tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1987 אמנות אצל כריסטיאן בולטנסקי, בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות, הבוז'אר, פריז, צרפת
1988 בית הספר ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות (IHEAP), פריז, צרפת
בפברואר 2022 נחנכה בעירו, אשדוד, "כיכר האמנות" על שמו בשדרות משה דיין פינת רוגוזין.
במרכזה ניצב פסל המבוסס על אחת מיצירותיו.
1988 מלגת לימודים, בית הספר ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות (IHEAP), פריז, צרפת
1989 מרכז לאמנות עכשווית (CREDAC), איוורי סור-סן, צרפת [קטלוג]
1990 "הצעות למגורים (קנה מידה 1:1)", סדנאות האמנים ע"ש איקה בראון, ירושלים [קטלוג]
1990 מוזיאון סנט קרואה, פואטייה, צרפת
1990 "תאים", גלריה קרוזל-רובל/במא, פריז, צרפת
1991 "מדורים", בית האמנים, שטוטגרט, גרמניה
1991 "מדורים", משרד התרבות, המבורג, גרמניה
1991 "מדורים", גלריה קרוזל-רובלן/במא, פריז, צרפת
1992 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב [קטלוג]
1992 גלריה אטיין פישרול, בריסל, בלגיה
1992 "עולם בלי חפצים", הקרן הלאומית לאמנות עכשווית (FNAC), היכל האמנויות, פריז, צרפת
1992 גלריה קאי פסבלום, הלסינקי, פינלנד
1993 "תאים", המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז, פריז, צרפת [קטלוג]
1993 "מאבק", גלריה קרוזל-רובלן/במא; ז'אן-רנה דה-פלרייה, פריז, צרפת
1993 מנזר הכרמליטים, פרנקפורט, גרמניה
1994 גלריה קרוזל-רובלן/במא, פריז, צרפת
1994 "תאים", גלריה טרטיאקוב, מוסקבה, רוסיה
1994 מוזיאון לאמנות עכשווית, נים, צרפת [קטלוג]
1994 "רעשים", גלריה צ'יזנהייל, לונדון, אנגליה
1994 "סידור", טירת אולטריב, סרמנטיזון, צרפת
1994 גלריה אטיטיוד, ז'נבה, שווייץ1995 "תאים", גלריה צ'יזנהייל, לונדון, אנגליה
1995 "תאים", קונסטפריין, המבורג, גרמניה
1996 "תאים", גלריה דאגלס הייד, דבלין, אירלנד
1996 "עבודות הווידאו של אבשלום", גלריה אוריאל, קרדיף, אנגליה
1997 גלריה שנטל קרוזל, פריז, צרפת
1997 המכון לאמנות וטכנולוגיה של ברטן המערבית (IATBO), ברסט, צרפת
1999 "תאים, דגמים ורישומים", גלריה גולדי פיילי, מוק קולג', פילדלפיה, ארצות הברית [קטלוג]
2005 פלטפורם גרנטי, איסטנבול, טורקיה
2005 תוכנית ה"בלתי קרואים", ביתן הארסנל, המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז, פריז, צרפת
2005 תוכנית "המבקרים", אווניון, צרפת
2006 "מאבק", הביתן השחור של המרכז הלאומי לכוריאוגרפיה, אקס אן-פרובנס, צרפת
2007 "מארי-אנז'-גיימינו מציגה את אבשלום", הקאפלה של מנזר הביקור, אמיין, צרפת [קטלוג]
2008 מרכז פסארל לאמנות, ברסט, צרפת
2010 KW - מכון לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה [קטלוג]
2012 מוזיאון בוימנס ון-בוינינגן, רוטרדם, הולנד [קטלוג]
2013 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג]
אַבְרָקַיִם הם מכנסיים קצרים המגיעים עד הברך ולעיתים עד הקרסול.
היו פופולריים במיוחד כפריט לבוש במאות ה-17 וה-18. בדומה לניקרבוקרים ההולנדיים, הם מכנסיים הנסגרים סביב הברך.
שימשו הן לאירועי יום-יום והן לרכיבה.
אברקיים הפכו לסמל ל"משטר הישן" שלפני המהפכה הצרפתית והתקופה המודרנית, ובמהלך המהפכה כינו עצמם פעילים קיצוניים "סנקילוטים", 'חסרי אברקיים'.
הפריט עודנו נפוץ בחצרות מלוכה כחלק ממדי המשרתים.
כמו כן, הוסיף לשמש בצבאות שונים: לדוגמה, הן הוורמאכט והן צבא מזרח גרמניה הנהיגו אותם כחלק ממדי השרד במאה ה-20.
אבשלום גיסין (י"א באב ה'תרנ"ו, 21 ביולי 1896 – כ"ז בניסן ה'תרפ"א, 5 במאי 1921) היה קצין יהודי בצבא הטורקי ומראשוני מגיני פתח תקווה, נרצח בפרעות תרפ"א.
נולד בשנת 1896 בפתח תקווה, בנו של משה גיסין.
למד בבית הספר פיק"א במושבה ופעל שיחליפו את שפת הלימוד הצרפתית בשפה העברית.
לאחר סיום לימודיו עבר לגימנסיה העברית ביפו והיה מראשוני תלמידיה, בשנת 1914 נסע לטורקיה ללמוד מדעים צבאיים באקדמיה הצבאית בבירה איסטנבול.
סיים את הלימודים בהצטיינות, קיבל דרגת קצונה, וכאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה נשאר כמורה באקדמיה הצבאית בה למד.
לאחר המלחמה וכיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים חזר לארץ וארגן צעירים בפתח תקווה להגן על היישוב מפני הערבים.
הוא היה בין מייסדי אגודת הספורט המקומית "מכבי" במקום ואת תנועת "הצופים", בשלב מסוים התגורר בדרום הארץ ובירושלים ועסק במדידת קרקעות.
בשנת 1921 כשפרצו מאורעות תרפ"א ולאור האיום של התקפת ערבים על המושבות היהודיות חזר גיסין לפתח תקווה, ולאור ניסיונו וידיעותיו שרכש בבית הספר הצבאי הועמד בעמדת הפיקוד הראשונה יחד עם אברהם שפירא.
ב-5 במאי נפתחה ההתקפה הגדולה על פתח תקווה על ידי ערביי הסביבה משבט אבו כישכ, ומגיני המושבה שבפיקודו התבצרו בפרדסים שבמבואותיה והערבים התארגנו בסמוך.
עם תחילת הקרב יצא אבשלום מבין הפרדסים לתקוף את הערבים מעמדה נוחה ונפגע מכדורים בראשו ונהרג במקום.
הוא הובא לקבורה למחרת היום בבית העלמין סגולה.
שמו של גיסין הונצח ברחוב ראשי בפתח תקווה, באנדרטת יד לגיבורים במתחם יד לבנים בפתח תקווה.
כמו כן, קבוצת הספורט מכבי פתח תקווה נקראה על שמו, "מכבי אבשלום".
אבשלום ("אבשה") חורן (נולד ב-28 במרץ 1945) הוא יזם ישראלי בתחום הטכנולוגיה.
שירת בצה"ל כקצין בדרגת אלוף-משנה ומילא שורת תפקידים במערך המודיעין בהם סגן מפקד סיירת מטכ"ל וראש מחלקת מבצעים מיוחדים.
בעל עיטור המופת וצל"ש הרמטכ"ל.
חורן הוא בנם של דוד ורות חורן, ממקימי קבוצת השרון וקיבוץ יפעת, בו הוא גדל ולמד.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל והשלים מסלול הכשרה כלוחם וקורס קצינים.
לאחר מכן שירת ביחידה כמפקד צוות, מפקד פלגה וסגן מפקד סיירת מטכ"ל, ולקח חלק ופיקד על מבצעים חשאיים בעומק שטח האויב.
הוא השתתף ב"מבצע כחל" בעומק מצרים, שזיכה אותו בצל"ש הרמטכ"ל שהומר אחר מכן לעיטור המופת, וכן זכה בצל"ש הרמטכ"ל על השתתפותו במבצע נוסף.
בהמשך שירותו הצבאי שירת במגוון תפקידים באגף המודיעין וכיהן כראש מחלקת מבצעים מיוחדים.
במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית, ובהמשך, תואר שני ודוקטור בהנדסת מערכות כלכליות (EES) באוניברסיטת סטנפורד.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהתרעה אווירית בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בתחומי טכנולוגיה, שימש סגן נשיא בחברת השקעות של בנק לאומי, כיהן כדירקטור בחברה הציבורית נייס מערכות ובמספר חברות פרטיות, ייסד וניהל קרן השקעות בתחום הביוטק, כיהן כמנכ"ל חממת "רד רמות" של המדען הראשי במשרד הכלכלה.
במסגרת זו התמנה ליו"ר חברת סימביוניקס, אשר הוקמה בחממה ופיתחה מערכות סימולטור תלת-ממדיות להכשרת צוותים רפואיים.
הוא המשיך ללוות את החברה לאורך התפתחותה ולבסוף הוביל את תהליך מכירתה לחברת המדפסות התלת-ממדיות 3D Systems האמריקאית תמורת 120 מיליון דולר באוגוסט 2014.
בעקבות אסון צאלים ב' מונה לחבר בוועדת החקירה של האירועים.
נשוי לקרני (לבית ברגמן), סא"ל בדימוס, מיחידת מחשבים של צה"ל.
אֶבְרְתָן (שם מדעי: Rhinoptera) הוא סוג בסדרת הטחנאים שבקבוצת הבטאים.
לעיתים משויך למשפחה עצמאית (Rhinopteridae).
אורכם של טחנים אלה עד 2.5 מטר ולהם אף מחורט המזכיר אף של פרה.
הטחנים בעלי כנפיים גדולות ועבות וראשם מגודל.
הפה נמצא מתחת לגוף והעיניים גדולות.
נחילים של טחנים אלה נודדים באוקיינוסים הפתוחים בחיפושים אחרי מזון כמו פלנקטון, סרטנים ודגים קטנים.
לעיתים נודדים עד 10,000 פרטים יחדיו בצמוד אחד לשני.
