tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב ואף חגג את ניצחונו כשהצטלם כאלוף האולימפי עם אליס רוזוולט בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
לאחר שהתגלתה התרמית הועברה מדליית הזהב לתומאס היקס () שבמהלך הריצה נראה תשוש ולכן קיבל מעוזריו ברנדי, חלבון ביצה ושתי מנות של סטריכנין (1 מ"ג כל אחת) שסייעו לו לסיים את הריצה (מנה נוספת של סטריכנין יכלה להיות קטלנית עבורו).
בשל התנאים הקשים בריצה (הריצה התנהלה בדרך עפר בין הגבעות לאורך 40 ק"מ ולוותה בעננים של אבק שהעלו הרכבים שליוו את הרצים.
הטמפרטורה באותו היום הייתה חמה ועמדה על 32 מעלות צלזיוס ובנוסף הייתה רק תחנה לשתיית מים אחת במחצית הדרך) רק 14 רצים מתוך 32 הצליחו לסיים את הריצה.
הספורטאים של הדוכסות הגדולה של פינלנד התחרו בנפרד מן הספורטאים של האימפריה הרוסית, אך לא הורשו להניף את דגל פינלנד.
בגמר ריצת 400 מטר, שבה ג'ון קרפנטר () ניצח בתוצאה של 47.8 שניות, השווה לשיא העולם.
ג'ים ת'ורפ (), התפרסם כמי ששתי מדליות הזהב בהן זכה, בקרב חמש וקרב עשר באולימפיאדה נשללו ממנו לאחר שהפר לכאורה את מעמד החובבן הנדרש בזמנו מהמשתתפים, התגלה כי הוא קיבל שכר עבור משחקים בקבוצת בייסבול בליגת המשנה.
הישגיו האולימפיים נמחקו מהרישום הרשמי שנה לאחר האולימפיאדה, אך ב-1983, 30 שנה לאחר מותו, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי הוא מחזיר את המדליות לת'ורפ, אך יחלוק את מדליות הזהב עם הספורטאים שהגיעו מקום שני.
הוגו וייסלנדר (), סירב לקבל את המדליה שהוצעה לו.
ב-2022 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי ת'ורפ יוכר הזוכה הבלעדי במדליות הזהב.
הזכות לארח את המשחקים נשללה מבודפשט, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, בת ברית של גרמניה המובסת במלחמת העולם הראשונה.
מעצמות המרכז: אוסטריה, בולגריה, גרמניה, הונגריה וטורקיה שהיו בצד המדינות המפסידות במלחמת העולם הראשונה לא הוזמנו להשתתף במשחקים.
גרמניה שוב לא הוזמנה להשתתף במשחקים האולימפיים.
פאבו נורמי (), אחד האתלטים האולימפיים הגדולים ביותר בהיסטוריה, שזכה ב-12 מדליות אולימפיות (9 מזהב ו-3 מכסף), יותר מכל אתלט אחר, רצה לסיים את הקריירה שלו בזכייה במרתון האולימפי.
ברוב דרמטי של 13 נגד 12, החליטה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, בראשה עמד זיגפריד אדסטרום השוודי, לפסול את השתתפותו של נורמי במשחקים האולימפיים.
בשנת 1931 נבחרה ברלין לארח את המשחקים האולימפיים, אך עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון ב-1933 שניצל את המשחקים 'שלו' למטרת תעמולה, התעוררה השאלה לקיום משחקים אלו בברלין.
בשנת 1936, מספר פוליטיקאים וארגונים בולטים קראו לחרם על משחקי הקיץ האולימפיים ופעילים אחרים קראו להעביר את המשחקים למקום אחר.
גרמניה מנעה מספורטאיה היהודים להשתתף במשחקים ביניהם היו: האתלטיות לילי חנוך וגרטל ברגמן שהיו שיאניות גרמניה, אולם אפשרה לסייפת הלנה מאייר ולשחקן ההוקי קרח רודי בל להשתתף.
האצנים סם סטולר ומרטי קליגמן היהודים (), הוצאו מרביעיית השליחים 4x100 מטר ביום התחרות, דבר שגרר האשמות אנטישמיות כנגד הוועד האולימפי האמריקאי.
החלטתו של היטלר לא ללחוץ את ידו של ג'סי אוונס (), בגלל היותו אפרו אמריקאי, אולם כמה פרשנים ציינו כי לחץ רק את ידיהם של מנצחים גרמנים.
לאחר המשחקים, אוונס לא כובד באופן אישי על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, כמקובל.
בשל מחלוקת בין התאחדות האתלטיקה הבריטית להתאחדות של אירלנד, פסלה ההתאחדות האתלטיקה הבינלאומית את אירלנד ומנעה את ההשתתפות ספורטאיה באולימפיאדת ברלין (1936) ובכך נמנע מפאט או'קלהאן לזכות בפעם שלישית ברציפות במדליית זהב ביידוי פטיש.
נבחרת פרו () התמודדה מול נבחרת אוסטריה () בשלב רבע הגמר.
לאחר שהאוסטרים הובילו 0-2, הצליחו הפרואנים להשוות את התוצאה ברבע השעה האחרונה של המשחק, ובסופו של דבר ניצחו לאחר הארכה 2–4 (שלושה שערים נוספים שהבקיעו נפסלו בידי השופט).
אולימפיאדת הקיץ 1940 ואולימפיאדת הקיץ 1944
שתי אולימפיאדות אלו בוטלו בשל מלחמת העולם השנייה.
אולימפיאדת הקיץ 1940, הייתה אמורה להתקיים בטוקיו אך בשל מלחמת סין-יפן ב-1938, היא הועברה להלסינקי שהייתה שנייה בבחירות לאירוח המשחקים האולימפיים.
ביוני 1939 נבחרה לונדון לארח את אולימפיאדת הקיץ 1944.
שתיים ממדינות הציר שנלחמו והפסידו נגד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, גרמניה ויפן, לא הורשו להשתתף במשחקים.
המדינה השלישית, איטליה, עברה להילחם לצדן של בעלות הברית לקראת סוף המלחמה, ולכן השתתפותה אושרה.
סין הלאומנית החרימה את המשחקים בגלל השתתפותה של סין העממית.
7 מדינות החרימו את המשחקים האולימפיים מ-3 סיבות שונות.
מצרים, עיראק ולבנון החרימו את המשחקים בגלל מלחמת סיני, שגם הקטינה משמעותית את המשלחת הישראלית.
ספרד, הולנד ושווייץ החרימו את המשחקים בגלל השתתפותה של ברית המועצות במשחקים לאחר פלישתה להונגריה.
סין העממית החרימה את המשחקים בגלל השתתפותה של סין הלאומנית.
תמונותיו של זאדור השותת דם התפרסמו בעיתונות העולמית והובילו לכינוי משחק ה"דם במים", למרות שהדיווחים כאילו המים בבריכה האדימו מדם הם ככל הנראה הגזמה.
כחמישה חודשים לפני פתיחתם של המשחקים נערכו בסטוקהולם, שוודיה תחרויות הרכיבה, מאחר שחוקי ההסגר הנוקשים של אוסטרליה, לא אפשרו הכנסת סוסים למדינה.
ב-1962 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 1761, ובה קראה להחרים את דרום אפריקה בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה.
עם ביטול האפרטהייד ב-1990 נסללה דרכה של דרום אפריקה חזרה לאולימפיאדת ברצלונה (1992).
אינדונזיה וצפון קוריאה הורחקו מהאולימפיאדה בשל השתתפותן במשחקי הכוחות המתעוררים החדשים 1963.
עשרה ימים לפני טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים נערך טבח טלטלולקו שבו נטבחו מאות מפגינים.
ברחבי מקסיקו היו הפגנות ענק כנגד שלטון הדיכוי.
בתגובה לאיום של הוועד האולימפי שישבית את האולימפיאדה או יעבירה לאתר אחר אם לא יישמר השקט ויובטח שלומם של הספורטאים והתיירים, החליטה הממשלה המקסיקנית לדכא את ההפגנות ביד ברזל.
הצדעת "הכוח השחור" הייתה מחאה של האתלטים אפרו-אמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס במהלך טקס הענקת המדליות.
בזמן שדגל ארצות הברית הונף ונוגן המנון ארצות הברית, הניפו שני הספורטאים את אגרופיהם כשהם עטויים כפפה שחורה, והורידו אותם רק בתום ההמנון.
פיטר נורמן, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם".
המתעמלת הצ'כוסלובקית ורה צ'סלבסקה שזכתה בארבע מדליות זהב ובשתי מדליות כסף, במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, היא הרכינה את ראשה במחאה, בעת נגינת ההמנון הסובייטי בשעה שזכתה במדליית זהב במשותף עם המתעמלת הסובייטית לריסה פטריק.
לאחר שובה לארצה כגיבורה לאומית, נמנע ממנה להמשיך ולהופיע בתחרויות מחוץ לצ'כוסלובקיה והיא הפכה לאישיות בלתי רצויה על ידי השלטון הקומוניסטי המחודש.
טבח הספורטאים שבו נרצחו אחד-עשר ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי המשלחת האולימפית הישראלית, על ידי מחבלים פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור".
רודזיה גורשה מהמשחקים 4 ימים לפני טקס הפתיחה.
מדינות מאפריקה איימו להחרים את המשחקים בתגובה.
נבחרת ארצות הברית בכדורסל אחרי שבע זכיות רצופות בתואר האולימפי, איבדה את התואר, במשחק הגמר מול נבחרת ברית המועצות.
שלוש שניות לסיום המשחק, עלתה ארצות הברית ליתרון 49-50 בזריקות עונשין.
לטענת האמריקאים הם קופחו בצורה משוועת בסיום על ידי ראש פיב"א, ויליאם ג'ונס, שכפה (לטענת ארצות הברית) על שופטי המשחק להחזיר את השעון לאחור פעמיים, שבאחרונה מהן הצליחה ברית המועצות לקלוע סל ניצחון 50–51 לסובייטים.
הנבחרת האמריקאית סירבה להשתתף בטקס הענקת המדליות וסירבה לקבל את מדליות הכסף עד היום.
בסיום ריצת המרתון הצטרף למסלול סטודנט גרמני לבוש בגדי ריצה ונכנס לאצטדיון ראשון.
