tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופתו איבד את דרום קמבודיה לידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית אשר כבשה את הדלתה של המקונג.
בנו, ראמה החמישי, מלך תאילנד היה הרפורמר הגדול ביותר של המדינה אשר הביא למודרניזציה ממושכת ומאבק בכוחות השמרנים במדינה כדי למנוע סיפוח קולוניאלי בידי האירופאים.
על אף זאת איבד את לאוס לידי הודו-סין הצרפתית במסגרת מלחמה.
בנו ראמה השישי, מלך תאילנד היה הראשון להחדיר את הרגש הלאומי ברחבי תאילנד ושיפר את מצבה הבינלאומי של האומה לעזרת השתתפות מינימלית במלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ולאחר מכן הצטרף את חבר הלאומים.
במותו אחיו, ראמה השביעי, מלך תאילנד ירש אותו ועבר הפיכה שהפכה את תאילנד למונרכיה חוקתית.
מאוחר יותר התפטר לאחר 10 שנים בכתר לטובת אחיינו ראמה השמיני, מלך תאילנד אשר בתקופתו אירעה מלחמת העולם השנייה ונערך מאבק בין הפלג הצבאי של פלק פיבונסונגרם והפלג הדמוקרטי של פרידי באנומיונג.
ראמה השמיני נרצח ועל כן אחיו, ראמה התשיעי, מלך תאילנד ירש אותו ושלט כ-70 שנה לאורך המלחמה הקרה בה פעל נגד מיעוטים קומוניסטים ומעבר לה.
לקראת סוף שלטונו אירעה הפיכה צבאית שהאדירה מחדש את כוחה של המלוכה.
חיזוק השפעתה של המלוכה המשיכה אל שלטון בנו, ראמה העשירי, מלך תאילנד המכהן משנת 2016 ועד היום.
שם מלוכהשם פרטיתמונהשנות שלטוןאירועים בתקופתורָאֲמָה Iפָּרָה בּוּדְהָה יוֹדְפָה צ'וּלָאלוֹק מֵהָאֲרָאג'
מלחמת תשעת הצבאותרָאֲמָה IIפָּרָה בּוּדְהָה לָאֶטְלָה נֵבְלַאי
תחילת הסחר עם אירופהרָאֲמָה IVמוֹנְגקוּט
איבוד לאוס לידי הודו-סין הצרפתיתרָאֲמָה VIוְאָגִ'ירָבוֹד
(ประชาธิปก)1925–1935הפיכה למונרכיה חוקתיתרָאֲמָה VIIIאָנַאָנְדַה מָאהִידוֹן
הפיכה צבאית של פלק פיבונסונגרםרָאֲמָה IXפּוֹמִיפוֹן אָדוֹנִיאַדְט
שושלת מוחמד עלי הייתה השושלת מלכי מצרים המודרנית מאז עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-19 בידי מוחמד עלי, שליט מצרים, ועד למהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1953. השושלת הייתה שלטת בתקופת איילט מצרים, ח'דיוות מצרים, סולטנות מצרים וממלכת מצרים ובחלק מזמן זה הייתה נתונה לשליטה וההשפעה המרובה של האימפריה הבריטית.
לאחר פלישת נפוליאון בונפרטה אל מצרים העות'מאנית ונסיגתו, מצרים נפלה לאי שקט ממושך.
מרד ממלוכים איים על העליונות המדינית של הפאדישאה העות'מאני אך קבוצת אלבנים תחת מוחמד עלי לקחו כוח מעל קהיר והדלתא של הנילוס ועם הזמן כבשו את כלל מצרים והקימו את איילט מצרים, אשר תהיה מדינה עצמאית דה פקטו אך תישאר מבחינה סמלית כאוטונומיה של האימפריה העות'מאנית.
מוחמד עלי דרש להפוך את אומתו לאימפריה ויצא למערכות מלחמה נרחבות לכבוש את סודאן, חג'אז ולאחר הפסד במלחמת העצמאות היוונית גם אל המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה שלאחריה היו בידיו מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק ועוד.
מדיניות ההתפשטות של מוחמד עלי הסתיימה לאחר המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה שהאדירה את ההשפעה של בריטניה על מצרים.
עם שלטון יורשיו התפתחה ההשפעה הבריטית עד לשלטון אסמאעיל פאשא שבתקופתו היו הבריטים חזקים ומשפיעים די כדי להדיח את הח'דיו מהשלטון.
הבריטים השיגו השפעה וסמכות על מצרים עד אשר הפכו את השליט השושלתי ללא יותר מבובה שלטונית שלהם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמשו הבריטים במצרים למען המערכה על סיני וארץ ישראל.
לאחר סיום המלחמה מרדו המצרים בשם הסולטאן המצרי, פואד הראשון במהומות 1919 במצרים אשר לאחריהם עלתה תנועת הלאומיות המדינית והסולטאן הועלה לתוארו של מלך מצרים.
היה זה רק לאחר מלחמת העולם השנייה שמצרים הפכה עצמאית במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה.
שלטונו של פארוק, מלך מצרים אשר פגע ביוקרת השלטון הביא בשנת 1952 למהפכת הקצינים החופשיים שלבסוף הפילה את ממסד השלטון בעוד בנו ויורשו של פארוק, פואד השני, מלך מצרים היה רק בן כשנתיים.
כיום פואד הוא ראש השושלת אך אין בשלטונו עוד השפעה.
מספרשםתמונהתוארשנות שלטוןאירועים בתקופתו1מוחמד עליואלי1805–1848עצמאות מצרים מהעות'מאנים,
מרד הפלאחים (מרד האיכרים בארץ ישראל),
המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה2אבראהים פאשאואלי1848עוצר (שליט) עד מותו3עבאס חלמי הראשוןואלי1848–1854נכנע ללחץ בריטי ליצירת מסילת ברזל במצרים4מוחמד סעיד פאשאואלי1854–1863כיבוש דרום סודאן,
תחילת השפעת המהפכה התעשייתית5אסמאעיל פאשאואלי,
הקמת ח'דיוות מצרים, 2 תבוסות בניסיונות כיבוש אתיופיה, גירוש מצרים מסודאן בידי המהדיה
הדחה עקב השפעה בריטית6תאופיק פאשאח'דיו1879–1892סיפוח מדבר לוב7עבאס חלמי השניח'דיו1892–1914איבוד מדבר לוב לידי האימפריה האיטלקית8חוסיין כאמלח'דיו,
סולטאן1914–1917המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה,
ההסכם האנגלו-מצרי (1936)10פארוקמלך1936–1952מלחמת העולם השנייה,
מהפכת הקצינים החופשיים11פואד השנימלך (דה
שושלת נמאניץ' או בית נמאניץ'(בסרבית:באותיות קיריליות:Немањићи בלטיניות מותאמות -Nemanjić) הייתה השושלת החשובה ביותר של סרביה בימי הביניים.
היא שלטה בנסיכות, אחר כך בממלכה ואחר כך בקיסרות הסרבית וכללה בין השנים 1166–1371 תריסר מונרכים.
אבי השושלת היה סטפן נמאניה, בן לענף הצעיר של שושלת ווקאנוביץ' (1166-1101).אחרי נמאניה כל המונרכים של השושלת השתמשו בשם-התואר "סטפאן" כשם פרטי.
תחילה נשאו בני השושלת את התואר נסיך גדול והחל משנת 1217 שנת הכתרתו של סטפן המוכתר הראשון, עלתה מדינתם לדרגת "ממלכה".
ב-1219 תחת שלטונם של בני נמאניץ' קמה הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
ב-1346 סטפן אורוש הרביעי דושאן הכתיר את עצמו כ"קיסר הסרבים והיוונים " והארכיבישופות של סרביה עלתה לדרגת פטריארכיה.
שלטון השושלת נמשך עד 1371 כשמת סטפן אורוש החמישי (1371-1365) שהיה חסר ילדים.
הקיסרות הסרבית התפרקה עם מותו ומגנאטים אזוריים השתלטו על הפרובינציות השונות.
הנציגים האחרונים של שושלת נמאניץ' היו איוואן אורוש, שליט תסליה, שעדיין קרא לעצמו "קיסר הסרבים והיוונים" ומת בסביבות 1422 או 1423,כמו כן אחיו הצעיר סטפן אורוש, שליט פרסאלוס.
השושלת שרדה רק דרך הקו הנשי בתוך כמה שושלות סרביות אחרות.
לפי המינוח הביזנטי, הסלאבים שבקרבת האימפריה הביזנטית חיו ב"אדמות הסלאביות" הקרויות "סקלאביניה", בהתחלה מחוץ לפיקוח הביזנטי ועצמאיות.
במאה ה-8 השושלת ולסטימירוביץ הקימה את הנסיכות סרביה.
ב-822 סרביה הרחיבה את שליטתה אל חלק גדול מדלמטיה.
הנצרות אומצה כדת רשמית בסביבות 870.
באמצע המאה ה-10 הישות המדינית הסרבית התבססה כקונפדרציית שבטים שהתפשטה מחופי הים האדריאטי אל הנהרות נרטווה, סאווה, מוראבה והאגם סקאדר.
אחרי מותו של השליט האחרון משושלת הוולסטימירים, הביזנטים סיפחו את האזור ושלטו בו כמאה שנה, עד שנת 1040 כשמרדו הסרבים באזור דוקליה בהנהגת שושלת וויסאבלייביץ'.
(פומוריה).ב-1091 השושלת ווקאנוביץ' הקימה את הדוכסות הגדולה הסרבית שבסיסה בנסיכות הגדולה של רשקה, זגוריה.
שתי הישויות התמזגו מחדש ב-1142.
ב-1166 סטפאן נמאניה עלה על כס הנסיכות, אירוע הנחשב לציון דרך בהקמת ממלכת סרביה מימי הביניים, תחת שלטונם של בני נמאניץ'.
סרביה בימי שלטון השושלת נמאניץ'
בימי הביניים סרביה הגיעה לשיאה בימי השושלת נמאניץ'.
הממלכה הסרבית הוכרזה ב-1217 והובילה לידי הקמת הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
באותה שנה פרסם סאבה הקדוש את נומוקאנון שלו.
ב-1346 הצאר סטפאן דושאן הכריז על הקיסרות הסרבית.
בימי שלטונו, סרביה הגיעה לשיאה הטריטוריאלי, הפוליטי והכלכלי.
סטפאן דושאן ראה את עצמו כיורש של האימפריה הביזנטית וקיסרותו הייתה המדינה החזקה בבלקן באותן השנים.
