tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוח זו יש לראות את השתתפות שני אנשי משרדו של רוזנברג, אלפרד מאייר וגיאורג לייבברנדט, בוועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942, שבה תיאם היידריך את המשך השמדת העם היהודי עם כל הגורמים שהיה להם חלק בביצועה.
לא רק עם היינריך הימלר הסתכסך רוזנברג.
יריבות קשה הייתה בינו לבין יוזף גבלס, שר התעמולה ומנהל המשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם.
לשניהם היו תפקידים דומים וכל אחד ראה בשני גורם מפריע לביצוע משימותיו.
עם הרמן גרינג ומשרדו הסתכסך רוזנברג בעיקר בענייני שוד וביזה, בזמן שרוזנברג אסף את הרכוש הגנוב, כספרים ופרטי אומנות, למטרות מחקר ותרבות, גרינג לקח כמויות גדולות של חפצי אומנות למטרותיו האישיות.
במסמך שנחשף במשפטי נירנברג מופיע סדר העדיפות בלקיחת הביזה.
הבחירה הראשונה מגיעה להיטלר (או נציגיו), אחר כך לאנשי גרינג ורק לאחר מכן לרוזנברג ולמוסדות המחקר שלו.
מרטין בורמן שהיה מזכירו של היטלר גם לא היה מידידיו של רוזנברג.
רוזנברג האמין שבורמן חוסם את קשריו עם הפיהרר ומונע ממנו לקדם את רעיונותיו האידאולוגיים לעתיד הרייך.
לאחר התאבדות היטלר, עזב רוזנברג בסוף אפריל את ברלין עם משפחתו לאויטין, מתוך כוונה להמשיך משם לפלנסבורג ולשמש כשר בממשלת פלנסבורג.
ב-6 במאי 1945 הודיע לו דניץ בכתב שאין בכוונתו למנות אותו לשר בממשלה והמליץ לו להיכנע לכוחות הבריטיים.
רוזנברג נתפס בידי בעלות הברית לאחר סיום המלחמה, ב-18 במאי, בבית חולים צבאי בו שהה בשל שטף דם בקרסול רגלו השמאלית.
במשפטי נירנברג הואשם בקשר לקשירת פשעים כנגד השלום, תכנון, ייזום וניהול מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא הורשע ב-1 באוקטובר ונדון למוות.
כשנשאל האם יש ברצונו לומר מילים אחרונות, הוא ענה "לא".
אלפרד רוזנברג הוצא להורג בתלייה ב-16 באוקטובר 1946 כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בפרבר דרומי של מינכן.
ביוני 2013 פורסם כי ממשלת ארצות הברית איתרה באחרונה 400 עמודים מתוך יומנו של רוזנברג, ובו בין השאר פרטים על פגישות בין רוזנברג לבין היטלר ובכירים נאצים נוספים כמו היינריך הימלר והרמן גרינג, ופרטים הנוגעים לכיבוש ברית המועצות והתוכנית להשמדת היהודים.
היומן הועבר למוזיאון השואה האמריקאי, בוושינגטון.
לראשונה נישא להילדה ליסמן ב-1915 אך כעבור שמונה שנות נישואים התגרש ממנה.
הוא נישא שוב להדוויג קרמר בשנת 1925, נישואין שארכו עד מותו.
לזוג היו שני ילדים, בן שמת בינקותו, ובת בשם אירן, שנולדה בשנת 1930. הבת מסרבת ליצור מגע עם כל מי שמנסה לדבר עמה על אביה.
אלפרדו פאלאסיו (בספרדית: Alfredo Palacio; 22 בינואר 1939 – 22 במאי 2025) היה נשיא אקוודור מאפריל 2005 ועד ינואר 2007.
פאלאסיו נולד בעיר גואיאקיל, והיה רופא במקצועו שהתמחה בקרדיולוגיה.
הוא למד בעיר הולדתו, ואחר כך בעיר קליבלנד במדינת אוהיו ובסנט לואיס במדינת מיזורי שבארצות הברית.
אחר כך עבד בקרדיולוגיה ובבריאות ציבורית באוניברסיטת גואיאקיל בפקולטה לרפואה.
פאלאסיו הגדיר את עצמו כלא-פוליטיקאי, והוא לא היה חבר בשום מפלגה פוליטית.
פאלאסיו שימש כשר הבריאות בממשלו של סיקסטו דוראן-באיין.
הוא שימש כסגן הנשיא מ-15 בינואר 2003 ועד 20 באפריל 2005 תחת הנשיא לוסיו גוטיירס.
פאלאסיו מונה לנשיא בפועל כאשר הקונגרס הדיח את גוטיירס, אחרי שבוע של עימותים עם ממשלתו.
נפטר בגואיאקיל ב-22 במאי 2025.
אַלְפְרֶד גָּארִיֵּבִיץ' שְׁנִיטְקֶה היה מלחין סובייטי ממוצא יהודי-גרמני.
המוזיקה המוקדמת של שניטקה מושפעת למדי מן הסגנון של דמיטרי שוסטקוביץ'.
הוא פיתח את הטכניקה הפוליסטייליסטית שלו ביצירות כגון הסימפוניה הראשונה (הולחנה בין השנים 1969 ו-1972) והקונצ'רטו גרוסו מס' 1 (הולחן ב-1977).
משנת 1980 ואילך המוזיקה של שניטקה החלה ליהנות ממוניטין גם מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בשנות השמונים הלחין שלוש רביעיות מיתרים, שלישיית מיתרים (1985), הבלט "פר גינט" (1985-1987), הסימפוניות מס' 3, 4 ו- 5, קונצ'רטו לויולה ולתזמורת (1985) והקונצ'רטו הראשון לצ'לו ולתזמורת (1985-1986).
בשעה שמצבו הבריאותי מתדרדר, המוזיקה של שניטקה איבדה את המוחצנות של סגנונו הפוליסטייליסטי, ונטתה לשאת גוון מופנם ועגמומי יותר.
אביו של שניטקה היה יהודי שנולד בפרנקפורט, והיגר לברית המועצות בצעירותו.
אמו נולדה ברוסיה למשפחה ממוצא גרמני.
אלפרד שניטקה נולד באנגלס שברפובליקה הוולגו-גרמנית בפדרציה הרוסית של ברית המועצות, והחל לקבל את חינוכו המוזיקלי בשנת 1946 בווינה, שאליה אביו נשלח לעבוד ככתב עיתונאי וכמתרגם.
בשנת 1948, עברה המשפחה להתגורר במוסקבה.
שניטקה השלים את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה בשנת 1961, ועבד שם בהוראת המוזיקה בין השנים 1962 ו-1972. פרנסתו העיקרית של שניטקה באה מכתיבת מוזיקה לסרטים, והוא הלחין קרוב ל-70 פרטיטורות לסרטים במשך 30 שנה.
בשנת 1980 המיר את דתו לנצרות והחזיק בדעות מיסטיות.
לדעות אלה הייתה השפעה רבה על המוזיקה החדשה שהוציא תחת ידיו.
כמלחין נונקונפורמיסט, שניטקה היה קורבן מזדמן של הביורוקרטיה הסובייטית.
הסימפוניה הראשונה שלו הוחרמה על ידי איגוד הקומפוזיטורים הסובייטי, ולאחר הימנעותו מהצבעה באיגוד בשנת 1980, נאסר עליו לצאת מגבולות ברית המועצות.
בשנת 1985, סבל המלחין מהתקף שבץ שהותירו בתרדמת, והוא הוכרז כמת קליני כמה פעמים, אך לאחר זמן-מה שב לאיתנו והמשיך להלחין.
ב-1990, בעקבות הפרסטרויקה וההקלות שנלוו לה בתקופת שלטונו של גורבצ'וב, עזב שניטקה את רוסיה והתיישב בהמבורג.
מצבו הבריאותי נשאר רעוע, והתקפי שבץ נוספים תקפו אותו, עד לפטירתו ב-3 באוגוסט 1998. שניטקה נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
היצירה הקונצרטית הראשונה שלו שמשתמשת בטכניקה הפוליסטייליסטית הייתה הסונאטה השנייה לכינור ולפסנתר "Quasi una sonata", משנת 1968, אך ההשפעה של המוזיקה שלו לסרטים ניכרת מכך שיצירה קונצרטית זו שואלת חומר ששימש גם לפסקול ששניטקה הלחין מוקדם יותר לסרט האנימציה הקצר "מפוח הזכוכית".
שניטקה המשיך לפתח את הטכניקה הפוליסטייליסית ביצירות כמו הסימפוניה הראשונה (1972-1969) והקונצ'רטו גרוסו מס' 1 (1977), אך הלחין גם יצירות אחידות יותר בסגנונן, כגון החמישייה לפסנתר ולכלי-קשת (1976-1972), שנכתבה לזכר אמו.
בשנות השמונים, המוזיקה של שניטקה התפרסמה יותר מחוץ לגבולות ברית המועצות, בחלק מן המקרים הודות למוזיקאים סובייטים מהגרים שניגנו מיצירותיו, ביניהם הכנרים גדעון קרמר ומארק לובוצקי.
על אף חולי ממושך, הלחין שניטקה מספר רב של יצירות, מן החשובות שבהן שתי רביעיות מיתרים (מס' 2 ו-3), שלישיית מיתרים (1985), קנטטת פאוסט (1983), ששולבה לאחר מכן באופרה שלו "הסיפור של ד.
בשעה שמצבו הבריאותי ממשיך להתדרדר, המוזיקה של שניטקה נעשתה עגמומית יותר, מופנמת יותר.
רביעיית המיתרים הרביעית משנת 1989 והסימפוניות מס' 6, 7 ו-8 מהשנים 1992 עד 1994 הן דוגמה טובה לכך.
חלק מחוקרי המוזיקה של שניטקה טוענים שהיצירות האחרונות הן אלו שיוכרו בסופו של דבר כמשפיעות ביותר מבין עבודותיו.
בשנת 1992 הוא כתב אופרה על בסיס סיפור של ויקטור ירופייב שהוצגה באמסטרדם.
התקפת שבץ נוספת, בשנת 1994, הותירה את שניטקה משותק כמעט לחלוטין, בלי יכולת של ממש להלחין, אף-על-פי שכמה יצירות קצרות פורסמו בשנת 1997. נוסף על אלה, פורסמה הסימפוניה התשיעית, אך כתב-היד שלה היה כמעט בלתי-קריא, עקב קושיו של המלחין לכתוב ביד שמאל.
