tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת הדגיש כי "פשעים נגד האנושות ורצח עם שבוצעו על ידי ארגון או מדינה אחת לעולם לא ישמשו..
כהצדקה לפשעי נקמה נגד האנושות, פשעי מלחמה ומעשי רצח עם".
סטנטון האשים את איראן, ובמיוחד את מחמוד אחמדינז'אד, בהסתה לרצח עם, והסביר כי הקריאות המתמידות של המשטר האיראני להשמיד את ישראל תומכות ישירות ברצח עם.
סטנטון התייחס לנאומים של אחמדינז'אד שקראו להשמדת ישראל ותמכו בהעברת יהודי ישראל לגרמניה ולאוסטריה.
הוא תיאר את ההצעה כהסתה לרצח עם ותמיכה בהעברה בכפייה של אוכלוסייה.
סטנטון כתב:איראן היא המדינה היחידה מאז גרמניה הנאצית שהביעה בגלוי את כוונתה לרצח עם למחוק מדינה אחרת מהמפה, תוך כדי קידום תוכנית לפיתוח נשק גרעיני.
מעטים האמינו שהיטלר רציני לגבי כוונותיו הרצחניות עד שהנאצים ביצעו את השואה.
נשיא איראן מכחיש שהשואה בכלל קרתה.סטנטון בירך את אנגלה מרקל על התנגדותה לתוכנית הגרעין של איראן, וכן שיבח את משרד החוץ הקנדי על החזרת שגריר קנדה מאיראן.
סטנטון גינה את תוכנית הגרעין של איראן, והוסיף כי נאט"ו צריכה להגן על ישראל כדי לשמור על המדינה מפני תקיפת טיל גרעיני אפשרית.
במאמר שפורסם ב"מייל אנד גרדיאן", הכיר סטנטון ברצח העם של בני האיסאק שהתרחש ברפובליקה הדמוקרטית של סומליה תחת סיאד בארה.
הוא דגל בהכרה בסומלילנד כמדינה נפרדת מסומליה, וטען כי הדבר יכול "לסייע במניעת סכסוך באזור שסבל קשות".
בשנת 1999 ייסד סטנטון את משמר רצח העם (Genocide Watch), ארגון לא ממשלתי הפועל נגד רצח עם שבסיסו בוושינגטון די.
"משמר רצח החם" הוא היו"ר והמתאם של הברית נגד רצח עם, הכוללת 125 ארגונים ב-31 מדינות, כולל קבוצת זכויות המיעוטים, הקבוצה הבינלאומית למשברים, קרן אגיס וארגון Survival International.
מועצת היועצים שלה כוללת את המפקד לשעבר של כוחות שמירת השלום של האו"ם ברואנדה, רומאו דאלייר, התובע לשעבר של נירנברג, בנג'מין פרנץ, שגרירת ארצות הברית לשעבר באו"ם והמנהלת לשעבר של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID), סמנתה פאוור, והיועצות המיוחדות לשעבר של האו"ם למניעת רצח עם, אדאמה דיאנג ואליס נדריטו.
בשנת 2010, משמר רצח העם היה הארגון הראשון שטען כי מעשי הטבח בגוקוראהונדי בזימבבואה בשנות ה-80 עונים להגדרה של רצח עם, וקרא להעמדתם לדין של מנהיגים זימבבואיים, כולל הנשיא רוברט מוגאבה.
משמר רצח העם גם ציין פעמים רבות כי הארמנים נמצאים בסיכון לרצח עם בגלל "ההתקפה ללא התגרות" של אזרבייג'ן על ארמניה בשנת 2022 והמצור וההתקפה שלה על ארטסך (2022–2023).
סטנטון יצר בריתות עם עשרות מנהיגי זכויות אדם, כמו הברונית קנדי ואוולינה אוצ'אב מהקואליציה לתגובה לרצח עם.
בשנת 2020, משמר רצח העם הצטרף לקבוצות זכויות אדם אחרות שקראו למועצת זכויות האדם של האו"ם לחקור את פעולות הממשלה הסינית בנוגע לאויגורים ולמיעוטים מוסלמים טורקים אחרים באזור שינג'יאנג, ו"לפתח אסטרטגיות" לסיום הפרות שיהיו נחשבות למעשי רצח עם.
במקרה של בוסקו נטגנדה במסגרת חקירת בית הדין הפלילי הבינלאומי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, משמר רצח העם הגיש הערות כידיד בית המשפט יחד עם קואליציית העתיקות ו־Blue Shield International, בנוגע לפרשנות החוקית של התקפות על רכוש תרבותי בחוקת רומא.
סטנטון מתח ביקורת על המונח "טיהור אתני", וכינה אותו מונח שהומצא על ידי סלובודן מילושביץ' כמונח המשמש להכחשה והסתרה של רצח עם, בטענה שהוא מלבין את הפשעים ומעכב פעולה נמרצת לעצירת רצח עם.
זו עובדה שכוונותיה של מדינה מורכבת ומסובכת יותר מכוונתיו של אדם פרטי.
כמעט כל מעשה שאדם מבצע נובע ממגוון כוונות ולא מכוונה אחת.
לכן לדעתי הדרישה של בית הדין הבינלאומי לצדק לכוונה ספציפית יחידה לרצח עם, פגומה ביסודה.
מאמרים נוספים מאת ד"ר גרגורי סטנטון
קיאנון היא כת נאצית שעברה מיתוג מחדש, מאת גרגורי סטנטון
פרדיגמות מתפתחות במניעת רצח עם (עם אנדראה ברטולי וטטסושי אוגאטה)
גרגרן (שם מדעי: Gulo gulo) הוא מין יחיד בסוג גרגרן (Gulo) שבמשפחת הסמוריים.
מצוי באזורים הצפוניים של העולם, בעיקר צפון אמריקה, צפון רוסיה ואלסקה.
גופו ולסתו חזקים, ואופיו חסר פחד.
גרגרן נחוש עשוי להתמודד בהצלחה ולהביס להקת זאבים ואף דוב.
מבנה גופו מותאם לציד ולריצה מהירה וממושכת, גם על שלג.
הגרגרן הוא חיה ביישנית ובדרך כלל לא נוטה להתקרב לבני אדם.
הגרגרן הוא מהגדולים שבמשפחת הסמוריים (אם כי קטן יותר מלוטרת הים, לוטרה ענקית ומלוטרה חסרת-טופר אפריקאית, ונראה שזהה בגודלו לגירית המצויה), והוא בעל דו-צורתיות זוויגית שכן הזכר עשוי להיות גדול מהנקבה עד פי שלושה.
ממבט ראשון עשוי הגרגרן להזכיר דוב ההולך על ארבע, אך אין קשר מיוחד בין השניים מלבד העובדה ששניהם טורפים יבשתיים.
לסתותיו חזקות מאוד יחסית לגודלו ומסוגלות לפצח עצם אייל קפואה או חומר קשה אחר באותה מידה.
על אף מבנהו המסורבל הוא מסוגל לרוץ במהירות של עד 60 קמ"ש למרחקים ארוכים למדי.
כפותיו גדולות מאוד ביחס לגופו ועוזרות לו לרוץ על השלג.
אך בתנועה על פני השלג, הוא חייב לרוץ פן ישקע, (ייתכן שבשל כך גופו בנוי לרוץ ללא הפסקה).
כיוון שהוא בנוי לרוץ על השלג, בעונת החורף קל לו יותר לתפוס את טרפו.
הוא אף מסוגל לטפס על עצים, וכך להוציא עופות מקיניהם ולאוכלם.
Gulu Gulo sibirski סיביר עד וולדיווסק.
Gulu Gulo scandinavis סקנדינביה עד מוסקבה (מחוז).
Gulu Gulo ruski מוסקבה (מחוז) עד סיביר.
בין השאר הוא אוכל אוכמניות וגרגירים, אך מזונו העיקרי הוא טרף.
הוא אומנם אינו גדול במיוחד, אך תוקפני ביותר, עד כדי כך שבזעמו הוא עשוי להבריח דוב או זאב מטרפו.
הוא אוכל נבלות בין השאר אך גם צד בעצמו.
כפי שהוזכר, בעונת החורף קל לו יותר לרדוף אחר טרפו ולהשיגו, שכן הוא בנוי לריצה על השלג.
שיטה נוספת היא ציד ממארב.
הגרגרן מחכה על סלע גדול עד שיעבור בסביבה אייל כלשהו או טרף אחר, ואז מזנק עליו והורגו.
את טרפו הוא קוטל במספר דרכים אך בעיקר בעזרת שבירת המפרקת או עצם חשובה אחרת.
אם לא סיים את טרפו הוא קוברו באדמה למועד מאוחר יותר.
כיוון שהוא ירא מחיות מעטות בלבד, הוא צד טרף עד לגודל של אייל הצפון.
כאמור בשל יכולתו לטפס על עצים הוא גם צד עופות בקיניהם, כולל עופות דורסים כגון שלך.
ממבט ראשון אין הגרגרן נראה מאיים במיוחד, אך הדבר עלול להטעות.
הוא אכן ביישן ולא נוטה להיראות על ידי בני אדם, אך הוא ידוע באמריקה בתור בעל-חיים מזיק לתושבים, שכן במקומות בהם אנשים מקימים בקתות מבודדות הוא עלול לפרוץ אליהן כשהבעלים אינם נמצאים.
בגלל כוחו הרב אין הוא מתקשה לפצח את אחת מקורות העץ החלשות או את החלונות.
בעל חיים זה גורם נזקים עצומים מדי שנה, ועל-כן ניצוד והגיע לרמה "קרובה לסיכון" במצב השימור שלו.
הגרגרן זקוק לשטחים גדולים: הזכרים יכולים להתפרש על שטח של 620 קילומטר רבוע כל אחד, והנקבות לשטח של עד 250 קילומטר רבוע.
השטחים הגדולים והנידחים בהם הגרגרן חי, מקשים על הערכת גודל האוכלוסייה של המין.
כמו כן יש חשש שההתחממות הגלובלית תגרום לצמצום שטחי המחיה של הגרגרן, ובכך תביא את המין לסכנת הכחדה.
נכון ל-2022, מצב השימור של הגרגרן מוגדר כ"פגיע" באירופה, ו"ללא חשש" באופן גלובלי, אף על פי שנעשו מספר ניסיונות להגדירו כמין בסכנת הכחדה.
