tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם נרצה לכתוב את הקוד בעזרת רקורסיית זנב, נכתוב אותו כך שיקבל זוג סדור (n,1) ויפעל בצורה הבאה:
בקוד זה, הפרמטר הראשון יורד בכל איטרציה ב-1 עד שהוא מגיע ל-0 בזמן שהפרמטר השני מגדיר את העצרת.
לאחר קבלת הערך הוא יוחזר אחורה בכל שלבי הרקורסיה.
רקונקיסטה (בספרדית: Reconquista) היא עיר בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה.
העיר נמצאת על יובל של נהר פרנה במרחק של 315 קילומטרים מסנטה פה, בירת הפרובינציה.
רקונקיסטה נוסדה ב-27 באפריל 1872 על ידי מנואל אובליגדו בהוראת מושל פרובינציית סנטה פה סימון דה איריונדו כמוצב צבאי.
ב-1884 המוצב נסגר ונותרה רק ההתיישבות.
באותה שנה נבנה בקרבת ההתיישבות נמל נהר ששימש להעברת סחורות מהכפרים באזור לעיר סנטה פה.
ב-1921 רקונקיסטה קיבלה מעמד של עיר.
בעקבות ההכרזה תהליך התיעוש בעיר החדשה גבר.
התעשייה בעיר נפגעה במהלך השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך באותו זמן נוצר באזור העיר ענף גידול הכותנה, ובעקבותיו נפתחו תעשיות הקשורות אליו בעיר שעזרו להתגבר על המשבר.
רקונקיסטה היא מרכז מסחרי ותעשייתי חשוב באזור.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בעיקר גידול קנה סוכר, כותנה, חמניות, פשתן ותירס.
את רקונקיסטה משרת נמל התעופה דניאל חוקיק, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים דרומית למרכז העיר.
העיר נמצאת על הכביש הלאומי מספר 11, המקשר בין העיר קלורינדה, בקרבת הגבול עם פרגוואי, והעיר רוסאריו בדרום פרובינציית סנטה פה.
רקוויאם פולני היא יצירה פרי עטו של המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי, על פי טקסט הרקוויאם הקתולי (עם מזמורים רבים) בתוספת תרגום לפולנית של הטריסגיון - תפילה אותה אומרים בנצרות האורתודוקסית המזרחית.
היצירה הולחנה במשך תקופה ארוכה, החל משנות השמונים, ועודכנה לאחרונה בשנת 2005. כל אחד מפרקי היצירה מוקדש לדמות או לאירוע בהיסטוריה הפולנית, ובכך יצירה זו היא יצירה לאומית ופוליטית, דבר זה מתבטא גם בשמה.
הרקוויאם הפולני נחשב לאחת היצירות הידועות ביותר של פנדרצקי ולהלחנה חשובה של מיסת הרקוויאם.
בשנת 1980 ביקשה תנועת סולידריות, מפנדרצקי לכתוב יצירה לטקס הסרת הלוט מפסל במספנות גדנסק, לזכר ההרוגים במהומות נגד הממשלה של 1970 בהם נהרגו 42 מפגינים.
פנדרצקי נענה לבקשה והלחין יצירה למילות ה"לקרימוסה", אותה הקדיש ללך ואלנסה, מנהיג תנועת סולידריות.
את הלקרימוסה הרחיב פנדרצקי לרקוויאם שלם, שכל אחד מפרקיו הוקדש לאירוע או לדמות בהיסטוריה הפולנית.
לדוגמה: הדיאס אירה הוקדש למרד ורשה, הרקורדרה למקסימיליאן קולבה וליברה מה לטבח יער קאטין.
מוטיב לאומי נוסף קיים ביצירה בדמות אזכור להמנון פולין במהלך הרקורדרה.
היצירה בוצעה בביצוע חלקי (8 פרקים בלבד) ב-1983 בוושינגטון, ובביצוע בכורה מלא ב-28 בספטמבר 1984 בשטוטגרט.
בשנת 1993 הוציא פנדרצקי מהדורה חדשה ומעודכנת של הרקוויאם בתוספת פרק הסנקטוס, וב-2005 הוציא שוב מהדורה חדשה ובה פרק נוסף, "שיאקונה", שהוקדש לאפיפיור הפולני יוחנן פאולוס השני.
פנדרצקי עצמו הגיע לישראל לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע של הרקוויאם הפולני פעמיים.
הפעם הראשונה הייתה בדצמבר 1986, והיה זה הביצוע הראשון של הרקוויאם בישראל.
לרגל יום הולדתו ה-80 של המלחין, בשנת 2014, הוא הוזמן שוב לישראל וניצח על סדרת קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית בביצוע לרקוויאם המעודכן.
לביצוע היצירה נדרשים ארבעה סולנים: סופרן, מצו סופרן, טנור ובס, מקהלה גדולה של ארבע קולות ותזמורת גדולה הכוללת:
כלי נשיפה - שלושה חלילים ואחד מהם מוכפל על ידי פיקולו, שלושה אבובים, ארבעה קלרינטים (שלושה ברה ואחד בס), שלושה בסונים, קונטרה-בסון, שש קרנות יער, ארבע חצוצרות, ארבעה טרומבונים וטובה.
מחלקת כלי הקשה גדולה (19 כלים) לרבות - טימפני, תופים מסוגים שונים, שלוש מצילות ומצילתיים, גונג, קסילופון, שוט, תיבות סיניות, פעמונים מסוגים שונים ועוד.
זמן ביצוע של היצירה בגרסתה הראשונית הוא כ-95 דקות, ובגרסתה המעודכנת מעט יותר משעתיים.
רקוויאם מס' 1 בדו מינור הוא יצירה פרי עטו של המלחין האיטלקי שפעל בצרפת לואיג'י כרוביני, לטקסט הרקוויאם הקתולי.
היצירה היא הראשונה מבין שתי מיסות הרקוויאם שהלחין כרוביני, השנייה היא הרקוויאם מס' 2 ברה מינור.
היצירה היא אחת הידועות ביצירותיו של כרובני, נחשבת לטובה מבין שני הרקוויאמים, ועודנה מבוצעת היום.
לודוויג ואן בטהובן, יוהנס ברהמס ורוברט שומאן העריכו מאוד יצירה זו והושפעו ממנה.
לאחר נפילתו של נפוליאון בונפרטה התמנה לואי ה-18 למלך צרפת.
הוא עסק בשיקום מעמדו של בית המלוכה ובתור שכך, ה-21 בינואר, יום עריפת ראשו של המלך לואי ה-16 היה ליום אבל לאומי בצרפת.
כרוביני נתבקש בשנת 1815 לכתוב רקוויאם ליום השנה ה-23 למותו של לואי ה-16, וכתב כך את הרקוויאם הראשון שלו בדו מינור.
הרקוויאם בוצע לראשונה ב-21 בינואר 1817. ארבע שנים מאוחר יותר בוצע הרקוויאם בהלווייתו של צ'ארלס פרדיננד, הדוכס מברי שנרצח ב-14 בפברואר 1820, כרוביני כתב להלוויה זו גם מארש לוויות ומוטט נוסף.
בשנת 1834 אסר הארכיבישוף הראשי של פריז על השמעת הרקוויאם, זאת בשל העובדה שהוא כלל גם קולות נשיים במקהלה.
הדבר הביא לדרישה מכרוביני לכתוב רקוויאם נוסף, והוא, שכבר היה מבוגר, כתב את הרקוויאם השני שלו, שכלל רק קולות גבריים.
עם זאת, הרקוויאם הראשון נחשב לטוב מבין שני הרקוויאמים של כרוביני והוא מושמע רבות גם היום, בניגוד לרקוויאם השני, הנשכח יותר.
מלחינים ידועי שם שמעו רקוויאם זה והעריכו אותו, ביניהם בטהובן, ברהמס ושומאן שביקרו אותו לטובה.
היצירה השפיעה גם על מלחיני רקוויאמים מאוחרים יותר כמו הקטור ברליוז (למרות זאת, מעניינת העובדה שכרוביני עיכב את הזמנת הרקוויאם שלו).
הרקוויאם עשוי בסגנון פוליפוני שמרני, זאת על אף שהרקוויאם של מוצרט והרקוויאם של מיכאל היידן, החדשניים יותר היו ידועים כבר בזמן כתיבתו.
עם זאת, התזמור של הרקוויאם ייחודי, אין ברקוויאם סולנים, בניגוד למרבית הרקוויאמים, אין חלילים בתזמור וקטעי התזמורת בפתיחה נעדרים צלילים גבוהים.
בנוסף, נעשה ביצירה שימוש בגונג, כלי ייחודי יחסית לזמנו.
ביצוע ממוצע של היצירה לוקח כ-50 דקות.
היצירה נכתבה למקהלה מעורבת של ארבע קולות ולתזמורת הכוללת: 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 2 חצוצרות, 2 קרנות, 3 טרומבונים, טימפני, גונג וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושתי ויולות, צ'לי וקונטרבסים).
רקוויאם מס' 2 ברה מינור הוא יצירה פרי עטו של המלחין האיטלקי שפעל בצרפת לואיג'י כרוביני, לטקסט הרקוויאם הקתולי.
הרקוויאם נחשב לאחד מיצירותיו החשובות של כרוביני, אך לפחות טוב מן הרקוויאם הראשון של המלחין, וכמו רבות מיצירותיו של כרובני, ליצירה נשכחת.
כרוביני התבקש לכתוב רקוויאם על ידי הארכיבישוף של פריז בשנת 1834. זאת לאחר שהלה אסר באותה השנה על השמעת הרקוויאם הראשון של כרוביני בלוויות, בשל העובדה שהרקוויאם כלל מקהלה עם קולות נשיים.
כרוביני, שהיה כבר מבוגר מאוד, נענה לבקשה אך לקחו לו שנתיים להלחין את הרקוויאם השני שלו, לקולות גבריים בלבד.
בשנת 1836 הסתיימה הלחנת הרקוויאם, אולם הבכורה התבצעה רק לאחר שנתיים נוספות, ב-25 במרץ 1838, בפריז.
הרקוויאם זכה להצלחה ולהערכה והושמע רבות בלוויות בצרפת, לרבות בלוויית המלחין עצמו, במרץ 1842.
כמו רבות מיצירותיו של כרוביני גם הפופולריות של רקוויאם זה ירדה לאחר מותו של המלחין והיום ממעטים להשמיע אותו ומבכרים את הרקוויאם הראשון של כרוביני על פניו.
