tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 2007 הציע לארצות הברית ראש המוסד, מאיר דגן, להסתייע בקבוצות של סטודנטים איראנים הקוראות לדמוקרטיזציה של המשטר האיראני, קבוצות לאומיות כגון האזרים, הכורדים או הבלוצ'ים שמתנגדים למשטר הנוכחי, כדי לנסות ולהפיל את המשטר האיראני.
מסמכי ויקיליקס מציינים כי דגן הכחיש בתחילה כי ישראל מתכוונת לתקוף מתקן גרעיני בסוריה, חודשיים בלבד לפני שהמתקן הגרעיני בסוריה הותקף.
לפי מסמכי ויקיליקס ממשלת ישראל ניסתה לתאם את מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה הן עם מצרים והן עם יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ושאלה אם הן תהיינה מוכנות לקחת את השליטה על רצועת עזה לאחר שישראל תביס את החמאס ותשתלט על רצועת עזה.
עוד צוין כי התגובה של מצרים ושל עבאס הייתה שלילית.
בשיחה עם חבר הקונגרס האמריקאי גרי אקרמן בשנת 2007 בנימין נתניהו ציין כי שמעון פרס הודה בפניו כי תהליך אוסלו אותו פרס סייע ליזום בוסס למעשה על הנחות שגויות.
באותו המסמך נתניהו מתאר את מפלגת קדימה כ"מפלגה מזויפת", מתייחס למלחמת לבנון השנייה כ"מטופשת", כינה את אהוד אולמרט "טיפש" וכמו כן הוא מתח ביקורת על גישתו של אהוד אולמרט לקראת המלחמה.
במסמך מ-1 באפריל 2007 נתניהו, שהיה ראש האופוזיציה באותה העת, תיאר את נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס כ"איש נחמד שכוונותיו טובות", ודחק בוושינגטון להתמקד בהפלת החמאס באמצעות לחץ כלכלי כאשר הוא מציין שיהיה "יותר קל להחליש את החמאס מאשר לחזק את אבו מאזן".
בשנת 2008 דיפלומטים אמריקנים במזרח התיכון קיבלו הוראה לאסוף בחשאי מידע אישי על מנהיגים פלסטינים ולעקוב מקרוב אחר יכולות התקשורת והיכולות הצבאיות של ישראל.
אחת מההנחיות של מחלקת המדינה האמריקנית הורתה לדיפלומטים האמריקאים לדווח על טקטיקות, טכניקות, ונהלים של צה"ל שמטרתם לחימה בטרור.
לפי מברק שנשלח משגרירות ארצות הברית בתל אביב נתניהו תומך ברעיון של חילופי שטחים עם הרשות הפלסטינית ואינו מעוניין לשלוט בגדה המערבית ובעזה, אלא לעצור את התקפות טרור שמושקות מאזורים אלו.
לפי מסמכי ויקיליקס ראש המוסד מאיר דגן סבור כי אין סיכוי להגיע להסדר שלום עם הפלסטינים וכי ישנה סבירות גדולה שנשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס "יעבור לקטר ויצטרף לבן העשיר והמסתורי שלו המתגורר שם" אם ארגון החמאס ישתלט על הגדה המערבית.
לפי מסמכי ויקיליס במהלך שנת 2007 ציינה שרת החוץ, ציפי לבני, כי על ישראל לגרום לשינויים בהנהגת פת"ח וכי אבו מאזן אינו מסוגל להוביל את הפלסטינים להסדר קבע עם ישראל ולכן יש להחליפו במנהיג אחר.
לפי מסמכי ויקיליקס מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליזה רייס, אישרה כי ישראל היא שתקפה את הכור הגרעיני בסוריה ב-6 בספטמבר 2007 וכי התקיפה בוצעה על בסיס מידע מאומת בדבר איום ממשי.
לפי מסמך מ-2 באפריל 2009 עולה כי נשיא הסנאט הירדני זייד ריפאעי ציין בשיחה עם שגריר ארצות הברית דייוויד הייל כי יש "להפציץ את איראן, או לחיות עם הפצצה האיראנית.
הסנקציות, הגזרים, והתמריצים לא ישנו דבר".
כמו כן צוין במברק כי "בעוד שריפאעי סבור שלמהלך צבאי באזור תהיה השפעה קטסטרופלית על האזור, הוא סבור בכל זאת כי ישנה חשיבות במניעת מצב בו איראן תשיג נשק גרעיני במידה כה רבה שהמהלך שווה את הסיכונים."
מסמכי ויקיליקס חושפים את מידת חוסר האמון של העולם הערבי באיראן, ואת התמיכה מצד המנהיגים הערביים הפרו אמריקנים בתקיפה צבאית במתקני הגרעין באיראן.
מלך סעודיה, עבדאללה, קרא שוב ושוב לארצות הברית לתקוף את מתקני הגרעין של איראן.
באחד מהמסמכים צוין כי המלך עבדאללה הדגיש כי ישנו צורך "לקצץ את ראש הנחש" בהתייחסו לתוכנית הגרעין האיראנית.
נסיך הכתר של אבו דאבי מוחמד בן זאיד קרא לארצות הברית שלא לפייס את טהרן וציין: "אחמדינז'אד הוא היטלר".
בהתייחסו לתוכנית הגרעין של איראן, מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה צוטט בשנת 2009 באומרו "יש לעצור התוכנית הזו.
הסכנה בכך שנאפשר את המשך קיומה גדולה מהסכנה שבעצירתה".
עוזר שר ההגנה המצרי מוחמד אל-אסאר צוטט בשנת 2009 באומרו כי "מצרים מחשיבה את איראן כאיום על האזור".
המודיעין האמריקני העריך כי קוריאה הצפונית העבירה לאיראן טילים מתקדמים אשר במקור תוכננו על ידי ברית המועצות שהם בעלי עוצמה רבה יותר ממה שארצות הברית ציינה בפומבי.
הטילים הללו, מדגם BM-25 מוסודאן, מסוגלים להגיע למרחק של עד 3,200 קילומטרים.
מסמכי ויקיליקס חשפו כי ארגון הסהר האדום האיראני נשלט באופן ישיר על ידי הממשל האיראני וכי הוא היה מעורב בהברחות נשק בלתי חוקיות ובאיסוף מודיעין מטעם איראן.
כמות משלוחי הנשק שסוריה מספקת לארגון החזבאללה גדלה באופן ניכר על אף טענותיה של סוריה כי משלוחי נשק חדשים לחזבאללה פסקו.
ראש המודיעין הכללי המצרי עומר סולימאן ציין כי סוריה מעוניינת באופן נואש להפסיק את החקירה של בית הדין המיוחד ללבנון שהוקם על ידי האו"ם כדי לחקור את חיסולו של נשיא לבנון רפיק אל-חרירי בשנת 2005. סוריה חשודה במעורבותה בחיסולו של חרירי ובהתנקשות בגורמים אנטי סוריים שונים בלבנון.
בפברואר 2009 השגרירה האמריקנית בקירגיזסטן דיברה עם השגריר הסיני ג'אנג יאניאן (Zhang Yannian) לאחר שדווח לה כי הרפובליקה העממית של סין הציעה לקירגיזסטן 3 מיליארד דולר תמורת סגירת בסיס חיל האוויר האמריקני בקירגיזסטן אשר סייע לארצות הברית להשיק טיסות לתוך אפגניסטן במסגרת מלחמת אפגניסטן.
לטענתה יאניאן היה נבוך למדי לנוכח השאלה ומלמל דבר מה בסינית.
לאחר מכן לעג לטענות הללו ונמנע במכוון מלהכחיש אותם, והעלה עצות משלו כיצד הנציגים האמריקנים צריכים לפעול כדי להמשיך להחזיק בבסיס בקירגיזסטן, כאשר במהלכם עוזרו של יאניאן ציין כי "אולי כדאי שאתם תעבירו 5 מיליארד דולרים ובכך תקנו גם אותנו וגם את הרוסים".
מסמכי ויקיליקס חשפו כי במהלך 2008 דיפלומטים אמריקאים הגיעו למסקנה כי ממשלת ארמניה סיפקה במהלך שנת 2003 טילים ומקלעים לאיראן, אותם איראן שלחה לאחר מכן למורדים בעיראק ואשר שימשו את כוחות המורדים להרג כוחות צבא אמריקנים בעיראק.
טענות אלו נדחו על ידי הנשיא הארמני סרז' סארגסיאן.
מסמכי ויקיליקס מכילים מכתב זועם מג'ון נגרופונטה שנשלח לסארגסיאן.
לפי מסמכי ויקיליקס ארצות הברית וקוריאה הדרומית מתכננים לאחד את שתי הקוריאות לאחר מצב בו הממשל בקוריאה הצפונית יקרוס.
לפי מסמכי ויקיליקס ישנם לכאורה קשרים בין הממשל הרוסי לארגוני פשע.
בסוף שנת 2008 השגרירות האמריקנית במוסקבה שלחה מברק שבו צוין כי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב לעיתים קרובות פועל תחת השפעה ישירה של ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין וכמו כן נציגי השגרירות התייחסו ליחסים בין נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב וראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין באומרם "מדבדב מתנהג כמו רובין לבאטמן".
לפי מסמכי ויקיליקס הדיפלומטים האמריקנים היו סקפטיים למדי לטענתו של פוטין כי הוא לא ידע דבר על הרעלתו המסתורית של סוכן הביון הרוסי לשעבר אלכסנדר ליטוויננקו.
טורקיה התלוננה בפני דיפלומטים בריטיים, כי הדוכסית מיורק שרה פרגוסון מעוניינת להרוס את סיכוייה של טורקיה להצטרף לאיחוד האירופי באמצעות סרט דוקומנטרי החושף את מצוקתם של הילדים הנכים בטורקיה.
משרד החוץ הורה לדיפלומטים אמריקנים לאסוף מודיעין על המזכיר הכללי של האו"ם באן קי מון ועל הפקידים הבכירים של האו"ם, כולל סיסמאות, מידע ביומטרי, ומפתחות לצפנים הסודיים המשמשים לצורך תקשורת ביניהם ברשתות פרטיות.
