tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2.25% מן הציון הכולל הוא היחס שבין הכנסות המוסד לבין מספר אנשי הסגל האקדמי, ו-2.25% נוספים ניתנים ליחס שבין מספר תוארי הדוקטור המוענקים במוסד לבין מספר מקבלי תואר ראשון.
מחקר - משקל מרכיב זה הוא 30% מן הציון הכולל.
19.5% מן הציון הכולל ניתן לתוצאות סקר תדמית המחקר במוסד.
5.25% מן הציון הכולל ניתן לשיעור הכנסות המוסד למחקר ביחס למספר אנשי הסגל.
4.5% מן הציון הכולל ניתן ליחס שבין מספר הפרסומים בירחונים אקדמיים לבין מספר אנשי הסגל.
2.5% מן הציון הכולל ניתן ליחס שבין ההכנסות ציבוריות למחקר לבין סך ההכנסות הכוללות לצורכי מחקר.
ציטוטים - משקל מרכיב זה הוא 32.5% מן הציון הכולל.
המרכיב מנסה לבחון את השפעתו של המוסד בעולם המדע.
מרכיב זה נבנה מן היחס שבין מספר הציטוטים של מאמרים שפרסמו אנשי סגל האוניברסיטה, לבין מספר אנשי הסגל.
הכנסות מהתעשייה - משקל מרכיב זה הוא 2.5% מן הציון הכולל.
מרכיב זה נותן משקל לחדשנות שבמוסד, ומחושב ביחס שבין הכנסות מן התעשייה לבין מספר אנשי הסגל האקדמי במוסד.
הרכב בינלאומי - משקל מרכיב זה הוא 5% מן הציון הכולל.
מרכיב זה מצביע על יכולת המוסד האקדמי למשוך אליו אנשי סגל ותלמידים מחוץ לגבולות המדינה.
3% מן הציון הכולל ניתן ליחס שבין מספר אנשי הסגל הבינלאומי במוסד לבין מספר אנשי הסגל המקומי ו-2% ליחס שבין מספר התלמידים הזרים במוסד לבין תלמידים מקומיים.
בדירוג שהתפרסם בשנת 2010, 81 מתוך 200 (40.5%) האוניברסיטאות בדירוג ה-THE הן מצפון אמריקה, 82 מתוך 200 האוניברסיטאות בדירוג הן מאירופה, 27 אוניברסיטאות מאסיה, 8 אוניברסיטאות מאזור אוקיאניה, 2 אוניברסיטאות מאפריקה (אוניברסיטת קייפטאון במקום ה-107 ואוניברסיטת אלכסנדריה במקום ה-147).
אין אוניברסיטאות מדרום אמריקה בין 200 האוניברסיטאות בדירוג.
אף לא אוניברסיטה אחת מישראל נכנסה ל-100 האוניברסיטאות בראש הדירוג בשנת 2025.
שם המוסד 2025 אוניברסיטת תל אביב201–250 האוניברסיטה העברית בירושלים301–350 הטכניון401–500 אוניברסיטת בן-גוריון בנגב501–600 אוניברסיטת בר-אילן601–800 אוניברסיטת חיפה601–800 אוניברסיטת רייכמן801–1000 אוניברסיטת אריאל בשומרון1201–1500
דירוג מלונות משמש לסיווג מלונות על פי איכותם.
יש מגוון רחב של תוכניות דירוג שבהן משתמשים ארגונים שונים ברחבי העולם.
ברוב שיטות הדירוג משתמשים בכוכבים, וככל שמספר הכוכבים של המלון גדול יותר הוא נחשב יוקרתי יותר.
בקביעת דירוגו של מלון מביאים בחשבון את שירותי המזון והבידור; את הנוף הנשקף מהמלון; את גודל החדרים; את הספא ואת מכוני הכושר; את הבריכה; את נוחות הגישה למקום; את מיקומו של האתר וגורמים נוספים.
תקני דירוג המלונות הנפוצים בעולם הם שימוש בכוכבים, דירוג מהאות "A" ועד האות "F", שימוש ביהלומים או פשוט שימוש בדירוג במילים כמו "משביע רצון" או "לא מספק".
תקני הדירוג ברחבי העולם אינם אחידים ולכן אדם אשר במדינה מסוימת יקבל בחמישה כוכבים תנאים מסוימים, לאו דווקא יקבל את אותם התנאים במדינה אחרת.
HOTREC הוא ארגון גג של 39 ארגונים מ-24 מדינות באירופה.
בכנס שנערך בברגן בשנת 2004, ניסחו השותפים מערכת דירוג מלונות כדי להתאים לתקנים הלאומיים שלהם.
ובשנת 2007 השיקה HOTREC את "איכות האירוח האירופאית" (EHQ) אשר אחראי על בדיקת ובקרת מלונות ודירוגם בכוכבים.
תחת חסותו של HOTREC, הקימו אוסטריה, צ'כיה, גרמניה, הונגריה, הולנד, שוודיה ושווייץ את התאחדות המלונות האירופאית הוטלסטאר, וב -14 בספטמבר 2009 הוקמה בכנס בפראג.
מערכת זו נכנסה לתוקף במדינות אלה בינואר 2010, למעט הונגריה, שווייץ והולנד, אשר נכנסו יותר מאוחר.
מערכת התאחדות המלונות האירופאית הוטלסטאר מבוססת ברובה על מערכת הוטלסטאר הגרמני שהיה קיים קודם, ולכן הרבה מלונות במרכז אירופה זכו לקבל דירוג של חמישה כוכבים.
השיטה כוללת 270 קריטריונים על פיהם נקבעת דרגת המלון, והדירוג נע בין כוכב אחד לחמישה כוכבים.
שם דרגת הוטלסטאר הקריטריונים לדירוג תיירות כל החדרים במלון כוללים מקלחת.
כל החדרים כוללים טלוויזיה צבעונית עם שלט.
יש אפשרות במלון לקניית חטיפים ומשקאות.
אפשרות הפקדה של חפצים בקבלה.
תיירות סופיריור מלון מקבל דירוג זה כאשר הוא אינו עומד בדרישות לשני כוכבים.
חדרי האמבטיה והשירותים הם בדרך כלל ברמה זהה אלו שבמלונות של שני כוכבים אך בנויים מחומרים זולים יותר.
סטנדרט בנוסף לדרישות הקיימות במלון עם כוכב אחד (*):
מזנון לארוחת הבוקר עם אוכל לבחירה.
קצף אמבטיה או ג'ל רחצה.
המלון מציע מוצרים סניטריים כמו מברשת שיניים, משחת שיניים, ערכת גילוח וכו'.
סטנדרט סופיריור מלון מקבל דירוג זה כאשר הוא אינו עומד בדרישות לשלושה כוכבים.
דירוג זה בדרך כלל מציע את אותה רמת שירות כמו במלונות של שלושה כוכבים, אך פנים המלון קטן יותר וזול יותר ואינו עומד בדרישות לשלושה כוכבים.
דירוג זה אינו דורש מהמלון לתת שירות לקוח סמוי.
קומפורט בנוסף לדרישות הקיימות במלון עם שני כוכבים (**):
הקבלה פתוחה 14 שעות ברצף וזמינה בטלפון 24 שעות ביממה משיחות פנים המלון ומחוצו, ותקשורת דו לשונית (לדוגמה השפה המקומית ואנגלית).
בר חטיפים בתשלום בחדר עצמו.
גישה לאינטרנט בחדר או באזור לובי המלון.
יש בחדר מתקן חימום באמבטיה ומייבש שיער.
מראה שמראה את כל הגוף, ומקום לשים בו את המזוודות.
ערכת תפירה, ושירות צחצוח נעליים, שירות כביסה וגיהוץ.
לתת כרית ושמיכה נוספים לפי דרישה.
קומפורט סופיריור מלון מקבל דירוג זה כאשר הוא אינו עומד בדרישות לארבעה כוכבים.
מתקני הלינה במלון צריכים להיות ברמה מודרנית ומשופצים באופן קבוע.
דרגה ראשונה בנוסף לדרישות הקיימות במלון עם שלושה כוכבים (***):
הקבלה פתוחה 18 שעות ברצף וזמינה בטלפון 24 שעות ביממה משיחות פנים המלון ומחוצו.
חייב להיות במלון לובי עם מושבים ובר המוכר משקאות ומזונות.
המלון מציע מזנון ארוחת הבוקר או תפריט מסודר.
יש מיניבר עם חטיפים ומשקאות בחדר או שירות חדרים שזמין 24 שעות.
יש כיסא או כורסא מרופדים ושולחן בחדר.
חלוק רחצה וכפכפי רחצה לפי דרישה.
בחדר המקלחת יש מוצרים קוסמטיים (כמו: כובע מקלחת, פצירה, קיסמי אוזניים), ויש בה מראה גדולה.
יש גישה לאינטרנט בכל המלון.
דרגה ראשונה סופיריור דירוג "דרגה ראשונה סופיריור" מסופק כאשר המלון בדרגה "דרגה ראשונה" באיכות גבוהה ומרשים ולא רק בחדרים.
על המלונות בדירוג זה לספק מתקנים נוספים במלון כמו סאונה או חדר כושר.
רמת המלון נבדקת באופן קבוע על ידי שירות פיקוח חיצוני.
יוקרה בנוסף לדרישות הקיימות במלון עם ארבעה כוכבים (****):
הקבלה פתוחה 24 שעות ביממה ותמיכה בשפות מרובות.
יש במלון שוער או שירות חניה.
אחראי בית המלון שמכיר את המלון ואת העובדים בו.
אולם קבלה מרווח לקהל עם מושבים או כורסאות.
כל אורח בחדר מקבל ברכה אישית, זר פרחים או מתנה עם בואו למלון לראשונה.
מיני בר אשר מוכר מזון ומשקאות פועל 24 שעות ביממה.
מחשב או מחשב לוח שמחובר לאינטרנט בחדר.
שירות גיהוץ (עם החזרה בתוך שעה לאורח), שירות צחצוח נעליים.
יוקרה סופיריור מלון כוכב יוקרה סופיריור צריכים לעמוד בציפיות של שירות האורחים הבינלאומי.
כוכב יוקרה סופיריור מוענק רק לבתי מלון המתחשבים באורחים ומעניקים להם יחס טוב מאוד.
