tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך חלון ההעברות בקיץ 2008, זה תרם לכך שברונדבי החתימה חמישה שחקנים חדשים עם ניסיון בנבחרת על מנת לחזק את הקבוצה.
ב-30 בדצמבר 2009, הבעלים של KasiGroup, ג'ספר נילסן, הסתבך עם ברונדבי וסירב לשלם את יתרת הכסף המשועבד.
ב-31 באוגוסט 2012, הודיעה ברונדבי לתקשורת הדנית ש-KasiGroup חייבת למועדון יותר מ-45 מיליון כתר דני (6 מ' יורו / 5 מ' ליש"ט).
נילסן אמר שעורך דינו חשב שהם יכולים לעשות פשרה בסכום נמוך בהרבה מ-45 מיליון.
נילסן היה הבעלים של א.ג.
קופנהגן אשר פשטה את הרגל ב-31 ביולי 2012. לפיכך הוא נרדף הן על ידי ברונדבי והן על ידי רשויות המס הדניות, ובעקבות זאת תביעה משפטית.
התיק הגיע לסיומו שנים מאוחר יותר, ב-2018, כאשר ברונדבי ונילסן הגיעו להסדר של כמה מיליוני קרונות דניות בהתאם לתיק הבוררות הפעילה של נילסן נגד יצרנית התכשיטים פנדורה.
במאי 2013, המועדון שוב היה קרוב לפשיטת רגל, אך נלקח לידיו והצילה אות קבוצה קטנה של משקיעים בראשות אולה אבילדגורד ואלדו פדרסן.
ב-10 באפריל 2014, המשקיע הראשי החדש, יאן בק אנדרסן, נכנס לתפקיד היו"ר והחליף את הדירקטוריון בצוות משלו.
ב-14 ביולי 2014, המועדון הודיע שהם חתמו על חוזה לשנה עם חברת ההימורים הדנית Bet25 כספונסר הראשי שלהם.
בשנת 2016, תומאס פרנק הודיע על התפטרותו כמנהל המקצועי של ברונדבי לאחר שהיו"ר יאן בק אנדרסן הכפיש אותו בפורום צ'אט מקוון תחת השם "אוסקר", התיק מכונה "אוסקר-גייט" בתקשורת.
בק אנדרסן התפטר מתפקיד היו"ר לאחר התקרית אך המשיך כחבר מועצת המנהלים.
באפריל 2016 הציג הדירקטוריון את "אסטרטגיה 6.4" תוכנית למהלך העתידי של המועדון.
הערך העיקרי שהוצג היה "קהילה" (בדנית: "fællesskab"), וכן הוצג חזון עבור ברונדבי.
ע"פ התוכנית בין 2016 ל-2019, המועדון היה אמור להגיע לפלייאוף אליפות הסופרליגה מדי שנה, להפוך לשקוף יותר ולהגיע לכדאיות כלכלית עד סוף התקופה.
ולבסוף, בין 2020 ל-2023, ברונדבי הייתה אמורה להגיע לכדורגל האירופי בכל עונה ולהמשיך להשתפר בתחומים של קהילה, שקיפות וכלכלה.
בנוסף, על הקבוצה לשאוף לטקטיקה עם לחץ גבוהה ולהחזיר את עצמה להיות אחת האקדמיות הטובות ביותר לנוער בדנמרק.
ב-17 במאי 2016, ברונדבי מינתה את המאמן הגרמני אלכסנדר זורניגר כמאמן הראשי החדש שלהם.
שתי העונות הראשונות שלו כמאמן ראשי הביאו לשני סגנויות בליגה הבכירה, וזכייה בגביע הדני.
הדבר העיקרי של ברונדבי תחת המאמן זורניגר היה יישום קיצוני של טקטיקת הגגנפרסינג הגרמנית, שתורגמה באופן פופולרי ל-overfaldsfodbold (כדורגל התקפה) בדנמרק; סגנון שהוכיח את עצמו כהצלחה יחסית.
במהלך עונת 2017/2018, ברונדבי הייתה מעורבת בעונת מלאת אירועים שבסופה סיימה במקום השני אחרי מיטיולן לאחר שכבר הייתה בראש הטבלה בסיבוב הלפני אחרון.
זורניגר פוטר בפברואר 2019, בעקבות התחלה גרועה של העונה החדשה.
מרטין רטוב ומתיאס יאייסלה, עוזרים לשעבר בהדרכת זורניגר, מונו כמאמנים זמניים ביום למחרת.
ביוני 2019, מאמן לשעבר של נבחרת דנמרק בכדורגל עד גיל 21, ניילס פרדריקסן, הוצג כמאמן הראשי החדש של ברונדבי.
חודש לאחר מכן, קרסטן יאנסן מונה למנהל המקצועי של המועדון, והפך לאדם האחראי לעמידה בדרישות של יישום "אסטרטגיה 6.4", שהפכה למדיניות המועדון.
בעונתו הראשונה של פרדריקסן, ברונדבי סיימה במקום הרביעי בטבלת הליגה, והקבוצה לא הצליחה להגיע להעפלה לליגה האירופית.
עם זאת, הקבוצה נראתה במידה רבה בשלב בנייה מחדש, עם עזיבתם של שחקני קבוצה ראשונה חשובים כמו קאמיל וילצ'ק, דומיניק קייזר והאני מוכתאר בחלון ההעברות של ינואר, והגחתם של שחקנים צעירים יותר כמו מורטן פרנדרופ, ג'ספר לינדסטרום ואניס בן סלימאן בהרכב הפותח.
ב-24 במאי 2021, ברונדבי זכתה באליפות הליגה הדנית הראשונה שלה מזה 16 שנים, וה-11 שלה בהיסטוריה, לאחר ניצחון 2–0 על נורשלן.
הסופר קאפ הדני (4 זכיות):
גביע אופ"א / הליגה האירופית:
ברונו (Brüno) הוא סרט קולנוע קומי אמריקני מסוגת המוקומנטריה, שיצא בשנת 2009. סשה ברון כהן, שגילם בסרט את דמותו של כתב האופנה האוסטרי ברונו, שמאופיין בהיותו הומוסקסואל מוחצן, שימש אף כמפיק וכאחד מתסריטאי הסרט.
את הסרט ביים לארי צ'ארלס.
זהו הסרט השלישי שיצר ברון כהן, אשר מבוסס על דמות מתוך התוכנית "המופע של עלי ג'י", לאחר שיצאו הסרטים "עלי ג'י - הסרט" ו"בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן".
הסרט היה כישלון קופתי יחסית לקודמיו, כשאחד הגורמים לכך היה לראשונה גם הביקורות השליליות ברשתות החברתיות.
ברונו הוא דמות סאטירית שמגולמת על ידי השחקן והקומיקאי סשה ברון כהן.
הדמות, של כתב אופנה הומו מאוסטריה, הופיעה לראשונה בשנת 1998 בערוץ בידור טלוויזיוני, ולאחר מכן הופיעה בתוכנית "המופע של עלי ג'י" יחד עם שותפו אדריאן צ'אן.
לאחר ההצלחה של ברון כהן בתוכנית ובסרט "בוראט", זכו אולפני יוניברסל בזכויות להשקת סרט בכיכובו של ברון כהן בדמותו של ברונו.
כתב האופנה האוסטרי ההומוסקסואל ברונו גהרט, בן ה-19 (אותו מגלם סשה ברון כהן), מפוטר מתוכנית הטלוויזיה "פאנקיצייט" (Funkyzeit) אותה הנחה לאחר שחיבל בתצוגת אופנה במהלך "שבוע האופנה" שנערך במילאנו.
הוא מחליט לעזוב את אוסטריה ולעבור לארצות הברית כדי להפוך לכוכב, ואליו מתלווה לוץ (Gustaf Hammarsten, שוודי), העוזר של עוזרו, שמעריץ אותו.
לצערו של ברונו, מאהבו הפיגמי דיזל, שאיתו ניהל מערכת יחסים מינית הומוסקסואלית שכללה אקטים מיניים אנאליים משונים, עוזב אותו ולא מצטרף לנסיעה.
ברונו מנסה להתחיל בקריירת משחק, אבל הוא כושל אפילו בתפקיד ניצב.
הוא יוצר פרק ניסיוני (פיילוט) של תוכנית ראיונות עם ידוענים.
קבוצת האנשים שעליהם הוטל לדון בפרק הניסיון, דוחה אותו על הסף ובאופן נמרץ, וברונו מחליט לנסות את מזלו בתחומים אחרים.
ברונו מחליט לנסות להפיק "קלטת לוהטת".
לצורך כך הוא קובע ראיון עם רון פול, חבר בית הנבחרים האמריקני (שבלא יודעין "שיחק" בסרט את עצמו), כיוון שהוא מבלבל בינו לבין הדראג קווין רופול (RuPaul).
בזמן שהשניים ממתינים לתיקונה של בעיה טכנית מבוימת, ברונו מנסה "להתחיל" עם פול, שעוזב את החדר בכעס ומכנה את ברונו "queer".
ברונו פונה לספיריטואליסט בבקשה לתקשר עם רוב פילאטוס המנוח, שהיה חבר בצמד המוזיקלי מילי ונילי, כדי לשאלו לעצה.
הוא מנצל את ההזדמנות כדי לבצע פעולות פנטומימה המסמלות אקטים מיניים כביכול הנעשים על גופו הבלתי-נראה של פילאטוס.
ברונו שואל לעצתן של יועצות בענייני יחסי ציבור, והם מנסים יחד לחשוב על בעיה עולמית שאותה יוכל לפתור, וכך ישיג פרסום מקסימלי בהשקעה מינימלית.
לבסוף הוא בוחר לנסות לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לשם כך הוא טס לירושלים, שם הוא עורך ראיון משותף לסוכן המוסד לשעבר יוסי אלפר ולפוליטיקאי הפלסטיני חסן כתיב, במהלכו ברונו מציג למרואייניו שאלות מטופשות, ובין היתר מבלבל בין חמאס לחומוס.
לאחר מכן הוא עורך ראיון נוסף, הפעם עם איימן אבו עיטה, שמוצג בסרט כ"מנהיג קבוצת טרור, גדודי חללי אל-אקצא".
לשם כך הוא נוסע למקום שמתואר כמחנה פליטים פלסטיני בלבנון, ובו הוא מבקש מאבו עיטה להיחטף על מנת להתפרסם.
