tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המעגל השלישי מתוחם לפי אזור ההשפעה של הכפרים מצפון לרמאללה, אשר להם עדיין זיקה לירושלים מעלה אדומים במזרח, גוש עציון כריכוז יישובי עברי צפוף יחסית מדרום וכפיפת הרי יהודה ממערב בציר שורש ורמת רזיאל.
מטרופולין ירושלים מעוצב בראש ובראשונה על ידי מערכת סבוכה של שיקולים פוליטיים בעלי קונפליקט לאומי (השסע היהודי-ערבי).
המגמה המרכזית של מתכנני העיר וקובעי המדיניות הייתה לפזר את האוכלוסייה בירושלים על מנת להבטיח רוב יהודי.
השאיפה הייתה להרחיב את העיר כך שיתהווה מרחב סביב העיר שישמש רקע להתפתחות מטרופוליטאנית מגוש עציון בדרום, מעלה אדומים במזרח, הר בעל חצור מצפון ובית חורון ממערב.
בניגוד למדיניות הפיתוח הלאומי בתל אביב ובחיפה להפחתת האוכלוסייה, המגמה בירושלים הייתה לאכלס את האזור ברוב יהודי וזאת בשל המבנה הדמוגרפי של העיר ואזורה.
על פי נתוני הלמ"ס נכון לשנת 2008 גרים בירושלים העיר 63% יהודים ו-35% ערבים, במרחב ירושלים היחס הוא כמעט שווה.
המאבק הטריטוריאלי בין יהודים לערבים בא לידי ביטוי בעיקר בבניית בתים ורכישה של שטחים חדשים.
אזור ירושלים היה מיושב באוכלוסייה ערבית גם לפני ההתפרסות המטרופולינית ועד פרוץ האינתיפאדה השנייה התפרס המטרופולין הערבי מחברון בדרום ועד רמאללה בצפון, אבו גוש במערב ובואכה יריחו במזרח.
בעקבות האינתיפאדה נקטע הקשר בין האוכלוסייה הערבית השוכנת באיו"ש והעיר ירושלים.
בסיטואציה רגישה ומורכבת מעין זו, רמת הרגולציה המרחבית היא גבוהה במיוחד ומעורבות השלטון המרכזי והמקומי היא טוטאלית בהשפעתה על עיצוב המטרופולין.
תכנונה העתידי של ירושלים ייקבע במידה רבה על ידי ההסדרים הפוליטיים העתידיים בין ישראל לישות הפלסטינית.
כחלק מתהליך פיתוח העיר הוחלט לבצע תוכנית ארגונית אשר תסייע בשיפור מעמדה של מרכז העיר שהלך ודעך במסגרת התרחבות העיר ונדידת התושבים אל השכונות החדשות.
התוכנית פועלת בשני מישורים, הראשון נוגע לפרויקט הרכבת הקלה אשר אמור לשפר באופן משמעותי את הגישה אל מרכז העיר.
במישור השני הוחלט על הקמת חברת בת של החברה לפיתוח ירושלים שתפקידה יהיה לגייס משאבים, ולגבש תוכנית ארוכת טווח לפיתוח מרכז העיר.
על-פי נתוני החברה נכון לשנת 2006 כבר נראות תוצאות בשטח באשר להצלחת התוכנית.
ישנה עלייה בקנייה של נדל"ן, מותגים מסחריים ונהירה של סטודנטים אל מרכז העיר.
אם התהוותה של ירושלים כעיר גדולה נוצרה בעיקר משום גורמים דתיים ורגשיים, הרי מרכזיותה של חיפה התהוותה הודות למיקומה הגאוגרפי בסמוך למפרץ חיפה.
קו החוף של ישראל אינו מהווה מקור משיכה לנמלים רבים, בעיקר משום היעדר מפרצים גדולים לאורכו.
נתוניו של מפרץ חיפה לעומת זאת הם טובים למדי.
אורכו כ-12 קילומטר ורוחבו כשני קילומטר.
עד לשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה חיפה כפר קטן שאכלס כפר דייגים לא גדול ואת מושבת הטמפלרים.
הופעתן של ספינות הקיטור הקנתה לחיפה יתרון משמעותי כמוקד משיכה עירוני.
השלטון הבריטי ששלט בארץ היה מעוניין בשליטה ובפיתוח של נמל גדול בעל ערך אסטרטגי, נתוניו הטבעיים של המפרץ הביאו אותם לידי החלטה לבנות את נמל חיפה.
נוסף על היתרונות הטופוגרפיים ההתפתחות העירונית בחיפה נוצרה בעקבות ההתיישבות של הכיתות הנוצריות ובמיוחד של כת הטמפלרים.
הטמפלרים, כת נוצרית גרמנית שפרשה מן הכנסייה הפרוטסטנטית, הגיעה אל חיפה משיקולים דתיים והביאה עימה דרישות בסיסיות לאיכות חיים עירונית.
הטמפלרים פיתחו בחיפה את התעשייה המסחר והתחבורה והפכו את הכרמל למוקד משיכה למגורים.
ההתיישבות היהודית המאסיבית בחיפה החלה מאז העלייה השלישית בעיקר בגלל מיקומו של נמל חיפה שהיה נמל כניסה לארץ.
העלייה החמישית הביאה עימה אנשי עסקים ותעשייה, שהתיישבו בעיקר באזור במושבה הגרמנית והדר הכרמל.
נוסף על כן, הקמת הטכניון העברי שהיווה מוסד תרבותי ורוחני מרכזי לעיר גרם לרכישה מאסיבית יהודית של קרקעות מהטמפלרים בעיקר באזור זה, מה שיצר הפרדה בין ההתיישבות היהודית שבמפלס ההר לבין ההתיישבות המעורבת שבעיר התחתית.
העיר התחתית צמחה במקביל להתיישבות בהדר הכרמל בעיקר בגלל בניית המסילה מחיפה לקנטרה ולמצרים שהציבה את חיפה כמוקד כלכלי ותחבורתי ברצועת החוף.
מפעלים רבים דוגמת "נשר", "שמן" וחברת החשמל הוקמו בסמוך למסילה.
כתוצאה מתהליכי הבינוי שהתרחשו בחיפה נוצרו שלושה מרכזי עסקים ראשיים בעלי מרכזי משנה הפזורים בתוך השכונות שבמרחב.
תהליכי העיור המואצים שהתרחשו בחיפה מייצבים אותה כיום בתבנית של אגד ערים אשר בו פרברים עירוניים ועירוניים למחצה מפתחים זיקה הולכת וגדולה אל עיר האם.
אגד הערים של חיפה כולל את פינתו הצפונית-מערבית של הכרמל, את חוף הכרמל הצר היורד עד לטירת כרמל, את עמק זבולון עד למבואותיה הדרומיים של עכו, וכן את מורדותיהן המערביים של גבעות אלונים בציר קריית טבעון-רכסים-קריית אתא.
איתורה של תל אביב כאזור להתיישבות הוא בזכות קרבתה הגאוגרפית ליפו העתיקה.
ב-1906 קבוצה של יהודים תושבי העיר יפו החליטו להקים את אגודת "אחוזת בית" בסמוך ליפו.
הרעיון היה להקים פרברי גנים ליד ערים סואנות בדומה למודל האירופי שפותח כריאקציה למהפכה התעשייתית.
אחוזת בית נבנתה במתכונת שתי וערב של רחובות מקבילים בעלי בתים חד קומתיים.
מרבית הבנייה נעה לכיוון צפון לאורך קו החוף.
ב-1921, עם פרוץ המאורעות בין יהודים לערבים בארץ ישראל, החליט השלטון המנדטורי על ניתוקה של תל אביב מיפו.
צורפו לה שש שכונות ותיקות, שטחה עמד על 1,431 דונם שבו התגוררו 13,000 תושבים והיא קיבלה מעמד של מועצה מקומית.
בתקופה זו לא חל גידול משמעותי באוכלוסייתה של העיר, כיוון שגלי העלייה שהגיעו בשנים אלה דגלו בעיקר בהתיישבות חקלאית.
תוכנית האב הראשונה של תל אביב הוכנה ב-1925 על ידי סר פטריק גדס.
עד אז, כל שכונה התפתחה באופן עצמאי ללא כל זיקה לשכנותיה.
גדס כבר לא יכול היה לשנות את פני השטחים הבנויים ועל-כן מרבית תרומתו נוגעת לתוכנית הבנייה בצפון העיר ופיתוח תוכנית מתאר של מרכזי משנה עם ככרות.
תושביה של העיר שעסקו בעיקר במסחר, מלאכה ומקצועות חופשיים, פנו אל עסקי הקרקעות והחלו לרכוש שטחים אשר לא התאימו לגידול הדרים אולם התאימו לבנייה.
הרעיון שהחל כפרבר גנים התחלף בפיתוח עירוני, בנייה קדחתנית עד שבשנת 1934 קיבלה תל אביב מעמד רשמי של עיר.
בעקבות מאורעות 1936–1939 נסגר נמל יפו למסחר יהודי והיה צורך בנמל חלופי, על-כן החליטו על בנייה של נמל לחופה של העיר החדשה, פיתוח הנמל הביא להתחזקות המסחר העצמאי בעיר.
לאחר מלחמת העצמאות ננטשה יפו ושנתיים מאוחר יותר סופחה לתל אביב באופן רשמי.
אגד הערים של תל אביב החל לתפוס תאוצה משנות ה-30 של המאה ה-20, הודות לשני תהליכים שהתרחשו בתקופה זו.
הראשון הוא התלכדות של שכונות מפוזרות אל יחידות מוניציפליות מרכזיות.
כפי שקרה לשכונות נחל גנים, שכונת גפן, תל בנימין, שכונת הלל, רמת יצחק ותל יהודה שהתאגדו לרמת גן.
התהליך השני הוא עיורם המהיר של היישובים בשולי האגד.
כפי שניתן לראות במקרה של בני-ברק ורמת גן שעברו מחקלאות לתעשייה.
העלייה ההמונית לאחר קום המדינה במקביל לקרקעות הערביות שהותרו, תרמו לגידולו המהיר של אגד הערים של תל אביב.
משנות ה-70 נוסף לתל אביב מרכיב דומיננטי שייחד אותה משאר הערים הגדולות בישראל – המרכיב הכלכלי.