הצעירים שלהם גדלים במים הקרובים לביצות מנגרובים.
אבשלום אריאל (נולד ב-1992) הוא פזמונאי, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי.
נולד ב-1992 לרות קנר ושלמה אריאל.
בגיל 10 התחיל ללמוד גיטרה חשמלית.
למד בתיכון תלמה ילין במגמת הג'אז.
במהלך הלימודים, הקים יחד עם המוזיקאי תומר אלדור את ההרכב "לילה אקפלה אנסמבל", ויצא איתו לסיבוב הופעות בניו יורק, ניו ג'רזי וטנסי.
בהיותו בתיכון, היה חלק מלהקת הרוק סאל חרדלי יחד עם יהונתן שמילוביץ, שאול ברקן, אורי קוטנר וטום בוליג.
האלבום של הלהקה, "סאל חרדלי" יצא בשנת 2017 בלייבל נוער אבוד.
בשנת 2011 כשהיה בן 18 יצר את אופרת הרוק "מקהלת הנערות של Love ביץ'" בהשתתפות 11 נגנים וזמרים ביניהם נגה ארז, בן טברסקי ועומר שונברגר.
האלבום של היצירה יצא ב-2012. בין 2012 ל-2016 למד קומפוזיציה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך הלימודים הלחין יצירות ושיתף פעולה עם אנסמבלים רבים בישראל ובעולם.
בשנת 2014 נבחר להיות הנציג הישראלי של איגוד הקומפוזיטורים בישראל בפסטיבל ה-32 של איגוד הקומפוזיטורים האסיאתי בטוקיו יפן.
באותה שנה קיבל את הפרס ע"ש אברהם קלון למלחינים צעירים.
יצירותיו בוצעו בין השאר בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטט ופסטיבל צליל מעודכן.
ב-2018 השתתף בהפקה של השיר זוכה האירוויזיון "Toy".
עבור השיר, זכה אריאל בפרס אקו"ם להישג יוצא דופן בזירה הבינלאומית, יחד עם שאר יוצרי השיר סתיו בגר ודורון מדלי, וברזילי עצמה.
ב-2019 הוציא את האלבום "ריצה", שיצר בשיתוף קבוצת התיאטרון של אימו, רות קנר.
האלבום מבוסס על הסיפור "ריצה אל הים", שנכתב על ידי ס.
באלבום מתארחת זוכת האירוויזיון נטע ברזילי, איתה עבד אריאל על האלבום טרם פורסמה.
באותה השנה, השתתף בכתיבה והלחנה של שירה של ברזילי, "באסה סבבה".
בהמשך אותה שנה כתב יחד עם עומר אדם, נטע ברזילי, דורון מדלי והפיק לצד ינון יהל את השיר "Beg" של עומר אדם ונטע ברזילי.
ב-2020 יצא שירה של נטע ברזילי "Ricki Lake", שהפיק לצד צמד המפיקים האמריקאים האריסטוקרטים.
ב-2021 כתב יחד עם סטטיק, ג'ורדי, נטע ברזילי ויסמין מועלם את השיר "אפס מאמץ", מתוך אלבום הבכורה של סטטיק ובן-אל תבורי, שבעה ירחים.
כמו כן, הוא כתב והפיק את השירים CEO ו-DUM, יחד עם נטע ברזילי, איתי שמעוני ובועז ואן דה ביטס.
אַבֶּשֶה היא עיר במחוז ודאי, צ'אד.
באזור פועל שדה התעופה אבשה .
העיר ממוקמת כ-656 ק"מ מבירת צ'אד, נג'מנה.
מבחינה היסטורית, זה היה מקום בירת הסולטנות המוסלמית אודדאי , ששלטה בחלק גדול מאזור צ'אד לפני הכיבוש הצרפתי בשנת 1912. שרידי הבירה העתיקה כוללים ארמון, קברי סולטנים לשעבר וחורבות מסגד, כולו מוקף בחומה עבה.
הטמפרטורה הממוצעת היא 30 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא מאי (34 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (25 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 707 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (325 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
אבשלום הרשקוביץ (נולד ב־21 בספטמבר 1964) הוא מנכ"ל ישראלי, שהקים וניהל את קבוצת אלבר.
הרשקוביץ נולד בנשר, ומ-1973 גדל בשכונת נוה שאנן בחיפה.
הוא בוגר בית הספר היסודי יזרעאליה ובית הספר תיכון עירוני ג' בחיפה.
בשנת 1989 קיבל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 קיבל תואר שני בכלכלה חקלאית ומנהל מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת התזה שלו הייתה על אמידת הביקוש לפנסיה פרטית, בהנחיית פרופ' איל קמחי.
השתתף בלימודי מנהל עסקים למנהלים בבית ספר Kellogg למנהל עסקים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 2000, אשר אורגנו על ידי קבוצת אי.די.בי..
הרשקוביץ החל את הקריירה העסקית שלו כקניין-משווק בחברת שופרסל, בשנים 1989–1991. בשנים 1991–1993 עבד בחברת איילון חברה לביטוח ככלכלן הראשי.
במסגרת תפקידו היה אחראי על התעריף הדיפרנציאלי לביטוח רכב ולפיתוח כלים אנליטיים בתחום הביטוח הכללי.
בשנת 1993 ייסד את קבוצת אלבר (בבעלות דיסקונט השקעות מקבוצת IDB ו-GE Capital , חברת בת של ג'נרל אלקטריק), שעוסקת במימון וליסינג לכלי רכב ומכירת כלי רכב, וכיהן בה כמנכ"ל כעשר שנים.
בתקופת כהונתו הפך המימון והליסינג החוץ בנקאי בישראל לנפוץ ברכישת כלי רכב לשוק הפרטי והעסקי.
לרשות בימיו היו נכסים בהיקף כולל של כ־3 מיליארד ש"ח.
כמנכ"ל אלבר הוביל, בין היתר, את הפעולות:
בשנת 1997, רכישת חברת הליסינג הציבורית אוטו ר.צ.
בשנת 1999, יצירת שותפות עם GE Capital , חברת המימון החוץ בנקאי.
בשנת 1998, הקמת התשתית ותהליכי העבודה של האיגוח (securitization) בישראל והובלת כ־20 הנפקות בהיקף של כ־2.5 מיליארד ₪.
בשנת 2002 ניהל את מכירת קבוצת אלבר לקבוצת אלעזרא בכ־280 מיליון ₪.
בעת המכירה, מנה צי החברה הממומן והמוחכר כ-45,000 כלי רכב ללקוחות פרטיים ועסקיים, בהיקף כספי של כ-2.5 מיליארד ₪.
בשנים 2003–2011, בחברת גיזה זינגר אבן ושות' לייעוץ פיננסי ועסקי, כיהן כשותף מייסד ויו"ר גיזה זינגר אבן מימון.
משנת 2003, מנכ"ל בחברת גובלי (מימון והשקעות).
בשנים 2003–2007, בחברת ISL - החברה הישראלית למימון השכלה גבוהה, כמייסד ומנכ"ל, עד למכירת הפעילות לכלל ביטוח ב־2007 בסכום מוערך של 50 מיליון ₪.
בעת המכירה מנו לקוחות החברה למעלה מ־10,000 סטודנטים, בהיקף מימון כולל של כ־150 מיליון ₪.
משנת 2010, בחברת קמפאלוק וחברות הבת.
בתפקידי מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים.
מוצרי החברה שווקו בכ־35 מדינות ובלמעלה מ־50,000 נקודות מכירה ברחבי העולם לרבות ברשתות השווק וולמארט, וולגרינס, קרפור, מונופרי , CVS Pharmacy , Mercadona ועוד.
בשנת 2020 פעילותה העיקרית של חברת קמפאלוק נמכרה לחברת מורז צמחי מרפא.
משנת 2020, בחברת רנטסייפ ישראל (חברת פינטק), בתפקידי מייסד ומנכ"ל.
החברה מנפיקה ערבויות בנקאיות לשוכרי נכסים ללא צורך בפיקדון..
החל משנת 1995 שימש כדירקטור בחברות שופרסל, אילנות דיסקונט קרנות נאמנות, קבוצת שגריר ואופיל מערכות.
באסקו ישראל שירותי חשמל ואנרגיה היה יו"ר וחבר דירקטוריון.
בשנת 1995 התחתן עם מירה, מרפאה בעיסוק.
אברשטלצל (בבווארית: Eberstalzell) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה אברשטלצל שוכנת באזור המנהלי האוסרוקפירטל.
כ-8% מאדמות העיירה מיוערות, ו-83% הן אדמות חקלאיות.
אבשאר (בהונגרית: Abasár) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם באבשאר מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין על פי עדויות ארכאולוגיות כבר מסביבות 2500 לפני הספירה והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1261. בשנת 1950 התאחד הכפר עם פאלושוורשמרט ובשנת 2006 התפצלו בחזרה לשני כפרים נפרדים.
יהודים חיו באבשאר במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה
"אבשלום" הוא פזמון של חבורת לול.
את הלחן כתב שלום חנוך, והמילים נכתבו לאחר מכן.
בביצוע המקורי שלום חנוך מנגן גיטרה, שמוליק ארוך מנגן בס.
הפזמון נכלל באלבום שבלול, שיצא ב-1970.
ישנן שתי גירסאת לגבי מי כתבו את מילות השיר.
לפי גרסת שלום חנוך החבורה כתבה את השיר ביחד:הייתה חבורת לול וחבורת לול היו צריכים שירים בשביל התוכנית לול ...
הייתה לי איזה מנגינה עם מילים על אחותי משהו ...
ואז הם דיברו בוא נעשה שיר על שלום.
אני זוכר את עצמי, את אריק, את אורי ...
ואולי שיסל ואולי עוד מישהו ...
הצענו בהסכמה שכל אחד יכתוב שורה ויקפל ...
ובסופו של דבר אז יצא [השיר אבשלום]" .
לפי גרסת יונתן גפן בספרו חומר טוב:את השיר אבשלום כתבתי עם שלום חנוך בלבד.
