tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הערוץ המשותף פונה לכיוון צפון־מערב ומתחבר לאפיק המרכזי של ואדי אל-עריש ממזרח לביר חסנה.
כונתילת עג'רוד (אתר הידוע גם כ"חורבת תימן") הוא אתר ארכאולוגי הממוקם על גבעה כ־15 ק"מ ממערב לדרך עזה, וכ-25 ק"מ ממערב לגבול ישראל–מצרים.
הגבעה, בגובה כ־25 מטר מעל סביבתה, היא גבעה בודדת בעמק הרחב של ואדי קוריה הסובב אותה.
בעמק מצויות כמה מחפורות רדודות שבהן נקווים מי תהום גבוהים, ובשל כך שימש המקום צומת דרכים חשוב.
משמעות השם בערבית היא: "תל מבודד של בארות" ואכן לרגלי הגבעה יש מספר בארות, שהן אחד ממקורות המים הבודדים בקו הגאוגרפי שבין רפיח לאילת.
מספר נוסעים וחוקרים פקדו את האתר ב וב.
בין השנים 1975–1976, בעת שהיה חצי האי סיני בשליטת ישראל, נחפר האתר בשלוש עונות חפירה בראשות זאב משל ובסיועם של קציני מטה ארכאולוגיה של צה"ל בסיני, אבנר גורן ובנימין זאס.
כן התגלו ממצאים אורגניים, שלא התגלו באתרים אחרים בלבנט, והשתמרו באתר בזכות תנאי המדבר.
במאי 1967, בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, הציב הצבא המצרי באזור צפון סיני, בין אל-עריש ובין רפיח את "מג'מועת שאזלי" – כוח משימה דיוויזיוני בפיקודו של גנרל סעד א־שאזלי, שכלל שתי חטיבות טנקים, חטיבת חי"ר מוקטנת וחטיבת חיל תותחנים מוקטנת.
על פי ישעיהו גביש, מנה כוח שאזלי כ-100 טנקים, כ-20% מכוח השריון המצרי שנכנס לסיני בתקופת ההמתנה.
כשבוע לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, בעקבות מבצע ההונאה של צה"ל, מבצע לשון אדומה, הורדה המג'מועה בחיפזון דרומה, אל אזור מישורי ואדי קוריה, שם נועדה לבלום את חדירתו האפשרית של צה"ל, וכן להיות מוכנה לפרוץ לכיוון ירדן, במגמה לנתק את הנגב הדרומי ממדינת ישראל.
תנועותיו של שאזלי שימשו נושא לפולמוס שהתעורר אחרי המלחמה, כאשר נטען כי אלופי צה"ל רימו את ראש הממשלה והעלימו ממנו שתנועת המצרים הייתה תגובה לפעולת הונאה (מבצע לשון אדומה), והעמידו פנים שהמצרים עומדים לתקוף בנגב הדרומי.
מול "כוח שאזלי" העמיד צה"ל את חטיבה 8, בפיקוד אברהם מנדלר, שהייתה בכוח מוקטן.
לטענת היסטוריון חטיבה 8, פשט גדוד 129 מהחטיבה, בלילה שבין 5 ו-6 ביוני, אל תוך שטח סיני, ניהל קרב שריון מול הכוח המצרי והסב לו אבידות וחזר אל גבולות ישראל.
בימים שלאחר מכן חדר הכוח הישראלי לסיני וב-8 ביוני הגיע לא-נח'ל תוך שהוא גורם אבידות ל"כוח שאזלי" הנסוג.
לעומת זאת, בעדותו של שאול ורדי, נטען כי גדוד 129 ניסה פעמיים לכבוש את המתחם המצרי בימים השני והשלישי של המלחמה, אך נהדף בשני המקרים על ידי המצרים, שגילו לחימה הגנתית מסודרת, תוך שנגרמו אבידות לכוח צה"ל.
היסטוריון חטיבת אגרוף הברזל דווח כי ב-7 ביוני 1967, גדוד 94 (בפיקוד אברהם ברעם) מחטיבת אגרוף הברזל, נתקל באזור ביר חסנה בכוח מצרי שנסוג מוואדי קוריה מערבה.
על פי גרסת סעד א-שאזלי, הכוח שלו כלל גדוד חי"ר אחד, שני גדודי קומנדו וגדוד טנקים אחד.
בעקבות מבצע מוקד והעליונות של חיל האוויר הישראלי, נתן הפיקוד המצרי פקודה כאוטית לכל חייליו לסגת מערבה, הכוחות שנסוגו נפגעו על ידי חיל האוויר הישראלי ואבד הקשר בין הכוחות והפיקוד המצרי; שאזלי, לטענתו, פעל בדרך ההפוכה ופנה מזרחה דרך מעברים נסתרים, ופלש לשטח ישראל.
הוא התמקם בנגב, מאחורי קווי צה"ל.
הוא שהה שם עם גדודיו בחסות שני הרים כדי להימנע מהפצצות חיל האוויר במשך יומיים, 6 ו-7 ביוני.
לבסוף, הוא הצליח ליצור קשר עם הפיקוד המצרי שהורה לו לסגת מיד ממערב לתעלת סואץ.
הוא מילא הוראה זו בדרך של צעדה לילית (עם יחידות ממוכנות וטנקים מלווים) במדבר ודרך קווי צה"ל.
יחידתו הצליחה לנוע כ-60 קילומטרים מערבה.
עם עלות השחר, הטור זוהה על ידי כלי טיס ישראליים שהפציצו את כוחותיו.
לאחר מכן הכוח שלו המשיך הלאה, הצליח להתחמק מכוחות היבשה הישראליים והגיע לתעלת סואץ.
אתר התרסקות מטוס מטרוג'ט ליד ביר חסנה
בתחום אגן הניקוז של הנחל מצוי גם אתר ההתרסקות של טיסה 9268 של מטרוג'ט, כ-50 ק"מ מדרום־מזרח לביר חסנה.
ואדים גלוזמן (באוקראינית: Вадим Михайлович Глузман; נולד ב-1973) הוא כנר ישראלי יליד אוקראינה.
גלוזמן נולד בברית המועצות והחל ללמוד לנגן בכינור כשהיה בן 7. לפני עלייתו לישראל למד עם רומן סנה בלטביה ועם זכר ברון ברוסיה.
בארצות הברית למד בהדרכת ארקדי פומין, מאסאקו קוואסקי ודורותי דיליי בבית הספר ג'וליארד.
בשלב מוקדם בקריירה נהנה מעידודו של אייזק שטרן.
בשנת 1994 זכה בפרס הקריירה מטעם הקרן ע"ש הנריק שרינג.
גלוזמן הוא בוגר מרכז המוזיקה של 'קשת אילון' ומשנת 1999 נמנה עם סגל המורים במרכז.
הוא אמן הבית בקונסבטוריון פיבודי, שם הוא מלמד קבוצה נבחרת של כנרים צעירים.
הוא מנגן בכינור סטרדיוואריוס 'אקס לאופולד אוייר' משנת 1690, שהעניקה לו אגודת סטרדיוורי שיקגו בהשאלה ארוכת טווח.
גלוזמן מוכר ברחבי העולם כאחד הסולנים המובילים בימינו.
הוא מופיע עם מיטב התזמורות בעולם, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת פריז, תזמורת שווייץ המערבית, תזמורת הגוונדהאוס, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית ותזמורת קליבלנד.
הופיע תחת המנצחים טוגאן סוחייב, האנו לינטו, מיכאיל יורובסקי, דניאל רייסקין וריקרדו שאיי.
הוא משתתף בפסטיבלי המוזיקה של רוויניה, טנגלווד, גרנט פארק וקולמר ובפסטיבל המוזיקה הקאמרית פרומוזיקה בקולומבוס, אוהיו, כמנהל שותף וכאמן ראשי.
גלוזמן ביצע יצירות בכורה רבות, בין היתר של המלחינים סופיה גוביידולינה, מוריץ אגרט, גיה קנצ'לי, אלנה פירסובה, פטריס ואסקס, מייקל דוהרטי ולרה אוירבך.
הוא משתתף במופעי הבלט של המבורג וברסיטלים עם הפסנתרן יבגני סינאיסקי.
הרפרטואר שלו כולל מוזיקה חדישה, הקלטותיו זכו בפרסי דיאפזון ד'אורפרס שוק דה מוזיקה של הירחון קלאסיקה, וכמו כן את הקלטותיו בחרו עורכי הירחונים 'גרמופון' ו'סטארד', מגזין המוזיקה של ה-BBC ותחנת הרדיו 'קלאסיק FM'.
ואדים מושקוביץ' , הוא איש עסקים ומיליארדר יהודי רוסי.
תחומי העסקים שלו כוללים השקעות נרחבות בחקלאות ופיתוח נדל"ן.
בשנת 2023, מגזין פורבס העריך את שווי הונו ב-2.3 מיליארד דולר, מקום 57 בין אנשי העסקים הרוסים.
ואדים מושקוביץ' נולד למשפחה יהודית במוסקבה ב-1967. הוא למד בבית הספר למתמטיקה מס' 57 במוסקבה, וב-1992, סיים את לימודיו בתואר בוגר מטעם ה-מכון הממלכתי להנדסת רדיו, אלקטרוניקה ואוטומציה של מוסקבה שבאוניברסיטה הטכנולוגית הרוסית (MIREA).
מושקוביץ' נכנס לעסקי החקלאות ב-1995, כשהחל ביבוא סוכר.
מ-1997 עד 2003 החל לרכוש מפעלים לעיבוד סוכר.
בשנת 2004 הקים את חברת Rusagro שהיא יצרנית גדולה של בשר חזיר וסוכר.
החברה גדלה והפכה לאחת מחברות החקלאות הגדולות ברוסיה, שפעלה במספר מגזרים עסקיים.
בשנת 2011, חברת Rosagro Plc (חברת האם של קבוצת רוסאגרו) ביצעה הנפקה ראשונית לציבור (IPO) בבורסת לונדון, וגייסה כ-300 מיליון דולר.
נכון לאוגוסט 2024 מושקוביץ' החזיק ב-75% מהחברה.
מושקוביץ' שולט בחברת מאשטאב , אחת מחברות הפיתוח הרוסיות הגדולות, המתמקדת במוסקבה החדשה (נובאיה מוסקבה), אזור שסופח לעיר מוסקבה ביולי 2012. החברה מחזיקה ביותר מ-2,580 דונם במוסקבה החדשה.