הסימפוניה הזו בוצעה לראשונה ב-19 ביוני 1998, לאחר שפוענחה, אך גם "תוקנה" לביצוע על ידי גנאדי רוז'דסטוונסקי, המנצח של הבכורה.
הבכורה הוקלטה ושניטקה האזין לסימפוניה זמן קצר לפני מותו, וביקש לאחר מכן לדחות את הוצאתה לאור.
לאחר מותו, פוענחה הפרטיטורה פעם נוספת, על ידי ניקולאי קורנדוף, שמת לפני שהספיק להשלים את העבודה.
המשך העבודה נעשה על ידי אלכסנדר ראסקאטוב.
בגרסה זו ניתן לבצע את שלושת פרקי הסימפוניה התזמורתיים של שניטקה יחד עם פרק רביעי מקהלתי, שנכתב על ידי ראסקאטוב לזכר המלחין.
ביצוע הבכורה של גרסת קורנדוף-ראסקאטוב נערך בדרזדן, ב-16 ביוני 2007.
אלפרד רג'ינלד רדקליף-בראון היה אנתרופולוג בריטי, שפיתח את התאוריה הפונקציונלית-מבנית במסגרת הדיסציפלינה האנתרופולוגית.
לאחר שלמד באוניברסיטת קיימברידג', הוא נסע לאיי אנדמן (1906–1908) ומערב אוסטרליה (1910–1912) כדי לבצע עבודת שדה בקרב החברות שגרו שם.
בעקבות מחקריו שם כתב את הספרים "תושבי איי אנדמן" (1922) ו"התארגנותם החברתית של ילידי אוסטרליה" (1930)
אלפרד ידוע גם בתרומתו למהנדס החשמל ניקולה טסלה בכך שהסכים לממן את אחת מהמצאותיו.
ב-1920 הוא עבר לקייפטאון, שם שימש כפרופסור לאנתרופולוגיה חברתית וייסד את החוג ללימודי אפריקה.
בהמשך הקריירה שלו הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטאות סידני, שיקגו ואוקספורד.
בשנות ה-20 רדקליף-בראון עוד תמך בתאוריה הפונקציונלית של ברוניסלב מלינובסקי.
בשנות ה-30, בהשפעה ישירה מהסוציולוגיה הצרפתית (ובמיוחד מאמיל דורקהיים), הוא הגיע למסקנה כי את המושג פונקציה צריך להכליל במסגרת המושג מבנה.
הוא הגדיר מבנה כרשת מורכבת וסבוכה של מערכות חברתיות שבהן השחקנים נמצאים בתפקידים מוגדרים וממוסדים.
תוך שהוא מושפע מעבודותיו של דורקהיים, רדקליף-בראון ראה את מטרת עבודת השדה שלו בחקר החברות הפשוטות, ובמציאת כללים למבנה החברתי של אותן חברות, ואגב כך של המין האנושי.
למשל, הוא ראה במוסדות החברתיים את המפתח לשמירת הסדר החברתי, ומחקריו הראו כיצד מנהגים (כגון טקסים) דואגים לייצב את המערכת החברתית.
בניגוד לפונקציונליזם של מלינובסקי, רדקליף-בראון טען כי התרבות פועלת כדי לענות על צרכיה של החברה ולא של היחידים.
הביקורת על רדקליף-בראון דיברה על כך שהוא אינו מחשיב את המימד ההיסטורי (השינויים ההיסטוריים) במחקריו (כגון השפעת הקולוניאליזם), אלא מתמקד רק בנעשה בהווה.
אלפרד רֶנְיִי (בהונגרית: Rényi Alfréd; אלפבית פונטי בינלאומי: ; 20 במרץ 1921 – 1 בפברואר 1970) היה מתמטיקאי הונגרי- יהודי, שתרם, בין השאר, לתחומי הקומבינטוריקה, תורת הגרפים ובעיקר לתורת ההסתברות.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון, נאלץ רניי לעבוד במספנה, בגלל חוקי הנומרוס קלאוזוס שהגבילו את מספר היהודים שהורשו ללמוד באוניברסיטאות.
לאחר שניצח בתחרות במתמטיקה וביוונית הורשה ללמוד באוניברסיטה בשנת 1939. ב־1944 גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים ייהודים במסגרת הצבא ההונגרי), אך הצליח להימלט ממנו.
לאחר הבריחה, השיג רניי מסמכים מזויפים שבעזרתם הסתתר בבודפשט והתחמק ממעצר במשך חצי שנה.
כשהוריו נלקחו לגטו בודפשט, הסתנן רניי לשם, והצליח להוציא אותם החוצה בחשאי.
ב־1945 השלים דוקטורט באוניברסיטת סגד שבעיר סגד, תחת הנחייתו של פרידיש ריס, עבור עבודתו על טור פורייה.
ב־1946 נסע ללנינגרד כדי ללמוד אצל יורי ליניק ואיוואן וינוגרדוב.
הוא למד שם את תורת המספרים במהירות, ואף הוכיח משפט חשוב הקשור בהשערת גולדבך: קיים מספר , כזה שניתן לבטא באמצעותו כל מספר זוגי כסכום של מספר ראשוני ומספר שני שניתן לביטוי כמכפלה של לא יותר מ־ ראשוניים.
ב־1948 פגש רניי באמסטרדם את חברו משכבר הימים פאול ארדש, פגישה שהובילה לשיתוף פעולה נרחב, שכלל 32 מאמרים משותפים יחד עם ארדש, ביניהם 8 מאמרים שהיוו פריצת דרך בתורת הגרפים אודות תורת הרשתות האקראיות.
רניי הוא גם המקור למשפט המיוחס לעיתים לארדש (שבעצמו ציטט את רניי): "מתמטיקאי הוא מכונה שהופכת כוס קפה למשפט מתמטי".
כשחזר להונגריה הקדיש את זמנו לתורת ההסתברות, שהייתה תחום המחקר העיקרי בחייו.
עם חזרתו הוא גם ייסד את המכון המתמטי באקדמיה ההונגרית למדעים שבבודפשט ב־1949, ועמד בראשו עד מותו ב־1970. הוא נבחר גם כחבר נספח (1949) וחבר מן המניין (1956) באקדמיה ההונגרית למדעים לפני שנים אחדות הוסב שם המכון, וכיום הוא נקרא על שמו של רניי.
בתורת האינפורמציה הוא הציג את מושג אנטרופיית רניי, שהיא הכללה של אנטרופיית שנון.
אלפרד תֶ'יֶיר מֶהֶן היה אדמירל משנה בצי האמריקני, היסטוריון והוגה תאוריית העוצמה הימית.
הגותו ורעיונותיו בדבר השפעת הכוח הימי על ההיסטוריה ועל העוצמה המדינית והכלכלית של מדינות, השפיעו מאוד על מקבלי החלטות בציי המלחמה ברחבי העולם, ועודדו את מרוץ החימוש הימי שקדם למלחמת העולם הראשונה.
מהן נחשב לאחד מהוגי הדעות הצבאיים-ימיים החשובים בהיסטוריה, ויש הרואים בו את "קלאוזביץ הימי".
ספרו החשוב ביותר התפרסם ב-1890, ונקרא "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660–1783".
מהן נולד בבסיס וסט פוינט במדינת ניו יורק.
אביו, דניס הארט מֶהֶן, היה מרצה באקדמיה הצבאית וסט פוינט.
הוא למד בבית ספר התיכון האפיסקופלי סיינט ג'יימס, במרילנד (בית ספר מסוג זה נקרא בית ספר מכין לקולג').
הוא החל את לימודיו בקולג' של אוניברסיטת קולומביה, שם למד שנתיים.
לאחר מכן, בניגוד לרצון הוריו, עבר לאקדמיה הימית של ארצות הברית, באנאפוליס.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1859, במקום השני במחזור.
הוא קיבל מינוי כלוטננט ב-1861, שנתה הראשונה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא שירת בצי האיחוד באוניות מלחמה וכמדריך באקדמיה הימית.
ב-1865 קודם לדרגת לוטננט קומנדר.
ב-1872 קודם לדרגת קומנדר, וב-1885 לדרגת קפטן.
למרות התקדמותו בצי, לא היו כישוריו של מאהאן בפיקוד על אונייה מבריקים במיוחד, וכמה מכלי השיט שהיו תחת פיקודו היו מעורבים בהתנגשויות, עם עצמים נעים ונייחים.
הוא העדיף אוניות מפרשים מן הסוג שהלך והתיישן באותן שנים, ולא אהב את אוניות הקיטור הרועשות והעשנות שהופיעו באותה עת.
הוא ניסה להתחמק מפיקוד פעיל.
מצד שני, הספרים שכתב בעת שירותו בתפקידי מטה הפכו אותו, ללא ספק, להיסטוריון הימי המשפיע ביותר של אותה תקופה.
בשנת 1885 מונה מהן כמרצה להיסטוריה ימית וטקטיקה במכללת המלחמה של הצי.
לפני שנכנס לתפקידו, זכה מהן להכוונתו של נשיא הקולג' אז, אדמירל משנה סטפן ב.
לוס, שהפנה אותו לכתיבה בנושא שבו יעסקו מחקריו: השפעתו של הכוח הימי.
בשנה הראשונה לעבודתו בקולג' נשאר מהן בביתו בניו יורק, כשהוא עוסק במחקר ובכתיבה.
לאחר שהשלים את תקופת המחקר הזו, החליף מהן את לוס בתפקידו כנשיא הקולג'.
מהן כיהן בתפקיד זה מ-22 ביוני 1886 עד 12 בינואר 1889, ושוב מ-22 ביולי 1892 עד 10 במאי 1893. במהלך תפקידו זה התיידד מהן, בשנת 1887, עם מרצה אורח צעיר ששמו תאודור רוזוולט, לימים נשיא ארצות הברית ה-26.
הרצאותיו של מהן במהלך התקופה בה כיהן כנשיא הקולג' היו הבסיס לספריו החשובים ביותר: "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660 – 1783", ו"השפעת העוצמה הימית על המהפכה הצרפתית והאימפריה, 1793 – 1812".
לאחר פרסום ספריו התיידד מהן עם ההיסטוריון הבריטי סר ג'ון נוקס לוטון (John Knox Laughton), מראשוני העוסקים בהיסטוריה הצבאית הימית.
