tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה של המינימום של מאונדר היה ירידה של כתמי שמש במשך 70 שנה ללא עליה, כאשר המחזוריות הסדירה הידועה של השמש היא בת 11 שנים, וכוללת תקופה של 5 וחצי שנים של עליה בכתמי השמש ואז 5 וחצי שנים של ירידה בכתמי השמש.
המינימום של מאונדר התרחש בתקופת "עידן הקרח הקטן" וקשור לירידה ניכרת בטמפרטורות הממוצעות באירופה.
בפורטוגל, לדוגמה, נרשמו בין השנים 1645–1715 חורפים קרים במיוחד, שלגים באזורים לא הרריים, גשמים עזים והצפות רחבות היקף שפגעו קשות ביבולים ובכלכלה החקלאית.
בין השנים 1663–1665 הציפו נהרות מרכזיים כמו הדורו והמונדהגו שטחים נרחבים, והובילו למשבר תזונתי ממושך.
תנאים אלו גרמו לרעב, להתפרצות מגפות ,לתסיסה חברתית ונחשבים לגורמים תורמים עקיפים לאי-יציבות פוליטית, בין היתר לקראת המהפכה הצרפתית.
בנוסף, תצפיות מאותה תקופה מצביעות על ירידה במספר ימי השמש, תופעה העולה בקנה אחד עם פעילות סולארית מופחתת שנמדדה באותה תקופה.
השאלה אם קיים קשר סיבתי בין שתי התופעות, עדיין שנויה במחלוקת.
מחקרים באוניברסיטה הטכנית של דנמרק והאוניברסיטה העברית בירושלים קשרו התפרצויות שמש גדולות לשינויים בעננים של כדור הארץ, ועננים כידוע משפיעים על הטמפרטורות הגלובליות.
ההשערה הטובה ביותר הנוכחית עבור הגורם של עידן הקרח הקטן היא שזה היה תוצאה של התפרצות וולקנית כלשהי.
תחילתה של תקופת הקרח הקטנה התרחשה גם לפני תחילת המינימום של מאונדר.
אם כתמי השמש הם הגורם להתקררות הגדולה אז המינימום של מאונדר צפוי לחזור בשנת 2033. חלק מהמדענים חוזים שיש סיכוי של 20% סיכוי לשינויים משמעותיים במזג האוויר.
המיניאטורות הוא רומן הביכורים משנת 2014 של השחקנית והסופרת האנגלייה ג'סי ברטון.
הספר, שהיה לרב-מכר בינלאומי, היה המוקד של מלחמת מו"לים בפסטיבל הספרים בלונדון 2013. עלילת הספר מתרחשת באמסטרדם ב-87–1686, ונכתב בהשראת בית מיניאטורי מהמאה ה-17 שהיה של אישה בשם פטרונלה אורטמן, אשר מוצג במוזיאון רייקסמוזיאום.
להוציא ממקור השראה זה, אין הספר מתיימר להיות רומן ביוגרפי.
פטרונלה (נלה) אורטמן בת ה-18 היא בת למשפחה ממעמד גבוה, אך ענייה, ממחוז כפרי של הולנד של המאה ה-17. אב המשפחה נפטר והשאיר אותה, את אמה ואת אחותה בחובות.
האם מסדרת לבתה הכרות עם סוחר עשיר מאמסטרדם, יוהאנס בראנדט בן ה-39, והוא נאות לשידוך.
השניים נישאים בטקס פשוט בביתה בכפר, וכעבור חודש היא מגיעה לאמסטרדם להכיר, לראשונה בעצם, את בעלה.
בעלה הטרי אינו מקבל את פניה; במקום זאת היא פוגשת באחותו, מארין, אישה חמורת סבר אשר מנהלת ביד רמה את הבית ומעורבת בעסקי אחיה, את המשרתת קורנליה, ואת המשרת האפריקאי אוטו, עבד משוחרר.
כשבראנדט מגיע, הוא נותן לכלתו מתנה יוקרתית – מיניאטורה של הבית בו הם חיים, המתואם לו עד הפרטים הקטנים.
פטרונלה אינה מבינה למה מצד אחד בראנדט מתייחס אליה באופן נדיב ומכבד, אך מצד שני אינו מגלה בה עניין משום סוג.
כאשר מקומה בבית שהיא לכאורה גבירתו אינו ברור לה, היא מחליטה לעסוק בענייני הבית המיניאטורי.
היא מוצאת במדריך שירותי העיר סדנת מיניאטורות, ומתחילה להזמין פרטי ריהוט לבית.
מה שמגיע מעורר בה חרדה: היא מוצאת בכל משלוח לא רק את החפצים שהזמינה, אלא דמויות מדויקות לעילא של כל האנשים בסביבה – בני הבית והזוג מירמנס, שמנהלים עסק עם יוהאנס אך גם נוטרים לו טינה.
כשמתחילים להתפתח עניינים דרמטיים עבור כל אחד מבני הבית, נלה מבינה שהבובות איכשהו מנבאות, או קשורות באופן אחר, למתרחש.
היא מנסה למצוא את המיניאטוריסט ששולח לה דברים שלא ביקשה, ומגלה רק שמדובר באישה, אך אינה מוצאת אותה, מכיוון שזו נמלטה ממנהלי הגילדות המחמירים של העיר.
בינתיים, אבות העיר – הן מהמנהיגות הדתית והן מהמנהיגות העסקית, שניהם בעלי כוח העל בעיר המסחר והדת הקלוויניסטית – שמו להם את משפחת בראנדט למטרה, ואף אחד מהם אינו חופשי מסכנה.
ברטון, אשר למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד לפני שהתחילה קריירת משחק, כתבה את הספר על פני תקופה של ארבע שנים תוך שהיא מתפרנסת ממשחק ובתור עוזרת אדמיניסטרטיבית בסיטי של לונדון.
הרעיון לספר עלה בראשה בזמן חופשה באמסטרדם, שם ראתה את בית הבובות של פטרונלה אורטמן במוזיאון הרייקס.
היא פתחה במחקר מקיף על אמסטרדם של המאה ה-17, כולל מספרים, ספרי בישול, האמנות של התקופה, מפות, וצוואות.
בשבוע הספר בלונדון בשנת 2013, מספר בתי הוצאה לאור התחרו להחתים את ברטון על חוזה פרסום.
מתוך 11 מפרסמים שהתחרו על הספר, הוצאת פיקאדור זכתה בזכות הפרסום בבריטניה ובארצות חבר העמים הבריטי.
כריכת הספר (במהדורה הבריטית ובאחרות) היא צילום של בית מיניאטורי אמיתי, אשר משקף ממגוון הדמויות והנושאים שברומן.
הספר היה לרב מכר בינלאומי, ונכון ל-2016, נמכר בלמעלה ממיליון עותקים ב-37 מדינות.
I'd read 100 additional pages just to get inside Johannes' head".הרומן זכה לביקורות טובות באופן כללי, בעיקר בשל הטון ותיאורי הסביבה והתקופה, אך מספר מבקרים ציינו שהדמויות מתוארות באופן רדוד מדי.
בביקורות בעיתונים "הגרדיאן" ו"שיקגו טריביון" נכתב שנלה עושה רושם של פמיניסטית בת המאה ה-21, ולא כנערה נאיבית מהמאה ה-17. ב"שיקגו טריביון" הביקורת מוסיפה: "[הדמויות הראשיות הן] מורכבות, מסובך וסובלות מטרגדיות נוראיות, אבל ברטון לא נותנת לנו מספיק עומק כדי להסתכל להם בנשמה.
הייתי קוראת עוד 100 עמודים נוספים רק כדי לקבל הצצה לתוך מוחו של יוהאנס".
ב-2015 היה הרומן מועמד לפרס דזמונד אליוט לספרי ביכורים.
באוגוסט 2016 הודיעה BBC One שתפיק מיני-סדרה בת שני פרקים על בסיס הרומן.
העיבוד נכתב על ידי ג'ון בראונלו.
בסדרה מככבת אניה טיילור-ג'וי בתפקיד נלה, רומולה גראי בתפקיד מארין, אמילי ברינגטון בתפקיד המיניאטוריסטית, ואלכס האסל בתפקיד יוהאנס.
התוכנית צולמה בהולנד ובבריטניה, והושלמה בחודש אפריל 2017, ושודרה לראשונה בבריטניה בסוף דצמבר 2017. פרק נצפה על ידי 4.52 מיליון צופים על פי BARB רייטינג, ואילו פרק 2 נצפה על ידי פחות מ-4.31 מיליון, תוצאה מאכזבת עבור ה-BBC.
המינהל לביטחון וריגול נגדי (במקדונית: Управа за безбедност и контраразузнавање), ידוע בראשי התיבות UBK, הוא סוכנות מודיעין וביטחון פנים של הרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
המטה ממוקם באזור סקופיה, הסוכנות פועלת כיחידת סמך של המשרד לענייני פנים.
הסוכנות נוסדה תחת השם המחלקה להגנת העם, OZNA ופעלה כסוכנות הביטחון ברפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה הצפונית.
באופן רשמי, הגוף נוסד במתכונתו הנוכחית ב-1995 תחת השם המינהל לביטחון וסיכול ריגול.
המיניונים 2: עלייתו של גרו הוא סרט קומדיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של אילומיניישן הפקות.
הסרט בוים על ידי קייל בלדה ובראד אבלסון, ונכתב על ידי בריאן לינץ'.
הסרט מהווה פריקוול לסרט "גנוב על הירח" מ-2010 וסרט המשך לסרט "המיניונים" מ-2015, והוא החמישי בזיכיון "גנוב על".
ב-29 בספטמבר 2022 הסרט עלה לשירות הסינמה tv בסלקום tv.
בתחילה, הסרט היה צפוי לצאת לאקרנים ב-3 ביולי 2020 על ידי סרטי יוניברסל, אולם נדחה ל-30 ביוני 2022, עקב התפרצות מגפת הקורונה.