ברונו מעיר לאבו עיטה הערה מעליבה לגבי השיער שלו, ולאחר מכן אומר כי לטעמו "המלך אוסאמה" (כפי שהוא מכנה את אוסאמה בן לאדן) מזכיר במראהו "מכשף מלוכלך" או "סנטה חסר בית".
כאשר המתורגמן מתרגם לאבו עיטה את דבריו של ברונו, מורה אבו עיטה לברונו לעזוב את המקום באופן מיידי.
בדרכו חזרה לארצות הברית הוא עוצר באפריקה כדי לאמץ תינוק אפריקני שלו הוא קורא בשם "או ג'יי' (O.J.).
בארצות הברית הוא מתארח בתוכנית אירוח בה הוא מציג את תינוקו לקהל האפרו-אמריקני, לו הוא מספר כי רכש את התינוק בפעולת החלפה שבה העניק תמורתו אייפוד.
הקהל מזועזע, ושירותי הרווחה לוקחים את התינוק מחזקתו של ברונו, אירוע שבעקבותיו הוא נכנס למצב של דיכאון.
מאוחר יותר לוץ מוצא אותו בדיינר מפטם את עצמו בכמויות גדולות של מזון מהיר עתיר פחמימות בניסיון לבצע התאבדות מאכילת פחמימות.
לוץ סוחב אותו והשניים מנהלים יחסי מין.
כאשר הם מתעוררים, הם כבולים יחד באמצעות מערכת כבילה מורכבת, ואילו המפתח לפתיחה נמצא מחוץ להישג ידם.
כאשר הם מבקשים מעובד המלון לעזור להם להשתחרר, הם מתבקשים לעזוב את המלון.
לאחר מכן, בעודם במערכת הכבילה, הם מבקשים את סיועם של קבוצת מפגינים הומופובים ואז עולים על אוטובוס.
כאשר שוטר מבחין בהם על האוטובוס, הם נלקחים לתחנת המשטרה, שם משחררים אותם מהכבילה.
לוץ נהנה מיחסי המין, אך ברונו אומר לו בכעס כי הסיבה לנכונותו לנהל יחסי מין עמו הייתה שהיה תחת "השפעת פחמימות", והוא מודיע בפניו כי הוא לא אוהב אותו.
בעקבות כך לוץ עוזב את ברונו.
לאחר שברונו מגיע למסקנה כי הכוכבים הגדולים ביותר בהוליווד הם הטרוסקסואלים (טום קרוז, קווין ספייסי וג'ון טרבולטה ניתנים בסרט כדוגמאות לכך), הוא מחליט להיוועץ בשני מאמינים נוצרים שעוסקים בטיפול המרה, מתוך מטרה להפוך להטרוסקסואל.
ברונו מנסה לערוך פעילויות "הטרוסקסואליות", כגון התגייסות למשמר הלאומי, ציד, לימוד קראטה, והשתתפות במסיבת חילופי זוגות שבמהלכה מצליפה בו גבירה באקט סאדו-מזוכיסטי.
עם זאת, בכל פעם ברונו נקלע לצרות כאשר הוא לא מצליח לשלוט ביצריו ההומוסקסואליים ומנסה "להתחיל" עם הטרוסקסואלים.
למרות זאת, ברונו נחוש בדעתו להפוך להטרוסקסואל.
שמונה חודשים לאחר מכן, ברונו, שהפך להטרוסקסואל וכעת מתכנה "סטרייט דייב" (דייב ההטרוסקסואל), מנחה קרב היאבקות בזירה התחומה בכלוב.
ברונו קורא בגנותם של ההומוסקסואלים בפני הקהל המשולהב.
אך לוץ, שנוכח באירוע ההיאבקות, קורא לעברו של ברונו ומכנה אותו הומוסקסואל.
לוץ עולה אל הזירה, והשניים נאבקים זה בזה, אך הדבר מביא להצתתה מחדש של אהבתם, והם מתגפפים ומתפשטים אל מול קהל הצופים הנדהם.
הצופים כה נזעמים על מראה עיניהם, עד שהם מתחילים להשליך חפצים לזירה.
בסצנת הסיום מופיע ברונו יחד עם לוץ ועם או ג'יי, שאותו קיבל חזרה עבור מחשב מקבוק פרו.
בכתוביות החתימה של הסרט נראה ברונו מקליט שיר שנקרא Dove of Peace יחד עם המוזיקאים בונו (סולן U2), אלטון ג'ון, סנופ דוג, כריס מרטין (סולן קולדפליי), סטינג והגיטריסט סלאש.
בקטעים רבים במהלך הסרט לא היו המשתתפים מודעים לכך שהם נוטלים חלק בסרט מוקומנטרי.
למשל, כאשר ראיין ברון כהן את יוסי אלפר וחסן כתיב, השניים לא היו מודעים לאופי הלעגני של השאלות שהופנו אליהם, בהן בין היתר בלבל ברונו בכוונה בין חמאס לחומוס והציג את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כסכסוך בין היהודים לבין ההינדים.
ב-6 ביוני 2008 פרצו מהומות לנוכח אירוע היאבקות שאורגן בידי סשה ברון כהן ומפיקי הסרט בארקנסו.
קהל אנשים נאסף לאירוע שתואר כקרב בכלוב, ופורסם בדפוס ובמודעות באתר קרייגסליסט.
לבאים הובטחו "בחורות לוהטות", בירה בדולר אחד, וכרטיס כניסה בחמישה דולרים.
בערך 1,500 איש הגיעו לאירוע, ובבואם נתקלו בשילוט המסביר כי הם מצולמים, ולא ניתן להכניס פנימה טלפונים סלולריים, מכשירי וידאו או מצלמות.
במקום בחורות וקרבות בכלוב, המופע כלל אקטים הומוסקסואליים, והקהל הנזעם החל לזרוק כיסאות ובירות לעבר הזירה, שבה נאבקו כביכול סשה ברון כהן כשהוא מגלם את הדמות "סטרייט דייב" ו-Gustaf Hammarsten.
ביולי 2008 התקבלה בתחנת הטלוויזיה של "KETK-TV" בעיר טיילר שבטקסס פנייה מ"יוצר סרטים דוקומנטריים" שהורשה לבוא לתחנה עם צוות צילום ולראיין כמה מעובדי המקום.
הם ציפו להתראיין בנושאי חדשות מקומיות, אך ברונו כיוון את השיחה לנושא ההומוסקסואליות.
בספטמבר 2008 פורסמו תמונות וקטעי וידאו המציגים את סשה ברון כהן, כברונו, מתפרץ למסלול דוגמנות כשחפצים דבוקים לחליפה עשויה סקוץ' שהוא לובש, במהלך תצוגת אופנה של Ágatha Ruiz de la Prada (ספרדייה) במילאנו, איטליה.
עלה בידו של ברון כהן להלך על המסלול למשך כמה דקות לפני שכובו האורות ואנשי הביטחון ליוו אותו החוצה.
הדבר אירע לאחר שברון כהן והצוות שלו, כך נטען, נעצרו בידי אנשי האבטחה כשניסו להיכנס אל מאחורי הקלעים בשתי תצוגות אופנה אחרות ב"שבוע האופנה" במילאנו.
ברונהילדה (Brunhilda) או ברונכילדיס (Brunechildis) מאוסטרזיה (בערך 543–613) הייתה נסיכה ויזיגותית שהפכה למלכת הפרנקים בשם בניה ונכדיה ושלטה באוסטרזיה במשך שנים רבות.
היא נולדה כנראה בטולדו שבספרד (שהייתה בירתם של הויזיגותים) כבתו של אתנגילד, שהפך למלך הוויזיגותים ב-554, וקיבלה את חינוכה כנוצרייה ברוח האריאניות.
ב-567 נישאה לסיגיברט הראשון, מלך אוסטרזיה (נכדו של כלוביס הראשון, מלך הפרנקים) ששלח לטולדו מתנות רבות, והצטרפה אליו בעיר בירתו מץ.
עם נישואיה זנחה את האריאניות והמירה את דתה לקתולית.
על פי ההיסטוריון גרגוריוס מטור, כילפריך הראשון, מלך נויסטריה, שהיה אחיו של סיגיברט הראשון, התקנא באחיו בגלל נישואיו עם ברונהילדה רמת המעלה, וביקש את ידה של אחותה הבכורה גלסווינטה, אך משנישאה לו דרשה ממנו להיפטר מכל מאהבותיו.
ב-568 פרדגונד, שהייתה המאהבת המועדפת על כילפריך הראשון, זממה את רצח גלסווינטה שנמצאה חנוקה במיטתה.
אחרי רצח זה כילפריך הראשון נשא לאישה את פרדגונד.
ברונהילדה תיעבה את פרדגונד והשפיעה על בעלה, סיגיברט הראשון לצאת למלחמה בכילפריך הראשון.
בגלל המנהג הגרמאני של נקמת דם רצח גלסווינטה שימש עילה למלחמות עקובות מדם בין סיגיברט לבין כילפריך, שביניהם היו הסכמי שלום אחדים.
ב-575 נרצח סיגיברט הראשון, כנראה בידי שכירי חרב של פרדגונד, בנו כילדברט השני, שהיה בן חמש שנים בלבד, ניצל והוכרז למלך אוסטרזיה על ידי האריסטוקרטיה של ממלכה זו.
ברונהילדה נפלה בידיו של כילפריך הראשון, ששלח אותה לגלות בעיר רואן.
אך ב-576 מרובך השני (בנו של כילפריך) נשא אותה לאישה.
כילפריך רדף את בנו מרובך עד שהומת ב-577. ב-584 נרצח כילפריך הראשון, כנראה על פי מזימתו של לאנדרי, המאיורדומוס של נויסטריה, שהפך למאהבה של פרדגונד.
היות שבנה כילדברט השני שירש את כתר אוסטרזיה, היה בן חמש עשרה שנה בלבד, ברונהילדה שימשה כעוצרת בשמו.
ברונהילדה פנתה לגונתרם, מלך בורגונדיה, שהיה אחיו של סיגיברט הראשון, וב-587 נחתם הסכם אנדלו בין גונתרם לבין ברונהילדה, שלפיו הסכים גונתרם, שלא היו לו ילדים, לאמץ כבן את בנה של ברונהילדה, כילדברט השני, מלך אוסטרזיה.
