tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוגים שונים של מחלות אף מטופלים באופנים שונים.
מטא-אנליזה שנערכה לאורך יותר משני עשורים ובחנה את הקשר בין השפעת הגנום האנושי על מחלות, קבעה כי ההשפעה הגנטית נמוכה למדי ומסתכמת ב-5% עד 10% ברוב המחלות
סיסטיק פיברוזיס ופנילקטונוריה הן מחלות תורשתיות; בכל תאי גופו של החולה קיים גן פגום בחומר התורשתי, הגורם לייצורו של חלבון פגום.
החלבון גורם לפעולה משובשת של התאים, המביאה (בשתי מחלות אלו) להצטברות הרסנית של חומרים מזיקים בגוף וכתוצאה מכך להרס רקמות (בסיסטיק פיברוזיס – בעיקר בריאות, בפנילקטונוריה – במוח).
כיום עומד מספר המחלות הגנטיות הידועות על כ-4,000; אולם סביר להניח שמחלות רבות שמקורן ואופן הופעתן טרם ידוע הן למעשה גנטיות.
טיפול: רוב המחלות הגנטיות הן חשוכות מרפא, כיוון שהפגם מצוי בכל תאי הגוף, דבר ההופך את תיקונו לכמעט בלתי-אפשרי.
במחלות התורשתיות נכללות גם ההפרעות הגנטיות, מחלות הקשורות לגנים ולכרומוזומים, כגון ההפרעה סינדרום בארס, הקשורה לכרומוזום X.
סרטן הוא למעשה שמן של כמה מחלות שונות; המשותף לכולן: חלוקה מהירה ובלתי-נשלטת של תאים בגוף.
התרבות זאת נגרמת עקב שיבוש במנגנון הביוכימי המפקח על חלוקת התא.
הגורמים לשיבוש זה מגוונים: לעיתים הוא נגרם על ידי מוטציות (ולפיכך מהווה הסרטן לעיתים מחלה תורשתית), לעיתים על ידי חומרים מזיקים החודרים לגוף (כגון אזבסט וניקוטין הקיים בסיגריות) ולעיתים על ידי טפילים, כגון נגיפים מסוימים.
טיפול: עדיין לא קיים טיפול הגורם לתאים סרטניים להפסיק להתחלק.
הטיפולים הקיימים מתמקדים, אם כך, בהרס מוחלט של הרקמה הסרטנית (באמצעות קרינה או תרופות) או בהסרתה (באמצעות ניתוח).
דיזנטריה ושפעת נגרמות על ידי טפילים: חיידק או פרוטיסט (אמבה) בדיזנטריה ונגיף בשפעת.
הטפילים מתרבים בגוף ותוך כדי כך מפרישים רעלנים אשר משבשים בדרכים שונות את פעילותם התקינה של תאים סמוכים.
בדיזנטריה הטפילים מתרבים בעיקר במעי; הנזק לתאים מתבטא בשיבושים בעיכול, בהפרשה מוגברת של מים מהתאים (הגורמת לשלשול) ובכאב.
בשפעת מתרבים הנגיפים בריאות; שם הם גורמים גם כן להפרשה מוגברת של מים מהתאים, דבר המתבטא בשיעול ובקשיי נשימה.
לאחר שהגוף מזהה את הטפילים הזרים הוא מנסה להילחם בהם באמצעות מערכת החיסון.
"לחימה" זו גורמת לעייפות ולעליית חום הגוף.
מסלול מחלה זה (טפילים המפיצים רעלנים) הוא מהנפוצים ביותר.
האופן בו הטפיל מזיק לגוף וגורם לתסמיני המחלה נקרא פתוגניות.
טיפול: רובן המוחלט של התרופות הקיימות כיום מיועדות ללחימה בטפילים.
כמה מהתרופות החשובות ביותר ללחימה בחיידקים מיוצרות באופן טבעי על ידי מיקרואורגניזמים מסוימים; תרופות אלו קרויות אנטיביוטיקה.
הלחימה בנגיפים קשה יותר, כיוון שהם נוהגים לפלוש אל תאי הגוף ולגדול בתוכם; קשה, לפיכך, לגרום לפגיעה בנגיף תוך הימנעות מפגיעה בתא המאחסן אותו.
למרות זאת, קיימות תרופות אנטי-נגיפיות (אנטי-ויראליות) רבות, המתמקדות ברובן בפגיעה ביכולת הנגיף לפלוש אל התא או להתרבות.
חיידקים ונגיפים רבים פיתחו במשך השנים עמידות בפני תרופות, דבר המצריך הרכבה תמידית של תרופות חדשות.
מחלות אלו מתחלקות לשני סוגים: מחלות בהן קיים מחסור בחומרים מסוימים, ומחלות בהן הגוף אינו מסוגל לפרק חומרים מסוימים.
רככת, אנמיה וצפדינה נגרמות מחוסר בחומרים מסוימים בגוף.
ברככת מדובר בוויטמין D, אשר תורם לספיגת סידן בעצמות; בהיעדרו מתרככות העצמות ומתעקמות תחת משקל הגוף.
בסוגים מסוימים של אנמיה החומר החסר הוא ברזל, המהווה מרכיב עיקרי בהמוגלובין, אשר נמצא בכדוריות הדם האדומות ונושא את החמצן בדם; בהיעדר ברזל לא מיוצר מספיק המוגלובין, ולפיכך – כדוריות אדומות; תאי הגוף לא מקבלים מספיק חמצן והחולה חש חולשה כללית.
בצפדינה החומר החסר הוא ויטמין C, התורם לבניית החלבון המבני קולגן; חלבון זה מצוי ברוב רקמות החיבור בגוף: כלי דם, שרירים, שיניים, עצמות ועור; בהיעדרו נהרסות רקמות אלו ומתחילות לדמם ולהתנוון.
טיפול: מחלות מטבוליות של חסר בחומרים בגוף ניתן לרפא בדרך-כלל באופן מהיר על ידי צריכה מוגברת של החומר החסר.
סוכרת ופנילקטונוריה נגרמות עקב הצטברות של תרכובות במקומות שונים בגוף ולעיתים אף בכולו.
מחלות אלו נגרמות כתוצאה ממחסור באנזים או הורמון, ורובן תורשתיות.
בפנילקטונוריה מדובר על חומצת האמינו פנילאלנין.
חומצה זו מצטברת במקומות שונים בגוף ובעיקר במוח, עקב היעדר האנזים פנילאלנין הידרוקסילאז.
בסוכרת מדובר על חד-הסוכר גלוקוז.
במחלה זו מדובר על הורמון האינסולין, אם כי ברוב המקרים הוא נמצא בגוף של חולי סוכרת.
טיפול: מחלות מטבוליות של חסר באנזימים או הורמונים לא ניתן לרפא, מפני שכמעט לא ידועה כיום על דרך לגרום לגוף לייצר אנזימים או הורמונים.
הטיפול מבוסס לרוב על ידי הימנעות מהחומרים אותם הגוף אינו מפרק, או על ידי החדרת האנזים או ההורמון אל הגוף בדרך מלאכותית.
כרסת וטרשת נפוצה הן מחלות חיסון עצמי.
במחלות אלו מזהה בטעות מערכת החיסון של הגוף תאים מסוימים בגוף עצמו כגורמים זרים, בהם יש להילחם.
בכרסת מדובר בתאי המעי; מערכת החיסון תוקפת אותם וגורמת לבעיות חמורות בעיכול ולכאבי בטן.
בטרשת נפוצה מדובר בתאי העצב – הנוירונים; מערכת החיסון תוקפת אותם וגורמת לשיבוש במערכת העצבים, וכתוצאה מכך לקשיים מוטוריים (תנועתיים) ולנכות.
טיפול: מחלות אוטואימוניות הן לרוב חשוכות מרפא, וגם הגורמים להן ברובם אינם ידועים.
אסטרטגיית הטיפול דומה לזו שבמחלות הגנטיות.
חולי טרשת נפוצה, למשל, עוברים טיפולים תרופתיים בעיקר על ידי אינטרפרון, אימונו-מודולטורים (לעיתים במצבים חריפים גם קורטיקוסטרואידים) העשויים להאט את התקדמות המחלה ולהפחית את תדירות ההתלקחויות (ההחמרות) כמו כן טיפולים פיזיותרפיים, המאטים את התנוונות השרירים ומשפרים את היכולת המוטורית.
מחלות פנימיות הן מחלות הנגרמות כתוצאה מגורם פנימי כגון פגם גנטי או שינוי כרוני בגוף, או כתגובה לגורמים חיצוניים, כגון חיידקים, נגיפים, או טפילים אחרים.
גורמים חיצוניים אינם בהכרח יצורים חיים; קרינה ותרכובות שונות (כגון עופרת, ציאניד ושלל רעלים אחרים) מהוות דוגמאות לכך, וכן טראומה גופנית העלולה לגרום לפגיעה שעלולה להתפתח למחלה, כגון זיהום.
מחלות פנימיות מטופלות בעיקר במחלקות ייעודיות למחלות אלה הנקראות מחלקות פנימיות (internal ward).
ההפניה אליה נעשית בתהליך המכונה "טריאז'", כלומר מיון על ידי אדם בעל תפקיד ממיין המכוון את המטופל למחלקה המתאימה.
מאפיין נוסף לפיו ניתן למיין מחלות הוא יכולת ההעברה או ההדבקה שלהן – יכולתן להתפשט בין יצורים שונים.
מחלות גנטיות או מחלות שנגרמות משינויים עצמיים-פנימיים בגוף כמעט לעולם אינן מידבקות; מחלות הנגרמות על ידי אורגניזם זר (או נגיף) מידבקות במרבית המקרים; הדבר תלוי בדרך-כלל במיקומו של מוקד המחלה.
לדוגמה, זיהום נגיפי בדרכי הנשימה הוא בדרך כלל מידבק מאוד, שכן בתהליך הנשימה החולה פולט אוויר מזוהם בנגיפים, היכולים בקלות לחדור לגופם של אנשים אחרים.
מחלות מידבקות יכולות לעבור מיצור ליצור במגע ישיר או דרך גורם שלישי (יצור אחר או מדיום כלשהו).
מחלת האיידס, למשל, עוברת רק במגע ישיר; מחלת המלריה מועברת דרך יתושים; מחלות רבות של מערכת העיכול עוברות דרך מזונות ומקורות מים.
