tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחקריו בתקופה זו המשיך לעסוק בתאי דם אדומים וטסיות הדם, וכן באינטראקציה בין תאים אלה לבין נגיף השפעת.
בשנת 1964 מונה לראש המדור החדש לאולטרא-סטרוקטורה ביולוגית (מבנים זעירים) במכון ויצמן (משנת 1966 הקתדרה ע"ש פטריק גורמן), ובשנת 1967 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
היה מייסד ונשיא ראשון של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה, ונשיא האגודה הישראלית להמטולוגיה ועירוי דם.
תוך כדי עיסוקו בתאי הדם האדומים פיתח ובנה את הפרג'יליגרף (fragiligraph) - מכשיר המאפשר רישום אוטומטי של עקום שבירות אוסמוטית של כדוריות אדומות, שיוצר אחר כך על ידי חברת "אלרון" בתחילת דרכה.
בתקופה זו החל להתעניין בהזדקנות התאים האדומים, ועקב עבודותיו בשטח זה הצטרף לאגודה לגרונטולוגיה.
בשנת 1975 נבחר לנשיא האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה והיה הישראלי הראשון (והיחיד עד כה) שכיהן בתפקיד זה (1975-78).
מ-1 באפריל 1979 ועד 1987 כיהן כמדען הראשי של משרד הבריאות.
ב-1979 מונה למנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1987 כפרופסור אמריטוס.
בשנת השבתון 85–1984 עסק ברפואה גריאטרית בבית החולים ע"ש מונטיפיורי בניו יורק, אז החליט להקדיש מאמצים עיקריים לחקר אפשרויות להקלת סבלם של חולים עם פצעי לחץ.
בין השנים 98–1991 שימש כיועץ מדעי של משרד העבודה והרווחה.
עם פרישתו לגמלאות ממכון ויצמן ניהל בשנים 1987–1992 את המרכז למחקר גרונטולוגי ע"ש וולדנברג בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
כהמשך למחקר בפצעי לחץ, נסע למכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, שם גילה את תפקיד המקרופאגים (סוג מיוחד של תאי דם לבנים) בריפוי פצעים, עם דגש על ריפוי פצעים בעכברים זקנים.
הסתבר, כי הזרקת מקרופאגים שנלקחו מעכברים צעירים, מזרזת את ריפוי הפצעים של עכברים זקנים.
מ-1993 התמסר כולו לפתוח של שיטה ייחודית לטיפול בפצעים קשים, המבוססת על הזרקת מקרופאגים לפצעים.
המקרופאגים הופקו מתרומת דם רגילה.
בתהליך ההפקה נעשה שימוש בתאי דם לבנים, אשר אינם רצויים בעירוי דם שגרתי.
בעזרת מערכת שקיות אשר פותחה על ידי דנון מתקבל בסוף התהליך תרחיף של מקרופאגים מוכן לשימוש.
בתהליך הפקתם מתקבלים מקרופאגים משופעלים.
על פי שיטתו של דנון, השפעול נעשה על ידי שוק היפו-אוסמוטי, ללא כל חומרים רעילים שבהם משתמשים בדרך כלל כדי לשפעל תאים.
העבודה התבצעה במעבדות מגן דוד אדום (דנון כיהן כמנהל היחידה למחקר ופיתוח במרכז שירותי הדם של מד"א), ולאחר שנות עבודה רבות הוכתר הפרויקט בהצלחה.
בשנת 1998 ניתן אישור של משרד הבריאות לשימוש במקרופאגים לטפול בפצעים קשים, וב-2011 הוכלל הטיפול בסל הבריאות.
בשלב ראשון טופלו חולים סיעודיים בבתי חולים גריאטריים ובבתי אבות.
התברר כי השיטה יעילה מאוד בטיפול בפצעי לחץ קשים, שלא הצליחו להתרפא באמצעות שיטות מקובלות.
בהמשך התברר כי גם פצעים אחרים, למשל פצעים שהסתבכו אחרי ניתוחים, פצעים של אנשים משותקים, פצעים על רקע של מחלת הסוכרת והפרעות במחזור הדם מגיבים יפה לטיפול במקרופאגים.
לאחרונה מיושם הטיפול בבתי חולים ובתי אבות רבים בישראל.
בשנת 1977 הציע בגין לדנון להיות מועמד לנשיאות המדינה, אולם לאחר התייעצות בעניין זה בעמיתו ממכון ויצמן, הנשיא אפרים קציר, הגיע דנון למסקנה כי מוטב לו שידבק בעיסוקו המדעי.
בשנת 1989 הוענק לו פרס האגודה הבינלאומית לחקר הזקנה (פרס Sandoz).
בשנת 1998, שנת היובל למדינה, העניק לו המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי אות הוקרה על "מפעל חיים בשרות הרעיון הלאומי ומדינת ישראל ועל תרומתו בתחום המדע".
דנון למד ציור אצל אהרן אבני, מייסדו של מכון אבני.
לאורך כל חייו עסק בציור, גם במעצר בלטרון, גם בבית הספר לרפואה בז'נבה, בטיולים, במילואים ובכל מקום בו היה במסגרת עבודתו כמדען.
אחדים מציוריו הוצגו במסגרת תערוכות שנערכו במוסדות המחקר והרפואה שבהם עבד.
בשנת 2011 העלה תערוכת יחיד בגלריית "הפואייה" בפתח תקווה בשם "שבעים שנות ציור" .
דנון היה נשוי שלוש פעמים.
רעייתו הראשונה הייתה מתילדה קרים ולזוג נולדה בת אחת.
לו ולרעייתו השנייה נולדו שני ילדים.
דוד נתן ברוקנר (ידוע יותר בשם הבמה דוד החקיין; נולד בכ' באייר ה'תשל"א, 15 במאי 1971) הוא שחקן, שדרן, מגיש, ובדרן חרדי.
בשנת 2012 הורשע בביצוע עבירות מין בקטין.
נולד בציריך שבשווייץ, בן זקונים לאב יליד פולין ניצול שואה, ואם שהייתה שחקנית בילדותה.
ב-1982 עלתה משפחתו לישראל והתגוררה בירושלים.
למד בממ"ד "מימון", בישיבה התיכונית חורב שם למד אצל הרב מרדכי אלון, בישיבת מרכז הרב, ובישיבת מאורות התורה שם למד אצל הרב מרדכי נויגרשל.
במשך כ-10 שנים עבד בארגוני קירוב ליהדות כגון "ערכים" ו"צעירי אגודת חב"ד".
השתתף כבדרן ילדים בסופי שבוע לאנשי קבע.
היו לו תוכניות רדיו בערוצים "רדיו מכל הלב", "רדיו 10", "ערוץ קול הנשמה", "רדיו כל האמת", "קול שמחה", ערוץ 7, ורדיו קול חי.
ב-2010 נעצר ברוקנר, וב-2012 הורשע בבית המשפט השלום בירושלים בביצוע ארבע עבירות מין בקטין.
נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר, אותם ריצה.
בנוסף קיבל צו הרחקה מקטינים, אותו הפר וישב בשל כך תקופה נוספת בכלא.
בפורים 2020 היה אמור לקיים שתי הופעות בפני קטינים בשכונת קטמון בירושלים, אך ההופעות בוטלו לאחר מחאה ציבורית.
בנובמבר 2021 הופיע ברוקנר באירוע לילדי העיר צפת.
גורמים מהעירייה היו חתומים על הזמנה לקריאת תהילים שנערכה במסגרת האירוע במימון האגף לתרבות תורנית.
ההזמנה ציינה גם את הופעת ברוקנר.
נשוי מאז 2001, מתגורר בנחלאות בירושלים ולומד בכולל אברכים.
ברוקנר הוציא כ-900 סיפורים ו-40 שידורים חיים ביחד עם מאזינים וגם עם ר' יעקב ממערכת שבתי.
הוא השתתף בעשרות סרטים, אשר חלקם הופצו בקלטות ודיסקים של תסכיתים, אחרים באתר ניצוצות של קדושה, ורובם בקו המידע הקולי.
בתקופה שלאחר הרשעתו נאסר עליו להופיע בפני ילדים, ובעקבות כך פתח קו מידע קולי בו מושמעים הסיפורים מהקלטות וכן סיפורים חדשים.
ברוקנר שיחק בכ-40 סרטים בקולנוע חרדי, בכ-15 מתוכם כשחקן ראשי.
שיחק בסרטים של האחים גרובייס (בין השאר היה מגיש בסדרת "הפונצ'יקים"), יהודה גרובייס, "ניצוצות של קדושה", "חסידישקייט" (בה הנחה פינה קבועה) ועוד.
ב-1999 שיחק בסרט "מאחורי הקיר" שביים אבי רופל.
שיחק בסרט "מאחורי הקיר 2" שכתבו אודי מור ואבי רופל שגם ביים.
שיחק בסרט "השופט הקטן" שכתב אבי חן שגם ביים לצד שושנה דוח.
שיחק בסרט "שבוע בלי אמא" שכתב וביים איז'ו ליבוביץ'.
שיחק בסרט "הפנימיה" שכתב וביים איז'ו ליבוביץ'.
ב-2002 גילם את ברוך הבובנאי בסרט "השב תשיבם" שכתבה וביימה ליבי אסתר.
שיחק בסדרת הסרטים "מעייש'ס 1", "מעייש'ס 2" ו"מעייש'ס 3" שכתבה וביימה ליבי אסתר.
שיחק בסרט "מבצע מתגלגל מצחוק" שכתבה וביימה ליבי אסתר.
שיחק בסרט "תעלומת המעיליונר" שכתבה ליבי אסתר.
שיחק בסדרת הסרטים "דוד החקיין בטיפול נמרץ" (4 סרטים, את הרביעי כתב וביים איז'ו ליבוביץ').
ב-2019 הוא חזר להציג בסרטים של ניצוצות של קדושה ועוד סרטונים שאותם הוא מעלה לערוץ שלו ביוטיוב.
דוד הובר (פלמית: David Hubert; נולד ב-12 בפברואר 1988) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הקשר ומאמן כדורגל, המשמש כמאמנה של רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
הובר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גנק ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד וסטרלו.