כמו הרקוויאם הראשון שלו, גם ברקוויאם זה כרוביני לא עשה שימוש בסולנים, אלא רק במקהלה, שכללה קולות גבריים בלבד.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-55 דקות.
היצירה נכתבה למקהלת גברים של שלוש קולות, ללא סולנים, ולתזמורת הכוללת: 2 חלילים, פיקולו, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, 2 טימפני וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים).
רקוסנס (מאנגלית: Rakusen's) היא חברה בריטית המייצרת אוכל כשר.
החברה ידועה בעיקר בזכות המצות שהיא מייצרת, אך יש לה מוצרי מזון נוספים כגון קרקרים, מרקים, שעועית, מרגרינה ועוד.
החברה נוסדה על ידי השען לויד רקוסן שאפה מצות בביתו בחדרו האחורי, שהפך במרוצת הזמן למפעל שהקים בלידס.
החברה המשיכה לשגשג גם לאחר מותו ב-1944, ונשארה בחזקת המשפחה.
החברה נמצאת כיום בבעלות אנדרו סימפסון, שקנה שליטה בחברה ב-2015.
מוצרי החברה מאושרים על ידי בית הדין הרבני בלונדון.
ברוב המרכולים הבריטיים ניתן למצוא את מוצרי החברה בכל השנה, ובמיוחד מצות בפסח.
רקומבינצית V(D)J היא מנגנון ייחודי של רקומבינציה גנטית המתרחשת רק בשלבי התפתחות מוקדמת של תאי לימפוציטים T ו-B.
היא כרוכה ברקומבינציה סומטית, ויוצרת מגוון רחב מאוד של אימונוגלובולינים (נוגדנים בתאי B) ושל קולטני תאי T (TCRs על תאי T).
זהו תהליך מפתח ביכולת ההסתגלות של המערכת החיסונית.
התפתחותו הייתה אירוע חשוב באבולוציה של חולייתנים לסתניים.
מנגנון זה מערב יצירת שבר דו-גדילי בדנ"א ותיקונו על ידי איחוי קצוות לא-הומולוגיים (NHEJ).
פגיעה במנגנון זה עלולה להוביל למגוון כשלים חיסוניים מולדים, כדוגמת כשל חיסוני משולב חמור (SCID).
בשנת 1987, זכה סוסומו טונגאווה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה "על גילויו של העיקרון הגנטי ליצירת מגוון נוגדנים".
"רקוויאם לציפור" היא סדרת רישומים שצוירו על ידי אביבה אורי בשנים 1973–1976.
סדרת הרישומים "רקוויאם לציפור", נוצרו על ידי אביבה אורי בין שנים 1976-1973. מוטיב של ציפורים הופיע כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 בסדרת עבודות מוקדמת של אורי שנושאה נשרים.
תיאורי ציפורים אלו נושאים אופי דינמי וכוחני, והן מוחלפות בסדרה זו בדימויים של ציפור מתה, בעלת אופי פיוטי ושברירי.
עם זאת, במאמרה (1984) אודות האיקונוגרפיה של אורי, תיארה שרה ברייטברג-סמל גם את סדרת רישומי הרי חיפה, מן השנים 1963-1956, כמקור לסדרת רישומים זו.
ברייטברג-סמל הצביעה על גלגול תיאור הנוף לכדי מבנה של שני מלבנים, המתארים את הארץ ואת השמיים ויוצרים תפיסה דואלית של העולם.
"רקוויאם לציפור" ממשיכה את השפה שפיתחה אורי, אולם שוברת דואליות זו.
הן על ידי שבירה של הצורות המונוליטיות לכדי צורות קטנות ו-"מרחפות" בחלל (שבירה היוצרת קומפוזיציה סוערת), והן על ידי ערבוב שבין צורות כהות לצורות בהירות.
בחלק מן העבודות הצורות המרחפות מאזכרות סמלים כגון האות X.
לעיתים מופיעים בהן שרידים של דמות ציפור.
בכך הן משמשת כמעין מחווה לציור השור השחוט של רמברנדט.
בחלק מן העבודות אורי הוסיפה בחלקו התחתון של הרישום צורות מרובעות דשל מעין קברים או ארונות מתים.
חלק מן הסדרה הוצג בתערוכות היחיד של אורי שהתקיימה במוזיאון תל אביב בשנת 1977. בדומה לעבודה "קשירת חבל סביב המדינה" (אוקטובר 1973), אורי קשרה אותן אל מלחמת יום הכיפורים.
עם זאת, העובדה כי רק חלק קטן מן הסדרה הוצג, הכהה את האופי הפוליטי של העבודות לטובת פרשנות ביוגרפית-רומנטי, המעצימה את יצירתה של אורי כביטוי של כדמות מיוסרת.
עבודות מן הסדרה מצויות באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף שרה ברייטברג-סמל, אוסף חברת הפניקס.
חלק מן העבודות היו בעבר באוספי אישים כיגאל תומרקין, מנשה קדישמן, גבי בראון ואחרים.
רקוורה (באסטונית: Rakvere; בגרמנית: Wesenberg, וזנברג) היא עיר בצפון אסטוניה, בירת מחוז לאנה-וירו.
ממוקמת כ-20 קילומטרים מהמפרץ הפיני.
ההתיישבות באזור החלה בין המאה ה-3 למאה ה-5 לספירה.
עדויות לכך אותרו במבצר הניצב במרכז העיירה.
באזור הייתה התיישבות בשם Tarvanpea, אשר מוזכרת לראשונה בשנת 1226 בכרוניקה הליבונית של הנרי הלטבי.
בשנת 1220, ממלכת דנמרק השתלטה על העיירה (וכל צפון אסטוניה) והקימה בה מבצר בשנת 1252. בשנת 1346 קיבל המסדר הליבוני לידיו את השלטון בצפון אסטוניה מהדנים.
במהלך מלחמת ליבוניה אשר התרחשה בין השנים 1558 עד 1581, הייתה רקוורה תחת שלטון רוסי.
בסיום המלחמה, האימפריה השוודית השתלטה על העיירה.
היא החזיקה בה עד שנת 1602, אז העיירה עברה לשלטון האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1605 החזירו השוודים את השלטון בעיירה והחזיקו בו עד לשנת 1703, בה נשרפה העיירה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
בעקבות תוצאות המלחמה וחתימת חוזה נישטאד בשנת 1721, מוזגה העיירה אל תוך האימפריה הרוסית, שהחזיקה בה עד להכרזת העצמאות של אסטוניה בסיום מלחמת העולם הראשונה.
כיום קיים בעיירה בית תיאטרון הפעיל משנת 1940, אשר שרד את מאורעות מלחמת העולם השנייה.
ברקוורה התקיימה קהילה יהודית זעירה אשר מנתה כ-350 אנשים בשנת 1890. הקהילה הצטמצמה משמעותית ערב מלחמת העולם הראשונה, אך שבו אליה יהודים לקראת סיום המלחמה.
בתקופה שבין שתי המלחמות נהנתה הקהילה משגשוג כלכלי ומספר מתושביה אף השתתפו בבחירות לקונגרס הציוני.
מרבית יהודי רקוורה נמלטו במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שהחל הכיבוש הנאצי באזור.
בשנים שלאחר סיום המלחמה גרו בעיירה יהודים ספורים.
רקולטה () היא שכונת מגורים בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, על חופו של הנהר ריו דה לה פלטה.
זהו אזור בעל חשיבות היסטורית ואדריכלית רבה, בשל אדריכלות האמנויות היפות, וכן בשל בית הקברות רקולטה, שבו קברים של אנשים מכובדים רבים.
זהו גם יעד תיירותי חשוב בעיר.
זוהי גם אחת השכונות האמידות בעיר, ובה כמה ממבני המגורים בין היקרים ביותר בעיר.
לשכונה מגיעים קו D וקו H של הרכבת התחתית של בואנוס איירס.
שכונת רקולטה מורכבת מהאזור שגבולותיו הרחובות מונטווידאו ואורוגוואי, שדרת קורדובה, רחובות מריו בראבו וקורונל דיאס, שדרת לאס הרס, רחוב טגלה, פסי הרכבת של חברת הרכבות חנרל ברטולומה מיטרה, רחוב חרונימו סאלגוארו, ועל ידי הנהר ריו דה לה פלאטה.
שכונות הגובלות ברקולטה הם רטירו בדרום-מזרח, סן ניקולאס, באלבנרה ואלמאגרו מדרום, ופלרמו מצפון-מערב.
הנהר ריו דה לה פלאטה מהווה את גבול השכונה לצפון-מזרח.
הכנסייה היא המרכז ההיסטורי של השכונה.
מסיבה זו נקראה לעיתים השכונה "אל פילאר" (El Pilar).
הכנסייה שכנה במקור בקצה הגדות המשתפלות אל ריו דה לה פלאטה ונחל מנסו.
הנחל, המכונה גם "טרסרו דל נורטה", זורם כרגע בצינור תת-קרקעי מתחת לשדרת פואירדון (Pueyrredón) של ימינו.
הוא יצר סוג של דלתה קטנה, עם תעלות לאורך רחובות אוסטריה וטגלה של ימינו, שזרמו לריו דה לה פלאטה.
כאשר בואנוס איירס סבלה בשנות ה-70 של המאה ה-19 ממגפות של כולרה וקדחת צהובה אוכלוסיית העיר התפשטה כדי להימנע מהידבקות.
מסיבה זו שבזמן שהמעמדות המקופחים התיישבו בדרום-מערב העיר, העשירים ביותר התיישבו באזור רקולטה, שם גובה פני השטח צמצם את נוכחותם של חרקים שהעבירו את המחלות.
מאותה תקופה, הרקולטה הייתה אחת השכונות המסוגננות והיקרות ביותר בבואנוס איירס, ביתם של אחוזות משפחתיות פרטיות, שגרירויות זרות ומלונות יוקרה, כולל מלון ארמון אלבאר (Alvear Palace Hotel).
כתוצאה מכך מכונה לעיתים קרובות בואנוס איירס "פריז של אמריקה הדרומית".
בימינו, מה שנשאר מבניינים מסורתיים אלה מתקיים במקביל למבנים מודרניים אלגנטיים.
