tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במפגש ביניהם הזיז קספרוב את אחד מכלי המשחק ועזב אותו לשבריר שנייה, אך התחרט לאחר מכן והניח את הכלי בערוגה אחרת, וזאת בניגוד לכללי השחמט שאינם מתירים מעשה שכזה.
פולגאר שמה לב לכך, אך לא התלוננה בפני השופט שכן לא רצתה ליצור אי-נעימויות באירוע האליפות הראשון שבו השתתפה, וחששה שאי-קבלת תלונתה תביא לעונש הפחתת זמן.
האירוע הוקלט במצלמה, שאכן תיעדה את קספרוב עוזב את הכלי למשך 1/25 שנייה.
המשחק נמשך והסתיים בסופו של דבר בהפסדה של פולגאר.
האירוע עורר סערה וגרר ביקורת על מנהל הטורניר שלא הכריז על הפסד טכני של קספרוב למרות הראיות המצולמות, והוא זכור עד היום בעולם השחמט.
בינואר 1996 דורגה פולגאר במקום העשירי בעולם עם מד כושר 2675.
בשנת 2003 השיגה פולגאר את אחד ההישגים הגדולים ביותר בקריירה שלה, כשסיימה במקום השני בתחרות קורוס ויק אן-זהה (אחת מארבע תחרויות העל שנערכות כל שנה) ללא הפסד.
היא סיימה במרחק חצי נקודה בלבד מהמקום הראשון ונקודה שלמה מעל המקום השלישי, שאליו הגיע אלוף העולם המכהן, ולדימיר קראמניק.
בשנת 2006 פרשה שוב באופן זמני משחמט בעקבות היריון.
באוקטובר אותה שנה סיימה במקום ראשון משותף בתחרות חזקה בהולנד, בה ניצחה פעמיים את המדורג ראשון בעולם, וסלין טופאלוב.
בשנת 2007 שיחקה שוב בטורניר המועמדים של פיד"ה אולם הודחה כבר בסיבוב הראשון לאחר הפסד 2.5-3.5 ליבגני ברייב.
בנובמבר אותה שנה השתתפה ב"ליגת האלופים", תחרות שבה שיחקו כל אלופי העולם.
היא השיגה בתחרות זו הישג מרשים (בהתחשב ברמת היריבים) של 50%.
בינואר 2008 השתתפה בקורוס ויק-אן-זהה וסיימה עם תוצאה מכובדת של 13\6.
פולגאר השתתפה במכביה של 2009 ונבחרה לאחד משני משתתפיה הבולטים ביותר.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 היא הודחה ברבע הגמר.
ב-13 באוגוסט 2014 הודיעה על פרישה סופית משחמט תחרותי.
ב-2015 מונתה לתפקיד הקפטן והמאמנת הראשית של נבחרת הונגריה בשחמט.
סרט ביוגרפי בשם "וריאנט פולגאר" (Variant Polgar) יצא בשנת 2014 בבימויו של יוסי אבירם.
הסרט מתאר את סיפורן יוצא הדופן של שלוש האחיות לבית פולגאר שגודלו להיות גאונות בשחמט על ידי הוריהן.
האחיות לא נשלחו ללימודים במסגרות הרגילות אלא נשארו בבית ולמדו שחמט מהבוקר עד הלילה.
כמו כן יש תיאור בסרט זה על המאבק העיקש של האב כנגד השלטון ההונגרי הקומוניסטי וכנגד מוסכמות שוביניסטיות של עולם השחמט.
כמו כן יצא סרט אנימציה זוכה פרסים אודות האחיות בהונגריה, בשנת 2019.
בשנת 2024 נבחרה פולגאר להדליק את הלפיד האולימפי שפתח את אולימפיאדת השחמט 2024.
בשנת 2025 עלה בנטפליקס הסרט הדוקומנטרי "מלכת השחמט" (Queen of Chess) על חייה של פולגאר ובהשתתפותה.
במהלך הקרייה שלה היא האישה היחידה שניצחה משחק נגד שחקן מספר 1 בעולם, וניצחה אחד עשר אלופי עולם נוכחיים או לשעבר בשחמט מהיר או קלאסי: מגנוס קרלסן, אנטולי קרפוב, גארי קספרוב, ולדימיר קרמניק, בוריס ספאסקי, וסילי סמיסלוב, וסלין טופאלוב, וישוואנתן אנאנד, רוסלן פונומריוב, אלכסנדר חליפמן ורוסטם קסימג'אנוב.
משחק בין פולגאר ל, שהתקיים בסאו פאולו בשנת 1996
פולגאר בלבן שיחקה 32. ז5!!
פולגאר השיבה במסע מבריק נוסף 33. מהח5!
פולגאר ייצגה את הונגריה ב-2 אולימפיאדות (1988, 1990) בתחרות לנשים וב-8 בנבחרת גברים.
יהודית פולגר (בלבן) - מאגם באדאלס
יהודית קציר (נולדה ב-19 באוגוסט 1963) היא סופרת ישראלית.
סבה היה נינו של יואל משה סלומון.
בהמשך למדה ספרות וקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-80 החלה לפרסם סיפורים קצרים בעיתונות הישראלית.
קובץ הסיפורים הראשון שלה, "סוגרים את הים", שאותו פרסמה בשנות העשרים לחייה, זכה לתשומת לב רבה והעניק לה פרסום מיידי.
בשנים 1996 ו-2007 זכתה בפרס ראש הממשלה ליצירה על-שם לוי אשכול.
ב-2004 זכתה בפרס ויצו הצרפתי על הרומן 'למאטיס יש את השמש בבטן'.
ספרה האחרון 'צילה' זכה בפרס היצירה הציונית ב-2014 ונכלל ברשימה הקצרה לפרס ספיר 2013.
קציר מתגוררת בתל אביב, עובדת כעורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד וכמרצה במכללה האקדמית אורנים, ואם לשתי בנות.
סוגרים את הים (נובלות, 1990) - אסופה של ארבע נובלות: "שלאפשטונדה" (המחזה לסיפור זה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל תיאטרונטו 1991, ולעיבוד לסרט קולנוע סודות משפחה 1997), "הנעליים של פליני", "דיסניאל", "סוגרים את הים"
למאטיס יש את השמש בבטן (רומאן, 1995)
מגדלורים של יבשה (נובלות, 1999) - שלושה "סיפורי מסע": "מגדלורים של יבשה", "והעננים נוסעים, נוסעים", "מכתבים לעמינדב: אטיוד משפחתי"
הנה אני מתחילה (רומאן, 2003)
סיפורי חיפה (2005) - נוסח מחודש של סיפורים שראו אור בספריה הקודמים
סיפורי תל אביב (2008) - נוסח מחודש של סיפורים שראו אור בספריה הקודמים
כל הספרים ראו אור בהוצאת הספריה החדשה, בעריכת מנחם פרי.
דבורה ברון (התיאטרון הקאמרי של ת"א 2000, "האנתולוגיה החדשה", הספריה החדשה 2000)
לשחרר את הפיות (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, איורים: טלי מנשס) - הילדה נועה נחלצת לעזרת פיות שנלכדו כדי להופיע בקרקס, ובעזרתה הן יוצאות לחופשי.
יהודית נאות (4 באפריל 1944 – 16 בדצמבר 2004) הייתה פרופסור למיקרוביולוגיה בפקולטה לרפואה של הטכניון, חברת הכנסת ושרה בממשלת ישראל השלושים.
נאות נולדה וגדלה בקריית חיים.
החלה את דרכה באקדמיה, והייתה בעלת תואר ד"ר בביולוגיה.
מונתה לפרופסור בפקולטה לרפואה בטכניון.
עוד בשנת 1975 החלה בפעילות פוליטית, כשהייתה בין מייסדי מפלגת שינוי, בגלגולה הראשון, שקדם להקמת "ד"ש".
בתחילה הייתה נאות פעילה במישור המוניציפלי, נבחרה פעמים רבות למועצת עיריית חיפה, ואף כיהנה כסגנית ראש העירייה ומחזיקת תיק החינוך בעיר.
עם פרישתה של שינוי ממרצ, פרשה אף נאות עמה, ונבחרה מטעם שינוי לכנסת ה-15, בשנת 1999. בכנסת זו כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת וחברה בוועדות הכנסת.
בשנת 2003, לאחר הבחירות לכנסת ה-16 וכניסת שינוי לקואליציה, מונתה נאות לשרה להגנת הסביבה על פי דרישתה.
נאות מילאה תפקיד זה באופן שזכה להערכה, ולתמיכת "הארגונים הירוקים".
היא פעלה לנטרול חומרים מסוכנים, לשיקום אתרי פסולת, לקידום המיחזור, ובמיוחד לשמירת רצועת החוף של מדינת ישראל.
נאות פעלה נמרצות לחקיקת , שעבר לבסוף בכנסת ב-15 באוגוסט 2004.
באוגוסט 2003 התגלה בגרונה של נאות גידול סרטני.
נאות הצהירה כי היא בטוחה שהעישון הכבד הביא למחלתה, ולמרות זאת היא המשיכה בעבודתה תוך שהיא מאבדת את כושר הדיבור, ותיקשרה עם סביבתה באמצעות פתקים.
בעקבות החמרה במצבה היא פרשה מן הממשלה באוקטובר 2004, והמשיכה לכהן כחברת הכנסת מטעם סיעת "שינוי".
ב-16 בדצמבר 2004 נפטרה נאות, והובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
היא הותירה אחריה את בעלה אורי, ושלושה ילדים.
אחת מבנותיה תמר נאות-פרי, היא שופטת בבית משפט המחוזי בחיפה.
לאחר מותה, שופץ חוף קריית חיים בסכום של למעלה מ-10 מיליון שקלים ונקרא על שמה "חוף נאות".
יהודית רביץ (נולדה ב-29 בדצמבר 1956, כ"ה בטבת תשי"ז) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, מוזיקאית, מעבדת ומפיקה מוזיקלית ישראלית, מהזמרות הבולטות והמשפיעות במוזיקה הישראלית.
זוכת פרס מפעל חיים מטעם אקו"ם (2022).
רביץ נולדה ליהושע ואמה וגדלה והתחנכה בשכונה ה' בבאר שבע.
יש לה אח גדול, המוזיקאי יעקב רביץ, וכן אח, אריה (נפטר בשנת 1987), ואחות, בלהה, מנישואיו הראשונים של אביה.
כבר בנעוריה ניגנה, כתבה והלחינה שירים.
רביץ למדה בבית הספר מקיף א' בבאר שבע, ועזבה אותו בסוף כיתה י"א כדי להתגייס ללהקה צבאית.
לפני גיוסה לצה"ל נבחנה והתקבלה למספר להקות ובחרה לבסוף לשרת בצוות הווי של חיל הנדסה קרבית.
בזמן שירותה הצבאי השתתפה בתוכנית כישרונות צעירים בגלי צה"ל עם נורית גלרון.
בעקבות שידור התוכנית הזמין אריק איינשטיין אותה ואת קורין אלאל לשיר באלבומו "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב'".
כעבור שנה ביצעה עם אלאל קולות רקע לשירו של איינשטיין "עטור מצחך זהב שחור" (אברהם חלפי/יוני רכטר), שנכלל באלבומו "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
ב-1976 הוציאה את השיר "על החוף" שהלחינה למילים של חיים גורי (ומאוחר יותר נכלל באלבום הבכורה שלה).
ב־1977, כשהיא בת 20 בלבד, הצטרפה רביץ להרכב "ששת" כסולנית ותרמה ללהקה את אחד השירים הראשונים שהלחינה, "סמבה ברגל שמאל".
הלחן, בסגנון סמבה, נכלל מאוחר יותר במופע "ארץ טרופית יפה".
ההרכב "ששת" היווה בסיס לשיתוף פעולה עתידי בין רביץ לבין חבר ההרכב עדי רנרט, הן בתחום העיבודים המוזיקליים וההפקות והן על הבמות.
רנרט הפיק ועיבד כמה מהופעותיה של רביץ, וממשיך לקחת חלק בהופעותיה עד היום.
בפסטיבל הזמר והפזמון של 1977 ביצעה רביץ את השיר "סליחות" של לאה גולדברג (לחן: עודד לרר).
השיר הוצע בתחילה למספר מבצעים, ביניהם חוה אלברשטיין והכל עובר חביבי, עד שרביץ, בעצת שייקה לוי מהגשש החיוור, בחרה בו.
הופעתה בפסטיבל זה תרמה לחשיפתה לקהל הרחב כזמרת צעירה וחדשה בנוף המוזיקלי.
השיר "סליחות" הגיע למקום השביעי בלבד בפסטיבל, אך זכה להצלחה רבה ונבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
לאחר מכן חברה רביץ לדני ליטני והקליטה איתו שני דואטים, "בראש אחד" (מילים ולחן: דני ליטני) ו"לא טוב היות האדם לבדו" (נתן זך/מתי כספי).
ב־1977 השתתפה רביץ בתוכנית "ארץ טרופית יפה".
שירי התוכנית תועדו על גבי אלבום באותו השם.
בעקבות הצלחת התוכנית והאלבום הועלה המופע "ארץ טרופית יפה".
מופע ראשון מסוגו בארץ, וייחודו בסגנון לחניו הברזילאים כסמבה ובוסה נובה, בעיבודים של מתי כספי ובתרגומים של אהוד מנור.
המופע זכה להצלחה רבה, והביא לגל של התעניינות במוזיקה ברזילאית בישראל.
ב־1978 חזרה רביץ אל בימת פסטיבל הזמר והפזמון וביצעה את השיר "מישהו" שכתב אהוד מנור והלחין מתי כספי, השיר זכה במקום השישי.
בשנה זו גם השתתפה רביץ עם יוני רכטר, גידי גוב, דויד ברוזה ויהונתן גפן בהקלטת האלבום "הכבש השישה עשר".
האלבום החל כשיתוף פעולה בין גפן לרכטר, כאשר רכטר הלחין רבים משירי הילדים שפרסם גפן בספר "הכבש השישה עשר".
האלבום, שבו נכללו גם לחנים של יוצרים נוספים בעיבודו של רכטר, הפך עם השנים לקלאסיקה לילדים, ולאחד הנמכרים ביותר בישראל.
בין היתר ביצעה רביץ באלבום ביצוע סולו ל"הילדה הכי יפה בגן", אחד השירים המזוהים ביותר עמה.
באותה שנה גם תרמה לחן שלה לשיר "בבוקר" של יהודה עמיחי שהקליט גידי גוב לאלבום הבכורה שלו.
אחרי הוצאת האלבום יצאה רביץ להופעות בקיבוצים, בגפה עם הגיטרה שלה.
באותה שנה הוציאו יהודית רביץ ויוני רכטר את אלבום ההופעה המשותף "באופן קבוע וחד פעמי".
עוד באותה שנה הקליט יוסי בנאי באלבום שיצא באותה שנה ונשא את שמו, את השיר "עובדות" (מילים: יוסי בנאי), שאותו הלחינה רביץ וגם ביצעה בו קולות רקע.
בדצמבר 1980 ממש ביום הולדתה ה-24, הוציאה רביץ את אלבומה "גלוי ונעלם", שבו הלחינה את רוב השירים, והחלה, בהפקתו של יעקב גלעד, לשיר בסגנון רוקיסטי.
גלעד כתב לאלבום את השירים "ארבע לפנות בוקר" ו"עכשיו הכול בסדר".
כמו כן הכיל האלבום את "שיר ללא שם" ("כי שירי הוא בת קול ברוח"), שכתב והלחין שלום חנוך.
לאלבומו של אריק סיני "צל כבד", שיצא ב-1981, הלחינה רביץ את השיר "שובי שובי לפרדס", למילים של מאיר ויזלטיר.
באפריל 1982 יצא האלבום "מילה טובה ואוסף שירים", שהכיל אוסף משיריה של רביץ, חלקם בגרסאות חדשות כמו לא טוב היות האדם לבדו.
האלבום נפתח בשיר "מילה טובה" (יעקב גלעד/רביץ), שהוקלט במיוחד עבור האוסף והיה גם שמו של מופע היחיד הראשון שלה שרץ ביולי 1981. לאלבומה של נורית גלרון "אני ראיתי יופי", שיצא באותה השנה, הלחינה את השיר "ילדות נשכחת" למילותיו של גלעד.
השיר הפך לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של גלרון.
באותה שנה נערך ערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא זר כלניות למשה וילנסקי (ויצא כאלבום לאחר מכן).
רביץ שרה באירוע את השיר "מגדלור" (מילים: דן אלמגור).
ב-1983, בעקבות הופעתה עם הזמר הברזילאי ז'ורז' בן ז'ור, הוציאה רביץ בקיץ אותה שנה אלבום משיריו בשם "בוא לריו", שכלל את הלהיטים הברזילאים "בוא לריו" ("Boiadeiro") ו"פני מלאך" ("Que Maravilha") בתרגומיו של יעקב גלעד.
אלבומה "דרך המשי" מ-1984 החל את דרכה של רביץ ללב הקונצנזוס .
שיר הנושא, שיר נשי אישי ומלודי שכתבה צרויה להב, הפך ללהיט, אך היו באלבום גם שירי רוק כמו "עד קצה המסלול", שכתבה אסתר שמיר, ו"אמרת אמרת", שכתב קובי לוריא.
את האלבום עיבד והפיק מוזיקלית גרי אקשטיין.
ההופעה שנלוותה לאלבום הצליחה מאוד והועלתה כ-450 פעמים.
ב-1985 השתתפה רביץ במופע "קולות שלובים", לצדם של גידי גוב, אריאל זילבר, שלמה גרוניך, יצחק קלפטר, שם טוב לוי ואלון אולארצ'יק.
המופע התפרסם בזכות גרסת הכיסוי שהוקלטה לשירו של חיים נחמן ביאליק "שיר העבודה והמלאכה", בלחן של נחום נרדי.
בדצמבר 1985 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "ילדים טובים ילדים רעים" שהלחינה (מילים: אהוד מנור, עיבוד: ירון בכר).
השיר זכה במקום השלישי ובהמשך גם זכה להצלחה.
ביולי 1987 יצא האלבום "באה מאהבה", שנחשב למצליח ביותר מאלבומיה מבחינת מכירות.
האלבום נחשב לאחד מהאלבומים הטובים ביותר במוזיקה הישראלית, בין היתר בסדרה "האלבומים הגדולים" בערוץ 24, שהקדישה לו את הפרק הראשון בסדרה.
רביץ הלחינה את רוב השירים באלבום לפני התאמתם הסופית לכתיבה פואטית ופזמונים.
הפזמונאי יעקב רוטבליט כתב את רוב הפזמונים באלבום בהתאמה ללחניה של רביץ.
רוב השירים באלבום התאפיינו בסגנונם הרוקיסטי.
אלבום זה תרם לביסוס מעמדה של רביץ כזמרת ומלחינת רוק בולטת, ובין הבודדות שהצליחו מסחרית בהוויית הרוק במוזיקה הישראלית.
בעקבות הצלחת האלבום הגיע המופע "באה מאהבה" בהפקתה של טמירה ירדני, שליוותה את רביץ כמפיקה כבר בהופעות קודמות.
המופע זכה להצלחה גדולה ברחבי ישראל.
שיר הנושא, "באה מאהבה", הפך ללהיט ענק, וזכה בתואר "שיר השנה" ברשת ג'.
להיטים נוספים באלבום היו "רחבת הריקודים", "סוף לסיפור" ו"שבתות וחגים" אותו עיבדה רביץ מתוך השיר "בגידה" של להקת וונג צ'נג.
לאחר הופעותיה המצליחות עם "באה מאהבה", הופיעה רביץ בהופעות משותפות עם נורית גלרון, שם חידשו השתיים את השיר "כשאת בוכה את לא יפה", ולאחר מכן עם שלום חנוך.
ב-1989 הפיקה רביץ את האלבום "אנטארקטיקה" של קורין אלאל, ועיבדה את שיריו.
האלבום נחשב כאלבום המצליח ביותר של אלאל.
באותה שנה עזרה לזמרת עדנה לב כאשר נכחה באולפן בחודשים הראשונים של הקלטת אלבומה "הדרך אלי", שלא זכה להצלחה מיוחדת על אף להיטים גדולים כ"יותר", "אהובת המטדור", "אל תשכח", "כל הדרך אלי" ו"תדליק אותי".
בספטמבר 1990 הוציאה רביץ את האלבום "שֵׁם", שלא הצליח מסחרית, אך זכה להערכה רבה בקרב מבקרי המוזיקה.
גם באלבום זה הלחינה רביץ את כל השירים למילותיה של שמרית אור.
בין להיטי האלבום היו "אפריקה", "רעידת אדמה", "משנה לשנה" ושיר הנושא בעל האמירה הפוליטית הנוקבת על יחסי יהודים וערבים: "שֵׁם, שנינו בני שֵׁם".
ירון בכר עיבד את שירי האלבום, וניגן בקלידים, פסנתר ותיכנות תופים, ואיתו השתתפו בהקלטות גם יהודית רביץ בגיטרות, בנצי גפני בגיטרה בס, ואלון הילל בתופים וכלי הקשה.
ב-1992 הפיקה רביץ את אלבומו של אהוד בנאי "השלישי", ועיבדה את שיריו יחד עם בנאי.
עוד באותה שנה הפיקה את האלבום "זן נדיר" של קורין אלאל.
רביץ חזרה להצליח עם האלבום "ומאוד לא פשוט לחכות" שיצא בספטמבר 1993. באלבום זה הלחינה רביץ בסגנון רוקיסטי שירי משוררים של דליה רביקוביץ ("תמונה"), יהודה עמיחי ("באהבתנו"), אסתר שמיר ("עשה שיהיה לי קל") ולאה גולדברג ("הגננים היום עצובים", "אני משם" ו"למחרת", הידוע יותר בשורה "ומאוד לא פשוט לחכות", כשם האלבום).
באלבום נכלל גם שיר שהולחן למילותיה של הזמרת חוה אלברשטיין ("נוסע סמוי"), שגדעון כפן הלחין אותו קודם.
יהודית רביץ עיבדה את שירי האלבום, ובהקלטות השתתפו חברי "להקה מקומית", יחד עם משה לוי בקלידים ופסנתר, ואלון הילל בכלי הקשה.
בעקבות האלבום חזרה רביץ להופעות גדולות באצטדיונים.
האלבום "עד לאן שהלב לוקח", שיצא ב-1994, הורכב ברובו מחומר ישן של רביץ, שזכה לעיבודים חדשים במספר הופעות שקיימה באותה תקופה.
מהמופע המשותף בערד שקיימה עם גידי גוב בעיבודיו של רמי קלינשטיין יצאה גרסת טראנס חדשה לשיר "באה מאהבה".
השירים "ברחובות שלנו" (במקור של להקת משינה), "שקט" (במקור של להקת בלאגן) ו"לילה" (במקור של שלום חנוך), הופקו ועובדו למופע חד פעמי שנקרא "סטנדרט מקומי" שהתקיים בפסטיבל ג'אז בסינמטק תל אביב.
כל שאר השירים עובדו למופע של רביץ שבא בעקבות אלבומה הקודם, "ומאוד לא פשוט לחכות".
באותה שנה הופיעה רביץ בפסטיבל "ג'אז סרטים ווידאוטייפ", בהפקתו של עדי רנרט.
ההופעה צוינה כמיוחדת בזכות עיבודיה המחודשים, שניחנו בסגנון ג'אז עשיר לשירים ישראלים וביניהם שירו של מאיר אריאל "נשל הנחש".
ב-1995 העלתה רביץ מופע משותף עם אסתר עופרים במסגרת פסטיבל ערד.
לכבוד המופע הלחינה רביץ שיר חדש למילים של אהוד מנור בשם "ים של געגוע".
בשנת 1996 ביצעה רביץ את הדואטים "החופש בבית הבראה" ו"קרה זה רק הפעם" לצדו של אריק איינשטיין באלבומו "קצת לקחת חזרה".
בשנת 1997 הוציאה רביץ את האלבום "איזו מין ילדה", בעיבודים משותפים שלה עם עדי רנרט.
למרות הצלחת שיר הנושא ושאר השירים כמו: "אישה בגילך" ו"חוזרת", נכשל האלבום מסחרית.
באלבום זה החלה רביץ לראשונה לכתוב חלק ממילות שיריה בעצמה.
בשנת 1998 שימשה מעבדת מוזיקלית ומלחינה למחזמר "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שעלה בתיאטרון הבימה.
באלבומה "געגוע" שיצא בשנת 2000 החלה רביץ לשתף פעולה עם יוצרים צעירים בעיבודים, כתיבה והפקת השירים, ובהם דן תורן ויובל שפריר.
בין שירי האלבום היו הבלדה "בך לא נוגע", שכתב והלחין תורן, "ברנדי וג'יטאן" למילותיה של אסתר שמיר ושיר הפופ "געגוע", שכתבה והלחינה רביץ.
באותה שנה גם יצאה מהדורה מחודשת של האלבום כאשר נוסף לו דיסק בונוס, עם 5 שירים, רובם דואטים.
בעקבות אימוץ בתה בשנת 1998 העלתה רביץ ב-2004 מופע אינטימי בשם "ילדות".
במופע זה היא ביצעה שירי ילדים אהובים עליה, כמו "פרש" ("רוץ בן סוסי") של חיים נחמן ביאליק, בעיבודים מיוחדים שלה.
רביץ שילבה במופע מספר שירי ילדים מקוריים שכתבה.
ממופע זה יצא כסינגל השיר "את עושה אותי אמא", שהלחינה רביץ למילים של עינת רז.
באותה שנה הלחינה רביץ את שירי הצגת הילדים "בנצי" של "התיאטרון שלנו", שנכתבו על ידי רונן פלד ועובדו על ידי עמית פוזננסקי.
בשנת 2007 הוציאה רביץ את אלבומה "עיר קטנה", שבו השתתפו בכתיבה יהלי סובול, רונה קינן וסיון שביט.
רביץ עיבדה את כל שירי האלבום יחד עם אמיר צורף.
שלושה חודשים לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
גם האלבום הזה יצא במהדורה מחודשת עם דיסק בונוס.
בשנת 2008 הקליטה רביץ גרסת כיסוי לשירה של להקת אתניX "ציפור מדבר", עבור הפרויקט "עבודה עברית".
ב־3 ביולי 2008 הופיעה רביץ לראשונה מזה עשור בתיאטרון קיסריה, וזכתה להצלחה מסחרית ולביקורות טובות.
כרטיסים להופעות נוספות לאחר מכן נמכרו במהרה ואזלו.
ההופעה תועדה על גבי האלבום הכפול "באה מאהבה – קיסריה 2008", שצילומו הופץ גם על DVD.
בחנוכה של אותה שנה הייתה המנהלת המוזיקלית של פסטיבל שירי הילדים המחודש ואף הופיעה בו לצד גידי גוב שהיה אמן אורח.
בשנת 2010 הוציאה רביץ את האלבום "יהודית ויעקב, שירים מהבית", במשותף עם אחיה הגיטריסט יעקב רביץ.
האלבום הורכב כולו מגרסאות כיסוי של השניים לשירים עבריים ישנים.
תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של למעלה מ-20 אלף עותקים באותה שנה הפיקה רביץ את אלבומה של קרן פלס "בין העיר לכפר", ועיבדה את כל שיריו.
באוגוסט 2012 הוציאה רביץ אלבום כפול בשם "סופות של חול", בהפקתו המוזיקלית של ברי סחרוף.
מבין שיריו התפרסמו הסינגלים "באתי בידיים ריקות", "לכי אל הים" ו"האור שמאיר עליי".
בדומה לאלבומיה "געגוע" ו"עיר קטנה", גם אלבום זה כלל תקליטור בונוס ובו הקלטות שונות של רביץ מהשנים שקדמו לאלבום.
באפריל 2015 הופיעה רביץ בשני קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של אילן מוכיח, בתוכנית זהה לזו שביצעה עם התזמורת ב-2000 ושיצאה גם על גבי הדיסק, "יהודית רביץ והפילהרמונית".
רביץ אירחה בקונצרטים אלה את גידי גוב.
במאי 2015 הוציאה רביץ את השיר "שחרית", שיתוף פעולה נוסף שלה עם המוזיקאית אהובה עוזרי.
לקראת סוף אותה השנה, בחודש נובמבר, הוציאה את השיר "דבר איתי באביב", בו חזרה לשתף פעולה עם דודו טסה, אחרי שהתארחה באלבומו משנת 2011, "דודו טסה והכוויתים".
ב-2016 הודיעה על כוונתה לקחת פסק זמן מהופעות, ולהתמקד בכתיבה ובאמנות, בדגש על רישום, בנוסף לעיסוקה במוזיקה.
ב-2018 התארחה בשיר, "דבקה רפיח", באלבומם של ישראל גוריון ואסף אמדורסקי, "שרים הדודאים".
ב-2019 ביצעה יחד עם הזמרת תמר אייזנמן את השיר "בנחל אכזב" כחלק מהפרויקט המוזיקלי, "אי במערבולת: שרות זלדה", במסגרתו הלחינו וביצעו נשים את שירי המשוררת זלדה.
בשנת 2021 הכריזה רביץ על פסק זמן מיצירת אלבומים חדשים, ומאז הקליטה שירים בודדים, ביניהם שניים שהלחין דודו טסה: "תאר לך" שכתבה דליה רביקוביץ', שיצא באוקטובר 2020, ו"בלי אור הים" (דודו טסה וגלעד כהנא), שיצא במרץ 2021.
בפברואר 2020 ביצעה עם שאר חברי "הכבש השישה עשר" את השיר "פנינה", כחלק מאלבום שירי הילדים "יוני ג'ירף" של יוני רכטר.
עם פרוץ מגפת הקורונה הוציאה רביץ כמה וידאו קליפים ביתיים של שירי עבר המשלבים ציורים עכשוויים פרי ידיה.
בשנת 2022 חשפה כי הסיבה לכך שלא הופיעה מאז 2016 היא פחד קהל, והביעה את רצונה לשוב לבמות בעתיד.
בשנת 2023, בעקבות פטירתו של מודי בר-און, שימשה כקריינית בסדרה "חילוניות" המשודרת בכאן 11.
בשנת 2024, הופיעה רביץ עם שירה "לקחת את ידי בידך" בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!" המשודרת בכאן 11 והכריזה כי היא בשלבי סיום של הכנת אלבום חדש ובו ביצועים שלה לשירים שכתבה לאחרים ושלושה שירים חדשים.
באותה שנה הוציאה רביץ את השיר "אילה" שהלחינה למילותיה של יונה וולך.
באוקטובר 2024, פורסם כי לאחר יותר משבע שנים, רביץ תשוב למספר הופעות מצומצם.
רביץ השתתפה במופע המבוסס על שירי הספר "הכבש השישה עשר" שיכלול את חברי ההרכב המקוריים: גידי גוב, דויד ברוזה ויוני רכטר.
ב-10 בנובמבר, רביץ הוציאה שיר בשם "קהלת פרק ט'", שהופק על ידי יזהר ועיליי אשדות.
מילות השיר לקוחות מספר קהלת והלחן נכתב על ידי יזהר אשדות.
כלת פרס אקו"ם להלחנה 1993
אוגוסט 2022 פרס מפעל חיים מטעם אקו"ם.
לאחר הטקס סיפרה רביץ שהפרס הוצע לה כבר לפני שמונה שנים, אך היא ביקשה אז לדחות את קבלתו.
נובמבר 2022 מופע מחווה לכבודה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
2024 דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאורך השנים יצרה רביץ בכמה סגנונות מוזיקליים, בהם ג'אז, רוק, סמבה ומוזיקה קלאסית, ובד בבד התאימה לחנים ארץ ישראלים ישנים ללחנים ב"רוח התקופה".
היא נחשבת לאחת מהזמרות העכשוויות הבולטות והמוערכות בישראל, ולאורך השנים שיתפה פעולה עם אמנים רבים ומגוונים ביניהם אהובה עוזרי, אריק איינשטיין, אלון אולארצ'יק, אריק סיני, מתי כספי וגידי גוב.
בין המפיקים המוזיקליים שאיתם עבדה והופיעה נמנים יוני רכטר, עדי רנרט ושם טוב לוי.
בין המשוררים שאת שיריהם הלחינה נמנים יהודה עמיחי, אהוד מנור, לאה גולדברג, יונה וולך, דליה רביקוביץ וצרויה להב.
רביץ סייעה לחזרתה של אסתר עופרים לתודעת הקהל בישראל, לאחר שזו התגוררה כשני עשורים מחוץ למדינה.
רביץ ציינה בסדרה "סוף עונת התפוזים", כי אינה מאמינה בביטוי "רוק נשי", וכי במהלך שנות עבודתה לא חשה באפליה על רקע מיני.
תקופה ארוכה הייתה רביץ בת זוגה של האמנית הילה לולו לין.
ב-23 בדצמבר 2009 רביץ יצאה מהארון בכתבה שפורסמה בעיתון ידיעות אחרונות, ובה חשפה את מערכת היחסים הזוגית שלה עם נעמי קניוק, בתו של הסופר יורם קניוק.
הכתבה באה בעקבות סרט טלוויזיוני על חייה במסגרת הסדרה "גיבורי תרבות" ששודרה בערוץ 8. במהלך חייהן המשותפים ילדה קניוק בן למאייר עמית טריינין.
ב-13 בנובמבר 2016 פורסם שרביץ וקניוק נפרדו.
לרביץ בת מאומצת בשם אלה.
יהודית (מזרחי) מזור (ג'ודי טאובמן) (נולדה ב-1943) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1962 ודוגמנית עבר.
יהודית מזור נולדה בתל אביב.
בגיל 16 זכתה בתואר "מלכת המים" של שבועון העולם הזה.
בגיל 17 עזבה את לימודיה לטובת עולם הדוגמנות ושנתיים מאוחר יותר השלימה בגרויות.
בשנת 1962 זכתה בתואר מלכת היופי.
באותה שנה ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל, העפילה לשלב חצי הגמר, והייתה בין שלוש הזוכות בתואר "Costume honorable mentions".
בגיל 21 התחתנה עם הרברט רוניק מיליונר אמריקאי בעל בית חרושת להלבשה והנעלה, ועברה לגור איתו במנהטן, ונולדו להם שני ילדים.
היא התגרשה ממנו בתקופת נפילת עסקיו.
החלה לעבוד בגלריה לממכר אומנות סותבי'ס.
כעבור שנה ב-1982 היא נישאה לבעלים של רשת הגלריות אלפרד טאובמן .
בשנת 2015 התאלמנה מבעלה המיליארדר טאובמן שהיה בן 91 במותו, ונקלעה לסכסוך ירושה מתוקשר עם ילדיו החורגים.
יהודית נסיהו (21 בספטמבר 1925 - 15 באוגוסט 2003) הייתה סוכנת "המוסד", השתתפה בהבאתו של אדולף אייכמן למשפט בישראל ובמבצע לאיתור הילד יוסל'ה שוחמכר.
יהודית נסיהו נולדה בהולנד בשנת 1925, בת לחיים וחנה פרידמן.
בהיותה בת שלוש עברה עם משפחתה לבלגיה, שם עסק אביה בחלוקת סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל וברכישת נשק ל"הגנה" שם שימש גם כנשיא ההסתדרות הציונית.
בשנת 1940 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בתל אביב.
אף על פי שמשפחתה הייתה חילונית, הצטרפה יהודית לבני עקיבא.
למדה פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות שירתה בצה"ל ואחר כך חזרה ללימודיה.
בשנת 1956 הצטרפה ליחידה של הסוכנות היהודית בשם "המסגרת" שעסקה בהעלאת יהודי מרוקו.
היא פעלה במשך כשנתיים בקזבלנקה, במסווה של הולנדית עשירה מאינדונזיה.
בסוף שנות החמישים עברה פעילות זו מהסוכנות היהודית ל"מוסד", וכך הפכה נסיהו לעובדת "המוסד" והשתתפה במבצעים רבים ברחבי תבל.
בשנת 1960 השתתפה במבצע הבאתו של אדולף אייכמן למשפט בישראל.
היא הגיעה לארגנטינה מיד לאחר שאייכמן נלכד שם והוחזק בדירת מסתור.
נסיהו טיפלה בתחזוקת הדירות ששימשו את חוטפיו של אייכמן בארגנטינה, במשך עשרת הימים ששהו שם.
ראש "המוסד", איסר הראל, תיאר את פעילותה תוך שהוא מכנה אותה "דינה רון":
כשומרת מצוות עמדה נסיהו בפני אתגר מיוחד בעת שהייתה בפעילות מבצעית, ובפרט כשפעלה תחת מסווה.
דוגמה לכך מופיעה בתיאורו של איסר הראל:
בשנת 1962 השתתפה במבצע לאיתורו של הילד יוסל'ה שוחמכר, שנלקח מהוריו על ידי סבו, שרצה להעניק לילד חינוך חרדי.
בשנות השבעים הייתה ראש מחלקת כוח אדם ב"מוסד", ובתפקיד זה טיפלה בעצורי "פרשת לילהאמר" בנורווגיה.
לאחר פרישתה למדה משפטים וראיית חשבון, והתמחתה במשרדו של עו"ד ארווין שימרון, שאותו הכירה בעת שהשתתף בצוות הפרקליטים שטיפלו בעצורי לילהאמר.
היא מונתה למנכ"לית אגודת הסופרים.
יחד עם אחיה, אפרים בן חיים, נמנתה עם מייסדי מפלגת "התחיה".
בשנת 1962 נישאה למרדכי נסיהו, מראשי בית ברל ומהאידאולוגים של מפא"י ומפלגת העבודה, שאותו הכירה בעת לימודיה באוניברסיטה.
בשנת 1964 נולד בנם היחיד, חיים.
בגיל 30, לאחר שסיים לימודים לתואר דוקטור למתמטיקה, נפטר חיים נסיהו בעת טיול בנפאל.
על שמו ניתן פרס חיים נסיהו במתמטיקה לעבודת דוקטורט מצטיינת במתמטיקה, שנכתבה ואושרה בישראל.
לאחר מות בנם החל המצב להידרדר כאשר בעלה מרדכי חלה ונפטר ב-1997 היא עצמה חלתה בהמשך בסרטן בגרונה ולאחר מאבק נפטרה ב-2003
יהודית קַרֽפּ (נולדה ב-28 באוקטובר 1937) היא עורכת דין ישראלית, שכיהנה במשך 25 שנים כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
קרפ נולדה בירושלים, בת למשה וחנה פלאי.
למדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" ושירתה בחיל האוויר, שם הכירה את נתן קרפ, שותפה לחיים במשך יובל שנים.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית והוסמכה כעורכת דין בשנת 1963.
החלה לעבוד במשרד המשפטים כעוזרת אישית של היועץ המשפטי לממשלה משה בן זאב.
בשנות ה-70 נחשבה לאחת מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם מישאל חשין, יהודית צור ונעמי סלומון.
בשנת 1974 השתתפה בצוות משפטנים שערך דו"ח על האחריות המיניסטריאלית במענה לשאלתו של משה דיין האם עליו להתפטר בעקבות מסקנות ועדת אגרנט.
בנובמבר 1977 מונתה לראשות ועדה שבחנה את נושא האונס בישראל.
ב-1978 מונתה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, תפקיד אותו מילאה עד לפרישתה.
בשנת 1981 מינה אותה היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, לכתוב דו"ח על חקירת עבירות שביצעו אזרחים ישראלים נגד פלסטינים בגדה המערבית.
בשנת 1982 הגיש הצוות דו"ח שממנו עלה כי תושבים פלסטינים נמנעים במקרים רבים מהגשת תלונות, הן מחשש פן יבולע להם והן בשל חוסר אמון במערכת אכיפת החוק.
תופעות נוספות שהוזכרו הן אי-מניעת עבירות של ישראלים נגד פלסטינים בידי חיילי צה"ל שהיו עדים להן, ושימוש בנשק שסופק לישראלים על ידי צה"ל לצורך הגנה עצמית במסגרת מה שכונה "נטילת סמכויות שמירה" שלא כדין.
בסוף שנת 1983 טענה קרפ במכתב פנימי במשרד המשפטים שמצב אכיפת החוק ביהודה ושומרון הולך ומחמיר.
בסוף 1986 כתבה יחד עם עדנה ארבל דו"ח על פרשת קו 300.
בשנת 1980 מונתה לבחון את שאלת קיום משפט חוזר לעמוס ברנס.
מונתה גם על ידי שר המשפטים דוד ליבאי לעמוד בראש ועדה לבחינת חמשת המורשעים ברצח דני כץ.
קרפ גילתה ממצאים שלא היו מונחים בפני בתי המשפט שדנו בתיק, לרבות חקירת פוליגרף שבה נמצאו שלושה מהנאשמים דוברים אמת בהכחישם את מעורבותם ברצח.
בעקבות הדו"ח הורה נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק בשנת 1999 על קיום משפט חוזר בפרשה.
בשנת 1989 מונתה לעמוד בראשות ועדה לבחינת מדיניות חקירה, תביעות ומשפט בעבירות אלימות בין בני-זוג.
בעקבות הדו"ח שהוציאה הוועדה נחקק החוק למניעת אלימות במשפחה.
בשנת 1990 עמדה בראש משלחת ישראלית לכנס בינלאומי בקובה בנושא "המלחמה בפשע".
באירוע זה נפגשה, באורח נדיר עבור אישיות ממשלתית ישראלית רשמית, לשיחה בארבע עיניים עם פידל קסטרו.
שנים 1995-2003 כיהנה קרפ כחברה בוועדת האו"ם לזכויות הילד, והיא נחשבת למומחית בנושאי זכויות אדם ובמיוחד זכויות ילדים.
עם פרישתה לגמלאות בשנת 2003 הצטרפה קרפ להנהלת האגודה לזכויות האזרח, והיא מכהנת כמנהלת האקדמית של התוכנית לאתיקה במשפט במרכז לאתיקה בירושלים.
כמו כן משמשת קרפ חברת המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, יושבת ראש ועדת ההיגוי של "תוכנית המשפטנים" של הקרן וחברת המועצה הציבורית של עמותת "יש דין".
ביולי 2009 מסרה קרפ עדות אופי חיובית לטובת הפדופיל המורשע עזרא נאווי במשפט שעסק בהתקהלות אסורה בהר חברון.
היא הגדירה את נאווי "הגואל והמושיע" ו"רובין הוד" של האוכלוסייה הערבית, והשוותה בינו ובין לוחמי זכויות אדם שהפרו את החוק, אולם "היום אנו כותבים אותם על דפי זהב".
במרץ 2018 הצטרפה קרפ לעתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד גירוש מהגרי עבודה, תוך שהיא מותחת ביקורת על מדיניות הממשלה בנושא.
ביוני 2019 בראיון בגלי צה"ל התבטאה קרפ ביחס למינוי חבר הכנסת אמיר אוחנה לשר המשפטים ואמרה כי הוא "דיכא" אותה.
עוד כינתה את תעמולת מפלגת הליכוד ביחס לשינוי מאזן הכוחות בין הרשות המבצעת והרשות המחוקקת "תעמולת כזב".
ב-2008 נפטר בעלה נתן (נולד ב-1934) שעיצב בין השאר מטבעות, מדליות וכרזות.
אחיה איתמר הוא פרופסור בדימוס במחלקה למדעי הגאולוגיה והסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
'המועצה המשפטית: ראשית עלילות חקיקה', ספר אורי ידין, כרך ב, תש"ן, עמ' 209–255
'חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו - ביוגרפיה של מאבקי כח', משפט וממשל א, אוניברסיטת חיפה הפקולטה למשפטים, 1993, עמ' 323–384
'ענישה גופנית - ההיבט המשפטי', חינוך באלימות - חינוך לאלימות: ענישה גופנית והכאת ילדים, המועצה הלאומית לשלום הילד 1933
'מקצת שאלות על כבוד האדם לפי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו', משפטים, כה (תשנ"ה), עמ' 129–159
'החקיקה הפלילית לאור חוקי היסוד', מחקרי משפט יג, 275 (1996)
'אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד - מטה קסם או מקסם שווא?', בתוך: זכויות הילד והמשפט הישראלי, תמר מורג (עורכת), הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב 2010, עמ' 81–99
יהודית רותם (נולדה ב-13 ביוני 1942) היא סופרת ועורכת ספרותית ישראלית.
יהודית רותם נולדה בבודפשט, הונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו הוריה ברכבת ההצלה שארגן ישראל קסטנר.
המשפחה נשארה בשווייץ שנה ואז עלתה לישראל, כשהיא בת שלוש.
גדלה בגבעת שמואל ולאחר מכן בבני ברק במשפחה חרדית, למדה בבית יעקב, ובגיל שמונה עשרה נישאה לרב צבי רוט שהיה בחור ישיבה ובהמשך לימד בישיבה.
לאחר עשרים וארבע שנות נישואים יצאה בשאלה ובני הזוג התגרשו.
עבדה כסופרת צללים (בין השאר, עבור גליה אלבין, בנו גיטר ואחרים), כתבה תחת שם עט טור בכתב העת את ולאחר שמונה שנים החלה לכתוב פרוזה.
בשנת 2001 נבחרה כסופרת השנה מטעם העיתון "גלובס", ובשנת 2003 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
רותם נישאה בשנית למשה בר-יודא, ממנו התאלמנה בשנת 2014. סיפרה "עד שאבא יחזור", מתאר את מסע ההישרדות של בר-יודא כילד בתקופת השואה.
יהודית רותם ופרופ' דניאל שטרנהיימר נעשו בני זוג ב-2018 וב-2020 נישאו בחב"ד, טוקיו.
אחת מבנותיה של רותם היא העיתונאית תמר רותם (הארץ).
בתה, נורית רוט (רייטנר), היא סופרת צללים ועורכת של אוטוביוגרפיות, ספרי זיכרונות וספרי עיון, ומנחה סדנאות לכתיבת סיפורי חיים.
שתיים מבנותיה של רותם נפטרו בילדותן; בתה הבכורה יעלי נפטרה מעט לפני הגיעה לגיל שנה, ובתה השלישית רחלי נפטרה ממחלה בגיל חצי שנה.
בתה נעה רוט, אשת תיאטרון וקולנוע, הפיקה וביימה את הסרט "גירסא דינקותא" (2015) המספר את המהפך בחיי אמה והמשפחה.
לרותם 10 נכדים מבנה החרדי ו-16 מבנותיה.
בברית יחד: סיפורה של תנועת בח"ד-בני עקיבא בארצות הונגריה (1985)
אחות רחוקה: עולמה של האשה החרדית בעיני מי שיצאה משם (1992)
איש אשר רוח בו: צבי גולדפרב – חייו (2002)
על משכבם בלילות, הוצאת קשת (2009)
מתי תבוא אלי, הוצאת כנרת זמורה-ביתן (2011)
עד שאבא יחזור, הוצאת כנרת זמורה-ביתן (2015)
שובי נפשי, הוצאת עם עובד (2018)
אמור מילה למעני, הוצאת ידיעות ספרים (2024)
דנה ואמא והר נפוליאון (2007).
אפשר לספר זאת גם ככה: סיפורי החגים לילדים (2013).
יהודית צור (נולדה ב-5 באוגוסט 1944) היא משפטנית ישראלית, הייתה שופטת וסגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים.
צור היא בתם של צפורה ודוד לסקוב.
בשנת 1962 סיימה את לימודיה בתיכון "חוגים" בחיפה.
בשנת 1969 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחתה בבית המשפט העליון ובשנת 1970 הוסמכה כעורכת דין.
עבדה במשרד המשפטים ונחשבה לאחת מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם מישאל חשין, יהודית קרפ ונעמי סלומון.
בשנת 1989 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים.
ביוני 1995 מונתה לשופטת מחוזית בירושלים.
בשנת 2007–2010 כיהנה כאב בית הדין להגבלים עסקיים.
בשנים האחרונות קודם לפרישתה כיהנה כסגנית נשיאת בית-המשפט.
צור הייתה מועמדת של שר המשפטים דניאל פרידמן לבית המשפט העליון.
לאחר שלא נבחרה פרשה פרישה מוקדמת בשנת 2010.
צור בלטה בפסיקות המגינות על זכויות האדם והאזרח.
בשנת 2010 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
צור נשואה לשופט בית הדין הארצי לעבודה בדימוס שמואל צור.
במהלך כהונתה כשופטת הוציאה צור מתחת ידה מגוון של פסקי דין שחייבו את המדינה לנהוג בסבירות ובשוויון כלפי האזרחים.
בעתירה של עובד זר פיליפיני קבעה באופן תקדימי שהתניית רישיון עבודה בישראל לעובד זר בקשר עם מעסיק מסוים אינו חוקי.
צור בטלה החלטה של ועדת מכרזים של משרד השיכון לבטל את הקמת השכונה "שחר" ברמת בית שמש, בין השאר משום ששיווקה לאוכלוסייה החילונית נכשל ובין הזוכים היה מספר גדול של חרדים.
בדצמבר 2007 הורתה צור למשרד הפנים, לפרסם את כל הנהלים של המשרד הקשורים למינהל האוכלוסין תוך 30 יום, לאחר שקבעה שבמשך שנים המשרד פעל בניגוד לדין ולפסיקה ולא פרסם את נהליו.
צור חייבה את המשטרה לשלם פיצויים לאזרח שנעצר על סמך צו הבאה שלא היה בתוקף, משום שביטול הצו לא עודכן במסוף המשטרתי.
צור קבעה כי בבחינת השאלה אם הייתה במעשי המשטרה רשלנות, יש לבחון לא רק את התנהלות ומעשי השוטרים אשר עצרו את המערער, אלא גם את התנהלותם של כלל הגורמים הרלוונטיים לעניין בקרב רשויות אכיפת החוק.
צור דחתה ערעור של המשטרה על חיוב בפיצויים לשלושה פעילי ימין בגין עיכובם שלא כדין במשטרה, כדי למנוע מהם לחגוג בכיכר צרפת בירושלים את יום מותו של יאסר ערפאת בשירה ובריקודים.
השופטת צור הוסיפה כי הטלת אחריות נזיקית, לא רק שאין בה משום פגיעה באינטרסים הקשורים לתקינות עבודת המשטרה, אלא יש בה משום מסר חינוכי והרתעתי ראוי לעניין השימוש הזהיר והמיומן הנדרש מאנשי ציבור בכלל, ומאנשי משטרה המפעילים סמכויות אכיפה הפוגעת בזכויות חוקתיות בפרט.
זכותם של תלמידים להבחן בבחינות בגרות
עתירה שהגישו הורי תלמידים בבית הספר הדמוקרטי במודיעין לאפשר לתלמידי כיתות י'-יא' בבית הספר לגשת לבחינות הבגרות הפנימיות במסגרת בית הספר התיכון עירוני א' במודיעין, בהוראת מורי בית הספר הדמוקרטי ולהכיר בשנות לימודיהם בבית הספר הדמוקרטי אף אם טרם תתקבל ההכרה של משרד החינוך באותו בי"ס כבי"ס על יסודי.
השופטת צור קיבלה את העתירה, וקבעה בין היתר: (עת"ם 324/05 שגית פלג נ' מנכ"ל משרד החינוך, פסק-הדין ניתן ב-10 במאי 2005).
הגנה על תלמידות מזרחיות שהופלו על ידי מוסדות חינוך אשכנזים
האגודה לזכויות האזרח טענה כי במוסדות החינוך לתלמידות של רשת בית יעקב החרדית בירושלים מונהגת אפליה עדתית, שבמסגרתה לא מתקבלות תלמידות ממוצא מזרחי, ודרשה לחייב את משרד החינוך ועיריית ירושלים להפעיל את סמכויותיהן כדי לקיים פיקוח על שיטת הקבלה, כדי להבטיח ביעורה של כל אפליה עדתית.
צור קיבלה את העתירה וקבעה כי הזכות לשוויון היא זכות יסוד, והדגישה כי אין תופעה הרסנית יותר לחברה מאשר התחושה כי קיים נוהג של איפה ואיפה, במיוחד כאשר מדובר בחינוך שהוא אבן פינה במבנה החברה והמפתח לעתיד בניה.
עתירה שהגיש הבית הפתוח נגד עיריית ירושלים, בה ביקש לחייב את העירייה להעניק לו תמיכה כספית לפעילות תרבותית וחברתית.
השופטת הוסיפה וקבעה באופן תקדימי: (עת"מ (י-ם) 219/06 הבית הפתוח בירושלים נ' עיריית ירושלים, פסק הדין מיום 28 במאי 2006).
המבקשים ניהלו משא ומתן לקניית דירה ונחתם ביניהם לבין המוכרים מסמך בו נכתב כי המוכרים מעוניינים למכור למבקשים את הדירה וכי אחרי אישור ועד שיכון "הריאל", ייחתם חוזה מחייב למכירת הדירה בין הצדדים.
ועד הריאל, שהוא אגודה שיתופית, לא אישר את הצטרפות המבקשים, לטענתם, מטעמים גזעניים.
המבקשים פנו לבית המשפט בבקשה לצו ביניים שיורה לוועד ולמוכרים שלא לעשות שינוי במצב הקיים ולא למכור בינתיים את הדירה לרוכשים אחרים.
השופטת צור קיבלה את הבקשה וקבעה כי אף על פי שאגודה שיתופית היא גוף המאוגד במסגרת המשפט הפרטי, אין היא פטורה מביקורת שיפוטית, המופעלת גם במישור הנורמטיבי, שבמסגרתו נבדקת סבירות תוכנה של ההחלטה והאם התקבלה בתום לב ובדרך שאינה נוגדת את תקנת הציבור.
צור דחתה את טענת הוועד לפיה הוא פטור מחובת הנמקה, וקבעה כי חובתו של גוף לנמק את החלטותיו היא אחד מכללי הצדק הטבעי, וכי ככל שההחלטה חשובה יותר ופוגעת במושא ההחלטה, תהא חשיבות גדולה יותר להנמקה גם בתחומי המגזר הפרטי.
בית המשפט העליון ביטל את החלטת השופטת צור בעניין חטיב (המפורט בהמשך).
העליון קיבל את ערעור המדינה על החלטת השופטת (תיק עע"ם 1621/08 מדינת ישראל-משרד הפנים נ.
זיאד חטיב) וקבע כי "פרשנותו של בית המשפט המחוזי אינה עולה בקנה אחד עם התיקון לחוק".
(השופטת מ' נאור) וכן "בנסיבות העניין שלפנינו, נראה כי אין מנוס מן המסקנה לפיה סטה בית המשפט קמא מכללי הפרשנות המקובלים במשפטנו." (השופטת ד' ביניש).
העותר היה אזרח ירדני שנולד בשטחים ב־1979. כשהיה העותר בן 4 עקרה משפחתו לירדן, שם למד עד סיום חוק לימודיו.
כשהיה בן 16 הוציא העותר תעודת זהות פלסטינית עימה שב לירדן.
ב-2007 נשא העותר את העותרת, אזרחית ישראלית, לאישה.
העותרים הגישו למשרד הפנים בקשה לאיחוד משפחות, אולם הבקשה נדחתה מאחר שהעותר היה רשום במרשם האוכלוסין של האזור ולכן הוגדר על ידי משרד הפנים כתושב האזור, שאינו נכנס לגדרי חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה).
השופטת צור קיבלה את העתירה וקבעה כי יש לפרש את חוק הוראת השעה בצמצום, ככל הניתן, בהיותו פוגעת בזכות החוקתית לחיי משפחה, וגם מאחר שפירוש מעין זה יוצר איזון ראוי בין התכלית הביטחונית של חוק הוראת השעה ובין החובה להגן, במידת האפשר, על זכויות היסוד שנפגעות.
השופטת צור קבעה כי הגדרת "תושב אזור" בהוראת השעה נועדה, מעצם תכליתה, לחול רק על הרשומים במרשם האוכלוסין של האזור שהם אמנם תושבי האזור, וכי העובדה שהעותר הוא בעל אזרחות נוספת ורשום במרשם אוכלוסין נוסף, היא ראייה אובייקטיבית המטילה ספק של ממש בהנחה כי הוא אכן תושב אזור.
לפיכך קבעה השופטת כי היה על המשיב לבדוק, בהתאם למבחן מרב הזיקות, מהי תושבותו האמיתית של העותר.
לאור האמור החליטה השופטת צור כי החלטת המשיב לדחות על הסף את בקשת העותרים נוכח רישומו של העותר במרשם האוכלוסין של האזור אינה מוצדקת ודינה להתבטל.
יהודי אזרח ישראל, שנישא לאזרחית אוקראינה, ביקש לבטל את החלטת שר הפנים לסרב לאשר את כניסתה של בת זוגו לישראל, במטרה לאפשר לעותרים איחוד משפחות בישראל.
השופטת צור קיבלה את העתירה וקבעה כי זכותו של האזרח הישראלי לקיים חיי משפחה בישראל היא זכות חוקתית הנובעת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ולפיכך הפגיעה בזכות זו על ידי הרשות חייבת להיות מידתית, ובכלל זה, על הרשות לנקוט באמצעי שפגיעתו פחותה, במידת האפשר.
במקרה הנדון, הוראת הנוהל הרלוונטי של משרד הפנים מתייחסת לשני אמצעים אפשריים, ומבין אלו, דחיית בקשת הכניסה של העותרת על הסף היא האמצעי הקיצוני, ואילו קבלת הבקשה בתנאים, תוך הצבת דרישות וערבויות כספיות, היא האמצעי שפגיעתו פחותה.
השופטת צור הדגישה כי בעת בחינת שאלת כנות קשר הנישואין בין בני הזוג, היה על משרד הפנים להישמר שלא להיכנס שלא לצורך לתחום הרגיש והחשוב של חייו הפרטיים של האדם, כפי שעשה במקרה זה (עת"מ (י-ם) 8416/08 פיזקוב נ' שר הפנים, פסק-הדין, פסק-הדין מיום 18.1.09).
העותרת עתרה נגד החלטת קק"ל לפסול את ההצעה שהגישה למכרז, מאחר שההצעה לא כללה הבטחת תשלום שכר מינימום לעובדים, לרבות תשלום הפרשות חובה לביטוח לאומי.
השופטת צור דחתה את העתירה וקבעה כי הדאגה להבטיח את הזכויות המינימליות של העובדים המועסקים על ידי חברות כוח אדם, במיוחד כשמדובר בזכויות הקבועות בחוק, היא עניין שהרשות הציבורית בעלת המכרז, מופקדת על שמירתו.
השופטת צור הוסיפה כי כשמדובר בזכויות עובדים לפי חוק, מן הראוי שהתחשיב יכלול ויפרט מרכיבים אלה בצורה ברורה ואין להסתמך על הנחות לעתיד שקיים קושי של ממש לבדוק אותן ולוודא כי אכן התקיימו.
זכויות פליטים – זכותו של פליט לחיי משפחה
העותר, יליד אתיופיה, הגיע לישראל כדין, הוכר כפליט, ובעקבות זאת הוענק לו מעמד של תושב ארעי בישראל.
העותר הכיר את העותרת, אזרחית ליכטנשטיין, במהלך עבודתם המשותפת והם הפכו לבני זוג.
הם פנו למשרד הפנים בבקשה למתן מעמד בישראל עבור העותרת מכוח זוגיותה עם העותר, אולם בקשתם נדחתה מחמת "חשש להשתקעות".
השופטת צור קיבלה את העתירה שהוגשו באמצעות הקליניקה לזכויות פליטים באוניברסיטת ת"א וקבעה כי מדינות החברות באמנת הפליטים ומדינת ישראל ביניהן, מכירות בצורך המיוחד והאנושי להכיר באדם כפליט, על מכלול הזכויות הנובעות מהכרה זו.
יהודית קוק (י"ד באלול תרצ"ב, ספטמבר 1932 – כ"ח בכסלו תשל"ב, דצמבר 1971) הייתה הוגת-דעות וחוקרת חסידות.
נהרגה בתאונת דרכים עם בעלה הרב שלמה קוק ושניים מילדיהם.
נולדה בארץ ישראל לרב דב כ"ץ, מחבר סדרת ספרי "תנועת המוסר", ולאסתר, בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי תנועת המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות.
נישאה לרב שלמה קוק, רבה של רחובות, ונולדו להם שישה ילדים.
היא למדה בסמינר למורות ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן שימשה כמורה בבתי ספר ובסמינרים למורות.
כמו כן פעלה להצלת בנות שנפלו לרשת המיסיון.
בצד עיסוקה בחינוך ובהוראה חקרה את עולם המחשבה היהודית והחסידות, והתמקדה בתורת ברסלב וסיפורי רבי נחמן מברסלב.
לאחד מבניה קראה נחמן נתן, על שם רבי נחמן מברסלב ותלמידו רבי נתן שטרנהרץ.
את רוב זמנה בשנותיה האחרונות הקדישה לחיבור פירוש לסיפורי רבי נחמן מברסלב, וביומה האחרון עוד הספיקה לראות את הספר מסודר כולו לדפוס.
בחנוכה תשל"ב שבה עם בעלה ושלושה מילדיה במכוניתם מירושלים לרחובות.
בהתנגשות עם רכבת נהרגו ההורים ושני הילדים הבוגרים.
בתם הקטנה יוכבד, שהייתה אז בת עשר, ניצלה.
לאחר מותה יצאה לאור אסופת מאמרים שלה בנושאי הגות ומחשבה.
בניה הם: הרב בן ציון קוק שעוסק בפסיקה הלכתית, מחבר ספרים והיה נחשב למקורבו של הרב יוסף שלום אלישיב.
הרב אוריאל קוק איש חינוך שהקים רשת תלמודי-תורה ברחבי הארץ ועומד בראש 'בית ועד למחנכים' - ארגון להכשרת מחנכים ומורים במגזר החרדי.
חתניה הם: הרב אליאב מאיר, רב המועצה האזורית חבל מודיעין ולשעבר רבו של היישוב גמזו.
הרב דוד וילמן, המכהן כר"מ בישיבת זיכרון אליעזר שבראשותו של הרב ברוך אבא רוקבסקי.
נכדיה הם העיתונאים ידידיה מאיר ושלמה קוק והזמר יצחק מאיר.
גיסיה הם האחים הרב שמחה קוק, הרב הראשי של רחובות, והרב אברהם יצחק הכהן קוק, ראש ישיבת מאור התלמוד.
רבי נחמן מברסלב: עיונים בסיפוריו
יהודית מַצקֶל (24 באפריל 1951 – 13 בפברואר 2013) הייתה אמנית, צלמת ואוצרת ישראלית.
התגוררה ויצרה בכפר אהרון, נס-ציונה.
מצקל נולדה ב-1951 בבוקרשט בירת רומניה.
בשנת 1971 התקבלה למכון לאמנות בבת-ים, ושם התמחתה בציור ורישום.
במכון למדה תחת אבא פניכל, אליהו גת, צבי שור, אבינועם קוסובסקי, חיים רוזנטל, אלי סיני ואחרים.
בין השנים 1974-1981 מצקל למדה באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לתיאטרון, עם התמחות במסלול עיצוב במה והחוג לתולדות האמנות.
בשנים 1995–1998 היא למדה במדרשה לאמנות, המחלקה לצילום, בית ברל, בכפר סבא.
מתחילת שנות ה-90 פעלה מצקל הן כאוצרת והן כאמנית, ויצירותיה התפרסמו במגוון מוזיאונים וגלריות ברחבי ישראל.
בנוסף לעבודתה כאמנית, מצקל גם הרצתה במסגרת קורסי אוצרות במרכז שורשים בתל אביב, ובבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, תל אביב.
כמו כן היא גם כתבה במגזין הצילום קונטקט.
בעבודות הצילום שלה עסקה מצקל בנושאים אישיים כמו גם בנושאים לאומיים ומקומיים.
היא עסקה בצילום תיעודי בתכנים של אימהות בהקשר ישראלי.
בנוגע למקורות ההשראה שלה, סיפרה מצקל:
במהלך שנות ה-90 יצרה מצקל גוף עבודות בו היא בחרה לצלם את גופה כמצע המרכזי.
גופה של מצקל אינו מוצג בשלמותו כי אם במקוטע.
הקטע החוזר בכל צילום הוא מרכז גופה, הבטן - החלק הרך היורד מתחת לחזה אל שיפולי המותניים, הטבור, ועד לקו התחתונים, שהוא מקום הרחם.
מצקל מתייחסת לחלק זה של גופה כאל מרכז הזיכרון שלה, זיכרון של עבר והווה, של שני ההריונות ולידת שני בנים, של גידול יומיומי ופרידות יומיומיות, עד לפרידה המשמעותית מהבן הבכור שהתגייס לצבא.
לדבריה, עבודותיה נוצרו כתיעוד של מצב רגשי.
תיעוד קיומי של התמודדתה היומיומית עם עובדת שירותו של בנה בצבא.
היא מתארת מצב שקשה לה לקבל אבל היא לא מביאה הצעות לשינוי או פתרון.
יצירתה של מצקל מבוססת על ישראל של שנות התשעים, ארץ המבכה יומיום את מתיה, אך גם מתפכחת לאיטה מן המיתוס של הגבריות ההרואית והלוחמת.
ב-1999 הציגה מצקל תערוכת יחיד בשם "נולד מת", במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן.
בתערוכה הציגה מצקל צילומים שצילמה בבית קברות צבאי, בפילם שחור לבן, בו נראים חלקים של מצבות.
מצקל סגרה את המצלמה שלה כל פעם על חתיכה קטנה של המצבה ויצרה טקסט חדש בעל משמעות אחרת.
היא בודדה מילים מסוימת מתוך סדר קבוע של טקסט שנכתב על מצבה של חייל שנפל.
מתוך צילומים אלה בחנה מצקל סמלים וריטואליים לאומיים וגם מתוך מקום אישי כמגננה נפשית, כהכנה לגרוע מכל.
פרויקט תיעודי-חברתי ארוך נשימה בו ביקשה מצקל לתעד את שירותו של בנה בצבא מיום הגיוס ועד ליום השחרור.
שלטונות הצבא איפשרו למצקל לעשות זאת אך לא ביחידה של בנה אלא ביחידה אחרת שעושה מסלול דומה לשלו.
במשך שלוש שנים מצקל צילמה מעין יומן תיעודי שהתרכז באיסוף פרטים יומיומיים של השירות הצבאי.
"בתחילת חודש מרץ 1996, 'התגייסתי' לחטיבת 'גבעתי'.
הגעתי בבוקר גשום וקר לבסיס קליטה ומיון, נחושה ומצוידת במצלמות וסרטים.
עלינו - המתגייסים החדשים ואני - לאוטובוסים שאמורים היו להסיענו למקום שמעתה יהיה ה'בית'."
ב-2004 הציגה מצקל במשכן לאמנות עין חרוד תערוכה בשם "עץ הדעת", אוצרות: דליה לוין וגליה בר אור.
מצקל צילמה גידולים בני כלאיים של צמחייה מקומית (תפוז, זית וארז) עם בונסאי, אמנות המזעור היפנית.
בתצלומיה מועצם הפער בין הדימוי "הישראלי" האורגני של צמחי ארץ ישראל לבין הסטרליות של הבונסאי.
התצלום מדגיש את הנתק מן הסביבה הטבעית בבחירת אתר לצילום, מרחב נייטרלי של סטודיו ולא אתר הגידול של בונסאי, לא חממה ואף לא האוויר הפתוח.
מצקל בוחרת בסוג צילום מסוים שיש לו הקשר משלו ושפה משלו, סגנון תצלומי דיוקן בסטודיו מקצועי לצילום: האדם ניצב בגבו לרקע שחור, והתאורה ממוקמת לפנים.
ב-2005 הציגה בגלריית טובה אוסמן בתל אביב, תערוכת יחיד בשם "שטח פרטי".
בתערוכה הוצגו צילומי שחור לבן שנעשו בביתה, בבית החולים שבו שהתה ובמחוז ילדותה.
ב-2008 הציגה בסדנת האמנים בתל אביב תערוכה בשם "הצעקה הראשונה", אוצרת: ד"ר ורד גני זפרן.
בתערוכה הוצגו תקריבים של תינוקות ברגע לידתם, כשהם עדיין מכוסים בדם והפרשות, פיהם פתוח לרווחה, עד לגבול יכולתו, עד שכמעט אפשר לשמוע את הצעקה.
בתערוכה "שיער" (1997) בבית האמנים בירושלים (אוצרת: נעמי טנהאוזר) הוצגה סדרה שיצרה מצקל בו נראים בני 18 מצולמים מהגב כששיערם הארוך פזור, רגע לפני שעליהם לקצץ אותו לקראת הגיוס.
האם שלא נראית בצילומים נשארת מאחור, צופה מהעורף במתרחש.
זהו רגע המעבר מנקודת ראותה של האם וההקשר הפרטי הופך להקשר הציבורי: הבן נפרד מאמו הנותרת בעורף.
ב-1997 אצרה מצקל את התערוכה "הו-מאמא" יחד עם הדרה שפלן-קצב.
מטרת התערוכה הייתה לנסות ולאתר את קולה של האם כפי שהוא מתבטא באמנות, ובחינה של יצוג האימהות בפטריארכיה הישראלית של שלהי המאה ה-20. התערוכה נוצרה מתוך העובדה ששתי האוצרות אימהות ובנות לאימהות, והשוני בין מצקל שהיא אם לשני בנים בוגרים לשפלן-קצב שהיא אם לתינוקת.
1997 - "הו מאמא: יצוג האם באמנות ישראלית עכשווית", עם הדרה שפלן-קצב, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2000 - "מרשים" / סדרת תערוכות לאמנים צעירים, מוזיאוני חיפה, מוזיאון חיפה לאמנות
2002 - Home Sweet Home, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2008 - "שישי ראשון", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2011 - "שנתיים אחרי..", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
יהודית פריינד (נולדה ב-1976) היא אשת חינוך, סופרת עיתונאית ומרצה חרדית.
כמה מספריה היו לרבי-מכר, בהם הספרים להתראות ילדים ומשהו לקחת הביתה שפורסמו בבית נאמן, מוסף יתד נאמן לנשים לשעבר.
כתיבתה מתאפיינת ברגישות רבה, ועוסקת בסוגיות רגישות אתן מתמודד המגזר החרדי.
