tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אירועי חודש יולי 1943, נפילתו של מוסוליני שהביאה בעקבותיה את הכניעה האיטלקית, ופלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר, הביאו להסטה נוספת של כוחות מזירת הדודקאנס.
היה ברור כי אם הבריטים חפצים בכיבוש הדודקאנס, יהיה עליהם לעשות זאת בעצמם.
אך גם בכך עמד הפיקוד העליון של בעלות הברית בדרכן של תוכניותיו של צ'רצ'יל.
הדיוויזיה ההודית ה-8 שאומנה לצורך המבצע מזה מספר חודשים וקיבלה כבר פקודת מבצע לפעול בדודקאנס ב-1 בספטמבר, נשלחה פתאום ב-26 באוגוסט אל בורמה, בפקודת ראשי המטות המשולבים.
מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון, איש אמונו של צ'רצ'יל, הגנרל הנרי מייטלנד וילסון, לחץ לפעולה בכל מקרה.
עמדה לרשותו רק הבריגדה ה-234, יחידה מיוחדת בשם קבוצת המדבר ארוכת הטווח, וכוחות ימיים ואוויריים מועטים ביותר.
לאחר הכניעה האיטלקית, פתח משטרו החדש של פייטרו באדוליו במגעים לשיתוף פעולה עם בעלות הברית, ובעת הכניעה ברור היה כי החיילים הנאמנים לבאדוליו יילחמו לצד בעלות הברית אם ייקראו לכך.
לאחר הכניעה השתלטו הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים נגד האיטלקים שלחמו לצדם בעבר.
ניתן היה לצפות שהאיטלקים המחזיקים באיי הדודקאנס המבוצרים יתנגדו בכוח לפלישה גרמנית, ויסייעו לבעלות הברית, אם מרגשות כעס או נקמה כלפי הגרמנים, ואם מחשש לגורל חבריהם ביבשת.
ביום שלאחר פרסום דבר הכניעה האיטלקית, בשידור רדיו של אייזנהאואר ובאדוליו ב-8 בספטמבר, הורה צ'רצ'יל לווילסון: "זאת השעה להסתכן.
עם ההכרזה על הכניעה האיטלקית, היה ברצונם של אנשי חיל המצב האיטלקים בדודקאנס ללחום לצד בעלות הברית, או פשוט, להניח את נשקם ולשוב לבתיהם.
לצידם של 40,000 האיטלקים על האי, החזיקו הגרמנים חיל מצב.
עם הידיעות על הכניעה האיטלקית, בתחילת ספטמבר 1943, תוגבר חיל המצב בכוח בן 7,000 חיילים, בפיקודו של גנרל לוטננט אולריך קלימן.
רודוס הייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של הדודקאנס, ועל אדמתה היו שלושה שדות תעופה צבאיים, שהפכו אותה למטרה נחשקת לשני הצבאות היריבים.
ב-8 בספטמבר נחתו כוחות בריטיים באי קסטלוריזו וחברו לחיל המצב האיטלקי שם.
במהלך הימים שלאחר מכן תוגבר הכוח הבריטי באי.
ב-10 בספטמבר הוצנחה ברודוס משלחת בריטית בת לוחמים אחדים, בפיקודו של רב-סרן ג'ורג' ג'ליקו, איש המבצעים המיוחדים ובנו של האדמירל ג'ון ג'ליקו שפיקד על הצי הבריטי בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה.
מטרת המשלחת הייתה לחבור אל המפקד האיטלקי, האדמירל איניגו קמפיוני, ולשכנעו להצטרף אל כוחות בעלות הברית.
חיל המצב האיטלקי מנה 40,000 לוחמים, ולו היה נלחם, היה סיכוי כי רודוס לא תיפול בידי הגרמנים.
תגובתם המהירה של הגרמנים, וההעברה המהירה של כוחותיהם לרודוס סיכלה את המבצע.
במהלך המהומה שחוללה הפלישה הגרמנית, והעימותים של הכוח הפולש עם חיל המצב האיטלקי, הצליח ג'ליקו להימלט.
גם נפילת רודוס, בירת הדודקאנס, לא הביאה את צ'רצ'יל ווילסון לזנוח את המבצע המתוכנן בדודקאנס.
ראשי המטות המשולבים שישבו בוושינגטון, וניסו לקבל נוסח סופי להחלטות ועידת קוואדרנט שהתכנסה בקוויבק באוגוסט 1943, החליטו ב-10 בספטמבר כי הם מאשרים את פעולת הדודקאנס.
מייטלנד הורה על נחיתות בקוס, לרוס וסאמוס, כשהוא מקווה כי רודוס תיפול לאחר מצור ימי כשם שנפלה לידי הטורקים ב-1522.
הבריטים, לעומתם, נהנו בשלב זה מעליונות ימית, ומחיפוי אווירי של שתי טייסות ספיטפייר של חיל האוויר של דרום אפריקה, שקבעו את מושבן באי קוס לאחר כיבושו.
מבחינת הגרמנים, נראה היה המצב בים האגאי חמור בשלב זה, ומפקדי הוורמאכט דרשו מהיטלר כי יורה על פינוי רודוס וכרתים.
היטלר דחה את הדרישה בטענה כי ההשפעה הפוליטית של נפילת כרתים והדודקאנס תהיה חמורה בהרבה מהסיכון הצבאי שבהחזקתם.
בין 10 בספטמבר ל-17 בספטמבר התפרשו באיים אנשי הבריגדה ה-234 הבריטית בפיקוד מייג'ור ג'נרל בריטורוס.
החטיבה החזיקה קודם לכן במלטה הנצורה, בתנאים קשים ביותר.
יחד עמם פעלו אנשי הכוחות המיוחדים "קבוצת המדבר ארוכת הטווח" (LRDG) ו"שירות הסירות המיוחד" (SBS), ביחד עם קבוצת קומנדו יוונית, שכונתה הגדוד הקדוש על שם הגדוד הקדוש של תבאי.
הכוחות כבשו את קוס, קאלימנוס, סאמוס, לרוס, סימי ואסטיפליה.
במבצע השתתפו ספינות בריטיות, לצד ספינות הצי ההלני המלכותי, שעל אף כניעתה של יוון כשנתיים וחצי קודם לכן, פעלו לצד הצי הבריטי בזירת הים התיכון.
הגרמנים פעלו אף הם במהירות.
ב-19 בספטמבר נתפסו על ידי הגרמנים קרפתוס, קאסוס, האיים הספוראדיים והאיים הקיקלאדיים.
ב-23 בספטמבר ניתנה הפקודה לגנרל לוטננט פרידריך-וילהלם מילר, מפקד דיוויזיית החי"ר המוצנחת ה-22 של הוורמאכט, שהוצבה בכרתים, לכבוש את קוס ואת לרוס.
עם תחילת המערכה, לאחר אובדן רודוס, ומשהסתבר כי הכוחות הניתנים להקצאה למבצע אינם שלוש דיוויזיות כי אם בריגדה מתוגברת בכוחות מיוחדים, נראתה המערכה לפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד לדווייט אייזנהאואר, כאבודה מראש ואבן נגף בדרכן של בעלות הברית, שהיו זקוקים לכוחות אלו אם בהכנות לאוברלורד, ואם במערכה האיטלקית.
צ'רצ'יל, ועמו וילסון הנאמן, ראו את הדברים אחרת.
מבחינתו של צ'רצ'יל היו איי הדודקאנס המפתח לים האגאי ולים התיכון כולו.
רבים חשו כי המדובר באובססיה אישית של צ'רצ'יל שרצה לשחזר את הנסיבות של קרב גליפולי, שהביאה לפרישתו מהממשלה במלחמת העולם הראשונה, אך זו הפעם, לנצח.
התחושה הייתה כי מעורבות אישית זו מביאה להקצאת כוחות למערכה הצפויה לכישלון מראש, תוך סיכון התוכניות לחזיתות האחרות.
במקביל למערכה זו התפתחו מבצעים אחרים באזור הים התיכון.
מבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, שהחל ביולי 1943, התפתח בספטמבר לכדי מבצע אוואלאנש, מבצע בייטאון ומבצע סלפסטיק, הפלישה לאיטליה גופא.
כל אחד ממבצעים אלו דרש כוחות מרובים, והקצאה של משאבים בכוח אדם, בציוד, באוניות ובמטוסי קרב.
ב-22 בספטמבר הודיע וילסון כי בכוונתו להפעיל דיוויזיה ובריגדה משוריינת לכיבוש רודוס, והוא זקוק לאוניות, לנחתות ומטוסי תובלה.
צ'רצ'יל העלה את דרישותיו להקצאת הכוחות למערכת הדודקאנס בפני אייזנהאואר, ונתקל בסירוב.
לאחר מכן, בעוד המערכה נמשכת, ונתקלת בכישלונות צבאיים, לאחר נפילת האי קוס לידי הגרמנים, שב והעלה את הדרישות בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
רוזוולט דחה אותו בטענה כי אסור להעמיד בסכנה את תכנונו של "אוברלורד".
מששב ונדרש לנושא כתב לצ'רצ'יל, כי אינו מבין לאן ילכו בעלות הברית אם יכבשו את האיים, ולאן ילכו הגרמנים אם יישארו האיים בידיהם.
צ'רצ'יל המשיך ולחץ, ודרש להביא העניין בפני מועצת המטות המשולבים, אך בשלב זה הסתבכה המערכה לכיבוש איטליה, והיו ידיעות על קרב גדול המתוכנן מדרום לרומא, ולא ניתן היה להקצות כוחות לים האגאי.
צ'רצ'יל חש כי לאחר שהקצה כוחות בריטים ניכרים הרבה מעבר להסכמות בין בעלות הברית בוועידת קוויבק, הן ל"אוברלורד" והן למערכה האיטלקית, מנע ממנו אייזנהאואר את ההצלחה בדודקאנס.
בזכרונותיו הוא כותב - "המטה האמריקאי כפה את דעתו; עכשיו היו הבריטים צריכים לשלם את המחיר"
על אדמתו של האי קוס היה שדה התעופה היחיד הניתן לשימוש על ידי בעלות הברית בדודקאנס.
שני הצדדים ייחסו לאי חשיבות עליונה.
