tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפשר להבין את ההגדרה לעיל ככתיב טנזורי של מטריצת היחידה, שכן אם נתייחס לאינדקסים של טנזור הדלתא כאל קואורדינטות במטריצה נקבל מטריצה שבה כל איברי האלכסון הם 1 ואילו כל השאר הם 0. לכן מקובל לרשום .
כאשר מתייחסים לדלתא של קרונקר בתור טנזור, מקובל לרשום אותו בצורה כאשר אחד האינדקסים הוא קו-וריאנטי ואילו השני הוא קונטרה-וריאנטי.
הדלתה של הדנובה (ברומנית: Delta Dunării) הממוקמת במחוזות טולצ'ה ברומניה ומחוז אודסקאיה באוקראינה, שעל שפת הים השחור, היא הדלתה הגדולה ביותר (3,446 קמ"ר) והשמורה ביותר באירופה.
הדלתה של הדנובה היא סביבה דינאמית מאוד, כך למשל גדלה הדלתה כל שנה בכ-40 מטר לערך כתוצאה מהסחף המגיע מהנהר דנובה.
על פי עדות הרודוטוס מלפני כ-2,500 שנה, התחלקה הדנובה לשבע זרועות על מנת ליצור את הדלתה, אך כיום מתחלקת הדנובה בסמוך לעיר טולצ'ה לשתי זרועות, תעלת קיליה (Chilia) ותעלת טולצ'ה (Tulcea).
בהמשך מתפצלת תעלת טולצ'אה לשתי זרועות, תעלת סולינה (Sulina) ותעלת גאורגה הקדוש (Sfântu Gheorghe).
עוד תעלות משנה רבות נוספות מחלקות את הדלתה לאזורים בהם גדל הקנה, לביצות וליערות, שחלקם מוצפים באביב ובסתיו.
בדלתה של הדנובה, אחרי כל השינויים שחלו בה, נותרו עדיין 670 אגמים עם שטח של כ-300 קילומטרים רבועים.
בים השחור, במרחק של 44 ק"מ מהדלתה, מצוי אי הנחשים, טריטוריה השייכת לאוקראינה שרומניה טוענת לבעלות עליה.
ב-2004 החלה אוקראינה בחפירת תעלת דנובה–הים השחור (אוקראינה) שתאפשר קשר ימי בין הים השחור לחלק האוקראיני של הדלתה.
האיחוד האירופי תבע מהאוקראינים להפסיק את החפירה משום שהיא תפגע באזורים המוצפים של הדלתה.
הרומנים הודיעו על כוונתם לתבוע את אוקראינה בנושא בבית הדין הבינלאומי לצדק.
בדלתה של הדנובה יש 1,200 מינים של צמחים, 300 מינים של עופות ו-45 מינים של דגי מים מתוקים באגמים הרבים שבה ובביצות.
מדי שנה מגיעים מיליוני עופות מאזורים שונים בעולם (אירופה, אסיה, אפריקה והמזרח התיכון) לקנן בדלתה.
כ-2,733 קמ"ר משטח הדלתה הוכרז כאזור מוגן ולכן סגור לדיג ולציד.
ארגון אונסק"ו הכריז על הדלתה כאתר מורשת עולמית ב-1991 וכעל שמורה ביוספרית ב-1998 (הכולל גם את חלקה האוקראיני של השמורה; החלק הרומני הוכר בידי הארגון כשמורה ביוספרית כבר ב-1979 והורחב ב-1992).
כ-15,000 איש מתגוררים בדלתה, רובם חיים מדיג מתוך קיאקים הבנויים מסורתית מעץ.
ביניהם קהילת הליפובנים, צאצאים של "חסידי הפולחן הישן" שעזבו את רוסיה ב-1772 כדי להימנע מרדיפות דת.
המרכז הראשי של קהילת הליפובנים בחלק האוקראיני של הדלתה של הדנובה היא וילקובו (Vilkovo).
הדלתות הייתה להקת רוק קלאסי, בלוז רוק ורוק פסיכדלי אמריקאית שנוסדה בשנת 1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה והייתה פעילה בשנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
הלהקה נודעה בזכות הצליל הייחודי והמורכב שלהם אשר בסיסו בבלוז.
בנוסף, הלהקה זכורה בזכות הזמר הכריזמטי וכותב התמלילים העיקרי שלה, ג'ים מוריסון, אשר הפך לסמל תרבות בעיקר בזכות קולו, השירים בעלי הסגנון הפואטי והמשמעות הרגישה והמיסטית שכתב ואישיותו יוצאת הדופן.
ב-1971, בגיל 27, מת מוריסון מאי ספיקת-לב, ככל הנראה בשל מנת יתר של הרואין.
בעקבות זאת התפרקה הלהקה כשנתיים מאוחר יותר ב-1973 אך לא לפני שהוציאה אלבום אחד אחרון.
בין 2002 ל-2013 הופיעו מנזרק, קריגר ודנסמור ברחבי העולם בסיבובי איחוד עם להקות מחווה ואמנים שונים.
מאז הקמתה ועד היום נחשבת הלהקה כאחת מלהקות הרוק החשובות ביותר בתעשיית המוזיקה בכל הזמנים.
בשנת 1993 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק.
תחילתה של הדלתות הייתה ב-1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה, בעקבות מפגש בין שני סטודנטים באוניברסיטה לקולנוע, ג'ים מוריסון וריי מנזרק.
מוריסון הקריא למנזרק חלק מהשירים שהוא כתב, מנזרק התלהב, וכך הוקמה הלהקה.
למנזרק הייתה להקה עם שני אחיו שנקראה "ריק והרייבנס", אשר הופיעה עם ג'ים מוריסון במסעדת המבורגרים בסנטה מוניקה, עד ששני אחיו של מנזרק פרשו מהלהקה.
לאחר מכן מוריסון ומנזרק צירפו אליהם את הגיטריסט רובי קריגר ואת המתופף ג'ון דנסמור, אותם הכירו מקורס מדיטציה משותף.
הופעות הלהקה במועדון Whiskey-A-Go-Go הופסקו לאחר שבמהלך הופעה ביצעו את השיר "The End", הכולל תכנים אדיפליים בוטים ("Father...
לאחר שהוחתמו על ידי המפיק פול א.
רוטשילד בחברת התקליטים אלקטרה, החלה שותפות ארוכה בין חברי הלהקה ובין רוטשילד וטכנאי האולפן ברוס בוטניק.
עקב המוטיבציה האדירה של חברי הלהקה, הוקלט האלבום תוך מספר ימים, לרוב בטייק (ניסיון הקלטה) אחד.
מוריסון ומנזרק הפיקו גם קליפ חדשני לשיר (Break On Through (To The Other Side.
קליפ זה נהיה לאחת מאבני הדרך בתעשיית הקליפים.
האלבום שיצא בינואר 1967, גרם להתרגשות רבה, והסינגל הראשון ממנו "Light My Fire" הפך ללהיט ענק.
מראהו הנאה של ג'ים מוריסון וההופעה הכריזמטית שלו על הבמה, הפכו אותו במהרה לסמל סקס של התקופה.
למרות זאת, ואולי בשל כך, הפך מוריסון במהרה לאדם מתוסכל וזועף.
התקליט השני של הדלתות, Strange Days, יצא גם הוא בשנת 1967, וכלל את הלהיטים "People Are Strange" ו-"Strange Days".
אלבום זה המשיך להעלות את מוניטין הלהקה.
התקליט השלישי שלהם, Waiting For The Sun, שיצא ב-1968, סימן שינוי כיוון בלהקה, כשזו חדלה לנגן בסגנונה מהאלבומים הקודמים, והחלה כותבת ומנגנת חומרים בסגנון חדש ושונה.
היה זה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדים, והסינגל "Hello, I Love You" היה לסינגל השני שלהם שהגיע למקום הראשון בארצות הברית.
האלבום כלל את השיר "The Unknown Soldier", שלו יצרו חברי הלהקה לו קליפ מושקע נוסף.
האלבום כלל גם את הרצועה "Celebration of the Lizard" שהייתה באורך 30 דקות, אך עקב חוסר מקום בתקליט, שובצו לבסוף רק מספר קטעים ממנה.
המוזיקה של הדלתות כללה מסרים סוציאליסטיים, פסיכולוגיים ופוליטיים אשר נכתבו בעיקר על ידי ג'ים מוריסון.
התיפוף הג'אזי של ג'ון דנסמור, הנגינה על הקלידים של ריי מנזרק, אשר ידו השמאלית ניגנה את החלק של גיטרת הבס שלא הייתה ללהקה, ונגינת הגיטרה של רובי קריגר אשר קיבלה השראה מפלמנקו, בלוז
ומוזיקה קלאסית, הרכיבה צליל מיוחד במינו.
הדלתות הייתה להקת רוק בלתי רגילה, חריגה ומיוחדת בנוף הרגיל גם מעצם העובדה שלא השתמשו בגיטרה בס בהופעות, אלא בקלידים של מנזרק כתחליף.
עם זאת באלבומים המאוחרים יותר של הלהקה נעשה שימוש בנגני בס מקצועיים כגון: לוני מק באלבום Morrison Hotel, ג'רי שף (הבסיסט של אלביס פרסלי) באלבום L.A.
Woman והארווי ברוקס ודאג לובהן באלבום The Soft Parade.
חלק ניכר מהשירים של הדלתות נכתבו בצורה קבוצתית.
מוריסון ומנזרק כתבו בדרך כלל את מילות השיר עם מעט מלודיה, בעוד שאר החברים מעבדים את הקצב ושאר אלמנטים מוזיקליים נוספים ליצירה.
דוגמה לכתיבת שיר הייתה כשמוריסון ומנזרק הלכו להם על חוף הים בקליפורניה, ועברו באקראי על יד בחורה אפרו-אמריקאית עליה כתב מוריסון את השיר "Hello, I Love You" בלילה אחד.
השיר עצמו קיבל ביקורת רבה עקב הדמיון ללהיט של להקת הקינקס משנת 1965 "All Day and All of the Night".
הדלתות רכשו במהרה מוניטין בתחום ההופעות החיות.
בהופעה אחת זכורה מה-17 בספטמבר 1967 בתוכנית האירוח המופע של אד סאליבן ברשת CBS, ביקשו מהם מנהלי הרשת ומפיקי התוכנית לשנות מילה אחת בשורה בשיר "Light My Fire".
