tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיתונים הופיעו ידיעות על כך שסרי לנקה רכשה בישראל כלי טיס בלתי מאוישים, סוגים שונים של נשק קל וציוד אלקטרוני.
בשנת 1987 נרכשו ספינות "דבור" נוספות.
ממשלת הודו התנגדה לכל הקשרים הצבאיים הללו.
התקיימו פגישות אחדות בין אישים מישראל וסרי לנקה.
במאי 1985 ביקר בישראל השר לתעשיות כפריות של סרי לנקה.
שר החוץ שאהול חאמיד ושר החוץ יצחק שמיר נועדו בספטמבר בניו יורק.
חודש לאחר מכן, באוקטובר, נפגש ראש ממשלת ישראל שמעון פרס עם נשיא סרי לנקה ג'וניוס ג'אייווארדנה בפריז שבצרפת.
משלחת מסחר ישראלית בת שלושה חברים ביקרה בקולומבו במאי 1986 וקיימה פגישות רבות עם פקידי ממשל ועם אנשי עסקים.
הביקור המפתיע מכל, לאור הגישה ההססנית הידועה של סרי לנקה היה ביקורו של נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג באי שנערך בנובמבר 1986 במסגרת ביקורו בארצות נוספות בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה.
הביקור נערך למרות מחאותיהן של מדיניות ערביות ומוסלמיות כדוגמת אינדונזיה ופקיסטן וגם מצד הודו.
הנשיא הרצוג התקבל בכל גינוני הטקס הרשמיים ובעת הביקור סופר לו שפצועים מסרי לנקה נשלחו לשיקום בבתי חולים בישראל.
הנשיא ג'וניוס ג'אייווארדנה אהד ותמך בישראל וסבר בכך שקשרים עמה יועילו לו גם בארצות הברית.
הוא רצה להביא את היחסים בין ישראל וסרי לנקה לידי נורמליזציה מלאה, אך היסס לעשות כן מהסיבות הידועות - חשש מפני תגובותיהן של המדינות הערביות והמוסלמיות ושל הודו, השכנה הגדולה, מפני תגובותיהן של מפלגות האופוזיציה השמאליות ובייחוד מהתגובות של הקהילה המוסלמית המקומית רבת ההשפעה.
ואמנם, בלחץ המוסלמים ומדינות ערב היחסים והקשרים של ישראל וסרי לנקה נותקו שנית ב-20 באפריל 1990 ומדור האינטרסים נסגר.
ניתוק זה קרה בימי כהונתו של הנשיא רנאסינגה פרמאדאסה שנבחר לתפקיד בדצמבר 1988 ונרצח על ידי מחבל מתאבד טמילי ב-1993.
בניגוד לניתוק ב-1970, לא גרם ניתוק היחסים ב-1990 להפסקה מוחלטת של קשרי שתי המדינות.
על אף הניתוק הרשמי של היחסים דיפלומטיים וסגירתו של מדור האינטרסים, נמשכו הקשרים הכלכליים והביטחוניים בין שתי המדינות גם בשנות ה-90 של המאה ה-20. נציגות של חברת כור תעשיות המשיכה לפעול בסרי לנקה באמצעות משרד בפיליפינים.
משתלמים סרי לנקים המשיכו להשתתף בקורסים בישראל במקצועות שונים, כגון חינוך, פיתוח קהילתי ורפואה ותיירים ישראלים המשיכו לבקר בסרי לנקה ללא כל קשיים.
בשנת 1994 מכרה התעשייה האווירית לישראל לחיל האוויר של סרי לנקה חמישה מטוסי קרב מסוג "כפיר" באישור ארצות הברית.
במאי 2000 נחתמה עסקת המשך בה סופקו 15 מטוסי כפיר נוספים.
נוסף על כך, באמצע שנות ה-90 נמכרו לסרי לנקה ספינות מסוג "דבורה 2" וציוד צבאי אחר.
קשרים ביטחוניים אלו גרמו לכך שבראשית יולי 1995 חתמו 65 חברי פרלמנט מסרי לנקה, בהם חמישה שרים, על עצומה לנשיא ובה דרישה שלא לחדש את היחסים עם מדינת ישראל.
מפלגת "הקונגרס המוסלמי של סרי לנקה", שהייתה חברה בקואליציה, אף איימה שתפרוש ממנה אם יחודשו היחסים ויכוננו מחדש.
באוגוסט 1994 נבחרה צ'נדריקה קומרטונגה לנשיאת סרי לנקה.
בשנת 1999 היא נבחרה לתקופת כהונה שנייה ואז החליטה לתת פומבי לעובדת קיומם של הקשרים בין שתי המדינות.
קומרטונגה החליטה לכונן שוב באופן רשמי יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
המניע העיקרי לכך היה רצונה של ממשלת סרי לנקה לרכוש ציוד צבאי ואמצעי לחימה מצבא הגנה לישראל.
אלא שבפעם הזאת גילתה ישראל פחות להיטות לכך.
ראשית, משום שישראל "נכוותה" פעמיים מההתנהגות ההפכפכה של סרי לנקה כלפיה; ושנית, בינואר 1992 כוננו יחסי הודו–ישראל והחשיבות של קיום נוכחות דיפלומטית בסרי לנקה פחתה.
בישראל הבהירו שאין לישראל עניין בייצוג דיפלומטי בדרג נמוך, אלא בשגרירות.
כמו כן, ישראל תבעה מסרי לנקה שהיא תודיע בעצמה על כינון היחסים, וכך היה.
אף על פי שהיחסים נותקו ב-1990, המשיכו להתקיים יחסים בילטרליים בחשאי בין שתי המדינות.
כשהודו, כאמור השכנה הגדולה ומדינה בעלת השפעה רבה בסרי לנקה, כוננה יחסים דיפלומטיים עם ישראל בסרי לנקה כבר לא חששו מתגובתה על יחסיהם עם ישראל, שכן בעבר, כשבין ישראל והודו שררה עוינות, הגיבה הודו בזעם לכל מהלך משותף של ישראל וסרי לנקה.
ב-15 במאי 2000 נחתם בניו יורק הסכם על חידוש היחסים הדיפלומטיים על כל צורותיהם בדרג של שגרירויות.
סרי לנקה פתחה, לאחר כמעט 43 שנים של קשרים בין שתי המדינות, שגרירות בתל אביב-יפו ב-16 בנובמבר של אותה השנה ושלחה אליה שגריר תושב ימים אחדים לאחר מכן, ואילו ישראל החליטה להסתפק בשגריר לא-תושב.
לתפקיד השגריר הישראלי הלא-תושב הראשון לסרי לנקה נתמנה שגריר ישראל בבנגקוק דוד מתני.
בשנת 2002 היו לישראל וסרי לנקה קורסים ופרויקטים בנושאים שונים כגון חקלאות, פיתוח כלכלי וחברתי, פיתוח קהילתי, פיתוח כפרי ועירוני, רפואה ציבורית, מינהל ציבורי, מדע וטכנולוגיה וחינוך.
לעומת זאת, ב-2005, שיתפו ישראל וסרי לנקה פעולה רק בתחומי החקלאות, הפיתוח הכפרי והעירוני, הרפואה הציבורית והחינוך בעוד סרי לנקה שיגרה 25 משתלמים לקורסים שונים בישראל.
בינואר 2002 נחתמה עסקה לאספקת ספינות שלדג מתוצרת מספנות ישראל.
במרץ 2008 ביקר ראש ממשלת סרי לנקה רטנסירי ויקרמניאקה בישראל ונפגש בין היתר עם ממלאת מקום ראש הממשלה ושרת החוץ ציפי לבני.
היה זה הביקור הראשון של ראש ממשלה סרי לנקי בישראל.
ב-9 בינואר 2014 נערך הביקור הראשון בתולדות היחסים של נשיא סרי לנקה בישראל.
הנשיא מהינדה ראג'פקסה התארח במשכן הנשיא אצל נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
בשנת 2016 שלחה ישראל סיוע הומניטרי לאזורים מוכי אסון בסרי לנקה.
תחילה, כאשר שלחה סרי לנקה מטעמה שגריר תושב לתל אביב-יפו, האמינה ישראל את שגרירה בתאילנד, דוד מתני, לשגריר לא-תושב בקולומבו.
כעבור זמן מה הוחלט להאמין את הטיפול בענייני סרי לנקה לשגריר ישראל בהודו, ונכון ל-2017, אמונה שגרירות ישראל בהודו גם על ענייני סרי לנקה ושגרירי ישראל בהודו נאור גילאון מכהן כשגריר לא-תושב לסרי לנקה.
פריאסמיי פילאי סלווראג', דיפלומט סרי לנקי שהצטרף לשירות החוץ של סרי לנקה ב-1994, מכהן כשגריר סרי לנקה בישראל.
ב-2 בנובמבר 2015 הגיש את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
היקף המסחר ההדדי בין ישראל לסרי לנקה עמד בשנת 2006 על 85 מיליון דולר בשנה.
תחומי שיתוף הפעולה העיקריים בין שתי המדינות כוללים חקלאות וחומרי גלם, יהלומים, תיירות, טקסטיל ומוצרי היי-טק.
היקף המסחר בין ישראל לסרי לנקה בשנת 2015 היה 169.6 מיליון דולרים אמריקנים.
הייצוא מישראל לסרי לנקה עמד על 55.6 מיליון דולרים אמריקנים וכלל בעיקר יהלומים, מיצי פירות, ניטריט ופוספט.
הייצוא מסרי לנקה לישראל עמד על 114 מיליון דולרים אמריקנים וכלל בעיקר יהלומים, דגים טריים, תה ופלפלים ממגוון מינים.
בשנת 2010 החליטה ממשלת ישראל השלושים ושתיים לפעול להעסקת 300 מהגרי עבודה מסרי לנקה בחקלאות לתקופה בת חצי שנה.