בעונת הפך לשחקן בקבוצה הבוגרת עימה זכה בגביע הבלגי.
ב-13 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד סרקל ברוז'.
בעונת עלה עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שגברה 1-4 בדו-קרב בעיטות הכרעה נגד מכבי חיפה.
בינואר הושאל לגנט עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו ל-4 שנים.
בתום העונה מימשה גנט את ההצעה והוא חתם ל-4 שנים במועדון.
לאחר שהובר לא היה מרוצה ממעמדו בקבוצה, בינואר הושאל להפועל באר שבע עד לסיום העונה.
בקיץ הושאל לואסלנד-בוורן והצליח לעזור לקבוצה להישאר בליגה.
את עונת התחיל כשחקן סגל בגנט ואף זכה עימה בסופר קאפ הבלגי, אך לקראת סיום מועד ההעברות האחרון הושאל לרויאל מוסקרון-פרוולץ.
ב-10 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה בתיקו 0-0 נגד .
דוד האן (נולד ב-1965) הוא משפטן ישראלי, פרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן המומחה בדיני תאגידים ובדיני חדלות פירעון.
כיהן כאפוטרופוס הכללי והכונס הראשי במשרד המשפטים.
האן, בנם של דינה ואריה האן, נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים.
אביו היה מזכיר סיעת המפד"ל ומזכיר הכנסת ואימו מרצה לסטטיסטיקה ולכלכלה.
בילדותו שהה שלוש שנים בארצות הברית כאשר אביו היה שליח סוכנות היהודית.
היה חניך בתנועת בני עקיבא ולמד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים.
בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של אגף המודיעין והשתחרר לאחר שמונה שנים.
ב-1993 סיים האן לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטת בר-אילן.
התמחה אצל שופט בית המשפט העליון גבריאל בך, ובמשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות'.
בתום ההתמחות סיים תואר שני ושלישי במשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
בד בבד עם לימודי הדוקטורט עבד במחלקת דיני החברות בפירמת עורכי הדין Gordon, Altman, Butowsky בניו יורק ועסק במתן חוות דעת בנושאים פיננסיים – בפרט בתחום פשיטות הרגל.
בשובו לישראל השתלב בסגל אוניברסיטת בר-אילן.
ב-2002 מונה למנהל תוכנית הלימודים לתואר שני לרואי חשבון ועורכי דין באוניברסיטה.
כמו כן שימש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ומרצה אורח באוניברסיטת פורדהם בניו יורק ובאוניברסיטת מונש במלבורן.
מחבר הספר "דיני חדלות פרעון" (התשס"ט).
בשנת 2018 יצא הספר במהדורה שנייה ועדכנית.
שימש יועץ בתחום חדלות פירעון למחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
ב-2011 מונה לאפוטרופוס הכללי וכונס הנכסים הרשמי.
בתפקידו ככונס הרשמי היה ממונה על פירוקה של רשות השידור.
ב-2016 הופיע שמו ברשימת המועמדים לכהן בבית המשפט העליון.
ב-2018 הוזכר שוב כמועמד לבית המשפט המחוזי בחיפה כשופט כלכלי, תוך ששרת המשפטים איילת שקד מנסה לקדם את מינויו.
מינויו לא אושר בוועדה לבחירת שופטים.
ב-2017 חזר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בנו של משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל, ורחל.
אחד משישה אחים: אברהם, יצחק שמואל, יונה ולאה.
אמו, רחל, מתה בשנת 1939 בגיל 40, מדימום בעקבות ניתוח.
בשנת 1947, נסע ללימוד בארצות הברית וכעבור חודשים ספורים הצטרף לקורס טיס, שארגן טדי קולק כדי להכשיר טייסים ישראליים.
בקורס, שנפתח בפברואר 1948 בבייקרספילד בקליפורניה, השתתפו גם שלמה להט, פלטיאל מקלף וזהרה לביטוב.
ביוני 1948 ,עם סיום הקורס, חזר דוד כטייס ונלחם בטייסת הנגב שהוקמה בזמן מלחמת העצמאות.
הוא השתתף בקרבות, בסיוע ובהגנה על יישובים
עם תום המלחמה חזר לארצות הברית וסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 1956 קיבל תואר דוקטור בכימיה אורגנית באוניברסיטת קליפורניה.
לאחר שנתיים של בתר-דוקטורט בשיקגו חזר לישראל.
בשנת 1959, הקים בעתלית מפעל לייצור פורמלין, סמוך למפעל תעשיות מלח לישראל, (אותו רכשה משפחת דנקנר ב-1957 ממדינת ישראל) ושנוהל בידי אחיו הבכור אברהם.
מפעל כרמל כימיקלים שייצר אבקות יציקה לתעשיית הפלסטיק.
במשך השנים הקים 10 מפעלים בישראל ובעולם ונכנס לשותפות עסקית באירופה, בדרום אפריקה ובדרום אמריקה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקים תשלובת תעשייתית בבושיר ובשיראז שבאיראן, שכללה מפעל ונמל עגינה.
התשלובת הולאמה עם פרוץ המהפכה האיראנית ונפילתו של השאה.
היה שותף בדנקנר השקעות עד למכירת החברה בשנת 2004. באותה שנה החל ברכישת השליטה בקבוצת דור כימיקלים (שעוסקת בייבוא, שיווק וייצור של יריעות פוליאתילן, כימיקלים, וחיפושי גז) מידי בני משפחתו והציבור (עד אפריל 2010 מניות החברה היו רשומות למסחר בבורסה).
לאחר מכן מוזגו לדור כימיקלים החברות התעשייתיות הפרטיות שהחזיק, ביניהם כרמל כימיקלים.
חודשים ספורים לפני מותו פרץ סכסוך עסקי בין בנו גיל דנקנר, שעבר לנהל את עסקי המשפחה ומשמש כיו"ר דור כימיקלים, לבין בנותיו ירדן ודניאלה דנקנר.
דוד הייבלום הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.88 מטר ששיחק בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
הייבלום גדל כשחקן במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, טרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, הכדורסל בישראל התפזר על פני שתי ליגות: אחת של מכבי והשנייה של הפועל.
הייבלום שיחק בליגה של "הפועל" במדי הפועל מעיין ברוך יחד עם שמעון שלח ומשה דניאל.
ב-1951 השתתף הייבלום במדי נבחרת הנח"ל באליפות צה"ל.
כן בשנת 1951 היה השתתף בזכיית נבחרת "הפועל" הארצית במשחקי ספורט הפועלים בליאז', בלגיה.
לאחר מכן המשיך לשחק בליגה של "הפועל" במדי הפועל תל אביב.
בשנת 1953 הוקמה "ועדת הכדורסל", (לימים הוחלפה על ידי איגוד הכדורסל בישראל), שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן.
שני המרכזים (הפועל ומכבי) התבקשו לשלוח ארבע קבוצות לליגה הראשונה ושש לשנייה.
שבועות ספורים לפני פתיחת הליגה קיימה "הפועל" מבחנים באולם בחדרה.
הפועל תל אביב, הפועל חולון, הפועל גבע והפועל מעין ברוך זכו בכרטיסים הנכספים.
את הפועל הדריך באותה עונה המאמן ברוך שליין ובסגל בלטו, בנוסף להייבלום, השחקנים שמעון שלח, עזרי לובושיץ, דני ארז, ארז לוסטיג ועמוס קופפר-תובל.
במשחק הליגה הראשון אי פעם, (בעונת 1953/1954 בליגה הלאומית בכדורסל) אירחה הפועל במגרש במתנ"ס שלווה את הפועל גבע, וגברה עליה בתוצאה 30–45. בהמשך הליגה הפסידה הפועל בשני הדרבים העירוניים, וסיימה את העונה במאזן של עשרה ניצחונות מול ארבעה הפסדים - במקום שלישי אחרי מכבי תל אביב והפועל חולון.
הייבלום רשם 13 משחקים וקלע בממוצע של 7 נקודות למשחק.
בשנת 1953 השתתף הייבלום במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
המאמן יעקב שאלתיאל בנה את הנבחרת על יסודות הנבחרת הקודמת שהשתתפה באולימפיאדת הלסינקי שנה קודם לכן, כאשר הוא ניפה מהסגל את עמוס לין ואליהו עמיאל וצירף במקומם את הייבלום ומרדכי ממרן.
בתחרות עצמה סיימה הנבחרת במקום החמישי המכובד, לאחר שרשמה שבעה ניצחונות (שניים מהם בשל אי-הופעת נבחרות לבנון ומצרים).
כן גברה הנבחרת נבחרות מהדרג הבכיר ביבשת - בולגריה, יוגוסלביה, איטליה וצ'כוסלובקיה, וגם על נבחרתה של פינלנד.
הייבלום לא קלע נקודות במהלך האליפות.
בעונה הבאה, עונת 1954/1955, סיימה הפועל תל אביב במקום הרביעי, לאחר הפסד ביתי 68:53 למכבי תל אביב, שזכתה באליפות שנייה ברציפות.
הייבלום השתתף ב-6 משחקים וקלע בממוצע של 6.8 נקודות.
עונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני.
לאחר עונה זו לא חזר הייבלום לשחק בליגה הראשונה.
סך הכל שיחק הייבלום שתי עונות בליגה הראשונה, בהן רשם 19 משחקים וקלע 132 נקודות.
בשנת 1969 השתתף הייבלום במשחק ותיקי הפועל בשנת 1979 מונה ליושב ראש הפועל תל אביב.
ב-1988 פורסם כי הייבלום ירד מישראל לארצות הברית.
כיהן במשך 35 שנה כראש המחלקה לצילום מדעי באוניברסיטה העברית בירושלים, תפקיד ממנו פרש בשנת 2007.
דרום נולד במומבאי שבהודו ב-1943 ועלה לישראל עם משפחתו ב-1949 והם התיישבו בירושלים, שם התגורר עד מותו.
בשנת 1972 קיבל דרום תואר דוקטור בביולוגיה ימית.
הוא תיעד את הטבע היבשתי, בצלמו רבים מפרחי הבר של ארץ ישראל, עם דגש על תיעוד צמחי התנ"ך.