דושאן הפעיל סוג של חוקה מקיפה, הידועה כקודקס דושאן, סלל דרכים חדשות, וחיזק את כלכלת המדינה.
הזהות הפוליטית הסרבית בימי הביניים עוצבה במידה רבה על ידי שלטון השושלת והישגיה, ונתמכה וטופחה על ידי הכנסייה האורתודוקסית השלישית.
סטפן דושאן ניסה לארגן יחד עם האפיפיור מסע צלב נגד הטורקים שהתחילו לאיים על אירופה, אבל הוא מת באופן פתאומי בדצמבר 1355. במקומו עלה לשלטון בנו סטפן אורוש החמישי המכונה "החלש", כינוי שהתאים כבר גם למצב הקיסרות., שהידרדר לאט להתפוררות פאודלית.
התחיל עידן תחת סימן האיום החדש: האימפריה העות'מאנית שהתפשטה מאסיה לאירופה, וכבשה את ביזנטיון ומדינות אחרות בבלקן.
שושלת נמאניץ' שלטה באדמות סרביה בין בערך 1166 ל-1371
תמונה תוארשם שנות המלוכה הערות נסיך גדולסטפן נמאניה 1166-1196 נמאניה הוא מייסד האפונים של השושלת.
הוא החזיר את השליטה הסרבית על שטחים מסביב, כולל דוקליה, חום וטרבוניה.
הצטרף לבנוIn his last years, hהנזיר סאבה והתנזר.
לימים הוכר כ"סימאון הקדוש" בעקבות הנסים הרבים שיוחסו לו אחרי מותו..הערה: דוקליה, זחומליה וטרבוניה נכבשו מחדש.
נמאניה הוכרז לנסיך גדול של סרביה.
נסיך גדולווקאן נמאניץ' 1202-1204 בנו הבכור של סטפאן נמאניה.
בסביבות 1190 הוא שלט כנסיך גדול על אזורי דוקליה, דלמציה (זחומליה), טרבוניה, טופליצה וחבוסנו".
הוא היה היורש ההתחלתי המשוער, אולם בשעת התפטרותו ב-1166, בחר אביו בסטפאן "המוכתר הראשון" במקומו.
אחרי מות נמאניה התחיל ווקאן במזימות נגד אחיו.
הוא מצא עזרה בהונגריה ויחד איתה אילץ את סטפן להימלט לבולגריה.
הוא שלט כבן חסות של הונגריה, דבר שבלט בתואר המלך ההונגרי אימרה כ"מלך סרביה".
הוא ויתר על כס המלכות ב-1204 והסתפק בניהול אחוזתו.
מאוחר יותר קיבל מחילה מאחיו השלישי, סאבה הקדוש.
כשאביו פרש ב-1196, והתנזר, סאבה ירש את התואר "נסיך גדול".
שלטונו התחיל במאבקו נגד אחיו ווקאן, שגירש את סטפן לבולגריה.
קאלויאן, הצאר של בולגריה, שלח לו צבא קומני בתמורת שטחים במזרח.
המשבר הגיע לקצו כאשר תיווך סאבה בין האחים וושלטונו של שטפן התחזק.
סטפן הוכתר כ"מלך" ב-1217. כשסאבה השיג את האוטוקפליה, הוא התמנה לארכייייבישוף של סרבים.
ב-1219 סרביה השיגה את העצמאות.
מלךסטפן ראדוסלב 1228–1233 בן של סטפן המוכתר הראשון.
בעת שלטון אביו הוא שלט בזחומלייה.
כמו כן כיהן כמושל זטה.
יחד עם אביו הקים את מנזר ז'יצה.
אביו התפטר ב-1227 בגלל מחלה, והתנזר.
רדוסלב הוכתר על ידי דודו סאבה, ארכיבישוף סרביה.
נישואיו לנסיכה הביזנטית אנה דוקנה אנגלינה התגלה ככל כך לא פופולרי שערער את סמכותו, הוא איבד את נאמנות האנשים וב-1223. מלךסטפן ולדיסלב 1233–1243 בן של סטפן המוכתר הראשון.
הוא ירש ב-1233 את הכתר מאחיו ראדוסלב ושלט למשך עשר שנים, לפני שהודח על ידי אחיו הצעיר אורוש.
הדגם הראשון של דגל סרביה נמצא באוצרו.
מלךסטפן אורוש הראשון 1243–1276 בן של סטפן המוכתר הראשון.
היה יורשו של אחיו ולדיסלב.
חיזק את הסחר עם דוברובניק ועם קוטור וביסס התחלה של שגשוג כלכלי.
ב-1253 ניהל מלחמה נגד דוברוניבק, ב-1254 חתם הסכם שלום איתה, ובשנות ה-1260 חידש את המלחמה עד 1268.פנה מיד להונגריה וכבש את מאצ'ווה.
אולם נפל בשבי ההונגרי וחתם על שלום עם המלך ההונגרי אישטוואן החמישי, הסכם שהתלווה בנישואי בנו הבכור דרגוטין עם קתרינה, בתו של המלך ההונגרי.
לפיהכללים, דרגוטין נועד להיות יורשו אבל אורוש העדיף להוריש את הכתר לסטפן מילוטין, בנו הצעיר.
הוא הדיח את אביו בעזרת הממלכה ההונגרית (היה נשוי לקתרינה, בת המלך אישטוואן החמישי של הונגריה) אחרי קרב גאצקו.
ב-1282 נפצע וויתר על השלטון לטובת אחיו הצעיר מילוטין.
המשיך לנהל את ממלכת סרם שבירתה הייתה בלגרד.
מילוטין שדרג את היחסים עם הקיסר ביזנטי וסירב להעניק את השלטון לוולדיסלב השני (בנו של דרגוטין), מה שגרם לפיצול הממלכה הסרבית.
דרגוטין המשיך לשלוט בגבול הצפוני בברית עם הונגריה, ובשנותיו האחרונות חידש את הקשר עם סרביה, כבן חסות שלה.
מלךסטפן מילוטין 1282–1321 בנו של שטפן אורוש הראשון.
הוא ירש את אחיו דרגוטין.
מיד עם עלייתו לכס המלוכה יצא למקדוניה וכבש את צפונה עם העיר סקופיה שהפכה לבירתו.
המשיך במסעו הצבאי לתוך אדמות בולגריה, וכבש גם את צפון אלבניה עם העיר קוואלה.
כבש גם את וידין בבולגריה ומאוחר יותר את דורס באלבניה.
אחרי חוזה שלום עם הביזנטים ב-1299 ניהל מלחמת ירושה עם דרגוטין.
מילוטין עזר לביזנטים נגד הטורקים העות'מאנים בקרב גליפולי שהסתיים בניצחון.
אחרי מות דרגוטין סיפח את רוב השטחים שהיו בשליטת אחיו, כולל בלגרד.
באותה שנה ניסה בנו סטפן דצ'אנסקי להדיח אותו והוגלה לקונטנטינופול.
ב-1319 ההונגרים כבשו את כל האדמות שהיו בשליטת דרגוטין פרט לברוניצ'בו.
מלך סרם ("מלך הסרבים" )סטפן ולדיסלב השני 1316-1325 בנו של דרגוטין.
מלךסטפן קונסטנטין 1321-1322 בנו הצעירשל מילוטין, מובס ב-1322 על ידי אחיו הגדול סטפן דצ'אנסקי מלךסטפן דצ'אנסקימדצ'אני 1322–1331 אחיו הגדול של סטפן קונסטנטין.
קיסר↑מלךסטפן דושאן"החזק'' 1331-1355 בנו של סטפן דצ'אנסקי.
כשהיה בן 20 הביס את בוסניה ואת בולגריה.
מכיוון שאביו לא היה טוב בניהול המלחמות, דושאן הדיח אותו מהשלטון.
דושאן כבש מהביזנטים אדמות רבות עד לפלופונסוס והכפיל את שטח ממלכתו.
תחת שרביטו האימפריה הסרבית פרחה.
ב-1349 העניק לה סוג של חוקה - הקודקס של דושאן.
קיסרסטפן אורוש החמישי''החלש" 1355–1371 בנו של סטפן דושאן, הוכתר כמלך ראשקה (1365-1346) אחרי מות דושאן ב-1355 ירש את התואר כקיסר.
כונה "החלש" בגלל משילותו החלשה),
{|class="wikitable" align=center דספוטות אפירוס ותסליהסימאון אורוש דודו של אורוש החמישי.
התמנה למושל באזורי הדרום-מערביים שנכבשו ב-1348 ושלט עד 1355,כאשר גיסו ניקפורוס השני אורסיני חזר וגייס תומכים.
ניקפורוס נרצח ב-1359 וסימאון חידש את שלטונו עד מותו ב-1371. ב-1356 הוא הכריז את עצמו "קיסר הסרבים והיוונים", בניגוד לרצון האצולה מסרביה וממקדוניה.
אחרי פלישה בלתי מוצלחת לזטה, הוא ויתר על השאיפה לשלוט בסרביה.
שליט אפירוס ותסליהיובאן אורוש בנו של סימאון אורוש.
ירש את אביו כ"קיסר הסרבים והיוונים" ושלט בחלק מאפירוס ותסליה
ב-1384–1385 סייע לאחותו, הקיסרית מריה אנגלינה דוקנה פלאולוגינה למשול באפירוס (היא הייתה אלמנתו של דספוט אפירוס, תומאס השני פרליובוביץ' 1367–1384).
שושלת צ'ולה (בטמילית: சோழர்) הייתה אחת מהשושלות החזקות ביותר בדרום הודו של טרום העת החדשה, ושלטה מהמאה ה-3 לפנה"ס ועד 1279 לספירה.
השושלת נוסדה על ידי שבט צ'ולה, שחי במדינת טאמיל נאדו של ימינו.
השושלת הייתה ידועה בשל כוחה הצבאי, ובשל הקיסר שלה, קריקלה, אשר הרחיב את שטחה של הממלכה עד לגבולות תאילנד וסרי לנקה.
עם עליית כוחם של שושלת פלאווה בדרום ושושלת צ'לוקייה במערב השתחררו ממלכת הצ'ולה.
במאה ה-13 שושלת צ'ולה נחלשה משמעותית בשל מחלוקות פנימיים ואוכלוסייה מומעטת יותר וב-1279 נכבשה על ידי האימפריה הפנדיאנית שלימים תיחשב לאימפריה החזקה בדרום הודו.
בשושלת צ'ולה בנו מקדשים מיוחדים במינם לעומת שושלות ואימפריות אחרות.