עם כניסתה לתחום הנדל"ן, מאשטאב שכרה את חברת הייעוץ מקינזי ושות' כדי לחקור את אופן התפתחותן של הערים המצליחות בעולם.
מחקרים אלו הביאו ליצירת תוכנית פיתוח, שמטרתה ליצור שטח עירוני הכולל לא רק בניינים חדשים למגורים, אלא גם תשתיות חברתיות ותחבורתיות נרחבות, וכן להקל על יצירת מקומות עבודה מקומיים הפועלים בהתאם לנוהלי עבודה גלובליים.
מושקוביץ' ציין את העיר אירוויין, קליפורניה כדוגמה לעיר חדשה מתוכננת היטב שנבנתה על קרקע חקלאית לשעבר, שממשיכה למשוך תושבים וליצור מקומות עבודה מקומיים.
בשנת 2013 תרם מושקוביץ' 307 דונם של קרקע לעיר מוסקבה כדי להקים מרכז מנהלי וממשלתי במוסקבה החדשה.
ב-10 במרץ 2022, הוטלו על מושקוביץ' סנקציות מטעם האיחוד האירופי.
מושקוביץ' היה חבר במועצת הפדרציה של רוסיה, (שהיא הלשכה העליונה של הפרלמנט הרוסי), המייצגת את אזור בלגורוד בפדרציה הרוסית.
כחבר המועצה הוא היה חבר בוועדה למדיניות כלכלית של מועצת הפדרציה.
כהונתו במועצת הפדרציה הסתיימה באוקטובר 2015.
מושקוביץ' מממן הקמת בית ספר לתלמידים מחוננים בשם בית ספר לטובו בשסוסנסקויה (במוסקבה החדשה).
בעוד ששכר הלימוד בבית הספר עומד על $10,000 לשנה, 50% עד 75% מהתלמידים מקבלים מלגות מבית הספר.
מטרת בית הספר למקם את בוגריו ב-30 האוניברסיטאות המובילות בעולם.
עלות הפרויקט כ-250 מיליון דולר.
מושקוביץ', תורם וחבר, במועצת הנאמנים של האוניברסיטה הלאומית למחקר - בית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה ולאוניברסיטת בלגורוד למחקר מדעי.
בנוסף, הוא תורם וחבר, במועצת הנאמנים של המוזיאון היהודי ומרכז הסובלנות במוסקבה.
ב-27 במרץ 2025 נעצר מושקוביץ' על ידי משטרת רוסיה בחשד למרמה ושחיתות בהיקפים גדולים.
המעצר, שהוגדר כאחד הבולטים של איש עסקים במדינה בשנים האחרונות, הוביל להארכת מעצרו בחודשיים נוספים על ידי בית המשפט במוסקבה, מחשש שיברח מהמדינה באמצעות מטוסו הפרטי.
בקשתו לשחרור בערבות נדחתה, ואם יורשע, הוא עשוי לעמוד בפני עונש מאסר של עד 10 שנים.
ואדי פינאן הוא נחל אכזב מרכזי בהרי אדום, בירדן, כ-45 קילומטרים דרומית לים המלח.
מקורו במורדות , במפגש עם , והוא מתנקז לים המלח דרך נחל הערבה.
אורכו כ-38 קילומטרים והוא מהווה גבול טבעי בין מחוזות עקבה ומעאן לטפילה.
מבחינה היסטורית, באזור הנחל ובוואדי ע'ווייב הסמוך היו מרבצי הנחושת הגדולים ביותר בדרום הלבנט.
בהתאם קיימים לאורך הנחל מספר אתרים פרהיסטוריים משמעותיים, והתקיים במקום חבל פונון, חבל ארץ משמעותי שעיקר עיסוקו כריית נחושת.
חלק מהוואדי כלול בשטח השמורה הביוספרית דאנא.
החברה המלכותית לשימור הטבע של ירדן פתחה סמוך לוואדי בשנת 2005.
תחילתו של הנחל במורדות הרי אדום, במפגש עם .
בנקודת ההתחלה של הנחל נמצאים האתרים הארכאולוגיים ח'רבת פינאן (בגדה הצפונית) וואדי פינאן 16 (בגדה הדרומית).
משם, זורם הנחל מערבה כשמדרומו חורבות של מערכות חקלאות עתיקות עד לפינאן.
בקטע זה הוא מקבל מצפונו את ויוצא מהאזור ההררי אל הערבה.
משם מתעקל הואדי צפונה ועובר צפונית לקריקרה, וממשיך צפונה עד שהוא מגיע אל סכר פידן.
באזור זה נמצאים האתרים הארכאולוגיים ח'רבת חמרה איפדן (Khirbat Hamra Ifdan), אום א-זוהור (umm ez-zuhur) וואדי פידאן 40 (wadi fidan 40).
לאחר הסכר, נשפך הנחל מערבה אל נחל הערבה בדלתה גדולה ששטחה כ-64 קמ"ר ושנמתחת מע'וויבה לאורך תשעה קילומטרים דרומה.
מרבצי הנחושת העשירים של ואדי פינאן וואדי ע'ווייב היו לבסיס להתפתחות המהירה של תקופת הנחושת באזור.
כרייה והתכת מחצבים בחבל פונון, אזור זה, החלו בתקופה הכלקוליתית (הנחושת, 4500–3100 לפנה"ס), והמשיכו עד לתקופה הממלוכית (1250–1516 לספירה).
מדענים גרמנים שחפרו את האזור ב-1983 הגיעו למסקנה שייצור הנחושת באזור היה בקנה מידה חסר תקדים בדרום מזרח הים התיכון, למעט אולי ממכרות הנחושת של קפריסין.
ייצור הנחושת הפך מאסיבי בתקופה שבה הואדי היה חלק מממלכת אדום באלפים ה-2 וה-1 לפני הספירה.
בנוסף, היו למבצעים הצבאיים האגרסיביים של הפרעה שושנק הראשון תפקיד חשוב בפיתוח הטכנולוגיה: במחצית השנייה של המאה ה-10 לפני הספירה, תקופתו של שושק, חלה סטנדרטיזציה של תהליך ייצור הנחושת באזור על פני שטח נרחב, כולל במרבצי הואדי ובבקעת תמנע.
מחקרים מצביעים על כך שבתקופה זו חלה ירידה חדה בתכולת הנחושת במכרות, דבר המעיד על עיבוד מחצבים יעיל יותר מבתקופות שקדמו.
ואדי פידאן 40 (wadi fidan 40)
אתרים ארכאולוגיים בפינאן נחפרו בעיקר על ידי פרויקט הארכאולוגיה האזורית השפלה של אדום, בראשות ומוחמד נג'אר.
לוי ונג'אר טענו שחלק מהאתרים מתקופת הברזל באזור היו פעילים בשלבים המוקדמים ביותר של ממלכת אדום המקראית.
חוקרים אלה, יחד עם , טוענים גם כי פרעה שושנק הראשון ממצרים (שישק המקראי), שתקף את ירושלים שבממלכת יהודה במאה ה-10 לפני הספירה, עודד סחר וייצור נחושת במקום.
סמוך למורד הנחל, בערבה, שוכנים שני יישובים בדואיים: קריקרה ופינאן.
ואדי ע'ווייב הוא נחל אכזב בהרי אדום, בירדן, כ-35 קילומטרים דרומית לים המלח.
מקורו במורדות , והוא מתנקז לים המלח דרך נחל הערבה.
מבחינה היסטורית, בנחל זה יחד עם ואדי פינאן היו מרבצי הנחושת הגדולים ביותר בדרום הלבנט, ובהתאם התפתח סביב שניהם חבל פונון, חבל ארץ שעיקר עיסוקו כריית נחושת, בין התקופה הכלקוליתית לתקופה הרומית.
חלק מהואדי כלול בשטח השמורה הביוספרית דאנא של החברה המלכותית לשימור הטבע של ירדן ומבוצעות בו חפירות ארכאולוגיות.
תחילתו של הנחל במורדות הרי אדום, והוא זורם במורדות ההרים מערבה.
בזרימתו מערבה, עובר הנחל בין האתרים הארכאולוגיים ח'רבת א-ע'ווייבה (khirbet al ghuweiba), מבצרי ראס אל-מיה (Ras al-Miyah fortresses), ח'רבת א-ג'רייה (Khirbat al-Jariya) וח'רבת א-נחש (המזוהה לחלק מהדעות עם עיר נחש המקראית).
הנחל ממשיך מערבה בין הרים, מתעקל צפונה ושוב מערבה ויוצא אל הערבה.
משם זורם הנחל צפון-מערב-מערב, עובר צפונית לע'וויבה, חוצה את כביש 65 הירדני, עובר את גבול ישראל, חוצה את השדות החקלאיים של מושב עידן וחצבה ונשפך לנחל הערבה, שממשיך צפונה לכיוון ים המלח.
מרבצי הנחושת העשירים של ואדי זה יחד עם ואדי פינאן היו לבסיס להתפתחות המהירה של תקופת הנחושת באזור.
סביבם התפתחה תרבות של כריית והתכת מחצבים בין התקופה הכלקוליתית (הנחושת, 4500–3100 לפנה"ס) עד לתקופה הממלוכית (1250–1516 לספירה).
אזור זה, שעיקרו שני נחלים אלו, זכה לכינוי חבל פונון, על שם היישוב המרכזי בו, פונון, שהיה סמוך לנחל פונון.
ייצור הנחושת הפך מאסיבי בתקופה שבה הואדי היה חלק מממלכת אדום, באלפים ה-2 וה-1 לפני הספירה.
גם במאה ה-10 לפני הספירה חלה עלייה דרמטית בקצב החציבה וההתכה במקום, בעקבות המבצעים הצבאיים האגרסיביים של הפרעה שושנק הראשון.
הרומאים והביזנטים גם הם תפעלו את חבל החציבה סביב שני הנחלים והקנו לו חשיבות רבה.
ח'רבת א-נחש (לחלק מהדעות זוהי עיר נחש המקראית)
אתרים ארכאולוגיים בחבל פונון נחפרו בעיקר על ידי פרויקט הארכאולוגיה האזורית השפלה של אדום, בראשות ומוחמד נג'אר.
סמוך לשפך הנחל, בערבה, שוכן היישוב הבדואי ע'וויבה.
ואדים בביקין , (נולד ב-4 באוקטובר 1970) הוא מטיל כידון ישראלי יליד ברית המועצות.