הידידות בין השניים נשמרה בהתכתבות קבועה, ובביקורים של מהן אצל לוטון בעת שהותו בלונדון.
מהן תואר כתלמידו של לוטון, אם כי השניים עמדו על כך שיש להבדיל בין תחומי העיסוק שלהם: לוטון ראה במהן תאורטיקן, ואילו מהן ראה בלוטון היסטוריון.
בשנת 1902 כיהן מהן כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
מהן חידש את הצורך ללמוד על מלחמה.
הוא ביקר את הקצונה שהייתה בזמנו, שהתעלמה מהמרכיב האנושי בקרב ושמה את הדגש על הצד הטכני.
אין לימוד של אמנות המלחמה, טען מהן, אך לא ניתן לנצח במלחמות רק בעזרת מכונות וידע טכני.
יש ללמוד את המלחמות בתקופה שבין המלחמות; לא ניתן להגדיר מלחמות באמצעות כללים פשוטים וחפוזים – דבר זה עלול להביא לאסון חמור, טען.
מהן תבע להטמיע את לקחי ההיסטוריה ואת העקרונות שעולים ממלחמות העבר, כדי שבעת הצורך יוכל המפקד לפעול על פי אותם לקחים ללא צורך בלימוד נוסף אלא על פי החינוך שהוטמע בו.
מהן יצר פילוסופיה שדנה בעוצמה ימית, ולצידה פיתח תאוריה חדשה של אסטרטגיה ימית.
בנוסף, עסק בניתוח ביקורתי של הטקטיקה המקובלת של לוחמה ימית.
מהן טען שהלקח ההיסטורי מוכיח, כי שליטה של מדינה בים ובנתיבי הים היא הגורם הקריטי לניצחון במלחמה.
הצלחה של אחד הצדדים בסכסוך למנוע מן הצד השני את היכולת להשתמש בנתיבי הים יביא לקריסה בלתי ניתנת למניעה של כלכלת האויב, ולניצחון.
כך למשל, הצליחו רומא ובריטניה הגדולה להקים אימפריות חובקות עולם, וזאת בזכות שליטתן בים.
לעומתן, נכשלו חניבעל ונפוליאון בונפרטה מכיוון שלא שלטו בים.
מהן דחה את הרעיון של שימוש בפושטים (כמו פריבטירים), אוניות שתקפו את אוניות הסוחר של האויב; יחידות כאלה אינן יכולות להגיע לשליטה בים.
רק צי של אוניות מלחמה, במיוחד אוניות מערכה, יכול להביא לתוצאה כזו.
על המדינה לבנות צי מלחמה גדול, שיעמוד ביחס הנכון למסחרה הימי ולאינטרסים הימיים שלה.
המטרה לפי מהן הייתה יצירת צי מלחמה שיוכל להרוס את צי האויב בקרב אחד מכריע.
לאחר ניצחון זה ניתן יהיה להטיל מצור ימי על האויב, ולהשמיד את כוחותיו הנותרים.
מטרתו של הצד החלש יותר תהיה דחיית הקרב המכריע.
צד זה ישאף, מצד שני, לשמור את כוחו כאיום שבכח, אך גם בכך ישנה חולשה, שכן הצורך לשמר את האיום שבכוח כופה על צד זה שלא לפצל את כוחו ולנסות לאיים על נתיבי הים של יריבו.
האונייה המתאימה ביותר למטרה זו היא אוניית המערכה, שהלכה והתעצבה בשנות פעילותו של מהן.
בנוסף, על המדינה להקים בסיסים מעבר לים, שיוכלו להגן על צי הסוחר המפליג באותם אזורים; בסיסים אלה יהיו מוגנים על ידי כוח צבאי (כמו גיברלטר ומלטה, שהיו בסיסים מבוצרים של בריטניה) או שיהיו חלק ממושבות שבהן עורף אזרחי אוהד (כפי שהיו הבסיסים הבריטיים בצפון אמריקה, בתוך המושבות האמריקניות, או באוסטרליה).
מהן ראה בבסיסים הבריטיים את הדוגמה למבנה כזה; העליונות הימית הבריטית שמרה על הבסיסים הללו ועל הקשר עימם, והם היוו נקודות מחסה בעת הצורך.
התאוריה של מהן נגעה לא רק להשגת עליונות ימית.
מהן גרס שבעיתות שלום על המדינות להגדיל את יכולת הייצור ואת צי הסוחר והמסחר הימי שלהן, ולהשתלט על נכסים מעבר לים – מושבות או זכויות למסחר בשווקים זרים מאידך, יש צורך להקפיד שלא לדלדל מדי את משאביה של מדינת האם, ולא לפזר את יכולותיה יתר על המידה.
מהן הגדיר כמה תנאי יסוד שלדעתו משפיעים על עוצמתה הימית של המדינה.
ביניהם יש למנות את מיקומה הגאוגרפי של המדינה (גבולותיה הימיים, קרבתה או שליטתה על מצרי ים), גודל אוכלוסייתה והקשר של האוכלוסייה לים, האופי הלאומי בזיקתו לסחר ימי ולהפלגה בים, ועוד.
מהן עסק גם בפיקוד ומנהיגות.
הוא ראה באדמירלים הבריטיים של המלחמות הנפוליאוניות סמל למנהיגות הנכונה במלחמה: הם היו דינמיים, ונחושים לנצח, והם שהביאו את העליונות הימית הבריטית.
הוא האמין שמפקדים בים צריכים להיות תוקפניים, אמיצים והחלטיים: הוריישו נלסון היה בעיניו המפקד הימי המושלם, ועליו כתב מהן בשנות ה-90 של המאה ה-19 ביוגרפיה מקיפה.
בין תכונות המנהיגות שראה מהן בנלסון, היו יכולתו לנתח במהירות את המצב בשדה הקרב, ולתקוף בנחרצות את נקודת התורפה של האויב (בכך חזר מהן על רעיונותיו של קרל פון קלאוזביץ; רעיונות אלה חוזרים רבות בספרות המלחמה גם אחרי מהן).
תכונה נוספת שמדגיש מהן הייתה אומץ הלב של נלסון; ואולם, נלסון לא פעל בפזיזות, אלא מתוך הכרת האויב; נלסון קירב אליו את המפקדים שפעלו יחד איתו, ווידא שהם מכירים היטב את רעיונותיו ואת דרך הפעולה שתכנן.
השפעת הגותו של מהן, ובחינתה לאור המציאות
דעותיו של מהן עוצבו לאור המערכות הימיות שהתנהלו בין הצי המלכותי הבריטי לצי הצרפתי במהלך המלחמות הנפוליאוניות; העליונות הימית הבריטית הביאה בסופו של דבר לניצחון על צרפת, לאחר שנמנעה פלישה צרפתית לבריטניה, התחולל קרב מכריע (קרב טרפלגר) שבו הושמד צי האויב, ומצור ימי.
בעיני הקורא המודרני נראות השקפותיו של מהן כמובנות מאליהן, אך במאה ה-19 היו רעיונותיו של מהן מהפכניים, במיוחד בארצות הברית, אומה שהייתה ממוקדת בהתפשטות היבשתית מערבה.
מהן הדגיש מאוד את חשיבותה של השליטה הימית ככוח המרכזי שעמד בבסיס היווצרותה של הממלכה המאוחדת כמעצמה עולמית.
מאידך, לא נתן מהן דגש מספיק לגורמים אחרים: כוחם של צבאות יבשתיים, וחשיבותה של הדיפלומטיה.
התאוריות של מהן לא הסבירו כיצד הצליחה מעצמה יבשתית, כמו האימפריה הגרמנית של אוטו פון ביסמרק, להגיע לעוצמתה.
ספריו של מהן זכו להערכה רבה, ונלמדו לעומק בבריטניה ובקיסרות הגרמנית, כמו גם ביפן, ותרמו רבות למרוץ החימוש שהתפתח בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, והיה בין הגורמים המרכזיים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תפיסותיו השפיעו על הזירה הימית במלחמת ארצות הברית–ספרד (ב-1898), ועל הקרבות הימיים החשובים בתקופת אוניות המערכה, קרב צושימה וקרב יוטלנד, וכן על מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה.
השפעתו של מהן המשיכה גם בתקופה שבין מלחמות העולם; ספרו תורגם ליפנית והשפיע רבות על היערכות הצי הקיסרי היפני לקראת מלחמת העולם השנייה: היפנים שאפו להביא את צי ארצות הברית לקרב המכריע, שהיה אחד מהנושאים המרכזיים בהגותו של מהן.
הגותו של מהן לאור מלחמות העולם
במלחמת האזרחים האמריקנית היה הצי האמריקני לצי הראשון בעולם שהפעיל בקרב אוניות מחופות שריון ומונעות בקיטור.
ואולם, לאחר המלחמה התנגד הצי להחליף את אוניות המפרש המסורתיות בצי חדש של אוניות קיטור.
ואולם, מהן טען שרק צי מודרני של אוניות מערכה מחופות שריון יוכל להכריע במלחמה מודרנית.
מהן טען שהשליטה בים מחייבת שימוש באוניות קיטור, שהיו אמינות יותר מאוניות המפרשים ומהירות יותר.
הגותו של מהן סייעה לשכנע את המתנגדים וקידמה את ההשקעה בפיתוחים וחידושים טכנולוגיים.
למרות שמהן לא התמודד עם הגורמים להצלחתן של מעצמות יבשתיות, זכתה התאוריה שלו לצידוק במלחמת העולם הראשונה, כאשר המצור הימי שהטילו הבריטים על גרמניה היה, בסופו של דבר, אחד הגורמים המרכזיים לניצחון מדינות ההסכמה.
אחת מההנחות המרכזיות של מהן, שכוח ימי לא יוכל להתאושש ממכה מקדימה קשה, הופרכה במלחמת העולם השנייה כאשר צי ארצות הברית הצליח להתאושש מהמתקפה היפנית על פרל הארבור.
יחד עם זאת, ניתן לטעון שהמכה שהונחתה על צי ארצות הברית לא הייתה מכרעת, שכן נושאות המטוסים האמריקאיות לא הושמדו, וגם לא כל אוניות המערכה הוטבעו.
הצי הקיסרי היפני ניסה להגיע לקרב המכריע לאורך כל המלחמה, דבר שהיה מן הגורמים לתבוסתו.