עד שנות ה-90 היה נהוג בישראל דירוג בתי-מלון שנקבע על ידי משרד התיירות, אולם בשל קשיים ובעיות שנוצרו הופסק הדירוג.
לעומת זאת, בשטח עצמו המשיך להתקיים דירוג כוכבים לא-רשמי וללא קריטריונים ברורים על ידי סוכני נסיעות, רשויות שונות, ואף על ידי המלונות עצמם.
בנוסף, בשנים האחרונות קמו בישראל עשרות בתי מלון קטנים מסוגים שונים, ובכלל זה מלונות המכונים "מלונות בוטיק".
מקצת המלונות האלה אינם מוכרים כלל כמלונות רשומים על ידי משרד התיירות ואינם תואמים לדירוג כלשהו או אף לתקנים פיזיים כלשהם.
באוגוסט 2012, עשרים שנה לאחר שמשרד התיירות הפסיק את הדירוג שלו בכוכבים, אישרה ועדת הכלכלה של הכנסת תקנות לדירוג המלונות בארץ על-פי 267 קריטריונים שונים, על-פי מודל הדירוג של התאחדות המלונות האירופאית הוטלסטאר.
בניגוד לענף המלונאות, אין בענף הצימרים והאירוח הכפרי תקן הבוחן את רמת האירוח וסיווג איכותו.
לאחרונה נעשה ניסיון ליצור דירוג המותאם לענף כדי לאפשר ללקוח לדעת מראש מה רמת האירוח שהוא יכול לצפות לה.
במרץ 2014 זכתה חברת אנמוזר במכרז של משרד התיירות לדירוג המלונות בישראל, חברה זו דירגה את כל המלונות 5 כוכבים באוסטריה ונמנית עם שלושת מייסדי דירוג HotelStars (המייסדים האחרים- מגרמניה ומשווייץ).
במקביל נאסר השימוש הלא רשמי בדירוג בכוכבים ונעשו מאמצים רבים לשכנע את בתי המלון לקבל את הדירוג החדש.
אך עד כה ללא הצלחה רבה.
מלונאים רבים מתנגדים לדירוג הכוכבים החדש בטענה שהוא מיותר ושכיום הסטנדרט הקובע הוא ביקורות גולשים.
דִרְהַם אִחוּד הָאֵמִירוּיוֹת הָעַרְבִיּוֹת הוא המטבע וההילך החוקי של איחוד האמירויות הערביות.
המטבע הונפק לראשונה בשנת 1973, והוא נחלק ל-100 פילס.
סימונו של הדירהם לפי תקן ISO 4217 הוא AED.
שמו של המטבע מגיע משם המטבע היווני העתיק דרכמה.
דירהם איחוד האמירויות הערביות הונפק לראשונה ב-19 במאי 1973, עת החליף את ריאל קטר ודובאי, אשר היה נהוג בכל האמירויות פרט לאבו דאבי, ביחס של 1:1. הדינאר הבחרייני, שהיה נהוג באבו דאבי, הוחלף בדירהם ביחס של 0.1 דינאר ל-1 דירהם.
המטבעות בערך של 1, 5 ו-10 פילס היו עשויים מארד, ואילו מטבעות העריכים הגבוהים יותר היו עשויים מקופרניקל.
בשנת 1995 הוקטן גודל המטבעות של 50 פילס ושל דירהם אחד, והמטבע של 50 פילס קיבל צורת משובע שווה-צלעות.
הערכים והמספרים על המטבעות כתובים בספרות ערביות והכיתוב גם הוא בערבית.
המטבעות של 1, 5 ו-10 פילס אינם בשימוש יומיומי, ולכן המחירים מעוגלים לכפולות של 25 פילס.
מאז שנת 1976 הטביעה מועצת המטבע של איחוד האמירויות הערביות מספר מטבעות הנצחה לציון אירועים שונים בהיסטוריה של המדינה ולכבוד שליטי המדינה.
ב-20 במאי 1973 הנפיקה מועצת המטבע של איחוד האמירויות הערביות שטרות בעריכים של 1, 5, 10, 50 ו-100 דירהם.
שטר של 1,000 דירהם הונפק בינואר 1976. בשנת 1982 הודפסה סדרה שנייה של שטרות, ללא שטרות בני 1 ו-1,000 דירהם.
שנה לאחר מכן הודפס שטר בערך של 500 דירהם, ובשנת 1989 הודפס גם שטר בערך של 200 דירהם.
על חזית השטר כיתוב בערבית עם ספרות ערביות.
בגב השטר כיתוב באנגלית עם ספרות הודיות-ערביות.
השטר של 200 דירהם הודפס בשנית ממאי 2008 בצבע צהוב-חום, במקום בשטר הקודם שהודפס בירוק-חום.
כמו כן, הבנק המרכזי של איחוד האמירויות הערביות הדפיס שטר חדש של 50 דירהם, הכולל סימני ביטחון חדשים.
ב-28 בינואר 1978 הוצמד שער הדירהם לסל המטבעות של קרן המטבע הבינלאומית.
בפועל, הדירהם מוצמד לדולר אמריקני ברוב הזמן.
מאז נובמבר 1997 מוצמד שערו של הדירהם לדולר האמריקני לפי ערך של 3.6725 דירהם לדולר.
דירה להשכיר - החברה הממשלתית לדיור ולהשכרה בע"מ היא חברה ממשלתית הנמצאת בבעלות המדינה.
החברה הוקמה בשנת 2014 במטרה לקדם את תחום הדיור ובפרט דיור להשכרה לטווח ארוך.
החברה הוקמה מתוקף החלטה של ועדת השרים לענייני דיור (קבינט הדיור) משנת 2013. מטרות החברה שהוגדרו בהחלטת הממשלה הן:
לקדם תכנון סטטוטורי במתחמים שאותרו, ולהביא תכנון זה לאישור במוסדות התכנון.
לנהל את הפיתוח של המתחמים, לרבות בקרה על גופי הפיתוח.
לנהל את שיווק המתחמים במתכונת של דיור להשכרה.
להפעיל מנגנוני פיקוח ובקרה על הזוכים במכרזי השיווק של המתחמים המיועדים לדיור להשכרה.
במסגרת תוכנית "השכר ומהר" יועדה החברה לרכוש בניינים ומיזמי מגורים בשלמותם, או לחלופין לרכוש מגרשים שמצויים בשלב של הוצאת היתר בנייה, ולאחר מכן להעביר את הנכסים האלו לגופים מוסדיים שישכירו את הדירות לטווח ארוך.
החברה הוסמכה לפעול על מנת להגדיל את היצע חדרי מעונות הסטודנטים בישראל באמצעות תכנון והוצאת מכרזים ליזמים שיבנו חדרי מעונות לסטודנטים
מנכ"ל החברה מייסודה ב-2014 היה עוזי לוי, שגם הקים את החברה בפועל.
הוא שימש לפני כן כמשנה למנכ"לית חברת הבנייה נכסים ובנין.
בדצמבר 2018 הודיע על התפטרותו.
את מקומו תפס רו"ח יאיר טל, אשר שימש עד אז כסמכ"ל הכספים של החברה.
באוקטובר 2020 הודיע גם יאיר טל על התפטרותו וכממלאת מקומו מונתה עו"ד ענבל דוד, היועצת המשפטית של החברה.
בשנת 2020, הועברה החברה במסגרת ההסכמים הקואליציוניים, מידי משרד האוצר למשרד הבינוי והשיכון.
ביוני 2025 פורסם כי עו"ד חיים נוסבוים יתמנה למנכ"ל החברה, אולם נכון לסוף 2025 מינויו לא אושר בוועדת המינויים בשל אי־עמידתו בתנאי הסף הנדרשים למינוי.
החברה הוקמה בתקופת כהונתו של שר האוצר יאיר לפיד, כחלק מהבטחתו להביא לבניה של 150,000 דירות להשכרה.
על פי המודל לפיו עובדת החברה, החברה מפרסמת מכרזים במסגרתם היא מציעה קרקעות ליזמים במחיר מופחת, והיזם הזוכה מקים פרויקט שכולו דירות להשכרה.
25% מן הדירות בפרויקט מיועדות לזכאי משרד השיכון והבינוי שזכו בהגרלה הנערכת בין הזכאים שנרשמו אליה.
הזוכים בהגרלה זכאים להתגורר בדירה בפרויקט לאורך תקופה ארוכה של עד 10 שנים, במחיר המשקף הנחה של כ-20% לעומת מחירי השכירות באזור, תוך פיקוח על גובה העלייה במחיר השכירות החודשית (עלייה שנתית בגובה עליית המדד+1% בשנה).
היזמים שזכו בפרויקט יכולים להשכיר את הדירות שלא מוקצות לזכאים לכל דורש במחירי השוק שאינם מפוקחים.
כחלק מזכייתם במכרז, היזמים אחראים על ניהול הפרויקט לאורך תקופת החזקתם בדירות, וכעבור 20 שנה רשאים היזמים למכור את הדירות בשוק החופשי.
ב-2015, לאחר שהורחבו סמכויות החברה גם לתכנן ולשווק קרקעות למגורים שאינם להשכרה, הופקדה לראשונה תוכנית שיזמה החברה ביישוב שוהם.
בסוף 2016 נכנסו 273 דיירים לפרויקט ההשכרה הראשון לטווח ארוך בפרויקט גליל ים בהרצליה, בשכר דירה מוגדר ומפוקח המוזל מן המחיר בשוק.
נכון ליוני 2017 החברה פרסמה מכרזים ל-10 מתחמים להשכרה.
בין החברות שהתמודדו וזכו במכרזים חברות בנייה מהגדולות בישראל כגון אשטרום ואפריקה ישראל מגורים.
בהמשך הצטרפו לפרויקטים שורת חברות בנייה נוספות ובהן: שיכון ובינוי, דונה חברה להנדסה ובניין, מגוריט ישראל, אזורים וחברות נוספות.
נכון לסוף 2025 מסרה דירה להשכיר כ-6,000 יחידות דיור, שרק חלק מהן מיועדות להשכרה.
כ-15 אלף דירות נוספות נמצאות בשלבים שונים של תכנון וביצוע.
