tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרט, מתייחס הספר לשתי שאלות: הראשונה עוסקת בסיבה לצמיחה של הספירה התרבותית, כאוטונומית מפטרונות של המדינה או הכנסייה במהלך המאה ה-17 ולהתפתחותה לאחר מכן כספירה ציבורית במאה ה-18. אחת ממטרות הספר היא לזהות את הסוכנים החברתיים (בורגנות, בירוקרטיה מדינתית, אריסטוקרטיה) האחראים לאוטונומיזציה של הספירה התרבותית.
השאלה השנייה עוסקת בשאלת ההשפעה של הקפיטליזם על ספירות של משמעויות ובפרט על הספירות הפרטית והציבורית.
באופן מפורש יותר, הבעיה היא להבין כיצד הקפיטליזם בו זמנית נעל נשים באידאולוגיות מהותניות של מגדר ואהבת חיי המשפחה ובמקביל, כפי שהציעו אדם סמית', דייוויד יום ואחרים גם טיפח הקפיטליזם סנטימנטים "עדינים" כגון חברות, חמלה, ואהבה רומנטית, החיוניים להתפתחות חברה מתורבתת.
אופרה וינפרי וזהרו של הסבל: חיבור על תרבות פופולרית
ספרה השלישי של אילוז ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה בשנת 2003 וזכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים בשנת 2005. הספר מנתח את אחת התופעות המעניינות ביותר של שנות ה-90 לדעת אילוז, תופעת תוכניות אירוח טלוויזיוניות.
לדעת אילוז תופעה זו חשובה במיוחד לסטודנט של תרבות ורגשות מפני שהיא מצביעה על שינוי הצורה המעמיק של הספירה הציבורית, כלומר העובדה שהיא הפכה נשלטת בידי החשיפה של האינטימיות והרגשות.
היא ניסתה להבין את התופעה הזו בהתייחס לדמות בעלת העוצמה הרבה ביותר בתחום תוכניות האירוח: אופרה וינפרי.
בעוד שבספרה הראשון בחנה את הדרכים בהן העולם הפרטי של האהבה והטקסיות עוצב בידי סמלים ודימויים של תרבות הצריכה, בספר זה, היא בוחנת את הדרכים בהן העולם הציבורי של הטלוויזיה שינה צורתו על ידי ההצגה המתמדת של החיים הפרטיים, רגשות ומערכות יחסים אינטימיות.
בפרט, היא מנתחת את המבנים התרבותיים המונחים ביסוד הפקת האוטוביוגרפיה של אופרה וינפרי, ההבניה של סיפורי האורחים שלה, התערבותם של מומחים בזירה של תוכניות האירוח, מועדון החברים של הספר ומאות ההודעות והסיפורים המפורסמים באתרי האינטרנט הרבים הקשורים לתוכניתה.
המחקר אודות האנסמבל המורכב הזה מנתח את התהליך בו חיים פרטיים מומרים לסחורה ציבורית דרך הפריסה של מבנה השיח הטיפולי, אשר מוסד בכל רחבי העולם במדינת הרווחה ובשוק.
כאן, היא מנתחת גם את הדרכים בהן סדרים תרבותיים ורגשות נפגשים וניזונים זה מזה באופן הדדי.
אינטימיות קרה: עלייתו של הקפיטליזם הרגשי
אילוז הוזמנה להעביר את הרצאות אדורנו היוקרתיות בגרמניה.
הרצאות אלה פורסמו על ידי סורקמפ הוצאה לאור (2006) ותורגמו במספר בתי הוצאה לאור נבחרים (Le Seuil, Feltrinelli, Alejandro Katz, Polity Press, Gefühle in Zeiten des Kapitalismus ובעברית הקיבוץ המאוחד).
ספרה הרביעי התפרסם בהוצאת פוליטי בשנת 2007, וראה אור בעברית בשנת 2008 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ספר זה מציג אלטרנטיבה להשקפה (הסוציולוגית) השכיחה, כי הקפיטליזם יצר עולם א-רגשי הנשלט בידי רציונליות ביורוקרטית; כי ההתנהגות הכלכלית מצויה בקונפליקטים עם אינטימיות ומערכות יחסים אותנטיות; כי הספירות הציבורית והפרטית מנוגדות האחת לשנייה באורח חסר תקנה; וכי אהבת אמת עומדת בניגוד לתחשיבים ואינטרסים אישיים.
במקום זאת, טוענת אילוז כי תרבות הקפיטליזם טיפחה תרבות רגשית עוצמתית – במקום העבודה, במשפחה, וביחסים שלנו עם עצמנו.
יחסים כלכליים הפכו רגשיים, בעוד מערכות יחסים קרובות ואינטימיות הפכו יותר ויותר מוגדרות על ידי מודלים כלכליים ופוליטיים של הבורגנות, הבורסה, והון עצמי.
התהליך הדואלי שבאמצעותו מערכות יחסים רגשיות וכלכליות מגדירות ומעצבות זו את זו נקרא: "קפיטליזם רגשי".
אילוז מוצאת ראייה לקיומו של תהליך הקפיטליזם הרגשי באתרים חברתיים שונים: סרטים, ספרות לעזרה-עצמית, עיתוני נשים, תוכניות אירוח, קבוצות תמיכה, סדנאות למטרות רווח, ובצורה הבולטת ביותר באתרי היכרויות באינטרנט.
ספר זה טוען, כי הספירה הציבורית הפכה רוויה במופעים של רגשות פרטיים, כי הזהות המודרנית רוויה בסבל נפשי וכי אתרי היכרויות אינטרנטיים מסמנים שינוי צורה משמעותי במסורת הרומנטית, בשל הדרך בה רציונליות ורגשנות הפכו שזורות זו בזו.
גאולת הנפש המודרנית: פסיכולוגיה, רגשות ועזרה עצמית
ספרה החמישי של אילוז יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בשנת 2008 וראה אור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012. הספר יצא לאור בגרמנית ב-2011 והיה ברשימת רבי-המכר של הדר שפיגל.
הספר הוא המשך ישיר והארכה של הרצאות אדורנו ושל העניין המתמשך של אילוז באינטראקציות בין רגשות, קפיטליזם ותרבות פופולרית (או תקשורתית).
הספר הזה חוקר את הדרך בה שפת הטיפול, אשר פותחה בידי מדענים בעולם האקדמיה, עברה פופולריזציה דרך פרסום המוני, הפצה רחבה של מגזינים, ספרות פופולרית, ותוכניות אירוח טלוויזיוניות.
עבור הסטודנטים לתרבות, לשפה הטיפולית יש מעלה נדירה בהיותה שפה איכותנית חדשה של העצמי לדעת אילוז.
אף על פי שהיא נשענה על השקפה עתיקה אודות נפש האדם, לשפה זו אין למעשה הנחות מראש בתרבות האמריקאית או האירופאית.
בהמשך לכך, היא מייצגת באופן ייחודי אפשרות טהורה להבנה כיצד צומחות צורות תרבותיות חדשות, ואיך שפה חדשה, מרגע ששולבה במוסדות מרכזיים של החברה האמריקאית - המדינה, התאגיד, המשפחה, בית הספר ותקשורת ההמונים – שינתה את המבנה הרגשי שלנו.
באותו עניין, הספר הזה חוקר את מערכת היחסים המורכבת מידע, מוסדות, ותרבות האירוח בתקשורת אל מול החיים הרגשיים.
ספרה השישי של אילוז יצא בהוצאת פוליטי בשנת 2012, ותורגם ויצא לאור בעברית בהוצאת כתר בשנת 2013. הוא זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם אגודת אלפין לפילוסופיה בצרפת בשנת 2013, וכן בפרס 2014 Sociology of Emotions Outstanding Recent Contribution.
תרגום: סופה של האהבה: סוציולוגיה של יחסים שליליים, בן שמן: כתר, 2020.
תרגום: שלטון האושר: איך מדע האושר שולט בחיינו (יחד עם אדגר קבאנאס), בן שמן: כתר, 2022.
רגשות נגד הדמוקרטיה, נכתב יחד עם אביטל סיקרון, הקיבוץ המאוחד, 2024.
אילוז הייתה נשואה לאלחנן בן פורת, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ולהם שלושה ילדים.
בריאיון שנערך בעיתון הגרמני "דר שפיגל" באוגוסט 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הציגה פרופ' אילוז את דעתה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ואת אבחנותיה על החברה הישראלית: "איפה שאתה רואה בני אדם, ישראלים רואים אויבים.
ישראל היא מדינה מפוצלת, סכיזופרנית".
לשאלת המראיין על כך שישראל נעשתה חברה מיליטנטית יותר ויותר היא משיבה ש"ישראל היא כוח צבאי קולוניאליסטי.
הצבא שולט בפלסטינים על ידי רשת של כלים קולוניאליסטים".
כשנשאלת אילוז כיצד היא מסבירה את השינויים בישראל היא משיבה ש"תנועות משיחיות ימניות התחזקו בישראל והפכו למיינסטרים".
לפי דבריה "לאנשים חילונים בתל אביב יש מכנה משותף גבוה יותר עם אזרחי ברלין מאשר עם הציבור הדתי ימני בישראל".
כמסקנה קראה אילוז להקמת תנועה ש"תתמוך בדמוקרטיה ותגן עליה.
הקול של קיצונים ימנים חזק וברור יותר מאשר בעבר.
גזענים ימנים לא מתביישים בעצמם.
הסכנה האמיתית לישראל מגיעה מבפנים.
האלמנטים הגזעניים והפשיסטיים מסכנים את הביטחון של ישראל לא פחות מאשר האיומים שבחוץ".
מאוחר יותר ציינה: "האמת היא שאחרי 7 באוקטובר, אני יותר ספקנית לגבי בתי המשפט הבינלאומיים.
אני לא רואה בהם יותר כמוסדות שמייצגים יושרה ללא פגם.
