tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבקשת המלך רוג'רו השני ערך מפה של העולם אשר עותקים וגרסאות שלה שימשו במשך מאות שנים ימאים, כולל את כריסטופר קולומבוס.
השליטים הנורמנים של דרום איטליה וממלכת סיציליה השקיעו משאבים לא מבוטלים במיזמי בנייה וכדרכם שילבו את מורשתם עם סגנון מקומי ובו סממנים ואלמנטים מהדריכלות הביזנטית והערבית, בן הכלאיים ידוע בשם הסגנון הערבי-נורמני.
רוג'רו השני העלה את פעילות הבנייה הנורמנית לדרגת שלמות וריכז את מאמציו באי סיציליה והבירה פלרמו.
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים (San Giovanni degli Eremiti) נבנתה בפלרמו בין השנים 1143–1148 בסגנון הערבו-נורמני, על גג הכנסייה נבנו כיפות בצבע אדום בוהק האופייני לארכיטקטורה הערבית של האי.
הקפלה פלאטינה שבפלרמו, חלק מפאלאצו דיי נורמני, אף היא ממפעלי הבניה של רוג'רו השני ומשלבת מספר סגנונות בנייה.
אמנות נורמנית מעטרת את דלתות הכנסייה, קשתות בסגנון ערבי מעטרות בכתובות בשפה הערבית תומכות בתקרה, הקירות מעוטרים בפסיפס בסגנון ביזנטי.
עירוב סגנונות אלו יוצר שילובים מעניינים כגון מקבצים של כוכבים בעלי 8 קצוות האופייניים לאמנות המוסלמית-ערבית שיוצרים את סימן הצלב על התקרה.
קתדרלת מונריאלה (Duomo di Monreale), המוקדשת לעלייתה השמימה של מרים אם ישו, היא אחת הדוגמאות הבולטות לאדריכלות הנורמאנית בסיציליה, משלבת מאפיינים מכנסיות האורתודוקסיות שבמזרח ומכנסיות המערב.
אולם התווך, שלו שתי ספינות משנה צרות, בנוי בדמות טיפוסית לבזיליקה איטלקית; ואילו בית המקהלה משולש האפסיסים מזכיר את הכנסיות בעלות שלושה האפסיסים בכנסיות המזרח.
ממלכת סואסון או "הטריטוריה הגאלו-רומית" (Domaine gallo-romain) וכן "ממלכת סיאגריוס", "ממלכת אגידיוס" ו"דומיין סואסון" הם כינויים ליישות פוליטית ששלטה על טריטוריה בגאליה במשך 25 שנה (461–486).
ממצאים אפיגרפים מאותה תקופה מן העיר ליון מציינים רק את לאון הראשון, קיסר האימפריה הרומית המזרחית, ולא את שמו של מיוריאנוס.
ב-458 נכנס מיוריאנוס לגאליה בראש צבא המחוזק על ידי חיילים ברברים, תוך שיתוף פעולה מצדם של הגנרלים (magister militae) אגידיוס ונפוטיאנוס (Nepotianus).
כוחותיו הכניעו את צבא הוויזיגותים של תאודוריק השני, ושחררו את העיר ארל שהוחזקה על ידי הוויזיגותים, שהוחזרו לסטטוס של פוידרטוס.
בנוסף, קיבל מיוריאנוס חזרה מידיהם את החזקה על היספניה, שנכבשה על ידי הוויזיגותים 3 שנים קודם לכן בשמו של הקיסר אוויטוס.
כגמול על שירותיו העניק מיוריאנוס לאגידיוס את התואר מגיסטר מיליטום של גאליה.
כך, עם שקיעת האימפריה הרומית בשלהי העת העתיקה עוד נותר בגאליה כוח שלטוני וצבאי משמעותי ובעל ניסיון קרבי שעליו פיקד אגידיוס.
ב-461, הגנרל הגרמאני-רומי ריקימר בחר כשליט בובה את ליביוס סוורוס ומינה אותו כקיסר, וחיסל את מיוריאנוס.
אגידיוס, שמונה לתפקידו על ידי הגנרל פלביוס אאטיוס והיה מיודד עם מיוריאנוס, סירב לקבל את סמכותם של ריקימר וסוורוס והכתיר עצמו כקיסר גאליה.
ריקימר, שהיה עסוק בשמירה על שלטונו ובמאבק באויבים אחרים - הגנרל מרקלינוס, הוונדלים והמאורים, גאיזריק ואוליבריוס, לא הצליח לכפות את שלטון רומי על הטריטוריה של אגידיוס וכך נוצר הדומיין של סואסון כממלכה עצמאית.
שליט דומיין סואסון כינה עצמו מלך, במובן מלכי הגרמאנים (הקניג).
בנו של אגידיוס, סיאגריוס, כינה עצמו מלך הרומים, במובן של שליט האוכלוסייה הגאלו-רומית באזור, בעוד מלכי הפרנקים שולטים על הפרנקים.
אגידיוס נלחם הן בפרנקים ממזרח ובוויזיגותים מדרום.
יחסיו עם דוכסות ברטאן היו כנראה טובים כיוון שאין עדויות על מאבק ביניהם.
ב־463 שיתף אגידיוס פעולה עם כילדריך הראשון, מלך הפרנקים הסאלים.
הם הביסו בקרב אורליאן את הוויזיגותים שקיוו להרחיב את שלטונם לאורך נהר הלואר.
כילדריך ואנשיו גירשו את הבורגונדים מן העיר ליון וחברו אל כוחותיו של אגידיוס בעיר ארל.
כילדריך מלך הפרנקים בא לעזרתו של פאול מאנז'ה, ולחם בוויזיגותים בראש כוחות משולבים פרנקים וגאלו-רומים.
ב-469, לאחר שפאול מאנז'ה נהרג בקרב נגד אודואקר, שליט איטליה, תפס סיאגריוס, בנו של אגידיוס, את מקומו.
השטח בו החזיק סיאגריוס השתרע בין הנהרות סום והלואר, ובירתו הייתה סואסון (במחוז אן בחבל פיקרדיה שבצרפת).
ב-486, בעקבות קרב סואסון, כבש כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, ובנו של כילדריך, את ממלכתו של סיאגריוס.
כיבוש זה השלים את השתלטות הפרנקים על גאליה בלגיקה.
לדברי ההיסטוריון הגאלו-רומי גרגוריוס מטור, לאחר כיבוש הממלכה, נלקח כחלק מן השלל מכנסיית העיר סואסון אגרטל (כד).
רמיגיוס בישוף ריימס ביקש מהמלך כלוביס שיחזיר לו רק אגרטל זה מכל השלל שנלקח.
אחרי הקרב, כפי שהיה מקובל אצל השבטים הגרמאנים, חולק השלל בין הלוחמים.
באספת חלוקת השלל ביקש כלוביס כי חוץ מחלקו יינתן לו גם האגרטל על מנת שיוכל להחזירו לכנסייה.
רוב הלוחמים הסכימו לכך אולם חייל אחד התנגד, זרק את גרזנו על האגרטל וניפץ אותו.
כלוביס הבליג ומסר לבישוף את האגרטל השבור.
כעבור שנה ניצל הזדמנות בה התכנס כל צבאו על נשקו למסדר ביקורת, האשים את החייל השובר בכך שנשקו לא תקין והשליך את הנשק על האדמה.
כאשר התכופף החייל להרים את נשקו, הרג כלוביס את החייל כנקמה על המעשה באומרו "כך עשית אתה לאגרטל בסואסון".
הסיפור מתאר את הצורך בנקמה אצל הפרנקים.
גם מלך נקם על פגיעה בכבודו, והנקמה יכולה להמתין להזדמנות המתאימה.
ממלכת מייסור (מקאנדה: ಮೈಸೂರು ಸಂಸ್ಥಾನ מַייסוּרוּ סַנְסְטְהָנָה) הייתה ממלכה ויותר מאוחר נסיכות בדרום תת-היבשת ההודית.
הממלכה הוקמה ראשית כמדינה וסאלית של אימפריית ויג'איאנגר בשנת 1399 ועם היחלשות האימפריה בסביבות 1565, הפכה לממלכה בפני עצמה.
בתקופת מלוכתם של נרסרג'ה וודיאר הראשון וצ'יקה דוורג'ה וודיאר במאה ה-17, הורחבו גבולות הממלכה בסדרת מערכות וקרבות כנגד הממלכות השכנות והיא הפכה לממלכה בעלת כוח ונוכחות בדרום הודו.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה ממלכת מייסור בנקודת השיא של הכוח הצבאי ושטח הממלכה, תחת שלטונם של הסולטאן חיידר עלי (سلطان حیدر علی) ובנו טיפו סולטאן.
בתקופה זאת הממלכה נכנסה לעימות עם האימפריה המראטהית, הניזאם של הידרבאד והבריטים שכבר החלו לבסס את נוכחותם באזור, עימותים אלו הובילו לארבע מלחמות האנגלו-מייסוריות.
בשתי המלחמות הראשונות ניצחה מייסור, אך בשתיים האחרונות הובסה, ולבסוף במלחמה הרביעית בשנת 1799 כבשו הבריטים את עיר הבירה המבוצרת סרירנגפטנה, והמלך טיפו סולטאן סאהיב נהרג אף הוא בקרב.
כך הגיע לקצו שלטונה של הממלכה המייסורית.
לאחר מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית (1799) סיפחו הבריטים חלקים נרחבים מהממלכה המייסורית, אך העניקו לה עצמאות בתור מדינת נסיכות.
נסיכות מייסור המשיכה להתקיים לצד הנסיכויות העצמאיות הנוספות ולצד הודו הבריטית עד אשר סופחה להודו כאשר זו קיבלה עצמאות מהאימפריה הבריטית בשנת 1947. במהלך 148 השנים שבהן התקיימה מייסור בתור נסיכות עצמאית, היא נחשבה למרכז תרבותי ואמנותי חשוב בתת-היבשת ההודית, ושליטיה היו פטרוני אמנות, מוזיקה ושירה גדולים.
ממלכת סָאגנֶה היא אגדה של האירוקווים של סנט לורנס מקנדה.