דירה מפוצלת היא דירה שנבנתה כיחידת דיור אחת, ובהמשך החלל הפנימי בה פוצל כך שנוצרו לפחות שתי יחידות עצמאיות בהן מתקיימות כל הפונקציות הנדרשות ביחידת דיור: מטבח, חדר רחצה וחדר מגורים/שינה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 בישראל ניכרות מגמות אחדות:
הצטמצמות התאים המשפחתיים עקב אלמנות, גירושים, רווקים מבוגרים, אל-הורות, הורות יחידנית.
במגזר הערבי מקובל לבנות בית על עמודים תוך מחשבה שבעתיד הדור הצעיר יוכל לסגור את מעטפת קומת העמודים בעלות נמוכה ולייצר חלל מגורים נפרד.
רבים מיוצאי ברית המועצות רוכשים דירה גדולה ומתגוררים בה כמה דורות יחד, סבא, סבתא, הורים וילדיהם הקטנים.
עבור הישראלים הוותיקים פתרון זה לא עובד, מבחינה מנטלית, תפיסתית, למרות מחירי הדירות הגבוהים, הישראלים לא מוכנים לחלוק חלל משותף ולוותר על הפרטיות והמרחב האישי.
מצב זה בו המחירים גבוהים ומגורים יחד באותו חלל אינם רצויים, מביא את בעלי הדירות וגם את הרשויות להתקדם לפתרון של ניצול יעיל יותר של חלל הדירה.
בישראל של שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, היה מקובל לשכן דייר משנה בחדר קיים.
בתחילת המאה ה-21 תופעת פיצולי הדירות גאתה, היו שפיצלו דירות למטרת רווח והגדלת התשואה מדירתם המושכרת, אך בעקבות מלחמה של הרשויות בתופעת הפיצול, היא נעצרה.
בשל מחירי הדירות הגבוהים הרשויות מתחילות להבין שבמצבים מסוימים ראוי לאפשר לבעלי דירות לנצל ביעילות את חלל דירותיהם ולאפשר פיצול דירות.
כדי לייצר דירה מפוצלת, יש לאפשר גישה נפרדת אל כל אחת מיחידות הדיור.
הגישה תתבצע באמצעות הגדרת מבואה פנימית בדירה מאזור דלת הכניסה הראשית לדירה ועד לדלתות הכניסה ליחידות הדיור.
המבואה משמשת כ"לובי פנימי" ומתפקדת כשטח משותף לדיירי היחידות המפוצלות.
מבואת הגישה ליחידות הדיור המפוצלות תתוכנן בגודל המינימלי שיאפשר גישה נוחה ופונקציונלית תוך בזבוזו של שטח מינימלי.
במבואת הדירה ימוקמו לוחות החשמל הפנימיים, שעוני המים וברזי המים הראשיים של כל אחת מיחידות הדיור.
קיום הפרדה של שעוני חשמל ומים נפרדים הוא הוכחה משמעותית שבוצע פיצול דירות.
חדרי הרחצה והמטבח של כל יחידת דיור מפוצלת יתוכננו בהתאמה למיקומו של צינור הניקוז האנכי של הבניין.
היסטורית, סעיף 145 לחוק התכנון והבנייה גורס כי שינוי פנימי בדירה אינו דורש היתר בנייה, אך שינוי מספר יחידות הדיור טעון היתר בנייה.
ביולי 2017, בעקבות מצב שוק הדיור והבנת התמורות בחברה הישראלית, יזם חבר הכנסת אלי כהן את תיקון מס' 117 לחוק התכנון והבנייה, שמתיר פיצול בתים צמודי-קרקע לשתי דירות לצורך השכרה או מגורי קרובים.
התיקון הוא הוראת שעה לחמש שנים, ובמסגרתו הוועדות המקומיות לתכנון ובנייה תחויבנה לאשר לעד 20% מכלל הבתים צמודי הקרקע בשטחן, לפחות הוספת יחידת דיור אחת להשכרה בתוך המבנה הקיים (פיצול יחידת דיור לשתי דירות ללא תוספת בניה) וזאת בתנאי ששטח המבנה הקיים גדול מ-120 מ"ר.
זאת בתנאי שגודל היחידה הנוספת יהיה לפחות 45 מ"ר והיא תכלול מטבח, שירותים וכניסה נפרדת.
עבירה על חוק התכנון והבניה
המציאות של הגברת הביקושים לדירות שכורות, הובילה בעלי דירות רבים לייצר דירות מפוצלות.
וכך במקום להשכיר דירה אחת בעל הנכס יכול להשכיר שתי דירות ואפילו שלוש דירות.
חוק התכנון והבניה מאפשר ביצוע שינויים פנימיים ללא בקשת היתר.
מה שאסור על פי חוק הוא הגדלת מספר הדירות.
האפשרות העומדת בפני בעלי דירה כיום היא יצירת דירת שותפים משודרגת שתכלול חדר שינה עם מקלחת ושירותים צמודים.
רצוי לתכנן את הדירה בשימת לב להיתר הבנייה המקורי.
אסור שהדירה תכלול יותר מפריט אחד מהבאים: מטבח, פעמון, שעון צריכה (חשמל, מים), לוח חשמל ומערכת חימום מים.
במקרה זה מדובר על יצירת מבואה מיד לאחר הכניסה לדירה הקיימת אשר ממנה יש דלתות כניסה ליחידות נפרדות אשר כל אחת מהן מושכרת לדייר נפרד.
כאשר בוצעו בדירה שינויים שנועדו לשמש למגורי דיירים שונים ויצרו יחידות עצמאיות ונפרדות מבחינה פונקציונלית, מדובר בפיצול אסור.
המבחן המרכזי לקיומה של יחידה נפרדת ועצמאית הוא קיומו של מטבח בכל חלק.
הפסיקה קבעה כי גם במקרה שקיים בדירה מטבח אחד בלבד, אך קיימים בכל חדר מכשירי חשמל כגון מיקרוגל, תנור, קומקום חשמלי וכן כיור במקום אחר בחדר - מדובר ביחידה עצמאית.
ככל שמספר הדיירים הזרים זה לזה יהיה גדול יותר, כך גישת בית המשפט תהייה מחמירה יותר.
דירוג הרים HC הוא מונח צרפתי בשימוש בתחרויות אופניים לתיאור דרגת טיפוס (קושי) הקשה ביותר (אחרי דירוגים 1–4, כאשר 4 הקל ביותר ו-1 הקשה ביותר מבין הטיפוסים המדורגים).
דירוג קושי נקבע לרוב לפי שיפוע המסלול ואורכו, אך יכול להיות מושפע גם ממיקומו בקטע, כך שלמשל טיפוס בדרגה 1 יכול להיהפך ל-HC אם הוא גם סיום הקטע.
חשיבות הדירוג היא לתחרות "מלך ההר" (אחד מקטוגוריות המובילים המקובלות, בנוסף למנצח בדירוג הכללי, המוביל הצעיר וה"ספרינטר"), כשכמות הנקודות המחולקת גבוהה משמעותית בדרגת HC.
בטור דה פראנס (בין השנים 2012-2016) דורגו העליות באורך ממוצע של 16.1 קילומטרים ושיפוע ממוצע של 7.4% כטיפוסי HC, עם כ-7 טיפוסי HC בכל טור.
בשנותיו הראשונות של הטור דה פראנס הייתה רק קטגורית טיפוס אחת, כאשר הנקודות של תחרות "מלך ההר" חולקו לעשרת הרוכבים הראשונים שחצו את הפסגה, החל מ-10 נקודות לרוכב הראשון, 9 לשני ועד נקודה אחת לרוכב העשירי.
בטור הראשון שלאחר מלחמת העולם השנייה ב-1947 (אחרי הפסקת התחרות מ-1939) פוצלה התחרות לשתי קטגוריות, דירוג 1 ודירוג 2, כשדרגה 1 העניקה נקודות באופן זהה לטורים שלפני פרוץ המלחמה, בעוד קטגוריה 2 העניקה רק 5 נקודות לרוכב הראשון.
לאור הצלחת החלוקה, נוספה קטגוריה שלישית בטור ב-1949, שהעניקה 3 נקודות לרוכב הראשון, בפסגות נמוכות ופשוטות יותר לטיפוס באופן יחסי.
ב-1962 נוספה הקטגוריה הרביעית, וחלוקת הנקודות השתנתה: 15 נקודות הוענקו לרוכב הראשון בקטגוריה הראשונה, 10 נקודות לקטגוריה השנייה, 5 נקודות לקטגוריה השלישית ו-3 נקודות לקטגוריה הרביעית.
בין השנים 1962-1978 נשארו ארבע הקטגוריות עם שינויים קלים בלבד בחלוקת הנקודות.
ב-1979 הוחלט להוסיף קטגוריה נוספת, אך הפעם לא "קטגוריה 5" כי אם "קטגוריה בלתי מדורגת" (HC).
פסגות מפורסמות שדורגו בדירוג HC לפחות פעם אחת בטור דה פראנס הם (בין היתר)
דירהוליי (באיסלנדית: Dyrhólaey; בתרגום חופשי: "אי הגבעה עם החור בדלת", מוכר על ידי הימאים גם כקייפ פורטלנד) הוא לשון יבשה המתנשאת לגובה 120 מטרים, הממוקמת סמוך לחוף העיירה ויק, העיר הדרומית ביותר והגשומה ביותר באיסלנד.
לשון היבשה היא צוק ממקור געשי, ובראשה שוכן "מגדלור דירהוליי", הקיים משנת 1927. אזור הצוק הוכרז כשמורת טבע בשנת 1978.
הנוף מהצוק הוא מגוון: מצפון ניתן לראות מספר קרחונים מפורסמים, ממזרח רואים את צוקי הבזלת "רייניסדראנגר" ואת החוף השחור הסמוך, וממערב ניתן לראות את חופי העיר סלפוס.
בקיץ ישנן במקום מושבות קינון גדולות של תוכי ים אטלנטי.
דירה קהילתית או קומונלקה (מרוסית: коммуналка) הופיעה בברית המועצות לאחר המהפכה הרוסית של 1917. המונח "דירות קהילתיות" הוא תוצאה של התקופה הסובייטית.
הרעיון של דירות קהילתיות צמח ברוסיה ובברית המועצות כתוצאה ממשברי דיור באזורים עירוניים – הרשויות הציגו את הרעיון כ"חזון הקולקטיבי החדש של העתיד".
