tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי עדותה, האב ז'אק שהסתיר את אחיה, הצליח לארגן שתי פגישות בינה לבין אחיה במהלך חופשות מבית הספר.
באחת הפגישות הודתה ואמרה לו שהיא מסופקת ואם אי פעם תוכל לשלם עבור לימודיו של אחיה בבית הספר.
האב ז'אק השיב כי הוא אינו מצפה לדבר בתמורה, לא באותו זמן ולא בעתיד.
יתרה מכך, הוא מקווה לראות את אחיה ממשיך בלימודיו במוסד גם לאחר המלחמה עד לבחינות הבגרות.
מאחר שהילד היה יתום, בונל ימלא ברצון את מקום הוריו.
לואי מאל, שלמד בפנימייה, יצר את הסרט "להתראות ילדים" בהתבסס על זיכרונותיו מתקופת שהותו בפנימייה.
ב-1988 מאל סיפר לכתב עיתון הניו יורק טיימס: "הזיכרון הזה היה ללא צל של ספק הזיכרון החזק ביותר שנחרט מילדותי.
הזיכרון שנותר בבהירות מעל כל שאר הזיכרונות." הוא סיפר לכתב כי הוא זוכר כיצד האב בונל פנה אל התלמידים היהודים ואמר: "שלום ולהתראות.
"אחר כך" הוסיף מאל "קרה משהו מאוד יוצא דופן.
מישהו החל למחוא כפיים וכולם הצטרפו אליו, חרף צעקותיהם של אנשי הגסטפו לשמור על השקט."
בינואר 1985 הכיר יד ושם בבונל בתור חסיד אומות העולם.
לוסיאן קינג טראסקוט הבן היה גנרל אמריקאי, ופיקד על הדיוויזיה ה-3, הקורפוס ה-6, והארמייה החמישית במלחמת העולם השנייה.
טראסקוט נולד ב-9 בינואר 1895 בעיירה צ'אטפילד, טקסס.
בשנת 1917 סיים את לימודיו באקדמית וסט פוינט והוסמך כקצין בחיל פרשים של צבא ארצות הברית בדרגת סג"ם.
טראסקוט ביצע מספר תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1942 הוטל על טראסקוט ללמוד את המבנה ואופי הפעולה של יחידות הקומנדו הבריטי על מנת להקים יחידה דומה בצבא האמריקני.
במאי 1942 נוסד גדוד הריינג'רים ה-1 בפיקוד ויליאם דארבי.
טראסקוט שימש כמשקיף בפשיטה על דייפ ובמבצע לפיד פיקד על כוח על-חטיבתי שכלל את רגימנט החי"ר ה-60 ורגימנט השריון ה-66.
בשנת 1943 פיקד טראסקוט על הדיוויזיה ה-3 והוביל אותה בפלישת בעלות הברית לסיציליה.
במערכה על איטליה פיקד טראסקוט על הקורפוס ה-6 והוביל אותו גם בין היתר גם במבצע דרגון.
לאחר מכן מונה למפקד הארמייה החמישית ופיקד עליה בקרבות באיטליה עד תום המלחמה.
בהמשך פיקד על הארמיות ה-15 והשלישית.
לאחר המלחמה שימש כיועץ מיוחד ב-CIA.
נפטר ב-1965 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פאנץ' היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אנגלייה.
בקולנוע השתתפה בסרטים "שוטרים לוהטים", "אידיוט מושלם", "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי", "מורה רעה" ו"אל תוך היער".
מוכרת גם מתפקידה בתור אסמה סקוולור בסדרת הדרמה הקומית השחורה של נטפליקס, "סדרה של צרות".
היא למדה בבתי ספר פרטיים גודולפין , ואחר כך בבית הספר לאטימר .
מ-1993 ועד 1997 הופיעה עם התיאטרון הלאומי לנוער .
היא למדה קורס בקולג' האוניברסיטאי של לונדון אבל עזבה את הלימודים כדי להיות שחקנית.
הופעת הבכורה של פאנץ' הייתה ב-1998 בפרק בסדרה "ההרפתקאות החדשות של רובין הוד".
בטלוויזיה שיחקה בתפקיד בתה הנאיבית של אליסון סטדמן בסדרה הקומית קצרת הימים "שיאכלו עוגות" בכיכובן של פרנץ' וסונדרס.
היא כיכבה בתפקיד שחקנית כדורגל בתוכנית הטלוויזיה לילדים "Renford Rejects", והופיעה בתפקיד מליסה טאונסנד בפרק בסדרה הבלשית "רציחות במידסומר".
בשנת 2000 הופיעה פאנץ' לראשונה על במת התיאטרון בתפקיד איליין בעיבוד של טרי ג'ונסון לווסט אנד של סרט הקולנוע "הבוגר".
עוד בתיאטרון שיחקה בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון בוש, שניהם בלונדון.
ב-2004 שיחקה פאנץ' בתפקיד פקידת הקבלה איליין דנהם בסדרת הטלוויזיה "דוק מרטין".
היא הופיעה ב-11 פרקים ראשונים בתוכנית הטלוויזיה "הכיתה".
ב-2006 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מונקו על תפקידה בסרט .
ב-2010 כיכבה פאנץ' בסרטו של וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
באוגוסט 2010 הופיעה בדרמה קומית משטרתית "Vexed" בערוץ BBC Two לצדו של טובי סטיבנס.
ב-2010 שיחקה פאנץ' בסרט "מורה רעה" לצדה של קמרון דיאז, וגילמה את דמות המורה איימי סקווירל.
פאנץ' יצאה עם השחקן ג'יימס דארסי במשך כשלוש שנים לאחר שנפגשו במהלך צילומי סרט הטלוויזיה "Come Together" בשנת 2002.
ביולי 2015 ילדה פאנץ' את בנה הבכור, רקס.
מאז 2006 מתגוררת פאנץ' בווסט הוליווד בלוס אנג'לס.
שנה מחזה תפקיד הערות 2000 הבוגר אליין תיאטרון גילגוד (אנ') בוסט אנד 2001Boy Gets Girl הארייט תיאטרון רויאל קורט 2002A Carpet, A Pony and A Monkey קייט תיאטרון בוש (אנ') בשפרד'ס בוש (אנ') במערב לונדון 2014 Great Britainפייג' התיאטרון המלכותי היימרקט
לוסי ג'יין רובינסון היא שחקנית טלוויזיה אנגלייה.
רובינסון נולדה בוורת'ינג שבמחוז מערב סאסקס.
אביה רוברט רובינסון היה עיתונאי ומנחה בטלוויזיה.
היא שיחקה בין השאר בתפקיד לואיזה הרסט בסדרת הטלוויזיה "גאווה ודעה קדומה" משנת 1995, בתפקיד רובין דאף בעונה החמישית של הסדרה "רגליים קרות", ראש העיר כריסטבל ויקהאם בעונה השנייה של הסיטקום "הקו הכחול הדק" ובתפקיד פאם דרייפר בסדרה "סקס, רובים ופרברים".
רובינסון הופיעה בסרט "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" בתפקיד ג'ייני, ובתפקיד פראו קלוביס, המזכירה של דוכס מנהטן, בפרק "ארץ חדשה" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
היא גילמה את גברת הרסט בעיבוד ל"גאווה ודעה קדומה" ואת גברת אלטון בעיבוד משנת 1996 לרומן "אמה".
עוד שיחקה בתפקיד הארייט בורג'ס באופרת הסבון "איסטאנדרס" והופיעה בפרק בסדרת הילדים "Powers" של רשת ה-BBC.
רובינסון הופיעה בתפקיד גברת ריק בדרמה של ITV "ויליאם ומרי" לצדו של מרטין קלונס.
היא גם השתתפה בסדרה "דוק מרטין" בכיכובו של קלונס בתפקיד הצ'לנית הולי.
ב-2014 שיחקה רובינסון בתפקיד 'ליז' (הגרסה הצעירה של המלכה אליזבת השנייה) במחזה "Handbagged" מאת מוירה בופיני .
רובינסון נשואה לשחקן ניקולס מורצ'י .
לוסי סקוט היא שחקנית בריטית.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד שרלוט לוקאס בסדרת הדרמה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד של ה-BBC משנת 1995 לרומן באותו שם.
היא מופיעה מאז תחילת שנות התשעים של המאה העשרים בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
בתיאטרון שיחקה במחזה "אמה", עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן, בתיאטרון טריסייקל שבלונדון, כחלק מצוות של שבעה שחקנים.
במחזה "Search and Destroy" הופיעה בתפקיד מרי בתיאטרון ניו אנד בהמפסטד שבלונדון, ובמחזה "Things We Do for Love" מאת אלן אייקבורן שיחקה בתפקיד ניקי.
עוד שיחקה בפרק "Modern Toss" בסדרה הקומית "Comedy Lab".
בנוסף למשחק היא עבדה כמפקחת על התסריט בסיטקום "Popetown" בפרק "The Double".
סקוט נשואה לשחקן אליסטר פטרי.
לוסיאן לוי-בריהל היה פילוסוף, סוציולוג ואנתרופולוג יהודי-צרפתי שתרם לחקר החשיבה והמוסר על בסיס ניתוח תרבותם של בני העמים החיים בתנאי תקופת האבן שלא ידעו קריאה וכתיבה.
הוא נודע, בין השאר בתאוריה שלו על המנטליות הפרימיטיבית הטרום-לוגית.
כהוגה מקורי וקפדן, הושפע לוי-בריהל מרעיונותיהם של קונט ודורקהיים.
כאנתרופולוג ואתנוגרף ביסס את השקפותיו לא על מחקרי שדה של עצמו אלא על עיון בספרות ענפה של תיאורי מנהגים ותרבויות בידי עדים וחוקרים אחרים.
הוא כיהן כפרופסור לתולדות הפילוסופיה המודרנית באוניברסיטת סורבון (1927-1899) ונבחר לחבר המכון של צרפת - במסגרת האקדמיה למדעי האתיקה והפוליטיקה.
ספריו השפיעו על התאוריות של פיאז'ה ויונג.
נולד בשנת 1857 בפריז בשם לוסיאן לוי, למשפחה יהודית שמקורה בלורנה - במץ ובסן דייה-דה ווז'.
לוסיאן לוי היה תלמיד מצטיין.
