tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-21 במרץ 2017, ארגון היאת תחריר א-שאם פתח במתקפה נגד צבא סוריה, איראן והחזבאללה בצפון העיר חמה, במטרה לצמצם מרחקים לעבר העיר, לכבוש מחדש אזורים שנלקחו מהם ב-2016 וכן להקל את הלחץ על המורדים בזירות אחרות בסוריה כמו בדמשק ודרעא.
מספר עיירות וכפרים בפרוורי חמה נכבשו על ידי המורדים, אך חלק מהם נכבשו חזרה על ידי צבא סוריה.
ב-27 בנובמבר 2024 הארגון, יחד עם הצבא הסורי החופשי וארגוני אופוזיציה נוספים, בתמיכת טורקיה, החלו במבצע לכיבוש אזורים תחת שליטת משטר אסד, שקרס תוך 11 ימים עד נפילת דמשק לידי המורדים, שסימלה את שלטון הארגון בסוריה.
ב-1 בפברואר 2017 נמסר כי ארצות הברית ביצעה תקיפה אווירית על מלון קרלטון בעיר אידליב, ששימש את היאת תחריר א-שאם למגורי לוחמים ולפגישות של מפקדים בולטים.
ב-3 בפברואר 2017 התרחשה תקיפה אווירית של ארצות הברית על מטה היאת תחריר א-שאם בעיר סַרְמִ֫ין וכתוצאה מכך נהרגו 12 לוחמים של הארגון ושל ג'ונד אל-אקצא.
ב-4 בפברואר 2017, ארצות הברית ביצעה חיסול ממוקד על מפקד אל-קאעידה אבו האני אל-מסרי, שהיה חלק מאחראר א-שאם בעת מותו ועמד לערוק להיאת תחריר א-שאם.
ב-26 בפברואר 2017, ארצות הברית חיסלה מהאוויר באל-מסטומה שבאידליב את אבו ח'יר אל-מסרי, שהיה איש אל-קאעידה בולט, ובין המנהיגים הבכירים בהיאת תחריר א-שאם.
ב-16 במרץ 2017, ארצות הברית תקפה מהאוויר מקום מפגש של לוחמי היאת תחריר א-שאם בכפר אל-ג'ינה הסמוך לעיר אַתַ֫ארֶבּ, וכתוצאה מכך נהרגו עשרות חמושים ו-49 אזרחים.
ב-4 באפריל 2017 התרחשה המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון, שבה הפציצו מטוסי חיל האוויר הסורי את העיר ח'אן שייח'ון שבמחוז אידליב הנשלטת על ידי היאת תחריר א-שאם.
ההפצצה כללה גם גז רעיל, ככל הנראה סארין, ועל פי משרד הבריאות של אידליב, נהרגו כתוצאה ממנה כ-74 בני אדם ונפצעו מעל 557.
במהלך 11 הימים שבין ה-27 בנובמבר ל-8 בדצמבר, דווחו מספר תקיפות אוויריות נגד הארגון שהחל בהתקדמות מהצפון לעבר הבירה דמשק, הותקפו עמדות ומטרות של הארגון על ידי הצבא הסורי והצבא הרוסי, אך אלו לא סייעו משמעותית בהדיפת המורדים.
היבודוס (שם מדעי: Hybodus; פירוש השם: "שן דבשתית") הוא סוג של כריש נכחד מהסדרה הנכחדת היבודונטים שהיה קרוב לליסודוס.
יצור זה התקיים מסוף תקופת הפרם עד לתקופה קרטיקון עליון מלפני 260-66 מיליון שנה.
לא ברורה סיבת ההיכחדות שלו.
יצור זה היה שונה מהכרישים המודרניים ואורכו הגיע ל-2 מ'.
הוא היה בעל גוף זרים ובעל זוג סנפירים גביים גבוהים וסנפיר גב תחתון גבוה.
הראש גדול וחזק עם זוג אונות.
מאובנים שלו נמצאו באנגליה ואחר כך גם בכל רחבי העולם והוא שכן בימים רדודים שונים בהם הוא צד דגים, דיונונים וזוחלים ימיים קטנים או חלשים.
ההיבודוס מופיע בסדרות הBBC הולכים עם דינוזאורים בפרק "ים אכזר", שם הוא מופיע כיצור טורף שנמשך לאופתלמוזאורוס נקבה שמשריצה ולליופלרודון נקבה שנפצעה.
ואולם הליופלירודון מוצג בסדרה כטורף כרישים מיומן.
בנוסף הוא מופיע בסדרה מפלצות ים עם נייג'ל מרווין שם הוא מוצג יחד עם מטריורינכוס כצייד של הדג הענקי ליידסיסתיס.
היאנגצה הגועש הוא סרט רומנטי וסרט מלחמה אמריקאי משנת 1966 בבימויו ובהפקתו של רוברט וייז עם סטיב מקווין, קנדיס ברגן, ריצ'רד אטנבורו וריצ'רד קרנה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "חלוקי החול" משנת 1962 מאת ריצ'רד מקנה ששירת כמכונאי על ספינת תותחים בנהר יאנגצה.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר (רוברט וייז), השחקן הטוב ביותר (סטיב מקווין), שחקן המשנה הטוב ביותר (מאקו), צילום, עריכה, סאונד ופסקול מוזיקה מקורית (ג'רי גולדסמית').
ריצ'רד אטנבורו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנות ה-20 לא היה שלטון מרכזי חזק בסין.
בשטחים רבים שלטו מפקדי צבא שהקימו להם צבאות פרטיים.
ב-1926 החל צ'יאנג קאי שק, מנהיג מפלגת קוומינטנג, את מסעו צפונה כדי להשליט שלטון מרכזי ולהביס את הצבאות הפרטיים.
סין הייתה חתומה עם ארצות הברית על חוזה המרשה לספינות תותחים אמריקאיות לשוט בנהר היאנגצה ובנהרות נוספים כדי להגן על רכוש ואזרחים אמריקאיים בתוכם גם מסיונרים.
את הספינות הפעילו עובדים סיניים שחיו בתנאים קשים בעוד שהמלחים האמריקאים התרכזו באימונים לקראת פעולות מלחמתיות.
הימצאות הספינות האמריקאיות ביאנגצה כחלק מ"דיפלומטית ספינות התותחים" עוררה רגשות אנטי אמריקאיים חזקים בכל שכבות העם הסיני.
ג'ייק הולמן (סטיב מקווין) מתמנה בשנת 1926 למכונאי ראשי בספינת התותחים סן פבלו המכונה "חלוק הנחל".
בדרכו לספינה בשאנגחאי הוא פוגש את שירלי אקרט (קנדיס ברגן) שמגיעה לסין לשמש כמורה במיסיון ביחד עם מנהל המיסיון מר ג'יימסון (לארי גייטס).
את הספינה מפעילים פועלים סינים המבצעים את כל פעולות התחזוקה כמו תפעול המכונות, בישול, ניקיון וכביסה בעוד שהמלחים האמריקאים עסוקים בתרגילי הגנה על הספינה.
האמריקאים מתייחסים לסינים בצורה גזענית.
הולמן מאתר תקלה במכונה, מבקש לעצור אותה וממנה את המכונאי הראשי לתקן אותה.
במהלך התיקון נהרג הסיני והולמן נאשם כאחראי למותו.
הולמן ממנה את פו-האן (מאקו) כמכונאי ראשי ומתידד איתו למורת רוחם של הסינים והאמריקאים.
פו-האן מתמודד באיגרוף עם המלח סטבסקי (סימון אוקלנד) ומנצח אותו.
זה מגביר את העוינות של הסינים להולמן ולפו-האן.
מנהיג הסינים שינג (טומי לי) שולח את פו-האן לחוף שם הוא נתפס על ידי הסינים המאשימים אותו בשיתוף פעולה ומתחילים לענות אותו מול הספינה.
הם מסרבים להצעות המלחים לשחרר אותו תמורת כסף.
הולמן לא יכול לעמוד בייסוריו של פו-האן ויורה בו למוות למרות הוראתו המפורשת של מפקד הספינה לוטננט קולינס (ריצ'רד קרנה).
הולמן מתידד עם המלח פרנצ'י בורגיון (ריצ'רד אטנבורו).
פרנצ'י מתאהב במיילי (מריאט אדריאן) העובדת בבית בושת ומצליח לחלץ אותה משם.
הולמן נפגש שוב עם שירלי אקרט ומתפתח רומן אהבה קצר ביניהם.
בינתיים מחריף המצב הפוליטי בסין וההתנגדות לזרים גוברת.
הסינים שמים מצור על הספינה ונושאים שלטים המורים לאמריקאים לחזור הביתה.
פרנצ'י מתגנב בלילה בשחייה לחוף ופוגש במיילי אבל זמן קצר לאחר מכך הוא חולה בדלקת ריאות ומת.
הולמן מתגנב לחוף ומגיע לחדרם כאשר הסינים מתפרצים לשם וחוטפים את מיילי.
הוא מצליח להשתחרר מהם אך הסינים לאחר שרצחו את מיילי מאשימים אותו ברצח אישה סינית הרה.
הסינים דורשים להסגיר לידם את הולמן אחרת יתקיפו את הספינה.
שאר המלחים מבקשים מהולמן להסגיר את עצמו וכמעט פורץ מרד אך המפקד קולין מסרב להיענות לבקשת הסינים.
העובדים הסינים נוטשים את הספינה והאמריקאים נאלצים לבצע את כל מטלות התחזוקה.
לבסוף עולים פני המים בנהר והספינה עוזבת את החוף.
קולין מתבקש להגיע לשאנגחאי אך מפר את הפקודה ומפליג לתוך היאנגצה כדי לשחרר את שירלי ומר ג'יימסון.
הצוות נאלץ לפרוץ מחסום סיני של סירות המחוברות בחבלים עבים.
פורץ קרב קשה עם הרוגים משני הצדדים.
הספינה עוגנת ליד בית המסיון וקבוצה קטנה יוצאת לשחרר את המסיונר והמורה.
המסיונר ג'יימסון מסרב להצטרף לאמריקאים באומרו שוויתר על האזרחות האמריקאית ואין להם כל סמכות עליו.
בינתיים מגיעים לוחמים סינים למקום.
ג'יימסון וקולינס נהרגים והולמן נשאר לחפות על שאר האמריקאים והבורחים עם אקרט.