בין 2 ל-7 משפחות בדרך כלל חלקו דירה שכזאת, לכל משפחה היה חדר אחד, אשר שימש כסלון, חדר אוכל וחדר שינה לכל המשפחה (מעין סטודיו).
כל הדיירים של הדירה חלקו את אותו מסדרון, מטבח, חדר אמבטיה וטלפון (אם היה).
הדירה הקהילתית הפכה לצורת הדיור השולטת בברית המועצות במשך דורות, ודוגמאות להן עדיין קיימות במרכזי ערים ברוסיה.
הדירות הקהילתיות הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-18, היכן שדירות חולקו במחיצות על ידי הבעלים ל"פינות", בדרך כלל למשכנים קטנים.
מאמצע המאה ה-19, מספר הדירות הללו עלה בצורה משמעותית.
בדרך כלל הן כללו בין 3–6 חדרים.
במאה ה-20 עברה ברית המועצות תהליך אינטנסיבי של תיעוש ועיור.
בתחילת התהליך, כ-80% מהאוכלוסייה התגוררה באזורים כפריים ויישובים קטנים, ואילו בשנות ה-90, 80% מהאוכלוסייה כבר התגוררה באזורים עירוניים.
חקלאים עברו מאזורים כפריים לעיר בגלל העוני ותהליך הקולקטיביזציה, ובגלל תהליך התיעוש של הכלכלה.
התהליך הזה גרם להרבה לחץ על הדיור העירוני הקיים.
דירות קהילתיות היו התשובה למשבר הדיור הזה, ורבים החשיבו אותן ליותר טובות מהאלטרנטיבות שהיו קיימות באותו זמן: קומונות, הוסטלים ובסיסים צבאיים.
לנין הרהר על הפתרון הזה, וכתב טיוטות לתוכנית ש"תחרים ותאכלס מחדש דירות פרטיות" זמן קצר לאחר המהפכה הרוסית.
התוכנית שלו נתנה השראה להרבה אדריכלים להתחיל לתכנן מיזמים של דיור קהילתי, כדי ליצור "טופוגרפיה מהפכנית".
הדירה הקהילתית הייתה מהפכנית בכך שהשתמשה ב"איחוד קבוצות חברתיות שונות במרחב אחד".
יתר על כן, דיור היה בבעלות הממשלה, ולכל משפחה בדירה הקהילתית הוקצה מספר קטן מאוד של מטרים מרובעים.
אחרי מותו של יוסיף סטלין ב-1953, משטרו של ניקיטה חרושצ'וב התחיל בקמפיין חדש לדיור המוני, כדי להעלים את משברי הדיור הקיימים וליצור דירות פרטיות לתושבים עירוניים.
הקמפיין הזה היה התשובה לדרישה הפופולרית ל"תנאי מחיה משופרים, דיור חד-משפחתי ופרטיות".
חרושצ'וב האמין כי הענקת דירות פרטיות לתושבים תגרום להם להתלהב מהמערכת הקומוניסטית, תשפר את תנאי המחיה שלהם ותוביל לכוח עבודה יותר פרודוקטיבי ובריא.
למרות זאת, הדירות החדשות נבנו במהירות רבה, עם דגש על כמות ולא על איכות, ובשכונות לא מפותחות, עם מערכת תחבורה ציבורית גרועה, והדבר הפך את חיי היום-יום קשים יותר לעובדים.
הבלוקים החדשים של הדירות נקראו במהרה "חרושצ'ובקות", על שמו של חרושצ'וב.
השטח בדירות הקהילתיות נחלק למרחבים משותפים ולחדרים פרטיים, באופן "מתמטי או בירוקרטי", תוך חוסר תשומת לב לשטחים הפיזיים של המבנים הקיימים.
רוב הדירות תוכננו בצורה לקויה, ובכך יצרו "חללים מוזרים, מסדרונות ארוכים וכניסות חשוכות דרך מבואות פנימיות".
משפחות שלמות חיו בחדר אחד וצפוף, עם תקווה קלושה לשינוי מצבם.
הדיירים היו אמורים לחלוק במטבח, חדר הרחצה ובמסדרונות בין עצמם, אך אפילו המרחבים האלה חולקו.
לדוגמה, לעיתים לכל משפחה היה שולחן משלה במטבח, כירה משלה, פעמון משלה, ואפילו מתג משלה, אפילו העדיפו ללכת עד סוף המסדרון, ולהדליק את האור לחדר הרחצה מהמתג שלהן, ולא של דייר אחר.
כמו כן, המסדרונות בדרך כלל היו בעלי תאורה לקויה, מכיוון שלכל משפחה היה מתג ששלט במנורה במסדרון שמחוץ לדלתה, והן היו מדליקות אותה רק לשימושן האישי.
מכיוון שדירות קהילתיות היו יחסית קטנות, דיירים היו צריכים לפעמים לחכות כדי להשתמש בכיור המטבח או בחדר הרחצה.
המטבח היה המרחב העיקרי שבו דיירים תיקשרו אחד עם השני, "הם שיתפו אחד את השני עם השמחות שלהם והיגון שלהם", ובתכנון אחריויות משותפות.
מפחד לגנבות, דיירים אף פעם לא השאירו את המצרכים שלהם במטבח אלא אם היו להם מנעולים על ארונות המטבח.
למרות זאת, בדרך כלל הן אכסנו את מוצרי הטואלטיקה שלהן במטבח ולא בחדר הרחצה, מכיוון שדיירים אחרים יכלו להשתמש ביותר קלות בדברים שנשארו לבד בחדר הרחצה.
כביסה נתלתה לייבוש גם במטבח וגם בחדר הרחצה.
הדירות הקהילתיות היו סוג הדיור היחידי בברית המועצות שבו לדיירים "לא הייתה סיבה ספציפית לחיות אחד עם השני".
צורות אחרות של מחיה קהילתית התבססו על סוג עבודה או מכנים משותפים אחרים, אך בדירות הקהילתיות דיירים הוצבו לחיות אחד עם השני באקראיות, כתוצאה מהפצת הדיור על ידי גוף ממשלתי.
לדיירים הללו הייתה מחויבות מעטה למחיה קהילתית אחד עם השני.
למרות הטבע האקראי של חיים משותפים, דיירים היו צריכים להתמצא בדיור הקהילתי, דבר שדרש מהם לקחת אחריות משותפת ולתת אמון זה בזה.
לוחות הזמנים של העבודה פורסמו במטבח או במסדרון, בדרך כלל תכננו כך שמשפחה אחת "תהיה בשירות" בכל זמן.
המשפחה שעבדה הייתה אחראית על ניקיון המרחבים המשותפים על ידי טאטוא ושטיפת המטבח כל כמה ימים, ניקיון חדר הרחצה וזריקת האשפה.
המטבח הקהילתי היה מרכז החיים בדירה, שם סיפרו חדשות, ריכלו, ואמרו דברים רעים וטובים אחד על השני.
למרות כל האתגרים הללו, הרבה דיירים לשעבר של דירות קהילתיות מסתכלים בחזרה לעבר בצורה מאוד נוסטלגית על תחושת המשפחתיות שהייתה להם עם שכניהם.
כאשר נשאלו היכן היו מעדיפים לגור, אישה אחת שהתגוררה לאורך כל חייה בדירה קהילתית בסנט פטרסבורג אמרה:
"יותר טוב לחיות בדירה קהילתית, גדולה, באזור היסטורי של סנט פטרסבורג, מאשר במשכן דירות פרטי.
במשכן דירות פרטי יש סוג של נתק, החיים יותר משעממים...
ופה (בדירה קהילתית), אנחנו כמו משפחה אחת גדולה.
אם מישהו נמצא בצרה, היא משותפת.
או אם יש לך אושר, אתה משתף אותו גם.
דירוג מוסדות להשכלה גבוהה הוא רשימה של מוסדות להשכלה גבוהה, במדינה מסוימת או בעולם כולו, מסודרת לפי קריטריון איכות כלשהו, מהמוסד בעל הציון הגבוה ביותר ומטה.
קריטריון האיכות נקבע לפי מאפיינים מדידים, כגון מספר זוכי פרס נובל בקרב סגל המוסד ובוגריו ומאפיינים סובייקטיביים, כגון ביקורת עמיתים אקדמית.
שלושת הדירוגים הגלובליים הבולטים הם:
דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם, המוכר בשם דירוג שאנגחאי.
דירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education
דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם
המיקום בדירוגים הבולטים הוא חלק מהמוניטין של המוסד האקדמי.
בנוסף לדירוגים אלה מיוצרים דירוגים גלובליים אחרים, כל אחד ואוסף הקריטריונים שלו, וכן מיוצרים דירוגים אזוריים, כגון דירוג אוניברסיטאות בארצות הברית או דירוג אוניברסיטאות באיחוד האירופי.
בשנת 1900 פרסם האנגלי אליק מקלין את הספר "Where We Get Our Best Men", שכלל פירוט של אישים בולטים ומאפייניהם, בהם האוניברסיטה שבה למדו.
בסוף הספר ניתן דירוג של אוניברסיטאות לפי מספר האישים הבולטים שלמדו בכל אחת מהן.
בשנת 1904 פרסם אנגלי אחר, הבלוק אליס, רשימה של אוניברסיטאות מדורגת לפי מספר הגאונים שלמדו בהן.
צעד קדימה נעשה בארצות הברית שם יצא לאור בשנת 1906 ספרו של ג'יימס מק'ין קטל, "American Men of Science: A Biographical Dictionary", ובו 4,000 ביוגרפיות קצרות של מדענים.
במהדורת 1910 של הספר נכללה רשימה של אוניברסיטאות, מדורגות לפי מספר בוגריהן שברשימת המדענים ומספר אנשי הסגל שלהן שברשימה זו, תוך מתן משקל גבוה יותר למדענים בולטים יותר.
הדירוג, שקיבל את הכותרת "Scientific Strength of the Leading Institutions", הוא למעשה הדירוג הראשון של אוניברסיטאות בארצות הברית.
וריאציות של שיטתו של קטל לדירוג מוסדות להשכלה גבוהה שימשו מחברים אחדים עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. כך, למשל, בשנים 1930–1951 פורסם דירוג של מוסדות להשכלה גבוהה בארצות הברית לפי מספר בוגריהם שנכללו בספר "Who's Who in America".
