tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במפקד האוכלוסין ב-2016 נספרו בטרורו 548 תושבים.
טרורו נמצאת תחת השלטון המקומי של מועצת מיד מוריי.
העיירה הוקמה בסמוך לנחל טרורו ב-1848 על ידי ג'ון האוורד אנגאס, אחרי שאביו ג'ורג' פייף אנגאס רכש את האדמה ב-1842. העיירה נקראת על שמה של העיר טרורו שנמצאת במחוז קורנוול שבממלכה המאוחדת.
לא ברור אם השם ניתן לה על ידי אנגאס או על ידי המתיישבים הראשונים בעיירה, אם כי ידוע כי במכרה וויל ברטון הסמוך היו רבים מהמתיישבים מקורנוול, כך שניתן להעריך שהשם ניתן בהשפעתם.
בעבר הייתה בסמוך לעיירה גם העיירה ברטון, אך עד מהרה הסתפחה לטרורו.
בין השנים 1876 עד 1991 הייתה לעיירה מועצה עצמאית, אך כיום היא חלק ממועצת מיד מוריי.
ענף התעשייה הראשון שייסדו המתיישבים האירופאים בטרורו היה פסטורליזם בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, וכלל בעיקר מרעה של עדרי צאן.
בשנת 1846 התגלתה נחושת במכרה ברטון שנמצא 2 ק"מ מזרחית לטרורו.
מכרות הנחושת הם שהביאו לחקר האזור והקמת העיירה.
מכרה הוקם בשנת 1849, ועד אוגוסט 1850 הוקמה בעיירה החדשה כנסייה.
מפתיחת קו הרכבת טרורו ב-1917 ועד סגירתו בשנות ה-70 היה בעיירה מסוף שנסגר לצמיתות במהלך שנות ה-80.
במהלך שנות ה-70 הושמצה העיירה באופן בלתי מוסבר בשל שרידי אדם שנמצאו מפוזרים בשיחים שבמישורי מוריי.
שרידים אלו פורסמו כמקרי רצח בטרורו, אחד המקרים הבולטים ביותר של רציחות סדרתיות באוסטרליה.
במציאות, שרידים אלו נמצאו עשרות קילומטרים מהעיירה, אך על אף שלא היו קשורים לעיירה ישירות, התקשורת מצאה אותה כתווית נוחה בשל העובדה שהיא הייתה העיירה המוכרת הקרובה ביותר.
טרור קומוניסטי מתאר טרור המתבצע על ידי קבוצות הדבקות בקומוניזם או באידאולוגיות קשורות כמו טרוצקיזם, לניניזם, מאואיזם או מרקסיזם – לניניזם.
בהיסטוריה הטרור הקומוניסטי קיבל לפעמים צורה של טרור בחסות המדינה, הנתמך על ידי מדינות קומוניסטיות כמו ברית המועצות, סין, צפון קוריאה וקמבודיה.
בנוסף, ארגונים עצמאיים כמו הבריגדות האדומות, הקו הקדמי וסיעת הצבא האדום עסקו גם בטרור קומוניסטי.
קבוצות אלו מקוות לעודד את ההמונים לקום ולהתחיל במהפכה עולמית להפלת המערכות הפוליטיות והכלכליות קיימות.
לפעמים ניתן לקרוא לצורה זו של טרור טרור אדום או טרור שמאלי.
סיום המלחמה הקרה והתפרקות ברית המועצות הובילו לירידה ניכרת בצורת טרור זו.
בריאן קרוזייר, מייסד ומנהל המכון לחקר סכסוכים, אמר כי הקומוניזם היה המקור העיקרי לטרור בחסות המדינה.
דוגמאות לטרור קומוניסטי ברחבי העולם
הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה ב-16 באפריל 1925 בוצעה על ידי קבוצה מהמפלגה הקומוניסטית של בולגריה (BCP).
הם פוצצו את גג כנסיית סנט נדליה בסופיה, בולגריה.
רצח העם בקמבודיה שבוצע על ידי קמר רוז', שהוביל למותם של כ־1.7 מיליון עד 2.5 מיליון בני אדם, הוגדר כמעשה טרור על ידי ג'וזף ס.
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917, השימוש בטרור להכנעת אנשים אפיין את המשטר הקומוניסטי החדש.
ההיסטוריונית אנה גייפמן הצהירה כי הדבר "ניכר במקורותיו של המשטר".
על פי ההערכות 17,000 בני אדם מתו כתוצאה ממסע האלימות הראשוני המכונה הטרור האדום.
פליקס דז'רז'ינסקי, מייסד צ'קה (המשטרה החשאית הסובייטית), הפעיל באופן נרחב טקטיקות טרור, במיוחד כנגד איכרים שסירבו למסור את תבואתם לממשלה.
עם פתיחת המדיניות הכלכלית החדשה (NEP), קבע לנין, "זו טעות לחשוב שה-NEP שם קץ לטרור.
נחזור לטרור וזה יהיה טרור כלכלי".
בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה, הממשלה תחת המפלגה הלאומית האפריקאנית ראתה את ה-ANC ואת הזרוע הצבאית שלה, Umhonto we Sizwe, כטרוריסטים קומוניסטים.
כתוצאה מכך הונהגה על ידי הממשלה שורה של חוקים, כגון "חוק דיכוי הקומוניזם", שהוציא לחוק ארגונים שנתפשו כקומוניסטיים.
בשנת 1967 הממשלה פרסמה את "חוק הטרור", שהפך את פעולות הטרור לפשע סטטוטורי והוביל למעצר בלתי מוגבל.
Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet ("טרזיינשטט: סרט תיעודי מאזור ההתיישבות היהודית"), ובאופן לא רשמי: Der Führer schenkt den Juden eine Stadt ("הפיהרר נותן עיר ליהודים"), היה סרט תעמולה נאצי בשחור-לבן.
הוא בוים על ידי האסיר היהודי הגרמני קורט גרון והקולנוען הצ'כי קארל פצ'ני (Karel Pečený), בעזרת איוואן ווייטק פריץ', תחת פיקוח צמוד של האס-אס בגטו טרזין, ונערך על ידי החברה של פצ'ני, Aktualita.
הסרט צולם בעיקר בסתיו 1944, הושלם ב-28 במרץ 1945 והוקרן באופן פרטי ארבע פעמים.
לאחר המלחמה הסרט אבד אך כעשרים דקות של קטעים ממנו התגלו מאוחר יותר בארכיונים שונים.
בניגוד לסרטי תעמולה נאציים אחרים, שהיו בשליטת משרד התעמולה של יוזף גבלס, "טרזיינשטט" היה פרי המחשבה והיצירה של המחלקה לענייני יהודים של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ביוזמתו של הנס גינתר.
הסרט, שהציג כביכול יהודים שמחים ובריאים, היה חלק מתוכנית נאצית להשתמש בגטו טרזין בניסיון לְהָזֵם את הדיווחים על רצח עם של יהודים, דיווחים שהגיעו לבעלות הברית המערביות ולמדינות נייטרליות.
עם זאת, הסרט לא זכה לתפוצה רחבה ולא הייתה לו הזדמנות להשפיע על דעת הקהל.
טרזין היה גטו נאצי בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה - צ'כיה הכבושה בידי הגרמנים.
הוא נבנה בתוך עיירת מבצר, טרזין.
לפני המלחמה שכנו בעיירה כ-7,000 איש.
בשנות קיומו של הגטו, האוכלוסייה הממוצעת בו מנתה כ-45,000 נפש.
כ-33,000 מתו בטרזין וכמעט 90,000 גורשו לגטאות, מחנות השמדה ומרכזי הרג אחרים, שם עמדו בפני מוות כמעט בטוח.
ב-1942 צולם סרט תעמולה נאצי בטרזין.
בניגוד לסרטי תעמולה נאציים אחרים, היוזמה באה מהנס גינתר, מנהל המשרד המרכזי של האס-אס ליישוב השאלה היהודית בבוהמיה ומורביה, חלק מהמשרד הראשי לביטחון הרייך, ולא ממשרד התעמולה של הרייך של יוזף גבלס.
זו הייתה תוצאה של מאבק כוחות בין הרייכספרוטקטור ריינהרד היידריך וגבלס; היידריך זכה בזיכיון שקבע שכל התעמולה שתופק בפרוטקטורט תבוצע באמצעות משרד מיוחד בממשל הפרוטקטורט.
הסרט נכתב כנראה על ידי אירנה דודלובה (Irena Dodalová), אסירה יהודייה צ'כית שניהלה אולפן קולנוע בפראג עם בעלה לפני המלחמה.
מעט ידוע עליו, מכיוון שהוא מוזכר מעט בזיכרונותיהם ובעדויותיהם של ניצולי טרזין, והוא התגלה מחדש בצורה חלקית רק בשנת 1994.
בניסיון לשמר את אמינותו כארגון הומניטרי בזמן שהדיווחים על השמדה המונית של יהודים המשיכו להגיע לבעלות הברית המערביות, ביקש הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) לבקר בטרזין בנובמבר 1943. ב-23 ביוני 1944, מוריס רוסל, נציג הצלב האדום הבינלאומי, ושני פקידים דנים יצאו לסיור בטרזין.
לקראת הביקור "ייפו" הגרמנים וניקו את המחנה וערכו פעילויות תרבות כדי להציג בפני המבקרים אשליה של קהילה שמחה וחרוצה.
כדי להסתיר את אכלוס היתר של המחנה, אלפי אנשים גורשו למחנה המשפחות באושוויץ לפני הגעתה של משלחת הצלב האדום.
בדו"ח שלו טען רוסל שיהודים זכו ליחס טוב ולא גורשו מטרזין.
רוסל נתן עותקים של תמונות שצילם במהלך הביקור, ומשרד החוץ הגרמני השתמש בהם כדי לטעון שיהודים זכו ליחס טוב תחת השלטון הנאצי.
ההכנות לסרט שני על גטו טרזין, שוב בחסות גינתר ולא גבלס, החלו במקביל לייפוי הגטו לפני ביקור הצלב האדום.
המשרד המרכזי של גינתר, שפעילותו מומנה מרכוש יהודי שדוד, שילם לחברה צ'כית בשם Aktualita סכום של 350,000 קורונה צ'כית (35,000 רייכסמארק) כדי להפיק את הסרט.