כאשר כל כך הרבה מדינות מבצעות פשעים מזוויעים אינן נשפטות, מדוע ישראל, מדינה קטנה מאוימת מצד כל כך הרבה גבולות וחזיתות, היא דווקא זאת שהוגש נגדה כתב אישום?"
במאמר דעה אותו פרסמה בעיתון הארץ בנובמבר 2023 מתארת אילוז מפנה שחל בגישתה למחנה השמאל העולמי: "בעבר גם חשבתי שאני שייכת למחנה השמאל, זה שרגישותו הפוליטית תתקומם מן הסתם נגד הזוועות...
[...] השמאל לעג, נטש, התעלם וסימן באות קין יהודים מאוימים ברחבי העולם.".
באותו החודש פרסמה אילוז בכתב העת הזמן הזה מאמר קצר בשם "תודעה תועה בחשכה" כחלק מאסופת מאמרים העוסקת בשינויי תפיסות בעקבות השבעה באוקטובר.
במאמר זה כתבה "ביום שישי בערב חשבתי על הסכסוך הישראלי־פלסטיני במונחים מסודרים של מאבק קולוניאלי להשגת שליטה על טריטוריה.
ביום שבת, רוח הרפאים הישנה של האנטישמיות החלה לרדוף את הקטגוריות הללו."
אווה לביניה גרדנר הייתה שחקנית קולנוע אמריקנית, ונחשבת לאחת מהכוכבות הגדולות של הוליווד בכל הזמנים.
גרדנר נולדה בקהילת חוואים קטנה בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-בפטיסטית.
היא הייתה הצעירה מבין שבעה אחים ואחיות לזוג חוואים עניים, שגידלו טבק למחייתם.
תמונה שלה שהתגלגלה לידיהם של סוכנים של אולפני MGM צדה את עיניהם, ובגיל 20 נסעה להוליווד בשאיפה להיות כוכבת.
בין השנים 1942 - 1945 הופיעה ב-17 סרטים, בהם עשתה תפקידים בני שורה אחת או במקרה הטוב תפקידים קטנים.
ב-1944 הופיעה לראשונה בתפקיד משמעותי, בסרט "שלושה גברים בלבן".
ב-1946 עשתה את הפריצה שלה כשכיכבה בסרטים "Whistle Stop" וביצירת המופת של הסרט האפל, "הרוצחים", בו כיכבה בתפקיד הנשי הראשי.
גרדנר הייתה תחת חוזה באולפני MGM במשך 17 שנים, בהן המפיקים ניצלו את הפופולריות שלה וצירפו אותה לסרטים רבים בתפקיד הנשי הראשי, כדי למשוך צופים.
ב־1953 כיכבה בסרטו של ג'ון פורד "מוגמבו", עליו קיבלה מועמדות יחידה לפרס האוסקר.
ב-1964 כיכבה בסרטו של ג'ון יוסטון "ליל האיגואנה", וקיבלה על תפקידה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, במה שנחשב לתפקיד הטוב ביותר שעשתה בקולנוע.
היא המשיכה לככב בקולנוע גם בשני העשורים הבאים, אולם הפופולריות שלה דעכה.
היא הלכה לעולמה בביתה שבלונדון בינואר 1990 מדלקת ריאות, לאחר שסבלה שנה קודם לכן מאירוע מוחי, שהותיר אותה משותקת.
היא הייתה נשואה שלוש פעמים: לשחקן מיקי רוני, לנגן הקלרינט והמלחין ארטי שו, ולזמר פרנק סינטרה (בין השנים 1951 - 1957).
משלושתם היא התגרשה, ובנוסף לכך הייתה במערכות יחסים עם הווארד יוז ועם ארנסט המינגוויי.
הקיץ הארוך והלוהט (1985) - סרט טלוויזיה
אוֹוֶה נילס בוהר (בדנית: Aage Niels Bohr; ; 19 ביוני 1922 – 8 בספטמבר 2009) היה פיזיקאי דני שהתמחה בפיזיקה גרעינית.
חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1975. התמחה בתחום הפיזיקה הגרעינית ואת מרבית מחקריו ביצע באוניברסיטת קופנהגן ובמסגרת "פרויקט מנהטן".
בוהר נולד בקופנהגן לנילס ומרגרטה בוהר.
אביו, נילס בוהר, היה מגדולי הפיזיקאים בהיסטוריה וזוכה פרס נובל אף הוא.
סבו כריסטיאן בוהר היה פיזיולוג פורץ דרך.
אחיו הגדול, כריסטיאן, מת בתאונת שיט בשנת 1934, ואחיו הקטן הרלד מת מדלקת קרום המוח.
המשפחה גרה במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קופנהגן.
בוהר למד בגימנסיית סורטאם בקופנהגן, ובשנת 1940 התחיל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת קופנהגן.
בספטמבר 1943 הגיעה אל המשפחה ידיעה שהנאצים מחשיבים אותם כיהודים, משום שסבתו של אווה מצד אביו הייתה יהודייה, ולכן הם בסכנה.
תנועת ההתנגדות הדנית עזרה לבני המשפחה לברוח דרך הים לשוודיה.
משוודיה טס בוהר לאנגליה, שם עבד כחוקר במחלקה למחקר מדעי ותעשייתי של אנגליה ועזר לאביו במחקריו.
באוגוסט 1945, עם סיום המלחמה, חזר בוהר לדנמרק, שם המשיך את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר שני בשנת 1946.
בשנת 1948 הפך בוהר לחבר המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
בביקורו באוניברסיטת קולומביה הוא פגש את איזידור רבי, שהסב את תשומת ליבו לתגליות שונות על המבנה ההיפרפיני של הדאוטריום ועורר את התעניינותו.
במהלך שהותו בארצות הברית התחתן בוהר עם מריאטה סופר, ב-11 במרץ 1950. לזוג נולדו שלושה ילדים: וילהלם, תומאס ומרגריטה.
בשנת 1954 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1948, במסגרת עבודתו במכון נילס בוהר לפיזיקה אשר בקופנהגן, שיתף בוהר פעולה עם בן מוטלסון וליאו ג'יימס על מנת לרכז את המידע שהצטבר עד אז בתחום המבנה הגרעיני למונוגרפיה אחת.
פרסומם הראשון יצא ב-1969 והשני ב-1975. על עבודה זו הוענק לשלושתם פרס נובל לפיזיקה באותה שנה.
אווה זכה בפרס זה 53 שנים לאחר שאותו פרס הוענק לאביו.
אווה הרציגובה (בצ'כית: Eva Herzigová; נולדה ב-10 במרץ 1973) היא דוגמנית ושחקנית צ'כית.
הרציגובה נולדה ב־10 במרץ 1973, בליטווינוב, צ'כיה (אז חלק מצ'כוסלובקיה).
בספטמבר 1996 נישאה לטיקו טורס, מתופף להקת בון ג'ובי.
ב־1 ביוני 2007 נולד בפריז בנם של הרציגובה ובן-זוגה, היזם התוניסאי גרגוריו מארסיאג'.
קריירת הדוגמנות של הרציגובה החלה בהיותה בת שש עשרה והפופולריות שלה גדלה כשהגיעה לפריז.
הופעתה החשובה הראשונה הייתה כאשר נבחרה לפרזנטורית של קמפיין חזיית "וונדרברה" בשנות התשעים.
בנוסף, דגמנה הרציגובה בפרסומות לג'ינס של "גס" והופיעה בקטלוגים של "ספורטס אילוסטרייטד" ו־"ויקטוריה'ס סיקרט" ובתצוגת האופנה של האחרונה.
באוגוסט 2004 הצטלמה בעירום למגזין פלייבוי וגילמה את ונוס בטקס פתיחת אולימפיאדת החורף של 2006.
בעבר הייתה חתומה בסוכנות הדוגמנות "Thomas Summer's Metropolitan Models" וכיום היא חתומה בסוכנות הדוגמנות "סטורם מודלס" בלונדון ובסוכנות "וואן" בעיר ניו יורק.
מלבד קריירת הדוגמנות, שיחקה הרציגובה במספר סרטי קולנוע.
ב־18 בספטמבר 2009 הופיעה בתוכניתו של ג'ונתן רוס ב־BBC.
אווה מריה אוליביה אמורי היא שחקנית ובלוגרית אמריקאית.
אמורי נולדה ב-15 במרץ 1985 בעיר ניו יורק, לבמאי האיטלקי פרנקו אמורי ולשחקנית האמריקאית סוזן סרנדון.
סבה היה תסריטאי הטלוויזיה אנטוניו אמורי, ודודתה היא התסריטאית ולנטינה אמורי.
בשנת 2007 היא סיימה לימודי תואר ראשון באיטלקית באוניברסיטת בראון.
ב-2002 השתתפה אמורי בסרט "לא דופקות חשבון" לצד אמה, ושיחקה לצדה פעם נוספת באחד מפרקי העונה השביעית של הסיטקום "חברים", שבו סרנדון סטרה לה.
הופעה נוספת של אמורי לצד סרנדון הייתה בסרט הקולנוע "זה הבן שלי" של אדם סנדלר מ-2012, בו שתיהן גילמו את אותה דמות בגילאים שונים.
בשנת 2004 הופיעה אמורי בסרט "גאולה!" לצד מנדי מור ומקולי קאלקין.
היא הנחתה את "Attack of the Show!" לצד קווין פרירה.
ב-2008 שיחקה אמורי בתפקיד הראשי בסרט "אמצע שומקום".
ב-2009 שיחקה את ג'קי בעונה השלישית של הסדרה "קליפורניקיישן".
ב-2010 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "האוס" בתפקיד ניקול.
ב-10 בדצמבר 2010 התארסה אמורי לכדורגלן לשעבר ופרשן הספורט בהווה קייל מרטינו, וב-29 באוקטובר 2011 השניים נישאו בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הבת הבכורה, מארלו מיי נולדה ב-9 באוגוסט 2014, בנם השני מייג'ור ג'יימס נולד ב-19 באוקטובר 2016 והבן השלישי מתאו אנטוני נולד ב-13 במרץ 2020. באוגוסט 2015, אמורי חשפה שעברה הפלה בהיריון בן תשעה שבועות.