בקומיקס אקס-מן של חברת מארוול קומיקס, גיבור העל וולברין קרוי על שם הגרגרן (Wolverine הוא שמו של הגרגרן באנגלית), וכמו הגרגרן, גם וולברין מאופיין בכוח, חוסר פחד, נחישות, זעם ופראות.
גרגנטואה ופנטגרואל הוא שמה של סדרת ספרים, חמישה במספר, שנכתבו במאה ה-16 מאת הסופר הצרפתי, פרנסואה רבלה.
הסדרה עוסקת בעלילותיהם המשעשעות של שני ענקים: גרגנטואה האב ופנטגרואל בנו, וכתובה כסאטירה ססגונית ומלאת חיות.
אימו של גרגנטואה נקראת בספר "גרגמל", שם שהתגלגל לבסוף אל סדרת הדרדסים.
גרגנטואה האב ופנטגרואל, האוהבים לאכול, לשתות יין ולסבוא, נקלעים יחדיו להרפתקאות שונות ולמסעות משונים.
הספר מאגד סיפורים קצרים עם פרקים ארוכים יותר.
הספרים תורגמו והוצאו לאור בעברית שלוש פעמים:
בשנת 1953 בתרגום מקוצר לנוער ולעם בהוצאת מ.
ניומן תחת השם הספור על הענקים גרגנטוא ופנטגרואל בתרגומו של ק.א.
בשנת תשל"ג בתרגום מקוצר, בספריית דן חסכן, בהוצאת עם עובד, תחת השם עלילות הענקים גרגנטוא ופנטגרואל, בתרגומו של קלמן אהרון ברתיני (אהרן גולרגנט).
האיורים בספר מאת גוסטב דורה.
בשנת 2003 בהוצאת הוצאת דביר.
תרגום, הערות ומבוא מאת עידו בסוק, כרונולוגיה ומבואות מאת פרופ' אילנה זינגר וד"ר נדין קופרטי-צור.
גַּרְגְּרָנִית יְוָנִית (שם מדעי: Trigonella foenum-graecum) או גַּרְגְּרָנִית חִלְבָּה - בקיצור חִלְבָּה (מערבית: حلبة), היא מין צמח חד-שנתי מתת-משפחת הפרפרניים.
זרעי גרגרנית החילבה משמשים כתבלין וכצמח מרפא.
פרחי הצמח לבנים, הגבעולים זקופים ומעט שעירים, הזרעים צהובים ותרמיליהם מוארכים.
סוג הגרגרנית כולל כ-130 מינים ומוצאו בדרום מזרח אירופה ובמערב אסיה.
הגרגרנית היוונית נפוצה בעיקר במערב אסיה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
עדויות על השימוש בצמח זה למטרות רפואיות מופיעות כבר במצרים העתיקה ובתרבויות קדומות נוספות כמו סין, בעיקר למטרות הגברת הפוריות הגברית, הורדת חום וריפוי בעיות בכליות, כמו גם בתקופות מאוחרות יותר ברפואה היוונית והרומאית.
בתקופת ימי הביניים, היה הצמח נפוץ כגידול חקלאי בארץ ישראל.
אסף הרופא, כמו חז"ל, מזהה גם הוא את התלתן עם צמח הגרגרנית היוונית.
על פי דבריו, הצמח משמש לריפוי שיעול ותחלואי ריאה שונים, לחימום כללי ואף לריפוי רעלים והכשות.
זרעי הגרגרנית היוונית, נקשרו למגפת ה-E.COLI אשר פגעה בעיקר בגרמניה והביאה ב-2011 למותם של 52 אנשים, ככל הנראה עקב משלוח זרעים נגוע שמקורו במצרים.
לזרעי הגרגרנית היוונית שימוש קולינרי להכנת חילבה או כתבלין, והעלים משמשים כצמח מרפא.
במטבח התימני ובמטבח הקוצ'יני משמש צמח החילבה להכנת מטבל.
את מטבל החילבה מכינים על ידי השריית גרעיני החילבה למשך לילה במים (נהוג להחליף את המים 2–3 פעמים).
אחר-כך מסננים את הגרעינים ומכניסים לבלנדר ביחד עם כמון, שום ולימון יש המוסיפים גם פפריקה חריפה או סחוג ומקציפים עם קצת מים עד קבלת קציפה יציבה.
את מטבל החילבה נהוג לאכול עם פיתה תימנית (סלוף) או עם לחוח ביחד עם מרק תימני.
ישנם הנוהגים לאכול אותו כתוספת לג'חנון ולכובאנה.
בג'רבה שבטוניסיה נהוג להוסיף גרגירים טחונים מהצמח למאכל המסורתי פשישה יחד עם מני זרעונים שונים למטרות חגיגות חג התבואה, לא נהוג בכל העדה להוסיף מגרגרי הצמח למאכלים בגלל טעמו המר.
ניתן להכין מזרעי הצמח הטחונים תבלין המשמש בעיקר במטבח המזרח-תיכוני להכנת מטבל חילבה, ומהווה חלק מתערובת הצמחים שמהם מכינים את תבלין הקארי ההודי.
יחד עם מנגו, משמש צמח החילבה להכנת רוטב העמבה, ומעניק לו את ריחו וטעמו האופייניים.
הצמח הוא תבלין נפוץ מאוד במטבח ההודי, וידוע בשם मेथी) methi).
העלים היבשים ידועים בשם कसूरी मेथी) kasuri methi) על שם העיר קאסור בפקיסטן של היום.
במטבח הפרסי משמשים עלי הצמח כירק מאכל, ובתבשילים כגון חורשט סבזי.
שם מוכר הצמח בשם "שאנבאלילה" (شنبلیله) או לפעמים "שאמבאלילה".
הגרגרנית היוונית משמשת בהכנת תחליף זול לסירופ מייפל.
ריח הגרגרנית, המופרש בזיעה ובשתן, מתואר בספרות הרפואית כריח מייפל.
בתקופה העתיקה שימשה הגרגרנית בתור צמח מרפא במצרים ובסין.
בתקופה הקלאסית הופק מן הצמח סם להרגעת דלקות ונפיחויות.
בימי הביניים השתמשו בצמח לחיזוק כללי, לפתיחת סתימות בדרכי השתן, להמסת אבנים בכליות ולטיפול בדלקת פרקים.
כמו כן שימש הצמח לריפוי פצעים, מחלות עור ולשיפור מראה השיער.
ברפואה העממית בימינו משמשים זרעי הצמח להרזיה, להורדת רמת הסוכר בדם וכסם משתן.
שמן המופק מהזרעים משמש גם הוא להרזיה.
בזמננו, הצמח משמש ברפואה עממית לשימושים כללים שונים.
הבדואים בנגב משתמשים בזרעי הגרגרנית לחיזוק נשים הרות והגברת יצור החלב לאחר הלידה, ריפוי כאבי בטן וטיפול בסכרת.
פלחים ערביים, שבפיהם מכונה הצמח "חנדקוקא", עושים בו שימוש כצבע לאיפור, למאכל ולתבלין.
ובאזורי עיראק ואיראן משמש הצמח אף לטיפול בבעיות לב ומעיים.
במינון הרגיל במזון, גרגרנית היא ככל הנראה בטוחה.
עם זאת, במינונים גבוהים הגרגרנית עלולה לגרום לתופעות לוואי, ואף לתגובה אלרגית אצל אנשים מסוימים.
לא מומלץ לתת תוספי גרגרנית לילדים.
תופעות לוואי אפשריות הן שלשול, בחילה, ולעיתים נדירות סחרחורת וכאבי ראש.
מינונים גבוהים עלולים גם לגרום לנפילה מסוכנת ברמת הסוכר בדם.
דווח גם על מקרים של רעלנות לכבד בקרב אנשים שלקחו תוספי גרגרנית לבד או בשילוב עם צמחי מרפא אחרים.
גרגרנית במינונים הגבוהים מהנמצא במזון, אינה בטוחה לשימוש בקרב נשים בהריון, שכן היא נקשרה לסיכון מוגבר לפגמים מולדים בחיות ובבני אדם.
עדיין חסר מידע לגבי הבטיחות בצריכת גרגרנית בזמן ההנקה.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הגרגרנית היוונית.
בסיכום נכתב כי יש מעט עדויות איכותיות על התועלות הרפואיות של הגרגרנית, אך לא מעט עדויות לנזקים האפשריים שלה.
מספר קטן של מחקרים הציע שהגרגרנית מפחיתה את רמת הסוכר בדם לאנשים חולי סוכרת או סוכרת סמויה, אך רוב המחקרים האלה לא היו באיכות גבוהה.
עדיין לא ברור אם גרגרנית יכולה להגביר את תנובת החלב של נשים מיניקות, זאת משום שיש מחקרים לכאן ולכאן.
העדויות לגבי מצבים רפואיים אחרים מוגבלים מכדי להגיע למסקנה כלשהי.יש מיעוט של ראיות שהגרגרנית היוונית מועילה רפואית, והראיות הקיימות הן באיכות נמוכה.
הצמח אינו מומלץ לצריכה על ידי נשים בהריון כי צריכתו בכמויות גדולות עלולה לגרום להפסקת הריון.
זרעי הגרגרנית היוונית מכילים אלקלואידים שונים ובעיקר טריגונלין (Trigonelline).
לטריגונלין טעם וריח ייחודיים, שהם המקור לריחו ולטעמו הייחודי של הצמח.
כמו כן, מכיל הזרע ספונינים וסטרואידים בהם משתמשים לייצור תרופות, כמו גם פלבונואידים, שמנים ריחניים, חומצות אמינו חופשיות, ויטמינים (בעיקר A,B,C) ומינרלים כגון סידן וברזל.
מחקרים בדקו את השפעת הצמח בהורדת כולסטרול וטריגליצרידים, הפחתת רמות הסוכר בדם ושיפור הומיאוסטזיס של גלוקוז בדם.
הגרגרנית נזכרת כבר במשנה במקומות רבים
כוונת המשנה, ככל הנראה, אינה לצמח התלתן הגדל כעשב בר בארץ, אלא לגרגרנית ששימשה כצמח מאכל.
המאסף, הפירוש הקדום ביותר למשנה ששרד בימינו, כתב על משנה זו כי ה"תלתן" הוא "אלחלבה".
