tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למגנס תואר ראשון בארכאולוגיה והיסטוריה מהאוניברסיטה העברית – 1977. דוקטורט בארכאולוגיה קלאסית מאוניברסיטת פנסילבניה – 1989. בשנים 1990–1992 עשתה פוסט-דוקטורט ב"מרכז לארכאולוגיה של העולם הישן" של אוניברסיטת בראון.
בשנים 1992–2002 הייתה פרופסור חבר לארכאולוגיה של המזרח התיכון באוניברסיטת טאפטס.
ב-2003 עברה לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם היא מלמדת עד היום.
כיום היא פרופסור מן המניין מופקדת הקתדרה על שם קינן.
מגנס עוסקת בעיקר בארכאולוגיה של ארץ ישראל וירדן ומתמחה בתקופות הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה.
במחקריה היא עוסקת, בין השאר, בבתי כנסת עתיקים, מגילות מדבר יהודה והצבא הרומי במזרח.
מגנס השתתפה ב-20 חפירות ארכאולוגיות בישראל וביוון, שהעיקריות ביניהן:
ניהול חפירת בית הכנסת בחוקוק – מאז 2011.
ניהול חפירות המצד הרומאי ביטבתה – 2003 ואילך.
ניהול חפירות הדייק והמחנות הרומאיים למרגלות מצדה – 1995.
מגנס פרסמה 11 ספרים ועשרות מאמרים.
בשנת 2022 כובדה בהצגת מחקריה בסדרת "הרצאות שווייך על ארכאולוגיה מקראית" באקדמיה הבריטית.
עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים – 2019
ג'ודית' הלן מארץ הייתה פוליטיקאית ואשת עסקים אמריקאית, שכיהנה כמושלת ה-22 של מדינת מונטנה בין השנים 2001–2005, האישה הראשונה והיחידה (נכון ל-2025) שמילאה תפקיד זה.
טרם היבחרה לתפקיד המושל, הייתה מארץ סגנית המושל ה-31 של מונטנה בין השנים 1997–2001 תחת מארק רסקו.
עד היבחרו של גרג ג'יאנפורטה למושל בבחירות 2020, הייתה המושלת האחרונה של מונטנה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
מארץ נולדה בשם ג'ודית' הלן מורסטיין בשלהי יולי 1943 בעיר ביג טימבר שבמונטנה.
בשנת 1961 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המרכזי של העיר ביוט , ולאחר מכן החלה ללמוד במכללת מזרח מונטנה.
אביה של מארץ היה חקלאי, ואמה הייתה, בתקופות שונות, טבחית וחנוונית.
במהלך אולימפיאדת אינסברוק ב-1964 הייתה מארץ מחליקה מהירה על הקרח (למרחק 1,500 מטר).
היא נמנתה בין שתי הנשים הראשונות ממונטנה שלקחו חלק במשחקי החורף האולימפיים.
בשנת 1996 נבחרה מארץ לסגנית מושל מונטנה, לאחר שנבחרה לתפקיד כעמיתתו למירוץ של מארק רסקו, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
ההיא איישה תפקיד זה מינואר 1997 עד ינואר 2001. לקראת הבחירות לתפקיד המושל בשנת 2000, זכתה מארץ בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית וגברה על הפעיל השמרני והפרופסור למשפטים באוניברסיטת מונטנה רוב נטלסון, ברוב של 57% מול 43%.
ביום הבחירות הכלליות הוסיפה לנצח את יריבה מועמד המפלגה הדמוקרטית, מבקר המדינה מארק אוקיף, וגרפה כ-51% מקולות הבוחרים.
בכך נהייתה האישה הראשונה בתפקיד.
עם השבעתה לתפקיד כמושלת, בית המחוקקים המדינתי של מונטנה הביא לעלייה גדולה בתקציב החינוך של המדינה, וכן לקיצוצי מסים שנועדו לעורר את כלכלת מונטנה הקפואה.
בנובמבר 2001 הייתה מארץ נתונה לביקורת, כאשר נחשפה עסקת נדל"ן בין הזוג מארץ לחברת הנפט ARCO.
בבעלות משפחת מארץ הייתה חווה חקלאית ששכנה בסמוך לחלקת אדמה גדולה בבעלות ARCO, ובאותה תקופה החברה מכרה לכאורה את הקרקע בשווי נמוך עבור משפחת מארץ.
המפלגה הדמוקרטית במונטנה גרסה כי מארץ סייעה ל-ARCO ולאינטרסים שלה כסגנית המושל.
עם זאת, האשמות אלה נקבעו כחסרות בסיס בידי גורמים רשמיים בממשלה המדינתית.
במהלך כהונתה, יועץ המדיניות הראשי שלה, שיין הדג'ס, היה מעורב בתאונת דרכים באוגוסט 2001 לאחר שנהג בשכרות ליד מריסוויל (Marysville) שבמונטנה, ולאחריה נסע למעונה הרשמי של מארץ, שם כיבס את בגדיו.
מנהיג הרוב בבית הנבחרים המדינתי, פול סליטר, נהרג בתאונה זו.
יועץ המדיניות של מרץ התפטר מיד והודה בגרימת מוות ברשלנות.
בבחירות 2004 הכריזה מארץ כי לא תתמודד לתקופת כהונה שנייה.
את שבועותיה האחרונים כמושלת מונטנה העבירה לצד נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש במסעי בחירות במדינות מתנדנדות כאוהיו וכאריזונה, במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. לאחר סיום הקריירה הפוליטית שלה הייתה לחברה במספר מועצות מנהלים במגזר הפרטי.
ב-11 בנובמבר 2014 הוכרז כי מארץ נאבקת בסרטן הלבלב, והיא עוברת טיפולים כימותרפיים באריזונה.
ב-30 באוקטובר 2017 הכריעה אותה המחלה, והיא נפטרה בגיל 74.
ג'ודי ג'טסון - רוק בחלל הוא סרט טלוויזיה אמריקאי, שהופק על ידי האנה-ברברה, כחלק מסדרת הסרטים "Hanna-Barbera Superstars 10".
הסרט שודר במקור ב-18 בספטמבר 1988.
בדיבוב העברי של הסרט, שהופץ בקלטות וידאו, כל השירים נשארו בשפה המקורית ולא דובבו לעברית.
כאשר כוכב הרוק האינטרגלקטי סקיי רוקר מנגן בהופעה בקוסמיק קולוסיאום, ג'ודי ג'טסון וחברותיה הלכו אל האורביט.
ג'ודי רצתה לפגוש את הגיבור שלה ולתת לו את השיר שהיא כתבה בשבילו, "רוק מעבר לגלקסיה".
אולם בהופעה העוזרים של פלוניה המרשעת ושונאת המוזיקה הופיעו.
הם לקחו את הקוד הסודי אשר ישחרר את הכוח של המנקה הנפשי ויגרום לפלוניה לשלוט ביקום ולבטל את כל המוזיקה לנצח!
הקוד הסודי הוחלף בטעות עם השיר של ג'ודי, וסקיי לא שם לב ללהיט הרוק החדש.
ג'ודי הנואשת מוצאת מקלט במועדון המכתש, שם אביה ג'ורג' ג'טסון, מחופש לנער-רוק, מנסה "להציל" אותה מסקיי.
אולם סקיי נחטף בידי פלוניה, ואז ג'ודי נעלמה.
החוטפים שלה, אולם, הם הזומים, חיות מסיבות מהחלל החיצון שאוהבים מוזיקה וחגיגות ומקווים להביס את פלוניה.
פלוניה מצאה את ג'ודי ומתכוננת להמשיך הלאה איתה ועם סקיי.
הם ברחו, אולם זה היה מאוחר מדי, פלוניה הפעילה את המנקה הנפשי.
אז ג'ודי וסקי הבינו איך לעצור את פלוניה - מוזיקה!
הם נגנו את השיר של ג'ודי ושלחו את הקצב לכל הגלקסיה.
הצליל עלה על כוחו של המנקה הנפשי והביס את פלוניה.
כשהיקום ניצל, סקיי המשיך את סיבוב ההופעות, אך בשמו האמיתי בילי בוסטר, עם ג'ודי באירוע הפתיחה החדש.
ג'ודי לוקוקי היה כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לוקוקי גדל במחלקת הנוער של אייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-19 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2-0 על פיינורד במסגרת הליגה בעונת 2010/2011. בסך הכל ערך לוקוקי 24 הופעות ליגה באייאקס, בהן הבקיע חמישה שערים.
הוא זכה עם המועדון בשלוש אליפויות הולנד.
ב-2 באוגוסט 2013 הושאל לוקוקי למשך עונת 2013/2014 לקמבור, העולה החדשה לליגת העל ההולנדית.
הוא ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-7 באוגוסט 2014 חתם לוקוקי על חוזה לשלוש עונות בזוולה מליגת העל ההולנדית.
ב-21 באוגוסט הוא הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופאית, בתיקו 1-1 נגד ספרטה פראג במסגרת סיבוב הפלייאוף של הליגה האירופית לעונת 2014/2015. הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-26 ביוני 2015 חתם לוקוקי בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית.
ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לליטקס לובץ' במסגרת הליגה לעונת .
בסך הכל שיחק לוקוקי במועדון במשך חמש עונות, בהן ערך 102 הופעות ליגה, הבקיע 17 שערים וזכה בארבע אליפויות בלגיה, וכן פעמיים בסופר קאפ הבולגרי.
ב-17 באוגוסט 2020 חתם לוקוקי בייני מלטיהספור מליגת העל הטורקית.
ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד גזטפה במסגרת הליגה לעונת .
בסך הכל ערך לוקוקי עשר הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-21 באפריל 2021 שוחרר מהמועדון.
ב-1 ביולי 2021 חתם לוקוקי בטוונטה מליגת העל ההולנדית.
ב-17 בפברואר 2022 שוחרר מטוונטה, מבלי שערך הופעות במדי המועדון.
לוקוקי יצג את הנבחרות הצעירות של הולנד.
ב-28 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בהפסד 2-1 לנבחרת עיראק במשחק ידידות.
בסך הכל ערך שלוש הופעות בנבחרת, שלושתן במשחקי ידידות.
