tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבר כלכלת רוק היל נשלטה על ידי תעשיית הטקסטיל והעברת המשרות והתעשייה מעבר לים ומחוץ לארצות הברית גרמה לירידה בכלכלה וגרעון באותו זמן.
במהלך העשור האחרון, רוק היל עברה לכוח עבודה חזק יחסית.
על פי תוצאות מפקד 2010, ההכנסה הממוצעת לבעל בית הייתה 37,336$ לשנה וההכנסה הממוצעת למשפחה הייתה 45,697$ לשנה, המשכורת הממוצעת של הגברים לשנה הייתה 32,156$ לעומת 24,181$ לנשים.
ההכנסה הממוצעת של העיר הייתה 18,929$ לשנה.
ב-26 בנובמבר 1926 טורנדו הרסני פגע במרכז העיר רוק היל, יום לאחר חג ההודיה וטורנדו פתאומי מכיוון שבדרך כלל לא מתרחש טורנדו חזק כל כך בסוף העונה, לטורנדו שנקרא "שחור כדיו" לקחו פחות מ-10 דקות להרוס את כל האזור המסחרי ברוק היל.
הסערה נחתה במערב מחוז יורק והמשיכה לרוק היל מהמערב.
לראשונה בעיר, הטורנדו המשיך לרוחב 3 גושי בניינים והותיר 60 בתים עם נזק כבד, גג בית החולים עף ומכוניות הועפו או התרסקו.
הנזק הכולל שגרם הטורנדו "שחור כדיו" לעיר היה בסביבות 150,000$ וגרם למוות אחד ו-12 פצועים בתוך רוק היל.
הוריקן הוגו פגע בעיר בבוקר ה-22 בספטמבר 1989. ההוריקן קרע לגזרים את העיר עם רוחות ממושכות בחוזק 90 מיילים לשעה (144.8 קמ"ש) והפיל עצי אלון ואורן גדולים וחזקים.
בתי הספר נסגרו לשבועות עקב נזק נרחב לדרכים ומפעלים.
הנזק הכולל לכל קרוליינה הדרומית עלה 4.2 מיליארד דולר.
הסערה נכנסה למחוז יורק בקטגוריה שלוש ועזבה בקטגוריה שתיים.
סדרה של מערכות לחץ אוויר נמוך נעה לרוחב קרוליינה הדרומית בין התאריכים 25–27 בפברואר 2004 וגרמה למערכת של גשם מעורב בשלג שהפך בהדרגה לשלג כבד ככל שלחץ האוויר ירד, אוויר ארקטי קר שרר בקרוליינה וגרם ל־22 אינצ'ים (55.8 סנטימטרים) של שלג, ברקים ורוחות מתפרצות.
השלג הגיע לגובה של 28 אינצ'ים (71 סנטימטרים) במקומות שונים.
ברוק היל ישנם 27 בתי ספר מתוכם 17 בתי ספר יסודיים, חמש חטיבות ביניים ושלושה תיכונים, בנוסף ישנן שלוש מכללות.
אוניברסיטת וינת'רופ, נפתחה בשנת 1886 כמכללה לנשים.
מכללת קלינטון, נפתחה בשנת 1894.
המכללה הטכנית של יורק, נפתחה בשנת 1964.
התיכון של רוק היל (התיכון הראשון בעיר)
"ההראלד", העיתון הכי עתיק בעיר שקיים משנת 1872, עיתון בוקר היוצא לאור כל יום ברוק היל, העיתון מסקר את מחוז יורק, מחוז צ'סטר ומחוז לנקסטר.
OTS, קבוצת מדיה בעלת מספר תחנות רדיו בעיר
WNSC-PM, סניף ה־NPR ברוק היל
תחנת הרדיו של הכנסייה הבפטיסטית
תחנת הרדיו של המכללה הטכנית של יורק
WNSC-TV, תחנת הטלוויזיה שמפעילה PBS בעיר
CN2, תחנה המשדרת חדשות יומיות
רוק היל מתחברת ל-2 כבישים בין-מדינתיים כחלק ממערכת הכבישים הבין-מדינתיים:
לרוק היל יש 2 נמלי תעופה מקומיים:
נמל התעופה של רוק היל ומחוז יורק, נמל תעופה מוניציפלי לטיסות לא מסחריות.
נמל התעופה הבין-לאומי שארלוט דאגלס, נמל התעופה השמיני בגודלו בארצות הברית שממוקם 20 מיילים צפונית לעיר.
רוק היל מארחת מספר אירועים עונתיים, בכל אביב מתקיים פסטיבל הנקרא "בוא תראה אותי", בו משתתפים למעלה מ-125,000 איש מרחבי קרוליינה הדרומית.
"בוא תראה אותי" נבחר במקום ראשון כפסטיבל הטוב ביותר בקרוליינה הדרומית.
ביום העצמאות של ארצות הברית העיר מארחת את פסטיבל "אדום, לבן ובום".
בשבוע הראשון של כל אוקטובר, מועצת האמנות של מחוז יורק מארחת את פסטיבל ה"בלוז וג'אז".
מוזיאון מחוז יורק של רוק היל, מוזיאון תרבותי הממוקם ליד נמל התעופה של רוק היל.
מוזיאון הטלפון של קומפוריום, מוזיאון היסטורי העוסק בהיסטוריית הטכנולוגיה בעיר.
מוזיאון האש של רוק היל
מרכז האמנות על שם טום ס גטי
רוק היל מארחת 2 אליפויות בינלאומיות:
אליפות ארצות הברית בגולף דיסק המתארח באוניברסיטת וינת'רופ
אליפות ארצות הברית בכדורגל לנוער המתארח במנצ'סטר מדוז
בנוסף, רוק היל ארחה בשנת 2015 את גביע העולם ב-IQA וב-2017 את אליפות העולם ב-UCI BMX.
"העיטים של וינת'רופ", קבוצה המשחקת בהתאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA)
"רוק היל קרדינלס" היא קבוצת בייסבול שהייתה קיימת ברוק היל בעבר אך כיום סופחה לסנט לואיס קרדינלס.
רוק היל ידועה בשל מספר הפארקים והמתקנים הציבוריים הגדול שבה, הפארקים הגדולים ביותר מופיעים ברשימה להלן:
פארק אבנזר, פארק הממוקם על חוף אגם ווילי.
גן בלנקן, גן בוטני מיוחד הכולל מגוון פרחים מלבלבים ועצים.
פארק וסטמינסטר, פארק הכולל משחק מגרשי כדורגל ומארח את אליפות ארצות הברית בכדורגל לנוער מדי שנה.
הר נאני, פארק קטן סמוך לרוק היל.
פארק הצבאי הלאומי בהר קינגס, פארק היסטורי ומוכר בשל הקרב על הר קינגס
מחלקת מכבי האש של רוק היל, בעלת שתי מחלקות ושש תחנות כיבוי אש בתוך העיר.
מחלקת המשטרה של רוק היל, בעלת חמש מחלקות ותשע יחידות מיוחדות.
המרכז הרפואי פידמונט, בית החולים של רוק היל.
המועצה המנהלית שמושלת על העיר מורכבת מראש העיר ושישה חברי מועצה נוספים, ראש העיר נבחר כל ארבע שנים וכך גם חברי המועצה, ראש העיר הנוכחי הוא ג'ון גטיס שהחל את כהונתו בינואר 2018.
"הפטריוט (2000)", סרט מלחמה אמריקאי בכיכובו של מל גיבסון
"מקום מקלט (סרט, 2008)", צולם באוניברסיטת וינת'רופ
רוק בחלל הוא סרט אנימציה מדע בדיוני בבימויו של ג'רלד פוטרטון.
התסריט לסרט נכתב על ידי דניאל גולדברג ולן בלום.
הסרט הוא אנתולוגיה של סיפורי מדע בדיוני וסיפורי פנטזיה שונים.
הסרט הוא אנתולוגיה של סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה שונים הקשורים יחדיו על ידי נושא אחד של כוח רשע שהוא "סכום כל הרעות".
הוא עובד ממגזין Heavy Metal וסיפורים מקוריים באותה רוח.
כמו המגזין, הסרט מציג הרבה מאוד אלימות גרפית, מיניות ועירום.
הייצור שלו הואץ על ידי כך שכמה בתי אנימציה עבדו בו זמנית על קטעים שונים.
למרות הביקורות המעורבות של מבקרי הקולנוע ביציאתו הראשונית, הסרט זכה להצלחה צנועה בקופות ומאז השיג מעמד של קאלט.
הפסקול המשפיע של הסרט נארז על ידי מנהל המוזיקה אירווינג אזוף וכלל כמה להקות ואמנים רוק פופולריים, כולל Black Sabbath, Blue Öyster Cult, סמי הגר, דון פלדר, Cheap Trick, DEVO, Journey ונצרת, בין היתר.
סרט המשך בשם "Heavy Metal 2000" יצא לאקרנים בשנת 2000.
רוק בבית הספר הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2003 בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר.
בסרט מככבים ג'ק בלאק, ג'ואן קיוזאק ושרה סילברמן.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 35 מיליון דולרים, יצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 2003 וגרף מעל ל-131 מיליון דולרים ברחבי העולם.
דיואי פין (מגולם על ידי ג'ק בלאק) הוא זמר וגיטריסט רוק מוכשר אך כושל, שמופיע בלהקת רוק.
דיואי גר בדירה של חברו נד שניבלי (מגולם על ידי מייק וייט) וחברתו השתלטנית פאטי (מגולמת על ידי שרה סילברמן), שמאוד רוצה שדיואי יעזוב את הדירה.
לאחר שחברי הלהקה של דיואי מעיפים אותו ומחליפים אותו בגיטריסט אחר, הוא נאלץ למצוא עבודה חדשה.
כשדיואי עונה לשיחת טלפון להצעת עבודה שממוענת לנד, להיות מורה מחליף בבית הספר היסודי היוקרתי "הוראס גרין", הוא מתחזה לנד על מנת להשיג את העבודה.
דיואי מבין בהמשך שלתלמידיו יש כישרון יוצא דופן לנגינת מוזיקת רוק.
בעקבות כך הוא מחליט להקים להקת רוק יחד עם תלמידים במטרה להתחרות בתחרות הכישרונות המקומית "Battle of the Bands", מבלי שמנהלת בית הספר גברת רוזלי מולינס (מגולמת על ידי ג'ואן קיוזאק) תדע על כך.