לדוגמה, קיסר טמילי אשר נודע כרג'ארג'ה צ'ולה הראשון בנה את מקדש בריהאדיסוואראר בתוך 7 שנים בלבד, ומאז המקום נחשב לקדוש מבחינת הצ'ולאים.
על המבנה כתובים משפטים רבים בשפה התמילית אשר התפתחה באזור.
בממלכת הצ'ולה התפתח הדקדוק הטמילי והשפה, שכיום מדוברת על ידי 80 מיליון איש.
בנוסף, נכתבו הרבה סקריפטים בשפה על מקדש בריהאדיסוואראר.
שושלת סאטווהאנה, המכונה גם האנדראס ב, הייתה שושלת הודית עתיקה.
רוב החוקרים המודרניים מאמינים כי שלטון סאטווהאנה החל בסוף המאה השנייה לפנה"ס ונמשך עד תחילת המאה השלישית לספירה, אם כי יש מייחסים את תחילת שלטונם למאה ה-3 לפנה"ס בהתבסס על הפוראנות, אך ייחוס זה אינו מאומת על ידי עדויות ארכאולוגיות.
ממלכת סאטווהאנה כללה בעיקר את אנדרה פרדש, טלנגאנה ומהאראשטרה של ימינו.
בזמנים שונים, שלטונם השתרע על חלקים מגוג'ראט, מאדהיה פרדש וקרנאטקה.
לשושלת היו ערי בירה שונות בתקופות שונות, כולל קוטלינגלה (טלנגאנה), ואמראוואטי.
מקורה של השושלת אינו ודאי, אך על פי ה, המלך הראשון שלהם הדיח את .
בעידן שאחרי האימפריה המאורית, שושלת סאטווהאנה השכינה שלום באזור הדקאן ועמדה בהצלחה בהתקפות של פולשים זרים.
במיוחד המאבקים שלה עם בני הסאקה (האחשדרפנים המערביים) נמשכו זמן רב.
השושלת הגיעה לשיאה תחת שלטונם של ויורשו .
הממלכה התפצלה למדינות קטנות יותר בתחילת המאה ה-3 לספירה.
מלכי שושלת סאטווהאנה היו הראשונים להטביע מטבעות במדינה הודית עם תמונות של שליטיהם.
הם היוו גשר תרבותי ומילאו תפקיד חיוני במסחר ובהעברת רעיונות ותרבות אל וממנו אל הקצה הדרומי של הודו.
מידע על שושלת סאטווהאנה מגיע מהפוראנות, כמה טקסטים בודהיסטים וג'יינים, כתובות והמטבעות של השושלת, ודיווחים זרים (יווניים ורומיים) המתמקדים במסחר.
המידע שמספק מקורות אלה אינו מספיק כדי לשחזר את ההיסטוריה של השושלת בוודאות מוחלטת.
כתוצאה מכך, קיימות תיאוריות מרובות לגבי הכרונולוגיה של שושלת סאטווהאנה.
מוזכר כמלך הראשון ברשימת המלכים בכתובת סאטווהאנה ב.
הפוראנות השונות קובעות שהמלך הראשון של השושלת שלט במשך 23 שנים, ומציינים את שמו בכמה איותים שונים.
מאמינים כי אלו הם איותים פגומים של סימוקה, הנובעים מהעתקה והעתקה מחדש של כתבי היד.
לא ניתן לתארך את סימוקה בוודאות על סמך ראיות זמינות.
בהתבסס על התאוריות הבאות, תחילתו של שלטון סאטווהאנה מתוארך באופן שונה מ-271 לפנה"ס עד 30 לפנה"ס.
על פי הפוראנות, הדיח מלך אנדרה הראשון את שלטון .
הוא מכונה "באליפוקצ'ה" בכמה טקסטים.
סירקר תיארך אירוע זה לשנת 30 לפנה"ס, תאוריה שנתמכת על ידי חוקרים רבים אחרים.
"המטסייה פוראנה" מזכירה ששושלת אנדרה שלטה במשך כ-450 שנה.
מכיוון ששלטון שושלת סאטווהאנה הסתיים בתחילת המאה ה-3, ניתן לתארך את תחילת שלטונם למאה ה-3 לפני הספירה.
זו יכולה להיחשב עדות נוספת לשלטון סאטווהאנה החל מהמאה ה-3 לפני הספירה.
ה קובעת כי "ארבעת מלכי הקנווה ישלטו בארץ במשך 45 שנים; ואז (זה) ילך שוב לאנדראס".
בהתבסס על הצהרה זו, המצדדים בתאוריה זו טוענים ששלטון סאטווהאנה החל מיד לאחר שלטון האימפריה המאורית, ואחריו אינטררגנום של קנווה, ולאחר מכן, תחיית שלטון סאטווהאנה.
לפי גרסה אחת של התאוריה סימוקה החליף את שליטי מאוריה.
וריאציה של התאוריה היא שסימוקה היה האדם שהחזיר את שלטון שושלת סאטווהאנה על ידי הדחת שושלת קנווה; העורך של הפוראנות בלבל בינו לבין מייסד השושלת.
רוב החוקרים המודרניים מאמינים ששלטון סאטווהאנה החל במאה הראשונה לפני הספירה ונמשך עד המאה השנייה לספירה.
תאוריה זו מבוססת על תיעוד של הפוראנות וכן על עדויות ארכאולוגיות ונומיסמטיות.
התאוריה שמתארכת את שלטונם לתקופה מוקדמת יותר מוטלת כעת במידה רבה בספק מכיוון שהפוראנות השונות סותרות זו את זו, ואינן נתמכות במלואן בראיות אפיגרפיות או נומיסמטיות.
הכתובת העתיקה ביותר המיוחסת לשושלת סאטווהאנה היא זו שנמצאה על לוח של התוף העליון (מדהי) של הסטופה הגדולה ב, המזכירה את שנת 16 לתקופת שלטונו של ואסיסתיפוטרה סרי צ'ימוקה סאטווהאנה, שניתן לתארך אותה בערך לשנת 110 לפני הספירה.
על לוח אבן אחר בקנאגנאהאלי, המלך מוצג אולי יחד עם נגאראג'ה, והכתובת אומרת:
את סימוקה ירש את אחיו (הידוע גם בשם קרישנה), שהרחיב את הממלכה עד לנאשיק במערב.
יורשו כבש את מערב מאלווה, (עמק ) ו, תוך ניצול המהומה שנגרמה על ידי פלישות לצפון הודו.
במקום הבודהיסטים, הוא נתן חסות לברהמינים ותרם להם כמות ניכרת של עושר.
של מלך מזכירה מלך בשם "סטאקאני" או "סטאקאמיני", שחלק מהחוקרים מזהים עם סטאקרני הראשון.
הכתובת מתארת שיגור צבא ואת האיום של קהראוולה על עיר.
מכיוון שהכתובת קריאה רק חלקית, חוקרים שונים מפרשים את האירועים המתוארים בכתובת בצורה שונה.
בנרג'י וסיילנדרה נאת סן, קהראוולה שלח צבא נגד סטאקרני.
לפי בהגוואל לאל, סטאקרני רצה להימנע מפלישה של קהראוולה לממלכתו.
לכן, הוא שלח סוסים, פילים, מרכבות ואנשים לקהראוולה כמס.
לפי סודהאקר צ'טופדיאיה, צבאו של קהראוולה סטה ממסלולו המתוכנן לאחר שלא הצליח להתקדם נגד סטאקרני.
לדברי אלן דניאלו, קהראוולה חי בשלום עם סטאקרני, וחצה את ממלכתו ללא עימותים.
יורשו של סטאקרני, , שלט במשך 56 שנים, שבמהלכן כבש את מזרח מאלווה מ.
זה העניק לו גישה לאתר הבודהיסטי בסאנצ'י, שבו מיוחסות לו בניית השערים המעוטרים סביב הסטופות המקוריות של האימפריה המאורית ושל אימפריית שונגה.
סטאקרני השני ידוע מכתובת הקדשה בסאנצ'י.
המטבעות של בנו של למבודרה ויורשו אפילאקה נמצאו במזרח מאדהיה פרדש.
עם זאת, אנדרו אולט טוען שיש רק סטאקרני אחד, שכן לסטאקרני הראשון לכאורה מוקצים עשר שנים, ולשני, חמישים שנה על ידי חוקרים אחרים, אך הכתובת המתוארכת היחידה של מלך זה היא חותם קנדנקדהה משנת שלטונו ה-30, בסביבות 60 לפנה"ס, והוא שלט בערך סביב 88–42 לפנה"ס.
הקיסרים משושלת סאטווהאנה תרמו רבות לקישוט הסטופה הבודהיסטית של סאנצ'י.
היא עברה שיפוצים רבים תחת המלך סטאקרני השני.
השערים והמעקה נבנו לאחר 70 לפנה"ס, ונראה כי הוזמנו על ידי הקיסרים משושלת סאטווהאנה.
כתובת על השער הדרומי מתעדת שזה היה פרי עבודתו של אננדה, האדריכל המלכותי של סטאקרני השני.
כתובת מתעדת את המתנה של אחד הארכיטרבים המובילים של השער הדרומי על ידי בעלי המלאכה של הקיסר סטאקרני משושלת סאטווהאנה:
סאנצ'י תחת שושלת סאטווהאנההמאה הראשונה לפנה"ס.
הפלישה הראשונה של האחדרשפנים המערביים תחת נהאפנה
מעט ידוע על ממשיכי דרכו של אפילאקה, למעט התייחסויות סתמיות לאחד בשם קונטלה סטאקרני.
השליט הידוע הבא של השושלת היה , שחיבר את בשפת מהרשטרי פראקריט.
כמו האלה, גם ארבעת יורשיו שלטו לתקופות קצרות מאוד (סה"כ 12 שנים), מה שמעיד אולי על תקופת משבר עבור שושלת סאטווהאנה.
עדויות אפיגרפיות ונומיסמטיות מצביעות על כך שהקיסרים משושלת סאטווהאנה שלטו קודם לכן בצפון רמת דקאן, במישורי החוף הצפוניים של קונקן, ובמעברי ההרים המחברים בין שני האזורים הללו.
במהלך השנים 15–40 לספירה, שכניהם הצפוניים – האחדרשפנים המערביים - הרחיבו את השפעתם לאזורים אלה.
ידוע ש, שליט האחדרשפנים המערביים, שלט בטריטוריה שהייתה שייכת לשושלת סאטווהאנה בעבר, כפי שמעידות כתובות המושל וחתנו, .
כוחה של שושלת סאטווהאנה הושב לתחייה על ידי , שנחשב לגדול שליטי שושלת סאטווהאנה.