כל השאר ישבו בחדר האורחים של בועז וברוריה, עישנו יפה ולא הפריעו.עוד כותב גפן כי השורה: "למה לא עכשיו, מה שבטח יבוא מחר" נכתבה בהשראת "Tomorrow never knows" שבתקליט Revolver של להקת החיפושיות.
באקו"מ - אגודת קומפוזיטורים, ומחברים ומו"לים - זכויות היוצרים לשיר הזה רשומות על שישה: שלום חנוך, בועז דודזון, אריק איינשטיין, צבי שיסל, אורי זהר, יהונתן גפן.
יונתן גפן הגיב:"אני כתבתי את רובן של המילים והרעיון לשם השיר ניתן על ידי שלום.
אריק ואורי לא כתבו מילה אחת בכל היצירה הזו.
אם הם באמת השמיטו את השם שלי זו פגיעה בזכויות יוצרים ואני אטפל בזה בהקדם".לפי רבקה מיכאלי שלום חנוך סיפר כי אורי זהר אמר: צריך לכתוב שיר על שלום.
כל אחד בחבורה כתב שורה ויש גם שורות של יונתן.
אבש פוטבול (בפורטוגזית: AVS Futebol SAD) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר וילה דאס אבש המשחק בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה של פורטוגל.
המועדון נוסד בשנת 2023 ומארח את משחקיו באצטדיון דו אבש המכיל 8,650 מקומות.
המועדון נוסד ב-5 במאי 2023 לאחר שהמועדון אוניון דשפורטיבו וילאפרנקסה מהליגה הפורטוגלית השנייה עבר מוילה פרנקה דה שירה לווילה דאס אבש בעקבות תנאי האצטדיון הירודים בעיר.
אך המועדון עבר לשחק בליגה המחוזית של ליסבון, ובמקומו הוקם המועדון החדש אבש פוטבול שתפס את מקומו בליגה הפורטוגלית השנייה.
למועדון החדש אבש פוטבול אין קשר למועדון קלובה דשפורטיבו דה אבש מלבד העובדה ששני המועדונים מגיעים מאותה העיר וחולקים מתקנים.
את עונת הבכורה שלה סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה הפורטוגלית השנייה, מה שזיכה אותה בכרטיס לפלייאוף העלייה לליגה הבכירה.
בפלייאוף התמודדה אבש מול פורטימוננסה שסיימה במקום ה-16 בעונת 2023/2024 בליגה הבכירה, אבש ניצחה את פורטימוננסה 2–1 גם בבית וגם בחוץ והעפילה לליגה הבכירה שנה אחת בלבד לאחר הקמתה.
את עונת הבכורה שלה בליגה הבכירה סיימה אבש במקום ה-16 שהוביל להתמודדות בפלייאוף על הישארות בליגה, היא התמודדה בפלייאוף נגד ויזלה שסיימה שלישית בליגת המשנה אך ניצחה אותה ונותרה בליגה הבכירה עונה נוספת.
אברתן רחב שן (שם מדעי: Rhinoptera marginata) הוא מין בסוג אברתן שבקבוצת הבטאים המצוי לאורך החוף המערבי של אפריקה ובים התיכון.
הוא ככל הנראה נדיר בים התיכון, אך נפוץ במים הרדודים ליד מערב אפריקה.
בפברואר 2024 התווסף המין לרשימת המינים של האמנה לשימור מינים נודדים של חיות בר .
הרוחב המקסימלי של האברתן רחב השן יכול להגיע לכדי 2 מטר.
תצורת ההולדה של האברתן רחב השן הוא על ידי אוביפריות, כאשר העוברים ניזונים תחילה מהחלמון, ולאחר מכן מקבלים הזנה נוספת מהאם על ידי ספיגה עקיפה של נוזל רחם מועשר בריר, שומן או חלבון.
האברתן רחב השן נפוץ במזרח האוקיינוס האטלנטי מחופי פורטוגל ועד לחופי מערב אפריקה, וכן גם בחלק המזרחי של הים התיכון.
באפריל 2022, במסגרת תופעת הכרישים בחדרה, הגיעו אל אזור חוף הים של חדרה מאות פרטים של אברתן רחב שן.
זוהי הפעם הראשונה שבה נצפה מין זה בחופי ישראל למשך מספר שבועות.
אבשלום היא רקטת מוץ שפותחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי רפא"ל, כאמצעי להטעיית מכ"ם אויב.
בשנת 1962 החל חיל הים המצרי להצטייד בספינות טילים מסדרת קומאר, ונדרש מענה ליכולת חדשה זו.
ב-1964 הטיל ראש מחלקת ים בחיל הים הישראלי, אל"ם שלמה אראל, על מהנדס האלקטרוניקה חרות צמח להקים את תחום הלוחמה האלקטרונית (ל"א) בחיל והוא מונה לראש ענף ציוד 7, אמצעים מיוחדים, בדרגת סא"ל.
צמח יזם פיתוח של שני אמצעי ל"א פסיביים מבוססי רקטת מוץ:
אבשלום: רקטת מוץ לטווח ארוך של כ-10 ק"מ, שתפקידה לדמות ספינה ובכך להטעות את המכ"ם של האויב, שנמצא ביבשה או בספינת טילים.
אמנון: רקטת מוץ לטווח קצר של כ-300 מטר, שתפקידה להסיט טיל ים-ים תוקף ממסלול פגיעה בספינה.
צמח פנה לרפא"ל לפיתוח הרקטות, ושם הוחל בפיתוח "אבשלום".
הפיתוח הסתיים לאחר כשנה, וזוג משגרים של "אבשלום-1" הותקן ב-1966 על צריח התותח הקדמי של המשחתת אח"י אילת.
על בסיס דגם זה פותח במשך שנה נוספת הדגם המבצעי "אבשלום-2", שהותקן בכל הסטי"לים מדגמי "סער 1", "סער 2" ו"סער 3".
מנוע הרקטה הוא דו-שלבי: שלב ראשון מאיץ, המביא את הרקטה לגובה הנדרש, ושלב שני שיט, המביא את הרקטה לטווח הנדרש, שבו מפוזר המוץ.
משגרי הרקטות נמצאים משני צדי גשר הפיקוד, ובהם ארבע רקטות מוכנות לירי.
בניגוד למקובל עד אותה עת, שהפיתוח נעשה ברפא"ל והייצור נעשה במפעל ביטחוני אחר, ייצור "אבשלום" נעשה ברפא"ל, למען חיל הים ולייצוא.
תחילת שנות ה-80 הועבר ידע לייצור הרקטה למדינה זרה, לראשונה בתולדות רפא"ל.
במלחמת ששת הימים נורו רקטות "אבשלום" מהמשחתת אח"י יפו.
במלחמת יום הכיפורים ירו חיל הים המצרי וחיל הים הסורי כחמישים טילים לעבר ספינות חיל הים הישראלי, וכולם החטיאו.
בשנת 1974 הוענק למפתחי הרקטות, חרות צמח מחיל הים וד"ר דוד הלמן ויעקב מגד מרפא"ל, פרס ביטחון ישראל, על מיזם זה.
אבשלום קוֹר (נולד ב־17 בספטמבר 1950, ו' בתשרי ה'תשי"א) הוא דוקטור ללשון העברית ואיש תקשורת ישראלי, היועץ הלשוני של גלי צה"ל, הפועל בשלל דרכים להפצת תודעת העברית וידיעת העברית.
מנחה חידוני התנ"ך העולמיים בשנים 1988–2021. קור הוא חבר ועדת השמות הממשלתית ויו"ר ועדת-המשנה לשמות יישובים.
קור השיא משואה בטקס הדלקת המשואות בשנת ה-70 למדינת ישראל, וזכה בפרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית ב־1989 ("על מפעלו התקשורתי־חינוכי"), פרס "תפוח הזהב" בשנת 1990, בהצבעת משלמי אגרת הרדיו והטלוויזיה במדור "מורשת ישראל", ופרס ראש הממשלה ללשון העברית בשנת 2016.
קור מרבה להופיע בתקשורת כלוחם למען הלשון העברית ונגד הסגידה לאנגלית.
עקב קנאותו לשפה העברית וסלידתו משגיאות כתיב וטעויות דקדוקיות בדיבור, הפך שמו לשם נרדף ליודע השפה העברית, והלצות רבות על הדקדוק בעברית נקשרו בשמו.
קור הוא מומחה לשמות משפחה, ועורך אירועים המושתתים על שמות המשפחה של היושבים באולם.
כמומחה לשמות משפחה, הגיש במשך שנים אחדות פינות קבועות בנושא בתוכניות הבוקר בערוצי הטלוויזיה השונים.
אבשלום קור נולד בתל אביב ב-1950, בן לשרה ושלמה קור.
שמו ניתן לו לזכר שני סביו שנרצחו בשואה: אברהם ושלום, ועל שם שלושה גיבורים: אבשלום פיינברג, אבשלום גיסין ואבשלום חביב.
אביו היה ממנהיגי בית"ר בשארית הפליטה באירופה, איש הליכוד, מראשי הנהלת העיתון "מעריב" ומשנה פעיל ליו"ר רשות השידור בשנות ה-80. לאבשלום אח ואחות.
בילדותו למד בבית הספר גרץ בתל אביב, ובנעוריו בתיכון העירוני ה' בתל אביב.
הוא סיים את הלימודים עם בגרות בלטינית ובצרפתית.
מגיל 13 עד 18 היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער".
באותן שנים היה מראיין קבוע בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "פנים אל פנים", בה ראיין אישים בולטים, כגון יגאל ידין, אברהם שלונסקי, נעמי שמר, הרמטכ"ל חיים בר-לב ועוד.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחיל השריון.
באמצע שנות ה־70, כשעמדו להקים בצה"ל כוח על־אוגדתי, אימץ צה"ל את הצעתו של קור, שהכוח ייקרא "גַּיִס" (תוך שהוא מזהיר שלא להצמיד לכוח מסוג זה את הספרה 5, לבל יהיה גיס חמישי).
קור הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב, שבה למד כעתודאי, ובה אף הרצה במשך שנים רבות.
כמו כן היה מרצה במכללה האקדמית אשקלון.
