tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לימד שאם הקפיטליזם נקט בכוח ובאלימות, זה היה שיקוף אמיתי של טבעו, אבל שאם הסוציאליזם עשה את אותו הדבר, זה היה בגידה באידיאלים שלו.
יצירתו העיקרית של רגץ היא Die Bibel – eine Deutung ("הביבליה - פרשנות"), שנכתבה במהלך מלחמת העולם השנייה ופורסמה בשבעה כרכים בשנים 1947–1950.
לרגץ היה יחס מיוחד ליהודים, אותם ראה כמי שעומדים במרכזן של שתי הדתות המשיחיות: היהדות והנצרות.
משום כך הוא התייחס לציונות שדגלה בהשבת העם היהודי לארצו כהקמת מלכות הצדק וקיום ייעודו המשיחי של עם ישראל.
רגץ היה ביחסי ידידות עם מרטין בובר ושמואל הוגו ברגמן.
מאפיינים בסיסיים של השקפת עולם מוסרית
תוכנית לאנשי שווייץ ולמי שרוצה להיות כזה
TVZ: – לאונהרד רגץ במכתביו, שלושה כרכים
לאון ריינאך היה מלחין ואספן אמנות יהודי-צרפתי.
נולד ב-1893 בנו של פרופסור הארכאולוג וההיסטוריון פרופסור תאודור ריינאך.
משפחת ריינאך היהודית-צרפתית הוציאה מתוכה מדינאים ואנשי רוח: דודו ז'וזף ריינאך היה חבר פרלמנט ותומך מובהק של אלפרד דרייפוס; דודו סלומון ריינאך היה ארכאולוג והיסטוריון, מראשי כי"ח וממייסדי יק"א.
בשנת 1918 נישא לביאטריס דה קמונדו, אשת חברה ידועה בצרפת.
היא הייתה בתו היחידה של הבנקאי ואספן האמנות היהודי מואיז דה קמונדו, בן למשפחת קמונדו היהודית, מייסדי ומנהלי בנק קמונדו באירופה.
אמה של ביאטריס, אירן קאהן ד'אנברס, הייתה בתו של הבנקאי היהודי לואי קאהן ד'אנברס, שעמד בראש הבנק שלימים הפך לבנק העולמי BNP.
אירן קאהן ד'אנברס הייתה הנושא של דיוקן מפורסם של רנואר.
בשנת 1920 נולדה בתם של לאון וביאטריס, פאני, ובשנת 1923 נולד בנם ברטרנד.
לאון וביאטריס וילדיהם התגוררו באחוזה שנרכשה על מואיז דה קמונדו בשנת 1904 ולאחר מות האב ב-1928 גרו בוילה קרילוס.
במלחמת העולם השנייה ניצלה האחוזה ונשמרה כמות שהיא, והיא משמשת "מוזיאון ניסים דה קמונדו" המכיל אוסף אמנות יקר שאסף מואיז דה קמונדו.
ריינאך היה מוזיקאי, מלחין ואספן אמנות.
באוסף שלו נכלל הציור "הגשר בצ'אטו" של ואן גוך.
כאשר גרמניה הנאצית כבשה את צרפת ב-1940, בני משפחת ריינאך נרדפו בגלל יהדותם.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפרדו בני הזוג.
בסוף 1942 הוא חצה לאזור החופשי.
הוא נעצר בעת שניסה להימלט לספרד.
ב-20 בנובמבר 1943 הוא הובל עם בנו ובתו למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נספו.
גם ביאטריס דה קמונדו נספתה באושוויץ.
לאון (הבל) רחלנקו היה שחקן, במאי תיאטרון ומורה למשחק סובייטי ממוצא יהודי.
היה לו אח אלכסנדר שהיה שחקן תיאטרון בלנינגרד.
הבל (לאוניד, לאון) רחלנקו נולד בשנת 1907 בכפר טרחובקה שבמחוז הומל (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס למשפחה יהודית.
בקלינצי נולד אחיו הצעיר אלכסנדר שגם היה שחקן תיאטרון.
בשנת 1924 רחלנקו התחיל ללמוד משחק בבית ספר לאמנות בלנינגרד וסיים את הלימודים בשנת 1927. בהמשך הוא עבד במספר תיאטראות.
בשנת 1929 רחלנקו נכלל בסגל התיאטרון הלאומי על שם יאנקה קופלה במינסק ועבד בו עד לשנת 1981. בשנת 1935 הוא מונה לבמאי תיאטרון.
בשנים 1938-1943 הוא היה מנהל אמנותי של התיאטרון.
ליד התיאטרון פעל סטודיו ללימוד משחק.
בנוסף לעבודה בתיאטרון רחלנקו הצטלם במספר סרטי קולנוע, רובם צולמו באולפני "בלארוספילם".
על פעילותו רחלנקו קיבל מספר עיטורים לרבות עיטור הדגל האדום של העמל 3 פעמים.
בשנת 1966 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
אשתו לידיה רז'צקאיה הייתה שחקנית באותו תיאטרון.
רחלנקו נפטר בשנת 1986 במינסק ונטמן בבית העלמין בעיר.
לאון קסבינר (22 באפריל 1902 ־ 11 במרץ 1988) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
קסבינר נולד בסטניסלבוב שבפולין (כיום איוואנו-פרנקיבסק, אוקראינה).
סיים את לימודיו בבית הספר הדרמטי בהדרכתו של פרופ' קשיז'נובסקי.
את דרכו המקצועית החל כשחקן בתיאטרון פולני בעיר הולדתו, ובהמשך שיחק במספר תיאטראות יידיים, בהם "ווילנער טרופה", התיאטרון הממלכתי היידי ברוסיה הסובייטית, תיאטרון הצבא האדום והתיאטרון היידי באנגליה.
בשנת 1951 עלה לישראל בגיל 49. חלק ממשפחתו של קסבינר נספו בשואה.
בשנת 1953 הצטרף כשחקן לתיאטרון הקאמרי, שבו הופיע באופן קבוע עד פרישתו לגמלאות בשנת 1967. במהלך שנות פעילותו בקאמרי השתתף במספר רב של הפקות, ובהן: רומיאו ויוליה, אגדות לוד, קזבלן, כטוב בעיניכם, רביזור, האדרת, ז'אן ד'ארק, הנסיכה איבון, גלילאו גליליי ועוד.
לאחר פרישתו מהמשחק, המשיך לעבוד בתיאטרון בתפקיד מנהל הספרייה והארכיון של הקאמרי, תפקיד שבו שימש עד שנת 1980. לצד פעילותו בתיאטרון, השתתף גם במספר סרטי קולנוע, בהם משפחת שמחון, התמהוני, הצילו את המציל ו-מיליונר בצרות.
לֶאוֹנְטִי מְרוֹבֵלי (בגאורגית: ლეონტი მროველი) היה כותב רשומות גאורגי מהמאה האחת עשרה, כפי הנראה כרוניקן כנסייתי, שכתב מספר חלקים של הרשומות הגאורגיות, בהן את כַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה (ქართლის ცხოვრება).
מרובלי איננו שם משפחה אלא שם תואר לבישוף הדיוקסיה של רוּאִיסִי , שהיה כפי הנראה הבישוף שלו.
תרגום נוסף לשמו הוא לאונטיוס מרואיסי.
כתב יד זה הפריך את ההשערה כי לאונטי היה בן המאה השמינית או תחילת המאה העשירית.
ידוע כי בשנת 1103 הוא כבר לא כיהן בתפקיד כנסייתי, כיוון שלא סיפר בכתביו על כינוס הסינוד הכנסייתי שכונס על ידי המלך דוד הבנאי ברואיסי ובקתדרלה הסמוכה אוּרבּנִיסִי .
חלק מההיסטוריונים זוקפים לזכותו של לאונטי את כתיבתם של חלקים מהרשומות הגאורגיות של ימי הביניים, ואילו היסטוריונים אחרים רואים בו רק מהדר של טקסטים מוקדמים יותר שאסף.
מכל מקום, מרובלי ככותב רשומות התמקד בכתיבה ספרותית על חשבון כתיבה בסגנון כנסייתי.
מבין ההיסטוריונים המוקדמים רק לאונטי והיסטוריון אלמוני של תמר המלכה, הציגו רשימה מלאה של בני מעמד האצולה אריסתווי.
ההיסטוריה של המלכים והאבות הקדמונים של הגאורגים
מות הקדושים של ארצ'יל הקדוש (גאו')
לאונטה טיסמניאנו (Leonte Tismăneanu;26 בפברואר 1913– פברואר 1981) היה פעיל ותעמולן קומוניסט רומני ממוצא יהודי, מהלוחמים במלחמת האזרחים של ספרד, בימי מלחמת העולם השנייה עבד כקריין ועורך ברדיו מוסקבה ובעיתונות, מאוחר יותר שימש כראש הקתדרה ללימודי מרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת בוקרשט, אביו של ולדימיר טיסמניאנו.
נולד ב-1912 כלאוניד טיסמינצקי במשפחה יהודית, בעיר סורוקה, בפלך בסרביה באותה תקופה באימפריה הרוסית.
אביו היה מויסה טיסמנצקי, פועל, ואמו שיינדל, הייתה עקרת בית.
בשנים 1929-1920 למד בבית ספר יסודי ושלוש כיתות תיכון בעיר הולדתו.
הוא הצטרף בשנת 1930 לאיחוד הנוער הקומוניסטי, אחר כך למפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנת 1933 וניהל פעילויות קומוניסטיות מחתרתיות בערים בוקרשט, גאלאץ, בראילה וסורוקה.
נאסר פעמיים בכלא כאסיר פוליטי כל פעם כחצי שנה.
ישב בין היתר בבתי הסוהר ז'ילאבה ודופטאנה.
ניסה להרשם לאוניברסיטת בוקרשט אך סולק בגלל פעילותו הפוליטית הבלתי חוקית.
בחקירות סירב לשתף פעולה עם הבולשת שנקראה אז "סיגוראנצה".
מאוחר יותר נלחם, יחד עם אשתו, הרופאה הרמינה מרקוזון, במלחמת האזרחים הספרדית בצד הרפובליקני.
הוא איבד במלחמה את זרועו הימנית, לכן כונה לעיתים "הגידם" (ciungul) .ב-1939 הוא עבר, דרך צרפת, לברית המועצות, שם שימש בעת מלחמת העולם השנייה כקריין רדיו (במדור הרומני של רדיו מוסקבה) ובהמשך כעורך תוכניות.
