tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא המשיך בלימודים קלאסיים, ולאחר מכן התמקד בפילוסופיה ופסיכולוגיה, בקורפוס כריסטי קולג' ובוולפסון קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם כתב תזה בפילוסופיית הנפש בשם 'חוויות סובייקטיביות', מאוחר יותר הורחב לכדי עבודת דוקטורט.
בוולפסון פגש הארדי את נשיא וולפסון קולג' דאז, ישעיהו ברלין.
הכרך הראשון שנערך על ידי הארדי היה אוסף של כתבים מאת ארנולד מלינסון, כומר אוקספורד אקסצנטרי שאצלו התאכסן במשך שבע שנים.
הוא פרסם עבודה זו תחת השם 'רוברט דוגדייל'.
בהיותו עדיין סטודנט, הארדי גם הלחין מספר קטעים מוזיקליים, אותם פרסם שנים רבות לאחר מכן.
בנוסף לפרסום תחת השם 'רוברט דוגדייל' בין השנים 1974 עד 2005, הארדי עבד במשך שלוש עשרה שנים (1977–1990) כעורך בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, תחילה ערך וכתב במחלקת הספרים הכללית, ולאחר מכן ערך ספרים אקדמיים בתור עורך בכיר, לימודי פוליטיקה וחברתיים.
ב-1980, בהשראת התעקשותו של ישעיהו ברלין על תפקידם המכריע של הוגים אינדיבידואליים בתולדות הרעיונות, הוא הוציא לאור את סדרת 'Past Masters' בהוצאת האוניברסיטה.
הארדי הוא עמית בוולפסון קולג' מאז 1990 (עמית כבוד מאז 2015).
בוולפסון הוא פגש את בריאן מגי, הכיר אותו היטב והפך למו"ל שלו.
כשמגי מת ב-2019, הוא ארגן ערב לזכרו בקיבל קולג', אוקספורד (שם מגי עשה את התואר ראשון שלו), שהוקלטה בסרט.
ישעיהו ברלין, על אף שהיה דמות אינטלקטואלית חשובה בזמן מותו, לא נחשב בשלב מסוים כמי שפרסם בהרחבה רבה.
המחקר של הארדי גילה שברלין פרסם יותר מ-150 יצירות עד סוף שנות ה-70.
עריכתו של הארדי למאמרים של ברלין הפכה את היצירה החשובה ביותר של ברלין לזמינה באופן נרחב.
בשנת 1990 נטש הארדי את הקריירה שלו במערכת ההוצאה לאור כדי לעבוד במשרה מלאה על מאמרים, הרצאות והתכתבויות שטרם פורסמו של ברלין.
הוא ערך (בשיתוף) שמונה עשר כרכים מכתבי ברלין (בתוספת מהדורות חדשות של שלוש עשרה כרכים אלה), וכן מהדורה בת ארבעה כרכים של מכתבי ברלין, ושני ספרים וחוברת על ברלין.
ב-2018 פרסם ספר זיכרונות על עבודתו עם ברלין ועליו.
בסקירה של הספר עבור 'הספרים הטובים ביותר של 2018' בהגרדיאן, כתב ג'ון באנוויל: "הנרי הארדי הקדיש באופן מוגזם את החלק הגדול של הקריירה המקצועית שלו לעריכה, לקידום ולחגיגה של יצירתו של ישעיהו ברלין.
בספר Search of Isaiah Berlin: A Literary Adventure (I.B.Tauris) מביט לאחור על עבודת האהובה הארוכה שלו בחיבה, שנינות יבשה עדינה ובחמיצות קלה של רוגז מוצדק על אלה שהופקדו על עבודותיו של ברלין לאחר מותו.
החלק השני מורכב מהתגובה הפילוסופית של הארדי עצמו לתיאוריות של ברלין בנושאים כמו התרבות, אמונה דתית והטבע האנושי המשותף שלנו.
ב-1979 התחתן הארדי עם אן וילקינסון, היסטוריונית של הרפואה.
הרדי התחתן עם מרי ב-2013, ועכשיו חי איתה בווירל.
הנרי האנטר הול הוא שחקן אמריקאי.
האנטר הול נולד ב-5 באפריל 1997 בלוס אנג'לס, קליפורניה, בנם של השחקן וונדי קרטיס-הול (אנ') ושל הקולנוענית קאסי למונס .
דודו הוא מעצב האופנה קיוואן הול (אנ').
הוא הופיע כתינוק בסרטו של אביו משנת 1997, "גרידלוק'ד" בכיכובם של טים רות' וטופאק.
בשנת 2019, גילם את וולטר בסרט הקולנוע שביימה אימו "הארייט", על חייה של הארייט טאבמן.
באותה שנה גילם את ג'רמיין במיני-סדרה עטורת השבחים "כשהם רואים אותנו", פרי יצירתה של אווה דוברני אותה הפיקה עבור נטפליקס, ומבוססת על אירועים אמיתיים הידועיים בתור פרשת האצנית בסנטרל פארק.
בשנת 2020 גילם את שרמן "לחיים" ג'ונסון בסדרת הטלוויזיה "הציידים" מבית אמזון פריים וידאו, לצד אל פצ'ינו, לוגאן לרמן, קרול קיין ולנה אולין.
בשנת 2022 גילם את דמותו של מרקוציו (אנ') בסרט "רוזלין" שמבוסס על רומן הנעורים משנת 2012, "When You Were Mine" מאת רבקה סרל, שבעצמו נכתב בהשראת הטרגדיה "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר.
באותה השנה גילם את דקוטה במיני-סדרה "הצופה".שנוצרה על ידי ראיין מרפי ואיאן ברנן עבור נטפליקס.
פורסם כי מיני-סדרה זו תשובה לעונה שנייה.
+שנהסרטתפקידהערות1997גרידלוק'דילד2006מהמותן למטהג'וניור2013Black Nativityסנופי2018חיות אמריקאיותאייבריללא קרדיט2019Selah And The Spadesתרית טול פרילשטייןהרייטוולטר2022רוזליןמרקוציו (אנ')2025מלחמת העולמות (אנ')דייב רדפורדTBAThe Collaborationמייקל סטיוארט (אנ')Silent Voiceג'ייסון
שנהסדרהתפקידהערות2018Answers to Everythingספנסרפרק: "19"2019כשהם רואים אותנוג'רמייןמיני-סדרה2020ציידיםשרמן "לחיים" ג'ונסון7 פרקים2022 - הווההצופהדקוטהתפקיד ראשי; 7 פרקים
הנרי הורנר היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כמושל אילינוי ה-28 מינואר 1933 ועד מותו, היהודי הראשון שכיהן בתפקיד.
הנרי הורנר נולד בשיקגו בשם הנרי לוי כבנם של סולומון אברהם לוי ודילה הורנר.
הוא שינה את שם משפחתו להורנר לאחר שב-1883 התגרשו הוריו.
הוא למד באוניברסיטת שיקגו, ולאחר מכן בקולג' למשפטים שיקגו-קנט של המכון הטכנולוגי של אילינוי, וב-1898 השלים לימודי תואר במשפטים.
הוא הוסמך כעורך דין, ובשנים 1915–1931 כיהן כשופט שלום.
ב-1932 נבחר הורנר כמושל אילינוי.
הוא כיהן בתפקיד בתקופה הקשה של השפל הגדול.
בשל המשבר הפיננסי בו הייתה אילינוי שרויה במהלך תקופת כהונתו הראשונה, הוא נאלץ לבקש מהאספה הכללית של אילינוי להעביר חוק לגביית מס הכנסה.
ב-1933 הוא חתם על חוק לגביית מס קנייה בשיעור התחלתי של שני אחוזים.
הוא גם חתם ב-1935 על חוק שהגדיל את מס הקנייה לשיעור של שלושה אחוזים.
ממשלו של הורנר עמד בסימן של יושרה ושל מחויבות חזקה הן לניהול פיננסי שמרני והן לצורכי העניים ולצורכי מוסדות המדינה.
התעקשותו לבלום את השחיתות והקפדתו על כך ששכירי המדינה לא יהיו בני חסותם של פטרונים פוליטיים הכניסו אותו לעימותים עם הממסד הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו שהונהג על ידי פטריק נאש וראש העיר אדוארד ג'וזף קלי.
בבחירות המקדימות של 1936 הם תמכו ביריבו, שאותו הביס הורנר בסיוע קולות רבים מדרום המדינה.
בנובמבר 1936 נבחר הורנר לכהונה שנייה, והיה נחוש בדעתו להביס את המנגנון של קלי ונאש.
הוא תמך בבחירתו של סקוט ו.
לוקאס ב-1938 לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור הפורש ויליאם ה.
הורנר לקה בשבץ מוחי ארבעה ימים לפני בחירות אמצע הכהונה של 1938, ולאחר מכן בילה חמישה חודשים בהחלמה בפלורידה לפני ששב לאילינוי, מאוחר מדי כדי לנהל את המערכה שהוא תכנן נגד בחירתו לכהונה נוספת של קלי.
בריאותו של הורנר התדרדרה במשך השנה הבאה עד שבקיץ 1940 הוא קרס.
הוא שהה בהחלמה בכפר וינטקה ובהיילנד פארק מיוני ועד למותו.
הנרי הורנר נפטר בווינטקה ב-6 באוקטובר 1940. במקומו הושבע סגנו ג'ון הנרי סטליי, שהיה אחד מיריביו הפוליטיים הגדולים ביותר.
הוא נטמן בבית הקברות היהודי זאיון גרדנס בשכונת דאנינג בשיקגו.
הורנר היה חבר בקהילת טמפל ברית שלום בספרינגפילד.
מחנה קיץ באינגלסייד, פרבר של שיקגו, קרוי מחנה הנרי הורנר.
הורנר, שהיה רווק עד יומו האחרון, אסף מזכרות הקשורות לאברהם לינקולן והוריש אותם לתושבי אילינוי.
אוסף הורנר שוכן כיום ומוצג בחלקו ב שבספרינגפילד.
