tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012 התפרסם ספרו השלישי "מספד שומרון", המתבסס על כתב יד שמצא פלורנטין באוסף פירקוביץ' בעת ביקורו בספרייה הלאומית של רוסיה בסנט פטרסבורג.
בשנים האחרונות עוסק פלורנטין בשלושה פרויקטים מרכזיים: מהדורה מוערת ומתורגמת לאנגלית של התורה השומרונית בשיתוף עם אברהם טל; מהדורה ביקורתית של הליטורגיה השומרונית; מילון לעברית השומרונים בשיתוף עם שטפן שורש.
נשוי לריקי, אב לשלושה ילדים.
בשנת 1996 התמנה לחבר הסגל הבכיר באוניברסיטת תל אביב.
פלורנטין ייסד את התוכנית לעריכה לשונית באוניברסיטת תל אביב ובשנים 2003-1996 עמד בראשה, באותן שנים שימש גם כראש החוג ללשון העברית וללשונות השמיות.
החל משנת 2010 משמש כראש החוג ללימודי התרבות העברית.
פלורנטין מלמד את הקורסים: תורת ההגה של לשון המקרא, תורת הצורות של לשון המקרא, מילונאות מקראית, הפיוט השומרוני, הנוסח השומרוני של התורה.
בשנת 1999 התמנה לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית, ובשנים 2012-2003 שימש כעורך כתב העת "העברית" (שם קודם: "לשוננו לעם").
בשנת תשע"ב נבחר לחבר אקדמיה, ומאז הוא מכהן כיו"ר הוועדה למילים בשימוש כללי.
ה"תולדה" - כרוניקה שומרונית, ירושלים תש"ס.
מספד שומרון – אסופת פיוטי אבל שומרוניים, ירושלים תשע"ב.
"לדרכי הגיית השווא בעברית השומרונית ובמסורות אחרות של העברית", מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה לכבוד מנחם צבי קדרי, רמת-גן תשנ"ט, עמ' 259–269
"עקומת ההטעמה העברית והנלמד ממנה ומעברית השומרונים על הטעמת לשון המשנה", לשוננו סד (תשס"ב), עמ' 211–230
"שג"ב: שורש עברי שאחד ממשמעיו הסתתר", לשוננו סה (תשס"ג), עמ' 105–115
חמישה חומשי תורה - נוסח שומרון ונוסח המסורה עם מבוא, הערות ונספחים, ההדירו אברהם טל ומשה פלורנטין, תל אביב תשע"א.
מנדלי מוכר ספרים יוצר הנוסח, האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, תשע"ד, 2012
משה פלמן (אריאלי) (30 באפריל 1907, ט"ז באייר תרס"ז – 11 במאי 1945, כ"ח באייר תש"ה) היה ממייסדי הנוער העובד וממייסדי קיבוץ נען.
נולד בנווה שלום לחייקל ואסתר פלמן, ממייסדי תל אביב.
למד בבית ספר לבנים בתל אביב ולאחר סיום לימודיו יצא לעבוד.
ייסד יחד עם חבריו, ביניהם דוד זהבי וישראל גלילי, את ה"נוער העובד" כיוון שהגיעו למסקנה שהם חייבים להתארגן על מנת לשמור על זכויות הוגנות לבני הנוער העובדים.
בחצר ביתו בתל אביב התקיימו מפגשי חברי התנועה.
יחדיו הקימו גרעין הכשרה שהתמקם ברחובות והיווה בסיס לגרעין ההתיישבות בקיבוץ נען.
שימש בתפקידים ציבוריים שונים בקיבוץ.
נשא לאישה את שרה לבית כהן ולהם שני בנים - שאול ומשה (נקרא על שם אביו).
משה פלס (סטמפל; 20 ביולי 1933 – 19 בספטמבר 1968) היה מראשוני הצנחנים, בעל עיטור העוז.
היה סגן מפקד חטיבה 55 במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, והניף את דגל מדינת ישראל על הכותל המערבי.
נהרג במרדף בבקעת הירדן ב-1968 בהיותו מפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50).
משה פלס, שנודע בכינויי סטמפלה, נולד בפולין ב-20 ביולי 1933 לצבי ורושה סטמפל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לברית המועצות, ושם גדל.
בשנת 1947, בגיל 14, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, התגורר ברמת גן והיה פעיל בשומר הצעיר.
במלחמת העצמאות השתתף כנער במסגרת הגדנ"ע.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל והצטרף לנח"ל.
אחרי קורס קצינים נשלח לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחלקה במסגרת פלוגה ד בפיקודו של מוטה גור.
בשנים הבאות השתתף ברוב פעולות התגמול שביצעה החטיבה ובכללן פעולת עזה.
במבצע אלקיים ב-1955, בו פוצצה תחנת המשטרה המצרית בחאן יונס, גילה כישרון ותושייה כאשר מפקדו, מוטה גור, נפצע.
מטען חומר הנפץ שנועד לפרוץ את שערי המבנה לא התפוצץ ומשה זינק מתוך הזחל"ם שלו, פרץ אל הבניין ואף על פי שנפצע פעמיים המשיך לפעול והתמיד במשימתו לטהר את הבניין ולהכינו לפיצוץ.
על לחימתו בפעולת חאן-יוניס צוין לשבח על ידי הרמטכ"ל דאז, משה דיין.
בשנת 1975 הומר הצל"ש שקיבל לעיטור העוז.
לאחר מבצע קדש, בו לחם, מונה למפקד פלוגת סיור בערבה.
במהלך שירותו הגיע פלס לדרגת סגן-אלוף ומונה לסגן מפקד חטיבה 55, חטיבת המילואים של הצנחנים שמפקדה היה מוטה גור.
בתפקיד זה השתתף במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים.
הוא פיקד על הכוח שכבש את הר הבית והכותל המערבי.
לאחר המלחמה התמנה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50).
ב-19 בספטמבר 1968, במהלך תקופת המרדפים בבקעת הירדן, פיקד פלס על כוח מרדף אחרי חוליית מחבלים בנחל בזק (וואדי שובאש) שבבקעת הירדן.
פלס, וחמישה לוחמים נוספים, בהם סגנו, רב-סרן , נפגעו מאש החוליה ונהרגו.
פלס ושנים מן ההרוגים הנוספים נטמנו בבית העלמין הצבאי בקריית שאול בהלוויה רבת משתתפים.
על שמו מחנה פלס שבבקעת הירדן.
לזכרו כתב המשורר דן בירן, חברו הטוב מאז הפריצה לעיר העתיקה, את השיר "שיר על רעי", המבוסס על קינת דוד ליהונתן ושאול.
זאת, מכיוון שהקרב בו נהרג פלס התחולל בשיפולים המזרחיים של הר הגלבוע).
השיר בוצע על ידי הגבעטרון באלבום "גוונים" שיצא בשנת 1978.
לו ולאשתו, דליה לבית צינבוי היו שני בנים.
הרב משה פינקל (תרמ"ג, 1883 - י"ז בתשרי תרפ"ו, 5 באוקטובר 1925) היה ר"מ בישיבת סלובודקה וישיבת חברון.
בנו של רבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה".
למד בישיבת מיר אצל הרב אליהו ברוך קמאי, וכן אצל הרב אליעזר גורדון.
כמו כן, נשלח על ידי אביו (יחד עם אחיו הרב אליעזר יהודה) ללמוד אצל הרב חיים סולובייצ'יק בבריסק.
כמו כן, למד תקופה בישיבת ראדין אצל החפץ חיים.
בסיוון תרע"ג נישא לשרה זלאטה, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה.
חתונתו הייתה אירוע מכונן בישיבה, ובנוסף הרב אליהו ברוך קמאי הגיע להשתתף בה.
לאחר שמסר את דרשתו, חזר עליה הרב אברהם אליהו קפלן בחרוזים.
לאחר נישואיו, החל לכהן כר"מ בישיבה, והחל למסור שיחות מוסר.
בהמשך, הקים מכינה לישיבת סלובודקה, בשם "אור ישראל", בראשה עמד הרב יחזקאל ברשטין, מחבר הספר ה"דברי יחזקאל".
הרב פינקל היה מגיע מדי פעם למסור שיעורים במכינה זו.
בחורף תרפ"ה עלה לארץ ישראל, לכהן כר"מ בישיבה בחברון.
כעבור פחות משנה, בחול המועד סוכות תרפ"ו, נפטר באופן פתאומי, והוא בן 42.
הרב מאיר שמחה הכהן התבטא עליו שהוא יהיה ה"קצות החושן" של הדור.
במכתב תנחומים לאביו, כתב הרב ירוחם ליבוביץ עליו: "ארון ה'", "נר ישראל", "באורו נראה אור".
אשתו זלאטה, נפטרה אף היא בצעירותה, בראשית אוגוסט 1939, והיא בת 46.
בתו גולדה מרים, גדלה אצל סבה הרב אפשטיין ובהמשך אצל דודיה הרב יחזקאל סרנא, הרב אייזיק שר והרב אליעזר יהודה פינקל.
נישאה לרב שמחה זיסל ברוידא, לימים ראש ישיבת חברון.
בנו הרב דוד פינקל, חתנו של הרב הלל ויטקינד, היה למדן ומקורב לחזון איש ולרב מבריסק, נפטר בגיל 37 בשנת תשי"ז
בנו רבי מאיר פינקל, חתנו של הרב שמעון מרדכי ברגשטיין עבר לארצות הברית.
החכם ד"ר משה פירוז (נולד ב-1972) כיהן כחכם הראשי של היהדות הקראית וראש מועצת החכמים שלה.
הוא נבחר לקדנציה שלישית של ארבע שנים בתפקידים אלו ביולי 2020.
לפי אתר היהדות הקראית העולמית לחכם אין סמכות דתית והוא משמש מנהיג ומנחה בלבד עבור בני העדה.
בעקבות עתירתו לבג"ץ נגד ראש הממשלה, הוכר בית הדין הקראי שבו הוא חבר.
הוא מחזיק גם בהרשאה לרישום נישואין וגירושין.
נולד בשנת 1972 באור יהודה, בילדותו עברה המשפחה להתגורר בבת-ים.
לאחר שחרורו למד באוניברסיטת בן-גוריון וסיים תואר ראשון בהנדסה גרעינית ותואר שני בניהול והנדסת בטיחות.