הוא נהרג והבורחים מצליחים להגיע לספינה ולהפליג משם.
הֶיבָּה יַזְבַּק היא פוליטיקאית ערבייה-ישראלית, חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת בל"ד בסיעת הרשימה המשותפת.
יזבק היא דוקטור לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה, פעילה חברתית ופמיניסטית.
יזבק נולדה בנצרת, למשפחה מוסלמית.
למדה בבית ספר תיכון קתולי בעיר.
אביה מחמוד יזבק הוא היסטוריון המרצה באוניברסיטת חיפה.
בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית ותואר ראשון נוסף בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה וייעוץ חינוכי (במסגרת תוכנית מצטיינים בחינוך) מטעם אוניברסיטת חיפה.
בעלת תואר שני בעבודה סוציאלית מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר דוקטור לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט ערכה על העקורים הפלסטינים ב-1948.
יזבק חוקרת קולוניאליזם התיישבותי, מגדר ומרחב, עם התמקדות בנושא העקורים הפלסטינים בתוך ישראל.
עוסקת בהיסטוריה חברתית ופוליטית של הפלסטינים, היסטוריה שבעל פה, הגירה מאולצת, מגדר ופמיניזם.
ביצעה את הסקר המקיף הראשון שנערך בקרב העקורים הפלסטינים בישראל מטעם אגודת הגליל.
יזבק הייתה מזכירת ועד הסטודנטים הערבים באוניברסיטת חיפה ויו"ר תא בל"ד.
פעלה בנושא המאבק הנשי והפלסטיני.
היא ניהלה את ועד הפעולה לשוויון בענייני אישות (קואליציה של ארגוני נשים וזכויות אדם) בין השנים 2009–2015 ופעלה בין היתר למען תיקון חוק גיל הנישואין והעלאתו מ-17 ל-18 שנה בשנת 2013.
בשנת 2017 ראה אור בהוצאת פרדס הספר "מעמד אישי ומגדר: נשים פלסטיניות בישראל", שערכה עם פרופ' ליאת קוזמא.
המאמרים בספר (שנכתבו על ידי משפטנים, סוציולוגים וחוקרי המזרח התיכון) בוחנים את הקשר בין מעמד הפלסטינים בישראל ליחס המדינה כלפיהם, ולהשלכותיו של יחס זה על מעמד האישה, ובפרט על מעמד הנשים במערכת המשפט לענייני משפחה.
טרם כניסתה לכנסת לימדה ב.
היא חזרה ללמד שם עם סיום כהונתה כחברת הכנסת.
יזבק התמודדה מטעם מפלגת בל"ד בבחירות לכנסת התשע עשרה.
היא שובצה במקום השישי ברשימה ולא נכנסה לכנסת.
ב נבחרה במקום השני ברשימת בל"ד, מוקמה במקום הרביעי ברשימת רע"מ-בל"ד, ונבחרה כחברת הכנסת העשרים ואחת.
בפוסטים שפרסמה יזבק בפייסבוק היא כינתה את המחבל סמיר קונטאר, "שאהיד".
היא בירכה את ראווי סולטאני, עם שחרורו ממאסר שריצה בגין עבירות ריגול אחרי הרמטכ"ל גבי אשכנזי, והביעה געגוע לנשיא מצרים בעבר, גמאל עבד אל נאצר.
בפוסט אחר העלתה את תמונתה של המחבלת דלאל מוגרבי, שהנהיגה את חוליית המחבלים שרצחה 35 איש בפיגוע כביש החוף ב-1978, וכתבה: "היא הספיקה לעשות כל כך הרבה אף על פי שהיא מתה בגיל 20. מצדיעה להתנגדות הנשים".
ב-2021 אמרה יזבק שהיא איננה עומדת בצפירה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה משום שלטעמה מדינת ישראל מנצלת את זיכרון השואה כדי לדכא את הפלסטינים.
לאחר פרסום הכתבה אמרה יזבק כי השואה בעיניה אינה רק עניין ישראלי ויהודי, אלא עניין אנושי.
וכי היא מכבדת את זכר השואה ומזדהה עם הקורבנות ומשפחותיהם.
ב שובצה מטעם בל"ד ברשימה המשותפת במקום ה-8. בערעור לבית המשפט העליון בנושא פסילת הרשימה המשותפת מהתמודדות בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, צוינו התבטאויותיה האמורות בפייסבוק.
השופטים כתבו כי בהיעדר הסבר כלשהו דבריה יכולים "להתפרש כהבעת הזדהות ותמיכה מצדה בגורמים שונים הנוטלים חלק במאבק מזוין נגד מדינת ישראל ובארגוני טרור" אולם לא פסלו את מועמדותה של יזבק משום שהדיון עסק בפסילתה של כל רשימת בל"ד ולא בפסילתה של יזבק לבדה.
התמודדה שוב לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ושובצה מטעם בל"ד ברשימה המשותפת במקום ה-8. מספר מפלגות עתרו לוועדת הבחירות המרכזית על פסילתה עקב אמירותיה.
היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט דרש ממנה הבהרות בעניין הפוסטים האמורים.
בסופו של דבר חיווה את דעתו שיש לאפשר לה לרוץ לכנסת ה-23, למרות אמירותיה השנויות במחלוקת, לאחר שאמרה כי אין באמירותיה קריאה לאלימות אלא לסיום הכיבוש.
בינואר 2020 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את מועמדותה לכנסת, בתמיכתם של נציגי הליכוד, כחול לבן, ישראל ביתנו, המפלגות הדתיות והחרדיות ונציג אחד של מפלגת העבודה אך בית המשפט העליון לא אישר את הפסילה ברוב של חמישה מתנגדים מול ארבעה תומכים.
במהלך הבחירות לכנסת ה-23 שובצה במקום ה-2 ברשימת מפלגת בל"ד ובמקום ה-8 בסיעת הרשימה המשותפת ונבחרה לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ב-15 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה יזבק שנייה בין מועמדי בל"ד, במקום השביעי ברשימה המשותפת.
ולא נכנסה לכנסת לאחר שהרשימה המשותפת קיבלה 6 מנדטים.
ביולי 2021 נחקרה יזבק במשטרה בחשד לביצוע עבירות הסתה והזדהות עם מעשי טרור, באמצעות פרסום בעמוד פייסבוק אותו היא מנהלת.
החל משנת 2023 עובדת כמרכזת הוראה במחלקה לסוציולוגיה, מדע המדינה ותקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
יזבק מתגוררת בנצרת, נשואה לשחקן חסן טאהא, ואם לילד.
היבודונטים (שם מדעי: Hybodontiformes) היא סדרה של כרישים נכחדים אשר חיו בין הקרבון למיוקן ולאורך כל עידן המזוזואיקון.
הכריש האחרון שחי בסדרה הוא המיוסינצ'דוס (Miosynechodus).
בני סדרה זו היו בעלי גדלים שונים שהגדול ביניהם היה הכריש הענקי פטיכודוס שהגיע לאורך 10 מטרים, דומה לאורך של כריש ענק.
למינים רבים בסדרה היו שיניים שטוחות שנועדה למחוץ רכיכות קשות שריון.
אחרים היו טורפים המזכירים את הכרישים המוכרים.
מאובניהם התגלו ברחבי העולם בשכבות תצורות של מינים ימיים.
כמעט כל המאובנים כללו שרידי שיניים, מאחר ששלד הכרישים מורכב מסחוס רך יחסית שמתקשה להתאבן.
ככל הנראה רבים מהם היו נפוצים במימי הקרטיקון והכילו מינים טורפים גדולים רבים אשר שחו בימים לצד מוסזאוריים טורפים, דמויי עמלץ אימתניים וזוחלי ים גדולים נוספים.
לאחר הכחדת הקרטיקון הקבוצה דעכה יותר אך הצליחה לשרוד עד תקופת המיוקן.
Hybodontidae - בה ההיבודוס והאסטרקנתוס
מחלוקת רבת שנים נסבה סביב המעמד המוסרי, החוקי והדתי של הפלות מלאכותיות.
התומכים בזכות להפיל (מכונים באנגלית pro-choice) מדגישים את זכותן של נשים לבחור האם לסיים הריון שמתרחש בגופן; המתנגדים (המכונים באנגלית pro-life) מדגישים את זכותו של העובּר לחיות.
כל אחת מהתנועות הללו ניסתה, במידות הצלחה שונות, להשפיע על דעת הקהל ולזכות בתמיכה משפטית לעמדתה, ומספר קטן של מתנגדי הפלות פנו לאמצעים אלימים כמו רצח והצתות.
עבור רבים, ההפלה היא סוגיה מוסרית ביסודה, ונוגעת לשאלות של הגדרת האיש-וּת (personhood), זכויות העובר וזכות האישה על גופה.
בכמה ארצות בעולם הסוגיה היא פוליטית ומשפטית: מתנגדי ההפלות מבקשים לחוקק או להרחיב חוקים האוסרים על הפלות, (לעיתים אף על ידי הטלת אחריות פלילית גם על מבצעיה עבור האישה), ותומכי הזכות להפיל מבקשים לבטל חוקים כאלה או לצמצם את תחולתם.
חוקי ההפלות משתנים ממדינה למדינה, על פני כל הסקאלה הנעה בין איסור גורף על הפלות לבין התרתן ומימון ציבורי שלהן.
גם מידת הזמינות של תהליכי הפלה בטוחים משתנה ממדינה למדינה.
התנגשות הערכים בסוגיית ההפלות מתחדדת כאשר מביאים בחשבון שלעיתים קרובות אנשים המתנגדים להפלות תומכים בעונש מוות על פשיעה חמורה, ולהפך, מתח שעליו עמד כבר המשפטן האמריקני רוברט קאבר: "אזרחים רבים סבורים שבית המשפט העליון, בפסיקת רואו נ' וייד, התיר להרוג בני אדם חפים מפשע לחלוטין.
אחרים מאמינים כי הביטול בפועל של פסק הדין פורמן נ' ג'ורג'יה החל תקופה של רצח רשמי בידי המדינה...
גם בעיני מתנגדי ההפלות וגם בעיני מתנגדי עונש המוות לבש העיקרון 'לא יישללו חייו של אדם ללא הליך משפטי נאות' לבוש אירוני."
