tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 לופז התמקד במשחק, אף שהקריירה הקולנועית שלו לא הייתה מוצלחת באותה מידה בה הצליח כמוזיקאי.
הוא המשיך את הקריירה המוזיקלית בסיורי הופעות ארוכים באירופה ובאמריקה הלטינית באותה תקופה; בשנת 1978 ניסה לשנות את סגנונו ברוח התקופה והוציא לאור אלבום דיסקו, אשר נכשל במצעדי המכירות.
בשנת 1967 לופז הוציא לאור סינגל במסגרת קידום מכירות למשקה חדש של חברת קוקה-קולה בשם Fresca.
תפקידו הראשון של לופז היה בסרט "נישואין על שרטון" בשנת 1965, בו הופיע בתפקיד זמר במועדון לילה.
השיר שביצע בסרט, Sinner Man, יצא לאור כסינגל והפך להיט.
הוא שיחק בתפקיד משנה בסרט "12 הנועזים" בשנת 1967. בשנת 1970 הופיע בתפקיד עצמו בסרט The Phynx והיה השחקן הראשי בסרט "אנטוניו" בשנת 1973.
נפטר ב-11 באוגוסט 2020 מסיבוכי מחלת נגיף קורונה 2019.
טרינידד וטובגו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
היא החלה להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לוזאן (2020).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מטרינידד וטובגו 3 מדליות, מהן מדליית זהב יחידה, בענף השחייה
המשלחת הראשונה של טרינידד וטובגו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא המשלחת הגדולה ביותר שטרינידד וטובגו שלחו עד כה.
המשלחת כללה 26 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף השחייה עם זכייה במדליית זהב במשחה 50 מטר שחיית גב נערים וסיום במקום החמישי במשחה 50 מטר שחיית פרפר נערים.
בענף האתלטיקה המשלחת העפילה לגמר ריצת 400 מטר משוכות נערות וסיימו במקום השביעי, אך לא העפילה לגמר ביתר המקצים.
נבחרת הנערות השתתפה גם בענף הכדורגל שם סיימה במקום החמישי.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 11 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
ההישגים המשמעותיים ביותר היו בענף השחייה עם זכייה במדליית כסף במשחה 50 מטר שחיית פרפר לנערים ומדליית ארד במשחה 50 מטר שחייה חופשית לנערים, ביתר המשחים ספורטאי המשלחת לא העפילו למשחה הגמר.
בענף האתלטיקה ספורטאי המשלחת העפילו לגמר ריצת 200 מטר לנערים וסימו במקום הרביעי ולגמר ריצת 100 מטר משוכות לנערות וסיימו במקום החמישי, ביתר המקצים ספורטאי המשלחת לא העפילו למקצי הגמר.
המשלחת התחרתה גם בענפים כדורעף חופים ושיט.
טרילופוזאורוס (שם מדעי: Trilophosaurus; מילולית: "לטאה בעלת שלושה רכסים") הוא סוג נכחד של זוחל דיאפסידי שחי בסוף תור הטריאס שבעידן המזוזואיקון באמריקה הצפונית.
הטרילופוזאורוס היה סוג של דיאפסיד פרימיטיבי בעל מראה של לטאה עם רגליים ארוכות והוא היה כנראה צמחוני.
הוא היה בעל לסת קצרה ומעוגלת עם לסתות ישרות ומשוטחות שצופו במקור קרני שעזר ללעוס צמחייה.
היו לו שיניים קטנות בחלק האחורי של הלסתות.
ליצור היו פתחי עיניים גדולים ובסיס מחוזר והגוף היה נמוך עם רגליים ארוכות בעלות 5 אצבעות.
זוחל זה היה אולי מאבותיהם של הצבים המודרניים בשל מבנה הלסתות הדומה.
ייתכן גם שהיה קרוב לזוחלי הים הזאורופטריגיים שהחלו להתפתח בסוף הטריאס.
טריניזאורה (שם מדעי: Trinisaura) הוא סוג של דינוזאור אורניתופוד קטן מהסדרה בעלי אגן דמוי עוף אשר מאובניו נמצאו ביבשת אנטארקטיקה באי ג'יימס רוס , לצידם של המורוזאורוס והאנטארקטופלטה.
הוא חי בקרטיקון העליון לפני 80–66 מיליון שנה, אז נכחד בהכחדת הדינוזאורים הגדולה.
הדינוזאור קיבל את שמו ב-2013 והוא נקרא על שם הגאולוג טרינידד דיאז.
שלדו של הדינוזאור נמצא ללא גולגולת אך ממראה השלד נראה שהיה קרוב למשפחת ההיפסילופודוניים וקרוביהם ובעיקר למינים הדרום-אמריקאים כמו הגספאריניזאורה והאנביסטיה.
הוא הגיע לאורך 1.5 מטר, קטן יחסית לאורניתופוד וכנראה ניזון מצמחייה ביערות אנטארקטיקה הקדומה שהייתה חמימה בהרבה מכיום.
מין-הא היא יוצרת סרטים וייטנאמית, חוקרת ספרות, מלחינה ופרופסור למגדר וחקר האישה.
מין-הא נולדה בשנת 1952 בהאנוי, וייטנאם.
היא היגרה לארצות הברית בשנת 1970, לאחר שלמדה בווייטנאם ובפיליפינים.
היא למדה הלחנה, אתנו-מוזיקולוגיה וספרות צרפתית באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם היא קיבלה את תואר הדוקטור שלה.
מין-הא גם עבדה פעמים רבות עם בן זוגה ז'אן-פול בורדייה , צלם זוכה פרסים מקליפורניה.
מין-הא ערכה מחקר אתנוגרפי שארך שלוש שנים במערב אפריקה.
מחקר זה הוביל לסרטה הראשון, Reassemblage, שהוא סרט דוקומנטרי יוצא דופן.
כעת היא פרופסור למגדר ומחקר האישה ורטוריקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סגנון יצירתה המיוחד שמתמקד במחקר תרבותי השתנה והתפתח במהלך שנות עבודתה, יש שיגידו עקב מוצאה הווייטנאמי, שנות מחקרה במערב אפריקה וחייה כמהגרת באמריקה.
Reassemblage - סרטה הראשון של מין-הא, צולם בשנת 1982 ועוסק במחקר אתנוגרפי של שבטים ממערב אפריקה.
הוא נחשב לסרטה המוכר ביותר ופורץ הדרך שלה.
הסרט מאתגר את החשיבה של הצופה הממוצע ומאפשר לו לחשוב בעצמו על משמעויות הצילומים.
Naked Spaces - Living is Round - הוא סרט דוקומנטרי, שצולם בשנת 1985 וחוקר את החיים היומיומיים באזורים הכפריים בשש מדינות במערב אפריקה (מאוריטניה, מאלי, בורקינה פאסו, טוגו, בנין וסנגל).
Surname Viet Given Name Nam - בעבודה מורכבת זו אשר צולמה בשנת 1989, מין-הא חוקרת את תפקידן החברתי של נשים וייטנאמיות בעבר ובהווה, בעזרת שימוש בריקודים, טקסטים מודפסים, שירה עממית ובמילותיהן וחוויותיהן של נשים וייטנאמיות מווייטנאם (מהדרום ומהצפון) ומארצות הברית.
Shoot for the Contents - סרט זה עוסק בסין, וצולם בשנת 1991, והוא מהווה מחקר ייחודי של שמות וסיפורים אלגוריים בסין.
הסרט דן במושגי כוח ושינוי, לאור אירועי כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989.
A Tale of Love - הסרט צולם בשנת 1995, ומציג את חוויית ההגירה הווייטנאמית דרך "קיו", מ"סיפורו של קיו" , שיר אפי הנחשב לעבודה החשובה ביותר בספרות וייטנאמית.
בסיפור הווייטנאמי מהמאה ה-19 מסופר על קיו של אותה תקופה, מעין קדושה מעונה העוסקת בזנות למען טובת משפחתה.
מין-הא העבירה את הסיפור אל ארצות הברית של תקופתה, בה קיו המודרנית נתפסת בין שתי תרבויות ונקרעת בין צורך כלכלי לחושניות.
The Fourth Dimension - בשנת 2001, מין-הא יצאה למסע חדשני עם הסרט הזה, המהווה בחינה של יפן דרך אומנותה, תרבותה וטקסיה החברתיים.
כמו סרטיה הקודמים, גם סרט זה הוא עבודה רבת רבדים, ובראשם חקר ההשפעה של מדיית הווידאו על יצירת תמונות.
Night Passage - סרט דיגיטלי זה יצא בשנת 2004 והוא עוסק בחברות ומוות.
נוצר כהוקרה לרומן הקלאסי של קנזי מיאסאקה Milky Way Railroad, הסיפור מתפתח סביב המסע הרוחני של אישה צעירה, המלווה על ידי חברה הטוב ביותר וילד קטן.
Forgetting Vietnam - סרט זה יצא בשנת 2015, אך מציג תמונות וקטעי וידאו מ-1995 ומ-2012. הסרט הוא מעין דיאלוג בין שני אלמנטים - האדמה והמים - שיוצרים את המונח מדינה בווייטנאמית (מבחינה לשונית).
הסרט מתאר את ההתנגשות בין שני אלמנטים אלה: האדמה - התרבות עתיקת היומין הקבועה ונתונה באדמת וייטנאם, מול המים - החדש שמשתנה כנוזל בזמן של גלובליזציה מהירה.
מין-הא ידועה בעיקר בזכות סרטיה וסגנון יצירתה יוצא הדופן - עבודותיה של מין-הא עוסקות בעיקר בפמיניזם ופוסט-קולוניאליזם.
לדבריה, עבודותיה מתאפיינות ב"חופש מתנאי הסובייקטיביות והאובייקטיביות ועדיין מגלות את שניהם"
בריאיון עם טינה ספנגלר מקולג' אמרסון, מין-הא הצהירה שהיא לעיתים נדירות חושבת ביצירותיה על העברת מסר.