אם עד שנות ה-70 תל אביב הייתה מרכז המסחר עבור הערים הסובבות אותה, משנות ה-70 הוכרה תל אביב כמרכז לעסקים גם ברמה הבינלאומית.
התמורה במעמדה של תל אביב התרחשה בעקבות השינויים שחלו במשק הישראלי לרבות תהליכי הפרטה וריכוז של העוצמה הכלכלית בידי חברות גדולות.
תל אביב החלה לקחת חלק במערכת הבינלאומית של המסחר והבורסה, רובם של מרכזי העסקים המובילים המנהלים קשרים בינלאומיים, טכנולוגיית ההיי-טק והנהלות המוסדות הפיננסים רוכזו בעיר והגדילו את שיעור התעסוקה בה.
כיום מטרופולין תל אביב משתרע מחדרה בצפון עד אשקלון בדרום וציר מודיעין-בית שמש במזרח.
תל אביב-יפו העיר מהווה את הגלעין המרכזי של האזור, יישובי גוש-דן המקיפים אותה הם הטבעת הראשונה, מחוז מרכז הוא הטבעת השנייה בה נמצאות הערים ראשון לציון, פתח תקווה ואזור השרון.
אף ניתן להרחיק לעבר נתניה, חדרה, מודיעין ופרבריה, רחובות, גדרה ויישובי הסביבה כולל נפת אשקלון.
מדיניות פיזור האוכלוסייה שננקטה בשנותיה הראשונות של ישראל הביאה לצמיחה של שוליים סביב המרכז, המשך המדיניות נראה גם עם העלייה מברית המועצות לשעבר שחיזקה את השוליים בצפון (נצרת עילית, כרמיאל וחיפה) ובדרום (באר שבע).
מתחילת המאה ה-21 יש מגמה הפוכה של הגירה פנימית מן השוליים אל המרכז, מרביתם של התושבים המתגוררים במחוז מרכז הם יהודים (92%) והשאר מיעוט ערבי.
בעקבות ההגירה הפנימית אל המרכז חסרה בשוליים אוכלוסייה יהודית ואת מקומה תופסת אוכלוסייה ערבית.
ייסוד עיירות חדשות אינו תופעה חדשה בעולם, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה מדינות רבות דוגמת אנגליה, פינלנד, פולין, הולנד וקנדה הקימו עיירות חדשות.
אולם, תופעה זאת מיוחדת בישראל כיוון שבמשך תקופה קצרה הוקמו עשרות עיירות ששינו את פני המערך העירוני במדינה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 ניצבה מדינת ישראל מול שטחים חדשים לא מאוכלסים, ובמקביל התמודדה עם קליטת גלי עלייה מארצות שונות.
עיירות הפיתוח הוקמו במטרה לשנות את המערך העירוני הקוטבי של שלוש הערים הגדולות, דרך יצירת מרכזים עירוניים בעלי גודל בינוני תוך מדרג רציף בין הכפר לעיר, פיזור האוכלוסייה על פני שטח המדינה והקמת מוקדי תעשייה שימלאו פונקציות סביבתיות.
הניסיון לבסס את פיזור האוכלוסייה הביא לייסודן של עיירות פיתוח בעיקר בגליל ובנגב, אזורים אשר היו מרוחקים ממישור החוף ומהמוקד העירוני.
התפיסה המרכזית ליישוב הנגב התבססה על יצירת רשת של מרכזים עירוניים קטנים שאליהם יחוברו יישובים חקלאיים אשר ביחד יהוו מערך אזורי.
הנגב בשל היותו סביבה מדברית ללא רקע חקלאי היה מכשול בפיתוח עירוני ועל כן היה צורך במציאת מקור משיכה כלכלי אחר עליו ישענו העיירות.
מתכנני האזור ראו במחצבים שבים המלח ובנגב הצפוני את הפתרון.
מצפה רמון, ירוחם דימונה אשר הוקמו בשנות ה-50 וערד כעשור לאחר מכן, נוסדו בסמוך למוקדי כרייה וחציבה באזור ים המלח, שדות הפוספטים ובמכתשים.
המוסדות המתכננים של העיירות בנגב הצפוני רצו לפתח יישובים בגודל קטן ובינוני שישמשו מרכזי שירותים ליישובים הכפריים סביבם.
העיירות שהוקמו הן שדרות, אופקים, קריית גת ונתיבות.
המטרות שלשמן הוקמו עיירות אלה לא התממשו במלואן, תהליכי התיעוש בקיבוצים ובמושבים גרמו לכך שאלה הצליחו לספק לעצמם את מרבית השירותים שנזקקו להם.
ואילו באזור הר הנגב תעשיית המחצבים לא סיפקה את הפתרון התעסוקתי לה ייחלו המתכננים.
יוצאת דופן במגמת עיירות הפיתוח בדרום היא ערד שהוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20. כל ערי הנגב החדשות מלבד ערד הוקמו בשנות ה-50 ערד שהוקמה מאוחר יחסית הייתה נתונה לתכנון מפורט כחלק מלקחי העבר.
איתורה, קביעת הרכב האוכלוסייה והבסיס הכלכלי שיועד לה התבצעו לאחר בחינה מדוקדקת של הנתונים ההתיישבותיים באזור.
בגליל העליון והתחתון הוקמו תשע עיירות פיתוח.
קריית שמונה הוקמה ב-1950 על ציר מטולה-ראש פינה במטרה ליצור מרכז אזורי למושבים שבסביבה ומרכז גדול לשירותים.
חצור הגלילית הוקמה ב-1952 במטרה לפתח רצף יישובים אחיד לכיוון יסוד המעלה וקריית שמונה.
תפקיד נוסף שיועד לחצור הוא לספק שירותים אזוריים חקלאיים ליישובים שבסביבה.
מעלות הוקמה ב-1957 על כביש נהריה-פקיעין כתוצאה מההתיישבות היהודית בכפר הערבי תרשיחא, העולים יוצאי רומניה ואיראן שהתיישבו בכפר התפרנסו ממסחר זעיר.
שלומי הוקמה ב-1950 על ציר כביש הצפון במטרה לסייע להתיישבות בפינה הצפון מערבית של המדינה ולשמש מרכז חינוכי וכלכלי למושבי האזור.
יקנעם הוקמה ב-1950 בשוליים הדרומיים מערביים של עמק יזרעאל, כחלק מהמושבה יקנעם, וב-1967 הן הופרדו והעיירה נקראה יקנעם עילית.
יקנעם הוקמה במטרה לשמש מרכז שירותים ליישובים הכפריים והחקלאים שבסביבתה.
מגדל העמק הוקמה ב-1952 על ציר הכביש המחבר את נצרת לקריית טבעון, מטרתה העיקרית של מגדל העמק הייתה, חיזוק שרשרת העיירות שהוקמו כמענה לערים הערביות נצרת ושפרעם.
מגדל העמק בתחילת שנותיה הייתה נחשלת מאוד, אולם, ההחלטה להפוך אותה למרכז תעשייתי גרם להזרמה של השקעות רבות אשר סייעו בשיפור מעמדה.
נוף הגליל (במקור, "נצרת עילית") הוקמה ב-1957 מטעמים פוליטיים של רצון ליצור התיישבות בלב אזור שהאוכלוסייה בו הייתה ערבית.
התושבים הראשונים במקום היו מוותיקי הארץ, אנשי צבא ומינהל, שנטלו חלק ב"ייהוד הגליל".
עקב ההחלטה להפוך את נוף הגליל לעיר מרכזית, הועברו אליה משרדים ממשלתיים והוקמו בה מפעלים ששימשו מקור תעסוקה ועל כן, ההגירה אליה הייתה חיובית ומואצת.
ב-2019 שונה שמה של העיר מ"נצרת עילית" ל"נוף הגליל".
בית שאן הוקמה ב-1948 והיא אחת מעיירות הפיתוח הראשונות שנוסדו בישראל.
בית שאן ממוקמת על צומת דרכים בין עמק הירדן והגליל, וגם היא כמרבית עיירות הפיתוח הוקמה במטרה לשמש מרכז שירותים ותעשייה ליישובי הסביבה.
וכמרבית עיירות הפיתוח לא הצליחה למלא בית שאן את ייעודה.
כרמיאל הוקמה ב-1964 על ציר אזור עכו-צפת במרכזו של אזור כפרי ערבי.
בדומה לערד בנגב גם כרמיאל הוקמה תחת תכנון קפדני, מתן דגש לאספקת מקורות תעסוקה ושמירה על רמת חיים גבוהה ועל כן התקדמה בהרבה משאר העיירות.
ב-1986 קיבלה כרמיאל מעמד של עיר.
עיירות המרכז ממוקמות בצפונו של מישור החוף, סמוך לחיפה, סביב אגד הערים של תל אביב וכן במישור החוף הדרומי – שפלת יהודה.
למרות היתרונות של מישור החוף ביחס לגליל ולנגב לא התפתחו מרבית העיירות שבו באופן מובהק, גם כשהעיירות שבשולי גוש דן נהנו ממקורות התעסוקה הסמוכים והצליחו לשמור על יציבות.
יוצאת דופן מבין העיירות היא אשדוד, אשר זכתה לפיתוח ולהקצאות של משאבים רבים בעיקר בזכות נמלה.
ניסיון נוסף לפיתוח עירוני מתייחס לאוכלוסייה הבדואית, מדיניות התכנון הראשונה באשר לבדואים החלה בשנות ה-50 אז הוחלט על הקמתן של שלוש עיירות ליישוב הבדואים.
העיר הראשונה, תל שבע, הוקמה ב-1967 על בסיס של תכנון אורבני עם מערכת חינוך ושירותים ציבוריים, מערכת של כבישים, ביוב ומים.
אולם, חיי הנוודות של הבדואים והמסורת הכלכלית של מרעה ופלחה הקשו על מעבר מסודר ויציב של התיישבות עירונית או עירונית למחצה של בדווים.
המעבר אל אורח החיים העירוני ערער את ביטחונם הכלכלי והחברתי של האוכלוסייה והמדיניות שננקטה לא צלחה כמתוכנן.
כיום אוכלוסיית הבדואים מונה 140 אלף נפש המתפרשים בנגב הצפוני.