בביקין היה במקור אזרח סובייטי, ולמד שם בפנימייה לספורטאים מוכשרים.
הוא עלה לישראל בשנת 1990.
בביקין סיים עשירי עבור ישראל באליפות העולם באטלטיקה שהתקיימה בטוקיו ב-1991. מאוחר יותר הוא השתתף באליפויות העולם ב-1993, 2001, 2003 ו-2005. הוא התחרה גם עבור ישראל באולימפיאדת 1992 בברצלונה מבלי להגיע לסיבוב האחרון.
בשנת 1994, בביקין נבדק חיובי לסטרואידים בבדיקת דם.
הוא קיבל השעיה מהשתתפות בתחרויות לכמעט ארבע שנים.
השיא האישי שלו הוא 81.94 מטר, שהושג ביוני 2004 בסרגוסה, ספרד.
ואדים בביקין היגר לישראל ב-1990. הפדרציה הבינלאומית לאתלטיקה חובבים (IAAF) מחייבת אזרח מהגר לחיות שלוש שנים במדינה חדשה לפני שיתחרה.
עם זאת, נשיא פדרציית האתלטיקה הסובייטית, איגור טר-אובניסיאן, חתם על הסכם שאיפשר למהגרים הסובייטים האחרונים לישראל להתחרות לאחר שנת מגורים אחת בלבד.
ההסכם איפשר לישראל לצרף שלושה ספורטאים - איגור אברונין בכדור ברזל ובדיסקוס, ואדים בביקין בכידון וולדימיר אוסטרובסקי בהליכה ל-20 קילומטרים - לנבחרת של רוגל נחום (קפיצה משולשת גברים) ואורית קולודני (200 ו-400 מטר נשים).
הודות להסכם זה הצליח ואדים בביקין להשתתף באליפות העולם 1991 בטוקיו ובאולימפיאדת 1992 בברצלונה.
ואדי שועייב הוא ואדי בירדן.
מניפת הסחף של הוואדי, שם הוא נכנס לחלק הדרומי של בקעת הירדן המזרחית, ידועה בשם ואדי נמרין, המוביל אל נהר הירדן.
אתר תל נמרין ממוקם בקצה הדרומי של ואדי נמרין, ומזוהה עם היישוב המקראי בית נמרה שבנחלת גד.
ואדי שועייב קרוי על שם הדמות המקראית יתרו, שבערבית שמו שועייב.
ואדי שועייב שוכן מערבית לסוויילה בגבהים של עד מתחת לגובה פני הים.
הוא מנקז שטח של כ-.
עיירות וכפרים לאורך הוואדי כוללים את סלט, פוהייס ומאהיס, אשר פולטים אליו שפכים מטוהרים ולא מטופלים.
סכר מלא באדמה נבנה לרוחבו בשנת 1968.
חפירות אישרו כי האזור היה אתר מרכזי בתקופה הנאוליתית של ירדן.
ואדי סירחאן הוא שקע רחב בצפון מערב חצי האי ערב.
הוא משתרע מנווה המדבר סקאקה בערב הסעודית לכיוון צפון-מערב לתוך ירדן.
מבחינה היסטורית שימש העמק כנתיב סחר ותחבורה מרכזי בין סוריה לערב.
מהעת העתיקה ועד תחילת המאה ה-20, השליטה בוואדי סירחאן הייתה תחת סכסוך מתמשך בין שבטים ערביים שונים.
העמק נקרא על שם שבט סירחאן שהיגר לשם באמצע המאה ה-17.
ואדי סירחאן הוא שקע רחב וסגור המתחיל באזור אלג'וף בערב הסעודית (גובה 525 מטר) ואורכו המשתרעים צפון-מזרחית לתוך ירדן, ומסתיימים בבארות מייבו.
לדברי ההיסטוריון אירפן שהיד, "המונח ואדי, שמרמז על מעבר צר, עשוי להיראות כמוחל באופן שגוי" לוואדי סרחאן, שהוא "שפלה רחבה".
החוקר הצ'כי אלויס מוסיל תיאר אותו כ"שפלה חולית וביצתית" עם גבעות פזורות.
ואדי סירחאן שימש היסטורית כנתיב סחר חשוב בין ערב הסעודית לסוריה.
מלך אשור אסרחדון פתח במערכה נגד שבטי באזו וח'זו בוואדי סירחאן במאה ה-7 לפני הספירה.
האגן המשיך לשמש כנתיב חשוב בתקופה הרומית, וחיבר את פרובינקיית ערביה עם חצי האי ערב.
אף על פי שערכו האסטרטגי נבע מתפקידו כשער לסחר ותחבורה טרנס-ערביים, ואדי סירחאן היה גם מקור משמעותי למלח.
בקצהו הצפוני, הוא נשמר על ידי מבצר אזרק, בעוד שקצהו הדרומי נשמר על ידי מבצר דומאט אל-ג'נדל.
בשני המבצרים נמצאו כתובות המצביעות על נוכחות חיילים מהלגיון השלישי של קירנאיקה שבסיסו בבוסרה.
ואדי סירחאן היה אזור הבית שממנו נכנסו הסאלידים לסוריה והפכו לפדרציות הערביות העיקריות של האימפריה הביזנטית לאורך המאה ה-5 לספירה.
כאשר הע'סנים תפסו את מקומם של הסאלידים בשליטה בערב הסעודית בתחילת המאה ה-6, ואדי סרחאן נשלט על ידי בעלי בריתם של האחרונים, בני הבנו קלב.
על הע'סנים הוטל על ידי הביזנטים לפקח על האזור לאחר שהקיסר יוסטיניאנוס הראשון פירק את ה"לימס ערביקוס", סדרה של ביצורים ששמרו על גבולות המדבר המזרחיים של האימפריה.
הע'סנים והקאלב למעשה החליפו את הלימס .
הפילרכיה הע'סנית ארתס עברה דרך העמק בדרכה להביס את בני הבנו תמים.
באופן דומה, המשורר אלקאמה עבר דרך ואדי סירחאן כדי להיפגש עם ארתס ולפעול למען שחרור אחיו מהשבי.
לאחר הכיבוש המוסלמי בשנת 634 לספירה, הפך האגן לאזור גבול שלעיתים קרובות התפתח בו קרב בין שבט הבנו כלב לבין קרוביהם הרחוקים מבנו אל-קין .
העמק קיבל את שמו הנוכחי בעקבות הגירת שבט הסירחאן, לכאורה צאצאים של שבט הבאנו קלב, לאזור דומת אל-ג'נדל מהחורן בשנת 1650. לפני נדידתם, ואדי סירחאן היה ידוע בשם ואדי אל-אזרק על שם נווה המדבר אזרק.
לורנס התייחס לוואדי, במהלך המרד הערבי, "מצאנו את הסירחאן לא עמק, אלא שבר ארוך המנקז את הארץ משני צדדיו ואוסף את המים לתוך שקעים עוקבים של קרקעיתו".
בסוף המאה ה-19, שבט הרוואלה, שהוא שבט סעודי, היה השבט הבדואי הדומיננטי בוואדי סירחאן.
אמיר השבט, נורי שאלאן, היה חתום על הסכם חדא בין אמירות עבר הירדן לסולטנות נג'ד, קודמותיהן של ירדן וערב הסעודית של ימינו, בהתאמה.
האמנה הביאה לכך שרוב ואדי סירחאן הפך לחלק מערב הסעודית, בעוד ירדן שמרה על הפינה הצפון-מערבית של האגן סביב אזרק.
ואוגר או ואגוי (בפרואזית: Vágar או Vágoy) הוא אחד מ-18 איי פארו, והמערבי מבין האיים הגדולים.
שטחו של האי 178 קמ"ר, והוא השלישי בגודלו מבין האיים (אחרי סטריימוי ואסטורוי).
מתגוררים באי 2,820 תושבים (נכון לפברואר 2005).
צורתו של האי דומה לראשו של כלב, כאשר היישוב סורבאגספיורור בפיו של הכלב, ופייאלאבטן בעין.
האגם הגדול באי (ובאיי פארו כולם) הוא אגם סורבגסבטן, והנקודה הגבוהה ביותר היא הארנאפיול שגובהו 722 מטרים.
באי נמצא נמל התעופה ואוגר שהוא שדה התעופה היחיד באיי פארו.
שדה התעופה נבנה על ידי הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה לא השתמשו בשדה התעופה במשך 20 שנה, בטרם הפך לשדה תעופה אזרחי.
כיום עוברים בשדה התעופה כ־170,000 נוסעים מדי שנה.
מנהרה תת-ימית שאורכה 5 ק"מ מקשרת את האי עם האיים הקרובים והבירה טורסהאבן.
כיום מצויים בוואוגר שלוש עיירות ושלושה כפרים.
העיירה הגדולה ביותרה היא מיאואגור בה 1,025 תושבים (2003), הנמצאת במרכז האי, והפכה למרכז המסחר של האי.
בעיירה נמצא מוזיאון הממוקם בבית העתיק ביותר באיי פארו.
מזרחית למיאואגור נמצא הכפר סאנדאבאגור בו 716 תושבים (2003).
גם כפר זה הוא כפר היסטורי, ובמקום נמצאים שרידי יישוב משנת 1200 הכוללים מצבה ועליה רונות.
הכפר השלישי בגודלו הוא סורבאגור בו 980 תושבים (2003), והוא נמצא במערב האי.
ליד כפר זה נבנה במהלך מלחמת העולם השנייה שדה התעופה של האיים.
בתקופת מלחמת העולם התגוררו בכפר למעלה מ-5,000 חיילים בריטיים.
בוואוגר שני כפרים נוספים: בואור, 4 ק"מ מערבית לסורבאגור, בו מתגוררים 69 תושבים (2003), וגאסדלור, מערבית לבואור, על גדות פיורד מייקינס בו 16 תושבים.
כפר בשם ואטנסויראר, בו מתגוררים 41 תושבים, נבנה בשנת 1921, על ידי שלוש משפחות חוואים.
בקצה הצפוני של האי נמצאים שרדי הכפר סלאטאנס שנוסד בשנת 1835. בכפר התגוררו 70 משפחות, אולם הוא נעזב בשנת 1964.
כפר נוסף שנוסד בשנת 1833 - ויקאר, בצפון האי, נעזב בשנת 1910.
