tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקריו וכתיבתו של נאדל היו מורכבים והושפעו רבות, הן ממאורעות השואה שחווה והן מעיסוקו המקצועי כאיש חינוך.
רבים ממאמריו דנו בנושאי הלמידה בראי הזמן, במורכבות הסיפור ההיסטורי וכן באפיונו של הסיפור ההיסטורי במרחב הזמן.
כמו כן, נאדל ניתח אירועים היסטוריים ואישים בולטים מתקופת מלחמת העולם השנייה והתמקד בנקודות ספציפיות הקשורות בהם, כדוגמת התחקותו אחר הגורם המלשין על אנה פרנק.
מאמריו פורסמו ב: ילקוט מורשת, בדעת, בשנתון אתגר, ברבעון פנים וכן בפלטפורמות מקצועיות של הסתדרות המורים בישראל.
ספריו של נאדל עוסקים בתחומי ההיסטוריה, השואה, החינוך והקשר שבין הנושאים הללו.
ספרו הכמיהה לחיים (2013) עוסק בסוגיות הקשורות לכמיהה לחיים בקרב היהודים הנרדפים בתקופת השואה ולא פחות מכך, גם באותם "העומדים מהצד", שבחרו לשתוק או לשתף פעולה עם הנאצים, וכן בסוגיות של הצלה על ידי יהודים ושאינם יהודים.
עיקר הספר דן במאורעות שהתרחשו בהולנד אך גם בספרד ובצרפת.
בספרו "דרכים בהוראת ההיסטוריה" (2014) אוגדו מאמרים רבים פרי עטו העוסקים בתחומי: הדמיון ההיסטורי, השימוש בשפה בהוראה היסטורית, דרכים לשיפור החשיבה ההיסטורית וכן שימוש באמצעי מדיה וטלוויזיה בלמידה ההיסטורית.
על ספריו זכה לשבחים רבים וחלק ממתודות ההוראה שהציע הוטמעו על ידי משרד החינוך בישראל.
הד'ר אורנה כץ-עתר, המפקחת על לימודי ההיסטוריה במשרד החינוך, כתבה על ספרו 'דרכים בהוראת היסטוריה': "הסיפור שבעל פה, שממנו ניתן ללמוד על התקופה ועל האנשים חשוב בעיניו (של נאדל) לא פחות מהתיעוד שנכתב בזמן התקופה.
יתרה מכך נאדל מוסיף כי למסורת של הסיפור בעל פה ולסיפור בכלל יש יתרון ביכולתו "להחיות" אירועים ולמשוך את התלמיד ללמידה".
שר החינוך, הרב שי פירון ציין בנוגע לספריו של נאדל, כי: "איסוף עדויות הניצולים מפי הניצולים עצמם הוא אחד המרכיבים החשובים ביותר בשימור זיכרון השואה ובהנחלתו לדורות הבאים בבחינת "והגדת לבנך".
הספר עובר את המסע הקשה של 'משואה לתקומה'.
אני מאמין כי הספרים ישמשו את המורים בהוראת ההיסטוריה".
הדמיון והסיפור בשירות ההיסטורי, מגזין פנים.
ההלשנה על אנה פרנק והאחראי לה, מגזין דעת.
על היחס שבין הזמן להוראתו בהיסטוריה: משמעות הזמן ההיסטורי, מגזין אתגר
אחד לאחד ובאין רואה, מורשת.
נתן לוי (נולד ב-30 בספטמבר 1991, פריז, צרפת) הוא לוחם אומניות לחימה משולבות (MMA) ישראלי.
לוי נולד בפריז, צרפת, ובגיל חודשיים עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בהרצליה.
בגיל 14 החל ללמוד קונג פו ולאחר מכן למד קראטה.
בגיל 17 קיבל חגורה שחורה בקונג פו, ובגיל 18 קיבל חגורה שחורה בקראטה.
לוי המשיך להתאמן בקראטה בסגנון וויצ'י ריו אצל מאסטר שי חי והגיע לדרגת דאן 3. בגיל 22 החליט להתאמן ב-MMA.
בשנת 2013, עבר ללאס וגאס, ארצות הברית, כדי להתמקצע בתחום.
בין השנים 2016–2017, השתתף בארבעה קרבות MMA חובבניים וניצח בכולם.
לוי החל את קריירת ה-MMA המקצוענית שלו בשנת 2018. את חמשת הקרבות המקצועניים הראשונים שלו ערך במסגרת ליגת ה-MMA האמריקאית LFA .
את קרבו הששי ערך ב-10 בנובמבר 2020, במסגרת תוכנית המועמדים של דיינה וייט ששמה לה למטרה לאתר לוחמים ראויים עבור ארגון ה-UFC.
לוי קיבל הזדמנות להשתתף בתוכנית בהתראה של חמישה ימים בלבד ובקטגוריית משקל קל הגבוהה מקטגוריית המשקל שלו (נוצה), ונענה לה.
בקרב הוא התמודד מול הלוחם האמריקאי שאהין סנטנה (Shaheen Santana), בעל מאזן תוצאות של 0–6, וניצח אותו בסיבוב השלישי בהכנעה טכנית (חניקה).
לאחר הקרב, לוי הוחתם על חוזה בארגון ה-UFC, ובכך הפך לישראלי השלישי בהיסטוריה שילחם בארגון זה (קדמו לו מוטי הורנשטיין שלחם בארגון בשנות התשעים, ונועד להט שלחם בארגון בין השנים 2014-2016).
ב-20 בנובמבר 2021 נלחם באירוע UFC מול הלוחם המקסיקני רפה גרסיה והפסיד בהחלטת שופטים אחידה.
נכון למאי 2022, לוי מחזיק במאזן תוצאות של שבעה ניצחונות והפסד אחד.
באפריל 2022, לוי ניצח את קרב ה-UFC הראשון בחייו.
תאריךיריבסיבובזמןשיטהאירוערקורדתוצאה30 באפריל 2022מייק ברידין (Mike Breeden)35:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC Vegas 537-1-020 בנובמבר 2021רפה גרסיה 35:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC Fight Night: Vieira vs.
Tate6-1-010 בנובמבר 2020שאהין סנטנה30:55הכנעה טכנית (חניקה)Contender Series 2020: Week 96-0-021 באוגוסט 2020בן לוגו35:00החלטת שופטים (רוב קולות)LFA 88: Willis vs.
De Jesus5-0-07 ביולי 2019ניק בדיס35:00החלטת שופטים פה אחדLFA 69: Pérez vs.
Moreno4-0-025 בינואר 2019הנרי ברהונה35:00החלטת שופטים פה אחדLFA 58: Park vs.
Willis3-0-020 ביולי 2018כמרון אנדרהיל10:29הכנעה (חניקת גיליוטינה)LFA 45: Silva vs.
Barnes2-0-023 במרץ 2018מרקוס סימס11:25הכנעה (נעילת בריח של הזרוע)LFA 36: Simon vs.
הרב נתן נטע לייטר (א' בחשוון ה'תרכ"ט – ה'תש"ב; 1868–1942) היה רב גליציאני ופוסק הלכה, ששימש ברבנות בזאלוז'צה (זלוזיץ), ווינה והיה רבה האחרון בפועל של לבוב.
מחבר שו"ת "מאורות נתן" ו"ציון לנפש חיה".
נולד בזבלוב בגליציה המזרחית, לרב דוד דב לייטר רבה של העיירה, ולחיה.
למד בשקידה ובילדותו החל לחבר ספר בשם "נטע שעשועים".
בשנת ה'תר"ס החל הרב לייטר לכהן כרבה של זאלוז'צה (זלוזיץ), בגליציה המזרחית בין ברודי לטרנופול, בה התגוררו באותה עת 300 משפחות יהודיות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה עירו לשדה קרב והוא נדד ממנה, התגורר כשנה בבודפשט, ואחר כך בווינה, בה התקבצה סביבו חבורת תלמידים.
בתקופה זו אבדו כתבי שו"ת וחידושי תורה רבים שכתב.
עם תום המלחמה, לאחר שנוכח שעירו זאלוז'צה נחרבה, נקרא לשמש כדיין בבית הדין בלבוב (בפי היהודים: למברג).
בקיץ ה'תרפ"ח (1928), לאחר פטירת הרב אריה ליב ברודא ("מצפה אריה") רב העיר, מילא הרב לייטר את מקומו כאב בית הדין וכרב הרשמי של העיר בפועל.
לצד גדלותו בתורה ובדיינות, נודע כבקי בהוויות העולם ובנוהג המסחרי המקובל.
בשנת ה'תרצ"ו הוציא לאור את ספר השו"ת שלו "מאורות נתן", הכולל קכ"ו סימנים.
בהקדמתו ציין כי שלא כמקובל, העלים את שמות השואלים "כי כמה פעמים נתייעצו אתי בדבר הלכה גדולים ממני, אשר אולי לא ניחא להו [=לא נוח להם], ולא כבוד והדר עבורם להופיע בתור שואלים אצלי".
הרב נתן נטע לייטר נרצח בידי הנאצים, כשהוא עטוף בטלית ועטור בתפילין, לאחר עינויים קשים, בשלהי שנת ה'תש"ב (1942).
נישא לחיה עטיא (נפ' בי"ב בטבת ה'תרצ"ט, 1939), בתו של הרב דוד מאיר ברייר, מו"ץ בעיר בעלז.
בנו הרב זאב וולף לייטר (ה'תרנ"ב – ה'תשל"ד), פרסם מאמרים וספרים תורניים רבים, עסק בפעילות ציבורית ענפה, מחבר שו"ת "בית דוד".
שימש כרבה של פיטסבורג כ-50 שנה.
בספרו "ציון לנפש חיה" הוציא לאור כ"ט תשובות של אביו, בסיועו של הרב מנחם מנדל כשר.
בן נוסף הוא שלום, שהתגורר בארצות הברית.
שתי בנותיו נספו בשואה עם כל בני משפחותיהן – פנה, אשתו של הרב זאב וולף הבר, רבה של פודהייצה, ורחל, אשתו של הרב מרדכי צוקרמן.
אחיו הרב אליעזר לייטר (ה'תרמ"ב – ה'תש"ד), היה תלמידו, רבה של טרבובליה (טרמבולה) החל משנת ה'תר"ע, ונודע כדרשן מחונן.
נרצח בשואה עם כל בני משפחתו.
דרשות און אזהרות – איבער די וויכטיגסטע עקרי היהדות – נדפס בעילום שמו (מאת "אחד הרבנים הדואגים"), דברי חיזוק בשמירת התורה והמצוות, ביידיש.
