tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התעמולה הסובייטית הפכה את עמידתם של מגיני הבניין כנגד מתקפות גרמניות חוזרות ונשנות, לסמל של גבורת מגיני סטלינגרד.
בית פבלוב היה ממוקם בכיכר ממנה הוליך כביש ישר ורחב עד לשפת נהר הוולגה.
ב-23 בספטמבר 1942 כבשה מחלקה סובייטית בת 30 איש בפיקודו של סמל ראשון יקוב פבלוב את המבנה, שהיווה נקודה אסטרטגית חשובה בגזרה, במחיר חיי 26 מאנשיה.
לאחר מספר ימים הגיעה לבית תגבורת שהביאה עימה מקלעים, רובים נגד טנקים, מרגמות ותחמושת.
בעזרת כוח הנדסה קרבית בוצע מיקוש סביב הבניין ונחפרה תעלה שקישרה אותו עם העורף.
הבניין יצר בליטה בקו החזית, שהייתה מכותרת כמעט לחלוטין על ידי כוחות גרמניים, וסיפק נקודת תצפית טובה על העמדות הגרמניות סביבו.
במהלך הלחימה סביב הבניין הצליחו הגרמנים לכבוש את הקומה התחתונה שלו מספר פעמים, אך לא הצליחו להשתלט גם על קומותיו העליונות, ולכן נאלצו בסופו של דבר לסגת מהבניין.
במהלך חודשיים, השתתפו בהגנת הבניין 29 חיילים.
המתקפות על הבניין נערכו מדי יום, אך המגינים הסובייטים עמדו בלחץ.
ב-23 בנובמבר, במהלך מתקפת נגד סובייטית, עברה כל סביבת הבניין לשליטה סובייטית וקו החזית נע מערבה.
מסיבה בלתי ברורה, התעמולה הסובייטית בחרה להציג את סמל פבלוב כמפקד הכוח במקום, על אף שקצין בשם אפנסייב הוא שפיקד על הגנת הבניין.
יחד עם זאת, לפי אנטוני ביוור, אפנסייב נפצע והתעוור בשלב מסוים של הקרב ופבלוב פיקד על הקרב בפועל.
פבלוב היה גם היחיד שקיבל את עיטור גיבור ברית המועצות עבור הלחימה במקום, בעוד שאר מגיני הבניין קיבלו רק מדליה, שניתנה לכל מאות אלפי החיילים שלחמו בקרב סטלינגרד.
בתקופת ברית המועצות הוצגה הלחימה על בית פבלוב כדוגמה מובהקת לאחוות העמים של ברית המועצות, שכן מגיני הבניין היו בני 9 לאומים שונים (ביניהם גם חייל יהודי אחד - יידל חייט.
לאחר מלחמת העולם השנייה שוחזר הבניין ועל הקיר הוצב שלט המתאר את גבורת מגיני הבניין ושמות המשתתפים בקרב.
הכתובת הנוכחית של המבנה היא "רח' סובטסקייה, מס' 39".
בית עקד ספרים - לקסיקון ביבליוגרפי לספרות העברית הוא ספרו המפורסם ביותר של חיים דב פרידברג, שיצא לאור בשנת 1931. כפי שמשתמע משמו, הספר הוא לקסיקון של הספרים הכתובים בעברית.
את המהדורה הראשונה פרידברג הוציא לאור באנטוורפן, בשני כרכים, בשנים 1928 ו-1931 (844 עמודים).
מהדורה זו מכילה רשימה ביבליוגרפית של רוב הספרים שנדפסו באותיות עבריות ומהדורותיהם, החל משנת רל"ד ועד תרצ"א.
מהדורה שנייה מתוקנת, בת ארבעה כרכים, יצאה לאור בין השנים תשי"א-תשט"ז וכללה ספרים עד שנת תש"י.
בשנות השישים יצאה מהדורת צילום מוקטנת של הספר, וכן בשנים 1970-1971.
פרידברג הסתמך בעיקר על ספרו המפורסם של יצחק אייזיק בן יעקב, אוצר הספרים (נדפס לראשונה בווילנא, תר"מ-1880), המכיל רשימות של 17,000 ספרים בדפוס ובכתב יד.
מלבד ספרו של בן יעקב, ציין פרידברג כי הסתמך על כל ספרי הביבליוגרפיה שקדמו לו, "כי מן הנמנע הוא לאיש אחד לראות במו עיניו כל הספרים העבריים המפוזרים ומפורדים בכל ארצות תבל".
המהדורה השנייה של הספר המשיכה את רשימות הספרים ומהדורותיהם עד שנת תש"י וכללה הוספות ותיקונים למהדורה הראשונה.
לפי עדות המחבר כללה המהדורה הראשונה כעשרים וחמישה אלף ספרים והמהדורה השנייה כחמישים אלף.
יחד עם זאת, במהדורה השנייה לא נכללה כל הספרות המודרנית שהתפרסמה ברבעון הביבליוגרפי של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, קריית ספר, וכן נעשה רישום חלקי בלבד של ספרי הלימוד והחנוך שנדפסו בארצות הברית, שנרשמו כבר על ידי אליעזר רפאל מלאכי, בספר היובל.
מדובר במפעל ענקים של אדם יחיד וכמעט ללא סיוע של אחרים, ועל אף שלא היה חף מטעויות, השפעתו הייתה עצומה.
כבר בשנת תרצ"ב הוכרה חשיבותו על ידי יוסף קלוזנר, ומאז ועד לסוף המאה ה-20, לא היה פרסום ביבליוגרפי שלא הזכיר אותו, נסמך עליו, או לחלופין חלק עליו, תיקן אותו או הוסיף עליו מהדורות שלא רשם.
הספר הפך לספר חובה בכל ספרייה בעולם, בעלת מדור ספרים עבריים, ונחשב לתנ"ך של הספרנים, הביבליופילים ואספני הספרים וכל בית מכירות של ספרים עבריים.
בחלק מהקטלוגים של בתי המכירות הפומביות נהוג היה לציין את מספרו של הספר בבית עקד ספרים, ואם לא הופיע בספר, לציין כי הוא איננו רשום בו (דבר שהיה מעלה את ערכו ומחירו של הספר המוצע למכירה).
לסיבות שהביאו את פרידברג להדפיס את הספר, ועל דרך עבודתו ומקורותיו הוא כתב:
עבודת המשך לספרו, יצאה לאור בשנות השבעים בספר בשם: בית עקד ספרים החדש - לקסיקון ביבליוגרפי לספרים שנדפסו בשנים תש"י-תשל"ג (1950-1973), בעריכת מ.
יחד עם זאת, הוא עדיין מוצב בגאון על מדפי ספרנים ובעלי חנויות ספרים רבים ואף ממשיך להיות מוצע למכירה בחנויות לספרי יד-שנייה.
בית פברז'ה הוא בית מלאכה וחברה לייצור תכשיטים שנוסדה בשנת 1842 בסנקט פטרבורג שברוסיה.
מייסד החברה היה גוסטב פברז', אשר קרא לחברה בשם משפחתו, בהגייה צרפתית.
את גוסטב פברז' ירש בנו פטר קארל פברז'ה בניהול החברה.
פטר קארל פברז'ה ניהל את החברה והביא לה את פרסומה העולמי ואת המוניטין שלה בייצור ביצי פברז'ה עבור משפחת קסרי רוסיה.
החברה הולאמה בשנת 1918 על ידי הבולשביקים בעקבות המהפכה הרוסית.
בשנת 1924 פתחו אלכסנדר פברז'ה, בנו של פטר קארל פברז'ה, ואחיו למחצה אז'ן פברז'ה את בית העסק "Fabergé et Cie" בפריז, וייצרו תכשיטים תחת הסימן המסחרי "פברז'ה, פריז" (FABERGÉ, PARIS).
בשנת 1937 נמכר המותג "פברז'ה", ובשנת 1964 נמכר בשנית לחברת הקוסמטיקה רייט (Rayette Inc), אשר שינתה את שמה ל-"רייט פברז'ה".
הסימן המסחרי נמכר עוד מספר פעמים נוספות.
מקורה של משפחת פברז'ה במשפחת פאוורי (Favri) שהתגוררה בפיקארדי שבצרפת של המאה ה-17. המשפחה ההוגנוטית נמלטה מצרפת בשנת 1685 לערך בשל ביטולו של צו נאנט.
המשפחה נמלטה לגרמניה והתגוררה צפונית מזרחית לברלין במחצית השנייה של המאה ה-18. באותה עת השתנה כיתוב שם המשפחה מ-Favri ל-Favry.
בשנת 1800 לערך עברה המשפחה לליבוניה שבסמוך לים הבלטי (באסטוניה של ימינו), ושם המשפחה השתנה ל-Fabrier.
בשנת 1814 נולד בעיר זו גוסטב פברייר, אשר בשנת 1825 שינה שמו לפברז' (Faberge), ובהמשך לפברז'ה.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 עברה המשפחה לסנקט פטרבורג וגוסטב פברז'ה למד צורפות תחת אנדראס פרדיננד שפיגל, אשר התמחה בהכנת קופסאות תכשיטים עשויות זהב.
בשנת 1842 ייסד גוסטב פברז' את בית המלאכה וקרא לו "פברז'ה" (Fabergé) - הגייה צרפתית של שם המשפחה, במטרה למשוך לקוחות אריסטוקרטים.
(באותה עת האצולה הרוסית הייתה פרנקופילית ודיברה צרפתית).
בית המלאכה נוסד במרתף בית ברחוב בולשיה מורסקיה.
באותה שנה נשא גוסטב לאישה את שארלוט יוגשטדט, ביתו של קארל יונגשטשט, אמן דני, ובשנת 1846 נולד בנם הבכור - פטר קארל פברז'ה.
בעקבות הצלחת העסק, פרש גוסטב פברז'ה ממנו, כשהוא נותר הבעלים היחיד, והמשפחה עברה בשנת 1860 לדרזדן שבגרמניה.
פטר קארל פברז'ה למד ב-Dresden Handelsschule, ובהיותו בן 18 יצא לטיול הגדול ברחבי אירופה, ובמסגרתו למד צורפות והתמחה אצל צורפים בפרנקפורט, צרפת ואנגליה.
בשנת 1872 שב פטר קארל פברז'ה לסנקט פטרבורג, והחל לעבוד בעסק המשפחתי, שנוהל באותה עת על ידי היסקיאס פנדין.
בשנת 1881 הורחב בית המלאכה.