כותרת עבודת המוסמך שלו הייתה: "מחברת התיג'אן העברית (ספר הדקדוק המסורתי של יהודי תימן)".
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"פיוטי יניי כעדות לעברית של ארץ ישראל תחת השלטון הביזנטי".
הוא הפקיד את רשימותיו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
לאחר שחרורו מצה"ל, כתב במשך שנים אחדות טור שבועי בשם "זה המצב" בעיתון "מעריב".
בשנות ה־70 השתתף במשך שלוש שנים בתוכנית הרדיו "לצון נופל על לצון" (שזכתה בפרס רשות השידור) יחד עם דודו טופז, דודו דותן, מאיר עוזיאל, יואל ריפל, משה טימור ורויטל עמית.
בשנות ה־70 וה־80 הרבה לקחת חלק בתוכניות הטלוויזיה החינוכית "אות ועוד" ו"פיצוחים", ובשעשועוני הטלוויזיה הכללית "תשע בריבוע", "תן קו", "זה הסוד שלי", "צא מזה", "שחק אותה" ואף בתוכנית "כפתור ופרח".
קור הוא היועץ הלשוני של גלי צה"ל, ומדריך מדי שנה את מחזורי הכתבים החדשים המתגייסים לתחנה.
משנת 1976 הוא מגיש בגלי צה"ל את הפינה "באופן מילולי", המשודרת פעמיים בכל יום.
בשנים 1987–2007 שודרה בערוץ הראשון פינתו "הגיע זמן לשון" (לעיתים בהשתתפות המומחה לטעמי המקרא יחיאל ספרא).
בשנים 1988–2021 הנחה את חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, המשודר בשידור חי ביום העצמאות בטלוויזיה וברדיו.
בשנת 2016, לאחר שהחידון עבר מאחריות צה"ל למשרד החינוך, הוחלף קור בגיא זוארץ, אך בשנת 2017 חזר קור להנחותו עד שנת 2021. בחודש מרץ 2022 הודיע קור על רצונו לפרוש מהנחיית החידון.
מאז חידוש חידון התנ"ך הארצי למבוגרים הוא מנחה גם את החידונים השנתיים הללו, המשודרים בשידור חי בחנוכה בטלוויזיה וברדיו.
הוא מנחה טקסים ממלכתיים שונים מטעם מרכז ההסברה, ואירועים וכינוסים של משרד החינוך.
בשנת 1989 יצא בשליחות לברית המועצות, והדריך במוסקבה 70 פעילי עברית מכל רחבי ברית המועצות.
בין הפעילים שהדריך היה הנער הצעיר זאב אלקין מחרקוב (אוקראינה), שעלה אחר כך לישראל, ומכהן כחבר הכנסת וכיהן כשר.
בין השנים 1983–1993 היה חבר חֶבר הנאמנים של מוזיאון ארץ ישראל.
ב־2009 התמנה לחבר בוועדת השמות הממשלתית, ויו"ר ועדת המשנה לשמות היישובים.
בתפקידו זה הציע את השם שדה צורי ליישוב חדש שעומד לקום בעוטף עזה.
בשנת 2009 העלה במסגרת צה"ל את המופע "יופי של עברית" (שכתב עם אסף שלמה וניר שטראוס) בהשתתפותו, עם שחקנים ונגנים.
לאחר מכן עלה המופע על בימות אזרחיות שונות, בהשתתפות השחקנים רוני דותן ודודי גזית.
קור עורך ומנחה מופעים על תולדות הזמר העברי.
כמו כן, הוא מדריך טיולים בירושלים, המשלבים את אהבותיו: העברית, התנ"ך, הזמר העברי וארץ ישראל.
בשנים 2009–2016 הנחה את פסטיבל עין גב לזמר עברי בחול המועד פסח.
בשנת 2011 הגיש את הפינה השבועית "בועט בְּעברית" בערוץ הספורט, בה הסביר את שמותיהם של כדורגלנים שעלו לכותרות.
בדצמבר 2013 נבחר על ידי "מעריב" כאחד ממאה הישראלים מעוררי ההשראה, על פעילותו בתחום הלשון העברית.
באפריל 2014 מונה על ידי נשיא המדינה שמעון פרס כחבר ועדת אות הנשיא למתנדב.
בפברואר 2016 הוענק לו פרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן־יהודה.
במאי 2016 מונה לחבר בוועדת השמות העירונית של עיריית ירושלים.
חברות מסחריות גדולות (איקאה, בנק הפועלים, קניוני עזריאלי, דלתא) בחרו בו כיצגן (פרזנטור) של העברית - למבצעי פרסום שלהן, בסרטוני טלוויזיה שרוממו את העברית.
באפריל 2018 נבחר על ידי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות לציון 70 שנה להקמת מדינת ישראל.
בנובמבר 2022 הרצה על "דו-משמעות בעברית עתיקה ומודרנית" במרכז העולמי של אונסק"ו בפריז, בכינוס בין לאומי חגיגי במלאת מאה שנה לפטירת אליעזר בן יהודה.
קור חותר להמרת השימוש במילים לועזיות במילים עבריות.
במרץ 2020, בימי מגפת הקורונה, הקים ארגון "מגן דוד אדום" תחנות בדיקה שנקראו "דרייב אין", ושוכנע על ידי קור להחליף שם זה בהצעה העברית של חיילת גלי צה"ל, עמית חדד: "היבדק וסע!".
בהמשך שכנע את משרד הבריאות (ובעקבותיו הלכו אמצעי התקשורת) לדבר על "ממונה הקורונה" במקום "פרויקטור הקורונה", ושכנע את משרד החינוך לומר "קבוצות" במקום "קפסולות" (כשיטה לשיבוץ תלמידים בכיתות).
בשנת 2023 יצא במופע "כשאבשלום פגש את טהרלב" שהוא מנחה, ומוקדש לשיריו של יורם טהרלב, שאותם שרה שמרית לוי ששון ומלווה בנגינה עופר כץ.
לקראת השתתפות ישראל באירוויזיון 2025, זיהה קור כי יובל רפאל ששרה את השיר New Day Will Rise, הגתה באופן שגוי את הפסוק התנ"כי ששובץ בשיר - במילה "ונהרות", אחת המילים העבריות המעטות בשיר, הזמרת שרה ו"ו החיבור בשווא, בעוד שהניקוד הנכון הוא בשורוק.
קור פנה למנכ"ל תאגיד השידור הישראלי, שהורה להקליט את השיר מחדש.
בשנת 1979 התחתן עם זהבה לייטנר והיה נשוי לה עד לגירושיהם ב־2011. לזוג שישה ילדים, ובהם העיתונאית מוריה קור.
משנת 2011 עד לגירושיהם ב-2021 היה קור נשוי לנאווה בודק-אחירון, עורכת ומפיקה בערוץ הראשון ובקול ישראל.
בשנים אלה סייעה בודק-אחירון לקור בעבודתו בחידוני התנ"ך, בפסטיבל עין גב ואף יצרה עמו סדרות הרצאות בהן הופיע.
בת זוגו מאז 2021 היא תרצה שקד, שהייתה במשך שתי קדנציות יו"ר איגוד מנהלי הספריות הציבוריות בישראל, היא חברת המועצה לספריות ציבוריות, וניהלה את הספרייה העירונית כפר יונה.
היא מסייעת לו בעבודתו המקצועית, כיועצת התוכן של הופעותיו ושידוריו, ואף משתתפת בפינותיו היומיות "באופן מילולי" בגלי צה"ל.
אבשלום קור ורעייתו תרצה שקד-קור גרים בתל אביב.
לצונו של אדם, כבודו, 1980
יופי של עברית, הוצאת ספריית מעריב והוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1986, הוצאת ידיעות אחרונות, 2010
הגיע זמן לשון, הוצאת כנרת, 1994
אבשלום פיינברג (כ"ח בתשרי ה'תר"ן, 23 באוקטובר 1889 – כ"ו בטבת ה'תרע"ז, 20 בינואר 1917) היה אחד מהוגי רעיון מחתרת ניל"י ומייסדיה.
נהרג בשליחות הארגון, כשניסה לחצות את קו החזית העות'מאני־בריטי במלחמת העולם הראשונה עם שותפו לשליחות יוסף לישנסקי אשר נפצע ושרד, ולחבור לכוחות הבריטיים בחצי האי סיני לצורך חידוש הקשר המודיעיני בינם לבין ניל"י.
אבשלום פיינברג נולד בגדרה לזוג הביל"ויים פאני (לבית בלקינד) וישראל פיינברג.
כשהיה כבן שנתיים עברה משפחתו ליפו, בעקבות סכסוך של אבי המשפחה עם ערביי הכפר קאטרה בסמוך לגדרה.
אבשלום הצעיר התחנך על ברכי סבו, מאיר בלקינד, שהיה שומר מצוות וחובב תנ"ך מובהק.
לאחר מכן נשלח על ידי אביו ל"כֻּתאב", מקום לימוד לילדים מוסלמים, המקביל ל"חדר", שם למד ערבית וקוראן.
לאחר סיום לימודיו שם, המשיך פיינברג ללמוד בבית הספר של ארגון "כל ישראל חברים" ביפו.
בביתו כונה אבשלום "אבשה" (קיצור של אבשלום).
בימים ההם פעל אביו, ישראל פיינברג, לייבושן ועיבודן של ביצות חצ'ירה, לימים חדרה, שנרכשו על ידי דודו, יהושע חנקין.
במשך כמה שנים חי ישראל בגפו בחדרה בעת שמשפחתו התגוררה ביפו, ולבסוף, ב־1898, עברה המשפחה כולה לבית פיינברג בחדרה, אותו הקים ישראל.
שנתיים לאחר מכן, חזרה משפחת פיינברג ליפו ולאחר מכן עלתה לירושלים.
בגיל שתים־עשרה ייסד אבשלום, יחד עם נערים נוספים, אגודה בשם "נושאי דגל ציון", שמטרתה הייתה להביא ל"ארץ ישראל חופשית".