פארק הורנר בשיקגו, ששטחו 55 אקרים (222,000 מ"ר) גובל בצפון בשדרת מונטרוז, בדרום בדרך אירווינג פארק, בשדרת קליפורניה במערב וביובלו הצפוני של נהר שיקגו במזרח.
בפארק ניצבת האנדרטה המדינתית לזכרו של המושל הורנר.
רשות השיכון של שיקגו בנתה את בתי הנרי הורנר, מיזם שיכון ציבורי בחלקה המערבי של העיר, וב-1957 הוא נקרא על שמו של הורנר.
הנרי הרטספילד היה פיזיקאי, טייס ניסוי ואסטרונאוט אמריקאי אשר לקח חלק בתוכנית מעבורת החלל.
הנרי הרטספילד נולד בעיר ברמינגהאם שבאלבמה.
לאחר סיום בית הספר הוא למד פיזיקה באוניברסיטת אובורן בה קיבל תואר ראשון בשנת 1954.
הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1955. הוא סיים קורס טיס ושירת במספר יחידות.
בשנים 1961–1964 הרטספילד הוצב בשטח גרמניה המערבית.
בהמשך הוא סיים בית ספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בשנת 1969 הוא התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
הנרי הרטספילד היה חבר בצוות תמיכה של במשימה אפולו 16 ובמספר משימות במסגרת סקיילאב.
בשנת 1977 הוא פרש מחיל האוויר והמשיך לעבוד בנאס"א.
הרטספילד היה בצוות גיבוי של STS-2 ו-STS-3. בשנת 1982 הוא טס לחלל במסגרת משימה STS-4. בשנת 1984 הוא היה מפקד צוות של STS-41-D.
את הטיסה השלישית הוא ביצע במעבורת החלל צ'לנג'ר במסגרת משימה STS-61-A.
בשנים 1986–1987 הרטספילד כיהן בתפקיד ניהולי במרכז החלל ג'ונסון ואחר כך הועבר למרכז טיסות החלל מרשל.
בשנת 1993 הרטספילד קיבל תפקיד ניהולי בפרויקט תחנת החלל הבין-לאומית.
הוא פרש מנאס"א בשנת 1998 והתמנה לסגן-נשיא של Raytheon Technologies.
הרטספילד נפטר בשנת 2013 בעקבות סיבוכים לאחר ניתוח גב.
את הסרט ביים לורנס אוליבייה שגם הפיק אותו ועיבד אותו למסך והוא אף משחק את התפקיד הראשי בסרט.
הסרט, שצולם בשלהי מלחמת העולם השנייה, נועד לשמש כחיזוק מורלי לבריטניה, כסרט פטריוטי, שנועד לחזק את רוח הלוחמים והעם.
הסרט הוקדש לכוחות הקומנדו של צבא בריטניה, ההולכים בעקבות "אבות-אבותיהם המתוארים בסרט".
הסרט הופק בעידודו הישיר של ראש-ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ומומן בחלקו על ידי ממשלת בריטניה.
הסרט זיכה את אוליבייה בפרס אוסקר לשם כבוד לשנת 1946. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט נפתח במבט פנורמי על לונדון של שנת 1600 והמצלמה הולכת ומתמקדת בתיאטרון הגלוב, על במתו נפתח המחזה בנאום של המספר (בגילומו של לסלי בנקס ) מול קהל של התקופה האליזבתנית.
התמונה הראשונה של המחזה, תיאור מצב העניינים הפוליטיים בממלכה והגעת השליח מה דופין של צרפת מתרחשות כמחזה על הבמה.
המחזה משלב תמונות מן המחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני המציגות את ג'ון פלסטף וחבורתו וממחיזות את מותו של פלסטף, גישה עליה חזר קנת בראנה בסרטו הנרי החמישי משנת 1989.
בשלב זה עובר המחזה לסאות'המפטון ולהכנות הצבאיות של הנרי וצבאו לקראת מסע המלחמה לצרפת.
שיאו של הסרט בקרב אז'נקור ובנאום יום קריספין הקדוש, אותו נושא הנרי על מנת לעורר את רוח חייליו ולהמריץ אותם לניצחון "מעטים מול רבים": The fewer men, the greater share of honour ("ככל שימעטו האנשים, כך יגדל הכבוד").
לאחר הניצחון על הצרפתים, נושא המלך הנרי לאישה את הנסיכה קתרין מוולואה (בגילומה של רנה אשרסון ).
בסיום, חוזרת המצלמה לאולם תיאטרון הגלוב, להשתחוויה של השחקנים, כנהוג בסיום הצגות מול קהל.
הסרט צולם בשנת 1944, במקביל לאירועי הפלישה לנורמנדי, באמצעות ציוד הטכניקולור היחיד שהיה בבריטניה באותה עת, כאשר חלק ניכר מהציוד וכח אדם הטכני היה מגויים למלחמה.
לונדון של 1600 עוצבה כמיניאטורה מדויקת ומפורטת, על סמך מחקר כיצד נראתה העיר לפני השריפה של 1666, ששינתה את פניה כליל.
הקהל הצופה בהצגה הורכב מניצבים בתלבושות תקופתיות שהגיבו למחזה המוצג על הבמה בזמן אמת.
ההשראה לעיצוב התלבושות והאתרים בצרפת נבעה מהסצנות המתוארות בספר השעות העשירות מאוד של דוכס ברי וניכר בעושר של צבעים, בגדים, שריונות וציוד תקופתי.
קרב אז'נקור עצמו כמו גם צילומי חוץ נוספים, צולם באירלנד באופן שמזכיר ומשחזר ציורים תקופתיים.
הצבעוניות העזה והבוהקת וההעמדה הקפדנית של הניצבים, מקנים לכל צילום איכות מלאכותית של תמונה מסוגננת.
המוזיקה (בהלחנתו של ויליאם וולטון) שואפת להיות אף היא ייצוג של המוזיקה האליזבתנית, כולל שירת המזמור Non nobis בסיום הקרב, מסורת שאף היא שוחזרה על ידי קנת' בראנה בסרטו מ-1989.
פרט להחדרת קטעים הכוללים ייצוג רב יותר לחבורתו של פלסטף לתוך עלילת "הנרי החמישי", ויתר אוליבייה על מספר קטעים.
החלקים אותם קיצץ אוליבייה מהמחזה הם אלו העלולים לצייר את הנרי כמלך עריץ ונוקשה, שסגנונו איננו מרומם ופטריוטי מספיק.
כך נקצצו החלקים בהם הוא מורה על הוצאתם להורג של המורדים בתחילת המחזה (ריצ'רד מקיימברידג', הנרי סקופ ותומאס גריי), הנאום בו הוא מאיים לשלח את חייליו לרצוח ולאנוס את אזרחי ארפלור אם לא ייכנעו, שיסוף גרונם של בני הערובה הצרפתים וסירובו לעצור את הוצאתו להורג של ידידו לשעבר ברדולף.
גם סיומו המלנכולי של נאום הסיום, שבישר על קץ תור הזהב של מלכות הנרי החשמישי ואובדן הכיבושים בצרפת, נקצץ החוצה מן הסרט, על מנת שיוותר עם סיום מרומם-נפש.
הנרי אידלוט האוסטון היה מורה, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
שם משפחתו מבוטא "האוס-טון", בניגוד לעיר בטקסס עם אותו איות.
האוסטון נולד ב-10 ביולי 1847 בדאגסבורו האנדרד, מחוז סאסקס, דלאוור.
הוא למד באקדמיית ניוארק, כיום אוניברסיטת דלאוור.
הוא חי במיזורי מ-1872 עד 1875, אז חזר למילסבורו.
לאחר שלימד בבית הספר במשך חמש שנים, האוסטון עסק בעיסוקי מסחר, ייצור עצים ובנקאות.
בנוסף, הוא היה חבר בוועדת בית הספר של מחוז סאסקס.
האוסטון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1902 וכיהן קדנציה אחת עם סיעת המיעוט הדמוקרטית של הקונגרס ה-58. הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1904, וכיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1903 עד 3 במרץ 1905, במהלך ממשלו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
האוסטון מת ב-5 באפריל 1925 במילפורד, דלאוור, ונקבר בבית הקברות של האחים במילסבורו.
הנרי הייטפלד היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הפופוליסטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם איידהו.
הייטפלד נולד ב-12 בינואר 1859 בסנט לואיס שבמיזורי, ולמד שם בבתי ספר ציבוריים ופרטיים.
הוא עבר לסנקה שבקנזס, לאחר מכן לפומרוי, טריטוריית וושינגטון, ולבסוף ללואיסטון שבטריטוריית איידהו, בשנת 1883, שם עסק בחקלאות ובגיוס מניות.
ג'ייקובס (1861–1923), שהייתה במקור מג'ייקובס פריירי, מינסוטה, דרומית מערבית לסנט קלאוד.
איידהו קיבלה מעמד של מדינה ב-1890; הייטפלד נבחר לסנאט של המדינה וכיהן בין השנים 1894–1897. ב-1896 נבחר כמועמד המפלגה הפופוליסטית לסנאט של ארצות הברית, כיהן קדנציה אחת, ולא ניסה להיבחר מחדש ב-1902.
הייטפלד היה מועמד לתפקיד המושל ב-1904 אך הובס על ידי מועמד המפלגה הרפובליקנית פרנק גודינג.
בשנה שלאחר מכן הפך הייטפלד לראש עיריית לואיסטון, וכיהן בתפקיד עד 1909.
מ-1914 עד 1922, כיהן הייטפלד כרשם של משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית בלואיסטון.
כמו כן, בתקופה זו עסק בגידול פירות.
בגיל 71 בשנת 1930, חזר הייטפלד לפוליטיקה כחבר בוועדת מחוז נז פרס, ולבסוף כיהן כיושב ראש הוועדה.
הוא פרש ב-1938 ועבר לספוקיין, וושינגטון, זמן קצר לפני מותו ב-21 באוקטובר 1938. הוא היה הסנאטור האחרון שכיהן במהלך המאה ה-19 שנותר בחיים.