צ'ארלס הייאם מתארך את תקופת שלטונו לתקופה בערך 103–127 לספירה.
מאז אנשים במדינות אלה השתמשו בלוח השנה של סאטווהאנה.
אנדרו אולט משער שתקופת שלטונו הייתה 60–84 לספירה.
נראה שהמלך שהובס על ידו היה , שליט האחדרשפנים המערביים, כפי שמעידים מטבעותיו של נהאפנה שנטבעו מחדש בשמות ותארים של גאוטמיפוטרה.
הכתובת נאשיק של גאוטמי בלאסרי, אימו של גאוטמיפוטרה, המתוארכת לשנה ה-20 למותו, מתעדת את הישגיו.
הפרשנות הליברלית ביותר של הכתובת מעידה על כך שממלכתו השתרעה מראג'סטאן של ימינו בצפון ועד נהר קרישנה בדרום, ומסאורשטרה במערב ועד קאלינגה במזרח.
הוא נטל על עצמו את התארים ראג'ה-ראג'ה (מלך המלכים) ומהאראג'ה (המלך הגדול), ותואר כאדון .
במהלך השנים האחרונות לשלטונו, הממשל שלו נוהל כנראה על ידי אימו, דבר שיכול היה להיות תוצאה של מחלה או עיסוק צבאי.
על פי כתובת נאשיק שנעשתה על ידי אימו, גאוטמי בלאסרי, הוא היה האחד ...
את גאוטמיפוטרה ירש בנו, (או פולומאיי).
לפי סיילנדרה נאת סן, פולומאווי שלט משנת 96 עד 119 לספירה.
על פי צ'ארלס הייאם, הוא עלה על כס המלכות בסביבות שנת 110 לספירה, על פי שיילנדרה בהאנדארה, אקירה שימאדה ואוסקר פון הינובר שלט פולומאווי בערך בשנים 85–125 לספירה, ואנדרו אולט משער שתקופתו הייתה בשנים 84–119 לספירה.
פולומאווי מופיע במספר רב של כתובות סאטווהאנה ומטבעותיו נמצאו מפוזרים על פני שטח רחב.
זה מצביע על כך שהוא שמר על הטריטוריה של גאוטמיפוטרה, ושלט בממלכה משגשגת.
מאמינים שהוא הוסיף את אזור בלארי לממלכתו של סטאקרני.
המטבעות שלו ובהם ספינות עם תורן כפול נמצאו בחוף קורומנדל, מה שמצביע על מעורבות בסחר ימי ובכוח ימי.
אם כי המחקרים האחרונים נוטים להפיץ את התאריכים של שיפוץ זה בצורה נרחבת יותר.
הפלישה השנייה של האחשדרפנים המערביים תחת רודראדמן הראשון
יורשו של פולומאווי היה אחיו, .
סן הוא שלט במהלך השנים 120–149 לספירה; לפי צ'ארלס הייאם, שנות מלכותו השתרעו על פני השנים 138–145 לספירה.
הוא כרת ברית נישואים עם האחשדרפנים המערביים, והתחתן עם בתו של .
כתובת של רודראדמן הראשון מציינת שהוא ניצח את סטאקרני, אדון דקשינאפאתה (דקאן), פעמיים.
כמו כן נכתב כי הוא חס על חייו של השליט המובס בגלל יחסים קרובים:
לדברי ו, השליט שהובס על ידי רודראדמן היה גאוטמיפוטרה סטאקרני.
עם זאת, האמין שהשליט המובס הוא בנו, ואסישתיפוטרה פולומאווי.
שיילנדרה נאת סן וצ'ארלס הייאם מאמינים שהשליט המובס היה יורשו של וסיסהתיפוטרה, שיוואסקנדה, או שיווה סרי פולומאיי (או פולומאווי).
כתוצאה מהניצחונות שלו, רודראדמן החזיר לשלטון האחשדרפנים המערביים את כל השטחים לשעבר שהוחזקו על ידי נהאפנה, מלבד השטחים הדרומיים הקיצונים של פונה ונאשיק.
מחוזות שושלת סאטווהאנה היו מוגבלים לבסיסם המקורי בדקאן ובמזרח מרכז הודו סביב אמראוואטי.
, האדם האחרון המשתייך לקו השושלת הראשי של סאטווהאנה, החיה לזמן קצר את שלטון שושלת סאטווהאנה.
צ'ארלס הייאם מתארך את סוף שלטונו לשנת 181 לספירה.
המטבעות שלו מציגים תמונות של ספינות, המעידות על הצלחה עם הצי ובסחר הימי.
תפוצה רחבה של מטבעותיו וכתובות בנאשיק, קנהרי וגונטור מצביעות על כך ששלטונו השתרע על החלקים המזרחיים והמערביים של דקאן כאחד.
הוא השיב לאימפריה חלק גדול מהשטחים שאבדו לאחשדרפנים המערביים, והנפיק מטבעות כסף, מחקה אותם.
במהלך השנים האחרונות לשלטונו, כבשו קיסרי את החלקים הצפוניים של הממלכה, סביב אזור נאשיק.
לאחר יאג'נה סטאקרני, השושלת התחסלה עד מהרה בעקבות התחזקות הוואסלים שלה, אולי בשל הירידה בכוח המרכזי.
מצד שני, האחשדרפנים המערביים עתידים להמשיך לשגשג במשך מאות השנים הבאות, עד להכחדתם על ידי אימפריית הגופטה.
יאג'נה סרי הוחלף על ידי מדאריפוטרה סוואמי איסווארסנה.
המלך הבא ויג'איה שלט במשך 6 שנים.
בנו וסיסתיפוטרה סרי צ'אדה סטאקרני שלט במשך 10 שנים.
פולומאווי הרביעי, המלך האחרון של הקו הראשי, שלט עד סביב שנת 225 לספירה.
במהלך שלטונו, נבנו כמה אנדרטאות בודהיסטיות באתרים כולל ואמראוואטי.
גם מאדהיה פרדש הייתה חלק מממלכתו.
לאחר מותו של פולומאווי הרביעי, התפצלה אימפריית סאטווהאנה לחמש ממלכות קטנות יותר:
החלק הצפוני, נשלט על ידי ענף נלווה של סאטווהאנה (שהסתיים בתחילת המאה ה-4)
החלק המערבי, סביב נאשיק, נשלט על ידי
החלק המזרחי (אזור קרישנה-גונטור), נשלט על ידי
החלקים הדרום-מערביים (צפון קרנאטקה), נשלטו על ידי של
החלק הדרום-מזרחי, נשלט על ידי שושלת פלאווה
טריטוריית סאטווהאנה כללה את צפון הדקאן, המשתרע על המדינות אנדרה פרדש, מהאראשטרה וטלנגאנה של ימינו.
לעיתים, שלטונם התרחב גם לגוג'ראט, קרנאטקה ומאדהיה פרדש של ימינו.
הכתובת נאשיק של גאוטמי בלאסרי, אמו של , טוענת שבנה שלט בטריטוריה נרחבת שהשתרעה מגוג'ראט בצפון ועד לצפון קרנאטקה בדרום.
לא ברור אם לגאוטמיפוטרה הייתה שליטה אפקטיבית על שטחים אלו.
בכל מקרה, עדויות היסטוריות מצביעות על כך ששליטתו בשטחים אלו לא נמשכה זמן רב.
יתרה מכך, תחום זה לא היה רציף: אזורים רבים באזור זה נותרו בשליטת ציידים-לקטים וקהילות שבטיות אחרות.
לפי ההיסטוריון ההודי , תלמי (100–170 לספירה) קובע שכאשר סירו פולמאיוס () שלט מבירתו פאיתן בצפון (שלטונו בסביבות 85–125 לספירה), נסיך סאטווהאנה אחר בשם באלוקורוס או באלוקורה (ויליוואייאקורה) שלט מהיפוקורה () במחוז ויאג'אפורה של קרנאטקה של ימינו בדרום, שהיה לא אחר מאשר בנו שלו.
פאי מזהה את הנסיך הזה ויליוואייאקורה כצורה נוספת של ויליוואייה קומארה (כלומר הבן של ויליוואייה), והוא ממשיך ומוכיח כי ויליוואייה הוא אכן עוד תעתיק שמו של פולומאווי אשר עבר טרנספורמציה לפי כללי שפת פראקריט, השפה המדוברת באותה תקופה, ובשל שפה מקובלת.
לפיכך, פירושו של ויליוואייאקורה הוא בנו של פולומאווי ששלט מהובינה היפאראגי בקרנאטקה של ימינו.
פאי מזהה את כל 10 הערים שהוזכרו על ידי תלמי כנמצאות בין הנהר בנדה (או בינדה) או הנהר בצפון ובנאואסי () בדרום, כלומר: נגארוריס (נאגור), טבאסו (טוואסי), אינדה (, טיריפנגאלידה (, היפוקורה () סובוטו (, סירימאלגה (, קליגריס (, מודוגולה ( ופטריגאלה (פטאדקל), כממוקמים בצפון קרנאטקה.
בירת סאטווהאנה השתנתה עם הזמן.
הכתובת של נאשיק מתארת את גאוטמיפוטרה כאדון בנאקאטקה, מה שמרמז שזה היה שמה של בירתו.
תלמי (המאה השנייה לספירה) הזכיר את פראטישתאנה ( המודרנית) כבירת פולומאווי.
בזמנים אחרים, בירות סאטוואהאנה כללו את ו.
דהאוואליקר חשב שבירת סאטווהאנה המקורית ממוקמת בג'ונאר, אך היה צורך להעבירה לפראטישתאנה בגלל פלישות של בני הסאקה ואימפריית קושאן מצפון-מערב.
כמה כתובות מתקופת סאטווהאנה מתעדות מענקים למנזרים דתיים.
היישובים המוזכרים לרוב כמגורים של תורמים בכתובות אלה כוללים את נמלי הים של , , , קודה (לא מזוהה) ו.
היישובים היבשתיים המוזכרים בתדירות הגבוהים ביותר כוללים את דראניקוטה, ג'ונאר, נאשיק, פאיתן ו.
אתרי סאטווהאנה חשובים נוספים במערב דקאן כוללים את גובארדהאנה, נוואסה, טר וואדגאון-מאדהאוופור.
אלה במזרח דקאן כוללים את אמראוואטי, דהוליקטה, קוטאלינגלה ופדאבאנקור.
מלכי שושלת סאטווהאנה אימצו את הנחיות הממשל הכתובות ב.