הצ'יף דונקונה (Donnacona) סיפר אותה לז'אק קרטייה, אולי כדי לעודדו ליצור קשרים כלכליים עם השבט.
לפי התיאור, הממלכה הצפונית הייתה מאוכלסת באנשים בלונדינים, ועשירה בפרוות וזהב.
תיאור זה עזר כדי לשכנע את פרנסואה הראשון, מלך צרפת, לשלוח משלחות לכיבוש קנדה.
ז'אק קרטייה יצא לראשונה למצוא את הממלכה במסעו השני ב-1536. בהגיעו לנהר סאגנה, דומאגאיה (Domagaya) בנו, או אחיינו, של דונקונה אמר לו כי הנהר מוביל לממלכה, אולם בגלל השלג הכבד, לא יכול קרטייה להמשיך צפונה.
הוא ניסה שנית להגיע לסאגנה במסעו השלישי ב-1541 אולם גם באותו מסע לא הצליח לעבור את הוכלגה (Hochelaga, היום מונטריאול).
כל המשלחות הצרפתית לצרפת החדשה לא מצאו את הממלכה, והיום מקובל להניח שממלכה כזו לא הייתה קיימת והיא הייתה או אי-הבנה של הצרפתים או בדייה של דונקונה בניסיון לייסד קשרי מסחר עם צרפת.
ממלכת נג'ד וחג'אז הייתה ממלכה בשליטת אבן סעוד שכללה שתי ישויות מדיניות סולטנות נג'ד וממלכת חג'אז שנכבשה מידי השושלת ההאשמית ב-1925. רשמית היא הוכרזה תחת השם הזה ב-8 בינואר 1926 ואוחדה סופית לערב הסעודית ב-23 בספטמבר 1932.
אבן סעוד כבש בסיוע צבאי של שבט מוטייר את ממלכת חג'אז בסוף דצמבר 1925, והומלך כסולטן של נג'ד במסגד אל-חראם במכה כמלך חג'אז ב-8 בינואר 1926. אבן סעוד העלה את ממלכתו הראשונה, סולטנות נג'ד לממלכה ב-29 בינואר 1927. ב-20 במאי אותה השנה שליטתו על השטחים הוכרה על ידי בריטניה.
ב-1928 התרחש בממלכה מרד האח'ואן, בו אנשי תנועת אל-אח'ואן, ששימשו כצבא לאבן סעוד, פנו נגדו לאחר שהוא פסק במדינות ההתרחבות הטריטוריאלית של הממלכה ולא ביקש להמשיך ולכבוש את שטח החסות הבריטיים בכווית, עיראק וירדן.
הקרב המשמעותי בין הצדדים היה קרב סבילה ב-11 בספטמבר 1929, שבו הובסו כוחות אל-אח'ואן.
אבן סעוד ניהל את שתי הטריטוריות בנפרד עד שב-23 בספטמבר 1932 הוא איחד את הדומיניונים אל-חסאא, קטיף, נג'ד וחג'אז ל"ערב הסעודית".
לאבן סעוד היו שני משנים: פייסל, שכיהן כמשנה למלך חג'אז, וסעוד כמשנה למלך נג'ד.
ברית המועצות הכירה בממלכה ב-1926 והקימה צירות בג'דה שם גם היו נציגויותיהן של בריטניה, טורקיה, פרס והולנד.
ארצות הברית הכירה בממלכה ב-1931.
לצרפת, איטליה וממלכת מצרים היו בממלכה נציגים בלתי רשמיים.
ממלכת חג'אז שתחת מלכות אבן סעוד פרשה מחבר הלאומים.
ממלכת לומברדיה-ונציה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית, שניתן לה לאחר קונגרס וינה, וכללה את שטחי דוכסות מילאנו והרפובליקה הוונציאנית לשעבר.
בשנת 1859 הובסה אוסטריה על ידי ממלכת סרדיניה וצרפת במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, ונאלצה למסור את לומברדיה לממלכת סרדיניה, ובכך החל למעשה תהליך איחוד איטליה.
בשנת 1866 לחמה איטליה לצד פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובתמורה קיבלה בהסכם השלום את אזור ונציה.
בשנת 1814 אושר בהסכם פריז שלטון האוסטרים על שטחי דוכסות מילאנו לשעבר, יחד עם שטחי דוכסות מנטובה הסמוכה, ועל שטחי הרפובליקה של ונציה לשעבר.
בקונגרס וינה שולבו השטחים הללו לממלכה אחת, שנשלטה באוניה פרסונלית על ידי הקיסר האוסטרי.
שלא כמו הדוכסות הגדולה של טוסקנה, דוכסות מודנה ודוכסות פארמה, שנותרו עצמאיים תחת שלטון בית הבסבורג, הייתה ממלכת לומברדיה-ונציה חלק מהאימפריה האוסטרית.
בשנת 1830 היו לומברדיה וונציה שני המחוזות המשגשגים ביותר בחצי האי האיטלקי.
למרות שהמנהל המקומי היה איטלקי והשפה הרשמית הייתה איטלקית, נאלצו השלטונות האוסטריים להתמודד עם תנועת האיחוד האיטלקי (ריסורג'ימנטו).
אחרי מהפכה עממית שהתרחשה ב-22 במרץ 1848, הידועה בשם "חמשת ימי מילאנו", ברחו האוסטרים ממילאנו, שהפכה לעיר הבירה של ממשלת לומברדיה הזמנית.
למחרת התמרדו גם תושבי ונציה נגד השלטון האוסטרי, ויצרו את ממשלת ונציה הזמנית.
לאחר שהביסו הכוחות האוסטרים תחת פיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, את הכוחות הסרדיניים בקרב קוסטוצה (24 - 25 ביולי 1848), נכנסו האוסטרים למילאנו (6 באוגוסט) ולוונציה (24 באוגוסט 1849), והחזירו אותם לשלטון האוסטרי.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה הוחלף המשנה למלך בלומברדו-ונציה במושל כללי, ששלט מטעם הקיסר פרנץ יוזף.
בתחילה כיהן כמושל כללי יוזף רדצקי פון רדץ, ולאחר פרישתו בשנת 1857 כיהן בתפקיד זה אחי הקיסר מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה והתבוסה האוסטרית בקרב סולפרינו בשנת 1859, נאלצה אוסטריה למסור את לומברדיה לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי, אשר מיד העביר אותם לממלכת סרדיניה, ובכך החל תהליך איחוד איטליה.
במהלך מלחמת פרוסיה-אוסטריה לחמה ממלכת איטליה לצד פרוסיה, ובעקבות כך נאלצו האוסטרים בשלום פראג למסור גם את שטחי ונציה לממלכת איטליה, מה שהשלים את תהליך האיחוד האיטלקי.
ממלכת מצרים הייתה ממלכה שהתקיימה במצרים, מההכרזה על העצמאות בשנת 1922 ועד מהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952 ובראשה עמד מלך מצרים.
הממלכה הייתה בתחילתה עצמאית רק להלכה, משום שלמעשה הבריטים שלטו במדינה, ורק בשנת 1936 נחתם ההסכם האנגלו-מצרי שהסדיר את סיום הכיבוש האנגלי במצרים, את נסיגת הכוחות הבריטים ממצרים, ואת היחסים בין שתי המדינות וניהול סודאן ותעלת סואץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 צידד עבאס השני, ח'דיו מצרים, באימפריה העות'מאנית, ובשל כך הודח על ידי הבריטים לטובת דודו חוסיין כאמל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה דרשה קבוצת "אל ופד" להשתתף בוועידת השלום בפריז, לדרוש עצמאות למצרים.
בעקבות סירוב הבריטים וגירוש ראשי הקבוצה למלטה, פרצו ב-1919 מהומות ענק במדינה.
הדיכוי הבריטי של המהומות, הביא למותם של כ-800 בני אדם.
בנובמבר 1919, נשלח אלפרד מילנר בראש ועדה שניסתה לפתור את המצב.
בשנת 1920 המליץ לורד מילנר לשר החוץ הבריטי לורד קרזון, כי מדינת חסות צריכה להחליף את הפרוטקטורט הבריטי במדינה.
מילנר הכיר בכך שנחוצה גישה ישירה יותר ושעתידה של מצרים צריך לכלול משא ומתן עם מפלגת "אל-ופד", ושיחות אישיות בינו לבין זע'לול החלו ב-7 ביוני ונמשכו במהלך קיץ 1920 בלונדון.
(א) ביטחון נתיבי התקשורת של האימפריה הבריטית במצרים, ובכללם תעלת סואץ;
(ב) הגנת מצרים מפני כל תוקפנות זרה או הפרעה זרה, ישירה או עקיפה;
(ג) הגנה על אינטרסים זרים במצרים והגנה על מיעוטים;
(ד) שמירתה סודאן תחת שלטון בריטי
מצרים הוכרזה כמלוכה חוקתית, הסולטאן אחמד פואד הפך למלך מצרים פואד הראשון ובנו, פארוק, נבחר כיורשו.
כוח זה הביא את אלנבי והממשלה הבריטית להכיר בסעד זע'לול ומפלגתו, ולא בממשלת מצרים הרשמית, כגוף המייצג עמו יש לשאת ולתת על עתיד מצרים.
בשנת 1927 מנתה אוכלוסיית מצרים 14.187 מיליון נפש.
בשנת 1936 חתמו בריטניה ומצרים על הסכם להסדרת היחסים בין המדינות.
המדינות הסכימו על ברית צבאית ומדינית, וסוכם כי הצבא הבריטי יקטין את נוכחותו במצרים ל-10,000 חיילים וכוחות עזר, שיוצבו בעיקר באזור תעלת סואץ.
כן סוכם כי סודאן תמשיך להתנהל כקונדומיניום (משטר משותף) אנגלו-מצרי.
בשנת 1937 מילאה בריטניה אחר שתי התחייבויות חשובות לפי ההסכם.
ב-4 בפברואר 1942 כפתה בריטניה בכוח על פארוק מלך מצרים לפזר את ממשלתו, שהייתה פרו-גרמנית, ולשוב ולמנות את מוסטפא א-נחאס פאשה שהיה פרו-בריטי לראש ממשלה, לאחר שהקיפה את ארמונו בצבא.