לחיבור הסכמות מאת הרב ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים") והרב חיים עוזר גרודזינסקי ("האחיעזר").
נדפס בשנית בשם "דברי חיים ואמת", ניו יורק תשנ"ט, בידי נכדו יעקב מרדכי לייטר
מאורות נתן – קכ"ו סימנים של שאלות ותשובות, וכן חלק האגדה, פיוטרקוב ה'תרצ"ו
ציון לנפש חיה – שו"ת מאת בנו הרב זאב וולף לייטר, הכולל כ"ט סימנים של שאלות ותשובות מהרב נתן נטע, ירושלים תשכ"ד, וקי"א סימנים מהרב זאב וולף.
מהדורה חדשה ומתוקנת נדפסה במוסד הרב קוק, תשע"ד
נתן סגן כהן הוא שחקן ישראלי.
כהן נולד בדרום אפריקה ובגיל 10 עלה לישראל.
בשנת 1991 הופיע בסרטים האמריקאים "אריות הים", "כוח דלתא 3: משחק ההריגה" בתפקיד אנדריי, "שעתם היפה ביותר" בתפקיד פרנקלין.
בשנת 1993 שיחק בסרט האמריקאי "המטבע השביעי" בתור חייל.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "קיצור תולדות האוהבים" גילם את רמי.
בשנת 1997 התארח בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק" שיחק את עמס.
בשנת 1998 השתתף בסרט "סופר בוי" בכיכובו של תום אבני גילם את אבא של תום.
בשנת 2000 גילם את יוסי בסדרת הטלוויזיה "היעלמות".
בשנת 2001 שיחק את אהרל'ה בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון".
בשנת 2002 הופיע בסדרת הטלוויזיה "כנפיים" ששודרה בערוץ הראשון שיחק את כרמלי.
בשנת 2005 הופיע בסרט "יום הולדת" בתפקיד אבא.
בשנת 2006 שיחק בסרט "אדמה משוגעת" גילם את אבי.
בשנת 2013 קריין בסרט "ביטר למון".
בשנת 2017 השתתף בסרט "לא בבית ספרנו" בתפקיד יצחק.
באותה השנה גם שיחק בסרט "אף ילד לא נשאר מאחור".
בשנת 2020 גילם את דמותו של פרופסור פורת בסדרת הדרמה של HOT "נורמלי".
באותה השנה גם הופיעה בסדרת הדרמה של רשת 13 "בלקספייס".
כהן הלחין עם אהוד מנור וליבי מנור-ראובני את השירים בהצגה "העכבר שלא רצה להיות עכבר".
נתן מתוקי הוא ישראלי ששירת כקצין צה"ל בדרגת סגן.
הוא היה מניצולי אסון טיבוע המשחתת אילת.
מתוקי שירת כקצין במשחתת אילת, שטבעה ב-21 באוקטובר 1967 מפגיעת טיל מצרי.
לאחר הפגיעה באונייה פעל מתוקי במרץ ובמסירות על מנת להשתלט על המצב, להוביל את פעולות בקרת הנזקים ולהציל חיים.
הוא בדק שמדורי החרטום באונייה אטומים למים ופיקד על כיבוי שרפה שם, ריכז את אנשי הצוות שבחרטום בקבוצות, נתן להם הדרכה והרגעה וניהל את הטיפול בפצועים.
לאחר שהצוות נטש את האונייה אל מי הים הוא סייע לאנשים ובפרט לאלו שהתקשו לשחות והתמיד בכך במשך שש שעות.
בכל משך פעולתו לאחר הפגיעה באונייה הפגין מתוקי יעילות, מנהיגות, קור רוח ותושייה בתנאי לחץ.
על כל אלו הוחלט לעטר אותו בעיטור המופת.
נתן פלד (3 ביוני 1913 – 8 בינואר 1992) היה פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת ושר מטעם מפ"ם.
נתן פרידל נולד כבן בכור ללאה לבית גוברין ויוסף באודיסה, אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) במשפחה ציונית בת שני ילדים.
האב היה סוחר אמיד ונעדר רבות מהבית.
כשהיה בן 8 עברה משפחתו לקישינב, אז חלק מרומניה.
שם למד בגימנסיה העברית "תרבות" והצטרף לתנועת השומר הצעיר.
בזכות בכושר הארגון שלו גויס כבר בגיל 16 לפעילות בהנהגה הראשית בבוקרשט.
עד עלייתו לארץ ריכז את תנועת השומר הצעיר ברומניה.
בתוקף תפקידו זה היה גם מזכיר מרכז "החלוץ".
עלה לישראל במסגרת העלייה החמישית ב-1933, הצטרף לקבוצת "מלט" בנס-ציונה ומונה מטעם התנועה כחבר מועצת הפועלים המקומית.
חברתו מבסרביה, מניה, עלתה בעקבותיו והשניים נישאו בארץ ישראל.
ב-1934 היה חלק מגרעין שהצטרף לקיבוץ שריד.
מילא תפקידים רבים במסגרת השומר הצעיר ומפ"ם (חבר הוועד הפועל של "הקיבוץ הארצי", חבר מזכירות "הקיבוץ הארצי", שליח "השומר הצעיר" וההסתדרות בארצות הברית, מזכיר "הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר", מזכיר מדיני של מפ"ם) ותפקידים בהסתדרות כמו מזכיר ועדת הביטחון של ההסתדרות הכללית.
במסגרת שירות החוץ של מדינת ישראל יצא ב-1958 שימש כציר ישראל בסופיה ומיד עם סיום כהונתו שם מונה כשגריר ישראל באוסטריה.
נבחר לכנסת השישית בנובמבר 1965. בספטמבר 1969 נבחר כמועמד מפ"ם לתפקיד שר.
בכנסת השביעית (מנובמבר 1969) התמנה לתפקיד שר הקליטה בממשלת גולדה מאיר.
על פי מדיניות הפרדת הרשויות של מפ"ם כיהן כשר שאינו חבר כנסת.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים טען שעל כל הממשלה להתפטר ופרש מתפקידו, לאחר למעלה משלוש וחצי שנים.
נתן פלד נפטר ב-1992 והותר אחריו שתי בנות ונכדים.
נולד למשה ומרים בעיר ראסיין בליטא בשנת תר"ט.
בגיל צעיר מאוד התייתם מהוריו, וגדל בבית דודו בווילנה.
הוא נישא לגיטל וולפרט, נכדתו של רבי אליעזר גוטמן, רב העיר קלם.
בשנים הראשונות לאחר נישואיו היה סמוך על שולחן חותנו.
לעיתים היה יוצא לדרוש בעיירות הסביבה.
כשהגיע לעיר מולדתו ראסיין התרשם ממנו רב העיר, רבי אלכסנדר משה לפידות, שהיה מקורב לתנועת המוסר ומסר לו מכתב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ובו ביקש מרבי שמחה לשים את עינו על הצעיר.
נתן צבי, שלא ידע מתוכן המכתב, מסרו לרבי שמחה זיסל שהחל לקרבו, ורבי נתן צבי החל ללמוד אצלו.
בקלם התפרסם כושר ההשפעה שלו על הסובבים, ובהשפעתו הצטרפו רבים לשורות תנועת המוסר.
לאחר סגירת בית המוסר "תלמוד תורה" בקלם בשנת 1876 עבר הרב פינקל תחילה לעיירה גרובין עם רבו רבי שמחה זיסל, יחדיו ניהלו שם "בית מוסר".
עד מהרה התגלו ביניהם חילוקי דעות, והוא עבר לעיירה סלובודקה שבפרברי העיר קובנה, שם כיהן כמשגיח בישיבת "אור החיים" שבראשה עמד רבי צבי הירש לויתן.
ישיבה זו נועדה לבחורים צעירים, וחלק מבוגריה היו הבסיס להקמת הישיבה הגדולה "כנסת ישראל" שהקים רבי נתן צבי, בין השנים 1876–1877, תחילה בתור כולל ולאחר מכן כישיבה.
התמיכה הכספית להקמת הישיבה ניתנה מקרן עובדיה לחמן מברלין, שנועדה להחזקת ישיבות.
בין השנים 1877–1882 נטל חלק פעיל בהקמתן וחיזוקן של ישיבות רבות, כמו ישיבת סלוצק בראשות רבי איסר זלמן מלצר, ישיבת קוברין בראשות תלמידו רבי פסח פרוסקין, ישיבת מיר בראשות בנו רבי אליעזר יהודה פינקל, וכן כולל האברכים בקובנא.
נהג לשלוח תלמידים ולגייס כספים לחזק ישיבות, כמו ישיבת טלז.
תלמידו, הרב אלעזר מנחם מן שך, נהג לומר שכל קיום הישיבות הוא בזכותו של ה"סבא מסלובודקה".
בשנת 1882 החל בהקמת הישיבה הגדולה בעיירה סלובודקה.
בישיבה זו השקיע הרב פינקל את כל כשרונותיו, בה התעצבה דמותו החינוכית וההגותית, ובה כיהן כארבעים וחמש שנה.
בישיבת סלובודקה כיהנו כר"מים וכמשפיעים מוסריים רבי יצחק בלאזר, רבי אברהם אהרון בורשטיין מטבריג, ורבי יצחק יעקב רבינוביץ (ר' איצל'ה מפוניבז').
לאחר שעזב רבי יצחק מפוניבז' את סלובודקה, מינה הרב פינקל את הרב משה מרדכי אפשטיין ואת הרב איסר זלמן מלצר לכהן בראשות הישיבה, כאשר הרב פינקל הוא הדמות המוסרית והחינוכית בישיבה, בתור "משגיח", ומורה דרך רוחני.
בשנת 1897 הקים הרב פינקל ישיבה נוספת בעיר סלוצק, אליה שלח חלק מתלמידי סלובודקה, ובראשה העמיד את רבי איסר זלמן מלצר, בעוד רבי משה מרדכי אפשטיין נשאר לצידו בסלובודקה.
בשנת 1897 פרץ משבר קשה בישיבת סלובודקה בין תומכי שיטת המוסר למתנגדים לה.
הסכסוך שיבש את סדרי הלימודים בישיבה, והגיע בפני בתי-דין שנמנו על המתנגדים לשיטת המוסר.
במהלך השתלשלות המחלוקת הכריז רבי נתן צבי על פרישה מישיבת סלובודקה הגדולה, והקים בעיירה ישיבה חדשה, אליה עברו חלק קטן מהבחורים, וכן רבי משה מרדכי אפשטיין, ראש הישיבה.
