tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם לעיצוב הגאומטרי של גוף הספינה יש חשיבות.
הדבר מקביל לעיצוב ספינות ומטוסים כך שיחמקו מגילוי על ידי מכ"ם או סונאר של צוללת, אך עם התאמות לשיטות בהן משתמשים מוקשים לגילוי ספינות.
לצורך מילוי יעודה, שולת מוקשים מצוידת בסורקים מושרים או מכניים לפיצוץ מוקשים.
סורקים מכניים הם מכשירים הבנויים כך שיחתכו את העוגן של מוקשים קבועים, ויכולים לחבר תגית שתעזור לעקוב אחרי מיקומו ולניטרולו.
הם נגררים מאחורי שולת המוקשים, ומשתמשים בגופי עזר כדי לשמור על הסריקה בעומק ובמיקום הרצויים.
סורקים מושרים הם מכשירים, לרוב נגררים, המחקים חתימה של ספינה מסוימת, ועל ידי כך מפעילים מוקשים המיועדים נגד ספינות מסוג מסוים.
הסורקים המושרים הכי נפוצים הם מחוללי שדה מגנטי ומחוללי צליל.
שולת המוקשים נבדלת מציידת מוקשים; ציידת מוקשים מגלה ומנטרלת מוקשים יחידים באופן פעיל.
שולת מוקשים באה במקרים רבים כהשלמה לציידת מוקשים, בהתחשב בפעילות ובתנאי הסביבה.
שולת מוקשים מותאמת יותר לניקוי שטחי מים פתוחים בעלי מספר גדול של מוקשים.
שני סוגי כלי השיט נקראים באופן כללי כלי-שיט ללוחמה נגד-מוקשים, שם המתייחס גם לספינות המשלבות את שתי השיטות בכלי שיט אחד.
כלי השיט המשולב הראשון היה אה"מ מילטון, שהייתה גם ספינת המלחמה הראשונה שיוצרה מפיברגלס.
שום העירית (נקרא בדרך כלל עירית; שם מדעי: Allium schoenoprasum) הוא צמח תבלין עשבוני רב-שנתי מהסוג שום ממשפחת הנרקיסיים, המתנשא לגובה של עד שלושים סנטימטרים.
ככל הידוע מוצא שום העירית הוא מסין.
אין קשר בוטני בין צמח זה לצמחי הבר הידועים כעירית, אך שמו ניתן לו, כנראה, בעקבות הדמיון של צורת עליו לעירית.
העירית בעלת ארומה עדינה יותר מהשום והבצל.
היא נקצצת טרייה ובדרך כלל משתמשים בה לסלטים ואומלטים, או בתור לתיבול לתפוחי אדמה אפויים.
במזרח הרחוק קיים ירק נוסף הדומה לעירית בצורתו אך טעמו דומה יותר לטעם השום, ירק זה נקרא בלטינית Allium tuberosum, ובעברית נקרא לעיתים עירית סינית או עירית השום.
הוא משמש במטבחי מזרח אסיה כקישוט, אך גם כמרכיב מרכזי במספר מנות, לדוגמה פאד תאי.
הסינים היו הראשונים שתועדו משתמשים בעירית, בסביבות שנת 3000 לפני הספירה.
יש טוענים כי מרקו פולו הוא שהביא את העירית מסין לאירופה, אך רוב החוקרים טוענים שמקורה באנגליה, והיא הועברה לרחבי האימפריה הרומית בידי חייליה.
צוענים רומנים השתמשו בעירית לגילוי עתידות.
מקובל היה להאמין שצריך לתלות צרורות של עירית מיובשת בשביל להרחיק מחלות ורוע.
יש פרשנות של ספרות רפואית מהתקופה הרומית על פיה העירית מקילה על כוויות שמש וכאבי גרון, מעלה את לחץ הדם ומתפקדת כחומר משתן.
העירית משגשגת באדמה בוצית, עשירה בחומר אורגני, עם pH ברמה 6–7 והרבה שמש.
היא יכולה לגדול גם עם אור חלש, אך מוטב 6–8 שעות של אור שמש מלא.
העירית יכולה לגדול מזרעים כבר מתחילת האביב, אך במקרה כזה היא תצטרך אדמה חמימה, כך שהדבר אפשרי רק במקומות מועטים.
בדרך כלל העירית צריכה לנבוט בטמפרטורה של 21°C ולשמור על לחות.
ניתן לגדל אותה בתוך מבנה באוויר קריר יותר ואז לשתול אותה בחוץ, או לגדל את נבטיה מתחת ליריעת בד למשך כחודש, ואחר להוציאם אל כיפת השמים.
שום הגינה או בקיצור שוּם (שם מדעי: Allium sativum) הוא מין בסוג שום שבמשפחת הנרקיסיים, והוא פקעת (גאופיט).
השום משמש כצמח תבלין וכן למטרות רפואיות.
מבין חלקי השום, הבצל (מוכר גם כ-"ראש שום") הוא החלק הנמצא בשימוש רב ומורכב ממספר שיניים אשר ניתנות למאכל (נא או מבושל).
בין החומרים המצויים בשיני השום בנוסף לאליצין, ישנם גופרית, זרחן, פלואור, קרוטן (פרו-ויטמין A), ויטמין B1 וויטמין B3.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של השום.
בסיכום נכתב כי נעשו הרבה מחקרים על ההשפעה הרפואית של שום, בכלל, ועל השפעתו על יתר לחץ דם והיפרליפידמיה, בפרט.
אף על פי שקיימים ממצאים סותרים, הממצאים המהימנים ביותר מצביעים על כך שבקרב אנשים עם כולסטרול גבוה, תוספי שום יכולים להוריד את רמת הכולסטרול הכללית ואת רמת ה-LDL.
במקרים שהשפעה זו כן מתרחשת, היא קטנה ונדרשים לפחות 8 שבועות כדי לראות שיפור.
לא נראה שתוספי שום מסייעים לשיפור רמות הטריגליצרידים או ה-HDL.
ייתכן שתוספי שום מסייעים גם להפחתת לחץ דם, אך העדויות לכך מוגבלות.
אין גם די עדויות שיצביעו על כך ששום מסייע נגד הצטננות.
קיימים מחקרים אפידמיולוגיים המראים קשר בין צריכה גבוהה של ירקות מהסוג שום (כמו בצל, עירית, כרישה ושום) לבין סיכון מופחת לסוגי סרטן מסוימים, במיוחד סרטן של הקיבה והמעי.
עם זאת, המחקרים המהימנים ביותר לא מצאו שצריכת שום כמזון או כתוסף קשורים להפחתת סיכון לסרטן במערכת העיכול.
במינונים הקיימים בדרך-כלל במזון, השום נחשב לבטוח עבור רוב האנשים.
אין מספיק מידע על הבטיחות של תוספי שום, או של שום הנמרח על העור, לנשים בהריון או בתקופת ההנקה.
תופעות הלוואי של שום כוללות ריח מהגוף והפה, צרבת ואי נוחות בבטן.
תופעות אלה בולטות יותר בצריכה של שום טרי.
ישנם גם אנשים הסובלים מתגובה אלרגית לשום.
צריכת תוספי שום עלולה להגביר את הסיכון לדימום.
תוספי שום עלולים גם לפגוע באפקטיביות של תרופות מסוימות וליצור אינטראקציות עם תרופות אחרות.
השום והבצל מוזכרים בתנ"ך פעם אחת בלבד, כאחד מהמאכלים שמזכירים בני ישראל כשהם רוצים לשוב למצרים: .
גם החציר המוזכר בפסוק זה, הוא ממשפחת השומים, והיה בשימוש במצרים העתיקה לתיבול ולאכילה.
חז"ל מנו בשום כמה תכונות טובות: .
בתלמוד הירושלמי נכתב על עזרא הסופר ש, ולכך השום הפך למזון המיוחד לסעודת ליל שבת.
השום הפך למאכל כה מובהק ליהודים, עד שבמשנה מובא שמי שמשתמש בביטוי "אוכלי שום", הרי כוונתו ליהודים ().
אכילת השום אצל היהודים בולטת במיוחד לעומת התיעוב שהיה קיים לשום אצל הרומאים.
ריחו העז של השום שימש בסיס לביטוי שמופיע בתלמוד הבבלי מספר פעמים: , הנמשל הוא: מי שחטא פעם אחת, אל לו להוסיף ולחטוא, אף על פי שמצבו עכשיו אינו טוב.
עוד מובא בגמרא סיפור שבו מסופר על ריח השום שהפריע ללימוד בבית המדרש עד כדי כך שרבי יהודה הנשיא ביקש שאוכל השום יצא ().
אחד מרכיבי השום אליל מתיל סולפיד (Allyl methyl sulfide, ובקצרה AMS), אינו מתפרק בזמן העיכול, מה שגורם לו להשתחרר מהגוף באמצעות הנשימה והזיעה.
מספר מאכלים נמצאו במחקר יעילים להפגת הריח ובהם תפוח וכוס חלב.
המשותף למאכלים אלו הוא היותם מכילים פוליפנולים, המסייעים בפירוק ה-AMS.
בשנת 1972 עמד הייצור העולמי של השום על כ-1,314 אלפי טונות.
בשנת 2020 היו יצרניות השום הגדולות: סין (20.7 מיליוני טונות), הודו (2.9 מיליוני טונות), בנגלדש (485 אלפי טונות), דרום קוריאה (363 אלפי טונות), מצרים (334 אלפי טונות), ספרד (269 אלפי טונות), ואוזבקיסטן (224 אלפי טונות).
בראשית ימיה של מדינת ישראל היה שום אחד הגידולים המשמעותיים של ערביי המשולש ובמקביל פעלו המוסדות לגידולו במשקי הנגב, בכמויות קטנות בחבל לכיש ובמקומות נוספים.
הצרכנים הישראלים העדיפו את השום המיובא, שנחשב יפה יותר ועם שיניים יותר גדולות, למרות שמחירו היה גבוה יותר, בשל מכס גבוה שהוטל עליו.
בנוסף, השום לא מחזיק מעמד בישראל בחורף ולכן הקטיף שלו בישראל הוא מאפריל עד אוקטובר, כשבשאר השנה השום מגיע מאיסום.
בשנות ה-70 מחצית מהתצרוכת המקומית גדלה בישראל והמחצית השנייה יובאה.
