tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2012 מונה אלברס למאמנה של איטגווי דיטיירס וכעבור שנה מונה למאמנה של דפורטיבו קאלי.
בטורניר הקלאוסורה הוא הצליח להוליך את הקבוצה למשחק הגמר לאחר 8 שנים שבהן לא הגיעה למעמד זה.
לאחר 0-0 במשחק הראשון באצטדיון פסקואל גררו, הפסידה הקבוצה במשחק השני לאתלטיקו נסיונל 0-2 וסיימה כסגנית.
בינואר 2014 נפגשו שתי הקבוצות שוב במסגרת הסופרליגה והפעם הייתה זו קאלי שזכתה בתואר על חשבונה של נסיונל.
כעבור חודש פוטר אלברס לאחר שהשיג בסך הכל נקודה אחת מששת המחזורים הראשון בליגה.
ב-8 במאי הודיעה אינדפנדיינטה מדיין על חזרתו של אלברס כמאמן הקבוצה לאחר 6 שנים.
הוא לקח את הקבוצה במחזור האחרון של הליגה הסדירה ובפלייאוף הוביל אותה לניצחונות על ג'וניור ברנקייה ברבע הגמר ודפורטס טולימה בחצי הגמר, כאשר היא הופכת פיגור של 0-1 לניצחון 1–3 ב-15 הדקות האחרונות.
בגמר פגש את קבוצתו הקודמת, דפורטיבו קאלי, שזכתה בסוף בתואר אחרי ניצחון 1–2 בסיכום.
בטורניר האפרטורה 2016 החתים מספר שחקני מפתח והצליח שוב להוביל את הקבוצה לגמר, הפעם לניצחון בסיכום על ג'וניור 1–3 ולזכייה שנייה שלו באליפות כמאמן הקבוצה.
התוצאות בטורניר הקלאוסורה של 2016 היו פחות טובות, וכללו הדחות מוקדמות בקופה סודאמריקנה ובליגה, בעיקר מפני שדהקבוצה סבלה מחיסורי שחקנים עקב פציעות.
לאלברס הייתה ביקורת על ההנהלה שלא דאגה להביא מחליפים וכתגובה פוטר מהקבוצה.
ב-2017 מונה למאמנה של סרו פורטניו הפרגוואית שהתמודדה בטורניר הקלאוסורה והסודאמריקנה.
בעוד שבטורניר הבין לאומי הוא הודח עם קבוצתו כבר בסיבוב השני לאחר הפסד לג'וניור ברנקייה, הוא הוליך את סרו לזכייה באליפות לאחר ניצחון 2–3 במחזור האחרון על סול דה אמריקה.
למרות ההצלחה עם סרו, הוא לא המשיך בקבוצה עקב החלטה שלו.
באוקטובר 2018 מונה למאמנה של ליברטד הפרגוואית ואף הוליך אותה לשלב הבתים בקופה ליברטדורס על חשבונה של אתלטיקו נסיונל הפייבוריטית.
למרות תוצאות טובות, הוא פוטר ב-6 במרץ 2019 בעקבות מה שהוגדר כמחלוקות בלתי ניתנות לגישור מול ההנהלה, ואף דובר על שמועה לא מבוססת שבה נאמר שהוא ניהל רומן עם אשתו של אחד משחקני הקבוצה.
זכה בגביע ליברטדורס עם אתלטיקו נסיונל (1989)
זכה בגביע אינטראמריקנה עם אתלטיקו נסיונל (1990)
זכה באליפות קולומביה עם אמריקה קאלי (1992)
חלק מנבחרת השנה באמריקה הדרומית (1990)
מקום שלישי במשאל השחקן הטוב ביותר באמריקה הדרומית (1990)
חלק מנבחרת השנה באמריקה הדרומית (1993)
חלק מנבחרת השנה באמריקה הדרומית (1995)
זכה באליפות קולומביה כמאמן אינדפנדיינטה מדיין (קלאוסורה 2009 ואפרטורה 2016)
זכה בסופרליגה עם דפורטיבו קאלי (2014)
זכה באליפות פרגוואי כמאמן סרו פורטניו (2017)
לאונין , ידוע כמלחין החשוב הראשון של אורגנום פוליפוני.
לאונין היה כנראה צרפתי, ונראה שחי ועבד בפריז, בקתדרלת נוטרדאם, והיה החבר המוקדם ביותר ששמו ידוע באסכולת נוטרדאם הפוליפונית.
השם "לאונין" לקוח מ"לאונינוס", צורת ההקטנה הלטינית ל"לאו", ומכאן סביר להניח, שהשם הצרפתי שניתן לו בלידתו היה לאו.
כל הידוע על לאונין מקורו בכתביו של סטודנט, שלמד במועד מאוחר יותר בקתדרלה ונודע כ"אנונימוס IV", אנגלי, שהניח אחריו מסה על תאוריה ומזכיר את לאונין כמחבר ה"מגנוס ליבר", "ספר האורגנום הגדול".
חלק גדול מן ה"מגנוס ליבר" מוקדש לקטעים הקישוטיים של
המזמור הגרגוריאני, שהוצאו ליצירות נפרדות, בהאטה ניכרת של ערכי הצלילים המקוריים והוספת קול עליון מהיר.
לאונין גם היה כנראה המלחין הראשון שעשה שימוש באפנונים רתמיים וייתכן שגם המציא להם שיטת תיווי (כדברי ויליאם וייט, שכתב ב-1954: "היה זה הישג שאין דומה לו ללאונין, שהביא, בפעם הראשונה, מערכת רציונלית של ריתמוס אל המוזיקה הפוליפונית וכן, הישג חשוב בה במידה, יצר שיטת תיווי המבטאת את הריתמוס הזה.")
ה"מגנוס ליבר" נועד לשימוש ליטורגי.
לדברי אנונימוס IV, "מגיסטר לאונינוס היה המעולה במלחיני האורגנום; הוא כתב את הספר הגדול (מגנוס ליבר) לפרק הזמרה (גרדואל) ולזמרת המקהלות (אנטיפונרה) בטקס עבודת הקודש." כל ה"מגנוס ליבר" נכתב לשני קולות, אם כי לא הרבה ידוע על נוהל הביצוע בפועל: שני הקולות לא היו בהכרח סולנים.
לפי אנונימוס IV, יצירתו של לאונין השתפרה במידה רבה והורחבה בידי המלחין המאוחר יותר פרוטין.
המוזיקולוג קרייג רייט סבור, שקיימת אפשרות שלאונין והמשורר הפריזאי בן זמנו לאוניוס, שעל שמו נקראה אולי החריזה הלאונינית הם אותו אדם עצמו.
אם יש אמת בהנחה זו, הרי שהשימוש שעשה לאונין במשקל משמעותי עוד יותר.
לאונית (llengua llionesa; אסטורית Lleonés) היא שם כולל לכל הניבים הרומאניים השייכים לתת-קבוצת השפות האסטור-לאוניות המדוברים במחוזות לאון וסמורה שבצפון ספרד.
תת-קבוצה זו כוללת גם את השפות אסטורית שמדוברת באסטוריאס שבספרד ומירנדזית שמדוברת בצפון-מזרח פורטוגל.
לאונרד טרלוני הובהאוס היה פילוסוף וסוציולוג אנגלי, ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הליברלית, תאורטיקן ליברלי, עיתונאי ופעיל במפלגה הליברלית.
הובהאוס היה הראשון שמונה כפרופסור בקתדרה לסוציולוגיה שהוקמה באותה עת באוניברסיטת לונדון.
האידאולוגיה שלו הייתה כי האבולוציה הביאה את האדם למצב שבו הסולידריות והנכונות לשיתוף פעולה חשובים לשרידתו עשרת מונים מהתחרות והמלחמה.
הובהאוס טען כי קיים קשר הדוק בין הליברליזם והסוציאליזם, ורצה לבצע רביזיה בשתי האידאולוגיות.
בשל כך ראה הובהאוס באדוארד ברנשטיין, מחבר הספר "התנאים המקדימים של הסוציאליזם", בן-ברית.
מלחמת העולם הראשונה גרמה להובהאוס לאכזבה, והוא הפך יותר פסימי, שכן ראה בפריצת המלחמה ניגוד לקידמה שבה האמין.
הוא האריך ימים כ-11 שנים לאחר המלחמה, ונפטר ביוני 1929.
לאונרד הובהאוס נולד בשנת 1864 בכפר סנט איב (St Ive) שבמזרח קורנוול כבן למשפחה אנגליקנית חשובה (אביו היה כומר).
בשנת 1883 בגיל 21, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, ומיד לאחר מכן לימד בשתיים מהמכללות של האוניברסיטה (מרטון וקורפוס כריסטי).
באותה עת כתב מספר עבודות במגוון רחב של נושאים, שהקו שאיחד את כולן, היה המחויבות לרעיונות של רפורמה חברתית, בהתאם לכללים של מוסר והיגיון.
בשנת 1883 כתב את ספרו הראשון, "התקדמות העבודה" (The Labour Movement).
ספר זה עסק ברעיון של איחוד כוחות האיגודים המקצועיים עם אלה של רפורמת הליברליזם.
בלב התוכנית עמדה הדרישה לפיקוח קולקטיבי מלא על התעשייה והחקלאות, וזאת כדי להבטיח חלוקה שוויונית ויעילה של צורכי החיים.
בשנת 1896 פרסם את עבודתו השנייה, "התאוריה של הידע" (Theory of Knowledge): מאמר טכני פילוסופי, אשר כוּון כנגד הזרם האידיאליסטי ששלט באותה עת באוניברסיטת אוקספורד.
במאמר זה הדגיש הובהאוס את תקפותו של הידע הרציונלי (הידע המולד בניגוד לידע הנרכש), בהאמינו כי הכחשת ידע זה, עלולה להביא להכחשה מוחלטת של אפשרות קיומה של רפורמה חברתית.
בשנת 1897 החל הובהאוס לעבוד כעיתונאי בעיתון "הגרדיאן", שנקרא אז "הגארדיאן של מנצ'סטר".
הוא עבד בעיתון כ-4 שנים, שבמהלכן פרסם את המאמר "Mind in Evolution", הנחשב לאחת הקלאסיקות הראשונות בפסיכולוגיה ההשוואתית.