כמעט מחצית מאוכלוסיית הבדואים גרים בשטחים שמחוץ ליישובים קבועים ומקשים על פיתוח אזור הנגב ומרחב באר שבע.
תהליכי העיור הכפויים יוצרים פער בין האוכלוסייה הצעירה ששואפת להתפתחות ומודרניזציה בצורה של התיישבות עירונית וקרבה למרכזי מסחר ובין האוכלוסייה המבוגרת שמבקשת לשמור על מסורת העבר במתכונת של התיישבות נוודית במרחבים הפתוחים.
עיוורון לילה מציין מצב שבו קשה או בלתי אפשרי לאדם לראות באור נמוך או בחושך קל.
זהו תסמין של כמה מחלות עיניים.
עיוורון לילה יכול להיות מולד או נגרם כתוצאה מפציעה או תת-תזונה (למשל, חוסר בוויטמין A).
הסיבה הנפוצה ביותר להתפתחות עיוורון לילה היא רטיניטיס פיגמנטוזה – מחלה שבה תאים קולטי אור ברשתית מאבדים בהדרגה את יכולתם להגיב לאור.
חולים הלוקים במחלה גנטית זו סובלים מעיוורון לילה מתקדם ובסופו של דבר גם ראייתם באור יום עלולה להיפגע.
עוד סיבה לעיוורון לילה הוא מחסור בוויטמין A.
במלחמת העולם השנייה הופץ מידע שגוי על ידי הבריטים כדי לחפות על הסיבה להצלחת משימותיהם בלילה.
הצלחתם, לטענתם, הייתה טמונה בראייה לילית משופרת והטייסים קיבלו עידוד לאכול הרבה גזר המכיל, בין היתר, כמות גדולה של ויטמין A.
הסיבה הממשית להצלחתם בלילה הייתה השימוש בטכנולוגיות מכ"ם מתקדמות.
עיוורון לילה נפוץ בקרב גברים יותר מבקרב נשים.
עיונים - כתב עת רב-תחומי לחקר ישראל, שעד שנת 2017 נקרא עיונים בתקומת ישראל, הוא כתב עת מדעי רב-תחומי, המתפרסם מאז 1991 על ידי הוצאת הספרים של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כתב העת פועל באמצעות ביקורת עמיתים ומשמש במה אקדמית מרכזית ומוקד למחקרים ופולמוסים בתחום של לימודי מדינת ישראל והיסטוריה של הציונות.
כתב העת יוצא לאור בשתי סדרות:
הראשונה היא מאסף חצי-שנתי של מאמרי מחקר המתמקדים בחברה היהודית המודרנית, בחברה הישראלית ובמדינת ישראל.
המאמרים בגיליונות אלה עוסקים במגוון רחב של תחומים, כגון היסטוריה, סוציולוגיה, פילוסופיה, מדע המדינה, כלכלה, תרבות, גאוגרפיה, אמנות, מגדר ועוד.
הסדרה השנייה היא נושאית; כל אחד מהגיליונות של סדרה זו מוקדש לנושא אקטואלי משמעותי, בתוך תחומי העניין של כתב העת.
מגמתה של הסדרה הנושאית היא להעלות לדיון נושאים מרכזיים בחברה הישראלית תוך העמקת השיח הציבורי ויצירת במה לשיח אקדמי עמוק.
את כתב העת ייסד העורך ד"ר פנחס גינוסר.
כיום עורכים אותו פרופ' עופר שיף ופרופ' אבי בראלי.
ד"ר אורן קלמן משמש כעורך המשנה.
חברי המערכת הם: אבנר בן-עמוס, אבי בראלי, דני גוטוויין, אמיר גולדשטיין, מנחם הופנונג, נסים ליאון, אורנה מילר, סבטלנה נטקוביץ, קובי פלד, אורן קלמן, קימי קפלן, שלום רצבי ועופר שיף.
החל משנת 2010 כתב העת נגיש באינטרנט.
כותרים שיצאו לאור כחלק מסדרת הנושא
ישראל 1977-1967: המשכיות ומפנה, 2017 (עורכים עופר שיף ואביבה חלמיש)
גָלויות ישראליות: מולדות וגלות בשיח הישראלי, 2015 (עורך עופר שיף)
מולדות בגולה: תפיסות של שייכות וזרות בתפוצה היהודית, 2015 (עורך עופר שיף)
מוזיקה בישראל, 2014 (עורכים מיכאל וולפה, גדעון כ"ץ וטוביה פרילינג)
מעבר להלכה: מיפוי מחדש של מסורת, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל, 2014 (עורכים יעקב ידגר, גדעון כ"ץ ושלום רצבי)
מגדר בישראל, כרכים א' ו-ב', 2011 (עורכים מרגלית שילה וגדעון כ"ץ)
מסביב לנקודה: מחקרים חדשים על מ"י ברדיצ'בסקי, י"ח ברנר וא"ד גורדון, 2008 (עורכים אבנר הולצמן, גדעון כ"ץ ושלום רצבי)
חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי, כרכים א' ו-ב', 2005 (עורכים אבי בראלי, דני גוטוויין וטוביה פרילינג)
איש בסער: מחקרים ומסות על זאב ז'בוטינסקי, 2004 (עורכים אבי בראלי ופנחס גינוסר)
כלכלה וחברה בימי המנדט, 2003 (עורכים אבי בראלי ונחום קרלינסקי)
ציונות: פולמוס בן זמננו, 1996 (עורכים פנחס גינוסר ואבי בראלי)
עיון הוא כתב עת ישראלי לפילוסופיה, היוצא לאור על ידי החברה הפילוסופית בירושלים ומרכז ברגמן בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בשיתוף הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ובסיועו של משרד החינוך והתרבות.
כתב העת נוסד על ידי הפילוסופים סיני אוקו, מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן ויוליוס גוטמן בשנת 1945. תחילה ראה אור בהוצאת מחברות לספרות ולאחר מכן, בסיוע מוסד ביאליק, משרד החינוך והתרבות והאוניברסיטה העברית, במסגרת "החברה הפילוסופית בירושלים".
בעמוד הראשון של כתב העת מוצהר כי "עיון מפרסם מאמרים, דיונים, מאמרי ביקורת וסקירות ספרים בכל תחומי הפילוסופיה, פרי עטם של מחברים מכל אסכולה פילוסופית או מתודת מחקר".
החל מ-1990 "עיון" רואה אור בעברית או באנגלית לחלופין.
עורך כתב העת הוא חגי כנען.
עיוורון כרזות או עיוורון באנרים - היא תופעה משוערת בשמישות האינטרנט שבה המבקרים באתר מתעלמים באופן מודע או בלתי מודע ממידע בכרזות.
יש הקוראים לכך גם "עיוורון פרסומות".
ישנה מחלוקת לגבי קיום התופעה והיקפיה.
המונח הוטבע בידי חוקרים מאוניברסיטת רייס, כתוצאה ממחקר שמישות אינטרנט, בו רוב הנבדקים התעלמו במודע או שלא במודע מהמידע שהופיע בכרזות שבאתר.
משימת הנבדקים הייתה למצוא מידע באתר.
המידע שהתעלמו ממנו היה הן בכרזות פרסומת, והן ממידע בחלקי הניווט של הדף, כמו "קישורים מהירים".
למיקומה של הכרזה בדף הייתה השפעה מועטה על תשומת הלב בה זכתה.
תוצאות המחקר סתרו את ההנחיות המקובלות באותה עת לעיצוב אתרים, על פיהן: הרכיבים הגדולים והצבעוניים יותר באתר, הם אלו שיקבלו את מרב תשומת הלב.
אך במחקר נגדי, מיולי 2000, שהתפרסם בשם "בדיוק עד כמה אנו עיוורים לכרזות ברשת", הוכח שמשתמשים דווקא שמים לב לכרזות.
ההוכחה באה דרך בדיקות מעקב תנועת עיניים ואישונים, ובדרכים נוספות.
מחקר זה התרכז באופן התפישה של דף בודד בעת ההתבוננות, ומה הכירו או זכרו ממנו לאחר מכן.
ביקורת נגד מחקר זה והדומים לו, טענה שחסרות בהם משימות מציאותיות, ולכן מחקרים אלו לוקים בשיטת המחקר, ואין לסמוך על תוצאותיהם.
הסבר אפשרי לתופעה, ולהבדל בין תוצאות המחקרים, ניתן על ידי פגנדרם ושאומברג, ב"ירחון המידע הספרתי", בכך שאופן התגובה והפעולה של המשתמשים באתר הוא הקובע את התייחסותם לכרזות.
המשתמשים נוטים לאחד משני דפוסי-פעולה באתר: הראשון - חיפוש אחר מידע מסוים, והשני - שיטוט חסר מטרה, מדף לדף.
לכל דפוס פעולה, המשתמשים מייצרים עם הזמן "תבניות פעולה".
כאשר הם מחפשים מידע מסוים באתר, המשתמשים מתרכזים במקומות בהם, לדעתם, המידע עשוי להימצא: מלל באותיות קטנות או "רגילות", וקישורים.
במצב זה, של חיפוש, הם נוטים להתעלם מחלקים חזותיים גדולים וצבעוניים, ומתמונות וכרזות.
אישוש לגישה זו מגיע ממבחני שמישות, הבודקים את תפישת המשתמשים לגבי כרזות, שהשוו בין קבוצת הנבדקים המחפשים מידע לזו של קבוצות נבדקים המשוטטים בין הדפים בלא מטרת חיפוש שהוגדרה להם.
במדינת ישראל (נכון ל-2024) חיים כ-24,086 נושאי תעודת עיוור, בשל עיוורון מוחלט, חדות ראייה מוגבלת או שדה ראייה מצומצם.
עיוורון או לקות ראייה נגרמים ממחלות עיניים או כתוצאה של פציעה, פגיעה מוחית, סוכרת או גידול, עיוורון יכול להיות גם כמגבלה מולדת או מגבלה שמתפתחת עם השנים.
כשני שלישים מהעיוורים הם מעל גיל 65. ילדים בעלי תעודת עיוור, שאינם בעלי לקות אחרת, משולבים בבתי ספר רגילים תוך קבלת סיוע אישי של מספר שעות שבועיות.
העיוורים בישראל מקבלים קצבת נכות מהמוסד לביטוח לאומי וכ-40% מאלו שבגילאי עבודה משולבים בעבודות שונות.