בעקבות הפעולה התעוררה תסיסה בקרב העם על ההשפלה שהושפל פארוק, ובעקבות כך ירד מאוד כבוד בית המלוכה בעיני העם.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה הממלכה כמחסום אחרון לפני גייסותיו של רומל מלכבוש את ארץ ישראל ולהשתלט על תעלת סואץ.
עם תום המלחמה, בשנת 1947 נסוגו כוחות הצבא הבריטי מרוב מצרים אל האזור האסטרטגי של תעלת סואץ.
בשנת 1948, עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הייתה מצרים ממנהיגות פלישת צבאות ערב, אולם נחלה מפלה, ובסוף המלחמה נותרה בידה רק רצועת עזה.
לאחר כישלון מצרים במלחמת העצמאות, הקים גמאל עבד אל נאצר, קצין צעיר בצבא המצרי, את תנועת הקצינים החופשיים, שמטרתה הייתה להפיל את שלטון המלך ולסלק את ההשפעה הבריטית במצרים.
ממשלתו של מאהר החזיקה מעמד רק זמן קצר (27 בינואר - 1 במרץ) לפני שהוחלף על ידי אחמד נגיב אל-הילאלי (2 במרץ - 29 ביוני), שבתורו הוחלף בידי חוסיין סירי (2 ביולי – 20 ביולי).
שלושת אלה לא הצליחו למלא את הציפיות שנתלו בהם ולייצב את השלטון.
הוחלט להקדים את ביצוע ההפיכה לליל 22 ביולי.
בבוקר שלמחרת, ה-23 ביולי, השתלטו כוחות הצבא בפיקודם של הקצינים החופשיים על נקודות מפתח בקהיר.
כוחות הצבא המשיכו בהתקדמותם, וב-25 לחודש הגיעו לאלכסנדריה, שם שהה המלך בארמונו.
בתחילה נשארה מצרים ממלכה תחת שלטונו של המלך פואד השני, שהיה תינוק והוגלה לאיטליה.
אולם ב-18 ביוני 1953 בוטלה המונרכיה והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
בכך הסתיימו 150 שנות שלטון השושלת של מוחמד עלי.
ממלכת סלָאבוניה הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית.
בשנת 1867 נחתמה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 ולפיה נכללה סלאבוניה כחלק מהנחלות ההונגריות באימפריה, ובשנת 1868 נחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית ובה צורפה סלאבוניה לקרואטיה ליצירת ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, שהתקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית.
בשנים לאחר מכן כבשו העות'מאנים את רוב שטחה של ממלכת הונגריה, ובכלל זה את אזור סלאבוניה, שנכלל בסנג'ק פוז'גה.
בשנת 1699 נחתם הסכם קרלוביץ אשר סיים את מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), ובמסגרת ההסכם העבירה האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג את רוב שטחי ממלכת הונגריה שהיו ברשותה, ובכלל זה את אזור סלאבוניה.
בתחילה נשלט האזור על ידי ממשל צבאי-אזרחי משותף, ותושביו היו פטורים ממסים אולם נאלצו לשרת בצבא הקיסרי, אולם בשנת 1745 הפך האזור לחלק מממלכת הונגריה והיה כפוף בנוסף לממלכת קרואטיה.
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה התקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
עם תום המלחמה הוקמה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, שלאחר מכן הצטרפה לממלכת סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שהפכה בשנת 1921 לממלכת יוגוסלביה.
ממלכת סלאבוניה הייתה ברובה מדינה חקלאית, כמו ממלכת קרואטיה, והיא הייתה ידועה בייצור המשי שלה.
החקלאות וגידול הבקר היו העיסוק הרווח ביותר של התושבים, ובנוסף גודלו במדינה תירס, קנבוס, פשתן, טבק וליקוריץ.
כמות היין המיוצרת במדינה הייתה גם היא גדולה, ובמיוחד במחוז סריים.
בנוסף הייתה קיימת גם תעשייה במדינה, ובשנת 1857 היא עמדה על 11.01% מכלל התעסוקה.
ממלכת מונטנגרו (בסרבית קירילית: Краљевина Црнa Горa), הייתה מדינה בבלקן שהתקיימה בין השנים 1910–1918, וצורפה לאחר מכן לממלכת סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בשנת 1851 הכריז דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו על הקמת נסיכות מונטנגרו, ולאחר מותו בשנת 1860 עלה לשלטון ניקולה, נסיך מונטנגרו.
בשנת 1876 הכריז ניקולה, נסיך מונטנגרו על מרד באימפריה העות'מאנית.
המרד נחל הצלחה וכוחותיו הצליחו להגיע עד לחופי הים האדריאטי.
העצמאות של מונטנגרו הוכרה בקונגרס ברלין בשנת 1878 ובעשורים הראשונים לעצמאותה נהנתה מונטנגרו משגשוג ויציבות.
מערכת החינוך והעיתונות התרחבו במידה רבה.
הצבא נהנה מתמיכה וסיוע של רוסיה הצארית.
בשנת 1883 ביקר הנסיך ניקולה את הסולטאן הטורקי, שעמו שמר לאחר מכן על יחסים לבביים.
בשנת 1896 הוא חגג מאתיים שנה של שושלת פטרוביץ', ובאותה השנה השתתף בהכתרתו של הצאר הרוסי ניקולאי השני.
במאי 1898 ביקר הנסיך את המלכה ויקטוריה בטירתה בוינדזור.
ניקולה הראשון הסכים לכינון החוקה הראשונה של מונטנגרו בשנת 1905 בעקבות לחץ ציבורי מהאוכלוסייה שדרשה יותר זכויות וחופש.
הוא הסכים לחופש עיתונות וכינון קודי משפט ברורים בתחום הפלילי.
בשנת 1906 קיבלה מונטנגרו מטבע משלה.
ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה ניקולה את תארו והכריז על עצמו כמלך.
כאשר מלחמת הבלקן הראשונה פרצה בשנת 1912 החליט ניקולה כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה כבשה מונטנגרו שטחים נרחבים באזור מקדוניה ואת שקודרה באלבניה, אך בלחץ המעצמות נאלצה לסגת משקודרה.
במלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914, הייתה מונטנגרו הראשונה שהחליטה לצאת לעזרתה של סרביה לאחר שאוסטרו-הונגריה פלשה אליה, לאחר ההתנקשות ביורש העצר פרנץ פרדיננד בעיר סרייבו.
ואכן מונטנגרו הצטרפה למלחמה וספגה אבדות כבדות, ובתחילת 1916 נכבשה הממלכה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי.
בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, מונטנגרו נכבשה אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, והמלך נמלט לאיטליה ולאחר מכן לצרפת.
ב-20 ביולי 1917 נחתמה הצהרת קורפו, אשר החליטה על איחוד מונטנגרו עם סרביה.
ב-26 בנובמבר 1918 החליטה האספה של פודגוריצה, גוף נבחר המייצג את מונטנגרו, בהחלטה פה אחד על איחוד מונטנגרו עם סרביה, ואכן ב-1 בדצמבר התאחדו השניים והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו שהיה עדיין בגלות בצרפת התנגד למהלך, וטען לזכותו על הכתר עד מותו בשנת 1921.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חשבו האיטלקים על הפיכת הממשלה האיטלקית במונטנגרו לממלכת בובות, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל.
ממלכת נגרופונטה או טריארכית נגרופונטה הייתה מדינה צלבנית אשר הוקמה על האי אוויה (באיטלקית: Negroponte) לאחר חלוקת האימפריה הביזנטית, בעקבות מסע הצלב הרביעי.
הממלכה חולקה לשלוש ברונויות (כלקיס, קריסטוס ואוריאו) ונוהלה על ידי מספר קרובי משפחה מלומברדיה.
האי עבר להשפעת הרפובליקה של ונציה והחל משנת 1390, והפך למושבה של ונציה בשם הממלכה של נגרופונטה.
בהתאם לחלוקת הטריטוריה הביזנטית (Partitio terrarum imperii Romaniae), האי אוויה הוענק לבונפיס ממונטפראט, מלך סלוניקי.
בוניפציוס בתורו ויתר על האי לטובת האציל הפלמי ז'אק השני מאבסנס, אשר ביצר את הבירה כלקיס.
לאחר מותו של ז'אק השני, באמצע שנת 1205, האי הועבר לשליטת שלושה ברונים מוורונה.
אלה חילקו את האי לשלוש ברונויות: הצפונית אוריו (terzero del Rio), הדרומית, קריסטוס (terzero di Caristo), והמרכזית, כלקיס (terzero della Clissura).
העיר כלקיס או נגרופונטה (המוזיקלית città' דה לומברדי, "עיר של הלומברדים") אף שהייתה בשליטת הברונות המרכזית, שימשה כבירת הממלכה ובה ישבו שלושת השליטים הלומברדים ובני משפחותיהם.
בשנת 1209 ביסס עצמו, אחד מן השלושה, רבאנו דלה קרצ'רי, כשליטו הבלעדי של האי.
לאחר שכרת ברית לא מוצלחת בעת המרד הלומברדי נגד הקיסר הלטיני, הנרי מפלנדריה, רבאנו ביקש למצוא לעצמו נותן חסות חזק.
לפיכך, בחודש מרץ 1209, הוא חתם על ברית עם ונציה, אשר הכיר בוונציה כשליטה העליונה ונתן לוונציה זכויות מסחריות משמעותיות.
למרות זאת, בחודש מאי 1209, במטרה לאזן עצמו מבחינה מדינית, רבאנו הכריז על עצמו כווסאל של האימפריה הלטינית.
עם מותו של רבאנו בשנת 1216, החל סכסוך בין יורשיו על בחירת המנהיג הבא, עובדה שאפשרה לשליח ונציה להתערב כמתווך.
הוא חולק את שלושת הברונויות לשניים, ובכך יצר שש טריטוריות.
הברונות הצפונית של אוריאו חולקה בין שני אחייניו של רבאנו; הברונות הדרומית חולקה בין אלמנתו, איזבלה, ובתו, ברטה.