בנוסף, הוא צילם צילומים תת-מימיים רבים, בהם תיעד מאות רבות של מיני דגים וחסרי חוליות ימיים בים סוף ובים התיכון.
אופון דוד-דרום (Upeneus davidaromi), מין של דג ממשפחת המוליתיים, נקרא על שמו בשנת 2001.
בנוסף לפעילותו בעולם הטבע, דרום היה אספן נלהב של סכינים מודרניים המעוצבים בעבודת יד.
במסגרת זו, הוא החל לעבוד ב-2002 על הפקה של סדרת ספרים אמנותיים באנגלית בנושא.
כמה מהספרים, שכולם הופקו בפורמט, גדול תורגמו לחמש שפות נוספות.
באוקטובר 2010, הוענק לדרום "פרס נייט פוזנר" על ידי ארגון יצרני הסכינים האמריקאי "The Knifemakers' Guild", בכנס השנתי שלהם בלואיוויל שבקנטקי, ארצות הברית.
הפרס הוענק לציון "שירות יוצא מן הכלל שלו בקידום סכינים מעוצבים בעבודת יד".
היה נשוי לתחייה, יועצת חינוכית ואב לארבעה.
בתו, רון בלונדר, פרופסור להוראת הכימיה.
פליטמן, עזי [עוזי]; חן, קלרה; דנין, אבינעם; שמידע, אבישי / דרום, דוד [צילום] (1983) "צמחי ישראל בתמונות", הוצאת מסדה, עמ' 338, 800 תצלומים צבעוניים, מס' קטלוגי 00–2506
(1992) משה צורנמל, דוד דרום, "מדריך הים וחופיו, חי וצומח", הוצאת כתר, עמ' 272,
(1990) יוסף יקותיאל, דוד דרום, "האקדח, מדריך מצולם לירי מעשי ולהגנה עצמית", הוצאת כתר,
רבי דוד הגר (ביידיש: האגער, ה'תקנ"ז - כ"א באב ה'תר"ח) היה מייסד חסידות זבלטוב ואדמו"רה הראשון.
נולד לרבי מנחם מנדל האדמו"ר מקוסוב ולשיינא רחל.
היה חתנו של רבי משה לייב מסאסוב.
בשנת תקפ"ו (1825), אחר פטירת אביו, החל לכהן כאדמו"ר בזבלטוב.
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין כינה אותו "חכם העולם" ורבי חיים הלברשטאם מצאנז אמר עליו: 'חכם עדיף מנביא'.
חלק מתורותיו לוקטו והודפסו בשם "צמח דוד".
ברוב המהדורות נדפס ביחד עם ספרו של אביו - "אהבת שלום".
רבי יעקב (תקע"ה - ט"ו בשבט תרמ"א) מילא את מקומו בזבלטוב, ממנו המשיכה שושלת זבלטוב עוד שלושה דורות, עד פרוץ השואה.
נישא להינדא בת רבי יהודה צבי מראזלא ובזיווג שני נישא לפרידא קילא בת הרב ישעיה שור רבה של יאס (בזיווג ראשון הייתה נשואה לרבי יצחק לייבוש מקאליב).
רבי צבי הירש, כיהן כאדמו"ר בפיטשניזין חתן רבי אברהם חיים מלינסק.
לאחר פטירת אביו החל לכהן בפיטשניזין.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי גרשון.
מחתניו של רבי צבי הירש היה רבי נחום מבורשטין.
רבי מנחם מנדל, כיהן כאדמו"ר בדאמיץ' (פרבר של זבלטוב).
נכדו רבי אברהם, בן חתנו רבי יוסף דוד (מגזע אליק), מילא את מקומו.
נרצח עם קהילתו בב' בטבת תש"ב וסירב להצעת קצין הונגרי להצילו.
רבי יחיאל מיכל, כיהן כאדמו"ר בסטרוז'ניץ, חתן רבי אלעזר מבעלז.
שיינא רחל אשת רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
יוכבד אשת רבי ישראל הורוביץ מבארנוב.
פעליא נישאה לרבי ברוך בן רבי שמעון שלמה מסאווראן, התגרשה ונישאה בשנית לרבי יוסף באב"ד, מחבר הספר "מנחת חינוך".
הרב דוד דיין (1932–1987) היה רב ומורה, רבה של לימה שבפרו ורבה הראשי הספרדי של צפת.
סביב מינויו לתפקיד האחרון התחוללה סאגה רבת שנים, בה התערבו אישי ציבור רבים, בהם הרבנים הראשיים לישראל ושרי הממשלה.
נולד בירושלים בשנת 1932 לחביבה וליעקב משה דיין.
אביו נולד בארץ ישראל ומוצא משפחתו במרוקו, ואמו עלתה ארצה מעיראק.
בצעירותו למד בישיבת שערי ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, בישיבת מרכז הרב ובמכון התורני הפדגוגי של הרב יעקב ברמן.
לאחר מכן שימש כמורה לתלמוד בישיבת "שערי ציון".
הוסמך להוראה בידי הרב אליעזר ולדנברג, בהמלצת הרב עובדיה הדאיה והרב עובדיה יוסף.
נישא למרים בת הרב דוד שלוש.
בשנת 1952 החל לכהן כרב השכונות בתל אביב, ובאותה שנה זכה בפרס מטעם משרד הדתות.
בתקופה זו נמנה עם מקימי אגודת הרבנים הספרדים.
בשנת 1955 הגיש עתירה לבג"ץ נגד מינויו של הרב יצחק נסים לתפקיד הראשון לציון, בשל פגמים פורמליים, לטענתו.
העתירה גרמה לפסילת הבחירה, ואילצה את הכנסת לחוקק חוק שהכשיר את הבחירה מחדש.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח) החל לכהן כרבה הספרדי של לימה שבפרו.
פרשת מינויו לרבה של צפת
לאחר פטירת הרב אהרון בן שמעון, רבה של צפת, מונה הרב יהושע פיטוסי בשנת 1950 לכהן תחתיו.
המינוי לא קיבל משנה תוקף רשמי במשך זמן רב, ולאחר מספר שנים הרב פיטוסי לא ראה עצמו בתפקיד, בשל כהונתו במקביל כדיין בבית הדין האזורי.
בשל כך, אישי ציבור ורבנים ספרדים הביעו דרישה ממועצת העיר צפת למנות רב ראשי ספרדי.
בחודש מרץ 1963, בעקבות סירובה של המועצה הדתית בעיר לשתף פעולה עם המהלך, פרסמה העירייה על דעת עצמה מכרז לבחירת רב, ובאוקטובר 1963 נבחר הרב דיין לרבה הספרדי הראשי של העיר.
ב-25 בפברואר 1964 הגיע דיין מפרו לצפת, וב-9 במרץ של אותה שנה הוכתר לתפקיד בנוכחות הרב מאיר ועקנין, הרב אליהו פרדס והרב דוד שלוש בבית הכנסת אבוהב.
רבה הראשי האשכנזי של צפת, הרב שמחה קפלן, התנגד להליך וטען שלמועצת העיר אין סמכות חוקית לבחור רב לתפקיד, ללא התערבות של המועצה הדתית.
אף על פי שהרבנות הראשית לישראל וד"ר זרח ורהפטיג, שר הדתות, הבהירו כי הם אינם מכירים בבחירתו של הרב דיין, אלא רק במעמדו של הרב פיטוסי כרב הראשי הספרדי היחיד, ועל אף שלא ניתנה לו סמכות כרב עיר והיכולת לערוך רישום נישואין, המועצה המקומית ראתה ברב דיין כרבה הספרדי הראשי.
בשנת 1967 הוקם גוף בוחר לרב ראשי ספרדי לאור צו על תנאי שהוציא בית המשפט העליון.
הרב קפלן המשיך להתנגד לכניסתו של דיין לתפקיד ללא הסכמת הרב פיטוסי, וראה בכך תקדים בלתי ראוי.
לאור ההתנגדות של משרד הדתות והרב קפלן למינויו של דיין לתפקיד, העדה הספרדית בצפת החלה בניהול מאבק להכרה במינוי, בתמיכת רבנים, ראשי ערים אחרות וחברי כנסת.
בבחירות המוניציפליות של שנת 1969 התמודדה רשימה למועצת העיר של מספר חברי מפד"ל, פא"י ואגודת ישראל שהוקמה כדי לפעול להכרה במינוי.
בתקופה זו נערכו עצרות ומחאות בעד ונגד המינוי, ונטען כי התנגדותו של הרב קפלן לרב ספרדי היא פוליטית ועקרונית, ללא קשר לחוק.
כדי להביא לפתרון הסכסוך, הוקמה בכנסת ועדת שרים בראשות בכור שלום שטרית, שקבעה כי על הרבנות הראשית לאשר את המינוי.
האחרונה סירבה, ובתגובה נפגשה ועדת השרים עם הרב יצחק נסים והרב איסר יהודה אונטרמן.
הרב נסים ביקש לפרסם כי אישר את המינוי, והרב אונטרמן הציע לשלוח ועדת חקירה לצפת.
ועדת השרים דחתה את הצעת הרב אונטרמן, בשל איומי הרב קפלן להתפטר מתפקידו באם יוכר מינויו של הרב דיין.
לבסוף, לאחר פטירת הרב פיטוסי בשנת 1971, הסיר הרב קפלן, חלקית, את התנגדותו מכהונתו של הרב דיין, וב-18 בינואר 1972 האחרון נבחר ברוב קולות לכהן כרבה של צפת.
לאחר בחירתו, חזר בו הרב קפלן ולא הכיר בבחירתו לרבה הראשי של צפת, וסירב להקצות לו חדר בבניין הרבנות שהיה בבעלות העירייה.
הרב דיין הלך לעולמו באוקטובר 1987 (ערב שמחת תורה ה'תשמ"ח), והובא למנוחות בבית העלמין בצפת .
על שמו קרוי בית הכנסת היכל דוד בשכונת גני הדר בצפת.
בתו זיווה נישאה לרב צבי קוסטינר.
דוד דרוק (1883 – 17 ביוני 1943) היה עיתונאי, סופר, מתרגם והיסטוריוגרף.
כתב את ההיסטוריוגרפיה הראשונה לעיתונות היהודית ברוסיה.
נולד בקרייצבורג שב, כיום ליטא.
