tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר יצירתו ההלכתית אינה בספרים שכתב אלא במאמרים רבים שפרסם, ובתשובות הלכתיות שנתן בכתב ובעל פה, חלקן כונסו אחר כך בספרים.
נושאי התשובות והמאמרים שונים ומגוונים, וכוללים עיונים תלמודיים ומעשיים, פסקים בשאלות של האדם הפרטי, מצוות התלויות בארץ ועוד.
עם זאת, עיקר עיסוקו בהלכות הנוגעות להתנהגות היומיומית של הפרט, ורוב תשובותיו מתייחסות לחלקים "אורח חיים" ו"יורה דעה" שבשולחן ערוך.
כחלק מנטייה זו, היווה את הסמכות ההלכתית מאחורי הספר "שמירת שבת כהלכתה" של הרב יהושע ישעיה נויבירט.
עיסוק נרחב הקדיש לשאלות בנושאים טכנולוגיים ורפואיים, והוא נחשב לבר הסמכא ההלכתי בנושאי רפואה והלכה.
הרב יזם, לדוגמה, ניסויים מדעיים כדי לקבוע עקרונות בהלכה כגון קביעת רגע המוות וקביעת מידת החום המינימלית לעניין איסור בישול.
חיבורו הראשון, "מאורי אש", הוקדש לסוגיה טכנולוגית – חשמל בשבת.
נושאים נוספים בתחום זה בהם עסק הם הפריה מלאכותית, מתקני גרמא בשבת ועוד.
מקורותיו העיקריים לפסיקה הם התלמוד, מפרשיו והפוסקים הראשונים והאחרונים, אך בולטים בתשובותיו השיקולים הערכיים והאנושיים.
הסברא הישרה מהווה אצלו מקור מרכזי להכרעה, והמונח 'נראה' חוזר אצלו הרבה.
הוא מדגיש את הצורך להבחין בין שורת הדין ובין גזרות, ופעמים רבות נוטה להקל בדין מפני שבזמננו אין לגזור גזרות חדשות.
בכמה מקרים הוא מסיק מסקנות חדשניות ביותר, אך במקרים מסוימים הוא מדגיש שאין כוונתו לפסוק למעשה אלא אם כן יסכימו איתו גדולי הפוסקים.
הרב אוירבך התבלט ברוחב התחומים שבהם התפרסה מומחיותו, שכללו אגפים רבים בהלכה וממשקיה עם העולם המודרני.
הוא גם נודע במיוחד בקשריו עם חוגים שונים ובכבוד שרחש לכל.
הרב יעקב אריאל תיאר כך את מעמדו:
קבע שמצב של פיקוח נפש שניתן להתגבר עליו באופנים מסוימים, אינו יוצא מגדר פיקוח נפש הדוחה שבת.
ולפיכך, גם אם יש יכולת לטפל טיפול מסוים שימנע את היות המצב סכנת חיים, יש לטפל את הטיפול היעיל המקסימלי, אף אם הדבר כרוך בחילול שבת.
כך, לדוגמה, חתך שעקרונית יכול לפתח זיהום המביא לסכנת חיים – נידון כפיקוח נפש הדוחה שבת עבור תפירתו, במקרה שהיא אכן יעילה עבורו יותר, גם אם ניתן לבטל את הסכנה על ידי שימוש באנטיביוטיקה.
קבע כי חום שהיד סולדת בו אינו פחות מ-46 מעלות צלזיוס.
הרב אוירבך הסתמך על הגמרא האומרת שבית השחיטה צונן, נמצא שעד טמפרטורה זו אין ספק שאין זה חום שהיד סולדת בו.
על פי מדידות שערך מצא שחום אותו מקום בשעת השחיטה אינו עולה על ארבעים ושש מעלות.
בעניין זה נחלק עליו החזון איש, שקבע כי מארבעים מעלות ומעלה כבר יש לחשוש שנחשב חום שהיד סולדת בו.
- עוסק בהגדרת החשמל בהלכה.
- כולל באורים חידושים וחקרי הלכות בענייני שביעית.
- כולל באורים חידושים וחקרי הלכות בענייני תרומות ומעשרות.
באורי והערות הרב אויערבאך על שב שמעתתא, תשנ"א.
נדפסו קודם לכן בספר 'אגרא דשמעתתא'.
מנחת שלמה - חלקים ב-ג (תשנ"ט 1999) - אוסף של תשובות שהוציא נכדו הרב אהרן דוד גולדברג בהסכמת דודו הרב שמואל אוירבך, בניגוד לעמדת כמה מבניו של הרב אוירבך.
בשנת תש"ס הדפיסו בניו את שני הכרכים האמורים בשינויים, בשם , בשנת תשס"ה יצא בהוצאה מחודשת מנחת שלמה קמא - , .
מנחת שלמה - על הש"ס מכון "אוצרות שלמה" ירושלים
שלחן שלמה (ט' כרכים) - עריכת כתביו ופסקיו לפי נושאים, על ידי בן אחיינו הרב שמחה בונים לייזרזון
הגדה של פסח עם פסקי הלכה ומנהגים מכתב ידו, בעריכת הרב ישראל ברונשטיין.
מעדני שלמה על המועדים, בעריכת הרב ירחמיאל פריד
מעדני שלמה על ארבעת חלקי שולחן ערוך, פסקים ששמע ממנו הרב ירחמיאל פריד, שבט תשע"ו
עטרת שלמה (י' כרכים), מכתבים ומאמרים מכתב ידו בענייני חשמל וטכנולוגיה, בהוצאת המכון הטכנולוגי לבעיות הלכה בירושלים, תשנ"ו-תשס"ו
הליכות שלמה (ג' כרכים) - נערך על ידי נכדיו הרב יצחק טרגר והרב אהרן אוירבך, מתוך ספריו שבדפוס, ספרי תלמידיו וכתבי יד שהשאיר
הרב נחום סטפנסקי, ועלהו לא יבול (ג' כרכים) - אוסף תשובות קצרות שניתנו בכתב ובעל פה, בציון המקורות, ירושלים, ה'תשנ"ט
חכו ממתקים (ב' כרכים) - עובדות, הנהגות ופסקים, נערך בידי הרב אליהו נאה, הוצאת מכון תורני פומבדיתא
שלמי מועד, פסקים ופנינים הלכות והנהגות בענייני חג ומועד וענייני חינוך, בעריכת הרב טוביה פריינד, ניסן תשס"ד
קובץ מאמרים בענייני חשמל - מלוקטים מספרו 'מנחת שלמה'
שלמי שמחה, על ענייני שידוכין, אירוסין, כתובה, חופה וקידושין, נישואין ושבע ברכות, ברית מילה, פדיון הבן, ובר מצווה, מאת הרב טוביה פריינד, תשע"א
כתבי מעדני ארץ - הערות על מסכת שביעית בצירוף חלקים של הספר 'מעדני ארץ'
מנחת אבות - אסופה של חידושי אגדה מכתבי ידו ועובדות מהנהגותיו, על סדר פרקי אבות, בעריכת הרב אליהו נאה, בהוצאת מכון "פומבדיתא"
פניני המאור, בתוך מאור השבת חלק א' - מכיל קובץ מכתבים שלו בנושא הלכות שבת
הרב ד"ר אמיר משיח, הרב ד"ר נריה גוטל ואחרים טענו שחלק מהספרים שיצאו לאחר פטירתו נערכו באופן מגמתי ואינם כוללים למשל פסקים התומכים בהיתר המכירה וכן שהעורכים הרשו לעצמם למחוק מילים שהרב כתב.
ספרים על פי פסקיו ובפיקוחו
שמירת שבת כהלכתה מאת הרב יהושע ישעיה נויבירט.
למהדורה השנייה של הספר נוסף חלק שלישי הכולל הוספות ותיקונים שנכתבו על ידי הרב אוירבך, ואלו שולבו בהמשך בגוף המהדורה השלישית.
יום טוב שני כהלכתו, מאת הרב ירחמיאל פריד
נשמת אברהם, ה' כרכים, על ארבעת חלקי שולחן ערוך, מאת פרופ' אברהם סופר אברהם
הצבא כהלכה, מאת הרב יצחק קופמן (המחבר היה מתייעץ איתו תדיר לגבי הספר).
הרב שמואל אוירבך - היה ראש ישיבת מעלות התורה, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה ומנהיג פלג בני תורה בציבור החרדי ליטאי
הרב אברהם דב אוירבך - היה אב"ד טבריה
הרב עזריאל אוירבך - רבה של קהילת חניכי הישיבות בשכונת בית וגן ולשעבר חבר בד"ץ שארית ישראל ומנהיג פלג בני תורה בציבור החרדי ליטאי
הרב מרדכי אוירבך - רב קהילת אביר יעקב בתל אביב, ראש ישיבת הליכות שלמה ונשיא המרכז הארצי לטהרת המשפחה
הרב יעקב אוירבך - רב בית המדרש "דרכי שמואל" בשכונת עזרת תורה
הרב מאיר שמחה אוירבך - רב שכונת הגפן בביתר עילית וראש ישיבת הר"ן
הרב ברוך אוירבך - מהדיר המהרי"ט אלגזי השלם.
נהרג בתאונת דרכים בשנת תשנ"ט (1999).
אלמנתו, הרבנית הדסה, מנהלת סמינר בנות אלישבע.
בתו רחל הייתה נשואה לרב זלמן נחמיה גולדברג - חבר בית הדין הרבני הגדול
בתו מרים הייתה נשואה לרב יהודה טרגר - ראש ישיבת עץ חיים בווילרייק שבבלגיה
בתו מלכה נישאה לרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי - משגיח ומנהל רוחני בישיבת קול תורה
הרב דוד אברהם - ראש ישיבת בנין אב
הרב יהושע בן מאיר - מייסד ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת
הרב ישראל גנס - פוסק הלכה ומו"ץ, מראשי הישיבה הקטנה של ישיבת קול תורה
הרב מרדכי גרוס - גאב"ד בד"ץ חניכי הישיבות
הרב דוד דודקביץ' - ראש ישיבת רועה ישראל ורב היישוב יצהר.