את השורה "Girl we couldn't get much higher", ביקשו ממוריסון לשיר: "Girl we couldn't get much better", זאת עקב העובדה שהשורה המקורית מתייחסת לשימוש בסמים (Get higher – לעשן/להשתמש בסמים, להמריא, להתמסטל בעברית).
חרף כל הבקשות, שר מוריסון את השורה המקורית בשידור חי מול מיליוני אנשים בשעת שיא, ו-CBS לא יכולים היו לעצור את השידור החי באמצעו.
מנחה התוכנית, אד סאליבן, היה כה נסער ונרגז, ובסיום התוכנית לא הסכים ללחוץ את ידי חברי הלהקה, והם מעולם לא הוזמנו להופיע שוב בתוכנית זו.
מאוחר יותר טען מוריסון כי התרגש במהלך ביצוע השיר, ושכח לשנות את טקסט השורה כפי שהתבקש.
עקב צריכת הסמים של מוריסון, ריי מנזרק שם לב לעובדה שג'ים מוריסון מתנהג בצורה מוזרה במהלך הופעות.
בהופעה אחת, קראה סולנית להקת ג'פרסון איירפליין, הזמרת גרייס סליק למוריסון לעלות לבמה, אך זה היה כה מסומם ופעלתן, עד שהתעורר צורך להורידו משם מיד.
אף על פי שמוריסון קיבל את עיקר תשומת הלב הציבורית, הוא התעקש שכל הלהקה תקבל הכרה.
לפני הופעה אחת, קראו להם לעלות לבמה בשם "ג'ים מוריסון והדלתות" ומוריסון סירב לעלות לבמה עד שלהקת ה"דלתות" תיקרא לעלות לבמה.
בשנתיים האחרונות לחייו, הפחית מוריסון את צריכת הסמים הפסיכדליים והחל שותה משקאות חריפים באופן "כבד ביותר".
עובדה זו השפיעה על התנהגותו, בהופעות חיות ובעבודה באולפן.
בניסיון להימנע מהתדמית התקשורתית של כוכב רוק נאה שדבקה בו, החל מוריסון להעלות במשקל ולגדל זקן עבות.
אלבומם הרביעי, The Soft Parade, שוחרר ב-1969. אלבום זה, בו נעשה שימוש רב בכלי נשיפה, נחשב בעיני רבים לאלבום החלש ביותר של הלהקה בהרכבה המלא.
בתקופה זו פיתח מוריסון בעיות שתייה חמורות, והפך כתוצאה מכך לאדם מריר, חסר סבלנות, מתוסכל ועצבני, שלא ניתן היה לסמוך עליו עוד בנוגע להגעה בזמן להקלטות באולפן.
למרות זאת, חזרה הלהקה להופיע עם האלבום שנחשב לאחד מן הטובים שלה, Morrison Hotel ששוחרר ב-1970. הדלתות, היו מן הלהקות הגדולות, המפורסמות, החשובות והפופולריות ביותר באותה תקופה שלא הופיעו במולדתם בפסטיבל וודסטוק המפורסם.
לעומת זאת, הופיעה הלהקה כשנה מאוחר יותר ב-אוגוסט 1970 בבריטניה בפסטיבל האי וייט.
ב-1971 נראה היה שהלהקה רוכשת מחדש את המוניטין שצברה לה כאחת מן הלהקות האמריקאיות הטובות ביותר בכל הזמנים, בעיקר בזכות תקליט נוסף שיצא באותה שנה בשם L.A.
אלבום זה נחשב כ"חזרה לבסיס", ובו שבו חברי הלהקה אל שורשי הבלוז והג'אז שלהם.
במהלך אחת החזרות להקלטת האלבום התפתחה מריבה קשה בין חברי הלהקה לבין המפיק שלה, פול רוטשילד, שכינה את המוזיקה שלהם "מוזיקת קוקטייל", עקב ערבוב הסגנונות שבאלבום.
רוטשילד פרש, והעביר את ההפקה לבוטניק, טכנאי ההקלטות של הלהקה.
התוצאה של מהלך זה הייתה הקלטת שירים קודמים וידועים של הלהקה בעיבוד חדש.
בזכות זאת, הפך השיר "Riders On The Storm" ללהיט רדיו ענק.
ב-1971 במהלך משפטו, הותר למוריסון לקחת פסק זמן מן המשפט ולבלות עם חברתו, פמלה קורסון.
ב-3 ביולי 1971, נמצא מוריסון ללא רוח חיים באמבטיה.
סיבת המוות הרשמית הייתה התקף לב, אך כנראה מותו נגרם עקב צריכת יתר של סמים, בעיקר של הסם הרואין.
דמותו הצבעונית של מוריסון ומותו הפתאומי גרמו להתפתחות של מספר תאוריות קשר סביב מותו.
מוריסון נקבר בבית הקברות "פר לה שז" שבפריז, בו קבורים גם מספר אנשים מפורסמים נוספים כגון אוסקר ויילד.
בהזדמנויות רבות היו מעריצים של הזמר מרססים כתובות גרפיטי על הקבר ומסביבו.
כיום מקיפה גדר את הקבר כדי למנוע הישנות מקרים דומים.
קברו של ג'ים מוריסון מהווה עד עצם היום הזה לאתר עלייה לרגל של רבים ממעריציו שמגיעים למקום, מדליקים בו נרות, ומתייחדים עם זכרו של האמן.
הדלתות המשיכו להופיע גם לאחר מותו של מוריסון.
בתחילה הועלה הרעיון להחליף את מוריסון בזמר אחר, אך בסופו של דבר, לאחר שרבים נבחנו לתפקיד, קריגר ומנזרק החליטו לקחת על עצמם תפקיד זה.
הדלתות הוציאו לאור עוד שני אלבומים לאחר מותו של מוריסון – Other Voices ו-Full Circle.
מכירות האלבומים היו לא רעות, אך לא הגיעו כלל לרמת המכירות העצומה שהייתה בתקופתו של מוריסון.
בסופו של דבר, החליטו חברי הלהקה להיפרד ב-1972, לאחר שהגיעו למסקנה שאין הם מסוגלים להופיע ללא מוריסון.
למרות התפרקותם כבר ב-1972, באמצע שנות ה-70 נזכרו חברי הדלתות שבידיהם הקלטות של מוריסון מדקלם שירה שכתב, ללא מנגינה, לפני מותו.
לאחר עבודה של מספר שנים, יצא לאור ב-1978 התקליט "An American Prayer", פואמות מפיו של מוריסון, בשילוב מוזיקה של הדלתות.
למרות זאת, מעמדה של הלהקה נותר כמפורקת.
בשנת 1991, הבמאי אוליבר סטון העלה לאקרנים את הסרט הדלתות, בכיכובו של ואל קילמר בתפקיד מוריסון.
בנוסף, קריגר, דנסמור ורוטשילד מככבים בסרט.
בעוד שרבים מהמבקרים והצופים היו נלהבים מהמשחק של קילמר, חברי הלהקה הנותרים ביקרו קשות את הסרט בטענה שאיננו משקף כלל את המציאות.
הם טענו שהמשחק של קילמר גורם למוריסון להיראות כמעין מטורף חסר שליטה, והדמות מבוססת על המיתוס של מוריסון, ולא על אישיותו האמיתית.
חברי הלהקה שימשו כיועצים טכניים בהפקה, אך סטון הרבה להתעלם מהצעותיהם.
בשנת 2002 מנזרק וקריגר התאחדו ויצרו אלבום חדש של הדלתות תחת השם The Doors of the 21st Century.
בתור סולן ראשי הם הציבו את סולן הלהקה הבריטית The Cult, יאן אסטבורי.
אנג'לו ברברה, מלהקתו של קריגר, ניגן בבאס.
בהופעה הראשונה של הלהקה, הם הודיעו שהמתופף ג'ון דנסמור לא יופיע, מאוחר יותר הם הודיעו שהוא לא ניגן איתם כי הוא לוקה בטנטון.
דנסמור לעומת זאת, אמר שהוא בכלל לא הוזמן לקחת חלק באיחוד.
בפברואר 2003 הוא הגיש צו מניעה בקשר לשימוש בשם "הדלתות".
במאי של אותה שנה, הצעד שלו נדחה.
מנזרק טען שההזמנה שלו שדנסמור יחזור ללהקה עדיין קיימת.
דווח גם כן, שמשפחתו של מוריסון הצטרפה לדנסמור בניסיון למנוע ממנזרק וקריגר את שימוש בשם "הדלתות".
ביולי 2005, דנסמור ומשפחתו של מוריסון ניצחו בזכות צו מניעה.
מנזרק הסכים להופיע תחת השם "Riders On The Storm" במקום הדלתות.
בכל מקרה, איפשרו להם גם להופיע תחת השמות: "שניים מהדלתות" וכדומה.
דנסמור הוחלף על ידי סטיוארט קופלנד מלהקת פוליס, אך הוא עזב אחרי זמן מה והוחלף על ידי תיי דניס המתופף מלהקתו של קריגר.
ב-2004 משחק המחשב "Need For Speed Underground 2" שילב רמיקס של השיר "Riders On The Storm" בכיכובו של הראפר סנופ דוג.
בשנת 2011 שחררה הלהקה את השיר 'Breakin' a Sweat' יחד עם המפיק המוזיקלי האמריקאי סקרילקס כחלק מאלבום הבכורה שלו 'Bangarang'.
ב-5 ביולי 2011 הופיעו בישראל רובי קריגר וריי מנזרק ביחד עם הסולן דייב ברוק.
ב-20 במאי 2013 נפטר ריי מנזרק ממחלת הסרטן.
הלהקה נחשבת כאחת מבין להקות הרוק האיכותית והחשובות בכל הזמנים של תעשיית המוזיקה, וג'ים מוריסון בפרט נחשב כאחד מבין מוזיקאי וזמרי הרוק האיכותיים אי פעם.
ב-1979 עם צאת סרט המלחמה האפי של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו", השיר "The End" בן ה-12 דקות שנכלל בסרט, זכה להצלחה מחודשת.
רובי קריגר – גיטרה חשמלית
The Doors, ינואר 1967, ארצות הברית: מקום 2; בריטניה: מקום 43.
Strange Days, אוקטובר 1967, ארצות הברית: מקום 3.
Waiting For The Sun, יולי 1968, ארצות הברית: מקום 1; בריטניה: מקום 16.
The Soft Parade, יולי 1969, ארצות הברית: מקום 6.
