tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש בקבלים אלה מוגבל לאמפליטודות אות נמוכות כדי למנוע עיוותים ברורים שכן הקיבול יושפע מהשינוי במתח האות, מה שמונע את השימוש בהם בשלבי הכניסה של מקלטי תקשורת RF איכותיים, שם הם יוסיפו רמות לא מקובלות של אינטרמודולציה.
בתדרי גלי רדיו VHF/UHF, למשל במקלטי רדיו FM או בטלוויזיה, הטווח הדינמי מוגבל על ידי רעש ולא על ידי דרישות גדולות לטיפול באותות, ובדרך כלל משתמשים בוואריקפים בנתיב האות.
ואריקאפים משמשים לאיפונון תדרים של מתנדים (אוסצילטורים), ולהכנת מתנדים מבוקרים מתח בתדר גבוה (VCOs), מרכיב הליבה בסינתיסייזרי תדרים מסוג חוג נעול מופע (PLL) שנמצאים בכל מקום בציוד תקשורת מודרני.
קבל מכוון דיגיטלית הוא קבל משתנה מעגל משולב (IC) המבוסס על מספר טכנולוגיות.
התקני MEMS, BST ו-SOI / SOS זמינים ממספר ספקים ומשתנים בטווח הקיבול, גורם האיכות והרזולוציה עבור יישומי כוונון RF שונים.
קיבול משתנה משמש לעיתים להמרת תופעות פיזיקליות לאותות חשמליים.
קבליר אנג'לו דונאטי (באיטלקית: Cavalier Angelo Donati; 3 בפברואר 1885 – 30 בדצמבר 1960) היה בנקאי, דיפלומט ופילנתרופ איטלקי ממוצא יהודי.
פעל רבות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
דונאטי נולד במודנה למשפחה יהודית-ספרדית, מהמשפחות היהודיות החשובות במודנה.
אביו סלבטורה היה סוחר וכל אחד משבעת אחיו זכה להשכלה והגיע למעמד מכובד בעירו.
דונאטי למד משפטים ובנקאות במילאנו ובטורינו.
ב 1915 התגייס בתור קצין בחיל הרגלים ונלחם במלחמת העולם הראשונה.
ב 1916 עבר לחיל האוויר והשתתף בהרבה משימות.
לאחר מכן נשלח לצרפת בתפקיד של קשר בין צבא איטליה וצבא צרפת.
פעילותו בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1919 השתקע דונאטי בפריז, כמנהל של כמה חברות איטלקיות וצרפתיות.
בשנים 1922–1932 כיהן כקונסול רפובליקת סן-מרינו.
בין השנים 1932–1939 כיהן כנשיא לשכת המסחר האיטלקית בפריז אולם נאלץ להתפטר בגלל חוקי הגזע המגבילים של איטליה הפשיסטית שהוחלו ב-26 באוקטובר 1938.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה
בריחתו של דונאטי והפעילות בניס
בריחה לערים תחת הכיבוש האיטלקי
בשנת 1940, ערב פלישת הכוחות הגרמניים לפריז, ברח דונאטי לעיירת הנופש קוטרטס שבצפון צרפת, משם המשיך למרסיי ומשם הגיע לעיר ניס שהייתה תחת כיבוש האיטלקים באותה עת.
ב-18.11.1942, הוא מילא תפקיד של מנהל הבנק הצרפתי-איטלקי.
בזכות קשריו עם מפקדי הצבא האיטלקי לקח לידיו את הטיפול בגורל היהודים בשטחי הכיבוש האיטלקי.
כל בוקר נערכו בלשכתו דיונים בנושא הפליטים היהודיים, הוצאת ויזות ויתר המסמכים.
הודות למידע הרב שהשיג דונאטי, הקונסול האיטלקי אלברטו קאליסי הצליח לעמוד בפני הלחץ מצד הגרמנים הנאצים לשלוח את היהודים האיטלקיים לפולין.
פעולתו של דונאטי לנוכח הלחץ הגרמני
הקמת לשכה לענייני גזע בניס
בעקבות לחץ הגרמנים ברומא, הורה בניטו מוסוליני להקים לשכה לענייני גזע בניס בראשות המפקח גווידו לוספינוזו.
עם הגעתו לניס נפגש המפקח עם דונאטי, שטען בפניו כי הוא האדם המקושר ביותר בניס.
הודות להשפעתו הרבה של דונאטי נמנעו רדיפות היהודים בניס לאורך זמן מתוך אינטרס השלטונות האיטלקיים להוכיח כי אינם תלויים בשלטונות הגרמניים.
למרות צווי מעצר שהוצאו נגד יהודים, הצליח דונאטי להבריח 2500 מהם לשטחים שלא היו תחת כיבוש גרמני.
בתחילת 1943 התגבשה אצל דונאטי תוכנית יומרנית להעביר אלפי יהודים לפלשתינה בסיוע השלטונות האיטלקיים, הבריטיים, האמריקאיים והוותיקן.
התכנית הייתה לשלוח לאיטליה מספר מרבי של פליטים יהודיים ומשם להעביר אותם לצפון אפריקה בארבע ספינות.
המימון של הפעולה הזאת היה אמור להתקבל מהוועד היהודי, הג'וינט.
ברומא אף הוכנו עבורם דרכונים.
באביב 1943 היה כבר ברור כי איטליה לא תוכל לעמוד במערכה שבצפון אפריקה לאורך זמן.
משכך נסע דונאטי מספר פעמים לרומא כדי לשכנע אישים במשרד החוץ האיטלקי לאפשר מעבר יהודים לתוך גבולות איטליה מדרום צרפת הכבושה שבאזור הכיבוש האיטלקי על מנת להעבירם לצפון אפריקה.
דונטי חש כפי הנראה עוד קודם לכן שהשעה בשלה לשינויים מרחיקי לכת, וערב הדחתו של מוסוליני, בערך ב־20 ביולי 1943, הגיע פעם נוספת לרומא, במטרה לנסות ולקדם את תוכניותיו בדבר פינוי היהודים מדרום צרפת.
נפילת המשטר הפשיסטי והקמת ממשלה חדשה, שהייתה אמנם מורכבת מטכנוקרטים אפורים, אך פניה היו לשלום ולדמוקרטיה - עוררו בדונאטי תקווה כי יקל עליו מעתה להשיג את מבוקשו.
אולם, חוסר היציבות הפוליטי נוכח הדחתו של מוסוליני, ו גרמו לדונאטי להציע תוכנית חדשה – או שלב נוסף של התכנית הראשונה - ולפיה לא ייקלטו הפליטים היהודים באיטליה עצמה, אלא רק יעברו דרכה ויופנו מיד לצפון אפריקה, אל אחת הארצות של המגרב הצרפתי שכבר שוחררו.
למימוש התכנית היה דונטי זקוק להסכמתם ותמיכתם של שלושה גורמים: האיטלקים, ששלטו - פחות או יותר על דרכי היציאה מצרפת; בעלות הברית, ששלטו על נתיבי הים התיכון ועל ארצות צפון אפריקה; ושל הארגונים היהודיים הבינלאומיים, שהיו צריכים לממן את המבצע.
את כל אלה ניסה דונטי לגייס בכישרון נדיר.
המשא ומתן עם גורמים שונים
ניסיון לשכנע את ממשלת איטליה
את המשא ומתן עם האיטלקים ניהל דונטי, כדרכו, במשרד החוץ, עם הרוזן וידו אם כי לפחות פעם אחת נפגש גם עם מריו באדוליו, בנו של המרשל, ששימש בימים האלה ראש לשכתו של אביו.
הפעם היה מצבו של דונטי נוח מבעבר, שכן הוא הופיע לא רק כמבקש, אלא גם כמי שיש לו, לכאורה, דבר מה להציע.
ואמנם האיטלקים נתנו את הסכמתם להעברת רבבות יהודים דובר על 30,000 איש מדרום צרפת לצפון אפריקה דרך אחד מנמלי ארצם.
הם אף הסכימו להעמיד לרשות המבצע ארבע אניות נוסעים - מן הגדולות והחדישות שעדיין עמדו לרשותם - במחיר 5,500 דולרים ליום בעבור כל אחת מהאניות, לבד מן הדלק, שבעלות הברית היו צריכות לספק, ולבד מהוצאות שוטפות אחרות בעבור המזון, דמי הביטוח הימי וכדומה, שהיהודים היו צריכים לשאת בהן.
תמורת זאת התחייב דונטי להעביר מסר ל"ארגונים היהודיים האנגלו סקסיים", ודרכם לממשלותיהם, שפניה של הממשלה האיטלקית החדשה למדיניות ליברלית, וכי היא נכונה לסייע כפי מיטב יכולתה כדי להציל את היהודים מרדיפות הגרמנים.
מכל מקום, שני הצדדים הגיעו בלא קושי לסיכום חיובי מפורט למדי, והדבר יכול היה להיחשב להישג נאה לדונאטי, מה גם שהיה זה תנאי ראשון לפתיחת המשא ומתן עם שאר הגורמים.
משא ומתן עם בעלות הברית
ואכן, בעוד שיחות אלו מתנהלות, החל דונאטי לחפש דרך ליצירת קשר עם נציגים מוסמכים של בעלות הברית, שללא מעורבותן בפעולה לא היה אפשר לבצע דבר.
הכל ידעו כי הנציגים האלה באיטליה של הימים ההם היו בנמצא רק במקום אחד, ב"עיר הוותיקן" (Citta del Vaticano), שבה ישבו ציר בריטניה אצל הכס הקדוש, סיר גודולפין פ' אוסבורן (Osborn), ומיופה הכוח של ארצות הברית, הרולד הטיטמן (Tittman).
