tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרבר שלא הייתה בעלת ידע יהודי דתי אך ספר חסידי ישן אותו הכירה ובו נכתב כי אדם מבטא את צערו בשלוש דרכים: בכי, דממה ודרך שלישית גבוהה יותר והיא הפיכת הצער לשירה, ליווה אותה כל חייה.
בתחילה, היא חיפשה את דרכה לביטוי אישי כשחקנית בתיאטרון וכינתה עצמה 'חיית במה'.
תשוקתה נבעה לא רק ממשחקי הבובות עם סבה, או המפגשים עם סוחרים ושכנים של סבתה, אלא גם מביקורים תכופים של בני המשפחה בהופעות מקומיות באוטומווה.
בגיל שבע עשרה היא נטשה את תוכניותיה להיות שחקנית בשל הצורך לפרנס את משפחתה.
לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד ככתבת בעיתון "אפלטון דיילי קרנסט" בגיל שמונה עשרה, פרבר עברה מעיתון "אפלטון" לעיתון גדול יותר "מלווקי" שם התלהבה מחברתם של כתבים אחרים ועבדה שעות רבות עד כדי התמוטטות בגיל עשרים ושתיים.
לאחר מכן, היא החלה לכתוב סיפורים קצרים ובשנת 1912 עברה להתגורר בניו יורק.
שם נהנתה ממעגל חברים רחב שכלל אנשי תרבות ואומנות כמו קתרין הפבורן, מוס הארט, ג'ורג' קאופמן, רוברט שרווד, לואי ומרי ברומפילד, וויליאם אלן וייט.
פרבר מעולם לא התחתנה, לא היו לה ילדים, ולא ידוע אם היו לה קשרים רומנטיים.
בשנת 1968 בגיל 82 היא מתה בביתה בניו יורק, בשל מחלת סרטן הקיבה.
רוסט ביף, בינונית (1913) סיפורי אמה מצ'ינסקי.
אישיות פלוס (1914) סיפורי אמה מצ'ינסקי.
הם הביאו את הנשים שלהם (1933).
אף אחד לא נמצא בעיר: שני רומנים קצרים (1938).
סל אחד: שלושים ואחד סיפורים קצרים (1947) כולל "אין חדר בפונדק: סיפור חג המולד בעולם כיום".
משפחת המלוכה (1927) עם ג'ורג' קאופמן.
ארוחת ערב בשמונה (1932) עם ג'ורג' קאופמן.
ארץ מוארת (1941) עם ג'ורג' קאופמן
סאראטוגה טרונק (1945) עם קייסי רובינסון.
ספינת השעשועים (1927) - מוזיקה מאת ג'רום קרן, מילים של אוסקר המרשטיין השני, שהופק על ידי פלורנץ זיגלד.
"סאראטוגה" (1959) - מוזיקה מאת הרולד ארלן, מילים מאת ג'וני מרסר.
"הענק" (2009) - לחן ומילים מאת מיכאל ג'ון לאציוס .
פרבר תוארה על ידי השחקנית לילי טיילור בסרט "גברת פרקר ומעגל הקסמים" (1994).
ב -29 ביולי 2002, ניפק הדואר של ארצות הברית באפלטון ויסקונסין, העיר שאליה עברה פרבר בגיל 12 עם משפחתה, בול עם דיוקנה.
בשנת 2013, פרבר הוכנסה להיכל התהילה הספרותי של שיקגו.
בעיר הולדתה אפלטון, ויסקונסין, נקרא בית ספר יסודי על שמה.
עדנה קלארק הול הייתה אמנית צבעי מים, חריטים, ליטוגרפית ושרטטת אנגלייה, הידועה בעיקר בזכות האיורים הרבים שלה לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה.
עדנה נולדה למשפחת ווה בספירבורן, כפר זעיר בשדות הכשות של מחוז קנט, והיא הייתה העשירית מבין שנים עשר ילדיו של הפעיל החברתי בנג'מין ווה שהיה מייסד החברה הלאומית למניעת אכזריות לילדים.
בשנת 1881 הם עברו לסאות'גייט, ובשנת 1889, לאחר שאביה התפטר מעבודתו כדי להתמסר ל-NSPCC, התיישבה המשפחה בסנט אלבנס, הרטפורדשייר.
עדנה ווה הצעירה גילתה כישרון מוקדם לציור.
כשהייתה בת ארבע-עשרה, חבר של אביה, ויליאם קלארק הול (1866–1932) דאג לה להיכנס לבית הספר לאמנות של סלייד.
בעודה שם לימד את עדנה הנרי טונקס, "המורה הנודע והנורא ביותר בדורו".
היא למדה לצד גוון ואוגוסטוס ג'ון, אידה נטלשיפ, אמברוז מקאבוי ואלברט רתרסטון, ועשתה רישומים ותחריטים רבים של חבריה החדשים.
היא זכתה בפרסים ותעודות רבות על רישומיה ובשנת 1897 הוענקה לה מלגת סלייד.
אף על פי שקיימים כמה ציורי שמן, שצוירו בהדרכתה של גוון ג'ון, המדיום המועדף על עדנה כציירת היה צבעי מים.
עדנה בת ה-19 התחתנה עם ויליאם קלארק הול ב־22 בדצמבר 1898. אף שעודד ותמך בלימודי אשתו, היו מתחים בין שאיפותיה האמנותיות של עדנה לבין הציפייה של בעלה שהיא תתאים לתפקיד המסורתי של נשים.
בשני העשורים הבאים אמנותה של עדנה קלארק הול הפכה לפעילות אישית מאוד המשותפת רק לחברים קרובים והוצגה מדי פעם בתערוכות קבוצתיות.
זמן קצר לאחר נישואיהם שכרו בית מהמאה השש עשרה בשם 'טומקינס הגדול' בית זה הזכיר לעדנה את "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, מה שגרם להשראה הראשונה מתוך האיורים הרבים של סצנות מהרומן שהיא תיצור.
למשך שארית חייה האמנותיים קלארק הול הוסיפה רישומים ל"אנקת גבהים" בתקופות של משבר רגשי.
הם תיארו סצנות כמו "קתרין הנבוכה בוכה על היתקליף הנעדר" ו"היתקליף תומך בקתרין הגוססת".
אחד הרישומים שלה מהסצנה האחרונה היה כתוב עם הציטוט 'תן לי לבד!
אם טעיתי, אני מת על כך' .
מלבד "אנקת גבהים", בניה של עדנה, ג'סטין (נולדה ב־1905) ודניס (1910–2006) היו נושאים מרכזיים לאמנותה.
לעיתים קרובות היא ציירה אותם בזמן שהם עסקו בעניינהם, ויצרה דיוקנאות עדינים אך לא סנטימנטליים, בדרך כלל בצבעי מים.
בשנת 1914 שכנע הנרי טונקס את תלמידתו לשעבר לקיים תערוכה של אישה אחת בגלריות Chenil בלונדון.
תערוכה זו זכתה להצלחה גדולה, כאשר ביקורת אחת תיארה אותה כ"ציירת רגישה ואקספרסיבית והתפעלת מהשימוש בצבע ה"אינדיבידואלי והיצרי" שלה.
עדנה קלארק הול סבלה מהתמוטטות עצבים בשנת 1919. בעזרתם של טונקס והפסיכולוג הנרי הד היא התייחסה לחלק מהבעיות בנישואיה והצליחה לאושש את זהותה האמנותית.
בשנת 1922 הקים בעלה סטודיו בכיכר הדרומית, גריי אין, שם תוכל לעבוד.
בין השנים 1924–1941 הציגה באופן קבוע בגלריית Redfern בלונדון.
התערוכה שלה בשנת 1926 הביאה לכך שמבקרת האמנות של הטיימס הכריזה עליה כ"אמנית הכי דמיונית באנגליה".
עדנה קלארק הול כתבה ופרסמה שני כרכים של שירה: שירים (1926) והיבטים (1930).
שלושה שירים מ'תמונות השירים' שלה, ששילבו איור וטקסט באופן שמזכיר את ויליאם בלייק, מופיעים כליטוגרפיות ב'היבטים'.
ויליאם קלארק הול קיבל תואר אבירות בשנת 1932 על פועלו למען רפורמה בחוק הילדים, ובשלב זה אשתו הפכה ליידי קלארק הול.
הוא נפטר מאוחר יותר באותה שנה.
קרן נאמנות הוקמה על ידי חבריהם כדי לאפשר לעדנה לשמור על הסטודיו שלה ולהמשיך לעבוד.
בשנת 1939 נערכה רטרוספקטיבה של רישומיה במנצ'סטר.
בשנת 1941 הסטודיו של קלארק הול בלונדון נהרס, יחד עם חלק ניכר מעבודתה, במהלך הבליץ.
אובדן הסטודיו שלה היה מכה הרסנית.
קלארק הול ציירה בהדרגה פחות ופחות עד שהפסיקה לחלוטין בתחילת שנות החמישים.
היא חיה את שארית חייה עם אחייניתה ובת זוגה, מרי פירנלי סנדר, עד מותה, בת 100, ב־16 בנובמבר 1979.
עדנה חיה שכטמן (9 ביולי 1948 – 22 במאי 2022) הייתה פרופסור לסטטיסטיקה במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון, וראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול ונשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה בין השנים 2009–2011.
שכטמן נולדה בשנת 1948 בירושלים.
הוריה ראובן ומלכה ציגלר היו ניצולי שואה.
בילדותה התגוררה בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי העברי והייתה פעילה בתנועת הצופים.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל החימוש.
למדה תואר ראשון במתמטיקה ובסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, וביום הראשון ללימודים פגשה את בעלה לעתיד גדעון והשניים נישאו בשנת 1971 והשתקעו ברחובות.
סיימה תואר שני בסטטיסטיקה, ודוקטורט בסטטיסטיקה באוניברסיטת המדינה של אוהיו בשנת 1980 בהנחייתו של דגלאס וולף.
שכטמן עבדה בפקולטה לחקלאות ובתעשייה הרפואית, ובשנת 1996 החלה את דרכה במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון ולימים מונתה לתפקיד ראש המחלקה, והקימה את המרכז לייעוץ סטטיסטי באוניברסיטה.
היא הייתה מרצה אורחת במספר מוסדות אקדמיים, ביניהם אוניברסיטת טקסס, אוניברסיטת טקסס A&M, אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-2017 פרשה מאוניברסיטת בן-גוריון כפרופסור אמריטה.
