tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
3,432 פניות היו בנוגע לאלימות כלפי אישה במערכת זוגית, 1,266 בנוגע לאלימות כלפי ילדים ו־184 בנוגע לאלימות כלפי גבר במערכת זוגית.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל חלה עלייה במקרי האלימות במשפחה, כאשר ברוב המקרים האלימות הופנתה כלפי נשים.
משרד העבודה והרווחה מפעיל קווי חירום לטובת נפגעי אלימות במשפחה בקו 118. המשרד מפעיל גם מקלטים לנשים נפגשות אלימות וכן דירות מעבר לנשים נפגעות אלימות וילדיהן.
המשרד מבצע גם אבחון וטיפול בנפגעי האלימות וכן בפוגעים.
קיימות גם יוזמות בין משרדיות לטיפול בתופעה.
תוכנית "גשרים" לטיפול בסכסוכים בין בני זוג ואלימות במשפחה מיועדת לעולים חדשים.
התוכניות "חברות וזוגיות ללא אלימות" ו"מיניות במרחב בטוח" מחנכות נוער לקשרים בריאים.
הרשות לביטחון קהילתי מקדמת תוכניות קהילתיות שמטרתן הגברת המודעות, איתור ומניעה.
בשל החשיבות הרבה של הקשר הראשוני בין הקורבן לבין המשטרה, עובדים סוציאליים משולבים בפעילות המשטרה בנושא זה.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2021 מצא שהתקצוב שניתן לטיפול בתופעה נמוך בכמחצית מהנדרש.
מתוך כלל התקציב, התקציב המושקע במניעה הוא רק 1.4% מהתקציב המוקצה לכליאה ולמקלטים לנשים מוכות.
מבקר המדינה התריע על כך שלמשרד הרווחה אין מדיניות סדורה לאיתור משפחות במעגל האלימות.
רוב המרכזים לטיפול ומניעת אלימות במשפחה נמצאים ברשויות מקומיות במעמד כחברתי כלכלי בינוני-גבוה, ובכך פוגעות בטיפול באוכלוסיות פגיעות יותר.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2025 מצביע על שורה של כשלים מתמשכים בטיפול באלימות בין בני זוג: שבע שנים אחרי אימוץ המלצות ועדת המנכ"לים המערך הלאומי עדיין לא הוקם במלואו.
ישראל עדיין לא חתמה ואשררה את אמנת איסטנבול ואין הגדרה רשמית בחוק לאלימות בין בני זוג.
התקציב השנתי מהווה רק 60% מהנדרש, ההשקעה במניעה מקדימה נותרת מזערית, ושיעור הגברים המטופלים במרכזים לטיפול נמצא בירידה מתמדת.
בתי המשפט ממעטים להפנות גברים פוגעים לטיפול, פחות מ-10% מהאסירים שריצו מאסר משתלבים בתוכניות שיקום, וכמעט ואין מנגנון שיקום למורשעים ששוחררו ממאסר.
אין מנגנון מסודר להעברת מידע על בני זוג מסוכנים בין גורמי טיפול לאכיפה, ולא קיימת מערכת ממוחשבת מרכזית לריכוז מידע בתחום.
על רקע הממצאים קרא המבקר לממשלת ישראל לפעול ביתר שאת לתיקון הליקויים שזוהו.
לתופעת האלימות במשפחה ובמערכות יחסית השלכות חמורות רבות.
לתופעת האלימות השפעות מגוונות – נפשיות, התנהגותיות ופיזיות, הן על הקורבנות החשופים לה והן על הילדים במשפחה הגרעינית.
השלכות אלו עשויות לבוא לידי ביטוי גם בקרב ילדים הסובלים מאלימות ישירה או צופים באלימות.
ילדים אלו נוטים לסבול מהפרעות התנהגותיות ונפשיות: נשירה מהלימודים, שימוש לרעה בסמים, מופקרות, דיכאון קליני, הפרעות אכילה, אובדנות, אגרסיביות היריון מוקדם והידרדרות להתנהגות אנטי-חברתית ופשיעה.מחקרים רבים מלמדים כי ילדים שגדלו בבתים אלימים נוטים בבגרותם לחקות את הוריהם ולנקוט אלימות כלפי בני משפחותיהם, וכך מעגל האלימות עובר מדור לדור.
בארצות הברית כ־16% מקורבנות הרצח נהרגו על-ידי בני זוגם.
כמעט מחצית ממקרי הרצח של נשים בארצות הברית בוצעו על-ידי בן הזוג שלהם בהווה או בעבר.
אלימות בין בני זוג קשורה למצבים בריאותיים שליליים במערכות הלב, העיכול, הרבייה והשרירים.
היא קשורה גם להתנהגויות המסכנות את הבריאות כמו עישון, שתייה מופרזת והתנהגויות מיניות מסכנות.
נשים שסבלו מאלימות בין-זוגית נמצאות בסיכון מוגבר להחמרת סימני מנופוז, צריכת סמים ואלכוהול, הידבקות במחלות מין, כאב ופיתוח מחלות כרוניות.
מבחינה פסיכולוגית, קורבנות של אלימות בין בני זוג עלולים לחוות בעיות נפשיות כמו דיכאון והפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הפגיעה של אלימות בין בני זוג אינה מוגבלת רק לבני הזוג עצמם.
הפגיעה גורמת נזק כלכלי חברתי בשל שירותים רפואיים, פגיעה בפרודוקטיביות בעבודה עלויות משפטיות ועוד.
בשל הקשר בין אלימות בין-זוגית לבין בעיות נפשיות, מומלץ לשאול את הפונים לשירותי בריאות הנפש, ובמיוחד נשים ומיעוטים מיניים, אם הם חוו אלימות שכזו.
קיימות מספר אסטרטגיות שקיבלו תמיכה מחקרית טובה לכך שהן יכולות למנוע אלימות בזוגיות.
הקניית מיומנויות לניהול מערכת יחסים בריאה ובטוחה - לדוגמה, תוכניות ללמידה חברתית רגשית לצעירים המעודדות מערכות יחססים הנשענות על כבוד הדדי ואכפתיות
הגברת מעורבותם של מבוגרים וחברי קבוצת השווים לקידום ציפיות חיוביות וגינוי אלימות והתנהגויות לא בריאות
עצירת דפוסים בעייתיים בגיל צעיר המעידים על שליטה עצמית לקויה
יצירת סביבה בטוחה בבית הספר, במקומות העבודה, בשכונה
חינוך לשוויון מגדרי ויחסים זוגיים מכבדים
חיזוק התמיכה הכלכלית ככלי להפחתת אלימות
תמיכה בקורבנות להפחתת פגיעה ולהגברת ביטחון
מעורבות של מערכות לבריאות הציבור, אנשי חינוך, גורמי ממשל ועוד
לפי ההלכה אסור לגבר להפעיל אלימות כלפי בת זוגו, כפי שנאמר ברמ"א (אבן העזר סי' קנד סע' ג): "איש המכה אשתו עבירה היא בידו כמכה חברו, ואם רגיל בכך יש ביד בית דין לייסרו ולהחרימו ולהלקותו בכל מיני רידוי וכפייה ולהשביעו שלא יעשה עוד".
וכתב באר הגולה (אבן העזר קנד, י) שעונשו של המכה אשתו חמור ממכה את חברו, והוא מנמק זאת בכמה היבטים שקשורים במחויבות הזוגית לאהבה ולכבוד הדדי, ובחומרה המיוחדת של אלימות במשפחה: .
ומכך הסיק הרב אברהם אהרן פרייס, שהמכה את אשתו חייב מלקות, קל וחומר ממכה את חבירו.
אלים צ'אן (בסינית: 陳以琳, הונג קונג, נולדה ב-18 בנובמבר 1986) היא מנצחת סינית.
אלים צ'אן שרה במקהלת ילדים בהונג קונג והחלה לנגן בפסנתר בגיל שש.
צ'אן היא בוגרת תואר ראשון במוזיקה ממכללת סמית' במסצ'וסטס.
לאחר מכן, צ'אן למדה באוניברסיטת מישיגן, שם כיהנה כמנהלת המוזיקלית של התזמורת הפילהרמונית של קמפוס אוניברסיטת מישיגן ושל תזמורת פופ מישיגן.
צ'אן קיבלה תואר שני ודוקטורט בניצוח, וסיימה את לימודיה בניצוח ב-2014. צ'אן זכתה במלגת הניצוח ע"ש ברונו ולטר ב-2013, וב-2015 היא השתתפה בכיתות אומן בלוצרן עם ברנרד הייטינק.
בדצמבר 2014, כשהיא בת 28, זכתה צ'אן בתחרות הניצוח ע"ש דונטלה פליק.
בעקבות הזכייה בתחרות, מונתה צ'אן למנצחת זוטרה של התזמורת הסימפונית של לונדון לעונת הקונצרטים 2015–2016. בעונת הקונצרטים 2016–2017, השתתפה צ'אן בתוכנית העמיתים של דודאמל עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בעונת הקונצרטים 2018–2019 מונתה אלים צ'אן למנצחת אורחת קבועה של התזמורת הסקוטית הלאומית, ובכך החליפה את תומאס סנדגרד.
החל מעונת הקונצרטים 2019–2020 מכהנת אלים צ'אן כמנצחת הראשית של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, ששוכנת באולם המלכה אליזבת (Koningin Elisabethzaal) באנטוורפן.
צ'אן, שהלכה בעקבותיהם של מנצחים דוגמת אדו דה וארט ויאפ ואן זביידן, היא המנצחת הראשית הצעירה ביותר שמונתה על ידי התזמורת הפילהרמונית של פלנדריה.
צ'אן ניצחה גם על תזמורת המרכז הלאומי לאומנויות באוטווה ועל התזמורת הפרנקופונית, כחלק מתוכנית האומנים הצעירים של המרכז הלאומי לאומנויות ב-2012, בשיתוף פעולה עם פנחס צוקרמן.
צ'אן השתתפה בפסטיבל המוזיקה אולימפוס בסנט פטרסבורג ובסדנאות עם תזמורת פסטיבל קברילו ותזמורת בולטימור (עם מרין אלסופ, ג'רארד שוורץ וגוסטב מאייר).