גם פירוש הרמב"ם למשנה זו מזהה את התלתן כחילבה, וכך נכתב בו: "ותלתן, 'אלחלבא'".
במסורת היהודית הוא נחשב למאכל קדום וחשוב מאוד, וכך נאמר בתלמוד הבבלי (בבא קמא פא): "עשרה תנאין התנה יהושע שיהו מרעין בחורשין, ומלקטים עצים בשדותיהם, ומלקטים עשבים בכל מקום חוץ מתלתן..." בקרב יהודי תימן עדיין נשמרת מסורת קדומה זו, והוא נחשב לתבלין חשוב הנאכל כל השנה באורח יומיומי.
גם רש"י מזהה את צמח החילבה עם צמח ה"רוביא" כך כתב: "התלתן – מין תבלין פיניגר"י" (Fenugrec בצרפתית)– גרגרנית יוונית (חילבה).
גרגרנות היא התמכרות לאכילה, המתבטאת בצריכת יתר של מזון, שתייה או חומרים משכרים, עד כדי בזבוז.
בהתאם לתרבות, גרגרנות יכולה להתפס כעוון או כסימן למעמד.
העושר היחסי של החברה יכול להשפיע על התפישה בשני הכיוונים.
קבוצה עשירה יכולה להתגאות בכך שקיים מספיק אוכל כך שאין סכנה בבזבזו, או להרתע מוסרית בעת התקלות עם המציאות של אנשים חסרי מזל.
ראשי הכנסייה המוקדמת הבינו את הגרגרנות במובן מקיף יותר, כך שהמושג מכיל גם את הציפייה האובססיבית לארוחות והצריכה הרציפה של מעדנים ומזונות יקרים במיוחד.
בנצרות נחשבת הגרגרנות לאחד משבעת החטאים - תאווה לאוכל או מניעתו מאחרים.
על פי הקומדיה האלוהית של דנטה, גרגרנים נשפטים למעגל השלישי של הגיהנום, שם כעונש, בהתאם לחטאם, עליהם לאכול בוץ וזוהמה.
השד המפתה לגרגרנות הוא בעל זבוב.
בעבר הרחוק, בתי המשפט הקאנונים (ביהמ"ש של הכנסייה) עסקו בין היתר גם בנושא זה תחת תפקידם לאכיפת המוסר.
גרגוריוס על האבן הוא שמה של מעשייה מפורסמת בימי הביניים.
גיבורה הראשי הוא האפיפיור גרגוריוס הראשון.
על פי המסופר במעשייה היה גרגוריוס בן למשפחת שליטי אקוויטניה, אשר נולד מזיווג בין אח ואחות.
אמו לא יכלה לגדלו והניחה אותו לחסדי הגלים בים בתוך סירה קטנה.
שני דייגים הצילוהו ומסרו אותו לידי ראש המנזר, ממנו קיבל את שמו.
גרגוריוס חונך במנזר וכשגדל והיה לאביר ביקש להיוודע למוצאו.
הוא יצא למסע בעולם והגיע גם למולדתו, שם שחרר את אמו ממצור שהטילו עליה אויביה.
אז ביקש לשאת אותה לאישה משום שלא הכירה.
לאחר נישואיהם נודע לו כי היא אימו, והוא פרי יחסים אסורים.
כשהבין כי הוסיף חטא על פשע הוריו, יצא גרגוריוס את ביתו ושב אל הים, שם ביקש לכפר על עוונו באמצעות ישיבה על סלע בודד מוקף במים, הרחק מהחוף.
סיגופיו הנוראים נמשכו 17 שנים עד שמת האפיפיור, ובת קול הכריזה שגרגוריוס יהיה יורשו.
כשהגיעה לאמו הבשורה כי בנה יושב על הכס הקדוש, הגיעה לרומא כדי להשיג ממנו מחילה על חטאיה, וכך אומנם קרה.
המעשייה כלולה בגסטה רומנורום, ועלילתה היא גם הנושא בשיר צרפתי מן המאה ה-12, שבו השתמש המשורר הגרמני הרטמן פון אואה, בשירו "גרגוריוס או החוטא הטוב".
על סמך האפוס הגרמני חיבר תומאס מאן את ספרו, "הנבחר".
המעשייה משתייכת לסיפורים בעלי מוטיבים הדומים לאגדת אדיפוס, שהיו חביבים על בני תקופת ימי הביניים, ואף בקרב היהודים.
ייתכן כי בהשראת סיפורים אלה נוצרה גם המעשייה אודות יהושע בן נון..
גרגוריוס השלושה עשר היה האפיפיור בין השנים 1572–1585. נודע בעיקר בשל הלוח הגרגוריאני שנקבע בימיו.
גרגוריוס נולד בבולוניה (כיום באיטליה) בשם אוגו בונקומפאני (Ugo Boncompagni).
הוא למד משפטים באוניברסיטת בולוניה, הוסמך ב-1530 ושימש פרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה.
בין תלמידיו היו: אלסאנדרו פארנזה, רג'ינאלד פול וקארלו בורומאו.
ב־1538 הוזמן לרומא על ידי האפיפיור פאולוס השלישי שמינה אותו לעוזרו.
האפיפיור פאולוס הרביעי מינה אותו לחבר לשכת האפיפיור ומאוחר יותר מונה על ידי האפיפיור פיוס הרביעי לקרדינל ולנציגו לוועידת טרנטו.
הוא שימש כשליח האפיפיור פיוס החמישי אל פליפה השני, מלך ספרד, ומאז עמד איתו בקשרים במשך כל חייו.
ב-1572, עם מות האפיפיור פיוס החמישי, נבחר אוגו בונקומפאני לאפיפיור בשם גרגוריוס השלושה עשר, בחירה שהושפעה מתמיכתו של פליפה השני.
מומחיותו בשטחי המשפט והניהול הייתה לו לעזר רב בקבלת החלטות והוא היה נחוש בדעתו ליישם את המלצות ועידת טרנטו.
הוא מינה ועדה כדי לערוך מחדש את רשימת הספרים האסורים על ידי הכנסייה הקתולית, עמד על כך שהבישופים יתגוררו במחוזות כהונתם, ביטל את מועצות הקרדינלים והמיר אותן בוועדות בעלות תפקידים מוגדרים.
בזכות אישיותו הצליח להאדיר את כוחו של האפיפיור על חשבון הקרדינלים.
גרגוריוס השלושה עשר תמך בישועים בכל רחבי אירופה, והקים למענם בתי ספר שהפכו למרכזים חשובים להכשרת כמרים, ובהם הקולג' הגרמני והקולג' האנגלי ברומא.
הוא דאג להעביר את האוניברסיטה האפיפיורית (שנוסדה ב-1551) לאתר חדש ברומא, ושמה של אוניברסיטה זו הוסב על שמו ל - האוניברסיטה הישועית העתיקה בעולם.
מדיניות החוץ של גרגוריוס השלושה עשר הייתה מכוונת נגד הפרוטסטנטים.
הוא עודד את פליפה השני מלך ספרד לשלול את הכתר מאליזבת הראשונה מלכת אנגליה.
אף שלא היה לו חלק בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, ערך ברומא אחרי הטבח טקס הודיה לאלוהים על הצלת צרפת וכס האפיפיור מן הסכנה הגדולה, והורה לטבוע מטבע מיוחד לציון תבוסתם והשמדתם של ההוגנוטים.
כדי לממן את תוכניותיו - הקמת בתי ספר לישועים, דיכוי ההוגנוטים ושלילת הכתר מאליזבת - החרים אחוזות רבות במדינת האפיפיור בתואנות משפטיות.
הדבר גרם להתנגדות האצולה שארגנה כנופיות לצורך שוד וביזה בערים ובדרכים.
כתוצאה, לא ניתן היה לגבות כספים וזרימת הזהב לרומא נפסקה.
גרגוריוס השלושה עשר נאלץ לבטל את צווי ההחרמה ומת מושפל ב-1585. אחרי מותו נבחר לאפיפיור סיקסטוס החמישי.
שמו של גרגוריוס השלושה עשר נודע בעיקר בשל הלוח הגרגוריאני.
הוא הכריז באמצעות צו שאחרי 4 באוקטובר 1582 יבוא 15 באוקטובר 1582, וכך קוצרה שנת 1582 בעשרה ימים.
הבעיה הייתה שב, שהיה נהוג מאז שנת 45 לפנה"ס, השנה הייתה ארוכה מדי, ובמשך השנים נוצר פער של עשרה ימים בחישוב מועד טקס חג הפסחא וטקסים נוצרים אחרים.
מהלך חשוב אחר שבו היה מעורב היה נידוי קיסר ביזנטיון לאו השלישי.
המתיחות בין השניים החלה בשנת 722 כאשר הקיסר ניסה להעלות את מיסי מדינת האפיפיור.
הנידוי הגיע לאחר שהקיסר נקט במדיניות תאולוגית עצמאית ותמך באיסור על כל עבודת פסל וצלמיות האל (איקונוקלאזמה).
הקרע בין שני האישים החשובים הוביל לשורה של מרידות ומלחמות אזרחים, אשר במידה רבה הובילו ליצירת מדינת האפיפיור וסמכותו כשליט חילוני.
גרגוריוס השני מת ב-731 ולאחר מותו הפך לקדוש נוצרי, אשר יום הקדוש שלו מצוין ב-13 בפברואר.
גרגוריוס השמיני הוא כינויו כאפיפיור של אלברטו דה מורָה, אשר כיהן כאפיפיור בין 21 באוקטובר 1187 ועד למותו.
גרגוריוס השמיני ידוע בראש ובראשונה כאפיפיור אשר קרא ליציאה למסע הצלב השלישי.
דה מורה נולד בשנת 1100 בבנוונטו, והיה בן למשפחת אצולה בבנוונטו, ובגיל צעיר הצטרף למסדר הנזירים הציסטרציאנים.
בשנת 1172 נטל דה מורה חלק בוועידת אברנשה כשליח האפיפיור.
הוועידה חננה את הנרי השני מלך אנגליה מאשמת רצח תומאס בקט, תוך הלקאה פומבית של המלך.
ב-21 באוקטובר 1187 נבחר כאפיפיור במקומו של אורבנוס השלישי.
הפעולה המשמעותית הראשונה שלו כאפיפיור הייתה פרסום הבולה (איגרת אפיפיור) "אודיטה טרמנדי" (Audita tremendi), אשר קראה ליציאת מסע הצלב השלישי כתגובה לתבוסת ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב קרני חיטין.