במשך 35 שנות הקריירה האקדמית שלה פרסמה שכטמן למעלה מ-120 מאמרים אקדמיים ודוחות מדעיים, ונודעה בייחוד בזכות הפיתוח שלה (עם שלמה יצחקי) של כלים סטטיסטיים המשתמשים בממוצע הפרש מוחלט (GMD) כמדד ההשתנות, במקום שונות.
עבודתה המדעית של שכטמן שילבה מחקר תאורטי ומחקר יישומי של מתודולוגיה סטטיסטית.
מחקריה בסטטיסטיקה יישומית התמקדו בעיקר בביוסטטיסטיקה, וכללו מחקרים על מחלת פרקינסון ובטיחות בדרכים.
שכטמן הייתה נשואה לפרופסור גדעון שכטמן, אם לארבעה - ד"ר איתן שכטמן-דריימן, חוקר מדעי המוח; ערן שכטמן, מנהל ישראלי, מנכ"ל חברת קונקט לשעבר; חגי שכטמן, איש הייטק; וגילי ברג, מנהלת מוצר בחברת סאפיינס.
עדניה שבלי היא סופרת פלסטינית המתגוררת לסירוגין בברלין ובירושלים.
ספרה "פרט משני" היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס בוקר בשנת 2021.
עדניה שבלי נולדה בשנת 1974. היא השלימה את לימודיה בתקשורת ועיתונאות לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף, שבלי לימדה כמרצה באוניברסיטת נוטינגהאם בין השנים 2005–2009 וכמרצה אורחת בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז (L'École des hautes études en sciences socials -EHESS) בשנת 2008. בין השנים 2012–2013 לימדה במכון ללימודי נשים באוניברסיטת ביר זית שברמאללה.משנת 2013, שבלי מרצה במחלקה לפילוסופיה ולימודי תרבות באוניברסיטה.
שבלי וילדיה מתוגררים לסירוגין בברלין ובירושלים, והיא דוברת ערבית, אנגלית, עברית, צרפתית, קוריאנית וגרמנית.
משנת 1996 ואילך חיברה ופרסמה שבלי פרוזה, מחזות, סיפורים קצרים, מאמרים נרטיביים, ספרי אמנות וחיבורים ספרותיים ואמנותיים.
חלקם ראו אור בכתבי עת ספרותיים שונים, ביניהם "אל-כרמל", כתב עת לספרות ותרבות בשפה הערבית שהוקם על ידי מחמוד דרוויש בשנת 1981, ולכתבי עת לבנוניים ומצרים מובילים.
ביצירותיה מרבה שבלי לצייר את חיי החברה הפלסטינית תחת שליטה ישראלית, לרוב מנקודת המבט של דמות ראשית של ילדה החווה את המציאות הזו.
למשל, דמות הילדה הבדואית בחלקו הראשון של הרומן של שבלי "פרט משני" וכמו כן דמות המספרת בספרה "מגע".
סגנונה מאופיין בנטורליזם כאשר כתיבתה נוטה להתרכז בפרטים קטנים, שוליים וחסרי משמעות כביכול, תוך הימנעות ברורה מיצירת הקשרים המחברים את הפרטים זה לזה ולנרטיב גדול ומורכב.
כך, נוצר רצף נרטיבי בו הקורא מרכיב לבדו את תמונת העלילה ונותן בעצמו את המשמעות לפרטים מסוימים מבלי שהכתיבה מעניקה לפרט מסוים ערך גדול משל משנהו.
כלומר, עומק השדה הנרטיבי רדוד ביותר.
נטען כי ההשפעה של היעדר משמעות לאירועים ולפרטים שצפוי כי יהיו בעלי משמעות יוצר קונפליקט אצל הקורא אשר בעצמו מייצר הדגשה יתרה לאירוע או לפרט.
הדרך בה אירועים בעלי משמעות מוזכרים כלאחר יד מספקים דווקא הדגשה על חשיבותם דרך הפתעה ותחושת אירוניה עבור הקורא או הקוראת.
האופן בו מתוארת שרשרת אירועים או פרטים, לכאורה בעלי חשיבות זהה, מקושרת לכתיבתו אודות הנרטיב של ההיסטוריון היידן וויט העומד על היחסים הלימינליים שבין היסטוריה וספרות.
שבלי זכתה פעמיים בפרס הכותב הצעיר של קרן עבד אלמחסן אלקטאן, לראשונה בשנת 2001 על ספרה "מגע", ושנית בשנת 2003 על ספרה "כולנו רחוקים באותה המידה מהאהבה".
בשנת 2010 נבחרה שבלי יחד עם עוד 28 סופרים ערביים לקחת חלק בפסטיבל "Beirut39", אך היא והסופר עלאא חליחל לא יכלו להשתתף בשל היותם אזרחים ישראל, על כן נאלצו לקבל את הפרסים שלהם בלונדון.
בשנת 2020, ספרה "פרט משני" היה מועמד לפרס הלאומי לספרות מתורגמת בארצות הברית (National Book Award for Translated Literature).ובשנת 2021 היה מועמד לפרס בוקר הבריטי.
"מגע" ("مساس"), בירות, לבנון: דאר אלאדאב ללנשר ואלתואזיע, 2001.
"כולנו רחוקים באותה המידה מהאהבה" ("كلنا بعيد بذات المقدار عن الحب"), בירות, לבנון: דאר אלאדאב ללנשר ואלתואזיע, 2004.
"פרט משני" ("تفصيل ثانوي") בירות, לבנון: דאר אלאדאב, 2017.
"A Journey of Ideas Across: In Dialogue with Edward Said" (Berlin: HKW), 2014. הפרויקט היה תגובה אמנותית שארגנה שבלי לספר "אוריינטליזם" של אדוארד סעיד, שכללה סימפוזיון רב משתתפים בנושא.
פרופ' עדנה רַבֵּנוּ (נולדה ב-8 בינואר 1973, ה' בשבט ה'תשל"ג) היא חוקרת ומרצה ישראלית בתחום ההתנהגות הארגונית, המתמחה בהשפעות של אירועי קיצון על עולם העבודה והקריירה.
מכהנת כראש החוג לשירותי אנוש במכללה האקדמית תל-חי.
רבנו נולדה בישראל בשנת 1973, בשם עדנה נוי.
סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בהצטיינות במנהל עסקים בהתמחות ניהול והתנהגות ארגונית מאוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מכן עשתה דוקטורט במנהל עסקים עם התמחות בהתנהגות ארגונית באוניברסיטת בר-אילן.
בעבודת הדוקטורט עסקה בקשר בין הון פסיכולוגי, דרכי התמודדות עם לחץ בעבודה, שלומות (well-being) וביצועים.את התיזה כתבה בהנחיית דב אליצור ואייל יניב.
את דרכה המקצועית החלה במכון לייעוץ ארגוני ותעסוקתי, ריכזה קבוצות נוער בסיכון, והעבירה הרצאות בארגונים שונים.
היא עומדת בראש החוג לשירותי אנוש במכללה האקדמית תל-חי ומרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן.
היא פרסמה ארבעה ספרים אקדמיים, מהם שלושה עם חוקרים נוספים, ומאמרים רבים בנושאים כגון הון פסיכולוגי, דרכי התמודדות עם לחץ בעבודה, שחיקה, השקעת יתר בעבודה, ניהול משאבי אנוש והערכת ביצועים.
רבנו היא ממקימות ומובילות קהילת "אימהות עם מהות" בחדרה, קהילה הפועלת למען העצמת נשים ואימהות.
הערכת התפקוד בארגון: התפתחות ושינוי (2011, עם אהרון צינר) – ספר בעברית על הערכת ביצועים בארגונים.
Shifting Performance Evaluation: Evolution and Change (2018, עם אהרון צינר) – גרסה מורחבת באנגלית על תהליכי הערכת עובדים.
מחקר שנכתב עם פרופ' יהודה ברוך, בו ניתחו כיצד תרחישים קיצוניים כמו מלחמות, הגירה, דה-גלובליזציה, בינה מלאכותית ומיתון כלכלי משפיעים על שוק העבודה ומעצבים מחדש קריירות.
עדנה פסט (נולדה ב-1949) היא עורכת דין, יזמת חברתית, אספנית אמנות ונדבנית ישראלית.
בעלת תואר ראשון במשפטים ותואר ושני במדעי המדינה, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים בתקופת לימודי התואר השני כתבה עבודת מחקר בנושא רפורמות פרלמנטריות עבור יושב ראש הכנסת ראובן ברקת.
פסט חייתה תקופה ממושכת בארצות הברית, שם הקימה משרד לייעוץ משפטי ועסקי נדל"ן.
פסט החלה לאסוף אמנות ישראלית ופלסטינית ב-1970. כיום, האוסף נחשב לאחד הגדולים בישראל והוא כולל כ-400 יצירות.
הקימה ב-2008 את קרן לונה המקדמת התמקצעות באמנות בקרב תלמידים מהחברה הערבית בישראל.
עדנה שותפה להקמת פורום של קרנות התומכות בתרבות ואמנות בישראל.
בשנת 2014 יזמה והקימה את המכון למשפט ופילנתרופיה באוניברסיטת תל אביב יחד עם דפנה מיתר.
המכון מקדם מחקר בשאלת תפקידה ודרכי פעולתה של פילנתרופיה מוסדית בישראל.
לזוג שני ילדים, בהם האמן עומר פסט .
עדשה היא רכיב אופטי (לרוב שקוף) המשמש להסטת קרני אור ויצירת תופעות אופטיות (לרוב שבירת אור) של מיקוד או פיזור של אור.
עדשות עשויות בדרך כלל מזכוכית שעברה תהליכי עיבוד שנועדו למטרה מוגדרת.
השם "עדשה" שאול מעולם הצומח בהיות צורתה דומה לזרעי עדשים.
כיום, מבחינים בין המושג "עדשה" (Lens, שמקורה במילה Lentel - זרעי עדשים) המהווה יחידה אופטית-תפקודית שלמה, לבין "עצמית" או "עצמיות" ('עצמית' היא תרגום המושג Objective 'אובייקטיב') המרכיבים יחד עדשה ליחידה תפקודית שלמה.