עם הקמת מדינת ישראל היו בישראל כ-500 עיוורים.
בעקבות מלחמת העצמאות הוכפל מספרם, ועם בא העלייה ההמונית עלה מספר העיוורים בהרבה.
בתחילה רוכזו העיוורים בכמה מחנות הכשרה בעין שמר, בראש העין, בבית ליד ובירושלים, שם עברו הכשרה מקצועית למלאכות כמו ייצור מזרנים, מטאטאים, ומחצלות.
בשנת 1949 הקים ארגון הג'וינט את מלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים) - מרכז שירותים לטיפול בעולים חולים, קשישים ונחשלים.
פרויקט הדגל של מלב"ן היה הקמת כפר אוריאל, בהתאם לתפיסות שרווחו עד המחצית השנייה של המאה העשרים שראו בהקמת מסגרות נפרדות עבור בעלי נכויות שיטה מיטבית לשיקומם.
מספר העיוורים בישראל הגיע לכ-5000 בתחילת שנות ה-60. בשנת תשכ"ב עלו לישראל כ-500 עוורים.
חוסר בעבודה הייתה אחת הבעיות העיקריות של עוורים משנות ה-50. ביוני 1954 קיימו מספר עולים הפגנה אלימה מול הכנסת בדרישה לסייע להם בשיכון ובשילוב בעבודה.
בעקבות זאת, בשנות ה-50 וה-60 נעשו מאמצים לשלב עיוורים בעבודה, בעיקר במרכזנות, אריגה, תפירה ועבודות משק בית.
כן פעל משרד הסעד לשכנע את המעסיקים שכדאי להם להעסיק עוורים.
השירות לשיקום עוורים במשרד הסעד פעל לפתוח בפני העוורים מקצועות נוספים ובשנת 1968 קיבל צוות השירות את פרס קפלן.
בין השאר קיים השירות קורסים שבעקבותיהם שולבו עוורים בהפעלת מחשבים.
בשנת 1967 דנה ועדת השירותים הציבוריים של הכנסת בעניין העוורים והמליצה לחייב מוסדות ממשלתיים ועירוניים להעסיק עוורים במרכזנות, הסעת מעליות וכמסז'יסטים.
שר הסעד, יוסף בורג, גרס לעומת זאת שאין לחייב העסקה אלא לפעול בדרכי שכנוע.
ד"ר ניסן הגל המרכז לעיוור טען בשנת 1969 שהמחסור בעבודה נובע מגישת המדינה המסווגת את העוורים כמקרי סעד, ומונעת את העסקתם במקצועות מתגמלים כמו עובדים סוציאליים ומורים.
במחקר שנעשה בשנת 1996 נמצא שכ-40% מהעיוורים בגילאי 19-49 עובדים.
בקרב בעלי תואר אקדמי, כשני שלישים מהעיוורים עובדים.
בישראל כ-20 מרכזים לעבודה מוגנת לעיוורים, בהם מועסקים כ-900 עיוורים ולקויי ראייה אשר משכורתם משולמת על ידי משרד הרווחה, המממן גם עלויות נוספות של המרכזים.
ילדים עיוורים שאין להם לקויות נוספות לומדים על דרך כלל במערכת החינוך הרגילה לצד תלמידים רואים.
בשנת תשע"ד למדו במערכת החינוך כ-300 תלמידים עיוורים בני 21-3. חלק הארי של התלמידים העיוורים (כ-40%) למדו במוסדות חינוך ייעודיים לעיוורים, ושליש מהתלמידים העיוורים למדו במסגרות חינוך מיוחד ובכיתות חינוך מיוחד בבתי-ספר רגילים.
לתלמידים אלו יש לקות נוספת לצד לקות הראייה.
כרבע מהתלמידים העיוורים למדו בכיתות לימוד רגילות..
באוניברסיטאות ובמכללות בישראל למדו בשנת 2006 כ-370 סטודנטים עיוורים.
כ-40% מתוכם למדו באוניברסיטה העברית בירושלים המקיימת מכרז לימוד לעיוור.
המוסד לביטוח לאומי מממן לסטודנטים שיעורי עזר, שירותי תמיכה ושכר דירה.
עיון היה יישוב יהודי בתקופת המשנה והתלמוד ברמת הגולן, אשר השתייך לחבל סוסיתא (להבדיל מעיון הנזכרת במקרא, שמקומה בעמק עיון שליד מטולה).
היישוב נזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת "העיירות האסורות בתחום סוסיתה".
הכוונה לעיירות שבשל ריבוי תושביהן היהודים באותה עת, חויבו בקיום המצוות התלויות בארץ, אף על פי ששכנו באזור סוסיתא הנכרית.
לפי ד"ר משה הרטל, שמו של היישוב הקדום השתמר בשם הכפר הנטוש ח'רבת עיון, ששכן מעל חמת גדר, ממערב לשמורת נחל מיצר.
עִיּוֹן הייתה עיר מקראית, באזור שיועד לשבט דן בצפון נחלת שבט נפתלי, ואשר בשל היותה על גבול הצורים והצידונים, ידעה כיבושים רבים.
העיר נזכרת בתיאור כיבושי בן הדד הראשון הארמי בממלכת ישראל:
עיון מוזכרת גם בתיאור כיבושי תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור:
בתקופת המשנה והתלמוד נזכרת נוקבתא דעיון, כנקודה הצפון-מזרחית של ארץ ישראל בתחום שהחזיקו עולי בבל.
יהוסף שוורץ הציע כי משמעות המילה "נוקבתא" שבמקורות חז"ל היא "עמק צר", כאשר הכוונה היא לאפיק נחל עיון העובר ליד מטולה.
נראה כי העיר נזכרת כבר בכתבי המארות המצריים מראשית המאה ה-18 לפנה"ס, וכן ברשימת הערים של תחותמס השלישי מתחילת המאה ה-15 לפנה"ס.
שמה של העיר הקדומה השתמר לפי הסברה בעמק עיון, המכונה בערבית "מרג' עיון", הסמוך מצפון לדן ולאבל בית מעכה.
מקום העיר עצמה טרם זוהה בוודאות, ויש המציעים את "תל דבין" שבמרכז עמק עיון, בו נמצאו שרידי חומות וחרסים החל מתקופת הברונזה.
הצרפתי ויקטור גרן ביקר בתל דבין בשנת 1870, וציין כי במדרון הגבעה הותקנו טרסות, אשר נבנו מאבנים שסיקלו וערמו בעלי הקרקע בתל, ומקורם בבניינים חרבים; על אלו גדלות גפנים ותאנים.
הוא הבחין במקום בשני מעיינות הנובעים לרגלי הגבעה, ותיאר את הברכה הקדומה אליה נקוו מימי אחד המעיינות.
גרן תמך בזיהוי המקום עם העיר המקראית עיון.
עיוורון שחמטאי הוא מונח המתאר כשל במהלך חישוב המהלכים במשחק שחמט, שבו השחמטאי מתעלם ממסע מפתח או מאפשרות מרכזית ולעיתים מכריעה, לטובתו או נגדו, שבהתאם לרמתו היה עליו להביאה בחשבון.
הראשון שעסק באופן מקיף במתודת החישובים בשחמט ובכללם העיוורון השחמטאי היה הרב-אמן הרוסי אלכסנדר קוטוב.
לא ברור מי טבע את המונח, אולם שימוש במונח הלטיני Amaurosis scacchistica נעשה תדירות על ידי זיגברט טאראש.
דוגמה לעיוורון שחמטאי היא תסמונת קוטוב, שבה שחמטאי מבצע בפזיזות או בלחץ זמן, לאחר מחשבה ממושכת, מהלך מוטעה שאותו לא בדק היטב במהלך החישובים.
עיוורון שחמטאי יכול להתרחש מסיבות שונות ומגוונות, כגון: לחץ זמן, עייפות, חוסר ריכוז, תחושת ביטחון עצמי מופרז, העדר מיומנות וכישורי חישוב מספיקים וכו'.
גם שחמטאים בכירים לוקים בו, אם כי לעיתים יותר נדירות.
ידועה הדוגמה שטיגרן פטרוסיאן, בעת שהיה אלוף עולם, לא הבחין במסע קריטי במשחקו עם ולדימיר ליברזון (לימים שחקן ישראלי) ונכנע על-אתר, בחלוף 15 מסעים בלבד.
מוחמד עיזאת דראוזה היה איש חינוך, היסטוריון ופעיל פוליטי פלסטיני, יליד שכם.
מראשוני תנועת הלאומיות הערבית ב"סוריה הגדולה", מראשי הוועד הערבי העליון ומזכירו.
נמנה עם מייסדי התנועות הפאן-ערביות אל-פתאת ומפלגת אל-איסתקלאל (שימש נציגה לוועד הערבי העליון ומזכירו של הוועד ב-1936).
הטיף בעד עצמאות ערבית, נגד שלטון המנדט ונגד הציונות.
כמקורב למשפחת חוסייני, שימש פעמים רבות שליחו ועושה דברו של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני.
משפחתו של דראוזה הייתה משפחת סוחרי בדים, בעלת חנות בשוק של שכם וקשרי מסחר בדמשק וביירות.
לאחר שהשלים לימודים תיכוניים התקבל ב-1906 לעבודה במשרד הדואר והטלגרף הממשלתי.
זמן קצר לאחר מהפכת הטורקים הצעירים חש דראוזה אכזבה לאור תחושתו שהשלטון דוחק את רגלי הערבים המקומיים ובניגוד לתקוות שתלה לפיהן הערבית תהפוך לשפה רשמית בלבנט ושפקידים ערבים יכהנו במשרות בכירות.
הדבר הובילו לפיתוח רעיונות של עצמאות ערבית לאומית, אותם ניסה לקדם באמצעות הצטרפות למועצת האיחוד והקידמה, ממנה פרש עד מהרה עקב הלאומיות הטורקית ששלטה בה.
ב-1911 היה שותף להקמת מפלגת אל-פתאת והחל לפעול נגד מכירת אדמות ערבים לתנועה הציונית.
ביוני 1913 השתתף כציר מטעם ג'מאעין בקונגרס הערבי הלאומי הראשון, הכינוס הראשון של התנועה הלאומית הפאן ערבית שהתקיים בפריז.