יש הסוברים, שהצוללת ונושאת המטוסים הפכו את תפיסת הקרב המכריע למיושנת.
בין 1889 ל-1892 שימש מהן בתפקיד מיוחד באגף הניווט של מפקדת הצי.
ב-1893 התמנה למפקד הסיירת הממוגנת שיקגו כאשר ביקרה באירופה, שם התקבל בכבוד רב.
מהן חזר להרצות בקולג' ללוחמה ימית, וב-1896 פרש משירות פעיל.
ב-1898 חזר לשירות לתקופה קצרה, כאשר הובא לייעץ לגבי אסטרטגיה ימית בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
מהן זכה לתארים לשם כבוד מאוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', הרווארד, ייל, קולומביה, דארטמות' ומקגיל.
ב-1902 טבע מהן את המונח "המזרח התיכון" במאמרו "המפרץ הפרסי ויחסים בינלאומיים", שהתפרסם בספטמבר של אותה שנה בכתב העת "National Review".
ב-1906 קודם מהן לדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral) לאחר חוק שחוקק הקונגרס, על פיו כל הקצינים שהיו בדרגת קפטן במלחמת האזרחים יקודמו לדרגה זו.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה תמך מהן בבריטניה הגדולה ועסק בקידום עניינה, אך הנשיא וודרו וילסון אסר על קצינים פעילים ופורשים לפרסם הערות על המלחמה.
מהן נפטר מאי ספיקת לב ב-1 בדצמבר 1914.
אחד הבניינים באקדמיה הימית של ארצות הברית נקרא על שמו של מהן (Mahan Hall).
המבנה כולל תיאטרון וספריה, שהוסבה לאולם כנסים.
בית הספר היסודי ובית הספר התיכון בבסיס נאט"ו וחיל האוויר האמריקאי בקפלאוויק, איסלנד, נקראו על שם מהן.
ארבע אוניות של צי ארצות הברית נקראו על שם מהן, ובהן:
משחתת ראשונה בסדרה (שנקראה כולה סדרת מהן).
הושקה ב-1935, נפגעה קשה מאוד על ידי מטוסים יפניים וטובעה ב-1944.
משחתת נושאת טילים מונחים מסדרת פאראגוט.
משחתת נושאת טילים מונחים מסדרת ארלי-בורק (Arleigh Burke).
בנוסף לביוגרפיה של נלסון, כתב מהן מספר רב של ספרים ומאמרים על מנהיגות, ובהם גם ביוגרפיות רבות, ביניהן ביוגרפיות של ג'ון פול ג'ונס, דייוויד פראגות', ג'ון ג'רוויס, ואדוארד הוק.
נלסון היה בעיניו דמות המפקד האידיאלי, והוא נהג להשוות את נשואי מחקריו לנלסון.
אלפרדו די סטפנו (בספרדית: Alfredo Stéfano Di Stéfano Laulhé; 4 ביולי 1926 – 7 ביולי 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי יליד ארגנטינה, חלוץ ריאל מדריד הגדולה של שנות החמישים של המאה העשרים.
מדורג שלישי בטבלת מלכי השערים של ריאל בליגת העל הספרדית בכל הזמנים (216 שערים ב-282 הופעות), רביעי בטבלת מלך השערים של ריאל בכל המסגרות (308), אחרי כריסטיאנו רונאלדו, קארים בנזמה וראול, והכוכב הגדול שהוביל אותה לחמש זכיות רצופות בגביע אירופה לאלופות, כמו גם לתארים רבים אחרים.
די סטפנו היה חלוץ בעל כושר גופני טוב, ראיית משחק וחוש טקטי.
על אף שהוא זכור בעיקר כחלוץ פורה, הוא שיחק במגוון עמדות על המגרש.
נחשב לאחד משחקני הכדורגל הטובים ביותר בכל הזמנים: הוא אחד משמונה שחקנים שזכו בתואר "כדור הזהב" יותר מפעם אחת (1957, 1959), ובנוסף התאחדות הכדורגל הספרדית בחרה בו כשחקן הספרדי הטוב ביותר של חצי המאה (1954-2003), במסגרת פרסי היובל של אופ"א.
במשאל שערך המגזין "פראנס פוטבול" בקרב השחקנים שזכו בעבר בתואר שחקן השנה באירופה, אותו הוא מעניק, לבחירת "שחקן המאה", הגיע למקום הרביעי.
משאלים אחרים מדרגים אותו בעקביות בעשירייה הראשונה או בהרכב הראשון של מצטייני המשחק.
ב-2007 הוענק לו פרס נשיא אופ"א.
די סטפנו הוא אחד מהשחקנים המעוטרים ביותר בתולדות הכדורגל האירופי והעולמי, בתחום המועדונים.
במהלך הקריירה שלו כשחקן זכה ב-24 תארים קבוצתיים חשובים ובמספר רב של תארים אישיים ובכללם שמונה פרסי מלך השערים של ליגה בכירה; כמאמן הוסיף על שלל תאריו עוד ארבעה.
אלפרדו די סטפנו נולד ברובע באראקאס של בואנוס איירס, בירת ארגנטינה, להורים שהיגרו לשם מאיטליה.
השתייכותו האתנית הייתה מעורבת, שכן ארבעת סביו וסבתותיו נולדו בארבע ארצות שונות: איטליה, ארגנטינה, צרפת ואנגליה.
אביו היה שחקן כדורגל בקבוצת ריבר פלייט, לפני שפרש ופנה לחקלאות.
למשפחה הייתה חווה בפרבר של עיר הבירה, וכבכור בשלושת בניה, היה על די סטפנו הצעיר לקחת חלק בעבודה החקלאית.
עבודתו בחווה תרמה לפיתוחה של סבולת לב ריאה גבוהה, שהייתה לאחד מיתרונותיו הבולטים כשחקן.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל צעיר מאוד, וכבן 13 הצטרף לקבוצת הילדים של ריבר פלייט.
בגיל 13 החליט די סטפנו להצטרף לקבוצת הנערים של ריבר פלייט, ובגיל 15 כבר היה בסגל המשנה.
כבר בגיל 16 הוא צורף לסגל הבוגר, ובגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריבר, אך במשך שנתיים לא שיחק מספר משחקים רב בשל החוד ההתקפי המוכשר של הקבוצה שכונתה "לה-מאקינה", "המכונה" בעברית.
"המכונה" כללה חמישה חלוצים, ובזכות מספר השערים האדיר שכבשו החמישה, ריבר פלייט זכתה בארבע אליפויות.
חמשת החלוצים אז היו חוסה מנואל מורנו וחואן קרלוס מוניוס, ששיחקו בימין, אדולפו פדרנרה, ששיחק במרכז, אנחל לברונה, ופליקס לוסטו ששיחקו בשמאל.
באותה תקופה כולם היו טובים ממנו ובכירים ממנו.
בגיל 19, בשנת 1946, הוא הושאל להורקאן, בה שיחק עונה אחת.
הוא שותף ב-25 משחקים, בהם כבש עשרה שערים, לרבות אחד נגד קבוצת האם שלו, שאף היה שער הניצחון.
בסוף אותה עונה התפנה מקום אחד ב"מכונה" עקב עזיבתו של אדולפו פדרנרה, ודי סטפנו חזר לריבר.
בשנת 1947 הגיעה הפריצה הגדולה של די סטפנו.
הוא הוביל את ריבר לזכייה באליפות ארגנטינה בעזרת יכולת מרשימה, שכללה מלכות שערים עם 27 כיבושים.
בקיץ אותה שנה הוא זומן לנבחרת ארגנטינה וזכה עמה בקופה אמריקה.
בשש הופעות בנבחרת הוא כבש שישה שערים.
תואר זה היה הראשון והאחרון שלו בתחום הנבחרות.
ב-1949 עזב די סטפנו למיונאריוס הקולומביאנית.
הוא שיחק בקבוצה בפרק הזמן שבין 49' ל-54'.
בתקופה זו הליגה התנתקה מפיפ"א והשתלטו עליה נדבנים ועסקנים עשירים, מה שהביא למעבר של מספר רב של כדורגלנים דרום-אמריקנים לליגה הקולומביאנית, שם הוענקו משכורות עתק עקב חוסר הפיקוח של פיפ"א.
את הנהירה התחיל אדולפו פדרנרה, שעבר מריבר למיונאריוס.
ריבוי השחקנים המוכשרים בקבוצות הקולומביאניות גרם לכך שהליגה הקולומביאנית הייתה למעשה מעין ליגת אלופות דרום אמריקנית.
ביחד עם די סטפנו בא למיונאריוס גם הקטור ריאל, שעתיד לשתף איתו פעולה בריאל מדריד הגדולה של המחצית השנייה של שנות ה-50.
די סטפנו, ביחד עם שחקנים כמו הקטור ריאל, אדולפו פדרנרה וחוליו קוזי השוער, הוביל את הקבוצה, שהייתה לא מוכרת אז, להצלחה רבה.
כבר בעונתו הראשונה במיונאריוס זכה די סטפנו באליפות קולומביה, תוך הצגת כדורגל מהיר, התקפי ושוטף.
יתר על כן, הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה הקולומביאנית באותה שנה.
ב-1950 איבדה מיונאריוס את האליפות לקבוצת אונסה קלדס, אך ב-1951 זכתה שוב באליפות, כשגם את עונה זו סיים די סטפנו כמלך השערים.
ב-1952 נמשכה השליטה של מיונאריוס עם עוד זכייה באליפות, ותואר מלך השערים נוסף של די סטפנו.
ב-1953 זכתה מיונאריוס באליפות האחרונה עם די סטפנו.
בעונה ההיא היה די סטפנו מלך השערים של הקבוצה, אך לא של הליגה.
לאחר שזכה באליפות נוספת עם מיונאריוס ב-1953, נחשב די סטפנו כאחד השחקנים הטובים בעולם.
ברצלונה חשקה מאוד בשחקן שכבר קנה לו שם עולמי, ולכן פנתה לדי סטפנו.
בכך החלה מסכת של מאמצים רבים שהשקיעה ברצלונה במטרה להביאו לקבוצה.
המאמצים היו גדולים מאוד יחסית לתקופה ההיא, אך למרות זאת נסתיימו בסופו של דבר במעברו של די סטפנו ליריבתה של ברצלונה, ריאל מדריד, בהעברה שנויה במחלוקת.