לדידה, כל סרט וספר שהיא יוצרת מתחילים מרעיון כלשהו, ומשם ממשיכים בתהליך שבסופו מתקבל תוצר שונה לגמרי מהרעיון ההתחלתי, אך הרעיון ההתחלתי לא נאבד.
היא טוענת שמן הראוי שכל יוצר יעביר לצופיו גם עמדות חברתיות ולא יסתפק בהצגת הנרטיב הסיפורי כשלעצמו.
בסרטה הראשון, Reassemblage, היא מראה את השקפותיה על דוקומנטריים אתנוגרפיים מסורתיים - כבר בראשית הסרט היא מצהירה שאינה מתכוונת "לדבר על משהו".
הסרט הוא קובץ של תמונות וקטעי וידאו של שבטים אפריקאים אשר צולמו בסנגל מתקופת מסעה של מין-הא במערב אפריקה, וכולל מעט מאוד קריינות.
כאשר הצופים מצפים לקול מדעי יודע-כל, שייתן משמעות לתמונות האקראיות לכאורה, הם מקבלים אך ורק את החלק הוויזואלי בסרט.
מין-הא מסרבת לעשות את הסרט על דבר מה מסוים, בשונה לגמרי מהסרטים הדוקומנטריים הפופולריים אליהם מורגל הצופה הממוצע.
בכך מונעת מין-הא מהצופה את ההזדמנות "לשמור" ו"לתייג" תרבות באופן מקובע באמצעות קול של דובר מוסמך.
בדרך זו, מותירה מין-הא לכל אחד מהצופים ביצירותיה חופש למצוא את הפרשנות בכוחות עצמו.
מין-הא ידועה גם בזכות ספריה בעלי הסגנון הייחודי.
מין-הא כותבת בצורה אשר דורשת מהקורא להישאר ממוקד בכמה נושאים שונים בו זמנית, ללא "קרקע" יציבה, שספר ממוצע מספק בדרך כלל (דעה כללית, דוקטרינה).
סגנון כתיבה זה מערער את הקוראים וכופה עליהם למצוא את דעתם בנושא, ולא את דעתה של הסופרת.
אפילו ארבעת החלקים של הספר נראים לא מחוברים מבחינת נושאים.
מין-הא משתמשת בשיטה זו כדי ליצור טקסט שהוא, למראית העין לפחות, "שטוח" - טקסט שממנו הקורא לא יכול לקחת כמה נקודות מרכזיות ולרשום אותן בתודעתו על מנת להיזכר בהן מאוחר יותר.
במקום זאת, "השטחיות" מכריחה את הקורא לחזור על הטקסט ולשים לב לכל צעד שבו, במקום להתרכז בכמה נקודות מרכזיות.
מין-הא אומרת שהיא משתמשת בשיטה זו בשביל למנוע מהקוראים "להיצמד" לתאוריה או מחשבה מסוימת, ולקבל אותה כנכונה תמיד.
בעיניה, טיעון צריך לעולם להתמשך, ואף פעם לא להתקבל לגמרי ולהפוך לדוגמה (Dogma) מוסכמת.
באלגברה אלמנטרית, טרִינוֹם (בעברית: תלת־איבר) הוא פולינום המורכב משלושה איברים או מונומים.
עם המשתנים , הקבועים מספרים שלמים אי־שליליים ו־ קבועים ממשיים.
עם המשתנה , הקבועים מספרים שלמים אי־שליליים ו־ קבועים ממשיים.
משוואה טרינומית היא משוואה פולינומית הכוללת שלושה איברים.
דוגמה לכך היא המשוואה שנחקרה על ידי יוהאן היינריך למברט ב.
בבתי הספר בישראל פירוק טרינום ריבועי נלמד החל מכיתה ט' כתחליף לנוסחת השורשים לפתרון משוואה ריבועית.
טרינום מסוג זה מיוצג באופן הבא: .
במקרים אלה נחפש שני מספרים המקיימים את השוויונות , שכן אז ניתן לפרק כך:
(השוויון גורר את השוויון ולכן ניתן להוציא את הגורם המשותף ).
לדוגמה, הפולינום הוא דוגמה לטרינום שמקדם החזקה הגבוהה ביותר הוא 1. מנוסחת השורשים נקבל שהשורשים של הפולינום הם .
נחפש שני מספרים שמקיימים את השוויונות .
המספרים מקיימים את השוויונות הללו, ולכן נוכל לפרק כך:
ונקבל מהפירוק כי שורשי הפולינום הם .
דוגמה נוספת, הפולינום הוא דוגמה לטרינום שמקדם החזקה הגבוהה ביותר שונה מ־1. מנוסחת השורשים נקבל שהשורשים של הפולינום הם .
נחפש שני מספרים שמקיימים את השוויונות , המספרים מקיימים את השוויונות הללו, ולכן נוכל לפרק כך:
אותה תוצאה יכולה להינתן על ידי חוק רופיני, אך עם תהליך מורכב וארוך יותר.
בצעירותה היא הייתה שחקנית כדוריד מבטיחה בארצה, ושיחקה בליגה השנייה.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון ב-9 בספטמבר 1982 היא סיימה במקום 14 בהטלת כידון בתוצאה של 54.54 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 64.52 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב-29 באוגוסט 1986 היא סיימה במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 59.52 מטר
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה הטסטאד במקום 24 בהטלת כידון בתוצאה של 55.30 מטר.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא סיימה במקום 18 בהטלת כידון בתוצאה של 58.82 מטר.
בתחרות שנערכה באוסלו ב-1 ביולי 1989 היא קבעה שיא אישי חדש של 71.12 מטר ובסוף השנה דורגה במקום שני בעולם.
בתחרות שנערכה בפנה, נורווגיה ב-4 באוגוסט 1991 היא קבעה שיא אישי חדש ואת תוצאת השנה בעולם של 71.44 מטר ובסוף השנה היא דורגה במקום הראשון.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן היא סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 63.36 מטר.
את שלב המוקדמות היא סיימה במקום שלישי בתוצאה של 66.92 מטר.
בתחרות שנערכה באוסלו ב-15 במאי 1992 היא קבוע תוצאה של 69.50 מטר שדירגה אתה בסוף השנה במקום שלישי בעולם.
חודש וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת ברצלונה (1992) היא סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 63.54 מטר.
בשלב המוקדמות היא ניצחה את בית א' בתוצאה של 67.20 מטר ועלתה מהמקום השני לשלב הגמר.
בתחרות שנערכה באוסלו ב-10 ביולי 1993 היא קבעה שיא אישי חדש ואת תוצאת השנה בעולם של 72.12 מטר ובסוף השנה דורגה ראשונה בעולם.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט ב-22 באוגוסט היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 69.18 מטר לפני קארן פורקל מגרמניה (65.80 מטר) ונטליה שיקילנקו מבלארוס (65.64 מטר).
בתחרות שנערכה באוסלו ב-22 ביולי 1994 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 71.32 מטר ובסוף השנה דורגה במקום שני בעולם.
כמה ימים לאחר מכן, במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנט פטרסבורג, רוסיה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 65.74 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-12 באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 68.00 מטר, לפני קארן פורקל (66.10 מטר) ופיליסיאה טיליאה מרומניה (64.34 מטר).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה הטסטאד במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 64.98 מטר, אחרי הלי רנטנן מפינלנד (67.94 מטר) ולואיז קורי מאוסטרליה (65.54 מטר).
בתחרות שנערכה בהלסינקי ב-18 ביוני 1997 היא קבעה את תוצאת השנה בעולם של 69.66 מטר ודורגה בסוף השנה במקום ראשון בעולם.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באתונה ב-9 באוגוסט היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 68.78 מטר, אותה קבעה כבר בהטלה הראשונה, לפני ג'ואנה סטון מאוסטרליה (68.64 מטר) וטניה דמסקה מגרמניה (67.12 מטר).
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-12 באווגטס 1998 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 69.59 מטר, תוצאה שדירגה אותה בסוף השנה במקום שלישי בעולם.
שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-19 באוגוסט היא סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 63.16 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
כל התוצאות בהטלת כידון משנת זו הן עם הכידון החדש.
בתחרות שנערכה בברגן, נורווגיה ב-28 ביולי 1999 היא קבעה בהטלת כידון את תוצאת השנה בעולם של 68.19 מטר ואף דורגה בסוף השנה במקום הראשון בעולם.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד ב-28 באוגוסט 1999 היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 66.06 מטר, אחרי מירלה מניאני מיוון (67.09 מטר) וטטיאנה שיקולנקו מרוסיה (66.37 מטר).
בתחרות שנערכה ברומא ב-30 ביוני 2000 קבעה הטסטאד בהטלת כידון שיא עולם חדש של 68.22 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של מירלה מניאני (67.09 מטר).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה באוסלו נורווגיה ב-28 ביולי היא שיפרה את שיא העולמי והעמידה אותו על 69.48 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אוסליידיס מננדס מקובה (71.54 מטר).
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת סידני (2000) ב-30 בספטמבר זכתה הטסטאד במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 68.91 מטר, לפני מירלה מניאני (67.51 מטר) ואוסליידיס מננדס (66.18 מטר).
היא נישאה לאנדרס הטסטאד ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הטלת כידון: 69.48 מטר (2000), שיא עולם בעבר, שיא נורווגיה והתוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים
טרינידד סאוור הוא קוקטייל, המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
הקוקטייל מורכב מ-45 מ"ל אנגוסטורה ביטרס, 30 מ"ל רוזטה, 22.5 מ"ל מיץ לימון ו-15 מ"ל ויסקי שיפון.
השם קרוי על שם האי טרינדד בטרינידד וטובגו, בו מיוצר הרכיב הבסיסי של המשקה, אנגוסטורה ביטרס.
זהו קוקטייל סאוור כמו שאפשר להבין משמו, בו רוזטה משמש בתפקיד ממתיק.
הקוקטייל המוצא על ידי הברמן ג'וזפה גונזלס (Giuseppe Gonzalez) בברוקלין ב-2009. המתכון היה וואריצה של קוקטייל אחר בשם Trinidad Especial, שהוצג שנה לפני כן על ידי ולנטינו בולונז (Valentino Bolognese) לצורך תחרות.