ערב מלחמת העולם הראשונה ניסה להקים רשת בתי ספר ערביים, שיהוו תחליף למערכת החינוך הממשלתית הטורקית, אך פרוץ המלחמה סיכל את היוזמה.
בעת המלחמה, שירת דראוזה במשרד הדואר, אך עם פרוץ המרד הערבי ב-1916, ערק והצטרף לכוחות האמיר פייסל שלחמו לשחרור עבר הירדן ודמשק משלטון האימפריה העות'מאנית.
דראוזה היה מזכיר "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם ב-1918 בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה.
ביולי 1919 נערכה במועדון הקונגרס הכללי הסורי הראשון ודראוזה היה מזכירו.
כמו כן, היה המזכיר הכללי של אגודת "אל-פתאה".
באביב 1920, לאחר שנודע יותר בציבור הפלסטיני על עמדתו הבלתי-מתנגדת של פייסל לציונות, אמר דרוזה בקונגרס הסורי השני: "עד היום שתקנו אך בעתיד לא נוכל לשתוק ולא נסכים להקריב את פלסטין על מזבח העצמאות...
הפלסטינים שתקו עד עתה מפני כבוד המדינה הסורית, אולם פלסטין האומללה נחרבה".
ביוני 1921 כתב בעיתון אל-כרמל: "פלסטין היא ארץ ערבית טהורה...
אין נמצאים בארצות ערב אלא הערבים הטהורים או המסתערבים, אשר אינם יודעים לאומיות אלא הערבית וכולם מדברים בלשון אחת...
אין אפשרות לאומה אחרת, בעלת לשון עצמאית, מנהגים ומסורת מיוחדים ושאיפה מדינית מנוגדת, לחיות עמם....
אנו חיים עתה בעידן הלאומיות...
אין קבוצות לאומיות נפרדות יכולות לדור בכפיפה אחת".
באוגוסט 1922 הציע לוועד הפועל הערבי להדגיש במאבקו כי אסור להאמין ליהודים, שכן "הם נוכלים והרי הקוראן עצמו מלא בסיפורים על מעשי המרמה של היהודים" וכי פסוקיו וסיפורי החדית' "מספרים על רמאותם, עורמתם, אהבת עצמם ושחיתותם".
לאחר שהתאכזב ממנהיגותו של פייסל (בו ראה תומך של הציונות) ומהתפוררותה המהירה של האחדות הערבית לאחר כינון המנדט הבריטי על ארץ ישראל והצרפתי על סוריה עקב ועידת סן רמו וגירושו של פייסל מדמשק; שב דראוזה לעסוק בנושאי חינוך בשכם.
הוא הקים את בית הספר א-נג'אח נבלוסי (לימים אוניברסיטת א-נג'אח), לימד בו, חיבר ספרי לימוד וכיהן כמנהלו בין השנים 1922–1927. תוכנית הלימודים כללה תכנים של לאומנות ערבית.
בין היתר חיבר דראוזה באותה עת את הספר "שעורים בהיסטוריה ערבית: מימי קדם ועד התקופה המודרנית", הפורס את הנרטיב ההיסטורי הערבי, שהיה לספר לימוד פופולרי בכל רחבי העולם הערבי.
ממשלת המנדט אסרה את הלימוד מספר זה.
בראשית שנות ה-20 הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה פרי עטו של דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.
בשנת 1930 התמנה לוועד הפועל הערבי של המועצה המוסלמית העליונה והחל לערוך את העיתון אל-ג'מאעיה אל-ערביה ("הכלל הערבי") המזוהה עם החוסיינים, שפנה אל המעמד הבינוני-הנמוך, תקף את הערבים העשירים המשתפים פעולה עם פקידי המנדט והציונים וקרא לערבים להתאחד ולהילחם נגד המנדט הבריטי.
בשנות ה-30 מונה על ידי אמין אל-חוסייני ל"מנהל הכללי של ההקדשות".
ב-1932 ייסד יחד עם עווני עבד אל-האדי ואחרים את מפלגת אל-איסתקלאל ובתחילת המרד הערבי הגדול ב-1936 התמנה למזכיר הוועד הערבי העליון, לאחר שב-7 ביוני עצרה הממשלה את עבד אל-האדי, קודמו בתפקיד.
כעבור שבועיים נעצר גם הוא.
דראוזה נאסר עקב השפעתו הפוליטית ונכלא במחנה צריפין.
בהמשך גורש לדמשק, שם יסד את הוועד המרכזי לג'יהאד לאומי בפלסטין ברוחו של עז א-דין אל-קסאם כארגון התנגדות אלימה שפעל לרצח של יהודים ובריטים ובין ראשיו נמנה יוסוף אבו דורה.
ב-1939 הואשם על ידי שלטונות המנדט הצרפתי בעידוד מרד ונכלא בדמשק למשך חמש שנים בהן עסק בלימודי קוראן.
הוא שוחרר בנובמבר 1944, אך המנדט הבריטי מנע ממנו מלחזור לשכם, כך שדראוזה עבר לבורסה שבטורקיה ושהה שם עד סוף 1945. באוקטובר אותה שנה שב לדמשק ועסק עם עווני עבד אל-האדי בארגון סיוע סורי לערביי ארץ ישראל.
בשלהי 1946 חידש המופתי חאג' אמין אל-חוסייני את פעילות הוועד הערבי העליון ובחר בדראוזה לכהן כאחד מחברי המועצה העליונה שכללה עשרה חברים.
ב-1947 ייצג את הוועד הערבי בוועידת הליגה הערבית שהתכנסה בלבנון אולם זמן קצר לאחר מכן התפטר עקב חילוקי דעות עם המופתי.
במהלך שארית חייו חי בסוריה, כאשר הוא מתרכז בכתיבה ומתנזר מפוליטיקה.
כתיבתו עסקה בהיסטוריה ערבית וטורקית, ספרי זכרונות על ילדותו ועל המאבק הלאומי הערבי וספרי פרשנות לקוראן ("תפסיר מודרני").
ההיסטוריון יהושע פורת מציין בספרו על התנועה הלאומית הפלסטינית, כי דראוזה "בולט בהיסטוריוגרפיה הערבית בכנוּתו לגבי תופעות אלה ואחרות, שאינן כה נוחות למיתולוגיה הלאומית הערבית".
עיוורון הנהרות או אונקוצרקיאזיס (onchocerciasis) היא מחלה הנגרמת על ידי תולעים טפיליות מסוג אונכוסרקה ועשויות להוביל לעיוורון.
התולעים חודרות דרך העור ומתיישבות מאחורי העיניים.
התולעים מועברות על ידי עקיצה של ישחור.
התסמינים כוללים גירוד חמור, בליטות מתחת לעור ועיוורון.
זוהי הסיבה השנייה בשכיחותה לעיוורון כתוצאה מזיהום, לאחר טרכומה.
כ- 15.5 מיליון בני אדם נגועים בעיוורון הנהרות.
בערך 0.8 מיליון סובלים אובדן ראייה חלקי מהזיהום.
מרבית הזיהומים מתרחשים באפריקה שמדרום לסהרה, אם כי דווחו מקרים גם בתימן ובאזורים מבודדים של מרכז ודרום אמריקה.
החולים במחלה סובלים מעקצוץ מתמיד המעורר גירוד, איבוד פיגמנטציה של העור והתדרדרות של הראייה.
רוב התסמינים נגרמים על ידי המיקרופילריה, במיוחד אלו שמתו.
המחלה הייתה נפוצה בעיקר בקרבת נהרות במערב אפריקה.
בשנת 1974 הושקה יוזמה בינלאומית למיגור המחלה על ידי ריסוס הנהרות כדי להרוג את הזבובים מפיצי המחלה.
אולם המחלה שבה והתרבתה ככל הנראה על ידי זבובים שהגיעו ממרחקים.
עיוורון הנהרות הוגדר על ידי ארגון הבריאות העולמי כאחת מתוך 17 מחלות טרופיות מוזנחות שיש למגר מהעולם.
חברת מרק תרמה תרופות וקבוצה של תורמים גדולים השקיעו מאות מיליוני דולרים במיגור הזבובים שהפיצו את המחלה.
עד שנת 1988 המחלה הייתה חשוכת מרפא.
נעשו ניסיונות לטפל במחלה בסוראמין.
בתחילת שנות ה-70 נעשו ניסיונות לפתח תרופה למחלה בישראל.
במפעל ד"ר פישר פותחה תרופה בשם אונקוזן לטיפול במחלה.
שני רופאי עיניים ישראליים פיתחו תרופה בשם הטראזאן.
ויליאם קמפבל פיתח את התרופה אברמצטין , שתוקפת את התולעים הטפיליות הגורמות למחלה.
התרופה אינה מחסלת את התולעים הבוגרות, אך היא מונעת מהן להתרבות.
כן נעשה שימוש בדוקסיציקלין התוקף את חיידקי הוולבכיה הטפילים בתולעים הגורמים למחלה.
עיוות גולגולתי מלאכותי היה מנהג עתיק שבמסגרתו נעשה סוג של שינוי הגוף בו הגולגולת של האדם מעוותת בכוונה.
הליך עיוות צמיחה הגולגולת הנורמלי מבוצע על ידי הפעלת כוח לאורך זמן ממושך על הגולגולת של התינוק.
כתוצאה מכך הגולגולת משוטחת, מוארכת (מופק על ידי חבישת שני לוחות עץ בצדי הראש), מעוגלת (מופק על ידי קשירת בד סביב הראש) או מתעצבת לצורת חרוט.
לרוב ההליך מבוצע בערך כחודש לאחר הלידה ונמשך כחצי שנה.
המנהג של עיוות הגולגולת היה נהוג בתרבויות קדומות שונות - באפריקה בקרב הקבוצה האתנית "מנגבטוס" (שנמצאת באזור בו נמצאת כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), באסיה בקרב ההונים, באמריקה בין בני המאיה והאינקה ובקרב תושבי חצי האי פאראקס (פרו).
גולגולות האדם הנבון מהאלף ה-9 לפנה"ס (התרבות הפרוטו-נאוליתית) שהתגלו במערת שאנידאר בעיראק הן הממצא הארכאולוגי העתיק ביותר שנמצא עם עיוות גולגולתי מלאכותי.