ב-9 במאי 2022 מת לוקוקי מהתקף לב לאחר שהוכה על ידי בן משפחתו במהלך ויכוח.
השחקנית האמריקאית ג'ודי גרלנד נחשבת בעיני הקהילה הגאה לגיי אייקון.
הירחון אדבוקט כינה את גרלנד "האלביס של ההומוסקסואלים".
הסיבות הניתנות תכופות למעמדה כאייקון בקרב גברים הומוסקסואלים הן הערצה ליכולתה כפרפורמרית, האופן שבו נראה היה שהמאבקים האישיים שלה שיקפו את אלו של גברים הומוסקסואלים באמריקה בתקופת שיא תהילתה, והערך שלה כדמות קאמפ.
תפקידה של גרלנד בתור דורותי גייל בסרט הקוסם מארץ עוץ ידוע כתורם למעמד זה.
ההיבטים של הזדהות הומוסקסואלית עם גרלנד נדונו במיינסטרים כבר ב-1967. המגזין טיים, בביקורת על מעורבותה של גרלנד ב-1967 בתיאטרון פאלאס , ציין בזלזול ש-"חלק לא פרופורציונלי מהקליק הלילי שלה נראה הומוסקסואלי".
הוא ממשיך ואומר כי "[הבנים] במכנסיים הצמודים" (ביטוי שהמגזין טיים השתמש בו שוב ושוב כדי לתאר גברים הומוסקסואלים) היו "מגלגלים את עיניהם, קורעים את שערם ומרחפים כמעט ממושביהם" במהלך ההופעות של גרלנד.
המגזין טיים ניסה אז להסביר את פנייתה של גרלנד להומוסקסואלים, כשהתייעץ עם פסיכיאטרים שסברו כי "המשיכה [לגרלנד] עשויה להתחזק במידה ניכרת בשל העובדה שהיא שרדה כל כך הרבה בעיות; הומוסקסואלים מזדהים עם סוג כזה של היסטריה", וכי "ג'ודי הוכתה מהחיים, נקלעה למאבק, ובסופו של דבר נאלצה להיות גברית יותר.
יש לה את הכוח שההומוסקסואלים היו רוצים שיהיה להם, והם מנסים להשיג אותו על ידי הערצתה."
הסופר ויליאם גולדמן, במאמר למגזין אסקווייר, טען באופן מזלזל על הגברים ההומואים שנכחו, וכינה אותם כ-"מתרוממים" ש"בורפים לידם" ומפטפטים בטירוף.
בנוסף, הוא קידם גם את תאוריית הדמות הטרגית של גרלנד.
הקומיקאי הגאה, בוב סמית' , הציע לכתוב מחזה קומי על בסיס תאוריית הדמויות הטרגית.
בדיון על המראה הקאמפי של גרלנד, חוקר הקולנוע הגאה, ריצ'רד דייר הגדיר את המראה כ-"דרך הומוסקסואלית אופיינית להתמודד עם הערכים, הדימויים והתוצרים של התרבות השלטת באמצעות אירוניה, הגזמה, טריוויאליזציה, תיאטרליזציה ולעג אמביוולנטי מהרציני והמכובד".
בנוסף, הוא טוען, כי היא "ניתנת לחיקוי, המראה והמחוות שלה ניתנים להעתקה במופעי דראג".
קשרים נוספים בין גרלנד לקהילה הגאה כוללים את הסלנג "Friend of Dorothy", שכנראה נובע מהתמונה של גרלנד של דורותי גייל בסרט "הקוסם מארץ עוץ", והפך לביטוי קוד שגברים הומוסקסואלים השתמשו בו כדי לזהות זה את זה.
בסרט, דורותי מקבלת מיד את אלו ששונים, כולל האריה הפחדן (בהופעת קאמפ של ברט לאהר ).
האריה מזהה את עצמו באמצעות השיר כ-"סיסי" ומפגין גינונים סטריאוטיפים "הומואים" (או לפחות נשיים).
האריה נתפס כדוגמה מקודדת לקבלת גבר הומו ללא עוררין.
יש הטוענים כי יש קשר בין תאריך הלווייתה של גרלנד ב-27 ביוני 1969 לבין מהומות סטונוול, נקודת הבזק של תנועה לשחרור הגייז המודרנית, שהחלה בשעות המוקדמות של 28 ביוני.
מספר עדים למהומות טענו שרוב המעורבים "לא היו הטיפוסים שירחו על תקליטים של ג'ודי גרלנד או משתתפים בקונצרטים שלה בקרנגי הול.
הם היו עסוקים יותר איפה הם הולכים לישון ומאין תבוא הארוחה הבאה שלהם." עם זאת, אותו סרט תיעודי היסטורי קובע שהיו מספר פטרונים בסטונוול אין באותו לילה, מעריצי גרלנד שלפי פטרונית הבר סילביה ריברה הגיעו מהלוויה המאוד אמוציונלית של גרלנד מוקדם יותר באותו היום כדי לשתות ולהתאבל.
ריברה אמרה שאכן הייתה תחושה באוויר שמשהו יקרה באותו לילה: "אני מניחה שמותה של ג'ודי גרלנד פשוט ממש עזר לנו להכות את המאוורר".
בהחלט הייתה מודעות והערכה לגרלנד בקרב פטרוני סטונוול אין.
מאחר שלבר לא היה רישיון אלכוהול, הוא נרשם כמועדון בקבוקים והפטרונים נדרשו לרשום את שמם כדי להיכנס.
רבים השתמשו בשמות בדויים ו-"ג'ודי גרלנד" היה בין הפופולריים ביותר.
ללא קשר לאמיתות העניין, הטענות לקשר בין גרלנד לסטונוול הופיע גם בסרט הדרמה מ-1995, סטונוול.
הדמות הראשית, בוסטוניה, מוצגת כשהיא צופה בהלווייתה של גרלנד בטלוויזיה ומתאבלת, ומאוחר יותר מסרבת להשתיק ג'וקבוקס שמנגנת שיר של גרלנד במהלך פשיטה משטרתית, כשהיא מכריזה "ג'ודי נשארת".
המגזין טיים כתב ב-2007 כי:
בתה של גרלנד, לורנה לופט , מצביעה על הקשר בגאווה, ואמרה שאמה הייתה "תומכת ענקית של זכויות אדם" ושגרלנד הייתה מוצאת את ההתפרעות מתאימה.
קשר נוסף הוא דגל הגאווה, סמל של הקהילה הגאה שאולי קיבל השראה, בין השאר, מהשיר "Over the Rainbow" של גרלנד.
הביצוע של גרלנד לשיר תואר כ-"צליל הארון" ככינוי לגברים הומוסקסואלים שתדמיתם "בחייהם הציבוריים הייתה, לעיתים קרובות, בסתירה לתחושת העצמי האמיתית מהאי-הסכמה של המיינסטרים המרכזית".
ג'וֹדִי דין היא פילוסופית וחוקרת מדע המדינה אמריקאית, ופרופסור במחלקה למדעי המדינה במכללות הובארט וויליאם סמית' במדינת ניו יורק.
דין החזיקה בקתדרת דונלד ר' הארטר למדעי הרוח והחברה מ-2013 עד 2018. דין כיהנה גם כפרופסור למדעי הרוח בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם.
ב-1984 דין השלימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת פרינסטון.
היא השלימה תואר שני, MPhil ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה ב-1992. לפני שהצטרפה למחלקה למדעי המדינה במכללות הובארט וויליאם סמית', היא לימדה באוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו.
דין הרצתה באוסטריה, בלגיה, קנדה, קרואטיה, צ'כיה, דנמרק, אקוודור, אנגליה, גרמניה, הונגריה, אירלנד, איטליה, הולנד, נורווגיה, פרו, טורקיה, וויילס.
היא הייתה בעבר עורכת שותפה של כתב העת לתיאוריה פוליטית Theory & Event.
באפריל 2024 הושעתה מהוראה לאחר שפרסמה מסה המביעה התפעלות מהתקפת חמאס על ישראל בשבעה באוקטובר 2023.
מחקרה של דין משלב בין מחשבה מדינית, לימודי מדיה ולימודי מגדר (בעיקר פמניזם של הגל השלישי), תוך שימת דגש על אלמנטים של לניניזם, פסיכואנליזה ותיאוריות פוסטמודרניסטיות מסוימות.
דין הציגה תיאוריה של "קפיטליזם תקשורתי" (communicative capitalism), דהיינו המיזוג המקוון של דמוקרטיה וקפיטליזם לכדי מבנה נאו-ליברלי יחיד, שמערער את הדחפים הדמוקרטיים של ההמונים, על ידי הערכת יתר של ביטוי רגשי על פני שיח לוגי.
בפרקים הראשונים של ספרה "האופק הקומוניסטי" מ-2012, דין סוקרת את הנוף הפוליטי העכשווי, ומציינת את ההתמדה של הרטוריקה האנטי-קומוניסטית יותר מעשרים וחמש שנים לאחר נפילת חומת ברלין.
היא טוענת כי קפיטליסטים, שמרנים, ליברלים וסוציאל-דמוקרטים שותפים לדעה שמשטרים קומוניסטיים של המאה ה-20 היו כישלונות בלתי מסויגים, ובכך מגבילים את היקף הדיון סביב חלופות פוליטיות לדמוקרטיה ליברלית ולשווקים חופשיים, שהמיזוג ביניהם מהווה את תפיסת הנאו-ליברליזם של דין.
היא טוענת שמכיוון שההיסטוריה של קפיטליזם נתפסת כדינמית וניואנסית, כאשר אנשים חושבים על קפיטליזם הם לא נותינים דין וחשבון מספק עבור מה שהיא מתארת כתוצאות הגרועות ביותר שלו (אבטלה, אי-שוויון כלכלי, היפר-אינפלציה, התחממות עולמית, הברונים השודדים, השפל הגדול או המשבר הכלכלי העולמי ב-2008).
לעומת זאת, דין כותבת שההיסטוריה של הקומוניזם אינה נחשבת לדינמית, במקום זאת, יש נרטיב היסטורי קבוע של קומוניזם כביטוי קבוע ומובהק של סמכותנות, גולאג, רעב ואלימות.
דין מונה כמה מאפיינים לאופן הנפוץ בו מוצג הקומוניזם בציבור הרחב.