הלווייתו של הייטפלד נערכה בלואיסטון בכנסייה הקתולית סנט סטניסלאוס, והוא נקבר בבית הקברות נורמל היל, ליד קבר אשתו.
הנרי דרורי הטפילד היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1908–1913 (מתוכן בשנתיים אחרונות כנשיאו), לאחר מכן ועד 1917 כמושל וירג'יניה המערבית, ובשנים 1929–1935 כסנאטור מטעמה.
הנרי הטפילד נולד במחוז לוגן שבווירג'יניה המערבית (כיום באזור שמהווה את מחוז מינגו), כבנם של אליאס הטפילד ושל אליזבת ג'יין "בטי" (לבית צ'אפין) הטפילד.
הוא למד בפרנקלין קולג' שבניו את'נס, אוהיו.
בהמשך הוא קיבל תוארי רפואה מאוניברסיטת לואיוויל ומאוחר יותר מאוניברסיטת ניו יורק.
ב-1895 הוא נשא לאישה את סאות' קרוליינה "קרי" ברונסון.
בשנים 1895–1913 שימש הטפילד כמנתח של חברת הרכבות "נורפוק ווטסרן" , ובשנים 1899 - 1913 כמנתח הראשי של בית החולים המדינתי מספר 1 בוולץ' שבווירג'יניה המערבית.
הטפילד נכנס לראשונה לפוליטיקה כאשר נבחר לסנאט של וירג'יניה המערבית וכיהן בו בשנים 1908 - 1913, מתוכן בשנתיים האחרונות כנשיא הסנאט.
ב-1912 נבחר הטפילד כמושל וירג'יניה המערבית.
בחירתו אירעה בעיצומה של שביתה עקובה מדם במכרות הפחם של דרום המדינה.
קודמו בתפקיד ויליאם גלאסקוק, הטיל משטר צבאי שלוש פעמים וכלא שובתים רבים.
את כהונתו כמושל החל הטפילד בחנינתם של מנהיגת השובתים מרי האריס ג'ונס ושל הכורים שנכלאו על ידי בתי המשפט שפעלו מכוח המשטר הצבאי, ולאחר מכן פעל להשגת פשרה ולסיום השביתה.
הוא מינה מועצת בוררות, שהוא עצמו ישב בראשה.
ההסדר הוצג בפני מפעילי המכרות על ידי הטפילד ועל ידי איגוד הכורים המאוחד של אמריקה, וזכה להתנגדות של סוציאליסטים מקומיים.
בתגובה, שיגר הטפילד אנשי מיליציה כדי לכפות על הכורים את הפשרה, והורה על סגירתם של עיתונים סוציאליסטים בהנטינגטון ובצ'ארלסטון.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1917, התגייס הטפילד כמייג'ור לצבא ארצות הברית ושירת בגיס הרפואה כראש השירות הכירורגי בבית חולים צבאי בדטרויט.
ב-1919 הוא שוחרר מהשירות ושב לווירג'יניה המערבית.
ב-1928 נבחר הטפילד מטעם הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו ממרץ 1929 ועד מרץ 1935. בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה בסנאט ב-1934 הוא נוצח.
לאחר תום כהונתו בסנאט התיישב הטפילד בהנטינגטון, והקים מרפאה פרטית, שם הוא עבד עד מותו.
הנרי הטפילד נפטר בהנטינגטון ב-23 באוקטובר 1962. הוא נטמן בבית הקברות וודמר שבעיר.
הנרי קליי הנסברו היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית הראשון מטעם מחוז הקונגרס הכללי של דקוטה הצפונית, וכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית.
הנרי קליי הנסברו נולד ב-30 בינואר 1848 באתר היסטורי בית קראולי (Creole House) שבעיירה פריירי דו רושה שבאילינוי.
הנרי קליי, שנכח בחתונת הוריו אלישע הנסברו ושרה הייגן, הציע להם לקרוא לבנם על שמו, מה שאכן עשו.
הנרי למד בבתי ספר ציבוריים, אך לימודיו נפסקו בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית שהביאה לסגירת בית הספר שבו למד.
בשנת 1867 עברה המשפחה לסן חוזה שבקליפורניה.
שם למד הנסברו את אמנות הדפוס ועבד בתחום זה בסן חוזה ובבארבו, ויסקונסין.
בהמשך עבר לטריטוריית דקוטה, שם ייסד את העיתון "Grand Forks News" בשנת 1881 ואת העיתון "Inter-Ocean" בדווילס לייק בשנת 1883.
הנסברו היה תומך נלהב בחלוקת טריטוריית דקוטה לשתי מדינות נפרדות וקבלתן לאיחוד כמדינות נפרדות, מה שאכן התרחש ב-2 בנובמבר 1889.
הוא הגיע לעיר קריל סיטי שבדקוטה הצפונית (שמאוחר יותר שונה שמה לדווילס לייק), ומונה במהרה למנהל הדואר, במקום הבר מ.
קריל, שהיה המתיישב והמייסד של דווילס לייק.
מינוי זה יצר יריבות בין קריל להנסברו.
שני האישים היו בעלי עיתונים מתחרים: הנסברו היה בעל העיתון "Devils Lake Inter-Ocean", בעוד שקריל היה בעל העיתון "Devils Lake Pioneer Press".
היריבות ביניהם התרחבה גם לפוליטיקה המקומית, כאשר שניהם התמודדו על תפקיד ראש העיר.
הנסברו נבחר לראש העיר של דווילס לייק בשנת 1885 וכיהן בתפקיד עד 1888. בנוסף, הוא היה חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1888 ל-1896.
עם קבלתה של דקוטה הצפונית כמדינה באיחוד, הנסברו נבחר לייצג את המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית בקונגרס ה-51 של ארצות הברית, והיה האדם הראשון שייצג את דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הנסברו כיהן בתפקיד מ-2 בנובמבר 1889 ועד 3 במרץ 1891, אך בחר שלא להתמודד מחדש לתפקיד בשנת 1891 משבחר להתמודד במקום זאת אל הסנאט של ארצות הברית.
הנסברו נבחר לסנאט האמריקאי ב-1890 ונבחר מחדש בשנים 1896 ו-1902, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1891 עד 3 במרץ 1909. בבחירות 1908 הפסיד בבחירות ולא נבחר לכהונה רביעית.
במהלך כהונתו בסנאט, היה יושב ראש ועדת ספריית הקונגרס (במהלך הקונגרס ה-54) וכחבר בוועדת הקרקעות הציבוריות (במהלך הקונגרסים ה-55 עד ה-60) ובוועדת החקלאות והייעור (בקונגרס ה-60).
כחבר המפלגה הרפובליקנית בוושינגטון הבירה הפך הנסבורו לחבר קרוב של תאודור רוזוולט, ממנהיגיה הבולטים של המפלגה.
חרף השתייכותו למפלגה הרפובליקנית, הנסברו נחשב ל"מורד" ולעיתים חרג מעמדת המפלגה.
בהמשך הוא אף הביע את תמיכתו במועמד הדמוקרטי לנשיאות וודרו וילסון.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928 תמך במועמד הדמוקרטי אל סמית' ולא במועמד הרפובליקני הרברט הובר.
לפני מותו בשנת 1933 הביע הנסברו תמיכה בתוכניות החקלאות של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך השפל הגדול.
לאחר שלא נבחר מחדש לסנאט, שב הנסברו לעיסוקיו הקודמים בעיר דווילס לייק.
בהמשך עבר לפלורידה, לניו יורק ולבסוף לוושינגטון הבירה בשנת 1927, שם נפטר בשנת 1933.
בשנת 1933, ביקש הנסברו מחברו, הסנאטור ג'רלד ניי, לפזר את אפרו לאחר מותו תחת עץ אולמוס בשטח גבעת הקפיטול.
על אף שהדבר לא היה מותר, ניי נענה לבקשת חברו לאחר מותו ב-16 בנובמבר 1933. כך הפך הנסברו לאדם היחיד שמקום מנוחתו נמצא בגבעת הקפיטול.
הנרי הוליס הורטון היה עורך דין, חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כיושב ראש הסנאט של טנסי ב-1927, ומתוקף תפקידו זה, כאשר נפטר המושל אוסטין פיי, כיהן אחריו ועד 1933 כמושל טנסי ה-36.
הנרי הוליס הורטון נולד בעיירה פרינסטון שבאלבמה, כאחד מ-12 ילדיהם של הכומר הבפטיסטי הנרי הוליס הורטון, ושל אן (לבית מור) הורטון.
הוא התחנך באקדמיית סקוטסבורו שבאלבמה, וב-1888 סיים את לימודיו בקולג' וינצ'סטר שבטנסי.
הוא עבר להילסבורו שבטקסס כדי ללמד שם בבית ספר, ולאחר כשנה שב לטנסי.
בראשית שנות ה-90 למד הורטון משפטים באוניברסיטת הדרום שבסוואני, טנסי.
ב-1894 התקבל הורטון ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע במחוז פרנקלין שבטנסי.
הוא החזיק בכמה משרות מקומיות, כולל מנהל בית ספר ונציב בחירות, ועבד כמנהל של בנק בווינצ'סטר.
ב-1896 נשא הורטון לאישה את אדלין וילהויט, ולשנים נולד בן אחד.
בשנים 1907–1909 כיהן הורטון כחבר בית הנבחרים של טנסי מטעם מחוז פרנקלין.
ב-1911 עבר הורטון עם משפחתו למחוז מרשל שבטנסי.
הוא ניהל חווה וטחנת קמח שהוקמה על ידי משפחת רעייתו על נהר דאק, ליד צ'פל היל.
ב-1926 נבחר הורטון לסנאט של טנסי מטעם מחוזות מרשל ולינקולן.
ב-2 באוקטובר 1927 נפטר המושל אוסטין פיי בעת כהונתו, ומתוקף תפקידו על פי סדר הירושה, הושבע הורטון כמושל טנסי ה-36.
פופ, שאף גם הוא לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית, וזכה לגיבוי אלמנתו של פיי.
לאחר מערכת בחירות מקדימות קשה, זכה הורטון במועמדות המפלגה לתפקיד המושל לאחר שקיבל 97,333 קולות, מול 92,017 הקולות של מקאליסטר ו-27,779 הקולות של פופ.