בשנת 1990 גודל רוב השום הישראלי בקיבוץ דורות.
במרץ 2022 ביטל שר האוצר, אביגדור ליברמן, את המכס על שום ובעקבות זאת צומצם באופן משמעותי גידול השום בישראל.
"שולת!!!1" היא צורת איות שגויה מכוונת של המילה "שולט", הלקוחה מהסלנג באינטרנט העברי.
לפי מילון "עין הדג" מקורה הראשוני של המילה, כנראה בשנת 2000, הוא בפורום מדע בדיוני של IOL והיא תרגום של "Rulez!" האנגלי (האמורה להיכתב Rules).
בפורום זה נהגו משתתפים צעירים להלל את סדרת "רומח הדרקון" תוך שימוש בביטוי "רומח הדרקון שולת!!!1", מה שהפך למטבע לשון בפורום.
לאחר מכן זוהתה המילה במידה רבה עם עגת ה"פקצות" שהתפתחה באינטרנט.
ל-1 במילה נבעה במקור מכך שהסימן "!" מתקבל על ידי לחיצה בו-זמנית במקלדת על המקשים Shift ו-1, והלחיצה הממושכת שיצרה את ריבוי סימני הקריאה הסתיימה כאשר מקש ה-Shift נעזב לפני מקש ה-1.
השימוש ב-"שולת!!!1" מהווה סאטירה על עגת ה"פקצות" באינטרנט העברי: שגיאת הכתיב המכוונת ההופכת את הט' לת', הריבוי הצעקני של סימני הקריאה, בנוסף להפיכת סימן הקריאה לספרה "1".
בעבודת הדוקטורט של חוקרת התרבות והטכנולוגיה כרמל ויסמן מוקדש פרק ל"שפת הפקצות".
הפרק עוסק בכינון זהות מגדרית באמצעות שימוש בשפה.
ויסמן מעריכה שהחלפת התווים אינה באה ליצור שפה מקודדת הבהירה רק ליודעי ח"ן, אלא נובעת משיקולים של אסתטיקה ועיצוב.
זוהי שפה מתוחכמת מבחינה פונטית, המחייבת היכרות עם שתי שפות וארבעה סוגי כתב.
בישראל היא מובלת על ידי בנות מתבגרות ברשת ובכך יוצרת תת-תרבות נשית בתוך המרחב האינטרנטי.
בספרו "מילון הסלנג המקיף" משנת 2005 הגדיר הבלשן והמילונאי הישראלי רוביק רוזנטל את הביטוי כך: .
אחת מהצורות הנפוצות ביותר של הביטוי היא "שולת!!!1", אולם ניתן למצוא באינטרנט דוגמאות רבות לשימוש בצורות "שולתת", "שולתתת", "שולתתתת" וכן הלאה.
במקרים מסוימים ה-ת' מוכפלת עשרות פעמים.
מכיוון שיש הכותבים "שולתת!!!1" ביותר מ-ת' אחת, ומכיוון שהאות ט' מוחלפת ב-ת' בכוונה, עולה שאין אפשרות, למעשה, להבדיל בין זכר לנקבה במהלך שימוש במונח זה.
שׁוּם מְשֻׁלָּשׁ (שם מדעי: Allium neapolitanum; מכונה גם: Naples Garlic) הוא גאופיט, הנמנה עם הסוג שום.
למין זה תפרחת אופיינית לסוג, צבע עלי העטיף לבן.
עמוד התפרחת הוא בגובה 20 עד 50 ס"מ.
הגבעול עשוי מצלעות בולטות - בקוטר של ס"מ אחד עד שניים - וחתך הגבעול נראה משולש, ומכאן שמו.
תכונה זו מבדילה אותו מהמין הקרוב שום שעיר, שפרחיו לבנים אף הם, אך חתך הגבעול הוא מעוגל.
לפרחים ולעלים "טעם שום" חריף.
הצמח גדל בבתי גידול מופרעים, עתירי חנקן, לרוב במקומות מוצלים.
כמו כן הוא גדל בבתה ובגריגה, במיוחד בחבל הים-תיכוני.
לרוב, גדל מין זה בקבוצה של מספר פרטים.
הוא פורח בחודשים פברואר עד מאי.
השום המשולש מאופיין לעומת מיני השום האחרים בכך שזירי האבקנים שווים פחות או יותר זה לזה.
עלי העטיף מפושקים לרווחה ולבנים כחלב עם או בלי עורק ורדרד בגבם.
למין יש תת-מין הנקרא "שום ארץ ישראלי"
הצמח גדל באופן טבעי באזורים הבאים: דרום אירופה: ספרד ופורטוגל, ובאיים: טנריפה, מדיירה וקורסיקה, צפון אפריקה, המזרח התיכון.
לשום המשולש יש גם אספקט כלכלי במקומות אחדים: במקסיקו בתור תוסף למזון.
במקומות אחרים בתור קישוט וכן נמצא שהוא עלול לפגוע בסביבה.
בשתי מדינות בדרום ארצות הברית, ארקנסו וקליפורניה הוא הוכרז כמין פולש, דהיינו: תפוצתו גורמת נזק משמעותי לאדם ולסביבה.
באוניברסיטת נאפולי בודדו מהצמח ארבעה מרכיבים שעשוי להיות להם שימוש רפואי.
שום גבוה (שם מדעי: Allium ampeloprasum) הוא גאופיט בעל בצל גדול באדמה, המגדל עמוד תפרחת שגובהו 80 עד 150 ס"מ.
זהו מין הבר ממנו תורבתה הכרישה.
עמוד התפרחת זקוף, בלתי מסועף, ובבסיסו עלים שטוחים מעטים.
בראשו מתנשאת קרקפת דמוית כדור בקוטר 3-5 ס"מ.
לפעמים צבע הפרחים ירוק חיוור ולפעמים סגול-ארגמן.
השום הגבוה פורח בחודשים מאי-יוני, והפריחה במקומות הנמוכים מתחילה מוקדם יותר, כחודש לפני הפריחה בהרים הגבוהים.
שכיח במעזבות, בבתי הגידול הפתוחים בחבל הים-תיכוני, וניכר בעיקר בצידי דרך.
ממיני השום הנפוצים ביותר בישראל.
ריחו - ריח שום עז, הנודף בחוזקה עם פציעת איברי הצמח.
השום נזכר במקרא "זכרנו את הדגה אשר נאכל במצרים...
ואת השומים" (), והיה בתקופת התלמוד מאכל עממי אהוב.
הצמח מקובל ברפואה העממית, ומשמש לריפוי מחלות דרכי העיכול, להרחקת תולעי מעיים, וכן לטיפול בטחורים ולריפוי פצעים (כשהוא ספוג בתחבושת).
שום גבוה הוא ערך טבע מוגן בישראל.
שום (שם מדעי: Allium) הוא סוג שמונה כ־1,250 מיני צמחים ממשפחת הנרקיסיים (בעבר סווג תחת השושניים) שהם כולם גאופיטים בעלי בצל.
מוצאו במרכז אסיה, תפוצתו העולמית נרחבת, ממרכזיו החשובים הם ארצות הים התיכון, הרי דרום אירופה ומערב אסיה.
מספר מינים בסוג מהווים צמחי מאכל ותבלין חשובים.
העלים ערוכים בבסיס הצמח, לפעמים גם בחלקו התחתון של הגבעול.
לעלה נדן רחב העוטף את נדני העלים שמעליו ואת הגבעול.
העלה סרגלי, שטוח או מרזבי.
הגבעול (עמוד הפריחה) יחיד, לא מסתעף, חסר עלים לפחות בחלקו העליון.
בראש הגבעול נישאת התפרחת הערוכה כסוכך פשוט.
לפני הפריחה עטופה התפרחת בכיסוי קרומי המהווה את סימן ההיכר לסוג.
לקראת הפריחה נסדק הכיסוי לאורכו, ומתחלק ל־2 עד 8 רצועות.
לעיתים הוא גם נושר כליל.
הפרח קטן דמוי פעמון או פתוח לרווחה.
ששת עלי הקטיף מאוחים בשיעור שונה במינים השונים אך תמיד הם מאוחים לפחות בבסיסם.
זירי האבקנים קבועים בבסיס עלי העטיף.
הפרי הוא הלקט וקשוותיו (חלקיו הנפתחים של דופן הפרי) קרומיות או דמויות גוויל.
לסוג שום חשיבות רבה לאדם כצמח מאכל ותבלין, ומספר מינים בסוג מהווים מרכיב מרכזי באינספור תבשילים ומאכלים במגוון מטבחים ברחבי העולם.
ידועים במיוחד הבצל (שום נבוב), השום (שום הגינה), העירית (שום העירית) והכרישה (שום גבוה).
בארץ ישראל גדלים יותר מ־40 מיני שום בר, ביניהם:
שום ארדל (Allium erdelii) מתאפיין בשורות של שערות קצרות וצפופות לאורך העלה.
השערות מכסות את העלים משני הצדדים.
צבעי העטיף הם לבן או צהוב בהיר ואורך על העטיף הוא 4 עד 6 מילימטרים.
שום הרשת (Allium dictyoprasum) הוא בעל עמוד תפרחת שמגיע עד 40 סנטימטרים.
צבע עלי העטיף הוא לבן עם עורק ארגמני לאורך.
שום יהודה (Allium judaeum), מין חדש למדע, אנדמי להרי יהודה.
שום משולש (שום ארץ ישראלי) (Allium neapolitanum)
שום נבוב – הוא בצל הגינה (Allium cepa)
שום עקרון (Allium akirense), צמח בסכנת הכחדה חמורה, אנדמי לאתרים בודדים במישור החוף.
שום תל אביב (Allium tel-avivense) – צבע פרחיו לילך.
שום זה אנדמי, כלומר, הוא ייחודי לאדמות קלות בשפלה ובשרון בלבד.
השום אינו בשרני וגדל בקרקעות שאינן מלוחות, לרוב חוליות, באזור החוף.
פירוש המילה שׁוּמָה בעברית הוא "הערכה" או "אומדן לערכו של דבר".
בישראל עוסקת רשות המיסים בגביית המיסים, ועובדיה העוסקים בגבייה קרויים "פקידי שומה".
