tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעת ברברין נחוש בדעתו להיפטר מהילד ולמרות התנגדותה העזה של אמא ברברן, מוכר אותו לבעל להקת תיאטרון-חיות קטן, איטלקי בשם ויטאליס.
כך מוצא את עצמו רמי חבר בלהקתו של סניור ויטאליס, המורכבת מלבדו משלושה כלבים - קפי, זרבינו ודולצ'ה, וכן קוף בשם טוב לב.
ויטליס מתגלה כאדם טוב, והוא משמש כדמות אב לילד שנעקר מכל המוכר לו.
הוא מלמד את רמי לשחק בהצגות פנטומימה יחד עם החיות, לנגן בנבל ולשיר.
לצדו של ויטאליס רמי לומד לקרוא, מרחיב את השכלתו, רואה את העולם הגדול ובעיקר לומד את בני האדם.
מדי פעם ויטאליס פולט כמה דברים שמהם רמי מבין שהוא לא תמיד היה מאלף חיות עלוב, ושהוא מסתיר סוד מסתורי.
הלהקה נודדת במשך כשנה בכל רחבי דרום צרפת, עד אשר מתהפך מזלם בטולוז: במהלך אחת ההצגות דורש מהם שוטר לשים מחסומים בפי החיות.
התקרית מתפתחת נגד ויטאליס כאשר טוב לב לועג לשוטר, רמי מנסה לעצור אותו אך השוטר חושב שהילד מדרבן את הקוף ומחטיף לרמי סטירה חזקה.
ויטאליס מאבד את עשתונותיו ומתנפל על השוטר.
השופט, על אף כל העדים שסביב, פוסק לטובת השוטר ונגד מאלף החיות, ושולח את ויטאליס לכלא לחודשיים.
רמי נותר לבדו, הופך לראש הלהקה, אך אינו מצליח לפרנס אותה כי מגרשים אותו מכל מקום.
בודד ורעב, רמי פוגש לפתע גברת אנגלייה עשירה, גברת מיליגן, ואת בנה הנכה ארתור, בן גילו של רמי, הנודדים ברחבי צרפת על ספינת נהרות בשם "הברבור".
גברת מיליגן אוספת את רמי אליה כדי לשמח את ארתור החולה, אך מהר מאוד רמי וארתור הופכים לחברים, והאישה הטובה מתחילה לאהוב את רמי ואינה מבדילה בחיבתה בין שני הילדים.
במשך חודשיים הם נודדים כך יחד על "הברבור", וגברת מיליגן אף מציעה לאמץ את רמי לבנה.
אולם לשם כך עליה לבקש אישור מ"הוריו של רמי", שמהם ויטאליס שכר את רמי (כפי שרמי אמר להם), ורמי מעדיף למות מאשר לגלות לגברת מיליגן ולארתור שהוא ילד אסופי.
גברת מיליגן כותבת לוויטאליס ומזמינה אותו להגיע עליהם.
ויטאליס אומר לגברת מיליגן שהוא זקוק לרמי ושהוא נחוש בדעתו לחנכו לעצמאות: אדם חייב לאכול את הלחם שהוא מרוויח בעצמו.
כך רמי מאבד את החבר הראשון שלו ושב אל חיי הנדודים והתלאות, "שהייתי יכול להימנע מהם אלמלא נפלתי קורבן לדעה קדומה נוראה ומגוחכת ופחדתי כל כך לספר שאני ילד אסופי".
הלהקה יוצאת למסע לכיוון פריז, ובדרכם ביער תופסת אותם סופת שלגים קשה.
הם מסתתרים בבקתה של חוטב עצים.
בלילה רמי, שהיה אמור לשמור על האש שלא תכבה, נרדם, והכלבים זרבינו ודולצ'ה בורחים מהבקתה אל הלילה החשוך, שם טורפים אותם זאבים.
לב-טוב חולה בדלקת ריאות קשה ועל אף כל ניסיונותיהם של ויטליס ורמי להציל אותו, הוא מת.
"אתה יודע, רמי", אומר ויטאליס, "זו אשמתי.
לא הייתי צריך לקחת אותך מגברת מיליגן.
עכשיו הגורל מעניש אותי על כך.
שרידי הלהקה, מגיעים לבסוף לפריז.
ברור לוויטאליס שהם לא ישרדו כך, והוא מחליט למסור את רמי למשך החורף למכר שלו, גרופולי, המעסיק ילדים בנגינה, והוא עצמו בינתיים יאלף חיות חדשות.
הוא מלא תוכניות לקיץ הבא, הוא מתכנן לקחת את רמי לארצות רחוקות.
הם מגיעים לגרופולי ושם מכיר רמי את מתיא, הילד שאינו מורשה לצאת החוצה ועונשו הוא לגווע ברעב.
רמי רואה כיצד גרופולי מתעלל בילדים המופקדים בידיו, מרעיב אותם קשות ומכריח ילדים להצליף בחבריהם בשוט.
רמי המזועזע חושב שבקרוב גם הוא, כמו מתיא, יתחיל לייחל למוות שיגאל אותו מייסוריו.
אך גם ויטאליס אינו מסוגל לראות זאת.
הוא מאיים על גרופולי שיפנה למשטרה, וגרופולי מצדו מאיים לחשוף את סודו של ויטאליס.
ויטאליס לוקח את רמי והם עוזבים לכיוון מחצבה שוויטאליס מכיר, שם הם מקווים לבלות את הלילה הקר.
לאחר חיפוש ארוך וחסר תקווה בתוך הלילה הקפוא, הם לא מוצאים אותן, וקורסים מרוב עייפות ורעב מתחת לגדר.
בבוקר מתעורר רמי בבית לא מוכר, מוקף אנשים לא מוכרים.
הם מספרים לו שמצאו את ויטאליס מת בשערי ביתם, ואת רמי במצב לא הרבה יותר טוב ממנו.
ההלם מחליש את רמי עוד יותר, אך הוא נחוש בדעתו לצאת לדרך, שכן אין לו מקום בעולם.
עם זאת, בני המשפחה שבשערי ביתה קרס מזמינים את רמי ואת קפי אל ביתם ואל לבם.
הוא הופך להיות בן לגנן אקאן ואח לילדיו, אטיינט, אלקסי, בנז'מן וליז הקטנה והאילמת.
קודם כול הגנן אקאן לוקח אותו אל גרופולי כדי לגלות מידע כלשהו על ויטאליס, וכך מגלה רמי לתדהמתו את הסוד המסתורי: ויטאליס היה פעם זמר מפורסם ששר מכל הבמות הגדולות של אירופה, אך יום נורא אחד איבד את קולו וכך התגלגל להיות מאלף חיות.
גם אילו אמרו לי שהיית מלך, זה לא היה מפליא אותי!" סופד לו רמי.
משפחת אקאן מטפלת בו בעודו חולה בדלקת ריאות קשה וכשהוא מחלים, הוא הופך לגנן בעצמו, ומוצא את האושר שבחיי משפחה.
הוא מתיידד עם כל הילדים, אך במיוחד עם ליז, הילדה האילמת, שאיתה לעולם אין לו צורך במילים, כי הם מבינים אחד את השנייה גם בלעדיהן.
ליז אוהבת לשמוע את רמי שר שיר נפוליטני אחד מסוים, ומאוד כועסת שאינה יכולה לשיר בעצמה.
כולם עדיין מקווים שיום אחד ליז תדבר, אבל היא זקוקה לרופאים טובים לשם כך.
שנתיים מאושרות מסתיימות באסון נורא, כאשר סופת ברד הורסת את חממות הזכוכית שלהם.
אבא אקאן אינו מסוגל לשלם עוד את ההלוואה שלקח כדי לבנות את הבית, והוא מושלך לכלא חובות.
אחותו קטרין מחלקת את הילדים בין דודים ודודות המתגוררים בכל רחבי צרפת ולוקחת את ליז לעצמה.
על אף תחינותיהם של הילדים שרמי הוא חלק מהמשפחה, מסרבת דודה קטרין לדאוג גם לילד האסופי.
רמי מחליט לקחת את הנבל שלו ולצאת עם קפי לנדוד שוב ברחבי צרפת ולהרוויח את לחמו בנגינה בנבל.
הוא מבטיח לאחיו ולאחיותיו שיבקר במסעו כל אחד מהם.
רמי הולך לבקר את אביו המאמץ בכלא, שכן הדודה קטרין לא לקחה אותו גם לשם עם שאר הילדים.
על אף שאבא אקאן מנסה להניא את רמי מנדודים ולשכנע אותו למצוא מקום עבודה קבוע, רמי נחוש בדעתו, כי הוא הבטיח לאחים שלו לבקר אצל כולם ולספר להם חדשות זה מזה, בעיקר לליז.
לאחר מכן רמי בוחר לצאת דרומה לכיוון ביתו החדש של אלקסי, שכן בדרך הוא מקווה גם לעבור אצל אמא ברברן.
ברחוב הוא פוגש את מתיא, הילד שפגש אצל גרופולי.
גרופולי נמצא כעת בכלא משום שהרג את אחד הילדים במכות, ומתיא גווע מרעב ברחוב.
הוא מנסה לנגן בכינור, אך איש אינו נותן לו כסף.
רמי קונה לו אוכל, ומתיא מתחנן מרמי שיצרף אותו אל הלהקה שלו, מפני שבשניים לא מתים ברעב כי אחד עוזר לשני.
מתיא מתגלה כמוזיקאי מחונן, שיודע משמיעה לנגן בכל כלי נגינה שהוא.
מתיא ורמי הופכים לאחים בלב ובנפש, ו"להקתו של רמי" מתחילה לגרוף הצלחות מסחררות.
הם יוצאים לבקר את אלקסי, המתגורר כעת אצל אחיו של אבא אקאן, הדוד גספר, בעיר הכורים וארס.
בדרך הם מנסים לחסוך כסף כדי להביא לאמא ברברן פרה.
הביקור הקצר אצל אלקסי מתארך כאשר אלקסי נפצע בעבודתו כמשנע במכרה ורמי מציע להחליף אותו לכמה ימים.
כך מתוודע רמי לעבודת הכורה הקשה מתחת לאדמה.
יום אחד מתרחשת סערה קשה והמכרה מוצף.
הדוד גספר, רמי וכמה מעמיתיהם מוצאים מקלט במחפורת ישנה.
אך גם אם הם לא טובעים כמו שאר הכורים, הם לכודים והתקווה היחידה שלהם היא שיחפרו אליהם דרך בטרם הם יגוועו מהרעב ומהאוויר הדחוס.