ירושלים כבר נפלה בשעה שפרסם את האיגרת (או ליתר דיוק, ב-2 באוקטובר 1187), אך החדשות לא הגיעו לגרגוריוס בזמן זה.
האיגרת, שפורסמה רק ארבעה ימים לאחר מינויו לאפיפיור, נפתחת במילים:
שמשמעותן "לאחר שמיעת האופן הנוראי והחמור שבו ממלכת ירושלים נמחצה ביד העליונה..." וממשיך בסגנון דומה לזה של האיגרת אשר קראה ליציאת מסע הצלב השני ב-1145. הפסדיה הצבאיים של ממלכת ירושלים מתפרשים באיגרת כעונש אלוהי על חטאי המדינות הצלבניות.
היא הבטיחה מחילה מלאה והגנה כנסייתית ליוצאים לקרב.
גרגוריוס לא ראה את מסע הצלב יוצא לדרך.
הוא נפטר מקדחת באותה שנה.
גרגוריוס השמיני (נולד כמוריציוס בורדינוס, Mauritius Burdinus, נפטר ב-1137) היה כינויו של אנטי-אפיפיור שטען לכס הקדוש בין 10 במרץ 1118 ל-22 באפריל 1121.
מוריציוס בורדינוס נולד בלימוזן, חלק מאקיטן שבצרפת של ימינו.
הוא התחנך במנזר קלוני, בלימוז' ובקסטיליה, שם גם מונה לכומר בטולדו.
ב-1098/1099 קשריו במנזר קלוני המליצו עליו למשרת בישוף העיר קויברה בפורטוגל.
אחרי ארבע שנים של עלייה לרגל ל"ארץ הקודש", מונה ב-1111 לארכיבישוף של בראגה.
הוא סייע לרוזן פורטוגל, אנריקה מבורגונדי בארגון מחדש של הכנסייה הפורטוגזית.
תחילת הקרע בין בורדינוס לבין הוותיקן החלה בתמיכתו באנריקה בפורטוגל.
המשבר החריף עם "עריקתו" של בורדינוס לשורותיו של היינריך החמישי, אותו הכתיר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה; למרות חרם שהטיל עליו פסקליס השני.
לאחר מותו של פסקליס השני, יורשו של הלה, גלסיוס השני, סירב אף הוא לקבל את היינריך החמישי, וזה הכתיר את בורדינוס כאפיפיור גרגוריוס השמיני.
ב-1119 נבחר קליקסטוס השני כאפיפיור והחלו מגעים בינו לבין הקיסר.
כתוצאה מכך, ב-1121 הכיר הקיסר באפיפיור הנבחר, ובורדינוס נעצר והוחזק במעצר במנזרים שונים עד למותו.
גרגוריוס פָּקוּריאנוֹס (יוונית: Γρηγόριος Πακουριανός, גאורגית: გრიგოლ ბაკურიანის-ძე, גריגוֹל באקוּריאניסדזֶה, ארמנית: Գրիգոր Բակուրյան, גריגור באקוריאן, נפטר ב-1086) היה פוליטיקאי ארמני-גאורגי ומפקד צבאי בצבא הביזנטי.
הוא נודע בעיקר כמייסד המנזר הגאורגי אורתודוקסי, מנזר בצ'קובו בבולגריה ומחבר ספר התפילות (τυπικόν, "טיפיקון") של המנזר.
פקוריאנוס נולד כבן למשפחת אצולה בולטת במחוז טאיק (או בגאורגית "טאו"), שסופח על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 1000. הוא נכנס לשירות צבאי לא יאוחר מתחילת שנות השישים של המאה האחת עשרה, ושרת בשטחים גאורגיים, ארמניים וסוריים שהיו בשליטת הביזנטים.
בשנת 1064, הוא השתתף בהגנת-הנפל על אני כנגד הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן.
לאחר מכן הוא שרת תחת מיכאל השביעי דוקסוס (1071-1078) וניקפורוס השלישי בוטניאטס (1078-1081) במגוון תפקידים בחזית המזרחית והמערבית של האימפריה.
כאשר התקדמות הסלג'וקים הביאה לכיבוש המצודות האנטליות ולנסיגה מהתמה של איבריה, הוא העביר את השליטה על טאו וקארס למלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, גיאורגי השני, בשנת 1072 או 1073. אבל צעד זה לא הצליח למנוע מהפולשים הסלג'וקים לפלוש לאזור ולכבוש את העיר קארס.
מאוחר יותר היה פקוריאנוס מעורב בהפיכה שהדיחה את ניקפורוס השלישי מכיסאו, והקיסר החדש, אלכסיוס הראשון קומננוס העניק לו את התואר הצבאי הביזנטי "מגאס דומסטיקוס" ("Megas Domestikos"), מפקד כללי של הצבא במערב האימפריה, ונתן לו נכסים רבים בבלקן.
הוא החזיק מספר רב של אחוזות בחלקים שונים של האימפריה, והוענקו לו מגוון פריווילגיות מידי הקיסר, ובכללם פטור ממיסים מסוימים.
בשנת 1081 הוא פיקד על האגף השמאלי בקרב כנגד הנורמנים בקרב דירהצ'יום.
שנה לאחר מכן, בשנת 1082, הוא גירש את הנורמנים ממוגלנה (כיום ביוון).
הוא נהרג, בסופו של דבר, בשנת 1086, בקרב כנגד הפצ'נגים כנראה ליד הכפר בליאקובו, צפונית לפלובדיב.
פקוריאנוס נודע גם כפטרון ומקדם התרבות הנוצרית.
יחד עם אחיו אפאסיוס, הוא תרם תרומה משמעותית, בשנת 1074, למנזר הגאורגי אורתודוקסי, מנזר איווירון על הר אתוס שביוון.
בשנת 1083 הוא ייסד את מנזר בצ'קובו וחיבר את ספר התפילות של המנזר.
גַּרְגֵּר הנחלים (שם מדעי: Rorippa nasturtium-aquaticum;) הוא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת המצליבים.
הוא משמש בעיקר כירק ומכיל כמות גדולה של מינרלים, ויטמינים וחלבונים.
הגרגר הוא צמח עשבוני הגדל בסביבה לחה וביצתית.
הגבעולים הם עגולים וחלולים באורך שבין 15 ל-80 סנטימטרים.
העלים בשרניים, בצבע ירוק כהה, שסועים לאונות מנוצות המתרחבות לעבר שפת העלה.
הפריחה היא דו מינית, בארץ בחודשים פברואר עד ספטמבר.
הפרחים קטנים ולבנים, ערוכים בקצה כל גבעול בתפרחת דמוית סוכך.
לכל פרח 4 עלי כותרת, כל אחד באורך של 3 עד 4 מ"מ ו-6 אבקנים צהובים.
תרמילי הפרי הם מוארכים, ישרים או מקושתים, באורך 8 עד 20 מ"מ וברוחב 2 עד 3 מ"מ ומכילים ב-2 טורים עד כ-60 זרעים קטנים.
הגרגר דומה במראהו לצמח אחר הנקרא Cardamine amara שגדל גם הוא בסביבה זהה וגם בו ניתן לעשות שימוש דומה.
העלים מכילים שמן חרדל ולכן טעמם חריף-מריר.
הגרגר מזין מאוד ומכיל סוכר, חלבונים, ויטמין A ,B3 ו-C ומינרלים כגון אשלגן, סידן, חלבונים, זרחן, נתרן וברזל.
בנוסף הוא מכיל שמנים אתריים וחומרי ברסוק.
במשנה נזכר הגרגר יחד עם השחליים, אך מקובל לזהות את הגרגיר שבספרות חז"ל עם בן חרדל.
לדעת יהודה פליקס, הצמח הקרוי במשנה "גרגיר של אפר" שונה מן הגרגיר הרגיל, והוא הצמח הקרוי כיום גרגיר הנחלים.
הגרגר הוא בעל תפוצה עולמית וצומח בר בצפון הארץ ובמרכזה.
סביבת הגידול המועדפת היא בקרבת מקורות מים כגון גדות נחלים ומעיינות בקרקע בסיסית ולחה.
למרות שהוא מעדיף לצמוח בסביבה שבה זורמים מים קרים עשירים במינרלים, הוא נצפה בפארק הלאומי ילוסטון שבצפון-מערב ארצות הברית, בסביבה שבה זורמים מי מעיינות חמים בטמפרטורה של מעל 40 מעלות צלזיוס.
את הגרגר מגדלים בתנאי שמש מלאה בבריכות או במכלים, לרוב עם מים זורמים, כאשר שורשי הצמח הבוגר טבולים לגמרי במים.
הנביטה מתרחשת כ-5 ימים לאחר הזריעה.
מהנביטה עד האיסוף חולפים כשלושה שבועות כאשר יש לאסוף את הצמח לפני פריחתו.
את הגרגר ניתן להרבות מזרעים וגם מייחורי עלה או גבעול.
ההשרשה היא קלה ונעשית על ידי טבילת היחור במים.
העלים, הפרחים והזרעים אכילים, טעמם חריף ורענן ודומה לחרדל.
ניתן להוסיף את הזרעים לסלט או לטחון אותם ולהוסיף מים, הרוטב שייווצר דומה בטעמו לחרדל.
העלים הטריים משמשים כמרכיב בסלט, בדומה לרוקט, כמרכיב במרק או כעיטור בכריכים.
ניתן לאדות את העלים לאכלם כירק מבושל או להשתמש בהם למילוי מאפי בצק.
כמו כן ניתן להוסיף אותו למרק או לאכלו עם תרד.
לא מומלץ לאכול את הגרגר לאחר פריחתו כיוון שאז הופכים העלים למרים.
אכילת כמות גדולה שלו עלולה לגרום לקלקול קיבה.
באזורים באירופה בהם החורף נטול קרה, צומח הגרגר גם בחורף וניתן לאספו, לכן בעבר היווה מקור חשוב לוויטמין C בחורף, כאשר רוב הירקות המכילים ויטמין זה אינם בנמצא.
כבר במאה ה-17 היה הגרגר מוכר כיעיל נגד מחלת הצפדינה (הנגרמת עקב מחסור חמור בוויטמין C).
