tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוכר במיוחד בשל תפקידו בסדרת הקאלט "צוות לעניין" (1983–1987), בה גילם את קולונל ג'ון "חניבעל" סמית'.
הוא היה נשוי 5 פעמים והביא לעולם שני ילדים מאשתו הראשונה הלן דייוויס, וילד נוסף מאשתו השנייה אליזבת אשלי.
פפארד התמודד עם בעיית אלכוהוליזם במשך שנים ארוכות, עד שנגמל סופית ב-1978. בשנים הבאות השקיע זמן רב לאלכוהוליסטים בתהליכי גמילה.
פפארד היה מעשן כבד, וב-1992 אובחן כחולה בסרטן הריאה, ושנתיים לאחר מכן נפטר, בלוס אנג'לס, קליפורניה, בגיל 65. הוא נקבר במדינת הולדתו מישיגן.
ג'ורג' פישר ; נולד ב-8 ביולי 1970) הוא סולן להקת הדת' מטאל קניבל קורפס.
הוא הצטרף ללהקה בשנת 1995 לאחר שעזב את להקתו הקודמת "Monstrosity", והופיע לראשונה באלבום "Vile".
הוא החליף את הסולן הישן, כריס ברנס, אשר עזב את הלהקה והתמקד בפרויקט הצד שלו, Six Feet Under.
בניגוד לברנס, שהשתמש במריחואנה כדי לרתום את צורת הגראולינג שלו, צורת השירה הגרונית הזו היא טבעית עבור פישר.
פישר ידוע בתנועות ההד באנגינג שלו בזמן הופעותיו.
כינויו "קורפסגריינדר", ניתן לו בזמן ההכרות הראשונית עם להקתו הראשונה.
אחד מהנוכחים שכח את שם משפחתו כשביקש לדבר עליו ובמקום זאת אמר "ג'ורג', הבחור ההוא מ-Corpsegrinder" וכך נדבק לו כינוי זה.
פישר מרבה לציין את צ'אק שולדינר מלהקת "דת'", כאדם אשר נתן לו את ההשראה הרבה ביותר.
ג'ורג' פטרסון היה מאמן כדורגל הידוע בשל פעילותו בליברפול במשך שנים רבות במחצית הראשונה של המאה ה-20.
לאחר קריירה כשחקן, רובה במדי מועדון הכדורגל מרין (Marine F.C.), הצטרף פטרסון לליברפול בשנת 1908 כעוזר מאמן לטום ווטסון.
לאחר שכיהן גם כמזכיר המועדון, התמנה לתפקיד המאמן הראשי ב-1928 במקומו של מאט מקווין.
פטרסון לא נחל הצלחה רבה כמאמנה של ליברפול והתפטר ב-1936 בשל בריאותו המידרדרת.
גם לאחר פרישתו מתפקיד האימון אייש פטרסון את תפקיד המזכיר והמשיך להגיע למשחקי הקבוצה עד למותו בשנת 1955.
לפני כן היה אלוף ארץ ישראל בשחייה (1934) ושחקן נבחרת ארץ ישראל בכדורמים.
פלש נולד ברשיצה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בסיום לימודיו בגמנסיה העברית למד משפטים באוניברסיטת וינה.
בנעוריו החל לפעול במסגרת תנועת נוער ציונית ובאגודת הסטודנטים הציוניים, התאמן בשחייה ובכדורמים בהכח וינה ובהמשך היה חבר הנהלת "הכוח" בווינה ופעל במסגרת הסתדרות הציונים הכלליים.
בתחרות שחייה שנערכה בחג השבועות בחיפה במאי 1934 קבע פלש במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ארץ ישראל חדש של 1:07.5 דקות, שיפור לשיאו של יואב אורבוך ממכבי תל אביב (1:10.0 דקות).
בהסתדרות מכבי היה פלש מזכ"ל ויו"ר התנועה בישראל, יו"ר ההנהלה העולמית וכן נבחר מטעמה לאספת הנבחרים הרביעית.
מלבד זאת השתתף בפעילויותיה בתחום הספורט והיה חבר נבחרת הכדור מים של התנועה.
כשחקן כדור מים במכבי חיפה, הוא השתתף בתחרויות בחו"ל, בין היתר בסוריה, מצרים ולבנון.
הוא גם עמד בראשות האיחוד האזרחי כמזכ"ל.
במפלגת הציונים הכלליים שימש יו"ר הוועדה המפלגתית למדיניות חוץ.
בכנסת השנייה כיהן כחבר הכנסת והיה חבר ועדת החוץ והביטחון וועדת הפנים.
ג'ורג' אדוארד פורמן היה מתאגרף אמריקאי שהיה פעמיים אלוף העולם באגרוף במשקל כבד (מעל 90.72 ק"ג).
פורמן היה המתאגרף המבוגר ביותר שזכה אי-פעם בתואר אלוף העולם במשקל כבד (בגיל 45), ולפי ירחון האגרוף "הזירה" הוא נמנה עם 25 המתאגרפים הגדולים בכל הזמנים.
הוא כונה "Big George" ("ג'ורג' הגדול").
לאחר שפרש מאגרוף היה לאיש עסקים מצליח ולכומר נוצרי שניהל כנסייה משלו.
הסרט "הסיפור המופלא של ג'ורג' פורמן הגדול" מגולל את סיפור חייו.
פורמן נולד בעיר מרשל, טקסס שבארצות הברית למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית עם שישה ילדים וילדות.
הוא גודל על ידי אמו ננסי ואביו החורג ג.ד.פורמן, אביו הביולוגי היה לירוי מורהד.
בנעוריו נקלע לא אחת להיתקלויות עם רשויות החוק ונודע כנער בעייתי שעסק במעשי גנבה, שוד ותקיפה.
הוא וחבריו היו מעורבים לעיתים במלחמת כנופיות ופורמן נודע כאחד האנשים האלימים ביותר בשכונתו, שנדרש לחקירה על ידי המשטרה לעיתים תכופות.
לדבריו, נקודת התפנית בחייו באה כאשר ערב אחד, בניסיון להימלט מן המשטרה, התחבא תחת בית ושטף עצמו במי ביוב מצינור שבור, כדי להסתיר את ריחו מכלבי המשטרה.
הוא נשבע לעצמו באותו רגע כי ישנה את חייו.
פורמן הצטרף לתוכנית הכשרה מקצועית של משרד העבודה האמריקני ונשלח כחניך למדינת אורגון, שם נודע בהתנהגותו המרדנית ובמריבות שלו עם חניכים אחרים בתוכנית.
בשלב זה הבחינו בכישרון האגרוף הטבעי שלו והוא קיבל עידוד להתחיל ולהתאגרף כספורט.
הוא החל להתאמן כחובב במועדון אגרוף בסן פרנסיסקו.
בשנת 1968 ייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מקסיקו וזכה במדליית זהב באגרוף במשקל כבד בהיותו בן 19 בלבד.
בעודו צועד בזירה, מניף את דגל ארצות הברית, נשמעו לעברו קריאות גנאי של אמריקאים שחורים שכינוהו "הדוד תום", על שלא הראה הזדהות עם מחאת האתלטים האמריקנים השחורים באולימפיאדה זו.
לתדמית זו תרמו עקיצותיו של מוחמד עלי שרמזו כי פורמן מייצג את השחור הכנוע, החפץ ביקרו של האדם הלבן.
פורמן הפך למתאגרף מקצועי בשנת 1969, ובקרב הראשון שלו הביס בנוקאאוט בסיבוב השלישי את דונלד וואלהיים בניו יורק.
בשנתו הראשונה כמקצוען התאגרף ב-12 קרבות, 11 מהם סיים בנוקאאוט.
אף בשנת 1970 התאגרף וניצח ב-12 קרבות, 11 מהם בנוקאאוט.
בשנת 1971 ניצח בשבעה קרבות נוספים, מאזנו הכולל בסוף השנה היה 32 ניצחונות, ללא הפסדים, והוא דורג שני בעולם על ידי ארגוני האגרוף ה-WBA וה-WBC.
בשנת 1972 ניצח בחמישה קרבות נוספים בנוקאאוט.
ב-22 בינואר 1973 התייצב פורמן לקרב על תואר אלוף העולם נגד ג'ו פרייז'ר, שניצח בשנת 1970 את ג'ימי אליס והחזיק בתואר מאז, הקרב נערך בעיר קינגסטון שבג'מייקה.
במהלך הקרב הפיל פורמן את פרייזר שש פעמים במהלך שני סיבובים, ניצח בנוקאאוט במה שנחשב אותה עת לאחת ההפתעות הגדולות בעולם האגרוף, והוכתר כאלוף העולם הבלתי מעורער.
מכת האגרוף שסיימה את הקרב נחשבת אחת ממכות האגרוף המרשימות ביותר ששודרו בטלוויזיה.
כאלוף עולם לא זכה פורמן לאהדת העיתונות, והיו שראו את התנהגותו כמתנשאת ובלתי חברותית.
שנים מאוחר יותר הסביר פורמן כי אימץ את דפוסי התנהגותו מסוני ליסטון, אלוף עולם אחר שלו שימש כיריב אימון.
פורמן הגן בהצלחה פעמיים על תוארו.
הקרב הראשון בו הגן על התואר התרחש בטוקיו, נגד הפורטוריקני חוזה רומן.
הקרב הסתיים בנוקאאוט תוך 55 שניות והיה לקרב הקצר ביותר על תואר אלוף העולם במשקל כבד באגרוף.
בשנת 1974, בקראקס שבוונצואלה, התייצב פעם נוספת להגן על תוארו נגד קן נורטון, שנודע בסגנון האגרוף המוזר שלו.
פורמן ניצח את נורטון בשני סיבובים.
לאחר קרב זה היה פורמן בלתי מנוצח כמתאגרף מקצועי, עם 40 ניצחונות, 37 מתוכם בנוקאאוט.
באותה עת, רבים ראו בפורמן כמתאגרף בעל מכת האגרוף החזקה ביותר בהיסטוריה של האגרוף, ולדעת רבים היה, בטרם התמודד עם עלי, המתאגרף הגדול בכל הזמנים.
קרב ההגנה השלישי של פורמן על כתר אלוף העולם, בו התייצב מול מוחמד עלי, היה לאחד הקרבות הבולטים ביותר בהיסטוריה של האגרוף וזכה לכינוי "רעם בג'ונגל" .