ב-30 במרץ 2016 החליטה ועדת שרים לענייני חברה וכלכלה (הקבינט החברתי-כלכלי) של ממשלת ישראל השלושים וארבע להתיר בכל אחת מהשנים 2016–2018 את הבאתם והגעתם של עד 500 מהגרי עבודה עונתיים מסרי לנקה לתקופה של 4 עד 8 חודשים ממועד הגעתו של מהגר עבודה.
בסוף שנת 2016 שהו בישראל כ-6,855 מהגרי עבודה מסרי לנקה בתחום הסיעוד, 713 מהם לא חוקיים.
בין מדינת ישראל והרפובליקה של סיירה לאון מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל משנת 1961. לשתי המדינות אין שגרירויות, אולם שגרירות ישראל בגאנה אמונה גם על סיירה לאון.
את סיירה לאון מייצג בישראל הקונסול הכללי ואיש התקשורת הישראלי דוד בן בסט.
פול הירשזון, שגריר ישראל בגינאה משמש כשגריר לא תושב בסיירה לאון.
היחסים כוננו לראשונה בשנת 1961 לאחר שסיירה לאון קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
היחסים חודשו בשנת 1992. עוד בשנות ה-50 בוצע סחר ביהלומים בין ישראל וסיירה לאון בבורסת היהלומים הישראלית, וגם כיום סיירה לאון היא יבואנית יהלומים מרכזית של ישראל.
ישראל מסייעת במספר תחומים לסיירה לאון, זאת מאחר שהיא מהמדינות הנחשלות בעולם.
ישראל תרמה מכונת דיאליזה לבית חולים בסיירה לאון.
מכונת דיאליזה זו היא היחידה בסיירה לאון והיא אמורה לשרת בערך 6 מיליון אנשים.
בשנת 2000, בעיצומה של מלחמת האזרחים בסיירה לאון דיווח העיתון וול סטריט ג'ורנל כי ישראל העבירה באחרונה לממשלת סיירה-ליאון נשק, כולל מטוסים, אמצעי אימון ותחמושת, במטרה לסייע לה במלחמתה נגד המורדים.
באוגוסט 2023 הכריז נשיא סיירה לאון, ג'וליוס מאדה ביו, על כוונתו לפתוח את שגרירות סיירה לאון בירושלים.
ביקור נשיא סיירה לאון בישראל
בינואר 2017 ערך נשיא סיירה לאון ארנסט באי קורומה ביקור רשמי בן חמישה ימים בישראל.
הוא לווה בפמליית שרי החוץ, החקלאות, התקשורת והאנרגיה של סיירה לאון.
במהלך ביקורו נועד עם ראש ממשלת ישראל ושר החוץ בנימין נתניהו והשניים דנו על העזרות ההומינטריות שישראל מעניקה לסיירה לאון ועל שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
במהלך הביקור נועד קורומה גם עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ועם שר החקלאות ופיתוח הכפר אורי אריאל.
במהלך הביקור הזמין קורומה את נתניהו לביקור בסיירה לאון.
הנשיא קורומה ערך ביקור בבורסת היהלומים והתארח אצל נשיא בורסת היהלומים הישראלית, יורם דבש, וחברי הנהלת הבורסה.
ישראל מעניקה מלגות לסטודנטים מסיירה לאון כחלק מתוכנית לפיתוח ושיתוף פעולה בינלאומי של סיירה לאון.
לישראל וסיירה לאון הסכמים בנושאי חקלאות ופיתוח קהילתי.
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית משתרעים על הרקע ההיסטורי של היחסים בין הכורדים והעם היהודי, ועל היחסים הפוליטיים והכלכליים הנוכחיים בין כורדיסטן העיראקית לבין מדינת ישראל.
לכורדיסטן העיראקית ולישראל אין מעמד רשמי של יחסים דיפלומטיים או בילטרליים, אם כי יש טענות שיש מגעים רבים בין הגופים הממשלתיים והעסקיים.
איראן וסוריה האשימו את כורדיסטן העיראקית בקיום יחסים עם ישראל.
מסעוד ברזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית והמפלגה הדמוקרטית הכורדית, טען ב-2005 כי "כינון היחסים בין הכורדים לישראל אינו פשע, שכן במדינות ערביות רבות יש קשרים עם המדינה היהודית".
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 נרקמו קשרי סיוע חשאיים בין מדינת ישראל לבין הנהגת הכורדים בראשותו של מוסטפא ברזאני.
בשנת 1966 סייעה ישראל למבצע צבאי שביצעו הכורדים (אותו תכנן וניהל צורי שגיא) בו חיסלו הכורדים חטיבה עיראקית.
קשרים אלה, שהופעלו דרך נציגי ישראל באיראן, נותקו בעקבות הסכם אלג'יר ב-1975.
במהלך מלחמת המפרץ ארגונים יהודיים ברחבי העולם פתחו בשדלנות כדי לסייע לכורדים בכורדיסטן העיראקית כדי לעצור את הרדיפות של ממשלת עיראק.
ישראל גם סיפקה, באמצעות כורדיסטן הטורקית, פריטי עזרה ראשונה לכורדיסטן העיראקית וכן בעת המלחמה קרא ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, בפגישתו עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס בייקר לממשלת ארצות הברית להגן על הכורדים.
יחסי ישראל-כורדיסטן העיראקית החמיצו מעט בפברואר 1999, כאשר הכורדים האשימו את המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בסיפוק מידע שהוביל למעצרו של מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן הטורקית, עבדוללה אג'לאן, בקניה.
מפגינים כורדים תקפו את קונסוליה הישראלית בברלין, וכתוצאה מכך נהרגו שלושה מפגינים על ידי מאבטחים.
כלי התקשורת הישראליים דיווחו ב-2004 על פגישותיהם של גורמים רשמיים בישראל עם מנהיגים פוליטיים כורדים, כאשר מסעוד ברזאני, ג'לאל טאלבאני וראש ממשלת ישראל אריאל שרון אישרו בפומבי את היחסים של ישראל עם אזור כורדיסטן העיראקית.
נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד ברזאני, ענה על שאלה בנוגע ליחסי כורדיסטן העיראקית-ישראל בעת ביקורו בכווית במאי 2006: "זה לא פשע לקיים יחסים עם ישראל, אם בגדאד תכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, נוכל לפתוח קונסוליה בארביל".
ב-2014, בנאום שנשא בכנס המכון למחקרי ביטחון לאומי, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, תמך בהקמת מדינה כורדית עצמאית.
הוא טען כי "הכורדים הם עם לוחם שהוכיח מחויבות פוליטית והוא ראוי לעצמאות מדינית".
בעקבות משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בספטמבר 2017, הודיעה ישראל כי תכיר בעצמאות כורדיסטן העיראקית.
בעקבות זאת קיבל הפרלמנט העיראקי החלטה האוסרת על הנפת דגל ישראל.
ב-24 בספטמבר 2021 נערכה ועידת שלום בארביל, בירת כורדיסטן העיראקית, בהשתתפות כ-300 מנהיגים עיראקים שקראו לממשלת עיראק להצטרף להסכמי אברהם ולכונן יחסים דיפלומטיים ונורמליזציה מלאה עם מדינת ישראל.
בוועידה השתתפו גנרלים בדימוס מצבא עיראק ומנהיג פדרציית השבטים הגדולה ביותר במזרח התיכון, שבטי שמר.
שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, בירך על היוזמה וניתנה לה ברכה על ידי איחוד האמירויות הערביות.
ממשלת עיראק, לעומת זאת, גינתה את ההצהרה.
ממשלת כורדיסטן העיראקית הודיעה כי לא הודיעו להם על הוועידה, ואף לא התירו זאת, בעוד שהאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן מתח ביקורת על קיום הוועידה.
ב-13 במרץ 2022 תקפה איראן מבנה בארביל, שנטען כי שימש את המוסד, טענה שנדחתה על ידי הממשל העיראקי.
ב-2015 דווח כי בין מאי לאוגוסט יובאו לישראל 19 מיליון חביות נפט מכורדיסטן העיראקית, גודל השקול ל-77% מצריכת הנפט הישראלית באותה תקופה.
יחסי ישראל–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור מאז מאי 2002.
ישראל מיוצגת במזרח טימור על ידי שגריר לא-תושב היושב בשגרירות ישראל בסינגפור.
השגריר הנוכחי הוא אלי ורד חזן שהחל את תפקידו ביולי 2023.
ז'וזה רמוס הורטה, לימים נשיאה השני של מזרח טימור, נועד בשנת 2002 עם שר החוץ שמעון פרס בעצרת הכללית של האו"ם זמן קצר לפני שמדינתו קיבלה עצמאות מאינדונזיה ב-20 במאי אותה שנה.
מזרח טימור הכירה במדינת ישראל ב-29 באוגוסט 2002.
בשנת 2005 ישראל ומזרח טימור הפעילו קורסים ופרויקטים בתחום החקלאות ובוצעה שליחות אחת של מומחה ישראלי למזרח טימור.
בפברואר 2011 ערך רמוס הורטה ביקור רשמי בישראל, בתפקידו כנשיא מזרח טימור, ונפגש בשנית עם פרס, בתפקיד נשיא מדינת ישראל.
משלחתו שביקרה בארץ מצאה עניין בשיתוף פעולה וסיוע בתחום הביטחון הימי והחקלאות.
רמוס הורטה גם העביר הרצאה במכון ליחסים בינלאומיים על שם לאונרד דייוויס שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
יחסי ישראל–כף ורדה הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין מדינת ישראל לרפובליקה של כף ורדה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ביולי 1994. ישראל מיוצגת בכף ורדה על ידי שגריר לא תושב היושב בסנגל.