יחד עם כמה חלקים מהקהילות השכנות: רטירו ופלרמו, מהווה רקולטה חלק מהאזור המכונה באריו נורטה (Barrio Norte), אזור מגורים מסורתי למשפחות האמידות בעיר, בו מרוכז חלק ניכר מחיי התרבות של העיר.
שכונת רקולטה מתייחדת בשטחי התרבות הגדולים שלה.
בנוסף למונומנטים ההיסטוריים שבה, היא מהווה משכן למוזיאון הלאומי לאומניות היפות (Museo Nacional de Bellas Artes), הספרייה הלאומית, מרכז התרבות של רקולטה (Centro Cultural Recoleta), חנות הספרים אל אטנאו גרנד ספלנדיד השוכנת בתוך תיאטרון לשעבר, ומקומות תצוגה אחרים.
ליד בית הקברות נמצא המעון לשעבר לקטינים על שם הגנרל חואן חוסה ויאמונטה , שנוהל בעבר על ידי האבות של מסדר הרקולט.
כאשר הוא חדל לתפקד כמעון למען הקטינים הוא נרכש על ידי העיר והוסב ל"מרכז התרבותי רקולטה" (Centro Culture Recoleta), אחד מאולמות התצוגה החשובים ביותר לאמנות הפלסטית בעיר.
במרחק 150 מטרים משם, מעבר לשדרה "אוונידה דל ליברטדור", נמצא "המוזיאון הלאומי לאומניות היפות" (Museo Nacional de Bellas Artes), המחזיק באוספי הקבע שלו אמנות של אמנים ארגנטינאים כמו ברני (Antonio Berni) וסגי (Seguí), וכן יצירות של אמנים אירופיים כמו טיציאן, פרנסיסקו דה גויה, רמברנדט, פול גוגן, ואדואר מאנה.
ממזרח, לאורך רחוב פוסאדאס, נמצא ה"פלה דה גלאס" (Palais de Glace, "ארמון הקרח" בצרפתית), שהיה בתחילת המאה העשרים מגרש החלקה על הקרח.
מאז הפך למרכז תערוכות מולטימדיה.
מאחורי פארק קרלוס תאייס שוכן "מרכז התערוכות העירוני" (Centro Municipal de Exposiciones), בו נערכים מגוון רחב של תערוכות ואירועי תרבות.
כמה מבתי הספר הוותיקים והיוקרתיים ביותר בבירה נמצאים בשכונת רקולטה.
גם פקולטות רבות של אוניברסיטת בואנוס איירס נמצאות ברקולטה: הפקולטה למשפטים (Facultad de Derecho), הפקולטה לרפואה (Facultad de Medicina), הפקולטה לרפואת שיניים (Facultad de Odontología) והפקולטה לרוקחות וביוכימיה (Facultad de Farmacia y Bioquímica).
בנוסף, ניתן למצוא בשדרת לאס אראס בניין בסגנון התחייה הגותית, ששימש בעבר את הפקולטה להנדסה של אוניברסיטת בואנוס איירס, אם כי כיום הוא משמש רק כמבנה עזר לפקולטה.
מבנה בסגנון ברוטליסטי, שנמצא ברחוב אגוארו בין שדרות ליברטדור ולאס אראס, הוא משכן לספרייה הלאומית החדשה של ארגנטינה.
הבניין הושלם בשנת 1992, לאחר 20 שנות עבודות בנייה.
הוא מכיל יותר מארבעה מיליון כרכים, כולל עשרים מהדורות שלא יסולאו בפז, כגון עותק נדיר של הקומדיה האלוהית של דנטה.
כמה קברטים בשכונה שימשו מקומות למוזיקה ולריקודים בסגנון הטנגו.
"פאבז'ון דה לאס רוסאס" (Pabellón de las Rosas, "ביתן השושנים"), בשדרת ליברטדור וברחוב טגלה, בדומה לקפה דה אנסן (Café de Hansen) בשכונת פלרמו, שמר על אווירת בל אפוק, שבו בילו בערבים מי שכונו "אטורנטס" (atorrantes, "נוודים", אבל גם "נבלים", "פרחחים מפונקים").
בשנות העשרים של המאה העשרים, כאשר הפאלה דה גלאס כבר לא שימש משטח החלקה על הקרח, הוא הפך למקום ריקודים, ובמקום זה הפך הטנגו סוף סוף למקובל בקרב המעמדות הגבוהים של בואנוס איירס, מה גם שהוא כבר הפך לאופנתי בפריז.
מילים רבות בשירי הטנגו משקפות את החיים בשכונת רקולטה.
"בלדה למשוגע" (Balada para un loco), שיר של אוראסיו פרר (Horacio Ferrer) ללחן של אסטור פיאצולה מזכיר שניים מרחובות השכונה, קאז'או (Callao) וארנלס (Arenales): (את עוזבת את ביתך במורד שדרת ארנלס ...
/ אני יודע שאני משוגע, משוגע, משוגע ..
/ את לא רואה את הירח מתגלגל דרך קאז'או?
/ איך שורה שנייה של אסטרונאוטים וילדים / רוקד ואלס סביבי ...?
בית הקברות לה רקולטה הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות העיקריות בשכונה.
הוא תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי פרוספרו קטלן (Próspero Catelin) לבקשת נשיא ארגנטינה הראשון ברנרדינו ריבדביה ונחנך ב-1822.
בשכונה יש פסלים רבים בפארקים ובכיכרות.
בהגזמה נאמר שבשכונת רקולטה יש יותר פסלים מכל שכונה בעולם.
בין הפסלים הבולטים ניתן למצוא את "הקנטאור האחרון" (El último centauro), "הקשת" (El Arquero) ופסל הפרש של גנרל קרלוס מריה דה אלבאר (General Carlos M.
פסל שמושך תיירים רבים הוא "פלוראליס חנריקה" (Floralis Genérica) של הפסל אדוארדו קטלנו (Eduardo Catalano) שיצר פסל דמוי פרח בגובה 23 מטרים עשוי פלדת אל-חלד שנפתח במהלך היום ונסגר בלילה.
פסלים נוספים הם עבודות של הפסל אנטואן בורדל ו"טורסו של זכר עירום" (Torso Masculino Desnudo) מאת פרננדו בוטרו.
גם בבית הקברות לה רקולטה יש הרבה יצירות אמנות מעולות, הנחבאות בין הקברים: למשל, הפסל המכונה "כריסטו מוארטו" (Cristo Muerto) מאת ג'וליו מונטוורדה .
יתר על כן, הבזיליקה השכנה של נואסטרה סניורה דל פילאר מכילה דוגמאות לאמנות ספרדית קולוניאלית.
בולט במיוחד פסל המייצג את אחד משנים-עשר השליחים של הפסל הספרדי, אלונסו קנו .
מסוף המאה התשע עשרה ועד תחילת שנות העשרים של המאה העשרים, הייתה שכונת רקולטה עדה לבניית מספר רב של "שאטו" (שחיקו לעיתים קרובות את הטירות בעמק הלואר בצרפת), כמו גם בתי אחוזה בסגנון פריזאי (hôtel particulier או גם petits hôtels), שתוכננו כמעט תמיד על ידי אדריכלים ממוצא צרפתי.
החלק העיקרי של חומרי הבניין (חיפויי קירות, אריחי גג צפחה, שיש למדרגות, פריטים מארד ומברזל, נברשות עם מנסרות קריסטל עופרת, אהילים למנורת זכוכית, מראות מוזהבות מעוטרות, זגוגיות קריסטל עופרת משופעים.
חלונות, פסיפסים וכו') הובאו מאירופה.
אך בדיוק כפי שהתרחש בשכונות אחרות בבואנוס איירס, הבניינים המפוארים הללו נהרסו בחלקם הגדול מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 בגלל עלות הקרקע עליה הוקמו.
על שטח האדמה עליה הוקמה אחוזה פרטית יוצאת דופן, אפשר היה לבנות כמה מבנים מודרניים רגילים.
כמה קבוצות אזרחים פועלות בשכונה להפסקת הרס מבנים בולטים קיימים באמצעות צעדות, ישיבות ואירועים אחרים.
למרות ההרס, רקולטה עדיין מפגינה מורשת אדריכלית עשירה.
בכל רחבי רקולטה, בתי אחוזה, העומדים בניגוד לבנייני דירות גדולים ומודרניים יותר, עדיין מקשטים את השכונה.
בעבר שכנו נשיאי ארגנטינה במבנה מפואר בצומת הרחוב אגוארו ושדרות ליברטדור.
לאחר הפלת הנשיא חואן פרון בשנת 1955, נהרס בית המגורים, והיום, במקום בו עמד, ניצבת כעת הספרייה הלאומית פרי תכנונו של האדריכל קלורינדו טסטה .
עבודות נוספות של האדריכל ברקולטה כוללות את המרכז לעיצוב של בואנוס איירס ובניין "בית הספר לנוטריונים משפטיים של בואנוס איירס" בשדרת לאס אראס (Colegio de Escribanos de Buenos Aires).
בנוסף, ברחובות הצדדיים של השכונה, יש מספר גדול של נכסים להשכרה בעיצוב מעשי יותר, שהמבנה הקומפקטי שלהם והמראה הצנוע שלהם מנוגדים לסגנון הנאו-קלאסי בעיקרו של מרבית רקולטה.
אזור מסוים ברקולטה, שגבולותיו הרחובות אגוארו, שדרת קורדובה, מריו בראבו, סולאר, סאנצ'ס דה בוסטמנטה ומנסיז'ה, אינו נחשב בדרך כלל כחלק משכונת רקולטה, אלא שייך לשכונת פלרמו.
ייתכן שזה נובע מהעובדה שהוא מפגין סגנון עיצוב עדכני יותר מאזור הממוצע של רקולטה, ובאיכות נחותה בעליל של הבנייה.
מסיבה זו, זהו אחד האזורים הזולים יותר בשכונה, אם כי חלק מהתושבים אולי לא מבינים שהם אכן מתגוררים ברקולטה.
שלא כמו אזורים אחרים ברקולטה, המבנה ההיסטורי היחיד בחלק זה של השכונה הוא בית החולים לילדים על שם ד"ר ריקרדו גוטיירס.
האגף הראשי של בית חולים זה שומר על צורת המבנה כפי שהיה לפני מאה שנה, והוא שוכן בפינת הרחובות פרגוואי וגאז'ו.
אף על פי שחלק גדול מרקולטה עבר פיתוח נרחב, קיימים בה עדיין שטחים ירוקים רבים.