בעת העתיקה, סוגיית ההפלות – לצד רצח-יילודים – נידונה בהקשרים של תכנון המשפחה, ברירת מגדר, פיקוח ילודה וזכויות הקניין של הפטריארך.
רק לעיתים רחוקות הובאו בחשבון זכויותיה של האם המיועדת, ועוד פחות מכך של הילד העתיד להיוולד.
הפלות, אמצעי מניעה והפקרת יילודים (כצורה של רצח יילודים), הגם שבאופן כללי היו חוקיים, היו לפעמים נושאם של דיונים מוסריים.
כמו בימינו, דיונים אלה נגעו לעיתים קרובות לשאלות יסוד כמו טבע האדם, קיומה של נשמה, והשאלה מתי מתחילים חייו של אדם ובאיזה רגע הוא נחשב כאדם.
במדינות מפותחות רצח יילודים (כשיטה לתכנון משפחה) נעלם במידה רבה, אבל אמצעי מניעה והפלות עדיין נפוצים בשימוש, והדיון סביב החוקיות והמוסריות שלהם עדיין מתנהל.
חלק מן הטיעונים הישנים ממשיכים אמנם להישמע, אבל המונחים הישנים לבשו לעיתים קרובות משמעויות חדשות.
במישור הפילוסופי, טיעונים בפולמוס ההפלות נוטים על פי רוב להיות דאונטולוגיים או מבוססי-זכויות.
ההשקפה המתנגדת להפלות, וטוענת שכל (או כמעט כל) ההפלות צריכות להיות מחוץ לחוק מתבססת באופן כללי על הטענות הבאות:
שהקיום והזכות המוסרית לחיים מתחילים לפני הלידה, ולפי הגרסה הרדיקלית של טיעון זה, כבר בהפריה.
שהפלה מלאכותית היא הריגה מכוונת ומנוגדת-לצדק של העובר, המפירה את זכותו לחיים.
כחלק מטיעון זה, תומכי הטיעון סוברים כי החוק צריך לאסור על הפרות מנוגדות-לצדק של הזכות לחיים.
ההשקפה התומכת בזכות להפיל, ושקוראת להתיר בחוק הפלה ברוב המקרים, מסתמכת באופן כללי על טענה מרכזית:
לנשים יש הזכות לשלוט במה שקורה לגופן ובגופן, והפלה אינה אלא הפעלה של הזכות הזו.
לכן אסור לחוק להפליל הפעלה צודקת של זכותו זו, כולל בפונקציית ההיריון.
הגם ששני הצדדים לעיתים קרובות רואים בטיעונים מבוססי-הזכויות את ליבת הנושא, יש גם טיעונים נפוצים העוסקים בסוגיה מהיבטים תוצאתניים או תועלתניים.
לדוגמה, קבוצות שתדלנות המתנגדות להפלות טוענות לפעמים כי יש סיכונים פסיכולוגיים ורפואיים להפלות, כגון "תסמונת פוסט-הפלה" או קשר בין הפלה וסרטן השד.
טיעונים תוצאתניים משני צדי המתרס הם על פי רוב שנויים מאוד במחלוקת, אם כי בדרך כלל אין בהם דיון מעמיק בספרות הפילוסופית.
את הטיעונים הפילוסופיים בנוגע למוסריותן של הפלות בזמננו אפשר לחלק לשני סוגים.
משפחת טיעונים אחת מתייחסת למעמדו המוסרי של העובר – השאלה אם יש לו זכות לחיים, האם הוא ישות מן הסוג שאסור להרוג, ובמילים אחרות האם הוא "אדם" או "איש" במובן המוסרי.
תשובה חיובית תומכת מן הסתם בטענה 1 של מתנגדי ההפלות; תשובה שלילית תומכת מן הסתם בטענה 2 של מחנה "פרו-צ'ויס".
משפחה שנייה של טיעונים מתייחסת לזכויות גופניות – השאלה אם זכויותיה הגופניות של האישה מצדיקות הפלה אפילו אם יש לעובר זכות לחיים.
תשובה שלילית תומכת בטענה 2 של מתנגדי ההפלות ותשובה חיובית תומכת בטענה 2 של תומכי הזכות להפיל.
טיעונים העוסקים בשאלת האיש-וּת של העובר.
מאחר שהביצית המופרית זהה מבחינה גנטית לעובר בשלבי התהוותו השונים, ובסופו של דבר גם לתינוק, שאלת האיש-ות של העובר עשויה להוביל ל"פרדוקס הערימה", המצביע על קוצר ידה של הלשון להביע הגדרות כמותיות מדויקות.
מרי-אן וורן, במאמר הדוגל בהתרת הפלות, סבורה שההתנגדות המוסרית להפלות מושתתת על הטיעון הבא:
אסור להרוג בני אדם חפים מפשע.
עובר הוא בן אדם חף מפשע.
לפיכך אסור להרוג את העובר.
וורן מצידה סבורה שהמונח "בן אדם" (human being) משמש בשני מובנים שונים בסעיף 1 ובסעיף 2. בסעיף 1 המונח "בן אדם" משמש בהוראה מוסרית של "איש", "פרסונה", "חבר מלא בקהילה המוסרית".
בסעיף 2 המונח משמש בהוראת "יצור אנושי מבחינה ביולוגית".
אין עוררין על כך שהעובר הוא חיה או אורגניזם השייך למין האנושי, טוענת וורן.
אבל מכך לא נובע שהעובר הוא פרסונה או איש; ואנשים הם אלו שמגיעות להם זכויות, כגון הזכות לחיים.
כדי לסייע להבחין בין "איש" לבין "אנושי מבחינה ביולוגית", וורן מציינת שעלינו לכבד את ערך החיים של חייזרים בעלי אינטליגנציה גבוהה, אפילו אם אין הם בני אנוש מהבחינה הביולוגית.
היא סבורה שיש אשכול של תכונות המאפיינות אנשים:
הכרה (בעצמים ובאירועים החיצוניים או הפנימיים לישות), ובמיוחד היכולת לחוש כאב.
שְׂכילה (יכולת מפותחת לפתור בעיות חדשות ומורכבות יחסית).
פעילות מתוך מניע עצמי (פעילות המנותקת באופן יחסי משליטה חיצונית, ישירה או גנטית).
היכולת להעביר, בכל דרך שהיא, מסרים במגוון לא מוגדר של סוגים; כלומר, לא רק במספר לא מוגדר של תכנים, אלא על במספר לא מוגדר של נושאים אפשריים.
הימצאותם של מושגים עצמיים ומודעות עצמית – אינדיבידואלית או קבוצתית, או גם וגם.
ה"איש" אינו חייב להיות ניחן בכל אלה; אבל אם דבר מסוים ניחן בכל חמשת המאפיינים, הריהו ללא ספק איש במובן המוסרי, בין שהוא אנושי ובין שלא.
ואילו אם אין לו אף אחד מהם, או אולי רק אחד, אין הוא איש – שוב, בין שהוא אנושי ובין שלא.
לעובר יש לכל היותר מאפיין אחד, ההכרה (וזאת רק לאחר שהוא מתחיל להיות רגיש לכאב – שלב שתזמונו אינו ידוע בוודאות), ולכן איננו איש.
עוד הם טוענים כי מאפיין ההכרה, הוא בעיקרו רק מאפיין חיצוני, המבטא את התודעה שהיא בעצם מהות החיים, תודעה זו מהווה לדעתם את כח החיים האנושי והיא דבר מקודש בזכות עצמו ולא רק בזכות כישוריו או תרומתו לחברה כמו גם היותו מהווה עליה נטל.
תודעה זו בעיניהם שונה מהותית מתודעתם של בעלי חיים לא רק בזכות כישוריה המפותחים, אלא מעצם מהותה, וכישוריה שירכשו בהמשך הם רק ביטוי לזה.
בנוסף לזה קיומה של התודעה אינו תלוי בהכרח בהכרה כלפי המרחב החיצון שזהו רק ביטוי והתממשות מסוימת של קיומה, והתודעה לעיתים קיימת בגוף גם בהיעדר הכרה.
על פי ההצעה הזו, נוכחותם של גלי מוח די בה כדי להקנות איש-ות, גם אם מאפיינים אחרים עדיין חסרים.
מבחינים כאן בשני מושגים של "לידה מוחית", התלויים בשאלה אם גלי מוח בגזע המוח מגדירים איש-ות, או רק בקליפת המוח:
"לידה מוחית" בהופעתם הראשונה של גלי מוח במוח התחתון (גזע המוח) – שבוע 6–7 להיריון (מקביל ל"מוות מוחי כולל").
"לידה מוחית" עם הופעתם של גלי מוח במוח העליון (קליפת המוח) – שבוע 19–20 להיריון (מקביל ל"מוות של המוח הגדול").
אין הסכמה בשאלה איזו משתי הנקודות הללו מקנה את הזכות לחיים, אבל כל הדוגלים בהבחנה הזו מסכימים שמדובר במאפיינים פסיכולוגיים ופיזיולוגיים מפותחים שאינם מצויים בעובר בשלבי התפתחותו הראשוניים.
לטיעוניה של וורן קמו שתי התנגדויות עיקריות.
"התנגדות החולה מחוסר ההכרה" טוענת כי מאחר שחולים במצב הפיך של אובדן הכרה אינם עונים לקריטריונים של וורן (כולם או חלקם) – אין להם הכרה, הם לא מתקשרים וכן הלאה – הרי על פי ההשקפה שלה אין להם זכות לחיים.
התנגדות זאת מבקרת את גישתה באמצעות הבאת מקרה המשקף את הגדרתה לחיים בצורה שונה.
תשובה אחת לכך היא ש"אף על פי שהחולים השרויים בחוסר-הכרה הפיך אינם ניחנים במצבי נפש מודעים, בכל זאת הם שומרים על כל מצבי הנפש הלא-מודעים, מאחר שכל התצורות הנוירולוגיות המתאימות נשמרו במוחם".
על ידי כך אפשר שהם מקיימים כמה מהקריטריונים של וורן.
תשובה זאת מגדירה לקיחת חיים כבעיה רק מעצם כישוריהם וזכויותיהם שקנו בחברה, ולא מעצם היותם יצורים חיים, ובשל כך רק מצב בו התודעה "נשמרת" ויכולה לבא לידי ביטוי לאחר מכן, אינו מצדיק הרג.