בדצמבר 1943 הצטווה אסיר, כנראה יינדז'יך וייל (Jindřich Weil), לכתוב תסריט, והוא סיים שתי טיוטות עד מרץ 1944. ב-20 בינואר 1944 צילמו הנאצים את הגעתו של טרנספורט של יהודי דנמרק ונאום קבלת פנים מאת פאול אפשטיין, במטרה לכלול חומר מצולם זה בסרט שיוכן מאוחר יותר.
לא היה מאמץ להשלים את הסרט לפני ביקור הצלב האדום ולהקרין אותו לאורחים.
קארל מרגרי (Karel Margry), היסטוריון הולנדי שחקר את סרטי התעמולה של טרזין, טוען כי למאמצי הייפוי הייתה עדיפות גבוהה יותר וכי התעמולה הייתה אמורה להיות יעילה יותר אם הייתה מצולמת לאחר ייפוי הגטו.
קורט גרון, שחקן ובמאי יהודי גרמני מוביל, ברח להולנד וגורש מווסטרבורק לטרזין בפברואר 1944. ביולי 1944 הוקם פרויקט הסרט לתחייה וגרון נצטווה לכתוב תסריט, שבו נעשה שימוש בסרט.
התסריט אמנם נזקף באופן מסורתי לזכותו של גרון, אך הוא דבק בטיוטה של וייל ובתכתיבי האס-אס.
בימוי הסרט מיוחס לו, אך תפקידו בצילומים היה יותר סמלי מאשר מהותי, לפי היסטוריון הקולנוע הספרדי רפאל דה אספנייה.
עדי ראייה מדווחים שגרון דחק ללא הרף ביהודים להתנהג בשמחה כפי שרצו הגרמנים וארגן סצנות המוניות.
עם זאת, אנשי אס-אס פיקחו על הצילומים, וקארל רהם וגינתר פיקחו על הסצנות.
כשרהם לא נכח על הסט, נאלץ גרון לשלוח לו דיווחים מפורטים.
הצילומים התקיימו במשך אחד עשר ימים בין 16 באוגוסט ל-11 בספטמבר 1944. עוזרי הבמאים היו פרנטישק זלנקה, יו ספיר (Jo Spier) והאנס הופר (Hofer).
קארל פצ'ני והחברה שלו, Aktualita, סיפקו את הצלמים, ובאמצע הצילומים החל פצ'ני לתפקד בתור הבמאי.
שני הצלמים היו איבן פריץ' (הצלם Frič) וצ'נק זרדניצ'ק (Čeněk Zahradníček), בסיוע בנדה רוזנויין.
את הפסקול יצרו ירוסלב סצ'ורה ויוזף פרנצ'ק.
אקטואליטה שיתפה פעולה עם חברת החדשות הגרמנית Favoritfilm בהפקת הסרט.
אסירים בעלי מראה יהודי סטריאוטיפי שלא נראו כסובלים מתת תזונה, נבחרו להופיע בסרט.
הם קיבלו חופש מהעבודה לצורך חזרות וצילומים, ומי שלא רצה להופיע אוים בעונש חמור.
ב-28 באוקטובר 1944 גורש גרון לאושוויץ, שם נרצח.
הוא לא ראה ולו גרסה ראשונית של הסרט.
הסרט נערך על ידי איוון פריץ', שלא השתמש בהצעות של גרון או בתסריטים, אלא בטכניקה מאולתרת בה השתמש בסרטוני החדשות השבועיים של אקטואליטה.
פריץ' נאלץ לערוך את הסוף שלוש פעמים לפני שגינתר הסכים לו.
העריכה הסופית הייתה שונה מהתסריט של גרון ביולי 1944, מהצעת העריכה המאוחרת שלו או מחזונו המקורי.
במרץ 1944 שלחה אקטואליטה צוות לטרזין על מנת לאסוף דוגמאות של "מוזיקה יהודית", כולל קטעים מיצירתם של פליקס מנדלסון, ז'אק אופנבך, ואופרת הילדים ברונדיבר מאת אסיר טרזין הנס קראסה.
המוזיקה בוצעה בניצוחו של המלחין היהודי הדני פיטר דויטש, שהיה לו ניסיון בפסקול קולנוע לפני המלחמה.
האס-אס השלים את הסרט ב-28 במרץ 1945, בזמן כדי להציג בפני משלחת ה-ICRC שהגיעה ב-6 באפריל 1945.
הניצולים זוכרים מה צולם, אך לא באילו סצנות נעשה שימוש בגרסה הסופית.
הסרט המלא אבד, אך מסמך ששרד משלב העריכה מפרט את כל הרצפים (סיקוונסים) כפי שהופיעו בגרסה הסופית.
פרגמנטים ששרדו וציורים של יו ספיר אפשרו להיסטוריונים לקבל מושג כללי של הממד החזותי ותמונה של רוב הסצנות ב-38 הרצפים של הסרט", לפי מרגרי.
דבר לא שרד מסצנה המציגה את חצר השלטון העצמי (היודנרט) ומסצנה אחרת בחדר אוכל.
הסרט נפתח עם מקהלת הילדים, בבימויו של קארל פישר, ששרה את האורטוריה של מנדלסון, אליהו.
בחוץ מנגנת הגטו סווינגרס, להקת ג'אז, ו"פרומיננטים" (אסירים בכירים) נהנים מאוכל ומשקאות במרפסת ובבית קפה מדומה.
כמו כן מתקיימים אירועי ספורט שונים.
שמונת הסיקוונסים הראשונים של הסרט מציגים פעילויות פנאי, וכך נותנים את הטון להמשך הסרט ומציגים את טרזין כאתר נופש.
חלקים מאוחרים יותר של הסרט מתמקדים בעבודה, כולל השלטון העצמי היהודי, פרויקטי בנייה, סדנאות מלאכה וחקלאות.
ה"ג אדלר ציין שצורות העבודה המתוארות בסרט לא היו דומות לאלה שביצעו רוב האסירים.
כמו כן מוצגים מוסדות מזויפים, מדומים, שלא התקיימו בגטו בפועל, כמו בנק וחנויות שונות.
הטיפול הרפואי בטרזין, כולל בית חולים ובית הבראה, מופיע.
חיי המשפחה ושעות הפנאי מתוארים לקראת סוף הסרט.
הסצנה האחרונה היא של ביצוע של אופרת הילדים ברונדיבר (Brundibar).
קארל רהם התעקש לצלם את האסירים הבכירים של טרזין ולחץ על גרון לכלול עוד מהם בצילומיו.
בין הבכירים שהופיעו היו יו ספיר, מקס פרידיגר, פאול אפשטיין וליאו בק.
האס-אס התעקש שהפסקול של הסרט יורכב מיצירותיהם של מלחינים יהודים.
הסרט הוא באיכות טכנית טובה, וההתמקדות בפעילויות פנאי יוצרת "אווירה של מסיבה תמידית".
מרגרי מציינת שהקריינות הייתה "המרכיב העיקרי המעוות את האמת", אך היא בכל זאת כללה מידע עובדתי.
לפי מרגרי, היסטוריונים הגזימו בשקריות הסרט.
אף על פי שהסרט בכללותו הוא "מלאכת תעמולה מרושעת", האותנטיות החזותית של הסרט רבה יחסית, והסרט מתאר מרכיבים מחיי היום-יום בגטו.
מרגרי טוענת כי "חוסר היושר הבוטה של הסרט נובע ממה שלא הראה: הרעב, האומללות, הצפיפות, עבודת העבדים למען כלכלת המלחמה הגרמנית, שיעור התמותה הגבוה, ובעיקר השילוחים למזרח".
הסרט לא נועד להיות מוצג בגרמניה.
התועמלנים הנאצים קיוו להפיץ אותו במדינות נייטרליות כדי להתמודד עם דיווחי החדשות של בעלות הברית על רדיפת יהודים.
עם זאת, עד שהסרט הושלם ב-28 במרץ 1945, התבוסה הקרובה של גרמניה הפכה את הפצתו לבלתי אפשרית.
פרשנות חלופית היא שעד למועד השלמתו, הסרט נועד לקהל מובחר יותר והתמקד בהצגתם הקולנועית של אסירים "בולטים" שלמעשה נרצחו באושוויץ, וזאת כדי לשכנע את הצלב האדום שהם עדיין בחיים.
בגלל הקהל המובחר הזה, היסטוריונית הקולנוע הצ'כית נטשה דרובק (Natascha Drubek) טוענת שהסרט לא היה תעמולה במובן האמיתי.
ידוע שהסרט הוקרן לפחות שלוש פעמים.
לדברי מרגרי, בסוף מרץ או תחילת אפריל הוצג הסרט באופן פרטי לקציני אס-אס בכירים, כולל מפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט, קרל הרמן פרנק, וכן גינתר ורהם בארמון צ'רנין בפראג.
הוא הוצג בטרזין ב-6 באפריל 1945 בפני משלחת של הצלב האדום, שכללה את אוטו להנר ופול דוננט, בליווי הדיפלומט השווייצרי בוכמולר.
גם כפופו של פרנק, ארווין ויינמן, נכח במקום.
רהם העיד שהיה מרותק למיטתו עם חום ב-6 באפריל, ועל סמך זאת טוענת דרובק ששתי ההקרנות הללו היו זהות, וכי להנר ודוננט ראו את הסרט ב-6 באפריל בארמון צ'רנין עם פרנק אך לא עם רהם.
ב-16 באפריל 1945 הוצג הסרט פעמיים בטרזין, תחילה לבנו מוסי, בנו של ז'אן מרי מוזי, פוליטיקאי שווייצרי שניהל משא ומתן עם הימלר, בחברת קצין האס-אס פרנץ גרינג.
לאחר עזיבתו של מוסי, הסרט הוצג בפני ישראל קסטנר, יו"ר ועדת העזרה וההצלה של יהודי הונגריה.
את קסטנר ליוו שני אנשי צוותו של אייכמן.
נכחו גם גינתר, סגנו גרהארד גינל (Gerhard Günel), רהם וראש היודנרט בגטו, בנימין מורמלשטיין.
לכל אלו שצפו בסרט הייתה גישה לדיווחים עצמאיים לפיהם מאות אלפי יהודים נרצחו באושוויץ ואין אינדיקציה לכך שמישהו מהם הושפע מהסרט.