כשהיה בן ארבע עשרה וחצי, הוחלט לשלוח את אבשלום לפריז, הן מפני שטרם היה בארץ ישראל בית ספר תיכון ראוי לשמו, והן משום שלקה בבריאותו: בקיץ 1904 יצא לסיור במושבות בארץ ישראל, להספיד ולקונן על מותו של בנימין זאב הרצל.
במהלכו התקרר פיינברג וחלה, והעריכו כי שהייה באירופה תסייע לבריאותו.
בין השנים 1906-1904 למד פיינברג בפריז, בתיכון של "כל ישראל חברים".
בצרפת ספג אבשלום את רוח תרבותה, ואף התיידד עם אנשי רוח צרפתים, ובמיוחד עם ז'אק מריטן , הפילוסוף הקתולי, ועם המשורר שארל פגי.
לאחר ששב לארץ ישראל ירד פיינברג למצרים ועבד שם כפקיד.
השעמום מהשהייה במצרים, ונוורלגיה (נוריטיס, דלקת עצב) שתקפה אותו, גרמו לו לנסוע לשווייץ.
בשווייץ חי עד 1909, ואז נסע בשנית לפריז, שם ניסה להתקבל ללימודים במדרשה הלאומית לחקלאות, אך נכשל.
הוא שב לארץ, ויחד עם הוריו חזר לגור בבית פיינברג בחדרה.
בשנת 1910 הוקמה בעתלית התחנה לניסיונות חקלאיים על ידי אהרן אהרנסון, ופיינברג החל לעבוד בה כעוזרו.
בין אהרנסון לפיינברג, הצעיר ממנו בשלוש־עשרה שנים, נרקמו יחסי ידידות קרובים מאוד.
גם עם משפחתו של אהרנסון קשר אבשלום קשרי ידידות קרובים: הוא התחבר עם אלכסנדר, התיידד עם שרה, ובהמשך התארס, ככל הנראה, עם רבקה אהרנסון.
היו אף שמועות לרומן שהיה בינו ובין שרה אהרנסון.
בשנת 1913, עת נוסדה אגודת הגדעונים בידי אלכסנדר אהרנסון, היה פיינברג החבר היחיד בה שלא היה מבני זכרון יעקב.
פיינברג, שהיה ציוני בעל רגשות לאומיים עזים, חש שנאה חריפה כלפי האימפריה העות'מאנית, הרקובה לדעתו, ששלטה בארץ ישראל בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
עוד ב־1909 כתב לדודו, מנדל חנקין, בעקבות הפיכת הטורקים הצעירים:
שנאתו לטורקים, ומחשבתו כי על יהודי היישוב היהודי בארץ ישראל לפעול למען סילוק העות'מאנים אך הלכה וגברה עם הזמן, ובייחוד לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ו"פרשת חדרה": באוקטובר 1914 יצאו מספר צעירים בני חדרה, ובהם פיינברג, לטיול לילי על חוף הים.
הם השתמשו בפנסים כדי להאיר את דרכם, אך בעיני כמה בדואים שצפו בהם, נדמו כמאותתים לאוניות בריטיות.
הבדואים הלשינו לטורקים, ובינואר 1915 נעצרו שלושה־עשר מצעירי חדרה באשמה זו.
הוא הובל לירושלים לחקירה, כשהוא חולה בקדחת וממלמל באוזני חבריו על סיוע שיכולים היהודים להגיש לבריטים.
לבסוף שוחררו העצורים, אך רוחו של אבשלום לא נרגעה.
ההתעמרות העות'מאנית ביישוב היהודי גרמה לרוחו להמשיך ולסעור.
בדו"ח ששלח באוקטובר אותה שנה להנרייטה סאלד, כתב על עריצותם של הקצינים העות'מאנים:
בתחילת 1915 החליטו אבשלום פיינברג, אהרן ואלכסנדר אהרנסון, כי עליהם לנקוט צעדים מעשיים כדי להביא לסיום השלטון העות'מאני בארץ ישראל, על ידי עזרה פעילה לבריטים.
בתחילה הציע פיינברג לעורר מרד צבאי של היישוב בסיוע הבריטים.
מתרחיש כזה דווקא חששו מפקדי הצבא הטורקי מאוד, ואחמד ג'מאל פאשה כתב על כך בספרו: .
הצעה זו של פיינברג נדחתה על ידי אהרן אהרנסון מחשש להשלכות המרות שיהיו לכישלונה על גורלו של היישוב.
במקום זאת הוחלט להקים ארגון שיספק מודיעין צבאי לבריטים.
לאחר שנשלח אלכסנדר אהרנסון למצרים וסולק ממנה, הוחלט לשלוח לשם את פיינברג, בתקווה שהוא יצליח ליצור קשר עם הבריטים.
ב־30 באוגוסט 1915 יצא באוניית הפליטים "דה מוינס", עם תעודות שזייף בחיפזון, והגיע למצרים כמה ימים אחר כך.
הוא הצליח ליצור קשר עם קצין המודיעין הבריטי לנרד וולי, וזה הסכים לרעיון הקמת רשת הריגול.
פיינברג תודרך בשיטות איתות וקידוד המידע, וכן נתבקש להביא פרטים מסוימים על אודות הצבא הטורקי ועל שני טייסים בריטים שמטוסם התרסק בנגב.
באוקטובר 1915, בזמן ששהה באלכסנדריה, כתב פיינברג להנרייטה סאלד בניו־יורק, האחראית על תחנת הניסיונות בעתלית, דו"ח ארוך על פעילות התחנה, שעסק גם במצב היהודים בארץ.
דו"ח זה הוא ככל הנראה העדות הכתובה הראשונה מארץ ישראל על השמדת הארמנים ב-1915. תחת הכותרת "עובדות ושמועות מדאיגות" כתב:
כשחזר לארץ ב־8 באוגוסט, החל בשיטוטים שנועדו להשיג מידע, וחיבר דו"ח בו פירט את מצב הצבא העות'מאני במקומות שונים ברחבי הארץ, מצב הדרכים ושמועות ששמע.
דו"ח זה הכיל מידע מודיעיני מדויק למדי, שהתברר בדיעבד כי היה חסר לבריטים באותה עת.
ב־22 בנובמבר 1915 שלח פיינברג מעתלית דו"ח מודיעיני בצרפתית אל לנרד וולי, הקצין האנגלי בקהיר הממונה על פעילות ניל"י, הכולל פרק הנושא את הכותרת "למען ארמניה" (Pro Armenia).
הדו"ח כולל פרטים על מעשי הטבח בארמנים, תיאור שיירות המגורשים לעבודת־פרך ותיאור הסחר בנשים ארמניות צעירות: .
פיינברג ציפה לאונייה הבריטית שהוסכם כי תבוא לארץ בראשית דצמבר.
אונייה זו הגיעה, אך האיתותים אליה לא צלחו משום מה.
אבשלום החליט, לאחר כמה ימים, לצאת מצרימה בדרך היבשה.
כך כתב ב־6 בדצמבר 1915 בדו"ח שנועד לוולי:
פיינברג יצא דרומה, ונתפס בשטח ההפקר שבין הכוחות העות'מאניים לבין אלו הבריטיים.
בטרם נלכד הצליח להשמיד רשימות בעלות אופי צבאי שנשא, ולקרוע מעליו את דרגות הקצונה הטורקיות שנשא שלא כדין.
הוא נעצר והושם בכלא בבאר שבע.
בחקירתו טען, שהיה שם כדי לחקור את תנועת הארבה.
הוא קיבל גיבוי מאהרן אהרנסון, שהיה ממונה מטעם השלטונות למלחמה בארבה (אך התפטר לפני כן), ובסופו של דבר החקירה נסתיימה בלא כלום, ופיינברג שוחרר מכלאו.
בהמשך, יצא אבשלום צפונה, בניסיון לחצות את הגבול באופן חוקי למדינה נייטרלית ומשם להגיע למצרים, אך נתקל בקשיים ולבסוף שב לארץ.
שנת 1916 עברה כולה בניסיונות לייצר קשר יציב עם הכוחות הבריטיים שישבו במצרים.
גם בראשית ינואר 1917 נראה לאבשלום שאין קשר כזה.
מאהרן אהרנסון, שיצא עוד קודם לכן לאנגליה, לא נשמעו ידיעות (אף שכבר הגיע למצרים בדצמבר 1916), ופיינברג, שניהל בהיעדרו את תחנת הניסיונות, סבר שיש צורך דחוף להגיע למצרים.
הוא יצא, בדרך לחצי האי סיני, יחד עם יוסף לישנסקי, כשהם מחופשים לבדואים.
בלילה שבין ה־19 ל־20 בינואר (אור לכ"ו בטבת תרע"ז) תעו בדרכם, והסתובבו במעגלים.
ככל הנראה, פגשו בדואי אשר דרש מהם להתלוות עמו אל האוהל שלו (ולמעשה, להסגיר את עצמם לטורקים).
לישנסקי הכה אותו ואיים עליו באקדחו.
הצעיר הבדואי, יונס אלבחבח, הלך אל האוהל ודיווח על פיינברג ולישנסקי.
שני ז'נדרמים טורקים וכשלושים בדואים יצאו ללכוד את פיינברג ולישנסקי.
לישנסקי נמלט, ופיינברג, שנפצע בירכו ולא יכול היה לנוע, ירה בז'נדרם הטורקי בתגובה לדרישה לזרוק את נשקו.
בעקבות זאת, נורה בראשו ונהרג.
מן התמרים שנשא עמו, צמח כנראה מאוחר יותר עץ דקל שעל פיו נתגלה מקום קברו.
לאחר שנעלם אבשלום פיינברג בחולות המדבר באזור רפיח, נעשו ניסיונות לא מעטים לחפש את גופתו.
הניסיונות הראשונים נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו של פיינברג, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י.
בראשית שנות השלושים מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך זיהויו (הנכון) נדחה.
רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נהרג פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי ד"ר שלמה בן אלקנה, והשלד שנמצא על ידו זוהה על ידי הפתולוג פרופ' היינריך קרפלוס, כְּזה של אבשלום פיינברג, ונקבר בטקס צבאי אל חלקת עולי הגרדום בהר הרצל.
