בכך, אולם מתנגדיו טענו שהריסון לפחות גינה את המקרים.
לפני המלחמה מול ספרד, נחשב מקינלי לידיד השחורים.
המלחמה נחשבה להזדמנות עבורם להציג את הפטריוטיות שלהם והם אכן נלחמו במסגרת היחידות שלהם.
אולם החיילים הלבנים התנכלו להם.
מקינלי הסכים למנות אותם לדרגות גבוהות יותר מסגן, אולם הגבורה של השחורים לא הקלה על המתיחות הגזעית ועל האלימות בדרום שפרצה במחצית השנייה של 1898. מקינלי ניסה לפייס את הדרום ב-1898, וביקר את בוקר טי.
הוא ביקר בבית קברות של חיילי הקונפדרציה.
בסיורו בדרום הוא לא הזכיר את המתיחות הגזעית או את האלימות.
הנשיא זכה לתמיכה מצד הלבנים בדרום, אולם השחורים הרגישו נבגדים.
בהתחשב באווירה הפוליטית בדרום, כשמועצות לבנות העבירו חוקים נגד השחורים, לא היה הרבה שמקינלי יכול היה לעשות, אף על פי שהוא התנהג טוב יותר מתאודור רוזוולט, שפקפק בשוויון הגזעי, ובוודרו וילסון, שתמך בהפרדה.
אולם היה חסר לו החזון להתעלות מעל הדעות הקדומות ולכוון לעתיד טוב יותר לכל האמריקנים.
במשך עשרות שנים, גרמו מרידות בקובה לרצון לחופש מהשלטון הספרדי.
ב-1895, החלו הקובנים במלחמה לעצמאות, והספרדים הקשיחו את מדיניותם וריכזו משפחות במחנות ריכוז לצד בסיסים צבאיים למניעת תמיכה במורדים.
לארצות הברית ולקובה היו יחסי סחר קרובים, והמרד פגע בכלכלה שכבר נחלשה עקב המיתון.
האמריקנים תמכו במורדים, ומקינלי התנגד למדיניות הספרדית.
הנשיא קליבלנד תמך בהמשך שלטון ספרדי, מתוך חשש שעצמאות קובנית תוביל למעורבות מעצמה אירופאית או למלחמה גזעית.
רבים קראו לשחרור קובה, אולם מקינלי העדיף משא ומתן, שיעניק לקובה עצמאות, או לפחות אוטונומיה.
ארצות הברית וספרד החלו שיחות ב-1897, אולם היה ברור שהספרדים לא היו מוכנים לעצמאות קובנית, והמורדים לא היו מוכנים להסתפק בפחות מכך.
העסקים תמכו במדיניות הזהירה של מקינלי.
וול סטריט והעסקים הגדולים התנגדו למלחמה ודרשו שלום.
אחרי שנים של מיתון, ב-1897 הכלכלה שוב חזרה לאיתנה.
חוסר ביטחון בנוגע למלחמה היה איום על כך.
מקינלי הרגיש את ההתנגדות למלחמה בקרב העסקים והחליט להמשיך בדיפלומטיה למתן עצמאות קובנית.
מצד שני, מנהיגי הכנסייה ופעילים לזכויות אדם קראו למעורבות צבאית.
מנהיגי המדינה לחצו על מקינלי.
מקינלי החליט לפנות לקונגרס, שידע שיכריז מלחמה.
בינואר 1898, הבטיחה ספרד לוותר למורדים, אולם מהומות התחילו בהוואנה.
מקינלי שלח לשם ספינה כדי להגן על רכוש וחיים אמריקניים.
ב-15 בפברואר, הספינה התפוצצה ו-266 אנשים נהרגו.
העיתונות והציבור דרשו מלחמה, אולם מקינלי התעקש לנהל חקירה בנוגע לפיצוץ.
המשא ומתן המשיך, וב-20 במרץ הוכרע שהספינה התפוצצה בגלל מוקש תת-ימי.
הקונגרס לחץ להילחם, ומקינלי המשיך לנסות לנהל משא ומתן.
ספרד סירבה לדרישותיו של מקינלי, וב-11 באפריל הוא החליט להעביר את העניין לקונגרס.
הוא לא ביקש מלחמה, אולם הקונגרס הכריז על מלחמה ב-20 באפריל, בנוסף להצהרה שקובה לא תסופח לעולם לארצות הברית.
המעצמות האירופאיות דרשו מספרד לוותר במשא ומתן.
ספרד התעלמה והחליטה להילחם לבד.
התרחבות רשת הטלגרף והטלפון נתנה למקינלי שליטה רחבה על המלחמה, יותר מנשיאים לפניו.
הוא כיוון את תנועות הצבא והצי.
הוא לא הסתדר עם אלגר ועם הגנרל נלסון מיילס.
המלחמה הובילה לשינוי בקבינט של מקינלי, כששרמן התפטר מתפקידו ודיי שירת כמזכיר המדינה עד לסופה של המלחמה.
מקינלי לא רצה רק ניצחון אלא גם פיוס לאומי, והדרום הלבן תמך במלחמה בהתלהבות.
גנרל לשעבר מהקונפדרציה הפך למפקד בכיר.
מקינלי תמך באחדות בין הצפון והדרום, הלבן והשחור, שילחמו ביחד למען המדינה.
השחורים קיבלו גם תפקידים – ארבעה גדודים שחורים שירתו בקובה – ומקינלי ביקר עם בוקר טי.
השחורים היו משניים בהשוואה למטרה של השגת תמיכת הדרום.
השחורים מהצפון התלוננו אולם וושינגטון הוביל את השחורים בדרום לתמוך במקינלי.
בתוך שבועיים, ניצח הצי את הספינות הספרדיות בקרב מפרץ מנילה בפיליפינים, והשמיד את הצי הספרדי בלי לאבד אף ספינה.
הניצחון הרחיב את המערכה לכל המושבות הספרדיות באזור.
כעבור חודש, נשלחו החיילים לפיליפינים וקיבלו אישור להקים מערכות משפטיות ולגייס מיסים – כעדות לתחילתו של כיבוש ארוך.
ביוני 1898, דרש מקינלי שספרד תיאלץ לוותר על הפיליפינים לארצות הברית.
הוא האמין שהציבור רצה את האיים כשלל, וגם חשש שיפן וגרמניה ינסו להשתלט על האיים.
בקריביים, כוח גדול של מתנדבים וחיילים התאסף בטמפה, לצורך פלישה אל קובה.
לצבא היה קשה לטפל בכך, ופי שבעה חיילים מתו ממחלות מאשר אלו שמתו בקרב.
הקולונל ויליאם ג'נינגס ברייאן שהה בפלורידה כל המלחמה כיוון שהמיליציה שלו לא נשלחה להילחם.