כשנכנס פרנק שורטר מארצות הברית לאצטדיון, הוא נדהם למראה רץ המקדים אותו ולמשמע הקהל הקורא בוז, אך התעשת וסיים את הריצה כמנצח.
האצנים האפרו-אמריקאים וינסנט מתיוס ווויין קולט שזכו במדליות זהב וכסף בהתאמה בריצת 400 מטר הפגינו בטקס חלוקת המדליות כמו טומי סמית' וג'ון קרלוס במשחקים האולימפיים במקסיקו סיטי והורחקו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ולכן ארצות הברית לא יכלה להציב קבוצת שליחים לריצה 4x400 מטר, במשחקים אלה.
28 מדינות, רובן מאפריקה, החרימו את המשחקים במחאה על השתתפותה של ניו זילנד במשחקים על-אף שנבחרת הרוגבי שלה שיחקה נגד נבחרתה של דרום אפריקה, בניגוד לחרם הספורטיבי שהוטל על דרום אפריקה עקב מדיניות האפרטהייד שלה.
ממשלת קנדה הודיעה כי לא תתיר לרפובליקה הסינית להשתמש בשם זה במשחקים, וזו העדיפה שלא ליטול בהם חלק בכלל.
בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן נערך חרם על האולימפיאדה, שאותו הובילה ארצות הברית, חרם שהיה הגדול ביותר במשחקים האולימפיים.
64 מדינות שהוזמנו להשתתף באולימפיאדה לא השתתפו במשחקים מסיבות שונות, כולל החרם וכולל סיבות כלכליות.
בתחרות הקפיצה במוט, נערך מאבק צמוד בין ולדיסלב קוזקייביץ' הפולני לבין קונסטנטין וולקוב הסובייטי.
לאחר האירוע דרש השגריר הסובייטי בוורשה מממשלת פולין לשלול מקוזקייביץ' את המדליה, בשל "העלבת העם הסובייטי".
החרם על האולימפיאדה הוטל בעקבות החרם על אולימפיאדת מוסקבה שהוטל ב-1980. בחרם היו מעורבות 14 מדינות הגוש המזרחי ובעלות בריתן בהנהגת ברית המועצות, שיזמה את הטלת החרם ב-8 במאי 1984. המדינות המחרימות ארגנו אירוע נפרד, שכונה "משחקי הידידות" ונערך ביולי ואוגוסט אותה שנה.
במהלך ריצת הגמר ל-3,000 מטר, עקפה זולה באד שהתחרתה עבור בריטניה את האמריקאית ואהודת הקהל מרי דקר ורצה בנתיב הפנימי וכנראה לא הגבירה את מהירותה בהתאמה.
רשויות האתלטיקה פסלו בתחילה את באד בעוון הכשלה, אולם הם החזירו אותה כעבור שעה אחרי שצפו בקלטת המירוץ.
בתחרות האיגרוף במשקל עד 81 ק"ג, איוונדר הוליפילד האמריקאי הפסיד בחצי הגמר בקרב מעורר מחלוקת למתאגרף קווין בארי מניו זילנד.
לאחר שהמתאגרף הניו זילנדי לא יכול היה להתאושש ולחזור לקרב, נפסל הוליפילד והניצחון הוענק ליריבו.
צפון קוריאה החרימה את המשחקים.
האצן הקנדי בן ג'ונסון ניפץ בריצת הגמר ל-100 מטר, את שיא העולם שלו והעמיד אותו על 9.79 שניות, שיפור של 4 מאיות, ומנגד קרל לואיס האמריקאי והאלוף היוצא, סיים שני עם תוצאה של 9.91 שניות.
לאחר יומיים, תוצאת בדיקת הסמים של ג'ונסון, נמצאה חיובית לסטרואיד אנאבולי בשם Stanozolol, והמדליה, שיא העולם, ומדליית הזהב שלו מאליפות העולם נשללו ממנו.
הוא גורש בבושת פנים מהמשחקים.
בתחרות הקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר, האלוף האולימפי גרג לוגניס מארצות הברית, תוך כדי קפיצה בשלב חצי הגמר פגע ראשו בקרש הקפיצה וגרם לו לדמם, למרות זאת הוא זכה במדליית הזהב.
בסיבוב השני של תחרות האיגרוף במשקל תרנגול (עד 54 ק"ג), הותקף שופט מניו זילנד, קית ווקר, על ידי גורמים רשמיים של האגרוף הקוריאני, כולל לפחות שני מאמנים ומאבטחים, לאחר שהודיע על הניצחון של המתאגרף הבולגרי על המתאגרף הדרום קוריאני.
במהלך טקס חלוקת המדליות מרים המשקולות הרוסי, אלוף העולם המכהן, איברגים סמדוב , סירב להרכין ראשו על מנת לקבל את מדליית הארד בה זכה ובמקום זאת הוא לקח אותה בידו, שמט אותה אל הדוכן והלך משם.
הוועד האולימפי הבינלאומי הישעה אותו לכל ימי חייו.
סמדוב התנצל ביום למחרת, אבל המדליה לא הוענקה לו, או למקום הרביעי, משום שהפסילה לא הייתה במסגרת התחרות.
השחיינית מישל סמית' מאירלנד, שזכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, הואשמה על ידי דעת הקהל בשימוש בסמים מה שלא הוכח, אך לאחר שנתיים היא הורשעה בשימוש באמרוץ והורחקה ל-4 שנים מתחרויות.
ביום לפני האחרון של תחרויות השחייה, השחייניות שהיו אמורות להשתתף במשחה חצי הגמר ל-50 מטר חופשי לא הגיעו לבריכה משום שהאוטובוס שהסיע אותן מהכפר האולימפי הוביל אותן לאצטדיון המרכזי, מה שהוביל לעיכוב של יותר מחצי שעה בתוכנית התחרויות.
טקס הפתיחה במטרה להראות את הסובלנות והפלורליזם של פריז, הציג אלמנטים שנראו מבזים בקרב קהלים שמרניים ברחבי העולם: אלו כוללים מופעי דראג, קטע שפורש על ידי נוצרים מאמינים ככזה המבייש את הסעודה האחרונה, ודמות של שחקן שנצבע כדרדס בלבוש מינימלי.
המארגנים הצרפתים השמיעו את ההמנון הלא נכון במשחק של דרום סודאן נגד פוארטו ריקו בשלב הבתים של תחרות הכדורסל, במהלך ההשמעה שחקנה של דרום סודאן ווניין גבריאל נעדר מפני שהיה צריך ללכת לשירותים.
בטקס הפתיחה המשלחת של קוריאה הדרומית, הוצגה המשלחת כמשלחת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, שמה הרשמי של קוריאה הצפונית.
דבר שגרם לזעם רב במדינה.
אף על פי שהחופים לאורך האוקיינוס האטלנטי, היו עדיפים לתחרויות השיט מבחינת תנאי מזג האוויר לשייטים, ואכן באולימפיאדות הקודמות שפריז אירחה התחרויות היו בלה האבר, מיקום תחרויות השיט נקבע במרסיי, על מנת להראות לצופי הטלוויזיה את הנופים של פרובאנס.
השחייה בתחרות הטריאתלון נערכה בנהר הסן שנוקה בהשקעה של מילארד וחצי אירו בשביל התחרות.
בזמן טקס הפתיחה היו גשמים כבדים שגרמו לזיהום הנהר, והתחרות נדחתה במספר ימים על מנת שהליך ניקוי המים יפעל להחזיר את כמות החיידים בנהר לרמות הביטחותיות.
בתחרות הברייקדאנס, התחרתה האוסטרלית רייצ'ל גאן , שרשמה ביצוע שהקנה לה ציון 0, והפכה ללעג ברשתות החברתיות.
בעקבות המקרה, באוסטרליה החלה עצומה אנונימית ברשת שקראה להליך בחירה לא תקין של גאן, שזכתה למימון של ספורטאית אולימפית שלא לצורך.
כל הטענות שהוצגו בעצומה הופרכו על ידי הוועד האולימפי של אוסטרליה שקרא להסרה מיידית של העצומה והגדיר אותה כבריונות.
העצומה אכן הורדה מהרשת לאחר שסומנה כבעלת מידע מטעה.
שערוריית הפניקס או סקנדל הפניקס היא פרשה אודות פניקס - חברת הביטוח הגדולה ביותר באוסטריה בראשית המאה ה-20. החברה פעלה ברחבי אירופה וגם בארץ ישראל.
בשנת 1936 נודע שיש לה גירעון גדול, והיא פורקה על ידי ממשלת אוסטריה.
חברת "פניקס" הוקמה בשנת 1882. משנת 1914 היה וילהלם ברלינר לאיש החזק בחברה, והוא הוביל אותה במדיניות התרחבות אגרסיבית שכללה מחירים נמוכים מהמתחרים ורכישת תיקי ביטוח של חברות אחרות, כולל מחברות שקרסו.
בשנת 1927 היו לחברה סניפים באיטליה, בוואריה, בולגריה, בלגיה, הולנד, הונגריה, צ'כוסלובקיה, יוון, פולין, צרפת, יוגוסלביה ורומניה וכן בטורקיה, מצרים וארץ ישראל.
באותה שנה קיבלה החברה רשות להרחיב את עסקיה בכל רחבי גרמניה ובספרד.
בשנת 1927, כ-32% מעסקי החברה היו באוסטריה והשאר הגיעו מהסניפים במדינות אחרות.
בשנת 1930 היו כ-20% מעסקיה באוסטריה גופה ו-80% מעסקיה היו בסניפים ברחבי אירופה ובמזרח התיכון.
בגרמניה התעמולה הנאצית הטיפה נגד החברה, בגלל שרוב מנהליה היו יהודים, אך החברה סירבה לדרישת השלטונות הנאצים לפטר את עובדיה היהודיים.
ב-17 בפברואר 1936 נפטר בפתאומיות, בגיל 54, מנהלה של החברה, ד"ר וילהלם ברלינר.
ממלא מקומו של ברלינר גילה לתדהמתו שהמאזנים האמיתיים של החברה כוללים גירעון עצום והוא פנה אל השלטונות בדיווח ובבקשת סיוע.
בסוף מרץ 1936 עדיין פורסמו בעיתונות הודעות הרגעה שכביכול בעיות החברה הן קלות, נובעות מהמשבר הכלכלי העולמי, וניתנות לתיקון, ועל כן המבוטחים לא ייפגעו.