הבריטים תגברו את שדה התעופה ב-24 תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ, ובמקביל, החל, ב-18 בספטמבר קורפוס האוויר העשירי של הלופטוואפה, בהפצצות כבדות על עמדות בעלי הברית באי.
לצורך המתקפה תוגבר קורפוס האוויר העשירי בצורה ניכרת, ומנה עד 1 באוקטובר 362 מטוסים.
הבריטים החזיקו באי כ-1,500 חיילים, מהם 680 לוחמי חי"ר והיתר אנשי צוות של ה-RAF.
כ-3,500 חיילים איטלקים היו אף הם על אדמת האי.
ב-3 באוקטובר החלו הגרמנים בנחיתות מוצנחות ואמפיביות על האי, במבצע שכונה "Unternehmen Eisbär" (מבצע דוב הקוטב).
צ'רצ'יל בזכרונותיו טוען כי היה ביד הצי הבריטי לטרפד את השיירה הגרמנית הנושאת את הגייסות, לולא קיבלו האוניות הבריטיות פקודה מהמפקדה העליונה להיערך במלטה, לצרכים שלא היו דחופים.
נפילת קוס הייתה מהלומה קשה לבעלות הברית, מכיוון שמעתה נמנע מהלוחמים בדודקאנס חיפוי אווירי רגיל, והיו זקוקים להקצאת מטוסי קרב ארוכי טווח.
על אדמת האי נפלו בשבי 1,388 בריטים ו-3,145 איטלקים.
מפקד הכוחות האיטלקים, הקולונל פליצ'ה לג'ו, ועמו 101 מקציניו, הוצאו להורג על ידי הגרמנים, לפי פקודתו של היטלר להוציא להורג קצינים איטלקים שיילחמו לצד בעלות הברית ויפלו בשבי
כוחות בעלות הברית וההכנות לקרב
עם תחילת אוקטובר, היו כ-3,000 חיילים בריטים על אדמת לרוס, ולצדם 7,602 חיילים איטלקים סדירים וכ-700 אנשי מילואים של הצי וחיל האוויר האיטלקי.
כן כללה הגנת האי, שבוצר היטב על ידי האיטלקים לפני המלחמה, 26 סוללות ארטילריה, שכללו 115 תותחים, מתוכם 52 תותחי נ"מ, אך רובם נפגעו קשה מהפצצות הלופטוואפה עוד בטרם החלה המערכה.
מפקד הכוח בדודקאנס, הבריגדיר טינלי, הורה לאנשיו להתפרס להגנה על חופו של האי, ולא להתבצר בהרים שבפנים האי.
חיפוי של מטוסי קרב ארוכי טווח שהוקצה ללרוס על ידי אייזנהאואר, בוטל ב-11 בנובמבר, והותיר את הכוחות על אדמת לרוס ללא חיפוי אווירי כלשהו.
הכוחות הגרמנים שנאספו ל-"Unternehmen Leopard" ("מבצע נמר"), ששמו הוסב לאחר מכן ל"מבצע טיפון", בפיקודו של גנרל לוטננט מילר, כללו את דיוויזיית הרגלים ה-22, גדוד צנחנים, ותגבורת של אנשי יחידות מיוחדות.
כוח הפלישה נאסף בנמלי קוס וקאלימנוס, וכוח עתודה נוסף של 4,000 לוחמים, אשר נאסף באתונה, המתין להובלה בדרך האוויר.
ב-12 בנובמבר 1943 ב-4:30 לפנות בוקר, לאחר חמישים ימי הפצצות אוויריות, נחתו כוחות הגרמנים הראשונים בקצה הצפון מזרחי של האי.
התותחנים האיטלקים לא הצליחו למנוע את הנחיתות.
נחיתות נוספות אירעו ליד העיר לרוס עצמה, שהוגנה על ידי אנשי גדוד הצלפים המלכותי האירי.
אלו הצליחו למנוע נפילת עמדות מפתח, אך לא הצליחו למנוע את הנחיתות עצמן.
העמדות הבריטיות היו פרוסות בדלילות לאורך החוף, והתקשורת ביניהן קשה.
הכוחות הגרמנים ניצלו את עליונותם המספרית ושליטתם האווירית.
500 צנחנים נחתו ב"צוואר האי" שבין המפרצים, ולמעשה פיצלו את הכוח המגן לשניים.
התקפות נגד של הבריטים כנגד התוקפים נכשלו, ובמהלך הלילה שבין 12 בנובמבר ל-13 בנובמבר הגיעו לאי תגבורות גרמניות רבות נוספות.
בליל 14 בנובמבר נחתו באי שתי פלוגות בריטיות מגדוד מערב קנט שהחזיק באי סאמוס.
הנחיתות הללו היו מועטות מדי ומאוחרות מדי, ולא הייתה להן השפעה של ממש מול קצב הזרמת הכוחות הגרמנים.
הלחימה המשיכה ב-14 בנובמבר וב-15 בנובמבר.
בבוקר 16 בנובמבר התברר למפקד הבריטי, בריגדיר טינלי, כי המצב מחייב את כניעתו.
3,200 בריטים ו-5,350 איטלקים נכנעו ונפלו בשבי.
520 גרמנים נפלו בקרב, וכן 187 בריטים, 164 איטלקים, 68 מלחים מהצי המלכותי היווני, ו-20 אזרחים.
שדה הקרב היה למעשה שרשרת של איים, ושני הצדדים נשענו על הכוח הימי שעמד לרשותם לשם הצלחת המבצעים, העברת תגבורות ואספקה.
בתחילה, הייתה הנוכחות הימית של שני הצדדים בעצמה נמוכה.
רוב ספינות בעלות הברית הועסקו בחזית האיטלקית, בעוד שהגרמנים לא הצליחו לארגן כוח ימי משמעותי בים האגאי.
הגרמנים נהנו, עם זאת, מעליונות אווירית משמעותית, שהביאה אבדות רבות לספינות בעלות הברית.
על הימאים הגרמנים בפיקודו של אדמירל משנה וורנר לאנג, מפקד הזירה האגאית של הצי הגרמני, הוטלה המשימה לפעול כנגד חילות המצב של בעלות הברית, ובו זמנית להעביר את שבויי המלחמה האיטלקים שנתפסו באיים ליוון.
משימה זו התבצעה תוך אבדות קשות.
מהצד השני, ספגו גם בעלות הברית אבדות.
ב-14 בספטמבר אירעה האבידה הראשונה המשמעותית של בעלות הברית, כאשר הצוללת היוונית קאצוניס הושמדה על ידי ציידת צוללות גרמנית.
ב-23 בספטמבר הטביעו הבריטים ספינת טורפדו גרמנית וספינת משא גרמנית.
על סיפון ספינת המשא היו 1,576 שבויים איטלקים.
טרגדיה דומה אירעה חודש לאחר מכן כאשר מפציצים אמריקנים השמידו ספינה גרמנית שנשאה על סיפונה 2,389 שבויים איטלקים, מהם רק 539 שרדו.
בשלב זה התערב הלופטוואפה במלוא כוחו.
ב-1 באוקטובר הוטבעה משחתת איטלקית, ושתי ספינות בריטיות נזוקו קשה.
בעיות החיפוי האווירי ובעיות של טווח מנעו מהצי הבריטי לפגוע בשיירות הגרמניות שהגיעו לקוס.
המשך המערכה אופיין באבדות קשות לשני הצדדים, אך אובדן החיפוי האווירי לאחר נפילת קוס חייב את הבריטים להסתפק במשימות של העברת ציוד לאיים סאמוס ולרוס, משימות שבוצעו במיוחד בחסות החשיכה.
בין 22 באוקטובר ל-24 באוקטובר טבעו שתי ספינות בריטיות שעלו על מוקשים ליד קאלימנוס ומשחתת יוונית, "אדריאס" נפגעה קשה, אך הצליחה להגיע לחופי טורקיה.
בליל שבין 10 בנובמבר ל-11 בנובמבר הצליחו הבריטים להפגיז את קוס ואת קאלימנוס מן הים, על מנת לנסות ולפגוע בכוחות הגרמנים המתרכזים לקראת הקרב על לרוס.
לפעולה זו הייתה השפעה מזערית.
הפלישה ללרוס התבצעה בחלקה בהנחתה מן הים, כאשר את הכוחות המנחיתים ליווה צי של 25 ספינות גרמניות, רובן ציידי צוללות, סירות טורפדו, ושולות מוקשים.
במהלך הלילות שלאחר מכן ניסה הצי הבריטי לאתר ולפגוע באוניות הגרמניות, אך ללא הצלחה.
הבריטים ניסו להפגיז מן הים את נקודות הנחיתה הגרמניות בלרוס, אך עם נפילת לרוס ב-16 בנובמבר התרכזו הבריטים בחילוץ החיילים מחופי לרוס ומסאמוס, ואף הצליחו להביא למקום מבטחים כאלף מהם, וכן מספר איטלקים, ואף שבויים גרמניים.
בשלב זה הפעילו הגרמנים את מטוסי הדורנייר DO-217 המתקדמים, שהיו חמושים בטילים נשלטי רדיו מסוג הנשל Hs-293. אלו הביאו לפגיעה קשה במשחתת הבריטית "רוקווד" ב-11 בנובמבר ולהטבעת המשחתת "דולברטון" יומיים לאחר מכן.
סך הכול איבדו הציים של בעלות הברית, בריטים ויוונים, שש משחתות ושתי צוללות, וארבע משחתות וארבע סיירות נזוקו.
המערכה בדודקאנס הסתיימה עם כיבוש האיים הקטנים פטמוס, פורנואי ואיקאריה ב-18 בנובמבר על ידי הגרמנים.
הם המשיכו להחזיק בכל איי הדודקאנס עד סיומה של המלחמה.
מערכת הדודקאנס נחשבת לאחת התבוסות הבריטיות הקשות במלחמת העולם השנייה, והקשה ביותר מאז נפילת טוברוק ב-1942. היא נחשבת לאחד הניצחונות הגרמנים האחרונים במלחמה, ולמעשה הייתה זו הפעם האחרונה בה הם השתלטו על אדמה זרה.