הימים הקשים מתארכים בכלא החשוך שלהם, אך העזרה מגיעה בזמן, אולי ברגע האחרון.
ארבעה עשר יום הם נותרים כלואים מתחת לאדמה ואיש כבר לא האמין שיימצאו ניצולים במכרה, אבל מתיא המשיך להאמין בו.
"הייתי גאה מאוד לשמוע שמתיא רחש לי אמון שכזה.
הוא לא היה מוכן אפילו לחשוב על האפשרות שאני עלול למות!"
רמי ומתיא ממשיכים בדרכם אל אמא ברברן.
בדרך הם עוברים אצל מוזיקאי שאצלו מטיא מבקש לקחת שיעור במוזיקה.
כאשר רואה מולו המוזיקאי את הילד המוכשר, הוא מתחנן בפניו שיישאר אצלו, הוא מבטיח ללמד אותו ולהכשיר אותו, ולפתוח לו דלתות לבתי הספר הטובים ביותר.
ואף שרמי מפציר במתיא לחשוב על עצמו בלבד, מתיא מסרב לנטוש את רמי ומוותר על עתיד גדול בשביל החבר שלו.
רמי ומתיא קונים פרה מצוינת בסיועו של וטרינר טוב-לב ומגיעים אל אמא ברברן היקרה.
לאחר המפגש המרגש מספרת לרמי אמא ברברן שברברן נמצא בפריז, הוא יצא לחפש את הכתובת שוויטאליס השאיר לו כדי למצוא את רמי (כתובתו של גרופולי), משום שכפי הנראה הוריו האמיתיים מחפשים את הילד שאבד להם.
הם כנראה עשירים מאוד, שכן רמי ננטש בחיתולים יקרים מאוד, ורמי מתחיל לחלום שהוא יעזור לאמא ברברן, ישחרר את אבא אקאן מהכלא, ימצא את הרופאים הטובים ביותר בשביל ליז וגם יעזור למשפחתו הענייה של מטיא באיטליה.
מתיא מנסה לשכנע את רמי לא לשכוח את משפחתו הישנה שאהבה אותו והצילה אותו למען הורים שאולי נטשו אותו, אבל רמי משוכנע שהוא פשוט אבד להם ומשתוקק למצוא אותם.
למעשה מטיא גם חושש מאוד שהוריו העשירים של רמי יפרידו ביניהם.
רמי ומתיא מתפשרים על כך שלא יבקרו אצל אטיינט וממהרים לפריז דרך דרזי, שם גרה כעת ליז.
הם מתעכבים אצלה ולרוע מזלם מאחרים את המועד: כשהם מגיעים לפריז, הם מגלים שברברן מת ולקח איתו לקבר את סוד הוריו של רמי.
למזלם מתברר שברברן כתב לאמא ברברן ונתן לה כתובת של עורכי דין בלונדון.
רמי ומתיא יוצאים ללונדון, מוצאים את עורכי הדין ואלה לוקחים אותם אל הוריו של רמי - משפחת דריסקול.
להפתעתו של רמי, המשפחה כלל אינה שמחה לראות אותו - להפך, הם אדישים כלפיו והוא חש בושה מכך שהוא עצמו אדיש כלפיהם גם הוא.
אביו כולא אותם כל היום בחדרם שמאחור ורק משחרר אותם כדי שייצאו לנגן ולהרוויח כסף.
כל ניסיונותיו של רמי ליצור קשר עם אמו, שלרוב מבלה שיכורה על השולחן, ועם אחיו ואחיותיו, שבעיקר מתעללים בו, עולים בתוהו.
בלילה רמי מבחין באנשים שמביאים למשפחת דריסקול סחורה כלשהי והם גוזרים ממנה תוויות ומסתירים אותה.
רמי מבין שהוא נקלע למאורת גנבים.
הוא בוש בהוריו, בוש בעצמו ומפציר במטיא לעזוב כמה שיותר מהר.
אבל מתיא מסרב לנטוש אותו, וממשיך לטעון שהאנשים האלה אינם יכולים להיות משפחתו של רמי.
יותר מכך, הוא מציע שהוא לא בנו של דריסקול, אלא הילד שדריסקול גנב.
יום אחד מבקר אצל הדריסקולים אדם שנראה עשיר ואציל ושואל את רמי שאלות.
מתיא שומע את השיחה בין האורח לדריסקול ומבין שמדובר בדודו של חברו הוותיק של רמי, ארתור - ג'יימס מיליגן.
רמי נחוש בדעתו למצוא את ארתור ומוצא תירוצים חדשים מדוע הוא לא יכול לעזוב.
הוא עדיין חושש להכיר בעובדה שמשפחת דריסקול אינה משפחתו.
כאשר שני הבנים של דריסקול מלמדים את קפי לגנוב, רמי יוצא באומץ נגד האב: הוא מודיע לו שאם זה לא היה משחק, הוא יטביע את קפי, למרות שהוא מאוד אוהב אותו.
"אני לא רוצה שקפי יהפוך לגנב, בדיוק כפי שלעולם לא אהפוך לגנב בעצמי.
אילו חשבתי שזה עלול לקרות, הייתי מטביע את עצמי יחד איתו בזה הרגע." דריסקול, המופתע מהאומץ ומהתעוזה של רמי, נכנע ומודיע שזה היה רק משחק.
בנסיעה ברחבי אנגליה, במהלך חג, דריסקול ובנו שודדים כנסייה.
הם נמלטים, אך קפי, שאותו קשרו כדי שיזהיר אותם אם יבואו אנשים, נותר מאחור.
קפי נתפס ומוביל את השוטרים לרמי.
רמי מואשם בשוד בכנסייה, אך הוא מסרב לספר את האמת כדי לא להפליל את מי שהוא עדיין חושש שעשויים להיות אביו ואחיו.
הוא מועבר למשפט בלונדון, אך מתיא וחבר שלו בוב מצליחים לארגן את בריחתו.
רמי קופץ מרכבת נוסעת, בוב ומתיא אוספים אותו בעגלה ודוהרים לעיר נמל שבה חונה ספינתו של אחיו של בוב.
שוב על אדמת צרפת, מתיא נחוש בדעתו ללכת לאורך חופי נהרות כדי למצוא את גברת מיליגן "מפני שהיא הייתה כל כך טובה אליך".
רמי רוצה למצוא את ארתור ומסכים לכך.
למעשה מתיא כבר הבין את האמת: רמי הוא לא אחר מאשר בנה הבכור של גברת מיליגן.
דריסקול חטף אותו ממנה בהזמנת הדוד, שרצה לזכות בכל הירושה של אחיו המנוח.
תוכניותיו השתבשו כאשר נולד לגברת מיליגן בן נוסף, אך הילד היה כל כך חולה שג'יימס מיליגן רק חיכה שהוא ימות.
אבל גברת מיליגן הצילה את בנה פעם אחר פעם ותמיד חיפשה את בנה האובד.
המחשבה שהוא הנה של דברת מיליגן חולפת גם בראשו של רמי, אבל היא כה מופרכת וכה טובה מכדי להיות אמיתית, שהוא אינו מרשה לעצמו לחשוב על כך.
במסעם הם עוברים שוב בדרזי, אבל הדודה קטרין וליז כבר לא שם: בעלה של הדודה טבע, קטרין נסעה לטפל בילדים במקום אחר, וליז עברה לגור עם גברת מיליגן על ה"ברבור".
רמי ומתיא מבינים שגברת מיליגן יצאה לבלות את הקיץ בשווייץ והם ממהרים לעיר ווה, שם היא אמורה לשכור בית.
הם שרים בקולי קולות בכל רחבי ווה, אך ללא תוצאות במשך ימים רבים, עד שהם כבר כמעט מאבדים תקווה.
יום אחד רמי שר ברחוב את שירו הנפוליטני ולפתע הם שומעים צעקה וקול חלש ולא מוכר מתחיל לשיר יחד איתו.
הם רצים לקראת הקול ומוצאים את ליז.
ליז, שלא יכלה לספר לאיש על רמי וכבר חשבה שבעזיבתה איבדה אותו לנצח, שכן רמי לעולם לא יוכל לנחש היכן היא נמצאת, מצאה שוב את קולה כששמעה שהוא חזר אליה.
מתיא הולך מיד אל גברת מיליגן ומספר לה את סיפורו של רמי.
גברת מיליגן מקבלת מכתב הודאה מדריסקול, היושב בכלא, ואמא ברברן מביאה לה את החיתולים של הילד שהיא גידלה.
כך מתאחד רמי סוף כל סוף עם אמו ועם אחיו.
"מעתה", אומרת לו גברת מיליגן - אמא - "לנצח תחיה עם אמך, עם אחיך, ועם אלה" - היא הצביעה על ליז ועל מתיא - "שאהבו אותך כשהיית אומלל."
הפרק האחרון מתרחש כעשר שנים לאחר מכן.
רמי וליז חוגגים את הטבלתו של בנם הבכור מתיא ומזמינים אליהם את כל המשפחה הגדולה והחברים לחגוג עמם, ביניהם מתיא, שהפך לכנר מפורסם ונערץ.
רמי ומתיא מנגנים לכבוד המשפחה וקפי הזקן אוסף את הכסף לצלוחית כמו בימים עברו.
את כל הכסף תורם רמי לבית מחסה עבור ילדים המנגנים ברחובות.
רמי (Rémi) - ילד אסופי שנמכר למאלף חיות נודד.
ילד נבון, סקרן, אמיץ-לב ונאמן.
בן שמונה בתחילת הסיפור, בן שלוש עשרה בסופו.
אמא ברברן (Maman Barberin) - האיכרה הטובה שגידלה את רמי כבנה.
ז'רום ברברן (Jérôme Barberin) - בעלה, האיש שמצא את רמי התינוק אך כעת כבר אינו רוצה בו, משום שאינו מסוגל לפרנס אותו.
ויטאליס (Vitalis) - מאלף חיות נודד ואציל נפש המסתיר סוד והופך דמות אב לרמי.
קפי (Capi) - פודל לבן, חכם מאוד, ראש להקת החיות וידיד נאמן לרמי.
זרבינו ודולצ'ה (Zerbino, Dolce) שני הכלבים הנוספים בלהקה.
טוב-לב (Joli-coeur) - קוף חכם אך בעל מזג סוער.
גברת מיליגן (Madame Milligan) - גברת אנגלייה עשירה, אלמנה שנודדת עם בנה החולה והמשותק בנהרות צרפת ומצליחה להחזיקו בחיים בכוח אהבתה וטיפולה המסור.
