tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר ידועה בזכות המצודה הגדולה השולטת על הנוף של העיר.
מצודת מסיאף שימשה כמפקדה של מסדר המתנקשים השיעי, החשישיון, לאחר חורבן מרכזם באלמות.
מצודת מסיאף נבנתה בידי אנשי המסדר בתקופת הנהגתו של ראשד א-דין סנאן.
שמהּ הערבי של העיר מבוטא בפי תושבי האזור בצורות שונות, בהן מסיאט או מסיאד.
השם הערבי מסיאף התפתח לדעת המזרחן אדוארד ליפינסקי מהמילה האשורית נצךנ (Manṣuate) שפירושה "להקים".
לפי ליפינסקי המילה האשורית היא המקור למילה הערבית שפירושהּ המילולי הוא "בימה מוגבהת", ויש בה להצביע על המצוק שעליו בנויה מצודת מסיאף המשקיפה על סביבותיה.
מסיאף הוא האתר הסביר ביותר של העיר הארמית העתיקה מנסואטה שהתקיימה במאה ה-8 לפני הספירה.
מאוחר יותר שימש המרכז האדמיניסטרטיבי של פרובינציה אשורית באותו שם במרכז סוריה של ימינו.
מסיאף היא כנראה גם האתר של מרסיאס.
היסטוריונים רומיים וביזנטיים הזכירו עיר בשם "מרסיאס" ששלטה בשפלת אל-ע'אב ובבקאע.
המצודה במסיאף עמדה על תילה לפני המאה ה-11 ואפשר לייחס את בנייתה לשושלת החמדאנית, שבסיסהּ היה בעיר חלב, בשל מיקומו של האתר כמאחז אסטרטגי המשקיף על כבישי ההרים.
באותה תקופה, המבצר היה חלק מג'ונד קינאסרין (חלקיס ההלניסטית והרומית) של הח'ליפות הפאטמית.
בסתיו 999 הרס בזיל השני, הקיסר הביזנטי, את הביצורים במסיאף כחלק ממסעו להשגת שליטה על אנטיוכיה וסביבותיה מידי המוסלמים.
מסיאף ומבצרה הוזכרו לראשונה על ידי כרוניקנים צלבניים בתיעוד של ניסיון צלבני בשנת 1099 להשתלט על מסיאף ועל העיר המבוצרת ראפניאה שבאותה נקודת זמן הייתה חשובה יותר לצלבנים מבחינה אסטרטגית.
לאחר כיבוש טריפולי האטבג הסלג'וקי של דמשק, טוגתכין , פתח במערכה צבאית לבלימת הפסדיו והגיע להסכם קצר-מועד עם הצלבנים לפיו מסיאף וחיסן אל-אכרד יישארו בידיים מוסלמיות, אך יעלו מס לצלבנים.
בהמנשך נשלטה מסיאף על ידי השושלת המירדאסית שבשנת 1127 מכרה אותו למשפחת באנו מונקיד שבסיסה היה בעיר שייזר.
בשנת 1140 נפלה מסיאף בידי השיעים איסמאעילים הניזארים.
על המצודה הגן לוחם ממלוכי בשם סונקור, מאנשי באנו מונקיד, שנהרג ממארב של כוח איסמאעילי.
האיסמאעילים בחרו בסוריה כביתם החדש והתיישבו ברציפות בערים חלב ודמשק ובמבצר עיר החוף הסורית בניאס, בכל פעם נרדפים ונטבחים על ידי השלטונות או המון תושבים מקומיים שהסיתו על ידי אנשי דת שהאשימו את האיסמאעילים באפיקורסים או גורם לבעיות.
כתוצאה מכך החליטה ההנהגה האיסמאעילית ששרדה שהקמת בסיסים בערי סוריה ובכך להסתמך על רצונם הטוב של עומארים (נסיכים) שונים אינה בת קיימא.
במקום זאת, הם בחרו להתיישב בהרי אנסריה שמצפון להר הלבנון, רכס זרוע מבצרים, כולל מסיאף.
לאחר לכידתה שימשה מסיאף כמבצר הראשי של כת האיסמאעילים.
יחד עם מבצרים אחרים שעברו לשליטת הכת בערך באותו זמן, כולל אל-כף, ח'וואבי, אל-קדמוס ואל-רוספה, כך הצליחו האיסמאעילים לחצוב לעצמם טריטוריה אוטונומית בתוך שטח שנשלט על ידי מדינות צלבניות עוינות ושושלות מוסלמיות מקומיות המזוהות עם בית עבאס.
מסיאף שימשה כמפקדה של רשיד א-דין סינאן ויחידת המתנקשים שלו, שנודעו בכינוי חשישיון.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-12 החל הסולטן האיובי צלאח א-דין בכיבוש סוריה והשתלט על סדרת מבצרים שהיו עד אז בידי הצלבנים מתוך כוונה לאחד את העולם המוסלמי תחת האסלאם הסוני.
האיסמאעילים ראו בצלאח א-דין איום מסוכן יותר מהצלבנים והתחברו ליריבו של צלאח א-דין בחלב כדי להביס את האיובים.
אנשיו של סינאן ביצעו שני ניסיונות לא מוצלחים להתנקש בחייו של צלאח א-דין ובשנת 1176 פתח צלאח א-דין במסע ענישה נגד המתנקשים במבצר מסיאף המוגן היטב.
תוך ימים ספורים לאחר המצור, נסוג צלאח א-דין עקב צורך דחוף בהיערכות מחדש נגד הצלבנים שתקפו את השטח האיובי בבקעה.
במהלך השלטון הממלוכי, בשנת 1249 נבנתה חומה סביב לעיר מסיאף על ידי המנהיג הפרסי של האיסמאעילים, טאג' אלדין אבו'ל פוטוח.
בשנת 1260 כבשו המונגולים תחת הולאגו את רוב צפון סוריה וכבשו לזמן קצר את מסיאף.
עם זאת, בעקבות תבוסתם של המונגולים בקרב עין ג'לוט ביד הממלוכים הבחריים מאוחר יותר באותה שנה, הם נסוגו ממסיאף.
בשנת 1262 נצטוו שליטי מסיאף לשלם מיסים ולקבל את מרות הסולטן הממלוכי ביברס, ובשנת 1270 נשללה האוטונומיה של הכת, ומסיאף על מבצרה שולבו באופן מלא בסולטנות ב-1270. לקראת סוף המאה הפכה מסיאף לנקודת מרכזית בנתיב הדואר הממלוכי ונשלט על ידי מפקד שענה ישירות לסולטן בשל תפקידו האסטרטגי כמבצר גבול.
בשנת 1320, ציין ההיסטוריון והאמיר האיובי של חמה, אבו אל-פידאא, כי מסיאף הוא "מרכז של תורת איסמאעיל" והפליג בשבחי המקום.
לפי אבן בטוטה, שעבר ליד העיירה בשנת 1355, מסיאף היה מרכזו של מחוז השייך למחוז טריפולי, מאוחר יותר הופרדה מסיאף מטריפולי והועברה לרשות מחוז דמשק.
באמצע המאה ה-15, תחת הסולטן ברסבאי , נסללה דרך שחיברה את מסיאף לעיר טריפולי, אך נתיב הדואר לא עבר עוד בעיירה.
בשנת 1446 תיאר ההיסטוריון ח'ליל א-זהירי את מסיאף כ"עיירה נעימה, עם אזור כפרי נרחב".
מסיאף, יחד עם שאר חלקי סוריה, שולבו באימפריה העות'מאנית בשנים 1516–17 בעקבות הניצחון העות'מאני על הממלוכים בקרב מארג' דאביק.
מסיאף הפך לחלק 'מהליווה (מחוז) חומס, ויחד עם שאר מבצרי הכת האיסמאעילית שבסביבתה בעיירה היה חאן ששילם אגרה לשלטונות העות'מאניים.
האגרות בוטלו מאוחר יותר באמצע המאה ה-16. לפי הנוסע הסופי עבד אל-ג'אני אל-נבולסי, האמיר של מסיאף בתחילת שנות ה-90 היה צאצא של שבט טנוך הערבי בשם סולימאן.
בשנת 1703 השתלטה חמולת רסלאן, שבט עלאווי, על מסיאף ושלטה בו במשך כשמונה שנים עד שהוחזרה לידי האיסמאעילים בעקבות התערבות השלטונות העות'מאניים.
בשנת 1788, האמיר של מסיאף, מוסטפא בן אידריס, בנה סביל ובית שישמש את עצמו ואת האמירים האיסמאעילים הבאים.
בשנת 1808, שבט רסלאן תקף את מסיאף, וכבש את המצודה.
כ-300 מתושבי העיירה האיסמאעילים נהרגו אף הם, בעוד רבים אחרים, כולל הדאעי (המנהיג הדתי) של מסיאף, ברחו לחומס, חמה ואזורים נוספים במרכז סוריה, והתיישבו באותם מקומות באופן זמני.
המושל העות'מאני של דמשק, התערב בעניין ושלח כוח של 4,000–5,000 חיילים כדי לכבוש מחדש את העיירה.
לאחר שלושה חודשים של לחימה, הרסלנים נכנעו ומסרו את השליטה על העיירה ועל מבצרה לאיסמאעיליה ב-1810.
שנתיים לאחר יישובו מחדש של מסיאף על ידי בני האיסמאעיל, יוהאן לודוויג בורקהרדט רשם אוכלוסייה מוערכת של 280 משפחות, רובן מבני האיסמאעיליה ו-30 נוצריות.
בורצ'רדט ציין כי המצודה של העיירה, בתים רבים, המסגד ורוב המבנים האחרים ניזוקו קשות או נהרסו מהלחימה הקודמת.
בהמשך המאה ה-19 המשיכה אוכלוסייתו של מסיף להצטמצם.
מדינות ההסכמה אשר לחמו במלחמת העולם הראשונה כבשו את סוריה מידי העות'מאנים ב-1917, ולאחר מכן נטשו התושבים ברובם את מבצר מסיאף.
קולונל תומאס אדוארד לורנס הידוע גם בכינוי "לורנס איש ערב" ביקר במסיאף וציין שהמבצר שימש כבית מחסה לעניים באותה עת.