איונים וסלעים בים בקרבת ואוגר
דראנגארניר - ליטלי דראנגור, סטורי דראנגור
אדבלדו איזידו נטו (בפורטוגזית: Edvaldo Izidio Neto; 12 בנובמבר 1934 – 19 בינואר 2002) מוכר יותר כואוה (Vavá), היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בנבחרות ברזיל שזכו במונדיאל 1958 ומונדיאל 1962. ואוה נחשב לאחד החלוצים הגדולים בתקופתו, ותרומתו הייתה גדולה במיוחד לשתי הזכיות הראשונות של ברזיל במונדיאל.
לואוה היה חלק עיקרי בזכייתה של נבחרת ברזיל במונדיאל 1958. במשחק מול נבחרת ברית המועצות הבקיע שני שערים לרשתו של לב יאשין, ובכך ברזיל עלתה לסיבוב הבא.
במשחק הגמר מול נבחרת שוודיה הבקיע צמד נוסף, והוא סיים את הטורניר עם 5 שערים בסך הכל.
במונדיאל 1962 עקב פציעתו של פלה, נאלץ ואוה לשתף פעולה עם חלוצים אחרים, ביניהם אמרילדו וגארינצ'ה.
ואוה הבקיע ארבעה שערים בטורניר, כולם בשלבים הסופיים של הטורניר, ואחד מהם היה במשחק הגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה.
ואוה הוא אחד מחמישה שחקנים שכבשו בשני משחקי גמר מונדיאל שונים.
את ההישג הוא חולק עם פלה, פול ברייטנר, זינדין זידאן וקיליאן אמבפה.
בתורה, וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ הוא ציווי של אלוהים לבני ישראל, המופיע בספר ויקרא (), ולפיו על כל אחד לאהוב את רעהו כפי שהוא אוהב את עצמו.
גם רבי עקיבא בתלמוד וגם ישו בברית החדשה לימדו שזה אחד הכללים החשובים ביותר בתורה.
מבחינה מעשית, "ואהבת לרעך כמוך" מלמד שאסור לאדם לעשות לחברו דבר שלא ירצה שאחר יעשה לו.
מכלל זה נגזרות דרכי התנהגות רבות, שבעטיין רבי עקיבא התייחס אליו כאל מושג יסוד בתורה.
בניסוחים שונים הרעיון הזה מופיע גם בדתות ובשיטות מוסר אחרות.
מפרשי המקרא נחלקו בשאלה מיהו אותו "רֵעַ" שעליו חל הציווי: יש שסברו שהכוונה ליהודים בלבד, ויש שהרחיבו לכל אדם שנמצאים אתו ביחסי רעות.
המילים "ואהבת לרעך כמוך" לקוחות מפסוק מהתנ"ך:
פסוקים אלה לקוחים מדברי ה' למשה בהיותם בהר סיני, הכוללים מצוות שונות, שאותן הצטווה משה לומר לכל בני ישראל.
על פי פשט הדברים, מדובר בציווי על הרגש: בני ישראל נדרשו להרגיש אהבה זה לזה (באותה המידה בה הם אוהבים את עצמם), ונאסר עליהם להרגיש שנאה זה לזה.
בהמשך אותו הפרק ה' ציווה לאהוב גם גרים באותה המידה: .
רבי חיים בן עטר הסביר את הקשר בין המצווה לביטוי אני ה' כקשר הדדי בין מצבו של עם ישראל לה', .
פרשני מקרא, כמו אבן עזרא וספורנו, עמדו על הלמ"ד היתרה הקיימת בפסוק (לרעך במקום את רעך), ופירשו שהציווי הוא לפעול מתוך אהבה כלפי רעך, כמו שהאדם רוצה שרעו יפעל באהבה כלפיו.
הציווי על יראת ה' במצווה מובהקת שבין אדם לחברו, כמו אהבת הזולת, מדגיש מכל מקום את המניע הדתי העומד מאחורי ציוויי התורה, גם אלה החברתיים.
הפסוק "ואהבת לרעך כמוך" מוזכר במשנה פעם אחת, היכן שרבי מאיר טען שיש להתיר נדרים הסותרים מצווה זו; למשל, אדם שנדר שלא ייתן לרעהו כלום, ואם אותו הרֵעַ יהיה עני תהיה מצווה לפרנסו משום "ואהבת לרעך כמוך".
רבי עקיבא, שהיה אחד מגדולי התנאים, ייחס חשיבות עליונה למצווה זו:
ההבדל בין שתי הגישות הוא שרבי עקיבא הדגיש את האהבה דווקא "לרעך", לחברים או לבני אותו עם, ואילו בן עזאי הביא פסוק על בריאת האדם – הפסוק המלא הוא – ובכך הזכיר את צלם האלוהים שבכל אדם, ורמז שחשוב יותר לנהוג באחווה לכל אדם, גם למי שאיננו רעך.
לפי הנוסח שבבראשית רבה, רבי עקיבא נימק את גישתו בכך .
בתלמוד הבבלי מסופר שהלל הזקן אמר, כשהתבקש ללמד לגר את כל התורה על רגל אחת, , והוסיף כי "זוֹ הִיא כׇּל הַתּוֹרָה כֻּלָּהּ, וְאִדַּךְ פֵּרוּשַׁהּ הוּא".
המהרש"א, בפירושו לתלמוד, מפרש שהלל למד זאת ממצוות "ואהבת לרעך כמוך".
בספרות היהודית הקדומה יש אמרות דומות ברוח זו, כגון בספר טוביה ("ואת־אשר תשנא אל תעש לכל־אדם"), וגם אצל פילון האלכסנדרוני.
חז"ל למדו מפסוק זה הלכות רבות:
על פי רב משמו של רב יהודה אסור לאדם לקדש אישה באמצעות שליח מבלי שהוא רואה אותה, מהטעם של "ואהבת לרעך כמוך", שמא כאשר יראה אותה, היא תתגנה בעיניו והוא ירצה לגרש אותה ויגרם לה צער.
על פי רב חסדא אסור לקיים יחסי מין ביום בגלל הטעם של "ואהבת לרעך כמוך"; אביי מסביר כי הגבר עלול לראות משהו בגופה של אשתו, שיגרום לו שתתגנה עליו וימאס בה.
בכמה מקומות חז"ל מתלבטים בדינו של מי שמוצא להורג על ידי בית דין, כיצד הוא צריך להתבצע, והם קובעים את הכלל "ואהבת לרעך כמוך – ברור לו מיתה יפה", כלומר אף מי שדינו להיהרג, יש להורגו באופן הכי עדין והלא משפיל שאפשר.
כאשר חכמים התלבטו האם לבן מותר להקיז דם אביו לצורך רפואה, שהרי ישנו איסור לבן לחבול באביו, הם התירו מהטעם שהביא רב מתנה "ואהבת לרעך כמוך".
"ואהבת לרעך כמוך" נחשבת לאחת מתרי"ג מצוות:
הרמב"ם כתב שמדרבנן יש מצוות מעשיות שנגזרות מזה:
כמו כן נפסק שמי שיכל לפדות שבוי ולא עשה כן, עובר בין היתר על מצוות 'ואהבת לרעך כמוך'.
היו שנהגו לקבל עליהם את מצוות "ואהבת לרעך כמוך" לפני תפילת שחרית כדי שהתפילות יהיו רצויות ויתקבלו, ובלשונו של הרב שלמה גאנצפריד .
מצווה שבלב או מצווה מעשית
רוב הפוסקים ופרשני המקרא התקשו במצווה זו איך אפשר שאדם יאהב את חברו כמו את עצמו, לכן הם פירשו שמצווה זו אינה מצווה שבלב אלא מצווה מעשית, שידאג לחברו כמו שדואג לעצמו.
כך כתב הרש"ר הירש: .
אולם שיטת הרמב"ם והסמ"ק שהמצווה הזו היא מצווה שבלב, אמנם האהבה שבלב צריכה להביא לידי דאגה מעשית ואינה מוגדרת כמצווה שבלב בלבד.
רוב רובם של פרשני המקרא והפוסקים החזיקו בפרשנות חז"ל לפיה מצווה זו מחייבת את האהבה ליהודים בלבד.
יחד עם זאת, בספר שערי קדושה כתב רבי חיים ויטאל שראוי לאדם החסיד לאהוב את כל הבריות ואפילו גויים.
וכן כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק בכמה מקומות, גם כפירוש לפסוק.
בעקבות מאורעות תרפ"ט כתב הרב קוק על יחסו לאומה הערבית בארץ ישראל ומחוצה לה: .
גם בעל ספר הברית פנחס הורוויץ, הרב אליהו בן אמוזג וגם בספר כוס ישועות של נתן פרידלאנד, מצווה זו מפורשת כחלה על כל האנושות.
לדוגמה, בפירושו למקרא הרב בן אמוזג כותב: .
גם באחד ממכתבי רבי יוסף משאש נכתב כעין דבריו של הרב בן אמוזג.
כל הפוסקים כתבו שבמקרה של היזק לעצמו אינו חייב מחויב לעזור לחברו, כי אין אדם מחויב לדאוג לחברו יותר מלעצמו
הברית החדשה מזכירה מספר פעמים את הפסוק "ואהבת לרעך כמוך".
ישו, בשיחתו עם חכם פרושי (סופר), אמר שזוהי המצווה השנייה בחשיבותה:
לפי הבשורה על-פי לוקאס, הפרושי שאל את ישו מי נחשב כ"רֵעַ" לצורך זה, וישו השיב במשל השומרוני הטוב: איש יהודי נשדד ושכב פצוע בצד הדרך.
עבר שם כהן שהמשיך בדרכו, אחר כך לוי שגם הוא לא סייע לו, ואז שומרוני שעצר, חבש את הפצוע, הרכיב אותו על בהמתו לפונדק ואף שילם את הוצאותיו.
ואז שאל ישו את הפרושי –
במקום אחר ישו העמיד את "ואהבת לרעך כמוך" יחד עם עשרת הדיברות.
גם פאולוס העריך מאוד את הערך הזה:
האפיפיור גרגוריוס התשיעי יישם את הכלל לגבי היחס הראוי של נוצרים ליהודים במכתב לבישוף צרפתי משנת 1233:
הכלל מופיע בניסוחים שונים גם בדתות אחרות:
ברומא העתיקה: על פי ההיסטוריה אוגוסטה, הקיסר אלכסנדר סוורוס זכר מימרה ששמע מיהודים או מנוצרים, אותה נהג להשמיע באמצעות כרוז בכל פעם שקרא מישהו למשמעת, וציווה לחקוק אותה בפלטין ובמבנים ציבוריים: "quod tibi fieri non vis, alteri ne feceris" ("אשר אינך רוצה שיעשו לך, אל תעשה לזולתך").