בשנת 1902 עבר הובהאוס להתגורר בלונדון.
בתקופה זאת החל את מעורבותו בפוליטיקה, כאשר שימש בתפקיד מזכיר איחוד הסחר החופשי, וזאת עד לשנת 1905.
בשנת 1904 כתב את ספרו Democracy and Reaction, שבו תקף את מדיניותהּ האימפריאליסטית של הממשלה הבריטית.
בשנת 1906 כתב את אחת מעבודותיו המרשימות ביותר: "המוסר באבולוציה" (Morals in Evolution).
בספרו זה הוא ניסה למיין את הדפוסים השונים של ההישגים האנושים בתחומי הדת, המוסר, הידע והמוסדות הפוליטיים.
הוא הגיע למסקנה כי התקדמות כללית, על אף שאינה יציבה ואף לא שוויונית, ניתנת להבחנה בכל הצורות של היצירתיות האנושית, וכעת יש לאדם היכולת לארגן את כל החיים האנושיים על פי מערכת רציונלית, אשר בה נמצאים צרכיו של הפרט הבודד בהרמוניה עם אלה של החברה.
בשנת 1907 פתחה אוניברסיטת לונדון בפעם הראשונה קתדרה לסוציולוגיה, והובהאוס מונה להיות הפרופסור הראשון לסוציולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 1911 כתב את יצירתו המפורסמת ביותר "ליברליזם".
בספרו זה הוא מעלה את גישתו הפילוסופית, המכונה על ידו בספר "סוציאליזם ליברלי", בכך שהוא מתווה תוכנית המאזנת בין שליטה קולקטיבית של המדינה לבין חירויותיו של הפרט.
1914–1918 בתחילה התנגד הובהאוס למעורבותה של אנגליה במלחמה העולמית, אך בהמשך הפך לתומך נלהב במאמצי המלחמה.
בשנת 1915 כתב את ספרו "העולם בקונפליקט" (The World in Conflict), ובשנת 1916 את "שאלות של מלחמה ושלום" (Questions of War and Peace).
בשני הספרים הללו הוא מתאר את המלחמה כמאבק תרבותי בין המערב, המייצג את התבונה והמוסר, וגרמניה, המייצגת אלימות וחוסר רציונליות.
בשנת 1918 כתב את "התאוריה המטפיזית של המדינה" (The Metaphysical Theory of the State), שבו תקף את ה"הגליאניזם", שאותו החשיב לאחראי להלכי הרוח האינטלקטואליים בגרמניה.
עם זאת, לאורך כל תקופת המלחמה דגל הובהאוס בדרך של משא ומתן עם גרמניה וביכר אותו על דרך של כפיית הסדר בכוח.
לאחר המלחמה מילא הובהאוס מספר תפקידים בלשכת המסחר הבריטי, ובאותה תקופה כתב ספרים נוספים.
בשנת 1921, כתב את ספרו "השכל הישר".
בשנת 1923 כתב את "צדק חברתי", ובשנת 1924 את "התפתחות חברתית, טבעהּ ותנאיה" (Social Development, Its Nature and Conditions).
בתקופה זאת התפכח מיכולתם של המוסדות הממשלתיים לבצע את משנתו, ודבר זה הוביל אותו לתמוך בגילדת הסוציאליזם (תנועה פוליטית הדוגלת בשליטתם העובדים על התעשייה באמצעות איגודי הסוחרים).
בשנים האחרונות לחייו, עקב מחלתו, מותה של אשתו, וההתפכחותו מהבירוקרטיה הליברלית, פרש הובהאוס מכל פעילות פוליטית, אם כי שמר על הפרופסורה שלו באוניברסיטת לונדון, עד פטירתו באלאנסון שבצרפת ב-21 ביוני 1929.
הובהאוס ראה את עצמו כממשיכו של ג'ון סטיוארט מיל, מפתח הגישה התועלתנית של ג'רמי בנת'ם, ולכן ראה קשר בל-יינתק בין זכויותיו של הפרט לבין התועלת של הכלל.
בפרק הזמן שחלף מאז פרסם מיל את ספרו ועד לתקופתו של הובהאוס, התבססה תורתו האבולוציונית של דרווין.
הובהאוס לא ראה סתירה בין תורת האבולוציה לבין גישת הליברליזם התועלתני של מיל, אלא גרס כי הופעת האבולוציה מספקת דווקא הוכחה מדעית ומדידה לגישה זאת.
לטענתו, ההיסטוריה האנושית מראה כי האדם התקדם מחברה פרימיטיבית שהפרטים בה זהים, מחד, אך כל אחד דואג באופן פרטי למזונו, מאידך, לחברה תעשייתית מתקדמת, שבה אמנם כל פרט תלוי במשנהו, אך יש לו מרחב אישי גדול יותר וזהות עצמאית ברורה.
לדעת הובהאוס, משמעות הדבר היא שקיומו וחירותו של הפרט מהווים חלק בלתי נפרד מתועלתו של הכלל.
תרומתו המדעית של הובהאוס התבטאה בעיקר בתחום הפילוסופי ובתחום הסוציולוגי.
הוא עסק בחקר תהליכי ההתפתחות הרוחנית והחברתית וקשר בין המחקר ההשוואתי של המוסדות החברתיים לבין תורת ההתפתחות החברתית.
הוא עשה זאת בכך שקבע כי המחקר ההשוואתי של המוסדות החברתיים מנתח את תנאי ההתפתחות של המוסדות על פי כללים של התפתחות חברתית.
הובהאוס הציע קני מידה ברורים למדידת תהליכי הבידול (דיפרנציאציה) וההתפתחות החברתית.
ההיקף של ארגון הפעולות החברתיות העיקריות.
יעילותם של הכוונה ופיקוח לגבי הפעולות החברתיות העיקריות.
ההיקף של הקואופרציה בסיפוק צורכיהם של בני חברה מסוימת.
מידת החירות הניתנת להתפתחותו האישית של הפרט.
דוקטור לאונרד ליקי הופסטאדר, הוא דמות בדיונית בסדרה של רשת CBS, "המפץ הגדול".
את הדמות מגלם השחקן האמריקאי ג'וני גאלקי.
בסדרה לאונרד הוא פיזיקאי ניסוײ, בוגר אוניברסיטת פרינסטון, שחי בדירה בפסדינה, קליפורניה אותה חולק עם עמיתו למכון הטכנולוגי של קליפורניה, שלדון קופר (ג'ים פרסונס).
שמות השניים נגזרים משמות זוכי פרס נובל לפיזיקה לאון קופר ורוברט הופסטדטר ומשמו של הבמאי, המפיק והשחקן שלדון לאונרד.
לאונרד ידוע כדמות הרצינית והישרה בסדרה.
לאונרד ידוע כבעל רגשות חיבה כלפי שכנתו, פני.
למרות שלאונרד מרגיש בנוח עם חבריו הקולגות הגיקים, הוא מעוניין בחברה רחבה ומגװנת יותר.
מבין כל הדמויות הגבריות הראשיות, הוא הדמות עם המוגבלות הקטנה ביותר ביצירת קשרים עם אנשים ממוצעים.
בתחילת הסדרה לאונרד מתאהב בפני, שכנתו, ובהמשך הם מפתחים מערכת יחסים.
ללאונרד יש חוש מוזיקלי, והוא מנגן בצ'לו.
למרות ניסיונותיו לא להיתפס כחנון, הוא מחזיק פריטי אספנות רבים ממלחמת הכוכבים וממסע בין כוכבים.
בתחילת הסדרה הוא אף ניסה לזרוק את החפצים הישנים שלו אחרי שפני העירה לו עליהם, אבל שינה את דעתו אחרי ששלדון הציג תכונות חנוניות של פני ואחרי שראה שפני יוצאת עם גבר אחר.
מכיוון שהוא חי עם שלדון כבר מספר שנים, לאונרד נחשב לחבר הטוב ביותר שלו.
לעיתים לאונרד מוצא את עצמו נאלץ להסביר את ההתנהגות של שלדון לאחרים ולתווך בין שלדון לסביבה.
לדוגמה, כשפני ושלדון נקלעו לריב קשה, לאונרד נתן לפני את הטלפון של אמא של שלדון כדי שזו תפתור את הסכסוך.
באחד הפרקים מוצג היום בו לאונרד ושלדון הכירו.
לאונרד נכנס כשותף בדירה למרות המוזרות של שלדון בגלל ששכר הדירה היה סביר.
זמן קצר לאחר מכן, לאונרד, ראג' והווארד ערכו ניסוי בשיגור טילים, ושלדון העיר ללאונרד שחישוביו שגויים.
למרות זאת, לאונרד התעלם ואחרי שדלק הטילים התחיל לפעפע שלדון הציל את החיים של לאונרד.
במקרה זה גם מוסבר איך נהרסה המעלית.
לאונרד הוסיף שלמרות זאת, שלדון לא הסגיר אותו "לבעל הבניין, למשטרה או למחלקת ביטחון המולדת".
כל חברי משפחתו הם מדענים מצליחים, פרט לאחיו, פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
כולם מצליחים בתחומם יותר ממנו.
אמו, דר' בוורלי הופסטטר, היא פסיכיאטרית ונוירוביולוגית, ולה אישיות הדומה לאישיותו של שלדון קופר.
בעונה התשיעית יחסיהם של הוריו של לאונרד עלו על שרטון וכתוצאה מכך הם התגרשו לאחר תקופה ארוכה של יחסים רעים.
במהלך הסדרה, לאונרד יוצא מספר תקופות עם פני, השכנה מהדירה ממול, והם אף מתחתנים (פעמיים: בפעם הראשונה לבד בווגאס ובפעם השנייה בפסדינה בטקס עם המשפחה והחברים).
בעונה האחרונה נודע שפני בהריון.
לאונרד הוא חוקר בתחום הפיזיקה הניסוײת באוניברסיטת פסדינה.
המחקר הגדול שערך לאונרד אי פעם התגלה אחר כך, כפי ששלדון אמר כל הזמן, כחיקוי מחקר של מדענים הולנדים.
עוד מחקר חשוב שערך היה יחד עם שלושת חבריו ראג', האװרד ושלדון בקוטב הצפוני אך לא גילו שם אף פרט חשוב.