ארתור (Arthur) - בנה החולה של גברת מיליגן, צעיר בשנה מרמי.
הופך לחברו הראשון של רמי.
גרופולי (Garofoli) - אדון המעביד ילדים בפרך ומתעלל בהם, מפלצת שהתעללות בילדים גורמת לו עונג.
מתיא (Mattia) - ילד איטלקי שאמו מוכרת אותו לגרופולי כי היא זקוקה לכסף, מוזיקאי מחונן שמצטרף לרמי במסעו והופך לאחיו.
פייר אקאן (Pierre Acquin) - גנן מכפר ליד פריז, אלמן ואב לארבעה ילדים המאמץ את רמי לבנו.
אטיינט (Étiennette) - בתו הבכורה של אקאן, בת 14, שמאז מות אמה הפכה לאחיה ולאחותה אם, מטפלת ומנהלת משק בית.
אלקסי (Alexis) - בנו הבכור של אקאן
בנז'מן (Benjamin) - בנו הצעיר של אקאן
ליז (Lise) - בת הזקונים של אקאן, בת חמש-שש, אילמת אך נבונה מאוד.
בינה לבין רמי נוצר קשר מיוחד.
דודה קטרין (Catherine) - אחותו של פייר אקאן, אישה מעשית ועניינית ששכלה את רוב ילדיה.
הדוד גספר (Gaspard) - אחיו של פייר אקאן, כורה מהעיר וארס
המורה (Magister) - משנע זקן במכרה בווארס
אספינאסו (Espinassous) - מעצב שער ומורה למוזיקה מן העיר נאנט, המנסה לשכנע את מתיא להישאר אצלו ולרכוש השכלה.
דריסקול (Driscoll) - גנב בריטי הטוען שהוא אביו של רמי
גברת דריסקול - אשתו השיכורה
אלן ונד (Allen, Ned) - שני בניהם, המתעללים ברמי ללא הרף.
אנני (Annie) - בתם הבכורה של הדריסקולים, כנראה בת גילו של רמי, שמתעללת בו ומפגינה את סלידתה כלפיו כל הזמן.
קייט (Kate) - בתם הקטנה של הדריסקולים, כבת שלוש, המרשה לרמי ללטף אותה בתמורה לתפוזים.
ג'יימס מיליגן (James Milligan) - אחיו של בעלה המנוח של גברת מיליגן, אדם לא נעים המתעניין ברמי.
בוב (Bob) - חבר של מתיא מהימים שבהם עבד בקרקס.
ועם זאת הספר שזור אהבה ותקווה.
חלומם הגדול של הילדים האלה הוא שיופיע בחייהם אדם שיאהב אותם ושהם יוכלו להעניק לו אהבה בתמורה; מחווה קטנה של חסד עשויה לשנות את חייהם לעד ולהעניק להם קרן אור ואהבה, שהם יידעו להעריך עד סוף ימיהם.
בתרבות העברית נזכר הספר, במיוחד בתרגום הארכאי שלו, כבעל ערך נוסטלגי רב וכח לגשר בין דורות.
באין משפחה, תרגם יהושע חנא רבניצקי, הוצאת אמנות פרנקפורט על המיין, 2 כרכים, 346 ו-423 עמודים, תרפ"ג 1923. הדפסה חוזרת 1966, תל אביב.
בלי משפחה, תרגמו אברהם א.
עקביא ויעקב עדיני, הוצאת יזרעאל תל אביב, 402 עמודים, 1964. הדפסות חוזרות בשנים 1969 ו-1977.
תרגום מיכה פרנקל, הוצאת מ.
תרגום אליעזר כרמי, הוצאת רביבים תל אביב, עיבוד לילדים, תש"ם 1980, 32 עמודים.
רמי - ילד של אף אחד, תרגום מריאנה קאן, הוצאת אריה ניר, תש"ף, 2019, 536 עמודים.
הסדרה עובדה לכמה סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, להלן חלק מהם:
Sans famille (France 1981) - IMDb - סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים בכיכובה של פטולה קלארק - הוקרנה בישראל בערוץ 1
בישראל הוכנה סדרת תסכיתי רדיו המבוססת על הסדרה אשר שודרה במסגרת תוכנית הרדיו חתול בשק.
פתרון התלמוד הוא שהפעולה שגורמת לתחולה והתחולה עצמה מתרחשות באותו הרגע.
אחת הפעמים בהן מתעורר הפרדוקס, היא כאשר אדם נותן גט שחרור לעבדו; על פי הכלל מה שקנה עבד קנה רבו, עבד אינו מהווה ישות משפטית עצמאית ואינו יכול להיות בעלים על שום דבר.
כיוון שכך, אין לעבד את האפשרות לקבל את הגט ההופך אותו לאדם חופשי, כי כל עוד הוא עבד- כל מה שמגיע לרשותו, שייך לבעליו.
כדי לפתור את הפרדוקס הזה, קבעה ההלכה כי "גיטו וידו באין באחד", כלומר, באותו רגע שבו ניתן גט השחרור לעבד ניתנת לו גם "ידו"- היכולת המשפטית להחזיק דברים, וכך יכולים עבדים כנעניים להשתחרר.
פרדוקס דומה אשר ניתן לו בגמרא אותו הפתרון, קיים גם בגירושין, במקרה בו אדם זרק גט לחצר הנמצאת בבעלות אשתו.
כעת, הואיל וּלְבעל יש קניין פירות בנכסי אשתו, לא תוכל האישה לקבל את הגט.
אותו פתרון ניתן גם במקרה זה וגט האישה וחצרה "באין כאחת" וכך ניתן לגרש גם באופן זה.
לדעת קצות החושן ניתן להשתמש בכלל "באין כאחד" רק בשחרור עבד או בגירושי אישה, אך לא ניתן להקנות על ידי כך.
כך לדוגמה, לא ניתן לכתוב שטר קניין ולהניח בחצרו של המקנה כדי להקנות חצר זו עצמה.
בגט שחרור של עבד ובגירושי אישה לעומת זאת, אין צורך לזכות בגט ובשטר אלא רק שיהיה מונח בידו, שכן לא שייך לזכות בעל כרחו של אדם, ואילו גט ניתן לכתוב בעל כרחה של האישה.
באיירן מינכן היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר מינכן שבמדינת בוואריה המתמודדת בבונדסליגה וביורוליג.
הקבוצה נוסדה ב-1946 כחלק ממועדון הספורט באיירן מינכן.
ימי התהילה של הקבוצה כללו זכייה בשתי אליפויות ובגביע אחד.
בשנות ה-90 וב השתתפה הקבוצה בבונדסליגה רק בעונת 2004/05, ובסיום עונת 2010/11 חזרה לליגה הבכירה לאחר שזכתה באליפות הליגה הגרמנית השנייה בכדורסל.
בעונת 2012/13 הגיעה באיירן לחצי גמר הגביע הגרמני ולסדרת חצי גמר הפלייאוף בבונדסליגה, ובעונת 2013/14 זכתה באליפות גרמניה לאחר ניצחון 3–1 על אלבה ברלין בסדרת הגמר.
במסגרת האירופאית השתתפה הקבוצה בעונת 1968/69 בשלב המוקדמות של גביע המחזיקות.
בעונת השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוקאפ.
החל מעונת משתתפת הקבוצה ביורוליג.
בעבר הקבוצה אירחה את משחקיה בהיכל רודי זדלמאייר, שנחנך בשנת 1970 ואירח את תחרות האירוויזיון בשנת 1983. ההיכל קיבל בשנת 2011 את שם נותן החסות (יצרן הרכב "אאודי") ונקרא אאודי דום, המכיל 6,700 מקומות ישיבה.
מאז 2024 משחקת הקבוצה ב-SAP גארדן במינכן, שנחנך באותה שנה.
בָּאֵל נָשִׂים מִבְטַחֵנוּ הוא המוטו הלאומי של ארצות הברית.
הוא אומץ רשמית בחוק כמוטו בשנת 1956, בהחליפו את המוטו הלא רשמי, מתוך רבים אחד, שהתנוסס על החותם הגדול של ארצות הברית מאז 1782. "באל נשים מבטחנו" הוא גם המוטו של מדינת פלורידה, ומופיע גם בדגל ג'ורג'יה ובדגל מיסיסיפי.
בנוסף, בגרסתו הספרדית En Dios Confiamos, הוא המוטו של ניקרגואה.
מקורו של המוטו הוא ככל הנראה בהמנון הלאומי של ארצות הברית: "הדגל זרוע הכוכבים", שבו מופיעה בבית הרביעי השורה: .
בשנת 1861, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שבה סערו הרגשות הדתיים, עתרו כמרים פרוטסטנטים במכתב למחלקת האוצר של ארצות הברית בבקשה להוסיף אמרה אשר תכיר ב"אל הכל-יכול" בחלק מן המטבעות המוטבעים במדינה.
אחד המניעים לכך היה להצהיר כי אלוהים הוא בצדו של האיחוד במלחמה.
בתגובה הורה מזכיר האוצר, סלמון צ'ייס, למנהל מטבעת ארצות הברית, ג'יימס פולוק, להכין עיצובים שיכללו ביטויים דתיים מסוג זה.
עד אותה עת הגדיר החוק האמריקני את ההתקנים והמוטואים שניתן היה להטביע על המטבעות, אולם ב-1864 שונה החוק, ומזכיר האוצר הוסמך להורות לכלול את הביטוי במטבעות סנט ושני סנט.
במרץ 1865 חוקק חוק נוסף שהסמיך את מנהל המטבעה, באישור מזכיר האוצר, לכלול את המוטו במטבעות זהב וכסף.
חוק המטבע משנת 1873 הסמיך את מזכיר האוצר לכלול את המוטו ובלבד שיהיה על המטבע מקום לכך.
ההופעה של המוטו על גבי המטבעות האמריקניים, עם זאת, לא הייתה רציפה מאז, והיו שנים שבהן הוא לא הופיע על מקצתם.
רק מ-1938 נשאו כל המטבעות האמריקניים מוטו זה.
בשנת 1956, בשיאה של המלחמה הקרה, חוקק הקונגרס חוק שקבע את המוטו למוטו לאומי רשמי.
שינוי זה הונע בחלקו על מנת להבדיל את הקומוניזם, שקידם את האתאיזם, מדמוקרטיות המערב שהיו ברובן נוצריות.
החוק נחתם על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-30 ביולי, והמוטו הוסף בהדרגה לשטרות הכסף האמריקניים.