במהלך המנדט הצרפתי על סוריה יצרו השליטים החדשים את המדינה העלאווית.
מסיאף הפכה לחלק ממדינת דמשק, בשנת 1939 הועבר מסיאף ממחוז חמה למחוז לטקיה.
לאורך שנות ה-30 של המאה ה-20 עדיין שימשו חדרים במבצר את התושבים המקומיים.
ב-1947, שנה לאחר שסוריה הפכה לעצמאית מצרפת, תועדו 3,808 איסמאעילים שחיים במסיאף.
ממשלת סוריה בפיקודו של הנשיא אמין אל-חאפיז הקימה את מסיאף כמרכז לאריגת שטיחים ב-1965. בבתי המלאכה לאריגה הועסקו בעיקר נשים.
בשנות ה-60, קהילת האיסמאעיליה של מסיאף הזדהתה במידה רבה עם התנועה הנאצריסטית, בניגוד לעלאווים ששלטו בכפרי הסביבה שהיו קשורים בעיקר למפלגת ותנועת הבעת' .
ב-6 בספטמבר 2017 אחד ממתקני הארגון של מרכז סרס ששכן בעיר, נפגע בתקיפה אווירית ישראלית שנועדה להרוס מתקן ליצור טילים.
לפי דיווחים במתקן זה יוצר גם נשק כימי.
ב-9 בספטמבר 2024 ערכה יחידת שלדג את מבצע רבות הדרכים, שבו השמידה מפעל תת-קרקעי לטילים מדויקים, שנבנה באזור העיר על ידי איראן.
מסיאף ממוקמת למרגלות המדרונות המזרחיים של רכס הרי אנסריה .
הגובה הממוצע של מסיף הוא 485 מטר.
העיר נמצאת מערבית למישור אל-ע'אב.
האזור מאופיין בגנים, בוסתנים, שדות חיטה ושעורה המעובדים על ידי תושבי המקום.
מצפון ומדרום למסיאף זורמים נחלים עונתיים המתנקזים ליובל של נהר האורונטס, הנקרא אל-סארוט.
העיר חמה נמצאת 45 קילומטרים מזרחה למסיאף, והעיר בניאס - 54 קילומטרים מערבה.
חמה מחוברת לעיירה דרך כביש מצפון למסיאף העובר דרך אל-לקבה ודיר שמיל.
הכפרים הסמוכים כוללים את אל-רוספה מדרום-מזרח, אל-ביידה מדרום, אל-סוויידה מדרום-מערב, ראבו ממערב, בקראקה מצפון-מערב, חוראיף וחיילין מצפון, זיינה מצפון-מזרח ואל-שיחא ממזרח.
העיר היא מרכז מנהלי של הנפה, על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוריה, במפקד האוכלוסין של 2004 מנתה מסיאף 22,508 תושבים.
ובנפה כולה נמנו 68,184 תושבים בשנת 2004. באמצע שנות ה-40, תושביה של העיר היו בעיקר איסמאעילים.
בתחילת המאה העשרים ואחת מסיאף היא עיר מעורבת מבחינה דתית של איסמאעילים ועלאווים, עם מיעוט נוצרי.
טירת מסיאף היא מבצר מימי הביניים שנודע בחשיבותו האסטרטגית ובפאר האדריכלי שלו.
הטירה היוותה מוקד לאירועים היסטוריים שונים ועברה שינויים משמעותיים לאורך זמן.
הממצאים מצביעים על כך שיסודותיה והמפלס התחתון שלה הוקמו בתקופה הביזנטית.
המפלסים הבאים נוספו על ידי האיסמאעילים, הממלוכים והעות'מאנים.
הטירה נעשתה לנכס אסטרטגי במהלך המאה ה-12 כאשר הפכה למעוזם של ראשי המדינה האיסמאעילית הניזארית בסוריה (ידועים גם כמסדר המתנקשים, החשישיון).
מנהיגם ראשד א-דין סנאן שלט מטירת מסיאף בשנים 1166 עד 1193, ובזמנו נחלצה מהמצור שהטיל עליה צלאח א-דין ב-1176. ב-1260 נפלה הטירה לזמן קצר בידי המונגולים וחזרה לידי הניזארים אחרי ניצחון הממלוכים בקרב עין ג'אלות.
בחורף 1270 כבש הסולטאן הממלוכי בייברס את טירת מסיאף ובהמשך גם את יתר הטירות בהרי אנסריה, ובכך בטלה האוטונומיה המדינית של האיסמאעילים הניזארים בסוריה.
הטירה ממוקמת על יסוד אבן גיר, כ-20 מטרים מעל המישור שמסביב, המבנה מאופיין בחומה במגדלים שנשמרו במצב טוב, ושני מגדלי עוז פנימיים המאורגנים סביב בית שער גדול.
אחד המאפיינים הבולטים של הטירה הוא רשת השבילים והחללים התת-קרקעיים שלה, שנחצבו מסדקים טבעיים באבן, ששימשו הן להגנה והן לאחסון.
בשנים האחרונות נעשו מאמצים משמעותיים לשימור ושיקום טירת מסיאף.
תוכנית הערים ההיסטוריות של Aga Khan Trust for Culture (HCP) יזמה עבודות שיקום בשנת 2000. מאמצים אלה התמקדו בתיקונים ושימור של חלקים מהמבצר שסבלו מבליה, שיקום חלקים פגומים מהקיר החיצוני ופיתוח אסטרטגיית שיקום מקיפה לאתר.
חומות טירת מסיאף הן עדות לחשיבותו האסטרטגית, החומות הנראות כיום למבקר נבנו בעיקר במהלך המאה ה-12. החומות וקירות התמך בנויים מאבן גיר מקומית, טכניקות הבנייה משקפות שילוב של השפעות ביזנטיות, אסלאמיות ופרנקיות, המעידות על התרבויות השונות ששלטו באזור במשך מאות השנים.
הקירות עבים וחסונים, נועדו לעמוד במצור והתקפות ממושכים.
המבנים התת-קרקעיים של טירת מסיאף הם היבט מרתק בעיצובה האדריכלי, המשקפים את כושר ההמצאה והחשיבה האסטרטגית של בוניה.
מאפיינים תת-קרקעיים אלה פותחו בעיקר במהלך המאה ה-12. הרשת התת-קרקעית בטירת מסיאף כוללת סדרה של שבילים ומנהרות שנחצבו מתוך יסוד הגיר הטבעיו שירתו מספר מטרות: המנהרות סיפקו אמצעי למגינים לנוע בלתי נראים ולצאת להתקפות פתע על כוחות מצור.
הם גם הציעו דרכי מילוט למקרה שהטירה תכבש כל ידי אויבים.
החללים התת-קרקעיים שימשו לאחסון מזון, מים ואספקה אחרת, כדי להבטיח שהטירה תוכל לעמוד במצור ממושך ותקשורת בין חלקים שונים של הטירה, על מנת לאפשר מאמצי הגנה מתואמים.
סוג שני של המבנים התת-קרקעיים הוא מערכת בורות המים.
בורות מים אלו נחצבו ישירות באבן הגיר והיו חיוניים לאספקת המים של הטירה הם יכלו להכיל כמויות משמעותיות של מים, שהובלו אל פני השטח דרך רשת של צינורות קרמיקה.
הרשת התת-קרקעית כללה גם כמה חדרים סודיים, חדרים אלה שימשו ככל הנראה למטרות שונות, כולל הסתרת פריטים יקרי ערך, ניהול פגישות חשאיות ומתן מקלט לדמויות מפתח במהלך התקפות.
החדרים הפנימיים של טירת מסיאף כוללים מספר חללים ייחודים הראשון במעלה הוא חדר הכס של טירת מסיאף הממוקם בנקודה המרכזית הגבוהה ביותר של המבנה, מוגן היטב, עם נקודות גישה מוגבלות כדי להבטיח את שלומו של השליט.
עיצוב זה היה מכריע בתקופות של מצור או סכסוכים פנימיים.
היה מושב השלטון של שליטי הטירה, כולל רשיד א-דין סינאן המפורסם, הידוע גם כ"זקן ההר".
ככל הנראה החדר כלל עבודות אבן מורכבות ואולי אלמנטים דקורטיביים שהציגו את העושר וההשפעה, נתגלו שברים של מה שלפי האמונה הם כיסאות טקסים וחלקי ריהוט אחרים.
פריטים אלה, לעיתים קרובות מגולפים בצורה מורכבת מעץ ואבן בנוסף נמצאו שרידי אלמנטים דקורטיביים שונים, כמו אריחי פסיפס וגילופי נוי, נמצאו.
חפצים אלה מספקים תובנה לגבי הסגנונות האמנותיים וההשפעות התרבותיות של התקופה בנוסף לחדר הכס, טירת מסייף כללה חדרים וחדרי ישיבות שונים ששימשו למטרות אדמיניסטרטיביות ואסטרטגיות.
חדרי המועצה שימשו לישיבות ודיונים בין מנהיגי הטירה ויועציה.
הם היו ממוקמים אסטרטגית כדי לאפשר קבלת החלטות מהירה בתקופות משבר וחדרים סודיים שהוסתרו באמצעים שונים ושימשו לפגישות חשאיות או כמקלט בטוח במהלך התקפות.
מספר חרבות ופגיונות וכן שברי שריון שהיו ככל הנראה בשימוש על ידי מגיני הטירה, נחשפו.
כלי נשק אלה מעוטרים לעיתים קרובות בעיצובים וכתובות מורכבות, המעידות על השימוש הטקסי והמעשי שלהם
התגלו כמה כתבי יד ומסמכים כתובים, המספקים מידע היסטורי רב ערך על הממשל וחיי היומיום בתוך הטירה.
בתי המגורים בתוך טירת מסיאף תוכננו להתאים לצרכים של תושביה, כולל המשפחה השלטת, החיילים והמשרתים.
חדרים אלה היו ככל הנראה צנועים בגודלם אך פונקציונליים, וסיפקו שירותים נחוצים לחיי היומיום.
מסיב טאמו הוא הר הגעש הגדול ביותר בכדור הארץ.
חרוט המגן התת-ימי שוכן ברכס שטסקי , כ-1,600 ק"מ מזרחית ליפן, וגילויו פורסם ב-5 בספטמבר 2013.