הברונות הדרומית חולקה בין יורשי עמיתו ג'יברטו.
נקבעו גם הוראות באשר לסדר הירושה העתידי כדי להבטיח כי השלטון יוותר בידי המשפחות הלומברדיות.
מותה של קרינטנה דלה קרסרי, שליטת מחצית אוראוס ואשתו של גיום השני וילאהרדואין, שליטה הפורמלי של נגרופונטה, הוביל למה שכונה בשם "מלחמת הירושה של אביאטה", אשר כללה את נסיכות אכאיה ואת ונציה.
ויליאם תבע לעצמו את עיזבון אשתו, בעוד שהברונים הלומברדים לא היו מוכנים לוותר על חלקה.
ב-14 ביוני 1256, גיום מוורונה ונרזונה דלה קרסרי, שניים מן הברונים, התכחשו לנאמנותם לגיום השני והצהירו אמונים לוונציה.
גיום השני הגיב בהשתלטות על העיר כלקיס, אותה כבשה ונציה מחדש בתחילת 1258. המלחמה הסתיימה בקרב קרידי בחודשים מאי ויוני 1258, שם הביס גיום השני את דוכס אתונה, גי דה לה רוש, אשר כרת ברית עם הברונים המורדים.
סכסוך זה הסתיים באוגוסט 1259, אז הביא דוכס ונציה את הצדדים למשא ומתן לשלום, בעקבותיו נחתם הסכם בשנת 1262, אשר הכיר בשלטון גיום השני על האי, אבל לא בשליטתו באוראוס.
בעת שנחתם ההסכם בתיווך דוכס ונציה ביססה עצמה האימפריה של ניקאה ככוח מוביל באזור של האימפריה הביזנטית לשעבר, לאחר שכבשה מחדש שטחים מן השליטים הלטינים.
לשיא הצלחתה הגיעה האימפריה בכיבוש קונסטנטינופול בשנת 1261 ולייסודה מחדש של האימפריה הביזנטית, אשר שליטה, מיכאל השמיני פלאולוגוס, ביקש לכבוש שוב את השטחי שטחי הנסיכויות בדרום יוון.
למטרה זו הוא גייס את שירותיו של ליקריו, מורד איטלקי אשר בסיסו היה ליד קריסטוס.
כוחות ביזנטים, בפיקוד ליקריו, השתלטו עד מהרה על אוויה, להוציא את העיר כלקיס.
רק לאחר עזיבתו של ליקריו, לאחר שנת 1280, חזרה השליטה הלטינית לאי בסיוע ונציה.
בשנת 1296 גורשו הביזנטים באופן מוחלט מאוויה בעזרת בוניפזיו דה ורונה..
בשנת 1317 נפלה קריסטוס לידי החברה הקטלנית של דון אלפונסו פדריק, שליטה הדתי של דוכסות אתונה ובנו הלא חוקי של פרדריק השלישי מסיציליה.
בשנת 1319, נחתם חוזה שלום בין ונציה לדון אלפונסו, לפיו הוא שמר שליטתו בקריסטוס, אשר את הזכויות עליה רכשה ונציה בשנת 1365.
לאחר מות הברונים האחרונים של אוויה, בשנת 1383 ובשנת 1390, עברו השטחים בהם שלטו לשלטונה של וונציה ובכך הושלמה שליטתה רחבי האי.
עם זאת, חלוקת האי לברונויות נשמרה, ובני משפחות מוונציה ניהלו את הברונויות באי, בעוד ששליטו הוונציאני העליון של האי ישב בכלקיס.
שלטונה של ונציה באי נמשך עד 1470, כאשר, במהלך המלחמה העות'מאנית בוונציה בשנים 1463-1479, הסולטן מהמט השני יצא למערכה נגד כלקיס.
עם נפילת העיר, עבר כל האי לשליטה עות'מאנית.
נפילת העיר הייתה לימים לנושא אחת האופרות של רוסיני, "מאומטו השני".
ממלכת סיציליה הייתה ממלכה בדרום חצי האי האיטלקי, אשר נוסדה על ידי הנורמנים בשנת 1130, ואשר הייתה עצמאית למשך זמן מה, ולאחר מכן נשלטה על ידי שושלות שונות, ולבסוף התאחדה בשנת 1816 עם ממלכת נאפולי ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
רוג'רו השני היה בנו של רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה, אחד משורה של אצילים נורמנים ששלטו באופן עצמאי בערים של דרום איטליה.
עם מותו של רוג'רו הראשון בשנת 1101 עלה בנו סימון דה הוטויל לכס הרוזנות אך נפטר בשנת 1105 ותואר הרוזנות עבר לרוג'רו תחת העוצרות של אימו אדלייד דל ווסטו, וכשליט יחיד משהגיע לבגרות בשנת 1112.
בשנת 1122 הגיע רוג'רו להסכם עם הדוכס הנורמני של פוליה לפיו יוותר הדוכס על תביעותיו על סיציליה תמורת עזרתו של רוג'רו בהכנעת אחד מהווסלים שלו.
רוג'רו יצא מסיציליה דרך מצר מסינה ובדרך כבש וסיפח את מחוז בזיליקטה שבדרום איטליה.
לאחר מותו של הדוכס תבע רוג'רו את השליטה על כל נכסי משפחת הוטוויל, אך נתקל בהתנגדות האפיפיור הונוריוס השני שראה בדאגה את ההתעצמות של הנורמנים וראה באחדות הישויות הנורמניות איום על מדינת האפיפיור.
התנגדות האפיפיור אפשרה לרוג'רו להכניע את כל מתנגדיו ועם מות הונוריוס התפתח מאבק על הכס הקדוש, ורוג'רו תמך באנטי-אפיפיור אנקלטוס השני מול אינוקנטיוס השני.
בשנת 1136 הצליחו כל אויביו של רוג'רו לאחד את כוחותיהם וצבא הקיסרות עם צבאות של האצילים הנורמנים המורדים ויחידות הצבא הביזנטי דחקו את רוג'רו מאיטליה פלשו וכבשו את סלרנו מבלי שנתקלו בהתנגדות של ממש.
שאננות הביאה להתפוררות הקואליציה והקיסר עזב לגרמניה.
אז הגיח רוג'רו מסיציליה לקלבריה ודחק חזרה את שרידי הקואליציה ותפס את הדוכסות של נאפולי.
ביום 30 באוקטובר נפגשו הצבאות האיטלקיים - נורמנים שמנה כ 1,500 אבירים עם הצבא הסיציליאני של רוג'רו שבו היו ככל הנראה 400 אבירים וחיילים מוסלמים בקרב ריגאנו בו הובס הצבא הסיציליאני ורוג'רו ברח לסלרנו.
בשנת 1138 מת אנאקליטוס השני, אך רוג'רו לא נרתע ממות בן בריתו וחזר להילחם באויביו בסדרת מצורים ומסעות שכוונו כנגד מבצרים ומתוך הימנעות מקרב מכריע.
הטקטיקה הצליחה וכוחות האצילים הנורמניים המורדים נדחקו אל הקיר וביום 30 באפריל 1139 נהרג מנהיג המורדים ארנולף מאליף דוכס פוליה.
בקיץ של שנת 1139 פלש צבא מדינת האפיפיור לממלכתו של רוג'רו השני, אך בקרב שנערך ביום 22 ביולי הובסו הפולשים והאפיפיור נלכד על ידי רוג'רו, שלושה ימים לאחר מכן הכריז אינוקנטיוס על רוג'רו כמלך סיציליה.
בהיעדרה של קונסטנס על אדמת סיציליה נתפס השלטון על ידי טנקרד מלצ'ה, נכדו של רוג'ר השני, מלך סיציליה כמלך.
מותה של קונסטנס פתח מאבק על העוצרות.
מצד אחד טען לכתר מארקוורד פון אנוויילר, שהחזיק, על פי דבריו, את הצוואה הקיסרית ואת הזכות לשמש כעוצר ומצד שני ניצבה אספת האצילים של האי, ובמרכזה האציל גולטיירו דה פלריה (Gualtiero da Pagliaria), שהחזיק בתואר קנצלר והצליח לדחוק את רגלי נציג האפיפיור בסיציליה.
דה פלריה היה מודע לכוחות העומדים מולו, ונקט מדיניות של אי התחייבות וחלוקת נכסים לבעלי ברית פוטנציאליים.
באוקטובר 1199 פלש צבא בפיקודו של מארקוורד פון אנוויילר לסיציליה במטרה לתפוס בכוח את השלטון ונחת בטרפאני שבקצה המערבי של האי.
בסדרת מאבקים וקרבות הצליח אנוויילר לתפוס את השלטון באי, ובסתיו 1201 כבש את פלרמו.
לאחר מצור קצר, ובעזרתם של אצילים מהעיר, נכנס ללא התנגדות למצודת העיר על מנת לתפוס את פרידריך.
במכתבו של הארכיבישוף ריינולד מקפואה שהופנה לאפיפיור, מסופר כי פרידריך, שהיה ילד בן 5, סירב להיכנע והתנפל על מארקוורד פון אנוויילר.
התנהגותו המלכותית ואומץ ליבו הרשימו את הארכיבישוף, שניבא לו גדולות.
מותו של מארקוורד פון אנוויילר בשנת 1202 החמיר את האנרכיה, והעוצרות עברה מיד ליד בין אבירים גרמניים ואצילים מקומיים, עד שבשנת 1208 הגיע פרידריך לגיל 14, גיל הבגרות החוקית.
באותו זמן הצליח פיליפ משוואביה להכפיף למרותו את רוב הנסיכים הגרמניים, והאפיפיור הצליח להשליט את סמכותו על דרום איטליה.
מבחנו הראשון של פרידריך הגיע בשנת 1209, כאשר מול התנגדות של אצילי סיציליה החזיר בתקיפות לכתר את נכסיו ונחלותיו, תוך שימוש בדיפלומטיה ובכוח צבאי.
הפרופסור דייוויד אבולעפיה מציין בספרו המוקדש לקיסר, כי פרידריך פעל מתוך תפיסה כי כל ניסיון לנגוס בנכסיו של הכתר הוא מעשה בגידה, וכל אי ציות לכתר פירושו מעשה כפירה כנגד האלוהים.
