tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם מיועדים לשימושים קטנים ומיוחדים, כמו הובלת כמות נוסעים קטנה או הובלת מטענים באזורים פרוזים.
מטוס AN-72 הוא מטוס ייעוץ פליטות אוקראיני שמשמש בעיקר להובלה של מטענים קטנים ואנשי צוות.
מטוס AN-74 הוא גרסה דומה עם הבדלים טכניים קטנים.
נמל התעופה אינסברוק הוא שדה תעופה בין-לאומי, הממוקם בעיר אינסברוק, בירת מדינת טירול שבאוסטריה.
עקב מיקומו בעמק בלב רכס הרי האלפים הוא ידוע בנוף המרהיב הנשקף סביבו ובקשיי הטיסה אליו וממנו.
נמל התעופה נפתח ב-1925. הוא שוכן בפאתיה המערביים של אינסברוק, על גדת הנהר אין, בגובה של 581 מטר מעל פני הים.
בנמל נמצאים טרמינל נוסעים אחד ללא גשרי עלייה למטוס, רחבות חנייה אחדות ומסלול טיסה בודד באורך של 2,000 מטר.
מסלולי ההסעה בו קצרים ומצריכים את המטוסים שפניהם להמראה לנסוע על חלק ממסלול הטיסה עד סופו ולהסתובב שם לקראת ההמראה.
הנמל מסוגל לקלוט מטוסי נוסעים עד לגודל של בואינג 767.
ההרים המקיפים את הנמל ומשטר הרוחות ביניהם יוצרים קשיים משמעותיים בגישה אל הנמל ובהמראה ממנו.
עקב כך הוא מוגדר כנמל תעופה בקטגוריה C וטייסים נדרשים לעבור הכשרה מיוחדת לקראת הפעולה בו.
כמו כן דגמי המטוסים המורשים לפעול בנמל הוא מוגבל.
בשנת 1972 התרסק מטוס מנהלים שווייצרי שהגיע מבריטניה במהלך גישה לנחיתה בנמל ושני יושביו נספו.
גישת כלי טיס אל מסלול הטיסה בנמל ממזרח כרוכה במעבר בגובה נמוך מעל מרכזה של אינסברוק.
הטרמינל בנמל נחנך לקראת אולימפיאדת החורף 1964 שנערכה באינסברוק.
בשנת 2017 הוכרז על כוונה להחליפו בטרמינל חדש ומודרני.
כ-15 חברות תעופה פועלות בנמל.
פועלים אליו וממנו קווי טיסה קבועים אל בירת אוסטריה וינה ולגרמניה, בריטניה והולנד.
בנוסף נערכות אליו טיסות עונתיות רבות מהמדינות שנזכרו וכן מפינלנד, שוודיה, דנמרק, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה, יוון, ספרד וישראל.
בחודשי החורף מתגברת הפעילות בנמל לרגל בואם של תיירים רבים המבקשים לעסוק בספורט חורף באזור.
מספר הנוסעים העוברים בנמל נמצא בעלייה עקבית מאז 2005 ובשנת 2019 הגיע לשיא שנתי של 1,144,471. לאחר מכן צנח מספר הנוסעים עקב מגפת הקורונה.
נמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי , הוא נמל החלל שממוקם בחוף המזרחי של וירג'יניה כ-160 ק"מ צפון-מזרחית מנורפוק בשטח שהיה שייך בעבר למתקן הטיסות וולופס.
המתקן מנוהל על ידי Virginia Spaceport Authority שנמצא בבעלות מדינת וירגיניה.
הוא מיועד לשיגורים מסחריים בלבד.
בשנת 1995 מדינת וירגיניה החליטה לקדם הקמת מתקן לשיגורים לחלל.
בשנת 1997 נחתם הסכם עם נאס"א על הקצאת שטח ל"מרכז טיסות לחלל וירג'יניה" משטחי מרכז הטיסות וולופס.
בשנת 2003 מושלי וירגיניה ומרילנד סוכמו עקרונות לניצול המתקן לטיסות מסחריות ושם של המתקן שונה לשם הנוכחי.
כן שיגור LP-0A נבנה במקור למשגר מדגם Conestoga.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1995 ולא הצליח.
בהמשך מגדל שיגורים פורק ונבנה חדש תוך התאמה לשיגורי משגר "אנטרס".
המתקן כולל גם מרכז אינטגרציה.
בשנת 2014 כתוצאה מכישלון בשיגור נגרם נזק משמעותי לכן שיגור.
כן שיגור LP-0B נבנה במהלך שנת 1999 ושודרג בשנת 2008. הוא מיועד לשיגורי משגר מדגם "מינוטאור".
כן שיגור LC-2 נבנה בשנת 2020 ומיועד לשיגוריי משגר מדגם "אלקטרון".
השיגור הראשון בוצע בינואר 2023.
נמל החלל הפסיפי - אלסקה ), הוא נמל החלל שממוקם באלסקה באי קודיאק.
המתקן מנוהל על ידי חברה Alaska Aerospace Corporation שנמצאת בבעלות מדינת אלסקה.
האתר מיועד לשיגורים מסחריים וצבאיים.
בשנת 1991 מדינת אלסקה החליטה לקדם הקמת מתקן לשיגורים לחלל.
לאחר השלמת החקיקה ותוכניות בינואר 1998 החלה בניית המתחם ובאוגוסט 1998 בוצע שיגור ראשון לטיסה תת-מסלולית.
בשנת 2001 בוצע שיגור ראשון של לוויין.
בשנת 2014 התרחשה תקלה משמעותית בזמן השיגור של תיל ניסוי של מערכת תקיפה גלובלית מיידית שבפיתוח.
תיקונים עלו 26–29 מיליון דולר והסתיימו בשנת 2016. לאחר השלמת התיקונים המתחם קיבל את השם הנוכחי.
לחברה שמנהלת את האתר קיים חוזה רב שנתי עם הסוכנות להגנה מפני טילים במסגרת ניסוי מערכת הגנה מרחבית בגובה רב ועם מספר חברות פרטיות.
בשנת 2019 באתר בוצעו ניסויים של חץ 3.
באתר קיים כן שיגור לשיגורים לתת-מסלול וכן שיגור נוסף לשיגור לוויינים.
מכן שיגור זה בוצעו שיגורים בעזרת משגר מדגם אתנה, מינוטארר ושל חברות פרטיות אמריקאיות "אסטרה" (הצליחה לבצע שיגור מוצלח במסגרת ניסוי המשגר) ו-"ABL Space Systems" (השיגור הראשון, בינואר 2023, לא הצליח).
קיים הסכם עם חברה פרטית מהודו, אך נכון לשנת 2023 פיתוח משגר שלה טרם הסתיים.
השטח הכולל של האתר הוא כ-15 קמ"ר וניתן לפתח כני שיגור נוספים.
נמל התעופה מחצ'קלה אויטאש (קוד יאט"א: MCX; קוד ICAO: הוא URML) הוא נמל תעופה ציבורי, בינלאומי הממוקם ליד הערים מחצ'קלה וקספייסק, שבדאגסטן, רוסיה.
נמל התעופה הראשי של דאגסטן.
הוא נקרא על שמו של אמט-חאן סולטן , טייס קרב במלחמת העולם השנייה, שקיבל פעמיים את האות הסובייטי גיבור ברית המועצות.
משרדי חברת התעופה הראשיים שוכנים בשטח נמל התעופה.
נמל התעופה נפתח לראשונה ב-3 בפברואר 1937 לשימושים צבאיים וכבסיס טילים מסוג R-2 של ברית המועצות.
בשנת 1942 הוקם במקום טרמינל לטיסות אזרחיות.
בשנת 1954 נחת לראשונה מטוס הנוסעים מסוג אנטונוב An-2. בשנת 1958 נחנך נמל התעופה הנוכחי במרחק 4.5 קילומטרים מהעיר קספייסק ובמרחק 16.2 מהעיר מחצ'קלה.
בשנת 1963 הורחב נמל התעופה לממדיו המודרניים.
בשנת 2014 בשעה שהתחלפה הבעלות על נמל התעופה חודש בו המסלול.
הוא הורחב לרוחב של 45 מטרים והוא צופה מחדש באספלט שעורבב בו פולימר לחיזוק ולשרידות מפגעי הטבע.
הפרויקט נוהל על ידי קבוצת Nafta.
עלות החידוש התחלקה בין התקציר הכללי של רוסיה בשלב הראשון על סך 2 מיליארד רובל ובשלב השני מתקציב רפובליקת דגסטן בסך 3 מיליארד רובל.
בשנת 2016 שלטונות הנמל התחילו בשיפוץ הטרמינל והסבתו לטרמינל בינלאומי.
בסוף השיפוצים וחידוש הנמל ניתן היה להנחית בו מטוסי נוסעים גדולים מהסוגים איירבוס A320, בואינג 737, בואינג 757, סוחוי סופרג'ט 100, אנטונוב An-148 ועוד.
בנמל התעופה נוחתות טיסות מ-17 חברות תעופה הטסות לכ-50 יעדים כולל לנתב"ג.
הקו לנתב"ג של חברת התעופה רד ווינגס איירליינס הושהה ב-29 באוקטובר 2023. חברות התעופה הטסות מנמל זה הן: אירופלוט, אייר ערביה, אזרבייג'ן איירליינס, פליי דובאי, רד ווינגס איירליינס, החברה הטיסה לנמל התעופה הזה טיסות גם מנמל התעופה בן-גוריון, רוסיה, S7 איירליינס, SCAT Airlines, אורל איירליינס, יקוטיה איירליינס ואחרות.
רוב הטיסות היוצאות מנמל התעופה הן טיסות פנים ארציות בתוך רוסיה.
טיסות בינלאומיות היוצאות מהנמל מגיעות לאיסטנבול ואנטליה בטורקיה, לדובאי באיחוד האמירות הערביות.
תנועת הנוסעים בנמל לפי שנים
ב-15 בינואר 2009, 4 אנשים נהרגו כאשר שני מטוסי איליושין איל-76 התנגשו ועלו באש.
ב-4 בדצמבר 2010, טיסה 372 של South East Airlines, טופולב Tu-154 הנושאת 160 נוסעים ו-8 אנשי צוות בדרך למחצ'קלה, נחתה בנמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו, מוסקבה, עקב כשל בכל המנועים.
שניים מתוך 160 הנוסעים נהרגו.
ב-29 באוקטובר 2023, המון אלים הסתער על מסלולי האספלט כאשר טיסה של חברת רד ווינגס איירליינס מתל אביב-יפו, ישראל הגיעה.