הוא למד בתיכון "שארלמאן" בפריז, לרבות לימודי מוזיקה, פילוסופיה ומדעי הטבע, והחל משנת 1876 באקול נורמל סופרייר שבו סיים השני במחזורו.
מאותן השנים על ספסלי הלימודים יצר קשרי ידידות עם ז'אן ז'ורס ועם אנרי ברגסון.
בשנת 1879 עבר את מבחני ההסמכה agrégation בפילוסופיה.
לימד בהתחלה בבתי ספר תיכון בפואטייה (1882-1879) ובאמיין (1883-1882), אחר כך בשנים 1883-1895 לימד "רטוריקה גבוהה" בתיכון לואי לה גראן בפריז (כשהחליף את אנטואן בירדו).
לימד פילוסופיה גם בבית המדרש הרבני בפריז.
בינתיים, בשנת 1884 סיים עבודות הדוקטורט (docteur ès lettres) בסורבון בשפה הצרפתית על "רעיון האחראיות" ובלטינית "Quid de Deo Seneca senserit" (מה סבר סנקה על אלהים).
בשנת 1886 התמנה למרצה ממלא מקום באקול נורמל סופרייר בפריז והחל מאותה שנה, 1886 לימד גם ב"בית הספר החופשי למדעי המדינה" (שהיה באותן שנים מוסד חינוך פרטי) קורסים על ההיסטוריה של התנועות הפוליטיות ועל התפתחות הרוח הציבורית בגרמניה ובאנגליה במאתיים השנים האחרונות.
משנת 1895 התמנה למרצה להיסטוריה של הפילוסופיה בפקולטה לספרות בסורבון, והחל משנת 1902 הופקד כאחראי על הקורס לתולדות הפילוסופיה המודרנית.
ב–1905 התמנה כפרופסור שלא מן המניין וב–1908 כפרופסור מן המניין בסורבון כמחליפו של אמיל בוטרו בקתדרה לתולדות הפילוסופיה המודרנית, תפקיד שמילא עד 1927.
בשנת 1889 פרסם את ספרו על הפילוסופיה המודרנית הצרפתית ובעקבותיו ספר על הפילוסופיה הגרמנית ("גרמניה אחרי לייבניץ" 1890), ספר ראשון על הגותו של יאקובי (1894), הרצה קורס ראשון על הגותו של אוגיסט קונט (1900) ופרסם "מכתבים לא ידועים של ג'ון סטוארט מיל אל אוגיסט קונט").
בספרו "המוסר ומדע המנהגים" (1903) התעניין לראשונה מקרוב בהיבטים אתנולוגיים.
בימי פעילותו בסורבון פרסם לוי-בריהל ספרים על טבעה של מה שהוא כינה הנפש הפרימיטיבית.
בשנת 1910 פרסם את הספר "התפקודים הנפשיים בחברות הפרימיטיביות", ב-1922 את "המנטליות הפרימיטיבית" שדן ב"סיבתיות" אצל בני אדם בחברות "פרימיטיביות", ב−1928 - "הנפש הפרימיטיבית", הדן במושג "נפש" או "נשמה" ב−1931 - את הספר "העל-טבעי וטבעה של הנפש הפרימיטיבית", ב-1935 -את "המיתולוגיה הפרימיטיבית" וב–1938 את "החוויה המיסטית והסימבוליזם הפרימיטיבי".
לוי-בריהל הקים בשנת 1917 את כתב העת לפילוסופיה Revue philosophique de la France et de l'étranger (כתב עת פילוסופי של צרפת וארצות אחרות) וכמו כן בשנת 1925, יחד עם מרסל מוס ופול ריווה ייסד את המכון לאתנולוגיה שליד אוניברסיטת סורבון.
הוא נבחר לחבר האקדמיה למדעי המוסר והמדינה במסגרת המכון של צרפת.
אחרי פרישתו בשנת 1927 מסורבון ומהמכון האתנולוגי בעקבות חילוקי דעות עם כמה מעמיתיו, הוא הקדיש את רוב זמנו לכתיבה ולנסיעות.
לוי-בריהל לימד, בין היתר, כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד (1920-1919), ג'ונס הופקינס וקליפורניה.
בשנת 1928 יחד עם אינטלקטואלים צרפתים וגרמנים אחרים השתתף בקורסים האוניברסיטאיים של דאבוס בשווייץ.
באותה שנה השתתף בהקמת מכונים אתנולוגיים בקוסטה ריקה, ניקרגואה, אל סלוודור וגואטמלה.
סוציולוגיה של המוסר - 1903
בשנת 1903 פרסם לוי-בריהל את "המוסר ומדע המנהגים", ספר שהושפע על ידי ההגות הסוציולוגית של אמיל דורקהיים.
לוי בריהל הבחין כי המושג "מוסר" מציין עובדות מוסר, את מדע המעשים המוסריים ואת "אמנות המוסר הרציונלית".
עובדת מוסר היא עובדה חברתית כגון מנהגים, טקסים, חוקים, וגם תאוריות מוסר הנחשבות לחוקים, לנורמות.
לוי-בריהל הבחין גם מדע של המנהגים, ענף של סוציולוגיה, החוקר את המנהגים, וכן את צורות המוסר השונות (קודים, מסורות, תורות חינוכיות של מוסר ומנהגים) הקיימות בחברות שונות.
הן יחסיות, "רלטיביות", כי הן קשורות להקשר החברתי או ההיסטורי.
לוי-בריהל תמך ברלטיביזם מוסרי - השולל קיומן של נורמות מוסר אחידות הנובעות מן הטבע האנושי האוניברסלי - ותמך בפוזיטיביזם המוסרי, המתבסס לא על התאוריות אלא על תצפיות בנורמות המקובלות בכל חברה וחברה.
יישום מדע המוסר כונה על ידי דורקהיים ועל ידי לוי-בריהל "אמנות המוסר".
אמנות המוסר מנסה לשפר את המציאות החברתית על סמך נתונים ממדע המוסר.
ספרו זה של לוי-בריהל התקבל בחיוב על ידי סוציולוגים.
הוא ביקש לקדם בהשראה סוציולוגית את פיתוחו של מדע מנהגים שיהיה מנוגד לפילוסופיית המוסר (תורות המוסר).
גישה זו עוררה בקורות וקריאות תגר מצד הפילוסופים.
הועלו אז שאלות באם ניתן לחקור עובדות מוסר כמו שחוקרים כל חפץ, מבלי להתחשב בהיבט הסובייקטיבי של ההתנהגויות (סוציולוגיזם)?
המנהגים הם תלויי-תקופה, -מקומות, -תרבויות (רלטיביזם)?
האם בניית מדע של המנהגים היא הרס המוסר לסוגיו?
לוי-בריהל ראה בכתבי האתנולוגיה שלו מכלול בן שישה כרכים: 1."הפונקציות הנפשיות בחברות הנחותות" (1910), 2. "המנטליות הפרימיטיבית" (1922), 3. "הנפש הפרימיטיבית", 4. "העל-טבעי והטבע במנטליות הפרימיטיבית" (1932), 5. "המיתולוגיה הפרימיטיבית" (1935), 6. "החוויה המיסטית והסמלים אצל הפרימיטיבים" (1938).
בשנת 1939 תלמידו, מוריס לנהארדט פרסם אחרי מותו של לוי-בריהל, את הרוויזיה שערך המחבר להגותו בשנים 1939-1938, תחת הכותרת "פנקסים" (Carnets)
הניגוד בין מנטליות מודרנית למנטליות פרימיטיבית
התזה של לוי-בריהל עוררה שערורייה בתקופתו ואחר כך : ל"אדם הפרימיטיבי" אין אותם ההרגלים הנפשיים כמו האדם המערבי או המודרני, אינו חושב באמצעות מושגים, אין לו "נפש" זהה (על אף "הזהות הבסיסית של כל נפשות בני אדם - שכולן מסוגלות לחשוב, לדבר, לחשב וכו').
הוא הבחין בין שני אפיונים בסיסיים של המנטליות הפרימיטיבית - טרום-לוגית ומיסטית.
קודם כל, המנטליות הפרימיטיבית היא "טרום-לוגית".
לפי לוי-בריהל (בספרו Les fonctions mentales dans les sociétés inférieures) האדם הפרימיטיבי אינו רגיש לסתירות ולבלתי אפשרי וחסר לו המושג "סיבתיות".
אינו בוטח בחווייה התחושתית ומתייחס יותר למיתוסים.
בעוד אריסטו גרס כי החשיבה הלוגית מתבססת על עקרון הזהות (א הוא א) ועל עקרון אי-הסתירה (א אינו לא-א), האדם הפרימיטיבי, לעומת זאת, טוען שהוא גם הוא עצמו, וגם בעל חיים מסוים, טוטם, הוא גם העקבות שהוא משאיר, ביתו, בעוד שבעל החיים הוא גם אדם וכו'.
לוי-בריהל הגיע למסקנה זו מקריאת דו"חות אתנולוגיים, למשל על שבט טרומאי מברזיל שחבריו מזהים עצמם גם עם חיות מימיות או בני השבט בורורו, גם כן בברזיל, המזהים עצמם גם עם תוכים אדומים.
הלוגיקה מבחינה בין חלק לשלם, אולם "האדם הפרימיטיבי" מזהה את החלק עם השלם: הראש למשל זהה עם הגוף.
בשביל האדם הפרימיטיבי אין בעיה כלשהי בלהיות נוכח בשני מקומות בו זמנית - כאן ושם, וגם מבחינת הזהות - להיות אחד ולהיות שניים בו זמנית.
הוא אינו רואה ניגוד בין טבע לעל-טבעי.
אינו יוצר מושגים, רעיונות כלליים ומופשטים.
האפיון השני של המנטליות הפרימיטיבית הוא היותה "מיסטית", מבוססת על "חוויה מיסטית".
לוי-בריהל פיתח את המושג הזה בספרו "החוויה המיסטית והסמלים אצל הפרימיטיבים".החוויה המיסטית בדרך כלל היא "ההרגשה הרציפה ללא תודעה ברורה, של נוכחותם של יצורים דומים לאלו שבמיתוסים ובאגדות" (ע' 15).
הפרימיטיבי מביט במציאות מתוך הזיקה למיתוסים, מערבב בחוויות הדומות לשלנו, אמונה במציאות בלתי נראית ובלתי נתפסת שבה שולטים רוחות, מתים, כוחות על-טבעיים.