בהמלצתו של הבמאי פצ'ני הופקדו 25 ארגזים של קטעי סרטים במחסן של Favoritfilm בהולשוביצה (Holešovice) זמן קצר לפני ההתקוממות בפראג.
המחסן ניזוק מפצצת תבערה ב-7 במאי 1945. אווה סטרוסקובה טוענת שייתכן שגינתר הורה להשמיד את הסרט.
אין הוכחה שהסרט "טרזיינשטט" היה במחסן, ולכן ייתכן שהסרט אבד באופן אחר.
ארכיון ה-RSHA נשרף ב-1945, כך שגם הניירת של הנאצים הנוגעת ל"טרזיינשטט" הושמדה.
מאוחר יותר התגלו בארכיונים שונים פחות מ-25 דקות של קטעים.
פשמישל שנבך (Přemysl Schönbach) גילה קטעים מהסרט במשנו (Mšeno) במאי או יוני 1945. הוא שמר אותם בארכיון פרטי, אבל הראה אותם לוולדימיר קרסל, מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג ב-1964, מה שהביא להפקדה של עותק של הצילומים בארכיון הלאומי של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1964 מכר שנבך את הזכויות למיכאל בורנקמפ, עיתונאי מערב גרמני, שהשתמש לאחר מכן בצילומים בסרט התיעודי "So schön war es in Terezin" (זה היה כל כך נחמד בטרזין), שהוקרן בפסטיבל אוברהאוזן ב-1965. צ'כוסלובקיה הייתה תחת שלטון קומוניסטי באותה תקופה, ולכן נידון שנבך לשלוש שנות מאסר על תנאי.
בשנת 1965 התירו השלטונות הצ'כוסלובקיים ליצור סרט תיעודי המבוסס על הצילומים, "Město darované: (העיר שניתנה [ליהודים, לכאורה]), סרט המשמש עד היום את מוזיאון גטו טרזין.
קטעי צילומים, כולל רצף הכותרות, התגלו בבניין לשעבר של הגסטפו בפראג על ידי האסיר לשעבר יז'י לאושר בתאריך לא ידוע והועברו לארכיון ישראלי, שם התגלו מחדש ב-1987. נאום שנשא פאול אפשטיין התגלה בפראג בשנת 1997. הצילומים הישראליים פוצלו ל-24 קטעים, הקצר שבהם היה פריים אחד והארוך שבהם - שתי דקות.
מקור מידע נוסף לגבי מה שצולם הוא המערכונים של יו ספיר, מאייר יהודי הולנדי שצפה בצילומים וערך 332 סקיצות של סצנות מנקודת מבטה של המצלמה.
כמה מבקרים הניחו שהמערכונים שלו נעשו לפני הצילומים, אך נראה שלא כך הוא.
לפי קורט גרון, הכותרת המקורית הייתה "Die jüdische Selbstverwaltung in Theresienstadt" (הממשל העצמי היהודי בטרזיינשטט); מאוחר יותר נתן גרון לסרט את השם "טרזיינשטט".
קטעים מהסרט שהתגלו בארכיון ישראלי ב-1988 חשפו שהכותרת הרשמית הייתה "טרזיינשטט", עם כותרת המשנה "Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet" (סרט תיעודי מאזור ההתיישבות היהודית).
לדברי מרגרי, הנאצים כינו אותו "סרט דוקומנטרי" על מנת להציג את הסרט כייצוג אותנטי של חיי טרזין ולא כתעמולה מבוימת, ושלוש המילים האחרונות נועדו לרמז שהיו עוד "יישובים יהודיים" כמו טרזין.
אסירים יהודים העניקו לסרט כותרת אירונית, "Der Führer schenkt den Juden eine Stadt", ("הפיהרר נותן עיר ליהודים"), במהלך החודשים האחרונים של המלחמה.
התפיסה השגויה לגבי הכותרת הנכונה שימשה במספר ניתוחים של תעמולה נאצית על ידי מבקרי קולנוע.
היסטוריונים של קולנוע טענו לא פעם שהסרט הוזמן על ידי גבלס, אבל כנראה זו טעות.
חוקרים רבים טענו כי הסרט הוזמן לאחר ביקור הצלב האדום ביוני, אך הכנתו החלה עוד בסוף 1943. עקב מקורו המוקדם של הסרט, נראה שיש להטיל ספק בתיאוריות רבות שהוצעו לגבי הסיבה לכך שהנאצים הזמינו את הסרט.
נטען כי היינריך הימלר היה מעורב בהפקת הסרט והראה אותו לסוכני בעלות הברית המערביות עימם ניהל משא ומתן חשאי בסוף 1944. עם זאת, העדות היחידה המצביעה על כך שהוא ידע על קיומו של הסרט היא מכתב ממזכירו רודולף ברנדט למעסה האישי שלו פליקס קרסטן, במרץ או באפריל 1945.
אתר הסרטים הגרמני filmportal.de מתאר את הסרט כ"אחד מסרטי התעמולה הנאציים הציניים והנתעבים ביותר".
קארל פצ'ני הורשע בשיתוף פעולה ב-1947 ונידון לחמש שנות מאסר, עשר שנים אובדן זכויות אזרח והלאמה של החברה שלו ונכסים אחרים.
הערכה מאוחרת יותר ריככה הערכה זו.
מרגרי קובעת שהשתתפותה של חברת "אקטואליטה" כנראה נכפתה על ידי האס-אס.
היא מציינת שהצלם פריץ' הבריח תמונות סטילס מהאולפן תוך סיכון אישי ניכר ופצ'ני סיכן את חייו בכך שדחה את השלמת הסרט עד לאחר שזה כבר לא היה יכול להועיל לגינתר.
הסרט שימש מכחישי שואה כדי לעשות הכללות שווא לגבי היחס ליהודים על ידי המשטר הנאצי.
טרזן הוא משחק וידאו מסוגת הפלטפורמה שמבוסס על סרט קולנוע בעל אותו שם של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
המשחק פותח על ידי Eurocom והופץ על ידי דיסני אינטרקטיב, כאשר הוא יצא לאור ב-16 ביוני 1999 למערכת ההפעלה למחשב האישי Microsoft Windows ולקונסולות המשחקים פלייסטיישן ו־Game Boy Color ובשנת 2000 לקונסולות המשחקים נינטנדו 64.
רוב המשחק עוקב אחרי הרפתקאותיו של טרזן, מגיל קטן ובעת שהוא גדל.
במהלך המשחק עוברים הרפתקאות רבות בג'ונגל.
מההכרות עם חיות אחרות, ועם משפחת הגורילות שטרזן חי בקרבתם, ועד שהוא גדל ונלחם בנמרה סאבור.
בהמשך פוגש את ג'יין ואביה, ונלחם בקלייטון ובחבורתו שכולאים את המשפחה שלו.
בחלק מהשלבים ניתן לשחק את הגורילה טארק, חברה של טרזן.
רוב המשחק מוצג בתלת־ממד, בסגנון פלטפורמה (2.5 ממדים).
לטרזן יש יכולת לרוץ, לקפוץ, לזנק בין זמורות עץ, לזרוק פירות על חיות אחרות, וגם להשתמש בסכין.
כשהוא גדל הוא יכול להשתמש בחנית נגד הנמרה סאבור.
בכל שלב על טרזן לאסוף מטבעות, ציור של גור בבונים, ואת האותיות של שמו באנגלית (T-A-R-Z-A-N).
אם השחקן מצליח להשלים את כל המשימות, הוא יזכה לשחק בשלבי בונוס שייתנו לו להשיג עוד מטבעות, ובתמורה לקבל עוד חיים (פסילות).
שלבי הבונוס כוללים הרפתקאות ופעילויות שונות של טרזן מהסרט, כגון: שחייה, רכיבה על חסידה וגלישת עצים.
בכל שלב יש שלוש פסילות, ומד חיים.
אם טרזן נפגע, יש פירות שהוא יכול לאכול ולהתחזק.
המשחק קיבל פיתוח למספר פלטפורמות שונות, והביקורות לכל הפלטפורמות היו חיוביות ברובן.
מחשב – הגרסה למחשב האישי נחשבת לטובה ביותר, וגם קיבלה את ציונים גבוהים במיוחד בקרב המבקרים.
בעיקר בגלל ההתאמה של המשחק למקשי המחשב, וזרימת האנימציה.
האתר PC GAMER נתן למשחק ציון של 73 בשימוש על המחשב, והאתר GameRankings נתן למשחק ציון של 82/100.
פלייסטישן – הגרסה לפלייסטישן הצליחה מאד, וקיבלה את פרס ELSPA.
היא מכרה בממלכה המאוחדת לבדה מעל 200,000 עותקים.
האתר GameSpot נתן למשחק ציון של 7.8/10.
בגרסה זו המשחק עוקב אחרי עלילת המשחק כפי שהיא מופיע במחשב, והיא מוצגת בדו מימד בלבד.
אף על פי שהמשחק משמיט מספר אפשרויות כגון רכיבה על פילים, גרסת המשחק ל־GBC זכתה לציון טוב מהמבקרים.
מהאתר GameRankings היא קיבלה ציון של 74/100.
N64 – הגרסה לנינטנדו 64 הייתה הגרסה הפחות מוצלחת מבין הארבע, אף על פי שהמבקרים נחלקו בציון המשחק.
בעוד האתר gamespot נתן את הציון 6.9/10, באתר GameFan נתנו למשחק ציון של 91/100.
טרזווארוש או רובע 6 של בודפשט (בהונגרית: Budapest VI.
kerülete) אחד מהרבעים החשובים של בודפשט.
שמו המסורתי שגם עיריית הרובע משתמשת בו הוא: טרזווארוש - Terézváros, כלומר "עירה של טרז".
טרזווארוש הוא אחד הרבעים של בודפשט בצד של פשט.
גבולותיו מצפון רובע 13, מצפון מזרח רובע 14, מדרום מזרח רובע 7 ולבסוף הוא תחום על ידי רובע 5 ממערב.
נכון לעכשיו, השטח שנקרא טרזווארוש הוא השטח התחום בין דרך דוז'ה ג'רג', הגשר העילי של קו רכבות הונגריה (מ.א.ב) לוואץ, דרך הפארק העירוני של בודפשט, כיכר לבלדה, רחוב קיראי, כיכר דיאק פרנץ, דרך בייצ'י-ז'ילינסקי, כיכר ניוגטי, דרך ואצי והאזור המוקף על ידי "רכבות הונגריה".