אירוע זה התרחש על רקע תסיסה אנטי-יהודית וכנגד מדינת ישראל, בצפון הקווקז שהתגברה עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל מוקדם יותר באותו החודש.
השלטונות הרוסיים בדגסטן האשימו את ערוץ הטלגרם "אוטרו דגסטנה", שהוקם על ידי איליה פונומריוב, בארגון ההמון לערעור היציבות של דאגסטן על ידי ערבוב שנאה בין-אתנית ובין-דתית.
נמל התעופה איינדהובן הוא נמל תעופה בין-לאומי הממוקם מערבית לאיינדהובן, הולנד.
מבחינת מספר הנוסעים שעברו בו, זהו נמל התעופה השני בגודלו בהולנד, עם 6.2 מיליון נוסעים בשנת 2018 (הרבה פחות מסכיפהול, ששירת יותר מ-70 מיליון נוסעים).
נמל התעופה משמש תנועה אזרחית וצבאית כאחד.
נמל התעופה של איינדהובן ממוקם ממש ליד הכביש המהיר A2. נמל התעופה משורת גם על ידי מספר שירותי אוטובוסים:
קו בראבו 400 הוא קו שירות אוטובוס הסעות המחבר את נמל התעופה לתחנת הרכבת המרכזית של איינדהובן.
קו בראבו 401 הוא קו תחבורה מהיר של אוטובוס המחבר את נמל התעופה למרכז העיר איינדהובן ולתחנת הרכבת המרכזית של איינדהובן .
קו בראבו 20 הוא שירות אוטובוס אזורי המחבר את נמל התעופה לתחנת הרכבת בסט, בסט, ולדהובן וקמפוס ההיי-טק איינדהובן .
אוטובוס KLM מחבר את נמל התעופה איינדהובן לנמל נמל התעופה סכיפהול עבור נוסעי KLM.
פליקסבוס מחבר את נמל התעופה לפריז, בריסל, אנטוורפן ואמסטרדם.
AmsEindShuttle מחבר את נמל התעופה למרכז העיר אמסטרדם.
נמל החלל ניו מקסיקו הוא נמל חלל שפועל בניו מקסיקו.
הוא ממוקם כ-70 ק"מ מהעיר לאס קרוסס.
הרעיון להקמת נמל תעופה באזור הועלה בשנת 1990. רק בשנת 2003 הרעיון החל להתקדם למעשים לאחר הכרזה של חברת וירג'ין גלקטיק על הכוונה להקים באזור מטה פעילות שלה.
בשנת 2007 החלו פעולות הקמה על שטחים שנרכשו ממטווח הטילים וייט סנדס.
בשנת 2008 התקבל רישיון לביצוע שיגורים באתר.
בשנת 2010 הסתיימה בניית מסלול נחיתה עבור SpaceShipTwo של "וירג'ין גלקטיק".
בשנת 2013 נחתם חוזה עם SpaceX על שימוש באתר, אך חוזה זה לא מומש.
בשנת 2016, בעקבות תקלות טכניות של כלי טיס של "וירג'ין גלקטיק" ודחייה של תחילת פעילות סדירה, נכנס הנמל לבעיות תקציביות והנהלתו ביקשה עזרה משלטונות ניו מקסיקו.
בשנת 2019 הכריזה "וירג'ין גלקטיק" על העברת כל פעילותה מנמל האוויר והחלל מוהאבי לנמל החלל אמריקה.
בהמשך החלה פעילות סדירה של שיגורים שבוצעו על ידיה.
השטח הכולל של האתר הוא כ-62 אלף מ"ר.
החלל המערבי כולל בנייני משרדים.
בחלק המרכזי ממוקם בניין בו נמצאים כלי טיס של "וירג'ין גלקטיק".
החלק המזרחי מיועד לצורכי אימון ולוגיסטיקה.
UP Aerospace היא חברה נוספת שפועלת בנמל החלל.
החל משנת 2006 היא מבצעת טיסות תת-מסלוליות.
באתר מבוצעת פעילות חינוכית על ידי מספר אוניברסיטאות אמריקאיות.
נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס (בספרדית Aeropuerto de Alicante-Elche Miguel Hernández, בוולנסיאנית Aeroport d'Alacant-Elx Miguel Hernández) הוא נמל תעופה על קו החוף המזרחי של ספרד, בסמוך לערים אליקנטה ו-אלש, באזור הנקרא "קוסטה בלנקה"- החוף הלבן.
נכון לשנת 2023 היה הנמל החמישי בספרד, במספר הנוסעים שעברו דרכו.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון חברות התעופה הבין-לאומי יאט"א הוא ALC, והוא מסומן LEAL בארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
החברה המפעילה את נמל התעופה היא Aena.
השם המלא של הנמל הוא "נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס".
לשמו של נמל התעופה שני חלקים.
החלק הראשון הוא מציין המקום בו הנמל נמצא.
נמל התעופה נמצא בין שני ערים, אליקנטה ו-אלש (אלצ'ה בתעתיק אחר), אך מבחינת שיוך לשלטון מקומי, הנמל ממוקם בשטחה של אליקנטה, ונקרא בתחילה על שמה בלבד, "נמל התעופה אליקנטה".
העיר אלש שגם לה קרבה גאוגרפית רבה לנמל, הגישה עתירה להוספת שמה לשם הנמל ואכן, החל מתאריך 13 ביולי 2013 הוסף שמה רשמית, ושם הנמל הפך ל-"נמל התעופה אליקנטה-אלש".
לא שונו אותיות הצופן של הנמל בארגון יאט"א, המבטאות את שמה של אליקנטה בלבד (ALC).
חלקו השני שם שם הנמל הוא "מיגל ארננדס" (Miguel Hernández), שהיה משורר אשר כתב בשפה הספרדית.
מיגל ארננדס נולד באזור נמל התעופה, וגם נפטר באזור.
שמו הוסף לשם נמל התעופה בתאריך 18 ביוני 2018, לקראת עריכת חגיגות 110 שנים להולדתו.
המשורר מונצח גם בשמה של אוניברסיטה בעיר אלש, וגם תחנה אחת ברכבת התחתית של מדריד קרויה על-שמו, ושיריו מעטרים את קירות התחנה.
בעבר היה שמו של נמל התעופה "אל אלטט" (El Altet), כשם האזור בו הוא הוקם.
נמל התעופה נמצא בחלק המרכזי בחוף המזרחי של ספרד, בקרבה מיידית לחוף הים התיכון, ואחד מקצות המסלול מסתיים במרחק של פחות מקילומטר אחד מקו החוף.
הנמל מצוי כ-14 ק"מ דרומית מערבית ממרכז העיר אליקנטה, וכ-17 ק"מ מזרחית מלב העיר אלש.
מרחק הנסיעה עד ולנסיה, בירת הקהילה האוטונומית מסתכם ב-172 ק"מ, המרחק לצוק גיברלטר קרוב ל-600 ק"מ, לבירת ספרד מדריד 428 ק"מ, ולברצלונה בצפון - 543 ק"מ.
נמל התעופה אליקנטה-אלשה נהנה מאקלים ים תיכוני.
מהירות הרוח בממוצע שנתי היא 14.62 קמ"ש, מדובר בנתון מתון, המקל על תפעול שוטף של הנמל.
אחוזי העננות באזור הנמל נמוכים יחסית.
מחודש אוקטובר ועד סוף דצמבר, היא התקופה המעוננת יותר, בשיעורים ממוצעים של 40-42%.
יולי ואוגוסט הם גם החודשים החמים בשנה, בשעות היום ממוצע הטמפרטורות בשניהם מגיע עד ל-30 מעלות צלזיוס, ובלילות 21-22 מעלות בממוצע בהתאמה.
בחודשים דצמבר, ינואר ופברואר הטמפרטורה הממוצעת בשעות היות עומדת על 17 מעלות, והלילות קרים ביותר בממוצע בינואר, 7 מעלות בלבד.
ממוצע הגשם הרב שנתי מסתכם ב-219.5 מ"מ, ממוצע מספר ימי הגשם השנתי בנמל עומד על 34.5 ימים, חודש אוקטובר הוא הגשום ביותר, הן לפי מספר ימי הגשם, והן בכמות במילימטרים.
לא נמצאו סטטיסטיקה או נתונים אודות שלג באתר נמל התעופה.
בניית נמל התעופה החלה במאי 1964, והוא נחנך ב-4 במאי 1967. הנמל נבנה במקום שדה תעופה קטן בשם "לה ראבסה" (La Rabassa), ששירת את האזור משנת 1936, ולאחר סגירתו שטחו נמסר להרחבתה של אוניברסיטה מקומית.
החל משנת 1969 הפעילה חברת "איבריה" מהנמל 2 קווי תעופה סדירים פנים ספרדיים, לערים המרכזיות מדריד וברצלונה.
מספר הנוסעים צמח במהירות רבה, בין היתר עקב הצטרפות נוסעים, שנהגו קודם לטוס לנמל התעופה ולנסיה ולנסוע בתחבורה יבשתית 185-200 ק"מ, עד לאזור אליקנטה.
בשנת 1972 נחנך טרמינל, שבתחילה שירת רק את הטסים בקווים בין-לאומיים, ומשנת 1975 הוא כלל גם נוסעים בקווים פנים ספרדיים.
ב-1978 חצה מספר הנוסעים את קו שני המיליון.
חניית כלי הטיס הורחבה ב-60,000 מטרים רבועיים ומסלול ההמראה הוארך עד ל-3,000 מטרים.
ב-1996 נמל התעופה צפה כבר 9 מיליון נוסעים, ונבנו חמישה שרוולי ירידה למטוסים.
הופעל בניין חדש, שאכלס את משרדי חברות התעופה הנותנות שירות במקום.
טרמינל חדש הופעל ב-2011. הטרמינל החדש נקרא "NAT", והוא מסוגל לטפל בעשרים מיליוני נוסעים.
הטרמינל החדיש תוכנן בידיי הארכיטקט ברוס פיירבנקס (Bruce Fairbanks).
במקביל למבנה החדש נחנכו גם רציפי עלייה חדשים למטוסים ("שרוולים"), דרכי גישה חדשות לנמל התעופה, מבנה חדש לחניית כלי רכב, וגם שטחי חניה חדשים למטוסים, וגישה משופרת אל מסלול ההמראה.
מסלולים, טרמינלים, נוסעים, מטענים ושירותים
מסלולים: בנמל קיים מסלול המראה יחיד מחופה באספלט, באורך 2,999.8 מטרים (9,842 רגל) וברוחב 45.1 מטרים, בכיוון 10/28.