בבחירת הכלליות הביס הורטון את מועמד המפלגה הרפובליקנית ראלי הופקינס ביחס קולות של 195,546 מול 124,733.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של הורטון כמושל, החלו הוא ולי לעשות שימוש במערכת הפטרונות כדי לחלק משרות בממפיס בניסיון להחליש את השפעתו של קרמפ שם.
קרמפ, שהתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית, וביקש להתמקד במסע הבחירות שלו, הסכים לתמוך במרוץ של הורטון למשרת המושל ב-1930 אם הוא ולי יחדלו לספק משרות ליריביו.
כשקרמפ מחוץ לתמונה, הביס הורטון את יריבו המרכזי, למברט אסטס גווין, ביחס קולות של 123,642 מול 88,416 בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ואת סי.
ארתור ברוס בבחירות הכלליות ביחס קולות של 144,995 מול 101,285.
ארבעה ימים לאחר בחירתו של הורטון כמושל, בנק טנסי, בבעלותו של שותפו של לי, רוג'רס קאלדוול, הוכרז כחדל פירעון עקב קריסת וול סטריט 1929, והבנקים של קאלדוול ברחבי הדרום הלכו עד מהרה בעקבותיו.
הורטון הפקיד יותר מ-6 מילון דולר בכספי המדינה בבנקים של קאלדוול, שכולם הלכו לאבדון.
בחקירה שנוהלה באספה הכללית של טנסי, הועלו האשמות שהורטון קשר קשר עם לי ועם קאלדוול לניהול זרועות של ממשלת המדינה לטובת רווחיהם הפיננסיים האישיים בתמורה לתמיכה הפוליטית של לי.
קרמפ ובעלי בריתו תקפו את הורטון על הפקדת כספי המדינה בבנק של בעלי בריתו הפוליטיים.
הם גם תקפו את הורטון על הענקת חוזים ללא מכרז לחברת ריצוף הכבישים של קאלדוול.
ביוני 1931 התקיימה בבית הנבחרים של טנסי הצבעה על הדחתו של הורטון, אך היא כשלה ברוב של 58 מתנגדים מול 41 תומכים.
הורטון סיים את כהונתו ולא התמודד על כהונה נוספות.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, המשיך הורטון ביוזמות הרפורמה של פיי.
הוא ביטל את מס הקרקעות שהיה בלתי פופולרי בקרב החקלאים, הקים מועצת חנינות, הקים את חטיבת האוויר של טנסי, ופיתח מערכת כבישים משנית.
הוא תמך בהצבת פסליהם של אנדרו ג'קסון וג'ון סווייר בהיכל הפסלים הלאומי.
לאחר תום כהונתו כמושל, פרש הורטון לחוותו שבמחוז מרשל.
הנרי הוליס הורטון נפטר בחוותו ב-2 ביולי 1934, ככל הנראה משבץ מוחי.
הוא נטמן בבית הקברות וילהויט, ליד צ'פל היל שבמחוז מרשל.
ב-1961 רכשה מדינת טנסי את החווה של הורטון במחוז מרשל מיורשיו.
הקרקע הועברה לשימוש כפארק המדינתי הנרי הורטון , שמוקדש לזכרו.
חלק מכביש 31 הארצי העובר במחוז מרשל קרוי על שמו של הורטון.
הנרי הנורא הוא סרט קומדיה בריטי משנת 2011 בבימויו של ניק מור.
את הסרט כתבו אלן ניבלו, רופרט פרסטון, מייק ווטס ולוסינדה וייטלי, והוא מבוסס על הדמות הבדיונית "הנרי הנורא" מסדרת ספרי הילדים באותו שם מאת פרנצ'סקה סיימון.
בסרט, הנרי וכנופיית היד הסגולה נלחמים כדי למנוע את סגירת בית הספר שלהם על ידי מנהל בית ספר פרטי מרושע.
בסרט מככבים תיאו סטיבנסון, ריצ'רד אי.
גרנט, פרמינדר נגרה, קימברלי וולש, מת'יו הורן, סיובהאן הייז, דיק ודום, נואל פילדינג, ג'ו ברנד ואנג'ליקה יוסטון.
זהו הסרט הבריטי הראשון לילדים שצולם בתלת מימד, ויצא רשמית לבתי הקולנוע בבריטניה ב-29 ביולי 2011.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-22 בדצמבר 2012. הוא זכה לביקורת שלילית מהמבקרים, והכניס כ-10.1 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט יצא לאור ב-DVD וב-Blu-ray ב-28 בנובמבר 2011 בממלכה המאוחדת, ומכר למעלה מ-750,000 עותקי DVD בבריטניה.
לאחר ששוב לא סיים את שיעורי הבית שלו, הנרי הנורא מבקש מחברו, ברייני בריאן, לזייף פתק מאמו שטוען שהחתול שלו אכל אותו.
המורה שלו, גברת גרזנית, מבינה את התחבולה של הנרי מכיוון שהמילה "שיעורי בית" מאויתת נכון, דבר שהנרי מתקשה איתו.
בזמן שהנרי מרצה את עונשו, חבריו מצטרפים אליו, והם עורכים חזרות לתחרות כישרונות בבית הספר; הם נקטעים על ידי מיס אודבוד, המנהלת, ושני מפקחי בית ספר.
בינתיים, ויק ואן קארל, המנהל המושחת של בית הספר היוקרתי בריק האוס, משפיע על מפקחי בית הספר לסגור את בית הספר היסודי אשטון, בית הספר בו לומד הנרי, בתקווה להרוויח מזרם של תלמידים חדשים.
הפקחים מעודדים את מעשי הקונדס של הנרי, וכתוצאה מכך גברת גרזנית ועמיתתה, גברת אהובה, מפוטרות בשל אי שמירה על משמעת.
יתר על כן, גברת אודבוד אוסרת על להקתו של הנרי, The Zero Zombies, להשתתף בתחרות הכישרונות.
כשבית הספר היסודי אשטון על סף סגירה, דודתו של הנרי, גרטה, מציעה לשלם עבור הנרי ללמוד באקדמיה פרטית לבנות בלבד (במחשבה שהנרי הוא בת) ואחיו הצעיר, מל המושלם, ללמוד בבית הבנים.
גברת אהובה מגישה מועמדות לעבודה בבריק האוס ומרגלת אחר ואן קארל.
היא נלכדת, אך מעבירה הערות על תוכניתו של ואן קארל למל.
לאחר שהנרי בורח מבית הספר החדש שלו בעזרתה של רות רשעות, שגם היא הועברה לשם, הוא וזומבי האפס מתחרים בתחרות הכישרונות, בתקווה שניצחון יזכה בתהילה מספקת כדי להציל את בית הספר היסודי אשטון מסגירה.
הם מנצחים בתחרות, אבל מיס אודבוד מודיעה להנרי שהתהילה אינה רלוונטית במקרה זה ושבית הספר היסודי אשטון ייסגר בכל מקרה.
מאוחר יותר הנרי מקבל הזמנה להשתתף בשעשועון "2 Cool 4 School", ורות רשעות מציעה להם להשתמש בפרס הכספי כדי לשחד את מפקחי בית הספר להשאיר את בית הספר היסודי אשטון לבד.
בסיבוב האחרון של המשחק, הנרי מתעמת עם גברת גרזנית, שמאתגרת אותו לאיית "שיעורי בית".
הוא נזכר בתוכחותיה הקודמות ומשתמש בביטוי "הו, הנרי" כאמצעי זיכרון, ולבסוף מאיית את המילה בצורה נכונה ומנצח.
בינתיים, מל וחבריו מנסים להציל את גברת אהובה אך נלכדים על ידי ואן קרל.
גברת אהובה מרמה את ואן קארל להסביר את תוכניתו בזמן שמל מנהל את הטלפון הנייד שלה בשיחה עם מיס אודבוד, שיוצרת קשר עם המשטרה.
ואן קארל מנסה לברוח, אך נופל משום שמל קושר את שרוכי נעליו זה לזה; הוא ופקחי בית הספר נעצרים.
הנרי מציע את הפרס הכספי לגברת אודבוד, שמסרבת ומסבירה שבית הספר כבר ניצל.
במקום זאת, הכסף משמש לעריכת מסיבה גדולה בביתו של הנרי.
"הנרי הנורא" צולם בלונדון במשך שבעה שבועות בנובמבר ודצמבר 2010, ויצא לבתי הקולנוע בקיץ שלאחר מכן.
הסרט יצא לאקרנים ב-29 ביולי 2011 בבריטניה על ידי חברת הסרטים ורטיגו.
מאוחר יותר הוא יצא ב-DVD וב-Blu-ray ב-28 בנובמבר, באותה שנה, בבריטניה.
הסרט הגיע למקום החמישי בקופות בבריטניה עם 1.3 מיליון ליש"ט, כשהוא מככב בין עשרת הסרטים הרווחיים ביותר, כשבראש הרשימה נמצאים הסרטים "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2" ו"קפטן אמריקה: הנוקם הראשון".
בשבוע שאחריו, "הנרי הנורא" ירד בדירוג בשתי מקומות, למקום השביעי, כשאת המקומות החמישי והשישי תפסו הסרטים "סופר 8" ו"מר פופר והפינגווינים".
הנרי פיטר האון היה שופט, חוואי, ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בין נובמבר 1859 למרץ 1860. הוא מונה על ידי מושל קליפורניה ג'ון ולר, בעקבות מותו בדו-קרב של הסנאטור דייוויד ברודריק.
האון נולד ב־18 בינואר 1815 במטחנת האון (Haun's Mill) סמוך לעיר לקסינגטון שבקנטקי, לג'ון הון וקתרין וינטר הון.
הוא למד באוניברסיטת טרנסילבניה, ובשנת 1839 הוסמך כעורך דין.
לאחר לימודיו נבחר האון לשמש כתובע המחוזי של מחוז סקוט שבקנטקי.
בהמשך עבר עם אחיו, ו.