עלי התייצב לקרב עם 42 ניצחונות ושני הפסדים (לפרייזר ולקן נורטון), בעוד לפורמן היו 40 ניצחונות, ללא הפסדים, ובמסגרת ניצחונותיו הביס את שני המתאגרפים היחידים שניצחו את עלי עד לאותה עת.
בקיץ 1974 נסע פורמן לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (אז היה שמה זאיר), שנקבעה כמקום הקרב.
בעת אחד מקרבות האימון שערך נחתך בגבת עינו ועקב פציעתו נדחה הקרב בחודש ימים.
עלי ניצל את הזמן לטייל ברחבי זאיר ולהתחבב על ההמונים וכן להתגרות ביריבו בכל הזדמנות.
למרות זאת, רבים העריכו כי פורמן יזכה בקרב.
הקרב נערך לבסוף ב-27 באוקטובר 1974, באצטדיון 20 במאי בקינשאסה.
עם תחילת הקרב החל עלי מרקד סביב פורמן, אולם פורמן התקיפו ללא לאות והצמידו לחבלים, כשהוא מכה בגופו של עלי ללא רחם.
למרות ניסיונותיו, פורמן לא הצליח להנחית, ולו מכה חזקה אחת, לראשו של עלי.
על אף שהוצמד לחבלים, חבלי הזירה, שהיו רפויים במידה לא אופיינית, אפשרו לעלי להישען אחורנית ולהתחמק ממכות רבות (סגנון לחימה אותו כינה עלי מאוחר יותר בשם: Rope-a-dope, מעין "ריקוד חבלים").
עלי אף הרבה לחבק את פורמן ובכך הגביל את יכולתו להכות בחוזקה ואף התיש את כוחו בניסיון להיחלץ מן החיבוק.
תוך כדי ניסיונות התחמקות בהישענות על החבלים, הצליח עלי להנחית מכות אגרוף לפניו של פורמן.
לאחר שפורמן שלט בקרב בסיבובים הראשונים, הוא החל להתעייף ובסיבוב השמיני כבר נטל עלי את השליטה.
לקראת סופו של הסיבוב החל עלי בסדרת מהלומות לראשו של פורמן עד שהנחית מכה ישירות לסנטרו של פורמן.
הוא הצליח לקום על רגליו, אולם השופט הפסיק את הקרב.
היה זה הפסדו הראשון של פורמן כמקצוען ועלי נותר המתאגרף היחיד שהביסו במכת נוקאאוט.
לאחר שהפסיד את תואר אלוף העולם, פרש פורמן מן הזירה למשך למעלה משנה ולא התאגרף בשנת 1975. בשנת 1976 נפגש לקרב נגד רון לייל בלאס וגאס.
בסיבוב הראשון ספג פורמן אגרוף חזק אשר הימם אותו, אך לא הפילו.
בסיבוב השני פורמן חבט בלייל, שנשען על החבלים, ולולא נשמע צלצול הפעמון בטעות, דקה לפני מועדו, ייתכן שפורמן היה מפיל את לייל.
פורמן המשיך להכות בלייל גם בסיבוב השלישי.
בסיבוב הרביעי החליפו המתאגרפים מהלומות חזקות שבמהלכן נפל פורמן לקרשים.
הוא הספיק לקום על רגליו ולייל תקף פעם נוספת.
כאשר נראה היה כי פורמן קרוב לתבוסה, הוא הנחית מהלומה לצדי ראשו של לייל ושלחו לקרשים, אך לייל קם על רגליו בזמן.
שוב הלם לייל בפורמן וזה נפל לקרשים בפעם השנייה ושוב הצליח לעמוד על רגליו בזמן.
בפתיחת הסיבוב החמישי המשיכו שני המתאגרפים להכות זה בזה, כשהם מזניחים את הגנותיהם ואז הפסיק לייל להכות, כנראה מעייפות, ופורמן פתח בסדרת מהלומות ללא מענה, בסופן התמוטט לייל.
השופט הפסיק את הקרב ופורמן הוכרז כמנצח.
ירחון האגרוף "רינג" הכתיר קרב זה בתואר "הקרב של השנה".
בקרב הבא פגש פורמן בג'ו פרייז'ר לקרב חוזר.
פרייזר הצליח להחזיק מעמד בקרב זה עד לסיבוב החמישי, אז הופל פעמיים והקרב הופסק.
פורמן נלחם בשני קרבות נוספים באותה שנה, ובשניהם ניצח בנוקאאוט.
את שנת 1977 פתח פורמן בניצחון בנוקאאוט ב-4 סיבובים, קרב שנערך בפלורידה, נגד פדרו אגוסטו.
בקרב הבא, הפסיד בהחלטת שופטים לאחר 12 סיבובים נגד ג'ימי יאנג, בפוארטו ריקו.
עם סיום הקרב חש פורמן ברע בחדר ההלבשה.
הוא סבל מתשישות וממכת חום ומספר שחווה חוויית סף מוות.
הוא סיפר מאוחר יותר כי מצא עצמו במקום דמוי גיהנום ואז החל מתחנן לאל לעזור לו, וחש שהאל מצווה עליו לשנות את חייו ודרכיו.
לאחר מאורע זה הפך פורמן לנוצרי מאמין ובמשך עשור השנים הבא חי חיי דת.
אף שלא הכריז על פרישתו מאגרוף, פורמן הפסיק להתאגרף והפך לכומר מוסמך בכנסייה משלו, בעיר יוסטון שבטקסס.
את רוב זמנו הקדיש למשפחתו ולאנשי קהילתו.
פורמן אף פתח מרכז נוער הקרוי על שמו.
בשנת 1987, לאחר שנעדר מזירת האגרוף במשך כ-10 שנים, הפתיע פורמן רבים כאשר הכריז כי בכוונתו לחזור ולהתאגרף בגיל 38. בקרב הראשון הביס בנוקאאוט את יריבו לאחר 4 סיבובים.
פורמן שקל בקרב למעלה מ-120 ק"ג וניכר היה שאינו בכושר גופני.
רבים טענו כי החלטתו לשוב בגילו לזירה היא שגיאה, אולם הוא השיב כי בא להוכיח שגיל אינו צריך להוות מכשול להשגת יעדיו של אדם.
פורמן המשיך וניצח ב-4 קרבות נוספים באותה שנה, אף שאיש מיריביו לא היה מתאגרף בולט.
פורמן ניכר באיטיות תנועתו בזירה, אולם אף בתקופתו הראשונה בזירה, פורמן לא התאפיין במהירות תנועה והיה מתאגרף כבד המסתמך על עוצמת אגרוף ולא על זריזות תנועה.
עם זאת, שלא כמו בתקופתו הראשונה, התקשה בצירוף מכות ולאחר אגרופים רבי-עוצמה התקשה לשמור על יציבות רגליו.
הוא לא איבד את יכולתו להנחית מכת אגרוף אדירה ובודדת.
מנגד, העייפות שאפיינה אותו כמתאגרף צעיר יותר, בשלבים מאוחרים של קרבות שנמשכו 12 סיבובים, נעלמה עתה ונראה שהוא מצליח בקלות רבה יותר להישאר פעיל גם בקרב ארוך.
בשנת 1989, בעודו ממשיך להתאגרף, החל אף ליזום עסקים והפך למקדם מכירות טלוויזיוני של מגוון מוצרים, החל ממתקני צליית בשר ועד למפלטי כלי רכב.
להבדיל מימיו כמתאגרף צעיר, שבהם נודע בגישתו היהירה והמרוחקת, פורמן הפך לדמות חייכנית וידידותית.
הוא ומוחמד עלי הפכו לידידים קרובים וכמו עלי, אף פורמן הפך לדמות מוכרת מחוץ לזירת האגרוף.
פורמן המשיך בשרשרת של חמישה ניצחונות בשנת 1989. בשנת 1990 נפגש בזירה באטלנטיק סיטי עם ג'רי קוני, שהיה מדורג בעבר שני בעולם.
קוני בא לקרב זה לאחר תקופה של חוסר פעילות והיה ידוע כמתאגרף בעל כושר ספיגה נמוך יחסית, אולם הוא נודע בכוח אגרופיו.
בסיבוב הראשון הצליח קוני להמם את פורמן באגרוף חזק, אולם פורמן לא נפל.
בסיבוב השני הנחית פורמן כמה מכות אגרוף אדירות שהיממו את קוני ומהן הוא נפל לזירה פעמיים ונוצח.
פורמן המשיך וניצח ב-4 קרבות נוספים, בשנת 1990.
בשנת 1991, אף שרוב ניצחונותיו לא היו על מתאגרפים בולטים, קיבל פורמן הזמנה לקרב על תואר אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד, נגד איוונדר הוליפילד, שהיה אז בכושר שיא.
הקרב שודר בשיטת שלם וצפה.
מעטים מהמומחים נתנו לפורמן, בן 42, סיכוי כלשהו בקרב, אולם פורמן הופיע לקרב במשקל 117 ק"ג ובכושר מצוין.
פורמן לחץ על הוליפילד במהלך הקרב, אולם הוליפילד הצליח להתחמק ממכותיו ולהנחית מכות משלו.
הקרב הסתיים בהחלטת שופטים, לאחר 12 סיבובים, שהעניקו את הניצחון להוליפילד.
לאחר הקרב אמר פורמן לעיתונאים כי הגשים מחצית מחלומו לאחר שהראה לעולם כי אנשים, גם בשנות ה-40 לחייהם, יכולים להתמיד ולהשיג יעדים.
אף שהפסיד בקרב, רבים העריכו את כושר עמידתו ואת השקעתו.
בשנת 1992 פורמן פגש בזירה את אלכס סטיוארט, שהפסיד למייק טייסון בסיבוב הראשון.
פורמן הצליח להפיל את סטיוארט לקרשים פעמיים במהלך הסיבוב השני, אולם בהמשך התעייף וספג מהלומות קשות.
בסוף הסיבוב ה-10 היו פניו של פורמן מלאות דם ונפוחות, ולמרות זאת זכה בניצחון בנקודות בהחלטת רוב השופטים.
עם תום הקרב, רבים קראו לו לפרוש מאגרוף.
בשנת 1993 זכה פורמן להזדמנות נוספת להילחם על תואר אלוף העולם במשקל כבד.
התואר היה של ארגון האגרוף ה-WBO, שנחשב לתואר פחוּת בחשיבותו מזה של ארגוני האגרוף המובילים.