בהמשך סיים דוקטורט בפקולטה למדעי-הרוח והחברה, באוניברסיטת בן-גוריון.
נושא מחקרו: עיונים בספר 'אשכול הכֹפר' לחכם הקראי יהודה הדסי.
הוא מתגורר בבאר שבע, נשוי ואב לארבעה ילדים.
במקביל ללימודיו האקדמיים השתתף בשיעורי תורה וימי עיון בבית המדרש הקראי בבאר שבע, בהדרכתם של הרב יוסף מורד והרב מגדי שמואל.
הוא הוסמך בשנת 2007 וקיבל תואר "רב" ממועצת החכמים של העדה, והיה מזכיר המועצה.
הוא משמש גם שוחט מוסמך.
מאז הסמכתו מעביר פירוז שיעורי תורה במושב רנן ומקומות נוספים ומלמד לקראת גיור במסגרת העדה הקראית.
הוא מפעיל את פורטל קראים.נט שהוקם בשנת 2004.
בשנת 2011, נבחר לתפקיד הרב הראשי של העדה הקראית בידי מועצת החכמים של העדה, תפקיד בהתנדבות שאליו נבחר לקדנציה שלישית של ארבע שנים ביולי 2020. במסגרת תפקידו משמש כרושם נישואים וגירושים המוכר מטעם המדינה לבני העדה היהודית-קראית, ומקיים לצד רבנים אחרים טקסי נישואים לפי המסורת הקראית.
הוא גם חבר הוועדה המייעצת של כתב העת: Karaite Archives 1 (2013).
לפרנסתו עובד פירוז כמהנדס מערכות מחשוב באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, בעבר הרצה כמורה מן החוץ במחלקה לכימיה.
אבלות: מנהגים ודינים: על פי מנהג היהודים הקראים (עורך).
רמלה: היהדות הקראית העולמית, תשע"ג 2012. 56 עמודים
חמישה חיבורים תאולוגים קראים מביזנטיון: תיאור והערכה ראשונית.
משה פירוז ודניאל י' לסקר.
הקהילה הקראית במדינת ישראל: (בתוך: תור הזהב הקראי - אנתולוגיה של היצירה הקראית במאות התשיעית עד השתים־עשרה, עמוד 63)
יהודה הדסי והפולמוס נגד הנצרות בספר 'אשכול הכפר':(בתוך: תור הזהב הקראי - אנתולוגיה של היצירה הקראית במאות התשיעית עד השתים־עשרה, עמוד 511)
- עיונים בספר 'אשכול הכֹפר' לחכם הקראי יהודה הדסי (עבודת דסטרטצייה)
משה פלד (1923 – 4 בדצמבר 1976) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי, ומהנציגים הראשונים של ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
פלד נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1942. השתתף במלחמת העצמאות ונפצע בקרבות באזור הקסטל.
לאחר שיקומו החל לעסוק בספורט נכים והשתתף בתחרויות משחקי סטוק מנדוויל.
ב-1954 התחרה בשני משחים וזכה במדליית ארד במשחה 30 יארד בסגנון חזה.
ב-1955 התחרה בשחייה והיה חבר נבחרת הכדורסל שזכתה במדליית ארד.
ב-1957 התחרה במספר משחים, בכדורסל ובטניס שולחן.
ב היה חבר בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים ושותף לזכייה במדליית ארד.
ב התחרה בשש תחרויות אתלטיקה: בקרב חמש (מקום 12), בזריקת דיסקוס (מקום 21), בהדיפת כדור ברזל (מקום 40), בהטלות כידון (מקומות 39 ו-74) ובזריקת אלה (מקום 42).
בתחרויות חץ וקשת סיים במקום ה-24.
ב התחרה בקרב חמש (מקום 14) ובחץ וקשת (מקום 40).
פלד נפטר ב-1976 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
נולד בפולטוסק לרב ישראל יהושע טרונק שכיהן אז כרבה של העיר, ונקרא על שם רבו של אביו.
הוא היה בן יחיד להוריו, ואחותו נישאה לרב חיים אלעזר וקס, רבה של קאליש.
למד אצל אביו ואצל הרב שמואל ליב פדמביצר.
אביו היה מיודד עם כמה מגדולי האדמו"רים בפולין, אך לא זוהה בלעדית עם אחת החסידויות.
כשהיה ילד, לקח האב את משה פנחס לחצרו של הרב מנחם מנדל מוורקא, ובגיל צעיר מאוד שלח אותו ללמוד אצל הרב יחיאל דנציגר רבה של פילץ ומי שיהיה לימים מייסד חסידות אלכסנדר.
נישא בעודו נער לבתו של הרב אברהם מאיר מושקט אב"ד ביאלבריז'ג, נכדתו של הרב ישעיה מושקט מפראגה.
לאחר נישואיהם גרו בני הזוג בקוטנה לצד אביו שהתמנה בינתיים כרב העיר.
בשנת 1890 פעל אביו למינויו כרבה של מלאווה, אך המינוי סוכל בידי חסידי גור המקומיים לאחר מאבק בן שלוש שנים, על רקע המתיחות בין חסידי גור לחסידי אלכסנדר שאליהם השתייך הרב טרונק.
הוא כיהן בינתיים במשרות רבניות בוויסקיט ובפרבר הוורשאי, פראגה.
לאחר פטירת אביו בשנת 1893 התמנה במקומו כרבה של קוטנה, משרה שבה נשא במשך תשע עשרה שנה.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב שאף השיא את נכדתו, בת בנו יחידו ויורשו הרב שמואל בורנשטיין ("שם משמואל") לבנו יצחק יהודה.
בתו של הרב טרונק נישאה לגביר שמעון צילק.
נפטר בכ"ג באייר ה'תרע"ב, 10 במאי 1912. את חידושי תורתו לא הביא לדפוס.
הותיר אחריו שני בנים: הגביר חיים אברהם טרונק מלודז', אביו של הסופר יחיאל ישעיהו טרונק, והרב יצחק יהודה טרונק שמילא את מקום אביו וסבו ברבנות העיר קוטנה.
הרב טרונק הוציא לאור חלק מספרי אביו, ובהם הספר "ישועות ישראל" על שולחן ערוך חושן משפט.
בהקדמת ספרו של אביו שו"ת "ישועות מלכו" נכתב שבנו הרב משה פנחס נועץ עם בעל "אבני נזר" כיצד לטפל בכתבי אביו והוא יעץ לתת עדיפות ראשונה לחידושים על הרמב"ם משום שיש בהם חידושים רבים על חלק שלישי של הרמב"ם שלא הרבו לכתוב עליו.
בספרו של אביו שו"ת "ישועות מלכו" מופיעות תשובות רבות שנשלחו אליו.
הרב משה פירירה (1884–1932) היה מחנך, איש ציבור ודיין, מנהיג הקהילה היהודית בוויסוקו שבבוסניה, המורה הראשי העברי בבתי הספר בסרייבו, מאישי הציבור הבולטים בעיר.
נולד בירושלים ב-26 בינואר 1884 (כ"ח בטבת ה'תרמ"ד) לרב מרדכי פירירה, בן למשפחה שמוצאה בספרד.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) נסע לבקר את קרוביו בטראווניק שבבוסניה, ושם נישא לבת דודו.
לאחר שנישא מונה על ידי הקהילה היהודית שבוויסוקו שבבוסניה לשמש כמורה הוראה, כדיין, כשוחט וכחזן.
כיהן כחזן בקהילה היהודית של העיירה ביילינה.
בתפקידיו אלו שימש עד לשנת 1918 (ה'תרע"ט) ואז עבר בסוף שנת 1918 (תחילת ה'תרע"ט) לסרייבו שבבוסניה, שם מונה לשמש כמורה העברי הראשי של בתי הספר העממיים של הקהילה היהודית והממשל המקומי.
בין היתר נמנה עם מייסדי ועסקני אגודת "שפה ברורה" שהפעילה אולפן ללימוד עברית ומטרתה הייתה הפצת השפה בסרייבו.
בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) נבחר לשמש כחבר בית הדין של הקהילה היהודית בסרייבו.
מעמדו בקהילה נסק בתקופה זו, ועד מהרה הפך לאחת מהדמויות הבולטות בקהילה.
כן נודע בדרשותיו מדי שבת בישיבתו הפרטית.
הלך לעולמו ב-3 בפברואר 1932 (כ"ו בשבט ה'תרצ"ב) בסרייבו.
רבי משה פרובינצאלו או פרובינצאלי (ה'רס"ג, 1503 – ד' באלול ה'של"ו, יולי 1576) היה רב וראש ישיבה במודינה ומנטובה.
נולד באיטליה, כנראה בעיר רוזה , ולכן לפעמים מכונה "רבי משה די רושו" או "דרוזה", למשפחה שגורשה מפרובאנס בשנת 1501. אביו היה רבי אברהם פרובינצאלו.
לא ברור בדיוק מי היו רבותיו.
מצד אחד, אחד מחכמי דורו, רבי עזרא טרבוט כתב עליו: "ולפי הנראה שימש תלמידי חכמים כל צרכו", אולם הוא עצמו, מציג שיטה חדשה לפיה בדורותינו אין צורך ללמוד דווקא מפי רב, אלא הלימוד מהספרים מספיק, וייתכן שאף הוא גדל בתורה בצורה כזו, מבלי ללמוד מפי רב מסוים.
כנראה בצעירותו כיהן כדיין בקהילת מודינה.
בהמשך כיהן כרב קהילת האיטליאנים ("הלועזים") במנטובה, שם עמד בראשות ישיבה לקבוצת תלמידים שנקראה בפיו "החבורה".
בין תלמידיו נמנו רבי יהודה מוסקאטו ורבי מנחם עזריה מפאנו.
לצד זאת, העביר שיעורים בבית הכנסת הגדול בעיר, דבר שעורר את זעמו של הרב יעקב קלונימוס, מרבני קהילת האשכנזים במנטובה.
בשנת ה'ש"ח עמד במרכזו של ויכוח, כאשר הכריז חרם על ר' משה בן שושן, שליחו של רבי יוסף קארו מצפת להדפסת ספרו בית יוסף, לאחר שהאחרון סירב לבוא ולהעיד לפניו בדין תורה בסכסוך בין המדפיסים מסביונטה, הסמוכה למנטובה.