ביקורת קשה עלתה בבריטניה בעקבות תבוסת הדודקאנס, ורובה הופנתה כלפי צ'רצ'יל באופן אישי.
הדבר הגיע לידי כך שראש ממשלת ניו זילנד, פיטר פרייזר, כתב אל המשנה למלך בלונדון, וטען כי האבדות של הכוחות הניו זילנדים לא היו מחויבות המציאות.
כן טען פרייזר שהצבת חיילים ניו זילנדים במסגרת הכוחות המשתתפים במבצע נעשו ללא הסכמתו.
הדברים הגיעו לידי כך שצ'רצ'יל מצא לנכון להורות לאנתוני אידן, שר החוץ, כי אם יישאל בפרלמנט מדוע החל המבצע ללא עליונות אווירית, מדוע לא נלמד לקח הקרב על כרתים ושאלות נוספות מסוג זה, יענה: "אלו שאלות ראויות עד מאוד להישאל, אך לא כדאי יהיה להשיב עליהן בפירוט".
להגנתו של צ'רצ'יל ניתן לומר כי הוא דחף למבצע בשלב מוקדם בהרבה, עוד בטרם היו הגרמנים מוכנים, ולו היה מקבל את הקצאת הכוחות שביקש, ייתכן שהמבצע היה נוחל הצלחה.
עם זאת, נראה כי ההתעקשות להמשיך ולהחזיק באיים על אף העליונות האווירית הגרמנית, ועל אף הנחיתות המספרית של בעלות הברית, אף היא הייתה בין התורמים לתוצאה השלילית של המבצע.
אחת התוצאות הטראגיות של נפילת איי הדודקאנס לידי גרמניה, היא משלוחם של 1,700 יהודי רודוס ו-120 מיהודי קוס אל אושוויץ, ביולי 1944. רק כ-150 מהם שרדו.
הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן הצליח להציל 42 יהודים בעלי דרכונים טורקיים.
הקהילה היהודית של רודוס, קהילה ספרדית עם שורשים רומניוטים, שכנה במקום עוד מהמאה השנייה.
רודוס הייתה תחת שלטון איטלקי עוד מלפני תחילת המלחמה, אך הפגיעה ביהודים בוצעה רק אחרי הכיבוש הגרמני.
על אף שחרורה של יוון מידי הנאצים כבר ב-1944, נותרו איי הדודקאנס בשליטה גרמנית עד לסיום המלחמה בשנת 1945. בפברואר 1947, במסגרת הסכם השלום בין בעלות הברית ואיטליה, שנחתם בפריז, הוחלט על העברת האיים לריבונות יוונית.
מערכות הובלה בצמח הן שתי מערכות של צינורות שמוליכות מים וחומרים שמומסים בין חלקי הצמח השונים.
בחלק גדול מהצמחים, כמו אצל בעלי החיים, קיימות מערכות הובלה המשמשות להובלת מים וחומרים אחרים שמאפשרים לתאי הצמח לבצע נשימה תאית ולבנות תאים אחרים.
מספר מצומצם של צמחים - אצות, חיים בסביבות מימיות ולכן אין להם צורך במערכות הובלה והם משתמשים באוסמוזה בשביל להעביר את החומרים הדרושים לתאים.
בצמח ישנן שתי מערכות להובלת חומרים שנבדלות זו מזו הן בתפקידן והן באופן בו הן בנויות; מערכת העצה, המעבירה מים ומינרלים משורשי הצמח לכל חלקיו, ומערכת השיפה, המעבירה מוטמעים מהעלים אל שאר חלקי הצמח.
העצה מובילה בעיקר מים ומינרלים המומסים בהם.
הצמח אינו משקיע אנרגיה בהעלאת המים מהשורש ועד לחלקיו העליונים דרך העצה, אפילו בעצים תמירים שגובהם עולה על מאה מטרים, שכן צינורות העצה בנויים מתאים מתים.
תאים הבונים את מערכת העצה:
תאי הפרנכימה - משמשים בעיקר לאגירה ולהעברת רוחבית של מים ומינרלים מומסים.
תאי הקוֹלֶנְכִימָה - משמשים בעיקר לתמיכה ומתן גמישות לצמח.
תאי הסְקְלֶרֶנְכִימָה - מקנים לצמח תמיכה.
האלמנטים הטְרָכֵאָיים - תפקידם הוא להובלה של מים ומומסים.
מערכת השיפה מעבירה סוכרים שנוצרו בתהליך הפוטוסינתזה מן העלים אל כל חלקי הצמח.
השיפה מורכב מתאי הובלה חיים.
תאי הפרנכימה - משמשים בעיקר לאגירה של חומרים.
תאי הסקלרנכימה - מקנים לצמח תמיכה.
אלמנטים של הכְּבָרָה - תפקידה הוא להוביל את תוצרי הפוטוסנטזה (סוכרים).
תאי לוואי - הם משמשים תאי בקרה לאלמנטים של הכברה.
מערכת הגבעות השחורות היא סדרה של עימותים בין שבט הסו ובעלי בריתם ובין ארצות הברית, בשנים 1876 ו-1877.
הגבעות השחורות, שעל שמם נקראת המערכה, נתבעו על ידי שבט הסו מאז ניצחונם על שבט השאיין ב-1876, נחשבו לקדושות בקרב האינדיאנים.
שמועות על זהב באזור אומתו והחלה בהלה לזהב של כורים לאזור, אף על פי שהאדמות היו משמורת אינדיאנים בהתאם לחוזה שנחתם עם ממשלת ארצות הברית ב-1868. הכורים הגיעו לאזור תוך הפרה של ההסכם והשבטים האינדיאנים שראו שהצבא אינו מגן עליהם מפני הפולשים החליטו להתאחד ולצאת למלחמה.
היסטוריונים טוענים היום שלמעשה נשיא ארצות הברית דאז יוליסס ס.
גרנט עודד והסית למלחמה שכן רצה להשתלט על האזורים העשירים בזהב.
מפקד הכוח האמריקאי גנרל טרי החליט לחלק את כוחותיו לשלושה טורים.
העובדה שחייליו פעלו באזור עצום (שטח של חמש מדינות) הייתה בעוכריו.
ההתנגשות הראשונה ארעה בקרב רוזבאד שבו לוחמי שבט הסו הביסו את אחד הטורים של גנרל טרי.
כמה ימים לאחר מכן הוביל לויטננט קולונל ג'ורג' קסטר את רגימנט הפרשים השביעי להתקפה על המחנה של שבטי הסו והשאיין על גדות נהר הליטל ביגהורן.
הקרב (אשר נודע בשם קרב ליטל ביגהורן) היה אחת התבוסות המחפירות ביותר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמותיו עם האינדיאנים.
הלוחמים האינדיאנים השמידו כמעט חצי מהכוח האמריקאי, כולל קסטר עצמו אשר נהרג בקרב.
מאוחר יותר הביסו כוחות עדיפים אמריקאים את צבאות הסו והשאיין.
המערכה הסתיימה עם חתימת חוזה חדש שבו האינדיאנים קיבלו שטחים נוספים לשמורתם וממשלת ארצות הברית קיבלה את אזור הגבעות השחורות.
מערכת הגנה אקטיבית (בראשי תיבות באנגלית: APS) היא מערכת הגנה לכלים צבאיים המונעת מהאיום הנורה לעברם לפגוע בכלי המוגן.
זאת בניגוד למיגון פסיבי, שמתבסס על כך שהאיום אומנם יפגע בכלי אך לא יצליח לחדור את השריון.
ההגנה אקטיבית מחולקת לשני סוגים:
הגנה קשה (Hard Kill) משמעותה נטרול או יירוט האיום באופן פיזי במרחק בטוח מהיעד המאוים, באמצעות טיל מיירט (כמו בכיפת ברזל או בקלע דוד), מטען רסס, תותח (כמו במערכת הפלנקס) או קרן לייזר רבת עוצמה (כמו בנאוטילוס או במגן אור ולהב אור).
הגנה רכה (Soft Kill) משמעותה נטרול האיום באמצעות לוחמה אלקטרונית המשבשת ופוגעת במערכות הניווט וההנחיה של הטילים המונחים וגורמת לסטייתם מהמטרה.
יישום רעיון ההגנה האקטיבית החל בעוד שנות ה-40 של המאה ה-20, אך התפתח באופן משמעותי עם כניסתן של טכנולוגיות צבאיות מתקדמות בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
מערכות הגנה אקטיבית לכלי טיס
כלי טיס צבאיים (בפרט מטוסי קרב ומסוקי קרב מתקדמים) נושאים מערכות לוחמה אלקטרונית שמטרתן לשבש הנחיה של טילי נ"מ (טילי אוויר-אוויר וטילי קרקע אוויר) באמצעים שונים, כגון שיבוש אלקטרוני או שיגור מוץ ונורי הטעייה הגורמים לטיל להינעל על מטרות הדמה ולא על כלי הטיס.
ב-28 בנובמבר 2002 נורה טיל נ"מ לעבר מטוס בואינג 757 של ארקיע לאחר שהמריא בטיסה IZ582 מנמל התעופה של מומבסה בקניה.
בעקבות התקרית, המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית (DHS) השקיעה במחקר ובפיתוח מערכות מתקדמות להגנה על מטוסים מפני טילים וגם ישראל פיתחה מערכת הגנה אקטיבית רכה למטוסי נוסעים בשם מגן רקיע.
חברות תעופה ציידו חלק ממטוסי הנוסעים שלהן במערכות לשיבוש טילים.
מערכות הגנה אקטיבית לכלי שיט
כלי שיט נושאים אף הם מערכות הגנה אקטיבית ואמצעי לוחמה אלקטרונית שמטרתם להתמודד מול טילים נגד ספינות.
בזכות גודלן, יכולות ספינות אף לשאת מערכות הגנה אקטיבית קשות המיירטות את האיום טרם פגיעתו בספינה.
דוגמאות למערכות כאלה הן טיל הברק הישראלי ומערכת הפלנקס (תותחי M61A1 וולקן 20 מ"מ ומערכת מכ"ם) האמריקאית.
מערכות הגנה אקטיבית לרכב קרבי משוריין
פיתוחן של מערכות ההגנה האקטיביות ידע שיטות שונות ופיתוחים רבים.