ברצלונה הפקידה תחילה את משימת החתמתו של די סטפנו בידי רמון פרגאס, עורך דין שהתמחה בפלילים, שגם היה בנו של אחד מבעלי המניות במיונאריוס.
מרטי קארטו, מנהלה של ברצלונה, אמר לפרגאס שישלם כל סכום שנדרש לדעתו.
פרגאס כבר השיג סיכום להעברת די סטפנו בתמורה ל-20 אלף דולר, אך קארטו התחרט ואמר שלא ישלם יותר מעשרת אלפים, מכיוון שהוא כבר שילם סכום נכבד לריבר פלייט תמורת די סטפנו.
קארטו החליט לערב בעניין את פפ סמיטייר שעקב אחרי די סטפנו עוד ב-1952, ושימש כסקאוט של ברצלונה.
די סטפנו היה שייך על פי חוקי פיפ"א לריבר פלייט, שהשתכנעה להעבירו לברצלונה תמורת סכומים נכבדים אותם שילם קארטו.
העיכוב בעסקה גרם לקארטו להציב אולטימטום למיונאריוס.
הוא הציע למיונאריוס עשרת אלפים דולר, סכום נמוך מאוד לשחקן ברמתו של די סטפנו.
ריבר פלייט הסכימה למכור את די סטפנו בתנאי שמיונאריוס יסכימו, אך הם לא הסכימו.
נחתם חוזה בין די סטפנו לברצלונה באישורה של פיפ"א, אך כעת נוצרה בעיה נוספת: התאחדות הכדורגל הספרדית סירבה להכיר בעסקה.
אנדרס ראמירס, מזכיר ההתאחדות, טען כי די סטפנו לא יכול לחתום בקבוצה ללא אישוריהן של ריבר ושל מיונאריוס, וכאמור מיונאריוס לא אישרו.
משא ומתן זה בין ברצלונה, ריבר פלייט ומיונאריוס היה חשאי לחלוטין.
בשלב זה התערב סנטיאגו ברנבאו, נשיאה של ריאל מדריד.
מיונאריוס הגיעה במרץ 1953 למשחקי ראווה בספרד, לרבות אחד נגד ריאל מדריד, לרגל חגיגות יובל להקמתה.
עוד לפני שהשחקנים הגיעו לחדרי ההלבשה ניגש סנטיאגו ברנבאו לדי סטפנו והציע לו להצטרף לקבוצה.
לתדהמתו (שהרי המשא ומתן היה חשאי) גילה שברצלונה כבר פנתה אל השחקן.
ברנבאו פנה אל מיונאריוס בבקשה שימכרו את כרטיס השחקן של די סטפנו לריאל מדריד.
בזמן ששני המועדונים, ברצלונה וריאל מדריד, ניסו לשכנע את מיונאריוס למכור את כרטיס השחקן של די סטפנו, טרפדה ההתאחדות הספרדית את המהלך, כאשר קבעה חוק המונע הגעת שחקנים זרים לליגה ללא אישורה.
לאחר מספר דיונים הגיעה ההתאחדות הספרדית להחלטה על פיה יוכל די סטפנו לשחק בספרד למשך ארבע שנים, בהן ישחק שנתיים בכל אחד מהמועדונים.
על ההחלטה חתמו שני נשיאי המועדונים, קארטו וברנבאו.
שאר חברי הנהלת ברצלונה וכן אוהדיה מחו בתוקף על הסכמתו של קארטו לעסקה והשמיעו קריאות להתפטרותו.
בשל כך, התפטר קארטו מתפקידו.
ההנהלה הזמנית שהתמנתה החליטה לוותר על די סטפנו.
עוד באותו יום חתם די סטפנו בריאל.
בכך הסתיימה העברת השחקן, שהייתה אחת המפרכות והשנויות במחלוקת בהיסטוריה של הכדורגל הספרדי.
למחרת הבינו ראשי ברצלונה את חומרת טעותם.
די סטפנו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל, במשחק כנגד ברצלונה.
במשחק די סטפנו כבש שני שערים, וריאל מדריד ניצחה 0–5.
ההשפעה של די סטפנו על ריאל הייתה מיידית.
יחד עם כוכב אחר שהגיע לקבוצה באותה עונה, פאקו חנטו ששיחק בכנף שמאל, הוביל די סטפנו את ריאל לאליפות ב-1953/1954, לאחר עשרים שנה שלא זכתה בתואר.
בעונה הבאה הגנה ריאל בהצלחה על תואר האליפות.
ריאל של די סטפנו זכתה בתארים נוספים בספרד, אולם זכורה יותר מכל כקבוצה שזכתה בגביע אירופה לאלופות בחמש השנים הראשונות לקיומו (1956-1960).
לדומיננטיות הקבוצתית של ריאל ביבשת נלוותה דומיננטיות אישית של די סטפנו, שנבחר פעמיים לשחקן השנה באירופה.
המשחק שנחשב לשיאה של תקופה זו היה גמר גביע אירופה לאלופות 1960, שבו ניצחה ריאל את איינטרכט פרנקפורט 7-3 בהאמפדן פארק שבגלאזגו.
די סטפנו הבקיע שלושער ושותפו לחוד פושקש הבקיע את הארבעה הנותרים.
די סטפנו שיחק בריאל במשך כעשור שנים וזכה עמה בשמונה אליפויות ובחמישה גביעי אירופה.
על אלה הוסיף צמד זכיות בגביע הלטיני, זכייה אחת בגביע המלך הספרדי ואחת בגביע העולם לקבוצות (אז הגביע הביניבשתי).
ברמה האישית, זכה חמש פעמים בתואר מלך השערים של הליגה הספרדית, והעמיד את שיאי ההבקעה האישיים של ריאל בכל המסגרות.
49 השערים שהבקיע ב-58 משחקיו בגביע האלופות, נקבעו כשיא שהחזיק מעמד למעלה מארבעים שנה, ונשבר על ידי ראול רק ב-2005, בעידן שבו היה הגביע לליגת האלופות, פורמט שבמסגרתו נערכים משחקים רבים יותר.
בתום עונת 1964/1963, עבר די סטפנו לשחק באספניול, מועדון שהיה רגיל אז לקלוט כוכבים מזדקנים.
הוא הוסיף לשחק עוד שנתיים, לפני שפציעה הובילה לפרישתו מהמשחק בגיל 40, ב-1966.
ההבחנה בין די סטפנו, שהשיג ברמת המועדונים מספר חסר תקדים של תארים קבוצתיים ואישיים, לשחקנים שמקדימים אותו בדרך כלל ברשימות גדולי המשחק, כגון פלה, מרדונה וקרויף, היא העובדה שבניגוד להם, לא שיחק מעולם כדורגל על הבמה הגבוהה ביותר - טורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל.
נסיבות חייו, פוליטיקה ומזל רע חברו יחדיו כדי למנוע ממנו מלהופיע במונדיאל.
ב-1950 החרימה מולדתו ארגנטינה את הטורניר, לאחר שהצעתה של ברזיל לארח אותו הועדפה על זו שלה.
ב-1954 לא הורשה עדיין לשחק במדי נבחרת ספרד.
לאחר מכן קיבל את האישור הדרוש מפיפ"א לשחק כספרדי, אך ב-1958 לא הצליחה הנבחרת לעבור את שלב המוקדמות ולהעפיל לטורניר הגמר.
הוא השתתף בקמפיין המוקדמות המוצלח של ספרד, להעפלה למונדיאל 1962, ונכלל בסגל שנסע לצ'ילה, אף שהיה כבר בן 36; אולם פציעה מנעה ממנו מלשחק בהזדמנות אחרונה זו.
הקריירה הבינלאומית של די סטפנו אמנם לא כללה הופעה במונדיאל, אך בכל זאת משובצים בה הישגים נאים, ובראשם הזכייה בקופה אמריקה ב-1947 עם ארגנטינה, ושיא השערים הלאומי שקבע בנבחרת ספרד (23 שערים ב-31 הופעות), שיא שהחזיק מעמד במשך כשלושה עשורים, עד ששבר אותו אמיליו בוטרגניו.
די סטפנו רשם גם ארבע הופעות בינלאומיות במדי נבחרת קולומביה.
די סטפנו הביא לידי ביטוי על מגרש הכדורגל מגוון של תכונות ויכולות, שהפכו אותו לאחד מהשחקנים המגוונים ביותר בתולדות המשחק.
מיגל מוניוס, ששיחק לצדו ואחר כך אימן אותו בריאל מדריד, קבע ש"הגדולה של די סטפנו הייתה שכששיחק בקבוצתך, היו לך שני שחקנים בכל עמדה." הניידות בין העמדות השונות, והתנועה בלא כדור, שאליהן מתייחס מוניוז, הפכו את די סטפנו לכדורגלן טוטאלי, שנים רבות בטרם נטבע המונח.
תפקודו על המגרש התפתח עם התקדמות הקריירה שלו.
בתחילה היה חלוץ מרכזי קלאסי, ומשם נמשך לאחור אל עבר הקישור, נסיגה שלמרבה הפלא לא הביאה לירידה בכמות השערים שהבקיע, אלא להפך.
כה שלם היה המעבר של די סטפנו אחורה, עד שסקרים המרכיבים מעת לעת את "קבוצת כל הזמנים", מרבים להכליל אותו בקישור, לצדם של שחקנים כמרדונה וקרויף, ולא בחוד ההתקפה.
די סטפנו הצטיין במשחק ראש, הודות ליכולתו לקרוא את מהלך המשחק ולהתמקם בהתאם; רבים משעריו הובקעו בראש.
בכלל, רב-גוניותו של די סטפנו אינה מאפשרת לאפיין את שעריו: הוא הבקיע בראש ובשתי הרגליים, מטווחים קצרים וארוכים, לעיתים על ידי פריצות מהירות ופעמים אחרות תוך שימוש בטכניקה ובמסירות כפולות.
חשיבותו על המגרש עבור קבוצתו הייתה רבה, כמנהיג טבעי וכשחקן אנרגטי בעל כושר גופני גבוה, שאפשר לו להתרוצץ בין העמדות השונות גם בשלהי הקריירה שלו, וגם בדקות המאוחרות של כל משחק.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה די סטפנו לקריירה כמאמן.
בעונתו הראשונה כמאמן 1967/1968 הוא אימן את קבוצת אלצ'ה.