בדיני מיסים תהליך השומה הוא קביעה של אחת מרשויות המס מהי הכנסתו החייבת של הנישום, ומכאן קביעת סכום המס שעליו לשלם.
שומת מס הכנסה - שומה הקובעת את הכנסתו החייבת במס של הנישום בשנת המס.
שומת מס שבח - שומה הקובעת את הרווח שנוצר לנישום כתוצאה ממכירת נדל"ן.
שומת מס רכישה - שומה הקובעת את גובה המס שיש לשלם בגין רכישת נדל"ן.
שומת מע"מ (שומת מס תשומות) - קובעת את הסכום אותו חייב הנישום בגין מע"מ העסקאות שגבה בניכוי מע"מ התשומות המוכר שקוזז.
שומת מס הכנסה ניכויים - שומה הקובעת את התשלום אותו חייב הנישום בגין ניכויים.
הנישום מגיש הצהרה על הכנסתו / רווחים מכל מקור שהוא.
פקיד השומה בודק את השומה ויכול לקבל את שומת הנישום או לקבוע שומה הנקראת גם "שומה לפי מיטב השפיטה".
אם נתקבלה השומה של הנישום, ההליך סופי.
אם נתקבלה שומה לפי מיטב השפיטה של פקיד השומה, יכול הנישום לערער עליה בהליך מוסדר.
שולף הוא תותח מתנייע ישראלי המבוסס על תובת טנק המרכבה.
תכנון השולף החל בשנת 1977 ויוצרו ממנו שני אבות טיפוס, אך לבסוף הוחלט כי צה"ל לא יצטייד בו.
סולתם מערכות שיצרה את התותח סגרה את הפרויקט סופית ב-1997.
בעת הפקת לקחי מלחמת יום הכיפורים הגיעו בצה"ל למסקנה כי קיימת אי התאמה בין גודלו ויכולותיו של המערך המתמרן לאלו של מערך האש המסייע.
כוחות החי"ר והשריון היו רבים באופן משמעותי מאשר יכולות חיל התותחנים על תותחיו ומרגמותיו.
מלקחים אלו, ומלקחים שהופקו ממלחמת לבנון, החל צה"ל בתהליך שנועד לשפר את יכולת האש בצה"ל, על ידי יצירה וקנייה של אמצעים חדשים ושיפור אמצעים קיימים.
בשנת 1977 הוחלט בצה"ל על הקמת פרויקט השולף.
השולף תוכנן להיות תומ"ת (תותח מתנייע) בקוטר 155 מ"מ בעל מערכת טעינה חצי אוטומטית ולהתנייע על תובת מרכבה.
על הפרויקט הופקדו מנהלת תוכנית הטנק (מנת"ק) במשרד הביטחון ומפקדת קצין החימוש הראשי בצה"ל.
בשנת 1984 הוחלט, ללא קשר ישיר לפרויקט השולף, ליצור מערכת שיפורים לתומ"תים קיימים.
אפיונו המבצעי, דהיינו, מערכת הדרישות והביצועים הנדרשים מהשולף נעשתה על ידי ועדה שכללה משלחת שיצאה למספר צבאות בחו"ל ומנהלת הטנק, שהייתה מרכזת הפרויקט וכפופה לעוזר שר הביטחון דאז, האלוף במילואים ישראל טל.
כמו כן שותפו מפקדות קצין החימוש הראשי וקצין התותחנים הראשי.
עבודת התכנון והפיתוח החלה ובספטמבר 1983 שינה ישראל טל את דעתו בנוגע לפרויקט: למרות שקודם לכן היה נגד פיתוח של תומ"ת ישראלי, לאחר בדיקות ההיתכנות והשוואתן לתומ"ת הנוכחי בצה"ל, והתומ"ת העתידי של צבאות העולם, נוכח לדעת כי המשך הפיתוח כדאי, גם אם הפרויקט לא יצא לפועל.
לאור המלצות אלה קבע הרמטכ"ל כי הפיתוח ימשיך.
בשנת 1984 המליץ ראש אגף התכנון לסגן הרמטכ"ל לעצור את הפיתוח, כיוון שהפסקת הפיתוח הייתה האופציה הזולה יותר לאור העובדה שהלכה והתבססה כי צה"ל לא יצטייד בשולף משיקולי עלות.
ביוני 1984 אישר שר הביטחון משה ארנס להשלים את הפיתוח ולהשהות את ההצטיידות.
ב-1986 אף נשקלה הצטיידות במספר קטן יחסית של כלים לבקשת קצין התותחנים הראשי, אך זו נדחתה.
ב-1990 הוחלט בצה"ל רשמית לא לרכוש את ה"שולף" למרות שהציג יכולות טובות, עם טווח אש גדול יותר, קצב אש מהיר יותר ומיגון משופר פי כמה לעומת התותחים הקיימים.
זאת מאחר שמחירו גבוה פי-שלושה עד ארבעה ממחיר תותח מתנייע M-109 חדש ופי עשרה ויותר מההשקעה לשיפורו, לפי תוכנית שהוכנה באותה עת בצה"ל.
בינואר 1992 אגף התכנון בצה"ל (אג"ת) המליץ לרטכ"ל לשנות את ההחלטה הקודמת ולהצטייד בכל זאת בתותח.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, החל צה"ל למעשה להתעניין, ובפברואר 1993 התקבלה ההחלטה להצטייד במערכת MLRS.
הצטיידות זו סתמה את הגולל למעשה עבור תוכנית השולף; למעשה, ארצות הברית התנתה את רכישת מערכת ה-MLRS בכך שישראל תפסיק את פיתוח השולף, ולטענת מספר מפקדים בחיל השיקולים היו יותר פוליטיים מאשר אסטרטגיים-ביטחוניים.
כתחליף לשולף, שיפר צה"ל את מערך התומ"תים שלו מ"רוכב" ל"דוהר", ומאוחר יותר ל"דורס".
שיפורים שכללו הכנסת מערכות כיבוי אש, צריחון מפקד משופר, מערכות כיוון חדשות ועוד.
בשנת 1987 הושלם התכנון, ודגמים ראשונים לאחר בדיקות מבצעיות היו אמורים להיות מוכנים בשנת 1993. עם זאת, דגם ניסיוני של השולף ביצע ירי מבצעי אחד בלבד, ממוצב סוג'וד, בכינון ישיר, בשנת 1990, במסגרת מבצע "נעים הליכות".
אחד מיתרונותיו של השולף הוא בכך שהוא מקטין משמעותית את מספר אנשי הצוות הדרושים להפעלתו, בין היתר בזכות מערכת הטעינה החצי אוטומטית.
השולף משתמש בצוות של ארבעה, וירה לטווח של עד ל-40 ק"מ.
מסקנת דו"ח מבקר המדינה הייתה כי "אין מחלוקת במערכת הביטחון על רמתם הגבוהה של ביצועיו, אך צה"ל אינו מתכוון להצטייד בו בשל מחירו הגבוה".
רק שני אבות טיפוס יוצרו - הראשון מוצב בבית התותחן בזכרון יעקב ופתוח לציבור הרחב, השני נמצא בחצר אחד המפעלים שהיו מעורבים בהרכבתו ואינו נגיש לציבור.
שום סקוטי אמיתי הוא כשל לוגי שביסודו ניסיון אד הוק להגן על טענה אוניברסלית לא מנומקת מדוגמה נגדית שהועלתה נגדה.
את המונח טבע לראשונה הפילוסוף אנטוני פלו.
במקום לדחות את הדוגמה הנגדית, הדובר משנה את הטענה באופן שיוציא מהדיון את הנושא הנדון על ידי הכללה טאוטולוגית ללא התייחסות למקרה הנדון עצמו.
ואולם הנכונות או השקריות של הטענה החדשה אינן נובעות מקיומו או מהעדרו של כשל זה.
הכשל הלוגי כאן הוא האמירה האוניברסלית ("שום סקוטי אמיתי לא יעשה דבר כזה"), במקום התמודדות, הכחשה או דחייה של הטענה המקורית.
כשל זה משנה את הנושא של הקביעה בכך שאינו מאפשר מלכתחילה ביקורת על הקבוצה, ומוציא מהדיון כל מקרה של חריגה, באופן שרירותי, ללא התייחסות להקשר וללא הנמקה.
מורה: כל סקוטי אוהב האגיס.
תלמידה: הדוד שלי שהוא סקוטי לא אוהב האגיס.
מורה: שום סקוטי אמיתי לא היה מתנגד להאגיס.
טענה: "הטרדה מינית לעולם לא יכולה להתבצע על־ידי כפוף כלפי מישהו מעליו בהיררכיה."
דוגמה נגדית: נתונים מראים כי ישנן הטרדות מיניות של חיילים כלפי קצינות.
תגובה אד־הוק הלוקה בכשל "שום סקוטי אמיתי": "אלה לא הטרדות מיניות אמיתיות."
הכשל הוא שבמקום להתמודד עם העובדות שמפריכות את הטענה, הדובר משנה את ההגדרה של "הטרדה מינית אמיתית" כך שהדוגמה תוצא מהקבוצה.
זה בדיוק מנגנון ה־שום סקוטי אמיתי: שמירה מלאכותית על טענה אוניברסלית באמצעות שלילת מקרים סותרים, בלי נימוק ענייני.
לעומת זאת, להלן דוגמה המשתמשת במבנה זהה, אך יש טעם סובסטנטיבי להסתייגות, ולכן לא מדובר בכשל.
הטענה הראשונית: "מלבן הוא צורה גאומטרית שכל זוויותיה ישרות"
ההפרכה לכאורה: "הנה מלבן שבו אחת הזוויות היא 85 מעלות"
תגובה: "הצורה הזו איננה מלבן אמיתי, שכן הגדרנו מלבן כמרובע שכל זוויותיו ישרות"
כאן, הטיעון איננו כשל לוגי.
הדובר אמנם משתמש במבנה של הידוק ההגדרה, אך ההידוק אינו שרירותי, הואיל והמלבן הוגדר כצורה שכל זוויותיה ישרות.
לכן, שלילת המקרה הסותר ("זו לא מלבן אמיתי") מוצדקת, ואיננה ניסיון מלאכותי לשמור על ההגדרה האוניברסלית.
שרה שולמית שמיר (19 באפריל 1923 – 29 ביולי 2011) הייתה אשת ראש ממשלת ישראל השביעי, יצחק שמיר.