הישיבה הוותיקה נקראה "כנסת בית יצחק", והיא התקיימה עד השואה, ואילו הישיבה החדשה בראשות הרב פינקל נקראה "כנסת ישראל סלובודקה".
למרות המחלוקת הקשה ונישולו מהישיבה שהקים, לא נטר רבי נתן צבי לאיש מהמעורבים במחלוקת, ובמשך השנים גברה השפעתו בישיבה הוותיקה ושיטת המוסר חדרה אליה, אם כי בצורה שונה ולא מוצהרת.
ישיבת "כנסת ישראל סלובודקה" סבלה בשנותיה הראשונות ממחסור כספי ורק לאחר כמה שנים התייצבה, ומספר התלמידים שלה הלך וגדל בהתמדה.
בשנים 1903–1905 התחולל בישיבה שנית משבר קשה נגד לימוד המוסר, ומלחמה של ממש ניטשה בין כותלי הישיבה.
המאורעות החריפו עם פרוץ המרידות נגד שלטון הצאר שהסתיימו במהפכת 1905 הכושלת.
תלמידים לשעבר של הרב פינקל, ממתנגדי שיטת המוסר, שנסחפו לשורות המהפכנים, ניצלו את המהומות לצורך המאבק בישיבה על שיטת המוסר.
בתוך הישיבה התחוללו לעיתים קרובות מהומות, והמהפכנים אף איימו על רבי נתן צבי ברצח אם לא יעזוב את הישיבה.
מסופר כי ה"סבא" הישיר את מבטו אל ראש המהפכנים בעצב ואמר לו: "ראה מה שיצא ממך...".
ידי המהפכנים רפו מתוכחתו והם עזבו את הישיבה.
לאחר דיכוי המרד שינה את גישתו לתלמידים.
בעוד קודם לכן היה קפדן מאוד, דגל במשמעת חמורה, והיה זורק מרה בתלמידים על מנת לעוררם לשיפור, החל לנהוג ברכות עם תלמידיו, לעודדם לפתח עצמאות, ולהדגיש רעיונות מוסריים מעודדים יותר.
גישתו השנייה התפרסמה יותר ובה נוקטות הישיבות בשיטת סלובודקה.
בשנת 1908 מינה הרב פינקל כמשגיח נוסף בישיבה את חתנו רבי יצחק אייזיק שר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, פוזרה ישיבת סלובודקה.
רבי נתן צבי שהה באותה עת בגרמניה, ונעצר מיד כנתין רוסי.
הוא ישב במעצר כמחצית השנה עד אשר שוחרר.
הוא הצטרף למחותנו רבי משה מרדכי אפשטיין שנמלט למינסק, שם הקימו שוב את הישיבה בעצם ימי המלחמה.
כאשר התקרבה המלחמה למינסק עברו לקרמנצ'וג.
בתקופה זו עברה הישיבה תלאות ורדיפות קשות, אך שרדה את ימי המלחמה והמהפכה שאחריה, ובשנת 1920 חזרה לעיירה סלובודקה.
בשנים שלאחר המלחמה פרחה ישיבת סלובודקה והגיעה לשיא פריחתה.
מוסדות נוספים ברוח הישיבה ובהדרכתו של הסבא מסלובודקה הוקמו בעיירה.
בשנת תרפ"ד (1924) עמדה ישיבת סלובודקה בפני סכנת סגירה: החוק הליטאי קבע כי כל ישיבה שלא תלמד לימודי חול כלליים לא תוכר על ידי השלטונות, ותלמידיה יגויסו לצבא.
בעוד ישיבות אחרות קיבלו את החוק החדש, סירב לכך הרב פינקל בתוקף, ולאחר שחלק מתלמידי הישיבה קיבלו צווי גיוס גמלה בלבו ההחלטה להעביר את הישיבה לארץ ישראל.
במהלך תרפ"ה-תרפ"ו (1924-1925) עלו מרבית תלמידי סלובודקה ורבני הישיבה לארץ, ובראשם הרב פינקל.
הישיבה השתקעה בעיר חברון, בה שכנה עד לפרעות תרפ"ט (1929).
גם בסלובודקה המשיכה להתקיים הישיבה במתכונת מצומצמת יותר כשהמשגיח, הרב אברהם גרודזינסקי, גם עומד בראשותה מתרפ"ז.
למרות זקנותו המופלגת וחולשתו, השקיע ה"סבא" בישיבה בחברון את כל מרצו.
זמן קצר לאחר העלייה נפטר בפתאומיות בנו רבי משה ובתחילת תרפ"ז (סוף 1926) עבר להתגורר בתל אביב, בשל האקלים הקר בחברון שהזיק לבריאותו.
בריאותו הדרדרה, וה"סבא מסלובודקה" נפטר בכ"ט בשבט תרפ"ז (1927) בירושלים.
לאחר הלוויה המונית נטמן בהר הזיתים בחלקת הנביאים לצד בנו משה שנפטר כשנה לפניו.
על שמו קרויה ישיבת תפארת צבי בירושלים.
שיטתו של הרב נתן צבי ושל סלובודקה יונקת ברוחה מבית מדרשה של קלם, אך התייחדה ממנה במספר דברים.
בקלם נהגו להציב בפני החניך את שפלותו ואפסותו כלפי הבורא, אולם הסבא סבר כי האדם הוא נזר הבריאה, ועל כן יש להדגיש את חשיבותו של האדם שנבחר לשרת ולעשות את רצון הבורא.
לדעת הסבא, באפשרות האדם להתרומם למדרגת אדם הראשון לפני שחטא.
שיטה זו זכתה לפרסום רב ונקראה בשם "גדלות האדם".
בסלובודקה גרסו כי האדם הוא היצור הנעלה ביותר בתבל שנבחר לעשות את רצון בוראו, ולכן עליו להתנהג כאדם השוהה לפני המלך.
בעקבות הדגשת "גדלות האדם", הסבא סבר כי מראשית חינוכו של התלמיד יש להציב בפניו את השאיפות העליונות והמקסימליות ביותר, ורק כאשר רואה התלמיד לפניו את פסגת השאיפות יש בו את המוטיבציה להגיע אליהן.
בעוד קלם התייחדה בחינוך הקפדני ובמשמעת החמורה שלה, בסלובודקה גרסו אווירה נינוחה יותר של משמעת והדגישו את הטיפוח המתמיד של ההכרה השכלית והנפשית.
בימיה של סלובודקה פעלה תנועת המוסר בליטא בשני ראשים מקבילים: שיטת סלובודקה ושיטת נובהרדוק.
בנובהרדוק פעלו בשיטות קיצוניות לדיכוי המידות הרעות ולטיפוחן של המידות הטובות, אך בסלובודקה שללו גישה זו בתוקף, ודגלו בטיפוח המידות האנושיות באמצעות העמקת ההכרה האנושית.
בניגוד לקלם ולנובהרדוק, בהם נהגו התלמידים באמצעיים מעשיים רבים לצורך תיקון המידות, רבי נתן צבי סבר שעיקר חינוך האדם הוא מן הפנים אל החוץ, ויש לשים לב בעיקר למחשבותיו ותפיסתו של האדם.
מתוך נקודה זו, העניק הסבא חשיבות לכוונות ולמחשבות הנלוות אל המעשה, ולהבנה שכלית של רעיונות המוסר.
הגותו ושיחותיו הודפסו בספרו אור הצפון, שהודפס לראשונה בקובנא בשנת ה'תרפ"ח, 1928, על ידי תלמידיו הרב יצחק אייזיק שר והרב אברהם גרודזינסקי.
ספרו על התורה באותו שם הודפס בשני חלקים בירושלים, בשנים ה'תשי"ט וה'תשל"ט.
בנו הרב אליעזר יהודה, ראש ישיבת מיר, חתנו של הרב אליהו ברוך קמאי
בנו הרב אברהם שמואל, משגיח בישיבת כנסת ישראל בחברון, חתנו של הרב יהודה החנוכי רב העיר טשכנובצי
בנו הרב משה פינקל, ראש ישיבת כנסת ישראל בחברון, חתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין
בתו גוטל, אשת הרב אייזיק שר, ראש ישיבת סלובודקה
בתו שרה ליבא, אשת הרב שלמה יהודה לייב פלצ'ינסקי, רב בדווינסק (בנם הוא הרב אליעזר פלצינסקי)
בת נוספת הייתה מאורסת לרב נפתלי טרופ ונפטרה לפני חתונתה.
בן נוסף בשם ראובן למד בישיבת סלובודקה ובשל עיסוקו בהשכלה הוצא מהישיבה על ידי מנהלה הרוחני ללא ידיעתו של אביו.
בעקבות כך נסע לארצות הברית.
ה"סבא מסלובודקה" העמיד אלפי תלמידים, שרבים מהם כיהנו במשרות רבניות חשובות ברחבי העולם.
חתנו רבי יצחק אייזיק שר, ראש ישיבת סלובודקה
רבי יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון
רבי מאיר חדש, משגיח בישיבת חברון
רבי אלעזר מנחם מן שך, ראש ישיבת פוניבז' ומנהיג הציבור הליטאי בסוף המאה ה-20
רבי יחיאל יעקב וינברג, בעל שו"ת "שרידי אש"
נתן פנץ (28 בספטמבר 1917, ויטבסק, הרפובליקה הרוסית – 28 באפריל 1948, יפו, ארץ ישראל) היה כדורגלן ארץ-ישראלי, מגדולי הכדורגלנים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת המדינה.
פנץ נולד בוויטבסק, הרפובליקה הרוסית (כיום בבלארוס) ועלה עם משפחתו לתל אביב בהיותו בן שלוש.
למד בגימנסיה הרצליה ובהמשך בגימנסיה נורדיה.
סיים שנה אחת בקולג' האמריקאי בביירות.
לפרנסתו עבד במחלקת הגבייה של עיריית תל אביב.
כבר בגיל צעיר הצטיין בכדורגל.
הוא הצטרף תחילה למכבי הצעיר ולאחר מכן לקבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב, בה נחשב ל"כוכב".
בשנת 1936 זכתה מכבי תל אביב בפעם הראשונה באליפות, ויצאה למסע של שלושה חודשים בארצות הברית.
פנץ היה אז הצעיר בקבוצה והפך עד מהרה לגיבור נערץ.
במשך המסע כבש 22 שערים, וקיבל הצעה של עשרות אלפי דולרים כדי לשחק בניו יורק אך הוא העדיף לחזור לארץ ישראל.
בשנת 1937, כקפטן הקבוצה, הוביל את מכבי לאליפות נוספת.