כלל זה, המקביל לכלל של הלל הזקן, מופיע בכתובת פגנית שנתגלתה ב-1954 בסלונה , המתוארכת לזמנו של סוורוס: "Unusquisque quot sibi fieri non vult facere non debet".
נראה שבתקופה זו הכלל הפך לאמרה נפוצה ברומא, והוא אף משתקף בנאומו של מקנאס (Maecenas) אצל דיו קסיוס.
באסלאם: החדית' מייחסת למוחמד את האימרה .
בהינדואיזם: במהאבאראטה, האפוס החשוב של ההינדואיזם, מופיע ב-Anusasana Parva הכלל .
בקונפוציאניזם: בפרק 15 של מאמרות קונפוציוס מופיע הכלל בניסוח המזכיר את דברי הלל הזקן: .
באופן אחר מופיע הכלל גם בפרק 5 של המאמרות: .
בדת הבהאית: בפרק 66 בלקט כתבי בהאא אללה מנוסח הכלל
בחיבורו המוסרי הראשון הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות הפילוסוף הגרמני עמנאול קאנט ניסח את "הצו הקטגורי" בשלושה נוסחים.
לפי קאנט, ניסוח זה הוא גרסה תבונית יותר של "הפתגם העממי" מה ששנאוי עלך וגו'".
בהערה שלו ניתן לקרוא בלטינית שגויה [שכך מתוקנת]Quod tibi fierinon vis, alteri ne feceri [sic!] [אל תעשה מה שאתה לא רוצה שיעשו לך, אל תעשה את זה לאחר].
הפתגם מופיע בבשורות הנוצריות: מתי (7:12) ולוקאס (6:31) צמוד לעשרת הדיברות ולספר טוביה (4:15) בוולגטה.
עם כך מצוות איסור שבאמת לא כולל את כל העיקרון.
"מפני שאיננו אלא מסקנה מאותו העיקרון, ועוד מצומצמת מכמה בחינות.
אין הוא יכול להיות חוק כללי, מפני שאינו כולל בו טעם החובות כלפי עצמו, ולא טעם חובות גמילות חסד כלפי אחרים [...], אף לא לבסוף טעם החובות החמורות שבין אדם לחברו".
אלא אם כן כך כל החסרים נמצאים באותו המקום: וייקרא (פרק י"ט, פסוק י"ח.) בתרגומים מאוחרים יותר לשפות מודרניות מעברית מופיע מצוות העשה בצורתו המוכרת: "אהבת לרעך כמוך." המתרגמים -לא מ.
שפי ולא חנן אלשטיין (במהדורת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2010, בע' 99) לא העירו על כך, על שימושו של קאנט בציטוט של הטקסט הלטיני.
במקורות הנוצריות המודרניות הצו מופיע בצורתו הנכונה.
הנצרות בעקבות אמרה זו של ישו נוטה להסתכל על היהדות כאילו זו ההמצאה של הבשורות.
האתיקה הקאנטיאנית לא רק בגלל הזולתניות והאחריות האוטונומית החמורה כלפי האחר נחשב למהפכנית, אלא גם בשל כל התכונות האחרות שכאן לא מדובר עליהם.
בספרו תועלנות, הפילוסוף הבריטי ג'ון סטיוארט מיל מפרש את "ואהבת לרעך כמוך" כמהות התועלתנות:
באתיקה המודרנית העיקרון של החובות כלפי האחר הוא אבן פינה של שיטות החשיבה המוסריות ולאחרונה משתקף בהגותו של ז'אק דרידה.
ביהדות עם זאת ישנן התייחסויות המבקשות להפיק כעין צו קטגורי כללי, ומעניינת בהקשר זה המחלוקת שהובאה (לעיל, בפיסקה "בספרות חז"ל"), בין ר' עקיבא ובן עזאי -
"ואהבת לרעך כמוך" - ר' עקיבא אמר: זה כלל גדול בתורה, ובן-עזאי אמר: "זה ספר תולדות אדם" - זה כלל גדול מזה.
ואהבת הוא סרט גמר עלילתי זוכה פרסים שביים חיים אלבום במסגרת לימודיו בבית הספר הדתי לקולנוע מעלה.
הסרט מספר את סיפורו של תלמיד ישיבת הסדר המתמודד עם היותו הומו.
הגיבור נקרע בין אהבתו לאלוהיו ורצונו להיות שותף מלא בחיי התורה והישיבה, לבין נטייתו המינית.
ההכרה במשיכתו לגברים יוצרת אצל הגיבור קונפליקט אמוני וזהותי קשה.
הסרט נוגע בנושא הטעון בזהירות ואינו מציע פתרון לדילמה העומדת בפני הגיבור.
הסרט בוחן את התמודדותו של אוהד מול עצמו, מול אלוהיו ומול סביבתו.
אוהד הוא תלמיד ישיבת הסדר הומו, שאינו מספר לאיש על נטייתו המינית.
הוא חש שמיניותו סותרת את זהותו הדתית והוא פונה למוקד טלפוני אנונימי דתי בשם "עצת לב" (שם שהוא וריאציה על ארגון אמיתי בשם "עצת נפש"), המתיימר לטפל בהומוסקסואליות בעזרת טיפולי המרה.
בעקבות השיחות הטלפוניות אוהד מתחיל באמירת התיקון הכללי למשך ארבעים יום ומאמין שאם ישלים את התקופה הוא יפסיק להימשך לגברים.
הגומיה המכאיבה שעל פרק ידו גם היא אמורה לעזור לו להתמודד עם הרגשות האסורים.
לקראת סוף ארבעים ימי הצומות והתפילות חוזר אל הישיבה מהצבא, ניר, אהוב ליבו של אוהד.
המפגש מציף באוהד רגשות חזקים ושאלות קשות כלפי עצמו וכלפי אלוהיו.
בעקבות המפגש עם ניר, מבין אוהד כי הוא לא באמת השתנה, וארבעים ימי התיקון לא הועילו.
כשניר מגלה על רגשותיו של אוהד הוא מתנכר אליו, ומחזיר לו באמירה "אתה צריך לעזוב את הישיבה".
בהמשך ניר לא מאפשר לאוהד, שהוא כהן, לברך בברכת כהנים, שכן "איך אתה יכול להתפלל אם בתורה כתוב שזו תועבה".
אוהד מחליט להוריד את הגומיה מידו ונכנס לברך את ברכת הכהנים, צעד שמראה על השלמה.
הסרט זכה מיד עם הקרנתו לביקורות חיוביות והוקרן במספר פסטיבלים לקולנוע בישראל ובעולם.
פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר של מעלה, בית הספר הדתי לקולנוע, לשנת 2007.
פרס הדרמה הטובה ביותר בתחרות ע"ש ענת פרחי בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס חביב הקהל בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב
פרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל לקולנוע יהודי בסינמטק ירושלים.
פרס פניקס הברונזה בקטגוריית הסרטים הקצרים בפסטיבל הקולנוע היהודי בוורשה.
פרס ראשון בפסטיבל FILM-IS-REAL באמסטרדם.
שחקןתפקידאורי לחמי אוהד עומר זוננשיין ניר יהונדב פרלמן הרב איציק חייקה בני
ואך (בסלובקית Váh; בגרמנית Waag; בהונגרית Vág; בפולנית Wag) הוא נהר באורך 402 קילומטר במערב סלובקיה.
הוואך מקבל את מימיו מהביאלי ואך בהרי הטאטרה הגבוהים ומהצ'ורני ואך בהרי הטאטרה הנמוכים, ונשפך לדנובה בדרום סלובקיה ליד קומארנו.
לאורכו נשפכים אליו רבים מנהרות סלובקיה, בהם האורבה.
שטח הניקוז שלו ושל היובלים הנשפכים אליו הוא כ-19,700 קמ"ר, מהם כ-34% משטח סלובקיה, או 10,247 קמ"ר ללא השטח המנוקז על ידי הניטרה, הזיטבה והדודבה.
עוצמת הזרימה בוואך וכן הסחף הנובע מהזרימה ומתגבר הרבה בעת זרימה חזקה, משתנה לאורך עונות השנה בהתאם לזמני הפשרת השלגים באגן הניקוז שלו.
בגלל שאגן הניקוז של הואך כולל אזורים בגבהים שונים מאוד זה מזה, היקף הסחף מגיע לשיא פעמיים בשנה, פעם באפריל (68.45 ק"ג לשנייה) בעת הפשרת השלגים בהרים הנמוכים ופעם ביולי (60.80 ק"ג לשנייה) בעת הפשרת השלגים בפסגות הגבוהות.
בחודשים ספטמבר עד נובמבר ובינואר יש בוואך רמות סחף נמוכות במיוחד (3–5 ק"ג בשנייה) וממוצע הסחף השנתי הוא 24.70 ק"ג לשנייה.
בשנת 1936 נחנך מאגר המים דולנה קוצ'קובצה (Dolné Kočkovce) בעל קיבולת של 2.2 מיליון קוב, הראשון בסדרה של מאגרי מים שנועדו להסדרת הזרימה בואך, למניעת שיטפונות ולניצול הזרימה לייצור חשמל.
איתו נחנכה תחנת כוח לדצה (Ladce) בעלת כושר ייצור של 16 מגהוואט.
כושר הייצור הכולל של סדרת תחנות אלו, שבין מאגר דולנה קוצ'קובצה לטרנצ'ין, מגיע ל-66.4 מגהוואט, והתפוקה השנתית מגיעה ל-315.6 גיגהוואט־שעה.
בשנים 1953–1955 נבנתה סדרה שנייה של תחנות כוח בקטע הוואך שבין טרנצ'ין לפיישטיאני.
לסדרה זו כושר ייצור של 76 מגהוואט ותפוקה שנתית של 340.0 גיגהוואט־שעה.
בשנת 1957 הושלמה הקמת מאגר קרפלני, בעל קיבולת של 8.3 מיליון קוב, ששימשה סדרה של תחנות כוח בחלק העליון של הוואך.
בשנים 1958–1960 הושלמו מספר תחנות כוח שהתבססו על המים שזרמו ממאגר זה.
לתחנות אלו כושר ייצור של 97 מגהוואט וממוצע תפוקה שנתית של 235.4 גיגהוואט־שעה.