ב-15 בנובמבר 2019, אמורי ומרטינו הודיעו שהם נפרדים.
במרץ 2020, בני הזוג השלימו את גירושיהם.
אמורי מתגוררת כיום בוסטפורט, קונטיקט.
+שנהסרטתפקידהערות1992בוב רוברטסילדה בבית חולים1995גבר מת מהלךהלן פרג'ין בצעירותה1999בכל מקום אחרילדה בבית ספר2002Made-Upשרה טיבילא דופקות חשבוןג'ינג'ר קינגסלי2004גאולה!קסנדרה אדלשטיין2007חינוכו של צ'רלי בנקסמאריהחיים לנגד עינייהמורין2008אוהב אותך, ניו יורקשרהאמצע שום מקוםגרייס ברי2009Animalsג'יין2011Isolationאיימי מור2012זה הבן שלימארי הצעירה2013AmeriQuaויקיStagורוניקה2016אמהות ובנות גייל
אווה גאל גרין היא שחקנית ודוגמנית יהודייה-צרפתייה.
נודעת בזכות השתתפותה בסרטים ההוליוודיים "ממלכת גן עדן" (2005) ו"קזינו רויאל" (2006) שזיכה אותה בפרס באפט"א, ובסרט "300: עליית האימפריה" (2014).
אמה מרלן ז'ובר היא שחקנית יהודיה-צרפתייה ילידת אלג'יריה, ממשפחה עם רקע פייה-נואר יהודי-ספרדי.
אביה וולטר גרין הוא רופא שיניים ממשפחה נוצרית ממוצא שוודי וצרפתי.
גרין הגדירה את עצמה גם כ"יהודייה חילונית שמעולם לא-ביקרה בבית כנסת כילדה".
היא טענה בעבר ש"אני מרגישה כמו אזרחית העולם.
לה אחות-תאומה לא-זהה שנולדה שתי דקות אחריה, ג'וי (ג'והאן).
את ילדותה העבירה ברובע השבעה-עשר של פריז.
גרין מגדירה את משפחתה כבורגנים, וטענה שאחותה שונה ממנה מאוד.
גרין התחנכה בצרפת ולמדה באוניברסיטה האמריקאית בפריז, מוסד דובר-אנגלית.
העבירה חלק מזמנה גם באנגליה ובאירלנד.
גרין הייתה תלמידה שקטה, וכילדה פיתחה התעניינות באגיפטולוגיה לאחר שביקרה במוזיאון הלובר בגיל 7. כשהייתה בת 14, לאחר שראתה את איזבל אג'אני בסרט "סיפורה של אדל ה.", החליטה שהיא רוצה להיות שחקנית.
בתחילה חששה אמהּ שמא קריירת משחק תהיה יותר מדי בשביל בתה הרגישה, אך בהמשך היא החלה לתמוך בשאיפה זו של גרין.
בגיל 17 נרשמה לשלוש שנות לימודים בבית הספר לדרמה ע"ש סיינט פול בפריז.
היא הצהירה שבהפקות בית הספר "תמיד בחרתי את התפקידים המרושעים באמת.
זוהי דרך מצוינת להתמודד עם הרגשות היומיומיים שלך".
לאחר לימודי הדרמה, גרין החלה לשחק על הבמות בפריז, ואף הייתה מועמדת לפרס מולייר על הופעתה בהצגת התיאטרון "Jalousie en Trois Fax" ב-2001. ב-2002 הופיעה גם בהצגה "Turcaret".
לאחר מכן, הבמאי ברנרדו ברטולוצ'י גילה את גרין, והחליט ללהק אותה לככב בסרטו "החולמים" שיצא לאקרנים ב-2003. בראיון הוא תיאר אותה כ"כל כך יפה, שזה לא הוגן".
גרין הסכימה להצעתו של ברטולוצ'י, למרות ההתנגדות הראשונית של הוריה.
בסרט השתתפה בסצנות עירום רבות, וטענה בראיון שהרגישה טבעית על הסט, אך הייתה נבוכה כאשר הוריה ראו את הסרט.
הופעתה קיבלה ביקורות טובות, חלקן השוו אותה לשחקנית האמריקאית ליב טיילר.
גרין הביעה פליאה, כאשר דקה מהסרט נחתכה בעבור השוק האמריקאי, ואמרה כי "יש כל כך הרבה אלימות, הן ברחובות והן על המסך....אני חושבת שסקס מפחיד אותם".
הסרט הבא בו השתתפה היה ארסן לופן ב-2004, וגרין גילמה בו את מושא אהבתו של לופן.
לטענתה נהנתה מהתפקיד, אף על פי שהיא מעדיפה בדרך כלל לגלם דמויות מורכבות יותר.
הופעתה ב"החולמים" שכנעה את רידלי סקוט ללהק אותה לסרטו "ממלכת גן עדן" שיצא ב-2005, סרט על מסעי הצלב, בו גרין מגלמת את סיבילה, מלכת ירושלים.
אמנם זכתה בזכות תפקיד זה להכרה בינלאומית, אך לאכזבתה, הרבה מזמן המסך שלה נחתך בעריכה.
סטפני זקרק כתבת באתר Salon שיבחה את הופעתה: "היא לא ממש ידעה מה לעשות עם הדיאלוג המאולץ של הדמות שלה, אך היא כל כך מלכותית שאתה בקושי מבחין".
נב פירס מה-BBC כינה את הדמות שלה "צולעת".
גרין הייתה מרוצה כשהמורכבות של דמותה שוחזרה בגרסת הבמאי.
ב-2005 גרין הייתה מהמועמדות המובילות לשחק בסרטים "הגנן המסור" (תפקיד שניתן בסוף לרייצ'ל וייס) ו"הדליה השחורה".
ב-2006 היא לוהקה ברגע האחרון לתפקידה של וספר לינד בסרט "קזינו רויאל" בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
על הופעתה בסרט קיבלה ביקורות חיוביות: המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" מנה אותה בין ארבע נערות בונד הטובות ביותר, ומגזין "IGN" דירג אותה כפאם פאטאל הטובה ביותר.
על הופעתה בסרט זכתה בפרס באפט"א ובפרס אמפייר.
שני הפרסים נבחרו בידי הקהל הבריטי.
ב-2007 גרין הייתה מהמתמודדות המובילות לתפקיד הראשי בסרט "סוד".
מי שנבחרה בסוף לתפקיד היא ססיל דה פראנס.
באותה שנה, גרין שיחקה את המכשפה סרפינה פקלה בחידוש לספר "מצפן הזהב", בו כיכב גם דניאל קרייג שכיכב לצדה קודם ב"קזינו רויאל", אך השניים לא הופיעו באותן סצנות.
ב-2009 הופיעה בסרט "פרנקלין" בו גרין גילמה את דמותה של אמיליה, אישה סכיזופרנית בעלת הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
בנוסף באותה שנה, שיחקה בסרט "קרעים" בתור גברת ג'י, מורה מסתורית שמלמדת בבית-ספר לבנות ומתאהבת באחד מתלמידותיה.
ב-2009 הייתה אמורה לקבל את התפקיד הראשי בסרטו השנוי במחלוקת של לארס פון טרייר, "אנטיכרייסט", אך לפי דבריו של טרייר, סוכניה של גרין סירבו שתיקח חלק בסרט.
בסופו של דבר, שארלוט גינסבורג לוהקה לתפקיד במקומה.
ב-2010 הופיעה בסרט "רחם", בו היא משחקת אישה שמשבטת את בעלה המת.
הסרט הוא שיתוף פעולה של הבמאי בנדרק פליגף והשחקן מאט סמית.
ב-2011 גרין ככבה בעונה הראשונה של הסדרה "קמלוט" בתור המכשפה מורגן לה פיי.
גרין הצהירה: "זה סיפור כזה סמלי, ויש לך רק 10 פרקים לחקור את האופי של הדמות [...] יש לה אומץ".
ב-2012 שיחקה גרין בתור אנג'ליק בוקארד בסרט של הבמאי טים ברטון "צללים אפלים" לצד ג'וני דפ ואחרים.
ב-2013 כיכבה ב"300: עליית האימפריה" בבימויו של נועם מורו הישראלי, סרט ההמשך לשובר הקופות "300", בעליית האימפריה גילמה את דמותה של ארטמיסיה המצביאה חסרת-הרחמים וצמאת-הדם של הלוחמים הפרסים.
החל מ-2014 משחקת בתפקיד הראשי בסדרת האימה הטלוויזיונית "פני דרדפול" מבית Showtime האמריקאית, בתור ונסה אייבס - מתקשרת עם העולם הבא.
על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בקיץ 2014, יצא לאקרנים סרט ההמשך "עיר החטאים: עלמה להרוג" בו גרין מגלמת את אווה לצידם של מיקי רורק, ג'סיקה אלבה ועוד.
ב-2016 כיכבה בסרט נוסף של הבמאי טים ברטון "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים".
בשנת 2017 כיכבה בסרט הצרפתי "מבוסס על סיפור אמיתי", בבימויו של רומן פולנסקי שגם כתב את התסריט לצידו של אוליבייה אסאיאס.
ב-2019 כיכבה בסרט הדרמה "פרוקסימה" , עבורו הייתה מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2020 שיחקה בתפקיד מרכזי במיני-סדרה התקופתית הבריטית-ניו זילנדית "המאורות".
בשנת 2021 לוהקה לגלם את מיליידי בסרט "שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן", ובסרט ההמשך "שלושת המוסקטרים: מיליידי".
במקביל לקריירת המשחק שלה, גרין דגמנה לחברות "Breil", "Emporio Armani", "Lancôme", "היינקן", ולבושם "Midnight Poison" מבית "כריסטיאן דיור".
ב-2007 גרין נבחרה במקום השישי במגזין "אמפייר" בדירוג כוכבות הקולנוע הסקסיות בכל הזמנים, במגזין זה דורגה גם הדמות שגילמה בסרט "קזינו רויאל" במקום התשיעי ברשימת הדמויות הסקסיות בהיסטוריה של הקולנוע.