יריבו היה טומי מוריסון, מתאגרף צעיר שנודע בעוצמת אגרופיו.
לאכזבת הצופים ולאכזבתו של פורמן, מוריסון ניהל קרב נסוג לאורך כל הסיבובים, הוא סירב להחליף מהלומות עם פורמן.
סגנון קרב זה הועיל למוריסון היות שהצליח לצבור נקודות רבות מפורמן באגרופים ממרחק ומוריסון זכה בקרב לאחר 12 סיבובים.
בשנת 1994 קיבל פורמן הזדמנות נוספת לקרב על תואר אלוף העולם של ה-IBF וה-WBA, בקרב שנערך ב-5 בנובמבר בלאס וגאס.
פורמן התחרה נגד מייקל מורר, שניצח את הוליפילד, ומעטים ראו בפורמן מועמד לניצחון.
במשך תשעה סיבובים היה למורר יתרון בולט על פורמן בנקודות, בתחילת הסיבוב העשירי פיגר פורמן על פי הניקוד של כל שופטי הזירה.
אז, באופן פתאומי, מכת אגרוף ששלח פורמן נחתה על קצה לסתו של מורר, פצע נפער בשפתו התחתונה והוא התמוטט לזירה.
מורר לא קם אף לאחר שהשופט סיים למנות עשר.
פורמן, ששב והיה לאלוף עולם, ניגש לפינתו, כרע על ברכיו ונשא תפילה, בעוד ההמון מריע לו.
בגיל 45 פורמן היה לאלוף העולם במשקל כבד המבוגר ביותר בהיסטוריה והיה אף לאלוף החוזר עם פער השנים הגדול ביותר בין שתי זכיותיו.
פורמן סירב להגן על תואר אלוף העולם של ה-WBA והעדיף לפגוש במתאגרף גרמני, אלכס שולץ, לקרב הגנה על תואר אלוף העולם של ה-IBF.
אף שפורמן ספג בקרב מהלומות רבות וסיים אותו עם נפיחות רבה באחת מעיניו, הניצחון הוענק לו בנקודות, בהחלטת רוב השופטים.
ארגון ה-IBF הורה מיד לערוך קרב חוזר בין השניים, אולם פורמן סירב לתנאי הקרב ותואר אלוף העולם נלקח ממנו.
פורמן המשיך להתאגרף גם בשנים 1996–1997, ובשנת 1998 החליט ארגון ה-WBC להעניק לו הזדמנות נוספת לקרב נגד שנון בריגס, שהמנצח בו יתמודד על תואר אלוף העולם נגד האלוף לנוקס לואיס.
בריגס נחשב למתאגרף כישרוני, אולם לא עקבי.
בריגס נסוג מפני אגרופיו של פורמן לאורך כל הקרב ובסיום 12 סיבובים הוא זכה בניצחון בהחלטה מעוררת מחלוקת.
לאחר ההפסד לבריגס סיים פורמן את הקריירה שלו כמתאגרף, הוא היה בן 48. הוא עדיין תכנן לקיים קרב אחרון נגד לארי הולמס, באולם האסטרודום ביוסטון.
הקרב פורסם כ"מסיבת יום ההולדת", כיוון שמועד הקרב שתוכנן היה סמוך ליום הולדת שני המתאגרפים.
לפורמן הובטח תשלום של 10 מיליון דולר תמורת ההשתתפות בקרב ואילו להולמס הובטחו 4 מיליון דולר, אולם המשא ומתן לקראת הקרב נכשל והקרב בוטל.
פורמן הפך לפרשן אגרוף ברשת HBO.
בחודש פברואר 2004 הכריז פורמן כי הוא מתאמן לקראת חזרה נוספת לזירה, בגיל 50, כדי להוכיח כי גם גיל 50 אינו בגדר "גזר דין מוות".
אולם תוכניות אלה לא התממשו.
פורמן ניתק קשריו אותה עת עם רשת HBO ועזב את ענף האגרוף.
בינואר 2003 נבחר פורמן להיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף וטקס כניסתו להיכל נערך בחודש יוני אותה שנה.
באותה שנה דירג אותו ירחון האגרוף "רינג" כמתאגרף בעל עוצמת האגרוף התשיעית בכל הזמנים.
שני עסקיו הבולטים של פורמן הם בקידום מכירות עבור יצרן מפלטי הרכב האמריקני "מיינקה" (Meineke) ומכשירי צליית מזון (טוסטר) הנושאים את שמו באנגלית: George Foreman Lean Mean Fat Reducing Grilling Machine (מילולית: "מכונת הצלייה מפחיתת השומן האכזרית של ג'ורג' פורמן") הנמכרים ברחבי העולם.
פורמן טען בריאיון רדיו בחודש אפריל 2006 כי הרוויח יותר כסף ממכירת מכשירי צלייה מאשר הרוויח בכל ימיו כמתאגרף מקצועני ואף טען כי הוא ידוע יותר בעולם בזכות מכשירי הצלייה שלו מאשר כספורטאי.
ייחודיות הטוסטרים/גרילים הנושאים את שמו היא בבישול ובצלייה של מזון באופן בריאותי הודות לאפשרות להטיית משטחי הצלייה כך שהשומן הניגר מהמזון מטפטף למגשים קטנים ייעודיים.
שיטת צלייה ייחודית זו נרשמה כפטנט עולמי.
פורמן לא מוכן לגלות כמה הרוויח מיוזמותיו בקידום מוצרים, אולם לא הכחיש דיווחים לפיהם סך הרווחים שצבר בחייו בעסקים, הוא כ-240 מיליון דולר - פי שלושה מרווחיו כמתאגרף מקצועי.
בשנת 1999 התקשר עם חברה מסחרית שקנתה את הזכויות לשימוש בשמו, בדמותו ובכישורי המכירה שלו, לשארית חייו, בסכום של 127.5 מיליון דולר במזומן וכן 10 מיליון דולר במניות.
הייתה זו אחת העסקאות הגדולות ביותר לקידום מוצרים שנכרתה עם ספורטאי בארצות הברית.
ההסכם המקורי של פורמן עם אותה חברה, שנכרת בשנת 1995, היה כי הוא זכאי ל-60% מרווחי מכירת מכשירי הצלייה.
מאותה עת ועד לשנת 1999 הרוויח פורמן, בחודשים שבהם המכירות היו גבוהות, כ-4.5 מיליון דולר בחודש.
יתרה מכך, מיום השקת הגריל הראשון ועד היום נמכרו יותר מ-100 מיליון מכשירים ברחבי העולם, והפכו את הגריל למוצר החשמלי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2004 החל פורמן מקדם קו מוצרי אופנה בשם "גדול וגבוה" .
בשנת 1993 הופיע פורמן בסדרת טלוויזיה של רשת ABC בשם "ג'ורג'" ובשנת 2007 הופיע כשופט בתוכנית מציאות של הרשת בשם "ממציא אמריקאי".
פורמן פרסם מספר רב של ספרים, חלקם נכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים מקצועיים.
בחודש מאי 2007 פורסם כי הפך לשותף בקבוצת המרוצים "פנתר" המשתתפת במרוצי אינדיקר .
בשנת 2009 השתתף פורמן בסרט "לילה מוטרף במוזיאון 2" בתפקיד עצמו.
פורמן נישא 4 פעמים ונולדו לו 12 ילדים, חמשת בניו נקראו על שמו בשם ג'ורג'; בספרו האוטוביוגרפי טען שרצה שבניו יהיו מאוחדים ולכן קרא לכולם בשמו עם כינויי חיבה בכדי להבדיל ביניהם.
לפורמן גם שבע בנות, שאחת מהן קרויה ג'ורג'טה.
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס היה בנו השלישי של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק ושל ססילי נוויל, ואחיהם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
ג'ורג' השתתף במלחמת השושנים וכן הוא מוזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר "ריצ'רד השלישי", בו הוא מוטבע בחבית של יין.
פלנטג'נט נולד ב-21 באוקטובר 1449 בדבלין, בעת בה אביו טען לכתר אנגליה, שהיה באותה עת בידי הנרי השישי.
ג'ורג' היה בנו השלישי מבין ארבעת הבנים של ריצ'רד וססילי אשר הגיע לבגרות.
ג'ורג' הוטבל לנצרות בכנסיית הגואל הקדוש שבדבלין.
לאחר מות אביו ועלייתו לשלטון של אחיו הבכור אדוארד, ניתן לג'ורג', ב-28 ביוני 1461 התואר דוכס קלרנס.
ב-27 ביוני בשנה זו קיבל את תואר אביר מסדר האמבט וכן קיבל תואר אביר במסדר הבירית באותה שנה.
החל מפברואר 1461 או 1462 ועד מרץ 1469 או 1470 נשא בתואר "המושל הכללי של אירלנד", הודות לנאמנותו לשלטונו של אחיו אדוארד.
ב-11 ביולי 1469 נשא ג'ורג' לאישה את איזבל נוויל, בתו הבכורה של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק, בטקס נישואין שנערך בכנסיית גבירתנו, בקאלה שבצרפת.
בשנת 1470 הצטרף לחותנו ריצ'רד נוויל במהלך שנועד להמליך את מרגרט מאנז'ו, רעייתו של המלך הנרי השישי, במקום אחיו אדוארד, מתוך תקווה שהדבר יקרב אותו אל השלטון.
לצורך כך הפליג ג'ורג' לצרפת.
בדרך, ילדה אשתו את בתם הבכורה אן, ב-16 באפריל 1470, בעודם בספינה לחוף קאלה.
אולם אן נפטרה זמן קצר לאחר לידתה.
לאחר שריצ'רד נוויל השיא את בתו הצעירה אן לאדוארד מוסטמינסטר, יורשו של הנרי השישי והטוען לכתר מטעם בית לנקסטר, הבין ג'ורג' שריצ'רד נוויל לא יסייע לו לזכות בכתר והוא שב לתמוך באחיו, אדוארד הרביעי.
מהלך זה השתלם לו כאשר ריצ'רד נוויל נהרג בקרב בארנט בשנת 1471, ואחיו מינה אותו בשנית ל"מושל הכללי של אירלנד", וב-25 במרץ 1472 הוא קיבל את התארים רוזן ווריק ורוזן סולסברי.
ב-20 במאי 1472 מונה ג'ורג' למשרת ה"צ'מברלין הראשי" (Great Chamberlain).