הרב יעקב יוסף - ראש מוסדות חזון יעקב ורב שכונת גבעת משה בירושלים
הרב אברהם יוסף - רבה הראשי של חולון
הרב יחזקאל יעקבסון - ראש ישיבת ההסדר שעלבים
הרב יהושע כ"ץ - רב העיר מעלה אדומים
הרב ישראל מאיר לאו - הרב הראשי לתל אביב והרב הראשי לישראל לשעבר
הרב גבריאל יוסף לוי - ראש ישיבת באר התורה
הרב יהושע ישעיה נויבירט - מחבר ספר 'שמירת שבת כהלכתה'
הרב אביגדר נבנצל - רב העיר העתיקה בירושלים
הרב דן סגל - משגיח
הרב יהודה עדס - ראש ישיבת קול יעקב בירושלים
הרב יצחק קופמן - מחבר הספר 'הצבא כהלכה' ור"מ בישיבת ירושלים לצעירים
הרב שמואל ריינר - ראש ישיבת מעלה גלבוע
הרב יצחק רצאבי - מחבר ספר "שולחן ערוך המקוצר"
הרב אברהם יפה שלזינגר - רבה של ז'נבה
הרב משה יהודה שלזינגר - ראש ישיבת קול תורה
הרב אליעזר וולף -רב ואב"ד אמסטרדם
הרב ירחמיאל פריד - רב וראש כולל בדאלאס טקסס
שלמה זלוטניק (15 באוקטובר 1914 – 11 בספטמבר 2001) היה נוטר, לוחם ההגנה מחנך ואיש ציבור.
שלמה זלוטניק נולד באורלה שבפולין לשרה ובערל זלוטניק.
הוא התחנך באווירה ציונית מסורתית ולאחר שסיים בי"ס טכני בביאליסטוק, החל לגלות עניין רב בעשייה למען הזולת.
בגיל 18 מונה למזכיר הקהילה בעיר מגוריו וייסד בה חברה של לינת צדק, שתפקידה היה לספק לינת לילה למשפחות החולים.
בחברה היו 300 חברים והיא הגישה בנוסף עזרה לנזקקים לתרופות ובפנייה לרופא.
זלוטניק שימש כיו"ר החברה עד לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1938 העפיל לארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי.
הוא השתקע בפתח תקווה, ונשא לאישה את רחל לבית שקלובסקי.
בשנת 1941 הצטרף לארגון "ההגנה" בו שירת כנוטר ושוטר במשטרה המיוחדת באזור הצפון.
השתתף במלחמת העצמאות, במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים ולאחר-מכן המתנדב במשמר אזרחי.
שנים רבות היה פעיל כחבר ועד ארגון ותיקי ההגנה בפתח תקווה.
במשך 25 שנים הורה בבית ספר "עמל" בפתח תקווה.
כמתנדב הוא תרם מזמנו ומכספו לגופים ואנשים נזקקים לחיילי צה"ל, לתלמידים ולעולים.
היה אח (חבר) בלשכת חבצלת השרון של ארגון בני ברית.
כיהן כסגנו של נשיא הלשכה, פנחס רשיש, ונשיא בעצמו במשך חמש שנים.
במסגרת זאת פעל לחלוקת מלגות לתלמידי בתי הספר התיכוניים הנזקקים לעזרה, בהם לעולים חדשים, אימץ נכים, חולים ונזקקים ופעל למען חלוקת שי לנצרכים.
בנוסף, התנדב זלוטניק בין היתר באגודות "הוועד למען החייל", "העמותה למען הקשיש", "י.ע.ל", "ניצן-למען העיוור" ו"האגודה למלחמה בסרטן".
בשנת 1993 העניקה לו עיריית פתח תקווה את תואר "יקיר העיר פתח תקווה" ולאחר מותו הנציחה את זכרו ברחוב הנקרא על שמו.
בנוסף, ארגון ותיקי ההגנה העניק לו את התואר "יקיר ההגנה".
שלמה זלמן אריאל (ליבוביץ) (1895 – 19 באוגוסט 1970) היה מחנך וסופר ישראלי, מחבר ספרי אגדות וסיפורים ועורך אנציקלופדיות.
אריאל נולד בשם שלמה זלמן ליבוביץ בעיירה ז'לובין שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לסטרנה ולרב נתן שניאור.
למד בחדר ובישיבת "תומכי תמימים" של חסידות חב"ד.
הוסמך לרבנות, ובמקביל רכש בכוחות עצמו השכלה כללית.
כמו כן למד מזרחנות באוניברסיטת מוסקבה.
בעיר קובל שבמזרח פולין (כיום בשטח אוקראינה), הורה עברית, תנ"ך וטבע בבית הספר העברי "הרצליה" ושימש מנהל בית הספר בין השנים 1924–1925. בין השנים 1921 עד 1926, לסירוגין, לימד גם בגימנסיה העברית "תרבות" את מקצועות היהדות לפי שיטות ההוראה המודרניות.
הנחיל בקרב תלמידיו אהבה לשפה העברית ולציונות.
ב-1926 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
שם היה מורה בבית הספר ע"ש ח"נ ביאליק, ואחר כך מנהל, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1962.
היה מפעילי הסתדרות המורים ויו"ר ועד סניף המורים בתל אביב.
בתו אורה נישאה לעיתונאי, הסופר והביוגרף שבתי טבת (בתם, נכדתו של אריאל, היא הסופרת, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד).
אחותו בלה נישאה למחנך יצחק אלטרמן, בנם הוא המשורר נתן אלתרמן.
אריאל נפטר ב-1970. נקבר בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
בארבעים שנות יצירתו פרסם אריאל מאות חוברות, קבצים וספרי אגדות וסיפורים, רובם מתורגמים ומעובדים, שעליהם חתם בשמות עט שונים (ז.
"נודע במאות המעשיות המעובדות שלו".
את מעשייתו הראשונה, "לא לחינם נבח הכלב", פרסם ב"קופת הספר".
ערך את האנציקלופדיות "דעת", אנציקלופדיה מאיר נתיב ואנציקלופדיה מעין.
חיבר עם אחרים את ספר הלימוד לבתי הספר היסודיים "מקראות ישראל".
היה שותף בעדכון פירוש מקרא מפורש.
כמו כן כתב פירוש קצר לתנ"ך, שנדפס בתנ"ך לחיילי צה"ל; פירוש זה נדפס במשך שנים רבות על ידי הרבנות הצבאית (יצא לאור לראשונה בשנת 1965), עד שהוחלף בתנ"ך חדש לחיילים עם פירוש דומה על ידי אברהם אהוביה.
הפירוש הוא פשטני ביותר, וברובו עוסק בביאורי מילים בלבד.
(3)אנציקלופדיה מאיר נתיב להליכות ומנהגים בישראל
(4)שבילי פז: מבחר סיפורים, אגדות ומעשיות
(5)לכסיקון לתודעה יהודית: מאורעות וגילויים בתולדות עמנו.
(6)לכסיקון לתודעה יהודית:ציונות, יישוב ומדינה.
(7)לכסיקון לתודעה יהודית: הווי ומנהגים.
(8)חכמים וטיפשים: אוצר בדיחות וחידודים.
(10)הר השמש: אגדות מארץ סין.
(12)משלי שועלים ושאר בעלי החיים.
(13)אוצר מסעי הפלאות ערוך לילדים.
(14)בארץ החלומות: קובץ סיפורים לפעוטות.
(15)שישים סיפורי עם מפי מספרים מאשקלון.
(16)ילקוט פלאים - יקר מזהב.
(17)ילקוט פלאים - היכל האשר
(18)שחרות: מבחר סיפורים מחיי הנוער
(21)פרה מן הירח: אגדות מארץ הודו.
(23)ממלכת מראות עקומות: סיפור דמיוני מחיי ילדה.
(24)הרפתקאותיו ומעשי גבורתו של הברון מינכהוזן, 1963 הוצאת מסדה.
שלמה וישינסקי (נולד ב-29 באוקטובר 1943) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
וישינסקי נולד, גדל והתחנך בתל אביב.
בגיל 13 החל להופיע בתיאטרון השדרה שהקים וניהל מנחם גולן.
החל את שירותו הצבאי כלוחם בחיל רגלים ולאחר פירוק הפלוגה הוזמן על ידי שאול ביבר ללהקת פיקוד מרכז.
בתוכנית "למה כובע" היה מפקד הלהקה.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1964 החל ללמוד משחק ותיאטרון בבית ספר למשחק.
לאחר שסיים את לימודי המשחק בשנת 1967 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי ומאז ועד היום שיחק בהצגות רבות, גם בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון החאן.
בין ההצגות בהן שיחק ב"תיאטרון הקאמרי": "החילוני האחרון", גילם רב-סמל ב"אמא קוראז'", רוס ב"לשבור את הצופן", המשרת ב"עוץ לי גוץ לי", קובייל ב"גם הוא באצילים", הילד ב"הילד", דוליטל ב"פיגמליון", הונד ב"פליישר", גובו ב"הסוחר מוונציה", אלויס ב"קפריסין", שופט ב"אדון וולף", פרפונט ב"שלוש אחיות" (הפקה משותפת עם הבימה).
בתיאטרון בית ליסין - אדי בוכניק ב"קול קטן" ו"החולה ההודי".
כמו כן ביים את ההצגה "עוץ לי גוץ לי" בהפקה שהעלה אברהם דשא (פשנל) בשנת 1985.
בשנת 2003 שיחק במחזה "קוויאר ועדשים".
בשנת 2005 העלה את הצגת היחיד "גט TWO 4", מאת דני רווה, בבימוי שמואל וילוז'ני.
על גבר בשנות ה-50 לחייו, שעורך חשבון נפש על עברו ומביט לקראת עתידו.
באותה שנה שיחק בתיאטרון בית ליסין במחזה החולה ההודי, פרי עטו של רשף לוי.
בשנת 2008 הופיע במופע "תפוס ת'פסטיגל" בתפקיד "פרופסור שלוק".
באותה שנה העלה בפסטיבל "תיאטרונטו" את הצגת היחיד "אל תעשה לי מסכן פה", בו גילם אב פלסטיני שכול, שכוחות צה"ל הרגו את בתו.
בשנת 2011 שיחק בהצגה "זהר", המבוססת על חייו של זוהר ארגוב ובה הוא משחק את אמרגנו של זוהר בנוסף שיחק במחזה "בעל למופת" מאת יהושע סובול.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד פלדמן בהפקה המחודשת של "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2016 הופיע בהפקה מחודשת של המחזמר "סיפור הפרברים".
בשנת 2018 שיחק בהצגה "אגדת דשא" בה גילם את גרשון אוהד הפועל חיפה.
בשנת 2019 שיחק במחזה "הגלולה" בתיאטרון בית ליסין מאת רוני סיני ובבימויו של רועי שגב.
בשנת 2022, שיחק בהצגה "אני סבתא שלךָ" בתיאטרון הקאמרי, שכתב איתי סונטג.