ב-592 מת גונתרם, וכילדברט השני ירש את גם את כתר ממלכת בורגונדיה.
ב-595 מת כילדברט השני, כנראה אחרי שהורעל על ידי פרדגונד.
ברונהילדה המשיכה לשלוט באוסטרזיה ובבורגונדיה בשם נכדיה תיאודוברט השני ותיאודוריך השני.
ברונהילדה נמצאה במצב מלחמה עם כלותאר השני, מלך נויסטריה, שהיה בנה של פרדגונד.
ב-601 האריסטוקרטיה של אוסטרזיה גירשה את ברונהילדה שמצאה מקום מקלט אצל נכדה, תיאודוריך השני.
ב-611 תיאודוריך השני, מלך בורגונדיה יצא למלחמה נגד אחיו, תיאודוברט השני, מלך אוסטרזיה שנלקח בשבי והומת ב-612. ב-613 מת תיאודוריך השני, ובהסכמת ברונהילדה כתר אוסטרזיה ובורגונדיה עבר לבנו סיגיברט השני, שהיה בן שתים עשרה שנה בלבד.
חלק של האריסטוקרטיה האוסטרזית, בראשותו של המאיורדומוס ואנאקר שתיעב את ברונהילדה, מרד בה והחליט לתמוך בכלותאר השני.
ברונהילדה שנשארה ללא צבא נמלטה להרי יורה (כיום בשווייץ), אך נלכדה בידי ארפון, מפקד צבא נויסטריה, שמסר אותה לידיו של כלותאר השני, שהפך למלך הפרנקים.
הוא עינה את ברונהילדה במשך שלושה ימים, ולבסוף קשר אותה בשרשראות לארבעה סוסים שדורבנו בארבעה כיוונים שונים וקרעו את גופה לגזרים.
איבריה הונחו על אלונקה ונשרפו.
בסוף 613 עצמותיה נאספו והוטמנו במנזר מרטין הקדוש שבעיר אוטן שבבורגונדיה.
ב-25 באוגוסט 1632 נפתח קברה כדי לנסות לוודא שהיה זה קברה של ברונהילדה.
נמצאה שם תיבת עופרת ובתוכה עצמות, אפר ומספר פחמים.
התיבה נטמנה שנית בקברה במנזר מרטין הקדוש בעיר אוטן.
מספר היסטוריונים מתארים את ברונהילדה כשליטה סמכותית, יהירה, ולעיתים קרובות ערמומית, מחרחרת מלחמה ואשת תככים, שנהגה על פי המסורת הגרמאנית של נקמת דם, וגרמה לפילוג בין ממלכות המרובינגים.
כמו יריבתה פרדגונד, ברונהילדה נראית בהיסטוריה באור שלילי.
אף על פי כן, היא הייתה מאוד מתורבתת - מה שנחשב לדבר נדיר בין המלכים והאצילים של תקופתה.
היה לה כבוד עצמי כנסיכה וכעוצרת בשם בניה ונכדיה, היו לה תומכים בקרב האצולה הפרנקית, האוסטרזית והבורגונדית, ומאידך היא ניסתה להטיל את סמכותה המלכותית על אצולה שמרדה בה לעיתים קרובות.
הייתה לה גישה מודרנית לסמכותה של המדינה.
כאשר האפיפיור גער בה על כך שאפשרה ליהודים ולנוצרים של ממלכתה לחגוג את חג הפסח ואת חג הפסחא, היא השיבה לו כי בעיות הדת היו מעניינם של הבישופים, ולא מעניינה.
ברונו גנץ היה שחקן תיאטרון וקולנוע שווייצרי בינלאומי.
מוכר בעיקר בזכות דמות המלאך "דמיאל" שגילם בסרט "מלאכים בשמי ברלין", ודמותו של אדולף היטלר בסרט "הנפילה".
גנץ, בנם של מכונאי שווייצרי ואם איטלקיה, החליט להיות שחקן כבר במהלך לימודיו בתיכון.
בגיל תשע עשרה שיחק בסרטו הראשון, "האדון עם הכובע השחור" ("Der Herr mit der schwarzen Melone").
חרף התמיכה שקיבל מהשחקן הראשי, גוסטב קנוט (Knuth), הופעתו בסרט זה לא הייתה מוצלחת במיוחד ורק כעבור שנים החלה לנסוק הקריירה הקולנועית שלו.
גנץ למד בסטודיו לבמה "Zürcher Bühnenstudio" (כיום בית הספר הגבוה לאמנויות).
במקביל עבד כמוכר ספרים והשלים לימודי חובשות בבית ספר של הצבא השווייצרי.
ב-1961 שיחק בתפקיד של חובב ג'אז בסרט "Chikita".
באותה שנה חלה הופעת הבכורה התיאטרלית שלו, ובמשך כשני עשורים אחר כך התמסר בעיקר לתיאטרון.
את פריצת הדרך שלו כשחקן עשה גנץ בסרט "Sommergäste" ב-1976, שזיכה אותו בהכרה רחבה באירופה ובארצות הברית.
ב-1978 שיחק לצד סר לורנס אוליבייה במותחן "הנערים מברזיל", וב-1979 כיכב לצד קלאוס קינסקי בסרט של ורנר הרצוג "Phantom der Nacht".
אולם גנץ מוכר כנראה בעיקר בזכות תפקיד המלאך "דמיאל" שגילם ב"מלאכים בשמי ברלין" של הבמאי וים ונדרס.
כן שיחק לצד דניס הופר בסרט "הידיד האמריקאי" של ונדרס (עיבוד לרומן "המשחק של ריפלי" של פטרישיה הייסמית').
לאורך השנים עבד עם במאים נודעים נוספים כאריק רוהמר ופרנסיס פורד קופולה.
בשנת 1992 שיחק בסרט הדרמה האוסטרלי "ימים אחרונים שלנו" בבימויה של ג'יליאן ארמסטרונג.
ב-2004 גילם את אדולף היטלר בסרט "Der Untergang" ("הנפילה"), לאחר שהקדיש כארבעה חודשים לחקר התפקיד.
ב-2008 הופיע בסרט "נער קריאה" וב"כנופיית באדר מיינהוף", שניהם היו מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, והסרט הזר הטוב ביותר.
בשנה זו גם שיחק בסרט הדרמה היווני "אבק זמן" של הבמאי תיאו אנגלופולוס.
גנץ שימש כקריין בשורה של יצירות מוזיקה קלאסית, כולל היצירה של לואיג'י נונו "Il Canto Sospeso", שהוקלטה עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
ב-2010 נבחר ביחד עם איריס ברבן לנשיאות האקדמיה הגרמנית לקולנוע.
נישא ב-1965 לסבין, לה נשאר נשוי עד יום מותו, אף שנפרדו.
בנו היחיד התעוור בהיותו בן ארבע שנים.
הוא התגורר לסירוגין בעיר הולדתו ציריך, בוונציה ובברלין, יחד עם הצלמת ושותפתו הוותיקה רות ולץ.
גנץ נפטר ב-16 בפברואר 2019 מסרטן המעי הגס, בגיל 77.
ברונו בטלהיים היה פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי-אמריקאי.
רעיונותיו אודות הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד, ואודות ילדים עם הפרעה רגשית, שאת חלקם פיתח בהתבסס על התנסויותיו במחנות הריכוז, הקנו לו מוניטין בינלאומיים.
בטלהיים נולד בווינה למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני.
כבר בגיל 14 גילה עניין בפסיכואנליזה, והתקרב לחוגיו של זיגמונד פרויד.
למד פילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטת וינה.
לאחר מות אביו נטש לזמן מה את לימודיו, וניהל את מנסרת המשפחה במשך שבע שנים.
במהלך תקופה זו נישא לג'ינה, אשתו הראשונה, והשניים טיפלו בילדה אוטיסטית בביתם בווינה.
בטלהיים סיים את לימודיו בשנת 1938; עבודת הגמר שלו נכתבה אודות עמנואל קאנט ("הבעיה של יופי טבעי ואסתטיקה מודרנית").
באפריל אותה שנה, לאחר האנשלוס, נשלח בטלהיים למחנה הריכוז דכאו, ומאוחר יותר למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בבוכנוואלד התיידד עם ארנסט פדרן, בנו של הפסיכואנליטיקאי הווינאי המפורסם פול פדרן , וכאסטרטגיית הישרדות פיתחו השניים את יסודות ה"פסיכולוגיה של הטרור", כפי שכינו אותה.
לאחר כעשרה חודשים במחנה הריכוז הוא שוחרר במהלך חנינה כללית שהוכרזה לכבוד יום הולדתו של היטלר וניתנה לו האפשרות להגר לארצות הברית - ככל הנראה הודות למאמצי תומכיו האמריקאיים (לטענתו הייתה זו אלינור רוזוולט).
תוארו האקדמי נשלל ממנו על ידי הנאצים, וחודש בשנת 2004 על ידי אוניברסיטת וינה.
בניו יורק התאחד בטלהיים עם אשתו ג'ינה, אך זמן קצר לאחר מכן עזב לשיקגו, ככל הנראה עקב התאהבות אשתו באדם אחר בתקופת פרידתם.
בשנת 1941 נישא לטרודה ווינפלד.
הוא מונה לעוזר מחקר באוניברסיטת שיקגו, ובהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטה, משנת 1952 ועד לפרישתו בשנת 1973.
תצפיותיו והתנסויותיו עם מצבים קיצוניים במחנה הריכוז הולידו את מאמרו הנודע "התנהגות הפרט וההמון במצבי קיצון", שפורסם בשנת 1943. המאמר היה החיבור הפסיכולוגי הראשון בנושא, ואחת העדויות המוקדמות על המתרחש במחנות.
עם פרסומו, פקד הגנרל אייזנהאואר על כל קציניו באירופה לעיין בו.
בטלהיים טען בו בין השאר כי לאחר שה"מוזלמנים" האמינו להצהרות החוזרות ונשנות של השומרים שאין להם כל תקווה לחמוק מגורלם, הם חדלו להיאבק וציפו למותם הקרב ובא בלי שהגרמנים עשו דבר.
מכאן הסיק שכפי שיש בכוח התודעה לחסל אדם, כך יכולה גם האפשרות ההפוכה, של יצירת סביבה מעודדת, להביא לשיקום מלא של ילדים אוטיסטים.