הוא הוביל לאליפויות בארגנטינה את קבוצת נעוריו ריבר פלייט (ב-1981), כמו גם את יריבתה בוקה ג'וניורס (1970).
בספרד זכה להצלחה בשלוש קדנציות כמאמנה של ולנסיה, שזכתה תחת הדרכתו באליפות ובגביע אירופה למחזיקות גביע.
כמו כן אימן בספורטינג ליסבון, בראיו ואיקאנו, ופעמיים לזמן קצר את ריאל מדריד.
לאחר פרישתו קבע די סטפנו את ביתו בחווה שקנה בפאתי מדריד.
ספרד, שהעניקה לו ב-1960 את תואר הכבוד של חבר ב"מסדר איזבלה הקתולית", הייתה לארצו המאומצת.
ב-5 בנובמבר 2000 מונה לנשיא כבוד של ריאל מדריד.
ב-24 בדצמבר 2005 לקה בהתקף לב, ממנו התאושש.
ב-2006 חנכה ריאל מדריד אצטדיון כדורגל על שמו, אצטדיון בן 6,000 מושבים, הממוקם במתחם האימונים של הקבוצה ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת המשנה של המועדון.
ב-7 ביולי 2014 נפטר די סטפנו בגיל 88 ונקבר בבית הקברות דה לה אלמודנה.
מלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית (1): 1946/47
מקום שלישי בכיבוש שערים בריאל מדריד בכל המסגרות (307) ובליגה הספרדית (219)
שישי בטבלת מבקיעי הליגה הספרדית (227)
סך כל שעריו בכל המסגרות ובכל הקבוצות והנבחרות - למעלה מ-800, ולפי ספירה אחת 893 - רביעי בתולדות הכדורגל, אחרי פלה, ארתור פרידנרייך ופרנץ בינדר
השחקן היחיד שהבקיע בחמישה משחקי גמר רצופים של גביע אירופה לאלופות
אלפרדו קאזלה (באיטלקית: Alfredo Casella; 25 ביולי 1883, טורינו – 5 במרץ 1947, רומא) היה מלחין איטלקי.
קאזלה היה בן למשפחה מוזיקלית; סבו, ידיד של ניקולו פגניני, היה צ'לן ראשון בתזמורת של תיאטרון סאן קארלו בליסבון, פורטוגל ובהמשך היה סולן בקאפלה המלכותית בטורינו.
אביו של אלפרדו ושני דודיו, קארלו, צ'זארה וג'ואקינו היו כולם צ'לנים מקצועיים, שעשו להם שם במידה זו או אחרת; אמו הייתה פסנתרנית ומורתו הראשונה של אלפרדו.
הוא נכנס לקונסרבטואר של פריז בשנת 1896 ללמוד פסנתר אצל לואי דיאמר וקומפוזיציה אצל גבריאל פורה.
ג'ורג'ה אנסקו ומוריס ראוול היו חבריו לכיתה.
בתקופת לימודיו בפריז התוודע אל דביסי, דה פאיה וסטרווינסקי ויצר קשרים גם עם בוזוני, מאהלר וריכרד שטראוס.
קאזלה התרשם מאוד מדביסי אחרי ששמע את הפרלוד "אחר הצהריים של פאון" בשנת 1898, אבל בכתיבתו הוא בתקופה זו פנה בכיוון רומנטי יותר, שההשראה לו באה מריכרד שטראוס ומאהלר, ולא לאימפרסיוניזם.
הסימפוניה הראשונה שלו משנת 1905 נוצרה בתקופה זו וזו גם הייתה היצירה הראשונה שניצח עליה, בביצוע הבכורה עם תזמורת מונטה קארלו, בשנת 1908.
בשובו לאיטליה בתקופת מלחמת העולם הראשונה החל ללמד פסנתר באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
קאזלה היה אחד הפסנתרנים הווירטואוזים הנודעים ביותר בדורו באיטליה ויחד עם ארטורו בונוצ'י (צ'לו) ואלברטו פולטרוניירי (כינור) הקים ב-1930 את טריו איטאליאנו, שהופיע בהצלחה מרובה באירופה ובארצות הברית.
מעמדו כפסנתרן ועבודתו עם השלישייה הניבו כמה מן הנודעות ביותר ביצירותיו, ביניהן A Notte Alta, הסונאטינה, Nove Pezzi וששת האטיודים לפסנתר אופוס 70. לשלישייה, לנגינה בסיבוב ההופעות שלה, כתב את ה"סונאטה לשלושה" ואת הקונצ'רטו המשולש.
להצלחתו הגדולה ביותר זכה קאזלה בבלט "הכד" לפי סיפור של לואיג'י פיראנדלו (אחד הסיפורים המרכיבים את הסרט קאוס של האחים טביאני); עוד יצירות נודעות שלו הן "איטליה", קונצ'רטו רומאי, פרטיטה וסקרלטיאנה לפסנתר ותזמורת, הקונצ'רטי לכינור ולצ'לו, פגניניאנה והקונצ'רטו לפסנתר, כלי קשת, טימפני וכלי הקשה.
במוזיקה קאמרית, שתי הסונאטות לצ'לו, הסונאטה המאוחרת, היפה במיוחד לנבל והמוזיקה לחליל ופסנתר.
ב-1923 ייסד עם גבריאלה ד'אנונציו וג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו מוונציה את האגודה לקידום הפצתה של מוזיקה איטלקית מודרנית, ה"תאגיד למוזיקה חדשה".
התחדשות העניין ביצירות ויוואלדי במאה ה-20 חבה את קיומה בעיקר לקאזלה, שארגן בשנת 1939 את "שבוע ויוואלדי", אירוע שהיה מאז להיסטוריה וגם המשורר עזרא פאונד היה שותף לו.
מאז נהנות יצירותיו של ויוואלדי מהצלחה אוניברסלית כמעט והופעתם של ביצועים אותנטיים לתקופה הזניקה אותו מחדש למעמד כוכב בשמי המוזיקה.
ב-1947 ייסד איש העסקים הוונציאני אנטוניו פאנה את "המכון האיטלקי על שם אנטוניו ויוואלדי" והציב את המלחין מאליפיירו כמנהלו האמנותי.
מטרת המכון היא קידום המוזיקה של ויוואלדי והוצאה מחדש של יצירותיו.
עבודתו של קאזלה למען אבותיו הרוחניים בני הבארוק האיטלקי הציבה אותו במרכז התחייה הנאו-קלאסית במוזיקה בראשית המאה ה-20 והשפיעה במידה רבה על יצירותיו הוא.
"דור שנות ה-80'" (של המאה ה-19) generazione dell'ottanta, הכולל את אלפאנו, קאזלה, מאליפיירו, פיצטי ורספיגי - כולם מלחינים שנולדו בסביבות 1880, הדור שלאחר פוצ'יני - שהתרכזו בדרך כלל בכתיבת יצירות אינסטרומנטליות, להבדיל מן האופרות, שפוצ'יני ואבותיו המוזיקליים התמחו בהן.
בני הדור הזה היו הדמויות השליטות במוזיקה האיטלקית אחרי מות פוצ'יני ב-1924; היו להם מקבילים בספרות ובציור האיטלקים.
במשך שנים רבות גילה קאזלה אהדה למשטר הפשיסטי באיטליה, אך הועמד בקונפליקט עמו כאשר נחקקו חוקי הגזע באיטליה ב-1938, שכן אשתו הייתה יהודייה ממוצא צרפתי.
הרדיפות בשנים אלה לא היו חמורות אך הן הגיעו לכדי סכנת חיים של ממש החל משנת 1943, לאחר שבניטו מוסוליני הודח מראשות הממשלה והקים את "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" (הרפובליקה של סאלו) בצפון איטליה, אשר נשלטה הלכה למעשה על ידי גרמניה הנאצית.
באחת הפעמים נאלצו קזאלה, אשתו ובתו לברוח מביתם ולמצוא מחסה אצל חברים כדי להימלט ממסע חיפושים אחר יהודים.
קאזלה, שהיה נלהב במיוחד לציור, יצר אוסף נכבד של ציורים ופסלים.
קאזלה היה אולי ה"בינלאומי" ביותר בהשקפה ובהשפעות סגנוניות מבני "דור שנות ה-80', בחלקו, לפחות, הודות להכשרתו המוזיקלית המוקדמת בפריז ולחוג שבו חי ופעל בהיותו שם.
סוויטה מן הבלט "המנזר על המים" ("המנזר הוונציאני"), אופוס 19 (1912-13
סרנדה לפיקולו ותזמורת, אופוס 46 (1930)
"האישה-נחש" קטעים סימפוניים, סדרה ראשונה, אופוס 50 (1928-31)
פתיחה, אריה וטוקטה לתזמורת, אופוס 55 (1933)
פתיחה, כוראל ושיר לכת, אופוס 57 (1931-35) לתזמורת קטנה, פסנתר, קונטרבסים וכלי הקשה
דיברטימנטו לפולוויה, אופוס 64 (1940)
פגניניאנה: דיוורטימנטו לתזמורת, אופוס 65 (1942)
"א נוטה אלטה" לפסנתר ותזמורת, אופוס 30 (1921)
פרטיטה לפסנתר ותזתמורת, אופוס 42 (1924-5)
קונצ'רטו רומאי לעוגב, כלי נשיפה ממתכת, טימפני וכלי מיתר, אופוס 43 (1926)
"סקרלטיאנה" לפסנתר ותזמורת קטנה, אופוס 44 (1926)
נוקטורנו וטרנטלה לצ'לו ותזמורת, אופוס 54 (1934)
קונצ'רטו משולש לפסנתר, כלי מיתר, טימפני וכלי הקשה, אופוס 69 (1943)
ברקרולה וסקרצו לחליל ופסנתר, אופוס 4 (1903)
סיציליאנה ובורלסקה לחליל ופסנתר, אופוס 23 (1914)
"דפי מלחמה", אופוס 25 (1915) "ארבעה, סרטים' מוזיקליים" לפסנתר בארבע ידיים
"פופאצטי", אופוס 27, חמישה קטעים קלים לפסנתר בארבע ידיים (1915)
חמישה קטעים לרביעיית מיתרים, אופוס 34 (1920)
מינואט מתוך "סקרלטיאנה" (1926) לכינור ופסנתר
קוואטינה וגאבוט מתוך "סרנדה איטליאנה" (1927) לכינור ופסנתר
פרלוד ומחול סיציליאני מתוך "הכד" (1928) לכינור ופסנתר
סינפוניה לפסנתר, צ'לו, קלרינט וחצוצרה, אופוס 53 (1932)
סונאטה לשלושה (שלישיית פסנתר), אופוס 62 (1938)
וריאציות על שאקון, אופוס 3 (1903)
סינפוניה, אריוזו וטוקטה, אפוס 59 (1936)
ריצ'רקארה על השם גואידו מ.