וישינסקי השתתף במספר תוכניות טלוויזיה, ובהן: תוכנית הילדים "קרוסלה", בתפקיד שלמה הדוור, בסדרת הטלוויזיה משנת 1984 "אנשים במיל" ובסדרה הקומית "החיים זה לא הכל" בתפקיד מאיר נוימן.
גילם את רוני ויגלר בסדרה "15 דקות".
ב-1992 דיבב את החתול החייכן בסרט "עליסה בארץ הפלאות".
בפעם הראשונה לתלמה וישינסקי, דיילת אל על שחזרה בתשובה, ובפעם השנייה היה נשוי לשחקנית אסנת וישינסקי, אם שני ילדיו.
ב-12 במאי 2004 שכל את בנו , לוחם צוות המנהרות בפעילות מבצעית ברפיח, כשנגמ"ש עמוס חומרי נפץ בו נסע, התפוצץ בציר פילדלפי מפגיעת טיל פלסטיני.
בן דודו של וישינסקי הוא הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט.
מיד לאחר האסון בו נפל בנו, החל וישינסקי להתבטא בציבור ובאמצעי התקשורת נגד הנוכחות של ישראל ברצועת עזה ובעד ההתנתקות.
התבטאויות אלו זכו לתגובות אוהדות בקרב התומכים בהתנתקות, אך מנגד עוררו כעס בקרב המתנגדים, וכתוצאה מכך סבל מהתנכלויות אישיות ופגיעה ברכושו.
מאוחר יותר הצטרף למאבק שהתנהל נגד משתמטים מגיוס ונשא דברים בגנותם וכן הביע עמדות פוליטיות אשר סוקרו בהרחבה בכלי התקשורת.
לאחר חטיפת שלשת הנערים בגוש עציון, ובעיצומו של מבצע "שובו אחים" שנועד למצוא אותם, אמר וישינסקי כי "גם אנחנו חטפנו קצינים בריטים" (רמז על אירוע תליית הסרג'נטים בידי האצ"ל, שהפסיק את מדיניות הגרדומים של שלטונות המנדט הבריטי).
וישינסקי עזר להקים את "קרן ליאור", שנועדה לקרב את התרבות והאמנות לחיילי צה"ל.
ביולי 2014 היה שותף לערב שארגנו קבוצה של יוצרי תיאטרון למען חופש הביטוי ונגד אירועי השטנה והגזענות בישראל.
ב-2001 זכה בפרס התיאטרון על שם אברהם בן-יוסף על תפקידו בהצגה "כטוב בעיניכם".
ב-2013 זכה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
ב-2014 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו.
ב-2023 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
הרב שלמה זאב (סלומון וולף) קליין (רש"ז קליין; Salomon Wolf Klein; 14 באוקטובר 1814, ל' בתשרי ה'תקע"ה, בישהיים, אלזס – 10 בנובמבר 1867, י"ב בחשוון ה'תרכ"ח, קולמר, אלזס) היה אב בית הדין של קהילת יהדות קולמר וגליל הריין העליון בצרפת.
קליין נולד בבישהיים הסמוכה לשטרסבורג.
בגיל 18 החל את לימודיו האקדמיים בלטינית ויונית.
ב-1839 קיבל הסמכה לרבנות מהסמינר הרבני של מץ.
קליין שימש כרב בבישהיים, דורמנך וריקסהיים.
ב-1846 היה מועמד למשרת הרב הראשי של פריז, אך נדחה בשל התנגדותו לכל שינוי בהלכה.
הפילוסוף הרפורמי אדולף פרנק (1809–1893) אמר עליו אז, שהוא עולה בידיעותיו החילוניות על שאר המועמדים, אבל בהשקפותיו האורתודוקסיות הוא עומד מאתיים שנה אחורנית.
לאחר פטירת רבי זליגמן גודשו, מונה תחתיו לרב ראשי בקולמר וכל הריין העליון.
עם מינויו התחייב לפעול למען פרודוקטיביזציה של החברה היהודית.
הוא גייס כספים למען הקמת בית ספר למלאכה שיהיה מחובר לישיבה אורתודוקסית שנפתחה אז (כנראה באטנדורף).
בסופו של דבר נסגרה הישיבה בשל קשיים כלכליים בינואר 1857 וזמן מה לאחר מכן הוכרח גם בית הספר למלאכה לסגור את שעריו.
בשנת תרכ"ד (1863) כתב הרב קליין הקדמה מחורזת לסידור "עבודת ישראל" של יצחק בן אריה יוסף דוב.
כמו כן כתב הסכמות לספרים נוספים, כולם בעברית מחורזת משולבת בלשון הפסוקים וחז"ל תוך שימוש במשחקי מילים, ביניהם לספר "שולחן ערוך למידות", לספר שערי שמחה, אמירה לבית ישראל של הרב מווירצבורג (שהיה מחותנו), ועוד.
כתב מאמרים רבים וחידושי תורה בעיתון הלבנון.
הרב קליין היה מראשי הרבנים האורתודוקסים שהתנגדו לשינויים בהלכה ולתנועה הרפורמית.
ב-1859 הצטרף לרש"ר הירש והובילו קו תקיף נגד זכריה פרנקל עם פרסום ספרו "דרכי המשנה", בפולמוס שהביא לקרע עם ראשוני הקונסרבטיבים.
בשנת תשס"ט קובצו מאמריו על ידי צאצאיו ויצאו לאור בספר בשם "אז אמר שלמה".
מיכאל גרץ ביקר את פועלו ודעותיו של קליין בספרו "המהפכה הצרפתית והיהודים".
מפני קושט - נגד זכריה פרנקל (1861)
שלמה זלינגר (נולד ב-31 במאי 1928) הוא פסל ורשם ישראלי-צרפתי, החי בפריז מאז שנת 1956.
שלמה זלינגר נולד למשפחה שומרת מסורת בשצ'אקובה (אשר סופחה בהמשך ליאבוז'נו) שבפולין.
הוא חונך ברוח יהודית ולמד ב"חדר" אולם את לימודיו היסודיים עשה בבית ספר עירוני פולני.
בשנת 1943 נשלח יחד עם אביו מגטו כשאנוב למחנה ריכוז פאולבריך שבגרמניה.
שם, לאחר שלושה חודשים, אביו נרצח והוא נשאר ילד בודד במחנה.
גם את אמו ואחת משתי אחיותיו איבד בשואה.
זלינגר שרד מתשעה מחנות ריכוז אליהם נשלח: פאולבריק, גרדיץ, מרקשטאדט, פינפטייכן, גרוס-רוזן, פלוסבורג, דרזדן, לייטמריץ, וטרזיינשטט – לשם הגיע אחרי צעדת המוות השנייה מן השתיים שעבר בתקופת המחנות.
ב-11 במאי 1945 הצבא הסובייטי שחרר את מחנה טרזין, רופא צבאי עבר ליד ערימת מתים והבחין בזלינגר מושלך על הערימה כשהוא עדיין בחיים, הרופא העבירו לבית החולים הצבאי שהוקם במחנה, בטיפולו המסור, הצליח להשאירו בחיים.
זלינגר החלים בגופו, אך איבד את זיכרונו: למשך שבע השנים הבאות נמחקה מזכרונו כל תקופת מחנות המוות ועימה הזוועות שעברו עליו.
בשנת 1946 עלה עם אוניית המעפילים תל חי שיצאה מעיר הנמל "לה-סיוטה" שבדרום צרפת, לשם הגיע דרך הולנד, בלגיה וצרפת, יחד עם קבוצת ניצולים צעירים במשאיות חיל הבריגדה היהודית של הצבא הבריטי.
אניית המעפילים נתפסה בדרכה לארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי, נגררה לנמל חיפה וכל נוסעיה הועברו למחנה המעצר בעתלית.
כאשר שוחרר, פנה למקום שנאמר לו שהוא ה"חלוצי" ביותר בארץ, קיבוץ בית הערבה בצפון ים המלח.
במלחמת העצמאות השתתף במצור על סדום.
במלחמה נכבש ונהרס קיבוץ בית הערבה על ידי הערבים.
זלינגר, יחד עם חברי הקיבוץ עלו לגליל וייסדו את קיבוץ כברי.
ב-1951 פגש בקיבוץ את רות שפירובסקי, שהגיעה לשם עם תלמידי בית הספר הריאלי בחיפה במסגרת שרות לאומי לעזרת יישובים חדשים.
כשנה לפני כן שב אליו הזיכרון והוא החל לפסל.
בשנת 1955 זכה בפרס נורמן, מקרן אמריקה-ישראל, לפסלים צעירים, והחליט לנסוע עם אשתו ללמוד אמנות בפריז, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
ממורו, הפסל מרסל ז'ימון, לימד את מלאכת הפיסול בחימר, לפי מודל חי, ואת חוקי הקומפוזיציה הקלאסיים.
כל אותה העת המשיך את היצירה האישית שלו בחציבה באבן בעזרת פטיש ואיזמל, אותה התחיל עוד בישראל.
אמצעים לקנות אבני פיסול לא היו לו.
הוא מצא אותן בשטחים המיועדים להשלכת פסולת חומרי בניין שמחוץ לפריז, שם הכיר לראשונה את אבן הגרניט, שמאז הוא מחבב במיוחד.
אבן זאת שאין קשה ממנה קורנת בהוד את האור הנח עליה.
את ההכרות הראשונה עם אבן החול (Gres des vosges) עשה בסדנא של הפסל הרומני קונסטנטין ברנקוזי.
פסל זה נתן לו במתנה מחצית אבן ריחיים מאבן ורודה זאת, כשי סמלי ל"העברת המשואה", ממנו אל הפסל הצעיר הממשיך את מסורת החציבה הישרה באבן.
זלינגר עובד גם בעץ, בתחילה השתמש בעיקר בגזעים קטנים המיועדים להסקה, אותם יכול היה להשיג בקלות.
אחר שלוש שנות לימוד בבית הספר לאמנות אומר שלמה, שאת עיקר לימודיו עשה במוזאונים שבפריז, בעיקר בלובר, וכן בביקוריו בסדנאות פסלי התקופה כגון: אוסיפ זדקין, ז'אן ארפ, אלברטו ג'יאקומטי ויוסף קונסטנט.
לא מקרה הוא שפסלו בגרניט אפורה, "אמהות", המגלם את אשתו ואת בנו רמי, זכה בשנת 1958 בפרס מקרן שווייצרית, הוא פרס נוימן.
זלינגר, שריד מחנות המוות, לא חדל ליצור חיים.