לבסוף הצבא הפליג משם ב-20 ביוני והגיע לקובה כעבור יומיים.
לאחר מאבק ב-24 ביוני, הצבא נלחם בספרדים ב-2 ביולי ליד גבעת סן חואן.
לאחר קרב ארוך, האמריקנים ניצחו, במחיר כבד.
תאודור רוזוולט, שתכנן את המלחמה הימית כסגן מזכיר הצי, התפטר והפך ללוחם, והפך לגיבור לאומי.
התהילה הפכה אותו למושל ניו יורק בסתיו 1898. למחרת היום, פלוגה ספרדית הושמדה.
ב-17 ביולי, קובה הייתה תחת שליטה אמריקנית.
בנוסף, התבצעה פלישה לפוארטו ריקו, ללא התנגדות משמעותית.
הריחוק מספרד והשמדת הצי פגעו בספרד, והיא החלה לנסות לסיים את המלחמה.
ב-22 ביולי, מינו הספרדים את השגריר הצרפתי בארצות הברית לייצג אותם בשיחות השלום.
הספרדים ביקשו להגביל את המשא ומתן לקובה, אולם נאלצו להכיר בכך שמקינלי כבש את שאר המושבות.
הקבינט הסכים שיש להשיג את קובה ופוארטו ריקו, אולם לא הסכים בנוגע לפיליפינים: חלקם דרשו סיפוח האי ואחרים ביקשו הצבת בסיסים ימיים שם.
הציבור תמך בסיפוח, אולם מנהיגים כברייאן וקליבלנד, ומתנגדים לאימפריאליזם, התנגדו לכך.
מקינלי החליט שאין לו ברירה אלא לשמור את הפיליפינים כדי למנוע מיפן להשתלט עליהם.
מקינלי הציע לפתוח את השיחות על בסיס שחרור קובה וסיפוח פוארטו ריקו, ללא הכרזה בדבר הפיליפינים.
הצבא האמריקני חלה בקדחת צהובה בקובה, אולם מקינלי נותר איתן בעמדתו.
ספרד הסכימה להפסקת אש ב-12 באוגוסט, ובספטמבר הצדדים נפגשו בפריז.
ב-18 בדצמבר נחתם הסכם פריז.
ארצות הברית השיגה את פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם, וספרד יצאה מקובה.
ארצות הברית שילמה לספרד עשרים מיליון דולרים.
למקינלי היה קושי בגיוס שני שלישים מהסנאט לתמיכה בהסכם, אולם לחץ מאסיבי הוביל לאישור ההסכם ב-6 בפברואר 1899. קובה עברה לשלטון אמריקני זמני.
קובה נהרסה מהמלחמה ומהשלטון הספרדי, ומקינלי סירב להכיר במורדים כממשלה הרשמית של האי.
אף על פי שתמך בסיפוח קובה, החלטת הקונגרס חייבה אותו, והוא הקים ממשל צבאי על האי עם כוונה להעניק עצמאות.
הקונגרס העביר את תיקון פלאט, שהתנה את יציאת ארצות הברית מהאי בתמורה להשפעה אמריקנית.
קובה הפכה לעצמאית ב-1902, אולם ארצות הברית כבשה אותה שוב ב-1906. מקינלי סירב להכיר בממשלה הפיליפינית של אמיליו אגינלדו והיחסים בין הממשלות הידרדרו.
בפברואר 1899, החלו הכוחות להתנגש במה שהפך למלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
מקינלי שלח ועדה בהנהגת ויליאם הווארד טאפט כדי להקים ממשל אזרחי, ומינה אותו לתפקיד המושל.
אגינלדו נתפס במרץ 1901, וארצות הברית שלטה באי עד ל-1946.
במהלך המלחמה, רצה מקינלי לספח את הרפובליקה של הוואי.
הרפובליקה החדשה, שנשלטה בידי אינטרסים אמריקניים, הדיחה את המלכה ב-1894. ממשל הריסון הביא הסכם סיפוח לסנאט, אולם קליבלנד שלח שגריר מיוחד לאי, והחליט שהמהפכה לא מייצגת את רצון האזרחים בהוואי.
גם מגדלי הסוכר התנגדו לכניסה של מגדלי סוכר מהוואי לשוק.
האמריקנים תמכו בסיפוח, והרעיון צבר תאוצה במהלך המלחמה שהפגינה את הצורך בבסיסים צבאיים, כפי שטען אלפרד תייר מהן.
מקינלי עצמו תמך בסיפוח ולחץ על הקונגרס, כדי למנוע השתלטות יפנית או מהפכה נגדית.
בגלל הקושי בהשגת תמיכה בסנאט, שיתף מקינלי פעולה עם הדמוקרטים והשיג תמיכה בשני בתי הקונגרס.
לאחר שמקינלי השיג מושבות באוקיינוס השקט, הוא הרחיב את יכולת המדינה להתחרות על סחר בסין.
אפילו לפני שיחות השלום, ביקש מקינלי מהקונגרס לבחון אפשרויות סחר בסין ולהנהיג מדיניות של "דלת פתוחה", בה כל המדינות יסחרו עם סין ולא יפגעו בשלמותה הטריטוריאלית.
לאחר שג'ון היי נכנס לתפקיד מזכיר המדינה, הוא שלח מזכרים בנוגע לעניין למעצמות אירופאיות.
בריטניה תמכה ברעיון, רוסיה התנגדה, ואילו צרפת, גרמניה, איטליה ויפן הסכימו להסכם סחר משותף.
הסחר עם סין נדחה כשמרד הבוקסרים התרחש כנגד המעורבות הזרה בסין.
אמריקנים ומערביים אחרים היו לכודים בפקינג, ומקינלי שלח 5,000 חיילים לעיר ביוני 1900. הם חולצו כעבור חודש, אולם הדמוקרטים בקונגרס התנגדו לשליחת חיילים ללא אישור הקונגרס.
מקינלי קבע תקדים, ורוב יורשיו השתמשו בסמכות זאת על הצבא.
לאחר סיום המרד, המשיכה ארצות הברית במדיניות הדלת הפתוחה.
תלמידים סינים באו ללמוד בבתי ספר אמריקניים.
בבית, ניהלו מקינלי והיי משא ומתן עם בריטניה בנוגע לכריית תעלה באמריקה המרכזית.
ההסכם בין שתי המדינות מ-1850 אסר על כריית תעלה, אולם המלחמה הוכיחה את הצורך בקשר בין המקומות.
העסקים האמריקניים והאינטרסים הצבאיים התעמקו באסיה, וכעת היה נחוץ לכרות תעלה.