שולמית הייתה פעילה בארגונים וולונטריים שונים והייתה מייסדת המועצה הציבורית למען הזקן.
שמיר נולדה בשנת 1923 בסופיה שבבולגריה בשם שרה (שריקה) לוי.
בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער של בית"ר.
בשנת 1941 עלתה לארץ ישראל באוניה "דריאן 2" ונעצרה על ידי הבריטים בשל היותה עולה בלתי לגאלית.
היא שהתה במשך שישה חודשים במחנה המעצר מזרעה שליד עכו, בו הכירה את יצחק שמיר, ושישה חודשי נוספים במחנה המעצר בעתלית.
הצטרפה ללח"י, ושירתה כקשרית של יצחק שמיר, מפקד הארגון.
בארגון קיבלה את הכינוי המחתרתי "שולמית" שנעשה לשמה הפרטי.
בשנת 1944 נישאו שולמית ויצחק וב-1945 נולד בנם יאיר.
כעבור שנה נתפס יצחק והוגלה על ידי הבריטים לאריתריאה.
בעוד בעלה בגלות, נעצרה שולמית.
למחרת נכתב ב"הארץ" על מעצרה של "הטרוריסטית החשובה שהמשטרה חיפשה במשך שנים".
בזמן מאסרה בבית הסוהר לנשים בבית לחם שבתה רעב במשך 11 יום בדרישה להתאחד עם בנה הפעוט.
במהלך שביתת הרעב הועברה לבית חולים בו ניסו הרופאים להאכילה בכוח.
כשכיהן יצחק שמיר בתפקידים פוליטיים מילאה שולמית שמיר שורה של תפקידים ציבוריים בעמותות וארגונים שונים.
כשכיהן שמיר כיושב ראש הכנסת עסקה שמיר בהתנדבות בעבודה עם משפחות שכולות לאחר מלחמת יום הכיפורים ואחר כך באקים, בסיוע להקמת כפר לבעלי פיגור שכלי.
בתקופת כהונתו של שמיר כראש ממשלה הוקמה ביוזמתה של שמיר "המועצה הציבורית למען הזקן".
שמיר מונתה ליושבת ראש המועצה.
לשיאה הגיעה פעילותה של שמיר בחלקה בחוק האזרחים הוותיקים שנחקק ב-1989.
בשנת 1988 הזמין אותה שר החוץ של בולגריה לביקור, זאת בשעה שלישראל ובולגריה לא היו יחסים דיפלומטיים.
לאחר זמן מה הוזמנה לביקור נוסף כדי להשתתף בסימפוזיון בינלאומי בנושא הצלת יהודי בולגריה בתקופה השואה.
במהלך הביקור נפגשה עם נשיא בולגריה.
בשנת 1991 הגיעה לעוד ביקור, הפעם היה זה ביקור רשמי יחד עם ראש הממשלה שמיר, ובמסגרתו קיבלה אות הוקרה מממשלת בולגריה על תרומתה לחידוש יחסי בולגריה–ישראל.
כלפי שמיר נמתחה ביקורת על מעורבותה הפוליטית, בין היתר ברשות השידור, עליה היה מופקד יצחק שמיר.
נטען שפעלה למינויו של יוסף בראל למנכ"ל רשות השידור ושהביאה להורדת התוכנית "זה הזמן" בשל התבטאויות פוליטיות של המנחה רם עברון.
בראיון בשנת 2001 הכחישה את הדברים.
לשולמית וליצחק שמיר בן ובת: יאיר שמיר, איש עסקים וחבר הכנסת, וגלעדה דיאמנט, בעלת תפקיד בכיר במשרד הביטחון.
בשנים האחרונות לחייה התגוררה בבית אבות בתל אביב, בעוד בעלה היה מאושפז במוסד סיעודי בהרצליה.
ב-29 ביולי 2011 נפטרה שולמית שמיר מאירוע מוחי בגיל 88. היא נטמנה בחלקת גדולי האומה שבהר הרצל, יצחק שמיר נטמן לצידה לאחר פטירתו.
שולץ היא סדרת בידור ישראלית ששודרה ב-yes בשנת 2008 ועסקה בעולם האמנים הישראלי.
התוכנית בנויה בהתאם לפורמט האמריקאי בשם "Primetime Glick" המגולל תסריט דומה.
יוצרי התוכנית הם גורי אלפי ששימש כעורך ראשי, שחר סגל, שהייתה עורכת ותסריטאית ראשית ורועי בר נתן, שגילם את דמותו של שולץ.
גיבור התוכנית הוא אברם שולץ, מאמן ("קואצ'ר") ישראלי שחוזר מארצות הברית לארץ ופותח בקריירה של טיפול וייעוץ מקצועי לאמנים.
לאחר ששהייתו בחו"ל הרחיקה אותו ממקומו בעולם הבידור הישראלי הוא מבקש לחזור להיות דמות משפיעה באמצעות האמנים המטופלים אצלו.
אויבו המושבע של שולץ, אך גם המושא להערצה שלו, הוא הבמאי צדי צרפתי, והשניים נתונים בתחרות על מעמד משפיע בעולם הבידור.
יוצרי התוכנית סיפרו כי הרקע ליצירת התוכנית היה הערכתם הרבה לפועלו של צרפתי, וההתייחסות אליו נועדה לכבד אותו על תרומתו המשמעותית בתחום.
דמותו של שולץ בנויה כאדם חסר מודעות עצמית לנושאי נימוס ופוליטיקלי קורקט ולפיכך באפשרותו לומר דברים שלא היו ניתנים להיאמר במסגרת אחרת.
שולץ מתגורר בדירתה של אימו המתה, יחד עם פאבל (סלבה ביברגל), שהתחתן עימה בתקופה בה שולץ היה בחו"ל.
שולץ מתנגד כביכול לנוכחותו של פאבל, אך במהלך התוכנית מובן כי שולץ זקוק לחברתו של פאבל, בייחוד לאחר ששולץ הופך להיות בן זוגה של חנה לסלאו (בתפקיד עצמה), שנוהגת בו ברודנות.
עוד מופיע בסדרה השחקן יוסי סגל בתפקיד מר קוזילביץ' ראש ועד הבית, במחווה לתפקידו של אחיו שמוליק סגל בסדרה "קרובים קרובים", ואורי שמיר בתפקיד עו"ד נתן קוגלר מסדרת הסרטים אבא גנוב.
לפני עלייתה לשידור של התוכנית הוקרן סרט מוקומנטרי בשם "מי אתה אברם שולץ" במטרה לקדם את התוכנית.
בכל תוכנית מתארחים שני כוכבי בידור ישראליים, בעיקר מתחומי הטלוויזיה והמוזיקה, שבאים כביכול לקבל טיפול אצל שולץ.
שולץ סוקר את הקריירה של האורח באופן הומוריסטי, מבליע הערות מבודחות (ולועגות לעיתים) לאירועים מוכרים, לבחירות המקצועיות של האורח, ולעיתים גם לחייו האישיים, ומשיא לו עצות הומוריסטיות לצורך התקדמות הקריירה שלו.
אמירותיו של שולץ מצטיינות בבוטות ובחוסר טאקט, אך לרוב גוררות צחוק מפי האורחים.
התוכנית כולה צולמה באולפן שבנוי כביתו של שולץ, מול קהל חי ובין אורח לאורח התרחשו קטעים קצרים הנוגעים לחייו האישיים של שולץ.
בתוכנית התארחו, לצד כוכבים מהשנים האחרונות גם כוכבים קלאסיים יותר שפנו לקהל הבוגר יותר.
בין אורחי התוכנית: דניאל סלומון, רן דנקר ועילי בוטנר, שירי מיימון, הראל מויאל, עידן רייכל, מרגלית צנעני, אסי כהן, תום אבני, יאיר ניצני, דודו זר, חני נחמיאס, יזהר כהן, נתן דטנר, רוני סופרסטאר, צביקה הדר, מיכל ינאי, אורנה בנאי, אורי גוטליב וגל אוחובסקי.
בתוכנית הסיום התארח צדי צרפתי לפגישת פיוס כביכול בינו לבין שולץ.
מבקרי הטלוויזיה התייחסו לתוכנית באופן דו-ערכי: צוינו לטובה ההומור והאמירות האמיצות (ואף בוטות לעיתים) של שולץ, אך היו שמחו על כך שהתסריט רדוד וכי כל מטרת התוכנית היא לתת לסלבריטאים חשיפה נוספת, אף שמשחקו של רועי בר נתן זכה להערכה.
בעונתה הראשונה של התוכנית היו 48 פרקים, אך לאחר קבוצות מיקוד ופיילוטים שונים של יוצרי התוכנית הוחלט לא להעלותה לעונה נוספת.
"שום דבר לא יפגע בי" הוא שיר עברי שנכתב על ידי סגן (1975–1997) והתפרסם כעשור לאחר נפילתו באסון המסוקים.
השיר, אשר הולחן על ידי יורם חזן ובוצע על ידי כנסיית השכל ב-2008 במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל, קיבע את מעמדו כאחד מן השירים המזוהים עם יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בפברואר 2023, לקראת יום השנה ה-26 לאסון המסוקים, הוציא חיל החינוך גרסה חדשה לשיר שבוצעה על ידי אור עמרמי ברוקמן.
בנובמבר 2023 הוציאה הלהקה גרסה חדשה של השיר, בה נכלל קולה של עמית מן, ששימשה כפרמדיקית מד"א שנרצחה במהלך הטבח בבארי במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023.
שטרק היה קצין הקשר (קשר"ג) של רכס הבופור ונהרג באסון המסוקים (1997), בגיל עשרים ואחת.
הוא השאיר אחריו יומן ופנקס שירים בו נמצא השיר.
בריאיון שפורסם בסמוך ליציאת השיר לרדיו סיפרה אחותו אושרית שהשיר "הופיע בסוף הפנקס, ודף לפניו הייתה מצוירת מצבה שעליה כתוב 'ארז'.
אחי הגדול אילן ואני מצאנו את זה יחדיו והיינו המומים, כאילו הוא ידע".
מלחין השיר יורם חזן, סולן להקת כנסיית השכל, העיד:
בחרתי שיר שמייצג בצורה הכי ברורה את הטרגדיה, שיר של דאגה שמאפיינת את הישראליות, הורים שכל הזמן דואגים לילדים שלהם.