עוד לטענתם, לאנשים מחוסרי הכרה יש עדיין פעילות מוחית (גלי מוח), ולכן ההתנגדות הזו אינה חלה על תאוריות של "לידת מוח".
ולבסוף, יש מקרים נדירים של בני אדם שאינם מסוגלים לחוש כאב בגלל מומים שונים, ולפיכך אין הם עונים על כל הקריטריונים של וורן.
"התנגדות רצח התינוקות" באופן כללי מצביעה על כך שתינוקות (בערך עד גיל שנה, שבו הם מתחילים "לעקוף" את הכישורים והכשרים של בעלי חיים אחרים) עומדים רק בקריטריון אחד של וורן – ההכרה – ולפיכך על פי ההשקפה שלה הם לא-אנשים.
מדובר בתפיסה הרוצה לראות את האדם ככזה שאינו נעלה מעל שאר היצורים אלא בזכות כישוריו, וערך חיי אדם אינו מקודש מעצם היותו, ומשכך כל עוד אינו הגיע לכישורים בפועל, אין כל בעיה מוסרית בלקיחת חייו.
השקפה זו מתירה לא רק הפלה אלא גם רצח תינוקות.
וורן טוענת שתינוקות הם לא-אנשים (ולכן הריגה שלהם, אם מדקדקים בדבר לשיטתה, אינה רצח), אבל שוללת את המסקנה לפיה רצח-תינוקות באופן כללי הוא מותר, לא מההיבט המוסרי של לקיחת חיי אדם, אלא משיקולים ענייניים שונים.
מרגע שאדם נולד, אומרת וורן, כבר אין התנגשות בינו ובין זכויותיה של האישה, משום שאת היילוד אפשר למסור לאימוץ.
(אם כי ההבהרה הזו בעייתית מסיבות אחרות, משום שיש אנשים המוכנים לשלם כדי להחזיק בחיים חיות המגודלות למאכל, כגון תרנגולות ופרות, ולכן אפשר לטעון שהשקפתה של וורן קובעת שאסור לגדל בעלי חיים למאכל).
כך או כך, וורן מודה שמן הטיעון שלה נובע שרצח תינוקות עשוי להיות קביל מבחינה מוסרית בנסיבות מסוימות, למשל על אי בודד.
הפילוסוף פיטר סינגר מגיע גם הוא למסקנה שרצח תינוקות, ובמיוחד תינוקות בעלי נכות קשה, מוצדק בתנאים מסוימים.
גישתו משקפת השקפה לפיה זכותו של האדם לחיות תלויה במידת מה בתרומתו או בהיותו נטל על סביבתו, ואין לו זכות בסיסית לחיים רק מתוקף היותו בן אדם.
ג'ף מק-מהן מודה שבנסיבות מסוימות ומוגבלות מותר להרוג תינוק אחד כדי להציל כמה תינוקות אחרים.
מתנגדיהם של ההוגים הללו יכולים לראות בהודאות הללו הוכחה ל"מדרון החלקלק" שהתרת ההפלות עלולה להביא אליו; תומכיהם ימשכו בכתפיהם ויאמרו שאלו בסך הכול דוגמאות לכך שבנסיבות קיצוניות אנשים נדרשים למעשים לא נעימים.
מאחר שגלי מוח מופיעים כבר אצל עוברים, "התנגדות רצח-התינוקות" אינה תקפה לתאוריות המבוססות על מושג "הלידה המוחית".
כמה ממתנגדי השקפתה של וורן סבורים כי מה שחשוב מבחינה מוסרית הוא לא קיומן של תכונות מנטליות מורכבות מן הסוג שהיא מזהה, המופגנות בפועל, אלא קיומן של נטייה גנטית או יכולת טבעית לפתח תכונות כאלו.
משום שלבני אנוש ישנה היכולת הטבעית הזו – ויתרה מזו, היא חלק מהותי שלהם – יש להם (על פי השקפה זו) זכות מהותית לחיים: בשום מקרה אין הם יכולים לאבד את הזכות הזו לחיים.
יתרה מזו, מאחר שהאמבריולוגיה המודרנית מגלה לנו כי העובר מתחיל להתקיים ברגע ההפריה, ויש לו יכולת טבעית לפתח תכונות מנטליות מורכבות, הרי שהזכות לחיים מתחילה ברגע ההפריה.
לעיגון של הזכות לחיים ביכולות טבעיות מהותיות ולא ביכולות מפותחות בפועל יש, כך נטען, כמה יתרונות.
יכולות שהתפתחו בפועל מצויות על רצף, והן נוכחות בשיעורים גבוהים או נמוכים – למשל, יש אנשים רציונליים או בעלי הכרה-עצמית יותר מאשר אחרים – ולפיכך
השקפת ה"יכולות שהתפתחו בפועל" חייבת לבחור באופן שרירותי מידה מסוימת של התפתחות בתור סף עבור הזכות לחיים, ואילו השקפת "היכולות הטבעיות" היא לא שרירותית.
על פי השקפת ה"יכולות שהתפתחו בפועל" יש לאנשים שאצלם היכולות הללו מפותחות יותר זכות רבה יותר לחיים - ואילו מהשקפת "היכולות הטבעיות" נובע שלכולנו יש אותה זכות לחיים.
משום שיכולות מפותחות יוצרות רצף, הנקודה המדויקת שבה האיש-וּת מתחילה היא חמקמקה ומעורפלת; לכן בני אנוש הקרובים לנקודה הזו (למשל, תינוקות בסביבות גיל שנה) עלולים להיות במעמד מוסרי מפוקפק או בלתי מוגדר – ערפול כזה אינו קיים בהשקפת "היכולות הטבעיות".
כמה מהדוגלים בטיעונים בסגנון וורן מודים כי הבעיות האלה טרם באו על פתרונן, אבל מצביעים על כך שהשקפת "היכולות הטבעיות" היא בעייתית באותה המידה.
במילים אחרות, ישנו רצף לא רק של יכולות שהתפתחו בפועל, אלא גם של יכולות טבעיות, ולכן השקפת היכולות הטבעיות תיתקל באותן בעיות.
יש מבקרים הדוחים את השקפת "היכולות הטבעיות" משום שהיא רואה בעצם ההשתייכות למין או בפוטנציאל הגנטי בסיס ליחס מכבד (כלומר, האשמה בסוגנות), או משום שעולה ממנה כי לתינוקות שנולדו ללא מוח או לחולים חסרי הכרה באופן בלתי הפיך ("צמחים") יש זכות מלאה לחיים.
נוסף לכך, כמו ההשגה על טיעונו של דון מרקוויס (להלן), כמה תאוריות של הזהות האישית תומכות בהשקפה לפיה העובר עצמו לעולם לא יפתח תכונות נפשיות מורכבות (אלא הוא פשוט יביא להיווצרותו של עצם או ישות מובחנת אשר לה יהיו התכונות האלה), ובמקרה זה השקפת "היכולות הטבעיות" אינה תקפה.
ישנם המתנגדים להפלות משום שהם רואים את החיים כערך מקודש בפני עצמו.
לטענתם כל כישורי האדם, הם בעצם נגזרת של ההכרה העצמית, ואילו מה שקיים אצל עובר הוא אותו מאפיין מרכזי שבו תלויים כישורי האדם - ההכרה.
מאפיין ההכרה, הוא בעיקרו רק מאפיין חיצוני, המבטא את התודעה שהיא בעצם מהות החיים, תודעה זו מהווה לדעתם את כח החיים האנושי והיא דבר מקודש בזכות עצמו ולא רק בזכות כישוריו או תרומתו לחברה כמו גם היותו מהווה עליה נטל.
התודעה האנושית לשיטתם, שונה מהותית מתודעתם של בעלי חיים לא רק בזכות כישוריה המפותחים, אלא מעצם מהותה.
כישוריה שירכשו בהמשך הם רק ביטוי לזה.
בנוסף לזה קיומה של התודעה אינו תלוי בהכרח בהכרה כלפי המרחב החיצון שזהו רק ביטוי והתממשות מסוימת של קיומה, והתודעה לעיתים קיימת בגוף גם בהיעדר הכרה, ולכן אין זה מצדיק את לקיחתה.
לפי זה לקיחת החיים אינה בעיה רק מעצם כישוריהם וזכויותיהם שקנו בחברה אותם היצורים, אלא מעצם היותם יצורים חיים, ובשל כך השיקול העיקרי הוא, האם אותה תודעה קיימת בפועל בגוף העובר.
הם אף מתנגדים לגישה לפיה זכותו של האדם לחיות תלויה במידת מה בתרומתו או בהיותו נטל על סביבתו, ואין לו זכות בסיסית לחיים רק מתוקף היותו בן אדם.
לשיטתם השיקולים היחידים שאמורים להנחות אם לבצע הפלה, הם: בחינת הזמן ממנו נמצאת תודעת החיים בעובר.
מקרים בהם העובר מהווה סכנה לחייה של אמו.
מאמר מכונן שכתב דון מרקוויס טוען שהפלה אסורה משום שהיא שוללת או גוזלת מן העובר עתיד בעל ערך.
מרקוויס פותח בטיעון לפיו מה שהופך הרג של אדם מבוגר נורמלי לאסור הוא העובדה שההריגה גורמת לקורבן נזק נורא.
הנזק הזה מתבטא בכך ש"כאשר אני מת, נשלל ממני כל ערכו של עתידי": נגזלים ממני כל "החוויות, הפעילויות, המיזמים וההנאות" שהיו מנת חלקי במקרה אחר.
לכן, אם לישות כלשהי יש עתיד רב ערך לפניה – "עתיד כמו שלנו" – הרי להרוג את הישות הזו יגרום לה נזק חמור ולכן יהיה אסור באופן חמור.
משום כך "רובן המכריע של ההפלות המכוונות הן בלתי מוסריות באופן חמור...
באותה קטגוריה של הריגת אדם מבוגר נורמלי".
אחת ההשלכות של הטיעון הזה הוא שהפלה אסורה בכל אותם מקרים שבהם אסור יהיה להרוג ילד או מבוגר בעל עתיד מאותו סוג של עתיד העובר.
לכן אם, לדוגמה, מקובל עלינו שהמתת-חסד של חולים שעתידם מלא בכאב גופני עז מותרת מבחינה מוסרית, הפלה של עוברים שעתידם מלא בכאב גופני עז תהיה גם היא מותרת.