רבי משה בן שושן, מצדו החרים את ר' משה פרובינצאלו, משום שסבר שהחרם כנגדו היה שלא כדין.
רבני צפת, קרימונה, ר' משה באסולה ורבי יעקב ישראל פינצי תמכו בחרמו של ר' משה בן שושן, ואילו רבי מאיר קצנלנבוגן, רבי יצחק לאטאס ורבי ברוך חזקיטו תמכו ברבי משה פרוביצאלו.
לפי כמה מקורות, בעקבות אירוע זה הודח מתפקידו, אך הוחזר אליו כעבור זמן קצר.
הפולמוס החריף ביותר שר' משה פרובינצאלו עמד במרכזו היה הפולמוס אודות הגט שנודע כ""גט תמרי-ונטרוצו", בשנים ה'שכ"ה-ה'שכ"ו.
גט זה, שסודר בבית הדין בוונציה, נפסל על ידי כמה חכמים, ובראשם ר' משה.
חכמי ונציה דרשו בפניו שיתייצב בפניהם לנמק את טענתו, אך הוא סרב.
בתמיכת רבים מחכמי איטליה, הוציאו רבני ונציה פסק דין: "שלא ידון רמ"ף ולא יורה ג' שנים מהיום שבו יודה לדעתם של שאר הרבנים ויפסיק את ערעורו על הגט".
אל חכמי איטליה הצטרף הרדב"ז, שהגדיל לפסוק: "ולא יקראוהו עוד בשם רב ויתנצלו את עדיו".
לעומתם, רבי יוסף קארו יצא להגנתו של ר' משה.
אמנם, ביטול ההכרה בסמכותו לא שינה את מעמדו בקרב בני קהילתו במנטובה, וכן המשיך להשיב תשובות לרחבי איטליה.
ר' משה הוחזר לתפקידו רק באחרית ימיו, בשנת ה'של"ה, בתיווכו של רבי אליעזר אשכנזי, שבתחילה נמנה עם מחרימיו של ר' משה אך משהתוודע אליו פעל בקרב חכמי ונציה להחזרתו לתפקידו.
למרות הפולמוסים והחרמות כמנגדו, הוא התקבל באיטליה ומחוצה לה, ומוזכר בהערכה על ידי הרמ"א, רבי שמואל קאיידנובר, רבי יוסף קארו, רבי משה מטראני ועוד.
החיד"א כותב כי רבי משה זכות אמר: "שלא ישגיחו בתשובות אחרונים כי אם התשובות שרומז הרב כנסת הגדולה ומהר"ם פרובינצאל".
רבי עזריה מן האדומים כותב כי את החיבור "כסף משנה" שלח רבי יוסף קארו לר' משה פרובינצאלו על מנת שידפיסו במנטובה.
תלמידו רבי יהודה מוסקאטו כתב עליו הספד.
בתשובותיו ניכרת מגמתו להגן ולחזק את מנהגי יהודי איטליה, למשל בהעדפת ייבום על חליצה התרת סתם יינם בהנאה ועוד.
תשובה משמעותית שפרסם הייתה בעניין הדפסת ספר תורה על קלף, בה הוא מסיק לאסור.
אסר חבישת פאה נכרית ככיסוי ראש ומשחק בכדור בשבת.
כמו כן, חייב הנחת תפילין בחול המועד, בהעדפתו את תורת הנגלה, בניגוד לעמדת הרמ"ע מפאנו, שמטעמים קבליים פסק שלא להניח תפילין בחול המועד.
שו"ת רבנו משה פרובינצאלו - יצא לאור מכתב היד על ידי הרב אברהם יוסף יאני, מכון ירושלים, ה'תשמ"ט (ב' חלקים).
ביאור עניין שני קוים גאומטריה בסוף מורה נבוכים להרמב"ם.
הגהות על ספר "בחינות עולם" לרבי ידעיה הפניני.
אלה הדברים - על פרשת "גט תמרי- וינטורצו"
השגה על הספר "מאור עיניים" לרבי עזריה מן האדומים.
נדפסה על הספר במהדורת ה'של"ה.
תשובות רבות ומכתבים שכתב פורסמו בכתבי עת שונים.
משה לדיסלב פישר (1945 — 23 באוגוסט 2021) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חוקר התקופות הקלאסיות בארץ ישראל.
תחומי מחקרו כללו את העיטור האדריכלי הפרובנציאלי-קלאסי, בכלל זה ייבוא השיש ותפוצתו באגן הים התיכון ובארץ ישראל.
השתתף בסקר הדרכים הרומיות בארץ ישראל (בשיתוף בנימין איזק וישראל רול), משנת 1992 ועד למותו ב-2021 היה מנהל שותף בחפירות יבנה ים.
משה פישר היה בוגר החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת בוקרשט (BA, MA).
בשנת 1974 התחיל את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת בזל בשווייץ, אך סיים אותו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1980, לאחר שעלה לישראל.
עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של מרדכי גיחון, עסקה בהתפתחות הכותרת הקורינתית בארץ ישראל מתחילתה ועד שלהי התקופה הביזנטית, אשר בסיומה פרסם ספר מכונן בחקר תחום זה.
בשנים 1972-1971 שימש כמנהל שטח ומנהל חפירה שותף בחפירות עין בוקק.
בשנים 1974-1973 שימש כמנהל שטח ומנהל חפירה משותף בחפירות מצד תמר.
בין השנים 1977 ל-1980 חפר יחד עם מרדכי גיחון את בית המרחץ של אמאוס כחלק מפרויקט שער הגיא.
בשנים 1981 ו-1983 חפר יחד עם ישראל רול ואשר עובדיה את המקדש הרומי של תל קדש בגליל.
בין 1982 ל-1989 ניהל את חפירת ההצלה בחורבת זיכרין הסמוכה לראש העין.
בשנים 1992–2021 עמד בראש משלחת החפירות הארכאולוגיות ביבנה ים הסמוכה לחוף פלמחים.
משנת 1981 הועסק כמרצה לארכאולוגיה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנות מחקרו הקים, והיה לדמות מובילה בקבוצת המחקר הבינלאומית שהוקדשה לחקר השיש ואבנים אחרות ASMOSIA.
לאחר שפרש מעבודתו כמרצה עסק בפרסום העונות האחרונות של יבנה ים, אפק וחורבת עקד, העביר סמינרים והרצאות בחו"ל, חיבר מאמרים רבים וכמה ספרים והדריך טיולים ליוון ולאיטליה.
זוהי עבודת סקר בשני כרכים בה תיארו ישראל רול ובנימין איזק, בהוצאה הגאוגרפית ב.א.ר.
באוקספורד את מערך הדרכים הרומיות ביהודה.
הכרך השני אותו כתבו עם פישר (Roman Roads in Judaea, ii, The Jaffa - Jerusalem Roads) מתארים פישר איזק ורול את הדרכים מיפו לירושלים בכל התקופות.
יבנה-ים או מינת רובין (בארמית: מחוזא ד'ימנין; בערבית: מאחוז יבנא; פירושם – נמל יבנה) הייתה עיר נמל עתיקה בארץ ישראל.
האתר הארכאולוגי שוכן על גבי תל בגן הלאומי חוף פלמחים.
החפירות המסודרות באתר יבנה-ים הסמוך לחוף פלמחים החלו בשנת 1992, ועונת החפירה האחרונה הייתה בשנת 2011, אולם פישר ושותפיו למחקר המשיכו בעבודת השטח וסקרו את סביבתה של יבנה ים גם במהלך השנים לאחר סיום החפירה.
בחפירות יבנה ים התגלו שרידים מתקופת הברזל, התקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והמוסלמית.
משה פייקוביץ' (8 באפריל 1896 – 9 באוקטובר 1972) היה המנכ"ל הראשון של רכבת ישראל.
פייקוביץ' נולד בראש פינה, לחיה (בתו של אלתר שוורץ) וראובן.
למד בבתי ספר בראש פינה וכפר תבור ואת לימודי התיכון בחיפה.
אחיו הקטנים היו מרדכי אלון (פייקוביץ') ויגאל אלון.
ב-1920 התחתן עם שרה והם התגוררו בחיפה.
בנו היה דרור אלון פייקוביץ', אשר פיקד על פלוגת הרכבת שהוקמה במלחמת העצמאות והפעילה את הרכבות בתיאום עם צה"ל.
נכדו הוא פרופ' נוגה אלון, חתן פרס ישראל למתמטיקה.
פייקוביץ' עסק בתפקידים ברכבת עוד בתקופת השלטון העות'מאני.
כך למשל ב-1915 הוא שימש כמפקח עבודה בבניית קו הרכבת שכם-באר שבע.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הטורקי.
הוא נשבה על ידי הבריטים והיה עצור במשך שנתיים.
לאחר מכן החל לשרת בתפקידים ברכבת המנדטורית.
ב-1941 הוענק לו על ידי ממשלת המנדט אות "המסדר המצוין ביותר של הקיסרות הבריטית" בגין תפקידו כמפקח על הרכבות.
ערב סיום המנדט הבריטי, צילמו בלילה פייקוביץ' ובנו דרור את מסמכי הרכבת בתחנת חיפה על מנת שיוכלו לתפוס שליטה על מערך הרכבות.
יגאל אלון פנה לפייקוביץ' ודרור עם כיבוש לוד על מנת שישתלטו על תחנת לוד.
בליל 14 במאי 1948, עם סיום המנדט הבריטי, מונה פייקוביץ' על ידי עיריית חיפה ובתיאום משרדי הממשלה למנכ"ל הראשון של רכבת ישראל וכיהן בין השנים 1948-1951. ב-16 במאי הפיץ פייקוביץ' את חוזר ההנהלה הראשון וכתב בין היתר: "מעתה אנו עובדים למען עמנו, ארצנו וממשלתנו העצמאית.
מעתה תתנהל העבודה בשפתנו ולפי דרכנו".
בנו דרור עבד גם הוא ברכבת, וכאשר פייקוביץ' מונה למנכ"ל, דרור מונה לעוזר מנכ"ל.
בתקופתו נחנך קו הרכבת חיפה-תל אביב.
באוגוסט 1951 פרש מתפקידו על רקע חילוקי דעות עם השר האחראי דב יוסף, אשר ניסה לכפות על פייקוביץ' העסקת מנהל מחלקה אשר הודח מחברה ממשלתית אחרת.