מסיב טאמו הוא גם אחד ההרים הגדולים ביותר במערכת השמש: הוא קטן בכ-20% בלבד מהר הגעש אולימפוס מונס במאדים, ההר הגדול ביותר במערכת השמש.
גובהו של מסיב טאמו כ-4.4 ק"מ מקרקעית האוקיינוס השקט, שעומקה באותו אזור 6.4 ק"מ.
פסגתו מצויה 1,980 מטרים מתחת לפני הים.
כיפתו העגולה משתרעת לאורך 650 ק"מ ולרוחב של 450 ק"מ על שטח של 260,000 קמ"ר, שטח הדומה בגודלו לזה של ניו מקסיקו או של האיים הבריטיים, וגדול לאין שיעור מזה של מאונה לואה, הנחשב להר הגעש הפעיל הגדול ביותר בכדור הארץ ושטחו 5,000 קמ"ר.
תלילות מורדותיו נעה בין חצי מעלה בבסיסו לבין מעלה שלמה סמוך לפסגה.
ויליאם סאגר, גאופיזיקאי ימי מהמחלקה למדעי כדור הארץ והאטמוספירה באוניברסיטת יוסטון, טקסט, החל לחקור את הר הגעש בשלהי המאה ה-20 עת שכיהן כפרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת טקסס A&M.
הוא וצוותו יפרסמו את מסקנות המחקר בגיליון ספטמבר 2013 של המגזין Nature Geoscience.
לדבריהם, מסיב טאמו הוא "חרוט המגן הגדול ביותר שהתגלה אי פעם בכדור הארץ".
בנוגע למבנים געשיים גדולים אחרים, דוגמת רמת אונטונג ג'אווה , משטח בזלת נרחב בדרום האוקיינוס השקט, טרם נקבע אם הם מורכבים ממבנה יחיד או שהם מתחמים געשיים.
מסיב טאמו הוא המבנה הגעשי הגדול והעתיק ביותר ברכס שטסקי.
הוא נוצר בקרטיקון תחתון לפני כ-145 מיליון שנים, ומורכב כולו מזרמי בזלת.
החוקרים עשו שימוש בהדמיה מגנטית קווית, וגילו בהר שלושה גבהים בתימטריים ורכס נמוך, עובדות הרומזות על קיומם של שלושה הרי געש נפרדים.
עם זאת, בהתבססם על מודל ראש תימרה שנערך ברמת שטסקי הגיעו החוקרים למסקנה כי מדובר בהר געש מסיבי יחיד.
תמיכה לסברה כי מדובר במבנה יחיד התקבלה גם משימוש במאפיינים סייסמיים ומהרכב של סלעים בקידוחים שונים.
השם TAMU נוצר מראשי תיבות של אוניברסיטת טקסס (Texas A&M University), המוסד בו כיהן סאגר כפרופסור לגאולוגיה.
השימוש במילה מסיב מתייחס להר הגעש כאל מקטע בקרום כדור הארץ התחום בהעתקים ובקמטים.
מסי הייבוא בישראל מתחלקים לסעיפים שונים, לפי סוג המוצר, מחירו, ופרמטרים רבים נוספים.
מיסים אלה מכונים לעיתים בלשון הדיבור "תשלום מכס", אך למעשה מכס הוא רק אחד ממרכיבי התשלום על ייבוא עצמאי של חבילות.
רשות המיסים שבמשרד האוצר אחראית על גביית המכס ועל הבקרה בנמלי התעופה והספנות.
בראשית שנות המדינה נעשה שימוש אגרסיבי במכסים בשיעור גבוה והגבלות מנהלתיות כדי להגן על היצור המקומי.
במהלך שנות התשעים הוחלט על מדיניות לפיה יש לחשוף את המשק הישראלי לייבוא מתחרה, באופן גורף ככל שניתן.
בתקופתם של יאיר לפיד ומשה כחלון כשרי אוצר, נעשה מאמץ להוריד את מרבית המכסים גם בתחום המזון, כחלק מהמאבק ביוקר המחיה הגבוה בישראל.
מסי הייבוא בישראל מתחלקים ל-3 קטגוריות עיקריות:
מס ערך מוסף (מע"מ) - מס בשיעור קבוע, הנקבע בחוק מס ערך מוסף.
מע"מ נגבה על כל חבילה הנכנסת לישראל במחיר של לפחות 150$.
מס קנייה - מס בשיעור לא אחיד, המשתנה לפי סוג המוצר המיובא, המוגדר בחוק מס קניה (טובין ושירותים), תשי"ב-1952, וקובע מיסוי על קניית מוצרים מקטגוריות מסוימות.
גם מס הבלו המוטל על דלק וסיגריות מקוטלג כמס קנייה.
מכס - במדינת ישראל, רשות המיסים שבמשרד האוצר אחראית על גביית המכס ועל הבקרה בנמלי התעופה והספנות.
בישראל נהוג מכס על מוצרים רבים ומגוונים כגון חוטי תפירה מכותנה ומשקאות אלכוהוליים.
המדינה חתומה על הסכמים עם מדינות שונות המבטלים או מקטינים את המכס הקבוע בחוק למוצר כאשר הוא יוצר במדינות ההסכם.
כל זאת נוסף על תשלום עמילות מכס, הנדרש מחפצים שנבדקו במדגם אקראי על ידי רשות המכס, אשר כוללת את כל החבילות אשר נשלחו על ידי שירותי החבילות הפרטיים, כגון EMS ו-DHL, מדגם מבין החבילות הנותרות, וחבילות אשר הגיע לרשות המיסים מידע מודיעיני מקדים על ניסיון הברחת חפצים בתוכן.
מסטלאן (בספרדית: Mazatlán ) היא עיר במדינת סינלואה במקסיקו.
מסטלאן נמצאת בדרום סינלואה, בחוף האוקיינוס השקט.
ספרד כבשה את אזור מסטלאן ב-1531, אך הוא ננטש על ידי הספרדים כעבור זמן קצר.
ב-1576 ספרד שוב השתלטה על האזור.
בשלב מסוים במאות שלאחר מכן מסטלאן נוסדה ככפר דייגים קטן.
ב-1821 הוחלט להקים במסטלאן נמל.
באזור 1830 הגיע לאזור בנקאי בשם חואן נפומוסנו מצ'דו אשר השקיע בנמל ובמסטלאן.
בעקבות פעולותיו נמל מסטלאן הפך לאחד החשובים בחוף המערבי של מקסיקו ומסלטאן גדלה לכדי עיירה.
ב-1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, צבא ארצות הברית כבש את מסטלאן והחזיק בה עד 1848. ב-1864, במהלך ניסיון ההשתלטות של צרפת על מקסיקו, צבא צרפת כבש את מסטלאן תוך הפצצה כבדה על העיר שגרמה לנזקים רבים.
המקסיקנים כבשו בחזרה את מסטלאן ב-13 בנובמבר 1866.
ב-1914, במהלך המהפכה המקסיקנית, ונוסטיאנו קרנסה השתלט על העיר.
במהלך ההשתלטות קרנסה שלח מטוס כדי להפציץ את העיר ומסטלאן הייתה אחת הערים הראשונות בהיסטוריה שהופצצו על ידי מטוס.
כלכלת מסטלאן מתבססת כיום בעיקר על תיירות ודיג.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל רפאל בואלנה, המציע טיסות ליעדים בתוך מקסיקו וכן ליעדים בארצות הברית וקנדה.
מריה דה לוס אנחלס פליסה סָנְטָמָרִיָה אספינוסה, הידועה בשם הבמה מָסִיאֶל (בספרדית: María de los Ángeles Félisa Santamaría Espinosa – Massiel; נולדה ב-2 באוגוסט 1947, מדריד, המדינה הספרדית) היא זמרת, שחקנית וידוענית ספרדייה אשר ייצגה את ספרד באירוויזיון בשנת 1968 וזכתה במקום הראשון.
מסיאל נולדה במדריד ובגיל 19 החלה את הקריירה המוזיקלית שלה.
ב-1968 נבחר ז'ואן מנואל סראט לייצג את ספרד באירוויזיון עם השיר "La, la, la" .
סראט עמד על כוונתו לשיר את השיר בקטלאנית, ורשות השידור הספרדית (TVE) החליטה להחליפו במסיאל.
השיר זכה בתחרות בהפרש של נקודה אחת משירו של קליף ריצ'רד "Congratulations", אשר ייצג את בריטניה.
לאחר האירוויזיון המשיכה מסיאל בקריירה ענפה, ועד 1998 הקליטה כ-50 אלבומים וסינגלים.
במקביל, הופיעה מסיאל בסדרות טלוויזיה.
מסיאל נישאה שלוש פעמים, והיא אם לבן.
מסיב מישבל הוא רכס באלפים הפיניניים, השוכן בין עמק מטר (Mattertal) ממערב ועמק סאס (Saastal) ממזרח מדרום לו ניתן למצוא את מסיב מונטה רוזה.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא הדום שגובהה 4,545 מטרים, והוא ההר השלישי בגובהו באלפים והשני בשווייץ.
מקור השם של הרכס הוא קלשון בגרמנית עתיקה שם שניתן לו על ידי האיכרים המקומיים מכיוון שיש בו אוסף פסגות קרובות זו לזו.
למעשה ליד פסגת הדום ישנן עוד שתי פסגות משנה קרובות.
מלבד פסגת הדום ברכס ישנן עוד 10 פסגות מעל 4,000 מטרים.
בצידו המערבי (הפונה למטרטל) ישנם עשרה קרחונים ואילו בצידו המזרחי שבעה.
מסיב אנדרסון הוא מסיב (רכס הרים) בולט ברכס הריטג' בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרכס, שאורכו כ-16 קילומטרים, והמתנשא לגובה של 2,190 מטרים, ממוקם במפגש בין קרחון ספלצטוסר וקרחון מינסוטה.
שמו של המסיב ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם הגאולוג ג'ון ג.
אנדרסון, שעמד בראש משלחת החקר של אוניברסיטת מינסוטה להרי אלזוורת' בין השנים 1961–1962.