הקרקע: סחף נהר (חול, חצץ, חימר: מתוך מימי הדנובה ונחל ראקוש וכן הענף ה"מת" כלומר שנאטם ויובש של הדנובה העוברת לאורך הקו של השדרה הגדולה של היום, שהיו ממישורי ההצפה של הנהר).
גובהו הממוצע מעל פני הים הוא 103–104 מטר.
ישנם הבדלים משמעותיים בין חלקים של הרובע (לדוגמה, בין רובע הווילות והארמונות שדרות אנדראשי לבין האזור סביב תחנת הרכבת ניוגטי פאייאודבר).
בשל השגרירויות הרבות בחלק המזרחי של הרובע והווילות האלגנטי באותה השכונה, האזור במזרחי מכונה לעיתים קרובות בפרסומות נדל"ן "הרובע הדיפלומטי".
במאה ה-18 כבר לא היה מספיק מקום בין חומות העיר פשט (בערך הקו של השדרה הקטנה של היום) ולכן האוכלוסייה החלה להתיישב באזורים שבגבולות העיר מחוץ לחומה.
במאה ה-18, בחלק מהשטחים מחוץ לחומות העיר היו חולות נרחבים שלא היו מתאימים לעיבוד ולהתיישבות.
בתחילה הקימו על חלק מהם חוות מרעה, אחר כך גנים וכרמים.
על פי צו העיר (של פשט) משנת 1726, הבעלים חויבו לנטוע על שטחים אלה עצים רבים (ייעור) ואת השטח לעבד כגן.
אסור היה להשתמש בקרקעות כאדמות לעיבוד או לגידול דגנים.
בשנות השלושים של המאה ה-18 נמצאו כבר "בוסתנים אטרקטיביים, כרמים ופה ושם גם גתות".
מאחר שהיה צורך לשמור על היבולים, החקלאים החלו לבנות בתים.
האזור (למעשה חלקת האדמה בין הדנובה לבין דרך קרפשי של היום) נקרא אז "הפרבר החיצוני העליון".
הבתים הראשונים בפרברים העליונים נבנו מעבר לשער ואצי, לכיוון שוק הבקר (בדרך בייצ'י-ז'ילינסקי של היום) בין רחובות קיראי לבין רחוב פאולאי אדה של היום.
ב-1733 התחילו לנהל את רישום המקרקעין.
היו שם בעיקר בתים מרווחים, חצרות בסגנון כפרי, שכללו לרוב גינה קטנה או גדולה.
ב-4 באוגוסט 1751 מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביקרו בפשט-בודה (לפני כן לא היה שם ביקור של מלך הונגרי יותר מ-200 שנה).
לזכר ביקור זה, בשנת 1777 נקרא הפרבר החיצוני העליון החדש בשם טרזווארוש.
באותה שנה החלו להיכתב ולהישמר ברובע פנקסי הקהילה הקתולית.
במחצית הראשונה של המאה ה-19, מספר הבתים כמעט הוכפל, מצד אחד בשל שימוש בשטחים חדשים, ומצד שני בשל בנייה צפופה יותר של הקיימים.
החלק שממערב לרחוב יוקאי של היום כבר היה בנוי עם בתים של 3–4 קומות רבים ורחובות חדשים רבים נוצרו עקב חלוקות משנה ומבנים צפופים יותר (למשל רחוב Klauzál, Holló).
חלק זה שהלך וגדל, אוכלס על ידי בעלי מלאכה וקמעונאים יהודים שיצרו עם הזמן רובע יהודי גדול, לרבות שלושה בתי כנסת גדולים, רומבך, קזינצי ודוהאן.
ברובע נבנו בנייני דירות רבים, שאמנם היו מקושטים יפה מבחוץ, אך לרוב היו צפופים, חשוכים ולא בריאים מבפנים.
בשנת 1906 הכריז ראש העיר אישטוואן בארצי על רפורמת תוכנית הבנייה שלו כי "יש לבנות דירות טובות יותר ובריאות יותר לעיר".
אף על פי שלא השלים זאת עד הסוף, הוא הצליח לאשר במועצת העיר בנייתם של בנייני מגורים ובתי ספר רבים וטובים יותר.
במלחמת העולם הראשונה הוסבו בתי ספר לבתי חולים, שם טופלו הפצועים.
בתום מלחמת העולם השנייה, בכתובת Nagymező utca 37–39 במרתף התארגנה קבוצת התנגדות אזרחית בהנהגתו של אלברט סנט-גיירגי.
חברי קבוצת SZIR (בהנהגת דז'ה ויינברגר) פתחו בהתקפת רימוני יד על מטה מפלגת צלב החץ - בית Hűség (בית הנאמנות), בשדרת אנדראשי 60. היום נקרא בית הטרור.
טרזווארוש שוחרר על ידי הצבא האדום ב-18 בינואר 1945.
זהו אחד הרבעים עם התחבורה הציבורית הטובה ביותר הודות לשירותי תחבורה עיליים, קו מטרו M3, קו מטרו M1. ברובע נמצאת תחנת הרכבת ניוגטי פאייאודבר, שמקודמתה, Indóház, החלה ב-1846 לפעול קו הרכבת הראשון של הונגריה.
לוחות זיכרון ברובע 6 של בודפשט
טֶרֵזוֹפּוֹלִיס (בפורטוגזית ברזילאית: teɾeˈzɔpolis) היא עיירה בברזיל השוכנת במדינת ריו דה ז'ניירו, באזור הררי המכונה Região Serrana.
הפארק הלאומי dos Órgãos נמצא בגבולות העיר.
העיר ידועה כביתה של נבחרת ברזיל בכדורגל, מכיוון שהיא מארחת את מגרש האימונים של CBF בגרניה קומארי.
לפני הגעתם של הפורטוגזים לאזור בו שוכנת היום טרזופוליס, במאה ה-16, גרו בה ילידים ברזילאים.
במאות הבאות החלו הפורטוגזים לקנות שם אדמות.
האזור נכבש גם על ידי קווילומבו, שנוצר על ידי עבדים נמלטים שהגיעו ממטעי קני סוכר ליד ריו דה ז'ניירו.
בשנת 1821 הקים האזרח האנגלי ג'ורג' מארס (נולד וגדל בפורטוגל) חווה, שלימים הפכה ליישוב החשוב ביותר לאורך הדרך בין החצר, בריו דה ז'ניירו, לבין שטחה של ז'ראיס (כיום, מדינת מינאס ז'ראיס).
Gerais), שהובילה לשיפור הגדול בחקלאות ובגידול בקר.
המשפחה הקיסרית הברזילאית התרשמה רבות מהיופי הטבעי ומהאקלים של האזור, שהתפתח באיטיות כך שב-1855 הפך היישוב לכפר שקיבל את השם Freguesia de Santo Antonio de Paquer.
המשך הפיתוח של הכפר נבע מהסוחרים שהגיעו ממינאס ז'ראיס בדרך לריו דה ז'ניירו, והשתמשו באזור כתחנת מנוחה.
לבסוף, ב-6 ביולי 1891, הפך הכפר לעירייה שנקראה טרזופוליס ("עיר תרזה"), על שם הקיסרית תרזה כריסטינה, אשתו של הקיסר פדרו השני.
הצמיחה הבלתי מבוקרת של טרזופוליס וערים אחרות באזור ההררי ליד ריו דה ז'ניירו הובילה לבניית מספר רב של בתים בשטח הררי או על גדות נהרות.
עובדה זו, יחד עם כמות גשמים של 24 שעות שחרגה מהצפוי במשך כל החודש, גרמה לסדרה של שיטפונות ומפולות בוץ בינואר 2011. יותר מ-400 בני אדם מתו ואלפים איבדו את בתיהם באירוע, הנחשב לגרוע ביותר טרגדיה הקשורה למזג האוויר בהיסטוריה של ברזיל.
על פי מפקד האוכלוסין הברזילאי של 2010, בעיר יש אוכלוסייה של 163,746 איש בשטח אדמה של 770,6 קמ"ר.
הפארק הלאומי Serra dos Órgãos נמצא בסביבה.
הצמחייה השולטת בו שייכת לסוג היער האטלנטי.
העיר מוקפת ביערות ובפסגות או פסגות ידועות, שבגללן העיר ידועה כבירה הלאומית של טיפוס הרים.
מתוכם, דדו דה דאוס ("האצבע של האל") הוא המפורסם ביותר.
העירייה מכילה את פארק הטבע העירוני Montanhas de Teresópolis בשטח של 4,397 דונם, שנוצר בשנת 2009 כדי להגן על שטח גדול של היער האטלנטי.
טרזופוליס מתאפיינת באקלים גבוה סובטרופי (סיווג אקלים של קופן: Cfb), עם חורפים קרים ויבשים יחסית וקיץ מתון ורטוב.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 16 מעלות צלזיוס/ 60.8 מעלות פרנהייט.
לטרזופוליס יש את אחד האקלים המתון בברזיל וזו אחת הסיבות לכך שהאזור נבחר כמטה האימונים של קונפדרציית הכדורגל הברזילאית, המארח את נבחרת ברזיל בכדורגל, הממוקמת בגרניה קומארי.
העיר התאומה של טרזופוליס היא ריו דה ז'ניירו.
טרור של השמאל הוא צורה של אלימות פוליטית טרוריסטית המונעת על ידי אידאולוגיות של שמאל קיצוני, והמבוצעת בדרך כלל במטרה לפגוע ולמוטט את המערכות הקפיטליסטיות הנוכחיות ולהחליפן בחברות קומוניסטיות, מרקסיסטיות, אנרכיסטיות או סוציאליסטיות.
טרור שמאלני יכול להתרחש גם בתוך מדינות סוציאליסטיות, כפעילות נגד הממשלה השלטת הנוכחית.
רוב קבוצות הטרור השמאלניות מקורן לאחר מלחמת העולם השנייה ותקופת השיא של פעילותן הייתה בעיקר במהלך המלחמה הקרה.
בעשורים האחרונים, טרור שמאלני מבוצע בדרך כלל על ידי קבוצות של מורדים במדינות מתפתחות.
קבוצות טרור ופעולות טרור של יחידים בשמאל, הושפעו מזרמים אנרכיסטיים, קומוניסטיים וסוציאליסטיים שונים, כולל מרקסיזם (ויותר מכך, מרקסיזם-לניניזם ומאואיזם).