קארל פברז'ה עבד בעיקר עם מוזיאון הארמיטאז', והתמחה בשחזור תכשיטים עתיקים.
בשנת 1882, עם מותו של פנדין החל קארל פברז'ה לנהל את העסק המשפחתי.
באותה שנה הוא קיבל את התואר תכשיטן מומחה, ואחיו, אגתון פברז'ה (שהיה אז בן 16) הצטרף לעסק המשפחתי.
בעקבות עבודתו של פברז'ה בארמיטאז, הוזמן להציג בתערוכת כל רוסיה שנערכה בשנת 1882 במוסקבה.
בין המוצגים שהוצגו על ידי בית פברז'ה בתערוכה, הוצג חיקוי של צמיד סקיתי מהמאה הרביעית לפנה"ס.
הצאר אלכסנדר השלישי הכריז, כאשר ראה את הצמיד, כי אינו מסוגל להבדיל בין המקור לחיקוי, והורה כי עבודתו של פרבז'ה תוצג בארמיטאז' כדוגמה ליכולת הגבוהה של התכשיטנות הרוסית המודרנית.
בשנת 1885 קיבל בית העסק את התואר "תכשיטנים במינוי מיוחד של החצר הקיסרית".
ביצת פברז'ה הראשונה ה-"תרנגולת" נוצרה על ידי קרל פברז'ה בשנת 1885 בהזמנת הצאר אלכסנדר השלישי.
אלכסנדר רצה להפתיע את רעייתו, הצאריצה מריה פיודרובנה במתנה לכבוד חג הפסחא.
המתנה שנבחרה הייתה תכשיט בצורת ביצת פסחא מעוטרת.
הביצה הייתה עשויה זהב ומצופה אמייל, אולם ניתן היה לפתוח אותה, בדומה לבובת מטריושקה, ובתוכה היה חלמון מוזהב, שבתוכו תרנגולת עשויה זהב, ובתוכה כתר עשוי אבני אודם.
הצאריצה כה התלהבה מהמתנה עד כי הצאר אלכסנדר מינה את פברז'ה לתכשיטן המלכותי והורה לו ליצור ביצת פסחא חדשה מדי שנה, ובלבד שבתוך כל ביצה תהיה הפתעה.
בנו של אלכסנדר, הצאר ניקולאי השני המשיך מנהג זה, והעניק מדי שנה מתנה לאשתו אלכסנדרה פיודרובנה, ולאימו האלמנה.
מסורת זו הופסקה בשל פרוץ המהפכה הרוסית בשנת 1917. הביצה של שנת 1917 לא הושלמה.
במהלך השנים נוצרו 54 ביצים עבור בית המלוכה הקיסרי, מהם 42 שרדו עד ימינו.
בית המלאכה נודע גם בפסלים אשר יצר באבנים יקרות.
פסלים אלו כללו פסלי בני אדם, בעלי חיים ופרחים.
הפסלים זכו לפופולריות רבה והיו חביבים בין היתר על משפחת המלוכה הבריטית.
הפסלים היו באיכות גבוהה, ודמו לצמחים חיים, כאשר פרחי וצמחי האבן הוצגו בתוך אגרטלים, העשויים קוורץ, כאשר הם פוסלו כאילו האם מלאים מים (העשויים אף הם קוורץ).
באוסף המלכותי של בית המלוכה הבריטי 250 פסלים שנוצרו על ידי בית המלאכה.
בראשית המאה ה-20 הפך בית העסק לחברת ייצור התכשיטים הגדולה ברוסיה, ואחת הגדולות בעולם.
בבית המלאכה עבדו למעלה מ-500 עובדים (תכשיטנים ומעצבים), ונפתחו סניפים של בית המלאכה במוסקבה, אודסה, קייב ולונדון.
הצלחת בית העסק נפסקה בשנת 1918. המהפכה הרוסית הביאה להשתלטות העובדים על בית העסק ב-1917, והלאמתו על ידי הבולשביקים בשנת 1918. בראשית אוקטובר, נמלט קארל פברז'ה מסנקט פטרבורג ברכבת הדיפלומטים האחרונה שיצאה לריגה, וממנה נמלט לבאד הומבורג ולאחר מכן לווייסבאדן שבגרמניה.
הבולשביקים אסרו את הבנים אגאתון ואלכסנדר.
אגתון שוחרר לזמן קצר על מנת שיעריך את שוויים של התכשיטים וחפצי הערך שהוחרמו מאת המשפחה הקיסרית והאריסטוקרטים, ולאחר מכן נכלא מחדש, מאחר שהבולשביקים לא הצליחו למכור את התכשיטים בשווי שקבע (שווי התכשיטים ירד, מאחר שהשווקים באירופה הוצפו בתכשיטים רוסיים).
רַעֲיָיתוֹ של קארל, ובנה הבכור אז'ן נמלטו ברגל ובמזחלת דרך היערות המושלגים שבין סנקט פטרבורג ופינלנד, ובדצמבר 1918 חצו את הגבול לפינלנד.
אז'ן פגש את אבין בווייסבאדן, והמשפחה התאחדה בשווייץ ביוני 1920. קרל פברז'ה נפטר בלוזאן ב-24 בספטמבר 1920, משברון לב.
ב-1924 פתחו אלכסנדר ואז'ן סניף "פברז'ה" בפריז שבצרפת (Fabergé et Cie) ומכרו תכשיטים תחת המותג "FABERGÉ, PARIS".
החנות המשיכה לפעול עד שנת 2001, אולם מכרה קודם לכן את המותג, ובשנת 1984 אף הפסידה את הזכות להשתמש בשם "פברז'ה".
נדירות הביצים, שוויין ואיכותן הביאו לכך שבמהלך השנים האמיר מחירן.
ב-27 בנובמבר 2007 נמכרה ביצת רוטשילד בבית המכירות כריסטי'ס שבלונדון עבור סכום של 8.98 מיליון ליש"ט - הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור יצירת אמנות רוסית ועבור שעון.
בשנת 1937 נמכר המותג "פברז'ה" לסמיואל רובין, הבעלים של החברה הספרדית למסחר, בעלות של 25,000 דולר אמריקאי.
רובין מכר את המותג בשנת 1964 לג'ורג' בארי, הבעלים של חברת ראייט (Rayette Inc) במחיר של 26 מיליון דולרים, וחברת ראייט שינתה את שמה בשנת 1964 ל-ראייט פברז'ה (Rayette-Fabergé Inc).
בשנת 1971 שינתה החברה את שמה ל"פברז'ה".
החברה נרכשה על ידי קבוצת מקגרגור (McGregor Corp) בשנת 1984, וזו שינתה את שמה למקגרגור-פברז'ה (Mcgregor Fabergé).
בשנת 1986 רכשה הקבוצה את חברת אליזבת ארדן.
החברה נרכשה על ידי קבוצת יוניליבר בשנת 1989, וזו מכרה את המותג ב-3 בינואר 2007 לקבוצת משקיעים.
בית עמנואל הוא מבנה היסטורי במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, השוכן ברחוב אורבך 8 פינת רחוב בר הופמן בתל אביב.
משמש כיום כבית הארחה וכן שוכנת בו קהילת יהודים משיחיים.
ב-1868 החלו הטמפלרים לרכוש את מבני המושבה האמריקאית הנטושה, וב-1871 רכשו את המבנה בן שתי הקומות ואת החצר הגדולה הצמודה אליו.
לבניין שניצב אותה עת ברחוב הים 11 (Seestraße), נוספו שני אגפים, כנראה בתכנונו של האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית העץ השוכן עד היום ברחוב אורבך 17. המבנה החדש שימש במשך מספר שנים כבית ספר, פנימייה וכבית העם של הקהילה.
ב-1878 נרכש הבניין בידי הברון הרוסי פלטון פון אוסטינוב.
פון אוסטינוב הוסיף למבנה קומה שלישית, והחצר הגדולה הפכה לאחד הגנים המתוכננים הראשונים בארץ.
בגן נשתלו צמחים טרופיים ואחרים, והובאו אליו קופים ותוכיים.
תכנון הגן נעשה בידי נסים בכור אלחדיף, ראשון בוגרי בית הספר היהודי החקלאי מקוה ישראל.
הגן הפך למקום בילוי אהוד על תושבי הסביבה.
ב-1879 חנך הברון מוזיאון בקומת המבנה הראשונה, שבו הוצג אוסף העתיקות שאסף ברחבי ארץ ישראל.
עם תחילת העלייה הראשונה זכו עולים חדשים נזקקים לסיוע ולטיפול רפואי במבנה.
ב-1895 פתח פון אוסטינוב את "מלון הפארק" (Hôtel du Parc) בשתי הקומות הראשונות של הבניין, וקרא לו על שם הגן המטופח שהשתרע סביבו.
הברון עצמו התגורר בקומה השלישית, אך יש הטוענים כי המלון נפתח כאשר הונו של פון אוסטינוב התדלדל, והוא נאלץ לעבור להתגורר בבית העץ השוכן כיום ברחוב בר הופמן 9. ב-27 באוקטובר 1898 התארחו במלון הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת ביקורם בארץ ישראל, בעוד שפמלייתם שוכנה במלון ירושלים הסמוך.
בשנת 1913 עזבו בני הזוג פון אוסטינוב את הארץ ושבו לבריטניה ולאחר מכן לרוסיה; ושמו של המלון הוסב ל"מלון פארק" (Park Hotel).
אלמנתו של פון אוסטינוב מכרה את המבנה לחברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בשנת 1926, וזו פתחה בו בית ספר תיכון לבנות.
ב-1934 הלאימו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה והוא שימש כתחנת משטרה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1947 ניצב המבנה בחזית הלחימה שבין תל אביב ויפו, והוא שימש את צה"ל עד שנת 1954. עם פינויו בידי הצבא הושב הבניין ל"משלחת הכנסייה בקרב העם היהודי" (Church's Ministry Among Jewish People או CMJ), היורשת של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים.
במקום פועלת אכסניה וכן תערוכה קבועה של חפצים, תמונות, ומסמכים היסטוריים הקשורים לתולדות המושבה האמריקאית גרמנית.
כן שוכנת במבנה קהילת היהודים המשיחיים בשם "בית אבינו", הנקראת בפי חבריה "בית עמנואל".
בשנים 1908–1912, שנותיו הראשונות בארץ ישראל, התגורר ש"י עגנון ביפו, והעיר מופיעה באחדים מסיפוריו.