אלים צ'אן הייתה המנצחת הראשית של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן בין השנים 2019 - 2024, וכיום היא מכהנת כמנצחת אורחת ראשית של התזמורת הסקוטית הלאומית החל מעונת הקונצרטים 2018–2019.
אלים צ'אן מאורסת לנגן כלי ההקשה ההולנדי דומיניק פלייסהוורס, שזכה בפרס המוזיקה של הולנד (Nederlandse Muziekprijs) ב-2020.
אֵלֶיךָ ה' נָשָׂאתִי עֵינַי הוא פיוט הנאמר בסליחות בנוסח הספרדים, מחבר הפיוט אינו ידוע.
מופיעים בו ציטוטים רבים מספר תהילים.
הפיוט תפס מקום חשוב בסדר הסליחות בקהילות היהודיות במרוקו ואלג'יריה, ורבים באו לבית הכנסת לאמירתו.
בפיוט 22 בתים המרכיבים אקרוסטיכון של א–ב.
הפיוט מדבר בגוף ראשון עם הקב"ה, והשורה האחרונה בכל בית מסתיימת במילת שייכות לאלוהים ("עבדיך", "ידידיך", "חסידיך"), בפיוט חריזה כפולה.
בתוך כל בית, ישנה חריזה פנימית שלוש פעמים (שלושת הטורים הראשונים חורזים עם עצמם), ובטור הרביעי (והחותם) בכל בית ישנה חריזה של "ךָ" המשותפת לכל הפיוט.
תוכן הפיוט מביע תוכחה ותחינה אך הלחן מונוטוני ומרגיע.
הפיוט מושר לרוב בהמשך לפיוט "בן אדמה" שחיבר רבי יהודה הלוי.
הפיוט זכה לפופולריות רבה בקהילות היהודיות בצפון מערב אלג'יריה וצפון מזרח מרוקו, ותפס מקום חשוב בסדר הסליחות בקהילות אלה.
בקהילות אלה, לקראת הפיוט שנאמר לקראת סיום אמירת הסליחות, היה נאסף קהל רב לאמירתו, אף כאלה שלא הירבו לפקוד את בית הכנסת.
בשל אורכו, מושר הפיוט על ידי מספר חזנים רב, שמתחלפים לאחר כל בית או שני בתים.
הנוהג הוא שירת הבית בידי הסולן המתחלף ושירת הבית העוקב בידי קהל המתפללים.
לחלק מבתי השיר, לחן שונה וקצבי יותר בהתאם לתוכן הבית.
לרוב, מתגברת עוצמת השירה מבית לבית.
לצד הנוסח העברי, הושר בעבר במקומות שונים הפיוט בתרגום לערבית, שאף הוא היה מוסדר על פי סדר הא' ב', אך תוכנו היה שונה מתוכן הפיוט בעברית, עם זאת הוא היה בעל משמעות דומה.
אלימאר השני, רוזן אולדנבורג (גם אגילמר) היה רוזן אולדנבורג מ-1108 עד 1142.
אלימאר מופיע בשטר ביסוס למנזר איבורג ליד אוסנבריק משנת 1108. הוא היה בנם של אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג ואשתו ריכנצה, בתה של אידה פון אלסדורף.
בשנת 1108 מת אביו, ואלימאר ירש את נחלותיו.
בשנת 1141, הכרוניקה המלכותית של קלן דיווחה על סכסוך גדול בין אלימאר והרוזנים אקברט פון טקלנבורג ואוטו פון רוונסברג.
לכאורה, אלימאר השני הפסיד בקרב הנשק הראשון, רק כדי ללכוד את יריביו.
נראה כי תביעות הירושה של איליקה למורשת וידוקינד בצפון אוסנבריק היו שנויה במחלוקת.
הריב כנראה לא היה חיובי עבור אלימאר השני כפי שנטען בכרוניקה.
ככל הנראה זה הסתיים בנישואים בין בתו של אלימאר, איליקה, להיינריך פון טקלנבורג.
איליקה קיבלה נדוניה ענקית מהנכס שבמחלוקת.
אלימאר נשא לאישה לפני 1102 את איליקה פון ורל-ריטברג, בתו של היינריך, רוזן ריטברג, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
ביאטריקס מאולדנבורג, התחתנה עם לורד פרידריך מאמפפורט
איליקה מאולדנבורג התחתנה עם היינריך הראשון, רוזן טקלנבורג
אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג או אגילמר הראשון (בערך 1040–1112) היה הרוזן הראשון של אולדנבורג ושלט בין 1091–1108.
אלימאר התחתן עם ריקסה (הנקראת גם ריכנצה), שלפי דברי הימים של סטאד הייתה בתו של דדי או אדלגר, ולפי אותו מקור, אמה הייתה אידה פון אלסדורף.
ה"אנלס סטדנס" קובעים עוד כי אידה הייתה אשת אצולה ממוצא שוואבי וכי אביה של אידה היה אחיו של הקיסר הנרי השלישי ואמה של אידה הייתה אחותו של האפיפיור לאו התשיעי (ששמו החילוני היה ברונו).
שמו של אלימאר נמצא באמנה משנת 1108. אשתו טענה שהוא צאצא של ויטקינד, מגן בולט של הסקסונים והמתנגד הראשי של קרל הגדול במהלך מלחמות הסקסונים של 777 עד 785, אך אין לכך ראיות נוספות.
לאלימאר וריקסה היו 3 ילדים, ביניהם אלימאר השני, שירש אותו כרוזן של אולדנבורג.
אלימות בכבישים היא התנהגות אלימה ואגרסיבית, אשר מתרחשת על ידי נהגים, בדרך כלל בנתיבי תחבורה.
ההתנהגות כוללת לעיתים אלימות מילולית ופיזית, נסיעה מסוכנת במסלולי הכביש, איומים ולעיתים אף אלימות כלפי הולך רגל שלא בהכרח נוהג.
אלימות בכבישים מובילה לעימותים, נזק לרכוש, תקיפות והתנגשויות שעלולות לגרום לפציעות פיזיות חמורות או אף למוות.
על פי מחקר של AAA Foundation for Traffic Safety שבדק את דו"חות המשטרה ברמה הלאומית, היו יותר מ-1,250 מקרי אלימות בכבישים בממוצע שדווחו בשנה בין השנים 1990–1996 בארצות הברית.
רבים מהאירועים הללו הסתיימו בפציעות חמורות או אף למוות.
מספרים אלו עלו מדי שנה לאורך שש שנות המחקר.
מספר מחקרים מצאו כי האלימות בכבישים מתרחשת בעיקר על ידי צעירים (בני 33 בממוצע) ו-96.6% ממחוללי האלימות הם גברים.
בתחומי שיפוט מסוימים, יכול להיות הבדל משפטי בין "אלימות בכבישים" ל"נהיגה אגרסיבית".
בארצות הברית, רק מדינות בודדות חוקקו חוקים נגד אלימות בכבישים, שבהם מקרי אלימות בכבישים מובאים לדין.
ההגדרה המשפטית של אלימות בכבישים כוללת התנהגויות המתבטאות בזמן נהיגה, או הנובעות מתקריות הקשורות לתנועה.
בישראל גוברת תופעת האלימות בכבישים.
עבירות הבריונות בכביש, במסגרתן נהגים עוברים עבירות מסכנות חיים תוך סיכון משתמשי הדרך, עלולות לגרום אף לאבדן חיי אדם.
על פי סקר של עמותת "אור ירוק" משנת 2021, אחד מכל חמישה נהגים חש פגיעה בתחושת הביטחון בכביש, הסקר בחן את שיעור הדיווחים על תופעות זעם ותוקפנות מצד נהגים בכבישי ישראל, וכלל דיווחים על קטטות, אלימות מילולית, צפירות אגרסיביות, סינוור מכוון, ועוד.
במשטרת ישראל הוקמו צוותי חשיבה לבחינת נושא האלימות בכבישים, למתן פתרונות מותאמים לבעיה.
הענישה לנהגים במקרי אלימות בכבישים נעה בין מספר חודשי עבודות שירות, ועד 12 חודשי מאסר בפועל.
שיעורי הגשת כתבי האישום על אלימות בכבישים הם נמוכים, בשנת 2022 מתוך 4,434 כתבי אישום שהגישה הפרקליטות, 2% בלבד היו קשורים לעבירות בכביש.
אלימות באנימציה מתייחסת לפעולות אלימות ביצירות אנימציה, הכוללת דמויות מונפשות ומצבים דמיוניים.
ייחודה של אלימות זו נעוץ בכך שלעיתים קרובות היא מציגה פעולות שבהן דמויות מתמודדות עם תוצאות בלתי אמיתיות או מופרזות, כאשר לעיתים ה"נפגעים" אינם נראים כפוגעים באופן ממשי לאחר המפגש האלים.
הפרדה מקובלת בתחום זה מבחינה בין אלימות אנימציה בעלת אופי קומי, המתוכננת לעורר צחוק ואירוניה, לבין יצגי אלימות שמטרתם אינה הומוריסטית, והם מתכוונים לשקף מצבים חמורים יותר או להעביר מסר.
תוכניות וסרטי אנימציה הכוללים אלימות מצוירת, כמו "ריק ומורטי", "טום וג'רי", "לוני טונס", "משפחת סימפסון" ו-"איש משפחה", זוכים לפופולריות רבה, אך גם לדיון וביקורת בנוגע להשפעתם על קהל הצופים, במיוחד על ילדים.
לאלימות מצוירת יש היסטוריה ארוכה של שימוש להסתה לאלימות נגד מיעוטים, החל מהקריקטורות המצוירות של עיתון וילמינגטון, צפון קרוליינה משנת 1898.
ההיסטוריה של אלימות באנימציה משקפת את התפתחות התקשורת החזותית והתרבות הפופולרית לאורך השנים.
החל מהאנימציות הראשונות בתחילת המאה ה-20, אלימות מונפשת נחשבה לכלי עיצובי המשמש להבעת קונפליקטים, קומדיה ולעיתים אף ביקורת חברתית.
בשנות ה-30 וה-40, עם צמיחתה של תעשיית האנימציה האמריקאית, סדרות כמו "מרי מלודיס" ו"לוני טונס" החלו להכניס אלימות קומית כחלק בלתי נפרד מההומור שלהם.