טרמינלים: בנמל התעופה קיימים שלושה טרמינלים, אך הטרמינלים הישנים יותר הקרויים T1 ו-T2 סגורים ואינם נגישים לנוסעים.
הטרמינל היחיד מטפל בכל נוסעי הנמל הוא (NAT-(New Terminal Area, שבנייתו הסתיימה ב-2011.
נתון זה מהווה גידול של 19.2 אחוזים בהשוואה לנתון המקביל ב-2022. מתוך כלל נוסעי 2023 כ-13.5 מיליון היו תיירים.
כבר בנובמבר 2024 חצה מספר הנוסעים מראשית השנה את קו 17 המיליון.
הנתון הסופי של 2024 היה 18,387,387 נוסעים, גידול של למעלה מ-2.6 מיליון נוסעים משנת 2023. מומחים מזהירים, שנמל התעופה אליקנטה-אלש קרוב ליכולתו המרבית לקליטת נוסעים ומטוסים, וממליצים על הרחבות משמעותיות של הנמל, תוספת כוח אדם, שדרוג הציוד, השירותים והבקרה, כיוון שאין כל סימן להאטה עתידית בגידול מספר הנוסעים.
מטענים: בשנת 2023 שונעו דרך הנמל 4.248 מיליון ק"ג מטענים, ירידה קלה לעומת 2022, בה שונעו 4.6 מיליון ק"ג.
שירותי נמל תעופה לנוסעים: נמל התעופה ולנסיה מציע את כל השירותים הניתנים בנמלי תעופה בין-לאומיים מודרניים.
בין השאר מוצעים: השכרת רכב, נגישות ושירות לנכים ומוגבלי תנועה, אריזת כבודה בניילון, WIFI חינמי, חניה בתשלום, שירותי הסעות ציבוריים, טלפונים ציבוריים, הטענת טלפונים ניידים, נקודת החזר מכס, מדור אבדות ומציאות, שיטור, המרת מטבע, מתקנים לאימהות ולתינוקות, עזרה ראשונה, בנקאות, הסעדה ושירותים מקובלים נוספים.
בנמל התעופה פועלות 34 חברות תעופה.
החברה הפעילה ביותר היא ריינאייר.
טבלת חברות התעופה והיעדים נכונה למרץ 2025:
להסתרת טבלת חברות התעופה והיעדים יש ללחוץ על "הסתרה".
להצגת הטבלה יש ללחוץ על "הצגה".
בנמל התעופה אירעו בעבר תאונות ותקריות אוויריות, אך כולן הסתיימו ללא נפגעים.
חטיפת מטוס: בתאריך 28 בפברואר 1994 נחטף מטוס נוסעים מסוג בואינג 727 של חברת אייר אלג'יר, שהמריא מנמל התעופה אוראן אסניה-אחמד בן בלה (ORN) באלג'יריה, והונחת בנמל התעופה אליקנטה-אלש.
החוטפים היו שלושה שוטרים אלג'יראים.
לאחר הנחיתה שחררו החוטפים 12 מתוך 130 הנוסעים ואנשי הצוות.
החוטפים דרשו מקלט מדיני בספרד, ולבסוף שלושת השוטרים נכנעו ושחררו את כל הנוסעים ואנשי הצוות.
נחיתה לא תקינה: בתאריך 10 באפריל 2017 הגיע לנחיתה בנמל אליקנטה מטוס בואינג 757 בתפעול חברת ג'ט2. המטוס המריא מנמל התעופה לידס ברדפורד (LBA) בבריטניה.
בנחיתה פגע זנב המטוס במסלול.
את הנחיתה ביצע בפועל טייס המשנה.
הטייסים כלל לא הרגישו בפגיעה, והיא דווחה להם לאחר שהמטוס נעצר.
על סיפון המטוס היו 238 נוסעים ואנשי צוות, ואיש מהם לא נהרג.
למטוס נגרם נזק משמעותי, אך הוא תוקן בהמשך.
שריפה: בתאריך 15 בינואר 2020 נשרף חלק מגג הטרמינל בנמל.
כל הנוסעים פונו מהטרמינל, ולא היו נפגעים.
כל ההמראות והנחיתות בנמל נעצרו למשך כעשרים וארבע שעות.
מטוסים שעמדו לנחות באליקנטה הוסטו לנמלי תעופה אחרים.
בשריפה נפגעו כ-1,200 מ"ר של גג המבנה.
כבישים: רשת מסועפת של דרכים עוטפת את נמל התעופה אליקנטה-אלש.
הכבישים הראשיים העוברים בסמוך לנמל התעופה הם האוטוסטרדות A70, A79, ו-A31. בנוסף, גם הכבישים האזוריים והמקומיים N340, N332, CV849 עד CV852, ו-CV86.
אוטובוס: תחנת האוטובוס ממוקמת בסמוך לטרמינל NAT, בקומת הקרקע.
קווי אוטובוס אל הנמל וממנו יוצאים לכל הערים הקרובות.
קו 1A לאלש, קו 1B לאלש ולארנלס דל סול (Arenales del Sol), קו 6C נוסע לאליקנטה.
קווי אוטובוס אחרים מקשרים את הנמל עם בנידרום-קאלפה (Benidorm-Calpe), מורסיה (Murcia), סנטה פולה (Santa Pola).
חלק מהקווים ממשיכים לנקודות נוספות באזור.
רכבת: לנמל התעופה אין תחנת רכבת משלה, וגם לא רכבת קלה או קווי חשמליות (טראם).
קו אוטובוס 6C מגיע לתחנת לוקרוס (Luceros), וממנה יוצאות חשמליות ורכבות מקומיות לאזור החוף הלבן ("קוסטה בלנקה").
תעופה: נמלי התעופה הבין-לאומיים הקרובים לאליקנטה-אלש הם הנמל הבין-לאומי הקטן של אזור מורסיה, במרחק של פחות מ-100 ק"מ ונמל התעופה ולנסיה, במרחק של קרוב ל-200 ק"מ.
נמל התעופה אוליאנובסק ווסטוצ'ני, הנקרא גם אוליאנובסק או אוליאנובסק צפון-מזרח, הוא נמל תעופה ברוסיה, הנמצא 28 ק"מ צפונית-מזרחית לאוליאנובסק.
אורך מסלול ההמראה שלו הוא 5,000 מטר, מה שהופך אותו למסלול ההמראה הציבורי הארוך בעולם, יחד עם נמל התעופה שיגאצה פיס שברפובליקה העממית של סין.
המסלול הוא גם מהרחבים בעולם, ברוחב של 105 מטר.
נמל התעופה כולל מסלול הסעה ארוך במיוחד המחבר למפעל המקומי Aviastar-SP, השייך ליצרנית המטוסים אנטונוב An-124 רוסלן וטופולב Tu-204. השדה משמש בעיקר להובלת מטען והוא מהווה בסיס פעילות של חברת התעופה וולדה-דנייפר איירליינס.
הוא נבנה בשנת 1983 כאתר ניסויים למפעל Aviastar הסמוך.
בין השנים 1995–1998 שכן בשדה זה הרגימנט ה-235 של תעופת התובלה הצבאית העצמאית שהפעיל מטוסי איליושין Il-76 ואנטונוב An-22.
במרץ 2012, הציע שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב להשתמש בנמל התעופה כמרכז לוגיסטי של נאט"ו לצורך העברת מטען לא-קטלני ושינוע כוח אדם.
נמל התעופה אל-ג'וף הוא נמל תעופה בין-לאומי המשרת את העיר סכאכא, בירת מחוז אל-ג'וף של ערב הסעודית.
שדה התעופה נמצא בגובה של 689 מטרים מעל גובה פני הים.
לנמל התעופה יש מסלול המראה אחד שסימונו 10/28, אורכו 3,661 מטרים ורוחבו 45 מטרים.
+חברהנמל היעדעיר היעדאייר ערביהקהירקהירשארג'האייר קיירוקהירקהירסוהאגפליי דובאידובאידובאיפליינאסהמלך ח'אלדריאדכווייתכווייתקהירקהירקהירקהירסוהאגסעודיההמלך עבד אל-עזיזג'דההמלך ח'אלדריאד
נמל התעופה אחמדאבאד , או בשמו הרשמי נמל התעופה הבין-לאומי סרדאר ואלאבהבאי פאטל , הוא נמל תעופה בין-לאומי שנמצא בעיר אחמדאבאד שבמדינת גוג'ראט בהודו.
הנמל קרוי על שמו של סרדאר ואלאבהבאי פאטל, שהיה סגן ראש ממשלת הודו הראשון.
נמל התעופה נחשב לנמל העמוס והגדול ביותר בגוג'ראט, ולנמל השביעי בעומס הנוסעים בהודו.
בשנת הכספים 2024–2025 עברו בו למעלה מ־13 מיליון נוסעים.
הנמל משמש כעיר מוקד עבור חברת אייר אינדיה וכבסיס תפעול של אינדיגו.
בשנת 2015 החלה ממשלת הודו בתהליך הפרטה של הנמל.
בעקבות מגבלות ההתרחבות באתר הנוכחי, מוקם בימים אלו נמל התעופה הבין-לאומי דולרה כתחליף עתידי.
נמל התעופה הוקם בשנת 1937, ופעילות בינלאומית החלה בו ב־26 בינואר 1991. ב־23 במאי 2000 הוא קיבל מעמד רשמי של נמל תעופה בינלאומי.
בחודש מרץ 2004 החלה חברת אייר אינדיה להפעיל קו טיסות ישיר בין אחמדאבאד לנמל התעופה הית'רו שבלונדון במטוסי בואינג 747, בעיקר לצורך שירות הקהילה הגוג'ראטית הגדולה בממלכה המאוחדת.
הקו הופסק באוקטובר 2008. ביוני 2009 פתחה אייר אינדיה קו חדש בין אחמדאבאד לפרנקפורט, אך גם קו זה בוטל בנובמבר 2010.
בשנת 2017 נבחר נמל התעופה כאחד מנמלי התעופה שהשתפרו ביותר באזור אסיה-פסיפיק על ידי מועצת נמלי התעופה הבינלאומית (ACI).
בשנת 2019 זכה נמל התעופה בשלושה פרסים במסגרת סקר איכות שירות נמלי התעופה (ASQ): "נמל התעופה בעל השירות הטוב ביותר לנוסעים, נמל התעופה עם הסביבה והאווירה הטובות ביותר, ונמל התעופה עם התשתיות וההקלות הטובות ביותר".