במקביל לשיטת הדירוג המתוארת לעיל, המבוססת על מדידת הישגי הבוגרים, התפתחה שיטת דירוג המבוססת על המוניטין של האוניברסיטאות בקרב חברי סגל אקדמי.
בשנת 1924 ערך ריימונד יוז, פרופסור לכימיה באוניברסיטת מיאמי שבאוהיו, סקר בקרב עמיתיו לאוניברסיטה, שבו נתבקשו לתת ציון, בין 1 ל-5, למחלקות מקבילות, בעשרים תחומים, ב-36 מוסדות להשכלה גבוהה, ובהתאם לתוצאות הסקר פרסם דירוג של המחלקות השונות.
בשנת 1934 ערך יוז סקר נוסף, בתפוצה ארצית של נשאלים, ביחס למחלקות ב-35 תחומים.
את תוצאות הסקר פרסם כרשימה של מחלקות שלגביהן לפחות מחצית מהנשאלים ציינו שרמתן נאותה.
סקר בסגנון דומה נערך בשנת 1959 על ידי פרופ' הייוורד קניסטון מאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1966 פרסם אלן קרטר סקר מבוסס מוניטין שדירג מחלקות ב-106 מוסדות להשכלה גבוהה לפי שני קריטריונים: איכות הלימודים לתואר ראשון ואיכות הלימודים לתואר דוקטור.
סקר זה זכה לפרסום ניכר ונמכר ב-26,000 עותקים.
בשנת 1983 החל מגזין החדשות U.S.
News & World Report לפרסם רשימה שנתית של הקולג'ים הטובים ביותר באמריקה, ככלי עזר למי שעומד לבחור את הקולג' שבו ילמד.
בשלוש השנים הראשונות התבססה הרשימה על סקר מוניטין שנעשה בקרב ראשי אוניברסיטאות.
על שיטה זו נמתחה ביקורת בפי חלק מהנשאלים, שאמרו שיש ביכולתם להעריך רק את המוסד שבראשו הם עומדים.
בעקבות זאת שונתה שיטת הדירוג בשנת 1988 - 25% מהציון למוסד המשיך להיות מבוסס מוניטין, ו-75% הנותרים התבססו על מדדים אובייקטיביים, כגון שיעור המתקבלים מתוך כלל הנרשמים ללימודים, משאבים לימודיים ושיעור המסיימים.
בשנים הבאות עבר הדירוגים שיפורים נוספים.
דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם , ידוע אף בכינוי "דירוג שאנגחאי" (Shanghai ranking), מתפרסם אחת לשנה מאז שנת 2003. בשנותיו הראשונות ערכה את הדירוג אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי, ומאז 2009 נערך הדירוג בידי ארגון עצמאי, Shanghai Ranking Consultancy.
דירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education מתפרסם על ידי Times Higher Education, שבועון בריטי העוסק בהשכלה גבוהה.
דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם הוא דירוג של 500 האוניברסיטאות המובילות בעולם הנעשה על ידי החברה הבינלאומית Quacquarelli Symonds (QS) המתמחה בחינוך.
משנת 2004 ועד 2009 פרסמה החברה את הדירוג בשיתוף עם השבועון הבריטי Times Higher Education, ומאז 2010 מתפרסמים שני דירוגים נפרדים, האחד של QS והאחר של Times Higher Education.
דירוג QS נקבע לפי שישה מדדים: ביקורת עמיתים אקדמית (40%), ביקורת מגייסי כוח אדם (10%), יחס איש סגל/תלמיד (20%), ציטוטים ביחס לאנשי סגל (20%) ואוריינטציה בינלאומית: שיעור התלמידים הזרים במוסד (5%) וושיעור אנשי סגל זרים במוסד (5%).
על דירוגים שונים נמתחה ביקורת באשר לקריטריונים המרכיבים אותם.
על דירוג שאנגחאי, למשל, נאמר שהוא מייחס משקל רב מדי לפרס נובל ולמדליית פילדס (30% מהדירוג) אף שהזוכים בפרסים אלה משקפים רק חלק קטן מאוד מתוך כלל פעילות האוניברסיטה, ושקריטריונים אלה מתעלמים מהפקולטות למדעי הרוח ואת מרבית המחלקות במדעי החברה שאינן שותפות לפרסים אלה.
להמחשת העיוות מביא בריאן לייטר כדוגמה את אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, העוסקת רק במדעי הבריאות, ונמצאת במקום גבוה בדירוג, לפני אוניברסיטאות המקיימות מחקר והוראה בכל תחומי הדעת.
מרכיב עיקרי (40%) בדירוג QS קרוי ביקורת עמיתים אקדמית - סקר דעות בין אקדמאים בעולם.
על מרכיב זה נמתחה ביקורת שהוא סובייקטיבי, שהרי מדובר בדעות ולא במאפיין מדיד, ושבחירת משתתפי הסקר לקויה.
דירהם הוא מטבע ערבי עתיק העשוי מכסף.
כיום המטבע משמש מספר מדינות ערביות, כמו איחוד האמירויות הערביות, מרוקו וארמניה.
ומספר מדינות נוספות משתמשות בתת-מטבע בשם דירהם, לוב, קטר, ירדן וטג'יקיסטן.
המטבע היה במשקל אחד מארבעים מהאונקיה.
כבר בקוראן הוזכר מטבע הדירהם כדבר זול .
גם במקורות היהודיים מופיע המטבע, הרמב"ם בבואו לחשב את מידת רביעית עושה זאת על ידי הדירהם (27 דירהם) ככל הנראה הכוונה לדירהם מצרי עתיק.
השולחן ערוך מתאר את שיעור חמש סלעים לפדיון הבן, כ.
באימפריה העות'מאנית המאוחרת (הטורקית העות'מאנית), משקל דירהם סטנדרטי היה 3.207 גרם.
כיום ישנה תנועה בעולם האיסלאמי להחיות את הדירהם כיחידת מסה למדידת כסף, אם כי ערכו המדויק שנוי במחלוקת (3 או 2.975 גרם).
דירהם איחוד האמירויות הערביות הוא המטבע וההילך החוקי של איחוד האמירויות הערביות.
דירהם מרוקאי הוא המטבע וההילך החוקי של מרוקו, מאז 1959. דאר סיקה (הסוכנות האחראית על ייצור המטבע), הממוקמת בבירה רבאט, מפקחת על תהליך אספקת השטרות והמטבעות לבנק אל מג'ריב (הבנק המרכזי של מרוקו), שאחראי לחלק אותם לבנקים מרוקאים שונים.
בארמניה קיים מטבע בשם דראם שמקורו במילה דירהאם.
דינר לובי אחד מחולק ל-1,000 דירהם.
ריאל קטרי אחד מחולק ל -100 דירהם
סומוני טג'יקיסטני אחד מחולק ל-100 דיראם.
דירהם מרוקאי הוא המטבע וההילך החוקי של מרוקו, מאז 1959. דאר סיקה (הסוכנות האחראית על ייצור המטבע), הממוקמת בבירה רבאט, מפקחת על תהליך אספקת השטרות והמטבעות לבנק אל-מע'רב (הבנק המרכזי של מרוקו), שאחראי לחלק אותם לבנקים מרוקאים שונים.
נטבע במרוקו תחת השושלת האידריסית מהמאה ה-8 עד המאה ה-10.
ב-7 באפריל 1906, בעקבות משבר פיננסי ומוניטרי, הוקם בנק 'מכזן' המרוקאי, שתפקידו לבצע רפורמה במצב הכספי במרוקו והנפקת המטבע.
ב-30 ביוני 1959 הוקם בנק אל מג'ריב כמכון הלאומי להנפקה, שהחליף את בנק מכזן המרוקאי.
ב-17 באוקטובר 1959 אומץ הדירהם המרוקאי כמטבע הלאומי של מרוקו, בתקופת ממשלת עבדאללה איברהים (הממשלה הרביעית במרוקו).
בשנת 1974 הוציא בנק אל-מג'ריב את המאה, והחליף את הפרנק, כחלק מהדירהם.
ב-5 במרץ 1987 נחנך דאר אל-סיקה על ידי המלך חסן השני, לבנק אל-מג'ריב שלו ניסיון רחב המוכר בינלאומית בתחום הדפסת שטרות, מטבעות ומסמכים מאובטחים.
דאר אל-סיקה הוקמה על שטח של 20 דונם באתר המוקף בביטחון מרבי ונמצא בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי רבאט-סאל.
שירותי הביטחון של בנק אל-מג'ריב אחראים על הבטיחות הפנימית של האתר, ואילו משימת הביטחון החיצונית הוטלה על האינטרסים של הז'נדרמריה המלכותית.
כל בנייני דאר אל סיקה היו מצוידים גם במנגנוני ניטור אלקטרוניים במטרה לספק ניטור מקיף של האתר ביום ובלילה.
ב-19 ביוני 2002 נחנך מוזיאון בנק אל מג'ריב על ידי המלך מוחמד השישי, מוזיאון זה מכיל אוסף נדיר של מטבעות ושטרות בנק.
בנוסף בשנה זו הונפקה סדרה חדשה של מטבעות, כאשר מטבע ה-5 ו-10 דרהם השתמשו בתמונה סמויה כתכונת אבטחה.
ב-15 באוגוסט 2013 הודיע בנק אל-מע'רב על סדרת שטרות חדשה.
בפתקים מופיע דיוקן של המלך מוחמד השישי והכתר המלכותי.
בכל אחד מהשטרות נראה דלת מרוקאית משמאל לדיוקן, המדגימה את המורשת האדריכלית במדינה ומסמלת את פתיחותה של המדינה.
סדרת שטרות ומטבעות במרוקו הוצאה מהמחזור.
החלטה זאת של משיכת שטרות ומטבעות מהמחזור כפופה להחלטה המתקבלת בצו, ובהתאם לדרישות צו מס' 2.97.965 מיום 8 בינואר 1998 וצו 2.03.547 מיום 8 באוגוסט 2003 הוצאו השטרות והמטבעות הבאים והוחלפו:
שטרות בערך של 5 דירהם, 10 דירהם, 50 דירהם ומאה דירהם, שיצעו ב-1970, שהועברו למחזור במסגרת צו מס' 2-70-573 שהונפק ב-8 באוקטובר 1970.
חילופי השטרות הללו, שסיימו את תפוצתם החוקית ואיבדו את כוחם מאז ה-1 באפריל 1998, נמשכו ללא מגבלות במשרדי בנק אל מג'ריב עד ל-31 בדצמבר 2011.