ראשית, דין סבורה כי הקומוניזם נתפס לרוב כשקול למשטר של ברית המועצות; ניסויים קומוניסטיים במזרח אירופה, אסיה, אפריקה או אמריקה הלטינית זוכים לעיתים קרובות למעט תשומת לב.
שנית, דין טוענת שההיסטוריה של ברית המועצות שנפרשת על כשבעים שנים, מתמצת בעשרים ושש שנות שלטונו של יוסיף סטלין.
שלישית, דין חושבת שהרדוקציה של הקומוניזם לאלימות, הדיכוי הפוליטי והשלטון האוטוריטרי של סטלין כאירועים המייצגים במדויק את הקומוניזם, מתעלמת מהמודרניזציה והתיעוש של כלכלת ברית המועצות ומההצלחותיה, כמו תוכנית החלל הסובייטית, והעלייה היחסית ברמת החיים בכלכלה של החברה החקלאית לשעבר.
רביעית, דין סבורה ששנות ברית המועצות המאוחרות והתפרקות ברית המועצות ב-1991 היו תוצאה של הנוקשות הפוליטית והכלכלית של סטלין וממשיכיו עד שהחל מיכאיל גורבצ'וב בגלאסנוסט ובפרסטרויקה.
כלומר, לדעת דין, ההיסטוריה של הסטליניזם הופכת לבסיס שעליו מושתקים דיונים סביב חלופות לקפיטליזם.
לבסוף, דין טוענת שהסטליניזם נתפס כהוכחה לכך שהקומוניזם אינו יכול לעבוד בפועל, משום שכל ערעור על הסטטוס קוו הפוליטי יגרום בהכרח לטיהורים ואלימות.
ג'ודי צ'מברלין הייתה פעילה אמריקאית, מנהיגה, מארגנת, נואמת ומחנכת בתנועת הניצולים הפסיכיאטריים.
הפעילות הפוליטית שלה באה בעקבות הכליאה הכפויה שלה במתקן פסיכיאטרי בשנות ה-60. היא הייתה המחברת של האימרה "בכוחות עצמנו: חלופות למערכת בריאות הנפש בפיקוח המטופל", שהוא טקסט יסוד בתנועת מצעד השגעון.
ג'ודי צ'מברלין נולדה כג'ודית רוזנברג בברוקלין ב-1944. היא הייתה בתם היחידה של הרולד ושירלי ג'ף רוזנברג.
מאוחר יותר שינתה המשפחה את שמה ל-רוס.
כשהייתה ילדה צעירה עבד אביה במפעל ולאחר מכן עבד כמנהל בתעשיית הפרסום.
אמה הועסקה כמזכירת בית ספר.
צ'מברלין סיימה את לימודיה בתיכון מידווד בברוקלין.
לאחר סיום הלימודים, לא רצתה ללמוד בקולג' ובמקום זאת החלה לעבוד כמזכירה.
בשנת 1966, בגיל עשרים ואחת כשהייתה נשואה טרייה, עברה צ'מברלין הפלה, ונכנסה לדיכאון חמור.
בעקבות ייעוץ פסיכיאטרי, היא חתמה על כניסה מרצון למתקן פסיכיאטרי כמטופלת.
עם זאת, לאחר מספר אשפוזים מרצון היא אובחנה כחולת סכיזופרניה והועברה בעל כורחה למחלקה פסיכיאטרית בבית החולים מאונט סיני במדינת ניו יורק לתקופה של חמישה חודשים.
כמטופלת בניגוד לרצונה, היא הייתה צפתה וחוותה מגוון של התעללויות.
חדרי בידוד ומחלקות חסינות, אשר שימשו עבור חולים המביעים התנגדות, גם כאשר צורות ההתנגדות שלהם היו לא אלימות.
התרופה הפסיכיאטרית שניתנה לה גרמה לה לתחושת עייפות והשפיעה על זיכרונה.
כמטופלת בעל כורחה היא לא הצליחה לעזוב את המתקן והפכה, לדבריה, "אסירה של המערכת".
הפגיעה בחירויותיה האזרחיות, שחוותה כאסירה סיפקה את הדחף לפעילותה כחברה בתנועת הניצולים הפסיכיאטרית.
לאחר שחרורה החלה צ'מברלין להיות מעורבת בתנועת זכויות החולים הפסיכיאטריים המתהווה.
בשנת 1971 היא הצטרפה ל-חזית שחרור חולי נפש (Mmental Patients Liberation Front – MPLF) שבסיסה בבוסטון.
היא גם התחברה למרכז לשיקום פסיכיאטרי באוניברסיטת בוסטון.
השתייכותה למרכז זה הקלה על תפקידה בהקמת ה-Ruby Rogers Advocacy & Drop-In Center, שהם מוסדות לעזרה עצמית המאוישים על ידי מטופלים פסיכיאטריים לשעבר.
צ'מברלין ייסדה ואחר כך ניהלה את נושא החינוך במרכז הלאומי להעצמה.
גם המרכז הלאומי להעצמה הוא ארגון בניהול מטופלים לשעבר המספק מידע, סיוע טכני ותמיכה למשתמשים ולניצולים של המערכת הפסיכיאטרית.
בהצהרת המשימה שלה היא מצהירה כי כוונתה היא "לשאת מסר של החלמה, העצמה, תקווה וריפוי לאנשים שסומנו עם מחלת נפש".
צ'מברלין הייתה גם מעורבת באגודה הלאומית להגנת זכויות והסברה והייתה מנהיגה משפיעה בתנועת מצעד השיגעון.
צ'מברלין פגשה את דייוויד אוקס ב-1976, כשהיה המנכ"ל של ארגון נפש חופשית בינלאומית (MindFreedom International).
שניהם היו חברים בחזית לשחרור חולי נפש.
מאוחר יותר היא הפכה לחברת מועצת המנהלים של נפש חופשית בינלאומית, ארגון גג של כמאה קבוצות שורשיות העוסקות בקמפיין למען זכויות האדם של אנשים שתויגו "חולי נפש".
בשנת 1978 יצא לאור ספרה "בכוחות עצמנו: חלופות נשלטות על ידי מטופל למערכת בריאות הנפש".
הספר הפך לטקסט הסטנדרטי של תנועת הניצולים הפסיכיאטרית, ובו טבעה צ'מברלין את המילה "מנטליזם".
היא השתמשה במילה "מנטליזם" גם בפרק של ספר בשנת 1975.
נישואיה לרוברט צ'מברלין, טד צ'בסינסקי והווארד קאן הסתיימו בגירושים.
את צ'מבסינסקי, אף הוא חבר ותיק בתנועת הניצולים הפסיכיאטריים, פגשה צ'מברלין ב-1971 במפגש הראשוני של פרויקט שחרור חולי נפש בניו יורק.
מ-2006 ועד מותה, בן זוגה של צ'מברלין היה מרטין פדרמן.
יש לה בת אחת, ג'ולי צ'מברלין, ושלושה נכדים, אדוארד, קייל וויויאן.
'חוויות ומטרות של תנועת העזרה העצמית בצפון אמריקה' (עמ' 300–317).
בתוך: קרסטין קמפקר / פיטר להמן (עורכים), במקום פסיכיאטריה.
הקדמה ל: Peter Lehmann (עורך), Coming off Psychiatric Drugs: גמילה מוצלחת מתרופות נוירולפטיות, נוגדי דיכאון, ליתיום, קרבמזפין ותרופות הרגעה (עמ' 11–13).
ברלין / יוג'ין / שרוסברי: פיטר להמן הוצאה לאור.
פיטר להמן ואנה עמנוילידו –'' (עורכים), יציאה מתרופות פסיכותרופיות – חוויות של הפסקת תרופות נוירולפטיות, נוגדי דיכאון, מייצבי מצב רוח, ריטלין ותרופות הרגעה בהצלחה (עמ' 16–21).
1992: פרס השירות המכובד של נשיא ארצות הברית, המועצה הלאומית לנכים.
1992: פרס ההסברה הלאומי של דייוויד ג'יי וייל, האגודה לבריאות הנפש של מינסוטה.
ניל פייק לשירותים לאנשים עם מוגבלויות, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון
יהודית (ג'ודי) לוץ (1936 – 16 באוגוסט 2024) הייתה עיתונאית ישראלית ששימשה ככתבת החינוך של מהדורת החדשות המרכזית "מבט" ב וניהלה את המחלקה הדוקומנטרית של הערוץ.
כיהנה גם כיו"ר הוועד המנהל של ארגון זכויות האדם "יש דין".
זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1993.
ג'ודי לוץ נולדה ב-1936. באמצע שנות ה-60 הצטרפה ל ועבדה בה במשך כחמש שנים.
ב-1970 הצטרפה לערוץ הראשון ושימשה בתחילה כעורכת סרטים ובמאית סרטים דוקומנטריים.
היא הפיקה גם מספר תוכנית טלוויזיה בהם "דיון" עם אלי אייל, תוכנית האירוח "טנדו" שהגיש ירון לונדון ו"מפגש".
לוץ ניהלה את המחלקה הדוקומנטרית של הערוץ במשך כחמש שנים.
בשנת 1977 בעקבות המהפך בבחירות לכנסת התשיעית ועליית מפלגת הליכוד, יצאה לחופשה ללא תשלום למשך שנה בשל חוסר הסכמה לשינוי מדיניות השידור עקב החלפת הוועד המנהל.
במהלך החופשה ניהלה את המגמה לקולנוע בבית צבי.
היא שבה לעבוד בערוץ הראשון ונבחרה ככתבת "מבט" לענייני רווחה וחינוך.
בשנת 1979 ניהלה בפועל את חטיבת התוכניות לאחר התפטרותו של מוטי קירשנבאום עקב מחסור בתקציבים.
היא כיהנה בתפקיד במשך שבעה חודשים.
בשנת 1993 זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות למפעל חיים על עבודתה בתחום התעודה הטלוויזיונית.
לוץ התנגדה ל ובמהלך עבודתה העיתונאית סיקרה את המציאות בשטחי יהודה ושומרון.
בעקבות עמדות אלו, נבחרה לעמוד בראש הוועד המנהל של ארגון זכויות האדם "יש דין".
לוץ לא אהבה את הדמות.
נפטרה ב-16 באוגוסט 2024 לאחר מאבק בסרטן ריאות.