מציאת השלד והעברתו גרמו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי מן ההאשמות ברצח אבשלום, כמו גם עוררו דיון ציבורי בישראל באשר למעשיה של רשת הריגול ניל"י כולה.
בעקבות זאת הועברו, בסופו של דבר, עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
עם גילוי ופינוי עצמותיו להר הרצל, הוקמה במקום אנדרטה מטעם הממשל הצבאי, בו ננטע עץ זקוף היאה לדמותו של אבשלום, ומדי שנה נערכה ב־20 בינואר, יום הרצחו, אזכרה לזכרו, וזה נמשך עד פינוי הרצועה על ידי צה"ל.
בתשכ"ט הוקמה היאחזות נח"ל בחבל ימית שנקראה "דקלה", כדי להנציח את הדקל שציין את קבר אבשלום.
בעקבות נסיגת צה"ל מסיני הוקם היישוב מחדש בחבל שלום בשם "דקל".
בקיץ תשל"ג הוקם מרכז אזורי עבור פתחת רפיח על שם אבשלום פיינברג בשם מרכז אבשלום.
שם היישוב משתמר ביישוב חדש בחבל שלום שנקרא אבשלום.
מזרחית לכביש 4, צפונית לצומת הרא"ה הוקם אתר הנצחה לזכרו של אבשלום.
לאחר מציאת עצמותיו הוספה כתובת במקום המספרת על כך.
בשנת 2010 בגלל צורך בהרחבת הכביש הסמוך, הועבר האתר בשלמותו לפארק נחל חדרה.
ביתה המשופץ של משפחת פיינברג בחדרה נפתח לקהל באוקטובר 2008.
מקריאה בכתביו מצטיירת דמותו של אבשלום כבעל נפש עדינה ורגישה, בעל ערכים לאומיים וציוני נלהב.
אבשלום ידע לדבר כמה שפות (עברית, ערבית, צרפתית, יידיש ואנגלית), והושפע במיוחד מתרבות צרפת, שבה חי כמה שנים.
ההרפתקנות הייתה תכונה בולטת באופיו, הן על פי עדותם של אנשים אחרים ("טיפוס לא נורמלי, סורר ומורה, שאינו מקבל מרות ונכון להפקיר גם את עצמו גם את כל סביבו" כתב עליו מרדכי בן הלל הכהן בעקבות פעולות הריגול) והן על פי עדות עצמו ( כתב לרבקה במכתב בינואר 1912).
אהבתו לארץ ישראל ולעם ישראל ניכרת היטב מן הדברים שכתב, וכך גם נטייתו לפאתוס ולרומנטיקה:
ב־2009 יצא בהוצאת ידיעות ספרים הספר "אות מאבשלום" מאת נאוה מקמל-עתיר, שמבוסס על סיפור חייו של אבשלום פיינברג.
בשנת 2007, 90 שנה לנפילתו של אבשלום, ובעקבות עבודה שכתבו בנושא, עלו לקברו של אבשלום שתי תלמידות מאולפנת עפרה שיר בן חיים ומרב אדרעי והופתעו לגלות שלא היה שם איש.
בשנים הבאות השתיים החלו להוביל את האזכרה השנתית לזכרו של אבשלום.
החל משנת 2010 תנועת "אם תרצו" הצטרפה ליוזמה ואף לקחה על עצמה את ארגון האזכרה לאורך השנים.
בין הדוברים באזכרה ניתן למנות אנשי ציבור רבים ובני משפחת פיינברג.
ביניהם, ח"כ לשעבר תמר אשל, אחייניתו של פיינברג, לוחם הלח"י עזרא יכין ואלידע בר־שאול.
אג'גָייהוּ דיבאבה (באמהרית: እጅጋዬሁ ዲባባ; נולדה ב-21 במרץ 1982) היא אתלטית אתיופית, סגנית אלופה אולימפית בריצת 10000 מטר (אתונה 2004) ובעלת שתי מדליות ארד באליפות העולם (הלסינקי 2005) בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר.
אחיותיה הצעירות הן טירונש דיבאבה, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית העולם בריצות ארוכות וגנזבה דיבאבה שיאנית העולם בריצת 1500 מטר.
דיבאבה נולדה בבקוג'י, מחוז ארסי במרכזה של אתיופיה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דיבאבה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:24.98 דקות, אחרי סינג הוינה מסין (30:24.36 דקות) ולפני בת ארצה דררטו טולו (30:26.42 דקות).
שתי מדליות ארד באליפות עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה דיבאבה בשתי מדליות ארד, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:42.47 דקות, אחרי אחותה טירונש שקבעה שיא תחרות חדש של 14:38.59 דקות ומסרט דפאר (14:39.54 דקות) ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:26.00 דקות, שוב אחרי אחותה 30:24.02 דקות וברהן אדרה (30:25.41 דקות).
בשתי ריצות אלו, כל המדליות היו של אתיופיה.
אבשלום עוקשי (1916, ראשון לציון – 13 בספטמבר 1980, עכו) היה צייר ישראלי ממוצא תימני, מהבולטים בציור הישראלי במחצית השנייה של המאה העשרים.
אבשלום עוקשי נולד בשנת 1916 בראשון לציון להורים שעלו מתימן.
התחנך בכפר הנוער מאיר שפיה.
החל לצייר בהדרכת אריה אלואיל.
לאחר כשלוש שנים בהן גר בתל אביב, הצטרף כחבר לקיבוץ איילת השחר, שם חי בשנים 1937–1942. בשנים אלו צייר ועבד כרועה צאן.
בעקבות סכסוך שפרץ בינו לבין חברי הקיבוץ חזר עם רעייתו, שולמית, למאיר שפיה שם שימש כמדריך נוער.
בשנת 1944 עברו בני הזוג להתגורר בזכרון יעקב.
בשנת 1948 גויס עוקשי ליחידת סיירים.
דירתו בזכרון יעקב הופצצה על ידי חיל האוויר המצרי.
בעקבות כך עקר עם משפחתו לעכו, שם הקים לו סטודיו בעיר העתיקה, על שרידיו של מבנה צלבני.
עוקשי נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אופקים חדשים" שקמה בשנת 1948 ודגלה באמנות ישראלית שהושפעה מאמנות ההפשטה האירופית ובפרט זו הצרפתית.
היה בין הבודדים שהציגו בכל התערוכות שערכה הקבוצה.
כן נמנה עם מייסדי מכון אבני, היום מכללה לציור בתל אביב, ושימש כמורה במכון במשך מספר שנים.
בתחילת דרכו היה סגנונו פיגורטיבי עם השפעה של אסכולת פריז היהודית.
עם המעבר לעכו החלו נופיה של העיר להעסיקו, ואלה שכיחים ביצירתו לאורך שלהי שנות הארבעים ומרבית שנות החמישים.
"ביצירתו של עוקשי, העיר לובשת ופושטת סגנונות אמנותיים: בגלויה המוקדמים ביצירתו היא בהירה ורבגונית, עשירה במרקמים מזרחיים ודמויות כבדות.
לקראת שנות השישים היא נעשית בהדרגה מסתורית ונחבאת בין משטחי צבע גדולים, המכסים ומוחקים פרטים אנושיים או אדריכליים" כדברי מרדכי עומר.
באמצע שנות החמישים עסק עוקשי גם במיתוסים תנ"כיים, כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל, שעניינם תחייה ותקומה.
לקראת סוף שנות החמישים החל עוקשי נע לכיוון המופשט הטהור.
פלטת הצבעים שלו הצטמצמה לשחור עם נגיעות של צבעים אחרים ובפרט אדום, צהוב ולבן, המבצבצים בינות שכבות הצבע השחור.
בשלהי שנות החמישים ובמחצית הראשונה של שנות השישים מתעבות שכבות הצבע, צבעי השמן מפנים את מקומם לצבעי אקריליק או פוליוויניל, אשר עורבבו לעיתים בחול או אבקת בזלת במטרה ליצור טקסטורה עבה, עשירה וסמיכה.
כך גם המכחול הומר במרית (שפכטל).
ביצירות אלו, טעונות החומריות, מגיעה יצירתו של עוקשי לשיאה.
עוקשי הלך לעולמו בספטמבר 1980 לאחר מחלה, ונטמן בבית העלמין היהודי הישן בעכו.
הסטודיו שבו יצר במשך שנים רבות הוסב לאחר מותו למוזיאון עוקשי, הנושא את שמו.
בנוסף, נקראו על שמו רחוב בעיר עכו ואחד המבנים במכון אבני לאמנות.
1976 פרס הרמן שטרוק, עיריית חיפה.
ספורי סבא ספר לילדים, מאת משה סמילנסקי, צייר אבשלום עוקשי, עם עובד, 1946.
מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם.
המוזיאון היהודי של ניו יורק.
אבשלום לניאדו (נולד ב-1963) הוא פרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
לניאדו נולד וגדל ברמת אביב.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני עשה באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטה הראשונה של פריז ואותו סיים בשנת 1995. נושא הדיסרטציה היה "נכבדי הערים באימפריה הביזנטית המוקדמת" והיא יצאה בשנת 2002 כספר (בצרפתית).
מחקריו עוסקים בתקופה הביזנטית המוקדמת, מראשית המאה הרביעית לספירה עד אמצע המאה השביעית לספירה.
באחד ממחקריו שואל לניאדו מדוע בעלי תפקידים במאות החמישית והשישית נושאים שמות רבים (לעיתים אף שלושה עשר שמות לבעל תפקיד אחד).
בהסתמך על מקור משפטי מן המאה השישית הוא טוען כי בחלק מהמקרים מדובר בהוספת שמו של אדם בכיר לשמותיו של בעל תפקיד כהכרת תודה על סיועו בקבלת התפקיד, או כמעשה חסד מצדו של הבכיר, או תמורת תשלום.
אִבְּתִיסָאם מראענה היא פוליטיקאית ערבייה-ישראלית וחברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בכהונתה בכנסת עמדה בראש הוועדה המיוחדת לעובדות ועובדים זרים.
במקצועה היא תסריטאית, במאית, מפיקת קולנוע וטלוויזיה ואשת תקשורת.