ב־19 באוקטובר 1988 התרסקה טיסת אינדיאן איירליינס 113 שהמריאה ממומבאי בדרכה לאמדאבאד, בעת הגישה לנחיתה, לאחר שפגעה בעצים ובקו חשמל בגובה רב כ־5 ק"מ ממסלול 23. כל 130 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על המטוס נספו.
ב־22 ביולי 2010 קרסה כן הנסע הקדמי של טיסת ג'ט איירווייז 2510, בקו מאינדור לאמדאבאד, בעת הנחיתה.
על סיפון מטוס ה־ATR היו 57 נוסעים ו־4 אנשי צוות.
דווח כי כן הנסע קרס בעקבות פיצוץ בצמיג, ונגרמו פציעות קלות למספר נוסעים.
ב־12 ביוני 2025 התרסקה טיסה 171 של אייר אינדיה מסוג בואינג 787 דרימליינר זמן קצר לאחר ההמראה מאחמדאבאד בדרכה אל נמל התעופה לונדון גטוויק.
ההתרסקות אירעה בשכונת מגהאני נאגר בעיר.
מתוך 242 נוסעים ואנשי צוות שהיו על המטוס, נהרגו 241 ונוסע אחד שרד את ההתרסקות.
חמישה בני אדם נוספים נהרגו על הקרקע.
נמל התעופה איביזה (בספרדית Aeropuerto de Ibiza, בקטלאנית Aeroport d'Eivissa) הוא נמל תעופה בין-לאומי באי איביזה.
הנמל משרת את האי וגם את האי השכן פורמנטרה, והוא הנמל היחיד הקיים באי איביזה.
הנמל מדורג שמיני בין הנמלים העמוסים בספרד, לפי מספר הנוסעים העוברים בו.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון יאט"א הוא IBZ, והוא מסומן LEIB בארגון ICAO.
החברה המפעילה את נמל התעופה איביזה היא Aena, המפעילה בנוסף את הרוב הגדול של נמלי התעופה ברחבי ספרד.
נמל התעופה נקרא על שם האי איביזה, והעיר איביזה אותם הוא משרת.
אין ודאות באשר למקור השם.
יש הסבורים שמקור השם פיניקי "איבוסים" Ibossim, או Iboshim, ויש הטוענים שקיים קשר בין השם הפיניקי לשפה העברית, ואיבוסים היה במקור העברי "אִי־בּוֹשֵׂם".
בשנת 70 לפני הספירה השתלטו הרומאים על האי, והם קראו לו אֶבּוּסוּס (Ebusus).
בשונה מהמקובל ברוב נמלי תעופה בספרד, לא הוצמד לשמו של נמל התעופה איביזה שם של אישיות ספרדית ידועה וחשובה מן העבר.
נמל התעופה הופעל לראשונה ב-1936 בזמן מלחמת האזרחים של ספרד, כשדה תעופה צבאי-ארעי.
באותם ימים היה שמו "אס קודולה" (Es Codolá), על-שם חוף רחצה סמוך.
בין 1949–1951 הופעל כנמל תעופה לטיסות פנים ארציות בלבד, אך נסגר באותה השנה.
ב-1954 הוקמה ועדה שתפקידה היה לתכנן נמל תעופה, וארבע שנים מאוחר יותר הופקעו הקרקעות המשמשות את נמל התעופה הנוכחי.
טרמינל הנוסעים הראשון נבנה בתקציב צנוע מאוד של 500,000 פזטות (סכום השווה לכ-3,000 אירו).
בשנת 1958 יצאה הטיסה המסחרית הראשונה של חברת אוויאקו (Aviaco) לפלמה דה מיורקה ולברצלונה.
המשמעות הייתה, שנוסע שהיה מעוניין לטוס לבירה מדריד, נאלץ לטוס בטיסת המשך.
זמן קצר לאחר מכן הופעל קו ישיר למדריד, שלוש פעמים בשבוע.
בשנת 1960מסלול הטיסה שודרג והפך למסלול מחופה אספלט.
ב-1961 הוארך מסלול הטיסה לקליטת מטוסי סילון, שנזקקו למסלול ארוך יותר.
שנת 1964 סימלה קפיצת מדרגה, עם הפעלת תאורת לילה על מסלול הטיסה, והופעל גם מנגנון סיוע אוטומטי בניווט לנחיתה.
בשנות ה-70 וה-80 הוארך שוב מסלול הטיסה, לקליטת מטוסי "ג'מבו"-בואינג 747, וגם אולמות הנוסעים ליוצאים ולמגיעים, הורחבו והותאמו לגידול בהיקף הנוסעים.
בשנת 2004 נבנה חניון חדש, בחלקו למכוניות שכורות.
ב-2010 מספר הנוסעים חצה לראשונה את קו 5 המיליון, ובאותה השנה החל סבב נוסף של עבודות שיפוץ ושדרוג.
נמל התעופה איביזה נמצא בחלקו הדרום מזרחי של האי איביזה, השייך לקבוצת האיים הבלאריים.
האי איביזה הוא אי קטן יחסית, ששטחו 577 קמ"ר.
המרחק בקו אווירי של נמל התעופה מחצי האי האיברי (ספרד) מסתכם בכ-85 ק"מ.
הנמל נכלל בתחום המוניציפלי של העיר סן ג'וזף דה סא טלייה (Sant Josep de sa Talaia).
העיר הגדולה בחצי האי האיברי הקרובה לנמל התעופה היא ולנסיה.
בירת האי, העיר איביזה קרובה כדי פחות מ-8 ק"מ לנמל.
המרחק לפורטינקס (Portinax), המצויה בקצהו הצפוני של האי איביזה, מסתכם בכ-37 ק"מ.
המרחק לאי הקטן הקרוב ביותר פורמנטרה (Formentera), עומד על מעט למעלה מ-20 ק"מ.
לאי פורמנטרה ניתן להגיע בהפלגה בים בלבד.
האיים איביזה ופרמנטרה ביחד נקראים "איי האורן".
נמל התעופה ממוקם בקרבה מיידית לים התיכון, מרחקו של קצה מסלול הטיסה מהים עומד על פחות מ-300 מטרים.
עקב הקרבה הרבה לחוף הים התיכון, גובהו של נמל התעופה מעל לפני הים עומד על 7 מטרים (23 רגל).
מהירות הרוח וכיוונה, הם מרכיבים אקלימיים חשובים בתפעולם של נמלי תעופה.
מהירות הרוח באזור נמל מתונה, 17.77 קמ"ש בממוצע שנתי.
הרוחות המהירות ביותר מנשבות בחודש דצמבר-21.1 קמ"ש, והמתונות ביותר ביולי, 13.8 קמ"ש.
כיוון הרוח עונתי ומתחלף בין דרום, מזרח ומערב.
לא נושבות רוחות צפוניות באתר נמל התעופה.
השמים באזור הנמל בדרך כלל בהירים או מעוננים חלקית, ואחוז העננות אינו חוצה את קו 50%, בכל חודשי השנה.
העננות הגבוהה ביותר בחודש נובמבר 44% והנמוכה ביותר ביולי, 11%.
מספר ימי הגשם השנתי הממוצע הוא 56.1, וממוצע הגשם הרב שנתי מסתכם ב-374.2 מ"מ.
לא נמצאה סטטיסטיקה אודות ימי שלג בנמל התעופה.
מסלולים: את נמל התעופה משרת מסלול טיסה יחיד.
כיווני המסלול 06/24, והוא מחופה באספלט.
נמל התעופה מצויד במערכת למניעת חריגת מטוסים מגבולות אורך המסלול ROPS (Runway Overrun Prevention System).
טרמינלים: לנמל טרמינל אחד ויחיד, המשרת את הממריאים והנוחתים, אל ומייעדים מקומיים וגם בין-לאומיים.
קיימת הפרדה מפלסית, מפלס ליוצאים ומפלס נפרד למגיעים.
באזור עמדות הצ'ק אין מוצבים מכשירים לביצוע צ'ק אין אוטומטי-ממוחשב.
חלוקת משנה בנמל היא זו שבין אזרחי האיחוד האירופי, לבין מי שאזרחותם של מדינות שמחוץ לאיחוד (לפי אמנת שנגן).
הירידה למטוסים מבוצעת באמצעות גשרי עלייה למטוס ("שרוולים") וגם באמצעות אוטובוסים.
נוסעים ומטענים: מספר הנוסעים שעברו בנמל התעופה בשנת 2024 עמד על 9,069,410 (ממריאים ונוחתים).
נתון זה מהווה גידול של 1.54% מול שנת 2023, ועולה בכמעט מיליון נוסעים על מספרם ב-2019, לפני שפרצה מגפת הקורונה.
מספר תנועות המטוסים הסתכם בשנת 2024 ב-83,049, ומשקל הסחורות ששונעו ב-2024 (לא כולל כבודת נוסעים) היה 859.7 טון.
בנמל התעופה איביזה ניתנים שירותים מקובלים בנמלי תעופה מודרניים.
מכך נובע, שרוב מתוך למעלה מ-9 מיליוני הנוסעים שעברו דרך הנמל בשנת 2024, הם תיירים ורוב הטיסות עונתיות, בהתאם לעונת התיירות.
אל ומהנמל מתבצעות טיסות רבות הכוללות עצירת ביניים, בעיקר ליבשת אמריקה ולמזרח הרחוק, אך גם ליעדים בודדים באירופה.
טבלת היעדים כוללת נמלי תעופה אליהם ומהם מתקיימות יותר מ-25 טיסות ישירות חודשיות.
41 חברות תעופה מבצעות טיסות לנמל התעופה איביזה.
החברות המבצעות את רוב הטיסות הן:
חברות תעופה, המבצעות את רוב הטיסות אל ומאיביזהמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-RYANAIR , סניף צרפת.332איזיג'ט - EASYJET 163ג'ט2-JET2.COM 134Vueling-וולינג איירליינס 135איבריה-Iberia 116נאוס-Neos 77יורווינגס-Eurowings 68TUI fly קבוצת טואי 69טרנסאוויה-Transavia 4
התרסקות בערפל כבד: בתאריך 7 בינואר 1972 הגיע מטוס נוסעים קרוול (SE210 (Caravelle בטיסת איבריה 601 ממדריד (MAD), לאחר חניית ביניים בוולנסיה (VLC).
סביב הנמל היו תנאי מזג אוויר קשים, ושרר ערפל כבד.