אבל לא נוכל לטעון, למשל, שמותר להפיל עובר שעתיד לגדול במשפחה שבה לא תוענק לו אהבה, משום שלא מקובל עלינו שמותר להרוג ילד בן חמש שנשקף לו עתיד כזה.
מצד שני, אם מותר להרוג אדם או ילד מתוך הגנה עצמית, מותר להרוג גם עובר אם הוא מהווה סכנה לחיינו.
לטיעונו של מרקוויס קמו כמה התנגדויות.
התנגדות אמצעי-המניעה אומרת שאם טיעונו של מרקוויס נכון, כי אז, מאחר שלתאי זרע וביצית יש עתיד כמו שלנו, שימוש באמצעי מניעה הוא גרוע כמו רצח; אבל המסקנה הזו, כך נטען, היא אבסורדית: אפילו המאמינים בכך שאמצעי מניעה אינם מוסריים, לא חושבים שהם גרועים כמו רצח.
אחת התשובות להתנגדות הזו היא שלא הזרע, לא הביצית ולא שילוב כלשהו שלהם יזכו מתישהו כשלעצמם לעתיד בעל ערך.
הדבר שעתיד להתנסות בחוויות, פעילויות, יוזמות והנאות בעלי ערך הוא ישות חדשה, אורגניזם חדש, המתחיל להתקיים רק בהפריה או מיד לאחריה; זהו העובר, ורק לו יש "עתיד כמו שלנו".
כפי שממחישה התשובה הזו, לטיעונו של מרקוויס נחוץ שהדבר שלימים ייהנה מחוויות ופעילויות בעלות ערך יהיה אותה הישות, אותו אורגניזם ביולוגי, כמו העובר.
התנגדות הזהות דוחה את ההנחה הזו.
לפי כמה תאוריות בנוגע לזהות האישית (הנובעות בדרך כלל מניסויי-מחשבה על השתלת מוח), כל אחד מאיתנו אינו אורגניזם ביולוגי אלא נפש או פרסונה בלבוש גוף, המתחילה להתקיים כאשר המוח מניב יכולות פסיכולוגיות מפותחות מסוימות.
אם תאוריות כאלו נכונות, הטיעון של מרקוויס נכשל: העובר, שאין לו היכולות הפסיכולוגיות הרלוונטיות, אינו ניחן בעצמו בעתיד בעל ערך; יש לו רק הפוטנציאל להנביע ישות אחרת, נפש או פרסונה בלבוש גוף, והיא זו שיהיה לה עתיד בעל ערך.
תקפות הטיעון של מרקוויס תלויה אפוא באופן שבו אנו מעדיפים לתאר את הזהות האישית.
התנגדות האינטרסים טוענת שמה שהופך את הרצח לאסור איננו רק שלילת העתיד רב-הערך, אלא שלילתו של עתיד שלאדם יש בו אינטרס.
לעובר אין שום עניין מודע בעתיד, ולכן, לפי ההתנגדות הזו, אין איסור להרוג אותו.
מנגד, מגיני הטיעון של מרקוויס יכולים להביא כדוגמה נגדית נערה מתבגרת אובדנית, שאין לה עניין בעתידה, ואף על פי כן אסור לרצוח אותה.
אם ישיבו על כך המתנגדים שיכול להיות לאדם אינטרס בעתידו גם בלי להתעניין בו, יוכל הדוגל בטיעונו של מרקוויס להשיב שאמירה זו חלה גם על העובר.
בדומה לכך, אם יטען המתנגד שהדבר החיוני הוא שיהיה לאדם עתיד בעל ערך שאותו הוא יבקש, בתנאים אידיאליים לשמר (בין שהוא מבקש בפועל לשמר אותו ובין שלא), יוכל התומך להשיב שאין סיבה לחשוב שהעובר, בתנאים אידיאליים, לא היה רוצה לשמר את עתידו.
התנגדות השוויון מצביעה על כך שטיעונו של מרקוויס מוביל לאי-שוויון שאינו מתקבל על הדעת.
אבל מאחר שרוב בני האדם מסכימים, אינטואיטיבית, שכל מעשי הרצח אסורים במידה שווה, טיעונו של מרקוויס בהכרח שגוי.
כמה הוגים הגיעו למסקנה שהריגה אסורה לא בגלל הנזק שהיא גורמת לקורבן (כיוון שהנזק הזה שונה במידה רבה מאדם לאדם), אלא משום שהיא מפירה הערך הסגולי או את האיש-ות של הקורבן.
מכל מקום, גם טיעונים כאלה פגיעים להתנגדות השוויון.
התנגדות המקושרות הפסיכולוגית טוענת שישות יכולה להינזק משלילתו של עתיד בעל ערך רק אם יש מספיק קשרים פסיכולוגיים – מספיק התאמות או רצפים של זיכרון, אמונה, רצון וכן הלאה – בין הישות כפי שהיא עכשיו לבין הישות כפי שהיא תהיה בבוא העתיד רב-הערך הזה.
מאחר שאין כמעט קשרים פסיכולוגיים בין העובר לבין האדם שלעתיד, אפשר להסיק ששלילת עתידו אינה גורמת לו נזק חמור (ולכן אינה אסורה איסור חמור).
ההגנה על התנגדות כזו צפויה להתבסס על ניסויי מחשבה הכרוכים, כמו אלה של הזהות האישית, בהחלפת מוח או גזע-מוח, ושעלולים לעורר הסתייגות ופקפוק בקרב חלק מהקוראים.
במאמרה הידוע "להגנת ההפלות", ג'ודית ג'רביס תומסון טוענת כי בנסיבות מסוימות הפלה מותרת אפילו אם העובר הוא אדם ויש לו זכות לחיים, משום שזכותו של העובר לחיים נופלת מזכותה של האישה לשליטה בגופה ובפונקציות מקיימות-החיים שבו.
הטיעון המרכזי שלה כולל ניסוי מחשבתי.
נתאר לעצמנו, אומרת תומסון, שאנו מתעוררים במיטתנו יום אחד לצד כנר מפורסם.
הוא מחוסר הכרה וסובל ממחלת כליות קטלנית; ומפני שרק לנו יש את סוג הדם המתאים כדי להציל אותו, אגודת שוחרי המוזיקה חטפה אותנו וחיברה בצינורות את מערכת הדם שלנו לזו שלו, כדי שהכליות שלנו יוכלו לסנן את הרעלים מן הדם שלו.
אם יתנתק מאיתנו עכשיו – הוא ימות; אבל תוך תשעה חודשים הוא יחלים ואז אפשר יהיה לנתק אותו מאיתנו בבטחה.
תומסון סבורה שבמקרה כזה מותר יהיה להתנתק מן הכנר, אף על פי שהדבר יביא למותו.
הזכות לחיים, טוענת תומסון, אינה כוללת את הזכות להשתמש בגופו של אחר; לכן, בכך שמנתקים את הכנר מגופנו איננו מפירים את זכותו לחיים, אלא רק שוללים ממנו דבר מה – השימוש בגופנו – אשר אין לו שום זכות אליו.
בדומה לכך, אפילו אם לעובר יש זכות לחיים, אין לו הזכות להשתמש בגופה של האישה ההרה ובפונקציות תומכות-החיים שבו נגד רצונה של האישה; ולכן סיום מוקדם של ההיריון יכול להיות מותר לפחות בנסיבות מסוימות.
על כל פנים, תומסון מציינת שזכותה של האישה להפלה אינה כוללת את הזכות לפעול במפורש למותו הל הילד במקרה שהוא בר-חיות, כלומר מסוגל לשרוד מחוץ לרחם.
מבקרי הטיעון הזה מסכימים בדרך כלל שמותר לאדם לנתק את הכנר מגופו, אבל טוענים שיש הבדלים בעלי רלוונטיות מוסרית בין התרחיש של הכנר לבין מקרים טיפוסיים של הפלה.
ההתנגדות הנפוצה ביותר היא שהתרחיש של תומסון, הכרוך בחטיפה, דומה רק להפלה בעקבות אונס.
ברוב מקרי ההפלה, לעומת זאת, האישה לא נאנסה אלא קיימה יחסים מרצון, ולכן היא הסכימה במשתמע להתיר לעובר להיכנס לגופה (התנגדות ההסכמה במשתמע), או לחלופין, יש לה חובה לקיים את העובר משום שהיא עצמה גרמה לו להזדקק לגופה (התנגדות האחריות).
מגיני הטיעון של תומסון – במיוחד דייוויד בונין – משיבים שההבדלים הללו הם חסרי משמעות מוסרית, או שיש להם משמעות מוסרית אבל אין הם חלים על הפלות.
תרחישים חלופיים הוצעו כייצוגים מדויקים וריאליסטיים יותר של הסוגיות המוסריות הכרוכות בהפלה.
ג'ון נונאן מציע תרחיש של משפחה האחראית לאובדן אצבעותיו של אורח, שהם סירבו להניח לו להישאר ללון בביתם, על אף שבחוץ שורר קור עז שעלול לגרום למכת-קור, והאורח נראה חולה.
נטען שכפי שאסור לסרב להלין אורח באופן זמני כדי לשמור עליו מפני נזק גופני, כך אסור לסרב להעניק לעובר מחסה זמני.
מבקרים אחרים טוענים שיש להבחין בין אמצעים מלאכותיים וחריגים של שימור – כגון טיפול רפואי, דיאליזה ועירויי דם – לבין אמצעים טבעיים ונורמליים של שימור, כגון היריון, לידה והנקה.
הם טוענים שאם תינוק נולד אל תוך סביבה שבה אין שום תחליף זמין לחלב-אם, ולכן התינוק חייב לינוק או לגווע ברעב, האם חייבת לאפשר לתינוק לינוק.
אבל האם אינה מוכרחה בשום מקרה להעניק לתינוק עירוי דם, ולא חשוב מהן הנסיבות.
ההבדל בתרחיש הזה בין הנקה ועירוי-דם הוא ההבדל בין היריון ולידה מחד גיסא לבין השימוש בגופו של אדם כמכונת דיאליזה.
היאם מוסטפא-קבלאן (נולדה ב-1956) היא משוררת וסופרת דרוזית ערבייה-ישראלית; מורה בגמלאות.