ממשלתם כללה הרבה פחות נושאי משרה בכירים מזו של האימפריה המאורית, והציגה כמה רמות של וסאלים:
"ראג'אס", נסיכים קטנים שטבעו מטבעות בשמותיהם
"מהראתים", אצילים תורשתיים שיכלו לקבל כפרים בשמותיהם וקיימו יחסי נישואים עם המשפחה השלטת
"מהאסנפאטי" (מנהל אזרחי תחת פולומאווי השני; מושל ג'אנפאדה תחת פולומאווי הרביעי)
הנסיכים המלכותיים (קומארות) מונו כמשנה למלך של המחוזות.
נראה שה"אהרה" הייתה תת-החלוקה הגאוגרפית הגדולה ביותר של מדינת סאטווהאנה.
מספר כתובות מתייחסות לאהרות שנקראו על שם המושלים שמונו לשלוט בהם (למשל גוברדהאנהארה, מאמאלהארה, סטאואניהארה וקפוראהארה).
זה מצביע על כך שמלכי שושלת סאטווהאנה ניסו לבנות מבנה מנהלי וגביית הכנסות רשמי.
הכתובות של גאוטמיפוטרה סטאקרני מעידות על קיומו של מבנה בירוקרטי, אם כי לא בטוח עד כמה מבנה זה היה יציב ואפקטיבי.
לדוגמה, שתי כתובות ממערת נאשיק 11 מתעדות תרומות של קרקע חקלאית לקהילות סגפנות.
הם קובעים שהסגפנים ייהנו מפטור ממס ואי-התערבות של פקידי המלוכה.
הכתובת הראשונה מציינת שהמענק אושר על ידי השר סיוואגופטה בהוראת המלך, ונשמר על ידי "האדונים הגדולים".
הכתובת השנייה מתעדת הענקה של גאוטמיפוטרה ואימו, ומזכירה את סיאמאקה כשר הגוברדהאנהארה.
הוא קובע כי האמנה אושרה על ידי אישה בשם לוטה, שלפי פרשנותו של הארכאולוג , הייתה העוזרת הראשית של אימו של גאוטמיפוטרה.
הכתובות מתקופת סאטווהאנה מזכירות שלושה סוגים של יישובים: נגרה (עיר), ניגמה (עיר שוק) וגאמה (כפר).
לדברי ססטרי, "מלכי שושלת סאטווהאנה תוארו כ'אדוני שלושת האוקיינוסים' וקידמו קולוניזציה וסחר עם מדינות זרות.
תחת שלטונם, השיגה האמנות הבודהיסטית את צורות היופי והאלגנטיות המעולות שנשמרו עד היום במערות-המקדשים של מערב הודו והשרידים מהסטופות של אמראוואטי, גולי ונגארג'ונאקונדה.
מסורת זו התמידה עם ממשיכי דרכם של מלכי שושלת סאטווהאנה במזרח ובמערב דקאן.
שושלת סאטווהאנה השתתפה בהתרחבות כלכלית (ונהנתה ממנה) באמצעות התעצמות החקלאות, הגברת הייצור של סחורות אחרות, וסחר בתוך ומחוצה לתת-היבשת ההודית.
בתקופת סאטווהאנה, קמו כמה יישובים גדולים באזורים הפוריים, במיוחד לאורך הנהרות הגדולים.
גם כמות הקרקע בשימוש חקלאי התרחבה משמעותית, כתוצאה מבירוא יערות ובניית מאגרי מים להשקיה.
ייתכן שהניצול של אתרים בעלי משאבים מינרליים גדל במהלך תקופת סאטווהאנה, מה שהוביל להופעת התיישבויות חדשות באזורים אלה.
אתרים כאלה הקלו על מסחר ומלאכה (כגון כלי קרמיקה).
הייצור המוגבר בתקופת סאטווהאנה ניכר מגילויים ארכאולוגיים באתרים כמו קוטלינגלה, וכן מהתייחסויות אפיגרפיות לבעלי מלאכה וגילדות.
מלכי שושלת סאטווהאנה שלטו בחוף הים ההודי, וכתוצאה מכך, הם שלטו בסחר ההודי הגובר עם האימפריה הרומית.
הפריפלוס השיוט בים האריתריאי מזכיר שני מרכזי סחר חשובים של סאטווהאנה: פראטישתאנה וטגארה.
מרכזים עירוניים חשובים נוספים כללו את קונדאפור, בנאוואסי, ומדהאוופור.
היה מעבר הרים חשוב שקישר בין בירת סאטוואהאנה פראטישתאנה לים.
מלכי שושלת סאטווהאנה העניקו את חסותם על ה והקורבנות הוודיים, וטענו למעמד של ברהמינים, אף על פי שהם גם תרמו תרומות נדיבות למנזרים בודהיסטים.
העמאים בתקופת סאטווהאנה אולי בדרך כלל לא השתייכו באופן בלעדי לקבוצה דתית מסוימת.
כתובת של נייאניקה, מתועדת על קירות מערה, מזכירה שבעלה סטאקרני הראשון ביצע מספר כולל , ואגנייאדהייה (טקס השרפה).
הכתובת מתעדת גם תשלומים נכבדים ששולמו לכמרים ברהמינים ולמשתתפים עבור הקורבנות הללו.
לדוגמה, 10,001 פרות הוענקו עבור קורבן בהגלה-דסאראטרה; ו-24,400 מטבעות הוענקו להקרבה נוספת, ששמו אינה ברור.
כמה אתרי נזירים בודהיסטים צצו באזור דקאן בתקופת סאטווהאנה.
עם זאת, היחסים המדויקים בין המנזרים הללו לבין ממשלת סאטווהאנה אינם מוחוורים.
הכתובת במערות נאשיק שנחרתה בתקופת שלטונו של קאנהא מציינת כי המערה נחפרה על ידי מהא-מטרה (הקצין האחראי) של ה (סגפנות לא ודית).
בהתבסס על כך הסיק סודהאקר צ'טופדיאיה שקאנהא העדיף את הבודהיזם, והייתה לו מחלקה מנהלית שהוקדשה לרווחתם של נזירים בודהיסטים.
סינפולי מציינת שאף על פי שיש כמה תיעודים של תרומות למנזרים הבודהיסטים על ידי בני המלוכה של סאטווהאנה, הרוב המכריע של התרומות בוצעו על ידי תורמים שלא מבית המלוכה.
הנפוצים ביותר בקרב תורמים אלו היו סוחרים, ורבים מהמנזרים היו ממוקמים לאורך נתיבי המסחר החשובים.
הסוחרים כנראה תרמו למנזרים, משום שאתרים אלו הקלו על המסחר בכך ששימשו כמקומות למנוחה, ואולי על ידי השתתפות ישירה במסחר.
נראה כי המנזרים היוו מקום חשוב להצגת תרומות צדקה, כולל התרומות שניתנו ללא בודהיסטים (בעיקר ברהמינים).
רוב כתובות שושלת סאטווהאנה והמקרא על המטבעות שלה הן ב.
שפה זו כונתה "פראקריט" על ידי כמה חוקרים מודרניים, אך מינוח זה יכול להיחשב נכון רק אם המונח "פראקריט" מוגדר באופן רחב כך שיכלול כל שפה הודו-ארית תיכונה שהיא "לא בדיוק סנסקריט".
שפת הכתובות למעשה קרובה יותר לסנסקריט מאשר לפראקריט הספרותית המשמשת באנתולוגיה המיוחסת למלך משושלת סאטווהאנה.
באימפריית סאטווהאנה השתמשו גם בסנסקריט בכתובות פוליטיות, אך לעיתים רחוקות.
כתובת מקוטעת שנמצאה בסמוך לכתובת נאשיק של גאוטמיפוטרה סטאקרני משתמשת בפסוקי סנסקריט במשקל "ואסאנטה-טלאקה" כדי לתאר מלך שנפטר (כנראה גאוטמיפוטרה).
כתובת סנסקריט שנמצאה ב מתייחסת כנראה לגאוטמיפוטרה סרי סטאקרני, שאחד ממטבעותיו כולל גם כתובת בסנסקריט.
לפי גונאדיה, מלבד סנסקריט ופראקריט ישנה שפה נוספת בשם 'דסי' שמשמעותה עשויה להיות שפת האם או שפת האדם הפשוט.
בהתייחסו לשפת הדסי, העיר "כנראה זה היה טלוגו מוקדם שהיה בזמנים קדומים יותר קרוב לטמילית מכפי שעכשיו היא שפת האם של פשוטי העם".
למלכי סאטווהאנה מאוחרים יותר כמו גאוטמיפוטרה סטאקרני, ואסישתיפוטרה פולומאווי ויאג'נה סרי סטאקרני היו שמותיהם בשתי שפות כלומר; פראקריט ודסי, שפת אם.
מלכי שושלת סאטווהאנה הנפיקו גם מטבעות דו-לשוניים עם שפה הודו-ארית תיכונה בצד אחד, ושפת דסי (אולי טמילית עתיקה) בצד השני.
כמה כתובות בכתב בראהמי זמינות מתקופת סאטווהאנה, אך רובן מתעדות תרומות למוסדות בודהיסטים על ידי יחידים, ואינן מספקות מידע רב על השושלת.
הכתובות שביוזמת בני המלוכה של סאטווהאנה עצמם נוגעות בעיקר לתרומות דתיות, אם כי חלקן מספקות מידע מסוים על השליטים ומבנה הקיסרות.
הכתובת הקדומה ביותר שעדיין קיימת מתקופת סאטווהאנה היא ממערת נאשיק 19, שבה נכתב כי המערה הוזמנה על ידי מהאמאטרה ("קצין בדרגה גבוהה") סמאן מנאשיק בתקופת שלטונו של המלך קאנהא.
כתובת שיזמה נייאניקה, אלמנתו של סטאקרני הראשון.
היא מתעדת את השושלת של נייאניקה ומזכירה את הקורבנות הוודיים שבוצעו על ידי משפחת המלוכה.
כתובת נוספת בנאנגהט כוללת שמות של בני המלוכה של סאטווהאנה, המופיעים כתוויות על דיוקנאות התבליט שלהם.
הדיוקנאות נשחקו לחלוטין, אך מאמינים שהכתובת היא בת התקופה של כתובת נייאניקה על בסיס פלאוגרפי.
הכתובת העתיקה הבאה בתקופת סאטווהאנה מופיעה על אלמנט שער מפוסל של סטופה 1 בסאנצ'י.
היא מציינת כי האלמנט נתרם על ידי אננדה, שהיה בנו של מנהל העבודה של האמנים של סירי סטאקרני.
כתובת זו היא כנראה מתקופת שלטונו של .