"המיניונים: עלייתו של גרו" זכה להצלחה רבה, וגרף בקופות ברחבי העולם הכנסות של $939,433,210, שהביאו לדירוגו במקום החמישי ברשימת הסרטים המכניסים ביותר לשנת 2022. כמו כן, הסרט שבר את שיאי הצפייה בארץ, עם נתוני הפתיחה הגדולים ביותר לסרט אנימציה אי פעם בישראל עם 165 אלף צופים.
רבים הגיעו לסרט עם חליפות וחולצות לבנות בגלל טרנד של בני נוער בטיקטוק, ובכך עקף הסרט את "לשבור את הקרח 2" משנת 2019.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1976. גרו בן ה-12 הוא מעריץ של כנופיית נבלי-על הידועים כ"ששת הנבזים", אליהם הוא זומם להצטרף ולהפוך לנבל-העל הגדול בעולם.
כאשר ששת הנבזים מסלקים את מנהיגם האגדי, ויילד נאקלס, גרו מתראיין כדי להתקבל כחבר החדש בכנופיה.
העניינים מסתבכים, וגרו גונב מהם אבן יקרה בעזרתם של קווין, סטיוארט, בוב, אוטו ושאר המיניונים.
הוא הופך לאויבם המושבע של ששת הנבזים, ופונה לעזרת בן-ברית לא צפוי: ויילד נאקלס בעצמו.
דמות תיאור הדמות מדבב/ת באנגלית מדבב/ת בעברית הערות מיניונים המשרתים של גרו.
פייר קופין לא ידוע פייר קופין תרם את קולו גם לכל שאר המיניונים שהופיעו בסרט גרו ילד נבל צעיר.
הפך לבוס של המיניונים בסוף הסרט הקודם.
סטיב קארל אוהד שחר דיסקו דיווה המנהיגה של שישיית הרשעים.
הנסון הילה מערבי בגרסה המקורית נקראת "בל בוטום" מאסטר צ'ואו לוחמת קונג פו שעוזרת למיניונים במשימתם.
במדינות שונות בעקבות אתגר טיקטוק, אלפי בני נוער הלכו לבכורה של הסרט בלבוש אלגנטי.
בדרך כלל, את סרטוני האתגר ליווה שירו של הראפר Yeat "Rich Minion".
בישראל האתגר התפתח במהירות להתפרעויות בבתי הקולנוע ואף מעשי ונדליזם.
הסרט צפוי לשבור שיאים לסרט אנימציה.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהסימוכיןפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןסרט אנימציה אהובהמיניונים: עלייתו של גרומדבב אהובסטיב קארלמדבבת אהובהטראג'י פ.
המינהל הראשי לרפואה צבאית הוא הגוף העיקרי במשרד ההגנה הרוסי האחראי לתחום הרפואה הצבאית.
השירות הרפואי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית עוסק בהבטחת מוכנות גבוהה של הצבא של הפדרציה הרוסית ולרשותו האמצעים לפעול בתנאים של עימותים צבאיים ומצבי חירום אחרים.
במקביל, בהיותו גוף במערכת הבריאות הממלכתית, הרפואה הצבאית מתפקדת ומתפתחת בהתאם לחקיקה האזרחית הקיימת במדינה.
הגוף העיקרי הצבאי המופקד על השירות הרפואי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הוא המינהל הראשי לרפואה צבאית במשרד ההגנה של רוסיה.
שמירה ושיפור בריאותם של אנשי הצבא;
הגדלת הזמינות ואיכות הטיפול הרפואי לכל ממי שזכאי לטיפול רפואי על חשבון משרד ההגנה;
חיזוק הבסיס החומרי והטכני של היחידות הרפואיות הצבאיות;
אחזקת ציוד מקיף מחודש של היחידות הרפואיות, מוסדות סניטריים-אפידמיולוגיים ובתי חולים צבאיים עם ציוד רפואי מודרני;
השתתפות ביישום תוכניות ממוקדות פדרליות בנושא הבריאות;
שיתוף פעולה עם מוסדות רפואיים אזרחיים כדי לשמור ולחזק את בריאותם של בני המשפחה של אנשי הצבא;
תכנון ארגוני של מערכת ההתרעה, הבדיקה, הפיקוח והתיקון של מצב בריאות הנוער בכל השלבים, החל משלב הגיוס
הקשחת תקני בריאות במהלך גיוס האזרחים לשירות צבאי על מנת למנוע כניסת חולים לכוחות המזוינים;
שיתוף פעולה הדוק של גורמי פיקוד ובקרה צבאיים עם הרשות המחוקקת והמבצעת, הן ברמה הפדרלית והן האזורית, בפתרון סוגיות של איוש כוחות הצבא;
הבטחת רווחה סניטרית ואפידמיולוגית בת קיימא של כוח האדם תוך פריסת כוחות בהתבסס על שמירה קפדנית על הוראות החוק המסדירות את תנאי המחיה ואת חייהם של אנשי הצבא, הפעלה ללא בעיות של כל מערכות התמיכה בחיים של ערים צבאיות;
מניעת מחלות מסוכנות בצבא ולחיל הים, בעיקר זיהומיות, נפשיות, התמכרות לסמים, אלכוהוליזם, מחלות עור ורקמות תת-עוריות, פציעות;
הקמת יחידת אנשי צבא וצי בעמדת חיים פעילה בענייני שמירה על בריאות;
מימון עדיפות של הוצאות בריאות צבאיות, כולל ממקורות חוץ-תקציביים;
יצירת תנאים לתמיכה רפואית מובטחת לכלל המשרתים בצבא.
מומחים רפואיים ראשיים במשרד ההגנה של רוסיה
נכון לשנת 2016 עובדים למעלה ממאה אלף מומחים רפואיים, בהם כ-23 אלף רופאים, במערכת הרפואה הצבאית של משרד ההגנה של רוסיה.
השירות הרפואי כולל 70 ארגונים רפואיים צבאיים המטפלים בלמעלה מ-4 מיליון חיילים.
המוסדות הבאים כפופים למינהל הראשי:
בית החולים הקליני הצבאי הראשי על שם נ.
בית החולים הקליני הצבאי המרכזי על שם פ.ב.
בית חולים קליני צבאי מרכזי השלישי על שם א.
מרכז קליני ושיקומי של משרד ההגנה של רוסיה;
האקדמיה לרפואה צבאית על שם ש.
המרכז לרוקחות וטכנולוגיה רפואית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית
המרכז הראשי 736 למעקב סניטרי ואפידמיולוגי ממלכתי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית;
המרכז הממלכתי הראשי ה-111 לבדיקות משפטיות וזיהוי פלילי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית;
המרכז הראשי למומחיות רפואית צבאית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית;
שמונה מתחמי סנטוריום של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית ("מערב", "מחוז מוסקבה", "צפון קווקז", "סוצ'י", "אנאפה", "עבר הוולגה, "המזרח הרחוק", "קרים");
שישה בתי הבראה צבאיים (ארכנגלסק, יאלטה, קרים, פאודוסיה, יבפטוריה, סאקי);
השם החדש התקבל בהתאם לצו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 1 במרץ 2011 ובהוראת שר הפנים של רוסיה מיום 4 במרץ 2011. למחלקה ניתנו סמכויות אכיפת חוק בתחום ההתנגדות לפעילות קיצונית ומלחמה בטרור והוא הגוף המשטרתי המרכזי ללוחמה בטרור.
המינהל הראשי הוא היחידה המבצעית העיקרית של המשרד בתחום פעילות נגד קיצוניות וטרור ומשתף פעולה עם שירות הביטחון הפדרלי ביישום מבצעי לוחמה בטרור.
השתתפות בגיבוש מדיניות המדינה בתחום פעילות המאבק ברדיקליזם;
השתתפות בשיפור הרגולציה המשפטית הנורמטיבית בתחום זה;
ניהול יחידות משטרתיות ללחימה בטרור במחוזות הפדרליים, ובסובייקטים הפדרליים, הגנה על מסילות הרכבת, תחבורת המים והתנועה האווירית מפני פיגועי טרור, בנוסף המינהל משתף פעולה עם יחידות אבטחה בהגנה על הערים הסגורות ובמתקנים חשובים ורגישים במיוחד.
המינהל הראשי לחקירות פליליות היא יחידה מבנית עצמאית במנגנון המרכזי של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית הממונה על ניהול חקירות וחשיפת עבירות פליליות.
זוהי זרוע הבילוש המרכזית של משטרת הפדרציה הרוסית.
ההיסטוריה של החקירה הפלילית ברוסיה מתחילה עם כינונה של לשכת הבילוש בשנת 1619 בתקופת רוסיה הצארית, שהתקיימה עד 1722 והקמת האימפריה הרוסית, באותה שנה הפכה הלשכה למשלחת החקירות.
במשך כל תקופת קיומה היחידה שינתה את שמה מספר פעמים, עד שבשנת 1886 הוסבה ליחידת הבלשים של מחלקת המשטרה במשרד הפנים של האימפריה הרוסית, בצורה זו היא התקיימה עד למהפכת אוקטובר 1917 ובוטלה, ובמקום זה, ב-5 באוקטובר 1918, הוקם המדור המרכזי לחקירות פליליות של הנ.ק.ו.ד.
אחר כך הוחלף בקצרה על ידי המשרד המינהלי המרכזי ובדצמבר 1927 התגבשה מחלקת החקירות הפליליות מחדש.
אחת מיחידות הבילוש הטובות מאז הקמתה הייתה המחלק הפלילי המוסקבאי ומשטרת הבילוש הפטרבורגית.
משרד ארגון פעילויות חקירה מבצעיות;
משרד ארגון המאבק בפשעים נגד בני אדם;
משרד ארגון מאבק בפשעי רכוש;
המשרד לחשיפת פשע ותמיכה בתיקים פליליים שגרמו לתהודה ציבורית רבה;
המשרד למאבק בפשיעה מאורגנת .
המינהל (הלשכה) לאיתור מבצעי של משטרת הפדרציה הרוסית управление МВД России) היא יחידה מבנית של המנגנון המרכזי של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית האחראית לניהול מודיעין משטרתי.
המינהל הוקם ב-25 באוגוסט 1902 כחלק ממחלקת הבילוש של מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית.