למד בחדר, לאחר מכן בישיבות שונות ומאוחר יותר קיבל חינוך כללי.
עבודתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום של מאמרו של לודוויג קשיוויצקיס "התהוותם של היהודים".
מאמר זה נדפס בעיתון "דאס יידישע ווארט" (1904).
בשנת 1905 הגיע דרוק לוורשה ועבד כאיש מערכת בעיתון של צבי פרילוצקי ,"דער וועג", שהיה העיתון הראשון ביידיש בוורשה.
כשנה מאוחר יותר, בשנת 1906 עבר לכתוב בעיתון של נחום סוקולוב, "דער טלגרף".
בשנת 1907, חזר דרוק לליטא והחל לכתוב בעיתון "נציונאל צייטונג" בריגה.
שנתיים אחר כך, בשנת 1909, חזר דוד דרוק לוורשה, והיה חבר מערכת העיתון "אונזער לעבן", שיצא בעריכת מרדכי ספקטור.
בין השנים 1910–1920 עבד דרוק כחבר מערכת בעיתון "דער מאמענט".
בשנת 1920, היגר דוד דרוק לארצות הברית, והפך לכתב האמריקאי של העיתון דער מאמענט הוורשאי.
החל משנת 1921, עבד בעיתונים היהודיים באמריקה: "דער מארגען זשורנאל", ו"אמריקאנער".
בשנים אלה פרסם את סדרת הכתבות על מנדל בייליס.
החל משנות השלושים הדפיס מאמרים בעיתונות אמריקנית יהודית.
אלמי כתב עליו: "הוא היה ידען גדול, מלא וגדוש בידע, בכל הנוגע למילים ואנין טעם בכל הנוגע לאומנות.
הוא היה אדם צנוע, שחי בשקט אולם הגיע עמוק.
הברון אדמונד רוטשילד בארץ ישראל,
צו דער געשיכטע פון דער יידישער פרעסע, דפוס הצפירה ורשה 1920, 147 עמודים,
די מפרשים פון דער תורה, חלק ראשון, ורשה 1936, חלק שני, ורשה 1937, חלק שלישי, ניו יורק 1941,
"מבט לאחור" של אדוארד בלאמי, וורשה 1905, "הזכויות הכלליות במערכת הבחירות במערב אירופה", ורשה ,1905.
בשנת 1905 הגיע לוורשה, כשצבי פרילוצקי הדפיס את העיתון הראשון בפולין: "דער וועג", שם עבד דרוק כאיש מערכת.
ב־1906, עבר לעבוד בעיתונו של נחום סוקולוב, "דער טלגרף".
ב-1907, חזר לריגה ועבד בעיתון היהודי הראשון בליטא, "דער נאציונאל".
ב-1909 שב לוורשה, ועבד זמן קצר בעיתונו של מרדכי ספקטור : "אונדזער לעבן".
ערך את העיתון "שול און דערציאונג" (בתי ספר וחינוך),יחד עם ד"ר שמואל ויינברג בוורשה.
דוד דִירִינְגֶר (י"ט בסיוון תר"ס, 16 ביוני 1900 – ב' באדר תשל"ה, 13 בפברואר 1975) היה יהודי, מומחה לתולדות הכתב והאלפבית.
פעל כחלוץ ב, ומייסד מוזיאון הכתב.
נולד בטלומאץ' (גליציה המזרחית) לאביו, יעקב דב דירינגר ולאמו, מרים בת דב.
קיבל חינוך מסורתי וסיים את בית-הספר התיכון, תוך נדודים בין וינה וגליציה עקב מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל בתור חלוץ.
היה ממייסדי הקיבוץ "שומריה" וקיבוץ בית אלפא.
הוא עבר לתל חי ושם חלה במלריה.
עקב חוליו, יצא לחוץ-לארץ כדי להתרפא.
נסע לאוניברסיטת פירנצה, שם למד היסטוריה ואפיגרפיה שמית, בין השאר אצל פרופ' משה דוד קאסוטו.
במהלך לימודיו היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים היהודיים באיטליה.
כתב דוקטורט בנושא האפיגרפיה השמית.
בשנת 1930, לאחר קבלת הדוקטורט, הגיע לביקור של חודשיים בארץ ישראל.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נסע לאנגליה, שם עסק במחקר משך 10 שנים, ואז עבר לאוניברסיטת קיימברידג', שם לימד משך עשרים שנה.
בשנת 1968 חזר לישראל, כדי לנהל את המוזיאון בתל אביב.
מאז, לימד לסירוגין באוניברסיטת בר-אילן ובאנגליה.
נפטר ב-ב' באדר תשל"ה (13 בפברואר 1975), בעת ששהה באנגליה, והועלה לקבורה בישראל.
נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ב-8 ביוני 1958 יסד באוניברסיטת קיימברידג' מוזיאון-כתב, בו מתוארת התפתחותו של הכתב באזורים שונים בעולם.
המוזיאון הוקם בחצרו הפרטית של דירינגר, בקמפוס האוניברסיטה.
ביקרו אצלו בקיימברידג' פרופסור ברגמן וחיים אלפרין, מנהל מוזיאון הארץ וביקשו ממנו להעביר את המוזיאון שלו לתל אביב.
בשנת 1965 העביר את כל ציוד המוזיאון לארץ, וב-27 באפריל 1965 פתח את מוזיאון הכתב ברחוב ביאליק 26, בתל אביב.
כעבור שלוש שנים חזר לישראל, לנהל את המוזיאון בתל אביב.
המוזיאון קיבל מעמד של מוזאון עירוני של עיריית תל אביב-יפו, ושולב כמוזיאון-משנה, תחת ניהולו של מוזיאון הארץ.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הועבר ל-'קריית המוזיאונים' ברמת אביב.
דירינגר, ומחקריו, שימשו השראה לתערוכת "The Alphabet Museum", שהתקיימה בסאפוק, אנגליה, בקיץ 2018.
רוב כתביו שיצאו לאור היו בשפות זרות, בעיקר באנגלית ואיטלקית.
בעברית יצא חוברת בשם "הכתב והאלף בית", (1965), בהוצאת מוזיאון הכתב שהקים.
הוא גם כתב את הערך "כתב" באנציקלופדיה העברית.
בקטלוג WorldCat מופעים על שמו 370 כותרים.
הרב דוד הגר (נולד בכ"ח בכסלו ה'תש"כ, 29 בדצמבר 1959) הוא האדמו"ר מויז'ניץ לונדון, ענף של חסידות ויז'ניץ.
נולד בארצות הברית לאביו רבי מרדכי הגר, האדמו"ר מויז'ניץ מונסי, ולאמו הרבנית סימה מירל, בתו של האדמו"ר מסקווירא הרב יעקב יוסף טברסקי.
הרב דוד הגר נקרא על שם סב-אמו, הרב דוד טברסקי מסקווירא.
בצעירותו למד בישיבת טשעבין בירושלים.
לאחר נישואיו, ובשליחות אביו, התיישב בלונדון והנהיג שם את הקהילה המקומית במסירות.
מכיוון ובעיר אין רבנים רבים, יהודים רבים אף כאלו שאינם נמנים עם חסידיו, נמצאים עמו בקשר וביתו פתוח לרווחה לכל יהודי העיר, ואף מנדב מכספו לעזרת לנזקקים.
הרב הגר עוסק בקירוב רחוקים והחזרה בתשובה.
כן מרבה לעסוק בחינוך הצעירים וחיזוק נערים החווים היחלשות רוחנית.
לאחר פטירת אביו, בכ"ט באדר ה'תשע"ח, הוא מונה לאדמו"ר מויז'ניץ-לונדון, במקביל לאחיו שמונו לאדמו"רים בקהילות השונות.
לאדמו"ר בתי מדרש באנטוורפן ובבני ברק שתחת נשיאותו, מלבד בית המדרש בלונדון.
בשנת תשע"ח הקים ישיבה קטנה בלונדון, ובשנת תשפ"א הקים גם ישיבה גדולה בשם "בית ישראל".
בשנת תשפ"ד נרכש מבנה גדול עבור הישיבה, ברובע אנפילד.
בפברואר 2022 הודיע לחסידיו כי חלה בסרטן ועליו לעבור סדרת טיפולים.
בשנת ה'תשמ"ח נישא לחנה מרים, בתו של הרב משה טויב מקאלוב.
מנחם שלמה - נישא למאטל לאה, בת הרב יוסף חיים מוסקוביץ', האדמו"ר משאץ-וויליאמסבורג.
שיינא רחל - נישאה לנפתלי אריה משה, בן דודה הרב אהרן הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ-מונטריאול.
לוי יצחק - נישא למרגלית, בת דודו הרב אברהם דב טברסקי, רב חסידי רחמסטריווקה במונסי.
יעקב יוסף - נישא לשבע רבקה, בת הרב ישראל אברהם אלטר טויב מקאליב-בורו פארק.
חיים מאיר - נישא למלכה איידל, בת הרב חיים יצחק אייזיק כהנא, האדמו"ר מספינקא-לונדון.
יענטא - נישאה לרב חיים מאיר, בן הרב ברוך שטרנבוך - רב חסידי ויז'ניץ בברכפלד וחתן ראש ישיבת ויז'ניץ הרב מנחם ארנסטר.
ישראל - נישא למרגליא, בת דודו הרב מנחם מנדל הגר (קיימישא לייק)
מרגליא - נישאה ליוחנן פיש, נכד דודה הרב ישראל אליעזר פיש, האדמו"ר מביקסאד וויליאמסבורג.
טראנא - נישאה ליעקב יצחק ארנסטר, נכד ראש ישיבת ויז'ניץ הרב מנחם ארנסטר.
חוה - נישאה לרב זאב, בן הרב יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא-ספרינג וואלי.
דוד אלן עזרא דַנגוּר הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-בריטי.
הפטרון של מרכז דנגור למונותאיזם אוניברסלי באוניברסיטת בר-אילן.
דנגור נולד בניו יורק ואת ילדותו העביר בבגדאד, בירת עיראק, למשפחה ידועה בקהילה היהודית בעיראק.
אביו היה סר נעים דנגור, היה סוחר אמיד שהכניס את קוקה קולה לשוק העיראקי.