פארק "רפובליקה פדרטיבה דו ברזיל" (פארק ברזיל) נמצא מול בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בואנוס איירס לאורך שדרות ליברטדור ופיגרואה אלקורטה.
שטחים ירוקים נוספים כוללים את פלאסה רובן דריו, פלאסה רפובליקה אוריינטל דל אורוגוואי (כיכר אורוגוואי), פלאסה רפובליקה צ'ילה, פלאסה פרנסיה (כיכר צרפת), פלאסה אינטנדנטה אלבאר (כיכר ראש העיר אלבאר), פלאסה דנטה אליגיירי ופלאסולטה ראול סולדי.
פלאסה ויסנטה לופס אי פלאנס שעברה שיפוץ נמצאת בצומת הרחובות מונטווידאו ופרנה.
רקולטה הייתה אתר של פארק שעשועים בשם איטלפארק (Italpark) משנת 1960 ועד לסגירתו בשנת 1990. פארק תאייס הנוכחי שוכן על האדמה שבו היה בעבר פארק השעשועים.
לציון מיוחד ראוי עץ פיקוס הגומי ענק בפלאסה פרנסיה מול בית הקברות.
מול בית הקברות והמרכז התרבותי שוכנת פלאסה אינטנדנטה אלבאר (כיכר ראש העיר אלבאר), שבטעות נפוצה מכונה פלאסה פרנסיה.
הכיכר התפרסמה בשנות השישים בזכות יריד הרחוב שלה, המכונה "פרייה" (feria, היפי).
במשך הזמן, בנוסף לאומנים ובעלי מלאכה אמיתיים, משך היריד אליו רוכלים וסוחרים שמכרו מגוון רחב של סחורות.
עיריית בואנוס איירס ארגנה מחדש את היריד, כשהיא מעודדת אומנים המייצרים עבודות מקוריות ואותנטיות, ומנסה להרחיק את מי שסחורתם באיכות נמוכה או כאלה שפשוט מוכרים פריטים מייצור המוני.
אומנים אלו, המיוצגים על ידי ארגון הקרוי Interferias, חייבים לעבור תהליך הערכה ולהיות רשומים.
המבקרים ביריד עשויים למצוא כל מיני פריטי עבודת יד, רבים מהם באיכות גבוהה: מוצרי עור, שחזור ספרים, סנדלים ונעלי בד, כוסות מעוצבים למאטה, תכשיטים אתניים, קטורת, שמנים אתריים, תבלינים, תיקים, נרות, כלי נגינה של הילידים, צילום, והרבה יותר.
השכונה ידועה בזכות מגוון אפשרויות הקניות שבה.
למעצבים הצרפתיים והאיטלקיים החשובים ביותר יש חנויות ברקולטה.
רקולטה היא גם אזור גסטרונומי ייחודי בעיר.
המסעדות שלה, שרבות מהן זכו בפרסים בינלאומיים, ממוקמות לאורך רחוב אורטיס, הסגור לתנועת כלי רכב.
לשף הנודע גאטו דומאס היו בשכונה מספר מסעדות.
המקום המועדף על האליטה התרבותית של בואנוס איירס, הוא בית הקפה הספרותי "Clásica y Moderna", הממוקם בצומת הרחובות שדרות קאז'או ורחוב פרגוואי.
רקוויאם לחלום הוא ספר טרגדיה מודרנית מאת הוברט סלבי הבן שיצא לאור ב-1978.
הספר עוסק בארבעה תושבי ניו יורק שחייהם מתפרקים כשהם נכנעים להתמכרות לסמים.
הספר עוקב אחר שרה גולדפרב, בנה הארי, חברתו מריון סילבר וחברו הטוב טיירון סי לאב, ובניסיונם לאזן בין ההתמכרות לסמים ובין הדחף להגשים את חלומותיהם.
שרה, אמו האלמנה של הארי, היא מכורה לטלוויזיה, וכשהיא מקבלת שיחה מחברת ליהוק שבחרה בה להשתתף בתוכנית ריאליטי - היא מתחילה לקחת כדורים על מנת להיכנס לדיאטה ולהוריד ממשקלה בטרם תופיע בטלוויזיה.
הכדורים שהיא מקבלת מהרופא הם כדורי אמפטמין, ולבסוף היא נכנסת לפסיכוזה ומאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי, שם היא מטופלת בעל כורחה בנזעי חשמל.
הארי, מריון וטיירון מתאמצים ממושכות על מנת להשיג כסף לקניית הירואין, וכשהסם הופך לנדיר, הם מנסים דרכים שונות ומסוכנות כדי להשיג אותו.
מריון מתדרדרת לזנות והארי וטיירון מושלכים לכלא, כשהארי מאבד את זרועו עקב זיהום שנוצר מזריקות ההירואין וטיירון מתמודד עם התעללות בשל מוצאו האפרו אמריקאי.
בשנת 2000, הבמאי דארן ארונופסקי, שהעריץ את יצירותיו של סלבי הבן רכש את זכויות הספר תמורת 1,000 דולר.
בסרט כיכבו ג'ניפר קונלי, ג'ארד לטו, מרלון ויינס ואלן בורסטין.
בורסטין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט זה והסרט הפך להצלחה מסחררת.
רקורד וורלד היה מגזין אמריקאי שסיקר את תעשיית המוזיקה.
המגזין נוסד ב-1946 תחת השם Music Vendor.
ב-1964, שם המגזין שונה ל-Record World.
הגיליון האחרון של המגזין פורסם ב-10 באפריל 1982.
הפעם הראשונה שפורסם מצעד מוזיקה במגזין היה בגיליון של 4 באוקטובר 1952.
בשנת 2012, הארגון Record Research של ג'ואל ויטבורן פרסם את ההיסטוריה של נתוני מצעד השירים של המגזין, אשר מכסים מ-1954 עד ל-1982.
רקורד ריפורט הוא ארגון האחראי על מצעדי המוזיקה בוונצואלה.
הארגון, נוסד ב-1990, מדרג שירים על סמך השמעות איירפליי מ-22 תחנות רדיו ברחבי וונצואלה.
הארגון מפרסם מדי שבוע שישה מצעדי מוזיקה:
מצעד המוזיקה העממית (מצעד 25 שירי פולקלור או מוזיקה עממית ונצואלית)
מצעד הלטינו (מצעד 20 השירים הלטיניים)
מצעד הסלסה (מצעד 20 שירי הסלסלה)
מצעד הפופ רוק (מצעד של 20 שירים מהז'אנר פופ, רוק, דאנס, R&B עכשווי וכו')
מצעד השירים האנגליים (מצעד של 25 שירים באנגלית)
רֶקַח תעשיה פרמצבטית בע"מ היא חברת תרופות ישראלית העוסקת בייצור, יבוא, שיווק, מכירה והפצה של תרופות, מוצרי קוסמטיקה, ויטמינים ותוספי התזונה.
שורשיה החברה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 בירושלים כבית מרקחת קטן, שהתפתח לבית מסחר לתרופות באזור ירושלים.
במהלך שנות ה-80 התרחבה פעילות הפצת התרופות לכל רחבי ישראל.
באוגוסט 1993 הוקמה החברה על ידי מרדכי וג'ורג'ט אלגרבלי ונקראה רקח תעשיה פרמצבטית-רפואית (חולון) בע"מ, וכעבור חודש שינתה את שמה לשם הנוכחי.
עם רכישת מפעל ייצור באזור התעשייה חולון התרחבה פעילות החברה גם לתחום הייצור.
בדצמבר 1995 החלו מניותיה של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בבסוף 2001 רכשה החברה את מפעל התרופות "ויטאמד תעשיות פרמצבטיות" בבנימינה, לאחר שזה נקלע לקשיים כספיים.
בשנת 2005 החלה החברה בייצוא תרופות.
בשנת 2008 נכנסה החברה לתחום הוויטמינים ותוספי התזונה, ובכלל זה במותג "דרך חיים" עבור שירותי בריאות כללית.
בשנת 2014 הוקמה בחברה מחלקת מו"פ מרכזית.
בתחילת 2015 נכנסה קרן פימי כשותפה בחברה, באמצעות השקעה בה של כ-80 מיליון ש"ח, שהקנו לקרן פימי 42.6% מהבעלות.
באוגוסט 2018 נחתם הסכם בין החברה לבין חברת "טבע תעשיות פרמצבטיות", לפיו "טבע" תעביר למפעל "ויטאמד" את ייצורן של תרופות שיוצרו במפעל "טבע" באשדוד שהוחלט על סגירתו.
באוגוסט 2019 מכרה "רקח" לרשת בתי המרקחת "Be" 51% מחברת "בלה און ליין", העוסקת במכירה מקוונת של מוצרי קוסמטיקה, מוצרי נוחות וטואלטיקה, תוספי מזון ותרופות.
בדצמבר 2021 מכרה "רקח" את יתרת אחזקתה ב"בלה און ליין" ל"Be".
במאי 2021 רכשה "רקח" את חברת "טרי אוף לייף פארמה בע"מ" שעוסקת בפיתוח, יצור, יבוא, שיווק ומכירה של אבזרים ומכשור רפואי ומוצרי בריאות.
בפברואר 2023 רכשה החברה את חברת עמק יזרעאל מוצרי טבע בע"מ, בעלת המותגים "מורז" ו"טננבלוט".
שיווק והפצה בע"מ, עוסקת, לפי זיכיון שקיבלה ממפעל הפיס, בהפצת מוצרי מפעל הפיס לזכיינים בירושלים וסביבתה.
רקומלו הוא משקה אלכוהולי מעורב יווני.
זהו אלכוהול לעיכול, המשמש באופן מסורתי על ידי יוונים רבים כתרופה ביתית לכאב גרון או שיעול.
רקומלו עשוי מתערובת של ראקי או ציפורו ושני הסוגים הם ברנדי פומאס (מקליפות וגרגירי ענבים).
התיבול המקובל שלו הוא קינמון והל או עשבי תיבול מקומיים אחרים.
המשקה מיוצר בכרתים ובאיים נוספים בים האגאי וביבשת יוון.
המשקה נצרך בחורף כמשקה חם.
רקומלו נמכר בחנויות אלכוהול כבר כמשקה מוכן ומבוקבק.
משקה דומה הוא ראקי אפוי, שהוא משקה אזורי של האי אמורגוס, המכונה פסימני (psimeni), העשוי ראקי, סוכר ותבלינים, ומוגש בטמפרטורת החדר.