המטוס הנמיך לקראת נחיתה, והתנגש בצלע של ההר הגבוה באי איביזה "סא טלאייה" (Sa Talaia), בגובה של 475 מטרים.
בתאונה נהרגו כל 104 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על סיפון המטוס.
התאונה אירעה עקב שילוב של תנאי ראות גרועים, וטעויות אנוש בחישובי הניווט.
כמעט התנגשות: בתאריך 21 בספטמבר 2012 הגיעו שני מטוסי נוסעים לנחיתה בנמל התעופה איביזה.
האחד מסוג בומברדייה BOMBARDIER BD-700, והאחר דאוסו פאלקון Dassault Falcon 2000. המטוסים הגיעו לקרבה אסורה ומסוכנת.
התאונה נמנעה ברגע האחרון, הודות למערכת התראה אוטומטית למניעת התנגשות מסוג TCAS RA -Trafic Alert and Collision Avoidance System Resolution Advisory.
חקירה העלתה שהאירוע התרחש עקב בעיות שפה, צוות אחד תקשר בספרדית, והאחר באנגלית.
פגיעת כנף בגשר עליה למטוס: בתאריך 19 ביוני 2016 מטוס נוסעים מסוג איירבוס Airbus A319 של חברת איזיג'ט התנגש בגשר עליה למטוס מספר 29, ופגע בו עם כנפו הימנית.
אחד מאנשי הצוות נפל ונחבל.
נזקים קלים נגרמו הן למטוס והן לגשר.
התקרית אירעה בתנאי ראות טובים, ללא גשם או ערפל.
פגיעת כנף נוספת: בתאריך 3 בפברואר 2023 פגעה כנף שמאל של מטוס מסוג איירבוס Airbus A320, בתפעול חברת וולינג (Vueling), בגשר עלייה למטוס מספר 28 בנמל.
הדבר אירע בתוך תהליך של הסעת המטוס ממסלול הטיסה.
כבישים: הכבישים הקרובים לנמל התעופה איביזה והמחברים אותו עם חלקים אחרים של האי הם EI700, EI800, EI900. מעט יותר רחוקים הכבישים המובילים לעיר איביזה, EI300 ו-EI600.
אוטובוס: אוטובוס מס' 10 מבצע סבבים מנמל התעופה אל ומהעיר איביזה.
קו זה עוצר במספר תחנות בדרך.
מהעיר איביזה ניתן להמשיך בנסיעה באוטובוס לכל חלקי האי.
בחודשי הקיץ העמוסים מופעל גם קו 9, הסובב בין הערים שבאזור נמל התעופה.
רכבת: אין מסילות רכבת על האי איביזה.
שיט/הפלגה: הדרך היחידה להגיע בתחבורה ציבורית מנמל התעופה אל האי הקטן והקרוב פורמנטרה, היא נסיעה באוטובוס L10 לנמל המעבורות בעיר איביזה, ומשם שיט של כ-30 דקות לפורמנטרה.
בדרך חזרה לנמל התעופה התהליך זהה, בסדר הפוך.
תעופה: שלושת נמלי התעופה הקרובים ביותר לנמל התעופה איביזה היכולים לשמש לו גיבוי, אינם נמצאים על האי עצמו.
נמל התעופה פלמה דה מיורקה, נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס, ונמל התעופה ולנסיה.
נמל התעופה איגרוטה (בספרדית: Higuerote Airport) הוא נמל תעופה המשרת את עיר החוף איגרוטה שבמדינת מירנדה, ונצואלה.
מסלול ההמראה נמצא במרחק של 322 מטרים מהחוף, והמראות לכיוון מזרח ונחיתות מכיוון זה עוברות מעל הים הקריבי.
בפברואר 2014 הוחלט שהנמל ישמש כמרכז לטיסות לארכיפלג לוס רוקס ויעדים נוספים בקריביים.
נמל התעופה נפתח לשירותים מסחריים באפריל 2014. במאי 2019 לקחה ממשלת ונצואלה את האחריות על מספר נמלי תעופה, ובפרט איגרוטה.
ב-3 בינואר 2026 דווח על תקיפה הנמל על ידי ארצות הברית.
נמל התעופה הבין-לאומי בן-גוריון (בראשי תיבות: נתב"ג) הוא נמל התעופה הבין-לאומי הגדול ביותר בישראל מבחינת תעבורת נוסעים וכלי טיס, ומשמש כשער הכניסה והיציאה הראשי למדינה מאז הקמתו.
הנמל שוכן במרחק של כ־40 ק"מ מירושלים וכ־20 ק"מ מתל אביב.
בעת הקמתו על ידי רשויות המנדט הבריטי בשנת 1934, לפני קום המדינה, כונה שדה התעופה בשם "Lydda Airport" על שם העיר לוד, וגם "שדה התעופה וילהלמה" על שם היישוב הטמפלרי וילהלמה ששכן בסמוך.
לאחר מלחמת העצמאות המשיך להיקרא "שדה התעופה לוד" על שם העיר לוד הסמוכה.
בדצמבר 1973, כשבוע לאחר מותו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של ישראל, הוסב שמו של נמל התעופה על שמו של בן-גוריון.
השדה מופעל על ידי רשות שדות התעופה, ומשמש כמרכז הפעילות ומושב הנהלתה של חברת אל על, חברת הדגל של ישראל.
עוד משמש הנמל כמרכז פעילותן של חברות התעופה הישראליות ישראייר וארקיע.
נמל התעופה משמש גם כמרכזה של התעשייה האווירית לישראל וכמקום מושבה של רשות שדות התעופה.
רשות התעופה האזרחית שוכנת סמוך לו, באיירפורט סיטי.
נמל התעופה בן-גוריון שוכן בשטח מישורי בשפלה בגובה של 30 עד 41 מטרים מעל פני הים.
הוא נמצא בשוליו של גוש דן ובסמיכות לדרך לירושלים (כביש 1), כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לתל אביב וכ-13 ק"מ מחופי הים התיכון.
צורתו של הנמל כשל משולש, ושטחו מנוקז על ידי נחל איילון, הזורם בתעלה מלאכותית מדרום לשדה, נחל בית עריף, החוצה שניים ממסלולי הטיסה, ויובלו נחל יהוד, העובר מצפון לשטח השדה, בינו לבין העיר יהוד.
מספר יישובים שוכנים בקרבת גבולותיו של הנמל, זיתן ויגל מדרום, צפריה, חמ"ד וכפר חב"ד ממערב, אור יהודה ויהוד-מונוסון מצפון, ובני עטרות, טירת יהודה, בית עריף, כפר טרומן ושוהם ממזרח.
סמוך ממזרח לנמל שוכן גם פארק העסקים ותעשיית ההיי-טק איירפורט סיטי, שבו מספר חברות וארגונים הקשורים לנמל, ובהם רשות התעופה האזרחית, DHL, חברת ק.א.ל.
שטח הנמל מוגדר כשטח גלילי, אך במשך השנים עלו מספר ניסיונות לבחון את מעמדו של שטח הנמל.
כך, בדצמבר 2000 הקים שר הפנים חיים רמון, ועדה בראשותו של האדריכל יוסי פרחי לבחינת הגבולות של לוד ורמלה (שבחנו איחוד), וסיפוח נתב"ג ללוד-רמלה, כשתחילה הוועדה אף נועדה לדון בצירוף איירפורט סיטי לרשות המאוחדת בטרם הופקע השטח מסמכות הדיון בוועדה, אך הוועדה כשלה בגיבוש מסקנות.
באוגוסט 2002 הקים מנכ"ל משרד הפנים ועדה נוספת בראשות אריה שחר לבחינת סוגיית השטח עליו עומד נתב"ג ואזור התעשייה איירפורט סיטי ואפשרות לחלוקת ההכנסות בין הרשויות הסמוכות.
רשות שדות התעופה התנגדה לסיפוח ואף בג"ץ לא הכריע בסוגיה לאחר שהוגשה לו עתירה.
בשנת 2008 העלה חבר הכנסת יורם מרציאנו הצעת חוק לספח אותו לעיר לוד, שתאוחד, אגב כך, עם המועצה המקומית שוהם.
מטרת ההצעה הייתה לאפשר לעירייה החדשה ליהנות מפירות מסי הארנונה העירוניים ולשקם את העיר לוד, אולם ועד עובדי רשות שדות התעופה הביע את התנגדותו להצעה.
בנובמבר 2016 פנו חמש רשויות הסמוכות לנתב"ג (יהוד-מונסון, אור יהודה, עמק לוד, חבל מודיעין והעיר לוד) לשר הפנים אריה דרעי בדרישה לחלק את הכנסות הארנונה מנתב"ג בין הרשויות שסובלות מהמגבלות שמטיל נתב"ג כגון רעש, גובה בנייה ועוד, בלי לחלוק מהכנסות.
בעקבות כך החליט השר להקים ועדה תחת מנכ"ל משרד הפנים לשעבר גבי מימון שתבחן את הגבולות הגאוגרפיים של נתב"ג ואת סוגיית חלוקת הכנסות הארנונה בין נתב"ג ליישובים הסמוכים (לוד, עמק לוד, יהוד־מונסון, שוהם, אור יהודה וחבל מודיעין).
בשנת 1934 נפתח שדה התעופה הזמני של לוד, עקב הצורך בשדה קרוב יותר למרכזי האוכלוסייה בארץ, מאשר מנחת קרני שברצועת עזה.
לוד שמשה אז צומת לוגיסטית מרכזית של שלטונות המנדט הבריטי והיו בו תחנת הרכבת לוד ובסיס "סרפנד" (צריפין) הסמוך.
ב-26 באפריל 1934 חנך הנציב העליון את השדה ביום פתיחת "יריד המזרח", בין השאר לצורך הגעת מבקרים ליריד.
לשאלת כתבים האם השדה ימשיך לפעול באופן קבוע, ענה הנציב העליון ביוני 1934 שהנושא בבחינת הוועדה.
בינואר 1935 הוחלט ששדה התעופה בלוד יהיה אחד משני שדות התעופה בארץ ישראל, והשני יהיה ליד חיפה.
שבשדה התעופה לוד תהיה תחנת העצירה בטיסות בין אנגליה להודו, במקום העצירות בעזה ובגדד.
בשנת 1937 נחנכו מסלולי הבטון הראשונים שאורך כל אחד מהם עמד על 800 מטר ורוחבם הגיע ל-100 מטר.
בתחילת 1938 הורחב השדה לשטח כולל של 1,600 דונם, לאחר שצורפו אליו 100 דונם שהופקעו מהכפר יהודייה.