חלק מהמסקנות והעדויות שסיפק על מחנות הריכוז שנויות במחלוקת.
בגיל 35 היה למרצה בכיר לפסיכולוגיית מתבגרים, פסיכיאטריה ופדגוגיה, וכן מונה לעמוד בראש "בית הספר האורטוגני" באוניברסיטת שיקגו, כינוי שהמציא על מנת להפחית מהסטיגמה שעשויה לפגוע בקריירה העתידית של הילדים המטופלים.
הטיפול בילדים אוטיסטים עמד בראש סדרי העדיפויות שלו בניהול בית הספר, ושם פיתח בטלהיים את התאוריה הפסיכואנליטית המשפיעה שלו אודות הגורמים לאוטיזם, בהשאילו את המושג "קרירות אימהית" מלאו קנר.
בתאוריה שלו, תאוריית האם הקרה, טען כי הגורמים לאוטיזם הם קרירות רגשית, דחייה והרחקה של אמהות כלפי הילדים.
התאוריה נחשבת למיושנת ובלתי מקובלת, אם כי היו לה עוד תומכים עד תחילת המאה ה-21. מאוחר יותר פירט בטלהיים את התיאוריות שלו לגבי אוטיזם בספרו מ-1967 Empty Fortress: Infantile Autism and the Birth of the Self.
בספר הוא משווה את האוטיזם לתחושות של אסיר במחנה ריכוז:
בראשית שנות השישים ביקר בטלהיים בקיבוץ רמת יוחנן, שם שהה תקופה קצרה, וחקר את החינוך הקיבוצי.
הוא פרסם את ממצאיו בספר "ילדי החלום", שראה אור בשנת 1969. הוא טען כי ילדי החינוך המשותף מתקשים ביצירת קשרים רגשיים חזקים.
בספרו "קסמן של אגדות", שנכתב בשנת 1976 לאחר פרישתו מהאקדמיה, פירש מחדש מפרספקטיבה פסיכואנליטית את המעשיות המסורתיות של האחים גרים ואחרים.
לדעתו משקפות האגדות את מצבו של הילד הקטן, המתמודד עם הגרועים שבפחדיו המודעים והלא מודעים, כשאין בידו אלא אומץ רוחו או מזלו הטוב.
המצב מוביל אותו לעימות ישיר עם מצוקותיו, ומוצעים להן פתרונות.
בנוסף, האגדות הופכות את ההבדל בין "עקרון העונג" ו"עקרון האחריות" למשמעותי.
למרות כל האכזריות בהן, הן תמיד מסתיימות בטוב, ולטענתו, לסיפוריו העצובים של הנס כריסטיאן אנדרסן חסרה לעיתים פרספקטיבה חיובית זו.
הספר זכה בפרס בחירת המבקרים האמריקאים בשנת 1976 ובפרס הספר הלאומי בקטגוריה של מחשבה עכשווית בשנת 1977.
עבודותיו של בטלהיים מאופיינות בחתירה לאנושיות והבנה.
במשך עשרות שנים הוא נחשב לסמכות מוסרית ומקצועית בנושא חינוך ילדים והורות, בעיקר באירופה ובארצות הברית, שם הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא זה בעיתונות המקצועית, אך לצד זאת כתב מאמרים בתחומים מגוונים בעיתונות הפופולרית.
כך למשל פרסם מאמר בשנת 1976, בו טען כי סירובה של משפחת אנה פרנק להאמין באסון המתקרב גרם לכך שלא נקטו צעדים שאולי היו מצילים אותם.
כמו כן היה בין המגינים הבולטים על חנה ארדנט בפולמוס שהתעורר סביב ספרה "אייכמן בירושלים", ובתגובה לביקורת החיובית שפרסם על הספר ב"ניו רפובליק", הוא וארדנט אף הואשמו על ידי הסופר הארי גולדן כסובלים מ"תופעה יהודית במהותה...
ההאשמה נגד בטלהיים כמי שסובל משנאה יהודית עצמית הופיעה גם לאחר מותו של בטלהיים עם עדויות על כך שאסר על ילדים בבית הספר האורטוגני לחגוג את החגים היהודיים, ועל כך שפעמים רבות טען בפני יהודים שהם האשמים באנטישמיות, ואף דחק בהם להתבולל.
בטלהיים חקר בין היתר את תסמונת מחנות הריכוז, וכן את האפיונים הפסיכולוגיים הייחודיים ליוצאי קיבוץ, לאחר ששהה כשבעה שבועות בקיבוץ רמת יוחנן.
בין היתר טען כי לילדי הקיבוץ "רדידות רגשית" בשל חוסר ברגשות חריפים, חיוביים או שליליים, כתוצאה מריבוי גורמי החינוך.
את מסקנותיו בנושא הקיבוץ פרסם בספרו "ילדי החלום" משנת 1969, כיוון שחש שיש לכך השלכות חשובות על החינוך האמריקאי.
במהלך מחקרו לספר "ילדי החלום" ראיין ברונו בטלהיים בני נוער בקיבוץ רמת יוחנן.
בשנת 1990 זכה בפרס ד"ר ליאופולד לוקאס.
בחודש מרץ אותה שנה, שש שנים לאחר שהתאלמן מאשתו השנייה, ולאחר שבץ מוחי ששיתק חלק מגופו, התאבד בטלהיים בסילבר ספרינג, מרילנד, ביום השנה של "האנשלוס", באמצעות בליעת כדורי שינה, שתיית ויסקי וחנק משקית פלסטיק שכרך סביב ראשו.
הותיר אחריו שתי בנות ובן מאשתו השנייה.
זמן קצר לאחר מותו של בטלהיים התעוררה מחלוקת סביב כמה מהתאוריות המוקדמות שלו על אוטיזם כנובעת מקרירות אימהית, ואף סביב אישיותו, ובתוך חודשים הוא איבד מהמוניטין לו זכה בחייו.
עם מבקריו החריפים נמנה העורך לשעבר של כתב העת The Nation, ריצ'רד פולק, שאחיו מת לאחר שהיה בטיפול של בטלהיים.
לפי פולק, בטלהיים טען בפניו שאחיו התאבד והטיל את האשמה על האם, תוך שהוא תוקף אותה כ"אם יהודיה".
על רקע זה חיבר פולק ביוגרפיה על בטלהיים, שבה הוא מטיל ספק ביושרו.
המגזין "ניוזוויק" אף פרסם בעקבותיו מאמר תחת הכותרת "בנו ברוטאלהיים?", אך היו גם שראו בביוגרפיה כנקמה על רקע אישי.
הביקורת האשימה את בטלהיים בגנבות ספרותיות, בבדייה של חלק גדול מהנתונים הביוגרפיים שסיפק על עצמו, בזיוף תוצאות עבודתו המדעית בבית הספר האורטוגני, ובהכאת ילדים מטופלים, בכללם ילדים עם אוטיזם.
אחדים ממטופליו לשעבר העידו שהתעמר בהם והטיל לעיתים ענישה גופנית באופן ספונטני ומסיבות לא מובנות.
מאידך העידו מטופלים אחרים עד כמה סייע להם.
ביוגרפיה אחרת על בטלהיים, מאת הפסינינה סאטון, הציעה פרשנות שונה וסלחנית על חלק מהממצאים.
בשנת 1974 שודרה בטלוויזיה הצרפתית סדרת טלוויזיה בת ארבעה חלקים בהשתתפותו של בטלהיים ובבימויו של דניאל קרלין, "Portrait de Bruno Bettelheim" (דיוקן של ברונו בטלהיים).
בהזמנת וודי אלן השתתף בטלהיים בדמותו בסרט "זליג" (1983).
בשנת 1986 הוקרן ב-BBC Horizon סרט תיעודי על בטלהיים.
לפחות שני מטופלים לשעבר כתבו על חוויותיהם בבית הספר האורטוגני, אחד ברומן והשני בממוארים.
בספרו 'בית העירייה הישן' (הוצאת מטר, 2012) מציג הסופר רוברט רוטנברג בקצרה ובביקורת עוינת את השפעת התיאוריה של בטלהיים על אוטיזם וקרירות אמהית מנקודת מבטה של אחת מגיבורות העלילה (עמ'321–322).
בספרה של יעל נאמן "היה לך טוב או היה לך רע" הסופרת כותבת על בטלהיים כי שהה 6 שבועות בקיבוץ רמת יוחנן, שוחח עם ילדי הקיבוץ ותצפת עליהם.
חלק ממסקנותיו היה שהם סובלים מרדידות רגשית ומקשיים בבוחן המציאות.
את המסקנות ביסס בין היתר על תשובותיו של בן 16 שענה על השאלה "מה תרצה להיות כשתגדל?" -טייס קרב ומדען גרעין.
הנער היה קובי ריכטר לימים טייס קרב שהקים חברת הייטק רפואית.
קסמן של אגדות, ותרומתן להתפתחותו הנפשית של הילד, עברית - נורית שלייפמן.
החינוך המוסרי, חמש מסות מאת ג'יימס מ.
גוסטאפסון [ואחרים], עברית - צבי ארד.
תל אביב: ספרית פועלים, 1980.
הורה מתקבל על הדעת: ספר על גידול ילדים, עברית - נורית לוינסון.
בְּרוּנְדִיבַּר היא אופרה שנכתבה ב-1938 והועלתה בזמן השואה בגטו טרזיינשטט על ידי מקהלת ילדים יהודים, שחלקם התחלפו במשך הזמן.
האופרה נכתבה בשנת 1938 על ידי שני יוצרים יהודיים: הנס קראסה (1899-1944), מלחין יהודי יליד פראג, אשר גורש לגטו טרזיינשטט באוגוסט 1942 ונרצח בתאי הגזים בבירקנאו ב-16 באוקטובר 1944; ואדולף הופמייסטר, שכתב את הטקסט לאופרה, משורר שברח מצ'כיה ב-1939 וחזר לפראג לאחר מלחמת העולם השנייה.
האופרה תיארה את סיפור התמודדותם של שני ילדים, אנינקה ופפיצ'ק, עם מציאות חיים קשה: מחלת האם וקשיי פרנסה מאלצים אותם לנדוד לעיר הגדולה ולנסות להשיג עבור האם חלב, שלדברי הרופא אמור לסייע בהחלמתה.