אך היה גם ידוע לכל כי הגישה אליהם הייתה אסורה בתכלית על כל מי שלא נמנה עם שלטונות מדינת הוותיקן או פקידיה, ולכאורה הייתה אפשרית רק בתנאים של חשאיות גמורה, בהיחבא מן המשטרה האיטלקית, ורק בהסכמת "מזכירות המדינה" של הכס הקדוש.
למעשה הייתה גישה זו כמעט בלתי אפשרית.
פגישות עם נציגי הכס הקדוש
שוב נזקק אפוא דונאטי לעזרתו של האב מארי בנואה, ושוב נענה האב בחיוב.
הוא התקשר עם אחד ממכריו, האב אריסה (Hérissé), ששירת בכנסיית סן פטר (St.
Peter) וגר ולא הרחק ממקום מגוריהם של שני הדיפלומטים.
הודות לסיועו של זה, עלה בידי האב בנואה להכניס את דונטי בחשאי, פעמים אחדות, לעיר הוותיקן, שם נפגש עם אנשי הנציגויות הבריטית והאמריקאית – כפי הנראה גם עם אוסבורן ועם טיטמן עצמם – העלה בפניהם את תוכניתו וביקש שישיגו את תמיכת ממשלותיהם בתוכנית.
לפחות בכמה מפגישות אלו היה נוכח גם האב בנואה.
במקביל לפעולה זו העלה האב על הכתב – לדבריו, לפי הנחיותיו המפורטות של דונאטי – את הנושאים שבהם נתבקש הכס הקדוש לסייע לתוכנית, ובאחד הימים האחרונים של חודש יולי הגיש את המסמך אל "המחלקה לעניינים אקלסיאסטיים מיוחדים" של מזכירות המדינה.
בדברי הפתיחה הזכיר האב כי ב־16 ביולי, בעת שנתקבל לראיון אצל האפיפיור, הצביע על האסון הנורא שעלול לפקוד את הפליטים היהודים בדרום צרפת אם ישתלטו הגרמנים על אזור הכיבוש האיטלקי.
עתה, כותב האב, "האיום שמפניו חששנו עומד להתגשם".
האב בנואה סיפר במסמך על יהודי איטלקי, אנג'לו דונטי שמו, "איש אמיץ ובר לבב", שהגיע לידי הסכם עם ממשלת איטליה, שיהודים אלו ,כ־30,000 במספר, יועברו לצפון אפריקה, ויחד עמם יועברו היהודים שכבר מצאו מקלט באיטליה, בסך הכל כ-50,000 איש.
עוד כתב כי ממשלת בריטניה כבר נתנה את הסכמתה העקרונית לתוכנית וכי היא אף תעלה אותה בקרוב לדיון עם ממשלת ארצות־ הברית.
בקשתו של האב בנואה הייתה כפולה ונוסחה כמנהגו בשאלה: "כלום יוכל הכס הקדוש להטיל על נציגיו בלונדון ובוושינגטון לתמוך אצל ממשלותיהם בתוכנית?
כלום תסכים מזכירות המדינה לקבל לראיון את האדון דונטי, כדי שיסביר את
הנושא באופן יותר ישיר ויותר מוחשי?"
בתעודות הכס הקדוש שראו אור עד כה לא נשתמרה תשובת מזכירות המדינה, או ידיעה אחרת כלשהי המעידה על התערבות פעילה של הכס הקדוש בנושא.
עם זאת, לפי אין ספק בדבר ששלטונות הוותיקן ידעו על פעילותו של דונאטי בתוך חומות "עירם", ומכאן שהם נתנו לה את הסכמתם שבשתיקה.
לפי פייר בלט, רוברט גרהם, אנג'לו מרטיני ובורקהרט שניידר שמופיעים במסמך Actes et documents du Saint Siège שכתבו יחד, גם אין להעלות על הדעת שהאב בנואה פעל בניגוד לעמדת הממונים עליו, או אפילו שלא בידיעתם, וקרוב לוודאי שהוא עצמו מצא דרך לעדכנם באופן שוטף על הנעשה.
אשר לתגובותיהם האמיתיות של שני הדיפלומטים, הבריטי והאמריקאי.
מעבר לשמועות האופטימיות שדונטי והאב בנואה הפיצו מתוך תמימות או מטעמים תכסיסיים מובנים, נראה שלא היה בתשובותיהם יותר מאשר הבטחה שהנושא יועבר לידיעת ממשלותיהם, מה שאמנם נעשה.
דונטי עצמו, בתזכירו הקצר מה - 30 באוגוסט אל חבריו אנשי ועד דובושאג' (Comité Dubouchage, הוועד למתן סיוע לפליטים היהודים בדרום צרפת), כתב במפורש: "בשלב זה הננו מצפים לתשובה לשדרים ששיגרו הנציגויות הדיפלומטיות האמורות".
למרות חוסר ודאות זה חזר דונטי לניס במהלך חודש אוגוסט, כדי למסור לחבריו מידע מדויק ומלא על מה שנעשה וכדי לתכנן עמם את הצעדים שצריך היה לנקוט לקראת הוצאת התוכנית אל הפועל.
לקראת סוף החודש הוא שב פעם נוספת לרומא, ומשם העביר בתחילת ספטמבר מסר מפורט על הנעשה לנציג הג'וינט בליסבון, באמצעות אחד ממכריו של האב בנואה שהזדמן לנסוע לשם.
במסר זה חוזר דונטי על מניעי יוזמתו – סכנת כליון העלולה להתפרץ בכל רגע על יהודי דרום צרפת – ומפציר באנשי הג'וינט לפעול בדחיפות אצל ממשלות בריטניה וארצות הברית, כדי שיתנו הסכמתן לביצוע התוכנית.
הוא גם מעלה את הרעיון לפנות ללורד רדינג (Reding) ולחיים ויצמן ולבקש מהם שיפעילו את מלוא השפעתם על שתי הממשלות האלה.
ואולם זו הפעם הראשונה שנימה של ספק משתרבבת לתוך דבריו: "ממשלת בריטניה השיבה כי היא תדון בכובד ראש בתוכנית, וכי תבוא בדברים עליה עם וושינגטון, אך היא צופה קשיים בעלי אופי מעשי שכמעט לא ניתן להתגבר עליהם".
אשר למימון הפעולה שהג'וינט נדרש לשאת בו, דונטי מציין שבהיותו בניס הודיע לו מר ז'פרויקין כי לדעתו לא יערים הג'וינט קשיים ויקבל על עצמו התחייבות זו, והוא, דונטי, נטה כפי הנראה לחשוב שנושא זה מסוכם ואינו דורש טיפול נוסף.
נפילת ממשלת מוסוליני וקריסת התכנית
ב־8 בספטמבר 1943, בשעה תשע בבוקר, נפגש דונטי עם המדינאי האיטלקי הוותיק איוונו בונומי (Bonomi), ששימש מאז נפילת המשטר הפשיסטי נציג המפלגות הדמוקרטיות במגעיהן עם המרשל באדוליו, שלפי השמועה עמד להתמנות לשר הפנים.
דונטי סיפר לו על תוכניתו ועל ההכנות שנעשו לביצועה וקיבל את הבטחתו שמיד לאחר שיתמנה לתפקיד שר יורה למשטרה שלא להערים קשיים בפני היהודים שיבקשו לחצות את הגבול.
עוד באותו הבוקר דאג דונטי ליידע את הנציגויות הבריטית והאמריקאית בוותיקן על תוצאות שיחה זו.
לאחר שעה קלה עלה על רכבת לנסוע לניס, שבה התכוון לזרז את ההכנות לקראת הוצאת היהודים מהמקום.
לדבריו, חש כי האדמה בוערת מתחת לרגליהם של היהודים, וכל יום שעובר ללא מעשה עלול להיות גורלי.
אך הפעם הוא לא הגיע ליעדו.
במהלך הנסיעה, באחת התחנות שבדרך, עוד בהיותו על אדמת איטליה, שמע כי בשעה שש וחצי שודרה מעל גלי האתר ההודעה בדבר חתימת הסכם שביתת הנשק בין בעלות הברית לבין ממשלת איטליה.
היה ברור כי שוב אין אפשרות לפעול באמצעות השלטונות האיטלקיים, וכי כל עבודתו והשתדלויותיו מן החודשים האחרונים היו לשווא.
פעם נוספת עתידים היו יהודים רבים ליפול כטרף קל בידי רודפיהם.
דונאטי לא חזר אל הרכבת שממנה ירד ולא המשיך בנסיעתו לניס.
כעבור ימים אחדים עלה בידו לחצות את הגבול לשווייץ, שם קיבל מקלט עד יום שחרורה של צרפת.
כך כתב סיר גודולפין אוסבורן ב־11 בספטמבר למשרד החוץ הבריטי: "העובדה שניתנה הזדמנות (אמנם עמוסת קשיים) לממשלות הבריטית והאמריקנית להציל כמה אלפי פליטים והן החמיצו אותה על-ידי הימנעות מפעולה – עובדה זו תיוודע ותעורר מחאות כאן ובארצות הברית".
פתיחת המשא ומתן עם ממשלת באדוליו
בראשית אוגוסט 1943 פתח דונאטי במשא-ומתן עם ממשלת באדוליו ועם הנציגים של בעלות הברית בוותיקן במטרה לאפשר את פינויים של פליטים יהודים לצפון אפריקה.
ב־24 באוגוסט דיווח סר דארסי גודו לפין אוסבורן, ציר בריטניה אצל הכס הקדוש, למשרד החוץ בלונדון: "היה אצלי כמה פעמים יהודי איטלקי, דונאטי...
שעשה עבודה מצוינת, תוך כדי סיכון אישי רב והוצאות מרובות, לטובת פליטים יהודים (רובם יוגוסלווים, אבל גם פולנים, גרמנים, אוסטרים, צ'כים וכו') באיטליה, ובמיוחד באותו חלק של דרום צרפת שהשליטה עליו מועברת עתה מידי האיטלקים לידי הגרמנים.