פסל זה הוא כיום חלק מאוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
אמנם, כבר בשנת 1960, הציג המוזיאון היהודי בניו יורק שבע מעבודותיו, אך מי שחש בכישרונו הגדול הוא מישל דוברביל.
בשנים 1963 עד 1965 הציג אותו בגלריה שלו בתערוכות יחיד, והמשיך להציגו אחר כך, כאשר עברה לרשותו גלריית המשפחה ברנהיים-ז'ן שבשדרות מטיניון בפריז, בשנים: 1972, 1989, 1990, 1995, 1996 וכן בשנים 2002, 2006.
את ההכרה הרשמית בערך יצירתו קיבל זלינגר בשנת 1973, כאשר זכה בפרס הראשון בתחרות בינלאומית, שערך גוף ציבורי, למען הקמת אנדרטה למחנה הריכוז דראנסי שליד פריז.
מחנה זה היה מקום איסוף ליהודי צרפת לפני העברתם לאושוויץ.
בשנת 1993 העניק לו הנשיא פרנסואה מיטראן בארמון האליזה את האות הממלכתי הגבוה של אביר לגיון הכבוד, על תרומתו לאמנות בצרפת.
בשנת 2006 הוענקה לו דרגת קצין בלגיון הכבוד.
האנדרטה הלאומית למגורשי צרפת בדרנסי, בגרניט ורודה, שנחצבה בידי האמן במשך שנתיים, נחנכה בשנת 1976
יד ללוחמי המחתרת המוצבת בלה קורנב, נחנכה בשנת 1987
רקויאם ליהודי גרמניה (1980) העומד בבוזן (Bosen), שבחבל הסאאר
האנדרטה לחסידי אומות העולם, בגרניט ורודה, הנמצאת ביד ושם בירושלים (1987)
הרוח והחומר מס' 1, הנצב בסנט אבולד שבחבל המוזל שבצרפת
הרוח והחומר מס' 2, הניצב בויסמבורג בחבל הריין שבצרפת, 1968
משה או ניצחון האור, פסל השיש היוגוסלבי שהוצב בארנצז'לובץ שבסרביה בשנת 1969, לא נותר אלא הראש
קרינת הנביא הכה ופוצץ הברק
מלחמת השוורים המוצב במקום זירות לוחמת השוורים שבבוסקאט (Bouscat), ליד העיר בורדו, (1974)
ריקוד, שהוא מכלול של 35 גינות מפוסלות משנת 1982, בשטח של 3600 מ"ר, הנמצא במישור הנמוך שברחבת שרל-דה-גול בלה דפנס (La Defense), ליד פריז.
13 פסלים מוצבים במוזאון הפתוח של גן התעשייה של תל-חי (1991).
קבוצה זו מהווה חלק מ-24 פסלי גרניט ובזלת שנקנו על ידי המוזיאון הפתוח תפן.
חלק מפסלים אלה ניצב בעומר ליד באר שבע, בגן רמז בבאר שבע, בלבון שבגליל, וכן בתל אביב, בבית התעשיינים
אליהו הנביא פסל גרניט ורודה ניצב על הר הכרמל שבמרומי חיפה, 1998
מכלול היצירה הפסולית של זלינגר מונה כיום למעלה מ-800 עבודות, בין קטנות, גדולות או מונומנטליות ובכל חומר.
מספר זה כולל פסלים בגרניט אפורה וורודה, באבן חול, בשיש ובבזלת.
חלקם גם עבודות בעצים שונים, בעץ אלון, באקציה ובאחרים.
בין יצירותיו, כ-48 מונומנטים המוצבים במקומות ציבוריים, ובכללן חמש אנדרטות לזכר השואה ולתנועות המחתרת.
היצירה הגרפית של זלינגר מונה אלפים רבים של רישומים, מהם בדיו סינית ומהם בפחם.
אם בחלקם, רשומים אלה מספרים על ניסיון חייו במחנות המוות, הרי שברובם הם שיר הלל לחיים.
יצירותיו הוצגו בלמעלה מ-40 מוזאונים וגלריות ברחבי העולם.
"שותפי ליצירה הם החומר והאור.
לכל אבן האופי המיוחד לה, שאני חייב להתחשב בו.
אני מסתכל באבן ומתבונן בה ארוכות, על מנת לפענח ולגלות את הפסל החבוי בה.
תפקידי כפסל הוא לפתוח בה חלונות, שקעים ונקרות כדי לאפשר לקרני האור לחדור לתוכה.
כי סוד הפיסול אינו אלא המעבר מן האור אל הצל.
בעבודתי בעץ אינני חדל מלהיות שוב ושוב מופתע מיכולתו של המבנה הפנימי של העץ, בגידיו, בכווני סיביו ובהסתעפויותיו, להשתתף ביצירה שלי באופן עצמאי, שאינו תלוי בי.
אני חוצב ישירות בחומר, ללא הכנה מוקדמת, לא ברשום ולא בדגם.
כלי העבודה שלי הם הפטיש האיזמל ושתי ידי.
מעולם לא מצאתי לי כלים יותר אמינים ויותר מדויקים, דרכם אוכל להעביר לחומר, את הרהורי לבי ואת רגשותיי העוברים בי בעת היצירה.
מעולם לא השתמשתי במכשור מכני.
המכונה מהירה מדי לקצב מחשבתי, עצמאית ומהווה חיץ ביני לבין החומר.
המכונה טובה לייצור אך לא ליצירה.
הצמאון הבלתי רווי שבי לחופש, המלווה אותי מאז תקופת מחנות המוות, מוצא גם הוא הד ביצירתי ומתבטא בחפוש המתמיד שלי לאור.
החציבה הישירה בעץ ובאבן, כמוה כפעולת האסיר השואף להשתחרר וחוצב לו מנהרה דרכה יצא לאור.
הוא מאמין שימצא את החופש בסוף הדרך כאשר ישלים את עבודת החפירה, אך לא כזאת המציאות: כשם שלא היה חפשי לפני שהחל לחפור, כך לא יהיה חפשי גם כשיצא לאור.
החופש שלי הוא בפעולת החציבה.
כאשר סיימתי פסל, אני מיד מתחיל אחר.
מעולם לא חיפשתי נושא, מעולם לא חסרה לי השראה."
1955 – פרס נורמן מקרן אמריקה-ישראל לפסול
1958 – פרס נוימן מקרן שווייצרית לאמנים יהודים באירופה
1973 – פרס ראשון בתחרות בינלאומית לעצוב האנדרטה למחנה דרנסי (Drancy)
1974 – מדליית הכסף של העיר מונטרוז' (Montrouge)
1983 – מדליית הכסף של העיר פריז
1985 – פרס ראשון בלון הסתיו בפריז
1989 – המדליה המוזהבת של העיר פריז
1989 – אות כבוד "אביר הספרות והאמנות של צרפת"
1991 – פרס העיתונאים בשפת יידיש בפריז
1993 – אביר לגיון הכבוד של מדינת צרפת
1993 – פרס קרן בוכמן לזכר השואה, מקרן יהדות צרפת
1994 – פרס החופש והשלום מטעם רפובליקת סין
1998 – פרס קורמן מטעם אחוד העמותות של יהודי צרפת
2005 – אות קצין לגיון הכבוד של מדינת צרפת
זירת לוחמת שוורים של בוסקט.
משה – או ניצחון האור.
החומר והרוח מס' 2. גרניט.
"החימר והרוח" מס' 1. גרניט.
"עולמו של הפסל שלמה זלינגר", טקסט: מ.פ.
בוניסל ביאוגרפיה: רות זלינגר – צרפתית.
שלמה זלינגר, פסלים באיסוף המוזיאון הפתוח.
גני התעשייה – תפן – ישראל.
קובץ שירה של דוד אסקובר-גלינדו.
תולדות הפסול המודרני בצרפת משנות 1950 ועד ימינו.
הוצאת "ארטה" לאמנות 1982 – צרפתית.
"סתר הסתרים" חתוכי עץ של שלמה זלינגר.
"בית ספר לבנאות באוושויץ" טקסט של שרל פפירניק.
הוצאת "קרקטר" פריז/ הוצאת "מילה" בואנוס איירס.
רבי שלמה זלמן עהרנרייך (יידיש: עהרנרייך, ונהגה אֶרֶנרייך) (26 ביוני 1863, ט' בתמוז ה'תרכ"ג - נרצח בשואה, 2 ביוני 1944 י"א בסיוון ה'תש"ד) היה אב"ד שימלוי במחוז סילאג' בחבל טרנסילבניה, מחבר "שאלות ותשובות לחם שלמה" ועוד כארבעים חיבורים, ונרצח עם קהילתו בשואה, בסוף מלחמת העולם השנייה.
נולד ב-1863 בעיר בֶּרֶגסאס בהונגריה לרבי יעקב ולהינדל רייזל, בתו הבכורה של הרב אברהם יהודה הכהן שוורץ.
בילדותו עברו הוריו לסובראנץ שבמחוז אונג בהונגריה.
מגיל 6 גדל בבית סבו.
בגיל 13 החל לחבר חידושי תורה.
נישא בו' בניסן תרמ"ד (בגיל 21) להינדל לבית רייכמן, נכדתו של הרב יהודה שינדלר.
כארבע שנים חי אצל חותנו, יוסף דוד הורביץ מליסקא.
בשנת תרמ"ח ירד חותנו מנכסיו ובני הזוג עברו לבית הורי חמותו שתמכו בהם בעיירה היהודית סיקס.
הוצע לו לשמש ברבנות בקהילות שונות ומכובדות, אך הוא סירב והעדיף להתפרנס ממסחר.
במשך כ-3 שנים ניהל חנות מכולת ותוך כדי כך המשיך ללמוד תורה.
החנות סבלה מגנבות רבות בשל חוסר תשומת הלב של הרב אהרנרייך לנעשה בחנות.
הוא סגר את החנות ועבר למסחר באתרוגים.
מדי שנה נסע לקנות אתרוגים בעיר הנמל טריאסטה באיטליה.
את שאר זמנו הקדיש ללימוד תורה ולכתיבת חידושי תורה.
סחר האתרוגים לא הספיק לפרנסת משפחתו ולאחר הפצרות רבנים ובהם הרב אברהם יצחק גליק אב"ד טולצ'ווה, הרב שמואל רוזנברג, אב"ד אונסדורף והרב שרגא צבי טננבוים רבה של סנדרה, נענה לבקשתם לשאת במשרת רב.