אמו, רנה דנגור הייתה מלכת היופי הראשונה של עיראק.
סבו, אליהו דנגור, היה המדפיס הגדול בעולם של ספרים בערבית והסבא רבא שלו היה חכם עזרא ראובן דנגור, רבה הראשי של בגדאד.
בשנות השישים עזב עם הוריו ואחיו לממלכה המאוחדת.
הוא התחנך בפנימייה היהודית היוקרתית כרמל קולג' ואחר כך למד באוניברסיטת אימפריאל קולג'.
בהמשך עבד כאנליסט בחברת IBM.
כמו אביו, גם דוד עומד בראש קרן אקסילארך, קרן צדקה התומכת בבעיות הקשורות בחינוך ובריאות.
בין המוסדות בהן תומכת הקרן נמנים אקדמיית וסטמינסטר, אימפריאל קולג' לונדון, תחרות עיצוב החלל הבריטית, האוניברסיטה הפתוחה, Age UK, UK Israel Tech Hub, מכון ויצמן למדע, מרכז דת-עולם ע"ש סר נעים דנגור, הפקולטה למדעי הרוח ומרכז דנגור לרפואה מותאמת אישית של אוניברסיטת בר-אילן., משכנות שאננים, שבוע הספר העברי.
בשנת 2017 העניקה אוניברסיטת בר-אילן לדנגור תואר דוקטור לשם כבוד, תוך ציון "מאמציו הבלתי נלאים להמשך חינוך, תרבות ואמנות ברחבי בריטניה וישראל".
חברת בת של קרן אקסילארך היא "דנגור אדיוקיישן", שתמכה בעשרות ארגוני צדקה בבריטניה ובישראל.
דנגור רואה חשיבות רבה בחיזוק הקשר בין בריטניה לישראל ומסייע במימון יוזמות רבות שמקדמות את היחסים הללו.
דנגור פעיל להנגשת ארכיון יהדות עיראק לציבור.
הוא משתמש ברקע האישי שלו ובמורשתו כדי להבטיח יחסים פוריים בין יהודים לערבים.
דנגור נושא ונשא בעברו מספר תפקדי כבוד:
סגן נשיא הארגון העולמי של יהודי עיראק (WOJI) במשך עשור
נשיא מועצת קהילת יהודי ספרד ופורטוגל
סגן נשיא מועצת המנהיגות היהודית
סגן לוטננט העומד בראש מועצת האמונה של הלורד-לוטננט של לונדון רבתי .
חבר כבוד באולם אלברט הול
בשנת 2019 הוא קיבל את מדליית הזהב הבין-דתית של סטרנברג .
דוד נישא לג'ודית ולהם ארבעה ילדים.
דוד הוגו כהן (3 במאי 1898 – 1976) היה גינקולוג ומומחה במיילדות.
ייסד וניהל את מחלקת נשים ויולדות בבית חולים העמק (1934–1939), בשנת 1943 פתח וניהל את בית היולדות ע"ש קיבלסון ברחובות (1943–1953), בשנת 1953 ייסד והיה למנהל הראשון של מחלקת יולדות ונשים בבית החולים קפלן (1953–1967).
כהן, נולד בקניגסברג, בממלכת פרוסיה (גרמניה) ב-8 במאי 1898, בן לשרלוטה ומאיר.
כהן סיים גימנסיה הומניסטית בקניגסברג, והיה חבר בתנועת הנוער בלאו וייס.
השקיע מזמנו בעבודת הקרן קיימת לישראל, קרן היסוד ומאוחר יותר הצטרף לתנועת הפועל הצעיר.
בילדותו קיבל כהן חינוך מוזיקלי, וניגן על כינור.
כהן למד רפואה בקניגסברג ובברלין וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1922.
השתלם ברפואה פנימית, בכירורגיה כללית, וכדי להיות מוכן לעלייה לישראל השתלם ברפואה טרופית במכון למחלות טרופיות בהמבורג.
כהן עלה לארץ ישראל בשנת 1923, לירושלים.
בירושלים פגש את חבר מרכז קופת חולים הכללית אליעזר פרלסון שהציע לכהן משרה של רופא-בית בבית החולים בעין חרוד.
ב-1924, התחיל כהן לעבוד כרופא-בית בצריף הירוק בקיבוץ עין חרוד.
בשנת 1926, התקבל כהן לעבוד כרופא כללי בפתח תקווה.
לאחר מספר חודשים, לאחר שנדבק בדיזנטריה החליט לצאת עם רעייתו שושנה להוריו בקנינסברג שבגרמניה.
התחיל לעבוד בקליניקה למחלות נשים ולמיילדות באוניברסיטת קניגסברג ובבית הספר למיילדות באינסטרבורג.
באותו זמן התמחה גם בכירורגיה כללית בביה"ח העירוני בדנציג
חזר ארצה בשנת 1928 והחל לעבוד במרפאה גינקולוגית של קופת חולים כללית בתל אביב וכרופא מיילד עבור קופת חולים, בבית החולים ליולדות פרויד.
ב-1930, חזר כהן לאירופה והמשיך את התמחותו באינסטרבורג, בגרמניה.
ב-1933, שב כהן ארצה ועבד במרפאה הגינקולוגית של קופת חולים כללית בחיפה.
הקמה וניהול מחלקת נשים בבית חולים העמק בעפולה
בתחילת 1934 כהן ייסד ומונה למנהל מחלקת נשים ויולדות בבית חולים העמק, שהוקם בשנת 1930 כמרכז רפואי לעמק, בעפולה.
במהלך שנות עבודתו בבית החולים העמק, עסק כהו בפעילות ציבורית.
ב-1934, הציג כהן מועמדותו ברשימת מפא"י למועצת הפועלים בעפולה ונבחר.
בשנת 1929 הצטרף לההגנה בתפקידי שמירה ובשירותים הרפואיים האזוריים.
עם תום עבודתו בעפולה ב-1939, עבר כהן לעבוד במהלך ארבע וחצי השנים הבאות, במספר מרפאות של קופת חולים כללית בתל אביב ובמקביל במחלקה הגינקולוגית והיולדות של בית החולים בילינסון בפתח תקווה, בניהולו של פרופ' ארווין רבאו.
ב-1943 עבר כהן ופתח את בית היולדות ע"ש קיבלסון ברחובות וניהל אותו במשך עשר וחצי שנים.
לאחר הקמת הית החולים קפלן ברחובות ב-1953, עבר כהן ופתח את מחלקת הנשים והיולדות של ביה"ח וניהל אותה עד צאתו לגמלאות.
באותם ימים היה זה המוסד הרפואי היחידי באזור הדרום.
המחלקה כללה 30 מיטות ליולדות ו-12 מיטות גינקולוגיות.
מתחום התעניותו: מניעה של רעלת ההיריון, פרסם 14 מאמרים רפואיים.
היה פעיל במגן דוד אדום וייסד את ארגון תורמי הדם.
היה פעיל בארגון רופאי קופת חולים הכללית, כחבר הוועד הארצי והמועצה הארצית של הארגון.
מתלמידיו: שמואל מלץ, משה לנצט, נח בן אדרת, אדולף כהן.
ב-1967 פרש כהו לגמלאות והתחיל בפעילות בעיתון "הרפואה" במדור "מן הספרות" ו"במת המערכת".
(חתם בראשי התיבות ד.כ.) כהוקרה למפעל זה זכה בפרס "הרפואה" ע"ש ד"ר צבי צבילינג בשנת 1971.
כהן נפטר ב-31 אוקטובר 1976 ונטמן בבית הקברות ברחובות.
אביו מאיר, יליד קובנה נישא לשרלוטה ממשפחת קרלין, נכדתו של מייסד חסידות קרלין בליטא.
המשפחה גרה מספר שנים בדנציג שבגרמניה, שם נולדה רבקה, אחותו הבכורה של הוגו.
כעבור מספר שנים עברה המשפחה לקניגסברג.
האב מאיר נמנה עם מנהיגי הציונות ומקימי ההסתדרות הציונית בקניגסברג.
היה יצואן של קפה ותה שהתמחה בתערובות ומכר אותן לרוסיה.
עלה ארצה באוקטובר 1933, ניסה להמשיך בעסקי הקפה והתה אך הדבר לא עלה בידיו.
אחותו רבקה (בטי) סיימה את לימודי הרפואה, עלתה לארץ ישראל בשנת 1934 ועבדה כרופאת משפחה.
בשנת 1925 נשא כהן לאישה את שושנה לבית בריסלר שהייתה אחות.
נפטרה בשנת 1991. הזוג היה חשוך ילדים.
דוד הורן (נולד ב-10 בספטמבר 1937) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
הורן כיהן כסגן הרקטור, ראש בית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה ודקאן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב.
הוא עמית של החברה האמריקאית לפיזיקה על "תרומתו לפיזיקת החלקיקים, כולל עבודתו רבת ההשפעה בנושא כללי סכום באנרגיה סופית, חקר הפנומנולוגיה של תהליכי הדרונים ותיאוריות בנושא סריגים המילטוניאניים".
דוד הורן נולד והתחנך בחיפה.
בשנת 1955 סיים את חוק לימודיו בבית הספר הריאלי בעיר, ושנתיים אחר כך החל ללמוד בטכניון.
הורן קיבל תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות יתרה בשנת 1961, ושנה אחר כך סיים תואר שני, אף הוא בטכניון.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית וקיבל אותו בשנת 1965. עבודת הדוקטורט שלו "בחינות אחדות של מבנה האינטראקציות החלשות" נכתבה בהנחיית פרופ' יובל נאמן.
הורן הצטרף בשנת 1962 לאוניברסיטת תל אביב כעוזר מחקר.
בשנת 1965 התמנה למרצה ושנתיים אחר כך למרצה בכיר.
בשנת 1968 הפך הורן לפרופסור חבר וב-1972 קודם לפרופסור מן המניין.
שנתיים אחר כך הופקד הורן על הקתדרה לפיזיקה עיונית של שדות וחלקיקים על שם אדוארד ופרנסואז ז'ופר, וכיהן בה עד שנת 2007.
במהלך השנים הנחה הורן 43 תלמידים לתארים מתקדמים ופרסם למעלה מ-240 מחקרים.
הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2005, וממשיך במחקריו.
מבין תלמידיו לאורך השנים, פרופ' מארק קרלינר.
הורן כיהן בתפקידים ניהוליים שונים באוניברסיטת תל אביב.
הוא שימש כסגן הרקטור בשנים 1980-1983, תפקיד אותו עזב לטובת מחקר ב-SLAC.
עם חזרתו לארץ התמנה לראש המחלקה לפיזיקה של אנרגיות גבוהות (1984–1986), ולאחר מכן כיהן כראש בית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה (1986-1989), דקאן הפקולטה למדעים מדויקים על שם ריימונד ובברלי סקלר (1990–1995) ומנהלו הראשון של מרכז העל ע"ש אדמס לחקר המוח (1993–2000).
הורן כיהן גם בתפקידים מקצועיים שונים בישראל ובעולם.
בין השאר היה יו"ר הוועדה לפיזיקה של אנרגיות גבוהות בשנים 1983–2003 ובמסגרת תפקיד זה שימש כמשקיף ישראלי ב-CERN בשנים 1991–2003. הורן כיהן גם כחבר המועצה להשכלה גבוהה (1987-1991), חבר הוועד המנהל של החברה האירופית לפיזיקה (1989–1992) ונציג ישראל בפורום האירופי האסטרטגי לתשתיות מחקר (2005–2017).
בשנים 2012–2016 כיהן הורן כראש הוועדה לתשתיות מחקר של ות"ת, והגיש בשמה מפות דרכים לתשתיות מחקר מדעיות בישראל בשנים 2013 ו-2016.
פרופ' הורן התמקד במחקר תאורטי של פיזיקה של אנרגיות גבוהות עד שנת 1990. לאחר מכן החל לעסוק בחישוביות עצבית ובלמידת מכונה, ומשנת 2005 החל לפרסם גם בביואינפורמטיקה.
יחד עם ריצ'רד דולן וכריסטוף שמיד פיתח הורן את כללי הסכום באנרגיה סופית.
זו הייתה תורה שגשרה בין שתי דרכים להבנת הכח החזק שפועל בין הדרונים, ונודעה כדואליות של דולן-הורן-שמיד.
בשנת 1971 פיתחו ריצ'רד סילבר והורן מודל לייצור קוהרנטי של פיונים בהתנגשויות של הדרונים באנרגיות גבוהות.
יחד עם ג'פרי מנדולה חקר הורן מבני מזונים על בסיס קוארקים וגלואון ב-1978.
הורן עבר בשנת 1979 לעסוק בתיאוריות של כיולי סריג וגילה, יחד עם שמעון ינקלביץ ומרווין וינשטיין, פאזה נטולת כליאה בתיאוריות (Z(N עבור N גדול.
בשנת 1981 הוכיח הורן את קיומם של מודלי סריג בעלי מטריצות סופיות בצמתים ושדות כיול רציפים שמקשרים ביניהם.
בשנת 1984 פרסמו הורן ווינשטיין את מתודולוגיית פיתוח t של תורות סריג המילטוניאניות.
תרומותיו של הורן למידול וחישוב עצבי כוללות פיתוח מכניזם חדש לתחזוקת הזיכרון באמצעות ויסות עצבי, יחד עם ניר לוי ואיתן רופין, בשנת 1998, ולמידה של שפות טבעיות (בעבודה משותפת עם צח סולן, איתן רופין ושמעון אדלמן) בשנת 2005. מאמר זה כולל פיתוחי אלגוריתמים חדשים למציאת מוטיבים והסקת דקדוק מתוך טקסט.
הורן תרם גם לאלגוריתמים של אשכול, נושא בעל חשיבות בלמידת מכונה, על ידי פיתוח Support Vector Clustering בשנת 2001, יחד עם אסא בן חור, חוה זיגלמן וולדימיר ופניק.
זמן קצר אחר כך פיתחו הורן ואסף גוטליב את האישכול הקוונטי (Quantum Clustering).
מחקריו של הורן בתחום הביואינפורמטיקה כוללים מציאת מוטיבים לאפיון פרוטאינים וחקר מוטיבים של מבנים גנומיים.
יחד עם ארז פרסי, הורן חקר נושאים כמו מבנים מסודרים בסדרות של חלבונים, וקיום סדרות חוזרניות ארוכות במבני DNA כסמנים של אבולוציה של אורגניזמים
וגם של התפתחות סרטן (עבודה משותפת עם פרסי ואחרים).
הורן הוא עמית החברה האמריקאית לפיזיקה (1985) ועמית האגודה הישראלית לפיזיקה (2018).
הורן היה נשוי לנירה (לבית פוס) משנת 1963 ועד פטירתה ב-2019. הוא אב לשלושה, יובל תמר ועודד, וסב לתשעה.
הרב דוד הופשטטר הוא יזם נדל"ן ויזם הייטק קנדי, נדבן חרדי, מייסד ארגון דרשו ארגון הפועל בקרב המגזר החרדי ומטרתו לעודד אברכים ובחורי ישיבות ללימוד הדף היומי וההלכה, וארגון אחינו, ארגון קירוב, הפועל להחזרה בתשובה והבעלים של חברת הנדל"ן הקנדית Davpart.
הופשטטר נולד להורים ניצולי שואה שהיגרו מהונגריה לטורונטו.
אמו חיה שרה נלקחה למחנה הריכוז אלנדורף בהיותה בת שש עשרה.
היא ניצלה כאשר הוחלט להעביר את כל האסירים במחנה לאושוויץ בתקופה שלאחר חג הפסח.
האם ובת דודתה ששמרו במקום מסתור את החמץ שאותו נמנעו לאכול בפסח, לקחו את המזון עמן לדרך, ולדבריהן, זה מה שהציל את חייהן במהלך צעדת המוות.
לאחר המלחמה האם הגיעה לטורונטו ושם נישאה לבעלה, הרב נתן נטע יצחק הופשטטר.
בשנת 1993 הקים הופשטטר חברת השקעות נדל"ן וניהול נכסים.
הופשטטר היה מוסר מדי יום שיעור במשרדו, מה שברבות הימים התפתח לארגון 'דרשו', שבמסגרתו פועלים 12 מסלולי לימוד ומבחנים במקצועות תורניים שונים ונמסרים שיעורים רבים ברחבי הארץ והעולם, ומטרתו לעודד ולחזק את לימוד הש"ס וההלכה ברחבי העולם היהודי.
בשנת 2008, בעקבות בקשתו של הרב יוסף שלום אלישיב הכריז על הקמת מסלול לימוד חדש הדף היומי בהלכה - לימוד יומי במשנה ברורה - חיבורו ההלכתי של הרב ישראל מאיר הכהן בעל החפץ חיים - ומקבילו של הדף היומי בתלמוד הבבלי.
מסלול לימוד הדף היומי בהלכה זכה להצלחה רבה בכל רחבי העולם וב-26 מדינות שבהם פעיל כיום ארגון דרשו.
משפחתו של הופשטטר מחזיקה בחברת H&R שעוסקת ביזמות ופיתוח נדל"ן בקנדה, שבה כיהן במשך השנים כמנהל בכיר.
בשנת 1993 ייסד את חברת davpart להשקעות נדל"ן וניהול נכסים.
מטה החברה יושב בטורונטו, קנדה.
פעילות החברה החלה עם בניית 3 מבני תעשייה, ונכון להיום החברה מעורבת בלמעלה מ-90 פרויקטים, בהם פרויקטים תעשייתיים, בניני משרדים, קמעונאות ומגורים המרוכזים בקנדה ובארצות הברית.
הפרויקט המדובר ביותר של הופשטטר בשנים האחרונות הוא פרויקט "The United Building" בטורונטו שכונה על ידי עיתון פורבס כפרויקט השימור הגדול ביותר בצפון אמריקה.
ב-15 השנים האחרונות החל הופשטטר להשקיע גם בתחומי ההייטק.
בשנת 2007 הקים את חברת רוד-מטריק, שפיתחה טכנולוגיות בינה מלאכותית שמטרתן להציל חיי נוסעים ונהגים בכביש.
בין היתר פיתחה החברה טכנולוגיות לגופי אכיפה שהתמקדו בתחום תכנון וניתוח ראיה ממוחשבת ופתרונות מבוססי ווידאו המשתמשים בבינה מלאכותית.
בשנת 2020 החברה נרכשה על ידי חברת רדפלקס האוסטרלית, אולם מרכז הפיתוח שלה ממשיך לפעול בהר חוצבים בירושלים.
הרב הופשטטר הקים בשנת 1997 הארגון דרשו ד' ועוזו, ארגון יהודי תורני בינלאומי שמטרתו לחזק ולעודד לימוד תורה.
בשנת 1993 הקים את ארגון 'אחינו', שהפך בהמשך לאחת מזרועות 'דרשו'.
ארגון 'אחינו' הוקם מתחילה כארגון קירוב להחזרה בתשובה, שכלל מדרשיות הפזורות ברחבי הארץ, ופעילים שמסייעים ברישום בחורים שחזרו בתשובה לישיבות המתאימות להם, לעיתים תוך שמירה על קשר אף לאחר הקבלה לישיבה.
עם השנים התרחב הארגון, וכיום הוא מסייע לבחורי ישיבה מהמגזר החרדי המתקשים ללמוד בישיבות המסורתיות, למצוא מסגרת המותאמת לצרכיהם.
הרב הופשטטר חיבר כמה ספרים על התורה ועל המועדים:
דרש דוד על התורה - סדרה בת שלושה כרכים על התורה.
דרש דוד על מסכת אבות.
מועד לדוד - על המועדים.
הרב דוד הלוי איש הורוויץ (כ"ט בחשוון ה'תרכ"א – ז' בתשרי ה'תרצ"ה, 1860 – 1934) היה רב בגליציה אשר שימש כרבן של וסטניסלב אשר במערב אוקראינה של היום.
מחבר ספר השו"ת "אמרי דוד".
נודע גם בתמיכתו בתנועה הציונית ובמזרחי.
דוד הלוי הורוויץ נולד בכ"ט בחשוון ה'תרכ"א (1860) ברוהאטין, גליציה, לאביו הרב אלעזר הורוויץ (ה'תקפ"ז – ז' בסיוון ה'תרכ"ט, 1869) שכיהן כרב העיירה.