ראקי אפוי מכיל יותר תבלינים מאשר רקומלו, שבדרך כלל מכיל רק קינמון.ראקי אפוי זמין גם מעורב ומבוקבק, מוכן לצריכה (מוגש בטמפרטורת החדר).
מתכון כללי של רקומלו הוא 1–2 כפיות דבש על כל 4 שוטים של ראקי, יחד עם ציפורן אחת וכפית קינמון, שמשתנה לפי הטעמים השונים.
אמצעי הלחימה המשמשים את צה"ל כוללים גם קשת רחבה של רקטות וטילים המשמשים למגוון מטרות ומהווים חלק מאמצעי הלחימה של צה"ל.
רקטות וטילים אלה הם מתוצרת ישראל, מיבוא, ומשלל שנלקח במלחמות שונות.
מיון טילים לפי שיטת הכיוון שלהם
טיל דור ראשון - טיל, או למעשה רקטה, שבדומה לנשק קליעי, אפשר לכוון אותו רק בעת הירי ולא בפרק הזמן שבין הירי לבין הפגיעה במטרה.
טיל דור שני (טיל מונחה) - טיל שהאדם שיורה אותו יכול לשפר את הכיוון שלו בפרק הזמן שבין השיגור לבין הפגיעה במטרה.
לדוגמה טיל עורב (טאו) שהוא טיל מונחה תיילים.
האדם שמשגר את הטיל ממשיך לעקוב עם כוונת המשגר אחרי המטרה לאחר השיגור עד שהוא מבחין בפגיעה במטרה.
טיל דור שלישי ("טיל שגר ושכח") - טיל שהמנגנונים הפנימיים שלו משפרים את הכוונון שלו בזמן שבין השיגור לבין הפגיעה.
טיל מסומן מטרה / דור שני-שלישי - טיל שכוח צבאי שונה מזה ששיגר אותו מסמן את המטרה עבורו וכך מאפשר למנגנונים הפנימיים של הטיל לשפר את כוונונו.
טיל שיוט - טיל שהמנגנונים הפנימיים שלו מאפשרים לו לא רק לשפר כוונון שניתן לו על ידי אדם אלא לאתר את המטרה בעצמו ובמקרים מסוימים אפילו לנווט אליה באופן מתוחכם.
רקטות וטילים שברשות זרוע היבשה נבדלים בראש ובראשונה בסוג המטרות שראשי הנפץ שלהם מיועדים לפגוע בהם, בממדיהם (אורך, רוחב ומשקל) ובחדישות הטכנולוגיה של עיצובם.
משלושה גורמים אלה נגזרות היכולות של הטיל ואילוצי העבודה עמו.
משיקולים אלה נקבעת גם תורת הלחימה והכשרתם של החיילים המפעילים את הטיל.
צה"ל מפעיל מגוון רקטות כתף ורקטות נגד טנקים.
הרקטות הן נשק קל וזול יחסית המאפשר פגיעה במטרות גדולות ומשורייניות כגון כלי רכב, רק"ם ומבנים מבוצרים.
בעבר ייעודן העיקרי היה לשמש כנשק נ"ט אך התקדמות בשריון לכלי רכב של טנקים הפך את רובן לחלשות מידי לתפקיד זה.
כלי הנשק בזוקה / Bazooka 2.36 הוא אחד ממטולי הרקטות הראשונים נגד טנקים שהתבססו על ראש קרבי מסוג "חלול".
הבזוקה פותחה על ידי צבא ארצות הברית ונכנסה לשירות בזמן מלחמת העולם השנייה, שם היא שירתה בהצלחה מרובה בכל הזירות.
חיקוי ישראלי למטול הרקטות אמריקאי הוא סופר בזוקה / IMI Bazooka 3.5, בעל יכולת חדירה משופרת (400 מ"מ שריון).
כלי הנשק יצא משימוש, לאחר שצה"ל הצטייד בתחליפים עדיפים.
RPG-7 הוא מטול רקטות תוצרת ברית המועצות הנפוץ ביותר בעולם, שמיוצר משנת 1962 ועד היום.
באמצעותו ניתן לשגר מגוון רחב של רקטות ורימונים נגד אדם, נגד רק"מ ונגד טנקים (יכולת חדירה: 350-700 מ"מ שריון).
המטול נמצא בשימוש צבאות ערב וארגוני טרור פלסטינים, ומהם נלקח כשלל במלחמות ובמבצעים, והוכנס לשימוש בצה"ל.
כיום לא נמצא יותר בשירות.
SMAW / B-300 - מטול רקטות רב-פעמי, פותח על ידי תע"ש בעקבות מלחמת יום הכיפורים ויוצר גם עבור ארצות הברית בגרסת SMAW.
מדויק יותר מ-RPG-7, חזק יותר מ-לאו (600 מ"מ שריון).
B-300 שיפון - מטול רקטות רב-פעמי המבוסס על B-300 SMAW.
פותח בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי תע"ש.
בעל יכולת חדירה משופרת (800 מ"מ שריון, 500 מ"מ בטון מזוין), טווח ירי ובקרת אש משופרים.
לאו / M-72 LAW - מטול רקטות חד-פעמי קל, פותח בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, ומיוצר כיום בנורווגיה.
מיועד לשימוש בעיקר נגד נגמ"שים, רק"ם, מבנים, ולא נגד טנקים.
זאת משום יכולת חדירה נמוכה (240 מ"מ שריון).
נכנס לשימוש בצה"ל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, שבה נוכח צה"ל ביעילותן של רקטות נ"ט שבשימוש צבא מצרים.
במלחמה זו שימש לאו את שייטת 13 במבצע מגבית 16 לפגיעה בסטי"ל מצרי בנמל ע'רדקה.
בצה"ל הוא נקרא "זרזיר מתכלה".
בשנים האחרונות מצטייד צה"ל בדגמים משופרים של הלאו.
מטאדור - מטול חד פעמי באורך מטר, עליו מותקנת מתקדמת המיוצרת בישראל על ידי רפאל.
המטאדור פותח בתחילת המאה ה-21. הרקטה תוכננה לחדור ביצורים (קירות ודלתות כבדות), וכן שריון קל (בעיקר נגמ"שים).
בצה"ל הוא נקרא "מפצח האגוזים" ודגם משופר שלו נקרא "מפצח קל".
M141 Bunker Defeat Munition (SMAW-D) - רקטת כתף נגד ביצורים, מכונה בצה"ל "יתד".
AT-4 CS AST – רקטת כתף נגד מבנים, מכונה בצה"ל "חולית".
צה"ל מפעיל מספר דגמים של טיל נגד טנקים.
הטילים כבדים יותר ובעלי טווח וכושר חדירת שריון גבוהים באופן ניכר מאשר רקטות הנ"ט ומשמשים לפגיעה בטנקים ומטרות איכות.
פיקט / IAI Picket - טיל כתף קטן-ממדים לשימוש חד-פעמי לטווח קצר, בעל מערכת ניווט אינרציאלית.
פותח על ידי התעשייה האווירית ויוצר בכמות קטנה בשנות ה-80 של המאה ה-20. לא נכנס לשימוש רחב בצה"ל.
סאגר / AT-3 Sagger - טיל נגד טנקים ורק"ם.
מדור א' - מופעל בהנחיית תיל.
פותח בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ברית המועצות.
בעל יכולת חדירה גבוהה בגרסאות משופרות (800 מ"מ שריון).
שימש את צבאות ערב, והפתיע את צה"ל במלחמת יום הכיפורים.
נלקח שלל במלחמות, אך אינו בשימוש צה"ל.
M-47 דראגון / M-47 Dragon - טיל כתף חד-פעמי נגד טנקים ורק"ם, מדור ב' - מופעל בהנחיית תיל.
יוצר בארצות הברית החל מ-1975. בעל טווח ארוך ויכולת חדירה עד 450 מ"מ שריון.
בצה"ל הוחלף בגיל ממשפחת הספייק.
עורב / טאו / BGM-71 TOW - טיל נ"ט תוצרת ארצות הברית הנפוץ ביותר בעולם.
מיוצר משנת 1970 ועד היום.
מדור ב' - בעל טווח ארוך ויכולת חדירה משופרת במגוון גרסאות ופלטפורמות שונות.
נכנס לשימוש בצה"ל כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים.
טיל מונחה תיילים שניתן לשיגור מרכב משוריין או בעזרת כיתת חיל רגלים הנושאת את חלקי המשגר ואת הטיל על גבה אל עמדת הירי.
ניתן לחמש את הטיל גם על מסוקי קוברה של חיל האוויר.
טווח יעיל בין 3 לבין 3.75 קילומטרים - בהתאם לדגם הטיל.
חוטרא / מפץ / IMI MAPATS SP - מערכת שיגור טילי נ"ט מדור ב' - מופעלת בהנחיית קרן לייזר (טיל "רוכב לייזר").
בעלת טווח ארוך מאוד (מעל 5 ק"מ) ודיוק רב.
נישאת על ידי 3 לוחמים או על-גבי רק"ם.
גיל / דנדי / Spike SR-MR-LR - מערכת שיגור טילי נ"ט תוצרת רפא"ל.
שייכת לדור ג' - מופעלת בהנחיה אלקטרו-אופטית באמצעות שני גלאים נפרדים: מערכת CCD המפיקה תמונת וידאו צבעונית לצורך הנחיה בשעות היום, ומערכת חיישני תת-אדום המפיקה תמונת הדמאת חום לצורך הנחיה בשעות היום והלילה, ננעלת על המטרה.
גיל 2 / SPIKE-LR II - דור משופר של ה"גיל", בעל יכולת שגר ועדכן.
תמוז / Spike NLOS - טיל מתקדם נגד טנקים המופעל על ידי יחידת מיתר של חיל התותחנים וחיל האוויר, בעל טווח של כ-25 ק"מ ואפשרות לפגוע במטרות מעבר לקו הראייה.
להט / IAI LAHAT - טיל נ"ט דור שלישי קל משקל, בעל הנחיית לייזר חצי-אקטיבי, שפותח משנת 1992 ומיוצר על ידי התעשייה האווירית.
הטיל תוכנן בעיקרו להיות מופעל באמצעות טנקי מרכבה בעלי תותח 105 ו-120 מ"מ, למרות שהוא מתאים לכל סוגי התותחים בקטרים הללו.