חוזה טדאו קרניירו קרדוסו (בפורטוגזית: Jose Tadeu Carneiro Cardoso; נולד ב-1956), הידוע בכינויו מסטרה קמיזה, הוא לוחם קפואירה ברזילאי ונשיא קבוצת אבאדה קפואירה, בעל דרגת מאסטר בקפוארה.
קרדוסו נולד ב-1955 בעיר סלבדור שבמדינת באהיה, בברזיל.
כשהיה צעיר הוא היה משחק קפואירה ברחובות העיר.
קרדוסו הצטרף ללהקת קפואירה שכללה את המסטרה שלו ואת אחיו.
הוא הצטרף לבית הספר לקפואירה של מסטרה בימבה, אמן הקפוארה שקרדוסו הכי אהב, ושימש לו השראה ומודל לחיקוי בעולם הקפוארה.
קרדוסו התקדם בית הספר וקיבל ממנו את כינויו "קמיזה", שפירושו בפורטוגזית "חולצה".
במקביל ללימודיו בבית הספר, המשיך קמיזה להופיע בלהקת הקפוארה של אחיו, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הלהקה הייתה בסיבוב הופעות בריו דה ז'ניירו.
במהלך סיבוב ההופעות נודע לקמיזה כי אחיו ואימו מתו ממחלה, והוא החליט להישאר בריו דה ז'ניירו.
הוא מצא מרכז חוגים בריו וביקש מבעל הסטודיו ללמד קפוארה בסטודיו שלו.
שם הוא החל ללמד קפואירה ואט אט הפך לחוג מבוקש עם תלמידים רבים.
הוא החל לחשוב על הצורך לעצב מבנה רשמי לשיעורים, ולהכין תוכנית שיעור בסיסית, ליצור מקום לדיון בטכניקות ולדיון על מושגים.
בנוסף, הוא הרגיש את הצורך לתת מבנה דמוי משפחה לכל כך הרבה אנשים שהותירו מאחור את הערים שלהם ואת חבריהם ומשפחותיהם והחליטו להקדיש את עצמם לקפואירה.
היה לו דחף העיקרי ליצור ארגון חדש של קפואירה.
מאז תחילת 1980, קמיזה ניסה לפתח את הסגנון שלו ולבנות את אבאדה.
הטכניקה והמתודולוגיה הייחודית שלו שיפרו את ההיבט הצבאי של קפואירה, והקים את הקבוצה כמאסטר הקפוארה המוביל בעולם.
כשהקים את אבאדה קפואירה קבע את סמל הקבוצה כגלובוס, משום שתכנן שהקבוצה תהיה עולמית.
הוא תכנן דרגות וחגורות לקבוצה שלו אבל כשאחיו הגדול קמיזה ראשה והוא נהיו באותה רמה קמיזה החליט שזה לא מכבד שהאיש שהכניס אותו לקפואירה והוא נמצאים באותה רמה, הוא המציא חגורה חדשה שכולה לבנה שתהיה רק לאח שלו, וכשאחיו נפטר הוא לקח לעצמו אתה חגורה והוא עדיין לובש אותה.
אבאדה קפואירה כוללת מיליוני תלמידים ברחבי העולם, משקיעה בפרויקטים לאיסוף אוכל לנזקקים ושמירה על כדור הארץ והיא נחשבת לאחת מקבוצות הקפוארה בגדולות בעולם.
מסיאקזאורוס (שם מדעי: Masiakasaurus; במלגשית: "Masiaka" - "אכזרי", ביוונית: "Saurus" - "לטאה") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הנואזאוריים אשר חי במדגסקר בתור הקרטיקון לצד פאונה ייחודית כמו הרפטוזאורוס ארוך הצוואר, קרפדת בילזבופו, התרופוד רהונאביס והטורף הקניבלי מג'ונגזאורוס.
בסוג נמצא מין אחד - Masiakasaurus knopfleri שקיבל את השם מהזמר הבריטי מארק נופלר.
מאובניו של הדינוזאור התגלו ב-2001 בצפון-מערב מדגסקר, בקרבת העיר מאהאז'אנגה, ותוארו בידי החוקר סקוט ד.
המאובנים נמצאים כיום במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע.
השרידים שנמצאו מהווים 40% מהשלד של הדינוזאור.
למסיאקזאורוס, שהגיע לאורך 1.8–2 מטרים, היו לסתות מוארכות בעלות מפתח רחב.
בתוך פיו היו שורות שיניים מחודדות, והשיניים שבקצוות הלסת התחתונה היו מעוקלות בזווית כלפי חוץ.
הוא היה בעל חלל עיניים גדול והיו כמה זיזים בקצה עורפו וצווארו.
הגוף היה קל ובנוי לריצה, עם זנב ורגליים דקים וארוכים.
הרגליים היו דקות מאוד, בדומה לבני משפחת האבליזאוריים, קרוביו הרחוקים.
המסיאקזאורוס השתמש בשיניו כנראה בשביל לעזור לו לתפוס טרף קטן כמו זוחלים או חסרי חוליות מהקרקע ואולי הוא אף השתמש בהם כדי לאכול פירות נפולים.
מבנה הלסתות מרמז לכך שלא היה יכול לקרוע באמצעותן פיסות מזון אך הוא היה יכול ללכוד טרף בתוך פיו במהירות.
עקב גודלו הקטן שימש כמזון לטורפים המקומיים, כגון המג'ונגזאורוס, והוא השתמש ברגליו הארוכות כדי לברוח ממנו.
המסיאקזאורוס מופיע בסדרה "כוכב פרהיסטורי", שם נראים כמה פרטים שצדים סרטנים, אך אחד הפרטים נטרף על ידי קרפדת בילזבופו.
המסטרוסריה (בפינית: Mestaruussarja; סדרת האליפות) הייתה הליגה הבכירה של הכדורגל הפיני בשנים 1930–1989 ושימשה כליגת כדורגל חובבנית וחצי-מקצוענית.
היא הוחלפה על ידי Veikkausliiga בשנת 1990, שהפכה לליגת הכדורגל המקצוענית הבכירה בפינלנד.
בשנת 1930 נעשה שימוש בפורמט הליגה לראשונה כדי להכריע מי זוכה באליפות פינלנד בכדורגל.
לפני כן מ-1908 עד 1929 טורניר האליפות נערך בשיטת תחרות גביע.
הליגה נשלטה על ידי מועדונים מהלסינקי, טורקו וויבורג.
בשנת 1935 ארבעת המועדונים הטובים ביותר היו מהלסינקי ובשנת 1934 וב-1936 שלושת המועדונים המובילים הגיעו גם הם מהלסינקי הבירה.
בשנים 1908 עד 1940 בתואר האליפות זכו קבוצות מחוץ להלסינקי רק שש פעמים בלבד.
קואופיו הייתה העיר היבשתית הראשונה שנכנסה לליגה ב-1938. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה הליגה לעיתים נקטעה, ננטשה או הוחלטה במסגרת תחרות גביע במקום זאת.
בשנות הארבעים השתתפו גם מועדוני פועלים הסוציאליסטיים.
העונה האחרונה הייתה בשנת 1989 כאשר קוסיסי (Kuusysi) הוכתרה כאלופה האחרונה.
הליגה החדשה שהחליפה אותה נקראה תחילה SM-liiga ובהמשך קיבלה את השם Veikkausliiga.
ב-1930, הליגה כללה 8 מועדונים עם הקמתה.
הפופולריות של הליגה הגיעה לשיא בשנות השישים.
הנוכחות הגבוהה ביותר הייתה 17,293 במשחק בין HJK להאקה בשנת 1965. הנוכחות הגבוהה ביותר בממוצע עמדה על 3,071 בשנת 1967, נתון שעדיין לא הגיעה אליו Vekakausliiga המודרנית.
עונהמנצחת1908Unitas1909איגוד הספורט הפוליטכני הלסינקי1910התאחדות הספורט טורקו1911ה.י.ק.
הלסינקי1920התאחדות הספורט טורקו1921הלסינגן פלוסאורה1922הלסינגן פלוסאורה1923ה.י.ק.
הלסינקי1926הלסינגן פלוסאורה1927הלסינגן פלוסאורה1928טורון פאלוסאורה1929הלסינגן פלוסאורה
הלסינקי1939טורון פאלוסאורה1940סודט1941טורון פאלוסאורה1942טובריט הלסינקי1943לא התקיימה1944ואזה איי אף קייעונהמנצחת1945ואסאן פלוסאורה1946ואזה איי אף קיי1947א.ס.
הלסינקי1948ואסאן פלוסאורה1949טורון פאלוסאורה1950אילבס קיסאט1951קוטקה טוייבאן פאולוייליאט1952קוטקה טוייבאן פאולוייליאט1953ואזה איי אף קיי1954פירקיבה1955קיפן1956קופס1957הלסינגן פלוסאורה1958קופס1959א.ס.
הלסינקי1965האקה1966קופס1967רייפס לאהטי1968טורון פאלוסאורה1969קוקולן פלובייקוט1970רייפס לאהטי1971טורון פאלוסאורה1972טורון פאלוסאורה1973ה.י.ק.
מסיב מולאר הוא מסיב הררי גדול, מזרחית בסמוך לרכס לאנטרמן, בהרי באוורס, שבאנטארקטיקה.
המסיב מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
שמו של המסיב ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא בשל צורתו - קווי המתאר של הרכס נראו דומים לשן טוחנת.
מסיב מרטין הוא מסיב ברכס פורתוס בהרי הנסיך צ'ארלס באדמת מק.
המסיב נמצא בסמוך ממזרח להר לייד, אליו המסיב מחובר באוכף נמוך.
המסיב מתנשא לגובה של 1,534 מטרים מעל פני הים.
המסיב מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
המסיב נקרא על שמו של פ.
Martin), קצין בתחנת מוסון בשנת 1964.
אנתוניו קרלוס דה מנזס (Antonio Carlos de Menezes; נולד ב-6 בספטמבר 1955), הידוע בכינויו מסטרה בורגייס (Mestre Burguês), הוא אומן לחימה ומוזיקאי ברזילאי העוסק באמנות הלחימה קפוארה.
בורגייס הוא בעל דרגת "מאסטר", חגורה לבנה בקפוארה, והוא עומד בראש קבוצת הקפוארה הבינלאומית "מוזנזה" והפדרציה של הקפוארה.