האון, למחוז קלינטון שבמדינת איווה, שם פתחו יחד משרד עורכי דין.
בשנת 1846 נבחר האון לשמש נציג בוועידת החוקה של מדינת איווה.
באביב 1849 הצטרף עם משפחתו לגל המתיישבים במסגרת בהלת הזהב של קליפורניה, ונדד עמם בדרך היבשה מערבה.
המשפחה התיישבה בעיר אורוויל, קליפורניה, בינואר 1850. בשנים 1851–1854 כיהן האון כשופט המחוזי הראשון של מחוז יובה.
לאחר מותו של הסנאטור דייוויד ברודריק בדו-קרב בשנת 1859, מינה מושל קליפורניה ג'ון ולר את האון למלא את מקומו.
הון כיהן כסנאטור מ־3 בנובמבר 1859 ועד 3 במרץ 1860, אז הוחלף על ידי מילטון ליית'ם.
ב־27 באוקטובר 1848 נשא האון לאישה את בת דודתו, קתרין הון.
לאחר ששב מוושינגטון הבירה, נפטר האון ב־6 ביוני 1860 בעיר מריסוויל שבקליפורניה, והוא בן 45 בלבד.
הנרי הווארד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-32 בשנים 1873–1875.
הנרי הווארד נודל בקרנסטון שברוד איילנד, כבנם של ג'סי ומרי הווארד.
הוא התחנך בסמינר סמית'וויל, וב-1848 למד משפטים במשרדו של ויליאם הופין, לימים גם הוא מושל רוד איילנד.
ב-1851 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של רוד איילנד והחל לעסוק במקצוע.
ב-1857 נבחר הווארד לבית הנבחרים של רוד איילנד, הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1858, אך התפטר.
הוא היה נציג לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית ב-1856 וב-1872.
ב-1858 פרש הווארד מעיסוקו בעריכת דין, ופתח משרד של בית העסק של חמו, אלישע האריס בניו יורק.
כשנפטר האריס ב-1861, שב הווארד לרוד איילנד כדי לקחת חלק רחב יותר בניהול החברה.
כשהתאגדה החברה ב-1865 כחברת הייצור האריס, היה הווארד לנשיאה.
בהליך ההתאגדות לקח חלק גם אחיו דייוויד.
הווארד המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות של 1872 הוא היה חבר בחבר האלקטורים, שבהן נבחר יוליסס ס.
ב-1873 נבחר הווארד לתקופת כהונתו הראשונה מבין השתיים כמושל רוד איילנד.
לתקופת הכהונה השלישית הוא בחר שלא להתמודד.
במהלך תקופת כהונתו כמושל שונו כמה גבולות שטחי שיפוט של ערים ברוד איילנד.
חלק מקרנסטון סופח לפרובידנס ולצפון פרובידנס, ובנוסף סופחה פאוטוקט לפרובידנס.
באותה תקופה חל גידול בפעילות החקלאית והתעשייתית, ועברו חוקים חדשים לשליטה בענף הרכבות ובסלילת כבישים.
ב-1876 היה הווארד שוב נציג לוועידת הרפובליקנים, וב-1878 הוא מונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז כעוזר הנציב של התערוכה העולמית של פריז.
ב-1878, יחד עם פרדון ארמינגטון ועם גרדינר סי.
סימס, הקים הווארד את חברת המנועים של ארמינגטון וסימס, שייצרה מנועי קיטור מהירים עם שסתומי בוכנה.
תפוקת המנועים שלהם הובילה את תומאס אדיסון להשתמש בהם עבור תחנת הכוח שלו ברחוב פרל בניו יורק.
החברה סבלה ממצב פיננסי קשה עקב הבהלה של 1893, וב-1896 כשלו עסקיה לחלוטין, ונכסיה נמכרו לחברת המנועים המזרחית (Eastern Engine company).
ב-1879 ייסד הווארד את חברת הטלפונים של פרובידנס, ושימש כנשיאה עד מותו.
ב-1900 הוא פרש, והחברה של האריס בקובנטרי נמכרה לחברה אחרת, שנוהלה בין השאר על ידי חתנו של הווארד, אדוארד בקלין.
ב-1851 נשא הווארד לאישה את קתרין גרין האריס, בתו של בעל חברת הטקסטיל והמושל לשעבר אלישע האריס.
לשניים נולדו בת אחת ושני בנים.
הנרי הווארד נפטר בקובנטרי ב-22 בספטמבר 1905. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
הנרי פרנץ' הוליס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר, וכן נאמן של מוסד הסמית'סוניאן.
הוליס נולד ב-30 באוגוסט 1869 בקונקורד שבניו המפשייר, למד בבתי ספר ציבוריים והמשיך בלימודים בהדרכה פרטית.
בשנים 1886–1887 עסק בהנדסה אזרחית עבור חברת הרכבות שיקגו, ברלינגטון וקווינסי.
בשנת 1892 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1893, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר קונקורד.
הוליס התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1900, וכן היה מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ניו המפשייר בשנים 1902 ו־1904, אולם ללא הצלחה.
בשנת 1913 נבחר לסנאט של ארצות הברית, לכהונה שהחלה ב־4 במרץ 1913. הוא כיהן בפועל מ־13 במרץ 1913 ועד 3 במרץ 1919, וב־1918 בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיושב ראש הוועדה להצעות חוק חתומות.
בשנים 1914–1919 כיהן הוליס כנאמן של מוסד הסמית'סוניאן.
בשנת 1918 שימש כנציג ארצות הברית במועצת המימון הבין־בריתית בזמן המלחמה.
בשנת 1919 היה חבר בוועדת הסדרת החובות של צרפת ובריטניה לארצות הברית, ובאותה שנה החל לעסוק במשפט בינלאומי.
בשנת 1922 מונה לחבר הנהלת הבנק הבינלאומי של בולגריה.
הוליס היה אחיינו של הפסל המפורסם דניאל צ'סטר פרנץ'.
הוליס נפטר ב-7 ביולי 1949 בפריז שבצרפת, ונקבר בבית הקברות בלוסום היל בעיר קונקורד, ניו המפשייר.
הנרי השני לבית פלנטג'נט היה רוזן אנז'ו ומלך אנגליה (1154–1189).
כמו כן, בזמנים שונים, הוא שלט בחלקים מוויילס, סקוטלנד, מזרח אירלנד ומערב צרפת.
כונה, בין השאר, "Curt Mantle" (מעיל קצר, בשל הגלימות הקצרות שלבש), "Fitz Empress" (בן הקיסרית), ולעיתים "אריה הצדק", כינוי שניתן אף לסבו הנרי הראשון.
הוא נודע כראשון מבין שושלת מלכי פלנטג'נט.
בניגוד לשלטונו הכאוטי של קודמו על הכס ובן דודה של אימו, המלך סטפן, שלטונו של הנרי היה יעיל יחסית והוא זכה להכרה כשליט מוכשר.
הנרי נולד למתילדה הקיסרית, בתו של הנרי הראשון, ולבעלה השני, ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו (בנו של פולק מאנז'ו, מלך ממלכת ירושלים).
הוא העביר את ילדותו באנז'ו וביקר בממלכת אנגליה ב-1142 כדי לעזור לאימו במאבקה על כס המלכות האנגלי נגד בן דודה סטפן שגזל ממנה את השלטון.
לפני שעלה על כס המלכות, כבר שלט הנרי על נורמנדיה ואנז'ו.
נישואיו לאלינור מאקוויטניה ב-1152 הוסיפו לו את אדמותיה, כולל שטחים נרחבים בטוריין וגסקוניה.
כתוצאה מכך, נעשה הנרי חזק יותר ממלך צרפת (אף שלהלכה עדיין היה וסאל שלו).
כמלך, הוא הפך את אירלנד לחלק משטחי ממלכתו.
כמו כן, היו לו יחסים חמים עם מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
באוגוסט 1152, אחרי שלחם בבעלה לשעבר של אלינור, לואי השביעי מלך צרפת ובבני בריתו, חזר הנרי אל אשתו והם בילו מספר חודשים יחדיו.
אחרים מאמינים כי ויליאם נולד ב-1153, ומציינים כי ייתכן שהנרי עוד שהה עם אלינור תשעה חודשים לפני שויליאם נולד.
בזמן שלטונו של סטפן לפניו, חתרו האריסטוקרטים תחת החקיקה הקיימת במטרה לערער את שלטון המלך.
הנרי ראה בניצחון עליהם תחנה ראשונה בדרכו להטות את מאזן הכוחות לטובתו.
בימי שלטונו נוצרה שורת רפורמות, שנועדו במקור להגביל את כוחם של האריסטוקרטים, אולם הפכו, בסופו של דבר, לאחד מהבסיסים המשפטיים של אנגליה עד לימינו.
טירות, שנבנו ללא אישור בזמן שלטון סטפן, נהרסו, וצורה מוקדמת של מיסוי החליפה את השירות הצבאי כחובתם הראשונה של הווסלים.
שימור התיעוד שופר באופן דרמטי במטרה לתמוך במיסוי זה.
הנרי השני ייסד בתי משפט בחלקים שונים של המדינה, והיה המלך הראשון שהעניק לשופטים את הכוח לשנות בשם המלך החלטות חוקיות בטווח רחב של עניינים ציבוריים.
תחת שלטונו נוצר ספר החוקים הכתוב הראשון.
ספר החוקים שלו סיפק את הבסיס למשפט המקובל.
בעקבות בית הדין של קלדרנון (1166) הפך משפט על ידי מושבעים לנורמטיבי.
מאז הכיבוש הנורמני, הוחלפו בדרך כלל משפטי מושבעים במשפט על ידי ניסיון ומשפט על ידי קרב (שבוטל באנגליה רק ב-1819).
שינויים אלו היו מתרומותיו העיקריות של הנרי להיסטוריה החברתית של אנגליה.
כתוצאה מהשיפורים במערכת המשפט, פחת כוחם של בתי המשפט הכנסייתיים.
הכנסייה התנגדה לכך, ודוברה הבולט ביותר היה תומאס בקט, ארכיבישוף קנטרברי, אשר בתפקידו הקודם כלורד צ'נסלור היה חבר קרוב של הנרי.