המינהל מבצע פעילויות חיפוש מבצעיות הכוללות ביצוע מעקב סמוי, אחר אדם בעל אינטרס מבצעי למשטרה, על מנת לקבל מידע מלא אודותיו ועל אורח חייו וזיהוי עבריינים.
המינהל נחשב לסוכנות המודיעין המשטרתית של רוסיה ואחת היחידות החשאיות ביותר של משרד הפנים של רוסיה, המתמחה במעקב סמוי.
לעובדים יש מבחר גדול של כלים ואמצעים מיוחדים, כמו גם מסמכי כיסוי.
ברוסיה, פעילויות המודיעין המשטרתי וביצוע מעקב סמוי מעוגן רשמית בתקנות שנקבעו במחצית השנייה של המאה ה-19. בעבר, תפקיד זה הופקד בידי המשטרה בכללותה.
עם הקמת האוכרנה ומחלקות הבילוש ומדורי החקירות הפליליות, היה צורך לזהות אנשים מסוימים למטרות אלה, מכיוון שכל נווד הכיר את הסוכנים במשרה מלאה באופן אישי.
לכן בשנת 1902 הוקמה יחידת העוקבים שהפך לגוף הראשון למודיעין משטרתי ברוסיה.
בברית המועצות תפקידי המודיעין המשטרתי הוטלו על המינהל השביעי במשרד הפנים של ברית המועצות.
בשנת 1991 הוקמה ברוסיה המינהל לאיתור מבצעי של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית, המפקח על יחידות המעקב האזוריות ומאז פעיל כזרוע ראשית למודיעין משטרתי.
המינהל הראשי לביטחון פנים של משטרת רוסיה, רשמית המינהל הראשי לביטחון פנים של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית הוא שמה של יחידת סמך משטרתית, המהווה יחידה מבצעית עצמאית במשרד הפנים של הפדרציה הרוסית, האחראית לחקירות שוטרים.
פעילויות המינהל מתואמות ונשלטות באופן אישי על ידי שר הפנים של רוסיה.
המינהל הראשי לביטחון פנים של משרד הפנים ברוסיה הוקם בדצמבר 1995, כגוף לחקירות פנים וחקירת שוטרים שהפרו חוק.
בנובמבר 2004 הוקמה המחלקה לביטחון פנים של משרד הפנים של רוסיה במסגרת ארגון מחדש של מבנה משרד הפנים, בהתאם לצו נשיא רוסיה מיום 5 בנובמבר 2004 מספר 1407.
בעת הקמתה המחלקה נועדה למנוע מאנשי המשטרה לבצע מעשים לא חוקיים ולמנוע קליטת בעלי עבר פלילי לעבודה במשרד הפנים, למנוע ולגלות פשעים ושחיתות מצד עובדי המשרד, פקידי ממשל פדרליים, עובדי המשטרה ואזרחים בשירות המשטרה.
סוכנויות לביטחון פנים היו קיימות מאז ומתמיד בכל המבנים: בוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב.) ובמשרד הפנים של ברית המועצות פעל כוח חקירות שכזה, ההבדל הוא שבתקופה הסובייטית, אמצעי ההשפעה הוקצו לשירותי כוח אדם והיו בעלי אופי חינוכי, שכן ההפרות היו בעיקר משמעתיות.
בתנאי השוק שנוצרו לאחר התפרקות ברית המועצות, שוטרים רבים התפתו להתעשר בקלות.
מספר הפשעים שביצעו קציני אכיפת החוק גדל, מה שאילץ את המדינה ומשרד הפנים ליצור בשנת 1995 גוף מיוחד למאבק בשוטרים שהפרו חוק.
שירותים דומים קיימים במשטרות באירופה ובאמריקה שנים רבות וסמכויותיהם ומצבת כח האדם גדולה משמעותית מהגוף הרוסי.
לדוגמה, מחלקת חקירות הפנים של משטרת ניו יורק מעסיקה יותר מ-540 עובדים - פי שלושה יותר ממחלקת ביטחון הפנים במשטרת מוסקבה.
בשנת 2011 פתרו עובדי השירות 5,000 פשעים שביצעו נציגי רשויות אכיפת החוק.
שני שלישים מהם הואשמו בלקיחת שוחד והתעללות בעצורים בעת תפקידם.
ראשי המחלקה/המינהל הראשי לביטחון פנים
לוטננט גנרל אלכסנדר מקארוב (28 ביולי 2012–הווה)
המינהל הראשי לדואר וטלגרף היה הגוף הממלכתי ברוסיה שלפני המהפכה, שניהל את מערך הדואר משנת 1884 עד 1917 ועסק בארגון פעילות שירות הדואר והטלגרף.
ארגון בעל שם דומה (מינהל הדואר הראשי) היה קיים גם בשנים 1830–1865.
המחלקה הוקמה ב-22 במאי 1884 במסגרת משרד הפנים של האימפריה הרוסית כתוצאה ממיזוג למחלקה אחת של מחלקות הדואר והטלגרף.
הארגון מחדש של המחלקה בוצע במטרה להוזיל את עלויות אחזקת משרדי הדואר והטלגרף.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' בזאק, לשעבר מנהל מחלקת הטלגרף, הפך לראש המינהל.
מחלקת הדואר הייתה כפופה לשר הפנים, שבסמכותו היה:
להקים, לסגור ולהעביר מקטגוריה אחת למקומות דואר אחרים;
לפתור את בעיית זרימת הדואר;
לקבוע את מספר עובדי הדואר הנמוכים ומשכורתם;
לבצע שינויים בעסקאות, מיסים, סניפי דואר, כמו גם למזג סניפי דואר וטלגרף מקומיים.
על פי החוק ב-28 במאי 1885 הוקמו 35 מחוזות דואר וטלגרף בקטגוריה הראשונה והשנייה לניהול יחידות הדואר והטלגרף ברמה המקומית.
רק סניפי הדואר של סנקט פטרסבורג, מוסקבה, ורשה ואודסה היו בסמכותו הישירה של המינהל הראשי.
בפטרבורג ובמוסקבה נותרו סניפי דואר, מנוהלים על ידי מנהלי דואר.
זכויותיהם וחובותיהם של מי ששלטו במחלקת הדואר במחוזות הועברו לראשי המחוזות, למעט ניהול ישיר בלבד של עסקי הדואר בסניפי הדואר המחוזיים והיו בעלי סמכויות פיקוח.
לצורך קבלת והעברת תכתובות הוקמו סניפי דואר וטלגרף בערים ובאזורים מיושבים אחרים.
בשנת 1890 אוחדה מחלקת הדואר של דוכסות פינלנד הגדולה עם מחלקת הדואר של אימפריה הרוסית ולשר הפנים ניתנה הזכות להכניס בפינלנד את התקנות על מחלקת הדואר התקפות באימפריה.
מאז מונה מנהל הדואר הפיני על ידי הממשל הקיסרי על פי הצעתו של המושל הכללי, בהתבסס על הסכמת שר הפנים.
מינויים לתפקידים אחרים במחלקת הדואר הפינית נעשו על בסיס זה, אך פקידים שנקבעו על ידי הסנאט הפיני נבחרו בהסכמה עם ראש מינהל הדואר והטלגרף.
בשנת 1903, באימפריה הרוסית (כולל פינלנד), היו 5,988 סניפי דואר וטלגרף מקומיים, לרבות:
ב-1 בינואר 1905 המינהל העסיק עובדים ופעלו 3,227 משרדי טלגרף.
12 מחלקות להובלת דואר ברכבת
שתי מנהלי דואר (של משרדי דואר) בפטרבורג ובמוסקבה
לאחר מהפכת פברואר, ב-5 במאי 1917, הופרד המינהל ממשרד הפנים והפך למשרד עצמאי של דואר וטלגרף, תחילה כמשרד הדואר והטלגרף ואז בשם הקומיסריון העממי לדואר וטלגרף.
האנשים הבאים כיהנו כראשי המינהל הראשי:
המינהל השמיני של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הוא גוף פיקוד ובקרה של המטה הכללי הרוסי, המנהל את השירות להגנה על סודות מדינה.
המנהל דואג לספק את המידע הדרוש למילוי משימות הפיקוד והשליטה של כוחות הצבא של הפדרציה הרוסית.
המינהל השמיני של המטה הכללי הוקם מתוך גופי ההצפנה של הצבא האדום בשנת 1941. לקראת פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, המחלקה הייתה מאוישת בכוח אדם ומהנדסים.
ב-7 באוקטובר 1941 המנהל לשירותי הצפנה של המטה הכללי החליף רשמית את שמו למנהל השמיני של המטכ"ל.
במקביל, הוקמה יחידה מיוחדת כחלק ממטה השדה של הצבא ונוצרו גופים מיוחדים במנהל התותחנים הראשי, במנהל התקשורת הצבאי המרכזי, במנהל התקשורת, במנהל האספקה ובמספר אגפים אחרים.
עד שנת 1920 המערכת להגנת סודות צבאיים פעלה באגפים.
בשנת 1926 הוסב המנהל למחלקה השנייה של משרד הוועדה העממית לענייני צבא וצי.
בשנת 1930 הוסבה למחלקה השביעית של מטה הצבא האדום, ולאחר מכן למחלקה השמינית.
חיילי היחידה גויסו מתוך האקדמיה הצבאית על שם פרונזה.
בשנת 1939 שונה שם המחלקה למחלקת השירות המיוחד ונכללה במנהל המבצעים של המטה הכללי של הצבא האדום.
עם תחילת המלחמה הוקמה לשכת השירות המיוחד של המטה הכללי של הצבא האדום עם סך של 197 אנשי שירות ו-50 עובדים.
מאז התפרקות ברית המועצות זהו גוף של משרד ההגנה והמטה הכללי המורכב מיחידות המאוישות במומחים להגנה על סודות המדינה.
קציני המינהל אחראים גם לאבטחת המידע בתקשורת (צנזורה צבאית).