בשלב זה, נהיה אחיו הצעיר ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס גלוסטר אשר נשא לאישה את האלמנה אן נוויל, אחותה של אשתו, ליריבו העיקרי.
בשנת 1475 ילדה איזבל בן לג'ורג' - אדוארד, לימים רוזן ווריק.
לאחר שג'ורג' קשר קשר נגד אחיו אדוארד הרביעי (קשר, שאם היה מצליח, היה מביא להכתרתו של ג'ורג' עצמו כמלך אנגליה), נכלא ג'ורג' במצודת לונדון והועמד למשפט בגין הקשר.
בעקבות הרשעתו הוא הוצא להורג במצודת לונדון ב-18 בפברואר 1478, והפרלמנט הבריטי הוציא צו המלאים את כל נכסיו.
ויליאם שייקספיר מסתמך על מסורת לפיה הוטבע בחבית יין מאלמסיי.
ייתכן שמסורת זו לועגת להיות ג'ורג' שתיין כבד.
גופתו של ג'ורג', שהוצאה מקברה מאוחר יותר ונבדקה, הראתה שראשו של ג'ורג' לא נכרת, ולכן ייתכן שהמסורת מבוססת על שיטת ההוצאה להורג שננקטה.
הסבר אחר למסורת זו, היא שלאחר ההוצאה להורג נשלחה גופתו לקבורה בתוך חבית ברנדי.
רעייתו של ג'ורג', איזבל, נפטרה בשנת 1476, כחודשיים לאחר שילדה את בנם השני, ריצ'רד (ב-6 באוקטובר 1476).
ריצ'רד נפטר בינקותו, בינואר 1477, והוא ואימו נקברו יחד במנזר טווקסברי שבגלוסטרשייר.
ילדיהם הנותרים של ג'ורג' ואיזבל (מרגרט ואדוארד), גודלו על ידי דודתם אן נוויל עד מותה בשנת 1485.
לג'ורג' ולאיזבל נוויל רעייתו נולדו ארבעה ילדים:
אן מיורק (נולדה ב-16 באפריל 1470 ונפטרה זמן קצר לאחר הלידה, וייתכן שנפטרה קודם ללידתה).
מרגרט פול, רוזנת סולסברי (14 באוגוסט 1473 - 27 במאי 1541), נישאה לסר ריצ'רד פול; הוצאה להורג על ידי הנרי השמיני, ולאחר הוצאתה להורג הוכרזה כקדושה.
הוצא להורג על ידי הנרי השביעי, לאחר שניסה להימלט מכלאו במצודת לונדון.
ג'ורג' מורטימר פולמן היה תעשיין, ממציא ויזם אמריקאי.
הוא המציא את קרון השינה הקרוי על שמו "פולמן" וייצר אותו במפעליו באופן בלעדי, הפעיל רשת רכבות פאר, הקים את העיר פולמן (כיום פרבר של שיקגו) עבור פועליו וידוע בכך שדיכא בכוח את שביתת פולמן שפרצה בעיר זו ובמפעליו עקב המשבר הכלכלי ב-1894.
פולמן נולד במדינת ניו יורק וחי לצד תעלת אירי, שמן הספינות ששטו בה שאב רעיונות לעיצוב קרונות הרכבת שלו.
הוא עזב את בית הספר בגיל 14 ואת השכלתו ההנדסית קיבל בשיקגו, בעת שהשתתף בפעילות שהתקיימה שם לצורך החדרת כלונסאות לביסוס מבני העיר מעל אדמת הביצה החולית עליה הוקמה העיר.
בין 1859 ל-1863 היה סוחר זהב בעיר גולדן בקולורדו והחל לפתח את רעיון קרון השינה.
העיצוב המקורי של קרונות השנה שאב את השראתו מהספינות ששטו בתעלת אירי.
הקרון הראשון יצא מפס הייצור ב-1864. לאחר שנודע כי פולמן הסיע את גופתו של אברהם לינקולן מוושינגטון הבירה לספרינגפילד (אילינוי) בקרון פולמן לאחר רצח לינקולן, קיבל פרסום רב ומספר ההזמנות לקרונות השינה עלה.
פולמן מכר את קרונותיו לכל חברות הרכבת, תוך שהוא מקפיד על שמירת סטנדרט גבוה של תחזוקה ושירות לקרונותיו בכל מקום שבו הופעלו.
כתוצאה מכך היה מחיר נסיעה בקרון פולמן גבוה פי חמישה מזה של נסיעה בקרון רגיל, אך הנוחות והיוקרה הפכו את המסע בקרון פולמן לסמל סטטוס.
ב-1867 הציג פולמן את "המלון הנוסע" President, רכבת שהכילה שירותי מסעדה מובחרים, טרקלינים ושירותי חדרניות, משרתים אישיים וסבלים.
ב-1868 הציג את ה-Delmonico, רכבת שכללה מסעדת יוקרה של דלמוניקו'ס מניו יורק.
השירותים ברכבות פולמן כללו לראשונה העברת מברקים לנוסעים, טיפול בהזמנה ומשלוח כרטיסים, טרקלינים ייעודיים בתחנות הרכבת לנוסעים ולמעשה כל שירות אישי שניתן על ידי דיילים מיוחדים.
כמעט כל העובדים היו עבדים משוחררים.
פולמן היה למעסיק הגדול ביותר של אפרו-אמריקאים בארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים.
ב-1869 רכש פולמן בית חרושת לייצור קרונות בדטרויט והשתלט על ייצור כל קרונות פולמן.
ב-1870 ו-1871 ניסה, יחד עם אנדרו קרנגי ואחרים להציל את רשת הרכבות יוניון פסיפיק ונכנס לדירקטוריון החברה, חברת הרכבות הגדולה באמריקה.
בנוסף, רשם פולמן פטנט על החיבור המאפשר מעבר רציף בין קרונות רכבת נוסעים והופך אותה למסדרון אחד ארוך הפרוש על פני כל הקרונות (vestibuled trains).
ב-1880 רכש פולמן 4,000 אקר (כ-16,000 דונם) מדרום לשיקגו במטרה לייסד עיר שתיועד כולה לעובדי תאגיד פולמן.
העיר הייתה צמודה למפעל הייצור המרכזי של הקרונות.
את העיר תכנן האדריכל סולון ספנסר בימן והיא כללה כנסיות, בתי ספר, מרכזי קניות, כיכרות ועוד.
היו בה רחובות רחבים, המבנים ציבוריים נבנו בפאר, הותקנו בה תאורת רחוב, אספקת גז ואספקת מים מרכזית (למתקנים מרכזיים, לא לבתים פרטיים).
באותה עת הייתה העיר, שתוכננה לכ-10,000 איש, אחת המתקדמות באמריקה.
פולמן שלט בעירו כשליט יחיד.
הוא הוציא עיתון מטעמו ולא התיר הוצאת כל עיתון או פרסום אחר.
פולמן אסר על עובדיו להצטרף לאיגוד.
מחירי הסחורות בחנויות בעיר נשלטו על ידי פולמן וכן מחירי השכירות של הדירות.
כאשר החל המצב הכלכלי להתדרדר, ב-1893, הוריד פולמן את שכר העובדים, אך לא עדכן בהתאם את מחירי השכירות והסחורות, שנותרו בעינם.
באותה עת בה הציג פולמן את עירו כדגם לעיר מודרנית ומתוקנת במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הגיעה התסיסה בעיר הפועלים לשיא.
בחורף של 1893 - 1894 שקעה ארצות הברית במיתון עמוק.
מנהיג פועלי הרכבת יוג'ין דבס החל לארגן את איגוד פועלי הרכבת.
אך פועליו של פולמן לא היו מאוגדים.
עם זאת הם פנו לדבס בקריאה להציל אותם מגורלם ולשבש את הטיפול בקרונות פולמן בכל הסדנאות במדינה.
במכתב שכתבו לדבס הם תיארו את החיים בעיר פולמן במילים:
ב-26 ביוני הפסיקו כל עובדי הרכבת המאוגדים בארצות הברית לטפל בקרונות פולמן.
יוג'ין דבס קרא לשביתה כללית ביולי.
במקביל גויסו שוברי שביתה, רובם אפרו-אמריקאים שחרדו שאם ישתתפו בשביתה יהיו אלה שייפגעו ראשונים.
ב-29 ביוני הפכה אספה באילינוי להתפרעות שבמסגרתה הסיטו עובדים שובתים קטר מהפסים בהמשך נחסמו מסילות רכבת על ידי שובתים וחברי איגודים אחרים שהביעו סימפתיה לשובתים.
פולמן פנה לתובע הכללי ריצ'רד אולני ובאמצעותו לנשיא גרובר קליבלנד בבקשה שישבור את השביתה בכוח, מתוך הטענה ששיבוש פעולת הרכבות פוגעת בשירות החיוני של הדואר הפדרלי.
אולני נענה, הוציא צווי מניעה ובהסכמת הנשיא שלח לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים.
באוגוסט נשלח דבס לכלא ופועליו של פולמן אולצו לחתום על הסכם לפיו לא ישבתו ולא יחברו לעולם לאיגוד.
על מנת לפצות את מעמד הפועלים הוכרז "יום העבודה", כיום חג רשמי.
לאחר השביתה היה פולמן לדמות ציבורית שנואה.
כאשר נפטר מהתקף לב נקבר בלילה, בארון עופרת, פן יתנכל הציבור למסע ההלוויה או לגופה.
ב-1898 הכריז בית המשפט העליון של אילינוי שהבעלות הפרטית על העיר פולמן אינה חוקתית, עקב כך הפכה העיר לפרבר בשטח השיפוט של שיקגו.
חברת קרונות פולמן המשיכה להתקיים, תוך מיזוגים שונים, עד שנת 1987, אז נמכרה לחברת בומברדייה.
ג'ורג' אדוארד פיקט היה קצין אמריקני בדרגת מייג'ור גנרל, ששירת בצבא קונפדרצית מדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא זכור במיוחד בשל הפעולה חסרת התוחלת והעקובה מדם של הדיוויזיה שעליה פיקד בקרב גטיסברג, פעולה אשר נקראה על שמו - "הסתערות פיקט".
פיקט נולד בעיר ריצ'מונד שבמדינת וירג'יניה, הבכור מבין שמונה ילדים במשפחתו.
בגיל 17 התקבל לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית.
פיקט שירת בטריטוריה של וושינגטון וב-1859 פיקד על הקמת מחנה צבאי שם.