הנרי מינה את בקט לארכיבישוף מקנטרברי, בדיוק משום שרצה להימנע מקונפליקט.
הסכסוך עם בקט החל בשל ויכוח על שיפוטם של כמרים שביצעו עבירה חילונית בבתי המשפט החילוניים.
הנרי ניסה להחליש את בקט וחבריו לכנסייה על ידי חיובם להישבע לציית ל"מנהגי הממלכה", אך הייתה מחלוקת לגבי מהו תוכנם המדויק של אותם מנהגים, והכנסייה סירבה להיכנע.
ב-1164 דאג הנרי, שרצה להיפטר מבקט, להעמידו לדין על עברות שהוא ביצע כביכול כאשר היה לורד צ'נסלור.
בקט סירב להכיר בסמכות בית הדין ונמלט מאנגליה לצרפת כדי לבקש באופן אישי את תמיכת האפיפיור, אלכסנדר השלישי, ואת תמיכת מלך צרפת, לואי השביעי.
האפיפיור סירב להתערב בסכסוך, אך הוא ומלך צרפת נתנו לו את הגנתם בצרפת.
לאחר פיוס בין הנרי לבקט בנורמנדי ב-1170, חזר האחרון לאנגליה, אולם המתח ביניהם לא פסק.
בקט התעמת שוב עם הנרי, הפעם על הכתרת הנסיך הנרי.
מילותיו של הנרי, שצוטטו מאז ללא הפסקה, מהדהדות דרך המאות: "מי יפטור אותי מהכומר הטורדני הזה?".
ארבעה מאביריו הבינו את מלכם מילולית (וייתכן שהוא התכוון שהם יבינוהו כך, אף על פי שמאוחר יותר הנרי הכחיש זאת), ונסעו מייד לממלכת אנגליה, שם רצחו את בקט בקתדרלת קנטרברי ב-29 בדצמבר 1170.
רציחתו של בקט גרמה נזק עצום לשלטונו של הנרי.
לא זו בלבד שאביריו רצחו את ראש הכנסייה באנגליה, הם עשו זאת לאחר מיסה, בנוכחות עדים ובתוך הקתדרלה שלו.
הרצח עורר זעם גדול באנגליה ובעולם הנוצרי.
בחיקוי מצמרר להליכה לקנוסה, הסכים הנרי שכמרים ילקוהו, כדי לכפר על פשע זה.
ויליאם, רוזן פואטיה, מת בינקותו.
ב-1170 הוכתר בנה בן ה-15 של אלינור, הנרי, למלך, אך הוא מעולם לא שלט.
הוא ידוע כהנרי המלך הצעיר במטרה להבדילו מאחיינו, הנרי השלישי.
להנרי ולאשתו, אלינור מאקויטניה, היו חמישה בנים ושלוש בנות.
להנרי היו גם כעשרה ילדים מלפחות ארבע נשים שונות, ואלינור ציוותה שכמה מילדים אלו יגודלו בחדר הילדים המלכותי יחד עם ילדיה שלה.
חלק מילדים אלו נותרו חברים במשק הבית בבגרותם.
ניסיונו של הנרי לגזול ממנה את השליטה באדמותיה (ומהיורש שלה, ריצ'רד) הוביל לעימות בין הנרי מצד אחד ובין אשתו וילדיו החוקיים מצד שני.
הרומן הידוע של הנרי עם רוזמונד קליפורד, "רוזמונד היפה", החל ככל הנראה ב-1165, בזמן אחת מהמערכות שלו בוויילס, והמשיך עד למותה ב-1176. ממנה גם נולד לו בן לא-חוקי, ויליאם וודסטוק.
עם זאת, רק ב-1174, בערך בזמן פרידתו מאלינור, הכיר הנרי ברוזמונד כפילגשו.
כמעט בו זמנית, הוא החל במגעים לגירושים מאלינור ונישואים לאליס, בתו של לואי השביעי מלך צרפת, שכבר הייתה מאורסת לבנו, ריצ'רד.
הרומן שלו עמה נמשך כמה שנים, ונטען כי גם אליס ילדה להנרי מספר ילדים לא-חוקיים.
ניסיונו של הנרי השני לחלק את תאריו בין בניו, אך לשמור לעצמו את הכוח המתלווה לתארים אלו, עורר אותם לניסיון להשתלט על האדמות שניתנו להם, מה שהיה מעשה בגידה, לפחות בעיניו של הנרי.
למזלו של הנרי, עמד לצידו אביר, שהיה הן נאמן והן בלתי מנוצח בקרב: ויליאם מרשל; בנו הבלתי חוקי של הנרי, ג'פרי פלנטג'נט (1151–1212), הארכיבישוף מיורק, עמד אף הוא לצידו בזמן זה, והיה הבן היחיד שעמד לצידו של הנרי בעת מותו.
כאשר בניו של הנרי מרדו נגדו, הם נעזרו במקרים רבים בעזרתו של לואי השביעי מלך צרפת.
את הכס האנגלי ירש אחריו בנו, ריצ'רד הראשון.
כותבים בני זמנו אמרו על הנרי שהוא יפה מראה, אדום שיער, מנומש, עם ראש גדול; היה לו גוף קצר וחזק והיה לו קשת רגליים מרכיבה.
לעיתים קרובות הוא היה לבוש בזוהר.
הנרי לא היה מאופק כמו אימו ולא מקסים כמו אביו, אבל הוא היה מפורסם בזכות האנרגיה והדחף שלו.
הוא היה חסר רחמים אך לא נקמן.
הוא גם נודע לשמצה במבט הנוקב שלו, בבריונות, בפרצי מזג שלו ולעיתים גם בסירובו הזועף לדבר בכלל.
ייתכן שחלק מההתפרצויות הללו היו תיאטרליות ובעלות השפעה.
נאמר כי הנרי הבין מגוון רחב של שפות, כולל אנגלית, אך דיבר רק לטינית וצרפתית.
הנרי כנער נהנה ממלחמה, ציד ועיסוקים הרפתקנים אחרים; ככל שחלפו השנים הוא השקיע אנרגיה גוברת בעניינים משפטיים ומנהליים ונעשה זהיר יותר, אך לאורך חייו הוא היה נמרץ ולעיתים קרובות אימפולסיבי.
למרות גליי הכעס שלו, הוא בדרך כלל לא היה לוהט או מתנשא; הוא היה שנון בשיחה ורהוט בוויכוחים עם מוח אינטלקטואלי וזיכרון מדהים והעדיף בהרבה את הבדידות של ציד או פרישה לחדר שלו עם ספר מאשר בידור של טורנירים או טרובדורים.
להנרי הייתה גם דאגה לאנשים רגילים, והורה מוקדם בתקופת שלטונו כי יש להתייחס היטב לאותם ספינות טרופות ולקבוע עונשים כבדים לכל מי ששודד את סחורותיהם.
ראלף מדיצ'טו מתעד שכאשר רעב הכה את אנז'ו ומיין בשנת 1176, הנרי רוקן את אוצרו הפרטי כדי להקל על מצוקה בקרב העניים.
להנרי היה רצון נלהב לשקם את שליטתו בשטחים שבהם שלט פעם סבו, הנרי הראשון.
ייתכן בהחלט שהוא הושפע מאימו בהקשר זה, שכן למטילדה הייתה גם תחושה חזקה של זכויות אבות ופריבילגיות.
הנרי לקח בחזרה שטחים, החזיר לעצמו אחוזות והקים מחדש השפעה על האדונים הקטנים יותר שסיפקו פעם את מה שהיסטוריון ג'ון גילינגהם מתאר כ"טבעת מגן" סביב שטחי הליבה שלו.
הוא כנראה היה המלך הראשון של אנגליה שהשתמש בעיצוב הרלדי: טבעת חותם שעליה חרוטים נמר או אריה.
העיצוב שונה בדורות מאוחרים יותר כדי ליצור את סמל הממלכה המאוחדת.
הבגידה, המיוחסת למאבק הירושה, הייתה הנושא העיקרי במחזה "אריה בחורף" (The Lion in Winter), שהפך לסרט בכיכוב פיטר או'טול וקתרין הפבורן.
הנרי השני ובניו, ריצ'רד וג'ון, היו אף נושא לסדרה של ה-BBC2, "כתר השטן" ולספר מ-1978 בעל אותו שם, שנכתב על ידי ריצ'רד ברבר ופורסם כמדריך לסדרת הטלוויזיה, בה כיכבו בריאן קוקס וג'יין לאפוטייר כהנרי ואלינור.
הנרי השמיני היה מלך אנגליה מ-21 באפריל 1509 עד מותו, ב-1547. הוא היה גם מלך אירלנד מ-1541, והמשיך להוביל את תביעתם ארוכת הימים של שליטי אנגליה לכתר צרפת.
כמי שירש את המלוכה מאביו הנרי השביעי, הנרי השמיני היה השליט השני בשליטי בית טיודור.
רצונו העז להביא לאנגליה יורש זכר נבע הן מגאווה אישית ומצ'ואיזם, והן מאמונתו כי אישה תתקשה לשמור על כוחה של שושלת טיודור ועל השלום השברירי שהושג בתום מלחמות השושנים.
רצון כפייתי זה הוביל לאירועים אשר בגללם – או בזכותם – הוא זכור: ששת טקסי נישואיו וצורת סיומם, ניתוק ממלכתו מהאפיפיור ומן הכנסייה הקתולית והכפפת הכנסייה האנגליקנית ישירות לכס המלוכה האנגלי.
המחלוקת שהייתה להנרי עם האפיפיור על רקע ביטול נישואיו הראשונים, גרמה לו לשחרר את הכנסייה באנגליה מן הסמכות האפיפיורית, ולהעמיד את עצמו בראש הכנסייה האנגליקנית, תוך יצירת קרע סופי עם "הכס הקדוש", שמצידו נידה אותו מלבוא בקהל מאמינים קתולי.
בניגוד להתפתחות הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה, הנרי כמעט שלא עסק בתאולוגיה והתעניין רק בשליטה המעשית בכנסייה ובנכסיה בארצו.