אולם בשלב זה כבר עצרה המשטרה כמה מעובדי החברה, בהם שלושה מנהלים ומזכירתו של ברלינר.
בעזבונו של ברלינר נמצאה רשימה של מקבלי שוחד מהחברה, בהם שמו של המפקח על הביטוח באוסטריה, היינריך אושנר, שלא בדק את מאזני החברה מאז 1921, והתאבד כשהמשטרה הגיעה אליו.
כן נכללו ברשימה עיתונאים שנתבקשו שלא לפרסם את המצב האמיתי של החברה ומפלגות פוליטיות, הסוציאליסטים כמו הנאצים.
באפריל 1936 כבר היה ברור שאין לחברה כל סיכוי.
תחילה נסגר ה"קומפס בנק", חברת בת של פניקס ומספר ימים לאחר מכן פורקה החברה על ידי ממשלת אוסטריה, לאחר שמבוטחי החברה צבאו על דלתותיה בניסיון למכור את הפוליסות שלהם חזרה לחברה.
הפוליסות שנמכרו באוסטריה עצמה הועברו לחברה חדשה שירשה את נכסיה של חברת פניקס, והונה הוטב על ידי מס שהוטל על שאר חברות הביטוח באוסטריה.
ענייני המבוטחים בשאר הסניפים ברחבי העולם נותרו לטיפול בכל מדינה בנפרד.
ביוגוסלביה ובצ'כוסלובקיה הביעו מחאה נגד מהלך זה של אוסטריה.
כ-1000 פקידים יהודים של החברה באוסטריה איבדו את מקום עבודתם ולסוכנות היהודית הופנתה דרישה להגדיל את מספר הסרטיפיקטים שסופק להם כדי לאפשר למפוטרים לצאת את אוסטריה.
ביוון הודיעה הממשלה שמבוטחי החברה לא יפגעו.
בצ'כוסלובקיה, השלטונות העבירו את תיק הביטוח של החברה לחברה אחרת וכ-1,200 פקידים יהודים שעבדו עבור חברת פניקס פוטרו.
בעיתונות דווח על גל של מפוטרים שהתאבדו.
ההתמוטטות עוררה גל של פרסומים אנטישמיים בצ'כוסלובקיה, באוסטריה ובכל רחבי אירופה.
מנהלי ה"קומפס בנק" הועמדו לדין.
בשנת 1923 פנה אחד הדירקטורים של חברת פניקס, שהיה פעיל ציוני, לקרן הקיימת, בהצעה שהקרן הקיימת תפעל כסוכן ביטוח עבור החברה והחברה תשלם לקרן הקיימת חצי אחוז מהפוליסות שיוחתמו דרך הקרן הקיימת וכן תשקיע בארץ ישראל את רווחיה מפוליסות אלו.
בסוף שנות ה-20 העניקה חברת פניקס לקרן הקיימת הלוואה להקמת בית המוסדות הלאומיים.
שיתוף הפעולה של ההסתדרות הציונית עם חברת פניקס התרחב עם השנים ובקרן הקיימת פרסמו את התקבולים שנתקבלו מהחברה תוך ציון שאלו ניתנו ללא פגיעה במבוטחים.
בסוף 1932 הגיע היקף הפוליסות שסודרו דרך הקרן הקיימת למעל 12% מפוליסות החברה ובסוף 1933 - לקרוב ל-14%.
בשנת 1928 חודש החוזה לשש שנים ובשנת 1933 – ל-10 שנים נוספות.
בשנת 1934 ארגנה ויצו הסכם עם החברה על ביטוח לעתיד ילדים.
בתחילת 1935 סדרה קרן תל חי הסכם עם פניקס בדומה להסכם של הקרן הקיימת.
לאחר קריסת החברה פרסמה ממשלת אוסטריה שהקרן הקיימת הייתה בין מקבלי התשלומים שהחברה נתנה לגופים פוליטיים.
פרסומים אלו הביאו לפרסומים אנטישמיים בעיתונות.
לבסוף, בדו"ח הרשמי של מקבלי התמיכות צוין שהקרן הקיימת קיבלה כ-20,000 לא"י.
לחברת הביטוח פניקס הוינאית הייתה סוכנות ביפו ובירושלים עוד בשנת 1914. בשנות ה-20 החברה הוציאה פרוספקטים ופוליסות בעברית עבור הסוכנות בארץ ישראל ויהודים ברחבי העולם.
בשנות ה-20 וה-30 יוצגה החברה בארץ ישראל על ידי זליג ויצמן.
הוקם ועד של נפגעי החברה ובעזרת ד"ר דב יוסף הוטל עיקול על נכסי החברה בארץ ישראל.
בעלי הפוליסות נתבקשו על ידי ועד זמני של בעלי הפוליסות, שלא לעבור לחברה אחרת לבדם אלא לחכות למעבר משותף של המבוטחים כדי להשיג תנאים טובים יותר להצלת לפחות חלק משווי הפוליסות שלהם.
עורך דין משה דוכן ניסה לארגן הסכם עם חברה אחרת, אך לאחר שזה לא צלח מונו דוכן וד"ר דב יוסף למפרקים.
במסגרת הפירוק הגיע עניינם של מקבלי הלוואות על חשבון הפוליסה לבית המשפט.
לאחר מכירת נכסי החברה שנתפסו בארץ ישראל קבלו בעלי הפוליסות קרוב ל-19% משוויין.
הקריסה של פניקס ודרך ההתערבות של ממשלת אוסטריה שמשה את חברות הביטוח הארצישראליות ככלי תעמולתי בהסברה מדוע על המבוטחים להעדיף ביטוח בחברה מקומית ולא בחברה שמרכזה במדינה אחרת.
בארץ ישראל היו שייחסו את קריסת החברה לפעילות אנטישמית, שכן החברה הייתה בשליטה יהודית.
שערורייה אנגלית למדי היא מיני-סדרה בריטית בת שלושה פרקים המבוססת על הספר באותו שם מאת ג'ון פרסטון.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-20 במאי 2018.
הסדרה מתארת את פרשיית ג'רמי ת'ורפ שהתרחשה בבריטניה בשנות השבעים של המאה העשרים.
חבר הפרלמנט ג'רמי ת'ורפ נשפט וזוכה מאשמת קשירת קשר לרצח מאהבו לשעבר נורמן ג'וזיף.
יו גרנט – ג'רמי ת'ורפ
בן וישו – נורמן ג'וזיף
מוניקה דולן – מריון ת'ורפ
אליס אור-יואינג – קרוליין אולפס
אלכס ג'נינגס – פיטר בסל
ג'ונתן הייד – דייוויד נאפלי
איב מיילס – גוון פארי-ג'ונס
דייוויד באמבר – ארתור גור, רוזן אראן השמיני
ג'ייסון ווטקינס – אמלין הוסון
נעמי בטריק – דיאנה סטיינטון
בלייק האריסון – אנדרו ניוטון
אדריאן סקרבורו – ג'ורג' קרמן
פטרישה הודג' – אורסולה ת'ורפ
מישל דוטריס – עדנה פריינדשיפ
מייקל קולקין – רג'י מאודלינג
סוזן וולדרידג' – פיונה גור, רוזנת אראן
אנתוני או'דונל – ליאו אבס (Abse)
את הסדרה כתב ראסל טי דייוויס וביים סטיבן פרירס.
השחקן יו גרנט מככב בתפקיד ת'ורפ ובן וישו מגלם את סקוט.
הפקת הדרמה הטלוויזיונית של ה-BBC פורסמה לראשונה ב-4 במאי 2017.
המיני-סדרה כוללת שלושה פרקים בני 56 דקות.
שערה חודרנית , נקראת גם שערה הפוכה או שערה כלואה, היא שערה הצומחת מתחת העור.
כתוצאה מכך נוצר ניפוח של העור, שעלול לגרום לפוליקוליטיס, (הצטברות מוגלה בזקיק השערה הגורמת לתהליך דלקתי מקומי).
צמיחת שערה מתחת העור מתרחשת כאשר שערה נשברת או נחתכת קרוב מאוד לגובה פני העור, כך שבתהליך הצמיחה עליה לעבור את שכבת האפידרמיס.
השערה מתחילה לצמוח בזווית קלה, עד שהיא מגיעה לשכבת העור העליונה, אך אינה מצליחה לחצות אותה, ובמקום לפרוץ אל פני העור, היא נוטה ומוסיפה לצמוח בין שכבות העור.
צמיחת שערה הפוכה נגרמת עקב:
גילוח באמצעות סכין גילוח - פעולה שבה נדרש הפעלת לחץ גדול על העור בזמן הגילוח, מה שעלול לגרום לגילוח עמוק יותר מפני העור
טיפול להסרת שיער לא מקצועי - בעיקר אם מריטת השיער נעשית ההפך מכיוון הצמיחה של השיער או בדרך השוברת או קורעת את השיער ולא מורטת אותו
שפשוף בגדים על העור - שכיח במיוחד באנשים הלובשים בגדים צמודים, מה שמקשה על יכולתה של השערה לצמוח, גם שיער קיים עלול להישבר כתוצאה מהשפשוף.
בעלי עור יבש מצויים בסיכון גבוה יותר להיווצרות שערה הפוכה.
כצעד ראשון יש להרחיק את השערה הפגומה.
לרוב ניתן לעשות זאת באמצעות חישוף קצה השערה ושליפתה על ידי מלקטת (פינצטה) וחיטוי האזור הפצוע באמצעות חומרי חיטוי.
לחלופין, ניתן להשתמש בבנזואיל פראוקסיד, או בתכשיר המכיל חומצה סליצילית בריכוז נמוך, במריחה על אזור השערה, ובקומפרסים חמים.
ניתן גם להיעזר בטיפול של קוסמטיקאי, אך במקרים של התפתחות פצע דלקתי מומלץ לפנות לרופא עור.
פרשת הלִיבּוֹר (מכונה גם שערוריית הליבור) הוא שמה של פרשה שנחשפה בשנת 2012, במסגרתה בנקים בכירים ביצעו מניפולציה בריבית הליבור (LIBOR) על מנת לגרוף רווחים.
שער הליבור משפיע על שוק המעו"ף ועל כלים פיננסיים רבים בכלכלה העולמית, ולו נגזרים בסך 350 טריליון דולר.