מטרתו היא פחות קוגניטיבית כמו רגשית:הוא מחפש יותר את נוכחותם ופעולתם של הכוחות העל-טבעיים, מאשר סיבות פיזיות אובייקטיביות.
הוא מרגיש - אינו ממשיג - סימפתיה בין היצורים, "השתתפות מיסטית".
את המושג "השתתפות מיסטית" פיתח לוי-בריהל בספרו La mentalité primitive.
אצל האדם הפרימיטיבי קיימת זהות חומרית, קרבה הדוקה בינו ולבין יצורים אחרים.
לוי בריהל הבחין שני סוגים עיקריים של "השתתפות":
ב.שותפות כחיקוי, כלומר סירוב של מה שלא קיבל לגיטימציה באמצעות תקדים, מסורת של מיתוסים, ואמונה בתופעות מבשרות (prefiguration).
שני סוגי ההשתתפות משלימים זה את זה:"כדי להשיג יבול אורז בשפע, ילידים באוסטרליה יוצאים משדותיהם כפופי גב כאילו נושאים משא על הכפתיים.
הפנטומימה דומה של האוסטרלים העושים "כאילו" ירד גשם מבקשת לבשר את הגשם על מנת שהוא יבוא או כדי שבדרך החיקוי יגרמו לו לרדת באמת.
גישתו של לוי בריהל התקבלה יפה אצל חלק מקוראיו, אולם עמיתים אנתרופולוגים - כמו מרסל מוס או ברוניסלב מלינובסקי מתחו עליו בקורת חריפה, גם על שיטתו, וגם על מסקנותיו.
ההמשגה עוררה בקורת בזמנו גם ומאוחר יותר בקרב נציגים של העמים הילידים במושבות של המעצמות הקולוניאליות, כולל צרפת, שהיו משוכנעים כי גישתו של לוי בריהל הייתה גזענית ואולי אף באה להצדיק את המדיניות הפטרנליסטית הקולוניאלית.
מאוחר יותר, מרי דאגלס, שחזרה לחקור את המונח "טרום-לוגי", שנדחה אחרי מלחמת העולם השנייה באופן שנראה חפוז מדי על ידי האנתרופולוגים כ"משקף משפטים קדומים וגזענות".
היא מצאה שכמעט בלתי אפשרי לבוא בטענות ללוי-בריהל על הניגוד שהוא הציע בין "לוגי" ול"טרום-לוגי".
לקראת סוף חייו, אחרי שנת 1935, שינה לוי-בריהל, עוד יותר ובאופן רדיקלי, את המונח "מנטליות פרימיטיבית" כפי שהגדיר אותו בתחילת המאה, ומצא כי "ההשערה כי קיימת מנטליות פרימיטיבית שונה משלנו" לא רק שאינה הולמת אלא אינה ניתנת להגנה.
בשנת 1938 כתב ב"פנקסיו""במילים אחרות, נתקן בדיוק את מה שחשבתי לנכון ב-1910: אין מנטליות פרימיטיבית הנבדלת ממנטליות אחרת (שלנו - NN) על ידי שני האפיונים -מיסטי וטרום-לוגי.
קיימת מנטליות מיסטית יותר מודגשת ויותר נגישה לצפייה אצל ה"פרימיטיבים" מאשר בחברה שלנו, אולם היא קיימת בנפשו של כל אדם".(פנקסים ע' 131)
"לא נזהרתי מספיק כשדברתי על ניגוד...
מה שאינו עולה בקנה אחד אינו ניגוד.
אי התאמת משפטים היא אי אפשרות "פיזית" אולם איננה אי אפשרות לוגית.
לא ניתן לדבר על "חוק ההשתתפות" רק מכיוון שהפרימיטיבי מרגיש כי לו וליצורים אחרים טבע זהה.
לא ניתן להגיד שהפרימיטיבי דוחה את הקטגוריה "סיבתיות".
הוא יותר מפגין אדישות כלפי הסיבות המשניות, הנסיבות, האמצעים, והוא דבק בסיבות ה"עמוקות", העל-טבעיות: אם בתו מתה, לא משנה באיזו דרך, הכשת נחש או מחלה, החשוב בשבילו הוא לחפש את המקור - מעשה מכשף, או הפרה של טאבו.
לפי ורוניק סדן ומרטין פורנייה, לוי בריהל היה היחיד בין עמיתיו שהביע התנצלות, באריכות ובכנות ברורה, על משפטים קדומים גזעניים שהשתקפו בספריו הראשונים.
"לאורך חייו הארוכים, השתנו דברים רבים בגישתנו כלפי תרבויות שונות משלנו.
היה לו הזמן לתפוס זאת והאומץ להביע את צערו".
בשנת 1904, כעמית לימודים וידיד של ז'אן ז'ורס תרם לוי-בריהל לעיתון שהקים אז ז'ורס, ל'הומניטה, שהיה בהתחלה עיתון סוציאליסטי ולימים הפך לביטאון של הקומוניסטים הצרפתים.
לוי-בריהל היה בן דוד של אלפרד דרייפוס ונמנה עם הראשונים שקמו לתמוך בו בפומבי.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הסתקרן לוי-בריהל להשוות בין המצב בצרפת ובגרמניה וראה בתנופתם של חיי הרוח והתרבות בגרמניה את היסוד המוסרי להתקדמותה של ארץ זו.
בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לוי-בריהל לשירות הממשלה על ידי תלמידו, אלבר תומא, שהתמנה לשר.
הוא עסק אז במאבק נגד תעמולת המלחמה הגרמנית והשתתף בעריכתם של הביטאון של אליאנס פראנסז (Bulletin de l'Alliance française) ושל ביטאון התעשייה הצבאית הצרפתית (Bulletin des usines de guerre).
בשנת 1919 השתתף כנספח של משרד החוץ הצרפתי בוועידת השלום בפריז.
לוי-בריהל היה נשוי החל משנת 1882 לאליס לואיז בריהל (1935-1859), בתו השלישית של התכשיטן היהודי האמיד דוד בריהל (1901-1822) ששורשיו היו בוורמס שבגרמניה.
הוא אימץ בשנת 1902 גם את שם המשפחה של אשתו.
לבני הזוג נולדו שלושה בנים: (איזאק) אנרי לוי-בריהל (1964-1884), משפטן וסוציולוג, פרופסור בפקולטה למשפטים בפריז, הרופא לאון מרסל לוי-בריהל (1944-1883), שנרצח עם משפחתו באושוויץ והמהנדס לכימיה ז'אן-פול לוי-בריהל (1960-1890).
גיסו, אחי אשתו, הסוציולוג אנרי בריהל (1927-1858) היה נשוי לברט כַאהן, בתו של הרב הראשי של צרפת, צדוק כאהן.
בתם, אודט מונו-בריהל (1972-1906), ארכאולוגית ומזרחנית הייתה נשואה לביוכימאי ז'אק מונו.
אחותה השנייה של ברט, אנה כאהן, הייתה אשתו של הרב הראשי של צרפת, ישראל לוי (1939-1856).
אחד מנכדיו, רמון לוי-בריהל (2008-1922) לחם ברזיסטאנס והיה סטטיסטיקאי ידוע.
אחד מאחייניו של לוסיאן לוי-בריהל, אדריאן דוד בריהל (1973-1902) היה מבקר אמנות וארכאולוג, ואחייניתו, הלן מצגר,
(1944-1889) התפרסמה כהיסטוריונית ופילוסופית של המדע ונרצחה באושוויץ.
עם תלמידיו נמנו פילוסופים כמו אטיין ז'ילסון, האתנולוג מוריס למאן, ז'ורז' דוורה (במכון לאתנולוגיה).
עבודתו של לוסיאן לוי-בריהל, במיוחד המונחים שלו "ייצוג קיבוצי" (או "ייצוג קולקטיבי") ו"השתתפות מיסטית" השפיעו על התורה הפסיכולוגית של קארל גוסטב יונג.
יונג השתמש במושג "ייצוגים קולקטיביים" של לוי בריהל ויישם אותו בפסיכולוגיה כשהוא רואה בהם תכנים לא מודעים.
הוא שאל את המונח של לוי -בריהל "השתתפות מיסטית" Participation mystique בעיצוב המונח "לא מודע קולקטיבי".
בתופעה של זהות קולקטיבית מקורית והשתתפות מיסטית הוא ראה תופעה נפשית שמקורה בשלב בהתפתחות נפש האדם - "הלא מודע הראשוני"- שבו אין דיפרנציאציה בין סובייקט לאובייקט.
לוי-בריהל ראה את עצמו כחוקר של "הטבע האנושי" ונעזר לשם כך בניתוח הטקסטים של הפילוסופים (לייבניץ,קונט,) ואחר כך בנתונים שאסף מן הדו"חות האתנולוגיים.
גישתו התנגדה לרעיונות האבולוציה של הנפש והחברה מיסודם של הרברט ספנסר ואמיל דורקהיים.
מאוחר יותר, ב"פנקסיו" הסכים שהמבנה הלוגי של הנפש הוא זהה בכל החברות האנושיות.
הוא תמך בחקר המנטליות - כולל ההגות הפילוסופית, המיתולוגיה, המוסר, הדת והמדע, בהקשר ההיסטורי, החברתי והגאוגרפי.
גישתו לתפקודים הנפשיים של האדם הייתה רלטיביסיטית והתנגדה לגישה האוניברסליסטית..
1917 - נבחר למכון של צרפת כחבר באקדמיה למדעי המדינה והמוסר
7 בפברואר 1906 - אביר בלגיון הכבוד של צרפת
15 בינואר 1928 - קצין בלגיון הכבוד של צרפת
לוסי שפירו היא ביולוגית יהודיה אמריקאית, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
ייסדה תחום חדש בביולוגיה התפתחותית תוך שימוש במיקרואורגניזמים לשם חקר שאלות יסודיות בביולוגיה התפתחותית.
ב-2013 זכתה במדליה הלאומית למדעים על מחקרה בנושא התחלקות תאים חיידקיים לשני צאצאים שונים, הגורם שמוביל למגוון ביולוגי.
לוסי שפירו נולדה וגדלה ברובע ברוקלין, ניו יורק, בת בכורה מבין שלוש במשפחה יהודית.
אמה הייתה מהגרת יהודייה ממוסקבה, מורה בבית ספר יסודי.