Morrison Hotel, פברואר 1970, ארצות הברית: מקום 4; בריטניה: 12.
Woman, אפריל 1971, ארצות הברית: מקום 9; בריטניה: מקום 26.
Other Voices, אוקטובר 1971, ארצות הברית: מקום 31.
Full Circle, יולי 1972, ארצות הברית: מקום 68.
An American Prayer, נובמבר 1978, ארצות הברית: מקום: 54.
Absolutely Live, יולי 1970, ארצות הברית: מקום 8; בריטניה: מקום 69.
In Concert מאי 1991, ארצות הברית: מקום 50; בריטניה: מקום 24.
אוספים, פסקולים ואחרים (רשימה חלקית)
The Doors מרץ 1991, ארצות הברית: מקום 88; בריטניה מקום 11. (פסקול)
Box Set אוקטובר 1997, ארצות הברית: מקום 65.
Light My Fire, אפריל 1967, ארצות הברית: מקום 1.
People Are Strange, ספטמבר 1967, ארצות הברית: מקום 12.
Love Me Two Times, נובמבר 1967, ארצות הברית: מקום 25.
The Unknown Soldier, מרץ 1968, ארצות הברית: מקום 39.
Hello, I Love You, יוני 1968, ארצות הברית: מקום 1. בריטניה מקום 15.
Touch Me, דצמבר 1968, ארצות הברית: מקום 3.
Wishful Sinful, מרץ 1969, ארצות הברית: מקום 44.
Runnin' Blue, אוגוסט 1969, ארצות הברית: מקום 64.
Riders on the Storm, יוני 1971, ארצות הברית: מקום 14.
Tightrope Ride, נובמבר 1971, ארצות הברית: מקום 71.
The Mosquito, אוגוסט 1972, ארצות הברית: מקום 85.
הדמוקרטיה באמריקה הוא ספר בצרפתית שפורסם בשני כרכים (הראשון ב-1835 והשני ב-1840) בידי אלכסיס דה טוקוויל, שעוסק בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-19 ובנקודות החוזק והתורפה שלה.
הביקור של דה טוקוויל באמריקה
ב-1831, אלכסיס דה טוקוויל וגוסטאב דה בומון, שניהם צרפתים, נשלחו על ידי הממשלה הצרפתית לחקור את מערכת בתי הסוהר האמריקאית.
הם הגיעו לניו יורק במאי של אותה שנה ובמשך תשעת החודשים הבאים תרו את ארצות הברית, כשהם מתעניינים לא רק בבתי סוהר אלא גם בהיבטים אחרים של החברה האמריקאית.
בכללם, המערכת הכלכלית והפוליטית של המדינה.
הם ביקרו גם בקנדה בקיץ של 1831.
לאחר ששבו לצרפת בפברואר 1832, הם הגישו דו"ח לגבי בתי הסוהר, ("Du système pénitentaire aux États-Unis et de son application en France"), ב-1833. טוקוויל, שהוקסם מהפוליטיקה האמריקאית, כתב חיבור חברתי ופוליטי אנליטי בשם "הדמוקרטיה באמריקה", שנעשה למשפיע ביותר.
המוקד העיקרי של הדמוקרטיה באמריקה הוא ניתוח הסיבה שהדמוקרטיה הייצוגית הרפובליקאית הצליחה בארצות הברית בזמן שנכשלה במקומות רבים אחרים.
טוקוויל משווה את ארצות הברית למדינות באמריקה המרכזית והדרומית, שהתפתחו לכאורה בנסיבות דומות: מתיישבים מאירופה השתלטו על ארצות עם משאבי טבע אדירים, ובכל זאת התפתחו בארצות אלה משטרים שונים, לא דמוקרטיים.
לדעתו הסיבה העיקרית להתפתחות המשטרים השונים, לא נובעת מחוקים שונים, אלא ממנהגים שונים, מתרבות שונה.
התרבות שהביאו המתיישבים האנגלוסקסים למושבות הבריטיות, הייתה לשיטתו הקרקע עליה נבטה הדמוקרטיה האמריקנית.
טוקוויל גם עוסק בעתידה של ארצות הברית, כשהוא דן באיומים האפשריים על הדמוקרטיה ועל האיומים שהיא עשויה להוות בעצמה, כולל אמונתו שלדמוקרטיה יש נטייה להדרדר למה שהוא קורא "דספוטיזם מסוים".
הוא גם מעיר כי התפקיד החשוב של הדת בארצות הברית הוא תוצאה של הפרדת הדת מהמדינה, הפרדה שהייתה נוחה לכל המפלגות.
בספרו מציג טוקוויל את העצמה הפוליטית באמריקה כמי שנתונה לחלוטין בידי הרוב, ורואה בכך סכנה ממשית: "שם אתה מובטח כה מעט מפני עריצות הרוב".
טענתו נובעת מן העובדה שכל גורמי הכח במערכת המדינית שהכיר באמריקה מושפעים לחלוטין מדעת הרוב או כפופים לה.
הרשות המחוקקת מייצגת את הרוב והרשות המבצעת נבחרת על-ידו, הצבא "אינו אלא הרוב כשהוא נושא נשק" ומערכת המשפט מבוססת על עקרון של חבר מושבעים ההופך את דעת הרוב להכרעה משפטית.
לפיכך מציע טוקוויל דגם של הפרדת רשויות בו הרשויות מרסנות זו את זו, אך זוכות לחופש מסוים בפעילותן מפני הציבור ותביעותיו.
'הדמוקרטיה באמריקה' פורסם במהדורות רבות במהלך המאה ה-19. הספר נעשה פופולרי מאוד באירופה ובארצות הברית.
עד המאה ה-20, הוא כבר נהיה לחיבור קלאסי במדע המדינה, מדעי החברה, ובהיסטוריה.
נטען כי בחיבורו טוקוויל חזה כמה התפתחויות שאכן התאמתו.
טוקוויל חזה את הפוטנציאל הנפיץ של הוויכוח על העבדות, וכן את עלייתן של ארצות הברית ורוסיה כמעצמות-על.
טוקוויל לא טען כי הדמוקרטיה האמריקאית היא ללא רבב.
לטענתו, הדספוטיזם של דעת הקהל, עריצות הרוב ורמה נמוכה של חירות אינטלקטואלית מורידה את רמת הספרות, הלמדנות והמדינאות לגורם המשותף הנמוך ביותר.
ספר זה חזה כי תהיה אלימות במאבקי המפלגות, וכי הבורים הם שיחליטו את ההחלטות החשובות במקום ששיפוטם של החכמים יעמוד בראש.
תרגמו יוחנן טברסקי וישראל מרגלית, הקדים מבוא יהושע אריאלי, הוצאת מוסד ביאליק ירושלים, 307 עמודים, 1970.
תרגם אהרן אמיר, מבוא אופיר העברי, הוצאת שלם ירושלים, 823 עמודים, 2008.
הדלתא של הנילוס היא האזור בצפון מצרים שבו נמצא שפך הנהר נילוס לים התיכון, הדומה לאות היוונית דלתא (Δ).
זוהי אחת מדלתאות הנהר הגדולות בעולם, המשתרעת לאורך 240 ק"מ של חוף הים התיכון, מאלכסנדריה במערב עד פורט סעיד במזרח.
בקצה הדרומי מתחילה הדלתא מצפון לקהיר, ואורכה מצפון לדרום הוא כ-160 ק"מ.
שטחה של הדלתא כ-22,000 קמ"ר (בדומה לשטחה של כל ישראל שבגבולות הקו הירוק).
על פי תיעוד היסטורי מן המאה הראשונה, שבעה ענפים של נהר הנילוס חצו את הדלתא.
במאה ה-12 נמנו רק שש התפצלויות של הנהר בדלתא.
מאז, הודות לשינויים טבעיים של זרימת הנהר בגלל סתימת סחף ועבודות הטיה, נותרו רק שתי התפצלויות של הנהר הזורמות לים: דמיאט הוא הפיצול המזרחי ואורכו כ-240 ק"מ, ורוזטה אורכו כ-235 ק"מ.
שני ערוצים אלה קרויים על שם ערי נמל (דמיאט ורוזטה) הנמצאות בשפכיהם לים.
לאורכה ולרוחבה של הדלתא פרושה רשת של תעלות ניקוז והשקיה.
בקצה הצפוני של הדלתא נמצאים בה ביצות מלוחות ואגמים.
עם מי הנילוס זרם גם סחף אדמה שמצטבר בדלתא בגלל היחלשות עוצמת זרם הנהר.
הסחף יוצר בדלתה שטח של אדמה יציבה, פורייה וטובה מבחינה חקלאית בניגוד לחולות המדבר הנודדים שסביבה, מי הנילוס מתחפרים באדמה זו בניסיון לחפש דרכים נוספות להגיע לשפכו בגלל כוח המשיכה ונוצרים עשרות זרמי מים קטנים, כל אלו יוצרים אדמה פורייה ואידיאלית לגידולים חקלאים.
הקמת סכר אסואן הביאה לחסימה של רוב זרימת הסחף בנילוס, והוא שוקע באגם נאצר.
הירידה החדה במשקעי הסחף גרמה לעליה בטבלת מי התהום בדלתא והגבירה את מליחות האדמה ואת שחיקת מניפת הסחף לחופי הים התיכון.
תעלת סואץ עוברת ממזרח לדלתא, ופוגשת את הקצה המזרחי של הדלתא באגם מנזלה שלחוף הים התיכון.
בקצה המערבי של הדלתא נמצא אגם מריוט.
כחצי מאוכלוסיית מצרים מתגורר באזור הדלתא.
הגדולה בערי הדלתא היא אלכסנדריה, שבה כארבעה מיליון תושבים.
ערים גדולות נוספות הן שוברא אלח'ימה, אל-מנצורה, טנטא, זקאזיק, בילביס, דמנהור ודמיאט.
בדלתא, בדומה ליתר שטחי מצרים, שורר אקלים מדברי חם, אך בחלקה הצפוני של הדלתא, בדומה לכל חלקה הצפוני של מצרים, שוררות טמפרטורות נוחות יותר, שבדרך כלל אינן עולות על 31 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר נמדדת בחודשים יולי ואוגוסט, ומגיעה לשיא ממוצע של 34 מעלות צלזיוס.
בחורף הטמפרטורה נעה בין 9 מעלות בלילה ל-19 מעלות ביום.
רק 200-100 מ"מ גשם יורדים בדלתא בשנה ממוצעת, בעיקר בחודשי החורף.