שם הם פוגשים את ברונדיבר, זמר רחוב עם שפם, המשתמש בתיבת נגינה לפרנסתו.
הם מנסים לחקות אותו ולשיר ברחוב, אך הוא כועס עליהם על יצירת תחרות כנגדו ומסלק אותם משם.
בלילה מתקרבים אל הילדים ציפור, חתול וכלב והם מבטיחים לעזור להם במשימתם, עם כל ילדי העיר.
למחרת החיות וילדי העיר מגרשים את ברונדיבר ומפנים את מקומו עבור שני הילדים.
ברונדיבר גונב לילדים את הכסף שקיבלו על שירתם, אך ילדי העיר והחיות מגרשים אותו ומחזירים לילדים את הכסף.
הילדים משיגים חלב ומביאים אותו לאם החולה.
בסיום שרים כולם שיר ניצחון, תקווה וכוח של הטובים כנגד הרעים.
ב-1942 החלו חניכי בית יתומים בפראג לבצע חזרות כדי להעלות את האופרה.
לאחר שתי העלאות של האופרה, נשלחו הילדים לגטו טרזיינשטט, במרחק של כשעה נסיעה מפראג.
בין האסירים שנשלחו לאכלס את הגטו היו גם אמנים, מלחינים ומוזיקאים שהמשיכו ליצור פעילות תרבותית ענפה, בצד קשיי הקיום ואי הוודאות שאפיינו את חיי הגטו.
הנאצים השתמשו בגטו זה ובפעילות התרבותית בו כדי להסוות את השמדת יהודי אירופה, והוא הוצג על ידם כגטו לדוגמה בביקור משלחת הצלב האדום ב-23 ביוני 1944. האופרה "ברונדיבר" הייתה אחת היצירות החשובות שהועלו בגטו בתקופה זו, והיא נועדה לסמל עבור יושבי הגטו את התקווה לשרוד ולהינצל.
משלחת הצלב האדום צפתה בקטע הסיום של האופרה במהלך ביקורה בגטו.
האופרה אף צולמה לסרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטט - התיישבות יהודית".
צילומי הסרט החלו ב-26 בפברואר 1944, בבימוי הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון.
מטרת הסרט הייתה להציג כאילו משטרו של היטלר היטיב עם היהודים.
לאחר צילום הסרט נשלחו הבמאי ורוב השחקנים ואנשי הצוות, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ.
הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שימשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו עד היום.
האופרה הועלתה בגטו 55 פעמים.
חלק מהילדים השחקנים התחלפו לעיתים לאחר טרנספורטים שבוצעו מדי פעם, בהם הועברו חלק מיושבי הגטו אל מחנות השמדה.
לכן הילדים שהשתתפו בהצגה למדו מספר תפקידים, למקרה שייאלצו להחליף ילדים שהועברו מהגטו.
מספר שחקנים הופיעו בכל ההצגות, בהם הונזה טרייכלינגר, שגילם את ברונדיבר, וגם הוא נספה בהמשך באושוויץ.
שנים אחר כך, האופרה זכתה מספר פעמים להעלאה מחודשת בישראל, בהם העלאה משותפת על ידי מקהלת הילדים מורן מישראל ומגרמניה ובליווי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ב-2010; והעלאה משותפת של מקהלת הילדים מורן מישראל ומפראג ובליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות ב-2011.
ברונו הוסאר (5 במאי 1911 – 8 בפברואר 1996) היה נזיר דומיניקני יהודי, המייסד של הכפר השיתופי היהודי-ערבי נווה שלום.
הוסאר נולד ב-1911 למשפחה יהודית באלכסנדריה שבמצרים בשם אנדרי הוסאר.
אביו היה יהודי ממוצא הונגרי ואמו יהודייה ממוצא צרפתי.
הוריו היו שניהם חילוניים, בעלי אזרחות איטלקית.
אביו ניהל בקהיר את סניף חברת הביטוח האיטלקית אסיקורציוני ג'נרלי.
בגיל 18 היגר עם משפחתו לצרפת שם סיים את לימודיו העל-תיכוניים כמהנדס ב-"École Centrale".
ב-1945 הצטרף למסדר הדומיניקני, שם אימץ את השם ברונו, והוסמך ככומר ב-1950.
בעקבות מלחמת השחרור נחצתה העיר ירושלים.
החשמן, האב אבריל, הציע להוסאר, בשל מוצאו היהודי, להקים מרכז דומיניקני ללימודי יהדות במערב העיר, בדומה למרכז ללימודי אסלאם בקהיר.
האב ברונו הסכים ונכנס לישראל 23 ביוני 1953 באשרת תייר (כיוון שהמיר את דתו לא חל עליו חוק השבות).
תחילה שימש ככומר בבית ספר תיכון דומיניקני ובבית החולים הצרפתי של "האחיות של מסדר יוסף" ביפו.
במקביל למד עברית באולפן וטייל בארץ.
באותה עת נפגש גם לשיחה עם בן-גוריון, שסיכם אותה כך: "כל עבודה, שמקדמת הבנה בין בני האדם ומטרתה היא השגת שלום, היא מפעל חיובי.
בשנת 1954 היה הוסאר מיוזמיה ומייסדיה של נציגות יעקב הצדיק, קהילה של קתולים דוברי עברית, בתמיכתו של הפטריארך הלטיני בירושלים.
לאחר שנה שב לצרפת ובעקבות דיונים ומאבקי כוח בכנסייה הותר לו לשוב לתפקידו ביפו.
הוא שימש בתפקידו במשך שש שנים.
ב-1966 ברונו קיבל אזרחות ישראלית וב-1967, בעקבות מלחמת ששת הימים התלווה למשלחת ישראל לאספה הכללית של האו"ם, איש הדת הקתולי היחיד.
ברונו וכמה מחבריו ייסדו ב-1970 את היישוב נווה שלום.
הוסאר הלך לעולמו ב-1996 והובא למנוחות בטקס שכלל מיסת אשכבה נוצרית לצד הקדיש היהודי.
על מצבתו הצנועה נחקקו המלים "ואהבת לרעך כמוך", בעברית ובערבית, וכן צלב ומגן דוד.
נווה שלום הוא כפר שיתופי בלטרון בו מתגוררים יהודים וערבים החיים חיים שוויוניים.
היישוב הוקם במטרה לקדם את הדו-קיום בישראל בין יהודים לערבים.
כדברי ברונו הוסאר: "אמונה בניצחון האהבה על האיבה, זו המטרה האמיתית והעמוקה ביותר של כפר שלום".
ברונו אדוארדו רגופה אלווש (בפורטוגזית: Bruno Eduardo Regufe Alves; נולד ב-27 בנובמבר 1981) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם.
אלווש החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ורזים, ובגיל 16 עבר למחלקת הנוער של פורטו.
לאחר שהושאל לפארנסה ויטוריה דה גימארייש ופורטו, בקיץ חתם ל-5 שנים בפורטו.
ב-15 באוקטובר 2005 קיבל כרטיס אדום במשחק נגד בנפיקה ליסבון לאחר שנגח בנונו גומש.
בעונת זכה עם המועדון באליפות.
ב-3 באוגוסט 2010 חתם בזניט סנקט פטרבורג תמורת 22 מיליון אירו.
ב-30 באוקטובר 2010 אלבס הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 2–4 נגד א.א.ק.
ב-6 ביוני 2013 חתם בפנרבחצ'ה ל-3 שנים תמורת 5.5 מיליון אירו.
ב-5 ביוני 2016 חתם בקליארי האיטלקית לשנתיים.
ב-31 במאי 2017 חתם בגלאזגו ריינג'רס לשנתיים.
ב-12 ביולי 2018 חתם בפארמה האיטלקית.
ב-1 ביולי 2021 חזר לאחר 11 שנה לפורטוגל וחתם בפמליקאו, אך אחרי כמה שבועיים התיר את החוזה.
ב-4 בספטמבר 2021 חתם באפולון סמירניס היוונית.
ביוני אלווש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל בתיקו 1-1 נגד .
אלווש זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2008. ב-14 בנובמבר 2009 הבקיע את השער היחידי במשחק נגד במסגרת פלייאוף מוקדמות מונדיאל 2010 שבסיומו עלתה פורטוגל.
אלווש נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014.
אליפות פורטוגל: , , ,
ברונה ברלינגיירי (באיטלקית: Barone Berlinghieri; לעיתים: ברונה די ברלינגיירי דה לוקה; 1228 – 1282) היה צייר איטלקי פרנציסקני, בן למשפחת ברלינגיירי, שפעל במאה ה-13.
ברלינגיירי חי ופעל בעיר לוקה שבאיטליה, ומקובל להניח שהיה הבכור מבין בניו של הצייר המוכר בשם ברלינגיירו ברלינגיירי.
אחיו האחרים היו ציירים אף הם: בונוונטורה ומרקו ברלינגיירי.
מבין עבודותיו המוזכרות במקורות, לא ידוע על עבודה ששרדה במאה ה-20.
ברונה גורה (בפולנית: Bronna Góra; בבלרוסית: Бронная Гара) היה אתר רצח המוני של יהודים בתקופת השואה, בשטח המזרחי של פולין הכבושה, כיום במחוז ברסט במערב בלארוס, כ-120 ק"מ מצפון מזרח לעיר ברסט.
לפי ההערכות, בו נרצחו כ-52,000 יהודים.
יער ברונה גורה (מילולית: "הר ברונה") הפך בידי הגרמנים לאתר מרכזי לרצח יהודי הגטאות שהוקמו במחוז פוליסיה (כיום מערב בלארוס), לאחר כיבוש האזור בזמן מבצע ברברוסה.
האתר היה פעיל ב-1942, ממאי ועד נובמבר.
יער ברונה גורה נבחר בידי הגרמנים לשמש כאתר הריגה מרכזי בשל מיקומו בסמוך למסילת הברזל, ושיטת הרצח בו הייתה באמצעות בורות ירי.
היהודים הובאו לתחנת הרכבת שביער מגטאות ומיישובים רבים באזור פוליסיה, ובהם גטאות בריסק, פינסק, קוברין, אנטופול, ברזה קרטוסקה ודרוהיצ'ין.
לפי עדויות של ניצולים בודדים מהאתר, היהודים שהורדו מהקרונות העמוסים בתחנת ברונה גורה, צוו להתפשט, ולקחת עמם סבון ומגבות, לכאורה לשם מקלחת.