רמת ההדבקה תלויה גם ביכולתו של הטפיל לשרוד מחוץ לגוף; נגיף ה-HIV, למשל, הגורם למחלת האיידס, לא מסוגל לשרוד מחוץ לגוף יותר מכרבע שעה; הסיכוי להדבקה, אם כן, שלא במגע ישיר, הוא מזערי.
מצב נכות כמחלה, גישה מודרנית להגדרת מושג המחלה
במקרים רבים למחלה יש הן ביטוי פיזי-גופני והן ביטוי נפשי.
הגישה הרווחת בעולם המערבי נוטה לצרף לרשימת המחלות גם מצבי נכות מסוימים ולא רק "תהליכי פגיעה בגופו של יצור חי, הגורמת לתפקוד לקוי של הגוף או הנפש." דוגמה למצב נכות כזה הוא הפרעת דחק פוסט טראומתית, או PTSD.
כיום מקובל בקרב רופאים רבים לראות בתסמונת פוסט טראומה מחלה הדורשת טיפול.
בהדרגה הגישה הרואה גם בנכויות מחלות מתפשטת וכיום גם הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות ואפילו השמנת יתר מוכרות בקופות החולים כמחלות הדורשות לעיתים טיפול תרופתי על מנת להקטין את הנזק שהן גורמות, ורופאי המשפחה מונחים לטפל בהם בהתאם.
בעברית משמש המשקל קַטֶלֶת להקניית שמות למחלות נפוצות או ידועות: שחפת, אדמת, צהבת, טרשת, שלבקת, וכן צרעת, שפעת וקדחת (התנועה משתנה עקב העיצור הגרוני בלמ"ד הפועל).
לעיתים השם הלועזי הוא הנפוץ, אך שם עברי קיים לצידו: לייפת כיסייתית הוא שמה העברי של סיסטיק פיברוזיס, למשל; צפדת הוא שמה העברי של טטנוס.
לעיתים משמש המשקל קַטֶלֶת לציון סימפטומים הנגרמים על ידי מספר מחלות, ושאינם מהווים מחלה בפני עצמה: שעלת, נזלת, קרחת.
בהשאלה משמש המשקל קטלת לציון תופעות שליליות המשולות למחלות: סחבת (ביורוקרטיה), ניירת (כמות מסמכים מופרזת), זחלת (הליכה או פעולה איטית מדי), דברת ופטפטת (דיבור מופרז), תרגמת (תרגום קלוקל משפה זרה).
מחירון לוי יצחק הוא מחירון חודשי לכלי תחבורה, אשר נחשב למוסמך בענף הביטוח ושמאות הרכב בישראל.
המחירון מציג את מחירי מרבית דגמי כלי הרכב הנמכרים בארץ, בטבלאות ממוינות לפי שם יצרן, דגם, שנת ייצור, רמת גימור ועוד.
המחירון מספק כלים לשקלול גורמים נוספים המשפיעים על המחיר כגון מספר הבעלויות הקודמות ("יד"), קילומטראז' ואבזור.
המחירון החל להתפרסם בשנת 1974 על ידי שמאי הרכב לוי יצחק, ותחילה כלל מספר מועט של דגמי מכוניות, אלה שהיו מקובלים בשוק הרכב הישראלי.
עם גידול מספר הדגמים המיובאים לישראל, למשל עם התרחבות כניסתם של יצרני הרכב היפנים באמצע שנות ה-80 גדל המחירון בהתאם.
חשיבותו של המחירון גדלה כאשר החל לשמש את הבנקים ואת חברות הביטוח כבסיס להערכת שוויין של מכוניות.
בשנת 1982 הקים לוי יצחק את חברת לוי יצחק – החברה לשמאות וסקרים בע"מ, המפרסמת את המחירון.
בנוסף להכנסה ממכירת המחירון, לחברה הכנסה ממודעות המתפרסמות במחירון.
בשנת 2020 הושקה אפליקציית מובייל לעיון בנתוני המחירון.
מחירון לוי יצחק מקובל כל כך לשימוש שיש שטענו כי הוא מהווה מונופול.
בשנת 2021 קמה למחירון תחרות ממשרד התחבורה, שהשיק את "מחירון העם" - מחירון המבוסס על דיווחי הציבור בעסקאות מכירת רכב.
לוי יצחק התנגד לצעד זה.
מְחִית (פִּירֶה, מצרפתית: Purée) היא מאכל המתקבל ממעיכת ירקות מבושלים או פירות.
המחית הנפוצה בישראל היא מחית תפוחי אדמה, המוגשת לרוב כתוספת למנה בשרית; מנה פופולרית היא שניצל עם מחית תפוחי אדמה.
מחית תפוחי אדמה משמשת גם למילוי בורקס ובלינצ'ס.
מחיות מירקות אחרים, כגון בטטה, אפונה, תרד ובזיליקום, מוגשות כשלעצמן או כתוספת למאכלים אחרים.
להכנת מחית מבשלים את הירק במים, לרוב מומלחים, ולאחר מכן מועכים אותו באמצעות ממחה חשמלי, ממעך או באמצעות מזלג.
ייתכנו דרגות מעיכה שונות, אולם הטעם משתפר כאשר המחית אינה גושית מדי או נוזלית מדי.
לשיפור הטעם יש המוסיפים בעת הבישול או המעיכה תבלינים כגון פלפל שחור, מוצרי חלב כגון חלב, גבינות, חמאה, שמנת או שמן צמחי.
קיימות גם מחיות פרי, כגון ערמונים, בננות, אגסים או מנגו, המשמשות חומר גלם לקינוחים שונים.
מאכל מפירות שרוסקו נקרא רסק, למשל "רסק תפוחי עץ" או "רסק עגבניות".
מחיות ירק, פרי ובשר משמשות כמזון תינוקות החל מגיל חצי שנה לערך, כאשר התינוק עובר בהדרגה ממזון נוזלי בלבד (חלב אם, או תרכובת מזון לתינוקות) למזון מוצק.
ניתן להכינן בבית, או לרכשן ארוזות בצנצנות המותאמות בתכולתן ובנפח המזון שבהן לשלבי התפתחות שונים של התינוק.
במטבח הפרסי מרק "גושטה-קובידה" ("בשר דפוק") מוגש כשלצידו מחית בשר וירקות שבושלו בו.
סקורדליה היא סוג של מחית במטבח היווני.
מחכים לברברים היא נובלה מאת הסופר הדרום אפריקאי, ג'ון מקסוול קוטזי זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2003. הנובלה פורסמה בשנת 1980 והיא נחשבת לאחד הספרים הטובים של קוטזי.
היא נבחרה על ידי הוצאת ספרי פינגווין להכלל ב"ספרים הגדולים של המאה ה-20".
שמה של הנובלה לקוח משיר של המשורר היווני קונסטנדינוס קוואפיס.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1984 בהוצאת עם עובד, בתרגומו של יהושע קנז.
הסיפור מתרחש ביישוב השוכן בפאתי ממלכה ששמה אינו ידוע.
שופט היישוב הוא המספר והדמות העיקרית.
חייו השלווים למדי בספַר מתערערים עם בואו ליישוב של כוח מיוחד של הממלכה בפיקודו של קולונל ג'ול המרושע.
ישנן שמועות לפיהן הברברים מתכננים מתקפה על הממלכה.
מסיבה זו קולונל ג'ול ואנשים מקיימים משלחת לחבל הארץ מעבר לגבולות הממלכה.
הם אוסרים כמה "ברברים", מביאים אותם ליישוב, מענים אותם, הורגים כמה מהם, והולכים לעיר הבירה כדי להכין תוכנית מתקפה גדולה יותר כנגד הברברים.
בינתיים, מתחילים להתרקם יחסים בין השופט לבין "נערה ברברית" אשר הושארה מאחור על ידי החיילים המענים, כשהפכו אותה לנכה ועיוורת.
בסופו של דבר, השופט מחליט לקחת אותה בחזרה אל אנשיה שלה.
לאחר מסע הרה סכנות באדמות השוממות, הוא חוזר לכפרו.
זמן קצר לאחר מכן, כוחות הממלכה חוזרים ומתחילות צרותיו של השופט עצמו.
הספר עובד לסרט קולנוע בשנת 2019 בבימויו של הבמאי הקולומביאני סירו גרה.
המלחין האמריקאי פיליפ גלאס כתב אופרה באותו שם, המבוססת על הספר, שהוצגה לראשונה בארפורט, גרמניה בספטמבר 2005.
מחית תפוחי אדמה המוכרת גם בשם פירה (מצרפתית: Purée, מחית) היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להגשת תפוחי אדמה ומקובלת כתוספת למנות עשירות בחלבון כמו שניצל.
מחית תפוחי אדמה מופקת ממעיכת תפוחי אדמה מבושלים בלי קליפתם.
לעיתים מוספים למחית תפוחי אדמה מרכיבים אחרים, כמו חלב, שמנת, חמאה, שמן צמחי, בצל מטוגן, שום, גבינה, קוביות קותל חזיר או שמנת חמוצה.
באחת מגרסאות המטבח הצרפתי למאכל, מוסף חלמון לתערובת, והיא מועברת דרך כף מיוחדת בעלת חורים, אשר יוצרת מעין "סרטים".
בנוסף להגשת מחית תפוחי אדמה כמנה בפני עצמה, היא משמשת גם כחומר גלם למאכלים אחרים.
בישראל יש המכינים לביבות ממחית (בשונה מלביבות המוכנות מתפוח אדמה טרי מגורר).
בסיס הניוקי האיטלקיים הוא מחית תפוחי אדמה.
במטבח האוסטרי והבווארי מקובל ממרח המכונה "גבינת תפוחי אדמה" , העשוי ממחית תפוחי אדמה, בצל הגינה מרוכך ושמנת חמוצה המעובדים לכדי ממרח.
למאכל זה מוסיפים לעיתים אורגנו, כמון, בצל, עירית, פטרוזיליה וכדומה.
הברכה על אכילת מחית תפוחי אדמה
בשו"ע מבואר שברכת פירות שהתרסקו אינה משתנית, כיוון שרושם הפרי המקורי ניכר, ולכן המשנה ברורה פסק שהברכה על אכילת פירה היא בורא פרי האדמה וכן הוא המנהג.
אך הרב בן-ציון אבא-שאול פסק כשהוא נסמך על דיוק בדברי הרמב"ם שרק כשמעך את הפרי ביד מברך את ברכתו המקורית, אך פרי שנמעך לחלוטין בכלי נחשב שצורתו נשתנתה ולכן יש לברך על אכילתו שהכל נהיה בדברו.