ב-1953 הצטרף כשותף בחברה לעמילות מכס והיה בה עד השנים האחרונות שלפני מותו.
מתחם תחנת הרכבת חיפה מזרח נקרא על שם פייקוביץ' וקיים שלט להנצחתו במקום.
משה פיינסוד (נולד ב-29 ביולי 1938) הוא רופא ומדען ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, רופא מומחה בתחום הנוירוכירורגיה, חוקר ההיסטוריה של מדעי המוח ומייסד תחום מחקר זה בישראל.
משה פיינסוד נולד בירושלים בשנת 1938, בנם של ישעיהו פיינסוד (אחיינה של חסיה פיינסוד-סוקניק ובן דודם של יגאל ויוסי ידין) ושושנה לבית אפלבוים.
בנעוריו קיווה לעסוק בהיסטוריה אך כדי להרחיב את אופקיו למד במגמה הביולוגית.
לאחר השרות הצבאי החל את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966 החל משה פיינסוד את התמחותו בנוירוכירורגיה בביה"ח האוניברסיטאי הדסה בירושלים.
במהלך הלימודים וההתמחות עסק גם בחקר הפעילות החשמלית של המוח בעזרת פוטנציאלים מעוררים (sensory evoked potentials).
בשנים 1972 עד 1974 התמחה בנוירואופתלמולוגיה וביישום קליני של טכניקת הפוטנציאלים המעוררים במחלקה הנוירוכירורגית באוניברסיטת קליפורניה שבסן פרנסיסקו.
בשנת 1981 נבחר משה פיינסוד לעמוד בראש המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי רמב"ם בחיפה.
במלחמת לבנון הראשונה ובמלחמות שבאו אחריה, הופנה הרוב המכריע של פצועי הראש למחלקה שבניהולו, ועיקר הפעילות הקלינית והמחקרית של פיינסוד וצוות הרופאים היה בטיפול בפצועים תוך שימוש בטכניקה החדשה של דימות בטומוגרפיה ממוחשבת (CT) ואמצעי ניטור נוספים ביחידה לטיפול נמרץ נוירוכירורגי.
לקראת תום הפעילות הקלינית החל לעסוק בהיסטוריה של הרפואה ובעיקר בהיסטוריה של מדעי הנוירולוגיה.
משה פיינסוד נשוי לרחל (לבית היילפרין) בוגרת הפקולטה לרפואה בירושלים, העוסקת בפסיכיאטריה של קשישים.
לזוג חמישה ילדים ועשרים נכדות ונכדים.
עם תום פעילותו הקלינית, בצאתו לגמלאות, נטל על עצמו פיינסוד בהתנדבות את חידוש ההוראה של היסטוריה של הרפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, והחל להעביר קורס בתחום.
בכל שנה מקיים משה פיינסוד יום עיון בנושא היסטוריה של מדעי הנוירולוגיה שבו משתתפים מיטב החוקרים והעוסקים בתחומי היצירה על השתקפותם של מדעי הנוירולוגיה וחקר המוח במגוון הפעילויות האנושיות.
יום העיון מתקיים ברציפות במשך עשרים שנים.
בשל מגפת הקורונה, בשנת 2020 עבר הכנס להיות משודר בטכנולוגיה מקוונת.
במקביל החל משה פיינסוד להיות פעיל בחברה הבין לאומית להיסטוריה של מדעי הנוירולוגיה, היה לחבר המערכת של כתב העת Journal of the history of the Neurosciences בתחום הנוירוכירורגי, הרצה בכל כנסי החברה וב-2012 זכה באות כבוד על מפעל חיים.
בשנת 2019, בגיל 81, הוענק למשה פיינסוד תואר דוקטור נוסף מהטכניון, והוא היה המבוגר ביותר מבין מקבלי התואר באותה השנה.
התואר הוענק לו לאחר שהשלים דוקטורט נוסף שעסק בהיסטוריה של מדידת טמפרטורת המוח.
כיום הוא ממשיך בהוראה ובמחקר.
פרופ' משה פיינסוד כתב 182 מאמרים בתחום הנוירוכירוגיה וההיסטוריה של הרפואה.
מאז הצטרפותו לפקולטה לרפואה בטכניון, משביע פרופ' פיינסוד את בוגרי הפקולטה לרפואה ב"שבועת הרופא העברי", שאותה חיבר מורו וחותנו פרופ' ליפמן היילפרין והיא השבועה הנהוגה בכל הפקולטות לרפואה בישראל.
משה פיינסוד, יחד עם אהרון בלר ואברהם סהר, היה מראשוני איבחון הקשר שבין הקרנות לגזזת בילדות בשנות ה-50 בישראל לבין הופעתם של גידולי מוח, מנינגיומות בבגרות.
מחקריו של פרופ' משה פיינסוד עוסקים בתחום ההיסטוריה של מדעי הנוירולוגיה.
ברבות מהעבודות מובלטת דמותו של דומיניק ז'אן לארה, הכירורג הראשי של צבא נפוליאון שהקדים את זמנו בתובנות הנוירואנטומיה.
מחקרים נוספים עוסקים בדמות הרופא בימי הביניים, בשבועת הרופא בישראל ובמחברה פרופ' ליפמן היילפרין, ובהתפתחות הרפואה בארץ ישראל.
משה (מושיקו) פָּ֫סַל (נולד ב-23 באוגוסט 1989, כ"ב באב ה'תשמ"ט) הוא חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד.
לפני כן היה שדרן רדיו ופרשן טלוויזיה.
פסל נולד במושב הדתי נחלים, למד בישיבה התיכונית בכפר גנים והיה תלמידו של הרב שי פירון.
שירת בגדוד קרן בחיל התותחנים ולאחר מכן במדור תקציבים בזרוע היבשה.
עבד כשדרן ברדיו גלי ישראל וכפרשן בערוץ עכשיו 14, והשתתף בעונה התשיעית של תוכנית המציאות האח הגדול.
בשנת 2014 כיהן משה פסל בתפקיד סגן יושב ראש אגודת הסטודנטים בקריה האקדמית אונו.
שימש כמנהל חברת השיווק הדיגיטלי פילטר לוגיק.
במסגרת פעילות בליכוד, היה ממייסדי ה'לאומיאדה' – אירוע שנתי של מתפקדי הליכוד.
היה ראש סניף הליכוד במועצה אזורית חבל מודיעין ויושב-ראש צעירי הליכוד.
פסל התמודד בבחירות המקדימות בליכוד בשנת 2019 במסגרת הבטחת הייצוג לצעירים, אך הפסיד למאי גולן.
בזמנו היה לצעיר חברי מרכז הליכוד.
בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש דורג ברשימת הליכוד במקום ה-40, במסגרת הבטחת הייצוג לצעירים.
בבחירות אלו זכה הליכוד ב-32 מושבים, ופסל לא נבחר לכנסת.
ואולם, משהרכיב הליכוד את הממשלה השלושים ושבע, התפטרו חלק מן השרים במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-9 במרץ 2023 התפטרה השרה גלית דיסטל-אטבריאן מן הכנסת, ופסל החל לכהן כחבר הכנסת ב-12 במרץ.
בכנסת כיהן כחבר בוועדת הכלכלה, בוועדת המדע והטכנולוגיה, בוועדה לביטחון לאומי ובוועדה המיוחדת לצמצום פערים חברתיים בפריפריה.
דודו אלכס פסל הוא מבעלי השליטה בבזן ומכהן שם כדירקטור.
הרב משה פנירי הוא פוסק הלכה חרדי ספרדי, ראש בית ההוראה אפיקי מים.
נולד בפתח תקווה בד' ניסן ה'תשט"ז לאביו נסים ולאמו שרה שרח לבית מנשה, בבחרותו למד בישיבת פורת יוסף, ולאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה בכולל בראשות הרב יעקב תופיק.
במשך כעשר שנים שימש כמו"ץ בבית ההוראה יחוה דעת, וכן כראש כולל נחלת אברהם.
הרב פנירי הוא פוסק בולט בהלכות נידה, הרב עובדיה יוסף היה סומך עליו להלכה.
הוא גם תלמידו של הרב בן ציון אבא שאול.
בשל פסיקותיו בהלכות ריבית, מונה לחבר בוועדת הפיננסים של בד"ץ בית יוסף.
בשנת תשס"ז הקים את בית ההוראה אפיקי מים בשכונת רמות בירושלים, בבית הוראה הוכשרו למעלה מ-400 רבנים המשיבים לשאלות הפונים, ברחבי העולם.
בית ההוראה עורך מעת לעת ועידות רפואיות בנושאים הלכתיים, מוציא את ספריו, עונה על שאלות ותשובות בנושאי דיני משפחה וריבית, וכן מכשיר רבנים למו"צים בהלכות נידה ובהדרכת חתנים.
פסיקתו נחשבת למקילה יחסית, בספריו הוא מדגיש את הצורך בהכרת ההלכה וידיעת הקולות במקרי צורך.
הרב פנירי חיבר ספרים רבים בהלכה ובהגדה, ספרו אבני שהם זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית (תשס"א).
סדרת אפיקי מים היא סדרת ספרים המהווה קיצור לספריו;
(מהדורה חמישית מורחבת אלול תשפ"ה)
הגדה של פסח אפיקי מים, ביאור נרחב בכמה מדורים על הגדה של פסח, שני כרכים, ירושלים תשפ"ד
אור פני מלך, על רבו הרב בן ציון אבא שאול, ירושלים תשפ"ד
נשוי למרים לבית בן שושן, גר בירושלים, כמה מבניו משמשים כרבנים בבית ההוראה.
משה פסל הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד חטיבת אלכסנדרוני, וקודם לכן שירת כמפקד יחידת אגוז וכמפקד גדוד 51.
משה פסל נולד וגדל ברעננה למשפחה ציונית דתית, בתיכון למד במדרשיית נעם פרדס חנה, ולאחר מכן למד במכינה קדם-צבאית עצם ביישוב בני עצמון בגוש קטיף.
בשנת 2005 התגייס ליחידת שלדג, לצוות עליו פיקד גיל ורנר, והמשיך לקורס קציני חי"ר.
באפריל 2010, בהיותו מפקד צוות ביחידת אגוז, קיבל את אות מצטיין הרמטכ"ל, במבצע צוק איתן שימש כמפקד פלגה ביחידה.
בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 13. בשנת 2020 מונה למפקד גדוד 51 עליו פיקד עד שנת 2022, אז מונה למפקד יחידת אגוז.
במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 נפצע קשה בקרב בכיסופים, השתקם וחזר לפקד על היחידה והוביל אותה בהמשך מלחמת חרבות ברזל עד יולי 2024. ב-21 באוגוסט 2024 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני.
איגרת שכתב לחייליי החטיבה סיים במילים "כפריה של לבנון יהיו לשממה ודרכיה ללא מוצא".
פסל הוביל את צק"ח אלכסנדרוני בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, בקרב מיס אל-ג'בל, בקרב חולא ובקרב על ברך הליטני.
בספטמבר 2025 סיים את תפקידו כמח"ט אלכסנדרוני.
משה פינצ'י (נולד ב-1971) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המכהן כמפקד מחוז ש"י.
ב-1993 התגייס למשטרת ישראל ליס"מ ירושלים כלוחם.
שימש סגן מפקד יחידה בסיס הדרכה מג"ב בה"ד, קצין מבצעים נתב"ג, ודובר מג"ב.
ב-2014 מונה למפקד תחנת שדות בשרון.
ב-2017 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לסגן מפקד מרחב קדם במחוז ירושלים.
באוגוסט 2021 מונה למפקד מרחב אילת.
בפברואר 2023 מונה לעוזר המפכ"ל קובי שבתאי.
בספטמבר 2023 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש חטיבת הדוברות במשטרה.
ב-24 בינואר 2024 מונה למזכירו הביטחוני של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
בספטמבר 2024 מונה למפקד מחוז ש"י והועלה לדרגת ניצב.
בטקס במערת המכפלה ביולי 2025 אמר על ההתנחלויות ביהודה ושומרון: "יש פה חבל ארץ נפלא ולשוטרים יש פה תפקיד לא פחות מחיילי צה"ל.
אנחנו עושים עבודה משותפת עם הצבא בהגנה על ההתיישבות ושמתי בייעוד המחוז את ההגנה על ההתיישבות לפני אכיפת החוק והסדר".
בעל תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון.
הוא אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
משה פֶּרֶג (נולד ב-1941) הוא מעצב גרפי ואמן ישראלי.
משה פרג' נולד ב-1941 בבגדאד שבעיראק.
בשנת 1950 עלה לישראל עם משפחתו, שהשתקעה במעברת בני ברק.
שירת בצה"ל כנהג טנק ושרטט מודיעין, בשנים 1963–1967 למד עיצוב גרפי בלונדון, והוא בוגר Hornsey College of Art .
בתקופת לימודיו עבד במרקס אנד ספנסר, תחילה כסבל ובהמשך כמעצב.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 עבד כמנהל קריאיטיב במשרד הפרסום "שחם לבינסון אילון" בתל אביב.
בשנת 1972 פתח סטודיו עצמאי לעיצוב גרפי, שבו המשיך, בין השאר, לבצע עבודות עבור "שחם לבינסון אילון".
באותה שנה עברת את שם משפחתו מפרג' לפרג.
בשנת 1989 עבר לארצות הברית למשך ארבע שנים, כאחראי על התדמית של חברת התעופה טאוור אייר, ושנת 1994 חזר לישראל.
עיצב כרזות, סמלילים, סמלים, בולים, מטבעות, מדליות ועוד.
בשנת 1972 עיצב את בול "שלח את עמי".
עיצב בשנת 1985 את סימן שקל חדש, וכן את צד הנושא של שטר 200 שקלים חדשים מסדרה א' (זלמן שזר).
נשוי לרותי ולהם בן, התסריטאי רמי פרג, ובת, אמנית הווידאו נירה פרג.
משה פריאל (נולד ב-28 בדצמבר 1948) הוא עיתונאי ופעיל חברתי ישראלי, המוכר בזכות קריירה עיתונאית ארוכה ומגוונת בכלי תקשורת מרכזיים בישראל, לצד פעילות ציבורית ענפה בתחומי הרווחה החברתית.
פריאל מתגורר בבאר שבע, ועבודתו העיתונאית והחברתית מתמקדת רבות באזור הדרום ובנושאים קהילתיים.
משה פריאל נשוי ואב ל-2 ילדים וסב לשבעה נכדים.
רעייתו היא פרופסור אסתר פריאל.
פריאל הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בחוגים לחינוך ולסוציולוגיה, וכן עבר קורסים בעבודה סוציאלית.
טרם כניסתו לעולם העיתונות, עסק פריאל במשך קרוב לשלושה עשורים בטיפול ובשיקום אוכלוסיות בסיכון.
בין תפקידיו בתחום זה נמנים: מראשוני מדריכי "חבורות רחוב" בישראל, עובד סוציאלי במוסד סגור של חסות הנוער, רכז חינוכי בפנימייה לילדים בסיכון, קצין חינוך בכלא באר שבע, מנהל יחידה לקידום נוער, ועובד סוציאלי מטפל במבוגרים המכורים לסמים קשים במרכז הגמילה של עיריית באר שבע.
משה פריאל פועל בתחום העיתונות למעלה מעשרים ושלוש שנים, ושימש ככתב חדשות מוניציפלי באזור הדרום.
הוא מחזיק בתעודת עיתונאי מטעם לשכת העיתונות הממשלתית.
לאורך השנים, כתב פריאל במגוון רחב של כלי תקשורת, הן במדיית הפרינט, הן ברדיו והן באינטרנט:
עיתונות מודפסת: פריאל כתב בעיתונים ארציים מובילים כמו "מעריב", ו"הצופה".
כמו כן, שימש ככתב הדרום במקומונים "זמן הנגב" ו"כל בי".
רדיו: שימש ככתב הדרום של "קול ישראל" ו"רשת א' מורשת".
עיתונות מקוונת: כתב עבור אתרי חדשות כמו "nrg", "ערוץ 7" ו"אתר מגפון".
בשנים האחרונות (נכון ליולי 2025), משמש ככתב הפוליטי של אתר החדשות "ברנזה news" באר שבע והנגב, ודיווח גם מהכנסת.
אחת משיאי עבודתו העיתונאית של פריאל היא שאלתו לראש הממשלה אריק שרון, זמן קצר לפני ההתנתקות, בעניין עקירת התנחלויות מרצועת עזה, וראש הממשלה הכחיש את השמועה שיועקרו יישובים.
עבודתו העיתונאית של פריאל מאופיינת במיקוד בנושאים חברתיים, ביטחוניים, פוליטיים, פיגועים ופלילים.
הוא עסק בסיקור אירועים בבאר שבע.
כמו כן, הוא סיקר טקסי זיכרון לחללי צה"ל תושבי באר שבע, והתייחס לאירועים לאומיים משמעותיים, דוגמת פטירתו של הנשיא לשעבר שמעון פרס.
פריאל מרבה לשלב בעיתונאות את פעילותו החברתית, כפי שבא לידי ביטוי בכתבותיו והמדגישות את מחויבותו לאוכלוסיות פגיעות.
יכולתו לפרסם בכלי תקשורת בעלי אוריינטציות אידאולוגיות שונות (כגון "מעריב" החילוני, וה"הצופה" הדתי-לאומי) מעידה על רבגוניות עיתונאית ועל יכולת לגשר בין מגזרים שונים בחברה הישראלית.
לצד עבודתו העיתונאית, משה פריאל הוא פעיל חברתי מסור.
במשך שמונה שנים שימש כפעיל חברתי בכנסת כלוקח חלק בהן ובחלקן רק מסקר אותן.
הוא חבר בוועדות שונות בעיריית באר שבע, כולל הוועדה למלחמה בסמים ובאלכוהול והוועדה לזכויות הילד.
פעילותו החברתית של פריאל משתלבת לעיתים קרובות עם עבודתו העיתונאית, כאשר הוא מנצל את הפלטפורמה התקשורתית להעלאת מודעות ולקידום המטרות החברתיות בהן הוא מאמין.
מחויבותו העמוקה למגזרים פגיעים בחברה, כפי שבאה לידי ביטוי בתמיכתו בניצולי שואה ובילדים בסיכון, מעצבת את הטון האמפתי והקהילתי של עיתונאותו.
הרב משה צבי נריה (מנקין; כ"א בשבט ה'תרע"ג, 29 בינואר 1913 – י"ט בכסלו ה'תשנ"ו, 12 בדצמבר 1995) היה רב, חבר הכנסת ומחנך, מייסד מרכז ישיבות בני עקיבא.
מכונה "אבי דור הכיפות הסרוגות", בשל השפעתו על עיצוב הציבור הדתי לאומי.
חבר הנשיאות המייסדת של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל, כיהן כחבר הכנסת למשך קדנציה אחת מטעם המפד"ל.
חתן פרס ישראל לשנת תשל"ח (1978) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, ופרס הרב קוק.
נולד בלודז' שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין) לרב פתחיה מנקין ולרחל.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תר"ץ (1930) לאחר שהרב אברהם יצחק הכהן קוק סייע לו בהשגת סרטיפיקט.
כשהגיע נקשר לרב קוק, לרב חרל"פ, ולרב צבי יהודה הכהן קוק.
למד בישיבת מרכז הרב ובסמינר למורים "מזרחי".
נמנה עם ראשי תנועת הנוער הדתי בני עקיבא ומנהיגה הרוחני של התנועה שנים רבות.
ערך את ביטאון התנועה, "זרעים", וכתב מספר שירי תנועה ובהם אף את המנון התנועה.
כתב שירים גם על עניינים אחרים כמו ירושלים, חטיבה 7, השואה ושירים אישיים.
פעילותו בתנועת בני עקיבא לא הייתה לרוחו של הרב צבי יהודה קוק, ולכן נהג לכתוב מאמרים ולהרצות תחת שם העט "נריה" (על פי הפסוק "נר ה' נשמת אדם").
לימים עיברת את שמו ממנקין לנריה באופן רשמי.
בשנות ה־30 שימש ככתב בעיתון "היסוד".
בשנת 1939 (ה'ת"ש), ייסד במושב כפר הרא"ה את ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ישיבת בני עקיבא הראשונה.
הישיבה שילבה עבודת אדמה ולימודי קודש.