תפקיד רב העיירה עד השואה
בתרנ"ד (1894) נבחר לרבה של צ'ובה (היושצ'אבא, נהגית ביידיש כמו המילה "תשובה" בעברית), סמוך למישקולץ במחוז בורשוד שבהונגריה, אולם המינוי נתקל בהתנגדות של חלק מבני הקהילה.
הללו פנו לוועד הקהילות האורתודוקסי שהיה ממונה מטעם השלטונות לפקח על הקהילות, בבקשה לבטל את המינוי בטענה שהליך הבחירה היה פגום, ורב אחר נבחר.
לאחר דין ודברים בין הצדדים הוסכם למנות רב שלישי, הרב יהודה אלטמן.
במחלוקת התערב הרב שרגא צבי טננבוים חותנו של הרב אלטמן והתומך בו כלכלית, והתנגד להדחת הרב אהרנרייך, וקיבל את דין הבוחרים, תוך הכרה במנהיגות וידיעותיו של הרב אהרנרייך, וכן בהתחשב במצבו הכלכלי וריבוי ילדיו הצעירים.
הרב אברהם יצחק גליק אב"ד טולצ'אבה מונה כבורר ובכסלו ה'תרנ"ד (סביבות 1894) מונה לרב ועבר לגור בצ'ובה.
שם העיירה שימש אותו גם ככינוי בספריו הראשונים בהיות המילה "תשובה" מונח שמשמעותו בספרות הרבנית חזרה למוטב וחתירה לטוב.
עם בואו הקים ישיבה בה לימד גפ"ת, הלכה בשולחן ערוך טור או"ח ויו"ד, וכן חומש עם פירוש רש"י.
את הבחורים המוכשרים יותר לימד סוגיות עם ראשונים ואחרונים.
סמוך למינויו כרבה של צ'ובה, הוזמן להשתתף באספת רבנים ארצית, שם הציע לברון וילהלם קרל פון רוטשילד, בשמו העברי שמעון זאב רוטשילד, להקציב מלגה לתלמידים מצטיינים העומדים להינשא, על מנת שיוכלו להמשיך בלימוד התורה.
על אף שהצעה זו לא נתקבלה, היא הובילה את הברון להתעניין במצב מוסדות התורה בהונגריה והוא החל תומך בהם כלכלית.
את הרב אהרנרייך מינה, על פי המלצת הרב יצחק רייך נשיא ועד הקהילות האורתודוקסיות, ליו"ר ועד חלוקת הכספים בשלושה אזורים בהונגריה.
המשכורת כרבה של צ'ובה לא הספיקה לכלכלת ביתו, והעוני בביתם תואר כהסתפקות באכילת גבינות וחלב מפרה שגידלה רעייתו.
בעצת רב העיירה סיגט הרב יום טוב ליפא טייטלבוים (המכונה על שם ספרו "קדושת יום טוב"), פנה במכתב לראשי קהילת שימלוי, הגדולה יותר, ומונה בג' באלול תרנ"ט (1899) למשרת רב העיירה והאזור.
בשימלוי פתח ישיבה לנערים בה למדו כמאה תלמידים, ובהם חלק מתלמידי ישיבתו בצ'ובה.
כמו כן הקים תלמוד תורה לילדים שבו למדו מאות תלמידים.
הרב קבע סדרה של תקנות מחמירות לקהילה מבחינה דתית וחברתית, ובהם הגבלת ההוצאות על הקמת מצבה, הפרדה מגדרית בחתונות במקום, קוד לבוש מחמיר לגברים ולנשים המצניע את הגוף, ואיסור מכירת בשר שאינו כשר בידי יהודים, גם לא לגויים.
בהוראתו נבנה מקווה חדש בתקן מחמיר, והוא שכנע הורים של בוגרי בית הספר היסודי הממשלתי לשלוח את בניהם לישיבות המקומיות במקום לגימנסיה העירונית.
שיטת הלימוד בישיבתו הייתה לפי משמעותה הפשוטה של הסוגיה, הוא תמך בהסבר בהיר ומובן לכל, והתנגד לשיטת הפלפול.
הרב ייחס שרפה בספרייתו, שפרצה כשהיה בגיל 40, לכך שהיו אלו כתבים עם חידושי תורה שהיה בהם משיטת הפלפול והם לא היו "לאמיתה של תורה".
בין כתבים אלו נשרפה דרשת בר המצווה אותה כתב בעצמו, ועליה קיבל שבחים מסבו.
הוא נהג לקצר ולקצוב בזמן את דרשותיו עד עשרים דקות לכל היותר ובהם עסק בשכנוע שומעיו לשמוע בקול המצפון והמוסר.
מנהיגותו בעיר תוארה כתקיפה ובלתי משוחדת אך כללה קשב ואהדה לבאים אליו.
מנהיגות זו הושוותה לתיאור מנהיגות שמאי הזקן בפרקי אבות: "אֱמוֹר מְעַט וַעֲשֵׂה הַרְבֵּה, וֶהֱוֵי מְקַבֵּל אֶת כָּל הָאָדָם בְּסֵבֶר פָּנִים יָפוֹת".
לפי התיעוד העיתונאי מהתקופה, הרב היה מקובל גם על יהודי העיר שלא שמרו מצוות וכונה "אבי העיר".
בין היתר היה הוא מקדם את פני הרבנים הבאים לבקרו, ובביתו סעדו עניי הקהילה באופן קבוע.
הרב כובד בידי הנוצרים בעיירה ובסוף מלחמת העולם הראשונה ראש הז'נדרמים בשימלוי ביקר אצלו לאחר שטרנסילבניה סופחה לרומניה ב-1918 תרע"ח, ופורסם שהתייעץ עם הרב בענייני המשטרה והעיירה.
למרות ההחמרה הדתית, בפסיקותיו לקהילתו התחשב במצבם החברתי והכלכלי, ונטייתו הייתה למצוא "קולא" בהלכה.
במקרים בהם נפגע אדם עני מפסיקה הלכתית שגרמה לו הפסד כספי, הרב נהג להחזיר את הסכום שאבד לעני, מכיסו הוא.
בשנים הראשונות למלחמה, כשהונגריה הייתה בשלטון הונגרי בחסות הנאצים, המשיך ללמוד ולפרסם את חידושיו.
בתגובה לטענה נגדו כי הוא עוסק בפרסום ספרים בשעה שיהודים בצרה השיב:
כמה חודשים לאחר פלישת השלטון הגרמני להונגריה בכ"ד באדר תש"ד (19 במרץ 1944), הועבר עם בני משפחתו לגטו שימלוי, שם המשיך לכתוב את חידושי תורתו.
הקונטרס שרד אצל גוי בשימלוי, ויצא לאור בתשכ"ו במסגרת ספר "המאור" של הרז"ה עם פירוש "מאורות שלמה".
בגטו שימלוי הוצע לו להימלט לרומניה, אך הוא השיב שזו הזדמנות לקיים מצוות קידוש השם שלא כל דור זוכה לה, ושאינו רשאי להוציא עצמו מן הכלל.
לאחר חג שבועות תש"ד הועלו הרב וקהילתו לרכבת למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בי"א בסיוון תש"ד הומת שם עם רוב משפחתו וקהילתו הקרובה, כ-80 איש, שנרצחו מייד עם הגיעם למחנה (ארבעה ימים לפני תחילת פלישת בעלות הברית לצרפת).
בנו הרב יהושע מילא את מקומו בשימלוי לאחר מלחמת העולם השנייה עד שעלה לישראל בשנת ה'תש"י.
בנו שמעון זאב הקים בירושלים את הוצאת "מפעל קסת שלמה" כדי להוציא את כתבי אביו.
יחסו ליישוב ארץ ישראל ותמיכתו הכלכלית בישוב הישן
כרוב רבני טרנסילבניה והונגריה היה הרב אהרנרייך מתנגד חריף לציונות ולאגודת ישראל.
עם זאת נודע בחיבתו לארץ ישראל.
בזקנותו חזר וביקר בה פעמיים, בשנת תר"ץ ותרצ"ה (סביבות 1930 בהיותו בן כ-67, ושוב בסביבות שנת 1935 בהיותו בן כ-72), ובצעירותו, טרם קבלת משרת הרב בשימלוי שקל לעלות ארצה עם משפחתו.
במהלך רבנותו עודד את בני קהילתו לתרום לעניי ארץ ישראל ולקופת רבי מאיר בעל הנס, וברישומי הקופה הופיעה עיירתו בראש רשימת התורמים מכל קהילות יהודי הונגריה.
ביקור שלישי בארץ בערוב ימיו תוכנן אך בוטל עקב החשש לבריאותו.
"שאלות ותשובות לחם שלמה" על השולחן ערוך:
ארבעה כרכים על אורח חיים (כרך ראשון, שימלוי תרפ"ד)
שני כרכים על יורה דעה (כרך ראשון, שימלוי תרצ"ח)
שני כרכים על אבן העזר כרך ראשון, ירושלים תשכ"ג, באתר היברובוקס
כרך שאלות ותשובות על חושן משפט.
"מאורות שלמה: שמן למאור ובשמים לשמן" - חידושים וביאורים על ספר המאור ומלחמות ה' בשני חלקים.
"בית שלמה" - חידושים על הש"ס בשני חלקים.
"משנה שלמה" - חידושים על משנה תורה של הרמב"ם בשני חלקים.
"אבן שלמה" על הספר "אבן העזר" של הראב"ן, שימלוי תרפ"ו.
"תפארת שלמה" - הגהות על הש"ס ושאר ספרים".
"תפארת שלמה" - הגהות על ד' חלקי השולחן ערוך".
"אבן שלמה" - על התנ"ך ומדרשי חז"ל בדרך פרד"ס בראשית, שמות, ויקרא, ובמדבר, ודברים, ירושלים תשכ"ג, באתר היברובוקס
"באר שלמה" - ביאורים והוספות לספר "קול אריה" על התורה מאת הרב אברהם יהודה הכהן, שימלוי תרס"ד
"עטרת שלמה" על חמש מגילות.
"אבני המקום, אוסף דרשות לזכר אם המחבר, ירושלים תשל"ט.
"טיול בפרד"ס" על התנ"ך ומדרשי חז"ל, שימלוי תרצ"ט, חלק א' וחלק ב'
"[http://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=21065&pgnum=1 טיול בפרדס"], על ספר הקבלה "אגרת הטיול" של הרב חיים, אחיו של המהר"ל מפראג, ירושלים תשי"ז.