כך למשל נרודניה ווליה, ארגון פוליטי סוציאליסטי מהפכני מהמאה ה-19 וקבוצת טרור שמאלנית שפעלה בתוך האימפריה הרוסית, רצחה את הצאר אלכסנדר השני מרוסיה ב-1881 ופיתחה את המושג , והיא נחשבת לבעלת השפעה גדולה על התופעה של טרור של השמאל.
אפשר להצביע על שורשי הטרור של השמאל עוד בתקופת שלטון הטרור במהלך המהפכה הצרפתית, שהצדיקה מעשי טרור פוליטי בכסות אידאולוגית, ובעיקר במה שזוהה כמועדון היעקוביני.
הגותו של ז'ורז' סורל, שהדגישה את חשיבותו של הרצון ושל טקטיקות של פעולה ישירה כגון שביתות כלליות, חרמות וחבלה, כאשר מטרת הפעולה הישירה היא להפריע ישירות לתפקוד היומיומי של הקפיטליזם ולהעביר ישירות את אמצעי הייצור לשליטת הפועלים, מהווה מסד רעיוני לצמיחתו של טרור למען אידיאלים.
חוקרים מצביעים על כמה הבדלים מהותיים בין טרור ימני ובין כזה שמגיע משמאל: ראשית, טרור ימני נובע במקרים רבים ממניעים אתניים או לאומניים, בעוד טרור משמאל מונע לרוב על ידי אידאולוגיות.
זה מוביל גם להבדל השני, ולפיו בניגוד לטרור ימני, שעשוי להגיע לפשרות וויתורים, טרור שמאלני לא נתון למשא ומתן.
עם זאת, ניתן למצוא מקרים ניגודיים, בהם קבוצות של שמאל מהפכני תמכו במאבקי טרור לאומניים וראו בהם חלק ממאבק גלובלי נגד הקפיטליזם.
דוגמאות בולטות הן תנועות כמו , הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) והטופאמארוס באורוגוואי.
דוגמה נוספת שחורגת מהבידול בין סוגי הטרור היא מקרים של תנועות בדלניות שמשלבות אידיאלים קומוניסטיים וסוציאליסטים במדיניות שלהן, כמו אט"א הבסקי, ו.
או מקרים של מטרה משותפת, כמו אנטישמיות, שמאחדת ארגוני טרור משני צדדי המפה הפוליטית.
דייוויד ברנן כותב שטרוריסטים ומורדים שמאלנים אינם נוטים לעסוק בהתקפות חסרות הבחנה על הציבור, מכיוון שהדבר לא רק מנוגד לאידיאלים הסוציאליסטיים שלהם להיות מגיני מעמד הפועלים, שהם דוגלים בו, אלא משום שהם גם אינם רוצים להרחיק חלקים גדולים מאוכלוסיית העובדים, מכיוון שהם מבקשים לזכות בתמיכתם.
עם זאת, אבחנה זו שנויה במחלוקת, וחוקרים אחרים טוענים כי הטרור השמאלני הוא חסר הבחנה לא פחות ממקבילו הימני.
טרור השמאל המודרני התפתח על רקע התסיסה הפוליטית ומחאות 1968. חוקר הטרור פרופסור דייוויד רפופורט מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), טוען כי גל הטרור המודרני של השמאל החל עם חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה על ידי שלושה חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין בשנת 1968.
במערב אירופה, קבוצות בולטות של טרור שמאלני כללו את סיעת הצבא האדום במערב גרמניה (RAF) הבריגדות האדומות האיטלקיות (BR) הארגון המהפכני היווני של 17 בנובמבר (17N), הפעולה הישירה הצרפתי (AD) ו הבלגי (CCC).
קבוצות אסייתיות כללו את הצבא האדום היפני ואת טיגריסי השחרור של טמיל אילם, אם כי הארגון האחרון אימץ מאוחר יותר גישה של טרור לאומני.
באמריקה הלטינית, קבוצות שהיו מעורבות באופן פעיל בטרור בשנות ה-70 וה-80 כללו את הסנדיניסטים של ניקרגואה, הנתיב הזוהר הפרואני, הטופאמארוס האורוגוואי, FARC ותנועת M-19 הקולומביאנים.
במקרים רבים, ארגוני הטרור של השמאל באמריקה הלטינית קיבלו סיוע וגיבוי מברית המועצות וקובה.
טרור של השמאל בארצות הברית
בתחילת המאה ה-20, ארצות הברית חוותה את ואת הפיגוע בוול סטריט ב-1920. במחצית השנייה של המאה, מחתרת מזג האוויר הייתה קבוצת טרור מקומית שהתפתחה כ"שלוחה קטנה ואלימה של סטודנטים למען חברה דמוקרטית", קבוצה שצמחה בשנות ה-60 כדי להוביל שינוי חברתי.
בין השנים 1973 ל-1975 היה צבא השחרור הסימביונזי פעיל, וביצע מעשי שוד בנק, רציחות ומעשי אלימות אחרים.
קבוצות טרור אחרות כמו נקטו באיומים ברצח, אירועי ירי מרכב חולף והנחת מטעני צינור בסוף שנות ה-70. במהלך שנות ה-80, היו פעילים (M19CO) ו הקטנה יותר.
באוקטובר 2020, נוסף למאגר הטרור של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים כפיגוע "שמאל קיצוני" קטלני.
הארגון הקומוניסטי של ה-19 במאי היה ארגון מהפכני שהוקם על ידי חברי מחתרת מזג האוויר וצבא השחרור השחור.
השם M19CO נגזר מימי ההולדת של הו צ'י מין ומלקולם אקס.
הארגון היה פעיל בין השנים 1978 ל-1985 והוא כלל גם חברים בפנתרים השחורים וב (RNA).
על פי דו"ח של ממשלת ארצות הברית משנת 2001, לברית בין צבא השחרור השחור לחברי המחתרת היו שלוש מטרות: לשחרר אסירים פוליטיים מבתי הכלא בארצות הברית; השגת הון קפיטליסטי (באמצעות שוד) כדי לממן את פעולותיהם; וליזום סדרה של פיצוצים ומתקפות טרור נגד ארצות הברית.
FARC הוא ארגון מרקסיסטי-לניניסטי בקולומביה שעסק בפיצוץ מכוניות תופת, פיצוץ מכלי גז, הרג, הנחת מוקשים, חטיפה, סחיטה וחטיפת מטוסים, כמו גם שימוש בטקטיקות גרילה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית כוללת את FARC ברשימת ארגוני הטרור הזרים שלה, וכך גם האיחוד האירופי.
הארגון מממן את עצמו בעיקר באמצעות סחיטה, חטיפה וסחר בסמים בלתי חוקיים.
על פי הערכות, בין 20 ל-30 אחוזים מלוחמי FARC הם מתחת לגיל 18, רבים מהם בני 12, ובסך הוכל כ-5,000 ילדים שייכים לארגון.
ילדים שמנסים להימלט משורותיו, נענשים בעינויים ומוות.
המפלגה הקומוניסטית של פרו, הידועה בשם הנתיב הזוהר, היא ארגון גרילה מאואיסטי שפתח ב ב-1980. הארגון ספג גינוי נרחב בשל אכזריותו, כולל מעשי אלימות נגד איכרים, מארגני איגודים מקצועיים, נבחרי ציבור והאוכלוסייה האזרחית הכללית.
הארגון נמצא ברשימת "ארגוני הטרור הזרים המוכרזים" של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
פרו, האיחוד האירופי וקנדה מתייחסים גם הם לנתיב הזוהר כארגון טרור ואוסרים לתת לו מימון או תמיכה כספית אחרת.
טופאמארוס הייתה קבוצת גרילה עירונית מרקסיסטית-לניניסטית באורוגוואי, שפעלה בין שנות ה-60 לתחילת שנות ה-70 בהשראת המהפכה הקובנית.
עם זאת, בניגוד לפידל קסטרו, לוחמת הגרילה באורוגוואי הייתה פעילה באזורים עירוניים.
הארגון היה מעורב בגניבת אמצעי לחימה, מעשי רצח, חטיפות ופיגועים.
פעילותם היוותה השראה לתנועות שמאל קיצוני אחרות, בעיקר במערב גרמניה, שם צמחו , סיעת הצבא האדום ו.
פעולת חטיפתו של קצין ה-CIA על ידי הארגון תוארה בסרט משנת 1972.
לאחר ב-1967 והפיצול של המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) שהוביל ליצירת סיעה מרקסיסטית-לניניסטית.
הפלג התפצל לקבוצות שונות שתמכו באידאולוגיה המאואיסטית, וטענו כי הם נלחמים את נגד הממשלה.
הזרוע הצבאית של המאואיסטים נקראת , והיא ביצעה סדרה של מעשי טרור נגד כוחות הביטחון ועובדי ממשלה.
הנקסליסטים היו מעורבים בהתקפות טרור רבות ובהפרות זכויות אדם ב של הודו.
תנועות נקסליסטיות חמושות נחשבות לאיום הגדול ביותר על ביטחון הפנים של הודו, והן הוכרזו כארגוני טרור על ידי ממשלת הודו.
אחראית למאות התקפות על מטרות ממשלתיות ואזרחיות.
לאחר שהזרוע המאואיסטית של (UPF) השיגה תוצאות חלשות בבחירות והודרה מבחירות 1994, פנו המאואיסטים להתקוממות.
הם שאפו להפיל את המונרכיה והדמוקרטיה הפרלמנטרית של נפאל, ולשנות את החברה הנפאלית, כולל טיהור מעמד האליטה של המדינה, השתלטות המדינה על התעשייה הפרטית וקולקטיביזציה של החקלאות.
הם ביצעו התקפות נגד אוכלוסייה אזרחית כחלק מהאסטרטגיה המאואיסטית, מה שהוביל את אמנסטי אינטרנשיונל להצהיר:המפלגה הקומוניסטית המאואיסטית (CPN) התמקדה בעקביות בבתי ספר פרטיים, להם היא מתנגדת אידאולוגית.
ב-14 באפריל 2005 דרשה המפלגה הקומוניסטית המאואיסטית לסגור את כל בתי הספר הפרטיים, אם כי דרישה זו בוטלה ב-28 באפריל.