ג'ודי טגארט-דלטון היא טנסיאית אוסטרלית.
היא זכתה 9 פעמים בתחרויות גראנד סלאם בתחרויות הנשים וזוגות מעורבים.
בתחרויות זוגות נשים היא זכתה בכול 4 תחרויות גראנד סלאם.
ג'ודי טגארט נולדה במלבורן, אוסטרליה בשנת 1937.
ג'ודי טאגרט הייתה טניסאית בולטת במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
בנובמבר 1969 ג'ודי טגארט התחתנה ומאז היא שיחקה תחת שם משפחה כפול טגארט-דלטון.
בתחרויות הנשים טגארט הגיעה לגמר אליפות וימבלדון 1968 בה הפסידה לבילי ג'ין קינג.
בשנת 1971 בווימבלדון היא הגיעה לחצי הגמר.
הופעה אחרונה שלה הייתה באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 1977 כאשר בגיל 40 היא הפסידה ברבע הגמר לאיבון גולגונג.
ההצלחות הגדולות של ג'ודי טגארט היו בתחרויות זוגות נשים.
היא השתתפה ב-11 גמרים בתחרויות גראנד סלאם וניצחה 8 פעמים.
לרוב היא שיחקה לצד מרגרט קורט אך גם לצד לסלי טרנר, רוזמרי קזאלס (ניצחו בתחרות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1971) ופרנסואז דיר (הפסידו בווימבלדון בשנת 1972).
בתחרויות זוגות מעורבים ג'ודי טאגר-דלטון הגיעה לגמרים בתחרויות גראנד סלאם 8 פעמים.
הניצחון היחיד היה באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 1966 לצד טוני רוץ'.
החל משנת 1965 ג'ודי טאגר-דלטון הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של אוסטרליה וניצחה פעמיים בגביע.
בשנת 2019 טגארט-דלטון התקבלה למסדר אוסטרליה.
ג'ודי לי אן סוויטין היא שחקנית ואשת טלוויזיה אמריקאית הידועה בעיקר בזכות תפקידה כסטפני טאנר בסדרת הקומדיה "צער גידול בנות" של ABC וסדרת ההמשך של נטפליקס, "צער גידול בנות - הדור הבא".
סוויטין נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
כשהייתה בת תשעה חודשים הוריה נשלחו לכלא והיא אומצה וגודלה כילדה יחידה על ידי דודה סם סוויטין ואשתו השנייה ג'ניס.
שנים לאחר מכן, היא סיפרה שנאמר לה לא לדבר על האימוץ שלה בפומבי מתוך חשש שאנשים יחשבו שהיא אולצה להיכנס לתחום המשחק.
בשנת 1999, ארבע שנים לאחר סיום "צער גידול בנות", סוויטין סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בלוס אלאמיטוס, קליפורניה, ולמדה באוניברסיטת צ'פמן באורנג', קליפורניה.
בזמן לימודיה בתיכון, סוויטין והשחקן מת'יו מוריסון הופיעו יחד בתיאטרון מוזיקלי.
היא החלה את הקריירה שלה בהופעה במספר פרסומות ביניהן לרשת המסעדות סיזלר ב-1987. סוויטין לוהקה לתפקיד אורח בסיטקום "ולרי" בתור פמלה, אחייניתה של גברת פול.
ב-1987 לוהקה לתפקיד סטפני טאנר בסדרה הקומית של ABC "צער גידול בנות".
היא שיחקה את התפקיד הזה במשך שמונה עונות, מגיל חמש ועד גיל 13. התוכנית הסתיימה ב-1995. בשנים 2009 עד 2012 השתתפה במספר תוכניות טלוויזיה ובסרטים עצמאיים.
ב-2015 פורסם שסוויטין תחזור על תפקידה כסטפני טאנר בסדרת הספין-אוף של נטפליקס "צער גידול בנות - הדור הבא" סוויטין השתתפה בתוכנית במשך חמש עד שהתוכנית הסתיימה ב-2020. ב-2016 השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" בעונה 22. בן זוגה המקצועי לריקוד היה קיאו מוטספה.
ב-2017 היא שיחקה בסרט "הוליווד דרלינגס", סדרת דוקו-קומדיה ללא תסריט, שם היא מגלמת גרסה מוגזמת של עצמה.
הסדרה רצה במשך שתי עונות והסתיימה ב-2018.
בשנת 2019, סוויטין פתחה פודקאסט בשם "Never Thought I'd Say This" על הורות לצד סיליה בהר, יועצת מוסמכת לבריאות הנפש והחברה הכי טובה של סוויטין.
בשנת 2023 הופיעה סוויטין בפרסומת בטלוויזיה עבור סיזלר, 36 שנים לאחר הפרסומת הראשונה שלה לרשת המסעדות.
כילדה, סוויטין לקחה שיעורי ריקוד, כולל בלט וסטפס כשהייתה בת שלוש.
בשנת 2002, בגיל 20, נישאה סוויטין לבעלה הראשון, קצין משטרת לוס אנג'לס שון הולגוין.
קנדיס קמרון ששיחקה את אחותה בצער גידול בנות הייתה השושבינה שלה.
בתה של קמרון, נטשה, שימשה כנערת פרחים.
סוויטין והולגוין התגרשו בשנת 2006.
סוויטין פגשה את קודי הרפין, דרך חברים, והם התחילו לצאת במאי 2007. הם נישאו בלאס וגאס, נבדה ב-14 ביולי 2007. יחד יש להם בת אחת, זואי (ילידת 2008).
ב-19 בנובמבר 2008, הגיש סוויטין בקשה לגירושים מהרפין.
גירושיהם הסתיימו ב-20 באפריל 2010.
ב-30 באפריל 2010, נציגה של סוויטין אישרה שהיא והחבר שלה מזה שנה, מורטי קויל, מצפים לתינוק.
בתם ביאטריקס נולדה בשנת 2010. סוויטין וקויל התארסו בינואר 2011, והתחתנו ב-15 במרץ 2012 בבוורלי הילס.
סוויטין הגישה בקשה לגירושין מקויל ביוני 2013. הגירושין הסתיימו בספטמבר 2016.
ב-22 בינואר 2016, היא הודיעה על אירוסיה לג'סטין חודק, ב-24 במרץ 2017, הודיע סוויטין על פרידתם של בני הזוג, לאחר שהפר נגדה צו הרחקה.
חודק נידון בהאשמות הקשורות לכך כמה שבועות לאחר מכן.
ב-17 בינואר 2022, היא הודיעה על אירוסיה למסקל וסילבסקי.
סוויטין החלה לשתות אלכוהול כשהייתה בת 14, שנה לאחר סיום "צער גידול בנות".
במהלך השנים הבאות, היא השתמשה בין היתר באקסטזי, מתאמפטמין, וקראק.
היא ציינה כי פנתה לסמים כי הייתה "משועממת".
בשנת 2009, סוויטין כתבה את ספר הזיכרונות unSweetined, המתעד את השימוש שלה באלכוהול וסמים.
היא אמרה שהיא נגמלה סופית בדצמבר 2008, אך חזרה להשתמש לאחר שנפרדה מקויל ב-2013. מאוחר יותר היא החלה לעבוד כרכזת לוגיסטית קלינית במרכז גמילה מסמים בלוס אנג'לס והשלימה את התואר שלה כיועצת סמים ואלכוהול.
סוויטין הביעה תמיכה בתנועת Black Lives Matter וגם הייתה פעילה ב-Refuse Fascism כדי לדרוש את הדחת ממשל טראמפ באמצעות הפגנות רחוב לא אלימות.
ב-25 ביוני 2022, סוויטין נדחקה על ידי חברי משטרת לוס אנג'לס ונפלה ארצה בזמן שהפגינה למען זכויות הפלות.
נציגה של סוויטין דיווחה שהיא "בסדר" והמשטרה פרסמה הצהרה שבה נאמר כי השימוש בכוח "יעבור הערכה" כדי לראות אם הוא עמד במדיניות ובנוהל שלהם.
1990: פרס האמן הצעיר לקומדיה הצעירה המצטיינת בסדרת טלוויזיה (צער גידול בנות)
פרס הניסיון, החוזק והתקווה של סופרים בטיפול
1988: פרס האומן הצעיר לקומדיה הצעירה המצטיינת בסדרת טלוויזיה (צער גידול בנות)
1989: פרס האומן הצעיר לקומדיה הצעירה המצטיינת בסדרת טלוויזיה (צער גידול בנות)
1991: פרס האומן צעיר לקומדיה צעירה מצטיינת בסדרת טלוויזיה (צער גידול בנות)
1993: פרס האומן הצעיר לקומדיה הצעירה המצטיינת בסדרת טלוויזיה (צער גידול בנות)
2004: פרס TV Land למשפחה לא מסורתית (צער גידול בנות)
ג'ודית באטלר היא פילוסופית ותאורטיקנית בתחום המגדר, יהודייה-אמריקאית.
פרופסור לרטוריקה ולספרות השוואתית, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופמיניסטית, שכתבה את "Gender Trouble" ב-1990 ואת "Bodies That Matter" ב-1994. שני הספרים מתארים את מה שכונה מאוחר יותר בשם תאוריה קווירית.
אחת מהתרומות המרכזיות של באטלר לתאוריה ביקורתית היא המודל הביצועי של מגדר, שבו הקטגוריות "זכר" ו"נקבה" מובנות כחזרה של פעולות במקום קטגוריות טבעיות והכרחיות.
טענה זו רואה בקטגוריות "זכר" ו"נקבה" קטגוריות חברתיות, שתפקידים מגדריים חברתיים מוצמדים אליהן.
באטלר אף טענה שהתנועה הפמיניסטית אינה יכולה להשתמש או להסתמך על הגדרה מסוימת, בלתי משתנית, של "אישה", ושהגדרה מסוג זה היא מזיקה, שכן היא מעודדת סקסיזם.
בעבודות שלה ג'ודית באטלר מתייחסת גם למושג "לעשות מגדר".
רבים מזהים את ג'ודית באטלר כאחת כהוגה המזוהה עם אידאולוגיית ה-ווק (woke).