אנתוניו קרלוס דה מנזס נולד בכבר לרנג'ייראס (Laranjeiras), שבמדינת אספיריטו סנטו, שבברזיל.
בגיל צעיר מאוד, עבר לגור יחד עם משפחתו בשכונת חאמוס שבעיר ריו דה ז'ניירו.
בילדותו, התמודד בורגייס עם אלימות מצד מספר ילדים בשכונה, ולכן התחיל בגיל 12 ללמוד את אמנות הלחימה קפוארה יחד עם עוד מספר חברים, כדי שיוכל להתגונן מפני הבריונים.
ככל שהזמן עבר השתפר בורגייס והפך למשתתף קבוע בשיעורי הקפוארה של מסטרה מטרינייה (Mestre Mentirinha), ולבסוף הפך לחבר קבוצת הקפוארה "מוזנזה" שהקים מסטרה פאולו (Mestre Paulão).
דה מנזס קיבל מהמורה שלו, מסטרה פאולו, את הכינוי "בורגייס" (Burgues) שפירושו בפורטוגזית "בורגני", כלומר, עשיר, משום שהיה משלם את שכר הלימוד כשלושה חודשים מראש.
לאחר פרישתו של מסטרה פאולו מהקפוארה, לטובת שירות צבאי בחייל הים של ברזיל, קיבל בורגייס על עצמו את ראשות הקבוצה.
בורגייס העביר את מטה קבוצה לעיר קוריטיבה שבמדינת פרנה שבברזיל, והפך אותה לבינלאומית, עם סניפים ב-25 מדינות בעולם, ביניהן ישראל.
בורגייס הקים בשנות ה-90 את ה"פדרציה של הקפוארה", איגוד הקפוארה הגדול והבכיר ביותר בעולם, בראשו הוא עומד גם היום.
ריינאלדו ראמוס סואסונה (בפורטוגזית: Reinaldo Ramos Suassuna; נולד ב-16 בינואר 1938), הידוע בכינויו מסטרה סואסונה, הוא אומן לחימה ומוזיקאי ברזילאי, העוסק באמנות הלחימה קפואירה ובפולקלור ברזילאי.
סואסונה הוא בעל דרגת "מאסטר" בקפוארה, והוא אחד משני המייסדים של קבוצת הקפוארה "קורדאו ז'י אאורו", בפורטוגזית - חבל הזהב, אחת מקבוצות הקפוארה הגדולות בעולם.
סואסונה נולד בעיר סלבדור שבמדינת באהיה בברזיל, והתחיל מגיל צעיר להתאמן בקפואירה.
מורו הראשון של סואסונה היה מסטרה סורוסו (Soroso), ולאחר מכן המשיך ללמוד את סגנון האנגולה אצל מסטרה פסטיניה, ואת סגנון הרג'יונל אצל מסטרה בימבה.
לאחר הכשרתו של סואסונה כמאסטר לקפואירה, עבר סואסונה לעיר סאו פאולו, והתחיל ללמד שם קפוארה.
בשנת 1967 הקים סואסונה את קבוצת הקפוארה "קורדאו ז'י אאור" יחד עם מסטרה ברזיליה, מאסטר נוסף בסאו פאולו, והקבוצה גדלה לממדים עצומים.
כיום, קבוצת "קורדאו ז'י אאורו" היא אחת מהקבוצות המובילות בעולם, ופועלת במדינות רבות.
במקביל להיותו אומן לחימה, סואסונה הוא מוזיקאי, והוא מתמחה בנגינה על כלי הבירמיבאו, וידוע בקולו החזק.
סואסונה הוא חלק מחברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, והוא הכין יחד איתה 5 אלבומי מוזיקה ברזילאית הכוללים שירי קפואירה וקטעי נגינה בכלי נגינה מסורתיים.
בשנים האחרונות מתנהלת נגדו חקירה ומספר תביעות משפטיות במחוזות שונים בברזיל אודות עבירות מין.
מסיב דופק המכונה גם מסיב אוגוסטו פינושה או מסיב שנטה טריסטה הוא מסיב או רכס הרים, המכוסה ברובו שלגים, בחלק הצפוני של הרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
אורכו של המסיב 50 קילומטרים.
המסיב ממוקם ממערב לרכס פורסטל (אף הוא בהרי פנסקולה).
שטחו של המסיב 11,668 קילומטרים רבועים.
הנקודה הגבוהה ביותר במסיב היא פסגת אינגלנד, שגובהה 2,150 מטרים מעל פני הים.
ההר התגלה מהאוויר וצולם מהאוויר לראשונה בטיסה שנערכה ב--13 בינואר 1956, על ידי מטוס סיור שטס במשימה לחצות את אנטארקטיקה במסגרת מבצע דיפ פריז.
הטיסה החלה ממצר מקמרדו והמטס חצה את היבשת, הגיע לים ודל, ושב לנקודת מוצאו.
מיפוי כל אזור הרי פנסקולה (וכן המסיב), בוצע על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1967 ו- 1968.
המיפוי כלל סקרים על הקרקע, ובוצע בנוסף בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1964.
המסיב נקרא על שמו של אדמירל משנה ג'ורג' ג'יי.
דופק, מצי ארצות הברית, שהיה המפקד הישיר של כוח המשימה 43 של חיל הים האמריקאי, במהלך מבצע דיפ פריז (שבמסגרתו התגלה המסיב).
מסיב קורי או רכס קורי הוא מסיב גדול ברכס פורתוס בהרי הנסיך צ'ארלס, שבאנטארקטיקה.
רכס קורי ממוקם 6 קילומטרים מערבית-צפון מערבית מרכס קרוהן.
רכס קורי מאופיין במורנה יוצאת דופן הממוקמת בצדו הצפוני.
הרכס מופה בהתבסס על סקרים על הקרקע שבוצעו על ידי ר.ה.
לייסי (R H Lacey), שהיה מודד בתחנת מוסון בשנת 1955, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בין השנים 1955–1965.
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1965, על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
המסיב נקרא על שמו של מ.
Corry), שהיה מודד בתחנת מוסון, בשנת 1965.
מסיב אנדוור הוא מסיב רחב ידיים שפסגתו מישורית, ומכוסה שלג, ברכס קירקווד, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המסיב ממוקם בין בקע פה טיו טיו לבין קרחון פריי.
המסיב המהווה את החלק הדרומי של רכס קירקווד; מסיב רוברטסון מהווה את החלק הצפוני של רכס קירקווד.
בחלקו הדרומי של המסיב מצויים הר שולדר, הר בלגרייב, והר קריק.
בקצהו המזרחי של המסיב מצויים מצוקי חוף גבוהים ותלולים, בצידו המערבי של המסיב, הוא משתפל למישור בירידה שאינה תלולה.
גובהו הממוצע של מסיב אנדוור 1,681 מטרים מעל פני הים; המסיב הוא ההר ה-2,479 בגובהו באנטארקטיקה.
המסיב מופה בשנית בשנת 1999 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
באוקטובר 1957 ניתן השם "הר אנדוור" למסיב זה על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית (New Zealand Northern Survey Party), של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
במיפוי שנערך בשנת 1999 על ידי הסקר הגאולוגי, ניתן השם "הר אנדוור" להר סמוך; הממוקם 5.6 קילומטרים צפונית-מערבית להר קריק.
מסי פרגוסון היא חברה רב-לאומית לייצור מיכון חקלאי.
החברה הוקמה בשנת 1953 כתוצאה ממיזוג שתי חברות לציוד חקלאי מסי-האריס מקנדה וחברת פרגוסון מבריטניה.
מטה החברה היה בברנטפורד, אונטריו, עד שנת 1988. החברה העבירה את המטה שלה בשנת 1997 לבאפלו, ניו יורק, בטרם נרכשה על ידי חברת AGCO, שהיא אף הבעלים של חברה מתחרה לשעבר אליס-צ'למרס.
מסי פרגוסון הוא אחד ממספר מותגים בבעלות AGCO, והוא נותר מותג מוכר ומרכזי בתחום המיכון החקלאי ברחבי העולם.
בשנת 1953 מיד לאחר איחוד מסי-האריס עם פרגוסון, שמה הראשון של החברה היה מסי-האריס-פרגוסון.
בשנת 1958 קוצר השם למסי פרגוסון.
בשנות ה-60 ידעה החברה משבר על רקע תחרות מסחרית עזה מול חברות אחרות בתחום המיכון החקלאי.
לאורך שנות קיומה ביצעה החברה רכישות רבות של חברות שעסקו בייצור טרקטורים ומיכון חקלאי אחר במספר רב של מדינות.
בשנת 1955 רכשה החברה מפעל לייצור קומביינים באוסטרליה וייצרה במקום מיכון חקלאי עד לשנת 1986. בשנת 1959 רכשה מסי פרגוסון את מלוא השליטה בחברה לנדיני האיטלקית אשר ייצרה טרקטורים, בעיקר לעיבוד גפנים.
מסי מכרה את השליטה בחברה לחברת ARGO בשנת 1989.
בשנת 1959 רכשה מסי פרגוסון את חברת מנועי פרקינס מפיטרבורו באנגליה ובמשך שנים רבות אחר כך מנועי פרקינס היו המנוע העיקרי שהותקן במכונות שייצרה מסי פרגוסון.
בשנת 1983 רכשה מסי פרגוסון את חטיבת מנועי הדיזל של חברת רולס רויס ואף היא מוזגה למותג פרקינס.
בשנת 1990 רכשה מסי פרגוסון את חברת דורמן דיזל ואף היא מוזגה למותג פרקינס.
בשנת 1966 מסי פרגוסון רכשה 32% מחברת Ebro הספרדית אשר ייצרה עד אותה עת טרקטורים עבור חברת פורד.
מעת הרכישה החלה Ebro לייצר טרקטורים עבורים מסי פרגוסון וזאת עד למכירת חלקה של מסי פרגוסון לחברת ניסאן בשנות ה-80.
בשנת 1971 רכשה החברה את מתקני הייצור של חברת הנומג בארגנטינה.
המפעל בארגנטינה ייצר טרקטורים של מסי פרגוסון עד לשנת 1999.
מסי פרגוסון הוא המותג הנמכר ביותר של מיכון חקלאי בעולם.