לגבי מחית או חטיף פרינגלס שנעשה מאבקת תפוחי אדמה (אינסטנט), דעת הרב עובדיה יוסף והרב ניסים קרליץ שכיון שבזמן היותו אבקה בטלו ממנו טעם ומראה של תפוח אדמה, אז אף כשחוזר וניכר עדיין נחשב כדבר חדש ואינו חוזר למצבו הראשון וברכתו שהכל נהיה בדברו.
לעומת זאת, דעת הרב שלמה זלמן אוירבך ובעל ספר וזאת הברכה שברכתו בורא פרי האדמה, כיוון שניכר כעת שהוא עשוי מתפוחי אדמה.
מחכים לגודיק הוא סרט תיעודי מוזיקלי, המגולל את סיפור עלייתו ונפילתו של המפיק והאמרגן גיורא גודיק, הנחשב "מלך מחזות הזמר בישראל".
סרטו של ארי דוידוביץ' מביא את סיפורו הטרגי של גודיק על רקע סיפורה של התקופה בתרבות הישראלית ושל ז'אנר המחזמר הישראלי.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, במסגרת תחרות וולג'ין לקולנוע ישראלי, ב-10 ביולי 2007 ושודר בבכורה טלוויזיונית בערוץ 2, במסגרת הרצועה "הסיפור האמיתי" ב-25 במאי 2009.
הסרט עוקב אחר חייו של גודיק מראשית דרכו בוורשה, שם נולד ב־1921 למשפחה של אנשי תיאטרון.
גודיק שירת בצבא אנדרס כקצין תותחנים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה פגש את אשתו אמה, יהודייה ששרדה את המלחמה.
לדברי אמה גודיק הקדים בתעודות את תאריך לידתו בשלוש שנים כדי שלא יוודע שהם בני אותו גיל, שכן זה לא היה מקובל אז.
ב־1948 בני הזוג עלו לארץ, עקב רצונו של גודיק לתרום לישראל ולהילחם בצבאה.
הוא גויס לחיל התותחנים ושירת שם עד שהשתחרר ב־1955 בדרגת רב-סרן.
בכספים שחסך הוא הקים משרד אמרגנות והפקה קטן ברחוב שיינקין בתל אביב, והוא עבד שם עם אשתו, ובהמשך עם עורך דינו הנאמן אלכס ז"ק.
הסרט עוקב אחר הקריירה של גודיק, שבשלב מוקדם שלה החליט, למרות חוסר ניסיונו, להביא ארצה אמנים גדולים מחוץ לארץ.
הסרט מגולל את סיפור הבאתם לארץ של כמה מהאמנים הבולטים מבין אלו שגודיק הביא לארץ, מרלן דיטריך, לואי אמסטרונג וקליף ריצ'רד.
דרך דברי המרואיינים בסרט, נשקפת ההתנהלות הנועזת וההרפתקנית של גודיק.
בהמשך, החליט גודיק להמר ולייבא לתל אביב מארצות הברית את ז'אנר מחזות הזמר הפופולריים, שהיה אז בלתי ידוע בארץ, שהתאפיינה עד אז בתרבות תאטרונית צנועה יחסית, כלומר בהיעדר מחזות זמר גרנדיוזיים ונוצצים.
לצורך זה הוא גייס לשורותיו כשחקנים את שלמה בר-שביט ואת יוסי בנאי, ובהמשך את רבקה רז, ליאור ייני, יהורם גאון, מני פאר, תיקי דיין, ואחרים.
הוא גייס כמתרגמים, ובהמשך ככותבים ואנשי תיאטרון, את יורם קניוק, דן אלמגור, יואל זילברג, עמוס אטינגר וחיים חפר.
כל אלו (פרט לבנאי) מרואיינים בסרט ותורמים לו את יכולתם כמספרים מוכשרים.
הסרט מתאר שלב נוסף בעלייתה של הקריירה של גודיק, כאשר ב־1964 הוא הקים תיאטרון על שמו, "תיאטרון ג.ג", באולמות קולנוע אלהמברה ביפו.
בשיאו, התקיימו באלהמברה כמה הצגות גדולות במקביל, מול קהל של מאות ואף אלפי צופים.
הסרט מתאר את סגנון חייו הראוותני של גודיק – בעיקר במונחי הזמנים ההם בישראל, טרום מלחמת ששת הימים.
הסרט מראה את ההצלחה הגדולה שזכה לה גודיק בכמה ממחזות הזמר שהוא העתיק מברודוויי לארץ, כמו "גבירתי הנאווה" שרבקה רז הפכה בו לכוכבת גדולה.
מחזמר נוסף שהעבודה עליו והתגובות שקיבל, וכן קטעים ממנו, מובאים בסרט, הוא "כנר על הגג".
בסרט מספר דן אלמגור כיצד הפך המחזמר את בומבה צור, שמואל רודנסקי וחיים טופול לכוכבים.
כמו כן מתוארת קפדנותו של גודיק, והכבוד שרחשו לו השחקנים ואנשי התיאטרון.
רנן שור, ששיחק כילד במחזמר ""המלך ואני" שהועלה בתיאטרון, מספר כיצד הכריח גודיק את כל השחקנים ואנשי הבמה לבצע מחדש את כל המחזה מייד לאחר שהסתיים והקהל הלך, לאחר שלא היה מרוצה מהאופן בו הוצג המחזה באותו ערב.
שלב נוסף בהתפתחות הקריירה של גודיק מוצג בסרט, עם החלטתו להפיק מחזמר עברי שנכתב ונוצר בישראל.
ב־1966 גודיק לקח את המחזה "קזבלן" שנכתב והועלה ב־1954, יזם והפיק את הפיכתו למחזמר.
על המלאכה הופקדו יגאל מוסינזון, מחבר המחזה, ויואל זילברג, שגם ביים.
דן אלמגור, חיים חפר ועמוס אטינגר כתבו למחזה שירים, שהולחנו על ידי דובי זלצר, וביניהם "כל הכבוד".
בסרט מוחזר יהורם גאון לאולמות אלהמברה, שעמדו ריקים בזמן צילומי הסרט (בהמשך הפך אלהמברה לבניין של הסיינטולוגיה בישראל).
המחזמר הפך להצלחה אדירה והוצג 606 פעמים באולם בן 1,200 מקומות בתיאטרון של גודיק.
בסרט מובאים דבריו של שלמה בר שביט, ששיחק את "גולאש" האשכנזי המתחרה בקזבלן.
בר שביט מספר כיצד התקבל בשריקות בוז וזעם בכל מקום, ובהופעה אחת ברמלה אף היה צריך לחלץ אותו מהקהל הזועם בתום ההצגה.
מכאן, לאחר תיאור עלייתו של גודיק לגדולה, פונה הסרט לתאר את נפילתו.
על אף הצלחות ענק של תיאטרון גודיק, שנודעו בערבי הבכורה הנוצצים והכוכבים שעלו לתודעה הציבורית בין־לילה, הגיעו הכישלונות הגדולים, שגררו את גודיק להתרסקות כלכלית.
כאמור, מלכתחילה מתוארת בסרט התנהלותו ההרפתקנית של גודיק, שגרמה לו מתחילת הקריירה להפסיד מדי פעם סכומי עתק, כאשר המחזות שהעלה לא הצליחו.
בשלב מסוים, אולי גם בגלל הטלוויזיה שהחלה לפעול בארץ, הגיעו פחות צופים למחזות שהפיק גודיק, וחובותיו תפחו.
בסרט מתואר הכישלון של "דון קישוט איש למאנשה", וכן של המחזמר "לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מן הבוץ".
גודיק ניסה לבנות ככוכבת את תיקי דיין – שלדבריה בסרט הייתה "עדיין ילדה".
מני פאר מספר בסרט כיצד באמצע עבודה על מחזמר בשם "יום האבא", ההפקה נקלעה לקשיים, וגודיק נאלץ לביים בעצמו את המחזה, שהיה לכישלון.
עוד הסתבכות שמתוארת בסרט הייתה לגודיק עם דן אלמגור, שתבע בסכום כסף גדול את גודיק וכן את אטינגר ומוסינזון, כיוון שעשו במחזמר "קזבלן" שימוש בשירים שכתב אלמגור, בלי לשלם לו ובלי לתת לו קרדיט.
המשפט, שהתנהל תקופה ארוכה, סוקר בהרחבה בכלי התקשורת, והיה מהראשונים בארץ בנושא של זכויות יוצרים.
אלמגור זכה בסופו של דבר בתביעה, ולדבריו לא הייתה עוינות בינו ובין גודיק.
כראיה, אלמגור מספר שגודיק פנה אליו ורצה לעבוד איתו על מחזה חדש, וקבע להיפגש איתו למחרת ולהתחיל לעבוד על הפרויקט.
אלא שלמחרת נעלם גודיק, והתברר שנמלט במפתיע לגרמניה.
כמה ימים אחריו ברחה גם רעייתו אמה לשם.
הם נאלצו להשאיר את שני ילדיהם בארץ – אדית, הבכורה, הייתה כבר נשואה, וזאב עמד בפני גיוס.
שניהם מופיעים בסרט, לצד אמה שמרואיינת בהרחבה ומביאה את הסיפור מנקודת מבטה האמפתית.
גם שאר הדוברים בסרט מפגינים אמפתיה לגודיק.
בסרט אמה מתארת כיצד היא וגודיק עבדו מבוקר עד לילה במכירת נקניקיות ל"עבריינים וזונות" באזור מפוקפק של פרנקפורט, סמוך לתחנת הרכבת.
לדבריה, וכן לדברי עדויות נוספות בסרט, גודיק והיא התכוונו לחסוף כסף ולחזור לארץ להשיב את חובותיהם.
גודיק היה בארץ לראשונה מאז בריחתו, כאשר התגלה אצלו סרטן מתקדם בקיבה, ותוך כמה הוא נפטר.
אמה רעייתו לא יכלה להגיע לארץ להלווייתו, שכן גם היא הייתה מוגדרת כעבריינית נמלטת.
הסרט כולל קטעי ארכיון ושירים מתוך מחזות הזמר שהעלה גודיק – בהם "קזבלן", "גבירתי הנאווה", "איי לייק מייק", "המלך ואני" ו-"כנר על הגג".
הסרט מפנה זרקור גם אל בני משפחתו של גודיק – אלמנתו אמה ושני ילדיו, אידית וזאב, המשחזרים את רגעי האימה ערב בריחתו הפתאומית מן הארץ.