הליבור היא ריבית בין-בנקאית על פיה בנקים מלווים ולווים כסף אחד מהשני; שערה נקבע מדי יום מממוצע הערכות/ציטוטים המוגשים על ידי פאנל של כ-11–16 בנקים בכירים בעולם.
הליבור מחושבת עבור חמישה מטבעות שונים ושבע תקופות (מועדי פירעון) – החל מיום אחד ועד לשנה.
ריבית הליבור משמשת בפועל כאמת מידה עליה מתבססים גופים פיננסים (ממשלתיים ופרטיים), כמו גם נותני משכנתאות וסוכניות אשראי במתן הלוואות, אשר קובעים את הריביות שלהם בהסתמך עליה.
הציטוטים הללו אמורים לשקף את המציאות וההערכות הכנות של בנקים בדבר הריבית שבה הם יכולים לגייס כסף בהלוואה קצרת-טווח מבנקים מובחרים אחר.
בשנת 2008, תחקירים בוול סטריט ג'ורנל ובקרן המטבע הבינלאומית העלו את החשד לפיו בנקים מטים את השער באופן קבוע על מנת להניב רווחים.
עלתה האפשרות שריביות שהיו נמוכות גם בזמן המשבר הכלכלי של 2008 נקבעו במטרה לגרוף רווחים מתיקי מסחר (פורטפוליו) מבוססי ליבור של הבנקים.
החלה חקירה חשאית בעניין, והפרשה נחשפה ביוני 2012 עת שבנקים שהיו צד למניפולציה פנו מיוזמתם לרשויות אכיפה באירופה ובארצות הברית, והציעו להסגיר עצמם ואת חבריהם לקנוניה בתמורה לחסינות ולהפחתה בקנסות.
לאחר התפוצצות הפרשה, מצאה ועדה עצמאית של ארגון FSA הבריטי שתהליך קביעת השער לוקה בחוסר בפיקוח ובקרה, והמליצה על הגברת הרגולציה בנושא.
כמו כן, חקירה פלילית החלה בבריטניה ובארצות הברית, כאשר מחלקת המשפטים של ארצות הברית נכנסה לתמונה.
חושף שחיתות טען שבכירים ממספר בנקים מעורבים ביצעו תיאומי מחירים , ושכל תזוזה של נקודת בסיס (0.01%) יכלה להניב רווחים של כמה מיליוני דולר למעורבים.
כמו כן, התברר שבין השנים 2005–2011 בוצעה מניפולציה בתוך מניפולציה - דיכוי שיטתי של הליבור מצד הבנקים כדי לשדר חוסן פיננסי (מקור פנימי ציין שתופעה זו החלה בתחילת שנות ה-90).
נחשף שבנקים דיווחו על ריביות נמוכות או גבוהות במכוון, ובכך הציגו מצגי שווא ואפשרו לסוחרים לגרוף רווחים.
מעל 20 בנקים נחקרו, ותכתובות אימיילים ושיחות שתועדו חשפו שסוחרים ביקשו להתאים את שער הליבור למספר מסוים על מנת שפוזיציות מסחריות שלהם יהיו רווחיות.
לאחר שנחשפה מניפולציית הליבור ננקטו נגד הבנקים בפנלים של הליבור הליכים משפטיים פליליים, מנהליים ואזרחיים, בעקבותיהם הם שילמו מיליארדי דולרים של קנסות ופיצויים, ונושאי משרה בהם נשלחו לכלא.
קנסות בסך 9 מיליארד דולר שולמו לנציבות האירופית ולרשויות בארצות הברית ובריטניה, ומספר בנקראים הורשעו.
Martin (חלקם, אף על פי שהיו שותפים למניפולציית הליבור, לא שילמו מחיר כבר מכיוון שחלקם היה קטן יותר או עקב ההעדר ראיות מספיקות).
הבנק השווייצרי UBS שילם מעל 1.5 מיליארד דולר קנסות, הבנק הגרמני דויטשה בנק (Deutsche Bank) שילם 2.5 מיליארד דולר קנסות, הבנק הבריטי ברקליס (BARCLAYS) שילם 450 מיליון דולר קנסות, הבנק הסקוטי RBS שילם 612 מיליון דולר, והבנק ההולנדי רבובנק (Rabobank) שילם מעל מיליארד דולר.
בנקים אלו נתבעו בבתי משפט אזרחיים על קיום קרטל, וב-2018 אף הוגשה בישראל תובענה ייצוגית, לפיצוי גופים ואנשים מישראל שנפגעו, תביעה שנדחתה לבסוף על הסף על ידי בית המשפט המחוזי, בפסק דין שאושר לגופו על ידי בית המשפט העליון.
הפיקוח על הליבור עבר לידי ICE Benchmark Administration (IBA), ועל פי הדיווחים ריבית זו צפויה להיעלם בהדרגה עד סוף 2021.
שערוריית המט"ח הייתה פרשייה פיננסית במסגרתה נחשף שבנקים בכירים ארגנו קנוניה במשך תקופה של לפחות עשור בשנות ה-2000, במהלכה ביצעו מניפולציה בשערי החליפין של מטבעות באופן שהיטיב עם הבנקים והניב להם רווחים על חשבון לקוחותיהם, דבר שגרם להפסדי עתק גם לכלל לציבור.
שוק המטבע חוץ (ר"ת: מט"ח) העולמי, בו נסחרים מטבעות של מדינות, הוא הגדול בעולם מבחינת היקף מחזור המסחר (4.7 טריליון דולר מדי יום ב-2013) ופועל 24 שעות ביממה בימים שני עד שישי (כולל), כאשר ה"שחקנים" המרכזיים בו הם בנקים מוסדיים גדולים.
בעקבות מידע שהודלף לרגולטור המגזר הפיננסי בבריטניה (Financial Conduct Authority) במרץ 2013, רגולטורים מאסיה, שווייץ, בריטניה וארצות הברית החלו לחקור את הפרשה, וביוני-יולי של אותה שנה פרטיה נחשפו לציבור.
במסגרת הקרטל, החל משנת 2005 סוחרי מט"ח של הבנקים סיטיגרופ, ברקליס, ג'יי.
מורגן, הבנק של סקוטלנד ואחרים תיאמו באופן יומי קבוע את ה"מרווחים" ו"ציטוטי המרווח" של הדולר והאירו, כמו גם את הפיפסים של WM/Reuters ("daily benchmark exchange rates") ובכך היטו את השער היציג העולמי.
התקשורת התבצעה בחדרי צ'אט וירטאולים סגורים ואקסקלוסיביים, להם נתנו שמות שונים כגון "The Mafia" ("המאפיה"), שם אף צחקו על כך שהם משפיעים על השערים.
הבנקאים המעורבים הריצו הוראות באופן מתואם ושיתפו אחד עם השני הוראות של לקוחותיהם לפני ובמהלך חלון ה-60 שניות בשעה 16:00 שעון GMT בו שערי הבנצ'מרק נקבעים, ובכך למעשה הזיזו את תנודות השוק והשערים.
בין היתר, הוערך שההפסדים לקרנות פנסיה בבריטניה בלבד, הגיעו ל-11.5 מיליארדי דולרים בשנה.
ההפסדים הכספיים לנפגעים בעקבות תיאומים אלו הוערכו במאות מיליארדי דולרים, ופגעו בסוחרים מכל רחבי העולם.
לאחר שהפרשה התפוצצה, הוגשו תביעות (גם אזרחיות) בארצות הברית, אירופה ואסיה בסך מיליארדי דולרים נגד המעורבים.
בשנת 2014, שבעה בנקים מעורבים נקנסו על ידי רשויות ברחבי העולם בסכום כולל של 10 מיליארד דולר .
כתוצאה מהפרשה נפתחו הליכים פליליים; סוחר בכיר נכנס לכלא ועשרות אחרים פוטרו.
הבנקים המעורבים ספגו ביקורת קשה על תפקודם, ונקבע שאלו כשלו בשמירה על חסיון לקוחותיהם, פעלו בניגוד עניינים, שיתפו הוראות מסחר של לקוחות ביניהם עת שבכירים תיאמו פעולות אחד עם השני, וסיכמו על אסטרטגיות מסחר שהיטיבו עם האינטרסים של הבנקים על חשבון לקוחותיהם והציבור.
קנסות שהטילו הרשויות בבריטניה, ארצות הברית ושווייץ על הבנקים המעורבים בפרשהCFTC DFS DOJFCA FEDFINMA OCC סה"כבנק אוף אמריקה$205m$250m$0.5bברקליס$400m$635m$650m$441m$342m$2.3bסיטיבנק$310m$925m$358m$342m$350m$2.3bHSBC$275m$343m$0.6bג'יי.
הרשימה הארוכה של העבירות כוללת צילומים סמויים בלתי מורשים, הכאות, השתלת עדויות כוזבות, גניבת שלל מסחר בסמים, שוד בנקים, עדות שקר והסתרת ראיות.
עד 1973, כנופיות רחוב הפכו במהירות לבעיה בחטיבת הרחוב ה-77 של משטרת לוס אנג'לס (LAPD), הממוקמת באזור הדרום המרכזי של לוס אנג'לס, קליפורניה.
סגן ניצב לו ספורר, מפקד הלשכה הדרומית, האחראי על פעולות חטיבת רחוב 77 ואחראי בסופו של דבר על מפקד המשטרה אדוארד מ.
דייוויס, יצר יחידה של קצינים במדים ומדור מודיעין בלבוש אזרחי.
השניים שולבו כדי להיות מזוהים כ - "77th Street Division "TRASH, ראשי תיבות של "Total resources against street Hoodlums" עם הרעיון שמשטרת לוס אנג'לס לא רוצה לפאר כנופיות.
אזרחים פעילי קהילה החלו במאמצים לבטל את יחידת ה-TRASH, תוך טיעון, שהשם עצמו פגע בתדמיתם של הצעירים שהצטרפו לכנופיות.
ספורר הסכים לשינוי השם, כאשר ה-"T" ל-Total הופך ל-"C" ל-Community ו-TRASH הופך ל-CRASH.
בנוסף למניעת פשיעה הקשורה לכנופיות, קציני CRASH היו צריכים לקבל מידע על כנופיה ספציפית שהוקצתה להם ולהעביר מידע זה בין המחוזות.
בשנות ה-80, אלימות הכנופיות החלה לעלות באופן דרמטי כתוצאה מהסחר בסמים, במיוחד מהחדרת הסם קראק קוקאין.