"אבני שלמה" על המועדים (חלק א' - שבת וראש חודש, חלק ב' - ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, שמיני עצרת ושמחת תורה, חלק ג' - חנוכה ופורים, חלק ד' - פסח והגדה של פסח, חלק ה' - שבועות ומתן תורה.
"מצה שלמה על הגדה של פסח.
"[http://www.hebrewbooks.org/24099 יקרא דחיים"] - הספדים על אחיו, הרב חיים צבי אהרנרייך ממאד ועל רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, שאמלוי תרצ"ז
"אם לבינה" על פרקי אבות כתב יד הספר נשרף וככל הידוע אבד בשואה.
הערות והוספות לספר המוסר רחמי האב, מהרב יעקב קטינא.
כלליאגרות לחם שלמה - אוסף אגרות, מכתבים והסכמות מהרב שלמה זלמן אהרנרייך, שנאספו ממקורות שונים בכתבי הרב ואחרים.
יצא על ידי "חברה מפיצי תורה ממשפחת קול אריה", ניו-יורק תשנ"ד.
בנו רבי יהושע גאב"ד שאמלוי, בנו רבי שמעון, חתנו רבי אשר אנשיל כ"ץ.
נכדו רבי חיים צבי עהרנרייך מכהן כגאב"ד שאמלוי מתגורר בבורקלין.
לקריאה נוספתתולדות רבנו, הקדמת בנו הרב שמעון זאב לחיבור "אבן שלמה על התורה".
יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה והספרות התורנית בה, מכון ירושלים - מפעל מורשת יהדות הונגריה, ירושלים תשנ"ז, עמ' 563–565
יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה (ת"צ-תש"ד), מכון ירושלים - מפעל מורשת יהדות הונגריה, ירושלים תשמ"ט, עמ' רע"טאלה אזכרה : אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה''' ב', המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק תשי"ז (1957)
שלמה זיידר (Shlomo Seider; 10 בדצמבר 1933 – 12 בספטמבר 1991) היה מבכירי הפרובלמאים והשחמטאים בקהילה הישראלית והבינלאומית.
הישראלי הראשון אשר עוטר בתואר אמן בינלאומי בחיבור בעיות שחמט (1985) מטעם התאחדות השחמט הבינלאומית.
כן שימש שופט בינלאומי בתחרויות חיבור בעיות שחמט.
שלמה זיידר נולד בשנת 1933 בעיירה בוחוש בחבל מולדובה שברומניה.
היה פעיל כשחמטאי עוד מילדותו.
בחודש ינואר 1951, בגיל 17, עלה יחד עם משפחתו לישראל, ושהה במשך שנה בקיבוץ מענית, תקופה שהתבררה כמכריעה בעיצוב השקפת עולמו הפוליטית, החברתית, והתרבותית.
לאחר תקופה זו התגייס לנח"ל, אך כעבור שנה עבר לחיל השריון, והגיע לתפקיד של סמל מחלקה בכיר בחרמ"ש, תפקיד בו לחם בשלוש מלחמות כמילואימניק.
בדצמבר 1962 התחתן עם ורה.
בהיותו בן 40 לקה בליבו לראשונה.
חיבתו לשחמט, שהחלה עוד בילדותו ברומניה, וליוותה אותו גם לאורך כל שנותיו בארץ, תפסה תאוצה בתקופה זו.
מאז ועד מותו הקדיש את כל זמנו לעיסוק בשחמט.
הוא התייחס לתחום חיבור בעיות השחמט כאל אמנות, והשקיע בה ממרצו בלהט ובדבקות.
הוא היה לישראלי הראשון שזוכה (בשנת 1985) בתואר אמן בינלאומי בחיבור בעיות שחמט (International Master for Chess Compositions) מטעם FIDE, התאחדות השחמט הבינלאומית.
כן החזיק בתואר שופט בינלאומי בתחרויות חיבור בעיות שחמט (International Judge for Chess Compositions) החל משנת 1978. במהלך חייו חיבר כ-650 בעיות שחמט, רובן זכו בפרסים ובציונים לשבח.
מחלת הלב שבה לקה בגיל 40 המשיכה ללוות אותו ב-18 השנים האחרונות לחייו.
בשנת 1991 סבל מהתקף לב נוסף ונפטר.
נקבר בבית הקברות שדה יהושע.
שלמה זלמן הַבְלִין (נולד בי"ג בטבת תרצ"ט, 4 בינואר 1939) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד ובמחלקה ללימודי מידע וספרנות באוניברסיטת בר-אילן, וראש המחלקה בין השנים 1984–1990. משנת 2003 ראש המכון לחקר הספרות הבתר תלמודית באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בירושלים לשלום ובלהה הבלין.
נכדו של הרב שלמה זלמן הבלין, ראש ישיבת תורת אמת.
למד בישיבת חברון בירושלים, והוסמך לרבנות על ידי ראשי הישיבה הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני וכן על ידי הרב יצחק יעקב וכטפויגל.
נישא למאשה לבית פינקל, נכדתו של הרב משה פינקל, בנו של "הסבא מסלובודקה" וחתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין, ולהם 8 ילדים.
בשנים 1962–1964 היה חבר ב"בית מדרש עליון לתורה ולחכמת ישראל" שבמוסד הרב קוק.
בין היתר עסק בהכנת מהדורה מדעית של משנה תורה לרמב"ם ובאנתולוגיה להגות יהודית "אוצר היהדות".
בשנים 1964–1966 שימש ר"מ ומחנך בישיבה התיכונית "מרום ציון – קריית נוער", שבשכונת בית וגן בירושלים.
בין השנים 1964–1972 היה חבר במכון התלמוד שבמכון שוקן, שם עסק בפרויקטים שונים בחקר התלמוד, בהדרכתו של פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל.
במקביל עבד בין השנים 1966–1974 כמבקר ועורך במפעל מפתוח השו"ת במכון לחקר המשפט העברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשות פרופ' מנחם אלון.
בשנת 1972 השלים את התואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוג לתלמוד ובחטיבות השלמה (לשון עברית, מחשבת ישראל, תולדות ישראל וספרות עברית).
בשנת 1983 השלים את התואר השלישי, בהנחיית פרופ' שרגא אברמסון.
עבודת הדוקטורט הייתה בנושא: 'רבי אברהם הלוי בעל שו"ת גינת ורדים וחכמי דורו בארץ ישראל ובמצרים'.
בין השנים 1979–1986 היה מדריך, מרצה ולאחר מכן מרצה בכיר במחלקה לתלמוד ובמחלקה ללימודים ביבליוגרפיים ולספרנות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1982 היה חבר מחקר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', ובשנת 1983 היה מרצה אורח בישיבה אוניברסיטה בניו יורק.
בשנים 1985–1986 היה מרצה בכיר אורח בבית הספר לספרנות באוניברסיטה העברית בירושלים, וכמו כן היה פרופסור אורח בסמינר למתקדמים במשפט עברי באוניברסיטה העברית.
נמנה עם מייסדי המחלקה ללימודי מידע וספרנות באוניברסיטת בר-אילן, לימד בה מאז ייסודה ועד לפרישתו, ועמד בראשה בין השנים 1984–1990. משנת 1986 הוא גם פרופסור חבר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ומשנת 2003 פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן.
יזם את מפעל אוסף צילומי כתבי היד של המחלקה לתלמוד.
בשנות ה-80 יזם וארגן את הכנסים הראשונים לחקר התלמוד בימינו.
יזם את הקמת המכון לחקר הספרות הבתר תלמודית, ובמשך שנים היה חוקר ראשי של המכון, במיוחד של "פרויקט רש"י", מפעל הכנת מהדורות מדעיות של פירושי רש"י לתלמוד.
החל משנת 1984 ועד תחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ערך את כתב העת "עלי ספר" לביבליוגרפיה וחקר הספר של אוניברסיטת בר-אילן.
חבר מערכת "סדרא" - כתב עת לחקר תושב"ע.
כמו כן הוא יושב-ראש המכון לחקר התפילה "תלפיות".
השתתף והרצה בכנסים ובפורומים שונים, ובהם בכנסי הקונגרס העולמי למדעי היהדות ובכנס המדעי הבינלאומי שבאוניברסיטת הרווארד.
משנת 2003 ראש המכון לחקר הספרות הבתר תלמודית באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' הבלין עוסק גם בתולדות החכמים בארצות המזרח ובתולדות ארץ ישראל.
פרסם את הספר "המשפיע", על סבו הרב שלמה זלמן הבלין ובו העלה את תולדות היישוב היהודי האשכנזי בחברון במאה ה-19. כמו כן עוסק בתולדות תנועת החסידות ופרסם מספר פרסומים בנושא.
תושב שכונת גבעת שאול בירושלים.
בן דודו הוא הפיזיקאי פרופ' שלמה הבלין.
תחומי התמחותו של פרופסור הבלין הם תלמוד, ספרות רבנית של תקופת הגאונים, ראשונים ואחרונים, תולדות ישראל בתקופת התלמוד ובימי הביניים, קהילות ישראל במאות ה-16 – ה-18 בארצות המזרח ובארץ ישראל, תולדות החסידות, תולדות ארץ ישראל בתקופה החדשה.
כמו כן הוא מתמחה בתחום הפילולוגיה וההדרת כתבי יד.
עיקר התמחותו בתחום נוסח התלמוד ובתחום ספרות הראשונים והאחרונים, ובמיוחד בתחום חקר ספרי הרמב"ם וגלגולי נוסח ספריו בכתבי היד ובדפוסים הראשונים, וכן בתחום חקר ספרי הרשב"א וגלגולי קובצי השאלות ותשובות שלו.
פרסם חיבורים ומאמרים רבים בנושאים אלו.
ערך מהדורת פקסימיליה של דפוס קושטא של ספר משנה תורה לרמב"ם עם מבוא מקיף לתולדות דפוסי הרמב"ם.
לאחר שנות מחקר רבות הוציא לאור מהדורת פקסימיליה של כתב יד אוקספורד של הספרים מדע ואהבה של ספר משנה תורה.
בעקבות התמחותו בתקופת התלמודים, בעבודתו במכון שוקן עסק רבות גם בתחום נוסח התלמוד, ביקורת הנוסח, תולדות כתבי היד והדפוסים הראשונים של משנה ותלמוד.
מפירותיו של עיסוק זה היה הערך "תלמוד בבלי" באנציקלופדיה העברית, שנכתב על ידי הבלין.
בשל חשיבותו הסכימה מערכת האנציקלופדיה להקצות לו מקום כפול מהמתוכנן.