סעיף 302 בסימן 36 בקודקס האמריקני קובע: "'באל נשים מבטחנו' הוא המוטו הלאומי".
בשנת היובל לחקיקת החוק אשרר הקונגרס את היות "באל נשים מבטחנו" המוטו הלאומי.
סקר גאלופ מ-2003 הראה כי 90% מהאמריקנים תומכים במוטו זה כמוטו הלאומי.
קיימת מחלוקת בארצות הברית בעניין חוקתיות הקביעה בחוק של המוטו "באל נשים מבטחנו" כמוטו לאומי, שכן התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית קובע הפרדת הדת מהמדינה וחופש דת.
בעוד המתנגדים למוטו טוענים כי התיקון הראשון אוסר כל חקיקת חוק הנוגע למיסוד דת, התומכים בו טוענים כי מוטו מושרש זה אינו מהווה קושי חוקתי, שכן הוא אינו כופה ואינו מבכר דת אחת על פני אחרת.
הטענה המרכזית של המתנגדים למוטו היא שהוא מקדם אמונה כלשהי באל – תאיזם, על חשבון השקפות אתאיסטיות וחילוניות, ולא זו אף זו, אלא שהמוטו, שייתכן שמקורו בכתבים דתיים כמו התנ"ך, מקדם השקפה מונותאיסטית על חשבון דתות אחרות כבודהיזם, ויקה, זורואסטריות או הינדואיזם, שבהן מספר האלים שונה מאחד.
למרות התנגדות זו, כל העתירות והתביעות שהוגשו בעניין נדחו ובית המשפט השאיר את מעמדו החוקי של המוטו על כנו.
באותו אופן, הצהרת הנאמנות לדגל ארצות הברית, אשר כוללת התייחסות ל"אומה אחת תחת האל", נחשבת כלא מפרה את התיקון הראשון.
באשר להטבעת המוטו על מטבעות, נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, גרס כי מדובר בכפירה לכתוב את המילה "אל" על כסף.
באלאט (בטורקית: balat) היא השכונה היהודית העתיקה של איסטנבול.
היא ממוקמת בצד האירופאי של איסטנבול, בעיר הישנה ליד קרן הזהב.
נראה שמקור השם במילה היוונית העתיקה palation, שהתגלגלה ללטינית בצורה palatium ופירושה "ארמון".
בשנת 1492 גירשו איזבלה הראשונה ובעלה פרננדו השני מלכי ספרד את יהודי ספרד.
בעקבות הגירוש הגיעו יהודים רבים לתחומי האימפריה העות'מאנית, ומפני שאיסטנבול הייתה עיר הבירה של האימפריה, התיישבו בה יהודים רבים.
יהודים אלו הקימו את באלאט במאה ה-15.
מבנה הבתים שנשתמרו הוא בדרך כלל בצורה זהה.
לבתים אלו לרוב שלוש קומות, חזית קדמית צרה, וחלונות.
בשכונה מבני ציבור רבים ששירתו את בני הקהילה היהודית, אך לאחר שיהודים רבים עזבו את המקום ועברו לארץ ישראל, הם משמשים גם את שאר האוכלוסייה שאינה יהודית.
בין מבני הציבור נמצא גם בית החולים אור החיים.
באזור זה היו בעבר 19 בתי כנסת, ומתוכם רק שניים פעילים גם כיום (אחרידה וקהל ימבול).
במהלך המאה 18 וה-19 פעלה בשכונה ישיבה, שבראשה עמד גם רבי אליהו עניו.
בָּאיְמוֹק (בסרבית קירילית: Бајмок, בגרמנית: Nagelsdorf) הוא כפר בסרביה בשטח הרשות המקומית סובוטיצה אשר במחוז באצ'קה הצפוני שבפרובינציית וויבודינה.
הכפר נוסד ככל הנראה בראשית המאה ה-15 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
בהמשך מתועד הכפר בתעודות מתקופת מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
בראשית המאה ה-16 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) התחוללו באזור קרבות בין העות'מאנית לצבא ממלכת הבסבורג שהובילו לפגיעה קשה באוכלוסייה.
בראשית המאה ה-18, ננטש הכפר מתושביו ורק בשלהי המאה שבו להתיישב בו, בעיקר מהגרים ממוצא הונגרי.
בהמשך, נשלט היישוב על ידי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית ולמקום הגיעו מתיישבים ממוצא גרמני.
בתקופה זו נקרא הכפר נָגֶלְסְדוֹרְף.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באימוק נמסר לחזקת הונגריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה אופאטין בשטחי סרביה.
קהילה יהודית התקיימה בבאימוק מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1896 הוקם בית הכנסת וכן תלמוד תורה.
ב-1880 התגוררו בבאימוק 253 יהודים.
בראשית ימי הקהילה עסקו בניה בחקלאות ובהמשך במסחר.
מקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר כ-50 משפחות יהודיות.
ב-1931 נמנו בבאימוק 131 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 142 נפשות.
מבנה בית הכנסת חרב ב-1948.
באלאז' ג'וג'אק (בהונגרית: Balázs Dzsudzsák; נולד ב-23 בדצמבר 1985) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בדברצן בעמדת הקיצוני.
ביחד עם גאבור קיראי, ג'וג'אק הוא שיאן ההופעות של נבחרת הונגריה בכל הזמנים.
ג'וג'אק גדל במחלקת הנוער של דברצן, ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת ושיחק 2 משחקים.
בעונתו השנייה בקבוצה הבוגרת הוא שותף בעשרה משחקים והבקיע שני שערים.
בעונתו השלישית בקבוצה הפך לשחקן הרכב ועם 7 שערים ב-23 משחקים, עזר לקבוצה לזכות באליפות שלישית ברציפות כאשר זו האליפות הראשונה שבה ג'וג'אק מהווה גורם משמעותי.
על פי ההסכם המקורי, הוא היה אמור להצטרף בסיום העונה, אבל בסופו של דבר הצטרף למועדון בינואר .
ב-12 בינואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–1 נגד פיינורד.
מחזור לאחר מכן הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בהולנד בתיקו 1-1 נגד ולנו.
עד לסיום העונה הוא כבש עוד 4 שערים וזכה עם פ.ס.וו.
את עונת סיים כמלך הבישולים עם 15 בישולים, וסגן מלך השערים של הליגה עם 17 שערים אחרי לואיס סוארס.
ב-12 ביוני 2011 חתם ג'וג'אק באנז'י מחצ'קלה מליגת העל הרוסית ל-4 שנים תמורת תשלום שלא פורסם.
ב-6 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–2 נגד טום טומסק.
ב-27 באוגוסט 2011 שבר את עצם הבריח במהלך משחק הליגה נגד רוסטוב, וגמר את העונה.
ב-12 בינואר 2012 חתם ג'וג'אק חתם בדינמו מוסקבה תמורת 19 מיליון אירו, ובכך הפך לשחקן ההונגרי היקר ביותר אי פעם.
ב-9 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד צסק"א מוסקבה.
את שער הבכורה שלו עבור דינמו הוא הבקיע נגד טרק גרוזני.
ב-26 באוגוסט 2012 הבקיע שער ובישל שניים נוספים בניצחון 2–3 נגד לוקומוטיב מוסקבה.
ג'וג'אק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה ב-2 ביוני 2007 במשחק ידידות נגד .
ב-24 במאי 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2–3 נגד אותה .
ב-12 באוקטובר 2010 הבקיע את שער הניצחון עבור נבחרתו בדקה ה-94 נגד .
באים לבנקאים היא קבוצה שהוקמה על ידי עורך הדין ברק כהן וערן ורד בסוף שנת 2014, ועסקה במחאה נגד ראשי הבנקים הגדולים בישראל, כולל בדרך של הטרדת בני משפחותיהם.
הקבוצה מחתה על ההתנהלות של הבנקים בישראל כלפי לקוחותיהם, במיוחד במקרים של גביית חובות מחייבים קטנים באמצעות הליכי הוצאה לפועל.
חברי התנועה ארגנו הפגנות וקריאות מחאה כלפי בכירים מתחום הבנקאות בישראל ובהם מנכ"לית בנק לאומי רקפת רוסק עמינח, מנכ"ל בנק הפועלים ציון קינן ובעלת השליטה בבנק הפועלים שרי אריסון.
נגד כהן ואחדים מחברי הקבוצה הוציאו בתי המשפט צווי הרחקה מכיוון שפעילותם גלשה להטרדה מאיימת.
נגד אחדים מחברי הקבוצה הוגשו כתבי אישום, ושלושה מהם הורשעו בהסדר טיעון.
כהן הקים את "באים לבנקאים" בעקבות הליך משפטי שמנוהל נגדו על ידי בנק לאומי, עקב חוב שלא פרע.
מאז שנת 2000 נפתחו נגד כהן 11 תיקי הוצאה לפועל, בין היתר עבור הלוואה שנטל לרכישת מכונית בעלות של 210,000 ש"ח.
לטענת כהן, במסגרת האמצעים שבהם נקטו נציגי בנק לאומי לגביית החוב, הם הגיעו לחברתו לחיים וניסו לקחת את רכושה כדי להיפרע מריבית שצבר כהן עצמו על חוב בגובה של כמה עשרות אלפי שקלים, כולל פסנתר שהיה שייך לה עוד לפני שהכירה את כהן.
לטענתו של כהן הוא ניסה להגיע להסדר עם נציגי הבנק והגיש סעד הצהרתי כי מדובר ברכוש של חברתו.
השופט נענה לבקשה והכריז על עיכוב הליכים, אולם תוך כדי עיכוב ההליכים נציגי הבנק הגישו בקשה לשפעול הליכים כדי להמשיך בגבייה באמצעות עיקול רכושה של חברתו.
צעדים אלו גרמו לכהן לצאת למאבק נגד הבנקים.
באוקטובר 2014 פרסם כהן פוסט בפייסבוק שסימן את תחילת המחאה, הקים עמוד פייסבוק ייעודי ואתר אינטרנט שנקרא "באים לבנקאים" והחל לפרסם את פעולות המחאה נגד אישים מתחום הבנקאות הישראלית.
פעולותיהם הראשונות של "באים לבנקאים" כוונו נגד מנכ"לית בנק לאומי רקפת רוסק עמינח.
כהן, יחד עם פעילים נוספים שתיעדו את הפעילות, הגיעו לביתה וקראו קריאות מחאה כלפי רוסק עמינח.