ניתוחים דיפלומטיים נבחרים של מנהיגי העולם
המברקים בפרשת קייבלגייט הכילו בין היתר דברי ביקורת קשים שהועלו מצד צוותי השגרירויות האמריקניות נגד הממשלות המארחות שלהם:
אפגניסטן נשיא אפגניסטן חמיד קרזאי כונה "פרנואיד" על ידי הדיפלומטים האמריקנים.
הדיפלומטים ציינו כי הוא נחשב לאדם חלש מאוד שלא מעוניין לשמוע את העובדות, ובמקום זאת הוא נוטה להאמין בקלות לכל דיווח הכולל אפילו את הסיפורים המוזרים ביותר או מזימות שלכאורה נרקמו נגדו.
נטען כי נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב הוא סוג של הכלאה בין דמויות המאפיונרים הבדיוניות מייקל קורליאונה וסוני קורליאונה מסרט המאפיה "הסנדק".
כמו כן נטען כי הוא פרגמטי בכל הנוגע למדיניות החוץ אך יותר ויותר אוטוריטרי בתחום מדיניות הפנים.
כמו כן נאמר במברקים של השגרירות האמריקנית כי אשתו של נשיא אזרבייג'ן מהאריבן אלייב עברה "כל כך הרבה ניתוחים פלסטיים שממרחק מסוים ניתן בקלות להתבלבל בינה לבין בנותיה, אך עדיין יש לה הבעות פנים.
נשיא צרפת ניקולא סרקוזי תואר על ידי גורמים דיפלומטיים בארצות הברית כ"אוטוריטרי" וכ"הקיסר העירום".
הדיפלומטים האמריקנים ציינו כי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל כאשר נדחקת לפינה היא עשויה להיות עקשנית אך היא נוהגת לרוב שלא לקחת סיכונים וכי היא לרוב איננה יצירתית.
במברק שנשלח מדיפלומטים אמריקנים בקהיר צוין כי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הוא "אלגנטי ומקסים" אך הוא "אף פעם איננו מקיים את הבטחותיו".
ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני הוגדר על ידי שגרירות ארצות הברית ברומא כ"חלש, חסר תועלת ולא יעיל כמנהיג באירופה המודרנית".
גורמים דיפלומטיים בארצות הברית ציינו גם כי בשל החגיגות הקבועות שבהן הוא נוהג להשתתף, הוא לעולם איננו נח היטב.
הדיפלומטים האמריקניים ציינו בנוסף כי כאשר הוויזה שלה לא אושרה בזמן על מנת שתצטרף אל קדאפי בנסיעה לאו"ם, הוא ארגן בהמשך לאחר שהוויזה אושרה, מטוס פרטי שיטיס אותה במיוחד לארצות הברית על מנת שתצטרף אליו בעת הביקור באו"ם.
מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג איל תואר על ידי הדיפלומטים האמריקנים כבחור זקן ורופס אשר סבל מטראומה פיזית ונפשית בעקבות שבץ שתקף אותו.
ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן תואר כ"פרפקציוניסט המכור לעבודה שבאמת דואג לרווחתם של הסובבים אותו." הוא תואר גם כבעל "מעט הבנה בפוליטיקה שמעבר לאנקרה".
כמו כן צוין כי הוא "מבודד" וכי חברי הפרלמנט שלו והשרים "פוחדים מזעמו של ארדואן".
הדיפלומטים ציינו גם כי "הוא מסתמך על הכריזמה שלו, האינסטינקטים שלו, והסינון של יועציו כדי למשוך תאוריות קונספירציה מהאינטרנט או שלחלופין הוא אבוד בפנטזיות איסלמיסטיות נאו-עות'מאניות".
נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה תואר על ידי הדיפלומטים האמריקנים כשטן.
באחד המברקים האמריקנים צוין כי מוגאבה יותר חכם ויותר חסר רחמים מכל הפוליטיקאים האחרים בזימבבואה.
ראש ממשלת זימבבואה מורגן צ'נגיראי תואר כבעל חסרונות, כהססן וכמי שאין לו ניסיון ביצועי.
בעוד שרוב ממשלות המערב גינו את ההדלפה, החומר שהודלף עורר עניין רב בקרב הציבור, ובתקשורת העולמית.
מנהיגים פוליטיים שונים ברחבי העולם ציינו כי הם רואים באסאנג' פושע, ובו-בזמן מאשימים את משרד ההגנה האמריקאי בכשלים ביטחוניים.
לאחר דליפת המסמכים הדיפלומטיים ב-28 בנובמבר 2010 ויקיליקס הייתה נתונה להתקפות שיטתיות.
תחת לחץ מצד מחוקקים בארצות הברית, Amazon Web Services הפסיקה בסופו של דבר לארח בשרתיה את ויקיליקס.
בעקבות כך הופסקה הגישה לאתר למשך מספר שעות במהלך 1 בדצמבר 2011 עד שהשרת חזר לאוויר בשרתי חברת האירוח השוודית באהנהוף.
בתגובה, ציינו נציגי ארגון ויקיליקס בחשבון הטוויטר של הארגון: "אם אמזון מרגישים כל כך לא בנוח עם התיקון הראשון, אולי הם לא צריכים למכור ספרים".
ב-30 בנובמבר 2010 הוציא האינטרפול צו מעצר בינלאומי נגד ג'וליאן אסאנג' אשר נשלח לכל 188 המדינות החברות בארגון אשר התבקשו לאתרו ולסייע בהסגרתו.
על פי הצו הבינלאומי, אסאנג' מבוקש בגין חשד שאנס והטריד מינית שתי נשים במהלך ביקורו בשוודיה.
פרשת קרולין ברונה עוסקת בילדה בשם ברונה, ילידת ברזיל, שנחטפה כתינוקת ואומצה בגיל מספר חודשים תחת השם קרולין, על ידי בני הזוג תורג'מן מישראל, שהולכו שולל על ידי רשת שעסקה בחטיפת תינוקות ובמכירתם.
תחילת הפרשה בפרסום של צוות טלוויזיה בריטי, שערך תחקיר עיתונאי בנושא חטיפות ילדים.
הצוות קישר בין ההורים הביולוגיים בברזיל להורים המאמצים בישראל, הביא אותם לארץ, והם הגישו תביעה בבית המשפט לקבל את הילדה חזרה לחזקתם.
בתום משפט מתוקשר, הכריע בית המשפט שהילדה תוחזר לידי בני הזוג הברזילאים.
הזוג שב לברזיל עם בתם, וזכה לקבלת פנים מכובדת, אך המשפחה שבה במהרה לחיי הדלות בשכונות העוני ממנה הגיעו.
ברונה אפרסידה וסקונסלוס נולדה ב-12 ביוני 1986 בקוריטיבה בירת מדינת פרנה שבברזיל, לרוזילדה קונסלוס ולואיז אמריקו וסקונסלס, זוג ברזילאי שחי באחת משכונות העוני בעיר.
כשהייתה בת ארבעה חודשים נחטפה ברונה על ידי אישה בשם מריסה ויארה, שהייתה מועמדת להיות מטפלת שלה אך מועמדותה נדחתה.
ויארה הגיעה לבית המשפחה כאשר ההורים לא היו בבית, והילדים האחרים שהיו בבית באותה עת סברו שהיא התקבלה לעבודה, ואז חטפה את ברונה.
לאחר מכן ויארה נעצרה, נשפטה והורשעה בחטיפה בשל המקרה.
בני הזוג טענו כי פנו שוב ושוב למספר תחנות משטרה, לעיתונות ואף לאישי ציבור בתקווה להחזיר את בתם, אך ללא הועיל.
בני הזוג תורג'מן, שנכשלו בנסיונותיהם להיכנס להיריון ולא היו זכאים לאימוץ בישראל בשל גילם, פנו למסלול של אימוץ בחו"ל דרך עורך דין שטיפל בכך.
הם טסו לברזיל, ומשם הופנו לפרגוואי כדי לקבל את בתם המאומצת, שנרשמה בתעודות שקיבלו כקרולין סלבדור, ילידת 5 ביוני 1986, בתה של קלוטילדה סלבדור.
הם חזרו עמה לישראל מצוידים בכל הטפסים הנדרשים.
בדיעבד הסתבר כי לא ניתן צו אימוץ חוקי, והליך האימוץ לא היה תקין.
הילדה גדלה אצל בני הזוג תחת השם קרולין, וגויירה על ידי הוריה המאמצים (היות שהיא נולדה כנוצרית קתולית).
בשנים 1987–1988, במסגרת תחקיר של תחנת טלוויזיה בריטית לגבי חטיפת ילדים בעולם השלישי, השיגו אנשי הצוות לדבריהם את מספר הטלפון של משפחת תורג'מן, שנמצא בידי הסוכנות בפרגוואי ששיתפה פעולה עם חברי הכנופיה שחטפה את הילדה, ובעזרתו הצליחו לגלות שהם אלו שאימצו אותה.
הזוג הברזילאי הביע את רצונו לקבל חזרה את בתם, ותחנת הטלוויזיה הבריטית מימנה את הוצאות טיסתם לישראל, אכסנתם והטיפול המשפטי, אותן לא הייתה להם אפשרות לממן בעצמם.
צוות הטלוויזיה עימת את בני הזוג תורג'מן עם הזוג הברזילאי, שפנה לערכאות משפטיות בדרישה לקבל חזרה את בתם הביולוגית.
בדיקת די.אנ.איי אישרה שבני הזוג הברזילאי הם אכן הוריה הביולוגיים של הילדה, ושתעודת הלידה הפרגוואית מזויפת.
במהלך המשפט הוצג הזוג הברזילאי כמנהל זוגיות יציבה ועובד בצורה מסודרת, עובדות שהתבררו בדיעבד כשגויות.
למעשה הם היו פרודים והעמידו פנים שהם ביחד כדי לקדם את עניינם.
מהעדויות בבית המשפט עולה שייתכן שלבני הזוג הברזילאי היה מספר הטלפון של הזוג הישראלי עוד לפני שצוות התחקיר הטלוויזיוני "השיג" אותו, ושהם התקשרו אליהם מקוריטיבה בניסיון לדלות פרטים על הילדה עוד קודם לתחקיר, אם כי ההתייחסות לכך מצד בית המשפט הייתה כאל אי התאמה שולית בפרטים.
אי ההתאמה בעדויות לגבי מציאת מספר הטלפון של משפחת תורג'מן, מעורר תהייה שמא הסיפור היה מורכב יותר.