בסרט משתתפים אנשי במה אשר זכו לפרסום בזכות הפקותיו של גודיק, בהם יהורם גאון, תיקי דיין ויפה ירקוני.
לדברי ארי דוידוביץ', במאי הסרט, תרומתו הרבה של גודיק לתרבות הישראלית נשכחה, בין השאר בשל הדימוי שנוצר לו של עבריין נמלט.
לדברי דוידוביץ', היה עליו לרכוש את אמון אשתו של גודיק ובניו כדי לשכנעם להשתתף בסרט.
סיבה נוספת לשיכחה של גודיק, היא לדברי דוידוביץ' נטייתה של הציונות להתרכז בעשייה ובהווה ולא להנציח את ההיסטוריה התרבותית שלה ואת התורמים לתרבות, כפי שקרה גם עם גיבורת סירטו התעודי "ציפור בחדר", תרצה אתר.
מַחְלָבָה היא מתקן לעיבוד חלב בעלי חיים לצריכה אנושית.
החלב מופק בעיקר מעזים או פרות (למעשה, חלב, ללא ציון מיוחד, הוא בדרך-כלל חלב פרה), אבל גם מתאו, יאק הבית, כבשים, סוסות או נאקות.
במחלבות מופקים ומיוצרים מוצרי חלב כמו חמאה, חובצה וגבינה.
מחלבות ביתיות היו קיימות בחברה האנושית עם המעבר לחברה חקלאית.
בדרך כלל, תוצרי המחלבה היו מיועדים לצריכה מקומית והחיות שימשו למספר מטרות (עבודה בשדה, ייצור חלב, שימוש בבשר ובעור).
החליבה הייתה ידנית וגודל העדר היה קטן מספיק, כך שכולו יוכל להיחלב במהלך שעה אחת, בדרך כלל כ-10 פרות על כל אדם שיחלוב אותן.
עם תהליך התיעוש, עבר גם תהליך החליבה וגם תהליכי הייצור מיכון וצמיחה.
המחלבות הפכו למרכזים אזוריים (ולעיתים על-אזוריים).
גודלן של מחלבות יכול לנוע בין מספר מועסקים מצומצם ("מחלבת בוטיק") למפעלי ענק כדוגמת מחלבות חברת "תנובה".
גודל המפעל קשור גם לרמת המיכון.
בעוד שמחלבות קטנות רבות מייצרות מוצרי חלב וחלב בעבודת יד (או כזו המשולבת בשימוש במכונות); ייצור מוצרי החלב במחלבות תעשייתיות גדולות מותנה בשימוש במכונות.
לכן המחלבה היא מתקן נפרד מהרפת או הדיר שבהם נחלב החלב.
בישראל שולטות בענף החלב ומוצריו שלש מחלבות גדולות: תנובה, שטראוס וטרה.
ענף המחלבות אינו תחרותי: השוק מאוד מפוקח וקטן, מאופיין בריכוזיות גבוהה ביותר, ובהתבדלות בין החברות לגבי סוג המוצרים בהם כל אחת מתמחה.
על פי ממצאי דו"ח חברת הייעוץ שייעצה לוועדת המזון, נתח השוק של שלושת השחקנים הגדולים בענף המחלבות עומד על 90%.
שלוש היצרניות הגדולות קולטות כ-96% מהחלב הגולמי:
תנובה לבדה עם מספר מחלבות מתועשות בבעלותה (מחלבת תל יוסף, מחלבת רחובות, מחלבת טנא נגה, מחלבת אילון תבור) קולטת כ-75% מהחלב הגולמי.
מעבר להיותה מונופסון בתחום החלב הגולמי, תנובה היא מונופול מוכרז ב"חלב ומוצריו" בין היתר בגבינות קשות, ומרבית המוצרים המפוקחים - לבן, שמנת, יוגורט לבן וחלב ניגר.
בנוסף, תנובה היא המחלבה היחידה שבבעלותה מפעל ליבוש חלב.
יבוש חלב מאפשר להעביר כמויות חלב המיוצר בחורף לצריכה בקיץ וכך להתאים את ההיצע (שמשתנה עונתית) לביקוש בתחום החלב.
הבלעדיות של תנובה ביבוש חלב יוצר בה תלות של כלל משק החלב.
שטראוס - עם מספר מחלבות מתועשות (מחלבה ראשית באזור תעשייה בר-לב מחלבת יטבתה - בבעלות חלקית (50%)) היא מונופול מוכרז בתחום מעדני החלב ואינה מייצרת את מרבית המוצרים המפוקחים.
טרה (בבעלותה גם מחלבות "משק צוריאל"), במתכונתה הנוכחית על קווי המוצרים שהיא מציעה, היא חדשה יחסית בתחום והיא בבעלות החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
מחכים לגודו (En attendant Godot) הוא מחזה מאת המחזאי האירי סמואל בקט.
המחזה נכתב בצרפתית והוצג לראשונה בפריז, ב-5 בינואר 1953. "מחכים לגודו" נחשב לנקודת מפנה בדרמה המערבית המודרנית ונחשב לאחד המחזות המכוננים של תיאטרון האבסורד.
עלילת המחזה מתמקדת בשני אנשים, ולדימיר ("דידי") ואסטרגון ("גוגו"), הממתינים לבואו של אדם מסתורי בשם גודו ומשוחחים כדי להעביר את הזמן, אך תקוותם הולכת ואוזלת בעוד גודו לא מגיע.
מחכים לגודו נכתב בצרפתית, בפריז, בין השנים 1947 ו-1949. הגרסה הצרפתית ראתה אור בשנת 1952, והבכורה הועלתה בינואר 1953. בפריז הועלתה ההצגה יותר משלוש מאות פעם.
הגרסה האנגלית, שתורגמה על ידי בקט עצמו, הועלתה בלונדון ב-1954. הצגת הבכורה בארצות הברית התקיימה בפלורידה באפריל 1956. לניו יורק הגיעה ההצגה ב-19 באפריל 1956. מאז עלתה ההצגה בעשרות שפות ומדינות, ובכל סוגי התיאטראות.
הצגות הבכורה בפריז, בלונדון, בפלורידה ובניו יורק זכו לתגובות שונות.
ההפקה הפריזאית הוכתרה על ידי המבקרים כפריצת דרך.
הבכורה בלונדון זכתה לתגובות צוננות יותר ושמרניות.
גם במיאמי, פלורידה, היו התגובות בלתי מחמיאות.
בניו יורק, לעומת זאת, קיבלו הקהל והמבקרים את ההצגה בחום.
ב-1955 הוצג לראשונה בתיאטרון זירה בשם "אנו מחכים למראל" בתרגומו ובימויו של מיכאל אלמז.שחקנים: יהודה פוקס,נתן פרמינגר, אליעזר יונג, עדנה שביט.
ב-1968 הוצגה בתיאטרון הבימה בבימויו של יוסי יזרעאלי ובתרגומו של משה שמיר.
שחקנים: שמעון לב ארי,נסים עזיקרי,דוד ברוך,אילן תורן,יעל אופיר.
ב-1975 שודרה גרסה טלווזיונית בהשתתפות שמעון לב ארי, אלי כהן, ז'ק כהן, ירמי קפלן.
ב-1980 הועלתה ההצגה בבימויה של עדנה שביט בהשתתפות: שמעון לב ארי, אלי כהן, נסים זוהר, אברהם פלטה, נועם קדם/דורית לב ארי.
ב-1984 הוצג בתיאטרון חיפה בתרגום של אנטון שמאס ובבימוי של אילן רונן.
שחקנים: מכרם חורי, יוסוף אבו ורדה,אילן תורן, דורון תבורי
ב-2002 הוצג בתיאטרון הבימה בגרסה בתרגומו של יוסף אל-דרור ובבימויו של אילן רונן.
שחקנים: רמי הויברגר, דב נבון, שלמה בראבא, אייל נחמיאס.
ב-2015 הוצג בתיאטרון היידיש בתרגומו ובימויו של יהושע סובול.
ב-2018 הועלתה בהתיאטרון הערבי-עברי ביפו גרסה מחודשת לפי זו שהוצגה ב-1985 בתיאטרון חיפה, שוב בתרגום אנטון שמאס ובבימויו של אילן רונן.
שחקנים: מוראד חסן, רסאן אשקר, מנשה נוי, דורון תבורי, עדי בר.
נכון לשנת 2025 הצגה עדיין מועלית בתיאטרון.
בעונת 2025-2026 של תיאטרון החאן מועלית ההצגה בנוסח העברי של יוסף אל-דרור בבימויו של אודי בן משה.
שחקנים: יוסי עיני, ניר רון, איתי שור, ארז שפריר, איתן גולדשטיין, אייל פדן ואיתמר קובה גרוסמן.
אסטראגון (גוגו) וולדימיר (דידי) נפגשים כמדי יום לחכות לגודו, בדרך על יד העץ.
שניהם מתעסקים בחפצי לבוש (גוגו בנעליו, דידי בכובעו), גוגו ישן וחולם אבל דידי מסרב להאזין לסיפור החלום, הם מדברים על נושאים שונים: פרידה, התאבדות, ירקות, דת, בעיית ההשתנה של דידי, וגודו.
לבמה נכנסים פודזו והעבד לאקי.
לאקי קשור בחבל ונושא את חפציו של פודזו.
פודזו הוא הבעלים של האדמות בסביבה, והוא מציג את עצמו לפני גוגו ודידי, ודן איתם במכירת העבד, שהיה מורהו.
לאקי בוכה אבל לא מוכן לקבל ממחטה מגוגו, ובועט בו.
על פי פקודה, לאקי רוקד וחושב בקול, ופודזו ולאקי יוצאים.
לבמה נכנס נער, רועה עיזים, המודיע לדידי שגודו דחה את הפגישה למחר.
דידי שואל אותו על אחיו, רועה כבשים.
גוגו משאיר את נעליו באמצע הדרך.
דידי וגוגו מסכימים ללכת, אבל לא זזים.
למחרת: העץ מלבלב עם חמישה עלים.
דידי וגוגו מעבירים את הזמן בשיחה.
דידי מוצא וחובש את כובעו של גוגו, גוגו מוצא נעליים ונועל אותן.
פודזו - עיוור הפעם - ולאקי - אילם הפעם - נכנסים לבמה, ונופלים.
גוגו ודידי מתלבטים אם לעזור להם, נופלים גם הם, ולבסוף עוזרים לפודזו לקום.
פודזו מדרבן את לאקי לצאת החוצה.