אישים נוספים שהיוו מטרה לפעילות המחאה של הקבוצה היו: ציון קינן, מנכ"ל בנק הפועלים; זמיר דחב"ש, הממונה על יחסי הציבור של בנק הפועלים ושל איגוד הבנקים בישראל; לילך אשר טופילסקי, מנכ"לית בנק דיסקונט; משה פרל, מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל; ושרי אריסון, בעלת השליטה בבנק הפועלים.
מספר פעמים הטרידו פעילי הקבוצה קרובי משפחה של הבנקאים.
הם הגיעו לבתיהם של הבנקאים, התקשרו בטלפון לקרובי משפחה שלהם, ובמקרה אחד הגיעו לבית הספר של בתה של רוסק-עמינח, מלווים בצוות צילום של ערוץ 10 ומצוידים בעלונים ומגאפון, וכינו את אמה "גנבת".
בחודש אפריל 2015 גייסו "באים לבנקאים" 37,250 ש"ח למימון פעילותם, שהתקבלו מכ-200 תורמים.
הכסף יועד לרכישת ציוד צילום ותקשורת, מיקרופונים ומצלמות נסתרות, רכישת מדיה פרסומית בפייסבוק וביוטיוב לטובת קמפיינים ציבוריים, ומימון שלושה חודשי פעילות.
ביולי 2017 קראו אנשי הקבוצה להוריד את "Pepper", האפליקציה החדשה של בנק לאומי ולדרג אותה מיד באופן שלילי, כדי להעניש את הבנק.
מגזין TheMarker פרסם דירוג של 100 האנשים המשפיעים בישראל לשנת 2015, שבו כהן ופעילי הקבוצה דורגו במקום ה-77.
המאבק המשפטי בין המערכת הבנקאית לאנשי הקבוצה
נציגי הבנקים השונים והיחצ"ן זמיר דחב"ש פנו לבית המשפט בבקשה להגנה מהטרדותיו של ברק כהן.
השופטת טל לוי הורתה על צו מניעת הטרדה מאיימת למשך 6 חודשים נגד ברק כהן ופעיל אחר מקבוצת "באים לבנקאים".
הצו הוצא לבקשת מנכ"לית בנק לאומי שטענה כי הפעילות מטרידה ופוגעת בבנותיה.
בנוסף, הוצא צו הרחקה לעו"ד ברק כהן ממנכ"ל בנק הפועלים ציון קינן, כולל איסור תקדימי על קיום מחאה כנגדו באינטרנט וברשתות חברתיות, ומזמיר דחב"ש ובני משפחתו.
ביולי 2015 הגיש בנק לאומי בקשה להכרזה על ברק כהן כפושט רגל ולשלילת רישיון עריכת הדין שלו.
כהן הגיש במקביל קובלנה פלילית כנגד רקפת רוסק עמינח, מנכ"לית בנק לאומי, וכנגד חוקר פרטי המועסק על ידי הבנק, בגין עבירות איומים, פגיעה בפרטיות ולשון הרע.
ביולי 2015 הוצא צו הרחקה זמני לבקשתו של ציון קינן נגד יגאל רמב"ם, לצורך הרחקתו מחתונת נכדתו של יצחק תשובה ובנו של ציון קינן, בכפוף לדיון בית משפט שהיה אמור להתנהל בנושא.
באוגוסט 2015 נידונה בבית המשפט בקשה להרחקת הפעיל ערן ורד מרקפת רוסק עמינח וציון קינן והחרמה של רחפן שברשותו.
הבקשה נדחתה, בנימוק שלא הוכח שוורד היה מעורב בפעילות אסורה.
בספטמבר 2015 נידונה בקשה לפי פקודת בזיון בית המשפט, אשר בה נטען על ידי זמיר דחב"ש כי ברק כהן הפר צו בית משפט קודם בעקבות הגעה של פעילים אחרים לביתו, אשר הפגינו באמצעות מגאפון.
הבקשה נדחתה על ידי השופטת, בנימוק שמנגנון האכיפה הראוי הוא פנייה למשטרת ישראל.
באוגוסט 2015, הוסרו דף הבית של אתר "באים לבנקאים" ודף הפייסבוק מרשימת תוצאות החיפוש גוגל ישראל בהתאם לצו משפטי שבית המשפט אסר את פרסום תוכנו.
כחודשיים לאחר מכן פנה ערן ורד לבית המשפט בתביעה שחברת גוגל תחזיר את האתר לתוצאות החיפוש.
מאוחר יותר חזר האתר לרשימת התוצאות.
בספטמבר 2015 הוסר דף הפייסבוק של "באים לבנקאים" על ידי הנהלת פייסבוק.
בתגובה קרא ורד לקיים אירוע מחאה מול ביתה של מנכ"לית פייסבוק ישראל, עדי סופר תאני.
דף פייסבוק שבו הופיעה קריאה זו הוסר, והפרופיל של ורד נחסם לשבוע.
בדצמבר 2015 הגישה קבוצת "באים לבנקאים" תביעה, בדרך של המרצת פתיחה, נגד "פייסבוק" וראשי הבנקים, בדרישה להחזרתו לפעילות של דף הפייסבוק של הקבוצה.
התביעה נדחתה בנימוק ש"באים לבנקאים" אינם בגדר אישיות משפטית.
עקב הפעולות שניהל ברק כהן, הגישה נגדו ועדת האתיקה של מחוז תל אביב והמרכז בלשכת עורכי הדין בישראל קובלנה משמעתית לבית הדין המשמעתי ביולי 2016. בדצמבר 2016 הגישה פרקליטות מחוז ת"א כתב אישום נגד כהן וחברים נוספים בגין עבירות של קשירת קשר לביצוע פשע, פגיעה בפרטיות ועוד.
במהלך המשפט הוצא צו הרחקה לנאשמים מרוסק-עמינח ומקינן.
באוקטובר 2017 נענתה בקשת ברק כהן להחליף את השופט בתיק, דניאל בארי, לאחר שהתברר כי הוא חבר קרוב של אביו של התובע, ארז ריכטנברג.
במאי 2017 החליט בית הדין המשמעתי בלשכת עורכי הדין להשעות את כהן לשנה וחצי מעיסוק כעורך דין בשל כתב האישום שהוגש נגדו.
ביולי 2017 נדחה ערעורו של כהן.
במאי 2019 הודיעה הפרקליטות לבית משפט השלום בתל אביב כי חתמה על הסדר טיעון עם ברק כהן וחברי קבוצת "באים לבנקאים", שמביא למחיקה של מרבית האישומים שהוגשו נגדם.
במסגרת ההסדר הודו כהן ושני נאשמים נוספים בפגיעה בפרטיות.
בנובמבר 2019 גזר בית המשפט על ברק כהן שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס של 20,000 ש"ח.
גם על שני המורשעים האחרים נגזרו עונשי מאסר על תנאי.
באין מולדת הוא סרט דרמה ישראלי מ-1956 בבימויו של נורי חביב.
זהו הסרט הישראלי הראשון שצולם בצבע והראשון שעוסק בעליית יהודי תימן לישראל.
מסיבה זו, ומכיוון שהשתמש בשפה קולנועית שהושפעה מהקולנוע המצרי, נחשב הסרט לחתרני ופורץ דרך בקולנוע המקומי.
עלילת הסרט מתרחשת ב־1926, בתימן.
נעמי (שושנה דמארי), נחטפה בילדותה בידי מוסלמים, שגם הרגו את הוריה, שמה שונה לנעמה והיא גודלה כמוסלמית העובדת כרקדנית וכזמרת במועדוני לילה.
קבוצת יהודים קטנה מחליטה לעלות לארץ ישראל על רקע התעמרויות של ערביי הסביבה.
נעמה, אשר מגלה את שורשיה, מצטרפת לקבוצה במסעה לארץ הקודש אחרי פגישה מקרית עם רועה צאן יהודי ועם ילד יהודי שהוריו נטבחו.
קבוצת היהודים מונהגת על ידי שליח ציוני ממוצא מזרחי שהגיע מארץ ישראל.
היהודים נתקלים בצרות שונות בדרכם המפרכת במדבר, אך סוף המסע טוב והם מגיעים אל הארץ המובטחת.
שושנה דמארי, שייקה אופיר, סעדיה דמארי, איתן פריבר, כדורי שהרבני, עמוס אריכא, אילן עובדיה, אופירה נבון, ורה גולדמן, שלמה בשמי וירוחם כהן.
הבמאי נורי חביב עלה לישראל ב-1954.
יחד עם שלושה מאחיו הקים את אולפן ההסרטה "אולפני חביב" בהרצליה.
לאחר הקמת האולפן ניגש מיד להפקת הסרט בסוף 1954, שהעבודה עליו הסתיימה ב-1956.
האחים הצליחו לגייס 350 אלף לירות ליצירת הסרט, אך לא כיסו את עלות ההפקה.
הסרט היה הראשון שהציג סיפור עלייה מארצות המזרח, והשתמש בשפה קולנועית מעורבת שהושפעה מהקולנוע הערבי, הרוסי והמערבי.
"בכל הסרטים שראיתי אף אחד לא עשה סרט על עדות המזרח, על כמה הם סבלו, על הפוגרומים שהיו נגדם, על איך הם נלחמו וזרקו הכל כדי לבוא לישראל ועל כל הקשיים שהיו להם בדרך".
"נכון, גם היהודים באירופה סבלו, אבל אז אף אחד לא הזכיר מה עבר על היהודים המזרחים.
הרי גם להם לקחו את הרכוש ואת הבתים, וגם מהם הרגו רבים.
כשאני הייתי בן 12 היה בעיראק פוגרום גדול, הרגו הרבה יהודים, זרקו אותם בחפירה גדולה, בלי שמות ובלי כלום, ואף אחד לא עשה סרט על זה".
באֵיסה (בספרדית: Baeza) היא עיר בדרום ספרד, במחוז חאאן (Jaén) שבקהילה האוטונומית של אנדלוסיה.
העיר נמצאת 38 ק"מ צפון מזרחה מחאאן ו-90 ק"מ צפונה מגרנדה.
באיסה, יחד עם העיר השכנה אובדה מהוות דוגמה אופיינית לבנייה ספרדית בסגנון הרנסאנס במאה ה-16. בשל כך הוכרזו ב-2003 כאתר מורשת עולמית.
באיסה ממוקמת במרכזה של פרובינציית חאאן.
היא נמצאת בגובה 769 מטר מעל פני הים, על גבעה גבוהה המהווה חלק מרמת אובדה (Loma de Úbeda).