בעקבות דרישה זו, הם פוצצו שני בתי ספר במערב נפאל ב-15 באפריל, בית ספר בנפאל-גאנג', מחוז בנקה ב-17 באפריל ובית ספר בקליאנפור, צ'יטוואן ב-21 באפריל.
על פי הדיווחים, אנשי המפלגה הקומוניסטית (מאואיסטים) השליכו פצצה על תלמידים שלמדו בבית ספר בקארה, מחוז רוקום.
הייתה אחראית למספר תקיפות על מטרות ממשלתיות ואזרחיות.
היא נוסדה בשנת 1968 בשאיפה להפיל את נשיא הפיליפינים ואת הממשלה, ולשנות את החברה הפיליפינית, כולל טיהור מעמד האליטה של המדינה, השתלטות המדינה על התעשייה הפרטית וקולקטיביזציה של החקלאות באמצעות האידאולוגיה שלהם שכונתה .
הזרוע הצבאית של המפלגה, צבא העם החדש, אחראית לתקיפת הצבא בהרי הפיליפינים.
קבוצות אלה הוגדרו כטרוריסטיות על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
הצבא האדום היפני (JRA) נוסד ב-1969 כ"סיעת הצבא האדום" על ידי סטודנטים חסרי סובלנות כלפי התנהלותה של המפלגה הקומוניסטית של יפן.
ב-1970 הם חטפו מטוס לצפון קוריאה, שם נכלאו תשעה מחבריה.
14 חברים נהרגו במהלך טיהור פנימי.
ב-1971 יצרה התנועה קשר עם החזית העממית לשחרור פלסטין והקימה בסיס בלבנון.
פעולות הטרור העיקריות שלהם כללו את הטבח בנמל התעופה לוד, חטיפת מטוסים ללוב ובנגלדש, חטיפת שגריר צרפת בהאג ופיצוץ מועדון לילה של (USO) בנאפולי, איטליה.
באמצע שנות ה-90 הצטמצם היקף הפעילות שלהם ומחלקת המדינה האמריקאית כבר לא ראתה בהם איום טרור.
ב-2001 הודיע מנהיגם על פירוק הקבוצה, למרות שחלק מחבריה היו בכלא ואחרים עדיין מבוקשים על ידי המשטרה.
ארגון הטרור (CCC) נוסד בשנת 1982 בבלגיה, ה-CCC מימן את פעילותו באמצעות סדרה של מעשי שוד בנקים.
במהלך 14 חודשים, הם ביצעו 20 התקפות נגד רכוש, רובן נגד מתקנים של ארגון הברית הצפון אטלנטית (נאט"ו).
למרות הניסיונות להימנע מאובדן חיים, היו נפגעים בהתקפות.
קבוצות ההתנגדות האנטי-פשיסטיות של הראשון באוקטובר
קבוצות ההתנגדות האנטי-פשיסטיות של אחד באוקטובר (GRAPO) הייתה קבוצת טרור מאואיסטית שנוסדה בספרד ב-1975. מאז הקמתה ועד 2007, היא התנקשה ב-84 בני אדם, כולל שוטרים, אנשי צבא, שופטים ואזרחים.
הקבוצה ביצעה מספר חטיפות, בתחילה מסיבות פוליטיות, ובהמשך, בעיקר למטרות סחיטה.
הפיגוע האחרון בוצע ב-2006, כאשר חמושי GRAPO ירו למוות באנה איזבל הררו בסרגוסה.
הוא ארגון צבאי אירי קומוניסטי שהוקם ב-10 בדצמבר 1974 בדרישה להוציא את צפון אירלנד משליטה בריטית וליצור רפובליקה סוציאליסטית שתקיף את כל אירלנד.
זהו הזרוע הצבאית למחצה של (IRSP).
הארגון הוקם על ידי חברים לשעבר ב שהתנגדו להפסקת האש של ארגון הגג.
ה-INLA ניהל מערכה צבאית למחצה נגד הצבא הבריטי וכוח השיטור המלכותי של אלסטר (RUC) בצפון אירלנד, ופעל במידה פחותה גם ברפובליקה של אירלנד ובבריטניה.
הארגון ביצע גם כמה פיצוצים ומעשי שוד ביבשת אירופה בשיתוף פעולה עם הקבוצה המיליטנטית המערב-גרמנית תאי המהפכה ועם ארגון הטרור הצרפתי פעולה ישירה.
עם זאת, הוא היה קטן יותר ופחות פעיל מהקבוצה הרפובליקנית הצבאית למחצה העיקרית, .
חברי הקבוצה השתמשו בשמות הכיסוי צבא השחרור העממי (PLA), הצבא הרפובליקני העממי (PRA) וכוח התגובה הקתולי (CRF להתקפות שביצעו חברי הארגון אם ה-INLA לא רצה לקחת אחריות עליהן.
(IPLO) היה ארגון שהוקם ב-1986 ופורק בכוח על ידי ה-IRA הזמני (PIRA) ב-1992. ה-INLA הוא ארגון אסור בבריטניה על פי חוק הטרור משנת 2000 וארגון בלתי חוקי ברפובליקה של אירלנד.
היא קבוצת טרור שמאל קיצונית שהוקמה בפורטוגל ופעלה בין השנים 1980 ל-1987. במשך 7 שנים, FP-25 היו אחראים ל-19 מקרי מוות, כולל של תינוק בן ארבעה חודשים.
האלימות נעצרה חלקית ביוני 1984, במבצע חשאי של המשטרה שהביא למעצרם של רוב מנהיגיה ופעיליה של הקבוצה.
הם נשפטו מאוחר יותר, באוקטובר 1986.
ארגון הטרור סיעת הצבא האדום (RAF), שהתפתח מכנופיית באדר-מיינהוף בגרמניה, ביצע סדרה של פיגועי טרור בשנות ה-70 ונותר פעיל במשך למעלה מ-20 שנה.
הוא היה מאורגן בתאים קטנים ומבודדים, והיו לו קשרים עם החזית העממית לשחרור פלסטין וקרלוס התן.
למרות שמנהיגי הארגון, כולל גודרון אנסלין, אנדריאס באדר ואולריקה מיינהוף נעצרו ב-1972, הוא ביצע פיגועים גדולים, כולל חטיפתו ורציחתו של הנס מרטין שלאייר, נשיא הקונפדרציה של ארגוני המעסיקים הגרמניים ושל פדרציית התעשיות הגרמניות, וחטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה במה שכונה הסתיו הגרמני של 1977.
קבוצת הטרור המרקסיסטית הבריגדות האדומות הוקמה באוגוסט 1970, בעיקר על ידי חברים לשעבר ב שגורשו ממפלגת האם בשל דעות קיצוניות.
זה היה ארגון הטרור הגדול ביותר באיטליה, שמטרתו הייתה להפיל באלימות את הממשלה ולהחליפה במערכת קומוניסטית.
חבריה היו אחראים לחטיפתו ורציחתו של אלדו מורו, חבר בולט במפלגה הדמוקרטית-נוצרית שכיהן פעמיים כראש ממשלת איטליה.
17 בנובמבר היה ארגון טרור עירוני יווני שהוקם לזכר נגד החונטה הצבאית ב-1973. עד 1975 הארגון הרג 23 בני אדם, כולל פקידי ממשל אמריקאים, פקידי נאט"ו ופוליטיקאים, שופטים ואנשי עסקים יוונים.
ניסיונות של המשטרה היוונית, סוכנות הביון המרכזית (CIA) והסקוטלנד יארד לחקור וללכוד את חברי הקבוצה לא צלחו.
הקבוצה נתפסה ב-2002, לאחר שאחד מחבריה נפצע מפצצה שנשא.
הארגון הוכר כארגון טרור על ידי יוון, ארצות הברית ורשויות אכיפת החוק הבינלאומיות.
מפלגת החזית המהפכנית לשחרור העם
מפלגת החזית המהפכנית לשחרור העם DHKP/C היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית מיליטנטית בטורקיה.
ארצות הברית, בריטניה והאיחוד האירופי מסווגים אותה כארגון טרור.
נכון לשנת 2007, המחלקה ללוחמה בטרור ומבצעים של המנהל הכללי לביטחון מונה אותו בין 12 ארגוני הטרור הפעילים בטורקיה.
זהו אחד מ-44 השמות הרשומים ברשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית לשנת 2008, אחת מ-48 הקבוצות והישויות שעליהן חלה העמדה המשותפת של האיחוד האירופי לגבי יישום אמצעים ספציפיים למלחמה בטרור ואחד מ-45 ארגוני הטרור הבינלאומיים ברשימת קבוצות הטרור האסורות של משרד הפנים הבריטי.
טרטוגן (Teratogen) או חומר מְפַגְּם הוא מושג במדעי ההתפתחות כביולוגיה התפתחותית המציין חומר, מחלה או גורם סביבתי העלול לפגום בהתפתחות העובר ברחם.
תהליך הפגיעה בעובר נקרא טרטוגנזה (Teratogenesis) והוא יכול להוביל להפרעה קונגניטלית.
תרופה טרטוגנית מפורסמת מאוד היא התלידומיד.
סמים רבים ידועים כטרטוגנים, מפורסמים בהם הם האתנול (הכוהל המצוי בכל המשקאות החריפים) והקוקאין.
אלכוהול עלול, בשליש ממקרי ההריון של נשים שתייניות כבדות, להביא ללידת תינוק מפגר או אפילו מת.
אדמת היא טרטוגן קשה מאוד אם היא מופיעה בתחילת ההריון.
תוצאותיה עלולות להיות מומים חמורים בוולד.
עשן סיגריות הוא טרטוגן וקיימת המלצה רפואית שלא לעשן בעת ההריון.
עישון בזמן הריון עשוי לגרום להולדת תינוק בעל רמת אינטליגנציה ומשקל נמוכים מהממוצע.
כינין מעבר לרמה מסוימת עלול לגרום לפגמים בזמן ההריון.
טיבן של פגיעות הטרטוגן קשור בקשר הדוק לעיתוי הופעתו ולסוג המערכות שהתפתחו בעובר באותו זמן.
טרטרוס הוא אחד מחלקי השאול במיתולוגיה היוונית וממנה הגיע למיתולוגיה הרומית.
גרסאות שונות לאמונה זו קיימות בכל הדתות והמיתולוגיות בין השאר כגיהנום במונותאיזם והחלק השלישי של הניפלהיים במיתולוגיה הנורדית.