בנוסף, ישראל פלג משמש כקונסול הכבוד של ישראל בכף ורדה.
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות הצעירות נכונו לראשונה ב-27 ביולי 1994.
בשנת 1991, בפעם הראשונה בכף ורדה, נבחר ראש ממשלה באופן דמוקרטי.
היה זה קרלוס וייגה, צאצא של יהודי מרוקו שהגיעו לכף ורדה דרך גיברלטר באמצע 1800.
בחודש דצמבר 2016 ביקר בישראל שר החקלאות של קייפ ורדה, ג'ילברטו סילבה, יחד עם עשרה מעמיתיו ממדינות אפריקניות אחרות.
סילבה אמר כי "ישראל מעוררת בו השראה", מאחר שתנאי האקלים של שתי המדינות דומים מאוד והניסיון הישראלי בתחום החקלאות עשוי להיות שימושי עבור מדינת האי.
ביוני 2017 נועד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו עם נשיא כף ורדה ז'ורז'ה קרלוש פונסקה בפסגת ה-ECOWAS במונרוביה, ליבריה.
לאחר הפגישה התחייבה כף ורדה שלא להצביע נגד ישראל באו"ם.
כעבור מספר ימים, ב-9 באוגוסט, הכחיש הממשל בכף ורדה ידיעות אלו.
נציגי ממשלת כף ורדה אמרו כי בכוונתם לחזק את הקשרים עם ישראל, אך מדיניות החוץ של המדינה נקבעת על ידי הממשלה ולא על ידי הנשיא.
למרות התחזקות המגעים עם ירושלים, מדיניות החוץ של כף ורדה כלפי ישראל לא השתנתה.
במרץ 2019 הגיעו ראש ממשלת כף ורדה אוליסש קורייה א סילבה ורעייתו לביקור רשמי בישראל, במהלך הביקור נפגשו עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
יחסי ישראל–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין פדרציית סנט כריסוטופר ונוויס.
שתי המדינות נהנו מקשרים חמים מאז הוקמו היחסים הדיפלומטיים, מספר חודשים לאחר הכרזת עצמאות המדינה ב-1983. הקהילה היהודית בסנט קיטס ונוויס קטנה מאוד, אך יש לה שורשים עתיקים מהמאה ה-17, בה הגיעו לראשונה לטריטוריה יהודים ממוצא פורטוגלי.
הסחר בין ישראל לסנט קיטס הסתכם בכ-150 אלף דולר בשנת 2011.
בשנת 2009 החרימו נציגי סנט קיטס ונוויס את נאומו של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בגנות ישראל בוועידת האו"ם השנייה נגד גזענות בדרבן, דרום אפריקה, יחד עם 23 מדינות נוספות.
ישראל מיוצגת בסנט קיטס ונוויס באמצעות שגרירותה בניו יורק לאיים הקאריביים.
כמו כן, לישראל יש גם קונסוליית כבוד בבאסטר.
יחסי ישראל–סאו טומה ופרינסיפה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, המדיניים והשיתופיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה.
לפני עצמאותה, פעלה סאו טומה ופרינסיפה כמושבה פורטוגזית.
ב-1496, כדי להעניש את יהודי פורטוגל שלא היו משלמים את מסי המדינה, גירש המלך מנואל קרוב ל-2,000 ילדים יהודים, מגיל שנתיים עד עשר, לאיי סאו טומה ופרינסיפה, המשתרעים על קו המשווה ממערב לגבון.
שנה לאחר מכן, רובם של הילדים מתו מרעב, ממחלות שונות או ע"י תנינים מיקומים, ורק 600 מתוכם נמצאו בחיים.
ב-12 ביולי 1995 התקיימה ועידה בינלאומית ביום העצמאות ה-20 לאיים, לציון זכרם של הילדים היהודים הפורטוגזים שהובאו לאיים במאה ה-15.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בנובמבר 1993.
לאף אחת מהמדינות אין שגריר תושב באחרת.
ישראל מיוצגת בסאו טומה ופרינסיפה דרך השגרירות הממוקמת בלואנדה, אנגולה.
יחסי ישראל–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין סנט וינסנט והגרנדינים לבין מדינת ישראל.
ישראל וסנט וינסנט והגרנדינים כוננו יחסים דיפלומטיים בינואר 1981, כשנתיים לאחר שמדינת האי קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת.
ישראלים אינם זקוקים לוויזה בשביל להיכנס למדינה.
ישראל מיוצגת בסנט וינסנט והגרנדינים באמצעות השגרירות שלה ברפובליקה דומיניקנית.
סנט וינסנט והגרנדינים מיוצגת בישראל באמצעות השגרירות הבריטית בתל אביב.
יחסי ישראל–סנט לוסיה הם היחסים דיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין סנט לוסיה.
שתי המדינות נהנו מקשרים חמים מאז הוקמו היחסים הדיפלומטיים, מספר חודשים לאחר הכרזת עצמאות המדינה ב-1979. עם זאת, בשנת 2015 הביעה שגרירת סנט לוסיה באו"ם מניסה רמבאלי הזדהות עם הרשות הפלסטינית, מה שגרם למתח בין ישראל לסנט לוסיה.
הסחר בין שתי המדינות הוא זניח, אולם קיימת תיירות ישראלית בסנט לוסיה, ואין צורך לתיירים ישראלים באשרות כניסה למדינה.
ישראל מיוצגת בסנט לוסיה באמצעות שגרירותה בסנטו דומינגו לרפובליקה הדומיניקנית.
יחסי ישראל עם העולם הערבי עוצבו בצל העימותים הצבאיים והמדיניים של הסכסוך הערבי-ישראלי.
לאורך השנים, עמדו יחסים אלו בסימנו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שהיווה ציר מרכזי בעיצוב מדיניות החוץ האזורית, וזאת לצד תמורות היסטוריות שנעו בין עוינות גלויה ומלחמות, לבין תהליכי שלום ונורמליזציה משמעותיים.
מאז הקמתה, התמודדה מדינת ישראל עם עימותים צבאיים מול רבות ממדינות ערב במספר הזדמנויות לאורך השנים, כאשר רוב חברות הליגה הערבית נמנעו מהכרה רשמית בקיומה.
במקביל לעימות המדיני והצבאי, גילויי אנטישמיות בעולם הערבי נותרו תופעה נוכחת, ונתפסים במקרים רבים כחלק בלתי נפרד מהשיח התרבותי והיומיומי במדינות אלו, כאשר יהודים וישראלים מהווים יעד להסתה ולביטויי שנאה.
תהליך המעבר מעימות להכרה דיפלומטית החל בשנת 1979, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, כשמצרים, בעלת המעמד מנהיגותי בעולם הערבי, הפכה למדינה הערבית הראשונה שהכירה רשמית בישראל.
פריצת דרך נוספת נרשמה בשנת 1994 עם חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
בשנת 2020 התרחש שינוי נוסף במפת היחסים האזורית, עם חתימת "הסכמי אברהם".
במסגרתם, כוננו איחוד האמירויות ובחריין, יחסי נורמליזציה עם ישראל.
בהמשך גם מרוקו חידשה את יחסיה עם ישראל.
התפתחויות אלו, לצד מגעים מתמשכים לנרמול היחסים עם ערב הסעודית, מתרחשות במידה רבה על רקע אינטרסים אסטרטגיים משותפים, ובראשם שיתוף הפעולה הישראלי-ערבי נגד איראן.
ראשית העלייה לארץ של יהודים באופן מוגבר בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל, החלה בסוף המאה ה-19 והתרחשה במספר גלים.
את היוזמה לעליית יהודים לארץ ישראל באופן ממוסד הגה בנימין זאב הרצל, בספרו "מדינת היהודים" שיצא בשנת 1896. הרצל טען בספרו כי עקב אפליה נרחבת נגד יהודים באירופה, יש צורך במדינה עצמאית לעם היהודי.
הוא הציע את ארץ ישראל וארגנטינה כמקומות אפשריים למדינה היהודית.
הרצל בחר בארץ ישראל כמקום המועדף להקמת המדינה, והציע לסייע לסולטאן העות'מאני לשלם חובות לאומיים עות'מאניים בתמורה לקרקע בארץ ישראל, אך הסולטאן סירב.
לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה, נוהלה ארץ ישראל על ידי הבריטים כמנדט חבר הלאומים לארץ ישראל.
בהצהרת בלפור הכירה בריטניה בזכותם של היהודים להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
תנועת הציונות הגבירה את פעילותה ההתיישבותית, ובהתאם לכך גברה התנגדות לכך על ידי האוכלוסייה הערבית בארץ, למשל בפרעות תרפ"א.
בשנת 1929 הוקם ארגון הסוכנות היהודית, שהיה ארגון מעין-ממשלתי לתיאום פעילות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, בעוד שהערבים בארץ נותרו פחות מאורגנים.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ההגירה היהודית מארצות אירופה גברה, ועד לשנת 1945 חיו בארץ ישראל למעלה מ-500,000 יהודים.
למנהיג הערבי חאג' אמין אל-חוסייני היו קשרים הדוקים עם המשטר הנאצי, ובין השנים 1936–1939 התקיים המרד הערבי הגדול נגד עליית יהודים לארץ ונגד השלטון הבריטי שאיפשר זאת.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ניצולי שואה רבים הגיעו לארץ ישראל, והבריטים התכוננו לעזוב את השליטה על האזור מאחר שזו הפכה לבלתי נסבלת.
ב-29 בנובמבר 1947 אימץ האו"ם את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל, שהציעה לחלק את שטח המנדט הבריטי בין היהודים והערבים בארץ, ולהקים אזור בין-לאומי בירושלים.
תוכנית החלוקה נדחתה על ידי מדינות ערב והערבים בארץ ישראל, בעוד שהיהודים קיבלו אותה.
הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות
לאחר פרסום תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, ערביי ארץ ישראל פתחו בשורה של מתקפות כנגד היישובים היהודיים בארץ, שאותם בלמו תנועת ההגנה ותנועות נוספות כמו האצ"ל והלח"י.
כשהגיע מועד פקיעת המנדט הבריטי, ב-14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
בתגובה תקפה קואליציה של מדינות ערב - מצרים, סוריה, לבנון, ירדן ועיראק - את המדינה החדשה שהוקמה.
למרות העליונות המספרית של הערבים, הם איבדו שטחים נרחבים למדינת ישראל, כמו עיר הנמל החשובה חיפה, ועד סוף המלחמה שלטה ישראל ב-78% משטח ארץ ישראל שנכלל בתוכנית החלוקה המקורית.
המלחמה הסתיימה בהסכם שביתת הנשק בשנת 1949, השטחים שנכבשו נותרו בידי ישראל, ואילו שטחי יהודה ושומרון נכבשו על ידי ירדן, ורצועת עזה על ידי מצרים.
המלחמה הביאה לגירוש של עד 700,000 ערבים מישראל ומהשטחים שנכבשו, שנותרו כפליטים במדינות ערב השכנות, רצועת עזה ויהודה ושומרון.
בישראל, לעומת זאת, מיעוט ערבי המשיך להתקיים לאחר מכן וקיבל זכויות אזרח.
כתוצאה מהמלחמה והשלכותיה, גל של אנטישמיות שטף את העולם הערבי, ורוב היהודים במדינות ערב נאלצו לברוח לישראל.
בשנים שלאחר מכן היו התקפות ערביות חוזרות ונשנות על שטח ישראל, במהלכן נהרגו מאות ישראלים.
התבוסה הערבית במלחמת העצמאות חיזקה את הלאומיות הערבית, ובמצרים עלה לשלטון בשנת 1952 הלאומן גמאל עבד אל-נאצר.
ביולי 1956 הוא הלאים את תעלת סואץ, שהייתה בבעלות קונסורציום צרפתי-בריטי.
בשל חשיבותה האסטרטגית של התעלה לשייט הבין-לאומי, מעשה זה היווה איום על הביטחון הלאומי של ישראל.
כתוצאה מההלאמה קואליציה צבאית של בריטניה, צרפת וישראל כבשה את תעלת סואץ.
אולם התנגדות של ברית המועצות וארצות הברית, שאיימו בסנקציות על מדינות אלו אם לא יסוגו מהתעלה, אילצו אותן לסגת, ובכך זכה נאצר בניצחון דיפלומטי שהפך אותו למנהיג הפוליטי של העולם הערבי.
בעקבות זאת מעמדה של ישראל באזור נותר רעוע, ובתגובה ביקשה ישראל ליצור קשרים הדוקים עם מדינות שאינן ערביות, כמו טורקיה, וכן איראן שבאותה תקופה הייתה תחת ממשלו של מוחמד רזא פהלווי.
בעקבות בקשה זו הוסדר שיתוף פעולה צבאי חשאי של ישראל עם טורקיה בשנת 1958.
כמו כן, בדאגה לביטחונה, החלה ישראל להגביר את תוכנית הנשק הגרעיני שלה בשנות ה-60.
לאחר שמדינות ערב נקלעו לסכסוך פנימי בין המדינות המהפכניות בהן נכללו מצרים, סוריה ועיראק, לבין המונרכיות השמרניות של ערב הסעודית וירדן בתחילת שנות ה-60, המתיחות עם ישראל התגברה שוב באמצע שנות ה-60.
ב-1964 הוקם הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בתמיכת מצרים.
ב-1965 התגברו העימותים בין ישראל לסוריה, כשהסורים תמכו בהתקפות גרילה על ישראל.
מצרים הסלימה את המצב עם האשמות שווא לפיהן ישראל הציבה כוחות על גבולה עם מצרים, ובעקבות זאת מצרים סגרה את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות.
מאמצי התיווך של ארצות הברית וברית המועצות כשלו, וב-5 ביוני 1967 פתחה ישראל במבצע מוקד שהיה מתקפת מנע של חיל האוויר הישראלי נגד בסיסי חיל האוויר המצריים, כדי למנוע מתקפה הפוכה של מדינות ערב.
בכך נפתחה מלחמת ששת הימים שבמהלכה הקואליציה של צבאות מצרים, ירדן וסוריה הובסה על ידי ישראל תוך שישה ימים.
במהלך הקרבות הצליחה ישראל לכבוש את רצועת עזה, יהודה ושומרון, רמת הגולן וחצי האי סיני.
לאחר מכן הציעה ישראל להחזיר את סיני ואת רמת הגולן בתמורה להסכם שלום.
מדינות ערב דחו את ההצעה, ובוועידת חרטום ב-1 בספטמבר 1967, הכריזו על "שלושת לאווים" (לא לשלום עם ישראל, לא למשא ומתן עמה, ולא להכרה בה) של מדינות ערב בנוגע לישראל.
במקביל החלה ישראל להקים יישובים ישראלים בשטחים שנכבשו (התנחלויות), שמעמדם המשפטי הבין-לאומי שנוי במחלוקת.
בנוסף, ישראל שללה זכויות פוליטיות מהערבים החיים בשטחים אלה, המכונים פלסטינים, כל עוד הם אינם מוכנים להגיע להסכם שלום במסגרת משא ומתן עם ישראל.
אש"ף, בפיקודו של יאסר ערפאת, וקבוצות מיליטנטיות אחרות, החלו להגביר את התקפות הטרור על מטרות ישראליות, כולל חטיפת מטוסים וטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
מלחמת יום הכיפורים והסכם השלום בין ישראל למצרים
מצרים לא הסתפקה בסטטוס קוו הטריטוריאלי שלאחר מלחמת ששת הימים, ומשנת 1968 ואילך היה סכסוך מתמשך בעצימות נמוכה עם ישראל בגבול סיני, המכונה מלחמת ההתשה.
לאחר שהמשא ומתן הדיפלומטי נכשל, מצרים בהנהגתו של אנואר סאדאת פתחה במתקפת פתע על ישראל ביום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973, והחלה את מלחמת יום הכיפורים.
סוריה הצטרפה למלחמה ותקפה את רמת הגולן, וגם מדינות ערביות אחרות ואף ברית המועצות תמכו במלחמה.
במהלך היומיים הראשונים התקדמו הכוחות המצריים והסוריים, אך לאחר מכן התהפכה מגמת המלחמה לטובת ישראל, שנאלצה תחילה לגייס את כוחות המילואים שלרשותה.
המתקפה הפתיעה את ישראל, ולאחר שתי תבוסות משפילות, המלחמה נתפסה במדינות ערב כניצחון הצבאי הראשון של הערבים.
בגלל תמיכת ארצות הברית בישראל, מדינות ערב הטילו חרם נפט נגד המערב, שהוביל למשבר הנפט ב-1973. לאחר שישראל החלה להתקדם לעבר דלתת הנילוס, הוכרז על הסכם הפסקת אש.
כתוצאה מכך, התנהל משא ומתן חשאי ממושך בין ארצות הברית, מצרים וישראל להסכם שלום.
ב-1977 ביקר נשיא מצרים סאדאת בישראל, ואף נאם בכנסת בביקור ממלכתי ראשון של ראש מדינה ערבית בישראל.
שנה לאחר מכן, בתיווכו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, נחתמו הסכמי קמפ דייוויד, במסגרתם הכריזה ישראל כי תכיר בזכויות הפלסטינים ותעניק אוטונומיה לשטחים הפלסטיניים.
ההסכם היווה את הבסיס להסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, בו הכירה מצרים באופן דיפלומטי בישראל בתמורה להחזרת חצי האי סיני לרשותה.
הסכם השלום עם ישראל גרם לבידודה של מצרים בין שאר מדינות ערב.
בעקבות זאת סאדאת נרצח מאוחר יותר על ידי איסלאמיסטים, אך יורשו, חוסני מובארכ, לא ביטל את הסכם השלום עם ישראל.
1980–2001 (מלחמת לבנון הראשונה והסכמי אוסלו)
בשנת 1982, בעקבות התגרויות של ארגון אש"ף שהוגלה ללבנון מירדן ב-1970, ומאז הוציא פעילות טרור נגד צפון ישראל משם, פתחה ישראל במלחמת לבנון הראשונה, במהלכה כוחות צבא ישראליים התקדמו עד ביירות, ואף התערבה במלחמת האזרחים בלבנון.
לאחר ההתנקשות בנשיא לבנון המארוני, בשיר ג'ומאייל, רצחו המיליציות המארוניות 900 פלסטינים בטבח סברה ושתילה, וישראל נתפסה בעולם הערבי כתומכת בטבח.
שנתיים לאחר מכן, לאחר הפיגוע ב-1983 על בסיס ארצות הברית בבירות ונסיגת חיילי צבא ארצות הברית מלבנון, נסוגו גם כוחות צה"ל לדרום לבנון.
משא ומתן נוסף לשלום נערך בשנות ה-80, אך בתחילה ללא פריצת דרך.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, ובמהלכה תנועת חמאס התבססה ככוח פלסטיני שני בחשיבותו לצד אש"ף.
בשנת 1988 הכריז אש"ף על מדינה פלסטינית עצמאית שהוכרה על ידי מדינות ערב בלבד.
עם קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90, איבדו מדינות ערב את ספקית הנשק העיקרית שלהן, ודיוויזיות פנים-ערביות נוצרו עם הפלישה העיראקית לכווית ב-1990. מנהיג אש"ף יאסר ערפאת תמך בעיראקים, מה שהוביל לגירושם של 400,000 פלסטינים מכווית לאחר שחרור המדינה.
לאחר מאמצים ממושכים להסכם שלום בין ישראל לפלסטינים, פריצת דרך במשא ומתן התרחשה ב-1993, עם תחילת הסכמי אוסלו.