קשה ליישב הן את הסתירות במועדים והן את העובדה שהמטפלת שחטפה את הילדה נשפטה.
עדויותיהם של הזוג הברזילאי נתמכו על ידי מסמכים שהם הביאו עמם, אך לא על ידי עדים שניתן היה לחקור.
בנוסף, מרגע שנוצר הקשר בינם לבין צוות התחקיר הטלוויזיוני, ברור שהתנהלותם הושפעה מהייעוץ שקיבלו מהצוות ומעורכי הדין שהצטרפו בהמשך: הפגישה עם שר המשפטים של ברזיל, העדויות בפני בית המשפט, ההתנהלות מול התקשורת ועוד.
ניסיונות להגיע לפשרה לא צלחו.
בנוסף, בני הזוג תורג'מן, בני המעמד הבינוני הישראלי, יכלו להבטיח לילדה חיים טובים ובטוחים יותר מבחינה חומרית מאשר הזוג הברזילאי שחי בעוני בארצו; מצד שני, הדעת נותנת שלא ניתן בתואנה זו להפקיע ילד מידי משפחה ענייה ולהעבירו למשפחה עשירה בטענה שביכולתם לתת לו יותר.
השופטים התלבטו בסוגיות זכות ההורים וטובת הילדה, ואף נדרשו להכריע במהירות לכאן או לכאן עקב הנסיבות.
לבסוף הם הכריעו ב-16 ביוני 1988 שהילדה תוחזר לידי הזוג הברזילאי, ולאחר עוד דיון שנערך ב-27 ביוני 1988 היא נמסרה להוריה הביולוגיים ב-28 ביוני 1988. ראש הרכב השופטים, המשנה לנשיא פרופ' מנחם אלון סיפר לימים:
עם שובם של בני הזוג הברזילאי לקוריטיבה בברזיל עם בתם, הם התקבלו כגיבורים שנסעו עד קצה העולם להשיב אותה, ועצרת גדולה נערכה לכבודם בכיכר מול בית העירייה.
בישראל, בית המשפט ושר החוץ שמעון פרס הביעו את הערכתם להתנהלותה של משפחת תורג'מן, והביעו את תקוותם שיזכו לאמץ בשנית.
גורמים שונים הבטיחו לבני הזוג הברזילאי עזרה, בין היתר בדיור, תעסוקה וחינוך, אך ההבטחות לא קוימו.
המשפחה חזרה לשכונת העוני ממנה הגיעה, ובני הזוג נפרדו.
בני הזוג תורג'מן הצליחו לאמץ שוב בת.
הם התנתקו מהתקשורת לאחר האירועים, אך מהמעט שידוע עליהם ניתן ללמוד שהם המשיכו לשלוח לבתם המאומצת מתנות.
עיתונאים ישראלים שעקבו אחר הילדה במהלך השנים דיווחו לקוראים בארץ על הדלות בה היא חיה, על הבית שאינו מתפקד, ועל כך שברחה מהבית בגיל 13. בגיל 14 ילדה ילד ראשון ובגיל 16 ילדה ילד שני, שניהם מגברים שנטשו אותה.
ב-2008 שני ילדיה נלקחו ממנה על ידי הרשויות, מכיוון שלא הייתה מסוגלת לגדלם.
ברונה ובני הזוג תורג'מן נפגשו שוב כאשר הגיעה לביקור בישראל כאישה צעירה, הפעם בעזרת תחנת טלוויזיה ישראלית.
בעקבות פרשת קרולין ברונה, נקבע שאימוצים בחו"ל יתבצעו דרך עמותות בפיקוח ציבורי, שיהיו אחראיות שהם יהיו חוקיים לחלוטין, בניגוד למצב הקודם בו ההורים המאמצים דאגו בעצמם לכל, במציאות בה רוב האימוצים בחו"ל הם ממדינות עולם שלישי בהן קיימות תופעות של חטיפות ילדים וילדים נטושים.
הפרשה העלתה לדיון גם את תפקידם של אמצעי התקשורת, רשת הטלוויזיה הבריטית במקרה זה, שיותר מאשר לעסוק בעשיית צדק ודאגה לגורל הילדה, הונעה משיקולי רייטינג; גם בית המשפט הביע חוסר שביעות רצון מהתנהלותה.
פרשת קבורת תרזה אנגלוביץ הוא כינוי לאירוע שהתרחש בשנת 1984, בו הוציאו חרדים מקברה בבית הקברות החדש בראשון לציון את גופתה של אשה לא יהודייה שנקברה שם והשליכו אותה ללא קבורה בבית קברות מוסלמי.
הגופה הוחזרה לקברה לאחר מכן ובקשת חברה קדישא להעבירה שוב ממקומה לא התמלאה.
האירוע גרר סערה ציבורית גדולה ועורר מחלוקת חריפה בין דתיים וחילונים בישראל.
היא לא נולדה כיהודיה ומעולם לא התגיירה.
היא נישאה ליוסף אנגלוביץ, שהיה יהודי.
הם התגוררו בעיר בראשוב ונולדו להם שתי בנות.
בשנות השישים עלו לישראל והתיישבו בשכונת רמת אליהו בראשון לציון.
אחת מבנות הזוג אנגלוביץ מתה בבגרותה (בתחילת שנות ה-70) והוריה גידלו מאז את בנה בן החמש, נכדם, אשר אביו נטש אותו.
ביתה של אנגלוביץ התנהל כבית יהודי ונכדם חגג את חגיגת בר המצווה שלו.
בעת האירוע ב-1984 שירת הנכד בצה"ל.
בסוף שנת 1982 נפטרה אנגלוביץ, בגיל 70, והובאה לקבורה בבית הקברות היהודי החדש בשיכון גורדון שבראשון לציון.
מספר חודשים לאחר הקבורה דרשה חברה קדישא המקומית להוציא את גופת אנגלוביץ מקברה ולהעביר אותה לחלקה המיועדת לקבורת מי שיהדותם מוטלת בספק.
טעמה לכך היה שהיא לא הייתה יהודייה, ולראיה נרשם בתעודת הזהות שלה כי הייתה נוצרייה.
חברה קדישא טענה כי בתה של אנגלוביץ, עדינה הרפז, הוליכה אותם שולל והסתירה את העובדה כי לא הייתה יהודייה.
שר הפנים יוסף בורג נתן אישור להעביר את הגופה.
משפחתה של אנגלוביץ לעומת זאת התנגדה להעברה.
רב העיר ראשון לציון, יהודה דוד וולפא, פסק כי אם הגופה לא תועבר ממקומה יש לפנות את כל הקברים סביבה עד למרחק של שמונה אמות (כ-3.5 מטרים).
משפחתה של אנגלוביץ עתרה לבג"ץ כנגד העברת הגופה וזה הוציא צו ביניים, שאסר על העברתה עד להכרעה בעתירה.
ב-3 במרץ 1984 גילו ילדים משחקים שלד אדם בבית הקברות המוסלמי ברמלה.
העצמות היו נתונות בשקית פלסטיק, אשר הונחה בתוך שוחה רדודה בשטח בית הקברות, כלומר ללא קבורה.
המשטרה הוזעקה והעבירה את העצמות לבדיקה למכון לרפואה משפטית.
שם, לפי פרטים פיזיים שמסרה משפחת אנגלוביץ, הן זוהו כעצמותיה של תרזה אנגלוביץ.
אפשר שהעצמות הונחו שם כבר חודשים לפני כן, שכן בריאיון לעיתון שנתן הרב וולפא ב-30 בדצמבר הוא אמר כי "יש שמועות בעיר שהיא כבר אינה קבורה שם".
בעקבות מציאת העצמות ביקשה המשטרה וקיבלה צו שופט לפתיחת קברה של אנגלוביץ בראשון לציון, אשר היה סגור.
הקבר נפתח ב-5 במרץ ונמצא ריק.
באותו מועד נתגלו על גבי המצבה שעל הקבר כתובות נאצה, שנכתבו עליו בגיר לבן, כנראה לאחר פרסום דבר השלכת הגופה ברמלה.
ביום בו נפתח קבר אמה הגישה בתה עדינה הרפז עתירה לבג"ץ שיורה לחברה קדישא להחזיר את גופת אמה לקברה בראשון לציון.
היא גם ביקשה להוציא צו ביניים שימנע מהחברה קדישא עד להכרעה בעתירה לקבוע עובדות שימנעו את החזרת הגופה לקברה (כמו קבורת אדם אחר באותו קבר).
ב-6 במרץ הורה נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר למשרד הבריאות להחזיר את גופת אנגלוביץ לקברה בראשון לציון.
הצו מולא בו ביום והמשטרה אבטחה את הקבורה.
הודעה על כך לא נמסרה למשפחתה של אנגלוביץ, אשר למדה על קבורתה מחדש מהאזנה לרדיו.
הוצאת הגופה בחשאי מקברה והשלכתה בבית הקברות המוסלמי עוררו תגובות רבות של מחאה וגינוי מפי אישי ציבור ואזרחים מהציבור הרחב, והעצימו את המתח בין דתיים וחילונים בישראל.
הדוברים החילונים התמקדו בדבריהם בחילול כבודה של אנגלוביץ.
חלק מן הדוברים הדתיים התמקדו בטענה כי היא נקברה בבית קברות יהודי על בסיס מעשה מירמה וכי מדובר בגזל של מקום קבורה.
בין מגני הוצאת הגופה מקברה היו יושב ראש הכנסת מנחם סבידור ואלי קולס, יושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט.
גינו את המעשה גם שר הפנים בורג, שר המשפטים משה נסים ושופט בית המשפט העליון מנחם אלון.
מאמרי גינוי שונים למעשה התפרסמו בעיתונות.
יושב ראש הכנסת סבידור דחה את דיון הכנסת בתקציב המדינה שנקבע ל-5 במרץ ובמקומו דנה מליאת הכנסת באירוע.
ח"כים מכל סיעות הבית, למעט אגודת ישראל, גינו את הוצאת הגופה מקברה וקראו להחזירה למקומה, אך לא התקבלה החלטה רשמית של המליאה בנדון.
אצל בני משפחתה של אנגלוביץ התקבלו מכתבי אהדה ותמיכה רבים מכל חוגי הציבור, לרבות הצעות מקיבוצים שונים לקבור את יקירתם בשטחם, אם יעלה הצורך בכך.