במובן זה, ישנן עדשות המורכבות מעצמית אחת בודדת כמו "משקפיים" או "זכוכית מגדלת" ידנית, לעומת עדשה מרובת-עצמיות כמו "עדשת מצלמה" אשר כוללת לעיתים יותר מ 20 עצמיות שונות, הפועלות במשותף בתוך העדשה.
עדשות הן רכיב הכרחי במכשירים רבים ומגוונים, בעיקר מערכות אופטיות כמו מצלמה, מיקרוסקופ, משקפיים, טלסקופ, משקפת וכדומה.
קיימים מכשירי הדמיה שאינם אופטיים, כגון צגי CRT ומיקרוסקופים אלקטרוניים, המבצעים פעולות מיקוד ופיזור של אלומות אלקטרונים במקום של קרני אור, וניתן לראותם כמקבילים לעדשות אופטיות.
גם בתוך העין נמצאת עדשה, עדשת העין, המשמשת לריכוז קרני האור ומיקודן על הרשתית.
עדשה זו משנה את צורתה בעזרת השרירים הריסניים, ובכך מתאימה את מרחק המיקוד שלה למרחק העצם שבו צופים.
קיומה של מסה מעקם את המרחב, ולכן משפיע גם על קרני האור ומעקם את מסלולן, כפי שמתבטא בתופעת עידוש כבידתי הנצפית ביקום.
עדשות יכולות להיות פשוטות, כלומר עשויות מעדשה אחת בודדת.
עדשות אלו נקראות בעגה המקצועית סינְגְלֵט, (מלטינית singulus, אחד נפרד).
עדשות שימושיות יותר הן עדשות מורכבות שעשויות ממספר עדשות בודדות.
כאשר מתייחסים לעדשה, ללא פירוט, הכוונה היא בדרך כלל לעדשה מורכבת.
עדשה מרכזת היא עדשה הממקדת קרני אור מקבילות לנקודה במישור המוקד שלה .
דוגמה לעדשה כזו היא עדשת המצלמה.
עדשה זו היא על פי רוב קמורה.
עדשה מפזרת, לעומת זאת, היא עדשה המפזרת קרניים מקבילות.
גם לעדשה כזו יש מוקד, אך העדשה אינה גורמת לקרניים מקבילות להתרכז בו, אלא הקרניים מפוזרות כך שהן נראות כאילו יצאו מנקודת המוקד .
עדשות כאלו משמשות למשל למשקפיים לתיקון קוצר ראייה (מספר שלילי במשקפיים).
צורתה של עדשת סינגלט יכולה להיות אחת מכמה אפשרויות: עדשה קמורה היא עדשה קמורה משני צידיה, והיא עדשה ממקדת.
מרחק המוקד של העדשה עומד ביחס ישר לרדיוס של משטחי העדשה .
עדשה חצי קמורה היא עדשה שצדה האחד קמור והשני שטוח, ואף היא מרכזת.
עדשה קעורה משני צידיה מפזרת את הקרניים הנכנסות, כמו גם עדשה חצי קעורה.
עדשת מניסקוס (חצי סהר) היא עדשה שצדה האחד קמור והשני קעור, והיא יכולה להיות מרכזת או מפזרת.
ככלל אצבע, כאשר העדשה עבה יותר במרכז מאשר בשוליים היא מרכזת, וכאשר העדשה דקה יותר במרכז היא מפזרת.
עדשה (או חומר שקוף אחר) שהוא בצורת מניסקוס אך ללא הבדלים בעובי בין אזורים שונים, לא יגרום לתופעות עדשתיות משמעותיות, אך יכול לגרום לטשטוש ולהפרעה בתמונה הנראית.
הבדל משמעותי (בתכונות ובמחיר) קיים בין סינגלטים סְפֵרִיים, שבהם כל משטח הוא כיפה כדורית מושלמת (או שטוח), לעומת משטחים אַסְפֵרִיים (לא ספריים), שיכולים להיות בכל צורה שהיא.
ההבדל הגדול בתכונות האופטיות נובע מכך שיש דרגות חופש נוספות למשטח, שיכולות לכוון את האור בצורה מתוכננת יותר, ואף לתקן עוותים הנוצרים בעדשה ספרית פשוטה.
ההבדל במחיר נובע מכך שעדשות ספריות ניתנות לייצור בתהליך פשוט של שחיקה רדיאלית, בעוד עדשות אספריות דורשות תבנית מיוחדת מדויקת מאוד או עיבוד שבבי מדויק ויקר עם יהלום.
נוסחת לוטשי העדשות אינה תקפה לאלמנטים אספריים, אם כי חלקם ניתנים לקירוב באמצעות הנוסחה, במידות שונות של דיוק.
תכונות כלליות של עדשות נכונות גם עבור עדשות אספריות.
עדשות דיפרקטיביות: בניגוד לעדשות רגילות, שפועלות על ידי שבירת האור (רפרקציה), עדשות דיפרקטיביות נעזרות בתופעות עקיפה והתאבכות של אור כדי לרכז אור.
אלמנטים אופטיים דיפרקטיביים משמשים לרוב במערכות אופטיות שלא יוצרות תמונה כמו ספקטרומטר, אך קיימות מערכות דימות אופטיות אשר מכילות אלמנטים דיפרקטיביים, כאשר יתרונם הגדול הוא בחיסכון מקום ומשקל, לדוגמה: אלמנט דיפרקטיבי יכול להיות חריצים בצורת שתי-וערב על פני עדשה אחרת.
לא ניתן לחשב אלמנטים דיפרקטיביים בעזרת קרני אור, אלא נזקקים לתיאור גלים של העדשה והאור.
עדשת פרנל: עדשה זו פועלת על פי עקרונות השבירה כמו עדשה רגילה, אך במקום משטח רציף המשטח מחולק למקטעים עקומים לא רצופים, כך שכל העדשה דקה הרבה יותר מעדשה רגילה השקולה לה .
עדשות פרנל משמשות לרוב במערכות שלא יוצרות תמונה, כמו גופי תאורה (מגדלור למשל), ויכולות גם לשמש לדימות.
: עדשה זו פועלת על פי עקרונות השבירה כמו עדשה רגילה אך רק בציר אחד.
מרחק המוקד של העדשה (לעיתים נקרא אורך המוקד, מסומן באות f) הוא מרחק הנקודה אליה מתרכזות קרניים המקבילות לציר העדשה, ממרכז העדשה.
גם ההפך מתקיים, כל קרן שתצא מנקודת המוקד ותעבור בעדשה תהיה מקבילה לציר האופטי של העדשה.
בעדשות מפזרות מרחק המוקד הוא גודל שלילי ודמיוני המתאר את המקום שממנו נראה כאילו יוצאות קרניים מפוזרות אחרי עדשה מפזרת, קרניים שהיו מקבילות לפני מעבר בעדשה.
מִפְתַּח העדשה הוא הקוטר של חתך המצלמה שדרכו נכנסות קרניים מקבילות.
עבור סינגלטים דקים מפתח העדשה הוא הקוטר שלה, ובעדשות המכילות צמצם זהו קוטר הצמצם, המשתנה.
לעיתים הקוטר הזה הוא גודל דמיוני שאינו קיים פיזית בתוך העדשה בנקודה מסוימת, אך הוא ניתן לחישוב.
יחס מיקוד של העדשה (מסומן לרוב F/#) הוא היחס בין מרחק המוקד שלה למפתח שלה.
יחס המיקוד קובע את בהירות הדמות המתקבלת, כמו גם את הרזולוציה המקסימלית שהעדשה יכולה להשיג.
עוצמת העדשה היא אחד חלקי מרחק המוקד, ונמדדת בדיופטר, שהוא אחד חלקי מטר.
העוצמה היא מדד לכושר השבירה של העדשה.
שימוש בדיופטרים מקובל בתחום האופטומטריה להגדרת עדשות במשקפיים: עוצמות חיוביות משמשות לתיקון קוצר ראייה ועוצמות שליליות לתיקון רוחק ראייה.
ככל שהערך המוחלט של העוצמה גדל, יכולת מיקוד או פיזור האור עולה.
חישוב עצמה של עדשה עבה
על מנת למצוא את העצמה של עדשה, משתמשים לעיתים קרובות בנוסחת לוטשי העדשות:
- מקדם השבירה של החומר ממנו עשויה העדשה.
- מקדם השבירה של התווך מחוץ לעדשה.
- עוביה של העדשה במרכזה.
פעמים רבות מזניחים את עוביה של העדשה במרכזה .
כמו כן העדשה נמצאת באוויר כך שגורם השבירה מחוץ לעדשה הוא ואז המשוואה נראית כך:
הדמיית עצם דרך עדשה מרכזת דקה
כדי למצוא באופן גרפי דמות של עצם דק המאונך לציר האופטי שבסיסו נמצא על ציר המערכת נחפש את הדמות של קצה העצם ונניח שהדמות מאונכת לציר האופטי.
מקום הדמות של נקודה היא נקודת המפגש של כל הקרניים שיוצאות מהנקודה המתאימה בעצם.
ישנן שלוש קרניים שקל לצייר את מהלכן דרך העדשה:
קרן שיוצאת מראש הגוף, מקבילה לציר פוגעת בעדשה וסוטה כך שהיא עוברת דרך המוקד.
קרן שפוגעת במרכז העדשה וממשיכה במסלולה ללא סטייה.
קרן שיוצאת מראש הגוף, עוברת דרך המוקד, פוגעת בעדשה וסוטה כך שהיא מקבילה לציר.
בדרך כלל משתמשים בשתיים מהקרניים דלעיל כדי למצוא את מקום הדמות.
ניתן כמו כן למצוא את מקום הדמות באופן חישובי באמצעות הנוסחה:
- מרחק העצם מהעדשה (שמאל=חיובי, ימין=שלילי)
- מרחק הדמות מהעדשה (ימין=חיובי, שמאל=שלילי)
- מרחק המוקד של העדשה (מרכזת=חיובי, מפזרת=שלילי)
- ההגדלה/ההקטנה (M חיובי - דמות ישרה, M שלילי- דמות הפוכה)
היחס בין הדמות שנוצרת לבין העצם תלוי בסוג העדשה ובמרחק של העצם ממנה.
דמות ממשית היא דמות שנוצרת בעקבות מפגש של קרניים.
דמות מדומה היא דמות שאינה נוצרת בעקבות מפגש של קרניים, אלא בעקבות מפגש המשכיהן.
העין האנושית אינה מבדילה בין דמות ממשית למדומה.