במסגרת ההסכם נוצרה הרשות הפלסטינית כממשלה בפועל השולטת על השטחים הפלסטיניים, ומנגד אש"ף הכיר בזכותה של ישראל להתקיים.
הסכמי אוסלו הכשירו את הקרקע להסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994. בשנת 2000 נכשלו המאמצים לנרמל את יחסי ישראל עם סוריה בשל דרישתה של סוריה כי ישראל תיסוג באופן מלא מרמת הגולן כתנאי להסכם.
באותה שנה, גם יישום פתרון שתי המדינות נכשל, לאחר שיאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, דחה בפסגת קמפ דייוויד את ההצעה הישראלית לפיה הפלסטינים יקבלו את רצועת עזה ו-91% משטחי יהודה ושומרון, ובנוסף גם ויתור על חלק קטן משטח מדינת ישראל עבור המדינה הפלסטינית העתידית.
2001-הווה (האינתיפאדה השנייה והסכמי אברהם)
לאחר ההגעה למבוי סתום בפסגת קמפ דייוויד, פרצה האינתיפאדה השנייה, שהובילה למותם של כ-1500 ישראלים וגנזה את הניסיון להגיע להסכם שלום בין ישראל לפלסטינים.
במהלך שנים אלו ישראל הגבירה את הבנייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון, אך נסוגה מההתנחלויות ברצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. לאחר עליית ארגון הטרור חמאס לשלטון בעזה ב-2007, ישראל החלה להדק את המצור על עזה על מנת למנוע מהחמאס להבריח נשק לרצועה.
המצור זכה לשיתוף פעולה של מצרים החל מ-2008.
ב-2010 חלה התקרבות בין ישראל למדינות ערב הסוניות, בשל הפחד המשותף שלהן מאיראן השיעית ומתוכנית הגרעין שלה.
שיתוף פעולה לא רשמי התרחש גם בין ישראל לערב הסעודית, כאשר שירותי מודיעין משתי המדינות סייעו זה לזה, וגורמים רשמיים חולקו מודיעין באופן קבוע.
ב-16 באוגוסט 2019, שר החוץ הישראלי, ישראל כץ, הצהיר בפומבי על שיתוף פעולה צבאי עם איחוד האמירויות על רקע המתיחות הגוברת עם איראן.
באותו היום איחוד האמירויות הקימה לראשונה קשרי טלפון לישראל על ידי ביטול חסימת חיוג ישיר לקוד המדינה +972 של ישראל.
ב-13 באוגוסט 2020 הצהירו ישראל ואיחוד האמירויות הערביות, בתיווכה של ארצות הברית, על כוונתן לנרמל את היחסים ביניהן.
בכך הפכה איחוד האמירויות למדינה הערבית השלישית, אחרי מצרים וירדן, שנרמלה באופן רשמי את יחסיה עם ישראל.
במקביל, ישראל הסכימה להשעות תוכניות לסיפוח חלקים משטחי יהודה ושומרון.
ההסכם נרמל את מה שהיה זמן רב יחסי חוץ בלתי פורמליים אך חזקים בין שתי המדינות.
הסכם הנורמליזציה, שכונה "הסכמי אברהם" נחתם בבית הלבן ב-15 בספטמבר 2020. במקביל נחתם הסכם בין ישראל לבחריין, לפיו גם בחריין הכירה בישראל.
זמן קצר לאחר מכן גם סודן ומרוקו נרמלו את היחסים עם ישראל.
נורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית
באפריל 2018, הצהיר יורש העצר ושר ההגנה של סעודיה, מוחמד בן סלמאן, כי הוא מכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל.
ביולי 2022 אישרה סעודיה מעבר של מטוסי חברות תעופה ישראליות בשטחה האווירי, בתמורה לאישורה של ישראל להעביר את האיים טיראן וסנפיר מבעלות מצרים לידי ערב הסעודית.
במאי 2023, פורסם כי מתנהלים מגעים להסכם נורמליזציה בין ישראל לסעודיה, בלחץ ארצות הברית ובתיווך שר החוץ של בחריין עבד א-לטיף א-זיאני, לפי הדיווח המגעים התנהלו באמצעות שיחות טלפוניות בין יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן לבין ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אלי כהן.
ב-19 בספטמבר 2023 פורסם בניו יורק טיימס שארצות הברית הציעה לסעודיה, במסגרת עצרת האו"ם המתקיימת במדינה, ברית הגנה בתמורה לנורמליזציה עם ישראל.
למחרת, ב-20 בספטמבר נפגשו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ודיברו על קידום הנורמליזציה של ישראל עם ערב הסעודית בחסות ארצות הברית.
באותו היום שודר ראיון של יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן לרשת פוקס ניוז, בו אמר באופן תקדימי כי "בכל יום שעובר אנחנו מתקרבים להסכם נורמליזציה עם ישראל".
עוד פורסם באותו היום כי ההערכה בישראל היא שההסכם יושג תוך כחצי שנה.
ימים ספורים לאחר עצרת האו"ם, ב-26 בספטמבר, הגיע שר התיירות חיים כץ לריאד בירת סעודיה, בראש משלחת ישראל לכנס של ארגון התיירות העולמי (UNWTO).
זהו ביקור רשמי ראשון של שר ישראלי על אדמת סעודיה.
באותו היום נכנס לישראל השגריר הסעודי לרשות הפלסטינית דרך מעבר אלנבי, בדרכו לרמאללה.
זוהי כניסה ראשונה של נציג הממשל הסעודי לאדמת ישראל מאז תחילת שנות ה-90. מספר ימים לאחר מכן הגיעו גם שר התקשורת שלמה קרעי וח"כ דוד ביטן לסעודיה בראש משלחת ישראלית רשמית.
מלחמת חרבות ברזל והשפעתה על קידום הסכם הנורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית
בעקבות טבח שבעה באוקטובר אמר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כי המתקפה של חמאס על ישראל נועדה בין השאר לבלום את המגעים לנורמליזציה הפוטנציאלית של יחסיה של ישראל, בעלת בריתה של ארצות הברית, עם סעודיה, שקודם לכן התקדמו בקצב מהיר.
ערב הסעודית קידמה יחד עם צרפת את תוכנית השלום הצרפתית-סעודית המתבסס על פתרון שתי המדינות.
המתווה עורר גל של מדינות במערב אשר הכירו במדינה פלסטינית.
יחסי ישראל–קוריאה הצפונית מוגדרים מאז ומעולם כיחסים עוינים.
מתקופת הקמתה של מדינת ישראל לא כוננו יחסים דיפלומטיים בינה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
קוריאה הצפונית לא מכירה בזכות הקיום של מדינת ישראל ורואה בכל שטחה של ישראל כשטח של המדינה הפלסטינית (למעט רמת הגולן, אותה היא רואה כחלק מסוריה).
לאורך השנים מכרה קוריאה הצפונית נשק וטכנולוגיה גרעינית למדינות אויבות של ישראל בהן איראן, סוריה, תימן ולוב.
קוריאה הצפונית הוקמה כחמישה חודשים לאחר הקמתה של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, והייתה למדינה בעלת שלטון קומוניסטי, הקשורה ביחסים הדוקים עם ברית המועצות.
ככזו, הושפעו יחסי החוץ שלה מהאידאולוגיה הקומוניסטית ומיחסי החוץ של ברית המועצות.
בשנתיים הראשונות להקמתה, לא היו לה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל, אך הייתה מתיחות בין שתי המדינות.
בשנת 1950 פרצה מלחמת קוריאה.
משלוח כוחות ארצות הברית וארצות מערביות אחרות בחסות האו"ם לקוריאה התאפשר גם הודות להיעדרות מוזרה של ברית המועצות מההצבעה במועצת הביטחון של האו"ם.
בהמשך ברית המועצות, ובראש ובראשונה סין העממית התגייסו לצידה של קוריאה הצפונית בעוד שארצות הברית כאמור, בגיבוי האו"ם, תמכה בקוריאה הדרומית.
ראש ממשלת ישראל דאז דוד בן-גוריון תמך בעמדתן של ארצות הברית ושל מועצת הביטחון של האו"ם וגינה את התוקפנות של קוריאה הצפונית - דבר שהוביל לעוינות מצידה כלפי ישראל.
עם זאת, ישראל לא נענתה לבקשות ארצות הברית למשלוח חיילים במסגרת כוח האו"ם בקוריאה, לאור התנגדות מצדה של מפלגת מפ"ם הסוציאליסטית שהייתה בעלת זיקה לברית המועצות באותה תקופה, והעדיפה לקיים ברית עם קוריאה הצפונית מאשר עם שכנתה מדרום.
במקום זאת ישראל שלחה לקוריאה הדרומית עזרה הומניטרית של מזון וחומר רפואי בשווי של כ-100,000 דולר.
בהמשך, ישראל השתתפה באופן פעיל במאמצים הדיפלומטיים באו"ם להשגת הפסקת האש בקוריאה.
בשנות ה-60 וה-70, עם התפתחות התעשייה הצבאית הצפון קוריאנית, הגבירה קוריאה הצפונית את קשריה עם מדינות ערב, וסיפקה טכנולוגיית טילים ונשק לשכנותיה של ישראל, כולל איראן, סוריה, לוב ומצרים.
לפני מלחמת יום הכיפורים, טייסת (או טייסת וחצי) צפון קוריאנית של מטוסי מיג 21 הוצבה במצרים, אך היא לא השתתפה בלחימה.
מפקד חיל האוויר בני פלד כינה את קים איל-סונג, מנהיג קוריאה הצפונית "שקרן" על שאמר שטייסיו השתתפו בלחימה.