מעבר לזה, עצם העובדה שהשיר הוא נבואה שהתגשמה, הופכת אותו קשה יותר.
בחיים שלי לא שרתי טקסט ישיר כל כך.
בלתי נתפס שאדם יכול לכתוב מילים כאלה.
חיילים חווים סביבם דברים קשים, וזה מוביל לסוג של ציניות בהתייחסות למה שעובר עליהם, ואפשר לראות את זה בשיר.
השיר הולחן ובוצע בשנת 2008 במשדר רדיו בהגשתו של גולן יוכפז ובהפקתה של חן ארצי סרור.
חודשיים לפני הירצחה, פרמדיקית מד"א עמית מן הקליטה את עצמה שרה את השיר.
בטבח בבארי במתקפת הפתע על ישראל שהתה עמית במרפאת הקיבוץ, שם ניסתה להציל פצועים רבים בעודה ממתינה לכוחות ההצלה, אך בסופו של דבר גם היא נרצחה.
לאחר הטבח, העבירה משפחתה את ההקלטה לידי להקת כנסיית השכל, וזו החליטה להוציא גרסה חדשה לשיר, בה משולב קולה של עמית.
עם פרסום הגרסה החדשה, ב-13 בנובמבר 2023, כתבו אנשי הלהקה כי "עמית שרה מרגש כל כך, בקול עמוק וחם.
השירה שלה הייתה כנה וממגנטת.
לקראת המפגש עם המשפחה נכנסנו לאולפן והקלטנו את השיר מחדש עם קולה של עמית כמזכרת למשפחה".
עם גרסה זו, הופיעו חברי הלהקה בטקס הזיכרון הלאומי במלאת שנה למלחמה.
שום דבר הוא סיפור מדע בדיוני קצרצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם בשנת 1975 בגלויה, ותורגם לעברית במגזין 'קוסמוס: המבחר של אסימוב' גיליון 2.
הסיפור מתייחס אל המחזה של שייקספיר רוב מהומה על לא מאומה.
האנושות עומדת להשמד בידי חור שחור המתקרב לכדור הארץ, אולם ברגע האחרון מתברר שהיה זה סתם אסטרואיד צבוע בשחור.
מגלה האסטרואיד נהרג בידי המון זועם, לאחר שתכנן לכתוב מחזה קומי על הבהלה של האנושות מפני ההשמדה, לו יקרא 'הרבה מהומה על לא מאומה'.
"שום דבר עלינו בלעדינו!" הוא סלוגן המעביר את הרעיון כי מדיניות צריכה להיקבע תוך השתתפות ישירה של חברי הקבוצה המושפעים על ידה.
הסלוגן מתייחס בעיקר לקביעת מדיניות הרלוונטית לקבוצות מודרות (למשל: מדיניות בנושאי עוני, מיעוטים, אנשים עם מוגבלות, נשים ועוד) שלעיתים קרובות נעדרות הזדמנויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות.
שורשיו של הביטוי במסורות הפוליטיות של מרכז אירופה ובפרט בפולין ב-1505 שם הועברו תחילה סמכויות החקיקה מן המלך לפרלמנט.
לאחר מכן הפך לביטוי שגור בשיח על נורמות דמוקרטיות.
ביטוי מקביל ושכיח מאוד הוא הסיסמה 'אין מיסוי ללא ייצוג'.
שהיה נפוץ במלחמת העצמאות האמריקנית.
הביטוי באנגלית נכנס לשימוש על ידי אקטיביסטים נכים במהלך שנות ה-90. ג'יימס צ'רלטון, אקטיביסט וכותב אמריקני, מספר כי הוא שמע לראשונה את המונח בשימוש על ידי אקטיביסט דרום אפריקני בתחום המוגבלויות בשם מייקל מסותה.
ויליאם רולנד, אקטיביסט נוסף מספר כי הוא שמע את הביטוי מפעיל ממזרח אירופה בשלב מוקדם יותר במהלך כנס בינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות.
בשנת 1998, צ'רלטון פרסם ספר תחת כותרת זו העוסק בזכויות אנשים עם מוגבלות.
אקטיביסט נוסף בשם דייוויד וורנר השתמש באותה הכותרת לספרו שפורסם אף הוא ב-1998. הסלוגן משמש נקודת חיבור בין התנועות לזכויות אנשים עם מוגבלויות ברחבי העולם.
הרעיון העומד ביסודו הוא שיש לתת לאנשים עם מוגבלות להחליט, לקבוע ולהשפיע בכל דבר הנוגע להם, כולל החלטות בנוגע לחייהם האישיים, קביעת מדיניות, ארגון מחקר, ועוד.
הרקע לכך הוא ההיסטוריה במהלכה לא רק התעלמו מהעדפותיהם של אנשים עם מוגבלות אלא הם נתפסו כמי שאינם מסוגלים להביע העדפות, או שאין לתת לעמדתם משקל משום שהם משוללי רציונליות.
עיקרון זה עולה בקנה אחד עם המודל החברתי למוגבלות הגורס כי תיקון החברה יתאפשר רק על ידי מתן ביטוי לקולם של אנשים עם מוגבלויות היות שלהם הידע והניסיון הרלוונטי על מנת לקדם שינוי במצבם.
מאז שנות ה-90 הפך הביטוי לשכיח גם במאבקים של קבוצות אינטרס נוספות מלבד אנשים עם מוגבלות ולתנועות חברתיות נוספות.
שום אשרסון (שם מדעי: Allium aschersonianum) הוא גאופיט, הנמנה עם הסוג שום.
למין זה תפרחת אופיינית לסוג, צבע עלי העטיף סגול.
עמוד התפרחת שלו באורך של 30–70 סנטימטרים.
גדל בקרקעות חוליות בצפון הנגב, בקרבת סלעים בהר הנגב וגם על קרקעות המתפתחות על חוואר הלשון בבקעת הירדן.
קרוב לשום תל אביב, שבעבר הוגדר כתת-מין שלו, הנבדל ממנו בתפרחת נמוכה יותר ובעלים בהירים יותר.
בראש הגבעול נשאת התפרחת הערוכה כסוכך פשוט.
לקראת הפריחה נסדק הכיסוי לאורכו, ומתחלק ל-2 עד 8 רצועות.
שום, פלפל ושמן זית היא תוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שהוקדשה באופן מלא לבישול.
הערוץ הראשון של רשות השידור הפיק את הסדרה, שמנתה כ-300 פרקים ושידר אותה החל משנת 1995 ועד לסגירת רשות השידור בשנת 2017. כיום משודרת התוכנית בכאן 11 לאחר שחודשה בפרק בכורה ב-19 בינואר 2024. הסדרה שודרה גם בשידורים חוזרים בערוץ 33. היוזם, העורך והמפיק היה אילון גויטיין.
הוא הציע את התוכנית על-בסיס סדרת טלוויזיה אמריקאית משנות ה-70 עם השפית ג'וליה צ'יילד שבישלה מתכונים מיוחדים לצופים בימי ראשון בערב.
בהנהלת רשות השידור בתחילה לא ששו לרעיון ולא האמינו שיהיה מי שירצה לראות תוכנית בישול בטלוויזיה והציעו קודם להכין פרק פיילוט לניסיון.
פרק הפיילוט צולם במטבח ביתו של אילון גויטיין בהרצליה והשתתפו בו מיטב השפים בישראל כולל יונתן רושפלד, חיים כהן, גיל חובב (שהיה לו אז טור שבועי על אוכל בעיתון "העיר"), ישראל אהרוני ואיילת לטוביץ', שהייתה סגנית שף לחיים כהן.
להנחיית התוכנית נבחרו בתחילה איילת לטוביץ וגיל חובב, והיא שובצה לשידור שבועי.
התוכנית עסקה בעיקר בבישול ים-תיכוני, ולפיכך הייתה נחוצה לה תפאורה ים-תיכונית.
לפיכך נעשה צילום הסדרה במטבח על גג שצפה לנמל יפו.
כעבור כשנתיים, בשנת 1997, החל חיים כהן להנחות את הסדרה יחד עם אור ישראלי.
חיים כהן, חסר ניסיון קודם בהופעה בטלוויזיה, זכה לפופולריות רבה, ומשנת 2000 החל להנחות את התוכנית לבדו.
בשלב הראשון הופקו כ-50 תוכניות שזכו לאהדה רבה ורייטינג צפייה גבוה.
משנת 2000 עברה הפקת התוכנית לידיי אמנה כהן שעבדה עם הבמאית חנה אטיאס ברוך.
מדי שבוע בישל חיים כהן במטבח ביפו, ואירח אורח אחר.
בשנת 2007, הילה אלפרט, שבעצמה הייתה המגישה הראשונה של התוכנית המתחרה "טעמים" עם צחי בוקששתר, של הטלוויזיה החינוכית, הוסיפה כתבות שטח.
העורכת הקולינרית נעמה אברמוביץ' הגישה קטעי מעבר מקצועיים בנושאים משתנים.
מיטב השפים ואנשי האוכל בארץ לקחו חלק בסדרה, לחלקם הייתה זאת גם ההופעה ראשונה בטלוויזיה.
בהמשך צולמה הסדרה גם באיטליה ויוון.
חיים כהן ואלי לנדאו יצאו לחקור את מקורות האוכל היהודי וחזרו עם סיפורי אוכל מרתקים.
תמרה אהרוני הגישה תוכנית המשך בשם "שום פלפל ברחבי ישראל".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תוכנית אירוח וראיונות, תרבות ופנאי"שום, פלפל ושמן זית" · עונה 1
ampeloprasum) הוא זן של שום גבוה, צמח רב שנתי השייך לסוג שום (Allium), ממשפחת הנרקיסיים.
יש לו גבעול גבוה ומוצק עם תפרחת ועלים רחבים ושטוחים.
הטעם מתון יותר משום רגיל, והרבה יותר טעים לאנשים מסוימים מאשר שום כאשר משתמשים בו גולמי כמו בסלטים.
יש המבלבלים אותו עם "שום סולו" (המכונה "אק-קאלי" בהודו והוא בעל פקעת של שן בודדת).
הוא נחשב למאכל "גורמה" ובממוצע, מחירו לקילוגרם נע סביבות פי 8 משום רגיל.