באותה תקופה הוזמן להשתתף במפעל "יד לתלמוד", מפעל המשך לאנציקלופדיה העברית, בראשו עמדו הפרופסורים שאול ליברמן אפרים אלימלך אורבך וישראל תא שמע.
התוכנית המקורית הייתה לפרסם שישה עשר כרכים על נושאים תלמודיים, וכל כרך מיוחד לנושא אחד.
הנושא שפרופ' הבלין עסק בו במסגרת זו היה בתחום "איסור והיתר".
בין פעולותיו במכון שוקן היו: השלמת עבודתו של פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל על מהדורה מדעית של מסכת פסחים, הכנת מהדורה מדעית של מסכת מגילה והכנת הוצאת מהדורה של חיבורו של הרב שלמה סיריליאו "גמרא למסכת עדויות" על פי כתב יד מאוסף גינצבורג שבספריית לנין במוסקבה שלא פורסם.
באותה תקופה פרסם בכתב העת "המעין" מאמר על "משנה תורה לרמב"ם – סוף גאונות", שהיווה את הגרעין והרעיון העיקרי למאמרו הגדול על החתימה הספרותית כיסוד החלוקה לתקופות בהלכה.
פרקים מעבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "רבי אברהם הלוי בעל שו"ת גינת ורדים וחכמי דורו בארץ ישראל ובמצרים", פורסמו בבמות שונות, ובהן: מאמר על ישיבות ירושלים בשלהי המאה הי"ז ב"שלם" של מכון יד בן צבי, ומאמר על היצירה הרוחנית של יהודי מצרים בספר "תולדות יהודי מצרים", שבעריכת פרופ' י' לנדו.
פרופ' הבלין הוציא לאור שניים מחיבורי המאירי.
הראשון הוא "סדר הקבלה", ספר היסטורי שיטתי ושלם ויחיד במינו מתקופת הראשונים.
הספר יצא על פי כתב יד שהגיע מאוסף גינצבורג.
עד עתה כל ההוצאות היו על פי ההוצאה הראשונה בשאלוניקי, ולא נודע על כתב יד של חיבור זה.
כן הוציא את הספר "בית הבחירה" למאירי על מסכת אבות, אף זה על פי כתב היד היחידי הידוע מחיבור זה מאוסף גינצבורג.
יושב ראש ועדת ההשקעות של קרן גמלאות "גילעד", אוניברסיטת בר-אילן, וחבר ההנהלה
חבר ועדת השופטים לפרס קהן-עבר, במשרד החינוך והתרבות (1986–1991)
חבר הנהלת המכון לאחזור מידע בפקולטה למדעי הטבע, אוניברסיטת בר-אילן
חבר הנהלת המכון למידע ממוחשב ביהדות בפקולטה למדעי היהדות, אוניברסיטת בר-אילן
יו"ר הוועדה לתכנון לימודים בתושב"ע במערכת החינוך הדתי, משרד החינוך והתרבות
חבר הוועדה הציבורית-מקצועית למכונים תורניים, משרד הדתות (1996–1997)
יו"ר ועדת הערעורים המקצועית למכונים תורניים, לשנת תשנ"ח, משרד הדתות (1998–1999)
יו"ר הוועדה המקצועית למכונים תורניים, משרד החינוך והתרבות
משנה תורה להרמב"ם, ותולדות הדפוסים הראשונים.
מהדורת צילום של דפוס קושטא רס"ט.
מבוא: "לתולדות הדפוסים הראשונים של ספר משנה תורה להרמב"ם".
משנה תורה להרמב"ם, ותולדות דפוסי ספרד.
מהדורת צילום של דפוס ן' שאלתיאל.
מבוא: "משנה תורה דפוס ן' שאלתיאל ותולדות הדפוסים הספרדיים של הרמב"ם".
שו"ת הרשב"א, דפוס רומא, עם מבוא: "שו"ת הרשב"א, ותולדות קובצי שו"ת הרשב"א בכת"י ובדפוס הראשון".
הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ירושלים, תשל"ז.
סדר הקבלה לרבינו מנחם המאירי, שערי ציון לר' יצחק די לאטיש, והערות רבי חיים פלאג'י.
מהדורה מדעית על פי כת"י פטרבורג ועל פי כת"י אוקספורד של 'שערי ציון'.
מבוא מקיף לדרכו של המאירי, הערות וביאורים, כולל מפתחות מפורטים.
(בהשתתפות פרופ' ב' ספטימוס מאוניברסיטת הארוורד).
הוצאת מכון אופק (ירושלים-קליבלנד), ירושלים, תשנ"ג.
מהדורה שנייה ומחודשת, ירושלים, תשנ"ד.
בית הבחירה להמאירי על מסכת אבות, וחלקים מחיבור התשובה להמאירי.
מהדורה מדעית על פי כת"י פטרבורג, מבוא לדרך המאירי בפירושיו, הערות וביאורים, והשוואות למקורותיו ולחכמי דורו (בהשתתפות פרופ' ב' ספטימוס מאוניברסיטת הארוורד ושמואל אשכנזי).
הוצאת מכון אופק (ירושלים-קליבלנד), ירושלים, תשנ"ד.
מהדורה שנייה ומחודשת, ירושלים תשנ"ה.
הספרים המוגהים של משנה תורה (כת"י אוקספורד והגהות מישיבת מצרים).
נוסח המשנה תורה בספרים המוגהים בהשוואה לנוסחאות אחרות, ובירורים בעשרות סוגיות שבהן הרמב"ם שינה, הגיה וחזר בו מפסקיו, ועדויות על הנוסח המוגה ותולדות כתבי היד הללו.
הוצאת ספריית פרידברג, מכון אופק ירושלים-קליבלנד, תשנ"ז.
שו"ת חדשות להרשב"א, קובץ של שלוש מאות וחמישים תשובות חדשות של הרשב"א מכתבי יד וממובאות בספרי קודמים.
מהדורה מדעית, עם מבוא, הערות וציוני מקורות ומפתחות.
בהוצאת י"י וידובסקי, ירושלים, תשס"א.
מחקרי רשב"א, פרקי מחקר בתולדות הרשב"א, דעותיו בעיקרי האמונה, יצירותיו וקובצי שאלות ותשובות שלו בדפוס ובכתבי היד.
הוצאת י"י וידובסקי, ירושלים, תשס"א.
תורתן של גאונים (יחד עם יצחק יודלוב).
אוסף חיבורי הלכה ותשובות של גאוני בבל וארץ ישראל שנאספו מתוך קבצים וכתבי עת.
שבעה כרכים, הוצאת "מאזנים", ירושלים-ניו יורק, תשנ"ג.
כרך א: תורת הגאונים ותקופתם.
מבוא, מפתחות וביבליוגרפיות לגאונים, תקופתם וספרותם.
כרך ב: כתבי רב סעדיה גאון.
כרך ג: ספר המעשים לבני ארץ ישראל.
כרך ד: כתבי רב שמואל בן חפני.
כרך ה: כתבי רב שרירא גאון ורב האי גאון.
כרך ו: תשובות וחיבורים מן הגאונים (א).
כרך ז: תשובות וחיבורים מן הגאונים (ב).
רשימת כתבי-היד של פירוש רש"י לתלמוד.
הוצאת המכון לחקר ההלכה הבתר תלמודית, אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ח.
היצירה הרוחנית של יהודי מצרים במאות הט"ז - הי"ט.
בתוך: תולדות יהודי מצרים בתקופה העות'מאנית, בעריכת פרופ' יעקב לנדאו, בהוצאת משגב (המכון לחקר יהדות המזרח, והוצאת מגנס - האוניברסיטה העברית), ירושלים, תשמ"ח.
מסורת התורה שבעל פה - אוסף מאמרים, הוצאת מכללת אורות ישראל, אלקנה, תשע"ב.
; מלואים ונשמטות למאמר, המעין, תמוז תשכ"ו
על החתימה הספרותית כיסוד החלוקה לתקופות בהלכה, מחקרים בספרות התלמודית, יום עיון לרגל מלאת שמונים שנה לשאול ליברמן, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשמ"ג, עמ' 148–192.
"בירורים חדשים בענייני תקנות רגמ"ה, ייחוסן, תחולתן והתפשטותן", שנתון המשפט העברי, כרך י"א–י"ב (תשמ"ד–תשמ"ו)
"לקראת מהדורה מדעית של פירוש רש"י לתלמוד", בתוך: רשימת כתבי-היד של פירוש רש"י לתלמוד, הוצאת המכון לחקר ההלכה הבתר תלמודית, רמת גן, תשמ"ח.
"להבנת יסודות דרכי הלימוד של חז"ל", בתוך: מ' בר (עורך), מחקרים בהלכה ובמחשבת ישראל, ספר יובל לכבוד הרב פרופ' רקמן, הוצאת בר-אילן, רמת גן, תשנ"ד.
"חוקים ומשפטים – בתורה בחז"ל ובמשנת הרמב"ם", ספר לכבוד פרופ' י"ד גילת, בסדרת שנתון בר-אילן, כ"ו–כ"ז, תשנ"ה
"פרקי יסוד בעקרונות התורה שבעל פה", הגיון, חוברת ג, תשנ"ה.
"לעניין הספרים 'כלבו' ו'ארחות חיים': מחקר לזיהוי מחבר ספרים אלו, כתבי היד שלהם ומהדורותיהם.
בתוך: ארחות חיים, הלכות שבת, מהדורה מדעית, הוצאת מכון ירושלים ומכון למחקר שעל ידי ישיבת אור עציון, ירושלים תשנ"ו
"בין ראשונים לאחרונים בענייני נוסח", מחקרי מורשתנו, כרך ראשון, הוצאת מכללת מורשת יעקב, רחובות, תשנ"ח.
הרב שלמה זלמן גרוסמן (נולד ב-1950, סיוון ה'תש"י).
כיהן כרבה האשכנזי של אלעד.
בנם של הרב נתן אליעזר ומנוחה גרוסמן ונכדו של הרב שלמה זלמן ברינשטיין.
אמו נפטרה כאשר היה בן-3, למד בישיבת "אהל יעקב" בבני ברק.
שם היה תלמידו של הרב חיים ברים.
בשנות ה-70 היה רב בבקעת הירדן ולאחר מכן בעמנואל.
בשנות ה-90 התגורר בבני ברק והתמנה לדיין בבית הדין של הרב נסים קרליץ.
הרב גרוסמן שימש כמתווך המרכזי בין חסידות בעלז לרשימת "דגל התורה" של הרב שך בבחירות לכנסת השתים עשרה ב־1988, מעורבותו במשא ומתן הקריטי הזה הייתה חשובה בעיני הרב שך, שראה בו דמות חיונית להמשך ההתבססות וההובלה של "דגל התורה".