בשניים מסיפוריו מוזכרים המלון והגן של הברון אוסטינוב.
ברומן תמול שלשום (פרק רביעי) מסופר:
אברהם הולץ וטובה ברגר הולץ מזהים את "הזקן" המוזכר בקטע זה עם מוריץ האל, אביה של מגדלנה האל, אשתו של פון אוסטינוב.
הברון והגן מוזכרים גם בספר זכרונותיה של איטה ילין:
בית עינון הוא כפר פלסטיני, השוכן כ-5 ק"מ מצפון-מזרח לחברון.
לפי הסברה, המבוססת על זיהויו של אוסביוס, הכפר בית ענון שוכן באזור של היישוב המקראי בית ענות, ומשמר את שמו.
בח'רבת בית עינון הסמוכה נערכה חפירה ארכאולוגית.
במקום נמצאו מספר גלוסקמאות המתוארכות למאה ה-1 לספירה.
על כמה מהם כתובות בארמית וביוונית, ואחת נושאת כתובת בעברית עם המילה "ישראל".
בתקופה הביזנטית נבנו במקום שלוש כנסיות.
ממצאים נוספים כוללים שני בורות מים, שתי גתות וקברים אחדים.
לפי הגאוגרף המוסלמי מוקדסי, בית עינון נודע בתקופה העבאסית באיכות הצימוקים שייצר.
הכפר, ובו 18 משפחות, מופיע ברישומי גביית מסים מהתקופה העות'מאנית.
ויקטור גרן ביקר במקום בשנת 1863, וייחס את השרידים שמצא בחירבת בית ענון לתקופה הביזנטית.
המקום מוזכר גם בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
במלחמת ששת הימים עבר הכפר לשליטת ישראל, ואוכלוסייתו, שהייתה בת 4,967 נפש, הצטמצמה במידה ניכרת, לאחר שרבים מתושביו עברו לירדן.
בֵּית עֲנוֹת היה יישוב מקראי בממלכת יהודה הנזכר ברשימת הערים של נחלת שבט יהודה, ב, בקבוצה 8 של הערים: .
צומת בית ענות, במפגש כביש 60 וכביש 35, מנציחה את שם היישוב המקראי.
בית ענות נזכרת פעם אחת ויחידה במקרא, ברשימת ערי יהודה ב, בקבוצה 8 מבין הערים, קבוצה שמקומה בהר יהודה צפונית לחברון.
אולם גבולותיהן של הקבוצות אינם מוגדרים, והן נכנסות לעיתים זו לתוך זו.
גלגולי השם והיישוב לאור המקורות
שחזור שמה המקורי של בית ענות הוא בעייתי, לאור הנתונים הטקסטואליים השונים.
בנסחי המסורה הוא מופיע תמיד כ'בית-ענות'.
אשר לתרגום השבעים, הצורה המשתקפת מנוסח ה-70א היא 'בית-ענון', ומה-70ב 'בית-ענם'.
יש הקושרים שם זה ל'בית-ענו' הנזכרת בספר יהודית (א 9) כיישוב ביהודה, כנראה דרומית לירושלים.
אוסביוס בספר האונומסטיקון מביא צורה הדומה ל-70א; בערך עין הוא מזכיר כפר בן זמנו בשם 'בית-עניין' או (לפי הירונימוס) 'בית-ענים' (Bethennim), המצוי 2 מילין מהאלה ו-4 מילין מחברון; בערך עינם, אותו הוא מביא בצורה 'עיניים', חוזר ונזכר אותו כפר בצורה 'בית-ענים'.
מקובל להניח בעקבות רובינסון כי השם המקראי, וגם שם היישוב מימי אוסביוס, נשתמרו בח' בית-עינון (במפות החדשות: בית-ענון).
לפי דעה נפוצה אין 'בית-ענות' אלא צורה משנית או שיבוש של השם 'בית-ענת', הקשור לאלה הכנענית בשם זה.
מרגוליס סבור שגם נוסח ה-70ב אינו אלא שיבוש אופייני לצורה 'בית-ענת'.
מאידך, פרט לנוסח המסורה עצמו כל הנתונים הטקסטואליים (לרבות ה-70ב) הם וריאציות על השמות 'בית-ענ{ו}ן' או 'בית-ענ{י}ם', כאשר האותיות 'ם' ו-'ן' בסופי מילים מתחלפות תכופות הן בעברית והן ביוונית.
אבי-יונה שִחזר את שם היישוב מימי אוסביוס כ'בית-עיניים'.
אנשי הסקר הבריטי הציעו פתרון מקורי, בעקבות גזניוס, לפיו כשם ש'עינון' בערבית הוא ריבוי של המילה עין/מעין, כך גם הצורה 'ענות' (או עיניים) עשויה להיות ריבוי של אותה מילה בעברית.
קלאי הציע כי לפנינו אחד מאותם שמות שבמקורם לא נסתיימו בעיצור ולפיכך נהגו בצורות שונות כבר בתקופה קדומה, והגיוונים הטקסטואליים אינם שיבושים אלא משקפים צורות ממשיות שונות של השם.
לסיכום, נראה כי במחקר החדש מתגבשת הדעה כי הצורות 'בית-ענ{ו}ן' או 'בית-ענם/ענים/עיניים' הן המקוריות, ומכל מקום אין הצורה 'בית-ענות' קשורה לאלה ענת.
למניעת סירבול מצוין היישוב כאן כ'בית-ענות'.
מקובל היה כמעט ללא עוררין במחקר כי ח'רבת בית-עינון, שבסמוך לכפר הערבי בית עינון, לא זו בלבד משמרת את שם היישוב הקדום, אלא אף יש לזהותו בה.
מסתמכים הרבה על סקר החרום של משה כוכבי על בסיס דיווחם של חרסים מהתקופה ה'ישראלית' II.
ח' בית-ע{י}נון כוללת שרידי כנסייה ביזנטית (אתר 1) ובמרחק מה חורבה קטנה (אתר 3), שתיהן שוכנות בלב העמק.
הגדרת החורבה כ'תל' נראית מופרזת: זוהי חורבה ששטחה כ-6 דונם ואף פחות, אין להבחין בה הצטברות עיים קדומים וחרף דלילות המבנים המאוחרים הממצא הקראמי דל (12 שפות בסה"כ).
נראה שבעמק היה יישוב כלשהו בתקופת הברונזה הקדומה 1, ששרידיה נמצאו בסקרים הן בחורבה והן בסמוך למעין.
בפעולות בניה בכפר הקטן שבחורבה נתגלו גם כלי חרס משלב המעבר בין תקופת הברונזה התיכונה לתקופת הברונזה המאוחרת: ספק אם מדובר ביישוב, וייתכן שכאן קבורות בלבד.
כיוון שהחורבה מצויה בלב עמק מעובד, שבשוליו כמה אתרים גדולים, ייתכן מאוד ששאר השרידים הקדם-ביזנטיים שייכים רק לאתר-בת של אחד היישובים הללו, ושמא אינם אלא חרסי-שדה בלבד.
בדיקת קופסאות החרסים והרישומים מורה כי בסקר כוכבי נמצא באתר אך שבר שפה יחיד מתקופת הברזל (שלב 2), ובסקר הר יהודה של אבי עופר אף לא אחד.
לאור אופיו של האתר ספק אפוא אם נתקיים בו יישוב של ממש בתקופה זו, אף אין מוכר כל יישוב משמעותי מאותה תקופה בהר-יהודה השוכן כמו ח' בית-ע{י}נון בלב עמק מישורי.
האתר הסמוך ביותר לח' בית-ע{י}נון ואשר מתאים לזיהוי בית-ענות/ן הוא ח'רבת ראס א-טוויל, השולטת על העמק בו שוכנת בית-ע{י}נון וממוקמת רק כ-1,500 מ' ממנה.
ח'רבת ראס א-טוויל נמצאת בנ"צ 1636.1083, גובה מוחלט 1,013 מ', גובה יחסי 32 מ', תצפית מצוינת, שטח מרבי מוערך בכ-45 דונם; החורבה משתרעת מעבר לתחום המסומן במפות, וכוללת את האוכף שמדרום לפסגה העיקרית.
אתר זה הוא אחד מאתרי תקופת הברזל הגדולים, החזקים, הגבוהים והמוגנים ביותר שבהר-יהודה כולו.
ראשית היישוב בתקופת הברזל 1 (כ-23 דונם), אז שני האתר בגדלו רק לתל חברון, וכך גם בתקופת הברזל 2א (כ-28 דונם).
בתקופת הברזל 2ב שטחו מוערך בכ-33 דונם והוא הגדול באתרי ההר, לפני חברון; בתקופת הברזל 2ג האתר הוא השני בגדלו בהר (כ-44 דונם), אחרי דביר ולפני חברון.
תקופת הברזל 2ד בולטת בייצוגה באתר, שהוא אולי מהבודדים הנותרים בשיא היקפם (כ-45 דונם) גם לאחר מסע סנחריב וחוזר להיות הגדול באתרי ההר.
לאחר מכן נחלש היישוב בהדרגה: כ-25 דונם בתקופה הפרסית (עדיין הגדול באתרי ההר), כ-17 דונם ושמא הרבה פחות בתקופה ההלניסטית.
מהתקופה הרומית טרם זוהו שרידים באתר, ובתקופה הביזנטית הוא נושב לאחרונה, בהיקף צנוע (אולי רק כ-4 דונם); בתקופה זו מתחיל לפרוח היישוב בעמק, בו אף נחשפה כנסייה.
שמו הנוכחי של האתר הוא שם ערבי המצביע על גובהו הבולט, ומכאן ששמו הקדום אבד או נשתמר בסביבות האתר.
אשר למרחקים שמביא אוסביוס בספר האונומסטיקון הרי לפיהם בית-עניין/ם מצויה במרחק 2 מילין (כ-3 ק"מ) מהאלה היא טרבינתוס/בטנה/ממרא, כיום ראמת אל חליל (אלוני ממרא), ו-4 מילין (כ-6 ק"מ) מחברון.
ח'רבת ראס א-טוויל ממוקמת כ-3.4 ק"מ צפון-מזרחה לראמת אל-חליל וכ-5.8 ק"מ צפון-צפון-מזרחה לחברון הקדומה, בעוד שח' בית-ע{י}נון מצויה אך כ-1.9 ק"מ (מעט יותר ממיל אחד) מראמת אל-חליל וכ-4.5 ק"מ (כ-3 מילין) מחברון; הנתון כאילו המרחק מראמת אל-חליל הוא כ-3 ק"מ מופרך בעליל.