מטבעות בערך של דירהם כסף אחד, שיצאו ב-1960, שהועברו למחזור במסגרת צו מס' 260–726 מיום 30 באוגוסט 1960.
מטבעות בערך של דירהם כסף אחד, שיצאו ב-1965, שהועברו למחזור במסגרת צו מס' 2-65-114 מיום 30 במרץ 1965.
כיום קיימות מטבעות של: חצי דירהם, דירהם, חמש דירהם, 10 דירהם.
רפורמת משרד הכלכלה, האוצר והמינהל של מרוקו החליטה, לאחר התייעצות עם בנק אל-מע'רב, לאמץ מערכת שערי חליפין חדשה, החל מיום שני, 15 בינואר 2018, בהתבסס על קביעת שער החליפין של הדירהם בטווח תנודות של ± 2.5%, במקום הקודם ± 0.3%.
המירו את שער הציר שנקבע על ידי בנק אל-מג'ריב על בסיס סל מטבעות המורכב מהיורו והדולר האמריקאי בשערים של 60% ו-40% בהתאמה.
על פי מערכת חדשה זו, בנק אל מג'ריב ימשיך בהתערבויותיו על מנת להבטיח את נזילות שוק החליפין.
רפורמה זו התחילה בתנאים נוחים המאופיינים במגזר הפיננסי הלאומי האיתן וביסודות המקרו-כלכליים החזקים, במיוחד ברמה מספקת של עתודות מטבע קשות והמשך השליטה באינפלציה.
הרפורמה במערכת שער החליפין נועדה לחזק את חסינות הכלכלה הלאומית מול זעזועים חיצוניים, לתמוך בתחרותיות שלה ולתרום להעלאת רמת הצמיחה.
רפורמה זו אפשרה לה לעמוד בקצב השינויים המבניים שחלו בכלכלה הלאומית בשנים האחרונות, במיוחד בכל הקשור לפיזור מקורות הצמיחה, הפתיחות וההשתלבות שלה בכלכלה העולמית.
הרפורמה במערכת שער החליפין, שקידשה את ההישגים שהושגו ברמת המסגרת המקרו-כלכלית והן ברפורמות המבניות והמגזריות, מייצגת את סדרת פתיחת כלכלת מרוקו.
כלפי חוץ, צעד חדש בכיוון לחיזוק מעמדה של כלכלתה בשורות המדינות המתפתחות.
השנה הראשונה ליישום רפורמה זו עברה בתנאים נוחים, המאופיינת בקליטת המערכת הבנקאית למהותה ובהתאמה הדרגתית של הגורמים הכלכליים, וכן בהעמקת שוק החליפין הבין בנקאי.
בנוסף, שער החליפין של דירם המשיך להשתנות בטווח הנקוב ללא התערבות הבנק המרכזי, מה שמעיד עד כמה רמתו תואמת את יסודות הכלכלה המרוקאית.
צריכת מזון היא כמות המזון הזמינה לצריכה אנושית על פי הערכת ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO).
ייתכן שהצריכה האמיתית נמוכה יותר היות שיש פחת מזון במשקי הבית, בין היתר באחסון ובהכנה, בשאריות הנזרקות ובהעברה לצריכת בעלי חיים.
לפי ארגון המזון והחקלאות, צריכת האנרגיה היומית המינימלית הדרושה לאדם היא בממוצע 1,800 קילוקלוריות.
דירה לשניים הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1977, בבימויו של הרברט רוס ותסריט של ניל סיימון, עם ריצ'רד דרייפוס, מרשה מייסון וקווין קאמינגס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שלושה אנשים שגרים בדירה אחת – שחקן נוירוטי, אם יחידנית ובתה בת העשר.
ריצ'רד דרייפוס זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בגיל 30 והיה השחקן הצעיר ביותר שזכה בפרס זה עד זכייתו של אדריאן ברודי בפרס זה בסרט "הפסנתרן" (2002).
הסרט זכה לביקורות טובות ופרסים רבים והיה הצלחה מסחרית גדולה.
ב-1993 הופק מחזמר על בסיס אותו תסריט וב-2004 הופק רימייק עם ג'ף דניאלס ופטרישה היטון בתפקידים הראשיים.
פולה מקפאדן (מרשה מייסון) היא גרושה ואם יחידנית שגרה במנהטן עם בתה לוסי (קווין קאמינגס) בת העשר ועם בן זוגה טוני.
טוני הוא שחקן ועומד לטוס איתן להוליווד אך לפני כן הוא עוזב את הדירה ומשאיר לפולה מכתב כי קיבל הצעה מברטולוצ'י והוא עוזב אותן וטס לאיטליה.
פולה היא רקדנית בת 33 ולא יכולה להתמודד עם רקדניות צעירות.
היא פורצת בבכי וכמעט מתמוטטת נפשית.
גברים רבים עזבו אותה ואמרו לה "להתראות" (Goodbye, מכאן שם הסרט).
פולה לא יודעת שחוזה השכירות על הדירה עליו חתם טוני מאפשר לו להשכירה בשכירות משנה.
ללא ידיעתה הוא השכיר את הדירה לשחקן תיאטרון משיקגו בשם אליוט גרפילד (ריצ'רד דרייפוס) שמגיע לניו יורק כדי להשתתף בהצגת ריצ'רד השלישי ב"אוף ברודוויי".
באמצע הלילה מגיע אליוט לדירה ומעיר את פולה.
היא בתחילה לא רוצה להכניס אותו אך הוא מודיע לה שהדירה כעת היא לזכותו.
לפולה אין ברירה והיא "מאפשרת" לו לגור בדירה עם חוקים שמשתנים מדי יום.
הוא נוהג לישון בעירום, לנגן בגיטרה ולעשות מדיטציה בקול.
בעוד שהיחסים בין אליוט לפולה גרועים, מתפתחת ידידות בין לוסי לאליוט.
אליוט מתחיל בחזרות אך הבמאי מארק (פול בנדיקט) רוצה להציג את המלך ריצ'רד השלישי כהומוסקסואל.
אליוט מתנגד אך לבסוף מתרצה.
פולה ולוסי מגיעים להצגה שנוחלת כישלון חרוץ וביקורות משפילות.
הוא מוצא עבודה כשומר במועדון חשפנות אך אורח לא מרוצה חובט בו.
פולה מוצאת עבודה כמקדמת מכירות של מכוניות סובארו.
היחסים בין אליוט ופולה מתהדקים והופכים לאינטימיים.
לבסוף מוצא אליוט עבודה בתיאטרון שוליים.
בסוף ההצגה ניגש אליו במאי ומפיק סרטים הוליוודי בשם אוליבר פריי (ניקול ויליאמסון) ומציע לו תפקיד בסרט בסיאטל.
אליוט לא יכול לדחות את ההצעה הזאת.
הוא אורז את חפציו ומבטיח לחזור בעוד חודשיים.
פולה ידועת נטישות לא מאמינה לו אבל כשהוא משאיר את הגיטרה שלו אצלה, היא יודעת שיחזור.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריצ'רד דרייפוסאליוט גרפילדשחקןמרשה מייסוןפולה מקפאדןאם יחידניתקווין קאמינגסלוסי מקפאדןבתה של פולהפול בנדיקטמארקבמאי תיאטרון
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר – ריצ'רד דרייפוס.
מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר – ריי סטארק.
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר – מרשה מייסון.
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר – קווין קאמינגס.
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר – ניל סיימון.
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – ריצ'רד דרייפוס.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – מרשה מייסון (ביחד עם דיאן קיטון (הרומן שלי עם אנני)).
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר – ניל סיימון.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע – קווין קאמינגס.
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי – ריצ'רד דרייפוס.
מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי – מרשה מייסון.
מועמדות לפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר – ניל סיימון.
"דירה עם כניסה בחצר וסיפורים אחרים" הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 2008 בהוצאת עם עובד.
הספר כולל תשעה סיפורים קצרים.
אחדים מהסיפורים התפרסמו לפני כן בכתבי עת.
החוקר אבנר הולצמן מתאר את הספר: "סיפורים המעוגנים ברובם באגפים המוכרים של עולמו הסיפורי: המושבה, השירות בצבא, הוויית הבית המשותף.
כולם כתובים באותו נוסח ריאליסטי צלול, מגובש ומאופק.
עם זאת ניכר בהם, כל אחד בדרכו, המתח בין חיי שגרה אפרוריים לבין יסודות של רוע ואימה, טירוף ובלהה הרוחשים מתחת לפני השטח ולעיתים פורצים ונגלים בעוצמה גרוטסקית.".
המספרת, צופיה, היא צברית ופלמ"חניקית לשעבר וכעת מורה למוזיקה במושבה.
בביתה מתגוררת באופן זמני פליטת השואה, קלרה, בת־דודה של בעלה יהודה, שהיא מושלמת במראה ובמעלותיה, אך יש לה שיגעון שאינה יכולה להיפטר ממנו: היא רואה גבשושיות עור באצבעותיה וטוענת שזה בשר של מכונה שהגרמנים השתילו בגופה, ועד שלא תיפטר מהבשר הזר היא לא תוכל לשקם את חייה.
השקפת חייה של צופיה שונה בתכלית מהדימוי הפלמ"חניקי והיא בורגנית ושואפת לתקינות מוחלטת של כל סביבתה, שאיפה המתנגשת עם המציאותיות של יהודה ושל בנם הצעיר יאיר.
צופיה מתארת את חוג חבריה הבורגנים, שהבולטים בהם: שולה ברמן והקפטן (סרן בצה"ל) ופנינה הרשלג ובעלה הדוקטור.
אל המעגל הבורגני מתפרץ יואב חסר העכבות, המחזר אחר קלרה ואולי יגאל אותה משגעונה.
ביקורת: נעמה צאל עוסקת במקרי ההקאה החוזרים במספר סיפורים בספר ורואה בנטייתה של קלרה לשתף את כל מי שהיא פוגשת בו בבעייתה עם הבשר הזר, כסוג של "קיא מילולי שהוא תוצר של בחילה פנימית שאין לה הפוגה ממנה.".