דמויות כמו טום וג'רי, שפותחו בשנות ה-40, הפכו לסמלים תרבותיים, בהם האינטראקציה האלימה בין החתול והעכבר נחשבת לקלאסיקה של הומור אנימציוני.
במהלך השנים, עם התפתחות טכנולוגיות חדשות ושינויים בטעם הקהל, סגנונות של אלימות באנימציה גם התפתחו והשתנו.
בשנות ה-80 וה-90, עם הופעתם של סדרות כמו "משפחת סימפסון" ולאחר מכן "South Park" ו"איש משפחה", אלימות באנימציה החלה להשתמש באופן יותר בוטה ומפורש, לעיתים כדי להביע ביקורת חברתית או פוליטית.
ההשפעות של אלימות מצוירות על בני נוער נותרו שנויות במחלוקת.
מחקרים נחלקו בדרך כלל בנושא זה ללא הסכמה לגבי השפעות האלימות על ההתנהגות.
מסקנה אחת כזו היא שלמגדר אין תפקיד מכריע במחקר.
מאמר שפורסם על ידי אנדרו ג'יי וויבר וצוותו מספק נתונים המראים שבנים כן מעדיפים לצפות באלימות מצוירת יותר מאשר בנות, אבל שניהם נהנים מהם באותה מידה.
מוזכר גם שלילדים עשויה להיות דמיון טבעי לצפייה באלימות.
סטייר, אפלפילד וסמית' טוענים שילדים מחקים את הפעילויות של דמויות מצוירות, גם כשהן אינן מתוארות כבני אדם.
במחקר נוסף מ־1963 מציינים שמה שעשוי להיראות בדיוני בבירור למבוגר עשוי להיראות אמיתי לילדים צעירים.
בלומברג, בירווירת' ושוורץ טוענים שההשפעה של חשיפה לאלימות עשויה להישאר ללא קשר לשאלה אם ילדים בוחרים לחקות אותה.
השפעה זו עלולה להזיק לילד אם צורה זו של אלימות הייתה מוות של דמות על המסך.
עם סרטים מצוירים של ימינו יש שיעור מוגבר של מוות על המסך, אם ילד לא מוכן רגשית זה יכול להוביל להשפעות מזיקות רבות.
אבל אם נושא המוות מטופל בצורה נכונה, זה יכול לתת לילדים הבנה חיובית מוקדמת של המוות.
ההשפעה של אלימות באנימציה על התנהגות בחיים האמיתיים
ההשפעה של אלימות באנימציה על התנהגות בחיים האמיתיים הם נושא שנוי במחלוקת ומורכב.
קיימים חוקרים הסבורים כי חשיפה לאלימות אנימציונית עלולה להוביל להתנהגות תוקפנית מוגברת בקרב ילדים, עם נטייה לחקות את ההתנהגות האלימה שהם חווים דרך המסך.
מחקרים קודמים גילו כי ילד שחושף לשעות ארוכות של תוכן אנימציוני אלים עשוי להיחשף לאלפי מעשי אלימות, וחיבור זה קושר להגברת תוקפנות אצל ילדים בתרבויות שונות, כמו בטייוואן.
נצפתה גם נטייה לרמות גבוהות יותר של אלימות בתוכניות המיועדות לקהל הצעיר יותר לעומת אלו המופנות לקהל המבוגר.
מצד שני, חלק מהחוקרים מעלים טיעון שגורמים נוספים יכולים להשפיע על ההתנהגות, וכי אין לאלימות באנימציה השפעה ישירה ומובהקת על ילדים.
בלומברג, בירווירת' ושוורץ, למשל, סבורים שילדים מסוגלים להבחין בין תוכן בדיוני לבין המציאות, ולהבין את ההבדל בין טוב לרע, כך שהם מתייחסים לאלימות המצוירת כבלתי רלוונטית לחייהם האמיתיים.
עם זאת, קיימת ביקורת על הכללת ילדים שהושפעו מתוכן שלילי מחוץ לדיונים הללו, שכן נראה כי הם נותרים לעיתים מחוץ למוקד הדיון.
המעבר לעידן הדיגיטלי והגישה הנרחבת לאינטרנט חידשו את הדיון סביב השפעת האלימות המצוירת, מכיוון שילדים ונוער כעת נתקלים בתוכן דיגיטלי מגוון ללא פיקוח מסודר, המוסיף סיבוכיות לניסיון להבין את השפעות התוכן האלים.
התפתחויות אלו מחייבות התייחסות מדוקדקת לסביבה התרבותית והטכנולוגית שבה ילדים ונוער גדלים, כדי להבין את השפעותיה האמיתיות של אלימות באנימציה על התנהגות בחיים האמיתיים.
אליכם עדה קדושה היא קינה שנאמרת בליל תשעה באב ברוב קהילות נוסח הספרדים, וכן אצל יהודי תימן, שמחברה אינו ידוע.
הקינה פותחת בשאלה מה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות, שאלה המוזכרת במשנה ופותחת את נוסח ההגדה של פסח הנאמרת בליל הסדר.
כל הקינה עוסקת בהשוואה בין מנהגי החירות ההודאה על הניסים והישועות שנעשים בליל הסדר לבין מנהגי האבלות שנעשים בתשעה באב.
לפי לוח השנה העברי שני לילות אלה חלים בכל שנה באותו יום בשבוע, והקינה מחדדת בדרך של שאלות ותמיהות את ההבדל העצום שבין שני הלילות.
בסופו של כל בית מובא מענה לשאלה ונימוק לאבל בלילה הזה, באזכור אחת מצרות הגלות והחורבן, ובאמירה שיש סיבה לאבלות רבה בגללו.
כמו קינות אחרות מסתיימת גם הקינה הזו בדברי עידוד ונחמה, הבית האחרון שלה מבטיח הרמת קרן ישראל וחזרת העבודה בבית המקדש: "הִתְנַחֲמוּ בְגָלוּת בָּנִים יוֹשְׁבִים בְּצָיוֹן, אֲרוֹמִמְכֶם מִשִּׁפְלוּת אָכִין עֲבוֹדַת צִיּוֹן, אֶבְנֶה נְוֵה אַפִּרְיוֹן אָז תִּשְׂמְחוּ בְּגִילוֹת".
אצל חלק מהעדות משמשת השורה "מַה נִּשְׁתַּנָּה הַלַּיְלָה הַזֶּה מִכָּל הַלֵּילוֹת?" כרפרן שנאמר על ידי הקהל, בעוד שאר הקינה נאמרת על ידי החזן.
ביום תשעה באב, אומרים הספרדים קינה דומה, הפותחת במילים "אליכם עדה נאמנה".
רבי יעקב ישראל חגיז בספרו סובר שיש כמה קינות שאין ראוי לומר אותן.
בין יתר הקינות שלדעתו אין לומר הזכיר את הקינה אליכם עדה קדושה, וטען שקינה זו היא בעלת אופי ילדותי מדי, השאלות שנשאלות בה מתאימות לשיח עם תינוקות ולא עם עדה קדושה.
הוא הוסיף שאין כל קושי במה שעושים בתשעה באב, משום שאבלות החורבן היא הגיונית ומתאימה למצבו של עם ישראל, הקושי מתעורר דווקא בליל הסדר, שבו נוהגים כבני מלכים על אף הגלות.
בשל התנגדות זו, נוהגות חלק מן העדות לדלג על הקינה הזו.
בתרבות הפופ היפנית, אלילי נעורים (ביפנית: アイドル, איידורו) הם בדרנים ובדרניות צעירים/ות, אשר לרוב הם בני נוער ולרוב הם זמרים/ות, ובעלי מראה אטרקטיבי, ובמקרה של אלילות הנעורים לעיתים רבות בעלות פרסונה תמימה ו/או "טהורה" לכאורה.
לעיתים רבות אלילי הנעורים ביפן מתחילים/ות את הקריירה שלהם בגיל צעיר מאוד כאשר סוכנויות הכישרונות מגלות אותם.
סוכניות הכישרונות ממלאות בהמשך תפקיד מרכזי בפיתוח הקריירה שלהם ובהצלחה שלהם בתעשיית הבידור היפנית, בה הם עשויים לעבוד במגוון תחומים כמו מוזיקה, טלוויזיה, קולנוע, דוגמנות ו/או בפרסומות.
תופעת אלילי הנעורים ביפן התפתחה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 והפכה דומיננטית בשנות ה-70 וה-80 בעיקר בזכות הטלוויזיה כאשר אלילי נעורים רבים נבחרו בעקבות אודישנים בתוכניות טלוויזיה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החל לראשונה להיעשות שימוש במונח לתיאור זמרים וזמרות צעירים ובעלי/ות תדמית חמודה ותמימה, כמו למשל מומו יאמאגוצ'י וסאורי מינאמי שהפכו לכוכבים בולטים במיוחד בתעשיית הבידור היפנית בשנות השבעים.
מגמה זו המשיכה במהלך שנות ה-80, כאשר במהלך אותו העשור אלילי הנעורים הפכו לחלק דומיננטי בתעשיית הבידור היפנית ואלילי הנעורים זכו באותה העת להצלחה מסחרית ניכרת אשר הושפעה במיוחד בהפריחה הכלכלית של יפן בשנות השמונים והם החלו להופיע באותה העת בפרסומות וסדרות דרמה שונות בטלוויזיה.
כמו כן, באותה התקופה תוכניות טלוויזיה בהן הופיעו אלילי נעורים לעיתים רבות זכו לרייטינג גבוה יותר.
אלילות נעורים פופולריות במיוחד בשנות השמונים ביפן כללו בין היתר את סייקו מאטסודה ואקינה נקמורי.
אלילי נוערים החלו להפוך גם פופולריים באותה התקופה, ובמיוחד שוננטאי, מסהיקו קונדו, והיקארו גנג'י.
בשנות ה-90 תעשיית אלילי הנעורים חוותה דעיכה ניכרת, בין היתר בעקבות המיתון הכלכלי שחוותה יפן באותה העת.
באותה התקופה אמנים שהיו פרפורמרים רציניים או אותנטיים יותר, כמו נאמי אמורו, החלו להיות פופולריים יותר ביפן מאשר אלילי הנעורים.
באותה התקופה אמורו עצמה התעקשה שיתייחסו אליה כאמנית ולא כאלילת נעורים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 היה לתעשיית אלילי הנעורים קאמבק משמעותי והפעם הרכבי אלילי נעורים הפכו פופולריים יותר מאלילי נעורים יחידים.