המידע הנתון לפיקוח המינהל הוא כזה נובע מפרסום חומרים על פעילויות הכוחות המזוינים - על חיי הצבא, הצי, חיל האוויר וכן על שיתוף פעולה צבאי-טכני.
בראש המינהלה עמד מפקד, אשר בראשותו פעלה מועצת המינהל הראשי.
ראש המינהל הראשי לענייני דפוס היה ממונה ומודח על פי צו קיסרי בהמלצת שר הפנים.
מועצת המינהל הראשי לענייני דפוס כללה חברים שמונו על פי הצו הקיסרי בהצעתו של שר הפנים, וכן יושבי ראש ועדות הצנזורה הממוקמות בסנקט פטרבורג.
בשנים 1870–1877 הורכב משתי מחלקות: הראשונה הייתה אחראית על פרסומים מבוססי זמן, והשנייה הייתה אחראית על כל השאר;
בשנים 1878–1898 הורכבה משלוש מחלקות: הראשונה הייתה אחראית על עיר הבירה, השנייה על הפרסומים המחוזיים לפי זמן, והשלישית על כל השאר;
בשנת 1906 אורגנה הלשכה מחדש והוקמו בה חמישה משרדים טריטוריאליים.
בשנת 1909 הופרדה מחלקת חשבונאות ופיננסים עצמאית מהמחלקה החמישית.
בהוראתו של ראש מועצת השרים ושר הפנים סטוליפין מ-1 בספטמבר 1906, הוקמה לשכת המידע (Осведомительное бюро) במינהל הראשי לענייני דפוס, ששמה שונה בשנת 1915 ללשכת הדפוס (Бюро печати).
היא הוציאה פעמיים ביום עלונים מיוחדים המכילים מידע על פעילויות והוראות הממשלה, על העובדות החשובות ביותר של החיים החברתיים והפוליטיים במדינה.
לשכת המידע גם הכינה סקירות עיתונאיות בצורת דיווחים ליו"ר מועצת השרים, לשר הפנים ולראש המינהל הראשי לענייני דפוס על החיים הפנימיים במדינה.
מכאן, סוכנויות ממשלתיות קיבלו קטעי עיתון בנושאים שונים.
בשנת 1906, בהוראת סטוליפין המינהל הראשי לענייני דפוס קיבלה לאחריותה את המחלקה לעיתונות זרה וחיצונית שהועברה אליה מאחריות מחלקת המשטרה של משרד הפנים, אשר ריכזה מדי יום סיכומי סקירות של העיתונות הזרה על מדיניות הפנים והחוץ של רוסיה.
סיכומים אלה נשלחו לשרים ולעוזריהם, למפקדים צבאיים, לבכירים במשרד החוץ, לספרייה וחדר הקריאה של הדומה הממלכתית.
ספריית המינהל הראשי לענייני דפוס אספה את כל הפרסומים המודפסים.
ככלל, הם הועברו לאחר שנה לספריות מעוניינות אחרות או לפסולת נייר.
מאז 1906 השתלטה הספרייה על הפצת הפיקדון החוקי של כל הפרסומים המודפסים לספריות המרכזיות במדינה.
ב-1 ביולי 1907 הוצג רישום הכרטיסים של כל המוצרים המודפסים במדינה והחלה להתפרסם "כרוניקת הספרים" ובה מרשם כלל הספרים המודפסים במדינה.
המינהל הראשי לענייני דפוס בוטל בהתאם לגזירת הממשלה הזמנית ב-8 במרץ 1917 ועל בסיסה קמו לשכת הספרים, סוכנות טלגרף פרטית ומוסדות אחרים.
המינהל היה אחראי גם על חקירת תאונות ימיות.
מטה המינהל נמצא ברובע דונגצ'נג, בייג'ינג.
הסוכנות הוקמה באוקטובר 1998, על ידי מיזוג הלשכה לפיקוח על ספינות סין ולשכת הפיקוח על נמל סין לסוכנות מקיפה לענייני ים, הכפופה למשרד התחבורה של הרפובליקה העממית של סין.
המינהל היה לסוכנות המינהלית הימית היחידה שלא מוזגה לתוך משמר החופים הסיני ביוני 2013. המינהל שומר על תחום הבטיחות והבקרה עליו (עם הפעלת "משטרת התנועה הימית"), בעוד משמר החופים הסיני מרכז את כל חובות אכיפת החוק והמשטרה בנושא.
המינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות הנפש הוא גוף במחלקת הבריאות ושירותי האנוש האמון על שיפור האיכות והזמינות של הטיפול והשירותים השיקומיים במטרה להפחית מחלות, מוות או נכויות וכן לשפר את העלות לחברה כתוצאה משימוש משימוש לרעה בסמים.
מינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות נפש הוקם ב-1992 על ידי הקונגרס של ארצות הברית כחלק מארגון מחדש של מינהל האלכוהול, השימוש בסמים ובריאות הנפש (שהוקם בעצמו ב-1973).
הקונגרס הורה למינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות נפש למקד את פעילות בשירותי השימוש לרעה בסמים ובבריאות הנפש.
המינהל לענייני הזדקנות היא סוכנות במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, האמון להבטיח לאמרקיאים מבגורים להישאר עצמאיים בקהילותיהם, בעיקר על ידי מתן מענקים למדינות, שבטים אינדיאנים וקהילות מקומיות לתוכניות שאושרו על ידי הקונגרס האמריקאי בעניינם של אמריקאים מבוגרים.
כמו כן, הסוכנות עורכת מחקרים, ניתוחים והערכות של תוכניות כדי לענות על צורכי האוכלוסייה המזדקנת.
הצעת התקציב של המינהל לענייני הזדקנות הייתה בסך של כ-1.9 מיליארד דולרים, מתוכם כ-819 מיליון דולרים ממנים תוכניות תזונה.
בנוסף לכך, הסוכנות ממנת כ-539 מיליון דולרים של מענקים לתוכניות שיעזרו לקשישים להישאר בבתיהם באמצעות מתן שירותים חיוניים, חלק מהקציב החודש למשתתפי התוכניות ניתן לטיפול רפואי אישי בביתם ולגישה לשירותים המסייעים להם לנהל את כספם.
בראש המינהל לענייני הזדקנות עומד מאז אוגוסט 2017 אנס אלן רוברסטון .
המינהל לילדים ולמשפחות הוא גוף הכפוף למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית והוא אמון על טיפול בתחומים הקשורים ברווחת הילד, ביניהם התעללות בילדים, אכיפת מזונות, סיוע באימוץ וכדומה.
המינהל הוקם ב-25 באפריל 1991. מטה המינהל ממוקם בבירת ארצות הברית, וושינגטון די.
סי, ותקציבו עומד על כ-49 מיליארד דולרים.
ממלא מקום של ראש מינהל הילדים המשפחות הוא בן גולדהבר.
מנהלת הביטחון והמודיעין או רשמית המינהל לביטחון המדינה ושירותי מודיעין של משרד הפנים הפדרלי הוא שמו של סוכנות הביון הממשלתית ומנגנון ביטחון המדינה באוסטריה שהוקם כיורש למשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור (BVT) שפורק בעקבות לקחים מפיגוע הירי בווינה (2020).
הארגון הוקם כגוף של המינהל הכללי לביטחון הציבור במשרד הפנים האוסטרי.
המינהל מחולק לתחומי חקר מפגעים ומניעת סיכונים ובכך משלב תחת קורת גג אחת את תחומי ביטחון המדינה ומשימות איסוף מודיעין.
הגוף נועד לבצע משימות הגנה ומניעת פיגועים המסכנים את החוקה (במסגרת חוק ביטחון המדינה ושירות המודיעין המקומי), חקר סיכונים (במסגרת חוק משטרת ביטחון) וחקירת עבירות פליליות (במסגרת קוד סדר הדין הפלילי).
ההחלטה על הקמת הארגון עלתה ביוזמת שר הפנים האוסטרי קארל נהאמר בעקבות כשלי המודיעין של המשרד הפדרלי האוסטרי להגנת החוקה ומלחמה בטרור (BVT), שלא הצליח למנוע את פיגוע הירי בווינה (2020), למרות התראות רבות ומעקב קודם אחר המחבלים המעורבים.
בספטמבר 2021 פורסם כי עומר חייג'אווי-פירכנר, שוטר אוסטרי ממוצא ירדני, מונה לראש הגוף החדש וכי ייכנס לתפקידו במקביל להקמת הארגון ב-1 בדצמבר 2021. דייוויד בלום, שעשה בעבר קריירה במשרד הפדרלי להגנת החוקה ובלשכת הקנצלר הפדרלי ומייקל לוהנגר, שמונה לראש מחלקה ב-BVT, נבחרו לשמש כסגניו.
הגם שבלום עזב בתוך שנתיים, בינואר 2023, על רקע יוזמה פרלמנטרית להרמת ועדת פיקוח פרלמנטרית על פעילות הארגון.
במהלך פעילויות הארגון מחדש הודיע פרנץ רוף, ראש המינהל הכללי לביטחון הציבור, על הכפלה משוערת של מספר עובדי המינהל עד 2027. למרות איחוד תחומי ביטחון המדינה ושירות הביון, הוא הדגיש את החשיבות של הפרדה ארגונית בין שני הגופים לסוכנות ביון נפרדת ולמשרד ביטחון המדינה.
בינואר 2026, מונתה סילביה מאייר לראשות הסוכנות והפכה לאישה הראשונה באוסטריה לעמוד בראש סוכנות הביון.
שם דיוקן תקופת כהונה עומר חייג'אווי-פירכנר 1 בדצמבר 2021 — 31 בדצמבר 2025 סילביה מאייר 1 בינואר 2026 —
הוא היה ידוע בעיקר בראשי התיבות UDBA, שמקורם בשמו המקורי של הארגון בשפה הסרבו-קרואטית: Uprava državne bezbednosti " ("מינהל ביטחון המדינה").
ראשי התיבות SDB (סרבית) או SDS (בקרואטית) שימשו רשמית לאחר שינוי שם הארגון ל"שירות ביטחון המדינה".