צאל גם מוצאת עימות בין שאיפת המספרת המארחת לנורמליות ובין התנהגותה של קלרה ש"כאילו מודיעה למארחת שלה, לבאי ביתה האחרים וגם לקוראים על כך שהשיגעון יתרוצץ כאן ולא ירפה:".
אהוד בן עזר משייך סיפור זה לסיפור "מומנט מוסיקלי" וכותב: "שני הסיפורים מתקבלים כסיפורי התבגרות וחניכה, על רקע אירוטי או אנטי-אירוטי עז ונסתר, והם אולי גם מן הסיפורים החושפניים ביותר של קנז עצמו, שבנעוריו במושבה ניגן בכינור.
ואפשר ללמוד מהם גם על הרתיעה מהשואה, שהיא בסיפור כמחלה מידבקת מגעילה".
המחבר אינו בטוח אם אירוע בילדותו היה מציאות או חלום.
הסיפור מתרחש במושבה, כשהחוט המקשר לסיפור הראשון הוא הילד יאיר והצעקות האלימות של השכנה על בנה אביהו.
הילדים: צביקה המנהיג, פיני הדתי, אבשלום הגדול ומוגבל בשכלו, ויאיר שצעיר מהם בגילו, יוצאים לחפש את דאסה אליהו המשוגע בפרדסים שליד המושבה.
מצד אחד דאסה אליהו מטיל עליהם אימה ומאידך, הם נמשכים לפגוש אותו.
הם מוצאים אותו והוא מראה להם גווייה מרקיבה של ערבי ומשביע אותם לשמור על הסוד.
ביקורת: לדעת אריק גלסנר, זהו אחד מהסיפורים הטובים בספר.
הוא מוצא כי "הסיפור על הילדים שנכנסו ל"פרדס" (רמז לביטוי המשנאי על עיסוק מסוכן בתורת הנסתר),".
אולם לדעתו, "הגילוי המזעזע באמת שמציע הסיפור, הסוד הנורא מכל שנחשף לחבורת הילדים מגלי הארצות, הוא שבעצם אין סודות בעולם כלל, הכל רציונלי ומוסבר עד מחנק.".
אהוד בן עזר כותב: "הסיפור ממש מפחיד.
אולי גם מרוב תרגומים של ספרי סימנון, קנז מצליח ליצור אווירה של אימה וחרדה על רקע כאילו אידילי ופסטוראלי של הפרדסים.".
יוסף אורן משייך סיפור זה למה שהוא מכנה אצל קנז, "הסדרה הביוגרפית".
הילד והוריו חסרי השם מתגוררים בקצה הרחוב.
הילד העומד בפני "ראשית המעבר אל עולמם של הגדולים", מאכיל את התרנגולות והאווזים שבחצר הבית ומחליף בספרייה את "הלב" כדי להרגיז את הספרנית.
שניהם נולדו באותו יום ושושנה, אמו של עמרם, הייתה מינקת של הילד, עקב חוסר בחלב אצל אם הילד.
עתה מבקשת שושנה מהאם שהילד יסייע לעמרם המתקשה בלימודיו.
עמרם מציע לילד שיילמד אותו ללכת מכות.
אולם הילד לא רוצה ללכת מכות, לא עכשיו ולא בכלל.
הילד גורם להשפלתו של עמרם כשזה מגיע בפעם הראשונה לקן הצופים של הילד.
כשהילד שב מהפעולה בקן הצופים, מחכה לו עמרם בקצה הרחוב ומכה אותו באגרוף אחד בבטנו.
כתיבה: הסיפור התפרסם לפני יציאת הספר לאור באתר ynet, ב-6 באפריל 2007.
ביקורת: אהוד בן עזר רואה גם בסיפור זה כאחד מסיפורי הילדות במושבה, ש"הם אולי המפתח הגלוי ביותר, המפורש, לסיפור חיים אפשרי של הסופר-עצמו".
הוא מפרט: אפשר ללמוד מהם גם על הרתיעה ...
מהבובקעס והציורים הגסים על דפי הספרים הנשאלים מהספרייה שבמושבה, וכל זה חלק מן הרצון שלו שלא לקחת חלק בצד האפל והמגעיל שבחיים, הצד המאקאברי, אם כי הוא נמשך אליו בעבותות של סקרנות וחרדה.
האב, מקבל אירוע מוחי קל.
מתוארת נסיעת האב והבן המתלווה אליו לנוירולוג בקופת חולים.
התור נקבע לחדר מס' 10. אך החדר ואזור ההמתנה שסביבו נראים נטושים.
לבסוף, באיחור גדול, מגיע הנוירולוג ומתנהג בחוסר סבלנות אל האב ובנו.
בשובם, האב הנוהג במכונית, אולי בהיסח הדעת, פונה ונכנס למושבה.
הם מגיעים ליד בית החולים השרון הישן (לשעבר בית היולדות של ד"ר רֶמֶן) והאב מספר לבן שבית החולים מזכיר לו כיצד הבן נולד שם והוא בא לראותו לראשונה.
הסיפור מסתיים במשפט המיידע אותנו כי האב נפטר בבית החולים השרון לאחר מספר חודשים.
כתיבה: הסיפור התפרסם לראשונה בתחילת שנות האלפיים, ברבעון לספרות "קשת החדשה".
לאחר מכן, באתר ynet, ב-18 באפריל 2006. הסיפור הוא אוטוביוגרפי.
בראיון התייחס קנז לסיפור ואמר: "הסיפור 'חדר מספר 10' הוא כמעט דיווח תיעודי.
התפרצותו של הרופא על אבי הייתה בדיוק כמו שהיא מתוארת בסיפור, ואני עדיין לא יכול להשתחרר מכאב העלבון ההוא, שהוטח באבי.
הוא צורב בלבי עד היום".
ביקורת: אריק גלסנר מוצא כי כמו בחלק מהסיפורים האחרים בספר, "הקונקרטי הופך סימבולי, והאב, המתקשה לתלות כהרגלו את דגל יום העצמאות, מסמל את המרקם החברתי-תרבותי שהוא היה שייך אליו ושנמוג אט-אט: "הדגל דהה כל-כך שנהיה לבן כולו.
אולם קנז, בערב ספרותי בו השתתף, סירב להתייחס לניסיון הכושל לקשירת הדגל הדהוי ולהיבט הסמלי שהפרשנים ראו בו וראה בכך תיאור ריאליסטי בלבד.
במאמרה ב"הארץ", הבודק בסיפור את כל חטאי המערכת הרפואית וכל העקרונות המופרים בסיפור, כותבת הפסיכולוגית הקלינית, דנה בלאנדר: "גדולתו של הסיפור היא בהיעדר תיאור של הבדיקה הרפואית.
הסיפור מתאר את ה"לפני" ו"האחרי" ובכך מתחוור לנו שהטיפול הרפואי כשלעצמו אינו שווה דבר, חסר משמעות וחשיבות אם אין בו קשר אנושי,".
הסיפור מתרחש בזמן שכבר יש שימוש נרחב בטלפון נייד.
בן, אולי בגיל קרוב לנעורים, ואב אוכלים חומוס במסעדה.
נראה כי זה אירוע שאינו שגרתי והאב בדרך כלל אינו מבלה זמן רב עם בנו.
הבן לא אוהב חומוס אך אוכל בלחץ האב.
האב לא ממש מתייחס אל בנו ושקוע בקריאת עיתון.
הוא ממהר לסיים, אולי בעקבות שיחת טלפון מאישה.
הבן שאינו מרגיש טוב שב לבד לבית ומקיא ליד בית השכנים, שם מושיטה לו יד מנחמת השכנה שהייתה קודם במסעדה והאב כלל לא הכירה.
כתיבה: קנז העיד בראיון עם שירי לב-ארי כי כתב את הסיפור בעקבות כך שראה התרחשות דומה בעת שסעד במסעדה מזרחית.
אמרתי לחברי שזה ממש סיפור מוכן לכתיבה".".הסיפור התפרסם לראשונה ב"הארץ" ב-12 בספטמבר 2007.
ביקורת: מתי שמואלוף מזהה בסיפור יחס של קנז למעמדות הנמוכים בכך שהוא עוסק בחומוס, שמואלוף מצטט את יונתן סואן הטוען כי באופן כללי, שימוש בחומוס ביצירה הוא סוג של קידוד גזעי.
כמו כן טוען שמואלוף כי הסיטואציה בתוך המסעדה אינה ברורה לקורא.
"ואם הסיפור לא ריאליסטי, אלא רק מטפורה על ילד שלא הולך לבית ספר ונמצא במסעדה מזרחית, מדוע הוא מקיא את האוכל בסיום הסיפור?".
גם אריק גלסנר רואה סיפור זה כחלש ואינו מבין איזו חוויה מעצבת מסתתרת בסיפור.
אהוד בן עזר מוצא דמיון לסיפורה של דליה רביקוביץ', "הטריבונל של החופש הגדול".
אצל קנז ילד, אצל רביקוביץ' ילדה – שניהם דחויים, כל אחד בסביבתו, ושני הסיפורים מסתיימים בהתייחסות חומלת של מבוגר, של זר, שמשחרר את הבכי בילדה ובילד, האוצרים בתוכם את האנרגיה השלילית, הגאה, של גורלם המר.".
נעמי שני, מנתחת את הסיפור ורואה בו שני מוטיבים מרכזיים: התיק השחור וחלונות המסעדה.
היא טוענת: "האב, בצאתו לרגעים על מנת לקבל שיחת טלפון, מפקיד את הילד על התיק השחור שלו.
ההתבוננות של הילד בתיק היא בתחילה ריאליסטית, כחפץ הקשור לעבודת האב, אך בהדרגה הולך התיק ומקבל ממדים מאיימים".
ובהמשך: "החשכה בחוץ כבר התגברה.
השמשה, שהייתה קודם לכן כפולת מראות, משקפת רק ממד אחד.
עולם הפנים של המסעדה משתלט על עולם החוץ, שנעלם ואינו משתקף כבר בשמשה.
באופן סמלי,", משל שבשעה שהאב עסוק בעולם החיצוני, הילד עסוק בעולמו הפנימי.
היא מפרשת כי ""התיק השחור" הוא סמל לבעיה המשפחתית שהילד נושא בנפשו.
זוהי כל מערכת היחסים המנוכרת, לא רק בין האב והאם אלא גם בין האב לבנו.".