רמה המפרידה בין עמקי נהר הגואדלקיווויר מצפון ונהר הגוודלימאר בדרום.
בקרבת באיסה התקיים יישוב איברי מבוצר במאות הרביעית והחמישית לפניה"ס.
בתקופה הרומית נקראה ויוטיה Vivatia (ואולי ביאטיה Beatia) ונכללה בפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.
חשיבותה של ויוטיה בתקופה הרומית הייתה במיקומה על הדרך בין מכרות הכסף שבהרי סיירה מורנה לנמלי הים התיכון.
בתקופה הוויזיגותית הייתה בירת דיוקסיה.
תקופת השלטון המוסלמי הייתה תקופת פריחה, שרידים מתקופה זו הם השערים "חאאן" ו"אובדה".
עם התפוררות ח'ליפות קורדובה, בתקופת הטאיפות שהחלה בשנת 1131, עברה באיסה בין שליטים שונים, כולל מלכים נוצריים.
בשנת 1147 נכבשה על ידי אלפונסו השביעי, מלך לאון.
כעבור עשר שנים, ב-1157, נכבשה מחדש על ידי המוסלמים בראשות עבד אל-מואמין הח'ליף הראשון משושלת אל-מוואחידון.
ב-1212 הוקמה טאיפת באיסה שהעיר באיסה הייתה בירתה.
אמיר הטאיפה היה עבדאלה אל באייסי, יליד באיסה שאף כונה "הבאיסי".
התקופה המוסלמית בבאיסה הסתיימה סופית בשנת 1248. באותה שנה בוטלה הטאיפה, ובאיסה סופחה לממלכת קסטיליה.
התושבים המוסלמים גורשו ועברו לגרנדה.
לבאיסה הוענקו הטבות במסגרת "הצ'ארטר של קואנקה" במטרה למשוך אוכלוסייה נוצרית מצפון המדינה.
המאות ה-15 וה-16 היוו תקופות פריחה לכלכלת העיר, מה שאפשר את הבניה המונומנטלית שהיוותה בסיס להכרזת העיר כאתר מורשת עולמי.
ב-1595 נוסדה בה אוניברסיטה (נסגרה במאה ה-19).
המאה ה-17 הייתה תקופת שפל כלכלי, בדומה למצב בספרד כולה, אלא שבאיסה לא התאוששה מהשפל הזה.
לכך נוספה רעידת האדמה של 1755 בה נהרסו רבים מבתי העיר.
באלאז'ו הוא בר ידוע לריקודים והחל משנות ה-1980 דיסקוטק בסביבת הבסטיליה, ברחוב "רו דה לאפ" מספר 9 ברובע האחד עשר של פריז, בירת צרפת.
בימינו "באלאז'ו" מארגן בעיקר ערבי ריקודים לטינים - סלסה פורטוריקניים וריקודים קובניים, אך גם מופעי בורלסקה "גלאם" ו"שיק", ולעיתים גם ערבי "רטרו" עם ריקודים לצלילי אקורדיון כמו בשנות הקמתו.
המקום נפתח בשנת 1935 במקום ה"באל ורנה", על ידי ז'ורז' פראנס, המכונה "ז'ו".
משמו נגזר השם "באלאז'ו", כלומר "באל של ז'ו".
פראנס ניהל קודם לכן באותו רחוב במספר 32 באר בשם "באסטוש".
הוא קנה את המקום של באלאז'ו" מבעליו המבוגרים של המלון "ורנה" ששכן בקומה מעל, אחרי שנמצאה במלון גופה של זונה שנרצחה.
הצייר ממוצא ברטוני אנרי מאהה, לימים המעצב של מולן רוז', נדרש לעצב את פנים הבר.
בהמשך פראנס קנה בית חרושת לרהיטים הצמוד לבית והרחיב את המקום.
ב-18 ביוני 1936 "באלאז'ו" המורחב נחנך עם מופע של הזמרת מיסטנגט וזכה בשנים הבאות להצלחה רבה.
הבאר, שצויד עם אולם בעל 400 מקומות, הצטיין בערבי הריקודים לצלילי האקורדיון ומשך רבים מהבוהמה וגם מאנשי העולם התחתון שבסביבה.
עם הסלבריטאים שפקדו את המקום נמנו הזמרות ארלטי, מרלן דיטריך, הסופרים פרנסיס קרקו, ז'וזף קסל, לואי פרדינאן סלין, מרסל אמה, הבמאי אבל גאנס, העיתונאי פייר לזרף ואחרים.
בימי מלחמת העולם השנייה נסגר הבר.
הוא נפתח שוב ב-24 בדצמבר 1944 והפך שוב למקום מבוקש לבילויים וריקודים.
חזרה לכאן מיסטנגט, באו גם מוריס שבלייה,ז'אן גאסן, ג'נגו ריינהארדט, פיליפ קלה, מרסל סרדאן, גרגורי פק, רוברט מיצ'ם, סופיה לורן ואחרים.
בוצע כאן ריקוד שהולחן על ידי המלחין ג'ו פריווא לכבוד הגעתה של ריטה הייוורת.
ב"באלאז'ו" התקיימה חתונתה של אדית פיאף עם ז'אק פילס.
מולוג'י שר את השיר "רו דה לאפ" של פרנסיס למארק, יליד הרחוב.
בריז'יט ברדו הייתה מגיעה לכאן "אינקוגניטו".
בשנת 1982 עברה הבעלות על הבר לידי רובר לז'א (Lajeat) ובנו, האלוף בגראפלינג ז'אק, המכונה "ג'י קורן".
בהזדמנות זאת הוסב המקום לדיסקוטק והותאמו לו התקליטים, התאורה והסאונד.
לעומת זאת דאגו לשמר את עיצוב הפנים המקורי של אנרי מאהה משנות ה-1930
בשנת 1994 ז'אק לז'א, בעזרת המתאבקים לשעבר רמי בל ודניאל שמיד צלחו לשמור על הרייטינג של המקום.
באותה תקופה הזמר אלבר דה פנאם (אלבר גרינטוש) ארגן ב"באלז'ו" בכל יום שני את הערבים המכונים "Soirée phare de Tout Paris" -("ערב המגדלור של כל פריז" של כל ה"מקושרים" וה"people") ואחר כך הוסיף ערבים דומים גם בימי חמישי.
בשנת 2007 עבר הדיסקוטק שיפוץ נוסף, שוב תוך שימור העיצוב המקורי.
בשנת 2011, שנת ה-75 של המקום, התקיים בו השלב הסופי של תחרות ה די ג'יי של צרפת.
איש טלוויזיה פול ורמוס והערוץ הצרפתי פראנס 3 ארגנו כאן את תוכניות הטלוויזיה "ורמוס כובש את בסטיליה".
ב-2015 הופיעה ב"באלאז'ו" הזמרת הוותיקה רז'ין עם המופע שלה " La Guinguette de Régine".
בכל שנה מתארגן בדיסקותק "שבוע האופנה" עם הפרזנטציות של מעצב האופנה כריסטוף גיארמה וכמו כן הקורסים לזמרה לילידים של ארמנד אלטאי.
באל גנגדהאר טילאק, ששמו בלידה היה קשאב גנגדהר טילאק
(במראטהית: बाळ गंगाधर टिळक; באנגלית: Bāḷ Gaṅgādhar Ṭiḷak), היה פוליטיקאי, הוגה דעות, סופר, פובליציסט ועיתונאי הודי, פעיל חברתי ומחנך, שנאבק למען עצמאות הודו.
נודע גם בכינוי לוקמאניה ("המקובל בעם").
קשאב גנגדהר טילאק נולד בשנת 1865, בעיר רטנגירי, כיום בתחום מדינת מהאראשטרה שבהודו, אז הודו הבריטית.
אביו, גנגדהר רמאצ'נדרה פאנט טילאק, היה מורה ומומחה בשפת הסנסקריט והוא נפטר כשטילאק היה בן 16. טילאק התיתם גם מאמו, פרוואטיבאי, עוד כשהיה בן 10. בערך באותה תקופה עבר אביו לעבוד ולגור בפונה, מה שאפשר לבנו חינוך ברמה יותר טובה.
בגיל 16, עוד בימי חייו של אביו, התחתן טילאק עם טפי או טפיבאי, בת לבית באל.
בעקבות נישואיה היא שינתה את שמה לסאטיאבהמאבאי.
אחרי לימודים בבית ספר בפונה למד טילאק בשנים 1873–1877 במכללת דקאן באותה עיר.
הכיר שם פוליטיקאים לעתיד כמו ג.ס.
חאפארדה והתיידד במיוחד עם גופאל גנש אגארקר.
ב-1877 סיים שם טילאק תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות.
לא המשיך במסלול זה לתואר שני והחליט ללמוד גם משפטים במכללה הממשלתית למשפטים במומבאי.
סיים תואר ראשון במשפטים בשנת 1879.
משפחתו השתייכה למעמד הביניים ולדור השמיני של הברהמינים צ'יטפאוואן (יש הטוענים שאבותיהם הקדומים היו מקהילת בני ישראל (הודו)), הענף שאנדילי.
מקור המשפחה היה בכפר צ'יחאלגאון על יד העיר רטנגירי ("הר התכשיטים") והיא החזיקה מדור לדור את התפקיד של מנהיג הכפר ("חוט").
טילאק היה גבר גבוה וחסון, בעל שפם עבות ועור כהה, ולרוב לבש חליפת משי מסורתית של ברהמין.
הוא דגל במעורבות בעניינים הציבוריים.
הוא סבר כי החיים והדת משולבים זה בזה ועל האדם לשרת לא רק את עצמו, אלא גם את משפחתו וקהילתו, את האנושות ואת האל.
ב-1880 הקים טילאק יחד עם המורה הוותיק וישנו שאסטרי צ'יפלונקר (שמת ב-1882) את התיכון האנגלי הפרטי החדש בפונה, שבו לימד מתמטיקה.
התיכון משך תלמידים רבים והפך ליוקרתי.
בשנת 1884 ארגן טילאק בעיר פונה את "חברת החינוך של דקאן" יחד עם עוד כמה מורים, ביניהם אגארקר ומאהאדב בלאל נמג'ושי וזכה לגיבוי מקיר לקיר מבני האליטה ואף מן הממשל הבריטי והמהראני מבארודה.
בעיני מייסדיו מטרת הארגון הייתה לשפר את איכות החינוך בהודו ונועד להקים מערכת לימודים חדשה שתשים דגש על טיפוח הזהות הלאומית והתרבות ההודית.