מאתר הכינוס הובלו היהודים למתחם מוקף גדר תיל, בו הוצעדו עד לבורות הירי עצמם, מבלי שהיה באפשרותם להימלט.
במהלך מבצע 1005 ניסו הגרמנים לטשטש את עקבות הרצח במקום, באמצעות כמאה עובדי כפייה, אשר שרפו את רבבות הגופות באתר, ונטעו עצים על בורות הירי המכוסים.
לאחר מכן, נרצחו עובדי הכפייה.
כיום מוצבת באתר הרצח אנדרטה, שלשון כתובת ההנצחה בה היא: "לזכרם של 50 אלף יהודים אזרחי ברית המועצות ומערב אירופה שנרצחו באכזריות על ידי הנאצים בתקופת השואה".
ברונו לאבאדיה הוא כדורגלן עבר ומאמן גרמני ממוצא איטלקי.
כשחקן, שיחק בעמדת החלוץ בקבוצות גרמניות כהמבורג, קייזרסלאוטרן, באיירן מינכן, פ.צ.
לאבאדיה החל את קריירת הבוגרים שלו בגיל 17 בדרמשטאדט 98, בה שיחק שלוש שנים בליגת הבונדסליגה השנייה, צבר 105 הופעות והבקיע 44 שערים.
הצלחתו בדרמשטאדט הקנתה לו חוזה בהמבורג מהבונדסליגה, בה שיחק עונה וחצי.
סך הכל צבר לאבאדיה 41 הופעות בהמבורג והבקיע 11 שערים.
באמצע עונת 1989 עבר לאבאדיה לקייזרסלאוטרן, שם השלים את העונה ושיחק עוד שתי עונות נוספות.
לאבאדיה צבר 67 הופעות במדי קייזרסלאוטרן, והבקיע 20 שערים.
בעונת 1990 זכה לאבאדיה בגביע הגרמני, ובעונתו האחרונה בקייזרסלאוטרן זכה באליפות הבונדסליגה.
בקיץ 1991, לאור הצלחתו בקייזרסלאוטרן, חתם לאבאדיה בבאיירן מינכן, שם שיחק שלוש עונות.
לאבאדיה צבר 82 הופעות במדי הקבוצה, כבש 28 שערים, וזכה באליפות אחת בעונת 1994.
בתחילת עונת 1995/96 עבר לאבאדיה לפ.צ.
קלן, שם שיחק עונה וחצי, צבר 41 הופעות והבקיע 15 שערים.
במחצית עונת 1996/97 עבר לאבאדיה לורדר ברמן, שם שיחק שתי עונות וחצי.
לאבאדיה צבר 63 הופעות בברמן והבקיע 18 שערים.
בתחילת עונת 1998/99 חתם לאבאדיה בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.
לאבאדיה רשם עונת שיא אישית, הבקיע 29 שערים ב-36 משחקים, ולקח חלק משמעותי בעלייתה של הקבוצה לבונדסליגה, כשהוא מסיים כמלך השערים.
בילפלד ירדה בחזרה לליגת המשנה כעבור עונה אחת, ולאבאדיה נשאר בקבוצה לעונה נוספת בליגת המשנה.
סך הכל, צבר לאבאדיה בשלוש עונות 98 הופעות בארמיניה בילפלד, והבקיע 50 שערים.
בקיץ 2001 חתם לאבאדיה בקרלסרוהה מליגת המשנה.
לאבאדיה שיחק שנתיים בקרלסרוהה, צבר 60 הופעות והבקיע 18 שערים.
בתום עונת 2003 פרש לאבאדיה ממשחק פעיל.
ללאבאדיה שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה, הראשונה בשנת 1992 והשנייה בשנת 1995. לאבאדיה מעולם לא שיחק בטורניר גדול.
דרמשטאדט, גרויטר פירט, לברקוזן והמבורג
לאבאדיה הועסק כמאמן במועדון נעוריו דרמשטאדט 98 עם פרישתו ממשחק פעיל, ואימן שם שלוש עונות.
בעונת 2007/08 אימן לאבאדיה בגרויטר פירט, אותה עזב בתום העונה לטובת באייר לברקוזן, שם התנסה לראשונה באימון קבוצת בונדסליגה.
לאחר עונה אחת בבאייר לברקוזן, חתם לאבאדיה בהמבורג, ממנה פוטר באפריל 2010 עקב הסתבכות הקבוצה במאבקי התחתית.
בקיץ 2010 חתם לאבאדיה בשטוטגרט, שם אימן שלוש עונות.
לאבאדיה הצליח להביא את שטוטגרט פעמיים אל הליגה האירופית.
בפעם הראשונה בזכות הגעה למקום השישי בטבלה, ובפעם השנייה בזכות הגעה לגמר הגביע הגרמני בעונת 2013, שם הפסידה לבאיירן מינכן, שזכתה בטרבל היסטורי באותה עונה.
בתחילת עונת 2013/14, פוטר לאבאדיה משטוטגרט עקב מיקומה בתחתית הטבלה במשחקים הראשונים של העונה.
באפריל 2015 המבורג הייתה מסובכת בתחתית, והסכנה שבירידת ליגה בפעם הראשונה בהיסטוריית המועדון ריחפה באוויר.
לאבאדיה הוזעק לקדנציה שנייה במועדון במקום יוזף צינבאוור שפוטר, ואמנם הצליח בקושי רב לחלץ את המבורג מירידה ישירה, והגיע עמה למשחק פלייאוף מבחני ירידה מול קרלסרוהה.
המבורג נשארה בליגה רק בזכות שער בתוספת הזמן של משחק הגומלין, כששני המשחקים הסתיימו בתוצאה 1-1. בהארכה המבורג עלתה ל-2-1, ונשארה בסופו של דבר בבונדסליגה.
את עונת 2015/16 העביר לאבאדיה עם המבורג במרכז הטבלה לאחר מספר עונות שהמועדון נלחם נגד הירידה.
לאבאדיה החל את עונת 2016/17 בהמבורג, וחיזק את הסגל במספר שחקנים, אך בעקבות פתיחת עונה חלשה בה צברה הקבוצה נקודה אחת בחמישה משחקי ליגה, פוטר לאבאדיה ב-25 בספטמבר 2016.
ב-20 בפברואר 2018 מונה לאבאדיה כמאמן וולפסבורג, שנקלעה למאבקי תחתית, במקום המאמן הקודם מרטין שמידט.
וולפסבורג ולאבאדיה סיימו את עונת 2017/18 במקום ה-16 ונאלצו להתמודד במשחקי מבחן מול הולשטיין קיל, בהם שרדו ונשארו בליגה.
בעונת 2018/19 רשם לאבאדיה עונה טובה מאוד עם וולפסבורג, וסיים עמה במקום השישי בבונדסליגה, לאחר שתי עונות רצופות בהן הקבוצה ניצלה מירידה רק במבחני הישרדות.
בתום עונה זו, תם חוזהו של לאבאדיה בוולפסבורג והוא עזב את המועדון.
באפריל 2020 מונה לאבאדיה כמאמן הרטה ברלין, שפתחה את עונת 2019/20 בצורה חלשה.
לאבאדיה היה המאמן הרביעי של הרטה בעונה זו, אחרי אנטה צ'וביץ', אלכסנדר נורי ויורגן קלינסמן, והצליח להשאיר את הרטה בליגה.
את עונת 2020/21 פתחו הרטה ולאבאדיה בצורה חלשה, ובינואר 2021 פוטר לאבאדיה מאימון הקבוצה.
ב-2024 נבחרת ניגריה בכדורגל הודיעה על מינוי כמאמן הנבחרת, אך זמן קצר לאחר מכן מינויו בוטל בטענה שמינויו יגרור תשלומי מס גבוהים מדי.
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 1998/99
ברונו הנריקה פינטו (בפורטוגזית: Bruno Henrique Pinto, נולד ב-30 בדצמבר 1990 בבלו הוריזונטה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בפלמנגו מליגת העל הברזילאית בעמדות הקשר והחלוץ.
לזכותו של ברונו הנריקה שתי הופעות במדי נבחרת ברזיל.
ברונו הנריקה גדל בקרוזיירו, מועדון פאר מעיר הולדתו בלו הוריזונטה, והעביר בו את שנות נעוריו.
בשנת 2011 עלה ברונו הנריקה לבוגרים, אך מיעט לשחק.
בשנת 2012 הושאל ברונו הנריקה לעונה אחת למועדון הברזילאי אוברלנדיה, וכעבור שנה חתם במועדון באופן סופי.
בשנת 2014 הושאל למועדון איטומביארה והציג יכולת טובה מאוד, כאשר הבקיע תשעה שערים.
בינואר 2015 חתם במועדון הברזילאי גויאש, ואת הופעת הבכורה בליגת העל הברזילאית ערך בתיקו 0-0 מול ואסקו דה גאמה במאי 2015. כעבור שישה ימים הבקיע צמד בניצחון 0–2 על אתלטיקו פרנאאנסה.
שערים אלו היו שערי הבכורה של ברונו הנריקה בליגת העל הברזילאית.
ברונו הנריקה הציג יכולת גבוהה בגויאס, והבקיע שבעה שערים ב-33 הופעות.
בינואר 2016 עבר ברונו הנריקה לוולפסבורג, בהמלצתו של שחקן העבר הברזילאי של וולפסבורג, ז'וסואה.
ברונו הנריקה היה תחילה שחקן ספסל במשחקי הליגה, אך קיבל הזדמנות לפתוח בהרכב בניצחון 0–2 על ריאל מדריד ברבע גמר ליגת האלופות, והיה מהמצטיינים במשחק, אך במשחק הגומלין הפסידו וולפסבורג וברונו הנריקה בתוצאה 0–3 והודחו מליגת האלופות.
בינואר 2017 חתם ברונו הנריקה בסנטוס הברזילאית, תמורת דמי העברה של 4 מיליון אירו ששולמו לוולפסבורג.
ב-12 בפברואר 2017 ערך ברונו הנריקה את הבכורה בסנטוס, במסגרת אליפות סאו פאולו בכדורגל, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–3 על רד בול ברזיל.
כעבור כחודש הבקיע ברונו הנריקה את שעריו הראשונים בקבוצה, שלושער מול מועדון הכדורגל סאו ברנרדו.