בשעות עבודתו מראים אותו בעיקר בשולחן האוכל.
בסוף העונה השישית לאונרד מקבל הזדמנות לצאת למחקר על ספינה עבור סטיבן הוקינג.
זו הזדמנות מחקר טובה כל-כך עד כי שלדון מקנא בו ומנסה להפחידו כדי שלא ילך.
בסופו של דבר לאונרד בוחר לצאת למחקר ותחינותיו של שלדון לא הועילו.
מהפרק הראשון בסדרה, ניתן לראות שלאונרד נמשך לפני, ואכן - האינטראקציה של פני ולאונרד משמשת חלק מרכזי בעלילה בסדרה.
בסוף העונה הראשונה, לאונרד הציע לפני לצאת עמו לדייט, פני הסכימה והם יצאו לדייט.
אולם לבסוף הם נפרדו, כיוון שפני הרגישה שהיא אינה חכמה מספיק כפי שלאונרד היה רוצה שתהיה.
פרט לפני, ללאונרד היו עוד מספר מערכות יחסים עם נשים אחרות.
מוזכרת פעמים רבות מערכת היחסים של לאונרד עם ג'ויס קים.
לאונרד היה איתה 27 ימים ולבסוף הסתבר שהיא מרגלת מצפון קוריאה.
לאונרד הרגיש שפני לא מתאימה לו, והסב את תשומת לבו לחברתו לעבודה באוניברסיטה - לזלי ווינקל.
בפעם הראשונה שלאונרד הציע לה לצאת, ווינקל סירבה.
בהמשך, מערכת היחסים שלו איתה התגלתה אך ורק כדרך לספק את היצר המיני של לזלי באמצעות קיום יחסי מין עם לאונרד.
בעונה השנייה, לאונרד החל לצאת בקביעות עם דוקטור סטפני ברנט.
מערכת היחסים של השניים התקדמה טוב, ואף שלדון נתן לה את "אישורו", אבל לאונרד לא חש בנוח עם העובדה שסטפני עברה לגור איתו וסיים את הקשר איתה.
בפרק הסיום של העונה השנייה, כשהחבורה התכוננה לנסוע לקוטב הצפוני למשלחת לשלושה חודשים, פני הביעה בפרטיות את העצב שלה וקיוותה שהם לא ייסעו.
בפרק הראשון של העונה השלישית, לאונרד ופני מתחילים קשר רומנטי ושוכבים בפעם הראשונה.
הקשר נגמר לאחר שמונה חודשים, כשלאונרד אומר לפני שהוא אוהב אותה, דבר שהוביל לבלבול בקרב פני ולעלבון בקרב לאונרד.
זמן קצר לאחר הפרידה מפני, ללאונרד היה סטוץ עם ד"ר אליזבת פלימפטון, פיזיקאית שהעריץ אשר הוזמנה לדירה שלו ושל שלדון לביקור קצר.
דבר זה גרם למתח בין פני ללאונרד, אך הם פתרו את העניינים ביניהם והמשיכו להיות ידידים.
בסוף העונה השלישית, פני לא הצליחה להתקדם לאחר סיום הקשר שלה ושל לאונרד.
היא הגיעה לדירתו שתוייה והם שכבו.
בבוקר, לאונרד חשב שהקשר ביניהם התחיל מחדש, ופני אומרת לו שזו הייתה טעות.
בסוף הפרק לאונרד דפק שתוי בדלת הדירה של הפני במטרה לשכב איתה, אך הדלת נטרקה לו בפנים.
אותו מקרה קרה לו גם עם לזלי ווינקל.
בעונה הרביעית, אחותו של ראג', פרייה, הגיעה לעיר.
לאונרד התחיל מערכת יחסים עימה, למרות התנגדותו העזה של ראג'.
בסוף העונה הרביעית, לאונרד גילה שפרייה עומדת לעבור להודו.
בתחילת העונה החמישית, לאונרד ופרייה מנסים לקיים קשר מרחוק דרך סקייפ - דבר שלא מתקדם בצורה חלקה.
לאחר מכן, לאונרד פגש כותבת ספרי קומיקס בשם אליס והתנשק איתה.
הוא החליט להתוודות על כך דרך הסקייפ בפני פרייה, אבל הוא גילה בתדהמה שפרייה בגדה בו ושכבה עם החבר הקודם שלה.
פרייה מנסה להגן על עצמה אך לאונרד נפגע וסיים את הקשר.
בעונה החמישית פני ולאונרד חידשו את מערכת היחסים שלהם, ובעונה התשיעית הם מתחתנים, אולם הם עושים זאת בלאס וגאס מבלי להזמין את חבריהם ואת קרובי משפחתם, דבר המעורר כעס אצל חלק מן הדמויות כמו בוורלי אימו של לאונרד.
לאונרד דאנקן אלברט האסי היה מטאורולוג, ארכאולוג, רופא וחוקר ארצות אנגלי, חבר המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ומשלחת שקלטון-רווט, שתיהן בפיקודו של ארנסט שקלטון.
לאחר מותו של שקלטון על סיפון ה"קווסט" במעגן בג'ורג'יה הדרומית, המשיכו שאר אנשי הסגל במשלחת שקלטון-רווט בהפלגה דרומה, ואילו האסי ליווה את שקלטון אל מונטווידאו ומשם, לפי הוראת ליידי אמילי שקלטון, החזיר את גופתו לקבורה בג'ורג'יה הדרומית.
האסי שירת בצבא בריטניה במלחמת העולם הראשונה והיה עם שקלטון ברוסיה.
אחרי המלחמה למד רפואה ובמשלחת שקלטון-רווט שירת כעוזר רופא.
אחרי שובו מן המשלחת עבד האסי בשוק הפרטי ובשנת 1940 התגייס שוב ושירת כקצין רפואה מצטיין בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
האסי נולד בלונדון, הילד השישי במשפחה.
אביו עבד כמכונאי במפעל הדפסה מקומי.
בשנת 1909 החל את לימודיו באוניברסיטת לונדון, בתחום הפסיכולוגיה וקיבל תואר ראשון בקינג'ס קולג' לונדון, לצד תארים במטאורולוגיה ואנתרופולוגיה.
בשנת 1913 התקבל האסי לעבודה כאנתרופולוג וארכאולוג בחפירות בג'בל מויה, סודאן, כחבר במשלחת של הנרי ולקאם.
בעת שהותו בסודאן, קרא בעיתון ישן על כוונתו של שקלטון לארגן משלחת לאנטארקטיקה וכתב לו כי הוא מעוניין להצטרף למיזם.
שקלטון פגש את האסי ולאחר עיון בדמותו, הודיע לו שהוא מוצא חן בעיניו והוא מסכים לצרפו למשלחת.
לאחר זמן אמר לו, שבחר בו משום ש"נראה מצחיק".
האסי הצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של 1914 עד 1917 לים ודל כמטראוגולוג.
הוא ניהל יומן בכריכת-עור במשך כל המשלחת.
האסי היה מקובל על חברי הקבוצה הודות לחוש ההומור שלו ולנגינתו בכל הזדמנות בבנג'ו שלו בעל חמשת המיתרים, יחד עם חיקויי הטרומבון וחמת חלילים של ג'יימס מק אילרוי.
פרנק וורסלי אמר עליו, "האסי ניחן בשנינות מזהירה, ומענה הלשון החריף שלו היה מן השמחות היחידות שעוד נותרו לנו.
לעיתים קרובות היינו עושים יד אחת לקנטר אותו רק למען העונג שבשמיעת תשובותיו החריפות.
מכל התגרות כזאת היה יוצא תמיד בידו על העליונה, ואחת היא כמה מאיתנו התייצבו מולו לנסות לנצח אותו." ב-22 ביוני 1915 ערכו האסי ואנשי הסגל "קונצרט עישון" ומסיבת תחפושות למשך ארבע שעות, שבמהלכן היה האסי מחופש לזמר נודד שחור.
הבנג'ו, במשקל 5.5 ק"ג, הוצא משברי אנדיורנס בידי שקלטון כ"סם מרפא חיוני לנפש", שהצלתו הצדיקה חריגה מן ההוראה המחמירה שקבע, להסתפק ב"קילו אחד לאיש".
ב-24 באפריל 1916, כששקלטון יצא עם עוד חמישה אנשים להפליג על סירת ההצלה "ג'יימס קיירד" מאי הפיל לג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה, היה האסי בין 22 האנשים שנשארו מאחור לחכות לחילוץ והבנג'ו שלו המשיך לשמש אותו לשיפור המוראל.
האסי לא הצטיין בנגינה בבאנג'ו, אבל הוא שימש אותו בהרפתקותיו הרבות ובין השאר ניגן בו לפני שבט אוכלי אדם באפריקה.
האסי הצטרף תחילה לקבוצה מאנשי הסגל של אוניברסיטת לונדון להכשרה לקצונה, וגויס כצוער בדרגת סגן לייטננט ב-13 בנובמבר 1912. בשנות המלחמה שירת בצרפת וכן השתתף עם שקלטון במבצעים במורמנסק שבצפון רוסיה כחלק ממשלחת דוב הקוטב.
בסוף הסכסוך, הגיע האסי לדרגת סרן.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוסמך האסי כרופא וחזר אל שקלטון למשלחת שיצאה בפיקודו לאנטארקטיקה על סיפון ה"קווסט".
לאחר מותו של שקלטון במעגן בג'ורג'יה הדרומית, ביקש פרנק ויילד את האסי ללוות את גופתו לאנגליה, כשוויילד עצמו קיבל את הפיקוד על ה"קווסט".
האסי הגיע לדרום אמריקה ושיגר לאנגליה מברק להודיע על מות חוקר הארצות.
אלמנתו של שקלטון ענתה, כי שקלטון צריך להיקבר בגריטוויקן שבג'ורג'יה הדרומית, והאסי מילא את הוראותיה כלשונן.
לאחר שובו לאנגליה, עסק האסי ברפואה בלונדון עד 1940. הוא התקבל כחבר בקולג' המלכותי למנתחים והיה בעל רישיון לעסוק ברפואה מטעם הקולג' המלכותי לרופאים.
האסי התגייס לחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת באיסלנד כקצין רפואה ראשון בכיר בדרגת מפקד טייסת (מקבילה לרב-סרן) ואחר בבסיס בנסון של חיל האוויר המלכותי בלונדון.