ההתחממות העולמית, הגורמת לעלייה בגובה פני הים התיכון, והמחסור בסחף עקב הקמת סכר אסואן גורמים להשתלטות הדרגתית של הים על קו החוף של הדלתא, במקומות מסוימים בקצב של קרוב למאה מטר בשנה.
הדמיה ממוחשבת , או visualisation) היא יצירת תמונה או דגם תלת־ממדי של אובייקט באמצעות מחשבים.
תחום ההדמיות התפתח מאוד בעת האחרונה, בעיקר בשל פיתוח תוכנות ייעודיות ומנועי רינדור חדשים.להדמיה ממוחשבת שימושים בתחומים שונים, למשל:
הדמיה רפואית - בדיקה לא פולשנית המציגה באופן גרפי חלקים פנימיים של גוף האדם.
בהדמיה תלת־ממדית בגוף האדם אפשר למצוא שימוש במכשירי צילום רנטגן, רדיוגרפיה, בדיקת אולטרה סאונד, PET, טומוגרפיה ממוחשבת, הדמיית תהודה מגנטית ועוד.
הדמיה תעשייתית - בדיקות הדמיה בתעשייה, סריקת מסמכים ותמונות.
הדמיה אדריכלית - זוהי הדמיה שנעשית בעיקר למבנים כדי לקבל התרשמות חיצונית או פנימית לגבי הבנייה של המבנה עוד בטרם התחילה הבנייה.
הדמיות אדריכליות נחוצות בעיקר לאדריכלים אך גם ליזמים כדי להראות אותם ללקוחות למטרות מכירה.
הדמיות אדריכלית לא תמיד ישקפו את המציאות בשטח, שכן בין אם היא לצורך מכירה ובין אם לצורך התרשמות כללית, עם זאת ייתכנו שינויים ולפעמים אף משמעותיים בין ההדמיה לבין המבנה הכללי בפועל.
בשנת 2022 הצליחו צוות חוקרים ליצור הדמיה מוצלחת של חור תולעת הניתן לתיאור בעזרת מחשב קוונטי.
הדלפה היא העברת מידע מסווג או פנימי בחשאי ובאופן בלתי מוסמך לגורם חיצוני, בעיקר לאמצעי התקשורת.
המושג הדלפה עוסק בהעברת מידע מסווג או פנימי בחשאי ובאופן בלתי מוסמך לגורם חיצוני, למשל, כאשר המידע מועבר לגורם תקשורתי או פעיל פוליטי אופוזיציוני.
לעומת זאת, כאשר המידע מועבר לגורם עוין ו/או כאשר מטרת העברת המידע היא לפגוע בארגון ממנו מוצא המידע, התופעה מכונה ריגול.
הדלפה של חומרי חקירה, לפני סיומה, עלולה לפגוע בהצלחת החקירה.
מאחורי כל הדלפה עומד מקור שיש לו אינטרס מסוים.
"בלון ניסוי", שהוא אמצעי שמשתמשים בו בעיקר גורמים פוליטיים כדי לעמוד (באמצעות הדלפה) על תגובות הציבור לתוכניותיהם העתידיות, לפני שהם מתחייבים פומבית לתוכניות אלה.
סיוע לקידומו האישי של המקור, של ארגונו או של אדם או ארגון אחר.
הכשלת מהלך מתוכנן (או קידום מתוכנן) של אדם או ארגון כלשהו.
אזרחות טובה – המקור מבקש לחשוף שחיתויות ו/או לתקן ליקויים.
טובת הנאה שמקבל המקור מהעיתונאי או אמצעי התקשורת שאליו הוא הדליף את המידע.
דאגה לפרסום כתבה עיתונאית כנגד יריב אותו מעוניינים להשחיר בתקשורת.
צורך המדליף בסיפוק אישי, "טפיחה על האגו", להיות בעל השליטה על המידע.
יחסי גומלין בין המדליף לכתב, "קבל מידע עכשיו, תן פרסום טוב עליי לאחר מכן".
הדלפה למען השתקה – מידע אחר במקום מידע אותו המדליף לא מעוניין לפרסם.
היסח דעת – הדלפה או דיווח של דבר כדי למנוע או לצמצם פרסום בדבר אחר.
הדלפת רוויה – הממסד מספק לעיתונאי מידע רב כדי למנוע מהעיתונאי יוזמה עצמאית לגילוי המידע.
הדלפה בה אין קשר מקצועי, הקשר אך ורק חברי או משפחתי.
הדלפה מטעם החשוד, שנועדה להעביר מסר לשותפיו לעבירה.
הדלפה מטעם החשוד, שנועדה לשמש אמתלה בהאשמת החוקרים בהדלפה.
הדלפה מטעם החשוד, שנועדה לייצור יחסי תן וקח עם עיתונאים.
עיתונאות חופשית אינה יכולה להתקיים ללא הדלפות, מפני שבמקרה כזה היה עליה להסתמך רק על מידע הנמסר בידי דוברים וגורמים רשמיים, שמטבע הדברים מוציאים לתקשורת רק את מה שברצונם לפרסם.
פרשת מסמכי הפנטגון שהודלפו על ידי דניאל אלסברג לעיתון הניו יורק טיימס.
פרשת ווטרגייט, שבעקבותיה התפטר נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בשנת 1974. בעת חקירת הפרשה נעזרו עיתונאי הוושינגטון פוסט במקור שזכה לכינוי גרון עמוק שלימים התברר כסגן ראש ה-FBI.
פרשת חשבון הדולרים, שהובילה להתפטרותו של ראש הממשלה יצחק רבין בשנת 1977
הדלפת רשימת ה-11 לעיתון הארץ שעסק בחשיפת ראשי הפשע בישראל
הדלפת הכוונה להפציץ את הכור הגרעיני העיראקי לשמעון פרס בשנת 1981
ההדלפה שהביאה להפסקת מבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה בשנת 1985
הדלפת סודות הקריה למחקר גרעיני בידי מרדכי ואנונו בשנת 1986
הדלפת "מסמך שטאובר", מסמך צבאי סודי שעסק באסטרטגיה הישראלית במשא ומתן עם סוריה, על ידי בנימין נתניהו בהיותו ראש האופוזיציה בנאום בכנסת ב-1994.
פרשת סיריל קרן, שהדליפה עו"ד ליאורה גלט-ברקוביץ' בשנת 2003
הדלפת הוראת הרמטכ"ל דן חלוץ למכור את תיק ניירות הערך שלו ביומה הראשון של מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006
הדלפת מאות אלפי מסמכים מסווגים של ארצות הברית על ידי האתר ויקיליקס בנובמבר 2010.
תלונות של בנימין נתניהו על הדלפות מחקירותיו הובילו לבדיקות פוליגרף של קציני משטרה, אולם ללא תוצאות.
המפכ"ל הביע ביטחון בכך שמקור ההדלפות אינו במשטרת ישראל.
הדלפת מסמכי פנדורה שחשפה 11.9 מיליון מסמכים מ-14 חברות המספקות שירותים במקלטי מס, שעל פי הערכות עזרו לאלפי אנשים בהם ידוענים ופוליטקיאים רבים, להסתיר כ-32 טריליון דולר מחיוב במס.
פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד במהלך מלחמת חרבות ברזל, בה הודלפו מסמכים מסווגים לעיתון הבילד על ידי מקורבים לראש הממשלה נתניהו.
פרשת ההתעללות במחנה שדה תימן, במהלכה הודתה הפצ"רית, יפעת תומר-ירושלמי, כי בהוראתה הודלף סרטון מהתנהלות חיילי צה"ל במחנה.
הדלפה היא עבירה פלילית כאשר היא כוללת מידע שהדלפתו נאסרה בחוק.
עובד ציבור שמסר, ללא סמכות כדין, ידיעה שהגיעה אליו בתוקף תפקידו, לאדם שלא היה מוסמך לקבלה, עובר עבירה של גילוי בהפרת חובה ().
מי שנמסר לו מסמך רשמי בתנאי מפורש שעליו לשמרו בסוד, והוא מסרו לאדם שאינו מוסמך לקבלו, עובר עבירה של גילוי בהפרת אמון ().
מי שמסר ידיעה סודית כשאינו מוסמך לכך עובר עבירה של מסירת ידיעה סודית ().
מסירת מידע המוגן בחוק הגנת הפרטיות הוא פגיעה בפרטיות.
הדלפה עלולה להיות גם עוולה אזרחית, למשל כשהיא פגיעה בפרטיות או הפרה של הסכם סודיות.
הרשויות עושות מאמצים להיאבק בהדלפות.
האמצעי החמור ביותר הוא פתיחת חקירה פלילית והעמדה לדין של מדליפים, אם כי הליך זה הוא נדיר.
דוגמה למקרה כזה הוא חשיפתה והעמדתה לדין של ליאורה גלט-ברקוביץ' כמדליפת חקירת אריאל שרון בפרשת סיריל קרן.
עם זאת, לעיתים המדינה מעניקה חסינות למדליף על מנת לעודד מאבק בשחיתות.
כך למשל, סגן ניצב אפרים ארליך, שהדליף מידע שהביא להקמת ועדת זיילר זכה לחסינות לקראת עדותו בוועדה.
סוגיה אחרת היא האם יש לחברי כנסת חסינות מהותית כאשר הם מדליפים מידע סודי שהגיע אליהם.
במקרה של נתניהו ומסמך שטאובר, פסק בית המשפט העליון כי אין להעמיד את נתניהו לדין על חשיפת המסמך כי עשה זאת ללא תכנון מקודם ורק נגרר לכך מקריאת ביניים של שמעון פרס.
בשנת 2014 הושעה ח"כ עמר בר-לב מחברותו בארבע ועדות משנה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, לאחר שהדליף מידע (לא סודי) מתוך דיון חסוי בוועדה.
דרך נוספת להיאבק בהדלפות הוא פורסם מוקדם ומסודר של הנושא כדי למנוע פרסומים מגמתיים שמקורם בהדלפות.
עם זאת, בפסק דין של בג"ץ נקבע שדבר זה אינו מצדיק פרסום ביקורת לפני סיום הליך מסודר של בירור הביקורת.
בחודש יולי 2017 אישרה הכנסת חוק המחייב בדיקת פוליגרף לקציני משטרה, בדיקה שבין היתר נועדה להיאבק בהדלפות.