פנץ השתתף גם במשחקים בינלאומיים עם נבחרת ארץ ישראל, בהם משחק רשמי אחד, ההפסד 0–1 באתונה לנבחרת יוון, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1938.
לאחר סכסוך עם הנהלת הקבוצה עבר ב-1939 לקבוצת בית"ר תל אביב, שהייתה אז בליגת המשנה, ותוך שנתיים העלה אותה לליגה א' (אז הליגה הבכירה).
עם בית"ר זכה פנץ בגביע בשנים 1940 ו-1942. פנץ שיחק בתחרויות רבות, ארציות ובין ארציות, וזכה לתעודות כבוד ולאותות הצטיינות.
הוא היה שחקן נערץ על ילדי תל אביב שראו בו גיבור מן האגדות.
כאשר הבריטים אסרו את קיום קבוצת בית"ר והקבוצה שינתה את שמה ל"נורדיה", לא יכול היה פנץ להשלים עם ההסוואה הזאת וחזר לקבוצת מכבי.
פנץ הצטרף לארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) והשתתף בפעולה מוצלחת נגד רכבת תחמושת בריטית ליד פרדס חנה, שהנשק והתחמושת שבה הוחרם ואיפשר את התקפת האצ"ל על יפו.
ב-26 באפריל 1948 השתתף פנץ במשחקו האחרון.
זה היה הדרבי הגדול בין הפועל תל אביב ומכבי תל אביב, שנערך באצטדיון המכביה בתל אביב.
הפועל הובילה 0-1, אבל פנץ כבש את השער המשווה וקבע את התוצאה 1-1 לקול תשואות הקהל.
פנץ הצטרף להתקפת האצ"ל על יפו בתור מקלען במשוריין.
הבריטים פתחו בהתקפה מסיבית על כוחות האצ"ל.
המשוריין של פנץ נתקע באחת הסמטאות הצרות של שכונת מנשייה.
משוריין בריטי שהופיע מולו ירה פגז פיא"ט שהרג את פנץ ושניים מחבריו.
מותו של פנץ הכה בהלם את אוהדיו שהשתתפו באלפיהם בהלווייתו.
ב-1949 ו-1951 התקיים טורניר כדורגל לזכרו של נתן ועוד תשעה כדורגלנים של מכבי תל אביב שנפלו במלחמת העצמאות.
בשנת 1998 נקרא רחוב ביפו על שמו של פנץ.
בשנת 2003 הוצב ברחוב זה פסל בגודל טבעי של נתן פנץ הבועט בכדור.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של פנץ.
על השובל מופיעה חתימת ידו של פנץ.
הרב נתן צבי פינקל (ה' באדר ב' ה'תש"ג, 12 במרץ 1943 – י"א בחשוון ה'תשע"ב, 8 בנובמבר 2011) היה ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בשיקגו שבארצות הברית לאליהו מאיר ושרה פינקל (נפטרה ה'תשפ"א).
נקרא על שם אבי סבו, הסבא מסלובודקה.
למד בתיכון דתי אבל לא-חרדי בעירו.
בתחילת שנות ה-60 נסע ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שלא ברצון הוריו.
בישיבה שהה תחת חסותו של אחי סבו הרב אליעזר יהודה פינקל, וכן למד בחברותא עם הרב חיים קמיל, שהחשיב לרבו.
נישא ללאה, בתו של הרב בנימין ביינוש פינקל, ראש ישיבת מיר ובן דוד של אביו.
לאחר פטירת חמיו, בשנת ה'תש"ן (1990), התמנה תחתיו לראש הישיבה.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) לקה בפרקינסון ומאז סבל במשך שנים מניוון שרירים קשה ולקראת סוף ימיו היה מרותק לכיסא גלגלים.
בשנת תשס"ג, בגיל 60, נתמנה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה והיה לחבר הצעיר בה מעולם.
בלילה האחרון לחייו, שעות לפני פטירתו, נסע לעיר בני ברק לנחם אבלים את משפחת ידידו הקרוב הרב יוסף הלפרין זצ"ל, אביו של הרב נפתלי הלפרין המשמש כרכז ההלכה הארצי בארגון איחוד הצלה.
לאחר מכן נסע להתפלל תפילת ערבית האחרונה בחייו בבית הכנסת לדרמן.
שעות לאחר מכן השיב את נשמתו לבוראו.
למרות חוליו פיתח את הישיבה ומוסדותיה לממדי ענק, והפך אותה לישיבה הגדולה בישראל ולאחת משתי הגדולות בעולם כולו (לצד ישיבת לייקווד).
תחת הנהגתו פתחה הישיבה סניפים נוספים ברמת שלמה בירושלים, וישיבת מיר ברכפלד בשכונת אחוזת ברכפלד במודיעין עילית.
סדר יומו התחיל בתפילת שחרית בבית המדרש המרכזי של הישיבה.
במהלך היום הוא בחן תלמידים וקיבלם לשיחות אישיות בביתו, מחמת מחלתו הוצרך לפעמים לקבל קהל בשעה שהיה שוכב במיטתו, ולא נמנע מחמת מסירותו הרבה לישיבה.
אחת לשבוע מסר שיעור כללי בישיבה בירושלים, וכן חבורה בימי רביעי ושני ועדים בימי שישי בביתו, לתלמידים ישראלים ול"חוצניקים".
פעמיים בשבוע נסע לסניף הישיבה במודיעין עילית לסדר בוקר ולתפילת מנחה, ופעם בחודש מסר בה שיעור כללי, ולעיתים אף שיחות מוסר.
היה מעורב גם בהקמת וליווי ה"חבורות" בישיבה ונהג להשתתף במסיבות של החבורות.
במסגרת הבנייה המואצת של מוסדות הישיבה, המתפרסת על פני מבנים רבים בשכונת בית ישראל, נטל הרב פינקל חלק פעיל ברכישת המגרשים, השגת תורמים והכנת תוכניות הבנייה.
לשם כך הוא נסע לעיתים תכופות לחוץ לארץ.
דרך לימודו התייחדה בהסבר כיצד שיטת כל ראשון בסוגיא התלמודית מסתדרת עם שיטתו בכל המסכת (דרך זו מכונה "לשיטתו").
הרב פינקל נפטר לפנות בוקר בביתו, ביום שלישי, י"א בחשוון ה'תשע"ב, 8 בנובמבר 2011. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו והיא נעה מישיבת מיר להר המנוחות והשתתפו בה למעלה מ-100,000 אנשים, בראשות מנהיגי הציבור החרדי, בהם הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן והאדמו"רים מגור ובעלזא.
הרב שטיינמן אף נשא עליו דברי הספד ובאופן חריג קרע עליו קריעה.
היה נשוי ללאה (לבית פינקל).
הרב אליעזר יהודה - ממלא מקום אביו בראשות ישיבת מיר.
גולדי - אשת הרב נועם אלון, ממלא מקום חותנו בראשות ישיבת מיר ברכפלד.
הרב ישעיהו - ראש בית המדרש "פרידמן".
הרב אברהם שמואל - "משיב" בישיבה.
הרב חיים תנחום - ממלא מקום אחיו הבכור כאחראי על ה"חבורה" החסידית, וכן משמש כ"משיב" בישיבת מיר ברכפלד.
שמריהו יוסף - מנהל ישיבת מיר ברכפלד.
הרב יצחק (נפטר בשבט תשע"ה) - שימש כאחד מרבני ישיבת מיר.
לאחר פטירתו החלו משפחתו ותלמידיו בהוצאת כתביו ושיעוריו.
חידושי רבי נתן צבי פינקל, על מסכת נדרים, אלול ה'תשע"ג (אוגוסט 2013).
חידושי רבי נתן צבי פינקל, על מסכתות בבא קמא, מכות וסוכה, 2014.
שיחות רבי נתן צבי, ה'תשע"ד.
שיחות רבי נתן צבי, שני כרכים על סדר חמישה חומשי תורה, ה'תשע"ח
הרב נתן עמינדב יונה קאסוטו (כ"ז בתשרי תר"ע, 11 באוקטובר 1909 – ינואר 1945) היה רופא עיניים, שימש ברבנות מילאנו ובסוף 1942 התמנה לרבה של יהדות פירנצה.
היה פעיל במחתרת ובהצלת יהודי קהילתו.
מחודש ינואר 1945 אין עדויות המספרות עליו.
נראה כי נספה בעת "מצעד המוות" מהמחנות לגרמניה שנערך בהתקרב הצבא האדום.
קאסוטו נולד בפירנצה, בנם של שמחה (ביצ'ה - Bice) לבית קורקוס ומשה דוד קאסוטו שהיה חוקר, פרשן המקרא והיסטוריון.
במהלך שירותו הצבאי, שהסתיים בשנת 1934, סיים קאסוטו את בית ספר לקציני רפואה בפירנצה.
לאחר חמש שנים של היכרות עם חנה די-ג'ואקינו הם נישאו בסוף השנה.
ההיכרות והקשר בין משפחות קאסוטו ודי-ג'ואקינו החלו שנים רבות קודם לכן.
חנה נולדה באנקונה בינואר 1911 לאביה שנולד בסיניגליה הסמוכה.
לאחר מכן משפחתה עברה לפירנצה.
למשפחת קאסוטו נולדו ארבעה ילדים: שושנה שמחה, דוד משה, דניאל אליה וחוה, שנולדה במהלך מלחמת העולם השנייה ונפטרה בגיל ארבעה חודשים.
למד בבית הספר התיכון הממלכתי על שם מיכלאנג'לו ובמקביל במכינות של בית המדרש לרבנים שהיה בעיר.
זכה לציון לשבח על היותו ראשון בין תלמידי פירנצה ומחוז טוסקנה.
בשנת 1927 קבל את התואר "משכיל" מבית מדרש לרבנים.
השלים את לימודיו לקראת התואר "החכם השלם", המקביל לתואר הרבנות והדיינות ביהדות אשכנז.
בשנת 1933 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת פירנצה.
בשנת 1937 השלים את לימודי ההתמחות ברפואת עיניים.
בשנת 1933 קיבל נתן קאסוטו תואר ברפואה ושירת לתקופה כרופא צבאי.
לאחר מכן החל קריירה רפואית שכללה הוראה מחקר ופרקטיקה.
הוא פרסם מספר מאמרים חשובים ב-1938 זכה במלגה ללמוד בניו יורק במוסד רוקפלר, אך בשל חוקי הגזע שחוקקו בשנה זו, המשטר הפשיסטי לא סיפק לו דרכון לנסיעה לניו יורק לקבלת המלגה שהייתה יכולה להציל את חייו.