דיואי פין (מגולם על ידי ג'ק בלאק) - גיטריסט רוק אנרגטי, מרדן אך חסר מזל שמתחזה למורה מחליף בבית הספר היסודי היוקרתי "הוראס גרין".
שיטות הלימוד הלא שגרתיות שלו מובילות לכך שהוא מקים יחד עם תלמידיו להקת רוק אשר מתחרה בתחרות כישרונות מקומית.
במהלך הסרט הוא מתחבר לתלמידים ובכך בעצם מתבגר.
רוזלי מולינס (מגולמת על ידי ג'ואן קיוזאק) - המנהלת הקשוחה והקפדנית בבית הספר היוקרתי "הוראס גרין".
נד שניבלי (מגולם על ידי מייק ווייט) - חברו הטוב משכבר הימים של דיואי והשותף שלו לדירה אשר עובד למחייתו כמורה מחליף.
דיואי מחליט להתחזות לנד על מנת לקבל עבודה כמורה מחליף.
פאטי די מרקו (מגולמת על ידי שרה סילברמן) - חברתו השתלטנית של נד אשר חושדת מאוד בדיואי.
פאטי נחושה להעיף את דיואי מהדירה שלהם.
זאק מוניהם (מגולם על ידי ג'ואי גאידוס ג'וניור) - תלמיד צעיר וביישן שהופך לגיטריסט הראשי של להקת בית הספר.
פרדי ג'ונס (מגולם על ידי קווין קלארק) - המתופף האנרגטי של להקת בית הספר.
קייטי (מגולמת על ידי רבקה בראון) - תלמידה שקטה וחרוצה אשר הופכת לנגנית של גיטרה בס בלהקת בית הספר.
לורנס (מגולם על ידי רוברט צאי) - הופך לנגן הקלידים בלהקת בית הספר.
טומיקה (מגולמת על ידי מרים חסן) - נערה ביישנית ובעלת משקל עודף עם כישרון רב בשירה אשר הופכת לאחת מהזמרות בלהקות בית הספר.
מרתה (מגולמת על ידי קייטלין הייל) - הופכת לאחת מהזמרות בלהקת בית הספר.
סאמר האת'ווי (מגולמת על ידי מירנדה קוסגרוב) - תלמידה שאפתנית אשר הופכת למנהלת של להקת בית הספר.
פסקול הסרט הולחן על ידי קרייג וודרן והוא כולל גם שירי רוק קלאסיים מאת להקות כמו לד זפלין, The Who ו-AC/DC.
בשנת 2015 הופק מחזמר המבוסס על הסרט אשר מוצג בברודוויי עם מוזיקה מאת אנדרו לויד וובר.
בין השנים 2016 ל-2018 שודר בערוץ ניקולודיאון עיבוד טלוויזיוני לסרט.
ג'ק בלאק זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזמר או קומדיה על התפקיד אותו גילם בסרט.
הסרט זכה גם בפרס MTV להופעה הקומית הטובה ביותר בסרט קולנוע, והוא היה גם מועמד לפרס BAFTA לתסריט המקורי הטוב ביותר.
רוק לטיני הוא מונח המתייחס לתת-סגנון המורכב מפולק אמריקני וקאריבי עם מוזיקת רוק.
עם זאת, בשפה האנגלית משתמשים במונח רוק לטיני כדי לציין כל סוג של רוק בו מדברים בספרדית או פורטוגזית, אלא שלמעשה רוק לטיני הוא סוגה בפני עצמו שמתאפיינת בשילוב של סגנונות מוזיקליים מאמריקה המרכזית והדרומית עם מוזיקת רוק.
הסגנון החל להתפתח בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 עם להקות כמו "סנטנה", "סר דאגלס קווינטט" ועוד.
הלהקה הראשונה שניסתה לשלב בין הז'אנרים של מוזיקה לטינית ורוק היא חמישיית "סר דאגלס".
החמישייה הייתה להקת רוק אמריקאית שהתנסתה באלמנטים עממיים לטיניים במהלך שנות השישים תוך שילובם בשלל סגנונות, כמו מוזיקת רוק אנד רול שנבעה ממגוון מקורות הכוללים בלוז, גוספל, קאנטרי, מוזיקת פופ, סווינג ומוזיקת טין פן אלי.
הלהקה הייתה משתמשת במקצבים קריביים כמו 'קליפסו' בשילוב עם מוזיקת רוק; היו להם כמה שירי רוקנרול שהתבססו על סגנונות כמו "צ'ה צ'ה צ'ה" או "ממבו".
אלה היו הניסיונות הראשונים שהובילו ליצירת הז'אנר.
רוק לטיני (מונח שטרם נוצר אז) נולד בארצות הברית בסוף שנות החמישים.
בשנת 1958 נעשה עיבוד לשיר עם מקסיקני בשם "לה במבה" מאת אמנית הרוק צ'יקנו ריצ'י ולנס.
באותה שנה הוציאה להקת הרוק האינסטרומנטלית "השאנז" את "טקילה", יצירה שמשלבת צלילים לטיניים ברורים (שהלחין צ'יקנו דני פלורס) עם רוק אנד רול.
במהלך שנות השישים היו יותר ויותר אמנים מעולם הרוק ששילבו ביצירותיהם מוזיקה דרום אמריקאית, כמו "The Midniters" ,"Mark Mark & the Mysterians" ,"Sam the Sham and the Faraohs" או חמישיית "סר דגלאס".
באתו זמן, כמעט בצורה מותאמת באופן פלאי, התפתח בקליפורניה זרם ה'רוק צ'יקנו' שהפך פופולרי.
אף על פי שלא ניתן היה לראות את כל אמני הרוק צ'יקנו כאמני רוק לטיני, ישנם הרבה מאוד מאפיינים דומים בין הסגנונות.
בשנת 1969, לאחר יציאת אלבום הבכורה של סנטנה (Santana), הופיע הרוק הלטיני בארצות הברית ובאזורים אחרים בעולם.
התיאור של סגנון המוזיקה של הלהקה כמיזוג של מקצבים אמריקאים וקריביים, מוזיקת נשמה, ג'אז, פאנק, בלוז, פסיכדליה ורית'ם אנד בלוז המבוססים על מוזיקת רוק.
בעקבות הופעותיה של סנטנה (פסטיבל וודסטוק) הופיעו להקות אמריקאיות אחרות כמו "מאלו" , "אוצ'ו", "מנדריל", "אל צ'יקנו", "הארלם ריבר דרייב" של אדי פלמיירי, "וור", "סאפו" ו"אצטקה" בתחילת שנות ה-70 של המאה הקודמת, והפכו את המוזיקה לז'אנר.
הז'אנר הגיע גם לאירופה, עם "ברראבס" הספרדים, "מצדה" ההולנדית ו"אוסיביסה" הבריטית.
בינתיים, מוזיקת ה'רגאיי' השיגה הצלחה גדולה ברחבי העולם.
מקורו של קצב זה בג'מייקה במהלך שנות ה-60 של המאה הקודמת, התפתח מסקאה.
מאז מקורותיו יחד עם מוזיקת רוק ורית'ם אנד בלוז עם מקצבים עממיים ג'מייקניים, אלמנטים קריביים מאמריקה הלטינית השפיעו על הסצנה.
עם זאת, רגאיי או סקאה מעולם לא היו חלק מהרוק הלטיני.
גם מוזיקת הדיסקו השפיעה גם על הרוק הלטיני במהלך שנות השבעים.
אבולוציית הרוק הלטיני (1980 – הווה)
עם סוף שנות ה-70, הז'אנר הושפע גם מסגנונות מוזיקה רבים אחרים.
כמה להקות פאנק בריטיות כמו ה- "Clash" כללו אלמנטים שיכולים להיחשב כ"לטיניים" ביצירה "סנדיניסטה!" (1980).
בספרד, הושפעו גם להקות מקומיות כמו "לוס קויוטות", "לוס מסטיזוס" ו"רדיו פוטורה", שיצאו כרוק לטיני המעורב עם פאנק, באמצע שנות ה-80. ספרד המשיכה לייצר רוק לטיני כמו "מקאקו", "אמפרנויה" או "ג'ראבה דה פאלו".
בצרפת, להקות כמו "Les Negresses Vertes" ניגנו מיזוג של רוק עם מוזיקת עולם כולל אלמנטים לטיניים.
האמן מאנו צ'או היה ההצלחה הגדולה של הרוק הלטיני בצרפת עם הלהקה מנו נגרה (גם כאמן סולו) עם סגנון שהיה ידוע מאוחר יותר כ"לטינית אלטרנטיבית"; ערבוב של רוק, עם אלמנטים לטיניים, מוזיקה ערבית, פאנק, ראפ, פלמנקו, סאקה ורגאיי.
בארצות הברית במהלך תקופה זו הופיעו להקות כמו דייוויד ביירן (לשעבר סולן Talking), פיטר גבריאל, פול סיימון, ווילי דוויל, לוס לובוס, אל-ווז, רד הוט צ'ילי פפרז ו-Rage Against the Machine, ופיתחו כמה צלילי "ערבוב" (במיוחד בצלילי פולק לטיניים).
הז'אנר התגבש במהלך שנות התשעים באמריקה הלטינית.
להקות רבות הופיעו במקסיקו, ארגנטינה, ברזיל, קולומביה ופרו עם שלל להקות רוק לטיני ובינן "ריו רומא" ו"קאיפאנס" המקסיקניות ו"פאבולוסוס קדילאק" הארגנטינאית.
הוויכוח על המושג "מוזיקה לטינית"
בשלהי שנות ה-90, הגידול של הלהקות הלטיניות בארצות הברית (המונח שהיה פופולרי מאז שנות ה-60 בגלל שימוש לא נכון ומבלבל במונח "ספרדי" והמונח הלא פופולרי "היספני") הובילה את תעשיית המוזיקה ליצור את "האקדמיה הלטינית לאמנות ומדעי הקלטה" כחוג-משנה של האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי הקלטה.
כמו כן, בשנת 2000 נוצרו פרסי גראמי הלטיניים.
לפיכך, חלק ניכר מהתקשורת האנגלית החל להתייחס לכל סוג של מוזיקה המציגה שירה בספרדית "מוזיקה לטינית".
מונח זה זכה להצלחה רבה בחלק ממדינות אמריקה הלטינית, שם חלק מהעיתונות האזורית שלהם החלה להשתמש במינוח החדש.
תופעה זו הפיצה את השימוש במונח "הרוק הלטיני" עם משמעות שונה לחלוטין מזו המקורית.