עיונים בספרות ילדים הוא כתב עת המכיל מאמרים שעניינם ספרות ילדים ונוער בישראל, ובעיקר ספרות ילדים ונוער שנוצרה בעברית.
כתב העת יוצא לאור מדי שנה מאז שנת ה'תשמ"ב על ידי "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים" הפועל במסגרת מכללת לוינסקי לחינוך.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור לרגל פתיחתו של "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים", והוקדש לעיונים ביצירת לוין קיפניס.
הוא כלל מאמרים מאת אליהו הכהן, אוריאל אופק, גרשון ברגסון ומירי ברוך.
מרבית הגיליונות מוקדשים כל אחד לנושא מסוים, ומיעוטם כולל לקט מאמרים בשלל נושאים.
נושאים שבהם עסקו גיליונות כתב העת: עלייה וקליטה בספרות ילדים; יהדות ספרד בספרות ילדים; שירי ערש; 100 שנות ציונות בספרות ילדים ונוער; אלימות וספרות ילדים; ספרות ילדים והומור; ספרות ילדים ופנטזיה; יצירת נתן אלתרמן.
עיול (בלעז: סיגנטורה; באנגלית: Shelfmark או Book call mark) הוא מספר מדף בספרייה או מספר פריט ספרנות בכרטסת ספרייה או בספרי רשומות ספרייתיות (ספרי קטלוג ספרייתיים).
מאז 1970 משמש המסת"ב לזיהוי חד ערכי של כותרי ספרים ומידע עליהם, אך מספר המדף מזהה עותקים מסוימים של ספר.
בדרך כלל הספריות מחולקות למדורים כשארונות המדפים עוסקים בתחום מסוים, ובתוכו הספרים מונחים לפי סדר אלפביתי.
וכך מספר מדף עשוי מאותיות המציינות את המדור ואותיות ראשונות של הכותר או המחבר, ואחריו מספר.
כתבי יד ישנים יכולים להופיע בכרטסות וברשימות מסווגות שונות כמו ספרי קטלוג שערכו חוקרים בתקופות שונות, כך שבדרך כלל יצוין מקור העיול לצד ערכו, שהוא לרוב שם הספרייה בה נמצא העותק ושם העיר בה נמצאת הספרייה.
1220 ספריית המדינה בברלין הוא הציין של כתב יד ארפורט לתוספתא, אך בקטלוג זוסמן (אוצר כתבי יד תלמודיים, יעקב זוסמן) עיולו הוא המספר 7055.
עיוורון מגדרי או עיוורון מיני הוא הנוהג של התעלמות ממגדר בתחום החינוך, העסקים, המשפטים ותחומים אחרים, כגורם משמעותי באינטראקציות בין אנשים.
קריסטה רטקליף כותבת כי עיוורון מגדרי מתפקד בכיתה כדי להמעיט בקיומם של הבדלים בין המינים, הנוטה לחזק את אי-השוויון המגדרי הקיים.
הקמפיין הלאומי לסטודנטים עיוורים מגדרית, שנוסד בארצות הברית בשנת 2006, טען בעד דיור קמפוס נייטרלי-מגדרי במכללות ובאוניברסיטאות כדי לשרת טוב יותר סטודנטים הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס.
השימוש בחדרי בית חולים מעורבים היה מוכח כשנוי במחלוקת גם בבריטניה וגם בקנדה.
שרת הבריאות של מניטובה, תרזה אוסוולד, פעלה באופן אקטיבי נגד חדרים כאלה ואמרה שאם האנושות יכולה "להעמיד מישהו על הירח", היא יכולה למצוא דרך להיענות לבקשות מגדריות מבלי להוביל לעיכובים של חולים.
בריטניה הגדולה הסכימה להפסיק חדרים כאלה ב-2010.
אתיקנים רפואיים אחדים מתחו ביקורת על המאמצים לחזור לחדרים חד מיניים.
המבחן המשפטי של "reasonable person" ספג ביקורת על כך שהוא מיושם בכמה תחומי החוק, במיוחד הטרדות מיניות.
נשים נתונות להטרדה מינית מנורמלת ואנדמית יותר מגברים.
בנימוק זה, המקרה האמריקאי של אליסון נ.
בריידי – 924 F.2d 872 משנת 1991, קבע בית המשפט כי "תקן של אדם סביר ועיוור מין נוטה לרוב להיות זכר ונוטה להתעלם באופן שיטתי מחוויות עם נשים".
טיפול מבוסס מגדר שורר בכל רחבי העולם.
מחקרים מצביעים על כך שאפשרויות לשירותים חד-מיניים רבים נשארים זמינים.
מתוך 1000 נשים שנשאלו על ידי מרכז משאבי הנשים, 97% הצהירו כי לנשים צריכה להיות אפשרות לגשת לשירותים לנשים בלבד אם הן היו קורבנות לתקיפה מינית.
57% ציינו כי יבחרו בחדר כושר לנשים בלבד על פני חדר כושר מעורב.
שירותי מין-יחיד יכולים לספק נוחות ומעורבות רבה יותר למשתתפים שאחרת לא היו מעורבים.
ההגדרה של פאנסקסואליות היא אנשים שהם עיוורים מגדרית, כלומר, נמשכים לאנשים בלי קשר למגדר שלהם.
עיוורון צבעים רשתי תורשתי באדם הוא כל אנומליה תורשתית באדם, שגורמת לו לאנומליה מולדת בפעולת הרשתית, שגורמת לאנומליה בראיית הצבע.
הסוגים הנפוצים של אנומליות אלו הם דלטוניזם אדום-ירוק, הקיים באוכלוסיות רבות אצל אחד מכל 11 גברים (8%) ואחת מכל 121 נשים, ודאוטרנומלי (deutranomaly להבדיל מ-deutranopia), הקיים אצל אחד מכל 17 גברים (6%) ואחת מכל 289 נשים.
תפוצת עיוורון הצבעים רשתי, תורשתי באדם משתנה מעט מאוכלוסייה לאוכלוסייה.
ככלל, עיוורון צבעים רשתי תורשתי, נפוץ יותר באוכלוסיות ילידות, ככול שהאוכלוסייה מתגוררת קרוב יותר לאחד הקוטבים ורחוק יותר מקו המשווה.
פיזיולוגיה - פעולת הרשתית הנורמטיבית בראיית צבעים
כאשר האור הפוגע ברשתית העין חזק דיו בכדי להבחין בצבעים, הוא מגרה חלבונים קולטי אור, בשם פוטופסינים, המצויים בתאים ברשתית, שקרויים מדוכים.
ישנם שלושה סוגי מדוכים, ולכל סוג מדוך יש סוג פוטופסין, עם רגישות ייחודית לאור באורכי גל שונים.
לכן אדם נורמטיבי רואה את צבעי העולם, כאילו הם מורכבים משלושת "צבעי היסוד".
לפי עוצמת הגירוי, כל תא מדוך מגרה תא עצב, מסוג תא רשתית דו-קוטבי ואלו מגרים תאי עצב מסוג תא גנגליון.
גופי תאי העצב מהסוג האחרון, מאוגדים בגנגליונים, המצויים גם הם ברשתית והאקסונים שלהם יוצרים את עצב הראיה, שמעביר את המידע הראייתי מהעיניים למוח.
תאי הגנגליון מסדרים את מידע הצבע בשתי סקאלות: סקאלה ירוקה-אדומה וסקאלה צהובה-כחולה.
זו הסיבה שאדם נורמטיבי רואה את הירוק והאדום כצבעים ניגודיים וגם את הצהוב והכחול ככאלו.
ישנם סוגים אחדים של תאי גנגליונים ותאי עצב אחרים, ברשתית, שמעורבים בעיבוד מידע הצבע בדרכים שונות.
נכון לשנת 2021 לא כל פעולות התאים האלו מובנות ברמת החלבון.
התורשה של סוגי עיוורון הצבעים הרשתיים, המולדים, הנפוצים באדם
רבים מהגנים, המקודדים לחלבונים, המעורבים בראיית צבעים, מצויים באדם על כרומוזום X.
למעט מקרים של תסמונות נדירות, ולגברים יש רק כרומוזום X אחד של כרומוזום X ולנשים יש שנים.
לכן, לגברים יש רק עותק אחד מכל גן כזה, ולנשים יש שניים.
מכאן, שאם באוכלוסייה מסוימת, אחוז העותקים הפגומים לגן מסוים, שקשור בראיית צבעים הוא 10% (1/10), שיעור הגברים שייצרו רק חלבון פגום מהגן הזה יהיה גם הוא 1/10, אך שיעור הנשים שייצרו רק חלבון פגום מהגן הזה יהיה 1/100 (1%) בלבד, דהיינו 2(1/10).
זאת משום שרק אישה, ששני עותקי הגן הספציפי הזה שלה פגומים, תייצר רק חלבון פגום מהסוג הספציפי הזה.
רוב המחלות התורשתיות הן רצסיביות.
דהיינו, רק אורגניזם, שכל עותקי החלבון שהוא מייצר עם פגומים, הופך לחולה.
לכן, בכל אוכלוסייה אנושית, יש הרבה פחות עיוורות צבעים מאשר עיוורי צבעים.
עיוורון צבעים רשתי, תורשתי ומולד באדם הוא כמעט תמיד עיוורון צבעים חלקי, ולא מלא.
דהיינו, עיוורי צבעים אלא מתקשים להבדיל רק בין חלק מהצבעים, שאדם נורמטיבי מבדיל ביניהם.
כמו כן, יש קבוצת מיעוט בין עיוורי הצבעים החלקיים, שלמרות שהיא מתקשה להבדיל בין חלק מהצבעים, שאדם נורמטיבי כן מבדיל ביניהם, קל לה להבדיל בין צבעים אחרים, שאדם נורמטיבי לא מבדיל ביניהם.
חלק מהחוקרים טוענים, שחלק מהאימהות ומהבנות של האנשים מהקבוצה האחרונה, גם מבדילות בין כל הצבעים, שאדם נורמטיבי מבדיל ביניהם, וגם מבדילות בין אותם צבעים, שרק לבני אותה קבוצה קל להבדיל ביניהם.
דהיינו, הן מבדילות בין הרבה יותר צבעים מכפי שמבדיל אדם נורמטיבי.