החל ממערכת הגנה שפותחו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, זאת כי בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמשמעות של שריון עמיד היא משקל רב ופגיעה ביכולת התנועה והעבירות, אחת משלוש היכולות העיקריות והחשובות בטנק.
המערכות שפותחו בשנים היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססת על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
מערכות הגנה נגד טילים ורקטות
מערכות הגנה מודרניות מפני טילים, ובפרט טילים בליסטיים, טילי קרקע-קרקע ורקטות ארטילריות, מתבססות על יירוט האיום (הגנה קשה) בטרם יפגע במטרה.
היירוט נעשה באמצעות השמדת האיום במרחק בטוח באמצעות טיל מיירט (כמו בחץ, בכיפת ברזל ובקלע דוד), תותח (כמו במערכת הפלנקס) או נשק לייזר רבת עוצמה (כמו בנאוטילוס או במגן אור).
מערכת הגברה היא אמצעי להגברת קול.
המערכת אוספת צלילים ממקורות שונים, הופכת אותם לאותות חשמליים, מעבדת את האותות ומוציאה אותם כגלי קול מוגברים.
מערכות הגברה מכילות אמצעים לאיסוף צלילים וקולות.
בשלב הראשון הם נקלט באמצעות מיקרופונים שונים הממוקמים בסמוך למקור הקול או מובנים בכלי הנגינה כגון גיטרה חשמלית.
תפקידו של המיקרופון להמיר את גלי הקול לאותות חשמליים הנשלחים באמצעות כבל חשמלי למערבל אותות .
כלי נגינה מסוימים כגון קלידים וסינתיסייזרים לא מצריכים מיקרופון הממיר גלי קול לגלים חשמליים שכן הם מייצרים מלכתחילה אותות חשמליים הנשלחים ישירות למערבל.
המערבל קולט את האותות וממזג אותם בעוצמות שונות הניתנות לכוונון.
מהמערבל יוצא אות מעובד למגברים או לרמקולים מוגברים.
המגברים ממוקמים ביחידות נפרדות או לעיתים אף בתוך הרמקול מגבירים את עוצמת האותות החשמליים.
הרמקולים ממירים את האותות החשמליים לגלי קול.
ככל שעוצמת האותות החשמליים גבוהה יותר כך עוצמת הקול הבוקעת מהרמקולים תהייה חזקה יותר.
מערכת הגברה מורכבת משרשרת רכיבים:
מיקרופון – מתמר או רכיב אלקטרוני שממיר צליל נשמע לאות חשמלי.
המיקרופון מקבל מתח חשמלי ממכשיר הנקרא "פראמפ" (קדם-מגבר), כאשר מכשיר זה לרוב משולב בתוך המיקסר.
במערכות הגברה ישנן שתי דרכים לחבר מיקרופון:
מיקרופון קווי שמחובר באמצעות כבל ישיר.
מיקרופון כזה מקבל את הזנת החשמל באמצעות הכבל, ובאותה הדרך מועברים האותות מהמיקרופון למיקסר.
בדרך כלל אורך הכבל המחבר את המיקרופון למיקסר מוגבל טכנית – מעל אורך מסוים נדרש מתאם על מנת שהאותות יגיעו למיקסר בעצמה מספיקה.
מוזן באמצעות סוללות הנמצאות בתוך המיקרופון.
במיקרופון עצמו יש משדר, שמשדר באמצעות גלי רדיו (קיימות טכנולוגיות שונות לצורת השידור), הנקלטים על ידי מקלט המחובר אל המיקסר.
טווח הקליטה של מיקרופון כזה לרוב מוגבל עוד יותר מאשר מיקרופון קווי ואיכות השמע נפגעת בקלות ממגוון בעיות אפשריות.
בעיות נפוצות במיקרופון אלחוטי – סוללת המיקרופון נגמרת מהר, וכתוצאה מכך נחלשים האותות המשודרים, המרחק ותנאי השטח בין המיקרופון לבין המקלט ודברים נוספים.
מיקסר (בעברית – מערבל צליל) – מכשיר המרכז את כל הערוצים הרצויים להשמעה (מקורות שמע).
הערוצים (מקורות השמע) מחוברים לכניסות שמע.
ניתן לכוון את עוצמת ההשמעה של מקורות השמע השונים ולרוב גם להתאימם לתוצאה הרצויה על ידי מחוגים, ובנוסף למחוגים אלו קיים מחוג נוסף הנקרא "Master" (מאסטר – שולט) ותפקידו לשלוט על עוצמת השמע שיוצאת מהמיקסר אל מגבר ההספק.
קיימים מיקסרים המאפשרים לבצע כמה "מיקסים" (ערבולים) שונים במקביל.
כיום ישנם מיקסרים דיגיטליים מקצועיים המסוגלים לנתב מאות ערוצי שמע וחלקם לא כוללים מחוגים חיצוניים כלל.
מגבר הספק (חשמלי) – מגבר הספק ממיר את האותות החשמליים המתקבלים מן המיקסר לחזקים יותר.
המגבר מספק אותות חשמליים בעוצמה יותר חזקה ממה שקיבל אל הרמקולים.
מגברי הספק מגבירים את האותות בעוצמות שונות, ונדרשת התאמה בין גודל ועוצמת הרמקול לבין עוצמת המגבר.
לעיתים המגבר משולב בתוך הרמקול (רמקול אקטיבי) או בתוך המיקסר (לרוב במערכות כריזה).
רמקול – מתמר ההופך אותות חשמליים לצלילים שניתן לשמוע.
הרמקול יכול להיות אקטיבי – הכוונה שיש שבתוכו מגבר חשמלי המספק לו חשמל, ויכול להיות פסיבי שאינו מכיל מגבר חשמלי בתוכו, ובמקרה כזה נדרש מגבר חשמלי חיצוני דרכו עובר הצליל.
מערכות הגברה שונות מיועדות לתדרי צליל שונים.
כאשר לכל רמקול יש טווח תדרי צליל שאותו הוא מעביר.
ישנם רמקולים בעלי טווח רחב, אך הן יאבדו צלילים מסוימים כאשר יעמיסו עליהן.
לרוב במערכות הגברה מקצועיות יהיה רמקול נפרד לכל קבוצת תדרי צליל.
מערכת הרמקולים המפוצלת מורכבת לרוב משלוש קבוצות רמקולים:
התדרים הנמוכים ביותר (מכונים "וופרים")
תדרים גבוהים מאוד (מכונים "טוויטרים")
ישנן מערכות שמכילות את כל הקבוצה בתוך רמקול אחד המכילות בתוך קופסה אחת שלושה רמקולים שונים או יותר.
ישנם סוגים רבים של מערכות הגברה המיועדים למטרות שונות.
להלן כמה סוגים בולטים של מערכות הגברה:
מערכות ליין אריי – מערכת הגברה מקצועית המורכבת מתור של רמקולים המסודרים אחד על גבי השני ומתוכננים לפזר צליל על פני שטח נרחב כאשר לרוב מערכת כזו מכילה סוגים שונים של רמקולים המיועדים כל אחד למרחק שונה, לרוב תלויים במגדל.
מערכות אלו משמשות בעיקר הופעות מרובות משתתפים.
מערכות פרונטליות – מערכות הגברה קדמיות המורכבות מרמקול אחד או יותר ומיועדות לפיזור עצמה של צליל למרחק מוגבל.
ניתן להשתמש במערכות כאלו גם למופעים גדולים בתכנון נכון.
מערכות כאלו נפוצות ביותר באירועים בעיקר במקומות סגורים.
מערכת כריזה – מערכת כריזה היא מערכת הגברה שנועדה להודעות קוליות.
מערכת כריזה יכולה להשמיע מוזיקה אך באיכות נמוכה יחסית – עיקר מטרתה היא הגברה של דיבור אנושי.
בהתאם, הרמקולים מסוגלים להשמיע מספר מצומצם של תדרי צליל, ואיכות הקול נמוכה מזאת שברמקול רגיל, אך עוצמת הקול שלהם לרוב חזקה מאוד ומערכת קטנה יחסית יכולה להשמיע צליל למרחק גדול.
במערכת שמותקנת בשטח פתוח הרמקולים עמידים בפני גשם ומים.
ציוד אולפני – מערך של ציוד הגברה המיועד להקלטה, ומשכך אינו מכיל רכיבי הגברה לפיזור הצליל למרחק.
במערכת יכולים להיות מספר מיקסרים, בדרך כלל משוכללים ומתקדמים, ובעלי ערוצים רבים.
הצליל שנוצר מוקלט בדרך כלל למחשב.
הרמקולים באולפן אינם בעלי עצמה גבוהה, ועיקר העבודה מתבצעת באמצעות אזניות.
מיקרופונים באולפן לרוב יהיו בעלי טווח קליטה רחב יותר ורגישות גבוהה יותר ממערכת הגברה.
מערכת הגברה ביתית – מערכת הגברה קטנה במרכיביה.
אינה כוללת מיקסר, והרמקולים משמיעים צלילים בעצמה נמוכה יחסית.
בדרך כלל מערכת ביתית לא נזקקת למגבר חשמלי גדול.
כמו כן, למערכת אין מספר רב של מיקרופונים ומקורות שמע.
דוגמאות: מערכת סטריאו, מערכת רמקולים לקולנוע ביתי ורמקולים למחשב.
רמקול מוגבר – רמקול המשלב בתוכו מגבר, מיקסר ומיקרופון מובנים.
רמקולים אלו מיועדים להופעות חיות במועדונים, דיסקוטקים, עמדות די ג'יי ומועדוני קריוקי.
עצמתם של רמקולים אלו, נעה בין 120–136 דציבלים.
על אף שאמצעי הגברה אלו לא נועדו לשימוש ביתי, בישראל קיימים דגמים זולים בעלי עצמה דומה או פחותה יותר המכונים "בידורית", המשווקים לשימוש ביתי, ומשמשים בחפלות ובחתונות פרטיות ובכללי בקרב הציבור המזרחי בישראל, דבר הגורם למטרדי רעש קשים.
המערכת יוצרת בקצב סדיר דחפים עצביים הגורמים לשריר הלב להתכווץ, ומובילה את הדחפים לחלקיו השונים של שריר הלב, לעליות הלב ולחדריו.