למשך תקופת מה לאחר המלחמה נשאר בקשר עם חיל האוויר המלכותי, כמפקד טייסת מתנדב במילואים.
האסי חזר לעיסוקו כרופא כללי בהרטפורדשייר, שם נשאר עד 1957. עם פרוש שנת 1946 קיבל תואר אבירות (OBE) על שירותו במלחמהוב-1949 שירת על אוניית הקיטור "שבט מקואולי" כרופא האונייה, בהפלגה מאנגליה לדרום אפריקה ואוסטרליה.
הוא פרסם דין וחשבון על המשלחת הטראנס-אנטארקטית, תחת הכותרת "דרומה עם אנדיורנס".
בשנת 1957, לאחר שפרש מעבודתו, היה האסי לנשיא המועדון האנטארקטי.
כחלק ממעורבותו הגדלה והולכת בתנועת הצופים לאחר פרישתו, העניק לכמה תנועות צופים את מדליית שקלטון-האסי.
בשנת 1960 פרש האסי לוורת'ינג ונאלץ לקצץ בקריירת ההרצאות שלו עקב בריאותו הירודה.
הוא תרם את רשימותיו ואת שקופיות פנס הקסם שלו לראלף גולט, ידידו ומנהיג צופים מקומי, שקיבל עליו את תוכנית הרצאותיו.
הבנג'ו שלו, שלקח עמו למשלחות ואחר כך הציב בתצוגה במרפאה שלו, נתרם, עם חתימותיהם של כל חברי ה"אנדיורנס", למוזיאון הימי הלאומי.
בשנת 2004 נאמד ערכו ביותר מ-150,000 לירות שטרלינג.
האסי מת בלונדון בשנת 1964, בן 72. הוא הותיר אחריו את אשתו, שמתה ב-1980. ילדים לא היו להם ונכסיו עברו לסוכנת הבית שלו, מרגרט מוק, עד מותה היא בשנת 1999.
כתבים שיצאו לאור ועיטורי כבוד
האסי הוציא לאור מספר עבודות במהלך חייו, לרבות עריכת רשומות משתי משלחותיו של שקלטון ומספר מאמרים בשיתוף עם חברי משלחת אחרים.
"דרומה עם אנדיורנס", סיפורו של האסי על המשלחת בשנים 1914–1916
"צפדינה במחוזות הקוטב" בכתב העת הרפואי לנסט.
האסי קיבל מספר עיטורים על עבודתו בשתי מלחמות העולם וכחבר במשלחות של ארנסט שקלטון.
מדליית מלחמה של צי הסוחר
מדליית ניצחון של הממלכה המאוחרת
מדליית הגנה של הממלכה המאוחרת
מדליית מלחמה 1939–1945 עם עיטור עלי אלון על אזכורים בפקודות היום מ-1 בינואר ו-14 במאי 1945
מדליית הקוטב של כסף עם הפס האנטארקטי 1914–1916
לאונרד גוארנטה הוא פרופסור לביולוגיה ב-MIT.
מהידועים בחוקרי ההזדקנות והארכת תוחלת חייו הבריאים של האדם.
גוארנטה נולד בעיירה רוויר (Revere), שליד בוסטון, מסצ'וסטס, נכד למהגרים מאיטליה, ובנם של לאונרד גוארנטה (האב), פקיד בג'נרל אלקטריק ונורמה (לבית פולקארי), עקרת בית.
המשפחה הייתה עניה ובצעירותו עבד גוארנטה בחנות המכולת המקומית כדי לממן את לימודיו בבית ספר תיכון.
עשה תואר ראשון (BSc) בביולוגיה מולקולרית ב-MIT, הראשון במשפחתו, שלמד באוניברסיטה.
ב-1978 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד, ושם גם עשה את הפוסט דוקטורט.
מלמד ב-MIT מאז 1981, פרופסור לביולוגיה מאז 1982 ובעל משרה קבועה ב-MIT החל מ-1986. חבר מועצת העורכים של המגזין Aging.
ב-1999 ייסד את חברת התרופות Elixir Pharmaceuticals, יחד עם פרופסור סינתיה קניון ואחרים.
הוא ניסה לגייס לחברה זו גם את תלמידו המוצלח מכולם כנראה, פרופסור דייוויד סינקלייר, אך נכשל בכך כשסינקלייר ייסד במקום זאת ב-2004 את חברת התרופות המתחרה Sirtris Pharmaceuticals.
ב-2006 עזב את "אליקסיר" ושנה אחר כך הצטרף לסירטריס של סינקלייר.
ב-2008 נרכשה סירטריס ב-720 מיליון דולר על ידי חברת התרופות הבריטית הענקית גלקסו סמית' קליין GlaxoSmithKline - GSK.
לאחר מכירת סירטריס הקים גוארנטה חברה חדשה בשם אליסיום (Elysium Health), כאשר במועצה המדעית שלה הוא הושיב שישה זוכי פרס נובל, בהם פרופ' אהרן צ'חנובר מהטכניון, הנוירולוג אריק קנדל, הכימאי מרטין קרפלוס והביולוג תומאס סודהוף.
בפברואר 2015 החלה החברה למכור תוסף מזון (לא תרופה), שלטענתה אמור להאריך את תוחלת החיים הבריאים של כל הנוטל אותה באופן קבוע.
התוסף, הקרוי "בייסיס" (Basis) מורכב משני תוספי מזון שהיו ידועים עוד קודם לכן, פטרוסטילבין (Pterostilbene), הממוצה בין השאר משקדים, אוכמניות ועוד, וניקוטינאמיד ריבוסייד ((Nicotinamid Riboside (NR), וריאציה של ויטמין B3, המצויה בין השאר למשל בחלב ועוד.
לטענת החברה, "בייסיס" אמור לחקות מצבי רעב בגוף האדם הנוטל אותו, בלי שאותו אדם ייאלץ לרעוב בפועל.
מצבי רעב כבר הוכחו בעבר כמסוגלים להאריך את תוחלת החיים בצורה משמעותית .
התוסף נמכר כיום באינטרנט ללא מרשם תמורת 60 דולר לחודש.
החברה מודה כי לא ניסתה את התוסף לבדיקת השפעותיו על האדם לטווח ארוך, אף כי נכון לאוקטובר 2016 מתנהל ניסוי שכזה על 120 מתנדבים אנושיים.
גוארנטה נשוי בשנית ויש לו בן מנישואיו הראשונים, ג'ף, אשר לו הוא הקדיש ב-2002 את ספרו האוטוביוגרפי, וכן בת ובן מנישואיו השניים.
בשנים 1980–1995 חקר בקרת גנים באאוקריוטים.
מאז 1991 הוא חוקר את המכניזם של ההזדקנות ואת הבקרה של הגוף על מכניזם זה, בבעלי חיים שונים, החל משמרים וכלה ביונקים.
הוא הראה שהסירטואין SIR2 הוא גן קריטי לאריכות ימים בשמרים ובתולעת הזעירה C.
מעבדתו גילתה את הפעילות הביוכימית של גן זה והוא היה הראשון שהציע פתרון לשאלה שעמדה בפני הביולוגים מזה עשרות שנים, מאז 1935 לפחות ואולי אף קודם לכן - למה "דיאטת רעב", הפחתת צריכת הקלוריות בכשליש בערך, מאריכה את תוחלת החיים, שוב, בכשליש בערך?
גוארנטה סבר ש-SIR2 הוא החוליה המקשרת בין דיאטת רעב לבין דחיית ההזדקנות וכיום זוהי כבר כמעט מוסכמה מדעית, שאכן SIR2, יחד עם סירטואינים נוספים (ידועים נכון לאוקטובר 2016 לפחות שבעה כאלה), הוא אחד המתווכים המופעלים בדיאטת רעב ומביאים להארכת החיים ולדחיית ההזדקנות על שלל מחלותיה.
הוא גם גילה שהסירטואין SIR1, מפקח על מספר תהליכים פיזיולוגיים, המופעלים בדיאטת רעב, אצל יונקים, לרבות העלאת עמידותם בתנאי דחק ועוד.
הוא הוכיח, שהתועלת הגופנית המופקת מדיאטה שכזו איננה רק "פסיבית", כפי שחשבו קודם לכן, אלא נובעת מהפעלתם של הסירטואינים, המשפעלים מצידם תהליכים שונים בגוף כולו ובתוך התאים, לשיפור הבריאות, השרירים, הגנה מפני מחלות לב, סוכרת, סרטן, התדרדרות שכלית וקוגניטיבית, אוסטאופורוזיס ועוד.
ב-2012 קיבל את פרס פיודור לינן במסגרת סימפוזיון החורף של מיאמי
ב-2011 קיבל מאוניברסיטת טורונטו את פרס המרצה הטוב ביותר
ב-2009 קיבל מאוניברסיטת ניו יורק פרס על הישגיו בתחום הביוטכנולוגיה
חבר האקדמיה הצרפתית למדעים החל מ-2009
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים החל מ-2004
רשימת 263 מאמרים מאתר PubMed והפניות
לאונידס () מרודוס (נולד בשנת 188 לפנה"ס) היה אתלט אולימפי מפורסם בתקופת יוון העתיקה.
בארבעה מפגשים רצופים של משחקים אולימפיים בשנים 164-152 לפנה"ס זכה לאונידס בשלוש תחרויות ריצה שונות, ובסך הכל ב-12 ניצחונות רצופים.
במשחקים האולימפיים ה-154 שנערכו בשנת 164 לפנה"ס ושהיו האחרונים בתקופת "תור הזהב" האולימפי בזמן העתיק, זכה לאונידס בשלושה מרוצים שונים: סטאדיון (Στάδιον) - למרחק של כ-200 מטרים, דיאולוס (Δίαυλος) - למרחק של כ-400 מטרים, והופליטודרומוס (Ὁπλιτόδρομος - "מרוץ חיילים") - למרחק של כ-400 מטרים כאשר האצן עטוי בשריון ברונזה ובמגן.
לאונידס חזר על ניצחונותיו אלה גם במשחקים האולימפיים בשנים 160, 156, ו-152 לפני הספירה.