אביה היגר מקייב, אוקראינה עם משפחתו, לארצות הברית, בגיל 12. האב היה חסר השכלה משום שנאלץ לעבוד מגיל צעיר כדי לסייע לכלכלת משפחתו, אך היה אוטודידקט שגם לימד את בתו הבכורה בה בעת בה למד בעצמו והשפעתו עליה הייתה גדולה.
המשפחה חיה בסנסט פארק, אזור של ברוקלין בו חיו יהודים מעטים בלבד.
החל מגיל הגן ועד סיום כיתה ח' בבית הספר היסודי בו למדה לוסי שפירו היא הייתה היהודייה היחידה בכיתתה.
לפי עדותה היא ספגה אנטישמיות בוטה בכל שנות ילדותה.
שפירו למדה בבית הספר התיכון ללימודי אומנויות ומוזיקה של ניו יורק (New York City's High School of Music and Arts) וסיימה עם התמחות באמנות.
המשיכה להתמחות באומנות וביולוגיה וקיבלה תואר ראשון באומנות ממכללת ברוקלין ב-1963. לאחר שפרופסור תיאודור שדלובסקי שכנע אותה לקחת קורס בכימיה אורגנית, היא התעניינה בהיבט הוויזואלי וברצינות האינטלקטואלית בתחום כימיה אורגנית ושינתה את מסלול לימודיה.
ב-1966 קיבלה תואר דוקטור בביולוגיה מולקולרית בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין, שהיה אז חלק מהישיבה יוניברסיטי, שם היא עבדה עם ג'יי.
תומאס אוגוסט וג'רארד הורוויץ על RNA פולימראז תלוי RNA.
נשואה להארלי מקאדמס, איתו עבדה וחקרה.
במהלך לימודיה, שפירו תהתה אם הניסויים שהיא מבצעת יכולים לשקף את המציאות, כיוון שבתוך התא עצמו כל חלק משפיע על השני בצורה בלתי ניתנת לחיזוי ובדיקות נפרדות אינן מספקות מידע על התפקוד בפועל.
בנוסף, היא הסבירה, במחקרים על חלקי התא במהלך לימודיה נבדקו חלקי התא בתמציות, לא במבנים בהם הם מופיעים בתא היכולים להשפיע על התפקוד במציאות.
כשהקימה את מעבדתה ד"ר שפירו חקרה את תפקוד חלקי התא באינטגרציה ובמבנם הטבעי על מנת לבדוק את התהליך הכולל והתלת ממדי.
ראשית ניסתה שפירו לחקור את חלוקת האברונים בתהליך התחלקות תא חיידקי המתפצל לשני צאצאים נבדלים.
היא השתמשה במחקרה בחיידק "קולובקטר קרסנטוס" המתפצל לשני צאצאים: האחד משתמש באיבר דמוי זנב המשמש לתמרון בנוזל והשני משתקע במקומו ויוצר משטח עליו יוכל להמשיך בתהליך החלוקה, לעומת התא השוחה שלא ממשיך בהתרבות עד שהגיע לאזור חדש.
מחקרה נמשך עד שנות התשעים המאוחרות, ובעזרת טכנולוגיות חקר גנום הוכיחה כי במהלך התחלקות "קולובקטר קרסנטוס" גנים רבים המשתתפים בתהליך נכבים ונדלקים ברגעים מדויקים במעגל חייו של התא.
ב-2002 הקימה חברת ביוטכנולוגיה בשם Anacor Pharmaceuticals העוסקת בפיתוח תרופות אנטיביוטיות ואנטי פטרייתיות.
את החברה הקימה עם סטפן בנקוביץ' והארלי מקאדמס, בן זוגה.
2005 – פרס סלמן א' וקסמן למיקרוביולוגיה
2009 – מדליית ג'ון סקוט, עם הארלי סקוט
2009 – פרס הקרן הבינלאומית של קנדה על שם גרדנר עם ריצ'רד לוסיק
2011 – המדליה הלאומית למדע
2012 – פרס לואיזה גרוס הורביץ
לוסי סטון הייתה נואמת ופעילה אמריקאית.
מובילה במאבק למען זכויות נשים.
לוסי סטון נולדה במסצ'וסטס בשנת 1818 והקדישה את חייה למאבק למען שוויון זכויות לנשים האמריקאיות.
היא הייתה נואמת מוכשרת, התנגדה נחרצות לעבדות ופעילה מרכזית בתנועת הסופרג'יסטיות.
בשנת 1847 הייתה לאישה הראשונה ממסצ'וסטס בעלת תואר אקדמי והרבתה להביע את דעתה, בכתיבה ובנאומים, בנושאים חברתיים, בתקופה שבה נשים היו מנועות מכך.
היא זכתה לכינויים רבים, ביניהם "The Orator" ו-"Morning Star", בשל מאבקה למען שוויון לנשים.
סטון הייתה האישה הראשונה שחתמה על הסכם נישואים שוויוני עם בעלה ואף שמרה על שם נעוריה, במקום לאמץ את שם משפחתו של בעלה, כנהוג.
היא נפטרה 30 שנים טרם חקיקת החוק המעניק זכות הצבעה לנשים.
לוסי סטון נולדה וגדלה בחווה במערב ברוקפילד, מסצ'וסטס, כבת השמינית מבין תשעת ילדיהם של חנה מתיוס ופרנסיס סטון.
ילדותה המוקדמת עיצבה באופן מהותי את תפיסת עולמה.
מלאכת האחזקה והטיפול בחווה הייתה אמנם מייגעת אך הניבה יבול מספק כך שגדלה בתחושה של שפע.
סטון תיארה את אביה כמחליט וקובע בלעדי כיצד תנוהל כלכלת המשפחה.
אמה אמנם מכרה את ביצי וגבינות המשק אך לא הייתה לה זכות להחליט מה לרכוש, כמה ומתי.
לעיתים נאלצה אמה להחביא כסף על מנת לרכוש מוצרים שאביה חשב שהם מיותרים.
דודתה האהובה, עברה לגור אצלם לאחר שנזנחה על ידי בעלה ונותרה מנושלת מזכויותיה.
חוויותיה אלו של סטון גיבשו את דעתה שנשים נתונות לגמרי לחסדיהם של בעליהם.
היא החליטה לא להינשא ולא להיות נתונה תחת מרותו של גבר לעולם.
אחיה נשלחו ללמוד בקולג' כמהלך טבעי, אך אביה נדהם כשביקשה ממנו לעשות כך וסירב לממן את לימודיה.
היא החליטה ללמוד בכל מחיר ובגיל 16 החלה ללמד בבית ספר תמורת דולר לשבוע.
היא החליפה את אחיה במשרת ההוראה אך שכרה היה נמוך משכרו.
כאשר מחתה על כך בפני הנהלת בית הספר נאמר לה שתוכל לקבל רק שכר של אישה, כמחצית משכרו של גבר.
היא המשיכה לעבוד שם ושכרה עלה בהדרגה עד 16 דולרים לחודש, עדיין נמוך משכרו של גבר במשרה דומה.
סטון נחשפה ל"וויכוח על נשים" שהיה רווח באותה תקופה, הדן בשאלה האם על הנשים ליטול חלק פעיל בחיים הפומביים או שמא עליהן להישאר בגבולות הבית, במרחב הפרטי.
הוויכוח החל עם חתימתן של נשים רבות על עתירתו של ויליאם לויד גריסון לביטול העבדות, עתירה שנדחתה, משום שרוב החתימות היו של נשים.
בכנס שנערך בעקבות דחיית העתירה הכריזו הנשים כי זכויות, כמו חובות מסוימות, תקפות לכל אדם, מבחינה מוסרית, ולכן הן לא תישארנה בגבולות שנקבעו עבורן על ידי מנהיגים מושחתים.
האחיות שרה ואנג'לינה גרימקה החלו לנאום מול קהל מעורב של גברים ונשים ולא רק נשים, כמקובל בזמנו.
בתגובה, הופץ מכתב רשמי של הממשלה המגנה את תופעת החדירה של הנשים למרחב הציבורי הגברי ואת רצונן לנאום בפני קהל או להרצות בפומבי.
סטון זעמה על תוכן המכתב והצהירה שאם אי פעם יהיה לה מה לומר בפומבי – היא תעשה כן.
סטון קראה את פרסומיה של שרה גרימקה שלימים נודעו כ"מכתבים לגבי שוויון בין המינים" וגיבשה את דעתה שלא לקרוא לאף אדם בעלה.
סטון התבססה על הספר הזה בהמשך, במאמריה ובהרצאותיה לקידום זכויות נשים.
בשנת 1839 החלה סטון את לימודיה בסמינר לנשים מאונט הוליוק (Mount Holyoke) אך לאחר שנה, מאוכזבת ממדיניותו הסלחנית לגבי עבדות וזכויות נשים, עזבה ונרשמה לאקדמיית וסליאן (Wesleyan) שלימים נודעה כ-"Wilbraham & Monson Academy", אשר תמכה יותר בשילוב נשים בפוליטיקה.
סטון קראה על הקשר שבין התנגדות לעבדות לבין קידום זכויות נשים והוקסמה מאבי קלי , פעילה נגד העבדות מקונטיקט, שאף על פי שנאסרה עליה ההצבעה בנושא העבדות, בשל דעותיה החד משמעיות כנגד המוסד, הרימה את ידה פעם אחר פעם על מנת להביע את דעתה.
בשנת 1851, לאחר שלוש שנות פעילות בכנסייה, הורחקה אף סטון בשל פעילויותיה נגד העבדות ואירוח הרצאות נגד עבדות בביתה.
הכומר הכריז עליה כחברת קהילה נטולת זכות בחירה, ובכל זאת, פעם אחר פעם, הרימה אף היא, את ידה בהצבעות.
מאוחר יותר עברה סטון לכנסייה סובלנית יותר בהשקפתה, הכנסייה היוניטריאנית.
לאחר שנת לימודים אחת באקדמיית וסליאן נודע לסטון שאוברלין קולג' העניקה תואר אקדמי לשלוש נשים.
זה היה המוסד היחיד בזמנו שעשה כן וסטון נרשמה אליו.
היא למדה בקורסים כדוגמת דקדוק יווני ולטינית על מנת להצליח בבחינות הקבלה לאוברלין קולג'.
באוגוסט 1843, בגיל 25, נסעה סטון ברכבת לאוהיו, לקולג' הראשון שהעניק תואר אקדמי לנשים ואף לאפרו אמריקאים.