במסגרת הארגון החדש שולבו התיכון האנגלי החדש וגם מכללה חדשה על שם פרגוסון, המשנה למלך הבריטי במומבאי.
במכללה הזאת, לימד טילאק מתמטיקה, בעוד אדארקר לימד היסטוריה ולוגיקה.
בו זמנית הוא עסק בהפצת רעיון העצמאות של הודו, תוך דגש על תחייתה התרבותית והדתית.
הוא עשה זאת מעל דפי עיתונים שהקים בשנת 1881: "קסארי" ("האריה"), שבועון בשפה המראטהית, אותו ניהל יחד עם אגארקר, ו"מארטהה", שבועון באנגלית.
בעיתונים דן בסוגיות רבות בתחום הפוליטיקה, הדת והמשפטים.
תוך שנתיים הפך "קסארי" לעיתון הנפוץ בהודו ומהאראטה הפך לשופרה של דעת הקהל המלומדת במערב הודו.
ב-1884 נידונו קילאק ואגארקר ל-4 חודשי מאסר אחרי שפרסמו חומר על מעורבות אמו החורגת של המהראג'ה מקולהאפור והשר הראשי (ה"דוואן") שלו בניסיון להדיח את המהראג'ה, בטענה של אי שפיות.
בשנים 1885 ו-1887 נבחר טילאק למועצה המחוקקת של מומבאי.
בשנת 1890, עזב טילאק את עבודתו ב"חברת החינוך של דקאן" כדי להקדיש את עצמו לפוליטיקה בלבד.
טילאק, בן לקבוצה האתנית מראטהי, יליד החבל קונקן, היה המנהיג הראשון של התנועה ההודית לעצמאות, והיה המפורסם שבמנהיגים הפוליטיים ההודים לפני מהטמה גאנדי.
השלטונות הקולוניאליים הבריטים כינו אותו "אבי המהומות בהודו".
בקרב העם כונה "לוקמאניה", כלומר "המקובל בעם" (כמנהיגו).
גאנדי עצמו כינה אותו "אבי הודו המודרנית".
טילאק התנגד בחריפות להמשך נוכחות בריטניה בארצו ודגל בתקיפות ב"סוואראג", "השלטון העצמי" של ההודים.
הוא נודע בציטוט בשפה המראטהית:
"स्वराज्य हा माझा जन्मसिद्ध हक्क आहे आणि तो मी मिळवणारच" ("סוואראג'יה היא זכותי מלידה ואשיג אותה!").
שנודע גם בכינוי לוקמאניה טילאק; שמו בלידה היה קשאב גנגדהר טילאק (23 ביולי 1856 רטנגירי - 1 באוגוסט 1920 מומבאי)
הוא היה הינדואיסט אדוק ושמרן והתקומם נגד הכפייה התרבותית הבריטית שלדעתו גרמה לצעירים ההודים לאבד את זהותם התרבותית.
קרא לחרם על הסחורות המיובאות מבריטניה ועשה מאמצים רבים כדי לגייס את העם למאבק הלאומי.
סבר שרק השחרור מהשלטון הזר יבטיח את פריחתה של הודו: "אם לא נשיג סוואראג' לא תהיה קדמה תעשייתית, אם לא נשיג סוואראג', לא תיתכן שום אפשרות של חינוך לאומתנו...
ללא סוואראג'יה לא יהיה חינוך לנשים, ולא רפורמה תעשייתית".
בשנת 1889 הצטרף טילאק לשורות הקונגרס הלאומי ההודי.
השתתף בכנס במומבאי של המפלגה, כנציג של פונה.
הוא שלל את המתינות שבה נהגה מפלגה זאת במאבק למען השלטון העצמי ודגל בגישה רדיקלית.
לעומת זאת גישתו החברתית הייתה שמרנית.
למשל, על אף שהתנגד לנישואים של ילדים, לא הסכים עם חוק הגבלת הגיל משנת 1891 (Age of Consent Act) שהעלה את גיל הסף לנישואים לבנות מ-10 ל-12 שנים, מכיוון שראה בו חתירה נגד ההינדואיזם ותקדים מסוכן.
בשנת 1896 הוכה אזור מהרשטרה ברעב.
טילאק דרש מהשלטונות הבריטים לקחת אמצעים על מנת להקדים רפואה למכה ולמנוע אסון.
הוא דרש את יישום החוק Famine Relief Code, ביקש הפסקת גביית המיסים על האדמות בתקופת הרעב, היתר לשימוש באדמות הג'ונגל, שילומי משכורות לעובדים המעניקים סיוע לכפרים המוכים ברעב, חלוקת ארוחות חינם למשפחות העניים.
כשנתקל באטימות הבירוקרטים הוא האיץ בתושבים לעמוד באומץ על זכויותיהם.
ארגן מתנדבים כדי ליידע את האוכלוסייה על זכויותיה, לאסוף מידע על ממדי האסון ולשגר אותו לרשויות.
בשלהי שנת 1896 פרצה במומבאי מגפת דבר שהתפשטה לפונה ובינואר 1897 הגיעה לממדים גדולים.
להבדיל מרבים מהאליטה המקומית, טילאק לא עזב את העיר, ביקר במקומות מוכי המגפה עם צוותי התברואה של הרשויות, פתח בית חולים ובית תמחוי לשירות האוכלוסייה.
כוחות הצבא הבריטי הפעילו אמצעי חירום קשוחים שכללו פשיטות לבתים פרטיים, בדיקת הדיירים, פינויים לבתי חולים ולמחנות הסגר, הפקעת חפצים אישיים והשמדתם ואיסור על חולים להיכנס לעיר או לצאת ממנה.
עד סוף חודש מאי 1897 המגפה הייתה תחת שליטה.
אף על פי שאמצעים אלה נלקחו בשיקול דעת ומתוך כוונות טובות, הם נראו בעיני הציבור ההודי מעשי רודנות ודיכוי.
טילאק עצמו הוקיע אותם בעיתוניו.
הוא ציטט את כתבי הקודש "בהגווד גיטא שבו נכתב שאין להאשים את מי שהורג צורר.
ב-22 ביוני 1897 ירו האחים צ'אפקר וחבריהם למוות בנציב הבריטי רנד ובקצין בריטי נוסף, הלוטננט איירסט.
ההיסטוריונים ברברה ותומאס מטקאף סבורים שטילאק ידע את זהות המפגעים והסתיר אותה.
הוא נשפט על הסתה לרצח והטפה לאי ציות לשלטונות (ה"ראג'") ונידון ל-18 חודשי מאסר.
בצאתו מן הכלא במומבאי, התקבל על ידי העם כקדוש מעונה וגיבור לאומי.
יחד עם שותפו למאבק, ג'וזף "קאקה" בפטיסטה, הוא המציא סיסמת מאבק חדשה:"סוואראג' (שלטון עצמי) הוא זכותי מלידה ואשיג אותו".
בשנת 1905 בעקבות חלוקת חבל בנגל, אסטרטגיה שננקטה על ידי הלורד קרזון על מנת להחליש את התנועה הלאומית ההודית, עודד טילאק את תנועת סוואדשי והחרם האנטי-בריטי.
תנועת סוואדשי ("של ארצנו") דרשה מכולם להשתמש אך ורק בתוצרת הודו.
במקביל הועלתה הדרישה להחרים את כל הסחורות הזרות ולהטיל חרם חברתי על כל הודי המשתמש בסחורות זרות.
בעוד שבראש המחנה המתון במפלגת הקונגרס עמד גופאל קרישנה גוחאל, בראש הלאומנים הרדיקלים עמד טילאק, וכן ביפין צ'נדרה פאל בחבל בנגל ולאלה לג'פט ראי בפנג'אב.
בשנת 1907 התנהל הכנס השנתי של מפלגת הקונגרס בסוראט, במדינת גוג'ראט.
בעת הבחירות ליושב ראש החדש של המפלגה פרצו מהומות בין המחנה המתון והרדיקלי.
מפלגת הקונגרס התפצלה לקבוצה רדיקלית בראשות טילאק, פאל ולג'פאט ראי ולקבוצה מתונה.
טילאק ועמיתיו נתמכו גם על ידי לאומנים נוספים כמו אורובינדו גוש ו.א.
בעת חייו נשפט טילאק, בין היתר, שלוש פעמים על ידי הרשויות הבריטיות בהודו, באשמת המרדה: ב-1897, ב-1909 וב-1916. ב-30 באפריל 1908 השליכו שני צעירים בנגלים, פרפוללה צ'אקי וחודירם בוס, פצצה על כרכרה בעיר מוזאפרפור כדי לרצוח את ראש בית המשפט מקולקטה, השופט דאגלס קינגספורד.
בטעות רצחו במקומו שתי נשים שנסעו באותה כרכרה.
צ'אקי התאבד אחרי שנעצר, ובוס הוצא להורג בתלייה.
טילאק לימד בעיתונו "קסארי" סנגוריה על המפגעים וקרא להשכנה מידית של ה"סווראג'" - השלטון העצמי.
השלטונות ראו במאמרו מעשה המרדה והעמידו אותו לדין.
בתום המשפט חבר המושבעים הרשיעו את טילאק ב־7 קולות נגד שניים.
דבר דן אותו לשש שנות מאסר וקנס של אלף רופיות על המרדה והסתה לשנאה גזעית נגד הבריטים.
כשנתבקש במשפט אם יש לו מה לומר, טילאק השיב:
בפסק דינו הביע השופט בקורת חריפה נגד התנהגותו של טילאק.
הוא עזב את האיפוק השיפוטי וגינה את מאמרי טילאק כ"מבעבעים מרוב המרדה", הטפה לאלימות, אישור מעשי הרוצחים.
"אתה מהלל את הגעת הפצצה להודו כאילו זו ישועה.
אני אומר: עיתונות כזאת היא קללה לארץ".
הסנגור שבחר טילאק, העורך הדין המוסלמי מוחמד עלי ג'ינה שעבד במומבאי, לא יכול היה לבטל את הרושם שעשו מאמריו הפולמוסיים של טילאק ושהיוו ראיות נגדו.
טילאק ריצה את העונש במנדלאי בבורמה בשנים 1908–1914. בעת המאסר המשיך לקרוא ולכתוב, ולפתח את רעיונותיו על המאבק לשחרור הודו.
באותה תקופה הוא כתב את "גיטא רהסיה", פירושו לבהגוואד גיטא.
טילאק השתחרר מן הכלא ב-16 ביוני 1914.