בתקופת לימודיו האקדמיים פרש קאסוטו את חסותו על הסטודנטים היהודיים מארצות אירופה ועל אלה מארץ ישראל.
הוא הנחה אותם כיצד להימנע ממבחנים "קשים" ו"בלתי נעימים" שהוטלו על התלמידים החדשים, אשר לא היו מודעים להרגלים המקובלים באוניברסיטאות.
תחום אחר בו עסק הוא הסברת רוח היהדות לבני הנעורים.
בפירנצה של אותם הימים יצא לאור כתב עת איטלקי ושמו "ישראל לנערים".
בו הוצגו רעיונות יהודיים וציונים.
הוא ניהל בו טור תחת הכותרת: "אמרי לי אמא".
במדור זה הוא השיב לשאלות הילדים בנושאים יהודיים.
את תשובותיו הוא חתם בשם "רבי נתן".
היו אלה תשובות חינוכיות, לא מלומדות מדי ולא מעמיקות, אלא תשובות הגיוניות מכאן ויהודיות-ציוניות מכאן.
כאשר פורסמו חוקי הגזע באיטליה, נאסר על קאסוטו לעבוד במרפאה ציבורית.
עם זאת, הורשה להיות "משקיף" בעת ביצוע ניתוחים וזאת על מנת לא לאבד את הידע שרכש.
פרופ' בארדלי, מנהל המרפאה, סיפר כי פעם, כאשר ניתוח התפתח לא כשורה, הוא הורה לו: "לעזאזל חוקי הגזע - קאסוטו בוא עזור לי".
קאסוטו נחשב לאחד המוהלים המבוקשים באיטליה, שכן היה גם רב וגם רופא.
בשנת 1939 עלה ארצה אביו, משה דוד קאסוטו, אשר הוזמן על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים לכהן כפרופסור למקרא.
הוא ניסה להשיג לבנו עבודה בירושלים, דבר שהיה מקנה לו רישיון עלייה, אך נאמר לו כי ארץ ישראל "מוצפת" ברופאים יוצאי גרמניה.
כעבור זמן מה הסכים רופא העיניים הירושלמי אברהם אלברט טיכו לקבלו לעבודה, אך כאשר איטליה הכריזה מלחמה על בריטניה, הוכרזו כל אזרחי איטליה כאזרחי אויב ולכן לא ניתן היה להוציא לפועל את התוכנית.
בעקבות חוקי הגזע, אסור היה לו ללמד או לעבוד כרופא מחוץ לקהילה היהודית, ולכן למד קאסוטו בנוסף לבית מדרש לרבנים, צעד שהיה לא שכיח ליהודי שהיה משולב בחברה האיטלקית ועבד כרופא.
מאחר שלא היה יכול לקדם את הקריירה הרפואית שלו קיבל על עצמו תפקיד של סגן רב במילאנו.
ב-1943 מונה לרב הראשי של פירנצה, ועבר חזרה לפירנצה עם אשתו אנה וילדיו.
בקהילת יהדות מילאנו הוא קיבל את משרת סגן הרב, שהתפנתה מאז שברטי אקרט עלה ארצה, בחסותו של הרב של מילאנו, גוסטאבו קאסטבולונייזי.
הוא שרת גם כמחנך ומורה בבית הספר התיכון ברחוב האופילי (Via Eupili 6) - היום מושב המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו.
הוא לימד לשון עברית, היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל ומקרא ומשנה.
יום בשבוע העניק שירות רפואי חינם ליהודי הקהילה.
בית הספר התיכון במילאנו נהנה באותן השנים משגשוג, שכן לפי חוקי הגזע, התלמידים היהודיים הוצאו מבתי הספר הממלכתיים.
קאסוטו ניצל את ההזדמנות על מנת לפתח את התודעה היהודית-ציונית בקרב התלמידים והמבוגרים שמצאו עצמם, ללא כוונה מראש, בסביבה יהודית.
הוא ארגן עמם טיולים ופעולות חברתיות כאשר המטרה הייתה להכין את הנוער להכשרה חלוצית ולעלייה לארץ ישראל.
למרות תפקידיו הרבים הוא מצא זמן גם להגיע לילדי הגנים והכיתות הנמוכות.
הוא דרש בפניהם את סיפור מגילת אסתר וכמעט שכנע את השומעים לצום שלושה ימים ושלושה לילות כפי שעשו התלמידים בימי מרדכי.
הילדים בכו והבינו עד כמה חשובה תפילתם.
שבעה חודשים בטרם כבשו הגרמנים את פירנצה והחלו להגלות את יהודיה להשמדה, בט' באדר א' ה'תש"ג (14 בפברואר 1943), נשא הרב קאסוטו את נאום ההכתרה שלו בבית הכנסת הגדול בפירנצה.
הוא היה מודע לכך כי העתיד הולך ונעשה קודר, וביקש מהציבור להקדיש עתים לתורה, להקפיד במצוות ולהסתופף בצל התורה.
הוא הניח כי יהיה צורך בעמידה איתנה לקראת העתיד.
מסקנתו הייתה כי יש לשוב ליהדות.
בנאומו הבטיח להקדיש תשומת להוראה ולהקניית תורה לדור הצעיר.
בארכיב הקהילה נמצאו מאותם הימים סדרות של הרצאות בנושאים כלליים כמו "מדע ואמונה" ו"חוקי המזון ביהדות", לצד נושאים יהודיים על עזריה מן האדומים ואפילו על החרסים שנמצאו אז בחפירות לכיש בארץ ישראל.
האיסור על הריגת חיות למטרות דתיות (איסור השחיטה הכשרה) גרם ליהודים שומרי מצוות להימנע מאכילת בשר.
בעקבות כך, נתן קאסוטו קיבל פנייה מארגון סיוע יהודי לגבי האפשרות של אכילת מזון לא כשר לילדים שסובלים מבעיות בריאותיות.
הוא חקר את הנושא והשיב שזה מותר אם יש סכנת חיים או סכנה בריאותית במידה ואין תחליף ראוי כמו כן הוסיף שכל מקרה צריך להיבדק על ידי רופא ופסיקה של רב.
החובה לציית להוראות האנטישמיות השפיעו על חיי היום יום של הקהילות היהודיות אבל לא גרם ליהודים שומרי מצוות להפסיק לשמור.
לאחר שהגרמנים נכנסו לעיר, פינה קאסוטו את משפחתו למנזר.
במסגרת פעולתה של רשת הצלה יהודית-נוצרית הנהיג קאסוטו אישים יהודיים בפירנצה ושיתף פעולה עם אישים נוצרים, בהם אליה דלה קוסטה, לשם הצלת יהודים מגירוש למחנות השמדה.
דרשה אחרונה נשא קאסוטו בבית הכנסת הגדול בראש השנה תש"ד (30 בספטמבר 1943).
היה זה מגעו האחרון עם יהדות פירנצה.
היהודים הראשונים נלכדו על ידי הגרמנים ב-6 בנובמבר 1943. בסך הכל נשלחו למחנות בצפון כ-250 איש.
פועלו של נתן קאסוטו ברשת ההצלה בפירנצה
בעקבות שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943 בין איטליה לבעלות הברית קאסוטו עודד את יהודי פירנצה לברוח ולהסתתר.
אחותו חולדה קמפניינו העידה מאוחר יותר במשפט אייכמן ואמרה "אחי הלך מבית לבית להזהיר את היהודים ולעודד אותם להתחבא במנזרים ובכפרים קטנים תחת שמות בדויים".
הוא עשה זאת עוד לפני שהנאצים החלו בפעולות אלימות כלפי היהודים, עוד לפני כניסת הגרמנים לאיטליה בתחילת ביצוע הפתרון הסופי באיטליה).
מאות יהודים הקשיבו לעצתו וברחו, כך שבזמן שחבורות אלימות של בריונים ופושעים הגיעו לחפש יהודים בבתיהם, הם מצאו מעט מאוד יהודים.
הרב נתן קאסוטו הצליח להתחמק ממאסר בפשיטות שבוצעו בליל ה-27 בנובמבר 1943. אך נתפס למחרת היום.
לו היה ממשיך להסתתר, היה ניצל, אך במקום להסתתר הוא בחר להשתתף בפגישה הסודית של רשת ההצלה ב-28 בנובמבר 1943, שפשטו עליה חיילי האס.
ובפשיטה כל חברי הרשת נתפסו.
הפשיטה התבצעה בעקבות הלשנה של מרקו אישצ'יה (ischia), איטלקי שהועסק על ידי פליט יהודי פולני אמיד.
מרקו אישצ'יה הצליח להציב מלכודת גם לאנה קאסוטו, שהסתתרה עם הוריה וילדיה במנזר קונבנטו דלה קלצה (Calza).
הוא אמר לה שאם היא תגיע לפיאצה דלה סניורה היא תוכל לקבל מידע על בעלה, היא הגיעה לפגישה עם גיסה ועם רפאל קנטוני ושם חיכו להם הנאצים.
במשך חודשיים הנאצים עינו אותם אבל היא הכחישה שהיא אשתו של נתן קאסוטו, כי היא רצתה להציל את הוריה וילדיה.
בסופו של דבר בערב שבו קאסוטו נשלח מפירנצה היא גילתה את זהותה בתקווה שתשלח גם אחריו.
שניהם נשלחו לכלא סאן ויטורה במילאנו.
ב-30 בינואר 1944 הם נשלחו באותה הרכבת לאושוויץ יחד עם 700 איש, 180 מהם מטוסקנה.
מתוך ה-700 רק 97 גברים ו-31 נשים עברו את הסלקציה, 13 גברים ו-8 נשים שרדו את המלחמה, אנה קאסוטו הייתה אחת מבין 8 הנשים ששרדו.
היא עבדה במחנה עבודה בבירקנאו עד אוקטובר 1944 ובמפעל תחמושת מאוקטובר ועד פברואר 1945 הועברה מספר מחנות.
היא חלתה בטיפוס ונשלחה להסגר בטרזיינשטט, ושוחררה על ידי בעלות הברית ב-9 במאי 1945. היא ראתה את בעלה בפעם האחרונה בסלקציה באושוויץ, כאשר גם הוא עבר את הסלקציה ונשלח לאזור הגברים של המחנה.
הוא עבד במחנה כרופא, ואף הצליח לקבל הודעה קצרה מאשתו, וכך למד שהיא עדיין בעודה בחיים.
בינואר 1945 כשהצבא האדום התקרב לאושוויץ, נתן קאסוטו נשלח בצעדת מוות של 70 קילומטר למחנה גרוס-רוזן.