חודש וחצי לאחר המלחמה, ב-6 בדצמבר 1973, הפילו צמד פנטומים ישראלים, מטוס מיג צפון קוריאני, כשלאחר מכן, בטעות, הפילו המצרים בטיל מהקרקע את בן זוגו של המטוס המופל.
בתחילת שנות ה-90 נעשו ניסיונות אינטנסיביים מצד הממשל הצפון קוריאני לכונן קשרים כלכליים עם ישראל.
הגישושים הראשונים נעשו באמצעות איש עסקים אמריקאי, שיצר קשר עם מנכ"ל משרד החוץ איתן בנצור, בשמה של משפחה בעלת עסקים ענפים בקוריאה הצפונית, שבראשה עומד אדם בשם לזלי בלונד.
המסר שהועבר לבנצור הוא שניתן דרכם ליצור קשר עם בכיר מאוד בשלטון הצפון קוריאני, בשם ג'אנג שואה.
בנצור יצא לפגישה בהולה עם שר החוץ דאז שמעון פרס, כדי לקבל ממנו הנחיות.
פרס ביקש גם לעדכן על כך את ראש הממשלה יצחק רבין.
איש הקשר הצפון קוריאני הציג לישראל בקשה ישירה: סיוע בפיתוח מכרות זהב.
בעקבותיה יצא בנצור לקוריאה הצפונית באופן חשאי, בניסיון לרקום עסקה.
ישראל התנתה את הסיוע בהפסקת מכירת הנשק למדינות העוינות לישראל.
תחילה הצפון קוריאנים סירבו, וכשאיימה המשלחת הישראלית להפסיק את השיחות לאלתר, הסכימו הצפון קוריאנים לדרישה, ואף הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים.
עם זאת, השיחות הופסקו לאחר התנגדות ארצות הברית והמוסד הישראלי.
למרות שנועדו להיות סודיים, המגעים בין ישראל לקוריאה הצפונית דלפו ופורסמו בתקשורת העולמית, ועוררו תגובות שליליות בקוריאה הדרומית וביפן.
עם זאת, יש מחלוקת באיזו מידה, אם בכלל, נגרם נזק ליחסי ישראל עם מדינות אלה כתוצאה מהפרשה.
בשנת 2007 השמיד חיל האוויר הישראלי כור גרעיני לייצור פלוטוניום, שבנתה קוריאה הצפונית בסוריה.
פורסם כי בתקיפה נהרגו 10 מדעני גרעין צפון קוריאניים שעבדו במקום.
קוריאה הצפונית פרסמה גינוי חריף לתקיפה הישראלית.
בשנת 2010 שייך שר החוץ, אביגדור ליברמן את קוריאה הצפונית למדינות ציר הרשע כאשר אמר כי "הבוקר ראינו מסר לעולם, שהיום יותר מבעבר נחוץ לעצור את המשטר המשוגע זה.
צפון קוריאה היא חלק מציר הרשע יחד עם איראן וסוריה המקיימות שיתוף פעולה קרוב ביניהן.
צפון קוריאה, כפי שראינו היום, מהווה איום לא רק על החלק שלהם בעולם, אלא גם על המזרח התיכון והעולם כולו".
בשנת 2014 בזמן שהסכסוך בין ישראל לעזה הסלים, דווח כי קוריאה הצפונית ניהלה לכאורה משא ומתן על עסקאות נשק עם ארגון החמאס.
עם זאת, הידיעה הוכחשה על ידי סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית כמה ימים לאחר מכן.
בראיון לאתר החדשות וואלה ב-2017, כינה ליברמן בתפקידו כשר הביטחון את מנהיגה העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און, "משוגע...
שנוטה לערער את היציבות הבינלאומית".
התקשורת הממלכתית של קוריאה הצפונית פרסמה לאחר זמן קצר הצהרה המזהירה את הישראלים לצפות ב-"התנהגות המרושעת שלהם" תוך הבטחת "עונש חסר רחמים, פי אלף" על פגיעה ב-"כבוד ההנהגה העליונה".
במהלך מלחמת חרבות ברזל נמצאו ברצועת עזה כלי נשק מתוצרת צפון קוריאה.
יחסי ישראל – קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קוריאה.
הקשרים בין שתי המדינות דה פקטו החלו עוד מראשיתן של שנות ה-50, אך קשרים דיפלומטיים דה יורה החלו רק בשנת 1962.
ישראל וקוריאה הדרומית הביעו ומביעות עניין בחיזוק היחסים ביניהן בכלל התחומים, ובעיקר בתחום ההגנה, וכן בתחומי אנרגיה, מדע וטכנולוגיה, מסחר, והגדלת היקף התיירות בין שתי המדינות.
בנוסף, קוריאה הדרומית גם תרמה נשק בזמן מלחמות רבות.
הקשרים בין שתי המדינות נוצרו לראשונה בעקבות פרוץ מלחמת קוריאה בשנת 1950, כאשר ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון קרא לשליחתם של חיילים ישראליים להילחם לצד כוחותיהם של קוריאה הדרומית וארצות הברית, כנגד כוחות קוריאה הצפונית, ברית המועצות וסין העממית.
עם זאת, יוזמה זו נכשלה, בעיקר כתוצאה מהתנגדותה של מפלגת מפ"ם, אשר כתוצאה מזיקתה לברית המועצות באותה תקופה העדיפה לקיים ברית עם קוריאה הצפונית מאשר עם שכנתה מדרום.
בסופו של דבר, במקום לשלוח חיילים, ממשלת ישראל העבירה סכום של כ-100,000 דולר בציוד רפואי ומזון לממשלת קוריאה הדרומית.
במהלך תקופה זו, וכתוצאה מאירועי המלחמה, הלכה והשתנתה האוריינטציה הישראלית באשר למקומה של ישראל בעולם המקוטב פוליטית של המלחמה הקרה, בעוד שבעבר שאפה ההנהגה הישראלית להבטיח את מעמדה של ישראל כאי נייטרלי אשר אינו נכלל הן במחנה הסוציאליסטי בהנהגת ברית המועצות, והן במחנה החופשי בהנהגת ארצות הברית.
מלחמת קוריאה הביאה בהדרגה להזדהות הולכת וגוברת של ישראל עם העולם המערבי, דבר שהביא בתורו לכינון מגעים רשמיים עם קוריאה הדרומית, וכתוצאה מכך לניכור מצד קוריאה הצפונית.
היחסים בין שתי המדינות התחזקו במהלך שנות ה-60. ישראל סייעה לקוריאה הדרומית בתחומי החקלאות, המים, והתעשייה הביטחונית.
בתקופה זו גם רכש צבא קוריאה הדרומית מישראל כמויות גדולות של נשק ישראלי, לרבות תת-מקלע "עוזי", אשר נודע בזכות מהימנותו וקלות תפעולו.
בשנת 1966, משלחות משתי המדינות ביקרו כל אחת במדינה השנייה.
התחממות הקשרים באה לידי ביטוי בפתיחתה של שגרירות ישראלית בסיאול באפריל 1968.
היחסים בין שתי המדינות נקלעו למשבר במהלך שנות ה-70, כאשר שיקולים פנימיים דרום קוריאנים, וכן משברי הנפט בשנים 1973 ו-1979, השפיעו על המדיניות הממשלתית של קוריאה הדרומית כלפי ישראל, וגרמו לנטייה גוברת של ממשלת קוריאה הדרומית כלפי שכנותיה הערביות והמשופעות בנפט על ישראל.
בתחילת שנות ה-90, הלכו והתחממו היחסים שבין קוריאה הדרומית לישראל.
קוריאה הדרומית אישרה את פתיחתה מחדש של שגרירות ישראל בסיאול בשנת 1992, ובמקביל פתחה שגרירות בישראל ב-1993. זמן קצר לאחר מכן שתי המדינות חתמו על הסכמי שיתוף פעולה, במטרה לחזק פעם נוספת את הקשרים הכלכליים והמדעיים בין המדינות.
בנובמבר 2018 הגיעה משלחת דרום קוריאנית לישראל על מנת להכיר את ניסיונה של ישראל בקבלת מספר רב של עולים חדשים.
המשלחת, שמטרתה להוביל את הדרך לאיחוד אפשרי של קוריאה, קיימה פגישות עם הנהגת הסוכנות היהודית וארגון נפש בנפש, שדנו בשילוב המונים בעלי דפוסי חשיבה ותרבויות שונות.
הנציגים הקוריאנים הכירו כן את ארגוני מסע ותגלית, בתי ספר להכשרה קדם צבאית ומרכזי קליטה ישראליים.
ביוני 2019 ערך נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, ביקור רשמי בקוריאה הדרומית{{הערה|1=יורי ילון, נשיא דרום קוריאה לריבלין: "ישראל - מקור השראה", ישראל היום 16.07.2019}}.
בשנת 2021 אישרו שתי המדינות עסקה להעברת 700,000 חיסונים של חברת פייזר נגד מחלת נגיף הקורונה מישראל לקוריאה הדרומית.
ביוני 2024, האוניברסיטה הלאומית של סיאול הכריזה על פתיחת מרכז ללימודי ישראל, אשר נועדה לקדם מחקרים בנושא יהדות, היסטוריה, כלכלה וחברה של מדינת ישראל.
שנות ה-90 היוו תקופת צמיחה משמעותית ביחסי הסחר שבין ישראל וקוריאה הדרומית.
היקף הסחר השנתי בין ישראל לקוריאה הדרומית גדל בתקופה שבין שנת 1990 לשנת 2000 פי שישה, מ-148 מיליוני דולרים בשנה לכמיליארד דולרים בשנה.
בשנת 2000, תוצרי השוק הדרום קוריאני שלטו בכ-15% מהשוק הישראלי של מכוניות מיובאות, ובכ-20% משוק הטלפונים הסלולריים.
היצוא ישראלי לקוריאה הדרומית גדל אף הוא במידה ניכרת במהלך התקופה.