הגרגר נחשב כאפרודיזיאק בעולם העתיק ועד היום במצרים נהוג לגדלו ולצרכו להגברת כוח הגברא.
אמרה מצרית טוענת שאפילו ריחו המשכר מספיק למטרה זו ואין הכרח לאכלו.
בקרב ערביי ארץ-ישראל והמדינות השכנות מאמינים שבאכילתו הגרגר עוזר בניקוי הדם ומערכת העיכול, יכול להמיס אבנים בכליות ומרפא מחלות בכבד ובמרה.
באירופה הוא מוכר כמעורר תיאבון, ממריץ חילוף חומרים, משתן, משלשל ומגביר צירים בנשים הרות.
בנוסף סבורים שהוא עוזר בטיפול נגד סוכרת.
משתמשים בו נגד כאבים ראומטיים, לעידוד צמיחת שיער ולניקוי והבהרת עור הפנים.
גַּרְגְּרָנִית (שם מדעי: Trigonella) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים, הכולל את המין גרגרנית יוונית המשמש להכנת חילבה.
19 מינים מסוג זה מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
תחת סוג זה נכללים 130-70 מיני עשבוניים חד או רב-שנתיים.
תפוצתם העיקרית היא במזרח אגן הים התיכון ויבשת אסיה, ומינים מועטים מופיעים גם באירופה, אפריקה ואוסטרליה.
בית הגידול האופייני לסוג זה הוא יובשני למחצה, כדוגמת בתות ומדבריות.
בישראל מיוצג הסוג על ידי 19 מינים, כאשר שלושה מינים ששויכו בעבר לסוג זה הועברו לסוג הקרוב אספסת.
רוב מיני הגרגרנית אופייניים לחבל הצומח הים-תיכוני, וחלקם לחבלי הצומח המדברי.
מקור השם הלטיני של הסוג, הוא "שילוש", על שום המבנה התלתני של עלה הגרגרנית.
יש הטוענים שהשם העברי מוזכר בתלמוד הירושלמי כ"גדגדנית".
התלתן המוזכר בתלמוד מזוהה, על-פי חוקרים מודרניים, עם הגרגרנית.
כאמור, מיני סוג זה הם עשבוניים חד או רב-שנתיים, לרוב נמוכי קומה ואף שרועים על הקרקע.
כלומר, הוא מטיפוס עלה תלתני.
עלי-לוואי קיימים, בעלי צורות שונות, ולרוב צמודים לפטוטרת כך שהם אינם ניכרים במראה הכללי של הצמח.
פרח הגרגרנית אופייני למשפחה, צבע הכותרת לרוב צהוב ולעיתים לבן.
כלומר, יוצאת מחיק העלים וקרובה אליהם.
תכונה זו היא סימן שדה טוב לאבחנה של הסוג מקרובים אחרים.
הפרי של מינים מסוג זה הוא מטיפוס תרמיל.
מבחינת שימוש האדם בצמחים מסוג זה, לצד שימושים נפוצים בצמחי תת-משפחת הפרפרניים כדוגמת מספוא וקיבוע חנקן, נעשה שימוש במינים מסוימים לתיבול, למשל בגבינת שַאבְּצִיגֶר (Schabziger) שמקורה בקנטון גלרוס, שווייץ.
לצורך תיבולה המיוחד משתמשים בייצור בגרגרנית יוונית, המכונה חילבה, זאת בצד עשבי תיבול פחות מודגשים.
מדובר בסוג היחיד במשפחה המשמש למטרה זו בשל תכולת תרכובת הקוּמָרִין בצמח.
ברפואה העממית מיוחסים סגולות של צמח מרפא לגרגרנית, כדוגמת השמנה, אפרודיזיאק, הקלת שיעול וכאבי בטן.
יהודי תימן האמינו שהגרגרנית מקלה על מחלת הסוכרת, אמונה שקיבלה משנה תוקף ברפואה המודרנית.
מינים ששויכו בעבר לסוג זה וכיום מסווגים תחת אספסת
נצר למשפחת אנשי כמורה בכירים ובהם האפיפיור גרגוריוס השביעי (1073–1085), פעל גרגוריוס מתוך מטרה לבסס את השפעת הכס הגדול מעל לכל הגורמים הפוליטיים באירופה הנוצרית, שאיפה זו הציבה אותו מול הקיסרות הרומית הקדושה ושליטה פרידריך השני.
מאבק בקיסרות, מסעי הצלב, והקמת האינקוויזיציה הם המוטיבים העיקריים של תקופת כהונתו.
בעידן של תמורות ועימותים תרבותיים ולצד אפיפיורים בעלי שם בולטת דמותו של גרגוריוס התשיעי כרפורמטור ומגן הכנסייה.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו וההיסטוריונים, הן של תקופתו והן מאוחרים חלוקים בשאלות בסיסיות כגון תאריך הולדתו.
בעוד האנציקלופדיה הקתולית מציינת את שנת 1145
מקור אחר מציין את שנת 1170
ההיסטוריוגרף מתיו פריז מציין כי הוא היה בן מאה בשעת מותו דבר המציב את תאריך לידתו בשנת 1140. ככל הידוע הוא היה בן למשפחת קונטי משפחה מכובדת ברומא ומדינת האפיפיור שהוציאה מתוכה אנשי כמורה רבים.
הסברה המקובלת היא שהוא היה אחיין של אינוקנטיוס השלישי, מצד אמו.
לפני הכתרתו היה שמו הוגלינו די קונטי (איטלקית: Ugolino di Conti).
עם עלייתו לכס הקדוש של אינוקנטיוס השלישי בינואר 1198 הוא מינה את הוגלינו די קונטי לבישוף של סנט'אאוסטאקיו (באיטלקית: Sant'Eustachio) – הרובע השמיני מבין רובעי העיר רומא.
בעת מינוי זה היה הוגלינו די קונטי בעל השכלה משפטית ומקורב לכס הקדוש.
תפקידו החשוב השכלתו וככל הנראה גם נטייה טבעית הפכו אותו לדיפלומט המועדף על אינוקנטיוס השלישי.
שליחותו המרכזית באותה תקופה הייתה אל מרקוורד אנווילר (גרמנית: Markward von Annweiler) – איש אצולה גרמני ואיש אמונו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם מותו של היינריך השישי הפך לטוען לכתר סיציליה ואויב של הכס הקדוש.
המשא ומתן עמו לא העלה פירות, אינוקנטיוס השלישי הכריז עליו כצלאח א-דין ה"חדש" והטיל עליו חרם.
בשנת 1206 הוא התמנה לבישוף של אוסטיה – תפקיד שהציב אותו בדרגת קרדינל וסימן את עתידו כטוען לכתר האפיפיור.
בתוקף תפקידו הוא יזם את שיקום ביצורי העיר ובניית מנזר.
בתקופה זו נקרעה האימפריה הרומית הקדושה במאבק ירושה על השליטה בגרמניה בין פיליפ משוואביה, אחיו של הקיסר המת לבין אוטו הרביעי מבראונשווייג.
האפיפיור שראה באימפריה הקדושה הן כיריב מסוכן בעל אינטרסים באיטליה מחד וככלי פוטנציאלי לשמש כיד ימינו של הכס הקדוש שלח את הוגלינו די קונטי כנציגו לגרמניה ותוך הפעלת דיפלומטיה בקרב האלקטורים והנסיכים הגרמניים נבחר אוטו הרביעי כמלך גרמניה.
אירועים אלו פתחו תקופה של עימותים צבאיים בין המתמודדים על הכיסא שקרעו את האימפריה ונסתיימו בהירצחו של פיליפ משוואביה ביום 21 ביוני 1208. אוטו מבראונשווייג נבחר למלך בשנת 1208 ובשנת 1209 הוכתר כקיסר של ידי האפיפיור.
ההרמוניה בין אוטו לאפיפיור לא החזיקה זמן רב והתפוררה משניסה אוטו מברונסוויק לתפוס מחדש נחלות קיסריות באיטליה, ובשנת 1211 ניסה לכבוש את סיציליה.
האפיפיור שלף בשלב זה את הקלף המנצח – בן חסותו פרידריך – שלו זכויות לכתר הגרמני וקשר אמיץ עם הכס הקדוש.
בכינוס של נסיכי האימפריה שנערך בנירנברג בספטמבר 1211 נבחר פרידריך – בהיעדרו (לטינית: absentia) – למלך גרמניה על ידי קבוצת נסיכים אותה הוביל האפיפיור אינוקנטיוס שבמקביל נידה את אוטו.
ב-1212 חזר ואישר בחירה זו בכינוס שנערך במיינץ, והוא הוכתר למלך גרמניה ביום 9 בדצמבר 1212.
הונוריוס השלישי המשיך ללא שינוי בקווי המדיניות של קודמו וראה את מסע הצלב החמישי יוצא לארץ הקודש אך שוקע במצרים תחת פיקודו של שליח (לגאט) הכס הקדוש.
מאמציו של הונוריוס לגייס למסע הצלב את פרידריך השני לא הביאו כל תוצאה והוא נפטר ביום 18 במרץ 1227 מבלי לראות את הקיסר יוצא למזרח על מנת לשחרר את ירושלים מעול המוסלמים.
בתקופת כהונתו של הונוריוס השלישי המשיך הוגלינו די קונטי לשמש בתפקידי מפתח במערכת הדיפלומטית של הכס הקדוש.
בשנת 1217 מינה האפיפיור את הוגלינו לתפקיד לגאט – שליח הכס הקדוש ללומברדיה כמטיף למסעי הצלב באותה שנה הוא שימש כמתווך בסכסוך בין פיזה וג'נובה ולאחר מכן בסכסוכים בין ערים נוספות בצפון איטליה.
לאחר מות הונוריוס השלישי נבחר הקרדינל הוגלינו די קונטי בעצמו לאפיפיור – והוכתר ביום 19 במרץ.
בחירתו נבעה מרצונם של הקרדינלים באדם חזק אשר מחד יצעד בדרכו של אינוקנטיוס השלישי יביא לידי מימוש את מסע הצלב ויסיים את הרפורמה בכנסייה הקתולית על פי הוועידה האקומנית הרביעית בלטראנו.
משנת 1213 שהדגישה את איחודה הדתי-רעיוני של אירופה הקתולית, בעיקר מול תנועות בדלניות, ואישרה את מעמדו העליון של האפיפיור בראש הפירמידה.