באמצע פברואר נרצח במחנה, אסיר שפגש אותו במחנה אמר לאחר המלחמה " היה לי הכבוד לזכות בחיבתו וחברותו של נתן קאסוטו, בזכותו היו לי שעות של שקט ושלווה באמצע הגיהנום".
בינתיים, לאחר שמסתור במנזר הפך מסוכן מדי בני המשפחה הוסתרו במשפחות לא יהודיות נפרדות.
הבן דניאל גר עם מריו ולינה סאנטריני, דויד אצל אציו ואנה קאלצי (calzi).
ההורים של אנה, וילדיה שרדו את המלחמה, כמו פליטים יהודים איטלקים אחרים.
במרץ 1945 בני המשפחה עלו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין.
גורלה של אנה לא היה ידוע להם באותו זמן, אך היא ניצלה ועלתה לארץ ישראל.
מאוחר יותר עבדה במעבדה בבית חולים הדסה בהר הצופים.
שמה חרוט על מצבה בגן לפני בית הכנסת הגדול של פירנצה יחד עם עוד שני בני העיר שנפלו במלחמת העצמאות.
נתן סְלוֹר (נולד ב-30 בינואר 1972 בתל אביב) הוא מוזיקאי, מלחין, וזמר ישראלי.
סלור מרבה להופיע כזמר, נגן ומנחה באירועי זמר עברי, שירה, ספרות ותיאטרון, וערבי מחווה לאמנים רבים בארץ ובחו"ל, ובהם מחוות לסבו המשורר נתן אלתרמן ואמו המשוררת תרצה אתר.
סלור משתתף בפסטיבלים רבים בהם פסטיבל ישראל, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל עין גב, פסטיבל מטולה לשירה, פסטיבל ימי-זמר, פסטיבל אשה ועוד.
לצד הופעותיו, סלור יוצר מוזיקה מקורית, בעיקר עם היוצרת יסמין אבן ומשתף פעולה עם אמנים שונים.
בנוסף, סלור מרצה בנושא תולדות הזמר העברי ברימון בית ספר למוזיקה, ומעת לעת עורך ומגיש את התוכנית ציפורי לילה מוזיקליות בגלי צה"ל.
סלור נולד בתל אביב, לבנימין (בנץ') סלור ולמשוררת תרצה אתר.
סבו היה המשורר נתן אלתרמן וסבתו הייתה השחקנית רחל מרכוס.
לאחר שירותו הצבאי, למד סאונד בבית הספר של יואב גרא.
לאחר מכן, למד בבית הספר רימון והוא בוגר מגמת הלחנה ועיבוד של בית הספר.
בהמשך, למד משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי והוא בוגר בית הספר.
בשנת 2006 יצא אלבום הסולו הראשון שלו "25 שעות", שאותו יצר עם המוזיקאית יסמין אבן ועם המפיק המוזיקלי אלי אברמוב.
האלבום כלל שיתופי פעולה עם הפזמונאי מאיר גולדברג, ארקדי דוכין, רונה קינן וקרני פוסטל.
בשנת 2021 הוציא סלור את "קווים בתוך כף יד" מיני-אלבום בשיתוף יסמין אבן ובהפקתו המוזיקלית של אלון לוטרינגר.
באלבום התארחו אושיק לוי ודנה ברגר.
בשנתי (מתוך "כמו ציפור בחדר", הד-ארצי, 1999): לחן של סלור למילים של אמו תרצה אתר.
בוצע על ידי קרני פוסטל.
בלדה על נערי שגדל ("רדיו בלה דואגת", NMC והליקון, 2001): ביצוע לשירם של תרצה אתר וסשה ארגוב.
זמר אורח באלבום הבכורה של יסמין אבן (נענע דיסק, 2004).
נגן קלידים באלבום של פרויקט "היונים" (NMC, 2005).
זמר אורח ומלחין שותף באלבום "רסיסים" של יסמין אבן (MCI, 2006).
כמה דקות קרובות: מילים משותפות עם יסמין אבן ולחן של אלון לוטרינגר, לאלבום הבכורה של רוני אלטר "כיס אוויר" (ינשוף, 2010).
ילדים של החיים: חידוש לשיר של שלום חנוך מתוך הסרט של אברי גלעד וצחי קליין "גראס באישור הרופא" (רשת).
מותר לומר: חידוש לשיר של דויד ברוזה למילים של נתן אלתרמן, מתוך סרט התעודה "מותר להיות סנטימנטלי" (ערוץ 1 ואנטנה הפקות, 2012).
After All the Love Is Gone: רמיקס של עופר ניסים לשיר של ג'וזי כץ מתוך אלבומו של סלור "לא זוכר את אתמול" (Offer Nissim Music Publishing, 2012).
חורף: רמיקס של אליוט לשיר של סלור מתוך אלבומו "לא זוכר את אתמול" (עצמאי, 2013).
תמונה: שיתוף פעולה עם אושיק לוי (עצמאי, 2021).
צל אחר: שיתוף פעולה עם דנה ברגר (עצמאי, 2021).
הרב נתן פרידלנד (תקס"ח - י"ח באדר ב' תרמ"ג ; 1808–1883) היה רב, דרשן, סופר ופעיל למען רעיון יישוב ארץ ישראל בתקופת מבשרי הציונות.
נולד בשנת 1808 בערך בעיר טאורגה בליטא, ושימש בה כדרשן.
היה תלמידו של רבי צבי הירש ברוידא רבה של סלנט ושל ר' יוסף זונדל מסלנט.
הוא הגיע בדרך עצמאית לעיסוק ביישוב ארץ ישראל ובדרכי הגאולה, וסבר כי הגאולה תבוא בדרך הטבע, כאשר השלב הראשון יהיה 'קיבוץ ראשון' של לומדי תורה שיעלו לארץ כדי לשבת וללמוד, ו'קיבוץ שני' יהיה כאשר מלכי הגויים יתעוררו לשלוח את היהודים לארצם.
היה מסתובב בערים ובעיירות, ובדרשותיו עורר את שומעיו לעודד עלייה לארץ ישראל ולרכוש שם קרקעות.
במסגרת מסעותיו כדי להשיג הסכמות לספרו הראשון "כוס ישועה ונחמה" ביקר ב-1858 בעיר טורון ופגש את ר' צבי הירש קלישר.
הרב קלישר מצא בו שותף לדעה ולדרך.
גם המקורות בדברי חז"ל עליהם התבססו השניים היו דומים.
הרב קלישר נתן לו הסכמה נלהבת לספרו, ומאז הפך פרידלנד לשותפו ולשליחו של הרב קלישר בפעולות השונות למען יישוב ארץ ישראל.
ב-1860 נסע לפריז ושם פנה לאלברט כהן, מנהל ענייני הצדקה של משפחת רוטשילד, כדי שיתמוך ברעיון יישוב ארץ ישראל.
הוא אף יעץ לרב קלישר לשלוח לכהן עותק מספרו דרישת ציון שהיה אז עדיין בכתב יד.
בפריס הוא נפגש גם עם אדולף כרמייה, ממייסדי חברת כל ישראל חברים, ועורר גם אותו לעסוק ביישוב ארץ ישראל.
שני האישים נטו לדעתו בשאלת ארץ ישראל.
לאחר הצלחותיו אלה בפריס העז פרידלנד להגיש מכתב בקשה לקיסר נפוליאון השלישי, שהיה ידוע כתומך נלהב בשחרור עמים מדוכאים.
למכתבו צירף גם מכתב מאת הרב קלישר.
הוא התקבל לראיון אצל הקיסר וביקש ממנו שישתדל שהמדינות תמסורנה את ארץ ישראל ליהודים.
הקיסר ענה לו במכתב בו טען כי היחסים עם האימפריה העות'מאנית אינם מאפשרים לפעול למען ארץ ישראל כעת, אולם כשישתפרו היחסים ישתדל לעשות זאת.
עם המכתב הזה נסע ללונדון ופגש במשה מונטיפיורי בניסיון לרתום אותו לעניין, אך משה מונטיפיורי דחה את פנייתו.
ב-1866 הוציא את המהדורה השנייה של "דרישת ציון".
הוא הרבה להסתובב בקהילות ישראל, דרש בענייני הגאולה, קרא לעלייה וגייס כספים ליושבי ארץ ישראל.
לאחר מות הרב קלישר ב-1874 ניסה לגייס כספים לפיתוח החלקה שרכש הרב קלישר מול קבר רחל, "נחלת צבי" אולם הדבר לא עלה בידו והחלקה נשארה שוממה.
הוא עלה ארצה בסוף ימיו ונפטר בי"ח באדר ב' תרמ"ג (1883) ונטמן בהר הזיתים.
הרב פרידלנד אמר על עצמו: "מחצית שנות חיי הקדשתי לטיפוחה של ארץ ישראל".
בספרו "יוסף חן" הביא את דברי רבו רבי זונדל מסלנט שבעצמו עלה לארץ ישראל, וטען כי אין הגאולה תלויה בתשובה, אלא בפעולת עם ישראל לעלות לארץ וליישב אותה.
כוס ישועה ונחמה - חלק א', ברסלויא תרי"ט
סולו סולו המסילה, לעסלא תרכ"ו
יוסף חן - חלק א', ורשה תרל"ח
יוסף חן - חלק ב', ורשה תרל"ט
כתבי הרב פרידלנד בתוספת מבוא הערות וביאורים מאת ד"ר ישראל קלוזנר, ראו אור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תש"מ.
נתן צבי פרידמן (כ"ה בתמוז תרע"ד; 21 ביולי 1914 – ו' באלול תשנ"ג; 23 באוגוסט 1993) היה רב, סופר וחוקר; מוותיקי רבני בני ברק.
נולד בהונגריה לרב מנחם גרשון ולאסתר פרידמן, ולמד בישיבות הונגריה.
בשנת תרצ"ד הוא הוסמך לרבנות באמצעות ועד הרבנים שליד הלשכה המרכזית של החרדים בהונגריה.
בגיל 22 החל לשמש כמגיד שיעור ב"חברה ש"ס" בעיר בודפשט והורה באיסור והיתר ומקוואות מטעם הבד"ץ בבודפשט.
בשנת תרצ"ה נישא לשרה גיזה, בת מנחם צבי ויליגר.
הוריו והורי אשתו נספו בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש כרב לשארית הפליטה במחנה פרנוואלד שבבוואריה, היה חבר מועצת היהודים המשוחררים במינכן ונציג שארית הפליטה בקונגרס הציוני ה-22.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת תש"ז, עלה לישראל ושימש כרב בגבעת שמואל.