באיטליה כבר מצויים בערך 14,000 מן הפליטים האלה.
הוא מקווה עכשיו להסדיר את כניסתם לאיטליה, במעבר, של עוד 15,000 אחרים מדרום צרפת, שאם לא כן הם ייתפסו בידי הגרמנים ויישלחו...
השלטונות האיטלקיים גילו הרבה רגש אנושי ורצון טוב, אך בנסיבות הנוכחיות האמצעים העומדים לרשותם, בכסף, במזון ובדיור אינם מאפשרים להם לקלוט 15,000 אלה באיטליה.
לפיכך דורש דונאטי שייעשו סידורים להעברתם מוקדם ככל האפשר לצפון אפריקה לאלג'יריה, לתוניס ולמרוקו, לפחות באופן זמני.
דונאטי אומר, שמצויים כספים בשפע, בדולרים, ליישובם, אולם בגלל הקשיים בתחום החלפת מטבע החוץ אי אפשר להעביר את הסכומים האלה לאיטליה.
הסברה היא, שאיטליה תוכל לספק את האניות אם אנחנו נספק את הדלק.
אם יתאפשר הדבר, יהיה זה רצוי להוציא מאיטליה גם את 14,000 היהודים הזרים שכבר נמצאים כאן...
אני מבקש שהצעה זו תזכה בעיון דחוף ואוהד".
במברק נוסף הצביע סר דארסי על כך, שלפי דברי דונאטי מצויות עתה ארבע ספינות נוסעים איטלקיות (אשר שימשו להחזרתם למולדת של האיטלקים מאפריקה המזרחית והמסוגלות להסיע 9,000 איש בכל הפלגה) לשם העברתם של הפליטים היהודים: דונאטי טוען, שבמחיר של 5,500 דולר ליום הפלגה...
ובנוסף לכך גם מחיר הדלק ושמן הסיכה, ביטוח לסיכוני מלחמה והוצאות הזנת הנוסעים- יוכל לשאת במלואו הארגון היהודי-אמריקני, אולם הדלק ושמני הסיכה חייבים לבוא מממשלת בריטניה ומממשלת ארצות הברית...
ארבע האניות שמדובר בהן מוכנות עכשיו לצאת לשלוש ההפלגות הנחוצות להעברתם של 30,000 [הפליטים היהודים] לצפון אפריקה.
אולם הממשלה הבריטית והאמריקאית חייבות לזרז ככל האפשר את הסידורים כך שאפשר יהיה להשתמש באניות כל עוד הן זמינות.
- דונאטי עצמו מספר, שהממשלה האיטלקית החדשה "ניאותה להתיר את כניסתם לאיטליה של מספר יהודים שניתן יהיה להעבירם לצפון אפריקה" ושממשלות בריטניה וארצות הברית לא הביעו "שום התנגדות עקרונית לפתרון זה".
הוא הוסיף, שבאותה פגישת שרים שכבר הזכרנו, שהתקיימה ב־28 באוגוסט (שישב בראשה באדוליו עצמו), "ניתנה כל הבטחה שהאפשרויות לביצוע המבצע אכן קיימות" וזאת על סמך ההנחה המוטעית שניתן יהיה לדחות את הקרע הסופי עם גרמניה עד אוקטובר.
דונאטי החל אפוא במשא ומתן לשכירת ארבע האניות שנועדו להעביר את היהודים לצפון אפריקה; וב־8 בספטמבר, לאחר שיחה עם איבנואה בונומי (שעתיד לרשת את מקומו של באדוליו כראש הממשלה ביוני 1944), יצא מרומא לניצה, כדי להסדיר את יציאת היהודים לאיטליה.
אבל ההודעה טרם זמנה בדבר כניעת איטליה לבעלות הברית ב-3 בספטמבר 1943. ב-14 באוקטובר 1943 הנחיתה על תוכנית הפינוי שלו מכת מוות.
למחרת היום דרסי שיגר איגרת נוספת ובה ביקש להביא לתשוומת ליבם של הממונים עליו בלונדון על מצבם של 5000 פליטים יהודים בדאלמטיה, 15 אלף ביוון וכ-1000 באלבניה וכ-7000 באיסטריה וונטו נוכח הפלישה הצפויה של הצבא הגרמני ועוד ציין כי דונאטי לא הביא כל הצעה.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
דונאטי כבר היה בדרכו חזרה לניס, אך למזלו נשאר בפירנצה, וניצל מהגסטאפו שהמתין לו בניס כדי לעוצרו.
באיטליה הסתתר במחבוא במשך שלושה חודשים, תחילה בטוסקנה ולאחר מכן בלומברדיה.
ב 14 באוקטובר 1943 מצא מקלט בשווייץ.
מהעיר מונטרו, בה שהה, ביקש לברר מה עלה בגורלם של היהודים שנשלחו לפולין.
לשם כך פנה אל הצלב האדום ואל נציגי הכנסייה האפוסטולית וכן אל הדיפלומטים הבריטיים והאמריקאיים.
בשנת 1945, הזמינה הממשלה האיטלקית את דונאטי לחזור לצרפת ולשמש שם כסגן נציג הצלב האדום.
דונאטי עבר לפריז יחד עם משפחתו.
הוא חזר לחייו כמנהל עסק, דיפלומט, מנהיג של קהילה יהודית ופעיל של התנועה הציונית.
הוא נפטר בפריז ב-30 בדצמבר 1960. בינואר 2004, ארגנה העירייה בעיר מולדתו מודנה, בשיתוף ארגונים נוספים, כנס ותערוכת תמונות לזכרו.
הוא זכה במספר תארים לשם כבוד מטעם ממשלות איטליה וצרפת.
קביעת מוות היא ההליך החוקי להכרה בכך שאדם מסוים כבר מת, כלומר אינו בחיים.
ברוב המקרים, הצהרת רופא על מוות או זיהוי גופה הם דרישה חוקית להכרה כזו.
אדם שנעדר במשך תקופה ארוכה מספיק (בדרך כלל לפחות כמה שנים) עשוי להיקבע כשנמצא בחזקת מוות, בדרך כלל על ידי בית משפט.
קביעת המוות מלווה בהוצאת תעודת פטירה וברישום הפטירה במרשם האוכלוסין.
תעודת פטירה עשויה להידרש במספר מצבים משפטיים, כגון הגשת בקשה לקיום צוואה, תביעת זכויות פנסיוניות וכדומה.
בנוסף למשמעות המשפטית של קביעת מוות, ביהדות יש לכך גם משמעות הלכתית, למשל לשם התרה מעגינות, ולכן לעיתים משתתף גם רב בקביעת המוות.
רוב קביעות המוות המשפטיות בעולם המפותח נעשה על ידי עובדי רפואה שעושים זאת כאשר מתקיימים קריטריונים ספציפיים.
שתי קטגוריות של מוות חוקי הן מוות שנקבע על פי הפסקה בלתי הפיכה של פעימות הלב (מוות לבבי-נשימתי), ומוות הנקבע על פי הפסקה בלתי הפיכה של תפקודי המוח (מוות מוחי).
בארצות הברית יש כללים לקביעת שתי קטגוריות המוות הללו, המעוצבים על פי חוק קביעת המוות האחידה .
מדינות שאינן מכירות ב"הפסקה בלתי הפיכה של כל תפקוד של כל המוח, כולל גזע המוח" כמוות כוללות את אריזונה, אילינוי, איווה, לואיזיאנה, קרוליינה הצפונית וטקסס.
קריטריונים למוות לבבי-נשימתי מתקיימים כאשר רופא קובע שהמאמצים להפעיל מחדש את הלב במהלך דום לב הם חסרי תועלת, או שאין לנסות להפעיל מחדש לב שעצר, כגון כאשר יש הוראת אין לבצע החייאה (DNR).
לעניין זה "בלתי הפיך" פירושו שדופק הלב והנשימה אינם יכולים לחזור מעצמם ולא ישוחזרו בהתערבות רפואית.
קביעת מוות מוחי מתבצעת במקרים בהם הנשימה נתמכת על ידי מכונות.
מוות מוחי נקבע כאשר אין סימנים לתפקוד מוחי במהלך בדיקה נוירולוגית של אדם עם לב פועם.
בדיקות מאששות מתעדות מצב שבו אין זרימת דם למוח, או שאין פעילות חשמלית במוח, בהיעדר גורמים הידועים כמייצרים אובדן הפיך של תפקוד המוח.
בניגוד למוות לב-ריאה הכרוך לעיתים בהחלטה שלא להחיות את הלב, מוות מוחי הוא קביעה שלא ניתן להחיות את המוח מבחינה ביולוגית.
בישראל מוסדרת קביעת מוות מוחי בחוק מוות מוחי-נשימתי, תשס"ח-2008.
אם אדם מת מוות קליני משום שסבל מפציעות כה חמורות עד שהחייאה בלתי אפשרית ללא ספק, אז בתחומי שיפוט מסוימים המגיבים הראשונים עשויים לקבוע חוקית לגבי מוות לב-ריאה.
אומרים שאדם כזה מת בהגעתו או מת בזירה.
במקרים מסוימים, אדם יוכרז כמת גם ללא שרידים של גופו או הצהרת רופא, וזאת באחת משתי נסיבות.
ראשית, אם היה ידוע שאדם נמצא בסכנת חיים כשנראה לאחרונה, לעיתים קרובות ניתן להכריז על מותו זמן קצר לאחר מכן.
דוגמאות לכך הם נוסעי הטיטאניק שלא חולצו לאחר טביעת האונייה.
שנית, אם אדם לא נראה במשך תקופה מסוימת ולא הייתה ראיה שהוא בחיים.
משך הזמן שחלף משתנה לפי תחום שיפוט, החל מארבע שנים במדינת ג'ורג'יה בארצות הברית ועד עשרים שנה באיטליה.