בעשורים האחרונים לקיומו הורכב משמונה ארגוני משטרה חשאית עצמאיים למחצה – אחת לכל אחת משש הרפובליקות הפדרליות של יוגוסלביה ושתיים למחוזות האוטונומיים – שפעילותם תואמו על ידי המטה הפדרלי המרכזי בבירה, בלגרד.
אף על פי שהוא פעל באיפוק רב יותר מאשר סוכנויות המשטרה החשאית במדינות הקומוניסטיות של מזרח אירופה, ה-UDBA היה בכל זאת כלי שליטה שרבים חששו ממנו.
נטען כי ה-UDBA היה אחראי ל"חיסול" עשרות אויבי מדינה בתוך יוגוסלביה ובעולם (הערכות טוענות לאחריות על כ-200 התנקשויות וחטיפות).
על פי החשדות הארגון היה מעורב בחיסול מנהיגי האוסטאשה אנטה פאבליץ' ווייקוסלאב לובוריץ' (ארגנטינה ובספרד), לרצח הסופר הקרואטי ברונו בושיץ' והסופר הסרבי דראגישה קשיקוביץ', אם כי יש להבחין בין פושעי מלחמה לבין אלו שנרצחו או חוסלו מסיבות פוליטיות.
עם התפרקות יוגוסלביה, הרפובליקות הנפרדות המשיכו להקים סוכנויות משטרה חשאית משלהן, בעוד שירות ביטחון המדינה של יוגוסלביה שמר על שמו מתקופת ה-UDBA ופורק רק בשנת 2002, עת הוחלף על ידי סוכנות הביון והביטחון של סרביה.
UDBA היוותה חלק מרכזי בשירותי הביון היוגוסלביים מ-1946 עד 1991, והייתה אחראית בעיקר לביטחון הפנים של המדינה.
לאחר 1946 ה-UDBA עבר שינויים ביטחוניים ומודיעיניים רבים והופקד על מאבק בכנופיות פשע; הגנה על הכלכלה; הקומינפורם ושאיפות בירוקרטיות.
ב-1950, כאשר בוטלו היחידות המנהליות-טריטוריאליות, אורגנה UDBA מחדש.
בתקופה זו הפעילות המודיעינית והביטחונית התרכזה פחות במודיעין ויותר בנושאי ביטחון פנים.
הושם דגש על קולקטיביזם, אחווה, הרמוניה חברתית, נאמנות וסובלנות כלפי בעלי דעות שונות.
חריגה ממערכת ערכים זו הפכה לבעיה מיידית עבור שירותי הביטחון.
מאוחר יותר הוקטן השימוש בכוח וכשהחל תהליך "ביזור כוח העם" עברו שירותי המודיעין והביטחון ארגון מחדש נוסף במטרה לבזר את הכוח ולהגביר את האפקטיביות.
במליאת הוועד המרכזי ביולי 1966 האשימה ההנהגה הפוליטית את הארגון במניעת רפורמות לקראת ניהול עצמי.
כתוצאה מכך, המינהל בוזר, צומצם כוח האדם שלו (במיוחד ברמה הפדרלית) והוקמו ועדות בקרה.
הוצאו תקנות חדשות, המחזקות את היוזמה העצמאית של שירותי הביטחון הממשלתיים של שש הרפובליקות היוגוסלביות והפרובינציות האוטונומיות.
הארגון נשלל מתפקידי ביצוע והופקד על זיהוי ומניעת פעולות עוינות.
בהמשך הועבר הארגון לאחריות משרד הפנים וכבר לא היה גוף עצמאי.
GUBOPiK נוצרה כיחידה של משרד הפנים ב-1991 ואורגנה מחדש ב-2003. כונתה על ידי התקשורת כ"אחד הגופים העיקריים האחראים על רדיפה פוליטית" בבלארוס.
היסטורית, היא הייתה ידועה בלחץ על קבוצות ימין ושמאל לא רשמיות וביחס אכזרי לעצורים.
בשנים 2020 ו-2021, במהלך ההפגנות ההמוניות שלאחר הבחירות שנויות במחלוקת לנשיאות, GUBOPiK, כולל מפקדה מיקלאי קרפיאנקו באופן אישי, הייתה מעורבת בהטרדה, רדיפה ועינויים של פעילי זכויות אדם ומפגינים נגד משטרו של אלכסנדר לוקשנקו.
בשנים 2020 ו-2021, היחידה ביצעה פשיטות על בתים ומשרדים של פעילים פוליטיים, פעילי זכויות אדם ועיתונאים.
ב-7 בספטמבר 2020, GUBOPiK חטפה את הפוליטיקאית מריה קלסניקבה.
ב-9 בספטמבר 2020, על פי הדיווחים, GUBOPiK פשטה על משרדו של המועמד לנשיאות ויקטור באבריקה.
במחצית השנייה של 2020, קצין GUBOPiK סטניסלב לופונוסוב צידד באופוזיציה, העביר כמות גדולה של מידע פנימי לתנועה לבחירות חופשיות ועזב את בלארוס.
במאי 2021, GUBOPiK אישרה רשמית כי אנשיה היו מעורבים במעצרו של הבלוגר רומן פרוטסביץ' לאחר נחיתה כפויה של טיסת 4978 של Ryanair במינסק בעקבות איום מזויף על פצצה במטוס.
ביולי 2021, ועדת הלסינקי הבלארוסית, מרכז זכויות האדם של ויאסנה, איגוד העיתונאים הבלארוסי וכמה ארגונים נוספים קראו לחקור את עינויים לכאורה של לפחות שמונה אסירים פוליטיים על ידי GUBOPiK.
בנוסף, בפברואר 2022 עצרו אנשי היחידה את מארק ברנשטיין, שיצר את הערך בשפה הרוסית העוסק בפלישה הרוסית לאוקראינה בויקיפדיה הרוסית.
ברנשטיין נחשב לאחד מ-50 עורכי התוכן הבכירים ביותר בה.
המיניות של אדולף היטלר היא נושא השנוי במחלוקת ומושא לוויכוחים היסטוריים ופסיכולוגיים זה זמן רב, וגם לפי מצב הידע כיום הוא נשאר ללא הכרעה סופית.
בנושא זה נפוצו ספקולציות ותיאוריות קונספירציה רבות.
העיתונאי וההיסטוריון יואכים פסט טען כי ראובל הייתה אהבתו הגדולה והיחידה של היטלר.
כמו כן ישנן עדויות לאנטיפתיה שרחש כלפי הומוסקסואליות; ובמקביל אין ראיות למפגשים הומוסקסואליים שקיים לכאורה.
ככלל, חיי המין של היטלר היו נושא לספקולציות ושמועות רבות ובמהלך מלחמת העולם השנייה אף הופצו הכפשות כזב כנגד התנהגותו המינית של היטלר.
הרבה מן הידוע על חייו הפרטיים של אדולף היטלר מגיע ממקורביו, לדוגמה, ארנסט האנפשטנגל שהיה חבר במעגל הפנימי של היטלר כתב: עם זאת, נראה שהאנפשטנגל נתן אמון מספיק בהטרוסקסואליות של היטלר מכיוון שניסה ליצור מערכת יחסים בינו לבין אהובתו לשעבר, בת השגריר האמריקני מרת'ה דוד.
כמו כן בזמן מסוים חשב האנפשטנגל כי היטלר מחזר אחר אשתו, הלנה, אך היא אמרה לו: "האמן לי, הוא חסר מין לחלוטין, הוא לא גבר".
האנפשטנגל גם טען כי הבמאית לני ריפנשטאהל שהייתה ידידה של היטלר כ-12 שנים ניסתה להתחיל עמו מערכת יחסים בתחילת היכרותם, אך היטלר דחה אותה.
הקשר ביניהם דעך לאחר מות אחיה בחזית הרוסית, והוא נפסק כשהם התראו בפעם האחרונה בחתונתה שהתקיימה ב-21 במרץ 1944. לימים הכחישה ריפנשטאהל כי הקשר ביניהם נשא אופי רומנטי או מיני.
וכך כתב גם אלברט שפר על היטלר ואווה בראון כי "בסופו של דבר, בשעת לילה מאוחרת, היו פורשים לחדר-השינה שבקומה השנייה"
אדולף היטלר יצר סביבו דימוי של איש ללא חיי בית ומשפחה, המקדיש את כולו למען שליחותו הפוליטית וגרמניה הנאצית.
גם מערכת היחסים בינו לבין אווה בראון שנמשכה קרוב ל-14 שנים הוסתרה מהציבור ולא הייתה ידועה מחוץ למעגל הפנימי של חבריו.
הסיבה לכך כמו שכתב זאת אלברט שפר בספרו: "הרבה נשים מעריצות אותי מפני שאינני נשוי.
זה כמו אצל שחקן קולנוע: ברגע שהוא מתחתן, הוא מאבד חלק ניכר מקסמו בעיני הנשים, הרואות בו את אלילן".
בזמן המלחמה התקבלו בבעלות-הברית שני דיווחים בניסיון לנתח את היטלר מבחינה פסיכולוגית, בשנת 1943 ביקש הגנרל ויליאם דונובן ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות-הברית (OSS) מוולטר ס.
לנגר לערוך ניתוח פסיכואנליטי לאדולף היטלר בכדי לראותו כ'אדם' ולהבין את המניעים שבבסיס מעשיו.
שאלה עיקרית שעליה רצה הגנרל תשובה הייתה: נניח והיטלר סוטה-מין מהי הסטייה?
מנגד ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו טען כי הצהרת שטראסר היא רק "תעמולה אנטי-היטלר".
במחקר שנערך לאחר מותו של היטלר הועלו טענות מגוונות לגבי נטייתו המינית של היטלר, כמו הומוסקסואליות, ביסקסואליות, ואף א-סקסואליות.
קרשו אף משער כי היטלר העדיף נשים צעירות מכיוון שקל יותר לשלוט ולעצב אותן, לדוגמה אווה בראון הייתה צעירה ממנו ב-23 שנים, גלי ראובל ב-19 שנים, ומריה רייטר ב-21 שנים.