במהלך אותה התקופה הרכבים כמו Morning Musume AKB48, ו-SMAP היו מהרכבי אלילי הנעורים הפופולריים ביותר ביפן.
בנוסף באותה התקופה האינטרנט החל לאפשר למעריצים להיות בקשר ישיר יותר עם האלילים האהובים עליהם באמצעות רשתות המדיה החברתית, ויתר הפלטפורמות המקוונות.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הרכבי אלילי נעורים בולטים כללו את ההרכבים AKB48, Nogizaka46.
נכון לשנות ה-20 של המאה ה-21 ישנם מעל ל-10,000 נערים ונערות מתבגרים/ות ביפן אשר נחשבות לאלילות נעורים וישנם מעלה ל-3,000 הרכבי אלילי נעורכים פעילים.
תעשיית אלילי הנעורים של יפן שימשה גם כמקור השפעה ניכר עבור תעשיות דומות ברחבי העולם, ובעיקר תעשיית הקיי-פופ של קוריאה הדרומית.
אלילי/ות הנעורים נבחרים/ות בקפידה על ידי סוכנויות כישרונות אשר ממלאות בהמשך תקפיד מרכזי בעיצוב התדמית הציבורית שלהם.
סוכנויות הכישרונות מעניקים לאלילי/ות הנעורים שחתומים/ות עימם הכשרה מקצועית בשירה, ריקוד, משחק, וביחסי ציבור.
לעיתים רבות סוכנויות הכישרונות מייצרת לאליל/ת הנעורים פרסונה אשר תאפשר לה להפוך חביבה יותר בקרב הקהל הרחב.
הפופולריות של אלילי ואלילות הנעורים ביפן נובעת לעיתים רבות מכך שנדמה כי הם/הן נגישים/ות יותר למעריצים.
בניגוד לסלבריטאים אחרים, אלילי/ות הנעורים מוצגים לעיתים רבות במדיה כאנשים רגילים אשר הצליחו להפוך לכוכבים כתוצאה מעבודה קשה והתמדה, ולרוב מעודדים את המעריצים לתמוך בצמיחה שלהם/ן, בין היתר באירועי מפגשים מיוחדים שנערכים עבור המעריצים, במסגרת אינטראקציה במדיה החברתית, ובהופעות חיות תכופות באולמות קטנים ברחבי יפן.
הרכבי אלילי הנעורים לעיתים רבות גדולים יחסית וחברי ההרכב לעיתים רבות מוחלפים מעת לעת בכישרונות צעירים יותר.
הרוטציה של חברי ההרכבים מאפשרת לסוכנויות הכישרונות להציג כל העת כישרונות חדשים, ובמקביל מספקת לחברים המבוגרים יותר דרך לפרוש כאשר מתקבלת ההחלטה שהם יעשו זאת.
מסירותם של מעריצי אלילי/ות הנעורים היא היבט מרכזי נוסף של התופעה התרבותית הזו.
המונח ווטה (オタ) משמש לעיתים רבות לתיאור מעריצי אלילי נעורים מסורים ביפן.
מעריצים רבים של אלילי/ות נעורים ידועים בשל נאמנותם ותמיכתם הניכרת באלילי/ות הנעורים האהובים עליהם.
המעריצים נוטים להקפיד לרכוש את המוזיקה שלהם, מוצרים של אלילי/ות הנעורים, צופים בהופעות שלהם ופוגשים את האלילים האהובים עליהם במפגשים מיוחדים שנערכים עבור המעריצים.
תעשיית אלילי הנעורים היפנית ספגה ביקורת ניכרת לאורך השנים בעיקר על כך שעל האלילים עצמם חלים בדרך כלל כללים נוקשים, והם חייבים לפעול במסגרת לוחות זמנים אינטנסיביים.
לרוב הם נדרשים לעבוד במשך שעות רבות במיוחד תמורת משכורת נמוכה יחסית.
בנוסף לכך, על אלילות נעורים רבות נאסר באופן מפורש בחוזה העבודה להיות במערכות יחסים כלשהן, או שהן חייבות לקבל אישור מסוכנות הכישרונות על מנת שהן יורשו להינשא.
הכלל הזה קיים על מנת לוודא שכל אלילות הנעורים יהיו ממוקדות בקריירה שלהן, אך יש שטוענים כי הוא קיים על מנת ליצור את האשליה לפיה האלילות נגישות למעריצים.
היו מקרים בהם הפרות של אותו האיסור הוביל לתביעות משפטיות.
האכיפה של האיסור נתפסת בעיני רבים לבלתי אנושית.
אלימות ביוזמת המטופל היא תופעת אלימות המופנית כלפי עובדי בריאות מצד מטופלים או בני משפחותיהם.
התופעה מוגדרת כנפוצה ועלולה ללבוש צורות שונות כאלימות מילולית, איומים, הטרדות, ונדליזם ואלימות פיזית.
כשאחיות וצוותים סיעודיים מהווים את קבוצת הסיכון הגבוהה ביותר לעניין זה ואחריהם רופאים, פסיכיאטרים, מטפלים, טכנאי מכשור רפואי, עובדים סוציאליים לרבות אנשי אבטחה, צוות ניקיון ופקידים.
בשנת 2011 75% מעובדי צוותים רפואיים שהשתתפו במחקר של מרכז מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל דיווחו כי חוו אלימות מצד מטופלים, 85% דיווחו כי היו עדים לאלימות מסוג זה.
בין הסיבות להתפרצות אלימות מטופלים נגד עובדי צוותים רפואיים נמנים: מצבים רפואיים ונפשיים, השפעת סמים או אלכוהול, זמני המתנה ארוכים, פעילות עבריינית הקשורה בכנופיות.
בנוסף לזיהוי מצבי הזנחה רפואית.
סקר בבתי חולים בניו אינגלנד מצא כי רק 39% מהנפגעים דיווחו על כל מקרי האלימות, כשמגמת הדיווח מאוד חלשה.
השפעות האלימות על הצוות הרפואי לרוב גוררות שחיקה, השפעה על הבריאות הנפשית, והשפעה על איכות הטיפול העתידית מצד אותו גורם צוות, בירידה באיכות הטיפול.
בין ההצעות למניעת מקרי אלימות ביוזמת המטופל נמנים
הכשרות מיוחדות: הכשרת צוותים להתמודדות עם מצבי סיכון גבוה, למשל באמצעות טכניקות של הרגעת מטופלים והכרת זכויותיהם המשפטיות.
סימון מטופלים בסיכון: זיהוי מטופלים עם היסטוריה של תוקפנות ותיוגם במערכות מידע כדי להעלות את המודעות בקרב הצוותים המטפלים.
חקיקה ותקנות: יצירת תקנות וחוקים שיחייבו הקמת ועדות למניעת אלימות, ביצוע הדרכות שנתיות ותיעוד מסודר של מקרי אלימות.
אלימות בספורט הוא מונח המתאר ביטויי אלימות פיזיים ולא-פיזיים אשר מתרחשים באירועי ספורט, בין אוהדים של קבוצות יריבות, בין אוהדים לספורטאים ואנשי סגל ולעיתים אף בין הספורטאים עצמם.
בעוד מטרת הספורט המוצהרת היא הנאה, לעיתים הופכת תחרותיות בין הקבוצות לאיבה, העלולה להתדרדר לאלימות מילולית ופיזית.
פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים בעת החדשה, קבע כי "ההשתתפות היא העיקר", דהיינו, לא תמיד יש חשיבות לזהות המנצח במפגש ספורט, אך יש חשיבות גדולה לעצם קיומו.
לעומת זאת ראה ג'ורג' אורוול את הספורט כ"מלחמה בלי יריות", כשכוונתו לכאורה שאת הדגש העיקרי, שמים בדרך כלל המשתתפים על הניצחון ואולי אף בכל מחיר.
בשנים האחרונות התרחבה תופעת האלימות בספורט בכל העולם, והגבול בין תחרויות ומשחקים ספורטיביים תחרותיים הוגנים לבין פשע של ממש נחצה לא פעם.
ביטויי האלימות כוללים קללות כלפי שחקני היריבה או אוהדיה, קריאות גזעניות, איומים, יריקות, מכות, יידוי אבנים, השלכת רימוני הלם וחזיזים למגרש ועוד.
הפעולות האלימות יכולות להתבצע בתוך האצטדיון, או מחוץ לו.
חלק מאלימות האוהדים נובעת בחלקה מגזענות או משכרות, וגורמים עבריינים המשתמשים בספורט כתירוץ לפעילות אלימה.
אלימות האוהדים לא נעצרה בפעילות נגד אזרחים, ועלתה מדרגה נוספת כששוטר איטלקי נרצח על ידי אוהדים במשחק בין פאלרמו לקטאניה.
ביטוי אלימות נוסף הוא תופעת אנטישמיות בקרב אוהדים בעולם.
אוהדי קבוצת לאציו האיטלקית נחשבים למובילים בתחום, אם כי קבוצות אוהדים נוספות בעולם מגלים אנטישמיות.
על פי הנתונים, בישראל כללו ביטויי האלימות בספורט כ-700 עבירות בשנה (בשנים 1999–2001) כשהנפוצות הן תקיפה, איומים וגרימת נזק לרכוש.
רוב האלימות מתבצעת במגרשי הכדורגל, אך גם בתחרויות ספורט אחרות כגון כדורסל וכדורעף.
בישראל חוברו על ידי אוהדי בית"ר ירושלים ומכבי תל אביב, שירי שטנה גזעניים המופנים כלפי שחקנים ערבים כגון סלים טועמה, סאלם אבו סיאם ועבאס סואן.
במגרשי הכדורגל נפוצים גם קריאות גזעניות כלפי שחומי עור.
מקרה מפורסם של השלכת רימון הלם היה במשחק של הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים במחזור ה-13 של עונת 2007\2006. בדקה ה-46 השופט הורה על בעיטת פנדל לזכות הפועל תל אביב ושלף כרטיס אדום לבלם בית"ר, דוד אמסלם.
אבוקסיס נפצע וקיבל טיפול רפואי במשך כמה דקות עד ששב לעמוד על רגליו.
ב-2012 בדרבי התל אביבי בו ניצחה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב 1 - 0 מפנדל שנוי במחלוקת, גלש המשחק מהר מאוד לפסים אלימים: השופט שלף מספר רב של כרטיסים צהובים ובסיום המשחק אף הרחיק שני שחקנים של הפועל לאחר שאלה התנפלו עליו.
אוהדי הפועל התמרמרו על השיפוט ועל ההפסד והחלו ליידות מוטות ברזל וחפצים אחרים למגרש.
בעקבות התפרעות האוהדים, פסק בית הדין של ההתאחדות לכדורגל בישראל עונש כבד על הפועל תל אביב שכלל הפחתת נקודות, קנס כספי ומספר משחקים ללא קהל.
ב-3 בנובמבר 2014 "פוצץ" משחק הדרבי של תל אביב בליגת העל בכדורגל בין מכבי תל אביב להפועל תל אביב.
המשחק הופסק עקב תקיפת ערן זהבי על ידי אוהד הפועל, הרחקתו של זהבי ולאחר מכן בוטל ולא חודש עקב התפרעות אוהדים אלימה.
הקטטות בין אוהדי מכבי להפועל נמשכו גם למחרת, מחוץ לבית המשפט השלום שדן במעצרו של האוהד שתקף את זהבי, בסופו של העונש של פואד האוהד שתקף את ערן זהבי 14 חודשי מאסר בפועל.
המשתנים המשפיעים על האלימות בספורט בישראל
יש כמה גורמים שכיחים לאלימות בספורט בכלל ובמגרשי הכדורגל בפרט:
אירועי ספורט אינם מתרחשים בוואקום חברתי והצופים בהם מגיעים עם מטען תרבותי, חברתי, אתני, פוליטי ודתי המשפיע על התנהגותם.
הצופים מביאים איתם את ההיסטוריה, הנושאים, המחלוקות והאידאולוגיות של הקהילות בהן הם חיים וכך גם מידת החשיבות של הקבוצה אותה הם אוהדים והצלחתה מסמלת את הזהות המעמדית, לאומית, אתנית, קהילתית שלהם ומשפיעה על התנהגותם.
רמת האלימות המובנית בענפי ספורט רבים, ובכללם כדורגל וכדורסל, מהווה גורם חשוב בהשפעתה על מידת האלימות של צופיה אך גם גודל הקהל, הרכבו ותנאי הצפייה בו.
כאמור, הבנה בסיסית במשתנים אלו צריכה לסייע באחת הבעיות המרכזיות של אירועי הספורט, שהיא אמצעי השליטה של המארגנים על הצופים בהם.
אלימות בספורט הוא תסמין לבעיה חברתית.
הצופים באירועי ספורט מגיעים למשחקים עם מטען תרבותי, לאומי, אתני, פוליטי וחברתי שמשפיע על התנהגותם במשחק.
הקבוצה אותה הם אוהדים, היא חלק מהזהות שלהם בתחומים הללו והיא משפיעה על התנהגותם במשחקים.
בנוסף, לטענת הסוציולוג יאיר גלילי ככל שהפערים והמתחים בחברה גדלים, הספורט יהיה יותר אלים בהתאמה.
במחקר משותף לאוניברסיטת קונקורדיה ואוניברסיטת מיאמי, נמצא כי רמת טסטוסטרון גבוהה מצביעה על נטייה להתנהגויות לא אתיות ולעיתים אלימות.
ובמשחקי כדורגל קיים רוב גברי המוביל להתנהגויות אלימות.
מחקרים מאמצע 1970 שבדקו את טיפולה של התקשורת בתופעת החוליגניות בענף הכדורגל, העלו כי התקשורת ממלאה תפקיד מרכזי בהעלאת תופעת האלימות על סדר היום הציבורי.
אחד הממצאים של המחקרים הוא, כי חוליגנים נהנים מהחשיפה התקשורתית לה הם זוכים, ולעיתים אף מנהלים ביניהם תחרות על היקף סיקור התנהגותם האלימה.
מכאן המסקנה שהתקשורת יכולה למלא תפקיד חשוב בריסון האלימות בספורט.
סיבה נוספת היא שימוש בסמים כגון קוקאין ושתייה כבדה מצד אוהדי כדורגל.
דרכי התמודדות עם אלימות אוהדים
משטרת אנגליה שמגרשי הכדורגל בה הציגו רמת אלימות חריגות החלה בפיתוח מודל להתמודדות עמה, מודל זה כלל:
פשיטות על בתים בהם, לפי החשד, התגוררו חוליגנים.
מניעה מוחלטת של מגע בין אוהדי הקבוצות.
שימוש במצלמות להרתעת ואיתור מתפרעים.
בנוסף, אסרה חקיקה מכירת אלכוהול באזור המגרשים ומנעה כניסת אוהדים שזוהו כחוליגנים.
ב-2 בנובמבר 2021, אזרח בריטי נדון למאסר של 10 שבועות, לאחר שפרסם סרטון בפייסבוק, הכולל התבטאויות גזעניות כנגד שלושה משחקני נבחרת אנגליה בכדורגל, מרקוס ראשפורד, ג'דון סאנצ'ו ואויוקו סאקה.
הסרטון פורסם בהמשך לגמר אליפות אירופה בכדורגל 2020, שבו שלושת השחקנים החמיצו בעיטות הכרעה מ-11 מטרים.
לאור ריבוי מקרי האלימות במגרשים, הפגיעות בנפש והעלאת הנושא לדיון בסדר היום הציבורי, מינתה הכנסת ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא האלימות בספורט.
הוועדה החליטה כי יש צורך בעבודה רצופה ושיטתית, בשילוב כל הגורמים הקשורים לנושא (ההתאחדות לספורט, איגודי הספורט השונים, מערכת החינוך, משטרת ישראל והתקשורת), לפעול במשותף להגברת המודעות הציבורית לנושא, לחינוכו של הציבור, למתן הסברה ולענישה ביד קשה.
כל זאת מתוך מטרה להפיכת ההשתתפות הפעילה במקצועות הספורטיביים ובתחרויות ספורט, ואת הצפייה בהם, לבילוי מהנה ובטוח לכל: ספורטאים ואוהדים כאחד.בדצמבר 2007, הוגשו המלצותיה של ועדת צור שקמה בעקבות אירוע זריקת החזיז על המאבטח במשחק בין הפועל ירושלים להפועל חולון.
בהתאם להמלצות הוועדה החל מסע הסברה שהוביל את המסר: "חוויית ספורט – תנו לספורט לנצח", לצד פעולות לשיתוף פעולה בין כל הגורמים הקשורים לנושא.
חקיקת תקנות אשר יקנו לגופי אכיפת החוק סמכויות ענישה, הקמת משטרת אצטדיונים שתטפל באלימות, הגברת נוכחות משטרתית במשחקים רגישים, הגברת אכיפת התקנות, שימוש בטכנולוגיה מתקדמת – מצלמות במעגל סגור ועוד, שיפור התנאים באצטדיונים, פעילויות חינוכיות והסברתיות להגברת מודעות האוהדים למניעת האלימות במגרשים וחינוך לסובלנות, עידוד אמצעי התקשורת להירתם למאבק.
במהלך השנים הוצעו פתרונות שונים לאכיפה וענישה של אוהדים מתפרעים במגרשי הכדורגל בפרט ובספורט בכלל, חלק מהפתרונות כגון ענישה קולקטיבית עוררו התנגדות משמעותית ואף שיטה זו התגלתה במהלך הזמן כלא יעילה ואל אף זאת ישומה של ענישה זו נמשכת עד היום.
ב-2003 הוצעו דרכי אכיפה והתמודדות עם הכנסת אמצעי פירוטכניקה למגרשים ללא שימוש בענישה קולקטיבית.
נציג המשטרה רפ"ק איציק עמיר טען שהמשטרה עובדת על טכנולוגיה חדשה שכוללת מגנומטרים, דומים לאלו שבשימוש בביקורת גבולות.
בעזרתם ניתן יהיה לזהות באופן וודאי הימצאות של אבוקות, רימוני עשן וחזיזים, מה שימנע הכנסת אמל"ח לאצטדיונים טכנולוגיה זו עדיין לא הוצגה באצטדיונים ולא פורסם עדכון נוסף על פיתוח טכונולגיה זו.
אסי ממן מציין כי כבר מזה שנים רבות החל השימוש במצלמות אבטחה באצטדיונים בניסיון למנוע מקרה אלימות שונים.
לקראת פתיחת עונת 2022/23 המצלמות באצטדיונים שודרגו.
בעזרתם יוכלו השוטרים לזהות מתפרעים ביתר קלות ולהרחיקם לתקופות ארוכות יותר מהיציעים.
היחידה המשטרתית הייעודית תוקם מחדש ובקרוב המשטרה תיערך גם לאפשרות שהממשלה תאשר חלוקת קנסות למתפרעים.
מתוך תוכנית זה אכן מומש שיפור המצלמות באצטדיונים אבל עדיין לא שמענו על מקרה בו השתמשו במצלמות המחודשות.
כאשר בית המשפט העליון נדרש לנושא האלימות בספורט, אמר "שמדובר בתופעה שכיחה, ועל כן מדאיגה וחמורה במיוחד, ומחייבת ענישה מרתיעה מתאימה.
באותה פסיקה הוא מוסיף ואומר שמבחינת הענישה אין לשקול את הנסיבות הקשורות לנאשם בלבד, אלא להתחשב באינטרס הציבורי".
אינטרס זה מחייב, לדעת בית המשפט, שליחת מסר תקיף לאוהדי הכדורגל, שמעשי אלימות במגרשים יטופלו ביד קשה בידי בתי המשפט ויגררו עונשי מאסר בפועל.
בנובמבר 2007 קטין השליח חזיז לתוך תחומי מגרש הכדורגל בכך סיכן את הנוכחים במגרש.
במקרה זה, כאמור, נרשמה לחובת הקטין הרשעה בפלילים ונגזרו עליו 30 ימי מאסר בפועל, 5 חודשי מאסר על תנאי לשנתיים, חתימה על התחייבות בסך 3000 ₪ להימנע מביצוע עבירת אלימות במשך שנתיים וקנס בסך 7500 ₪.