עם זאת, גילתה במהלך השנים שהנהלת הקולג' לא מצדדת בכל דעותיה בעניין הצבעת נשים, זכויות פוליטיות עבורן, השכלת נשים והשמעת דעותיהן בפומבי ואף נאסר עליה להרצות בפני קהל.
סטון סיימה את לימודיה באוברלין קולג' והפכה לאישה הראשונה ממסצ'וסטס בעלת תואר אקדמי.
במכללה הכירה את אנטואנט בראון בלקוול, לוחמת זכויות הנשים, שלימים הפכה אף לגיסתה.
סטון קיוותה לממן את לימודיה האקדמיים באמצעות לימוד וסיוע לתלמידים בתחילת לימודיהם.
מדיניות המוסד הייתה שלא להעסיק סטודנטים לתואר ראשון בהוראת סטודנטים אחרים ולכן נאלצה להשתכר מעבודות תחזוקה, כחלק מפרויקט עבודות יזומות לסטודנטים שנוהל על ידי הקולג'.
אף בעבודתה זו השתכרה סטון פחות ממחצית משכר הגברים שעבדו בעבודה דומה.
בשנת 1844 החלה ללמד אריתמטיקה במחלקה לנשים וגם כאן נאלצה להסתפק בשכר פחות בשל היותה אישה.
לעיתים נאלצה סטון להתעורר בשתיים לפנות בוקר על מנת להספיק לשלב את מטלותיה, הכפולות בהיקפן מאילו שקיבלו הגברים, עם הלימודים.
בריאותה הידרדרה והיא החליטה שלא עוד.
סטון פנתה בדרישה לראש הפקולטה להשוות את שכרה לשכר שני קולגות גברים, מנוסים פחות ממנה, ונענתה בסירוב.
הסטודנטים שלימדה, קראו לה לשוב ללמד, והצהירו שהם ישלמו לה את השכר שדרשה, השכר ההוגן, אם הנהלת הקולג' לא תעשה כן.
היא תכננה לבקש סיוע מאביה, שכאשר שמע על מאבקה בנושא השכר הבטיח לסייע לה במימון ככל שידרש לכך.
לאחר שלושה חודשי לחץ ציבורי, חזרה בה הנהלת הקולג', ושכרה מחדש את סטון לעבודה, בשכר שווה לשכר הגברים, כפי שדרשה.
בשנת 1836 התעורר ויכוח נוקב לגבי זכותה של אבי קלי פוסטר לנאום באוברלין קולג'.הנהלת המוסד התנגדה לכך עקב הדיון הנלהב שהציתה בנושא זכויותיהן של סטודנטיות לעומת סטודנטים, ובייחוד בזכויותיהן לנאום בפומבי, נושא שעליו נאבקה סטון כבר מכניסתה ללימודים בפקולטה.
ב-1 באוגוסט נשאה סטון את נאומה הראשון בקולג' בו צידדה במתן עצמאות לאיי הודו המערבית.
בשנת 1846 הודיעה סטון למשפחתה שבכוונתה להפוך לנואמת.
אביה ואחיה תמכו בה ועודדו אותה לעשות כן.
לעומת זאת אימה ואחיותיה ביקשו ממנה לשקול זאת שנית.
היא הסבירה להן שהיא יודעת היטב שדרכה עלולה לעודד התנגדות ואף שנאה כלפיה והוקעתה, אך בעיניה זו הדרך שבה תוכל לתרום לכינונו של עולם טוב יותר.
סטון חידדה את מיומנותה כנואמת.
היא ניהלה דיבייטים (שִׂיג וָשִׂיחַ), רק עם נשים אחרות, כיוון שלא מקובל היה שאישה תנהל דיבייט ותתרגל מיומנות כזו עם גבר.
הצפייה מנשים הייתה לצפות בדיבייטים ונאומים שנישאים מפי גברים אך לא להשתתף בהם.
מאוחר יותר סטון וחברתה לספסל הלימודים אנטואנט בראון בלאקוול, הקימו מועדון דיבייט לנשים.
המועדון זכה לחשיפה נרחבת בשל פעילותו הענפה והמשתתפות בו קיבלו היתר מהקולג' לערוך דיבייטים פומביים בינן לבין עצמן.
עם זאת, כאשר התברר שהדיבייטים מושכים קהל רב של סטודנטים וסטודנטיות כאחד, נאסר עליהן לקיים את הדיבייטים מול קהל מעורב.
סטון החלה לרכוש שם כנואמת מוכשרת והוזמנה על ידי עורך עיתון מוערך, להתמודד מולו בדיון לגבי זכויות נשים – ממנו יצאה כשידה על העליונה.
היא הגישה בקשה להנהלת הקולג', מגובה בחתימות של סטודנטיות רבות, לפיה סטודנטיות שנבחרו לכתוב את נאום סיום הלימודים, תוכלנה לקרוא את נאומן בעצמן מעל דוכן הנואמים ולא, כפי שהיה נהוג, נאומן יקרא על ידי סטודנטים אחרים, גברים.
הבקשה נדחתה ואילו סטון, שנבחרה לכתוב את נאום הסיום, סירבה בנימוק שאינה יכולה להיות חלק ממנגנון המדיר נשים.
לוסי סטון סיימה את לימודיה, וקיבלה תואר אקדמי מאוברלין קולג' ב-25 באוגוסט שנת 1847.
בסתיו 1847 נשאה סטון את נאומה הפומבי הראשון בנושא זכויות נשים.
היא הפכה לנואמת מטעם האגודה לביטול העבדות במסצ'וסטס בעידודה של אבי קלי פוסטר שאף סייעה בליטוש מיומנויות הנאום שלה לקראת המאבק למען זכויות הנשים.
היא התגלתה כנואמת משכנעת, סוחפת ובעלת כריזמה.
תיארו אותה כבעלת קול פעמונים, חזק וצלול, וכנואמת הגורמת לשומעים אותה לעבור מצחוק לבכי במחי מילה.
היא ניצלה את יכולתה זו לשכנע קהל מגוון, בדבר החשיבות של הענקת זכויות לנשים כמו גם ביטול העבדות.
סטון שיתפה פעולה עם העתירה שהגיש וונדל פיליפס , פעיל נגד העבדות, למתן זכות בחירה לנשים ולצידוד לגבי זכותן של נשים לכהן במשרה ציבורית.
מחצית מחותמי החתימות על העתירה היו מערים בהן נאמה סטון בעד העתירה.
במאי 1851, בעת שביקרה בבוסטון במסגרת מפגש נגד העבדות, הלכה לתערוכה וצפתה בפסל העבד היווני חירם .
היא התרגשה מאוד מהפסל שבו ראתה סמל לנשיות הכבולה, ואף ציינה זאת בערב המפגש.
בעקבות זאת ננזפה על ידי סמואל מאי ג'וניור על כך שהיא עוסקת בדיכוי הנשים בכנס שכותרתו היא ביטול העבדות.
סטון הגיבה באומרה שהייתה אישה לפני שהפכה ללוחמת נגד העבדות ולכן חייבת היא לדבר ראשית כאישה.
כעבור מספר חודשים הודיעה סטון שברצונה להתמקד במאבקן של נשים לשוויון ולכן לא תוכל להשתתף עוד במאבק נגד עבדות.
ב-1 באוקטובר 1851 השיקה סטון את מסע הרצאותיה למען זכויות נשים.
מאי ניסה לשכנע אותה להמשיך בהרצאותיה למען ביטול העבדות, ולבסוף נענתה לקריאתו ואכן הרצתה למען ביטול העבדות מדי יום ראשון.
בשנת 1850 יזמה לוסי סטון את הכנס הראשון לזכויות נשים.
חודשים לפני קיום הכנס חלתה סטון בטיפוס ומצבה הבריאותי הידרדר ואת ניהול הכנס לקחה על עצמה פאולינה רייט דייוויס בשל מחלתה לא נשאה סטון דברים בכנס עצמו, אך הצליחה להשתתף בנאום הנעילה שלו.
בכנס הוחלט שלא להקים איגוד רשמי אלא, בשלב זה, לקיים את הכנס על בסיס שנתי, תוך פרסום תכניו, מינוי ועדות שתתמקדנה בנושאים השונים וגיבוש תוכנית פעולה.
תשע נשים ותשעה גברים מונו לוועד הפעולה, ביניהם סטון, ששנה לאחר מכן התמנתה למזכירת הוועד.
ככזו, היא קבעה סדרי עדיפויות לפעולה, מוקדים לפעולות ואילו תכנים יעלו לדיון בכנסים במהלך העשור הבא.
כשהחלה סטון להרצות במשרה מלאה, היא אימצה את סגנון הלבוש אותו לבשה במהלך הבראתה ממחלת הטיפוס: מעיל רחב וקצר וזוג מכנסיים רחבים שמעליהם חצאית ששוליה מגיעות עד מתחת לברכיים.
השמלה הייתה חלק ממודעות הולכת וגוברת ותוצר של מהפכת הבריאות, והחליפה את השמלות צמודות המחוך בעלות שכבות של בדים המשתפלים עד לקרקע.
מסתיו 1849, בו קרא מגזין בריאות לנשים, לאמץ סגנון לבוש שלא יכביד על רגליהן ותנועתן, נשים החלו ללבוש מכנסיים רחבים ומעליו וחצאית קצרה שכונתה "התחפושת הטורקית" או "השמלה האמריקאית".
רבות לבשו אותה כביגוד לבית אך פעילות למען נשים עודדו אותן לאמץ צורת לבוש זו אף מחוצה לו.
עידוד הנשים לשינוי התלבושת היווה סמל להיחלצות מכבלי החברה, וארגוני נשים יזמו פעילויות ענפות לתמיכה בכך שנשים תלבשנה אותה אף באירועים רשמיים.
סטון קיבלה את ההצעה ולבשה אותה בהרצאותיה במשך שלוש שנים.
עד אז הלבוש הנ"ל הפך לשנוי המחלוקת בעקבות הסברה כי הוא נועד להוות איום על עליונות הגברים ועל סמכותם.
בתחילה שיבחו העיתונים את לבושה של סטון ונכונותה להופיע בלבוש זה, אך מאוחר יותר, עם השינוי בהלך הרוח כלפי הלבוש החדש, תקפו אותה על כך.