הפקעת הבוגרת מפורקת לשיניים גדולות (כל שן גדולה פי כמה משן שום רגילה) עם קליפות דקיקות, המשמשות למטרות קולינריות או להשרשה לצורך גידול חוזר.
כמו כן, שן קטנה בהרבה עם קליפה קשה צומחות בחלק החיצוני של הפקעת.
גננים רבים מתעלמים לעיתים קרובות מאלה, אך אם הם ניטעים, הם מייצרים צמח שאינו פורח בשנתו הראשונה, שיש לו שן בודדת מוצקה, המהווה פקעת של שן אחת.
בשנה השנייה שלהם, שן יחידה זו, כמו פקעת רגילה, מתחלקת לשיניים נפרדות רבות (בדרך כלל 8).
אמנם זה עשוי לקחת שנה נוספת, אך רצוי לשתול את הפקעוניות הקטנות הללו (ניתן לייצר כמה מכל פקעת) ולהגדיל את התוצר, אף שקציר זה יתממש לאחר שנה נוספת, עד להבשלתו.
בניגוד לשומיים אחרים, לא חייבים לקצור את שום הפיל או לחלק אותו מדי שנה, אלא ניתן להתעלם ממנו ולהשאירו באדמה ללא סיכון רב להירקב.
הצמח, אם יישאר לבדו, יתפשט לגוש עם ראשים פורחים רבים (גבעול ופרח אחד מכל שן, ברגע שהפקעת מתחלקת).
אלה נותרים לעיתים קרובות בגינות פרחים כצמח נוי או כדי להרתיע מזיקים מסוימים.
ברגע שהפקעות צפופות יתר על המידה, ייתכן שהצמח לא יגדל יפה, הצמיחה תיעצר, וכן עלול להתפתח ריקבון בפקעת.
בדרך כלל לא מייצרים את שום הפיל לגידול חוזר מהזרעים.
כמו שום רגיל, ניתן לצלות את שום הפיל על הגריל או לאפות אותו בתנור, ואז להשתמש בו כממרח עם חמאה על טוסט.
שום פיל טרי מכיל בעיקר לחות ומקציף כמו תפוחי אדמה רותחים, אם על הכיריים או בכלי זכוכית בתנור.
ייבוש במרתף למספר חודשים מפחית את תכולת הלחות ומביא טעם מלא יותר.
לאחר כתישתו וביצוע אנליזה באמצעות מקור יונים מסוג DART, הוכח כי שום הפיל מייצר הן אליצין, שנמצא בשום רגיל, והן תחמוצת S-propanethial-S, שנמצא בבצל ובכרישה, אך נעדר בשום.
עובדה זו עולה בקנה אחד עם הסיווג של שום פיל כקרוב משפחה קרוב יותר לכרישה מאשר לשום.
ניתן לשתול שום פיל בשתי תקופות שונות בשנה: באביב ובסתיו.
באזורים חמים יותר, ניתן לגדל אותו במהלך החורף לקציר מאוחר באביב.
שוֹם (בהונגרית: Som) הוא כפר במחוז שומוג', בנפת שיופוק.
הכפר שום הוא השער המזרחי של מחוז שומוג', הבא מכיוון מחוז טולנה, נכנס למחוז שומוג' ב"משק שום-שימון".
הכפר ממוקם בחלק הצפון מזרחי של מחוז שומוג', 8 ק"מ משיופוק (שנמצאת על שפת אגם בלטון), לאורך הכביש הראשי 65. בשל מיקומו הגאוגרפי, העיר שיופוק היא יישוב הרקע, כמעט הכל קשור לעיר זו.
תחנות רכבת: שום - נאג'ברן ודראנפוסטה הן תחנות רכבת על קו הרכבת קאפושוואר - שיופוק.
הכפר מחולק על ידי הנחל קיש-קופאני, שמימיו זורמים לדנובה דרך השיו.
אוכלוסיית הכפר מונה כ-700 איש, וצומח לאט לאט בשל קרבת אגם בלטון.
השלטון המקומי יצר יחסים טובים עם היישובים השכנים במחוזות שומוג' וטולנה.
הכשרת גנים ובתי ספר מתקיימת בעיקר במוסדות המשותפים הפועלים בכפר השכן שאגוואר.
ברשומות הכתובות הכפר היה שייך לראשונה כרכושה העתיק של משפחת טיבולד, שהושג על ידי טיבולד וקוזמה ממשפחה זו בשנת 1229. לרגל ההסכם הירושות משנת 1294 בניהם של קוזמה, זרייה ודמטר, זכו יחד באדמות ובתחנת המעבורת שנהרסה בינתיים.
בעשור שלפני הכיבוש הטורקי בעל הבית כבר היה מישהו אחר ממשפחה אחרת.
על פי רישום מס האוצר הטורקי, היישוב הפך לזירת פשיטות טורקיות וקרבות גבול סדירים.
הצייר בלה איוואני-גרינוולד נולד בכפר והייתה בו אוכלוסייה יהודית מצומצמת.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה חלק ניכר מאוכלוסיית הגברים בגיל המתאים גויס לצבא והיהודים גורשו למחנות ריכוז.
בפאתי הכפר, על גבעה, נמצא עץ הפרסה, הקרוי על שם פורעי שומוג' המפורסמים.
בתחילת 2020, העץ המקורי עדיין עמד, אך הוא כבר היה במצב של ריקבון.
בעבר ניטע לידו עץ חדש כממשיכו.
מאז 2005, פסטיבל העוגיות של שום מתקיים מדי סוף יוני.
אנדרטת בארוק היא הכנסייה רומית-קתולית שנחנכה בשנת 1757 (מגדל עץ).
יצירת המזבח שלו נעשתה על ידי תלמידו של דורפמייסטר.
שומאכר הוא סרט תיעודי בהפקה גרמנית העוסק בנהג המרוצים מיכאל שומאכר, שזכה שבע פעמים באליפות הפורמולה 1. הסרט שודר לראשונה בנטפליקס ב-15 בספטמבר 2021, לציון 30 שנה להופעת הבכורה של שומאכר באליפות.
הסרט מתמקד בשנים הראשונות באליפות ובתקופה בה היה בקבוצת פרארי.
זהו הסרט הראשון שנעשה בשיתוף פעולה עם משפחת שומאכר, שנתנה גישה לסרטים ותמונות פרטיים והתראיינה לסרט.
הסרט בוים במשותף על ידי האנס-ברונו קמברטונס, ונסה נוקר ומייקל ווך, והופק על ידי ונסה נוקר ובנימין סייקל עבור חברת Film B14. משפחת שומאכר שיתפה פעולה עם הפקת הסרט והעניקה גישה לארכיון הסרטים והתמונות המשפחתי.
בני המשפחה מתראיינים לאורך הסרט: קורינה, אשתו, רולף, אביו וראלף, אחיו.
בסרט מופיעים גם הילדים ג'ינה-מריה ומיק.
בנוסף, מתראיינים בסרט גם ווילי ובר, שהיה מנהלו האישי ובעלי תפקידים ונהגים שלקחו חלק באליפות: ז'אן טוד, ברני אקלסטון, פאביו בריטורה, סבסטיאן פטל, דייוויד קולטהרד, מיקה הקינן ודיימון היל.
באתר IMBD קיבל הסרט ציון 7.7 בשבוע הראשון לצאתו, ו-43% באתר Rotten Tomatoes.
הגרדיאן מציין שהסרט מספק "תובנה ייחודית" לחייו האישיים ולמאבקיו האישיים של שומאכר, עם זאת שהוא מסכם שסרט הוא דל בפרטים ו"סטרילי מדי".
הסרט חושף ששומאכר התחרה עם צמיגים משומשים שאביו מיחזר בתחילת דרכו בקארטינג, סבל מנדודי שינה לאחר מותו של איירטון סנה, ושקל לבצע צניחה חופשית בדובאי במקום הנסיעה לאתר הסקי במריבל, בה נפגע בתאונה, בסופו של דבר.
שום שחור הוא שום שעבר תהליך טבעי ומבוקר של יישון במהלכו השתנו צבעו, טעמו והמרקם שלו.
שום שחור מקבל את צבעו לאחר תהליכי יישון ותסיסה בתנאי טמפרטורה ולחות קבועים למשך תקופה מסוימת שבסופה מתקבל הצבע הכהה.
השינוי מתבטא גם בצבע עמוק וכהה וגם בעידון של הריח והטעם בהשוואה לשום הלבן המקורי: השום התקרמל מבחינת הגוון לצבע חום כהה עד שחור, איבד מטעמיו החריפים וקיבל טעמי אוממי שיש הטוענים שהם מזכירים מעט חומץ בלסמי מצומצם.
מוצרי השום השחור שונים ומגוונים, בין היתר: שיני שום לשימושים שונים, אבקה או מחית, טחינה עם שום שחור ועוד.
המוצרים השונים המופקים מהשום השחור מתאימים לשימושים קולינריים שונים: בישול, אפייה, תיבול של סלטים ומנות קרות שונות ועוד.
שיני השום יכולות להתאים כתוספת לסלטים או מאפים, האבקה מעניקה צבע עמוק לתבשילים ורטבים להם מוסיפים אותה והמחית יכולה להוות בסיס לממרחים ומטבלים שונים.
בתהליך הייצור שלו מחוממות פקעות שום שלמות (בשמו המדעי: Allium sativum) במהלך מספר שבועות, שמביא להשחרת שיני השום.
בתהליך היישון נוצרת תסיסה, במהלכה נוצרת תגובה כימית בין חומצות האמינו שבשום והסוכרים שבו.
תגובה כימית זו מכונה תגובת מייאר.
הטעם הסופי של השום השחור הוא מתוק וסירופי עם רמזים לטעם הדומה לחומץ בלסמי, תמרהינדי ועוד.
השום השחור שימש לראשונה כמרכיב מזון במטבח האסייתי כשנפוץ ברחבי העולם והפך למרכיב מבוקש המשמש גם בבישול ביתי וגם במטבחי יוקרה.
בקוריאה השום השחור פותח במקור כמוצר בריאות והוא עדיין נתפס ככזה.
לעיתים מוסיפים אותו למשקאות אנרגיה.