באותה שנה היה מעורב בסכסוך בגבול ארצות הברית-קנדה שנודע כמלחמת החזיר.
פיקט נשא אשה ב-1851, אך היא נפטרה בלידה באותה שנה.
בהמשך הוא נשא אשה שנייה, שילדה לו בן ב-1857. לאחר שהתאלמן ממנה נשא אשה (שהייתה אז בת עשרים) בשלישית ב-1863.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים באפריל 1861 פרשה וירג'יניה מארצות הברית.
פיקט שב לשם מן החוף המערבי כדי לשרת את מדינת הולדתו, למרות סלידתו האישית ממוסד העבדות.
הוא התפטר מתפקידו בצבא ארצות הברית ומונה כקצין בצבא מדינות הקונפדרציה בדרגת רב-סרן.
בתוך חודש קודם לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והוצב לפיקוד על גזרה בקו החזית עם מדינות הצפון בווירג'יניה.
השפעתו של מפקדו שם, גנרל תיאופיליוס הולמס, הביאה לקידומו לדרגת בריגדיר גנרל בינואר 1862.
פיקט הוביל חטיבה במספר קרבות נגד כוחות הצפון במסגרת מערכת חצי-האי בווירג'יניה באביב 1862, נפצע באחד מהם וזכה לשבחים ממפקדיו.
לאחר חופשת החלמה מונה בספטמבר 1862 למפקדה של דיוויזיה בת שתי חטיבות וסמוך לאחר מכן קודם לדרגת מיג'ור גנרל.
יחידתו לא הייתה מעורבת בקרבות קשים עד לאביב שלאחר מכן.
בתחילת יוני 1863 החל גנרל רוברט אי לי, מפקד ארמיית צפון וירג'יניה, בפלישה אל תוך שטחי מדינות הצפון.
גנרל ג'וזף הוקר, מפקד ארמיית הפוטומק, הכוח העיקרי של צבא הצפון בזירה, נע במקביל לכוח הדרומי כדי למנוע ממנו חופש פעולה ולהביא אותו לקרב.
כמה שבועות לאחר מכן, ב-1 ביולי, התנגשו באקראי יחידות של שני הצבאות בסביבות העיירה גטיסברג, בדרום פנסילבניה.
ההתנגשויות הלכו והתעצמו והפכו לקרב המכריע.
קרב גטיסברג נחשב לאחת מנקודות המפנה במלחמת האזרחים של ארצות הברית.
לו היה מצליח צבא הדרום להביס את צבא הצפון (כפי שעשה בכמה ניצחונות מבריקים בשנים הקודמות) סביר להניח שמלחמת האזרחים הייתה מסתיימת בניצחון למדינות הקונפדרציה ובהכרה בינלאומית מצד המעצמות, האימפריה הבריטית והאימפריה הצרפתית.
מאידך, אי-הצלחה הייתה עלולה להיות יקרה מאוד בחיי אדם ובציוד עבור מדינות הדרום, שגם כך סבלו מהמצור הימי שהטיל צי ארצות הברית, עד כדי כך שלא ניתן יהיה לשוב ליוזמה התקפית נוספת.
בקרבות קודמים בין ארמיית צפון וירג'יניה וארמיית הפוטומק השכיל לִי, מפקד ארמיית צפון וירג'יניה, לכפות על הכוחות הצפוניים להילחם בשדה קרב שהיה מתאים לו מבחינה טופוגרפית ופיזית וכך להביא לידי ביטוי מלא את היכולות הצבאיות המעולות של כוחותיו ולהשיג רצף של ניצחונות מבריקים.
ואולם, קרב גטיסברג לא תוכנן על ידי לי, וכוחות הצפון הצליחו לתפוס עמדה הגנתית מעולה מדרום לעיירה.
ארמיית הפוטומק, כעת בפיקוד גנרל ג'ורג' מיד (הוקר הועבר מתפקידו על ידי הנשיא אברהם לינקולן מספר ימים לפני כן) התבצרה על כמה רכסים מדרום לעיירה במבנה הגנתי דמוי פעמון, וכפתה על הדרומיים קרב בתנאים שלא אפשרו להם לבטא את יכולותיהם.
היומיים הראשונים של הקרב היו רצף של התקפות חיילי הדרום על קו הביצורים של ארמיית הפוטומק, שנהדפו במחיר אבדות כבדות לשני הצדדים.
הדיוויזיה של פיקט הגיעה לשדה הקרב של גטיסברג בשלהי היום השני לקרב, 2 ביולי.
מזכיר המלחמה של הקונפדרציה תכנן לשלוח את הדיוויזיה לזירה המערבית כדי לתגבר את הכוחות הדרומיים בויקסברג שהיו מכותרים על ידי צבא הצפון בפיקוד גנרל יוליסס גרנט.
ואולם, משהסתבר היקפו של הקרב בגטיסברג נשלח פיקט לפנסילבניה.
היחידות שלחמו בשני ימים הראשונים של הלחימה סבלו, כאמור, אבדות כבדות, והדיוויזיה של פיקט הייתה הכוח הרענן והשלם היחיד.
תוכניתו של לי ליום הלחימה השלישי הייתה לתקוף ישירות, ובעוצמה רבה, את מרכז קו ההגנה הצפון מערבי של צבא הצפון, על רכס שנקרא "רכס בית הקברות" (Cemetery Ridge), מתוך הנחה שהתקפותיו על אגפו ביומיים האחרונים הביאו להעברת גייסות לשם ממרכז הקו.
לי הועיד להתקפה את הקורפוס של גנרל ג'יימס לונגסטריט, והדיוויזיה של פיקט הייתה המרכזית בו.
בנוסף, צורפו לדיוויזיה שש בריגדות מהקורפוס של היל (שחלקן ספגו אבדות כבדות ביום הלחימה הראשון).
כדי להקל על המתקפה החזיתית, ולהגדיל את סיכויי ההצלחה, ריכז לי כמעט את כל קני הארטילריה שעמדו לרשותו, כדי להנחית הפגזת "ריכוך" כבדה וממושכת על עמדות הצפון ברכס בית הקברות.
הכוח התוקף היה אמור לעבור ברגל מרחק של 900 עד 1,200 מטרים, תחת אש כבדה, לפני שיגיע למגע עם הכוח הצפוני.
לונגסטריט התנגד לתוכניתו של לי, וסבר שחיל הרגלים לא יוכל לעבור את המרחק עד לעמדות צבא האיחוד תחת האש הכבדה שתונחת עליו.
ואולם, לִי עמד על שלו.
סנגוריו של לי טוענים, שלמעשה לא הייתה לו ברירה אחרת.
הוא לא רצה לסגת, משום שנסיגה משדה הקרב לאחר שני ימי לחימה עקובים מדם ללא כל הישג הייתה נתפסת ככישלון.
הוא לא יכול היה להישאר במקומו, שכן כל יום נוסף של עיכוב היה מאפשר לצבאו של מיד להתחזק ולקבל תגבורות, בעוד שלצבא הדרום, שנמצא עמוק בשטח אויב הרחק מבסיסיו, לא היה סיכוי לקבל תגבורות.
לכן החליט לי לתקוף את הנקודה שנראתה לו החלשה ביותר במערך ההגנה של צבא האיחוד, מרכז רכס בית הקברות.
ביום שלפני כן הצליחה הדיוויזיה של אנדרסון להגיע עד לפסגת הרכס; המדרון בנקודה שנבחרה להתקפה לא היה תלול במיוחד, ולִי קיווה שהסתערות נחושה תצליח להבקיע דרך מערך ההגנה הצפוני.
בסביבות השעה 13:00 החלה הפגזת ריכוך של 140 עד 170 תותחים של הדרום על רכס בית הקברות, הפגזה שקרוב לוודאי הייתה הכבדה ביותר במלחמה כולה.
הארטילריה של הצפון השיבה בתחילה אש מכ-80 תותחים אך לאחר כחצי שעה החליט מפקד הארטילריה של צבא הפוטומק להפסיק את ההפגזה הנגדית כדי לחסוך תחמושת לשלב המתקפה הרגלית של האויב.
הפסקת הירי בוצעה בכוונה בצורה מדורגת: התותחים לא הפסיקו לירות בבת אחת, כדי לתת לאויב את התחושה שההרעשה שלו מצליחה לפגוע בסוללות הארטילריה של הצפון ולשתק אותן בזו אחר זו.
ההפגזה הכבדה של הארטילריה הדרומית לא הייתה אפקטיבית.
רמת הדיוק של תותחי הקונפדרציה לא הייתה טובה, וחלק גדול מהפגזים חלפו מעבר לקו הרכס ולכן גרמו לנזק מצומצם ליחידות של צבא האיחוד שהחזיקו בקו הקדמי.
העשן והאבק הרב שהעלתה ההפגזה היקשו על איכון המטרות.
הפסקת הירי הארטילרי של הצפון, ונסיגת חלק מסוללות התותחים שלו מהקו (לצורך התארגנות מחדש) גרמו לפיקוד צבא הדרום להאמין שההפגזה המקדימה הצליחה לשתק את אש הארטילריה של היריב.
קולונל אלכסנדר, מפקד הארטילריה בקורפוס של לונגסטריט, אישר כי ניתן לפתוח בהתקפה, והבהיר שהתחמושת של תותחיו עומדת להיגמר; לונגסטריט עדיין התנגד להתקפה, אך הבין שאינו יכול למנוע אותה, ולכן אישר לפיקט בניד ראש לצאת במתקפה.
סמוך לשעה 15:00, לאחר כשעתיים של הפגזה, יצאו תשע בריגדות דרומיות, שכללו כ-12,500 חיילים, והחלו להתקדם אל עבר קווי הצפון.
הדיוויזיה של פיקט הייתה באגף הימני, הדרומי, של ההתקפה.
הסתערות זו נודעה כאחת מההסתערויות הטרגיות בתולדות מלחמת האזרחים בפרט ובתולדות המלחמות בכלל, והיא ידועה בשם "הסתערות פיקט" (Pickett's Charge).
כאשר התקרב הכוח המסתער למערך ההגנה של הצפון הוא החל לספוג אש ארטילריה כבדה, וסוללות תותחים נוספות מהעתודה של צבא הצפון קודמו אף הן לקו האש.
האש הכבדה שספגו חיילי הדרום החלה לתת את אותותיה.
קו המסתערים הדרומי החל להתפורר, וחיילי הדרום שנעו באגף השמאלי (הצפוני) החלו להישבר ולהימלט משדה הקרב.
ואולם, באגף הימני של הכוח המסתער המשיכה הדיוויזיה של פיקט להתקדם.
כוחות של צבא הצפון איגפו מדרום את כוחותיו של פיקט והמטירו אש קטלנית על האגף והעורף.
הנטייה הטבעית של חיילי הדרום להתרחק מאש הנשק הקל והארטילריה גרמה להם לנוע בהדרגה לכיוון מרכז חזית המתקפה ולהצטופף בשטח צר יחסית (כ-800 מטר), ובכך הפכה אותם פגיעים יותר לאש המגינים.
כאשר הגיעו חיילי הדרום לטווח קצר מעמדות צבא הצפון על רכס בית הקברות הומטרה עליהם אש הרסנית של רובים ושל פגזי רסס (Canister) שנורו בכינון ישיר.
למרות האבדות הכבדות שספג הכוח המסתער, החל להיווצר מצב מסוכן במרכז מערך ההגנה של ארמיית הפוטומק.
למרות האש הכבדה 2000 עד 3000 חיילים דרומיים מהדיוויזיה של פיקט הצליחו להגיע עד לקו ההגנה הקדמי של הצפון בנקודה שנודעה מאוחר יותר בשם "הזווית".
הבריגדה הצפונית שהגנה על הגזרה המותקפת נאלצה לסגת, וחיילי הדרום הצליחו לחצות את חומת האבן, מאחריה התגוננו חיילי האיחוד, ולשטוף רגימנט חי"ר וסוללת ארטילריה צפונית שהגנו על אזור הפרצה.
אש עזה של יחידות תגבורת ושל תותחי שדה שירו פגזי רסס מטווח אפס על הכוח המסתער בלמה את המשך התקדמותו.
כוחות צבא הצפון תקפו את שני האגפים של הבליטה שנוצרה והשמידו אותה.
תוך זמן קצר נהרגו או נפצעו רוב המפקדים של הכוח המסתער, ושרידי הכוח נאלצו לסגת.
פחות משעה לאחר תחילתה נשברה המתקפה של צבא הדרום, וחיילי הארמייה של צפון וירג'יניה נסוגו באיטיות בחזרה לקוויהם.
התקפת שלוש הדיוויזיות נכשלה והייתה למרחץ דמים.
6,555 איש – למעלה ממחצית החיילים שנשלחו להתקדם לרוחב השטח הפתוח – נהרגו, נפצעו או נישבו.
לדיוויזיה של פיקט היו 2,655 נפגעים ושבויים.
בין הנפגעים היו כל מפקדי החטיבות והגדודים שלה.
כנגד פיקט, שלא נפגע, הופנתה ביקורת על כך שפיקד על יחידותיו מעמדה אחורית מדי, ומנגד נשמעה טענה כי הוא הסתכן כפי המצופה מקצין בדרגתו ויותר מכך.
חלק ניכר מהחיילים שנפצעו במהלך ההסתערות הושארו בשדה הקרב ונפלו בשבי הצפון.
צבא הצפון טען שבמהלך היום נלקחו בשבי 3750 מחיילי הדרום.
אבדות ארמיית הפוטומק היו קלות יחסית והסתכמו בכ-2330 נפגעים בלבד.
בסוף היום, כאשר לי הורה לפיקט להיערך להגנה כדי להדוף את התקפת הנגד הצפויה של הצפון, הגיב האחרון באומרו: "גנרל, אין לי יותר דיוויזיה".
כישלונה של ההסתערות סימן את סיומו של הקרב, בהפסד לדרום.
זו הייתה היוזמה ההתקפית האחרונה של ארמיית צפון וירג'יניה.
בתחילת 1864 עבר צבא הצפון, תחת מפקד חדש - גנרל יוליסס גרנט - למתקפה רצופה שהביאה לכניעת הדרום לאחר כשנה וחצי של קרבות עקובים מדם.
אף על פי שההתקפה לא נערכה על ידי הדיוויזיה של פיקט בלבד, דבק בה השם "הסתערות פיקט".
כך היה כנראה משום שגנרל לי התייחס אל פיקט כאל מוביל ההתקפה (אף שהוא היה כפוף לגנרל לונגסטריט).
סיבה אחרת לכך הייתה העובדה שעיתוני וירג'יניה הבליטו את חלקו בהתקפה של פיקט, שהיה בן וירג'יניה היחיד בדרגת הפיקוד הבכירה שלו.
ההסתערות של פיקט נקראת "קו פרשת המים של הקונפדרציה" (High-water mark of the Confederacy), כלומר הנקודה שבה היה הדרום קרוב יותר מאי פעם, לפני כן או אחרי כן, להגיע לניצחון.
פיקט התאבל על ההרג ההמוני של חייליו בגטיסברג עד ליומו האחרון.
לאחר קרב גטיסברג ואף על פי שלא ספג ביקורת עליו מגנרל לי או גנרל לונגסטריט הלכה הקריירה הצבאית של פיקט ודעכה.
הוא פיקד על גזרת הגנה בווירג'יניה ובצפון קרוליינה ובאביב 1864 פיקד על דיוויזיה במסגרת הגנת העיר ריצ'מונד בווירג'יניה.
יחידתו השתתפה במערכת אוברלנד (Overland Campaign), בקרב קולד הרבור (Battle of Cold Harbor) (מאי-יוני 1864), שבו החזיקה בגזרת הגנה שלא הותקפה על ידי הצפון, ובמצור על פיטרסבורג (Petersburg) במחצית השנייה של שנה זו.
תבוסת הדיוויזיה של פיקט בקרב פייב פורקס ב-1 באפריל 1865 הביאה להוראתו של גנרל לי לצבא הדרום לפנות את ריצ'מונד ולסגת לעבר אפומטוקס.
פיקט השתתף בעת הקרב בסעודת קצינים שלושה קילומטרים מאחורי הדיוויזיה שלו, וכאשר חזר אל שדה הקרב היה זה כבר מאוחר מדי.
קיימת טענה שב-6 באפריל, לאחר קרב ערוץ סיילר, הורה גנרל לי על הדחת מספר קצינים וביניהם פיקט ועל החלפתו בפיקוד על שרידי הדיוויזיה שלו, ואולם אין ודאות שכך היה.
מכל מקום פיקט הוסיף לפקד על חייליו הנותרים בקרב בית המשפט של אפומטוקס ב-9 באפריל.
הוא נכנע שם באותו יום לצבא הצפון ביחד עם כל צבאו של גנרל לי.
לאחר המלחמה נמלט פיקט לקנדה.
בשנה שלאחר מכן חזר לווירג'יניה והחל לעבוד בעיר נורפוק כסוכן ביטוח.
זמן רב חלף עד אשר זכה לחנינה על שירותו בצבא הדרום, כמו בוגרי וסט פוינט אחרים, שעזבו את צבא ארצות הברית לשם כך.
רק ב-1874 ניתנה לו ולאחרים החנינה בחוק שנתקבל על ידי הקונגרס.
פיקט נפטר בנורפוק ב-30 ביוני 1875 ונקבר בעיר הולדתו ריצ'מונד.
פיקט היה חבר בלשכת DOVE מספר 51 בריצ'מונד, וירג'יניה, של הבונים החופשים.
סבורים, כי היה גם חבר בלשכה הצבאית Old Guard מספר 211 של הבונים החופשים, שהתקיימה במשך מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא גם היה חבר במסדר הקשת המלכותית בסנט אלבן ובלשכת ריצ'מונד מספר 2, של האבירים הטמפלרים.
שנים לאחר מותו של פיקט הייתה אלמנתו לסאל (שנפטרה ב-1931, בגיל 88) לסופרת ידועה, והיא הביאה בהדרגה לבניית מיתוס אודותיו כקצין וג'נטלמן דרומי מושלם.
בין השאר היא פרסמה בשמו של בעלה שני ספרים, שאמינות תוכנם מוטלת בספק (היא כתבה עליו גם ספר אחד בחתימתה שלה).
עם זאת, המיתוס של פיקט בתקופתנו - שספרים אודות צבא מדינות הקונפדרציה וקרב גטיסברג וסרט שנעשה אודות הקרב תרמו לו - הוא של גיבור טרגי.
על קברו של פיקט בנורפוק הוקמה מצבה מפוארת.
היא הוקמה ביוזמת אנשי אגודת הדיוויזיה של פיקט, שביקשו במקור להציב אותה באתר הקרב של גטיסברג, אך מחלקת המלחמה של ארצות הברית סירבה לכך.
אנדרטה לזכרו של פיקט הוקמה גם במחנה הצבאי באי סן חואן, אתר מלחמת החזיר שבמדינת וושינגטון, ב-1904.
פורט פיקט, מחנה צבאי בווירג'יניה, נקרא על שמו של פיקט.
הוא שימש כבסיס אימונים במלחמת העולם השנייה, וכיום מחזיק בו המשמר הלאומי של וירג'יניה.
השחקן סטיבן לאנג גילם את דמותו של פיקט בסרט המלחמה "גטיסברג" (1993).
בסרט "Gods and Generals" מ-2003 גולמה דמותו על ידי השחקן בילי קמפבל (Billy Campbell).
ג'ורג' פוליה או פּוֹיה (במקור פולק, באנגלית: George Polya; בהונגרית: Pólya György, הגייה מקורבת: גֶ'רְג' פּוֹיָה; 13 בדצמבר 1887 – 7 בספטמבר 1985) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי שהתיישב בשווייץ ואחר כך בארצות הברית.
פוליה כיהן ב-1940-1914 כפרופסור למתמטיקה במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) ואחר כך ב-1953-1940 באוניברסיטת סטנפורד.
פוליה נודע בשל עבודתו בתחום הקומבינטוריקה, ובעיקר כמפתח תורת פוליה לספירת פונקציות.
עסק רבות בשיטות לחינוך מתמטי.
בין ספריו בתחום בולט במיוחד "כיצד פותרין?" מ-1945, בו תיאר פוליה שיטה היוריסטית לפתרון בעיות.
פוליה נולד בבודפשט שבהונגריה לאנה דויטש וליאקאב פויה (במקור יעקב פולק) שנה לאחר שהזוג הצעיר המיר את דתו מיהדות לנצרות קתולית.
בדומה למשפחות רבות ממוצא יהודי באותה תקופה אביו שינה את שם המשפחה פולק לשם בעל צליל הונגרי – פויה.
לימודיו הבסיסיים היו בתחומי הספרות, הבלשנות והפילוסופיה, ובמהלכם הוא שהה בבודפשט, אך לצורך הדוקטורט שלו בהסתברות גאומטרית הוא בילה שנתיים בווינה שבאוסטריה.
לאחר שהגיש את עבודת הדוקטורט שלו ב-1911 בילה שנתיים באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבר למכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ.
באותם הימים, עקב סירובו מסיבות פציפיסטיות להתגייס למלחמת העולם הראשונה, איבד פוליה את יכולתו לחזור לאדמת מולדתו (בדומה לאנשי מדע אחרים, כדוגמת פאול ארדש).
ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובהיותו ממוצא יהודי, ברח פוליה לארצות הברית, שם הצטרף לסגל אוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ושם גם כיהן כפרופסור למתמטיקה עד סוף ימיו.
פוליה עסק בתחומים רבים של המתמטיקה, ובהם סדרות, תורת המספרים, אנליזה, אלגברה, גאומטריה, קומבינטוריקה והסתברות.
בין תרומותיו בתחומים אלו ניתן למנות את התפלגות פוליה (), את השערת פוליה לגבי זוגיות מספר המחלקים של כל המספרים הקטנים ממספר נתון (והוכחה כלא נכונה ב-1958), וכן את אי-שוויון פוליה-וינוגרדוב בתחום השאריות הריבועיות ומשפט המנייה של פוליה.
פועלו הרב ביותר היה בתחום החינוך המתמטי, והוא שיתף פעולה עם מתמטיקאים נוספים בכתיבת ספרים פורצי-דרך מבחינה פדגוגית.
בין שיתופי הפעולה שלו ניתן למצוא את הספר "בעיות ומשפטים באנליזה" שכתב ב-1925 יחד עם גאבור סגה (בהונגרית: Szegő Gábor) וכן את "אי-שוויונים", שכתב עם הארדי וליטלווד ב-1934.
על אף כל פרסומיו המתמטיים, ספרו המפורסם ביותר אינו עוסק במתמטיקה עצמה אלא בגישות כלליות לפתרון בעיות, ובפרט – בעיות מתמטיות.
"כיצד פותרין?" נכתב ב-1945, וקהל היעד שלו כולל מורים למתמטיקה, תלמידים למתמטיקה, וכל אדם אחר המעוניין בפתרון בעיות.
ובעיקרו הוא מציג שיטה בת ארבעה שלבים, בהם יש לגשת כדי לפתור כל בעיה מתמטית: הבנת הבעיה, תכנון הפתרון, הוצאה לפועל ובחינת הפתרון.
אם הבעיה לא נפתרת מציע פוליה גישה חלופית, לפיה "אם יש בעיה שאינך יכול לפתור, אזי קיימת בעיה קלה יותר שגם אותה לא פתרת.
הספר, שהיה לרב-מכר ותורגם ל-17 שפות, יצא לאור בעברית בהוצאת "אוצר המורה" בשנת 1961 בתרגומו של ארנון בן-נחום ובעריכתו של ד"ר ש.
פרס פוליה של SIAM (החברה למתמטיקה תעשייתית ושימושית) ניתן החל מ-1967 מדי שנתיים באופן מתחלף בין שתי הקטגוריות יישום ייחודי בתורת הקומבינטוריקה ותרומה משמעותית בתחום שהיה קרוב לליבו של ג'ורג' פוליה.
פרס ג'ורג' פוליה של איגוד המתמטיקה באמריקה (MAA) ניתן מדי שנה החל מ-1976 למאמר מצטיין בז'ורנל למתמטיקה תיכונית (College Mathematical Journal).
פרס פוליה של החברה המתמטית של לונדון ניתן החל מ-1987 עבור הישג מתמטי יוצא דופן ביצירתיות או באופן הצגתו בבריטניה.
ג'ורג פוט מור (George Foot Moore, 15 באוקטובר 1851 - 16 במאי 1931) היה כומר פרסביטריאני, מזרחן, חוקר מדעי הדתות, היהדות והתנ"ך.
נחשב בין גדולי החוקרים הנוצרים של המקורות העבריים בתקופתו.
נולד בווסטצ'סטר, פנסילבניה, בארצות הברית למשפחה פרסביטריאנית.
למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
לאחר מכן למד בסמינר התאולוגי של אנלון והוסמך ככומר ודוקטור לתאולוגיה.
שימש ככומר הקהילה הפסביטריאנית שבפוטנאם, זיינסויל אשר במדינת אוהיו.
מאוחר יותר לימד שפה וספרות עברית בסמינר התאולוגי של אנדובר במסצ'וסטס.
בתקופה זו כתב את הביאור לספר שופטים בסדרת International Critical Commentary, שיצא לאור בשנת 1895. היה נשיא הסמינר בין השנים 1899 ו-1901. ב-1902 התמנה כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד וב-1904 היה לפרופסור להיסטוריה של הדת באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1913-1911 כיהן כנשיא החברה המזרחנית האמריקאית.
עבודתו הידועה ביותר היא "היהדות במאות הראשונות של תקופת הנצרות" (Judaism in the First Centuries of the Christian Era).
היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1921 – 1924).
ג'ורג' פלאצ'ק (Georg Placzek; 26 בספטמבר 1905, ברנו – 9 באוקטובר 1955, ציריך) היה פיזיקאי תאורטי יהודי צ'כי, שנודע בעיקר בזכות ניסוח קבועי פלאצ'ק המתארים הצגה בלתי פריקה של רכיבי טנזור הפולריזביליות.
קבועים אלו משמשים לחישוב פיזור רמאן, שיטה ספקטרוסקופית חשובה.
פלאצ'ק נולד בעיר ברנו שבמוראביה, אז חלק מהקיסרות האוסטרו הונגרית, הוריו אלפרד ומריאן היו בני המעמד הבינוני-גבוה והיה בבעלותם מפעל טקסטיל, הרב ד"ר ברוך פלאצ'ק סבו היה הרב הראשי של העיר ברנו ושל מחוז מוראביה.
הוריו, ואחיו פרדריק ואדית נספו בשואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה עבד פלאצ'ק בפרויקט מנהטן, שם הוביל מספר צוותים ואף החליף את הנס בתה בראש קבוצת המחקר התאורטי.
בתקופה זו שינה את שמו מגיאורג לג'ורג'.
ג'ורג' ויליאם פורבס היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-22 בין השנים 1930 – 1935. מעטים ציפו שהוא יהיה ראש הממשלה כאשר הוא התמנה לתפקיד וכמה האמינו אף שהוא בלתי מתאים למשרתו.
היה זה חוסר מזל מבחינתו לכהן בתפקיד במהלך התקופה הקשה של השפל הגדול.
יחד עם זאת, הוא שרד במשך חמש שנים.
לעיתים קרובות הוא כונה "ג'ורג' הכנה" (Honest George) והוא רכש לו מוניטין בשל היושרה שלו, יכולת הנאום הנדירה שלו ובשל זכרונו המרשים.
אדיבותו וגישתו הידידותית הקנו לו את החיבה והכבוד של חברי הפרלמנט מכל סיעות הבית.
לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו ברמה הלאומית, הוא שמר אמונים למחוז הבחירה שלו בהורונואי.
גם כאשר כיהן כראש ממשלה, הוא הפשיל את שרווליו וסייע להעמיס כבשים בחוותו על קרונות הרכבת לצורך שיווקם.
פורבס עמד בראש ממשלת הקואליציה שבסופו של דבר הפכה להיות המפלגה הלאומית של היום.
ג'ורג' פורבס נולד בעיר הנמל לייטלטון הסמוכה לקרייסטצ'רץ' שבאי הדרומי.
הוא התחנך בבית הספר התיכון לנערים שבקרייסטצ'רץ', אבל לא המשיך ללימודים גבוהים.
הוא היה ידוע ביכולתו הספורטיבית, במיוחד באתלטיקה, חתירה ורוגבי, ענף ספורט בו הוא שימש כקפטן של נבחרת קנטרברי.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא עבד לזמן קצר בעסק של אביו בלייטלטון, אך מאוחר יותר הוא הפך להיות חוואי מוצלח ליד צ'ביוט שמצפון לקרייסטצ'רץ'.
עד מהרה הוא החל להיות פעיל בפוליטיקה המקומית באזור, במיוחד במועצת המחוז של צ'ביוט ובאגודת המתיישבים של צ'ביוט.
בבחירות הכלליות של 1902, עשה פורבס את ניסיונו הראשון להיכנס לפוליטיקה הארצית והעמיד עצמו לבחירה מטעם מחוז הבחירה של הורונואי.
הוא רץ כמועמד עצמאי עקב אי הצלחתו להיות מועמדה של המפלגה הליברלית.
בבחירות של 1908 הוא רץ באותו מחוז בחירה, והפעם מטעם המפלגה הליברלית וזכה בהן.
פורבס ייצג את מחוז הבחירה של הורונואי 35 שנים.
לזמן מה הוא היה מיושבי הספסלים האחוריים, אך הוא מונה להיות מצליף המפלגה הליברלית כאשר מנהיג המפלגה, תומאס מקנזי, נבחר להיות ראש הממשלה במרץ 1912. הוא המשיך למלא את תפקיד המצליף לאחר שמפלגתו הלכה לאופוזיציה ביולי אותה שנה.
יחד עם זאת, היה לו מעמד גבוה במפלגה ביחס לתפקידיו הרשמיים, למרות שמעטים חשבו שהוא מתאים להיות מנהיג.
בראשית שנות העשרים, עמדה המפלגה הליברלית בפני החלטה על עתידה הפוליטי.
הממשלה מטעם המפלגה הרפורמיסטית בראשותו של ויליאם מאסי שלטה בזירה הפוליטית, על בסיס תמיכת המצביעים השמרנים.
במקביל, מפלגת הלייבור שכוחה הלך וגדל אז, החלה לכרסם בבסיס התמיכה הפרוגרסיבי של הליברלים.
חברים רבים במפלגה הליברלית האמינו שברית עם המפלגה הרפורמיסטית היא כורח המציאות, מתוך מחשבה ששיתוף פעולה כזה חיוני כדי להוות משקל נגד לראדיקליות של הלייבור.