בעברה, הייתה מרצה לקולנוע במחלקה לצילום של מכללת בצלאל ובמכללת ספיר.
נולדה בפוריידיס, ישראל, לחיתאם ולסאלח מראענה, וגדלה במשפחה ערבית-מוסלמית אדוקה, בעלת חמישה ילדים (אחת מאחיותיה, חנאן, מתה ב-1996 עקב רשלנות רפואית, בהיותה סטודנטית לפסיכולוגיה בת 22).
אביה לא עבד ואמהּ כמפרנסת העיקרית במשפחה עסקה בניקוי בתים ביישוב הסמוך זכרון יעקב.
אמהּ של מראענה מעולם לא למדה בבית הספר וראתה בכך החמצה, ולפיכך דחפה את ילדיה ללמוד ולרכוש השכלה.
ואכן, אחרי שסיימה את בית הספר היסודי בפוריידיס, למדה מראענה בבית ספר תיכון בחיפה, ובהמשך בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה בגבעת חביבה, שם סיימה את לימודיה בשנת 1997.
בד בבד עם לימודיה סייעה מראענה לפרנסת המשפחה ועסקה במשך שתים-עשרה שנים בניקוי בתים בזכרון יעקב, תחילה עם אמהּ ובהמשך בעצמה.
החשיפה לחברה העשירה והמשגשגת ביישוב היהודי הסמוך לביתהּ עורר במראענה כעס ותחושת אי-צדק, לנוכח היות החברה בפוריידיס לתחושתה, כבושה, מדוכאת ומודחקת.
עם זאת, הכניסה לבתי היהודים בזכרון יעקב חשפה אותה למרכיבים שונים של הישראליות – לספרים, למוזיקה, לריהוט ולדפוסי זוגיות שלא הכירה – דבר שאִפשר לה לגבש אישיות משלה ולשלב בין ערביות לישראליות.
פעילותה בתחום הקולנוע, הטלוויזיה והתקשורת
בשנת 2000 הקימה מגמת קולנוע וטלוויזיה בתיכון בפוריידיס, והגישה תלמידים לבגרויות בתחום הקולנוע גם בתיכון בקיבוץ מזרע.
ב־2010 החלה ללמד קולנוע במחלקה לאומנויות המסך והמחלקה לצילום באקדמיה לאומנות ועיצוב בבצלאל בירושלים.
בשנת 2016 החלה ללמד במכללת ספיר בימוי קולנוע דוקומנטרי.
עיקר יצירתה הקולנועית של מראענה הם סרטים דוקומנטריים, שבהם היא נותנת ביטוי לשיח הפנימי בחברה הערבית בישראל ומציגה את מאבקם של ערביי ישראל החיים כמיעוט בארץ, אך במקביל גם מותחת ביקורת על מנהגים המושרשים בחברה הערבית ועל הדיכוי ואי-השוויון.
בשנת 2006 כתבה טור שבועי ב"עכבר העיר" בשם "בדרך לתל אביב".
ב־24 בפברואר 2009, בזמן שביתת יוצרי קולנוע, התחזתה לשליחת פיצה כדי לעבור את מנגנון האבטחה של ערוץ 10, התפרצה בשידור חי לתוכנית האקטואליה "היום שהיה" בהגשת גיא זהר, וסולקה מהמקום כעבור כמה דקות.
למחרת הוגשה נגדה ונגד שתי שותפותיה תלונה למשטרת ישראל.
בשנים 2015–2020 הייתה חברת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות וכיהנה כיושבת ראש ועדת קולנוע, טלוויזיה וניו מדיה.
בשנת 2019, כאשר התעורר ויכוח ציבורי בשאלת הענקת מענק בסך 150,000 שקלים מטעם מפעל הפיס לסרט לאה צמל, עורכת דין שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב, איימה מראענה להתפטר מתפקידה.
שידור הפרק בסדרה שעסק בקהילה הלהט"בית הערבית שבר שנים של שתיקה בנושא בחברה הערבית.
הנושאים בהם מטפלת מראענה בעבודתה הקולנועית הם חברתיים ופוליטיים בעיקרם, והבחירה בהם נובעת משאיפתה להציף בעיות המעסיקות אותה הן הסכסוך הישראלי-פלסטיני והכיבוש, והן בסוגיות מעמד הנשים והקיפוח ואי-השוויון של קבוצות חלשות בחברה, עמדות המציבות אותה באופן טבעי בצד השמאלי של המפה.
מחויבותה של מראענה לנושאים ולהט העשייה הבוער בה הביאו אותה לפעילות מעשית כמרצה ופעילה פמיניסטית וכחברת הנהלת בארגון בצלם ולבסוף בכניסה לפעילות פוליטית במסגרת מפלגתית.
ניסיונה הראשון של מראענה להשתלב בפעילות פוליטית ולהיבחר לכנסת היה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009), אז הוצבה במקום ה־12 של רשימת התנועה החדשה מרצ, אולם לאחר שהמפלגה לא הביעה התנגדות נחרצת למבצע עופרת יצוקה היא הודיעה על פרישתה ממנה עוד בטרם יום הבוחר.
לאחר ההתנסות הזו נמנעה מראענה במשך 12 שנים מהצגת מועמדותה לכנסת, אך המשיכה להביע את דעותיה ולא הסתירה את העדפותיה.
לדוגמה, בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) תמכה במפלגת דעם בראשות אסמא אגבארייה זחאלקה, בנימוק שבחירה במפלגה שבראשה עומדת אישה המדברת עברית וערבית זה פמיניזם וזה השמאל האמיתי.
בבחירות לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש (2019–2020) תמכה ברשימה המשותפת, מתוך אמונה שאיחוד הכוחות הפוליטיים בחברה הערבית יהיה נקודת תפנית ויחולל בה שינוי.
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ולאחר שמרב מיכאלי, הידועה בעמדותיה הפמיניסטיות, נבחרה לראשות מפלגת העבודה, והרשימה המשותפת עמדה בפני פיצול, החליטה מראענה להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה והגיעה למקום השביעי.
היו מי שראו בהתמודדותה של מראענה ביטוי לתהליכי שינוי פנימי שהיא עברה, מעין "ישראליזציה".
בחירתה עוררה פולמוס בתוך המפלגה ומחוצה לה, שהתמקד בכמה התבטאויות של מראענה שהושמעו שנים רבות לפני כן, ובעיקר דברים שכתבה ב-2013 בתגובה לפוסט בפייסבוק בהתייחסות לצפירה ביום הזיכרון: "לא עמדתי בצפירה, הייתי בנהיגה בזמן שכל המדינה כמעט עמדה דום.
אני החלטתי להמשיך לנסוע, ואלה היו 2 דקות מופלאות בזמן הצפירה".
לאחר שההתבטאות צפה שוב בשנת 2021 הביעה מראענה צער על הפוסט, אמרה שזהו סטטוס ישן ועלוב שעליו היא לא הייתה חוזרת, וביקשה את סליחת המשפחות השכולות.
במפלגת העבודה היו פעילים שיצאו נגד מראענה ואף פנו לוועדת הבחירות המרכזית בבקשה לפסול את מועמדותה, אך ראשת המפלגה מיכאלי תמכה בה.
בסופו של דבר לא התייצבו פעילי העבודה לדיון, כדי לא לעמוד לצידו של איתמר בן-גביר אשר ייצג את מפלגת עוצמה יהודית בעתירה דומה.
ועדת הבחירות המרכזית קיבלה, על חודו של קול, את בקשת עוצמה יהודית לפסול את מועמדותה של מראענה לכנסת.
על ההחלטה הוגש ערעור לבית המשפט העליון, שהחליט לא לאשר את הפסילה ברוב של שמונה כנגד אחד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, קיבלה 7996 קולות ובזכות שיטת השריון המגדרי שהופעלה במפלגה העבודה בבניית הרשימה לכנסת, שובצה במקום ה-8 ברשימה המפלגה לכנסת.
לאחר שמפלגת העבודה קיבלה בבחירות 7 מנדטים, נכנסה מראענה לכנסת, וב-27 באפריל 2021 נשאה את נאום הבכורה שלה במליאה.
מראענה שמה לעצמה מטרה – לפעול בכנסת למען אוכלוסיות חלשות בחברה ובהם עובדים זרים, פליטים, נשים בזנות, אנשי הקהילה הלהט"בית בחברה הערבית, נשים מוכות ועוד.
היא מונתה ליושבת ראש הוועדה המיוחדת לעובדות ועובדים זרים, וכן לממלאת מקום בוועדת חוץ וביטחון, מינוי שעורר ביקורת רבה של אנשי הימין.
הצעת החוק שקידמה – חלופת מאסר לנשים ואמהות, שהגישה בעבר מרב מיכאלי – הייתה הצעת החוק הראשונה של מפלגת העבודה שאושרה בקריאה טרומית בכנסת ה-24.
במסגרת פעילותה בוועדת עובדות ועובדים זרים, הפעילה מראענה לחץ על משרד הפנים להארכת "תקופת ההתארגנות", המאפשרת הארכת אשרות של עובדות ועובדים זרים שכבר נמצאים בארץ, ובכך סייעה בהקלת המשבר שנוצר בענף הסיעוד מאז פרוץ מגפת הקורונה.
בנוסף, מראענה פועלת לקידום וסיוע לקהילת הלהט"ב הערבית, ואף הזמינה לראשונה את נציגי הקהילה לכנסת.
יחד עם גורמים ממשלתיים שונים, היא פועלת לגבש תוכנית שתיתן מענה לצרכים הייחודיים של הקהילה הזו, אשר לא זוכה להתייחסות ייחודית מצד הרשויות.
במסגרת פעילותה, התייחסה מראענה למקרה של זהבה – אישה טרנסג'נדרית פלסטינית שנמלטה לישראל לאחר איומים על חייה, אך חיה ללא מעמד עד מותה באוקטובר 2021. היא האשימה את המדינה בהפקרתה וקיימה פגישה עם ראש הממשלה החליפי דאז, יאיר לפיד, בדרישה לפעול למציאת פתרונות עבור להט"בים פלסטינים חסרי מעמד החיים בישראל.