הוועידה הציבה שתי דרכים למימוש דרכה – ארגון מסע הצלב, ותיקון מידות.
הוגלינו בחר בשם גרגוריוס תוך שהוא מכוון לזכרו של גרגוריוס השביעי, רפורמטור גדול, ומי שעמד בראש הכנסייה בעת מאבק האינווסטיטורה מול הקיסר היינריך הרביעי ובכך מצביע על דרכו העתידית – רפורמה ומאבק חסר פשרות להכנעת הקיסרות.
גרגוריוס ביקר את טקס שבת האור הנהוג בכנסיות המזרחיות וכינה אותו מעשה הונאה.
מול האפיפיור עמד אחד מגדולי השליטים של ימי הביניים – פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, השניים שלא היו זרים אחד לשני היו מנוגדים בגישתם ומערכת היחסים ביניהם אופיינה בעימותים טוטליים.
עם עלייתו של גרגוריוס התשיעי לכס הקדוש הוא הטיל חרם ונידוי על הקיסר לאחר שהקיסר התעכב ביציאתו למסע הצלב השישי, העימות הידרדר כאשר גם במהלך מסע הצלב – שהחזיר את ירושלים לידי הנוצרים כתוצאה מהסכם יפו (1229).
חזרתו של פרידריך השני לסיציליה אפשרה לו לערוך סדר בביתו.
בהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין, חותנו של פרידריך, ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה.
בתקופה קצרה הצליח פרידריך לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום – הסכם סן ג'רמנו בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני.
חוזה זה השכין שלום זמני בין היריבים.
החרמתו של פרידריך בוטלה, ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
האידיליה נמשכה זמן קצר בלבד, שני הצדדים היו בעלי אינטרסים מנוגדים באיטליה ונחלקו בשאלות מהותיות של מעמד וסמכות.
האפיפיור טען כי לידיו נמסרו שתי חרבות – האחת רוחנית והשנייה חילונית.
על פי טענה זו העביר האפיפיור את החרב החילונית – סמכויות השלטון הארצי לנסיכים אך עשה זאת מעמדת עליונות ואת שניתן אפשר לשלול – כלומר הסמכויות נותרו מוחלטות בידי האפיפיור.
במהלך שנת 1239 תפס פרידריך את השלטון באי סרדיניה והביס את הליגה הלומברדית – חששות האפיפיור מכוחה של הקיסרות הביאו אותו לחדש את נידוי הקיסר באותה שנה, בצר לו החליט גרגוריוס התשיעי לכנס ועידה של קרדינלים ואנשי כנסייה מכל אירופה במטרה לאחד כוחות ולהכריע את הקיסר.
פרידריך נקט בגישה מקורית בנוגע לאיום שהציגה הוועידה, ומנע את כינוסה על ידי יירוט אנשי הכנסייה שהגיעו לאיטליה בדרך הים.
צי פיזאני ארב לספינות עליהן היו שני קרדינלים ושבה אותם.
מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241 שימש כאנטי קליימקס ושיבש את תוכניות הכס הקדוש.
המסדר הדומיניקני היה הבסיס להפעלת האינקוויזיציה ולחבריו נתנו סמכויות חקירה אך לא ענישה, אלו ניתנו לשלטונות החילוניים שגזרו על האשמים בכפירה את העונש על פי החוק – בדרך כלל עונש מוות.
שמו של גרגוריוס התשיעי נקשר בשמם של המסדרים של הקבצנים המסדר הדומיניקני והמסדר הפרנציסקני.
מסדרים אלו שתחילתם כתנועות מחאה על גבול הכפירה, גרגוריוס, עוד בהיותו הקרדינל די קונטי הבין את כוחם והיתרון בהפעלתם של מסדרים אלו והיה למגינם, תוך קשירת קשרי ידידות אישיים עם מייסד המסדר פרנציסקוס מאסיזי.
בתום עשורים ספורים לאחר ייסוד מסדר הפרנציסקנים עוררה קנאותם ויכוח גדול, שהוכרע רק לאחר מותו של פרנציסקוס.
עיקר הוויכוח נסב על סירובם להחזיק ברכוש.
אמנם, כל הנזירים ויתרו על רכוש, אך למעשה נהנו מ"עוני קיבוצי", ואף שכל הנזירים כיחידים היו נטולי רכוש, לעיתים קרובות היה מנזרם עשיר למדי.
הפרנציסקנים דחו הסדר זה, והשתמשו בנכסים שנרשמו על שם הכנסייה.
עם התחזקות המסדר, הורה גרגוריוס התשיעי לחייב את הפרנציסקנים להחזיק ברכוש שבו השתמשו, בניגוד מפורש לצוואתו של פרנציסקוס.
לאחר הקמת האינקוויזיציה תפסו הפרנציסקנים מקום חשוב ברדיפת מינים.
המסדר הוקם מלכתחילה כדי להיאבק במינות, וברבות השנים ניצל את ניידותם של הנזירים הקבצנים למטרות חקירה והטפה בשירות האינקוויזיציה.
תפקיד זה הקנה לחברי המסדר עוצמה ויוקרה רבים.
ביום 16 ביולי 1228 הכריז גרגוריוס התשיעי על פרנציסקוס מאסיזי כקדוש, ולמחרת הניח את היסודות לבסיליקה באסיסי.
ידיד קרוב אחר היה דומינגו דה גוסמן גארסס מייסד המסדר הדומיניקני בתחילת המאה ה-13, והוא אחד מהמסדרים המנדיקנטים (הקבצנים) הגדולים, שגרמו למהפכה בחיים הדתיים באירופה באמצע ימי הביניים.
הדומיניקנים גם כונו "דומיני-קאן" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל".
הכינוי דבק בהם בשל הפנטיות הרבה שהפגינו, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי-הדת, מתוקף עמדתם זאת הניח גרגוריוס התשיעי את מוסד האינקוויזיציה בניהולם.
בשנת 1234 לאחר מותו של דומינגו הכריז עליו גרגוריוס התשיעי לקדוש.
האוניברסיטה של פריז הייתה מוסד אקדמי תחת חסות הכנסייה בה נלמד מדע התאולוגיה, על פי צווים מלכותיים משנת 1200 זכו מוסדות מורי ותלמידי האוניברסיטה בפריווילגיות מרחיקות לכת במטרה להבטיח את עצמאות המוסד מפני השלטון החילוני ולחזק את קשריו עם הכס הקדוש.
במרץ 1229 פרצו מהומות בפריס בהן השתתפו תלמידי האוניברסיטה, על פי דרישת המלכה בלנקה, נסיכת קסטיליה העוצרת בשם לואי התשיעי, מלך צרפת התערבו במהומות משמרות העיר ושלטונות האוניברסיטה נאלצו למסור סטודנטים פורעים לידי השלטונות האזרחיים ובמהלך המעצרים והחקירות נהרגו מספר סטודנטים.
כתוצאה מכך הופסקו הלימודים באוניברסיטה למשך שנתיים.
האפיפיור מינה אנשי כנסייה צרפתים בכירים לבוא במשא ומתן עם השלטונות הצרפתיים על החזרה לפעילות של האוניברסיטה אך ללא תוצאות.
בשנת 1231 הוציא גרגוריוס התשיעי בולה אפיפיורית "אם המדעים" (לטינית: Parens scientiarum) בה נקבעו יחסי האוניברסיטה עם השלטונות, בולה זו נחשבת למגנה קרטה של האקדמיה.
הבולה מופנית לאנשי הרוח של פריז.
בבולה הוא יישב את חילוקי הדעות ונתן בידי שלטונות האוניברסיטה את הכלים החוקיים ליישב מחלוקות ובעיות משמעת במוסד, כן קובעת הבולה סדרים להוראה, סמלי ולבוש המורים ואנשי הסגל, טקסים ויחסים בין הסגל לתלמידים, ומעל הכול ניתנה סמכות אוטונומית לאוניברסיטה לחדש או להשעות את הלימודים.
על פי הבולה ניתנה לאוניברסיטה הזכות לגבות דמי שכר לימוד בסך שני סו לשבוע.
אחד ממפעליו הגדולים היה כתיבה מחדש של המשפט הקאנוני, הוא הזמין לרומא את הנזיר הדומיניקני ריימונד מפאנפורט לרומא בשנת 1230 לעמוד בראש מפעל הכתיבה ואיסוף הכתבים המרכיבים את החוק הקאנוני של הכנסייה.
ארבע שנים של עבודה הביאו להוצאת אוסף החוקים החדש (Nova Compilatio decretalium) שמעמדם כחוק מחייב על פי בולה מיום 5 בספטמבר 1234.
בקובץ החוקים נקבע גם יחס הכנסייה ליהודים.
על פי הכתבת האפיפיור, היהודים נידונו להיות במעמד נמוך ומופלים לרעה על פי הדוקטרינה של השירות התמידי של היהודים (perpetua servitus iudaeorum) לפיו היהודים יישארו במעמד של נחיתות השפלה כמעמד משרתים פוליטי עד ליום הדין.
תפיסה זו הייתה בתוקף עד למאה ה-19.
ב-1236 שלח ניקולס דונין, תלמידו של רבי יחיאל מפריז, שהמיר את דתו והצטרף לפרנציסקנים, איגרת לאפיפיור גרגוריוס התשיעי, בה האשמות רבות כנגד התלמוד.
רק שלוש שנים אחר כך התקבלה התשובה.
האפיפיור קבע כי כל ספרי היהודים יוחרמו מבתי הכנסת ויועברו לעיון המסדרים.
לשם ביצוע הוראותיו הוא הפנה את ניקולס דונין לבישוף של פריז ולמלכי אירופה.
על התלמוד כתב האפיפיור באיגרתו:
"כלולים בספר זה עניינים כה מוטעים וכה מגונים, עד כי מעלה הדבר בושה בלב האומרים זאת ואימה בלב השומעים זאת, וזו אמורה להיות הסיבה העיקרית הגורמת ליהודים להחזיק בעקשנות בבגידתם"
נפתח דיון משפטי שהתקיים בארמון מלך צרפת, לואי התשיעי, ב-25 ביוני 1240 בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד.
ביהדות הוא מכונה גם "ויכוח פריז".
בסיום המשפט מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשריפה.
ניסיונותיהם של היהודים למנוע את ביצוע גזר הדין נכשלו וכל ספרי התלמוד הוחרמו.