ניצחונותיו האחרונים הושגו בגיל 36. עליונותו הגופנית של לאונידס באה לידי ביטוי במיוחד לאור הכישורים הגופניים השונים שנדרשו לו לצורך ניצחונותיו.
מצד אחד - מהירות וזריזות למירוץ הקצר, ומצד שני - כוח גופני וסיבולת למרוצים הארוכים.
במשך 2,168 שנים לא הצליח אף ספורטאי לשבור את שיאו של לאונידס ולזכות 12 פעמים בתחרויות ליחידים במשחקים האולימפיים.
בשנת 2016 נשבר השיא כאשר השחיין האמריקני מייקל פלפס השלים זכייה ב-13 תחרויות שחייה ליחידים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
לאונרד טאונסנד ג'רואו היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
ג'רואו נולד ב-13 ביולי 1888 בפטרסבורג, וירג'יניה למשפחה ממוצא צרפתי (שם המשפחה במקור היה ז'ירו).
ג'רואו למד בתיכון בווירג'יניה, ולאחר מכן למד בבית ספר צבאי.
הוא סיים במקום הראשון במחזורו, ובשל כך קיבל דרגת לוטננט משנה בצבא ארצות הברית.
ג'רואו מילא תפקידים שונים בצבא, ביניהם סיוע לנפגעי ההוריקן בטקסס בשנת 1915, ולאחר מכן השתתף במשלחת האמריקנית למקסיקו.
ב-1 ביולי 1916 הועלה ג'רואו לדרגת לוטננט, וב-15 במאי 1917 הועלה לדרגת קפטן.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה נשלח ג'רואו לחזית המערבית, ושירת שם כקצין הקשר הראשי של חיל המשלוח האמריקני בדרגה זמנית של קולונל.
על פעולותיו במהלך המלחמה קיבל ג'רואו את עיטורי מדליית השירות המצוין ולגיון הכבוד הצרפתי.
לאחר המלחמה קיבל ג'רואו דרגת קבע של מייג'ור, והשתתף בקורסים שונים של הצבא.
בשנת 1932 נשלח ג'רואו כנספח צבאי לשאנגחאי בסין, וב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1 בספטמבר 1940 הועלה ג'רואו לדרגת קולונל, וחודש לאחר מכן ב-1 באוקטובר הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-14 בפברואר 1942 הועלה ג'רואו לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-29, וב-27 בספטמבר 1943 קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות.
ב-17 ביולי 1943 מונה ג'רואו למפקד הקורפוס ה-5, והכין אותו לקראת הפלישה לנורמנדי.
הקורפוס לחם בקרבות המערכה בנורמנדי, ועל פעולותיו במערכה הוענק לג'רואו עיטור כוכב הכסף.
לאחר שחרור פריז בידי הדיוויזיה ה-4 ודיוויזיית השריון ה-2 הצרפתית, היה ג'רואו הגנרל האמריקני שנכנס לפריז.
לאחר מכן פיקד ג'רואו על הקורפוס בקרב יער הירטגן ובקרב הארדנים, וב-15 בינואר 1945 מונה למפקד הארמייה ה-15 שהוקמה זה עתה.
ב-6 בפברואר הועלה ג'רואו לדרגת לוטננט גנרל, והמשיך בתפקידו כמפקד הארמייה ה-15 עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה מונה ג'רואו למפקד המכללות הצבאיות, ובינואר 1948 מונה למפקד הארמייה השנייה.
ביולי 1950 פרש ג'רואו מהצבא, וביולי 1954 קודם על פי החלטת הקונגרס לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים).
לאחר פרישתו מהצבא התגורר ג'רואו בפטרסבורג, וירג'יניה, וב-12 באוקטובר 1972 מת בביתו.
לאונרד ויטינג הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד רומיאו בסרטו של פרנקו זפירלי משנת 1968 "רומיאו ויוליה" לצדה של אוליביה האסי בתפקיד יוליה.
התפקיד זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה.
ויטינג נולד בווד גרין שבלונדון.
הוא בנם היחיד של ארתור לאונרד ויטינג ושל פגי ג'ויס סאליבן.
הוא ממוצא אנגלי, אירי וצועני.
ויטינג למד בבית הספר סיינט ריצ'רד מצ'יצ'סטר בקמדן טאון.
שבועיים אחרי שסיים את הלימודים החל לעבוד על הסרט "רומיאו ויוליה".
ויטינג צד את עינו של סוכן שחקנים כשהופיע בחתונה יהודית בהיות בן 12. הוא שר את השיר "Summertime" בלבד, יחד עם הלהקה "Teal Lewis and the Fourtunes" שהופיעה באותו ערב.
אחרי שהסוכן שמע אותו שר, הוא הציע לוויטינג לנסות להתקבל למחזמר "אוליבר!" מאת ליונל בארט, שעבורו חיפשו מבצעים חדשים לתפקידי הילדים.
ויטינג גילם את התפקיד של ארטפול דודג'ר בהפקה שהועלתה בלונדון במשך 18 חודשים.
עוד שיחק במשך 13 חודשים בהפקה של המחזה "Love for Love" בתיאטרון הלאומי של לורנס אוליבייה לצדו של אוליבייה, ובסיור הופעות במוסקבה ובברלין.
הבמאי פרנקו זפירלי תיאר את הבחירה שלו לתפקיד רומיאו, מבין 300 צעירים שנבחנו לתפקיד במהלך שלושה חודשים.
לדבריו "יש לו פנים נהדרות, מלנכוליה עדינה, נעימה, הדמות של צעיר אידיאליסטי כפי שרומיאו צריך להיות".
ויטינג מוכר גם מהופעתו בתפקיד ארטפול דודג'ר בגרסה הבימתית של המחזמר "אוליבר!" בהפקה בלונדון, בה החליף את דייווי ג'ונס, אחרי שרוב השחקנים וג'ונס עצמו הועברו להפקה שהועלתה בברודוויי בניו יורק.
באמצע שנות השבעים של המאה העשרים משך קולו את תשומת לבו של אלן פרסונס, שהקליט באותה את האלבום הראשון "Tales of Mystery and Imagination" מתוך The Alan Parsons Project.
ויטינג ביצע את השיר "The Raven".
קריירת המשחק בקולנוע של ויטינג הסתיימה באמצע שנות השבעים של המאה העשרים.
מאז התרכז בקריירה בתיאטרון הן במשחק והן בכתיבה.
ב-2014 חזר להופיע יחד עם אוליביה האסי בסרט "Social Suicide", כ-46 שנה אחרי שכיכבו יחד ב"רומיאו ויוליה".
בין השנים 1971 עד 1977 היה נשוי לקאתי דיימן.
משנת 1995 הוא נשוי ללין פרסר.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1966 עולמו המופלא של דיסני The Wonderful World of Disney ג'ימי "דיפ" בפרק "The Legend of Young Dick Turpin" 1973 פרנקנשטיין: הסיפור האמיתי Frankenstein: The True Story ויקטור פרנקנשטיין סרט טלוויזיה של NBC 1973 סמייק!
ניקולס ניקלבי סרט טלוויזיה 1990-1995 The Dreamstone אורפגור דיבוב
לאונרד ברטלקובסקי היה חסיד אומות העולם גרמני, שהציל ארבעה יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
ברטלקובסקי נולד בשנת 1916 בגרמניה, כבן למשפחת מהגרים מפולין.
כחייל בחיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, הוא השתתף במצור על ורשה בשנת 1939 אך ערק בצניחה מהמטוס.
הוא הגיע ללבוב באוקראינה בתחפושת, שם נכלא על ידי הסובייטים.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, נכבשה לבוב בידי הגרמנים והאסירים הפוליטיים, ביניהם ברטלקובסקי, שוחררו.
לאחר שחרורו, הוא הציג את עצמו בשם רוברט קריסינסקי והוצב בעיר הסמוכה רווה רוסקה כמתורגמן גרמנית-פולנית של יחידת הגסטפו המקומית, שם פגש אותו אברהם וינפלד.
ברטלקובסקי, שכונה באותה תקופה קריסינסקי, שמר יחד עם חייל גרמני על היהודים שעמדו בתור לקבלת לחם.
למחרת, כשנכנס לבית המרקחת של וינפלד, ביקש ברטלקובסקי חבילה של להבי גילוח.
וינפלד אמר לו שיחזור למחרת והביא לו חבילת להבים מביתו ללא תשלום.
כך התפתחה ידידות בין השניים.
ברטלקובסקי הגיע לבקר בבית המרקחת מדי יום והשניים שוחחו על המצב הפוליטי.
ברטלקובסקי הציג את עצמו כרוברט קריסינסקי וסיפר לווינפלד כי הוא עובד כמתרגם מגרמנית לפולנית.
בעיר רווה רוסקה, עברו רכבות השילוחים שהובילו יהודים פולנים למחנה ההשמדה בלז'ץ, ששכן במרחק של כ-30 קילומטרים משם.
מיקום משרדו של ברטלקובסקי בתחנת הרכבת, אפשר לו להשיג מידע מוקדם על פשיטות ושילוחים.
מידע זה היה נמסר לווינפלד שהעביר אותו באופן מוצפן ליודנראטים בסביבה.
בדרך זו סייעו ההודעות ליהודים להסתתר במועד הנכון וכך למעשה ניצלו.
יום אחד נודע לברטלקובסקי כי יחידת הגסטפו המקומית קיבלה הוראה ממטה הגסטפו בלבוב, להעביר אליהם משאיות ריקות, שהיו מוכנות לשילוחם של יהודי רווה רוסקה לבלז'ץ.
הוא מסר את המידע מיידית לווינפלד אך גם נכנס לגטו בעצמו בתחפושת, כדי להזהיר את האנשים בתוכו.
הוא הציע מחסה בביתו לחברו ולאשתו, אך וינפלד, שעדיין היה לו מקום מסתור חלופי בבית המרקחת, סירב וביקש ממנו להסתיר את גיסתו, רומנה קסלר, ואת ד"ר סטפניה רייכר.
עברו מספר חודשים עד שמשפחת וינפלד הצטרפה אליהם, באמצע יוני 1943. ברטלקובסקי בעצמו עזר לשניים להתחפש ולעבור לביתו.