בשנים 1959–1960 הוקם מפעל מים בקטע הואך שבין פיישטני והלוהבץ.
מפעל זה כלל מאגר של 12.3 מיליון קוב בדרהובצה ותחנת כוח בעל כושר ייצור של 43 מגהואט ותפוקה שנתית ממוצעת של 141.1 גיגהואט־שעה, במדוניצה.
בשנים 1958–1963 הוקם מפעל מים בואך האמצעי, בין ז'ילינה ופובז'סקה ביסטריצה, שכלל מאגר של 8.5 מיליון קוב ותחנות כוח עם כושר ייצור של 183.3 מגהוואט ותפוקה שנתית ממוצעת של 352.2 גיגהוואט־שעה.
ואו היא עיר הבירה של מדינת מערב בחר אל-ע'זאל, אחת מעשר המדינות שבדרום סודאן.
העיר נמצאת על גדות נהר הג'ור בנפת ואו, במחוז מערב בחר אל-ע'זאל שבצפון מערב דרום סודאן.
העיר מרוחקת כ-650 ק"מ מג'ובה, עיר הבירה של דרום סודאן וגם העיר הגדולה שבה.
העיר ואו נוסדה במקור כ"זריבה" על ידי סוחרי עבדים במאה ה-19. במשך הזמן הפכה למרכז השלטוני של הבריטיים בשיתוף עם המצרים ששלטו בסודאן.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, חיל המצב של צבא דרום סודאן נלחם בסמוך לעיר באביב 1998. קרבות נוספים פרצו בעיר בשנת 2007 ובהם נהרגו אלפי אנשים.
בשנת 2008, העיר ואו הייתה השלישית בגודל אוכלוסייתה בדרום סודאן, אחר ג'ובה הבירה והעיר מלקאל.בשנת 2010, צמחה האוכלוסייה ל-128,100
בעיר קיימת תחנת הרכבת האחרונה בקו שיוצא מח'רטום, בירת סודאן.
בשנת 2008, תכננה ממשלת דרום סודאן לחבר את העיר גולו שבאוגנדה מדרום דרך ג'ובה ועד העיר ואו שבצפון על בסיס סטנדרט מסילת רכבת צרה.
שדה התעופה ואו משרת את העיר והוא בעל מסלול המראה יחיד, לא סלול ובאורך 1,506 מטרים.
אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל - אוניברסיטה ציבורית ללימודים אקדמיים.
אחד משני סניפי האוניברסיטה הפרטית של האוניברסיטה הקתולית של דרום סודאן נמצא בעיר, השני בג'ובה.
אצטדיון ואו - אצטדיון המארח משחקי כדורגל.
פארק לאומי סאות'רן שנמצא 100 ק"מ דרומית לעיר בדרך A44 דרום.
קיימות 5 דרכי עפר, שיסללו בעתיד, המגיעות אל העיר:
דרך B38 צפון, המובילה לעיר גוגריאל שבמחוז ואראפ.
דרך B43 דרום, המובילה לעיירה טונג' שבמחוז ואראפ וממוקמת דרומית-מזרחית לואו.
דרך A44 דרום, המובילה לטומבורה שבמחוז אקווטוריה המערבית.
דרך B41 מערב, המובילה לרגה.
דרך B43 צפון, המובילה לאבייל במחוז צפון בחר אל-ע'זאל.
העיר ואו היא עיר מסחר שוקקת.
התורמים העיקריים של העיר לכלכלת המדינה וצמיחתה הם: שדה התעופה ואו, אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל, שלטונות המחוז מערב בחר אל-ע'זאל, האוניברסיטה הקתולית של דרום סודאן, שלטונות נפת ואו, סניף של הבנק המסחרי בופאלו, סניף של Equity Bank (אנג), סניף של בנק השנהב וסניף של איגוד הבנקים הקנייתי.
"ואולי לא היו הדברים...", המוכר בשמו המקוצר "ואולי", הוא שיר של רחל המשוררת שנכתב בשנת תרפ"ז 1927. השיר פורסם לראשונה ב"דבר" ב-3 ביוני 1927, ובשנת 1930 נכלל בספר שיריה של רחל, "מנגד".
השיר מתאר את הגעגועים העזים שחשה המשוררת לחוות העלמות בסמוך לקבוצת כנרת, לדגניה א' ולַכנרת וסביבתה, שם עבדה כפועלת חקלאית בתקופת העלייה השנייה.
מאחר שחלתה, נבצר ממנה לחיות בין חבריה כשותפה מלאה ולכן עזבה, וממקום מגוריה בתל אביב, היא הוזה-חולמת ונזכרת בשנותיה כחלוצה.
המשוררת מעלה על נס את ערכי תנועת העבודה: עבודה חקלאית, אהבת ארץ ישראל, וחוויות השמחה וההתבוננות, שזכתה להם בנופי הכנרת.
השיר הולחן על ידי יהודה שרת, נעשה אהוד ביישוב ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה, ושורותיו הראשונה והאחרונה נעשו לביטויים.
"ואולי" זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21, ובהם אלה של נחמה הנדל, של שלישיית גשר הירקון, של חיים משה, של דודו זר בתוכנית של "מה פתאום" שעסקה בכנרת ושל אריק איינשטיין, שהופיע באלבום ארץ ישראל הישנה והטובה.
השורה האחרונה בשיר נבחרה להופיע על השטר בערך 20 ש"ח שהנפיק בנק ישראל בנובמבר 2017.
המילים "הוי כנרת שלי" מצוטטות באופן סאטירי בסוף השיר המורה לזמרה (עמוס אטינגר, מאיר הרניק, יונה עטרי), והלחן של שורה זו פותח את השיר טוויסט מולדת (דרורה חבקין, להקת פיקוד המרכז).
ואז הגיעה פולי הוא סרט קומדיה רומנטית בבימויו של ג'ון המבורג משנת 2004.
הסרט מספר את סיפורו של ראובן פפר, סוכן ביטוח, המגולם על ידי בן סטילר.
ראובן הוא אדם זהיר, היגייני מאוד, שמתחתן עם הבחורה הטובה הראשונה שהוא פוגש.
בירח הדבש שלהם היא שוכבת עם מדריך הצלילה שלהם, וראובן חוזר לבית שהם קנו ביחד.
חברו הטוב מזמין אותו למסיבה, שם הוא פוגש את פולי (ג'ניפר אניסטון), ילדה שלמדה איתו בבית הספר.
פולי מבולגנת, ספונטנית, חובבת הרפתקאות ואוכל חריף, ההפך הגמור מראובן.
המפגשים הראשונים מלווים בהרבה מבוכה וצחוק, אבל לאט לאט האהבה גוברת על כל המכשולים.
בן סטילר בתפקיד ראובן פפר
ג'ניפר אניסטון בתפקיד פולי פרינס
דברה מסינג בתפקיד ליסה קרמר
פיליפ סימור הופמן בתפקיד סנדי לייל
אלק בולדווין בתפקיד סטן אינדורסקי
בריאן בראון בתפקיד לילנד ואן לאו
מישל לי בתפקיד ויויאן פפר
בוב דישי בתפקיד אירווינג פפר
וָאוֵול (בפולנית: Wawel) הוא מתחם בנוי בקרקוב, בגובה 228 מטרים מעל פני הים, בגדה השמאלית של הנהר ויסלה.
המבנים העיקריים בגבעה הם טירת ואוול, ששימשה במשך כמה מאות שנים משכן למלכי פולין וכיום משמשת מוזיאון, וקתדרלת ואוול, אתר ההכתרה והקבורה של מלכי פולין והאתר בו טמונים שרידיו של סטניסלב הקדוש, הקדוש הפטרון של פולין.
הגבעה שמשה כמרכז השלטוני והדתי של ממלכת פולין מן המאה ה-11 ועד אובדן עצמאות פולין במאה ה-17 ונותרה מרכז לאומי חשוב ומחוז-חפץ בעת המאבקים לעצמאות פולין.
מבחינה גאולוגית הגבעה היא גוש אבן גיר מתקופת היורה.
הממצאים הארכאולוגיים בגבעת ואוול מעידים על התיישבות אנושית באתר כבר בתקופת האבן.
לפי האגדה נוסדה קרקוב במאה ה-7 על ידי הנסיך קרקוס שבנה אותה מעל למערה בתחתית הגבעה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski).
במאה ה-9 הוקם על הגבעה קסטרום (מחנה מבוצר) של שבט הויסטולאנים (Wiślanie) הסלאבי.
שליט פולין הראשון משושלת פיאסט, מיישקו הראשון, כבש את המקום בסוף המאה ה-10 וקבע בו את אחד מאתרי מגוריו (לאחר פוזנן וגנייזנו).
יורשיו המשיכו בכך והמלך ולדיסלב הראשון הרמן קבע את קרקוב כבירתו ב-1038. ב-1320 הוכתר בקתדרלת ואוול ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) ומאז הוכתרו בה כל מלכי פולין.
מבנה הקתדרלה הראשון הוקם על הגבעה סמוך להקמתה של בישופות קרקוב בשנת 1000, הקתדרלה הניצבת כיום נחנכה ב-1364.
הטירה הוקמה במהלך המאה ה-14, בימיהם של קז'ימייז' השלישי (הגדול), ולדיסלב השני יגיילו וידוויגה, מלכת פולין.
שני המבנים שופצו והורחבו, בעיקר בתקופת הרנסאנס במאה ה-16, על ידי אדריכלים ואמנים שהובאו מאיטליה.
ב-1609 העביר המלך זיגמונט השלישי ואזה את בירתו לוורשה והגבעה החלה לרדת מגדולתה.
במסגרת המלחמה הצפונית הקטנה בשנים 1655–1657 ושוב ב-1702 נכבשה קרקוב על ידי שוודיה וחלקים מהמצודה ניזוקו.
בעת חלוקות פולין וכיבושה על ידי רוסיה ופרוסיה, ננטשה הגבעה לפרקי זמן ארוכים ומצבה התדרדר.
עם זאת המשיכה הגבעה להיות מוקד ללאומיות ולפטריוטיות הפולנית.
ב-1815 נערכה בקתדרלת ואוול הלווייתו של יוזף פוניאטובסקי ומאז היא הפכה לפנתאון לאומי בו נקברו גיבורים לאומיים ומחיי השפה והתרבות הפולנית בהם לוחם החירות תדיאוש קושצ'ושקו; המשורר הלאומי אדם מיצקביץ' (שעצמותיו הועברו למקום ב-1890); "אבי הדרמה הפולנית", יוליוש סלובצקי ואחרים.