בהיותו כבן שמונה שנים נפטר אביו, והוא גדל בבית סבו, הרב משולם יששכר הורוויץ (מחבר "בר ליוואי") רבה של סטניסלב, והיה לתלמידו המובהק.
הוא נינו של הרב אריה ליבוש הורוויץ, ששימש אף הוא ברבנות העיר.
הרב אלעזר הורוויץ, אבי סבא רבה שלו, שימש רבה של זלוזיץ, והיה בנו של הרב יצחק הלוי הורוויץ רבה של המבורג.
בשנת ה'תרמ"ח (1888~) החל לכהן כרבה של , מחוז טרנופול.
בשנת ה'תרע"א נבחר לכהן כרבה של סטניסלב ברוב קולות, במקומו של קרובו הרב אריה לייבוש הורוביץ (מחבר "הרי בשמים"), כנגד מועמדותו של קרוב משפחתו הרב פנחס הורוויץ, רבה של ברודטשין.
בחסותו נפתחה מחדש ישיבת "דברי תורה" בעיר; הוא העמיד בה תלמידים רבים, וכן סמך לרבנות רבנים.
נודע כלמדן גדול ובעל כוח זיכרון יוצא מן הכלל בדייקנותו, ולצד זאת – באופן נדיר ביחס לרבני ארצו ודורו – בקי בתנ"ך ומפרשיו, דובר בשטף עברית וגרמנית (אותה למד אוטודידקטית מתוך מילון), ובעל ידע כללי רחב.
נודע כפוסק הלכה ומשיב מרכזי במדינתו.
תשובותיו פורסמו בספר השו"ת "אמרי דוד" (בילגוריי ה'תרצ"ד), בהן עיסוק בשאלות העגונות שבעקבות מלחמת העולם הראשונה, ובהן נטייתו להקל.
כתב שירים שונים בסגנון מקראי.
לאחר מלחמת העולם חיבר ספר שירי מיוחד על תלאותיו ותלאות בני עדתו במהלך המלחמה, אשר אבד.
הרב הורוויץ היה אוהד מובהק של התנועה הציונית.
הוא השתתף באספה הראשונה של תנועת המזרחי אחרי מלחמת העולם הראשונה נשא בה את נאום הפתיחה, ותמך בתנועה בכל הזדמנות.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-16 בציריך, זאת חרף פניית האדמו"ר מגור אליו בבקשה שלא ישתתף בקונגרס.
לצד זאת, בשובו מהקונגרס השתתף בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל בווינה.
בוועידת הרבנים בגליציה בלבוב, בשנת ה'תרפ"ח, הביע התנגדות להתרפסות בפני תכתיבי השלטונות.
החל משנת ה'תרפ"א כיהן כנשיא קרן היסוד בעירו.
בשנת ה'תרפ"ט נבחר לחבר מועצת הסוכנות היהודית.
בשנת ה'תרפ"ה (1925) נאם לרגל פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב הורוויץ נפטר ביום ז' בתשרי ה'תרצ"ה (1934).
היה נשוי לבתו של הרב חיים באב"ד רבה של מיקולינצה.
בנו הבכור הרב משה הורוויץ (ה'תרמ"א – ה'תש"ג) שימש במקומו כרבן של (ה'תרע"ב – ה'תרע"ד) והחל מתרצ"ד של סטניסלב.
לצד למדנותו נודע כתומך בתנועה הציונית ונואם למענה, וכן כבעל ידע בהיסטוריה, פילוסופיה ומדעים מדויקים.
היה הרב האחרון בסטניסלב, האחרון בנצר לשושלת ארוכת שנים של רבני משפחת הורוויץ בעיר, ונספה עם בני משפחתו בשואה.
בנים נוספים הם: הרב נחמן (ה'תרמ"ג – ה'תש"ג) ששימש כאב"ד קוזלוב, ליסיץ והאליץ'.
הרב אפרים פישל (ה'תר"ן – ה'תש"ג), נישא ללאה רחל בתו של הרב אברהם יהושע השיל האדמו"ר מקופיטשניץ, שימש כאב"ד בליסיץ ונספה עם משפחתו בשואה.
והרב אליהו ששימש כאב"ד בחודורוב.
דברי דוד הראשונים – דרשתו הראשונה בסטניסלב, דרוהוביץ' תרע"א
שפת אמת – שני קונטרסים בהם "תשובה ומענה נמרצה לקיום הפסק דין" על דבר סכסוך בהנהגת קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן, תרצ"ב ותרצ"ג
אמרי דוד – שאלות ותשובות, בילגוריי תרצ"ד
דוד דרעי (נולד ב-1970) הוא שחקן ומאמן כדורסל כיסאות גלגלים, חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים ומאמן נבחרת בית הלוחם בירושלים.
דרעי נולד בצרפת ועלה לישראל בילדותו.
כחבר נבחרת ישראל השתתף ב בהם דורגה הנבחרת במקום השישי.
בשנת 2009 הקים את קבוצת הכדורסל של בית הלוחם בירושלים, בה איפשרו השתתפות של שחקנים בריאים על כיסאות גלגלים והוא שיחק לצד אחיו שמואל.
דוד דניאלי (נולד ב־21 בספטמבר 1948) הוא דיפלומט ישראלי.
כיהן כשגריר ישראל בהודו ובסינגפור, וכן שימש כסמנכ"ל למדיניות בוועדה לאנרגיה אטומית.
דוד דניאלי נולד בחדרה וגדל בנתניה.
שירת בצה"ל בחיל השריון והשתתף כלוחם בחטיבה 14 במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
הוא בעל תואר ראשון ושני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1975 החל את שירותו במשרד החוץ, במרכז למחקר מדיני.
עסק במעקב אחר תוכניות הגרעין של מדינות המזרח התיכון ותדרך גורמים באיראן בתקופת השאה מוחמד רזא פהלווי, בנוגע לפעילות הגרעינית של עיראק.
בשנת 1979 השתתף בקורס הראשון של האו"ם בנושא פירוק נשק.
לאחר תקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981, השתתף בכתיבת "הספר הלבן" של ממשלת ישראל להצדקת הפעולה.
ב-1982 היה ממקימי המחלקה לפירוק נשק במשרד החוץ.
בשנים 1982–1987 שירת בנציגות ישראל לאו"ם בז'נבה, שם עסק בין השאר באיתור נעדרים ובשחרור שבויים ממלחמת לבנון הראשונה, ובמאמצים שצלחו, לצירוף ישראל לאזור אירופה בארגונים בינלאומיים כגון ארגון הבריאות העולמי וארגון העבודה הבינלאומי.
בשנים 1987–1990 כיהן כסגן ראש המחלקה לארגונים בינלאומיים.
מחודש יולי 1990 פעל בסיאול לפתיחתה מחדש של שגרירות ישראל בקוריאה הדרומית (נסגרה בהחלטה של ישראל בשנת 1978).
התהליכים המדיניים בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה (שפרצה בינואר 1991), ובעיקר כינוס ועידת מדריד (30 אוקטובר 1991), תרמו להודעת ממשלת קוריאה ביום 9 בנובמבר 1991 על הסכמתה לפתיחה מחדש של השגרירות.
דוד דניאלי המשיך לשרת בסיאול עוד כשנה, בתפקיד של ממונה זמני על השגרירות.
בשנים 1994–1996 השתתף בצוות הישראלי למשא ומתן בז'נבה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (CTBT), שאומצה בעצרת הכללית של האו"ם ב-1996.
בשנים 1998–2001 שימש כשגריר ישראל בסינגפור, ובמקביל פעל לקידום קשרים עם מדינות מוסלמיות בדרום-מזרח אסיה, בהן אינדונזיה, מלזיה וברוניי.
נוצר קשר אישי עם נשיא אינדונזיה עבד א-רחמן וחיד.
בשנים 2001–2003 שימש כראש חטיבה וכסגן ראש המרכז למחקר מדיני (הממ"ד) במשרד החוץ.
בשנים 2003–2007 כיהן כשגריר ישראל בהודו וכשגריר לא תושב בסרי לנקה.
ליווה את ראש הממשלה אריאל שרון בביקורו בהודו בספטמבר 2003. תיאם את פעולות החילוץ של ישראלים לאחר רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי.
בשנים 2007–2015 שימש כסמנכ"ל למדיניות בוועדה לאנרגיה אטומית תחת שאול חורב.
במסגרת זו פעל לסיכול החלטות נגד ישראל בנושאי גרעין בסבא"א ובגופים בינלאומיים נוספים, ולניהול המערכה הדיפלומטית מול איראן.
נשוי לפנינה, אב לארבעה וסב לנכדים.
דוד דנצמאיר הוא מנצח אוסטרי.
דוד דנצמאיר נולד בשנת 1980, באוברנדורף ביי זלצבורג, שבאוסטריה, הוא אחד משני ילדים להורים אמנים: אמו הייתה ציירת, ואביו שימש כמגיש בתחנת רדיו בזלצבורג וכמלחין.
דנצמאיר למד באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג ובאקדמיית סיבליוס בהלסינקי.
במהלך לימודיו, קיבל מלגת ניצוח מתזמורת הנוער ע"ש גוסטב מאהלר, שם שימש כעוזר מנצח לקלאודיו אבאדו ולפייר בולז.
ביוני 2006 מונה למנהל המוזיקלי של אנסמבל אקרובט.
בשנים 2005 ו-2012 השתתף דנצמאיר בתחרות הניצוח ע"ש ניקולאי מאלקו.
הוא זכה במדליית ברנהרד פאומגרטנר מטעם קרן מוצרטיאום הבינלאומית.
בשנת 2013 זכה בפרס השני בתחרות הניצוח הבינלאומית ע"ש גוסטב מאהלר של התזמורת הסימפונית של במברג.
דוד דנצמאיר שימש כעוזר מנצח של התזמורת הסקוטית הלאומית במשך שלוש שנים, מ-2007 עד 2010.
באירופה, כיהן דנצמאיר כמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של זאגרב מ-2016 עד 2019.