באפריל 2025, במהלך חקירת חשד שיונתן אוריך, יועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, הדליף מידע סודי מדיון של הקבינט המדיני-ביטחוני, הודה נתניהו שאוריך עשה זאת בהוראתו.
הדלקת נרות חנוכה היא מצווה מדרבנן להדליק נרות בלילות שמונת ימי החנוכה כדי לפרסם את ניצחון המכבים ונס פך השמן.
מצווה זו מייחדת את חג החנוכה, ולכן מאפיינת אותו במיוחד.
מצווה זו מופיעה במשנה רק באופן אגבי, בהלכות נזקים, והלכותיה מובאות בצורה מפורטת רק בתלמוד ובמקורות מאוחרים ממנו.
על פי המצווה הבסיסית מוטלת על כל בית יהודי החובה להדליק נר אחד בכל יום מימי חנוכה והרוצים יכולים להדר במצווה ולהוסיף נרות כמספר בני הבית או להוסיף בכל יום נר נוסף.
כיום מקובל להדר ולהדליק נרות בסדר עולה על פי מספר ימי החג.
מקובל להשתמש בחנוכייה לצורך הדלקת הנרות, אך הדין המקורי מדבר על נרות בודדים ללא כלי מיוחד בהכרח.
ההדלקה צריכה להיות בבית, במקום הנראה כלפי חוץ, כגון בפתח הבית או בחלון הנראה אל רשות הרבים.
הדלקת נרות חנוכה מוזכרת כבר במשנה, וחיוב הדלקת הנרות בחנוכה מבואר בתלמוד, זכר למאורע שקרה ב־164 לפנה"ס, בו ניצחו בית חשמונאי את היוונים, טיהרו את המקדש והדליקו, באורח ניסי, את מנורת המקדש במשך שמונה ימים, מפך שמן קטן, עד שכתשו שמן זית חדש בטהרה.
טעם ההדלקה לפרסם את הנס שאירע בחנוכה.
פרטי המצווה ותנאיה מכוונים אל מטרה זו - הדלקת נר המאיר כלפי רשות הרבים באור בהיר אך מובחן, לקראת הלילה בזמן שמצויים אנשים ברחוב.
מי שלא יכול להדליק באופן זה, מדליק בפני אנשי ביתו.
הרמב"ם מתבטא ביחס למצווה זו באופן מיוחד: ".
בגמרא נאמרה הלכה לגבי מספר הנרות שמדליקים בכל יום:
מעיקר הדין מספיקה הדלקת נר אחד בכל יום בכל בית.
אולם, ההלכה קבעה דרגות הידור מצווה בריבוי הנרות: ה"מהדרין" מדליקים בכל ערב נרות כמספר בני הבית, ו"המהדרין מן המהדרין" מדליקים בכל ערב מספר שונה של נרות, שמשקף את היום שבו עומדים.
במאות השנים האחרונות, המנהג הרווח באופן מוחלט כמעט, הוא לנהוג כ"מהדרין מן המהדרין".
ברם, נחלקו הראשונים כיצד בדיוק להדליק לפי דרך זו:
שיטת התוספות, היא שמהדרין מן המהדרין הוא תחליף ל"מהדרין", היינו במקום להדליק נרות כמספר בני הבית, מדליק בעל הבית לבדו נרות לפי מספר הימים, בשיטת מוסיף והולך, ללא תלות במספר הנפשות בבית.
כשיטה זו פסק השולחן ערוך, וכך נוהגים הספרדים.
שיטת הרמב"ם שמהדרין מן המהדרין הוא תוספת למהדרין, כלומר שיש להדליק נרות לפי מספר הימים עבור כל אחד מבני הבית.
בעקבותיו פסק הרמ"א שכל אחד מבני הבית מדליק נרות לפי מספר הימים בשיטת מוסיף והולך.
מחלוקת בית הלל ובית שמאי
מנהג הוספת הנרות נפסק להלכה על פי בית הלל - "מוסיף והולך", היינו ביום הראשון נר אחד, ביום השני שניים, וכו'.
על פי דעת בית שמאי, שנדחתה, ההידור בהדלקה מתבטא בהדלקת הנרות בצורת "פוחת והולך", כלומר שמונה נרות ביום הראשון, שבעה ביום השני, עד לנר אחד ביום השמיני.
במסכת שבת בתלמוד הבבלי מובאים שני טעמים למנהגי בית שמאי ובית הלל:
בית הלל - "מעלים בקודש ואין מורידים", ובית שמאי - כנגד פָּרֵי החג (בחג הסוכות מקריבים בכל יום מספר פרים שקטן מקודמו באחד, החל מ-13 פרים וכלה ב-7).
בית הלל - כנגד הימים הנכנסים (שכבר היו), ובית שמאי - כנגד הימים היוצאים (שעוד יהיו).
לגבי זמן הדלקת נר חנוכה אמרו בגמרא שהוא "משתשקע החמה".
בפוסקים נידון מה משמעות הדבר וישנן 3 שיטות עיקריות:
בשקיעת החמה - "כשנתכסה השמש מעֵינֵינו" - כך ביאר הבאור הלכה שהוא דעת הרמב"ם וכן כתב הגר"א, וכך נהג הגרי"ז מבריסק.
וכך הוא מנהג הפרושים בירושלים (שכן נהגו הרב זוננפלד ורבני ירושלים).
תחילת "שקיעה שנייה" דהיינו כשמתחיל האור להשתקע לגמרי והוא בערך רבע שעה קודם צאת הכוכבים - שיטת הר"ן, הרשב"א והמאירי.
סוף שקיעה - כך מביא השולחן ערוך והטור, והמגן אברהם ופוסקים אחרים מבינים שמדובר בצאת הכוכבים.
שיטת החזון איש למעשה היא להדליק 18 דקות לאחר שקיעת החמה.
הסיבה לכך שאת נר חנוכה מדליקים בערב, טמונה ברצון לפרסם את הנס באמצעות הדלקת הנר, ולכן מדליקים דווקא בלילה, ובשעה בה אנשים עדיין עוברים ושבים בחוץ, על מנת שהנרות ידלקו עד שהרחובות יתרוקנו מאנשים ("עד שתכלה רגל מן השוּק").
זמן זה, על פי ההלכה הוא כחצי שעה אחר צאת הכוכבים.
משום כך, מי שנמנעה ממנו האפשרות להדליק את החנוכייה בתחילת הלילה, ידליק את החנוכייה מוקדם יותר, החל מפלג המנחה, בתנאי שתדלוק עד שיתרוקנו הרחובות (כחצי שעה אחר תחילת הלילה).
אבל אם אפשר, ידליק רק בלילה, כי אור הנר אינו נראה ביום ("שרגא בטיהרא - מאי אהני?" דהיינו, "נר בצהרים - מה מועיל?").
אם לא הדליק נרות חנוכה בזמן, עדיין יכול להדליק עד סוף הלילה (עד "עמוד השחר").
עבר הלילה ולא הדליק - אי אפשר להשלים, דהיינו, אין טעם להדליק יותר.
מעיקר הדין אפשר להסתפק בכמות שמן שתדלק כחצי שעה.
ולאחר זמן זה אפשר אף לכבות את הנרות.
אמנם ישנם רבים שנהגו לכתחילה להדליק בכמות רבה של שמן, ויש אף המדליקים עם שמן רב שידלק עד כחצות הלילה.
אלו סבורים שהיות שגדר זמן ההדלקה הוא עד "שתכלה רגל מן השוק", ואמנם בזמנים עברו טרום תאורת החשמל, הרגל כלתה מהשוק כחצי שעה לאחר שהחשיך, בזמנינו הרגל מצויה עדיין בשוק כמה שעות לאחר צאת הכוכבים, ולכן יש סוברים שחובת ה"פרסומי ניסא" נמשכת עד שתנועת הולכי הרגל שוקטת, לפי המקום והזמן.
ישנה חשיבות גדולה בהדלקת נרות חנוכה בזמן, לכן בחצי שעה שלפני זמן ההדלקה יש להיזהר שלא להתחיל במלאכה שיכולה לגרום לעיכוב בהדלקת הנרות.
לדוגמה אין להתחיל בסעודה גדולה, או לתכנן שינה- שלא יעבור זמן ההדלקה ויתפספס פרסום הנס שבקיום המצווה.
הדלקה נרות חנוכה בערב שבת
בערב שבת מפני שהשבת נכנסת לפני זמן הדלקת נרות החנוכה, מדליקים קודם את נרות החנוכה, ואחר כך את נרות השבת.
יש שנוהגים שלא לומר "במה מדליקין" בערב שבת חנוכה.
בערב שבת הנרות צריכים להכיל שמן שיאפשר להם לדלוק חצי שעה לאחר צאת הכוכבים.
ולכן, לדעת הרב עובדיה יוסף, בערב שבת חנוכה יש להדליק נרות כעשרים דקות לפני השקיעה ולתת בנרות החנוכה שמן שיספיק להם לדלוק לפחות שעה וחמש דקות (לפי שיטתו שצאת הכוכבים ב-25 דקות אחרי השקיעה).
יש נוהגים להקדים את זמן תפילת מנחה להתפלל לפני הדלקת נרות חנוכה, לעומת שאר שבתות השנה שמתפללים סמוך לכניסת השבת.
במוצאי שבת יש נוהגים להתפלל מעריב בהקדם האפשרי כדי שלא יעבור זמן הדלקת הנרות.
רוב הנוהגים כשיטת רבנו תם בכל מוצאי שבת שלא לעשות מלאכה כלל, נוהגים כך גם לגבי נרות חנוכה ולא מדליקים עד זמן זה, אך לדעת הרב שלמה זלמן אויערבאך, מי שנוהג כרבנו תם בשאר שבתות רק בתור חומרה, רשאי להקל בשבת זו.
סדר הפעולות - יש אומרים שיש להקדים ולהדליק נרות חנוכה ואחר כך להבדיל, ויש אומרים שקודם יבדיל ואחר כך ידליק, ולשני המנהגים יש מקור.
על פי הגמרא כולם חייבים במצווה, גברים וגם נשים, אף על פי שמצוות ההדלקה היא אחת ממצוות עשה שהזמן גרמן, משום שגם נשים היו שותפות לנס.
נחלקו ראשונים לגבי קטן שהגיע לחינוך, האם חייב בהדלקה.
מוסכם להלכה, שמעיקר הדין די בכך שאחד מבני הבית ידליק נר אחד עבור כל בני הבית.