נמרוד / IAI Nimrod PGM - טיל נ"ט תוצרת התעשייה האווירית בעל דיוק רב וטווח ארוך במיוחד של 26 ק"מ.
מופעל בהנחיית קרן לייזר (טיל "רואה כתם").
ניתן לשיגור מפלטפורמה הנישאת על-גבי רק"ם או על ידי מסוק.
צה"ל מפעיל ארטילריה רקטית המשגרת רקטות קרקע-קרקע בירי תלול מסלול.
חלק מהרקטות - בעיקר הישראליות - בעלות יכולת לתקן את מסלולן בהתאם לנ.צ.
קטיושה הוא כינוי נפוץ למשגר רקטות מתנייע מדגמים שונים שפותח בברית המועצות והוצג בשנת 1938, מעט לפני מלחמת העולם השנייה.
הדגמים היותר נפוצים הם BM-8 בקוטר 82 מ"מ ו-BM-13 בקוטר 132 מ"מ מתוצרת.
בסוף 1968 הוקמה בצה"ל סוללה סדירה של מטל"ר שכללה שני סוגי משגרים שנלקחו שלל ממלחמת ששת הימים: משגרי 240 מ"מ מדגם BM-24 ומשגרי RM-51 בקוטר 130 מ"מ מתוצרת צ'כוסלובקית.
בירי מבצעי על מחבלים נורו רק רקטות 130 מ"מ, בעיקר מאזור עמק בית שאן ומאזור נחל דן.
רקטות ה-130 מ"מ ננטשו מחוסר תחמושת.
גדוד זה השתתף בקרבות מלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
לאחר מכן עבר הגדוד לציר עכביש והשתתף בקרבות הפריצה לגדה המערבית של התעלה במסגרת מבצע אבירי לב ושם נהרג המג"ד סא"ל .
לאחר שאזלה התחמושת חזר הגדוד לרמת הגולן, שם עוד נותרה תחמושת, אך לא נכנס לפעילות משום שהפסקת האש עם סוריה נכנסה לתוקפה.
תוך כדי המלחמה הוקם גדוד נוסף, מטל"ר 122 מ"מ, שהתבסס על משגרי רקטות מתוצרת צפון קוריאה שנלקחו שלל, וגם הוא השתתף במצור על ביירות.
עברי - משגר רקטות 290 מ"מ על תובת טנק שרמן.
זאב - רקטה ארטילרית נגד ביצורים, פותחה על ידי דוד לסקוב בשנות ה-60 של המאה ה-20. כבר לא בשימוש.
מנפץ M667 - רקטת קרקע-קרקע מתוצרת ארצות הברית, לאנס לטווח של עד 70 ק"מ.
מנתץ / M-270 MLRS - משגר רקטות רב-קני תוצרת ארצות הברית, בעל יכולת לירי רקטות מצרר.
רקטה מתקנת מסלול (רמ"מ) - טיל מצרר המשוגר מ-MLRS, תוצרת התעשייה הצבאית.
רעם איתן - גרסה משודרגת של רקטה מתקנת מסלול מתוצרת רפא"ל.
נץ דורס - רקטה ארטילרית מתקנת מסלול עם טווח של 300 ק"מ מתוצרת תעש מערכות
רומח - רקטה מתקנת מסלול המשוגרת מהמנתץ, תוצרת התעשייה הצבאית
מנתר (Jumper) - מערכת ארטילריה אוטונומית
בר – דגם משופר של ה"רומח" המשוגר ממשגרי הרקטות מנתץ או להב, תוצרת אלביט מערכות.
פוטיפר - הייתה מערכת לשיגור טילים לדיכוי הגנה אווירית.
שפיתוחה הושלם בימיה האחרונים של מלחמת יום הכיפורים, במפעל "מבת" של התעשייה האווירית לישראל
כחלילית (קלשון) - טיל לדיכוי הגנה אווירית.
מערכת קרקעית שפותחה בישראל לשיגור טילי AGM-45 שרייק מתובה של טנק שרמן.
המערכת נכנסה לשימוש מבצעי בחיל האוויר הישראלי זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים.
קרס / AGM-78 סטנדרד ארם - טיל לדיכוי הגנה אווירית.
פותח על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס האמריקנית.
גרסה שלו, שכונתה "אגרוף סגול", הייתה בשירות חיל האוויר הישראלי.
צה"ל, בעיקר בחיל ההנדסה, מפעיל מספר מערכות רקטיות המיועדות לפריצת שדות מוקשים וניקוי זירות מטענים.
ריצוף – רקטות דלק-אוויר לפריצת שדות מוקשים.
המשגרים מותקנים מאחורי נגמ"שי פומ"ה ונמר"ה של חיל ההנדסה.
צפע שריון (צפ"ש) – רקטה המחוברת לשרשרת מטענים, לפריצת שדה מוקשים.
הרקטה מותקנת בעגלה הנגררת על ידי רק"ם.
צפע חי"ר – רקטה קטנה המחוברת לשרשרת מטענים, לשימוש בידי כוחות רגליים.
הדגם הראשון, שפריר 1, נכנס לפעילות מבצעית בשנת 1966. חיל האוויר הצטייד בכ-120 טילים מדגם זה, אך לא נתן בו אמון רב.
בשנת 1978 נכנס לשירות מבצעי טיל חדש, שנקרא פיתון 3. הטיל היה למעשה דור ההמשך של סדרת השפריר, אך זכה לשם חדש וידידותי לאוזניים מערביות.
הטיל שימש כנשק העיקרי לקרבות אוויר של מטוסי ה-F-4 פנטום ("קורנס") והכפיר הישראליים, ובמהלך מבצע שלום הגליל ולפניו הופלו בעזרתם 35 מטוסים ומסוקים סוריים.
כניסת הפיתון 4 לשירות, באפריל 1993, היוותה את המהפכה האמיתית בשוק טילי האוויר-אוויר לטווח קצר.
מרבית מרכיבי הטיל הוחלפו ושודרגו, ובנוסף לשינוי במבנה האווירודינמי הוחלף מכלול ההנחיה והביות.
כעת המושג "שגר ושכח" קיבל משמעות שונה מהמקובל: הטיל יכול לעקוב אחרי מטרות מתמרנות גם ב-9 ג'י, בעלות חתימת חום נמוכה על רקע בעל ניגודיות נמוכה.
יכולת ייחודית זו של טיל הפיתון 5 ממכונה "יכולת (נעילה ב) ספירה מלאה" - Full Sphere Capability.
הפיתון 5 עבר טבילת אש מבצעית במהלך מלחמת לבנון השנייה, כאשר לפחות בשני מקרים הופל בעזרתו כטב"ם מסוג אבאביל בשירות חזבאללה.
פופאי - טיל כבד וארוך טווח בעל הנחיה מתקדמת.
משמש את טייסות הקרב של חיל האוויר הישראלי.
עורב / טאו / BGM-71 TOW - טיל נ"ט תוצרת ארצות הברית, שימש את מסוקי ה-AH-1 קוברה של חיל האוויר.
AGM-114 הלפייר - טיל נ"ט תוצרת ארצות הברית, מונחה-לייזר בעל טווח של 8 ק"מ.
משמש את מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י של חיל האוויר.
מכחולית - טיל מסווג מתוצרת התעשייה האווירית.
משוגר מכלי טיס בלתי מאוישים.
תמוז / Spike NLOS - טיל מתקדם נגד טנקים תוצרת ישראל, בעל טווח של כ-25 ק"מ ואפשרות לפגוע במטרות מעבר לקו הראיה.
שימש את מסוקי ה-AH-1 קוברה ומשמש את מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י.
SkySniper - טיל אוויר-קרקע אוטונומי בעל הנעה רקטית
Rampage (רקטה מתקנת מסלול) - רקטה מתקנת מסלול אוויר-קרקע מדויקת לטווח בינוני-ארוך שנועדה לפגיעה מדויקת במטרות איכות כגון מפקדות אויב, סוללות טילים וארטילריה, מתקני מכ"ם ותקשורת וכו'.
רוקס (ROCKS) - טיל בליסטי המשוגר מפלטפורמה אווירית, מטוס קרב או מפציץ
דלילה - טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח בינוני
Sea Breaker - מערכת נשק דור-5 המסוגלת לשגר טילים אוטונומיים מדויקים לטווח של 300 ק"מ אל עבר מטרות ימיות או יבשתיות.
טילים נגד מטוסים (נ"מ) ונגד טילים
הוק - מערכת הגנה אווירית של טילי קרקע-אוויר חצי אקטיביים ליירוט כלי טיס בטווחים בינוניים, בגובה נמוך עד בינוני, מתוצרת חברת "ריית'יאון" בארצות הברית.
המערכת נקלטה בחיל האוויר הישראלי בשנת 1965, ושימשה עד שנת 2014.
סטינגר - טיל כתף נגד מטוסים, מתוצרת חברת ריית'יאון האמריקנית.
הטיל מונחה בשילוב של אינפרה אדום (חום) ואולטרה סגול.
נכנס לשירות במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי בשנת 1990 וקיבל את הכינוי "ברקן", ונמצא בשימוש עד אוגוסט 2012.
פטריוט - מערכת נשק נגד מטוסים וטילים בליסטיים שיוצרה על ידי חברת ריית'יאון.
במאי 2024 החל חיל האוויר בהליכי הוצאה משירות של המערכת.
חץ 2 - מערכת נשק ליירוט טילים בליסטיים שפותחה בתעשייה האווירית בסיוע מימון אמריקני ובשיתוף עם חברת בואינג האמריקנית.
מבצעית מתחילת המאה ה-21. רשמה טבילת אש מבצעית במלחמת חרבות ברזל.
טמי"ר - מערכת הגנה אווירית אקטיבית ניידת ליירוט רקטות קצרות-טווח, פצצות מרגמה וכלי טיס בלתי מאוישים שפותחה ומיוצרת בישראל, בעזרת סיוע כלכלי של ארצות הברית.
נמצאת בשימוש מבצעי נרחב מאז מרץ 2011 מול ירי מרצועת עזה.
למערכת רקורד של אלפים רבים של יירוטים מוצלחים באחוזי הצלחה של למעלה מ-90%.
חץ 3 - מערכת נשק ליירוט טילים בליסטיים אקסו-אטמוספירי שמיועד ליירט טילים בליסטיים בחלל כחלק ממערכת הנשק חץ.