המתכון של בלונז נבדל מזה של גונזלס בכך שהוא השתמש בליים במקום לימון ובפיסקו במקום ויסקי.
הקוקטיילים של בלונז וגונזלס היו מיוחדים בכך שהשתמשו באנגוסטורה ביטרס כרכיב מרכזי, בזמן שלרוב ביטרס משמש בקוקטיילים כמין "תבלין".
הדבר הלא שגרתי משך את תשומת ליבו של הברמן המפורסם ג'ון גרסטן (John Gertsen) שתרם להפצת הקוקטייל המודרני במהירה.
שרה-ג'יין דנקנסון "טריני" וודול היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ואשת אופנה בריטית.
וודול נולדה בשכונת מרילבון בלונדון, בנעוריה למדה במספר פנימיות.
היא החלה ב-1996 לשתף פעולה עם אשת האופנה סוזנה קונסטנטין וביחד הן כתבו את מדריך הסטייל השבועי "Ready to Wear" שפורסם בדיילי טלגרף, מיד לאחר מכן הן קיבלו הצעה להנחות תוכנית קניות בטלוויזיה.
החל ב-2001 הצמד "טריני וסוזנה" זכו לפרסום כשהגישו ב-BBC את התוכנית "What Not to Wear" במשך חמש עונות.
הן גם שימשו כמומחיות לאופנה בתוכנית המופע של אופרה וינפרי ופרסמו ספרי אופנה שזכו להצלחה.
טריני וסוזנה הגישו תוכניות אופנה במספר מדינות בהן עסקו באופנה המקומית וביצעו מהפך בתושבי המקום, בישראל הן הגישו את התוכנית "טריני וסוזנה עושות את ישראל".
ב-2017 הוציאה קו איפור משלה בשם "TRINNY LONDON".
ב-1999 התחתנה עם המוזיקאי ג'וני אליכאוף.
"טרילילי טרללה" הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל והשחקן והקומיקאי הישראלי אילן פלד, אשר יצא לאור ב-21 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים NMC.
ב-8 ביוני 2021 הוכרז כי קירל ופלד עתידים להוציא שיר חדש לכבוד חודש הגאווה, וב-15 ביוני פורסם במאקו קטע קצר מתוכו.
נוסף לכך, קירל קידמה את השיר טרם צאתו באמצעות אתגר בפלטפורמת טיקטוק.
בישראל היום נכתב כי השיר הוא "פרויקט קירוב לבבות, הסברה והכרה בקהילה הגאה ובמאבק לשוויון".
בשיר יש אזכור לשם "עופרה"; שהוא כינוי של התקליטן הישראלי עופר ניסים.
הווידאו קליפ לשיר פורסם לצד צאתו של הסינגל ובוים על ידי בן בכר.
הקליפ צולם בבר "השפגאט" שבתל אביב-יפו, שנתן חסות לקליפ.
הווידאו קליפ הגיע למקום השישי במצעדים הסרטונים הנצפים ביותר של יוטיוב ישראל לשנת 2021.
עומרי פיינשטיין מ-Time Out תל אביב כתב כי "יש לנו מנצח ברור בקרב על המנון הגאווה 2021", וציין כי "השיר כאוטי ומפוזר וזה גם חלק מהקסם שלו: הוא גורם לנו לרקוד ולצחקק בו-זמנית".
"טרילילי טרללה" הוא השיר הישראלי השלישי שקיבל הכי הרבה לחיצות לניגון חוזר בספוטיפיי, לאחר "אפס מאמץ" ו"השמיים נעולים".
השיר הוא גם השיר החמישי המושמע ביותר בטיקטוק ישראל לשנת 2021, לאחר "מועבט", "תרוצי אליו", "פרצופים" ו"אנג'ל".
נכון לחודש פברואר 2022 השיר צבר כ-4.4 מיליון השמעות בספוטיפיי.
טְרִינְג היא עיירת שוק במחוז הארטפורדשיר, אנגליה.
היא שוכנת בין גבעות צ'ילטרן, אשר מסווגות כאזור יופי טבעי יוצא דופן, 50 קילומטרים ממרכז לונדון.
טרינג מחוברת ללונדון על ידי דרך הרומאית, על ידי כביש A41 המודרני, על ידי תעלת גרנד יוניון, ועל ידי הקו הראשי של החוף המערבי לתחנת יוסטון.
טרינג יושבה לראשונה בתקופה פרהיסטורית והיא נזכרת בספר יום הדין; העיירה קיבלה את רישיון השוק שלה בשנת 1315. נכון לשנת 2022, טרינג משמשת עיר שינה בתוך חגורת היוממוּת של לונדון.
נכון לשנת 2013 מנתה אוכלוסיית טרינג 11,731 תושבים.
הפירוש המקובל לשם היישוב הוא "מדרון מיוער".
בטרינג נמצאו סימנים להתיישבות פרהיסטורית, כגון רוגמים מתקופת הברזל וסוללות הגנה בצמוד לדרך הרכס, וכן קבורות סקסוניות מאוחרות יותר.
הרחוב הראשי של טרינג הוא חלק מהדרך הרומית הנקראת "רחוב אייקמן".
טרינג היה היישוב הדומיננטי באזור, לפי ספר יום הדין של שנת 1086. בטרינג הייתה אוכלוסייה גדולה, אשר שילמה הרבה מס ביחס לרוב היישובים המפורטים באותו מיפקד.
הנחלות שבו כללו אחוזה בשם טְרֶאוּנְגָה (שם עתיק לטרינג) שאותה היקצה ויליאם הכובש לרוזן יוסטאס השני מבולון.
בשנת 1315 זכתה העיירה ברישיון שוק מידי המלך אדוארד השני.
רישיון זו העניק למנזר פאברשם את הזכות לקיים שוק מדי יום שלישי, ויריד בן עשרה ימים החל ב־29 ביוני, חג הקדושים פטרוס ופאולוס.
הרישיון גם הבטיח שלא יקומו שווקים מתחרים מהלך יום נסיעה מטרינג.
המגדל של כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים נבנה בין השנים 1360 ל־1400.
עד 1440, היה כפר קטן ממזרח לטרינג שנקרא פֶּנְדְלִי.
בעל הקרקע סר רוברט וויטינגהאם קיבל זכות ניהול אוטונומית לאזור מהמלך הנרי השישי.
הוא גידר כ־800 דונם והרס את המבנים ברחבי השטח, כדי לשוב ולהשתמש בכולו למרעה, ובנה בית אחוזה, פנדל מנור.
בבית זה שכנו לאורך הדורות משפחות וֶרני, אנדרסון והארקורט עד אמצע המאה ה־19.
אחוזת טרינג פארק תוכננה על ידי סר כריסטופר רן ונבנתה בשנת 1682 עבור הבעלים הנרי גאי, ג'נטלמן הלשכה הפרטית של צ'ארלס השני.
ג'ון וושינגטון, בנם של הכומר לורנס וושינגטון ואמפיליס טוויגדן, נולד וגדל בטרינג.
בשנת 1656 עזב את טרינג כדי לצאת למסע מסחר למושבה וירג'יניה שממנו התכוון לשוב, אך לאחר שנטרפה ספינתו על נהר הפוטומק נשאר בווירג'יניה, התחתן והקים משפחה, שכללה בסופו של דבר את נינו, ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית.
העיירה נהנתה כלכלית בתחילת המאה ה־19 מבנייתה של תעלת גראנד ג'נקשן בקרבתה, ומיד לאחר מכן, ב־1835, של רכבת לונדון וברמינגהם.
התעשיות שהרוויחו כללו טחינת קמח, מבשלות בירה, אריגת משי, ייצור תחרה וקליעת קש.
בשנת 1835 עלתה באש אחוזת פנדלי, שראשיתה בימי הביניים.
בעל קרקע מקומי, ג'וזף גראוט ויליאמס, הזמין בית אחוזה חדש שייבנה בסגנון התחייה היעקובינית, ומבנה זה עדיין עומד על רחוב סטיישן רוד.
בשלהי המאה ה-19 הפכה אחוזת פנדלי לביתה של הענף האנגלי של משפחת רוטשילד, אשר השפיעה על העיירה השפעה ניכרת.
נתן רוטשילד, הברון רוטשילד הראשון, העניק לעיירה את בניין השוק הנוכחי.
בנו, וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני, בנה מוזיאון זואולוגי פרטי בטרינג, אשר הכיל אוסף גדול של פוחלצים, אולי הגדול בעולם.
מאז 1937 המוזיאון מסונף למוזיאון הטבע בלונדון, ובאפריל 2007 שינה המוזיאון את שמו ל"מוזיאון הטבע בטרינג", על מנת להבהיר את הקשר למוזיאון הטבע של לונדון.
בשנת 1902 ברחו נמנמנים אירופיים מאוסף הלורד רוטשילד לפארק טרינג והתפשטו בסביבה כאוכלוסיית בר של מין פולש.
הלורד רוטשילד נהג לנסוע ברחבי טרינג בכרכרה רתומה לזברות.
במרכז טרינג יש מבוך מדרכות בצורת ראש זברה לזכר הלורד רוטשילד.
טרילצ'ה (בספרדית: Torta de Tres Leches) היא עוגה הספוגה בחלב, חלב מאודה וחלב מרוכז ונחשבת לפופולרית במדינות חבל הבלקן ובאמריקה הלטינית.
העוגה מורכבת מקמח, ביצים, סוכר, תמצית וניל, מים, אבקת אפייה, חלב מרוכז, חלב ושמנת מתוקה.
שם העוגה נגזר ממרכיביה העיקריים ונהוג להגיש אותה כקינוח וכשהיא קרה.
העוגה נחשבת למאכל הלאומי של ניקרגואה.
הטרילצ'ה הופיע לראשונה במאה ה-19 בניקרגואה.
במאה ה-20 הומצא במקסיקו קינוח מחלב מרוכז הנקרא טורטה דה לצ'ה המבוסס על עוגת הטרילצ'ה.