בשנת 1991 ביקש להתמנות לרב העיר פתח תקווה, אף על פי שבאותה עת כיהן הרב ברוך שמעון סלומון כרב ראשי.
כאשר ניסה הרב סלומון להיפגש עם הרב שך כדי לדון בעניין, נמנעה ממנו הכניסה לבית הרב.
בעקבות זאת, פנה לרב יוסף שלום אלישיב, שזעם על המהלך של הרב גרוסמן וראה בו עבירה הלכתית.
הרב אלישיב שלח מסר לרב שך כי מעשיו של הרב גרוסמן אינם תואמים להלכה.
בעקבות כך, הרב אלישיב פרש ממועצת גדולי התורה.
בשנת 1994 נערכו בחירות לרב העיר מודיעין עילית, עיר חרדית ליטאית חדשה שהוקמה באותה תקופה.
הרב יוסף שלום אלישיב הביע את תמיכתו ברב שמחה קסלר, בעוד שמבית הרב שך הגיעה תמיכה במועמדותו של הרב שלמה זלמן גרוסמן.
בסופו של דבר, נבחר הרב קסלר לתפקיד.
בשנת 1989 כיהן כמזכיר ועדת הרבנים של דגל התורה.
לאחר מכן היה ממייסדי ארגון תודעה.
הקים את עמותת "בית ומנוחה" שיזמה את אכלוסה של אלעד.
באפריל 1999 התמנה על ידי ועדה כרבה הראשי האשכנזי של אלעד לצדו של הרב הספרדי מרדכי מלכא.
הרב גרוסמן מכהן גם כדיין בקהילה היהודית בניס שבצרפת, לשם הוא נוסע לפרקי זמן קצרים.
החל משנת תשע"ג הוא עומד בראש גוף הכשרות "בד"ץ איחוד הרבנים", יחד עם הרב משה מרדכי קארפ.
בסיוון תש"ף הגישה מזכירות הרבנות הראשית לישראל בקשה להאריך את כהונתם של רבני העיר אלעד, הרב שלמה זלמן גרוסמן והרב מרדכי מלכא, עקב הגעתם לגיל 70. ומועצת הרבנות הראשית האריכה את כהונתם עד לגיל 75.
ביולי 2025 במלאת לו 75 שנה, חדל לכהן באופן רשמי כרב עיר.
בעקבות כך עתר הרב לבית המשפט העליון, נגד המשרד לשירותי דת, על מנת שיאריכו את כהונתו.
אולם הרב ביקש למחוק את העתירה, ובהחלטת שופטי הבג"ץ, הבקשה התקבלה.
גיסו היה הרב ברוך אידלשטיין.
חתנו הרב יהודה שוורץ מכהן כרב בית הכנסת "מאור שרגא" באלעד.
שו"ת שערי שלמה – חושן משפט והלכות פסח
סדר ערב פסח שחל בשבת
הלכות המועדים – יום טוב
שלמה זלמן (בהר"ן) לעווי (כונה בירושלים: רבי נחומצן, בהר"ן ראשי תיבות של ן ב חום) (התקצ"ו 1836 - כ"ה באדר א' ה'תר"ע, 6 במרץ 1910) היה בין האישים הבולטים בחברה היהודית האשכנזית של ירושלים במאה ה19, מנסח תקנון שכונת מאה שערים, ויד-ימינו של המהרי"ל דיסקין.
לפרנסתו עבד כמנהל החשבונות של חברת ההתיישבות שהייתה אחראית לייסוד השכונות מחוץ לחומות במאה ה-19 בירושלים.
הרב לעווי היה תושב שכונת בתי מחסה בעיר העתיקה והוא הרבה לעסוק בהתנדבות בניהול כספי החברה.
המגורים בפולין והעלייה לארץ ישראל
שלמה זלמן לעווי נולד לרב נחום לעווי (כונה רבי נחום שאדיקר) ולחיה סימפלוניע לעווי בעיר שאדיק בפולין.
אביו היה רבה הראשי של העיר וראש כולל פולין לאחר עלייתו לארץ ישראל יחד עם משפחתו.
הרב שלמה זלמן היה בן בכור להוריו, עם עלייתם ארצה החל הרב שלמה זלמן לקחת חלק בפעולות נגד החלטות השלטון שהתערב באותם ימים בענייני החינוך בירושלים.
בשנת ה'תרט"ו, עם הקמת בית הספר למל בירושלים, שביקש להנחיל בין יהודי היישוב הישן חינוך מודרני המשלב לימודי חול, השתתף הרב שלמה זלמן בהטלת חרם על בית הספר בידי רבני האשכנזים בירושלים.
בעקבות כך נכלא הרב שלמה זלמן על ידי הממשל.
הרב שלמה זלמן התפרסם בחוכמתו הרבה.
בין תלמידיו הבולטים היה אחיו הרב דוד בהר"ן והרב גרשון לפידות.
עם עלייתו ארצה של הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין - המהרי"ל דיסקין, הוא הסתופף בקבוצת תלמידיו הקרובה שכונתה 'חבורת האריות' והפך להיות לאיש סודו של המהרי"ל.
נחשב לאחד מתלמידיו הבולטים ולימים אף שימש כדיין בבית הדין של המהרי"ל.
הרב שלמה זלמן היה ממייסדי חברת בוני ירושלים שהייתה החברה העיקרית לבניית השכונות הראשונות של ירושלים במאה ה-19 לאחר היציאה מהחומות.
יחד עם הרב שמואל הומינר הוא ניהל את החברה ובנה בעזרתה כמה מהשכונות המפורסמות של ירושלים כמו נחלת שבעה, משכנות שאננים, מחנה ישראל, בית דוד ושכונת מאה שערים.
לאחר היציאה מהחומות התגורר בשכונת מאה שערים ואף כתב את ספר התקנות המפורסם של השכונה, מאוחר יותר היה ממקימי המושבה פתח תקווה.
לזכרו נקרא רחוב שלמה זלמן בהר"ן בשכונת מאה שערים.
אמו, הרבנית חיה סימפלוניע לעווי
סבו היה הרב אברהם לעווי מפוזנא, אבי האחים לבית לעווי
הרבנית רחל יוכבד ברגמן, אשת הרב יהודה ברגמן.
אביו היה הרב אליעזר ברגמן מייסד כולל "הולנד וגרמניה"
אחיו למחצה, הרב אשר לעמיל
אחיו למחצה, הרב דוד בהר"ן
אחותו למחצה, אסתר גיטל קורפו
בנו הוא הרב יצחק לוי, ממייסדי ישיבת מרכז הרב ורבה של המושבה נווה יעקב
רבי שלמה זלמן אולמן (ה'תקנ"ב – י"א בטבת תרכ"ג, 1863) היה אב"ד מאקו (מאקאווא).
מפורסם על שם ספר השו"ת שלו, יריעות שלמה.
שלמה זלמן נולד לרבי שלום אולמן "חריף" בעל ה'דברי ר"ש'.
נישא בראשונה לבתו של הרב בונם איגר אחיו של רבי עקיבא איגר.
כיהן ברבנות כשתי שנים בקהילת צ'אברנדק.
בשנת תקפ"ו החל לכהן כאב"ד מאקאווא במשך שלושים ושבע שנים.
לאחר שנפטרה אשתו נישא שנית לשרה טשארנא בת רבי יצחק אייזיק קניגסברג ממשפחת געשטטנר.
נפטר באור ליום שישי י"א בטבת תרכ"ג ונקבר ביום ראשון שלאחריו.
הרב משה - רב קהילת מחזיקי הדת בגרוסוורדיין.
אביו של הרב שלמה זלמן אולמן רב העיר ביסטריץ ונשיא הלשכה האורתודוקסית בזיבנברגן.
אחריו כיהן כרב חתנו הרב מאיר שפיץ.
בנו הרב משה שפיץ מילא את מקומו אחרי השואה, ולימים הקים בית מדרש ביסטריץ בשכונת בורו פארק בארצות הברית.
חתנו הוא האדמו"ר הרב זלמן לייב טייטלבוים מסאטמר.
נכד נוסף, הרב נח צבי (בנו של הרב משה), כיהן כרבה הראשון של קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן.
גיטל - נישאה לנפתלי שטערנבערג מקראלי.
ראצל - נישאה לעקיבא לעווינשטיין.
ריזל - נישאה לשמעון פאללאק.
שרל - נישאה לרב אליהו קליין.
ישראל - איש עסקים נודע לצד היותו תלמיד חכם, וכיהן כראש הקהילה בעיר אוראדיה (גרוסוורדיין) ברומניה, בנו שלמה זלמן כיהן אחריו בתפקיד ראש הקהל, והוא עם אחיו יעקב אשר, הוציאו לאור את ספרו של זקינו שו"ת יריעות שלמה, עם הערות בשם "בני ישראל".
הוא עמד בקשר עם רבנים ואדמורי"ם נודעים, ביניהם עם האדמו"ר הרש"ב מליובאוויטש ובנו הריי"צ.
נכדם הרב שלמה זלמן מראשוני תלמידי ישיבת פוניבז', כיהן כדיין ורב קהילה בבני ברק.
בלומא נישאה לצבי הירש דראטה מבולדווא.
נכדו הרב פנחס זליג שוורץ, רבה של מאד, הדפיס את ספריו.
כמה מצאצאיו של הרב משה אולמן, כיהנו בכהונות רבניות, ביניהם הרב אברהם יצחק אולמן, חבר הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים, המכהן מטעמה כרב שכונת גבעת שאול בעיר.
הרב שלמה זלמן אולמן, שימש כדיין ומורה הוראה בבית דין ובית הוראה של הרב שמואל הלוי ואזנר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, ואב"ד מודיעין עילית.
שניהם נכדי אברהם יצחק אולמן מזכיר הקהילה החרדית באוראדיה, בנו של הרב משה אולמן.
ניני מרת מרים קאהן בתו של היריעות שלמה, הרב משה חיים שלנגר מנהל רוחני של ישיבת פורת יוסף ואחיו הרב צבי דב שלנגר ראש הישיבה בבולטימור, ואחיהם הרב אליקים שלנגר מראשי בית המדרש להלכה בהתיישבות,
בשנת תרי"ד הדפיס את ספרו הראשון יריעות שלמה חלק א על יורה דעה סימן סא.
ואלו הספרים שנדפסו אחרי פטירתו: