tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד טודו, הוא ושאר תלמידי הג'וג'וטסו והצוות דוחים פלישה שאורגנה על ידי מאהיטו והאנאמי, רוחות מקוללות שמשתפות פעולה עם סוגורו גטו, מכשף ג'וג'וטסו המעוניין להכחיד את האנושות.
בסוף הקרב, הוא וטודו מצליחים להילחם בהאנאמי מספיק זמן על מנת לאפשר לגוג'ו להביס אותו.
לאחר הקרב, מועמד יוג'י לקידום כמכשף ג'וג'וטסו ונשלח למשימה שבה הוא נתקל באסו וקצ'יזו, שני אחים מסוג "רחם ארור" מיוחד המהווים הכלאות בין רוחות מקוללות לבני-אדם.
הוא ונובארה הורגים אותם, אם כי יוג'י מביע חרטה לאחר שהוא מבין שיש להם גוף פיזי ושהוא שיבש את קשר האחים ההדוק שהם חלקו.
באוקטובר 2018, נשלח יוג'י לשיבויה כאשר מאהיטו והרוחות המקוללות מטילים מצור על מכשפי הג'וג'וטסו של יפן בתחנת הרכבת.
במהלך הקרב, נאלץ יוג'י לחזות במותם של ננאמי ונובארה כשהם נתקלים במאהיטו, ולהילחם בצ'וסו, אחיהם הבכור של אסו וקצ'יזו.
לאחר שמכשפי הג'וג'וטסו מפסידים בקרב וגטו (שלמעשה מתגלה כמכשף ג'וג'וטסו מרושע בשם קנג'אקו) משחרר אל העולם אלפי רוחות מקוללות ומכשפי ג'וג'וטסו מרושעים, צ'וסו חושף בפני יוג'י שהוא גם אחיו הבכור וכי יש לו דם של רוח מקוללת.
צ'וסו מגיע להבנה הזו לאחר הקרב שלהם בתחנת שיבויה, שם הדם שנשפך משניהם מתערבב יחד.
לאחר שתקרית שיבויה מסתיימת, ניצוד יוג'י על ידי מכשפי ג'וג'וטסו אחרים המאשימים אותו במתקפה על שיבויה, כולל יוטה אוקקוטסו.
יוטה מזייף את מותו של יוג'י כפי שביקש גוג'ו ומצטרף אליו ואל מכשפים אחרים בהכנות למשחקי ההשמדה של קנג'אקו.
לאחר מספר קרבות, גוג'ו משוחרר מממלכת הכלא בה נכלא במהלך תקרית שיבויה, ומתאחד עם תלמידיו כשהוא מתכונן להילחם בסוקונה שהשתלט על פושיגורו.
לאחר מותו של גוג'ו, יוג'י והמכשפים מנסים להביס את סוקונה יחד.
כמו כן, מתגלה כי קנג'אקו היא "אמו", לאחר שהשתלט על גופתה ויצר אותו, והעניקה לו את הכוח להתחרות בסוקונה.
כשהם משחררים את פושיגורו משליטתו של סוקונה, המכשפים מביסים את סוקונה שבוחר במוות במקום להתמזג שוב עם יוג'י.
יוג'י הוא אחד התלמידים החזקים והמוכשרים בתיכון ג'וג'וטסו, ולו כוח ועמידות על-אנושיים, רפלקסים ויכולת אתלטית כללית.
הוא זריז להפליא ויכול לרוץ עד 60.12 קמ"ש.
בעולם הג'וג'וטסו, נחשב יוג'י גם לילד-פלא יוצא-דופן.
במסגרת העלילה, מתמודד יוג'י עם מכשפים-יריבים ברמה ראשונה וקללות מיוחדות ומביס אותם בקלות, חרף העובדה שנחשף לעולם זה רק מספר חודשים קודם-לכן.
בנוסף, מצליח יוג'י להכיל את נשמתו של סוקונה כמעט ללא מאמץ, למעט בתקרית שיבויה בה הוא הואכל בכוח בעשר מאצבעותיו של סוקונה בבת-אחת.
בין הטכניקות המקוללות שלו יש אגרוף שבו שלזרימת האנרגיה המקוללת שלו יש אפקט מושהה נגד אויבים, מה שמבטיח פגיעה שנייה, ושימוש ב"בלאק פלאש", טכניקה מיוחדת שלוקחת 0.000001 שניות להחלה.
במסגרת העלילה, השתמש יוג'י ב"בלאק פלאש" שבע עשרה פעמים בסך הכל, ושמונה פעמים ברציפות.
נוסף לכך, ליוג'י היכולת להשתמש בטכניקה המקוללת של ריומן סוקונה, "המקדש", דבר שמעמיד אותו כשווה לסוקונה עצמו.
יוג'י גם זכה ליכולת להפעיל מניפולציות-דם לאחר שצרך את "הרחמים הארורים" שנותרו, והצליח לפתוח דומיין פשוט בצורה מלאה על אף היותו תלמיד שנה ראשונה שעבר הכשרה בת חודש.
במאמר עבור "Polygon", הצהיר צ'ינגי ניאה כי לדעתו יוג'י הוא "גיבור שונן טיפוסי שנועד לפנות לנערים צעירים...
האתר "Comic Book Resources" השווה את הפיתוי של איטדורי להשתמש בסוקונה לפיתוייהם של גיבורי שונן אחרים, כדוגמת פרסונת ההולו של איצ'יגו, כאמצעי לניתוח כיצד לכולם יש קונפליקטים פנימיים.
חשובה להתפתחותו של יוג'י, והקטעים הנוספים מעבירים את רגשותיו של הגיבור בצורה פנטסטית".
כאשר הפריקוול "ג'וג'וטסו קאיסן 0" יצא לאור, החלו המבקרים להשוות בין דמויותיהם של יוג'י איטדורי ליוטה אוקקוטסו.
המבקרים נחלקו בשאלה לגבי מי משתי הדמויות מתאים יותר לתפקיד גיבור המאנגה הראשי.
באתר "Otaquest", נמתח ביקורת על הטיפול ביוג'י בדיעבד, שנחשב כדמות פשוטה מדי בהשוואה ליוטה.
באתר "Sportskeeda", נתפס יוטה כגיבור משכנע יותר מיוג'י על בסיס אישיותו וסגנון הלחימה שלו, לעומת יוג'י המשמש ככלי עבור יכולתיו של סוקונה.
ג'יימס בקט מרשת "Anime News" ו-"IGN" מתח ביקורת על תפקידו של יוג'י במסגרת העונה השנייה, בשל תפסיתו כדמות ראשית חלשה בעוד ששאר הנרטיב נשען על דמויות משניות.
נוסף לכך, ב-"Anime News" נמתחה ביקורת על האופן שבו נראה כי גורלם של ננאמי ונובארה גובל ב "נשים במקררים" ככלי עלילתי שנועד לזעזע את דמותו של יוג'י.
באתר "Comic Book Resources", נמתחה ביקורת על העובדה שיוג'י יכול להביס את סוקונה בכוחות עצמו, בהתבסס על האופן שבו אקוטאמי טיפל בכוחותיהם של הדמויות שלו בקשת "קרב שינג'וקו".
הטוויסט כי יוג'י קשור למעשה לסוקונה בקשר דם משפחתי נתן תירוץ בדיעבד לפוטנציאל שלו להביס אותו.
סצנת תבוסתו של סוקונה בידי יוג'י זכתה לשבחים מהאתר "ScreenRant", כמו כן גם על בחירתו של אקוטאמי להימנע מלהמשיך לעסוק בקשת "קרב שינג'וקו" האחרונה, בשל העובדה שסוקונה המשיך לפתח טרנספורמציות חדשות ללא-סוף.
מנגד, העובדה שיוג'י הראה גם רחמים וגם אכזריות כלפי סוקונה גרמה ל-"ScreenRant" לבקר בצורה מעורבת את רגשותיו של יוג'י כלפי סוקונה ואת סיום הסדרה.
האתר "GameRant" ציין כי יוג'י לא בלט כדמות ראשית לאורך המאנגה מכיוון שגוג'ו האפיל עליו במדד הפופולריות לעיתים קרובות, בעוד שליוטה אוקקוטסו הייתה קשת פיתוח דמות בולטת יותר.
נכון ליוני 2021, יוג'י היה הדמות האהובה על המעריצים מתוך "ג'וג'וטסו קאיסן" בסקר שנערך על ידי "MyAnimeList" (MAL) בסקר פופולריות של VIZ שנערך במרץ 2021, נבחר יוג'י לדמות השנייה הפופולרית בזיכיון, שני לדמותו של סאטורו גוג'ו.
בטקס פרסי האנימה ה-6 של שירות ההזרמה "קראנצ'ירול", שנערך בשנת 2022, הייתה מועמדת דמותו לפרס "הגיבור הטוב ביותר" וזכתה בפרס "סצנת הקרב הטובה ביותר", על סצנת הקרב שלה ושל אאוי טודו נגד האנאמי.
נוסף לכך, הייתה מועמדת דמותו באותה קטגוריה על הקרב שלה עם נובארה קוגיסאקי נגד אסו וקצ'יזו.
במאי 2022, המנגיקאי קנטה שינוהארה עשה מחווה משלו לדמותו של יוג'י, לצד דמויותיהם של יוטה ומגומי.
יוג'ין "ג'ין" אדלר , שחיין יהודי-אמריקאי, סגן אלוף ארצות הברית (1953) במשחה ל-200 מטר חזה ואלוף המכביה הרביעית (1953) ודורג במקום שביעי בעולם (1953) במשחה ל-200 מטר פרפר.
אדלר נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק והתאמן במועדון YMCA.
הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה בהדרכתו של "דוק" קונסילמן (Counsilman) בשנים 1958–1959.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניוארק, ניו ג'רזי ב-28 באוגוסט 1952 הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-330 יארד מעורב אישי בתוצאה של 4:26.8 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 1953 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.5 דקות, אחרי אלוף חבר העמים הבריטי דייוויד הוקינס מאוסטרליה (2:37.9 דקות) ולפני ברט וורדרופ מבריטניה (2:44.7 דקות).
נוסף לכך, סיים במקום שמיני במשחה ל-300 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:04.1 דקות (מקום חמישי מבין האמריקאים, אחדי האחים הבריטים וורדרופ ו-1 מקסיקני).
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא יסוד של 2:41.9 דקות, לפני ראובן שפע מישראל (2:55.6 דקות) ו-ג.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס ב-6 באוגוסט 1954 הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:00.2 דקות.
יוברט דארט סטיבנס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן שתי קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי בין השנים 1923–1935.
סטפנס נולד ב-2 ביולי 1875 בניו אולבני שבמיסיסיפי.
הוא למד באוניברסיטת מיסיסיפי ושיחק בקבוצת הפוטבול של אחד הצוותים הראשונים של האוניברסיטה.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, החל לעסוק בעריכת דין בניו אולבני.
סטיבנס כיהן כחבר מועצת העיר ניו אולבני לתקופה אחת.
ב-1907 הוא מונה למילוי משרה פנויה כתובע מחוזי במחוז השיפוטי השלישי, וב-1908 נבחר לתקופה מלאה.
ב-1910 התמודד סטיבנס לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר לתפקיד.
הוא נבחר מחדש ארבע פעמים נוספות, וכיהן חמש קדנציות רצופות בין 1911 ל-1921.
הוא תמך בנשיא וודרו וילסון וקידם מדיניות סחר חופשי, תוך התנגדות למכס מגן שהיה נושא שנוי במחלוקת באותה תקופה.
הוא שימש כסגן יושב ראש תת-הוועדה לבנקאות ומטבע, וקרא לחוק הפדרל ריזרב מ-1913 "ליצירה החשובה ביותר בהיסטוריה של המדינה".
המחוז שאותו ייצג סטיבנס היה חקלאי וכפרי, והוא קידם תמיכה פדרלית בפיתוח כבישים ותחבורה.
הוא תמך בתיקון האיסור על אלכוהול ב-1917, התנגד לרפורמות חברתיות פרוגרסיביות, כולל הענקת זכות הצבעה לנשים ורפורמות בדיני עבודה לילדים, מתוך חשש להשפעה שלילית על חוות משפחתיות.
לעיתים סטפנס נמנע מלקבל עמדה ברורה על סוגיות שונות, כמו הצבעתו "נוכח" בחוקים מסוימים מ-1914 ו-1916. הוא התנגד להגבלת יום העבודה לעובדי רכבות לשמונה שעות, אך תמך בפדרליזציה של הרכבות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עקב בעיות בריאות הנובעות מסוכרת שהתפתחה בבגרות, לא התמודד סטיבנס מחדש ב-1920.
ב-1922 התמודד סטיבנס לסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של ג'ון שארפ ויליאמס.
הוא ניצח את הסנאטור לשעבר ג'יימס ורדמן ברוב של 95,351 מול 86,853 קולות והחל את הקדנציה הראשונה שלו ב-1923.
במהלך כהונתו עמד סטיבנס במרכז הדיון הלאומי על עתיד דלתת המיסיסיפי.
לאחר שיטפון הרסני ב-1927, הוא היה מעורב במחלוקת סביב הקמת מערכות שליטה במים באזור, אך נודע בעיקר בשל חוסר פעילותו והסירוב שלו להבהיר עמדות.
מגזין לאומי ציין אותו כ"סנאטור היחיד בזמן האחרון שהראה נכונות לוותר על זכותו לדבר".
סטיבנס התנגד בדרך כלל למדיניות הגירה ליברלית, אך תמך בחוק המאפשר כניסה ואזרוח של נשים זרות נשואות לחיילים אמריקאים.
הוא תמך גם בקבלת עובדים ממקסיקו בענף סלק הסוכר.
הוא היה ממובילי חקיקת חוק לארגון מחדש של בתי הסוהר הפדרליים ויצירת משרד בתי הסוהר.
לעומת סנאטור אחר ממיסיסיפי, פט הריסון, סטיבנס היה פחות פתוח לרפורמות חברתיות וכלכליות.
סטפנס תמך בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וברוב עקרונות תוכנית הניו דיל שלו, אך התנגד לרפורמות עבודה כמו שבוע עבודה של חמישה ימים.
הוא הוביל את המאמץ להקמת Natchez Trace Parkway.
ב-1925 ניסה סטיבנס ללא הצלחה להתערב במקרה לינץ' של אדם שחור שהואשם באונס בניו אולבני.
ב-1934 הפסיד סטיבנס בבחירות המקדימות לתאודור בילבו, שנודע בהסתה גזעית ובקמפיינים מיליטנטיים.
בנוסף ספג סטיבנס ביקורת על תמיכתו בחוק שהקטין מימון לוותיקים.
בילבו ניצח והפך לסמל לאומי של ההתנגדות לזכויות האזרח בקונגרס.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בוושינגטון והפסיק לעבוד ב-1941, כשחזר לחוותו במיסיסיפי.
לפני מותו, ציווה לשרוף את מסמכיו הרשמיים מתקופת כהונתו, מה שהותיר מעט תיעוד על שירותו הציבורי.
סטיבנס נפטר בניו אולבני ב-14 במרץ 1946 בגיל 70, לאחר תקופה ארוכה של הידרדרות בריאותית.
הוא נקבר בבית הקברות Pythian.
פי." ויגנר (בהונגרית: Wigner Jenő Pál, ינה פאל ויגנר; 17 בנובמבר 1902 – 1 בינואר 1995) היה פיזיקאי ומתמטיקאי יהודי-הונגרי-אמריקאי.
זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1963.
ויגנר נולד בבודפשט שבאוסטרו־הונגריה למשפחה יהודית.
אביו היה מנהל מפעל לעיבוד עורות.
מגיל חמש למד בעזרת מורים פרטיים.
בגיל אחת עשרה אובחן כחולה בשחפת ונשלח להחלים בהרי האלפים האוסטריים.
לאחר שישה שבועות התברר כי ההבחנה הייתה שגויה אך את השבועות שעברו בינתיים העביר בפתרון בעיות מתמטיות.
ויגנר חגג בר מצווה חילונית, אולם למד יהדות אצל רב כמו כל התלמידים היהודים בבית הספר התיכון הלותרני בבודפשט, אותו סיים בהצטיינות (חברו לספסל הלימודים היה המדען לעתיד ג'ון פון נוימן, שנה אחת מתחתיו).
ב־1920 ויגנר החל את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, ומשלא היה מרוצה מרוחב הקורסים שניתנו שם, עבר ללמוד הנדסה כימית באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
שם פגש, במסגרת הרצאות שבועיות שניתנו במסגרת החברה הגרמנית לפיזיקה , מדענים כמקס פלאנק, ורנר הייזנברג ואלברט איינשטיין.
כחלק מתגובתם לשלטון הקומוניסטי של בלה קון בהונגריה ב־1919 ולהתבלטות של יהודים במשטר זה, משפחת ויגנר ברחה לאוסטריה, עם נפילת המשטר שבה להונגריה והמירה את דתה לנצרות בזרם הלותרניזם.
מאוחר יותר בחייו הסביר ויגנר שזו "לא הייתה החלטה דתית בלב שלם, אלא החלטה אנטי-קומוניסטית".
בברלין החל ויגנר לעבוד במכון הקיסר וילהלם (לימים מכון מקס פלאנק) תחת מורו מייקל פולאני, שהנחה את עבודת הדוקטור של ויגנר בנושא "היווצרות והתפרקות מולקולות".
ויגנר שב לבודפשט אך לאחר תקופה קצרה שב לברלין למכון הקיסר וילהלם ב-1926 כאסיסטנט של קרל ויסנברג עמו עבד שישה חודשים בקריסטלוגרפיה, לה תרם לדוגמה את המונח של תא ויגנר - זייץ.
לאחר מכן עבד תחת ריצ'רד בקר ובמשך שני סמסטרים למד את התחום החדש של מכניקת הקוונטים וכן את תורת החבורות.
ב-1927 עבר ל-אוניברסיטת גטינגן כעוזרו של המתמטיקאי דויד הילברט אך הקדיש את זמנו לפיזיקה.
ב־1931 ניסח והוכיח את משפט ויגנר שמגדיר את האופן בו פעולות המרה (טרנספורמציות) במרחב כמו הזזה, וסיבוב, וכן היפוך זמן ושיקוף מוצגות במרחב הילברט של המצבים של מערכת קוונטית.
משפט זה והשלכותיו מהויים תרומה מרכזית ליסודות התאוריה של מכניקת הקוונטים, ועשה לו שם בעולם המדעי.
בשנות השלושים חקר גם את גרעין האטום.
בשנת 1930 אוניברסיטת פרינסטון גייסה את ויגנר יחד עם פון נוימן, למשרות מרצה למשך שנה.
עם תום השנה, פרינסטון הציעה להם משרות הוראה לחמש שנים, בהיקף של שישה חודשים בשנה; את ששת החודשים הנותרים בילה ויגנר כמרצה באוניברסיטה הטכנית בברלין.
עם עלייתו לשלטון של היטלר מצאו מקלט בארצות הברית.
בפרינסטון פגש שוב את איינשטיין ואף את פול דיראק, שגם נשא לאישה את מאנצי, הצעירה משתי אחיותיו.
מבין תרומותיו הרבות בשנות השלושים לפיזיקה ומתמטיקה נציין את החיזוי והוכחת הקיום של גביש ויגנר , בשנת 1934. זוהי פאזה חדשה של גביש קוונטי המורכב מאלקטרונים בלבד, על רקע חיובי אחיד.
התאוריה אוששה על ידי חוקרי מכון ויצמן למדע במחקר שפורסם בשנת 2019 במגזין Science, עבור מבנה גבישי של כשישה אלקטרונים, במערכת חד־ממדית.
אוניברסיטת פרינסטון לא חידשה את חוזהו ב-1936, וויגנר עבר למדיסון, בירת ויסקונסין שם הציעה לו אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון משרה.
הוא נשא לאישה סטודנטית לפיזיקה בשם אמליה פרנק אך זו נפטרה ב-1937. ויגנר התאזרח בארצות הברית וב-1938 חזר והצטרף לאוניברסיטת פרינסטון.
ב־1939, לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתכנע על ידי ידידו לאו סילארד שגרמניה עובדת על פיתוח נשק גרעיני המבוסס על ביקוע אורניום.
ויגנר סייע לסילארד להיפגש עם איינשטיין, ולשכנעו לחתום על מכתב איינשטיין-סילארד אל הנשיא רוזוולט, שגרם ישירות לייזום פרויקט מנהטן לבניית פצצת גרעין, בו שיחק ויגנר חלק פעיל וחשוב.
עם תחילת הפרויקט בקיץ 1942 ויגנר הצטרף למעבדה המטלורגית ב אוניברסיטת שיקגו ועמד בראש צוות מחקר שהופקד על תכנון ובניה של כור גרעיני שיפיק פלוטוניום באיכות צבאית.
גם תוך כדי עבודת המחקר השימושי במסגרת פרויקט מנהטן היו לויגנר תגליות מדעיות חשובות כגון אפקט ויגנר ומטריצת R לריאקציות גרעיניות.
ב 1946 התמנה למנהל המחקר ופיתוח במעבדות קלינטון בטנסי (לימים המעבדות הלאומיות באוק רידג').
בזכות תרומותיו לפרויקט מנהטן הוענקה לויגנר ב 1946 The Medal of Merit, אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק לאזרח אמריקאי על ידי נשיא ארצות הברית.
ב־1947 חזר לכהן כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
היקף ורוחב הישגיו ותרומותיו המדעיים, לפיזיקה ומתמטיקה מאוד ייחודיים: כחמישים מונחים, מושגים ותופעות קרויות על שמו.
ב-1941 נישא בשנית, למרי אנט וילר, פיזיקאית בוגרת אוניברסיטת ייל ופרופסור במכללת ואסר ואוניברסיטת רטגרס ממנה פרשה לגמלאות בשנת 1964, ונפטרה ב־1977. לזוג נולדו בן ובת.
ב־1979 נישא בשלישית ל איילין קלייר פאטון-המילטון.
לאחר מלחמת העולם השנייה ויגנר היה חבר בכמה ועדות של הממשל בארצות הברית: המועצה הלאומית למחקר (NRC), הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית), והוועדה המייעצת הכללית של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
ויגנר זכה בפרסים וכיבודים רבים, ששיאם בהענקת פרס נובל לפיזיקה בשנת 1963. ויגנר זכה במחצית הפרס והמחצית השנייה נחלקה בין שני פיזיקאים אחרים.
הציטוט של ועדת הפרס הזכיר את "תרומותיו לתיאוריה של גרעין האטום והחלקיקים האלמנטריים, במיוחד באמצעות גילוי העקרונות הבסיסיים של סימטריה והשימוש בהם." כיהן כפרופסור לפיזיקה מתמטית בפרינסטון עד פרישתו ב-1971.
ב-1960 פרסם מאמר "פילוסופי" שעורר הדים, בו הביע דעה בדבר היעילות הבלתי סבירה של המתמטיקה בפתרון בעיות במדע הטבע (ראה קישור חיצוני מטה).
בשנת 1971 קיבל ויגנר תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון
ב-1992 פרסם את זכרונותיו, ושלוש שנים לאחר מכן נפטר בפרינסטון, ניו ג'רזי.
יוג'ין אנדרו "ג'ין" סרנן היה אסטרונאוט אמריקאי במשימות ג'מיני 9A, אפולו 10 ואפולו 17 של נאס"א.
היה האדם האחרון שהלך על פני הירח.
סרנן נולד ב-14 במרץ 1934 בשיקגו, אילינוי לאבא ממוצא סלובקי ואמא ממוצא צ'כי.
הוא קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל מאוניברסיטת פרדו ב-1956 ומוסמך במדעים בהנדסה אווירונאוטית מבית הספר של הצי האמריקאי במונטריי, קליפורניה.
ב-1978 השלים סמינר בכלכלת נפט וניהולו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1956 החל את שירותו בצי על סיפון ה-USS Saipan.
באוקטובר 1956, לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת פרדו, נכנס לבית הספר לטיסה של הצי.
בתום הכשרתו, בדצמבר 1957, הוצב בטייסות התקיפה 26 ו-112 בתחנת האוויר הימית במיראמר, קליפורניה, ולאחר מכן למד בבית הספר לבוגרים של הצי.
הוא הגיע לדרגת אלוף-משנה (קפטן) בצי האמריקאי.
היה בין 15 האסטרונאוטים שנבחרו באוקטובר 1963. היה טייס במשימת ג'מיני 9A.
במהלך משימה זו שהה שעתיים ועשר דקות בפעילות חוץ רכבית, והיה לאמריקאי השני שביצע הליכת חלל.
בטיסתו השנייה לחלל, היה טייס מודול הירח של אפולו 10.
אפולו 10 הייתה המשימה המאוישת הרביעית בתוכנית אפולו ושוגרה ב-18 במאי 1969. משימה זו הייתה השנייה שהקיפה את הירח, וכללה חללית אפולו בתצורה מלאה, תא פיקוד ושירות ונחתת ירח.
ב-22 במאי 1969 נכנסו תומאס סטאפורד ויוג'ין סרנן אל רכב הנחיתה הירחי והפעילו את רקטות השליטה של תא השירות על מנת להפריד את חלליתם מחללית אפולו.
רכב הירח נכנס למסלול נמוך, בגובה מינימלי של 15.6 קילומטר מפני הירח.
לאחר משימת אפולו 10 היה מפקד הגיבוי של אפולו 14.
בטיסתו השלישית לחלל, היה מפקד החללית של אפולו 17, האחרונה במשימות אפולו ששוגרה, ב-6 בדצמבר 1972. סרנן הוא האסטרונאוט ה-11 שהלך על הירח, והאחרון שעזב את פני הירח (האריסון שמיט נכנס לחללית לפניו).
פעילות זו נמשכה 7 שעות 11 דקות ו-53 שניות.
בסך הכול נסעו האסטרונאוטים 30.5 קילומטר, ואספו 110.4 קילוגרם של אדמת ירח.
סך זמן השהיה על פני הירח היה 20 שעות, 14 דקות ו-14 שניות.
סרנן הוא האדם האחרון שהטביע את טביעת רגלו על אדמת הירח.
בהזדמנות אחרת אמר: "כן, אני האדם האחרון שצעד על הירח, וזה כבוד מפוקפק ומאכזב מאוד.
הוא צייר על אדמת הירח את ראשי התיבות של שמה של בתו, TDC.
בספטמבר 1973 מונה לעוזר מיוחד למנהל תוכנית חללית אפולו במרכז החלל על שם ג'ונסון.
במסגרת תפקיד זה עזר בתכנון ופיתוח תוכנית אפולו-סויוז המשותפת עם הסובייטים והיה ראש צוות המשא ומתן מול הסובייטים.
ב-1 ביולי 1976 סיים סרנן את שירותו בצי ובנאס"א.
לאחר שירותו בנאס"א הצטרף לחברת קורל פטרוליום כסגן נשיא בינלאומי.
תפקידו היה לשפר את תוכניות האנרגיה של קורל בשוק הבינלאומי.
בספטמבר 1981 הקים חברה משלו, "תאגיד סרנן", שסיפקה ייעוץ בתחום האנרגיה והתעופה.
במקביל, היה שדרן ברשת ABC בשידורי שיגור המעבורת ושידורים העוסקים בחקר החלל.
בתחילת שנות ה-90 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של תאגיד ג'ונסון אנג'ינירינג, שסיפק לנאס"א פיתוח מערכות צוות טיסה, ופעל בתוך מרכז ג'ונסון ומחוצה לו.
בנוסף לתכנון של סביבות חיים על המעבורת, סקיילאב, הירח ומאדים, הפעילה החברה גם שני מתקני אימונים לאסטרונאוטים בתוך מרכז ג'ונסון.
בשנת 1999 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "האדם האחרון על הירח".
ב-16 בינואר 2017 הלך לעולמו ביוסטון, טקסס.
נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס.
דוקטור למשפטים לשם כבוד מהמכללה למשפטים של אוניברסיטת המדינה "ווסטרן", 1969
דוקטור להנדסה לשם כבוד מאוניברסיטת פרדו, 1970
קיבל פעמיים את מדליית השירות המוערך של נאס"א
פרס האקדמיה לאומנויות ומדעי הטלוויזיה (פרס אמי), 1969
יוג'ין לינדן (1912–1983) היה מנצח וחלילן אמריקאי.
בראשית שנות ה-30' היה עוזר מנצח בפורטלנד, אורגון, אך ויתר על משרתו המבטיחה כדי להקים תזמורת משלו בטקומה, וושינגטון.
בשנת 1933, בן 22 בלבד, החל לגייס נגנים לתזמורתו, והקונצרט הראשון התקיים בשנת 1934. בשנתיים הראשונות היה מצב התזמורת קשה ולינדן עבד ללא שכר והתפרנס למחייתו ממתן שיעורי חליל צד.
הוא המשיך להתגורר בפורטלנד והיה מגיע לעבודה עם התזמורת באוטובוס או בטרמפים.
בשנת 1936 השתפר מצבה הפיננסי של התזמורת, שיכלה עתה לשלם משכורות סדירות לנגניה, 65 במספר.
ב-1934 קיבל לינדן מלגה מן מאוניברסיטת מוצרט בזלצבורג ונסע לזלצבורג ללמוד אצל המנצחים ברונו ולטר, ארטורו טוסקניני ופליקס ויינגרטנר.
בין השנים 1948 ל-1950 היה יוג'ין לינדן מנהלה המוזיקלי של תזמורת סיאטל.
יוג'ין ויקטור דבס (Eugene Victor Debs; 5 בנובמבר 1855 – 20 באוקטובר 1926) היה מנהיג פועלים ופוליטיקאי אמריקאי.
היה מועמד לנשיאות ארצות הברית חמש פעמים מטעם המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית בתחילת המאה ה-20. אחד ממייסדי ארגון פועלי התעשייה של העולם (IWW), מאיגודי העובדים המשפיעים והמוכרים בארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
החל לפעול במסגרת האיגוד המקצועי של פועלי הרכבת האמריקאים.
נבחר למזכיר האיגוד המקצועי של מסיקי הקטרים.
בעקבות מעורבות בוטה ולעיתים אף בכוח צבאי של הממשלה ומערכת המשפט האמריקאית לטובת המעסיקים במספר שביתות (בראשן שביתת פולמן), חל שינוי בהשקפותיו והוא הפך לסוציאליסט מתוך הכרה.
דבס החל לפעול במסגרת המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית.
הוא היה מועמדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית כחמש פעמים, וקיבל כמה מאות אלפי קולות מצביעים בכל פעם.
דבס נהג לנסוע ברחבי ארצות הברית בקרון רכבת עטור דגלים אדומים.
במערכת הבחירות של 1912 קיבל כתשע מאות אלף קולות ובבחירות ב-1920 קיבל כתשע מאות ועשרים אלף קולות.
אלו היו ההישגים האלקטורליים הגדולים ביותר של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, אך אלו היו רק כשישה אחוזים בלבד מקולות המצביעים.
דבס גם נמנה עם ששת המייסדים של איגוד פועלי התעשייה של העולם, שהיה מאיגודי העובדים החזקים ביותר בארצות הברית של תחילת המאה ה-20. איגוד עובדים זה היה שונה באופיו ובהשקפותיו מפדרציית העבודה האמריקאית של סמואל גומפרס.
האיגוד לא דגל במשא ומתן קיבוצי, אלא היה בעל מאפיינים אנרכיסטיים ודגל בחרם, חבלה ושביתות כחלק ממלחמת המעמדות.
כמו כן כלל איגודו של דבס גם פועלים בלתי מיומנים.
לימים הגיע דבס לקרע עם חבריו להנהגת הארגון עקב השתתפותו בבחירות לנשיאות ופעילותו בתחום הפוליטי.
דבס התנגד נחרצות למעורבות אמריקאית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 הוא אף נשפט, הורשע ונשלח לעשר שנות מאסר על נאום אנטי מלחמתי שנשא במסגרת משפט הראווה של הנהגת ה-IWW מ-1917. הוא שוחרר כעבור שלוש שנים לאחר המתקת עונשו על ידי נשיא ארצות הברית וורן הרדינג (במהלך מאסרו התמודד בפעם החמישית לנשיאות ארצות הברית, ב-1920, מתוך כותלי בית הכלא).
יוג'ין ויקטור דבס רוסטוב היה משפטן יהודי-אמריקאי רב השפעה ופקיד ממשל בארצות הברית; שירת כדיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וכתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
בין מנסחי החלטה 242 לאחר מלחמת ששת הימים.
רוסטוב נולד ב-25 באוגוסט 1913 בברוקלין, ניו יורק, נכד למהגרים יהודים עניים מרוסיה, וגדל באירווינגטון, ניו ג'רזי, ובניו הייבן, קונטיקט.
הוריו היו סוציאליסטים פעילים ושלושת בניהם נקראו על שם אישים אמריקאים ידועים: יוג'ין דבס, ראלף אמרסון ווולט ויטמן.
רוסטוב התקבל לאוניברסיטת ייל ב-1929. ציוניו בבחינות הכניסה היו כה גבוהים שהוא הוזכר בניו יורק טיימס כ"תלמיד המושלם".
ב-1932 זכה בפרס פי בטה קפה וב-1933 סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות גבוהה ביותר, וקיבל את פרס אלפאוס הנרי סנואו הניתן לסטודנט ש"על ידי הישגיו, אופיו, ואישיותו תרם לאוניברסיטה ביותר בכך שהשרה על חבריו את ההערכה לתכונות הנעלות ביותר של ההשכלה הגבוהה".
בשנים 1933–1934 למד רוסטוב כלכלה באוניברסיטת קיימברידג' וסיים את לימודי המשפטים.
מ-1936 עד 1937 שימש כעורך ראשי של הביטאון המשפטי של ייל.
לאחר סיום הלימודים עבד רוסטוב במשרד עורכי דין ניו יורקי המתמחה בחברות, פשיטות רגל ומניעת קרטלים.
ב-1938 חזר לבית הספר למשפטים של ייל כמרצה (התקבל כפרופסור מן המניין ב-1944) והיה חבר גם במחלקה לכלכלה שם.
במשך מלחמת העולם השנייה שירת רוסטוב במנהל החכר והשאל, במשרד החוץ כמקשר למנהל החכר והשאל, וכעוזר לתת-שר החוץ דין אצ'סון.
הוא היה בין הראשונים שמתחו ביקורת פומבית על הפניית תושבי ארצות הברית ממוצא יפני למחנות ועל החלטות בית הדין העליון שתמכו בכך.
ב-1955 נתמנה רוסטוב דיקן בית הספר למשפטים של ייל, והחזיק במשרה זו עד 1965. מ-1966 עד 1969 שירת כתת-שר לעניינים מדיניים בממשלתו של לינדון ג'ונסון.
בתקופה זו עזר לניסוח החלטה 242, אחת ההחלטות המשמעותיות ביותר של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא הסכסוך הערבי ישראלי.
לדעתו, שיש לה מעמד מיוחד לאור תפקידו: "יהודים המתיישבים בתל אביב משתמשים באותה זכות משפטית שיש להם להתיישב בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים" והוא אינו רואה הבדל בין המקומות.
זכות זו מעוגנת בחוקת האו"ם, סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות.
לאחר שעזב את המשרה הממשלתית חזר רוסטוב לבית הספר למשפטים של ייל, לימד קורסים בחוקה, חוק בינלאומי וכיוצא בזה.
בהיותו מוטרד מההתפשטות הצבאית הסובייטית, באמצע שנות ה-70 היה חבר ב"איגוד למען רוב דמוקרטי" והיה בין מייסדי ומובילי "הוועד לסכנה הנוכחית".
ב-1981 מונה על ידי רונלד רייגן לראש הסוכנות לפיקוח על כלי נשק ופירוק נשק, כשהוא הדמוקרט בעל המשרה הרמה ביותר בממשלו של נשיא זה.
ב-1933 נישא רוסטוב לעדנה גרינברג, והם נשארו נשואים עד מותו מאי-ספיקת לב.
אחיו הצעיר, וולט ויטמן רוסטוב, שימש כיועץ לביטחון לאומי לנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון.
מדיניות לאומית לתעשיית הנפט (1948).
חוק, שלטון, והשאיפה לשלום (1968).
יוג'ין פאמה הוא כלכלן אמריקאי ופרופסור למימון באוניברסיטת שיקגו.
פאמה נחשב לאחד מאבות תורת המימון המודרנית, בזכות מחקריו פורצי הדרך בתחום התאוריה המודרנית של תיקי השקעות והערכות שווי נכסים.
הוא אחד הכלכלנים המצוטטים והמשפיעים ביותר בתחומו, כתב מעל 100 מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת מקצועיים, ושני ספרים.
בשנת 2013 זכה בפרס נובל לכלכלה יחד עם רוברט שילר ולארס פטר האנסן.
פאמה נולד בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס להורים ממוצא איטלקי.
ב-1956 החל בלימודי תואר ראשון בשפות רומאניות באוניברסיטת טאפטס המקומית, לאחר שנתיים החל להתמקד בלימודי כלכלה.
הוא המשיך ללימודי MBA ודוקטורט בכלכלה ומימון באוניברסיטת שיקגו, בה עשה את כל הקריירה האקדמית שלו מלבד שנתיים שלימד בבלגיה.
עבודת התזה שלו לדוקטורט, שנעשתה תחת הדרכתו של מרטון מילר, עסקה בחיזוי מחירי מניות, פאמה מצא כי המחירים מתנהגים באופן הבלתי ניתן לחיזוי מנתוני מחירי העבר, כלומר ב"הילוך מקרי" (רנדומלי).
העבודה התפרסמה ב-1965 בכתבי עת למימון תחת הכותרת Random Walks In Stock Market Prices.
פאמה טבע את המונחים שוק יעיל (efficient markets), ויעילות שוק (market efficiency) שהפכו למושגים מקובלים בשיח הענפי.
במהלך עבודתו בשיקגו נבנה לראשונה מאגר מסודר ואמין של היסטוריית מחירי ניירות ערך (CRSP), מה שאפשר לחוקרים ביצוע בדיקות אמפיריות לתאוריות המימוניות.
ב-1969 פרסם פאמה עם עמיתיו מייקל ג'נסן, לורנס פישר וריצ'רד רול את המחקר האמפירי שביצעו ובו בחנו את תגובת מחירי ניירות ערך למידע חדש שהתפרסם.
המחקר כלל מתודולוגיה חדשה לניתוח התגובות, והראה כיצד מגיבים המשקיעים במהירות ומחירי ניירות הערך משקפים כמעט מיידית את הגלום במידע החדש.
שורת מאמרים אלו הניחו את הבסיס התאורטי והעובדתי למה שמכונה תאוריית השוק היעיל, שהתבססה על תאוריית הציפיות הרציונליות והגעה לשיווי משקל כלכלי.
עם השנים הפכה התאוריה לנקודת המוצא של חוקרי המימון, כשעל מסקנותיה נעשו מחקרים רבים במטרה לבחון את נכונותה בתנאים שונים.
באמצע שנות ה-80 החל פאמה לשתף פעולה עם עמיתו מאוניברסיטת שיקגו קנת פרנץ' בסדרת מחקרים הנוגעים להערכת מחירי מניות.
בין השאר השניים הטילו ספק בנכונותו של המודל המקובל להערכת שווי המניות ה-CAPM.
מאז 1963 משמש פאמה כחבר סגל באוניברסיטת שיקגו, כשב-1968 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1989 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, הוא עמית בחברה האקונומטרית, נבחר לחבר הראשון באיגוד האמריקאי למימון וחבר כבוד באקדמיה הצרפתית למוסר ומדע המדינה.
בשנת 1993 הוא פרסם מאמר על השקעות מונחות פקטורים.
יוג'ין לוי הוא שחקן, קומיקאי, מוזיקאי, תסריטאי ובמאי יהודי-קנדי.
זוכה ארבעה פרסי אמי ופרס גראמי, מוכר מתפקידו בסדרת סרטי "אמריקן פאי" ובסדרה "שיט'ס קריק" שיצר עם בנו, דן לוי, ושודרה בין השנים 2015–2020.
לוי נולד ב-17 בדצמבר 1946 למשפחה יהודית במרכז העיר המילטון, אונטריו שבקנדה..
יש לו אח, פרד, ואחות, ברברה.
אמו נולדה בגלאזגו, סקוטלנד, להורים יהודים פולנים, ולאחר מכן עברה לקנדה.
אביו היה יהודי ספרדי, עם שורשים מספרד ובולגריה.
לוי למד בבית הספר התיכון ווסטדייל , שם כיהן כנשיא מועצת התלמידים.
הוא התמודד עם בריונות אנטישמית, כאשר כרזות הקמפיין שלו הושחתו במילה "יהודי", אותה סירב להסיר.
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת מקמאסטר.
הוא היה סגן נשיא מועצת הקולנוע מקמאסטר, קבוצת קולנוע לסטודנטים, שם פגש את הבמאי איוון רייטמן.
בשנים 1972–1973 עלתה הפקה בטורונטו של המחזמר המצליח "גודספל" בתיאטרון רויאל אלכסנדרה, והייתה אמורה להיות סדרה של כמה עשרות הופעות עבור קהל מנויים.
צוות השחקנים הורכב כולו מאמנים מקומיים, שזו הזניקה את הקריירה של שחקנים רבים, ביניהם לוי, ויקטור גרבר, אנדראה מרטין, גילדה רדנר ומרטין שורט, כמו גם המנהל המוזיקלי של ההצגה, פול שאפר.
הווארד שור ניגן בסקסופון בהפקה זו.
לאחר תגובה נלהבת מהקהל, ההופעה המתוכננת ברויאל אלכסנדרה הסתיימה וההצגה עברה למרכז העיר, ל-Bayview Playhouse באזור ליסייד.
ההפקה נמשכה עד אוגוסט 1973, עם סדרת שיא של 488 הופעות.
בשנים 1976–1984 לוי התפרסם בזכות תפקידו הקומי בסדרת קומדיית המצבים הקנדית "Second City Television".
הוא זכה ביחד עם שאר שחקני הסדרה בשני פרסי אמי בתחילת שנות ה-80.
את קריירת הקולנוע שלו החל לוי בקומדיית האימה הקנדית "Cannibal Girls".
לאחר מכן דיבב במותחן הפעולה המונפש "רוק בחלל", ושיחק בקומדיה הרומנטית של רון הווארד "ספלאש" ובתפקיד משני בקומדיית ההרפתקאות "נסיעה טובה, המפתחות בפנים".
בשנה שלאחר מכן השתתף בקומדיות "בעל משוכפל" ו"מחכים לגופמן".
בשנת 1999 התפרסם לוי בעקבות תפקידו הראשי בקומדיית הנעורים "אמריקן פאי".
בסרט גילם לוי את דמותו של נוח לבנשטיין, אביו של גיבור הסרט ג'ים (ג'ייסון ביגס).
בסרט מנסה לבנשטיין ללמד את בנו מספר עובדות לגבי יחסי מין בדרכים מביכות.
בשנת 2000 שיחק בסרט הקומדיה "הכי טוב בשלג".
בשנת 2001 הופיע לוי בחלק השני בסדרת סרטי "אמריקן פאי", "אמריקן פאי 2".
בסרט זה דמותו מסדר לבנו פגישה עם אהובתו מהסרט הראשון נדיה (שאנון אליזבת).
לוי שיחק בקומדיה הרומנטית "בדיוק כשהתאהבנו" ובתפקיד ראשי בקומדיה "כוכב התערוכה", עליו זכה לוי לשבחים.
בשנת 2003 זכה לוי ביחד עם כריסטופר גסט ומייקל מקין בפרס גראמי על כתיבת שיר הנושא של הקומדיה המוזיקלית "משב רוח מוזיקלי" בה גם שיחק לוי בתפקיד ראשי.
באותה שנה שיחק בקומדיה "אמריקן פאי: החתונה" (הסרט השלישי בסדרת סרטי "אמריקן פאי") בה מתחתן בנו של לבנשטיין.
לוי שיחק בקומדיה "מפרקים את הבית" ובסרט ההמשך לקומדיה המצליחה "טיפשים בלי הפסקה", "טיפשים בהפסקה שנייה - כשהארי פגש את לויד".
ב-2005 שיחק לוי בסרט הרביעי בסדרת "אמריקן פאי", "אמריקן פאי מציגים: מחנה התזמורת", ובקומדיה "12 במחיר 1".
בנוסף שיחק לוי בקומדיית הפשע "גבר גבר".
ב-2006 השתתף לוי בסרט "אמריקן פאי: המירוץ בעירום", החמישי בסדרת "אמריקן פאי", ודיבב בסרט האנימציה "מעבר ליער".
ב-2007 גילם לוי בפעם השישית את דמותו של נוח לבנשטיין בקומדיה "אמריקן פאי מציגים: בית בטא".
ב-2009 שיחק לוי בסרט השביעי בסדרת "אמריקן פאי", "אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה".
בשנת 2012 שיחק בדרמת הפשע "מדיאה בהגנת עדים" לצד טיילר פרי.
בשנת 2015 יצר יחד עם בנו דן לוי את סדרת הטלוויזיה הקומית "שיט'ס קריק" לרשת הטלוויזיה קנדית CBS Television, בה הם מככבים כאב ובן, לצדה של קתרין אוהרה כאם המשפחה.
ב-2020 זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בקומדיה על תפקידו בסדרה, כאשר הוא ובנו זכו גם בפרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר באותה השנה.
במרץ 2024, קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בספטמבר 2024, הנחה ביחד עם בנו,דן לוי, את טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-76.
ב-12 ביוני 1977, לוי נישא לדבורה דיוויין, תסריטאית בהפקות טלוויזיה מקומיות ממוצא נוצרי-פרוטסטנטי.
לזוג שני ילדים אותם גידלו בטורונטו: השחקנים דן לוי ושרה לוי , שניהם כיכבו לצד אביהם בסדרה "שיט'ס קריק".
ב-5 ביולי 2022 נולד נכדו הראשון, ג'יימס יוג'ין אוטרברידג', מנישואיה של בתו שרה לשחקן גראהם אוטרברידג'.
בשנת 2021 הוא מונה לראש עיריית כבוד של פסיפיק פליסיידס .
באוקטובר 2022, לוי היה בין הזוכים בגאלה השנתית העשירית של הארגון הפרו-ישראלי "Creative Community For Peace", וגם דיבר באירוע.
קבוצת הסנגוריה הפלסטינית "פרויקט הצדק עדאלה" ביקרה את לוי על כוונתו להופיע באירוע, וכינתה את המעשה תמיכה באפרטהייד הישראלי וביקשה מבנו דן לבטל את הופעתו במכתב פתוח.
בינואר 2025, ביתו שבשכונת פסיפיק פליסיידס במערב לוס אנג'לס נהרס כליל במהלך גל השרפות בלוס אנג'לס.
לוי הוא תומך ב"מודעות וטיפול" באוטיזם, ותומך בשיטה הטיפולית ABA.
לוי הוא חבר בארגון הצדקה הקנדי "אמנים נגד גזענות".
באוקטובר 2023, לוי, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
+שנהסרטתפקידהערות1971Foxy Ladyנער הקפה1973Cannibal Girlsקליפורד1979Runningריצ'י רוזנברג1980Nothing PersonalמרטיDeadly Companionמאט1981רוק בחללקפטן לינקולן פ.
מורלי אורפקיןגם תסריטאיאמריקן פאי מציגים: המייל העירוםנואה לווינשטיין2007אמריקן פאי מציגים: בית בטאנואה לווינשטיין2009Goobyנרדלינגרלילה מוטרף במוזיאון 2אלברט איינשטייןדיבובלקחת את וודסטוק מקס יאסגור אסטרו בויאוריןדיבובאמריקן פאי מציגים: ספר האהבהנואה לווינשטיין2011בריון להשכרה ד"ר גלאט2012אמריקן פאי: האיחודנואה לווינשטייןמדיאה בהגנת עדים ג'ורג' נידלמן2016מוצאים את דוריצ'ארלידיבוב2021Star-Crossed: The Filmדוקטור2024מחנה קיץ סטיבי די
+שנהסדרהתפקידהערות1975, 1979King of Kensingtonברני / פרדי כהן2 פרקים1976The Sunshine Hourדמויות שונות9 פרקיםStay Tunedדמויות שונות4 פרקים1976–1984Second City Televisionדמויות שונותתפקיד ראשי (8 עונות); 129 פרקים
גם תסריטאי (135 פרקים)1985The Last Polkaסטן שמנגהסרט טלוויזיה של HBO
גם במאי, תסריטאי ומפיק בפועל של הפרק1989I, Martin Short, Goes Hollywoodמנהל אולפןדיבוב; ספיישל טלוויזיוני של HBO
גם יוצר, תסריטאי, במאי ומפיק בפועל1992Partners 'N' Loveדייוויד גרודיןסרט טלוויזיה של CTV
גם במאימחנה טופיפיט, שמנג', ברונו, סטן בובי ביטמןדיבוב; 4 פרקים1994The Martin Short Showאלכס טראבלפרק: "The Steve Martin Show"
גם ביים 2 פרקיםSodbustersבמאי, תסריטאי ומפיק בפועל
גם יוצר, תסריטאי ומפיק בפועל2023משאבי אנושפול קראמבהורןדיבוב; 3 פרקים2023–הווהThe Reluctant Travelerמנחהתוכנית טיולים באפל TV פלוס
2 עונות; גם מפיק בפועל2024רק רוצחים בבנייןעצמו6 פרקיםטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-76מנחה
יוג'ין קמנקה היה פילוסוף וסוציולוג יהודי-אוסטרלי, היה פרופסור באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה ועמד בראש המחלקה להיסטוריה של הרעיונות.
קמנקה נולד בקלן שבגרמניה בשנת 1924, ובשנת 1937, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ברחה משפחתו לאוסטרליה.
הוא למד ב-Sydney Technical High School ואחר כך למד פילוסופיה באוניברסיטת סידני.
קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, על עבודה בנושא "הבסיס האתי של המרקסיזם".
העבודה פורסמה בשנת 1962 כספר, והייתה לעבודתו המוכרת ביותר.
היה נשוי לאליס, פרופסור למשפטים באוניברסיטת סידני.
היה אב לשני ילדים מנישואים קודמים.
הלך לעולמו בינואר 1994 בבית בקנברה, בן 65 במותו.
יוג'ין (יבגני) קנדל (נולד ב-6 ביולי 1959) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2009–2015 שימש יושב ראש המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה.
כיום הוא יו"ר מכון המחקר והמדיניות RISE Israel ויו"ר הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
יוג'ין קנדל נולד במוסקבה, בירת ברית המועצות, בשם יבגני קנדל.
אביו, פליקס קנדל, הוא סופר ותסריטאי.
בשנת 1977 עלתה המשפחה לישראל, לאחר 4 שנים שבהן הייתה מסורבת עלייה והשתקעה בירושלים.
קנדל למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר ראשון ותואר שני בכלכלה.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו.
היה מרצה (Assistant Professor) למנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר בשנים 1989–1997. בשנה זו שב לאוניברסיטה העברית בישראל כחבר סגל בבית הספר למנהל עסקים ובמחלקה לכלכלה, ובשנת 2009 קודם לפרופסור מן המניין.
בשנים 2004–2005 עמד בראש המחלקה לכלכלה.
קנדל חבר במרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית, במרכז למדיניות ולמחקר כלכלי בלונדון ובמכון האירופי לממשל תאגידי.
תחום מחקרו האקדמי הוא שווקים פיננסיים.
שימש כעורך של כתב העת "Journal of Financial Markets" והחל מ-2010 מכהן כיו"ר ועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
היה חבר בוועדת ששינסקי לבחינת מדיניות תמלוגי הגז.
החל משנת 2009 כיהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה וכן היה יועץ כלכלי לראש הממשלה בנימין נתניהו.
באוגוסט 2011 מונה לחבר בוועדת טרכטנברג.
ב-16 בפברואר 2013 הציג את תוכניתו לגיוס חרדים לצה"ל.
התוכנית המכונה "מתווה קנדל", גובשה בשיתוף ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מפלגות ש"ס, יש עתיד, יהדות התורה והבית היהודי דחו את המתווה.
ביולי 2015 הודיע לראש הממשלה על כוונתו לפרוש מתפקידו.
לאחר פרישתו מהמועצה הלאומית לכלכלה, מונה למנכ"ל עמותת סטארט אפ ניישן סנטרל (SNC), שמטרתה לקדם הסברה ישראלית בעולם, באמצעות שיווק טכנולוגיות ישראליות ופיתוח של תעשיית ההיי-טק הישראלית.
באפריל 2021 פרש מתפקיד זה ומונה ליו"ר משותף של מכון המחקר והמדיניות (SNPI (Start-Up Nation Policy Institute.
ב-2024 פרסם, בשיתוף רון צור, מסמך שבו נטען כי ללא שינוי משמעותי בצורת הממשל בישראל, המדינה לא תגיע לשנתה ה-100. המסמך ראה לאור בספר "עתידים לישראל - ארבע הצעות לסדר חברתי-ממשלי חדש" בהוצאת מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
יוג'ין קנדל נשוי ואב לשלושה ילדים.
ליוג'ין קנדל אח אחד, פרופסור ליאוניד אריה קנדל, רופא אורתופד המכהן כראש מחלקת אורתופדיה בבית החולים הדסה הר הצופים.
יוג'ין איינסלי גוסנס היה מנצח ומלחין אנגלי.
גוסנס נולד בקמדן טאון, לונדון, בן למנצח והכנר הבלגי אז'ן גוסנס הבן (1867 - 1958) ונכדו של המנצח אז'ן גוסנס האב (1845 - 1906).
בגיל 10 החל ללמוד מוזיקה בברוז' והמשיך כעבור שלוש שנים בליברפול.
כעבור שנה, ב-1907, קיבל מלגת לימודים לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, מוריו שם היו המלחין צ'ארלס ויליירס סטנפורד, הכנר אשיל ריבארד ואחרים.
גוסנס זכה במדליית הכסף של Worshipful Company of Musicians והתמנה לחבר בקולג' המלכותי למוזיקה.
גוסנס היה כנר בתזמורת קווין'ס הול של תומאס ביצ'ם משנת 1912 עד 1915 וניגן ברביעייה הפילהרמונית לפני שהתבלט כעוזר מנצח לביצ'ם בביצוע האופרה של סטנפורד, "המבקר" (1916).
בשנת 1921 הגיע להחלטה ובחר בניצוח כקריירה.
אז הקים תזמורת משלו, עמה הקליט מספר רב של תקליטים לחברת "פני קטיפה" של אדיסון-בל.
ב-7 ביוני 1921 ביצע את הבכורה הבריטית הקונצרטנטית של פולחן האביב מאת איגור סטרווינסקי, בקווין'ס הול בנוכחות המלחין.
במשך קרוב לחצי יובל מילא גוסנס משרות בתזמורות אמריקאיות.
הוא נענה להזמנתו של ג'ורג' איסטמן לכהן כמנצח התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר בשנים 1923 עד 1931. משרה זו הייתה כרוכה גם בהוראה בבית הספר איסטמן למוזיקה.
בשנות ה-20' המאוחרות הרבה לנצח על להקת האופרה האמריקאית של ולדימיר רוזינג, ארגון שצמח מבית ספר איסטמן למוזיקה.
משנת 1931 עד 1946 היה ממשיכו של פריץ ריינר כמנצח התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
כמנחת הוקרה לגוסנס בצאתו לאוסטרליה חברו יחדיו תשעה מלחינים אמריקאים בחיבור וריאציות על נושא של יוג'ין גוסנס לתזמורת.
המלחינים היו ארנסט בלוך, אהרן קופלנד, פול קרסטון, אניס פולייהאן, רוי האריס, וולטר פיסטון, ברנרד רוג'רס, רוג'ר סשנס ודימס טיילור.
את הפינאלה כתב גוסנס עצמו.
גוסנס עשה תשע שנים באוסטרליה, מ-1947 עד 1956. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של סידני ועל קבוצות אחרות, והיה מנהל הקונסרבטוריון הממלכתי החדש למוזיקה.
הוא מילא את שני התפקידים הללו עד מרץ 1956, כשאולץ להתפטר לאחר שערורייה ציבורית כבדת-משקל, שנה בלבד לאחר שעוטר בתואר אבירות.
בראשית שנות ה-50' פגש גוסנס את רוזלין נורטון, מי שכונתה "המכשפה מקינגס קרוס".
נורטון נודעה בעיסוקה באמנות הגרוטסקה ובעניינה בתורת הנסתר ובארוטיקה, שגוסנס חלק עמה בחשאי.
השניים ניהלו פרשיית אהבים לוהטת, שבמהלכה התנהלה ביניהם חליפת מכתבים עזי-יצרים; גוסנס ביקש מנורטון להשמיד את כל מכתביו, אך היא שמרה אותם בחבילה שהחביאה מתחת לספה.
בראשית 1956, נסע גוסנס לאירופה בבלי דעת, כי בידי משטרת סידני נמצאים כבר מכתביו לנורטון ותצלומים של עיסוקיה בנסתר ובעל-טבעי.
כתב של ה"סידני סאן" בשם ג'ו מוריס גנב אותם מדירתה לאחר שהסתנן אל מה שתואר כ"להק המכשפות" שלה.
בשובו לאוסטרליה ב-9 במרץ 1956, עוכב גוסנס בנמל התעופה בעקבות רמז ממודיעים בלונדון; פקידי המכס בדקו בתיקיו ומצאו בהם כמות גדולה של מה שנחשב אותם ימים לחומר פורנוגרפי - תצלומים, תדפיסים, ספרים, סלילי סרט, אי-אילו מסכות גומי ומקלות קטורת.
אף כי לא נעצר ולא הואשם בו במקום, הסכים גוסנס בתום-לב להתייצב לחקירת משטרה ימים ספורים לאחר שובו, שם הציגו לפניו צילומים מן ה"טקסים" של נורטון ואת מכתביו.
לנוכח הראיות שקשרו אותו אל נורטון וחשפו אותו לאישום חמור ב"התנהגות שערורייתית", אולץ גוסנס להודות באישומים בהחזקת חומר פורנוגרפי.
הוא נקנס ב-100 לירות שטרלינג וחמור מכך, השערורייה פגעה אנושות בשמו הטוב ואילצה אותו להתפטר ממשרותיו.
הוא חזר לאנגליה חפוי ראש ועוטה קלון.
השערורייה היוותה בסיס לספר, "פאגאן" (1990), מאת אינז בראנאיי; כן נתנה השראה למחזה, "השטן הוא אישה", מאת לואיז נוברה ולאופרה מאת דרו קרופורד.
השערורייה מונצחת בסרט "נפילת הבית", בבימויו של ג', ברטון.
גוסנס היה נשוי שלוש פעמים: לדורותי מילר בשנים 1919 - 1928 (נישואים שהניבו שלוש בנות), לג'אנט לואיס בשנים 1930 עד 1944 (שתי בנות) ולמרג'ורי פוקרוד מ-1946 עד 1962 (ללא ילדים).
בסוף חייו חי בנפרד מאשתו ויצר קשר עם פסנתרנית צעירה מאדלייד, פמלה מיין.
תלמידו לשעבר של גוסנס, ריצ'רד בונינג, ביקר אצלו סמוך למותו ומצא אותו "הרוס לחלוטין".
אף על פי כן, הוא הוזמן לעבוד עם ה-BBC ותקליטי אברסט ביקשו ממנו להכין כמה הקלטות סטריאו.
ממש לפני מותו השלים הקלטה רבת-עוצמה של "חגיגה רומאית" מאת רספיגי בשביל אברסט והתקליט יצא כמבחר היחיד על אריך-נגן.
יוג'ין גוסנס מת בקדחת השיגרון ומכיב קיבה מדמם ב-13 ביוני 1962, בבית החולים הילינגדון במידלאסקס.
הוא נקבר בבית הקברות סנט פנקראס ואיסלינגטון.
את עיזבונו, כולל זכויות יוצרים ותמלוגים, הוריה ל"בת לווייתי ועוזרתי הנאמנה, מיס פמלה מיין".
יצירותיו כוללות שתי סימפוניות (1940, 1945), שתי רביעיות מיתרים, שתי סונאטות לכינור, "קונצ'רטינו" לשמינייה ועוד מוזיקה קאמרית.
הוא כתב שתי אופרות, "דון חואן דה מאנארה" שודרה בבי.בי.סי.
ב-11 באפריל 1959 עם מוניקה סינקלר, מארי קולייר, הלן ואטס, מריון לווה, ברוס בויס, רוברט תומאס ואנדריי מקפרסון, בניצוח גוסנס עצמו.
עוד חיבר אורטוריה, "האפוקפליפסה", לפי "ההתגלות של יוהנס הקדוש", וקונצ'רטו לאבוב (1927), שכתב לאחיו, לאון גוסנס.
הקונצ'רטינו, משנת 1928, קיים גם בעיבוד מאוחר יותר לתזמורת מיתרים, שמבוצע לעיתים.
בשנת 1942 פנה גוסנס למלחינים אחדים, בהם אהרן קופלנד, בבקשה לחבר תרועות חצוצרה פטריוטיות "כתרומות מרגשות ורבות משמעות למאמץ המלחמתי..." קופלנד נענה לבקשה ביצירתו המפורסמת "תרועה לאדם הפשוט".
שמונה-עשרה תרועות נכתבו על ידי מלחינים שונים ובוצעו בעונת 1942-43 של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
ב-1941 הקליט גוסנס לראשונה את הסימפוניה השנייה של צ'ייקובסקי, עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
ההקלטה של גוסנס מתעלמת מן הקיצוצים, שהיו מקובלים על מנצחים בתקופה ההיא.
לחברת קאפ הקליט גוסנס גרסה דו-לשונית של פטר והזאב בשנת 1959, עם השחקן חוזה פרר, המספר את המעשה באנגלית ובספרדית גם יחד.
את המוזיקה ניגנה תזמורת האופרה של וינה.
בהמשך יצא תקליטור של הביצוע בחברת MCA.
ויליאם יוג'ין סמית' (30 בדצמבר 1918 – 15 באוקטובר 1978) היה צלם עיתונות אמריקאי, ידוע בעיקר בשל צילומיו המתעדים את מלחמת העולם השנייה.
סמית' נולד בויצ'יטה שבקנזס ב-30 בדצמבר 1918. הוא התחיל את קריירת הצילום שלו כצלם עיתונות כשהחל לצלם עבור שני עיתונים מקומיים.
סמית' עבר לניו יורק והחל לעבוד בעיתון ניוזוויק, שם הוא נודע בשל הפרפקציוניזם חסר ההתפשרות שלו ואופיו הקשוח.
בסופו של דבר הוא פוטר מהעיתון בעקבות סירובו להשתמש במצלמת פורמט בינוני וב-1939 החל לעבוד במגזין לייף שם הוא צילם במצלמת 35 מ"מ.
בתור כתב בזיף-דייוויס ומאוחר יותר במגזין לייף בשנית, סמית' נמצא לעיתים קרובות בחזית האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא התלווה לכוחות האמריקאיים במהלך התקפותיהם מול יפן וצילם את חיל הנחתים של ארצות הברית ושבויים יפניים בסאיפאן, גואם, איוו ג'ימה ואוקינאווה.
ב-1945, בזמן שצילם את אחד הקרבות באוקינאווה, נפצע סמית' ממרגמה.
לאחר שהחלים המשיך לצלם עבור לייף עד 1954.
ב-1950 נשלח סמית' לממלכה המאוחדת לסקר הבחירות הכלליות שבהן זכתה מפלגת הלייבור תחת הנהגתו של קלמנט אטלי.
באותה העת, מגזין לייף נקט עמדה נגד מפלגת הלייבור, ובסופו של דבר התפרסמו מספר מצומצם מצילומו של סמית' שבהם מתועד מעמד הפועלים הבריטיים.
סמית' ניתק את קשריו עם מגזין לייף בגלל הצורה שבה השתמש המגזין בתמונות של אלברט שווייצר שצולמו על ידיו.
לאחר שעזב, הצטרף ב-1955 לסוכנות מגנום, שם החל את פרויקט תיעוד העיר פיטסבורג.
הפרויקט אמור היה להימשך שלושה שבועות, אך נמשך בסופו של דבר שלוש שנים ובמהלכו הצטברו עשרות אלפי נגטיבים.
בשל גודלו הפרויקט לא הוצג במלואו מעולם, אבל פורסם במספר ספרים שבהם שולבו התמונות עם מאמרים.
סמית' ואשתו איילין, שהייתה יפנית במקור, גרו במינמטה שביפן מ-1971 עד 1973, ותיעדו את ההשפעות של זיהום שפגע באנשים ונקרא מחלת מינמטה, אשר נגרם בעקבות השלכת פסולת של מתכות כבדות, ביניהן כספית, למקורות מים בעיר מינמטה על ידי מפעלים של חברת צ'יסו.
בינואר 1972 סמית' הותקף ליד טוקיו על ידי עובדים של חברת צ'יסו בניסיון למנוע ממנו להמשיך לתעד ולפרסם את ההשפעות של מחלת מינמטה.
אף על פי שסמית' שרד את ההתקפה, הוא נפגע באחת מעיניו וראייתו התדרדרה.
במהלך התקופה שבה סמית' לא יכל לצלם בשל פציעתו המשיכה אשתו את עבודתו.
סמית' מת משבץ מוחי ב-15 באוקטובר 1978 בטוסון שבאריזונה.
הוא הותיר אחריו אישה, 2 בנות ובן.
סמית' היה מייסד ומפתח "מאמרי הצילום" והפיק פרויקטים רבים במהלך חייו בהם הוא סיקר בתמונות תופעות ואירועים שונים.
בעקבות עבודותיו הרבות שעוררו תשומת לב עולמית לאסונות הומניטריים, הוקמה קרן על שמו שמעודדת "צילום הומניסטי" ותומכת בצלמים שמסקרים תחום זה.
אאוגניוש לזובסקי נולד בשנת 1913 לקז'ימייז' (Kazimierz) וזופיה (Zofia) בצ'נסטוחובה שבפולין.
לאחר שקיבלה פולין את עצמאותה בנובמבר 1918, עברו הוא ומשפחתו לוורשה.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון, התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטת ורשה.
ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, למד לזובסקי לבחינות הגמר.
הוא גויס כרופא בדרגת סגן משנה לצבא פולין ונשלח לבית חולים בברסט (כיום נמצאת בתחומי בלארוס).
עם פלישת ברית המועצות לפולין, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פונה לזובסקי יחד עם צוות בית החולים מברסט, אולם נעצר על ידי הסובייטים.
על אף שהצליח להימלט מהשבי הסובייטי, נתפס על ידי הגרמנים ונשלח למחנה שבויים, אשר אף ממנו הצליח להימלט.
בסופו של הדבר חזר לוורשה שם נשא לאישה, בנובמבר 1939, את מריה טולבינסקה (Tolwinska).
לאחר מכן עבר הזוג הטרי לסטאלובה וולה שבפרובינציית פודקרפצקיה, עיר הולדתה של אשתו.
עם מעברם לסטאלובה וולה, קיבל לזובסקי מינוי בתור רופא מטעם הצלב האדום ברוזוואדוב הסמוכה (כיום פרוור של סטאלובה וולה).
ברוזוואדוב עסק ברפואה יחד עם רופא נוסף, ד"ר סטניסלב מטולביץ' (Stanisław Matulewicz).
במקביל לפעילותו מטעם הצלב האדום שירת לזובסקי כרופא בארמייה קריובה.
הגרמנים אסרו על מתן עזרה ליהודים ועונש מוות ציפה למי שיתפס עובר על האיסור.
חרף כך, עזר לזובסקי בחשאי ליהודים שנזקקו לעזרה רפואית.
גדר ביתו של לזובסקי עברה סמוך לגטו רוזוואדוב.
היהודים, תושבי הגטו, יידעו אותו באמצעות סימנים מוסכמים כגון תליית בדים לבנים על גדר ביתו.
ברגע שהיה רואה את הבד הלבן, היה מגיע לגטו בחסות החשיכה ומגיש ליהודים שירותי רפואה.
הצבא הגרמני השקיע מאמצים רבים על מנת למנוע התפרצויות של מחלות זיהומיות בקרב חייליו, וניטר באופן קבוע דיווחים אודות היארעות (הימצאות רפואית) של מחלת הטיפוס, בעיקר באזור הגנרלגוברנמן וברית המועצות בהן המחלה הייתה אנדמית.
לשם כך דגימות דם מחולי טיפוס חשודים נשלחו לווידוא במעבדות מרכזיות בגרמניה.
המבחן המקובל בו השתמשו המיקרוביולוגים והרופאים באותה תקופה לאיתור חיידקי הטיפוס (Rickettsia prowazekii) בדם נקרא מבחן וייל-פליקס (Weil–Felix test), בו הודגר נסיוב מחולים חשודים עם חיידקים מומתים מסוג Proteus.