בתאילנד טוענים כי צריכתו יכולה להאריך את תוחלת החיים ובקמבודיה מאמינים ששום שחור יכול לעזור להילחם בשפעות, לחזק את מערכת החיסון ולשפר באופן כללי את החסינות, ומומלץ לצרוך אותו מוקדם בבוקר לפני ארוחת הבוקר.
במטבח הפרסי נהוג המאכל סיר טורסי (פרסית: سیرترشی, מילולית: שום מוחמץ).
ראשי השום מוחמצים בחומץ בן יין ומתיישנים על פי רוב שנים ארוכות במהלכן הם מתרככים, משחירים ומקבלים טעם עמוק ופירותי.
מקור המאכל בצפון איראן בפרובינציית גילאן ומיוחסות לו תכונות בריאותיות ברפואה העממית.
בשום שחור יש יותר נוגדי חמצון בהשוואה לשום לבן, בערך פי שלושה.
כמות הפלבנואידים והאלקלואידים, שני נוגדי חמצון חזקים במיוחד, גבוהה כמעט פי חמישה מהכמות המצויה בשום הלבן.
נוגדי חמצון אלו ידועים כבעלי תכונות נוגדות דלקת, המסייעים לגוף להתמודד עם רדיקלים חופשיים הפוגעים בתאים השונים.
ממחקרים שנעשו על חולדות מעבדה עולה כי יש לו פוטנציאל בריאותי, הוא יכול לתרום להגנה על הכבד והכליות ויכול לעזור להפחתת בעיות הקשורות להשמנת-יתר.
כמו כן נמצא במחקרים שהוא מסייע בשיפור זרימת הדם ובכך עוזר להפחית סיכון לבעיות לב וכלי דם.
עוד לא נעשו מחקרים דומים בבני אדם.
שום שחור נוצר כאשר ראשי שום מיושנים בתנאים מיוחדים של חום ולחות.
הפקעות של השום נשמרות בסביבה מבוקרת לחות בין 80% ל-90% בטמפרטורות שנעות בין 60 ל-90 מעלות צלזיוס למשך 15 עד 90 ימים (בדרך כלל: 40 ימים בטמפרטורה ממוצעת של 70 מעלות צלזיוס ולחות של 85%).
בתהליך הייצור אין תוספים, חומרים משמרים או חימום מכל סוג שהוא.
בתהליך הייצור של השום השחור האנזימים שנותנים לשום הטרי את הריח והחריפות שלו מתפרקים.
תנאים אלו ניתנים כדי להקל על תגובת מייאר, התהליך הכימי המייצר תרכובות טעם חדשות האחראיות לטעם העמוק של בשר צרוב ובצל מטוגן למשל.
שיני השום משחירות ומפתחות מרקם דביק דמוי תמר.
העידון בטעמו של השום השחור בא לידי ביטוי גם בריח שהוא מאוד עדין וכמעט שלא קיים בפה לאחר האכילה, בניגוד לשום לבן.
אנדופיטים חיידקיים בעלי יכולת תסיסה ובעלי יכולת עמידות חזקה בחום זוהו בשום ובשום שחור מה שעשוי להיות רלוונטי לייצור שום שחור.
בשום שחור, טעם השום מתרכך כך שהוא כמעט נעלם לחלוטין בהתאם למשך הזמן שהוא מחומם.
בנוסף, טעמו תלוי בטעם השום הטרי ששימש להכנתו.
שום עם תכולת סוכר גבוהה יותר מייצר טעם עדין יותר, דמוי קרמל, ואילו שום עם תכולת סוכר נמוכה מייצר טעם חד יותר, מעט יותר חומצי, הדומה באופיו לעגבניות.
טעמים שרופים עשויים להיות נוכחים אם השום חומם זמן רב מדי בטמפרטורה גבוהה מדי או לא מספיק זמן: במהלך החימום, השום הופך לשחור בצבעו הרבה לפני שמצליחה להתפתח מלוא מידת המתיקות שלו.
שום שחור ניתן לאכול לבד, על לחם, או להשתמש בו במרקים, רטבים, במיונז או פשוט לכתוש אותו על גבי צלחת ירקות.
ניתן להכין ויניגרט עם שום שחור, חומץ שרי, רוטב סויה, שמן נייטרלי וחרדל דיז'ון.
הרכות שלו עולה עם תכולת המים.
בניגוד לשום הלבן ממנו הוא עשוי, השום השחור בעל טעם עדין ועמום מאוד שטעמים אחרים גוברים עליו בקלות.
בגלל טעמיו העדינים והעמומים, יש להשתמש בכמות גדולה משמעותית של שום שחור בהשוואה לשום לבן על מנת להגיע לרמות עוצמה דומות.
בנוסף, שום שחור לא יכול לשמש כתחליף לשום לבן.
אם מעוניינים בטעם האופייני לשום בנוסף לטעם של שום שחור, אז יש להוסיף שום טרי.
שיטה אחת להדגיש את הטעמים העדינים של השום השחור היא ללוש שן קלופה בין האצבעות עד שהמבנה שלה מתפרק ביסודיות ואז להמיס את העיסה שנוצרה בכמות קטנה של מים חמים.
זה מייצר תרחיף חום כהה בצבע קפה ומרקם סיבי של תמיסה שנושא טעמים שונים כולל חומציות ותכולת סוכר.
לאחר מכן ניתן להוסיף את הנוזל הזה למזונות שהם נייטרליים בטעמם (כמו, למשל מחית תפוחי אדמה) כדי להדגיש את הטעם של השום השחור.
השום השחור זכה לפופולריות ועמד במרכז תשומת הלב הטלוויזיונית בארצות הברית כשנעשה בו שימוש על ידי משתתפים בתוכניות ריאליטי מתחום המזון.
הוא שימש בין היתר במהלך הכנת מנה של דג אדום בפרק של התוכנית Iron Chef America המשודרת בערוץ Food Network, ובפרק של התוכנית Top Chef New York המשודרת בערוץ בראבו (Bravo) שם הוא התווסף לרוטב נלווה לדג ים.
באנגליה השום השחור עשה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בתוכנית הבישול והלייף סטייל "משהו לסוף השבוע" של ה-BBC בפברואר 2009. החוואי מארק בוטרייט, הבעלים של חוות השום סאות' ווסט, טען שפיתח תהליך לשימור שום לאחר שמצא מתכון קוריאני מלפני 4000 שנה ל"שום שחור".
באחד הפרקים בעונה החמישית (שהחלה ב-2014) של סדרת הסיטקום המונפשת האמריקאית ההמבורגרים של בוב ברשת פוקס, קיבל השום השחור במה כשהופיע כמרכיב מפתח לכניסתם של הצמד בוב ולינדה לתחרות בישול במהלך פסטיבל אוכל.
בישראל הוא נמכר בחנויות טבע, חנויות מתמחות ושפים שילבו אותו במנות מיוחדות במסעדות עילית.
במסעדת קלואליס של השף ויקטור גלוגר הוא שולב בקרוקט תפודים, במסעדת התרנגול הכחול של השף שאול בן-אדרת הוא שולב בכמה מנות ספיישל ועוד.
שום גמדים לא יבואו הוא רומן מאת הסופרת הישראלית שרה שילה, שיצא לאור בשנת 2005 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
הספר נערך על ידי יובל שמעוני וזכה בפרס ספיר.
הספר מתאר עיירת ספַר בצפון הארץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 בה חיים התושבים באימה מתמדת מפני האויב שמעבר לגבול לבנון (קל לזהות את המקום כמעלות-תרשיחא אך השם לא מוזכר בסיפור).
הספר עוקב אחרי משפחת דדון כשאב המשפחה, ומלך הפלאפל המקומי, נפטר שש שנים לפני תחילת הסיפור.
הספר מתחיל בערב של ירי קטיושות על העיר, כשלמחרת חל יום השנה השישי לפטירתו של מסעוד דדון, אב המשפחה.
מסעוד דדון- אב המשפחה ומלך הפלאפל המקומי, מת 6 שנים לפני תחילת הסיפור
קובי דדון- הבן הבכור של משפחת דדון.
איציק דדון- בן 13, נולדת מעוות בידיים וברגליים.
חיים ואושרי דדון- תאומים זהים שנראים בדיוק כמו מסעוד אבא שלהם.
סימונה גילתה שהיא בהריון לאחר מותו של מסעוד.
בשנת 1998 החלה הסופרת הישראלית שרה שילה בכתיבת הספר.
את תהליך כתיבתו תיארה שילה:
לאחר תהליך כתיבה ממושך היא הגישה את הספר להוצאת עם עובד, שפרסמה אותו ב-2005 בשיתוף מפעל קסת לספרות ביכורים.
הספר זכה להצלחה מסחרית יוצאת דופן, לביקורות משבחות ולמספר פרסים, ביניהם פרס ספיר, פרס קרן טובה ויצחק וינר לעידוד יצירה ספרותית מקורית ובפרס שרת החינוך בתחומי היצירה הספרותית.
הספר עובד גם למחזה על ידי רויטל איתן, שהוצג בין היתר ב-2014 בפסטיבל לבי במזרח (מוזיקה מקורית: ישראל כסיף, משחק: שנטל כהן).
שומה אונו הוא מחליק אמנות על הקרח יפני, סגן אלוף אולימפי (פיונגצ'אנג 2018), פעמיים ברציפות אלוף עולם (מונפלייה 2022 וסאיטמה 2023), פעמיים סגן אלוף עולם (הלסינקי 2017 ומילאנו 2018) ו-5 פעמים אלוף יפן בהחלקה על הקרח ליחידים.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד במרץ 2017 זכה במדליית כסף בתחרות ליחידים בתוצאה של 319.31 נ', אחרי בן ארצו יוזורו האניו (321.59 נק') ולפני ג'ין בויאנג מהרפובליקה העממית של סין (303.58 נק')
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה במדליית כסף בתחרות ליחידים בתוצאה של 306.90 נק', אחרי יוזורו האניו (317.85 נק') שהגן על תוארו והפך למחליק הראשון שזכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות מזה 66 שנה ולפני חאווייר פרננדס מספרד (305.24 נק').
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במילאנו, איטליה הוא זכה במדליית כסף בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 273.77 נק', אחרי נייתן צ'ן מארצות הברית (321.40 נק') ולפני מיכאיל קוליאדה מרוסיה (272.32 נק').