לדוגמה ציין בית המשפט לנוער בצפת אזהרה לעתיד לאחר פסק הדין: "על העבריינים בכח לדעת, כי מי אשר ייתפס בכף בעבירות בריונות באירוע ספורט או אירועים המוניים אחרים...יידון בדרך כלל למאסר בפועל ממשי (מאחורי סורג ובריח, ולקנס גבוה..."
במקביל, או בנוסף לאלימות האוהדים, ישנם מקרים שבהם האלימות היא בין הספורטאים עצמם, כדוגמת פרשת הנגיחה של זינדין זידאן בחזהו של מרקו מטראצי במשחק הגמר של מונדיאל 2006.
אלימות בקרב ספורטאים, נתפסת לעיתים כחמורה יותר מאלימות אוהדים, עקב הדוגמה והמודל לחיקוי שספורטאים מהווים.
כמה שחקנים שנקטו בפעולות אלימות כנגד שחקנים אחרים ואף כנגד אוהדים הם: אריק קנטונה, פאולו די קאניו, רון ארטסט ולואיס סוארס.
דרכי התמודדות עם אלימות ספורטאים
לכל תחום ספורט ישנם ארגונים הממסדים אותו כמו התאחדות לכדורגל או איגוד השופטים.
לכל גוף כזה ישנם סמכויות להענשת הספורטאים לאחר התנהגות בלתי הולמת שכלליה נקבעים על ידי אותו גוף.
הגשש החיוור התייחס לתופעה זו במערכון "שירים, שערים וטכנאים" והמערכון "אופסייד סטורי" הוקדש כולו לתיאור מעלליהם של אוהדי בית"ר ירושלים.
מהמערכון בעיקר זכורה השורה "נשרוף את המועדון".
אלימות במשפחה (בראשי תיבות: אלמ"ב) מתרחשת במסגרת המשפחה ובהקשר של היחסים שבתוכה, לרבות עם בני זוג לשעבר.
אלימות במערכת יחסים אינטימית היא סוגיה חברתית רבת פנים החוצה תרבויות, מגדר, דתות, מצב חברתי-כלכלי ורמת השכלה.
אלימות במשפחה יכולה להתבטא במגוון דרכים, ועל פי אמנת איסטנבול אלימות במשפחה מוגדרת כמעשים של אלימות פיזית, אלימות מינית, התעללות רגשית או אלימות כלכלית, המתרחשים במשפחה או בתא המשפחתי.
התופעה מאופיינת בהטרוגניות אשר נובעת בין השאר מהשוני בהגדרת התופעה במדינות שונות, ובמאפייני מבצעי האלימות והקורבנות.
לאלימות במשפחה יש היסטוריה ארוכה, אולם היה זה הגל השני של הפמיניזם שהעלה לראשונה את הנושא כבעיה חברתית שיש לדון בה ולהכניסה לשיח הציבורי.
סקר של ארגון הבריאות העולמי משנת 2021 דיווח כי 31% מהנשים בגיל 15–49 חוו אלימות פיזית או מינית מצד בן זוגן במהלך חייהן.
מאמר סקירה של 366 מחקרים מ-161 מדינות מצא ש-27% מהנשים בנות 15–49 שהיה להם בן-זוג בהווה או בעבר, חוו אלימות בין-זוגית.
על פי נתוני השנתון הסטטיסטי של משטרת ישראל לשנת 2018, באותה שנה נפתחו כ-18,000 תיקים בגין עבירות אלימות גופנית ואיומים בין בני הזוג, מהם כ-13,000 תיקים נפתחו בגין עבירות אלימות גופנית.
עם זאת, הדיווח של גברים נפגעי אלימות כקורבנות אלימות לוקה בחסר.
בשל תפיסה זאת, גברים נותרים ללא הכרה חברתית וללא שירותים הולמים לקבלת טיפול.
עקב כך, קשה מאוד למדוד את אחוז הגברים הנפגעים בעיקר עקב חוסר דיווח.
מנתוני שב"ס עולה כי בספטמבר 2019 הוחזקו בבתי הסוהר כ-1,000 אסירים שנשפטו על עבירות אלימות במשפחה וכי לכ-270 מהם לא היה זה מאסרם הראשון.
מחקרים מראים כי למתעללים ולקורבנות האלימות יש מאפיינים דומים.
בין המאפיינים ניתן למצוא: גיל צעיר, חווית הורות לקויה, ורקע של אלימות במשפחה הקודמת או בחברה הסובבת.
ג'ונסון (2006) מציג ארבע תבניות של אלימות זוגית שנמצאו בספרות.
הראשונה הנקראת בספרות "טרוריזם אינטימי", מתייחסת לאלימות כפייתית המשמשת מנגנון שליטה על בת הזוג.
השנייה, "התנגדות לאלימות", מתייחסת לעובדה שלעיתים האישה משתמשת באלימות להגנה עצמית אל מול בן זוג אלים.
התבנית השלישית נקראת "אלימות ושליטה הדדית" והיא מתייחסת לאלימות זוגית הדדית שמפעילים שני בני הזוג זה כלפי זה.
התבנית הרביעית והאחרונה נקראת "אלימות מצבית", והיא התבנית הנפוצה ביותר: אלימות הנוצרת מתוך מצבים וקונפליקטים זוגיים שמובילים לתוקפנות ויכולים לנבוע ממחסור בכלים לפתור את הקונפליקטים האלה בדרכים יעילות.
לפי ג'ונסון (מחבר הטיפולוגיה), גברים בלבד, או בעיקר גברים, הם אלו שמפעילים טרור אינטימי.
טענה זו נבחנה בכמה מחקרים וזכתה לתמיכה מחקרית חלקית כאשר נבחנה במדגמים מאוכלוסיות שירות (service populations), או כשמשתתפי מחקרים אלו נבחרו באופן מובחן בידי החוקרים.
במקרים של חשד לאלימות במשפחה, ניצבת המשטרה לעיתים קרובות בפני דילמה הכרוכה בניבוי תוך לקיחת סיכון.
בעיה זו קשה במיוחד, שכן סכסוכים משפחתיים רבים מתרחשים "בארבע עיניים", ובפני הגורם החיצוני המעורב אין תמיד מידע עובדתי מוצק שיכול לתמוך בגרסה זו או אחרת.
בשנת 1998 עדכנה משטרת ישראל את מדיניותה, כאשר פתחה מדור לחקירת מקרי אלימות בין בני זוג.
עד לשנת 1976 העוסקים בתקשורת הישראלית לא ראו הכאת נשים כבעיה חברתית, אלא כבעיה פרטית.
במהלך השנים היחס לתופעה עבר שינוי.
תחילה נחשפו מקרים שהוצגו כחריגים, והכתבים דיווחו על אלימות נגד נשים ורצח נשים על ידי בעליהן כעל "בעיה רומנטית", טרגדיה משפחתית או אירוע מקרי והנטייה הייתה להטיל את האשמה באישה.
אולם בשנת 1976 היחס לתופעה השתנה והוא בא לידי ביטוי בשני אופנים: פתיחת מקלטים לנשים מוכות בשנות השבעים וחקיקת החוק למניעת אלימות במשפחה בשנת 1991, ובהדרגה החלה התקשורת לראות בתופעה כבעיה חברתית ולא אישית.
לפי ההלכה אסור לגבר להפעיל אלימות כלפי בת זוגו, כפי שנאמר בשולחן ערוך (אבן העזר סי' קנד סע' ג): "איש המכה אשתו עבירה היא בידו כמכה חברו, ואם רגיל בכך יש ביד בית דין לייסרו ולהחרימו ולהלקותו בכל מיני רידוי וכפייה ולהשביעו שלא יעשה עוד".
ומכך הסיק הרב אברהם אהרן פרייס, שהמכה את אשתו חייב מלקות מן התורה, קל וחומר ממכה את חבירו.
השאלה האם אלימות במשפחה נחשבת לעילה לגירושין בפני עצמה שנויה במחלוקת בבית דין רבני.
גם במקרים שבהם רשויות החוק הרחיקו בעלים אלימים מהבית ואפילו הרשיעו אותם בעבירה של אלימות במשפחה, יש מקרים בהם בתי הדין הרבניים סברו שאין לאישה זכות הלכתית לתבוע גירושין.
במאמר: "יחסם של חכמים לאלימות הבעל כלפי אשתו" פרופ אליעזר בשן הביא דוגמאות לפסיקות והתייחסויות של חכמים בבתי הדין בעקבות אלימות הבעל כלפי אשתו.
הראב"ד והמהר"ם מרוטנברג התייחסו בחומרה רבה לאלימות הבעל כלפי אשתו.
אך, חכמים בארצות האסלם נהגו אחרת ואף הכריזו על אשה שהוכתה על ידי בעלה כאשה מורדת ומנעו ממנה לקבל את כתובתה.
באחד המקרים הוצגו הוכחות לאלימות פיזית ונפשית מצד הבעל כלפי האישה, והדיינים סברו שזו לא עילה מספקת לגירושין.
במקרה אחר דן בית הדין הרבני באשדוד במקרה בו אדם הורשע באלימות כלפי אשתו, איים עליה ברצח, ריצה עונשי מאסר וסירב לתת לה גט.
בית הדין קבע שהאישה לא הוכיחה עילת גירושין שמאפשרת כפיית גט.
במקרים רבים אחרים נטו בתי הדין שלא לכפות גט, גם למול סוגי אלימות קשים.
אולם קיימים גם מקרים בהם בית הדין חייב את הבעל בגט בעקבות אלימות של הבעל כלפי אשתו.
מודלים תאורטיים רבים ושונים מנסים לאתר את גורמי הסיכון והגורמים לאלימות בין בני זוג, כולל אלה המבוססים על גורמים ביולוגיים, פסיכולוגיים, תרבותיים, וחברתיים בין המינים.
גורמי סיכון מסוימים מזוהים באופן עקבי במחקרים ממדינות רבות ושונות, בעוד שאחרים הם ספציפיים להקשר מסוים ומשתנים בין מדינות ואזורים (למשל, אזור כפריים ועירוניים).
עוד נמצא כי נשים או גברים אלימים היא קבוצה הטרוגנית של אנשים.
לכן, סביר מאוד להניח שגורם ספציפי אחד אינו יכול להסביר את התנהגותם של כולם.
מחקרים מצביעים על מספר גורמי סיכון עקביים המגבירים את הסיכוי להתנהגות אלימה (כתוקף) וכקורבן:
גורמים דמוגרפיים: גיל צעיר, רמת השכלה נמוכה, הכנסה נמוכה או אבטלה.