נולדה בעוספיה, שם למדה בבית הספר היסודי.
את לימודיה בתיכון עשתה בנצרת, שם למדה בבית הספר לאחיות הפרנציסקניות.
היא בוגרת אוניברסיטת חיפה בחוג להיסטוריה כללית, בוגרת המכללה הערבית לחינוך בשפה וספרות ערבית, וחינוך רגיל וחינוך מיוחד.
גרה בדלית אל כרמל, שם עבדה כמורה לערבית.
חברה באיגוד הסופרים הערבים והיהודים ובעמותה לקידום האישה הערבייה בישראל.
כותבת בעיתונות ברחבי העולם הערבי.
כתבה טור קבוע, "Ala ajnihat al-rish" ("על כנפי נוצה"), בא-סנארה.
הוציאה לאור שבעה ספרי שירה והשתתפה בפסטיבלים רבים לשירה בישראל ומחוצה לה.
בנוסף, היא ציירת אשר הציגה בשנת 2015 תערוכת יחיד בבית האומנים בתל אביב.
כאמנית, קבלאן נוהגת להתמקד בדמותה של האישה, וכאישה דרוזית היא מנסה להעביר תחושותיה של אישה שחיה בחברה שמרנית סגורה.
חברה שמקדשת את האישה ומנסה לגונן ולהגן עליה בזה שהיא מבודדת אותה מכל מה שמתרחש בעולם סביבה.
1982 - פרס שני לסופרים ערבים מטעם ראש הממשלה
2005 - פרס השירה מטעם משרד המדע התרבות אמנות והספורט
היאנגה מנאנגה אמבוק הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברסט מליגת העל הצרפתית.
אמבוק גדל במחלקות הנוער של AS ברסט וברסט.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של ברסט.
ב-20 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון על מץ במסגרת גביע הליגה הצרפתית לעונת .
ב-23 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בתיקו 1-1 נגד נאנט במסגרת המחזור ה-14 בליגה לעונת 2019/2020. ב-11 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-2 על טולוז במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל אמבוק למשך עונת לקן מליגת המשנה הצרפתית.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
היבאצ'י (ביפנית: 火鉢; באנגלית: Hibachi) הוא מכשיר חימום יפני מסורתי.
זוהי פלטה שהיא מכל עגול, גלילי או בצורת קופסה, בעל גג פתוח, עשוי או מרופד בחומר חסין חום (בידוד תרמי) ונועד להחזיק פחם עץ בוער.
הסברה היא שהוא נוצר לראשונה בתקופת הייאן (794 עד 1185).
הכלי ממולא באפר בלתי דליק, ופחמי העץ יושבים במרכז האפר.
כדי לטפל בפחמים, נעשה שימוש בזוג מקלות אכילה ממתכת הנקראים היבאשי (火箸, מקלות אש), באופן הדומה למגהצים או מלקחיים מערביים.
היבאצ'י שימשו לחימום, לא לבישול.
הוא מחמם על ידי מעבר חום כמו רדיאטור והוא חלש מכדי לחמם חדר שלם.
לפעמים אנשים הניחו טצובין (鉄瓶) מעליו להרתיח מים לתה (טצובין הם קומקומים יפניים מברזל יצוק עם פיית מזיגה, מכסה וידית חוצה מלמעלה המשמשים להרתחה ומזיגת מים חמים למטרות שתייה, כגון להכנת תה).
מאוחר יותר, במאה ה-20, נעשה גם קצת בישול על ההיבאצ'י.
בתים יפניים מסורתיים היו מאווררים היטב (או היו מבודדים תרמית בצורה גרועה), כך שהרעלת פחמן חד-חמצני או חנק מפחמן דו-חמצני משריפת פחמי העץ לא היו מקור לדאגה.
עם זאת, סיכונים כאלה קיימים, ויש צורך בטיפול נכון, כדי למנוע תאונות.
אסור להשתמש בהיבאצ'י בחדרים אטומים כמו אלה שבבניינים מערביים.
באמריקה הצפונית, המונח היבאצ'י משמש לגזייה, לתנור בישול קטן המחומם על ידי פחם (הנקרא שיצ'ירין ביפנית - 七輪), או לצלחת ברזל (המכונה טפאן ביפנית) בשימוש כטפאניאקי (פלטת חימום נירוסטה להכנת אוכל) מסעדות יפניות.
היאוואטה הקטן הוא סרט קצר מונפש קומי אמריקאי באורך 9 דקות, המשמש כסרט ה-67 בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" של חברת וולט דיסני.
הסרט בוים על ידי דייוויד הנד, הולחן על ידי אלברט היי מאלוט והופק על ידי וולט דיסני.
הסרט הונפש בטכניקולור על ידי האנימטורים דיק הומר, צ'ארלס ת'ורסון, אולי ג'ונסטון, פרד מור ופרנק תומאס באולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הפקת הסרט הייתה יקרה והיא החלה בסתיו 1936.
בהשראת השיר האפי "שירת היאותה" מאת הנרי וודסוורת' לונגפלו ותסריט מאת צ'אק קאוץ' וורנון סטלינגס, הסרט עוקב אחר ילד אינדיאני שלאחר שמרחם על ארנבת שהיה אמור לצוד מקבל עזרה מחיות היער שדוב רודף אחריו.
הסרט יצא לאקרנים במקור ב-15 במאי 1937 בהפצת יונייטד ארטיסטס, כאשר הוא האחרון שהופץ על ידי החברה לאחר שסדרת הסרטים החלה להיות מופצת על ידי RKO עד סיומה.
בישראל הסרט הופץ לראשונה על ידי פורום פילם בשנת 2005, כחלק מהכרך השני של סדרת התקליטורים "אגדות דיסני".
בהתבסס על עלילת הסרט והדמות הראשית, נכתבו מספר ספרים ורצועות קומיקס, כמו כן נשקל לעשות סרט עלילתי בלייב אקשן.
בשנת 1941 יצא הסרט הקצר "Hiawatha's Rabbit Hunt" בכיכובו של באגס באני כחלק מסדרת הסרטים "מרי מלודיס", אשר משמש כפרודיה לסרט זה.
במהלך קריינות הפתיחה, נראה ילד אינדיאני בשם היאוואטה הקטן שחותר בקאנו במורד נהר בדרכו לצוד.
בהגיעו ליבשה הוא יוצא החוצה ומיד נופל בבור נסתר במים, מה שגורם לצחוקן של החיות ביער.
הילד רודף אחריהן, כשהמכנסיים שלו נופלות לעיתים קרובות.
היאוואטה הקטן רודף אחרי חגב, אך מסוכל כאשר הוא יורק לו בפניו, לשעשוע של שאר החיות.
הוא רודף אחריהן שוב ומצליח לתפוס ארנבת תינוקת על גדם עץ; עם זאת, הוא מגלה שהוא לא מסוגל להרוג אותה, במיוחד שהיא עושה לו שוב ושוב מבטים עצובים, ואפילו לאחר שהוא מחמש אותה בחץ וקשת.
מתוסכל, הוא מחזיר אותה למשפחתה ואז שובר את החץ והקשת שלו, לשמחתן הרבה של החיות.
זמן קצר לאחר מכן, הילד נתקל בקבוצה של עקבות דובים, אשר מובילה אותו למפגש פנים אל פנים עם גור דובים.
הוא רודף אחריו, אך נתקל באמו המגוננת של הגור, שרודפת אחריו באגרסיביות ביער.
כהכרת תודה על כך שחס על חייהן, שאר החיות מתאגדות על מנת להרחיק את היאוואטה הקטן מציפורני הדוב.
לבסוף חוזר הילד בשלום לקאנו שלו וחותר אל השקיעה, בזמן שהחיות מתאספות ונפרדות ממנו לשלום.
הקריינות שמופיעה בתחילת הסרט בוצעה בשפת המקור על ידי גאיין ויטמן.
קולות נוספים בשפת המקור נעשו, בין היתר, על ידי מרי מודר ודורותי קומפטון.
הסרט דובב לעברית בשנת 2005 בביומה ותרגומה של שפרירה זכאי, שעבדה על כל סרטי הקולנוע שהופקו על ידי אולפני וולט דיסני באותה תקופה.
בגרסה העברית של הסרט את הקריינות עושה אלי גורנשטיין.
ליאונרד מלטין ציין בספרו "Of Mice and Magic: A History of American Animated Cartoons" שסרטים כמו זה והסרט "ארץ המוזיקה" העלו את היוקרה של צוות דיסני.
הנאציזם כאידאולוגיה טוטליטרית עורר עניין רב בקרב היסטוריונים, חוקרי מדעי המדינה, פילוסופים ואנתרופולוגים, שביקשו לבחון את מרכיביו הדתיים והפסאודו-דתיים.
במחקר האקדמי התקיים שיח מתמשך סביב השאלה האם ניתן לראות בנאציזם סוג של "דת פוליטית" – מערכת אמונית חילונית הכוללת פולחנים, סמלים, מיתוסים ודמות מנהיג נערצת.
חוקרים בחנו היבטים מילנריאניים (ציפייה לשינוי עולמי קיצוני), סממנים משיחיים (כגון הצגתו של אדולף היטלר כדמות גואלת), וכן חדירה של מרכיבים אוקולטיים ואזוטריים (סודיים ומיסטיים) להשקפת העולם הנאצית.
במרכז דיונים אלו עמדו ניתוחים של האידאולוגיה הנאצית, מוסדותיה, והאופן שבו עוצבה תודעת ההמונים באמצעות סמלים, טקסים, ומסרים שמחקו את הגבול בין הפוליטי לדתי.
בתוכנית המפלגה הנאצית משנת 1920 נכללה הצהרה בנוגע לדת, המופיעה בסעיף 24. בסעיף זה קובעת המפלגה כי היא תומכת בחופש דת אך רק כל עוד הדתות אינן מתנגדות לערכים ולתחושות המוסריות של "הגזע הגרמני".
בנוסף, הסעיף מביע תמיכה במה שנקרא "נצרות חיובית" (Positive Christianity).
היסטוריונים רבים ראו בסעיף זה צעד טקטי מכוון, שנוסח במכוון בצורה עמומה כדי לאפשר פרשנויות רבות ושונות.