לפיכך יש לראות את מעשיו של הקיסר בעתיד לאור תפיסה זו.
בשנת 1228 יצא פרידריך למסע הצלב השישי, ובהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין (חותנו של פרידריך, אביה של איזבל השנייה, מלכת ירושלים) ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה.
אולם עם חזרתו של פרידריך לאיטליה בשנת 1230, הוא הצליח תוך תקופה קצרה לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום, הידוע כהסכם סן ז'רמנו, בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני.
לאחר מותו של פרידריך בשנת 1250, תפס בנו מנפרד, מלך סיציליה את השליטה בממלכה, ושלט בה במשך 15 שנים.
בשנת 1262 קיבל שארל מאנז'ו מן האפיפיור אורבנוס הרביעי את התואר מלך נאפולי וסיציליה.
ב-26 בפברואר 1266 הוא ניצח בקרב בנוונטו (במחוז קמפניה באיטליה) את מנפרד, מלך סיציליה שנהרג בקרב זה, ובמהרה נפלה סיציליה בידיו.
באפריל 1268 יצא קונראדין, בנו של קונראד הרביעי, מלך גרמניה, למערכה על מנת להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, אך נוצח והוצא להורג בנאפולי ב-12 באוקטובר של אותה שנה.
שארל החל לחפש כיבושים באזור המזרח התיכון, וב-1272 הפך למלך אלבניה.
ב-1277 הפך למלך ירושלים תמורת תשלום במזומנים.
ב-1278 הפך לשליט נסיכות אכיאה שבדרום יוון, שהפכה למדינה וסאלית של ממלכת סיציליה.
ב-23 במרץ 1280 עלה על כס האפיפיור מרינוס הרביעי שהיה צרפתי ותמך בתוכניותיו של שארל לכיבוש האימפריה הלטינית.
לפדרו השלישי, מלך אראגון שנישא לקונסטאנס, בתו של מנפרד, היו תביעות לממלכת סיציליה, והוא זכה לתמיכת מיכאל השמיני פלאולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
למרות נסיגתו, שארל נהנה מתמיכתם של אחיינו, פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל האפיפיור מרינוס הרביעי שראה ב"ערבית הסיציליאנית" מרד נגד שלטונו.
הוא נידה את פדרו השלישי, מלך ארגון והכריז על מסע צלב כדי לנשל אותו מכתרו כמלך סיציליה.
ב-2 בפברואר 1284 האפיפיור הכיר בשארל כמלך אראגון וולנסיה.
שארל יצא לפרובאנס כדי לגייס צי מלחמה והשאיר את הפיקוד לבנו, שארל נסיך סלרנו, (שארל השני, מלך נאפולי לעתיד).
במאי 1284 צי המלחמה של אראגון הטיל מצור על נאפולי ואחרי מספר התנגשויות לקח בשבי את שארל, נסיך סלרנו.
שארל הראשון שב לדרום איטליה ביוני של אותה שנה וניסה לנחות בסיציליה עם צבאו, אך ללא הצלחה.
באוגוסט הוא שב לקלאבריה, אך המשיך לעשות הכנות לכיבוש סיציליה.
אולם, כל תוכניותיו עלו בתוהו עקב מותו בינואר 1285.
בשנת 1285 מת פדרו השלישי, מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה ירש את ממלכת סיציליה.
בשנת 1291 מת אלפונסו השלישי, וחיימה ירש גם את ממלכת אראגון.
בשנת 1442 כבש אלפונסו החמישי, מלך אראגון את ממלכת נאפולי, ואיחד את סיציליה ונאפולי כמחוזות של אראגון.
עם מותו ב-1458 שוב הופרדה נאפולי מסיציליה, וניתנה לבנו הבלתי חוקי, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, בעוד סיציליה נמסרה לאחיו, חואן השני, מלך אראגון, יחד עם שאר נחלות כתר אראגון.
פרדיננדו קיבל את מלכות נאפולי, אך מת ב-1496 והניח את הכתר לדודו, פדריקו הרביעי, מלך נאפולי.
הצרפתים לא ויתרו על תביעתם, וב-1501 הוסכם בין הצדדים הלוחמים על חלוקת ממלכת נאפולי בין צרפת ואראגון, בהתעלם מתביעתו של פדריקו לכתר.
בסופו של דבר השתלטה אראגון על הממלכה ב-1504, ואיחדה את נאפולי וסיציליה כנחלות של כתר אראגון.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, על פי הסכם אוטרכט, נמסרה סיציליה לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה.
אולם בעקבות מלחמת הברית המרובעת ממלכת סיציליה נמסרה לידי ממלכת הבסבורג האוסטרית וויטוריו אמדאו עבר לסרדיניה.
ב-1801 נאלץ פרננדו לוותר על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וכן לסגור את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
ממלכת שתי הסיציליות השתרעה על פני חלקו הדרומי של חצי האי האפניני וכן על פני האי סיציליה כולו, והיא איחדה שתי ממלכות ים תיכוניות ותיקות: ממלכת נאפולי היבשתית וממלכת סיציליה אשר שכנה על האי.
בירת הממלכה המאוחדת הייתה נאפולי.
שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
בשנת 1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי.
סטרת'קלייד הייתה מהממלכות הבריטנויות החשובות והגדולות ב (בוולשית: Hen Ogledd), ומהאזורים הבריטונים המשמעותיים מחוץ לויילס.
הממלכה עמדה אל מול הפלישות של הוויקינגים והגאלים מהמזרח, הפיקטים מהצפון והאנגלו-סקסונים מהדרום והתקיימה למשך כ-600 שנים עד שלבסוף אוחדה עם ממלכת סקוטלנד הגאלית.
היא נוסדה סביב גבעה סלעית לצד שפך הקלייד ומכאן שמה הקדום "אלט קלוד" (סלע הקלייד), לאחר שבירתה נכבשה ונהרסה בפלישה ויקינגית מאירלנד, מרכז הממלכה עבר דרומה במורד נהר הקלייד לגובאן (כיום חלק מגלאזגו) ושמה שונה לסטרת'קלייד, סטרת' משמעו עמק נרחב, כלומר עמק הקלייד.
למרות שמרכז הכוח של הממלכה היה סביב נהר הקלייד ובעיקר בחלקו הצפוני סמוך לשפכו, הממלכה התרחבה לכיוון דרום ובשיאה הגיעה לחלקים בצפון אנגליה של ימינו.
מצפון, גבולה נותר יציב יותר סביב רכסי ההרים של דרום ההיילנדס אל מול ממלכות הפיקטים מצפון והפלישות הוויקינגיות והגאליות לאורך האיים המזרחיים.
במהלך השלטון הרומי בבריטניה, אזור עמק הקלייד ודרום-מערב סקוטלנד, שכן בין חומת אדריאנוס (122 לספירה) מדרום וחומת אנטונינוס (142 לספירה) מצפון כאשר האזור בין החומות היה נתון לסירוגין לשליטה רומית.
על פי תיאור של תלמי בספרו "גאוגרפיה" מהתקופה, באזור שכן השבט הקלטי דמנוניי (Damnonii) שמשמעות שמו "השוכנים בעמק העמוק" (dumno: "העמוק"), ככל הנראה משום ששכנו בעמק הקלייד.
לאחר עזיבת הרומאים את סקוטלנד ב-210 לספירה אין עדויות לשבט, אך כתבים מהמאה-5 מעידים על המשכיות בין הדמנוניי לבין ביסוס ממלכת אלט קלוד ובהמשך סטרת'קלייד.
פטריק נותן שם נוסף לממלכה, שייתכן שהיה קדום יותר, ממלכת דמברטון ("סלע הבריטונים") המתייחס אף הוא לסלע עליו שכנה בירת הממלכה וכיום טירת דמברטון.
אחד המלכים הראשונים של הממלכה הוא קרטיק גולטיק (Guletic: "בעל האדמות") או בשמו הרומי קורוטיקוס שמלך עליה ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-5, אחריו מלכו קנויד, דיפינוואל "הזקן", קלינוג, טוטגוואל, ורידארץ' "הנדיב" שמלך עד 614.
בתחילת המאה ה-7 ממלכת דאל ריאטה בצפון-מערב סקוטלנד הייתה בשיאה.
על פי דברי ימי ממלכת אירלנד וכתבים נוספים, ישנם מספר אזכורים למערכות בין ממלכת אלט קלוד לדאל ריאטה החל משנת 642 כאשר המלך אאוגיין הביס את אנשי דאל ריאטה והרג את מלכם דומנל ברק.
במהלך המאה ה-7 נמשכו מערכות רבות בין הממלכות הפיקטיות מצפון-מזרח, דאל ריאטה מצפון מערב וממלכת נורת'מבריה האנגלית מדרום, בתקופה זו נורת'מבריה כבשה שטחים רבים בקרב ממלכות הצפון הקדום הברטוניות ואין עדויות למערכות משמעותיות גם אם ממלכת אלט קלוד.
בשנת 711 ולאחר מכן ב-717 דברי ימי ממלכת אירלנד מציין שתי מערכות משמעותיות בין אלט קלוד הבריטונית וממלכת דאל ריאטה.
סביב אמצע המאה ה-8 המלך הפיקטי אויוס הראשון (Óengus I) ניהל לפחות שלוש מערכות לא מוצלחות כנגד ממלכת אלט קלוד.
באחת מהמערכות ב-750, הפיקטים שיתפו פעולה עם אדברת' מלך נורת'מבריה כנגד הכוחות הבריטונים תחת המלך טודבור מאפ בלי בקרב שהתרחש במאגדוק (כיום סמוך לגלאזגו), הכוח התוקף הובס אך נורת'מבריה הצליחה לכבוש אדמות באזור אייר, ייתכן שמידי אלט קלוד.
שנתיים לאחר מכן המלך טודבור מת ובנו דומנאגוול השלישי ירש אותו, בשנת 756 עמד בראש כוח בריטוני אל מול פלישה פיקטית-נורת'מברית נוספת, בה הוטל מצור על בירת אלט קלוד, שככל הנראה ניצלה בזכות הסכם שנחתם עם דומנאגוול.