ביולי 2017 הבקיע שלושער מול באהיה בניצחון 0–3. את עונת 2017 סיים ברונו הנריקה הן כמלך השערים של סנטוס עם 18 כיבושים בכל המסגרות, והן כמלך הבישולים עם 11 בישולים.
סנטוס סיימה את אותה עונה במקום השלישי בליגת העל הברזילאית.
במחזור הראשון של עונת 2018 נפצע ברונו הנריקה בעינו, ונאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו למספר חודשים.
ברונו הנריקה חזר לשחק, אך תפוקתו ירדה משמעותית והוא סיים את עונת 2018 עם שתי הבקעות בלבד בכל המסגרות.
סנטוס וברונו הנריקה סיימו עונה זו במקום העשירי בליגת העל הברזילאית.
בינואר 2019 חתם ברונו הנריקה בפלמנגו מליגת העל הברזילאית.
דמי ההעברה היו 23 מיליון ריאל ברזילאי, והשאלה של ז'אן לוקאס אוליביירה לשנה אחת מפלמנגו לסנטוס.
ברונו הנריקה השתלב במהרה בקבוצה, ושיתף פעולה בהתקפה עם גאביגול, אברטון ריביירו וג'ורג'יאן דה ארסקאטה.
באליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל של 2019 הבקיע ברונו הנריקה שמונה שערים והוכתר כמלך השערים של הטורניר, שמתוכם שלושה צמדים מול שלוש היריבות העיקריות של פלמנגו מהעיר ריו דה ז'ניירו - ואשקו דה גמה, בוטפוגו ופלומיננזה, כאשר מול האחרונה הבקיע צמד במשחק הראשון בגמר האליפות, שהסתיים בתוצאה 0–4 לפלמנגו.
ב-22 באפריל 2019 ערך ברונו הנריקה את הופעת הליגה הראשונה שלו במדי פלמנגו, וניצח עם הקבוצה 1–3 את קבוצתו לשעבר קרוזיירו, במשחק בו הבקיע צמד.
בנובמבר 2019 הבקיע ברונו הנריקה שלושער מול קורינתיאנס בניצחון 1–4, ובאותו חודש הבטיח ברונו הנריקה יחד עם פלמנגו את זכיית הקבוצה באליפות ליגת העל הברזילאית, מספר מחזורים לפני סיום העונה.
ב-23 בנובמבר 2019 היה ברונו הנריקה שותף מלא לזכייה של פלמנגו בגביע ליברטדורס, לאחר שהקבוצה ניצחה בגמר 1–2 את ריבר פלייט בלימה שבפרו.
פלמנגו וברונו הנריקה היו בפיגור 0–1 עד לדקה ה-89, אך הצליחו להפוך את התוצאה וניצחו בתוספת הזמן.
ברונו הנריקה נבחר בסיום הטורניר כשחקן המצטיין של הטורניר.
באוגוסט 2019 זומן ברונו הנריקה לראשונה לסגל נבחרת ברזיל, לצמד משחקי ידידות מול נבחרות קולומביה ופרו.
במשחק מול קולומביה ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים, כשהחליף את פיליפה קוטיניו במשחק שהסתיים בתיקו 2-2.
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל: 2019
אליפות ליגת העל הברזילאית: 2019
השחקן המצטיין של גביע ליברטדורס: 2019
מלך השערים של אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל: 2019
ברונו דומיניקס אורטלנו רוץ' (בספרדית-קטלאנית: Bruno Dominix Hortelano Roig; נולד ב-18 בספטמבר 1991) הוא אתלט ספרדי, הוא אלוף אירופה (אמסטרדם 2016) בריצת 200 מטר.
אורטלנו נולד בוולונגונג שבאוסטרליה, שם עבדו הוריו כביולוגים מולקולריים.
בהמשך, עבר עמם לקנדה, וסיים את לימודיו התיכוניים בברלינגטון.
הוא המשיך ללימודי הנדסת ביוטכנולוגיה באוניברסיטת קורנל, והיה חבר בנבחרת האתלטיקה שלה.
הוא החל להשתתף בתחרויות אתלטיקה בינלאומיות בשנת 2010, ורשם הישגים משמעותיים ראשונית בשנת 2013, אז סיים במקום החמישי בריצת 200 מטר באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטמפרה.
באותה אליפות זכה גם במדליית ארד עם נבחרת השליחים הספרדית ל-100X4 מטר, וסיים במקום החמישי עם נבחרת השליחים ל-400X4 מטר.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה במוסקבה העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר, וסיים במקום ה-16, בשיא ספרד חדש של 20.47 שניות.
נוסף לכך, הוא העפיל לחצי הגמר בריצת שליחים 100X4 מטר, וסיים עמה במקום התשיעי בתוצאה של 38.46 שניות.
בשנת 2016 רשם אורטלנו עליית מדרגה נוספת.
באליפות העולם באולם שהתקיימה בפורטלנד, אורגון במרץ סיים אורטלנו במקום 15 בריצת 60 מטר בשיא אישי חדש ל-6.63 שניות.
באליפות האיברו-אמריקאית באתלטיקה שנערכה בריו דה ז'ניירו במאי הוא זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.48 שניות וסיים במקום רביעי בריצת שליחים 100X4 מטר ובתחרות שנערכה במדריד ביוני הוא קבע בריצת 100 מטר שיא ספרד חדש של 10.06 שניות.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי אותה שנה קבע את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.45 שניות, לפני רמיל גולייב מטורקיה (20.51 שניות) ודניאל טלבוט מבריטניה (20.56 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ספרדי חדש של 20.39 שניות.
בשלב הגמר הגיע אמנם שני, אחרי ההולנדי צ'ונדרי מרטינה, אך מרטינה נפסל, ומדליית הזהב הוענקה לאורטלנו.
אורטלנו עצמו גילה את דבר זכייתו רק במהלך ריאיון שנערך עמו לאחר המירוץ.
נוסף לכך, סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.12 שניות.
ביולי 2018 שיפר את שיא ספרד בריצת 200 מטר כשקבע תוצאה של 20.04 שניות במהלך מוקדמות אליפות ספרד.
ברונה גלאגר היא זמרת ושחקנית צפון אירית.
בשנת 2020 היא דורגה במקום ה-33 ברשימת שחקני הקולנוע האירים הגדולים של האייריש טיימס.
גלאגר נולדה בדרי שבצפון אירלנד.
בנעוריה עסקה בפעילות דרמטית ומוזיקלית במסגרת בית הספר ובתיאטרון חובבים מקומי בשם "להקת תיאטרון אוקגרוב.
היא גם הייתה זמרת רקע של להקה מקומית בשם "The Listener".
הפריצה הגדולה של גלאגר הייתה ב-1991 כשכיכבה בתפקיד ברני בסרט "הקומיטמנטס".
היא המשיכה לשחק בסרטים כגון "ספרות זולה" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום".
תפקידים נוספים שלה בקולנוע היו בסרטים "מכנסי הרעם", "You, Me & Marley", "לתפוס את ג'ק", "טריסטן ואיזולדה", "הזדמנות אחרונה לאהבה", "שרלוק הולמס" ו-"Grabbers".
על הבמה הופיעה גלאגר בסיבוב הופעות עם Théâtre de Complicité בהפקה של המחזה "The Street of Crocodiles", ובהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "סוס מלחמה" בתפקיד רוז נראקוט.
ב-2004 יצא לאור האלבום הראשון של גלאגר "Precious Soul" בלייבל Salty Dog Records בהפקת ג'ון ריינולדס.
באלבום משתתף בריאן אינו בשירים "He Don't Love You" ו-"Hooks".
גלאגר הלחינה את רוב שירי האלבום, תופפה ושרה כסולנית.
ב-2009 כיכבה גלאגר בסרט הקומדיה "Faintheart" בהפקת מייספייס / ורטיגו פילמס.
ב-2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הקומית "פראמפייס" של ערוץ BBC Three.
בטלוויזיה שיחקה גלאגר בתפקיד אמו של ניק בדרמה של ה-BBC "ניק ניקלבי".
היא גילמה את טרישה מיהאן בסדרת הדרמה "The Field of Blood" ואת אדה מייסון בעונה השנייה של הסדרה "פוארו" בפרק "The Mystery of the Blue Train".
תמונה של גלאגר בדמות ברני מקלאפלין, כפי ששיחקה בסרט "הקומיטמנטס", מופיעה על בול דואר אירי שיצא ב-1996 לכבוד 100 שנה לקולנוע האירי.
בתמונה מופיעים נוסף אליה גם שאר השחקנים שהופיעו בסרט "הקומיטמנטס" אנג'לין בול בדמות אימלדה קווירק, מריה דויל קנדי בדמות נטלי מרפי ורוברט ארקינס בדמות ג'ימי ראביט.
ברונו ג'ורדאנו (; נולד ב-13 באוגוסט 1956 ברומא) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מנהלה המקצועי של גרניאנו מהליגה האיטלקית הרביעית.
ג'ורדאנו החל את הקריירה בלאציו, במדיה זכה בתואר מלך השערים לעונת 1978/1979 בסרייה א'.
בתקופתו במועדון הושעה מהמגרשים לשנתיים עקב השתתפותו בהטיית משחקים.
בהמשך עבר לשחק בנאפולי, במדיה זכה בדאבל המקומי, ובהמשך שיחק גם באסקולי ובבולוניה.
לזכותו שער אחד ב-13 הופעות במדי .
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, שהתמקדה בעיקר בליגות הנמוכות באיטליה.
ג'ורדאנו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של לאציו מעיר הולדתו רומא.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת 1975/1976, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק החוץ מול סמפדוריה ב-5 באוקטובר 1975. באותו המשחק כבש ג'ורדאנו את שער הניצחון לזכות קבוצתו, דקה אחת לסיום המשחק.
עד לתום אותה העונה רשם 14 הופעות ליגה, בהן כבש חמישה שערים.
עונה לאחר מכן, זכה ג'ורדאנו לחולצה מספר 9, שהייתה שייכת לג'ורג'ו קינאליה, מבכירי החלוצים בקבוצה בכל הזמנים, שעזב לארצות הברית.
כבר באותה העונה כבש ג'ורדאנו עשרה שערי ליגה ב-26 הופעות, והחל לבסס את מעמדו כחלוץ מוביל בקבוצה.