+שםחייםגיל בשעת המוותסיבת המוותקשר ראשון עם היטלריחסיםשארלוט לובז'ואה Charlotte Lobjoie1898-195154נפגשו ב-1917 (לא הוכח)טוענים כי מיחסים אלו נטען לכאורה כי נולד להיטלר הבן ז'אן מארי לורט אך הדבר לא הוכח מעולם.ארנה האנפשטנגל Erna Hanfstaengl1885–198196מוות טבעינפגשו בשנות ה-20מערכת יחסים לכאורה.גלי ראובל Geli Raubal4 בינואר 1908-
18 בספטמבר 193123התאבדות1925, חיה עם היטלראחיינית למחצה, מערכת יחסים לכאורה.מריה רייטר Maria Reiter23 בדצמבר 1911-
199281מוות טבעי, ניסיון התאבדות ב-19271927מערכת יחסים לכאורה.אווה בראון Eva Braun6 בפברואר 1912-
30 באפריל 194533התאבדות עם היטלר ב-30 באפריל 19451929נישאו ב-29 באפריל 1945, פחות מ-40 שעות לפני התאבדותם.רינתה מולר Renate Müller26 באפריל 1906-
7 באוקטובר 193731נפילה מהחלון, חשד לרצח.נפגשו בשנות ה-30לכאורה התקיים מגע מיני חד-פעמייוניטי מיטפורד Unity Mitford8 באוגוסט 1914-
28 במאי 194833סיבוכים של ניסיון ההתאבדות כ-8 שנים קודם לכן.נפגשו ב-1934היכרות, קשר אפשרי.
המינהל הראשי לענייני ספרות והוצאות לאור היה גוף ממשלתי בברית המועצות, שעסק בצנזורה ובהגנה על סודות מדינה באמצעי התקשורת.
הגוף הוקם במטרה לאחד את כל סוגי הצנזורה של יצירות מודפסות.
כך, המינהל גיבש את העקרונות הכלליים שעליהם הייתה אמורה לחול איסור על פרסום או הפצה של יצירות בעלות תעמולה נגד המשטר הסובייטי, לאסור חשיפת הסודות הצבאיים, למנוע הפצת חומר שעלול לעורר את דעת הקהל על ידי דיווח על מידע כוזב, הסתה לקנאות לאומנית ודתית, מניעת הפצת חומר בעל אופי פורנוגרפי.
בהמשך הורחבו משמעותית עקרונות הצנזורה והובדלו בתחומים שונים.
בשנת 1991, הארגון פורק לגמרי.
ב־2024, הוקם ברוסיה גוף מקביל בעל תפקידים דומים לגוף ההיסטורי בשם "מרכז המומחים להערכת ספרים" (Экспертный Центр по Оценке Книг на Соответствие Законам, בקיצור ЭЦОКСЗ), שאסר בין השאר על הפצת ספרים על קהילת הלהט"ב.
המינהל לביטחון לאומי גרעיני הוא סוכנות פדרלית עצמאית למחצה הפועלת תחת מחלקת האנרגיה של ארצות הברית (DOE).
המינהל הוקם בשנת 2000 בהחלטת הקונגרס של ארצות הברית, במטרה להתמודד עם הצרכים המשתנים של הביטחון הלאומי בתחומי מדעי הגרעין והטכנולוגיה הגרעינית, תוך שיפור התיאום והניהול של פעילויות הקשורות לביטחון גרעיני.
המינהל מתמקד במספר תחומים עיקריים שנועדו להבטיח את ביטחונה הלאומי של ארצות הברית:
תכנון, ייצור ושימור מאגר נשק גרעיני בטוח, מאובטח, אמין ויעיל
תמיכה בדרישות הביטחון הלאומי באמצעות תחזוקה ועדכון של מערכות הנשק
פיתוח פתרונות טכניים ומדיניות להפחתת הסיכון מהפצת נשק גרעיני
פעולות למניעת טרור גרעיני וטיפול באיומים הקשורים לגרעין או לקרינה רדיואקטיבית
תכנון ותחזוקה של מערכות הנעה גרעיניות עבור צי ארצות הברית
תמיכה בתפקודו המבצעי של הצי העולמי
מתן מענה טכני ומבצעי לאירועי חירום הקשורים לגרעין או לקרינה
תמיכה באירועים לאומיים ובינלאומיים של תגובה לקרינה
מינוף טכנולוגיות חדשניות להתמודדות עם אתגרים מתפתחים בתחומי מדעי הגרעין והביטחון
המינהל לביטחון לאומי גרעיני (NNSA) מפעיל ומפקח על מספר מעבדות לאומיות ואתרי שדה המתמקדות במחקר, פיתוח, וניהול טכנולוגיות גרעיניות מתקדמות, וכן בתמיכה בתחומים אסטרטגיים כמו תחזוקת מאגר הנשק הגרעיני, אבטחת חומרים גרעיניים ומניעת הפצת נשק גרעיני.
מעבדת לוס אלאמוס, ממוקמת בלוס אלאמוס, ניו מקסיקו, היא מעבדת תכנון האחראית על הבטיחות והאמינות של חבילת החומר הנפיץ הגרעיני בנשק גרעיני.
למעבדה יכולות ייחודיות בתחומים כמו פיזור נייטרונים, מעקב משופר, רדיוגרפיה, ומדע והנדסה של פלוטוניום.
ניהול המעבדה מתבצע על ידי חברת Triad National Security, LLC.
מספקת תמיכה מדעית וטכנולוגית לתוכניות הביטחון הלאומי.
מעבדות סנדיה מתמקדות בפיתוח טכנולוגיות לשימור, מודרניזציה והגנה על הארסנל הגרעיני; מניעת הפצת נשק להשמדה המונית; הגנה מפני טרור; הגנה על תשתיות לאומיות; הבטחת אספקה יציבה של אנרגיה ומים; ומתן יכולות חדשות למחלקת ההגנה של ארצות הברית (DOD).
בנוסף, מעבדות סנדיה עוסקות במחקר ופיתוח בתחומי מדע, טכנולוגיה והנדסה.
מעבדת לורנס ליברמור, השוכנת בקליפורניה, מתמקדת במחקר ופיתוח בתחום מדעי הגרעין וההגנה הלאומית.
המעבדה פועלת יחד עם מעבדת לוס אלאמוס בתחום תחזוקת מאגר הנשק הגרעיני, תוך שימוש במתקנים מתקדמים לביצוע סימולציות ניסויים גרעיניים.
כמו כן, המעבדה מתמחה בפיתוח כלים לניטור ולמניעת הפצת נשק להשמדה המונית, ומובילה פרויקטים חדשניים שמטרתם להגן על הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
ממוקם בסמוך לעיר אמרילו שבטקסס, אחראי על שמירה על הבטיחות, הביטחון והאפקטיביות של מאגר הנשק הגרעיני של ארצות הברית.
הפעילויות המבוצעות במתקן כוללות תמיכה בתוכניות הארכת החיים של נשק גרעיני, פירוק נשק גרעיני, פיתוח, בדיקות וייצור של רכיבי חומרי נפץ חזקים, וכן אחסון זמני וניטור של ליבות פלוטוניום (Plutonium Pits).
ניהול ותפעול המתקן מתבצעים על ידי חברת Consolidated Nuclear Security, LLC.
בנוסף למעבדות המרכזיות, המינהל מפעיל מתקנים נוספים כמו Y-12 Complex בטנסי, אשר מתמחה בעיבוד והעשרת חומרים גרעיניים, ו-Savannah River Site בדרום קרוליינה, המתמקד בניהול ואחסון חומרים רדיואקטיביים.
בכירורגיה, המיקורפורקטומיה היא ניתוח רדיקלי שבו קוטעים את הגוף מתחת למותניים, תוך ביתוק עמוד השדרה התחתון.
בניתוח מסירים איפוא הגפיים התחתונות בשלמותן, איברי המין, מערכת השתן, עצם האגן, פי הטבעת והרקטום.
זהו ניתוח קיצוני במיוחד שמומלץ כמוצא אחרון אך ורק לחולים הסובלים ממחלות קשות וקטלניות באזור האגן, כמו דלקת עצמות, גידולים, פצעי לחץ קשים או טראומות גופניות קשות באזור.
בספרות הרפואית המקצועית דווח על הניתוח רק כמה עשרות פעמים.
המיפוי הטריגונומטרי הגדול הוא פרויקט טריאנגולציה מקיף של הודו שנערך על ידי הבריטים וההודים במשך רוב המאה ה-19.
בתחילה הוביל אותו ויליאם למבטון ולאחר מכן ג'ורג' איוורסט ואנדרו וו (Andrew Waugh).
במסגרת המיפוי מופו ותוחמו גבולות השליטה הבריטית בהודו, ונמדדו הפסגות ברכס ההרים הגבוה בעולם, רכס ההימלאיה.
בין השאר נתגלה במיפוי כי "פסגה XV", הלא היא פסגת האוורסט, היא הפסגה הגבוהה בעולם.
גם פסגת K2, הפסגה השנייה בגובהה בעולם, מופתה במיפוי זה.
המיפוי שבוצע בעזרת תאודוליטים החל מ-1802 מהקצה הדרומי של הודו לכיוון צפון, נועד במקורו למדוד קשת לאורך קשת האורך ובכך לקבל מידע מדויק על עקמומיות כדור הארץ.
למיפוי הייתה השפעה מדעית עצומה, ובין השאר נמדדה בו לראשונה בצורה מדויקת אורכה של קשת האורך של כדור הארץ.
המיפוי הגיע אל מרגלות ההימלאיה רק עם פרישתו של אוורסט וחזרתו לבריטניה.
יורשו בתפקיד אנדרו וו שנכנס לתפקיד ב-1843 החל למדוד מתוך צפון הודו את גובהם של ההרים ברכס ההימלאיה.
את החישובים ביצע בקולקטה (נקראה אז כלכותה) המתמטיקאי ההודי רד'נאת סיקדאר, שהיה "המחשב האנושי" של הפרויקט באותה עת.