בספטמבר 2025 העבירה אוניברסיטת קליפורניה בברקלי לממשל טראמפ שמות של 160 חברי סגל שחשודים באנטישמיות ואפליה כנגד יהודים כאשר ברשימה התאורטיקנית הפמיניסטית ג'ודית באטלר.
ג'ודית בטלר נולדה בקליבלנד, אוהיו, למשפחה יהודית ממוצא הונגרי ורוסי.
אימה גדלה במשפחה אורתודוקסית, ואחרי מות הסב עברה לבית-כנסת קונסרבטיבי ולבסוף לרפורמי.
אביה של באטלר היה חבר בקהילה רפורמית מילדותו.
כילדה וכמתבגרת השתתפה בפעילותו של בית הספר היהודי, בו ערכי היהדות קיבלו מקום חשוב בחינוך והיוו עבורה "התנסות ראשונה בפילוסופיה".
באטלר הצהירה בשנת 2010, בריאיון לעיתון "הארץ", שתורת המידות עבורה התחילה כבר בגיל 14, ושהם הונחלו עבורה בבית הספר היהודי, בצורה של עונשים על ידי הרבי של בית הספר, משום שהייתה "יותר מדי פטפטנית" בכיתה, ולא התנהגה כראוי וכמצופה ממנה.
כמו כן, באטלר הצהירה שהייתה "נרגשת" מהשיעורים ובחרה להתמקד במרטין בובר.
בנוסף לכך, היא נתקלה בכתביהם של עמנואל קאנט, גיאורג הגל וברוך שפינוזה, בזמן השיעורים המיוחדים הללו.
באטלר היא לסבית מוצהרת ובעלת זהות מגדרית א-בינארית, ופעילה ותיקה למען קהילת הלהט"ב.
היא מתגוררת בברקלי עם בת זוגה הפילוסופית ונדי בראון, ובנן המשותף אייזיק.
באטלר היא מבקרת חריפה של הציונות ושל מדינת ישראל, וטוענת כי מדיניותה לא מייצגת את כל היהודים.
בתיווכו של אברהם עוז הצטרפה, ביחד עם הבלשן נועם חומסקי, הפילוסוף אטיין בליבאר והמחזאי הווארד ברנטון למועצה הבינלאומית של תיאטרון החופש שהקים מחדש ג'וליאנו מר חמיס בג'נין.
היא פעילה כיום בארגון ה-BDS.
בשנת 2006 אמרה כי "חמאס וחזבאללה הם תנועות חברתיות פרוגרסיביות שהם חלק מהשמאל העולמי".
על פי באטלר המגדר אינו הפרשנות שהתרבות מטילה על המין הביולוגי, אלא הוא מנגנון של השיח המבנה את המין כמהות טבעית הקודמת לשיח.
הפעולה באמצעותה הבנייה זו מתבצעת היא הפרפורמנס - הביצועיות - התנהגויות ושימושים לשוניים שיש להם ממד שחוזר על עצמו, שמשתחזר על ידי חיקוי, שנתפס כביצוע של תסריט ידוע מראש.
באטלר טענה בריאיון כי היא מבקשת מאנשים לחשוב מחדש על מהו מגדר באופן כללי וכיצד כל אחד מהקוראים שלה מגדיר את עצמו.
לטענתה רוב האנשים חושבים ש"נשיות" או "גבריות" הן תכונות הנובעות ממציאות פנימית טבעית.
לטענתה, למגדר אין קטגוריה ברורה, אלא סוג של הופעה, תפקיד שאנו מגלמים, המיוצר על ידי הזהות התרבותית שלנו.
לכן היא מנסה, באמצעות השפה, ליצור בעייתיות בשפה הרגילה דהיינו במושגים הנתפסים כמובנים מאליהם.
לטענתה, הקשיים שתציג בנורמות, בדברים שאנו לוקחים כמובן מאליו יגרמו לנו לחשוב שוב על הדברים ואולי לשינוי בתפישה.
בספרה הפופולרי ביותר, "צרות של מגדר" ("Gender Trouble", 1990), היא דנה במושג הפמיניזם.
היא מעלה מספר שאלות, כגון, את מי מייצגת התנועה הפמיניסטית?
האם התנועה פועלת בשם הנשיות או בשם כל מי שהיא נקבה?
מהם הערכים הנשיים ומהי אותה נשיות?
באטלר טוענת כי הפמיניזם ביצע טעות חמורה בניסיון להגדיר את הנשים כקבוצה.
היא רואה בחלוקה זו ביטול האינדיבידואל של כל אחת מהקבוצות בכך שהגדירו אותן כך, במקום שיאפשר לכל אדם לפעול כפי שירצה מתוך אינטרסים אישיים ולפי מאפייניו.
באמצעות ההבחנה הברורה לשתי קבוצות שהן שונות, סגר הפמיניזם דלתות בפני נשים רבות.
בניסיון להוכיח את טענתה, מתבססת באטלר על העובדה שבפעמים רבות נשים אומרות שהן "חשות כמו גבר" (ולהפך), ובכך היא מוכיחה שמגדרו של אדם הוא רק חלק מזהות המובנת על ידי תרבות ונורמות חברתיות.
היא טוענת כי העולם מוגדר כבינארי, כלומר - עשוי משני חלקים.
המערכת מתבססת על מין המורכב משני חלקים: זכר ונקבה, אלו מקושרים באופן אוטומטי למגדר - גברי ונשי.
בין בני המין השונים אמורה להיות משיכה למען ההמשכיות.
לא כך חושבת באטלר, היא אומרת כי התפישה לפיה קיימת המשכיות מתבקשת בין מין, נטייה ומגדר היא תפישה מוטעית מיסודה.
בספרה היא כותבת כי אין שום זהות מגדרית מלבד הביטוי מגדר, הזהות באה לידי ביטוי בהתנהגות שייחסו לה בעבר.
באטלר מציעה שינוי - היא מציעה לפרוץ את ההגדרות הקשיחות למושג מגדר באמצעות בלבול ביניהם.
לדוגמה: בנות שמדברות בלשון זכר, בנים עם שיער ארוך, בנים שמסדרים גבות ועוד.
כל אלו נראו בעבר כחלק מזוהה עם מגדר אחד בלבד, באטלר מנסה להפקיע את אלו מהשיוך על פי הגדרה קיימת ולשייך כל דבר למקום אליו שייך כאינדיבידואל ולא ככלל.
הכוונה שלה היא שהמילים המגבילות (נשי וגברי) של ההגדרה הטבועה בנו ייעלמו ממילון המונחים וינוסחו על פי כל אדם, לפי נטיותיו ובחירותיו.
בספרה "גופים נחשבים" (Bodies that Matter, 1994) חוזרת באטלר למוטיב של פעולות חוזרות, עליהן תדבר גם בספרה "קוויר באופן ביקורתי", אך הפעם היא מתמקדת בנושא הגוף.
אותן פעולות לטענתה הופכות את הכוח המופעל על הגוף לטבעי.
למעשה, הכוח הוא אותן נורמות חברתיות המפעילות כוח על הגוף שהופך את אלו לטבעיות ומקובלות.
היא מראה כיצד חזרה על פעולות הקשורות לגוף, מסייעות ליצירת התפיסה כי המין הוא הטרוסקסואלי בלבד.
אותה תפיסה דוחקת את צורות החיים האחרות אל מחוץ לנורמה החברתית.
היא משתמשת במושג "מלנכוליה" על מנת להמחיש את כוונתה.
לטענתה בכל קשר הומוסקסואלי ראשוני נוצרת מלנכוליה הנובעת מהניסיון להשתקה עצמית.
קשר הומוסקסואלי יכול להיות קשר בין ילד להורה מאותו מין.
אותו קשר מודחק בשל שורת איסורים שהחברה מכתיבה לנו, ולכן המלנכוליה הופכת להיות אחד ממרכיבי האישיות של כל אחד מאיתנו.
באטלר דורשת מבני האדם לפתח מודעות לגמישות זהותם.
בספרה "טענת אנטיגונה" (2001) סוקרת באטלר פרשנויות קודמות של הוגים כגון פרידריך הגל, ז'אק לאקאן ולוס איריגארי, ועל רקע זה ממשיגה מחדש את הטאבו על גילוי עריות ופותחת את מושג השארות לאפשרויות של שינוי חברתי.
היא מחדשת את המורשת של אנטיגונה, מאירה את היבטיה המהפכניים, ורותמת אותם לקידומן של מחשבת הפמיניזם ושל פוליטיקת מיניות רדיקלית.
באטלר מנסה לברר האם המרד של אנטיגונה, בתו של אדיפוס והמורדת הנודעת ממחזה של סופוקלס, שנחשבה עד אותה עת למופת של התרסה פמיניסטית, הצליח להשתחרר מצורות הכוח שנגדן יצאה.
באטלר מתארת את אנטיגונה כדמות אמביוולנטית, מכיוון שמעשה המרד שלה הביא למותה.
כלומר, העובדה שהיא מתה בסוף מחזקת את הטענה כי הנורמות החברתיות קובעות איזה סוגי חיים ראויים ויכולים להמשיך להתקיים.
באטלר מבקשת לברר האם סיפור העלילה מנקודת מבט של אנטיגונה, ולא מנקודת מבט של קריאון, יכול היה לשנות את סוף הסיפור.
אולי אם הסיפור לא היה מסופר מנקודת מבט הטרוסקסואלית הייתה הכרה בצורות חיים שונות ממה שאנו מחשיבים כנורמלים.
באטלר טוענת כי המאבק של אנטיגונה דומה למאבק של אלה שנמצאים מחוץ לנורמות החברתיות המקובלות.
הספר מדגים כיצד המסגרות הקיימות כיום מונעות מאיתנו לראות נכונה את מושגי החירות המינית והפעולה הפוליטית.
ספרה "קוויר באופן ביקורתי" (2004) נשען על תאוריות קודמות שלה המופיעות בספריה "Gender Trouble" ו-"Bodies that matter".
במאמרה "Critically Queer" היא טוענת, תוך הסתמכות על מושג ה"כוח" של מישל פוקו, כי שפה היא מדיום של כוח שהוא מממש באמצעות יצירת קטגוריות המחלקות את העולם ויוצרות תנאים להשתייכות.
השפה היא תוצר של הבניה חברתית, לכן ההגדרות שהיא מספקת אינן יכולות להיות טבעיות, ואין לקבל אותן כמובנות מאליהן.