כיהן בה כראש ישיבה ומורה לתלמוד ומחשבת ישראל.
לימים, עקב דרישת ההורים, הוכנסו לישיבה לימודי תיכון על חשבון עבודת הכפיים בעידודו של שותפו לראשות הישיבה, הרב אברהם צוקרמן.
הרב נריה התנגד למהלך זה ואף התבטא כי "יצמחו לי שערות על כף היד לפני שילמדו לימודי חול בישיבה", אך בדיעבד השלים עם מהלך זה.
בעקבות ייסוד ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה יזם את הקמתן של ישיבות ואולפנות בני עקיבא נוספות בכל רחבי הארץ, וכך הפכה ישיבת כפר הרואה ל"אם ישיבות בני עקיבא".
מרביתן של ישיבות בני עקיבא היו ישיבות ואולפנות תיכוניות, אך חלקן היו בתי ספר מקצועיים וישיבות הסדר.
עם קום המדינה, החליטה הכנסת להכריז על יום ה' באייר כעל יום העצמאות וביקשה ליצוק ליום זה (בשיתוף הרבנות הראשית לישראל) גם תוכן דתי.
הרב נריה חיבר אז את טיוטת נוסח התפילה המיוחד ליום העצמאות, אשר התקבל ברובו.
לאחר מותו, הוציא הרב יעקב אריאל, באמצעות ישיבת רמת גן, את הסידור גואל ישראל המבוסס על הנוסח של הרב נריה.
במהלך מלחמת העצמאות ליווה הרב נריה את חטיבה 7, בה היה ריכוז גדול של חיילים דתיים בגדוד 79, ואף חיבר שיר כהמנון החטיבה ('צהלי ורוני חטיבה 7', כיום שיר זה אינו משמש כהמנון החטיבה).
במהלך מבצע חירם באוקטובר 1948 יצאה החטיבה מאזור צפת, וכבשה את חלקו המזרחי של הגליל העליון, כולל את אזור הר מירון.
החטיבה התרכזה במהלך חורף 1948–1949 באזור הגליל העליון.
בראשית 1949 ארגן הרב נריה אירוע הודיה המוני על הצלחות מלחמת העצמאות, בו השתתפו חיילים דתיים, תלמידי ישיבת כפר הרוא"ה, פדויי שבי ואחרים.
מקום הכינוס נקבע לקבר הרשב"י במירון, ותאריך האירוע נקבע לז' באדר.
בעקבות כינוס זה נקבעה מסורת של עלייה לקבר הרשב"י בז' באדר מדי שנה.
היה חבר הנהלת התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת השביעית מטעם המפד"ל (1969–1974), והיה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
כשפרש מהכנסת, אמר שהייתה זו טעות שבכלל נכנס, כי בכנסת "אי אפשר שלא ללכלך את הידיים".
כתב מספר רב של ספרים על הרב קוק שמהווים מעין ביוגרפיה שלו, תוך שהוא שוזר בהם סיפורים והגות משל הרב קוק.
ב־1973 זכה בפרס החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 1978 זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לקידומה ופיתוחה של החברה והמדינה.
ב־1983 פרש מהמפד"ל והקים את תנועת מצ"ד.
בשנת 1993 הקים, יחד עם הרב שאול ישראלי והרב אברהם שפירא, את הארגון "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל", על רקע התנגדותם להסכמי אוסלו.
בבחירות לכנסת ה-11 שובץ במקום ה-116 הסמלי מטעם מפלגת מורשה.
קרוביו שעמדו ליד מיטתו לפני מותו מעידים שמילותיו האחרונות היו:
הוא קרא כמה פעמים בקול גדול, "שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד" וסיים במילים "נתקדש כולנו".
מילותיו האחרונות זכו לשני לחנים.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין של מושב כפר הרא"ה.
ארכיונו האישי של הרב נריה הופקד בספרייה הלאומית בשנת 2022.
על שמו נקראו היישוב נריה, שכונת נוף נריה בלוד ורחובות בירושלים, בפתח תקווה, בנתניה, בראשון לציון ועוד.
כמו כן, בתי הכנסת "חזון נריה" ו"משכנות נריה" באלעד תיכון ישיבתי בשדות נגב נריה גם כן נקרא על שמו.
על שמו קרויים גם "שבט" (מחזור) בתנועת הנוער בני עקיבא של ילידי תשמ"ב (1982), "שבט" (מחזור) בתנועת הנוער אריאל של ילידי תשס"ג (2003), והפרויקט ההתנדבותי "לאורו נלך".
הוא ואשתו נבחרו כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ט.
לרב נריה ולאשתו רחל שמונה ילדים:
הרב אברהם יצחק – היה ראש הישיבה התיכונית 'תקוות יעקב' בשדה יעקב וראש כולל אברכים בישיבת בני עקיבא מירון.
זאב – נשוי לגאולה לבית שמיר.
הרב פתחיה – לימד בישיבת כפר הרא"ה.
בנו הוא מאיר רובין (נריה), מנכ"ל פורום קהלת.
ב-2024 בנו רב-סרן משה צבי נריה, מפקד פלוגה בסיירת גבעתי, נפצע קשה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הרב נחום – ראש מוסדות תורה מציון בירושלים.
בנו הוא הרב יצחק נריה.
אסתר – נישאה לרב יהודה הלוי עמיחי.
בנם, אחיקם עמיחי נרצח בפיגוע ירי בנחל תלם לאחר קרב יחד עם חברו דוד רובין.
מאירה – נישאה לרב ראובן נתנאל, ראש הישיבה לצעירים בשומריה ולשעבר רב היישוב עצמונה בגוש קטיף.
צילה בראלי – אשת חינוך, מורה באולפנת צביה בירושלים; עוסקת במורשתו ובדמותו של אביה, הוציאה לאור מספריו, וערכה את הספר "שחר אורו" – ביוגרפיה על שנותיו הראשונות.
הייתה נשואה לרב מרדכי אליהו בראלי - לימד בישיבת חורב ובישיבת ירושלים לצעירים, ושימש דיין בבית דין לגיור (נפטר בתשע"א).
בנם הוא הרב אריאל בראלי.
כיום נשואה לנתן דרייפוס, ומתגוררת בבית אל ובפסגות.
חיה – הייתה נשואה ליאיר מאיר (נפטר ט"ו בשבט התשפ"ד).
בנם, רס"ן (במיל') דוד מאיר, קצין סיירת מטכ"ל, נפל בקרב בארי בשמחת תורה התשפ"ד.
בן דודו הוא הרב משה צבי סגל.
הרב משה יחיאל הלוי צוריאל (שם לידה: וייס; ד' באייר ה'תרצ"ח, 5 במאי 1938 – כ"ד באב ה'תשפ"ג, 10 באוגוסט 2023) היה ר"מ ומשגיח בישיבות שונות, מומחה לספרי הגות ומוסר במחשבת ישראל, מחבר ספרי מחקר והגות תורניים רבים.
נולד בגרמניה ליחזקאל שרגא וציפורה וייס.
(עם הספינה המפורסמת סנט לואיס בשנת 1939 שעברה תלאות רבות) למד בישיבת תורה ודעת בברוקלין ובישיבת נר ישראל בבולטימור, בראשות הרב יעקב יצחק רודרמן.
הוסמך לרבנות ונחשף לכתבי הרב קוק, שלימוד בהם לא מקובל בישיבות חרדיות, והזדהה עם הכתוב בהם.
למד באוניברסיטת לויולה בבולטימור, שם השלים תואר מוסמך בפסיכולוגיה חינוכית.
שימש כרב קהילה בנוארק , דלאוור.
בשנת 1956 עלה לירושלים ולמד במשך כשנה בישיבת מרכז הרב.
באותה תקופה למד פעמיים בשבוע עם הרב אליעזר ולדמן אצל הרצי"ה קוק והשתתף גם בשיעוריו של הרב הנזיר.
בהמשך חזר לחו"ל להשלים את לימודיו באוניברסיטה.
בשנת 1960 שב לארץ ולמד במרכז הרב.
משנת 1961 למד בכולל חזון איש.
ולימד בתיכונים בחדרה, בבני ברק ובישיבת נחלים.
נישא בשנת 1961 לרחל פרוכטר, בת רבי אברהם השו"ב הר-טוב בבית שמש.
משנת 1977 שימש כמשגיח בישיבת שעלבים, במשך 18 שנה, עד לאמצע שנות ה-90. לימד בישיבת תורת החיים בגוש קטיף, וגם לאחר שעברה ליד בנימין.
לאחר שעלה לארץ התגורר בבני ברק ונחשב חלק מן החברה החרדית.
בניו למדו במוסדות חינוך חרדיים והקימו בתים חרדיים.
על ספרו הראשון, "בית יחזקאל" (הלכה), קיבל הסכמה מהרב יעקב יצחק רודרמן, הרב עובדיה יוסף ועוד.
חיבר וההדיר עשרות ספרים וחוברות, בהם מכתבי הרב אברהם יצחק קוק, שלהדפסתם קיבל אישור מיוחד מהרב אליהו שלמה רענן, נכדו של הרב קוק.
בספרו ביאורי אגדות, הוא מביא כמאה פירושים ממורו הרב שמואל דביר.
ההדיר את "ספר המידות" ו"יין לבנון" של הרב נפתלי הרץ וייזל שלדבריו היה אדם כשר, הפרסום החוזר של הספרים עורר התנגדות בציבור החרדי.
בשנותיו האחרונות התמודד עם מחלת הסרטן, ובמקביל המשיך להעביר שיעורים מביתו.
נפטר בליל כ"ד באב ה'תשפ"ג, 10 באוגוסט 2023, ונטמן בבית הקברות בעיר אלעד.
על פי תפישת עולמו, תקופתנו מצריכה חדשנות ויצירתיות תורנית.
בחיבוריו הוא נהג להביא את טענות החולקים ולדחות אותן בפירוט.
במקרים רבים הוא מתח ביקורת על שיבושים שהשתרשו לדעתו בציבורים שונים, ולא נמנע מלמתוח ביקורת גם על גדולי ישראל בעבר ובהווה.
הוא סבר כי תקופתנו היא חלק מתהליך הגאולה.