במידה והנסיוב אכן התקבל מדמו של חולה טיפוס, הגיבו נוגדנים כנגד חיידק הטיפוס בדם החולה עם אנטיגנים של חיידקי Proteus וגרמו ליצירת קומפלקסים (תצמידים) של חיידקים-נוגדנים שנראו לעין.
ד"ר סטניסלב מטולביץ' שם לב שהמבחן הנ"ל מתבסס על תגובה צולבת (תגובה בלתי ספציפית) בין שני חיידקים שונים והעלה השערה שהדבקה מכוונת של אנשים בחיידקים מומתים מהסוג Proteus יגרמו אף הם לתוצאה חיובית במבחן וייל-פליקס.
לזובסקי ומטולביץ' העריכו שתוצאות חיוביות, שלא מעידות כלל על התפרצות הטיפוס, יגרמו לגרמנים להכריז על העיירה רוזוואדוב כמוקד התפרצות מגפתית.
הגרמנים שחששו מהתפרצות הטיפוס בקרב חייליהם ימנעו מלהגיע פיזית לאזור מחשש להדבקות, דבר שיאפשר להגן על האוכלוסייה היהודית מלהשלח למחנות ריכוז והשמדה.
על מנת לבדוק את השערתם הזריק ד"ר מטולביץ' את חיידקי ה-Proteus המומתים לאחד התושבים הפולניים בעיירה שחזר לחופשה בת 14 ימים ממחנה עבודה בגרמניה.
אותו הפולני דווח מיד לרשויות הבריאות הגרמניות כחשוד לחולה שנדבק בטיפוס.
דמו נשלח לבדיקה בגרמניה, שם בוצעה הבדיקה במבחן וייל-פליקס, שכצפוי אישרה את "הדבקותו" בחיידק הטיפוס.
המטרה של לזובסקי ומטולביץ' הייתה לבדוק את תגובת הגרמנים ל"הדבקותו" של הפולני בטיפוס, ואלה אסרו עליו לחזור לגרמניה כל עוד הוא נמצא חולה במחלה.
מרוצים מתגובת הגרמנים הזריקו מטולביץ' ולזובסקי לעשרות גויים את חיידקי ה-Proteus המומתים, שכן יהודים חולים בטיפוס נורו במקום ואילו פולנים חולים הושמו בבידוד.
לכן על מנת להציל את התושבים היהודיים מלהשלח למחנות הריכוז וההשמדה, הזריקו השניים את החיידקים לאוכלוסייה הלא יהודית של העיירה.
שני הרופאים חששו שהגרמנים יעלו על התרמית ועל מנת לגרום לה להראות משכנעת יותר שלחו חלק מה"חולים", להם הזריקו את חיידקי ה-Proteus, לבדיקה אצל רופאים אחרים לאימות.
כמו כן חיקו את הדפוסים העונתיים של הדבקות בטיפוס; ריבוי מקרים בחורף ומיעוט בקיץ.
הגרמנים הגיבו במהרה בבידוד אזור העיירה רוזוואדוב ואכן נמנעו מלהגיע פיזית מחשש להדבקות.
כעבור שנה עזב ד"ר מטולביץ' את רוזוואדוב וד"ר לזובסקי המשיך להזריק לבדו את חיידקי ה-Proteus המומתים לאוכלוסייה המקומית במשך שנתיים נוספות תוך חשש תמידי מפני חשיפת התרמית.
בסוף שנת 1943, בעקבות הלשנה של משתף פעולה פולני שסיפר לגרמנים שאף אחד לא מת ממגפת הטיפוס, הגיעה לאזור משלחת רפואית מהוורמאכט על מנת לבחון את היקף התחלואה באזור.
ד"ר לזובסקי חשש שמא התרמית תחשף ברגע שהרופאים הגרמנים יבדקו באופן אישי את חולי הטיפוס המזויפים.
לזובסקי פגש אותם מחוץ לרוזוואדוב, סעד איתם ודאג לשלב בארוחתם גם אלכוהול.
הרופא הבכיר שנהנה מחברתו של לזובסקי החליט לשלוח את הרופאים הזוטרים לבצע את הבדיקות הרפואיות, ואולם חששם של הגרמנים מהטיפוס היה כל כך חזק, עד שהם הסתפקו בלקיחת דגימות דם מתושבים (להם הוזרקו חיידקי Proteus מומתים) שחלו במחלות שגרתיות בעלות תסמינים דמויי טיפוס, ובהתרשמות כללית ממצב החולים ממרחק.
שני הרופאים שמרו בסוד מוחלט על התרמית ולא סיפרו לאיש מחשש לחייהם שלהם ושל משפחותיהם.
ד"ר לזובסקי אף החזיק בגלולת ציאניד למקרה שיתפס.
חרף העובדה כי גטו רוזוואדוב חוסל בסוף שנת 1942, בתרמית זאת הצליחו לזובסקי ומטולביץ' לדחות את השמדתם של כ-8,000 איש, יהודים ופולנים, תושבי רוזוואדוב והשטעטלים באזור.
בשנת 1944, עם התקדמות הצבא האדום לעבר פולין, נאלץ לזובסקי לברוח מרוזוואדוב בעקבות מידע שקיבל על כך ששמו נמצא ברשימת המבוקשים של הגסטפו, על כך שסייע לארמייה קריובה ולמחתרת הפולנית.
הוריו של יוג'ין לזובסקי, קז'ימייז' וזופיה, הסתירו במהלך המלחמה בדירתם בוורשה שתי משפחות יהודיות.
על מעשה זה הוכרו ב-13 באוקטובר 1995, על ידי יד ושם בתור חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה חזר לזובסקי לוורשה שם המשיך לעבוד כרופא, אולם שמר בסוד את פועלו מצניעות ומחשש לחייו.
בשנת 1958 היגר לארצות הברית והשתקע לבסוף בשיקגו.
ב-1976 התמנה לפרופסור ברפואת ילדים, מטעם אוניברסיטת אילינוי שם נהנה ללמד שנים ארוכות.
כמו כן פרסם מאמרים רבים בפולנית ואנגלית וספר זכרונות בשם "המלחמה הפרטית שלי" (Prywatna wojna), עד שפרש לגמלאות בשנות ה-80 המאוחרת.
בשנת 2000 צילם המפיק ראיין בנק סרט תיעודי על אודות חייו ותפקידו של לזובסקי במלחמה.
לסרט ניתן השם "מלחמה פרטית".
הסרט, שצולם בחלקו בפולין, כולל ראיונות עם משפחות הניצולים שניצלו על ידי מגפת הטיפוס המזויפת.
לזובסקי היה צנוע מאוד באשר לגבורתו ולפי עדות בתו, אפילו אשתו לא ידעה מכך.
לזובסקי נפטר בשנת 2006, בגיל 92, ביוג'ין, אורגון, בה התגורר עם בתו אלכסנדרה במשך שלוש השנים האחרונות לחייו.
יוג'ין סידורנקו (ברומנית: Eugen Sidorenco; נולד ב-19 במרץ 1989) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת החלוץ.
סידורנקו התחיל את הקריירה שלו בזימברו קישינב במדיה רשם 09 הופעות וכבש 11 שערים בקבוצה הבוגרת במשך 5 עונות.
נצרת עילית בה כבש 6 שערים ב-33 הופעות בליגה והיה קרוב לעלות עם הקבוצה לליגת העל.
ב-27 ביוני 2013, סידורנקו חתם בטום טומסק מליגת העל הרוסית.
לאחר שמיעט לקבל דקות משחק בטומסק, בינואר הושאל לחימיק דזרז'ינסק.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה במ.כ.
נצרת עילית כשחקן מושאל עד לסיום העונה.
את עונת התחיל כשחקן חופשי, אך בנובמבר חזר לנצרת עילית.
בינואר חזר למולדובה כאשר חתם במילסאמי אורחיי.
ב-6 באפריל 2018 חתם בזימברו קישינב.
ב-27 במרץ 2021, סידורנקו חתם בא-סווייק מליגת העל העומאנית.
בקיץ , סידורנקו חתם בזימברו קישינב.
ב-26 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת מולדובה במשחק ידידות נגד .
ב-7 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-7 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת נגד .
הוא היה מלך השערים של הנבחרת בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2014 עם 4 שערים.
יוג'ין יצחק מאייר היה כלכלן יהודי-אמריקאי, יושב ראש הפדרל רזרב והנשיא הראשון של הבנק העולמי.
מאייר נולד בלוס אנג'לס להורים ממוצא יהודי-צרפתי.
למד באוניברסיטת ייל, והחל לעבוד בחברת הייעוץ הפיננסי Lazard, בה אביו היה שותף.
משנת 1901 עבד באופן עצמאי בבורסת ניו יורק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הועסק על ידי ממשלו של הנשיא וודרו וילסון כראש התאגיד למימון המלחמה.
בשנת 1930 מונה על ידי הנשיא הרברט הובר לתפקיד יושב ראש הפדרל ריזרב (החמישי המספר), בו כיהן עד שנת 1933, תוך התמודדות עם השלכות השפל הגדול של שנת 1929.
בשנת 1933 רכש את עיתון הוושינגטון פוסט שנקלע לחדלות פרעון, ושיקם את מעמדו.
בשנת 1946, בגיל 70, מונה על ידי הנשיא טרומן לתפקיד הנשיא (הראשון) של הבנק העולמי, בו כיהן כחצי שנה.
חזר לנהל את חברת וושינגטון פוסט עד מותו בשנת 1959.
יוג'ין ג'וזף מקארתי היה פוליטיקאי ומשורר אמריקני, שהיה חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה.
הוא שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1949 ל-1959 ובסנאט של ארצות הברית בין 1959 ל-1971. מקארתי ניסה להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במהלך הבחירות של 1968 כשניסה לאתגר את הנשיא לינדון ג'ונסון על בסיס מצע שהתנגד למלחמת וייטנאם.
מקארתי ניסה להיבחר להיות מועמד מפלגתו חמש פעמים.