מערכת תקינה גורמת לעליות הלב להתכווץ כשישית השנייה לפני חדרי הלב, כדי לאפשר לחדרי הלב להתמלא בדם המגיע מהעליות לפני כיווץ החדרים עצמם ודחיפת הדם להמשכו של מחזור הדם.
מערכת תקינה תגרום לכל חלק משריר הלב להתכווץ בתיאום מלא עם יתר חלקיו כדי לשמור על יעילות גבוהה של הלב כמשאבת דם.
חלקי מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית
מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב מורכבת מתאי שריר לב מתמחים.
תאים אלו מכילים כמות זעירה של סיבוני שריר ויכולת הכיווץ שלהם ירודה, אך הם בעלי תכונות אחרות המתאימות אותם לתפקידיהם לאורך מערכת ההולכה החשמלית.
חלקיה העיקריים של המערכת הם:
צומת הסינוס והעליה (sinoatrial node, בראשי תיבות מאנגלית: SA node) - קבוצת תאי שריר לב מתמחים המסודרים במבנה אליפטי שטוח, ברוחב של שלושה מילימטרים, אורך של חמישה עשר מילימטרים ועובי של כמילימטר אחד.
צומת הסינוס והעליה ממוקם בעליה הימנית של הלב, בסמוך לפתח הווריד הנבוב העליון.
הוא מחולל פוטנציאלי פעולה כ-70 פעמים בדקה ומשמש כקוצב הלב.
צומת העליה והחדר (atrioventricular node, בראשי תיבות מאנגלית: AV node) - צבר התאים הזה הוא הגשר החשמלי בין העליות והחדרים.
ממוקם בחיץ שבין העליות, סמוך למסתם התלת-צניפי של הפרוזדור הימני ולגת הכלילית.
הוא מחובר לצומת הסינוס והעליה באמצעות מספר אלומות הנעות לאורך דפנות העליה הימנית.
אלומת העליה והחדר (Fasciculus atrioventricularis) המוכרת גם בשם סיבי היס Bundle of his) of) או הצרור על שם היס.
וילהלם היס (His) היה קרדיולוג שווייצרי שגילה את האלומה.
אלומת הפרוזדור והחדר מתחילה את דרכה מקשר הפרוזדור והחדר ועוברת דרך הרקמה הסיבית המפרידה בין עליות הלב לחדרי הלב.
האלומה נעה חמישה עד חמישה עשר מילימטרים נוספים לכיוון חוד הלב, ואז מתפצלת לאלומה ימנית ולאלומה שמאלית העולות בדופנות חדרי הלב.
סיבי פורקינייה (Rami subendocardiales fasciculi atrioventricularis;Purkinje Fibers) ששמם מנציח את האנטומיסט והפיזיולוג שגילה אותם, הצ'כי יאן פורקינייה, הם הענפים הסופיים של מערכת ההולכה החשמלית של הלב.
סיבי פורקינייה נמצאים בדפנות חדרי הלב ומובילים את הדחפים העצביים במהירות גבוהה מהאלומות הימנית והשמאלית אל חדרי הלב, גורמים להתכווצותם המתואמת של תאי שריר הלב.
לרבים מתאי שריר הלב יכולת עצמית ליצירת דחפים עצביים.
תכונה זו בולטת במיוחד בתאים המרכיבים את מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב.
לתא שריר לב מתח מנוחה של 85 - עד 95 - מיליוולט.
שינוי במתח המנוחה למתח פעולה פותח תעלות יונים בקרום התא ומאפשר כניסת יוני סידן המאפשרים את תחילת תהליך ההתכווצות של סיבוני השריר של התא.
לאחר הפעלת תא שריר לב על ידי דחף עצבי ונסיקת מתח קרום התא לערך של 20+ מיליוולט, נשמר המתח החיובי למשך שתיים עד שלוש עשיריות השנייה.
להבדיל משריר שלד רגיל החוזר למתח המנוחה שלו מיד לאחר הגעת הדחף העצבי, שריר לב נשאר מכווץ לפרק זמן הארוך פי 3 עד פי 15 משריר שלד.
בקרומם של תאי שריר לב כמו גם בקרומם של תאי שריר שלד, נמצאות תעלות ליוני נתרן הנפתחות במהירות ומאפשרות כניסת יוני נתרן בעלי מטען חיובי הגורמים לנסיקה במתח קרום התא.
תעלות אלו גם נסגרות במהירות והשפעתן חולפת תוך שבריר שנייה.
מספר הבדלים בין תפקוד קרום תא שריר לב לבין תפקוד קרום תא שריר שלד אחראים על שהותו הממושכת של קרום תא שריר לב במתח פעולה.
בקרומם של תאי שריר לב נמצאות תעלות סידן-נתרן הנפתחות בקצב איטי יותר מתעלות הנתרן ונשארות פתוחות במשך מספר עשיריות שנייה.
יוני סידן הנושאים מטען חיובי נכנסים לתא ומשמרים את מתח הפעולה החיובי על הקרום וכן מסייעים בתהליך התכווצות סיבוני השריר.
תכונה מיוחדת נוספת בקרום תא שריר לב מופעל היא ירידה בחדירות קרום התא ליוני אשלגן.
יציאת יוני אשלגן בעלי מטען חיובי מהתא מחזירה את מתח הקרום לרמתו השלילית, לרמת מתח מנוחה.
הירידה בשטף יוני אשלגן אל מחוץ לתא מאריכה את זמן החזרה למתח מנוחה ומשמרת את מתח הפעולה החיובי למשך זמן ארוך יותר.
תאי שריר לב מתמחים בצומת הסינוס והעליה נוחים יותר להפעלה מתאי שריר לב רגילים.
מתח המנוחה שלהם הוא 55 - מיליוולט בלבד.
ערך הקרוב יותר לערך של סף ההפעלה של התא, 40 - מיליוולט.
ברמת מתח המנוחה של שריר תא לב בצומת הסינוס והעליה, תעלות הנתרן המהירות נשארות סגורות ולא משחקות תפקיד בפעילות קרום התא.
חדירות הקרום ליוני נתרן גבוהה יחסית, והללו נכנסים לתא וגורמים לנסיקה איטית במתח התא.
ברגע הגעת המתח לסף ההפעלה, נפתחות תעלות הסידן-נתרן וקצב הנסיקה גובר ליצירת שיא במתח הקרום.
לאחר עשירית שנייה עד עשירית שנייה וחצי נסגרות תעלות הסידן-נתרן.
באותו הזמן נפתחות תעלות אשלגן רבות ומאפשרות ליונים בעלי מטען חיובי לצאת מהתא ולמתח לרדת בחזרה למתח המנוחה.
זמן פתיחת תעלות האשלגן קצוב גם הוא והן נסגרות לאחר מספר עשיריות שנייה.
יוני נתרן חודרים לתא באיטיות ושוב גורמים לנסיקה איטית במתח התא ולתחילתו של מחזור נוסף של הפעלה אוטומטית של תא השריר.
פעולה מחזורית זו מתרחשת באופן אוטומטי בצומת הסינוס והעליהבקצב של 80-70 פעמים בדקה.
חלקים נוספים בשריר הלב מסוגלים ליצור בעצמם דחפים עצביים, בעיקר חלקים אחרים של מערכת ההולכה החשמלית.
התאים בקשר הפרוזדור והחדר יכולים ליצור דחפים בקצב של 60-40 פעמים בדקה והתאים בסיבי פורקינייה יכולים לייצר דחפים בקצב של 40-15 פעמים בדקה.
מכיוון שלאחר כל שיא פעולה קיים זמן קצר של התאוששות, הקצב המהיר יותר של צומת הסינוס והעליה הוא הקצב הדומיננטי בשריר הלב.
אותות ממערכת העצבים המרכזית רק מכווננים את הקצב.
במצבי מחלה מסוימים, כגון הפרעות קצב, באים לידי ביטוי גם קצבי הפעלה שאינם של צומת הסינוס והעליה.
תאי שריר הלב משולבים ביניהם ומחוברים זה לזה באמצעות צומתי מעבר.
אזורי החיבור בין תאי שריר הלב נראים כדיסקים המוכנסים (discus intercalaris; discus intercalatus) ביניהם.
חיבורי התאים מאפשרים מעבר חופשי של יונים ומכאן מעבר חופשי של דחף פעולה מתא שריר אחד לשכנו.
בפועל, הפעלה של תא שריר לב תגרום להפעלה של כל תאי שריר הלב המחוברים אליו.
שכבת רקמת חיבור המבודדת בין עליות הלב לחדריו, יוצרת מבחינת מעבר דחף עצבי בין תאי שריר לב, שתי מערכות הפועלות כל אחת בתיאום פנימי ובנפרד מהשנייה, מערכת אחת של העליות ומערכת נוספת של החדרים.
כאשר נוצר דחף עצבי בקצומת הסינוס והעליה, הוא מתחיל להתפשט בשריר הלב המרכיב את העליות בקצב של 0.3 מטרים לשנייה.
חלק מתאי שריר הלב מתמחים בהעברת הדחף העצבי במהירות גדולה יותר.
כמו יתר התאים המרכיבים את מערכת ההולכה החשמלית של הלב, הם מכילים כמות זעירה של סיבוני שריר ולכן הם אינם מתכווצים.
תאים אלו בעליות גדולים יותר מתאי שריר לב רגילים וכן מעבר היונים בחיבוריהם זה לזה חופשי יותר.
אלומה אחת של תאי הולכה חשמלית מובילה את הדחף העצבי לעליה השמאלית במהירות של 1 מטר לשנייה.
שלוש אלומות נוספות מובילות את הדחף העצבי במהירות ללצומת העליה והחדר.
בשלב זה של ההולכה החשמלית, מכוונת המערכת להאטת מעבר הדחף העצבי לחדרי הלב.
ההשהיה מאפשרת את מלוא כיווצם של הפרוזדורים ודחיפת הדם לחדרים, כדי שהחדרים יהיו מלאים בדם ככל האפשר לפני התכווצות שריר הלב של החדרים.
התאים המרכיבים את חיבור האלומות לקשר הפרוזדור והחדר ואת המשכה של מערכת ההולכה החשמלית עד לאלומת העליה והחדר קטנים יותר מתאי שריר לב רגילים ומעבר היונים בחיבוריהם חופשי פחות.