אך בכל תפוצות ישראל השתרש המנהג להדליק נרות נוספים, על מנת לקיים את המצווה כמהדרין מן המהדרין.
בקהילות הספרדים נהוגה הדלקת נרות חנוכה על ידי בעל־הבית בלבד, וכל שאר בני הבית יוצאים ידי המצווה בהדלקתו.
בקהילות האשכנזים נהוג שכל בני הבית מדליקים נרות חנוכה כל אחד לעצמו יש הנוהגים שרק בני הבית הגברים מדליקים נרות, אך לא בנות הבית; ויש נוהגים שגם הבנות מדליקות לעצמן, מלבד הנשים הנשואות.
יש מהפוסקים שתמהו על מנהג זה.
אכן, יש שביארו שהנשואות יוצאות בהדלקת בעליהן אף משום ההידור, תוך נימוק ש"אשתו כגופו", אך אחרים פקפקו בכך.
כל השמנים והפתילות כשרים להדלקת נר חנוכה, זאת בשונה מנרות שבת, אותם אוסרת ההלכה להדליק משמנים מאיכות ירודה שאורם אינו בהיר.
עם זאת, בגמרא נאמר ש יש שהסבירו שהסיבה ליתרון של שמן הזית היא שאורו צלול יותר, ולכן נרות שעווה טובים כמוהו ואולי אף עדיפים עליו, ויש שהסבירו שהיתרון של שמן זית הוא שבו נעשה הנס ובו הדליקו במקדש, ולכן הוא עדיף על שעווה, ואף סתם שמן עדיף על נרות שעווה.
ישנם אף המהדרים לא להשתמש בשמן למאור בלבד (שאינו נאכל בגלל חומציות יתר), אלא להקפיד שהשמן יהא ראוי לאכילה, כמו השמן המקורי ששימש בבית המקדש.
למרות העדיפות ההלכתית להדלקה בשמן זית, ישנם המדליקים נרות פרפין מטעמים של נוחיות ובטיחות.
נרות כאלה זולים, נוחים לשימוש, והחשש לתאונה בעת השימוש בהם קטן יחסית.
יצרני הנרות נוהגים לייצר נרות מיוחדים לחנוכה.
בשונה מנרות שבת שהם על-פי רוב לבנים, נרות חנוכה מיוצרים בצבעים שונים.
רוב הנרות הפשוטים דולקים כחצי שעה (שהוא הזמן המינימלי שדרוש לקיום המצווה, מלבד בערב שבת, שבו מדליקים מוקדם, ויש צורך בנרות שידלקו כשעה ויותר), וישנם יצרנים המייצרים נרות שדולקים כשעה.
לדעת רוב הפוסקים אין מקיימים את חובת המצווה בהדלקת נורות חשמליות.
כשאין לאדם נר כשר, ראוי להדליק נורות חשמליות בלי ברכה, שעל ידי כך יזכיר את הנס, ולדעת מקצת הפוסקים אף יקיים בכך את מצוות הדלקת נר חנוכה, יש שכתבו שיש עדיפות לפנס שעובד על בטריה כי החשמל נמצא בידו אך לא פנס שעובד על חיבור לחשמל.
חנוכיות חשמליות משמשות לעיתים קרובות כקישוט ברחובות הערים בימי חנוכה, אולם זהו פרסום הנס בלבד, ואין מדובר בחנוכיות של מצווה.
הדין המקורי המופיע בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי במסכת שבת הוא להדליק את הנר בפתח החצר, מחוץ לבית; ובשעת הסכנה - 'מניחו על שולחנו ודיו' (כלומר די בזה).
ברבות השנים נהגו להדליק את הנרות בתוך הבית (סמוך לפתח הבית, פתח החדר או על השולחן, תלוי במנהגים השונים), אף במקומות ובזמנים שהדבר לא היווה סכנה כלל, עד שלפי הרב יהושע מנחם אהרנברג כיום ייתכן כי המדליק בחוץ לא יוצא ידי חובתו.
בשנים האחרונות (בעיקר בהשפעת מנהג הפרושים, תלמידי הגר"א), יש שהחלו לחזור ולהדליק את הנרות מחוץ לבית, בפתח החצר או בפתח הבית מבחוץ, וישנם רבים הממשיכים להדליק בתוך ביתם.
עם הראשונים נמנים בעיקר מבני הזרם החרדי-ליטאי, ואילו מנהג החסידים הוא להמשיך ולהדליק בתוך הבית (רבים נוהגים להדליק את הנרות בתוך ביתם, אך בחלון הפונה לרשות הרבים).
הדרים בבניינים רבי קומות, יש מהם (בעיקר אלו שאינם מעוניינים להדליק על שולחנם), המניחים את הנר בחלון הפונה לרחוב כדין מי שגר בעלייה.
הגובה המועדף הוא הגובה בו נוח וקל להבחין בנרות - בין שלושה טפחים לעשרה טפחים.
הבן איש חי מגדיר את הגובה האידיאלי - מעל שבעה טפחים.
מקובל לתת את החנוכייה בצד שמאל של הפתח, ומפני שהמזוזה קבועה בימין, המדליק "מסוּבב במצוות" ומכל צד יש מצווה.
אין להדליק את החנוכייה במקום אחד ואחר כך להעבירו למקום שבו הוא אמור להיות, מפני ש"הדלקה עושה מצווה" ולא ההנחה, ולכן יש להדליקו במקום שבו הוגדרה מצוותו.
בשולחן ערוך נפסק, שבית שיש לו שני פתחים בשני כיוונים שונים, צריך להדליק נרות בשני הפתחים – מפני החשד.
אך בזמן הזה הורו פוסקי זמננו שמכיוון שאין כולם מדליקים במקום מסוים ובזמן מסוים ורבו בזה המנהגים, ואם כן אין יותר את החשש של "חשד", ודי להדליק במקום אחד.
על פי ההלכה, חובת הדלקת נרות חנוכה היא בבתי מגורים בלבד, ולא במקומות ציבוריים.
אף על פי כן, ישנו מנהג להדליק נרות חנוכה אף בבית הכנסת.
מנהג זה אינו נזכר בספרות חז"ל.
המקור הקדום ביותר המזכיר תשובה זו הוא תשובה מקובץ של תשובות הגאונים שנערך בפרובאנס בסוף המאה ה-12. תשובה זו מתייחסת למנהג ההדלקה בבית הכנסת כמנהג פשוט ודנה רק במספר הנרות שיש להדליק.
אולם, בקובץ זה ישנן גם תשובות מראשוני פרובנס, וייתכן שתשובה זו נכתבה בידי אחד מחכמי פרובנס, שם המנהג ידוע ממקורות רבים.
המקורות הקדומים ביותר למנהג זה, מלבד התשובה הנזכרת, הם בספרי ההלכה שנכתבו בפרובנס במאה ה-12, ספר העיטור, וספר המנהיג, בדורות הבאים המנהג נזכר גם מחוץ לגבולות פרובנס: באשכנז אצל מהר"ם מרוטנבורג, בצרפת בדברי רבנו פרץ ובסדר טרוייש, ובספרד בדברי הריטב"א.
בעל שבולי הלקט הכיר את המנהג אך התנגד אליו, בטענה שבית הכנסת אינו בית מגורים ולכן אין סיבה להדליק בו.
נאמרו בפוסקים מספר טעמים למנהג ההדלקה בבית הכנסת: יש ראשונים הסבורים שהדלקת הנר בבית הכנסת מוציאה ידי חובה את מי שאין לו בית או שלא ידליק בביתו.
אולם, הדעה המקובלת היא שבהדלקה זו אין יוצאים ידי חובה, וגם מי שמדליק בבית הכנסת צריך להדליק שוב בביתו, וכן פסק הרמ"א.
הראשונים מביאים שני טעמים נוספים להדלקת הנרות בבית הכנסת: הרצון לגרום לפרסומי ניסא באופן ציבורי ובמקום רב משתתפים, שלא כהדלקה בבית; עקב היותו של בית הכנסת "מקדש מעט", בוחרים להזכיר בו את נס פך השמן שהתרחש במנורת המקדש.
ייתכנו כמה הבדלים הלכתיים בין שני טעמים אלה.
בשאלת מקום הנחת מנורת בית הכנסת, היו בתקופת הראשונים מספר מנהגים, שהושפעו גם מהטעמים הראשונים למנהג.
ספר העיטור מציין מנהג להניח את המנורה על פתח בית הכנסת, בדומה למקום הנחת הנרות בבית פרטי, ומציין גם מנהג להניח את המנורה במרכז בית הכנסת.
מהר"ם מרוטנבורג כותב להניחה מימין לארון הקודש, שוב מתוך השוואה לדיני הדלקת הנרות בבית.
המנהג הנפוץ כיום, בעקבות פסיקת השולחן ערוך, הוא המנהג המובא בתרומת הדשן להניח את מנורת בית הכנסת בהתאם למקום בו הייתה מונחת המנורה בבית המקדש – בצד הדרומי.
ישנן שתי דעות באיזה כיוון בדיוק למקם את המנורה, בהתאם למחלוקת הראשונים כיצד בדיוק עמדה המנורה במקדש.
ישנן שלש שיטות עיקריות אצל הפוסקים לאופן הדלקת הנרות:
שיטת מהר"ם מרוטנבורג, השולחן ערוך, הרמ"א והאר"י - בלילה הראשון ידליק את הנר הימני שבחנוכייה.בלילה השני, מוסיף ומדליק גם את הסמוך לו משמאל, ומתחיל להדליק דווקא מהשמאלי ולאחריו פונה לימני.
כך שמדליק קודם את הנר החדש ביותר של אותו הלילה.
שיטת הלבוש והט"ז - בלילה הראשון ידליק את הנר השמאלי.בלילה השני מוסיף ומדליק את הסמוך לו לימינו, ומתחיל להדליק מהימני ופונה שמאלה.
שיטת התרומת הדשן, המהרש"ל והגאון מווילנה - יש להתחיל להדליק תמיד בנר הסמוך לפתח ולאחר מכן לפנות ולהדליק את הנרות הסמוכים לו.כלומר, אם מדליק בצד שמאל של הפתח, יתחיל מהנר הימני ויפנה לשמאלו, ואם מדליק בימין הפתח או בחלון, ידליק תחילה את הנר השמאלי ופונה לימין.
רוב העולם נוהג, הלכה למעשה, לפי שיטת שולחן ערוך.