כאשר מת מאסי ב-1925, החליט מנהיג המפלגה הליברלית, תומאס ווילפורד, לפנות ליורשו של מאסי בהצעה למיזוג ולהקמת מפלגה חדשה שתיקרא "המפלגה הלאומית".
המפלגה הליברלית בחרה בפורבס שייצג אותה בשיחות האיחוד.
מנהיגה החדש של המפלגה הרפורמיסטית, גורדון קואטס, דחה את ההצעה, למרות שווילפורד הכריז שהליברלים יאמצו את השם "המפלגה הלאומית" בכל מקרה.
זמן קצר לאחר שנדחתה הצעת המיזוג, התפטר ווילפורד מתפקידו כמנהיג המפלגה ופורבס נבחר במקומו באופן בלתי צפוי.
בבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה, היו הישגיה של המפלגה עלובים, כשהם זכו ב-11 מושבים בלבד בהשוואה ל-52 המושבים של המפלגה הרפורמיסטית.
כדי לזרות מלח על הפצעים, לא החזיק עוד פורבס בתואר מנהיג האופוזיציה.
הלייבור זכתה בבחירות אלה ב-12 מושבים, ובכך התאפשר למנהיגה, הארי הולנד, לטעון לתואר מנהיג האופוזיציה, למרות שני חברי פרלמנט עצמאיים שישבו באופוזיציה, תואר מנהיג האופוזיציה נותר בלתי מאויש עד אשר הלייבור זכו בבחירות ביניים ב-1926.
מזל הביש של המפלגה לא האריך ימים בכל אופן.
ב-1927, יצר חבר המפלגה הליברלית, ביל ויטץ', ברית עם אלברט דווי, איש ארגון לשעבר במפלגה הרפורמיסטית שהחל להיות בלתי מרוצה ממה שהוא ראה כגישה הפטרנליסטית של המפלגה הרפורמיסטית.
המפלגה הליברלית לשעבר (שהייתה ידועה עדיין כמפלגה הלאומית) דחתה את הצעתו של דווי לכנות את שם המפלגה החדשה, "הארגון הפוליטי של ניו זילנד המאוחדת", ותחת זאת אימצה את השם "המפלגה המאוחדת".
הן פורבס והן ויטץ' ראו את עצמם כמועמדים למנהיגות המפלגה החדשה, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד ראש הממשלה לשעבר מטעם המפלגה הליברלית, ג'וזף וורד.
פורבס היה לאחד משני סגני מנהיג המפלגה וקיבל על עצמו בעיקר את האחריות על האי הדרומי.
תחת דגלה של המפלגה המאוחדת, מחוזקים בפורשי המפלגה הרפורמיסטית, החלו שרידיה של המפלגה הליברלית למשוך אליהם תומכים.
לאחר הבחירות הכלליות של 1928 הרכיבה המפלגה המאוחדת ממשלה חדשה בתמיכתה של הלייבור.
פורבס קיבל את תיקי הקרקעות והחקלאות בממשלה זו.
יחד עם זאת, בהדרגה, החלה בריאותו של וורד להתדרדר למצב שבו הוא לא היה מסוגל למלא את תפקידיו ופורבס החל לתפקד כמנהיג בשמו.
ב-1930 הגיש לבסוף וורד את התפטרותו באופן רשמי ופורבס נבחר להיות ראש הממשלה.
בנוסף הוא קיבל על עצמו את תפקיד שר האוצר.
כראש הממשלה, תואר פורבס כ"אדיש ופטליסט".
הוא הגיב לאירועים, אך הראה מעט חזון או כוונה.
מתנגדיו מתחו גם ביקורת על היסמכות היתר שלו על עצת ידידיו.
יחד עם זאת, שנות השפל הגדול הוכחו כתקופה קשה לממשלות רבות ברחבי העולם ותומכיו טענו שהוא עשה כמיטב יכולתו בנסיבות המשבר הכלכלי.
במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה, כיהן פורבס גם כשר החוץ.
ממשלת פורבס החלה להראות סימנים של חוסר יציבות כאשר הסירה הלייבור את תמיכתה בה.
מפלגת הלייבור הביעה חוסר שביעות רצון מכמה צעדים כלכליים של הממשלה.
פורבס ביצע את הצעדים הללו כדי לצמצם את ממדי הגרעון וכדי להמריץ את הכלכלה, אך אנשי הלייבור טענו שצעדים אלו יזיקו באופן בלתי רצוי לאינטרסים של השכבות החלשות.
פורבס נאלץ בעל כורחו להמשיך עם סירובה של המפלגה הרפורמיסטית לתמוך בו, וכעת היה חשש מכוחה ההולך וגדל של הלייבור.
בסוף שנת 1931, קרא פורבס להקים קואליציה גדולה בהשתתפות המפלגה המאוחדת, המפלגה הרפורמיסטית והלייבור כדי לפתור את הבעיות הכלכליות של ניו זילנד.
פורבס אמר למשתתפי הכינוס המשותף שהוא לא יוכל ליישם את הצעדים שמבחינתו היו נחוצים מבלי לקבל תמיכה רחבה ככל האפשר, אנשי הלייבור סירבו להצטרף לקואליציה, אך ראש הממשלה לשעבר, גורדון קואטס (על פי בקשתו של הדובר לענייני כלכלה של המפלגה הרפורמיסטית, ויליאם דאוני סטיוארט הבן), הסכים לבסוף.
בבחירות הכלליות של 1931, זכתה הקואליציה של המפלגה המאוחדת והמפלגה הרפורמיסטית בהישג נאה ובסך הכול זכתה ב-51 מושבים בפרלמנט.
פורבס המשיך לכהן כראש הממשלה, אך העביר את תפקיד שר האוצר לדאוני סטיוארט.
אט אט, החלו רבים להאמין שקואטס הזיק בידיו יותר מדי כוח ושפורבס נעתר יותר מדי לדרישותיו של קואטס.
דעה זו התחזקה כאשר קואטס וסטיוארט התווכחו על צעדי המדיניות הכלכלית, למרות שפורבס היה ידוע כמי שמעדיף את מדיניותו של סטיוארט, הוא צידד בפומבי בקואטס וכתוצאה מכך הגיש סטיוארט את התפטרותו.
קואטס החליף את סטיוארט כשר האוצר והפך להיות דמות מרכזית יותר בקואליציה.
כשהבחין בכך סטיוארט, הוא הלין על כך ש"ראש הממשלה פסיבי מדי וששר האוצר אקטיבי מדי".
הן פורבס והן קואטס, החלו בהדרגה לזקוף את הקשיים לבעיות הכלכליות המתמשכות של ניו זילנד והם לא יכלו להימנע מחוסר שביעות הרצון של הציבור.
בבחירות של 1935 הביסה הלייבור את ממשלת הקואליציה וזכתה ב-55 מושבים בפרלמנט בהשוואה ל-19 המושבים של הקואליציה.
ב-1935 היה פורבס כבר עייף מהפוליטיקה.
הוא כתב שהוא הסכים עם תיאורו של סטיוארט שהעיסוק בפוליטיקה הוא "עבדות שבטעות קרויה עוצמה".
יחד עם זאת, הסכים פורבס בחוסר רצון לבחירת עמיתיו בו כמנהיג האופוזיציה והחל ממאי 1936 הוא הנהיג את "המפלגה הלאומית" החדשה (שנוצרה כמיזוג של המפלגה המאוחדת והמפלגה הרפורמיסטית) עד אוקטובר אותה שנה, כאשר אדם המילטון נבחר כמנהיג המפלגה.
הן המפלגה והן מנהיגה הסכימו שתקופת כהונתו של פורבס כמנהיג המפלגה היא זמנית, שכן פורבס הביע את רצונו לפנות את מרכז הבמה.
פורבס המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד 1943, אז פרש לאחר 35 שנות קריירה פרלמנטרית.
הוא דחה הצעה לקבל תואר אבירות.
ארבע שנים לאחר מכן, מת ג'ורג' פורבס בחוותו שליד צ'ביוט.
בתחומי קמפוס אוניברסיטת לינקולן שליד קרייסטצ'רץ', שוכנים ספרייה ויד זיכרון לזכרו.
ג'ורג' אלמר פטאקי הוא פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, שהיה מושל ניו יורק ה-53 בשנים 1995–2006. הוא נבחר לאחר שניצח את המושל המכהן מריו קואומו שרץ לכהונה רביעית.
אחריו נבחר אליוט ספיצר הדמוקרט.
לפני כהונתו כמושל היה חבר בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק, בבית התחתון ובבית העליון.
במאי 2015 הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ב-2016. פטאקי הספיק לנכוח ב-5 עימותים משניים עד שהכריז על פרישתו מהמירוץ ב-29 בדצמבר באותה שנה.
הוא נשוי לליבי ואב לארבעה ילדים.
הוא דובר אנגלית, הונגרית, גרמנית, צרפתית וספרדית.
ג'ורג' אוגוסטוס קונסטנטין פיפס, מרקיז נורמנבי השני היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה הליברלית שכיהן בתפקידי ממשל קולוניאליים כמשנה למושל נובה סקוטיה, מושל קווינסלנד, מושל ניו זילנד ומושל ויקטוריה.
ג'ורג' פיפס נולד בלונדון כבנם של קונסטנטין פיפס, מרקיז נורמנבי הראשון ושל אשתו, מריה, בתו של תומאס לידל, ברון רבנסוורת' הראשון.
את תואר האצולה שלו הוא קיבל כאשר ב-1831 ירש אביו את תואר רוזן מולגרייב.
ב-1838, כאשר אביו קיבל את תואר מרקיז נורמנבי הוא קיבל את התואר רוזן מולגרייב.
הוא נכנס למשמר קולדסטרים בדרגת לוטננט משנה וב-1838 הוא קודם לדרגת לוטננט.
ב-1847 נבחר נורמנבי לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה של סקרבורו, מושב שבו הוא החזיק עד 1851 ושוב מ-1852 ועד 1857. ב-1851 הוא מונה על ידי הלורד ראסל לתפקיד מבקר משק הבית המלכותי (Comptroller of the Household).
כאשר נבחר לורד' אברדין לתפקיד ראש הממשלה בראשית 1852, מונה נורמנבי לתפקיד גזבר משק הבית המלכותי (Treasurer of the Household), תפקיד אותו הוא מילא עד 1858, כששלוש השנים האחרונות מתוכן היו כבר בתקופת כהונתו של הלורד פרלמרסטון כראש הממשלה.