מקינלי החליט לפתוח את ההסכם, והוסכם שארצות הברית תשלוט בתעלה כל עוד היא תהיה פתוחה לכל הספינות.
מקינלי היה מרוצה מכך, אולם הסנאט דרש את זכותה של ארצות הברית לחסום את התעלה.
היי הציע להתפטר בעקבות הכישלון, אולם מקינלי ביקש ממנו להמשיך במשא ומתן.
הוא הצליח, והסכם חדש אושר לאחר הירצחו של מקינלי.
הרפובליקנים הצליחו בבחירות המקומיות ב-1899, ומקינלי היה אופטימי בנוגע לסיכוייו להיבחר.
האהדה כלפיו הבטיחה שיזכה במועמדות.
השאלה הייתה לגבי סגנו: הוברט מת בסוף 1899. מקינלי תמך באליהוא רוט, מזכיר המלחמה שלו, אולם הוא החליט להשאיר אותו בתפקיד מזכיר המלחמה.
הוא שקל אחרים, אולם האהוד ביותר מביניהם היה תאודור רוזוולט.
לאחר תקופה כסגן מזכיר הצי, רוזוולט התפטר ונלחם באומץ כחלק מחיל הפרשים בקובה, כשהוא חוזר לארצות הברית עטוף בתהילה.
הוא נבחר למושל ניו יורק ב-1898 ותמך ברפורמה.
תומכים רבים המליצו עליו כסגנו של מקינלי, ורוזוולט האמין שכך יוכל להיבחר לנשיא בעצמו.
האנה התנגד לכך, כיוון שרוזוולט היה אימפולסיבי מדי.
המנהיגים הפוליטיים של ניו יורק, שרצו להמעיט בהשפעתו של רוזוולט, תמכו בו כדי שיתפטר מתפקיד המושל.
הוועידה הרפובליקנית התחילה ביוני בפילדלפיה, ורוזוולט זכה לתמיכה רחבה.
ב-21 ביוני, מקינלי נבחר מחדש ורוזוולט נבחר גם הוא.
הוועידה הדמוקרטית התכנסה כעבור חודש בקנזס סיטי ושוב בחרה בברייאן.
המועמדים היו דומים, אולם הנושאים השתנו: הכסף החופשי המשיך להיות חשוב למצביעים רבים, אולם הרפובליקנים התמקדו בניצחון במלחמה ובשגשוג מבית.
הדמוקרטים ידעו שהמלחמה הייתה אהודה, והאימפריאליזם פחות, ולכן התמקדו בנושא המונופולים והתאגידים, והציגו את מקינלי כמשרת ההון והעסקים הגדולים.
ברייאן נאם בכל רחבי המדינה ומקינלי נשאר בביתו, ונאם רק נאום אחד, בו קיבל את המועמדות.
רוזוולט היה הדובר הראשי והאנה הצליח לפתור שביתה של כורי הפחם בפנסילבניה.
ברייאן לא הלהיב את הבוחרים כמו ב-1896, והיה ברור שמקינלי ייבחר שוב.
ב-6 בנובמבר, הוא נבחר שוב, בניצחון הגדול ביותר של רפובליקני מאז 1872. מחוץ לדרום, ברייאן ניצח רק בארבע מדינות, ומקינלי אף זכה במדינתו של ברייאן, נברסקה, שבה זכה ברייאן ב-1896 בהפרש של 13,000 קולות, והפעם בהפרש של 7,000 קולות.
הסיבות לניצחון היו השגשוג, קריסת הפופוליזם, מסע הבחירות הרפובליקני וההתרחקות של ברייאן מבסיס הבוחרים שלו.
לאחר כניסתו לתפקיד ב-4 במרץ, סייר מקינלי במדינה במשך שישה שבועות ברכבת.
ביקורו היה אמור להסתיים ב-13 ביוני 1901, בתערוכה כל אמריקאית בעיר באפלו.
אידה מקינלי חלתה בקליפורניה, ומקינלי החליט לדחות את ביקורו בתערוכה לספטמבר ולבטל נאומים שתכנן.
מקינלי אהב לפגוש את הציבור, אולם רבים דאגו לביטחונו.
בתקופה זו היה האנרכיזם המיליטנטי בגאות באירופה.
מעשים כרצח המלך האיטלקי אומברטו הראשון, ואליזבת, נסיכת בוואריה לבית הבסבורג, בשם הרעיון האנרכיסטי, השפיעו על רבים מבין המעמדות הנמוכים באירופה ומעבר לים.
בארצות הברית נשאה האנרכיסטית האמריקנית-יהודייה, אמה גולדמן, נאומים חוצבי להבות בזכות עולם ללא מעמדות, ללא רעב וללא דיכוי ממשלתי.
בין האנרכיסטים ששמעו את נאומיה של גולדמן היה ליאון צ'ולגוש, בחור צעיר, בן למהגרים ממוצא פולני רוסי.
האבטחה על מקינלי הוגברה ב-5 בספטמבר 1901, כשנאם בפני 50,000 אנשים.
הוא דרש הסכמי סחר עם מדינות אחרות כדי לחזק את הייצוא האמריקני.
יום למחרת, כאשר ביקר מקינלי בתערוכה בעיר באפלו, ניגש ליאון צ'ולגוש אל שורת מקבלי הפנים, כשהוא חבוש בידו.
בתוך התחבושת החביא צ'ולגוש אקדח, שבו ירה בנשיא מטווח קצר.
הרופאים לא זיהו את הכדור בקיבתו של מקינלי שהרעיל את דמו והוא מת ב-14 בספטמבר 1901. בכך, היה לנשיא האמריקני השלישי שנרצח בהתנקשות.
תאודור רוזוולט הובהל להשבעה כנשיא בבאפלו.
צ'ולגוש לא נתן רקע אידאולוגי מעמיק למעשהו, ורק אמר שהוא "הרג את אויבם של האנשים הטובים...
לאחר משפט קצר, הוא הורשע והוצא להורג באמצעות כיסא חשמלי כחודשיים לאחר הרצח.
הנשיא הבא, תאודור רוזוולט, היה נשיא נמרץ ותקיף, שהמשיך במובנים רבים את מדיניותו של מקינלי.
אם השפיע הרצח על ההיסטוריה, פרט להשפעה הפרסונלית בכך שהחל את תקופת כהונתו החשובה של רוזוולט, הרי שהשפיע בדיוק בכיוון ההפוך מרוח האנרכיזם.
האומה האמריקאית הייתה בצער רב עקב מותו של מקינלי.
שוק המניות סבל מירידה חמורה.
ארון הקבורה נסע ברחבי המדינה ונקבר בקנטון.
רבים חיכו שעות בגשם כדי לחלוף על פני הארון.