שדה התעופה בלוד היה אז שדה התעופה הגדול במזרח התיכון.
השדה הוקם במהלך המרד הערבי הגדול בשיתוף פעולה יוצא דופן לתקופה של יהודים, נוצרים ומוסלמים.
על הקמת השדה הופקדה החברה הקבלנית אלבינה, דוניה וקטינקא הירושלמית.
לפני מלחמת העולם השנייה שימש השדה מספר מועט של חברות תעופה – מסראייר המצרית טסה ממנו ליעדים באזור, ביניהם קהיר, ניקוסיה, ביירות ובגדאד.
מטוסי חברת KLM ההולנדית ביצעו חניית ביניים בשדה בטיסות מאמסטרדם לאינדונזיה, ולוט הפולנית הפעילה קו סדיר לוורשה.
צ'ק איירליינס הפעילה קו למזרח אירופה (דרך איטליה) ואימפיריאל איירווייז הבריטית, פעלה בשדה גם היא.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש השדה את המטוסים הצבאיים של בעלות הברית, והחל ביום 1 במרץ 1943 שכן במקום בסיס של חיל האוויר המלכותי אַר־אֵיי־אֵף לִידָּה (RAF Lydda).
בתקופה זו כמעט ופסקה כליל הפעילות האזרחית בשדה, אשר התחדשה מיד לאחר המלחמה.
ב־1946 חנכה חברת TWA קו טיסות ראשון לארצות הברית.
ב־25 בפברואר 1946, במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים, תקפו כוחות האצ"ל את בסיס חיל האוויר המלכותי בשדה התעופה, והשמידו 11 מטוסי קרב בריטיים.
בפרוץ מלחמת העצמאות, בסוף 1947, עבדו בשדה התעופה 250 עובדים, מהם כ-120 יהודים.
כן היה במקום בית מלון ובו עבדו 40 יהודים.
בנוסף, עבדו בשדה 20–25 עובדי החברה הקבלנית שהרחיבה את הבניין המרכזי בשדה, כמחציתם יהודים, ועובדי חברות תעופה שונות.
בסמוך לשדה התגוררו משפחות אנגליות, יהודיות וערביות אלה לצד אלה.
השדה נשמר על ידי שתי יחידות של משטרת המנדט ומצב הביטחון היה מעורער.
בתחילת ינואר 1948 הושגה הסכמה חשאית עם האחראי הבריטי על הביטחון, להכניס לשדה כוח ביטחון יהודי של כ־30 איש אשר יוסוו כפועלים.
הכוח, שכונה "ציפורה", הוקם ממתנדבים מחטיבת גבעתי ובראשו הועמד יעקב פרנק.
ב-15 בינואר הועבר הביטחון בשדה התעופה לאחריות הצבא הבריטי.
לקראת קום המדינה, במהלך אפריל 1948 פונו מהשדה את כל העובדים היהודיים, ופסקה כל כמעט כל הפעילות האווירית בו, למעט טיסות של הצבא הבריטי.
מקום המדינה עד סוף שנות ה־50
בחודש יולי 1948, נכבש השדה במסגרת מבצע דני לכיבוש לוד ורמלה על ידי חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה, וסמוך לצומת אל-על ניצבת האנדרטה לחללי החטיבה.
ב-14 ביולי 1948 כתב דוד בן-גוריון ביומנו: "יצאתי ללוד, יותר נכון לשדה־התעופה.
עברנו עם 3 משוריינים של יצחק שדה את סלמה, כפר עאנה, יהודיה, וילהלמה.
המעשים הכבירים שנעשו בימים המעטים שלאחרי ההפוגה כמעט לא יאומנו, שדה התעופה – מי יודע אם במשך 10 שנים הייתה ממשלת ישראל בונה שדה תעופה כזה – בידינו.
ראיתי שני הטנקים הכבדים – "קרומבלים" – שירשנו מהאנגלים ביום האחרון לשהותם בארץ.
ב-24 בנובמבר 1948 הוא נפתח כנמל התעופה הבין-לאומי הרשמי היחיד של המדינה החדשה.
עמנואל צור שמונה למנהל שדה התעופה, ערך את טקס הפתיחה שבו נאם שר התחבורה דוד רמז.
בשנה הראשונה לפעולתו עברו בו 40,000 נוסעים והשדה היה קטן במידותיו.
עם זאת היה השדה מרכיב חשוב בקליטת העלייה ההמונית לאחר קום המדינה, ובמיוחד במבצע על כנפי נשרים להעלאת יהודי תימן ובמבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהודי עיראק.
השדה ממשיך לשמש גם כיום כשער הכניסה העיקרי ליהודי התפוצות העולים למדינת ישראל.
בשנת 1949 הוקמה חברת אל על ושדה התעופה בלוד היה לבסיס האם שלה.
בשנת 1950 החלה חברת ארקיע להפעיל קווי תעופה פנימיים מהנמל לאילת, לחיפה ולמחניים.
שנה לאחר מכן הורחב הנמל באופן משמעותי, כך שיוכל לטפל בתעבורה שנתית של כ-1,200,000 נוסעים, וכן הוארך המסלול העיקרי בו לכ־2,400 מטר.
השדה כלל בנוסף מסלול משני באורך 1,770 מטר ומסלול שלישי באורך 1,280 מטרים.
ב-1953 הוקם בשדה "המכון הממשלתי לבדק מטוסים" שהפך בהמשך למפעל התעשייה האווירית.
לקראת כניסת עידן הסילון הועלו תוכניות שונות לשדרוג הנמל לקליטת מטוסי הסילון.
מנגד היו שטענו שעדיף לבנות נמל תעופה חדש קרוב יותר לים, ולא להשתמש בנמל הקיים בגלל קרבתו לגבול אולם בסופו של דבר הוחלט על שדרוג השדה הקיים.
בנובמבר 1959 נחת בנמל מטוס דה הבילנד קומט סילוני בגודל בינוני לצורך ניסוי, ובאפריל 1960 הוא החל לשמש בטיסות סדירות לנמל התעופה.
באמצע 1959 הוחל בבניית מסלול באורך של 2,700 מטרים, להם נוספו עוד 300 מטר תוך כדי העבודות, לצורך נחיתת מטוסי סילון גדולים.
המסלול נחנך ב־21 בדצמבר 1960 בהמראת מטוס לא סילוני של אל על.
מטוס סילוני גדול ראשון נחת בנמל בתחילת ינואר 1961. כניסת מטוסי הסילון הציבה בפני הנהלת הנמל אתגרים שונים וביניהם, יצירת שקעים בחניות המטוסים בשל כובד המטוס, צמצום מקומות החניה למטוסים אחרים וכן קשיים בתדלוק.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הופסקה הפעילות האווירית הפנים ארצית בנמל והועברה לשדה דב.
רק ב-1969 שבו טיסות פנים לפעול בנמל.
בשנת 1961 נפתח בקרבת שדה התעופה מלון אוויה, מלון התעופה הראשון במזרח התיכון, ששירת אנשי עסקים וצוותי אוויר.
עד שנת 1972 היה אולם הנוסעים הנכנסים פתוח ומקבלי הפנים יכלו לגשת אל הנוסעים המגיעים מיד עם נחיתתם, אולם בעקבות הטבח בנמל התעופה לוד הוקם קיר זכוכית משוריין גדול שהפריד בין מקבלי הפנים לבין הנוסעים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973, הצטמצמה התנועה האווירית האזרחית בנמל, אולם הוא קלט את 566 מטוסי הרכבת האווירית שהטיסו ציוד צבאי לישראל.
לאחר מותו של דוד בן-גוריון בדצמבר 1973, נקרא על שמו שדה התעופה, ובשנים שלאחר מכן השתרשו ראשי התיבות "נתב"ג" ככינויו של נמל התעופה.
באותה תקופה גם נסלל "המסלול השקט", שהפך מסלול הטיסה העיקרי של הנמל.
עם השנים והעלייה בתנועה האווירית, הורחב השדה באופן משמעותי על ידי רשות שדות התעופה שקמה ב-1977 והופקדה על ניהולו של הנמל.
בין היתר, נוספה קומה שנייה לטרמינל הנוסעים ובה מתחם לחנויות פטורות ממע"מ (דיוטי פרי), נבנו שערי עלייה למטוס חדשים, אולם מקבלי פנים חדש ומגדל פיקוח חדש.
כל אלה נוספו לבניין המנדטורי בשיטת "טלאי על טלאי".
בתחילת שנות ה-90 נסלל מסלול הסעה במקביל למסלול הנחיתה הראשי.
ב־1990 נערכה הבדיקה הראשונה למציאת חלופות להקמת בית נתיבות חדש בנמל.
טרמינל 1 היה בנוי להיקף תנועה של עד 5 מיליון נוסעים בשנה, וההערכות דיברו על הכפלת היקף התנועה בנמל בתוך 7 עד 10 שנים, ועל סיום הקמת המבנה בתוך 4 עד 5 שנים, בעלות של כ־500 מיליון דולר.
לפי ההחלטה המקורית של ממשלת ישראל ב־16 בינואר 1994, הוכרזה הקמתו של טרמינל 3 כפרויקט לאומי ותאריך היעד לפתיחתו נקבע לשנת 2000, כחלק מאירועי המילניום החדש.
לפי התחזיות, שנת 2000 הייתה אמורה להביא לישראל גל של צליינים, ומסיבה זו שמו המקורי של הטרמינל היה "נתב"ג 2000".
תנועת הנוסעים והמטוסים בנמל אכן הגיעה לשיא בשנת 2000, אך לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בחודש ספטמבר באותה שנה, צנח מספר הנוסעים השנתי בכ־2.5 מיליון בשנת 2002. הנמל התאושש מתקופת שפל זו לאחר חמש שנים, ורק בשנת 2007 עברו נתוני התעבורה דרכו את אלה של שנת 2000.
בשל התדיינות משפטית הוקפאו עבודות ההקמה של טרמינל 3 עד לשנת 1997. לתוכנית היו מתנגדים רבים שטענתם המרכזית הייתה כי הגדלת שדה תעופה, הנמצא בלב גוש דן, במקום בניית שדה תעופה חדש מרוחק יותר, היא צעד שגוי.
כך הוצעו מספר אתרים חלופיים לתוכנית בניית טרמינל חדש, ביניהם בסיסי חיל האוויר בחצור ובנבטים.
על פי התוכנית החלופית, היה אמור שדה התעופה המרוחק להיות מחובר אל מרכז הארץ באמצעות רכבת מהירה או כביש מהיר.