הוא מצוי אף מתחת לממלכתו של האדס, ומשמש כבית כלא אליו משליכים האלים מפלצות ושאר יצורים המאיימים על שלטונם בעולם, כדוגמת הטיטאנים.
סיפורים רבים במיתולוגיה עוסקים בטרטרוס.
קאמפה נוצרה ונשלחה על ידי קרונוס כדי לשמור על הקיקלופים והענקים בעלי מאה הידיים בטרטרוס, לאחר ששחרר אותם מכלאו של אורנוס.
היא נהרגה בידי זאוס כדי שיוכל לשכנע את הקיקלופים ובעלי־מאה־הידיים שיעזרו לו במלחמה נגד הטיטאנים.
בנצרות טרטרוס מזוהה עם המקום שבו אלוהים קשר את המלאכים המורדים.
האסירים שנכלאו בטרטרוס היו בני אלמוות, שעונשם הכבד ניתן להם מאחר שאי אפשר היה להענישם בעונש הפשוט – הוצאה להורג.
בטרטרוס נאסרו תחילה הקיקלופים בעלי העין אחת וגם ההקאטונכרים, בעלי מאה הידיים.
לאחר המרד של זאוס באביו, זאוס שחרר את הקיקלופים והקאטונכרים מטרטרוס וזכה בעזרתם.
בסוף המלחמה בין האלים לטיטאנים ניצחו האלים, וקרונוס ניכלא בטרטרוס.
על פי קארוי קרניי זה היה המקום אליו נשלח הרוצח הראשון - איקסיון, שנידון להיות כבול לגלגל אש.
על אסיר אחר בטרטרוס, סיזיפוס, בן האלמוות, נגזר לגלגל שוב ושוב אבן כבדה במעלה הר רק כדי לראותה מדרדרת בחזרה לתחתית כל עת שהתקרב לפסגה.
מכאן נגזר הביטוי "עבודה סיזיפית", שמשמעותו עבודה קשה וחסרת תועלת שמשכה אינסופי.
לשאול (ממלכת המתים במיתולוגיה היוונית) שלוש קומות: בקומה העליונה נמצאים קרברוס, האדס ופרספונה.
הקומה האמצעית היא בור המוות והשאול, שם נמצאים כל המתים ושדות אליסיום, מקום נשמות הגיבורים הצדיקים.
קרוב לליבת כדור הארץ נמצא טרטרוס, הקומה הנמוכה ביותר, אך האדמה מגנה עליו מחום.
בטרטרוס מעונים האסירים כדי להמחיש להם את חומרת חטאם.
מסופר שאחד העינויים ניתנו לטנטלוס בן זאוס, אשר הרג את בנו פולפוס והגיש מבשרו לאלים.
טנטלוס נכלא בטרטרוס והוטל עליו עינוי: מסביבו נמצאים בשפע מים מתוקים ופירות עסיסיים, אך כאשר טנטלוס מתקרב למעיין המים נעלמים, וכאשר הוא שולח את ידו אל הפירות הם נרקבים.
עינוי זה נחשב לאחד העינויים הקשים ביותר מפני שטנטלוס היה בן אלמוות, ובטרטרוס אי אפשר למות - כך שהעינוי היה מתמשך, והוא נשאר צמא ורעב לנצח.
בטרטרוס קיים נהר פלגתון, אשר מימיו עשויים מאש והוא מרפא את הרשעים כדי שיוכלו להמשיך לסבול.
טַרְטוּס היא עיר נמל על חוף הים התיכון בסוריה.
זוהי עיר הנמל השנייה בגודלה בסוריה (אחרי לטקיה), והעיר הגדולה ביותר במחוז טרטוס.
העיר כונתה גם אנטרדוס (Antaradus) בלטינית או אנטרטוס (Antartus) וטורטוסה (Tortosa) על ידי הצלבנים.
טרטוס נמצאת 220 ק"מ צפונית-מערבית לדמשק ופחות משעת נסיעה מדרום ללטקיה, 25 ק"מ מהגבול עם לבנון.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20, העיר טרטוס הייתה תחת השלטון של מחוז לטקיה, ומאז הפך למחוז נפרד.
בחודשי הקיץ, זהו מקום נופש עבור סורים רבים.
מתחמי נופש ואתרי נופש רבים ממוקמים באזור.
בנמל ממוקם בסיס של הצי הרוסי.
תחילתו של היישוב באזור טרטוס הוא באלף השני לפנה"ס ביישוב הפיניקי בשם ארוד, השוכן על אי המרוחק כ-3 ק"מ מן העיר טרטוס.
לארוד היו מספר ערי־בת כפופות לה על היבשה, ביניהן קרן, מרת , אנידרה, בלנאיה, פלטוס וטרטוס – שנקראה "אנטי־ארדוס", "מול־ארוד" ביוונית (שם זה התגלגל לשם "טרטוס").
האי ארוד המשיך להיות מיושב בתקופת האימפריה הביזנטית, הכיבוש המוסלמי ותקופת הצלבנים.
במקורות מתקופת הצלבנים נודע שמה של העיר שעל החוף כאנטרטוס, טורוסה ובעיקר כטורטוסה.
היא נכבשה על ידי רמון הרביעי, רוזן טולוז בשנת 1102, ובמותו ב-1105 הונחלה לבנו אלפונס ז'ורדן.
בשנת 1123 בנו הצלבנים בעיר את קתדרלת "גבירתנו מטורטוסה" , העומדת על תילה עד היום ומהווה מוקד לעלייה לרגל.
עם הכיבוש הממלוכי וסילוק הצלבנים הפך מבנה הכנסייה למסגד, ואחר כך לקסרקטין לצבא האימפריה העות'מאנית.
בתקופת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, שופצה הכנסייה והיא משמשת מאז כמוזיאון המכיל עתיקות שנמצאו באזור.
למשך תקופה קצרה במאה ה-12 כבש את העיר נור א-דין, אולם הצלבנים שבו והשתלטו עליה.
בשנת 1152 נמסרה טורטוסה לחזקת הטמפלרים שקבעו בה מטה צבאי.
הטמפלרים בנו בעיר מספר רב של מבנים, שהבולט והגדול בהם היה מבצר מוקף חומות כפולות.
מטרת הטמפלרים הייתה להגן מפני התקפות מוסלמיות על העיר והאזור סביבה, אשר בחלקו היה מיושב בנוצרים.
בשנת 1188 כבש את העיר צלאח א-דין ומטה הטמפלרים הועבר לקפריסין.
אולם חלק מן הטמפלרים הצליחו לסגת אל תוך המבצר, אשר לא נכבש ונותר בשליטה צלבנית למשך מאה שנים נוספות, תוך שהם מוסיפים ומחזקים כל העת את ביצוריו.
המבצר נפל לידי הממלוכים ב-1291. טורטוסה הייתה המאחז האחרון של הטמפלרים על אדמת סוריה, וממנה נסוגו אל האי ארווד הסמוך שבו החזיקו מעמד עשר שנים נוספות.
טרטוס היא עיר הנמל הגדולה ביותר בחוף הסורי והעיר הגדולה ביותר במחוז טרטוס, אוכלוסייתה נאמדת (נכון ל-2023) בכ-458,327 תושבים.
מרבית האוכלוסייה היא ערבית, אך ישנם גם כ-3,000 אנשים ממוצא יווני-מוסלמי מהאי כרתים המתגוררים בעיקר בעיירה אל-חמידיה (ביוונית "חמידיה"), הנמצאת דרום לטרטוס.
טרטוס משמשת כמרכז כלכלי בולט בסוריה ובה פועל אחד משני הנמלים העיקריים במדינה.
בתחילת המאה ה-20 ידעה העיר תנופת התפתחות מהירה, לאחר שהפכה לנתיב ראשי ליבוא סחורות לעיראק, כחלק מן המאמצים לשיקומה לאחר המלחמה.
טרטוס היא אף מוקד תיירות בולט בסוריה.
בסביבות העיר חופי ים חוליים יפים ומספר אתרי נופש.
בתחילת המאה ה-21 משכה העיר משקיעים הבונים בה מוקדי תיירות על חוף הים.
בטרטוס שוכן בסיס אספקה ותחזוקה של צי הים השחור הרוסי עוד מתקופת ברית המועצות, ובו מוצבים דרך קבע חיילי צבא רוסיה.
הבסיס נבנה לאחר הסכם שנחתם בשנת 1971 בין סוריה לברית המועצות.
את הבסיס הקימו הסובייטים מתוך כוונה לקבוע נוכחות קבועה באגן המזרחי של הים התיכון בשיאה של המלחמה הקרה ולצורך תמיכה בפעילות הצי הסובייטי בים התיכון.
בשנות ה-70 נבנו בסיסים דומים לצי הסובייטי גם בלטקיה שבסוריה, באלכסנדריה ובמרסה מטרוך במצרים.
הבסיסים הסובייטים במצרים פונו בשנת 1977, לאחר שהציוד והספינות שהיו מוצבות בהם הועברו לבסיס טרטוס, אשר היה לדיוויזיה התמיכה מספר 229 של הצי הסובייטי.
בשנת 1984 הועלה דרג הבסיסי ונקרא מאותה עת נקודת התמיכה הלוגיסטית מספר 720.
בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, הצי ה-5 לים התיכון, אשר הורכב מספינות מהצי הצפוני וצי הים השחור, הפסיק להתקיים.
מאז מתקיימים לעיתים ביקורים של אוניות וצוללות הצי הרוסי לים התיכון.
מאז התפרקות ברית המועצות הפך בסיס טרטוס לחלק מצי הים השחור.
בבסיס קיימים שלושה מבדוקים צפים, מהם רק אחד במצב תפעולי, קיימת סדנת תיקונים צפה, מחסנים, מגורי חיילים ומתקנים נוספים.
לאחר שרוסיה ויתרה לסוריה על שלושה-רבעים מן החוב של סוריה לברית המועצות, ויתור בשווי 9.6 מיליארד דולר והפכה לספק הנשק העיקרי של סוריה בשנת 2006, קיימו שתי המדינות שיחות על האפשרות שרוסיה תפתח ותרחיב את בסיס הצי בטרטוס, כדי לחזק את נוכחותה בים התיכון, כולל הקמת מתקן מעקב והאזנה בבסיס.
עם התדרדרות יחסיה של רוסיה עם המערב, על רקע המלחמה בדרום אוסטיה בשנת 2008, וכוונת ארצות הברית להציב טילים על אדמת פולין, הסכים הנשיא אסאד להפוך את בסיס הצי בטרטוס לנמל קבע של אוניות מלחמה רוסיות הנושאות טילים גרעיניים.
מאז שנת 2009 נעשות עבודות שיפוצים נרחבות בבסיס הצי הרוסי בטרטוס, כולל העמקת הנמל במטרה לאפשר לאוניות מלחמה גדולות יותר לעגון בו.
בשלהי נובמבר 2011 דיווח העיתון פראבדה וכן סוכנות רויטרס כי כוח ימי רוסי ובראשו נושאת המטוסים האדמירל קוזנצוב עושה דרכו לנמל טרטוס לאות תמיכה במשטרו של הנשיא אסד.
העיר שוכנת בחופו המזרחי של הים התיכון ונתחמת על ידי ההרים העלאווים במזרח, כמו כן האי אַרְוָד ממוקם מרחק של כ-3 קילומטרים מן העיר.
טרטוס יושבת בעיקר על אזור מישורי, המוקף ממזרחה לו בהרים המורכבים בעיקר מאבן גיר ומעט בזלת.
האקלים השורר הוא אקלים ים תיכוני, המתאפיין בחודשי חורף קצרים וטמפרטורה מתונה בין חודש אפריל לחודש אוקטובר.
ההרים ממזרח לעיר יוצרים סביבה ואקלים חלופיים.
טרטוס ידועה בזכות מזג האוויר המתון והמשקעים הגבוהים.
הלחות בקיץ מגיעה עד לכ-80%.
טֵרָטוֹמָה היא גידול המופיע על פי רוב באשך או בשחלה ומכיל רקמות שונות שבמצב נורמלי אינן מאפיינות איברים אלה או מופיעות בהם, כגון שיער ושיניים.
לעיתים רחוקות מופיעות טרטומות בילדים ואז הן מופיעות בעצם העצה.
טרטומה יכולה להופיע כגידול ממאיר או כגידול שפיר, ייתכן גידול אחד או מספר גידולים כאלה בו זמנית.
הטרטומות יכולות להיות גדולות מאוד ולהכיל רקמות מפותחות כמו שיניים, שיער, אזניים, כבד ועוד.
טרטומות בזכרים מכילות על פי רוב רקמה פחות ממוינת, כלומר פחות מפותחת.
טרטומות נוצרות למעשה מאוכלוסיית תאים בעלת פוטנציאל להתפתח לכל אברי הגוף.
במקרה של טרטומה חל כשל בנדידה של תאים אלה ובבקרה עליהם.
באמצעות בדיקת על-קול ובעזרת בדיקות דם לנוכחות חלבון עוברי וגונדוטרופין כוריוני הומני.
טרטומות נפוצות יותר בטמירות אשכים ובמקרים אלה עולה גם הסבירות לגידול ממאיר שלהן.
בנשים טרטומות יכולות לגרום לפגיעה קשה במערכת הרבייה.
בנשים מסוימות טרטומות מפרישות תירוקסין ואז הן מדמות מצב קליני של יתר-פעילות בלוטת התריס.
לרוב מבצעים הסרה כירורגית של הטרטומה.
לעיתים יש צורך בהסרת האשך או השחלה בשלמותם.
טרטומות מפרישות שני חומרים שלרוב רמתם נמוכה או אפסית בדם הבוגר:
הימצאות אחד או שניים מהחומרים הבאים בדם מאפשר לרופאים לנטר את גודל הגידול, להבחין בחזרתיות לאחר טיפול או בהתפתחות גידול חדש.
מחוז טרטו (באסטונית: Tartu maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז ממוקם בחלקה המזרחי של המדינה וגובל במחוז פילבה בדרום, מחוז ולגה בדרום-מזרח, מחוז ויליאנדי במערב ומחוז ייגבה בצפון.
בירת המחוז היא טרטו, שעל שמה נקרא המחוז.
מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי אסטה טם.
מחוז טרטו גובל בשניים מאגמיה הגדולים של אסטוניה: פייפוס ווורטסיירב.
הנהר היחידי שניתן לשוט בו באסטוניה, האמאיוגי (Emajõgi) (אורכו 100 ק"מ), זורם דרך המחוז, ומחבר את שני האגמים.
שליש מהשטח מכוסה ביערות, ושליש מעובד.
רבע מהווה את מישורי ההצפה של האמאיוגי.
העובדה שמחוז טרטו נמצא לחופו של אגם פייפוס השפיעה על הסמל שלו.
מחוז נוסף שגובל באגם הוא מחוז ייגבה, ובאמת שני הסמלים דומים.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 22 נפות, מתוכן 3 עירוניות והשאר כפריות.
ישנן נפה עירונית אחת ו-7 נפות כפריות.
אלבה (Elva), נפה עירונית לשעבר
טרטו (נפה כפרית - Tartu)
קאסטרה (Kastre): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפות לשעבר וונו האסלבה ומקסה.
קאלאסטה (Kallaste), נפה עירונית לשעבר
טרטו (באסטונית: Tartu; בגרמנית ובשוודית: Dorpat (דורפאט); בלטבית: Tērbata; ברוסית: Дерпт (דרְפְּט) או Юрьев (יורייב)) היא העיר השנייה בגודלה באסטוניה (אחרי טאלין), נפה עירונית ובירת מחוז טרטו, שנקרא על שמה.
נהר האמאייגי, המחבר את שני האגמים הגדולים של אסטוניה, פייפוס וורטסיירב, חוצה את העיר לאורך עשרה קילומטרים.
ממצאים ארכאולוגיים מראים על התיישבות קבועה בטרטו עוד במאה ה-5 לספירה.
במאה ה-7, התושבים המקומיים בנו ביצורים מעץ בחלק המזרחי של גבעת טומה (Toomemägi) - גבעת הקתדרלה של ימינו.
התיעוד הכתוב הראשון של העיר נעשה ב-1030, בידי סופרים מרוס של קייב.
ירוסלב "החכם" ( Ярослав I Мудрый), נסיך קייב, בזז את העיר באותה שנה וקרא לה יורייב (Юрьев, שמשמעות המילה המילולית היא "של יורי", כשיורי הוא שמו הנוצרי של ירוסלב).
שליטי קייב גבו מיסים מהעיר, עד אשר, על פי תעודים מקייב, נשרפה העיר עד היסוד בידי שבטים של "צ'ודים" (Чудь).
מסיבה לא ידועה, שם המבצר החדש שהוקם על האתר נקרא טרבטו (Tarbatu) או תרבטה (Tharbata), מקור שמה המודרני של טרטו.
בשנת 1224 נכבשה טרבטו בידי המסדר הליבוני כחלק ממסעי הצלב הצפוניים, והחלה בניית קתדרלת טרטו.
תחת שמה החדש טרבטום (דורפט, Dorpat בגרמנית), הפכה טרטו למרכז מסחרי חשוב בימי הביניים המאוחרים.
ב-1280 הצטרפה טרטו לברית ערי הנזה.
כמו בשאר ערי אסטוניה ולטביה, גם בדורפט היו בני האצולה ברובם גרמנים בלטיים ודיברו גרמנית, ולמעשה הם שלטו בתרבות, בדת, בחינוך ובפוליטיקה עד שלהי המאה ה-19. רוב הגרמנים המקומיים נאלצו לעזוב את העיר ולהגר לגרמניה במאה ה-20.
במאה ה-16, טרטו סופחה לפולין, ובית-ספר ישועי הוקם בה ב-1583. בנוסף על כך, סמינר מתרגמים אורגן בעיר.
הפעילות של בית הספר ושל הסמינר הופסקו ב-1629, כשטרטו הפכה לשוודית.
המלך גוסטב השני אדולף ייסד את אוניברסיטת טרטו ב-1632.
בחוזה ניסטד ב-1721, העיר הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית ושמה שונה לדרפט (Дерпт).
בחצי השני של המאה ה-19, הפכה דרפט למרכז תרבותי לאסטונים כחלק מהלאומיות.
העיר ארחה את פסטיבל הזמר האסטוני הראשון ב-1869, ואת ה"ונמוינה" (Vanemuine), התיאטרון הלאומי הראשון, ב-1870.
ב-1893 שונה שמה של העיר פעם נוספת ליורייב, שמה הרוסי העתיק.
עם העצמאות האסטונית ב-1919, שמה של יורייב שונה פעם אחרונה לטרטו.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, נחתם חוזה טרטו בין הבולשביקים לאסטוניה (2 בפברואר 1920).
לפיו, רוסיה הבולשביקית תוותר על טענותיה לשליטה על אסטוניה "לצמיתות".
למרות זאת, ברית המועצות כבשה את אסטוניה ואת טרטו כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, כבש הוורמאכט את טרטו.
בשנת 1944, חלק גדול מהעיר, כולל "גשר האבן" ההיסטורי (שנבנה בידי יקתרינה הגדולה), נהרס בידי הצבא האדום הנלחם בכוחות הגרמנים ששלטו בעיר, וכבש אותה מידיהם.
לאחר המלחמה טרטו הוכרזה כ"עיר סגורה" לזרים, שכן בסיס חיל-אוויר סובייטי נבנה בפרבריה.
במהלך התקופה הסובייטית האוכלוסייה הוכפלה מ-57,000 ל-100,000. מאז שאסטוניה קבלה עצמאות ב-1991, החל שחזור של מרכז העיר העתיקה.
טרטו נבחרה להיות בירת התרבות של אירופה לשנת 2024.
על פי המשרד האירופי לסטטיסטיקה, ב-2005, אוכלוסייתה של טרטו כללה את האוכלוסיות האתניות הבאות:
לאום% מתוך האוכלוסייהאסטונים 80.1 רוסים 15.8אוקראינים 1.2 פינים 1.1אחרים 1.8
על פי מפקד שנערך ב-1897 נמנו בעיר 1,774 יהודים מתוך כ-42,000 תושבים, כשהקהילה החזיקה בבית ספר יהודי ובאוניברסיטת טרטו הייתה מעין אגודת סטודנטים יהודית.
על פי מפקד שנערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 ישבו בטרטו 920 יהודים.
עד שהעיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ביולי 1942 במסגרת מבצע ברברוסה רובם המוחלט של היהודים הצליח להימלט למעט עשרות בודדות, בעיקר זקנים וחולים.