בארצות הברית, שימש כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אילינוי מ-2012 עד 2016. מאז 2013, הוא משמש כמנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית "פרומוזיקה" בקולומבוס, אוהיו.
החוזה הנוכחי שלו בתזמורת זו הוארך עד שנת 2026.
בשנת 2018 ניצח דנצמאיר לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של אורגון, ושב להופיע עמה שוב ב-2019. בפברואר 2021 הודיעה התזמורת הסימפונית של אורגון על מינויו למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2021–2022. באוקטובר 2025 הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו עד לסוף עונת 2028–2029.
לדנצמאיר ולגרושתו, קתרין, שהיא זמרת סופרן במקור מואידן שבאוברפפאלץ (בוואריה), שני ילדים.
דוד הראובני (1490 בערך - 8 בספטמבר 1538), הוא כינויו של דוד בן שלמה שהיה נוסע ומדינאי יהודי, שהציג בפני שליטים נוצרים ואחרים תוכניות צבאיות במטרה להקים מדינה יהודית בארץ ישראל.
תוכניותיו (הפן המדיני-צבאי והפן האסכטולוגי), כמו גם מוצאו ואישיותו הססגונית והמסתורית, אינם מפוענחים עד תום.
שאלת מוצאו של דוד הראובני העסיקה רבות את החוקרים.
על פי סברה אחת מדובר ביהודי אשכנזי, ועל פי סברה אחרת, היה יהודי ספרדי שישב באחת מארצות צפון אפריקה.
מחקרים מאוחרים יותר נוטים לדחות אפשרויות אלה ומקבלים יותר את הסברה כי מוצאו הוא מיהודי חבש או מיהודי תימן.
סברה נוספת מייחסת את הראובני לצאצאי עשרת השבטים אשר גלו לקוצ'ין שבהודו.
הסברה כי הוא יהודי מחצי האי ערב נתמכת, בין השאר על ידי תיאור דמותו ולשון דיבורו.
ר' דניאל מפיזה, בן תקופתו שהיה במגע קרוב עמו, כותב עליו שהוא .
על אף שטען כי בא בשם בני גד, ראובן וחצי שבט המנשה, ראובני ייחס את משפחתו לזרע בית דוד, ויש לשער כי בכך ביקש להופיע כאחד מצאצאי הנשיאים עליהם מדבר בנימין מטודילה בחיבורו, שישבו בתימא.
כאמור, דוד הראובני לא ייחס עצמו בחיבורו לשבט ראובן, ור' דניאל מפיזה אינו מכנה אותו כך.
רבי שלמה מולכו ורבי עזריאל דאיינה ככל הנראה הראשונים שכינוהו כך, ונראה שהראובני עצמו התנגד לכינוי זה.
בשנת 1524 הגיע הראובני לוונציה והציג עצמו כאחי יוסף מלך חבור.
הוא דרש מיהודי המקום שיסייעו לו להגיע אל האפיפיור, לשם שליחות חשובה ביותר.
בתחילה נתקבל על ידי החשמן אג'ידיו די-ויטרבו, ולאחר מכן על ידי האפיפיור קלמנס השביעי.
הראובני הציע לקלמנס השביעי לכונן ברית צבאית בין היהודים לנוצרים כדי להילחם יחדיו במוסלמים, על מנת לכבוש את ארץ ישראל מידי הסולטאן הטורקי.
קלמנס השביעי צייד את הראובני באגרות אל מלך פורטוגל וקיסר אתיופיה.
הראובני הגיע לטאווירה (Tavira) שבפורטוגל בשנת 1525, ובנוסף לאיגרת מאת האפיפיור, שלח ב-24 באוקטובר למלך פורטוגל, ז'ואו השלישי, איגרת שכתב בעצמו:
המלך ז'ואו השלישי פגש בדוד הראובני מספר פעמים, ודוד הראובני מספר בחיבורו כי ביקש לכונן צבא יהודי המצויד בנשק פורטוגזי, וכי המלך נעתר לבקשתו והתחייב לתת לו שמונה ספינות וכלי מלחמה, אך לבסוף חזר בו.
הופעתו של הראובני בחצר המלוכה עוררה את סופר המלך, דייגו פירס, לשוב ליהדות, לעברת את שמו לשלמה מולכו ולמול את עצמו במו ידיו (מולכו כתב על הראובני באחת מאיגרותיו: "אני תמיד אצלו כעבד לפני רבו").
מעשה זה בוצע למורת רוחו של הראובני, כיוון שחשש מתגובת המלך למעשה זה.
ואכן, ז'ואו השלישי הטיל ספק באמיתות שליחותו של הראובני וחשד בו כי הוא מבקש לקרב את לב ה"נוצרים החדשים" אל היהדות.
כתוצאה מכך ציווה עליו לעזוב את פורטוגל.
הראובני עזב את פורטוגל ב-1526.
בסוף 1529 או תחילת 1530 חזר הראובני לאיטליה וביקש להיפגש עם הקיסר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בסוף שנת 1530 נשלח דוד הראובני לחקירה אצל הגאוגרף ראמוסיו (Ramusio) על פי דרישת הסנאט של ונציה.
רמוסיו הגיע למסקנה כי הראובני רמאי ובלתי שפוי בדעתו, ועל סמך חוות דעת זו החליט הסנאט לגרשו מוונציה.
במשך קרוב לשנתיים, מאז גורש מוונציה, אין ידיעות בנוגע להראובני, וככל הנראה התערער האמון בו לחלוטין.
בקיץ 1532 יצאו דוד הראובני ושלמה מולכו לרגנסבורג, שם ביקשו להיפגש עם קרל החמישי במטרה לשכנעו לשתף יהודים במלחמה נגד הטורקים.
השניים נעצרו בהגיעם לרגנסבורג, כאשר מולכו, האנוס לשעבר, הובא למנטובה שבאיטליה והועלה על המוקד, ואילו דוד הראובני נשלח למעצר בעיר לירינה (יש מי שמעלה סימן שאלה סביב הצטרפותו של הראובני למולכו במסעו לרגנסבורג).
בשנת 1535 הראובני היה חבוש בבית הסוהר של האינקוויזיציה שבלירינה (כך מעיד רודריגז אסנהיירו, סופר המלכות הפורטוגלי, בן דורו של הראובני).
דוד הראובני נידון למוות על ידי בית הדין של האינקוויזיציה הספרדית שבלירינה, והוצא להורג ב-8 בספטמבר 1538. בתעודה מהארכיון הלאומי של ליסבון נרשם כי הראובני התנצר טרם עלותו על המוקד.
ייתכן כי בעשותו כן ביקש מיתה פחות גרועה, בחנק ולא בשרפה, או שהאינקוויציה בחרה לרשום שהצליחה לנצרו.
החוקרים נחלקים ביניהם בנוגע לשאלת המניע העיקרי של פעולותיו של דוד הראובני.
היו שהדגישו את הפן המדיני-צבאי, והיו שהדגישו את הפן המשיחי.
משה אידל כותב על כך: "דומני, כי האלטרנטיבות השונות שהוצגו בידי החוקרים - המדינית-צבאית מול המשיחית - לוקות בפשטנות מסוימת.
אפשר, ולדעתי גם סביר להניח, כי במציאות היו מהלכים לשני ההיבטים של הראובני בעת ובעונה אחת.
אין צורך ליצור קיטוב חריף בין שתי האפשרויות, אלא כדאי לחתור לראייה יותר משולבת של היסודות המדיניים והמשיחיים.
למרות הנחה זו אני מניח, כי הצד המשיחי ממש היה משני לפעילות הצבאית, אך בכל זאת הוא לא נעדר אף בשלביו הראשונים של פעילותו של 'שר הצבא' של ממלכת 'המלך יוסף'".
הראובני כותב בחיבורו, כי בתשובה לשאלה האם הוא נביא או משיח, הוא ענה:
שוחט מציין שבתשובתו, הראובני "איננו מוסיף ואומר שאיננו משיח.
משתיקתו זו משתמע, שאכן חשב, שמא הוא רק ב'חזקת משיח'".
אידל, לעומתו טוען, כי על סמך העדויות המרובות שנמצאות בידינו, הוא מתקשה למצוא רמז לתדמית עצמית כמשיח.
חיזוק לטענתו של אידל נמצא בכתביו של הראובני בהם הוא מדגיש כי אין הוא משיח כלל.
אשכולי ושוחט סבורים כי בשלב מסוים הייתה תפנית מסוימת אצל הראובני, לכיוון האסכטולוגי.
אידל סבור, שגם אם כך היה, הוא מתקשה להניח שהראובני זנח את תוכניותיו הצבאיות.
דוד הכהן (20 באוקטובר 1898 – 19 בפברואר 1984) היה ממנהיגי היישוב בתקופת טרום המדינה, חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט.
דוד הכהן נולד בהומל שברוסיה הלבנה בשנת 1898, בן למרדכי בן הלל הכהן, סופר עברי ופעיל ציוני.
בשנת 1907 עלה לארץ ישראל עם משפחתו שהתיישבה במושבה האמריקאית - גרמנית שביפו, ולמד בגימנסיה הרצליה.
בימי מלחמת העולם הראשונה התגייס עם חבריו לגימנסיה לצבא העות'מאני, עבר קורס קצינים ושירת באזור רצועת החוף של הים האגאי.
לאחר תום המלחמה, בשנים 1919–1923, למד כלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
כששב דוד הכהן לארץ ישראל בתום לימודיו הצטרף להנהלת סולל בונה והיה לאחד ממנהליה.
הוא קשר קשרים עם שלטונות המנדט והביא לסולל בונה חלק גדול מעבודות הבנייה במזרח התיכון, ארץ ישראל, עבר הירדן ומצרים.
חלק גדול ביצעה סולל בונה ישירות, ובמיוחד את גדר הצפון וכן הרבה עבודות בנייה בשיתוף פעולה עם חברת הבנייה הפרטית של ברוך קטינקא, טוביה דוניה ויחיאל ויצמן.
דוד הכהן היה אדם משכיל ושלט היטב במספר שפות- אנגלית, צרפתית, רוסית, ערבית וטורקית, בנוסף לעברית וליידיש.
היה גם חבר במועצת עיריית חיפה.