ב-2012 המגזין הצפון-אמריקאי "Shalom Life" בחר את גרין למקום השני בדירוג "50 הנשים היהודיות המוכשרות, האינטליגנטיות, המצחיקות והיפהפיות ביותר", מעל השחקנית האמריקאית דיאנה אגרון, והישראליות בר רפאלי וגל גדות.
גרין מחשיבה עצמה לחנונית, "כשאנשים פוגשים בי לראשונה הם סבורים שאני קרה...
אני נשארת בדיסטנס, ואני חושבת שזו הסיבה שאני נמשכת כל-כך למשחק".
היא טוענת שהיא חיה חיים מאופקים, ובראיון פירטה "אנשים יופתעו לגלות שאני טיפוס של בית.
אני לא אוהבת לצאת למועדונים או מסיבות פרועות.
אחרי יום צילומים, אני אוהבת לחזור הביתה ולהרגע מול האח עם כוס יין וספר.
פרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר (2020)פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר (2020)2022שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאןמיליידישלושת המוסקטרים: מיליידינוסיבו (אנ')כריסטין2024לוחמות ללא גבול (אנ')ג'ייקTBABlood on SnowDiamond Shitterהלן
+שנהסדרהתפקידהערות2011קמלוטמורגן לה פייתפקיד ראשי; 10 פרקים2016-2014פני דרדפולונסה אייבסתפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2015)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2016)2020המאורותלידיה וולס6 פרקים2023איש קשר (אנ')אליסון רואדי6 פרקים
אווה הופמן היא סופרת וחוקרת יהודייה אמריקאית ילידת-פולין.
הופמן נולדה בשם אווה וידרה (Wydra) בקרקוב שבפולין, בתם של בוריס ומריה וידרה, שניצלו בתקופת השואה במסתור באוקראינה.
ב-1959, בגיל 13, היגרה עם הוריה ואחותה לוונקובר שבקנדה.
עם תום לימודיה התיכוניים קיבלה מלגה ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת רייס ביוסטון, בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת הרווארד, שם סיימה לימודים לתואר דוקטור בספרות אנגלית ואמריקאית בשנת 1975.
הופמן היא פרופסור לספרות ולכתיבה יוצרת במספר מוסדות, בהם אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מינסוטה ומכללת האנטר באוניברסיטת העיר ניו יורק.
בין השנים 1979–1990 הייתה עורכת וכותבת ב"ניו יורק טיימס" ובכלל זה עורכת בכירה במוסף הספרים של העיתון' "The Book Review" (1987–1990).
בשנת 1990 קיבלה הופמן את הפרס על שם ז'אן שטיין מהאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות, וב-1992 - את פרס קרן גוגנהיים לספרות עיון.
היא הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווריק.
זרה בין המילים; תרגמה מאנגלית: שרה בליך, תל אביב: עם עובד ('ספרייה לעם'), תשס"ה 2004. (Lost in Translation'')
אווה בן צבי (נולדה ב-7 במאי 1947, בשם חיה אֶרְמַנָאִיטֶה Chaja Ermanaite) היא זמרת סופרן ופסנתרנית ישראלית.
אווה בן צבי נולדה בקובנה שבליטא, ברית המועצות, להורים ניצולי השואה.
בגיל חמש החלה לנגן בפסנתר.
משנת 1961 למדה בבית הספר למוזיקה של קובנה במחלקת הפסנתר.
לאחר סיום לימודיה שם המשיכה בקונסרבטוריון של ליטא (מאז 2004 האקדמיה למוזיקה ולתיאטרון של ליטא) בווילנה, בפקולטה לאמנויות הבמה, בשנים 1970-1965. היא בעלת תואר מוסמך בלימודי הפסנתר.
בתקופת לימודיה לתואר בפסנתר החלה ללמוד פיתוח קול.
בעלה הוא שמואל בן צבי ובנה הוא הצ'לן צבי אורליאנסקי.
אווה בן צבי מרבה להופיע בפסטיבלים בינלאומיים, ברסיטלים ועם הרכבים קאמריים.
היא שרה עם תזמורות סימפוניות בישראל ובארצות העולם, בהן צרפת, שווייץ, איטליה, ספרד, רוסיה, צ'כיה, פולין וליטא.
היא הייתה הזמרת הישראלית הראשונה שהופיעה בקרמלין, בקונצרט לחגיגות השנה ה-850 למוסקבה.
בן צבי הופיעה כסולנית עם תזמורות ישראליות, בהן התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית תל אביב ועוד.
כן הופיעה עם אנסמבל מוזיקה נובה.
היא הרבתה להופיע ברוסיה, בין השאר עם תזמורת הבולשוי תיאטר, התזמורת הסימפונית של מוסקבה, התזמורת הקאמרית הממלכתית של מוסקבה.
בשנת 1976 החלה לעבוד כקורפטיטור באקדמיה למוזיקה בתל אביב עם תלמידי כינור של פרופסור פליקס אנדרייבסקי.
במקביל למדה באקדמיה פיתוח קול ושירת לידר עם הזמרת פרידל טלר-בלום.
הופעתה הראשונה כזמרת סופרן על במה מקצועית הייתה באופרה הישראלית מייסודה של אדיס דה-פיליפ, בתפקידי אנינה ופלורה בלה טרוויאטה של ורדי, ובתפקיד ליזה בהפקה חדשה של האופרטה "הרוזנת מאריצה" מאת אריך קלמן (1982-1981).
בשנים הבאות המשיכה להשתלם בלימודי שירה, בבית הספר הגבוה למוזיקה בדטמולד, גרמניה ואצל תמר רחום בישראל.
בשנת 1987 החלה בקריירת הופעות כזמרת סולו בישראל ובחו"ל.
בין המנצחים שתחת שרביטם שרה נעם שריף, אריה ורדי, אריה לבנון, איתי טלגם, יובל בן עוזר.
בין השנים 1987 ל-2000 השתתפה בפסטיבלי מוזיקה שונים:
פסטיבל הנוער הבינלאומי ה-38 בביירוית, גרמניה (1998)
פסטיבל מוזיקה קאמרית בפולין (1991)
הפסטיבל הבינלאומי הראשון למוזיקה יהודית אמנותית בווילנה, ליטא (1992)
פסטיבל מוזיקה ווקאלית "קוליות", מרכז סוזן דלל, תל אביב (1993)
פסטיבל בינלאומי למוזיקה יהודית בפראג (1993)
לאחר עלייתה ארצה נישאה לעיתונאי שמואל בן-צבי.
בנה מנישואיה הראשונים הוא הצ'לן הישראלי צבי אורליאנסקי.
שירתה של אווה בן צבי זכתה לביקורות אוהדות ואף נלהבות בעיתונות הישראלית והעולמית.
באוגוסט 1988 השתתפה בביצוע נדיר של הקנטטה Being Beautous מאת הנס ורנר הנצה משנת 1963, יצירה קשה ותובענית לסופרן קולורטורה, נבל וארבעה צ'לי, שבוצעה לראשונה בביירוית.
הביקורת שיבחה את רמת הביצוע של המשתתפים.
ולדימיר הופמן חלק שבחים לביצוע של אווה בן-צבי ביצירה "יומנה של אנה פרנק" מאת גריגורי פריד ("Opera International"magazine
CD review "LE JOURNAL D"ANNE FRANK",no.159,June,1992,Paris) וכך גם נתן דונביץ' בביקורת בעיתון הארץ מ-9 בספטמבר 1992, לתקליטור של "יומנה של אנה פרנק" עם האופרה הרוסית.
בנימין בר-עם שיבח את ביצועה של בן-צבי בתפקיד הווקאלי הקשה ביצירתו של הריסון ברטוויסל לטקסט של פאול צלאן מדימויי השואה, "לילה וערפל"; מעבר לטכניקת הביצוע המבריקה שלה, העניקה בן צבי למוזיקה הקודרת והנואשת ללא רחם עוצמה יוצאת דופן בהצגתה.
(צוותא, תל אביב, בנימין בר-עם, ג'רוזלם פוסט, 9 במרץ 1993)
מאי 2000, תקליטור בהפקת SFT, צ'כיה
1991 גריגורי פריד, "יומנה של אנה פרנק", אווה בן צבי, סופרן, תזמורת תיאטרון בולשוי בניצוח אנדריי צ'יסטיאקוב
1998 ריינהולד גליאר, קונצ'רטו לקול ותזמורת, אווה בן צבי, סופרן, תזמורת תיאטרון בולשוי בניצוח אנדריי צ'יסטיאקוב
2015 ביקורת על דיסק של שירים ביידיש/רוסית מאת מלחינים רוסים
אווה זלר היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
זלר שיחק בקבוצת המבורג ושימש קפטן נבחרת מערב גרמניה במשך שמונה שנים.
נחשב לאחד מטובי הכדורגלנים הגרמנים בהיסטוריה.
נכלל ברשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם של פלה.
ב-1954, לאחר מספר שנים במחלקת הנוער של המבורג, ערך זלר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
היה זה במסגרת משחק של הגביע הגרמני, בו ניצחה המבורג 8:2, וזלר התכבד לכבוש ארבעה שערים לזכותה.
מאותו משחק, נשאר זלר נאמן להמבורג במשך כל הקריירה שלו, אף על פי שקיבל הצעות רבות ממועדונים איטלקיים וספרדיים.
במקביל, הוא המשיך לעבוד לאורך כל חייו כאיש מכירות בעיר.
בשנותיו הראשונות של זלר בהמבורג, לא הייתה קיימת ליגה גרמנית אחת, אלא מספר ליגות במחוזות המדינה השונים.
המבורג, ששיחקה בליגה של מחוז צפון, שלטה בה ללא עוררין וקטפה את רוב האליפויות האזוריות.
זלר ידע לנצל זאת היטב, והוביל את המבורג ל-100 שערי ליגה כמעט בכל עונה.