צבאו של אדברת' הושמד בדרכו חזרה לנורת'מבריה, ייתכן שעל ידי הכוחות הבריטונים או הפיקטים.
לאחר מכן ב-780 בירת אלט קלוד נכבשה (לא ברור על ידי מי) וב-849 יש עדויות לכיבוש דאנבליין (סמוך לסטרלינג של ימינו) שבשפך נהר הפורת' על ידי אנשי אלט קלוד.
בשנת 870 צבא ויקינגי מממלכת דבלין תחת אמלייב קונוג, פלש לממלכת סטרת'קלייד מכיוון הים והטיל מצור בן ארבעה חודשים על בירת אלט קלוד בדמרטון.
הטירה הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה, שכן היא חלשה על פתח נהר הקלייד וכיבושה איפשר לוויקינגים גישה לפנים סקוטלנד כחלק מהמערכות שלהם נגד הפיקטים והאנגלים.
בתום מצור ארוך נפלה הטירה לידי הוויקינגים, היא הושמדה ונבזזה, והוויקינגים חזרו לאירלנד עם מאות שבויים מהמערכה וממערכות קודמות כנגד הפיקטים והאנגלים.
מלך אלט קלוד, ארת'גל אפ דיוונוואל, שרד את המצור אך נהרג בשבי בדבלין או נרצח על ידי פיקטים כשנתיים לאחר נפילת דמברטון.
לאחר נפילת דמברטון, הבירה הועברה כ-19 קילומטרים במעלה הקלייד (מזרחה) לגובאן (כיום בגלאזגו) ושמה שונה לסטרת'קלייד, שינוי המבטא את המעבר משפך הקלייד לעמק הקלייד.
ייתכן שלמשך מספר שנים דמברטון עצמה הפכה למעוז ויקינגי.
בתקופה זו ישנן עדויות להתיישבות נורדית-גאלית בכמה אזורים ברחבי הממלכה בעיקר באזורי החוף בקרבת אייר, ולסירוגין הממלכה נכנסה ויצאה מחסות או שליטה של ממלכת סקוטלנד שהחלה לצבור כוח החל מהמאה ה-9. בתקופתו של אדוארד הזקן ולאחר מכן בנו אתלסטאן, ממלכת וסקס התרחבה לכיוון צפון במספר מערכות צבאיות.
בקרב בורננבור ב-934 הביס אתלסטאן כוח משולב של אולף השלישי, מלך דבלין, קונסטנטין השני, מלך סקוטלנד ואווין מלך סטרת'קלייד, אך שתי הממלכות הצפוניות לא נכבשו על ידי אנגליה ונותרו עצמאיות.
בשלב מסוים לקראת המאה ה-10 הממלכה התרחבה באופן משמעותי לכיוון דרום, לאזור פנרית' (כ-30 ק"מ דרומית לקרלייל) והאזורים הצפוניים של אזור האגמים של ימינו.
בתקופה זו של התרחבות לאזורי קאמבריה כונתה הממלכה במקורות מסוימים גם ממלכת קאמבריה.
המלך דנמייל האגדי, המיוחס לדיוונוואל אב אווין, נהרג בקרב באזור גבעות דנמייל (הקרויות כך על שמו) ובמקום נמצא רוגם קבורה המיוחס לו.
דנמייל נחשב במקורות למלך קאמבריה האחרון וכאמור מיוחס למלך סטרת'קלייד דיוונוואל, מקום נפילתו וקבורתו מצוי כיום מעט דרומית לאגם ת'רלמייר במרכז אזור האגמים שבצפון אנגליה.
בשנים האחרונות של המאה ה-10 הלכה ממלכת סטרת'קלייד ודעכה אל מול הכוחות הגוברים של האנגלים מדרום וממלכת סקוטלנד המאוחדת מצפון, ככל הנראה הייתה הממלכה נתונה לסירוגין לשליטה והשפעה אנגלית וגאלית (סקוטית) לאורך שנים אלו.
לאחר מותו של דיוונוואל "מלך קאמבריה האחרון" ישנו תיעוד לעוד מספר מלכי סטרת'קלייד, בהם שלושת בניו, רידארץ' אפ דיוונוואל, מאל קוליום ואווין, אחריהם מלך אווין "האמיץ" שנחשב למלך האחרון של הממלכה.
בנו של אווין האמיץ, שנקרא גם הוא מאל קוליום, מלך אחריו על סטרת'קלייד או על ממלכת אלבה (סקוטלנד).
במהלך המאה ה-11 הפכה סטרת'קלייד לממלכת חסות של ממלכת סקוטלנד.
לאחר הפלישה הנורמנית לבריטניה ב-1066 נכבשו אזורי קאמבריה (חלקי סטרת'קלייד הדרומיים) סביב 1093, ובמרכזן העיר קרלייל, שהפכה למעוז נורמני מרכזי.
בשנת 1107, ניתנה סטרת'קלייד, כחלק ממלכת סקוטלנד, לדייוויד הראשון (לימים מלך סקוטלנד וייתכן והיה מקורב לשושלת מלכי סטרת'קלייד) יחד עם התואר "נסיך הקאמברים", כך שאפשר לטעון שהוא למעשה שליט סטרת'קלייד האחרון.
לאחר שירש דייוויד את הכס הסקוטי נראה כי סטרת'קלייד הפכה לחלק מלא מסקוטלנד ואין לה יותר אזכורים כיישות שלטונית נפרדת.
במהלך השנים הביאו המערכות בין אנגליה לסקוטלנד לגיבוש הגבול בין הממלכות, אשר עבר מצפון לקרלייל, עם אזורי קאמבריה בצד האנגלי ואזורי עמק הקלייד בצד הסקוטי.
ממלכת נורווגיה העתיקה התקיימה בין השנים 872–1397. הממלכה הגיעה לשיא כוחה בין השנים 1240–1319, לאחר תקופה ארוכה של מעבר בין שושלות מלוכה, שליטה דנית ומלחמת האזרחים הנורווגית.
אף על פי שנורווגיה אוחדה רשמית בשנת 872, והיה בית מלוכה ששלט על השטח, בחלקים רבים של תקופותיה התקיימו בה קבוצות בדלניות, כמו הסאמים.
בנוסף, בית המלוכה לא היה יציב, השושלות התחלפו לעיתים קרובות, וחלקים מהזמן נורווגיה הייתה תחת שליטה דנית.
בשנת 866 ביצע המלך האראלד הראשון סדרת כיבושים של ממלכות ברחבי נורווגיה, ובשנת 872 איחד את כל נורווגיה בקרב על הרפספיורד, כולל ורמלנד.
לאחר איחוד נורווגיה מתנגדים לאיחוד ובעלי כוח אשר היו יכולים לערער את שליטתו של האראלד הראשון סולקו מרצונם או בעל כורחם מנורווגיה, ומצאו מקלט באיסלנד ובסקוטלנד, עד אשר האראלד שלח משלחות לאיים בשביל להביא לקץ המתנגדים.
אפילו שהארלד הראשון נחשב למאחד נורווגיה, לשליטים שבאו אחריו היה חלק משמעותי באיחודה.
גם לפני איחוד נורווגיה התמקמו בשטחה עובדי אלילים, ועד שתהליך התנצרותה של נורווגיה הסתיים, עובדי אלילים אלו האמינו במיתולוגיה הנורדית.
חלק מהתושבים התעסקו בשוד וכונו ויקינגים.
כל עוד נורווגיה הייתה פגאנית השוד היה נפוץ והוויקינגים הטילו את מוראם על כל אירופה, על ידי שימוש בכלי נשק ובספינה הארוכה, אשר דמתה לגליאון אך הייתה מתאימה יותר לניווט באוקיינוסים.
אף על פי שאפילו מלכים נוצרים עשו מעשים אכזריים, הוויקינגים נודעו באכזרותם בכל אירופה.
אף על פי שהוויקינגים שדדו כנסיות ומנזרים הדבר לא נעשה ממחלוקת דתית אלא מחמדנות לאוצרות הנמצאים שם, אך בעיניי הנתקפים הדבר התפרש כחלק מהשונות הדתית.
לעובדי אלילים היה כתב רונות, והם חונכו מגיל צעיר להעריץ כוח ועוצמה, ושהדרך הנעלת ביותר למוות היא להקריב את חייך בקרב.
כאשר נורווגיה התנצרה השוד לא נפסק לחלוטין, אלא רק בממלכות שבהם היה רוב נוצרי, וממלכות מוסלמיות עדיין נשדדו לעיתים.
בשנת 995 עלה לשלטון הוקון הראשון, המלך הנוצרי הראשון של נורווגיה אשר פעל לניצור האוכלוסייה, המלך אולף הראשון פעל לקידום הנצרות, שלח מיסיונרים לגרינלנד ולאיי אורקני ואף הקים את הכנסייה הנורווגית הראשונה.
גם אולף השני קידם רבות את הכנסייה הנורווגית, וניצר חלק מהאוכלוסייה המקומית עם כמרים מחבל הארץ נורמנדי, ולאחר מותו נהפך לקדוש הנוצרי המגן של נורווגיה.
איחוד נורווגיה ושוודיה (1319) עד איחוד קאלמאר (1397)
בשנת 1319 אוחדו כתר נורווגיה וכתר שוודיה לכתר אחד, בו החזיק מגנוס השביעי.
עם זאת, בשנת 1355 פוצל הכתר.
את כתר שוודיה ירש בנו הבכור של מגנוס, אלברכט השלישי, בעוד שאת כתר נורווגיה ירש בנו הצעיר, הוקון השישי.
אך סדר זה לא שרר זמן רב, מכיוון שבשנת 1349 התפרץ המוות השחור אשר הרג שליש מאוכלוסיית נורווגיה, והחליש את המדינה.
בנוסף, הוקון השישי, מלך נורווגיה התארס למרגרטה הראשונה, בתו של ולדמר הרביעי, מלך דנמרק, כחלק מברית בין הממלכות.
לאחר חתונתם, מת כריסטופר, אחיה של מרגרטה, ומשמעות הדבר הייתה שאביה נותר ללא יורש זכר ודנמרק נותרה בלי יורש בכור לכתר.