זה הוביל למחלוקת ובלבול בקרב רבים באוכלוסייה, והגיע עד לידיי החלטה של האקדמיה האנגלית כי המושג רוק לטיני מתאר תת-סוגה של מוזיקת רוק ואילו מוזיקה לטינית מתארת מוזיקה שמגיעה מהארצות הלטיניות (דרום אמריקה, ספרד, פורטוגל).
רוק ניישן היא חברת תקליטי היפ הופ אמריקאית שנוסדה על ידי הראפר האמריקאי ג'יי זי ב-2008. החברה ממוקמת בניו יורק סיטי, ניו יורק.
ב-2013, התמזגה רוק-א-פלה רקורדס, חברתו השנייה של ג'יי זי, עם רוק ניישן.
האלבום הראשון שיצא על ידי החברה היה אלבומו של ג'יי זי, The Blueprint 3. האלבום זכה במעמד "אלבום פלטינה" ואף לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בין האמנים החתומים בחברה ניתן למנות את ג'יי זי עצמו, ג'יי קול, ריהאנה ורפסודי.
רוק הצעיר היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית המבוססת על חייו של השחקן והמתאבק דוויין ג'ונסון, המוכר בשם הבמה "The Rock".
הסדרה הופקה ושודרה ברשת הטלוויזיה האמריקאית NBC.
עונתה הראשונה עלתה לשידור ב-16 בפברואר 2021. באפריל 2021 הכריזה הרשת כי תחדש את הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-15 במרץ 2022. במאי 2022 הסדרה חודשה לעונה שלישית, שעלתה לשידור ב-4 בנובמבר 2022. ביוני 2023 הסדרה בוטלה.
השנה היא שנת 2032, ודוויין ג'ונסון רץ לנשיאות ארצות הברית.
במהלך סדרת ראיונות עם מנחה תוכנית אירוח, ג'ונסון מספר בסיפור מסגרת על מהלך חייו ועל הדברים שהובילו אותו לנקודה בה הוא נמצא כעת.
הסדרה מתמקדת בחייו כילד צעיר הגדל בהוואי, על חייו כתלמיד תיכון הנאבק שלא להסתבך בפלילים ועל חייו כשחקן פוטבול בקצה הספסל באוניברסיטת מיאמי.
בסדרה הוזכרו מתאבקים רבים אותם הכיר ג'ונסון, כמו אנדרה הענק, רנדי סאבאג', הסמל סלוטר, ריק פלייר, רודי פייפר, וינס מקמהן ועוד.
דוויין ג'ונסון – בתפקיד עצמו.
רוזריו דוסון – הגנרלית מוניקה ג'קסון, המיועדת לתפקיד סגנית הנשיא מטעם ג'ונסון.
סטייסי לילואה – אטה ג'ונסון, אימו של דוויין.
האלק הוגאן - ברוק או'הרן
ג'וזף לי אנדרסון – רוקי ג'ונסון, מתאבק אגדי ואביו של דוויין.
(הערה: כל דמויות ההיאבקות החוזרות ומופיעות ב-1982 מופיעות גם ב-1987 ובשנות ה-90)
ברט אזר – (שייח הברזל).
נייט ג'קסון – (כלב ג'אנק).
קווין מייקלי – (רנדי סאבאג).
וויין מאטי – (רוברט רודולף רמוס).
ג'וש תומסון – (בוב), העוזרת של ליה מאיביה.
שם הספיישל תאריך שידור מקוריסכנת חג המולד15 בדצמבר 2021
רוק נוצרי הוא סוגה של מוזיקת רוק הכוללת מילים המתמקדות בענייני אמונה נוצרית, לעיתים קרובות עם דגש על ישו, המבוצעת בדרך כלל על ידי אנשים נוצרים המוכרים בעצמם.
המידה שבה המילים שלהם נוצריות במפורש משתנה בין להקות.
ללהקות רבות שמבצעות שירי רוק נוצריים יש קשרים עם חברות המוזיקה הנוצרית העכשווית, כלי התקשורת והפסטיבלים, בעוד להקות אחרות פועלות כעצמאיות.
במרוצת השנים פורסמו רשימות אודות להקות הרוק הנוצריות המובילות.
להלן לקט להקות רוק נוצריות מובילות:
רוק ספרינגס היא עיר במחוז סוויטווטר, בוויומינג, בארצות הברית.
ב-2010 התגוררו בעיר 23,036 אנשים, מה שהופך אותה לחמישית המאוכלסת ביותר בוויומינג, ולעיר המאוכלסת ביותר במחוז סוויטווטר.
רוק ספרינגס ידועה כביתם של 56 לאומים בגלל זרם המהגרים מכל העולם שהגיעו לעבוד במכרות הפחם שסיפקו את הדלק להנעת מנועי הקיטור של הרכבת יוניון פסיפיק.
המורשת התרבותית העשירה של העיר נחגגת בכל קיץ ביום הבינלאומי, פסטיבל שבו המאכלים, התלבושות והמסורות של אבותיהם של התושבים משוחזרים ונהנים בפארק באנינג שבמרכז העיר רוק ספרינגס.
רוק ספרינגס קיבלה את שמה ממעיין סלע שזרם ברובע מספר 6 בצפון העיר.
סיפור שגוי היה שהמעיין נמצא על ידי רוכב פוני שאבד בדרכו, אך תחנת המעיין הייתה ידועה לג'ים ברידג'ר לפני 1860; תחנת Overland Stage הייתה ממוקמת בקרבת מקום.
המעיין נעלם כאשר פעולות מכרה הפחם קטעו את הזרימה התת-קרקעית.
מאוחר יותר נוספה 'S' לשם כריבוי למעיינות שנמצאים באזור והפכה אותו ל"רוק ספרינגס".
לאורך השנים, אספקת המים הייתה בעיה לרוק ספרינגס.
בימיה הראשונים, תושביה סחבו מים ביתיים ממעיין הגופרית מצפון לעיירה.
עם פעולות הכרייה, זרימת המים נקטעה ומים נשאבו מגרין ריבר ומפוינט אוף רוקס.
החל משנת 1887, הוחל צינור מים מהנהר גרין והושלם ב-1888 כדי להביא אספקה רציפה של מים לרוק ספרינגס.
לרוק ספרינגס מורשת רב-אתנית; המקומיים קראו לזה מגוון 57 הלאומים.
המהגרים הראשונים הובאו על ידי חברות הרכבת וכריית הפחם בהם בעיקר וולשים שהיו בתחילה המאוכלסים ביותר.
מאוחר יותר הגיעו גם אירים, שחורים ופליטים מדרום ארצות הברית.
גם סקנדינבים היו מיוצגים בגיוס מורמוני כבד.
אחת התקריות הקשות ביותר של אלימות נגד מהגרים בהיסטוריה האמריקאית, המכונה טבח רוק ספרינגס, שהתרחש ב-2 בספטמבר 1885, לפיה כורים לבנים בעיירה טבחו בעמיתיהם לעבודה ממוצא אסייאתי בשל בגזענות.
ישנם עדיין שרידים של עיירות כריית הפחם הישנות מחוץ לרוק ספרינגס.
העיירה הוצגה בתוכנית "60 דקות" ב-1977 עקב חשדות לשחיתות במשטרה ובעירייה.
חבר מושבעים גדול זומן לישיבה.
השריף של מחוז סוויטווטר, ג'יימס סטארק, העיד ומעולם לא נמצאה ראייה לשום עבירה.
מעקב צולם 20 שנה מאוחר יותר לתוכנית "City Confidential".
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של .
בעיר היו 10,070 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 201 איש לקילומטר רבוע, ההרכב הגזעי של העיר היה 86.4% לבנים, 1.4% אפרו-אמריקאים, 0.8% ילידים אמריקאנים, 1.1% אסייתים, 0.1% פולינזים, 7.5% מגזעים אחרים ו-2.6% משני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 16.4% מהאוכלוסייה.
צפיפות האוכלוסין הייתה 391.7 לקילומטר רבוע.
היו 8,359 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 175 לכל קילומטר רבוע.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 8.96% מהאוכלוסייה.
ההכנסה החציונית של משק הבית הייתה 42,584 דולר וההכנסה החציונית של המשפחה הייתה 51,541 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של $44,809 לעומת $22,609 לנשים.
ההכנסה לנפש בעיר הייתה 19,396 דולר.
רוק מזרחי הוא ז'אנר מוזיקלי המשלב בין מוזיקה מזרחית למוזיקת רוק.
להגדרה זו משתייכים כל אמני הרוק המשלבים ביצירתם אלמנטים מין תרבות המוזיקה המזרחית, וגם זמרים השייכים לזמר המזרחי אשר בשיריהם מורגשות השפעות של רוק מערבי.
כמה דוגמאות הן אורפנד לנד, כנסיית השכל, אלגיר והסולן אביב גדג', יוסי סאסי ודודו טסה.
הרוק המזרחי החל להתפתח בשנות ה-70. הזמרים גבי שושן, ניסים סרוסי, אבנר גדסי ושימי תבורי שנקראו אז זמרים מזרחיים או זמרי רוק מזרחי.
רוק לנצח הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 2012, בבימויו של אדם שנקמן.
הסרט מבוסס על המחזמר המצליח מברודוויי הנושא את אותו שם, ומתרחש על רקע סצנת הרוק של שנות השמונים בשדרת סנסט בלוס אנג'לס.
העלילה עוקבת אחר דרו (דייגו בונטה) ושרי (ג'וליאן האף), זוג צעירים המתאהבים במועדון רוק מפורסם, אך נתקלים במכשולים בדרכם להגשמת חלומותיהם המוזיקליים.
בסרט מככבים גם טום קרוז בתפקיד סטייסי ג'קס, רוקר אגדי; אלק בולדווין כבעל המועדון דניס דופרי; קתרין זיטה-ג'ונס כאשת ראש העירייה השמרנית; וראסל ברנד כעוזרו של דניס.
הסרט מתמקד בדרו, עובד במועדון הרוק "בורבון רום" החולם להיות כוכב רוק, ובשרי, נערה מעיירה קטנה המגיעה ללוס אנג'לס במטרה להפוך לזמרת.
השניים מתאהבים, אך בעקבות אי-הבנות וקשיים בתעשיית המוזיקה, דרכיהם נפרדות.
במקביל, המועדון ניצב בפני סגירה עקב לחצים מצד אשת ראש העירייה, המבקשת "לטהר" את העיר מהשפעת הרוק.