בשלב זה גילו המסתתרים כי שמו האמיתי הוא לאונרד ברטלקובסקי וכי הוא טייס לשעבר, בן להורים פולנים.
מדי פעם רומנה או סטפניה יכלו לצאת החוצה.
מאחר שלא היו מוכרות ברווה רוסקה, הן נהגו להציג עצמן כנוצריות וברטלקובסקי היה מציג אותן כבנות דודות שלו.
הארבעה הסתתרו יחד בדירה הקטנה עד לשחרור רווה רוסקה ב-27 ביולי 1944. המחסה שלהם היה חור באדמה שנחפר מתחת למיטה של ברטלקובסקי.
רכישת מזון עבורם הייתה משימה קשה במיוחד, שכן ברטלקובסקי לא יכול היה לקנות אוכל בכמויות שיספיקו לחמישה אנשים בלי לעורר חשד.
על כן, הוא נאלץ לגנוב ממקום עבודתו בתחנת הרכבת.
פעם אחת השמועות שהוא מסתיר יהודים בביתו, התפשטו עד כי הגסטפו בא לבדוק את הבית בליווי כלב.
הכלב לא הרגיש בהם מתחת לסחבות מלוכלכות שכיסו את הבור בו הסתתרו וברטלקובסקי הציע לגסטפו ליקר.
החיילים עזבו רק לאחר כמה שעות.
מאוחר יותר העיד וינפלד כי "לבו ועצביו היו ודאי עשויים מפלדה, והיה לו האומץ הדרוש לטייס כדי לשרוד כל כך הרבה חודשים איתנו בלי להתמוטט פסיכולוגית".
לאחר המלחמה שב ברטלקובסקי לגרמניה והתאחד עם אמו ואחותו בברלין.
הוא נפטר בטרם עת בשנת 1953, בגיל 36, ממחלת השחפת, אשר נדבק בה בבית הסוהר הסובייטי בלבוב.
משפחת וינפלד, שהיגרה לאוסטרליה, שמרה איתו על קשר זמן מה, עד שנודע לה שהוא נפטר.
ב-4 בספטמבר 1979, יד ושם הכירו בלאונרד ברטלקובסקי כחסיד אומות העולם.
בנוסף, ניטע על שמו עץ בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם.
מדליית כבוד ותעודה הוענקו למשפחתו של ברטלקובסקי ביוני 2008, לאחר שנמצאו קרובי משפחה שלו.
לאונרד סידני ווּלף (25 בנובמבר 1880 – 14 באוגוסט 1969) היה תאורטיקן פוליטי, סופר, מו"ל ועובד ציבור יהודי-בריטי.
בעלה של הסופרת וירג'יניה וולף.
וולף נולד בלונדון למשפחה יהודית.
היה השלישי מבין עשרת ילדיהם של מארי (לבית דה יונג) ושל עורך הדין ריס סידני וולף.
בשנת 1892, לאחר מות אביו, נשלח ללמוד בבית ארלינגטון שליד ברייטון.
בשנים 1894–1899 למד בבית הספר סנט פול, ובשנת 1899 זכה במלגה לטריניטי קולג'.
במהלך לימודיו התחבר וולף עם לייטון סטרייצ'י, ג'ון מיינרד קיינס, ג.
וולף השלים את לימודיו ב-1902, אך נשאר בקולג' שנה נוספת כדי להתכונן לבחינות לשירות המדינה.
באוקטובר 1904 עבר וולף לציילון (כיום סרי לנקה) כצוער בשירות המדינה, תחילה בג'פנה ובהמשך בקאנדי.
באוגוסט 1908 מונה לעוזר הנציב הממשלתי במחוז הדרום וניהל את המחוז המבנטוטה.
במאי 1911 חזר לאנגליה לשנת חופש ובתחילת 1912 התפטר משירות המדינה ונשא לאישה את וירג'יניה סטיפן.
עוד טרם נישואיהם היו לאונרד ווירג'יניה חברים בולטים בקבוצת בלומסברי, וחלקו בית בשכונת בלומסברי בלונדון עם ג'ון מיינרד קינס ודאנקן גרנט, אף הם חברי הקבוצה.
לאחר נישואיהם עברו להתגורר בריצ'מונד, ושם גם ייסדו את בית ההוצאה לאור Hogarth Press,בו ראו אור ספריהם של וירג'יניה ושל לאונרד, את המהדורה הראשונה של ארץ הישימון מאת ת"ס אליוט, וכן ספריה של ויטה סאקוויל-ווסט, עימה ניהלה וירג'יניה רומן.
ב-1924 שבו להתגורר בבלומסברי, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו את העיר לטובת סאסקס.
וולף המשיך לנהל את בית ההוצאה לאור עד מותו.
לאחר מותה של וירג'יניה ב-1941 התאהב לאונרד באמנית טרקי פרסונס, שהייתה נשואה.
הקשר הקרוב ביניהם נמשך עד למותו ב 1969.
ב-1913 פרסם וולף את הרומן הראשון שלו, הכפר בג'ונגל (The Village in the Jungle, 1913) המבוסס על שנותיו בציילון.
לאחר שלא גויס לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה מטעמים רפואיים, הוא הצטרף למפלגת הלייבור ולאגודה הפביאנית, והחל לכתוב למגזין ניו סטייטסמן.
בשנת 1916 פרסם מאמר ובו קרא להקמת סוכנות בינלאומית שתאכוף שלום בעולם.
לאונרד אווסו הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר.
אווסו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דרימס.
ב-11 באפריל 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–2 לבצ'אם יונייטד.
ב-2 במאי 2018 הבקיע צמד בניצחון 2–3 נגד אינטר אלייס.
ב-29 ביולי 2018 ערך אווסו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד הפועל רעננה במסגרת גביע הטוטו.
ב-25 ביוני 2018 חתם אווסו בקבוצה לארבע עונות ב-12 באוגוסט 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד הפועל רעננה.
ב-21 בינואר חתם ל-4 עונות בקבוצת ונקובר וויטקאפס תמורת סכום העברה של 1.1 מיליון דולר.
ב-31 במרץ 2023 הצטרף לאוד גרינלנד מליגת העל הנורווגית.
ב-19 בינואר 2024 חתם בפרטיזן בלגרד.
בפברואר 2025 הושאל לפרדריקסטאד הנורווגית.
לאונרד גרש היה מחזאי, תסריטאי ופזמונאי אמריקאי.
לאונרד גרש נולד במנהטן בניו יורק.
התחיל בשנות ה-1950 קריירה בברודוויי בתור פזמונאי במופע הרביו Alive and Kicking (חי ובועט).
ב-1959 הצלחתו הראשונה הייתה את המלים לעיבוד של הרומן Destry Rides Again מאת מאקס ברנד עבור מופע מוזיקלי של הרולד רום.
ב-1969 התפרסם בבקומדיית-דרמה Butterflies Are Free ("פרפרים הם חופשיים"), בתיאטרון בות' בברודוויי עם צוות שחקנים שכלל את קיר דאלי (Keir Dullea), בלית' דאנר (שזו הייתה התחלת הקריירה שלה בברודוויי וזכתה על משחקה בפרס טוני ואיילין הקארט (מאוחר יותר גלוריה סוונסון)
הקומדיה, מספרת על דון, מלחין צעיר עיוור, שעבר מווצסטר למנהטן, ועל יחסיו עם שכנה צעירה היפית ועם אמו הסופרת, הדאגנית והשמרנית.
ההצגה רצה בברודוויי 1128 פעמים בין 21 באוקטובר 1969 ל-2 ביולי 1972. היא עובדה על ידו לסרט בבימוי מילטון קצלאס, ליהוק שכלל את גולדי הון, אדוארד אלברט ואילין הקארט, שזכתה באוסקר על משחק הטוב ביותר בתפקיד המשני בקומדיה.
מאוחר יותר כתב עבור טוני דנזה את המחזה "Snacks".
גרש כתב את המלים לקטע "Born in a Trunk" במחזמר "כוכב נולד" עם ג'יימס מייסון וג'ודי גרלנד.
בשנות ה-1950 כתב גרש 10 תסריטים עבור סדרת הסיטקום של אן סאות'רן "Private Secretary" .
כתב כמה פרקים גם עבור The Lucy Show (המופע של לוסי) עם לוסיל בול.
גרש כתב תסריטים לסרטים "Funny Face" (מצחיקונת - לפי מחזמר מאת אידנס וגרש (1957), שהיה לו קשר חלקי בלבד עם מחזמר משנת 1927 של ג'ורג' גרשווין ואיירה גרשווין, שירים מאת האחים גרשווין ומאת רוג'ר אידנס) (בבימוי סטנלי דונן, עם אודרי הפבורן ופרד אסטר),(1968), Carats 40 "פרפרים הם חופשיים"
בשנות ה-1960–1970 ניהל גרש קשר קרוב ארוך טווח עם המלחין רוג'ר אידנס (1970-1905) שהיה דו-מיני, אולם גרש הכחיש שזה היה קשר מאהבים.
גרש נפטר בוורלי הילס, קליפורניה, בעקבות סיבוכים של אירוע מוחי.
הוא היה בן 79 במותו והובא לקבורה בבית הקברות וסטווד ממוריאל פארק בלוס אנג'לס.
ללאונרד גרש היו אח בשם ריצ'רד גרש ואחות בשם סלמה בקר, ילידי מנהטן גם הם.
1958 - לפרס אוסקר עבור תסריטים לקולנוע - עבור הסרט "מצחיקונת"
1958 - לפרס עבור המחזמר האמריקאי הטוב ביותר - עבור "מצחיקונת" - (מטעם איגוד התסריטאים של אמריקה)
1973 - לפרס האיגוד התסריטאים של אמריקה עבור העיבוד הטוב ביותר של קומדיה למדיום אמנותי אחר - עבור תסריט הסרט "פרפרים הם חופשיים"
1974 - לפרס איגוד התסריטאים של אמריקה עבור העיבוד הטוב ביותר של הקומדיה במדיום אמנותי אחר - עבור הסרט "40 קרטים"
1979 - The Man in the Santa Claus Suit האדם לבוש כסנטה קלאוס - טלוויזיה
1970, גרסה עברית מאת תרצה אתר, בבימוי לאונרד שך, בתיאטרון הבימה, עם תיקי דיין, מוטי ברכאן ורחל מרכוס
2001- בתיאטרוטן הספרייה - עם חני פירסטנברג, תומר רוסו ודינה דורון
2003 - תרגום מאת שלומי מושקוביץ' -בתיאטרון הבימה - עם גיא זוארץ, הילה וידור וליא קניג
2019 - תרגום מאת תום אבני, הצגה בתיאטרון באר שבע, בבימוי אלדר גרויסמן גוהר
לאונידס קבקוס הוא כנר ומנצח יווני.