בשנת תשי"ב התמנה כרבו של שיכון ה' בבני ברק, שאכלס עולים חדשים ממזרח אירופה ומתימן, ושימש בתפקידו כארבעים שנה.
טקס הכתרה רשמי התקיים במאי 1953.
הרב פרידמן היה חבר ועדת החינוך של הרבנות הראשית לישראל וחבר המזכירות של חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
היה בעל השקפה ציונית והביע תמיכה במדינת ישראל.
בספרו "נצר מטעי" כתב בעניין שלוש השבועות, שהואיל ונפסק בשולחן ערוך "שניים שנשבעו לעשות דבר אחד, ועבר אחד מהם על השבועה, השני פטור ואינו צריך התרה", ומכיוון שהגויים הפרו את חלקם, דהיינו רדו בישראל יותר מדי, פקע גם תוקפן של שתי השבועות האחרות ובטל האיסור לעלות בחומה.
הוא עסק רבות בסוגיות אקטואליות מההבט ההלכתי ואת מאמריו פרסם בבמות שונות, ובהן: "הצופה", "סיני", "קול תורה", "התורה והמדינה", "נועם", ו"שנה בשנה".
בין נושאי המאמרים שעסק בהם: לימוד תורה שבעל-פה לנשים; זכויות המיעוטים והגבלותיהן לשם ביטחון - לאור ההלכה; סמכות הרשויות המוניציפליות לאור ההלכה; שימוש באוכלין ליצירות אומנותיות ועוד.
מפעלו הגדול של הרב פרידמן הוא הספר האנציקלופדי "אוצר הרבנים", המכיל כעשרים אלף ערכים על הרבנים וגדולי התורה באלף השנים שבין 970–1970. הערכים כוללים פרטים ביוגרפיים קצרים ומתומצתים ובהם מצוינים שמות הרבנים, תפקידם, ייחוסם, ותאריכים שונים בחייהם.
ספר זה נחשב אחת היצירות הראשונות והמרכזיות בתחום זה.
הפולמוס על היתריו בספרו נצר מטעי
בשנת תשי"ז הוציא הרב פרידמן את ספרו שו"ת "נצר מטעי", המכיל "בירורים, דינים וחידושים בבעיות המתעוררות בחיי יום יום".
בספר נקט הרב פרידמן גישה מקלה בתחומים שונים.
פסק שעורר התנגדות מצד כמה רבנים היה היתר לסגירת ברז ראשי של מערכת גז ביום טוב, שתביא לכיבוי הגז לאחר זמן קצר, משום שזה נחשב לכיבוי ב"גרמא".
פסק זה התקבל במרוצת השנים על ידי כמה פוסקים אבל לא מוסכם באופן כללי.
הפסק עורר את התנגדותם של כמה רבנים בבני ברק אז.
רבנים חרדים, ובראשם הרב שמואל הלוי ואזנר, רבה של העדה החרדית הרב פנחס אפשטיין ורבה של יפו הרב יוסף צבי הלוי פרסמו קול קורא ובו הביעו את מחאתם נגד היתריו של הרב פרידמן (נטען שחתימת הרב הלוי הייתה מזויפת).
מאידך, הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, אף על פי שלא צידד בפסקו של הרב פרידמן, דעתו לא הייתה נוחה מקול קורא זה.
הצעה נוספת שלו הייתה לברך על אמירת ההלל ביום העצמאות, הצעה שהתקבלה מספר שנים לאחר מכן על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בנו הוא הרב יעקב פרץ פרידמן שנולד בהונגריה וכילד עלה עם הוריו לישראל.
הוא למד בישיבת פוניבז' ונישא לבתו של הרב יהושע חנן טורצ'ין, מרבני חיפה.
לאחר פטירת אביו, מילא יעקב פרץ פרידמן את מקומו ברבנות שיכון ה'.
בשנת 2008 נפטר יעקב פרץ פרידמן ואת מקומו ממלא חתנו הרב מרדכי בונם זילברברג, אף הוא בוגר ישיבת פוניבז'.
בתו אהובה נישאה לרב צבי דב זרצקי, רב שכונת קריית הרצוג וראש מחלקת נישואין ברבנות בבני ברק, בנו של הרב משה זרצקי מכרכור (נפטר בה' בחשוון תשס"ג).
אוצר הרבנים: תקופת הרבנות ד'תש"ל - ה'תש"ל
נצר מטעי: בירורים, דינים וחידושים בבעיות המתעוררות בחיי יום יום בארבעת חלקי השולחן ערוך ובהלכות המדינה
פרפראות לתורה: ביאורים, חידושים ורעיונות על התורה
סדר הגדה של פסח פרפראות: ביאורים, חידושים ורעיונות
אתר דעת מדינת ישראל לאור ההלכה, "סיני" מג, תשי"ח
אתר דעת יחסי דתיים-חילוניים לאור ההלכה, "שנה בשנה", תשכ"ח
נתן סליפקין (נולד ב-25 ביוני 1975) הוא מייסד מוזיאון הטבע התנ"כי בבית שמש.
ידוע במיוחד בשל עניינו בזואולוגיה ובמדע, ובשל ספריו על נושאים אלה השנויים במחלוקת ביהדות החרדית.
הוא רב אורתודוקסי מוסמך, הידוע גם כ"רב של גן החיות", ובעל דוקטורט בהיסטוריה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן.
נתן סליפקין נולד וגדל במנצ'סטר, שם הוא למד בישיבה מקומית.
הוא עזב אותה ב-1995 כדי להמשיך בלימודים בישיבת מדרש שמואל ואחרי כן בישיבת מיר בירושלים.
הוא הוסמך לרבנות על ידי ישיבת אור שמח, ומתגורר עם משפחתו ברמת בית שמש.
הוא בעל תואר שני בלימודי יהדות ממכון לנדר בירושלים ובעל דוקטורט מאוניברסיטת בר-אילן אותו קיבל ב-2016.
סליפקין חוקר בספריו את היהדות הרבנית ודן בשאלה איך אפשר לקשור אותה עם נושאים בעלי עניין במדע המודרני.
סליפקין הוא מחברם של ספרים רבים העוסקים בתורה, מדע וזואולוגיה.
בגישתו של סליפקין למציאת גשר בין סיפור הבריאה והתאוריה המדעית המודרנית הוא טוען שיהדות המסורתית אינה נוקטת בפירוש מילולי לקוסמולוגיה המקראית וכן אינה סבורה שחז"ל צדקו תמיד בנושאים מדעיים.
דעות כאלה התקבלו במידה מסוימת בתוך עולם היהדות הרבנית.
היה דיון ציבורי בקשר לספריו של סליפקין בשאלה עד כמה צריכה היהדות האורתודוקסית לפרש בצורה מילולית את התורה וכמה משקל יש לתת לדיונים מדעיים אצל חז"ל.
בשנת 2014 הקים את מוזיאון הטבע התנ"כי בבית שמש.
ההתנגדות העיקרית הייתה לטיעון של סליפקין שהתלמוד טועה בקשר לנושאים מדעיים מסוימים וכן שהיקום הוא בן מיליארדי שנים.
הרבנים מתנגדים לשני היבטים בעבודתו של סליפקין.
ראשית הם מתנגדים לטענה שלו שהכתיבה המדעית המצויה בתלמוד אינה מחייבת כמו התוכן הדתי יותר, ש"חז"ל הקדושים יכולים ח"ו לטעות במילי דעלמא...
ועוד שאפילו הדברים שאינם כפירה, מכל מקום רק הכופר יבטא בפיו בדרך זה".
האיסור עורר דיון, בעיקר באינטרנט, שהביא לכך שהמו"ל של סליפקין Targum Press הפסיק את הפצת ספריו.
הוצאת Yashar Books הקטנה יותר הסכימה להפיץ אותם.
דברים שכתב סליפקין הוסרו מאתרי החזרה בתשובה כמו אש התורה.
הרבנים אהרן פלדמן ושלמה מילר כתבו מאמרים להגנת האיסור והרב משה מייזלמן נשא שלוש הרצאות בנושא בישיבת תורת משה.
אמנם, הרב פלדמן סבור שאפילו לדעתו של הרב אלישיב "אי אפשר לקרוא לסליפקין אפיקורס" זאת על אף שבחלק מספריו יש דעות אפיקורסיות הרי שהוא מסתמך בדבריו על דעת מיעוט של חכמים.
הרב סליפקין התנגד גם לדעות כאלה בדברים שכתב באתר שלו יחד עם סתירה של דברים שכתבו אחרים.
הרב מייזלמן ביקש שהרב סליפקין יסיר את הרצאותיו מן האתר שלו, בקשה שסליפקין לא נענה לה.
ב-5 באוקטובר 2008 פרסם סליפקין מאמר בשם "להגנת מתנגדיי", שבו הוא כותב שלא מבין את הרבנים שכתבו נגדו, משום שדעותיו הם כדעותיהם של הרמב"ם, רש"ר הירש והרב הרצוג, אולם הוא מכיר בכך שאין לפרסם את ספריו בקהילות מסוימות שאמונתם עלולה להתערער בעקבות דעות אלו.
חדי-קרן, דרקונים ועופות חול : יצורי הפלא במדרש ובמדע, מאנגלית: יהושע סטוקאר, ירושלים : מגיד, 2018
אנציקלופדיה של עולם החי בתורה וביהדות, כרך א, חיות בר, מאנגלית: שחר פלד, מוזיאון הטבע התנ"כי, רשות הטבע והגנים, תשפ"ד
נתן קייזרמן (דצמבר 1863 ז' בטבת תרכ"ד - 9 ביוני 1945) היה אגרונום, בנקאי ופעיל ציבור בתקופת היישוב.
קייזרמן נולד באודסה ליהודה קייזרמן.
הוא למד חינוך מסורתי וכללי.
את לימודיו הגבוהים סיים במחלקה לחקלאות בפוליטכניון בציריך, שם הוסמך כאגרונום והשתלם בכימיה חקלאית.
בד ובד עם לימודיו היה חבר באגודה הציונית "ניר".
אחרי סיום חוק לימודיו התגייס לצבא וב-1890, אחרי שרותו בצבא, הוסיף להשתלם בדרזדן שבגרמניה.
בשנת 1891 עלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל רצה להשתמש בידע המקצועי אותו רכש על ידי הקמת אחוזה חקלאית בעמק יזרעאל על שטח של 500 דונם שהיו שייכים למשפחת סורסוק, אך תוכנית זאת לא עלתה יפה.