בניית הטרמינל התעכבה בעקבות התנגדויות תושבי האזור, באמצעות פעילות ציבורית ומשפטית.
לאחר שכשלו במאבקם נגד הרחבת שדה התעופה, הונחה אבן הפינה לטרמינל החדש ב־25 באוקטובר 1998. שנתיים מאוחר יותר הקבלן הראשי של הטרמינל, חברת קבלנות טורקית, פשט רגל, והפרויקט התעכב בשנה נוספת.
את מקומה של החברה הטורקית תפסו קבלנים ישראלים, אולם אף בעבודתם חלו מספר עיכובים והפתיחה התעכבה ב־18 חודשים נוספים.
לבסוף נחנך טרמינל 3 באופן רשמי ב־2 בנובמבר 2004.
למעלה משמונים גופי תכנון השתתפו במערך התכנון של נתב"ג 2000, דבר המצביע על מורכבותו וגודלו של הפרויקט.
משרדי האדריכלים המרכזיים שפעלו באתר היו משרד "יונה פיטלסון־שילה־יעקובסון אדריכלים" שתכננו את מבנה הטרמינל המרכזי, את האגפים הלוגיסטיים ואת מבני החניונים, משרד רם כרמי ועדה כרמי בשיתוף משרד האדריכלים לישר־אלדר שתכננו את אגף מקבלי הפנים, משה ספדיה שתכנן את אגף היוצאים וכן את קניון הדיוטי פרי.
את גן הדקלים הסמלי שבין שני מבני החניונים שבחזית הטרמינל, תכנן משרדו של אדריכל הנוף הירושלמי שלמה אהרונסון.
את מערכות התקשורת, טלפוניה, בקרה, אבטחת מידע ומערכות מתח נמוך תכננה חברת TELINDUS הבלגית שנבחרה במכרז אך המימוש והתכנון בפועל בוצע על-ידי חברת בינת תקשורת מחשבים מקבוצת רד-בינת.
בתקופת ההרצה של הטרמינל החדש התגלה כי זמן היציאה הצפוי לנוסעים עלה משלוש שעות בטרמינל הישן לארבע שעות בטרמינל החדש וחברות התעופה הזרות הצביעו על ליקויים נוספים.
המרחק בין נקודות הרישום והבידוק לשערי היציאה הוא כ־900 מטר והפתרון שניתן לכך הוא שילוב מסועי הליכה (דרכנועים) שמקצרים את זמן המעבר.
אף על פי שבטרמינל החדש הותקנו 24 גשרי עלייה למטוס ("שרוולים"), כמקובל ברוב נמלי התעופה המודרניים בעולם, חלק מחברות התעופה עדיין מעדיפות להשתמש באוטובוסים על מנת להעביר נוסעים מהטרמינל למטוס מטעמי חיסכון בעלויות, ומותקנים בו שישה שערי יציאה המיועדים למטרה זו.
בעקבות הקמת הטרמינל החדש הוגשו כחמשת אלפים תביעות לפיצויים בסכום כולל הנאמד בחמישה מיליארד ש"ח במחירי שנת 2000, על ירידת ערך נכסים בסביבת נמל התעופה בגלל התגברות הרעש מהרחבת הנמל.
בתחילת שנת 2011 טרם גובש מתווה מוסכם לקביעת גובה הפיצויים והעניין מצוי בערעור בפני בית המשפט העליון.
בניית הזרוע הרביעית הסתיימה בפברואר 2018.
בחודש יולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, השתנו סדרי ההמראה והנחיתה בנמל בעקבות סגירת חלקים מהמרחב האווירי האזרחי, ומסירתם לשימושו של חיל האוויר.
דבר זה, יחד עם שיגורי הרקטות התכופים לעבר מרכז הארץ, שבמהלכם לא התאפשרו נחיתות והמראות, הביא לעיכובים ולאיחורים בזמני הטיסות.
ב־22 ביולי 2014, בעקבות נפילת רקטה ביהוד, הודיעו עשרות חברות תעופה אמריקניות ואירופאיות על הפסקת טיסותיהן לישראל וממנה.
שינוי מדיניות היירוט של רקטות לאזור הנמל הביא לחידוש הטיסות, למעט טיסותיה של חברת קוריאן אייר אשר חידשה את פעילותה רק ב־13 בספטמבר 2014.
בשנת 2008 עברו בנמל לראשונה בתולדותיו מעל אחד־עשר מיליון נוסעים.
נתון זה הוא תוצאה של ההתאוששות בת מספר שנים, שבמהלכה שב השדה להיקף התנועה שלפני האינתיפדה השנייה, ואף עבר אותו.
לתהליך זה תרמו קידומה של מדיניות השמיים הפתוחים על ידי משרד התחבורה, ומעברן של עשר חברות שכר להפעלת טיסות סדירות.
עם זאת, במחצית השנייה של 2009 חלה התאוששות במספר הנוסעים, וחודש אוגוסט 2009, שבמהלכו עברו 1,421,846 נוסעים בנמל, היה החודש העמוס ביותר בתולדותיו עד אותה עת.
בשנת 2010 שוב התחדשה מגמת הצמיחה בתנועת הנוסעים והמטוסים בנמל, ושוב נשבר שיא כל הזמנים, עת סך הנוסעים שעברו דרכו עלה על 12 מיליון, מהם כמעט 11 מיליון וחצי בטיסות בין-לאומיות.
ב־23 באוגוסט 2013 נשבר שיא התנועה בנמל ביממה אחת בכל הזמנים, ו־73,000 נוסעים עברו דרכו.
בשנת 2013 נשבר שיא תנועות המטוסים בנמל, ולראשונה בתולדותיו נרשמו בו למעלה מ־100,000 תנועות מטוסים.
מגמת הצמיחה המשיכה בשנת 2015 ומספר הנוסעים הכולל שעברו בנמל הגיע ליותר מ־16 מיליון.
בכך עבר הנמל לקטגוריה של נמלי תעופה גדולים.
מגפת הקורונה העולמית הובילה לירידה חדה ביותר במספרי הנוסעים ובתנועות המטוסים בנתב"ג, עם ירידה של כ-80.6% בכמות הנוסעים בשנת 2020 לעומת קודמתה.
בשנת 2021 ניכר שיפור מסוים בכמות הנוסעים, עם עלייה של כ-39.7% בהשוואה לשנת הקורונה.
בשנת 2023, כמות הטסים עדיין לא חזרה לרמה שהייתה לפני פרוץ הקורונה, עם כ-21 מיליון נוסעים בשנה זו ביחס לכ-24 מיליון נוסעים בשנת 2019, וזאת עקב מלחמת חרבות ברזל, שהביאה למצב שבו רוב חברות התעופה הזרות לא טסות לישראל לאורך תקופות ארוכות.
הדבר השפיע גם על נתוני הנוסעים בשנת 2024. עם 14 מיליון נוסעים בנמל.
ירידה של 31% מ-2023. שנובעת מהיעדר חברות תעופה הזרות.
להלן נתוני התפתחות תנועת הנוסעים המלאים בשדה בין שנת 2000 לשנת 2024:
בניגוד לתנועת הנוסעים בנמל בטיסות פנים הנותרת יציבה במשך כל השנה, כפופה תנועת הנוסעים הבין-לאומית דרכו לתנודות עונתיות.
תנועה ערה יחסית מורגשת החל בחג הפסח עד לאחר חגי תשרי, והיא מגיעה לשיאה בחודשי הקיץ.
כך יוצא שהתנועה בחודש העמוס ביותר (אוגוסט) גדולה פי 2.15 מהתנועה בחודש השפל (פברואר).
ניתן לראות דוגמה לתנודות אלה בנתוני תנועת הנוסעים והתנועות בשנת 2018:
קיימים הבדלים בהיקף תנועת הנוסעים גם בין ימות השבוע השונים.
ימי ראשון וחמישי עמוסים יחסית בגלל עלייה בהיקפן של טיסות השכר, וגם בשל תוספת של טיסות פנים לאילת.
מיום שישי בערב עד מוצאי שבת התנועה בנמל קטנה יחסית מכיוון שחרדים דתיים ושומרי מסורת אינם טסים בשבת, ואל על גם אינה טסה בשבת.
בשעות הבוקר המוקדמות מורגשת תנועה ערה של טיסות יוצאות, לאחר סיום איסור ההמראות בשעה 04:10. התופעה חוזרת על עצמה בשעות הערב המאוחרות ולפני שהאיסור נכנס שוב לתוקפו בשעה 01:40. עומס בהיקף הטיסות הנכנסות מורגש בעיקר בשעות אחר הצהריים.
ב־8 באפריל 2010 הודיע משרד התחבורה כי בהתאם להחלטת הממשלה לצמצם את הגבלות התנועה בנמל התעופה, יבוטל איסור המראות הלילה בתקופות בהן מתבצעות עבודות שדרוג במסלולי הטיסה.
בנוסף הוחלט על הקמת צוות בקרה ומעקב שיבחן את התועלת וההשלכות של החלטת הממשלה.
אחת לשנה, ביום הכיפורים, נפסקת בדרך כלל הפעילות האווירית בנמל לחלוטין למשך כ־32 שעות.
בשנת 2007 טיפל הנמל בסחורה בהיקף של 340,000 טון, והיה זה גידול של 7% לעומת נתוני השנה הקודמת.
כשני שלישים מסך המטען שעבר בנמל, הוטס ב־4,532 טיסות מטען ייעודיות.
לצד הקיטון בהטסת סחורות, בשנים האחרונות השתנתה המגמה וחל גידול במשלוח חבילות פרטיות ככל שהישראלים התרגלו לבצע הזמנות של מוצרים ישירות מחוץ לישראל ובמיוחד מסין וארצות הברית ואחריהן אנגליה, מה שיצר גידול משמעותי בכמות החבילות שנשלחו לנתב"ג.
על פי נתונים שסיפק דואר ישראל, ב־2016 הגיעו לנתב"ג כ־52 מיליון חבילות פרטיות במשקל כולל של כ־8,100 טונות.
כשעיקר ההזמנות מתבצע בחודשים נובמבר ודצמבר.
לפי ארגון ה-OECD ישראל נחשבת לשיאנית בכמות החבילות המוזמנות מחוץ לישראל ביחס לגודל האוכלוסייה.
בתחילת 2017 יצאה רשות שדות התעופה במכרז להקמת מרכז לוגיסטי חדש סמוך לכניסה למתחם שדה התעופה מכביש 1.