הסרט משלב ביצועים מחודשים ללהיטי רוק משנות השמונים, ומציג את מאבקם של הדמויות לשמור על חלומותיהם ועל תרבות הרוק.
ג'וליאן האף – שרי כריסטיאן, נערה מעיירה קטנה החולמת להיות זמרת.
דייגו בונטה – דרו בולי, עובד במועדון רוק וחולם להיות כוכב.
טום קרוז – סטייסי ג'קס, כוכב רוק אגדי.
אלק בולדווין – דניס דופרי, בעל מועדון "בורבון רום".
ראסל ברנד – לוני בארנט, עוזרו של דניס.
קתרין זיטה-ג'ונס – פטרישיה ויטמור, אשת ראש העירייה המתנגדת למוזיקת הרוק.
פול ג'יאמטי – פול גיל, מנהל עסקי ערמומי.
מרי ג'יי בלייג' – ג'סטיס צ'ארלי, בעלת מועדון חשפנות.
בריאן קראנסטון – ראש העיר מייק ויטמור.
הסרט "רוק לנצח" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
בארצות הברית, הסרט לא הצליח בקופות, והכניס פחות מ-37 מיליון דולר מאז צאתו לאקרנים, לעומת תקציב הפקה של 75 מיליון דולר.
בעקבות הכישלון הקופתי, מפיצים ברחבי העולם, כולל בישראל, בחרו שלא להקרין את הסרט בבתי הקולנוע.
מבקר הקולנוע אבנר שביט מוואלה ציין כי הסרט סובל מעבודת ליהוק בעייתית, עלילה קלישאתית וחוסר חיים, אך הוסיף כי חובבי רוק משנות השמונים עשויים ליהנות מהפסקול.
הרוק הקלאסי הוא הזרם המרכזי של הרוק, אשר ממנו התפצלו שאר סגנונות הרוק.
אם נדמה את מוזיקת הרוק לעץ, אז הרי שהרוק הקלאסי הוא החלק התחתון של הגזע, בעוד שאר סוגי הרוק הם ענפים.
מקורו של הרוק הקלאסי הוא ברוק'נרול בארצות הברית ובאנגליה בשנות השישים.
הרוק הקלאסי אינו סגנון אחיד.
המעברים מרוק'נרול לרוק קלאסי בשנות השישים ומרוק קלאסי לרוק כבד בשנות השבעים הדרגתיים, על כן, הגבולות בין סגנונות אלה הם דקים וסובייקטיביים, אך קיימים.
למרות זאת, ניתן לעמוד על כמה מאפיינים ברורים, המאחדים את כל להקות הרוק הקלאסיות: כל להקות הרוק הקלאסיות מבססות את המוזיקה שלהן על הרוק'נרול, תוך בקיאות בטכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית של הבלוז.
עם זאת, להקות הרוק אינן מסתפקות בניגון פשוט של מקצבי רוק'נרול, אלא מפתחות את המוזיקה לכיוונים יותר מלודיים וכבדים.
בעוד הרוק'נרול מולחן לפי תבנית מדויקת, הרוק נחשב למוזיקה ש"באה מהלב", על כן הוא מגוון יותר.
רוקדים עם כוכבים הייתה תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בשנים 2005–2012 במסגרת שידורי הזכיינית "רשת" בערוץ 2. הפורמט שלה לקוח מהתוכנית הבריטית "Strictly Come Dancing" המקורית של רשת BBC, ושמה לקוח מהגרסה האמריקאית "Dancing with the Stars".
בשנת 2022, חזרה "רוקדים עם כוכבים" בעונתה השמינית והמחודשת בישראל, לאחר שעברה מרשת לזכיינית קשת.
התוכנית עוקבת אחר תחרות ריקודים של מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי ומכוכב בידור מוכר וחסר ניסיון בריקודים סלוניים, אשר מתחרים על התואר "מלך ומלכת רחבת הריקודים".
הזוגות, אשר במהלך התוכנית מספרם מצטמצם עקב ניפוי על בסיס שבועי, מופיעים עם ריקוד חדש עליו התאמנו במהלך השבוע.
על הריקוד מוערכים המתמודדים על ידי שופטים מקצועיים בתחום וכן על ידי הקהל בבית, הבוחר באמצעות מסרונים.
אבי קושניר הנחה את התוכנית ובסיום כל ריקוד, הילה נחשון ראיינה את המתמודדים ב"גרין רום" (חדר האמנים) שקיבלו את תוצאות השופטים.
את התלבושות בתוכנית עיצבה אפרת קליג.
בין סגנונות הריקוד בעונתה הראשונה של התוכנית היו הג'ייב, הטנגו, הוואלס, הסמבה והרומבה.
בעונה זו התמודדו שמונה זוגות וזכו בה השחקנית אליענה בקייר והרקדן אורון דהן.
בעקבות נתוני הצפייה המרשימים שבה התוכנית לעונה נוספת (2006) בה זכו השחקן גיא אריאלי והרקדנית מאשה טרויאנסקי.
בשנת 2007 עלתה העונה השלישית, שזוכיה היו השחקן רודריגו גונזלס והרקדנית נעמה תבורי.
בשנת 2008 הוקרנה העונה הרביעית, בה זכו השחקנית גלית גיאת והרקדן קיריל סיבולפוב.
בסיבוב החמישי של העונה הרביעית נאלצו השחקנית לוסי דובינצ'יק והרקדן דניס בלוצרקובסקי לפרוש מהתחרות עקב פריצת דיסק חמורה של בלוצרקובסקי.
בעונה החמישית זכו השחקן והדוגמן מייקל לואיס והרקדנית אנה ארונוב.
זו הייתה הזכייה הראשונה של ארונוב, לאחר מספר עונות בהן זכתה במקום השני או השלישי.
ב-1 בנובמבר 2010 החל שידורה של העונה השישית בה זכו השחקן שלומי קוריאט והרקדנית הדס פישר.
בעונה זו התארחו השחקניות פמלה אנדרסון ואמיליה אטיאס.
בעונה זו השתתפה גילי שם טוב, לסבית, שרקדה עם בת זוג.
מהלך זה היווה תקדים בתולדות הפורמט והוא סוקר גם ברשתות טלוויזיה זרות ובעקבותיו אף ניסו בהפקה האמריקנית של התוכנית לנהל מגעים עם השחקנית פורשיה דה רוסי כדי שתשתתף בתוכנית באופן דומה, אך הניסיון כשל והרעיון לא יצא לפועל.
ב-6 במאי 2012 העונה השביעית יצאה לדרך כאשר המנחים אבי קושניר והילה נחשון הוחלפו על ידי גיא זוארץ וירדן הראל.
בסיבוב השישי, בו הייתה לראשונה שיטת דו-קרב, הזמרת אילנית והרקדן חיים פרשטיין נאלצו לפרוש בגלל בעיות רפואיות של אילנית בגב וברגל (הם הזוג השני שפרש מהתוכנית) ובעקבות כך התקיימה הדחה רגילה.
בעונתה השנייה זכתה הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בשנת 2006 בקטגוריית "תוכנית המציאות הטובה ביותר".
ביולי 2018 פורסם כי רשת 13 (הזכיינית המקורית) שקלה עונה שמינית לתוכנית אולם בסוף "רוקדים עם כוכבים" עברה לקשת 12.
אבי קושניר והילה נחשון הנחו את התוכנית מהעונה הראשונה ועד העונה השישית.
את העונה השביעית הנחו גיא זו-ארץ וירדן הראל.
קלוד דדיה - רקדן וכוריאוגרף.
גברי לוי - כוריאוגרף ומנהל אמנותי.
גבי אלדור - מבקרת ריקוד ("העיר", "חדשות", "דבר" ו"גלי צה"ל") וכוריאוגרפית.
סאלי אן פרידלנד - רקדנית וכוריאוגרפית.
יוסי יונגמן - רקדן וכוריאוגרף.
אילנית תדמור - מורה למחול וכוריאוגרפית.
דנה פרנס - רקדנית וכוריאוגרפית.
אמיר פרישר גוטמן - רקדן, כוריאוגרף ובמאי.
חנה לסלאו - שחקנית וקומיקאית.
אורי פסטר - במאי ומחזאי.
מיכל אמדורסקי - רקדנית וזמרת.
שופטי העונה הם: אלי מזרחי, קלוד דדיה, גברי לוי וגבי אלדור.
למקום השלישי הגיעו ניצה שאול ודניס בלוצרקובסקי, למקום השני הגיעו סמי הורי ואנה ארונוב ובמקום הראשון זכו אליענה בקייר ואורון דהן.
ידוען רקדן מקצועי מקוםשירז טל (דוגמנית)בוריס זלצמןהדחה ראשונהעומר ברנע (שחקן)ויקטוריה מגלניק-טינקלמןהדחה שנייהאבי גרייניק (קומיקאי)פולינה צ'יקטונובהדחה שלישיתבקי גריפין (מגישת טלוויזיה)דני יוחטמןהדחה רביעיתאיתן אורבך (שחיין)דורית מילמןהדחה חמישיתניצה שאול (שחקנית)דניס בלוצרקובסקי מקום שלישיסמי הורי (שחקן)אנה ארונובמקום שניאליענה בקייר (שחקנית)אורון דהןהזוכים
למקום השלישי הגיעו פיני טבגר ודורית מילמן, למקום השני הגיעו חיים רביבו ואנה ארונוב ובמקום הראשון זכו גיא אריאלי ומאשה טרויאנסקי.
ידוען רקדן מקצועי מקוםפבלו רוזנברג (זמר)פולינה צ'יקטונובהדחה ראשונהשירה וילנסקי (שחקנית)דניס בלוצ'רקובסקיהדחה שנייהריקי גל (זמרת)אורון דהןהדחה שלישיתשירלי בוגנים (דוגמנית)קיריל סיבולפובהדחה רביעיתרז מאירמן (מנחה טלוויזיה)מירית קרדונרהדחה חמישיתלימור גולדשטיין (שחקנית)דני יוחטמןהדחה שישיתלימור אטיאס (שחקנית)חיים פרשטייןהדחה שביעיתפיני טבגר (שחקן)דורית מילמן מקום שלישיחיים רביבו (כדורגלן)אנה ארונוב מקום שני גיא אריאלי (שחקן) מאשה טרויאנסקי הזוכים
שופטי העונה הם: אלי מזרחי, קלוד דדיה, סאלי אן פרידלנד ויוסי יונגמן.