גורמים בהיסטוריית הילדות: חשיפה בילדות לאלימות בין ההורים, חווית הורות לקויה, התעללות והזנחה כולל אלימות מינית.
גורמים ברמת הפרט: גורמים שעלולים להוביל להתנהגות אלימה בזוגיות הם דחק, חרדה, הפרעות אישיות והפרעות נפשיות, תקשורת והיסטוריה של מערכות יחסים משפחתיות דוחות.
גורמים ברמת מערכת היחסים: עוינות או קונפליקטים במערכת היחסים, מספר בנות זוג, קיומם של חברים או אחים מבוגרים "בעלי ניסיון" שעוסקים בהתנהגויות מסוכנות.
גורמי סיכון הקשורים לעמדות: עמדות שעוסקות בשימוש באלימות במערכות יחסים ואמונה קפדנית ונוקשה בחלוקת תפקידי מגדר במערכת היחסים.
גורמי סיכון התנהגותיים: ביצוע וקורבנות לאלימות זוגיות במערכות יחסים קודמות, בריונות, היסטוריה של שימוש בסמים או אלכוהול, עבר פלילי, וסגנון תקשורת עוין.
גורמי סיכון ברמת הקהילה והסביבה: עוני, מעמד כלכלי וחברתי נמוך של נשים, רמות גבוהות של אלימות בשכונה, יעילות קולקטיבית נמוכה בשכונות (collective efficacy) למשל, נכונות נמוכה של שכנים להתערב כאשר הם רואים אלימות, ונורמות מגדריות מזיקות.
כלומר, אמונות וציפיות לגבי תפקידם של והתנהגותם של גברים ונשים בחברה.
עם זאת, הראיות לגבי גורמי סיכון אלה הם מוגבלות בשל המחקר המצומצם בנושא.
אלימות כנגד ילדים נוצרת בנסיבות שונות ובהן מסרים תרבותיים מעודדי אלימות, הורים בעלי קשיים רגשיים או שעברו התעללות בעצמם, חוסר יכולת של ההורה להיות פנוי לצרכים של ילדו, ועוד.
ההתעללות מתאפשרת במקרים רבים כיוון שהילד הוא חלש, חסר אונים ותלוי במבוגר.
ההתעללות מופנית בעיקר כלפי הצעירים והחלשים שבהם.
הילדים מלווים בתחושת אשם דבר שפוגע בהם בהמשך ומקשה על יצירת מערכות יחסים בריאות עם בני אדם גם בבגרותם.
בעבר נפוצו שתי תפיסות מרכזיות בנוגע לאלימות כלפי ילדים.
הראשונה, תופסת את הילד כחסר אישיות בפני עצמו עד אשר מפתח ישות משלו ואת ההורה כמי שעליו החובה לסייע בתהליך זה.
התפיסה השנייה מדגישה את זכויות ההורה מול חובות הילד, הנתפס ככלי לשירות ההורה.
לנוכח תפיסות אלו, כאשר הופיעו בעבר פגיעות בילד על ידי הוריו, הדבר ניחשב ללגיטימי ולנורמטיבי, שכן ההנחה הייתה שההורה ממלא בכך את חובותיו.
האלימות כלפי ילדים באה לידי ביטוי במספר אופנים:
פגיעה רגשית, השפלה: פגיעה זו פחות נראית לעין אולם מביאה בסופו של דבר לתופעת "נבואה המגשימה את עצמה".
ההורה מתייג בצורה שלילית את הילד, הילד מאמין באימרות הוריו ומתחיל להתנהג בהתאם לתיוג.
הזנחה פיזית: מחדל של ההורים כלפי ילדיהם.
פגיעה מינית: רוב הפגיעות מתבצעות על ידי גברים במשפחה כלפי בנות במשפחה.
בין הסיבות המרכזיות לפגיעת ההורים בילדיהם ניתן למצוא רגשות שליליים (כעס, שנאה, עוינות), או מאידך אמונה כי דרך ההכאה יצליחו לחנך את ילדיהם.
הפסוק מספר משלי "חוסך שבטו שונא בנו ואהבו שחרו מוסר" מייצג, לעיתים, עמדה זו.
חלק מההורים מונעים מתוך מחשבת זדון ומתוך כוונה תחילה, כאשר חלק אחר של הפגיעות מתבצעות ללא כוונה לפגוע באופן זה.
בישראל ישנו חוק "פגיעה בקטינים ובחסרי ישע", סעיף 368 לחוק העונשין, ושם ישנה התייחסות נפרדת לפגיעה כשמדובר בילד, כלומר אדם שטרם מלאו לו 18 שנה.
הפוגע מוגדר ככל מבוגר האחראי על הקטין - הורה מאמץ, הורה חורג ואפוטרופוס.
אלימות בין אחים פירושה התעללות בין אחים כדפוס של אלימות והפחדה שחוזר על עצמו.
סוג אלימות זה מוזכר בסיפורי התנ"ך - רצח הבל על ידי אחיו קין, והתעללות אחי יוסף ביוסף.
האלימות בין אחים מתפרשת לרוב כמריבה.
ההורים מתעלמים ותופסים זאת כחלק מתהליך ההתבגרות.
אלימות זו מאפיינת ילדים בגילאי 6–12, וכן מאפיינת בנים יותר מאשר בנות.
במקרים מסוימים האלימות הופכת לבעייתית כאשר פער הגילאים בין האחים גדול ואח אחד הוא תמיד הקורבן והשני תמיד התוקפן.
התעללות בין אחים יכולה להיות גם מינית.
גם במקרה זה פעמים רבות ההורים תופסים את ההתעללות כמשחק בין האחים, דבר שמגביר את הפגיעה בקורבן בשל התחושה שאין מי שיגן עליו/עליה.
במקרה זה בדרך כלל ישנה דינמיקה משפחתית מורכבת שמעבירה מסרים בעיתיים או סותרים לגבי ההתעללות שמאפשרים את הימשכותה.
בעבר, בחברה המסורתית, תוחלת החיים הייתה קצרה.
רק מספר בודד של אנשים הצליחו להגיע לגיל הזקנה, והם זכו למעמד חברתי גבוה הודות לנדירותם ולתפקידים שמילאו.
ככל שחברה הופכת למודרנית, הכוח והידע עוברים לצעירים, וכך יש כמות רבה יותר של אנשים המגיעים לגיל הזקנה.
בעבר, הזקנים היו נחשבים לראשי הבית, הרכוש היה בבעלותם וכל המשפחה גרה ועבדה יחד.
אך עם תהליך המודרניזציה, העיור, והארכת תוחלת החיים באמצעים רפואיים מתקדמים, התלות במשפחה פוחתת, הילדים לא גרים עוד עם הוריהם, ההורים מאריכים ימים ונחלשים, והצרכים והשאיפות של הצעירים משתנים.
בחברה המודרנית הקשישים לא משמשים עוד גורם סמכותי עבור הצעירים.
כאמור, בעקבות השינויים שנוצרו כמות הקשישים הולכת וגדלה, המדינה לא יכולה לספק להם שירותים מתאימים, ורוב האחריות נופלת על כתפי ילדיהם או קרובים אחרים.
סיטואציה זו מביאה ללחץ רב, לקושי בטיפול ולקשיים נוספים כגון בעיות כלכליות, בריאותיות ונפשיות אשר בסופו של דבר יכולות להביא לאלימות.
מנגד, ישנה טענה שהאלימות הייתה ידועה עוד קודם, אולם בעקבות השינויים המודרניים החשיפה שלה גברה.
כמו כן, ערכים שהיו מובנים מאליהם בעבר, ניתנים לבחירה כיום.
ישנן שני סוגי משפחות אשר מאופיינות באלימות כנגד קשישים:
משפחות בעלות בעיות בלתי פתורות מן העבר, ולכן הלחץ מעורר אותן שוב.
משפחות דלות אמצעים נפשיים וכלכליים, שהטיפול הרפואי בזקן מביא אותן לפגיעה קשה עוד יותר.
אלימות נגד קשישים מאופיינת ב: פגיעה פסיכולוגית, פגיעה גופנית, פגיעה כלכלית, הזנחה מכוונת והזנחה בלתי מכוונת (קיימת גם הזנחה אישית שבה הקשיש לא נותן לעצמו טיפול נאות).
במחקרים שונים שהתפרסמו נראה כי הפגיעה השכיחה ביותר היא פגיעה גופנית.
נמצא כי רוב הקורבנות הן קשישות שסובלות ממוגבלויות פיזיות או שכליות.
חלק מהקרבנות הם גם גברים מעל גיל 75 שאף הם סובלים ממגבלה מסוימת.
ממצא נוסף הוא רוב הקורבנות משויכים למעמד כלכלי נמוך.
הפוגעות היו בדרך כלל נשים, קרובות משפחה של הקשישים או הבעלים.
ניתן להסביר ממצא זה בטענה שהנשים הן המטפלות העיקריות בקשישים.
מרבית מקרי האלימות לא נחשפים ונשארים בסוד בתוך המשפחה, היות שהזקנים רואים בכך כישלון אישי שלהם ולעיתים מתקשים טכנית להתלונן כיוון שהם מרותקים לביתם ומבודדים מהסביבה.
לעיתים הם מרגישים כי תרמו לכך, ובנוסף קיים בהם פחד להישלח למוסדות.
כמו כן הרשויות לא בודקות ביסודיות רבה את הקשישים כדי לא לפגוע בפרטיותם.
פרופ' מורי שטראוס ואחרים פרסמו מחקרים משנת 1980, בהם נטען כי אלימות בין בני זוג מאופיינת בסימטריה מגדרית והדדיות.
לפי גישה זו, נשים נוטות להשתמש באלימות כלפי בן/בת הזוג גם כשאלו לא נהגו כלפיהן באלימות וגם כאשר אין הדבר נובע בהכרח מתוך הגנה עצמית, אלא לצורך שליטה, השגת עוצמה ונקמה.
במרוצת השנים החלו להצטבר עדויות מחקריות המצביעות על שימוש של נשים באלימות כלפי גברים, לרבות אלימות מילולית, מינית ונפשית.