הוא עצמו כבש 267 שערים ב-237 משחקי ליגה בלבד, וב-1960 זכה עם הקבוצה באליפות המדינה לאחר ניצחון 3:2 על פ.צ.
באותה שנה ובעקבות הישגיו, זכה זלר בפעם הראשונה בפרס כדורגלן השנה בגרמניה.
בנוסף, הוא סיים במקום השלישי בהצבעה על פרס כדור הזהב.
שנה לאחר האליפות, הוביל זלר, יחד עם אחיו דיטר, את המבורג לחצי גמר גביע אירופה, שם הודחה על ידי ברצלונה.
ב-1963, שלושער של זלר בגמר הגביע הגרמני נגד בורוסיה דורטמונד, העניק להמבורג גביע ראשון בתולדותיה.
עונה לאחר מכן, הוקמה הבונדסליגה, וזלר סיים כמלך השערים של העונה לאחר שכבש 30 שערים ב-30 משחקים.
באותה עונה, הוא אף זכה בפעם השנייה בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
בשנת 1968 הגיע זלר עם המבורג עד לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם הפסידה למילאן.
הוא סיים כמלך השערים של המפעל באותה שנה, עם 8 כיבושים.
לאחר עונה זו, לא הגיע זלר לעוד הישגים משמעותיים עם המבורג, ובסוף עונת 1971/1972 הודיע על פרישתו.
406 השערים שכבש בליגה הגרמנית, מציבים אותו במקום השני בדירוג הכובשים בכל הזמנים, אחרי גרד מילר.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מערב גרמניה, ערך זלר ב-16 באוקטובר 1954, בהפסד 3:1 לצרפת.
שער הבכורה שלו הגיע כמעט ארבע שנים לאחר מכן, בניצחון 3:1 על ארגנטינה במסגרת שלב הבתים של מונדיאל 1958. בטורניר זה, כבש זלר עוד שער אחד נגד צפון אירלנד, ומערב גרמניה סיימה במקום הרביעי.
למונדיאל 1962 הגיע זלר כאחד מכוכבי הנבחרת הגרמנית, אך הנבחרת הודחה כבר ברבע הגמר על ידי יוגוסלביה.
זלר כבש שני שערים במהלך הטורניר - נגד שווייץ ונגד צ'ילה.
במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, הגיע זלר לאחד משיאי הקריירה שלו.
הוא שימש כקפטן והוביל את הנבחרת הגרמנית עד לגמר הטורניר, שם היא נעצרה על ידי המארחת, באחד ממשחקי הכדורגל השנויים במחלוקת בהיסטוריה של גביע העולם.
שנים לאחר מכן, תמונתו המפורסמת של זלר יורד חפוי ראש מהמגרש לאחר ההפסד בגמר, נבחרה לתמונת המאה על ידי המגזין "קיקר".
זלר כבש שני שערים במהלך הטורניר (אחד נגד ספרד ואחד נגד אורוגוואי) ואף נבחר להרכב המצטיינים.
הטורניר הבינלאומי האחרון של זלר היה מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו.
גם בטורניר זה הוא שימש כקפטן הנבחרת, והוביל את הגרמנים עד לחצי הגמר, שם הם נעצרו על ידי איטליה, במשחק שידוע היום כ"משחק המאה".
גם בטורניר זה כבש זלר שני שערים, והיה לשחקן הראשון שכובש צמד בארבעה מונדיאלים שונים.
בנוסף, הוא היה לכדורגלן הראשון ששיחק 20 משחקים במסגרת גביע העולם, וכיום הוא מדורג במקום הרביעי במספר דקות המשחק בטורניר זה (אחרי ליונל מסי, פאולו מלדיני ולותר מתאוס).
זמן קצר לאחר המונדיאל, הודיע זלר על פרישה מהנבחרת הלאומית, כשלזכותו 43 שערים ב-72 הופעות.
עם פרישתו ב-1972, העניקה לו התאחדות הכדורגל הגרמנית את תואר "קפטן הכבוד" של הנבחרת הגרמנית.
בזמן קבלת התואר, היה זלר לכדורגלן השני בלבד שזוכה לכבוד זה, אחרי פריץ ואלטר ב-1954. בשנת 2003, קיבל זלר את תואר "אזרח של כבוד" של העיר המבורג, והיה לספורטאי הראשון שזוכה בתואר זה.
שנה לאחר מכן, נכלל זלר ברשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם של פלה, ובשנת 2005 הוצב פסל ענק של כף רגלו הימנית מחוץ לאצטדיונה של המבורג.
ב-1995, מונה זלר לנשיא קבוצת נעוריו - המבורג, וכיהן בתפקיד כשנתיים וחצי.
הוא התפטר עקב שערורייה פיננסית, עליה לקח אחריות.
למרות התפטרותו, נמצא כי זלר לא היה מעורב באי-סדרים כלשהם.
אווה בירת'יסטל היא שחקנית אירית.
היא מוכרת בעיקר מתפקידה בסרט "אולי נתנשק?".
ב-2004 זכתה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון בקטגוריית שחקנית השנה.
היא זכתה פעמיים בפרס האקדמיה האירית לקולנוע (IFTA) לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בירת'יסטל נולדה בבריי שבמחוז ויקלו באירלנד.
כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לדרי שבצפון אירלנד.
היא גדלה כקתולית אבל למדה בבית ספר פרוטסטנטי קולג' פויל שבדרי .
בשנות העשרה שלה הלכה ללמוד משחק ב-"Gaiety School of Acting" בדבלין.
ב-1995 קיבלה לראשונה תפקיד בטלוויזיה וגילמה את רג'ינה קרוסבי בסדרה "Glenroe", בה שיחקה במשך שלוש שנים עד 1998. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1997 בסרט "All Souls Day" מאת אלן גילסנן .
היא הופיעה בתפקידים שונים בסרטים איריים בהם "Drinking Crude" בכיכובו של קולין פארל, ובסרט הטלוויזיה "נס בחצות" מ-1998 יחד עם מיה פארו.
ב-2002 הופיעה בירת'יסטל בדרמה על אירועי יום ראשון העקוב מדם, סרט טלוויזיה בסגנון דוקומנטרי בשם "בלאדי סאנדיי" בכיכובו של ג'יימס נסביט.
עוד השתתפה בדרמה "יום ראשון" מאת ג'ימי מקגוורן .
ב-2003 הופיעה בירת'יסטל בסדרת הטלוויזיה "Trust" ואחרי כן כיכבה בתפקיד רויסין הנלון בסרטו של קן לואץ' "אולי נתנשק?" (2003–2004) עליו זכתה ב-2005 בפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון לשחקנית הבריטית של השנה.
היא הופיעה בסרט "ארוחת בוקר על פלוטו", בסרט "קליק" וב-"Save Angel Hope" מ-2005. ב-2006 השתתפה בסרט "מידלטאון" בבימויו של בריאן קירק.
עוד ב-2006 שיחקה בתפקיד ג'יין לאברי, עורכת דין העוסקת בזכויות האדם, בדרמת טלוויזיה בשם "The State Within".
בסוף 2007 גילמה את דמותה של ססקיה ואן אוילנבורך, אשתו של רמברנדט, בדרמה ההיסטורית "משמר הלילה" בבימויו של פיטר גרינוויי.
בתחילת 2008 השתתפה בירת'יסטל בדרמה "The Last Enemy" בתפקיד שרה זוטרה בשם אלינור ברוק.
ב-2009 שיחקה בתפקיד ג'נט בפרק האחרון של העונה השנייה בסדרה "אפר לאפר" של ה-BBC.
עוד הופיעה בשני סרטי אימה מצליחים "הילדים" (2008) וב"חזרה לחיים" (2011).
ב-2010 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במירטל ביץ' על הופעתה בסרט של קורט טרונינגר "The Rendezvous".
ב-2010 הופיעה בירת'יסטל בתפקיד אנט ניקולס במיני-סדרה "חמש בנות".
היא שיחקה בעונה התשיעית והאחרונה של הסדרה הבלשית "להעיר את המתים" בתפקיד פקד בילוש שרה קוונדיש.
ב-2011 שיחקה בירת'יסטל בתפקיד קפטן קייט מרשל בסדרת הדרמה של Sky1 בשם "Strike Back: Project Dawn".
ב-2013 כיכבה בירת'יסטל לצדה של אנה פריל בהפקת הטלוויזיה "The Psychopath Next Door".
אווה בריגיטה אנדרסון (בשוודית: Eva Brigitta Andersson; נולדה ב-1961) היא רופאה, נדבנית ודוגמנית שוודית.
ב-1980 היא נבחרה למיס שוודיה ובתחרות מיס תבל שנערכה בסיאול היא נבחרה לסגנית רביעית, בנוסף היא גם זכתה במקום השלישי בתחרות "מיס סקנדינביה".
לאחר מכן היא עבדה כדוגמנית עבור סוכנות פורד.
ב-1985 היא הנחתה את תחרות המלודיפסטיבלן.
היא החלה ללמוד רפואה במוסד אקדמאי בסטוקהולם ולאחר מכן סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היא ייסדה ביחד עם בעלה מרכז לאתלטיקה באוניברסיטה בניו יורק, ובנוסף היא ייסדה מרכז לבריאות השד.
ב-1994 נישאה אנדרסון למיליארדר גלן דובין, מנכ"ל חברת "Dubin & Co.
LP" ולזוג שלושה ילדים והם מתגוררים במנהטן.
אווה דוברני היא במאית ותסריטאית אמריקאית.
היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס, הבמאית האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב והבמאית האפרו-אמריקאית הראשונה שסרטה היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
עם צאת סרטה "קמט בזמן" בשנת 2018, הפכה לבמאית האפרו-אמריקאית הראשונה שביימה סרט עם תקציב של 100 מיליון דולר.
דוברני היא גם יוצרת, במאית ושותפה בכתיבת מיני סדרת הדרמה של נטפליקס "כשהם רואים אותנו" המבוססת על משפטם מ-1989 של "חמישיית סנטרל פארק" שהואשמו באונס שלא ביצעו.