יחד עם זאת סבלו מאז ומאילך גם מאיומים, השמצות וגידופים שהגיעו אליהם.
המשטרה מינתה צוות חקירה מיוחד לשם חקירת הוצאת הגופה מקברה והשלכתה ברמלה.
ב-7 במרץ עצרה המשטרה שני חשודים במעשה – דוד ארנפלד, עובד החברה קדישא בראשון לציון, ומאיר אגסי.
שניהם היו בשנות השלושים לחייהם ובני העדה החרדית.
ב-14 במרץ הוגש נגד החשודים כתב אישום שייחס להם העברת גופה מקברה ללא היתר וחילול כבוד המת.
כעבור יומיים הורה שופט בית המשפט השלום אדמונד לוי על מעצרם עד תום ההליכים המשפטיים נגדם.
ב-12 באפריל הם שוחררו מהמעצר בערבות ובתנאים מגבילים.
משפטם של ארנפלד ואגסי נערך בבית משפט השלום ברחובות לפני הרכב של שלושה שופטים.
הם הודו בהוצאת הגופה מקברה והנחתה בבית הקברות המוסלמי ברמלה.
הם טענו כי סברו שזהו בית קברות נוצרי, שכן בקרבתו היו מספר כנסיות.
הם כפרו באישום של חילול כבוד המת.
לטענתם ביקרו אצלם לאחר שנעצרו עשרות רבנים ואדמו"רים, אשר הצדיקו את המעשה שעשו.
הם טענו כי עשו מעשה אנושי על פי צו ההלכה ולא פגעו בכבוד המת.
ב-31 באוקטובר 1984 הורשעו ארנפלד ואגסי בעבירות המיוחסות להם.
ארנפלד נדון לשלושה חודשי מאסר בפועל ושישה חודשי מאסר על תנאי.
במקביל, מתחו השופטים ביקורת חריפה על בתה של המנוחה, על שטענה שאמה יהודייה, "הצהרתה השקרית של הבת, כי אמה יהודייה, היא זו שהביאה לפרשה...בכך היא פגעה ברגשות הציבור הדתי בכלל והעם היהודי בפרט.
היא הפרה חוק באופן בוטה ולא אמרה אמת".
בעקבות ערעור שהגישה המדינה החמיר בית המשפט המחוזי במרץ 1985 בעונשו של ארנפלד והעמידו על שנת מאסר אחת בפועל ושנה אחת על תנאי.
בספטמבר 1985 המתיק נשיא המדינה חיים הרצוג את עונשו, באופן שהוא שוחרר לאחר מאסר בפועל של שישה חודשים ושלושה ימים.
בשנת 1991 נקבע ארנפלד כמועמד מטעם שר הדתות לכהן במועצה הדתית בראשון לציון.
מועצת עיריית ראשון לציון עתרה לבג"ץ נגד מועמדותו בנימוק שהוא פסול לכהונה זו על פי דיני הרשויות המקומיות עקב הרשעתו ומאסרו.
בית המשפט העליון החליט לדחות את העתירה, אגב מתיחת ביקורת על עצם הצבת ארנפלד כמועמד לכהן במועצה.
ניסיון שני להעתיק את הקבר ממקומו
חברה קדישא בראשון לציון לא השלימה עם החזרת גופת אנגלוביץ לקברה וביקשה להעבירה לחלקה אחרת, שנועדה לאלו שיהדותם מוטלת בספק.
משפחתה של אנגלוביץ התנגדה להעברה.
מנכ"ל משרד הבריאות פרופ' דן מיכאלי סירב לתת אישור להעברת הגופה, שבלעדיו לא הייתה ההעברה אפשרית.
הוא נסמך בהחלטתו על נסיבות המקרה ובראשן חילול גופת המנוחה וקברה.
חברה קדישא הגישה עתירה לבג"ץ כנגד החלטת מנכ"ל משרד הבריאות.
ב-10 בספטמבר 1986 החליט בג"ץ (בהרכב השופטים שמגר, שלמה לוין ושושנה נתניהו) לדחות את העתירה, והעברת הגופה בוטלה.
ב-15 בספטמבר מחתה מועצת הרבנות הראשית על פסק הדין באומרה כי הוא פוגע ביהודים הקבורים בבית העלמין בראשון לציון.
פרשת קלָאדוֹבוֹ–שַאבַּאץ (Kladovo–Šabac) היא פרשה בתולדות ההעפלה והשואה.
בנובמבר 1939 יצאו כ-1,200 פליטים יהודים מגרמניה ומאוסטריה בדרכם לארץ ישראל.
עקב בעיות בנתיבי הבריחה ובארגון המסע שנבעו ממצב המלחמה ששרר בעולם - נתקעו הפליטים במשך שנה וחצי ביוגוסלביה (היום סרביה) בתחילה בכפר קלאדובו ובהמשך בעיירה שאבאץ.
רק כ-200 בני נוער מתוכם הצליחו לצאת לארץ ישראל עם הגעת סרטיפיקטים מעטים, וכל היתר, למעט שישה שברחו, נתפסו בידי הנאצים ונרצחו ביוגוסלביה.
הרקע ליציאת השיירה היה מצבם של היהודים בווינה ובאוסטריה כולה עם פרוץ המלחמה.
אדולף אייכמן, שמונה לאחראי על יהדות וינה, החליט "לנקות" את היהודים מהעיר ולשם השגת המטרה הודיע סגנו, הנס גינתר, לראש הקהילה לבנהרץ כי כל יהודי הרייך יועברו ליישוב מחדש בשמורה בפולין.
משלוחים ראשונים של גברים יהודים אף הספיקו לצאת לדרך.
פעולתו זו של השלטון הנאצי שכנעה את ראשי הקהילה כי יש להוציא את היהודים מוינה מהר ככל האפשר, גם כשעדיין לא נמצאה האונייה שצריכה הייתה לקחת אותם מנמל סולינה בים השחור אל עבר ארץ ישראל.
המעפילים יצאו בסוף 1939, רובם מאוסטריה וגרמניה (בעיקר מווינה) ומיעוטם מצ'כוסלובקיה ופולין, בארגון המוסד לעלייה ב'.
הם הפליגו במורד הדנובה באוניית המטיילים אורנוס אל עבר הים השחור, בדרכם לנמל סולינה שברומניה, שם קיוו לעלות על אוניית מעפילים לארץ ישראל, אך שלטונות רומניה מנעו מהם לעבור בחלקו האחרון של נהר הדנובה העובר בשטחם בטענה שבימי מלחמה לא חלים חוקי המים הבינלאומיים על הנהר.
כתוצאה מכך חזרו לאחור, הועברו לשלוש ספינות נהר קטנות יותר ,שטו חזרה מערבה ועגנו בנמל הדייגים הקטן שליד הכפר הכפר קלאדובו ביוגוסלביה (היום סרביה).
רינה אופנבך, מנהלת מאגר המידע לתולדות ההעפלה, טענה כי "הם יצאו לדרך אפילו שאין אנייה, כי הייתה החלטה 'לצאת, ויהיה בסדר'...
את כל החורף שבין 1939 ל-1940 הם העבירו בתנאים איומים.
אחר כך הורידו אותם לחוף, שם הם חיו באוהלים ובצריפים, והמשיכו לחכות".
בדצמבר 1939 הגיעו הפליטים לעיירה קלאדובו שבדרום המדינה, ובספטמבר 1940 הורו היוגוסלבים על העברת הקבוצה לעיירה שאבאץ הסמוכה לבלגרד.
בשני היישובים הם פיתחו חיי קהילה עשירים בעזרת קהילת יהודי יוגוסלביה וחיכו לבואה של אונייה.
הקבוצה עוכבה ביוגוסלביה במשך שנה וחצי בגלל מספר קשיים: תנאי מזג האוויר הקשים שהביאו לקפיאת הדנובה, אי מתן אישורי מעבר וסגירת נתיבי העלייה עקב היענות ממשלת יוגוסלביה לבריטים, ומהקושי הרב ברכישה ותפעול של אוניות בעת מלחמת העולם השנייה.
המוסד לעלייה ב' אומנם רכש אונייה בשם "דריאן 2", אך עקב המלחמה לא יכלה להפליג לים האדריאטי ובהנהגת היישוב החליטו למכור אותה לבריטים כדי לסייע להם במלחמה כנגד הנאצים.
כשהאונייה חזרה לידי המוסד בדצמבר 1940 והושטה בים השחור למען חילוץ קבוצת הפליטים, קפאו מימי הדנובה ובשל כך התקבלה הוראה להחזירה לקונסטנצה ולהעלות עליה עולים אחרים.
לאחר מאמצים, הגיעו בתחילת 1941 סרטיפיקטים (אישורי עלייה של הבריטים) רק ל-250 בני נוער ומלווים, כדי לעלות לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
בשל סירוב יוון לאפשר ליותר מחמישים בני נוער לעבור בשטחה בו זמנית, הם יצאו בקבוצות של 50 איש בחודשים מרץ וראשית אפריל 1941, בשבועות האחרונים לפני הכיבוש הגרמני.
הקבוצה החמישית לא הספיקה לצאת.
מיד לאחר מכן נפלו אנשי קלאדובו-שאבאץ בידי הגרמנים שכבשו את יוגוסלביה ורוב חבריה, כ-1,000 במספר, נרצחו בידי הנאצים, למעט שישה (חמישה בחורים ובחורה אחת) שברחו והמשיכו בזהות בדויה דרך החוף הדלמטי לאיטליה.
בתחילה נאסרו כל הגברים בדולאג 183, מחנה ריכוז בשאבאץ, ולאחר מכן הוצאו להורג בידי הצבא הגרמני ב-8–9 באוקטובר 1941 בבורות שנאלצו לחפור על שפת נהר סאווה בזאסביציה.
הנשים והילדים נחנקו במשאיות גז יחד עם נשים וילדים נוספים במחנה סיימישטה בבלגרד באפריל 1942.
פרשת קלפי המיקוח היא הכינוי שניתן להליכים משפטיים שנקטו אזרחים לבנונים שהוחזקו במשך שנים במעצר מנהלי בישראל, לביטול הצווים שהוצאו נגדם, החל משנת 1990, תחילה בבית משפט המחוזי, בהמשך בערעור מעצר מנהלי וכלה בעתירה לדיון נוסף.