בנוסף, מתח המנוחה שלהם פחות שלילי משל תאי שריר לב אחרים, כך שהכוח החשמלי המניע את היונים מתא לתא חלש יותר.
חלק זה של מערכת ההולכה מאפשר את מעברו של הדחף העצבי דרך רקמת החיבור המפרידה בין העליות לחדרים, אך במהירות איטית הרבה יותר משל שריר לב רגיל, בין 0.05 מטר לשנייה ל-0.02 מטר לשנייה.
בטרם הגיעו לחדרי הלב, מעוכב הדחף העצבי למשך כ-0.13 שנייה.
פרק זמן זה, הנוסף לזמן הגעתו של הדחף העצבי מצומת הסינוס והעליה לצומת העליה והחדר, כ-0.03 שנייה, מסתכם בהפרש של כ-0.16 שנייה בין תחילת כיווצו של שריר הלב בעליות לבין הגעת הדחף העצבי לחדרים.
אלומות תאי שריר מתמחים בחדרים וסיבי פורקינייה המרכיבים את מערכת ההולכה החשמלית בחדרי הלב, בנויים להנעת הדחף העצבי במהירות גבוהה, של כ־4-1.5 מטרים לשנייה.
מהירות זו מאפשרת כיווץ כמעט מיידי של תאי שריר הלב בחדרים.
תוך כ-0.03 שנייה מגיע הדחף העצבי עד לקצוות מערכת ההולכה החשמלית בכל אזורי שריר הלב של החדרים.
תוך פרק זמן דומה נע הדחף העצבי דרך תאי שריר הלב הרגילים וגורם לכיווצם.
מערכת ההולכה החשמלית מתזמנת את כיווץ החדרים מחוד הלב תחילה ובהמשך לכיוון המסתמים ופתחי יציאת הדם מהלב.
מערכת העצבים האוטונומית שולטת על קצב הלב דרך שני חלקיה, המערכת הסימפתטית המעצבבת את כל חלקי הלב ובעיקר את שריר הלב של חדרי הלב והמערכת הפאראסימפתטית דרך העצב התועה המעצבבת בעיקר את מונת הסינוס והעליה ואת צומת העליה והחדר ופחות את יתר חלקי הלב.
המערכת הסימפתטית משחררת נוירוטרנסמיטר בשם נוראדרנלין שככל הנראה מעלה את חדירות קרום תאי מערכת ההולכה החשמלית לנתרן ולסידן.
השינוי גורם למתח מנוחה פחות שלילי בתאי קשר הגת והפרוזדור ולנסיקה מהירה יותר במתח שלהם.
התוצאה היא עליה בקצב ההפעלה הנוצר בקשר הגת והפרוזדור.
אותם שינויים מאפשרים לדחף העצבי לעבור מהר יותר מהפרוזדורים לחדרים דרך קשר הפרוזדור והחדר ודרך אלומת הפרוזדור והחדר.
תאי שריר הלב כולם קלים יותר להפעלה ובהשפעת נוראדרנלין כיווצם חזק יותר.
גירוי סימפתטי חזק יכול להעלות את קצב הלב לשיעור של 200-180 פעימות לדקה ואף יותר מזה באנשים צעירים, ולהכפיל את תפוקת הלב.
המערכת הפאראסימפתטית משחררת נוירוטרנסמיטר בשם אצטילכולין המעלה את חדירות קרומי התאים לאשלגן.
זליגת אשלגן מהירה אל מחוץ לתאים מעלה את שליליות מתח המנוחה ומעלה את הזמן שלוקח למתח על הקרום לנסוק עד לסף ההפעלה.
שינוי זה מאט את קצב ההפעלה בצומת הסינוס והעליה ומאט את מעבר הדחף העצבי דרך צומת העליה והחדר.
גירוי פאראסימפתטי חזק יכול להאט את קצב הלב למחצית מקצבו הרגיל ואף לחסום לחלוטין את מעבר הדחף העצבי לחדרי הלב.
במקרה והדחף העצבי לא עובר לחדרי הלב, בחלוף 20-5 שניות, יתחילו תאי מערכת ההולכה המרכיבים את סיבי פורקינייה לפעול אוטומטית ולהפעיל את שריר הלב בחדרים בקצב של 40-15 פעימות בדקה.
מערכת הגנת החום של מעבורת החלל (TPS) הגנה על מעבורות החלל מהחום העז של החדירה לאטמוספירה.
מערכת זו הייתה דרושה בהתחשב בעובדה שגוף האלומיניום של המעבורת אינו יכול לעמוד בחום של למעלה מ־175° מבלי שיהרס ובמהלך החדירה לאטמוספירה הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל־1,650°.
מטרת המערכת הייתה גם להגן על המעבורת מהטמפרטורות הקיצוניות בחלל במסלול סביב כדור הארץ.
ה־TPS כיסתה את כל פני השטח של המעבורת והורכבה משבעה סוגי חומרים שונים שהשימוש בהם נקבע לפי רמת החום שנוצר בכל מקום בגוף המעבורת במהלך החדירה לאטמוספירה.
פחמן מחוזק בסיבי פחמן (RCC) כיסה את חרטום המעבורת וקצוות הכנפיים, שם הטמפרטורה עלתה על 1,260°.
אריחי חומר הבידוד לטמפרטורה גבוהה (HRSI) כיסו את גחון המעבורת ואת המקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־1,260°.
ה־HRSI עשוי מסיבי צורן דו־חמצני טהור (LI-900).
חלק מאריחי ה־HRSI הומרו באריחי FRCI.
FRCI היה חומר סיבי עמיד בפני חום.
אריחי FRCI סיפקו חוזק ועמידות לגוף המעבורת והיו קלי משקל.
משטחי הבידוד הגמישים (FIB) כיסו את המקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־649°.
באריחי חומר הבידוד לטמפרטורה נמוכה (LRSI) השתמשו על מנת לכסות את החלק העליון של המעבורת, אך בשלב מסוים הוחלט להחליפם בעיקר ב־FIB.
יכולת ההגנה של ה־LRSI הייתה שוות ערך בקירוב להגנה שסיפק ה־FIB.
אריחי בידוד סיביים משוריינים (TUFI) היו אריחי בידוד קשיחים ועמידים שהוכנסו לשימוש במעבורות ב־1996. השימוש בהם היה גם באזורים בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה וגם באזורים בהם הטמפרטורה הייתה גבוהה.
דלתות תא המטען, חלק מהדפנות, את חלקה האחורי של המעבורת, חלק מחלקם העליון של הכנפיים ואזורים הסמוכים לפתחי מנועי התמרון, כוסו במשטחים של FRSI.
ב־FRSI נעשה שימוש במקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־371°.
ב־TPS של מעבורת החלל היו שלושה מאפיינים שייחדו אותה ממגני החום שהיו בחלליות קודמות:
שימוש רב פעמי - חלליות קודמות השתמשו במגני חום שהתכלו במהלך החדירה לאטמוספירה והיו בלתי ניתנים לשימוש חוזר.
מגן חום כזה היה חזק ואמין, אך התאים לחללית חד פעמית ולא לחללית רב פעמית כמו מעבורת החלל.
משקל סגולי נמוך - מגני החום מהסוג המתכלה בחדירה לאטמוספירה היו כבדים ביותר.
משקל מגן החום של תא הפיקוד בחללית אפולו היווה שליש ממשקל התא כולו.
שטח הפנים של מעבורת חלל הוא גדול בהרבה משל תא הפיקוד בחללית אפולו ולכן משקלו הסגולי הנמוך של ה־TPS היה חיוני.
פריכות - בשנות ה־70 המוקדמות, הטכנולוגיה היחידה הידועה ליצור חומר קל משקל שמגן מחום בצורה טובה הייתה להקטין את צפיפותו.
האריחים של ה־TPS היו כה פריכים עד שהיה ניתן לפורר אותם ביד.
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים היא מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים (וגם עבור רכב קרבי משוריין כבד) המונעת מהאיום הנורה לעברו לפגוע ברכב.
הגנה קשה (Hard Kill) משמעותה נטרול או יירוט האיום באופן פיזי במרחק בטוח מהטנק, באמצעות טיל מיירט, מטען רסס, תותח או קרן לייזר.
מערכת הגנה אקטיבית אינה יכולה להחליף לחלוטין שריון פסיבי אלא נועדה להשלים אותו.
מרוץ החימוש בין אמצעי לחימה נגד טנקים ושריון הראה שקצב התפתחות האיומים מהיר יותר מקצב פיתוח השריון וכי לא ניתן לעבות את שריון הטנק ללא הגבלה, שכן עיבוי שריון פירושו תוספת משקל ועומס נוסף על המנוע, דבר הגורם לפגיעה באחת היכולות החשובות של הטנק - יכולת התנועה והעבירות.
נעשו מספר ניסיונות להתגבר על כך באמצעות תכנון מתוחכם יותר של השריון: שריון משופע, שריון מרוכב ומאוחר יותר גם מיגון כלוב ושריון ריאקטיבי.
פיתוחים ראשוניים החלו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, שכן בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמנועים היו חלשים יחסית.
המערכות שפותחו בשנים אלו היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססות על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
במהלך מלחמת העולם השנייה עשו שני הצדדים - בעלות הברית ומדינות הציר, שימוש ברקטות נגד טנקים.
הבריטים והאמריקאים השתמשו בעיקר במטולי הפיאט והבזוקה (בהתאמה), בעוד גרמניה בפאנצרפאוסט ובפנצרשרק (בשכיחות נמוכה יותר).
כתגובה להופעתם של כלי נשק אלו החל בשנות ה-40 של המאה ה-20 פיתוח מערכות ההגנה האקטיביות עבור טנקים.
המערכות שפותחו בשנים אלו נקראו מערכות "צמודות דופן", זאת כי יירוט האיום היה במרחק קצר מאוד מהטנק.
החלוצים בפיתוח מערכות אלו היו הסובייטים שהחלו בפיתוח מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. הסובייטים התמקדו בפיתוח של מערכת שמסוגלת ליירט בעיקר פגזים, אך גם רקטות, וביצעו ניסויים במערכת כזו.