סטון מבחינתה, מצאה את השמלה החדשה כנוחה מאוד.
עם זאת, סלדה מתשומת הלב שמשכה כל אימת שהרצתה ולכן, לאחר תקופה מסוימת, האריכה במספר סנטימטרים את השמלה.
לבסוף נטשה אותה כליל ושבה ללבוש המסורתי, מהלך שספג גינוי על ידי פעילות זכויות נשים שאף האשימו אותה ב"התקפלות" למען נוחות הגברים.
בשנת 1853 קיבלה סטון את הצעתו של הנרי בלקוול , איש עסקים ממשפחת נשים חזקות ודעתניות, לערוך מסע הרצאות במערב המדינה.
במשך שלושה עשר השבועות הבאים ערכה סטון ארבעים הרצאות במדינות וירג'יניה ומערב פנסילבניה במעל 13 ערים שונות.
הרצאותיה היו סוחפות והעלו את נושא זכויות הנשים באופן באותו תיאר ה"ניו יורק טריביון" כמעורר את דעת הקהל לנושא כפי שלעיתים רחוקות בלבד עורר אותה נושא כלשהו.
עיתון באינדיאפוליס תיאר כי סטון סחפה אחריה שני שלישים מהנשים ומחצית מהגברים שאף הפכו לתומכים נלהבים של זכויות הנשים.
אליזבת קיידי סטנטון תיארה את סטון כנואמת היחידה שבאמת ובתמים הצליחה לעורר את לב האומה בנושא העוולות נגד נשים.
בשנת 1854 חזרה למסצ'וסטס ופעלה למען חקיקה מקדמת נשים.
בכנס לקידום זכויות האישה שהתקיים בסינסינטי בשנת 1855 נשאה סטון את "נאום האכזבה" שלה.
הנאום נישא כתשובה לאמירה לפיה הנשים הנאבקות על זכויותיהן הן קומץ נשים מאוכזבות.
סטון בנאום התגובה הסוחף הדגישה שאכן, היא אישה מאוכזבת: מאוכזבת מחוסר השוויון בחינוך, מחוסר השוויון בנישואין, מחוסר השוויון בדת, מהדרת הנשים ומההזדמנויות המועטות שניתנות להן, ואכן, האכזבה היא מנת חלקן של נשים.
היא הודיעה שזו היא משימתה.
להעמיק את אכזבתן של נשים עד שיחדלו להתכופף מול גברים ויתהו אם אין הן ראויות לשוויון.
בקיץ 1853 החל הנרי בראון בלאקוול (גיסה של אנטואנט בראון בלאקוול), פעיל במאבק לביטול העבדות, לחזר אחר סטון.
סטון הודיעה לו שאין ברצונה להינשא כיוון שאינה מוכנה להיות נתונה תחת שליטתו של איש וחסרת זכויות קניין.
בלקוול אמר שניתן לערוך הסכם נישואין אחר, שוויוני, העוקף את המצב הקיים בחוק.
הוא הציע לחתום על הסכם חלופי המגן על זכויותיה, ובהמשך סייע בארגון מסע ההרצאות שלה במערב המדינה.
במהלך הסיור החליפו סטון ובלקוול מכתבים בהם דנו במשמעות הנישואין, התוכן הנוצק לתוכם, ברצונות משותפים ויעדים למימוש בהמשך הדרך.
הם חתמו על הסכם שעיקרו הגנה על רכושה ומעמדה של סטון כאישה עצמאית.
על פי ההסכם שניהם בעלים משותפים של כל רכוש שייצבר מרגע הנישואין, ואילו רכוש שנצבר לפני אינו משותף.
כל אחד מהצדדים בהסכם רשאי להוריש את נכסיו למי שיחפוץ מלבד אם יהיו להם ילדים משותפים ואז הרכוש יועבר אליהם.
סטון התעקשה לשלם מחצית מהוצאות הבית, למורת רוחו של בעלה.
בהסכם הוסכם כי סטון תחליט אם ומתי תרצה ללדת כחלק משמירה על אוטונומיה ועצמאות של כל אחד מהצדדים.
איש לא ינסה לשנות את אורח חייו, אמונתו או דרכו של האחר.
ההסכם היווה השראה לנשים רבות שראו בו אבן דרך להגעה לשוויון במישור האישי והמשפחתי.
לסטון ובלקוול נולדה בת, אליס סטון בלקוול , פעילה אף היא למען זכויות נשים.
טקס החתונה נערך בבית סטון, ב-1 במאי 1855. לאחר הנישואין המשיכה סטון לחתום את שמה כלוסי סטון.
בהעברת נכס על שמה נתקלה בדרישה לחתום כלוסי סטון בלקוול ועשתה כן.
בתכתובת רשמית התעקשה סטון לחתום כלוסי סטון בלבד אף על פי שנדרשה להוסיף את שם בעלה.
לאחר התייעצות עם עורך דין, שהודה בפניה כי אין חוק המחייב נשים לאחר הנישואין לשנות את שמן היא הכריזה בנאומה למאבק בעבדות בשנת 1856, כי היא שומרת על שם משפחתה המקורי ונקראת לוסי סטון.
ב-14 בספטמבר 1857 נולדה בתם היחידה אליס סטון בלאקוול .
סטון בלקוול הפכה למנהיגת התנועה הסופרג'יסטית, ואף כתבה את הביוגרפיה הראשונה על אמה "Pioneer Woman Suffragist".
שנה לאחר מכן הרתה סטון שוב, היריון שהסתיים בהפלה טבעית.
לאחר נישואיה, עד שנת 1857, המשיכה סטון במאבקה.
היא הואשמה במשפט בכך שסיפקה סכין לשפחה לשעבר, מרגרט גארנר במטרה להרוג את בנה, על מנת למנוע ממנו חיי עבדות.
עם דחיית התביעה הגיבה סטון באומרה שהיא עצמה הייתה מעדיפה להתאבד ולהיות חופשייה, עם אלוהים ומלאכים מאשר להיות כבולה בשלשלאות ברזל כשפחה.
לאחר הולדת בתה, שסבלה ממצב בריאותי ירוד בשנותיה המוקדמות, הפחיתה סטון את מעורבותה במטה המאבק והשתתפה רק בשני כנסים פומביים במהלך מלחמת האזרחים כולה.
בסיומה חזרה לפעול במלוא הפעילות.
ב-1869, במהלך המחלוקת שקמה בין הסופרג'יסטיות לגבי התיקון ה-14, אשר העניק זכות הצבעה לגברים שחורים אך לא לנשים לבנות, היא ואנטואנט בראון בלאקוול התפצלו מן האקטיביסטיות האחרות והקימו את האגודה האמריקאית לזכות בחירה לנשים, כאלטרנטיבה לארגון של סוזן ב.
אנתוני, האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים.
בשנת 1870 ייסדה את הקמת שבועון לנשים Woman's Journal שהפך לשופר למאבקה של תנועת הסופרג'יסטיות.
אווה צ'נינג הייתה בין הכותבות בירחון.
סטון ערכה את כתב העת לשארית חייה בסיוע בעלה ובתה.
בשנת 1877 נבחרה לנשיאת האגודה הסופרג'יסטית של ניו אנגלנד .
שחרת על דגלו להיאבק למען זכות הצבעה לנשים וכיהנה בתפקיד עד מותה.
בשנת 1879 הוענקה לנשות מסצ'וסטס זכות הצבעה מוגבלת.
הנשים הבוחרות נדרשו להוכיח כישורים ויכולות זהים הגברים, ואם יעמדו בכך, תוכלנה לבחור בבחירות על ידי הגשת שם המועמד שלהן לוועד המנהל של בית הספר.
סטון נדרשה לחתום על בחירתה כבלקוול ובחרה לוותר על האופציה לבחור בשל כך.
בשנת 1887 פעלה סטון לאיחוד שתי תנועות נשים מרכזיות, יריבות עד כה, על מנת לפעול יחד לקידום המאבק.
היא נבחרה ליו"ר בפועל של התנועה החדשה שנקראה NAWSA.
אף שלא השתתפה בכנס הראשון בשל מחלות בדרכי הנשימה.
בינואר 1892, בוושינגטון, הוזמנה סטון, יחד עם פעילות נוספות, לדיון בנושא זכויות בחירה לנשים, בפני ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית.
בנאומה טענה סטון כי כל מאבקן של הנשים למען קידום מצבן חסר תוחלת, בשל העובדה שהן אינן בעלות זכות בחירה.
היא טענה שיש לשנות את החוק ולאפשר זכויות קניין לנשים נשואות ושעל גברים לפעול למען שינוי החוק המקפח.
במאי 1893 עברה סטון עם בתה לשיקגו, שם נאמה את נאומיה הפומביים האחרונים בקונגרס הנשים העולמי בהשתתפות למעלה מ-500 נשים מ-27 מדינות.
סטון נאמה תחת הכותרת "ההתקדמות במהלך 50 שנים" ובו תיארה את רצף ההישגים שהשיגו נשים בשנים הללו.
היא אף הטילה ספק בכך שנשים צעירות מסוגלות להבין איזה מחיר שולם על מנת שהן תוכלנה כיום לנאום בפומבי ולממש את זכות הביטוי שלהן.
עם זאת מצבה הבריאותי של סטון הלך והידרדר.
היא אובחנה כחולה בסרטן קיבה מתקדם וכתבה מכתבי פרדה לחברים ולמשפחה.
במכתבים הפצירה בהם סטון להמשיך במאבק למען נשים.
סטון נפטרה ב-18 באוקטובר 1893 בגיל 75. בלווייתה גדשו את הכנסייה מעל 1,000 איש ומאות נוספים המתינו בחוץ.
מותה סוקר בהרחבה בכל העיתונים, וגופתה נשרפה על פי בקשתה ובכך הפכה לאדם הראשון שגופתו נשרפה במסצ'וסטס.
לוסי סטון זכורה בארצות הברית בעיקר בשל סירובה לשאת את שמו של בעלה.
בשנת 1921 הקימה רות הל את הליגה למען לוסי סטון בעיר ניו יורק הפועלת לעידוד נשים לשמור על שם נעוריהן לאחר נישואיהן.
שימור שם נעוריה כל כך הוטבע בשפה האנגלית עד כי אדם התומך בכך שנשים תוכלנה לעשות כן נקרא "לוסיסטונר" על שם חלוצת המהלך.