המערכת פותחה בתעשייה האווירית בסיוע מימון אמריקני ובשיתוף עם חברת בואינג האמריקנית.
רשמה טבילת אש מבצעית במלחמת חרבות ברזל.
קלע דוד - מערכת ליירוט רקטות, טילים לטווח בינוני־ארוך ומטוסים ללא טייס, שפותחה במשותף על ידי רפאל הישראלית וריית'יאון האמריקנית.
טילי קרקע-קרקערקטות מפץ נץ דורס
יריחו יריחו 2 - לפי פרסומים זרים, מדובר בטיל בליסטי בעל יכולת לשאת ראש קרב גרעיני
יריחו 3 - לפי פרסומים זרים, מדובר בטיל בליסטי בין-יבשתי בעל יכולת לשאת 4 ראשי קרב גרעינים
יריחו 4 -לפי פרסומים זרים, מדובר בטיל בליסטי בין-יבשתי בעל יכולת לשאת 8\10 ראשי קרב גרעינים לורה (LORA) - טיל קרקע-קרקע לטווח של עד 400 ק"מ בעל ראש נפץ במשקל 400 או 600 ק"ג
טילי ים-אווירברק - מערכת להגנת ספינות מפני טילים ואיומי נ"מ.
פרי פיתוח משותף של רפאל והתעשייה האווירית לישראל.ברק 8 - מערכת להגנה אווירית מפני טילים ואיומי נ"מ שניתן להציב על ספינות ואסדות קידוח או ביבשה.
זוהי גרסה משופרת של ה"ברק".
פותחה במסגרת מיזם משותף של ישראל והודו.ברק MX - מערכת הגנה אקטיבית והגנה אווירית ישראלית רב-משימתית של טילי ים-אוויר וקרקע-אוויר.כיפת מגן (כיפה ימית) - הגרסה הימית של כיפת ברזל.
מותקנת באופן אינטגרלי על ספינות הסער 6.
גבריאל (1 - 4) - טיל נגד ספינות מתוצרת התעשייה האווירית.
הטיל פותח בשנות ה-60 על בסיס טיל קרקע-קרקע בשם לוז.
כ-50 טילי גבריאל נורו במלחמה זו, קרוב למחציתם פגעו במטרה.
כנרית (הרפון) - טיל נגד ספינות, מונחה מכ"ם אקטיבי, מתוצרת חברת בואינג האמריקנית.
גבריאל 5''' - טיל ים-ים מתקדם תוצרת התעשייה האווירית אשר נקרא על שם טיל הגבריאל ההיסטורי (אשר שודרג ארבע פעמים), במהלך העשור השני של המאה ה-21 נחשפה גרסת הייצוא של הטיל תחת השם Advanced Naval Attack Missile.
רקטור (מלטינית: regere – לשלוט) הוא ראש המערכת האקדמית באוניברסיטאות.
זאת להבדיל ממנכ"ל, שהוא בעל המשרה האדמיניסטרטיבית העליונה באותו מוסד אקדמי.
במוסדות אקדמיים באמריקה הצפונית נקרא ראש המערכת האקדמית "פרובוסט" , ובבריטניה הוא נקרא המשנה לצ'נסלור .
בטכניון נקרא ראש המערכת האקדמית "משנה לנשיא לעניינים אקדמיים".
הרקטור הוא שאחראי להוראה ולמחקר באוניברסיטה.
כלומר הוא הסמכות העליונה במוסדות להשכלה גבוהה בכל הנוגע לתוכניות הלימודים, למינוים ולקידומם של אנשי הסגל האקדמי.
בהיררכיה האוניברסיטאית הוא מעל הדקאנים, לרוב הוא העומד בראש הסנאט, והוא חבר בכל גופי ההנהלה של האוניברסיטה.
מאז יישום החלטות ועדת מלץ בשנים 2002–2003, בראש כל אוניברסיטה בישראל עומד נשיא, האחראי גם למערכת האקדמית, ובכללה הרקטור, וגם למערכת האדמיניסטרטיבית, שבראשה עומד מנכ"ל.
המונח "רקטור" משמש גם בתחומים אחרים, כגון בכנסייה הקתולית ובכנסיות אחרות, שבהן הוא מציין אנשים בעלי תפקיד בכיר (לרבות בישופים, אך לעיתים גם כמרים).
רקל זימרמן (בפורטוגזית: Raquel Zimmermann; נולדה ב-6 במאי 1983) היא דוגמנית ברזילאית.
רקל זימרמן נולדה בבון רטירו דו סול, ברזיל.
זימרמן התגלתה על ידי סוכן דוגמנות בפורטו אלגרה, ברזיל, בהיותה בת 16, והחלה לדגמן ביפן ובפריז.
מעט אחרי כן, בספטמבר 2000, ליהק אותה סטיבן מייסל לשער של ווג איטליה, והקריירה שלה נסקה.
היא גם הופיעה בתוכנית האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בשנים 2002, 2005 ו-2006.
זימרמן הופיעה על שער מגזינים רבים, כמו ווג (ברזיל, ארצות הברית, איטליה, צרפת, יפן, סין, יוון, גרמניה, רוסיה), הרפרס בזאר, Elle, Numéro L'Officiel, מארי קלייר, i-D, V ו-i-D, V.
במאי 2007 בגיליון 2007 של ווג ארצות הברית היא דגמנה בשער ביחד עם עמיתותיה הדוגמניות דואוצן קרוס, קרוליין טרנטיני, הילרי רודה, אלכסנדרה פיבוברובה, אגינס דיין, קוקו רוצ'ה, ג'סיקה סטאם, צ'אנל אימן ולילי דונלדסון בתור הדור החדש של דוגמניות העל.
לאחרונה הופיעה זימרמן על שער כתב העת V ובפרסומת הטלוויזיה הראשונה מאז ומעולם לגוצ'י עבור הבושם החדש שלהם Gucci by Gucci, לצד פריה בהה אריקסן ונטשה פולי בבימויו של דייוויד לינץ'.
זימרמן דורגה במקום הראשון באתר דירוג הדוגמניות הבינלאומי .models.com
מדצמבר 2007 עד פברואר 2010. בזכות הזמן הארוך בו הופיעה בראש הדירוג היא נמצאת כעת (2010) במקום ה-13 ברשימת מאה אייקוני דוגמניות העל של כל הזמנים.
היא דגמנה לאחרונה בפרסומות עבור H&M, Fendi, Lanvin, Printemps ורוברטו קאוואלי כמו גם הופיעה ביוני 2008 על השער של Elle ברזיל, גיליון יולי 2008 של ווג יפן ו-Numéro טוקיו ועל השער של גיליון אוגוסט של ווג הסיני.
היא דגמנה לשער של ווג יפן בדצמבר 2008 ובאוקטובר 2009. היא הפנים החדשות של אוסקר דה לה רנטה עבור הפרסומת שלהם של אביב/קיץ 2009 שתכנן Craig McDean, כמו גם הפנים החדשות של מארק ג'ייקובס עבור הפרסומת של אביב/קיץ 2009 אותה צילם יורגן טלר.
גיליון מאי 2009 של ווג האמריקני הציג אותה כאחת מהפנים של העונה לצד ליה קבדה, לרה סטון, נטשה פולי, קרוליין טרנטיני, ג'ורדן דאן, נטליה וודיאנובה, אנה יאגוג'ינסקה, ואיזבלי פונטאנה.
ווג פריז הכליל אותה כאחת משלושים הדוגמניות של שנות האלפיים.
היא נשואה לצלם רוי סנצ'ז בלאנקו.
הם מתגוררים כעת בניו יורק.
רקטת קונגריב הייתה סוג של ארטילריה רקטית בריטית שתכנן ופיתח סר ויליאם קונגריב ב-1804.
הרקטה פותחה בבית הנשק המלכותי בעקבות הניסיון שצברו הבריטים במלחמת אנגלו-מייסור השנייה, השלישית והרביעית בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מַייסוּר שבהודו.
לאחר המלחמות נשלחו אל אנגליה רקטות מייסור אחדות, וב-1801 החל ויליאם קונגריב חוקר ומפתח רקטות שכמותן במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'.
תצוגת הירי הראשונה של הרקטה, שהונעה בדלק מוצק, נערכה בווליץ' ב-1805. הבריטים השתמשו ברקטות קונגריב בהצלחה לא מבוטלת בים וביבשה במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812. השימוש בהן פסק באמצע המאה ה-19.
רקטת האצה הוא אמצעי הנעה בעל דחף חזק, המשמש בשלב הראשון של משגר רב־שלבי.
משמש בעיקר להאצת טילי שיוט, מטוסי קרב ומעבורת חלל.
לאחר שהדלק ברקטת ההאצה אוזל, היא עתידה להינטש וליפול בחזרה לכדור הארץ, מכיוון שהיא מהווה תוספת משקל מיותרת ואינה מפיקה עוד דחף.
רגע ההיפרדות של רקטת ההאצה מן הגוף הראשי של הכלי הממונע נקרא באנגלית "Booster engine cut-off" (BECO).
החל ממנו, שאר הכלי הממונע ממשיך לנוע באמצעות המנועים הראשיים שלו.
השימוש ברקטת ההאצה נועד להביא את הגוף המשוגר למסלול הרצוי, תוך התגברות על מחסום מסוים – שילוב השפעות כוח הכובד הפועל על הגוף, והתנגדות האוויר לתנועתו.
במרבית המקרים התנגדות האוויר היא גורם משמעותי יותר, שכן צפיפות האוויר דועכת באופן מעריכי עם העלייה בגובה, ועל כן, על מנת להגיע לגובה מסוים בזמן קצר יש לעשות שימוש במנוע בעל עוצמה חזקה יותר במשך זמן זה, כאשר לאחר נקודת המקסימום אין בו יותר צורך.
במקרה של מעבורות חלל, נקודה התנגדות האוויר המקסימלית (לחץ דינמי מרבי) מכונה "Max Q", ומשך הבעירה של רקטת ההאצה מתוכנן כך שהיא תפיק דחף עד למרחק מסוים לאחר נקודה זו, למטרות יתירות.
תכנון פרופיל הדחף (thrust profile) של רקטת ההאצה, כלומר פונקציית הדחף שהיא מפיקה לפי הזמן, עושה שימוש בשיטות של אופטימיזציית מסלול (trajectory optimization) כדי להגיע לביצועיים מרביים.