המערכת הייתה בנויה מתאי רסס, מוליך חשמלי ורשת/לוח מקצר.
המערכת פעלה כך, שהמוליך החשמלי הזרים כל העת חשמל אל תאי הרסס, מה שמנע את התפוצצותם.
ברגע שהלוח המקצר היה נפגע, דבר שהיה גורם לקצר ולהפסקה של הולכת החשמל אל תא הרסס, הוא היה מתפוצץ במטרה להשמיד את האיום.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, הציבו הסובייטים מדגים טכנולוגי של מערכת הגנה אקטיבית ליירוט פגזים על גבי טנק, שנבנה על סמך הידע שנצבר במהלך המחקר והפיתוח שבוצע בעבר, וזאת במטרה להאיץ את פיתוח המערכת, אך הדבר לא מומש.
הרעיון של יירוט באמצעות רסיסים היה ממשי, ומערכות הגנה אקטיבית מתוצרת רוסיה, כמו הארנה עשו שימוש ברעיון זה.
עם זאת, המערכת שהוצגה בשנות ה-40 ובשנות ה-60 סבלה מאי בשלות טכנולוגית.
תאי הרסס לא הצליחו להשמיד את הפגזים, אלא רק לפגוע בהם, דבר שלא הצליח להסיט אותם ממסלולם, והרעיון של לוח מקצר לא היה ריאלי.
הלוח המקצר אינו מתאים למזג האוויר ברוסיה, והיה פגיע ורגיש למגע.
לא היה ביכולתו להבדיל בין אבן, כדורים הנורים מנשק קל של חיילי חי"ר או רקטות ופגזים נגד טנקים, שאותם היה אמור למעשה ליירט.
בה בעת, גם האמריקאים חתרו לפיתוח של מערכת הגנה אקטיבית עבור הטנקים שלהם.
ב-1952 החל פרויקט מסווג שנקרא "Dash-Dot".
בדומה לפרויקט הסובייטי, גם הוא התמקד בהגנה מפני פגזים ופחות מפני רקטות נגד טנקים.
הרעיון האמריקאי כלל חיישנים לגילוי האיום, וככל הנראה גם הוא השתמש בתאי חימוש הנושאים מטען רסס במטרה להשמיד את האיום.
בדומה לפרויקט הסובייטי, גם הפרויקט האמריקאי נעצר בשל חוסר בשלות טכנולוגית בשנת 1959.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוכנסו לשימוש מבצעי כלי נשק נגד טנקים מתוצרת סובייטים.
הראשון שבהם היה רקטה נגד טנקים מדגם RPG-7, שהיה טיל פשוט וזול לייצור המוני, אך בה בעת קטלני ומסוכן.
השני היה טיל הסאגר, טיל נגד טנקים מונחה תיל, בעל טווח שיגור מקסימלי של 3 ק"מ.
שני כלי הנשק האלו, גרמו לחשש רב במערב, בשל העובדה כי כלי נשק אלו מסוגלים לחדור את השריון של טנקי המערכה המערביים ועשויים להיות איום ממשי עליהם.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, נעשה שימוש מסיבי בכלי נשק אלו, ובעיקר בטיל הסאגר, כנגד חיל השריון.
חוליות חי"ר בנות שלושה חיילים החמושות בטיל הסאגר הוצבו במארבים רבים לאורך צירי ההתקדמות הצפויים של צה"ל.
חוליות אלו פגעו ביעילות בכוחות המשוריינים המסתערים.
חיל השריון הופתע מצורת ההפעלה המאסיבית, ולא הייתה לו תורת לחימה להתמודדות עם טילים מונחים נגד טנקים.
תורת ההפעלה המצרית והפיתוחים הסובייטים גרמו לאבדות כבדות והוכיחו את יעילותם, דבר אשר האיץ את הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים בעולם ובישראל.
לאחר מלחמה זו, הותנע והואץ הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים בעולם ובישראל, ובמהלך עשור זה פותחו רעיונות וקונספטים עבור מערכות הגנה אקטיביות, אך לא הגיעו לאב טיפוס של מערכת ממשית.
גם הסובייטים למדו על בשרם את היעילות של כלי הנשק שפיתחו, ובעיקר את היעילות ההרסנית של ה-RPG-7 במהלך השנים הראשונות של מלחמת אפגניסטן.
מספר רב של טנקים ונגמ"שי לחימה סובייטים, בעיקר מדגם BMP-1 נפגעו מרקטות RPG שירו כוחות המוג'אהדין.
הרוסים גם הם הבינו, כי רקטה זו אשר הייתה מהפשוטות בארסנל שלהם, הצליחה לגרום קטסטרופה בכוחות חיל הרגלים המשוריין.
הם הגיעו למסקנה כי שריון מרוכב, מתקדם ככל שיהיה, לא ישים קץ לאיום שנשקף על הטנקים.
בשל כך, הסובייטים פיתחו מספר מערכות הגנה אקטיביות בשנים אלו: Drozd ליירוט באמצעות מטען רסס ושטורה לשיבוש טילים נגד טנקים מדור שני, בעיקר רוכבי קרן לייזר ומתבייתי כתם לייזר.
מספר שנים לאחר מכן, רוסיה פיתחה גם את מערכת הארנה שגם היא מיועדת ליירוט באמצעות מטען רסס.
מאורע נוסף שגרם להאצה משמעותית נוספת של מערכות הגנה אקטיביות היה מבצע שלום הגליל שמאוחר יותר הפך למלחמת לבנון הראשונה.
זמן קצר לפני המלחמה צייד צה"ל את חטיבות השריון במיגון ריאקטיבי מתוצרת רפא"ל הנקראת "בלטן".
ערכות אלו הורכבו על טנקי מגח 3 שלחמו בקרב סולטאן יעקוב, ובמהלכו נפלו שלל בידי הצבא הסורי טנקים המצוידים בערכת "בלטן".
הסורים העבירו את הטנקים לבחינה של מומחים סובייטים, ואלו פיענחו את טכנולוגיית המיגון הריאקטיבי ופיתחו פתרון להתמודדות כנגדה: פתרון זה היה ראש קרב כפול "טנדם" שבו צוידו רקטות וטילים מונחים כנגד טנקים.
הופעתם של ראשי קרב חדישים אלו והצלחתם המבצעית האיצה משמעותית את הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים, הנמשך שנים רבות, ושיאו היה בשירות מבצעי של מערכות הגנה אקטיביות "קשות" מבצעיות, כמו "מעיל רוח" שפותחה ומיוצרת על ידי חברת רפא"ל הישראלית.
בתחילת המאה ה-21 נטלה ישראל את ההובלה בפיתוח מערכות הגנה אקטיביות.
עוד לפני כן, ניסיונות ראשונים לפיתוח מערכות הגנה בוצעו על ידי יחידת יפת"ח אך הם לא הבשילו לפיתוח סדרתי ושירות מבצעי.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה ב-2006 בה כ-50 טנקים, בהם טנקי מרכבה סימן 4 המתקדמים ביותר, נפגעו ונחדרו על ידי טילי נ"ט האיצה ישראל את הפיתוח.
שתי חברות נטלו את ההובלה: רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, שפיתחה את "מעיל רוח" והתעשייה הצבאית (תעש מערכות) שפיתחה את "חץ דורבן".
שתי המערכות הגיעו לבשלות מבצעית אך צה"ל בחר להצטייד ב"מעיל רוח" של רפאל, בעוד שהטכנולוגיה של "חץ דורבן" תשולב בדור הבא של מערכת הגנה אקטיבית.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 מערכת ההגנה האקטיבית ה-"קשה" המבצעית היחידה היא "מעיל רוח" הישראלית המותקנת על טנקי המרכבה סימן 4מ של צה"ל וחלק מנגמ"שי מרכבה (בעתיד תותקן על כלים נוספים, בהם האיתן).
מערכת "מעיל רוח" רשמה יירוט בכורה מבצעי ב-2011 והוכיחה את עצמה בקרב במבצע צוק איתן שבו יירטה הן רקטות נ"ט מדגמי RPG-7 ו-RPG-29 המתקדמת יותר, והן טילי נ"ט מתקדמים מתוצרת רוסית, "מטיס-M" ו"קורנט".
סיבות לשימוש במערכת הגנה אקטיבית
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 הבינו מפתחי הטנקים את המגבלות של השריון.
בתקופה ההיא, איכות הפלדה הייתה נמוכה ויעילות השריון הייתה תלויה בעוביו ומשקלו; כלומר שריון עמיד היה נדרש להיות עבה וכתוצאה מכך שקל הרבה.
תוספת המשקל הגדולה יצרה עומס על המנוע והמערכות האוטומטיביות, דבר שפגע ביכולת העבירות והניידות של הטנק.
הרצון ליצור טנק בעל יכולת עבירות גבוהה תוך מתן הגנה מרבית הוא המניע המרכזי לפיתוח ושימוש במערכות הגנה אקטיביות.
במקביל לפיתוח מערכות הגנה אקטיביות נעשו ניסיונות לתכנן את השריון הפסיבי באופן מתוחכם יותר.
דוגמה לכך היא השריון המשופע של ה-T-34 הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
פיתוח נוסף היה שריון מרוכב שעשוי מסגסוגות חומרים מתכתיים וקרמיים בהרכבים שונים ולא רק מפלדה הומוגנית.
השריון המרוכב סיפק יותר הגנה בפחות משקל והוא אומץ על ידי מדינות רבות כשריון פסיבי לכלי הרכב המשוריינים שלהן.
עם זאת, גם אמצעי הלחימה נגד הטנקים התפתחו, וטילים מתקדמים יכולים לחדור גם שריון משופע וגם שריון מרוכב.
פתרונות ביניים נוספים היו מיגון כלוב ומיגון ריאקטיבי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ומלחמת אפגניסטן התבררה היעילות של נשק נגד טנקים בשדה הקרב ומתכנני הטנקים הבינו שבמרוץ החימוש בין אמצעי הנ"ט לשריון, אמצעי התקיפה תמיד יובילו.
ההתפתחות המשמעותית של כלי הנשק נגד טנקים הייתה מהירה יותר מקצב התפתחות השריון, הן הפאסיבי והן הריאקטיבי.