בשנת 2010 נקברו במקום גם נשיא פולין לך קצ'ינסקי ורעייתו מריה, שנספו בהתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה.
בשנת 1905 הורה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לחייליו לסגת מהגבעה, דבר שנתן את האות לתנופת שיקום ושיפוץ המבנים הלאומיים בה.
במהלך חפירות ארכאולוגיות בעת השיקום התגלתה הרוטונדה של מריה הבתולה המתוארכת ל-970 לערך.
עם כינונה של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הכריז הפרלמנט הפולני על הגבעה כאתר לאומי ייצוגי ועל המצודה כמעונו הרשמי של נשיא פולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה המצודה משכנו של המושל הכללי של השטחים הכבושים בפולין הנס פרנק.
באותה תקופה שדדו הנאצים אוצרות רבים מהמצודה והקתדרלה.
מאז כינון הרפובליקה הפולנית השלישית ב-1990 שוקמו מבני הגבעה ונקבעו בה מספר מוזיאונים, בהם מוזיאון המצודה ודירות השרד, מוזיאון יוחנן פאולוס השני והמוזיאון ההיסטורי לתולדות פולין.
ואהידה פרצ'ין (בטורקית: Vahide Perçin; נולדה ב-13 ביוני 1965) היא שחקנית טורקייה.
היא הייתה ידועה מספר שנים בשם הנישואין שלה, "ואהידה גורדיום", אך שבה לשם הלידה שלה לאחר גרושיה.
ב-2007 זכתה פרצ'ין בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באדנה, על השתתפותה בסרט "İlk Aşk".
ביוני 2013 הצטרפה פרצ'ין לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "הסולטאן", כהורם סולטאן.
פרצ'ין מוכרת גם בתור הונקאר (גברת יאמן) מהסדרה "אדמה מרה" (Bir Zamanlar Çukurova).
ואהידה פרצ'ין נישאה לשחקן הטורקי אלטאן גורדיום ואימצה את שם משפחתו.
2007: קטין ברציחות נישואים מאת אריק-עמנואל שמיט, סדנת משחקים
2002: לילה יוצא דופן מאת ז'רום צ'ודורוב
2001: ציד המכשפות מאת ארתור מילר
2001: הנהר האדום מאת טונצ'ר צ'וצ'נוגלו
1999: גשר הר מאת ארול אקסוי
1997: משחק מאת מייקל פראין
1996: שטן עכביש מאת ארדואן אייטקין
1994: 403.קילומטר מאת איסמט קונטאי
1992: ברזל כדור הארץ, נחושת סקיי מאת ישר כמאל
ואדים פאנוב הוא סופר מדע בדיוני רוסי.
מחבר סדרת ספרים "העיר הסודית" (פנטזיה אורבנית), "המובלעות" (סייברפאנק), «La Mystique De Moscou» (פנטזיה אורבנית) ו"גרמטיקון" (סטימפאנק).
ואדים פאנוב נולד ב-15 בנובמבר 1972. בילדותו לעיתים קרובות נאלץ להעתיק מקומות מגורים יחד עם משפחתו ולהחליף בתי ספר, עקב עבודתו של אביו, שהיה איש צבא.
החל משנת 1983 מתגורר במוסקבה.
בשנת 1989 התקבל ללימודים במכון לתעופה של מוסקבה, הפקולטה לרדיו, אלקטרוניקה וכלי טיס.
בתקופת לימודיו השתתף בפעילות של תיאטרון הסטודנטים "ראי" (ברוסית «Зеркало»).
בשנת 1995 סיים את לימודיו עם דיפלומה של מהנדס רדיו.
את פעילותו הספרותית החל פאנוב בשנת 2001, כאשר יצא לאור רומן "מלחמות מתחילות על ידי מפסידנים" הראשון בסדרה "עיר סודית".
כשיצא ספר הביכורים שלו לאור, היה פאנוב בן 29.
אשתו נטליה היא המבקרת הראשונה והקשוחה ביותר של כל יצירותיו.
בנוסף לכתיבה ואדים פאנוב הוא איש עסקים.
העיר הסודית - סדרת ספרים בסוגת פנטזיה אורבנית.
מלחמות מתחילות על ידי מפסידנים, 2001 (Войны начинают неудачники)
גם בגיהנום יש גיבורים, 2002 (И в аду есть герои)
הצל של האינקוויזיטור, 2004 (Тень Инквизитора)
כללים של דם (אוסף סיפורים קצרים), 2004 (Правила крови)
היום של הדרקון, 2006 (День Дракона)
קורי העימות (אוסף סיפורים קצרים), 2010 (Паутина противостояния)
מיסטיריה של נקמה (אוסף סיפורים קצרים), 2013 (Мистерия мести)
הפרסים הפראים, 2014 (Дикие персы)
צייד הרמין (אוסף סיפורים קצרים), 2014 (Охота на горностая)
המובלעות - סדרת ספרים בסוגת סייברפאנק.
המדריכים בפרשת דרכים, 2006 (Поводыри на распутье)
המדורות על המזבחות, 2008 (Костры на алтарях)
צומת טגנסקי (אוסף סיפורים קצרים) (Таганский перекресток)
הרמטיקון - סדרת ספרים בסוגת סטימפאנק
האבנים האדומים של הלבן, 2011 (Красные камни Белого)
ואופס (בספרדית: Vaupés) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בדרום-מזרח קולומביה והוא גובל במחוזות גואביארה וגואאיניה בצפון, בברזיל במזרח, במחוז אמסונאס בדרום ובמחוז קקטה במערב.
במחוז מתגוררים כ-44,500 תושבים (הערכה ל-2017), והוא המחוז השני הכי פחות מאוכלס בקולומביה, אחרי גואאיניה.
עד סוף המאה ה-19 האזור היה מיושב כמעט לגמרי על ידי שבטי ילידים, בעיקר דוברי שפות טוקאנואניות .
באותה תקופה ובתחילת המאה ה-20 החלו לפעול באזור מיסיונים וכן החלו להפיק גומי מיערות הגשם באזור, מה שהוביל לגידול באוכלוסייה.
ב-1910 פוצלה מן מחוז קאוקה הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של ואופס, שכללה את שטחי מחוזות ואופס, גואביארה וגואאיניה המודרניים.
הבירה הראשונה של הקומיסריה הייתה קלמר בשטחי מחוז גואביארה המודרני, אך ב-1936 הבירה הועברה למיטו שזה עתה נוסדה.
ב-1963 פוצלה מן הקומיסריה קומיסריה נפרדת של גואאיניה וב-1977 פוצלה קומיסריה נוספת - הקומיסריה של גואביארה.
כלכלת המחוז מסתמכת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט, תירס, בננה ויאם, דייג, יערנות ותיירות.
ואדים ארקדייביץ' מנזון הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא יהודי.
מנזון הוא בנו של ארקדי מנזון, מסעדן שעבד כסגן ראש מחלקת הספורט בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
הוא התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של טורפדו מוסקבה, ולאחר מכן שיחק גם בקבוצות הנוער של דינמו מוסקבה וצסק"א מוסקבה, במדיה עלה לקבוצה הבוגרת במחצית השנייה של עונת 2011/2012. לקראת עונת 2013/2014 חתם בקבוצת סטרוגינו מהליגה הרוסית השנייה, במדיה שיחק במשך שנתיים וכבש שבעה שערים ב-45 הופעות.
מנזון שיחק בכל הנבחרות הצעירות של רוסיה, ובמדי הנבחרת הצעירה ערך עשר הופעות בין 2013 ל-2016, בהן כבש שער אחד.
במאי 2015 חתם מנזון על חוזה לשלוש שנים בקבוצת קרלסרוהה מליגת המשנה בגרמניה.
בעונת 2015/2016 הופיע ב-10 משחקים, ואת שערו היחיד במועדון כבש ב-4 באוקטובר 2015, בתוספת הזמן במשחק נגד פרייבורג שהסתיים בתיקו.
באוגוסט 2016 הושאל לקבוצת בודה/גלימט מליגת העל הנורווגית עד סוף השנה.
בפברואר 2017 הושאל לקבוצת אוסנה ברגן מליגת העל הנורווגית.
לקראת עונת 2017/2018 חתם בקבוצת אולימפץ ניז'ני נובגורוד מהליגה השנייה ברוסיה.
ב-31 בינואר 2018 הגיע מנזון לישראל והושאל לקבוצת הפועל באר שבע.
מנזון שותף בשני משחקי ליגה עד תום העונה, בה זכה עם הקבוצה באליפות.
בתום העונה הסתיימה השאלתו ובהפועל באר שבע הוחלט לא לממש את האופציה על רכישתו.
באוגוסט 2018 חתם בקבוצת טרקאי מליגת העל הליטאית.
ואדים מילוב הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי-שווייצרי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום הראשון בשווייץ לפי מד כושר.
זמן קצר לאחר התפרקות ברית המועצות הוא עלה לישראל.
באליפות ישראל בשחמט 1992 הוא סיים במקום ה-11 ובשנת 1994 הוא סיים במקום השביעי.
בשנת 1995 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בבריסל, בשנת 1999 באוסטרליה, בשנת 2002 במוסקבה, בשנת 2003 באשדוד וג'נובה.
בשנת 2007 הוא ניצח בתחרות בשיקגו, תוך ניצחון על יורי שולמן במשחק המכריע.
באליפות אירופה לנבחרות הוא פעמיים שיחק עבור נבחרת שווייץ.
בשנת 1994 וב-2000 השתתף מילוב באולימפיאדת שחמט:
ואז הגיעה טלי הוא סרט דרמה קומית אמריקאי בבימויו של ג'ייסון רייטמן על פי תסריט מאת התסריטאית דיאבלו קודי ובכיכובם של שרליז ת'רון, מקנזי דייוויס, מארק דופלאס, רון ליווינגסטון, בסרט המתאר ידידות בין אם לשלושה והאומנת שלה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של סאנדאנס ושוחרר לאקרנים בארצות הברית ב-4 במאי 2018, בהפצת Focus Features.
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות מהמבקרים תוך תשבחות לת'רון ודייוויס על משחקן.
זהו שיתוף הפעולה הרביעי בין רייטמן לדיאבלו, אחרי ג'ונו (2007), הגוף של ג'ניפר (2009) ותקועה (2011), כשבאחרון כיכבה גם שרליז ת'רון.