רישיונות ייצור של המותג והעיצובים של המכונות הוענקו למגוון חברות ברחבי העולם, כולל:
Ebro - חברה ספרדית שנרכשה ונמכרה מאוחר יותר על ידי MF.
Eichner- חברה גרמנית שנרכשה ונמכרה מאוחר יותר על ידי MF.
אל ג'עדאא - חברת טרקטורים לובית, שהייתה בעלת רישיון להרכבת טרקטורים המיובאים מהחברה בבריטניה.
Landini - חברה איטלקית שנרכשה ונמכרה מאוחר יותר על ידי MF.
Millat Tractors- בעלת רישיון ייצור בפקיסטן .
Sutcliff - חברת טרקטורים בריטית.
TAFE - בעלי רישיון הרכבה בהודו .
TajIran - מיזם משותף בין חברות באיראן ובטג'יקיסטן להרכבת טרקטורים.
Ursus SA - חברה שהחזיקה ברישיון הרכבה בפולין .
VenIran - מיזם משותף בין טרקטור איראן לתאגיד ונצואלה דה גוויאנה בוונצואלה להרכבת טרקטורים.
שם נבנה דגם MF 35 ברישיון.
Algerian Tractors Company - חברה שנוצרה בשנת 2012 בשותפות מסי פרגוסון האמריקנית.
המפעל מייצר מספר טרקטורים של מסי פרגוסון.
מסיב קראדוק או מסיב קרדוק הוא מסיב ברכס סנטינל בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת', באזור מערב אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה.
המסיב ממוקם בצידו הדרום-מזרחי של מסיב וינסון, בין אוכף האמר לאוכף קארנייר.
אוכף האמר מקשר בין מסיב קארדוק לבין מסיב וינסון; אוכף קארנייר מקשר את מסיב קראדוק לדרום רכס סנטינל.
הנקודה הגבוהה ביותר של מסיב קראדוק היא הר רטפורד, שגובה פסגתו 4,477 מטרים מעל פני הים.
הרים עיקריים נוספים במסיב קראדוק הם שיא בוגואנו, פסגת ראדה, והר קראדוק.
המסיב התגלה וצולם מהאוויר ב-23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת'.
רכס סנטינל כולו (ובו מסיב קראדוק), מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על צילומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1958– 1961.
בשנת 1965 הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים נתנה למסיב את השם "הר קראדוק" ("Mount Craddock").
במפות מאוחרות יוצר הגבילו את השם לפסגה הדרומית ביותר של המסיב (הוא הר קראדוק).
בשנת 2006 נתנה הוועדה למסיב כולו את השם הנוכחי ("מסיב קראדוק"), והשם "הר קראדוק" נותר כשמה של הפסגה הדרומית ביותר.
המסיב (וההר) נקראים על שמו של ג'י.
מסטיק הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2013 חברת התקליטים היי פידליטי, והוא נכלל כרצועה הראשונה באלבום "יום אחד".
השיר נכתב על ידי אולארצ'יק, שגם הלחין אותו לצד אלעד אדר מפיקו.
ב-7 בנובמבר 2013 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-12. ב-9 בינואר 2014 עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד בלבד.
ב-6 בפברואר, לאחר שנים-עשר שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד הפזמונים העברי שנתי ה'תשע"ד הגיע "מסטיק" למקום ה-24.
מועדון הכדורגל מסטלאן (בספרדית: Mazatlán Fútbol Club) הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר מסטלאן שבמדינת סינלואה.
המועדון הוקם ביוני 2020 לאחר שהזכיין של קבוצת מונרקס מורליה הודיע כי הוא יעבור לעיר מסטלאן.
ב-2017, החליטה ממשלת סינלואה לבנות אצטדיון כדורגל חדש בעיר מסטלאן כחלק מפרויקט שנועד לבנות ולשפר מספר מתחמי ספורט במדינה.
אחד היעדים של הפרויקט הזה היה שתהיה קבוצת כדורגל מקצוענית שמקורה ממסטלאן.
ב-2020, העבודות הואצו על מנת שהאצטדיון יושלם לפני ה-30 ביוני, לפני תחילת עונת 2020/21, במטרה לחפש קבוצה מקצוענית שתעבור לאצטדיון החדש שנבנה.
ב-2 ביוני, הוכרז באופן רשמי שקבוצת מונרקס מורליה ממתגת את עצמה מחדש למסטלאן, ושהיא תשנה את שמה למועדון הכדורגל מסטלאן.
ב-8 ביוני, המועדון הציג את סמלו וצבעיו.
כשצבעי הקבוצה הם סגול, שחור ולבן.
ב-11 ביוני, המועדון הציג את פרנסיסקו פלנסיה כמאמן הקבוצה לעונת 2020/21. ב-27 ביולי 2020, מסטלאן שיחקו את המשחק הרשמי הראשון שלהם, בו הפסידו לפואבלה בתוצאה 1–4. השער הרשמי הראשון של המועדון הובקע על ידי ססאר הוארטה.
מסיאלה לושה היא שחקנית וסופרת אמריקאית ממוצא אלבני.
היא התפרסמה בזכות גילום דמותה של כרמן לופז בקומדיית המצבים "ג'ורג' לופז" של רשת ABC, תפקיד אשר הקנה לה שתי זכיות רצופות בפרס האמן הצעיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בקומדיה או דרמה.
לאחר מעבר לתחום הקולנוע, הופיעה בסרט "בלאד: הערפדית האחרונה" של סרטי סוני, והשתתפה בסרט הטלוויזיה "Sharknado: The 4th Awakens" לצד דייוויד הסלהוף ואיאן זירינג.
לושה נולדה בטירנה, אלבניה והיא ביתם היחידה של מקס ולדניאלה לושה.
בשנת 1990 עזבה משפחתה את אלבניה כפליטים ועברה תחילה לבודפשט שבהונגריה, ולאחר מכן לווינה, אוסטריה.
בגיל 7 עברה המשפחה למישיגן, ארצות הברית, שם התאחדו עם דודה, ד"ר ג'וזף ה.
אלי, שהיה קולונל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנגלית היא השפה הרביעית של לושה לאחר אלבנית, הונגרית וגרמנית.
בגיל 12 החלה לדגמן במישיגן, ובתוך זמן קצר התגלתה על ידי סוכן הוליוודי.
לושה למדה בתיכון ברבנק וסיימה את לימודיה בגיל 15. בהמשך, למדה במכללת גלנדייל בקליפורניה, וסיימה תואר ראשון באוניברסיטת UCLA כשהיא מתמחה בכתיבה יוצרת.
לושה החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2001 בסרט "Summoning".
באותה שנה ערכה את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בסדרה "ליזי מקגוויר" בערוץ דיסני.
היא השתתפה כשחקנית ראשית בסדרה המצוירת "Clifford's Puppy Days" בין השנים 2003–2005, וכן הופיעה בסדרות "חוק וסדר: כוונה פלילית" ו"סדנה לעצבים".
בשנת 2001, לוהקה לושה לתפקיד כרמן לופז בקומדיית המצבים "ג'ורג' לופז" שהופקה על ידי סנדרה בולוק וברוס הלפורד.
הסדרה, אשר הגיעה לסינדיקציה עולמית לאחר ששודרו 120 פרקים, ביססה את מעמדה של לושה כשחקנית טלוויזיה ותיקה כבר בגיל 20. דמותה של כרמן נכתבה מהסדרה בשנת 2007 עקב "חילוקי דעות יצירתיים".
במהלך שהותה בסדרה, זכתה לושה בשני פרסי האמן הצעיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בקומדיה או דרמה.
במקביל, דיבבה את דמותה של נינה בסדרה המצוירת "Clifford's Puppy Days" בערוץ PBS.
לושה הוכרה כאחת מעשר המשוררות המוכשרות ביותר בצפון אמריקה, וזכתה להכרה ציבורית על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
עוד לפני שסיימה את לימודיה בתיכון, פרסמה לושה שני ספרי שירה.
בין השנים 2005–2010, פרסמה לושה ארבעה ספרי שירה נוספים.
ב-2016 פרסמה את ספר השירה הרביעי שלה, "The Living Air".
בנוסף, היא פרסמה רומן בשם "The Besa" אשר כתבה תוך חודש ימים בלבד.
לושה תיארה את תפיסתה הספרותית בראיון: "בכל אמנות יש לנו אחריות להוסיף צבע, חמלה ותנועה לחברה שלנו."
בשנת 2010, מונתה לושה לשגרירה של ארגון הצדקה Sentebale, אותו ייסד הנסיך הארי.
ב-2014 מונתה לשגרירת רצון טוב של האספה העולמית לנוער (World Assembly of Youth).
לושה פעילה גם במסגרת ארגון "UN Women".
בשנת 2012 החלה לצאת עם איש העסקים רמזי חביבי, והשניים נישאו ב-28 בדצמבר 2013 בפסגת ואנאקה בקווינסטאון, ניו זילנד.
לזוג שני ילדים: בן שנולד בפברואר 2018, ובת שנולדה באוקטובר 2020.
מסיב אוריון הוא מסיב בולט הממוקם בארץ פאלמר, אנטארקטיקה.
אורך המסיב 26 קילומטרים והוא מורכב מרשת של פסגות, מעברי הרים, וקרקס קרחוני.
הוא ממוקם במרחק של 7.4 קילומטר מזרח-צפון-מזרחית ל, בין החלקים העליונים של ו, ו- 9.3 קילומטרים דרומית למתלול גוטל.
המסיב נקרא על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה בשנת 1976 על שם קבוצת הכוכבים אוריון.
מסיב וֶרקוֹר הוא רכס הרים בדרום מזרח צרפת המורכב מרמות והרים המשתרעים על מחוזות איזר ודְרוֹם בפרה-אלפים הצרפתיים .
הוא שוכן ממערב לדוֹפִינֶה אָלפְּ , מהם הוא מופרד על ידי הנהרות דְרָאקְ ואיזר.
הצוקים בגבול המזרחי של המסיב פונים לעיר גרנובל.
הפרה-אלפים הצרפתיים מהווים את השוליים המערביים של רכס האלפים האירופאי.