ב-1941-1939 למד שנתיים צרפתית במוסד אקדמי במוסקבה, בלי לסיים את לימודיו.
משנת 1948 התיישב ברומניה תוך "רומניזציה" של שמו, ל"לאונטה טיסמניאנו".
הוא שימש כסגן מנהל ההוצאה לאור של מפלגת הפועלים הרומנית (המפלגה הקומוניסטית) והיה ראש הקתדרה ללימודי מרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת בוקרשט.
כמו כן לימד מרקסיזם-ליניניזם ו"היסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות" בבית הספר למדעי חברה ע"ש ז'דאנוב ו.
אחרי 1949 היה עורך בביטאון הבינלאומי בחסות סובייטית "
בשנים 1958–1960 בעקבות ריב עם מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז' נחקר על "סטיות" מהסוג ה"רוויזיוניסטי" וסולק ב-1960 מהמפלגה.
בשנת 1964 הסכים גאורגיו-דז', להחזירו לשורות המפלגה והוא מונה למנהל ההוצאה לאור "מרידיאנה" Meridiane.
לאונטה טיסמניאנו נשא לאישה את הרמינה מרקוזון Hermina Marcusohn, מי שהייתה רופאה במלחמת האזרחים הספרדית ולאחר מכן פרופסור בבית הספר לרפואה בבוקרשט.
בנם, ולדימיר טיסמניאנו, עמד בראש הוועדה שחיברה את דו"ח טיסמניאנו על פשעי הקומוניזם ברומניה.
בדו"ח תואר לאונטה כלניניסט קשוח וקנאי.
טיסמניאנו זכה בעיטורים מהמשטר הקומוניסטי ברומניה:
1949 - עיטור המסדר "Apărarea Patriei" (הגנת המולדת) דרגה ג
1952 מדליית "חמש שנים לרפובליקה העממית הרומנית"
21 באוגוסט 1954 - עיטור "מסדר העמל" דרגה ב "עבור זכויות מיוחדות בבניית המדינה, הכלכלה, החברה והתרבות" - לרגל עשור מההפיכה ב-23 באוגוסט 1944 ("שחרור רומניה מהעול הפשיסטי")
4 ביוני 1956 - עיטור מסדר "כוכב הרפובליקה העממית הרומנית" דרגה ב על זכויות מיוחדות בפעילותו
4 במאי 1971 - עיטור המסדר "טודור ולדימירסקו" דרגה ג, לרגל יובל המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
מרי ויולט לאונטין פרייס היא זמרת אופרה (סופרן) אמריקאית.
היא נודעת בעיקר בתפקידי ורדי שלה, בעיקר כאאידה, שהיה, כפי שנאמר, "התפקיד שלה" במשך קרוב לשלושים שנה.
המוניטין שצברה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הוצגו לראווה כניצחון, שהיה אף סמל לרבים, על הגזענות הממסדית.
פרייס הצטיינה בפרשנות לתפקידים ליריים של ורדי ופוצ'יני, לצד אחדות מהאופרות של מוצרט.
היא ניחנה בקול עשיר, מבריק בצלילים הגבוהים ובעל מנעד רחב, שהיקפו כולל גם את המצו-סופרן (מן ה-לה שמתחת ל-דו האמצעי עד מי שמעל ה-דו הגבוה).
אחרי פרישתה מבימת האופרה בשנת 1985, הגישה רסיטלים במשך עוד שתים-עשרה שנים.
פרייס זכתה בפרסים ואותות כבוד רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית (1965), אות הכבוד של מרכז קנדי (1980), מדליית האמנויות הלאומית (1985), תוארי כבוד רבים מספור ותשעה-עשר פרסי גראמי, כולל פרס מיוחד למפעל חיים בשנת 1989, יותר מכל זמר קלאסי אחר.
לאונטין פרייס נולדה בלורל שבמיסיסיפי לאב פועל מנסרה ולאם מיילדת ששרה להנאתה.
היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש.
בנעוריה ליוותה את "המקהלה השנייה" של הכנסייה המתודיסטית וכן שרה וניגנה עם מקהלת בית הספר התיכון השחור בעירה.
פרייס ייעדה עצמה לקריירה של הוראה ובמחשבה זו נרשמה ללימודי חינוך מוזיקלי באוניברסיטה באוהיו.
הצלחתה במועדון הזמר של הסטודנטים הובילה להופעות סולו ולאונטין השלימה את לימודיה בפיתוח קול.
בעזרת זמר הבס הנודע פול רובסון נרשמה כסטודנטית במלגה בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, שם למדה אצל פלורנס פייג' קימבל.
הופעותיה הראשונות על הבימה היו בתפקיד מיסטרס פורד בשנת 1952, בהפקת סטודנטים של "פלסטף" מאת ורדי.
זמן קצר אחר כך שכר אותה וירג'יל תומסון להפקה מחודשת של האופרה השחורה שלו, "ארבעה קדושים בשלוש מערכות".
אחרי שבועיים של הצגות בברודוויי, יצאה ההצגה לפריז.
פרייס נבחרה בינתיים לתפקיד בס בהפקה מחודשת של "פורגי ובס" של גרשווין וחזרה מפריז לפתיחת סיור הופעות לאומי בדאלאס שבטקסס ב-9 ביוני 1952. הסיור כלל את שיקגו, פיטסבורג ווושינגטון, ומשם המשיך לאירופה במימון משרד החוץ של ארצות הברית, שראה ב"פורגי ובס" כלי מועיל ליחסי הציבור במלחמה הקרה.
אחרי ביקורים בווינה ובברלין, נשארה ההפקה למשך חודשיים בלונדון ומשם עברה לפריז.
השלב הסופי הזה נקטע לפני סיומו המתוכנן כשתיאטרון זיגפלד בברודוויי התפנה לסיבוב "הפתעה" של 305 הצגות.
ממש לפני היציאה למסע ההופעות באירופה, נישאה פרייס לזמר הבס-בריטון שמילא את תפקיד פורגי, ויליאם וורפילד.
הקריירות של שניהם אילצו אותם להיפרד לתקופות זמן ממושכות, כפי שוורפילד מתאר בזיכרונותיו, "המוזיקה שלי וחיי".
הם התגרשו בשנת 1973, ללא ילדים.
פרייס כיוונה את צעדיה לקריירה של רסיטלים, כדוגמת זמרת הקונטראלט מריאן אנדרסון, הטנור רולנד הייס, וורפילג וזמרים שחורים ידועי-שם נוספים שבתי האופרה באמריקה היו סגורים בפניהם.
מדי פעם, בחופשות שקיבלה מהפקות "פורגי", הקדישה פרייס את זמנה לקדם יצירות חדשות של מלחינים אמריקאים, בהם לו הריסון, ג'ון לה מונטיין וסמיואל בארבר.
לאופרה, מסתבר, היה כוח משיכה גדול יותר.
מטרופוליטן אופרה עצמה הכירה במקום הראוי לה על הבימה כשהזמינה אותה לשיר את Summertime בקונצרט התרמה ב-6 באפריל 1953 בתיאטרון ריץ בברודוויי.
כך קרה, שפרייס הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה ששרה עם ה"מט" ובשמה, אם לא על בימת ה"מט" עצמה.
הייחוד הזה נשמר למריאן אנדרסון, ששרה ב-7 בינואר 1955 את אולריקה ב"נשף המסכות" של ורדי.
האירוע היה חשוב (ופרייס הייתה בקהל המאזינים), אבל התפקיד היה משני, הליהוק טיפוסי (אולריקה מוגדרת בליברית ככושית), והגיע במועד מאוחר בקריירה של אנדרסון.
האתגר היה בשאלה האם תוכל זמרת שחורה צעירה להופיע ולהחזיק בתפקידים ראשיים.
בשנת 1978 הופיעה ביחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בקונצרט מיוחד לציון חגיגות 30 שנות עצמאות למדינה בירושלים.
בשנת 1955 הזמינה אותה רשת הטלוויזיה של NBC לשיר בהפקה בשפה האנגלית של "טוסקה" מאת פוצ'יני, בפיקוח המנהל המוזיקלי של להקת NBC, פיטר הרמן אדלר.
פרייס הייתה הזמרת השחורה הראשונה ששרה בשידור אופרה בטלוויזיה, עובדה שלא נודעה מראש (NBC אסרה על המפרסמים להודיע על גזעה), אלא לאחר שכמה מן הרשתות המסונפות ל-NBC בדרום ארצות הברית ביטלו את השידור.
כעבור שבועות ספורים התייצבה פרייס למבחן קול בקרנגי הול לפני המנצח האוסטרי הרברט פון קאראיין, שהגיע לניו יורק במסע הקונצרטים הראשון שלו עם הפילהרמונית של ברלין.
קאראיין הכתיר אותה בתואר "אמנית העתיד, והזמינה לשיר את סאלומה בלה סקאלה, הזמנה שפרייס דחתה.
ב-1956 ו-1957 ערכה מסעות רסיטלים להודו ולאוסטרליה במימון משרד החוץ של ארצות הברית.
הופעתה הראשונה בבית אופרה הייתה בסן פרנסיסקו ב-20 בספטמבר 1957, בתפקיד מאדאם לידואן בבכורה האמריקאית של "הדיאלוגים של הכרמליטים" מאת פרנסיס פולנק.
כמה שבועות אחר כך שרה לראשונה את אאידה בהפקה בימתית.
קאראיין, שהיה בינתיים למנהל האופרה של וינה, הזמין אותה להופעת הבכורה שלה באירופה כ"אאידה" ב-24 במאי 1958, בניצוחו.
כעבור שנה חזרה לווינה כאאידה וכפאמינה בחליל הקסם.
פרייס המשיכה בסדרת הופעות מצליחה על בימות לונדון, עם "אאידה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ואחר ב"ארנה די ורונה", שתיהן ב-1958, וב-21 במאי 1960 בלה סקאלה, שוב כאאידה.
מטיווילדה דובס הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה ששרה שם, בשנת 1953, בתפקיד אלווירה ב"איטלקייה באלג'יר" של רוסיני.
ב-27 בינואר 1961 הגיעה פרייס ל"מט", בהופעת בכורה שרישומה התעצם הודות לזמר פרנקו קורלי, שהופיע לצדה, גם הוא בפעם הראשונה ב"מט".