אטיוד על טרצה גדולה (1942)
הפעמון הסדוק, אופוס 7 (1904) (שארל בודלייר)
שלושה שירים, אופוס 9 (1905) (אלבר סמן, בודלייר, פול ורלן)
חמישה קטעים סימפוניים לסופרן ותזמורת מן "המנזר על המים" (Il Convento Veneziano) אופוס 19 (1912-14)
"פרידה מן החיים", אופוס 26 (1915) לקול ופסנתר
"פרידה מן החיים", אופוס 26 ב' (1915/26) ארבעה שירי אבל לסופרן ותזמורת קאמרית על פי "גיטאנג'אלי" מאת רבינדרנת טאגור (תרגום אנדרה ז'יד)
La Sera Fiesolana אופוס 37 (1923) לקול ופסנתר (גבריאלה ד'אנונציו)
ארבעה משלים רומאיים, אופוס 38 (1923) (טרילוסו)
שני שירים, אופוס 39 (1923) לקול ופסנתר
שלוש ווקליזות לקול ופסנתר (1929)
שלושה שירי קודש לבריטון ועוגב, אופוס 66 (1943)
שלושה שירי קודש לבריטון ותזמורת קטנה, אופוס 66 ב' (1943)
מיסה סולמניס לשלום, אופוס 71 (1944) לקולות סולו, מקהלה ותזמורת
"אגדת אורפיאוס", אופוס 51 (1932) אופרה קאמרית, ליברית מאת ק.
"ורד החלום", אופוס 67, בלט, בחלקו על פי פגניניאנה, אופוס 65
60 (1937) ("המדבר שנחקר אך מעט") מחזה מסתורין במערכה אחת, ליברית מאת פאווליני
"התפתחות המוזיקה לאורך תולדות הקדנצה המושלמת" (לונדון, 1924)
"הטכניקה של התזמורת בת-זמננו" (רומא וניו יורק, 1950)
"סודות הכד", הוצאה איטלקית מקורית של האוטוביוגרפיה של קאזלה (פירנצה, 1941)
"מוזיקה בזמני", אוטוביוגרפיה, הוצאה אנגלית על ידי ספנסר נורטון (נורמן, אוקלהומה, 1955)
ועוד מאמרים לאין מספר בכתבי עת למוזיקה
אלפרד רֶדל היה קצין אוסטרי, שעמד בראש מחלקת הריגול הנגדי של לשכת הראיות באוסטריה-הונגריה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, ושימש למעשה כסוכן של האימפריה הרוסית, אויבתה העיקרית של אוסטריה-הונגריה.
רדל נולד למשפחה גרמנית רומית-קתולית בעיר למברג שבקיסרות האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב, אוקראינה).
אביו פרנץ היה קצין צבא בדימוס שעבד כפקיד בחברת הרכבת.
לאחר שלמד בפנימייה צבאית סמוך לברנו התגייס לצבא האוסטרי והתקדם במהרה בסולם הדרגות, על-אף שבאותה עת נשמרו התפקידים הבכירים לבני המעמד העליון.
התקדמותו המהירה במערך המודיעין נבעה מתבונתו, קפדנותו וחריצותו, וכן משליטתו באוקראינית, רוסית ופולנית.
בתפקידו במחלקת הריגול הנגדי הכניס רדל טכניקות מתקדמות לזמנו.
לא לגמרי ברור מה היה המניע המרכזי שדחף את רדל לבגוד במולדתו ולמסור מידע לאויביה.
ייתכן שנסחט עקב נטיותיו ההומוסקסואליות, וייתכן שהמניע העיקרי היה כספי.
ידוע שקיבל סכומי כסף גדולים בתמורה למידע שמסר.
רדל ריגל עבור רוסיה מ-1903 ועד שנתפס ב-1913, ושימש מקור מידע ראשון במעלה.
הוא העביר מפות, תוכניות מבצעיות, תוכניות גיוס, צילומים וקודים סודיים.
בין היתר מסר את כל פרטי תוכנית הפלישה של אוסטריה-הונגריה לסרביה, שכונתה "תוכנית 3".
הרוסים העבירו את המידע לסרבים, שנעזרו בו כדי להיערך לפלישה האוסטרית לארצם ב-1914 ולבלום אותה על-אף נחיתותם המספרית.
כן מסר רדל מידע על סוכנים לטובת אוסטריה שפעלו ברוסיה, בהם מרגלים ששלח בעצמו ורוסים בוגדים.
רדל אף חיבל במאמץ המודיעיני האוסטרי על ידי מסירת ידיעות כוזבות על היערכותה הצבאית של רוסיה.
הרוסים סייעו לו מעת לעת לחשוף סוכנים נמוכי דרג, כדי לשפר את מעמדו ויוקרתו.
ב-1912 עבר רדל לכהן כראש המטה של הקורפוס השמיני, שהוצב בפראג.
מקסימיליאן רונגה, שירש את רדל כראש מחלקת הריגול הנגדי, הביא לחשיפתו לאחר שנמסר לו על תכתובת דואר חשודה: מעטפות דואר שהכילו כסף בלבד, ללא כל מכתב.
לאחר חשיפתו, ב-25 במאי 1913, הודה רדל שריגל לטובת רוסיה.
ראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי, קונרד פון הצנדורף, הורה להשאיר אותו לבדו עם אקדח, ורדל התאבד בירייה, מבלי שהתאפשר למודיעין האוסטרו-הונגרי לעמוד על מהות המידע שמסר.
חשיפתו של מרגל בכיר במטה הכללי גרמה לפגיעה במורל באוסטריה-הונגריה, שממילא נתפסה בעיני רבים כיישות אנכרוניסטית שקִצה קרוב.
ההיקף המלא של הנזק שגרם התגלה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר חומר מודיעיני רוסי נפל לידי צבא גרמניה, בעלת בריתה של אוסטריה.
ב-1985 יצא למסכים סרטו של הבמאי ההונגרי אישטוואן סאבו, "קולונל רדל".
הסרט, שהתבסס על מחזה מאת ג'ון אוסבורן האנגלי, עסק בסיפורו של אלפרד רדל שדמותו גולמה על ידי השחקן הגרמני קלאוס מריה ברנדאואר.
הפרשה נזכרת גם בספרו של שטפן צווייג "העולם של אתמול".
אלפרד (פרֶדי) שטיינהרדט (Alfred Steinhardt; 1 ביוני 1923 – 9 במאי 2012) היה מפיק סרטים, במאי, צלם ועורך ישראלי.
שטיינהרדט נולד ב-1923 בעיר פשמישל שבדרום-מזרח פולין, בן למשפחה יהודית בת שני ילדים.
אביו, אלכסנדר, היה רופא בתפקיד בכיר ובעל השקפה ציונית, שאף שקל לעלות לארץ ישראל.
הוא למד בבית ספר פולני.
מפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ועד קיץ 1941 חולקה העיר פשמישל על נהר הסאן; הצד המערבי נותר בידי הגרמנים והצד המזרחי נמסר לצבא האדום.
שטיינהרדט זכה דרך פציינט גרמני של אביו לעבודה כעוזר מקרין בבית קולנוע בצד הגרמני.
אמו נרצחה באחת האקציות שיצאו מן הגטו.
אביו, אחותו והוא שרדו בגטו עד כיבוש העיר בידי הצבא האדום בסוף יולי 1944.
מפשמישל עבר עם משפחתו לגרמניה ומשם המשיך לצרפת.
בשנים 1946–1948 למד בפריז בבית הספר לקולנוע "L'école Technique de Cinéma".
עלה לארץ באוגוסט 1948 ובמלחמת העצמאות שירת בגדוד השישי של חטיבת הראל כצלם צבאי במבצע עין.
שטיינהרדט השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר".
עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, והצלמים יעקב יונילוביץ' ורולף קנלר.
בשנים 1949 - 1954 שירת כבמאי ביחידת ההסרטה של צה"ל, בדרגת סגן.
ב-1953 ביים וערך סרט על גדוד הצנחנים בשם "חוד החנית".
הסרט קיבל פרס ראשון בתחרות סרטים תעודיים של איגוד הסרטים הישראלי.
במהלך שנותיו בשירות הצבאי עסק במפות וצילומים בחיל המודיעין, ובתפקידי פיקוד והדרכה שונים.
בהמשך, כאיש מילואים, שירת ביחידת דובר צה"ל כצלם, תסריטאי, עורך ובמאי, במבצע סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
ב-1954 היה עוזר במאי בסרט "גבעה 24 אינה עונה".
לאחר הקים חברה להפקת סרטי פרסום והדרכה.
את הסרט הראשון שהפיק הזמינה אצלו חברת הפרסום טל-אריאלי.
ב-1958 היה צלם באו"ם בניו יורק, ובמקביל למד ב-National Film Board of Canada שבמונטריאול.
ב-1959 למד בניו יורק באולפן השחקנים, ובלוס אנג'לס ביונייטד ארטיסטס.
כן היה אחראי על הסרטים בקונסוליה הישראלית בניו יורק.
בשנים 1961 - 1962 תפקד כמתאם צילום במשפט אייכמן בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים החל צה"ל באיסוף החומר שצולם במהלכה והתברר שאין מספיק חומר על מנת ליצור סרט המכסה את כל מאורעות המלחמה.
מוטה גור, שעמד בראש חטיבת הצנחנים שפרצה לעיר העתיקה, החליט להזמין סרט לשם כך שיכלול את החומר המתועד בתוספת שחזורים (למשל, שחרור ירושלים).
לשם כך נבחר שטיינהרדט כבמאי.
הוא נעזר במפקדי הגזרות והיחידות לצורך יצירת הסרט.
הסרט "ששת הימים" הוצג בישראל החל ממרץ 1968.
בשנות ה-70 וה-80 ביים מספר סרטי קולנוע באורך מלא, בהם "סלומוניקו","יהיה טוב סלומוניקו" "סרט וארוחת בוקר" ו"מסג'יסט הצמרת".