קבקוס החל ללמוד לנגן בכינור בגיל חמש ולאחר מכן נרשם לקונסרבטוריון ההלני שם למד עם סטליוס קפנטריס (Stelios Kafantaris).
מלגות מקרן אונסיס אפשרו לו לקחת כיתות אמן אצל ג'וזף גינגולד באוניברסיטת אינדיאנה בבלומיגטון (אשר שוכנת בבלומינגטון, אינדיאנה ושייכת לאוניברסיטת אינדיאנה).
ערך את הקונצרט הפומבי הראשון שלו בשנת 1984 בפסטיבל אתונה וכשנה לאחר מכן זכה בתחרות סיבליוס .
בשנת 1986 זכה בתחרות אינדיאנפוליס לכינור , ובפרסים ראשונים בתחרויות נאומברג שבניו יורק ובתחרות פגניני (שתיהן ב-1988).
קבקוס זכה בפרס המוזיקה החשוב ביותר בדנמרק - פרס לאוני סונינג למוזיקה לשנת 2017.
מאז הבכורה הצפון-אמריקאית שלו בשנת 1986, קבקוס מופיע בארצות הברית וקנדה עם תזמורות בכירות, כגון התזמורת הסימפונית של שיקגו והתזמורת הסימפונית של מונטריאול.
גם באירופה קבקוס מופיע עם התזמורות הבכירות ביותר, כדוגמת הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הקונצרטחבאו והפילהרמונית של וינה.
הוא גם לוקח חלק במספר פסטיבלים נחשבים: פסטיבל וורבייה בשווייץ, פסטיבל זלצבורג ופסטיבל לוצרן.
הופיע בבריטניה עם תזמורות שונות, ובשנת 1992 הופיע במסגרת הפרומס עם הקונצ'רטו לכינור של סטרווינסקי.
ב-1991, ולאחר הזכייה בתחרות סיבליוס, , הקליט קבקוס עם המנצח הפיני אוסמו ונסקה את הקונצ'רטו לכינור של סיבליוס ברה מינור, בגרסה הראשונית שלו שמעולם לא בוצעה.
ההקלטה יצאה בחברה שמחזיקה בזכויות על המוזיקה של סיבליוס, BIS record label.
הקליט בחברות Delos ו-Finlandia יצירות של דביסי, פגניני, שוברט, צ'ייקובסקי, הנריק וייניאבסקי ואז'ן איזאיי.
בנוסף להיותו כנר, קבקוס הוא גם מנצח.
כיהן כמנצח אורח של תזמורת קאמרטה אקדמיקה זלצבורג.
בשנת 2007 מונה למנהל מוזיקלי של התזמורת, לאחר פרישתו של סר רוג'ר נורינגטון.
ב-2009 הוא התפטר עקב אי-יציבות מנהלית של התזמורת.
נכון לשנת 2017, קבקוס מנגן על כינור סטרדיווריוס הידוע בכינויו "Willemotte" משנת 1734, שאותו רכש מסוחר הכלים פלוריאן לאונהארד (Florian Leonhar).
לפני כן קבקוס ניגן על כינור סטרדיווריוס אחר, "Abergavenny" משנת 1724. בנוסף, הוא מכר את הסטרדיווריוס "Falmouth" משנת 1692 וכינור של ג'ובאני בטיסטה גואדניני משנת 1782.
לאונרד אוכטמן היה צייר אימפרסיוניסטי הולנדי-אמריקאי, שהתמחה בנופים.
הוא היה חבר מייסד במושבה לאמנות Cos Cob ובאגודת האמנים של גריניץ'.
הוא נולד בזונמייר, ב־21 באוקטובר 1854, הולנד, כבן של צייר דקורטיבי.
משפחתו היגרה לעיר אולבני, ניו יורק בשנת 1866. החל מגיל צעיר, אוכטמן עבד כצייר בבית מלאכה לעבודות עץ באולבני.
בשנת 1879 עבר אוכטמן מאולבני לעיר ניו יורק ושם נפגש עם הצייר צ'ארלס וורן איטון.
בעיר ניו יורק אוכטמן עבד עם קבוצת אמנים שהיו חשובים בהתפתחות התנועה האימפרסיוניסטית בארצות הברית.
אף על פי שלמד שיעורים בליגה לסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנת 1879, הוא בעיקר לימד את עצמו.
במשך כמה שנים הסטודיו של אוכטמן בעיר ניו יורק היה ממוקם באותו בניין של ג'ורג' איננס, המייסד של תנועת הטונליזם, ושני הציירים התפעלו מעבודות של האחר.
בשנת 1882 החל להציג נופים באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא נסע לאירופה בשנת 1886, שם הושפע מציירי בית הספר ההולנדי ג'ייקוב מאריס ואנטון מוב.
הוא שב לניו יורק בשנת 1887. נושאי התמונות האופייניות ביותר שלו הן סצנות מלונג איילנד ועל הנוף הכפרי של קונטיקט.
אוכטמן ואשתו, הציירת האמריקנית האימפרסיוניסטית מינה פונדה אוכטמן (1862–1924), עברו למיאנוס, קונטיקט בשנת 1891, שם הפכו לחברים מייסדים במושבה לאמנות קוס קוב.
חברים אחרים במושבה כללו את ג'ון הנרי טוואצ'טמן, צ'יילד האסאם, ג'וליאן אלדן וייר ותאודור רובינסון.
בשנת 1910 ו -1911, אוכטמן נתן שיעורים בבית הספר הקיץ של ניו יורק בגריידג'.
התלמידים של אוכטמן כללו את קלארק פרהייס והרייט רנדל לומיס.
בשנת 1912 הקימו אוכטמן וחברו, הפסל אדוארד קלארק פוטר, את אגודת האומנים גריניץ' ומוזיאון ברוס.
אוכטמן שימש כסגן נשיא הראשון של החברה בשנת 1912, ונשיא החברה בשנים 1916–1932, וכאוצר אמנות ראשון במוזיאון ברוס.
בתה של אוכטמן, דורותי אוכטמן (1892–1971), למדה אצל שני הוריה האמניים והפכה לציירת של טבע דומם.
לאונרד ווד היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, פיזיקאי ופוליטיקאי.
ווד עמד בראש מספר תפקידי מפתח לאורך הקריירה הצבאית והציבורית שלו, בין לבין שימש בתפקיד המושל הכללי של קובה (1899–1902), ראש מטה צבא ארצות הברית (1910–1914) והמושל הכללי של הפיליפינים (1921–1927; נפטר בתפקיד).
ווד היה מעורב במלחמות האינדיאנים נגד האפאצ'י, מלחמת ארצות הברית–ספרד, מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ומלחמת העולם הראשונה.
ווד התחרה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1920 אך הפסיד לוורן הרדינג.
במהלך המלחמה בספרד פיקד ווד על רגימנטים המתנדבים "הרוכבים הקשוחים" לצד תאודור רוזוולט.
ווד למד באוניברסיטת הרווארד והיה דוקטור לרפואה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה ווד מועמד לפיקוד על חיל המשלוח האמריקאי אך לבסוף נבחר ג'ון פרשינג במקומו בידי הנשיא וודרו וילסון.
לאונרד ווד נולד בשנת 1860 בניו המפשייר.
ווד סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ב-1884 עם התואר דוקטור לרפואה.
ווד החל את דרכו הצבאית בשנה שלאחר מכן כמתלמד אזרחי למנתח חיילים פצועים בצבא ארצות הברית בדרום מערב, איפה שהתנהלו סדרת מלחמות ממושכות בין הצבא האמריקאי ושבטי האפאצ'י (חלק ממלחמות האינדיאנים).
ווד הועלה לדרגת קפטן והיה לעוזר מנתח בשנת 1891. הוענקה לו מדליית הכבוד האמריקאית על שירותו במשלחת צבאית שבלמה מתקפות אפאצ'י שנועדו להביא לשחרור מנהיגם ג'רונימו, שהיה שבוי מלחמה של הכוחות האמריקאים מאז שנת 1886.
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, ווד וחברו, תאודור רוזוולט, גייסו סדרת רגימנטים של מתנדבים לצבא האמריקאי אשר ביחד הרכיבו את "הרוכבים הקשוחים".
ווד פיקד על הרגימנטים ורוזוולט היה שני לו בפיקוד.
הכוחות המתנדבים נשלחו להילחם נגד הכוחות הספרדים בקובה.
"הרוכבים הקשוחים" היו בעלי חשיבות מרכזית במהלך המלחמה והיו לגורם המרכזי לניצחונות האמריקאיים במהלך קרב לאס גואסימאס וקרב גבעת סן חואן.
לאחר המלחמה שימש כמושל הכללי של קובה (1899–1902).
הוא זכה למוניטין בולט שם כמנהל, הקים מערכות חינוך, משפט ומשטרה מודרניות על בסיס המערכות המקבילות בתוך ארצות הברית ופיקח על ההתקדמות הטכנולוגית הגדולה בתחום התברואה.
בשנת 1902 סיים ווד את תפקידו ולקובה ניתנה ריבונות מהממשל הזמני האמריקאי.
תומאס אסטרדה פאלמה החליף את ווד בתור נשיא קובה הראשון.
פעילותו לאורך המלחמה תרמה למוניטין של ווד בקרב הציבור הרחב.
בשנת 1903 הועלה ווד לדרגת מייג'ור גנרל בצבא הסדיר ומונה למושל מחוז מורו באיי הפיליפינים הדרומיים לאחר כיבושם במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
ווד מונה לתפקיד בידי עמיתו תאודור רוזוולט, שכיהן כל אותה העת בתור נשיא ארצות הברית.
ווד פיקד על חלוקת הצבא האמריקאי בפיליפינים בין 1906–1908. לאחר מכן שב לביתו איפה ששירת במחלקה המזרחית של הצבא האמריקאי.