אמנם אין לדקדק עם נתוני אוסביוס על קוצו של יוד, אך מכל מקום הם מתאימים היטב לח'רבת ראס א-טוויל, אף יותר מאשר לבית-ע{י}נון.
לפי הצעת זיהויה של בית-ענות/ן עולה כי זו נוסדה בח'רבת ראס א-טוויל בתקופת הברזל 1, ובמהלך כל תקופת המקרא ועד התקופה ההלניסטית נתקימה באותו מקום: עיר גדולה ששדותיה משתרעים בעמק עד מעבר למקור המים שבעין בית-ע{י}נון.
בתקופות שגשוגו של האתר נתקימו בעמק יישובי-בת ("חצרים"?) של העיר, באתרה של ח' בית-ע{י}נון ושמא במקומות נוספים.
ייתכן שהאתר הקדום ברוג'ם אל-קצר, בהמשך רכס ספר המדבר, מהווה אף הוא יישוב-בת כזה.
נראה שבתקופה הרומית עבר היישוב לעמק, ובתקופה הביזנטית נתקיים הן בעמק והן בח'רבת ראס א-טוויל.
יש להניח ששני האתרים הוכרו בתקופה זו באותו שם, אך אבזביוס כיוון בנתוניו לאתר שודאי הוכר כקדום ואולי עדיין החשוב יותר, בח'רבת ראס א-טוויל.
רק בראשית התקופה האיסלמית ניטש סופית ח'רבת ראס א-טוויל.
שם היישוב נותר בחורבה המאוחרת, בעוד ששם האתר הקדום ניטש לטובת שם המבטא את גובהו יוצא הדופן ומיקומו הנראה למרחקים.
בית עמר היה יישוב יהודי קדום בהר חברון, הנזכר בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא שנתגלה באזור זיף שבמדבר יהודה.
בית עמר מצוין בתחילת השטר כמקום עריכת השטר, שמועדו הוא "שנת ארבע לחורבן בית ישראל".
זאת, כאשר ההנחה היא שהמדובר בשנת 140 לספירה, 4 שנים לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
הצעת זיהוי ליישוב הקדום היא בחורבה בדרום הר חברון הקרויה ח'רבת בית עמרה, הממוקמת ממערב ליטא, כ-2 ק"מ צפונית מזרחית לעתניאל.
זאת, הן בשל הדמיון בשם, והן בשל מיקומה של החורבה בדרום מערב הר חברון, לא הרחק מח'רבת ענב, המזוהה עם היישוב הקדום ענב, הנזכר אף הוא בשטר הקדום.
בֵּית עֲנָת הייתה עיר מקראית בנחלת שבט נפתלי, הנזכרת במספר מקורות היסטוריים, ומיקומה המשוער הוא בגליל העליון המזרחי, בתחום דרום לבנון.
העיר נזכרת תחילה כאחת מערי המבצר שיועדו לשבט נפתלי: .
בהמשך, נזכרת העיר כיישוב שאותו לא הצליחו בני שבט נפתלי לכבוש, אך הטילו מס על יושביו: .
מקור שמו של היישוב הוא כשמה של האלה הכנענית ענת (המוזכרת רבות בכתבי אוגרית, בעיקר בשירה האוגריתית).
בתקופה ההלניסטית נזכרת העיר גם בפפירוסים של זנון, לצד קדש.
ענת היא אלת המלחמה, הציד והפריון במיתולוגיה הכנענית.
אזכור פולחן ענת נעדר לחלוטין מהתנ"ך.
עם זאת עיירת הכוהנים ענתות, מצפון לירושלים, היא ריבוי של ענת.
שמות מקומות כגון אלה מצביעים על קשר כלשהו עם האלה ענת; ככל הנראה, מייסדיהם קראו להם על שם האלה ולכבודה, בהתאם למנהג לקרוא ליישובים בשמות אלים (לדוגמה בית-אל, בית-בעל, בית-שמש וכו').
כיום אין זיהוי מוסכם בקרב החוקרים באשר למיקומה של העיר הקדומה.
ג'ון גרסטנג הציע לזהות אותה בתל אל חרבה שממערב ליראון ומדרום ליארון ורפי פרנקל וישראל פינקלשטיין הסכימו עם זיהויו.
בֵּית פַגַּ֫'אר () היא עיירה בנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית, השוכנת במרחק של עשרה קילומטר מדרום לבית לחם ומונה על-פי הערכה כ-13,800 תושבים (נכון ל-2016).
בסקר ארכאולוגי שנערך בבית פג'אר לא נתגלו כלל שרידים קדומים.
למעט קבר מקמרים שזוהה בשנת 1934 על ידי מחלקת העתיקות המנדטורית.
אדוארד רובינסון, חוקר ארץ ישראל במאה ה-19, תיעד את העיירה במסעותיו באזור בשנת 1838. בית פג'אר היו בעיקרו אזור חקלאי עד המאה ה-19, כאשר הפך בהדרגה ליישוב עירוני.
התושבים היו צאצאיהם של נוודים למחצה מן החורן.
על פי תושבי הכפר, הם באו מבית לחם, והתיישבו בבית פג'אר בשנת 1784.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863, ותיאר אותו כ"כפר על ראש גבעה טרשית, עם טרסות שיוצרו מאבנים מסותתות מעשי ידי אדם.
במורד הגבעה נתקלתי בקבר עתיק חצוב בסלע והכפריים עדיין קברו מתיהם בקברים חצובים כאלו.
ברשימת כפרים עות'מאנית מ-1870 נרשם שבכפר יש 27 בתים ו-81 תושבים, אם כי הרשימה כללה רק את הגברים בכפר.
ב-1883, ב"סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, תוארה בית פג'אר כ"כפר קטן שעמד גבוה מאוד על רכס.
מקבל את מימיו ממעיינות ובארות ואדי אל-ערוב".
בתקופת המנדט הבריטי, בשנים 1920–1940, בית פג'אר שימש כנקודת תצפית על אזור בית לחם–חברון.
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי אוכלוסיית בית פג'אר מנתה 766 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 אוכלוסיית בית פג'אר מנתה 1,043, עדיין כולם מוסלמים, ב-258 בתים.
בשנת 1945 אוכלוסיית בית פג'אר מנתה 1,480 תושבים, אשר בבעלותם 17,292 דונם של קרקע, על פי סקר שטחים ואוכלוסיות רשמי.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, בית פג'אר נמצאת תחת שלטון ישראלי.
האוכלוסייה במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות מנתה 2,474 נפש.
בשנת 1995 עברה השליטה לידי הרשות הפלסטינית ("שטח B").
ב-4 באוקטובר 2010 שפכו מציתים נפט והציתו שטיחים במסגד בבית פג'אר.
כמו כן הושארו הכתובות "תג מחיר" ו"נקמה" וכן מגן דוד עם הספרה 18 – אולי רמז לפינוי המאחז גבעה 18 הסמוכה לקריית ארבע.
ב-30 באוקטובר 2015 דיווח משרד הבריאות הפלסטיני כי ילד בן 8 חודשים מבית פג'אר מת משאיפת גז מדמיע שנורה על ידי צה"ל.
בכפר קיימת מחצבה בלתי חוקית מאז 2002. החל מ-2010 הוגשו עתירות נגד המחצבה, ובעקבותיהן המדינה התחייבה לבית המשפט שתהרוס את המחצבה.
ההריסה לא בוצעה, ובאוגוסט 2022 פורסם כי המחצבה פגעה בכמה מאות מטרים של שמורה ארכאולוגית אמת הערוב, והוגשה עתירה שלישית בנושא.
ענפי הכלכלה העיקריים הם חקלאות ותעשיית האבן.
בית פג'אר היא אחד המרכזים העיקריים של ייצור אבן ירושלמית ברשות הפלסטינית.
כ-80% מכוח העבודה בה מועסק בתעשיית האבן, רובו באחד מ-150 המפעלים לעיבוד אבן או באחת מארבעים המחצבות באזור.
רוב המפעלים לניסור אבן נמצאים בשטח B שבשליטה מנהלית פלסטינית, אולם המחצבות ממוקמות ברובן בשטח C, ולפיכך זקוקות להיתר ישראלי כדי לפעול.
בית ענאן הוא כפר פלסטיני בצפון מערב ירושלים, בנפת אל-קודס של הרשות הפלסטינית, כ־10 ק"מ ממערב לרמאללה, סמוך להתנחלות הר אדר.
מבנה גדול ומוצק, אולי מצודה, ובו שלוש קומות נמצא בגרעין הכפר.
בנוסף, נחפר במקום קבר רומי.
רוב החרסים שהתגלו במקום הם מהתקופה העות'מאנית (81%).
בנוסף נמצאו חרסים מהתקופה הרומית (4%), הביזנטית (9%), המוסלמית המוקדמת (3%), ימי הביניים (3%).
מקורם של תושבי הכפר בדורא שבדרום הר חברון.
ידוע כי מהגרים מדורא התיישבו בתקופה העות'מאנית ביישובים נוספים בהרי בית חורון, בהם בית ע'ור אל-פוקא וטירה.
בית ענאן נכבש של ידי הכוחות הבריטים בקרב 1917 על ירושלים, במהלך מסעם בארץ ישראל נגד העות'מאנים.
בתקופת המנדט הבריטי הכפר השתייך מנהלית לנפת ירושלים.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1922, מנתה בית ענאן 509 מוסלמים, ומספר התושבים גדל במפקד 1931 לאוכלוסייה של 654 מוסלמים, ששכנו ב-162 בתים.
ב-1945 היו בית-ענאן 820 תושבים, כולם מוסלמים, כשברשותם היה שטח של 10,105 דונם קרקע, אשר מתוכם 2,015 דונם היו מטעים ואדמות השקיה, 2,471 של גידולי דגנים, ואילו השטח הבנוי היה 63 דונם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר בית ענאן לשליטה ירדנית .
בשנת 1961 מנתה אוכלוסיית בית-ענאן 1,255 נפש.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר הכפר לשליטה ישראלית.
אוכלוסיית בית ענאן במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות הייתה 1,261, מהם 212 אשר מקורם היה משטח ישראל.
ביולי 2004 ביטל בית המשפט העליון, צו צבאי להפקעת מאות דונמים של אדמות הכפר לצורך בניית גדר ההפרדה.