קייזרמן חזר לרוסיה על מנת לחסל את ענייניו ולשאת לאישה את מרים (בת אברהם דב קרוגליאקוב – מראשוני חובבי ציון באודסה).
הזוג חזר לארץ ישראל והתיישב ביפו.
נתן התמנה לאגרונום מדריך מטעם הוועד האודיסאי למושבות גדרה, פתח תקווה וחדרה וחבר הוועד הפועל של חובבי ציון ביפו.
בין פעולותיו היו שתילת האקליפטוסים בחדרה והקמת בית-החרושת לקוניאק בגדרה.
מרים נהפכה למורה לפסנתר הראשונה ביפו.
במסגרת הדרכתו כיהן שנים אחדות כמנהל המושבה באר טוביה שנוסדה על ידי "חובבי ציון".
אחרי ניסיונות כושלים להקמת היאחזות חקלאית פרטית פתח קייזרמן ביפו בית מסחר סיטוני לקמח וסוכנות לחברת-הביטוח הלונדונית "גרשם".
הזוג קייזרמן היו, יחד עם יחזקאל דנין וב.
רבינוביץ, ממקימי גן הילדים העברי הראשון ביפו.
בהמשך היו בין ראשוני התומכים בייסוד גימנסיה הרצליה ובניהם היו בין תלמידיה הראשונים.
כשהקים זלמן דוד ליבונטין את בנק אפ"ק מינה את קייזרמן כנציג מורשה ובהמשך למנהל הסניף בחיפה.
גם בחיפה התערה בחיים הציבוריים והיה חבר בוועד הקמת הטכניון, ממייסדי בית הספר הריאלי העברי, הנשיא הראשון של ועד קרן היסוד, חבר ועד הדר הכרמל ויו"ר ועד הקהילה העברית.
ב-1929 עזב הזוג קייזרמן את מעונם ברחוב הירקון 14 על הכרמל לפרדס חנה שם גם נקבר.
לזוג קייזרמן היו שישה ילדים יוסף, עו"ד וסופר, אורי קיסרי (עיתונאי) הרצלה, תמרה, כרמלה ליפשיץ (מורה) ושלומית.
ב-1952 נקבע על שמו רחוב במרכז המסחרי הישן בחיפה על צלעו של סניף בנק אפ"ק בחיפה אותו ניהל, במקום רחוב המערב.
נתן פיאט (15 בספטמבר 1894 פרוז'אנה, רוסיה (כיום בלארוס) - 7 בדצמבר 1959, בית קשת) עבד כמורה במקווה ישראל וכמנהל בית הספר החקלאי כדורי במשך שנים רבות.
שאף לשלב לימודי חקלאות וביטחון תוך מתן אחריות אישית נרחבת לתלמידים והיה לגורם משפיע על עיצוב אישיותם של דורות רבים של בוגרי המוסד.
ייסד את שלוחת כדורי בעכו שנקראה לאחר מותו "יד נתן".
נתן פיאט נולד ב-1894 כנתן פייטלביץ' בעיירה פרוז'אנה שבפלך גרודנו שברוסיה, בן ליהודה (אידל) ולרבקה.
בבגרותו למד בגימנסיה העברית בווילנה.
ב-1913 נסע לארצות הברית והחל ללמוד אנטומולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בלימודיו התמחה פיאט בתחום הלול והמכוורת.
בהיותו בארצות הברית נשא לאישה אישה יהודיה מקומית בשם אן (חנה) קול (כהן) (ילידת 1902).
עם סיום לימודיו וקבלת תואר "מוסמך" בחקלאות הגיע אליו שליח עלייה על מנת לשכנעו לעלות וללמד במקווה ישראל.
בנובמבר 1928 עלה לארץ והצטרף לצוות ההוראה במקווה ישראל.
בנוסף לתפקודו כמורה, עסק פיאט בהנחלת ידיעותיו הרבות לחקלאים בארץ ובשיפור ענפי החקלאות שבהם התמחה.
ב-1936 התפטר מתפקידו שלמה צמח, מנהל "בית הספר החקלאי כדורי", לאור היותו נתון בקונפליקטים עקב מחויבותו לשלטונות הבריטים שמינו אותו.
שנה אחר כך, קיבל פיאט פניה אישית ממשה שרת לקבל עליו את ניהול בית הספר.
פיאט לקח עליו את התפקיד ובמסגרת זו, עסק לא רק בהיבטים הפדגוגים של הלימודים, אלא גם סייע להנהגת ארגון ההגנה לרכוש נשק ולאמן את תלמידי המוסד החינוכי.
בנוסף לתפקידו כמנהל המוסד, שימש פיאט גם כמורה במקצועות הלול והכוורת.
פיאט שימש בתפקידו עד שנת 1957 כשבתקופת המעבר לשלוחה בעכו החליפו סגנו שמואל גזית ואחר כך מונה לתפקיד ד"ר נסים משיח.
בשנת 1955 יזם פיאט הקמת שלוחה של כדורי בעכו.
הקמת השלוחה אושרה במשרד החקלאות ב-11 באוקטובר 1955 לצד תחנת ניסיונות חקלאית ולשכת הדרכה חקלאית.
בשנת 1956 נפתח בית הספר ופיאט ניהל אותו.
ב-1960, לאחר מותו, שונה שם המתחם ל"יד נתן" על שמו של פיאט.
בראשית שנות ה-70 הוקמה במקום מכללה אזורית.
לאחר שבסוף שנות השמונים של המאה ה-20 נסגרו תחנת הניסיונות ולשכת ההדרכה, חולק המתחם בין המכללה, שהפכה מאז ל"מכללה האקדמית גליל מערבי", וכפר הנוער מנוף, בו לומדים בני נוער שנשרו ממסגרות הלימודים הפורמליות.
בתקופת מלחמת העצמאות עקב אחר גורל תלמידיו, שהיו מעורבים בלחימה בחזיתות השונות, ופעל למול מוסדות המדינה כדי לקבל סיוע לצפון המדינה.
במיוחד זכורה מעורבותו בניסיונות התווך מול הבריטים להחזרת גופות שבעת החללים מקרב בית קשת ששניים מהם היו תלמידיו.
לאחר המלחמה פעל פיאט להקמת אנדרטה לחללים בשטח בית הספר.
הפסלת בתיה לישנסקי נבחרה לתכנן את האנדרטה.
פיאט לא זכה לראות את סיום הקמתה והסרת הלוט נעשתה במלאת 30 לפטירתו.
פיאט נפטר ב-1959 ונקבר, לבקשתו, בבית-הקברות של קיבוץ בית קשת, לצד תלמידיו שנפלו במקום בקרבות מלחמת העצמאות.
בוגרי כדורי פוקדים את קברו מדי שנה.
נתן פיאט היה מחנך בעל שיעור קומה- מחנך מכוח אישיותו.
פיאט ביסס את הלימודים במוסד על אהבת הארץ האדם והאדמה והם התמקדו בנושאי חקלאות לצד הלימודים איפשר פיאט את הכשרת התלמידים במסגרת ההגנה ובהמשך תמך בגיוסם לשורות הפלמ"ח.
הוא עודד את התלמידים למחשבה עצמית וידע לנתב את דרכם ומעשיהם למטרות החינוכיות של בית הספר.
הוא ראה בעיצוב אופיים של התלמידים מטרה חינוכית, דאג לחשל אותם ונמנע מפינוק יתר.
השקפת עולמו דגלה באמון וכיבוד כל אדם גם אם הוא תלמיד צעיר, יהודי או ערבי ובמתן אחריות אישית וקבוצתית.
פיאט חינך את תלמידיו ליושרה ואחריות תוך שהוא מבסס את מסורת "בחינות כבוד" אותה יזם קודמו שלמה צמח, מסורת זו בה נבחנו התלמידים ללא נוכחות המורים הוכיחה את עצמה שעה שצימח דור של מנהיגים בעלי יושרה כדוגמת יגאל אלון ויצחק רבין.
הבוגרים השתלבו בהקמת יישובים חקלאיים, במחקר חקלאי ובפיקוד הגבוה בצה"ל.
תלמידיו ראו בו דמות אב-מחנך, שידע חינוך מהו והוא זכה להערכה רבה.
הרוח הסוציאליסטית ליברלית שאפיינה את המוסד הייתה לצנינים בעיני מפלגות הימין שטענו שפיאט הוכרח לעזוב את המוסד עקב אי סדרים במוסד ולאור התנהגות לא תקינה בין תלמידים.
פיאט היה בין השושבינים הראשיים להקמת קיבוץ בית קשת השכן לכדורי.
כבר ממחזורי המסיימים הראשונים ניסה פיאט לשכנע את הבוגרים להקים ישוב ליד בית הספר אך הבוגרים שאפו להקים ישוב באזור יותר חלוצי.
גם את בוגרי מחזור ו' ניסה פיאט לשכנע להתיישב ליד כדורי אך הם רצו להתיישב בחורן על אדמות פיק"א שנרכשו על ידי הברון רוטשילד (ואף הקימו לשם כך את "גרעין חורן").
בסופו של דבר שכנע פיאט את יגאל אלון שקבע שהגרעין יתישב בסמוך לכדורי.
פיאט השתמש במשאבי בית הספר לסייע לקיבוץ הצעיר ככל יכולתו בציוד, בבעלי חיים ובעזרה בעבודה.
הרב נתן בן חיים עמרם (תקנ"א, 1791 – כ"ט בחשוון תרל"א, 23 בנובמבר 1870) היה רב, דיין, סופר, מנהיג, שד"ר של קהילת טבריה לאלכסנדריה ושד"ר קהילת חברון לאירופה, סוחר, מרפא ובשנות חייו האחרונות כיהן כרב הראשי של קהילת אלכסנדריה.
נתן בן חיים עמרם נולד בצפת בסביבות שנת 1791, בן למשפחה שורשית-ספרדית ומשפחת רבנים ושד"רים ידועה.
סב סבו היה בן דודו של הרב הידוע, ר' חיים בן עטר (אור החיים הקדוש), שעלה כנראה עם חבורתו של בן-עטר ממרוקו לארץ ישראל.
הר"ן עמרם התחנך בבית אביו ובישיבת משפחת פרחי הידועה, מעשירי דמשק.
כנער עבר עם הוריו להתגורר בצפת ונאלץ לעקור ממנה עם אמו ואחיו לכפר רמיש בשל המגפה שפרצה בעיר בשנת תקע"ב (1812).
לאחר נישואיו, כיהן כרב בארם צובא (חלב) ובהמשך עבר לדמשק ושימש שם בתור אחד הרבנים בישיבה בחסות משפחת פרחי.