לדבריו יישוב ארץ ישראל הוא קיום מצוות הכיבוש, וגם במקרים של סכנה מדובר ב"שעת השמד" ומותר לאדם למסור את נפשו על קידוש השם וכי ויתור על חלקים מארץ ישראל הוא איסור תורה, ואין לעבור עליו אפילו תחת איום של פיקוח נפש.
לדבריו, נסיגות מביאות לגביית מחיר דמים נוסף של יהודים, כמו שהוכח לאחר הסכמי אוסלו ופינוי גוש קטיף לכן ישנו איסור חמור להשתתף בעקירת יישובים, המוטל אפילו על מי שמוצב במעגלים החיצוניים וכי על כל חייל ושוטר להודיע למפקדיו שהוא לא ישתף פעולה בשום פינוי עתידי.
לקראת ההתנתקות פרסם מאמר בערוץ 7 ובו כתב שכל מי שישתתף בפינוי "יצא מכלל ישראל", ובראיון לידיעות אחרונות הסביר שאין לשתפו במניין עד שיחזור בתשובה.
לאחר שאריאל שרון לקה באירוע מוחי, פרסם מאמר תחת הכותרת "באבוד רשעים רינה" ובו כתב כי אין להתפלל לרפואתו.
הרב צוריאל הדגיש כי בזמן הגאולה האחרונה יתבצע בירור והפרדה בין עם ישראל המקורי, לבין הערב רב שהסתפחו לעם ישראל עם הדורות, שעל אף היותם יהודים מבחינה הלכתית, הם אינם בעלי אופי יהודי.
הרב צוריאל תמך בהטלת עונש מוות למחבלים.
כמו כן, לדבריו, במלחמה כוללת אין להתחשב באוכלוסייה אזרחית, כפי ששאר האומות אינן מתחשבות בכך.
את הטענות שאין להפציץ מהאוויר ובתותחים רבי עוצמה הוא כינה "מוסר מזויף", שכן בשלן קופחו חיי עשרות.
התנגד לשילוב נשים ביחידות קרביות.
בהתייחס לעוברים שאובחנו כבעלי מומים קשים הרב צוריאל טען שרוב הפוסקים התירו לבצע הפלה מלאכותית וכי יש להעדיף עמדה זאת.
הרב צוריאל סבר שלדעת התלמוד הירושלמי והפוסקים, התפילה בקבר המת (גם אם הוא צדיק) אין לה כל משמעות ואף מהווה איסור מן התורה.
הוא הוכיח כי האזכור של התועלת בתפילה בקבר המת המופיע בספר הזוהר היא תוספת מאוחרת שאינה מדברי רבי שמעון בר יוחאי ונוספה בשלב שבין גילוי הזוהר להדפסתו.
בשעה שעמדה על הפרק סוגיית הקמת ממשלה שנסמכת על מפלגת רע"מ פרסם מאמר חריף על האיסור לעשות כך.
הוא ציטט את דבריו של הרצי"ה קוק נגד ממשלת המיעוט של יצחק רבין והסביר שחומרת הדבר נעוצה בכך שיהודים פונים לקבל סיוע מגויים כדי להכניע יהודים אחרים, דבר זה, לדבריו, שווה למעשיהם של הורקנוס ואריסטובולוס מצאצאי בית חשמונאי שפנו לעזרת נכרים במאבקם לקבלת השלטון על העם היהודי.
אוצרות התורה - שיחות מוסר לפי סדר הפרשיות וחגי ישראל עם פירושים למסורה, שני כרכים
לקט אהבת התורה - על לימוד התורה, לפי סדר הפרשיות
דרישת ציון - ענייני אהבת ארץ ישראל ומצוות יישובה על סדר הפרשיות
הרב קוק על התורה - ג כרכים
הקפדת חכמים - על ביטויים חריפים של חז"ל
שואל ומשיב - תשובות קצרות לשאלות אקטואליות
בית יחזקאל ספר ראשון - ליקוט הלכות על פי סדר קדושת האיברים
בית יחזקאל ספר שני - מוסר השקפה והלכות דעות
נמשל של המלך - פירוש על כל מלת "מלך" שבמגילת אסתר
אוצרות המוסר - לקט דברי מחשבה מוסר דעות ויראת שמים, בתוספת "אוצר עבודת ה'" על קדושת האיברים ומצוותיהם לפי מתכונת ספר חרדים ו"קונטרס סגולות" הנזכרות בדברי חז"ל, שני כרכים.
לקט פירושי אגדה ארבעה חלקים
לקט מהגיוני התורה - על אגדות הש"ס, שני חלקים
מסורת סייג לתורה - תיבות במקרא שיש בכתיב שלהן ייחודיות לפי המסורה, 3 כרכים
אור התורה - ביאור לדרכי הגימטריות, עם דוגמאות משמונה עשר מחברים
ציון במשפט תיפדה - עידוד ללימוד תלמוד הירושלמי
הן עם לבדד ישכון - עידוד להיבדל מדרכי הנכרים ולהיזהר מהערב רב
הערב רב – שיחות שנתן בגוש קטיף לפני הפינוי (תשס"ה)
ערב רב במשנת הרב קוק
קונטרס ארץ חמדה - בענייני ארץ ישראל, עם ישראל והגאולה, שני חלקים
לשעה ולדורות - הלכות ציבור והלכות דעות בענייני השעה והדור, שני כרכים
שובו אלי - תיקון המידות בארבעים הימים שבין ראש חודש אלול ליום הכיפורים, נדפס עם הספר "ארבעים ושמונה מידות", בעניין המידות שהתורה נקנית בהם ללימוד בימי ספירת העומר לפני "קבלת התורה"
מלא כל הארץ כבודו - עיון בחכמה הנפלאה שהטביע הקב"ה בבריאה, כפי הדרכת הרמב"ם, למען נלמד ליראה ולאהבה את הקב"ה, שני חלקים.
הדר התורה - מבוא מקיף בעניין חשיבות לימוד תורה בגימטריות ואלפי גימטריאות מחידושי עזרא קינוולד
נפלאים מעשיך - חיבור המפרט כמה מן פלאי הקב"ה בניהול טבע גוף האדם
הקודש והנסתר בהגותו של הראי"ה
שבחי חפציבה מעלת ישוב ארץ ישראל
שפתי צדיק - חוברת-עזר להבנת הספר "צדקת הצדיק" של האדמו"ר ר' צדוק הכהן מלובלין
ספרי ליקוטים ומפתחות של דברי גדולי ישראל
אוצרות הראי"ה - מפתחות לספרי הרב קוק עם מאמרים וביאורים בדבריו וכן דברי תורתו מספרים ומכתבי יד, שבעה כרכים.
אוצרות הרב יצחק אברבנאל - לקט מוסר השקפה ודעות מכל ספריו, עם מפתחות
אוצרות רלב"ג - ר' לוי בן גרשום - ביאור קצת משיטותיו ומפתחות לענייני מוסר ומחשבה בספריו, תשע"ד
אוצרות רד"ק - ר' דוד קמחי - ליקוטים מכתביו ומפתחות לענייני מוסר ומחשבה בספריו, תשע"ו
אוצרות רמב"ן - ר' משה בן נחמן - ליקוטים מכתביו ומפתחות לענייני מוסר ומחשבה בספריו, עיונים בשיטותיו בסתרי תורה, התנגדותו לפילוסופיה, יחסו למפרשים אחרים.
וכתבים חדשים שלא נודעו ברבים, וחלק משיריו עם הערות, תשע"ו
אוצרות אמונה - לקט מקורות מתוך 100 ספרים בנושא אמונה
אוצרות התפילה - דברי התעוררות, כמה ביאורי מלים שבתפילה ועוד חקירות בהלכה
אוצרות מהר"ל וסודותיו - סתרי תורה בדברי המהר"ל
אוצרות צוריאל - ליקוט פרפראות וחידושי תורה
אוצרות האגדה - 2 כרכים
פניני הראי"ה - תורת הראיה על סדר פרשיות השבוע
לקט פירושי אגדה - ליקוט מתוך למעלה ממאה ועשרים ספרים המבארים את אגדות חז"ל בתוספת ביאורים מהמחבר, ארבעה כרכים
לקט מבואות כמה מבואות לספרי קבלה ומוסר
לקט מפתחות ספרי יסוד לעשרים וששה ספרי יסוד
מגדל עוז - מפתחות ליותר ממאה ספרי יסוד בקבלה ומוסר
כמו כן, הוציא לאור הרב צוריאל מהדורות חדשות של ספרי קבלה, כגון "ויקהל משה" לרבי משה מפראג ו"טוב הארץ" לרבי נתן שפירא, חלקם בתוספת מבואות ומראי מקומות.
הרב צוריאל כתב גם מעל מאתיים מאמרים, רבים מהם, בענייני השעה, פורסמו באתר האינטרנט של ערוץ שבע.
כמחציתם של מאמרים אלה קובצו בספר "קוממיות לארצנו".
הרב אליהו דורדק - ר"מ בישיבת מצפה יריחו
הרב בנימין טבדי - רב קהילה ברעננה
הרב שמואל טל - ראש ישיבת תורת החיים יד בנימין
הרב יהונתן סנדרס - רב היישוב אלוני הבשן ברמת הגולן
הרב ניר שקורי - ראש ישיבת בני עקיבא רעננה
הרב אברהם צוריאל, רבה של נס ציונה.
עו"ד ידידיה צוריאל, סגן ראש מועצת גני תקווה ויו"ר סניף הליכוד המקומי.
משה צ'רניאק (3 בפברואר 1910 – 31 באוגוסט 1984) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי, סופר, עיתונאי ומדריך שחמט ישראלי.
צ'רניאק היה שחקן השחמט המקצועני הראשון של ישראל, אלוף ישראל בשחמט וחבר נבחרות ישראל לאולימפיאדות השחמט.
צ'רניאק נולד בוורשה שבפולין ב-1910 למשפחה אמידה.
הוריו שלחוהו ללמוד בסורבון בפריז ושם פגש, בין השאר, את שחקני השחמט אלכסנדר אלכין וסבלי טרטקובר.
ב-1934 עלה לישראל והשתקע בירושלים.
בשנת 1939 יצא לאולימפיאדת השחמט של בואנוס איירס, אלא שבשל מלחמת העולם השנייה נכפתה עליו גלות בת למעלה מעשור בארגנטינה (כמו על רבים אחרים מצמרת עולם השחמט).