כיוון שנרות החנוכה הם תשמיש מצווה, אסור להפיק מהם תועלת שאינה חלק מהמצווה, כגון שימוש באורם.
הלכה זו אף נזכרת בתפילת "הנרות הללו" הנאמרת לאחר ההדלקה.
משום כך, בכל יום מודלק נר נוסף הנקרא "שַמָש", כדי שלא ייווצר מצב שבו החדר מואר רק בנרות חנוכה (דבר שהוא בבחינת שימוש אסור בנרות).
אורם של נרות חנוכה המתערבב עם אורו של השמש, נר שאינו אחד מנרות המצווה, מותר לשימוש משום שהשמש מהווה סימן לכך שלא נעשה שימוש של חול בנרות המצווה.
בעבר היה השמש חיוני, אולם בעידן התאורה החשמלית הפך השמש למיותר, משום שאור החשמל שקיים כמעט בכל מקום ממלא את תפקידו, ויש צורך להדליק שמש רק במקום שבו נרות החנוכה הם מקור האור היחיד, וקיים חשש שהם ישמשו לצורך חול שאינו הנאה טהורה ממצוותם וממשמעותם.
יש המבקרים אפוא את הנוהג להמשיך ולהדליק שמש, מתוך מנהג גרידא.
השמש משמש גם כדי להקל על הדלקת הנרות: את האש מבעירים בו, ובאמצעותו מבעירים את שאר הנרות.
הדלקת נר חנוכה מנר אחר מותרת לדעת השולחן ערוך אם אין משתמשים בקיסם או גפרור כדי להעביר את האש מהנר הראשון לשני, אך לפי דעת הרמ"א אין נוהגים כן.
בקהילות מסוימות היה נהוג להשתמש בשני שַמָשִים, ובהתאם לכך היה מקום בחנוכייה לשניהם, בדרך כלל אחד לימין נרות החנוכה ואחד לשמאלם.
שמש אחד שימש להדלקת הנרות, בעוד השמש הנוסף נועד רק להפיץ אור שמותר להשתמש בו.
שמש אחד יכול לשמש כמה נרות חנוכה (או סדרות של נרות, על פי המנהג "מוסיף והולך") הנמצאים במקום אחד.
על מנת להמחיש את ההבדל בין השמש לנרות המצווה, יש להקפיד לא להדליק אותו כחלק מסדרת נרות המצווה אלא בנפרד מהם, בהבדל של גובה או של מרחק אופקי, הניכר לעיני המתבונן מרשות הרבים.
השמש יכול להיות מכל סוג של נר, אך יש המהדרים להשתמש בנר משעווה.
בספרות החסידות ניתן דגש מרכזי לשמש שיותר חשוב אף מנרות החנוכה עצמם.
למשל דרשו את הפסוק כמתייחס אל השמשים העומדים ממעל לל"ו נרות החנוכה.
לפני שמדליקים את הנרות מברכים שתי ברכות:
בערב הראשון מברכים גם את ברכת שהחיינו:
בגמרא נאמר שלא רק מי שמדליק נרות מברך, אלא גם הרואה נרות דולקים מברך:
ישנה מחלוקת בין הראשונים מתי מי שרואה את הנרות מברך.
לדעת הרמב"ם, כל מי שרואה נרות דולקים מברך, אף אם כבר הדליק נרות.
לדעת רש"י, מי שעוד לא הדליק נרות בביתו ורואה נר מברך ברכות הרואה.
לדעת השולחן ערוך רק מי שלא הדליק, ולא עתיד להדליק, ולא יוצא ידי חובה בהדלקה של אדם אחר, מברך את ברכות הרואה.
בגלל הכלל ההלכתי של ספק ברכות להקל, המנהג הוא כדעת השולחן ערוך.
לאחר הדלקת הנרות נהוג לומר את המזמור "הנרות הללו", וכמו כן יש נוהגים לעיתים לשיר אחריו את הפיוט "מעוז צור", מן הפיוטים המרכזיים לחג החנוכה.
נהוג בחלק מהקהילות לומר את מזמור בתהלים בשל המילים בהן הוא פותח "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד".
כמו כן, לפי מנהגי החסידים נהוג להוסיף פרקי תהילים שונים (למשל - 'יושב בסתר עליון'), ותפילות שונות.
מנהג יהודי רומא להדליק נרות חנוכה עם הנר שקראו בו מגילת איכה בתשעה באב.
הדלקת הנרות במקדש היא מצווה מדאורייתא שקוימה בין הערביים בבית המקדש בנרות של מנורת שבעת הקנים, ומדי בוקר בהדלקת נר התמיד והטבת יתר הנרות והכנתם להדלקה.
על פי המדרש, מטרת הדלקת הנרות לא הייתה תאורה, אלא כעדות לכך שהשכינה שורה בישראל.
טעם נוסף המוזכר בספר החינוך הוא לפאר ולכבד את בית המקדש.
הטיפול בנרות והכנתם להדלקה הם חלק מרכזי במצווה, ובמובן מסוים אף חשוב מן ההדלקה עצמה, מכיוון שהטבת הנרות נעשית על ידי כהן בלבד, בעוד הדלקת המנורה יכלה להיעשות על ידי אדם שאינו כהן, כל עוד הוא אינו נכנס להיכל.
הדלקת הנרות והטיפול בהם נעשו בבוקר ובערב; בערב הודלקו כל הנרות עם כמות שמן של חצי לוג בכל נר, כמות שמספיקה גם ללילות החורף הארוכים, ובבוקר היו מדליקים מחדש את שני הנרות המזרחיים, לפני ההדלקה מחדש, היו מוסיפים לנרות שמן ומסירים את האפר מהפתילה.
באותה הזדמנות היו מנקים ומחליפים את הפתילה והשמן לנרות האחרים שכבר כבו.
אם כל הנרות כבו היו מדליקים אותם מחדש מאש מזבח העולה.
עבודה זו נקראת "הטבת הנרות" או "דישון המנורה", והיא התקיימה כחלק מהעבודה היומית במקדש, לאחר זריקת דם תמיד של שחר.
הדלקת כל שבעת הנרות הייתה נעשית רק בערב, והיא הייתה העבודה האחרונה שנעשתה במקדש.
מצוות הדלקת המנורה הייתה מצווה תמידית, שנהגה מדי ערב, כמובא בפרשת תצווה:
חז"ל דורשים ש'נר תמיד' היה גם כינוי לנר יחיד שדלק ללא הפסק באופן ניסי, וממנו הדליקו את שאר הנרות.
בתקופת שמעון הצדיק הנר מעולם לא כבה ובארבעים השנים שלפני חורבן בית שני פסק הנס לחלוטין והנר כבה בכל בוקר.
הנרות במנורה הודלקו בשמן זית.
בפסוק בספר שמות נאמר "שמן זית זך כתית למאור", ומכאן למדו חז"ל שהשמן ששימוש למילוי המנורה היה באיכות הגבוהה ביותר המכונה "ראשון שבראשון".
שמן זה בא מהזיתים המובחרים הנמסקים מצמרת עץ הזית, ושעברו כתישה - ולא טחינה שעלולה לגרום לעכירות בשמן.
בשונה מהשמן לא הייתה הגדרה ספציפית לחומר שממנו נעשו הפתילות, ונקבע להלכה כי כל פתיל שכשר לנרות שבת כשר למנורה, דהיינו כל פתיל שבוער היטב - מתאים למצוה.
בפועל השתמשו בבד מבגדי כוהנים בלויים.
הדלתא של מיסיסיפי הוא אזור גאוגרפי-תרבותי בדרום ארצות הברית.
הדלתא היא מישור המשתרע בין נהר המיסיסיפי לנהר יאזו (Yazoo), רובו ככולו בשטח מדינת מיסיסיפי.
אין לבלבל בין שטח זה לבין דלתת המיסיסיפי, שהיא שפך הנהר מיסיסיפי למפרץ מקסיקו, השוכן כ-400 קילומטרים דרומה ל"דלתא".
השטח הוא בערך בצורת משולש שקודקודו הצפוני היא העיר ממפיס, צלעו המערבית היא הנהר מיסיסיפי, הקודקוד הדרום-מזרחי של המשולש היא עיר הבירה של מיסיסיפי, ג'קסון והקודקוד הדרום-מערבי היא העיר ויקסבורג, מיסיסיפי, בה נשפך היאזו למיסיסיפי.
המשכה של הדלתא על גדתו המערבית של נהר המיסיסיפי נקראת "הדלתא של ארקנסו" והיא בעלת מאפיינים דומים.
הדלתא של מיסיסיפי היא חלק מאגן שהוצף בשיטפונות במשך אלפי שנים.
סחף הנהרות הביא לכך שהקרקע באזור פורייה ביותר.
רוחב הדלתא בנקודה הרחבה ביותר הוא כ-100 ק"מ בין היאזו למיסיסיפי וגובהה המרבי של הקרקע כ-60 מטרים מעל לפני הים (בממפיס).
עד בוא ההתיישבות האירופאית היו במקום ביצות ויערות.
עד 1818 שהו באזור ילידים אמריקאים (אינדיאנים) משבט צ'יקסאו (Chickasaw).
עקב התיישבות אירופאים בלואיזיאנה הצרפתית הפך האזור למרכז חקלאי.
הגידולים המרכזיים היו במאה ה-17 קנה סוכר ואורז שפינו את מקומם לטבק במאה ה-18 ולכותנה במאה ה-19. ענפים אלה היו עתירי ידיים עובדות ולשם כך הובאו רבבות עבדים אפרו-אמריקאים לעבודה באזור.
האזור נותר עני יחסית ובלתי מפותח כלכלית בשל העבודה הזולה ומיכון חקלאי הוכנס אליו רק לאחר השפל הגדול.
בשנות ה-90 הותרה באזור פתיחת בתי קזינו, כאמצעי להאצת הכלכלה.
השילוב בין איכרים לבנים בעלי אדמות ועבדים לשעבר, איכרים לבנים עניים בעלי חוות קטנות ואוכלוסיית פועלים אפרו-אמריקאית גדולה יצר תופעות של גזענות בוטה מתום מלחמת האזרחים האמריקנית ואילך.
במקום פעלה בגלוי תנועת הקו קלוקס קלאן, נפוצו מעשי לינץ' בשחורים ובשנות השישים סער האזור על רקע פעילות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית וההתנכלות לפעיליה.
בשל כך כונה האזור "הדרום העמוק ביותר" או "הדרום של הדרום".