ערך זה עוסק בפסק הדין שניתן בדיון הנוסף בשנת 2000, בו נקבע כי זכות הפרט לחירות ניצבת בראש פירמידת הזכויות שעליה מושתתות כל זכויות האדם.
אין להתייחס לאדם כאמצעי תוך שלילת זכויות יסוד, ומשכך לא ניתן להחזיק אנשים במעצר כקלף מיקוח במשא ומתן לשחרור שבויים ונעדרים שעה שלא נשקפת מהם סכנה.
בדיון הנוסף שינה הנשיא ברק את דעתו כפי שעלתה בערעור מן הקצה אל הקצה וקבע כי "ככל שחשובה המטרה של שחרור שבויים ונעדרים, אין בה – במסגרת החוק העומד לדיון בעתירה זו – כדי להכשיר את כל האמצעים.
לא ניתן – במצב החוקי שבפנינו – לתקן עוול בעוול".
עשרה אזרחים לבנונים הוחזקו במעצר מנהלי ממושך מכוח צווים שהוציא שר הביטחון מתוקף סמכותו על פי חוק סמכויות שעת חירום (מעצרים) (להלן: "חוק המעצרים").
עילת מעצרם הייתה החזקתם כקלפי מיקוח לקידום המשא ומתן לשחרורם של שבויים ונעדרים מקרב כוחות הביטחון, ובמיוחד שחרורו של רון ארד.
צווי המעצר הוארכו מעת לעת בהתאם להליך הקבוע בחוק.
בשנת 1994 הגישו העצורים הלבנונים ערעור על החלטת בית המשפט המחוזי שאישרה את הארכת מעצרם, הוא הערעור מושא הדיון הנוסף.
בשנת 1997 דחה בית המשפט העליון את ערעורם של העצורים בדעת רוב של השופטים א' ברק וי' קדמי כנגד דעת המיעוט של השופטת ד' דורנר.
בפסק הדין שניתן בערעור נקבע, כי פדיון שבויים והחזרת נעדרים באים בגדר ביטחון המדינה כמשמעו בחוק המעצרים.
עוד נקבע כי בשל חיוניות החזקתם של העצורים לקידום המשא ומתן להחזרתם של השבויים והנעדרים מקרב כוחות הביטחון, שחרורם יפגע בביטחון המדינה, ולפיכך החזקתם של העצורים הלבנונים כקלפי מיקוח מהווה עילה ראויה ומידתית לצווי המעצר המנהלי.
על החלטתו של בית המשפט העליון הגישו העצורים בקשה לדיון נוסף, אשר נתקבלה על ידי השופט ש' לוין.
הדיון הנוסף מתמקד בשאלת מעצר מנהלי של אדם, שאין נשקפת ממנו סכנה אישית, כשהטעם היחיד לכך הוא החזקתו כקלף מיקוח לשם ניהול משא ומתן לפדיון שבויים והחזרת נעדרים.
האזרחים הלבנונים הובאו לישראל, נעצרו בעקבות הרשעתם בהשתייכות לארגוני טרור ומעורבותם בפיגועים נגד כוחות הביטחון של ישראל, וסיימו לרצות את עונשם.
לאחר סיום תקופת מעצרם בגין ההאשמות שיוחסו להם, הוצאו נגדם צווי גירוש.
תחת גירושם הוחזקו העצורים במעצר מנהלי מכוח צווים שהוצאו על ידי שר הביטחון מתוקף סמכותו לפי חוק המעצרים.
צווי המעצר חודשו מדי שישה חודשים באישור בית המשפט המחוזי, בהתאם להליך הקבוע בחוק המעצרים.
מהעותרים עצמם לא נשקפה סכנה ישירה לביטחון המדינה, ועילת מעצרם היחידה הייתה החזקתם כקלפי מיקוח לצורך קידום המשא ומתן שהתנהל בין מדינת ישראל לבין חזבאללה על שחרור שבויים ונעדרים מקרב כוחות הביטחון של מדינת ישראל, ובעיקר שחרורו של הנווט רון ארד.
את טענותיהם מעגנים העצורים על שלושה מישורים עיקריים:
פרשנות החוק ותכליתו – חוק המעצרים מאפשר מעצרו של אדם רק כאשר נשקפת ממנו סכנה ישירה לביטחון המדינה.
המונח ביטחון המדינה שבחוק המעצרים אינו כולל בחובו החזרת שבויים ונעדרים.
חוק המעצרים לא מאפשר מעצר מנהלי של אדם לשם החזקתו "כקלף מיקוח".
יתרה מכך, החזקתם במעצר מנהלי היא בניגוד לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
החזקתם במעצר מנהלי סותרת את הדין הבין-לאומי הפומבי.
אפקטיביות המעצר – לא הוכח שהחזקתם במעצר מנהלי מועילה ומקדמת את המשא ומתן להחזרת השבויים והנעדרים, תקופת מעצרם הממושכת אף מוכיחה היפוכו של דבר.
עוד טוענים הם כי אין בידם כל מידע לגבי רון ארד או זיקה להחזקתו בשבי.
בכל מקרה קיימים אמצעים פוגעניים פחות להגשמת מטרת מעצרם.
נוכח תכליתו של חוק המעצרים כמענה למצבים קיצוניים וחריגים שאין להם פתרון בדין הפלילי, ניתן לסטות מעקרון האחריות האישית הדורשת זיקה ישירה בין העצור לבין עילת מעצרו.
מאותה סיבה נוסח חוק המעצרים באופן רחב, ויש לפרשו כך שהמונח ביטחון המדינה כולל בגדרו החזרת שבויים ונעדרים מקרב כוחות הביטחון.
להגשמת תכלית מוסמך שר הביטחון לעצור אדם לשם החזקתו כקלף מיקוח.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, מאפשר מכוח סעיף 8 שבו, את מעצרם המנהלי של העותרים, שכן הוא נועד "לתכלית ראויה ובמידה שאינה עולה על הנדרש..."
אין איסור במשפט הבין-לאומי מנהגי על לקיחת "בני ערובה", ואילו האיסור שבדין ההסכמי אינו חל על מדינת ישראל מ-3 טעמים חלופיים: העותרים הם "מחבלים", הדין הבין-לאומי ההסכמי לא נקלט בחקיקה במדינת ישראל, הדין הבין-לאומי ההסכמי נסוג מפני חוק פנימי של המדינה – הוא חוק המעצרים.
ערב הדיון בעתירה עומדת ישראל בפתחו של משא ומתן למציאת פתרון מדיני, שחרור העצורים בנקודת זמן זו תותיר את ישראל ללא אמצעי מיקוח בסוגיית החזרת השבויים והנעדרים.
העתירה נתקבלה ברוב דעות של 6 נגד 3 שופטים.
נקבע כי יש לפרש את חוק המעצרים בצמצום.
לשר הביטחון אין סמכות להורות על מעצרו של אדם שאין נשקפת ממנו סכנה אינדיבידואלית לביטחון המדינה, כשהטעם היחיד למעצרו הוא החזקתו כקלף מיקוח, ומאחר והמדינה לא טענה, כל שכן לא הוכיחה, כי קיימת דרך חוקית אחרת להחזיק את העצורים במעצר, היא אינה רשאית לעשות כן ויש לשחררם.
שופטי ההרכב תמימי דעים ומאשרים את עמדת המדינה, כי בגדרו של ביטחון המדינה כמשמעו בחוק המעצרים באים גם פדיון שבויים, החזרת נעדרים או לפחות קבלת מידע אודותיהם.
השופט ברק מוצא בחוק המעצרים תכלית אובייקטיבית כפולה: שמירה על ביטחון המדינה לצד שמירה על כבוד האדם וחירותו.
המעצר המנהלי הוא אמצעי בבחינת ברירת מחדל המיועד למנוע במצבי חירום פגיעה בביטחון המדינה שעה שהדין הפלילי לא מעמיד לרשות המדינה כלים לפתרם.
עם זאת, הוראות החוק, ביניהן הגבלת המעצר לתקופה שבה מתקיים מצב חירום והחובה להעלות את צו המעצר לביקורת שיפוטית, מעידות על תכלית גלויה ומפורשת של חוק המעצרים לשמור ככל הניתן בנסיבות העניין על כבוד האדם וחירותו.
מתכליתו הכפולה של החוק מתבקשת פרשנות המצמצמת את טווח השתרעותה של סמכותו של שר הביטחון להורות על מעצר מנהלי רק כלפי מי שנשקפת ממנו מסוכנות אישית לביטחון המדינה.
גם לולא הסייגים העולים מנוסח חוק המעצרים עצמו, הרי שחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מציב את חירות הפרט כזכות עילאית המהווה את אבן היסוד עליה מושתתות יתר זכויות האדם, ואוסר על נטילת חירותו של אדם בכל אמצעי, לרבות מעצרו
כזכות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו כל דברי החקיקה האחרים כפופים לה.
משמעות הדבר כי אין לחוקק חוקים חדשים, שיש בהם כדי לשלול מאדם את חירותו, אלא "בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש...".
ואילו חוקים שחוקקו קודם לחוק היסוד, אשר לכאורה משוריינים מפני פגיעה בהם, ובכללם חוק המעצרים, יפורשו ככל הניתן לאורו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
את הגנותיו פורש חוק כבוד האדם וחירותו גם על מי שהמדינה מבקשת לעצור במעצר מנהלי.
איזון בין אינטרס השמירה על ביטחון המדינה לבין חוק שמירת זכות אדם לכבוד ולחירות
מתח רב נוצר בין שתי תכליותיו של חוק המעצרים: אינטרס השמירה על ביטחון המדינה וזכות האדם לכבוד ולחירות.
מתח זה דורש יצירת איזון שיבטיח את קיום ביטחון המדינה תוך פגיעה מינימלית בזכות לחירות, קרי לא כל מצב ביטחוני יצדיק פגיעה בזכויות האדם ומנגד אין לאפשר מצב בו עמידה על זכויות האדם תשמיט את הקרקע תחת אינטרס ביטחון המדינה.
חומרת פגיעתו של המעצר המנהלי בזכות האדם לכבודו וחירותו נובעת מהליכי המעצר אשר מבוצע ללא משפט, לעיתים קרובות, מטעמי ביטחון המדינה, עילת המעצר כלל לא ידועה לעצור, כך גם משך תקופת המעצר הנתונה ממילא להארכות.