כבר ב-1847 הם גילו שרבות מהפסגות בהימלאיה גבוהות יותר מפסגות הרי האנדים, שעד אז היו הגבוהות ביותר שנמדדו, אולם וו לא פרסם את הממצאים, והחליט לבדוק קודם האם יש פסגות יותר גבוהות, שטרם נצפו ונמדדו, במקבץ הפסגות הרחוק יותר על גבול נפאל וטיבט.
הפסגות נמדדו, ממרחק של מאות קילומטרים, באותה שנה, ושוב ב-1849, ואחרי תהליכים של זיהוי הפסגות מהמקומות השונים שבהן נמדדו, והחישובים הטריגונומטריים של סיקדאר, הם הגיעו ב-1852 למסקנה שהפסגה שלה הם קראו פסגה XV, היא הגבוהה ביותר, והיא כנראה הנקודה הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ.
וו עדיין התמהמה בפרסום הממצאים, ורק ב-1856 הוא דיווח על תוצאות המדידה, והודיע ש"פסגה XV" שבהימלאיה הנפאלית גובהה הוא 29,002 רגל (8,840 מטר), ושזהו כנראה ההר הגבוה ביותר בעולם.
המיסוטיים (שם מדעי: Hemisotidae) היא משפחה של צפרדעים מסדרת חסרי הזנב המכילה סוג אחד בלבד.
בסוג זה (Hemisus) נמצאים תשעה מינים.
הם חיים באזורים הטרופיים והסובטרופיים באפריקה שנמצאים דרומית למדבר סהרה.
גודלם של ההמיסוטיים בינוני, והם מגיעים לאורך של 8 סנטימטרים.
גופם עגלגל, והם בעלי רגליים קצרות.
ראשם קטן וצר, ואפם חזק ומורם כלפי מעלה.
הצפרדעים במשפחת ההמיסוטיים הן צפרדעים חופרות, קרי הן מכלות את מרבית זמנן מתחת לאדמה.
הנקבה חופרת בזמן חיבוק הכלולות, והיא תטיל את ביציה במחילה שחפרה.
הזכר בדרך כלל יוצא מהמחילה, והנקבה נשארת לשמור על הביצים.
ברגע שיורד גשם בכמות מספקת, האם תחפור בעזרת אפה כלפי מקור מים בו יוכלו לשהות הראשנים עד שיעברו מטמורפוזה.
הראשנים יכולים להישאר מחוץ למים במשך מספר ימים עד לכניסתם למקור המים.
בשונה מיתר הצפרדעים החופרות, הצפרדעים ממשפחת ההמיסוטיים חופרות קודם עם הראש, בעוד היתר חופרות קודם עם חלקן האחורי.
חלק ממיני משפחת ההמיסוטיים משמשים כחיות מחמד.
בגאוגרפיה, המיספירה של כדור הארץ (ביוונית עתיקה ἡμισφαίριον, הֶמִיסְפָאִירִיוֹן, מילולית "מחצית מעטפת כדור") היא מחצית כלשהי של כדור הארץ.
חלוקת כדור הארץ לשתי המיספירות נעשה באופן שרירותי וניתן לחלוקה בכל דרך, אך החלוקות המקובלות הן שנים: חצי הכדור הצפוני וחצי הכדור הדרומי, וחצי הכדור המערבי והמזרחי.
חצי הכדור הצפוני הוא מחצית פניו של כוכב לכת הנמצא מצפון לקו המשווה שלו.
משלים אותו חצי הכדור הדרומי.
בכדור הארץ, חצי הכדור הצפוני כולל את מרבית היבשה ומרבית האוכלוסייה שעל פני הכדור.
שתי יבשות, אירופה ואמריקה הצפונית, נמצאות בשלמותן בחצי הכדור הצפוני, וכך גם יבשת אסיה ללא האיים המשתייכים אליה.
מרבית שטחה של אפריקה וחלק קטן משטחה של אמריקה הדרומית נמצאים אף הם בחצי הכדור הצפוני.
בחצי הכדור הצפוני, יחס השטח בין האוקיינוסים והיבשה עומד על 50%-50%.
החורף מתקיים בחודשים דצמבר עד פברואר, והקיץ בחודשים יוני עד אוגוסט.
חצי הכדור הדרומי הוא מחצית פניו של כוכב לכת הנמצא מדרום לקו המשווה שלו.
משלים אותו חצי הכדור הצפוני.
בכדור הארץ, חצי הכדור הדרומי כולל את מרבית המים שעל פני הכדור, משום שרוב שטחם של האוקיינוסים נמצא בו, ורק חלק קטן מהאוכלוסייה.
שתי יבשות, אוסטרליה ואנטארקטיקה, נמצאות בשלמותן בחצי הכדור הדרומי, וכך גם מרבית שטחה של אמריקה הדרומית, מקצת שטחה של יבשת אפריקה וחלק מאיי דרום-מזרח אסיה.
בחצי הכדור הדרומי, יחס השטח בין האוקיינוסים ליבשה הוא 10%-90% לטובת האוקיינוסים.
בחצי הכדור הדרומי חיים כ־800 מיליון בני אדם, שהם מעט יותר מעשירית מכלל תושבי כדור הארץ.
החורף מתקיים בחודשים יוני עד אוגוסט, והקיץ בחודשים דצמבר עד פברואר.
חצי הכדור המערבי הוא מחצית כדור הארץ הנמצאת ממערב לקו גריניץ', שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, ועד לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבינלאומי.
את חצי הכדור המערבי משלים חצי הכדור המזרחי.
באופן פחות פורמלי, אך מקובל יותר, חצי הכדור המערבי הוא כינוי לחלקו של כדור הארץ הכולל את יבשת אמריקה וסביבתה ("העולם החדש"), כפי שנעשה, למשל, בשמו של מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני.
במשמעות זו מוּצאים מהביטוי האזורים שבשוליו: חלקים של אירופה ואפריקה שנמצאים בשוליים המזרחיים, חלקים של אסיה שנמצאים בשוליים המערביים ואנטארקטיקה הנמצאת בשוליו הדרומיים.
להבדיל מחצי הכדור הצפוני וחצי הכדור הדרומי, המופרדים זה מזה על ידי עצם גאוגרפי מהותי, קו המשווה, קו האורך 0°, המפריד בין חצי הכדור המערבי לחצי הכדור המזרחי, הוא קו שרירותי שנקבע כך שאירופה במרכז.
חצי הכדור המזרחי הוא מחצית כדור הארץ הנמצאת מזרחית לקו גריניץ' שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, ומערבית לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבינלאומי.
חצי הכדור המזרחי כולל את היבשות: אירופה, אסיה, אפריקה, ואוקיאניה.
חלק זה של כדור הארץ מכונה גם העולם הישן.
ההמיספירה היבשתית מרכזה בקואורדינטות (ליד נאנט בצרפת)
ההמיספירה הימית מרכזה בקואורדינטות ליד ניו זילנד.
לפי חלוקה זו שש שביעיות מסך שטח היבשה על פני כדור הארץ נמצאים בהמיספירה היבשתית לעומת שביעית בלבד בהמיספירה הימית.
אף על פי שההמיספירה היבשתית כוללת את מרב השטח היבשתי האפשרי במחצית נתונה של כדור הארץ, עדיין תופסת היבשה רק 49.5% מסך שטחה של המיספירה זו.
המיספירת היום מול המיספירת הלילה – חלוקה לא קבועה בהתאם לשטח כדור הארץ המואר על ידי השמש בכל פרק זמן נתון.
עקרון החלוקה להמיספירות מיושם גם על כיפת השמים, וניתן לישמו על כל גוף שמימי (לדוגמה חציו המואר של הירח).
המיסיונים הישועיים בנפת צ'יקיטוס שבמחוז סנטה קרוס בבוליביה הוקמו החל מסוף המאה ה-17, ופעלו בעיקר במהלך המאה ה-18. בניגוד למיסיונים אחרים, המשיכו המיסיונים בצ'יקיטוס להתנהל כקהילות גם לאחר גירוש הישועים ב-1767.
בשנת 1990 הוכרזו ששת המיסיונים ששרדו (מתוך עשרה שהוקמו) כאתר מורשת עולמית:
הישועים הגיעו למלכות המשנה של פרו ב-1567, בהזמנת מלך ספרד, במטרה לסייע בהמרת דתם של התושבים הילידים בשטחים שכבשה ספרד באמריקה.
ב-1577 הוקם המיסיון הראשון בפוטוסי, וב-1592 הוקם מיסיון בסנטה קרוס.
המיסיונרים מסנטה קרוס פעלו באזור העיר עצמה, וצפונה ממנה, באזור מוחוס.
רק לאחר 100 שנה, החלו לפעול גם באזור שממערב לעיר, צ'יקיטוס, בעידודו של מושל סנטה קרוס, אגוסטין גוטיירס דה ארסה.
המיסיון הראשון, סן פרנסיסקו חאווייר, הוקם ב-1696.
הישועים גורשו מהמושבות הספרדיות ב-1767, אך בניגוד למיסיונים ישועיים אחרים, קהילות הילידים במיסיונים בצ'יקיטוס המשיכו להתקיים גם אחר כך, ורובן קיימות גם כיום.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 נערכו בחלק מהמיסיונים עבודות שימור ושחזור.
המיסיונים הוקמו במקומות גבוהים, שלא היו חשופים לסכנת שיטפונות, ובאזורים שהיה בהם מספיק עץ לבנייה.
הם לא כללו מבנה בודד, ולמעשה הוקמו ערים שנועדו לשכן את האינדיאנים, וכונו רדוקסיונים.
כל הרדוקסיונים נבנו בצורת מלבן, שלאורך 3 מפאותיו היו בתי מגורים, ובפאה הרביעית הוקמו מבני הציבור: כנסייה, בית הספר, ולעיתים גם "בית רחמים" (Casa de la Misericordia), שבו התגוררו אלמנות ונשים שבעליהן עזבו אותם.
בהשפעת יצירות כמו "אוטופיה" של תומאס מור ו"ארקאדיה" של פיליפ סידני, ראו הישועים הזדמנות לייסד ערים אידיאליות, אותן יוכלו לעצב כעיני רוחם ולפי תפיסת עולמם.