מקינלי, אשתו ובנותיהם קבורים באנדרטת מקינלי הלאומית לזכרו שחנך רוזוולט ב-30 בספטמבר 1907.
רבים ציפו שאידה מקינלי לא תשרוד את מותו של בעלה.
היא נשארה בקנטון ומתה בגיל חמישים ותשע ב-26 במאי 1907, כמה חודשים לפני השלמת אנדרטת השיש של בעלה בה נקברה.
בנוסף לאנדרטה ישנם עוד מקומות שנקראו על שם מקינלי, הספרייה והמוזיאון שעל שמו.
ישנה אנדרטה במקום לידתו, בתי ספר באוהיו, ועוד כמה בתי ספר.
כמעט מיליון דולרים גויסו בשנה לאחר מותו כדי להקים אנדרטאות לזכרו.
רבים מאוהיו ציפו שייזכר כנשיא מהגדולים ביותר.
פסלים לזכרו הוצבו בעוד עשרות מדינות.
ב-1896, כאקט של תמיכה במועמדותו לנשיאות, נקרא על שמו הר מקינלי, הגבוה בצפון אמריקה, עד 2015, אז שונה שמו של ההר בחזרה לשמו המקורי, דנאלי, בהסכמתו של הנשיא ברק אובמה.
בנוסף, פארק לאומי בדנאלי נקרא על שמו עד 2 בדצמבר 1980, כשהנשיא ג'ימי קרטר שינה את שמו.
אולם רוזוולט, לאחר עלייתו לתפקיד, לכד את מלוא תשומת הלב.
ממשל מקינלי נחשב כהקדמה לממשל רוזוולט.
רוזוולט לא הבטיח את הסכמי הסחר של מקינלי ובמהלך שבע וחצי השנים שלו בבית הלבן עורר מחלוקות ועניין ציבורי.
בשנות החמישים הוא נחשב לנשיא אהוד, אולם בסקרים הוא נחשב לנשיא בינוני יחסית, כמו הייז וקליבלנד.
רבים טענו שאף על פי שמקינלי החליט החלטות הרות גורל, הוא לא הוביל את הציבור אלא הלך אחרי הלכי הרוח שלו.
מקינלי התחיל עידן חדש במערכת הפוליטית, בה המדינה התחייבה לאינטרסים פרו-עסקיים, תעשייתיים ומודרניים.
מקינלי החזיר את הכוח למוסד הנשיאות והפך אותו ממשרה הכפופה לקונגרס למשרה עצמאית.
תומכיו של מקינלי טוענים שהיה נשיא בשיעור קומה של וושינגטון ולינקולן.
מקינלי הצליח ליצור קואליציה ששמרה על מפלגתו בשלטון במשך שנות דור.
האישים שמינה לקבינט השפיעו על המפלגה הרפובליקנית שנים: רוזוולט, מחליפו; דיי, שהפך לשופט מוערך בבית המשפט העליון; דוז, שהפך לסגן נשיא; וויליאם הווארד טאפט, שאותו מקינלי מינה למושל צבאי של הפיליפינים, והפך לנשיא לאחר רוזוולט.
המדיניות האימפריאליסטית של מקינלי שנויה במחלוקת.
הפיליפינים קיבלו עצמאות ב-1946, אולם הטריטוריות שמקינלי השיג עודן בתחום ארצות הברית.
ההיסטוריונים מחשיבים זאת כתחילת האימפריה האמריקנית, ותחילת עלייתה של אמריקה למעמדה של מעצמה עולמית.
אחרים טוענים שמקינלי השתלט על השטחים כדי לשפר את חיי האזרחים שם.
העניין במקינלי התרחב כחלק מניסיון לנתח את מדיניות החוץ האמריקנית והאסרטיבית של העשורים האחרונים.
ויליאם מייקפיס תאקרי , סופר אנגלי.
הוא ידוע בזכות הסאטירות שכתב, ובמיוחד ספרו "יריד ההבלים" שהוא סאטירה חברתית על המעמד הבינוני-גבוה באנגליה של המאה ה-19.
ויליאם מייקפיס תאקרי נולד בכלכותה שבהודו, שם עבד אביו בחברת הודו המזרחית הבריטית.
כשהיה בן 3 מת אביו, ובשנת 1817 הוא נשלח לבית ספר פרטי באנגליה.
אמו חזרה לאנגליה אחרי שנישאה בשנית ב־1820.
ב־1829 התחיל ללמוד בטריניטי קולג', הוא בזבז את זמנו וגם חלק נכבד מהונו, ועזב את האוניברסיטה ב־1830 מבלי להשלים תואר.
במשך השנתיים הבאות טייל באירופה, כשהיה בויימאר הוצג בפני יוהאן וולפגנג פון גתה.
בגרמניה רכש שליטה בשפה הגרמנית והתוודע לספרות הגרמנית הרומנטית.
כשחזר לאנגליה הצטרף לאכסניית המשפט מידל טמפל ללימוד עריכת דין, אך למעשה לא עסק במקצוע זה.
הוא התעניין באומנות ועיתונאות, ב־1833 פתח בקריירה ספרותית והתחיל להוציא לאור את השבועון "The National Standard".
העיתון נכשל ותאקרי הפסיד כמעט את כל שארית הירושה שלו.
הוא ניסה לחיות כאמן בוהמי בפריז, ולפרנס עצמו בעזרת ציור קריקטורות וכתיבת מאמרים לכתבי עת.
ב־1836 הכיר את איזבלה שאו ונשא אותה לאישה.
שנה אחר כך חזרו ללונדון שם נולדה בתם הבכורה אן.
איזבלה ילדה בת נוספת ב־1839 שמתה בילדותה, אחרי לידת בתם השלישית ב־1840 איזבלה התמוטטה נפשית.
היא טופלה בבית מרפא, והילדות נשלחו לגור עם אימו של תאקרי בפריז.
הוא עבד כעיתונאי במשך כ־10 שנים, פרסם מאמרים, ביקורת ספרותית, ביקורת אומנות וסיפורת.
הוא היה סופר פורה וכתב בשמות עט שונים ומשונים כגון : "צ'ארלס ג'יימס ילופלאש, שומר-סף" או "מייקל אנג'לו טיטמארש" ו"ג'ורג' סאבאג' פיצ-בודל".
ב־1842 התחיל לכתוב בכתב העת "פאנץ'", שבו התפרסם בהמשכים ספרו Book of Snobs.
בשנים 1847 ו־1848 פורסם הרומן "יריד ההבלים" בהמשכים ובלויית איורים.
"יריד ההבלים" שהצטיין במקוריות זכה להערכה רבה, היה לשיחת העיר וגם הצליח מבחינה כלכלית.