"אין מדינה כלשהי בעולם המערבי הנוקטת מעצר מנהלי של מי שאין נשקפת ממנו סכנה לביטחון המדינה".
בהחזקתו של אדם כקלף מיקוח הופך העצור לכלי להשגת מטרה שהיא מעבר לשליטתו ולהישג ידו – אין לו היכולת לשלוט על הנסיבות שהביאו למעצרו ולא על אלו שעשויות להוביל לשחרורו.
השופט ברק דוחה את טענת המדינה כי סעיף 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מכשיר את החזקתם של האזרחים הלבנונים במעצר המנהלי, שכן עד כמה שמעצרם המנהלי העצורים הלבנונים כקלף מיקוח עשוי לתרום לשמירה על ביטחון המדינה הוא אינו חוקי.
שגתה המדינה משלא נתנה משקל ראוי בנסיבות הפרשה לזכות לחירות של מי שכל חטאו מסתכם בהיותו קלף מיקוח.
לעניין סוגיית החלתו של המשפט הבין-לאומי הפומבי מציין השופט ברק את האיסור על החזקת בני ערובה הן לפי האמנה הבין-לאומית נגד לקיחת בני ערובה (וקלפי מיקוח כמוהם כבני ערובה) והן לפי אמנת ז'נבה הרביעית.
הצטרפותם והערותיהם של שופטי דעת הרוב
אל חוות דעתו של השופט ברק הצטרפו השופט תיאודור אור, השופט אליהו מצא והשופט יצחק זמיר, המשנה לנשיא השופט שלמה לוין והשופטת דליה דורנר.
השופטת דורנר מוסיפה על דבריו של השופט ברק את ההבחנה החשובה בין בני ערובה לשבויי מלחמה אשר דינם שונה.
להבדיל מהאיסור על החזקת בני ערובה מקרב אזרחיה של מדינת אויב (וככאלה נחשבים בעת הדיון העצורים אשר ריצו זה מכבר את עונשם) מתיר המשפט הבין-לאומי מכוח אמנת ז'נבה השלישית החזקת שבויי מלחמה.
בהקשר זה מציינת השופטת דורנר כי המדינה לא טוענת כי העצורים הם שבויי מלחמה, היא מבקשת להחזיקם במעצר מנהלי כקלפי מיקוח, כשאין נשקפת מהם מסוכנות אישית על ביטחון המדינה, ולכך אין למדינה (באמצעות שר הביטחון) סמכות לא בדין הישראלי ולא בדין הבין-לאומי הפומבי.
לגישתו של השופט חשין, בשונה מעמדתה של השופטת דורנר, אף על פי שהמדינה אינה טוענת לכך, יש לדון במעצרם של האזרחים הלבנונים כאילו מוחזקים הם כשבויי מלחמה, שהחזקתם לגיטימית וראויה.
השופט חשין תומך יתדותיו בהתניית שחרורם של העצורים בשחרורם של שבויים מקרב כוחות הביטחון של ישראל.
מסקנה זו מתבקשת לדעתו גם מנסיבות תפיסתם של העצורים על ידי ישראל כחברים לוחמים בחזבאללה.
בנסיבות אלה אין בעובדה כי לא נשקפת מהעצורים סכנה ישירה לביטחון המדינה כדי לשלול את סמכות החזקתם במעצר מנהלי.
האמנות שקובעות את האיסורים בדבר לקיחת בני ערובה, עליהן נסמכת חוות דעתם של השופטים ברק ושל השופטת דורנר, אינן לסוגיה הנדונה, שהרי לא מדובר בהחזקת אזרחים תמימים.
להשקפתו של השופט קדמי ערך פדיון השבויים הוא ערך ראשון במעלה במדינת ישראל והוא אחד המרכיבים החיוניים לשמירה על ביטחון המדינה ושמירת המורל של לוחמיה, ולפיכך "חסימת הדרך לעמידה בדרישותיו של ערך זה, שקולה כנגד פגיעה בביטחון המדינה".
השקפתו זו מובילה את השופט קדמי, בניגוד לשופט ברק, לפירוש המונח "ביטחון המדינה" באופן רחב כך שניתן לעצור כל מי שמעצרו ימנע פגיעה בביטחון המדינה.
בהיותו כלי מניעתי אין המעצר המנהלי מוגבל אך למי שנשקפת ממנו מסוכנות אישית, ודי בקיומה של זיקה כלשהי בין העצור לבין מי שיש בכוחו למנוע פגיעה בביטחון המדינה בפועל כדי להצדיק את מעצרו של בעל הזיקה.
עוד חולק השופט קדמי על דעת הרוב בהגדירה את העצורים כבני ערובה וקלפי מיקוח, מושגים אלה חוטאים, לגישתו, למציאות, מאחר שלא מרחף איום על חייהם או על שלמות גופם.
השופט קדמי אף תומך בטענת המדינה, כי המשפט הבין-לאומי הפומבי בדבר כללי המלחמה נסוג בפני משפט המדינה.
בהתחשב בתכליתו של חוק המעצרים להבטיח, בין השאר, את עקרון העל של פדיון שבויים בהיעדר אמצעים אחרים, אין בכוחו של המשפט הבין-לאומי לשלול את הסמכות להורות על מעצרם המנהלי של העצורים.
קדמי מוסיף ואומר שאל מול מחויבותה של המדינה לעקרונות הצדק ההומניים יש להציב את מאזני הצדק כשעל הכף האחת מונחת הזכות לחירות ועל הכף השנייה מונחת התנהגותם הבלתי אנושית של ארגוני הטרור בהסתרת מידע בקשר למי שמוחזק על ידם, על מנת להיווכח כי מעצרם המנהלי של העצורים אך צודק הוא.
מצטרף לחוות דעותיהם של השופטים חשין וקדמי, ומוסיף כי כאשר עומדים הכבוד והחירות של לוחמי המדינה אל מול כבודם וחירותם של כוחות האויב כבודם וחירותם של לוחמי המדינה גובר.
על החלטה זו הוגשה לבג"ץ עתירה מאת משפחתו של רון ארד.
בעתירה העלתה משפחת ארד שלושה טעמים להמשך החזקתם של האזרחים הלבנונים במעצר: (1) כשבויי מלחמה מכוח הוראת אמנת ז'נבה בדבר טיפול בשבויי מלחמה, (2) העמדתם לדין פלילי (3) הכנסת עומדת בפני חקיקתו של חוק שיתיר החזקתם של אנשים במעמדם של העצורים הלבנונים במעצר.
בג"ץ דחה את העתירה, אך ציין כי לא יראה בחקיקת חוק שיאפשר כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים מעין עקיפה של פסק הדין.
עוד בעקבות פסק הדין הוגשה עתירתם של עבד אל-כרים עובייד ומוסטפא דיראני לשחרורם מכוח הלכת קלפי המקוח.
עובייד ודיראני טענו כי מאחר שגם הם הוחזקו כקלפי מיקוח הרי שדין אחד להם ולעצורים הלבנונים ששוחררו.
ואולם המדינה הפיקה לקחיה, ואת סיבת מעצרם השתיתה על יסוד מסוכנותם האישית של הנ"ל.
בג"ץ אישר את מעצרם של עובייד ודיראני.
חודשיים לאחר מתן פסק הדין הועלתה בכנסת הצעת חוק כליאתם של אנשי כוחות אויב שאינם זכאים למעמד של שבויי מלחמה, ולאחר מספר גלגולי עריכה וניסוחים של הצעת החוק נחקק בשנת 2002 חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים.
השימוש בהלכת קלפי המיקוח בפסיקה המאוחרת
פרשת קלפי המיקוח עלתה בפסיקה המאוחרת והיוותה בסיס להכרעה בדיונים שבמרכזם עלתה שאלת מעצרם של בני אדם כשעילת מעצרם מנותקת מפועלם האישי והמסוכנות האינדיבידואלית הנשקפת מהם.
כך למשל נקבע בבג"ץ אדם נגד כנסת ישראל כי הרתעה אינה יכולה להיות תכלית ראויה להחזקתם של מסתננים במעצר ולפגיעה בזכותם לחירות.
בפס"ד עג'ורי נקבע כי תנאי הכרחי לתיחום מגוריו של אדם הוא כי מאותו אדם עצמו נשקפת סכנה ולא ניתן להגביל מגוריו של אדם לשם הרתעה בלבד.
פרשת קלקולוס הוא הספר השמונה עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה.
ייחודו של ספר זה הוא בהכרות עם אחת הדמויות בסדרה: ז'וליון וואג.
הספר תורגם לעברית על ידי אורי פינק והוצאת ספרים מ.
טינטין, קפטן האדוק ושלגי חוזרים לביתם לאחר טיול קצר ומגלים כי כלי זכוכית וחרסינה התנפצו לרסיסים.
בתחילה משוער כי הברק פגע בחפצים אך לאחר מכן מתגלה שהם התנפצו בעקבות ניסוי שערך פרופסור קלקולוס במעבדה שלו.
טינטין והאדוק שומעים יריות, ומגלים את קלקולוס חוזר ממעבדתו כשבכובעו חורי כדורים.
טינטין, שלגי והאדוק יוצאים לסרוק את האחוזה, ומגלים מישהו שוכב, פצוע.
האדוק מתקשר למשטרה והם אומרים שישלחו ניידת ואמבולנס.
כשהוא יוצא החוצה, הוא פוגש את טינטין שרץ להביא לפצוע מים.
כשהם חוזרים למקום שבו היה הפצוע, מתגלה כי הוא נעלם.
למחרת, קלקולוס יוצא מהאחוזה, כדי לטוס לז'נבה לכנס בנושא פיזיקה גרעינית.
בדרכו מנסה מכונית לחוטפו, אבל רגע לפני הוא עולה על רכב לעיר, והחוטפים מפספסים אותו.
טינטין והאדוק מבינים שקלקולוס נמצא בסכנה ומחליטים לנסוע בעקבותיו לז'נבה.
השניים לוקחים מונית לכתובת שאליה קלקולוס נסע.
השניים מגיעים לבית, נכנסים ומבינים כי מישהו נעול במרתף כששמעו נקישות ממערכת ההסקה.
הם יורדים למרתף ומוצאים שם את פרופ' טופולינו, בעל הבית, על ערימת פחם.
הוא מתנקה והם יושבים לשיחה.
מתברר להם שקלקולס מעולם לא הגיע למקום.