עם זאת, ההיסטוריון ריצ'רד שטייגמן-גאל, בספרו The Holy Reich, טוען כי ניתוח מעמיק של הסעיף מגלה שלושה מרכיבים מרכזיים שבעיניו מעידים על כך שהנאצים ראו בתנועתם תנועה נוצרית:
אנטישמיות – שהוצגה כביכול כהמשך למסורת נוצרית
ערכים מוסריים-חברתיים – תחת הסיסמה "הטוב הכללי קודם לטובת הפרט" (Gemeinnutz vor Eigennutz)
ניסיון לאחד בין קתולים לפרוטסטנטים – ולגשר על הקרע הדתי בתוך גרמניה.
קונווי טוען כי הרייך הקדוש פורץ דרך בחקר היחסים בין הנאציזם לנצרות, אך הוא סבור כי "הנאציזם והנצרות היו בלתי ניתנים ליישוב".
קונווי טוען כי שטייגמן-גאל "צודק ללא ספק בהצבעה על החוב הרב שהנאציזם חב למושגים נוצריים גרמניים", אך רואה במסקנתו זו "מוגזמת".
היטלר העריץ את מרטין לותר, דמות מרכזית ברפורמציה הפרוטסטנטית.
בעוד האנטישמיות של לותר זוהתה כמקור השראה לנאציזם, והופיעה ביצירות תעמולה משנות ה-30, כולל ספר ילדים אנטישמי, אחרים טוענים כי תפקידה פחות משמעותי.
הילרברנד טוען כי ההתמקדות בהשפעת לותר על האנטישמיות הנאצית מתעלמת מגורמים אחרים בהיסטוריה של גרמניה.
הנאצים נעזרו בתאולוגים, כמו ד"ר ארנסט ברגמן.
ברגמן, ביצירתו "עשרים וחמש התזות של הדת הגרמנית" טען כי הברית הישנה וחלקים מהברית החדשה אינם מדויקים.
הוא הציע כי ישו היה ממוצא ארי וראה בהיטלר את המשיח החדש.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית פרסם המשרד האמריקאי לשירותים אסטרטגיים דו"ח שכותרתו "התוכנית הנאצית הראשית: רדיפת הכנסיות הנוצריות".
היסטוריונים ותאולוגים מסכימים כי מטרת המדיניות הנאצית כלפי הדת הייתה להסיר תכנים יהודיים מפורשים מהתנ"ך (הברית הישנה, הבשורה על-פי מתי, ואיגרות פאולוס) ולהפוך את האמונה הנוצרית לדת חדשה, נקייה מכל אלמנט יהודי ומותאמת לנאציזם, לאידאולוגיה הוולקית ולעקרון הפיהרר.
אלפרד רוזנברג היה דמות משפיעה בפיתוח הנצרות החיובית.
ביצירתו המיתוס של המאה העשרים, הוא כתב כי:
פאולוס היה אחראי להרס הערכים הגזעיים שהיו קיימים בתרבויות היוונית והרומית;
הדוגמה של הגיהנום, שהודגשה בימי הביניים, הרסה את הרוח החופשית של הנורדים;
החטא הקדמון וחסד הם רעיונות מזרחיים שפוגעים בטוהר ובחוזק של הדם הנורדי;
הברית הישנה והגזע היהודי אינם יוצאי דופן, ויש לחזור לאגדות ועממיות של העמים הנורדיים;
ישו לא היה יהודי, שכן דמו היה נורדי, שהורש ממשפחתו האמורית.
אמונות דתיות של נאצים מובילים
בתנועה רחבה כמו הנאציזם, לא מפתיע לגלות שאנשים יכלו לאמץ מערכות אידאולוגיות שנראות כמנוגדות זו לזו.
האמונות הדתיות של מנהיגי הנאצים הבכירים היו מגוונות מאוד.
הקושי של ההיסטוריונים טמון בהערכת לא רק ההצהרות הפומביות, אלא גם ההצהרות הפרטיות של הפוליטיקאים הנאצים.
שטייגמן-גאל, שביקש לעשות זאת במחקרו, מצביע על דמויות כמו אריך קוך (ששימש לא רק כגאולייטר של פרוסיה המזרחית ורייכסקומיסר של נציבות הרייך אוקראינה, אלא גם כנשיא נבחר של הסינוד המחוזי של פרוסיה המזרחית בכנסייה האוונגלית של האיחוד הפרוסי הישן) וברנהרד רוסט כדוגמאות לפוליטיקאים נאצים שהצהירו על אמונתם הנוצרית גם בפרטיות.
אמונותיו הדתיות של אדולף היטלר היו נושא למחלוקת בקרב חוקרים, אך הקונצנזוס הרחב בקרב היסטוריונים הוא כי היה אדם חסר דת, עוין כלפי הנצרות, אנטי-כנסייתי ודוגל בגישה מדעית-חילונית.
עדויות רבות, בהן ביקורתו החריפה והגלויה כלפי עקרונות הדת הנוצרית, התבטאויות פרטיות שבהן תיאר את הנצרות כאמונה טפלה מזיקה, ומאמציו הניכרים לצמצם את השפעתה ועצמאותה של הנצרות בגרמניה לאחר עלייתו לשלטון כל אלה מובילים את הביוגרפים המרכזיים של היטלר למסקנה כי מדובר באדם חסר אמונה דתית ומתנגד פעיל לנצרות.
ההיסטוריון לורנס ריס קבע כי לא נמצאה כל עדות לכך שהיטלר, בחייו האישיים, האמין בעקרונות הבסיסיים של הכנסייה הנוצרית.
ידידו מהתקופה המוקדמת בפוליטיקה, ארנסט האנפשטנגל, העיד כי "לכל דבר ועניין, היה אתאיסט כשאני הכרתי אותו".
עם זאת, ישנם חוקרים בהם ריצ'רד וייקארט ואלן בולוק המטילים ספק בהגדרה של היטלר כאתאיסט מובהק, וטוענים כי על אף סלידתו מהנצרות, הוא ככל הנראה החזיק באמונה רוחנית כלשהי.
אדולף היטלר נולד לאם קתולית מאמינה והוטבל בכנסייה הקתולית הרומית.
בשנת 1904, בהתאם לרצונה של אמו, עבר טקס אישור (קונפירמציה) בקתדרלה הקתולית בלינץ, אוסטריה העיר שבה התגוררה משפחתו.
ההיסטוריון ג'ון טולנד מציין כי לפי עדויות, הסנדק של היטלר בטקס נאלץ כמעט "לחלץ ממנו את המילים", כאילו הטקס כולו עורר בו תחושת דחייה.
החוקר ריסמן מציין כי לפי מספר עדים שהתגוררו עם היטלר בבית מחסה לגברים בווינה, הוא לא חזר עוד להשתתף במיסה או לקבל את הסקרמנטים לאחר שעזב את בית הוריו.
עדים נוספים, שחיו לצידו בתקופה שבה היה נער מתבגר ועד שנות ה־20 המוקדמות שלו, העידו כי מרגע שעזב את ביתו בגיל 18 לא נראה עוד בכנסייה.
בשלביו הראשונים כפעיל פוליטי, ניסה אדולף היטלר להציג את עצמו בפני הציבור הגרמני כמאמין נוצרי.
בנאומיו הציבוריים, בעיקר טרם עלייתו לשלטון ובשנות שלטונו הראשונות, הוא תיאר את עצמו כבן לדת הנוצרית.
היטלר והמפלגה הנאצית קידמו את רעיון "הנצרות החיובית" זרם אשר דחה רבים מהעקרונות המסורתיים של הנצרות, ובפרט את האמונה באלוהותו של ישו ואת הקשר ליהדות ולברית הישנה.
באמירה שצוטטה רבות, תיאר היטלר את ישו כלוחם ארי שנאבק ב"כוחם ויומרנותם של הפרושים המושחתים" וב"חומרנות היהודית" ניסוח שנועד להתאים את דמותו של ישו לתעמולה האנטישמית של הרייך.
בעוד מיעוט קטן של היסטוריונים סבורים כי התבטאויותיו הפומביות של היטלר בענייני דת שיקפו אמונה כנה, הרוב המכריע רואה בכך אמצעי פוליטי תוצאה של חישוב קר ולא של אמונה אמיתית.
לדעת מרבית החוקרים, היטלר היה ספקן כלפי דת, עוין כלפי הנצרות, והבין כי כדי להיבחר ולשמר את כוחו, עליו להציג את עצמו כמי שמזדהה עם ערכי הנצרות דת שרוב הגרמנים באותה תקופה האמינו בה.
מאחורי הקלעים, לעומת זאת, הביע היטלר פעמים רבות בוז כלפי הנצרות, והבהיר למקורביו כי הימנעותו מביקורת פומבית נגד הכנסייה נובעת משיקולים פוליטיים ולא מעקרונות מוסריים.
ביומן פרטי מאפריל 1941 כתב שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כי אף שהיטלר היה "מתנגד נחרץ" לוותיקן ולנצרות, הוא אסר עליו לפרוש מהכנסייה "מטעמים טקטיים", כלשונו.
הצהרותיו של היטלר בפני מקורביו, כפי שתועדו על ידי גבלס, בזיכרונותיו של אלברט שפר, ובשיחות האישיות שתיעד מרטין בורמן באסופת שיחות השולחן של היטלר, מחזקות את ההבנה כי מדובר בדמות חסרת אמונה דתית ובעלת עמדות אנטי-נוצריות מובהקות.
מקורות אלה כוללים שורת התבטאויות פרטיות שבהן לגלג היטלר על עקרונות הנצרות, תיאר אותם כבלתי-שפויים, כמכשול להתקדמות מדעית וככוח הרסני מבחינה חברתית.
עם עלייתו לשלטון, פעל היטלר ומשטרו לצמצום השפעתה של הנצרות על החברה הגרמנית.
החל מאמצע שנות ה־30, הלך ותפס מקום מרכזי בהנהגה גרעין של פעילים אנטי-כנסייתיים מובהקים בהם יוזף גבלס, מרטין בורמן, היינריך הימלר, אלפרד רוזנברג וריינהרד היידריך אשר מונו על ידי היטלר לתפקידים בכירים והובילו קו נוקשה נגד מוסדות הדת.
אותם גורמים רדיקליים קיבלו לרוב גיבוי או לפחות עצימת עין ממסדית לפעולותיהם נגד הכנסיות.