במהלך גל ההגירה הגדול והמהפכה הבין-תרבותית הגדולה שהתרחשה בין אירופה ליבשת אמריקה, הגיע הקינוח אל יבשת אירופה ומאז הפך לפופולרי באלבניה, סרביה, טורקיה, צפון מקדוניה וחלקים נוספים באירופה.
הטרין הוא למעשה כלי קיבול המשמש בסגנונות בישול.
שם המאכל טרין בא משמו של הכלי.
שם הכלי בא מהמילה הלטינית terrineus (עשוי מאדמה).
הכלי מיוצר מהחומר המרכיב אותו, חרס (טרקוטה) או חומר קרמי, ומגדיר שתי קטגוריות של חפצים שונים הן בשימוש והן בצורתם: הטרין המובן כקערה גדולה, שבתוכה אפשר ללוש דברים או שיכול לשמש להגשת סלט, וכן כקערת אפייה.
במקור הוא מצרפת, ונמצא בשימוש בתנור אפייה מאז המאה ה-15. זהו כלי קיבול המשמש לבישול, עשוי קרמיקה מזוגגת, חרסינה, חומר קרמי אחר וחרס.
החומרים צריכים להיות באיכות טובה שחייבים להיות בעלי עמידות סבירה לטמפרטורות גבוהות ולשינויים תרמיים פתאומיים.
בצורתו הטרין עגול או אליפסה, עם תחתית שטוחה ודפנות אנכיים גבוהים למדי, ניתן לצייד אותו בידיות המשולבות בגוף, עשויות מאותו חומר וגם במכסה.
טריני זכוכית, שאינם נפוצים במיוחד, עשויים מפיירקס.
הוא נבדל מכלי אפייה קרמי בשל ממדיו הקטנים יותר, הקצוות הגבוהים יותר והאפשרות למכסה.
הוא משמש באופן מסורתי לבישול פטה ותבשילי בשר אחרים הנקראים על שמו טרינים.
יש טרינים נטורליסטיים מסקרנים, בצורת חיה (ברווז, תרנגולת, אווז, חזיר בר), או בצורת ירק (כרוב, ארטישוק, שומר, דלעת), המצביעים על המרכיב העיקרי שהכלי משמש להכנתם.
הטרינים המיוצרים בבאסנו ובשטרסבורג הם מפורסמים.
טרינידד (בספרדית: Trinidad) היא עיר במחוז פלורס שבאורוגוואי.
בעבר נקראה העיר פורונגוס, ותושביה מכונים לעיתים בשם 'פרונגורוס' (porongueros), על שם סוג של דלעת פראית שצורתה מלבנית, שגדלה בשפע באזור.
גם הנחל הסמוך נקרא בעקבות כך נחל פרונגוס (Porongos).
העיר טרינידד ממוקמת במרכז מחוז פלורס, ברכס קוצ'ילה פורונגוס, בין הנחלים סרנדי ופורונגוס (יובלים של נהר ז'י), בגובה של 135 מטר מעל פני הים, על גבעות קוצ'ילה פורונגוס.
שטח העיר הוא 5.5 קילומטר רבוע.
במחקר שנערך על ידי פרננדו גוטיירס נטען כי בתחילת המאה ה-19, היו שני מייסדים ליישוב במקום, שנקרא אז פורונגוס, והם פרנסיסקו פונדר (או חונדר) ו-פריי מנואל דה אובדה (או וודה).
שהתחילו ליישבאת המקום לאחר מחלוקות גדולות בין בעלי הקרקעות סביב ההתיישבות.
בשנת 1801, יותר משבעים מתושבי האזור, ובראשם פרנסיסקו פונדר, ביקשו רשות מהמשנה למלך שהיה אז במלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, לבניית קפלה ממערב לנחל פורונגוס.
בקשה זו התקבלה על ידי המשנה למלך, למרות התנגדותו של בעל הקרקע במקום, ובתחילת 1802 ניתן האישור המבוקש.
ב-1 בפברואר של אותה שנה קיבל פריי מנואל דה אובדה את ניהול הקפלה.
באמצע אותה שנה ביקש פונדאר אישור להקים יישוב סביב הקפלה, אך בקשתו נדחתה.
לאחר מותו של דה קואדרה שהיה אחד מבעלי הקרקעות, החליטה אלמנתו אינס דוראן לסיים את הסכסוך, וב-ב-14 באפריל 1804 תרמה שטח אדמה גדול לטובת פריי מנואל דה אובדה, כדי שאדמות אלה יחולקו בין תושבי האזור כדי שיוכלו לבנות את ביתם.
הכפר שהוקם אז, נקרא פורונגוס.
לאחר מהפכת מאי, תושבי הכפר פורונגוס השתתפו במהפכה המזרחית של 1811. שנים רבות לאחר מכן, ב-22 ביולי 1830, נשבעו תושבי הכפר לחוקת המדינה בכיכר המרכזית שנקראת "כיכר החוקה" (בספרדית: Plaza Constitución)
לאורך המאה ה-19, העיר לא התפתחה כמעט, ואוכלוסייתה נותרה יציבה בין 500 ל-600 תושבים.
ב-30 בדצמבר 1885 כשהוקם מחוז פלורס, הוכרזה כעיירה, והפכה לבירת מחוז פלורס שהוקם בשנה זו.
העיר טרינידד מונה כיום 21,429 תושבים על פי מפקד האוכלוסין של 2011. אוכלוסייתה לא חוותה גידול משמעותי ב-20 השנים האחרונות, היות שהצעירים מהגרים לערים אחרות.
הפעילות הכלכלית העיקרית של העיר היא תעשייה הקשורה למגזר החקלאי ולשירותים.
בכניסה הדרומית לעיר, סמוך לכביש מספר 3, בולטת הממגרה הגדולה המספקת מוצרי חקלאות שונים.
שנחנכה בשנת 1974, והייתה הראשונה שנבנתה באורוגוואי, עם קיבולת אחסון של 15,500 טון (כיום מאכסנת 23,900 טון).
מפעל לנס טרינידד (בספרדית: Lanas): המייצר צמר מסורק באיכות גבוהה, תוך כדי שמירה על איכות הסביבה, הוא היצואן הגדול של צמר מסורק במדינה המייצא לשווקים העיקריים בעולם.
כ-2 קילומטר מהעיר קיים בית מטבחיים לשחיטת בקר וצאן.
משרדו הראשי של האיחוד הכפרי של מחוז פלורס (URF), שהוקם בשנת 1959, ומארגן את הפעילות החקלאית של המחוז, נמצא בעיר טרינידד.
בתחילתו היה מרכז למסחר במוצרי חקלאות, כמו צמר, עורות ודגנים.
ובהמשך התרחב ומנהל את כל צורכי החקלאות ופיתוחה במחוז.
מגזר השירותים, יחסית קטן וממלא את הדרישות של אוכלוסיית העיר.
גם ענף המסחר, המסעדות והמלונאות מצומצם מאוד.
כביש מספר 3 מחבר את העיר טרינידד עם הערים סן חוסה דה מאז'ו ומונטווידאו (לכיוון דרום), ועם הערים , סלטו ובז'ה אוניון (לכיוון צפון)
כביש מספר 14 מחבר את העיר עם מרצדס (לכיוון מערב) ועם דורסנו (לכיוון מזרח).
כביש 57: מחבר את טרינידד עם העיר קרדונה (מדרום מערב).
כביש 23: הכביש מתחיל מכביש 3, 4 קילומטר דרומית לעיר, ומתחבר לעיירה איסמעיל קורטינס.
בעיר טרינידד ישנם 13 בתי ספר ציבוריים ו-3 בתי ספר פרטיים לחינוך יסודי.
באשר לחינוך העל-יסודי, ישנם שני בתי ספר תיכוניים ציבוריים, שלושה בתי ספר תיכוניים פרטיים ובית ספר טכני אחד (UTU) בעיר.
וכן את המכון להכשרת מורים טרינידד.
המוזיאון ההיסטורי המחוזי ע"ש ד"ר פרננדו גוטיירס
המוזיאון ההיסטורי המחוזי של ד"ר פרננדו גוטיירס ממוקם בבניין תחנת הרכבת הישנה, ליד פארק סנטנריו, ויש בו ארבעה אולמות תצוגה הממוקמים בקומת הקרקע שלו.
פלסה קונסטיטוסיון (בתרגום לעברית: כיכר החירות)
זוהי הכיכר המרכזית של העיר, בין הרחובות סנטיסימה טרינידד, פריי אובדה, פרנסיסקו פונדר, ולואיס אלברטו דה אררה.
בסמוך אליה נמצאים הקפלה המקומית, בניני הממשל המחוזיים, מטה המשטרה, ומוסדות נוספים.
שמורה אקולוגית ע"ש ד"ר טילסה
בסמוך לעיר מצד מערב נמצאת 'שמורת החי והצומח ע"ש דוקטור רודולפו טליקה (בספרדית: Doctor Rodolfo Talice Flora and Fauna Reserve) בשטח של כ-750 דונם בפארק ישנם כ-1,500 בעלי חיים מכ-150 מינים שונים, כולל יונקים, ציפורים וזוחלים, הן מקומיים והן מאזורים שונים של כדור הארץ.
וכן יש מסעדה, חנות מזכרות, אזור לקמפינג, אגם שיט גדול, מדשאות רחבות ידיים ומתקני שעשועים לילדים.
פארק גדול בשיפולי העיר, שנחנך בשנת 1930 בחגיגות ה-100 לחוקת אורוגוואי.
מסלול המרוצים איטוסאינגו, נמצא בקילומטר ה-187 של כביש 3, קילומטר אחד לפני הכניסה לטרינידד, נפתח מחדש ב-23 במרץ 2003. לאחר שיפוץ שכלל הקמת דוכנים מפוארים, חדרי אמבטיה, משרד למכירת כרטיסים, גדרות עץ, מאה אורוות ומסלול מרוצים חדש.
בעבר נקראה העיר ויז'ה סיסנרוס (בספרדית: Villa Cisneros).