18 במרץ 1997 - ירי של השוטר קווין גיינס עקב זעם בדרכים
בסביבות השעה 16:00. ב-18 במרץ 1997, השוטר הסמוי של LAPD, פרנק ליגה, ירה והרג בקצין תאונת דרכים בלבוש אזרחי, קווין גיינס, מתוך הגנה עצמית, בעקבות מקרה של זעם בדרכים.
לפי ליגה ועדים אחרים, גיינס משך את המיצובישי מונטרו הירוק שלו עד לביואיק של ליגה וסימן בידיו סמלי כנופיות (Gang Signs).
לאחר מכן, גיינס עקב אחרי ליגה והניף אקדח 0.45 ACP.
ליגה הוציא את האקדח שלו וקרא לגיבוי באמצעות רדיו נסתר שהופעל על ידי דוושת רגל, ואמר, "היי, יש לי בעיה.
יש לי בחור שחור בג'יפ ירוק שמגיע לכאן!
יש לו אקדח!" כשהוא עצר ברמזור, ליגה העיד מאוחר יותר כי שמע את גיינס צועק, "אני אפיל אותך".
לייגה ירה באקדח ברטה 92 שלו בקוטר 9×19 מ"מ לתוך רכב השטח של גיינס פעמיים, אחד מהכדורים שננעצו בלבו.
ליגה שידר שידור אחרון אחד: "רק יריתי בבחור הזה!
בואו לכאן!" ליגה דיווח כי גיינס היה הראשון ששלף אקדח וכי הוא הגיב מתוך הגנה עצמית.
בראיון ב-PBS' Frontline, הוא אמר, "בחווית האימונים שלי היה כתוב על כל הבחור הזה 'אני חבר בכנופיה'".
בחקירה שלאחר מכן גילתה משטרת לוס אנג'לס כי גיינס ככל הנראה היה מעורב בתקריות זעם דרכים דומות, ואיים על נהגים על ידי הנפת אקדחו.
החקירה העלתה גם כי גיינס היה קשור הן לחברת התקליטים Death Row Records והן לבעלים והמנכ"ל השנוי במחלוקת שלה, שוג נייט.
לחוקרים נודע כי Death Row Records, שלכאורה קשורה לכנופיית הרחוב Bloods, שוכרת קציני LAPD מחוץ לתפקיד שישמשו כמאבטחים.
לאחר שלוש חקירות פנימיות נפרדות, לייגה נוקה מכל האשמות שהופנו כלפיו.
ה-LAPD הגיעו למסקנה שהירי של לייגה היה "במדיניות" ולא ממניעים גזעניים או לא ראויים.
בתוך שלושה ימים מהאירוע שכרה משפחת גיינס את עורך הדין ג'וני קוקרן והגישה תביעת מוות שלא כדין נגד העיר לוס אנג'לס, קליפורניה, על סך 25 מיליון דולר.
עיריית לוס אנג'לס וקוקרן הגיעו לפשרה על סך250,000 דולר.
לייגה כעס שהעיר החליטה בעצמה, ומנעה ממנו את ההזדמנות לטהר את שמו במלואו.
השופט שוטלר כתב מכתב למפקד LAPD, ברנרד סי.
פארקס, וקבע: "אילו הנושא היה מוגש לי להכרעה, הייתי מוצא לטובת עיריית לוס אנג'לס".
6 בנובמבר 1997 - השוטר דייוויד מאק שודד בנק
ב-6 בנובמבר 1997 נגנבו 722,000 דולר בשוד מזוין של סניף של בנק אוף אמריקה בלוס אנג'לס.
לאחר חודש אחד של חקירה, עוזרת מנהלת הבנק, ארולין רומרו, הודתה בתפקידה בפשע ומכרה את בן הזוג שלה, קצין LAPD דייוויד מאק, בתור המוח מאחורי השוד.
מאק נידון לארבע עשרה שנים ושלושה חודשי מאסר פדרלי.
הוא מעולם לא חשף את מקום הימצאו של הכסף ובעודו בכלא, התרברב בפני אסירים אחרים שהוא יהפוך למיליונר עד שחרורו.
26 בפברואר 1998 - מכות בתחנת רמפארט
ב-26 בפברואר 1998, קצין ה-CRASH בריאן יואיט הביא את איסמאל חימנז, חבר בכנופיית הרחוב ה-18, לתחנת המשטרה ברמפארט לחקירה.
על פי עדותו המוקלטת של קצין CRASH רפאל פרז, יואיט "נדלק" מהכאת חשודים.
במהלך החקירה, הוא הכה את חימנס האזוק בחזה ובבטן עד שהקיא דם.
לאחר שחרורו, חימנס הלך לחדר המיון וסיפר לרופאים שהוא הוכה על ידי יואיט ושותפו דניאל לוג'אן בזמן שהותו במעצר.
לאחר חקירה, יואיט פוטר ממשטרת ה-LAPD.
חימנז קיבל 231,000 דולר בהסדר אזרחי עם העיר לוס אנג'לס.
יואיט ישב בכלא הפדרלי בגין הפצת סמים וקשירת קשר לביצוע רצח ומאז שוחרר.
מאי 1998 - הוקם כוח משימה חוקר
תוך שבוע, הבלשים מיקדו את חקירתם בפרז.
בדאגה ליחידת CRASH שבה היו קצינים שעבדו מחוץ לתפקיד עבור Death Row Records, שדדו בנקים וגנבו קוקאין, הקים מפכ"ל משטרת לוס אנג'לס פארקס כוח משימה חקירה פנימי במאי 1998.
כוח המשימה, שנקרא מאוחר יותר כוח המשימה לשחיתות ברמפרט, התמקד בהעמדה לדין של פרז.
השלמת ביקורת בחדר הנכסים של LAPD חשפה עוד קילוגרם של קוקאין נעדר אשר הובא בעקבות מעצר קודם על ידי לייגה, השוטר שירה בגיינס שנה קודם לכן.
החוקרים שיערו כי ייתכן שפרס גנב את הקוקאין שהובא על ידי ליגה כנקמה על הירי של גיינס.
פרז, באותה תקופה ותיק בן תשע שנים ב-LAPD, נעצר ב-25 באוגוסט 1998, בגין נסיגה בלתי מורשית וגניבה של שישה פאונד של קוקאין מחדר הראיות.
הקוקאין הוערך בשווי של 800,000 דולר ברחוב, או 120,000 דולר בסיטונאות.
למרות שפרז חתם על שם מזויף בטפסים כשבדק את הסמים, החתימה שלו הייתה התאמה של "בול פגיעה".
בזמן שנעצר, פרז שאל על פי הדיווחים, "האם זה על שוד הבנק?" מאוחר יותר הוא יכחיש כי היה לו ידיעה כלשהי על שוד הבנק של מאק ומעולם לא העיד נגד מאק.
מאוחר יותר יגלו החוקרים אחד עשר מקרים נוספים של העברות קוקאין חשודות.
פרז הודה בסופו של דבר שהזמין ראיות קוקאין מרכוש והחלפתן בביסקוויק (אבקת קמח לבנה להכנת עוגה).
ב-8 בספטמבר 1999, לאחר משפט לא נכון, הסכים פרז לחתוך עסקה עם החוקרים.
הוא הודה באשמה בגניבת הקוקאין בתמורה למתן מידע לתובעים על שני מקרי ירי "רעים" ושלושה קציני CRASH נוספים שעסקו בפעילות בלתי חוקית.
על העסקה הזו, פרז קיבל עונש מאסר של חמש שנים וכן חסינות מפני העמדה לדין נוסף על התנהגות שאינה הולמת מלבד רצח.
במהלך תשעת החודשים הבאים, הוא נפגש עם חוקרים יותר מ-50 פעמים וסיפק יותר מ-4,000 עמודים בעדות מושבעת.
מעדותו של פרז היו מעורבים כ-70 קצינים בהתנהגות בלתי הולמת, אך רק תריסר קצינים הושעו או נאלצו להתפטר.
חקירת המקרה, המבוססת בעיקר על הצהרות המושחת של העובדים המוכרים מיחידת CRASH , פגעה בתחילה ביותר מ-70 עובדים.
נגד שוטרים אלה נמצאו ראיות מספיקות לפתיחת 58 תיקים פליליים.
עם זאת, רק 24 נמצאו אשמים בביצוע הפרות כלשהן, מתוכן 12 קיבלו הגבלות על חופש לתקופות שונות, 7 פרשו או פוטרו וחמישה תיקים נסגרו.
כתוצאה מחקירת עדויות מזויפות על ידי המשטרה, בוטלו 106 תיקים פליליים.
השערורייה הובילה ליותר מ-140 תביעות אזרחיות נגד העיר לוס אנג'לס, קליפורניה שעלו לעיר כ-125 מיליון דולר.
הפרשה היוותה בסיס לעלילת הסדרה "המגן" והסרט "מהר יותר" בכיכובו של דוויין ג'ונסון והיווה גם את מרכז העלילה של הסרט "רמפרט" משנת 2011 בכיכובו של וודי הרלסון.
בשנת 2018 הופק הסרט "עיר השקרים" על בסיס הספר משנת 2002, "LAbyrinth: A Detective Investigates the Murders of Tupac Shakur and Notorious B.I.G." העלילה מגוללת את קורותיהם של סוכנים מושחתים מיחידת CRASH.
בנוסף, במשחק הווידאו הפופולרי: "Grand Theft Auto: San Andreas" הנבל הראשי של המשחק, השוטר פרנק טנפני, מבוסס באופן חופשי על השוטר רפאל פרז, שהיה מעורב בפרשה.
שערי דמעות: השואה במחוז לובלין הוא המחקר המקיף הראשון על השואה בלובלין שבפולין.
הוא נכתב על ידי דייוויד זילברקלנג ופורסם בשנת 2013 על ידי יד ושם.
דייוויד זילברקלנג הוא היסטוריון ישראלי יליד ארצות הברית, שהוא כיום היסטוריון בכיר במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם והעורך הראשי של "יד ושם: קובץ מחקרים".
עבודת הדוקטורט שלו משנת 2003 באוניברסיטה העברית נקראה "השואה במחוז לובלין".