בשנת 1242 שרפו הצרפתים בפריז את כל ספרי התלמוד במשך כשתי יממות.
מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241 הטיל את הכנסייה הקתולית למבוכה, הסכסוך עם הקיסרות הרומית הקדושה בשיאו מנע מהקרדינלים מלנהל את הבחירות למשרת האפיפיור באופן סדיר.
תהליך בחירת האפיפיור הקונקלווה נסתיים בפשרה והאפיפיור סלסטינוס הרביעי נבחר ביום 25 באוקטובר 1241 ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241. מבלי שהצליח להשאיר כל חותם על ההיסטוריה.
גרגוריוס השלישי היה האפיפיור בין 11 בפברואר 731 ועד למותו.
יום חגו הוא ה-10 בדצמבר.
אחרי מותו של גרגוריוס השני הוא נבחר לאפיפיור וחודש לאחר מכן, ב-18 במרץ 731 נכנס לתפקידו.
תקופת כהונתו הייתה מאופיינת בהמשך המחלוקות בנושא האיקונוקלאזם עם האימפריה הביזנטית.
גרגוריוס ניסה לערב את קרל מרטל בנושא על מנת להשליט שלום בין הניצים, לשווא.
המחלוקת של גרגוריוס השלישי עם לאו השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית גרם לזה האחרון להכריז על הבישופויות של דרום איטליה, סיציליה, איליריה כנתונות לפטריארך קונסטנטינופול.
גרגוריוס ניתק למעשה את היחסים עם ביזנטיון.
גרגוריוס המשיך במאמצי המרת הדת של השבטים בגרמניה ושלח את בוניפציוס הקדוש להמיר את דתם של תושבי צפון גרמניה.
גרגוריוס היה אחרון האפיפיורים שלא נולד באירופה, עד למינויו של פרנציסקוס בשנת 2013, פרק זמן של 1,282 שנים.
גרגוריוס מטור (בערך 30 בנובמבר 538 - 17 בנובמבר 594) היה היסטוריון גאלו-רומי ובישוף טור.
גרגוריוס נולד בעיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בחבל אוברן בצרפת) לפלורנטיוס, שהיה סנאטור של קלרמון, ולארמנטריה השנייה, שהייתה בת למשפחת בישופים ענפה.
הוא למד אצל דודו, גאל הראשון בישוף קלרמון שמת ב-551. ב-563 נשלח אל ניזייה, בישוף ליון (שהיה דודו מצד אמו) כדי להשלים את לימודיו.
חינוכו הנוצרי לא כלל ספרות קלאסית עתיקה, ופעמים רבות הוא התלונן על חוסר שליטה בדקדוק לטיני.
אם כי הכיר את שירת ורגיליוס, גרגוריוס שהיה איש דת קתולי, הסתייג ממנה וכתב: "אל לנו להתייחס לסיפורי אגדה שקריים אלה, מפחד שניפול קורבן למוות הנצחי".
ביצירתו החשובה "עשרת ספרי ההיסטוריה" ציטט קטעים מן הוולגטה (אחד מן החשובים שבתרגומי המקרא ללטינית).
יש סבורים כי קרא תרגום זה באופן יסודי.
ב-573 נבחר לבישוף העיר טור, כנראה בהשפעתם של סיגברט הראשון מלך אוסטרזיה ושל המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה.
הוא בילה את רוב שנותיו בעיר זו, אם כי לעיתים ביקר בפריז.
הוא הכיר באופן אישי את רוב המנהיגים הפרנקים, ובהם ארבעה מלכים מן השושלת המרובינגית: סיגברט הראשון, מלך אוסטרזיה, כילפריך הראשון, מלך נויסטריה, גונתרם, מלך בורגונדיה וכילדברט השני, מלך אוסטרזיה.
הוא לא חדל מלגנות את מעשי התככים של מנהיגי הפרנקים, ובמיוחד של המלך כילפריך הראשון ושל המלכה פרדגונד, שאותה האשים ברצח פרטקסטאטוס, בישוף רואן (25 בפברואר 586).
גרגוריוס מת בעיר טור שבה שימש כבישוף במשך 21 שנה.
יצירתו העיקרית "עשרת ספרי ההיסטוריה", אותם החל לכתוב בהיותו בן 38, עוסקת בעיקר בהיסטוריה של הפרנקים.
בארבעת הספרים הראשונים הוא מתאר את ההיסטוריה העולמית.
הוא מתחיל בבריאה, אך עובר במהרה להתנצרותה של גאליה.
הוא מתאר את חייו ואת תקופתו של מרטין מטור, את התנצרותם של הפרנקים ואת כיבוש גאליה בהנהגתו של כלוביס הראשון.
הוא ממשיך בתיאור מפורט יותר של התקופה שעד מותו של סיגברט הראשון ב-575.
הספרים החמישי והשישי מסתיימים עם מותו של כילפריך הראשון ב-584. במשך התקופה שבה כילפריך שלט בטור, יחסיו עם גרגוריוס היו בכל רע.
אחרי שנפוצו שמועות כי גרגוריוס חילל את כבודה של המלכה, כלא אותו כילפריך והעמידו לדין באשמת בגידה, מה שסיכן את מעמדו כבישוף וכמעט שעלה לו בחייו.
החלק המעניין ביותר נמצא בסוף הפרק השישי, שבו גרגוריוס מתייחס לאופיו המרושע של כילפריך ומגנה אותו כאיש תככים.
ארבעת הספרים האחרונים מתייחסים בעיקר לענייניו הפרטיים של גרגוריוס עד 591.
היות שהיה בישוף קתולי הוא התייחס גם לתופעת האריאניות ששררה עדיין בקרב הוויזיגותים.
במבוא ליצירתו "היסטוריה של הפרנקים" הוא מביע את תמיכתו בהשקפה הקתולית באשר לטבעו של ישו.
הוא מתייחס בלעג ובוז אל היהודים ומציין כי חייו של כלוביס הראשון שקיבל על עצמו את הנצרות היו יפים בהרבה מאלה של עובד אלילים.
יצירתו זו היא בעלת חשיבות היסטורית ניכרת היות שהיא מתארת את תקופת המעבר מן העולם של האימפריה הרומית לזה של ימי הביניים, ואת ייסודה של ממלכת צרפת שנשארה גדולה באופן יחסי לארצות אחרות באירופה במונחים של אוכלוסייה ושל טריטוריה.
במשך מאות השנים הבאות יצירה זו הורחבה בידי מחברים לא ידועים תחת השמות "פרדגאר" ו"פרדגאר המזויף".
יצירתו המקורית של גרגוריוס ראתה אור לראשונה בפריז ב-1561.
ספרו "חיי אבות" כולל הגיוגרפיה של עשרים מן המפורסמים שבאנשי הדת הנוצריים בגאליה של ימי הביניים המוקדמים, ובהם כמרים, בישופים, נזירים, אבות מנזר, פרושים ומתבודדים.
ההגיוגרפיות שלו מהוות מקור שאין לו ערוך לסיפורי מעשיות המעשירים אותנו בהבנת דרך חייה ואמונתה הדתית של גאליה המרובינגית.
גרגוריוס מנזיאנזוס היה הארכיבישוף של קונסטנטינופול, מחשובי התאולוגים של הנצרות המזרחית ואחד ממורי הכנסייה.
כבעל חינוך קלאסי, היה ידוע בכישרונו הרטורי ובהחדרת רעיונות ומושגים בעבודת האל שהגיעו מהתרבות ההלניסטית לתאולוגיית הנצרות האורתודוקסית.
יחד עם שני האחים בזיליוס הגדול וגרגוריוס מניסה, נחשב נזיאנזוס לאחד משלושת "האבות הקפדוקיים" , שביצרו את האורתודוקסיה במזרח בימי הוויכוחים הכריסטולוגיים והטריניטולוגיים הגדולים נגד המינים השונים במאה הרביעית.
גרגוריוס נולד בכפר אריאנזוס ליד נזיאנזוס שבחבל קפדוקיה, טורקיה בתאריך לא ידוע בשנת 329. אביו היה אמיד ובעל מעמד חשוב בקהילה הפגנית המקומית, אולם אימו של גרגוריוס שכנעה אותו להתנצר וב-328 או 329 הוא מונה לבישוף של נזיאנזוס.
גרגוריוס קיבל חינוך ברטוריקה ובפילוסופיה בנזיאנזוס ולאחר מכן נשלח ללמוד גם בקייסרי, באלכסנדריה ובאתונה.
בדרכו לאתונה נקלעה ספינתו לסערה והוא נדר שיקדיש לישו את חייו אם יושיע אותו מהצרה.
בשהותו באתונה יצר קשרי חברות עם בזיליוס הגדול והיה בקשרים גם עם פלאביוס קלאודיוס יוליאנוס שלימים היה לקיסר יוליאנוס הכופר.
הוא למד אצל גדולי הרטוריקנים של התקופה ואף לימד בעצמו רטוריקה לזמן קצר.
ב-361 חזר גרגוריוס לנזיאנזוס, שם ייעד אותו אביו לכמורה על מנת שיעזור לו בטיפול בקהילה הנוצרית המקומית.
גרגוריוס עצמו העדיף חיי נזירות ופרישות על פני חיי קהילה, התרעם על מצוות אביו וכינה אותה "מעשה עריצות".
לאחר ימים ספורים עזב את בית הוריו על מנת להתגורר עם ידידו בזיליוס כנזיר, אולם בזיליוס שכנע אותו לשוב להוריו ולמלא את רצונם.
במשך שנה סייע לאביו בפישור מחלוקות על רקע דתי, תוך שהוא נעזר בכישורי הנאום והדיפלומטיה שלו.
בתקופה זו הכריז הקיסר יוליאנוס על התנגדותו לנצרות והחל להצר את צעדי הנוצרים ובתגובה פרסם גרגוריוס ב-362 מאמר נגדו.
בסוף אותה שנה התכוון הקיסר להעמיד את גרגוריוס לדין יחד עם נוצרים מתנגדים אחרים, אך במהלך 363 מת בקרב נגד הפרסים.
הקיסר שירש אותו היה יוביאנוס שתמך בנוצרים וביטל את ההאשמות נגד גרגוריוס.