הם מורכבים מכ-20 מסיבים נפרדים.
הנופים הגיאומורפולוגיים שלהם אופייניים לתבליט של קימוט סדימנטרי, אך שילוב של מספר גורמים פיזיים ואנושיים מציג ניואנסים וגיוון בין הפרה-אלפים הצפוניים והדרומיים.
עם הזמן זוהו מאפיינים שונים של הגאוגרפיה המורכבת, לרבות, The Quatre Montagnes (ארבעת ההרים), ה-Coulmes (הנקיקים), ה-Vercors Drômois (הדְרוֹם ורקור), ה-Hauts-Plateaux (הרמות הגבוהות) ולמרגלות הגבעות: Royans , Gervanne, Diois ו-Trièves (אזורים בדרום-מזרח צרפת).
עד אמצע המאה העשרים, השם ורקור שימש לתיאור רק את העיירה לה שאפל-אן-ורקור (עם אזור רויאנס), ואת האזור הצפוני סביב לאנס-אן-ורקור , וילארד-דה-לאנס , אוטרנס ומאודר (עם גרנובל) והיה ידוע כאזור ארבעת ההרים.
המסיב כולל את אזור הקארסט האלפיני הגדול ביותר בצפון האלפים הצרפתיים, ומכיל מספר מערכות של מערות גדולות ועמוקות.
אלה כוללים את Gouffre Berger , שעומקה למעלה מ-1,100 מטר, ואת ה-grotte de Choranche - מערת תצוגה בקניון בורן שיש בה כמעט 30 ק"מ של מעברים ממופים.
ביוני וביולי 1944 הפך הגוש לאזור בעל חשיבות במלחמת העולם השנייה, עם הקמת הרפובליקה החופשית של ורקור , בראשות ה-Maquis du Vercors , שהיוו בסיס לתנועת ההתנגדות הצרפתית נגד הכיבוש הגרמני.
מתקפה גרמנית גדולה הביסה את הרפובליקה החדשה בקרב ורקור שלאחר מכן.
הקרב כלל את מבצע הדאונים האחרון של הגרמנים במלחמה.
לורקור יש מספר אתרי נופש לסקי קרוס קאנטרי ול"סקי במורד"(סקי מהירות) .
Villard-de-Lans הוא אתר סקי מהירות הגדול ביותר.
אזור ספורט זה מוגן מבחינה סביבתית, ולמרות שהסביבה הטבעית שונתה באופן קיצוני במהלך ההיסטוריה למטרות חקלאות וייעור.
תוכניות ייעור הפכו אותו לאחד היערות המרכזיים של צרפת המטרופוליטנית, ולשמורה למינים כמו צבעוני דרומי ושכווי שחור, שני סמלים של הפארק, כמו גם נשר מקראי.
ההבדלים באקלים ובגובה על פני הורקור באים לידי ביטוי ברמת הגיוון הגבוהה בבעלי החיים והצומח.
חברי הכת מסדר מקדש השמש ביצעו לשמצה רצח המוני-התאבדות בורקור בשנת 1995.
השם Massif du Vercors נגזר משמו של שבט מקומי שחי באזור בזמן הכיבוש הרומי של גאליה, אשר נודע בשם Vertamocorii (אוית גם Vertamocori, Vertacomicorii או Vertacomocorii), כלומר חיילים או כוחות מעולים של הפסגה.
עד המאה ה-20, השם Vercors התייחס רק לעמקים העליונים של Vernaison ליד העיירה La Chapelle-en-Vercors .
בתחילת המאה ה-20, אנרי פֶרָאְן חקר את המסיב, צילם צילומים רבים, פרסם ספרים ותיאר את הגאולוגיה של ההרים.
פראן היה הראשון שהשתמש במונח ורקור במובן העכשווי המורחב שלו.
הגאוגרפים ראול בלנשרד וז'ול בלאשה, הביאו את המונח לפופולריות בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. בשנות החמישים, המונח היה כבר בפי כל.
מסיב הורקור שוכן כאמור בפרה-אלפים, בדרום-מזרח צרפת, בחלוקה בין המחלקות של דְרוֹם ואיזר, שתיהן חלק מאזור רון-אלפ, שהפך ב-2016 לאזור גדול יותר שנקרא אוברן-רון-אלפ, כ-100 קילומטרים דרומית-מזרחית לליון.
המסיב משתרע על פני 135,000 הקטר (1.35 מיליון דונם) עם אורך צפון-דרום של 60 ק"מ ורוחב מזרח-מערב של 40 ק"מ .
המסיב מוקף בהרי שרטרז מצפון, אזור מאהייסין של הרי האלפים של דאופינה ממזרח, ומסיב דיוס מדרום.
בדרום-מזרח הרחוק, ההר מצטרף לאוכף Col de Menée שבגובה 1,457 מטר מעל פני הים .
המסיב מנוקז בצפון-מזרח ובצפון-מערב על-ידי נהר איזר, במזרח על-ידי נהר דראק , ובדרום על-ידי נהר Drôme .
הצד המערבי משקיף על עמק הרון.
הנקודה הגבוהה ביותר במסיב היא פסגת הר גראנד וויימונט שגובההּ 2,341 מ' מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק הטבע האזורי Vercors היא רוֹשֶה רוֹנְד שגובהה 2,453 מטר, וששייכת למסיב Dévoluy הסמוך.
מסיב הוורקור ידוע בתור "המבצר" (fortress) או בתור הדולומיטים הצרפתיים בגלל הגיאומורפולוגיה שלו.
המסיב דומה לרמה: הנפילה מהמסיב לעמקיו הפנימיים היא כמה מאות מטרים, בעוד הנפילה לאזורים שמסביב היא בין 800 מטר ל-1,200 מטר.
לרכס של הקצה המזרחי יש כמה פסגות בגובה 2,000 מטר.
במסיף יש גם עמקים רחבים הכוללים את עמק לאנס-אן-ורקור , האזורים סביב אוטראן ולה-שאפל-דה-ורקור , ורמות הכוללות את פורה דה קולמ, forêt de Lente והרמה הגבוהה-Hauts Plateaux .
ישנם מספר נקיקים עמוקים, כולל ערוצי בורן ופורון.
אלה כוללים מצוקים חדים שלעיתים קרובות עולים על 400 מטר כמו קומב לאבאל ו-Cirque d'Archiane.
הר Aiguille עומד בנפרד משאר המסיב כתוצאה מארוזיה.
חלקים אחרים מבודדים משאר חלקי המסיב בשל התבליט שלו.
לדוגמה, כדי להגיע ל-Gresse-en-Vercors בדרום, יש לנסוע 100 ק"מ דרך קול דה רוסט או לנסוע 70 ק"מ דרך Saint-Nizier-du-Moucherotte בצפון.
הכפרים בקצה הצפוני הרחוק היו מבודדים במפולת ליד מנהרת מורטייר.
דוגמה נוספת היא רמת Peuil במזרח.
במהלך עידן הקרח, קרחון גרסיוודן הגיע לרמת פייל והשאיר אחריו ביצה.
הסלעים המרכיבים את מסיב וורקור נוצרו על ידי השקעה לפני כ-165 מיליון שנה, בתקופת היורה התיכונה, בתחתית האוקיינוס פיימונט-ליגוריה .
שקיעת חומר מן החי יצרה אבן גיר, עם סלע דטריטי, שנוצרו בעיקר מארוזיה של חווארים מהאורוגנזה הוורסקנית , יצרו את המסיב בתקופה שהתאפיינה בתנאי אקלים משתנים ובעומק האוקיינוס.
ב-Diois וב-Trièves נמצאת שכבת המסיב, שנוצרה בעידן הטיטון .
ואז, לפני כ-130 מיליון שנה, בתקופת הקרטיקון, עלייה בטמפרטורות בשילוב עם מים רדודים הביאה להתפתחותן של שוניות אלמוגים, ששפעו רכיכות, בעיקר רודיסטים.
אלה היו מקורה של אבן הגיר האורגונית, המהווה את החלק העליון של המסיב, שבולט יותר בחציו הצפוני.
פאונה פרימיטיבית זו הותירה מאובנים רבים, שחלקם נמצאו באתר ליד רנקורל בקולמס.
בתקופת הפלאוגן נסגר ים תטיס ובתחילת המיוקן, התרוממות האלפים כללה דחיסה של גלישון מערבה.
סלעי משקע הועלו 2,000 מטר מעל מיקומו הנוכחי של מאסיף דה אקרינס ותוך כדי כך נגרמו העתקים וקימוטים.
הצפות ונסיגות של הים שלאחר מכן, היו אחראיות לשקיעה משנית באגנים.
הייתה התרחבות של הנקיקים ושחיקה של הצוקים מנגר עילי, מה שהוביל להיווצרות משקעים מולאסיים ב-Royans, וגם בעמקים של לאנס-אן-ורקור , אוטרנס ורנקורל .
בסוף תקופת המיוקן, התרחשה התרוממות נוספת שהביאה לנסיגה הסופית של הים.
לאחר היווצרותו, עבר המסיב ארוזיה חריפה, שהדגישה את התבליט המקומי.
הסינקלינות השונות גדלו, ובסופו של דבר יצרו עמקים רבים, כולל אלה של אוטרנס , Méaudre Lans , וילארד, Corrençon ,Col de Romeyère ו-Col de Rousset .
המים חלחלו ב"קרקס" אָרְכִיֵין, העמק התלול של בורניון ובאוכף לאוול.
מסיבת התה של בוסטון הייתה פעולה ישירה שנערכה בנמל בוסטון, בליל 16 בדצמבר 1773, ובה השליכו קבוצה של אנשים מחופשים לאינדיאנים שהתנגדו למה שכינו "העריצות הבריטית" את כל מטען התה שהיה באוניות של חברת הודו המזרחית אשר עגנו בנמל.
אירוע זה נחשב בידי רבים כנקודת מפתח בציר הזמן של ההיסטוריה האמריקנית, וכאירוע שהוביל למלחמת העצמאות האמריקנית ולאחר מכן להכרזת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-18, החלה להתארגן בבוסטון אגודה פטריוטית אמריקנית, שמטרתה הייתה להשיג עצמאות וממשל עצמי לשלוש עשרה המושבות.