למקום השלישי הגיעו מיקי קם ויניב קקון, למקום השני הגיעו אילנית לוי ודניס בלוצרקובסקי ובמקום הראשון זכו רודריגו גונזלס ונעמה תבורי.
שופטי העונה הם: אלי מזרחי, קלוד דדיה, גברי לוי ואילנית תדמור.
למקום השלישי הגיעו ליאור מילר ואנה ארונוב, למקום השני הגיעו ויקה פינקלשטיין ודני יוחטמן ובמקום הראשון זכו גלית גיאת וקיריל סיבולפוב.
לוסי דובינצ'יק ודניס בלוצרקובסקי, פרשו עקב פריצת דיסק חמורה של דניס.
שופטי העונה הם: אלי מזרחי, אמיר פרישר גוטמן, גברי לוי ודנה פרנס.
למקום השלישי הגיעו איציק כהן ואלונה דיסקין, למקום השני הגיעו משה פרץ ופולינה צ'יקוטונוב ובמקום הראשון זכו מייקל לואיס ואנה ארונוב.
פרק גלגל הצלה (עונה 5)
בנוסף, נאמר כי "מכבדים את ההחלטה של המתמודדות".
שופטי העונה הם: אלי מזרחי, קלוד דדיה וחנה לסלאו.
למקום השלישי הגיעו עדי הימלבלוי ודניס בלוצרקובסקי, למקום השני הגיעו רון שחר ואנה ארונוב ובמקום הראשון זכו שלומי קוריאט והדס פישר.
בין השנים 2005–2011 הנחו הילה נחשון ואבי קושניר את שש העונות הראשונות של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת.
בעונה השביעית של התוכנית ב-2012 הוחלפו נחשון וקושניר בגיא זוארץ וירדן הראל.
שופטי העונה הם: אלי מזרחי, אורי פסטר ומיכל אמדורסקי.
למקום השלישי הגיעו עמית פרקש ואורון דהן, למקום השני הגיעו מיקי גבע ויוליה פרוקופנקו ובמקום הראשון זכו אסף הרץ ומאשה טרויאנסקי.
אילנית וחיים פרשטיין, פרשו בגלל בעיות רפואיות של אילנית בגב וברגל שנגרמו ממחלת העקמת.
התוכנית זכתה לאחוזי רייטינג גבוהים ואף הגיעה למקומות הראשונים בטבלאות הרייטינג.
רוקבילי (Rockabilly) הוא אחד מסגנונותיו המוקדמים ביותר של הרוק אנד רול, שהתפתח בראשית שנות ה-50 בארצות הברית.
הרוקבילי הוא שילוב של קאנטרי ורית'ם אנד בלוז, ומשלב גם מאפיינים של בלוגראס.
לעומת הרוק, שבא והתפתח בעקבותיו, הרוקבילי הוא בעל צליל פשוט ושלושת כלי הנגינה העיקריים בו, לצד הזמר, הם גיטרה אקוסטית, קונטרבס ותופים.
לעיתים נוספות גם גיטרה חשמלית ופסנתר.
מקור השם "רוקבילי" הוא הלחם של המילים "רוק" ו"הילבילי" (hillbilly), מונח המתייחס למוזיקת הקאנטרי, שנודעה באותה תקופה גם בכינוי "מוזיקת הילבילי".
סגנון הרוקבילי התפתח במקור בעיקר באזורי דרום ארצות הברית, אולם במהלך אמצע וסוף שנות ה-50 הגיע לשיא הפופולריות שלו, עת היה נפוץ ברחבי ארצות הברית כולה.
בין האמנים הבולטים שפיתחו את הסגנון והרחיבו את תפוצתו הם אלביס פרסלי בתחילת דרכו, ביל היילי, ליטל ריצ'רד, ג'וני קאש, באדי הולי, קארל פרקינס, ריקי נלסון ואדי קוקרן.
הרוקבילי הותיר השפעה מכרעת על התפתחותה של מוזיקת ותרבות הרוק כולה, והיווה מקור השראה גם ללהקות רוק בריטיות רבות, כגון הביטלס והרולינג סטונז, שבמהלך שנות השישים יגיעו ויכבשו את המצעדים האמריקניים (הפלישה הבריטית).
החל מראשית שנות ה-60 דעך סגנון הרוקבילי, כתוצאה מהשינויים שהתחוללו בטעם הקהל בארצות הברית, אף שבבריטניה נותר הסגנון פופולרי עד לאמצע העשור.
מותו של באדי הולי בתאונת מטוס ב-1959, וגיוסו של פרסלי לצבא האמריקני ב-1958, הם בין האירועים המרכזיים שהשפיעו על דעיכת הסגנון.
אף על פי כן, בשנות השבעים והשמונים שב הרוקבילי לתחייה מחודשת, כחלק ממגמה כללית של חזרה לשורשיה של מוזיקת הרוק, עם הופעתן של להקות צעירות כמו הסטריי קאטס ובלו אנג'ל שחידשו את הסגנון.
החל משנות השמונים, ובאופן מוגבר בתחילת המאה ה-21, החלו להתקיים קהילות רוקבילי ברחבי העולם.
מה שמאחד את הקהילות הללו הוא שילוב של אהבת מוזיקת רוקבילי או רוק שורשי (Root Rock)-- כולל הגרסאות המודרניות כגון Neo-Rockabilly, Horror-billy, ו- Psycho-billy, וכן מוזיקת סווינג, בנוסף לאהבה לאופנת וינטג' ורטרו, בעיקר מהתקופות הקלאסיות של מוזיקת הרוקבילי, עם נטייה לביגוד ואביזרים שהושפעו מעולם הבורלסק ו"נערות פינאפ" .
הסגנון הוא פופולרי במיוחד בקהילות קוויריות ופמיניסטיות.
רוק תל אביב הוא תקליט הסולו הראשון של הזמר והיוצר הישראלי מני בגר, אשר יצא במאי 1981 בחברת התקליטים "סי.בי.אס".
מני בגר, מי שהיה סולן להקת גן עדן, עזב את הלהקה, עבר לגור בתל אביב והוחתם על חוזה עם חברת סי בי אס.
השיר הראשון שלו כסולן, "הלילה לבד", הוקלט ויצא כסינגל בהפקת יזהר אשדות כבר ב-1980, אבל נגנז והוקלט מחדש בגרסה אחרת עם המפיק ירוסלב יעקובוביץ' שנבחר לאלבום וגם הוסיף קטעי סקסופון.
האלבום הוקלט גם בשפה העברית וגם בשפה האנגלית, מכיוון שחברת סי בי אס חשבה להפיץ אותו גם בחו"ל, אך בסופו של דבר ניסיון זה נכשל, והאלבום הופץ בארץ בלבד.
נגני התקליט היו יעקובוביץ' בסקסופונים וליריקון, אלונה טוראל בקלידים, חיים קריו בגיטרות ושני נגני להקת תמוז - מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה ואיתן גידרון בבס.
את התקליט הקדיש בגר לאימו.
חוץ מ"הלילה לבד" יצאו כסינגלים גם "עייף מכדי לקום", "לעולם לא מאוחר לרוקנרול" והלהיט הגדול ביותר שהניב התקליט:"זה היה ביתי", שכתב והלחין בגר.
במאי 2021, האלבום יצא לראשונה על גבי תקליטור.
"איש לא ידוע (נגן אלמוני)"
רוק קל או רוק רך הוא סגנון מוזיקלי שמשתמש בטכניקות של מוזיקת רוק הרוקנ'רול ליצירת מלודיות ולחנים קלילים יותר ביחס לרוק המסורתי.
לרוק הקל בדרך כלל קטעי שירה עם פיטץ' גבוה יותר, ומילות השירים נוטות להתמקד בנושאים אוניברסליים כגון אהבה, חיי יומיום ומערכות יחסים.
הז'אנר נוטה לעשות שימוש רב בפסנתרים, סינתיסייזרים ולעיתים סקסופונים.
רוק קל הוא מונח רב משמעויות שלעיתים משתמשים בו להגדרת המוזיקה הפופולרית גם כן.
אמני רוק קל אשר בלטו במיוחד במהלך שנות השבעים והשמונים, כוללים בין היתר את אלטון ג'ון, דון מקליין, קט סטיבנס, הבי ג'יז, דן פוגלברג, להקת שיקגו, להקת Air Supply, להקת טוטו, להקת REO Speedwagon וסימפלי רד.
במהלך שנות השמונים השתנה הטעם המוזיקלי של קהל המאזינים והפורמטים של תחנות רדיו שיקפו שינוי זה - ז'אנר הרוק הקל התפתח לז'אנר אשר מוכר עד היום בשם "Adult contemporary" ומבטא פחות השפעות רוק מאשר סגנון הרוק הקל.
רוקד עם זאבים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1990, בבימויו של קווין קוסטנר ובכיכובו.
זהו עיבוד קולנועי של ספר בעל אותו השם.
את התסריט כתב מחבר הספר המקורי, מייקל בלייק.
עלילת הסרט מתמקדת בחייל מצבא האיחוד, שמואס בלחימה במלחמת האזרחים האמריקאית ובוחר לעבור לסְפָר, ובקשרים האמיצים שפיתח עם ילידים משבטי הסוּ במערב הנידח.
מלבד גרסת הסרט שיצאה בתחילה לקולנוע, התפרסמה כעבור כשנה גרסה ארוכה יותר באורך ארבע שעות.
את תפקידי הילידים האמריקאים ממלאים שחקנים ילידיים, והדיאלוגים מתנהלים לאורך חלקים גדולים מהסרט בשפת הלקוטה, המדוברת בפי שבטי הסו.
שבירת המוסכמות ההוליוודיות הללו והייצוג האוהד והמשוחרר מקלישאות של הילידים האמריקאים התקבלו בידי המבקרים בעין יפה.
עם זאת, חלק מהמבקרים טענו כי למרות זאת לא נעשה מאמץ מספיק להיפטר מהסטריאוטיפים המקובלים.
אולפני הקולנוע הגדולים בהוליווד חששו שהסרט לא יהיה רווחי, וסירבו להשתתף במימונו.
קוסטנר הקים חברת הפקה משלו כדי להפיק את הסרט.
הסרט זכה להצלחה רבה בקופות, והכנסותיו העולמיות הן מעל 400 מיליון דולרים.
הסרט, שהחיה את ז'אנר המערבונים, זכה בפרסים רבים, בהם שבעה פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
עלילת הסרט מתרחשת בארצות הברית ב-1863, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
תחילתה בבית חולים צבאי בקרבת שדה קרב בטנסי.