הנורמות החברתיות שהשפה מגדירה לנו אינן בהכרח נכונות.
אישה אינה חייבת להיות אישה במובן שאנחנו מכירים אותה כמו גם הגבר.
הקטגוריות "זכר" ו"נקבה", כאמור, מכוננות באופן חברתי, ושאחת הדרכים לשינוי המצב הקיים היא פרודיה מגדרית, בנוסח הופעות דראג, בהן גברים מתחפשים לנשים, ומדגימים בכך כיצד תפקידים מגדריים הם לא יותר מקונוונציות חברתיות.
פארודיות אלו מעקרות, לטענתה, את כוחן של הקונוונציות המגדריות, ומציגות אותן כשרירותיות, ומכאן פתוחה הדרך לשוויון.
באטלר טוענת כי, אנו משחזרים בפעולות שאנו מבצעים, פעולות קודמות ובכך אנו מחזקים את סמכותן של אותן הפעולות.
לדוגמה, אם אישה בוחרת להתחתן היא בעצם מעצימה את הכוח של מוסד הנישואין.
היא טוענת שלכל הפעולות יש היסטוריה שנותנת להן משמעות.
בניגוד לפמיניסטיות אחרות עליהן הסתמכה באטלר, מדגישה הכותבת את השימוש במונחי השפה הקיימים אך בדרך שונה כך שתסייע להרחבת המשמעות שלה.
המצפן של האבל – בעקבות הטבח בעוטף עזה (2023)
כשבועיים לאחר השבת השחורה (7 באוקטובר 2023), באטלר פרסמה במגזין הבריטי London Review of Books מאמר שכותרתו "המצפן של האבל".
במאמר, באטלר טוענת שאין סתירה בין גינוי של מעשי חמאס באופן לא מתפשר (כפי שהיא מגנה) לבין מתן הקונטקסט ההיסטורי.
היא מתייחסת אל המכתב הפתוח של קהילת האמנות לארגוני תרבות שהאשימו את פשעי ישראל נגד הפלסטינים בכל מעשה האלימות.
הטיעון המרכזי של ג'ודית באטלר ב"מצפן האבל" הוא על הקשר המורכב בין אלימות לגינוי האלימות.
אלה הם דבריה בהקשר לטבח:
בהמשך לפרסום המאמר, טענה באטלר בראיון לאתר "DemocracyNow", שחמאס איננו ארגון טרור, אלא תנועת שחרור.
בביקורת חריפה על דבריה אלה המתייחסים ל"קולוניאליזם הישראלי" ולהיסטוריה של האלימות הישראלית, כתב חיים לוינסון בעיתון הארץ:
בביקורות על המאמר בעיתונים גרמניים, כתב כריסטיאן גייר-הינדמית' ב-FAZ שבאטלר מעלימה את הזוועות שהתרחשו באמצעות ההקשר שלה, תומאס א.
שמידט דיבר ב-Die Zeit על "היפוך אשמה", אנה מאייר כתבה גם ב-Die Zeit: "(...) אין ספור אותו דבר קורה לגבי פסקאות: שום דבר לא יכול להצדיק את האלימות, ועדיין צריך לראות את האלימות של המעצמה הכובשת, ישראל.
מתברר שהיא (באופן מובן) לא יודעת איפה לחשוב הלאה.
לכתיבתה של באטלר הייתה השפעה מכרעת על תאוריות פמיניסטיות ותאוריה קווירית, כמו גם על לימודי תרבות ופילוסופיה קונטיננטלית.
באטלר מצוטטת במגוון של דיסציפלינות, כמו ספרות, קולנוע, פסיכואנליזה, ולימודי פרפורמנס.
הביקורות המרכזיות על באטלר קשורות להשלכות הפוליטיות של תפיסתה.
יש הטוענים כי התפיסה של באטלר את הסובייקט כפיקציה הנוצרת על ידי השיח פוגעת באפשרות של פעולה פוליטית ממשית ומעודדת עמדה של השלמה ופסיביות.
תאוריית הפרפורמטיביות של באטלר מספקת אמנם תיאור של המנגנון שבאמצעותו נוצר שינוי חברתי, אך אינה מסבירה מהם התנאים שיכולים לאפשר או למנוע אותו.
ביקורת נוספת (על ידי סוזן בורדו) טוענת שהתייחסותה של באטלר למין הביולוגי כפיקציה הנוצרת על ידי השיח גורמת להתעלמות מהמטריאליות של הגוף ומההבדלים הפיזיולוגיים בין נשים לגברים, היוצרים צרכים שונים ורמות פגיעות שונות.
השאלה שהועלתה הייתה האם התעלמות זו אינה פוגעת במטרות התנועה הפמיניסטית.
באטלר עצמה שאלה: "אם הכל הוא שיח, מה קורה לגוף?
אם הכל הוא טקסט, מה עם אלימות ופגיעה גופנית?".
ביקורת מסוג אחר שהופנתה כלפי באטלר התייחסה לסגנון כתיבתה, שנתפס כלא נגיש, כבעל סרבול סגנוני, וכמשתמש בעמימות הבאה להסתיר את החולשה של הטיעונים.
כמו כן נטען כי באטלר אינה מספקת מידע מספיק לגבי מקורותיהם של המושגים והרעיונות בהם היא משתמשת, ובכך אינה מאפשרת לקוראים לשפוט באופן עצמאי את טענותיה.
אליס שוורצר מתחה ביקורת על באטלר בכך שהיא אינה מתייחסת למצבה של האישה בעולם המוסלמי ולדיכוי זכויות להט"ב במדינות ערביות
ג'ודית באטלר, טענת אנטיגונה, תרגום: דפנה רז, רסלינג, 2001
ג'ודית באטלר, קוויר באופן ביקורתי, תרגום: דפנה רז, רסלינג, 2004
ג'ודית באטלר, "גופים נחשבים", תרגמה: דפנה הירש, בתוך: דלית באום ואח' (עורכות), ללמוד פמיניזם: מקראה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד 2006, עמ' 443–477.
יהודית (ג'ודי) שלום ניר מוזס (נולדה ב-14 באוגוסט 1958) היא אשת תקשורת, מנחת טלוויזיה, שדרנית רדיו ועיתונאית ישראלית.
ג'וּדי (יהודית) מוזס נולדה ברמת גן, בת לפולה ונח מוזס, בעלי השליטה בעיתון "ידיעות אחרונות", בת שלישית אחרי גלעד מוזס, שנהרג בתאונת דרכים ב-1959, וארנון מוזס, המוציא לאור של העיתון "ידיעות אחרונות".
היא אחותה הגדולה של תמי מוזס, בעלת שליטה בחברות ישראליות שונות.
היא קרויה על שמו של סבה, איש התקשורת יהודה מוזס.
מוזס למדה בבית הספר היסודי "ניצנים", ברחוב ניצנים ברמת גן, ובהמשך בבתי הספר "אהל שם" ו"תיכון חדש".
את שירותה בצה"ל עשתה כמלוות אנשי ציבור בשדה דב.
למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 נדרס אביה למוות, והבעלות על העיתון עברה לידי אמה - פולה.
בשנת 1994, עם מותה של פולה מוזס, אמה של ג'ודי, הועברו סמכויות השליטה על העיתון לאחיה של ג'ודי, ארנון.
ביחד הצליחו ג'ודי וארנון לגבור על אחותם, תמי, בני דודם והעורך דב יודקובסקי במלחמת הירושה שהתנהלה במשך שנים על השליטה בעיתון.
כמה שנים לאחר מכן מכרה תמי את מניותיה בעיתון לארנון וג'ודי, ולמספר גופים נוספים.
בשנת 2004 השתתפה בכמה פרקים של הטלנובלה "השיר שלנו" בתפקיד עצמה.
בנוסף להיותה בת למשפחה העוסקת בתקשורת הישראלית, ולהיותה עצמה בעלת שליטה תקשורתית, כותבת ג'ודי במשך שנים במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", היא מגישה תוכנית רדיו קבועה ביום שישי בשם "השבוע על פי ג'ודי" ברשת ב' והתארחה במספר גדול של תוכניות טלוויזיה.
במשך מספר שנים הנחתה מוזס תוכניות טלוויזיה בזכיינית השידור "רשת", ובהן התוכניות "ג'ודי" ו"ג'וד לאק".
דמותה זכתה לחיקוי תכוף במשך חמש עונות בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" (אותה גילמה אורנה בנאי).
במספר הזדמנויות הביעה מורת רוח על החיקוי המציג אותה באופן נלעג כשטחית ומנותקת.
חיקוי נוסף אם כי מתון יותר שודר ב"שידורי המהפכה" בפרודיה על תוכנית האסטרולוגיה שהנחתה ("כוכבים ומזלות", שם גילמה אותה רותם אבוהב).
מוזס השתתפה כחברת פאנל בתוכנית אקטואליה של עמנואל רוזן הנקראת "נדבר על זה בבית".
היא משמשת גם כיו"ר עמותת חום, שהוקמה על ידי מנשה כהן.
לפי אתר העמותה, היא עוסקת במתן סיוע במזון, ביגוד, הנעלה, שמיכות לחורף וכן חוגי העשרה לאלפי ילדים עניים.
בשנת 2012 נבחרה ליו"ר כבוד של האספה הכללית השנתית של הקרן הישראלית למען יוניסף.
חודשים ספורים אחר כך, לאחר קמפיין להדחתה, בעקבות התבטאויות שלה במהלך מבצע "עמוד ענן", הודיעה על התפטרותה.
בשנת 2013 החלה להשתתף כחברת פאנל בתוכנית "מועדון המבקרים" ב"ערוץ 2".
ב-8 באפריל 2016 כינתה את חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' "סמרטוטריץ'" ו"היהודי הנאצי", והמשיכה בהשוואתו להיטלר.
מאוחר יותר התנצלה על דבריה.
בשנת 2018 שימשה כפאנליסטית של "חדשות הבוקר" של "קשת 12", כשלאחר מכן עברה ל"רשת 13", שם הנחתה יחד עם אלירז שדה את התוכנית "ג'ודי ואלירז", שמסכמת את השבוע שהיה בבית "האח הגדול".