דוברני נולדה בלונג ביץ', קליפורניה וגדלה בליינווד עם אחיותיה, אמה ואביה החורג.
במהלך חופשות הקיץ בילדותה, היא הייתה נוסעת לבית אביה, שלא היה רחוק מסלמה , אלבמה.
דוברני ספרה כי חופשות הקיץ האלה השפיעו עליה ליצור את הסרט "סלמה", בהשראת סיפוריו של אביה, שראה את המצעדים מסלמה למונטגומרי כילד קטן.
לדוברני תואר ראשון כפול בספרות אנגלית ולימודים אפרו-אמריקאיים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בתחילת דרכה, עסקה דוברני בעיתונאות.
היא החלה בהתמחות ב-CBS News, ובמסגרת תפקידה סייעה בסיקור משפט הרצח של או.
לאחר מכן עברה לתחום יחסי ציבור ככתבת זוטרה עבור פוקס המאה ה-20 וכן מספר סוכנויות יחסי ציבור, וב-1999 הקימה חברת יחסי ציבור משלה, סוכנות דוברני, הידועה גם בשם DVAPR.
החברה סיפקה שירותי שיווק ויחסי ציבור לתעשיית הבידור והלייף סטייל, ועבדה על קמפיינים לסרטים ותוכניות טלוויזיה כגון "ספיי קידס", "שרק 2", "טרמינל", "נערות החלומות" והסרט "לומומבה" על חייו של פטריס לומומבה.
בשנת 2005 הוציאה את סרטה הראשון, "Saturday Night Life", סרט קצר בן 12 דקות, העוסק בסיפורה של צעירה אפרו-אמריקאית, שמוצאת עצמה כאם חד הורית לשלושה ילדים.
הסרט מבוסס על חייה של אמה של דוברני.
לאחר מכן, פנתה דוברני ליצירת סרטי תעודה, אשר ניתנים להפקה בתקציב נמוך יותר.
בשנת 2012 הוציא את סרטה "Middle of Nowhere" על בסיס תסריט שכתבה שנים קודם לכן אך לא מצאה לו מימון.
צילומי הסרט נמשכו 19 ימים בלבד, והוא עוסק בסיפורה של רובי, אישה אפרו-אמריקאית, ובקשיים בהם היא נתקלת עקב כליאתו של בן זוגה.
הסרט מתאר את השפעת הכליאה על כל היבטי חייה – משגרת יומה לקריירה שלה, דרך הזוגיות שלה, ועד ליחסים עם משפחתה.
הסרט זיכה את דוברני בפרס הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס, והיא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בפרס זה.
ב-2014 היא ביימה את הסרט "סלמה" העוסק בקמפיין של מרטין לותר קינג למען זכות הצבעה לאזרחים האפרו-אמריקאים, כולל המצעדים מסלמה למונטגומרי במרץ 1965. הסרט זכה לביקורות מהללות, ובזכותו הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהועמדה לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר.
הסרט כמו כן הועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך לא לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר כפי שרבים ציפו.
דבר זה הביא לביקורת על האקדמיה, שלא נתנה ייצוג מספק לאמנים אפרו-אמריקאיים, ובפרט לדוברני.
בשנת 2016, ביימה דוברני את הסרט הדוקומנטרי "13th" .
הסרט קרוי על שם התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אשר ביטל את העבדות הישירה, אך הותיר לקיים עבדות כעונש על פשיעה.
הסרט נוצר בהשראת הספר "חוקי ג'ים קרואו החדשים" מאת מישל אלכסנדר שאף השתתפה בסרט.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל ניו יורק 2016 וזיכה אותה לראשונה במועמדות לפרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר.
סרט זה זכה בפרס באפט"א לקולנוע.
באותה שנה יצרה, כתבה והפיקה את סדרת הדרמה "Queen Sugar" בערוץ Oprah Winfrey Network בהנהלת אופרה וינפרי שמשמשת כמפיקה בפועל של הסדרה.
נכון לספטמבר 2021, הסדרה עומדת על 6 עונות שידור.
ב-2018 יצא לאקרנים הסרט "קמט בזמן" בבימויה של דוברני על פי ספרה של מדלן ל'אנגל.
בסרט זה שברה דוברני שיא נוסף, והפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שביימה סרט בתקציב של 100 מיליון דולר.
סרט זה גם הפך אותה לאישה האפרו-אמריקנית הראשונה שביימה סרט עם רווחים של מעל 100 מיליון דולר בארצות הברית.
דוברני היא יוצרת המיני-סדרה "כשהם רואים אותנו" שהוצגה לראשונה ב-31 במאי 2019 בנטפליקס.
המבוססת על סיפורם האמיתי של חמישה נערים אפרו-אמריקנים ולטינים משכונת הארלם בניו יורק שהואשמו באפריל 1989 בתקיפה חמורה ואונס של אישה בשם טרישה מיילי, שיצאה לריצה בסנטרל פארק בניו יורק.
בשנת 2002 הם זוכו כאשר נמצא האשם האמיתי.
הפרשה זכתה בתקשורת לשם "חמישיית סנטרל פארק" אך במכוון זה אינו שם הסדרה.
"הם לא חמישיית סנטרל פארק, הם קורי, יוסף, אנטרון, קווין וריימונד" אמרה דוברני בראיון שפורסם בניו יורקר כשהסדרה שוחררה בנטפליקס.
דוברני בחרה להתמקד בהיבטים הרגשיים של הפרשה.
בכל אחד מארבעת פרקיה, הסדרה שמה פוקוס על פיסה אחרת בפרשה: הפרק הראשון עוסק במעצר, השני במשפט, השלישי בצעירים שהגיעו למוסדות לעבריינים צעירים והאחרון בקורי וייז שהיה המבוגר בחבורה ונשלח למתקן כליאה רגיל.
דוברני ניסתה בסדרה להעביר לצופים איך זה להיות שקוף, להישפט רק על סמך צבע עורך ולהיות חסר אונים מול מערכת המשפט המוטה לרעתך מלכתחילה.
בסדרה משולבים קטעים מצולמים מקוריים ובאחד מהם איש העסקים הניו יורקי דונלד טראמפ שניצל את הונו כדי לקנות מודעת ענק בעיתון הקוראת להחזרת עונש המוות, וליישומו על חמישיית סנטרל פארק.
באוקטובר 2016, חודש לפני הבחירות שהובילו את טראמפ לנשיאות, פנה אליו קורי וייז בדרישה שיתנצל ויחזור בו מהדברים שאמר בתקשורת.
בשנת 2020 יצרה, כתבה והפיקה את סדרת הדרמה הרומנטית האנתולוגית "Cherish the Day" עבור ערוץ OWN אשר בבעלותה של אופרה וינפרי.
הסדרה שבה לעונה שנייה ב-4 באוקטובר 2022.
בשנת 2021 יצרה יחד עם האקטיביסט וכוכב הפוטבול לשעבר קולין קאפרניק את המיני-סדרה "קולין בשחור-לבן" לשירות הסטרימינג של נטפליקס, ומבוססת על נעוריו של קאפרניק ועל דרכו לתהילה.
ב-11 בינואר 2022 עלתה ברשת The CW סדרת גיבורי-העל "נעמי" המבוססת על גיבורת העל באותו שם מבית DC קומיקס.
דוברני היא יוצרת הסדרה, המפיקה בפועל ואף כתבה מספר פרקים בסדרה.
בספטמבר 2025 דוברני הייתה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
את העצומה יזם הארגון Film Workers for Palestine ונכתב בה כי מאחר שממשלות רבות בעולם "מאפשרות את הטבח בעזה", על אנשי הקולנוע לפעול כדי לא להיות שותפים לו.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס NAACP Imageהבימוי הטוב ביותר בסרט קולנועמקור
אווה ביין הייתה שחיינית יהודייה-אמריקאית.
סגנית אלופת המכביה הראשונה (1932), אלופת ארצות הברית במשחה ל-1 מייל חופשי ושיאנית ארצות הברית במשחה ל-700 יארד חופשי.
ביין נולדה וגדלה בניו יורק למשפחה של מהגרים מפולין אנרכיסטים-יהודים.
הילדים שחו בערום גם בחורף.
היא המשיכה ללמוד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק ובתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין ובמכללת האנטר.
עד גיל 18 היא הייתה צמחונית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-17 ביולי 1931 זכתה ביין במשחה ל-1 מייל.
במכביה הראשונה שנערכה בישראל בשנת 1932 זכתה ביין במדליית כסף במשחה ל-300 מטר חופשי בתוצאה של 4:47.5 דקות, אחרי פריצי לוי מאוסטריה (4:46 דקות).
בתחרות שנערכה בטורונטו בספטמבר 1936 זכתה ביין במדליית כסף במשחה השנתי ל-5 מייל.
במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שערכה ביין בשנות ה-30 היא פגשה את פול גאליקו.
בספרו הרפתקה בפוסיידון, דמותה של השחיינית מבוססת עליה.
ביין המשיכה להשתתף בתחרויות, למסטרס, וזכתה באליפויות ארצות הברית בגילאים השונים וקבעה שיאים לאומיים.
אווה היימן (בהונגרית: Éva Heyman; 13 בפברואר 1931 - 17 באוקטובר 1944) הייתה נערה יהודייה שגרה בעיר נאג'ווארד שברומניה (הועברה להונגריה ב-1940 במסגרת תכתיב וינה).
היא כתבה יומן אישי בשנת 1944, בתקופת שואת יהודי הונגריה.
היומן מתאר מזווית המבט שלה כנערה את החיים תחת הכיבוש הנאצי, ההידרדרות הקיצונית במצבם של יהודי העיר, ושליחתם המהירה למחנות ההשמדה.
היימן נספתה בשואה, ויומנה פורסם בשם "יומנה של אווה היימן".
היה זה אחד מיומני השואה הראשונים שפורסמו.