סגן ג'ון דנבאר (קווין קוסטנר), קצין בצבא איחוד מדינות הצפון, נפצע קשות ברגלו ועומד בפני סכנת קטיעה של רגלו הפגועה.
הוא מנצל ברגע של ייאוש מספר שניות שבהן לא משגיחים עליו, ויוצא לפעולת התאבדות בשדה הקרב, כדי להימנע מכריתת הרגל.
בדרך נס הוא לא נפגע מיריות לוחמי צבא הקונפדרציה.
פעולתו יוצרת הסחת דעת ומובילה להסתערות כוחות צבא האיחוד, ולניצחונם בקרב.
הוא מוכתר כגיבור ומצליח להימנע מכריתת רגלו בשל התערבות רופאו האישי של הגנרל.
סיסקו, הסוס שעליו רכב במהלך פעולת ההתאבדות שלו בחזית הלחימה, ניתן לדנבאר במתנה, וניתנת לו האפשרות לבחור את נקודת ההצבה הבאה שלו.
הוא בוחר לעבור לרצועת הַסְּפָר, כדי שיוכל להכירה ולראותה לפני שהיא נעלמת.
הוא מועבר לפורט הייז, מוצב מרכזי בסְּפָר, אך מבקש העברה הלאה למוצב מרוחק יותר ממייג'ור פמברו (מורי צ'ייקין), קצין מעורער בנפשו שמתעב את ההתלהבות שמגלה דנבאר.
פמברו שולח אותו למוצב המרוחק ביותר של ארצות הברית באותה העת, פורט סדג'וויק, ומתאבד מיד כשדנבאר עוזב את המוצב בדרכו למוצב החדש.
דנבאר מתלווה לטימונס (רוברט פסטורלי), חקלאי שמעביר אספקה למוצב המבודד.
לאחר מספר ימים, הם מגיעים למוצב, שמתגלה נטוש ומוזנח.
דנבאר מחליט להישאר במקום ולהמתין לתגבורת.
הוא מבלה את זמנו בשיקום הבסיס הצבאי הנטוש וההרוס.
החקלאי שלצידו רכב, נהרג בדרכו חזרה בידי קבוצה של לוחמים ילידיים משבט הפאוני , שמקרקפים את קרקפתו.
בעקבות אירוע זה, והתאבדותו של הקצין בפורט הייז, לא נותר איש במרכזי הצבא האמריקאי שיודע על הצבתו של דנבאר בפורט סדג'וויק.
חודש חולף, ודנבאר טרם פגש איש.
הוא מעדיף את הבדידות, ומתעד את חוויותיו ביומן, באופן קבוע.
ההערות מיומנו מוקראות בקול ומבטאות את תחושותיו.
המבקר היחיד הוא זאב בעל כפות רגליים לבנות שמגיע למוצב מדי פעם בפעם, ודנבאר מכנה אותו "שני גרביים".
כמה אינדיאנים משבט הסו שחיים באזור מבחינים, לבסוף, בנוכחותו, ומנסים לגנוב את סוסו.
כדי להבטיח את שלומו הוא רוכב לכפר השבט.
בדרכו הוא רואה אישה לבושת ביגוד אינדיאני, שצבע עורה לבן, מוטלת פצועה בשדה.
הוא מביא אותה לבני שבטה, אך הם מסלקים אותו באמרם כי הוא "אינו רצוי".
כדי להבין את הסיבות להגעתו של דנבאר, מגיעים אל המוצב הצבאי כהן-הדת "ציפור בועטת" (גרהאם גרין) ואנשים אחרים משבט הסו.
יחסי אמון נוצרים אט-אט בין אנשי השבט לדנבאר באמצעות החלפת מתנות – הוא מכיר לאינדיאנים את הקפה והסוכר, והם מעניקים לו בתמורה פרווה של ביזונים, בעל חיים חשוב לחיי השבט.
דנבאר מסייע לשבט לאתר עדר של ביזונים, ומשתתף לצדם בציד החיה גדולת הממדים באמצעות רובהו.
במהלך איתור העדר הם נתקלים בגופות ביזונים, שהופשטו מעורם בידי ציידים לבנים, אך נותרו להרקב בשדה כמעט בשלמותם, ולמורת רוחם של ציידי הסו.
לאחר שניסה להימלט מ"שני גרביים", הזאב המלווה אותו, העניקו לו אנשי הסו את השם "רוקד עם זאבים".
גם לאחר התהדקות הקשרים עם שבט הסו, מותיר דנבאר את "ציפור בועטת" עם ספקות ביחס למספר הלבנים שעתידים להגיע.
הוא מקבל אוהל משלו במחנה הסו, ומתוודע לאישה הלבנה, שנקראת "עומדת עם אגרוף" (מרי מקדונל).
הוריה הביולוגיים, האירופאיים במוצאם נרצחו בידי לוחמי הפאוני, והיא אומצה על ידי אנשי הסו.
במהלך האבל לאחר מותו של בעלה, מאנשי הסו, פגעה בעצמה, מה שהוביל לפציעות שאיתן מצא אותה דנבאר.
זיכרונותיה המעומעמים משפת אמה – אנגלית – מסייעים לה לשמש מתווכת בין דנבאר לבין אביה המאמץ, "ציפור בועטת".
במקביל להתפתחות התקשורת באנגלית לומד דנבאר לדבר בשפת הסו, ומסייע לכפר להגן על עצמו מפני השבט היריב, פאוני, בעזרת נשק צבאי ששמר במוצב.
דנבאר מתקבל כחבר מכובד בשבט, מתחיל בקשר רומנטי עם "עומדת עם אגרוף", ולבסוף מקבל את אישורו של "ציפור בועטת" לשאתה לאישה כמסורת הסו.
כתוצאה מכך הוא עוזב את המוצב.
רק לאחר החתונה הוא מודיע ל"ציפור בועטת" כי לבנים רבים עתידים להגיע לאזור.
בגלל סכנה גוברת מצד הפאוני והלבנים, עוברים הסו למחנה החורף שלהם.
דנבאר מתלווה אליהם, אך שב לפורט סדג'וויק כדי לקחת לפני המעבר את יומנו, על מנת להקשות על חיילי צבא ארצות הברית, את איתור השבט.
כאשר הוא מגיע למצב, הוא מגלה שחיילי האיחוד התמקמו במוצב, ומאיישים אותו.
בגלל לבושו האינדיאני של דנבאר פותחים החיילים באש, הורגים את סוסו סיסקו וכולאים אותו.
משום שאינו מוכן לסייע לאתר את שבט הסו, הוא מואשם בעריקה ונלקח לכיוון האזור המיושב כאסיר.
החיילים יורים גם בזאב המתלווה אליו, אך בהגיעם לנהר תוקפים הסו את השיירה ומסייעים לדנבאר להימלט.
במחנה החורף של הסו מביע דנבאר את רצונו לעזוב את הכפר עם אשתו כדי לא לסכן את השבט.
היומן שלו, שאותו לקח אחד מהחיילים הלבנים, נמצא בנהר.
הוא רוכב עם אשתו מן הכפר, ובמקביל מאתרים חיילי צבא ארצות הברית עקבות של אנשי הסו.
בראשית הקרדיטים לומדים הצופים כי שנים מאוחר יותר הסתיימה עצמאותו של שבט הסו בעקבות התפשטותה מערבה של ארצות הברית, והמערב הפרוע הפך לנחלת ההיסטוריה.
שחקןתפקידתיאור קווין קוסטנר סגן ג'ון דנבאר / "רוקד עם זאבים"קצין צבא מיואש שבוחר לעבור לרצועת הספר ומוצב בבסיס צבאי שמתגלה כנטוש.
מתיידד עם שבט אינדיאני מקומי, הופך לחבר של כבוד בו ונישא לבת השבט הלבנה "עומדת עם אגרוף".גרהאם גרין "ציפור בועטת"כהן-הדת של בני הסו.
איש בעל מעמד בשבט, אביה המאמץ של "עומדת עם אגרוף" והאינדיאני הראשון שיצר קשר עם דנבאר.מרי מקדונל "עומדת עם אגרוף"אישה לבנה שאותה אימץ שבט הסו לאחר רצח שאר בני משפחתה בידי שבט הפאוני.
בעת המפגש עם ג'ון דנבאר מתאבלת על מותו של בעלה, ובעקבות הקשר המתפתח של השבט עם דנבאר נזכרת בשפה האנגלית.
רודני גרנט "רוח בשערו"לוחם משבט הסו, שבתחילה מתנגד לקשרים עם האדם הלבן שבו נתקלים אנשי הסו במקרה.
משתתף בשיחות הראשוניות עם הסגן האמריקאי הצעיר, והופך לחברו.
פלויד וסטרמן "עשרה דובים"הצ'יף הזקן של השבט.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התקשה הסופר והתסריטאי מייקל בלייק למצוא מפיק שייקח על עצמו הפקת סרט לפי התסריטים הרבים שחיבר.
לבסוף חשב על הרעיון לכתוב את התסריט של "רוקד עם זאבים", שהושפע מהעניין ארוך-השנים שלו בהיסטוריה של העמים הילידים של אמריקה ("אינדיאנים").
ב-1986 הציג בלייק את הרעיון לחברו השחקן קווין קוסטנר, שהיה כוכב באותה תקופה, התפרסם במערבון "סילברדו" (1985), וכיכב בסרטים כמו "הבלתי משוחדים", "ללא מוצא" ו"שדה החלומות".
לאור חוסר ההצלחה של ניסיונותיו הקודמים של בלייק בתסריטאות, קסטנר הציע לו לכתוב רומן על פי הרעיון.
בלייק, שנקלע למשבר כלכלי במהלך חיבור הספר, נאלץ להשלים את חיבור הטיוטה תוך כדי מגורים במכוניתו, והמפיק ג'ים וילסון, חברם המשותף של קוסטנר ובלייק, סייע לו למצוא מוציא לאור לספרו.
קוסטנר התלהב מהספר, קנה במהירות את הזכויות ליצור סרט על פי עלילתו, וביקש מבלייק לעבד את ספרו לתסריט.
וילסון וקוסטנר החלו לעבוד על העיבוד הקולנועי של התסריט והוציאו מכיסם 70,000 דולר אמריקני במסגרת חברת ההפקה שהקימו, טיג הפקות.