בעדשה מרכזת נבחין בין חמישה מקרים:
גוף שנמצא במרחק גדול מפעמיים מרחק המוקד (u>2f).
גוף שנמצא במרחק שווה לפעמיים מרחק המוקד (u=2f).
שווה במרחקה מהעדשה כמו הגוף.
גוף שנמצא בין המוקד לפעמיים המוקד (2f>u>f).
רחוקה יותר מהעדשה לעומת הגוף.
גוף שנמצא במרחק שווה למרחק המוקד (u=f).
הקרניים מקבילות, לכן לא ייפגשו ולכן לא תיווצר דמות.
גוף שנמצא בין העדשה למוקד (u<f).
לכן, במצב זה העדשה יכולה לשמש כזכוכית מגדלת.
בעדשה מפזרת נבחין בין חמישה מקרים:
גוף שנמצא במרחק גדול מפעמיים מרחק המוקד (u>2f), הדמות שנוצרת היא:
גוף שנמצא על המוקד (u=f).
לסיכום: בעדשה מפזרת הדמות תמיד ישרה, מוקטנת ומדומה.
עַדְעָד כָּחֹל (שם מדעי: Limonium sinuatum) הוא צמח עשבוני חד שנתי או רב-שנתי ים תיכוני מובהק ממשפחת העופריתיים.
עדעד כחול מוכר בשם הפופולרי "אלמוות", כצמח בר הגדל בחופים ובגבעות כורכר והן כצמח נוי וגינון.
בשל תכונותיו העדעד הכחול נחשב לפרח תרבותי נוח לגידול.
מגדלי הפרחים הצליחו ליצור ממנו פרחים עם מגוון רחב של צבעים לעלי גביע.
עקב נוחיות גידולו, שימושיו ואופן ריבוי, הוא מומלץ לבעלי הגינות הפרטיות.
עיקר הפריחה בחודשים באפריל ומאי.
עלי הכותרת לבנים ואילו עלי הגביע כחולים.
הפרחים ערוכים בתפרחות מטיפוס שיבולת או מכבד.
הפרחים נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית) מטיפוס 5, כלומר בעלי 5 עלי כותרת, 5 עלי גביע, 5 אבקנים ו־5 עמודי שחלה.
יש המבלבלים בינו ובין עדעד קנרי שהוא צמח נוי בישראל ונבדל בעלי השושנת שלו דמוי דמויי מעוין (רומבוס) או דמויי-ביצה או משולש ולא דמוי כינור.
בית גידולו הטבעי של המין הוא שפת הים בחול ובכורכר ולעיתים מדבריות ומלחות.
ניתן למצוא אותו, בצורתו התרבותית, ברחבי ישראל.
ההתאמה לבית הגידול ניתנת לאבחנה בעובדות הבאות:
תפוצתו העולמית משתרעת בארצות הים התיכון.
צמח הבר גדל בשפת הים במדרונות הפונים מזרחה ולא אל הים, על מנת להיפגע כמה שפחות מהרוחות הבאות מהים, הכוללות רסיסי מלח, הפוגעים בגידול צמחים.
העלים והגבעולים נושאים בלוטות, שדרכן מופרשים עודפי מלח שנקלטו מן הקרקע המלוחה או מרוח הים הנושאת רסיסי מלח ומווסתות את כמות המלח ברקמות הצמח.
גבעול הצמח חסר עלים או שהם נושרים לאחר תקופה קצרה ולכן גם ההתאיידות נמוכה.
הפטוטרות חובקות בבסיסם את הגבעול ועם נשירת העלים בקיץ נשארים רק הנדנים לאורך הגבעול וההתאיידות מהצמח פוחתת לרמה המינימלית.
לצמח יש עלים רק בבסיסו, עלים בשרניים שצורתם כשושנים.
מיקומם קרוב לפני הקרקע מפחית פגיעה מרוחות הים.
השטח החיצוני של העלים בבסיס הצמח ושל הגבעול עטוף בקשקשים סידניים, העושים את פני הצמח עמיד בפני רסיסי מי הים המגיעים מהרוחות הנושבות מהים.
מינים נוספים שלהם דו-צורתיות זו הם עדעד הביצות (Limonium narbonense) ועדעד מאובק (Limonium pruinosum).
עדעד כחול הוא צמח עשבוני חד-שנתיים או עשבוני רב-שנתיים נמוך וגובהו 30 ס"מ, שעירים או מחוספסים, בעלי עלים מרובים וצפופים בבסיסם (שושנת), והם בני קיימא.
מרבית העלים ערוכים בשושנת והם מפורצים (שסועים), דמויי כינור, האונות והמפרצים מעוגלים.
מן האונה הקיצונית שבהן מזדקר זיף.
הכנפיים מתרחבות כעלה לקראת הפרחים, ראשן משולש.
הגביע כחול, קטוע וחסר אונות,
הגבעולים והעלים מכוסים בבלוטות להפרשת סיד ואינם מכוסים קשקשי סיד.
התפרחת עשויה בצורת מכבד סוככני (הציר הראשי מסתעף לעוקצים נושאי פרחים שמפעים במישור אחד).
גבעולי התפרחת מכונפים לאורכם, בעלי 3 עד 5 כנפיים מתרחבות כעלה לקראת הפרחים, ראשן משולש.
הפרחים ערכים על פי רוב בקבוצות (שיבוליות) של 3 עד 5 פרחים.
כל השיבוליות מקובצות בשיבולים חד־צדדיות קצרות, שמלוות 3 חפים דמוי קשקש.
הגביע קרומי, כחול, סגול או לבן ודמוי צינור.
אוגן הגביע רחב ומפושק, קטוע וחסר אונות.
הכותרת אינה בולטת לעין, צבעה לבן-צהבהב (קרם), וקוטרם קטן מס"מ אחד, בעלת 5 עלים מפורדים או העלים מאוחים בבסיסם ויצורים צינור קצר, נובלת אחרי הפריחה.
השחלה עילית ובעלת ביצית אחת.
עמודי השחלה 5, מפורדים לכל אורכם ואינם מאוחים בבסיסם.
הצלקות דמוי חוט או שרוך אורכה כמחצית עד שני שלישים מעמודי השחלה שנכנסים אל חלקה העליון השחלה.
הזרעים נובטים בסתיו לאחר הגשם הראשון ומפתחים שושנת עלים.
הפריחה מתחילת מרץ ועד תחילת יוני, החל מחודשי האביב וממשיכה אל תוך הקיץ.
כמו לרבים מצמחי השושנת גם לעדעד כחול יש צורך להשלמת "מנות קור" הדרושות לפריחה (קִיּוּט, וֶרנָליזציה).
הצמחים בשלב השושנת חשופים לטמפרטורות החורף הקרות והגירוי נקלט על ידי קודקודי הצמיחה.
עם השלמת מנות הקור הדרושות לשם פריחה עובר קודקוד הצמיחה ממצב של ייצור עלים בלבד, לפיתוח גבעולי תפרחת.
משך חייו של הפרח יום אחד.
הצלקת תופסת כמחצית עד שני שלישים מהאורך המשולב של העליים הנכנסים אל חלקה העליון של השחלה במקביל ואינם מאוחים בבסיסם.
השחלה בעלת ביצית אחת בלבד.
עדעד כחול כמרבית מיני עדעד הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובשרב, גדל בכל אזורי ישראל ובקרקעות מוקזות.
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו ובאמצעות חלוקה בסתיו ובחורף.הזנים התרבותיים נמכרים בחנויות כ"צמחי קש".
הצבעים של עלי הגביע הם: כחול (הנפוץ וממנו שמו), תכול, לבן, צהוב, ורוד וקרם.
הזנים הנמכרים במשתלות שמרו על התכונות של הצמח הטבעי ועמידים ליובש ומאפשרים ריבוי עצמי, אחרי הקטיף והייבוש של התפרחות וליקוט הזרעים, שניתן לזרעם בעונה הבאה.
זאת יש לבצע רק מצמחי הגינה - צמח הבר הוא צמח מוגן.
באזורים מיעוטי מקורות השקיה הצמחים נחשבים למתאימים אפילו לשולי גינות, היכן שההשקיה אינה מגיעה, או כמילוי בין שיחים צעירים בגינות חדשות.
עדשות מגע הן צמד עדשות אופטיות דקות, המונחת ישירות על גבי קרנית העין.
עדשות מגע מיועדות לתיקון הראייה כתחליף להרכבת משקפי ראייה או לשם יופי – כדי לשוות לקשתית צבע שונה מצבעה הטבעי.
עדשות מגע ממלאות בדרך כלל תפקיד זהה לזה של משקפיים בתיקון ראייה, אולם יתרונן בכך שהן קלות משקל וכמעט בלתי נראות.
עדשות קוסמטיות הן בעלות נוכחות ברורה בתוך העין ומטרתן שינוי מראה העין.
אנשים בוחרים להשתמש בעדשות מגע מסיבות שונות.
חלקם מעדיפים את מראה העדשות על פני הרכבת משקפיים.
עדשות אינן צוברות אדים, הן מספקות נוחות רבה במהלך פעילויות ספורטיביות ומאפשרות שדה ראייה רחב יותר מאשר משקפיים.
בנוסף, יש מספר ליקויי ראייה, כגון קרטוקונוס, אשר אינם ניתנים לתיקון מלא בעזרת משקפיים בלבד.
קיימים מספר סוגי עדשות מגע: עדשות מגע קשות (עשויות זכוכית שניתן להשתמש בהן למשך שנים עד סדיקה או שבירה של העדשה) ועדשות מגע רכות (עשויות מפלסטיק ותקפות למשך תקופה קצובה של בין יום לשנה).
קיימות גם עדשות מגע צבעוניות שנועדות להקנות לקשתית צבע שונה.
עדשות מגע מתקנות ראייה – עדשות אלה מיועדות לשיפור הראייה.
אצל אנשים רבים, קיים חוסר התאמה בין יכולת השתברות קרני האור בעין לבין אורך העין, דבר המוביל לראייה לא תקינה.
עדשת המגע במקרה זה מנטרלת את חוסר ההתאמה ומאפשרת מיקוד נכון של האור ברשתית.
מצבים רפואיים הניתנים לתיקון בצורה זו כוללים קוצר ראייה (מיופיה), רוחק ראייה, אסטיגמציה ופרסביופיה.