במאי 2019 הופקו סדרת סרטונים במסגרת "הסטורי של אווה", ובו הועלה יומנה כסדרת סרטונים קצרים ברשת החברתית "אינסטגרם".
אווה נולדה באוראדיה (נאג'ווארד בהונגרית) שברומניה למשפחה יהודית-הונגרית מתבוללת.
הוריה היו אָגְנֶשׁ, או בשם החיבה, כפי שכינתה אותה אווה, אָגִי, שהייתה בתו היחידה של הרוקח ד"ר רז'ה ראץ, ואף היא למדה רוקחות, והארכיטקט בלה היימן.
הם התגרשו בהיותה בת ארבע, ואווה ראתה זאת כאחד הגורמים העיקריים לעצבות התמידית שהיא חשה.
אמה אגי נישאה בשנית לסופר בלה ז'ולט, והתגוררה עמו בבודפשט, ואילו אווה נותרה לגור עם סבה וסבתה, וראתה את הוריה לעיתים רחוקות.
יוסטי, האומנת האוסטרית שטיפלה גם באמה הייתה אחראית לטיפול בה.
ב-1940 על פי תכתיב וינה עברה העיר לרשות הונגריה מרומניה.
הקהילה היהודית בעיר מנתה כ-30,000 איש.
במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה ושואת יהודי הונגריה הואצה.
הגרמנים הקימו גטו בסביבת בית הכנסת הגדול, משם שלחו את יהודי העיר למחנה ההשמדה אושוויץ.
בגטו הייתה המשפחה מאוחדת לתקופה קצרה, מכורח הנסיבות, ואווה זכתה סוף-סוף להתגורר עם אמה.
אך זאת לזמן קצר: האם הצליחה להימלט מהגטו עם בן-זוגה, ולהגיע לבודפשט.
אווה נותרה עם סבה וסבתה בגטו, ועימם נשלחה לאושוויץ ונרצחה שם, בהיותה בת שלוש-עשרה.
אמה ואביה החורג הצליחו לצאת ברכבת קסטנר מבודפשט.
לא ידוע מה עלה בגורל אביה.
לאחר המלחמה אביה החורג נפטר ממחלה ב-1949, ואמהּ התאבדה ב-1951 עם תמונה של אווה לידה.
אווה החלה לכתוב ביומנה החל מ-13 בפברואר 1944, שחל ביום הולדתה השלושה-עשר.
היא לא הניחה לאיש לקרוא ביומנה ונעלה אותו במפתח קטן מוזהב, שאותו נשאה תמיד בשרשרת זהב דקה על צווארה.
אווה לא זכתה לכתוב בו לאורך זמן רב: הוא נכתב במשך שלושה חודשים ושישה ימים בלבד.
אך מרגע שקבלה את היומן לידיה, ועד ליום כתיבתה האחרון בו, כשחילצה אותו מהגטו ממש לפני שילוחה לאושוויץ, אווה כתבה ביומן בצורה אינטנסיבית מאוד, ועל כן הוא תיעוד עשיר לחייה (גם אלה שקדמו לזמן כתיבת היומן) ולאירועים הנוראיים שחוותה, מזווית מבט של נערה צעירה.
הטקסט לאורך היומן כולו מתהווה בצילה של השואה.
כבר ביום הראשון המתועד ביומן ניכרת השפעת מלחמת העולם השנייה, כאשר אווה מספרת שחגיגות יום הולדתה צומצמו, "כדי שלא יאמרו הארים, כי צאצאי היהודים מתגנדרים".
בתחילה כתבה אווה ביומן את חלומותיה ושאיפותיה לעתיד: "לכשאגדל, ארוויח את לחמי כצלמת-עיתונאית ואעשה ככל שיעלה על ליבי..." (21 בפברואר 1944).
אך ככל שהתקדם היומן, שאיפותיה של אווה מתחילות להצטמצם לשאיפה אחת ויחידה, לחיות:
אווה הביעה מעין התנצלות בפני יומנה, על שאין היא יכולה לכתוב בו דברים שמחים:
ואכן בשלושת החודשים שכתבה בו, היא תיארה בעיקר את אובדנה המהיר של יהדות הונגריה.
כחודש לאחר פתיחת היומן, ב-19 במרץ 1944 פלשו הנאצים להונגריה.
אווה תארה ביומנה, מתוך מודעות ורגישות גבוהה יחסית לילדה בת שלוש-עשרה, את ההידרדרות שחלה במצב היהודים ואת התחושות שעולות בסביבה.
ביום פלישת הנאצים להונגריה כתבה אווה ביומנה:
פחות מחודש לאחר מכן, כבר נצטוו יהודי העיר לתפור טלאי צהוב על בגדיהם.
אווה, שמוצאה היהודי לא היה עד אז מרכיב מרכזי בחייה, מצאה את עצמה לפתע כחלק מקבוצה חדשה, שהיא מכנה 'המכוכבים':
יומיים לאחר מכן, אווה תיארה את גזילת רכושה בידי השוטרים ההונגרים, שלקחו את האופניים שלה, אותם קנתה זמן קצר קודם לכן, וסיפרה על כך: "היום הורדתי את האופניים שלי מן הגג, בעוד שבועיים אולי אוכל לצאת לרכיבה.
אני מעריצה את הרכיבה על אופניים, והאופניים הם של ממש – לא כמו של ילדים, אלא כמו של מבוגרים" (14 בפברואר 1944).
כשלקחו לה את האופניים, ניסתה אווה להיאבק עליהם בכוח:
שלושה שבועות לאחר מכן, אווה גורשה עם משפחתה לגטו בנאג'ווארד:
במעבר לגטו לא הורשו לקחת כמעט דבר, וגם את שרשרת הזהב נאלצה אווה למסור לשוטרים ההונגרים.
מכאן העניינים התחילו להידרדר בקצב מהיר, ואווה תיארה ביומנה איך החוקים משתנים, ואיך העולם המוכר לה כבר לא קיים עוד, ומשתנה מול עיניה לדבר אפל ונורא:
אווה רשמה ביומנה בפעם האחרונה ב-30 במאי 1944, שלושה ימים לפני שגורשה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחה ב-17 באוקטובר 1944. בדף האחרון ביומנה כתבה אווה:
ביום האחרון לכתיבתה ביומן, היו כל יהודי נאג'ווארד סגורים בגטו הצפוף, לקראת שליחתם לפולין.
אווה, בפיכחון נדיר לגילה, כתבה כי המבוגרים טועים: "לחינם אומרים כולם, שאנו לא נלך לארץ פולין".
העוזרת ההונגרית של המשפחה, שאווה מכנה מארישקה, הצליחה להסתנן פנימה (ואלו המילים האחרונות ביומן - "איני יכולה לכתוב עוד, יומני הקטן, דמעותיי זולגות, אני ממהרת אל מארישקה"); את אווה היא כבר לא יכלה להציל, אך אווה העבירה לה את היומן, וביקשה ממנה שתשמור עליו מכל משמר.
העובדה שאווה דאגה לחלץ את יומנה מהגטו המסוגר מעידה על כך שהיא הבינה שהסוף הגיע, וקיוותה שלפחות דרך היומן חייה יזכו באופן כלשהו להמשך.
כשהגיעה אווה עם סבהּ וסבתהּ לאושוויץ, הם נשלחו מיד להשמדה בתאי הגז, ואילו היא הצליחה לשרוד במחנה עוד למעלה מארבעה חודשים.
לא ידוע רבות על גורלה ומצבה בתקופה זו.
ב-17 באוקטובר 1944, כחודשיים לפני שחרור המחנה, ראה מנגלה, על אף ניסיונותיה של אווה להסתיר זאת, שרגליה היו פצועות - ושלח אותה אל מותה בתאי הגז.
מארישקה, העוזרת ההונגרית לה העבירה אווה את היומן, מסרה את היומן לאמה של אווה, יחד עם צילומים של אווה ששמרה אצלה.
היומן התפרסם במקור בהונגרית (לראשונה ב-1948, ומהדורה שנייה ב-2011), שפת הכתיבה של היומן.
יד ושם הוציא לאור תרגום לעברית בעריכת יהודה מרטו ב-1964, ולאנגלית ב-1974. בנוסף תורגם היומן גם לרומנית (1991), לרוסית (2001), ולגרמנית (2012).
האומנת של אווה, יוסטי, האשימה במכתב מ-21 באוקטובר 1945 את אמה של אווה בהפקרת בתה למוות.
היא טענה נגדה שהיה עליה להשקיע את כל כוחותיה בהצלת בתה, כשם שעשתה זאת למען בן-זוגה.
אך יותר מכל, האשימה יוסטי את עצמה:
בשנת 2012 נפתח מרכז מחקר להיסטוריה יהודית באוניברסיטת אוראדיה (נאג'ווארד), על שם אווה היימן.
בשנת 2015 הוצב בעירהּ אוראדיה (נאג'ווארד) פסל בדמותה, לזכר ילדי העיר שנרצחו בשואה, בפארק בלצ'סקו שממנו גורשו ברכבות לאושוויץ כ-3,000 יהודים, בין 24 במאי ל-3 ביוני 1944.
בשנת 2017 הועלתה ברומניה על בסיס סיפורהּ הצגת תיאטרון בשם "אווה היימן: אנה פרנק של טרנסליבניה".
בשנת 2019 הועלתה לאינסטגרם סדרה של סרטונים קצרים הממחישים את סיפורה, בסגנון המאפיין את המדיה, תחת הכותרת 'הסטורי של אווה'.
הסרטונים עוררו עניין רב, וזכו ללמעלה מ-100 מיליון צפיות בתוך פחות מיממה.
אווה באייר-פלוקיגר היא מתמטיקאית שווייצרית, המכהנת כפרופסור למתמטיקה באקול פוליטקניק הפדרלי בלוזאן .
באייר-פלוקיגר חוקרת נושאים שונים בתחומים אלגברה, טופולוגיה ותורת המספרים.