אף אדם לבן מלבדם ומלבד נציגים רשמיים של הממשל לא הורשה להיכנס לתחומן.
הישועים הקפידו לשמור על המבנה ההיררכי של החברות הילידיות, והשתלבו בהן.
עם זאת, כפו את השימוש בשפה אחידה בכל המיסיונים, שפת הצ'יקיטאנוס, גם על בני שבטים אחרים.
שישה מהמיסיונים שרדו במידה זו או אחרת.
ארבעה מיסיונים אחרים נהרסו במהלך השנים: סן איגנסיו (בו נהרסה הכנסייה ב-1948), סן חואן באוטיסטה, סנטיאגו וסנטו קורסון דה חסוס.
במיסיונים אלה לא שרדו המבנים הישועיים האופייניים, ומשכך גם לא נכללו באתר המורשת העולמית.
סן פרנסיסקו חאווייר (בשמו המלא: סן פרנסיסקו חאווייר דה לוס פּיניוֹקאס) היה הראשון והמערבי שבמיסיונים.
מיקומו נבחר בשל היותו על הדרך בין סנטה קרוס לבין אסונסיון, בהתאם להנחיותיו של מושל סנטה קרוס.
לאחר מספר ניסיונות, הוקם בצורתו הסופית בשנת 1708. הכנסייה בסן פרנסיסקו חאווייר תוכננה בידי הכומר השווייצרי מרטין שמידט והוקמה בין 1749 ל-1750. גם בית הספר עודו עומד על תילו.
כיום סן פרנסיסקו חאווייר הוא עיירה בת כ-11 אלף תושבים, המתפרנסים בעיקר מגידול בקר.
מיסיון סן חוסה (בשמו המלא: סן חוסה דה צ'יקיטוס) הוקם ב-1698 בידי פליפה סוארס ודיוניסיו אווילה.
בשל מיקומו של סן חוסה במחצית הדרך בין סנטה קרוס לבין פוארטו סוארס שבגבול ברזיל, הפך המיסיון לאחר שאוכלס לעיר החשובה ביותר בצ'יקיטוס.
כיום סן חוסה היא בירת הנפה, ומתגוררים בה כ-17 אלף תושבים.
כנסיית האבן נבנתה בסגנון הבארוק, ובנייתה הושלמה ב-1747. מאוחר יותר נוספו מגדל פעמונים (1748), בית הספר ובית המגורים של הישועים (1754).
בית הספר משמש כיום כבית ספר למוזיקה.
כן עומד על תילו בית הלוויות שהוקם ב-1740.
מיסיון סן רפאל (שמו המלא: סן רפאל דה וֶלָסקוֹ) הוא המיסיון השני שהוקם בצ'יקיטוס, ב-1696, בידי חואן באוטיסטה סאה ופרנסיסקו הרוואס.
המיסיון הועתק ממקומו ב-1701, נשרף עד היסוד ב-1719, התפלג ב-1721 (עם הקמתו של מיסיון סן מיגל) והעתיק את מקומו בשנית ב-1750. באותה העת הוקמה הכנסייה, בתכנונו של מרטין שמידט.
הכנסייה והריהוט שלה, לרבות המזבח וציורי הקיר, שופצו בשנת 1972, והיא המבנה היחיד ששרד במיסיון זה.
על השיפוץ הופקד האדריכל השווייצרי האנס רוט, בעקבות פנייתו של ישועי-שווייצרי בשם פליקס פלטנר, שביקר במקום ב-1952, והכריז כי יפעל כדי לשמר לפחות אחת מהכנסיות הישועיות.
ממשלת שווייץ סייעה במימון השיפוץ.
בעקבות השיפוץ של סן מיגל, המשיך רוט בשיפוץ הכנסיות במיסיונים האחרים.
בסן רפאל מתגוררים כיום כ-4,000 תושבים.
מיסיון סן מיגל (בשמו המלא: סן מיגל דה ולסקו) הוקם ב-1721, תחילה בשם סן מיגל אָרְקָאנְחֶל, בידי קבוצה ממיסיון סן רפאל הסמוך.
הקמת הכנסייה החלה ב-1750, בתכנונו של יוהאן מסנר, והסתיימה רק ב-1783, לאחר שהישועים כבר עזבו את המיסיון.
בצד הכנסייה מגדל ובו שבעה פעמונים, שהקומבינציות של הצלצול בהם נועדו לסמן הודעות שונות - החל מהודעה על סיום שעות הלימודים, דרך הודעה על הגעתו של אדם חשוב, ועד הודעה על מקרה מוות.
כיום מתגוררים בסן מיגל כ-5,000 תושבים.
מיסיון קונספסיון (בשמו המלא: לה אימאקולדה קונספסיון) הוקם ב-1709, לאחר ניסיון כושל להקימו כבר ב-1699. גם ההקמה המחודשת לוותה בקשיים, וב-1722 עקר למקומו הנוכחי.
הכנסייה תוכננה בידי שמידט ומסנר, והיא שופצה בין 1975 ל-1982.
כיום מתגוררים בקונספסיון כ-10 אלפים תושבים.
מיסיון סנטה אנה (שמו המלא: סנטה אנה דה וֶלָסקוֹ) הוקם ב-1755, והחל לפעול רק לאחר גירוש הישועים, בין 1768 ל-1831. כיום סנטה אנה הוא כפר קטן בן 300 תושבים.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הקימו הישועים כ-30 מיסיונים ורדוקסיונים באזור הנהרות אורוגוואי ופרנה, שנועדו לבני הגוארני ועמים נוספים שהתגוררו באזור.
רוב שרידי המיסיונים מצויים כיום בשטחה של ארגנטינה (מרביתם בפרובינציית מיסיונס הקרויה על שמם ומקצתם בקוריינטס), והיתר בברזיל ובפרגוואי.
ב-1983 ו-1984 הכריז אונסק"ו על חמישה מהם כאתר מורשת עולמית.
המיסיונרים הגיעו ליבשת אמריקה בהזמנת הספרדים בראשית המאה ה-17, במטרה לסייע בהמרת דתם של הילידים, והיו ביניהם ישועים, פרנציסקנים ודומיניקנים.
הישועים התמקדו בשני אזורים עיקריים: צ'יקיטוס שבמזרח בוליביה של ימינו, והאזור הכולל את דרום ברזיל, צפון-מזרח ארגנטינה ומזרח פרגוואי של ימינו.
באזורים אלה הקימו המיסיונרים רדוקסיונים - יישובים שבהם רוכזו הילידים, והתקיימה פעילות המיסיון.
מלבד לימודי התרבות הספרדית ועקרונות הנצרות, סיפקו הרדוקסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים.
ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגזית לבין האימפריה הספרדית.
ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים").
ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני.
כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים.
בשיאם, התגוררו ב-30 הרדוקסיונים כ-84 אלף תושבים.
בגדול שבהם, סאו מיגל דאס מיסואס התגוררו כ-6,600 תושבים.
ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל.
באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו.
ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות.
רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו לעבדים העובדים במטעים.
הרדוקסיונים עצמם ננטשו מיושביהם, מבניהם התפוררו וצמחייה כיסתה אותם.
במהלך המאה ה-20 הוחל בשיקומם ובשחזורם של כמה מהם.
ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל כאתר מורשת עולמית.
שנה לאחר מכן הצטרפו לסאו מיגל ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה: נואסטרה סניורה דה לורטו, נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, סן איגנסיו מיני וסנטה מריה לה מז'ור.
חמשת האתרים מהווים יחד אתר מורשת עולמית אחד.
סאו מיגל דאס מיסואס וסן איגנסיו מיני נחשבים לשמורים מביניהם.
המיספרת המוח או פֶּלֶג מוֹחַ גָּדוֹל היא חלק מהמוח של בעלי חוליות.
אצל בעלי חוליות המוח הגדול מחולק באמצעות מענית המוח לשני חלקים – המיספרה ימין והמיספרה שמאל.
חלקן של ההמיספרות הפונה כלפי חוץ מורכב מחומר אפור רב, כאשר מתחתיו נמצא אזור של חומר לבן הנקרא Centrum semiovale .
החומר הלבן מתפקד כמִשְׁלֶבֶת – גורם המקשר בין שני אזורים מבחינה אנטומית.
יחד עם החומר הלבן נמצאים גם הגרעינים הבזליים והחדרים הלטרליים.
אצל האאותריה חלק גדול מן החומר הלבן מרוכז ברשת ענפה של אקסונים (סיבים עצביים) הנקראת כפיס המוח.
מלבד כפיס המוח אצל בעלי חוליות ישנם כמה אזורים קטנים יותר של משלבות כמו המישלבת האחורית , המישלבת הקדמית והפורניקס.
בצורה מקרוסקופית המיספרה ימין והמיספרה שמאל סימטריות כמעט לחלוטין, זאת למעט כמה הבדלים עדינים כמו מומנט יעקובלב , עיוות אנטומי קל של המוח הגורם להמיספרת ימין להתפתל קדימה ביחס להמיספרת שמאל ושל המיספרת שמאל להתפתל אחורה ביחס להמיספרת ימין.
עם זאת מבחינה מיקרוסקופית, סוג התאים, תפקודם של התאים, כמות המוליכים העצביים הנמצאים ותת־סוגם של הקולטנים לאותם מוליכים עצביים שונה בין ההמיספרות.
לדוגמה: יש ריכוז רב יותר של דופמין בהמיספרה השמאלית ושל נוראדרנלין בהמיספרה הימנית.
ישנם הבדלים אשר נשמרים בין בני אדם ואף בין מינים שונים, אך ישנו גם שוני רב בין פרטים שונים לאותו המין.
אצל רוב בני האדם, המיספרה שמאל מתמחה יותר בעיבוד לשוני של מידע, דבר זה מתבטא בכך שלרוב אזור ברוקה ואזור ורניקה יימצאו בצד שמאל.
כמו כן המיספרה שמאל מתמחה בעיבוד מקומי של מידע.
לעומת זאת המיספרה ימין מתמחה בעיבוד גלובלי של מידע ובתפקודים מרחביים־חזותיים.