בשנים האחרונות חלה התעניינות גוברת באורתוקרטולוגיה, תיקון קוצר ראייה על ידי הרכבת עדשות במשך הלילה, אשר משנות בהדרגה את צורת הקרנית ומבטלות את הצורך בתיקון הראייה במשך היום.
ישנם אף סוגים מסוימים של עיוורון צבעים אשר ניתנים לתיקון בעזרת עדשות בגוונים מסוימים.
עדשות מגע קוסמטיות – עדשות אלה מיועדות לשינוי המראה החיצוני של העיניים.
חלקן גם משמשות לתיקון ראייה, אולם במקרים אחרים יכול לחול שיבוש כלשהו בראייה כגון טשטוש כתוצאה מהצבע או הדוגמה של העדשה.
חלק מהעדשות הקוסמטיות נועדו לחפות על פגם רפואי כלשהו המשנה את צורת האישון.
עדשות מגע טיפוליות – עדשות שייעודן הוא הגנה על הקרנית לאחר פציעה או פגיעה.
מקלות על הסתגלות העין לעדשה ומאפשרות מעבר חלקי של חמצן דרך העדשה, שכן הן ספוגות בנוזלים.
כיום ישנם עדשות המיוצרות עם שילוב הידרוג'ל וסיליקון, על מנת להגביר עוד יותר את מעבר החמצן דרך העדשה לעין, וכך לאפשר הרכבה ארוכה יותר באופן שהעין לא תפגע ותתייבש.
את מרבית סוגי העדשות, למעט עדשות ההידרוג'ל סיליקון יש להסיר בזמן השינה.
העדשות הרכות מסווגות לרוב על פי תדירות ההחלפה שלהן:
עדשות רכות חד־פעמיות מרכיבים פעם אחת בלבד, ולאחר מכן יש לזרוק אותן.
עדשות אלה מתאימות לאנשים עם נטייה לאלרגיות, שכן הן מונעות הצטברות של אנטיגנים וחלבונים על גבי העדשה.
עדשות אלו אינן דורשות תחזוקה כגון ניקוי ושימוש בתמיסה לפירוק חלבונים, ולכן הן נוחות יותר לשימוש.
גם אנשים שאינם משתמשים בקביעות בעדשות יכולים למצוא את העדשות החד־פעמיות כפתרון יעיל.
עם זאת, לרוב מחירן המצטבר של העדשות החד־פעמיות גבוה יותר.
השימוש בעדשות מגע יומיות יוצר פחות בעיות ראייה וזיהומים מאשר עדשות לשימוש רב־פעמי.
כיום משווקות עדשות יומיות כמעט בכל מרשם, גם במרשמים עם צילינדר לתיקון אסטיגמציה.
העדשות הרכות הרב־פעמיות הנפוצות יותר הן להרכבה במשך שבועיים או חודש.
קיימות גם עדשות המיועדות לשימוש של שלושה חודשים או שנה, והן עמידות יותר, אך זמן שימושן הארוך יותר מצריך עדשה עבה יותר עם סיכוי גבוה יותר להצטברות משקעים.
עדשות רב־פעמיות דורשות תחזוקה יומית, המתבטאת בחיטויי והניקוי שלהן.
הניקוי מתבצע באמצעות תמיסות מיוחדות לעדשות מגע.
קיימים שני סוגים עיקריים של תמיסות:
תמיסות רב־תכליתיות – ניקיון העדשה באמצעות תמיסות אלו, מתבצע בשני שלבים.
בשלב ראשון משופשפת העדשה באמצעות הידיים, לאחר שהתמיסה טופטפה עליהן.
בשלב השני העדשה מושרית בתמיסה למשך כמה שעות.
זמן ההשריה משתנה מתמיסה לתמיסה.
תמיסות אלו הן זולות יותר והשימוש בהן נחשב לפשוט יותר.
עם זאת, הן מכילות בדרך כלל חומרים משמרים העלולים לגרום לדלקות בעיניים.
תמיסות מבוססות מי חמצן – חומר החיטוי בתמיסות אלו הוא מי חמצן, המאפשר ניקוי וחיטוי יסודי יותר של העדשה, וכן מייתר את הצורך בשפשוף העדשה.
בנוסף, תמיסות מסוג זה אינן מכילות חומרים משמרים, ונחשבות בריאות יותר.
לעומת זאת, מי החמצן מסוכנים לעיניים, ולכן יש צורך בניטרול החומר קודם הכנסת העדשה לעין, מה שדורש שימוש בחומר מנטרל ומסרבל מעט את תהליך הניקוי.
כאשר נעשה שימוש נכון בתמיסות אלו, השימוש בהן נחשב לעדיף על השימוש בתמיסות הרב־תכליתיות.
עם זאת התמיסות האלו יקרות יותר, וכן נדרשת זהירות יתרה בשימוש, על מנת למנוע מגע של מי חמצן פעילים, עם העין.
חלק מהמשתמשים בעדשות רכות, עושים שימוש בטבליות אנזימטיות מיוחדות, המיועדות להסרת משקעי חלבונים מהעדשה.
אינן מכילות נוזלים והן עמידות יותר ויכולות לשמש עד שנתיים–שלוש.
העדשות הקשות המודרניות עבירות לחמצן ולכן מכונות "נושמות".
כמו כן הן נוטות לצבור פחות לכלוך וחיידקים.
כיום השימוש בהן נפוץ פחות מהעדשות הרכות, אף שהן מתאימות לסובלים מתופעות כמו אסטיגמציה וקרטוקונוס.
עדשות אלו מכסות חלק נרחב יותר מהעין ונועדו לטיפול במצבים של מחלות קשות של פני השטח החיצוני של הקרנית ובמטופלים עם קרטוקונוס שלא מסוגלים להרכיב עדשות מגע רכות או קשות.
במדינות שונות נקבעו כללים שונים על מכירת עדשות מגע.
בישראל, החוק לא קבע כללים מיוחדים על מכירת עדשות מגע, וכל עסק בעל רישיון עסק המתיר למכור אביזרים ומכשירים רפואיים היה רשאי למכור עדשות מגע, ללא בדיקת אופטומטריסט או מרשם.
בעקבות עתירה לבג"ץ של חברת אופטיקנה שבקשה להגביל מכירת עדשות מגע, הודיע משרד הבריאות בשנת 2005 שבכוונתו להגביל מכירת עדשות מגע בחוק.
בשנת 2016 הודיע משרד הבריאות שבכוונתו לקדם חוק שידרוש מכירת עדשות מגע רק על פי מרשם, הגם שהמרשם לא יוגבל בזמן לבגירים, כך שכל עוד מספר העדשה לא משתנה לא תהיה חובה לבדיקה חוזרת של אופטומטריסט.
עדת הצופים או הצופים הדתיים היא חטיבה דתית בת 17 שבטים בתוך תנועת "הצופים העבריים".
מטרת "העדה" לאפשר לכל נער ונערה שומר מצוות להשתייך לתנועה בלי קשר למוצאו ולדעותיו הפוליטיות והרוחניות תוך שימת דגש על גשר בין הדתיים לחילוניים.
עדת הצופים מחנכת במקביל למטרות תנועת הצופים, אולם את אלה היא יונקת מתורת ישראל והדת היהודית.
תנועת הצופים בישראל נוסדה בשנת 1919 ובמסגרתה פעלו גדודי צופים דתיים שכונו "צופי ציון".
בל"ג בעומר תר"ץ 1930 בתל אביב, ייסד אשר ריבלין, בוגר התנועה, את ארגון הצופים הדתיים הנושא את השם "זרובבל" שנהפך לשבט הצופים הדתי הראשון.
עם הזמן קיבל הארגון את שמו המוכר לנו היום "עדת הצופים" או בקיצור "העדה" ו"שבט זרובבל" הפך לשבט "העדה" שהתחיל בצריף בבית הספר תחכמוני ושהתמקם לבסוף בשכונת שפירא בתל אביב, השבט נסגר לבסוף בתחילת שנות ה-2000 ובמקומו הוקם שבט איתן של העובדים הזרים.
בשנת 1939 הצטרף הארגון ל"הסתדרות הצופים העבריים".
בתחילת הדרך, הגיעו רוב החניכים מבית הספר "תחכמוני" התל אביבי שריבלין היה ממוריו.
לימים, היה רב בית הספר, הרב איסר פרנקל, רב "העדה" ודמות חינוכית פעילה משך שנים רבות.
הצופים הדתיים התרחבו מעבר לגבולות המרכז והקימו שבטים בכל רחבי ארץ ישראל.
בשנת 1945, הקים עמנואל מנחם מידב, בוגר השבט החיפאי 'משוטטי הכרמל', את שבט "משואות" בירושלים.
במלחמת העצמאות נפל מידב בהגנה על הרובע היהודי בירושלים.
בשנת 1963 הכיר משרד החינוך ב"עדת הצופים" כתנועת נוער.
משמעות ההכרה היא שעל כל בית ספר ממלכתי-דתי לאפשר גיוס תלמידיו ל"עדת הצופים".
אולם לא כל מנהלי בתי הספר מיישמים הוראה זו.
בשנת 1969 מנתה "עדת הצופים" תשעה שבטים, מהם שלושה בתל אביב, אחד בירושלים, בחיפה, באשדוד, בסלמה ג' ובגבעת אולגה.
מאז ועד היום נפתחו ונסגרו שבטים רבים.
בשנת 2011 הוקם שבט שוב"ל ביישוב אפרת, והיה לשבט הראשון של הצופים הדתיים בתחומי איו"ש.
בוגרי "העדה" כוונו בעיקר לגרעיני הנח"ל שבמסגרתם הקימו ותיחזקו במהלך השנים יישובים וקיבוצים רבים, כגון הקיבוצים שלוחות ומעלה גלבוע של "הקיבוץ הדתי", שחברי שבט "משואות" היו ממייסדיהם.
היישוב אבני איתן ברמת הגולן קרוי על שם שלוש בוגרות של שבט משואות, חברות גרעין אית"ן שנהרגו ממוקש בשדות רמת מגשימים.
על בוגרי התנועה נמנים דמויות חשובות במדינה בתחומי התורה, התקשורת, הפוליטיקה, הצבא והחברה (כדוגמת חבר המייסדים של תנועת "במעגלי צדק").