בעונות הבאות הוסיף לכבוש בכמויות דו-ספרתיות, ובסיומה של עונת 1978/1979 הוכתר כמלך השערים של הליגה עם 19 כיבושים בשלושים הופעות.
ב-23 במרץ 1980, בשלהי עונת 1979/1980, נעצר ג'ורדאנו, ביחד עם שלושה שחקני קבוצת, בסיום משחק בפסקארה, בחשד להטיית משחקים.
בסיום חקירת הפרשה, נענשו מספר קבוצות בהורדת נקודות, ואת העונש החמור ביותר ספגו לאציו ומילאן, שהורדו לסרייה ב'.
ג'ורדאנו עצמו, יחד עם שחקנים נוספים, ספג עונש השעיה ארוך של שלוש וחצי שנים.
בעקבות זכייתה של נבחרת איטליה במונדיאל 1982, זכה ג'ורדאנו לחנינה, יחד עם שחקנים נוספים שספגו עונשים ארוכים.
ג'ורדאנו שב בכושר מלא לעונת , וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השני (אחרי מילאן) ולשוב לסרייה א' אחרי שלוש שנות היעדרות.
ג'ורדאנו כבש 18 שערי ליגה ב-38 הופעות, והיה למלך השערים של ליגת המשנה באותה העונה.
בעונה הבאה סבל ג'ורדאנו מפציעה שהגבילה אותו ל-18 הופעות ליגה בלבד, בהן כבש שמונה שערים.
הוא שב לשחק לקראת תום אותה העונה, וסייע לקבוצתו להישאר בליגה במשחק האחרון של העונה.
עונה לאחר מכן כבר לא הצליח לסייע ללאציו, שנשרה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
בתום העונה סיים ג'ורדאנו את דרכו במועדון, לאחר עשר שנים בהן כבש 108 שערים (86 שערי ליגה) ב-254 הופעות עבור המועדון.
כיום הוא ממוקם רביעי בטבלת גדולי הכובשים של לאציו בכל הזמנים.
לקראת עונת 1985/1986 עבר ג'ורדאנו לנאפולי, שם הצטרף לכוכבה הגדול דייגו מראדונה.
בעונתו הראשונה במועדון סייע לקבוצה לסיים את העונה במקום החמישי, תוך שהוא כובש עשרה שערי ליגה - אחד בלבד פחות ממראדונה - ב-25 הופעות.
עונה לאחר מכן זכתה נאפולי בדאבל המקומי.
ג'ורדאנו, לצדם של מראדונה ואנדראה קרנבאלה, יצרו שלישיית חוד שכונתה מה-ג'י-קה (באיטלקית: Ma-Gi-Ca) וסחפה את נאפולי להצלחה.
בליגה הקדימה נאפולי את יובנטוס בשלוש נקודות בראש הטבלה, ובגביע גברה נאפולי במשחק גמר כפול על אטאלנטה.
ג'ורדאנו פתח בהרכב בשני מפגשי הגמר, כאשר במשחק הראשון ניצחה נאפולי 0–3 בבית, ובגומלין ניצחה 0–1, משערו של ג'ורדאנו.
במסגרת הגביע כבש ג'ורדאנו עשרה שערים ב-13 משחקים, וסיים כמלך שערי המפעל.
לאחר עונה נוספת, לצדם של מראדונה וקארקה, בה סיימה נאפולי כסגנית האלופה, נפרד ג'ורדאנו מהמועדון בתום שלוש עונות, בהן כבש 23 שערי ליגה ב-78 הופעות.
לקראת עונת 1988/1989 הצטרף ג'ורדאנו בן ה-32 לאסקולי, וסייע לה לשרוד בליגה הבכירה עם עשרה שערים ב-26 הופעות.
בתום עונה אחת עבר לבולוניה, ועל אף הירידה בקצב כיבוש השערים שלו (שבעה ב-33 הופעות), היה לחלק מעונה מפתיעה של המועדון שהסתיימה במקום השמיני ובמקום בגביע אופ"א.
לאחר עונה בבולוניה חזר ג'ורדאנו לאסקולי, שבינתיים הספיקה לרדת לליגת המשנה.
כבר באותה העונה חזר עם הקבוצה לליגה הבכירה מהמקום הרביעי בטבלה, אך בעונה הבאה שוב חוותה ירידה, מהמקום האחרון בסרייה א'.
בשתי עונותיו באסקולי כבש ג'ורדאנו שלושה שערי ליגה בלבד ב-37 הופעות.
בתום עונת הירידה פרש ג'ורדאנו ממשחק פעיל בגיל 36.
ג'ורדאנו החל את הקריירה הבינלאומית בנבחרת איטליה הצעירה תחת המאמן אזליו ויצ'יני, ובמדיה כבש שמונה שערים ב-16 הופעות.
ב-21 בדצמבר 1978, במהלך העונה בה היה למלך השערים של הליגה, זכה ג'ורדאנו להופעת בכורה במדי נבחרת איטליה של המאמן אנצו ביארזוט, במשחק ידידות ביתי מול .
באותו המשחק עלה ג'ורדאנו כמחליף בדקה ה-27 של המשחק, במקומו של פרנצ'סקו גרציאני, ארבע דקות לפני שער הניצחון של פאולו רוסי.
לאחר שנעדר כארבע שנים מסגל הנבחרת, בין היתר בעקבות ההשעיה אותה ספג, כבש ג'ורדאנו את שערו היחיד בנבחרת במשחק החזרה שלו, משחק ידידות מול ב-5 באוקטובר 1983. כשנתיים לאחר מכן ערך את הופעתו האחרונה במדי איטליה, בהפסד 1–2 ל במשחק ידידות.
בסך הכול ערך 13 הופעות במדי איטליה (12 מהן כשחקנה של לאציו), בהן כבש שער בודד.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, פנה ג'ורדאנו לקריירת אימון, שהתמקדה בעיקר בליגות הנמוכות באיטליה.
הוא החל את דרכו כמאמן מונטרטונדו מהליגה החמישית בעונת , והוביל אותה למקום החמישי בטבלת הבית.
עונה לאחר מכן אימן את פאנו מהליגה הרביעית, ועונה לאחר מכן העלה את קרוטונה מהליגה החמישית.
ג'ורדאנו המשיך לקדנציות קצרות בפרוזינונה מהליגה הרביעית, ובהמשך באנקונה, נוצ'רינה ולקו מהליגה השלישית.
לאחר ששוב ירד לקדנציה קצרה בליגה הרביעית כמאמן טיבולי, חזר לאמן בליגה השלישית את ל'אקווילה.
בשלהי עונת הצטרף ג'ורדאנו לרג'אנה מהליגה השלישית.
עונה לאחר מכן הוביל את הקבוצה לעונה מוצלחת יחסית במקום החמישי בטבלה, ולפלייאוף ההעפלה לסרייה ב'.
כבר בחצי גמר הפלייאוף, הודחה רג'אנה בידי אבלינו.
בעקבות ההדחה, סיים ג'ורדאנו את דרכו במועדון.
בינואר 2006, במהלכה של עונת , הגיע ג'ורדאנו לראשונה בקריירת האימון לסרייה ב', כשהתמנה לתפקיד מאמן קטנזארו.
עם זאת, החוויה הייתה קצרה מהרגיל עבור ג'ורדאנו, שפוטר מתפקידו לאחר שלושה חודשים ולאחר רצף של שישה הפסדים בשבעה משחקים.
קטנזארו נשרה בתום העונה לליגה השלישית.
לקראת עונת 2006/2007 התמנה ג'ורדאנו לתפקיד מאמן מסינה, שירדה עונה קודם לכן לסרייה ב'.
בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006 והורדתן של קבוצות מעורבות לליגת המשנה, זכתה מסינה להישאר בסרייה א', ולג'ורדאנו ניתנה הזדמנות ראשונה כמאמן בליגה הבכירה.
אחרי פתיחה טובה לעונה, נקלעה מסינה לרצף שלילי של 12 משחקים ללא ניצחון, בהם שמונה הפסדים, עד שב-30 בינואר 2007 פוטר ג'ורדאנו מתפקידו.
מחליפו, אלברטו קוואסין, פוטר כחודשיים אחר כך, וג'ורדאנו נקרא לשוב לקבוצה ולהחליפו.
מאז כניסתו המחודשת לתפקיד ספג ג'רדאנו ארבעה הפסדים בארבעה משחקים, בטרם פוטר פעם נוספת, פחות מחודש לאחר מינויו המחודש.
מסינה סיימה את העונה במקום העשרים והאחרון, ונשרה לליגת המשנה.
ב-19 באפריל 2009, לאחר שנתיים מחוץ למגרשים, נקרא ג'ורדאנו להחליף את ג'אמפיירו ונטורה כמאמן פיזה מהסרייה ב'.
תחת ג'ורדאנו רשמה הקבוצה ניצחון בודד בשישה משחקים, וירדה בתום העונה לליגה השלישית.
לאחר כשנתיים בהם שימש כפרשן כדורגל ברשתות פרטיות וארציות, שב למגרשים בפברואר 2011 כדי לאמן את טרנאנה מהליגה השלישית.
הוא לא הצליח להתחמק מפלייאוף הירידה, שם נוצחה קבוצתו על ידי פוליניו ונשרה לליגה הרביעית.
ג'ורדאנו פוטר מתפקידו בתום העונה.
ב-28 באוקטובר 2013 התמנה לראשונה לתפקיד אימון בקבוצה בה שיחק בעבר, כשהתמנה לתפקיד מאמן אסקולי בליגה השלישית.
לאחר כארבעה חודשים בתפקיד, ובעקבות חילוקי דעות עם הנהלתה החדשה של הקבוצה, פוטר ג'ורדאנו מתפקידו.
במהלך עונת התמנה לתפקיד אימון ראשון מחוץ לאיטליה, כמאמן טטבאניה ההונגרית מהליגה השלישית.
על אף הצלחה יחסית בקבוצה, התפטר ג'ורדאנו מתפקידו במהלך חודש אפריל 2016.
ב-19 באוקטובר 2016 התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של גרניאנו מהליגה הרביעית.
גנרל ברונו ברויאר , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ברויאר נולד ב-4 בפברואר 1893 בוילמנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-155 (פרוסיה המערבית ה-7), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף ברויאר למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.