טבלה זאת מראה את נתח השוק של חברות תעופה שונות
+נתח השוק של חברות תעופה שונות לאורך תקופות שונותחברה2019אוק' 2022
עקב מלחמת חרבות ברזלאארופלוט3.2%הפסיקה לטוס לישראל עקב מלחמת רוסיה אוקראינהישראייר3.2%4.2%10.6%ארקיע3.1%3.3%7.5%ריאנאייר3.1%6.1%0.55%פליי דובאי -1.3%4%
נמל התעופה בן-גוריון זכה בתואר "נמל התעופה הידידותי ביותר" בסקר פתוח בקרב 350 לקוחות שנערך על ידי מועצת שדות התעופה הבין-לאומית (Airports Council International) בדצמבר 2006; הוא דורג במקום הראשון מבין 40 שדות תעופה אירופיים, ובמקום החמישי מבין 77 שדות תעופה ברחבי העולם.
גם בשנת 2008 דורג השדה בראש סקר לבדיקת איכות השירות אשר נערך על ידי מועצת שדות התעופה הבין-לאומית.
בסקר זה, המבוסס על 200,000 שאלונים שחולקו ב־108 שדות תעופה ברחבי העולם, השיג נמל התעופה בן-גוריון את המקום הראשון מבין שדות התעופה במזרח התיכון ואת המקום השני מבין שדות התעופה ברחבי העולם, אשר היקף תנועת הנוסעים השנתית בהם נע בין 5 ל־15 מיליון.
בשנים האחרונות השדה כבר נכלל ברשימות הדירוג לשדות תעופה המשרתים 15–25 מיליון נוסעים בשנה ומכך שונה סיווגו לשדה תעופה בגודל בינוני לפי התקינה הבין-לאומית.
כמו כן פרוטוקולי האבטחה בשדה, שימשו בשנים האחרונות מודל לימודי לשדות תעופה אחרים בעולם בשל איכותם.
בשנת 2017 זכה במקום השמיני בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" לפי מגזין Travel + Leisure.
בניין טרמינל 1 תוכנן במקור על ידי אגף התכנון של שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. סגנון הבנייה המקורי של הבניין אופיין בסגנון הבין-לאומי, והורכב ממבנה קובייתי מטויח בטיח לבן ונקי, ומעליו ניצב מגדל פיקוח מעוגל.
עם הקמת המדינה הורחב המבנה, ובשנות ה־50 נבלע לחלוטין במערך אגפים חדש שלא השאיר זכר למבנה המקורי.
בשנת 1961 שופץ הטרמינל לקראת הכניסה לעידן הסילון.
בעקבות שרפה בטרמינל באוקטובר 1968 תוכנן הטרמינל מחדש.
על פי התוכנית החדשה תוכננה קומה שנייה לאולם לנוסעים יוצאים, דיוטי פרי ומסעדות, וקומה שלישית למרפסת תצפית מקורה.
בשנת 1995 נחנך אולם קבלת פנים חדש בתכנונו של האדריכל מרדכי בן-חורין.
עד פתיחתו של טרמינל 3, שימש טרמינל 1 כבית הנתיבות הראשי של שדה התעופה, ושירת את רוב תעבורת הנוסעים הבין-לאומית בו.
הטרמינל נסגר והוסב לבניין משרדים לאחר הפעלת טרמינל 3, אם כי המשיך לשמש גם לקליטת עולים חדשים.
ב־7 בפברואר 2007 נפתח חלק מהמבנה מחדש כטרמינל לטיסות פנים, והחליף את טרמינל 2. אולם הנוסעים המשופץ משתרע על פני שטח של 7,686 מ"ר בקומה בודדת, וכולל אולם בידוק ורישום ובו 13 דלפקים, אולם נוסעים יוצאים ובו ארבעה שערי יציאה, וכן אולם נוסעים נכנסים ובו מסוע כפול לאיסוף כבודה.
ב־26 באוקטובר 2008, עם תחילת עבודת השיקום והחלפת תאורת מסלול הטיסה בנמל התעופה דב הוז, הועברו כל טיסות הפנים הפועלות בשדה דב לטרמינל 1. הסדר זה עמד בתוקף עד פתיחתו המחודשת של שדה דב ב־13 בדצמבר 2008.
רשות שדות התעופה הודיעה כי בכוונתה להפעיל בטרמינל 1 מסוף לטיסות אח"מ ומסוף לטיסות חברות תעופה במחיר נמוך.
הטרמינל שימש את הטיסות היוצאות בלבד של חברת סקאי איירליינס הטורקית מ־1 ביולי 2008 ועד 21 באוקטובר 2008, ובשנת 2009 החל לשרת את הטיסות הבין-לאומיות היוצאות של מספר חברות במחיר נמוך.
בשנה הראשונה לחידוש הטיסות הבין-לאומיות ממנו, טסו כ־93 אלף נוסעים בטיסות המוזלות דרכו.
ב־27 באוקטובר 2013 נחנך מחדש אולם הנוסעים המערבי בבנין הטרמינל, המיועד לטיסות בין-לאומיות.
לצורך כך שופצו אולם הנוסעים היוצאים ומערך הטיפול במזוודות, נוספו דלפקי בידוק, עמדות בידוק ביטחוני ועמדות לביקורת דרכונים, ונפתח מחדש מתחם משופץ של חנויות הדיוטי פרי לצד שירותי הסעדה וטרקלין אירוח.
בנוסף לכך הופעלו מחדש תשעה משערי העלייה למטוס שחדלו מלפעול בשנת 2004. עם זאת, גם במתכונת זו אשר החלה לפעול ב־19 ביוני 2017, מועברים הנוסעים בכל הטיסות הבין-לאומיות הנכנסות, אל טרמינל 3, וטרמינל 1 משמש עדיין אך ורק לנוסעים בטיסות יוצאות בטיסות המוזלות של חברות הלואו קוסט.
נכון לשנת 2017 פועלות מטרמינל 1 החברות ויז אייר, איזיג'ט, איזיג'ט שווייץ, ריאנאייר, וכן חלק מהטיסות הבין-לאומיות של ישראייר, ארקיע, סאן דור, פגאסוס איירליינס, בלו בירד איירווייז, אליטליה ו־טוס איירווייז.
בשנת 2019 עברו כעשירית מכלל הנוסעים היוצאים בנמל דרך טרמינל 1.
בשל פרוץ מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023, צומצמה פעילות התעופה בנתב"ג וטרמינל 1 נסגר לפעילות כשכל פעילות הטיסות הנכנסות והיוצאות כולל הטיסות לאילת הועברו לטרמינל 3. הטרמינל שב לפעילות ב-27 במאי 2024 בטיסות לאילת, וב-1 ביוני 2024 גם לטיסות בין-לאומיות.
ב-1 בנובמבר 2024 שוב נסגר הטרמינל לטיסות בינלאומית לתקופה שהתארכה עד 2 ביוני 2025, אף שהיה אמור לשוב לפעילות כבר ב-29 במרץ 2025, אך חברות רבות ביטלו טיסות בשל מתקפות החות'ים נגד ישראל.
ב-12 ביוני 2025 הושבת שוב הטרמינל בשל מבצע עם כלביא ונפתח שוב ב-3 באוגוסט 2025.
באפריל 2019 נחנך במערב טרמינל 1 "פתאל טרמינל" מסוף חדש לטיסות פרטיות (באגף שהוקם ב-1995 כאולם קבלת פנים) המופעל על ידי מלונות פתאל, הכולל טרקלין אח"מים חדש שהתווסף לטרקלין "מצדה" הסמוך.
פעילות הנוסעים בטיסות הפרטיות והאח"מים מתנהלת בהפרדה מלאה מפעילות הטיסות הרגילה בחלק המרכזי של הטרמינל.
הקמת טרמינל 2 החלה בשנת 1967 והוא נחנך בשנת 1969 לאחר שחברת ארקיע שבה לפעול בנמל התעופה לאחר מלחמת ששת הימים.
הטרמינל היה בית נתיבות קטן אשר שימש את הטיסות הפנים־ארציות עד 20 בפברואר 2007, וטיסות בין-לאומיות פעלו ממנו רק בתקופות עומס.
לאחר העברת תנועת הנוסעים בטיסות הפנים אל טרמינל 1, נסגר טרמינל 2 ונהרס, ובמקומו הוקם בניין שינוע של חברת סוויספורט שירותי מטען ישראל.
טרמינל 3, בית הנתיבות הגדול והמודרני המוכר גם בכינוי נתב"ג 2000, נחנך ב־28 באוקטובר 2004, וב־2 בנובמבר יצאה ממנו הטיסה הראשונה.
הוא נבנה באופן המאפשר את הרחבתו בשני צדדיו.
כפתרון זמני עד מימוש תוכניות ההרחבה, הוקם במהלך 2018 אוהל ענק ממוזג שמחובר לצידו המזרחי של מבנה החלק היבשתי בטרמינל ויוסיף מקיץ 2018 כ-26 עמדות בידוק זמניות.
באוגוסט 2025 ייחנך אגף נוסף מצידו המערבי של מבנה החלק היבשתי בטרמינל ששטחו כ-3,900 מ"ר ויוסיף כ-22 עמדות בידוק וביטחון.
בעתיד מתוכנן בינוי להרחבת הטרמינל באגף חדש ששטחו כ-36,000 מ"ר, שיכלול בין השאר גם כ-88 עמדות בידוק חדשות.
ב-15 בפברואר 2018 נחנכה זרוע E שמגדילה את קיבולת הנוסעים באמצעות 11 גשרי עלייה למטוס (חלקם כפולים) ולראשונה עשויים מזכוכית.
כמו כן הוקמו בתי קפה וחנויות דיוטי פרי לאורך הזרוע.
בעתיד צפויה הקמת הזרוע האחרונה (זרוע A), ובכך יגיע הטרמינל לשטחו המתוכנן המרבי.
קומות G ו־3 הן הקומות המרכזיות, והן משמשות את הנוסעים הנכנסים והנוסעים היוצאים בהתאמה.
דרך תלת־מפלסית מגיעה אל טרמינל 3. המפלס העליון מגיע לקומת הנוסעים היוצאים (קומה 3), המפלס התחתון מגיע לקומת הנוסעים הנכנסים (קומה G), והמפלס האמצעי מגיע לקומה השנייה ומשמש את התחבורה הציבורית.
בקומה השלישית נמצא אולם המבואה ששטחו 10,000 מ"ר, ובו 110 דלפקים המשמשים לרישום ולבידוק לטיסה.
המבואה עוצבה תוך שילוב אבן ירושלמית, נירוסטה וזכוכית המאפשרת חדירת אור יום.