רוב האנשים בעלי הדלטוניזם מתקשים להבדיל בין גוונים ירוקים לגוונים אדומים.
מיעוטם מתקשה להבדיל בין גוונים צהובים לגוונים כחולים.
למרות שסוג עיוורון הצבעים המולד, הרשתי והתורשתי הנפוץ ביותר באדם הוא הדלטוניזם האדום-ירוק, נכון לשנת 2021, המנגנון הפתולוגי שלו, וגם של הדלטוניזם הצהוב-כחול, מובן פחות מזה של סוגי עיוורון צבעים אחרים.
הדלטוניזם נובע או מפגם בתפקוד תאי התאי גנגליונים שברשתית, או מפגם בקשר בינם לבן תאי עצב אחרים ברשתית, שמעבירים את המידע החזותי אליהם.
התורשה של הדלטוניזם מרמזת, שהדלטוניזם נובע מפגם בייצור חלבון בודד.
הדלטוניזם האדום-ירוק נפוץ פי אלף מהצהוב-כחול.
הפגם אינו בקליטת המידע על הצבע אלא באחד משלבי העיבוד הראשונים של המידע.
על פי רוב, הפגם הוא בסידור מידע הצבע בסקלה הירוקה-אדומה.
במקרה הנדיר, הפגם הוא בסידור המידע בסקלה הכחולה-צהובה.
דיכרומטי או דו-צבעיות (dichromacy) היא מצב בו רק שניים משלושת סוגי המדוכים מתפקדים לפי הנורמה.
פגמים בקולטן האור באורכי גל בינוניים.
דוטרנומליה (deutranomaly) היא אנומליה בראיית הצבע, המופיעה אצל שישה אחוזים מהגברים, בקירוב.
היא נובעת מקידוד לא נורמטיבי בגן OPN1MW, שהופך את חלבון הפוטופסין "ירוק" לרגיש קצת פחות לאור בגוונים ירוקים, אך רגיש קצת יותר לאור בגוונים אדומים.
אדם עם אנומליה זו מכונה בעל "עיוורון צבעים חלקי קל".
יש לו פחות רגישות מהנורמה להבדלה בין אור באורכי גל קצרים, ויותר מהנורמה באורכי גל ארוכים.
דהיינו, במקום אחד משלושת סוגי הפוטופסינים הנפוצים באדם, יש לו סוג פוטופסין נדיר באדם.
ייתכן שחלק קטן מהאימהות ומהבנות של אדם כזה רואות הרבה יותר צבעים מהנורמה, כי אם הן ירשו מההורה השני שלהן גנים נורמטיביים, יש להן ארבעה סוגי מדוכים.
אצל חלקן, עושר הצבעים הייחודי שבקלט, לא הולך לאיבוד בעיבוד המידע.
דוטרנופיה deutranopia היא אנומליה נדירה בראיית הצבע, הנובעת מקידוד לא נורמטיבי בגן OPN1MW, שהופך את חלבון הפוטופסין "ירוק" לבלתי פעיל לחלוטין, או שמונעת בכלל את ייצורו.
התוצאה התפקודית שלה דומה לזו של הדלטוניזם הירוק-אדום.
התוצאה היא קושי גדול מאוד בהבדלה בין גוונים ירוקים לגוונים אדומים, וירידה דרסטית במספר הצבעים והגוונים בו מבחין האדם.
עקרונית, יכולה להיות אנומליה, שגורמת לקולטן האור באורכי הגל הבינוניים להיות רגיש יותר לאורכי גל קצרים, ופחות לבינוניים.
אלא שכזו תופעה אינה מוזכרת בספרות, וייתכן שאינה קיימת במציאות.
פגמים בקולטן האור באורכי גל נמוכים.
פרוטנומליה (protanomaly) היא אנומליה בראיית הצבע, המופיעה אצל אחוז אחד מהגברים, בקירוב.
היא נובעת מקידוד לא נורמטיבי בגן OPN1LW, שהופך את חלבון הפוטופסין "אדום" לרגיש קצת פחות לאור בגוונים אדומים, אך רגיש קצת יותר לאור בגוונים ירוקים.
יש לו פחות רגישות מהנורמה להבדלה בין אור באורכי ארוכים ארוכים, ויותר מהנורמה באורכי גל בינוניים.
ייתכן גם שספקטרום האור הנראה אצל אדם כזה מעט קצר מהנורמה, ושחלק קטן מהאור, באורכי הגל הארוכים, הוא אינו רואה.
דהיינו, ייתכן שבמקום חלק קטן מהגוונים של האדום, הוא רואה שחור.
פרוטניפיה (protanopia) היא אנומליה נדירה בראיית הצבע, הנובעת מקידוד לא נורמטיבי בגן OPN1LW, שהופך את חלבון הפוטופסין "אדום" לבלתי פעיל לחלוטין, או שמונעת בכלל את ייצורו.
כמו כן, ייתכן גם שספקטרום האור הנראה אצל אדם כזה קצר מהנורמה, ושחלק מהאור, באורכי הגל הארוכים, הוא אינו רואה.
דהיינו, ייתכן שבמקום חלק מהגוונים של האדום, הוא רואה שחור.
פגמים בקולטן האור באורכי גל גבוהים.
טריטנומליה (tritanomaly) היא אנומליה נדירה בראיית הצבע.
היא נובעת מקידוד לא נורמטיבי בגן OPN1SW, שהופך את חלבון הפוטופסין "כחול" לרגיש קצת פחות לאור בגוונים כחולים, אך רגיש קצת יותר לאור בגוונים ירוקים.
יש לו פחות רגישות מהנורמה להבדלה בין אור באורכי קצרים קצרים, ויותר מהנורמה באורכי גל בינוניים.
דהיינו, ייתכן שבמקום חלק קטן מהגוונים של הסגול, הוא רואה שחור.
טריטונופיה (triranopia) היא אנומליה נדירה בראיית הצבע, הנובעת מקידוד לא נורמטיבי בגן OPN1SW, שהופך את חלבון הפוטופסין "כחול" לבלתי פעיל לחלוטין, או שמונעת בכלל את ייצורו.
התוצאה התפקודית שלה דומה לזו של הדלטוניזם כחול-צהוב.
התוצאה היא קושי גדול מאוד בהבדלה בין גוונים כחולים לגוונים כתומים, וירידה דרסטית במספר הצבעים והגוונים בו מבחין האדם.
שיטת האבחון המקובלת היא בעזרת מבחן אישיהרה, שהמציא רופא העניים היפני, שינובו אישיהרה, בשנת 1917. במבחן זה על המתאבחן לזהות מספרים וצורות שונות מתוך סדרת איורים, המורכבים מכתמי צבע.
אנשים עם סוגים שונים של עיוורון צבעים או עם ראיית צבעים נורמלית, יזהו באיורים שונים, מספרים שונים.
באופן זה מאבחנים בדיוק את סוג עיוורון הצבעים שיש לנבחן, אם בכלל יש לו עיוורון צבעים.
דרך אחרת היא מבחן ריצ'מונד.
במבחן זה מציגים לנבחן דפים ועליהם צורות צבעוניות הבולטות על רקע צבעוני.
מבחן זה, מאפשר לזהות את סוג וחומרת הליקוי.
כיוון שמשתמשים במבחן זה בסמלים פשוטים ניתן לבדוק באמצעותו ילדים קטנים.
עיוות דין הוא מצב שבו התקבלה בבית משפט החלטה שגויה, כגון הרשעת שווא של נאשם, או עונש קל במיוחד או פסיקה לא נכונה בתביעה אזרחית.
עיוות דין מתבטא לעיתים במאסר ממושך של אדם חף מפשע.
בחלק מהמקרים מתקיים משפט חוזר, המסתיים בסופו של דבר בזיכויו.
בין הגורמים לעיוות דין: טעות בזיהוי של עדי ראייה, הודאת שווא שהוצאה מנאשם בהיותו עציר, עדות שקר של עדים והתנהלות לא ראויה של מערכת אכיפת החוק: המשטרה (למשל טעות או הטיה במזיד בתהליכי הזיהוי פלילי), התביעה או בית המשפט.
על פי נתוניו של פרויקט החפות, המחקרים השונים מראים טווח שבין 2.3% ל-5% של חפים מפשע בארצות הברית הנמצאים במאסר, כאשר שעור של 2.3% משמעו שכעת למעלה מ-44 אלף אסירים במדינה זו הם חפים מפשע.
נכון למחצית שנת 2024, פרויקט החפות אחראי למעלה מ-200 זיכויים באמצעות בדיקות DNA לאחר הרשעה, כאשר ב-21 מהם הנאשמים נידונו לעונש מוות.
על פי הערכה אחרת, שיעור הרשעות השווא מגיע ל-11.6%.
על פי מחקר נוסף, משנת 2014, 4.1% מהנידונים למוות בארצות הברית מאז 1973 היו חפים מפשע.
סעיף 14(6) של האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות קובע שאדם שנענש ולאחר מכן הרשעתו בוטלה מחמת גילוי ממצא חדש, זכאי לפיצוי בהתאם לחוק, אלא אם מתברר שהאדם עצמו תרם לאי-גילויו בזמן של הממצא המזכה.
גורמים אחדים עלולים להוביל לעיוות דין.
טעות זיהוי של עדי ראייה
זיהוי שגוי על ידי עד ראייה קורה פעמים רבות.
מחקרים בנושאי זיכרון שנעשו החל משנות ה-70 העלו שאופן עריכתו של מסדר זיהוי משפיע על זיכרונם של העדים באופן שמוביל לזיהוי שגוי.
קושי מיוחד קיים כאשר עד הראייה נמנה עם קבוצה אתנית שונה מזו של החשוד.
אליזבת לופטוס, חוקרת נודעת בתחום זה, ציינה כי "התוצאה עלולה להיות עד בוטח בעצמו שמעיד בצורה משכנעת במשפט על פרט שגוי לחלוטין".
טעות בזיהוי פלילי עלולה לנבוע מסיבות אחדות:
זיהום של הממצאים: ממצאים מזירת פשע עלולים להזדהם במהלך איסופם, אריזתם ושינועם.
זיהום בחומר שלא היה קיים בשטח בעת ביצוע הפשע עלול להיגרם מבלי משים בידי עדים לא מעורבים שעלולים להפוך לחשודים, ובידי אנשי כוחות החירום (כבאים, שוטרים ואף אנשי הזיהוי הפלילי).