הכותרת נובעת ממכתב שכתב באוקטובר 1942 הרב צבי אלימלך תלמוד בגטו מיידן טטרסקי, בו נכתב:רק שערי דמעות לא ננעלו בפנינו, ואנחנו מסוגלים וזכאים להתלונן על חורבן אומתנו, להספיד את השבר בעמנו ההרוס, ולהוביל את נהר דמעותינו אתנו אל הקבר.
את זה הם לא יכולים לקחת מאיתנו.
ומי שיושב בגובה בשמים הסתיר את פניו, ונפשו הנחבאה תבכה, מדוכאת ונפולה.
הכותרת מתייחסת גם לתלמוד: "רבי אלעזר אמר, מיום שחרב ביהמ"ק ננעלו שערי תפילה, ואע"פ ששערי תפילה ננעלו שערי דמעה לא ננעלו.
אף על פי ש-250,000–300,000 יהודים התגוררו במחוז לובלין לפני המלחמה, לא נעשה מחקר מקיף על האזור.
בניגוד להיסטוריונים אחרים שכתבו על הנושא, כמו בוגדן מוזיאל, דיטר פול וכריסטופר בראונינג, זילברקלנג עשה שימוש נרחב במקורות יהודיים ביידיש ובעברית.
תשעה הפרקים מאורגנים לפי נושאים ודנים בתוכנית ניסקו, הממשל הגרמני, עבודות כפייה וגירוש למחנות ההשמדה.
הספר נוגע באינטראקציות בין יהודים לפולנים, וממנו משתמע שמהאחרונים ניתן היה לצפות לעזרה מועטה.
זילברקלנג הביא ראיות לכך שהשלב הראשוני של הגטו התרחש בצורה אקראית בכפוף להשפעות מקומיות.
הידע על מטרתו של מחנה ההשמדה בלז'ץ היה נרחב, אך יהודים לא הצליחו להשתמש בידע זה כדי להציל את חייהם.
גם כשפרטיזנים יהודים הסתערו על מחנה העבודה בינישוב ודחקו ב-600 האסירים היהודים להימלט, רוב היהודים (בהם פרטיזנים ואסירים לשעבר) נספו עד מהרה בעקבות פעולות איסוף בהן השתתפו פולנים מקומיים.
ההשמדה הייתה פתאומית ואכזרית – מתוך 300,000 יהודים שחיו באזור בתחילת 1942, רק 20,000 היו בחיים כעבור שנה – בעוד שההישרדות הייתה אקראית, לא סבירה, ונקבעה על ידי גורמים שלא היו בשליטת הקורבנות היהודים.
זילברקלנג טוען כי בניגוד למרכזיותה של אושוויץ-בירקנאו בלימודי השואה, בלז'ץ הייתה "אולי המקום המייצג ביותר את מכלול וסופיות התוכניות הנאציות ליהודים".
הוא מבקר את הנטייה להכליל מהדוגמה הנלמדת היטב של גטו ורשה (וגם גטו לודז') לשואה בפולין כולה.
"החיפוש אחר גבורה מיתית היה כה מכריע עד כדי כך שפעילות יהודית במהלך השואה נבחנה במידה רבה מאותה נקודת תצפית – עד כמה הפעילות של היהודים במאמציהם לשרוד הייתה מסוכנת והרואית ...
רוב היהודים פעלו כמיטב יכולתם כדי לשרוד ...
אבל האם כל היהודים יכלו להיות גיבורים?
מה יכולה נקודת מבט כזו לומר על כל האנשים שחיו ומתו כבני תמותה רגילים ולא כגיבורים?"
שמואל קאסוב מתאר את "שערי דמעות" כ"ספר מעולה, המבוסס על מחקר ארכיוני מסיבי".
ביקורת מאת אנדראה לב (Andrea Löw) קבעה כי הספר הוא המחקר המקיף הראשון על השואה במחוז לובלין.
לורנס ויינבאום כתב כי "ספרו החותך והאנליטי [של זילברקלנג] הוא תרומה יוצאת מן הכלל לספרות המתרחבת על הרס קהילות יהודיות מקומיות ומרכזים אזוריים [בתקופת השואה]."
הספר היה מועמד בגמר הפרס הלאומי לספרים יהודיים וגם בגמר פרס יד ושם לספר מחקר בנושא השואה.
שערוריית טיפוט דום הייתה פרשיית שחיתות שלטונית בארצות הברית שסבבה את ממשל הנשיא וורן הרדינג (1921–1923).
השערורייה נסובה על אודות השכרה חשאית של עתודות נפט פדרליות על ידי מזכיר הפנים, אלברט בייקון פול, לאחר שנשיא ארצות הברית, וורן הרדינג, העביר את הפיקוח על אדמות מרבצי הנפט הימיים ממחלקת הצי למחלקת הפנים בשנת 1921. פול העניק בחשאי להארי פ.
סינקלייר מחברת נפט ממות' זכויות בלעדיות לעתודות טיפוט דום אשר בוויומינג.
הוא העניק זכויות דומות לאדוארד ל.
דוהני מחברת פאן-אמריקן אויל עבור עתודות הנפט של שמורות אלק הילס ובואנה ויסטה הילס בקליפורניה.
כמו כן, נראה כי טרם חתימת החוזים והשכירות עם חברת פאן-אמריקן, דוהני, לבקשת פול, העביר 100,000 דולר לידיו של פול כ"הלוואה" שלא נפרעה.
עם היוודע הפרשה, הורה הקונגרס לנשיא הרדינג לבטל את חוזי השכירות; בית המשפט העליון בראשות הנשיא, ויליאם הווארד טאפט הכריז על חוזי השכירות כהונאה, וקבע העברת סמכות בלתי חוקית של הרדינג לידיו של פול.
אף על פי שהנשיא עצמו לא היה מעורב בעסקאות שאחרי ההעברה, גילויים של התנהגות בלתי הולמת של מקורביו גבו מחיר כבד על בריאותו; הנשיא הרדינג מת בעת כהונתו, לפני שנשלמה החקירה.
פול הורשע בקבלת שוחד ונכלא.
דוהני וסינקלייר זוכו באשמות של שוחד וקשירת קשר פליליים, אך סינקלייר ישב 6 וחצי חודשים בכלא בגין זלזול בבית המשפט וביזוי הסנאט האמריקאי.
אף על פי שמזכיר הצי, אדווין דנבי, חתם על כל חוזי השכירות, הוא זוכה מכל האשמות.
על אף העובדה ש"טיפוט דום" נכנסה לאוצר המילים הפוליטי האמריקאי כמילה נרדפת לשחיתות שלטונית, לשערורייה לא הייתה השפעה ארוכת טווח על המפלגה הרפובליקנית שהייתה אז בשלטון ועל המערכת הפוליטית בכללה.
סגנו ויורשו של הרדינג, קלווין קולידג', רפובליקני, נבחר לכהונה מלאה כנשיא בשנת 1924. עד לפרשת ווטרגייט בממשל ריצ'רד ניקסון נחשבה פרשת טיפוט דום לשערוריית השחיתות הגדולה ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקאית.
שערוריית "ילדים תמורת מזומן" היא פרשה במסגרתה שוחדו שני שופטים בבית משפט במחוז לוצרן, פנסילבניה, ארצות הברית שוחד על ידי בתי כלא פרטיים בתמורה להטלת פסקי דין קשים על קטינים כדי להגביר את התפוסה בבתי הסוהר הפרטיים לנוער בפנסילבניה.
שני השופטים, מייקל קונהאן ומארק צ'יאברלה הורשעו ונגזרו עליהם מאסר ממושך ותשלום פיצויים של למעלה ממאה מיליון דולר.
צ'יאברלה גזר על אלפי ילדים שהות ממושכת במרכזי כליאה לנוער בגין עבירות קלות מאד, כגון לעג לסגן מנהל בית ספר ברשת מייספייס או הסגת גבול בבניין נטוש.
קונהאן הודה בשנת 2010 באשמה בסעיף אחד של קשר סחיטה ונידון ל-17.5 שנות מאסר פדרלי.
צ'יאברלה בחר ללכת למשפט, הורשע ב-12 מתוך 39 סעיפים, ונידון ל-28 שנות מאסר בכלא פדרלי.
בעקבות השערורייה, בית המשפט העליון של פנסילבניה ביטל מאות פסקי דין של מחוז לוצרן.
המרכז למשפטי נוער הגיש תובענה ייצוגית נגד השופטים וגורמים רבים אחרים, ובית המחוקקים של מדינת פנסילבניה הקים ועדה לחקור בעיות במערכת המשפט לנוער במחוז.
מועצת ההתנהלות השיפוטית (Judicial Conduct Board) של פנסילבניה קיבלה ארבע תלונות על מייקל קונהאן בין 2004 ל-2008, אך מאוחר יותר הודתה המועצה שלא חקרה אף אחת מהן, ואף לא חיפשה תיעוד בנוגע למקרים המעורבים.
חקירה נוספת על גזר דין לא תקין במחוז לוצרן החלה בתחילת 2007 כתוצאה מבקשות של מספר צעירים לסיוע מהמרכז למשפטי נוער בפילדלפיה.
עורכי דין מהמרכז קבעו כי כמה מאות תיקים נדונו מבלי שהנאשמים קיבלו ייעוץ מתאים.
באפריל 2008, המרכז עתר לבית המשפט העליון של פנסילבניה בבקשה לסעד בגין הפרה לכאורה של זכויות האזרח של בני הנוער שנשפטו.
בקשת הסעד נדחתה מאוחר יותר, ולאחר מכן נשקלה מחדש בינואר 2009, כאשר עלו האשמות בשחיתות נגד קונהן וצ'יאברלה.
ה-FBI ורשות המיסים הפדרלית, ה-IRS, חקרו גם הם את שני השופטים, אם כי התאריכים וההיקף המדויקים של חקירות פדרליות אלה לא פורסמו ברבים.
חלק מהחקירה נחשף היות שהתרחש במהלך דיונים על התנהלותה של שופטת אחרת לשעבר במחוז לוצרן, אן ה.
לוקוטה הובאה בפני מועצת ההתנהגות השיפוטית בנובמבר 2006 כדי לענות על האשמות של שימוש בעובדי בית המשפט לצרכיה האישיים, הפגנת הטיה בגלוי כלפי כמה עורכי דין שהתעמתו איתה, והשפלת עובדים בפומבי.
הדירקטוריון פסק נגד לוקוטה בנובמבר 2008, והיא הודחה.