במחקר משנת 1997 שיעור גדול של נשים דיווח על שימוש באלימות לצורך השגת עוצמה ותגמול עקב התנהגות לא נאותה ומתוך רצון לזכות בתשומת לבו של בן הזוג.
ניתוח-על משנת 2010 מצא כי המניעים השכיחים ביותר לאלימות בקרב נשים היו כעס, הגנה עצמית, ונקמה, אולם ההבחנה בין נקמה והגנה עצמית הייתה קשה בחלק מן המחקרים שנבדקו.
יש הטוענים כי מניעים של שליטה הם נעדרים מאלימות של נשים, אך יש החולקים על כך.
מחקר משנת 2003 מצא כי 38% מהנשים דיווחו כי איימו להשתמש באלימות לפחות לפעמים כדי לגרום לבן או בת הזוג לעשות את הדברים שרצו שיעשו; מתוכן 53% ציינו כי האיומים היו יעילים לפחות בחלק מהזמן.
באופן דומה, גרגורי סטיוארט (2006) הצביע על כך כי המניעים השכיחים ביותר היו "כדי לקבל שליטה על בן/בת הזוג" (22%), "כדי לגרום לבן/בת הזוג לעשות או להפסיק משהו" (22%), ו"לגרום לבן/בת הזוג להסכים איתך" (17%).
שטראוס (2010) הציג נתונים משישה סקרים שבוצעו בקרב האוכלוסייה הכללית בארצות הברית במשך שלושה עשורים, ומצא דפוסי אלימות הדדים במרבית מקרי האלימות שנבחנו.
גישת הסימטריה באלימות מתמקדת בסיבות לאלימות ובשיעורי השימוש באלימות, ולא בתוצאות האלימות.
אפילו מנתוני שטראוס עולה כי אלימות של גברים גורמת לפציעות רבות יותר (פיזיות ופסיכולוגיות), יותר מקרי מוות, וזורעות יותר פחד.
פיברט (2014) שקיבץ כ-270 מחקרים, וכ-73 סקירות בביבליוגרפיה על אלימות במערכת יחסים זוגית, הראה כי נשים נוקטות אלימות כלפי בני זוגן ביחס הדומה לזה של גברים.
לאורך השנים ספגה עבודתו של שטראוס ביקורת רבה.
הביקורת הטילה ספק בקיומה של סימטריה מגדרית, במתודולוגיה העומדת מאחורי השאלונים למדידת התנהגויות אלימות בזוגיות של שטראוס (CTS, Conflict Tactics Scale), ובמסגרת התאורטית בה משתמשים החוקרים התומכים בה.
המבקרים טוענים, בין היתר, כי אלימות גברים כלפי נשים היא קשה יותר ואין למדוד את השניים על ידי אותו סולם.
אלימות נגד נשים ידועה גם בתור אלימות מגדרית מוגדרת בספרות המקצועית כפגיעה אלימה או פוטנציאל לפגיעה, המבוצעת על בסיס נורמות מגדריות ודינמיקת כוח לא שוויונית כנגד רצונו של האדם.
אלימות נגד נשים היא תופעה אוניברסלית, השכיחה בלא הבדל דת, מעמד חברתי, תרבותי, גאוגרפי, גילי, או רמת השכלה.
הצהרת האו"ם בדבר אלימות נגד נשים קובעת, "אלימות נגד נשים היא ביטוי ליחסי כוח בלתי שוויוניים היסטוריים בין גברים ונשים.
אלימות נגד נשים היא אחד המנגנונים החברתיים שבאמצעותם נשים נאלצות לשאת תפקיד כפוך בהשוואה לגברים".
קיימים ביטויים שונים לאלימות נגד נשים, בהם: אלימות מילולית, הטרדה מינית, הטרדה מאיימת, אלימות פיזית, תקיפה מינית ואונס, סחיטה, אלימות כלכלית, הדחה לזנות, סחר בנשים, השחתת איבר המין הנשי, נישואין כפויים, ורצח על כבוד המשפחה.
על פי ה-DSM-IV, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) תאובחן כאשר האדם חווה, היה עד או עמד בפני אירוע או אירועים בהם היה איום או מפגש ממשי עם מוות או פציעה חריפה, או איום לשלמות הגופנית שלו או של אחרים.
אחד מגורמי הסיכון להתפתחות PTSD הוא חשיפה בעבר לטראומה נפשית או לטראומה גופנית.
בני אדם שאובחנו כסובלים מ-PTSD הם בעלי סיכון רב מהממוצע לבצע עבירות אלימות כלפי בני זוגם, וכן כלפי אחרים.
ניתן למצוא מאפיינים דומים בין בני אדם הסובלים מטראומה ופוסט טראומה, לבין בני האדם (מבחינה סטטיסטית, לרוב גברים), הנוהגים באלימות במשפחה.
בין המאפיינים, פגיעות בביטחון העצמי, כעס על עצמם, דיכאון, חרדה, וחוסר אמון בעולם ובבן הזוג.
בנוסף תופסים את עצמם התוקפים כקורבנות וחסרי ישע.
ולאחר ביצוע אקט האלימות מלאים בבושה וצער.
מחקרים שבחנו גברים שהיו אלימים כלפי בנות זוגם, מצאו שרמת הסימפטומים הטראומטיים אצלם הייתה מובהקת.
נמצא קשר מחקרי מובהק בין ילדים שהיו חשופים לאלימות מצד ההורים, לבין התפתחות הפרעת דחק פוסט-טראומטית בבגרותם, וכן לשימוש באלימות בבגרותם.
נמצא שדחייה על ידי ההורים במשפחת המוצא של הילד, וכן היחשפות לאלימות במשפחה, הן כקרבנות והן כעדים לאלימות זוגית, קשורים לממצאים של PTSD בבגרות, ולאלימות פסיכולוגית ופיזית כלפי אחרים בבגרות.
מחקר של משרד המשפטים בארצות הברית משנת 1994 גילה כי לנשים רווקות סיכוי גבוה פי ארבעה ליפול קורבן לפשע אלים בהשוואה לנשים נשואות.
מחקר אחר מהשנה העוקבת גילה כי נשים נשואות חשופות פחות לפגיעות אלימות באופן כללי.
בארצות הברית פותתה תוכנית למעורבות בקהילה למניעת אלימות במשפחה בשם , המיושמת משנת 2006 ככלי עיקרי למניעת אלימות במשפחה.
מספר בדיקות מצאו שתוכנית זו יעילה יחסית, ובאזורים בהם היא יושמה נרשמה ירידה במספר המקרים של אלימות במשפחה.
החוק למניעת אלימות במשפחה (1991) מאפשר לקורבן אלימות במשפחה להוציא צו הגנה כנגד הגורם האלים.
צו הגנה יכול שיהיה רחב או מצומצם, בהתאם לנסיבות המקרה.
נשים שחוות אלימות מצד בני זוגן יכולות למצוא מחסה במקלטים לנשים מוכות.
תהל - "מרכז הסיוע לנשים דתיות".
הוקם בשנת 1993, מפעיל קו חם לנשים במצוקה, מטרת המרכז לעזור לנשים דתיות או חרדיות הנמצאות במצבי מצוקה ומשבר וזקוקות לתמיכה וייעוץ.
בשנת 2024 החלה הרשות להגנה על עדים להגן בפעם הראשונה על נשים נפגעות אלימות שחייהן בסכנה בעקבות אלימות במשפחה מצד בן הזוג הקודם ובני משפחתו.
במסגרת התכנית, נבנות לנשים תוכניות לחיים חדשים ובהן מעבר לארץ אחרת, כולל ילדיה.
מרכזים למניעת אלימות במשפחה קיימים בכל רחבי ישראל, ומעניקים מענה טיפולי הן למתעלל והן לקורבן.
בית נועם - הוסטל טיפולי לגברים אלימים.
החוק למניעת אלימות במשפחה מסמיך את בית המשפט להורות לבן זוג מכה להתחייב לעבור טיפול מתאים, ובלבד, שבן הזוג נמצא מתאים לטיפול שכזה והסכים לטיפול זה.
הוסטל מפתחות - הוסטל ייחודי בעולם לטיפול באסירים שריצו מאסר בגין אלימות במשפחה, במסגרת הרשות לשיקום האסיר .
קו הגברים - קו טלפוני המיועד לגברים במעגל האלימות במשפחה, ומאויש על ידי גברים מתנדבים (טל: 1800-39-39-04).
אלימות במשפחה היא עבירה על החוק הישראלי.
על כן הגורמים האלימים מסתכנים בענישה ואף במאסר.
לפי העבירה על תקיפה היא שנתיים מאסר.
קובע שכאשר התקיפה נעשית כנגד בן משפחה העונש הוא כפול: ארבע שנים.
אם נגרמה חבלה, העונש הקבוע בחוק הוא שלוש שנים והוא מוכפל כאשר מדובר באלימות בתוך המשפחה: שש שנות מאסר.
במקרים של עבירות מין, העונש יכול להיות חמור בהרבה – במקרה של אונס הוא גם יכול להיות עשרים שנות מאסר.
בית המשפט גם יכול לקבוע שהאלימות היא עבירה על חוק מניעת הטרדה מאיימת (חדירה אל חייו הפרטיים של הקורבן, מעקב, איומים גלויים ומרומזים וכיוצא בזה), עבירה שעונשה עד שלוש שנות מאסר.
עונש נוסף יכול לכלול פיצויים על נזקים שנגרמו עקב ההתעללות.
לפי גם אם בית המשפט לא הרשיע את הנאשם, הוא רשאי להטיל על מי שהואשם באלימות במשפחה תקופת מבחן שבה הוא יעבור טיפול בקהילה.
מדובר בעונש קל כיוון שהוא איננו כולל הרשעה, מאסר ורישום פלילי והוא מאפשר למואשם לשקם את חייו.
אלימות נגד נשים ידועה גם בתור אלימות מגדרית מוגדרת כפגיעה אלימה או פוטנציאל לפגיעה, המבוצעת על בסיס נורמות מגדריות ודינמיקת כוח לא שוויונית כנגד רצונו של האדם.
אלימות זו נתפסת לעיתים כפשע שנאה וכמנגנון להכנעה של נשים, בחברה או בכלל או ביחסים בין-אישיים בפרט.
היא עשויה לנבוע מתפיסה של זכאות, עליונות, ושנאת נשים.