ספרו הבא היה Pendennis, שהיה בחלקו אוטוביוגרפי, פורסם ב־1849 במקביל לספרו של צ'ארלס דיקנס "דייוויד קופרפילד", דבר שהביא להשוואה בינו לדיקנס וגם ליריבות ביניהם.
ב־1851 העביר סדרה של הרצאות בנושא "הומוריסטים אנגלים במאה ה-18", תחילה באנגליה ושנה אחר כך בארצות הברית.
ב־1852 פרסם את הרומן "תולדות הנרי אסמונד" בשלושה כרכים ובתבנית אות מיוחדת המנסה לחקות את ספרי המאה ה-18. ספרו הבא The Newcomes פורסם שוב בהמשכים והופיעו בו חלק מהדמויות מהספר Pendennis.
ספרו The Virginians הוא המשך סיפורו של הנרי אוסמונד.
כתיבתו שואבת מחייו ומניסיונו והיא מלאת הומור סאטירה ופאתוס.
שרלוט ברונטה העריצה את תאקרי והקדישה לו את המהדורה השנייה של ספרה ג'יין אייר, לאחר שכינה את הספר "יצירת מופת".
ב־1860 היה תאקרי העורך של המגזין החדש "קורנהיל מגזין", שבו הופיע הרומנים האחרונים שלו.
הוא התפטר מתפקידו ב־1862 כיוון שהיה רחום מידי והתקשה לדחות בקשות לפרסום.
תאקרי מת באופן פתאומי בערב חג המולד 1863, ונקבר בבית הקברות "קנסל גרין" בלונדון.
עברית - עטרה זיסלמן, הוצאת זיו, 1962
תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי ; אחרית-דבר ה.מ.
דלסקי ; שנים עשר איורים מאת המחבר, מוסד ביאליק, 1987
הורד והטבעת - תרגם מאנגלית בנימין גלאי, מחברות לספרות, תשי"ט
ויליאם או גיום מצור היה הארכיבישוף של העיר צור וההיסטוריון החשוב ביותר בתקופת מסעי הצלב המוקדמת.
ויליאם נולד בירושלים ככל הנראה בשנת 1130. הוריו היו ממוצא איטלקי או צרפתי.
ויליאם הוא דור שני או שלישי למתיישבים הצלבנים בממלכת ירושלים, וידוע כי לא נמנו על מעמד האצולה בממלכה.
אחיו של ויליאם, ראלף שמו, היה סוחר.
בילדותו קיבל ויליאם חינוך נוצרי, ולמד שפות רבות, ביניהן לטינית, יוונית וככל הנראה גם ערבית.
את שירותו בכנסייה החל ויליאם בגיל צעיר ובשנת 1146 נשלח לאירופה כדי להשלים את לימודיו בתאולוגיה ולימודים כלליים בפריז, באורליאן ובבולוניה, שם רכש השכלה בתחום התאולוגיה והחוקים הקאנונים של הכנסייה.
הוא למד אצל מיטב הלוגיקנים והפילוסופים הנוצרים, בהם רוברט ממלאן.
מלבד לימודי דת, למד גם לימודים קלאסיים, משפטים ומתמטיקה.
ידוע כי שלט בשפה הלטינית, אך אי אפשר לדעת אם שלט בצרפתית, יש פחות הוכחות לשליטה בערבית מקומית, ועוד פחות בעברית.
בשנת 1165 חזר ויליאם לממלכת ירושלים.
הוא התמנה למשרה בכירה בחצרו של המלך אמלריך הראשון והיה למורה האישי של בנו, בלדווין הרביעי, שהפך בגיל 13 למלכהּ של ירושלים הצלבנית וכונה "המצורע" בגלל מחלת הצרעת שוויליאם מצור גילה אצלו בילדותו.
ויליאם הצטרף להיררכיה הכנסייתית, ובשנת 1175 התמנה לארכיבישוף של העיר צור.
בשנות ה-50 לחייו, התמודד ויליאם על משרת הפטריארך של ירושלים, אך בשל מאבקי כוח פוליטיים פנימיים, נבחר מועמד אחר לתפקיד זה.
ויליאם שימש גם כהיסטוריון של תקופתו.
עד מותו יצר כרוניקות המהוות מקור היסטורי חשוב לתקופה זו.
כרוניקה זו נכתבה בעשרים ושלושה ספרים, המתארים את ההיסטוריה של מסעי הצלב וממלכת ירושלים עד לשנת 1184. שישה-עשר הספרים הראשונים (עד 1144) חוברו בעזרת מקורות קיימים, בהם כתביהם של אלברט מאאכן, פולקו משארטר ורמון הרביעי, רוזן טולוז.
היות שהסתמך על כתבים ועדויות מִשנה, נחשבים כרכים אלו כמקור משני במחקר.
אך לכרכים 17–23 יש ערך בהיותם זיכרונותיו האישיים כיועץ המלך.
ויליאם מצור, כמחבר הכרוניקה, מעיד על מסמכים שאליהם נחשף במהלך עבודתו כיועץ בבית המלוכה, ועל כך שהוא עצמו השתתף באירועים מסוימים, לפיכך כרכים אלו בעלי חשיבות רבה במחקר של ימינו כמקורות ראשוניים.
ויליאם צ'סטר מיינור היה מנתח בצבא האמריקאי, שתרם לערכים רבים במילון אוקספורד, תוך כדי הסגר במוסד לחולי נפש באשמת רצח.
נולד באי ציילון (כיום סרי לנקה).
בתור נער נמשך ברגשות עזים לילידות האי, תופעה שגרמה לו ייסורי מצפון רבים.
הוריו, שהיו מיסיונרים מניו אינגלנד, שלחו אותו בגיל 14 חזרה לארצות הברית, ובשנת 1863 הוא סיים את לימודיו כמנתח באוניברסיטת ייל.
הוא התקבל לצבא האיחוד ככירורג ובמסגרת מלחמת האזרחים נכח בקרבות עזים ששיכלו רבים מחבריו.
מסופר על מקרה מסוים בו נצטווה לצלק את פניו של חייל אירי שניסה להשתמט מאחד הקרבות.
סיוטים, הזיות ופרנויה סביב זוועות המלחמה ליוו אותו עד סוף ימיו.
לאחר מלחמת האזרחים הוצב מיינור לעבוד בניו יורק.
הוא נמשך לאזורים המפוקפקים של העיר ובילה את רוב זמנו הפנוי אצל זונות.
ב-1867, הבחינו רשויות הצבא בהתנהגותו (שנחשבה בזמנו למוזרה) והעבירו אותו למוצב נידח בפלורידה.
ב-1868 אושפז מיינור במוסד לחולי נפש "סיינט אליזבת" שבוושינגטון די.