בינג שמע את שני הזמרים ב"טרובאטורה" בוורונה בקיץ 1960, והציע להם חוזים באותה אופרה.
התשואות בסיום האופרה נמשכו הרבה מעבר למקובל.
למחרת כתב מבקר המוזיקה של ה"ניו יורק טיימס", הרולד שונברג: "קולה של פרייס, חם ומלא, חזק דיו למלא את האולם ללא קושי ויש לה טכניקה טובה לתמוך בקול עצמו.
היא ביצעה את הקישוטים והסלסולים לפי ההוראות ולא נתקלה בשום קושי בביצוע התפקיד כפי שוורדי כתב אותו.
היא מתנועעת היטב על הבימה והיא שחקנית מוכשרת ומנוסה.
אבל לא המשחק הוא שבונה קריירה של סופרן.
הקול הוא החשוב, והקול הוא הנכס של מיס פרייס." שונברג תיאר את קורלי כטנור מלהיב אך חסר ליטוש.
קורלי לא הבין, כנראה, שלבכורה המטרופוליטנית של פרייס היו כוונות נסתרות בתחום הפוליטי.
ההתלהבות בתנועה לזכויות האזרח גברה והלכה וחברים ואוהדים נסעו מן הדרום לניו יורק כדי להריע לפרייס.
מאז הופעתה הראשונה של מריאן אנדרסון ב-1955 שרו עוד ארבעה זמרים שחורים תפקידים ראשיים ב"מט": רוברט מקפרין, בריטון ואביו של הזמר הפופולרי בובי מקפרין, שר את אמונאסטרו ב"אאידה" בשנת 1956 ואת ריגולטו בעונה הבאה; הסופרן מאטיווילדה דובס שרה את ג'ילדה (עם ליאונרד וארן) ב-1956;
ב-1958 שרה הסופרן גלוריה דייוי את אאידה, את פאמינה בחליל הקסם ובעונה הבאה, את נדה ב"ליצנים" של רוג'רו לאונקוואלו; עוד ב-1959, הסופרן מרטינה ארויו שרה את "הקול השמיימי" מאחורי הקלעים ב"דון קרלו".
ב-21 שנותיה במטרופוליטן אופרה, שרה פרייס ב-201 הופעות ב-16 תפקידים שונים, הן בבית האופרה עצמו והן בסיורי הופעות.
בעונה הראשונה שלה שרה את לאונורה ב"איל טרובאטורה", אאידה, ליו ב"טוראנדוט", דונה אנה בדון ג'ובאני וצ'ו-צ'ו סאן ב"מאדאם באטרפליי".
בעונה השנייה הוסיפה עוד שני תפקידים, מיני ב"נערה מן המערב" וטוסקה של פוצ'יני.
היא נבחרה לפתוח את עונת 62–1961, אות למעמדה כפרימדונה, בהפקה חדשה של "הנערה מן המערב".
כששביתת נגנים איימה לדחות את פתיחת העונה, פנתה פרייס אל הנשיא קנדי בבקשה לשלוח את שר העבודה ארתור גולדברג כמתווך.
השביתה באה על פתרונה, והעונה נפתחה במועדה.
באמצע ההצגה השנייה פקד אותה משבר: היא איבדה את קולה ובמקום לשיר, התאמצה לצעוק את שורותיה עד סוף התמונה, מול הטנור ריצ'רד טאקר, שניסה להרגיע אותה.
במערכה הבאה נקראה הסופרן דורותי קירסטן להחליפה.
גורמי הכשל היו כנראה נגיף ומאמץ יתר.
היו שאמרו, כי תפקיד מיני היה כבד מדי לקולה של פרייס, הלירי במהותו.
בשנים 67–1963 הוסיפה פרייס עוד שישה תפקידים לרפרטואר שלה ב"מט": אלווירה ב"ארנאני" של ורדי, פאמינה, פיורדיליג'י בכך עושות כולן של מוצרט, טטיאנה ביבגני אונייגין של צ'ייקובסקי, אמליה בנשף המסיכות ולאונורה בכוחו של גורל.
בשנות ה-70 צמצמה פרייס את הופעותיה באופרה לטובת רסיטלים וקונצרטים.
בשנים אלה גם הוסיפה עוד שלושה תפקידים לרפרטואר שלה: ג'ורג'טה ב"איל טאבארו" ומאנון לסקו, שתיהן של פוצ'יני, ואריאדנה ב"אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס.
בשנים אלה הופיעה פעמים אחדות בתפקידיה המוכרים, אאידה ודונה אנה, ואף זכתה לתשואות ממושכות, ובשנת 1977 שרה ברקוויאם גרמני של ברהמס עם הפילהרמונית של ברלין ובניצוח מיודעה משכבר הימים, הרברט פון קאראיין בקרנגי הול בניו יורק, ואחר הופיעה תחת שרביטו ב"איל טרובאטורה" בזלצבורג ובווינה.
בשנת 1977 שרה פרייס את תפקידה החדש האחרון - אריאדנה של שטראוס - בסן פרנסיסקו.
הופעתה זו זיכתה אותה בביקורות טובות, אך כששרה באותו תפקיד במטרופליטן, כעבור שנתיים, גרם מצב בריאותה לביטול חלק מן ההופעות המתוכננות וגם זו שבה הופיעה לא הלהיבה את המבקרים.
ב-3 בינואר 1985 הופיעה לאונטין פרייס בפעם האחרונה בתפקיד אופראי, כאאידה במטרופוליטן.
ההופעה שודרה בטלוויזיה ברחבי אמריקה.
הייתה זו הופעתה ה-41 בתפקיד אאידה עם להקת המטרופוליטן.
בביקורתו כתב מבקר המוזיקה של הטיימס, שאחרי מערכה או שתיים שנדרשו לה לחימום, הגישה הופעה ש"רחוק מפנינים מכרה" (Pearls beyond price, השתעשע המבקר במילים).
בעיקר התפעל מן האריה במערכה השלישית, "או פטריה מיה", שזכתה לתשואות של שלוש דקות, והדואט "לה טרה לה פורסטה ורג'ינה".
מבקר אחר מן הטיימס, שלא היה נדיב כל כך בכתיבתו, ציין ב-21 בדצמבר, אחרי ההצגה הראשונה בסדרה: "האריה "או פטריה מיה" במערכה השלישית והדואט המסיים הציגו רבים מן המאפיינים הווקאליים שציינו את מיס פרייס במיטבה.
לרוע המזל, לא חסרו בהם גם מניירות ווקאליות מצטעצעות, משחק חסר רגישות וצרידות ברגיסטר הנמוך.
בשנים הבאות התרכזה בקונצרטים וברסיטלים, שתוכניתם שילבה נעימות צרפתיות, לידר גרמניים, שירי דת שחורים, אריה או שתיים ומקבץ שירים אמנותיים אמריקאיים, שרבים מהם נכתבו למענה.
נוסף לביקורים סדירים בכרכי אמריקה ובסדרות קונצרטים באוניברסיטאות, הופיעה פרייס ברסיטלים בווינה (1970, 1978), פריז (1972, 1979) ובפסטיבל זלצבורג, אתר העלייה לרגל לאוהבי הליד הגרמני, פעמים אחדות בין 1975 ל-1984.
בשנים האחרונות לשירתה נעשה קולה של פרייס כהה וכבד יותר, אבל הרגיסטר הגבוה השתמר יפה ושמחת החיים וההתלהבות שבשירתה עדיין שפעו אל קהל המאזינים, שהגיב בתשואות.
ב-19 בנובמבר 1997 הופיעה ברסיטל בצ'אפל היל שבקרוליינה הצפונית, וזו, כפי שהסתבר בהמשך, הייתה הופעתה האחרונה.
פרייס דחתה את התואר אפריקאית-אמריקאית וראתה את עצמה כאמריקאית פטריוטית.
השקפת עולמה הסתכמה בדעה, שאל לו לשחור להניח לצבעו להנמיך את קומתו או להוות מכשול בחייו.
עליו לזקוף את קומתו ולבטא את היופי שבצבע השחור, ואז יקשיבו לו הכול וישמעוהו.
פרייס המשיכה ללמד כיתות אמן בג'וליארד ובבתי ספר אחרים.
ב-1997 כתבה גרסת ספר ילדים ל"אאידה".
המחזמר שאלטון ג'ון וטים רייס יצרו על פי ספר זה היה ללהיט בברודוויי בשנת 2000.
לאונטין פרייס חיה כיום בגריניץ' וילג' בניו יורק.
באוקטובר 2001 הגיחה פרייס בת ה-74 מפרישתה כדי לשיר בקונצרט זיכרון בקרנגי הול לקורבנות ה-11 בספטמבר, עם ג'יימס לוויין ליד הפסנתר.
לאונטי וולף (נולד ב-1956) הוא מנצח ומוזיקאי ישראלי, הנחשב לאחד הבולטים במנצחי המקהלות בארץ.
וולף נולד בנובוסיבירסק, רוסיה, ובקונסרבטוריון שלה רכש השכלה מוזיקלית.
לאחר שמילא מספר תפקידי ניהול מוזיקלי וניצוח בברית המועצות, קיבל הצעה להתמנות למנהל המוזיקלי של בית האופרה בנובוסיבירסק.
וולף סירב להצעה כדי לעלות לישראל, בשנת 1990.
בישראל ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת קאמרטה רמת השרון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל מוזיקה נובה, התזמורת הסימפונית חיפה ועוד, וכן על מקהלת גיתית, האופרה הקלה בנגב, מקהלת האופרה הישראלית החדשה ועוד מקהלות רבות.
כיום מנצח וולף על מקהלת הטכניון, המקהלה הפילהרמונית תל אביב, תזמורת המושבות ועל התזמורת הקאמרית אמריטוס.
לאוניד אלכסנדרוביץ' גובורוב , מצביא במלחמת העולם השנייה, פיקד על הגנת לנינגרד בשנים 1942 -1944, מרשל ברית המועצות.
לאוניד גובורוב נולד בכפר בשם בוטרקי במחוז קירוב לאב ימאי ולאם עובדת בית.
הוא התקבל לפקולטת להנדסת אוניות בפוליטכניון של פטרוגראד (סנקט פטרבורג לפני מהפכת אוקטובר), ולמד שם עד שעבר בדצמבר 1916 לבית ספר מקצועי של חיל התותחנים.
בבית ספר צבאי מקצועי של חיל התותחנים סיים את לימודיו ב-1917 והפך לקצין בחיל התותחנים.
לאחר שפרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה הצבא הרוסי פורק, הוא חזר הביתה.
בתחילת 1919 גויס לצבא הלבן האנטי קומוניסטי, שם שירת כמפקד סוללה.
בנובמבר 1919 ערק מן הצבא הלבן ובינואר 1920 הצטרף לצבא האדום.
לאחר שהתגייס לצבא האדום, הוא שירת בחצי האי קרים.
במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים הוא נפצע פעמיים והוענק לו עיטור הדגל האדום על גבורתו ותפקודו בקרב.
לאחר תום מלחמת האזרחים נשאר לשרת בצבא הקבע.
בשנים 1923-1925 פיקד על אגד ארטילרי, לאחר מכן היה קצין תותחנים ראשי של גיס חי"ר.
בשנים 1930-1933 למד באקדמיה צבאית במוסקבה ובשנים 1936-1938 - באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
במלחמת החורף (מלחמה בין ברית המועצות לפינלנד) היה קצין תותחנים ראשי של הארמייה השביעית.
הוא תכנן והוציא לפועל התקפה של חיל תותחנים שעזרה לסובייטים לפרוץ את קו מנרהיים יותר מאוחר על תפקודו הוענק לו עיטור הכוכב האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה לגובורוב היו תפקידים חשובים והבולטים שביניהם היו הקרב על מוסקבה ובתכנון מבצע "ניצוץ" במהלך המצור על לנינגרד.
ב-1941, כאשר הנאצים פלשו לברית המועצות, גובורוב מונה להיות מפקד חיל התותחנים בכל הגזרה של החזית המערבית במזרח פולין ומזרח בלארוס.
ביחד עם ז'וקוב הוא לקח חלק חשוב מאוד בהגנה על מוסקבה מפני הנאצים שניסו לכבושה ב-1941.
שנה לאחר מכן, 1942, הוא מונה להיות מפקד חזית לנינגרד, עיר שהייתה במצור על ידי צבאות גרמניה ופינלנד.
הוא לקח חלק מאוד חשוב ביחד עם מרשל ז'וקוב בתכנון מבצע אשר יביא לשחרורה של העיר לנינגרד.
משימתו הייתה לתכנן מבצע ירי לעבר התותחים של הנאצים אשר תעזור לסובייטים לפרוץ את המצור הפיני והנאצי ולשחרר את לנינגרד, בנוסף לכך הוא היה צריך לתכנן באופן כזה שבמהלך המבצע העיר לא תפגע מארטילריה רוסית מפני שהיא הייתה תחת הפצצות רבות.
וכך עשה, הוא תכנן מבצע שהיה חלק רב חשיבות ממבצע בשם "מבצע ניצוץ" (Operation Spark), אשר במהלכו נכבשה שילסבורג בתוך העיר לנינגרד ומאוחר יותר המבצע שחרור העיר ב-1944. במהלך המבצע ועל תכנונו הוענק לגובורוב דרגת מרשל ברית המועצות.
לאחר שחרור לנינגרד, גובורוב הפך למפקד העליון של חיל התותחנים בצבא האדום.
הוא פיקד על החיל ותכנן מבצעים במהלך שחרור של נובגורוד, כיבושה של אסטוניה, לטביה ופולין.
כמה חודשים לפני סיום מלחמת העולם השנייה הוענק לגובורוב העיטור של גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה גובורוב פיקד על גזרת לנינגרד וב-1948 מונה להיות המפקד של חיל הנ"מ של הצבא האדום.
יותר מאוחר ב-1952 הוא מונה לסגן שר ההגנה.
לקראת סוף שנות ה-40, גובורוב גילה שהוא חולה במחלת לב קשה, מחלה זו הביאה למותו בשנת 1955 והוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
ללאוניד גובורוב היו שני בנים, שניהם בחרו בקריירה צבאית כמו אביהם.
ולדימיר גובורוב (1924 -2006) שירת במשך 50 שנים בצבא, במהלך שירותו הגיע לדרגת גנרל ארמייה.
סרגיי גובורוב (1934- 2013) פרש מהשירות הצבאי בדרגת קולונל.
לאונטופוליס היא עיר במצרים העתיקה, במחוז הליופוליס (אנ'), בחלקה הדרומי של דלתת הנילוס.
התל עליו שכנה העיר ידוע גם בשם תל אל-יהודיה.
השם ניתן לתל בעקבות הממצאים היהודיים שנמצאו בו.
משמעות השם ביוונית הוא: עיר האריות.
שמה המצרי של העיר היה: ניי-טה-חות.
האתר היה מיושב מתקופת הביניים השנייה (תקופת החיקסוס - שהתקיימה בין המאות ה-18-16 לפנה"ס) ועד התקופה הרומאית.
מתקופת הביניים השנייה נמצאו באתר: סוללה גדולה ששימשה למטרות צבאיות או דתיות, בית קברות גדול הכולל קברים של מהגרים וצאצאיהם.
בית קברות זה שימש לקבורה גם בתקופת הממלכה החדשה ותקופת הביניים השלישית.
כמו כן נמצאו באתר מגוון כלי קרמיקה חרוטים בעיטור מיוחד הכולל דגמים גאומטרים שונים.
כלים אלה נמצאו לראשונה באתר זה.
משפחת כלים אלו קיבלו את השם כלי תל אל-יהודיה ומתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה II המאה ה-19 לפנה"ס עד המאה ה-16 לפנה"ס.
מתקופת הממלכה החדשה נמצאו שרידי פסלים קולוסליים של רעמסס השני, גדול פרעוני השושלת ה-19 שמוצא משפחתו מאזור הדלתא, וגם ארמון של המלך רעמסס השלישי מהשושלת ה-20, אשר מלך במאה ה-11 לפנה"ס.
הארמון מפורסם במיוחד בריצוף הצבעוני העשוי מפיאנס מצרי.
בתקופת השושלת ה-23 שימשה העיר כבירתו של המחוז ה-11 במצרים התחתונה.
העיר תחת השם לאונטופוליס, הוזכרה לראשונה על ידי סטראבון גאוגרף ופילוסוף יווני, אזכור זה מצביע על חשיבותה היחסית של העיר.
שמה של העיר ניתן לה על שם המקדש שהוקדש לאלות הלביאות באסט ושחמת ובנם.
בתקופת השלטון היווני הוחזק אריה חי במקדש.
בתקופת שלטונו של בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס, נבנה מקדש יהודי לאלוהי ישראל אשר נוסד על ידי הכוהן הגדול חוניו הרביעי.
מקדש חוניו היה מזבח או מבנה בצורת בית המקדש ובתוכו מזבח.
המקדש נהרס בשנת 73 בהוראת הקיסר אספסיאנוס, שחשש ממרד יהודי שיתפתח בהשפעת המקום המקודש.
לאוני סוואן (Leonie Swann; נולדה ב-1975 בדכאו, גרמניה) הוא שם העט של סופרת גרמניה, אשר אינה חושפת את שמה האמיתי.
ספריה עוסקים בתעלומות בלשיות הנפתרות באמצעותם של בעלי חיים.
סוואן למדה פילוסופיה, פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטת מינכן.
היא עבדה בעיתונות וביחסי ציבור.
לאחר שהות ממושכת בפריז היא מתגוררת בברלין.
בשנת 2006 יצא ספרה "גלנקיל: מותחן כבשים" בגרמניה.
הרומן מכר מיליון וחצי עותקים בגרמניה בלבד, תורגם ל-32 שפות והפך לרב-מכר עולמי.
ב-2010 פורסם ספרה השני, "גארו: מותחן כבשים ועזים" שהיה המשך לספר הקודם.
ב-2017 פורסם ספרה הרביעי "גריי", רומן פשע שבו תוכי אפור אפריקאי ממלא תפקיד מפתח בפתרון תעלומת פשע.
ב-2020 יצאה ספר נוסף שהיה תעלומת רצח, העוסק באגנס שארפ, אישה קשישה בבית אבות כפרי בבריטניה.
הספר היה הראשון בטרילוגיה, תורגם לאנגלית ונחל הצלחה גדולה.
בראיון ציינה כי היא שואבת השראה מוויליאם שייקספיר, סטיבן קינג, לב טולסטוי, ג'ורג' ר.
"גלנקיל: מותחן כבשים", 2005. תרגום לעברית: טלי קונס.
"גארו: מותחן כבשים ועזים", 2010. תרגום לעברית: ארז וולק.
לאוניד אוסיפוביץ' אוטיוסוב היה זמר אסטרדה סובייטי יהודי, מנהל תזמורת, בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (קיבל אותו ב-1965, הזמר הראשון שזכה בתואר הזה).
ביצע שירים בז'אנרים שונים ושיחק בסרטים.
לייזר וויסביין נולד באודסה, למשפחה יהודית מרובת ילדים.
תקופה מסוימת עבד בקרקס נודד כמתעמל.
בשנת 1912 החל לעבוד בתיאטרון של מיניאטורות בקרמנצ'וג והחל להופיע תחת שם הבמה ליאוניד אוטיוסוב.
לפני מהפכת 1917 שיחק בכמה תיאטראות.
בשנת 1917 זכה בתחרות פזמונאים בהומל.
באותה שנה הגיע למוסקבה, שם הופיע בתיאטרון "הרמיטז'".
בשנת 1919 כיכב בסרטו הראשון, "סגן שמידט - לוחם חופש".
ב-1920 המשיך להופיע על הבמה ולשחק בתיאטראות שונים במוסקבה, לנינגרד (לשם עבר ב-1922) וריגה.
במקביל נמשכה הקריירה הקולנועית שלו.
אוטיוסוב יצר תזמורת ג'אז שהופעתה הראשונה נערכה ב-8 במרץ 1929 על במת תיאטרון בלנינגרד.
ההצלחה הייתה גדולה, ומאז שינה אוטיוסוב את עיסוקו ועבד כמנהל תזמורת ג'אז.
בשנת 1934 יצא הסרט "הבחורים השמחים", בו כיכב אוטיוסוב בתפקיד הראשי לצד הלהקה שלו.
הצלחת הסרט הביאה לאוטיוסוב פופולריות ותהילה רבה ברחבי ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע אוטיוסוב בפני חיילים בחזית מספר פעמים, לעיתים תחת הפצצות.
לאחר המלחמה, אוטיוסוב ולהקתו המשיכו להופיע ברחבי המדינה, להוציא תקליטים, להישמע ברדיו, ומאוחר יותר גם בטלוויזיה.
לאוטיוסוב הייתה בת אחת - אדית אוטיוסוב (1915 - 1982), אשר הייתה זמרת והופיעה רבות ביחד עם אביה.
אוטיוסוב מת ב-9 במרץ 1982 במוסקבה.
לאונטין ואן מורסל, נודעה כלאונטין זיילרד (בהולנדית: Leontine Martha Henrica Petronella (Leontien) Zijlaard-van Moorsel, נולדה ב-22 במרץ 1970) היא רוכבת אופניים הולנדית לשעבר.
ואן מורסל נולדה לסוחר בחומרי בניין ואחות.
היא החלה את קריירת הרכיבה שלה בשנות השמונים ובמהרה התברגה בצמרת הדירוג העולמית.
ואן מורסל התמחתה הן ברכיבת אופני כביש והן ברכיבת אופני מסלול.
במחצית הראשונה של שנות התשעים של המאה העשרים ניצחה פעמיים בטור דה פראנס לנשים, לאחר התמודדות קשה עם ז'ני לונגו.
בשנת 1994 פרשה ואן מורסל, אך חזרה בה מפרישתה בשנת 1998. במהלך תקופה זו סבלה ואן מורסל מאנורקסיה.
בשלב מסוים הגיע משקלה ל 42 קילוגרמים.
היא השתתפה באליפות העולם באופני כביש, ניצחה במרוץ נגד השעון וסיימה שנייה במרוץ הכביש.
הופעתה הגדולה ביותר נחשבת לזו שהציגה במשחקים האולימפיים בסידני: ואן מורסל זכתה במדליית הזהב במרוץ הכביש, במרוץ נגד השעון ובמרוץ המרדף לשלושה קילומטרים (אופני מסלול).
במשחקים האולימפיים באתונה נפלה ואן מורסל בהקפה הלפני אחרונה אך הצליחה להגן על תוארה במרוץ נגד השעון.
ואן מורסל נבחרה שש פעמים לאתלט השנה בהולנד.
היא פרשה בשנת 2004. עם ארבע מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד במשחקים האולימפיים, היא נחשבת לספורטאי ההולנדי המעוטר ביותר.
בספטמבר 2017 נטען על ידי רופא הספורט ההולנדי, פטר ינסן, כי סייע לה להזריק את החומר האסור, EPO, בשנים 2000 ו-2001. ון מורסל דחתה האשמות אלו והאשמות דומות של רוכבת יריבה שנטענו ב-2016.
לאוניד גאידאי היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
גאידאי נשא בתואר האמן העממי של ברית המועצות (1989).
לאוניד גאידאי נולד בעיר סבובודני (מחוז אמור) למשפחת פקיד במשרד מסילות רכבת.
בשנת 1923 המשפחה עברה לצ'יטה ואחר כך לאירקוטסק.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה גאידאי גויס לצבא האדום ולחם בחזית.
בדצמבר 1942 הוא עוטר במדליה על גבורתו בקרב.
זמן קצר לאחר מכך לאוניד גאידאי נפצע ושוחרר מהצבא האדום.
בשנת 1947 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ליד התיאטרון העירוני באירוטסק.
מספר שנים הוא עבד כפועל במה ושחקן.
בשנת 1949 גאידאי נסע למוסקבה והתקבל ל-VGIK לקורס של גריגורי אלכסנדרוב וסיים את לימודיו בשנת 1955.
סרטו הראשון כבמאי גאידאי סיים בשנת 1956 והוא התבסס על הסיפורים של ולדימיר קורולנקו.
בשנת 1958 גאידאי סיים את סרטו הראשון.
הפעם זה היה סרט סאטירי שלאחר דרישות הנהלה והצנזורה הסרט קוצר לחצי.
תקופה מסוימת לגאידאי לא נתנו לביים סרטים חדשים.
בשנת 1961 גאידאי ביים שני סרטים קצרים קומיים שזכו להצלחה.
בשנת 1961 גאידאי ביים סרט על בסיס 3 סיפורים קצרים של או.
לאחר הפסקה של שלוש שנים גאידאי ביים סרטי קומדיה שהיו שיא הקריירה שלו כבמאי:
1965 – מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק ().
היה שיאן הצפייה בשנה זו.
1966 – "השבויה מקווקז או הרפתקאות חדשות של שוריק" ().
בשנת 1995 הסרט זכה לתואר הקומדיה הטובה ביותר של המאה.
בשנות ה-70 ביים גאידאי מספר סרטים קומיים על בסיס יצירות של מיכאיל בולגקוב, ניקולאי גוגול, מיכאיל זושצ'נקו ואילף ופטרוב, בהם "איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו" שיצא לאקרנים ב-1973. למרות הצלחה הם לא התקרבו להישגים של סרטים משנות ה-60. את סרטו האחרון ביים גאידאי בשנת 1992.
סרטיו מוקרנים עד היום וזוכים לפופולריות רבה ברוסיה ומדינות נוספות.
אשתו נינה גרבשקובה הצטלמה בחלק גדול מסרטיו בתפקידים משניים.
לאוניד פטרוביץ' דרבניוב היה משורר סובייטי רוסי.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לכפר במחוז ולדימיר ולאחר המלחמה חזרה למוסקבה.
בשנת 1954 דרבניוב סיים לימודי משפטים ועבד כמשפטן בארגונים שונים.
שירו הראשון התפרסם בעיתון של הפיונירים בעודו בן 14. במקביל לעבודה כמשפטן כתב דרבניוב שירים שהתפרסמו בעיתונות הסובייטית.
ב-1959 עזב את עיסוקו כמשפטן ועבר להתפרנס מכתיבת שירים בלבד.
בתחילת דרכו תרגם שירים של משוררי ברית המועצות שלא כתבו ברוסית.
בשנות ה-60 תרגם דרבניוב מספר שירים מערביים של דומניקו מודוניו וסלבטורה אדמו.
דרבניוב שיתף פעולה עם מספר מלחינים סובייטים: אלכסנדר זצפין, ויאצ'סלב דוברינין, יורי אנטונוב, מקסים דונייבסקי ועוד.
הוא כתב מילים לשירים של מוסלים מגמאייב, לב לשצ'נקו, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב, מיכאיל בויארסקי, פיליפ קירקורוב ולהקות פופולריות בהן סמוצבטי, ווסיוליה רביאטה.
שירים שכתב דרבניוב שולבו בכ-120 סרטים סובייטים.
ביחד עם אלכסנדר זצפין הוא היה מחבר שירים בסרטים של לאוניד גאידאי.
מלחין נוסף שדרבניוב כתב איתו מספר רב של שירים היה ויאצ'סלב דוברינין, שהחל משנות ה-80 החל גם לשיר אותם בעצמו.
שירי דרבניוב זכו מספר פעמים בתחרות "שיר השנה".
מכיוון שדרבניוב לא פרסם ספרים עם שיריו הוא לא יכל להתקבל לאיגוד הסופרים.
במקום זה מכיוון שרבים משיריו בוצעו בסרטים הוא התקבל לאיגוד עובדי הקולנוע.
דרדניוב נפטר במוסקבה בשנת 1995 מסרטן הקיבה.
בשנת 2004 נערכה תחרות שירה לזכרו.
בשנת 2011 לכבוד יובל 80 נערכה הופעה חגיגית של שיריו שצולמה לטלוויזיה.
לאוני גולדנברג (10 בינואר 1929 – 6 בנובמבר 2012) היה צייר ברזילאי–ישראלי, חבר קיבוץ געש.
גולדנברג נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל לפישל ואניטה (לבית גולדbברג), ילד ראשון למשפחת מהגרים שהגיעה לברזיל מרוסיה הלבנה בתחילת העשור השלישי למאה העשרים.
עם סיום הלימודים בתיכון הצרפתי בריו, גויס גולדנברג לצבא ברזיל, שם שרת בחיל התותחנים.
כשהשתחרר, הצטרף לאביו במוסך וברפדיה שהיו בבעלותו.
בערבים למד בקורס לפרסום ועיצוב והשתתף בקורס תאורטי על אמנות בהדרכת פייגה אוסטרובר, אמנית הדפס ידועה בברזיל.
ב-1963 עלה עם משפחתו לישראל והשתקע בקיבוץ געש.
בציוריו השתמש רבות בנופי הקיבוץ.
במשך השנים, טרם עלייתו לישראל, השתתף גולדנברג בתערוכות קבוצתיות, בין היתר במוזיאון לאמנויות יפות בריו דה ז'ניירו.
בישראל השתתף גולדנברג בתערוכות קבוצתיות רבות וגם בתערוכות יחיד.
ב-1954 נישא למרייטה קויפמן ולזוג נולדו בברזיל שלוש בנות.
נפטר בשנת 2012 ונקבר בקיבוצו.
המוזיאון הלאומי לאומנויות יפות, ריו דה ז'ניירו (1954)
גלריה הקיבוץ, תל אביב (1968)
תערוכה קבוצתית נודדת, ארצות הברית (1969)
אגודת הציירים והפסלים, תל אביב (1973)
לאונורה גליגאי (דורי) (באיטלקית: Léonora Dori Galigaï ;19 במאי 1568, פירנצה, איטליה - 8 ביולי 1617, פריז, צרפת) הייתה בת לווייתה (Lady in waiting/ Dame d'atour) של המלכה מארי דה מדיצ'י ואשתו של קונצ'ינו קונצ'יני מרשל ד'אנקרה.
הוצאה להורג לאחר שהואשמה במעשי כשפים והתייהדות.
לאונורה דורי, לימים לאונורה גליגאי נולדה ב-1568 בפירנצה למשפחה שהייתה מקורבת למשפחת דה-מדיצ'י, שליטי הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
לפי גרסה מסוימת - אמה הייתה המינקת של מארי דה מדיצ'י (26 באפריל 1573 - 3 ביולי 1642) אחייניתו של הדוכס הגדול פרדיננדו I, וכך התחברו השתיים.
בשנת 1600 נישאה מארי דה-מדיצ'י, למלך צרפת אנרי הרביעי.
בת-לווייתה לאונורה גליגאי הצטרפה אליה לפריז וכן קונצ'ינו קונצ'יני בן אצולה מפירנצה.
נטען שגליגאי ריגלה לטובת הותיקן בשליחותו של האפיפיור פאולוס החמישי.
קונצ'יני התחתן עם לאונורה ובחסות המלכה השתלב בחוגי השלטון וקודם לדרגת השר הראשון (מקבילה בימינו לראש ממשלה) וזכה לתואר מרקיז.
בזמן שהותה בפריז סבלה גליגאי ממחלות שונות ומדיכאון.
כיום סבורים שהייתה חולת אפילפסיה.
דרכי הטיפול המסורתיות כתפילות לא הועילו לה ובצר להם נקרא ד"ר אליהו מונטאלטו לטפל בה.
הוא סילק מחדרה את הכמרים והנזירים שהתפללו, גזר פרישות מבעלה ל-40 יום ויום-יום היו יוצאים לאוויר הצח לשיחות-נפש.
בשנת 1610 נרצח המלך אנרי הרביעי ומארי דה-מדיצ'י מונתה כמלכה העוצרת עד שבנה - המלך לואי ה-13 יגיע לבגרות.
עם השנים חל פילוג בין האם לבנה עקב רצונה של מארי להמשיך לשלוט.
קונצ'יני, איש אמונה של המלכה מארי דה-מדיצ'י מונה כראש מועצת השרים, מה שעורר מורת-רוח בקרב השרים הצרפתים.
ב-24 באפריל 1617 חולל המלך 'הפיכת חצר': לואי השלושה עשר, או מי מאנשיו, שלח מרצחים אחרי קונצ'יני, זממם עלה בידם והמרשל חוסל.
ואילו רעייתו, לאונורה גליגאי הואשמה במעשי כשפים והועמדה למשפט.
קשריה עם המאראני - אליהו מונטאלטו וספרים עבריים שנמצאו בביתה, היוו הוכחות מכריעות להרשעתה.
לאחר משפט שארך מספר חודשים היא הורשעה, ראשה נכרת במחוות 'רחמים' והיא הועלתה על המוקד כמכשפה במוצאי שבת, ה-8 ביולי 1617. (המלכה מארי דה-מדיצ'י עצמה הוכרחה לצאת לגלות ב-2 במאי 1617 לעיר בלואה בעמק הלואר).
בכך מימשו לואי ה-13 ואנשיו את שלטונו.
על דמותה של גליגאי התבסס אלפרד דה ויניי בכותבו את המחזה: המרשלית ד'אנקרה 1830.
לאוני גְרֶנְדָל (בדנית: Launy Grøndahl 30 ביוני 1886 - 21 בינואר 1960) היה מלחין ומנצח דני.
גרנדל למד נגינה בכינור מגיל שמונה.
ראשית הקריירה שלו כמוזיקאי מקצועי הייתה ככנר בתזמורת של תיאטרון הקזינו בקופנהגן, בגיל שלוש-עשרה.
במשך תקופה ארוכה (1956-1925) כיהן גרנדל כמנצח הבית של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק, התזמורת היוקרתית ביותר של דנמרק.
בין יצירותיו הראשונות סימפוניה, יצירות להרכבי כלי מיתר קטנים וקונצ'רטו לכינור.
גרנדל נודע ביותר בקונצ'רטו שלו לטרומבון, שנכתב בשנת 1924, כשגרנדל שהה באיטליה.
נראה שהקונצ'רטו נכתב לנגני הטרומבון של תזמורת תיאטרון הקזינו בקופנהגן, הודות לתקן הגבוה של נגינתם.
גרנדל זכור גם בהקלטותיו החלוציות לסימפוניות של עמיתו הדני קרל נילסן והפרטיטורה המקורית שלו לסרט האילם הקלאסי
לאוניד גנריקוביץ' חצ'יאן (ארמנית: Լեոնիդ Գենրիխովիչ Խաչիյան; רוסית: Леонид Генрихович Хачиян; אנגלית: Leonid Genrikhovich Khachiyan); 3 במאי 1952 - 29 באפריל 2005) היה מתמטיקאי סובייטי ממוצא ארמני.
חצ'יאן מוכר כמי שפיתח את אלגוריתם האליפסואיד לפתרון בעיות תכנון ליניארי, אשר היה לאלגוריתם הראשון שעושה זאת בזמן ריצה פולינומי.
אף על פי שהאלגוריתם איננו מיושם בפועל כיוון שדרגתו הפולינומית גבוהה, הוא נחשב לפריצת דרך משמעותית בתחום התאוריה.
חצ'יאן נולד בסנקט פטרבורג ועבר עם משפחתו למוסקבה בגיל 9. הוא סיים דוקטורט במתמטיקה חישובית ב-1978.
בשנת 1979 פיתח את אלגוריתם האליפסואיד, ובשנת 1982 זכה בפרס פולקרסון על מאמרים בתחום המתמטיקה הבדידה.
ב-1989 עבר להתגורר בארצות הברית.
החל מ-1990 שימש חצ'יאן כפרופסור באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי.
ב-1985 נישא לאולגה פיסצ'יקובה ריינברגולהם שתי בנות.
לאוניד אדוארדוביץ' סלוצקי הוא חבר הדומה הממלכתית של רוסיה, יושב ראש המפלגה הליברל-דמוקרטית הלאומנית מאז 27 במאי 2022.
ב כיהן כיו"ר הוועדה לענייני חבר המדינות העצמאיות, אינטגרציה אירואסייתית והיחסים עם ילידי רוסיה בניכר.
מהדומה השביעית, סלוצקי הוא מכהן כיו"ר הוועדה לעניינים בינלאומיים של הדומה.
סלוצקי כיהן כסגן ראשון ליו"ר ועדת הדומה לעניינים בינלאומיים והפך ליו"ר הוועדה לעניינים בינלאומיים במושב הדומה השביעי.
הוא דיקן הפקולטה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לכלכלה, תורת המידע וסטטיסטיקה.
הוא החזיק במשרות בנק בכירות והיה יועץ של ראש עיריית של מוסקבה.
סלוצקי גם דיווח לדירקטוריון של נשיאות הסובייט העליון של רוסיה הסובייטית.
הוא בעל דוקטורט בכלכלה מהמכון המוסקבאי לכלכלה וסטטיסטיקה.
ב-17 במרץ 2014, יום לאחר משאל העם בחצי האי קרים, סלוצקי היה אחד משבעת האנשים הראשונים שהוטלו עליהם סנקציות על ידי הנשיא אובמה בצו מנהלי מספר 13661. הסנקציות הקפיאו את נכסיו בארצות הברית ולאסור עליהם מלהיכנס לארצות הברית.
בשל משבר קרים, הוא היה גם ברשימת הסנקציות שהטילו קנדה והאיחוד האירופי.
בשנת 2018 הפך סלוצקי לדמות המרכזית של שערוריית המין הראשונה בהיסטוריה של הדומה הממלכתית הרוסית, שכוסתה בהרחבה על ידי התקשורת הרוסית והבינלאומית, שהוביל לחרם סולידרי של התקשורת כלפיו.
ב-1 בפברואר 2017 סלוצקי הביע עניין ביחסים קרובים יותר בין רוסיה לבין סוריה וציין כי הוועדה לעניינים בינלאומיים מתכננת לערוך מושב משותף של הדומה והמועצה העממית של סוריה.
ב-2017 סלוצקי קרא למשאל העם לעצמאות קטלוניה "מבחן מוגבל" של האיחוד האירופי ותהה האם "בריסל תסכים לזכות העמים להגדרה עצמית, כפי שהיה לה נוח עם קוסובו, או שתמשיך להתעקש על עקרון השלמות הטריטוריאלית", כפי שהיא עשתה עם חצי האי קרים.
סלוצקי הביע דאגה על תוכנית פיתוח הטילים והנשק הגרעיני של צפון קוריאה, וביקש לשוב למשא ומתן בהשתתפות שש המדינות: צפון קוריאה, דרום קוריאה, רוסיה, ארצות הברית, סין וגם יפן.
ב-24 בפברואר 2017, הוא גם הביע דאגה בדבר הרטוריקה הפוליטית האמריקאית שביקרה את חוזה סטארט החדש, האמנה להפחתת הנשק גרעיני בין ארצות הברית לבין רוסיה וקרא לשתי המדינות לחזור לשולחן המשא ומתן ולדון בנושא.
זאת אמר בתגובה לתוכניות להגדלת ההוצאות הצבאיות שעליהן הודיע הנשיא דונלד טראמפ בנאום במושב משותף של הקונגרס, בפברואר 2017, ובתגובה לפריסה נוספת של הגנה מרחבית בגובה רב בקוריאה.
לאונורה קרינגטון OBE הייתה אמנית סוריאליסטית אנגלייה-מקסיקנית, ציירת, פסלת וסופרת.
היא חייתה את רוב חייה הבוגרים במקסיקו סיטי, והייתה בין שורדיה האחרונים של התנועה הסוריאליסטית של שנות ה-30. קרינגטון היה גם חברה מייסדת של התנועה לשחרור נשים במקסיקו בשנות ה-70.
קרינגטון נולדה בקלייטון גרין, צ'ורלי, לנקשייר, שבאנגליה.
אביה היה יצרן טקסטיל עשיר, ואמה, מורין (לבית מורהד), הייתה בת רופא אירית.
היו לה שלושה אחים: פטריק, ג'רלד, וארתור.
קרינגטון חונכה בידי אומנות, מורים פרטיים, נזירות, והיא גורשה משני בתי ספר פרטיים בשל התנהגותה המרדנית, עד שמשפחתה שלחה אותה לפירנצה, שם היא למדה באקדמיה לאמנות של גב' פנרוז.
ב-1927, בגיל עשר, היא ראתה בפעם הראשונה ציור סוריאליסטי בגלריה בגדה השמאלית בפריז.
מאוחר יותר היא פגשה הרבה סוריאליסטים, כולל פול אלוארד.
אביה התנגד לכך שתפתח קריירה בתור אמנית, אך אמה עודדה אותה.
היא חזרה לאנגליה והוצגה לחברה, כמנהג בני האצולה, אך באירוע החברתי הראשון שהשתתפה בו, מרוץ סוסים באסקוט, היא הביאה עותק של ספרו של אלדוס האקסלי, Eyeless in Gaza (1936) לקרוא במקום.
גם ההתנהגות וגם הספר נחשבו כשערורייתיים.
ב-1935, היא למדה בבית הספר לאמנות צ'לסי בלונדון, למשך שנה, ובעזרתו של חבר של אביה סרג' צ'רמאייף, היא הצליחה לעבור לאקדמיה לאמנות של אמדה אוזנפאן בלונדון (1935-38).
את היכרותה הראשונית עם הסוריאליזם היא שאבה מעותק של ספרו של הרברט ריד, "סוריאליזם" (1936), שניתן לה על ידי אמה.
כשהחלה לפתח את הקריירה שלה, על אף התנגדות משפחתה, המשורר הסוריאליסטי אדוארד ג'יימס היה תומך גדול של עבודתה בבריטניה וקנה רבים מציוריה.
הוא גם ארגן עבורה תערוכה ב-1947 בגלריית של פייר מאטיס בניו יורק.
בשנת 1936, קרינגטון ראתה עבודות של האמן הסוריאליסט הגרמני מקס ארנסט בתערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בלונדון, והייתה מרותקת מהן.
בשנת 1937, קרינגטון פגשה את ארנסט במסיבה.
נוצר קשר עמוק בין שני האמנים, והם חזרו יחדיו לפריז, שם ארנסט מיד נפרד מאשתו.
ב-1938, הם עזבו את פריז, והתיישבו בסנט מרטין ד'ארדש בדרום צרפת.
הזוג החדש שיתפו פעולה ותמכו אחד בשני בהתפתחותם האמנותית.
שניהם יצרו פסלים של חיות מגן (ארנסט יצר ציפורים וקרינגטון יצרה ראש של סוס) כדי לקשט את ביתם.
בשנת 1939, קרינגטון ציירה דיוקן של מקס ארנסט.
הדיוקן היה העבודה הסוריאליסטית הראשונה שלה, ושם הציור הוא "פונדק סוס השחר".
כיום הוא מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
האדם בתמונה הוא שילוב בין זכר ונקבה, אשר יושב בחדר עם סוס נדנדה על הקיר.
קרינגטון התעניינה בבעלי חיים, מיתולוגיה וסמליות.
עניין זה התחזק כאשר היא עברה למקסיקו, ופיתחה חברות קרובה עם האמנית הספרדייה רמדיוס וארו.
השתיים למדו אלכימיה, קבלה, ואת כתבי המאיה המיסטיים פופול וו.
בתקופה זו, לזוג היו יחסים קרובים עם הצלמת לי מילר, והצילומים שהיא צלמה אותם בביתם הם בין המפורסמים שלה, וכן של ארנסט וקרינגטון.
בצילומים, קרינגטון, שעוד לא הייתה ידועה כאמנית, מוצגת כדמות האישה-הילדה הנשלטת שאמני הסוריאליזם אהבו - בתמונה אחת היא נשענת על ארנסט, בתמונה שנייה הוא מחזיק אותה כתינוקת בין זרועותיו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ארנסט, שהיה גרמני, נעצר על ידי הרשויות הצרפתיות על היותו "זר עוין".
עם התערבותו של לפול אלוארד וחברים אחרים, כולל העיתונאי האמריקאי וריאן פריי, הוא שוחרר כעבור כמה שבועות.
מיד לאחר פלישת הנאצים בצרפת, ארנסט נעצר שוב, הפעם על ידי הגסטפו, כי האמנות שלו נחשבה על ידי הנאצים ל"אמנות מנוונת".
הוא הצליח לברוח, ועזב את קרינגטון מאחור, ונמלט לאמריקה בעזרתה של פגי גוגנהיים, תומכת האמנויות, לה גם נישא כעבור זמן מה.
אחרי מעצרו של ארנסט, קרינגטון הייתה הרוסה, ונמלטה לספרד.
שם היא חוותה התמוטטות עצבים בשגרירות הבריטית במדריד.
היא אושפזה, ועברה טיפול בעוויתי טיפול ובתרופה רבת העוצמה קרדיאזול, נוגד חרדה שבסופו של דבר הוחרם על ידי רשויות רבות, כולל המזון והתרופות (וכן בFDA), פנוברביטל, כדור הרגעה חזק.
היא שוחררה לאחר שהגיעה האומנת לשעבר שלה, שעברה ליבשת אירופה מאנגליה בצוללת, ולקחה אותה לליסבון, משם קרינגטון ברחה ומצאה מקלט בשגרירות המקסיקנית.
בינתיים, ארנסט כבר נישא לגוגנהיים בניו יורק בשנת 1941, נישואים שהסתיימו כמה שנים מאוחר יותר.
ארנסט וקרינגטון לא חידשו מעולם את מערכת היחסים שלהם.
שלוש שנים לאחר ששוחררה מהמוסד לחולי נפש, ובעידודו של אנדרה ברטון, קרינגטון כתבה על החוויה הפסיכוטית שלה ברומן Down Below.
בספר היא ממחישה את כל מה שנעשה לה; תרפיות מוסדיות חסרות אמפתיה, תקיפה מינית, הזיות מהסמים, והתנאים הבלתי היגייניים.
היא גם יצרה אמנות שמתארת את החוויות שלה, כגון Portrait of Dr.
בעקבות הבריחה לליסבון, קרינגטון ארגנה את יציאתה מאירופה בעזרתו של רנאטו לדוק, שליח תרבות מקסיקני.
לדוק, שהיה חבר של פבלו פיקאסו, הוא הסכים לנישואי נוחות עם קרינגטון, כך שתינתן לה חסינות דיפלומטית כאשתו.
הוא לקח את קרינגטון למקסיקו, והיא התאהבה במקום, ושם חייתה, לסירוגין, למשך שארית חייה.
אחרי שבילתה חלק משנות ה-60 של המאה ה-20 בניו יורק, קרינגטון חזרה לחיות ולעבוד במקסיקו.
בשנת 1963 היא התבקשה לצייר במקסיקו סיטי ציור קיר לו קראה בשם El Mundo Magico de los Mayas, עולם הקסם של המאיה והאינקה, אשר הושפע על ידי סיפורים עממיים מן האזור.
ציור הקיר הוא כעת במוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במקסיקו סיטי.
ב-1973 עיצבה קרינגטון פוסטר עבור התנועה לשחרור נשים במקסיקו, Mujeres conciencia (תודעה נשית), ובה "חווה החדשה".
הפמיניזם האישי של קרינגטון התמקד בעיקר בחופש המחשבה, מתוך ההבנה שחופש זה אינו בר השגה ללא שיהיה קודם גם חופש פוליטי.
מתוך אמונתה זו, קרינגטון פעלה למען שיתוף פעולה וחלוקת ידע בין תנועות הנשים בארצות הברית ומקסיקו כדי לקדם את מטרת השחרור.
בזכות מחויבותה זו, זכתה קרינגטון בפרס מפעל חיים מטעם שדולת הנשים למען האמנות בוועידתן בניו יורק ב-1986.
עבודתה במקסיקו נחשבת לחלק מתנועה סוריאליסטית נשית שהיא במובנים רבים נפרדת מהתנועה הסוריאליסטית האירופית, שבה שלטו הגברים.
השילוב של המרחק מן האמנים המובילים של התקופה, דוגמת סלבדור דאלי ורנה מגריט, החברות בין הנשים (ביניהן קרינגטון, וארו, וקאטי הורנה), והעושר התרבותי והמיסטי של מקסיקו שימשו כר פורה לאמניות.
סלבדור דאלי כינה את קרינגטון "האמנית החשובה ביותר".
מאוחר יותר היא התחתנה עם אמריקו וייס (המכונה "צ'יקי"), יליד הונגריה שנת 1911, צלם ומנהל חדר החושך של רוברט קאפה במהלך מלחמת האזרחים הספרדית.
נולדו להם שני בנים: גבריאל, אינטלקטואל ומשורר, ופאבלו, רופא ואמן סוריאליסטי.
צ'יקי וייס נפטר ב-17 בינואר 2007, בביתם.
לאונורה קרינגטון נפטרה ב-25 במאי 2011, בגיל 94, בבית חולים במקסיקו סיטי, כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות.
בניגוד לרבים מהתנועה הסוריאליסטית, קרינגטון לא התעניינה בכתביו של זיגמונד פרויד.
היא התרכזה בריאליזם קסום ובאלכימיה והשתמשה בפרטים אוטוביוגרפיים ובסמליות כנושאים בציוריה.
קרינגטון רצתה להציג מיניות נשית כפי שהיא חוותה אותה, ולא כמו שהאמנים הגברים של הסוריאליזם אפיינו את המיניות הנשית.
עבודתה של קרינגטון משנות ה-40 של המאה ה-20 מתמקדת בתפקידן של נשים בתהליך היצירה.
דוגמה לכך מצויה בציור "דיוקן עצמי" (1938), בה קרינגטון מציעה פרשנות אישית למיניות הנשית, על ידי הסתכלות על המציאות המינית שלה, ולא בהחלת תאוריות בנושא.
בכך, קרינגטון חתרה תחת התפקיד הגברי המסורתי של התנועה.
בציור, מופיע צבוע שהוא שילוב של הזכר והנקבה, שהם ביחד השלם, במטאפורה לעולמות הלילה והחלום.
הסמל של הצבוע הוא נוכח בציורים רבים של קרינגטון, ומאוחר יותר, שימש כייצוג של קרינגטון בעבודתו של מקס ארנסט "La Debutante" בספרו The Oval Lady.
אמנותה של קרינגטון גם כוללת דימויים רבים של סוסים, מהם הוקסמה כבר בילדותה, ובהמשך הופיעו סוסים גם בכתביה.
הספר שלה The Hearing Trumpet (חצוצרת השמיעה) עוסקת בהזדקנות והגוף הנשי.
הסיפור עוקב אחר מספר נשים זקנות, אשר מייצרות סוג של אנרכיה בחייהן, כשהן קוראות תיגר על התדמית שלהן כחסרות ערך, ומייצרות ביניהן אחווה מלאת יופי.
הספר גם מותח ביקורת על ביזוי העירום הנשי, והוא נחשב לאחד הספרים הראשונים שעוסקים בנושא של זהות מגדרית.
הדמות של כרמלה בספר מבוססת על חברתה בחיים, רמדיוס וארו.
התערוכה החשובה הראשונה של עבודתה נערכה ב-1947, בגלריית פייר מאטיס בניו יורק.
אחר כך, היא הוזמנה להציג את עבודתה בתערוכה בינלאומית של סוריאליזם, בו הייתה האמנית האנגליה היחידה.
היא הפכה לסלבריטי כמעט בן לילה.
במקסיקו, היא חיברה ופרסמה מספר ספרים.
על אף הפרסום הגדול שלה במקסיקו, ארצות הברית ובמקומות אחרים, באנגליה, מולדתה, נטו להתעלם ממנה.
אך ב-17 ביוני ועד ה-12 ספטמבר 2010, התקיימה תערוכה של עבודתה באנגליה, לראשונה מזה 20 שנה, כחלק מפרויקט בינלאומי אשר נקרא "חברות סוריאליסטיות", שבא להלל את תפקידן של נשים בתנועה הסוריאליסטית.
עבודתה הוצגה לצד יצירות של חברותיה הקרובות, הציירת הספרדייה רמדיוס וארו (1908-1963) והצלמת ההונגריה קטי הורנה (1912–2000).
ב-2013, קרינגטון הייתה הנושא של רטרוספקטיבה בשם The Celtic Surrealist (הסוריאליסטית הקלטית) במוזיאון האירי לאמנות מודרנית, בדבלין.
התערוכה בחנה את הרקע האירי של האמנית והאירה זרקור על היבטים תרבותיים, פוליטיים, ונושאים מיתולוגיים הנוכחים בעבודתה.
ב-2005, נמכרה במכירה פומבית בשל כריסטי עבודתה של קרינגטון (El Juglar (הלהטוטן), והביא מחיר של $713,000, מחיר שיא לעבודה של צייר סוריאליסטי חי.
ב-2015, קרינגטון כובדה בגוגל דודל לציון יום הולדתה ה-98. הדודל היה מבוסס על הציור שלה, How Doth the Little Crocodile.
הציור היה בהשראת שיר של לואיס קרול בספר אליסה בארץ הפלאות.
הציור הזה בסופו של דבר עובד לפסל Cocodrilo הממוקם בפסיאו דה לה רפורמה במקסיקו סיטי.
ב-2022 התערוכה ה-59 בביאנלה של ונציה נקראה "חלב של חלומות" כשם ספר הילדים שכתבה.
קרן השמע, תרגמה מאנגלית דפנה רוזנבליט, הוצאת לוקוס, 2021
לאונטיון הייתה פילוסופית יוונית מהמאה ה-4 לפנה"ס שהשתייכה לאסכולה האפיקוראית.
לאונטיון הייתה תלמידתו של אפיקורוס ודבקה בפילוסופיה שפיתח.
אומרים שהייתה מאהבתו של מטרודורוס מלמפסקוס.
המידע שיש לנו עליה כיום הוא מועט.
נאמר עליה שהיא הייתה הטאירה - המעמד הגבוה ביותר של זונות ביוון העתיקה.
יש שרצו לטעון שהאמירה הזאת נועדה להקטין את לאונטיון, ולמעשה אורח חיים של זנות נגד את דרך החיים אליה חינך אפיקורוס, אולם אין לטענה הזו על מה להתבסס.
מצד שני, הטאירות נהנו לעיתים קרובות מעצמאות שנשללה מרוב הנשים האחרות בחברה הגברית של יוון העתיקה, ונחשבו לנשים משכילות שעסקו גם בפילוסופיה.
בניגוד לשאר מוסדות הפילוסופיה ביוון העתיקה, בית הספר של אפיקורוס היה יוצא דופן בכך שהוא אפשר לנשים ואפילו לעבדים להשתתף בשיעוריו.
הביוגרף דיוגנס לארטיוס שימר בכתביו שורה ממכתב שאפיקורוס כתב ללאונטיון, שבו אפיקורוס משבח אותה על טיעוניה הכתובים היטב נגד השקפות פילוסופיות מסוימות (שאינן מוזכרות בציטוטיו של דיוגנס).
לדברי פליניוס הזקן, הצייר היווני אריסטידים של תיבס צייר את לאונטיון בעבודה בשם: "לאונטיון חושבת על אפיקורוס".
לדברי המדינאי והסופר מרקוס טוליוס קיקרו, לאונטיון פרסמה טיעוני ביקורת על הפילוסוף המפורסם תאופרסטוס מהאסכולה הפריפטטית, וכך כתב: .
גם פליניוס הזקן תהה איך אישה יכולה לכתוב נגד תאופרסטוס.
לאוניד זיגמונדוביץ' טופרין הוא כלכלן ואיש עסקים רוסי.
כיהן כנשיא מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג בשנים 1992-1994.
עבד כיועץ למנכ"ל חברת התקשורת "טלקום צפון-מערב" שנרכשה על ידי רוסטלקום בשנת 2011 והתמזגה עמה.
הוא נולד במרץ 1947 בעיר פוליארני שבמחוז מורמנסק.
ב-1966 השלים את לימודיו במכון הטכנולוגי הלנינגרדי לרכיבי חלל ואלקטרוניקה.
ב-1978 למד בפקולטה למכניקה בטכניון בלנינגרד.
ב-1992 מונה לנשיא קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
פעל להפוך את המועדון לחברת מניות ועמל למשוך משקיעים וספונסרים לקבוצה, בשנים בהן היא שיחקה בליגת המשנה הרוסית בכדורגל.
ב-1995 למד בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא באוניברסיטת דיוק בארצות הברית.
בשנים 1973–2004 עבד בחברת הטלפון על שם נקראסוב.
בספטמבר 2004 מונה לסמנכ"ל רשת הטלפון של סנקט פטרבורג, חברת "טלקום צפון-מערב" וניהל את החברה עד למיזוגה עם חברת רוסטלקום.
לאוניד יפימוביץ' ברנשטיין היה מפקד יחידת פרטיזנים בתקופת מלחמת העולם השנייה שפעלה בשטחי אוקראינה, פולין וצ'כוסלובקיה.
לאוניד ברנשטיין נולד בעיירה שפיקיב שבמחוז ויניצה באוקראינה, ברית המועצות, בן לחיים ורבקה.
כשהיה בן חמש, נפטר אביו.
אמו עברה עם הילדים לקייב, שם התחתנה בשנית.
לאוניד למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן עבר ללמוד בפנימיה צבאית.
היה ספורטאי מצטיין - אלוף אוקראינה באגרוף לנערים במשקל קל.
בשנת 1939 גויס לצבא האדום, ולמד בבית הספר לקציני חיל רגלים.
במאי 1941 הוסמך לקצונה, ונשלח לשרת בגדוד מקלעים שהוצב באזור פשמישל.
כבר ביומה הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לקח חלק בקרבות.
בהמשך נסוג עם יחידתו מזרחה.
במהלך הקרבות באזור מחוז צ'רקסי נפל בשבי.
נמלט מן השבי, נתפס ושוב נמלט.
הוסתר על ידי האוכלוסייה המקומית.
בעזרת אחד התושבים הצליח להשיג תעודה של תושב מקומי לא יהודי.
עבד כפועל בתחנת הרכבת, שם יצר קשר עם מחתרת מקומית.
לקח חלק בפעולות חבלה שביצעה המחתרת במסילת הברזל באזור.
בתחילת 1942, ביחד עם חברו למחתרת, עזב את תחנת הרכבת ויצא למסע חיפוש פרטיזנים ביערות הסביבה.
בסופו של דבר הצליח למצוא אותם והצטרף לשורותיהם.
בהתחלה היה חלק מצוות החבלה של היחידה - עסק בהטמנת מוקשים בקווי רכבת ופיצוץ רכבות.
בהמשך הפך למפקד כוח הסיור של יחידתו.
בתחילת 1943 עבר ליחידת פרטיזנים גדולה שכללה כ-1,500 לוחמים.
ביחידה זו מונה לראש המטה וסגן מפקד היחידה.
תכנן וביצע עשרות פעולות נגד הנאצים ומשתפי הפעולה המקומיים שלהם.
השתתף בפעולות חבלה כנגד רכבות גרמניות - יחידתו פגעה והשמידה כ-50 רכבות.
בסוף 1943 הצליחה יחידתו של ברנשטיין לתפוס שטח ברוחב של כמה קילומטרים על שתי גדותיו של נהר דנייפר, צפונית לעיר צ'רקסי.
הפרטיזנים הצליחו להחזיק בשטח עד להגעת הכוחות של הצבא האדום.
לאחר שהשטח, בו פעלה יחידתו, שוחרר על ידי הצבא האדום - פורקה יחידת הפרטיזנים.
ברנשטיין קיבל תפקיד חדש - הוטל עליו להקים יחידת פרטיזנים חדשה, אשר תפעל בשטחה של פולין.
בפברואר 1944 הוצנח בראש לוחמיו בדרום מזרח פולין.
יחידת הפרטיזנים בפיקודו של ברנשטיין פעלה בפולין עד אוגוסט 1944. עסקה בפעולות חבלה בקווי ההספקה של צבא גרמניה הנאצית ובתקיפת חילות מצב גרמנים.
במהלך יוני 1944 גילו הפרטיזנים של ברנשטיין אתר ניסויים של טילי V-2 בקרבת העיר דמביצה.
ברנשטיין שידר את מיקום האתר למפקדת הפרטיזנים במוסקבה.
אתר הניסויים הושמד על ידי מטוסי חיל האוויר הסובייטי (המטוסים הוכוונו אל היעד על ידי פרטיזנים מיחידתו של ברנשטיין).
באוגוסט 1944 עבר יחידתו של ברנשטיין לשטחה של סלובקיה, שם המשיכה לפעול עד לתחילת 1945 (עד שהאזור, בו פעלה, שוחרר על ידי הצבא האדום).
על פועלו במהלך המלחמה עוטר ברנשטיין בעיטור הכוכב האדום, ארבעה עיטורי המלחמה הפטריוטית ומדליית הפרטיזן.
כמו כן הוענקו לו עיטורים ומדליות על ידי הפולנים והצ'כוסלובקים.
בשנת 1946 התחתן עם אלכסנדרה (ששירתה במהלך המלחמה כקשרית ביחידה עליה פיקד ברנשטיין).
ברנשטיין סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קייב.
בשנות ה-70 כתב שלושה ספרים על פעילותם של הפרטיזנים באוקראינה במהלך המלחמה.
היה פעיל באגודת יוצאי אוקראינה בישראל.