בשנת 2001, חתמו קוריאה הדרומית וישראל על הסכם משותף להקמת קרן מחקר ופיתוח לצורך פיתוח מוצרים חדשים.
נכון לשנת 2010, קוריאה הדרומית מהווה את שותפת הסחר ה-15 בגודלה של ישראל, והיקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עומד על כמעט 2 מיליארד דולר.
החל מקיץ 2010, מאורגן אחת לשנה כנס קוריאה לעסקים, שמטרתו הגברת הפעילות העסקית בין ישראל וקוריאה, לרבות סחר, השקעות ושיתופי פעולה עסקיים.
את הכנס יזמו רו"ח איציק יונה, מנכ"ל קבוצת Yonaco, בשיתוף עם מכון היצוא.
אחת ההשלכות המרכזיות של הכנס היא הגברת המודעות לאפשרות ההשקעות ההדדיות בין המדינות.
בין השאר השקיעה קרן הון סיכון קוריאנית בפעם הראשונה בחברת טכנולוגיה ישראלית.ב-11 בנובמבר 2013, הצהיר שגריר קוריאה בישראל קים איל סו, שישראל וקוריאה הדרומית יכולות להפוך לשותפות כלכלית מובילה, בהקשר של שיתוף הפעולה בתחומי ההיי-טק בין המדינות.
ההצהרה באה במסגרת "הפורום הראשון בין קוריאה וישראל בכלכלה יצירתית", שנערך בתל אביב, וכלל את חשיפת "רשת ההיי-טק של קוריאה וישראל", פרויקט שנועד להגביר את יצירת הקשרים בתעשיות ההיי-טק השונות בין המדינות.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בקוריאה הדרומית במטרה לסייע לתעשייה הישראלית להעמיק את פעילותה במדינה.
הנספח הכלכלי בסיאול הוא יניב גולדברג.
החל מ-2016 המדינות נמצאות במו"מ לחתימה על הסכם סחר חופשי.
באוגוסט 2019, הסתיים המו"מ בין המדינות.
ב-12 במאי 2021 נחתם בסיאול הסכם הסחר, בנוכחות שר הכלכלה הישראלי עמיר פרץ.
ההסכם מוגדר כהסכם הסחר החופשי הראשון של ישראל עם מדינה ביבשת אסיה וההסכם ללא מכסים הראשון של קוריאה הדרומית עם מדינה במזרח התיכון.
באוקטובר 2017 פרסמה רשות החדשנות דוח הממליץ על שיתוף פעולה מעמיק בין מגזרי הטכנולוגיה של שתי המדינות באומרו, "מתוקף היתרונות היחסיים המשלימים בין חדשנות ישראלית וקוריאנית, קיים פוטנציאל מסחרי גדול בנקודת הממשק בין שתי המדינות".
בשנת 2020 קוריאה הדרומית דורגה במקום ה-4 ברשימת השווקים הגדולים ביותר ליצוא סחורות ישראליות באסיה, בשווי כולל של 2.7 מיליארד שקל.
מספר הסכמי תיירות ותעופה נחתמו בין המדינות.
חברת התעופה הקוריאנית קוריאן אייר מפעילה 3 טיסות שבועיות בקו סיאול - תל אביב.
וכמו כן, מפעילה טיסות מטען ייעודיות לתל אביב.
רוב התיירות בין המדינות מבוצעת בקבוצות טיולים ומקצתם תיירים עצמאיים.
הסיוע האמריקאי הביטחוני המשותף לשתי המדינות, ויחסי העוינות שיש לשתי המדינות עם שכנותיהן שמציבות להן איומים אסטרטגיים מביאות לשיתוף ביטחוני רב בין שתי המדינות.
בשנת 2011, משלחת פרלמנטרית דרום קוריאנית בת 11 חברים נפגשה עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס במלון המלך דוד בירושלים, במטרה להרחיב את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בנושאי ביטחון ושלום.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ישראל מכרה ציוד צבאי מסוגים שונים לקוריאה הדרומית, לרבות מזל"טים.
במהלך חודש ינואר 2012, ממשלת קוריאה הדרומית הציעה לישראל להרחיב את שיתוף הפעולה התעשייתי בין שתי המדינות, בניסיון להבטיח את הבחירה הישראלית במטוס הקוריאני "נשר הזהב", מתוצרת התעשייה האווירית הקוריאנית, כמטוס האימון החדש של חיל האוויר הישראלי.
במסגרת השיחות, מנכ"ל משרד ביטחון אודי שני טס לקוריאה הדרומית לשם דיונים על ההסכם המוצע.
לפי דיווחים, שוויה של העסקה היה עתיד להסתכם בסכום של מעל למיליארד דולר.
עם זאת, לבסוף הוחלט לבחור במטוס מתוצרת איטליה כמטוס האימונים הבא של חיל האוויר, החלטה אשר צפויה לפגוע במידה מסוימת בקשרים המסחריים והביטחוניים בין שתי המדינות.
קוריאה הדרומית הביעה עניין ברכישת מערכת כיפת ברזל הישראלית להגנה מפני טילים.
ב-15 באוגוסט 2014, חזרה על הבעת עניינה.
באוקטובר 2017 דווח על הקמת מיזם ישראלי-קוריאני משותף בשם "Korea Aviation Technologies" לפיתוח דור חדש של מל"טים.
יחסי ישראל–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין פפואה גינאה החדשה.
שגרירות פפואה גינאה החדשה בישראל שוכנת בירושלים.
שתי המדינות יצרו קשרים דיפלומטיים ראשונים בשנת 1978, כשלוש שנים לאחר קבלת עצמאותה של פפואה גינאה החדשה מאוסטרליה.
בנובמבר 2012 בעת ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם על שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם), פפואה גינאה החדשה נמנעה בהצבעתה.
בכלל בשנים האחרונות, פפואה גינאה החדשה נוהגת שלא לתמוך בהצבעות אנטי-ישראליות באו"ם בהימנעות.
במהלך אוקטובר 2013, ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה, פיטר אוניל, הגיע לביקור רשמי בישראל, במהלכו קיים פגישה עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
בהמשך נטע אוניל עץ בבירה ירושלים, בעודו הצהיר "נטיעת העץ מסמלת כי לעולם יש עתיד, וכי לכולנו יש חיים".
בספטמבר 2017 חתם משרד החוץ הישראלי על הצהרת כוונות משותפת עם הארגון האוסטרלי "YWAM Medical Ships" המעניק סיוע רפואי לפפואה גינאה החדשה בה נקבע שישראל תספק תרופות, תכשיר צוות רפואי ותקים מרכזים רפואיים בפפואה גינאה החדשה.
בדצמבר 2017, במסגרת התוכנית "נוער עם משימה" של הארגון, יגיעו לפפואה גינאה החדשה 61 רופאים ישראלים, ציוד רפואי ותרופות יסופקו באונייה ומומחים ישראלים יכשירו עמיתים וצוותים רפואיים במדינה למשך 6 חודשים.
בשנת 2018 ישראל שלחה סיוע הומניטרי באמצעות סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל – מש"ב שכלל 40 גנרטורים חשמליים לאזורים בפפואה גינאה החדשה שנפגעו ברעידת אדמה חזקה שהתרחשה ב-7 במרץ.
בשנת 2020 נעצר ראש הממשלה אוניל על ידי המשטרה בבירה פורט מורסבי לאחר האשמות כי רכש 2 גנרטורים מישראל בשווי 50 מיליון קינה (14 מיליון דולר אמריקאי) ללא אישור הפרלמנט, אך זוכה במשפט שנערך באוקטובר 2021.
בפברואר 2023 הודיעה פפואה גינאה החדשה על כוונתה לפתוח שגרירות בירושלים.
ב-5 בספטמבר אותה שנה נחנכה השגרירות בטקס במעמד ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה ג'יימס מרפה וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
ישראל תממן בשנתיים הראשונות את עלויות הנכס שבו הוקמה השגרירות.
בדצמבר 2023, הודיע שר החוץ אלי כהן לראשי הרשויות ביהודה ושומרון, כי בכוונתה של פפואה גינאה החדשה, לפתוח קונסולית כבוד בעיר אריאל, ובכך להיות המדינה הראשונה שפתחה קונסוליה ביהודה ושומרון.
ישנן טענות שאנשי הגוגודלה במחוז המערבי של פפואה גינאה החדשה הם צאצאים של שבט אבוד של ישראל.
הטענות נותחו על ידי הפרופסור טיודור פרפיט ללימודי דת באוניברסיטת פלורידה הבינלאומית.
יחסי ישראל – קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
קוסטה ריקה התאפיינה בתמיכה בעם היהודי עוד בטרם הקמת המדינה.
בשל תמיכתה בהצבעה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 בזמן ההצבעה על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית וערבית (תוכנית החלוקה), נקרא שם רחוב בשכונת עיר גנים בירושלים על שמה של הרפובליקה.
בלב הבירה סן חוסה נבנה מונומנט של הכותל המערבי בגן "ירושלים" הנמצא על שדרות מדינת ישראל בעיר, לרגל 50 שנה לאיחוד בירת ישראל.
בשנת 1962 ביקר נשיא קוסטה ריקה בישראל.
בשנת 1963 הודיעה קוסטה ריקה על הקמת שגרירותה בירושלים, והייתה אחת המדינות היחידות שמיקמו את שגרירותן הרשמית בישראל בעיר.
בניין השגרירות היה ברחוב בוסתנאי 3 בשכונת קטמון בירושלים.
באותה שנה ביקר שר החוץ הקוסטה ריקני דניאל אודובר קירוס בישראל ונפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
השגרירות הישראלית במדינה נפתחה ב-7 בדצמבר 1966.
לאורך השנים קוסטה ריקה הוגדרה בתקשורת הישראלית כ-"ידידתה הגדולה של ישראל".
היא תמכה בעמדת ישראל בשאלת הגבולות ובנושא הפלסטיני, התנגדה לאש"ף והתנגדה להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
בשנת 1976 ביקר שר החוץ של ישראל, יגאל אלון, בקוסטה ריקה ונאם בפרלמנט, ולאחר שובו לישראל, אירח בגנוסר את נשיא קוסטה ריקה, דניאל אודובר.
בשנת 1983 ביקר שר הביטחון של קוסטה ריקה בישראל.
בשנת 2006, עקב לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה קוסטה ריקה את שגרירותה מירושלים לרמת גן (בכל המסמכים הרשמיים מצוין כי השגרירות נמצאת בתל אביב).
בכך, הייתה יחד עם אל סלוודור (שהעבירה את השגרירות שלה מהעיר זמן קצר לפני כן) לאחת משתי המדינות האחרונות שהחזיקו בשגרירותן בישראל בשטחה.
ישנו פטור מהצטיידות באשרת כניסה מראש לישראלים הנכנסים לקוסטה ריקה.
רשויות ההגירה מעניקות אשרה ל-90 יום עם הכניסה למדינה, ובכל מקרה הסמכות להענקת אשרה זו נתונה לשיקול דעתן הבלעדי של רשויות אלה.
ביולי 2015 הקימה קוסטה ריקה קרן פרו ישראלית במדינתה, והייתה המדינה ה-33 בעולם לעשות זאת.
לאחר ההקמה חתמו 20 חברי פרלמנט קוסטה ריקנים על עצומה הקוראת להנהגת המדינה להכיר ברמת הגולן כשטח ישראלי, ובירושלים כבירת ישראל.
עם זאת, העצומה נכשלה וקוסטה ריקה לא שינתה את עמדתה באופן רשמי.
ב-8 בדצמבר 2025 ישראל וקוסטה ריקה חתמו על הסכם אזור סחר חופשי, שאיפשר ביטול של יותר מ-90% מהמכס על מוצרים המיובאים לישראל מקוסטה ריקה.
בין המוצרים הכלולים בהסכם: מוצרי מזון, חומרי גלם וציוד תעשייתי.
היחסים של מדינת ישראל והרפובליקה הערבית של מצרים הם היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למצרים.
היחסים בין שתי המדינות ידעו ברבות השנים תהפוכות רבות – החל מיחסי עוינות ומלחמה דרך הסכם שלום היסטורי וראשון בסכסוך הישראלי-ערבי וכלה בקיומם של יחסים דיפלומטיים מלאים, אך קרירים, בין המדינות.
מהקמת המדינה ועד ביקור סאדאת (1948–1977)
ב־14 במאי 1948, עם הקמת מדינת ישראל, פלש הצבא המצרי לדרומה של ישראל, כחלק ממתקפה מתואמת של צבאות מדינות ערב.
יש הטוענים שרב חלקה של בריטניה בהקמת קואליציית הפלישה של מדינות ערב ובמיוחד בדחיפתו של המלך פארוק וממשלתו של נוקראשי למתקפה.
יחידות מצריות התקדמו דרך אזור רצועת עזה וניצנה, הצליחו לכבוש את באר שבע, הגיעו עד גשר עד הלום בפאתי אשדוד וניתקו את הקשר בין אזור הנגב משאר הארץ.
כמו כן, הכוחות המצרים הצליחו להגיע עד אזור הר חברון ולאזור הדרומי של ירושלים.
בהמשך המלחמה הצליחו כוחות צה"ל להדוף את המתקפה המצרית וכבשו את שטחי הנגב עד סיני ואל עריש.
המלחמה הסתיימה בהסכם שביתת נשק שנחתם באי רודוס ב-24 בפברואר 1949. ההסכם קבע את הגבול בין מצרים לישראל, על בסיס הגבולות שהתקיימו בין ארץ ישראל המנדטורית למצרים בעבר, למעט רצועת עזה שעברה לידי מצרים.
לאורך תקופת השנים 1949–1956, מהסכם שביתת הנשק ועד מלחמת סיני, התנגדה מצרים לתנועת הסתננות של פליטים פלסטינים מרצועת עזה לשטחי מדינת ישראל.
בני מוריס מעריך כי הסיבות העיקריות להתנגדות המצרית היו ככל הנראה הסתייגותה של המנהיגות הלאומית מחציית גבולות מצרים תוך הפרת החוק המצרי, וכן גם רצונה שלא להתגרות בישראל, התגרות שתגרור תקיפות של צה"ל.
אך במהלך השנים 1954–1955 חלה הרעה כללית ביחסים בין שתי המדינות.
במהלך 1954 שיגר משרד המודיעין הצבאי המצרי בעזה חוליות לישראל, בעיקר לשם איסוף מודיעין צבאי.
חוליות אלו מדי פעם גנבו, חיבלו ורצחו.
לאחר כמה פשיטות של צה"ל, שיגר מפקד המשרד, מוסטפא חאפז, חוליות למשימות נקם.
בתגובה לפשיטות המצריות, הגיבה ישראל בפעולת עזה ב-28 בפברואר 1955. מוריס רואה בפעולה זו פרשת מים: אחריה המשיכו אמנם השלטונות המצריים להתנגד להסתננות אזרחית בלתי מבוקרת, אך יזמו בעצמם הסתננות אלימה מתוך שיקול מדיני וצבאי.
לאחר הפשיטה הישראלית על עזה, פתחה מצרים בסדרת תקיפות של יחידות מצריות-פלסטיניות נגד סיורי צה"ל לאורך הגבול, בחודשים מרס–מאי 1955. ישראל הגיבה על פעולות אלה, ובעקבות זאת נערכו תקיפות פדאיון על יחידות צה"ל, כלי רכב ויישובים ישראליים באוגוסט 1955 ושוב באפריל 1956.
בשנת 1956 פלשה ישראל לסיני בהתקפה מתואמת עם בריטניה וצרפת במה שנודע כמבצע קדש או מלחמת סיני.
בריטניה וצרפת שאפו להחזיר לידיהן את תעלת סואץ שהולאמה על ידי מצרים זמן קצר קודם לכן.
ישראל הייתה מעוניינת בחיסול בסיסי הפדאיון שתקפו מטרות בישראל לעיתים קרובות.
פיגועי הפדאיון התעצמו החל מעלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר כחלק ממהפכת הקצינים החופשיים אשר אירעה במצרים.
ישראל כבשה את רצועת עזה וחצי האי סיני, אולם בלחץ ארצות הברית וברית המועצות נסוגה והסכימה להפרדת כוחות על בסיס קו שביתת הנשק.
לאחר מבצע קדש, היו ניסיונות גישוש בין הצדדים לכינון הסכם אי לוחמה, אולם אלו נכשלו בעיקר בשל הדרישה המצרית לנסיגה ישראלית חזרה לגבולות תוכנית החלוקה של האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947.
ב-1960 נערך קרב אוויר בין 4 מטוסים מצריים שחדרו לישראל לבין שני מטוסים ישראלים.
במהלך הקרב הפילו טייסי צה"ל מיג 17 מצרי.
בפברואר 1962 חטפו חיילים מצריים אזרח ישראלי, תושב אופקים, שקטף פטריות סמוך לגבול עם רצועת עזה.
מצרים החזירה אותו לישראל לאחר מספר שבועות.
ב־1966 עלה לכותרות אייבי נתן, אז בעל מסעדת קליפורניה בתל אביב, כשביקר במצרים כחלק מיוזמה פרטית שהוגדרה כתמהונית על ידי שלטונות מצרים.
במאי 1967 גברה שוב המתיחות בין ישראל למצרים, לאחר שמצרים הפרה את הסכם הפרדת הכוחות, סילקה את משקיפי האו"ם מסיני ומרצועת עזה וסגרה את מצרי טיראן.
במקביל החלה מצרים בתיאומים צבאיים עם מדינות ערב אחרות לקראת מתקפה על ישראל.
ישראל פתחה במכה מקדימה נגד מצרים, ירדן וסוריה במה שנודע מאוחר יותר כמלחמת ששת הימים.
במלחמה זו כבשה ישראל שוב את רצועת עזה וחצי האי סיני.
עם תום המלחמה, ראתה מצרים בנוכחות הישראלית בסיני כמסוכנת, שיקמה וחיזקה את צבאה ויזמה באזור תעלת סואץ תקריות גבול.
תקריות אלו החמירו לאורך הזמן והתפתחו לכדי מלחמת ההתשה.
נאצר, הודיע על ביטולה של הפסקת האש בין הצדדים והכריז כי ההתשה היא שתכריע בסופו של דבר את ישראל.
מלחמת ההתשה נמשכה עד שנת 1970, אז הושגה הפסקת אש בעקבות קבלת תוכנית רוג'רס על ידי הצדדים.
מותו של נאצר באותה שנה והחלפתו באנואר סאדאת, תרמו אף הם לתחושת הרגיעה בישראל שראתה בו מנהיג אפרורי.
בראיון שנתן בדצמבר 1970 הביע סאדאת נכונות להכיר בזכויותיה של ישראל כמדינה עצמאית, בתמורה לנסיגת ישראל מכל השטחים המצריים שכבשה במלחמת ששת הימים.
לאחר תרגילים נרחבים והכנות ממושכות, באוקטובר 1973 תקפה מצרים את ישראל במפתיע במה שנודע בישראל כמלחמת יום הכיפורים ובמצרים כמלחמת אוקטובר או מלחמת הרמדאן.
בתחילת המלחמה הצליח הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ ולכבוש שטחים לאורך הגדה המזרחית שלה, אולם בהמשך המלחמה הצליחו כוחות ישראלים לכבוש שטחים ממערב לתעלת סואץ ולכתר את הכוחות המצריים בסיני.