שמחה זבולוני, מפיק הסרט צ'רלי וחצי, הציע לשטיינהרדט לביים את הסרט, אך שטיינהרדט לא היה מעוניין לאחר שקרא את התסריט.
אלפרד שטיינהרדט נפטר ברמת השרון בשנת 2012, בגיל 88. נקבר בבית העלמין מורשה.
1953 - פרס הצטיינות בתחרות הסרט הישראלי הטוב לשנת 1953, הוענק על ידי עיתונאי הקולנוע בישראל לסרט "חוד החנית", אותו ביים במסגרת יחידת ההסרטה הצבאית.
1960 - פרס ראשון בקטגוריה שחור-לבן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי פרסום וטלוויזיה בוונציה שבאיטליה, עבור הסרט "פלטיאל בלונה פארק", אותו ביים והפיק.
1961 - פרס ראשון בקטגוריה שחור-לבן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לסרטי פרסום וטלוויזיה בקאן, צרפת, עבור הסרט "אמרון מקלט רדיו", אותו ביים והפיק.
1959 - 1961 - פרסים לסרטוני פרסום בפסטיבלים של האיגוד הישראלי לפרסום, עבור "סעודת מלכים", "סרטון לקראת העתיד", "חיים נוחים", "דלק דלק", "בית המכס", "פלטאל בלונה פארק", "נסיעה לחו"ל", "שולחנות נפרדים", "רומיאו ויוליה" ועוד.
1968 - ששת הימים (שעליו הוא חתום כיועץ ולא כבמאי)
1974 - יהיה טוב סלומוניקו
שטיינהרדט הפיק וביים גם עשרות סרטים תעודיים עבור צה"ל, שירות הסרטים הישראלי, משרד החוץ, ההסתדרות ועוד, כמו גם מאות סרטי שיווק, פרסום ותדמית.
גנרל סר אלפרד ריד גודווין אוסטן (; 1889–1963) היה איש צבא בריטי, הידוע בשל שירותו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, במערכה במזרח אפריקה ובמערכה במדבר המערבי.
גודווין אוסטן נולד ב-1889 למשפחה בעלת מסורת צבאית.
אביו היה לייטננט קולונל בצבא הבריטי, ואבי סבו, גנרל הנרי גודווין, היה איש צבא בכיר במאה ה-18. גודווין אוסטן סיים את האקדמיה הצבאית הבריטית בסנדהרסט והתגייס לצבא הבריטי ב-1909 בדרגת לייטננט שני.
ובמהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בתחילה בחזית המערב, ולאחר מכן בגליפולי, מצרים ועיראק.
את המלחמה סיים בדרגת מייג'ר, ובמהלך השנים שבין המלחמות שירת בתפקידי קצונה שונים.
בינואר 1939 הגיע לארץ ישראל.
בתחילה פיקד על האזור הצבאי של השומרון ולאחר מכן על אזור חיפה.
ביוני 1940 קיבל דרגת מייג'ר ג'נרל ומונה למפקד הדיוויזיה השמינית של הצבא הבריטי שהיוותה את חיל המצב בארץ ישראל, ולמעשה את הפיקוד הכולל על כוחות הצבא בארץ ישראל.
באוגוסט 1940 נשלח גודווין אוסטן לקבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים האפריקאית השנייה שהייתה בשלבי הקמה וגיבוש בקניה, לקראת השתתפותה במערכה במזרח אפריקה.
בעודו בדרכו מארץ ישראל לקניה, פלשו כוחות איטליה הפשיסטית, בסדר גודל של 110,000 חיילים בפיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי, לסומלילנד הבריטית, מושבה הנמצאת במזרח אפריקה.
על כוחות בריטניה במושבה פיקד קצין נמוך יחסית, קולונל בשם צ'אטר, שהועלה לדרגת בריגדיר עם תחילת הקרבות.
הבריטים נסוגו אל קו החוף, אל העיר ברברה והדרך אל העיר עברה דרך מעבר הררי המכונה טור ארגן.
הבריטים ניסו לחסום את המעבר ולמנוע מהאיטלקים לעבור דרכו, לפחות זמן מספיק כדי לארגן פינוי ימי מברברה לבסיס הבריטי הגדול בעדן הנמצא בצידם השני של מפרץ עדן בים האדום.
כאשר הגיע גודווין אוסטן לזירה, ב-11 באוגוסט היה כבר הקרב על מעבר טור ארגן בעיצומו.
גודווין-אוסטן קיבל את הפיקוד על הכוחות, ומתאריך זה והלאה ניהל את הקרב.
במשך 4 ימים לחמו הצדדים על המעבר, והבריטים גילו עקשות והתנגדות.
לאחר שמספר עמדות מפתח נפלו לידי האיטלקים, ולאחר שהיה חשש כי האיטלקים יצליחו לכתר את הכוח המגן ולאגף אותו, הורה גודווין אוסטן על נסיגה.
עיקר הכוחות נע לברברה, כשגדוד "המשמר השחור" מחפה על הנסיגה.
ב-17 באוגוסט אותר טור איטלקי הנע על דרך החוף מזיילה לברברה.
הטור הותקף על ידי סיירת בריטית בשם "צרס", ונעצר בעיירה בולהר.
בין ה-16 ל-18 באוגוסט פונה כל הכוח הבריטי דרך הים לנמל עדן.
ב-19 באוגוסט נפלה ברברה לידי האיטלקים, ובכך, למעשה, הסתיים כיבוש סומלילנד הבריטית.
אבדות הבריטים היו 38 הרוגים, 102 פצועים ו-120 נעדרים.
ה-RAF איבד שבעה מטוסים, וכן 12 הרוגים ו-3 פצועים.
האיטלקים העריכו את אבדותיהם במספר דומה.
יש לציין כי בשטח לחמו גם כוחות בלתי סדירים של סומלים ואתיופים, לצד שני הצבאות.
אבדותיהם היו קשות יותר, והוערכו במספר אלפים.
צ'רצ'יל זעם על תוצאת הקרב, וסבר כי הניהול הטקטי של גודווין אוסטן לא היה משביע רצון, וכי התבוסה נתנה לצבא האיטלקי תנופה מורלית בנקודת זמן רגישה.
ארצ'יבלד וייוול לימד זכות על גודווין אוסטן, וטען כי הקרבות היו קשים.
לאחר סיום פרשת סומלילנד הבריטית, הגיע גודווין אוסטן לקניה, וקיבל שם את הפיקוד על הדיוויזיה האפריקאית השנייה.
דיוויזיה זו הייתה חלק מכוח בן שלוש דיוויזיות שעמד לפקודתו של הגנרל אלן קנינגהם ונועד לפלוש לאתיופיה ולסומליה מדרום, בעוד שכוח נוסף, בפיקודו של גנרל ויליאם פלאט פולש לאריתריאה מצפון, ומורדים אתיופים המכונים כוח גדעון מסייעים בפעולות בתוככי אתיופיה.
כוחותיו של גודווין אוסטן יצאו למתקפה מגבול קניה אל סומליה בכיוון הנמל קיסמאיו שעל נהר הג'ובה.
הדיוויזיה ניהלה מסע מהיר ומוצלח.
היא יצאה לדרכה ב-11 בפברואר, וב-22 בפברואר הצליחה בכיבוש העמדה האיטלקית המבוצרת והחשובה בגליב, שהייתה המכשול העיקרי במסע המלחמה בסומליה.
למעלה משלושים אלף איטלקים נהרגו או נשבו.
משם המשיך הכוח למוגדישו, ופנה במפתיע צפונה, מעבר למדבר אוגדן אל תוככי אתיופיה.
גודווין אוסטן נכנס כמנצח אל הבירה אדיס אבבה ב-6 באפריל 1941. על הצטיינותו במערכה זו קיבל גודווין אוסטן את התואר אביר מסדר האמבט.
בספטמבר 1941, נשלח גודווין אוסטן לפקד על הקורפוס הבריטי ה-13 שהשתתף במערכה במדבר המערבי.
תחת פיקודו נמצאו הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 בפיקודו של מייג'ר ג'נרל ברנרד פרייברג, הדיוויזיה ההודית ה-4 בפיקודו של מייג'ור ג'נרל פרנק מסרווי, ובריגדת הטנקים הראשונה של הארמייה (טנקי חי"ר).
בנובמבר 1941 יצאה הארמייה הבריטית השמינית במסגרתה לחם הקורפוס ה-13 למבצע צלבן שנועד להסיר את המצור על טוברוק ולגרש את כוחות הציר מקירנאיקה.
מולם עמד קורפוס אפריקה בפיקודו של גנרל ארווין רומל.
בשלבים הראשונים של המבצע מילא הקורפוס את יעדיו, והתקדם אל היעדים שנקבעו לו.
יחידותיו איגפו וכיתרו את העמדות המבוצרות של הציר בגבול מצרים-לוב והתקדמו מערבה לכיוון טוברוק.
בשלב זה הפתיע רומל את הבריטים, והתקדם עם קורפוס אפריקה לאזור הגבול, תוך שהוא מאיים על עורפם של הכוחות הבריטיים, ומכתר חלק מיחידות הקורפוס.
קנינגהם שקל להורות על נסיגה מלוב, אך מפקד פיקוד המזרח התיכון גנרל קלוד אוקינלק, שהגיע לזירת הלחימה, התנגד לכך.
בהתייעצויות שנערכו במפקדת הארמייה השמינית, היה גודווין אוסטן איתן בדעתו שיש להמשיך בלחימה עד להשגת יעדי המתקפה הבריטית.
קנינגהם הועבר מתפקידו, והוחלף בגנרל ניל ריצ'י.
ההחלטה להמשיך במבצע ולא לסגת חזרה למצרים הוכחה כנכונה.
למרות שיחידות הקורפוס ה-13 (במיוחד הניו זילנדים) ספגו אבדות כבדות במהלך ההתקפות נגד של כוחותיו של רומל, נאלץ האחרון להורות בסופו של דבר על נטישת המצור על טוברוק ונסיגה מבליטת קירנאיקה.
הקורפוס ה-13 מילא תפקיד מרכזי בניצחון הבריטי במבצע צלבן.
בינואר 1942 שב רומל ותקף את הכוחות הבריטיים שהחזיקו בבליטת קירנאיקה.