בראשית המאה ה-20 עזבו אפרו-אמריקנים רבים את האזור בחיפוש אחר חיים חופשיים יותר ותעסוקה משתלמת יותר בערים התעשייתיות של הצפון, בעיקר שיקגו ודטרויט.
המאפיין המרכזי של האזור היא תרבות הבלוז שהתפתחה בו על ידי צאצאי העבדים לצד תרבות הגוספל הדרומי.
במקום צמח סגנון הדלתא בלוז.
הכבישים המהירים כביש 61 וכביש 49, החוצים את הדלתא, היו לנושאים לשירי בלוז נודעים.
מפגש הכבישים בעיר קלארקסדייל הפך אתר עלייה לרגל לכל אוהבי הבלוז בשל הקשרו לאגדה לפיה שם מכר אחד מחלוצי הבלוז, רוברט ג'ונסון את נפשו לשטן בתמורה ליכולת נגינה בגיטרה.
על בסיס הצלחת הבלוז צמחו באזור גם סגנונות הרוקבילי והרוק אנד רול המוקדם.
הדמוקרטיה האתונאית הוא השם שניתן לשיטת ממשל מסוג דמוקרטיה ישירה שהתפתחה בפוליס (עיר-מדינה) היוונית אתונה.
ראשית השיטה הדמוקרטית בעשׂור האחרון של המאה השישית לפני הספירה, והיא התגבשה לכלל מערכת ייחודית במהלך המאה החמישית לפני הספירה, בה גם זכתה לשם דמוקרטיה.
בתרגום מילולי: "שלטון ציבור האזרחים" (דֶמוֹס), או "שלטון באמצעות דֶמוֹסים" (מחוזות מנהליים).
על פי המודל האתונאי משמעות הדמוקרטיה היא שהקהיליה מחזיקה את העוצמה הפוליטית באופן קולקטיבי והיא מבוססת על שלושה עקרונות: אִיסוֹנוֹמִיָה שהוא שוויון זכויות פוליטי, אִיסֵגוֹרִיָה שהיא הזכות השווה באספה ואִיסוֹקְרַטִיָה שהוא עיקרון שוויון בכוח.
באופן מעשי באו עקרונות אלו לידי ביטוי באספה מיוחדת שהייתה גם גוף מחוקק וגם הגוף הבוחר, בה השתתפו והצביעו באופן ישיר כל אזרחי אתונה.
קבוצה של נושאי תפקידים שנבחרו באופן אקראי, בשיטת הסורטיציה לתקופות קצובות היו מעיין רשות מבצעת והשלימו שיטת ממשל זו שעד היום יש הנושאים אליה עיניים.
אף על פי שהדמוקרטיה האתונאית נבעה מרעיונות מקוריים ונשגבים של שוויון ושאיפה לפעול למען טובת הכלל הודרו ממנה חלקים גדולים של האוכלוסייה, בראש וראשונה נשים, עבדים וקבוצה שלישית של "מטויקים" (אנשים ממוצא לא אתונאי שהשתקעו באתונה.
אלה היו בעלי זכויות תושב, אך לא זכויות אזרח).
הדמוקרטיה של אתונה התפתחה בתהליך אבולוציוני רציף ומתוך תגובה לשינויים היסטוריים שעברו על אתונה ועל יון כולה, וההישגים הגיעו תוך כדי מאבק מתמיד עם מתנגדים מבית ומחוץ.
מורשתה של אתונה, מרכז היסטוריה והתרבות היוונית הקלאסית – לפחות בעיני אנשי הרנסאנס והעולם המודרני – הביאה לתחייה של הרעיונות הדמוקרטיים שעמדו בבסיס המהפכה הצרפתית וביתר דגש המהפכה האמריקאית שהביאה לכינון המשטר הדמוקרטי הראשון בעידן המודרני.
בסוף המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת חל תהליך שקיעה של התרבות המיקנית, ויוון נכנסה לתקופת מעבר (ימי האופל).
במהלכה החל להתגבש סדר פוליטי חדש, שיהיה המאפיין העיקרי של יוון בתקופה הארכאית ולאחר מכן בתקופה הקלאסית.
המרכזים החזקים שנשלטו על ידי מלכים בתקופה המיקנית נעלמו, ויוון התפרקה ליחידות מדיניות עצמאיות הידועות בשם פוליס (ברבים: פולייס) – עיר-מדינה.
הפולייס היווניות נבדלו זו מזו, אך היו להן כמה מאפיינים משותפים: הפוליס כללה מרכז שלטוני, בדרך כלל על ראש גבעה מבוצרת הידועה בשם אקרופוליס, שלרגליה השתרעה העיר המוקפת חומה.
חלק משמעותי בשטח שבין החומות הוקצה להתכנסות של תושבי העיר וכמקום השוק, והוא נקרא אגורה, מילה ביוונית שמשמעותה "אספה" או "נאום באספה".
הפעילות המסחרית וחומות המגן משכו תושבים לעיר, בעוד בעלי נחלות הקרקע האמידים החזיקו בית בנחלתם ובית נוסף בעיר.
תהליכים נפרדים הביאו להיחלשות המונרכיה ומעמד המלך ובמקביל להתחזקות מעמד האאופטרידים (האצולה) שחבריו שאפו להתקבץ סביב המרכזים השלטוניים.
העיר והמדינה סביבה הפכו לאחד, ואזרחי העיר נקבעו על פי בעלותם על הקרקע ולא על פי מקום מגוריהם במדינה.
האזרחות הפכה למושג ולמעמד הקשורים לבעלות על אדמה ולאבן היסוד לתפיסת מהות המדינה.
בפולייס נוצר מעמד של אנשים בעלי זכויות אזרח, מעמד שהיה חלש יותר ממעמד האצולה אך בעל משקל פוליטי שנבע בשל מספרם הגדול יותר משל בני האצולה.
אזרחים אלו חדלו להיות משתתפים דוממים באספה והפכו למרכיב הראשי במוסדות המדינה.
המעבר מקהל מאזין למעמד שלו חלק בניהול ענייני הפולייס קיבל ביטוי כשהמילה "פוליס" קיבלה משמעות נוספת – "זכויות אזרחיות".
היוונים הקדמונים קראו למדינות על שם אזרחיהן, לדוגמה: הסכמים נחתמו בין האתונאים ללקדיימונים ולא בין אתונה לספרטה; או, האתונאים (ולא אתונה) יצאו למלחמה.
מערך מדיני-פוליטי זה התגבש כבר בראשית המאה השמינית לפני הספירה, ואתו גם השלטון של המלכים שהיה הבסיס לשלטון בתקופה המיקנית ובתקופת המעבר.
באתונה נעלם המלך כשליט בלתי מוגבל ומדי שנה נבחר לתפקיד פקיד שפיקח על ענייני הדת הוא נשא את התואר בסילאוס ואשתו את תואר בסיליסה (מלכה), על פי המסורת המלך האתונאי האחרון קודרוס נהרג במלחמה מול ספרטה ומשלא נמצא אדם מתאים לתפקיד, בוטל מוסד המלוכה.
כך נוצרו שלושה רבדים במערך השלטוני-פוליטי של הפוליס ביוון:
שכבת אצילים (אאופטרידים) שתפסה את מקום המלך, הם חילקו את הכהונות הצבאיות המשפטיות והדתיות, הם היו בעל האדמות וכינו עצמם אריסטוי כלומר "הטובים ביותר" מילה ממנה נוצרה המילה אריסטוקרטיה.
באתונה תפסו מספר משפחות, יריבות אחת לשנייה, את השלטון והתחרו על הבכורה, למשפחות אלו היו השקפות מנוגדות בנוגע ליחסי החוץ ולמדיניות הפנים של אתונה.
בסדרת מאבקים כרתו משפחות האצולה האתונאיות בריתות במטרה לתפוס את עמדות הכוח ולהשליט את תפיסת העולם גם בנוגע לשכבות האוכלוסייה האחרות באתונה.
המועצה, שהחלה את דרכה כגוף מייעץ למלך, הפכה עם התפתחות הפוליס לגוף שבחר את הפקידים ופיקח על פעילותם.
אספת העם בה ישבו או נכחו אנשים חופשיים ובעלי חלקות אדמה משלהם.
אספה זו הייתה בדרך כלל חסרת כוח ממשי והתכנסה לשמוע את דבר שליטי הפוליס או לקבל את גזירותיהם.
באופן דיאלקטי המבשר הראשון לבואה של הדמוקרטיה באתונה היה המחוקק דרקון שבמאה ה-7 לפנה"ס, העלה לראשונה על הכתב את החוקים, שעברו עד אז במסורת בעל פה, אולם לא היו נגישים להמון העם.
ומשנשמעה הדרישה להעלות את החוקים על כתב ולהבטיח משפט צדק אחיד נטלו האתונאים את היזמה והפכו למעורבים בחקיקה וביקורת על מערכת המשפט והפכו לאזרחים פעילים.
ההיסטוריה הקדומה של אתונה נכתבה החל מסוף המאה החמישית לפני הספירה על ידי אלמונים, אזרחי העיר, שתחת ההכרה כי אתונה היא מרכז תרבותי ערכו חיבורים על קדמוניות העיר.
החיבורים נקראו בשם הקולקטיבי אטיס והם לא שרדו את תלאות הזמן ולא נשתמרו.
היסטוריונים יוונים מאוחרים שאבו מידע רב, ולעיתים אף הביאו ציטוטים מתוך עבודות אלו בספריהם על ההיסטוריה היוונית ובטקסטים פילוסופיים ודתיים.
ההיסטוריון הירודוטוס, שעיקר חיבורו מתייחס למלחמת פרס–יוון, מתאר בכתביו את ההיסטוריה של התקופה הארכאית, ובכלל זה של אתונה.
תיאורים חשובים ומפורטים מופיעים גם בספרו של תוקידידס אודות המלחמה הפלופונסית.
מקור חשוב ביותר הוא החיבור מדינת האתונאים, המיוחס לאריסטו.
בספר זה מקובץ חומר קדום, שנאסף ממקורות אטיס רבים ופרי עבודת מחקר שנעשתה על ידי תלמידיו.
הספר המחולק לשנים מתאר בחלקו הראשון את סקירת הרקע המשפטי-חוקתי של אתונה עד לשנת 392 לפני הספירה ובחלקו השני מתוארים מוסדות ומבנה השלטון באתונה כפי שפעלו בשליש הראשון של המאה הרביעית לפני הספירה.