אגודה זו כונתה בשם "בני החירות".
בשנת 1773 הפחיתה ממשלת ממלכת בריטניה הגדולה את המס ששילמה חברת הודו המזרחית על תה, אך המשיכה לגבות את כל המיסים ללא שינוי באמריקה.
"בני החירות" ורוב תושבי שלוש עשרה המושבות התנגדו לפעולה זו, אך מפני שלא היה להם נציג בפרלמנט הבריטי, הם לא יכלו לעשות דבר בנידון.
ב-16 בדצמבר 1773 הגיעו שלוש אוניות משא בריטיות לנמל בוסטון כדי לפרוק מטען רב של תה.
המתנגדים למיסי התה הכבדים מנעו את פריקתם של ארגזי התה מהאוניות, אך המושל הבריטי של מסצ'וסטס, תומאס האצ'ינסון, חייב את המושבה לשלם מיסים על ארגזי התה שלא נפרקו, ובינתיים האוניות נשארו עוגנות בנמל.
"בני החירות" ועוד אנשים רבים התנגדו למיסוי זה על ארגזים שלא נפרקו, ונאבקו על כך.
מאבק זה הגיע לשיאו בליל 16 בדצמבר, כאשר כמה מאזרחי בוסטון ומ"בני החירות" הגיעו לנמל בוסטון מחופשים לאינדיאנים, עלו על האוניות הבריטיות והשליכו את מטען התה היקר לים.
האירוע כונה מסיבת התה של בוסטון.
בתגובה לזריקת מטען התה היקר דרשה ממלכת בריטניה הגדולה פיצוי כספי רב על הארגזים שהושלכו.
לאחר סירובם של אזרחי מסצ'וסטס לדרישה זו, העביר הפרלמנט הבריטי מספר חוקים שקבעו עונשים שונים על תושבי בוסטון בפרט, ומסצ'וסטס בכלל.
בין השאר, כללו החוקים את סגירת נמל בוסטון לתנועת אוניות מסחר והפחתה בסמכויותיה של אספת הנבחרים של מסצ'וסטס.
מסיבת גן היא תוכנית טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הראשון מ-1989 ועד 1995, בהנחיית ירון לונדון שהנחה את התוכנית מ-1989 עד 1993, ומ-1994- 1995 בהנחיית רבקה מיכאלי.
בתוכנית שוחחו לונדון ומיכאלי עם ילדים על נושאים שונים, לצד שירים בביצוע הילדים וקטעי משחק מתאימים לנושא התוכנית.
שיר הפתיחה, "מסיבת גן", נכתב על ידי רוני ערן, הולחן על ידי גילה חסיד והושר על ידי חסיד, דודו זר ורינה שסקין.
כל קטעי השירה בתוכנית הולחנו על ידי גילה חסיד, שלמה גרוניך ואריאל זילבר.
יוצר התוכנית, שאף שימש כמפיק ועורך בפועל הוא מיכאל כהן אלורו.
התוכנית הייתה ייחודית בהשוואה לתוכניות אחרות המיועדות לגיל הרך בישראל, בכך שהיא צולמה מול קהל חי.
בשנת 2010 התכנית שבה לתכנית אחת שבה ירון ראיין ילדים של עובדים זרים שהיו מועמדים לגירוש, וכמו כן ג'וליאן שב למסגרת האתנחתא הקומית.
התכנית הייתה יוזמה של שלושה סטודנטים מ"סמינר הקיבוצים".
בתחילת כל תוכנית היה מערכון עם השחקן הקבוע או האורחים, לאחריו היו המנחים מגיעים ומזמינים את שלושת הילדים המשתתפים ומשוחחים עמם.
נוסח הזמנת הילדים הקבוע של ירון לונדון, "אני רוצה להזמין לכאן את שלושת בני-שיחי", הפך למשפט קליט, ובאחת התוכניות קרא המנחה מכתב מילדה ששאלה "מדוע בכל תוכנית ירון מזמין את שלושת הנסיכים".
בסוף כל תוכנית הילדים המשתתפים קיבלו מדליות מצוות התוכנית, אלא אם כן הדיון עוד לא נגמר וצריך להמשיך אותו במסיבה הבאה.
קובי אסף - שיחק את קלומזו בפרקים הראשונים של התוכנית.
לאחר מספר פרקים הודיע לירון שהוא עוזב, וג'וליאן שישב בקהל התנדב להחליפו.
נטע אורן - הפעילה את רגינה, בובה אשר הופיעה בעונה הראשונה של התוכנית, ב-1989
ג'וליאן שגרן – החליף את קלומזו ושיחק בשנים 1989–1991 ובשנים 1994- 1995 את הילד השובב שאוהב לעשות הכול ברוח ילדות, והיה גם מחלק המדליות.
מיקי קם – החליפה את שגרן בשנת 1992 בתפקיד האתנחתא הקומית, ושיחקה את התאומות איה ויויו.
דורי בן זאב – החליף את שגרן בשנת 1992 כמחלק המדליות, ואף כאתנחתא הקומית בחלק מהפרקים.
בובוש – החליף את מיקי קם ודורי בן זאב בשנת 1993 בתפקיד הגנן ומחלק המדליות.
יוסף המספר – הנחה פינה קבועה בין השנים 1989–1991 בה סיפר סיפורי עמים מכל העולם.
מסיבת חתימה על מפתחות ציבוריים היא אירוע בו מתבצע וידוא זהות של אנשים באופן פרטי, מתוך מטרה לבנות או להרחיב רשת אמון.
לאחר סיום כל התהליכים הקשורים במסיבה, גדל מספר האנשים אשר יכולים לוודא כי אכן האדם הנכון חתום על נתונים דיגיטליים, כגון מסמכים או תוכנות.
מהלך המסיבה משתנה כתלות במספר המשתתפים, כדי לקצר את משך הזמן בו נאלצים האנשים לעסוק במסיבה.
לפני המסיבה שולחים המשתתפים את חתימת המפתח הציבורי שלהם למארגנים.
המארגנים מכינים רשימה של חתימות המפתחות (פונקציות גיבוב שלהם), בלוויית כתובות הדואר האלקטרוני שלהם.
רשימה זו, המהווה קובץ אלקטרוני בפני עצמה, מופצת למשתמשים.
במסיבות יעילות, מחשבים המארגנים פונקציית גיבוב של הקובץ כולו, ומפיצים את התוצאה.
ניתן גם לאסוף מהמשתתפים את המפתחות הציבוריים שלהם, כדי להקל על החתימה עליהם לאחר המסיבה.
בתחילת המסיבה משווים כל הנוכחים את הרשימה המודפסת שבידיהם, באחת מבין מספר שיטות:
כל משתתף קורא את החתימה של מפתחו הציבורי, כפי שרשום אצלו באופן בלתי תלוי ברשימה שחולקה.
יתר המשתתפים בודקים את הטופס שבידיהם.
מארגני המסיבה קוראים את פונקציית הגיבוב של הקובץ כפי שחושבה בידיהם.
כל משתתף משווה את חתימת מפתחו לחתימה כפי שהיא מופיעה בטופס, וכן את חישוב פונקציית הגיבוב.
השיטה השנייה מהירה משמעותית, ונהוגה במסיבות גדולות.
במסיבות קטנות (מספר משתתפים בודד) ההבדל אינו משמעותי במיוחד.
במהלך המסיבה פוגש כל אחד מן המשתפים את כל המשתתפים האחרים.
במהלך מפגש זה מציג כל משתתף תעודה מזהה רשמית הכוללת תמונה.
על המשתתפים המביטים בתעודה מוטלת האחריות לוודא כי התמונה תואמת את פניו של האדם (יש הבוחנים בייחוד את האוזניים, שצורתן נשארת קבועה במהלך השנים), וכי השם בתעודה תואם את השם בכתובת הדוא"ל שבטופס.
כמו כן, נהוג לבדוק שהתעודה בתוקף (רלוונטי בעיקר עבור רישיונות נהיגה או דרכונים).
לאחר שוודאה זהות האדם המציג תעודה, מסמן לעצמו מי שוידא את זהותו בטופס שהוא נושא עמו, כי הזהות אושרה, והוא יכול לחתום על המפתח הציבורי של אותו אדם.
במסיבת מפתחות עשויים משתתפים להציג גם מפתחות השייכים לארגון, או לישות אחרת.
לא כל משתתפי המסיבה מוכנים לחתום על מפתחות כאלה.
חתימה על מפתח כזה אין משמעותה כי הארגון הציג תעודת זהות, אלא כי דואר אלקטרוני שיגיע חתום מכתובת זו, או תוכנה שתיחתם במפתח זה נחתמו על ידי האדם שהציג תעודה.
כמו כן, נהוג לא לחתום על מפתחות שלא מכילים כתובת דואר אלקטרוני תקינה, מאחר שכתובת הדואר מהווה אמצעי נוסף לזיהוי בעל המפתח.
גם עוורים יכולים להשתתף במסיבת חתימת מפתחות.
עוורים משתתפים במסיבה על ידי מתן מידע לאנשים אותם הם פוגשים, על ידי מתן פתק ובו מילה מסוימת, או לחישת מילה באוזנו של האדם האחר.
האדם האחר מתבקש לשלוח דוא"ל לעוור, כשהוא חתום באמצעות המפתח שלו.
כך מוודא העיוור כי אותו אדם שפגש פיזית במסיבה הוא בעל המפתח האמור, אף אם אין כאן אימות זהות מול תעודה מזהה.
כאשר מתקיימת המסיבה במהלך אירוע נרחב (למשל בסופו של כנס ממושך), משמש הצורך בהזדהות כמנוע חברתי, אשר מפגיש אנשים שאינם מכירים זה את וגורם להם להציג את עצמם.
הנוכחים בכנס עשויים להיות מעודדים לעשות כן על ידי המארגנים, כדי לחסוך זמן במהלך המסיבה הרשמית.
במסיבה הרשמית מתקיימים המפגשים ברמות שונות של יעילות, כתלות בתחכום המארגנים ומספר הנוכחים:
כל משתתף עובר בין המשתתפים האחרים ומציג את עצמו ואת תעודתו בפני כל אחד מהם - השיטה הפחות יעילה, מתאימה למשתתפים בודדים.