"העדה" נאבקת על לבו של הנער הן כחלק מהמשבר הכללי של תנועות הנוער וקריסת המסגרות הערכיות של ימינו והן כחלק מהמערכה על ליבותיהם של נוער דתי החשוף לעולם המודרני והפוסטמודרני.
כחלק ממערך זה, הופקה בשנת 2006 תוכנית ההדרכה "צופה נתתיך" הבלעדית לחניכי "עדת הצופים" המתמודדת עם מסרים כגון: תפילה, מצוות, ואהבת לרעך כמוך, צניעות, במישורים אקטואליים ורוחניים.
בשנת 2014 במקביל לפיתוח תוכנית "המסע בצופים" פיתחה "עדת הצופים" תוכנית הדרכה שנתית לחניכי כיתות ג'- י"ב בשם "המסע בעדת הצופים".
התוכנית עוסקת בתכנים חינוכיים המקיפים את חיי החניך והחניכה הדתיים בעולמם הדתי.
הנהלת "העדה" יושבת בבית פיליפס של "הנהגת ירושלים" בעמק המצלבה בירושלים.
בראשה עומדים "ראש העדה", "מרכז/ת העדה", רכזי/ות הדרכה ורכז/ת הגשמה.
ראש ה"עדה" כיום הוא אלדד וייל, ומרכז ה"עדה" כיום הוא אמיתי צורי.
במסגרת העדה פועלים שבעה-עשר שבטים:
בתל אביב: שבט תמ"ר (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
בכפר אדומים: שבט יהודה (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
בירושלים: שבט משואות, שבט אלעד, שבט להבות
במודיעין: שבט דרור, שבט לביא
באשחר: שבט אשחר (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
באפרת: שבט שוב"ל ("ושבו בנים לגבולם")
בנס הרים: שבט איתן (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
בקבוצת יבנה: שבט מידב (על שם עמנואל מנחם מידב, מייסד עדת הצופים בירושלים)
בשלפים: שבט מעיינות (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
באליאב: שבט חרוב (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
בקיבוץ כרמים: שבט כרמים (שבט שחציו דתיים וחציו חילוניים)
בנוסף לשבטים מקיימת העדה גרעין שנת שירות - בגרעין "רעים מקימים", בשבטי "עדה" חדשים, גרעין "החיים המשותפים" וגרעיני פנימיות.
בשוהם: פעל בעבר "שבט רעות".
בתל אביב: פעלו בעבר "שבט העדה" - שבט הצופים הדתי הראשון בארץ ישראל וחדל לפעול בתחילת שנות ה-2000 "שבט חורב"- בשכונת יד אליהו, שחדל לפעול ב-2022 ו"שבט עדת אביב" ברמת אביב שחדל לפעול.
עולמה החינוכי והערכי של "עדת הצופים"
"עדת הצופים" נחשבת לחטיבה בתוך תנועת הצופים הישראלית.
ערכיה זהים לאלו של תנועת הצופים הכללית.
בנוסף למוסר האנושי יונקים חניכי "העדה" את עמדותיהם מתורת ישראל.
"עדת הצופים" חרתה על דגלה את הרצון להוות גשר ואחדות בין דתיים לשאינם דתיים.
הדגש המיוחד על מטרה זו ב"עדה" הוא שהצופים הדתיים והצופים הלא-דתיים כולם לובשים מדי-חאקי, עוברים את מערכי הפעולות הזהים ואמונים על המחנאות והצופיות המעשית ודווקא מתוך המכנה המשותף הם יוצאים לברור השונה.
כחלק מתפיסתה הפלורליסטית, איפשרה תנועת הצופים ל"עדה" לשמור על צביונה הדתי במסגרת השבטים והמפעלים התנועתיים.
כך למשל, הוכנסה האמונה לה' והנאמנות למצוות ב"עשרת דיברות הצופה" ובנוסח "ההבטחה" של "העדה", נשמר סמל "הרימון" של "עדת הצופים", החניכים חייבים להגיע עם חולצה לבנה לפעולות ביום שבת, הבנים עם כיפה והבנות בחצאיות, מתקיימות תפילות וישנו דגש תורני בפעולות.
כך נשמר איזון ייחודי של ארגון דתי-הילכתי בתוך תנועת נוער ממלכתית.
תנועת הצופים משתדלת מצידה לספק לחניכי "העדה" את כל המענה הדתי והרוחני שהחניכים הדתיים זקוקים במפעלי התנועה, ו"עדת הצופים" מצידה, מבקשת שלא להיבדל ומופיעה ופעילה בכל הפורומים, הטיולים והמחנות התנועתיים.
בהיותה חלק מתנועת הצופים הכללית, "עדת הצופים" אינה מקבלת כל תמיכה פוליטית והיא תנועה לא מפלגתית.
האופי הדתי של "עדת הצופים" הוא אורתודוקסי וחניכיו באים מן החינוך הממלכתי-דתי.
במובן זה, "עדת הצופים" היא חלק בלתי נפרד ממסגרות החינוך הבלתי-פורמליות של הציונות הדתית ומכל זרמי המגזר הציוני-דתי מגיעים אליה.
עדת הצופים מחנכת במקביל ובלי סתירה למטרות תנועת הצופים, אולם את אלה היא יונקת מתורת ישראל והדת היהודית.
חינוך הנוער לערכי הרוח של היהדות.
חינוך לעקרונות מדינת ישראל, להכשרת הנוער לייעוד ציוני-דתי ולשרות העם.
לחתור לאחדות לאומית וגשר בין דתיים ושאינם דתיים.
אברהם הרשקו - חתן פרס נובל לכימיה
אילעאי עופרן - ראש מכינת רוח השדה ורב קבוצת יבנה
איתן בן-אליהו - לשעבר מפקד חיל האוויר
ברוך קרא - עיתונאי ופרשן משפטי
דוד קאסוטו - אדריכל, לשעבר סגן ראש עיריית ירושלים וזוכה אות יקיר ירושלים
הרצי הלוי - הרמטכ"ל לשעבר, אלוף פיקוד דרום, לשעבר ראש אמ"ן
דניאל כהנמן - חתן פרס נובל לכלכלה
חיים באר - סופר ומשורר
חיים טופול - שחקן, מנחה טלוויזיה, מפיק קולנוע וזמר ישראלי
יאיר אטינגר - עיתונאי ופובלציסט
יעקב טירקל - שופט בית המשפט העליון
יצחק שילת - ראש ישיבת ההסדר במעלה אדומים
עודד רביבי - ראש המועצה המקומית אפרת
ציון טוויל - רב קהילה וראש ישיבת ההסדר באריאל
עדעד קנרי (שם מדעי: Limonium perezii) הוא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת העופריתיים הגדל בר באיים הקנריים שבאוקיינוס האטלנטי.
הוא נפוץ בישראל בתור צמח תרבותי, בגינות נוי פרטיות וציבוריות.
פריחתו היא כחולה ובולטת ולכן יש המכנים אותו בטעות בשם "עדעד כחול", שהוא שמו של מין אחר מהסוג עדעד הגדל בר בישראל.
הפריחה הכחולה מקורה בגביע, שכן הכותרת לבנה.
עדעד קנרי נחשב לאחד מצמח "האלמוות" כי הגביע הכחול משתייר ובולט בצבעו על גבי הצמח גם זמן רב לאחר תום הפריחה ונשירת הכותרת.
צריכת המים של הצמח היא נמוכה.
לכן נוטים לשתול את השיח באזורי הגינה אליהם לא מגיעה בצורה סדירה השקיה: בשולי גינות או כמילוי בין שיחים צעירים בגינות חדשות.
הזנים הנמכרים במשתלות שומרים על התכונות של הצמח הטבעי ועמידים ליובש ומאפשרים ריבוי עצמי, אחרי הקטיף והייבוש של התפרחות וליקוט הזרעים וניתן לזרעם בעונה הבאה.
עיקרי המאפיינים הם: העלים גדולים בעלי פטוטרות ארוכות והם ערוכים בשושנת.
עלי הכותרת לבנים, עלי הגביע כחולים.
הפרחים סדורים בתפרחות מטיפוס מכבד (שיבולת מסתעפת).
הם פרחים נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית) מטיפוס 5, כלומר בעלי 5 עלי כותרת, 5 עלי גביע, 5 אבקנים ו־5 עלי שחלה.
עדעד קנרי הוא צמח עשבוני רב-שנתי וגובהו מגיע ל-60 ס"מ .
העלים תמימים, ערוכים בשושנת והם דמויי מעוין (רומבוס) או דמויי-ביצה או משולש, בסיסם קטום או כמעט קטום.
הפרחים ערכים על פי רוב בקבוצות של 2 או 3 פרחים (בשיבולים חד־צדדיות) שמלוות 3 חפים דמוי קשקש.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית), בעלי עטיף כפול, מאוחי עלי כותרת בבסיסם ובעלי עוקץ ארוך.
הגביע קרומי, ארגמני או כחול על פי רוב והוא דמוי משפך.
אוגן הגביע רחב ומפושק, ושפתו נראית משונשנת.
הוא בעל 10 עורקים בבסיסו, שעיר במקצת אך, חסר שערות בלוטות ומשתייר גם לאחר נבול הכותרת.
הכותרת לבנה אינה בולטת לעין, וקוטרם קטן מס"מ אחד, בעלת 5 עלים מפורדים שעטופים בחלקם התחתון בגביע.
הכותרת נובלת אחרי הפריחה .
העדעד קנרי הוא בעל תכונות דומות לצמח הבר עדעד כחול ובעל תכונות העושות אותו נוח לגידול:
בגבעול הצמח אין עלים או שהם נושרים לאחר תקופה קצרה ולכן גם ההתאיידות של המים ממנו היא נמוכה.
הפטוטרות חובקות בבסיסו את הגבעול ועם נשירת העלים בקיץ נשארים רק הנדנים לאורך הגבעול וההתאיידות מהצמח פוחתת לרמה המינימלית.
מיקומם קרוב לפני הקרקע גורם לכך שהם ייפגעו פחות מהרוחות הנושבות לעומת העלים היוצאים מהגבעול כמוקבל בצמחים אחרים.
העדעד הקנרי כמו מינים אחרים של "עדעד נמכר בחנויות כ"צמח קש".
הצבעים של עלי הגביע הם: כחול (הנפוץ, וממנו שמו באנגלית: sea lavender), תכול, לבן, צהוב, ורוד וקרם.