מ-5 באוקטובר 2018 הגישה מוזס יחד עם אורנה דץ את התוכנית "מקבלות שבת", שמשודרת בימי שישי ב"רשת 13".
ב-20 בספטמבר 2019 החלה להגיש תוכנית רדיו ב"רדיו ללא הפסקה" (103FM), בימי שישי בשעה 10:00.
בשנת 2023 התחילה לפרסם באתר ynet, אשר בבעלותה החלקית דרך ידיעות אחרונות, טור בשם "ג'ודי והעיר הגדולה", על חייה בניו יורק.
בשנת 1982 נישאה לעיתונאי עמירם ניר, ולשניים נולדו שני בנים.
בשנת 1988 נהרג ניר, סוחר נשק בשירות ישראל, בהתרסקות מטוס.
אירוע זה יצר יריבות עזה בין משפחת מוזס, המחזיקה בעיתון "ידיעות אחרונות", ובין יעקב נמרודי, מו"ל עיתון "מעריב" באותה העת, ומעורב גם הוא במסחר בנשק עם איראן.
האחרון אף כתב ספר אשר מתאר את הפרשה מנקודת מבטו.
בשנת 1993 נישאה בשנית לחבר הכנסת סילבן שלום ששימש לאחר מכן גם כשר במספר תפקידים, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנת 2017 נפרדו מוזס ושלום, וב-2021 התגרשו.
ב, מוזס מתגוררת בניו יורק.
מ-2023 מוזס החלה להיות בזוגיות עם אבי רוטנברג, גרוש ואב לשלושה ילדים.
ב-22 באוקטובר 2025 פורסם שהשניים נפרדו.
ג'ודי דויד שכטר הוא נהג מרוצים יהודי אשר היה אלוף העולם למכוניות מרוץ מדגם פורמולה 1 בשנת 1979.
שכטר נולד באיסט לונדון והתחנך בסלבורן קולג'.
בשנת 1970 עבר לבריטניה והחל להתקדם במהירות בדרגות השונות של נהגי המרוצים.
שכטר נודע בסגנון נהיגה אגרסיבי במיוחד והיה מעורב בתאונות רבות לאורך הקריירה שלו.
אלוף העולם אמרסון פיטיפלדי אף הגדיר אותו כ"נהג המסוכן לעצמו ולסביבתו אשר אינו ראוי להתחרות בסבב".
לאחר פרישתו מנהיגת מרוצים הקים שכטר חברה העוסקת בבניית סימולטורים לכלי ירייה לצורכי אימון עבור כוחות הביטחון.
מאז העשור הראשון של המאה ה-21 התגורר שכטר בחווה בבריטניה, ועסק בחקלאות אורגנית.
שכטר נשוי בפעם השנייה ולו 6 ילדים.
ג'ודי שכטר זכה להנצחה ביד לאיש הספורט היהודי.
התחרות הראשונה של שכטר כנהג פורמולה 1 התקיימה בשנת 1972 כאשר נהג עבור קבוצת מקלארן.
בשלב מסוים במירוץ דורג במקום השלישי אך לבסוף סיים במקום התשיעי.
בשנת 1973 התחרה ב-5 מרוצים ובמקביל נהג גם במכוניות מרוץ מדגם פורמולה 5000 וזכה באליפות.
במהלך מרוץ בבריטניה היה מעורב שכטר בגרימת תאונה של 12 מכוניות.
התאחדות נהגי המירוץ דרשה להשעותו מיידית וקבוצתו נענשה בביטול השתתפותה בארבעת המרוצים הבאים.
בשנת 1974 עבר לנהוג בקבוצת "טירל" כנהג הבכיר.
בעונה זו זכה בניצחונות במרוצים שהתקיימו בשוודיה ובבריטניה ובמקום השלישי הכללי בתום העונה.
בשנת 1975 לא התחרה אך בשנה שלאחריה חזר להתחרות ולנהוג עבור קבוצת טירל וזכה שוב במקום השלישי באליפות הנהגים.
בשנת 1977 עבר לנהוג עבור הקבוצה החדשה של "וולטר וולף".
הוא זכה בניצחונות בשני מרוצים וסיים את העונה כולה במקום השני באליפות הנהגים אחרי ניקי לאודה.
בשנת 1978 סיים את העונה במקום השביעי הכללי ועבר לנהוג עבור קבוצת פרארי ביחד עם ז'יל וילאנייב.
מבקרים טענו כי אופיו וסגנונו של שכטר לא יתאימו להתנהלותה של קבוצת פרארי אך בשנת 1979 זכה בשלושה ניצחונות במרוצים ובתואר אלוף העולם.
קבוצת פרארי עצמה זכתה באותה העונה גם באליפות היצרנים.
בשנת 1980 פרש שכטר מנהיגת מרוצים ומקבוצת פרארי אשר נאלצה להמתין 21 שנים עד שמיכאל שומאכר זכה באליפות כאשר הוא נוהג ברכב של הקבוצה.
ג'ודי שיקגו היא אמנית יהודייה-אמריקאית.
נודעת באמנות הפמיניסטית שלה שבוחנת את תפקידן של נשים בתרבות ובהיסטוריה.
שיקגו ידועה בעיקר בעקבות עבודות המיצב שלה על לידה ויצירת דימויים הבוחנים את תפקיד הנשים בהיסטוריה ובתרבות 'ארוחת הערב' (The Dinner Party) היא היצירה הידועה ביותר שלה.
ניתן למצוא אותה במרכז האומנות הפמיניסטית אליזבט א.
היצירה חוגגת את הישגי הנשים בהיסטוריה ונחשבת ליצירת האומנות הפמיניסטית הראשונה.
פרויקטים אחרים כוללים 'שמיכת כבוד בינלאומית', 'לידה', 'משחק כוחות' ופרויקט השואה.
בשנות ה-70 טבעה שיקגו את המונח "אמנות פמיניסטית" ובשנת 1971 יזמה את תוכנית האומנות הפמיניסטית הראשונה בארצות הברית, באוניברסיטת פרנסו (Frenso) בקליפורניה, ובכך הכינה את התשתית לחינוך באומנות פמיניסטית.
שנה לאחר מכן אצרו מרים שפירו ושיקגו במשותף את התערוכה "בית נשים" (Womanhouse), בבית מוזנח בהוליווד.
במיצב היו מעורבות עבודות של 28 אמניות.
שיקגו היא אומנית פמיניסטית, מדריכה לאומנות וסופרת.
עבודותיה הופיעו בתערוכות רבות בארצות הברית, בקנדה, באסיה, באוסטרליה ובניו זילנד.
ספריה הופיעו בתרגום במדינות רבות.
היא זכתה בפרסים רבים ובמספר עיטורי דוקטור של כבוד מאוניברסיטאות שונות.
בשנת 2012 זכתה בפרס מפעל חיים ביריד האומנות של פאלם ספרינג.
עבודותיה מעוררות מחשבה, מאתגרות והדימויים שלה מעוררים מחלוקת.
שיקגו נכללה, בשנת 2018, בין 100 האנשים המשפיעים ביותר בכתב העת – Time.
בשנת 2018 השתתפה בסרט הדוקומנטרי של נטפליקס "פמיניסטיות: מה הן חשבו?"
ג'ודי שיקגו נולדה בשיקגו בשם יהודית כהן (Judith Cohen).
היא החלה לצייר בגיל צעיר והמשיכה ליצור במשך כל זמן לימודיה בבית הספר ואף הצליחה, בשנת 1960, לקבל מלגה ללמוד אומנות באוניברסיטת לוס אנג'לס (UCLA).
היא סיימה את לימודי המאסטר שלה בשנת 1964.
שיקגו גדלה במשפחה שהאמינה בשוויון זכויות לנשים, דבר שהיה לא רגיל בתקופתה, והחלה להטמיע זאת בפעילות הפוליטית שלה כבר בלוס אנג'לס, שם עיצבה פוסטר לאיחוד הלאומי למען קידום אנשים צבעוניים (NAACP) ואף כיהנה כמזכירת האיחוד.
בזמנה באוניברסיטה יצרה שיקגו מספר עבודות בהן נראו אברי מין גבריים ונשיים, הדבר נאסר עליה אך הם הפכו למוטיב קבוע בעבודותיה.
בשנת 1959 פגשה את ג'רי גורוביץ ונישאה לו בשנת 1961. כשנתיים מאוחר יותר הוא מת בתאונת דרכים ולאחר שגם אביה מת, שינתה שיקגו את שמה מתוך בחירה להתנתק מהמוסכמות הגבריות של מתן שמות.
את שם משפחתה "שיקגו" בחרה לעצמה על שם עיר הולדתה.
בראשית הקריירה שלה עבדה כמורה לציור במספר אוניברסיטאות.
בשנת 1965, הציגה את עבודתה בתערוכה ראשונה שלה בגלריה של רולף נלסון בלוס-אנג'לס, והייתה אחת מארבע הנשים היחידות שלקחו בה חלק.
בשנת 1967 ניסתה את ידה באומנות ביצועית והשתמשה בזיקוקי דינור ובפירוטכניקה כדי ליצור את העבודה "אוטוספרה" בניסיון לרכך ולעשות את המרחב לנשי יותר.
בשנת 1973 יסדה את Womanhouse - תערוכה פמיניסטית בלוס אנג'לס שהציגה לראשונה את המבט הנשי באומנות, ובשנת 1979 יזמה את התוכנית הפמיניסטית הראשונה בארצות הברית.
שיקגו היא תוצר של התנועה לשחרור האישה של שנות ה-60 וה 70 בחוף המערבי של ארצות הברית והיא נלחמה כדי שיראו בה אומנית שווה בין שווים.
על אף חששה היא השתמשה בצורות אבסטרקטיות דמויות אברי מין והביעה את רגשותיה ורצונותיה דרך יצירותיה.
בשנת 1974, החלה שיקגו לחקור את נושא הנשים בהיסטוריה כדי שתוכל ליצור את עבודתה הידועה ביותר 'ארוחת ערב'.
השימוש העצום באמצעי מולטימדיה שונים מסמל את ההיסטוריה של הנשים בעולם המערבי.
העבודה הופיעה בשש עשרה תערוכות, בשש ארצות וזכתה לביקורים של יותר ממיליון צופים.