מלכי שושלת סאטווהאנה היו השליטים ההודיים המוקדמים ביותר שהנפיקו מטבעות משלהם עם דיוקנאות של שליטיהם, החל מהמלך גאוטמיפוטרה סטאקרני, נוהג שנגזר מזה של האחדרשפנים המערביים שהביס.
האחדרשפנים המערביים עצמם חיקו את מאפייני המטבעות של המלכים מ.
אלפי מטבעות מעופרת, נחושת ופוטין של סאטווהאנה התגלו באזור הדקאן; כמה מטבעות זהב וכסף זמינים גם כן.
מטבעות אלה אינם כוללים עיצוב או גודל אחיד, ומצביעים על כך שהתקיימו מקומות טביעה מרובים בשטח אימפריית סאטווהאנה, מה שהוביל להבדלים אזוריים במטבעות.
הכתובות במטבעות של סאטווהאנה, בכל האזורים ובכל התקופות, השתמשו בניב פראקריט ללא יוצא מן הכלל.
בנוסף, כמה כתובות על צד הערך של המטבעות הן בשפה דראווידית (דומה יותר לטמילית מאשר לטלוגו,) בכתב הדראווידי (דומה לכתב בראהמי מלבד כמה וריאציות).
בכמה מטבעות יש תארים או מטרונים שהיו משותפים למספר שליטים (למשל סאטווהאנה, סטאקרני ופולומאווי), כך שלא ניתן לקבוע בוודאות את מספר השליטים על סמך המטבעות.
שמותיהם של 16 עד 20 שליטים מופיעים על המטבעות השונים.
נראה כי חלק מהשליטים הללו הם אליטות מקומיות ולא המלכים של סאטווהאנה.
מטבעות סאטווהאנה נותנים אינדיקציות ייחודיות לגבי הכרונולוגיה, השפה ואפילו תווי הפנים שלהם (שיער מתולתל, אוזניים ארוכות ושפתיים חזקות).
הם הנפיקו בעיקר מטבעות עופרת ונחושת; מטבעות הכסף שלהם בסגנון דיוקן נטבעו בדרך כלל על מטבעות של מלכי האחדרשפנים המערביים.
מטבעות סאטווהאנה מציגים גם סמלים מסורתיים שונים, כמו פילים, אריות, סוסים וצ'איטות (סטופות), וכן את "סמל אוג'יין", צלב שבקצהו ארבעה עיגולים.
מלכי שושלת סאטווהאנה העניקו את חסותם לשפת הפראקריט במקום לסנסקריט.
המלך משושלת סאטווהאנה מפורסם בכך שחיבר את אוסף השירים בשפת מהרשטרי פראקריט הידוע בשם , אם כי מעדויות לשוניות נראה כי היצירה שקיימת כעת נערכה מחדש במאה או במאתיים השנים שלאחר מכן.
באמצעות ספר זה ניכר כי החקלאות היא אמצעי הפרנסה העיקרי.
גם סוגים רבים של אמונות טפלות רווחו.
בנוסף, גונאדיה, השר של המלך האלה, היה המחבר של האפוס .
כתב כי "פסלי הסאטווהאנה מעולם לא הוכרו למרבה הצער כאסכולה עצמאית, למרות העובדה שיש להם מאפיינים ייחודיים משלהם.
הדוגמה המוקדמת ביותר היא במערת "בהאג'ה ויהארה" המציינת את תחילתה של אמנות הפיסול תחת שלטון סאטווהאנה בסביבות 200 לפני הספירה היא מעוטרת בשפע גילופים, ואפילו לעמודים יש כותרת לוטוס עטורת חיות מיתולוגיות דמויות ספינקס".
דהאוואליקר כותב גם שבצ'אנקמה "הפאנל המתרחש על העמוד המערבי של השער הצפוני מתאר אירוע חשוב מאוד בחייו של בודהה.
הוא מתאר נזירים, שניים כל אחד משני הצדדים של מה שנראה כמו סולם שהוא למעשה הטיילת שבה אמור בודהה ללכת.
אומרים שבודהה, לאחר שהגיע להארה, בילה ארבעה שבועות ליד עץ הבודהי.
מתוכם, את השבוע השלישי הוא בילה בהליכה לאורך הטיילת (צ'אנקמה) הלוך ושוב".
יחד עם כמה מהפסלים הגדולים של סאטווהאנה היו קיימים עוד כמה פסלים - כלומר דווראפאלה, ג'גאלקסמי, סלאבהנג'יקה, תהלוכה מלכותית, עמוד דקורטיבי וכו'.
נמצאו מספר פסלוני מתכת שניתן לייחסם לשושלת סאטווהאנה.
כמו כן נמצא מטמון של חפצי ברונזה ייחודיים מ.
חפצים רבים שהתקבלו משם היו הודיים אך שיקפו גם השפעה רומית ואיטלקית.
מהבית שממנו נמצאו החפצים הושגו גם פסל קטן של פוסידון, כדי יין ולוח המתאר את פרסאוס ואנדרומדה.
ניתן לייחס גם את הפיל הנאה במוזיאון אשמוליאן, את פסל היאקסי במוזיאון הבריטי, ואת קרן השפע שנמצאה בפושרי, שנשמר במוזיאון במומבאי לתקופת סאטווהאנה.
הפסלים של וסגנון אמראוואטי הרחב יותר מייצגים את ההתפתחות הארכיטקטונית של תקופות סאטווהאנה.
הם בנו סטופות בודהיסטיות באמראוואטי (בגובה 29 מטרים).
הם גם בנו מספר רב של סטופות בגולי, ב, בגהאנטאסלה, באמראוואטי בהאטיפרולו ובשרי פארוואטם.
מערות 9 ו-10, של אג'אנטה המכילות ציורים, זכו לחסות של סאטווהאנה, ונראה שהציור ברחבי המערות התחיל איתן.
הסטופות של אשוקה הוגדלו, הלבנים ועבודות העץ המוקדמות הוחלפו בעבודות אבן.
המפורסמות מבין המונומנטים הללו הן הסטופות, כאשר המפורסמות ביניהן הן סטופה של אמראוואטי והסטופה של .
ציורי סאטווהאנה הם הדוגמות המוקדמות ביותר ששרדו - למעט אמנות סלע פרהיסטורית - בהודו, והם נמצאים רק במערות אג'אנטה.
היו שני שלבים של פעילות אמנותית באג'אנטה: הראשון התרחש במאות ה-2 עד ה-1 לפני הספירה, כאשר מערות הינאיאנה נחפרו במהלך שלטון סאטווהאנה; מאוחר יותר במחצית השנייה של המאה ה-5 תחת שושלת וקאטאקה.
גחמות של הטבע ומעשי ונדליזם גבו מחיר כבד ממערות אג'אנטה.
רק מקטעים מעטים הקשורים לתקופת סאטווהאנה שרדו במערות מס' 9 ו-10, שתיהן צ'איטיה-גריהות עם סטופות.
הציור החשוב ביותר ששרד מתקופת סאטווהאנה באג'אנטה הוא צ'הדנטה ג'טאקה במערה מספר 10, אבל גם הוא רק חלקי.
זהו ציור של פיל בשם בודהיסטווה עם שישה חטים, הקשורים לסיפור מיתולוגי.
הדמויות האנושיות, הן גברים והן נשים, הן בדרך כלל בסגנון סאטווהאנה, כמעט זהות למקבילותיהן בשערי סאנצ'י בכל הנוגע לפיזיונומיה, התלבושות והתכשיטים שלהן.
ההבדל היחיד הוא שדמויות סאנצ'י השילו חלק ממשקלן.
שליטי סאטווהאנה יוצאי דופן גם בזכות תרומתם לאדריכלות ולאמנות בודהיסטית.
הם בנו סטופות נאות בעמק הנהר קרישנה, כולל הסטופה באמראוואטי באנדרה פרדש.
הסטופות עוטרו בלוחות שיש ופוסלו עם נושאים הכוללים סצנות מחיי הבודהה, המתוארות בסגנון אופייני רזה ואלגנטי.
סגנון הפיסול האזורי של אמראוואטי השפיע גם על הפיסול של דרום-מזרח אסיה.
שושלת פלאווה הייתה שושלת מלכים ששלטו בחלק ניכר מהדקאן, הידוע גם בשם , משנת 275 לספירה עד 897 לספירה.
מלכי שושלת פלאווה (להלן "הפלאווים") מילאו תפקיד מכריע בעיצוב ההיסטוריה והמורשת של דרום הודו.
השושלת עלתה לגדולה לאחר נפילת אימפריית סאטווהאנה, אותה שרתו "הפלאווים" בעבר כווסאלים.
שושלת פלאווה הובסה לבסוף על ידי שליט צ'ולה במאה ה-9 לספירה.
"הפלאווים" ידועים בעיקר בזכות התרומה שלהם לאדריכלות מקדשי וישנו ההינדים.
הדוגמה הטובה ביותר היא "מקדש החוף", חלק מקבוצת המונומנטים במהאבליפורם, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
"הפלאווים" הותירו אחריהם פסלים ומקדשים מרהיבים, והם מוכרים כמי שביססו את היסודות של האדריכלות הדרומית ההודית של ימי הביניים, אשר כמה חוקרים מאמינים שהייתה השראה למסה ההינדית העתיקה .
הם פיתחו את , שממנו התפתח .
כתב זה הוליד בסופו של דבר כמה כתבים אחרים בדרום-מזרח אסיה כגון קמרית.
הנוסע הסיני שוואנדזאנג ביקר בקאנצ'יפורם בתקופת שלטון פלאווה והלל את שלטונם כשלטון צודק.
משמעות המילה פלאווה היא צמח מטפס או ענף בסנסקריט.
פלאווה פירושו גם חץ או אשוחית בטמילית.
חוקרים התדיינו לגבי מוצאם של "הפלאווים".
החומרים ההיסטוריים הזמינים כוללים שלושה לוחות נחושת של סיווסקנדאווארמן מהרבע הראשון של המאה ה-4 לספירה, כולם הוכנו בקאנצ'יפורם, אך נמצאו בחלקים שונים של אנדרה פרדש, וכתובת נוספת של חצי מאה קודם לכן ב (פלאווה נאדו) אזור של .
כל המסמכים המוקדמים כתובים בפראקריט, וחוקרים מוצאים קווי דמיון בפלאוגרפיה ובשפה עם שושלות סאטווהאנה ומאוריה.
המטבעות המוקדמים שלהם דומים לאלו של סאטווהאנה.
יש שתי תאוריות עיקריות לגבי מקורם של "הפלאווים" בהתבסס על נתונים היסטוריים זמינים.