הצמחים ניטעו ברוב אזורי הארץ : גליל עליון וגליל מערבי, כרמל, רמות מנשה, השומרון והשרון, מישור החוף וגוש דן.
עדשה תרבותית (שם מדעי: Lens culinaris) היא מין צמח ממשפחת הקטניות.
זרעי העדשה – העֲדָשִׁים – משמשים להכנת מגוון מאכלים: מסלטים, מרקים ונזידים ועד קציצות.
תכולת החלבון הגדולה של העדשים (כ-30% בעדשים לא מבושלות) הופכת אותן למרכיב תזונתי חשוב בתזונה צמחונית וטבעונית, ובמטבחים צמחוניים כגון המטבח ההודי.
תבשיל עדשים נפוץ הוא "דאל" הודי, המוכן לרוב מעדשים צהובות, עגבניות, בצל וזרעי כוסברה.
צמח העדשה הוא צמח חד-שנתי.
הזריעה היא לקראת סוף החורף (באקלים ים תיכוני) וזמן הגידול נע בין 70–105 יום.
גובה הצמח 20–70 ס"מ, ולו פרחים קטנים בצבעים לבן, ורוד או כחלחל.
לצמח תרמילים המכילים בין 1–3 זרעים.
קיימים שני תת-מינים: קטני זרע בעלי זרעים בקוטר 3–6 מ"מ, וגדולי זרע בעלי זרעים בקוטר 7–9 מ"מ.
זרעי הצמח, הם העדשים, משמשים את האדם למאכל כבר מתקופה קדומה.
ראיה לכך היא הימצאות עדשים ביישובים מהתקופה הנאוליתית.
קיימות עדשים במגוון צורות וצבעים, בהן ירוקות, חומות, כתומות, אדומות ושחורות.
העדשים מזינות ביותר ומכילות כמות גבוהה של חלבון, מינרלים, ויטמינים וסיבים תזונתיים.
העדשה התרבותית היא גידול מסורתי בחקלאות הים-תיכונית.
בנוסף לאגן הים התיכון, העדשה נפוצה גם בדרום-מערב אסיה, באתיופיה ואף ביבשת אמריקה.
בישראל העדשה היא גידול חורפי בדומה ליתר קטניות המאכל שגדלות בישראל כגון חמצה, אפון ופול.
קטניות אלה נזרעות לרוב במחצית החורף.
בשנים שחונות עולה חלקה של העדשה בשדות המזרע מאחר שתקופת גידולה קצרה יותר משל יתר הקטניות.
גידול העדשים בארץ ישראל הפך פחות נפוץ לאחר קום המדינה והיה מוגבל למגזר הערבי, ובסוף המאה ה-20 הוזנח כמעט כליל בגלל הצורך בעבודת ידיים רבה בזמן האיסוף וכן בשל היבולים הנמוכים.
צריכת העדשים בישראל בשנת 2020 עמדה על 9,291 טון, נתון המשקף עליה של 1,000 טון בערך ביחס לצריכה ב-2017, שהייתה 8,181 טון.
כ-5% גידול בצריכה לנפש לכל שנה בממוצע.
עדשים נזכרות פעמים אחדות בתנ"ך, אך הן מוזכרות רבות בספרות חז"ל.
בתנ"ך, נזכרת העדשה בסך הכל ארבע פעמים, ותמיד בלשון רבים: האזכור הידוע ביותר, הוא בסיפור מכירת הבכורה של עשו ליעקב תמורת לחם ונזיד עדשים.
פעמיים היא נזכרת בנביא עם פול ומרכיבי מזון חשובים אחרים, וכן נזכר כאחד מגידולי ארץ ישראל: זיהוי העדשים במקורות אלו הוא חד משמעי בכל התרגומים והפירושים.
בנוסף לשימוש היומיומי בעדשים, הן נחשבות ביהדות למאכל אבלים, על פי אחד ההסברים מטעם זה שצורתן צורת עיגול, סימן למוות שהוא כגלגל החוזר בעולם, וכן משום שאין להן פה (פתח), כמו האבל השותק מכאב לב.
מסיבה זו יש הנוהגים לאכול עדשים בסעודת הבראה ובסעודה מפסקת בערב תשעה באב.
מאידך, במקורות מופיעות העדשים גם כמאכל של שמחה.
צמח זה הוא מגידולי העולם העתיק ושרידיו נמצאו באתרים רבים במזרח הקרוב וכן בארץ ישראל באתרים מתקופת המקרא.
הוא נזכר רבות בספרות חז"ל ובימי הביניים.
במעשייה השוודית "הנסיכה על העדשה" מודגם פינוקה של האריסטורקטיה בכך שנסיכה מפונקת אינה מצליחה להירדם על מיטה שמתחתיה מונחת עדשה אחת.
עדשה אכרומטית היא עדשה שמתוכננת באופן שמפחית את העיוותים האופטיים שנגרמים לתמונה שנוצרת על ידה, יחסית לעדשה כדורית פשוטה.
בעדשה האכרומטית יש פחות אברציה כרומטית ופחות אברציה כדורית, שיפורים שמושגים באמצעות מבנה מורכב יותר, בדרך כלל על ידי הצמדת שתי עדשות פשוטות העשויות מסוגי זכוכית שונים.
עדשה אכרומטית מסוגלת למקד שני אורכי גל שונים לאותו מרחק מוקד, מה שמשפר את אחידות המיקוד עבור כל אורכי הגל שביניהם, לעומת עדשה פשוטה בה כל אורך גל מתמקד במרחק אחר.
ניתן לשפר עוד את ביצועי העדשה באמצעות מבנה מורכב אפילו יותר, וכך מתקבלות העדשה האפוכרומטית וה.
עדשה כדורית רגילה סובלת בין היתר מעיוות כדורי ועיוות צבעי.
מנוסחת לוטשי העדשות מתקבל מרחק מוקד שונה לאורכי גל שונים, בשל תלות מקדם השבירה באורך הגל.
כלומר לכל אורך-גל מרחק מוקד משלו, מה שגורם לכך שהדמות הנוצרת על ידי אורכי-גל שונים תחול במקומות שונים לאורך ציר העדשה.
זהו עיוות צבעי מסוג אחד, הקרוי עיוות צבעי אורכי.
תוצאה נוספת לתלות זו באורך-הגל היא הגדלה קווית שונה של הדמות, מה שיוצר עיוות צבעי נוסף, עיוות צבעי רוחבי.
עדשה אכרומטית בנויה באופן שמקטין את השפעת העיוות הכדורי ואת השפעת העיוות הצבעי האורכי, היות שהן ממקדות קרני אור באורכי-גל שונים (למשל, האדום והכחול מהווים דוגמה אופיינית, בהיותם בקצות התחום הנראה) על אותו מישור מוקד.
לעומת זאת, עדשה זו אינה מתקנת את העיוות הצבעי הרוחבי, ולשם כך דרוש סידור אחר של עדשות.
הסוג הנפוץ ביותר של עדשה אכרומטית הוא הדובלט האכרומטי (achromatic doublet), המורכב משתי עדשות, האחת, בדרך כלל מפזרת (לדוגמה, כזו שצורתה מישורית-קעורה, כמו באיור המתואר), העשויה מזכוכית פלינט (Flint glass), ואילו השנייה היא עדשה מרכזת (לדוגמה, דו-קמורה) העשויה זכוכית קרון (Crown glass), שבה מתרחשת נפיצה פחותה.
עדשות מרכזות מכונות חיוביות, מאחר שמוקדן מוגדר כחיובי (בהיותו מוקד ממשי), ואילו עדשות מפזרות (או מבדרות) מכונות שליליות, מאחר שמוקדן מוגדר כשלילי (בהיותו מוקד מדומה).
העדשות המרכיבות את הצמד האכרומטי מודבקות זו לזו , וצורתן מעוצבת כך שהאברציה הכרומטית של האחת מקזזת את האברציה הכרומטית של השנייה.
בסוג הנפוץ ביותר, המתואר באיור לעיל, עוצמתה החיובית של עדשת זכוכית קרון אינה מאוזנת לגמרי על ידי עוצמתה השלילית של עדשת זכוכית הפלינט.
עדשות אלה, המהוות את מרכיביה של עדשת הצמד, יוצרות עדשה אפקטיבית חיובית שעוצמתה קטנה, כך שפעולתה משפרת את מיקודם של אורכי-גל שונים על אותו מישור מוקד.
ישנם גם צמדים אכרומטיים שליליים, כלומר צמדים בהם לעדשה השלילית עוצמה גדולה יותר, בערך מוחלט, יחסית לחברתה החיובית.
לא ידוע מתי בדיוק נבנה צמד אכרומטי, וגם לא ידוע שמו של האיש הראשון שהשלים את מלאכת בנייתו של צמד כזה.
שיקולים עיוניים בדבר היתכנותה של מערכת המתקנת עיוות צבעי היו נתונים בוויכוח במאה ה-18, בעקבות הצהרתו של ניוטון על כך שתיקון כזה איננו אפשרי.
עם זאת, ההמצאה הראשונה של מערכת אכרומטית כזו, בערך בשנת 1733, נזקפת לזכותו של פרקליט אנגלי בשם צ'סטר מור הול.
כמה מהרעיונות שבבסיסה של מערכת כזו הודגמו בעזרת עדשות שהיו בנויות מזכוכית וממים, שמטבע הדברים לא היו שימושיות.
ככל הידוע, המערכות השימושיות הראשונות לא נבנו עד לשנותיה המוקדמות של המאה ה-18 על ידי ג'ורג' באס בהנחייתו של הול.
הפטנט הראשון על צמד אכרומטי נרשם על שמו של ג'ון דולונד בערך בשנת 1758, לאחר העבודה העיונית והעבודה הניסויית העצמאיים שלו.
עדשת מים זעירה (שם מדעי: Lemna minor) ממשפחת הלופיים בתת-משפחת Lemnoideae היא צמח מים רב שנתי זעיר הנפוץ בעולם.
עדשת המים גדלה במקווי מים עומדים ועשירים בתרכובות חנקניות.
החלק הירוק הצף על-פני המים הוא גוף-עלה אליפטי בצבע ירוק בהיר שמתרבה במהירות על ידי ניצנים הניתקים מצמח האם.
הוא שטוח בחלקו העליון וכדורי בחלקו התחתון.
לצמח שורשים נימיים בלתי מסועפים הטבולים במים.