טריניטי קולג' או אוניברסיטת דבלין הוא מוסד החינוך האקדמי העתיק ביותר באירלנד.
המוסד הוקם בדבלין על ידי אליזבת הראשונה בשנת 1592 והוא ממוקם בלבה של דבלין, מול בית הפרלמנט הישן של אירלנד.
טריניטי קולג' משתרע על 190 דונם, וכולל שילוב של מבנים חדשים וישנים, מספר חצרות נרחבות, ושני מגרשי דשא.
המוסד האקדמי מכיל קולג' ואוניברסיטה.
הקולג' מהווה למעשה את המוסד היחיד של האוניברסיטה, ובכך למעשה שני המוסדות הם אחד.
ההבדל היחיד בין שני המוסדות הוא שבעוד הקולג' אחראי על תוכניות הלימודים, והסגל האקדמי, האקדמיה אחראית על אישור התארים של הבוגרים בקולג'.
האוניברסיטה חברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר וחברה בקבוצת קוימברה.
ב-2019 מונתה מארי מקאליס לשמש כנגידת האוניברסיטה.
היא החליפה את מרי רובינסון שמילאה תפקיד זה מאז 1998. שתיהן היו הנשים הראשונות לעמוד בראש האוניברסיטה מאז ייסודהּ ב-1592, וקודם לכן היו הראשונות לכהן כנשיאות הרפובליקה של אירלנד.
החל משנת 2008, הקולג' מאורגן בשלוש פקולטות אשר מחולקות ל-24 בתי ספר (נכון לשנת 2021):
הפקולטה לאמנויות, מדעי הרוח ומדעי החברה
טרינטי הוקמה על פי צו מלכותי של המלכה אליזבת הראשונה ב-1592. רשויות העיר של דבלין העניקו לאוניברסיטה את אדמות המנזר "כל הקדושים", שנמצא אז מדרום מזרח לחומת העיר.
במהלך השנים, עם התפשטותה של דבלין דרום מערבה, הפך הקולג' להיות מרכז העיר.
בשנותיו הראשונות טריניטי פתח את שעריו רק לבני הקהילה הפרוטסטנטים.
בשנת 1793 נרשמו בקולג' ראשוני התלמידים הקתולים.
בשנת 1873 בוטלו כל מבחני הקבלה הדתיים.
בשנת 1904 נרשמה התלמידה הראשונה בטריניטי, ובשנת 1934 התקבלה אישה כפרופסור, לראשונה בתולדות האוניברסיטה.
בספריית האוניברסיטה מצויים ספרים עתיקים רבים, אשר הנודע בהם הוא "הספר של קלס" (Book of Kells), אשר כתיבתו מיוחסת לקדוש קולומבה (אם כי יש להניח כי נכתב על ידי נזירים מאוחרים יותר, והוקדש לקולומבה).
הספר הוא מלאכת מופת של כתיבה דתית, והוא כולל קליגרפיה מרשימה וציורים מרהיבים.
ספרייה זו משמשת גם כספריית הפקדה לספרים שיצאו לאור באירלנד ובבריטניה.
טריסטן אגולף היה סופר אמריקאי, נגן רחוב, פעיל פוליטי.
טריסטן אגולף נולד בסאן לורנצו, ספרד לאב נווד ואם ציירת.
לאחר גירושי הוריו, אימץ את שם המשפחה של אביו החורג והיגר לארצות הברית.
בארצות הברית עקרה משפחתו ממקום למקום מספר פעמים, בין היתר התגוררה בוושינגטון ובפילדלפיה.
חופשות הקיץ שבילה אגולף אצל אביו שגר באינדיאנה היוו לו מקור השראה בהמשך דרכו האמנותית.
אגולף נרשם לאוניברסיטה בפילדלפיה אך עזב כעבור זמן קצר, והקדיש את זמנו לנגינה.
בשנות העשרים לחייו נחל הצלחה מסוימת בתחום המוזיקה כאשר הצטרף להרכב פאנק, אך דווקא כאשר זכה ההרכב לחוזה הקלטות והבטחה למסע הופעות ברחבי המדינה, החליט אגולף לעזוב אותו.
לטענתו, הוא חשש שמא הצלחה זו תסיט אותו מייעודו האמיתי - כתיבה.
אגולף נסע לאירופה, השתקע בפריז, ומצא את פרנסתו בנגינה ברחובותיה.
שם פגש במקרה בחורה בשם מארי מודיאנו, בתו של פטריק מודיאנו, סופר ומוציא לאור מהחשובים בצרפת.
בעקבות המפגש חזר אגולף לארצות הברית על מנת להשלים את יצירתו הראשונה - "אדון החצר".
מאוחר יותר שב אגולף לפריז כאשר הרומן עדיין לא גמור.
מודיאנו סירב לעיין ביצירה עד שתושלם.
אגולף עבר לבית מודיאנו בפריז וחילק את זמנו בין נגינה ברחובות לבין כתיבת הרומן.
אגולף סיים את כתיבת הרומן והראה אותו למודיאנו.
מודיאנו הציע לאגולף להוציא את הספר מיד (1998) בהוצאת גאלימר הצרפתית.
אגולף סירב כי רצה שהספר יפורסם בארצות הברית, אך לאחר ששבעים מוציאים לאור אמריקאים דחו את ספרו, הסכים להצעתו של מודיאנו.
הספר יצא לאור בצרפת וזכה להצלחה רבה, וכעבור שנה הודפס הספר בארצות הברית והפך תוך זמן קצר לרב-מכר.
אגולף אופיין בכתיבתו הייחודית, תוך דגש על דמויות מוקצנות משולי החברה.
בראיון שהעניק לעיתון הארץ באפריל 2001 תיאר את הדמות הראשית בספרו אדון החצר: "גיבור הספר בשבילי הוא פיצוי על הרבה תבוסות.
הוא אינדיבידואליסט שנשאר נאמן אך ורק לעצמו ולכן מנודה מהחברה.
מתחילת הספר ועד סופו אי אפשר לדעת אם הוא פשוט חולה נפש או האדם הכי שפוי בסביבה".
אגולף היה המייסד של קבוצה אקטיביסטית בשם Smoketown Six.
הוא ושאר חברי הקבוצה נאסרו ביולי 2004 לאחר שביצעו פירמידה אנושית (לבושים בחוטיני בלבד), בעת ביקור של הנשיא בוש הבן בפנסילבניה על מנת למחות על פרשת ההתעללות באסירים עיראקיים בכלא אבו גרייב.
במאי 2005 נמצאה גופתו ירויה בדירה בפנסילבניה, מה שנראה כהתאבדות.
חבריו סיפרו לאחר מכן כי אגולף סבל בשנה וחצי שקדמו למותו מדיכאון עמוק.
רומן חדש אמור היה לצאת סמוך למותו.
אגולף כתב ופרסם חלקים ממנו זמן קצר קודם לכן.
אדון החצר - 'הגיע הזמן לשחוט את העגל לסעודה, ולחזק את ישרי הדרך בחבל התירס' (כותרת משנה), תרגמו צילה אלעזר ודנה אלעזר-הלוי, הוצאת מעריב - הד ארצי, 2001.
חצאית וכינור, תרגם אסף גברון, הוצאת זמורה-ביתן, 2006.
טריסטן צארה היה משורר יהודי-רומני, שחי את מרבית חייו המקצועיים בצרפת, והיה אחד ממייסדי תנועת הדאדא.
טריסטן צארה הוא שם העט של שמואל רוזנשטיין/רוזנשטוק (Samuel Rosenstein/Rosenstock), שם עט אחרון שבא לאחר שכבר השתמש בשמות S.
כבר בשנת 1912, עוד כשהיה בבית הספר התיכון, פרסם טריסטן, יחד עם מרסל ינקו ויון וינאה, את כתב העת הסימבול (Simbolul).
תנועת הדאדא החלה את דרכה בעיר ציריך, שווייץ, לשם הגיע צארה בסתיו 1915. התנועה הוקמה על ידי קבוצת האמנים הצעירים שנהגו להיפגש בקברט וולטר, אך כדבריו של ר' הילזנבק (R.
Huelsenbeck), "היא לא הייתה יכולה להגיע למה שהגיעה ללא מאמצי הפופולריזציה וללא הדיפלומטיה של צארה".
צארה עבר לפריז, שם ניסה להפוך את הדאדא לתנועה עולמית.
בפריז הוא פעל יחד עם לואי אראגון (Louis Aragon), אנדרה ברטון (André Breton) ופיליפ סופו (Philippe Soupault) כדי לזעזע את הציבור לשנות מבנים לשוניים.
בשנת 1925 נשא לאשה בסטוקהולם את הציירת השוודית גרטה קנוטסון שילדה לו בן, כריסטוף, בשנת 1927. בני הזוג התגרשו בעת המלחמה בשנת 1942.
בשנת 1929, לאחר ששבע דיו מניהיליזם והרס, עבר לפעילות הבונה יותר של הסוריאליזם.
הוא ניסה לשלב בין הסוריאליזם ובין המרקסיזם, השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטנס) במהלך מלחמת העולם השנייה והצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1947, לאחר שקיבל את האזרחות הצרפתית.
הוא פרש מהמפלגה הקומוניסטית בשנת 1956, כפעולת מחאה על דיכוי המרד ההונגרי על ידי ברית המועצות.
הרפתקאותיו הפוליטיות קירבו אותו לבני אדם, ובהדרגה היה למשורר לירי המבטא את הנשמה הדוויה בין מרד ובין הפליאה המתחייבת מהטרגדיות היומיומיות של המצב האנושי.
טריסטן צארה נפטר בפריז ונטמן בבית הקברות מונפרנאס (Cimetière de Montparnasse).
1918 Vingt-cinq poèmes "עשרים וחמש פואמות".
1950 Parler seul "דיבור ביחידות".
טריסטניה (בנורווגית: Tristania, השם נגזר מהמילה הלטינית triste שפירושה צער או מלנכוליה) הייתה להקת מטאל גותי מנורווגיה.
הלהקה הוקמה בסוף 1996 על ידי מורטן ולנד, איינר מוהן וקנת' אולסון.
היא החלה כלהקת רוק כבד, אך במהרה נהפכה ללהקת מטאל גותי.
היא זכתה לפריצתה הגדולה ב-1997 אחרי הצטרפותה של זמרת המצו-סופרן האופראית ויבקה סטנה והייתה מחלוצות השימוש בשירת היפה והחיה ובמטאל גותי סימפוני, כאשר שילבה בין דום מטאל/דת' מטאל/בלאק מטאל למוזיקה גותית מימי הביניים (כינור, מזמורים גרגוריאניים ואופרה).
בהמשך שינתה מעט את סגנונה ונטתה אל עבר שילוב של דת'-דום גותי ופרוגרסיב מטאל.
טריסטניה נחשבת לאחת מלהקות המטאל הגותי המשפיעות והחשובות ביותר.
הלהקה התפרקה ב-2022, אחרי 26 שנות פעילות.
המוזיקה של טריסטניה המוקדמת הייתה מטאל גותי סימפוני ברוח הסצנה הסקנדינבית שכללה להקות כמו Theatre of Tragedy ו-The Sins of Thy Beloved, שהתנסו גם הן במטאל גותי עם שירת היפה והחיה ושילוב קלידים וכינור במוזיקה שלהם.
טריסטניה לקחה את המוזיקה שלהן צעד אחד קדימה והחלה בשימוש רחב באלמנטים סימפוניים וקלאסיים שנהפכו אופייניים לז'אנר כגון קלידים, כינור, מקהלות של מזמורים גרגוריאניים וזמרת סופרן אופראית.
תת-סוגה זו של מטאל גותי ידועה גם כמטאל גותי סקנדינבי, על שם האזור בה התפתחה.
בשיריה הראשונים הלהקה ביססה את המוזיקה שלה על ריפים של בלאק מטאל בקצב של דום מטאל מגובים בקלידים דומיננטיים ותופים.
בשירים מאוחרים יותר, טריסטניה שמה דגש רב על שירה נשית אופראית (קול המצו סופרן הצלול של ויבקה סטנה), מקהלות מכשפות ועוצמתיות ושימוש בכלים קלאסיים כגון כינור, פסנתר וחליל.
השימוש באלמנטים גותיים וסימפוניים אלה העשיר את צליל הבלק/דום/דת' מטאל שלהם והוסיף לו עומק.
השפעה חזקה נוספת על המוזיקה שלהם באה מדום מטאל ומתבטאת בקטעים של ריפים איטיים ומלנכוליים עם הגיטרה.
ללהקה מספר סגנונות שירה בהן היא השתמשה בתקופה זו:
אופרה של זמרת מצו סופרן נשית (ויבקה סטנה)
גראולינג של דת' מטאל (מורטן ולנד ומאוחר יותר רוני תורסן וקייטיל אינגברת'סן).
צווחות צרודות ואפלות, דמויות אלה של הבלאק מטאל (מורטן ולנד ואנדרס הידל)
בריטון חלול ונקי של זמר גברי (אוסטן ברגוי).
בשנת 2001 עזב ולנד את הלהקה וסגנונה השתנה במקצת.
הם התנסו בנגיעות של מוזיקה אלקטרונית ורוק גותי ונסוגו מעט מסגנון הבלאק מטאל הכבד שאפיין את אלבומיהם הראשונים.
החל מ-2005 טריסטניה נסוגה מהסגנון הבומבסטי ורב-הרבדים שלה, והתמקדה יותר באיזון הסגנונות הווקלים השונים ופיתוח הצליל שלהם.
סגנונה השתנה ונע ממטאל גותי לפרוגרסיב מטאל כאשר טריסטניה ויתרה על קטעי המקהלות והקטינה את השימוש במטאל סימפוני בשיריה.
באלבום Ashes עוד נעשה שימוש בגרואלינג לצד שירה נשית.
שינוי הסגנון התחזק עוד יותר אחרי עזיבתה של ויבקה סטנה ב-2007.
ב-2013 הוציאה טריסטניה את האלבום Darkest White הכבד יותר יחסית לקודמיו ובו טריסטניה חוזרת לנגן דת'-דום גותי, אך לא סימפוני.
השירה משלבת שירה נשית נקייה, שירה גברית נקייה וגרואלינג.
טריסטניה הוקמה בסוף 1996 על ידי מורטן ולנד, איינר מוהן וקנת' אולסון משרידי הלהקה הקודמת שלהם Uzi Suicide.
מאוחר יותר הצטרפו ללהקה אנדרס הידל, רונה אסטרהוס והזמרת ויבקה סטנה.
במאי 1997 יצא ה-EP הראשון שלהם, Tristania, ובעקבותיו חתמה בחברת התקליטים Napalm Records.
הפריצה ופיתוח המטאל הגותי הסקנדינבי
ב-1998 הוציאה טריסטניה את האלבום הראשון שלה Widow's Weeds שזכה לביקורות מצוינות והצלחה רבה.
באלבום זה יצאה טריסטניה מסוגת הדום-הגותי ופיתחה את המטאל הגותי הסימפוני בו שילבה גרואלינג, שירה גברית נקייה (אסטן ברגיי, שאחר כך הצטרף ללהקה כחבר קבוע), שירת אופרה, מקהלות, ריפי גיטרה כבדים, כינור (על ידי פיט יוהנסן, Pete Johansen) וכלים קלאסיים.
אלבום זה הוא כנראה הכבד ביותר של טריסטניה, עם השפעת דום מטאל בולטת.
ההופעה החיה הראשונה של טריסטניה מחוץ לנורווגיה הייתה באוגוסט 1998 כלהקת חימום ל-Lacrimosa בבלגיה ובפסטיבל "רוח מעל החומר" (Mind over Matter) באוסטריה.
באותה שנה יצאה טריסטניה למסע ההופעות האירופאי הראשון שלה, ביחד עם Haggard (המנגנת מטאל סימפוני) ו-Solefald (המנגנת בלאק מטאל אוונגארדי).
שנה לאחר מכן הוציאה טריסטניה את הסינגל Angina וב-1999 הוציאה את אלבום המופת Beyond The Veil, כאשר את רוב המוזיקה הלחינו ולנד ומוהן, ואת השירים כתבו מוהן והידל.
אלבום זה נחשב בידי מעריצים רבים לאלבום הטוב ביותר של הלהקה ולזה שמייצג את המוזיקה האידיאלית שלהם.
המוזיקה באלבום מלאה באווירה ותשוקה, ומשלבת היטב בין השירה הנשית והאלמנטים הקלאסיים לריפים הכבדים של הבלאק מטאל ושירת הגראולינג של מורטן ולנד.
אלבום זה סימפוני יותר מקודמו.
בעקבות האלבום המוצלח יצאה למסע הופעות נוסף, עם להקות המטאל הגותי הסקנדינבי The Sins of Thy Beloved ו-Trail of Tears (הלהקה Antichrisis שימשה כלהקת חימום).
באותה שנה יצאה למסע הופעות נוסף, הפעם עם חלוצות הדום מטאל הגותי Anathema ו-Tiamat.
הלהקה המשיכה להופיע במקומות רבים גם בשנת 2000.
שני האלבומים, Widow's Weeds ו-Beyond The Veil, הפכו את טריסטניה לאחת מלהקות המטאל הגותי החשובות והמשפיעות באירופה וסללו את דרכה למסעי הופעות רבים.
בשנים אלה ולנד היה מעין מנהיג הלהקה.
הוא הלחין את רוב השירים שלהם, כתב את המילים, ניגן בגיטרה ושר את הגרואלינג של הדת' מטאל.
בשנת 2001 הוא עזב את הלהקה.
לטענתו הוא פוטר, אך שאר חברי הלהקה טענו שעזב עקב "חילוקי דעות מוזיקליים וחברתיים".
ב-2001 יצא אלבומם השלישי, World of Glass.
אלבום זה היה שונה במקצת בסגנונו מהאלבומים הקודמים של הלהקה, ותרומתה של עזיבתו של ולנד לכך הייתה מכריעה.
עוד הצטרף קייטיל אינגברת'סן, שתפקידו היה לשיר את הגרואלינג במקום ולנד שעזב.
אלבום זה כלל את גרסת הכיסוי (cover version) היחידה שביצעה טריסטניה, וזה השיר The Modern End של להקת Seigmen.
בשלושת אלבומיה הראשונים - Widow's Weeds, Beyond The Veil, World of Glass - ניגנה טריסטניה מטאל גותי סימפוני ששילב ריפים כבדים ושירה של מטאל קיצוני עם כלים קלאסיים, כינור, קלידים, שירת אופרה נשית ומקהלות.
סגנון זה נקרא לעיתים גם "מטאל גותי סקנדינבי" על שם מוצאו וסצנת המטאל הסקנדינבית שהייתה פעילה בסגנון זה.
בשנים 2003–2004 לקחה טריסטניה פסק זמן מהופעות כדי להתרכז בכתיבת שירים והקלטת האלבום הבא.
אלבומה של הלהקה - Ashes - שיצא ב-2005, היה אלבומה הראשון של הלהקה בחברת התקליטים SPV, אחרי תום החוזה שלהם עם Napalm Records.
האלבום שונה באופן ניכר מהצליל הגותי ומלא האווירה של טריסטניה, ומציג תחת זאת סגנון פרוגרסיבי יותר.
באלבום זה אין מקהלות וגם הקטעים הווקלים המורכבים פחתו.
הגיטריסטים הידל ומוהן מוסיפים את שירתם לאלבום במספר שירים.
בנוסף, במקום ליווי הכינור שסיפק פיט יוהנסן הציגה הלהקה מלודיות צ'לו שסיפק האנס יוסף גרו (Hans Josef Groh).
האלבום מסמל פישוט מוזיקלי בצליל המורכב של הלהקה מימיו של ולנד.
השינוי שהחל ב-World of Glass התחדד באלבום זה.
בעקבות סיבוב הופעות לקידום האלבום באירופה ואמריקה הלטינית (עם Nightwish, Gothminister ו-Kreator) הצטרף ללהקה הגיטריסט סוון טרייה סולוואנג (Svein Terje Solvang) שהחליף את מוהן שנשאר בבית לכתוב שירים ללהקה.
ב-2006 עזב הזמר קייטיל אינגברת'סן את הלהקה, והגיטריסט אנדרס הידל לקח על עצמו לשיר את הקטעים של השאגות והצווחות (שירה לא-נקייה).
בשנת 2007 הוציאה הלהקה אלבום אולפן נוסף, החמישי במספר, בשם Illumination.
האלבום המשיך את הקו שאפיין את Ashes.
עם זאת, אלבום זה נחשב כחביב בהרבה מקודמו על ידי המעריצים והוערך יותר גם על ידי הביקורות.
גל עזיבות ושינויי הרכב הלהקה
ב-27 בפברואר 2007, קצת לאחר צאת האלבום פרשה הסולנית ויבקה סטנה מהלהקה (עקב רצונה להתמקד בחלומה: להיות מורה לפיתוח קול), והלהקה החלה לחפש סולנית חדשה.
ב-19 באוקטובר 2007 נחשפה מריאנג'לה "מארי" דמורטאס (Mariangela "Mary" Demurtas) מאיטליה כסולנית החדשה של טריסטניה.
קולה וסגנון השירה שלה היה שונה מזה של ויבקה, ופחות אופראי וצלול.
ב-2008 עזבו גם סולוואנג והבאסיסט הוותיק רוין אוסטרהוס את הלהקה.
במקומם גייסה הלהקה לשורתייה את הבאסיסט הנורווגי אולה ויסטנס (Ole Vistnes).
טריסטניה ערכה את הופעת הבכורה של ההרכב החדש עם דמורטאס כסולנית ב-29 בפברואר 2008 בפסטיבל בקייב.
מאוחר יותר, גם המתופף קנת' אולסון, שהיה אחד ממייסדי הלהקה, עזב והוחלף על ידי טאראלד לי.
ברגיי הקטין את מעורבותו בלהקה לחבר חלקי עקב מחויבויות למשפחתו.
ב-2010 עזב לחלוטין וקייטיל נורדהוס החליף אותו בתפקיד הזמר ששר שירה נקייה.
באוגוסט 2010 הוציאה הלהקה את האלבום "Rubicon" על שם נהר רוביקון שזרם בצפון איטליה בתקופת האימפריה הרומית.
עטיפת האלבום מתארת את מריאנג'לה אוחזת את ראשה במבט מנוכר.
ב-22 בינואר 2011 הופיעה הלהקה בישראל.
אחרי הפסטיבל Dark Festival ב-2 באוקטובר 2011 קבוצת מתכנתים הונגרית הוציאה משחק מחשב חינמי על טריסטניה, בשם "Tristania 3D".
ב-2013 הוציאה את האלבום Darkest White ובו יש חזרה לסגנון מטאל גותי המבוסס על דום מטאל/דת' מטאל (דום-דת') אגרסיבי וכבד יותר ביחס לאלבומים מ-2005–2010. באלבום ישנם 3 סוגי שירה: שירה נשית נקייה, שירה גברית נקייה וגרואלינג.
החל מ-2016 הלהקה חדלה מלהופיע ולא הוציאה מוזיקה חדשה אך ב-2019 הודיעה על חזרה לפעילות.
בספטמבר 2022 הודיעה טריסטניה על הפסקת הפעילות ופירוק הלהקה.
בנוסף, הלהקה הוציאה עד כה 5 וידאוקליפים לשירים הבאים:
מורטן ולנד Morten Veland - גיטריסט, זמר גרואלינג (1996–2000)
אנדרס הייביק הידל Anders Høyvik Hidle - גיטריסט וגרואלינג (1996–2022)
איינר מוהן Einar Moen - קלידן, מוזיקת רקע, אפקטים קוליים (1996–2022)
רונה אסטרוס Rune Østerhus - בסיסט (1996–2009)
ויבקה סטנה Vibeke Stene - זמרת מצו-סופרן, שירה נשית קלאסית אופראית (1997–2007)
אסטן ברגיי Østen Bergøy - זמר גברי, ווקאליות נקייה (2001–2010)
מריאנג'לה דמורטאס Mariangela Demurtas - זמרת, שירה נשית (2007–2022)
גירי סמרדל לוזנגארד - גיטריסטית (2009–2022)
קייטיל נורדהוס Kjetil Nordhus - זמר גברי, ווקאליות נקייה (2010–2022)
קייטיל אינגברת'סן Kjetil Ingebrethsen - זמר גרואלינג (2001–2006)
סוון טרייה סולוואנג Svein Terje Solvang - גיטריסט (2005–2008)
טריסטאן ברנאר היה מחזאי וסופר צרפתי-יהודי.
פול ברנאר נולד למשפחה יהודית בעיר בזאנסון שבחבל פראנש קומטה בצרפת.
בגיל ארבע עשרה שנה עבר עם אביו, שהיה אדריכל, להתגורר בפריז ושם למד בבית הספר התיכון קונדורסה.
הוא סיים את חוק לימודיו כפרקליט, אך אחרי שירותו הצבאי העדיף להיות איש עסקים ושימש כמנהל של מפעל לייצור אלומיניום וכמנהל של זירת מרוצי אופניים.
ב-1891 החל לתרום ל "כתב העת הלבן" בשם העט טריסטאן (שהיה שמו של סוס מרוץ שעליו הימר בהצלחה) ב-1894 פרסם את הרומן הראשון שלו וב-1895 כתב את מחזהו הראשון "רגליים מצופות ניקל" שזכה להצלחה רבה וביסס את מעמדו כסופר הומוריסטי.
טריסטאן ברנאר המשיך בכתיבת סיפורים ומחזות, ובין היתר כתב את סיפורו "זיכרונותיו של צעיר מיושב בדעתו" (1899) ואת המחזה "רגל משולשת" (1905).
בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נעצר ונשלח למחנה המעצר דראנסי, אך מחאה ציבורית הביאה לשחרורו ב-1943. כתוצאה מהתנסותו הקשה במחנה המעצר טריסטאן ברנאר נפטר בפריז ב-1947 ונקבר בבית העלמין פאסי.
תיאטרון טריסטאן ברנאר בפריז נקרא על שמו.
סיפורו "מיואש ללא תקווה" עובד לקולנוע ב-2005.
גיסו הוא הפוליטיקאי היהודי הצרפתי פול שטראוס.
טריסטן דה קונה או דה קוניה היא קבוצת איים געשיים מרוחקים, השוכנים בדרום האוקיינוס האטלנטי, 2,816 ק"מ מדרום אפריקה ו-3,360 ק"מ מדרום אמריקה.
האיים הם חלק מהטריטוריה הבריטית סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה.
שטחם של האיים מורכב מן האי המרכזי, טריסטן דה קונה (98 קמ"ר) וכן ממספר איים בלתי מיושבים: אינאקססיבל (Inaccessible Islands מילולית: האיים הבלתי נגישים) וכן איי נייטינגייל (Nightingale) והאי גוף (Gough) הנמצא 395 ק"מ מדרום-מזרח לאי המרכזי ואף הוא חלק מקבוצת האיים.
יחד עם אי הפסחא, נחשבים איי טריסטן דה קונה למקומות המיושבים הנידחים ביותר בעולם.
מחלות מסוימות כגון גלאוקומה ואסתמה נפוצות באוכלוסייה כתוצאה מנישואי קרובים.
נחיתת זרים על האי כרוכה בקבלת אישור מן המינהלן המקומי.
ריחוקם של האיים מקשה על התחבורה אל העולם החיצון.
אין באיים שדה תעופה וניתן להגיע אליהם בספינה בלבד.
ספינות דייגים מדרום אפריקה מבקרות באיים באופן קבוע וספינת הוד מלכותו "סנט הלנה" מקיימת קשר בין האיים לבין סנט הלנה והאי אסנשן.
איי טריסטן דה קונה נצפו לראשונה בשנת 1506 על ידי הספן הפורטוגזי טרישטאו דה קוניה.
אף על פי שכף רגלו לא דרכה על האיים, הוא קרא לאי המרכזי על שמו, Ilha de Tristao da Cunha אשר מאוחר יותר קיבל גרסה אנגלית כשמו היום.
הסקר הראשון של הארכיפלג נעשה על ידי פריגטה צרפתית בשנת 1767. נערכו מדידות לעומק הים סביב האיים וכן נסקר קו החוף.
התוצאות פורסמו על ידי ההידרוגרפר של הצי המלכותי בשנת 1781. בשנת 1810 הגיע לאיים המתיישב הקבוע הראשון, ג'ונתן למברט (Lambert) מהעיר סיילם שבמסצ'וסטס.
הוא הכריז על האיים כרכושו הפרטי וקרא להם "איי הריענון" (Islands of Refreshement).
שלטונו של למברט היה קצר, והוא מת בתאונה בשנת 1812.
ב-12 באוגוסט 1816 סיפחה הממלכה המאוחדת את האיים באופן רשמי ושלטה עליהם ממושבת הכף שבדרום אפריקה.
הסיבה העיקרית למהלכם זה של הבריטים היה כדי למנוע מן הצרפתים לעשות שימוש באיים כבסיס לפעולת חילוץ נפוליאון בונפרטה אשר היה כלוא באי סנט הלנה.
תפיסת האיים על ידי הבריטים אף מנעה מארצות הברית לעשות שימוש באיים, כפי שעשו בעת מלחמת 1812. ניסיונות לבנות יישוב קבע באיי אינאקססיבל נכשלו.
באיים היה מוצב בריטי והאוכלוסייה האזרחית במקום נבנתה לאיטה.
ציידי לווייתנים עשו שימוש באיים כבסיס למסעותיהם בדרום האוקיינוס האטלנטי.
עם פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, יחד עם עליית השימוש באוניות הקיטור, פחתה חשיבות האיים והתנועה אליהם התדללה.
בשנת 1867 ביקר באיים הנסיך אלפרד, הדוכס מאדינבורו, בנה השני של המלכה ויקטוריה.
שמו של היישוב המרכזי באי, אדינבורו על שבעת הימים, נקרא כך לכבודו.
הנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה, ביקר באיים בשנת 1957 כחלק מסיור עולמי על סיפון היכטה המלכותית בריטניה.
אחיו הצעיר של הסופר לואיס קרול, הכומר אדוין ה.
דודג'סון (Dodgson), שירת כמיסיונר אנגליקני על טריסטן דה קונה.
בצו מלכותי מה-12 בינואר 1938, הוכרזו האיים כבני חסות של סנט הלנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הקים הצי המלכותי הבריטי באיים בסיס.
אונית הוד מלכותה "האי האטלנטי" הוצבה במקום כדי לפקח על תנועות ספינות גרמניות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מונה לכהונתו המינהלן הראשון של האיים, על ידי הממשלה הבריטית.
בשנת 1961 אילצה התפרצות געשית לפנות את כל אוכלוסיית האי, כ-260 במספר, לבריטניה.
בהזדמנות זו נחשף לראשונה העולם האקדמאי לניב המיוחד שהתפתח בלשונם של תושבי האי.
בשנת 1963 שבו תושבי האי לביתם.
בשנת 2002 ניתן לאיים דגל ייחודי משלהם.
בשנת 2005 קיבל האי מיקוד דואר משלו (TDCU 1ZZ), זאת כדי להקל על תושביו לבצע הזמנות דרך רשת האינטרנט.
הסמכות השלטונית העליונה באיים היא מלך בריטניה המיוצגת על ידי המושל של סנט הלנה.
כיוון שמקום מושבו הקבוע של המושל הוא בסנט הלנה, מונה לאיים מינהלן המייצג את המושל בשטח האיים.
המנהלן ממלא את תפקיד ראש הסמכות השלטונית בשטח והוא מתייעץ עם מועצת האי, בה חברים שמונה מאנשי הקהילה הנבחרים לתפקידם אחת לשלוש שנים ושלושה אשר מונו לתפקיד.
לאיי טריסטן דה קונה מערכת חוקים משלהם, אלא שהחוק המונהג בסנט הלנה הוא שמיושם במקרים שבהם אינו בא בסתירה לחוק המקומי ומתאים לתנאי הארץ ותושביה.
השם "טריסטן דה קונה" משמש כשמו של האי המרכזי ואף כשם הארכיפלג כולו המורכב מן האיים הבאים:
טריסטן דה קוניה, האי המרכזי, שטחו 98 קמ"ר
האי אינאקססיבל ("הבלתי נגיש") שטחו 10 קמ"ר (Inaccessible Island)
איי נייטינגייל, שטחם 2 קמ"ר
האי אינאקססיבל ואיי נייטינגייל ממוקמים 35 ק"מ מדרום-מערב לאי המרכזי, בעוד שהאי גוף ממוקם 395 ק"מ בכיוון דרום-דרום-מזרח לאי המרכזי.
האזור היחיד באי שהוא שטוח יחסית הוא אזור היישוב אדינבורו על שבעת הימים, השוכן על החוף הצפון-מערבי.
הנקודה הגבוהה באי היא פסגת המלכה מרי (2,010 מטר מעל פני הים), המתכסה בשלג מדי חורף.
האיים האחרים בקבוצת איים זו אינם מיושבים, פרט לתחנת מזג האוויר על האי גוף.
התחנה ובה צוות של שישה אנשים, מופעלת על ידי ממשלת דרום אפריקה מאז שנת 1956. האי גוף הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, בשנת 1995, בזכות אוכלוסיית בעלי החיים הייחודית הנמצאת עליו.
בשנת 2004 החליט ארגון אונסק"ו להרחיב את ההכרזה אף על האי אינאקססיבל ולצרפו כחלק מאתר המורשת העולמית.
האקלים באי המרכזי ממוזג אך הפכפך מאוד, עם שינויים מהירים במזג האוויר.
הטמפרטורות נעות בין 4 מעלות בחורף ל-26 מעלות בקיץ.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,676 מ"מ.
מקור ההכנסה העיקרי של האי, במטבע זר, הוא ממכירת בולים ומטבעות לאספנים בעולם.
מקור הפרנסה העיקרי על האי הוא חקלאות.
רוב תושבי האי מועסקים על ידי הממשלה המקומית ובשאר זמנם עוסקים בדיג ובציד.
אזור האיים עשיר מאוד בדגה ועל האיים קיימות מושבות של ציפורי אלבטרוס, פינגווין ועוד.
בהתפרצות הר הגעש בשנת 1961 נהרס בית החרושת לשימורי סרטני לובסטר שהיה במקום, אולם הוא נבנה מחדש זמן קצר אחר כך ומעסיק בקביעות מעל 20 מתושבי האי, כאשר בעונות הדיג מועסקים במפעל מעל 100 תושבים.
לתושבי האי משקי בעלי חיים ויבולי אדמה, בעיקר תפוחי אדמה.
תקציב הממשל באי ממומן מדמי רישיונות לדיג הלובסטר.
תנועת התיירות באיים מוגבלת מאוד בגלל ריחוקו.
אף על פי שמספר ספינות טיולים מגיעות אל האיים, רובן אינן מורידות נוסעים אל היבשה.
אוכלוסיית האיים מונה 238 איש נכון ליולי 2024, רובם יושבים באדינבורו על שבעת הימים (הידועה בפי התושבים כ"היישוב").
הדת העיקרית היא נצרות בשניים מפלגיה: אנגליקנית וקתולית.
ז'בוטינסקי כתב מאמר בדיוני בשם "האמת על האי טריסטן דה־רוניה" (השיבוש בשם במקור) המתאר קהילה אוטופית שנוצרת על האי על ידי פושעים מסוכנים שמוגלים אליו.
פרימו לוי, בספרו הטבלה המחזורית ממקם את הפרק על הכספית על האי טריסטן דה קונה.
האגדה על טריסטן ואיזולדה (נקרא גם: סיפורם המופלא של טריסטן ואיסולד) היא טרגדיה ורומנסה רבת-השפעה, שסופרה שוב ושוב פעמים רבות מספור ובווריאציות שונות.
הסיפור הטרגי על ניאוף ואהבה בין האביר הקורני (כלומר איש קורנוול) טריסטן (טריסטראם) והנסיכה האירית איזולדה (איזולט, איזוט ועוד), קדם וקרוב לוודאי שהשפיע על הרומנסה הארתוריאנית של לנסלוט וגווינביר, והייתה לו השפעה משמעותית על האמנות והספרות המערבית מהופעתו לראשונה במאה ה-12 ואילך.
בעוד שפרטי הסיפור משתנים ממחבר למשנהו, מבנה העלילה הכללי נותר דומה במידה רבה.
ישנן שתי מסורות עיקריות לאגדה על טריסטן.
הקדומה יותר כללה את הרומנסות של שני משוררים צרפתים מהמחצית השנייה של המאה ה-12, ברול ותומאס מבריטניה.
ניתן להתחקות אחר מקורותיהם עד לגרסה המקורית, הארכיטיפית, של הרומנסה הקלטית.
מסורות מאוחרות יותר מוצאן מרומנסת הפרוזה 'טריסטן' מ-1240, שהתרחקה לא במעט מהסיפורים המוקדמים שכתבו תומאס וברול.
הפרוזה 'טריסטן' נעשתה לסיפור הרשמי מימי-הביניים על טריסטן ואיזולדה שסיפק את הרקע לכתביו של סר תומאס מלורי, המחבר האנגלי שכתב את "מות ארתור" ב-1469.
הסיפור ודמותו של טריסטן משתנים ממשורר למשנהו.
אפילו איות השם משתנה רבות, אם-כי 'Tristan' הוא האיות הנפוץ ביותר.
ב"טריסטן ואיזוט" של ברול, האביר אמיץ וכשיר ככל לוחם אחר, אך הוא מסתמך על תכסיסנות ולא פועל על-פי אידיאל האבירות של ימיו.
בסיפורו של ברול, טריסטן נוסע לאירלנד כדי להביא עמו בחזרה את איזוט הנאווה ככלה לדודו המלך מרק.
בדרך חזרה, הם שותים בטעות שיקוי אהבה הגורם לזוג להתאהב נואשות למשך שלוש שנים.
על-אף שאיזוט נישאת למרק, השיקוי מאלץ אותה ואת טריסטן לחפש אחת אחר השני בשביל לתנות אהבים.
אף על פי שהדמות האצילית הארתוריאנית הטיפוסית תבוש במעשה שכזה, שיקוי האהבה השולט בהם משחרר את טריסטן ואיזוט מכל רסן.
יועצי המלך מנסים שוב ושוב להעמיד את הזוג לדין באשמת ניאוף, אך פעם אחר פעם הזוג עושה שימוש בתכסיסים כדי לשמור על חזותם התמימה.
לבסוף, השפעת שיקוי האהבה מתפוגגת, ושני האוהבים חופשיים לבחור האם להמשיך במערכת היחסים שלהם, אם לאו.
הסיום של ברול מעורפל מן הבחינה המוסרית, ושונה בכך מאוד מכותבים בני-דורו דוגמת כרטיאן מטרואה, בהוסיפו הילת-מסתורין לאגדה על טריסטן.
האסטרואיד נקרא על שם איזולדה.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1997 בהוצאת כרמל בשם סיפורם המופלא של טריסטן ואיסולד, כפי שסופר בידי ז'וזף בדיה.
תרגמה מצרפתית: דליה טסלר, עם אחרית דבר מאת יורם ברונובסקי.
מאוחר יותר הודפס והופץ התרגום הזה גם על ידי הוצאת מפרשים מבית מרכז הספר והספריות, 2018.
גרסתו של תומאס מאן לסיפור ראתה אור בתוך הכרך "סיפורים מאוחרים" בתרגום יעקב גוטשלק בהוצאת פועלים.
גרסה נוספת של הסיפור ראתה אור במסגרת הספר "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול" מאת רוג'ר לנסלין גרין בתרגום רנה ליטוין בהוצאת עם עובד.