לפתע, מחריד פיצוץ אדיר את הבית, וכל החלק שבו היו טינטין והשאר נהרס לחלוטין.
כוחות ההצלה מוציאים את השלושה, כשטינטין וטופולינו מחוסרי הכרה.
טינטין והאדוק משתחררים מבית החולים וצועדים ברחוב, כשמכונית עם לוחית דיפלומטית עוברת לידם, ואנשיה משליכים סיגריה בוערת לרחוב, ליד טינטין והאדוק.
טינטין מזהה את סוג הסיגריה כשראה אחרות ממקומות שונים.
בלילה, טינטין, האדוק ושלג עולים על סירת משוטים, בדרכם לעיר רול, לשגרירות הבורדורית שבה, דרך אגם ז'נבה.
הם מבחינים במסוק הנוחת בסמוך להם, בתוך גינה.
הם עולים לראות מה קורה, ורואים את קלקולוס מובל לתוך המטוס.
לפתע, מסתערים כמה אנשים כדי להציל את קלקולוס, טינטין והאדוק רצים לעזור, והאנשים, המתבררים כבורדורים וכסילדאבים, נאבקים זה בזה.
לבסוף, מצליחים שלושה סילדאבים ביחד עם טינטין הסבור שהסילדאבים רוצים להציל את הפרופסור, לחטוף את קלקולוס מידי הבורדורים.
הסילדאבים מבחינים בטינטין ומהממים אותו.
האדוק מגיע אחרי שהסילדאבים מעלים את קלקולוס לסירה.
האדוק, טינטין ושלג עולים על המסוק של הבורדורים, ועוקבים אחרי הסירה.
הסירה מגיעה לחוף והסילדאבים מעבירים את קלקולוס לרכב, ואילו המסוק ממשיך לעקוב אחריהם.
אספקת הדלק למנוע השתבשה בעקבות ירי שערכו הסילדאבים, והמסוק נאלץ לנחות בכביש שבו נוסעת המכונית בתוכה נמצא קלקולוס.
המכונית מצליחה לעבור בצד הכביש, והאדוק וטינטין הולכים בתקווה לתפוס טרמפ.
הם מגיעים לעיר וטינטין, האדוק ושלג עולים על טרמפ ומשיגים את הרכב של החוטפים.
הם מאלצים אותו לעצור, אבל אינם מוצאים את קלקולוס.
כשהמכונית מסתלקת, טינטין מעלה את ההשערה שקלקולוס היה מוחבא במושב האחורי.
לפתע, רואים טינטין והאדוק מטוס נוחת באמצע האחו, והמכונית חונה לידו.
הם פותחים בריצה לעבר המטוס, אבל הסילדאבים מצליחים להמריא רגע לפני שטינטין טיפס על המטוס.
טינטין, האדוק ושלג חוזרים לז'נבה, ומזמינים שני מקומות בטיסה לקלאו שבסילדאביה.
האדוק הולך לקנות עיתון ולהתקשר למרלינספייק, ומגלה שהמעבדה של קלקולוס רוקנה מתכולתה.
הוא מראה לטינטין ידיעה בעיתון, שהמטוס הסילדאבי יורט על ידי בורדוריה, וקלקולוס נמצא בידי הבורדורים.
הם רוצים להחליף את יעד הטיסה לז'והוד שבבורדוריה, אבל הפקיד אומר להם ששני המקומות האחרונים נקנו, אך הם בוטלו זמן קצר לאחר מכן.
טינטין והאדוק עולים לטיסה לז'והוד.
הם מגיעים לשם ומגיעים למלון.
טינטין והאדוק חושדים שהם נכלאו במלון וכי עוקבים אחריהם.
לאחר שברחו, הם יוצאים מהמלון לבית האופרה הסמוך, שם מופיעה הזמרת ביאנקה קסטאפיורה.
בסוף ההופעה הם ניגשים אליה, ומסתגרים בחדרה.
הממונה על ה"זאפ", המשטרה החשאית, קולונל ספונס, מבקש להיכנס.
טינטין, האדוק ושלג מתחבאים בארון הבגדים, וספונזי מכניס אף הוא את מעילו לשם.
הוא מספר לקסטאפיורה שקלקולוס מוחזק במצודת באקינה, והוא ההולך להשתחרר.
שני האישורים לשני נציגים של הצלב האדום לשחררו, וכן אישור השחרור נמצאים בכיס מעילו.
טינטין והאדוק לוקחים את האישורים.
למחרת בבוקר, במצודת באקינה, מתחזים טינטין והאדוק לנציגים של הצלב האדום, ומשחררים את קלקולוס.
ברגע שיוצאת המכונית משער הבאקינה, מתגלה התרמית ונעשים ניסיונות לעוצרם, אולם הם מגיעים לגבול בשלום, וחוזרים לביתם.
פרשת קאדי הייתה הליך משפטי שעסק ביחס בין החלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם, לפיה יש לפעול להקפאת כספים או מקורות מימון אחרים של בני אדם המעורבים בביצוע פעולות טרור, בתכנונן או בסיוע לביצוען אל מול חובת מדינות האיחוד האירופי להגן על זכויות אדם מכוח מגילת זכויות האדם האירופית.
כמו כן נשאלה השאלה אודות מהו האופן הראוי ללוחמה בטרור, תוך שמירה על עקרונות שלטון החוק ועל דיני זכויות אדם בינלאומיים.
בית הדין קבע כי הכללת קאדי ברשימה התבססה על נתונים כלליים מדי, ללא בסיס ראייתי מספק בשילוב עם פגיעה בזכויות היסוד של הנאשם.
ולפיכך, אשרר בית הדין את ביטול הכללתו של קאדי ברשימת בני האדם תומכי ארגוני הטרור.
מר קאדי, איש עסקים סעודי בעל נכסים בשוודיה, גילה כי רכושו הוקפא ללא כל הודעה מוקדמת.
רכושו הוקפא לאור החלטת 1373 של מועצת הביטחון בדבר הקפאת כספים ונכסים של בני אדם המעורבים בביצוע, תכנון או סיוע לארגוני טרור.
הקפאת נכסיו בוצעה על ידי הוספת שמו לרשימת הסנקציות של מועצת הביטחון בשל היותו חשוד בקשרים עם אוסאמה בן לאדן וכתומך ארגון אל-קאעידה.
האיחוד האירופי יישם את הסנקציה על ידי רגולציה פנימית אשר הביאה לידי הקפאת כל נכסיו המצויים בתחומי האיחוד האירופי.
בעתירתו בבית המשפט של האיחוד האירופי, טען קאדי כי מעולם לא היה מעורב בפעילות טרור או בתמיכה כלכלית הקשורה לארגון טרור, ומכאן שיישום החלטת מועצת הביטחון בדבר הקפאת רכושו לאור השתייכותו לכאורה לארגון אל-קאעידה אינה נכונה.
בנוסף, טען קאדי שהחלטה זו פוגעת בזכויותיו הבסיסיות כגון הזכות לקניין המעוגנת בסעיף 1 של הפרוטוקול לאמנה האירופית לזכויות אדם, שכן נכסיו נלקחו ממנו מבלי שניתנה לו האפשרות להתנגד ולמנוע זאת, דבר אשר פוגע אף בזכותו להליך הוגן לפי פסיקת בתי המשפט האירופיים.
נציגי האיחוד האירופי ניסו להתמודד עם כך בטענה כי הם מחויבים לאכוף את המשפט הבינלאומי ואף לקיים את החלטות מועצת הביטחון שנתקבלו במסגרת פרק 7 של מגילת האו"ם.
בפרשת קאדי אם כן עלו השאלות האם אימוץ החלטות מועצת הביטחון מהווה היעדר ביקורת שיפוטית?
האם ראוי יותר לאמץ גישה פלורליסטית שלא מייחסת חשיבות עליונה להחלטותיה?
- מכאן נבע הצורך לאזן ולהכריע במתח בין הוראות מועצת הביטחון לבין המשפט האירופי או המדינתי.
בית הדין בערכאה הראשונה, The Court of First Instance, דחה את טענותיו של קאדי וקבע כי הפעלת ביקורת שיפוטית על הרגולציה של האיחוד האירופי תהווה ביקורת שיפוטית על ההחלטה של מועצת הביטחון.
לבית הדין אין יכולת לבצע ביקורת שיפוטית על החלטות של מועצת הביטחון אלא במקרה של הפרת נורמות שלא ניתן להתנות עליהן, ומכיוון שלא הייתה הפרה כזו במקרה זה נמנע בית המשפט מלהתערב בהחלטת מועצת הביטחון.
על החלטה זו ערער קאדי והסוגיה נידונה בשנית בשנת 2008.
ערכאת הערעור קבעה כי במקרה של קאדי נדרשו הרשויות המוסמכות לכך מטעם האיחוד האירופי להביא לידיעתו של קאדי את ההנמקות והבסיס להכללתו ברשימה, ולאפשר לו לטעון כנגד ההחלטה וזאת על מנת לשמור על זכויות היסוד שלו.
עוד נקבע כי העברת המידע וזכות הטיעון צריכות להיעשות לפני קבלת ההחלטה או מהר ככל האפשר לאחריה.
לפיכך, החליט בית הדין להסיר את שמו של קאדי מרשימת הסנקציות של תומכי ארגוני הטרור.
לאחר הכרעת ערכאת הערעור בפסק הדין כנגד קאדי, החלה מועצת הביטחון לפרסם את הסיבות המרכזיות להכללת אדם ברשימת הסנקציות, ונציבות קבילות מיוחדת הוקמה על מנת לסייע לוועדה הרלוונטית בבחינת הבקשות להסרת שמות מרשימת הסנקציות של תומכי ארגוני הטרור.
הכרעת בית הדין האירופי לצדק:
לאור התמצית שפרסמה מועצת הביטחון בעניינו של קאדי וכוונת הוועדה בעקבות התצהיר להקפיא בשנית את נכסיו, ניתנה לו האפשרות להגיב על כך בפני בית הדין האירופי לצדק.
בית הדין ביקר את הפגיעה בחובת ההנמקה וזכות הטיעון של קאדי וקבע כי הוא מחויב לבצע ביקורת שיפוטית ביחס להחלטת מועצת הביטחון, וזאת במטרה להגן על זכויות היסוד של קאדי אשר ביניהן זכות הטיעון וזכות הגישה לנתונים הנוגעים להכללתו של אדם ברשימת בני האדם תומכי ארגוני הטרור.