התאוריה הראשונה מציעה כי "הפלאווים" היו כפופים בתחילה לשושלת סאטווהאנה, השושלת ששלטה באזור אנדרדסה (מצפון לנהר הפנה באנדרה פרדש של ימינו).
לפי תאוריה זו, הרחיבו "הפלאווים" מאוחר יותר את השפעתם דרומה, ובסופו של דבר ביססו את כוחם בקאנצ'י (קאנצ'יפורם של ימינו).
התאוריה השנייה מציעה שמקורם של "הפלאווים" בקאנצ'י עצמה, שם הם עלו בתחילה לגדולה.
משם, הם הרחיבו את שליטתם צפונה, והגיעו עד לנהר קרישנה.
תאוריה אחרת טוענת כי "הפלאווים"היו צאצאיו של נסיך צ'ולה ושורשיהם היו ב, האזור שמסביב לקאנצ'י.
תאוריות אלו מספקות נקודות מבט שונות על ההיסטוריה המוקדמת של שושלת פלאווה והתרחבותה הטריטוריאלית, אך המקורות המדויקים של שושלת פלאווה ממשיכים להיות נושא לוויכוח בין היסטוריונים.
התומכים בתאוריית המקור של אנדרה כוללים את ההיסטוריונים ההודים ו.
הם מאמינים כי "הפלאווים" היו במקור וסאלים של שושלת סאטווהאנה בחלק הדרום-מזרחי של האימפריה שלה, שהפכו לעצמאיים כאשר דעך כוחה של שושלת סאטווהאנה.
רואים שהם "זרים למדינה הטמילית", ללא קשר לשושלות העתיקות של הצ'רה, הפנדיה והצ'ולה.
מכיוון שהלוח של סימהווארמן אינו נושא תארים מלכותיים, הם מאמינים שייתכן שהוא היה כפוף ל שהייתה בשלטון באנדרדסה באותה תקופה.
בחצי המאה שלאחר מכן, "הפלאווים" הפכו עצמאיים והתרחבו עד קאנצ'י.
קרישנאסוואמי אייאנגר גם משער כי "הפלאווים" היו ילידי והשם פלאווה זהה למילה טונדאייר.
הנסיך משושלת צ'ולה נחשב באופן מסורתי כמייסד שושלת פלאווה.
התייחסויות לאילנדראיין קיימות ב כמו ה"".
באפוס סנגאם "", הוא מתואר כבנו של מלך צ'ולה קילי ושל נסיכת הנאגה פיליוולאי, בתו של המלך ולאיוואנן מ.
תאוריה נוספת מובאת על ידי ההיסטוריונים ר.
סאתיאנאתאיר ו, והיא מקובלת גם על ההיסטוריונים הגרמנים ו ועל ההיסטוריון האמריקאי .
סירקאר מציין שהאגדות המשפחתיות של "הפלאווים" מספרות על אב קדמון שמוצאו מ, הלוחם האגדי של המהאבהארטה, והאיחוד שלו עם נסיכת נאגה.
לפי תלמי, אזור ארוונאדו שבין הנהרות פנר הצפוני והדרומי ( ו) נשלט על ידי המלך בסארונאגה בסביבות שנת 140 לספירה.
על ידי נישואים למשפחת נאגה זו, "הפלאווים" רכשו את השליטה באזור ליד קאנצ'י.
בעוד שסירקאר משער ש"הפלאווים" היו שליטים פרובינציאליים תחת המלכים המאוחרים יותר של שושלת סאטווהאנה עם שושלת יוחסין צפונית חלקית, סאתיאנאתאיר רואה בהם ילידים של (אזור הליבה של ארוונאדו).
הוא טוען שהם בהחלט יכלו לאמץ פרקטיקות בצפון הודו תחת שלטונו של הקיסר אשוקה מאימפריית מאוריה.
הוא מקשר את השם "פלאווה" לשבט , שמורשתם נושאת שמות כמו "פולינאדו" ו"פולייורקוטם" באזור.
לפי היו "הפלאווים" בני שבט ה וקאסטת ה הם נציגיהם המודרניים.
השטח של "הפלאווים" גובל בחוף קורומנדל לאורך טמיל נאדו ודרום אנדרה פרדש של ימינו.
מתוך המטבעות שנמצאו כאן, מטבעות הזהב והכסף השייכים לתקופת המאה ה-2–7 לספירה מכילה את סמל שושלת פלאווה, האריה בעל הרעמה, יחד עם כתובת בקאנדה או סנסקריט שהראתה ש"הפלאווים" השתמשו גם בקאנדה יחד עם פראקריט, סנסקריט וטמילית.
ואידה, היו "הפלאווים" ארים מהאראשטריים שדיברו פראקריט מהאראשטרית במשך מאות שנים, ושמרו עליה אפילו בהיותם בלב האזור של השפות הדרווידיות שמסביב.
אפשר אפילו לומר שהם היו , שכן אמרו ששמם עדיין נשמר בשם המשפחה המראטהי 'פאלאבה' (שזה רק צורת פראקריט של פלאווה).
השערה נוספת של סאתיאנאתאיר הטוענת ש"פלאווה" היא נגזרת של פהלאווה (המונח הסנסקריטי לפרתים).
לטענתו, תמיכה חלקית בתיאוריה יכולה להיגזר מכתר בצורת קרקפת של פיל המתואר על כמה פסלים, שנראה כאילו דומה לכתר של .
"הפלאווים" כבשו את העיר קאנצ'י שהייתה שייכת לשושלת צ'ולה כפי שתועד בלוחות ולורפאלאיאם, בסביבות שלטונו של המלך החמישי משושלת פלאווה קומאראבישנו הראשון.
לאחר מכן קאנצ'י מופיעה בכתובות כבירת שושלת פלאווה.
שושלת צ'ולה גירשה את "הפלאווים" מקאנצ'י באמצע המאה ה-4, בתקופת שלטונו של וישנוגופה, המלך העשירי של שושלת פלאווה.
"הפלאווים" כבשו מחדש את קאנצ'י מ באמצע המאה ה-6, אולי בתקופת שלטונו של סימהאווישנו, המלך הארבעה עשר של שושלת פלאווה, אשר לוחות הקסאקודי מציינים כ"אריה של כדור הארץ".
לאחר מכן שושלת פלאווה שלטה בקאנצ'י עד המאה ה-9, עד שלטונו של המלך האחרון שלהם, ויג'איה-ניפטונגווארמן.
"הפלאווים" היו מסוכסכים עם ממלכות גדולות בתקופות שונות של זמן.
תחרות על עליונות פוליטית התקיימה בין מלכי שושלת פלאווה המוקדמים ל.
כתובות רבות של שושלת קדאמבה מספקות פרטים על פעולות האיבה של בין שתי הממלכות.
פלשה למדינה בשליטת שושלת פלאווה בתקופת שלטונו של וישנוגופבווארמן השני (בערך 500–525).
לקראת סוף המאה ה-6, תקף המלך סימהווישנו בחזרה.
מלכי שושלת פנדיה הלכו בעקבותיו.
לאחר מכן המדינה הטמילית חולקה בין שושלת פלאווה בצפון עם קאנצ'יפורם כבירתם, ושושלת פנדיה בדרום עם מאדוראי כבירתם.
כתובות שמקורן בשושלת פלאווה התגלו בטמילית, בפראקריט ובסנסקריט.
טמילית הייתה השפה העיקרית ששימשה את "הפלאווים" בכתובות שלהם, אם כי מספר רישומים המשיכו להיות בסנסקריט.
בתקופתו של פראמסווארווארמן הראשון, נוצר נוהג של רישום חלק מהכתובת בסנסקריט והשאר בטמילית.
כמעט כל רשומות לוחות הנחושת, דהיינו קסאקודי, טנדנטוטם, פטאטטלמנגאלם, אודיינדרם וולורפלאיאם כתובים הן בסנסקריט והן בטמילית.
כתובות מלכותיות רבות של שושלת פלאווה היו בסנסקריט או בפראקריט, הנחשבות לשפות הרשמיות.
באופן דומה, כתובות שנמצאו במדינות אנדרה פרדש וקרנאטקה הן בסנסקריט ובפראקריט.
סנסקריט הייתה בשימוש נרחב על ידי סימהאווישנו ונראסימהווארמן השני בספרות.
תופעת השימוש בפראקריט כשפה רשמית שבהן השאירו השליטים את הכתובות שלהם נמשכה עד המאה ה-6. היה זה האינטרס של האליטה השלטת להגן על הפריבילגיות שלהם על ידי הנצחת ההגמוניה שלהם בפראקריט כדי למנוע מפשוטי העם השתתפות בכוח (Mahadevan 1995a: 173–188).
תחת שושלת פלאווה פותח , שממנו התפתח , סוג של כתב בראהמי.
בסביבות המאה ה-6, הוא יוצא מזרחה והשפיע על יצירתם של כמעט כל הכתבים של דרום-מזרח אסיה.
"הפלאווים" היו חסידי ההינדואיזם והעניקו מתנות אדמה לאלים ולברהמינים.
בהתאם למנהגים הרווחים, חלק מהשליטים ביצעו את ה.
עם זאת, הם היו סובלניים כלפי דתות אחרות.
הנזיר הסיני שוואנדזאנג שביקר בקאנצ'יפורם בתקופת שלטונו של נאראסימהווארמן הראשון דיווח כי בקאנצ'יפורם היו 100 מנזרים בודהיסטים ו-80 מקדשים הינדים.
המייסד האגדי למחצה של הזן בודהיזם, בודהידהרמה, נחשב במסורת הודית כבנו השלישי של מלך פלאווה.
"הפלאווים" היו גורם מרכזי במעבר מארכיטקטורה חצובה למקדשי אבן.
הדוגמאות המוקדמות ביותר למבנים של "פלאווים" הן מקדשים חצובים בסלע משנת 610 עד 690 ומקדשים מבניים בין 690 ל-900. מספר מקדשי מערות חצובים נושאים את הכתובת של מלך פלאווה, מהנדרווארמן הראשון וממשיכיו.
בין ההישגים של אדריכלות פלאווה הם המקדשים החצובים בסלע ב.
ישנם אולמות עמודים חפורים ומקדשים מונוליתיים הידועים בשם "ראתה" בקבוצת המונומנטים במהאבליפורם.
מקדשים מוקדמים הוקדשו בעיקר לשיווה.
מקדש קאילאסנאתה בקאנצ'יפורם ומקדש החוף שנבנה על ידי נראסימהווארמן השני, מקדש חצוב בסלע ב על ידי מהנדראווארמן הם דוגמאות מצוינות למקדשים בסגנון פלאווה.