במסגרת מדיניות זו ניסה המשטר ליצור כנסייה פרוטסטנטית מאוחדת תחת פיקוח המדינה "כנסיית הרייך" אך המהלך נתקל בהתנגדות עיקשת מצד כנסיית הווידוי.
במקביל, נעשו צעדים נחושים לחיסול ההשפעה הפוליטית של הקתוליות בגרמניה.
אמנם נחתם הסכם הרייכסקונקורדט עם הוותיקן, שנועד להבטיח את זכויות הכנסייה הקתולית, אך היטלר הפר את ההסכם שוב ושוב, והתיר רדיפה שיטתית של מוסדותיה ושל נציגיה.
המיעוטים הדתיים הקטנים יותר סבלו מדיכוי חמור אף יותר: היהודים נרדפו והושמדו בהתאם לאידאולוגיה הגזעית הנאצית, ועדי יהוה נרדפו באכזריות בשל סירובם לשרת בצבא או להישבע אמונים להיטלר.
היטלר עצמו הביע את אמונתו כי הנצרות תקרוס בסופו של דבר בעקבות התקדמות המדע, וכי אין אפשרות לקיום משותף בין הנאציזם לדת לאורך זמן.
אף שהיה מוכן לדחות עימותים עם מוסדות הדת מסיבות טקטיות, מרבית ההיסטוריונים סבורים כי מטרתו הסופית הייתה חיסולה של הנצרות בגרמניה או לפחות עיוות מוחלט של מהותה והכפפתה לתפיסת העולם הנאצית.
לפי גודריק-קלארק, רודולף הס היה חבר באגודת תולה לפני שהפך לדמות בולטת במפלגה הנאצית.
כסגנו הרשמי של אדולף היטלר, הס הושפע גם מפילוסופים כדוגמה רודולף שטיינר ומאנתרופוסופיה.
בעקבות טיסתו לסקוטלנד, ראש המשטרה החשאית ריינהרד היידריך אסר על ארגוני לודג'ים וקבוצות אזוטריות ב-9 ביוני 1941.
היביה (ביפנית: 日比谷) הוא כינוי עממי לשכונה של רובע צ'יודה בטוקיו.
האזור שלאורך רחוב היביה מ ל נחשב בדרך כלל לאזור היביה.
מבחינה מנהלית, הוא חלק ממחוז יורקצ'ו.
אין מחוז מינהלי ממשי בצ'יודה הנקרא "היביה", אך השם משמש בכמה שמות של מקומות באזור דוגמת ו (הנחשבת מבחינה מינהלית לחלק מיורקצ'ו).
אזור היביה היה חלק מרובע הישן ב, לפני שזה הפך למטרופולין.
היברידיזציה באתר (בעברית: הכלאה באתר; באנגלית: In situ hybridization או בקיצור: ISH) היא שיטה המאפשרת לקבוע את מיקומו של רצף DNA מסוים על גבי הכרומוזום, באמצעות גדיל מתאים של DNA או RNA המשמש כגלאי.
הכלאה, בהקשרה כאן, פירושה חיבור בין שני גדילי DNA בעלי רצף בסיסים משלים.
"אין סיטו", משמעותו בלטינית "במקומו המקורי", או "במקומו הטבעי".
השיטה דומה מאוד לשיטת תספיג דנ"א, רק שכאן ההכלאה של הגלאי נעשית עם הכרומוזום עצמו.
הגלאי מסומן בדרך כלל פלואורסצנטית, אז מכונה השיטה היברידיזציה פלואורסצנטית באתר .
הדגרת הגלאי עם תתקין של כרומוזומים, גורמת לו לעבור הכלאה עם הרצף המשלים שלו.
ניתן לצפות בגלאי המוכלא באמצעות מיקרוסקופ פלואורצסנטי, כאשר הוא מייצג את הרצף המבוקש.
ניתן להשתמש בסימון פלואורוסצנטי בצבעים שונים עבור גלאים שונים, וכך להשיג הבחנה חזותית בין הרצפים השונים המאותרים בו.
מספר צעדים טכניים נוספים מגבירים את יעילות ה-FISH: ניתן במקביל לקבוע את הפספוס האופייני על גבי הכרומוזום (לכל כרומוזום יש פספוס אופייני שנראה כמו פסים כהים לצד בהירים במיקרוסקופ אור), ובכך לסייע למקם בצורה יותר מדויקת את הגלאי.
לאותה מטרה, ניתן להשתמש בשני גלאים בעלי רצפים שונים שיצבעו בצבע פלואורסצנטי שונה.
כך ניתן לקבוע את הסידור הפיזי של שני סמנים שונים על הכרומוזום.
ב-FISH משתמשים גם לצרכים רפואיים.
לדוגמה, אם קובעים שחולה בתסמונת גנטית לוקה בחסר באזור מסוים של הכרומוזום, אז הגן שאחראי לתסמונת נמצא באזור המחוק.
שימוש בשיטה על זו על חולי סרטן גילה שמחיקות או תוספות הן אופייניות לסוגי סרטן מסוימים.
לשיטת FISH תפקיד חשוב במחקר.
השיטה סייעה בחשיפת פרטים חדשים על הטופולוגיה של הגרעין.
הסתבר, שהכרומוזומים אינם נוטים להיות מפוזרים בגרעין אלא שכל כרומוזום ממוקם באזור ספציפי.
יותר מכך, מסתבר שמיקום הכרומוזום משתנה בהתאם לסוג התא.
כלומר, מיקום הכרומוזום נמצא תחת בקרה מתמדת.
הִיבְּרִיס במובנו המודרני הוא רגש של גאווה וגבהות־לב מוגזמים, הגוררים בעקבותיהם עונש ותבוסה.
ביוון העתיקה היה מובנו של המושג שונה מעט, והתייחס לפגיעה בוטה בזכויות הזולת, אשר מביאה להשפלתו.
במיתולוגיה היוונית הייתה היבריס נימפה, אשר יצרה ביחד עם הרמס את האל־למחצה פאן.
אריסטו הגדיר את רגש ההיבריס כך: "ההיבריס הוא עשייתם של דברים או אמירתם במטרה להשפיל את מושאם, לא לשם רווח כלשהו לאומרם, אלא לשם סיפוק עצמי בלבד.
ההיבריס אינו נועד לנקום עלבונות מן העבר; זוהי הנקמה.
ההנאה שבהיבריס, זו סיבתה: בני האדם סבורים שאם ינהגו בגסות בזולתם, קרנם תעלה".
להבנת ההגדרה הזו, חשובים המושגים היוונים של כבוד (טימֵה) ושל בושה.
לפי השקפתו של אריסטו, מעשה של היבריס הוא מעשה המבייש את קורבנו על לא-עוול-בכפו, למען מילוי הסיפוק של עושה המעשה.
ההיבריס היה פשע באתונה הקלאסית.
עבירות ההיבריס כללו עבירות שונות, למשל כאלה שהיו נקראות בימינו תקיפה, תקיפה מינית, הונאה וגנבה.
שני מקרים מפורסמים מופיעים בנאומיו של דמוסתנס.
הראשון הוא מקרה שבו חבט מדיאס באגרופו בפניו של דמוסתנס בתיאטרון (מתוך "נגד מדיאס").
המקרה השני, מתוך "נגד קונון", הוא מקרה שבו נאשם תקף אדם אחר וקרא מעליו קריאות כשל תרנגול; ההיבריס מתגלה במקרה הזה יותר בקריאות המעליבות מאשר בתקיפה עצמה.
מקרים מוקדמים של היבריס בספרות היוונית הקלאסית של הומרוס: אצל אודיסאוס ואנשיו באיליאדה שלא הכירו תודה לאלים ובמיוחד לפוסידון - אל הים על ניצחונם הגדול בטרויה.
דבר שגרם למסע ייסורים בלב ים, שבו כולם למעט אודיסאוס (שאתנה מגינה עליו) נהרגו.
ואצל מחזריה החוצפנים של פנלופה, באודיסיאה, שנאלצו לשלם בסוף במותם, על הסגת הגבול היהירה שלהם בביתו של אודיסאוס.
ההיבריס מתואר לעיתים קרובות בתור שגיאתן (άμαρτία) של הדמויות בטרגדיה היוונית, והסיבה לחורבנן, או הנמסיס שלהן.
אלא שהטרגדיה מייצגת רק חלק קטן ממקרי ההיבריס בספרות היוונית, וברוב המקרים ההיבריס מתייחס לעבירות שבין אדם לחברו.
כיום ידוע שהיוונים לא חשבו על פי רוב על ההיבריס כעל עניין דתי שהאלים מענישים בגללו.
המשנה במסכת אבות מזהירה על כך: "אל תשתדל לראותו בשעת קלקלתו".
ההגדרה המקובלת בספרות התורנית היא: "המתכבד בקלון חבירו", שעל פי חז"ל אין לו חלק לעולם הבא.
במובנו המודרני, היבריס משמעו גאווה וגבהות־לב מוגזמים.
הוא נקשר בחוסר ידיעת ההיסטוריה ובחוסר ענווה.
לפי המקובל, מי שנאשם בהיבריס צפוי להיענש, בדומה לקשר הקלאסי בין היבריס לנמסיס בעולם היווני ולציטוט התנ"כי "לִפְנֵי־שֶׁבֶר - גָּאוֹן, וְלִפְנֵי כִשָּׁלוֹן - גֹּבַהּ רֽוּחַ".
"היבריס" הוא שם חלקה הראשון של הביוגרפיה של אדולף היטלר, מאת איאן קרשו (שם החלק השני הוא "נמסיס").
הִיגִיאֵיַה (מיוונית: Ὑγιεία, מרומית: סאלוס) היא אלת הבריאות במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית, בתו של אסקלפיוס, אל הרפואה.
במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית הייתה היגיאה אלת הבריאות והניקיון, ומאוחר יותר גם אלת הירח.
היא הייתה בעלת תפקיד חשוב במסורות שנבנו סביב דמותו של אביה, אסקלפיוס.
מהשם של היגיאיה ומתפקידה נגזר המושג "היגיינה".
היגיאיה היא אחת מארבעת האלים המוזכרים בשבועת היפוקרטס .
היברו יוניון קולג' – מכון למדעי היהדות היא מכללה ללימודי יהדות מטעם התנועה הרפורמית.