שיטות כאלו, שמתבססות על חשבון וריאציות, בוחרות בפרופיל דחף מסוים, מתוך פרופילים רבים, שמשיג את הגובה המרבי שאליו יגיע הגוף באמצעות כמות דלק נתונה.
פרופיל דחף אופטימלי עומד ביסוד התכנון של כל רקטות ההאצה המודרניות.
רקטת מים היא דגם של רקטה, בו משמשים מים ואוויר בתור דלק רקטי.
תא הלחץ עשוי לרוב מבקבוקי משקה מוגז.
הרקטה מדגימה את החוק השלישי של ניוטון.
הבקבוק מלא בחלקו במים ואטום.
לאחר מכן הבקבוק נלחץ עם גז, בדרך כלל אוויר דחוס ממשאבת אופניים, מדחס אוויר או צילינדר עד 125 psi, אך לפעמים נעשה שימוש ב-CO 2 או חנקן.
מים וגז משמשים בשילוב, כאשר הגז מספק אמצעי לאגירת אנרגיה, מכיוון שהוא ניתן לדחיסה, והמים מגדילים את חלק המסה של חומר ההנעה ומספקים כוח גדול יותר כאשר נפלט מהזרבובית של הרקטה.
לפעמים משולבים תוספים עם המים כדי לשפר את הביצועים בדרכים שונות.
לדוגמה: ניתן להוסיף מלח כדי להגדיל את צפיפות מסת התגובה וכתוצאה מכך דחף ספציפי גבוה יותר .
לעיתים משתמשים בסבון גם ליצירת קצף צפוף ברקטה המוריד את צפיפות מסת התגובה הנפלטת אך מגדיל את משך הדחף.
לאחר מכן משתחרר האיטום על פיית הרקטה והוצאת מים מהירה מתרחשת במהירויות גבוהות עד שנוזל ההנעה ולחץ האוויר בתוך הרקטה יורד ללחץ אטמוספירי.
יש כוח נטו שנוצר על הרקטה בהתאם לחוק השלישי של ניוטון .
הוצאת המים עלולה לגרום לרקטה לזנק מרחק ניכר לאוויר.
בנוסף לשיקולים אווירודינמיים, גובה ומשך הטיסה תלויים בנפח המים, בלחץ הראשוני, בגודל פיית הרקטה ובמשקל הפרוק של הרקטה.
הקשר בין גורמים אלו מורכב ונכתבו מספר סימולטורים כדי לחקור גורמים אלו ואחרים.
רקטות מים מורכבות לרוב מהחלקים הבאים: תא דלק (מכיל אוויר ומים), סנפירים לייצוב, נחיר פליטה, חרטום אווירודינמי, מערכת נחיתה (לרוב מצנח) ומערכת לתזמון מערכת הנחיתה (לרוב מיקרו-בקר המחובר לחיישנים שונים ולמנוע סרוו).
השיא הנוכחי לגובה הרב ביותר, הושג בתאריך 4 באוקטובר 2019, באוסטרליה, והוא עומד על 960 מטר.
הרקטה בנויה בסיבי פחמן וסיבי זכוכית והיא נדחסת ללחץ של 40 BAR.
רקטת מגנטו-פלזמה בעלת מתקף סגולי משתנה היא מדחף אלקטרומגנטי להנעת חלליות.
המדחף משתמש בגלי רדיו כדי ליינן ולחמם דלק, ובשדות מגנטיים כדי להאיץ את הפלזמה ליצירת דחף.
זהו אחד מכמה סוגים של מערכות הנעה חשמליות לחללית.
הרקטה מכונה לעיתים מדחף פלזמי אלקטרו-תרמי או רקטת מגנטו-פלזמה אלקטרו-תרמית.
השיטה של חימום הפלזמה המשמשת ב-VASIMR פותחה במקור כתוצאה ממחקר להיתוך גרעיני.
מדחף ה-VASIMR נועד לגשר על הפער בין מדחף בעל דחף גבוה ומתקף סגולי נמוך, לבין מדחף בעל דחף נמוך ומתקף סגולי גבוה.
מדחף ה-VASIM מסוגל לתפקד בכל אחד מהמצבים.
המדען האמריקאי פרנקלין צ'אנג-דיאז, אסטרונאוט נאס"א לשעבר, המציא את המושג VASIMR ועובד על פיתוחו מאז 1979. יחידות VASIMR לפיתוח ובדיקה מורכבות על ידי חברת הרקטות אד אסטרה (Ad Astra Rocket Company או AARC), שבסיסה בעיר יוסטון, טקסס, ארצות הברית.
הרקטה משתמשת בגלים אלקטרומגנטיים ליינון וחימום פלזמה המואצת באמצעות שדות מגנטיים ליצירת דחף.
אחד היתרונות של VASIMR היא שאין במנוע אלקטרודות, דבר המסיר את בעיית השחיקה שמקצרת את חיי המנוע במודלים אחרים כמו מנוע יונים.
יתר על כן, כיוון שכל חלק ב-VASIMR מוגן מגנטית ואינו בא במגע ישיר עם הפלזמה, העמידות הפוטנציאלית של מנוע זה גדולה מזו של מנועי יון/פלזמה אחרים.
למעשה, ניתן לתאר את ה-VASIMR כזרבובית מתכנסת-מסתעפת ליונים ואלקטרונים.
הדלק (גז נייטרלי כגון ארגון (יסוד) או קסנון) מוזרק בהתחלה לגליל חלול.
עם כניסתו למנוע, הגז מחומם ל"פלזמה קרה" על ידי אנטנת תדר רדיו הליקון (הידועה גם בתור "מצמד") שמפציצה את הגז עם גלים אלקטרומגנטיים, משחררת אלקטרונים מאטומי הארגון או קסנון ומשאירה פלזמה המורכבת מיונים ואלקטרונים משוחררים, הממשיכים במורד תא המנוע.
על ידי שינוי כמות האנרגיה, המיועדת לחימום באמצעות גלי הרדיו, ואת כמות הדלק הנמסרת ליצירת הפלזמה, VASIMR מסוגל לייצר דחף גבוה ומתקף סגולי נמוך, או דחף נמוך ומתקף סגולי גבוה.
בשלב השני, אלקטרומגנט חזק דוחס את הפלזמה המיוננת בצורה דומה לזרבובית מתכנסת-מסתעפת הדוחסת גז במנועי רקטות מסורתיים.
מצמד שני, הידוע בשם יון ציקלוטרון החימום (ICH), פולט גלים אלקטרומגנטיים בתהודה בתוך המסלולים של יונים ואלקטרונים כשהם נוסעים דרך המנוע.
תהודה של הגלים והפלזמה מושגת באמצעות הפחתה של השדה המגנטי בחלק זה של המנוע אשר מאטה את התנועה הסיבובית של חלקיקי הפלזמה.
חלק זה מחמם את הפלזמה לטמפרטורות של 1,000,000 קלווין - פי 173 מהטמפרטורה על פני השמש.
תנועה של יונים ואלקטרונים דרך המנוע יכולה להיות מקורבת על ידי קווים מקבילים לקירות המנוע; עם זאת, החלקיקים מקיפים למעשה את אותם קווים בזמן שהם נעים דרך המנוע.
בשלב הסופי, ההיסתעפות, המנוע מכיל שדות מגנטיים הולכים ומתרחבים המאלצים את היונים ואלקטרונים לצאת ממנו במסלול ספירלי, בכיוון מקביל והפוך לתנועה קדימה של החללית.
המהירויות המושגות הן עד 50,000 מטרים לשנייה.
בניגוד לתהליכי חימום רגילים של תהודת ציקלוטרון, ב-VASIMR נפלטים יונים מייד דרך הנחיר המגנטי, בטרם יספיקו לפזר חום.
בהתבסס על עבודה תאורטית חדשה שנעשתה בשנת 2004 על ידי Arefiev ו-Breizman, כמעט כל האנרגיה בגל היון ציקלוטרון מועברת באופן אחיד לפלזמה המיוננת בפעם אחת בזמן תהליך קליטת הציקלוטרון.
דבר זה מאפשר ליונים לעזוב את הזרבובית המגנטית עם פיזור אנרגיה צר מאוד, ומערכת מגנטית פשוטה וקומפקטית באופן משמעותי במנוע.
VASIMR אינו משתמש באלקטרודות; במקום זאת הוא מגן על רוב רכיבי החומרה מן הפלזמה, ולכן מבטל את שחיקת האלקטרודה - המקור העיקרי לבלאי במנועי יונים.
בהשוואה למנועי רקטות מסורתיים בעלי צנרת מורכבת מאוד, שסתומים, כוננים ומשאבות-הטורבו, VASIMR חסר כמעט את כל החלקים הנעים מעיצובו (מלבד חלקים מחשיבות משנית כמו שסתומי גז), דבר הממקסם את עמידותו לטווח הארוך.
עם זאת, כמה בעיות חדשות צצות, כמו אינטראקציה עם שדות מגנטיים חזקים ופסולת החום.
הכח הגדול יחסית שבו פועל VASIMR מייצר הרבה פסולת חום, ממנה יש להיפטר מבלי ליצור עומס תרמי ולחץ תרמי מיותר על החומרים בהם נעשה שימוש.
אלקטרומגנטים מוליכים רבי עוצמה, המיועדים להכיל פלזמה חמה, יוצרים שדות מגנטיים בגודלי טסלה.
הם יכולים לגרום לבעיות רכיבים אחרים בחללית וגם ליצור מומנט פיתול לא רצוי על ידי אינטראקציה עם המגנטוספירה.
הניסוי הראשון ב-VASIMR נערך ב-MIT בשנת 1983 ביחידת פלזמה עם מראה מגנטית.
שיפורים חשובים הוכנסו למודל הרקטות בשנות ה-90, ובהם שימוש במקור "הליקון" לפלזמה, שהחליף את אקדח הפלזמה הראשוני שתוכנן במקור וביטול השימוש באלקטרודות - מאפיין חשוב ביותר להבטחת האמינות וחיי מנוע ארוכים.
פטנט חדש הוענק בשנת 2002.
בשנת 1995, הוקמה המעבדה להנעה מתקדמת בחלל (ASPL) במרכז החלל ג'ונסון של נאס"א, יוסטון בבניין של מתקן ההדרכה סאני קרטר.
מכשיר מראה מגנטית הובא מ-MIT.
ניסוי הפלזמה הראשון ביוסטון נערך באמצעות מקור פלזמה של גלי מיקרו.