לאחר 18 חודשים בהם לא הראה כל שיפור במצבו, אישר לו הצבא להתפטר מתפקידו ולהתחיל לקבל פנסיה.
ב-1871 הוא עבר לגור בלמבת', פרבר עני של לונדון.
ב-17 בפברואר, מיינור, רדוף פרנויה, ירה באדם בשם ג'ורג' מרט בטענה כי ניסה לפרוץ לדירתו.
מרט היה באותו הזמן בדרכו לעבודה לתמוך בששת ילדיו ובאשתו ההרה, אלייזה.
במשפט, זוכה מיינור מחמת חוסר שפיות ונשלח בעל כרחו למוסד סגור בכפר קראות'ורן.
בזכות הפנסיה הצבאית שלו ומכיוון שלא נחשב מסוכן, זכה מיינור לתנאי מגורים נוחים שאפשרו לו לקנות ולקרוא ספרים רבים.
כנראה בעקבות ההתכתבות שלו עם מוכרי ספרים בלונדון, נודע למיינור כי דרושים מתנדבים לתרום לערכים במה שעתיד להיות מילון אוקספורד.
מיינור הקדיש את רוב שארית חייו למטרה זו.
הוא התברר כאחד התורמים היעילים ביותר למילון.
מיינור עבר באופן שיטתי על כל הספרים ברשותו וסקר את תדירות המילים השונות.
הוא התאים את הרשימה שלו לרשימת הערכים שחסר להם ציטוט במילון אוקספורד.
ככל שרשימתו גדלה כך יכול היה לספק ציטוטים רבים יותר למילה מסוימת.
לאחר זמן התיידד מיינור באופן אישי עם עורך המילון ג'יימס מארי, שאף הגיע לבקרו במוסד.
מצבו הנפשי המשיך להידרדר וב-1902 כרת לעצמו את איבר המין.
בריאותו התערערה והותר לו לחזור לארצות הברית, למוסד לחולי נפש סיינט אליזבת, שם אובחן כחולה סכיזופרניה.
הוא נפטר ב-1920 בניו הייבן, קונטיקט.
ויליאם פיטר מוזלי הוא שחקן אנגלי, אשר ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור פיטר פיוונסי (אנ') בסדרת סרטי "נרניה", ומתפקידו בתור הנסיך ליאם הנסטרידג' בסדרה המקורית הראשונה של "רויאלס".
מוזלי נולד בכפר שיפסקומב ברכס הגבעות קוטסוולדס שבמחוז גלוסטרשייר, בדרום מערב אנגליה.
הוא בנם של ג'ולייט (לבית פלמינג) ופיטר מוזלי, שניהם צלמי קולנוע.
מוסלי למד בבית הספר היסודי שיפסקומב מספטמבר 1991 עד יולי 1998, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי וייקליף שבגלוסטרשייר.
בשנת 1998 קיבל את תפקידו הראשון בסרט הטלוויזיה של ITV "Cider with Rosie", המהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר והמשורר לורי לי.
בשנת 2002, קיבל את תפקידו הבא בתור פורסטר בסרט הטלוויזיה "היה שלום, מר צ'יפס" גם הוא הפקת מקור של ITV, וגם הוא עיבוד לרומן באותו שם של הסופר ג'יימס הילטון.
בשנת 2005 פרץ לתודעה הבינלאומית כאשר קיבל את התפקיד של פיטר פיוונסי (אנ') הסרט הפנטזיה וההרפתקאות "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" אשר מבוסס על הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים" מאת ק.ס.
לואיס, הראשון שיצא לאור והרומן השני בסדרת "דברי ימי נרניה".
בשנת 2008 שב לגלם דמות זו בסרט הבא בסדרה "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" ובשנת 2010 שב בפעם השלישית לתפקיד יותר קטן בסרט הבא "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
בשנת 2014, הוא שיחק את התפקיד של ג'ראד בסרט "מרגריטה, עם קש".
בשנת 2015, לוהק לתפקיד של הנסיך ליאם הנסטרידג' בסדרה המתוסרטת הראשונה של "רויאלס" לצד אליזבת הרלי וטום אוסטן.
בתיאור התפקיד, מוזלי הצהיר כי "זה כאילו (אם) הנסיך הארי נזרק להיות המלך הבא של אנגליה.
הוא בעצם סוג של מורד...
לא ממש אכפת לו מה מישהו חושב, הוא עושה מה שהוא רוצה לעשות, כשהוא רוצה לעשות את זה." הסדרה זכתה לביקורות מעורבות, אם כי מוזלי ושאר צוות השחקנים זכו לשבחים.
בשנת 2016, מוזלי כיכב בדמותו של טיילר בסרט מותחן האימה "Friend Request", בבימויו של הבמאי הגרמני סימון ורהובן.
לאחר מכן באותה שנה, הוא כיכב בתור ארדן לואו בסרט הטלוויזיה "אודרינה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית לייפטיים, המבוסס על הרומן "My Sweet Audrina" שפורסם בשנת 1982 מאת ו.
למוזלי ישנו בית בקליפורניה ולאחרונה הוא מתגורר בלונדון.
בשנים 2012–2018 היה בזוגיות עם השחקנית האמריקאית קלסי צ'או.
+שנהסרטתפקידהערות2005סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדיםפיטר פיוונסי (אנ')2008סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן2010סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר2013Runדניאל לומברדי2014The Silent Mountainאנדרל גרוברמרגריטה, עם קשג'ראד2016בקשת חברותטיילרקרי פילביסיי2017The Veilאייסל2018בת הים הקטנהקאם הריסוןIn Like Flynnדוק אדמס2019משלוח מסוכןהסוכן בריינט2020ארטמיס פאולבחור איטלקי2021Saving Paradiseמייקל פטרסוןLand of Dreamsמארק2022Medievalירוסלבהשדרןדילן2024Murder Companyסאות'רןTBAHome Sweet Home Rebirthג'ייק
+שנהסדרהתפקידהערות1998Cider with Rosieילדסרט טלוויזיה של ITV2002היה שלום, מר צ'יפספורסטרסרט טלוויזיה של ITV2012תפיסההנסיך קארלפרק: Kilimanjaro"2018-2015רויאלסהנסיך ליאם הנסטרידג'תפקיד ראשי (4 עונות); 40 פרקים2016אודרינהארדן לואוסרט טלוויזיה של Lifetime
ויליאם דנפורת' "ביל" מוליקן היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה.
הוא בוגר אוניברסיטת מיאמי שבאוהיו משנת 1961.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשיקגו שבאילינוי בשנת 1959 זכה מוליקן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.1 דקות.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה מוליקן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:37.4 דקות, לפני יושיהיקו אוסקי מיפן (2:38.0 דקות) וויחר מנסונידס מהולנד (2:39.7 דקות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:37.2 דקות.