לאחר מות אביה היא הכריזה על בנה התינוק אולף השני כיורש העצר של דנמרק, ובינתיים שלטה במקומו, וכשאביו, הוקון השישי, מת ב-1380, הוכרז אולף השני גם כמלך נורווגיה.
אולף השני מת בגיל 17, ומרגרטה, שכבר שלטה בפועל בשתי הממלכות, נבחרה להיות עוצרת הממלכות.
אחרי קשירת קשרים עם אצילים שוודים, מרגרטה פלשה צבאית לשוודיה, הדיחה את אלברכט, מלך שוודיה, והומלכה כמלכת שוודיה.
כך נוצר בשנת 1397 איחוד קאלמאר.
בית פירהייר - שלטו בין השנים 872–970, בית המלוכה הראשון בנורווגיה.
מייסד השושלת, האראלד הראשון נחשב למאחד של נורווגיה.
בית קניטלינגה – רוזני לאדה - בית מלוכה דני אשר שלט בנורווגיה בין השנים 970–995.
אולף הראשון - שלט בין השנים 995–1000. על פי סאגות מאוחרות היה נינו של האראלד הראשון, מלך נורווגיה.
בית קניטלינגה – רוזני לאדה - שלטון של בית מלוכה דני ומלכים מטעמם.
שושלת אולף הקדוש - 1035–1047. שלטון בנו של אולף השני, מלך נורווגיה, מגנוס הראשון.
דודו של מגנוס הראשון האראלד השלישי, מלך נורווגיה, מייסד בית הרדרדה, דרש את הכתר, ומכיוון שמגנוס לא שש להילחם מול דודו הם הסכימו לחלוק את הכתר בשנים 1046–1047, עד שמגנוס מת בפתאומיות והאראלד נשאר המלך היחידי.
בית הרדרדה - 1046–1135. בית הרדרדה היה בין השושלות העוצמתיות בנורווגיה.
בית גילה - 1162- 1130. במהלך 4 שנים היה שלום קר וחלוקת הכתר בין מגנוס הרביעי, מלך נורווגיה האחרון משושלת הרדרדה לבין האראלד הרביעי, מלך נורווגיה מייסד בית גילה - עד שמנגוס התחיל מלחמה ולאחר סדרה של קרבות האראלד הרביעי ניצח.
סכסוך זה היווה את תחילתה של מלחמת האזרחים הנורווגית.
בית הרדרדה - תקופת שלטון אחת של מגנוס החמישי, נכדו של זיגורד הראשון, מלך נורווגיה.
מגנוס שלט בין השנים 1161–1184. מגנוס החמישי נודע בברית שלו עם הכנסייה, ובכך שבשביל לתת לו עדיפות בסדר המלוכה חוקק חוק שרק הבן החוקי של המלך יוכל לרשת את הכתר.
בית סבר - שלט 1184–1202. סבר, מלך נורווגיה השיג את הכתר בכוח כחלק ממלחמת האזזרחים הנורווגית.
בית סבר - שלט 1217–1319. לאחר ניצחון מול בית גילה הסתיימה מלחמת האזרחים הנורווגית בשנת 1240. במהלך שלטונם הגיעה ממלכת נורווגיה לשגשוג.
בית ביילבו - שלט 1319–1387. מנגוס השביעי היה נכדו של הוקון החמישי האחרון מבית סבר, בתקופת שלטונו הכתר הנורווגי והכתר השוודי אוחדו, אך פוצלו שוב לאחר מותו.
במהלך שלטון בנו, הוקון השישי, המוות השחור התפרץ בנורווגיה, ולאחר מכן, בתקופת אולף הרביעי אוחדו כתרי דנמרק ונורווגיה.
בית אסטרידסן - לאחר מות אולף הרביעי ירשה אותו אימו מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק אשר שלטה בנורווגיה, דנמרק, ומאוחר יותר גם בשוודיה.
מרגרטה שלטה בנורווגיה בין השנים 1387–1412, ובשנת 1397 ייסדה את איחוד קאלמאר.
ממלכת ליטא (בליטאית: Lietuvos Karalystė; בגרמנית: Königreich Litauen) הייתה מדינה קצרת יומין אשר הכריזה על עצמאותה בסוף מלחמת העולם הראשונה, כאשר ליטא הייתה תחת כיבושה הגרמני.
מועצת ליטא הכריזה על עצמאות המדינה ב-16 בפברואר 1918, אך כוחה הדל של המועצה הוביל לחוסר הצלחה בהרכבת הממשלה ולקונפליקטים עם שכניהם.
ביולי 1918 קיבל וילהלם קרל, דוכס אוראך את תואר המלוכה בארץ.
משום שהגרמנים לא הכירו בו כמלך ליטא, לקרל לא היה כוח ממשי בשם התפקיד.
מכיוון שגרמניה לבסוף הפסידה את המלחמה, ב-2 בנובמבר 1918, ליטא הוכרזה כרפובליקה.
בעקבות כך, המדינה נאלצה לוותר על החלטתה לבחור בוילהלם כמלך ליטא.
המצב במדינה היה קשה ולכן, כעבור עשרה חודשים בלבד לאחר שנוסדה, נכנעה ליטא לברית המועצות.
הממלכה נודעת בעיקר על שיתוף הפעולה שלה עם גרמניה.
לאחר חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי בפעם השלישית והאחרונה בשנת 1795, ליטא סופחה לאימפריה הרוסית.
אך ב-1915, כמאתיים שנים לאחר מכן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, החלה הקיסרות הגרמנית לכבוש שטחים רבים מחלקיה המזרחיים של האימפריה, כולל ליטא.
לאחר המהפכה ברוסיה אשר פרצה בשנת 1917, גרמניה יזמה רעיון, שמטרתו הייתה "לבלום את הסכנה הרוסית".
הרעיון היה להקים מספר מדינות בובה, שישמשו כאזור בידוד ויעזרו למעצמות המרכז להתקדם לשטחי מדינות המזרח.
בשל כך, האימפריה הגרמנית אישרה את פעולות ועידת וילנה, בתקווה שיצהירו שהליטאים רוצים להתנתק מרוסיה ושיקימו יחסים ידידותיים וקרובים יותר עם שכניהם.
בהמשך השנה, הוועידה ומועצת ליטא החלו משא ומתן עם הגרמנים על עצמאותה של הארץ.
הגרמנים, לעומתם, דרשו מהליטאים שיכריזו על ברית עם גרמניה.
הכרזה זו אושרה על ידי מועצת ליטא ב-11 בדצמבר.
אך ויתורים אלו גרמו למהומה במועצה, ובסופו של דבר עדיין לא זכו להכרה מצד גרמניה.
משום כך, המדינה אימצה את חוקת העצמאות של ליטא ב-16 בפברואר 1918.
ב-3 במרץ, חתמו הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית, ממלכת בולגריה ורוסיה הסובייטית על חוזה השלום ברסט-ליטובסק.
החוזה הצהיר כמו כן שהמדינות הבלטיות יהוו אזורי השפעה גרמניים, וכי רוסיה ויתרה על כל השטחים הללו.
ב-23 במרץ הכירה גרמניה רשמית בליטא העצמאית, בעקבות הצהרות ה-11 בדצמבר.
למרות זאת, בפועל המדינה הייתה עדיין תחת שליטת הצבא הגרמני.
משם כך, למועצה לא היה כוח ממשי כלשהו.
כאשר המדינה נוסדה, לא היה ברשותה שליט אשר ינהיג אותה.
בשל כך, נעשו בחירות לשלטון בשנת 1918. עד אז, הכתר נשלט למעשה על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה ומלך פרוסיה, מה שיכל לגרום לאיחוד פרסונלי של פרוסיה וליטא.
התוכניות להרחבת פרוסיה הפרוטסטנטית היו מנוגדים לרעיונותיהם של המדינות הקתוליות בוואריה וסקסוניה.
הוצעו מספר מועמדים נוספים ממדינות גרמניה, כגון פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן.
הליטאים ראו את קונפליקט זה כאיום על עצמאותם.
האיום נעשה גדול יותר לאחר דיון על המדינה ב-19 במאי, אשר הותיר מעט מאוד חופש עבורם.
לאחר מכן, הועלה רעיון אחד שמטרתו ליצור בליטא מונרכיה חוקתית, ולהזמין מועמד שיאבק על העצמאות הליטאית שנוסדה.
הרעיון התקבל במועצת ליטא, וב-4 ביוני 1918 חברי המועצה הצביעו בבחירות חשאיות פה אחד על הקמת המלוכה, ומלכה יהיה וילהלם קרל, דוכס אוראך.
מלוכותו של וילהלם הוצעה על ידי מתיאס ארזברגר (Matthias Erzberger).
בשל התערבותו של הצבא הגרמני, הוא נפגש עם המשלחת הליטאית רק ב-1 ביולי בפרייבורג.
הדוכס ובנו הבכור, מי שנבחר לתואר יורש העצר הליטאי, הסכימו לבקשה ללא תנאים.
ב-11 ביולי המועצה הצביעה רשמית על יישום המונרכיה ברוב של כ-13 מסכימים מול כ-5 מתנגדים.
לזמן קצר וילהלם החליט לשנות את שמו למינדאוגאס השני, מלך ליטא.
נכתב כי למלך יש את הסמכות לפטר שרים ולהעסיק במקומם חדשים, להשתתף בוועידות בפרלמנט ועוד.
המלך נדרש כמו כן לעמוד בתנאים שנכפו עליו, להגן על עצמאות הממלכה ולשמור על חופש דת.
השפה הליטאית נבחרה לשפתה הרשמית של ליטא.
עוד חוקים נוספו במהלך הזמן.
הרעיון המלוכני היה שנוי במחלוקת וגרם לקונפליקט בין הימין והשמאל הליטאי.
בשל כך, לאחר הבחירות החליטו ארבעה שרים להתפטר מתפקידם כמחאה.
הוויכוח על יישום מונרכיה חוקתית או רפובליקה דמוקרטית קרה גם לפני כן, בשנת 1917, כאשר הוחלט כי המונרכיה תהיה יותר טובה לליטא.