הפרחים הזעירים מופיעים לעיתים רחוקות ביותר.
והוא נפוץ באזורים רבים בעולם.
במשפחת עדשת המים קיימים 30 מינים, ברובם צמחי מים זעירים ועגולים שאינם משתרשים בקרקע, אלא צפים במקווי מים טבעיים או אתרים שזרימת המים בהם איטית.
למרות זעירות הצמחים הם מכסים את המים במעטה צפוף.
בישראל נפוץ הצמח בגולן, הגליל, בקעת הירדן, הרי יהודה וירושלים, מדבר יהודה אזור ים המלח, ואזור השרון.
הצמח גדל בשמש ובצל ומתרבה בקצב המהיר בעולם הצומח.
הוא יכול להכפיל את הביומסה שלו תוך פחות מ-48 שעות.
ללא טיפול ושליטה עשוי הצמח לכסות את פני מקווה המים ולפגוע בצמחי מים אחרים.
הצמח משמש כמאכל לדגים ועופות מים.
צמחי המשפחה משמשים בדרום מזרח אסיה כמקור למזון לדגים ולחיות משק שונות.
יכולתו של הצמח לספוג כמויות גדולות של חומרים מהמים מנוצלת בארצות הברית לניקוי מי שופכין.
גם בשימוש ביתי ניתן להפיק תועלת מן הצמח: לטובת טיהור עודפי מים לשימוש חוזר, למשל מים ממכונת הכביסה, מי שטיפת הכלים וכיוצא באלה.
יכולת ספיגת הרעלים של הצמח מוגבלת, ולכן לא מומלץ להשתמש במים המטוהרים להשקיית צמחי מאכל.
במחקר שנעשה במכון ויצמן התגלה כי עדשת המים יכולה לשמש בית גידול מתאים לתרופות חלבוניות כגון אינסולין.
מהמחקר עולה כי עדשת המים גדלה יפה באור מלאכותי, במים פשוטים המכילים כמה מינרלים, כאשר מקור הפחמן היחידי הוא הפחמן הדו-חמצני שבאוויר.
סיכום התכונות האלה אומר שאפשר לגדל אותו בתוך בניין, בעזרת ציוד זול ופשוט יחסית, וללא חשש מהשפעה על הסביבה.
העובדה שהוא משמש מזון לחיות משק מעלה אפשרות, שעדשת מים מהונדסת, אשר תכיל חלבונים חיסוניים, תוכל בעתיד לשמש לחיסון שיינתן כמזון לצאן, עופות משק, דגים, ואולי אפילו לבני אדם.
שיטה זו של מתן תרופות וחיסונים דרך הפה עשויה לחסוך את התהליך היקר של הפקת החלבונים, ולהוזיל את התרופות.
יחד עם שותפים מהתעשייה פיתח פרופ' אדלמן ממכון ויצמן זן חדש של עדשת מים הקרוי "ענק".
זן זה גדול פי שניים מצמח עדשת מים רגיל, יש לו מנה כפולה של די-אן-אי, והוא מייצר בהתאם יותר חלבונים.
דובלט אפוכרומטי או עדשה אפוכרומטית היא עדשה המתקנת את האברציה הכרומטית בצורה טובה יותר מאשר עדשה כרומטית רגילה.
בעיה זו נפוצה בעיקר בטלסקופים המכילים עדשות גדולות כך שהאברציה חזקה, ובמערכות אופטיות בהן משתמשים לעבודה עם טווח גדול של אורכי גל, כגון מצלמות.
בעדשה אפוכרומטית הקרניים משלושה צבעים מתלכדות למישור אחד (ולא רק שני צבעים קיצונים - אלא בדרך כלל לאדום, ירוק וכחול).
פונקציית האברציה היא פונקציה חלקה ולכן ניתן לאחד שלושה צבעים למישור אחד בניגוד לפונקציית קיצון בעדשה הכרומטית.
היצור של עדשה זו מצריך שימוש בזכוכית מפזרת מיוחדת ויקרה.
בין שכבות הזכוכית מכניסים נוזל מיוחד ליצור את הפיזור הרצוי.
התיקון בעדשה זו הוא עד סדר גודל קטן יותר מעדשה כרומטית בעלת נתונים זהים (מרחק מוקד ומפתח נומרי).
כמו כן, האברציה הספרית מתוקנת טוב יותר מעדשה כרומטית רגילה.
קהל עדת ישורון הייתה קהילה יהודית אורתודוקסית בעיר פרנקפורט דמיין.
היא נוסדה ב-1849 כעדת-משנה אורתודוקסית במסגרת הקהילה הכללית של יהדות פרנקפורט, שרוב חבריה נטו לליברליות, ומבחינה זו הייתה המסגרת האורתודוקסית הנפרדת הראשונה.
ב-1877 התאפשרה בחוק פרישה מלאה מן העדה הכללית והקמת קהילה עצמאית לגמרי, ומאז הייתה "עדת ישורון" לקהילה נפרדת לחלוטין.
בתקופת כהונתו הארוכה של הרב שלמה זלמן טריר כרבה של הקהילה היהודית בפרנקפורט חל מהפך במאזן הכוחות בקהילה.
רוחות חדשות שהתחילו מנשבות עם פרסום כתביו של משה מנדלסון נכנסו לקהילה, ובבחירות של שנת 1838 כבשו המשכילים את השליטה במוסדות הקהילה, כאשר כוחו של הרב טרייר כבר לא עמד לו לעצור את השטף.
הרב טרייר התפטר בשנת 1846, ובשנת 1848 נתמנה רב ליברלי, ליאופולד שטיין, לעמוד בראש הקהילה.
בשנת 1849 פרשה קבוצה בת אחד עשר חברים מן הקהילה היהודית הגדולה כדי להמשיך ולקיים אורח חיים אורתודוקסי.
הקהילה פנתה לחפש לה רב, ולאחר משא ומתן והבטחות לשכר גבוה, הוזמן ב-9 בנובמבר הרב והדיין מיכאל זקש מברלין.
זקש היה ידוע ומפורסם בגרמניה כאיש דת מודרני אך שמרן.
הוא לא היה לגמרי אורתודוקסי: עמדותיו נמצאו בין האורתודוקסיה לאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית.
אלא שזק"ש חזר בו במהרה והקהילה נאלצה לחפש מישהו שיחליפו.
בשנת 1851, לאחר שמועמדים נוספים דחו את בקשותיהם, התפשרו הפרנסים ומינו את הרב שמשון רפאל הירש.
הוא התפטר אז ממשרתו כרב הראשי למוראביה, שם נתקל בהתנגדות קשה מהחוגים המסורתיים עקב הרפורמות שהנהיג, ומאידך לא היה ליברל דיו בעיני המודרניים.
הרש"ר הירש נקרא לכהן בפרנקפורט כרבו של המניין הנבדל, שנוסד כדי לקיים מוסדות דת נפרדים מהליכותיה הליברליות של הקהילה הכללית.
הקהילה נקראה "קהל עדת ישורון", כשהרב הירש מסביר שזוהי מהות העבודה הנדרשת מן האדם - להיות ישר.
ב-1877 פרש מן הקהילה הכללית והפך את "עדת ישורון" לקהילה נבדלת לחלוטין, בעלת מוסדות נפרדים לחלוטין ומעמד חוקי עצמאי.
הרב הירש סבר שההתבדלות מהקהילה הכללית היא חובה הלכתית משום שאסור להתחבר לרשעים.
אולם, רק כשמונים משפחות נסתפחו ל"קהל עדת ישורון", ויותר ממאתיים משפחות שהיו חברות "עדת ישורון" לפני הפילוג המלא, בחרו בפשרה והעדיפו את הרב מרדכי הורוויץ, שהסכים לכהן כרב אורתודוקסי בקהילה הכללית לצד הרבנים הרפורמים.
הרש"ר הירש ייסד בקהילה מוסדות חינוך אורתודוקסיים נפרדים מאלו של הקהילה הגדולה, וחתנו ויורשו בקהילה – הרב שלמה זלמן ברויאר – הקים ישיבה בשנת 1890. הוא נאלץ להביא את רוב התלמידים מהונגריה וממזרח אירופה, שכן האורתודוקסים בפרנקפורט לא נטו אחר מוסד הישיבה, והעדיפו את הגימנסיה, ברוחו של הרש"ר המנוח.
הרב שלמה ברויאר נפטר בשנת 1926. חלק מחברי הקהילה רצו שיירש אותו בנו רבי רפאל ברויאר מאשפנבורג, וחלק אחר התנגדו לו בחריפות, והציעו במקומו את רבי אברהם יצחק קליין מנירנברג.
שאלת הרב הציתה פולמוס בקהילה, ולבסוף מונה לתפקיד רבי יוסף יונה צבי הורוביץ מאונסדורף.
להבדיל מכהונת הרב, את ראשות הישיבה ירש בנו של הרב הקודם הרב יוסף ברויאר.
הרב יוסף ברויאר עבר לארצות הברית, ושם פתח את קהל עדת ישורון וושינגטון הייטס (מנהטן, ניו יורק), שהפכה לקהילה גדולה, ומאוחר יותר נפתחו סניפים שלה במקומות שונים בארצות הברית.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, הוקמו בארץ (על ידי מכון מורשת אשכנז) מספר קהילות המשמרות את נוסח קהילתו של הרב הירש בפרנקפורט, כשאחת הבולטות שבהן היא קהל עדת ישורון ברמות שבירושלים אשר אף התחילה בפרויקט לשימור נוסח התפילה האשכנזי (מערבי) בכלל, ונוסח פרנקפורט בפרט.
עדשת פרנל היא עדשה אופטית דקה מאוד, שבה הפרשי הדרכים האופטיות בין הקרניים נוצרים על ידי יצירת חספוס מורכב ומדויק על פני השטח של העדשה.
נקראת על שם ממציאה, הפיזיקאי אוגוסטן ז'אן פרנל.
העדשה פותחה במקור עבור שימוש במגדלורים, ומאפשרת מפתח אופטי (צוהר) גדול מאוד עם מרחק מיקוד קצר, בלי יתר המשקל והנפח הדרושים לכך בעדשות רגילות.
בהשוואה לעדשות שהיו קיימות עד אז, עדשת פרנל הייתה דקה ביותר, ולפיכך העבירה יותר אור, ואפשרה למגדלור להיות נצפה ממרחק גדול יותר, ובתנאי ראות קשים יותר.