הגדר הייתה אמורה לעבור קרוב לבית-ענאן תוך השארת אדמות רבות מחוץ לשטח הכפר.
בעקבות פסק הדין, הועברה הגדר אל מקום מרוחק יותר מהכפר.
בבית ענאן יש בית ספר של אונר"א לבנות עם 560 תלמידים, שני בתי ספר יסודיים לבנים ושלושה גני ילדים.
מסגד אבו איוב אל-אנצארי נמצא בבית ענאן.
בכפר יש שתי מרפאות, וכמה מועדוני ספורט.
בשנת 2009 התקיים בבית ענאן פסטיבל תרבות בן ארבעה ימים בהשתתפות יותר מ-15,000 איש.
בית ענן יחד עם בידו, בית דוקו, בית סוריק, קטנה, קובייבה, בית איג'זא, חראיב אום אל לחים, וא-טירה, מהווים את "מובלעת בידו".
המובלעת תהיה מחוברת לרמאללה בעתיד באמצעות מעברים תת-קרקעיים ודרך מגודרת.
בית עמרה (خربة بيت عمرة) הוא כפר פלסטיני, הנמצא 12 ק"מ דרומית מערבית לחברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה 2,859 תושבים.
בית עמרה מזוהה עם בית עמר, כפר המוזכר בתעודה שהתגלתה בשנת 2009 במהלך בפעילות למניעת שוד עתיקות של רשות העתיקות.
בתעודה מצוין כי היא נחתמה ב"שנת ארבע לחרבן בית ישראל".
לדעת החוקרים, סגנון הכתב תואם למאה השנייה לספירה, ולכן יש לתארך את התעודה לשנה הרביעית לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, בשנת 140 לספירה בקירוב.
מתעודה זו עולה שהישוב היהודי בדרום הר חברון שרד את המרד.
בתעודה, שנחתמה בבית עמר, מכריזה אלמנה יהודייה שקיבלה את המגיע לה מנכסיו של בעלה המנוח.
התעודה מזכירה שני כפרים נוספים בדרום הר חברון: אריסטובוליה וענב העליונה.
באוגוסט 2010, נערך בכפר סקר ארכאולוגי, במהלכו נתגלתה מערכת תת-קרקעית מסועפת.
במקום נמצאו חרסים וכלים התואמים את התקופה שבין המרד הגדול לבין מרד בר-כוכבא וסגנון אדריכלי התואם את שלהי ימי בית שני.
בעקבות התעודה והממצא הארכאולוגי החוקרים העלו את הסברה שמדובר באחת ממערכות המסתור מימי מרד בר כוכבא.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנת 1863, ותיאר אותו כמקום חרב.
הוא ציין שהחורבות התשתרעו על גבעה גדולה.
בצדי הגבעה נחצבו בורות מים רבים, כמה מהם מכוסים באבנים שנועדו לעצור את הכניסה אליהם.
מכל עבר אפשר היה לראות מחסנים תת-קרקעיים ישנים, שהיו שייכים לבתים שנהרסו.
בנוסף במקום היו שרידים של שתי כנסיות הרוסות כמעט לחלוטין, שעדיין היו גלויים.
ב-1883, בסקר ארץ ישראל המערבית תואר המקום כ"אתר הרוס על גבעה, הדומה למאפיינים של חי'רבת עזיז.
במקום נצפו בורות, קירות הרוסים, פירים של עמודים, ואבני משקוף".
בית ערוסי הוא בית לשימור ברחוב רש"י (בעבר נקרא רחוב טלסה Talasa) מספר 1 באשקלון.
בית ערוסי הוא מן הבתים המקוריים האחרונים, בתקופה שלפני קום המדינה, ששרדו באשקלון.
הבית מייצג נאמנה את האדריכלות, אורחות החיים והפולקלור של התקופות ההיסטוריות.
הבית הוכרז לשימור על-ידי עיריית אשקלון.
בית ערוסי הוא אחרון הבתים המקוריים של שכונת ח'ראת אל מדהון העות'מאנית, על שם בני חמולת אל-מדהון שהתגוררו בה, בתוך העיירה הערבית אל־מג'דל.
בשכונה זו התיישבו בבתים הערביים שננטשו במלחמת העצמאות, בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, עולים מקרב יהודי תימן.
הבית הוא בית חצר ערבי טיפוסי שהמרחבים הבנויים בו ערוכים סביב חצר מרכזית גדולה ובה התבצעו רוב פעולות היום-יום.
ייחודו הוא בכך שנשתמרו בו התכנית המקורית של המבנים, כולל מתקנים וכלי עבודה, ורוב האמצעים והטכנולוגיות המקוריות והמסורתיות ששימשו את הדיירים הערביים.
כמו הבית הערבי המסורתי במרחב הכפרי, הוקף המבנה בחומת אבן גבוהה, עם שער כניסה בצד המערבי.
השער בנוי אבני כורכר מסותתות ומסוגננות ולתוכו נקבעה דלת עץ בעלת שתי כנפיים.
מן השער נפתחת חצר רחבת ידיים שבחלקה הדרומי (מימין) נבנה בית המגורים ובו 3 חדרים ומרפסת מקורה בחזית, מחברת את כל החדרים.
כמו רוב בתיה של מג'דל, גם כאן בית המגורים נבנה בקומה אחת בלבד ובאופן צנוע יחסית.
כמו גם בתים אחרים במג'דל, האתר נבנה באבן כורכר מקומית, בשילוב פריטי אבן קדומים שנאספו מתל אשקלון.
בחלק המערבי של החצר, מצפון לשער הכניסה, נבנה האגף המשקי, חדר גדול ובו בית בד, טחנת קמח וטאבון.
בחצר הבית אותרו מספר מתקני כתישה, שעובדו מתוך פריטי אבן ושיש קדומים.
בלב החצר נחפר חלל תת-קרקעי ששימש את דיירי הבית לדורותיהם לצורכי אחסון ואיסום.
בימי המלחמות שעברו על המדינה שימש מרחב זה כמקלט.
משפחת ערוסי הצעירה, בת 3 נפשות (אביגדור לוי הבכור היה אז בן השנתיים), עלתה מתימן בסוף שנת 1948 ושוכנה בבית נטוש במגדל (כיום ברח' הרצל).
כבר למחרת היא פונתה משם והועברה לבית נטוש אחר, הוא בית ערוסי.
אב המשפחה, שבתימן היה חייט וסוחר, השתלב בעבודה במע"ץ בסלילת כבישים ולימים עבר לחברת "יובל גד".
הוא נפטר בשנת 1993 והוא בן 83 .האם ללווה נשקת לשנת המאה לה, עדיין התגוררה במקום בשנת 2011.
במשך כל השנים, השכילו בני המשפחה לזהות את ייעודם, שימושם ויתרונם של הממצאים ההיסטוריים בבית, לעשות בהם שימוש ולשמרם למען הדורות הבאים.
בית פברואר היה כינויה של קומונת אמנים שהתקיימה בין 1940 ל־1941 בשכונת ברוקלין הייטס, ניו יורק.
ג'ורג' דייוויס, עורך ספרותי בכתב העת הרפרס בזאר (Harper's Bazaar), שכר בניין דירות שלם ברחוב מידה (Middagh) 7 בברוקלין.
מסוף 1940 עד 1941, הזמין דייוויס חברים לעבור לגור בו, בבקשו ליצור סביבה יצירתית לאמנים.
הדיירים העיקריים בבית פברואר היו ויסטן יו אודן, קארסון מקאלרס, בנג'מין בריטן, פול בולס, וג'יפסי רוז לי.
הבניין עצמו היה בנוי מאבן חומה (brownstone) בחיקי לסגנון טיודור, במצב רעוע, עם צנרת פגומה, וללא מנעולים.
על האורחים בבית פברואר, שבאו לביקורים בני ימים רצופים, נמנו סלבדור דאלי, גאלה דאלי, אנאיס נין, קלאוס מאן, ג'יין בולס, ריצ'רד רייט ופאבל פצ'ליצ'ב.
נין היא שקראה לקומונה "בית פברואר", משום שרבים יחסית מדייריו נולדו בפברואר.
מספר יצירות נוצרו בבית פברואר: מקאלרס החלה לכתוב את "הבלדה על בית הקפה העצוב", ונטלה השראה לדמויות מפאב בשכונה.
ג'יפסי רוז לי כתבה ופרסמה את ספר הבלש The G-String Murders.
אודן פרסם את "האדם הכפול".
ג'יין בולס החלה לכתוב את "שתי גברות רציניות".
בסוף 1941, עזבו הדיירים העיקריים של בית פברואר את הבניין, ורק דייוויס נשאר בו.
אודן היה מרושש וקיבל משרה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
מקאלרס עברה לגור עם אמה בג'ורג'יה.
ג'יפסי רוז לי עברה לשיקגו בחיפוש אחר הזדמנויות.
בריטן חזר לאנגליה והפיק את "פיטר גריימס".
בשנת 1945 עזב אף דייוויס את הבית.
זמן קצר לאחר מכן נהרס הבית כדי לבנות את הכביש המהיר ברוקלין–קווינס.
בשנת 2012 עלה מחזמר בשם "בית פברואר", מאת גבריאל כהנא וסת' בוקלי, בפאבליק ת'יאטר במנהטן, ניו יורק.
בשנת 2005 ראתה אור ביוגרפיה קולקטיבית של הקומונה, מאת שריל טיפינז, בכותרת "בית פברואר".
בית פאנמיור (בסקוטית: Panmure House) היה בית אחוזה מהמאה ה-17 בפנברייד, אנגוס, סקוטלנד, כ-6 קילומטרים מצפון לקרנוסטי.
הוא שימש כמושבו של רוזן פאנמיור.
הבית נבנה מחדש במאה ה-19, ונהרס בשנת 1955.
אחוזת פאנמיור עברה לבעלות משפחת מול בשנת 1224, ושרידי טירת פאנמיור נמצאים בקרבת מיקום הבית.
בית פאנמיור תוכנן על ידי הבנאי המלכותי הראשי ג'ון מיילן, אך הוא נפטר בשנת 1667 לפני השלמת הבנייה.
מזמין העבודה היה ג'ורג' מול, הרוזן השני של פאנמיור (1619-1671).
לאחר מותו של מיילן, העבודה נמשכה על ידי אלכסנדר ניסבט, בנאי מאדינבורו, ואת עבודות הפנים ביצע ג'יימס ביין, הנגר המלכותי.