דידי נושא נאום על מצבו המעיק.
הנער מאתמול מביא את אותה ההודעה, ודידי חוקר אותו על גודו.
דידי וגוגו מחליטים ללכת, אבל לא זזים.
כנהוג במחזות של זרם האבסורד, התפאורה מינימליסטית, כמו ברוב מחזותיו של בקט.
ישנה דרך, ישנו עץ ערום.
ביום השני, לעץ נוספים חמישה עלים.
דידי וגוגו לבושים כנוודים, גוגו מתעסק בנעליו ודידי בכובעו.
פודזו נושא שוט וחבל שאל קצהו קשור לאקי, נושא החפצים, ביניהם שרפרף.
הנוודים מבצעים מדי פעם פעולות אוטומטיות, כמו התעמלות, בלי קשר לטקסט שהם אומרים.
פודזו משתמש בלאקי כבמכונה רובוטית.
למחזה שתי מערכות, שאינן מתקדמות, כמו בסגנון המסורתי, מסיבוך להתרה.
המערכות חוזרות על עצמן בהבדלים קלים (העץ מצמיח עלים, פודזו מתעוור, לאקי הופך אילם), ובעיקרן הן מעגליות (מתחילות כשהנוודים נמצאים על הבמה, ומסתיימות כשהם על הבמה, ללא שינוי משמעותי).
המערכות מסתיימות ללא שינוי אצל הנוודים הפסיביים, ואילו אצל פודזו ולאקי יש שינוי לרעה.
אסטראגון (גוגו) - החייתי יותר מבין הנוודים, חומרי יותר.
גוגו מקבל את העולם שבו הוא נמצא ביתר קלות מדידי.
הוא מתורבת, סרקסטי, חופשי מאשליות אך פיוטי ורגשני.
"אסטראגון" בצרפתית פירושו לענה מרה, טעם ארצי המתאים לגוגו.
הוא גם זה הרוצה תמיד ללכת (go-go).
ולדימיר (דידי) - הרציונלי והרוחני יותר.
הוא מילולי, מעוניין להציג דימוי שלו כלפי העולם, ורגיש יותר כלפי מצוקתו של לאקי.
הוא יותר "מחכה לגודו" מאשר גוגו, הרוצה יותר ללכת מהמקום.
דידי מתקשה לקבל את קיומו של האי-רציונלי, כמו חלומו של גוגו.
הוא מאמין שגודו יכול להושיע אותו, מבחוץ.
במקביל, הוא גם חושש שאמונה זו היא לא רציונלית ושקרית.
"ולדימיר" מרמז לולדימיר הגדול שהמיר את דתו לנצרות לפני מותו, והפך לקדוש.
די-די (dis-dis) בצרפתית פירושו "אמור אמור", המתאים לדידי הדברן.
דידי מזכיר את אמרתו של אוגוסטינוס הקדוש (עמ' 15 לערך): "אל תאבד תקוותכם, אחד הגנבים ניצל; אל יגבה לבבכם, אחד הגנבים נידון לשאול תחתיות", משפט המבטא את שרירותיות המשפט האלוהי, היות ששני הגנבים / הרשעים הם זהים אך נידונו לגורל שונה.
פודזו - התגלמות הכוח, מתעשר חדש, המנסה לעשות בעיקר רושם, ולהציג את עצמו בפני הנוודים.
אחד השינויים המרכזיים בו בין המערכות הוא התייחסותו לזמן, כאשר במערכה הראשונה הוא מתייחס אליו ברצינות ובמערכה השנייה הוא לועג לו, כעיוור.
"פודזו" באיטלקית פירושו באר, הקשורה לנפט ולניצול האדמה.
לאקי - עבדו של פודזו המקביל במעמדו החברתי לרובוט אוטומטי.
בנאום מבולבל שהוא נושא כאשר הוא "חושב", הוא לועג לדרכי הביטוי המדעיות, ומטיף מוסר נבואי בשפה עקיפה.
הנער - כרועה עיזים, שלו אח הרועה כבשים, שרק בו מתעלל גודו.
כדמות, מעיד הנער השליח על גודו עצמו ועל שרירותיות הלב שלו, כאשר הוא בוחר להכות את אחיו (רועה הכבשים) ולא את הנער השליח (רועה העיזים).
גודו - גודו אינו מופיע על הבמה במחזה, וגם קולו אינו נשמע.
שמו מורכב מהמילה האנגלית לאלוהים (God) ומהסיומת הצרפתית Ot המעידה על חיבה ("אלוהים שלי").
הוא מוצג כדמות שרירותית, הקובעת פגישות ודוחה אותן בהנף אחד, בלי להתייחס לפגיעה באנשים הממתינים.
גודו לעולם לא מופיע, כך נרמז מעצם מעגליותו של המחזה.
כאמור, המבקרים בכל מדינה הגיבו באופן שונה כלפי הצגות הבכורה של מחכים לגודו.
בפריז: "סופר חדש, ראוי לשמו...
מחזהו של סמואל בקט "מחכים לגודו"...
הוא מחזה שידובר בו עוד זמן רב." (סילבן זגל)
בלונדון: "המחזה עוסק בשני נוודים...
הוא מתרחש במקום שנראה כמזבלה העירונית...
הם פולטים גיבובי מילים זה אל זה ואל שני מטורפים "סימבוליים" במשך כמה שעות, כשהדיאלוג שלהם מתובל בהערות כגון: "למה אנו מחכים?", "שום דבר אינו קורה", ו"בוא נתלה את עצמנו".
האחרונה הייתה הצעה טובה, שנזנחה, למרבה הצער." (מאריה מאן)
ניו יורק: "בין אם מדובר בנוודים שורצי כינים...
אחוות האדם בעבודה, באמנות, או פשוט בהמתנה, בפעולה הבלתי רכושנית לחלוטין של המתנה...
היא ערך כה יסודי, שהוא מעניק לחיים הדרת כבוד וסיפוק מספיקים." (לואיס זוקופסקי )
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורווסט אנד (2024)פרס אוליבייה2025ההפקה המחודשת הטובה ביותר"מחכים לגודו"השחקן הטוב ביותר בתפקיד משניטום אדן
"צפייה לגודו", אוניברסיטת תל אביב - החוג לאמנות התיאטרון (תרגום: עדנה שביט).
ספרי תרשיש, ירושלים, 1968 (תרגום: משה שמיר).
הוצאת המרכז ישראלי לדרמה, תל אביב, 1970 (תרגום: משה שמיר).
הוצאת אדם, סדרת התיאטרון, תל אביב, 1985 (תרגום: מולי מלצר).
הוצאת מודן, מושב בן-שמן, 2003 (תרגום: מולי מלצר).
תרגום בכתובים - "עד שיבוא גודו", תל אביב, 1960 (תרגום: ח.
תרגום בכתובים - תיאטרון עירוני חיפה, חיפה (תרגום: אנטון שמאס).
תרגום בכתובים - תיאטרון הבימה, תל אביב, 2002 (תרגום: יוסף אל-דרור).
מחכים לגודו בתיאטרון יפו העלאה מחודשת של ההצגה בבימויו של אילן רונן
מחכים לְמָשיח הוא אלבום הסולו החמישי של הזמר-יוצר הישראלי שלום חנוך.
הופיע בשנת 1985 בחברת CBS ישראל.
האלבום זכה להצלחה אדירה, תוך חצי שנה מיום יציאתו זכה באלבום זהב, והוא נחשב עד היום לאלבומו המצליח ביותר של חנוך עם מכירות של מעל ל-70 אלף עותקים.
לאחר צאת האלבום, החליט חנוך לערוך ארבע הופעות גדולות.
הופעות אלו, שזכו להצלחה גדולה, הכניסו אותו לזרם המרכזי בארץ, ביססו את מעמדו ככוכב רוק והפכו את שיר הנושא, אשר עסק במשבר מניות הבנקים באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, ללהיט.
ביולי 2025 יצא "מחכים למשיח" במאסטרינג מחודש בשירותי הסטרימינג, וחנוך יצא בסדרת הופעות לרגל 40 שנה לאלבום המצליח.
לאחר חוסר ההצלחה של אלבומו הקודם "על פני האדמה", שב חנוך להקליט ביחד עם משה לוי, אך הפעם תחת צמצום תקציבי של חברת התקליטים סי בי אס.
המפיקה אתי אנטה עזרה להפיק כלכלית את האלבום בקושי רב ובדרכים לא מקובלות, כגון הקלטה באולפן שלא הסתיימה בנייתו.
בתחילה הוקלטו השירים "זה לא נוח" ו"אין מחלוקת" באולפני "קולינור" ותוכננו לצאת כסינגלים, אך תוך זמן קצר כתב חנוך את השירים "מחכים למשיח", "לא עוצר באדום" ו"לצאת מהלחץ" שהיוו את הבסיס לאלבום.
בשל המחסור הכספי, מרבית השירים הוקלטו באולפני "סינטרון", שהיה תוך כדי בנייתו, ולכן תעריפו היה זול יחסית.
למיקס של האלבום הובא לארץ טכנאי מיקסים אנגלי בשם ג'ון מקסוויט.
מילות השירים חוברו בהשראת המצב החברתי-פוליטי שנוצר בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ומשבר מניות הבנקים של אמצע שנות ה-80. בריאיון ליוסי חרסונסקי ב"מעריב לנוער" באוקטובר 1985 אמר חנוך:
סגנונו המוזיקלי של האלבום מגוון וקיימים בו כמה שירים רומנטיים שקטים ("Déja vu", "קרן שמש מאוחרת") לצד שירים רועשים וקצביים יותר ("מחכים למשיח" (שיר הנושא, ממנו לקוח הביטוי "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם"), "לא עוצר באדום").
הסגנון המוזיקלי מתאפיין בסאונד של מכונות תופים וסינתיסייזרים והוא מכוון להיות מסחרי כמו שמעיד משה לוי "הצלחתי לשכנע אותו (את חנוך) ללכת על קו יותר מסחרי מאשר בתקליטים קודמים".
שיר הנושא של האלבום במקור תוכנן להיות שיר איטי ביחס לגרסה המקורית, אך אי הבנה בין חנוך למשה לוי גרמה ללוי להכפיל בטעות את קצב השיר.
טייק השירה שהונצח בשיר נוצר גם במקרה.
לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים להקליט את השירה, שלום חנוך ניסה דרך אחרת לשיר, לפי משה לוי "הוא (חנוך) בחר לשיר לפני הקצב ולא עליו.