באליפות העולם שנערכה בסאיטמה, יפן, במרץ 2019 הוא סיים במקום רביעי בתחרות ליחידים בתוצאה של 270.32 נק'.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם, שוודיה, במרץ 2021 סיים פעם שנייה ברציפות במקום רביעי בתוצאה של 277.44 נק'.
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) זכה בשתי מדליות ארד, בתחרות ליחידים בתוצאה של 293.00 נק', אחרי נייתן צ'ן (332.60 נק') ובן ארצו יומה קג'יאמה (310.05 נק') ובתחרות הקבוצתית אחרי רוסיה וארצות הברית.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במונפלייה, צרפת, במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתחרות ליחידים בתוצאה של 312.48 נק', לפני בן ארצו יומה קג'יאמה (297.60 נק') ווינסנט ג'ואו מארצות הברית (277.38 נק')
באליפות העולם שנערכה בסאיטמה במרץ 2023 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 301.14 נק', לפני צ'ה ג'ון-הוואן מקוריאה הדרומית (296.03 נק') ואיליה מלינין מארצות הברית (288.44 נק').
שומארי קולמן פיגרס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת אלבמה.
פיגרס הוא בנם של מייקל פיגרס, עורך דין לזכויות אזרח וחבר בסנאט של אלבמה, ושל ויויאן דייוויס פיגרס, שירשה את מקומו של בעלה המנוח בסנאט המדינתי לאחר מותו.
אביו היה עורך הדין של ביולה מיי דונלד , שבנה עבר לינץ' בידי חברי קו קלוקס קלאן.
שבעה מיליון דולר אמריקאי נפסקו לטובתה, מה שגרם לסניף הקו קלאס קלאן באלבמה, "United Klans of America", לפשוט רגל.
פיגרס השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון "לפלור מגנט" שבמוביל.
בשנת 2006 השלים באוניברסיטת אלבמה לימודי תואר ראשון במשפט פלילי ובהיסטוריה, וב-2010 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה.
לאחר לימודי המשפטים שלו עבד פיגרס כעוזר משפטי בלשכתו של השופטת נאנט א.
בייקר בבית המשפט הפדרלי המחוזי של ארצות הברית עבור מזרח מיזורי.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 עבד במטה הבחירות של הנשיא ברק אובמה כאיש שטח באקרון שבאוהיו.
לאחר היבחרו מחדש של אובמה, פיגרס עבד כמנהל הפנים במשרד כוח האדם הנשיאותי של הבית הלבן.
בהמשך היה איש הקשר של הבית הלבן עם לורטה לינץ', התובעת הכללית של ארצות הברית.
לאחר מכן נשכר כיועץ פרלמנטרי בידי חבר הסנאט של ארצות הברית שרוד בראון.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 היה חבר בצוות המעבר הנשיאותי של הנשיא הנבחר ג'ו ביידן.
פיגרס היה ראש הסגל של התובע הכללי מריק גרלנד עד להתפטרותו באוקטובר 2023.
בעקבות פסק הדין "אלן נגד מיליגן" (Allen v.
בנובמבר 2023 הכריז פיגרס על מועמדותו לייצוג את מחוז הקונגרס השני של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 2024. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא הוביל בפריימריז בן 11 מועמדים עם 44% מהקולות, והעפיל לסיבוב שני מול מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של אלבמה אנתוני דניאלס.
שדה 11 המועמדים עם 44% מהקולות והתקדם לבחירות חוזרות באמצע אפריל נגד מנהיג המיעוט בבית אלבמה, אנתוני דניאלס.
הוא גבר על דניאלס עם 61% מהקולות, ונבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות ניצח את מועמדת המפלגה הרפובליקנית קרולין דובסון, ונבחר לבית הנבחרים האמריקאי.
כהונתו החלה עם השבעת הקונגרס ה-119 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2025.
שומייקר-לוי 9 היה שביט שהתפרק ביולי 1992 והתנגש בצדק ביולי 1994. אירוע זה סיפק את התצפית הישירה הראשונה בהתנגשות מחוץ לכדור הארץ של עצמים הנעים במערכת השמש.
בעקבות גילוי השביט החל סיקור תקשורתי נרחב, והוא נצפה מקרוב על ידי אסטרונומים רבים ברחבי העולם.
ההתנגשות סיפקה מידע חדש על צדק והדגישה את תפקידו האפשרי בהפחתת פסולת חלל המגיעה למערכת השמש הפנימית.
השביט התגלה על ידי האסטרונומים קרוליין שומייקר, יוג'ין מ.
שומייקר ודייוויד לוי ב-1993. שומייקר-לוי 9 נלכד בכוח המשיכה של צדק והקיף את כוכב הלכת באותה עת.
הוא אותר בליל 24 במרץ בתצלום שצולם באמצעות טלסקופ שמידט בעל קוטר עדשה של 46 סנטימטרים (18 אינץ') במצפה הכוכבים פאלומר בקליפורניה.
היה זה השביט הפעיל הראשון שנצפה מקיף כוכב לכת, וככל הנראה נלכד על ידי צדק כ-20 עד 30 שנה קודם לכן.
חישובים הראו שצורתו המפורקת, יוצאת הדופן, נבעה מהתקרבות קודמת לצדק ביולי 1992. בזמן ההתקרבות עבר מסלולו של שומייקר-לוי 9 בתוך גבול רוש של צדק, וכוחות הגאות והשפל של צדק פעלו עליו ופירקו את השביט.
השביט נצפה מאוחר יותר כסדרה של שברים בקוטר של עד 2 קילומטרים.
שברים אלו התנגשו בחצי הכדור הדרומי של צדק בין 16 ל-22 ביולי 1994 במהירות של כ-60 קילומטרים לשנייה (מהירות מילוט של צדק) או 216,000 קילומטרים לשעה.
בהשפעת ההתנגשות נראו במשך חודשים רבים צלקות על כוכב הלכת, שבלטו ונצפו בקלות רבה יותר בהשוואה ל.
בזמן עריכת תוכנית תצפיות שנועדה לחשוף גופים קרובי ארץ גילו לוי ובני הזוג שומייקר את השביט שומייקר-לוי 9 בליל 24 במרץ 1993, בתצלום שצולם באמצעות טלסקופ שמידט בעל קוטר עדשה של 46 סנטימטרים (18 אינץ'), במצפה הכוכבים פאלומר שבקליפורניה.
השביט תויג תחילה כתגלית מקרית, אך כזו שהאפילה במהירות על תוצאות תוכנית התצפית העיקרית והמתוכננת שלהם.
שומייקר-לוי 9 היה השביט התקופתי התשיעי (שביט שתקופת מסלולו היא 200 שנה או פחות) שהתגלה על ידי השומייקרים ולוי, ומכאן שמו.
היה זה גילוי השביט האחד-עשר שלהם בסך הכל, כולל גילוים של שני שביטים לא מחזוריים, הנקראים במינוח שונה.
התגלית הוכרזה בחוזר האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי (IAU 5725) ב-26 במרץ 1993.
תמונת התגלית נתנה רמז ראשון לכך שכוכב השביט שומייקר-לוי 9 הוא יוצא דופן, שכן נראה היה שהוא מראה גרעינים מרובים באזור מוארך באורך של כ-50 שניות קשת וברוחב של 10 שניות קשת.
בריאן ג'י מרסדן מהלשכה המרכזית למברקים אסטרונומיים ציין כי השביט נמצא במרחק של כ-4 מעלות בלבד מצדק כפי שנראה מכדור הארץ, וכי אף על פי שזה יכול להיות אפקט של קו ראייה, תנועתו הנראית לעין בשמיים הראתה כי השביט היה קרוב פיזית לכוכב הלכת.
עד מהרה גילו מחקרי מסלול של השביט הידוע החדש שהוא מקיף את צדק ולא את השמש, בניגוד לכל שאר השביטים הידועים באותה תקופה.
מסלולו סביב צדק היה קשור בצורה רופפת מאוד, עם תקופה של כשנתיים ואפואפסיד (הנקודה במסלול הרחוקה ביותר מכוכב הלכת) של 0.33 יחידות אסטרונומיות (49 מיליון קילומטרים).
מסלולו סביב כוכב הלכת היה אקסצנטרי ביותר (e = 0.9986).
תמונה של השביט על לוח צילום שמידט שצולמה ב-19 במרץ זוהתה ב-21 במרץ על ידי מ.
לינדגרן, בפרויקט חיפוש אחר שביטים ליד צדק.
עם זאת, מכיוון שהצוות שלו ציפה ששביטים לא יהיו פעילים או במקרה הטוב יציגו זנב אבק חלש, ולשומייקר-לוי 9 הייתה צורה מוזרה, טבעו האמיתי לא הוכר עד להודעה הרשמית, חמישה ימים לאחר מכן.
לא נמצאו תמונות מוקדמות יותר ממרץ 1993. לפני שהכוכב נלכד על ידי צדק, היה זה כנראה כוכב שביט קצר-תקופה בעל אפהליון בתוך מסלולו של צדק, ופריהליון פנימי לחגורת האסטרואידים.
האזור שבתוכו ניתן לומר כי עצמים נעים במסלול כבידה סביב צדק מוגדר על ידי ספירת היל שלו.
כאשר חלף השביט בקרבת צדק בסוף שנות ה-60 או תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא עבר במקרה ליד האפהליון שלו ומצא עצמו מעט בתוך ספירת היל.
כוח המשיכה של צדק גרר את השביט לעברו.
מכיוון שתנועת השביט ביחס לצדק הייתה איטית מאוד, הוא נפל כמעט היישר לכיוון צדק, וזו הסיבה שהוא נלכד למסלול צדק בעל אקסצנטריות גבוהה מאוד - כלומר, האליפסואיד של מסלולו כמעט השתטח.
השביט חלף ככל הנראה בסמיכות רבה לצדק ב-7 ביולי 1992, קצת יותר מ-40,000 קילומטרים מעל ראשי ענני האטמוספירה.
מרחק זה קטן יותר מהרדיוס של צדק (כ-70,000 קילומטרים); הוא נמצא בתוך מסלולו של הירח מטיס – הירח הפנימי ביותר של צדק – ובתוך גבול רוש של כוכב הלכת, שבתוכו כוחות הגאות והשפל חזקים דיים כדי לשבש את מסלולו של גוף המוחזק רק על ידי כוח הכבידה.