המקדש של בקאנדי, בסרי לנקה הוא דוגמה נוספת.
הידוע של ו העתיק של טרינקומלי זכו לחסות ופותחו מבחינה מבנית על ידי שושלת פלאווה במאה ה-7.
תקופת הפלאווה שהחלה במלך סימהאווישנו (575–900) הייתה שלב מעבר בחברה הדרומית ההודית עם בניית מונומנטים, יסודות של כתות של אדוקים בדתם (בהקטי) של ה וה, פריחתם של מוסדות ברהמאניים כפריים של לימוד סנסקריט, והקמה.
של מודל ה"" של מלכות על טריטוריה של אנשים מתרבויות מגוונות; מה שסיים את עידן טרום שושלת פלאווה של אנשים המחולקים טריטוריאלית, כל אחד ותרבותו, תחת ראש שבט.
בעוד שמערכת של יחסים מדורגים בין קבוצות התקיימה ב, תקופת פלאווה העלתה על נס מערכות יחסים מדורגות המבוססות על טוהר פולחן כפי שצוו על ידי הדוקטרינה ההינדית העתיקה הקרויה .
ברטון מבחין בין מודל הצ'קראווטין למודל הקשטרייה, ומשווה את הקשטריות ללוחמים מקומיים בעלי מעמד פולחני גבוה מספיק כדי לחלוק עם ברהמינים; וקובע כי בדרום הודו לא הופיע מודל הקשטרייה.
לפי ברטון, דרום הודו הייתה מודעת לחברה המאורגנת בווארנה ההודו-ארית שבה סמכות חילונית מכרעת נתונה לקשטריות; אך מלבד השושלות הלוחמניות של פלאווה, צ'ולה וויג'איאנגר אשר תבעו מעמד של צ'קראוורטין, רק מעט משפחות לוחמים מקומיות קיבלו את המעמד היוקרתי שממנו נהנו משפחות הלוחמים של צפון הודו.
שושלת רשטראקוטה הייתה שושלת הודית מלכותית ששלטה בחלקים נרחבים של תת-היבשת ההודית בין המאות ה-6 וה-10. המידע המוקדם ביותר על שושלת רשטראקוטה הוא מלוח נחושת מהמאה ה-7 המפרט את שלטונם ממנאפור, עיר במרכז או במערב הודו.
קלאנים שליטים אחרים של רשטראקוטה מאותה תקופה המוזכרים בכתובות היו מלכי העיר ושליטי העיר .
קיימות מספר מחלוקות בנוגע למקורם של הקלאנים המוקדמים הללו, מולדתם ושפתם.
קלאן אצ'אלפור היה וסאל של שושלת צ'לוקייה, ובזמן שלטונו של , הוא הביס את , המלך האחרון של שושלת צ'לוקייה והמשיך לבנות אימפריה עם אזור העיר במדינת קרנאטקה של ימינו כבסיסו.
קלאן זה נודע בשם הרשטראקוטים של , שעלו לשלטון בדרום הודו בשנת 753 לספירה.
במקביל של בנגל ו של צברו כוח במזרח ובצפון-מערב הודו בהתאמה.
טקסט ערבי, "סילסילאת אל-תוואריך" (851), כינה את שושלת רשטראקוטה, "אחת מארבע האימפריות העיקריות בעולם".
בתקופה זו, בין המאה ה-8 למאה ה-10, נערך על המשאבים העשירים של .
כל אחת משלוש האימפריות הללו סיפחה את מושב השלטון בקנאוג' למשך פרקי זמן קצרים.
בשיאם שלטו הרשטראקוטים של מניקהטה באימפריה עצומה המשתרעת מה של הנהרות גנגס ויאמונה בצפון ועד כף קומורין בדרום, תקופה פורייה של התפשטות פוליטית, הישגים אדריכליים ותרומות ספרותיות מפורסמות.
המלכים המוקדמים של שושלת זו הושפעו מהינדואיזם והמלכים המאוחרים יותר מג'ייניזם.
במהלך שלטונם, מתמטיקאים וחוקרים ג'יינים תרמו יצירות חשובות בקאנדה וסנסקריט.
, המלך המפורסם ביותר של שושלת זו כתב את "קוויראג'אמרגה", יצירה ספרותית בולטת בשפת הקאנדה.
האדריכלות בסגנון הגיעה לציון דרך בולט, הדוגמה הטובה ביותר שלה נראית במקדש קאילאסה באלורה במהאראשטרה המודרנית.
תרומות חשובות נוספות הן מקדש קאשי וישוונאתה ומקדש ג'יין נאראיאנה בפטאדקל בקרנאטקה של ימינו, שניהם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
מקורה של שושלת רשטראקוטה היה נושא שנוי במחלוקת בהיסטוריה ההודית.
המקורות להיסטוריה של רשטראקוטה כוללים כתובות מימי הביניים, ספרות עתיקה בשפת פאלי, ספרות מהתקופה בסנסקריט ובקאנדה ודיווחים של המטיילים הערבים.
תיאוריות לגבי שושלת היוחסין של השושלת ("" ו"") והמולדת הוצעו, בהתבסס על מידע שנאסף מכתובות, סמלים מלכותיים, שמות הקלאנים העתיקים כגון "רשטריקה", כינויים, שמות הנסיכים והנסיכות של השושלת, ורמזים משרידים כגון מטבעות.
החוקרים מתווכחים על אילו קבוצות אתניות/לשוניות יכולות לטעון שהן המקור לרשטראקוטים המוקדמים.
האפשרויות כוללות את הקנאדיגה, הרדי, המראטהים, השבטים מחבל פנג'אב, או קבוצות אתניות אחרות בצפון-מערב הודו.
עם זאת, חוקרים מסכימים כי שליטי השושלת הקיסרית במאה ה-8 עד ה-10 הפכו את שפת הקאנדה לחשובה כמו סנסקריט.
כתובות רשטראקוטה משתמשות גם בקאנדה וגם בסנסקריט (ההיסטוריונים שלדון פולוק ויאן הובן טוענים שהם נמצאים בעיקר בקאנדה), והשליטים עודדו כתיבת ספרות בשתי השפות.
הכתבים הספרותיים הקדומים ביותר הקיימים בקאנדה נזקפים לזכותם של משפחת המלוכה ומשוררי החצר שלה.
אף על פי שהרשטראקוטים הללו היו דוברי קאנדה הם היו בקיאים גם בשפה דקאנית צפונית.
ליבה של אימפריית רשטראקוטה כלל כמעט את כל קרנאטקה, מהאראשטרה וחלקים של אנדרה פרדש, אזור בו שלטו הרשטראקוטים במשך למעלה ממאתיים שנה.
לוח הנחושת של סמאנגאדה (753) מאשר שהמלך הווסאל (שלט 735–756), ששלט כנראה מאצ'אלאפורה ( של ימינו במהאראשטרה), ניצח את צבא הקרנטיק הגדול (הכוונה לצבא של שושלת צ'לוקייה) של מ ב-753 והשתלט על האזורים הצפוניים של אימפריית צ'לוקייה.
לאחר מכן עזר לחתנו, המלך משושלת פלאווה להחזיר לשליטתו את העיר שהייתה בשליטת שושלת צ'לוקייה ולהביס את הגורג'ארה, ואת שליטי קלינגה, ו.
(שלט 756–774), יורשו של דנטידורגה, השתלט על חלקים עיקריים של קרנאטקה וקונקן של ימינו.
בתקופת שלטונו של המלך (שלט 780–793), הממלכה התרחבה לכדי אימפריה שהקיפה את כל השטח שבין הנהר ומרכז הודו.
הוא הוביל משלחות צבאיות מוצלחות לקנאוג', מרכז הכוח בצפון הודו, שם הביס את של בנגל ואת , והשיג לו תהילה ושלל עצום אך לא טריטוריה נוספת.
הוא השתלט גם על ועל שעל הגנגס.
לטענת אלטקר וסן, הרשטראקוטים הפכו למעצמה כלל-הודית במהלך שלטונם.
עלייתו של בנו השלישי של דהרובה דהראוורשה, (שלט 793–814), לכס המלכות בישרה עידן של הצלחה שלא הייתה מעולם.
קיימת אי ודאות לגבי מיקומה של הבירה המוקדמת של הרשטראקוטים בזמן זה.
במהלך שלטונו היה סכסוך משולש בין הרשטראקוטים, של בנגל ו לשליטה על .
בתיאור ניצחונותיו על נגאבהאטה השני, קיסר פראתיהארה ו, קיסר פאלה, הכתובת של סנג'אן מציינת שסוסי גובינדה השלישי שתו מהמים הקפואים של נחלי ההימלאיה ופילי המלחמה שלו טעמו את המים הקדושים של הגנגס.
מעלליו הצבאיים הושוו לאלה של אלכסנדר הגדול וארג'ונה ממהאבהארטה.
לאחר שכבש את קנאוג', הוא פנה דרומה, השתלט על גוג'ראט, קוסאלה, גנגוואדי, השפיל את שושלת פלאווה של קאנצ'י, הציב שליט לפי בחירתו ב וקיבל שני פסלים כמעשה כניעה ממלך ציילון (פסל אחד של המלך ועוד אחד של שרו).
הצ'ולה, ה והקונגו צ'ראס של קארור, כולם העלו לו מס.
כפי שמגדיר זאת היסטוריון אחד, "תופי הדקאן נשמעו ממערות ההימלאיה ועד לחופי חוף מלבר".
אימפריית רשטראקוטה התפרסה אז על השטחים מכף קומורין ועד קנאוג' ומבנארס ועד .
יורשו של גובינדה השלישי, (שלט 814–878), הפך את לבירתו ושלט באימפריה גדולה.
מניקהטה נותרה הבירה המלכותית של שושלת רשטראקוטה עד סוף האימפריה.
הוא עלה לכס המלכות בשנת 814, אך רק בשנת 821 הוא דיכא מרידות מצד וסאלים ושרים.
אמוגהאווארשה הראשון כרת ברית שלום עם מלכי בכך שנתן להן את שתי בנותיו לצורך נישואים, ולאחר מכן ניצח בווינגאוואלי את הצבא הפולש של וקיבל את התואר "ויראנראיאנה".
שלטונו לא היה לוחמני כמו זה של גובינדה השלישי, שכן הוא העדיף לשמור על יחסי ידידות עם שכניו, שושלת גנגה, שושלת צ'לוקייה המזרחית ושושלת פלאווה עימם טיפח גם קשרי נישואין.