מן הבחינה הדתית הצרופה הוסיף לדבוק בדוקטרינות הקתוליות, ומורשתו הטביעה חותם על המסורת האנגליקנית.
אצל הנרי השמיני בלטה גם היריבות האישית הארוכה עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת ועם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מכאן גם המלחמות התכופות שניהל מולם.
בענייני פנים נודע הנרי בשינויים קיצוניים שערך בחוקה האנגלית: מלבד הכרזתו בדבר עליונות השליט על הכנסייה באנגליה, שהתחילה את הרפורמציה באנגליה, הוא הרחיב באופן ניכר את כוחו של המלך.
בנוסף לאלה, הנרי השלים את הסיפוח החוקי של ויילס לאנגליה.
אישומים בדבר בגידה וכפירה היו כלים נפוצים בהם הרבה להשתמש הנרי לדיכוי מתנגדיו, והמורשעים זכו להוצאה להורג לעיתים קרובות – אמנם בחסות החוק, אך ללא משפט רשמי ובלא שניתנה לנאשמים אפשרות להגן על עצמם.
הוא השיג את שאיפותיו הפוליטיות בעזרת ראשי השרים שלו, שחלקם גורשו או הוצאו להורג – משסר חינם בעיניו.
אישים כמו תומאס וולסי, תומאס קרומוול, ריצ'רד ריץ' ותומאס קרנמר היו דמויות בולטות בתקופת שלטונו של הנרי.
כבזבזן ראוותני במיוחד, הוא השתמש בכסף שהגיע הן מפירוק המנזרים באנגליה והן בעקבות חוקי הרפורמציה (שעצרו העברות כסף לוטיקן) להעשרת אוצר הממלכה.
חרף זרימת הכסף מאותם מקורות, הנרי היה תמיד על סף פשיטת רגל, בשל בזבזנותו האישית והמלחמות התכופות והיקרות שלו באירופה.
בני תקופתו החשיבו את הנרי בשיאו למלך טוב, מלומד וחכם, והוא תואר כ"אחד השליטים הכריזמטיים ביותר שישבו על כס המלוכה האנגלי".
הוא היה גם סופר ומלחין.
בבגרותו הנרי לקה בהשמנת יתר חולנית, מה שפגע בבריאותו ובתפקודו, ולבסוף גרם למותו בינואר 1547. הוא נחשב בשנותיו המאוחרות למלך תאוותן ואנוכי, ואדם קשה וחסר ביטחון.
לאחר מותו ירש אותו בנו אדוארד השישי.
הנרי נולד בארמון פלסנטיה כילד השלישי ובנם השני של הנרי השביעי ואליזבת מיורק.
מששת אחיו ואחיותיו של הנרי הצעיר רק שלושה – ארתור, מרגרט ומרי – שרדו את הילדות.
הוא הוטבל על ידי ריצ'רד פוקס, בישוף אקסטר, בכנסיית הפרנציסקנים הסמוכה לארמון.
בילדותו הוענקו לו תארים טקסיים רבים והוא צורף למסדרי אבירות חשובים של הממלכה.
כל המינויים והתארים שקיבל כילד נבעו מרצון אביו שלא לחלוק, אלא לשמור בידו את השליטה בעמדות חשובות.
הנרי זכה לחינוך מעולה ממורים פרטיים מובילים, דיבר לטינית וצרפתית ברהיטות, ולמד גם מעט איטלקית.
מעבר למינויים הטקסיים שקיבל ידוע מעט על ראשית חייו, היות שלא נועד למלוך: יורש העצר היה אחיו ארתור, הנרי היה מיועד לכמורה.
בנובמבר 1501 מילא הנרי חלק משמעותי בטקסים שסבבו את נישואי אחיו, הנסיך ארתור, לקתרין מאראגון, הצעירה מבין ילדיהם של פרננדו השני והמלכה איזבלה הראשונה.
בהיותו דוכס יורק, הנרי השתמש בסמל המלכותי של אביו בשינוי קל.
ב-1502, לאחר היותו נשוי 20 שבועות לקתרין, נפטר אחיו ארתור בגיל 15. מותו של ארתור הפך את אחיו הצעיר הנרי, בן העשר, ליורש העצר בפועל.
באוקטובר 1502 הוענק להנרי התואר דוכס קורנוול (אחד התוארים של יורש העצר) ובפברואר 1503 הוענקו לו התארים נסיך ויילס (תואר יורש העצר האנגלי) ורוזן צ'סטר.
הנרי השביעי הטיל על הילד מעט משימות; הוא היה נתון תחת פיקוח חמור ולא הופיע בציבור.
כתוצאה מכך, עלה לאחר מכן על כס המלוכה כשהוא "לא מאומן דיו באמנות התובענית של המלוכה".
הנרי השביעי חידש את מאמציו לחתום על ברית בין אנגליה לספרד בכך שהציע להשיא את בנו הנרי לאלמנתו של ארתור, קתרין.
קתרין, שהייתה מבוגרת מהנרי בשש שנים, טענה כי נישואיה עם ארתור מעולם לא מומשו.
איזבלה והנרי השביעי היו להוטים לממש את הרעיון שעלה זמן קצר לאחר מותו של ארתור.
ב-23 ביוני 1503, נחתם הסכם נישואים והם התארסו יומיים לאחר מכן.
היתר מאת האפיפיור לנישואין הגיע ב-1504. גילו הצעיר של הנרי, שהיה בן 11, מנע חיים משותפים עם קתרין.
מותה של איזבלה ב-1504 הביא למאבק ירושה בממלכת קסטיליה.
אביה של קתרין העדיף שהיא תישאר באנגליה, ויחסיו של הנרי השביעי עם פרננדו הידרדרו.
כתוצאה מכך, קתרין נשארה בין הפטיש לסדן תקופה ארוכה, מצב שהחמיר עקב התנגדותו של הנסיך הנרי הצעיר לנישואין, בהגיעו לגיל כשיר לנישואין – 14. הפתרון של פרננדו היה הפיכת בתו לשגרירה, כך שתהיה לה אפשרות להישאר באנגליה זמן בלתי מוגבל.
קתרין, שהייתה קתולית אדוקה, האמינה שרצון האלוהים הוא שהיא תינשא לנסיך חרף התנגדותו.
הנרי השביעי הלך לעולמו ב-21 באפריל 1509 ובנו ירש אותו כמלך בגיל 17, כשהוא מאמץ את השם המלכותי הנרי השמיני.
זמן קצר לאחר קבורת אביו ב-21 במאי, הצהיר הנרי במפתיע שיישא לאישה את קתרין, ובכך נעתר לבקשת אביו על ערש דווי שיינשא לקתרין.
קשה לדעת אם אכן כך היה הדבר, אך בכל מקרה היה נוח להאמין שכן.
ניסיונו של מקסימיליאן הראשון לחתן את נכדתו (ואחייניתה של קתרין) לאונור להנרי השמיני נכשל.
נישואי הנרי וקתרין נערכו בצמצום בכנסיית הנזיר בגריניץ' ב-11 ביוני 1509. ב-23 ביוני 1509 הוביל הנרי את קתרין בת ה-23 ממצודת לונדון לכנסיית וסטמינסטר לטקס הכתרתם, שנערכה למחרת.
היה זה אירוע מפואר: הדרך בה עבר המלך הייתה מצופה בטפטים ובדים משובחים.
לאחר הטקס נערך משתה מפואר באולם וסטמינסטר.
כפי שקתרין כתבה לאביה, "הזמן שלנו עובר בחגיגה מתמשכת".
יומיים לאחר הכתרתו של הנרי, הוא אסר את שני השרים היותר שנואים של אביו, סר ריצ'רד אמפסון ואדמונד דאדלי.
הם הואשמו בבגידה והוצאו להורג ב-1510. ההיסטוריון איאן קרופטון טען שהוצאות להורג מעין אלה הפכו לטקטיקה העיקרית של הנרי בהתמודדות עם מי שעמד בדרכו.
הנרי גם החזיר לציבור חלק מהכסף שככל הנראה נסחט על ידי שני השרים המושחתים.
בניגוד לכך, השקפתו של הנרי על בית יורק – יריביו הפוטנציאליים לתביעה על הכתר – הייתה מתונה יותר מאשר זו של אביו.
כמה מהם שנכלאו על ידי אביו, כולל תומאס גריי, המרקיז השני מדורסט, זכו לחנינה.
אחרים, שהידוע מביניהם היה אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק, לא זכו לכך.
בסופו של דבר, ראשו של דה לה פול נערף ב-1513, הוצאה להורג שזורזה על ידי אחיו ריצ'רד שיצא נגד המלך.
זמן קצר לאחר מכן קתרין הרתה, אך ב-31 בינואר 1510 ילדה בת מתה.
כארבעה חודשים לאחר מכן, קתרין נכנסה שוב להריון.
ביום הראשון של שנת 1511, הבן – הנרי – נולד.
לאחר הצער של אובדן בתם הראשונה, הזוג היה מאושר בהולדת הבן ונערכו חגיגות, כולל תחרות הפלה ברומח.
ואולם הילד מת שבעה שבועות לאחר מכן.
לקתרין היו שתי לידות של עוברים מתים ב-1514 וב-1515, אך בפברואר 1516 נולדה בת בריאה שנקראה בשם מרי.
היחסים בין הנרי וקתרין היו מתוחים, אך נרגעו מעט לאחר הלידה ונראה שהנישואים חזרו להיות "טובים למדי".
במהלך נישואיו לקתרין היו להנרי מספר פילגשים.
ב-1510 נחשף שהנרי ניהל רומן עם אחת האחיות של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, אליזבת או אן האסטינגס, הרוזנת מהאנטינגטון.
הפילגש המשמעותית ביותר של הנרי במשך כשלוש שנים החל מ-1516, הייתה אליזבת בלאונט.
בלאונט הייתה אחת משתי פילגשיו של הנרי, שעליהן אין חולק (מעט יחסית למלך צעיר וחסון).