לאחר סיום קריירת השחייה שלו ולימודיו במיאמי, השלים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן עבד מוליקן כעורך דין בשיקגו.
בשנת 1984 זכה מוליקן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ויליאם מונסון היה אדמירל ומדינאי אנגלי וחבר הפרלמנט של אנגליה ב-1601 וב-1621.
מונסון היה בנו השלישי של סר ג'ון מונסון מסאות' קרלטון, לינקולנשייר.
הוא נרשם ללימודים בבייליול קולג', אוקספורד, ב-2 במאי 1581, בהיותו בן 14.
את טבילת האש הראשונה שלו עשה בפריבטיר, בקרב עם אונייה ספרדית במפרץ ביסקאיה, אותו הוא מתאר ב-Naval Tracts שלו.
ב-1588, במהלך העימות עם הארמדה הספרדית, שירת מונסון כלפטננט ב-"צ'ארלס", אונייה קטנה בצי המלכה.
באותה תקופה לא היה עדיין שירות סדיר בצי, ואחר כך הצטרף מונסון אל הפריבטיר ארל קמברלנד ושירת תחת פיקודו בשלוש הפלגותיו בשנים 1589, 1591 ו-1593. בהפלגה השנייה, במהלך קרב עם גליאות ספרדיות ליד איי בחלנגס (Berlengas), הוכנעה אונייתו והוא נפל בשבי.
מונסון נלקח אל פורטוגל והיה כלוא משך שנתיים בקשקייש ובליסבון.
ב-1594 קיבל תואר MA מאוניברסיטת אוקספורד, ובאותה שנה למד גם באכסניית המשפט גרייז אין.
הפלגותיו כפריבטיר ודאי הכניסו לו רווחים, שכן ב-1595 יכול היה להינשא.
הוא עזב את ארל קמברלנד לאחר שזה היטה את חיבתו לאיש אחר מפקודיו.
ב-1596, במהלך כיבוש קדיס, פיקד מונסון על "ריפאלס".
מזמן זה ועד סיומה של המלחמה בין אנגליה לספרד נטל מונסון חלק פעיל בלחימה.
ב-1596 הוענק לו תואר אביר על חלקו בכיבוש קדיס וביזתה.
ב-1602 עמד בראש אחד מציי המשלוח האחרונים ששיגרה המלכה אליזבת; בקרב במפרץ ססימברה, ליד ליסבון, ניצח צי ספרדי-פורטוגלי ולכד קאראק גדולה ויקרת ערך.
כמו כן לקח בשבי את דון פרנסישקו קולונה, מפקד ה-Armada de Guarda Costa של פורטוגל ומי ששבה אותו עצמו בקרב בחלנגס עשר שנים קודם לכן.
ב-1601 נבחר מונסון לחבר הפרלמנט מטעם מחוז ממסבורי.
ב-1602 פיקד על השייטת האחרונה שנשלחה לים בתקופת מלכותה של אליזבת.
ב-1604 מונה לאדמירל של מצרי הים .
ב-1614 נשלח אל חופי סקוטלנד ואירלנד כדי לדכא את הפירטים ששרצו בחופים אלה.
מונסון טען כי הצליח להכרית את הנגע, אך האמת היא כי הפירטים שבו לסורם דור אחד אחר כך.
מ-1614 ועד 1635 לא נטל חלק בפעילות מבצעית של הצי.
הוא נבחר לחבר הפרלמנט מטעם מחוז רייגייט ב-1626. ב-1635 שוב יצא לים, הפעם כסגן אדמירל בצי הראשון שהתקין המלך צ'ארלס הראשון מהכנסות מס האוניות .
בשנות חייו האחרונות עסק בכתיבת זכרונותיו, ה-Naval Tracts.
מונסון מת בפברואר 1643 ונקבר באזור קהילת סנט מרטין בשדות, באזור לונדון.
ויליאם מילר היה כומר בפטיסטי, שייסד זרם אסכטולוגי-משיחי בנצרות הפרוטסטנטית ממנו צמחו הכנסיות האדוונטיסטיות, המציבות בראש מעייניהן את הביאה השנייה של ישו כאירוע ריאלי העתיד לקרות בזמן קרוב.
מילר נולד במסצ'וסטס, אביו לחם במהפכה האמריקאית.
בילדותו עברה משפחתו להמפטון, ניו יורק.
ב-1803 נשא לאשה את לוסי סמית' והזוג עבר להתגורר בחווה חקלאית בפולטני שבורמונט, סמוך לגבולה עם מדינת ניו יורק.
בעיר כיהן פולטני כסגן שריף וכשופט שלום.
במלחמת 1812 שירת במיליציה של ורמונט ובצבא ארצות הברית והשתחרר ב-1815 בדרגת קפטן.
לאחר שחרורו חזר עם משפחתו להמפטון והחל לעסוק בנושא החיים לאחר המוות.
הוא חיזק את קשריו עם הכנסייה הבפטיסטית והפך למטיף קבוע בטקסיה.
דרשותיו הפכו לעמוסות רגש ואקסטזה ובאחת הפעמים חווה חזיון התגלות של ישו.
מאותה עת התעמק בכתבי הקודש והחל לחפש בהם את מועד ביאתו השנייה של ישו.
לפי ספר דניאל ח' י"ד ("וַיֹּאמֶר אֵלַי עַד עֶרֶב בֹּקֶר אַלְפַּיִם וּשְׁלֹשׁ מֵאוֹת וְנִצְדַּק קֹדֶש") חישב מילר 2300 שנה מתקופת דניאל, כלומר מימי ארתחששתא הראשון, שנת 457 לפני הספירה וקיבל לפיכך את השנה 1843 כשנת הביאה השנייה.
הוא הצליב את המידע שקיבל עם רמזים אחרים שונים בספר דניאל ובכתבי קודש והשתכנע שהתשובה בידו.
בספטמבר 1822 פרסם מילר מסמך המפרט את תגליתו וקבע את מועד הביאה בין מרץ 1843 למרץ 1844, בהתאם ללוח השנה העברי המתחיל בא' ניסן.
באוגוסט 1831 יצא מילר למסע דרשות בציבור, על מנת לעורר את המאמינים לקראת הביאה השנייה.
המסר שלו, שבתחיה זכה להתעלמות, החל לצבור סביבו קהל מאמינים שביקשו לשמוע עוד ושלחו למילר מכתבים.