תומכי המלוכה טענו כי הגרמנים יחבבו יותר מדינה מלוכנית, בעוד שהמתנגדים אמרו שלמועצה אין זכות לקבוע חוקים משמעותיים כאלו ושצריך לעשות הצבעה דמוקרטית של התושבים.
הגרמנים מצידם לא הכירו בווילהלם כמלכה החדש של ליטא.
הם טענו שההכרה של בליטא העצמאית מבוססת רק על פי חוקי ה-11 בדצמבר, אשר אומרים כי גרמניה תשלוט למעשה ברוב העניינים במדינה.
בעקבות כך, העיתונאות הליטאית צונזרה ולא הורשתה לפרסם חדשות על המלך החדש.
יחסי גרמניה - ליטא נותרו מתוחים עד לנובמבר 1918, כאשר ליטא נהפכה לרפובליקה ומלחמת העולם הראשונה הסתיימה.
כאשר גרמניה הפסידה את המלחמה, ליטא קיבלה עצמאות מחודשת.
ב-20 באוקטובר 1918, הקנצלר הגרמני מקס פון באדן הבטיח לליטאים שצבא הקיסרות הגרמנית יעזוב את ליטא, יהפוך את המדינה לרפובליקה וייתן למועצה את השליטה בארצם.
לאחר קבלת חדשות אלה, התכנסה מועצת ליטא ב-28 באוקטובר כדי לדון על הרכבת ממשלה חדשה וכתיבת חוקה זמנית.
מצב פוליטי זה גרם לכך שליטא נאלצה לבטל את החלטתה לבחור את וילהלם כמלכם.
לאחר שנודע לו על כך, הדוכס ציין כי הוא מוכן לוותר על כס המלוכה.
ב-2 בנובמבר אימצה ליטא את חוקתה החדשה, שלמעשה לא הכירה במדינה כרפובליקה או כמונרכיה חוקתית.
ליטא העצמאית שרדה למשך רק חודש אחד.
ללא שליט מוגדר, החלה סערה במדינה הליטאית.
לכן, נאלצה המדינה לוותר על שטחיה עבור ברית המועצות.
וב-16 בדצמבר של אותה השנה, וינצאס מיצקביצ'יוס-קפסוקאס נהפך לשליטה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא, אחת ממדינות הבובה של ברית המועצות.
בעקבות כך, נלחמו הליטאים על עצמאותם בחודשים שלאחר מכן, אך הובסו על ידי הסובייטים.
ממלכת לופאקה (בספרדית: Reino Lupaqa) הייתה ממלכה של ה"לופאקה", קבוצה אתנית, שהשתייכה לעם האיימרה הקדום.
בני הלופאקה חיו במשך מאות שנים ליד אגם טיטיקקה בפרו של ימינו וייתכן שאדמותיהם התרחבו לתוך שטחה של בוליביה של ימינו.
הלופאקה ועמי איימרה אחרים הקימו את , ממלכות חזקות שקמו על חורבות אימפריית טיוואנאקו במאה ה-11. באמצע המאה ה-15 הם נכבשו על ידי אימפריית האינקה, ובשנות ה-30 של המאה ה-16 הם עברו לשליטתה של האימפריה הספרדית.
מקום מגוריהם של מלכי לופאקה שלפני שלטון האינקה היה כנראה במה שהוא היום האתר הארכאולוגי של .
בירת מחוז האינקה הייתה , כיום כפר בעל אותו שם שבו נמצא האתר הארכאולוגי "אינקה אויו" (Inca Uyu).
הלופאקה ישבו בשבעה מרכזים עירוניים, כולם ערים וכפרים של ימינו ב בפרו: צ'וקואיטו, אקורה, אילאבה, חולי, פומטה, יונגיו וספיטה.
הלופאקה שולבו באימפריית האינקה ההולכת וגדלה על ידי הקיסר פאצ'אקוטי (שלט בשנים 1438–1471).
בתקופת שלטונו של קיסר האינקה טופאק אינקה יופאנקי (1471-1493), דיכאה אימפריית האינקה מרד של הלופאקה ושכניהם הצפוניים, הקויה.
במאה ה-16 ערכו בני האינקה מפקד אוכלוסין של מחוז צ'וקואיטו ורשמו אותו על קיפו שהוסבר לספרדים.
המספר הכולל של משקי בית בצ'וקואיטו היה 20,080 מתוכם 15,778 איימרה.
4,129 היו אורו, ו-173 היו (אנשים שהאינקה הגלו ממקומות אחרים באימפריה).
זה מרמז על אוכלוסייה של כ-100,000 אנשים בסך הכל.
ללופאקה היה מגע מועט עם הספרדים עד 1538, כאשר הלופאקה והקויה יצאו למלחמה ביניהם.
הקויה פנו לעזרה מהספרדים בקוסקו ו הוביל צבא דרומה והביסו את הלופאקה בקצה הדרומי של אגם טיטיקקה בו זורם נהר הדסגואדרו מהאגם.
בתחילת הקרב הייתה ידם של הספרדים על התחתונה לזמן מה ופיסארו כמעט טבע בניסיון לחצות את הנהר, אך ניצל על ידי , קיסר האינקה שהוצב על כס השלטון על ידי הספרדים.
למרות התבוסה, המשיכה ממלכת לופאקה להיות עשירה וחזקה.
ספרדי בשם גרסי דייס דה סן מיגל (Garci Diez de San Miguel), ביקר וכתב על הלופאקה בשנת 1567. היו בזמנו 16 כמרים דומיניקנים וכמה סוחרים ופקידים ספרדים בממלכת לופאקה, אך תושבי לופאקה עדיין לא היו תחת משטר האנקומיינדה שבאמצעותו הוענקו לספרדים אחוזות גדולות ושליטה על עמים ילידים.
כמו בני האינקה ועמים רבים אחרים מהאנדים, הלופאקה חולקו לשתי מחציות, כל מחצית עם המנהיג שלו.
בראש ה"אלאסה" (Alassa), או המחצית העליונה עמד קארי (Qari), ובראש המחצית התחתונה, ה"מסאה" (Massaa), עמד קוסי (Kusi).
כל אחד מהם שלט ישירות ברבים מהאנשים ובחלק גדול מהארץ בממלכה, אך גם עשירי לופאקה אחרים עוררו את קנאתו של הכרוניקן הספרדי.
ממלכת הלופאקה נראתה "עשירה בצורה יוצאת דופן".
הלופאקה חיו על האלטיפלאנו, רמה קרה גבוהה זרועה בהרים.
אגם טיטיקקה נמצא בגובה של 3,812 מטר, והטמפרטורה יורדת מתחת לנקודת הקיפאון כמה פעמים בכל חודש בשנה.
רק כשני אחוזים מהקרקע ברמות האנדים ניתנים לעיבוד.
כמה יבולים – תפוחי אדמה, , וקינואה – ניתן לגדל במקומות מועדפים באמצעות טכניקות כמו טרסות, ערוגות מוגבהות ו כדי להתמודד עם הטמפרטורות הקרות.
עושרם של הלופאקה היה עדרי הלמות והאלפקות שלהם שרעו ברמות החשופות עד לקו השלג בגובה של כ-4,800 מטר.
האנתרופולוג השתמש בלופאקה כדוגמה למה שהוא כינה בשם "".
הלופאקה ועמי האנדים אחרים בגובה רב התמודדו עם הפוטנציאל המוגבל לחקלאות במולדתם על ידי הקמת מושבות בגבהים נמוכים וחמים יותר, הן מערבה לכיוון האוקיינוס השקט באזור , והן מזרחה לכיוון אגן נהר האמזונאס.
המושבות המערביות, הממוקמות במרחק של כ-200 קילומטרים, היו ממוקמות בעמקים מדבריים מושקים ב של ימינו וגידלו מוצרים חקלאיים כמו תירס, כותנה ופלפל צ'ילי לבני הלופאקה שחיו על האלטיפלאנו.
המושבות המזרחיות סיפקו קוקה ומגוון מוצרים מהיער הטרופי.
התקשורת עם המושבות המרוחקות הללו נשמרה באמצעות שיירות למה.
נראה שריבונות על אזורים לא רציפים הייתה מאפיין של ממלכות האנדים.
השליטה למרחקים ארוכים במושבות על ידי הלופאקה מרמזת על סביבה בטוחה לתחבורה ולנסיעות.
יש חוקרים החלוקים על פרטי התאוריה של מורה, במיוחד השקפתו של מורה שהארכיפלג האנכי היה מאפיין עתיק יומין של עמי הרמה.
ממלכת לופאקה נעלמה מהרישומים הספרדיים בסביבות שלהי המאה ה-16 ואנשיה שקעו באוכלוסיית האיימרה הכללית.
הספרדים השתלטו יותר ויותר על ממלכת לופאקה וממלכות איימרה אחרות, שחקו את סמכותם והשפעתם של מנהיגיהם המסורתיים, אילצו את האיימרה לעבוד במכרות הכסף של פוטוסי, להתיישב מחדש ב"", וניכסו לעצמם חלק גדול מאדמת לופאקה לשעבר, במיוחד האזורים החקלאיים בשפלה של הארכיפלג האנכי.
לגורמים אלה נוספו מגפות חוזרות ונשנות של מחלות אירופאיות שגבו מחיר דמוגרפי כבד מתושבי האנדים הילידים.
ממלכת נפאל (בנפאלית: नेपाल अधिराज्य) הייתה ממלכה בדרום אסיה שהתקיימה בין השנים 1768–2008. הממלכה נודעה גם בשמות ממלכת גורקה (בנפאלית: गोरखा अधिराज्य), או אסל הינדוסטאן ("ארץ אמיתית של ההינדים").
בממלכה הייתה דת ההינדו הדת השלטת.
הממלכה החזיקה מעמד 240 שנה עד לביטול המלוכה הנפאלית ב-2008. בתקופה זו הייתה נפאל תחת שלטון שושלת השאה.
ב-1768 פרית'בי נאראיאן שאה, השליט של נסיכות גורקה הקטנה, יצר מדינה המורכבת מכמה מדינות הרים קטנות ועצמאיות.