בית המשפט קבע שבהליכים הנוגעים להחלטה להכליל או להותיר אדם ברשימה, זכותו להגנה שיפוטית מחייבת את רשויות האיחוד המוסמכות לכך להעביר לאותו אדם הנוגע בדבר את הראיות ששימשו את הרשות כבסיס להחלטתה.
זאת על מנת שאותו אדם יוכל להגן על זכויותיו וכדי לאפשר לו זכות טיעון לפני אימוץ ההחלטה, לא כפי שנעשה בפרשת קאדי.
בהחלטתו, בית הדין הדגיש את חשיבות האיזון הראוי בין קיומו של שלום עולמי וביטחון עולמי לבין ההגנה על זכויות וחירויות הפרט, שכן האיזון משקף את הערכים אותם האו"ם שואף להגשים.
לבסוף, בית הדין קבע כי הכללת קאדי ברשימה התבססה על נתונים כלליים מדי, ללא בסיס ראייתי מספק בשילוב עם פגיעה בזכויות היסוד של הנאשם.
לפיכך, אשרר בית הדין את ביטול הכללתו של קאדי ברשימת בני האדם תומכי ארגוני הטרור, בהתאם להכרעה בערכאת הערעור בשנת 2008.
פרשת קאדי הפכה לנושא לדיון העוסק בשאלת הביקורת השיפוטית על מוסדות הממשל הגלובלי.
בעיני רבים, הכרעת בית הדין של האיחוד האירופי מהווה את התחלת תהליך ביצוע הביקורת השיפוטית מטעם בית הדין האירופי לצדק כלפי הארגון החזק ביותר במשפט הבינלאומי – מועצת הביטחון.
הפרשה מדגימה את האתגר העומד בפני מועצת הביטחון לפגוע עד כמה שפחות בדמוקרטיה, פגיעה המשפיעה על חייהם של רבים.
זאת על ידי שתהיה כפופה למגבלות פרוצדורליות בסיסיות של זכות טיעון, הנמקה וביקורת שיפוטית.
בפרשה נקבע כי מותר להורות על פגיעה בזכות הקניין או חופש התנועה של חשודים בפעולות טרור, מכוח החלטה של מועצת הביטחון, כל עוד הוראה זו תהא כפופה לכללי ההליך הנאות.
בנוסף, נקבע כי אין מניעה מלהפעיל ביקורת שיפוטית על החלטות מועצת הביטחון.
כמו כן, פרשה זו שימשה נקודת ציון חשובה בחיזוק שלטון החוק במסגרת המאבק בטרור.
השפעתה התבטאה במישורים רבים, וניתן לראותה, בין היתר, במגוון החלטות מדיניות והכרעות בתי דין כמו בגישה שנקט בית הדין האירופי לזכויות אדם בנושא הסרת ארגון המוג'אהדין מרשימת ארגוני הטרור בצרפת ובגישתו של הדוח המיוחד בנושא קידום זכויות אדם וחירויות בסיסיות בעת לחימה בטרור בנושא הזכות להליך הוגן.
אך לבסוף הגיעו הקנטונים הניצים להסדר ושלטון דוכסות רארון הגיע לקיצו.
משנת 888 האזור היה חלק מדוכסות בורגונדיה ובשנת 999 רודולף השלישי, מלך בורגונדי, נתן זכויות לבישוף של סיון שמונה מאוחר יותר למושל והרוזן של ואלה, השילוב בין סמכות עליונה דתית ושלטונית הפך את הבישוף של סיון לנסיך החזק ביותר באזור עמק רון העליון, סיון הפכה למרכז הדתי והפוליטי הגדול באזור.
בשנת 1032 כבשה האימפריה הרומית הקדושה את האזור והוא היה חלק מהדוכסות הקטנה של בורגונדי שנשלטה על ידי בית צרינגן.
במהלך המאה ה-12 החלו לבנות באזור מבצרים וכנסיות מרשימים כדי לייצג את כוחם החילוני והכנסייתי של השליטים ובכך גם לנהל את הנכסים של השלטונות, כגון טירת טורבליון שהייתה גם מקום משכנו של הנסיך-הבישוף ומאוחר יותר למבצר הראשי בדוכסות וכן בזיליקת ואלר ששימשו לניהול שליש משטח הדוכסות.
לקראת סוף המאה ה-14 רכש הדוכס מסבויה את בישופות סיון, רפובליקת הזנדנים התנגדה לניסיון ההשתלטות על ואלה עילית (החלק המזרחי) ופרצה מלחמה בין דוכסות סבויה לבין הרפובליקה, בשנים 1375–1376 הביסה הרפובליקה את בית לה-טור שאטילון ובשנת 1388 הביסה לחלוטין את כוחות הבישוף.
הרפובליקה דוברת הגרמנית השתלטה על כל ואלה עילית, הגבול בין הרפובליקה של הזנדנים לבין בית סבויה עבר מערבית לסיון, כך שבמערב ואלה (ואלה תחתית) השפה המדוברת הייתה צרפתית ובמזרחה (ואלה עילית) גרמנית.
ימי הביניים באזור אופיינו במאבקים בין הבישופות של סיון לבין השליטים האזרחיים בית צכרינגן ודוכסות סבויה שלבסוף זו הצליחה להשתלט על מרבית השטח ממערב לסיון בעוד שבאזור הגבוה של העמק (ממזרח) שלטו אדונים פאודלים בהם אבירי רארון, לה-טור-שאטיליון והדוכסים מויספ.
לקרת סוף המאה ה-14 ועם תחילת המאה ה-15 הברון מרארון הגיע במהירות לתפיסת התפקיד הדתי והחילוני הגבוה ביותר בואלה, לאחר מותו של הבישוף ויליאם הראשון מרארון בשנת 1402 ושל אביו פיטר מרארון בשנת 1413, קמה התנגדות ראשונית באזור ואלה העליונה.
הם התנגדו לנסיך-בישוף וילהלם השני מרארון ולטענת דודו וויצ'רד מרארון לתפקיד מושל ואלה.
קיסר האימפריה הרומית הקדושה באותו זמן, זיגיסמונד, העניק לוויצ'רד ריבונות על הוואלה בשנת 1414 כפרס על שירותו הצבאי בלומברדיה ולכן טען לבעלות על הכתר כפי שהובטח לו.
בנוסף הברון תמך בפלישה של סבויה לאוסולה מדרום לואלה מה שהעלה את החשש שהברון ימשיך לתמוך בסבויה כשלטון זר מושל ואף יביא לכיבושה את האזור כולו.
מתוך החשש שאצילי בית רארון מתכננים להגביל את החירות החדשה יחסית שניתנה להם יצאו שליטי ואלה העליונה בשנת 1415 במרד תחת ההנהגה של אחוות הכלבים (אשר כונו כך בגלל הכלב שבסמל שעל דגלם).
המרד החל במצור של המורדים על טירת סאטה שליד העיר סוויזה בה שהו וויצ'רד ופמלייתו ודרשו את התפטרותו מתפקיד המושל כמו כן דרשו את הזכות לבחור בעצמם את נציגי הממשל.
וויצ'רד אולץ לסגת ולעזוב את ואלה ופנה לברן לעזרה, אך זו לא נעתרה לעזרתו בשלב זה לכן פנה לאמדאוס השמיני מסבויה איתו היה בברית וזה שלח כוחות צבא לוואלה.
באותו זמן שלושת הזנדנים של ולאה העליונה פנו לקנטונים לוצרן, אורי ואונטרוולדן וכרתו איתם ברית הגנה.
וכך כשהוא מגובה בצבאה של סבויה וויצ'רד ובני משפחת רארון הנוספים החלו לכבוש מחדש את הטירות שלהם, אך בשנת 1417 החריבו המורדים הוואלים את המבצרים באוורגרד, טורביון ומונטורג', כל מוקדי הכוח והשליטה של משפחת רארון באזור.
מאחר שהמשפחה עדיין הייתה בברית עם ברן, מנהיגת הקונפדרציה, היא פנתה אליה שוב לעזרה בהשבת אדמותיה וזו נענתה לה הפעם בחיוב, ברגע שברן בחרה ללכת לצד משפחת רארון ולעמוד כנגד שלושת הקנטונים שעמדו לצד המורדים זה איים לפרק את איחוד הקונפדרציה הישנה של שווייץ.
ניסיונות מוקדמים למשא ומתן והשכנת שלום באזור
הדבר החריף את עוינות היחסים ובתגובה שיגרה ברן למעבר גרימזל מתקפת פלישה נוספת, ואליה הצטרפו פריבור זולותורן, נשאטל וכמה חיילים משווייץ.
הכוחות המתוגברים מנו כ-13,000 חיילים אשר לחמו למען ברן ובעלות בריתה, בעוד אורי ואונטרוואלדן סירבו הפעם לשלוח חיילים לשני צידי הסכסוך מחשש לגורל האיחוד.
המורדים מצאו עצמם בעמדת נחיתות מול הצבא האדיר שצעד לעברם, ושני הצדדים נפגשו במה שיקראו מאוחר יותר קרב אולריכן השני.
פרשת ציצית (מכונה גם: וַיֹּאמֶר) היא פרשיה מפרשת שלח לך בספר במדבר.
היא אחת משלוש פרשיות "קריאת שמע" הנאמרות בתפילות שחרית וערבית.
הפרשיה נפתחת בפניית אלוהים למשה שיגיד לבני ישראל לעשות ציצית בכנפות בגדיהם עד סוף הדורות ומפרט מעט על הציצית:
טעמה של מצווה זו כתוב בתוך ציוויה והוא:
בחלקה השני של הפרשיה מסביר אלוהים למשה את טעמה של מצוות הציצית, שתזכיר לבני ישראל את חובת האדם להיזכר במצוות ולא לתור אחרי הלב והעיניים, כפי שעשו המרגלים ('התרים' בלשון המקרא) שתרו את הארץ אחר מראה עיניהם, דבר שגרם להם לזנות מאחרי ה', ולא זכרו את מצוות ה':
הפרשיה נחתמת בחזרה על עיקרון האמונה באלוהים, וזיכרון יציאת מצרים:
"פרשת ציצית" היא הפרשיה השלישית משלוש הפרשיות של קריאת שמע: