tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוחלט לשלוח את ישראל עוזרמן, יהודי יליד רוסיה שהיגר לאנגליה, שיצטרף לברשך-דייוויס, לוינסון, שנברג והאריס שכבר נמצאו בארץ (בתל אביב), כדי לנהל את הקמת המושבה, והוא עלה לארץ ישראל ב-2 בפברואר 1920. חברי אחוזה התמודדו עם דרישת הכשרת היישוב לתשלום ריבית וחוב במחלוקת, וגם זה היה גורם מעכב.
מאורעות 1921, בהן כרכור המבודדת נמצאה מחוץ למעגל המאורעות, אך קרבתה לוואדי עארה ולשבטים טורקמנים, צ'רקסים ובדואים מוחשית מאוד, והיא הייתה חשופה לגנבות כל הזמן.
המאורעות הביאו לשינוי התוכנית של זגורודסקי, ולהחלטה שבניית בתי המושבה תיעשה במרוכז כך שהבתים יהיו קרובים זה לזה.
עם שוך המאורעות הסתבר כי כרכור נמצאת על גבול תפוצת המלריה, וכי "אקלימה אינו בריא".
עם זאת, על השטח עבדו כל הזמן פועלים - חלקם נטעו אקליפטוסים, חלקם קדחו בחיפוש אחרי מים, וחלקם עסקו בבנין.
עוזרמן והפועלים התגוררו בבתי שלזינגר (חצר עין שמר).
לעזרתם שלח אייזן מלונדון משלוח של צריפי עץ, ועם הגעתם הושלמה גם בנייתו של "בית אחוזה".
ב-1929 הפך "בית אחוזה" לבנין ציבורי, שבו שכנו גן הילדים, בית הספר, בית הכנסת, המרפאה ומגורי הרופאה, וכן משרד המושבה וסוכנות הדואר ובו הטלפון היחיד במושבה.
אולם, העיכוב בעלייתם של חברי אחוזה, הקושי התזרימי ותנאי החיים הספרטנים הכריעו את עוזרמן, והוא התפטר במחצית השנייה של 1923. החברים האחרים בארץ התארגנו "לעלות" לכרכור.
דוד ברשך-דייוויס, שיש לו מסחר בתל אביב, הקים משתלת הדרים באדמת החול של ר'ביה; לוינסון התעתד לבנות בית בכרכור, ושפניצקי פיתח את העבודה והנטיעה על חלקתו.
אך הראשון שעובר לגור בכרכור בבית משלו היה הריס (הראשון לבנות את ביתו היה לוינסון, אך לא עבר לגור בו).
ביתו עומד זהה לזמן סיום בנייתו, בחלק הצפון מזרחי של מפגש רחוב המייסדים ודרך הבנים, מול "בית אחוזה", המשמש ספרייה ציבורית.
אחרי הריס הגיע משה בדש, ואחריו שלושת אחיו, אחותו והוריהם.
הם אכלו את מה שהם מצליחים לגדל בגינת הירק, ולא בחלו בשום עבודה.
הקושי הגדול ביותר היה העדר מים.
בארות רבות נחפרו, אך המים בהן היו בדרך כלל מועטים ומלוכלכים, והספיקו לשתייה של התושבים והבהמות, אך לא להשקיית שדות או מטעים.
בחיפוש מים הושקעו סכומים עצומים.
רק אחרי 12 שנים מהגעתו של עוזרמן לכרכור, השתכנע לבזובסקי כי קו המעיינות הנובעים בדרך ההולכת אל קיבוץ ברקאי שופע מים.
לבזובסקי שכנע את בלום כי באדמתו יימצאו מים, והוא השקיע כסף בקידוח עמוק.
כך בשנת 1932, אחרי כמה חודשים של ניסיונות קידוח ובעומק של 165 מטרים, התגלה שפע מים, והתגלית נחוגה ברוב עם, ומכל הארץ השתתפו בחגיגה.
בשנים 1924–1926 הגיעו משפחות בנדס (שני אחים ואב), בר, טיצ'ר, שפניצקי, אלפרט, פונר, שפהרד, אינוולד (הבן).
כדי להגביר את קצב ההתיישבות, הגיעו חברי אחוזה להסכם עם הקרן הקיימת בנובמבר 1924 בדבר מכירת 2,000 דונם מתוך אדמת כרכור להקמת מושב.
מחצית משפחות המושב היו עתידים להיות מחברי אחוזה, ומחציתן מועמדים של המרכז החקלאי.
ביולי 1925 קיבלו החברים את הכספים לבנין רפתות, ובקיץ 1926 קיבלו תקציב לבניית הבתים.
המושב מנה 10 משפחות, אך לא הצליח להתרחב, וסופו שנבלע כחלק מהמושבה, ומקומו מונצח כרחוב המושב, שהוא חלק מהמושבה.
באמצע שנות ה-20 ציר כלכלתה העיקרית של כרכור נעשה הפרדס.
בארות המים עדיין לא שפעו מים, אך הנטיעה החלה.
היו אלה שנים של גידול מהיר בהדרים בארץ, לאחר יישום תגליתו של אהרון אהרונסון כי תפוזי השמוטי (ששווקו כתפוזי Jaffa) הם זן ששורשיו צומחים לעומק רב ויכולים להגיע למי התהום הנמוכים בשרון.
בראשית שנות ה-30 היו היחסים בכרכור בין חברי אחוזה לפועלים מעורערים.
הפועלים טענו שוועד המושבה אינו מייצג אותם וכי הוא נבחר בזכות בעלי אחוזות המתגוררים בחוץ לארץ.
בשנת 1934 החלה להתאכלס בכרכור שכונה חדשה של פועלים שיועדה ל-64 משפחות.
תושבי השכונה הקימו בית ספר נפרד עבור ילדיהם, דבר שעורר עליהם את קצפו של ועד המושבה.
פרדס חנה נקראה על שם חנה פרימרוז, הרוזנת מרוזברי לבית רוטשילד (1851-1890), "לפי מידע שנמסר למוזיאון בית הראשונים בשנות ה-80 [למאה ה-20] בעקבות בירור שנערך בזמנו מול ארכיון משפחת רוטשילד בלונדון." חנה זו, אחת בתוך ארבע נשים לפחות בשם חנה במשפחת רוטשילד, הייתה בזמנה האשה העשירה ביותר בבריטניה.
היא הכירה באופן אישי את המלכה ויקטוריה ואת ראש ממשלת בריטניה דאז בנג'מין דיזראלי.
בעלה של חנה הפך לראש-ממשלה לאחר מותה.
עם קבלת השם פרדס חנה, הצטרפה המושבה דאז לשרשרת יישובים הנקראים על שם בני משפחתו של "הנדיב הידוע": זכרון יעקב, בנימינה, גבעת עדה, בת שלמה; ובאזורים נוספים של ישראל: אשדות יעקב, מאיר שפיה, מזכרת בתיה, שדה אליעזר ושדמות דבורה.
המילה "פרדס" שבשם היישוב מתייחסת להדרים, שהיו ענף הפרנסה העיקרי שתוכנן לתושבי היישוב החדש.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה החל ענף הפרדסנות בארץ ישראל לפרוח.
בכל מושבות יהודה, השרון והשומרון נטעו פרדסים.
על רקע זה תוכננה הקמת המושבה פרדס חנה על ידי פיק"א.
פרדס חנה היא המושבה הראשונה שהקמתה תוכננה מראש, ואדמתה נרכשה לצורך מימוש תוכנית זו.
הרכישה בוצעה על ידי פיק"א.
והרעיון היה לאתר אדמה שתהיה חלק מגוש התיישבות קיים - כאן חדרה, כרכור וזכרון יעקב.
מקור הפרנסה העיקרי שתוכנן היה, כאמור, פרדסי הדרים.
אבן הפינה למושבה הונחה במחצית אוגוסט 1928, ובמרץ 1929 השתכנו בה 15 המשפחות הראשונות.
כחלק מתוכנית היישוב הכשירה פיק"א שטח - היום רח' הראשונים בפרדס חנה - שבו נבנו בתים צנועים עבור פועלים, שתפקידם היה לעבוד עבור פיק"א בהכשרת השטח החקלאי.
בנוסף הוכשרו שני אזורים סמוכים זה לזה ומקבילים, שנועדו לבעלי הון.
בשטח אחד - היום חלק מרח' הנדיב - קבוצת ה-800, בשל 800 לא"י שהמתיישבים התחייבו לשלם לפיק"א בתמורה לשטח שהם רוכשים ממנה במושבה, וקבוצת ה-500 - היום רח' הדקלים בקטע שבין רח' החרובים לסוף "גן איתין" - מאותה סיבה.
בין חברי קבוצת ה-800 היו גם כמה פליטי פרעות תרפ"ט ממוצא, ובהם ילדי משפחת מקלף.
כשנתיים לאחר מכן, ב-1931, נוסדו שכונות תל צבי (הצפונית והדרומית), על שם צבי פרנק, המנהל הכללי של פיק"א.
השכונות נוסדו בשיתוף פעולה בין פיק"א לבין חברת מטעי פרי הדר של ד"ר זאב ברין, בסיוע "בנק משכנתאות ואשראי", ונועדו למגורי פועלים חקלאים, שיעברו תקופת ניסיון בדרך אל התיישבות הקבע.
עם עליית הנאצים לשלטון פנתה הנרייטה סאלד לוועד המושבה כדי לעזור באימוץ קבוצת בני נוער שבאה מגרמניה.
קבוצה זו נקלטה בין משפחות המושבה.
באותה שנה, 1933 הוקמה בפרדס חנה שכונת מגד.
שכונה זו נוסדה בתחילה כחווה בשם "אחוזת מגד" - יוזמה של ד"ר זאב ברין, מייסד חברת מטעי פרי ההדר "מגד".
בשנת 1939 הצטרפה החווה לפרדס חנה והייתה לחלק אינטגרלי מהישוב.
ב-1938–1937, כשהסכנה ליהודי גרמניה החלה להפוך למוחשית יותר, הוקמה שכונה ברחוב הבטנים, שנועדה לקליטת עולים "יקים".
שכונה נוספת שהוקמה באותה תקופה הייתה "תל שלום", שנבנתה על ידי משפחת מאייר.
בשנת 1943 הגיעה לפרדס חנה קבוצת יהודים מתימן, שנחתה דרך הים בעתלית.
באפריל 1944 פנה ועד המושבה לפיק"א, וזו נענתה לבקשתו והקצתה שטח אדמה שעליו הוקמה שכונת מגורים לעולים מתימן, שנחנכה כחודש לאחר חג החנוכה של שנת 1945, ב-17 בינואר 1946.
שכונה יוצאת דופן באופן הקמתה היא שכונת נווה אשר, בדרום פרדס חנה.
באמצע שנות ה-40 השיבה פיק"א בשלילה על בקשתו של הוועד להקצות שטח לבניית בתים לפועלים השכירים ולפקידים, וזאת משום שהם אינם גורם יצרני, והדבר סתר את מטרות המושבה בתוכניתה של פיק"א.
אנשי המושבה לא אמרו נואש, ופנו לקרן הקיימת, אשר רכשה עבורם אדמה מידי ניסן רוטמן, תושב חדרה.
השכונה קרויה על שמו של אשר ברודצקי, חבר הנהלת הסוכנות בלונדון.
כעבור כעשור, שוכנו בשכונה גם עולים חדשים שפונו ממרכז העולים.
בשנת 1934 הקימה התאחדות האיכרים, בשיתוף עם בית הספר הריאלי בחיפה, את בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בית הספר נקרא על שמו של הברון רוטשילד, שנפטר בשנת היווסדו, ואשר תרם את הקרקעות להקמתו של בית הספר.
מטרתו המוצהרת של בית הספר הייתה לחנך איכרים בעלי השכלה עברית וכללית ברמה של תעודת בגרות, וכך הוא היה לבית הספר החקלאי בפרדס חנה היה ראשון בתי הספר החקלאיים אשר כלל בתוכנית הלימודים שלו לימודים עיוניים מלאים לקראת תעודת בגרות.
הוא היה גם בית הספר היחיד, שבו שולם שכר לימוד עבור הלימודים ועבוד השהות בפנימיה.
בית הספר נחשב בזמנו כאחד מבתי הספר היוקרתיים בארץ.
בשנות המרד הערבי נפגע ענף הפרדסנות באופן קשה: פועלים הותקפו, 40 בתי אריזה חובלו ונשרפו, כ־100,000 עצי הדר נעקרו, נגדעו והושחתו.
דרכי התחבורה - בעיקר מסילות הברזל - חובלו.
באפריל 1936 השביתו הערבים את נמל יפו, אך חודש לאחר מכן כבר הוקם נמל עברי בתל אביב.
שנות מלחמת העולם השנייה שוב הביאו לפגיעה בענף, בשל חוסר היכולת לייצא את הפרי לאירופה, אך עם תום המלחמה התאושש והיה לענף המכניס ביותר בחקלאות.
על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי, בשנת 1945, כ־16 שנים לאחר הקמתו, חיו ביישוב 2,970 תושבים, מתוכם 2,300 יהודים ו-670 ערבים.
שטח היישוב הכולל היה 22,408 דונמים, מתוכם 19,856 בבעלות פרטית של יהודים, 1,113 בבעלות פרטית ערבית, ו-1,439 קרקע ציבורית.
בתש"ה (1945) הוקמה במושבה מדרשית נעם, הישיבה התיכונית השנייה, על ידי הרב יהושע יגל וישראל סדן.
המדרשייה, שהייתה גם פנימייה, נחשבה במשך שנים רבות לאחד המוסדות היוקרתיים בציבור הדתי.
בזמן המנדט הבריטי שכנו פרדס חנה וכרכור בלב מתחם ענק של מחנות צבאיים בריטיים, ורבים מבני היישוב עבדו במחנות.
עם סיום שלטון המנדט נרכשו בידי הסוכנות היהודית.
מחנה כרכור נרכש ופונה עוד טרם יציאת הצבא הבריטי את הארץ בפברואר 1948.
בפרדס חנה הוקם מחנה עולים וכן, הוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20 מחנה עולים, שבשיאו, בסוף 1949 התגוררו בו כ-10,000 עולים חדשים.
ב-14 דצמבר 1950 רצחו מסתננים ירדניים את אחד מתושבי המחנה.
בהמשך, מחנה העולים וכן היישובים הזעירים, תל שלום ונווה אפרים - סופחו לפרדס חנה
רק אחרי קום המדינה הסכים ועד המושבה לקבל מעמד רשמי של מושבה.
בשנת 1995 נחנכה בפרדס חנה אנדרטה לחללי הנח"ל וחיל החינוך.
בחלק התחתון של המגדל יש קיר הנצחה ל-1008 חללי הנח"ל ו-50 חללי חיל החינוך.
עוד בשנות ה-50 של המאה ה-20 עלה הרעיון לאחד את פרדס חנה וכרכור, אולם אז חדלו מלדון ברעיון מכיוון שבפרדס חנה המפלגה שזכתה למרבית הקולות בבחירות הייתה מפא"י, בעוד שבכרכור "שלטה" מפ"ם.
לאחר שבבחירות ב-1959 גברה מפא"י גם בכרכור, החל הרעיון לאחד את הרשויות לקרום עור וגידים.
רעיון האיחוד עלה בתחילת 1962 ביוזמת משרד הפנים שפעל לצמצום מספר הרשויות בישראל.
אולם לאור התנגדות של ותיקי כרכור, באפריל 1962 הצביעה מועצת כרכור נגד הצעת משרד הפנים לאחד את פרדס חנה עם כרכור והאיחוד לא יצא אל הפועל.
הנושא הועלו שוב על ידי משרד הפנים בשנת 1967 ובשנת תשכ"ט - 1969 ביוזמת "מרכז השלטון המקומי" אוחדו שתי מושבות והפכו ליישוב אחד, פרדס חנה-כרכור.
העיכובים בהתפתחותה של כרכור, עילת האיחוד, נבעו מאופייה המיוחד של ההתיישבות.
לאורך כל שנותיו סבל חלום כרכור משלושה מכשולים עיקריים: מחסור במים, בעיות ביטחון חמורות מצד הבדואים, והתיישבות דלילה – המתיישבים היהודים מאנגליה לא הגיעו בקצב הרצוי, והנחלות נשארו ריקות.
כרכור עלתה על דרך המלך כאשר נכנסו הקרן הקיימת וקרן היסוד, והחלקות נמכרו לאנשים שהיו מוכנים להתיישב מיד במקום, לעבד את האדמה ולהפיק ממנה תנובה.
פרדס חנה, לעומת זאת, הוקמה על ידי פיק"א לאחר עבודות תכנון מדוקדקות.
גרעין המתיישבים הראשון נבחר בקפידה מבין בני הארץ, שברשותם היה גם ידע חקלאי וגם סכום כסף מסוים אותו שאפו להשקיע בהקמת משק חקלאי בארץ ישראל.
כל מתיישב קיבל בית קטן, משק עזר ופרדס.
גודל הנחלה נקבע על פי סכום הכסף שהושקע.
המתיישבים הראשונים בפרדס חנה, אשר קיבלו תגבורת משמעותית מהעלייה מגרמניה בשנים 1933–1939, עמלו על גידול הפרדסים הרכים, תוך שהם נתקלים בקשיים רבים.
עבודה קשה הייתה מנת חלקם של מתיישבי פרדס חנה וכרכור, במיוחד משום שחרתו על דגלם את עקרון העבודה העברית העצמית.
בעיתות לחץ, בעת קטיף או אריזה דחופה, היו מתגייסים למאמץ כל בני המקום, אנשים נשים וטף.
ידיים נוספות נשכרו לעבודה רק בלית ברירה.
בשנת 1943 הגיעה לפרדס חנה קבוצת עולים מתימן.
שכונת רמב"ם, שבה התיישבו העולים החדשים, שומרת עד היום על אופייה המיוחד.
גלי עלייה גדולים שטפו את פרדס חנה כרכור מיד לאחר קום המדינה.
מעברה גדולה הוקמה במקום, וביישוב נקלטו ניצולי שואה מאירופה, בעיקר מפולין, רומניה והונגריה, יוצאי ארצות ערב שהתגוררו בשכונות חדשות שהוקמו ממערב למושבה הוותיקה, ובהמשך גם עולים מברית המועצות לשעבר, מאתיופיה, ממערב אירופה ומאמריקה.
הצביון החקלאי המובהק התעמעם, אולם זה המשכו של תהליך העיור שהחל שנים קודם לכן: לפני קום המדינה הוקם סמוך לפרדס חנה מחנה גדול של הצבא הבריטי, אשר שימש מקור תעסוקה לא חקלאי לתושבים.
עם קום המדינה הפך מחנה זה למחנה מעבר ענק לעולים (לעיתים הכיל 30,000 נפש) ותושבים רבים הועסקו שם בעיסוקים לא חקלאיים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפכה פרדס חנה ליעד למשפרי דיור מתל אביב וסביבתה, שנמשכו לאפשרות לקנות בית עם גינה צמודה במחיר דירת שלושה חדרים במרכז.
ציביון היישוב השתנה והוא הפך לפרוור שינה במהותו.
בנוסף, הגיעו למושבה אנשים הנוטים בעלי אורח חיים בסגנון העידן החדש.
מקרב קבוצות אלו ישנם רבים הדוגלים בהתנגדות לחיסונים.
פרדס חנה-כרכור הפכה למועצה המקומית הגדולה בישראל במספר תושביה, מאז הוכרזה מודיעין עילית עיר ואינה מועצה מקומית עוד.
היא גדולה יותר מערים בולטות רבות, בהן אופקים, אור עקיבא, טירת כרמל וצפת.
היא אינה רוצה להפוך לעיר למרות מספר תושביה המצדיק זאת, כדי לשמור על צביונה הכפרי כמושבה ותיקה.
אוכלוסיית היישוב מגוונת למדי, ומורכבת מעולים חדשים מחבר העמים ומאתיופיה, לצד יקים ועולים ותיקים מפולין ומרוקו.
המושבה היא היישוב הגדול ביותר בישראל שלא הוכרז כעיר.
פרדס חנה-כרכור יושבת על כביש 65 המקשר את מישור החוף עם עמק יזרעאל והגליל.
הכניסה למושבה מכביש זה היא משלושה צמתים: צומת אלון, ממנו יוצא צפון-מזרחה אל המושבה דרך פיק"א (כביש 650); צומת חנה, ממנו יוצא צפונה דרך הנדיב (כביש 652), אשר ממשיך צפונה לבנימינה ולזכרון יעקב; וצומת כרכור, ממנו יוצא צפון-מערבה דרך עירון.
בשנים האחרונות המועצה עושה מאמצים רבים כדי לשפר את הדרכים הישנות ומחדשת כבישים רבים ביישוב.
בנוסף, נסללות דרכים רבות במושבה, כדי להתאים את הכבישים לגדילת האוכלוסייה עם השנים.
עד שנת 1937 לא היו כבישים סלולים במושבה; בשנה זו סלל הצבא הבריטי את דרך הנדיב שנקרא אז "רחוב 800".
בכרכור פעל משנת 1946 אוטובוס פרטי של מורי בנדס שהוביל נוסעים לפרדס חנה ולתחנת הרכבת בחדרה (היום "חדרה מזרח").
בשנת 1949, לאחר התיישבות העולים מגרמניה בפרדס חנה, החל לפעול קו של חברת "אגד" בנתיב חיפה-חדרה-תל אביב.
קו זה גרם להתמעטות מספר הנוסעים לתחנת הרכבת בחדרה, ובנדס מכר את הזיכיון לאריה אריזון, נהג "אגד" מפרדס חנה.
לאחר סלילת הכביש הראשון על ידי הצבא הבריטי בשנת 1937 החלו אוטובוסים של "אגד" לעבור גם במושבה עצמה.
במשך עשר שנים הייתה תחנת "אגד" בצריף שעל מגרש של מר בירנבוים בדרך הנדיב.
בשנת 1947 נבנתה תחנה על יד הצומת של דרך הנדיב עם דרך הבנים.
בשנת 2004 נסגרה התחנה בשל כוונת בעלי הקרקע ליעד אותה לבניית קניון.
בשנת 2001, עם פתיחת שוק התחבורה הציבורית לתחרות, החלה גם חברת נתיב אקספרס להפעיל קווי אוטובוס העוברים במושבה בתעריפים הזולים ב-15% עד 30% ביחס לתעריפים הקודמים של "אגד", וליעדים אליהם לא היו קיימים קווים של "אגד" מהמושבה.
קווים אלו עברו לחברת קווים בשנת 2013.
בנוסף לקווים הבין-עירוניים, מפעלה "אגד" גם כמה קווים פנימיים במושבה, ביניהם קו 4 מצומת כרכור לתחנת הרכבת קיסריה - פרדס חנה וקו 28 משכונת נווה עובד לתחנת הרכבת.
המושבה ממוקמת מזרחית למסילת החוף של רכבת ישראל, ועל המסילה ממוקמת תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה אשר ממנה יוצאות רכבות צפונה לבנימינה ודרומה לחדרה, נתניה, תל אביב-יפו, לוד, רחובות, אשדוד ואשקלון.
בתקופת המנדט נקרא הקו "חיפה - לוד", ובמשך תקופה קצרה בשנות ה-30 עצרה קרונית בפרדס חנה.
לאחר קום המדינה, משנת 1949 ועד 1954, שוב הוגדרה תחנת רכבת במושבה, בה עצרו שתי רכבות ביום.
מ-1954 הייתה הפסקה בעצירת רכבות במקום, ותחנות הרכבת הקרובות היו בחדרה ובבנימינה.
בשנת 2001 נפתחה התחנה החדשה, תחנת קיסריה – פרדס חנה, תחילה רק בחלקה המערבי, באזור התעשייה של קיסריה.
בשנת 2006 נפתחה התחנה לכניסת נוסעים אף מצידה המזרחי בפרדס חנה.
במושבה נסללו מספר שבילי אופניים ייעודיים.
אחד, בדרך הבנים, שביל המקשר את כרכור ופרדס חנה.
שביל אחר מוביל מדרך הים לתחנת הרכבת.
שביל זה משמש תושבים העובדים באזור המרכז ובחיפה.
במושבה פועלת קבוצת מתנדבים שמנסה לקדם את נושא תחבורת האופניים על ידי קיום רכיבה חודשית (מסה קריטית).
בעשור השני של המאה ה-21 מעגלי תנועה נמצאים בכיכרות רבות בשטח המועצה.
ביניהן, "כיכר מגד" שעל דרך פיק"א; הכיכר ע"ש האלוף אמיר דרורי, בן פרדס-חנה, בכניסה לבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה במפגש דרך הנדיב ודרך פיק"א, הכיכר במפגש רח' המייסדים (המשכה של דרך עירון) ודרך הבנים בכרכור.
כרבניה של פרדס חנה כיהנו במהלך השנים:
1936-1947: הרב צבי יהודה מלצר, בנו של הרב איסר זלמן מלצר
1969-1993: הרב חיים יעקב לוין, בנו של הרב אריה לוין
1971 עד 2024: הרב דוד צדקה נבחר כרב ספרדי, לצדו של הרב לוין, אולם מאז פטירת הרב לוין בשנת 1993, כיהן כרב היחיד של היישוב עד לפטירתו בשנת 2024.
כרבה של כרכור בין השנים 1934–1988 כיהן הרב משה זרצקי.
לאחר פטירתו, לא התמנה רב חדש לכרכור בפני עצמה, והרב של פרדס חנה מכהן כרב שתי המושבות.
הרב יעקב מרגלית הוא רב קהילות האשכנזים בפרדס חנה.
בית הכנסת הראשון של כרכור נבנה בשנותיה הראשונות של המושבה בכספי אחוזה, וספר התורה נשלח מלונדון.
בית הכנסת פעיל גם כיום, והוא נמצא על דרך הבנים, סמוך להצטלבות עם רחוב הראשונים, בחלקה הצמודה לבית אחוזה, המשמש כיום כספרייה ציבורית, אחת משלוש הספריות הציבוריות במושבה.
תושבי פרדס חנה התפללו בתחילה בכרכור, אך כעבור מספר חודשים הונח ספר תורה במבנה ציבורי שהוקם על ידי פיק"א, אשר שימש באותה עת כגן ילדים, וכיום - הוא בית הראשונים פרדס חנה-כרכור.
כך, בחגי תשרי של שנת 1930, כבר התפללו תושבי פרדס חנה בנפרד.
בית הכנסת הראשון של פרדס חנה (בתמונה), נבנה לפי תוכנית של האדריכל רוזוב.
עלותו, 3,600 לא"י, נתרמה על ידי הברונית עדה רוטשילד, ומיד ניטעה מסביבו חורשה.
תכנון הבניין נעשה כך שיוכל לשמש כמגן לכל תושבי המושבה בעת צרה, כך שניתן לשכב על הגג ולהשקיף על כל הסביבה ולהתגונן מפני מתקפה.
בבית הכנסת גם נבנה "סליק" לנשק, ובמרתפו נערכו הדרכות על נשק לחברי הגנה ואצ"ל.
בית הכנסת הגדול היה אחד המבנים המפוארים במושבה, והוא בולט בייחודו גם כיום.
טקס חנוכת בית-הכנסת נערך ב-31 בינואר 1936, וכלל:
טקס פתיחת ארון הקודש והכנסת ספר תורה
הכתרת הרב צבי יהודה מלצר, רבה הראשון של המושבה
בבית-הכנסת ספרייה על-שם הברון אדמונד דה רוטשילד ובה 900 ספרים (1996): ספרי קודש, מילונים, ספרי היסטוריה וספרי ידיעת הארץ.
בארון הקודש של בית הכנסת הגדול עומד ספר תורה שהוא אוד מוצל מאש ליל הבדולח בגרמניה, שהוברח לארץ בתקופת המנדט בדרך לא דרך.
ספר התורה ייחודי גם במראהו ובכתב היד והעיטורים.
לפי "מאגר בתי הכנסת הארצי" של אתר האינטרנט "כיפה", נכון לשלהי 2016, פעילים בפרדס חנה-כרכור 21 בתי כנסת, כולל בית הכנסת הגדול: מהם 10 בתי כנסת בנוסח יהודי ספרד, 5 בנוסח יהודי תימן ו-3 בנוסח אשכנז (בהם "אחוזה" – בית הכנסת הגדול כרכור).
במושבה שני מקוואות, שנבנו עוד לפני האיחוד: אחד בפרדס חנה ואחד בכרכור.
החל משנת 1943 פעול בית הילד - נווה מיכאל.
בשנת 1997 הגיעה קבוצת חרדים לשטח בבעלות מינהל מקרקעי ישראל, הצמוד לשכונת נווה-רותם, והקימה שם שכונת קרוואנים.
בעקבותיהם הגיעו קבוצות נוספות של חרדים, שתכננו לבנות במקום שכונה בעלת צביון חרדי, בית כנסת וקריית חינוך.
נציגי מפלגת ש"ס תמכו בחרדים, והגיעו לעצרות תמיכה בהם.
תושבי נווה רותם, חילונים ברובם, התעמתו עם חברי הקבוצה והפגינו נגד תוכניותיהם.
כמו כן הוגשה עתירה בבית המשפט המחוזי בחיפה לפינוי החרדים מהשכונה.
במהלך השנים 1997–1998 נרשמו עשרות תקריות אלימות בעימותים בין החרדים לחילונים.
בסופו של דבר התקבלה עתירת תושבי נווה רותם, והתוכניות לבניית מרכז חרדי בוטלו.
קבוצת החרדים פונתה מהמקום בסוף שנת 1998.
במושבה פועלות מזה שנים תנועות נוער של הנוער העובד והלומד, עזרא (תנועת נוער), בני עקיבא, השומר הצעיר, איגי - ארגון נוער גאה, נוער מרצ, ומש"צים.
התנועה הגדולה ביישוב היא הצופים, כשביישוב מתקיים מזה כשמונה עשורים "שבט אלון" - שבט צופים שמונה כ-1,200 חניכים, תלמידות ולתלמידי כיתות ד'-יב'.
בשנת 2022 הוקם שבט צופים נוסף ביישוב בשם "שבט אלה" אשר מונה למעלה מ-400 חניכים וחניכות בכיתות בכיתות ד'-יב'.
בפרדס חנה מרוכזת גם פעילות ענפה של חוגי סיירות על שם אורי מימון.
במושבה פועלת קומונה של הארגון ומדי חודש יוצאים ממנה עשרות חניכים לטיולים ברחבי הארץ.
במושבה פועלות להקות המחול "הורה אביב פרדס חנה".
באביב התשנ"ח, 1998, התקיים במושבה יריד אמנים בשיטת "הבית הפתוח", שבו יוצרים מציגים את יצירותיהם בסטודיו ובבתי המגורים שלהם.
אסנת דן קוצר יזמה את היריד תוך התבססות על מתכונת "שבת אמנים" שנערך בקריית טבעון.
היריד התקיים שמונה פעמים ברציפות, בסיוע המתנ"ס המקומי.
בסוף 2006 החליטו המארגנים לשנות את המתכונת, ולקיים באביב התשס"ז (2007) אירועי תרבות ואמנות בשם "דרך האמן".
האירוע התקיים בתאריכים במרץ 2007 והתפרס על כ-50 נקודות ואתרים ברחבי המושבה.
באוגוסט 2007 התקיים אף "הבית הפתוח".
מסורת נוספת בלתי פורמלית שהתקיימה בפרדס חנה משנות התשעים נקרתה "השיקשוק".
מדי יום שישי הראשון בכל חודש נתקבצו תושבי האזור לשוק בוואדי שבמרכז המושבה של פרדס חנה בו כל אחד רשאי לפרוס את רכושו במחירון יד שנייה, או מכירת פרטי אמנות ואומנות.
הבזאר כלל גם דוכני אוכל שונים, דוכני יצירה לילדים, סדנאות ודוכנים בתחום ההוליסטי ואף גם במה עם הגברה אליה אנשים יכלו לעלות ולהופיע.
מאחר שמעולם לא היה שום ארגון או חסות פורמלית על העניין, כולל אבטחת האירוע, נסגר השיקשוק מטעמים ביטחוניים בשנת 2005, אך יוזמות זהות ובאותו מקום המשיכו להתקיים.
ב-2017 הוחזר "השיקשוק", ונכון ל-2019 הוא מתקיים בימי שישי כיוזמה קהילתית בוואדי של פרדס חנה.
"מה הדיבור בפרדס חנה-כרכור?" הוא פודקאסט בהגשת אור אלון, אשר מספק מידע על המקום, האנשים, ההיסטוריה, והקהילה של המקום.
הפודקאסט משודר מפברואר 2022 ומתארחים בו אנשים שונים מהמושבה ומדברים על נושאים שונים
הספרייה הציבורית הראשונה בפרדס חנה על שם המרגל "אלי כהן" הוקמה בשנת 1930 על ידי יעקב רודה.
מאז נוספו עוד שתיים, וכיום קיימות במושבה שלוש ספריות: הספרייה המרכזית, השוכנת במבנה המתנ"ס, ספריית נווה פרדסים בשכונה המערבית של המושבה וספריית כרכור, הצמודה לבית הספר הממלכתי כרכור.
ספריית כרכור שוכנת במבנה לשימור, בית המגורים הראשון בכרכור.
הספריות מציעות מגוון אירועי ספרות ותרבות, בנוסף לשירותי השאלת ספרים, מחשבים ומרחבי אינטרנט, עיון, לימוד וקריאה, הניתנים ללא תשלום לכל באי הספריות.
הספריות פועלות כרשת ארגונית אחת, אך שומרות על ייחודה של כל ספרייה, בהתאם לאופי ולצורכי התושבים אותה היא משרתת.
המונח "פרדס" בספרות חז"ל משמש ככינוי לעיסוק בתורת הסוד היהודית ובשאלות הקשורות למהות האלוהות, נושאים המזוהים כיום לרוב עם עולם הקבלה.
מקור המושג בסיפור התלמודי המפורסם על ארבעה חכמים ש"נכנסו לפרדס", תיאור מטאפורי למסע רוחני מעמיק ומסוכן אל נבכי המסתורין היהודי.
מכיוון שמדובר בעיסוק מופשט ומורכב הדורש בשלות רגשית ושכלית, הזהירו חכמים לאורך הדורות מפני כניסה לא מבוקרת לתחום זה.
הרמב"ם, מגדולי הוגי הדעות ביהדות, השתמש בדימוי ציורי כדי להמחיש את הצורך בהכנה מוקדמת, וקבע כי אין לאדם "לטייל בפרדס" – כלומר, להתעמק בסודות הקיום והאלוהות – לפני ש"מילא כרסו לחם ובשר".
בביטוי זה התכוון לכך שעל האדם לרכוש קודם כל ידע רחב ומעשי בתחומי ההלכה, המוסר והמשנה, המהווים את הבסיס היציב והקונקרטי של החיים היהודיים.
רק לאחר שהתבסס בעולם המעשה והחשיבה הלוגית, הוא נחשב מוכן להתמודד עם התכנים הרוחניים המופשטים של "מעשה בראשית" ו"מעשה מרכבה", מבלי שחוויה זו תערער את עולמו.
מקור המילה "פרדס" בשפה הפרסית, בפירוש הפשוט של פרדס – גן עצים.
המילה חדרה הן לשפה העברית והן לשפות נוספות, כגון האנגלית, שבה קיבלה המילה "paradise" משמעות של גן עדן.
תורת הסוד מתחלקת לשני חלקים: "מעשה מרכבה" – כינוי מקובל לתאולוגיה וסודות השמים, ו"מעשה בראשית" – סודות בריאת העולם ומדעי הטבע הנובעים מהם.
הכוונה גם לפרשות המיסטיות המופיעות בספרי המקרא.
אצל הרמב"ם מורה המונח "מעשה מרכבה" על ענייני המטאפיזיקה, ו"מעשה בראשית" על מדעי הטבע.
אצל המקובלים לעומת זאת מורים שניהם על סודות קבלה שונים.
על האיסור שבחשיפת סתרי תורה לרבים, והיתר ללמדם רק לתלמידים ספורים, נאמר במשנה במסכת חגיגה פרק ב':
בספרות חז"ל במספר מקורות (תוספתא, תלמוד ירושלמי, תלמוד בבלי, היכלות זוטרתי, מרכבה רבה, קטעי היכלות ושיר השירים רבה), המספר על ארבעה שנכנסו לפרדס:
ארבעה חכמים גדולים מחכמי ישראל נכנסו לעסוק בתורת הסוד, ורק אחד מהם "עלה בשלום וירד בשלום".
באשר לאחרים – אחד "הציץ ומת", "אחד הציץ ונפגע" (נטרפה דעתו), והרביעי, אלישע בן אבויה, הנקרא "אחר", "הציץ וקיצץ בנטיעות", כלומר הפך לכופר בעיקרי האמונה היהודית.
רק רבי עקיבא "עלה בשלום וירד בשלום".
סיפור זה קיבל פרשנויות רבות לאורך השנים, הנוגעות לפשר "הכניסה לפרדס", וכן למהות כפירתו של אלישע בן אבויה.
על פי המסופר בגמרא בהמשך (), הסיבה לכפירת אלישע האחר היא הפגישה עם המלאך מטטרון (חנוך, על פי הדעה המקובלת).
אלישע חשב כי חנוך הוא במעמד זהה לזה של אלוהים וזו הייתה הסיבה לכפירתו (ביתר פירוט, אלישע מצא את מטטרון במצב של ישיבה והוא למד מרבותיו שאין אצל המלאכים מצב של ישיבה, על כן הסיק אלישע כי מטטרון הוא אל בפני עצמו).
על כן העמידו את חנוך על רגליו והכו אותו שישים פולסא דנורא (שישים מכות מקל או הצלפות אש.
סיבת ההלקאה הייתה כנראה על מנת להוכיח שמטטרון אינו אל אלא כפוף למרותו של אלוהים).
לפי יוסף דן, הסיפור הזה הוא תגובה לכיתות גנוסטיות ולדמות הדמיורגוס בהן: בסיפור זה המקביל לדמיורגוס מזוהה עם מי שהיה בן תמותה (ולכן לא היה חלק מבריאת העולם) וכן מלאך אחר מלקה אותו מה שמראה שיש גבול לסמכותו.
פרשנות אחרת גורסת שאלישע בן־אבויה החל לכפור אחרי שראה אב ובנו מהלכים ונתקלו בקן עם גוזלים על עץ בדרך.
אמר האב לבנו לקיים מצוות שילוח הקן.
עשה הבן כמצוות אביו אך בדרך נפל מגובה העץ ומת.
לאחר שראה שהבן מת בזמן קיום שתי מצוות ששכרן הוא אריכות ימים (כיבוד אב ואם ושילוח הקן) החל לכפור באמונתו ().
על פי פרופסור רחל אליאור, סיפור הלקאת המלאך מטטרון, בדומה לסיפורים דומים על גן עדן, הוא סיפור על מאבקי כוח.
הסיפור בא להראות כי הסדר הישן, בו אנשים חיים לנצח וכהנים מקטירים קטורת לאלוהים, אותו מייצג חנוך, נגמר, ומעתה הרבנים הם הסמכות הדתית ונציגי אלוהים.
מסורת, שמופיעה בתיקוני הזוהר, דורשת את המילה פרדס כראשי תיבות של המילים פשט, רמז, דרש וסוד.
בשל הסיבה הזו יש המקפידים בחוגים הדתיים למנוע לימוד קבלה ועיסוק בתורת הסוד לפני גיל 40.
רבדים אלו מכונים "ארבעת חלקי הפרדס":
בדרך זו, מבאר הרמב"ן את פשט דברי הכתוב על דרך ההסבר הפילוסופי־פיזיקלי.
רמז – פרשנות טיפולוגית, דהיינו פרשנות שאינה מקישה מכתובים על כתובים, אלא ממאורע אחד על מאורע אחר, וכלשון הרמב"ן "מעשה אבות סימן לבנים".
בדרך זו מבאר הרמב"ן את דרך ההשגחה האלוהית על האנושות בכלל ועל עם ישראל בפרט לאורך ההיסטוריה.
בלשון הרמב"ן "דרך האמת לאמיתו": ראיית המקרא כחלק ורמז של ועל האלוהות עצמה והיחסים השונים בין חלקיה (על פי תורת הספירות).
מקבילה מעניינת מופיעה אצל כמה תאולוגים נוצריים בימי הביניים, שאף הם תיארו ארבע שיטות שונות של פרשנות כתבי הקודש:
פרשנות טיפולוגית – פירוש הפסוק או הקטע מתוך הברית הישנה כרומז או מבשר מראש אירועים או פרטים מן הברית החדשה.
פרשנות טרופולוגית – דגש על הלקח המוסרי העכשווי – מה התועלת שהקורא מפיק מן הפסוק או הקטע.
פרשנות אנגוגית – האלגוריה מכוונת אל העולם האסכטולוגי: העולמות העליונים, גן העדן והגיהנום, אחרית הימים או תחיית המתים וכיוצא בזה.
ארבע שיטות הפרשנות הנזכרות כאן דומות או מקבילות ל: פרד"ס היהודי (פשט, רמז, דרש וסוד) ואז האנגוגיה "העולה כלפי מעלה" היא מקבילה של הסוד הקבלי.
ואכן היו חוקרים (למשל עמוס פונקנשטיין במאמרו על הפרשנות הטיפולוגית בפירוש הרמב"ן על התורה) שטענו למקורה הנוצרי של האימרה הימי־ביניימית על ארבע דרכי הפרדס.
פרדס הוא מטע שבו גדלים עצי פירות הדר.
לעיתים המילה פרדס משמשת גם לתיאור מטעי פירות אחרים.
בישראל, התקיימו בעבר פרדסים רבים, כחלק מכלל החקלאות שהייתה נפוצה בארץ.
כיום בעקבות תיעוש ופיתוח פחתו שטחי הפרדסים, אך עדיין קיימים שטחי פרדסים רבים ברחבי הארץ.
המילה "פרדס" נובעת מהמילה הפרסית העתיקה "pairi-daēza" שפירושו "גן תחום (בחומה)".
הגנים במזרח הקדום היו שייכים על פי רוב למלך, והכניסה אליהם התאפשרה רק לקרובים אליו ביותר.
מאותה המילה נובעים כינויים לועזיים לגן עדן, כגון Paradise באנגלית.
פרדסנות היא תורת הגידול של עצי פרי הדר בפרדס.
המילה פרדס מופיעה בתנ"ך כמה פעמים, בהם במגילת שיר השירים פרק ד' פסוק יג': "שְׁלָחַיִךְ פַּרְדֵּס רִמּוֹנִים עִם פְּרִי מְגָדִים כְּפָרִים עִם נְרָדִים" וכן בקהלת פרק ב' פסוק ה' ובנחמיה פרק ב' פסוק ח'.
פרדסנות יהודית בארץ ישראל ובמדינת ישראל
העדות הראשונה לגידול התפוז בארץ ישראל בעת המודרנית היא מאמצע המאה ה-18. הזן "שמוטי" נתגלה אז בארץ ונחשב מיד למשובח ביותר בין זני התפוזים.
זן זה הוא כנראה גלגול מקומי של זן אחר שהובא לארץ בימים קדומים.
הזן ידוע בעולם כולו בשם "תפוזי Jaffa" והוא נחשב למותג הישראלי הידוע ביותר ברחבי העולם.
מלבד ה"שמוטי" מגדלים בארץ גם זני תפוזים אחרים כגון הטבורי (הידוע גם בכינוי וושינגטון), וולנסיה, זאת על מנת להאריך את עונת הפרי, וגם פירות הדר נוספים כגון: אשכולית, אשכולית אדומה (סן רייז), מנדרינה, פומלה, פומלה אדום (צ'נדלר), פומלית (הכלאה בין פומלה ואשכולית הפופולרית מאוד ביפן), לימון, קלמנטינה ואתרוג.
את החושחש אפשר למצוא גדל בר במעזבות.
בראשית היה פרדס מונטיפיורי, אחריו באו פרדסי מקווה ישראל, פרדס פלמן בסומיל, פרדס בחריה, פרדס מינקוב ברחובות, פרדסי פתח תקווה וחוות חפציבה.
לאחר הקמת המדינה הפכה הפרדסנות לאחד הענפים החקלאיים הראשיים במשק הישראלי, ופירות ההדר היו למרכיב חשוב ביותר ביצוא לאירופה ובכלכלה המתפתחת.
בארץ מתאימים לגידול ההדרים קרקעות החמרה בשרון, אך פרדסי ישראל משתרעים מצפון הארץ ועד לדרומה.
פירות הדר נוספים שמקורם אינו בישראל עברו אקלום לתנאי הארץ, והחלו לתת פריים.
אולם בעיית המים החלה מעיקה על הפרדסנים.
ההדרים זקוקים להשקיה רבה בקיץ, ומים שסופקו בעבר בשפע מתעלות ניקוז של הביצות או משאיבה יזומה על ידי חברת מקורות למטרה זו, חסרים עתה.
בשנות ה-2000 התברר כי לא ניתן עוד להמשיך ולהחזיק בענף בממדיו הנוכחיים, זאת בשל המחסור החמור במים, ולכן החלו מצטמצמים הגידולים.
נכון לשנת 2006 בישראל כ-200,000 דונם הדרים, כאשר בשנים האחרונות חלה התאוששות בענף בעקבות מעבר לשימוש במי קולחין, ובאזורים רבים בארץ ניטעים מחדש הדרים.
כ-8,000 דונם חדשים ניטעו במהלך שנת 2006, כאשר נטיעות נוספות מתוכננות להתבצע במהלך השנים הבאות.
למרות כל האמור לעיל ישראל הייתה למדינה מתועשת, והמרכיב החקלאי בכלכלתה קטן משנה לשנה, ועמו ירדה גם תפארתה של הפרדסנות.
פירות ההדר ובמיוחד התפוזים מישראל ידועים באירופה בטעמם.
תפוז הבר, שמקורו אולי בחושחש, מריר וחמצמץ ומתיקותו של התפוז הישראלי היא לא מעט בשל מלאכתם המרובה של חוקרים ומדענים במכון וולקני שבראשון לציון.
כיום נרתמו העובדים במכון להציל את ענף הפרדסנות, ולשמר את ימיה של ישראל כארץ ההדרים.
נראה כי המאמצים לייצר זנים העמידים לתנאים יובשניים הוכתרו בהצלחה, והפרדסנים שבים לנטוע עצים מן הזן העמיד ולמלא את הארץ בניחוח ההדרים.
בתחילת התפתחות העצים גוזמים אותם הפרדסנים לשם עיצוב צורתם, ובשלב מאוחר יותר לשם הרחקת ענפים יבשים המיותרים והעלולים לשרוט את הפרי ולפגום בו, ודילול נוף העץ כל מספר שנים על מנת לרעננו, לחדשו וכתוצאה מכך לקבל פרי גדול ואיכותי יותר.
ריסוסי העלווה והפרי בפרדס (הן ריסוסי ההזנה והן ריסוסי המזיקים) נעשים באמצעות מרסס מפוח נגרר הרתום לטרקטור.
המועצה לפרי הדר מבצעת באופן תקופתי ריסוסים באמצעות מטוסי ריסוס בכל שטחי ההדרים בארץ, בעיקר להדברת זבוב הים התיכון.
בישראל משתף ענף הפרדסנות פעולה ביחד עם ענף הכוורנות, משום שפרחי ההדרים הם מקור מזון חשוב ביותר עבור דבורת הדבש.
פרדס כץ היא שכונה בצפון בני ברק.
שטחה של השכונה כ-570 דונם, ומתגוררים בה כ-14,000 תושבים, בשכונה קיימת אוכלוסייה לא חרדית גדולה יחסית לשאר העיר בני ברק.
השכונה גובלת ברחובות אברבנאל והירקון בצפון (גבול שכונת קריית הרצוג), ברחוב החלוצים במזרח (גבול שכונת יסודות), בכביש 481 בדרום וברחובות אבו חצירא, שלמה בן יוסף ודב גרונר במערב (גבולה של שכונת תל גבורים).
השכונה קרויה על שם מייסדה, חיים משה כ"ץ, יליד פולין שעשה את הונו בארצות הברית.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1926, ורכש פרדס בשטח 173 דונם על אם הדרך מתל אביב לפתח תקווה, צפונית לבני ברק.
ביתו של כ"ץ עצמו, בשטח הפרדס, הושכר ביולי 1936 למחלקת הבריאות של ממשלת המנדט, והוקם בו בית חולים ממשלתי למחלות מידבקות.
בשנותיה הראשונות נחשבה פרדס כ"ץ לשכונת יוקרה, בשל ריבוי השטחים הפתוחים בה והפרדסים בסביבותיה.
פרדס כץ השתייכה מוניציפלית לבני ברק.
בשנת 1945 פעלה רמת גן לספח את השכונה אליה, אך היוזמה נדחתה ופרדס כץ נותרה חלק מבני ברק.
אחרי הקמת המדינה השכונה התרחבה, ושטחי פרדס נוספים הפכו לשיכונים.
בשנת 1949 הוקמה בשכונה מעברה, והיא הפכה לשכונה שרוב תושביה עולים חדשים ואנשים קשי-יום.
המעברה הייתה מחולקת לשניים: חלקה הראשון היה קרוב יותר לשכונה שהיום שמה קריית הרצוג, גבולה המזרחי גבל במחנה צבאי בריטי ובגבולה המערבי הייתה שכונה שכונתה "הג'ונגל" משום שהיו בה בתים שלהם משק קטן ובו חיות משק שונות.
בצפונה של השכונה התנשאה גבעה מלאכותית שהיוותה מחסן נשק של הבסיס הצבאי הבריטי הסמוך.
בהמשך השתרעו שטחי הקרן הקיימת לישראל, שלהם מונה אחראי, אגרונום בשם צבי רובינפיין (לימים חתנו - אליקים פדרמן, שהתגורר בסמוך לו, היה חבר במועצת העיר).
בשכונה זו גרו כ-300 משפחות שרובן התגוררו בצריפונים.
בתחילת דרכה של השכונה התגוררו בה עולי טורקיה, תימן, פולין, עיראק ולוב.
בהמשך עזבו רבים את המעברה והגיעו אליה רבים מעולי צפון אפריקה.
בשטח המעברה עמדו צריפים ציבוריים ששימשו בתחילה כבית הספר השכונתי, קופת חולים וטיפת חלב, בהמשך הועבר בית הספר, שנקרא בתחילת דרכו "הסתדרות", מערבה, לחלקה השני של השכונה, ושמו שונה ל"קוממיות".
בשנות ה-60, בעקבות שנות בצורת בנגב, הורשו מספר משפחות בדואיות להגיע ולהתיישב זמנית בשטח הבסיס הצבאי שנהרס והפך לשדה מרעה לצאנם של הבדואים.
עשרות מבקרים נהרו מכל מקום כדי לפגוש בבדואים, והגבעה שבשטח הבסיס כונתה בשם "הר הבדואים".
כיום נמצא עליה פארק גדול ומתקני משחקים לרווחת ילדי האזור בקרית הרצוג.
בחלקה השני של המעברה, דרומית-מערבית לה, התגוררו יותר מ-800 משפחות.
הצפיפות הייתה גדולה ורוב המעברה אוכלסה ביוצאי עיראק, לוב וצפון אפריקה.
בשטחה היה גם השוק המקומי שסיפק את כל הדרוש לתושבי המקום.
עד סוף המאה ה-20 השכונה הייתה מאוכלסת בתושבים חילוניים.
השכונה נחשבת לשכונה ברמה סוציו-אקונומית נמוכה.
בתקופה מסוימת פעלו בה גורמי פשע שכונו בתקשורת "כנופיית פרדס כץ".
רב השכונה במשך כחמישים שנה היה הרב משה בלוי, מחבר הספרים "משנת משה" ו"נפש ברכה".
כיום רב השכונה הוא הרב אהרן שפירא.
בשנת 2005 נסגר בית הספר "יסודות" בשכונה לאחר כ-50 שנות קיום ובשנת 2016 נסגר גם בית ספר היסודי "עוזיאל" שפעל בשכונת קריית הרצוג, וכיום נותרו שני בתי ספר יסודיים ("מקור-חיים" ו"קוממיות"), ישיבה תיכונית, אולפנה ובית ספר תיכון אחד ("רמז").
קולות נשמעו מצד תושבי השכונה הטוענים שהשכונה מופלית לרעה על ידי העירייה במתן שירותים ובהשקעה בתשתיות, ובשל כך קוראים להיפרדות מן העיר בני ברק והצטרפות לרמת גן.
תושבים אף פנו למזכ"ל האו"ם כדי שיכיר בתושבי השכונה כפליטים.
בעבר נקשר שמה של שכונת פרדס כץ עם משפחות פשע שהתגוררו בתחומה.
בהמשך שינתה השכונה את פניה.
רבים מחברי כנופיות הפשע נטשו את דרכם, חלק לא מבוטל עזבו את העיר, וחלק חזרו בתשובה, הגירה פנים/חוץ עירונית שהביאה התחדשות אנושית.
האוכלוסייה החילונית, שבעבר הייתה הרוב המכריע בשכונה, מזדקנת ומידלדלת.
ניכרת תנועה ערה ומשמעותית של חרדים הרוכשים דירות בפרדס כץ בשל מחיריהן שהיו נמוכים ביחס למחירי הדירות בבני ברק עצמה.
בשנת 2012 כבר מרבית התושבים היו חרדיים.
מאז שהחל תהליך ההתחרדות מחירי הדירות עלו בתלילות, ונכון לאמצע שנת 2023 המחירים עדיין נמוכים ממחירי הדירות בבני ברק עצמה.
כמו כן בשכונת פרדס כ"ץ מתגורר מיעוט של מסתננים מאפריקה, נכון ל-2017 הם מונים כחמישה אחוזים מכלל התושבים.
תושבי השכונה היהודים מתנגדים ברובם להשכרת דירות למסתננים.
בשנת 2012, לאחר הדיון של ועדת השמות העירונית נקבע כי ישונה שמה של השכונה.
שינוי השם נגרם עקב השם הרע שנוצר לשכונה זה כמה עשורים ולכן, לאחר הרבה התנגדויות במרוצת השנים הוחלט כי כדאי לשנות את שמה.
נכון לעכשיו, היא תיקרא נאות הפרדס.
לעומת זאת, בעיריית בני ברק טענו כי מעולם לא התקבלה החלטה כזו בוועדת השמות.
בשכונה ישיבה לחוזרים בתשובה, "אור דוד", בראשות הרב דניאל זר.
לישיבה זו חלק נכבד במהפך הדתי שעבר על השכונה בשלושת העשורים האחרונים.
בגבול פרדס כץ הוקמה גינה לילדים, לצידו של המתנ"ס העירוני.
ישיבה קטנה חב"דית נוספת בשכונה בראשות הרב לוי רוזנברג - כיום בישיבה 100 בחורים.
הג'ודוקא אריק זאבי גדל בפרדס כץ והתחיל את דרכו הספורטיבית במתנ"ס השכונתי.
בנוסף גדל בשכונה הכדורגלן דור חוגי.
בשכונה קבוצת כדורגל "מכבי פרדס כץ", המשחקת בליגה ג'.
פרדניזון היא תרופה סינתטית, קורטיקוסטרואידית, הניטלת בדרך כלל ב או תוך שריר עורי.
התרופה משמשת לטיפול במצבים רפואיים רבים.
האפקט העיקרי של פרדניזון הוא תגובה פרמקולוגית אנטי-דלקתית רב מערכתית, על ידי אפקט גלוקוקורטיקואידי.
פרדניזון הוא קדם-תרופה: בכבד הפרדניזון הופך לפרדניזולון שהוא הסטרואיד הפעיל.
פרדניזון יעיל במיוחד בדיכוי מערכת החיסון.
כלומר, הוא תרופה מדכאת-חיסון, בה משתמשים לצורך דיכוי התגובה הדלקתית של הגוף או הפחתתה.
הוא משמש במחלות אוטואימוניות, מחלות דלקתיות חריפות שאינן ממקור זיהומי (לדוגמה אסתמה ריאתית), מניעת דחיית שתל ועוד.
הפרדניזון הומצא בראשית שנות ה-50, על ידי ארתור נוביל במעבדות חברת התרופות שרינג (Schering).
ב-1955 פרסם עם חבריו כי החומר פעיל פי 3 עד 4 מקורטיזון והידרוקורטיזון.
נוביל הראה שחלק גדול מתופעות הלוואי של קורטיזון, אגירת מים, עליית לחץ דם, והחלשות שרירים, יכולים להימנע על ידי חימצון מולקולת הקורטיזון לפרדניזון.
התרופה שווקה לראשונה על ידי שרינג באמצע שנות השישים.
בנטילה ממושכת של מעל 7 ימים, נוצרת תופעה של דיכוי בלוטת האדרנל, מצב שבו הגוף לא יכול לייצר קורטיקוסטרואידים אנדוגניים.
החוסר ביצור אנדוגני גורם לתלות בהמשך אספקת הפרדניזון על ידי הנוטל.
מסיבה זאת ועוד, יש להמעיט בנטילת קורטיקוסטרואידים.
במקרה של נטילה ממושכת ישנה חשיבות קריטית להורדה הדרגתית במינון לפני ההפסקה המוחלטת.
הפסקה חדה של נטילת פרדניזון לאחר תקופה ממושכת עלולה להוביל למחלת אדיסון המופיעה בצורה חריפה, מצב המסכן חיים.
תופעות לוואי לטווח קצר: תחושת ריחוף וסחרור קל, עליה ברמות גלוקוז בדם, בצקות, הפרעות שינה ולעיתים נדירות מאוד מאניה.
תופעות לוואי לטווח ארוך: תסמונת קושינג, תחושת רעב וצמא, שתן לעיתים קרובות, השמנה מוגזמת, דלדול עצם, גלאוקומה, קטרקט, סוכרת סוג II, דיכאון בזמן ההפסקה וסיכון מוגבר להתקף לב.
הוראות הנוגעות לתופעות לוואי שיש לשים אליהם תשומת לב יתרה:
אולקוס - לכן יש לקחת פרדניזון על קיבה מלאה או בלוויית כדורים למניעת חומציות בקיבה.
זיהום - פרדניזון מחליש את יכולת הגוף להגיב לזיהומים ולכן אסור בזמן זיהום.
אינסומניה - על מנת לחקות את משטר הסטרואידים האנדוגני מומלץ ליטול את התרופה בבוקר.
פרדיננדו השני דה מדיצ'י (באיטלקית: Ferdinando II de' Medici) (14 ביולי 1610 - 23 במאי 1670) היה הדוכס הגדול של טוסקנה בין השנים 1670-1621.
פרדיננדו נולד ב-14 ביולי 1610, והיה ילדם השני ובנם הבכור של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ומריה מגדלנה מאוסטריה.
אביו מת כשהיה בן 11, ואימו משלה בטוסקנה כעוצרת עד הגיעו לבגרות בשנת 1628.
פרדיננדו השני נודע באופיו הנוח ומזגו הטוב, תכונות אשר הקנו לו את אהדת נתיניו, אך היו לו לרועץ במהלך מילוי תפקידו.
הוא נכשל בנסיונותיו לשמור על עצמאות טוסקנה מפני כוחות זרים ומפני הכנסייה.
בשנת 1630 פרצה מגפה בפירנצה שגרמה למות 10% מהאוכלוסייה, ופרדיננדו ואחיו השתדלו לסייע בטיפול בחולים ובמיגור המגפה.
פרדיננדו סייע רבות לגלילאו גליליי במחקריו, ומינה את פאולו בוקונה לתפקיד בוטנאי החצר שלו.
ב-23 במאי 1670 מת פרדיננדו משבץ, ובנו קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1634 התחתן פרדיננדו עם דודניתו, , אך נישואיהם לא היו מאושרים והשניים חיו שנים רבות בנפרד.
לפרדיננדו וויטוריה נולדו שני ילדים:
קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (14 באוגוסט 1642 - 31 באוקטובר 1723).
החשמן פרנצ'סקו מריה דה מדיצ'י, דוכס רוברה ומונטפלטרו (12 בנובמבר 1660 - 3 בפברואר 1711).
פרדס רימונים הוא חיבור קבלי מקיף שחיבר הרב משה קורדובירו.
בספר הפרדס ניסה הרב לפשר בין מחלוקות קדומות ששררו בקרב המקובלים ולפסוק הכרעה סופית לגבי הדעות השונות המובאות בספרי הקבלה שקדמו לו.
בתקופה שלאחר גירוש ספרד יהודים רבים התיישבו בארץ ישראל.
בצפת של המאה ה-16 התרחשה אחת ההתעוררויות הרוחניות הגדולות בתולדות עם ישראל.
בימים אלו נכתבו חיבורים חשובים בכל תחומי המחשבה של היהדות.
בעקבות הגירוש היהודים שאלו שאלות תאולוגיות לסבלם ואת המענה חיפשו בחכמת הקבלה שמסבירה כיצד מנהיג אלוהים את עולמו.
עקב כך חלה עליה בהתעניינותם של רבנים בחכמת הסוד ורבים ראו בחכמת הקבלה את עיקר לימוד התורה.
מחבר הספר, רבי משה קורדובירו (הרמ"ק), היה מגדולי המקובלים בכל הדורות.
בכתבי הרמ"ק מוצאים בקיאות עצומה במכמני התורה וניכרת בהם השפעה גדולה של ספרות המחקר.
כתיבת הספר הסתיימה בשנת ה'ש"ח (1548), והוא ככל הנראה הודפס לראשונה בשנת ה'שמ"ד (1584) בסלוניקי, אולם לא ידוע על עותק שהשתמר ממהדורה זו.
לאחר מכן נדפס הספר שוב בשנת ה'שנ"א (1591) בקרקוב.
במקרא מופיע הביטוי "פרדס רימונים" בתיאורה של האהובה בשיר השירים (ד, יג) "שלחיך פרדס רימונים עם פרי מגדים".
בשל מרכזיותיו של שיר השירים בעולמם של המקובלים, ובמיוחד בזה של ספר הזוהר בחר בו רמ"ק ככותרת לספרו.
אולם תחילתו של הזיהוי בין ה"פרדס" ובין החוויות המיסטיות מתחיל כבר בתלמוד בסיפור על ארבעה חכמים ש"נכנסו לפרדס", במשמעות של חוויות הקשורות לתורת הנסתר (מסכת חגיגה פרק ב').
במסורת ישראל המאוחרת יותר נתפרש ה"פרדס" כראשי תיבות של המילים: פשט, רמז, דרש, סוד, שהן ארבע מתודות הלימוד של התורה.
בהתאם לנוהג הרווח בספרות הרבנית בכלל ובספרות הסוד בפרט, נרמז שם המחבר בשם חיבורו בגימטריה: 'פרדס' (גימטריה 344) ו-'רמונים' (גימטריה 346), קרובים ל-'משה' (גימטריה 345).
הספר מחולק לל"ב (32) שערים כמניין ל"ב נתיבות חכמה בספר יצירה.
כל שער פותח בקושיות שעולות מתוך דפי ספר הזהר וספרי קבלה של מקובלים שקדמו לרמ"ק.
לאורך פרקי השער הרב מתרץ את הקושיות ומביא אסמכתאות לדבריו מכל ספרי ההגות הקדומה: הזהר, ספר יצירה, ספר הבהיר, ספרות ההיכלות והמרכבה ועוד.
ספר הפרדס הוא מפעל רב המקבץ בתוכו את כל השיטות של קודמיו כשהן ערוכות בו בצורה שיטתית והגיונית.
כתיבת הרב מזכירה יותר את כתיבתם של ההוגים הרציונליסטים היהודיים בימי הביניים מאשר של בעלי הסוד והמסתורין וזאת כיוון שכתיבתו מחקרית-אנליטית.
הרמב"ם השפיע רבות על הרמ"ק והדבר מתבטא בצורת ספר הפרדס ובתכנו.
אף על פי ששנים רבות לפני הולדת הרמ"ק כבר נכתבה ספרות קבלית ענפה, שיש בה פירוט עשיר ומסועף לגבי כל תחום עיסוק של הקבלה, את ספרו 'פרדס רימונים' פתח הרב בנושא קבלי יסודי מאוד והוא מספר הספירות ותיאורן:
הרמ"ק מתאר את מבנה הספירות, ממיינן לקבוצות - שכל אחת מהן בעלת מאפיינים שונים, מצביע על אזכורים שלהן בכתבים קדומים ומבהיר דברים שלדעתו יסודם בטעויותיהם של המקובלים שקדמו לו.
לאחר מכן עובר הרמ"ק לדון בסוגיית הספירות מהפן הפילוסופי:
הרמ"ק מביא ראיות בעלות אופי סכולסטי ומחייב את מציאות הספירות על פי ההיקש השכלי.
בנוסף לכך הרב דן בשאלה האם אדם הנאמן להלכה במעשיו אך שולל את מציאותן של הספירות ודוחה את היסודות שעליהן מבוססת תורת הקבלה ייחשב לכופר או לא.
לאחר שסיים הרמ"ק לדון בספירות עצמן הוא עובר לדון בסוגיה מורכבת בה נחלקו מקובלים גדולים: האם הספירות הן עצמות הבורא או שמא רק כלים בהם הוא משתמש ביחסו אל העולם הנברא:
הדיון שנעשה בפרקים אלו חשוב מאוד למקובלים משום שנעשה שם ניסיון להראות שהמקובלים, חרף אמונתם בהתפרטות העולם העליון לחלקים רבים, עדיין אוחזים באמונה המונותאיסטית.
בפרקים הבאים דן הרמ"ק בשמות האלוהות ובצירופי אותיות.
הוא מבאר פסוקים מהמקרא על פי המשמעות שיש לכל אות בפסוק וכן מביא פרקים שלמים העוסקים בתכנים מאגיים.
הספר נחתם בפרק הדן על הכוונות בתפילה ובקיום המצוות.
עד לימי הרמ"ק שררו מחלוקות רבות אפילו בדברים יסודיים מאוד בתורת הקבלה.
היו שחילקו את צד ימין של העולם העליון לדין והיו שאמרו שזהו חסד, היו שסברו שהכתר עליון והאור אין-סוף זהים והיו שסברו שהכתר הוא העלול הראשון שנברא.
חלק תפסו בתפיסה האומרת שכל התפרטות העולמות העליונים הם עצמות הבורא והיו כאלו שאמרו שלמעלה יש אחדות מוחלטת וכל החילוקים וההתפרטויות הן בתפיסת בני האדם.
מאז חיבר הרמ"ק את ספר הפרדס נתקבלו הכרעותיו כסופיות וכאמת בלתי מעורערת.
כל המקובלים שבאים אחריו מחלקים את העולמות וכל הכלול בהם לפי שיטתו.
גם תורת האר"י, שבכמה דברים עקרוניים שונה מתורת הרמ"ק, מבוססת על הכרעותיו של הרמ"ק.
האר"י אמר על רבי משה קורדובירו "משה אמת ותורתו אמת בעולם הבלימה".
לפי משפט זה הבינו מקובלים ששתי השיטות – של הרמ"ק ושל האר"י – אינן סותרות זו את זו ושכל אחת מהן מדברת על שלב אחר בתהליך הבריאה: משנת הרמ"ק דנה על עולמות התוהו ומשנת האר"י על עולמות התיקון.
השפעתו ומרכזיותו של הספר ניכרת גם מהמתקפות כנגדו.
במאה ה-17 פרסם בישוף קתולי, חואן קאראמואל אי לובקוביץ, חיבור התקפה "על האתאיזם של הרבנים", ואת עיקר טענותיו כנגד הקבלה היהודית הוא ביסס על ספרו זה של הרמ"ק, כדי להראות כיצד רוקנו המקובלים את העולם הנברא מכל זכר לבוראו והם עסוקים בפולחן הספירות.
המחבר ראה שהספר כתוב באריכות גדול, ולכן קיצר את הספר וקרא אותו בשם אור נערב.
ורבי שמואל גאליקו ראה שקיצר אותו ביותר, ועשה עוד קיצור וקרא אותו בשם עסיס רמונים, ורבי מרדכי דאטו עשה הגהות עליו.
רבי שבתי שפטל בן עקיבא הלוי הורוביץ כותב בסוף הקדמתו ל"שפע טל" שהוא התחיל לעשות פירוש על "עסיס רמונים", וכנראה אבד.
הרב מנוח הנדל עשה פירוש על הספר.
הרב יואל סירקיש עשה פירוש, "ביאורי הב"ח לספר פרדס רימונים של ר' משה קורדובירו", מכון מנחת ישראל, ירושלים תשנ"ט.
פרדיקה דה מנזס (בפורטוגזית: Fradique de Menezes; נולד ב-21 במרץ 1942) הוא נשיא סאו טומה ופרינסיפה מאז 2001.
פרדיקה דה מנזס נולד בקולוניה הפורטוגזית סאו טומה ב-1942, בנו של גבר פורטוגזי ואישה ילידת האי.
הוא למד בתיכון בפורטוגל, ולמד חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
מנזס כיהן בתפקיד שר החוץ של סאו טומה ופרינסיפה בשנים 1986–1987. הוא נבחר לתפקיד הנשיא ביולי 2001, כאשר זכה ב-55.2% מהקולות וגבר על מנואל פינטו דה קוסטה, שקיבל כ-40% מהקולות.
ב-30 ביולי 2006 נבחר מנזס לכהונה נוספת כאשר זכה ב-60.58% מהקולות, ובכך גבר על פטריק טרואבדה, בנו של הנשיא לשעבר מיגל טרואבדה.
פרדיננדו קארולי (איטלקית: Ferdinando Maria Meinrado Francesco Pascale Rosario Carulli) (9 בפברואר 1770 - 17 בפברואר 1841) היה אחד המלחינים המפורסמים ביותר לגיטרה קלאסית.
כמו כן חיבר את שיטת הלימוד השלמה הראשונה לגיטרה קלאסית, הנמצאת בשימוש עד היום.
הוא כתב מגוון יצירות לגיטרה קלאסית, ביניהן קונצ'רטי ויצירות קאמריות.
קארולי היה מלחין פורה ביותר, וחיבר יותר מ-400 יצירות לגיטרה, ועוד רבות אחרות לשילובים של כלים אחרים עם גיטרה.
קארולי נולד בנאפולי ב-9 בפברואר 1770. אביו, מיקלה, היה מורה ידוע, מזכיר לנציג הרשות הנפוליטנית.
כמו רבים מבני תקופתו, למד את תאוריית המוזיקה מפי כומר, שהיה גם מוזיקאי חובב.
כלי הנגינה הראשון של קארולי היה הצ'לו, אך כאשר היה בן 20 גילה את הגיטרה, והקדיש את חייו ללימודה וקידומה.
באותה עת לא נמצאו מורי גיטרה מקצועיים בנאפולי, וקארולי פיתח שיטת נגינה משלו.
הופעותיו בנאפולי היו כה פופולריות, שבמהרה החל להופיע ברחבי אירופה.
בשנת 1801 נישא לאישה צרפתייה, מארי-ז'וזפין בוייר, ולזוג נולד בן.
כמה שנים מאוחר יותר החל קארולי להלחין במילאנו, ויצירותיו הופיעו בפרסומים מקומיים.
לאחר רצף הופעות מוצלח ביותר בפריז, החליט קארולי לקבוע את מושבו שם.
באותה עת הייתה העיר ידועה כ"בירת המוזיקה" של העולם, וקארולי נותר בה עד סוף ימיו.
ב-1810 פרסם את יצירתו המשפיעה ביותר, "Method, op.
27", המשמשת עד היום ללימוד גיטרה קלאסית.
בפריז היה קארולי למוזיקאי ומורה מצליח ביותר, והגשים את כוונותיו להפוך את הגיטרה לפופולרית ואופנתית בקרב המעמדות הגבוהים והמוזיקאים הפריזאים.
בפריז פרסם את רוב עבודותיו, ולבסוף היה למוציא לאור בעצמו, והדפיס את עבודותיהם של נגני גיטרה בולטים אחרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגיעו נגני גיטרה אירופאים רבים לפריז, בעקבות קארולי, שהייתה לו, ככל הנראה, אישיות כובשת.
קארולי התמקד אז בלימוד רזי הכלי, ותוך זמן קצר נמנו רבים מבני האצולה הפריזאית על תלמידיו.
רבות מהיצירות, המקובלות כיום כחשובות ביותר של קארולי, נדחו על ידי המוציאים לאור, שחשבו אותן לקשות מדי להאזנה.
סביר להניח, כי לא מעט יצירות מופת אבדו בדרך זו.
בעקבות הדחיות הרבות, החל קארולי לפרסם את יצירותיו בעצמו.
למרות זאת, רוב יצירותיו השורדות הן אלה, שנחשבו ל"בטוחות" מספיק כדי להתקבל לפרסום אצל המוציאים לאור, בעיקר לצורך לימוד טכניקות או לימוד יסודות הנגינה בגיטרה.
חרף תלמידיו ותומכיו הרבים, החל קארולי להאמין כי אינו זכאי למוניטין המרשימים שלו, כיוון שרוב יצירותיו הגדולות לא זכו לפרסום.
כיון שהוגבל בעיקר ליצירות פשוטות, חיבר קארולי את המתודה לגיטרה קלאסית, "Harmony Applied to the Guitar", אוסף יצירות המשמשות ללימוד עד היום.
באותה עת זכתה המתודה לעניין רב, והודפסו מהדורות רבות שלה.
קארולי הלחין גם כמה יצירות לגיטרה ופסנתר יחד עם בנו, גוסטבו, שהיה מלחין מחונן.
עד תחילת המאה ה-19, התפתחה הגיטרה מכלי דמוי-לאוטה, לכלי הדומה לגיטרה המודרנית, בעלת גוף שטוח, צוואר ארוך ופתח תהודה עגול במרכזה.
ייתכן כי לגיטרה הראשונה של קארולי היו חמישה זוגות מיתרים, ולא שישה מיתרים בודדים, בדומה לקתרוס ולויהואלה.
זיווג המיתרים הפיק צליל עשיר ומהדהד בפריטה על כל המיתרים, אך האפקט היה חלש יותר בפריטה על מיתר בודד, הנפוצה יותר ביצירות הקלאסיות.
זאת בניגוד ללאוטה, שסידור המיתרים בה דומה, אך לעיתים נדירות פורטים על כל מיתריה בבת אחת.
כמו כן, גוף הגיטרה היה קטן ושטוח יותר, והפיק צליל פחות מהדהד, המזכיר צליל של כינור או יוקולילי.
בנוסף, מפתחות הכיוון של הגיטרה לא היו מכניים, אלא מבוססי חיכוך, כמו אלה של הויולה או הקתרוס.
מפתחות כיוון מכניים שולבו בגיטרה רק לפני כמאה שנים, הרבה לאחר זמנו של קארולי.
בשלב מאוחר של חייו, סייע קארולי, יחד עם יצרני הגיטרות ונגניהן הצרפתים אנטוניו דה טורה ז'ורדו ולקוטה, להפוך את הגיטרה לכלי הגדול והרזוננטיבי יותר המוכר לנו כיום.
הם עשו זאת על ידי הגדלת הבליטות בצידי הכלי, וכך הגדילו את נפח הכלי ואת שטח הפנים שלו.
מאוחר יותר, סייע ז'ורדו ליצור את הצורה המודרנית של גיטרת הפלמנקו, צורה קלה וקטנה יותר מהגיטרה הקלאסית, ולה צליל בהיר יותר.
פרדס דכה (נפוץ גם הכתיב: פרדס דקה) היא שכונה בדרום יפו, המשתרעת על פני כ-70 דונם מערבית לשדרות ירושלים, בין חולון פינת ירושלים נווה גולן לבין יפו ג'.
בשכונה מתגוררות כ-120 משפחות המונות כ-700 בני אדם.
ראשיתה של השכונה ב-1942, אז רכש חאג' אחמד ח'ליל דכה פרדס בשטח של 23 דונם.
הוא עסק בגידול ההדרים וגם הקים רפת.
עם הצלחת עסקיו, התרחבו גם הקרקעות שבבעלותו.
ששת ילדיו של דכה התפצלו לשלוש חמולות: דכה, סקחפי ואבו נהר.
בתי השכונה חרגו עם השנים מגבולות השטח שהיה בבעלותו של דכה, והם כוללים כיום גם שטח בבעלות מינהל מקרקעי ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הוקמו סביב המתחם שכונות יהודיות כנווה גולן, יפו ג' ויפו ד', והמתחם נותר כמובלעת כפרית ביניהן.
לאורך השנים, לא פותחו בשכונה תשתיות, ואין בה בתי ספר, תאורת רחוב או כבישים מוסדרים.
היעדרה של מערכת ניקוז גרם להצפות בשכונה כמעט מדי חורף, ובשנת 2000 אף טבע למוות ילד בן ארבע.
בשנת 2005 הקימה המישלמה ליפו מערכת ניקוז בעלות של 35 מיליון שקלים חדשים.
בעיה נוספת ממנה סובלת השכונה היא הפיכתה, עם השנים, למוקד של פשיעה וסחר בסמים.
ב-1996 אושר תוכנית פינוי-בינוי לשכונה המייעדת חלק מן המקרקעין ב"פרדס דכה" לשטח ציבורי פתוח וחלק לבניה רוויה של 800 יחידות דיור.
בעקבות זאת, הפסיקה עיריית תל אביב-יפו לתת היתרי בנייה בשכונה, על מנת למנוע מבניית ביניים להגביל את אפשרויות הפינוי בינוי.
יחד עם זאת, תוכניות הפינוי ובינוי לא התקדמו.
באפריל 2010 פורסם בכלכליסט ששמואל פלאטו-שרון וחברת שיכון ובינוי מתכוונים לקנות 120 דונם בשכונת פרדס דכה, ולבנות עליהם שכונה סגורה של 3,000–2,500 יחידות דיור.
פלאטו שרון העריך שהפרויקט יושלם תוך שבע שנים.
כן דווח בסוף שנת 2010 על פיתוח תשתיות בשכונה.
בשנת 2008 הורתה שופטת בית המשפט המחוזי מיכל אגמון-גונן, בפסק דין תקדימי, על ביטול צו הריסה שהוצא נגד תוספת בנייה בלתי חוקית, בנימוק שכל עוד העירייה אינה מאפשרת הוצאת היתרי בנייה במשך תקופה כה ממושכת ולא מקדמת תוכניות, היא מחזיקה את תושבי השכונה כ"בני ערובה", כלשונה.
השופטת חתמה את פסק דינה במשפט "תקווה אני כי בעקבות פסק דין זה, תשנה המשיבה את פועלה, והמערער, מוסא דכה, ושכניו לשכונת פרדס דכה ביפו יתעוררו לבוקר חדש".
פסק הדין בוטל על ידי בית המשפט העליון אשר אישר את צו ההריסה והבית נהרס ב-17 בינואר 2010.
פרדס הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים ישראלית העוסקת בהוצאה לאור של ספרי עיון, סיפורת, שירה וספרות ילדים.
ההוצאה מוציאה לאור מספר כתבי עת, בהם "סוציולוגיה ישראלית", "חברה אזרחית ומגזר שלישי בישראל", "סדק: כתב העת לנכבה שכאן", "דקה: כתב עת לשירה ולביקורת", "מחברות קולנוע דרום" ו"תו+".
ההוצאה לאור נוסדה בשנת 2000 בחיפה על ידי דוד גוטסמן.
ההוצאה פרסמה ספרי שירה רבים, בין היתר מאת ערן צלגוב, לאה פילובסקי, ערן הדס, יחזקאל רחמים, מתי שמואלוף מיה טבת דיין, מואיז בן הראש ומיטל נסים.
בתחילת דרכה, כדי להגביר את החשיפה שלה לקהל הרחב, אפשרה ההוצאה להוריד בחינם כתריסר כותרים מאתר האינטרנט שלה.
בשנת 2014 ייסדה את סדרת "מלח-מים" לספרות עברית מקורית, שבמסגרתה ראו אור ספרים מאת אלי שמואלי, רון דהן, הדס מזרחי, ענבר אשכנזי, ורד זינגר, גליה תנאי ואלקס ריף (זוכת פרס לשנת 2018).
ב־2016 זכתה ההוצאה ב"פרס ביכורים להוצאות לאור על הוצאת ספרי ביכורים" כחלק מפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.
רועי יוסף, שורה: מלאכת זיהוי חיים, מחזה דוקומנטרי, 2025. זכה בפרס שולמית אלוני.
אברהם רגלסון מסע הבובות לארץ-ישראל מהדורה חדשה, 2013
יאיר אורון (עורך), מצילי 1929, סיפורי הצלה של יהודים ופלסטינים בחברון ובירושלים, 2017
עליזה שנהר, אהובות ושנואות - נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית החדשה, 2011
צ'ארלס פטרסון, כל יום הוא טרבלינקה, תרגום: עודד וולקשטיין, 2006
שמשון ביכלר ויהונתן ניצן, מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום, 2001
וירג'יניה דניאלסון, קולה של מצרים: אום כולת'ום, שירה ערבית, החברה המצרית במאה העשרים; תרגום: חנה עמית-כוכבי, 2003
בל הוקס, פמיניזם זה לכולם ; תרגום: דלית באום, 2002
מרטין היידגר, השפה, תרגום: דנית דותן, מיכאל פרידמן, מהדורה דו-לשונית בצירוף הערות ומבוא, 2016
אוטוביוגרפיה מאת ניצול השואה שלום וייס, "צלם אנוש: שלושה דורות מנסים להבין", בה הוא מתאר את ילדותו בהונגריה לפני השואה ובתקופת השואה, באושוויץ ובמחנות אחרים (2013).
הפרס, הרומן הראשון של מתי שמואלוף, 2021. הספר היה מועמד לפרס ע"ש שולמית אלוני וגם תורגם לגרמנית בשנת 2025 תחת הכותר "Der Preis".,
פרדס בחיסכון הוא פרויקט הסתדרותי משנת 1955 שנועד לפועלי המושבות, אשר במסגרתו הוקמו גופים יורידיים, שמטרתם הייתה לאפשר לחבריהם לרכוש זכויות חכירה בקרקעות לשם עיבוד פרדסים שנרכשו מרשות הפיתוח וקק"ל אנגליה.
הפרויקט הוא תוצאה של שיתוף פעולה ממשלתי בין-משרדי לצד שיתוף פעולה של המוסדות ההסתדרותיים.
מבחינת ההיענות של פועלי המושבות (שלא הייתה להם קרקע לעיבוד או משק עזר) זהו אחד הפרויקטים המוצלחים של ההסתדרות.
עם זאת, במבחן התוצאה, ההשקעה לא הניבה את התשואה המצופה.