במהלך הדיונים, לוקוטה האשימה את קונהאן בקונספירציה להדחתה.
היא סייעה לחקירה הפדרלית על תוכנית "ילדים תמורת מזומן", ובעקבות כך הוציא בית המשפט העליון של פנסילבניה צו עיכוב שעצר את הדחתה של לוקוטה.
בית המשפט העליון של פנסילבניה החליט לבסוף לאשר את הדחתה של לוקוטה מהספסל בינואר 2011, ומצא שהיא קיבלה משפט הוגן, ללא קשר לעדותו של קונהאן.
היא גם הורתה למחוק את הרישומים של 2,401 מהצעירים שנפגעו.
הצהרה ממשרד התובע האמריקאי למחוז התיכון של פנסילבניה פירטה את ההאשמות נגד שני השופטים ב-26 בינואר 2009. ההאשמות תיארו פעולות של שני השופטים בין 2000 ל-2007 שנועדו לסייע בבנייה ובאכלוס של מתקנים פרטיים לכליאת לנוער.
התובע האמריקני האשים כי בשנת 2002 קונהאן, שהיה אז נשיא בית המשפט, השתמש בסמכותו כדי לבטל מימון למתקן כליאה המופעל במחוז.
על פי החשד, השופטים קיבלו מיליוני דולרים בתשלומים עבור השלמת הסכם מחייב בין בית המשפט לבין מתקנים פרטיים שיפעלו במקום המתקן שנסגר, בבעלות משותפת של עורך הדין רוברט פאוול, לשימוש בשירותיהם וסגירת המתקן המחוזי לאחר מכן.
בהסתרת התשלומים היו מעורבים מספר גורמים ועסקאות שהביאו לטענות להעלמת מס נגד השניים.
הם הואשמו גם בשליחת קטינים למתקנים אלו, בהם לשופטים היה אינטרס כספי גם כאשר קציני המבחן לנוער לא המליצו על כך.
הסדרי טיעון שנקבעו במשא ומתן הציעו שבע שנות מאסר, קנסות והחזרים, וקבלת אחריות על הפשעים.
ב-30 ביולי 2009, דחה השופט אדווין מ' קוסיק את הסדר הטיעון, תוך שהוא מצביע על "התנהגות לאחר הודאה באשמה וביטויים של הנאשמים" שלדעתו אינם עומדים בתנאי ההסכם.
קוסיק כתב שקונהאן וצ'יאברלה המשיכו להכחיש את הפשעים שלהם גם לנוכח ראיות מוחצות, ולכן אינם זכאים להקלה הרבה מתחת להנחיות הענישה הפדרלית.
פרקליטיהם של שני השופטים הגישו בקשה לבחינה מחדש של דחיית הסדר הטיעון.
הבקשה נדחתה ב-24 באוגוסט 2009, וצ'יאברלה וקונהאן משכו לאחר מכן את הודאתם באשמה, פעולה שהביאה בסופו של דבר למשפטו של צ'יאברלה והאשמות נוספות נגד השופטים לשעבר.
בעקבות דחיית העסקה, ב-9 בספטמבר 2009, הוגש כתב אישום בן 48 סעיפי אישום נגד השניים, שכלל סחיטה, הונאה, הלבנת הון, סחיטה, שוחד והפרות מס פדרליות.
שני השופטים הועמדו לדין בגין האישומים ב-15 בספטמבר 2009. השניים סירבו להודות בכל הסעיפים ונותרו חופשיים בערבות של מיליון דולר, למרות בקשת התובעים הפדרליים לערבות גבוהה יותר.
התובעים טענו שערבון השופטים היה צריך להיות גבוה יותר, מכיוון שהם עומדים בפני אפשרות לעונשי מאסר ארוכים והיו עדויות לניסיונות להגנה על נכסים.
רוברט פאוול, עורך דין ובעלים משותף של שני מתקני הנוער בלב השערורייה, הודה ב-1 ביולי 2009 באי דיווח על עבירה פלילית וסיוע לקשר של העלמת מס, ובמעורבות בשוחד על סך 770,000 דולר.
פאוול שילם לשניים בתמורה לסיוע בפיתוח מרכזי הכליאה לנוער שבבעלותו.
בית המשפט העליון של פנסילבניה השעה זמנית את רישיונו של פאוול ב-1 בספטמבר, תוך ציון הרשעתו הפלילית.
רוברט מריקל, יזם הנדל"ן שבנה את שני מתקני הנוער, הודה ב-3 בספטמבר 2009 באי חשיפת עבירה פלילית.
מריקל שילם לקונהאן וצ'יאברלה 2.1 מיליון דולר כשכר טרחה.
מריקל הסכים לשלם 2.15 מיליון דולר למימון תוכניות בריאות ורווחה מקומיות לילדים.
מריקל שוחרר ממעצר פדרלי ב-2015 לאחר שריצה מאסר של שנה.
סנדרה ברולו, לשעבר סגנית המנהלת של שירותי זיהוי פלילי של שירותי המבחן לנוער במחוז לוצרן, הודתה באשמה בעסקת טיעון במרץ 2009 בשיבוש הליכים פדרליים.
ההאשמות הללו נבעו מפעולות שברולו נקטה לאחר שנודע לה ששמה מופיע בתביעה האזרחית הפדרלית.
פסקי דין וגזרי דין פליליים
ב-18 בפברואר 2011 הרשיע חבר מושבעים פדרלי את צ'יאברלה ב-12 מתוך 39 סעיפים, כולל סחיטה במסגרתה קיבלו השניים תשלום בלתי חוקי של כמעט מיליון דולר ממקים של מרכז נוער.
צ'יאברלה נמצא אשם גם בהונאת מס וקשירת קשר להלבנת הון.
המושבעים זיכו אותו מאשמת סחיטה ושוחד במקרה אחר.
לאחר הרשעתו של צ'יאברלה, ערכו הוא ועורך דינו מסיבת עיתונאים מאולתרת על מדרגות בית המשפט.
מסיבת העיתונאים הופרעה על ידי סנדי פונזו, שבנה אדוארד קנזקוסקי התאבד ביוני 2010 לאחר שצ'יאברלה גזר עליו שהות במתקן הכליאה לנוער.
ב-11 באוגוסט 2011 נידון צ'יאברלה ל-28 שנות מאסר פדרלי.
הוא מרצה את עונשו במוסד הכליאה הפדרלי באשלנד, כלא פדרלי עם אבטחה נמוכה במזרח קנטקי.
הוא אמור להשתחרר ב-2035, כשיהיה בן 85. ערעור אחד שלו נדחה ב-25 ביולי 2013. בערעור שני אישר השופט את טענתו של צ'יאברלה לפיה עורכי דינו לא העלו תביעות התיישנות באישומים אלו.
הוא הורה על משפט חדש בסעיפים אלה, אך אישר את ההרשעות בהונאה.
ב-23 בספטמבר 2011 נידון קונהאן ל־17 וחצי שנות מאסר בכלא פדרלי לאחר שהודה באשמת קשר לסחיטה.
בשל התפרצות נגיף הקורונה, הוא שוחרר מהכלא ביוני 2020, שש שנים לפני מועד שחרורו המקורי.
ב-4 בנובמבר 2011 נידון פאוול ל-18 חודשי מאסר פדרלי לאחר שהודה באי דיווח על עבירה פלילית וסיוע לקנוניית מס.
הוא נכלא במחנה הכלא הפדרלי, פנסקולה, מתקן בעל אבטחה נמוכה בפלורידה, ושוחרר ב-16 באפריל 2013. ב-10 באוגוסט 2015, אושר הסכם פשרה בסך 4.75 מיליון דולר לפאוול, פיצויים הקשורים לעניינם של לפחות 2,400 קטינים.
גזר הדין של רוברט מריקל באשמת אי דיווח על פשע עוכב עד לעדותו הצפויה במשפט השוחד של חבר הקונגרס לשעבר וסנאטור מדינת פנסילבניה רפאל מוסטו.
ב-23 בנובמבר 2010, פורסם כתב אישום בן שישה סעיפי אישום נגד מוסטו, שהואשם בקבלת יותר מ-28,000 דולר בתמורה לעזרתו בהשגת מענקים ומימון.
לאחר מותו של מוסטו ב-24 באפריל 2014, מריקל נידון למחרת לשנת מאסר אחת על ידי השופט המחוזי הבכיר אדווין מ' קוסיק.
מריקל חויב לשלם קנס של 250,000 דולר ולהתייצב בלשכה הפדרלית לבתי הכלא ב-14 במאי 2014. הוא שוחרר ב-29 במאי 2015.
בית המשפט העליון של פנסילבניה מינה את השופט הבכיר ארתור גרים מבית המשפט המחוזי של מחוז ברקס לבדוק את כל המקרים שנדונו על ידי קונהאן וצ'יאברלה.
מינויו של גרים קיבל את סמכותו מחוק שנעשה בו שימוש נדיר, המכונה "שיפוט ספסל המלך" , גרים המליץ לבטל את כל פסקי הדין שניתנו על ידי צ'יאברלה מ-2003 עד 2008, ולמחוק את רישומי הצעירים שנפגעו.
ב-26 במרץ 2009 אישר בית המשפט העליון את המלצותיו של גרים וקבע כי צ'יאברלה הפר את זכויותיהם החוקתיות של אלפי בני נוער, והורה על ביטול מאות פסקי דין של בני נוער.
תביעה ייצוגית הוגשה על ידי המרכז למשפטי נוער בשם הצעירים שנשפטו ולא היו מיוצגים על ידי עורך דין או קיבלו ייעוץ לגבי זכויותיהם.
התביעה כללה גם תביעה לפיצויים במסגרת החלק האזרחי של חוק הארגונים המושפעים והמושחתים (RICO) נגד בני זוגם של השופטים ושותפיו העסקיים, פקידי מרכזי נוער ומחוז לוצרן.
שלוש תביעות פדרליות נוספות שהוגשו בשם הקורבנות אוחדו עם התביעה של מרכז המשפט לנוער.
הבונה והבעלים של בתי המעצר הפרטיים נקנסו בתשלומים של כ-25 מיליון דולר.
בעקבות ההאשמות הפדרליות, האספה הכללית של פנסילבניה עברה הקימה ועדה שתחקור את מכלול הנסיבות סביב עיוות הדין.
ביולי 2009 הוקמה הוועדה הבין-זרועית לצדק לנוער.