רבים מספריה עוסקים בפערים חברתיים ומרימים על נס את אנשי הצללים.
פריינד מוזמנת להרצאות ולרבי שיח במסגרות חינוכיות-דידקטיות מגוונות, בהם בתי ספר למורים, סמינרים, וכינוסי תוכן לנשים.
בהרצאותיה משלבת את הסיפור העיתונאי ואת הסיפור האנושי שמאחורי הקלעים.
היא מתגוררת בבני ברק ועוסקת בחינוך ובכתיבה.
מאז 1997 היא עובדת כעיתונאית בעיתון יתד נאמן, וכותבת לרוב בנושאים חברתיים.
ספרה הראשון הוא משא של איש אחד.
החל מ-2019 מפרסמת פריינד טור שבועי פופולרי בעיתון "יתד נאמן", ומנגישה אקטואליה והתרחשויות פוליטיות מזווית ראייה ייחודית רוחנית.
רבים מהחומרים שהובאו בטור השבועי שלה עובדו בשנת 2020 בספרה "זיכרון דברים" שיצא לאור בעיצומה של מגפת הקורונה והביא את הפן האנושי-יהודי של המגפה.
משא של איש אחד – קובץ סיפורים קצרים.
משהו לקחת הביתה – רומן משפחתי, רב מכר.
להתראות ילדים – סיפור השואה והתקומה על רקע תל אביב הישנה.
הסיפור זכה לתהודה רבה בקרב בני הדור השני והשלישי.
כורי הפחמים – רומן משפחתי על רקע עיירת פיתוח דרומית.
נוגע בלב – קובץ סיפורים.
סמבטיון חיי – קובץ סיפורים ספרותיים, רבים מהם הומחזו ונלמדים במסגרת לימודי הספרות במכללות החרדיות.
מתנה לאמא - אוסף רשימות ייעודיות על הורות, חינוך ומשמעות.
מחר ניסע לירושלים (2018) - סיפור משפחתי המביא אל קדמת במת המיינסטרים את העם שבשדות וחכמת החיים הפשוטה, החפה מאילוצים וממוסכמות חברתיות המכתיבות את סדר היום והשיח במגזר החרדי-ליטאי.
זיכרון דברים (2020) - רשמים, הגיגים סיפורים ותובנות בעקבות גל הקורונה הראשון.
גבעת המטאטא – ספר ילדים טיפולי
רחוב קישטא – 2 חלקים – ספר ילדים ביבליותרפי במהדורה אלבומית.
יהודית ריכטר (נולדה ב-1947) היא תעשיינית ישראלית, ממיסדיי חברת מדינול לייצור תומכנים ובעבר מנכ"לית החברה.
יהודית ריכטר נולדה בקרלסבד שבצ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה), בת בכורה להורים ניצולי השואה.
בגיל שנתיים עלתה עם משפחתה לישראל, והתגוררה בשכונת ביצרון שבתל אביב.
הייתה חניכה בשבט יד אליהו של הצופים.
שירתה כקצינת ח"ן בבסיס רמת דוד של חיל האוויר, שם פגשה את קובי ריכטר, ששירת כטייס קרב, ונישאה לו.
עברה יחד איתו לבסיס חצרים.
הקימה את היחידה לפיתוח כישורי ניהול ופיקוד לאנשי צוות אוויר ועסקה בפיתוח מערכי מיון לחניכי קורס טיס.
למדה פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה תואר שני.
בני הזוג ריכטר עברו לשלוש שנים לארצות הברית, לשם פוסט דוקטורט של קובי, ויהודית נשארה שם שנה נוספת, להשלמת לימודיה לתואר דוקטור בניהול באוניברסיטת בוסטון.
עם שובה לישראל נמנתה במשך חמש שנים עם סגל הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
עברה למשך שלוש שנים לתפקיד של עוזרת אישית לאלי הורביץ, מנכ"ל חברת התרופות "טבע".
על תקופה זו אמרה: "שם למדתי מה זה FDA ואיך מתנהלים מול רשויות בריאות במדינות שונות.
בעיקר למדתי ראייה עסקית ארוכת טווח".
בשנת 1992 יצא לאור ספרה, "כלים שלובים - בין קריירה למשפחה", בהוצאת עם עובד.
בשנת 1993 הקימה, יחד עם בעלה ועם בנעד גולדווסר וגרגורי פנחסיק, את חברת מדינול לייצור תומכנים.
את השיווק למוצרים עשתה בוסטון סיינטיפיק, החברה זכתה להצלחה רבה והכנסותיה הסתכמו במאות מיליוני דולרים מדי שנה.
לאחר סכסוך ממושך עם בוסטון סיינטיפיק, שהסתיים בשנת 2005, שילמה זו 750 מיליון דולר למדינול בגין הפרת הזכויות על הפטנט.
יהודית הייתה מנכ"ל החברה וקובי הוא יו"ר הדירקטוריון ומנהל טכנולוגיות ראשי (CTO).
את חלוקת העבודה ביניהם בחברה תיארה: "אותו מעניינת הטכנולוגיה ואותי מעניינים תהליכים ארגוניים ואנשים".
בני הזוג ריכטר הקימו ב-1993 גם את חברת מדקון, שפיתחה תוכנה לניהול מידע רפואי.
בשנת 1999 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2005 נמכרה השליטה בחברה לחברה אמריקאית, לפי שווי של 105 מיליון דולר.
תמורת חלקם בחברה קיבלו בני הזוג ריכטר כ-30 מיליון דולר.
ליהודית וקובי ריכטר היו החזקות גם בחברת אורבוטק, שקובי ריכטר נמנה עם מקימיה קודם שהקים את מדינול.
במרץ 2018 נמכרה אורבוטק לחברת לחברת KLA האמריקאית, ויהודית ריכטר קיבלה תמורת חלקה כ-29 מיליון דולר.
ב-2006 הקימו בני הזוג ריכטר את חברת מיקרוטק וב-2007 את וולב מדיקל, שתיהן בבעלותם המלאה.
בנוסף כיהנה כדירקטורית בחברות בזק, בזק בינלאומי, אמיטל, ספנקריט ועוד.
לזוג ריכטר שלושה ילדים והם מתגוררים בארסוף.
בשנת 2012 מכר נאמן של נכסיהם את ביתם ללא ידיעתם.
לאחר מאבק משפטי ממושך נאלצו לשלם לרוכש 12 מיליון דולר.
יהודית מונטיפיורי הייתה אשתו של סר משה מונטיפיורי ושותפה לפעילותו הפילנתרופית הענפה.
מונטיפיורי נולדה באנגליה, בת רביעית במשפחת ברנט-כהן, משפחה אשכנזית דתייה.
אביה היה , סוחר אמיד שהיגר מהולנד ללונדון, והיה מהעשירים שביהודי אנגליה.
אחותה נישאה לאיל ההון נתן מאיר רוטשילד.
ליהודית היה כישרון לשפות, במהלך חייה היא למדה צרפתית, גרמנית, איטלקית, עברית וגם ערבית.
בנעוריה, לצד לימודי ספרות, מוזיקה ואמנות, גילתה חוש לעסקים.
יהודית נישאה למשה מונטיפיורי בשנת 1812, בגיל 28. משה מונטיפיורי הגיע ממשפחה ספרדית שמוצאה מאיטליה.
הוא נישא לה, מעשה תקדימי שהיווה שבירת חסם ארוך שנים ועורר הרמת גבות מצד קרוביו וחבריו, שראו את יהודי גרמניה כנחותים.
אף כי נתקלו בקשיים – בין היתר, בבית הכנסת בוויס-מרקס אסרו עדיין על חברות אשכנזים – מונטיפיורי ביטל אותם ואף התעקש להעניק נדוניות לזוגות מעורבים דומים.
יהודית שהייתה שותפה מלאה ושווה למסעות מונטיפיורי עמדה לצידו ועזרה לו גם באופן פיננסי בכל מסעותיו ותרומותיו למען הקהילות היהודיות בעיקר בארץ ישראל.
מונטיפיורי נהגה ללמוד עברית כל ערב עם בעלה משה, והקפידה לדבר בעברית על אף שחייתה באנגליה.
יהודית מונטיפיורי לא רק עומדת מאחורי התרומות המשמעותיות שהחזיקו את היישוב היהודי בארץ ישראל, אלא פעלה גם לקידום החיים היהודיים בכל מקום ואף נרתמה למשימות של דיפלומטיה.היא ביקרה בארץ ישראל חמש פעמים.
ביוזמתה הוקם בית החולים הראשון בירושלים "ביקור חולים".
היא אף ביקרה בדמשק (על רקע עלילת דמשק) ובמצרים וכתבה יומן מסע בעת ביקורה בארצות השונות.
לזוג מונטיפיורי לא נולדו ילדים.
יהודית מונטיפיורי נפטרה בשנת 1862, בגיל 78. היא קבורה עם בעלה במבנה שבשטח בית הכנסת מונטיפיורי באנגליה.
על שמה נקראו שדרות יהודית וגשר יהודית במרכז שכונת מונטיפיורי בתל אביב, שמו של האחרון לא רשמי.
יהודית מונטיפיורי, רשמי מסע למצרים וארץ-ישראל, 1827 (פתח דבר: ישראל ברטל), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, ה'תשל"ו
מלבד ספר זה יש המייחסים למונטיפיורי כתיבת ספר בישול בשם: "THE JEWISH MANUAL", הספר פורסם באנגליה ב-1846 הכותבת כתוארה כליידי, יש המייחסים את כתיבת הספר למונטיפיורי מכיוון שהיא מתארת מסע לישראל, בספר בישולים ייחודיים למטבחה ועוד.
יהודית מַרקֶה -קרָאוּזֶה (Marquet-Krause; 1906, אילניה, ישראל – 1 ביולי 1936, פריז, צרפת) הייתה ארכאולוגית ארץ-ישראלית, הנחשבת לארכאולוגית הצברית הראשונה.
קראוזה-מרקה נולדה בסג'רה שבגליל התחתון בשנת 1906 (1904 לפי מקור אחר).
אמה, חיה, הייתה בת יהודה ליב חנקין מחובבי ציון ואחותו של יהושע חנקין.
אביה, אליהו קראוזה, היה אגרונום וניהל את חוות ההכשרה בסג'רה.