טייק שלם הוא עשה ככה, כדי ללמוד מזה וללכוד ניואנסים, שאולי חלק מהם יכניס לגרסה הסופית.
הקשבנו לטייק וקלטנו שזה זה.
השיר "זה לא נח" כנראה נכתב כתגובה על תגובת הקהל ל"חתונה לבנה".
יואב קוטנר מספר ש"כשהשיר הגיע הוא באמת נשמע כמו קונטרה לתגובות על 'חתונה לבנה'.
קראו לו אז 'בוגד', שאלו למה הוא לא שר את 'מאיה' יותר".
השיר "Déja vu" לפי לוי הוא "קצת פארודיה על הסאונד הלטיני ששלט אז ברדיו" ולפי לוי חנוך לא רצה להכניס אותו לאלבום, אך אתי אנטה שכנעה את חנוך להשאיר את השיר.
שלום חנוך - שירה, גיטרות, סולו גיטרה חשמלית ב"קרן שמש מאוחרת", אפקטים, מילים, לחנים ועיבודים.
משה לוי - פסנתר, קלידים, עיבודים והפקה מוזיקלית.
אוהד אינגר - גיטרה בס.
קולות רקע - שלום חנוך, משה לוי, דפנה ארמוני.
גרי אקשטיין - גיטרה ב-"זה לא נוח".
יהושע בן-יהושע - תיכנות סינקלוויר.
נאור דיין - תכנות DMX (מכונת תופים דיגיטלית).
עטיפת האלבום עוצבה על ידי האמן דוד טרטקובר, והייתה לרביעית במספר במסגרת עבודתו עם שלום חנוך.
טרטקובר ייחס את בחירת הקונצפט לשם התקליט שהעיד על עצבנות ושתל במאפרה רמזים לכך: הרבה סיגריות, כדור הרגעה, ג'וינט, מסטיק.
את המאפרה צילם עודד קליין.
מחלב (מערבית: مَحْلَب) הוא תבלין אותו מכינים מזרע עץ המחלב (Prunus mahaleb), מין של דובדבן.
את הזרעים מוציאים מן הגלעינים וטוחנים לאבקה גסה לשם שימוש במאפים ובתבשילים שונים.
למחלב יש ריח חזק ומרוכז, ולכן משתמשים בו בכמות קטנה.
במחלב משתמשים בעיקר באזור המזרח התיכון ובאזורים הסמוכים לו (טורקיה, סוריה, לבנון, מצרים, עיראק, כווית, ארמניה, איראן, לוב ויוון).
השימוש העיקרי במחלב הוא בעיקר במאפים מלוחים, לחמים, עוגיות, וכן בעוגיות מסורתיות בשם כעכים.
מחכה לו הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2009 שיצרה הבמאית מיכל קסטן-קידר.
הסרט מציג את מציאות חייהן של משפחותיהם של גברים אנשי קבע, הנעדרים לתקופות ארוכות מבתיהם במסגרת שירותם הצבאי.
המשפחות המוצגות בסרט מתגוררות בעיר מודיעין, וקסטן-קידר מתמקדת בסרט במספר משפחות הגרות בשכנות לה, ב"שכונה הצבאית" בעיר.
הסרט הוקרן לראשונה בישראל במסגרת הפסטיבל הבינלאומי ה-6 לסרטי נשים ברחובות, שם זכה בפרס הפצה בפריפריה לסרטים ישראליים מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ביחד עם עוד 3 סרטים אחרים.
הסרט שודר בערוץ 8 של הטלוויזיה בכבלים.
במהלך מבצע צוק איתן נהרג סא"ל דולב קידר, בעלה של הבמאית ואחד הקצינים המוצגים בסרט.
מחכים לנצח הוא קומדיה רומנטית אמריקאית.
הסרט יצא לאקרנים ב-4 בפברואר 2011. בסרט מככבים רייצ'ל בילסון וטום סטארידג' וביים אותו ג'יימס קיץ'.
וויל (טום סטארידג') ואמה (רייצ'ל בילסון) היו חברים טובים בילדותם, אך הקשר ביניהם נותק.
כשאמה חוזרת לעיר הולדתם עקב מחלת אביה, וויל מספר לזוג שנותן לו טרמפ לעיר הולדתו, איך הוא התאהב באמה ואיך היא הייתה איתו כאשר הוריו מתו.
ויל הולך לבקר את ג'ים (סקוט מקלוביץ), אחיו הבנקאי.
ג'ים מאמין שלאחיו יש בעיות נפשיות, ולכן הוא אינו רוצה לגור בבית עם אחיו ועם אשתו, בנו ובתו.
אחרי שוויל ראה את אחיו כועס, הוא הולך לשהות אצל חבר ילדות שלו ג'ו, יחד עם אשתו ובנם.
הוא אומר להם שהיום או מחר הוא היום שבו הוא יגיד לאמה שהוא אוהב אותה.
אמה לא חזרה רק כדי להיות עם אביה, היא מנסה גם להשאיר מאחור את חיי האהבה המסובכים שלה ואת הקריירה כשחקנית טלוויזיה.
יש לה יחסים מתוחים עם אמה.
וויל מטפס על בית העץ שבו הוא ואמה נהגו לשחק כילדים והוא עוקב אחריה, כשהיא בדרכה לראות את החבר שלה.
במקום לבקר אותו ויל ואמה מבלים את כל היום ביחד, מעלים זכרונות מעברם עד שהיא מתוודה בפניו על חוסר הנאמנות והאנוכיות של החבר שלה, המבקש להתחתן איתה.
היא מגלה שוויל עוקב אחריה ברחבי הארץ והיא מבקשת ממנו להבטיח לה שהוא לא יעקוב אחריה יותר.
אמה הולכת לחבר שלה ואומרת לו שהיא הייתה עם ויל, כאשר המשטרה קוראת על גופה חשודה של האיש שאיתו אמה שכבה, הוא טוען שהוא חף מפשע, למרות שהוא זה שהרג אותו, ומאשים את ויל.
ויל נעצר על ידי משטרת התנועה והם מביאים אותו לכלא שממנו ג'ים משחרר אותו.
ויל וג'ים נוסעים ביחד לשדה התעופה.
ויל מגיע לשדה התעופה יחד עם אחיו, אך הוא בורח לסן פרנסיסקו, ומותיר אחריו כסף כדי לפצות על הערבות שאחיו שילם עבורו.
אמה מזועזעת עם הידיעה על מותו של החבר שלה.
היא מקבלת מכתב מוויל והוא כותב לה שהוא לא היה בלוס אנג'לס כאשר החבר שלה נהרג.
אמה הולכת לדבר עם ג'ו ומספרת לו שהיא מצטערת על מה שעשתה לוויל.
לאחר ההלוויה של אביה של אמה, ג'ים מגיע לבית של אמה והוא נותן לה מכתב מוויל, במכתב כתוב שהוא בסן פרנסיסקו ושהוא מופיע בתור להטוטן.
אמה נוסעת לסן פרנסיסקו כדי לחפש אותו, כשהיא רואה אותו, היא נזכרת איך היה כילד, מחייך ועושה לה להטוטנות.
היא נזכרת בכל הזמנים הטובים שהיו להם ומה שהוא עשה בשבילה.
כאשר ויל רואה אותה הוא מפסיק את הלהטוטנות, ניגש אליה בחיבה ושואל אותה אם היא עוקבת אחריו.
ג'יימי קינג - סוזן דונר
בליית' דאנר - מירנדה טוויסט
סקוט מקלוביץ - ג'ים דונר
מחלבת יטבתה הוא שמה של מחלבה בבעלות שטראוס וקיבוץ יטבתה המשווקת מוצרי חלב שונים.
מחלבת יטבתה הוקמה בשנת 1962 על ידי אנשי הקיבוץ ובראשם משה הס מקיבוץ חולדה ששימש כמלווה למשק ביטבתה.
בשנותיה הראשונות של המחלבה היצור עמד על בין 500–800 אלף ליטר חלב בשנה וייצור שמנת.
בתחילת שנות השישים פתח חבר הקיבוץ, אריה הורביץ, קיוסק קטן על אם הדרך, להרוות את צמאונם של הנוסעים לאילת, בפרט במוצרי המחלבה של הקיבוץ.
קיוסק זה התפתח במהלך השנים למסעדה.
בשנת 1997, נרכשה כ-50 אחוז מהבעלות על המחלבה על ידי מחלבות שטראוס, שהשקיעו בהמשך פיתוחה, כמחלבה שמשלימה את קו המוצרים של שטראוס.
בשנת 2010, ועדת פרס מפעל חיים בתעשייה מטעם איגוד תעשיות המזון, בחרה להעניק לינון יניר מנכ"ל מחלבת יטבתה את הפרס, לרגל מאה שנה לתנועה הקיבוצית, ועל תרומתה של מחלבת יטבתה לקידום תעשיית המזון בישראל.
מחירי לינדל (מס לינדל) הם צורת מימון של מוצרים ציבוריים, כאשר כל פרט משלם על המוצר הציבורי לפי התועלת השולית שלו.
במילים אחרות, כל פרט משלם לפי כמות ההנאה או השימוש שהוא מקבל מהצריכה של יחידה נוספת מהמוצר הציבורי.
ניתן להתייחס לכך כשיתוף קבוצתי של האנשים כדי לממן את המוצר, כך שמס לינדל מתאר את הכמות האופטימלית של מוצר ציבורי אשר בה סכום המחירים שאותה קבוצה של אנשים מוכנה לשלם עבור הוספת עוד יחידה מהמוצר, שווה לעלות השולית של אספקת אותו מוצר ציבורי.
הוא היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת אופסלה בשנים 1958-1942. היה גם יועץ לממשלת שוודיה ולבנק המרכזי.
לינדל הציג את השאלה של מימון מוצרים ציבוריים בהתאם לצריכה של הפרט.
עד כה, ההקצאה היעילה של מוצרים ציבוריים התאפיינה בשתי דרכים:
הקצאה שבה סכום שיעורי התחלופה השולית (MRS) של האנשים שווה לשיעור השולי של השינוי ממשאב אחד למשאב אחר (MRT).
רמת האספקה של המוצר הציבורי בנקודה שבה סכום הגבהים של עקומות הביקוש של האנשים שווה למחיר השולי של אספקת המוצר הציבורי.
שני האפיונים הנ"ל דומים מפני ששיעור התחלופה השולית (או הרצון לשלם), הוא למעשה הגובה של עקומת הביקוש, אך יש מספר הבדלים בין שתי הגישות.