בעבר יוחס התכנון לסר ויליאם ברוס, אך למעשה הוא רק ייעץ לרוזן לאחר מותו של מיילן ותכנן את השערים ועמודי השער בלבד.
לאחר מותו של הרוזן השלישי, בנו ג'יימס, שהפך לרוזן הרביעי, הוסיף את האגפים.
הרוזן הרביעי נושל מתאריו ונכסיו לאחר שהשתתף במרד היעקוביטי של 1715, אך פאנמיור עבר לקרובי משפחתו, רוזני דלהוזי.
בשנים 1852–1855 הורחב הבית ביוזמת פוקס מול, על ידי האדריכל דייוויד ברייס בסגנון הברוניאלי הסקוטי.
בניית בית פאנמיור החלה בשנת 1666. הבית המרכזי נבנה בין השנים 1666 ל-1670. המבנה העיקרי היה עשוי מאבן.
הגג, הרצפה, החלונות והדלתות הותקנו על ידי ג'יימס ביין בין 1668 ל-1670. ישנן עדויות שונות לגבי מספר החלונות שהותקנו, הנע בין 67 ל-100. הרצפה בבית הייתה מערכת מחוברת שבורה שסיפקה גימור טוב יותר מהשיטות האחרות באותה תקופה.
מבנה הגג היה גג מצומד עם קורות מחוברות באמצעות קורות צווארון ולוחות עץ.
הכיסוי ברעפי צפחה התבצע בין 1668 ל-1670. הזיגוג התבצע בין 1669 ל-1670. השערים המערביים נבנו מאבן בשנת 1672. האורוות נבנו בין 1672 ל-1675 יחד עם טיוח החדרים הראשיים.
כיסוי האורוות ברעפים נעשה בשנת 1675. צביעת הבית המרכזי התבצעה בין 1671 ל-1675. לאחר מכן הייתה הפסקה של 10 שנים לפני שהתבצעו עבודות הגמר בבית בין 1685 ל-1686. חלק זה כלל לוחות הגנה, חיפוי ודיפון, דלתות, עיטורים ומשקופים.
השחקן אלן קאמינג גדל באחוזת פאנמיור, שם אביו שימש כיערן ראשי.
בית פּוֹלִינְיָאק הוא משפחת אצולה צרפתית עתיקה ובעלת עוצמה היסטורית, שלקחה את שמה מ, שבה היו אדונים (sieurs) מאז התקופה הקרולינגית.
מבחינת שושלת האב, במונקו (בית גרימאלדי הנוכחי) מייצגת ענף משני וזוטר של בית פוליניאק.
ב-1385 נגדע הקו הזכרי, אך היורשת נישאה לגיום, אדון שאלנקון (Guillaume, sire de Chalancon), שאימץ את השם ואת שלט האצולה של משפחת פוליניאק.
ז'ול, דוכס פוליניאק הראשון (1746–1817), הפך לדוכס פוליניאק הראשון ב-1780.
ב-1820 זכתה המשפחה גם בתואר Princeps Romanus ("נסיך רומאי"), תואר אצולה אפיפיורי שהוכר שנתיים לאחר מכן בממלכת צרפת.
ב-1838 רכש הענף הבכור של המשפחה גם את התואר התורשתי פירסט (Fürst, נסיך) בממלכת בוואריה, ובכך הפך רשמית לחלק מ.
צאצאיו של הנסיך אוגוסט ז'ול ארמן מארי (1780–1847) נושאים את התואר "נסיך [או נסיכת] דה פוליניאק".
חברים גברים אחרים במשפחה נושאים את התואר רוזן (Comte) דה פוליניאק, והנשים את שם המשפחה דה פוליניאק.
מלכיור דה פוליניאק (1661–1742), דיפלומט צרפתי, קרדינל קתולי ומשורר נאו-לטיני.
ז'ול פרנסואה דה פוליניאק (1746–1817), הפך לדוכס פוליניאק הראשון.
ז'ול, נסיך פוליניאק (1780–1847), מיוזמי התקנות של יולי.
ארמן ז'ול מארי דה פוליניאק (1771–1847) מדינאי ואיש צבא, אחיו של ז'ול דה פוליניאק
אלפונס דה פוליניאק (1826–1863), מתמטיקאי צרפתי ועוסק בתורת המספרים.
(1832–1913), גנרל בצבא הקונפדרציה ב במלחמת האזרחים האמריקנית.
אוטיס אוטמן פוליניאק (1975), יזם בריטי.
בית ציוֹני אמריקה הוא מרכז תרבות ברחוב אבן גבירול פינת רחוב דניאל פריש בתל אביב.
הבניין נוסד ביוזמת ארגון ציוני אמריקה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 והיה לאחד ממרכזי התרבות הראשונים בעיר.
במקור נועד המוסד להתקיים כבית תרבות לשירות ציבור דוברי האנגלית ובעבר אף פעלו במקום האולפנים לעברית של עיריית תל אביב.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל מאיר הורמן, שבעקבות קשריו עם ארגון ציוני אמריקה, תכנן מספר פרויקטים לארגון, ובהם גם את כפר סילבר.
טקס הנחת אבן הפינה לבניין נערך ב-13 בינואר 1950 בהשתתפות יו"ר המפעל להקמתו, פרד מונוסון, נשיא המדינה חיים ויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שגריר ארצות הברית ג'יימס מקדונלד, נשיא ההסתדרות הציונית באמריקה דניאל פריש וראש העירייה ישראל רוקח.
לאחר מותו של דניאל פריש, נשיא ההסתדרות הציונית באמריקה, במרץ 1950 הוחלט לקרוא לבניין על שמו, וגם לרחוב הסמוך.
הבניין נחנך ב-13 במאי 1952. באירוע נכחו יו"ר הכנסת, שרים, חברי כנסת, ראש עיריית תל אביב וחברי הנהלת הסוכנות היהודית.
ב-1960 הכריז ארגון ציוני אמריקה על תוכנית להקמת קומה נוספת למבנה ואולם הופעות.
כמו כן הוכרז לראשונה באירוע חנוכת הבית, על הכוונה להקים כפר חדש שישא את שמו של פרד מונוסון.
הכרזה שבעקבותיה הונחה ב-12 בנובמבר 1953 אבן הפינה ליישוב נוה אפרים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הבניין התיישן והיה זקוק לשיפוץ.
ארגון ציוני אמריקה החליט למכור אותו, אך לבסוף הוחלט לגייס תרומות לשיפוצו.
בדצמבר 1986 הסתיים שיפוץ אולם ההופעות שבמבנה, שהוסב גם לשימוש כבית קולנוע עם 250 מושבים.
במקביל החלה הקמת אולם נוסף בן 400 מושבים, במגרש שמאחרי המבנה הקיים, במימון חברת רסקו, שבנתה בחלק מהמגרש את מגדל דניאל פריש.
בשנת 1997 חתם ארגון ציוני אמריקה על הסכם עם חברת הנדל"ן "קלדש", מקבוצת "פועלים השקעות", על הסכם
לבניית מגדל מגורים בן 20 קומות מעל בית ציוני אמריקה.
התוכנית אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה והועברה לאישור הוועדה המחוזית.
לפי ההסכם הייתה אמורה לקבל 50% מתמורת המכירות של הדירות.
ב-2002 החליט הארגון למכור את הבניין לחברת "קלדש", והוא נמכר בסוף 2003 תמורת 6 מיליון דולר.
זמן קצר לאחר השלמת העסקה, במאי 2004, מכרה אותה חברת "קלדש" לאיש האופנה אלי טהרי תמורת כ-6.5 מיליון דולר.
בכוונתו של טהרי הייתה להקים מגדל מגורים של 25 קומות, מעל למבנה הקיים המיועד לשימור; ולייעד את המבנה למרכז למעצבי אופנה ישראלית.
בעקבות מכירת המבנה כמעט פסקה לחלוטין הפעילות התרבותית במקום.
בשנת 2006 מותג הבניין מחדש תחת השם "ZOA TLV", בנוסף חתם על הסכם לשיתוף פעולה עם ערוץ 8, במסגרתו קיים הערוץ את כל פעילויותיו באולמות הבניין, כולל הקרנות בכורה, הרצאות ותערוכות.
בקיץ 2009 הושלם שיפוץ הבניין, בעלות של 1.5 מיליון דולר, ותכנונו של מעצב הפנים האיטלקי מיקלה סימאונה.
בפברואר 2012 חזר לפעול בית הקולנוע שבמתחם, בשני אולמות, תחת השם "קולנוע אורלנדו", לאחר הפסקה של 15 שנים.
בינואר 2017 נפתח בקומת הקרקע של הבניין מתחם קולינרי.
בבית ציוני אמריקה נערכים על בסיס קבוע אירועים שונים, ביניהם מופעי תיאטרון, מופעי בידור, הקרנות סרטים, מועדון זמר, כנסים, סמינרים, סדנאות, פסטיבלים, ימי עיון, מפגשים ועוד.
בית ציוני אמריקה משתף פעולה עם משרד החינוך, משרד המדע והתרבות, המשרד לקליטת עליה, עיריית תל אביב ועם מפעלי תרבות שונים בישראל.
בין היתר, היה שותף לקיום הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל שישי אלטרנטיבי, פסטיבל הקומיקס.
הגופים האמנותיים-תרבותיים הפועלים במסגרתו כוללים את התיאטרון האידי יידישפיל, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון הפרינג' (תיאטרון השוליים), תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון החאן, אנסמבל רנה ירושלמי, המדרשה הליברלית, תערוכה ארצית לחובבי אמנות ועוד.
בשנות ה-90 אירח בית ציוני אמריקה את סדרת מופעי הבידור הקומדי סטור, שלימים הפכה לתוכנית טלוויזיה מצליחה מאוד בערוץ 2.
בנוסף ממש הבניין לאירועים פוליטיים, דוגמת כינוסים מפלגתיים ובחירות מקדימות.
בתוך הבניין פועלת מסעדת האחים.
בית פלנטג'נט (Plantagenet) הייתה שושלת מלוכה שמוצאה מבית אנז'ו, ששלטה באנגליה משנת 1154 עד 1399. יש הכוללים בה גם את המלכים לבית יורק ובית לנקסטר, ויחד איתם נמשכת תקופת מלכותם עד 1485. כל מלכי אנגליה ובריטניה עד ימינו קשורים בקשר דם כלשהו לשושלת זו.