בפברואר 2022, בעקבות פעילותה של מראענה, סיכמו משרד הרווחה והמשרד לשוויון חברתי להקים מקלט חירום לנוער להט"בי באחת הערים המעורבות, שהצוותים המקצועיים בו יהיו דוברי ערבית.
זמן קצר אחרי שפרצה המלחמה באוקראינה, בסוף פברואר 2022, החלו להגיע לישראל פליטים רבים, חלקם זכאי חוק השבות וחלקם לא.
בעקבות טענות על קשיים שמערימים פקידי רשות האוכלוסין וההגירה על כניסת פליטים ארצה, ואף על מקרים שבהם פליטות וילדיהן נכלאו ולא הורשו להיפגש עם עורכי דין, ניצלה מראענה את חסינותה הפרלמנטרית, ביקרה בנתב"ג, עקבה אחרי אופן הטיפול במסורבי הכניסה ופעלה לשיפור התנאים והסרת ההגבלות.
במסגרת תפקידה כיו"ר הוועדה המיוחדת לעובדים זרים, נאבקה מראענה לאפשר לפליטים לעבוד בארץ באופן חוקי, ובחודש מאי 2022 ניאות לכך משרד הפנים בראשות השרה איילת שקד.
מראענה נשואה לבועז מנוחין, איש היי-טק יהודי-ישראלי, קיבוצניק לשעבר.
מרעאנה כתבה את התסריט עבור הסרטים הבאים וביימה אותם.
להתעורר אל מולדת (تصبحون على وطن; 1997) – סרט גמר
פארדיס, גן עדן אבוד (الفردوس المفقود; 2003) – מתחקה אחר סוד אפל בהיסטוריה של כפר הולדתה, ועוסק באופן שבו הערבי הישראלי מאמץ זהות ישראלית ומוותר על זהות פלסטינית.
זוכה פרס ביכורים ובפרס הצילום בפסטיבל דוקאביב (2003).
א־ג'יסר (الجسر; 2005) הצצה לחייהם של תושבי הכפר ג'יסר א-זרקא, החיים בעוני ומתלוננים על אפליה וקיפוח.
הסרט מתמקד במאבק של צעירות רווקות לשינוי חברתי בכפר.
בדל (بدل; 2006) – על תופעת נישואי ה"חליפין" – "בדל" – בחברה הערבית: אח ואחות מתחתנים עם אח ואחות אחרים, ב"עסקה" הכובלת, למעשה, את גורל הזוגות – אם אחד הזוגות יתגרש, מחויב גם הזוג השני לנהוג כך.
שיטה זו היא אחת הדרכים המקובלות בחברה הערבית לחתן אדם מכוער או בעל מום.
הנושא מוצג באמצעות סיפור הבנות בחצר בית דודתה של מראענה, בניסיון לשרטט את מעגל הדיכוי שמופעל בעיקר בידי נשים וכלפי נשים.
הסרט שודר בשידורי קשת בערוץ 2.
זוכה פרס "רוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס ראשון בפסטיבל הוט דוקס הקנדי.
פרס ראש העיר אולומואוץ שבצ'כיה.
שלוש פעמים מגורשת (طالق بالثلاث; 2007, גם צילום) – הסרט עוסק בגורלה של אישה מרצועת עזה הנישאת לבדואי ישראלי.
לאחר שנולדים להם שישה ילדים, בעלה מגרשה והוא זוכה במשמורת על הילדים, בעוד האישה – שאפילו מעמדה כתושבת ישראל אינו מובטח – נותרת בלא כלום.
זוכה פרס ראשון בפסטיבל דוקאביב.
פרס הכסף בפסטיבל היוקרתי FIPA בביאריץ, צרפת.
חדר בתל אביב (غرفة في تل أبيب; 2007, גם צילום) – פרק בסדרת גיבורי תרבות של ערוץ 8 על הסופר ראג'י בטחיש.
הסרט דן בספרות פלסטינית לאומנית, ובו סיפור אישי המערבב בין הנכבה למיניות, והחיפוש של הבמאית למשמעות של בית לאחר יציאת ספרו החדש של בטחיש "חדר בתל אביב".
ליידי כל אל־ערב (ليدي كل العرب; 2008, גם צילום) – הסרט עוסק באנג'לינה פארס, הדוגמנית הדרוזית הראשונה.
פארס התמודדה בתחרות מלכת היופי והגיעה לשלב ההתמודדות הסופי.
במגזר הדרוזי ראו בהשתתפותה בַּתחרות הפרה חמורה של כללי הצניעות המקובלים בדת זו, ומחו על־כך רבות.
בעקבות לחץ אנשי הדת ואף איומים ברצח מצד בני כפרה נאלצה לפרוש מהתחרות.
הסרט סוקר את הפרשה מרגע ההרשמה לתחרות ועד חייה של פארס לאחר הפרישה.
בשנת 2011 נרצחה על חילול כבוד המשפחה אחותה של גיבורת הסרט.
בעקבות האירוע הקימה מראענה את הקרן להעצמה נשית, שתומכת בנשים שבנות משפחתן נרצחו על ידי בני המשפחה.
הסרט שודר בערוץ 8 בהוט.
פרס "מיוחד של חבר השופטים" בפסטיבל אידפא אמסטרדם.
פרס ראשון בפסטיבל הנשים בניו דלהי.
פרס חבר השופטים בפסטיבל זגרב.
פרס ראשון בפסטיבל גראנד ברקס בבוסניה.
77 מדרגות (77 درجة; 2010, גם הפקה וצילום) – מסע אישי של במאית הסרט, שעוזבת את פוריידיס – הכפר הערבי בו גדלה, ועוברת לתל אביב.
בניסיון למצוא דירה בעיר היא נתקלת ביחס מפלה בשל מוצאה הערבי, אך לבסוף היא מוצאת דירה ופוגשת את יונתן השכן – בחור יהודי שעלה מקנדה לישראל, וביניהם מתפתח סיפור אהבה.
תרשום, אני ערבי (سجل أنا عربي; 2014, גם תחקיר, הפקה וצילום) – על חייו של המשורר הפלסטיני הלאומי מחמוד דרוויש.
זוכה פרס הקהל בפסטיבל דוקאביב (2014).
זוכה פרס הסרט הטלוויזיוני הטוב ביותר בפסטיבל FIFA במונטריאול, קנדה, (2015).
אחרייך (ورائك; 2017, הפקה בלבד) – סרטה של רנא אבו פריחה על משפחתה שעברה מתל שבע לעומר, מתמקד באם המשפחה הגוססת מסרטן ומבקשת להיקבר ביישובה.
פרס ון-ליר לבימוי לסרט תיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2017).
פרס הבימוי בפסטיבל הסרטים היהודיים בברלין וברנדנבורג (2018).
פרס שולמית אלוני ליצירה ערבית-עברית (2018).
פרס הסרט הטוב ביותר של פורום של הפורום הדוקומנטרי בישראל.
פרס הראשון בפסטיבל נשים איטלקי (2019).
הפרסים הרבים שקיבלה מראענה על כל אחד מסרטיה, בישראל ומחוצה לה, מפורטים בצמוד לשמות הסרטים ברשימה שלעיל.
בנוסף על אלה קיבלה מראענה גם פרסים והוקרה כמפורט כאן:
2005 – "פרס אמנות הקולנוע" (לצד דוד גורפינקל ויולי כהן) בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
2008 – "הבמאית הטובה ביותר" בפסטיבל הנשים בניו דלהי.
2017 – עמיתת כבוד של האוניברסיטה הפתוחה.
2018 – פרס משרד החינוך לאמנות הקולנוע.
2019 – פרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי (לצד פרופסור סמי סמוחה ונטע אלקיים).
2020 – פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 על הסדרה העובדתית סליחה על השאלה בערבית (שתי העונות הראשונות).
2005 – חמישים המשפיעות בישראל מאת ליידי גלובס
2008 – ארבעים המשפיעות במדינה מאת TheMarker
2009 – עשר המשפיעות בישראל מאת הארץ
איגרת חוב להמרה (באנגלית Convertible bond) היא איגרת חוב המשלבת בתוכה רכיב של אופציה, ובכך מקנה לבעליה בנוסף לזכות לקבלת קופונים תקופתיים, את הזכות להמיר את איגרת החוב למניות רגילות של הגוף שהנפיק אותה על פי תנאי המרה שנקבעו מראש.
אג"ח להמרה מונפקות בדרך כלל על-ידי חברות, כך שניתן להמיר אותן למניות של החברה שהנפיקה את האיגרות.
ייתכנו גם מקרים בהם מנפיק האג"ח אינו החברה עצמה, אלא גוף אחר.
כך לדוגמה הנפיקה ממשלת ישראל בשנות ה-90 אג"ח מסוג "ברקן", שהיו ניתנות להמרה למניות של חברות ממשלתיות.
איגרות חוב להמרה מאפשרות למשקיע "ליהנות מכל העולמות", קרי ליהנות מעליות בערך המניה, מבלי להיות חשוף לרמת הסיכון הגבוהה.
בפשטות: אג"ח להמרה היא מעין הלוואה סחירה הניתנת להמרה במניות ומהווה מוצר המשלב ביטחון יחסי של אג"ח (גם אם לרוב בתשואה נמוכה מאג"ח "רגילה") עם אפשרות או הזדמנות לרווח גבוה על ידי ההמרה למניות.
פרמיית ההמרה: זו התוספת באחוזים המשולמת עבור רכישת המניה על-ידי המרת איגרת החוב בהשוואה לרכישה ישירה של המניה.
יחס המרה או שער המרה: איגרות חוב להמרה ניתן להמיר על פי יחס המרה שנקבע מראש ופורסם בתשקיף על ידי מנפיק האג"ח.
יחס ההמרה קובע את כמות האג"ח שאפשר להמיר במניה אחת.
יחס ההמרה (בישראל) נקוב באחוזים, כאשר כל 100% מייצגים מניה אחת.
לדוגמה, אם יחס ההמרה הוא 800%, פירושו של דבר שעבור כל מניה יצטרך מחזיק האג"ח לתת 8 איגרות חוב.