אנליזה שגויה: טעויות באנליזה של ממצאים מזירת פשע מתרחשות בבדיקה סרולוגית, בהשוואה מיקרוסקופית של דגימות שיער, בניתוח של סימני נשיכה, טביעת נעל, טביעות אצבע ועוד.
הטעיה בידי עד מומחה: ביטחון עצמי מופרז של עד מומחה, ומצב שבו העד המומחה הוא בעל דעה המובילה לעדות לא אובייקטיבית עלול להוביל לעיוות דין.
בעקבות כניסתה של בדיקת סמני DNA לתחום הזיהוי הפלילי, מצא פרויקט החפות עשרות מקרים של הרשעות שהתבססו על הודאת שווא.
לפי הערכה של הפרויקט, מקרים רבים של הרשעת שווא ברצח או באונס מקורם בהודאת שווא של חשוד.
דרכי חקירה נוקשות או מניפולטיביות, במיוחד כאשר הן מופעלות על נחקרים חלשים, עלולות להוביל להודאת שווא.
עדים בחקירה משטרתית עלולים למסור עדות שקר משלל סיבות: עוינות אישית כלפי הנאשם, תקווה לגמול ממערכת אכיפת החוק, רצון להטות את המיקוד ממעורבותו האישית של הנאשם בפשע ועוד.
התנהלות לא ראויה של מערכת אכיפת החוק
התנהלות לא ראויה של החקירה והתביעה כוללת הסתרה או השמדה של ממצא מזכה, הסתרת ממצא מזכה מהסניגוריה, הסתרת גמול שניתן לעדים, בידוי ראיות ועוד .
שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט ציין כי "מטבע הדברים לא קיימת, וטרם נוצרה, באיזו ארץ שהיא מערכת משפט העשויה לפעול בשלמות וללא תקלה ולעשות צדק מוחלט בכל מקרה ומקרה.
למותר הוא להטעים, כי לא תמיד מובא במשפט כל החומר העשוי להפיץ אור על העניין הנדון וכי אף השופטים, בהיותם אך בני אדם, עלולים לטעות מדי פעם בפעם."
מערכות משפט נוקטות בצעדים שונים לשם מניעת עיוות דין.
במשפט העברי נכלל איסור לקיחת שוחד בידי דיינים: .
לצמצום הסכנה של עדות שקר נקבע .
לכך נוסף כלל של דרישה וחקירה - חקירת העדים על ידי הדיינים בבית הדין, כתנאי הכרחי לקבלת העדות בכל הנוגע לדיונים שאינם דיני ממונות.
למניעת הטיה של השופט מחמת זיקה שלו לאחד מבעלי הדין קבע הרמב"ם: "אסור לדיין לדון למי שהוא אוהבו אף על פי שאינו שושבינו ולא ריעו אשר כנפשו ולא למי ששונאו אף על פי שאינו אויב לו ולא מבקש רעתו.
אלא צריך שיהיו שני בעלי דינים שוין בעיני הדיינים ובלבם, ואם לא היה מכיר את אחד מהם ולא מעשיו אין לך דיין צדק כמוהו." בנוסף נקבע איסור כללי על הטיית משפט: .
דברים אלו אינם סותרים את דרישת המשפט העברי להשקיע מאמצים נוספים למצוא צד זכות לטובת העני והחלש.
עוד מוזהר השופט במשפט העברי שלא להטות לרעה דין של מי שהוא כבר ידוע כעבריין או כאדם רשע.
במשפט הישראלי ובמדינות נוספות נכללת הזכות להליך הוגן, שמטרתה להבטיח שבמסגרת ההליך של העמדה לדין, מרגע שאדם נחשד בביצוע עבירה ועד תום ההליך המשפטי הפגיעה בזכויותיו תהיה מוצדקת ומידתית, ובמסגרתה שלל כללים שנועדו למנוע עיוות דין.
חוק סדר הדין הפלילי מתיר לבית המשפט צעדים שונים שנועדו למנוע עיוות דין.
למקרה שנוצר עיוות דין, ניתנו כלים לתיקון העוול:
האמצעי הנפוץ ביותר העומד לרשות מי שסבור שנגרם לו עיוות דין הוא זכות הערעור - פנייה לערכאה גבוהה יותר שתדון מחדש בסוגיה המשפטית.
בעניין זה קובע : "בית המשפט רשאי לדחות ערעור אף אם קיבל טענה שנטענה, אם היה סבור כי לא נגרם עיוות דין".
בית המשפט העליון רשאי להורות על עריכת משפט חוזר, שבו דנים שוב, בבית המשפט העליון או בבית משפט מחוזי, בעניין פלילי שנפסק בו סופית, אם התברר כי ראיה שנתקבלה יסודה בשקר או בזיוף, או אם נתגלו עובדות חדשות או אם התעורר חשש של ממש כי נגרם עיוות דין.
הפרקליט הצבאי הראשי רשאי לבטל כל פסק שניתן בדין משמעתי בצה"ל אם, לפי דעתו, קיים חשש של ממש לעיוות דין.
כאשר בפסק בוררות נפלה טעות יסודית ביישום הדין, שיש בה כדי לגרום לעיוות דין, החל משנת 2008 ניתן להגיש על פסק הבוררות ערעור ברשות בפני בית המשפט.
מקרים נודעים של עיוות דין
מקרים אחדים של עיוות דין זכו לפרסום רב.
מהם שתוקנו בשלב מאוחר יותר ומהם שנותרו ללא תיקון.
פרשת דרייפוס: אלפרד דרייפוס, קפטן ארטילריה יהודי בצבא צרפת, הואשם בסוף 1893 בריגול למען הקיסרות הגרמנית, והורשע על סמך ראיות קלושות.
הוא נידון לטקס משפיל שבו נשללו ממנו דרגותיו ולאחר מכן הוגלה לכל חייו לאי השדים סמוך לחופי אמריקה הדרומית.
אולם עד מהרה, בהנהגתו של אחיו של אלפרד, מתייה דרייפוס, קמה תנועה של פוליטיקאים, עיתונאים ועורכי דין שטענה לחפותו של אלפרד דרייפוס.
בשנת 1896 החל להתברר בהדרגה שדרייפוס חף מפשע, בעיקר הודות לחקירה נמרצת שערך ראש המודיעין הצרפתי ז'ורז' פיקאר, שגילה את המרגל האמיתי – פרדיננד אסטרהאזי.
פיקאר ניסה להפנות את תשומת לבם של מפקדיו לתגליתו, אולם הללו, שחששו מאיבוד שמם הטוב ומפגיעה ביוקרתו של הצבא, הורו לו לשתוק, ובהמשך שלחו אותו לתפקיד נידח בתוניסיה.
למרות זאת, הצליח פיקאר להעביר את הידוע לו הלאה, ובעקבות לחץ נפתח משפט כנגד אסטרהאזי, אשר נמשך יומיים בלבד ובו הוא זוכה מכל אשמה.
עם זאת, מכתב פתוח של הסופר אמיל זולא לנשיא פליקס פור, אשר נודע בכינוי "אני מאשים...!", הביא לפתיחה מחדש של התיק כנגד דרייפוס.
מכתבו של זולא עורר זעם (בעיקר מצד חוגי השלטון), והוא נתבע לדין על הוצאת דיבה נגד הצבא והרפובליקה.
אף על פי שזולא הורשע, המשפט נגדו גרם בעקיפין לכך שהתגלה כי אחד המסמכים אשר עליהם הסתמכה התביעה נגד דרייפוס הוא זיוף ("זיוף אנרי").
הדבר הוביל לכך שדרייפוס הוחזר מגלותו ונפתח כנגדו משפט חוזר, אשר בסופו הוא הורשע שוב, אולם קיבל עונש קל יותר, 10 שנות מאסר.
זמן קצר לאחר מכן, קיבל דרייפוס חנינה מנשיא צרפת אמיל לובה, ורק ב־1906 טוהר שמו סופית.
משפטי פראג: סדרה של משפטי ראווה שנערכו בסוף 1952 בפראג בירת צ'כוסלובקיה, בהשראתו של סטלין, ונועדו לבצר את שלטונו במדינות הגוש הקומוניסטי.
בשנת 1963 זכו כל נאשמי פראג ל על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה.
משפט הרופאים: משפט הרופאים היה היה עלילת דם כנגד רופאים יהודים בברית המועצות שהתרחשה בשנת 1953 בסוף ימיו של יוסיף סטלין.
ב-13 בינואר 1953 הודיעה ברית המועצות על העמדתם לדין של תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, בראשם פרופסור מירון ופסי (רופאו האישי של סטלין) ובהם ד"ר פלדמן, ד"ר אטינגר, ד"ר מאירוב, ד"ר גרינשטיין ושני רופאים בשם קוגן.
באמצעי התקשורת הסובייטיים כונו הרופאים "הרוצחים בחלוקים לבנים".
ב-5 במרץ 1953 מת סטלין, וכחודש בלבד לאחר מכן, ב-4 באפריל, פורסמה הודעה רשמית במוסקבה כי הרופאים שוחררו מאחר שנמצא כי הם חפים מפשע והודאותיהם נתקבלו באמצעי לחץ.
שישיית ברמינגהאם: בעקבות פיגוע שאירע ב-21 בנובמבר 1974 בעיר ברמינגהאם באנגליה נעצרו כחשודים שישה אירים תושבי העיר.
לאחר חקירה בעינויים הם הודו באשמה, ועל סמך הודאה זו ועדות של מומחה לזיהוי פלילי הורשעו ונדונו למאסר עולם, אף שטענו לחפותם.
בעקבות תחקיר עיתונאי שהטיל ספק באשמתם הובא עניינם בפני , שפסק בינואר 1988 שהרשעתם תקינה.
לאחר פרסום ממצאים נוספים שערערו על צדקת ההרשעה נערך בשנת 1991 דיון נוסף, והוצגו בו ראיות חדשות לבידוי ראיות בידי המשטרה ולהסתרת עדויות.
בעקבות זאת נפסק שההרשעה אינה מבוססת, וב-14 במרץ 1991 השישה יצאו לחופשי.
מקרה נוסף מאותה תקופה, על רקע דומה, הוא פרשת רביעיית גילפורד.