בסיום היא מזכירה את סיפורה של דבורה בארון, "שברירים", כדוגמה לתיאור "חסד חמימות כזו, הבאה ממקור בלתי צפוי וממלאת את החסר הרגשי הנורא.".
בעת שירותו הצבאי הסדיר ביחידת מודיעין של הגיבור, טוראי מ', שירות בנגב במחנה אוהלים הנקרא שיזף, חיילי היחידה אוכלים בכר גמל שנגנב ומהבדואים ונשחט על ידי חיילי יחידת האבטחה של המחנה.
בעקבות האכילה רוב החיילים סובלים מקלקול קיבה ומקיאים.
מ' מתבקש על ידי מפקדו לקחת על עצמו עבירת ביטחון קשר שביצע מפקד אחר.
מ' מתלבט, אך מפקדו כבר מריץ את ההליכים ומ' מוזמן לבירור שבעקבותיו הוא מועבר ליחידת מודיעין הממוקמת בדירה בלב ירושלים.
לכאורה, מ' מבליג על הרחקתו מחבריו ומהמחנה המרוחק ללא בעיה, ונהנה גם משירותו בירושלים, אך מתברר לו שגם כעבור שנים, כשהוא נתקל במקרה בדרור, החייל שהיה אתו במשמרת והיה יכול להעיד לטובתו (וכנראה לא עשה זאת), הוא נוטר על העוול שנעשה לו.
ביקורת: יפתח אשכנזי מאתר בסיפור הברקה ספרותית של קנז, כאשר בן דמותו, מ', עובר ליד בניין טרה סנטה (עמ' 124-123), הוא צופה בזוג צעיר אלמוני המנהל דו־שיח.
על פי תיאור הבחורה ועל פי משפטיו הנרגשים של הבחור, מזהה אשכנזי את "אחת התמונות העוצמתיות ביותר בספרות העברית - השיחה הטעונה בין אבנר לזיוה", המתוארת בספרו המוקדם (1986) של קנז, "התגנבות יחידים", כשאבנר אומר את אותם משפטים בדיוק (עמ' 324-323).
תגובתו הפנימית של מ', של שמחה לאיד לאהבתו הנכזבת של הצעיר האלמוני (אבנר), מעידה לדעת אשכנזי, על כך שקנז לא בוחל ב"זדון" וב"אכזריות" כחלק אינטגרלי מהיצירה: "הרוע אצל קנז זוכה לטיפול מדויק ומרהיב".
מתי שמואלוף נדרש לסוגיה של "קבוצת חיילים פושעת במדבר בגזל של גמל ואכילתו." לדעתו, "שם נקודת המבט הס' יזהרית הזו פוגעת בעיצוב הדמות הראשית ולא מוסיפה לה.
דורון קורן רואה בדמותו של דרור כאחד מגיבורי הסיפור: "חייל שתקן וכמדומה אנטיפט, שרק כעבור שנים נחשף בו צד נדיב ומכאיב".
יוסף אורן רואה בסיפור זה כטוב בקובץ הסיפורים.
הוא נדרש לסוגיית ההסתכלות על דמותו של דרור - העד ששתק ומצטייר כמי שכלל אינו זוכר את האירוע, מול דמות מ' (המספר יודע הכל).
אורן מפליג בפרשנותו ומפתח נקודת ראיה שלפיה כיפר דרור בהמשך חייו על החולשה שגילה בהיותו חייל בשירות סדיר בפרשת שיזף.
לטענתו, בחלקו הראשון של הסיפור הקורא מקבל את עמדתו של מ' ומתייחס אל דרור כאל אשם בסילוקו של מ' מהבסיס ומחבריו, אולם הסצנה בסוף הסיפור, בה: "מ' הוא נוסע מכובד הממתין לרכבת שלו.
דרור לעומתו מצטייר כאדם משולי החברה: כולו שיבה, פניו פני זקן ופרנסתו מקבצנות.
איך נוצר הפער העצום במצבם החברתי והכלכלי כעשור או שניים אחרי שסיימו אותו קורס בצבא וביצעו שם אותה עבודה ובהצלחה דומה?".
הפתרון, אליבא דאורן: "דרור העניש את עצמו על מעידתו כחייל צעיר במקרה שאירע בשיזף.
כמו מ' לא חשף את האשם בשיחה האסורה, אך מ' עיטר את עצמו בזכות זאת בעיטור הקורבן ומיצה מהמקרה את התועלת החברתית בכל הזדמנות.
צביעותו של מ' נחשפה אחרי שנים, כאשר דרור הגיע לביתו לביצוע עבודת כפיים פשוטה והוא ניצל את המעמד להשפלתו: הזמין אותו לשתיית קפה כדי שיוכל להאשים אותו על עוול שלא שיבש כלל את המשך חייו, עוול שבמידה רבה הוא עצמו איפשר אותו אז, בהיותם בצבא.
מ' סלח לעצמו בחלוף השנים, אך לא סלח לדרור.
ואילו דרור, שכלל איננו "מכונה" ולא "גולם", לא סלח לעצמו.
אף שלא למד באוניברסיטה את תורות המוסר לא של הדתות ולא של הפילוסופים, העניש את עצמו על חלקו בפרשת שיזף.
משום שלא דיבר כאשר היה עליו לדבר, ...
נאמן למידותיו המוסריות, העניש את עצמו על המקרה בשיזף בחומרה המרבית, בכך שמנע מעצמו את שיכחת המעידה שמעד בהיותו חייל בשירות סדיר.
בגילוי נדיר של מוסריות אישית מנע מעצמו את מיצוי ההזדמנויות הכלכליות והחברתיות שהיו מזומנות לו בחיים האזרחיים ובחר לחיות בשולי החברה.".
אורן מסכם את ביקורתו במשפט: "הסיפור מציע להיזהר בשיפוט ולהעמיד בראש אמות–המידה השיפוטיות שלנו את ההבנה לזולת ואת החסד כלפי חולשותיו, הן הגלויות והן המוצפנות.".
אהוד בן עזר מפרש את סיום הסיפור באופן הפוך מיוסף אורן.
הוא כותב שלמרות הצלחת מ' בהמשך חייו, "בכל זאת יש לו מין הנאה שטנית, דמונית, על כך שמי שהיה אמור לעזור לו בצבא ובגד בו, מסיים את חייו כמלקט פחיות ריקות כדי לפדות את ערכן.".
מ' הוא שוכר דירה בבית משותף בתל אביב.
ברלינר הזקן ראש ועד הבית, מטריד אותו בקשר לדירה עם כניסה בחצר, שדיירה לא נראה זמן רב ואיש לא מרוקן את תיבת הדואר שלו.
למרות ניסיונו להתחמק, מ' נשאב לסיפור הבלשי.
הוא נוסע לבאר שבע ונפגש עם בעל הדירה, הפרופסור העיוור מירקין, ונפגש גם עם אסף השכן ומדבר בטלפון עם אחותו של הדייר.
ברלינר מארגן פריצה לדירה ומתברר כי הדייר נמצא שם.
ביקורת: יוסף אורן טוען כי בסיפור זה "שתל קנז באופן מרומז את השקפתו על המגמה הרעיונית של כל יצירתו.".
אורן מחלק את יצירתו של קנז לשתי סדרות: הסדרה הביוגרפית והסדרה הרעיונית.
סיפור זה משתייך לסדרה הרעיונית וכמו בחלק גדול מסיפורי הסדרה הרעיונית, הוא מתרחש בבית משותף.
לטענת אורן, הדילמה המועלית לבירור בסיפור היא: "האם דאגת שכן לאחרים בבניין, כדאגתו של ברלינר, היא ערך מיושן שצריך לנטוש אותו, משום שדאגת שכן כזו מהווה, כטענת מירקין, "פגיעה בפרטיות" של הזולת?".
אורן מציין כי למרות האזהרות של מספר דמויות בסיפור לברלינר שיחדל מחיטוטיו אחרי הדייר הנעלם ושלא יזמין פריצה לדירה, אך היו"ר הקשיש של ועד הבית המשיך לטפל בנושא לבדו, וכאשר שמע בוקר אחד גניחות מדירתו של אילן, הזמין פריצה לדירה.
בתגובה הודיע הדייר ואחותו עורכת הדין כי יתבעו את ברלינר על הפריצה לדירה.
ברלינר עולה מובס לדירתו ומנתק קשר עם כל הדיירים האחרים.
מ', שניסה בתחילה להתחמק מקשר עם ברלינר ועם הדיירים האחרים, בשאיפה לשמור על פרטיותו ובטענה של כיבוד פרטיותם, מנסה בסיום ליצור קשר עם ברלינר ומנסה להשפיע על האחות עורכת הדין לבטל את התביעה.
אורן רואה בכך שינוי בעמדתו של מ' שפונה אל האחות ושואל אותה שאלה שהיא מרכזית בחיינו: "ומה עם האפשרות של סליחה?".
מ' מייצג עתה, לטענת אורן את עמדתו של קנז: "שאין להשלים עם האדישות למצוקתו של הזולת, גם אם היא מתפרשת לפעמים כהתערבות בחייו הפרטיים, שאם לא כן תהפוך החברה לדה–הומנית, לחברה שבה כל אחד יופקר לגורלו וקורבנותיה הראשונים יהיו החלשים שבה: הזקנים, העניים, החולים והמעורערים בנפשם.".
המחבר (ללא שם) מוזמן למסיבה בדירה תל אביבית שנרכשה זה עתה על ידי חבר עבר.
החבר מזמין את המחבר לראות את הדירה והם נוכחים בעת שמתקין הטלוויזיה מתקין אותה בדירה.
במסיבה מתברר כי התקבצו בדירה שמונה אנשים שאינם מכירים איש את רעהו, אך כולם מכירים את בּוֹנַאוֶונְטוּרַה, סוג של מהפנט, שביקש מכל אחד לחוד לבוא למסיבה, ובעצמו לא הגיע אליה.
בזמן שבחוץ כל המדינה רתוקה לשידור הטלוויזיה של משחק גמר גביע אירופה בהשתתפות מכבי תל אביב, ובמקביל הכרזת רבין על התפטרותו בגין חשבון הדולרים, הטלוויזיה החדשה אינה פועלת ובה בעת, מתרחשות שורה של תקריות מוזרות במסיבה, המסתיימות בתקרית מוזרה ובלתי אפשרית עוד יותר.