אמצעי הנ"ט השתפרו מאוד הן מבחינת הקטלניות, יכולת החדירה, הטווח, הניידות ותנאי השיגור, והן מבחינת זמינות.
כתוצאה מכך היה השריון הפסיבי בנחיתות ומתכנני הטנקים החלו לנקוט בגישה חדשה: בנוסף לתכנון שריון חזק יותר באמצעות מבנה פיזי, הרכב כימי או הגדלת העובי - הוחלט גם לנסות גישה של יירוט האיום לפני שהוא פוגע בטנק, וזוהי ההגנה האקטיבית.
ההגנה האקטיבית מאפשרת התמודדות בפני רקטות, טילים ופגזים, ולמעשה, יוצרת סביב הטנק אזור מוגן מפני כלי נשק אלה, בעוד משקלה הוא קטן מאוד ביחס לשריון, ויעילותה רבה מאוד.
עם זאת חשוב להדגיש שמערכת הגנה אקטיבית איננה מהווה תחליף מלא לשריון פסיבי, אלא מהווה מערכת משלימה ומתגברת כנגד איומי קצה גבוהים (בעיקר רקטות נ"ט, טילי נ"ט ופגזים), בעוד השריון הפסיבי משמש לגיבוי וכן נגד איומי קצה נמוכים (כגון קליעים קטני-קליבר, רסיסים ומטעני חבלה).
ההבדלים בין שריון למערכת הגנה אקטיבית
שריון (פסיבי)מערכת הגנה אקטיביתמשקלעשרות טונותמאות קילוגרמיםיעילות ביחס למשקלסבירהגבוהה במיוחדמחיר בדולריםמאות רבות עד מיליוניםכמה מאות אלפים בודדיםהגנה מפניכל סוגי האיומיםרקטות, טילים ופגזים נגד טנקיםנטרולספיגת האיוםשיבוש או יירוט האיוםגילוילא נדרשיש צורך בזיהוי ואימותנזק סביבתילא קייםקייםסיכון לחיילי חי"רלא קייםקיים בחלק מהמערכות
בטבלה מפורטים בקיצור ההבדלים בין שריון למערכת הגנה אקטיבית.
ההבדל הראשון הוא המשקל והיעילות ביחס אליו, בעוד שריון שוקל עשרות טונות ומספק הגנה חלקית בלבד מפני פגזים ורקטות וטילים נגד טנקים, מערכת הגנה אקטיבית מספקת הגנה מלאה, ולכן, היעילות שלה ביחס למשקל היא מעולה.
בנוסף לכך, המחיר של מערכת הגנה אקטיבית זול יותר ממחירו של שריון מרוכב ושריון ריאקטיבי.
החסרונות הגדולים של מערכת הגנה אקטיבית ביחס לשריון מפורטים בהמשך הטבלה.
מערכת הגנה אקטיבית אינה מגינה בפני מטעני גחון ומטעני צד, הנפוצים מאוד בקרב ארגוני גרילה ובמסגרת לוחמה בשטח בנוי כנגד טנקים, והוכיחו עצמם כיעילים פעמים רבות.
בנוסף, מערכת הגנה אקטיבית מצריכה טכנולוגיה מתקדמת מאוד הכוללת זיהוי ואימות, היא גורמת לנזק סביבתי ולעיתים מסכנת חיילי חי"ר כך שאינם יכולים לפעול ברדיוס של עשרות מטרים מהטנק, דבר המגביל מאוד את תרומתו של הטנק בשדה הקרב ובפרט בלוחמה בשטח בנוי.
מערכת הגנה רכה עבור טנקים
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות הופעתם של טילים מונחים נגד טנקים, החל הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות "רכות" שמטרתם היא לשבש את מערכת הניווט והנחיה של הטילים, ובכך לגרום להם לסטות ממסלולם לעבר הטנק.
במערכות הגנה אקטיבית "רכות" יש חשיבות פחותה למדידת טווח האיום המתקרב, ולכן השימוש הוא לרוב בגילוי ועקיבה בגלאי לייזר (LWS) ובחיישנים אלקטרו-אופטיים (EOS) בשל העובדה כי הם זולים יחסית למערכת מכ"ם.
ישנם מערכות בהם נעשה שימוש רק בגילוי ועקיבה בגלאי לייזר בשל מחירו, זאת על חשבון יכולת הגילוי והנטרול של איומים שהנחייתם אינה מבוססת לייזר.
אמצעי נוסף שנפוץ בחלק ממערכות הגנה אקטיביות ה"רכות" הוא מדוכות עשן מתקדמות, המאפשרות בקרה ותמרון ברמות שונות עליהם שולט המחשב של מערכת ההגנה האקטיבית.
אמצעי הנגד המתקדם והמוביל עבור מערכות ההגנה האקטיביות הוא שבש אלקטרו-אופטי בתחום התת-אדום.
הוא פותח במטרה לתת מענה לטילים נגד טנקים המונחים באמצעות מד-זווית אלקטרו-אופטי מעמדת השיגור.
השבש פועל כך שהוא נקלט במד הזווית כטיל המונחה ושולח למשגר אותות שגויים, שגורמים לו לסטייה מהמסלול שיפגע בטנק.
כיום משתמשים באמצעי זה בשבשי לייזר בהספק נמוך (LR) אך בעבר היה שימוש במנורות תת-אדום.
עם זאת, מערכות הגנה אקטיביות "רכות" אינן באות במקום פיתוח של שריון פסיבי כבד ומתקדם (שבדרך כלל עשוי משריון מרוכב מתקדם ולעיתים קרובות כולל גם שריון ריאקטיבי משוכלל), ולרוב מותקנות בנוסף אליו במטרה להעניק שכבה הגנת נוספת, זאת בשל מחירה הנמוך לרוב של מערכת הגנה אקטיבית "רכה".
מערכת הגנה קשה עבור טנקים
המערכות הראשונות שפותחו במטרה להעניק לטנקים הגנה אקטיבית היו מערכות הגנה אקטיבית "קשות", זאת בשל העובדה כי בעת שפותחו המערכות על ידי האמריקאים והסובייטיים, לרקטות שאיימו על הטנקים לא הייתה מערכת הנחיה שהיה ניתן לשבש.
בנוסף, מערכת הגנה "קשה" מספקת מענה למגוון רחב של איומים, וזו הסיבה כי פותחו במהלך השנים מערכות רבות ושונות במטרה להעניק לטנקים הגנה אקטיבית.
מערכות אלו, שפותחו בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20, היו אמורות לתת מענה למגבלה שנובעת ממשקלו של השריון, וזאת במטרה להעניק לטנקים הגנה מפני רקטות נגד טנקים.
בקונספט זה המיירטים מורכבים סביב הצריח והיירוט עצמו מתרחש קרוב מאוד לטנק.
תכונות אלו העניקו למערכת את שמה: צמודת דופן.
מערכות אלה זולות יותר ממערכות בעלות מיירט ומשקלם קל יותר, אך החיסרון העיקרי שלהן הוא חוסר יכולת לנטרל טילים גדולים נגד טנקים ופגזים.
עם זאת, מערכת "מעיל רוח" של רפא"ל הצליחה ליירט טילים נגד טנקים בפעילות מבצעית ופגזים בניסויים והוכיחה שחסרונות אלו פתירים.
גם היום ישנם מערכות צמודות דופן, כולל גרסה של מעיל רוח, הנקראת Trophy-LV וגם היא מיוצרת על ידי חברת רפאל – מערכות לחימה מתקדמות.
זוהי גרסה מוקטנת של המערכת שנועדה להגן על רכבי שטח וכלים משוריינים קטנים.
יירוט באמצעות מיירט הוא הקונספט המקובל והנפוץ בהגנה אקטיבית על יישובים ועל ספינות (כיפת ברזל, ברק 8 והפלנקס הם דוגמאות למערכות מיירטות) וגם בהגנה על טנקים.
להבדיל ממערכות צמודות דופן, בהן היירוט מתרחש באמצעות רסיסים קרוב לטנק, מערכות בעלות מיירט משגרות קליע הפוגע ישירות או ליד בעזרת חומר נפץ ובכך משמיד את האיום.
מערכת Drozd הסובייטית היא דוגמה למערכת עם משגר קבוע שהייתה בשירות פעיל במלחמת צ'צ'ניה השנייה.
במהלך הקרבות התגלה חיסרון בולט במערכת, בכך שהמשגר הקבוע לא סיפק הגנה מלאה סביב הטנק, ועקב כך המערכת יצאה משירות פעיל.
למרות כישלונה של המערכת הסובייטית, האמריקאים ביצעו ניסיונות ליצור מערכת המבוססת על משגר קבוע וחברת GD-OTS רשמה על כך פטנט בשנת 2014.
מערכת חץ דורבן הישראלית שפותחה על ידי התעשייה הצבאית היא דוגמה למערכת עם משגר מצטודד.
במערכת זו מחשב המערכת מכוון את המשגר של המיירט, והמיירט משוגר אל עבר המטרה ללא הנחיה.
נעשה ניסיון גם ליצור מערכת יירוט עם משגר אנוכי SLID במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2006 זכתה חברת ריית'יאון במכרז לפיתוח מערכת הגנה אקטיבית לטנקים במסגרת פרויקט ה-FCS, ריית'יאון פיתחה את מערכת ה-Quick Kill המבוססת על מיירט מנוהג.
למערכת חסרונות דומים לזו של קודמותיה: מחיר גבוה וחוסר יכולת להתמודד עם איומים המשוגרים מטווחים קצרים.
מערכת המשלבת בין מיירט לרסיסים
מערכת הארנה הרוסית היא מערכת המשלבת בין מיירט משוגר לרסיסים, זאת במטרה להתגבר על החסרונות של כל אחד מסוגי המערכות.
למעשה, הארנה גם היא משתמשת בחימוש רסיסים, אך תא הרסיסים משוגר לגובה של כ-1.5 מטר מעל הצריח ורק אז מתפוצץ מעל האיום ושולח זרם של רסיסים.
מערכת זו נתפסה במשך שנים רבות כמערכת מובילה ומתקדמת, בשל העובדה כי היא משלבת בין שני סוגי המערכות.