הגישה השנייה יכולה להיות מפורשת על ידי שימוש בעקומות ביקוש רגילות (ללא פיצוי), כך שהגובה של כל עקומת ביקוש השייכת לאדם מסוים תלויה בהכנסה של אותו אדם.
כדי להבדיל בין שתי הגישות, הגישה השנייה תהיה מיוחסת כגישת מחירי לינדל, הקרויה על שם הכלכלן השוודי אשר לראשונה הציע אותה.
החוק של מחירי לינדל מתואר בצורה מתמטית באופן הבא:
כאשר היא עקומת הביקוש ההופכית של אדם 1, כך שהיא מהווה את הרצון שלו לשלם על המוצר הציבורי כפונקציה של הכמות מהמוצר, וההכנסה שלו (ובנוסף אולי עוד מספר קריטריונים אחרים).
הוא המחיר אשר חל רק על האדם , והוא למעשה הגובה של עקומת הביקוש של אדם למוצר הציבורי.
כל עוד הטעמים של אנשים נבדלים אחד מהשני, אז עקומת הביקוש של אדם אחד תהיה לרוב שונה מזו של האחר.
אפילו כאשר כולם צורכים את אותה הכמות של המוצר הציבורי, הרצון של האנשים לשלם יהיה שונה.
המחיר מהווה את מחיר הלינדל של אדם 1 למוצר ציבורי.
מחיר לינדל זה הוא מחיר אישי, כאשר פוטנציאלית קיים מחיר שונה לכל אדם במדינה, אפילו שכולם צורכים את אותה הכמות מהמוצר הציבורי.
במוצרים פרטיים, כל האנשים רואים את אותו המחיר, ואז הם בוחרים איזו כמות הם רוצים לצרוך, ולכן כמויות אלו ישתנו בקרב האנשים.
במוצר ציבורי טהור, המצב הוא הפוך.
אנשים צורכים את אותה הכמות של המוצר אך המחיר לכל אדם הוא שונה.
המחיר במוצרים פרטיים הוא המחיר שהאנשים רואים ויכולים לקנות בו את המוצרים, כאשר מחיר לינדל הוא מחיר היפותטי אשר מתייחס למחיר שהאדם יהיה מוכן לשלם כדי לקבל עוד קצת מהמוצר, אם מישהו היה מציע לו.
במציאות, כדי שמחירי לינדל יעבדו לפי התאוריה, נצטרך להעריך את הרצון של האנשים בכל רמת הכנסה (או של נציג מסוים המהווה את האוכלוסייה), וליישם את המס הספציפי לכל אדם הנמצא ברמת ההכנסה המתאימה.
אך אפילו אם היה אפשר להעריך במדויק.
אין הכרח שמצב זה יסכים עם האינטואיציה היומיומית לגבי צדק חברתי.
לדוגמה, מצב צודק יכול להיתפס ככזה שבו האנשים שהכי תלויים מהמוצר הציבורי והכי נזקקים לו צריכים לשלם יותר מאחרים.
נניח לצורך הדוגמה שקיימים שני צרכנים של מוצר ציבורי, ועקומות הביקוש ההופכיות שלהם מתוארות באופן הבא:
בנוסף, נניח שפונקציית עקומת אפשרויות היצור היא , וכך ש .
פתרון הלינדל הוא למצוא את רמת ה של אספקת המוצר הציבורי כך ש , והוא למעשה הפתרון למשוואה הבאה: .
ניתן לרשום משוואה זו גם כך: .
כאשר ו- , אז פתרון הלינדל, רמת ה- שבשבילה הסכום האנכי של עקומות הביקוש שווה ל-1, הוא .
העובדה ש- מראה שזה אכן פתרון לינדל.
לכן בדוגמה זו, העלות של אספקת המוצר הציבורי ברמה היא פשוט , מפני ש .
דרך אחת למימון המוצר הציבורי תהיה לגבות תשלום מכל אדם בגובה הצריכה שלו כפול המחיר האישי .
אדם 1 יקבל חשבונית לתשלום על סך , מפני שהוא צורך 50 יחידות של המוצר הציבורי והמחיר האישי שלו הוא 0.6 לכל יחידה.
אדם 2 יקבל חשבונית לתשלום על סך 20, כך שסכום החשבוניות של שניהם יהיה שווה בדיוק לעלות של המוצר הציבורי.
העובדה שסכום החשבוניות של שני האנשים הנ"ל, שהן למעשה סכום הגבהים של עקומות הביקוש של המחירים האישיים שלהם, מכסה בדיוק את העלות של המוצר הציבורי, אינה צירוף מקרים.
זה נובע מהעובדה שהמחירים חייבים להסתכם ל- כדי שההקצאה תהיה פתרון לינדל, ומההנחה שעלות יחידת מוצר ציבורי היא קבוע .
מחירי לינדל יהיו פרוגרסיביים אם ההנחה הבאה תתקיים: הרצון לשלם על מוצר ציבורי יגדל עם ההכנסה.
אם ההנחה הזאת מתקיימת, אז המחירים יעלו עם ההכנסה.
טיעון זה לא יוכל להתקיים במידה והמוצר הציבורי הוא נחות, כלומר שהביקוש למוצר עולה כשההכנסה יורדת.
דוגמה מעשית לכך יכולה להיות ההנחה שהרצון לשלם על שירותי משטרה עולה עם ההכנסה (דבר שנראה הגיוני), אז מס לינדל יעלה עם ההכנסה, וזה מצביע על כך שמס לינדל הוא מס פרוגרסיבי.
שיטת התמחור היא יחסית לרצון הפרט.
זאת אומרת, המס שאותו אדם ישלם הוא כמות הצריכה כפול המחיר ליחידה.
המחיר ליחידה שונה בין הפרטים.
לכן פתרון זה גם נקרא מס תועלת (benefit taxation).
יתרון נוסף הוא בכך שכל פרט נמצא במצב יותר טוב ממה שהיה מתרחש אילו לא היה מספוק המוצר.
לכל פרט, עודף הצרכן שקול לשטח מתחת לעקומת הביקוש שלו ומעל למחיר לינדל.
זאת בניגוד למצב שבו יחלקו את המס באופן שווה ואז יהיו כאלה שהשטח יהיה יותר מעודף הצרכן.
יתרון נוסף הוא המקביליות עם שווקים תחרותיים למוצרים פרטיים.
זה בא לידי ביטוי בכך שבשני המקרים ההוצאה של כל פרט היא העלות השולית כפול מספר היחידות.
בשווקים תחרותיים יש הקצאה יעילה של מוצרים ושירותים.
זאת אומרת שיש כאן ניסיון לחיקוי של שיטת התמחור מהשווקים התחרותיים.
בעיית הטרמפיסט - הבעיה הראשית שבה גם הביקורת הבולטת ביותר של שיטת תמחור זאת היא שאנשים שלא יחשפו את ההעדפות האמיתיות שלהם.
יתר על כן, הם יעדיפו לתאר את מידת הרצון שלהם כפחותה מהמידה האמיתית, וכך הם עשויים לצאת נשכרים בכך שישלמו פחות.
אם זה המקרה, אז כמות קטנה יותר מהרמה האופטימלית של המוצר הציבורי מסופקת.
השפעה זו נוטה להיות מוגזמת עם קבוצות גדולות יותר של משלמי מיסים.
ככל שמספר משלמי המיסים גדל כך תרווח יותר התופעה של אנשים שלא ירצו לשלם דבר.
כיוון שהמוצר ציבורי, לא ניתן לשלול מאנשים את ההנאה ממנו, גם אם הם לא שילמו עליו.
אותם אנשים הם בעצם טרמפיסטים (free riders).
בעיית הערכה - קשה לאנשים להעריך את הצורך האמיתי במוצר.
בעיית ההערכה יכולה להתבטא בשני גורמים: ראשית, הם עשויים להתקשות בהערכת כמות היחידות מהמוצר שרצויה עבורם.
שנית, גם אם הם יודעים כמה יחידות הם רוצים, הם עשויים להתקשות בביטוי כמות זו על פי תמחור מתאים.
בעיית הביקוש המצרפי - קשה להעריך את הביקוש הכללי ככל שגודל המוצר הציבורי עולה.
אם ממשלה (או כל גוף מתכנן אחר) רוצה ליישם את שיטת התמחור של לינדל, היא חייבת לדעת את עקומות הביקוש של אנשים עבור המוצר הציבורי.
ההבדל העיקרי בין שווקים למוצרים פרטיים ושווקים למוצרים ציבוריים הוא שמידע זה נדרש על מנת ליישם הקצאה יעילה כאשר יש מוצרים ציבוריים.
במקרים מסוימים ניתן לפתור בעיה זו על ידי מכירה של המוצר במגוון מחירים ומכך ללמוד על הרגלי הצריכה של האנשים ולהשתמש במידע זה על מנת לספק את הכמות היעילה מהמוצר הציבורי.
מחלבת רמת הגולן (עד ל-2024, מחלבות רמת הגולן) היא חברה מסחרית בבעלות זנלכל המייצרת מוצרי חלב באזור התעשייה קצרין ברמת הגולן.
המחלבה מייצרת מוצרי חלב טריים ועמידים ותחליפי חלב טריים ועמידים תחת המותג "מחלבת רמת הגולן".
המחלבות הוקמו בשנת 1984 ביוזמה משותפת של החברות טרה, שטראוס ומושב נוב.
מושב נוב נקלע כעבור זמן קצר לקשיים כלכליים חריפים ונאלץ למכור את חלקו לתנובה.
המחלבות התמקדו ביצור חלב טרי וחלב עמיד ושימשו למשך זמן רב הן כמשווקות עצמאיות, תחת המותג שלהן, והן תחת מותגי המחלבות הגדולות האחרות.
המחלבות קולטות חלב מרפתות מקומיות ברמת הגולן.
עד 2011 היו מחלבות רמת הגולן בבעלות שלוש המחלבות הגדולות בישראל: תנובה, טרה ושטראוס (כל אחת 33%).
בעקבות המחאה החברתית של שנת 2011 הורתה לתנובה הממונה על ההגבלים העסקיים, רונית קן, למכור את אחזקותיה, עקב ניגוד עניינים כיצרנית חלב עמיד שיוצר גם על ידי מחלבות רמת הגולן.
בתגובה, החליטו גם השותפות האחרות למכור את חלקן.