אבי השושלת היה ז'וֹפְרוּאַה החמישי מבית אנז'ו הצרפתי, ולכן מלכיה מכונים גם ה"אנגווינים".
ז'ופרואה היה בעלה של מתילדה הקיסרית, יורשת הנרי הראשון, ובנם הנרי השני היה המלך הראשון מבית פלנטג'נט.
שם בית המלוכה נגזר מכינויו של ז'ופרואה, Plantagenêt, שניתן לו משום שבחר בצמח רותמי מקומי - כנראה מין רְתֵמָה (בצרפתית Genêt) - לסמלו, וקישט בו את כובעו.
בית צבי – בית הספר לאמנויות הבמה, הוא בית ספר למשחק ולאמנויות התיאטרון.
הלימודים בו נמשכים כשלוש שנים כשבשנה האחרונה התלמידים מפעילים תיאטרון פעיל עם רפרטואר הצגות מגוון, ובסופם מקבלים התלמידים תעודת בוגר.
בית הספר שוכן ברמת גן, ונקרא על שם שנפל חלל במלחמת העצמאות.
"בית צבי" נוסד ב-2 באוגוסט 1950 על ידי אברהם קליר ואשתו נעימה, לזכר בנם צבי, תלמיד הכיתה השמינית בבית הספר התיכון העירוני אהל שם ברמת גן, שנהרג בקרב על אשדוד במלחמת העצמאות.
את המבנה תכנן האדריכל יוסף קלארווין.
המבנה שימש בתחילתו כבית חוגים לנוער (בין היתר תחנת מועדון של חובבי רדיו), אולם למופעים עם 360 מקומות ישיבה וספרייה, בדומה לבית עמנואל שהוקם לידו כבית תרבות עירוני, על שם עמנואל רוטשטיין.
את הקרקע תרמה עיריית רמת גן והמבנה היה בבעלותה.
לאחר מכן הוקם אגף נוסף שהיה גלריה לאמנות.
הקמת בית הספר לאמנויות הבמה
"בית הספר לאמנויות הבמה" החל לפעול בקיץ 1961 ביוזמת "המועצה הציבורית לתרבות ואמנות" שליד משרד החינוך והתרבות ואוניברסיטת תל אביב.
גרשון זק הוא שיזם את הקמת בית הספר לאמנויות הבמה.
לאורך השנים הראשונות פעל במקביל למערכת חוגי הנוער במבנה.
מתוך כ-200 מועמדים התקבלו 23 תלמידים לשנת הלימודים הראשונה.
בהמשך נוהל בית הספר על ידי:
ב-1965 הפך בית הספר לחלק מרובע תרבות ורוח ברמת גן שהוקם על הר הבנים.
ב-1970 פתח בית הספר מסלול ללימודי קולנוע לצד לימודי המשחק.
בין רכזי מגמת הקולנוע נמנה רנן שור ובין בוגרי המגמה נמנו: איילת מנחמי, שחר סגל, נירית ירון, עמוס גוטמן וג'ולי שלז.
בדצמבר 1988 פרץ מרד סטודנטים בשל העדפה מובנית, לטענתם, למסלול למשחק.
הסטודנטים דרשו אוטונומיה ניהולית למסלול.
שר החינוך והתרבות, יצחק נבון, הקים ועדה ציבורית שתמכה עקרונית בעמדת הסטודנטים, והחליט, יחד עם ראש מנהל התרבות, אבנר שלו, להקים בית ספר עצמאי לקולנוע ולטלוויזיה.
בעקבות כך הוקם בנובמבר 1989 בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
מסלול הקולנוע נסגר ומאז מתמקד בית צבי בלימודי משחק בלבד.
בשנים 1981 ועד 2009 נוהל בית הספר על ידי גרי בילו (למעט 1994 בה עזב את בית צבי ושימש מנהל אמנותי של "הבימה").
בתקופה ארוכה זו ביסס את מעמדו של בית הספר כמוסד מוביל להכשרת שחקנים ואף כתיאטרון בעל הפקות איכותיות, מהרפרטואר הקלאסי והרפרטואר המודרני.
על עבודתו זכה בשנת 2006 בפרס מפעל חיים בטקס פרס התיאטרון הישראלי.
בילו פרש מבית הספר מספר ימים לפני שזוכה מאשמת מעשים מגונים בתלמידיו.
זאת בשל ערעור מעמדו והצטברות תלונות נוספות מתלמידים, מורים ועובדים לשעבר.
ממאי 2009 עד אוגוסט 2014 ניהל את בית הספר מיכה לבינסון בחלק מהזמן כמנכ"ל משותף עם דוד בנימין.
לאחר פרישת לבינסון, דוד בנימין הוא מנכ"ל בית הספר והבמאי ארתור קוגן מונה למנהל אמנותי-פדגוגי.
הקבלה ללימודים אינה מותנית בידע מוקדם או בהשכלה רשמית, ומתבססת על אודישן שעל פיו מעריכים את כישרונו של הנבחן באמנויות הבמה.
המבחן מתקיים במשך מספר שעות, כשעיקרו הצגת שני מונולוגים בעלי אופי שונה זה מזה ושירת שיר בעברית.
חלק נוסף בהערכה הוא הסדנאות המקצועיות המתקיימות במרוכז ביום הבחינה, ואותן עורכים מורי ובמאי בית הספר.
במהלך סדנאות אלו מתמודד הנבחן עם משימות בתחום האימפרוביזציה, התנועה ופיתוח הקול.
סדנאות אלו מתקיימות בקבוצות של מספר נבחנים במקביל, ואילו המונולוגים והשיר מוגשים על ידי נבחן יחיד מול צוות בוחנים.
במסגרת הלימודים מתקיימים שיעורים בתחומים הבאים: משחק, תנועה, פיתוח קול, משחקי תיאטרון, אקרובטיקה, ריקוד סטפס, משחק מול מצלמה, מחזות זמר, סיף תיאטרלי ועוד.
הלימודים במסלולים החלקיים אפשריים רק בשנה הראשונה ללימודים, ולכן תלמידים מהמסלול החלקי שעולים לשנה השנייה ממשיכים את לימודיהם במסלול המלא.
שנת הלימודים בבית צבי מחולקת לשלישים, ותלמידי המסלול המלא מעלים מחזה בסוף כל שליש כתרגיל בפני תלמידי ומורי בית הספר.
המחזות המועלים במסגרת התרגילים הם ממבחר המחזאות העולמית.
תלמידי המסלולים החלקיים מעלים מחזה רק בסוף שנת הלימודים.
בשנה השלישית הלימודים מתרכזים בהעלאת הצגות ומחזות זמר בפני קהל חיצוני רוכש כרטיסים.
ליהוק התפקידים להצגות הללו מתבצע באותה דרך בה הוא מתבצע בעולם התיאטרון המקצועי, שבו השחקנים נבחרים על פי התאמה אישית לתפקיד ולפי השקפתם המקצועית של הבמאים וההנהלה.
במהלך הלימודים ניתן לזכות במלגות הניתנות על סמך הצטיינות.
רוב המלגות מחולקות לאחר תחרויות מונולוגים או שירים שמתבצעות במהלך הלימודים, במהלכן התלמידים מציגים בפני חבריהם ללימודים ובפני מורי בית הספר (לעיתים גם בפני שופטים חיצוניים) קטעי משחק ושירה אותם הכינו בעצמם.
בסיום כל שנת לימודים מתקיים טקס לציון סוף השנה, במהלכו מחולקות מלגות נוספות לפי החלטת צוות המורים, הבמאים וההנהלה.
בסוף השנה השלישית מוענק פרס צבי קליר לתלמיד מצטיין בכל שלוש שנות הלימוד.
בשנת 1984 הוקם תיאטרון הספרייה במסגרת עמותת בית צבי, ובתמיכתם של האגף לאמנות ולתרבות בעירית רמת-גן ומשרד התרבות.
היה זה במטרה לשמש, בין היתר, במה מקצועית ראשונה לבוגרי בית הספר.
שמו של התיאטרון נקבע מכיוון שהוא צמוד לספרייה העירונית של רמת גן.
כחלק מהסכם שירותים עם עמותת בית צבי, התיאטרון פועל מאז בכל האולמות העומדים לרשות בית צבי, וכן מקבל שירותי מנהלה ומכירת כרטיסים מעובדי בית הספר.
רוב מחזות הזמר מוצגים באולם תיאטרון רמת גן ע"ש אולף החמישי מלך נורווגיה.
משנת 2002 זוכה התיאטרון להכרה ממשרד התרבות כתיאטרון רפרטוארי ובהתאם, לתמיכה ציבורית נפרדת מהמשרד (בתור עמותה נפרדת מ"בית צבי").
הוא נהנה גם מתמיכתה של עיריית רמת גן.
בסדרת המשחקים "פיפוש" בית הספר קרוי בשם "ב.
והוא נקרא ע"ש מייסדו "בוילק צבי" (מין פרודיה על "ניסן נתיב").
פיפוש עצמו נמנה מבין בוגריו.
בית פשיסחה הוא שם כולל לחסידויות רבות בפולין שאדמו"ריהם היו תלמידי וצאצאי אדמו"רי פשיסחה.
האדמו"ר הראשון היה רבי יעקב יצחק מפשיסחה, "היהודי הקדוש".
רבי יעקב יצחק היה תלמידו של יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין".
ממשיכי דרכו היו תלמידו רבי שמחה בונם מפשיסחה שהרחיב את החסידות ופיתח אותה, ובנו של רבי יעקב יצחק, רבי ירחמיאל מפשיסחא.
רוב אדמו"רי פולין היו תלמידי היהודי הקדוש ורבי שמחה בונם, כך שיטת פשיסחה הייתה השיטה המרכזית בחסידות פולין.
היהודי הקדוש מפשיסחא היה בחיר תלמידיו של החוזה מלובלין.
חצר לובלין הייתה חצר עממית, שקירבה את פשוטי העם ותלמידי החכמים במידה שווה, ללא הפרשי מעמדות.
הלמדנים ותלמידי החכמים לא מצאו את מקומם בחסידות עממית זו, והם תבעו הנהגה למדנית, שתכבד ותתאים את עצמה להם ולמעמדם, ותורה דרך בעבודת השם בהתאם לחריפות מוחם.
החוזה מלובלין, שידע את המצב, מינה את היהודי הקדוש לעמוד בראש חבורה זו, ולהורות את דרכם בעבודת השם.