מרלו, אמא לשני ילדים, נמצאת בהריון לא מתוכנן עם ילד שלישי.
לג'ונה, הבן שלה, יש הפרעה התפתחותית שהרופאים לא הצליחו לאבחן; היא מברישה את העור שלו בניסיון להפחית את הרגישות שלו.
כאשר מרלו ובעלה דרו מבקרים אצל אחיה העשיר קרייג בארוחת ערב בביתו הוא מציע לשלם עבור אומנת לילה כמתנה לקראת הולדת הילד השלישי, אבל מרלו דוחה את ההצעה.
מרלו יולדת בת והיא מעניקה לה את השם מיה ועד מהרה היא קורסת וחשה מותשת לעיתים קרובות.
אחרי שהמנהלת של ג'ונה ממליצה לשלוח את ג'ונה לבית ספר אחר עקב חוסר התאמה, מרלו נשברת והיא משחזרת את המידע על פרטי הקשר עם אומנת לילה.
באותו לילה, מרלו זוכה לביקור מבחורה בשם טלי, אומנת הלילה.
למרות המבוכה הראשונית, מרלו וטלי מפתחות ידידות קרובה, במשך כמה לילות.
טלי מוכיחה את עצמה כמטפלת יוצאת דופן, מנקה את הבית ואופה עוגות עבור הכיתה של ג'ונה, ועושה כל מה שמרלו מגדירה כ"אמהות טובה".
כאשר מרלו מזכירה כי לדרו יש פטיש לנשים במדי מלצרית דיינר משנות החמישים, טלי עוטה מדים שכאלה שמרלו רכשה בעבר והם שוכבים בשלישייה עם דרו.
לילה אחד, טלי מגיעה לעבודה כשהיא במצוקה רבה ומספרת כי היא רבה עם השותפה שלה שכועסת שטלי מביאה גברים לדירה.
טלי מציעה בפזיזות לצאת לעיר לשתות ומרלו מהססת אבל בסוף מסכימה.
השתיים נוסעות לשכונה הישנה של מרלו בשכונת בושוויל, ברוקלין.
ביושבן בבר, טלי פתאום אומרת למרלו שהיא כבר לא יכולה להמשיך לעבוד בשבילה ומסבירה כי היא הייתה שם רק כדי לשמש כ"גשר" וכי היא מרגישה שמרלו כבר לא צריכה אותה.
מרלו עוברת משבר ובורחת לכיוון הדירה הישנה שלה, אבל היא וטלי מתפייסות ומחליטות לחזור הביתה.
תוך כדי נהיגה הביתה, מרלו נרדמת על ההגה וסוטה עם המכונית לתוך נהר.
מרלו רואה את עצמה לכודה מתחת למים ומדמיינת לעצמה את טלי כבתולת ים שבאה להציל אותה.
היא מתעוררת בבית חולים עם דרו.
פסיכיאטרית בית החולים מודיעה לדרו כי מרלו סובלת מחוסר שינה ותשישות קיצונית, שגרמו לה להירדם על ההגה.
כאשר הרופאה שואלת על האומנת שלהם, דרו אומר לה שהוא לא יודע עליה הרבה.
כאשר פקידת בית החולים שואלת את דרו מהו שם נעוריה של מרלו, הוא עונה: "טלי".
מכאן ניתן להסיק שטלי לא קיימת, ומרלו דמיינה אותה כאמצעי להתמודד עם הלחץ.
לאחר מכן מרלו שוב זוכה לביקור מטלי, בפעם האחרונה בחדר שלה בבית החולים והן מחליטות שעליהן להפסיק לראות אחת את השנייה והן נפרדות בצורה ידידותית.
מרלו חוזרת הביתה, דרו מבלה עם מיה ושרה, וג'ונה אומר לה שאולי אפשר להפסיק עם המנהג של להבריש לו את העור, ורק לבלות ביחד.
היא הולכת למטבח כדי להאזין למוזיקה ולהכין לילדים ארוחת צהריים ליום המחרת.
דרו נכנס, מקשיב איתה למוזיקה באוזניות ועוזר לה לארוז את הארוחות.
צילומי הסרט החלו ב-22 בספטמבר 2016 ואלה נערכו בעיקר בוונקובר, שבקולומביה הבריטית.
ת'רון סיפרה שהיא העלתה כמעט 30 קילוגרמים למשקלה בשביל התפקיד.
במשך שלושה וחצי חודשים, היא אכלה מסביב לשעון כדי לשמור על המשקל הגבוה ולקח לה שנה וחצי להוריד את משקל העודף שצברה.
במאי 2017, חברת Focus Features רכשה את זכויות ההפצה של הסרט וקבעה את תאריך שחרור הסרט ל-20 באפריל 2018; עם זאת, בחודש מרץ 2018, תאריך הבכורה נדחה ל-4 במאי.
הסרט שוחרר להפצה דיגיטלית ב-17 ביולי 2018, כשתאריך הפצתו בבלו-ריי ו-DVD נקבע ל-31 ביולי.
ואווילה או באבילה (בסרבית: Вавила; המחצית השנייה של המאה ה-15 - 1520 צטיניה) היה איש כמורה מונטנגרי, שכיהן כמיטרופוליט זטה בערך משנת 1494 ועד שנת 1504. בספרות מצוין לפעמים סיום כהונתו בשנת מותו, 1520.
התעודה הראשונה שבה הוזכר שמו של ואווילה היה צ'רטר שהוצא ב-4 בינואר 1485 על ידי איוואן צרנוייביץ' (ששלט בשנים 1465–1490).
הוא כיהן אז כבישוף ממלא מקום לצד המיטרופוליט של זטה, ויסריון, שבזמנו נבנה המנזר העתיק של צטיניה (1485-1484).
באותה תקופה הועברה בירת הנסיכות מאובוד לצטיניה ובמנזר החדש נקבע גם מושבו של המיטרופוליט.
ואווילה ירש מוויסריון את התפקיד מיטרופוליט זטה והמקור הראשון המציין זאת הוא מ-1494, כשבירך ואווילה על הספר "האוקטואכוס (אוקטואיך) מצטיניה", ספר שירים והמנונים כנסייתיים בעריכתו של הנזיר הבכיר מקאריה, הספר הראשון שהודפס באלפבית קירילי בדרום מזרח אירופה.
הספר יצא לאור בבית הדפוס שהקים הנסיך ג'וראג' החמישי צרנוייביץ' (1496-1489), כנראה באובוד ואחר כך בצטיניה.
בתמיכת הנסיך התמנה וואווילה ל"מיטרופוליט של מונטנגרו ופרימוריה (חוף הים)".
הוא היה המיטרופוליט הראשון של זטה שמושבו היה במנזר צ'טיניה.
ב-1496 התפטר הנסיך של זטה, לטובת סטפאן השני צרנוייביץ' שהיה נאמן של העות'מאנים.
ב-1499 הפכה זטה לחלק מהסנג'ק סקוטרי של האימפריה העות'מאנית.
ב-1504 מוזכר מיטרופוליט חדש בשם רומאן.
לא ברור אם הוא נבחר כממלא מקום לצידו של ואווילה או שהחליף אותו בתפקיד.
ב-1514 נפרדה זטה מהסנג'ק סקוטרי והתארגנה כסנג'ק נפרד של מונטנגרו, תחת שלטונו של סטנישב צרנוייביץ', שהמיר דתו ושינה את שמו לסקנדרבג.
העם זלזל בנסיך המומר והכוח היחיד שאיחד אותו הייתה הכנסייה.
בספרי היסטוריה אחדים מדברים על היותו ואווילה ה"ולדיקה-נסיך" הראשון של מונטנגרו החל מ-1516, אבל הדבר אינו ברור
ואווילה מת בצטיניה בשנת 1520. במקומו נבחר המיטרופוליט גרמן השלישי.
וַאוּט פרנסואה מריה וֵחְהוֹרְסְט (בהולנדית: Wout François Maria Weghorst; נולד ב-7 באוגוסט 1992 בבורנה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ באייאקס מליגת העל ההולנדית ובנבחרת הולנד.
ואוט וחהורסט נולד בבורן, אוברייסל.
הוא החל את הקריירה שלו במועדונים המקומיים RKSV NEO ו-DETO טוונטרנד.
בשנת 2011 עבר לווילם II מהליגה ההולנדית הבכירה (ארדיוויזי).
למרות שקיבל הזדמנות להיכנס לקבוצה הבוגרת, הוא לא הצליח להשתלב ושיחק רק בקבוצת המילואים.
ב-2012 חתם וחהורסט באמן מהליגה ההולנדית השנייה (הליגה ההולנדית השנייה).
הוא ערך את הבכורה שלו במשחק נגד דורדרכט ב-10 באוגוסט.
חודש לאחר מכן הבקיע את השער הראשון שלו בכדורגל המקצועי, בדרבי נגד ונדם, שנגמר בניצחון 2–1 לאמן.
בעונת הבכורה שלו היה שותף וחהורסט ב-28 משחקי ליגה וכבש שמונה שערים.
בעונה שלאחר מכן הבקיע 13 שערים ב-36 משחקים.
לאחר התקופה שלו באמן, חתם וחהורסט בהראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית בהעברה ללא תמורה.
ב-9 באוגוסט 2014 ערך וחהורסט את הבכורה שלו בארדיוויזי במדי הרקאלס במשחק ביתי שהסתיים בהפסד 0–3 לאלקמאר.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו כבר בהופעת הבכורה, במשחק חוץ שהסתיים בהפסד 2–1 לאייאקס.
וחהורסט סיים את עונת 2014/2015 עם שמונה שערים ב-31 משחקים וסייע להראקלס להישאר בליגה.
בעונה העוקבת, 2015/2016, הבקיע 12 שערים ב-33 משחקים וסייע להראקלס לסיים במקום השישי ולהעפיל למוקדמות הליגה האירופית, הישג היסטורי עבור המועדון.
וחהורסט היה מלך השערים של הקבוצה בעונה הזאת.
לאחר עונה מוצלחת בהראקלס, וחהורסט חתם על חוזה לארבע שנים עם מועדון אלקמאר מהעיר אלקמאר בהולנד ביולי 2016, עם אופציה לעונה נוספת.
ב-7 באוגוסט, וחהורסט הבקיע את שער הבכורה שלו במדי אלקמאר בתיקו 2–2 מול הירנפיין.