בשנת 1968, 18 באוגוסט, לציון יום הולדתה ה-150 של סטון, הנפיקה רשות הדואר של ארצות הברית בול עם דיוקנה.
עד שנת 1999 הציגה מדינת מסצ'וסטס דיוקנות של מנהיגים גבריים בלבד שהשפיעו על ההיסטוריה שלה.
כחלק מפרויקט הנקרא "לשמוע אותנו" החלו להציג דיוקנאות של שש נשים משפיעות ולוסי סטון זכתה אף היא לכבוד זה.
בשנת 2000 איימי ריי מלהקת אינדיגו גירלס כללה באלבומה הראשון שיר בשם לוסיסטונרס.
באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי נקרא הבניין ללימודי ממשל על שמה של לוסי סטון ואף נבנה פארק על שמה במסצ'וסטס.
ביתה במסצ'וסטס מנוהל כיום על ידי מנהל אתרי המורשת במדינה ובו 61 דונם קרקע מיוערת.
חורבות החווה שבה גדלה, שנשרפה עד היסוד, עומדות במרכז הנכס ולידו לוח ועליו הכיתוב המתאר בקצרה את לוסי סטון ופועלה.
לוסי סטנטון (; 1831–1910) הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות בארה"ב, פעילה פמיניסטית והאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהשלימה ארבע שנות לימודים אקדמאיים באוברלין קולג' בשנת 1850. סטנטון נחשבת לדמות בולטת במאבקן של נשים שחורות לעצמאות, הן בהיבט של שחרור העבדים והן בפעילות מוקדמת של תנועות פמיניסטיות.
לוסי סטנטון נולדה חופשייה מעבדות, בתם היחידה של מרגרט וסמואל סטנטון.
אביה, שהיה ספר, מת כאשר הייתה בת 18 חודשים ואמה התחתנה בשנית עם ג'ון בראון, משחרר העבדים המפורסם שפעל באזור קליבלנד, אוהיו במסגרת מסילת הרכבת המחתרתית.
סטנטון צוטטה כמי שסיפרה על ג'ון בראון, שהיה מסתיר לפחות 13 עבדים נמלטים בביתם הפרטי בכל רגע נתון.
אביה החורג של סטנטון, ג'ון בראון, פעל רבות גם למען השכלה עבור אפרו-אמריקאים ושלח את סטנטון ללמוד בקליבלנד פרי סקול, בית הספר החופשי של קליבלנד.
בשנת 1846 נרשמה סטנטון ללימודים באוברלין קולג' והשלימה תואר בתחום הספרות במסגרת התוכנית 'לימודי הגברות'.
סטנטון המוערכת זומנה לשאת את נאום הבוגרים בשנת לימודיה והיא כתבה את 'תחינה למען המדוכאים', טקסט שכלל התייחסות מקיפה לתחושת פעילה למען השחרור מן העבדות, זאת על אף שנולדה חופשית.
נאומה נישא כתגובה לחוק העבד הנמלט 1850, שעמד להיכנס לתוקף.
היא קראה לנוכחים, במיוחד לנשים שביניהם, לדמות את עצמם במצב של העבדים, להצטרף לפעילות למען שחרור העבדים ולהביא לביטול העבדות בארצות הברית.
נאומה של סטנטון התקבל היטב, הודפס ופורסם במגזינים ועיתוני התקופה.
סטנטון עבדה כספרנית ועורכת משנה של העיתון האפרו-אמריקאי הראשון בקליבלנד, שנערך על ידי בעלה, ויליאם ה.
בעותק המגזין הראשון שיצא לאור ב-9 באפריל 1853, סטנטון הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שפרסמה סיפור עלילתי בשם 'צ'ארלס וקלרה הייס'.
בתם של סטנטון ודיי, פלורנס דיי, נולדה בשנת 1858. זמן לא רב לאחר מכן, דיי עזב לאנגליה וב-1872 הזוג התגרש.
סטנטון עזבה את עבודת הספרנות והעריכה והחלה לעבוד כתופרת בקליבלנד.
בתקופה הזו הצטרפה לפעילות בארגון סיוע בקליבלנד וב 1866 נשלחה לג'ורג'יה ולמיסיסיפי כדי ללמד ולהדריך עבדים ששוחררו.
במיסיסיפי פגשה סטנטון את לוי סשיינס ונישאה לו.
בני הזוג עברו למדינת טנסי, שם המשיכה סטנטון בעבודה אקטיביסטית בארגונים למען זכויות נשים אפרו-אמריקאיות.
בשנת 1900, אחרי מות אמה, עברה סטנטון לגור בלוס אנג'לס וב-1904 ייסדה את ארגון 'המועדון התעשייתי' למענן של מאות נשים אפרו-אמריקאיות שהיגרו לעיר בחיפושן אחר עבודה בתעשייה.
סטנטון מתה בלוס אנג'לס ב-18 בפברואר 1910.
לוסי אן קוהו היא שחקנית תיאטרון וקולנוע אנגלייה.
היא ידועה מהופעותיה בתפקיד הנסיכה מרגרט בסרט "The Queen's Sister", בתפקיד אוולין ברוגן בסדרת הטלוויזיה "Cape Wrath", ובתפקיד אליס קרטר בסדרה "טורצ'ווד: ילדי כדור הארץ".
לוסי אן קוהו נולדה בווילטשייר בשנת 1968. היא למדה בפנימייה, ואת הכשרתה המקצועית רכשה בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama".
היא סיפרה שעל אף שבמשפחתה רקע צבאי בולט, הוריה תמכו בשאיפותיה להיות שחקנית.
לפני שהתפרנסה ממשחק, קוהו הייתה מופיעה במסיבות לילדים.
לדבריה אם היא לא הייתה מצליחה בקריירה של שחקנית היא הייתה עובדת בטיפול בילדים.
עבודתה הראשונה במשחק אחרי סיום הלימודים הייתה בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר בהפקה של "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בפרק בסדרה "חדר מיון".
היא המשיכה להופיע בתפקידים רבים בטלוויזיה בהם מייג'ור ג'סיקה ביילי בתוכנית הפופולרית "Soldier Soldier" של ITV.
ב-2005 גילמה את דמותה של הנסיכה מרגרט בסרט על חיי הנסיכה שהוא בדיוני בחלקו "The Queen's Sister" עבור ערוץ 4. על הופעתה זו הייתה קוהו מועמדת לפרס אמי ולפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA).
היא זכתה לשבחים על הופעתה, לדוגמה במגזין וראייטי היה כתוב על הסרט שהוא "קצת חסר טעם" אבל "בזכות קוהו שווה לצפות בו".
קוהו אמרה שהיא גילמה את מרגרט כאישה בעלת אנרגיה אדירה ובלתי נדלית.
ושהיא מקווה שההפקה לא פגעה באיש.
קוהו הופיעה בסדרת הטלוויזיה "עיר מקלט", בסרט "נעלי בלט" בתפקיד ת'או דיינס, ובסדרה "טורצ'ווד" בעונה השלישית "ילדי כדור הארץ" בדמות אליס קרטר, בתו של קפטן ג'ק הרקנס.
אחרי הפסקה של שמונה שנים חזרה קוהו לבמה וכיכבה בהפקה מחודשת של "Speaking in Tongues" בתיאטרון הדוכס מיורק לצדם של ג'ון סים, איאן הארט וקרי פוקס.
היא זכתה לביקורות חיוביות על הופעתה.
בפברואר 2010 החלה להופיע בתפקיד קטרינה סטוקמן בהפקה של המחזה "אויב העם" במשך חמישה שבועות בתיאטרון קרוסיבל לצדו של סר אנטוני שר.
אחר כך שיחקה במחזה "Broken Glass" מאת ארתור מילר בתיאטרון טריסייקל.
קוהו חיה בקנזל גרין בברנט שבלונדון.
היא הייתה נשואה לשחקן קורי ג'ונסון ממנו התגרשה.
בנובמבר 2008 זכתה קוהו בפרס אמי הבינלאומי לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בדרמה המבוססת על סיפור אמיתי "Forgiven".
לוּסִיאֵן פָאבְרֶה הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן.
ככדורגלן, פאברה זוהה בעיקר עם סרבט ז'נבה, עמה זכה באליפות ליגת העל השווייצרית ונבחר ככדורגלן השנה בשווייץ לשנת 1983. פאברה שיחק גם בלוזאן, נשאטל גזמאקס וטולוז.
פאברה ערך 24 הופעות במדי נבחרת שווייץ בכדורגל, בהן הבקיע שער אחד.
כמאמן, פאברה אימן בסרבט ז'נבה ובפ.צ.
ציריך, עמן זכה בתארים מקומיים, ולאחר מכן אימן בבונדסליגה בהרטה ברלין ולאחר מכן בבורוסיה מנשנגלדבך, אותה קידם לצמרת הכדורגל הגרמני.
בהמשך אימן בהצלחה את ניס, אותה קידם לצמרת הכדורגל הצרפתי.
בשנת 2018 מונה כמאמן בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
לאחר 2 עונות מוצלחות כמאמן בקבוצה בהן פרחו תחת אימונו שחקנים צעירים רבים פוטר פאברה במהלך עונתו השלישית לאחר פתיחת עונה חלשה יחסית בליגה.
פאברה שיחק בין השנים 1976 ו-1979 בלוזאן מליגת העל השווייצרית, ובשורותיה ערך 30 הופעות ליגה בשלוש עונות.
את הפריצה שלו עשה פאברה בנשאטל גזמאקס, בה שיחק בין השנים 1979 ו-1981, והפך לשחקן הרכב קבוע.
פאברה הבקיע 14 שערי ליגה ב-51 הופעות במדי נשאטל גזמאקס.
בקיץ 1981 עבר פאברה לסרבט ז'נבה, שם שיחק עד לשנת 1991, למעט הפסקה בעונת 1983/84 בה שיחק בטולוז.
בשנת 1985 נפגע פאברה בתיקול חריף של פייר-אלברט שפויזאט, ונעדר מהמגרשים כשמונה חודשים, אם כי חזר לשחק לאחר מכן.
באותה שנה, זכה פאברה עם סרבט ז'נבה באליפות היחידה שלו כשחקן.
בשנת 1991 פרש פאברה ממשחק פעיל, וסיכם תשע עונות בסרבט ז'נבה, בהן הבקיע 48 שערים ב-193 הופעות ליגה.