יחד עם המתמטיקאית ראמן פארימלה, הוכיחה את ההשערה השנייה של סר, אודות קוהומולוגיית גלואה של חבורות אלגבריות פשוטות קשר ופשוטות למחצה.
עסקה רבות גם בעקרון הסה בחבורות אלגבריות ובתורת הקוהומולוגיה.
את עבודת הדוקטור שלה ביצעה באוניברסיטת ז'נבה בשנת 1978, בהנחייתו של מישל קרבאירה .
אנשי האווה (בלועזית: Ewe people, באווית: Eʋeawó) הם קבוצה אתנית שמקורה באפריקה.
בני האווה מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטוגו (32%), השלישית בגודלה בגאנה (14%) והם מיעוט אתני באזור דרום בנין, חוף השנהב וניגריה.
במחוז וולטה אשר בדרום מזרח גאנה, אנשי האווה מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, כ-68.5% מאוכלוסיית המחוז.
אוכלוסיית הקבוצה מונה כיום כ-10.3 מיליון בני אדם, המחולקים בעיקר בין גאנה, בה מתגוררים כ-6.0 מיליון מבני הקבוצה, ובין טוגו, בה מתגוררים כ-3.1 מיליון מבני האווה.
בני האווה מחולקים לתתי-קבוצות רבות ודוברים שפה אפריקאית משותפת, שפת האווה (בלועזית: Ewe language, באווית: Eʋegbe - אבגבה) המשויכת למשפחת השפות הניגרית-קונגולזית.
קבוצת האווה, שיסודותיה היו תת-קבוצות קטנות, נוצרה באזור המאה ה-12 בעמק נהר הניז'ר, ממנו החל לנדוד בהדרגה.
מסופר כי הקבוצה נדדה מערבה מהאזור הדרום-מערבי של ניגריה כיום, וביססה את משכנה באזור נהר הוולטה באמצע המאה ה-15. בני האווה נודעו באכזריותם ובתוקפנותם כלפי השבטים השכנים, אשר התבטאה בפשיטות ולקיחת שבויים ושלל משבטים אלו.
אנשי האווה מעולם לא אוחדו במלואם תחת שלטון מרכזי, ומרבית עברו הורכב ממקבץ של משטרי-צ'יף עצמאיים אשר שיתפו פעולה לסירוגין בזמנים של עימותים אזוריים.
מלחמות ומהומות באזור במאה ה-17 גרמו לבני האווה לנדוד למיקומו הנוכחי.
סיפורי היסטוריית קבוצת האווה, המועברים מפה לאוזן בין הדורות, מספרים על כך שמשכן הקבע הראשון של בני האווה היה בעיר נוטסי (Notsie) שבטוגו, אותה נאלצו לנטוש בעקבות משטרו האכזר של טוגבי אגורקולי (Togbe Agorkoli), אשר מלך בנוטסי.
בסיפורי עם אלו, מסופר על בריחה המונית אשר תוכננה בקפידה.
בכל לילה נשות האווה היו מרטיבות את חומות העיר נוטסי, אשר היו עשויות בוץ, סלעים וזכוכיות, עד אשר התרככו, לאחר מכן יצרו בחומות חור, ממנו ברחו בלילה.
מסופר כי הגברים בשבט ברחו לאחר מכן, כשהם הולכים אחורה, עם הפנים לעיר, על מנת ליצור עקבות אשר נראות כהולכות לכיוון העיר ולא מחוצה לה.
קיימות עדויות ארכאולוגיות מהמאה ה-13 ואף לפני כן המצביעות על נוכחות האווים באזורים בהם הם שוכנים כיום.
היסטוריית אנשי האווה משותפת לדוברי שפות הג'בה (Gbe).
דוברי שפת הג'בה שלטו באזור שבין חבלי הארץ אקנלנד (Akanland) ויורבלנד (Yorubaland).
בעבר היסטוריונים נהגו להתייחס לקבוצת האווה כקבוצה אתנית משותפת יחד עם הקבוצות האתניות אקאן (Akan) ויורובה (Yoruba), אך מחקרים שנעשו לאחרונה מעידים כי האווה היא קבוצה שונה מאקאן ויורובה, אשר חולקת עם קבוצות אלו השפעות תרבותיות הדדיות.
בני האווה חלק יחסים קרובים עם סוחרים אירופאים בעידן הקולוניאלי.
עם זאת, אנשי האווה היו קורבנות לסחר עבדים ונמכרו לשוקי עבדים אירופאים ולעבודה בספינות.
בעקבות המבנה הפוליטי השבטי של הקבוצה, המרכז שליטה אצל צ'יפים, חוסר האחדות בין בני האווה הוביל למלחמות פנימיות, אשר כללו פלישות לתתי-שבטים שונים ומכירת שבויים כעבדים.
כחלק מסיפורי העם העוברים בין דורות האווים, בתחילת המאה ה-18, רבים מתתי-הקבוצות של האווה נדדו אל עבר מחוז נהר הוולטה על מנת להשתכן שם.
לאחר שהחלו להגיע לאזור משלחות של מגלי עולם מפורטוגל ב-1482, הוקמו תחנות סחר אירופאיות רבות.
בני האווה, בהגיעם לאזור ניהלו איתן קשרי מסחר טובים ומכרו אלפי עבדים לאירופאים, עבדים אשר הוגלו דרך נמלי האזור לכיוון אירופה.
בשל כך, נודע האזור כ"חוף העבדים" ונשלט על ידי האווה עד אמצע המאה ה-19, בה כוחות אירופאיים השתלטו על האזור ועל המסחר בו.
אזור משכנם של אנשי האווה פולג בין הקולוניות שצמחו באפריקה בסוף המאה ה-19, תחילה בין הקולוניות הבריטיות והגרמניות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה בין הקולוניה הבריטית והקולוניה הבריטית-צרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, טוגו הבריטית שינתה את שמה למחוז וולטה, וטוגו הצרפתית שינתה שמה לרפובליקה של טוגו, כשקיבלה את עצמאותה מצרפת ב-1960. כיום בני האווה מהווים כ-32% מאוכלוסיית טוגו.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו להגיע משלחות מיסיונריות של אמריקאים ואירופיים לאזור נהר הוולטה והשאירו חותמם על תתי-השבטים שבאזור.
בכך, החלו להיטשטש מאפייני הקבוצות המרכיבות את קבוצת האווה.
לקראת סוף המאה ה-19, כחלק מתחרות האומות האירופאיות להשתלט על קולוניות רבות באפריקה, אדמות האווה חולקו ונשלטו על ידי הגרמנים, הבריטים והצרפתים.
בני האווה שגשגו בעיקר תחת השלטון הגרמני, אשר עודד להשכלה ולפיתוח תשתיות באזור בו שלט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכניעתה של גרמניה, שליטתה באזור חולקה בין הבריטים והצרפתים.
בזמן זה, תחת הפילוג הנוצר בין חלקי הקבוצה שנשלטו על ידי הבריטים והצרפתים, החלה להתעורר תחושת הלאומיות של בני האווה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת ניסיונות הבריטים והצרפתים לאכוף את הגבולות הבינלאומיים שנקבעו על ידם, התעוררו מהומות מחאה של בני האווה, שמצאו עצמם מפולגים משני צדי הגבול, ודוכאו על ידי השלטונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אושרה חלוקת טוגולנד, שהייתה פרוטקטורט גרמני במערב אפריקה משנת 1884 עד 1914, והקיפה את מה שהיא כיום מדינת טוגו ואת רוב מה שהוא כיום אזור וולטה של גאנה.
ב-1946, לאומניים, בני האווה, התארגנו והקימו קואליציה לאומנית של בני קבוצתם, שכונתה קונפדרציית האווה והציבה לעצמה מטרה לקבל עצמאות בטוגולנד.
הקואליציה הונהגה על ידי סילבאנוס אולימפיו (Sylvanus Olympio), שעתיד להיות הנשיא הראשון של טוגו העצמאית.
אולימפיו פנה לבעלות הברית בדרישה לקבל עצמאות בארץ האווה, שתיקרא מדינת האווה (Eweland).
במשך עשור, הנושא הועלה ונדון בפני בעלות הברית (קבוצת המדינות, בניהן צרפת, בריטניה ופולין, הנלחמו נגד מדינות הציר שכללו את גרמניה, יפן, איטליה ומדינות נוספות, במהלך מלחמת העולם השנייה).
ב-1956, טוגולנד הצרפתית קיבלה אוטונומיה מהצרפתים.
בשנה זו נערך משאל עם בטוגולנד הבריטית שסקר את דעת המקומיים לגבי סיפוח טוגולנד הבריטית על ידי קולוניית חוף הזהב הבריטית, קולוניה נרחבת ששלטה באזורים רבים בדרום וצפון-מערב אפריקה.
תוצאות משאל העם הראו על רצון לסיפוח, בעיקר על ידי שבטים שאינם אווה, ובכך בקבוצת האווה, שמעולם לא הייתה מאוחדת פוליטית, החלו להתעורר מחדש קולות מתגברים הקוראים לעצמאות, קולות שנקראו משני צדיה של הקבוצה ופולגו בין 2 אוטונומיות שונות, ללא זהות אתנית ברורה.
הרצון המתגבר לעצמאות נבע, בין היתר, מכך שממשלת גאנה העצמאית הראשונה לא כללה אף נציג של בני האווה.
ב-1958, מרדו בני האווה בגאנה, בתמיכתם הפוליטית והכלכלית של בני קבוצתם אשר שלטו בממשלת טוגו.
מנהיגי התנועה האווית בגאנה נאלצו לרדת למחתרת בעקבות משטרת הממשל הגנאי, אשר רדף אותם, וניהל גל מעצרים נרחב כנגדם.
באוקטובר 1961 אף נעצרו מעל ל-50 ממנהיגי אווה ונאסרו בשל מעשים כנגד המשטר הגנאי.
ממשלת גאנה אף פרסמה פרטים על תוכניות פלישה לטוגו ואיימה לבצעם אם לא יירגעו הרוחות באזור.