בין מגניו במשפטים היו עורכי הדין מוחמד עלי ג'ינה (לעתיד נשיא פקיסטן הראשון) ודויד סולומון אירולקר מקהילת הבני ישראל (הודו).
בעת כליאתו לקה טילאק בסוכרת.
אחרי שחרורו חזר לפעילותו פוליטית במסגרת מפלגת הקונגרס.
ייתכן כי שנות הכלא והמחלה ריככו במשהו את עמדותיו.
עם פריצת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 שיגר טילאק מברק למלך-הקיסר ג'ורג' החמישי והביע בו את תמיכתו ואת רצונו לעזור בגיוס לוחמים לצד בריטניה.
הוא קיבל בברכה את "חוק המועצות ההודי" (The Indian Councils Act) שנודע כ"רפורמות מינו-מורלי" ושאושר בפרלמנט הבריטי במאי 1909. הוא ראה בו "הגברת האמון ההדדי בין השלטון והנשלטים".
הוא השתכנע כי מעשי האלימות הפחיתו יותר משהגבירו את קצב הרפורמות הפוליטיות הנחוצות להודו.
טילאק חפץ להתפייס עם מפלגת הקונגרס ולנטוש את דרישתו ל"פעילות ישירה" והסכים עם גישת יריבו גוחאל לפעול על ידי "אמצעים חוקתיים בלבד".
בשנת 1920 נבחר כיושב ראש מפלגת הקונגרס.
עם זאת ניסה לשכנע את מוהנדס גאנדי לנטוש את רעיון אי האלימות המוחלט (אחימסה המוחלט) ולשאוף להשגת השלטון העצמי - ה"סווארג'יה" בכל האמצעים.
גאנדי, אף-על-פי שכיבד את טילאק כ"גורו" שלו, לא שינה את דעתו.
"הליגה למען השלטון העצמי של כל-הודו"
בשנת 1916 בכנס הקונגרס הלאומי ההודי בלוקנו הצטרפו שוב טילאק וחסידיו למפלגה.
חאפארדה, אנני בזנט, מוחמד עלי ג'ינה ואחרים הקימו שני פלגים פוליטיים שנקראו שניהם "הליגה למען השלטון העצמי בכל הודו" (All-India Home Rule League).
טילאק נסע באותם ימים מכפר לכפר על מנת למשוך את האיכרים ומקומיים אחרים להצטרף לתנועה החדשה.
באותם הימים הוא התרשם מאוד מהצלחת המהפכה הבולשוויקית משנת 1917 ומדמותו של ולדימיר לנין.
הפלג של הליגה בהנהגתו היה פעיל בהתחלה במיוחד במדינות מהרשטרה, הפרובינקיות המרכזיות ובקרנטקה ובראר.
הפלג שבהנהגת אני בסאנט פעל בכל שאר הודו.
טילאק שלל את החזרה לממשל המבוסס על בני מאראטהה כפי שהיה קיים במאות ה-17 ו-18, ושאף לשיטה פדרלית אמיתית, שבה כל קבוצה אתנית ודת תהיה שווה.
הוא סבר שרק שיטת ממשל כזאת עשויה לשמור על חרותה של הודו.
טילאק היה המנהיג הראשון בקונגרס הלאומי ההודי שהציע שהשפה ההינדית הכתובה בכתב דוונאגרי תיבחר כשפה רשמית יחידה של הודו.
בימי מלחמת העולם הראשונה התחיל טילאק לנהל תביעה משפטית לדיבה נגד העיתונאי ולנטיין צ'ירול, שכתב דברים לא מחמיאים על טילאק בספרו "Indian Unrest" (מהומות בהודו).
טילאק נסע בשנים 1918–1920 ללונדון לצורך המשפט אך לבסוף הפסיד אותו.
ב-20 ביולי 1920 הודיע גנדי על הקמת תנועת "אי שיתוף הפעולה".
באותו יום טילאק, שחזר מאנגליה, לקה בהתקף קשה של מלריה ונפטר במומבאי.
בטקס הלווייה, בין אלו שנשאו את ארונו היו מהטמה גנדי, מוואלנה שווקת עלי וד"ר קיצ'לו.
הגותו הפוליטית של טילאק הייתה מיזוג של מסורת הוודאנטה ההודית, לפיה החופש הוא דחף אלוהי, חלק מחיי הנשמה, ושל גישות מערביות ללאומיות והגדרה עצמית מבית היוצר של ג'וזפה מציני, אדמונד ברק, ג'ון סטוארט מיל והנשיא האמריקאי וודרו וילסון.
לאורך כל חייו ביקש טילאק לאחד את אוכלוסיית הודו לפעולה פוליטית המונית.
לשם כך הוא סבר כי יש למצוא הצדקה מקיפה לפעילות האנטי-בריטית ולמען הודו עצמאית.
קודם כל ניסה לבסס אותה על עקרונות של המסורת ההודית, המצויות בראמאיאנה ובהגוואד גיטא.
הוא קרא לגישה זו "קארמה-יוגה" או "יוגה של הפעולה".
לפי פירושו, בהגוואד גיטא חושפת את העיקרון הזה בשיח בין קרישנה לארג'ונה, כאשר האיץ קרישנה את ארג'ונה שיאבק באויביו (שהרבה מהם היו בני משפחתו) כי זו חובתו.
בבהגוואד גיטא הוא מצא צידוקים גם לפעילותו הלאומית.
זאת בניגוד לפירוש המקובל של הטקסט - לפי דעותיהם של רמנוג'ה ואדי שנקרה, שדגל ב"פרישות" ובמעשים המוקדשים לאל בלבד.
טילאק פירש פירושים משלו לקטעים הרלוונטיים ב"גיטא" וביסס את דעותיו על הפירוש לגיטא של ג'ננדווה, הפירוש הבקורתי של רמנוג'ה והתרגום שערך בעצמו מ"גיטא".
עיקר מאבקו היה נגד רעיונות הפרישות שסתרו את הפעילות הארצית.
לשם כך נתן הסברים חדשים למלים כמו קארמה, דהארמה, יוגה ולמושג הפרישות עצמו.
מכיוון שבנה את השקפתו על סמלים ופסוקים דתיים הינדואיסטים, הוא הרחיק רבים מההודים הלא הינדואיסטים, כמו המוסלמים, שנאלצו לפנות אל חיק חסות הבריטים.
עם זאת תמך טילאק בפיוס בין הדתות ובברית בין ההינודאיסטים למוסלמים על בסיס אדוואיטה ודאנטה.
במקביל להשקפתו הלאומנית, היה טילאק מתנגד חריף למגמות הליברליות שהתפתחו בפונה.
למשל מעל דפי עיתוניו "מאהרטה" ו"קסארי", התנגד להקמת התיכון הראשון לבנות ילידות - ה"הוזורפאגה" - שהוקם בפונה בשנת 1885 ולתוכנית הלימודים שלו.
התנגד גם כן לנישואים המעורבים בין הקאסטות, במיוחד כשאישה מקאסטה עליונה ביקשה להתחתן עם גבר מקאסטה נמוכה.
על אף שרצה לחתום על עצומה שתבקש את העלאת גיל הנישואים ל-16 לבנות ול-20 לבנים, התנגד טילאק רשמית לחוק הבריטי שהעלה את גיל הנישואים לבנות מ-10 ל-12. לדעתו הייתה עדיפות למאבק לשלטון עצמי מעל ומעבר לכל רפורמה חברתית.
ביחס לנשים, היה שמרן ביותר.
סבר שהנשים ההודיות אינן זקוקות לחינוך מודרני.
הוא האמין שעל הנשים להיות עקרות בית המשרתות את צורכי בעליהם וילדיהם.
בשנים 1880–1881 הקים טילאק שני עיתונים, "קסארי" ("האריה") בשפת המארטהי ו"מאהרטה" באנגלית והיה יחד עם גופאל גאנש אגארקר, עורכם הראשון.
בזכות פעילות זאת כונה "המעורר של הודו".
העיתון "קסארי" הפך מאוחר יותר ליומון והוא מופיע עד ימינו.
ב-1894 הפך טילאק את פולחנו של גנשה לאירוע ציבורי אדיר - סרווג'ניק גנשוטסאב.
חגיגות אלה נמשכו מספר ימים ולוו בתהלוכות, מוזיקה וארוחות.
הם אורגנו על ידי התרמות בקרב השכונות, הקאסטות או אנשי מקצוע.
התלמידים חגגו בהזדמנות זו את תהילת האומה ההינדית והדת ההינדואיסטית ודנו בסוגיות פוליטיות, כולל פיתוח תנועת הסוואדשי.
ב-1895 הקים טילאק את ועד הקרן שרי שיוואג'י לצורך חגיגות ה"שיוו ג'איאנטי" - יום הולדתו של צ'טרפטי, או שיוואג'י, מייסדה של ממלכת מארטהה.
המיזם נועד לממן את בנייתו מחדש של הקבר סמדהי של שיוואג'י ברייגאד פורט.
לצורך הבנייה הקים טילאק גם את "שרי שיוואג' סמרק מנדאל", זאת בשיתוף פעולה עם סנאפאטי חנדראו דבהאדה השני מן העיר טאלגאון דבהד שהיה ליושב ראש הראשון של ה"מנדאל"
חגיגות כמו גנפאטי ושיוו גאיאנטי שימשו את טילאק בבניית רוח התנגדות לאומית לשלטון הקולוניאלי, מעבר לחוג האליטה המלומדת.
אולם הן הבליטו את ההבדלים בין הינדואיסטים למוסלמים.
מארגני החגיגות האיצו בחסידיהם להגן על הפרות ולהחרים את חגיגות ה"מוחרם" של המוסלמים השיעים, שבהם גם בני דת ההינדו השתתפו בעבר.
יחד עם ההתנגדות לשלטון הקולוניאלי אירועים אלה תרמו גם למתחים בין הדתות.
לכן המפלגות ההינדואיסטיות הלאומניות של ימינו שאבו מטילאק את האדרת הפולחן של השיווג'י.
חברת החינוך של דקאן שהקים טילאק עם אחרים בשנות ה-1880, עדיין מנהלת בפונה מוסדות חינוך חשובים כגון מכללת פרגוסון.
תנועת סוואדשי שהתחיל טילאק בתחילת המאה ה-20 הפכה לחלק מתנועת העצמאות עד להגשמת החלום ב-1947. סוואדשי נשארה חלק ממדיניות הממשלה ההודית עד לשנות ה-1990 כשממשלת הקונגרס החליטה לעבור לליברליזציה של הכלכלה.