בארגנטינה פגש צ'רניאק את סופיה אשתו והתחרה בשחמט, בין השאר, עם מיגל ניידורף.
לאחר חזרתו לישראל המשיך להשתתף בתחרויות ברחבי העולם כמו גם בליגה הישראלית.
הוא הקים בתל אביב את מועדון השחמט במרכז ביכורי העיתים, ועסק בהיבטים רבים של המשחק, מכתיבת טור שחמט בעיתון "הארץ" והדרכה ועד משחק פעיל, עד מותו ב-1984 בתל אביב, בגיל 74.
צ'רניאק זכה בשתי אליפויות בשחמט של ארץ ישראל המנדטורית ב-1936 וב-1938 ופעם נוספת ב-1955. בשנת 1974 (בגיל 64) חילק צ'רניאק את הבכורה עם רב-אמן ולדימיר ליברזון והפסיד לו בדו-קרב צמוד.
אחת עשרה פעמים (על פני כמעט ארבעים שנה) ייצג צ'רניאק את ישראל באולימפיאדות השחמט והשיג בסך הכול 62 ניצחונות ו-38 תוצאות תיקו לעומת 56 הפסדים בזירה יוקרתית זו.
משחקיו מהאולימפיאדות הוערכו ונותחו על ידי גדולי עולם השחמט כמיכאל טל ואלכין.
בנוסף על אלה זכה גם בתחרויות בינלאומיות אישיות בווינה, ברג'ו אמיליה, באמסטרדם ובנתניה.
במהלך הקריירה שלו התמודד צ'רניאק עם שחקנים ידועים רבים ובהם שבעה אלופי עולם: קפבלנקה, אלייכין, בוטביניק, סמיסלוב, פטרוסיאן, ספסקי ופישר.
הוא גבר על שחקנים כניידורף, טרטקובר, גליגוריץ', רשבסקי, וסיים בתיקו עם פאול קרס, קפבלנקה, סמיסלוב ובוטביניק.
ב-1952 זכה ביחד עם יוסף פורת בתואר אמן בינלאומי.
צ'רניאק לא זכה מעולם בתואר הגבוה ביותר של רב-אמן, אך נכון לאותה שנה הוענק התואר ל-36 שחקנים בלבד.
משה צ'רניאק השתתף בנבחרתה האולימפית של ארץ ישראל וישראל.
צ'רניאק כתב ספרי שחמט רבים בשלוש שפות.
בין ספריו הבולטים בשפה העברית: "תולדות השחמט מראשיתו ועד ימינו", "ספר השחמט", "ישראל באולימפיאדות השחמט".
בשנת 1956 ייסד את כתב העת הישראלי הראשון לשחמט, "64 משבצות", שהופיע במשך שלוש שנים.
במשך למעלה משלושים שנה ערך את מדור השחמט השבועי בעיתון "הארץ", עד פטירתו.
לאחר מותו המשיך אותו בתפקיד זה תלמידו ישראל שרנצל.
על תרומתו להוראת השחמט והנחלתו לדור שלם בישראל זכה בפרס מיוחד על מפעל חיים מטעם משרד החינוך ב-1976.
במלאת יובל למדינת ישראל נבחר צ'רניאק, שנודע בכינויו "מר שחמט", לשחמטאי היובל של ישראל.
פסטיבל השחמט השנתי של תל אביב נקרא על שמו.
הרב משה צבי וקסלר (נולד ב-1950) הוא רב ואיש חינוך דתי לאומי שכיהן כראש הישיבה התיכונית בני עקיבא בני ברק בשנים תשנ"א - תשפ"ד.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת ההסדר "כרם ביבנה".
שירת במסגרת ה"הסדר" בחטיבת הצנחנים, ויצא לקורס מ"כים.
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים שימש כסגן מפקד מעוז בתעלת סואץ.
לאחר נישואיו יצא לשליחות לשלוש שנים למונטרה בשווייץ, שם שימש כר"מ בישיבת עץ חיים.
לאחר שובו ארצה שימש 14 שנים כרב בישיבת בני עקיבא בנתניה.
לאחר מכן כיהן כראש ישיבת בני עקיבא קריית הרצוג בני ברק, במשך 33 שנה, עד לפרישתו לגמלאות בגיל 74.
בשנת ה'תשס"ז זכה בפרס רוטשילד לחינוך.
בשנת ה'תשע"ו יצא ספרו "אעירה שחר", ובו סיכום השיחות שהעביר בישיבה.
כבן לניצול השואה, רואה הרב וקסלר חשיבות רבה במסעות בני נוער לפולין והוא מעודד בני נוער לצאת למסע זה.
הרב וקסלר נחשב כרב בעל השקפה ימנית אך פלורליסטית ו"ממלכתית", ובתקופה שקדמה לתוכנית ההתנתקות יצא נגד חסימות כבישים.
עם זאת, הרב וקסלר עודד את תלמידיו להפגין נגד תוכנית ההתנתקות, ואף ארגן הפגנה של תלמידיו על חשבון זמן הלימודים.
הרב וקסלר נשוי לשולמית ואב ל-6 ילדים.
אחד מבניו, הרב דוד וקסלר, הוא מפקח התתמדי"ם בישראל.
הרב וקסלר התגורר בגבעת שמואל, ובשנת תש"ע עבר לנריה.
משה פרסטר (נולד ב-14 באוגוסט 1963) הוא קומיקאי ושחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
פרסטר נולד וגדל בנהריה להורים ממוצא רומני.
את דרכו בתעשיית הבידור החל במופע "עלילות משה בעיר הגדולה" לצד טל פרידמן אותו הכיר בלימודיו באוניברסיטה.
המופע הוצג בשנת 1988 ואף זכה להצלחה גדולה ול-700 הופעות בשש שנים, רכש קהל מעריצים והשפיע על קומיקאים ישראלים רבים.
במקביל העלו פרסטר ופרידמן בפסטיבל עכו את המופע "משחק המטקות האחרון".
בתחילתו של ערוץ 2 הופקו שתי תוכניות בהשתתפות טל ומשה, עדיין כצמד, "המופע של טל ומשה" ו"צפדינה מארחת".
מופע הסטנד-אפ "במיטה עם משה" הוצג בין היתר בקאמל קומדי קלאב.
פרסטר שיחק בהצגות הילדים והנוער "חסמבה" בתפקיד עוזי הרזה, וב"פוקהונטס" בתפקיד עוזרו האישי של המושל.
ב-1996 הוציא יחד עם האחים גלוזמן את משחק המחשב "תככי הרייטינג".
קווסט שעקב אחרי אלימלך אגוז, בלש (אותו דיבב פרסטר), שיוצא לנופש בבית המלון "נופי חדרה", שבו מתבצע רצח ביזארי.
באותה שנה השתתף בשירו של שלמה ארצי "אור בקצה המנהרה" (מתוך האלבום "שניים") והשתתף בסרט הקצר "מלכה לב אדום".
בשנים 1997–2006 היו רוב תפקידיו הטלוויזיוניים קומיים, כגון בתוכנית "קוץ" עם איתי שגב, נצח בסדרה "אסתי המכוערת", העוזר בסדרה "השמיניה" ומדען בתוכנית "האוניברסיטה הקטנה" בערוץ הילדים.
בשנת 2005 השתתף בקלטת הילדים "גמדי הלילה" בתפקיד מלך העטלפים הרשע.
פרסטר כתב ושיחק בהצגת היחיד "איש הפלדה משכונת כצנלסון" (על פי ספרו של אמיר גוטפרוינד "שואה שלנו") שזכתה בפרס המחזאי/מעבד בתיאטרונטו 2007. באותה שנה גילם פרסטר את דמותו של זרח בובובסקי, מנהל שותף בתיכון "אביבים" בעונה השלישית של סדרת הדרמה היומית "ראש גדול" לצד איציק כהן.
בשנים 2009–2010 שיחק בתיאטרון דימונה, שם השתתף בשתי הפקות, "צירי דגים" ו"האומר לא", על פי ברכט.
כתב את המונוגרמה "בגדי חורף אבא" שעלתה בפסטיבל תיאטרונטו 2012, עבורה זכתה השחקנית הילה מצקר-הלוי בציון לשבח על משחקה.
באותה שנה השתתף לצד ידוענים נוספים בתוכנית "הישרדות VIP".
בנוסף העלה גם מופע סטנד-אפ שכתב, "משה פרסטר - המציאות".
בשנים 2014–2016 השתתף בסדרת הקומית לילדים "משפחה שולטת" ששודרה ב-Yes במשך ארבע עונות ו-80 פרקים.
פרסטר השתתף בסרטוני היוטיוב של חברת "שרוטונים", כגון "גמבה סטייל" (פארודיה על "גנגנם סטייל"), בקליפ לפסח "זה לא כהלכתו" וב"פרסטר קיס", פארודיה על "First kiss".
ב-2014 הוציא את הנובלה הדיגיטלית "הכי טוב יהיה לברוח", בהוצאת "בוקסילה".
בינואר 2015 התאחד פרסטר באופן חד-פעמי על הבמה עם טל פרידמן, במסגרת "ערב של צחוק בריא", ערב התרמה מיוחד למען "מרכז טל לרפואה אונקולוגית אינטגרטיבית".
משנת 2020 משתתף בסדרת הטלוויזיה "קופה ראשית", בתפקיד מוש, בן זוגה של שוני.
באותה שנה השתתף בעונה השנייה של הסדרה "שב"ס", בתפקיד פינקי.
ב-2021 חזר לגלם את דמותו של אלימלך אגוז בחידוש למשחק המחשב הישראלי "פיפוש".
באותה שנה היה אחד התסריטאים בסדרה "לבד בבית", בכאן חינוכית.
ב-2022 השתתף במחזמר "מערבון בלירה" וכן גם בסדרה "לצאת ולטייל ברכבת ישראל" בכיכובו של חיים אוסדון, בתור שרוליק המדריך.
באותה שנה שיחק את דמותו של הסאונדמן ויצמן בסרט "אוהב אותך צ'ארלי", בבימויי של שי כנות.
במאי 2024 עלתה סדרת הדרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה הוא מגלם את ישראל גל.
בשנת 2026 גילם את סגן מנהל בית הספר בסדרה תראו אותי.
מדריך קבוצות בסיורים קומיים-היסטוריים בנווה צדק ויפו.