מסיבת ארוחת הערב הוא מיצב אמנות גדול שיצרה שיקגו בין השנים 1974 ל-1979. זוהי יצירת המופת של שיקגו שנמצאת כעת במוזיאון ברוקלין.
שיקגו עבדה על יצירה זו במשך חמש שנים בעלות של $250,000.
היצירה היא סמל לאומנות פמיניסטית ומייצג 1,038 אומניות, פעילות, אלילות וקדושות מעונות בהיסטוריה הנשית – יש בה 39 מקומות ישיבה ועוד 999 שמות נשים על הריצפה עליה ניצב השולחן.
השולחן המשולש מחולק לשלושה חלקים שכל אחד מהם באורך של בערך 15מטר.
בכל חלק יש מקום לשלוש עשרה נשים כמספר המסורתי של מכשפות במפגש, ופי שלושה ממספר היושבים סביב שולחן הסעודה האחרונה.
המפות על השולחן תפורות במסורת הנשים בזמנו.
בפרויקט השתתפו מעל 400 איש, בעיקר נשים.
ההשראה ליצירה באה מחוויה אישית ששיקגו חוותה כאשר מצאה את עצמה באירוע שבו שלטו גברים אף על פי שהיו בו נשים רבות שיכלו לתרום.
בעבודה הבליטה שיקגו את חשיבות הנשים שמהן בדרך כלל מתעלמים ונתנה כבוד ותודה ללוחמות למען זכויות נשים.
אף על פי שמבקרים רבים חשו שהעבודה שטחית והיא פשוט מציגה "וגינות על הצלחת", המסר הפמיניסטי שביצירה כבש את הקהל.
בראיון רדיופוני שנתנה שיקגו בשנת 1981, אמרה שהתגובות המאיימות ומלאות השינאה שקיבלה בעקבות העבודה הביאו אותה לסף התאבדות והיא חשה כחיה פצועה.
היא החליטה לעבור להתגורר בקהילה כפרית קטנה והעבירה לחבריה את הטיפול בצד האדמיניסטרטיבי של עבודתה, בעוד היא התמקדה בכתיבת הספר Embroidering Our Heritage שמתעד את הפרויקט.
היא ציינה עוד שגורלה כאומנית קשור בהחלט בגורלה כחלק מהמין הנשי וכמוה גם נשים אחרות מסוגלות להגיע ליותר.
הפרויקט "לידה" של שיקגו, שנמשך חמש שנים (1980–1985), עוסק בנושא שכמעט לא זכה להתייחסות באמנות המערבית.
הפרויקט חוגג את תפקידה של האישה כאם, ובכך רצתה שיקגו למלא חסר של דימויי לידה בעולם האומנות.
המיצב מפרש את סיפור הבריאה שבספר בראשית ומתמקד ברעיון שאל זכר ברא אדם מבלי לערב את האישה.
בפרויקט השתתפו כ-200 נשים מארצות הברית, קנדה, וניו זילנד שעבדו על 100 לוחות בטכניקות שונות כמו שמיכות טלאים, מקרמה, ורקמה.
הפרויקט מעוצב בצורה המאפשרת הצגת חלקים שונים ממנו בתערוכות שונות.
הפרויקט מאתגר ומציג את האופן שבו כולנו באים לעולם.
מטרתו להחדיר בצופה את ההבנה על מה שכרוך בתהליך הלידה והמאמץ הפיזי הכלול בו.
יש לו חשיבות מיוחדת על רקע מאבק על זכותן של נשים לשלוט על גופן.
פרויקט השואה של שיקגו (Holocaust Project: From Darkness into Light) הוקם בין השנים 1985 – 1993 ונעשה בשיתוף פעולה עם בעלה הצלם דונלד וודמן (Donald Woodman) שלו נישאה בשנת 1985.
באמצע שנות השמונים פנתה שיקגו מנושאים הקשורים לזהות נשית לחקר האון הגברי ולחקר חוסר אונים.
היא החלה לחקור יחד עם בעלה, הצלם דונלד וודמן את שורשיהם היהודיים דרך למידה על השואה.
הם חקרו נושאים כגון קורבנות, דיכוי, חוסר צדק ואכזריות אנושית.
שיקגו כללה גם נושאים על איכות הסביבה, הרג הילידים באמריקה והמלחמה בווייטנאם ונגעה בנושאים שיש בהם דילמות מוסריות.
הפרויקט כולל שש-עשרה עבודות גדולות עשויות מגובלן, וויטרז', מתכת, עץ, צילום, ציור ותפירה.
התצוגה מסתיימת עם זוג יהודים החוגג את השבת.
העבודות נפרשות על 900 מטר מרובעים והוצגו לראשונה בשיקגו בשנת 1993. כיום רוב החלקים נמצאים במרכז השואה בפיטסבורג, פנסלבניה.
לדבריה של שיקגו, הפרויקט עוצב כמסע אל תוך חשכת השואה ויציאה אל האור והתקווה.
זהו מסע אינטלקטואלי, פיזי ורגשי שהיא ובעלה עברו בעבודתם על הפרויקט והוקם באמונה שהניסיון להבין את השואה, ככל שהוא מכאיב, יכול להוביל להבנה רבה יותר של העולם בו אנו חיים.
תקוותם של שיקגו ובעלה הייתה שבאמצעות הפרויקט יביאו שינוי בתודעת האנושית כך שאפשר יהיה ליצור עולם טוב יותר.
בשנת 1978 הקימה שיקגו את ארגון האומנות הנשית Through the Flower שלא למטרת רווח.
מטרת הארגון לחנך את הציבור על חשיבות האומנות והוא מהווה גם כלי להדגשת הישגי נשים ולהמשך התוכנית הפמיניסטית שיזמה שיקגו באוניברסיטת פן.
דרך הארגון ממשיכה שיקגו ליצור ולשמר את עבודותיה.
בשנת 1994, החלה שיקגו לעבוד על היצירה Resolutions: A Stitch in Time והמשיכה לעבוד עליה במשך שש שנים.
העבודה הוצגה במוזיאון האומנות והעיצוב בניו-יורק בשנת 2000.
בשנת 1996, עברו שיקגו ובעלה דונלד וודמן לגור במלון בלן בניו-מקסיקו ואוסף הספרים שלה על ההיסטוריה הנשית והתרבות נמצא באוניברסיטת ניו-מקסיקו.
שיקגו זכתה לתארים שונים ורבים והיא ממשיכה להציג בתערוכות שונות עד היום.
היא יוצרת וחוקרת דרכים, כוונים ונושאים חדשים ומשתנים בעבודותיה.
שיקגו ווודמן נישאו בשנת 1985 ולקראת יום הנישואים ה-25 שלהם יצרה שיקגו, בשנת 2010, את העבודה 'חידוש הכתובה'.
שיקגו מתשמשת בעבודותיה בשיטות שונות החל מפירוטכניקה, בניית סירות, ציור בטכניקת ספריי.
היא עושה שימוש בצבעים ובחומרים שונים כגון פיברגלס, מתכות, צבעי פורצלן וויטראג' בפסלים שלה ובמיוחד בעבודותיה המאוחרות יותר.
החל משנת 2003 שיקגו החלה לעבוד גם בזכוכית.
לשיתוף פעולה עם אומנים אחרים יש חלק נכבד בעבודותיה של שיקגו, ביצירות ארוחת הערב, לידה, פרויקט השואה נעשו בשיתוף עם מאות מתנדבים.
לשיקגו יש אוספים קבועים במוזיאונים שונים ברחבי העולם, כולל המוזיאון הבריטי, המוזיאון ברוקלין, קרן גטי ועוד.
ג'ודיצרטופס (שם מדעי: Judiceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים - שהתקיים בתקופת הקרטיקון בגיל הקמפן כ-78 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים של ג'ודית" (צראט/קראט κερατ - קרן, אופס ωψ - פנים) על שם תצורת נהר ג'ודית במונטנה בה נתגלה.
שם המין tigris הוא בדיחה פנימית ורומז לקמע של אוניברסיטת פרינסטון בה למדו מגליו.
הוא תואר וסווג מדעית ב-2013 על ידי ניקולס לונגריץ'.
ג'ודיצרטופס חי בקרטיקון העליון בקמפן באמריקה הצפונית ושרידיו התגלו במונטנה שבארצות הברית.
הוא ידוע ממאובן שמספרו הקטלוגי הוא YPM VPPU 022404 הכולל גולגולת לא שלמה.
הוא נחשב לאחד הכסמוזאורים הקדומים ביותר.
הוא היה בעל שתי קרניים ארוכות מעל אזור הגבות שהתעקלו כלפי מעלה, וקרן אף בינונית-קצרה.
העטרה שלו הייתה ארוכה עם שפה עליונה מעוגלת, והיו בה שני "חלונות" בעצם שיצרו שקעים מכוסי עור צבעוני.
מצדיה בלטו בליטות מחודדות גדולות ואילו בשפתה העליונה הבליטות היו קטנות יותר.
קצות עצמות הלחיים שלו, ה-epijugal, היו מחודדות וארוכות.
כמו שאר הצרטופסיים הוא היה דינוזאור צמחוני שהלך על ארבע.
ג'ודית אלן לייט היא שחקנית יהודייה-אמריקאית, זוכת שלושה פרסי טוני.
לייט ערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה בתיאטרון בשנת 1970, ובשנת 1975 הופיעה בהופעת בכורה בברודוויי, בהפקת "בית בובות".
את פריצת הדרך המקצועית שלה השיגה בתפקיד קארן וולק, באופרת הסבון "לחיות את החיים" של רשת ABC, בשנים 1977–1983. עבור תפקיד זה היא זכתה בשני פרסי אמי עבור השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה יומית.
מאוחר יותר, היא כיכבה בסיטקום "מי הבוס?" של ABC, בתפקיד אנג'לה באוור, בשנים 1984–1992. בהמשך, היא כיכבה במספר רב של סרטי טלוויזיה ובסדרות טלוויזיה, אשר לא האריכו ימים רבים.
היא שיחקה את התפקיד החוזר של אליזבת דונלי בדרמה המשפטית של NBC "חוק וסדר: מדור מיוחד", ואת קלייר מיד בדרמה הקומית של ABC "בטי" (2006-2010), תפקיד אשר עבורו היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים בשנת 2007.