לדברי קוסטנר בריאיון עיתונאי, בתחילה הוא לא רצה לביים את הסרט בעצמו, אבל בגלל סיכויי ההצלחה הנמוכים של הפרויקט לא הצליח קוסטנר למצוא במאי אחר.
סיכויי ההצלחה הנמוכים נבעו מתפישת המערבונים כסוגה לא-רווחית, בעקבות כישלונו המוחלט של הסרט "שערי החופש" משנת 1980. לפי דיווח עיתונאי, שני אולפני קולנוע דחו את הסרט בעקבות התעקשות יוצריו ששליש מהדיאלוגים יהיו בשפה הילידית לקוטה עם כתוביות באנגלית; דיווח אחר מזכיר שלוש עסקאות, שבוטלו מעט לפני החתימה.
בהמשך הצטרפו לפרויקט המפיק הקנדי ג'ייק אברטס והמפיק הבריטי גאי איסט, והשקיעו בו מיליון דולרים להמשך הקדם-הפקה.
הם הצליחו להשיג גם כמה מיליוני דולרים מהשקעות זרות.
חברת סרטי איילנד (Island Pictures), שדרכה תכננו להפיץ את הסרט בארצות הברית בתחילה, נסוגה מהמיזם, והוחלפה בסרטי אוריון שבבעלות מטרו גולדווין מאייר.
אוריון גייסה תקציב נוסף של 10.5 מיליון דולרים לאחר תחילת הצילומים.
על פי מקורות שונים, היה בסופו של דבר תקציב הסרט בין 15 ל-19 מיליון דולרים.
קוסטנר, למשל, טען בראיון שהתקציב היה 19 מיליון דולר.
לתקציב הסרט תרם קוסטנר חלק גדול ממשכורתו, 2.5 מיליון דולרים.
אתרי הצילומים שנבחנו היו מקסיקו, קנדה ושבע מדינות נוספות, ולבסוף נבחרה דקוטה הדרומית.
הסיבות לכך היו עדרי הסוסים והביזונים במדינה, והקהילות האינדיאניות הרבות, שאנשיהן יוכלו לשמש ניצבים.
עדר הביזונים שצולם לסרט היה בבעלותו של ל.
רוי האוק, ומנה מעל 3,000 ביזונים.
בעקבות המעבר לדקוטה הדרומית, שונה גם השבט האינדיאני העומד במרכז העלילה: בעוד בספר תיאר הסיפור שבט קומאנצ'י במערב טקסס, מציג הסרט שבט לקוטה, ענף של שבט הסו.
מרכז ההפקה הוקם בעיר רפיד סיטי.
בלייק קרא עדויות רבות בגוף ראשון לפני שכתב את התסריט כדי להשיג אמינות, והושפע במיוחד מביוגרפיה של מנהיג הסו סוס משוגע, שהיה לדבריו "אחד מהאנשים הגדולים ביותר שאי פעם חיו בעולם הזה".
מספר דמויות נוצרו בהשראת אנשים אמיתיים, בהם מייג'ור פמברו, שהתאבד ביריית אקדח בראשית הסרט.
הדגם לדמותו של "ציפור בועטת" הוא מנהיג שבט הקיווה בשנות ה-70 של המאה ה-19 בעל השם הזהה, "ציפור בועטת" .
חייה של הדמות "עומדת עם אגרוף" מבוססים על הביוגרפיה של סינתיה אן פרקר , שנכלאה בילדותה בידי שבט קומאנצ'י, נישאה בהמשך למנהיג השבט, והייתה אמה של קוואנה פרקר .
מיסיונר אמריקאי בשם ג'ון דנבאר הפיץ את הנצרות בין הפאוני בראשית המאה ה-19, אך בלייק טוען שדמותו של גיבור הסרט אינה מבוססת על אדם היסטורי מסוים, והיא ניסיון להעברת החיים האינדיאניים לצופים.
המורה האינדיאנית דוריס לידר צ'ארג' העניקה לשחקנים שמדברים בסרט בשפת הלקוטה שיעור מזורז בן שלושה שבועות בשפה לפני תחילת הצילומים.
ביחד עם אלברט וייט האט תרגמה את התסריט ללקוטה.
וייט האט ולידר צ'ארג' פישטו את שפתם של הדיאלוגים שתרגמו כדי להקל על השחקנים, והסירו את הסימנים המציינים דיבור נשי וגברי.
לכן השתמשו חלק מהשחקנים האינדיאנים הגברים, וגם קוסטנר, בצורת דיבור נשית.
גם במהלך הצילומים ליוותה לידר צ'ארג' את הדיבור בלקוטה, ובמהרה הציעו לה קוסטנר והמלהקת אליזבת ליוסטיג תפקיד שכולל דיבור – אשתו של הצ'יף "עשרה דובים".
ביצירת כ-200 התלבושות לסרט הושם דגש רב על הדיוק ההיסטורי.
אחת מהמומחיות המרכזיות ללבוש אינדיאני, ילידת הגבעות השחורות קאת'י סמית', הכינה עבור מעצבת התלבושות אלזה זמפרלי לבוש אינדיאני בטכניקות מסורתיות.
ספריהם ואיוריהם של אירופים, שביקרו שבטי אינדיאנים במאה ה-19 וציירו אותם, הדריכו את יוצרי התלבושות בעת עיצובן של התלבושות האינדיאניות.
ליצירת התלבושות השתמשו המעצבים בעורותיהם של 625 איילים, כמויות גדולות של עורות ופרוות ביזונים, וכן נוצות, חרוזים ותכשיטים מקוריים.
משום שעיטים הם עופות בסכנת הכחדה, השתמשו השחקנים האינדיאנים רק בנוצות שהועברו בירושה.
גם הטקסים האינדיאנים לוו בלימוד הנושא מראש, וסייוורט יאנג בר (Cyvert Young Bear), חבר להקת מוזיקת הלקוטה המסורתית Porcupine Singers, הציג לכוריאוגרפים של הסרט ריקודי ביזונים וקרקוף מסורתיים.
המעצב האמנותי שיצר את התפאורה לסרט היה ג'פרי ביקרופט.
חלק גדול מהרקוויזיטים, בהם קשתות וכלי נשק אחרים, רסנים לסוסים, כלי בית ואמצעי בישול אינדיאניים, ואוהלי טיפי, הוכנו בידי מומחים ממכון סמית'סוניאן, תוך שימוש בחומרי גלם טבעיים, כמו חלקי גוף שונים של ביזונים.
המודל לציורים שעל הסוסים היו ציורי קיר עתיקים מאוהלי טיפי.
בין הסימנים שצוירו – יד, המסמלת לוחם שמתאבל על מת.
השקעה נוספת בתפאורה נעשתה בהעברת משרדו של מייג'ור פמברו בשלמותו מלוס אנג'לס לדקוטה הדרומית עבור הצילומים.
את תפקידי האינדיאנים שיחקו רק שחקנים ממוצא אינדיאני, כדי לשמור על האותנטיות של הסרט.
מלבד אלפי מבחני בד לשחקנים הראשיים, שכר צוות הסרט את שירותיהם של כמאה וחמישים אנשים משבט סו משמורת האינדיאנים רוזבאד ששימשו ניצבים, ובסך הכל נשכרו 250 ילידים אמריקאיים לשחק בסרט.
מרבית השחקנים האינדיאניים שמשחקם בסרט כולל גם דיבור אינם שייכים לשבטי סו; כך למשל, גרהאם גרין הוא משבט אוניידה ; טנטו קרדינל , שמשחקת את "צעיף שחור" (אשתו של "ציפור בועטת"), משתייכת לקבוצות הקרי והמייטי ; ורודני גרנט – הוא "רוח בשערו" – הוא ממוצא אומהי .
הגורם המכריע לליהוקה של מרי מקדונל – אז שחקנית תיאטרון בניו יורק – לתפקיד "עומדת עם אגרוף" היה העובדה שלא הייתה מוכרת בעולם הקולנוע, והעובדה שפניה היו חרוצות קמטים, כפי שרצה קוסטנר.
שלב הצילומים, שעל פי דיווחים אמור היה להתבצע במקסיקו החל ממרץ 1989, התאחר ל-17 ביולי, וצולם בעשרים ושבעה מוקדים בדקוטה הדרומית.
תיאורי הקרבות שפותחים את הסרט מתרחשים בסתיו במדינת הדרום טנסי, אבל בגלל בעיות לוגיסטיות לא ניתן היה לצלם אותם לא במקום המדויק ולא בעונה הנכונה.
כדי להעניק לעלוות העצים ולשאר הצמחים בשדות מראה שמתאים לעונת השנה המתוארת, השתמשו אנשי התפאורה בכמעט 40,000 ליטרים של צבע.
כדי לצלם את הסצנה השתמשו גם ב-250 שחקנים חובבים, שמשתתפים באופן קבוע בשחזורים של מלחמת האזרחים האמריקאית.
רוי האוק הופיעו בכמה וכמה סצנות, שצילומן ארך שמונה ימים.
צלמי הסרט נעזרו בצילומי הביזונים בהליקופטר, בעשר מסחריות, ב-24 אינדיאנים על סוסים ללא אוכף ובעשרים בוקרים.
בסרט מופיעים שני ביזונים מאולפים ומבויתים – אחד בבעלות המוזיקאי הקנדי ניל יאנג – ואחד שהיה הקמע של חברת בשר מדקוטה הדרומית.
הביזונים שמוטלים מתים בסרט הם פיתיונות עשויים תיל ופרווה.
סצנה שמופיעה בגרסה הארוכה יותר של הסרט, שבה רוכב דנבאר לצד "ציפור בועטת" באזור מיוער שהושחת בידי ציידים לבנים, צולמה בפארק הלאומי גרנד טיטון בוויומינג, ומחנה החורף של הסו צולם בקניון ספירפיש בקרבת רפיד סיטי.
על פי הודעה לעיתונות, צילם הבמאי האמריקאי קווין ריינולדס חלקים מן הסרט ב"יחידה שנייה".
היו שמועות כי ריינולדס הצטרף לצוות הסרט כדי להקל על קוסטנר, שהיה עמוס מדי.
עם זאת, לדברי עורך הסרט ניל טרוויס, ריינולדס לא ביים את השחקנים ולא דיאלוגים, וקוסטנר היה אחראי לעיצוב כל סצנות "היחידה השנייה" שצילם ריינולדס.
הצילומים הסתיימו בין 21 ל-23 בנובמבר 1989. על פי דיווחים שונים, עלה משך זמן הצילומים על לוח הזמנים המתוכנן ב-23 עד 30 יום, ונעשה שימוש בכ-1.8 מיליון דולר יותר מאשר התקציב הראשוני.