בשנים הבאות נלחם גרגוריוס באריאניות שאיימה לפלג את קהילות הנוצרים במזרח והשתתף עם חברו בזיליוס בתחרות רטוריקה שהתקיימה בכנסייה בקייסרי, כנגד רטוריקנים ותאלוגים אריאנים.
בדיונים פומביים נוספים שנוהלו על ידי אנשי הקיסר, ניצחו גרגוריוס ובזיליוס, ניצחון שהבטיח את המשך התקדמותם בהיררכית הכנסייה ואכן, ב-370 מונה בזיליוס לבישוף קייסרי.
ב-372 מינה אותו בזיליוס לבישוף סאסימי, משרה שיצר במיוחד לצורך כך בעיירה קטנה, כדי לעצור יריב עמו נאבק על גבול סמכותו השיפוטית.
שאיפתו של אביו לראותו נושא משרה בכנסייה וההתעקשות של בזיליוס גרמו לו להסכים לקחת את התפקיד, למרות הסתייגויות שהיו לו שנבעו מהטורח שבניהול קהילה ומהמקום הנידח בו נאלץ להתגורר.
הוא לא השקיע מאמצים מרובים בקהילתו והתלונן תדיר לבזיליוס שהוא מעוניין לפרוש לחיי הגות ועיון.
בסוף השנה חזר גרגוריוס לנזיאנזוס כדי לטפל באביו שהיה על ערש דווי, דבר שעורר עליו את זעמו של בזיליוס.
גרגוריוס הודיע לו שהוא אינו מתכוון לשוב לסאסימי רק כדי להיות כלי משחק בידיו, ובמקום זאת, התמקד בחובותיו כעוזר-בישוף בנזיאנזוס.
שם החל בנאומיו ודרשותיו שהביאו לו את פרסומו העיקרי.
לאחר מות אביו ולאחר מכן גם של אימו ב-374, המשיך גרגוריוס בניהול הדיוקסיה של נזיאנזוס אך סירב לקבל עליו את תואר הבישוף.
הוא תרם את רוב ירושתו לנזקקים וחי בצמצום ובסגפנות עד שב-375 פרש למנזר בו נשאר כשלוש שנים.
בסופה של תקופה זו, מת בזיליוס ובגלל שבעיות בריאות מנעו מגרגוריוס להגיע ללוויה, כתב מכתב ניחומים לאחיו של בזיליוס, גרגוריוס מניסה וחיבר שנים עשר שירים לזכרו.
ב-378 מת הקיסר ואלנס ובמקומו עלה לשלטון תאודוסיוס הראשון שתמיכתו הגדולה במסקנות ועידת ניקיאה הייתה בשורה טובה למתנגדי האריאניות ושאר הקבוצות שהתנגדו לזרם האורתודוקסי המרכזי.
התומכים במסקנות ועידת ניקיאה החלו לשוב אט אט לקונסטנטינופול וזמן קצר לפני מותו, המליץ להם בזיליוס שיצרפו לשורותיהם את גרגוריוס.
ב-379 שלח הסינוד של אנטיוכיה בקשה לגרגוריוס שיתמנה לארכיבישוף של קונסטנטינופול ויסייע שם בתהליך הפיכת העיר לאורתודוקסית.
הוא היסס רבות בין השאר משום שהמינוי לא היה רשמי ובפועל כיהן במשרה דמופילוס, אך לבסוף ניאות לבקשה ועבר לגור בעיר בוילה שהקצה לו בן דודו.
גרגוריוס הפך מיד חלק גדול מהווילה לכנסייה, לה קרא "אנסטסיה" שם שמשמעותו "תחייה" על שם תחיית הדת המתרחשת.
ממקום זה שלח חמש איגרות שמסבירות את תפישת ועידת ניקיאה אודות השילוש הקדוש ואחדות האלוהות.
דרשותיו זכו להצלחה גדולה וקהל גדול נהג להאזין להן.
עובדה זו עוררה עליו את זעם יריביו ובערב חג הפסחא פלש המון אריאני לכנסייה שלו, פצע את גרגוריוס והרג בישוף אחר.
בבריחתו מההמון נתקל בבגידה של חברו מקסימוס הציני.
מקסימוס עשה יד אחת עם פטר השני, ארכיבישוף אלכסנדריה, והתמנה לארכיבישוף של קונסטנטינופול במקומו של גרגוריוס.
גרגוריוס הפגוע רצה לעזוב את העיר מיד, אך שוכנע על ידי תומכיו להישאר והם גירשו את מקסימוס מהעיר.
המקרה עורר עליו גם ביקורת ונטען שהוא כפרי תמים שאינו מסוגל להתמודד עם תככי העיר הגדולה.
המצב בעיר נשאר לא ברור והאריאנים שלטו על כנסיות רבות עד לסוף 380, אז הגיע הקיסר תאודוסיוס, גירש את דמופילוס ומינה רשמית את גרגוריוס במקומו.
טקס המינוי שלו נערך בכנסיית השליחים בעיר.
הקיסר תאודוסיוס רצה לאחד את האימפריה כולה תחת הנצרות ולסיים את חילוקי הדעות שבתוכה ולשם כך החליט לזמן ועידה אקומנית.
לוועידה הגיעו 150 בישופים וזמן קצר לאחר פתיחתה מת היושב בראשה, מלטיוס מאנטיוכיה וגרגוריוס נבחר להחליפו.
מתנגדיו, הבישופים המצרים והמקדוניאנים לא הגיעו לוועידה מתוך סירוב להתפשר ואף ערערו על חוקיות בחירתו לארכיבישוף.
גרגוריוס שהיה מותש ממאבקיו ופחד להגדיל את הנתק בין הזרם המרכזי למתנגדיו הודיע על פרישתו מניהול הוועידה.
הוא לא הסתפק במהלך מפתיע זה וביקש מהקיסר להתפטר ממשרתו כארכיבישוף.
הקיסר הסכים מתוך הערכה לפועלו ואישר לו לקיים דרשת פרידה שלאחריה עזב את קונסטנטינופול.
הוא חזר למחוז מולדתו ולמשרת הבישוף של נזיאנזוס, בה נאבק בכופרים מקומיים, והחל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו.
בסוף 383 היה חולה מכדי להחזיק במשרתו.
הוא מינה לו יורש ופרש לחיי בדידות באחוזה המשפחתית, שם חי ברגיעה חמש שנים עד למותו.
גרגוריוס נקבר בנזיאנזוס ושרידיו נשלחו לקונסטנטינופול ב-950 ונשמרו בכנסיית השליחים, שם נערך טקס המינוי שלו.
במסע הצלב הרביעי הועברו חלק משרידיו לרומא על ידי הצלבנים.
ב-2004 החזיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני שרידים אלו, יחד עם שרידיו של יוחנן כריסוסטומוס לאיסטנבול לאחר שהשאיר בוותיקן חלק קטן מהם.
השרידים נשמרים כעת בקתדרלת גאורגיוס הקדוש, כנסיית הפטריארכיה באיסטנבול.
במאה ה-11 הוא הוכרז כאחד משלושת הקדושים הגדולים של הכנסייה האורתודוקסית יחד עם בזיליוס הגדול ויוחנן כריסוסטומוס.
יום חגו חל ב-2 בינואר ויומם המשותף של השלושה הוא ב-30 בינואר.
תרומתו התאולוגית הניכרת ביותר של גרגוריוס הגיעה ממאמציו להטמיע את החלטות ועידת ניקיאה באשר למהותו של השילוש הקדוש.
הוא פיתח במיוחד את תפישת טבעה של רוח הקודש והיה הראשון שהשתמש במושג תהלוכה (πομπής) כדי לתאר את היחס בין האלוהות לבין רוח הקודש.
הוא טבע מושג זה כדי להסביר את השתלשלות ישויות השילוש הקדוש, בדגש על כך שאין זו השתלשלות של דורות והיווצרות מאוחרת (של הבן), אלא כבתהלוכה בה מופיעים הצועדים בזה אחר זה.
על אף שגרגוריוס לא פיתח את המושג לגמרי, הרעיון חזר ועלה על ידי תאולוגים מאוחרים יותר.
הוא הדגיש שישו לא הפסיק להיות אלוהים כשהיה אדם ולא איבד את תכונותיו האלוהיות כשלבש טבע אנושי.
עם זאת, ישו היה אנושי לגמרי בגופו וברוחו.
גרגוריוס הכריז על נצחיות רוח הקודש שפעולותיה נסתרות בברית הישנה אך התגלו עם עליית ישו השמימה ובשרייתה על השליחים.
כל זאת, בניגוד לדעת האריאנים שכפרו באי-נבראותו של ישו וסברו שהוא אמנם דומה לאב במהותו ובטבעו, אך אינו זהה לו.
לטענתם, ישו נברא ולא היה קיים לפני כן.
האל האב ברא את העולם וגם את הבן.
נזיאנזוס נטל חלק גם במחלוקת נגד האפולינריזם, שמצדדיו טענו כי לישו לא היה אינטלקט אנושי רגיל והלוגוס מילא בו תפקיד זה.
הוא תקף אותם בציטוט המפורסם ש"אשר לא עטה אלוהים, לא יוושע": אם לישו לא היה טבע אנושי שלם ומתפקד, הוא לא יכל לגאול את הטבע החוטא של בני האדם.
גרגיי צ'יקי (בהונגרית: Csiky Gergely, 8 בדצמבר 1842 פנקוטה – 19 בנובמבר 1891 בודפשט) היה מחזאי ומתרגם הונגרי, יליד טרנסילבניה.
היה חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים ומזכיר משנה של האגודה הספרותית אגודת קישפלודי.
לצידם של מיקלוש יושיקה וקארוי קישפלודי היה אחד המחזאים הבולטים בהונגריה במאה ה-19.
גרגיי צ'יקי נולד בכפר פנקוטה, במחוז ארד, אז בהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו חלק מטרנסילבניה ברומניה של היום, כבן של הרופא הראשי של המחוז, יאנוש צ'יקי, ושל אשתו, הלנה לבית ורזאר (Verzár).
מצד אמו היו לו שורשים ארמנים.
כבר בעת לימודיו בגימנסיה בעיר ארד התבלט בכישרונו ובאהבתו לספרות ולשירה.
התעניין במיוחד בספרות ההונגרית ובספרות הקלאסית היוונית והרומית.
בגיל שמונה כתב את השיר הראשון שהקדיש לאמו.