בשנת 2015 החלו מחלבות רמת הגולן לשווק לראשונה חלב מתחת למחיר המפוקח עבור מספר רשתות (כדוגמת שופרסל, אשר שיווקה את החלב תחת המותג העצמאי שלה, ומגה וסופר קופיקס ששמרו על מותג מחלבות רמת הגולן).
נכון ל-2015, קלטו מחלבות רמת הגולן 13 מיליון ליטרי חלב בשנה, ולטענתה היקפיה יכלו לצמוח עד ל-22 מיליון ליטרים בשנה.
בתחילת נובמבר 2020 התמזגו מחלבות רמת הגולן ומחלבת השומרון.
ב-21 בנובמבר 2022 ביקשו המחלבות מבית המשפט צו להקפאת הליכים, לאחר שצברו חוב של 42 מיליון ש"ח שהן מתקשות בהחזרו.
במרץ 2023 נמכרו המחלבות לחברת זנלכל, תמורת 33 מיליון ש"ח, ונקבע שהעסקה תושלם עד 30 באפריל 2023.
ביוני 2024 הושק קו ייצור חדש במחלבות בעלות של 20 מיליון ש"ח, כחלק מהליך של שדרוג המחלבות.
בנובמבר 2024 שם החברה שונה ל"מחלבת רמת הגולן" והושקו עיצובים חדשים לאריזות המוצרים.
במרץ 2025 השיקה המחלבה 30 מוצרים חדשים - משקאות חלב, שמנות, גבינות מלוחות ויוגורטים.
מחכים לגופמן הוא סרט קומדיה מוקומנטרי שנכתב ובוים על ידי כריסטופר גסט ויצא לאקרנים בשנת 1997. בנוסף לגסט, צוות השחקנים כולל גם את קתרין אוהרה, יוג'ין לוי, פרד ווילארד ופארקר פוזי.
שם הסרט הוא אזכור למחזה מאת סמואל בקט, מחכים לגודו.
כמו בסרטים מוקונטריים אחרים בכיכובו של גסט, כגון ספיינל טאפ, רוב הדיאלוג מאולתר.
בגלל שעלילת הסרט היא על הפקת מחזמר, הוא כולל גם כמה וכמה קטעים מוזיקליים מקוריים.
בעיירה הקטנה והבדיונית בליין שבמדינת מיזורי, קומץ של תושבים הזויים נמצאים בתהליכי הפקה של מחזמר בתיאטרון הקהילתי בהנהגתו של הבמאי המוחצן, קורקי סיינט קלייר (כריסטופר גסט).
המחזמר, אשר מתאר את ההיסטוריה של העיירה, נקרא "אדום, לבן ובליין" (Red, White and Blaine), אמור לעלות כחלק מחגיגות 150 שנות קיומה של העיירה.
מורה התיכון, לויד מילר (בוב בלבן), הוא המנהל המוזיקלי המתוסכל של המחזמר.
קורקי ניצל את קשריו מעברו, במחזות שהוצגו אוף-ברודוויי, כדי להזמין את מורט גופמן, מפיק בברודוויי, כדי לכתוב ביקורת על המחזמר "אדום, לבן ובליין".
קורקי מוביל את צוות השחקנים לחשוב שביקורת טובה של גופמן יכולה להוביל לכך שהמחזמר יגיע עד לתיאטראות ברודוויי.
מחלה אידיופתית או מחלה עלומה היא כל מחלה שאין לה סיבה ידועה או מנגנון ברור, ונראה כי התרחשה באופן ספונטני.
מהמילה היוונית ἴδιος - של עצמו ו-πάθος - סבל.
פירוש המילה אידיופתיה, אם כך, הוא "מחלה משל עצמה".
יש מצבים רפואיים בהם מבינים, במידת מה, סיבה אחת או יותר למחלה, אבל אצל אחוז מסוים מהאנשים שלוקים בה לא ניתן לקבוע או לאפיין בקלות את הסיבה לבעיה.
במקרים כאלה נהוג לומר שהבעיה הרפואית היא ממקור אידיופתי.
במחלות מסוימות ישנו אחוז גדול יחסית של מקרים שבהם הגורם למחלה אינו ברור - כך למשל מחלת כליות גלומרולרית הגורמת לתסמונת נפרוטית (Focal Segmental Glomerulosclerosis) או דלקת וקשיון החוליות (ankylosing spondylitis), אשר רוב המקרים המאובחנים שלהן נחשבים אידיופתיים.
במצבים רפואיים אחרים, רק אחוז קטן מכלל המקרים נחשב אידיופתי, למשל פיברוזיס ריאתי (pulmonary fibrosis).
התקדמות הרפואה משפרת את המחקר של הגורמים למחלות ומיונן.
כך, שיעור המקרים שמאופיינים כאידיופתיים עבור מחלה מסוימת נוטה לרדת בהדרגה, כאשר עם הזמן מתגלים גורמים נוספים לפרוץ המחלה וניתן להסביר מקרים שבעבר נדמו ספונטניים.
המילה "ראשונית" (essential) היא לעיתים מילה נרדפת ל"אידיופתית", כמו בתרומבוציטמיה ראשונית (Essential thrombocythemia) או שחמת ראשונית של המרה (primary biliary cirrhosis).
במילה ראשונית (primary) משתמשים כדי להעמיד אותה בניגוד למחלה משנית, כלומר מחלה שידוע כי היא נגרמת כתוצאה ממצב רפואי אחר.
גם למילה קריפטוגנית (מהמילה קריפטו - חבוי + גן - סיבה) יש משמעות נרדפת לאידיופתית.
מומים מולדים מסוימים הם אידיופתיים, ולפעמים משתמשים במילה "מולדים" כמילה נרדפת לאידיופתיים.
עם זאת, בשימוש קפדני יותר השימוש במונח "מולד" נשמר למצבים בהם מתקיימת המשמעות המילולית של המילה, כלומר פתופיזיולוגיה שהייתה קיימת מהינקות.
"מחכה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית ריטה.
השיר יצא לאור בינואר 2008, כסינגל הרביעי מתוך אלבומה השביעי, רמזים.
השיר הועלה לספוטיפיי כבר בסמוך לצאתו, וגם הווידאו קליפ המלא שיצא עבורו, הועלה ליוטיוב, בסמוך לכך.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 בכל מצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, ובין היתר ברשת ג', רדיו אמצע הדרך, וגלגלצ.
בספטמבר 2019, נודע כי השיר הוא השיר הישראלי החמישי המושמע ביותר במדינת ישראל בעשור השני של המאה ה-21.
השיר נכתב על ידי ריטה, הולחן על ידי עידן רייכל, והופק על ידי עברי לידר, אורי מילס, גלעד שמואלי, עילי בוטנר, יונתן פריג', ג'נגו, אייל פרסון שחר ועדי גולדשטיין.
בנוסף לכך, השיר נכלל באלבום הביתה, הלוך חזור, שהוציאו הפרויקט של עידן רייכל, בשנת 2011.
הביקורות שהופנו כלפי השיר היו חיוביות ברובן, אשר טענו כי ריטה נשארה על אותו הסגנון הטוב שאותו עשתה עד היום.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם מציג בתוכו את ריטה, בהתחלה יורדת במדרגות, אל עבר רחוב עם אנשים מסביב.
לאחר מכן, היא פונה לכיוון כביש מהיר, ומשם מטפסת לעבר הר.
כאשר עלתה על אותו ההר, היא ממשיכה ללכת ומגיעה אל יער, שם הקליפ מסתיים.
הקליפ זכה להצלחה נאה ביוטיוב ונכון למרץ 2023, מונה הצפיות שלו עומד על כ-8.3 מיליון צפיות.
עם השיר הופיעה ריטה ביולי 2016, בתוכנית "פסקול ישראלי", אשר נערכת בחסותה של חינוכית.
בנוסף לכך, היא גם הופיעה עם השיר באחת מהופעותיה אשר נערכה בקיסריה.
עם השיר הופיעה ריטה גם במסגרת סיבוב ההופעות "השמחות שלי", בתל אביב.
גם בהיכל התרבות, הופיעה ריטה עם השיר בשנת 2012.
הגרסה של הפרויקט של עידן רייכל
ביולי 2011 יצא לאור גרסת הכיסוי של הפרויקט של עידן רייכל כסינגל לשיר מתוך האלבום "הביתה, הלוך חזור".
גרסה זו עובדה על ידי עידן רייכל.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-4.3 מיליון צפיות ביוטיוב.
יוסי חרסונסקי שיבח את רייכל על ביצועו, תוך שהעניק לו ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה וטען כי "ריטה רגשנית, רייכל מרגיש" והוסיף, "אני אוהב את שתי הגרסאות.
גרסת רייכל מקרבת אותי יותר לשיר באוריינטציה אישית.
הנמכת הטון, האווירה החורפית – עושים מהשיר חתיכת אמת חיים.
הבעה תחושתית מתכוונת לא חייבת להיות מלודרמטית.
ותודה לריטה, שהצליחה להביא את רייכל להשראה כזו שהולידה קלאסיקה".
מחירון דקל הוא מחירון לאומדן עלויות בענף הבנייה בישראל.
המחירון מופק על ידי קבוצת דקל והוא נחשב למחירון המקובל בענף הבנייה.
המחירון מפרט עלויות בנייה שונות - 40000 סעיפים שונים הכוללים התייחסות לחומר ולעבודה.
המחירון מתעדכן באופן חודשי בהתאם לשינויים בענף הבניה.
במכרזים ובחוזים בתחום הבנייה נעשה פעמים רבות שימוש במחירון זה כבסיס לאומדן עלויות.
גם בתביעות בבתי משפט מתבססים על מחירון דקל כאומדן אובייקטיבי לענייני פסיקה.
המחירון מוצג באופן מקוון בתשלום ויש לו נגזרות של כלים חכמים כגון יומני עבודה, כתבי כמויות והכנת הצעות מחיר המקושרים ישירות למחירון ומאפשרים ניהול מידע חכם באופן נגיש ומהיר.
"מחכים לְמָשיח" הוא שיר מחאה שכתב, הלחין וביצע שלום חנוך.
השיר יצא לאור בשנת 1985. בשנת 2010 בחר אותו העיתון "ידיעות אחרונות" לפזמון הישראלי הטוב בכל הזמנים.
השיר נכלל באלבום הסולו החמישי של חנוך "מחכים למשיח", שיצא לאור בשנת 1985. האלבום כלל התייחסות למלחמת לבנון הראשונה ולמשבר הכלכלי של שנות ה־80 בישראל.