הסרט כונה גם "שערי קווין" (Kevin's Gate), ברמיזה לתהליך הייצור הכושל של המערבון "שערי החופש" (Heaven's Gate) משנת 1981. כדי להנמיך עלויות, בצוות הצילום וההפקה היו גם עובדים שלא היו חברי איגודים.
עם זאת, גם חברי האיגוד הבינלאומי International Alliance of Theatrical Stage Employees היו מעורבים בתהליך היצירה, בהם עורך הסרט טרוויס והצלם דין סמלר .
כדי לגייס כסף לפוסט-פרודקשן, תהליך שאורכו היה כחודשיים, נמכרו אביזרים ותלבושות ששימשו ליצירת הסרט.
קוסטנר אמר בראיון בשנת 2011 שבסצנה אחת בלבד השתמשו באפקטים מיוחדים: משום שביזונים הם יצורים חסרי מנוחה והם התקשו למנוע מהם לזוז, השתמשו יוצרי הסרט באנימטרוניקה כדי לייצר אשליה של עדר שלם במצב סטטי.
המלחין הבריטי ג'ון בארי, שיצר בעבר את המוזיקה למספר סרטי ג'יימס בונד, הלחין את הפסקול של הסרט, וגם ניצח על הקלטותיו; הוא עשה זאת בסיועו של הזמר-יוצר ג'ון קוינמן (John Coinman), שעזר להפוך את המוזיקה והריקודים של הלקוטה לאותנטיים ככל האפשר.
כדי להגיע למטרה זו האזין בארי לפני ההקלטה למוזיקה מסורתית של הלקוטה.
בהקרנות מוקדמות של הסרט, שהתקיימו החל ממאי 1990, בין השאר בסיאטל ובפיניקס, הוצגה גרסה קצרה בעשר דקות מהגרסה שיצאה לבסוף לאקרנים.
קמפיין השיווק של החברה המפיצה, אוריון, כלל גם פרסום ברדיו בשפת הלקוטה, ששודר בתחנות רדיו אינדיאניות, וכן קידום צולב בשיתוף ערוץ דיסקברי.
בנוסף, במספר תחנות טלוויזיה הוצג עד סוף 1990 הסרט התיעודי "The Making of Dances with Wolves" (יצירת "רוקד עם זאבים").
הקרנת הבכורה העולמית התקיימה ב-19 באוקטובר 1990 בוושינגטון די.
הקרנות הסרט בארצות הברית החלו ב-9 בנובמבר 1990, רק בתשע ערים מרכזיות.
עם תחילת ההקרנות בפריסה ארצית, ב-21 בנובמבר, הועלה הסרט ב-750 בתי קולנוע לפחות.
במדינות אירופה החלו להציג את הסרט בפברואר 1991, ובישראל הוא הוצג החל מ-22 או 23 במרץ 1991. הקרנת הבכורה המדינתית האחרונה המתועדת ב-IMDb התקיימה בצ'כוסלובקיה בתחילת יוני 1991.
מלבד הגרסה שאורכה שלוש שעות, והיא זו שהוצגה בבתי הקולנוע בתחילה, פרסמה החברה המפיצה גרסה ארוכה יותר (בכ-50 דקות), שאורכה כמעט ארבע שעות.
גרסה זו נוצרה במקור להצגה מחוץ לארצות הברית.
היא מכילה קטעים שיוצרי הסרט נאלצו לחתוך בשלב העריכה של הגרסה המקורית, וחלק מהסצנות מוצגות בה בסדר שונה.
הגרסה הוצגה לראשונה בלונדון ב-20 בדצמבר 1992, ובהמשך היא הוקרנה במקומות אחרים באירופה, בהם בגרמניה.
הצגות הבכורה של הגרסה הארוכה בארצות הברית היו ב-7 וב-10 בנובמבר 1993, כאשר רשת הטלוויזיה ABC הציגה את הגרסה בתור מיני-סדרה במסגרת תוכניות הערב שלה.
היא לא הוצגה בבתי הקולנוע בארצות הברית.
הפסקול של הסרט יצא לאור בארבע גרסאות שונות לפחות, כתקליטור וגם כקלטת שמע, כתקליט או כאודיו על פי דרישה.
אוסף של המוזיקה מהסרט יצא בפעם הראשונה במקביל ליציאת הסרט לאקרנים בארצות הברית, דרך חברת התקליטים אפיק רקורדס, וכלל 18 יצירות מהסרט שהלחין ג'ון בארי.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום הפסקול מעמד של אלבום זהב ביוני 1991, ובנובמבר 1993 היה הפסקול לאלבום פלטינה, בשל מכירות של כמיליון יחידות.
ב-1995 וב-2004 יצאו מהדורות חדשות, שבהן נכללו רצועות בונוס.
המהדורות הללו כללו 21 ו-24 יצירות, בהתאמה.
קובץ נוסף של יצירות מהסרט, בשם "רוקד עם זאבים: מהדורה מורחבת לרגל יובל ה-25" (25th Anniversary Expanded Edition), יצא בדצמבר 2015 בידי חברת התקליטים לה-לה-לנד רקורדס (La-La Land Records).
הייתה זו מהדורה מוגבלת, שחמשת אלפים עותקים בלבד שלה פורסמו, והיא כוללת 60 יצירות שאורכן הכולל מעל שעתיים.
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 83 אחוזי תמיכה, בהתבסס על 75 ביקורות.
בקרב המבקרים שאת ביקורותיהם איגד אתר מטקריטיק, 72 אחוזים מ-20 הביקורות העניקו לסרט ביקורת חיובית.
מספר מבקרים הביעו הערכה לתפקודו של קוסטנר כבמאי.
האל הינסון לא רק שיבח את האותנטיות של הסרט, אלא גם את הבימוי, שנעשה לדבריו בצורה מופתית.
לקוסטנר, כתב, יש אינסטינקט מולד לספר סיפורים, ששובה את לב הצופים.
ביחס לסרט אפי, הסרט אינטימי ורגיש לדקויות בצורה מרשימה.
בביקורתו ב"רולינג סטון", כתב פיטר טרוורס כי קוסטנר מצליח להימנע מהטריקים הזולים שמרבית הבמאים נכשלים בהם בסרטי הבכורה שלהם.
מבקר הקולנוע המשפיע רוג'ר איברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העיר שזהו לא סרט נוסחאתי, אלא סרט עשוי בקפידה ותוך תשומת לב לפרטים.
עיצוב הנוף בסרט זכה לביקורות טובות במיוחד.
לדוגמה, שילה בנסון כתבה בפיוטיות כי הסרט "אותנטי כמו תצלום של אדוארד קרטיס, לירי כמו ציור של ג'ורג' קטלין או כמו ציור נוף של קארל בודמר ".
הינסון השווה את יכולתו של קוסטנר להפוך את הנוף לדמות של ממש בסיפור לזו של ג'ון פורד ודייוויד לין.
גם את המשחק של חלק מהשחקנים הבליטו לטובה חלק מהמבקרים.
כך לדוגמה, לדברי הינסון הצליח קוסטנר למצות את המשחק הטוב ביותר מכל השחקנים.
הופעתה של מקדונל "עוצמתית ומרגשת", ואף סרט אחר ב-1990 לא מתקרב – כך הינסון – לרבגוניות והמבחר שמציע סרטם של קוסטנר ובלייק.
מבקרים אחרים ראו בסרט יצירה בינונית, או פחות מכך.
לדברי וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס", התסריט והבימוי "רגילים", מלבד כמה רצפים טובים.
אף על פי שיש תשומת לב לפרטים, כולל טקסי האבל של הסו, הם "מוצגים בצורה השטחית של אמירות כלליות בספרי הדרכה".
כפר הסו המוצג נראה כמו מקום "שלא חיים בו", ויותר כמו פארק שעשועים, "בלי ריחות גסים שיפגעו בנחיריים רגישים".
נקודת החוזקה של הסרט היא העובדה שהוא "אף פעם לא ממש משעמם".
עם זאת, הסרט לא עובר לעולם מעבר ל"אדישות" מסוימת.
הוא מסכם כי ניתן היה ללטש את הסרט הרבה יותר.
מבקרת הקולנוע פולין קייל התבטאה ביחס לסרט בלעג במגזין "ניו יורקר".
זהו "סרט לילדי-טבע, של החלום בהקיץ להפוך לאינדיאני".
אין שום דבר תיאטרלי או צעקני בלי-בושה לאחר סצנת הפתיחה, ואין בסרט דבר בעל עוצמה או "עקיצה" סיפורית.
למרות יכולתו המובחנת של הבמאי, נוצר הסרט, לדברי קייל בידי "מגלומן מעודן".
לימים אמרה שזהו סרט "מגוחך", "מזויף וצבוע כמו אחרון המערבונים הישנים של הוליווד".
רבים מבני שבטי הסו הגיעו להקרנות הבכורה, שכן רבים מהם הופיעו בסרט כשחקנים וכניצבים וסייעו להפקתו כיועצים.
בשונה מסרטים אחרים שעוסקים בנושאים אלו, הוא התקבל באהדה בידי הילידיים.
לצד זאת, עורר הסרט נוסטלגיה לחיים החופשיים והטבעיים שהיו לשבטים הילידיים של אמריקה בעבר, והעצים את הרכיב הילידי בזהותם של רבים מצאצאי השבטים.
כדי להודות ליוצרים על העלאת הנושא למודעות, אימצו משפחות לקוטה את המפיק וילסון, ואת השחקנים מקדונל וקוסטנר.
ילידים רבים ראו בסרט דיוקן סימפתי ורגיש של חייהם, בצורה שלא הוצגה על המסך הגדול בעבר.
הודגש היפוך תפקידים – בעוד בעבר הוצגו הילדיים כנבלים או כפראים אכזריים בסרטי הקולנוע שבהם הופיעו, בסרט זה תופסים מקום זה הלבנים.
בביקורות רבות ניכרת הערכה לתיאור והצגת הילידים בסרט.
הביקורות שיבחו את התצוגה החפה מקלישאות של הילידים בקרב הציבור הלבן ובקרב צופי הסרטים, בניגוד לדימוי הסטראוטיפי שהנחילה הצפייה במערבונים שקדמו לו.
ב'רוקד עם זאבים', כאשר תוקפים האינדיאנים את הפרשים, חושב הקהל 'תודה לאל'".