מספר הפילגשים המדויק של הנרי שנוי במחלוקת: דייוויד לודס מאמין שלהנרי היו פילגשים "בכמות מוגבלת בלבד", לעומת זאת אליסון ויר מאמינה שהיו עוד פרשיות רבות אחרות.
ב-1518 קתרין הרתה בת נוספת שנולדה מתה.
בלאונט ילדה ביוני 1519 בן בלתי חוקי להנרי בשם הנרי פיצרוי.
הילד הצעיר מונה לדוכס ריצ'מונד ביוני 1525, במהלך שנראה לחלק מהציבור כצעד בדרך להפיכתו לבן חוקי.
ב-1533 נשא פיצרוי את מרי הווארד, אך מת ללא ילדים לאחר שלוש שנים, בגיל 17. עם מותו של פיצרוי, ביוני 1536, הפרלמנט חוקק את חוק הירושה השני, שהיה יכול לאפשר לו להפוך למלך.
באוקטובר 1511 כרת האפיפיור יוליוס השני ברית עם ספרד במטרה להרחיק את הצרפתים מאדמת איטליה כחלק מן המלחמות האיטלקיות המתמשכות.
זמן קצר לאחר מכן צירף הנרי את אנגליה לברית זו שכונתה "הליגה הקדושה", דבר שהוביל להתקפה אנגלו–ספרדית משותפת ראשונה על אקיטן.
זה נראה היה כתחילת הגשמת חלומותיו של הנרי לשליטה על צרפת.
ההתקפה, שלאחריה באה הכרזת מלחמה באפריל, לא הובלה על ידי הנרי באופן אישי.
בהמשך נראה היה שהברית נחלה כישלון – פרננדו השתמש במאורעות רק לקידום עצמו, וגרם למתיחות בברית האנגלו – ספרדית.
חרף זאת, זמן קצר אחר כך נדחקו הצרפתים מחוץ לאיטליה והברית שרדה, כששני הצדדים להוטים לזכות בעוד ניצחונות על צרפת.
בהמשך הצליח הנרי בצעד מדיני מפתיע לשכנע את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להצטרף לליגה הקדושה.
במקרה של תבוסת לואי השנים עשר, מלך צרפת, הנרי הבטיח לעצמו במידה ניכרת את התואר "המלך הנוצרי ביותר של צרפת" וככל הנראה גם הכתרה על ידי האפיפיור עצמו בפריז.
ב-30 ביוני 1513 פלש הנרי לצרפת וכוחותיו הביסו את הצבא הצרפתי בקרב הספרס – ניצחון שולי, אך כזה שהאנגלים השתמשו בו למטרות תעמולה.
זמן קצר אחר כך, האנגלים כבשו את העיר תרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה בצרפת) והעניקו אותה למקסימיליאן; טורנה, יישוב משמעותי יותר, נכבש בעקבותיה.
הפעם הנרי הוביל את הצבא באופן אישי, ביחד עם פמליה גדולה.
היעדרותו מאנגליה הניעה את גיסו, ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד לפלוש אליה לבקשת לואי.
הצבא האנגלי, בהנהגת המלכה קתרין, הביס באופן מוחץ את הסקוטים בקרב פלודן ב-9 בספטמבר 1513. בין ההרוגים היה המלך הסקוטי, מה שסיים את מעורבותה הקצרה של סקוטלנד במלחמה.
המערכות הללו העניקו להנרי טעימה מההצלחה הצבאית אליה שאף.
בכל אופן, למרות הסימנים הראשונים שהוא ימשיך במערכה ב-1514, הנרי החליט נגד מהלך שכזה.
הוא תמך בפרננדו ובמקסימיליאן מבחינה כלכלית, אך קיבל מעט בתמורה וקופת אנגליה הייתה ריקה.
עם החלפת האפיפיור יוליוס באפיפיור ליאו העשירי, שנטה לשאת ולתת לשלום עם צרפת, הנרי חתם על הסכם משלו עם לואי: אחותו מרי תהיה לאשתו של לואי (אף שזמן קצר קודם לכן הובטחה לקרלוס, מלך קסטיליה הצעיר) ושלום הובטח לשמונה שנים, פרק זמן ארוך.
עקב מות שני סביו של קרל, פרננדו ומקסימיליאן, ב-1516 ו-1519 בהתאמה, הוא ירש את כתר ספרד והאימפריה הרומית הקדושה.
כמו כן פרנסואה הראשון ירש את הכתר הצרפתי לאחר מות אביו לואי, ב-1515, מה שהותיר שלושה שליטים צעירים יחסית והזדמנות לפתוח דף חדש.
ב-1518, הדיפלומטיה הזהירה של הקרדינל וראש השרים של הנרי, תומאס וולזי, הביאה לאמנת לונדון – הסכם אי-התקפה בין ממלכות מערב אירופה שמטרתו הייתה לאחד את הממלכות בעקבות איום חדש של האימפריה העות'מאנית.
בעקבות האמנה נראה היה שהשלום עשוי להיות מובטח.
הנרי פגש את פרנסואה הראשון ב-7 ביוני 1520 בשדה אריג הזהב ליד קאלה, במשך שבועיים של בילוי בזבזני שהדהים את אירופה.
שניהם קיוו ליחסים ידידותיים במקום מלחמות העשור הקודם.
למרות זאת, אווירת התחרות החזקה הובילה לנטישת התקוות לחידוש אמנת לונדון וסכסוך בין המעצמות היה בלתי נמנע.
להנרי היה יותר מהמשותף עם קרל, שאותו פגש פעם לפני ופעם אחרי פגישתו עם פרנסואה.
קרל הוביל את האימפריה הרומית למלחמה עם צרפת ב-1521; הנרי הציע לתווך, אך רק מעט הושג מכך ובסוף השנה הנרי החליט על תמיכה בקרל כשהוא נצמד לשאיפתו הקודמת להשבת אדמות אנגליות בצרפת.
התקפה אנגלית קטנה בצפון צרפת הפיקה קרקע מועטה.
לאחר מכן הביס קרל את פרנסואה ושבה אותו בקרב פאביה ולכן יכול היה לכפות עליו לחתום על הסכם מדריד (1526), שיסיים את מלחמת ארבע השנים.
הנרי, בחושיו החדים, החליט להוציא את אנגליה מהמלחמה לפני בן בריתו וחתם על חוזה מור ב-30 באוגוסט 1525.
בין השנים 1521–1525 ניהל הנרי רומן עם מרי בולין, בת לווייתה של קתרין.
היו שאמרו כי שני ילדיה של מרי, קתרין והנרי, הם ילדיו של הנרי, אך פרט זה מעולם לא הוכח, והמלך מעולם לא הכיר בהם כפי שנהג עם הנרי פיצרוי.
ב-1525, בעוד הנרי הופך להיות יותר ויותר חסר סבלנות לגבי אי יכולתה של קתרין ללדת יורש זכר כפי שציפה, הוא התאהב באחותה של מרי, אן בולין, שהייתה אז אישה צעירה וכריזמטית בפמליה של המלכה.
אן התנגדה לניסיונותיו לפתות אותה וסירבה להפוך לפילגשו, כמו אחותה.
הנרי שקל את שלוש האפשרויות שלו למציאת יורש לשושלת, ובכך לפתור את מה שנקרא אז בחצר "עניינו הגדול של המלך".
האופציה השלישית נראתה בסופו של דבר המושכת ביותר להנרי בן ה-34. במהרה הבשילה שאיפתו העיקרית של המלך לבטל את נישואיו לקתרין שמלאו לה כבר 40. זו הייתה ההחלטה שתגרום להנרי לערער על סמכות האפיפיור, ולהתחיל את הרפורמציה באנגליה.
אין הסכמה רחבה לגבי כוונותיו ומניעיו המדויקים של הנרי בשנים הבאות.
הנרי עצמו, לפחות בתחילת שלטונו, היה קתולי אדוק ובקיא בכתבי הקודש עד כדי כך שכשפרסם ב-1521 את ה-Assertio Septem Sacramentorum ("הגנה על שבעת הסקרמנטים") הוא זכה בתואר של מגן האמונה מהאפיפיור ליאו העשירי.
העבודה ביטאה הגנה נלהבת על עליונות האפיפיור, כנגד רעיונותיו הפרוטסטנטיים של מרטין לותר.
לא ברור מתי שינה הנרי את דעתו על הנושא, במקביל להתגברות להיטותו הגוברת לנישואים שניים.
עד 1527 הוא שכנע את עצמו שבנישואיו לקתרין, אשת אחיו, הוא פועל נגד הכתוב בספר ויקרא, פרק כ', פסוק כ"א, מכשול שכעת האמין שלאפיפיור מעולם לא הייתה הסמכות להתיר.
זה הטיעון אותו הגיש הנרי לאפיפיור קלמנס השביעי ב-1527, בתקווה שיבטל את נישואיו עם קתרין, ובכך להבטיח קו התקפה אחד פחות, (אם כי זו הייתה חובתו לפי חוק הייבום בתנ"ך).
כל תקווה לפתות את קתרין לפרוש לנזירות או להישאר "בשקט" הייתה אבודה.
הנרי שלח את מזכירו ויליאם נייט, לערער ישירות בפני הכס הקדוש, בטענה כי ההיתר המקורי של נישואי המלך לקתרין נוסח בצורה שגויה.
נייט לא הצליח, דעת האפיפיור לא יכולה הייתה להיות מוסחת בקלות.
להשגת מטרתו, התמקד הנרי עתה בארגון בית משפט כנסייתי שיתכנס באנגליה עם נציג של קלמנס השביעי; אף שקלמנס הסכים להקמת בית משפט כזה, לא הייתה לו כוונה לייפות את כוח שליחו, לורנצו קמפגיו, להחליט לטובת הנרי.
ייתכן שהחלטה מוקדמת זו נבעה מלחץ מצד קרל החמישי, האחיין של קתרין, שקלמנס השביעי היה מחויב לו.
לאחר פחות מחודשיים של שמיעת עדויות, קלמנס החזיר את התיק לרומא, שם הופקד עד יולי 1529, מהלך שמנע מהדיון להתחדש.