ב-1834 קיבץ את מכתבי התשובה העיקריים שכתב לקהלו ואת עיקר דרשותיו בחוברת בשם Evidence from Scripture and History of the Second Coming of Christ, about the Year 1844: Exhibited in a Course of Lectures ("ראיות מהכתובים וההיסטוריה על ביאתו השנייה של ישו, סביב השנה 1844: מובאים בצורת הרצאות").
ב-1840 נפגש מילר עם כומר כריזמטי מבוסטון בשם ג'ושוע הימס (Joshua V.
הימס, על אף שנותר ספקן למדי ביחס לחישובי הקיצין של מילר, הסכים לפרסם את תורתו בעיתון מיוחד שהוציא לאור החל מה-28 בפברואר 1840 בשם Signs of the Times.
העיתון, שיצא בתפוצה ארצית, הפך את קהל מאמיניו של מילר מציבור מצומצם בניו אינגלנד לתנועה בקנה מידה ארצי.
מאמרים מילריסטים החלו להתפרסם בפילדלפיה, רוצ'סטר, קליבלנד ומונטריאול.
במאי 1843 דיווח הימס על פרסום 21,000 עותקים של כתבים מילריסטיים מדי שבוע, עד דצמבר 1843 הכריז הימס שפרסם כבר מיליון עותקים, עד מאי 1844 הופצו 5 מיליון.
משחלף הזמן המיועד ולא אירע דבר, פרסם מילר שאירעה תקלה בחישוב, בשל שגיאת עיבור ושיש להתייחס ללוח השנה של הקראים לפיו המועד הוא עד 21 באפריל 1844. לקראת כל מועד יצאו אלפי מאמינים למחנות אוהלים על מנת לקבל את הגאולה בטהרה.
לאחר שגם אפריל עבר ללא אירועים מיוחדים הצהיר הכומר סמואל סנו באחר ממחנות האוהלים שהתאריך האמיתי הוא ה-22 באוקטובר 1844 ומילר סמך ידו על התאריך החדש.
לאחר ה-22 באוקטובר 1844 חל משבר אמונה בקרב מאמיני מילר, שהתבטא בבכי בלתי פוסק ותחושות פיזיות.
משבר זה זכה לשם "האכזבה הגדולה" (The Great Disappointment).
הוא עצמו המשיך להאמין ולקוות לבואו השני של ישו עד מותו, כחמש שנים מאוחר יותר.
תולדות חייו של מילר ושל תנועתו הועלו על הכתב על ידי סילבסטר בליס והוצאו לאור על ידי ג'ושוע הימס ב-1853 בספר Memoirs of William Miller.
קבוצה מילריסטית, בראשותה של קלורינדה מינור (Clorinda S.
Minor), בה היה חבר גם סבו של הסופר ג'ון סטיינבק, יצאה לארץ ישראל על מנת להכשירה לביאה השנייה.
הקבוצה התיישבה בכפר ארטאס שליד בית לחם ולאחר מכן עברה ליפו.
הקהילה המילריסטית התפרקה למספר תתי-זרמים הכלולים כולם תחת הכותרת אדוונטיזם.
הכנסייה הגדולה ביותר מסוג זה היא הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי הכוללת כ-18 מיליון מאמינים.
הדת הבהאית מקבלת את חישובי הקץ של מילר ומציינת כי עלי מוחמד התגלה כ"באב", התגלמותו החדשה והעצמאית של האל, והמהדי (המשיח), ב-23 במאי 1844, יום המהווה חג בהאי, בהתאם לחזונו של מילר.
גאוגרף, גאולוג, גאומורפולוג ומטאורולוג אמריקאי, שכונה "אבי הגאוגרפיה האמריקאית".
היה פרופסור לגאוגרפיה פיזית ולגאולוגיה באוניברסיטת הרווארד ותרם רבות להוראת הגאוגרפיה במערכת החינוך האמריקאית.
היה ממייסדי איגוד הגאוגרפים האמריקאים וחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו
ויליאם מוריס דייוויס נולד ב-1850 למשפחה קוייקרית בפילדלפיה, פנסילבניה הצעיר מבין שלושת ילדיהם של איש העסקים אדווארד מ' דייוויס ומריה לבית מוט.
לוקרישה מוט, סבתו מצד אמו, הייתה פעילה למען זכויות הנשים וכן ממתנגדי עבדות השחורים ואף ארגנה "רכבת מחתרתית" שהבריחה עבדים שנמלטו מהדרום צפונה.
אביו של דייוויס גורש מקהילת הקווייקרים בשל התגייסותו לצבא הצפון (ה"יוניוניסטים") במלחמת האזרחים האמריקנית והמשפחה כולה עזבה את הקהילה הזו.
כבר מילדותו נמשך דייוויס ללימודי טבע ולרישומים.
למד בבית ספר פרטי (וגם מאמו) והצטיין במינרלוגיה, אנטומולוגיה ואסטרונומיה.
בגיל 16 נרשם לאוניברסיטת הרווארד בה השקיע במיוחד בלימודי גאולוגיה.
בשנת 1869 סיים לימודי תואר שני וכעבור שנה סיים שם גם את התואר השני בהנדסה.
בקיץ של שנת 1869 התלווה דייוויס לפרופסור ז'וזייה ויטני למסע מדעי שנועד למדידת גובהן של כמה מפסגות ההרים במדינת קולורדו.
מסע זה היה מקור ההשראה לעבודות השטח בהן עסק כל חייו.
אחרי שנת 1870 עבד שלוש שנים בקורדובה (ארגנטינה) כעוזר של המטאורולוג והאסטרונום בנג'מין גולד, שהקים את המצפה הלאומי של ארגנטינה.
בתקופה זו עסק בזמנו הפנוי בחקר חרקי הסביבה.
בשובו לבית הוריו נאלץ לעבוד שלוש שנים כמנהל החשבונות של המשפחה.
בשנת 1874 היה עוזר שטח של רפאל פאמפלי במסע התצפית אל האוקיינוס השקט הצפוני ובקיץ של שנת 1875 התלווה אל נתניאל ס.
שאלר, פרופסור לגאולוגיה מהרווארד, ועסק בעבודות שטח במדינות קנטקי וטנסי.
בשנת 1877 אחרי חזרתו מחופשה של מסעות ברחבי העולם (החוף המערבי של ארצות הברית, יפן, סין, הודו, מצרים ומערב אירופה), מונה דייוויס לעוזרו של שאלר בקתדרה לגאולוגיה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1879–1885 כיהן כמורה זוטר בגאולוגיה וקיבל הערות שליליות מהממונים עליו.
עם הזמן שיפר את הרצאותיו והתקדם בסולם הדרגות וב-1890 מונה פרופסור מן המניין לגאולוגיה, תפקיד שבו החזיק עד לפרישתו בשנת 1912.