לאחר תקופה מסוימת, לאחר ההצלחה של חסידות פשיסחא והנהירה ההמונית, ולאחר שחצר חסידות לובלין החלה להתרוקן, היו מראשי חסידות לובלין שחששו לכבודו של הרבי.
אלו ניסו לשכנע את הרבי, כי רבי יעקב יצחק מפשיסחא מורד בו ומנהיג עדה עצמאית שאינה כפופה לחסידות לובלין.
החוזה מלובלין סירב לקבל את הלשון הרע, אך מעשיהן של אלו גררו התרחקות בין החצרות, ול"קפידא" מסוימת של החוזה מלובלין על תלמידו היהודי הקדוש.
לאחר פטירת היהודי הקדוש בחיי רבו החוזה מלובלין, מילא את מקומו רבי שמחה בונם שפתח בית מדרש נפרד, ואילו בנו רבי ירחמיאל, שהיה שען, סירב לקבל את האדמו"רות, ורק לאחר 14 שנה מפטירת אביו, החל לכהן באדמו"רות בבית מדרשו של אביו.
תחת הנהגתו של רבי שמחה בונם, הקצינה השקפת חסידות פשיסחה שכבר הפכה לחצר עצמאית לחלוטין, ואדמו"רים רבים, בהם תלמידי החוזה מלובלין, רצו להחרים את החצר.
בין המתנגדים הגדולים היו הרב מאיר מאפטא, הרב נפתלי צבי מרופשיץ, הרב צבי הירש מזידיטשוב, הרב יוסף מיאריטשוב, הרב משה אליקים בריעה הופשטיין מקוז'ניץ.
האירוע שתואר כמכריע במאבק שבין בית פשיסחא לתלמידי החוזה אירע בשלהי שנת תקפ"א, אז נערכה חתונת נכדו של "הרב מאפטא", זקן האדמו"רים.
מסורת שהועלתה על הכתב כשמונים שנה לאחר מעשה בספר של אהרן מרקוס התפתחה החל משנה זו במהירות לסיפור מפורט על ניסיון החרמה של בית פשיסחא, המכונה "החתונה הגדולה באוסטילה".
גלמן רואה בסיפור בעיקר ביטוי להלכי רוחם של המספרים – המתנגדים לפשיסחה וחסידי השושלת, וגם מספרים חוץ-חסידיים המתרפקים על ספרות החסידים.
ניסיון תלמידי החוזה מלובלין להחרים את רבי שמחה בונם הגיע לפתחו של הרב מאפטא במעמד החתונה.
רבי שמחה בונם שלח כמה מתלמידיו לייצג את שיטתו, בהם רבי יצחק מאיר אלתר (לימים האדמו"ר מגור); שרגא פייבל מגריצא (לימים הממשיך בבית וורקא), אלכסנדר זושא מפלוצק, יששכר בער הורוביץ מוורשה, מצאצאי רבי שמעלקע מניקלשבורג וחתן תמר'ל ברגסון, ואליעזר בער מטומשוב/גרבוביץ.
המסורת הראשונית שהועלתה על הכתב קושרת את פתרון המחלוקת בדבריו של רבי יצחק מאיר במעמד החתונה; לפי מסורות אחרות, רבי ירחמיאל רבינוביץ', בנו של היהודי הקדוש שהתגורר אף הוא בפשיסחה והנהיג חצר קטנה, אמר שאביו ראה ברבי שמחה בונם ממשיכו האמיתי.
החסידות חרתה על דגלה את החתירה המתמדת אל האמת, יחד עם סלידה עמוקה מהשקר.
לפיכך, אל לו לאדם להחזיק עצמו בדרגות רוחניות נעלות, אלא אם כן הוא יודע היטב כי הוא נמצא בהן.
הסלידה מהשקר הביאה את החסידים לעיתים לעשות מעשים קיצוניים נגד כל אדם בו חשדו למתחזה ושקרן - אחד המציג את עצמו כצדיק.
לפיכך, לא מיהרו החסידים לקבל על עצמם מרות והנהגה של אדמו"ר, אלא אם כן בדקוהו בשבע עיניים.
שמם של חסידי פשיסחה יצא בעולם וחסידויות אחרות הביעו מורת רוח על מעשיהם הקיצוניים.
לאחר פטירתו של רבי שמחה בונם מפשיסחה בי"ב באלול ה'תקפ"ז התפצלה החסידות.
רוב החסידים נותרו בפשיסחא והכתירו את בנו של רבי שמחה בונם, ובראשם רבי יצחק מוורקא ורבי יעקב אריה מרדזימין ורבי זושא מפלוצק שקיבלו את הנהגתו של בנו של רבי שמחה בונם, רבי אברהם משה, שהיה צעיר לימים.
הוא נפטר לאחר שנתיים ומילא את מקומו רבי יצחק מוורקא שהקים את חסידות וורקא.
קבוצה שנייה ובראשם רבי יצחק מאיר אלתר הלכו אחרי רבי מנחם מנדל מקוצק אשר העלה את החסידות לדרגת חריפות קיצונית ביותר ומיוחד רק לבני עליה.
מחסידות וורקא השתלשלו חסידות אלכסנדר, חסידות אמשינוב, חסידות סטריקוב, חסידות ראדזימין, חסידות סקרנביץ.
במהלך השנים חלק מחצרות וורקא הושפעו גם מחסידות קוצק.
מחסידות קוצק השתלשלו חצרות רבות, ביניהן חסידות גור, חסידות טשכנוב, חסידות סוכטשוב, חסידות גוסטינין וחסידות פילץ.
כמו כן, מקוצק פרש רבי מרדכי יוסף ליינר שפתח את חסידות איזביצה, ממנה השתלשלה חסידות ראדזין, וכן תלמידו של רבי מרדכי יוסף, רבי לייב איגר פתח חצר בלובלין.
14 שנים לאחר פטירת היהודי הקדוש החל לכהן גם בנו רבי ירחמיאל מפשיסחא ובהמשך גם בן נוסף, רבי יהושע מזליחוב-פוריסוב ממנו יצאה שושלת פוריסוב.
בנו הצעיר של היהודי הקדוש, רבי נחמיה נולד בזקנותו של אביו וגדל אצל אחיו רבי ירחמיאל.
בגיל 20 החל לכהן באדמו"רות בביכוב.
רבי ירחמיאל החל לכהן באדמו"רות ארבע עשרה שנה לאחר פטירת אביו.
רוב חסידי אביו הלכו לתלמידו רבי שמחה בונם.
היה חברו של רבי ישכר בר מרדושיץ.
ברבות הימים התפרסם ונחשב לאחד מגדולי הצדיקים בדורו.
אחרי פטירתו כיהנו בניו רבי נתן דוד משידלובצא ממנו יצאה שושלת ביאלא ורבי יעקב יצחק (ר' איטשה).
חתניו היו רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק והרב צבי רפפורט מדובנקא.
רבי נתן דוד (תשרי תקע"ד - ז' בחשוון תרכ"ו) היה תלמידם של אביו ושל רבי ישכר בר מרדושיץ.
גם אחר כהונתו כאדמו"ר נסע לרבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלינצא, לרבי חיים הלברשטאם מצאנז ולרבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
חלק מחסידי רבו מרדושיץ הפכו לחסידיו.
צאצאי רבי נתן דוד היו;
רבי צמח ברוך משידלובצא (תקצ"ו - י"ט באדר תרנ"ב), תלמידו של רבי חיים הלברשטאם וחתנו של רבי אלעזר מקוז'ניץ.
היה מאחר בתפילת שחרית לעיתים עד סמוך לשקיעה.
רבי פנחס מקינצק (Końskie) (בערך תקצ"ז -כ"ב באלול תרס"א).
היה חתנו של הרב משה נפתלי קצנלבויגן אב"ד טארניגראד.
הוא נודע בקדושתו ופרישותו הקיצונית.
חסידו נמנו באלפים ביניהם היו אדמו"רים.
חתניו היו רבי חיים ירחמיאל מזוואלין ורבי שלמה זלמן מטומשוב.
היה מאחר בתפילותיו והיה מתפלל ערבית במוצאי שבת לעת ערב ועושה הבדלה ביום ראשון.
רבי יואב יהושע וינגרטן התנגד לו בשל איחוריו המופלגים אך לבסוף הסיר את התנגדותו לאחר שאחיו של רבי פנחס, רבי יצחק יעקב נפגש עמו ושכנעו.
דברי תורתו נדפסו בקונטרס "תפארת בנים".
רבי שרגא יאיר מביאלברזיג (Białobrzegi) (תקצ"ט - י"ג בסיוון תרע"ב).
חתנו של רבי שמלקע מסאסוב.
תלמידם של רבי אברהם מצ'כנוב, רבי חיים מצאנז והמגיד מטוריסק.
אף לו היו חסידים רבים ביניהם אדמו"רים.
מפורסם בשל רוח הקודש שלו.
ברוח חיבר ספר בשם "ארון עדות" על התורה ועל המועדים.
חתניו, בעלי בתו חיה חאשא, היו (בזיווג ראשון-) אחיינו רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, ו (בזיווג שני-) רבי חיים מאנטניא, ואחיינו רבי יוסף אליעזר מראדום.
בנו היה רבי נתן דוד (- כ"ד בשבט תרע"ט) שכיהן כאדמו"ר ורב בשידלובצא.
התעוור בזקנותו והיה לומד בעל פה.
נודע בכישרונו המוזיקלי והלחין ניגוני חסידים.
בנו היה רבי חיים ישראל שלום (תרנ"ט - תש"ב) חתן בזיווג ראשון של הרב משה בצלאל אלתר.
מילא את מקום אביו בשידלובצא.
רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלה, אבי חסידות ביאלה.
החל להנהיג עדה רק שבע שנים לאחר פטירת אביו, לאחר שנפטר חמיו, רבי יהושע מאוסטרובה בכ"ח בניסן תרל"ג.
צאצאי רבי צמח משידלובצא בנו של רבי נתן דוד היו;
משה חיים, עיגן את אשתו ינטה, בתו של רבי יהושע רוזנפלד מקמינקא.
רבי עוזר אברהם יוסף מראקוב (Raków) (-כ"ד באייר תרפ"ה).
כיהן בראקוב ולאחר מכן בקילץ.
רבי צמח ממלא מקום אביו.
רבי נתן דוד משידלובצא (תרל"א - י"ד באדר תרצ"א).
היה חסיד של דודו רבי שרגא יאיר.
לאחר פטירת אביו החל לכהן כאדמו"ר.