ועדה דומה קבעה בשנת 2014 את מותו של החייל אורון שאול, שגופתו נחטפה בידי חמאס.
ישנן שלוש קטגוריות כלליות של קביעה שגויה של חזקת מוות: בטעות, בגלל הונאה, או כעונש על פשע.
לפעמים אנשים שהוכרזו כמתים חוזרים ומתקשים לקבל הכרה כחיים.
מחקר אחד העריך כי מדי שנה, מנהל הביטוח הלאומי בארצות הברית מכריז על 12,200 אזרחים חיים כמתים.
קונסטנטין רליו, גבר רומני שהתגורר בטורקיה, איבד קשר עם משפחתו.
אשתו ביקשה מבית משפט להכריז על מותו ב-2016, לאחר שלא הייתה עמו קשר מאז יולי 1999, זמן קצר לפני רעידת האדמה באיזמיט, והניחה שהוא מת ברעידת האדמה.
אדם מאוהיו בשם דונלד אי מילר ג'וניור שהוכרז בחזקת מת ב-1994, הופיע בשנת 2013 ותבע את הכרזתו כחי.
בית המשפט המקומי דחה את תביעתו וקבע שהוא עדיין בחזקת מת משום שהחוק באוהיו אינו מאפשר לבטל הצהרות משפטיות על מוות אם חלפו יותר משלוש שנים.
בשנת 2016, הצרפתייה ז'אן פושאן הוכרזה בטעות כמתה על ידי בית משפט לערעורים בצרפת שדן בסכסוך עבודה.
הטעות אושרה בבית המשפט בשנת 2017. נכון לשנת 2021, פושאן עדיין נאבקה להיות מוכרת כחיה.
ביטול הצהרת מוות לא נכונה יכול להיות תהליך ממושך ומייגע.
בין אם מדובר בקורבן הונאה ובין אם מדובר בטעות כנה, לרוב נדרשות שנים רבות לבטל הצהרת מוות במרמה, ולעיתים הביטול אינו מתרחש.
ביהארי לא קיבל את ביטול הכרזת המוות שלו עד 1994, 19 שנים מאוחר יותר.
רליו הפסיד במאבק בבית המשפט להכרזתו בחיים במרץ 2018, אך ההחלטה בוטלה שלושה חודשים לאחר מכן כאשר בתי המשפט הכריזו עליו כחי.
דונלד אי מילר ג'וניור נותר מת מבחינה חוקית משום שלמדינת אוהיו אין אמצעים חוקיים לביטול הכרזה על מוות.
במקרים מסוימים, הכרזה על חזקת מוות היא הונאה.
אנשים זייפו את מותם מסיבות שונות, בהן גביית כספי ביטוח חיים, הימנעות מלכידת המשטרה או הימנעות מתשלום חובות.
לפעמים, אנשים מכריזים על מותם של אנשים אחרים לטובתם האישית.
לדוגמה, בהודו, כמה אנשים הוכרזו כמתים במרמה על ידי בני משפחה שרצו לגנוב אדמה ורכוש אחר.
הידוע ביותר הוא , שהוכרז במרמה על ידי בני משפחה, והיה בחזקת מת בין 1975 ל-1994. ביהארי הקים את כדי לעזור לאחרים במצבים דומים.
מבחינה היסטורית, אלה שביצעו פשעים או עוולות אחרות נגד המדינה הוכרזו כמתים מבחינה חוקית למרות שהם בחיים.
זה ידוע בשם מוות אזרחי ).
אדם כזה מאבד את כל הזכויות הניתנות בדרך כלל לאדם.
במחוזות שיפוט שנהגו במוות אזרחי, היה חוקי להרוג אדם כזה, מאחר שלא הוכרו עוד על פי חוק כחיים, ולכן הריגתם לא נחשבה כרצח.
יחד עם קביעת המוות או בהמשך לכך נקבעת גם סיבת המוות.
"קבלו אותם!" הוא סרט קומדיה רומנטית לחג המולד משנת 2024, בבימויו של פיטר סאליבן ובכיכובם של בריט רוברטסון וצ'אד מייקל מארי.
הסרט עלה לשירות הסטרימינג נטפליקס ב-20 בנובמבר 2024.
עלילת הסרט עוקבת אחרי אשלי, רקדנית בלהקת "Jingle Belles", שנאלצת לחזור לעיירת ילדותה לאחר שפוטרה, ומגלה שעסק המשפחה המקומי, "The Rhythm Room", אינו מצליח כלכלית.
אשלי פוגשת את לוק, ותוך כדי מפגש רומנטי ובלתי צפוי, השניים מעלים רעיון ליצור מופע גברים ללא חולצה בנושא חג המולד, בהובלת לוק.
את הסרט כתבה מרלה סוקולוף וביים פיטר סאליבן.
צוות השחקנים כולל את בריט רוברטסון וצ'אד מייקל מארי בתפקידים הראשיים, וכן את סוקולוף, בת' ברודריק, מייקל גרוס ומקסוול קולפילד.
הסרט הופק על ידי בריאן נולאן, בארי בארנהולץ וג'פרי שנק, בשיתוף פעולה בין חברות ההפקה Hybrid ו-Gentleman Media Group.
מארי ציין כי ניתן לראות בסרט רמזים להשפעה של "מג'יק מייק", אך המטרה הייתה לשמור על הסרט ידידותי למשפחה וחגיגי.
הסרט היה התוכן הנצפה ביותר בנטפליקס בשבוע שבין 18 ל-24 בנובמבר 2024, עם 14.7 מיליון צפיות.
הסרט הופץ ב-20 בנובמבר 2024, דרך שירות הסטרימינג נטפליקס.
קבלת החלטות בפסיכולוגיה, היא תהליך קוגניטיבי של בחירה מבין מספר אפשרויות.
תהליך זה יכול להיות רציונלי (מבוסס על בדיקה יסודית של כל האופציות והפעלת שיקולי רווח והפסד), או לא רציונלי (מבוסס על שימוש בהיוריסטיקות אינסטינקטים ואינטואיציה).
למעשה, תחום מחקר זה, בוחן כיצד אנשים שוקלים את החלופות ומקבלים את החלטותיהם.
לעיתים קרובות ההחלטה שנתקבלה על ידי היחידים מושוות למודל אידיאלי או אופטימלי (למשל של "האדם הרציונלי").
המחקר העוסק בתהליך ותוצאת קבלת ההחלטות (Decision theory) הוא תאורטי ואקלקטי, ופרוס על פני דיסציפלינות רבות, ביניהן: הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, מדע המדינה, תורת המשחקים, מנהל עסקים, הפילוסופיה, כלכלה, סטטיסטיקה, מתמטיקה, אמונה דתית, ערכים מוסריים ותחומים נוספים.
בשנים האחרונות באוניברסיטאות רבות בעולם התפתח תחום אקדמי עצמאי המכונה, 'מדע ההחלטה' (Decision Science), המסונף בדרך כלל לבתי ספר למנהל עסקים.
אדם מבוגר מקבל כ-35,000 החלטות בכל יום.
יש מספר דרכים לסיווג תהליכים של קבלת החלטות:
כמות האנשים המעורבת בתהליך קבלת ההחלטה – אחד ההיבטים המבדילים בין סוגים שונים של קבלת החלטות הוא ההקשר החברתי שבו הן מתבצעות.
החלטה יכולה להתקבל על ידי אדם יחיד, בעקבות תהליכים שמתרחשים בינו לבין עצמו.
החלטה יכולה להתקבל גם על ידי קבוצות חברתיות כמו משפחה, ועד בית, שכונה, עיר או מדינה.
בנוסף, החלטות יכולות להתקבל גם ברמה הכלל עולמית, כפי שהיא מיוצגת במוסדות כמו האו"ם.
מידת ההשפעה והחשיבות של ההחלטה על האדם או הקבוצה המקבלים אותה – ישנן החלטות המתקבלות בנוגע לעניינים של מה בכך ולעיתים מתקבלות החלטות בסוגיות הרות גורל.
דוגמה להחלטה הרת גורל באה לידי ביטוי בהתלבטותו הנודעת של המלט "להיות, או לא להיות".
לצד זאת החלטות פשוטות שאין להן השפעה מהותית על חייו של מקבל ההחלטה, יכולות לכלול החלטה לאכול חביתה ולא קורנפלקס לארוחת בוקר.
כמות החלופות שבנוגע אליהן יש לקבל את ההחלטה – ישנם מקרים שבהם יש לבחור מתוך מספר מצומצם של חלופות.
לדוגמה – תשלום במזומן או אשראי, או בחירה בין שימור החיים להמתת חסד.
במקרים אחרים ההחלטה מתקבלת מתוך מספר רב של חלופות.
לדוגמה, בחירת מקצוע, בן/ת זוג או רכישת דירה.
תהליך קבלת ההחלטות וביצוען באופן יעיל ומקובל חברתית, כרוך ביכולת של האדם לשמור על תשומת הלב ובקיום של מערך עכבות תקין.
תהליך קבלת ההחלטות יכול להכיל מספר שלבים.
איסוף מידע – איסוף המידע המשמש בסיס לקבלת ההחלטה.
לעיתים מדובר במידע הזמין מיידית למחליט, בהתאם לניסיון חייו – ידע.
ידע מסוג זה מאוחסן בזיכרון סמנטי שהוא חלק מזיכרון מפורש וניתן לשלוף אותו באופן מודע.
לעיתים מדובר במידע המצריך השקעה רבה באיסופו, למשל בכלים של מודיעין צבאי או מודיעין עסקי.
היתוך מידע – תהליך עיבוד של המידע שנאסף במטרה למצוא קשר או קורלציה.
בתהליך זה מחברים ומצליבים מידע כדי לקבל הערכה טובה יותר של המצב.
גיבוש חלופות – הצגה שיטתית של החלופות העומדות על הפרק.
שקילת החלופות השונות – השוואה בין האפשרויות באמצעות בדיקת יתרונות וחסרונות של כל אחת מהן.
שקילת החלופות היא לעיתים פעולה אינטואיטיבית, ולעיתים נעשית בצורה שיטתית ומורכבת, למשל באמצעות שקילת כל חלופה לפי רשימה של פרמטרים, מתן משקל לכל פרמטר, מתן ציון לכל חלופה בכל פרמטר, וחישוב ציון משוקלל לכל חלופה.
לעיתים מסייעת בתהליך זה מערכת תומכת החלטה או יועץ מקצועי.
בשלב זה יכול להתבצע גם ניתוח עלות-תועלת או ניתוח סיכון-תועלת, בהתאם לכמות ומהימנות המידע הקיים.
בחירת חלופה – קבלת ההחלטה על ידי בחירת החלופה המועדפת.
דוגמה לתהליך קבלת החלטה: אדם נכנס למכולת כשברשותו 20 שקלים בלבד ורשימת קניות שמחיר סך כל המוצרים בה הוא יותר מ-20 שקלים.
ההחלטה במקרה זה תהיה אילו מוצרים מתוך הרשימה לקנות.
במקרה זה איסוף הנתונים יתייחס לכמות הכסף הנמצאת ברשות האדם, מחירי המוצרים השונים וחשיבות כל מוצר ברשימת הקניות.
בשלב גיבוש החלופות יכולות לעלות אפשרויות כמו קניית מוצר אחד יקר אבל חשוב, קניית מספר מוצרים זולים, דחיית הקניות למועד אחר.
לאחר שקילת החלופות השונות, תגיע בחירת החלופה שלפיה הקונה יחליט אילו מוצרים לקנות.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים בקבלת החלטות
המוח מעריך את הערך והסבירות של תוצאות אפשריות ומנחה את ההחלטות של האדם לעבר המצב המיטבי נכון לאותו הרגע.
קליפת המוח הקדם-מצחית מאפשרת גמישות מחשבתית.
להבדיל מאזורים אחרים באונה המצחית, אזור זה פחות מעורב בשליטה על התנועה ויותר בגיבוש של תוכניות עבודה ואסטרטגיות פעולה.
הוא נחשב למקור של פעולות רצוניות.
לקליפת המוח הקדם-מצחית הדורסו-לטראלית אשר נמצאת בקליפת המוח הקדם-מצחית יש תפקיד בקבלת החלטות הרגישות לסיכון.
פגיעה בקליפת המוח הקדם-מצחית מובילה לתגובות אימפולסיביות וקשיים בקבלת החלטות.
לשם קבלת החלטות בקבוצה קיימות גישות אחדות:
החלטת רוב שוויונית: כל אחד מחברי הקבוצה זכאי להביע את דעתו, וההחלטה מתקבלת ברוב קולות.
החלטת רוב תוך התחשבות במשקלו של כל חבר: לעיתים ניתן משקל גבוה יותר לחלק מחברי הקבוצה, עד כדי מתן זכות וטו.
בהצבעה של בעלי מניות, למשל, משקלו של כל מצביע הוא כחלקו היחסי בהון המניות הכולל.
החלטת נציג מוסמך: כאשר מדובר בקבוצות גדולות, בירור דעתם של כל חברי הקבוצה הוא תהליך מורכב מדי, ולכן פעמים רבות מתקבלות ההחלטות על ידי מי שהוסמך לכך.
ברמה הלאומית משמשים לכך בית הנבחרים והממשלה.
ברמה מצומצמת יותר, ועד הבית מקבל החלטות שוטפות בשם כל דיירי אותו בית, ובארגונים מקבל את ההחלטה העומד בראש היחידה הארגונית.
קבלת החלטות בקונצנזוס או פה אחד: דוגמה לכך היא החלטתו של חבר מושבעים, שחובה לקבלה בהסכמה בין כל חברי חבר המושבעים.
החלטה שהתקבלה איננה בהכרח סוף פסוק.
במנגנוני קבלת החלטות משולב פעמים רבות מנגנון של ערעור, המאפשר להביא את ההחלטה לדיון נוסף, אצל בעל סמכות גבוה יותר בהיררכיה.
דוגמה נפוצה לכך הוא הערעור במערכת המשפטית.
גם בארגונים ניתן פעמים רבות לערער על החלטתו של גורם מסוים, באמצעות פנייה לממונה עליו.
כשלים בקבלת החלטות יכולים לנבוע מבעיות באחד או יותר משלבי התהליך.
שלב איסוף הנתונים יכול להוביל לכשלים בקבלת החלטות כאשר הן מתבססות על מידע חלקי, מוטה או שגוי.
זהו עקרון מעולם מדעי המחשב שלפיו תוכנית מחשב או פונקציה המקבלת קלט שגוי, דינה להחזיר פלט שגוי גם הוא.
המונח משמש בהשאלה גם לתיאור של תהליכים, מלבד תוכנת מחשב כדי לציין שאין לצפות לקבלת החלטה אופטימלית על בסיס של נתונים שגויים או חסרים.
אחד הגורמים שיכולים להשפיע לאורך כל שלבי תהליך קבלת ההחלטות הוא הטיה קוגניטיבית, שהיא דפוס או נטייה שיטתית (לא אקראית) של בני אדם לטעויות בתפיסה, בזיכרון, בחשיבה או בשיפוט.
דוגמה לכך הוא התקבעות של דפוס חשיבה הכולל קבוצת הנחות, שיטות או סממנים שנטמעו עמוק אצל אדם או קבוצה, והתבססו עד כדי כך עד שאותם אנשים מנועים להמשיך ולאמץ או לקבל גישות התנהגות, בחירות או כלים שונים.
"פרדוקס המבחר" – בניסוי הציבה שינה איינגר עמדה לטעימת ריבה בקליפורניה.
בחלק מהעמדות היו 6 סוגי ריבות שונים ובחלק היו 24 טעמים.
הסתבר שכאשר היו 6 טעמים אחוז הלקוחות שרכשו את הריבה עמד על כ-30 אחוז, בעוד שכאשר הוצעו 24 טעמים, אחוז הלקוחות שרכשו ריבה עמד על 3 אחוז בלבד.
כמו כן, ישנם מצבים מסוימים העלולים לפגוע בתהליך קבלת ההחלטות של האדם.
לדוגמה, אבוליה באה לידי ביטוי בשיתוק כוח הרצון, איבוד המוטיבציה, איבוד היכולת ליזום פעולות מונחות מטרה, לקבוע מטרות ולהחליט החלטות.
קבלת החלטות בתנאי אי-ודאות היא תהליך שאורבים בו כשלים רבים למקבל ההחלטה.
במצב שבו ייתכנו תוצאות אחדות, שלכל אחת מהן הסתברות משלה, ניתן לקבל את ההחלטה על-פי תוחלת התוצאה.
שיטה זו רלוונטית בהימורים מסוימים שבהם כל התוצאות שוות בחשיבותן מבחינתו של המהמר.
כאשר המהמר מייחס משקל שונה לתוצאות שונות, התבססות על התוחלת לבדה תביא להחלטה כושלת.
נמחיש זאת בסיפור הבא (על-פי רודולף קארנאפ):
ביל, שהוא אדם שעושרו נאמד במאה מיליארד דולר, החליט בבוקר קיץ נאה לצאת לטיול רגלי.
לאחר שלוש שעות של טיול עלתה השמש למרומי השמים, וביל חש עייפות רבה.
בשלב זה גילה שהדרך היחידה לחזור לביתו היא נסיעה באוטובוס, שמחירה דולר אחד.
בכיסו היה בדיוק דולר אחד.
בעודו ממתין בתחנה, ניגש אליו אדם, והציע לו הימור: על ביל לבחור מספר בין אחד לאלף.
אם האדם ינחש נכונה את המספר הנבחר – יתן לו ביל דולר, ואם יטעה – ביל יקבל מהאדם דולר.
על-פי שיקולי תוחלת, זהו הימור נפלא מבחינתו של ביל, משום שזכייתו כמעט ודאית.
בחינת משקלה של התוצאה משנה כליל את ההחלטה.
זכייה בדולר, שיצטרף אל עושרו העצום של ביל, היא חסרת כל משמעות, ואילו הפסד של דולר, אף שהוא צפוי רק בסבירות נמוכה להפליא, פירושו שעל ביל לחזור ברגל לביתו, וזהו נזק משמעותי, שמצדיק את דחיית ההימור המוצע.
פונקציית הערך (ν) – לפיה במהלך קבלת החלטות, אנשים אינם מתמקדים בסכום כסף מסוים, אלא מתייחסים לשינוי בהון שלהם.
פונקציית המשקלים (π) – לפיה לכל חלופה יש הסתברות.
שיפור תהליכי קבלת החלטות יכול להתבצע ברמת הפרט כמו גם ברמת הקבוצה או הארגון.
שיפור תהליכי קבלת החלטות ברמת הפרט
תפקודים ניהוליים חיוניים לצורך תכנון וקבלת החלטות, כמו גם איתור ותיקון טעויות, למידה של מצבים או פעולות חדשים, התמודדות מול מצבים מסוכנים או מסובכים, התגברות על הרגל מושרש היטב או התנגדות לפיתוי.
על כן שיפור שלהם יכול להוביל לשיפור ביכולת קבלת ההחלטות.
פיתוח יכולת הסקת המסקנות יכול לשפר את יכולת קבלת ההחלטות, בכך שהוא מאפשר לבסס את הבחירה על פי ניתוח מיטבי של המידע הקיים.
פעולת האלתור מעודדת אנשים לשבור דפוסי חשיבה קיימים ועל כן יכולה לשפר את יכולת קבלת ההחלטות של האדם.
שיפור תהליכי קבלת החלטות ברמת הקבוצה או הארגון
בארגונים שונים מובנת חשיבות תהליך קבלת ההחלטה ונעשים ניסיונות לשפר את יכולת קבלת ההחלטות של גורמים בארגון.
לרוב, נעשים ניסיונות שיפור אלו באמצעות העלאת שלבי התהליך למודעות מקבל ההחלטה.
תחקור החלטות לאחר שנודעה השפעתן מקובל אף הוא, כשיטה לשיפור תהליכי קבלת ההחלטות.
במקרים קיצוניים, של החלטות בעייתיות ברמה הלאומית, מוקמת ועדת חקירה לתחקור תהליך קבלת ההחלטות (ולעיתים גם למציאת אשמים).
לתחום קבלת ההחלטות יש היסטוריה ארוכה בתולדות המחשבה המערבית.
כך למשל ניתן לראות את הפרדוקס המכונה חמורו של בורידן, ששורשיו בהגותו של אריסטו, כסוגיה בקבלת החלטות.
באמצע המאה ה-20 התבסס התחום בחוגים למדע המדינה ולמנהל עסקים, מתוך ניסיון להציב גישה מדעית לקבלת החלטות רציונלית.
המודלים הנורמטיביים פותחו על בסיס הלוגיקה והסטטיסטיקה, ולאחר מכן על התחום המתפתח של תורת המשחקים המנתח מצבי עימות או שיתוף פעולה בין מקבלי החלטות בעלי רצונות שונים (דילמת האסיר היא בעיה ידועה בתחום זה).
פריצת הדרך בתחום הגיעה כאשר מחקרים מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית הראו כי בני האדם אינם נוטים להחליט כפי שראוי על פי המודלים הרציונליסטיים.
במסגרת זו, הוענק פרס נובל לכלכלה לשנת 2002 לדניאל כהנמן על מחקריו עם עמוס טברסקי אודות תהליכי קבלת החלטות בתנאי אי ודאות.
השניים הציעו את תורת הערך (Prospect theory) כחלופה לתורת התועלת, לתיאור תהליכים אלה.
הגישה הרציונליסטית מבקשת לתאר איך תהליך קבלת החלטות צריך להיערך, ואילו הגישה הפסיכולוגית-קוגניטיבית מבקשת להציג על בסיס ניסויים את האופן שבו בני אדם מקבלים החלטות במציאות.
עם זאת, מתגלעת ביקורת נוקבת על גישות אלו, בעיקר בתחום החשיבה הארגונית, בטענה שהן הגישה הרציונליסטית והן הגישה הפסיכולוגית מתקשות לתאר את מורכבות תהליך ההחלטה בתפקידי ניהול.
כנגד גישות אלו נוצרו גישות אלטרנטיביות כגון מודל פח האשפה וגישות הבנייתיות המתייחסות לאופן שבו ארגונים ומנהלים מקבלים החלטות וכיצד ניתן לסייע להם בטיוב החלטות אלו.
לפי גישות אלו, האתגר המרכזי בקבלת ההחלטות איננו ברירת החלופות לאור המידע הקיים, אלא יצירת ההבנה המייצרת את החלופות, ולבסוף מכווינה את בחירת החלופה הרצויה.
בשנת 2017 פורסם מחקר על ידי שני חוקרים מאוניברסיטת ווטרלו שבדקו את התופעה של הפחד מהחמצת בחירה טובה יותר, מה שנקרא באנגלית FOBO – Fear of Better Option.
במחקר נבדקו קבוצת אנשים שהוגדרו כ"ממקסמים" בתחום קבלת ההחלטות, מלשון מקסימום (Maximum).
אנשים אלה יתקשו בקבלת החלטות לפי קריטריונים ראשוניים ויבצעו מחקר מעמיק לפני כל בחירה, כדי לבחור לבסוף באפשרות הטובה ביותר לדעתם.
במחקר הועלתה השערה כי קבוצה זו מחולקת לשני תת-קבוצות: ממוקדי-קידום (promotion focus) ואלו שמצויים במצב הערכה (assessment mode).
לפי המחקר, שתי הקבוצות פועלות להגיע להחלטה המקסימלית.
עם זאת, ממוקדי-קידום לא מתקשים להתקדם הלאה לאחר ביצוע ההחלטה, מכיוון שהיה להם קריטריון דומיננטי שהוביל אותם לביצועה.
לעומתם, אלו שמצויים במצב הערכה תמיד יבחנו את כל החסרונות והיתרונות של ההחלטה בסיטואציה הספציפית ולכן יסבלו מספק וחרדה תמידיים באשר לאופי החלטתם.
במיתולוגיה הנורדית, קְבֲסיר, או קוואסיר (בנורדית עתיקה: Kvasir), היה אל שהפיץ השראה, לימוד וידע בקרב אלי האסגארד ובקרב בני האדם שוכני המידגארד.
קבסיר נוצר בסיומה של מלחמת האסיר-ואניר, כביטוי מוחשי להפסקת האש שנחתמה בין שתי קבוצת אלים אלו.
אודין, ראש האלים הנורדי, יצר את קבסיר מתמצית הרוק המשותפת של כל האלים.
קבסיר מתואר כעלם צעיר ונאה בעל תכונות חיוביות רבות כגון חוכמה, טוב לב ויכולות גישור דיפלומטיות יוצאות דופן.
לפי האגדות הוא הסתובב בקרב בני האדם ולימד אותם מלאכות שונות וחדשות וסייע לפתירת סכסוכים בקרב השבטים השונים.
קבסיר סייע גם לאלי האסגרד ובין השאר יעץ להם כאשר אלו התקשו ללכוד את לוקי.
תמימותו וטוב ליבו של קבסיר הביאו בסופו של דבר, למותו.
שני גמדים, פיאלאר וגאלאר, הצליחו למשוך אותו למאורתם במרמה, ורצחו אותו.
הגמדים הכינו מדמו משקה, שלפי המיתולוגיה הנורדית העניק למי ששתה ממנו מעיינות של השראה.
השיקוי וגלגוליו השונים בין דמויות שונות ביקום הנורדי עומד במרכזם של אגדות רבות במיתולוגיה הנורדית.
לקבסיר אין קבוצה מסוימת (כלומר אסיר או ואניר) מפני שנוצר מתמצית רוק משותפת של כל האלים.
קבלת שבת היא קבוצת מזמורי תהילים ופיוט הנאמרים בבית הכנסת בזמן המעבר בין ערב שבת לליל שבת, בין תפילת מנחה של חול לתפילת ערבית של שבת, ומציינת את תחילתה של השבת.
בהשראת הטקס הדתי התפתחו גם טקסים ואירועים שונים בשם זהה עם מאפיינים מסורתיים או חילוניים על ידי קבוצות יהודיות שונות, בערב שבת ובליל השבת (לדוגמה, טקס קבלת שבת בקיבוצים).
יסוד מנהג זה נמצא בתלמוד הבבלי, במסכת שבת, שם נאמר: "רבי חנינא מיעטף וקאי אפניא דמעלי שבתא (התעטף ועמד בכניסת השבת), אמר: "בואו ונצא לקראת שבת המלכה [גרסה אחרת: שבת המלך].
רבי ינאי לביש מאניה מעלי שבת (לבש בגדיו בכניסת השבת) ואמר: "בואי כלה בואי כלה"".
אמירת המזמורים צ"ב וצ"ג בתהילים ('מזמור שיר ליום השבת' ו'ה' מלך') הם שריד לטקס "מזמורי החג והשבת", מנהג ארץ ישראלי קדום שמופיע בקטעי גניזה רבים.
מנהג זה השתמר בעיקר בקהילות המזרח, שהתפללו בנוסח ארם צובא ובנוסחים נוספים.
אמירת פרק "במה מדליקין" גם הוא מנהג קדום, והיה נהוג כבר בתקופת הגאונים (במחצית הראשונה של ימי הביניים), אך יש שנהגו (ועדיין נהוג בקצת קהילות אשכנז) לאמרו בסוף תפילת ערבית.
מקור הנוסח הנוהג כיום במקובלי צפת במאה ה־16. מקורות מסורתיים מיחסים את יצירת המנהג לאר"י ולרמ"ק.
נטען כי האר"י אמר את מזמור כ"ט, "לכה דודי" ומזמורים צ"ב-צ"ג, ושהרמ"ק הוסיף לכך את חמשת המזמורים הנוספים.
למעשה, שניהם ככל הנראה אמרו בקבלת שבת את מזמור כ"ט ("הבו לה'") וצ"ב-צ"ג בלבד.
האר"י ותלמידיו כן קיימו טקס מיוחד.
סמוך לזמן כניסת שבת (בדומה לנאמר בגמרא), יצאו לבושים בבגדים לבנים, אל השדה הסמוך לעיר (הידוע בכתבי האר"י כ"חקל תפוחין קדישין") כדי לקבל את פני השבת.
המנהג התקבל בתפוצות ישראל, אף שהיו קהילות שהסתייגו מהטקס החדשני ומיסודותיו הקבליים.
עדות להסתייגות מהכנסת הטקס לנוסח התפילה המקובל אצל יהודי אשכנז ניתן למצוא בהיתר למנות לקבלת שבת חזן שלא הגיע לגיל מצוות, וכן מיקום החזן של קבלת שבת בבימה במרכז בית הכנסת, ולא במקומו הרגיל של החזן, כבעיקר התפילה.
(לפי דעה אחרת זהו זכר למנהגם של מקובלי צפת, שהיו יוצאים לשדה ומקבלים את השבת בגופם ממש).
לפני תיקון סדר קבלת שבת על ידי האר"י ותלמידיו היה נהוג לומר את הפרקים האחרונים ('מזמור שיר ליום השבת' ו'ה' מלך') בזמן מאוחר יותר, לפני תפילת ערבית של שבת.
לפי קבלת הרמ"ק, אומרים שבעה מזמורי תהילים המכוונים כנגד שבעת ימי השבוע, כאשר קודם לפרק צ"ב ('מזמור שיר ליום השבת') שרים את הפיוט 'לכה דודי'.
התוכן העיקרי של הפרקים הוא תיאור מלכותו של אלוהים על העולם וכל ברואיו, והם כוללים ביטויים רבים של שמחה, שבח והלל.
תוכנו של הפיוט 'לכה דודי' הוא השבת, חורבן ירושלים והציפייה לבנייתה ולגאולה.
מזמור צ"ה בתהלים ('לכו נרננה')
מזמור צ"ו ('שירו לה' שיר חדש')
מזמור צ"ז ('ה' מלך תגל הארץ')
מזמור צ"ח ('מזמור שירו לה' שיר חדש')
מזמור צ"ט ('ה' מלך ירגזו עמים')
מזמור ק' ('מזמור לתודה') - רק לפי נוסח הספרדים
מזמור כ"ט ('מזמור לדוד, הבו לה' בני') - לפי קבלת האר"י, אין אומרים את המזמורים הקודמים ומתחילים כאן, וכך נוהגים בחלק מקהילות הספרדים ובנוסח איטליה.
אנא בכח (רק בחלק מהקהילות)
מזמור צ"ב ('מזמור שיר ליום השבת')
בסיום קבלת שבת נאמר קדיש יתום.
בסידור היעב"ץ וכן בספר אוצר דינים ומנהגים ועוד מיחסים את המנהג של אמירת ששת מזמורי הגאולה לר' משה קורדובירו גיסו של רבו ר' שלמה אלקבץ מחבר לכה דודי, אשר הנהיג כך בין מקובלי צפת במאה הט"ז ופשט מנהגם בארץ ישראל, בהמשך המנהג הלך והתפשט ברוב תפוצות ישראל במהלך המאות הבאות.
אמנם יש המפקפקים בזהות מחבר המנהג.
הפרסום הראשון בדפוס של סדר אמירת המזמורים בקבלת שבת הַחל במזמור צ"ה, נעשה בספר 'סדר היום' שהוציא ר' משה בן מכיר מעין זיתון שליד צפת, והוא נדפס בחיי המחבר בונציאה בשנת שנ"ט (1599).
בחלק מן הקהילות הספרדיות (כגון הספרדים הירושלמים) וכן בנוסח איטליה פותחים את 'קבלת שבת' באמירת מזמור כ"ט בלבד ("הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים..."), וזאת כמנהג שנהגו האר"י וגוריו בצפת.
בקהילת פרנקפורט דמיין, לא נתקבל מנהג קבלת שבת בבית כנסת המרכזי עד תקופת הרב שמשון רפאל הירש, ובוורמייזא לא נתקבל כל עוד שהייתה שם קהילה.
בספר ערוך השולחן מבאר: שאלו הזמירות הם על לעתיד לבא, שאז יאמר אחד לחבירו "לכו נרננה לה'", היות ששבת הוא מעין עולם הבא, לכן ראוי לומר מזמורים אלו בכניסת השבת.
הרב עמדין כותב בסידורו לפי שהשישה מזמורים אלו מיוסדים על שישה ימי החול.
טעם אחר נאמר על ידי ר' שלמה צבי שיק בסדורו, ששת מזמורים אלו הם כנגד השש תקיעות שנהגו בזמן המשנה והתלמוד לעורר את העם לקראת שבת.
הרב אלחנן סמט מציע כוון נוסף: חז"ל תיקנו אמירת 'הלל שבכל יום' – ששת מזמורי התהילה החותמים את ספר תהילים, והם פסוקי דזמרא (קמ"ה–ק"נ).
עוד תיקנו הלל לימים טובים ולחנוכה – הם ששת מזמורי התהילה המכונים 'הלל המצרי' (קי"ג–קי"ח).
גם שבת ראויה לאמירת פרקי הלל המיוחדים לה, והנה נמצאת בספר תהילים חטיבה נוספת של שישה פרקי הלל (שהיא אחידה מבחינות אחדות עוד יותר משתי קבוצות פרקי ההלל האחרות).
אותן אמצו מקובלי צפת לכבוד השבת.
בקהילות הספרדים שאימצו את המנהג הזה, נוהגים לומר את כל ששת המזמורים צ"ה–ק', כולל 'מזמור לתודה'.
ובראש כל מזמור מבין השישה נאמר שהוא כנגד יום חול אחד מימות השבוע.
מזמור לתודה הוא כנגד היום השישי, ואילו מזמור כ"ט "הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים" הוא כנגד יום השבת.
לעומת זאת מנהגם של האשכנזים ב'קבלת שבת' הוא לקרוא את מזמורים צ"ה–צ"ט, בלא מזמור לתודה, ואחר כך מזמור כ"ט "הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים".
טעם מנהגים אלו תלוי בנושא האם אמירת מזמור לתודה נחשבת כהקרבת קרבן תודה, ואין מקריבים קרבן תודה בשבת, או שאין אמירתו נחשבת כהקרבת קרבן.
ישנו מנהג נפוץ, בעיקר בקרב קהילות הספרדים, לומר לפני קבלת שבת את כל שיר השירים.
בקהילות יהודי גאורגיה ויהודי תוניסיה נוהגים לקרוא את שיר השירים על ידי חלוקה בין החזן לקהל, כאשר פסוק אחד קורא החזן ופסוק הבא אחריו הקהל, במנגינה ייחודית ועתיקה לשיר השירים.
בהרבה קהילות נוהגים לומר ארבעה פסוקים משיר השירים לאחר לכה דודי ("ישקני") וזאת כתחליף למי שלא הספיק לומר שיר השירים עם הקהל.
בקהילות אשכנזיות רבות, התקבל בתקופה האחרונה לומר את הפיוט ידיד נפש קודם לקבלת שבת.
בקרב קהילות תימן נהוג לומר את הפיוט בר יוחאי לאחר לכה דודי.
החזן שאומר את הפיוט הוא לרוב מנהיג בית הכנסת.
לאחר קבלת שבת נאמר הפרק השני במשנה מסכת שבת: "במה מדליקין".
המקור לאמירת פרק זה הוא מתקופת הגאונים, ובין הטעמים שניתנו לאמירה זו הוא שבתקופה בה הדליקו את נר שבת בשמן ופתילות, אמירת פרק זה הייתה תזכורת למי שהדליקו את הנר באופן האסור, על מנת שיתקנו את הנר קודם לכניסת השבת, וכן תזכורת על החובה להדלקת נר שבת.
עם זאת, כיום פרק זה נאמר בדרך כלל לאחר כניסת השבת, כך שכבר אסור לתקן את הנר גם אם הודלק באיסור (משום מלאכת מכבה ומלאכת מבעיר).
כמו כן, כיום ההדלקה היא בנרות ולא בשמן ופתילות.
סיבות אלו עומדות ביסוד מנהג נוסח ספרד לאמר את הקטע "כגוונא" מספר הזוהר במקום פרק 'במה מדליקין'.
בקצת קהילות, במה מדליקין נאמר אחרי קדיש תתקבל של ערבית.
המשנה ברורה נותן הסברים לשני המנהגים.
בחלק מהקהילות הספרדיות (כמעט בכל קהילות המזרח התיכון וכן בכל הקהילות הספרדיות במערב אירופה), כמו גם אצל רבים מיהודי איטליה, לא נהוג כלל לומר שישה מזמורים, אלא מתחילים ממזמור כ"ט.
יהודי עיראק נוהגים לומר רק את מזמורים צ"ט וק'.
מקור הבדל זה הוא בכך שחמשת המזמורים (צ"ה-צ"ט) הם הוספה מאוחרת יחסית לטקס.
ייתכן שהטקס נפוץ כבר בקהילות הספרדיות לפני שנוספו.
אצל יהודי חלב וגם ביישוב הספרדי הישן בירושלים נהוג בכל השנה לומר רק את בתים 1–3, 5 ו-9 ("לכה דודי", "שמור וזכור", "לקראת שבת לכו ונלכה" "מקדש מלך עיר מלוכה", "התעוררי התעוררי", "בואי בשלום") בפיוט "לכה דודי", כלומר להשמיט את הפרקים המדברים על החורבן והצער.
כפי שהוזכר לעיל, אצל המתפללים בנוסח אשכנז וחלק מן המתפללים בנוסח ספרד נהוג שהחזן אומר את קבלת שבת מהבימה בבית הכנסת ולא מן הדוכן.
ברם אצל רוב המתפללים בנוסח ספרד (למעשה הנוסח החסידי) נהוג לומר גם את קבלת שבת מן העמוד שממנו מתפללים שאר התפילות.
אצל הספרדים (נוסח עדות המזרח) והתימנים, קבלת שבת נאמרת על ידי כל הקהל ביחד, ללא חזן, למעט הפיוט 'לכה דודי' המובל בידי פייטן מן הבימה.
בבתי כנסת אלו כל התפילות ממילא מתנהלות מהבימה, ואין עמוד.
בקהילות אשכנז המזרחי נהוג לשיר רק את הפיוט לכה דודי, ואילו את המזמורים אומרים בלחש כאשר החזן אומר בקול רם ובניגון את הפסוקים הפותחים והמסיימים כל מזמור.
כיום נפוצים מספר לחנים, שמקורם בחצרות חסידים, בני 150 שנה.
בשנים האחרונות נפוץ בבתי כנסת רבים שירת חלק ממזמורי התהילים ב"נוסח קרליבך".
בקהילות אשכנז המערבי נוהגים לומר את ששת המזמורים שקודם לכה דודי לסירוגין, כלומר שהש"ץ אומר פסוק אחד והקהל אומר את הפסוק הבא למשך כל המזמורים.
אחד ממנהגי החסידים, הוא לשנות את הלחן (ה"ניגון" - בלשון המסורתית, וביידיש) לשירת הבתים המתחילים במילים "לא תבושי ולא תכלמי" - האות למ"ד מתוך המילה הלוי בראשי הבתים של הפיוט.
מנהג זה פשט גם לרוב בתי הכנסת האשכנזיים (כמו גם המנהג לומר קבלת שבת) ואף אומץ בבתי כנסת רפורמיים וקונסרבטיביים ברחבי העולם.
בניגוד לאשכנזים, אצל רבים מהספרדים והתימנים לא נהוג שהחזן מוביל את סדר קבלת שבת, אלא כל הקהל שר בצוותא את כל קבלת שבת (למעט פרק "במה מדליקין" שהספרדים נוהגים שהחזן אומר בקול והקהל בלחש).
נקודה מעניינת היא שאצל הספרדים המנהג הוא להתפלל את תפילת ערבית של שבת במקאם נאוה נהוונד והסמיכו זאת על הפסוק 'לביתך נאוה קודש' זה מתחיל במזמור לדוד שכל הקהל שר יחד במקאם נאוה, ואח'כ בבמה מדליקין שהחזן נותן קטע מוזיקלי אישי על המקאם.
אצל קהילות אשכנז המזרחי נהוג לעמוד במהלך אמירת מזמור כ"ט (בקהילות אשכנז המערבי, לא נוהגים לעמוד במזמור זה), ולהסתובב לכיוון פתח בית הכנסת בבית האחרון של 'לכה דודי', כדי לקבל את השבת הנכנסת באופן סמלי.
מקור המנהג להסתובב לפתח בית הכנסת נעוץ כנראה בכך שמערב נחשב לצד בו שרויה השכינה, והיות ובאירופה בתי הכנסת היו מכוונים למזרח, הפניה למערב הייתה לכיוון פתח בית הכנסת.
סיבה אחרת היא ביטוי סמלי קבלת השבת כאורחת הבאה בפתח.
כיום יש נוהגים לפנות לכיוון פתח בית הכנסת, גם במקומות בהם הפתח אינו בצד מערב.
אצל הספרדים (למעט יהודי מרוקו, אלג'יריה ומערב אירופה) נהוג לעמוד לאורך כל קבלת שבת למעט הפרק "במה מדליקין" בו יושבים.
כמו כן, נוהגים להסתובב לכיוון הפתח כבר בעת אמירת מזמור כ"ט ולכל אורך אמירת הפיוט 'לכה דודי', ולא רק בבית האחרון.
במספר קהילות ספרדיות לא מסתובבים לכיוון הפתח אלא לצד מערב דווקא (ויש שאינם נוהגים להסתובב כלל).
לפי נוסח אשכנז המקורי לא אומרים את "במה מדליקין" בקבלת שבת, אלא בתפילת ערבית של שבת, אבל ברוב קהילות נוסח אשכנז היום (ובפרט בארץ ישראל) נהוג לומר אותו בקבלת שבת, בהשפעת הקהילות הספרדיות.
בנוסח ספרד אומרים במקום "במה מדליקין" את הקטע "כגוונא" מספר הזוהר קודם לתפילת ערבית של שבת.
דניאל גולדשמידט כתב שהטעם שהחסידים לא אומרים במה מדליקין בבית הכנסת הוא מפני שאומרים אותו בביתם בתיקוני שבת.
מנהג ייחודי אצל יהודי גאורגיה הוא שהחזן אומר נוסח לשם יחוד לפני אמירת ששת המזמורים.
ולאחריו אומר בקול: "קבלת שבת", ולפני כל אחד מששת המזמורים, אומר החזן בקול, "מזמור כנגד יום פלוני", כדי להדגיש שכל מזמור מסמל יום אחר בשבוע.
לפני אמירת מזמור לדוד נוהגים להוסיף את הפסוק: "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים, כמי עולם וכשנים קדמוניות".
מנהג נוסף אצלם, שלפני "מזמור שיר ליום השבת", נוהג הש"ץ לומר לשם ייחוד של תפילת ערבית של שבת בנוסח מיוחד, ולאחר מכן להוסיף: "ברוך המנחיל מנוחה לעמו ישראל ביום שבת קודש".
גם בקהילות הבלקן נהוג בדומה לכך לומר "ברוך ה' אשר נתן מנוחה לעמו ישראל ביום שבת קודש" (וריאציה על פי מלכים א' ח', נו).
יחס החברה בקיבוץ אל הדת היהודית התפתח משנות העשרים ועד ימינו.
במרכזו, היהדות נתפסת ומתפתחת כיהדות כתרבות, היא שואבת השראה מהמסורת, ומחדשת מנהגים וטקסים.
השבת הייתה אחד המועדים הראשונים שאותם ניסו הקיבוצים והקבוצות הראשונות לעצב, בהמשך למה שהיה נהוג בתנועת הפועלים בגולה, שם הודגשו בשבת היסוד הסוציאלי ותחושת הסולידאריות המעמדית.
בשנות העשרים שאלת השבת הפכה למרכזית בקרב כלל היישוב בארץ וספציפית בקיבוצים, חברי הקיבוץ שאלו עצמם כיצד לייחד את השבת ולמלא אותה בתוכן.
כותב חבר עין חרוד בדיון ועדת החינוך:
בשנות החמישים קבלת השבת הפכה לטקס קבוע, המתרחש ברוב הקיבוצים.
שנות ה-60–80 הן שנים עשירות בטקסי קבלת שבת.
ניתן לזהות דפוס אופייני שחוזר על עצמו במרבית הקיבוצים: קבלת השבת נערכת בחדר האוכל לפני הסעודה החגיגית.
ישנן מפות לבנות על השולחנות, נרות שבת וחלות.
מתחילים בשיר פותח, קטעי קריאה מהמקורות הכוללים את פרשת השבוע, קטעי קריאה אקטואליים והתייחסות
לאירועי השבוע, לסיום שיר נוסף.
שירים שחוזרים על עצמם הם "ניגונים", "החמה מראש האילנות" ו"לכה דודי".
בשנות התשעים התגבשו גרעינים של הנוער העובד והלומד ותנועת קבוצות הבחירה.
רעיון קבלת השבת הקבוצתית התחדש מתוך תהליכי חינוך שעסקו בזהות יהודית תרבותית הומניסטית במסגרת המדרשה באורנים.
קבלות השבת היו ייחודיות לכל קבוצה ונוצרו במפגשים קבוצתיים על-ידי נוער בתהליכי התגבשות לקבוצה ולגרעין נח"ל בשנות התיכון שלהם.
מפגשים ארציים/אזוריים היו נערכים מדי חודש בסופי שבוע, קבלות השבת נחשבו לאחד משיאי המפגש, בדרך כלל היו סמוכות לארוחת הערב.
בקבלות השבת הקבוצתיות ישנו יסוד קבוע של שירה בציבור, ברכות המשלבות כתיבה חדשה לצד מסורת, ושיתוף ותודה אישית של חברי הקבוצה במסגרת סבב חלה.
קבלות השבת הן נדבך חשוב בקבוצות ובקיבוצי הקבוצות של תנועות הבוגרים.
קבלת שבת בחול המועד וביום טוב
כאשר חלה שבת בחול המועד או ביום טוב, או אם חל יום טוב בערב שבת, נהוג לקצר את נוסח קבלת שבת.
לפי נוסח ספרד ורוב קהילות הספרדים, פותחים את קבלת שבת בפרק "מזמור לדוד" (מזמור כ"ט).
בקהילות הספרדיות נאמר הפיוט לכה דודי כרגיל, אך לפי נוסח ספרד אומרים רק את שני הבתים הראשונים ושני האחרונים ומשמיטים את השאר.
לפי נוסח אשכנז אומרים רק את המזמורים צ"ב וצ"ג ומשמיטים את שאר הפרקים ואת הפיוט לכה דודי.
בנוסף מדלגים גם על אמירת פרק "במה מדליקין" או "כגונא", לפי הנוסחים השונים.
הסיבה לקיצור היא מפני כבודו של יום טוב, כאשר קבלת שבת מכוונת רק כלפי השבת ולא כלפי יום טוב.
אולם, ישנן קהילות שנוהגות לומר קבלת שבת כרגיל גם במועדים אלה.
כך מנהג התימנים, גאורגיה, חלק מקהילות צפון אפריקה וחלק מהאשכנזים במרכז אירופה (אוברלנד וגרמניה).
בשבת חנוכה נהוג ברוב קהילות הספרדים (למעט קהילות גאורגיה ועוד כמה קהילות) לדלג על אמירת פרק "במה מדליקין".
סיבת השמטה זו היא כיוון שבפרק מתוארים השמנים בהם אסור להדליק את נר שבת, וההלכה קובעת שגם בשמנים בהם אסור להדליק את נר שבת מותר להדליק את נר חנוכה, ומשום כבודו של נר חנוכה שמותר להדליקו בשמן נחות יותר, לא אומרים את הפרק בשבת זו.
קבצנות או פשיטת יד היא עיסוק שבו אדם משיג כסף או שווה כסף ממספר רב של אנשים שאליהם הוא פונה באופן אקראי בבקשת עזרה.
תופעת הקבצנות נפוצה בערים גדולות בעולם.
הקבצן תלוי ברצונם של אנשים אחרים לקבלת כסף ועל כן הוא לרוב עושה מאמצים לעורר את רחמי בני האדם ו/או לגרום להם אי נעימות.
המאמצים לעורר רחמים יכולים להיות במראה: הצגת מומים (חרשות, איבר קטוע), לבוש מסמורטט, מראה מוזנח (גידול זקן ו/או שיער ארוך), ודיבור חלש.
ישנם קבצנים המתמקמים בתנוחה מעוררת רחמים, דוגמת כריעה עם הראש מוטה כלפי מטה.