בשנת 1910 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית בידי הנשיא, ויליאם הווארד טאפט.
ווד הורד מהתפקיד בשנת 1914 בידי הנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון.
בשנת 1917, עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, היה ווד מועמד לפיקוד על חיל המשלוח האמריקאי אך לבסוף נבחר ג'ון פרשינג במקומו.
בעת סיור פיקוח בחזית המערבית בינואר 1918 נפצע ווד מרסיסי מרגמות שהתפוצצו במהלך ניסוי.
תחילה אמור היה ווד לפקד על הדיוויזיה ה-89 בצרפת, אך מינויו לא אושר בידי הנשיא.
בהמשך היה מעורב בהכשרה של דיוויזיית הרגלים ה-10 של הצבא האמריקאי לקראת שליחתה לחזית המערבית באירופה.
ווד, שהיה תומך חזק במוכנות צבאית עוד קודם לכניסת ארצות הברית למלחמה, היה אחראי במידה רבה להקמת מחנה הקיץ בפלטסבורג, ניו יורק, להענקת הכשרה של מגויסים חדשים - אשר הפך לדוגמה עבור מחנות הכשרה נוספים שנפתחו באותה העת לנוכח ההתערבות במלחמה ברחבי ארצות הברית.
בעיני רבים נחשב ווד להיות היורש הפוליטי של תאודור רוזוולט לאחר פטירתו של האחרון בשנת 1919, ובכך הפך למועמד פעיל למועמדות המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1920. עם זאת, בעקבות קרע פנימי על המועמדות, נקבע וורן הרדינג להיות המועמד הרפובליקני לנשיאות כפשרה בין ווד ויריבו פרנק לואדן.
בשנה שלאחר מכן מינה אותו הנשיא הנבחר הרדינג - שהכיר בכישרון הניהולי והניסיון של ווד - למשלחת לחקר המצב הפוליטי-חברתי בפיליפינים.
המשלחת קבעה כי הענקת ריבונות מיידית לפיליפינים לפי רצון התנועה הלאומית תהווה סכנה לאינטרסים אמריקאים ולייציבות האזורית.
בהמשך מונה ווד לתפקיד המושל הכללי של הפיליפינים בשנת 1921. ווד נשאר בתפקיד עד לפטירתו בשנת 1927. ווד נפטר במהלך ניתוח להסרת גידול מוחי בראשו.
לאונרד בלומפילד היה בלשן יהודי אמריקאי, שהוביל את פיתוח זרם הסטרוקטורליזם בבלשנות (בעברית: בלשנות מבנית) בארצות הברית במהלך שנות ה-30 וה-40. הוא נחשב לאבי תאוריית הדיסטריבוציונליזם בבלשנות האמריקאית.
ספר הלימוד המשפיע שלו "Language", שפורסם ב-1933, הציג תיאור מקיף של הסטרוקטורליזם האמריקאי.
הוא תרם משמעותית לבלשנות ההיסטורית של השפות ההודו-אירופיות, לתיאור השפות האוסטרונזיות ולתיאור השפות של משפחת השפות האלגונקוויות.
גישתו של בלומפילד לבלשנות התאפיינה בדגש על הבסיס המדעי של הבלשנות, דבקות בביהביוריזם ובמיוחד בעבודתו מאוחר, ודגש על הליכים פורמליים לניתוח נתונים לשוניים.
השפעת הבלשנות המבנית ה"בלומפילדיאנית" ירדה בשנות ה-50 וה-60 המאוחרות, במקביל לעליית הגישה הגנרטיבית שפותחה על ידי נועם חומסקי.
בלומפילד נולד בשיקגו, באילינוי שבארצות הברית, ב-1887 להורים יהודים (זיגמונד בלומפילד וקרולה בובר-בלומפילד).
אביו היגר לארצות הברית בילדותו ב-1868; שם המשפחה המקורי, בלומנפלד, שונה לבלומפילד לאחר הגעתם.
ב-1896 עברה המשפחה לאגם אלקהרט בוויסקונסין, שם הוא למד בבית ספר יסודי, אך חזר לשיקגו לתיכון.
דודו, מוריס בלומפילד, היה פילולוג בולט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בלומפילד למד לתואר הראשון באוניברסיטת הרווארד (בהרווארד קולג') בשנים 1903–1906, וקיבל תואר AB.
לאחר מכן, החל ללמוד לתואר השני באוניברסיטת ויסקונסין ולקח קורסים בגרמנית ובפילולוגיה גרמנית, בנוסף לקורסים בשפות הודו-אירופיות אחרות.
המפגש עם אדוארד פְּרוֹקוֹש, חוקר שפות הודו-אירופיות בַמקום, שכנע את בלומפילד להמשיך בקריירה בבלשנות.
ב-1908 עבר בלומפילד לאוניברסיטת שיקגו, שם למד קורסים בפילולוגיה גרמנית והודו-אירופית עם פרנסס א' ווד וקארל דארלינג באק.
את עבודת הדוקטור שלו בבלשנות היסטורית גרמנית, שכותרתה "A semasiologic differentiation in Germanic secondary ablaut" ("הבחנה סֵמַסְיולוגית באבלאוט מִשְנִי ב[שפות] גרמאניות"), הוא כתב בהנחיית ווד, וסיים את לימודיו ב-1909.
הוא המשיך את לימודיו בלייפציג ובגטינגן ב-1913–1914, אצל חוקרי ההודו-אירופיות המובילים אוגוסט לסקין, קארל ברוגמן והרמן אולדנברג.
בלומפילד למד גם עם המומחה לסנסקריט יאקוב ואקרנאגל, והחשיב את ואקרנאגל ובכלל את מסורת הדקדוק הסנסקריטי של ניתוח דקדוקי קפדני הקשור לפאניני כהשפעות חשובות הן על עבודתו ההיסטורית והן התיאורית.
הכשרתו הנוספת באירופה סייעה לקידומו באוניברסיטת אילינוי מדרגת מרצה זוטר לפרופסור.
במאי 1946 לקה בלומפילד באירוע מוחי מגביל, שסיים את הקריירה שלו.
בלומפילד היה אחד החברים המייסדים של Linguistic Society of America ("האגודה הבלשנית של אמריקה").
בשנת 1924, יחד עם ג'ורג' מ' בולינג (מהאוניברסיטה של מדינת אוהיו) ואדגר סטרְטוואנט (מאוניברסיטת ייל), הוא הקים ועדה ליצירת העמותה וגיבש את הקריאה להקמתה.
בלומפילד כתב את המאמר הראשי לגיליון הפתיחה של כתב העת של העמותה, Language ("שפה"), והיה נשיא העמותה ב-1935. הוא לימד בסדנאות הקיץ של SIL בשנים 1938–1941.
מחקריו המוקדמים ביותר של בלומפילד היו בבלשנות היסטורית גרמאנית, החל בעבודת הדוקטור שלו, והמשך בכמה מאמרים בפונולוגיה ובמורפולוגיה הודו-אירופית וגרמאנית.
לימודי הבתר-דוקטורט שלו בגרמניה חיזקו עוד יותר את מומחיותו במסורת הניאוגרמרית, שעדיין שלטה במחקרים היסטוריים הודו-אירופיים.
בלומפילד לאורך הקריירה שלו, אך במיוחד במהלך הקריירה המוקדמת שלו, הדגיש את העיקרון של אסכולת "המדקדקים הצעירים" (Junggrammatiker, Neogrammarians) של מעתק הגאים עקבי כקונספט בסיסי בבלשנות ההיסטורית.
עבודתו של בלומפילד על שפות הודו-אירופיות, מעבר לעבודת הדוקטור שלו, הוגבלה למאמר על עיצורים חכיים בסנסקריט ולמאמר אחד על המסורת הדקדוקית בסנסקריט המקושרת למדקדק פאניני, בנוסף לכמה ביקורות ספרים.
בלומפילד עשה שימוש נרחב בחומרים משפות הודו-אירופיות להסביר עקרונות מהבלשנות ההיסטורית ומהבלשנות המשווה בשני ספרי הלימוד שלו, Introduction to Language ("מבוא לשפה", 1914), ו-Language רב-ההשפעה ("שפה", 1933).
בספרי הלימוד שלו, בחר דוגמאות הודו-אירופיות התומכות בהיפותזה המרכזית של "המדקדקים הצעירים" – של סדירות מעתקי ההגאים – והדגיש רצף שלבים החיוניים להצלחה בעבודה בלשנית משווה: (א) נתונים הולמים השואבים מטקסטים, שאותם יש ללמוד באופן אינטנסיבי ולנתח; (ב) יישום השיטה המשווה; (ג) שחזור צורות בפרוטו-שפות.
הוא הדגיש גם את חשיבותו של מחקר דיאלקטולוגי במידת הצורך, ועמד על חשיבותם של גורמים סוציולוגיים כגון יוקרה לשונית, והשפעת המשמעות על הצלילים.
בנוסף לשינויים לשוניים סדירים, התיאוריה של בלומפילד טיפלה גם בשאילת מילים ובאנלוגיות.
נטען כי לעבודה ההודו-אירופית של בלומפילד היו שתי השלכות רחבות: "הוא שרטט בבירור את היסודות התאורטיים עבור הבלשנות ההודו-אירופית" ו"ביסס את מחקר השפות ההודו-אירופיות בחוזקה בתוך הבלשנות הכללית".
כחלק מהכשרתו עם מומחי שפות הודו-אירופיות מובילים בגרמניה ב-1913–1914, חקר בלומפילד את המסורת הדקדוקית של סנסקריט שהתחילה עם פאניני, שחי בצפון-מערב הודו במהלך המאה ה-5 או ה-4 לפני הספירה.
הדקדוק של פאניני ידוע ביסודיותו ובהירותו הקיצוניות, באופן שבו הוא מסביר צורות לשוניות בסנסקריט, ובמבנה הגנרטיבי שלו, הרגיש להקשר ומבוסס על כללים.
בלומפילד כתב כי "פאניני מספק את דרך היווצרותה של כל מילה נטויה, מצורפת או גזורה, עם תיאור מדויק של חלופות הצליל (כולל טעם) ושל המשמעות".