הוועדה מורכבת מ-11 חברים, שמונו מכל סניף ממשל בפנסילבניה, כאשר ארבעה חברים נבחרים על ידי הרשות השופטת, ארבעה על ידי בית המחוקקים ושלושה על ידי המושל.
הוועדה, שתוכננה להיפגש לפחות פעם בחודש, התארגנה לחקור את פעולותיהם של שני השופטים והנזקים שנגרמו על ידי שני השופטים ולבחון את מצב בתי המשפט של מחוז לוצרן שנותרו בעקבות כהונתם.
הוועדה קיבלה סמכות לזימון והיא נדרשה להשלים את עבודתה ולדווח על המלצותיה וממצאיה לשלוש הזרועות של ממשלת המדינה עד 31 במאי 2010.
השערורייה הוצגה ב - Capitalism: A Love Story, הסרט התיעודי של מייקל מור מ-2009. סרט תיעודי באורך מלא המכסה את השערורייה בשם Kids for Cash יצא בפברואר 2014, וזכה לביקורת חיובית.
עיתונאי התחקיר זוכה פרס פוליצר ויליאם אקנברגר כתב אקספוזיציה מסוקרת באורך ספר של השערורייה.
באפריל 2014, סדרת הפשע התיעודית של CNBC American Greed דיווחה על המקרה.
ביצירות בדיוניות, פרק בסדרה "חוק וסדר:מדור מיוחד", פרק בסדרה "CSI: ניו יורק", ופרק בסדרה "האישה הטובה" כללו שופטים מושחתים ששולחים ילדים למתקני כליאה פרטיים.
שערוריית הצוערים (בספרדית: Escándalo de los cadetes), הידועה גם כמקרה באלווה (בספרדית: Caso Ballvé), הייתה שערורייה מינית ופוליטית שפרצה בבואנוס איירס, ארגנטינה, בספטמבר 1942, בנוגע למעורבותם של צוערים צעירים מהקולג' הצבאי הלאומי של ארגנטינה במסיבות מין קבוצתי לכאורה שנערכו על ידי הומוסקסואלים מהמעמד העליון.
הנאשם העיקרי בשערורייה היה הצלם החובב חורחה הוראסיו באלווה פינירו, שערך התכנסויות קטנות בדירתו ברקולטה וצילם תמונות אירוטיות של הנוכחים, שהפכו לראיה העיקרית ששימשה נגדו.
בשנת 1942, באלווה פינירו וקבוצת חבריו, כולל אדולפו חוסה גודווין, ארנסטו ברילה, רומיאו ספינטו וסוניה (האישה היחידה), בין היתר, החלו לאסוף צוערים מהרחובות למסיבות הפרטיות שלהם, כשחלקם אף פיתחו קשרים רומנטיים.
חקירה פנימית בקולג' הצבאי הלאומי של ארגנטינה חשפה את השערורייה, שהביאה לגירוש, שחרור וענישה של 29 צוערים.
כחלק מהשערוריה, באלווה פינירו הואשם כשעיר לעזאזל ונידון ל-12 שנות מאסר באשמת "שחיתות קטינים".
הידיעה על השערורייה השפיעה רבות על החברה ועל העיתונות הצהובה של בואנוס איירס, עד כדי כך שרשימות של הומוסקסואלים בולטים לכאורה הופצו בעילום שם בקרב האוכלוסייה, וצוערים זכו בקביעות ללעג ברחובות העיר.
השערורייה הובילה לרדיפה האלימה ביותר נגד הומוסקסואלים בהיסטוריה של ארגנטינה עד לאותה נקודה, עם סדרה של פשיטות משטרתיות והוצאות דיבה שגרמו לכליאתם של הומוסקסואלים רבים, לגלותם של הומוסקסואלים אחרים, וכן לשתי התאבדויות.
חלק מההיסטוריונים מציינים כי השערורייה שימשה כתירוץ להפיכת 1943 , ששמה קץ ל-"העשור הידוע לשמצה" , ולביצוע "תברואה מוסרית".
תחת המשטר החדש גברה הרדיפה של הומוסקסואלים במדינה, וכן בוצע גירושו של הזמר הספרדי, מיגל דה מולינה .
הדיכוי של הומוסקסואליות במדינה העמיק עם עליית הפרוניזם ב-1946, אם כי יש הטוענים כי היחסים ביניהם היו די אמביוולנטיים.
מורשת השערורייה הושוותה לזו של משפטו של אוסקר ויילד בבריטניה, ריקוד הארבעים ואחת במקסיקו ופרשת הארדן-אוילנבורג בגרמניה, ונחשבת לנקודת מפנה בהיסטוריה של הומופוביה במדינה.
אף על פי כן, שערוריית הצוערים והרדיפה בעקבותיה זכו להתעלמות היסטורית על ידי היסטוריונים, ולא זכו לניכוס מחדש על ידי הקהילה הגאה המקומית, כפי שעשתה הקהילה הגאה המקסיקנית עם הריקוד הארבעים ואחת.
בשנת 2019, המחזאי גונזלו דמריה הפך לאדם הראשון שקיבל גישה לתיקים שקשורים לשערורייה.
תוכנם היווה מקור נהדר לספקולציות עבור היסטוריונים להט"בים ארגנטינאים, ופרסם את ממצאיו בשנה לאחריה.
במהלך טורניר גביע סינקפילד, תחרות על בשחמט שנערכה בסנט לואיס שבארצות הברית באוגוסט–ספטמבר 2022, הפסיד אלוף העולם בשחמט, הנורווגי מגנוס קרלסן לרב-אמן האמריקאי בן ה-19, הנס נימן.
לאחר ההפסד פרש קרלסן מהטורניר, ופיזר רמזים כי נימן רימה במהלך משחקם.
שבועיים לאחר האירוע נפגשו השניים שוב בטורניר מקוון, וקרלסן נכנע לאחר מהלך בודד, מה שהתפרש כסירוב לשחק מול נימן.
עוד לפני שהסתיים גביע סינקפילד, העניק נימן ריאיון ארוך, בו הודה כי רימה בשחמט מקוון בעבר, אך הכחיש כי רימה במשחקו מול קרלסן, או בכל משחק לוח אחר בעבר.
שלושה שבועות לאחר מכן, פרסם קרלסן הצהרה כי התנהגותו של נימן במהלך המשחק המדובר, בנוסף לחשדות מוקדמים כלפיו, גרמו לו לפרוש מהטורניר.
הוא טען כי הוא משוכנע שנימן רימה במספר רב יותר של מקרים מכפי שהודה, והצהיר כי לא ישחק נגדו שחמט בעתיד.
אתר Chess.com הסיר את נימן מיד עם תחילת השערורייה.
פיד"ה, הגוף המנהל של השחמט הבין-לאומי, נזף בקרלסן על התנהגותו, אך הכיר בחששותיו לגבי הרמאות.
מאוחר יותר הודיע פיד"ה כי יחקור את המשחק בין קרלסן לנימן.
כחודש לאחר המשחק, פרסם Chess.com דו"ח ביניים, שפירט בהרחבה את מקרי הרמאות המקוונים, אותם ביצע נימן בעבר באתר.
שחמטאים רבים התייחסו לנושא, חלקם תומכים בצורה זו או אחרת בחשדותיו של קרלסן כלפי נימן, וחלקם מתחו עליו ביקורת כי הוא מעלה האשמות מבלי להביא ראיות לדבריו.
ב־20 באוקטובר 2022 הגיש נימן תביעת לשון הרע בסך $100,000,000 לכל אחד; נגד קרלסן, החברה שלו Play Magnus Group, אתר Chess.com, האמן הבין-לאומי דניאל רנש ורב-אמן היקארו נקמורה.
מגנוס קרלסן, אלוף העולם בשחמט מאז 2013 והמדורג ראשון בעולם מאז 2011, השתתף בגביע סינקפילד שנערך במסגרת הגראנד צ'ס טור 2022. הטורניר נערך בתחילת ספטמבר, חודשיים לאחר שהודיע כי לא יגן על תוארו באליפות העולם בשחמט 2023 מול יאן נפומניאשצ'י שזכה בתחרות המועמדים 2022, אך ימשיך להתחרות בטורנירי שחמט מקצועניים.
לפני התחרות, החזיק קרלסן ברצף של 53 משחקי שחמט בקצב מלא ללא הפסד.
הנס נימן הגיע לתחרות כשהוא בין 50 השחקנים הטובים ביותר בעולם, ובין עשרת הצעירים הטובים ביותר (לפי דירוג פיד"ה).
במהלך שלוש השנים שקדמו לתחרות, הוא שיחק במספר רב של טורנירים ודירוגו עלה במהירות רבה מאוד, עם זינוק של 350 נקודות בארבע שנים ועלייה מ־2500 ל־2600 תוך שלושה חודשים בלבד.
העלייה בקצב כה מהיר משכה תשומת לב מצד עולם השחמט.
בריאיון לאחר שהתפרצה השערורייה הודה נימן כי בעבר היו לו שני חשבונות באתר Chess.com שנסגרו בשל מעשי מרמה, ב־2016 וב־2020.
ב־4 בספטמבר 2022, בסיבוב השלישי של גביע סינקפילד, הפסיד קרלסן לנימן, ששיחק בכלים השחורים.
נימן שיחק הגנה נימצו-הודית, והוא הגיע לראשונה לדירוג 2700 בזכות ניצחון זה.
המגזין המקוון סלייט תיאר את ההפסד כמזעזע עבור קרלסן, שסיים את רצף 53 המשחקים ללא הפסד לשחקן חלש בהרבה, ועוד עם יתרון מהלך ראשון.
קרלסן פרש למחרת מהטורניר וצייץ בטוויטר הודעה פשוטה על פרישתו, לה הוא צירף סרטון של מאמן הכדורגל ז'וז'ה מוריניו האומר: "אני מעדיף לא לדבר.
אם אדבר אכניס את עצמי לצרות."
שערוריית בופורס (בשוודית: Boforsaffären; בהינדית: बोफोर्स घोटाला) הייתה שערורייה פוליטית שהתרחשה בשוודיה ובהודו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. במרכז השערורייה עמד חוזה נשק שנחתם בין צבא הודו לחברת הנשק השוודית בופורס, וטענות לשוחד שנתנו אנשי החברה לפקידים ופוליטיקאים בהודו ובשוודיה.