בנבחרת שווייץ ערך פאברה 24 הופעות, והבקיע שער אחד, כבר בהופעת הבכורה שלו בשנת 1981 במשחק מול נבחרת הולנד, שבו גם רוד חוליט ופרנק רייקארד ערכו הופעות בכורה עבור נבחרתם.
הופעתו ה-24 והאחרונה של פאברה במדים הלאומיים נערכה בשנת 1989, בהפסד 1–3 לנבחרת פורטוגל.
פאברה לא הצליח להעפיל עם נבחרת שווייץ לטורנירים גדולים.
פאברה החל את קריירת האימון שלו בשנת 1991 בקבוצה השווייצרית אשלנס.
תחילה אימן קבוצות ילדים ונוער, ובשנת 1993 אימן את הקבוצה הבכירה, והעפיל עמה לליגת המשנה השווייצרית, דבר שעד היום נחשב להישג גדול בתולדות המועדון.
בשנת 1995, לאחר הצלחתו באשלנס, מונה כמאמן אקדמיית הנוער של נשאטל גזמאקס, ומילא תפקיד זה במשך שנתיים.
בינואר 1997 מונה פאברה כמאמן יברדון ספורט, שנאבקה בתחתית ליגת המשנה השווייצרית, והצליח להציל אותה מירידה.
בעונת 1998/99 העפיל פאברה עם הקבוצה לליגת העל השווייצרית, ובעונת 1999/00 רשם עמה את הישג השיא של הקבוצה באותו זמן, כשסיים עמה במקום החמישי בליגה השווייצרית.
בקיץ 2000 חתם פאברה כמאמן בסרבט ז'נבה, המועדון עמו זוהה ככדורגלן.
פאברה רשם עם סרבט ז'נבה זכייה בגביע השווייצרי בעונת 2000/01. לאחר מכן, בעונת 2001/02, פאברה רשם הצלחה גדולה עם סרבט ז'נבה בגביע אופ"א, כשהקבוצה הדיחה את סלביה פראג, ריאל סרגוסה והרטה ברלין, שאותה ניצחה סרבט בתוצאה 0–3 באצטדיון האולימפי בברלין.
פאברה וסרבט הודחו בשמינית גמר גביע אופ"א על ידי ולנסיה.
בתום עונה זו עזב פאברה את המועדון.
בקיץ 2003 מונה פאברה כמאמן פ.צ.
בשנת 2005 זכה פאברה עם הקבוצה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון בגמר על פ.צ.
ציריך באליפות הראשונה שלה מזה 25 שנים, לאחר שהקבוצה ניצחה במחזור האחרון את פ.צ.
בתום עונה זו נבחר פאברה כמאמן השנה בשווייץ.
ציריך באליפות שנייה ברצף, ופאברה נבחר שוב כמאמן השנה בשווייץ.
ביוני 2007 עזב פאברה את פ.צ.
ציריך, וחתם בהרטה ברלין על חוזה לשלוש שנים.
בעונת 2007/08 סיים פאברה עם הרטה במקום העשירי בבונדסליגה.
בעונת 2008/09 פאברה סיים עם הרטה ברלין במקום הרביעי שנחשב להישג גדול עבור הקבוצה, שהתקציב שלה היה מהנמוכים ביותר בבונדסליגה.
בקיץ 2009 התמודדה הרטה עם עזיבתם של שלושה שחקני מפתח בגין הבעיות הכלכליות של המועדון: אנדריי וורונין, מרקו פנטליץ' ויוסיפ שימוניץ'.
פאברה נאלץ לפתוח את עונת 2009/10 ללא חיזוק משמעותי, וכבר בספטמבר 2009 הושגה הסכמה כי פאברה לא ימשיך במועדון וישוחרר מכל חובותיו.
הרטה ברלין נשרה בתום העונה לבונדסליגה השנייה עם המאמן המחליף פרידהלם פונקל.
בפברואר 2011 מונה פאברה כמאמן בורוסיה מנשנגלדבך במקום מיכאל פרונטצק שפוטר לאחר רצף תוצאות חלשות.
עם הגעת פאברה, הקבוצה הייתה במקום האחרון בבונדסליגה עם 16 נקודות אחרי 22 מחזורים, שבע נקודות מתחת לקו האדום.
פאברה רשם עם גלדבאך הצלחה גדולה עד לסיום עונת 2010/11, ועד לסיום העונה צבר 20 נקודות נוספות, וסייע לגלדבאך להתמקם במקום ה-16 המוביל למבחני הישרדות בבונדסליגה.
פאברה וגלדבאך ניצחו במשחקי המבחן את בוכום ונשארו בבונדסליגה.
בעונת 2011/12 גלדבאך ופאברה סיימו בניגוד לכל התחזיות במקום הרביעי, כשהשחקן המוביל של הקבוצה היה מרקו רויס, ואף השיגה שני ניצחונות על באיירן מינכן בעונה זו.
בעונת 2012/13, לאחר שרויס נמכר לבורוסיה דורטמונד, רשמו גלדבאך ופאברה עונה פחות מוצלחת, וסיימו במקום השמיני.
בעונת 2013/14 רשמו פאברה וגלדבאך עונה מוצלחת יותר, כשסיימו במקום השישי.
בעונת 2014/15 רשם פאברה את הישג השיא שלו עם בורוסיה מנשנגלדבך, כשהקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה והבטיחה השתתפות בליגת האלופות.
עונת 2015/16 החלה רע מאוד עבור פאברה, כשגלדבאך פתחה עם הפסד 0–4 לבורוסיה דורטמונד, ואחריו הגיעו ארבעה הפסדים רצופים נוספים.
לאחר המחזור החמישי, כשגלדבאך הייתה עם אפס נקודות, התפטר פאברה מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה מאמן קבוצת המילואים אנדרה שוברט שהצליח לשקם את הקבוצה ולסיים עמה את העונה במקום הרביעי.
בקיץ 2016 מונה פאברה כמאמן ניס במקום המאמן קלוד פואל, לאחר שכשל משא ומתן ארוך שלו עם אברטון.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2016/17, סיים פאברה עם ניס במקום השלישי בליגת העל הצרפתית, שהיה ההישג הגדול ביותר של ניס מזה עשרות שנים.
את עונת 2017/18 החלו פאברה וניס בהדחה ממוקדמות ליגת האלופות על ידי נאפולי, והמשיכו אל הליגה האירופית, בה צלחו את שלב הבתים והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי לוקומוטיב מוסקבה.
בתום עונת 2017/18 סיימו פאברה וניס במקום השמיני בליגה הצרפתית.
בקיץ 2018 עזב פאברה את ניס, וחתם כמאמן בורוסיה דורטמונד על חוזה לשנתיים.
בדצמבר 2020 פוטר פאברה מדורטמונד עקב ההפסד 5-1 לשטוטגרט.
ביוני 2022 מונה שוב פאברה למאמן ניס אותה עזב לאחר עונה אחת בלבד.
לוסי ראולנד ליפארד היא סופרת, אוצרת, מבקרת אמנות והיסטוריונית של אומנות קונספטואלית.
ליפארד הייתה מהראשונות שהבחינו בתהליך הדה-מטריאליזציה של האומנות.
לוסי ליפארד נולדה בעיר ניו יורק להוריה ורנון ליפארד ומרגרט קרוס.
היא גדלה בניו אורלינס ובשארלוטסוויל, וירג'יניה.
ב-1952 החלה ללמוד ב"אבוט אקדמי" במסצ'וסטס.
היא למדה במכללת סמית' שם קיבלה את התואר הראשון שלה, ולמדה לתואר השני במכון לאומנות יפה באוניברסיטת ניו יורק.
כשסיימה ללמוד באוניברסיטה היא החלה לכתוב ביקורת אומנות בעיתון "Art International" בשנת 1962 וב- "Artforum" בשנת 1964. בשנת 1965 היא החלה לעבוד במוזיאון לאומנות מודרנית (MoMA) במנהטן.
בשנת 1961 היא נישאה לאמן רוברט ריימן, ממנו התגרשה מאוחר יותר.
בשנת 1966 העלתה ליפארד את התערוכה "Eccentric Abstraction" בגלריית פישבאק בניו יורק.
תערוכה זו היוותה בסיס לאומנות פוסט-מינימליסטית, או "אומנות אנטי-חומרית" כפי שהייתה ידועה.
התערוכה הציגה עבודות של אמנים כגון אווה הסה וברוס נוימן.
התערוכה חזרה לאומנות בעלת השראה סוריאליסטית, שנחלשה במחצית הראשונה של שנות השישים תחת ההשתלטות של האומנות הפורמלית.
בין השנים 1969 ו- 1973 ליפארד אצרה את "תערוכות המספרים" (The Numbers Shows), סדרת תערוכות ברחבי העולם שהציגו לציבור אומנות פוסט-מינימליסטית.
שמה של כל תערוכה בסדרה הזאת היה מספר התושבים בעיר שבו הוצגה, הראשונה בהן היא "557,087" במוזיאון סיאטל.
בשנת 1973 יצא לאור הספר "Six years" שסיכם את סדרת התערוכות.
בשנים 1973-1974 היא ארגנה תערוכה ניידת "c.7,500" בה הוצגו יצירות של אמניות פמיניסיטות לרבות יצירות של מיירל לדרמן יוקלס.
בשנת 1969 ליפארד עזרה להקים את "קואליציית העוסקים בתחום האומנות" (the Art Workers Coalition), קבוצה שפעלה למען שינויים גדולים בעולם האומנות, בין השאר בנייה מחדש של המדיניות של המוזיאון לאומנות מודרנית כלפי המקום של אמנים בתערוכות המציגות את עבודותיהם, ושיפורים כלליים בתנאי המחיה של האמנים.
ליפארד הייתה מהמקימות של העיתון הפמיניסטי "Heresies" שעסק באומנות, פוליטיקה, סרטים ועוד.
2013 - תואר דוקטור של כבוד, אוטיס קולג'
לוסי קתרין ליימן היא שחקנית בריטית.
ליימן נולדה ברובע בארנט שבלונדון.
אחרי סיום הלימודים צדה את עינו של צייד כישרונות שהפציר בה להיות מדבבת.
היא הופיעה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
על הבמה שיחקה ליימן בהפקה הלונדונית המקורית של המחזה "Phallacy" מאת קארל דז'ראסי שהועלה בשנת 2005.