tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשבועות הבאים פירקו רשויות האס אס את מחנות הריכוז זקסנבורג וליכטנבורג, והעבירו את האסירים לבוכנוואלד.
בין האסירים שהועברו היו חברי מחתרת, עדי יהוה, פושעים פליליים מורשעים, והומוסקסואלים.
האסירים הראשונים הועסקו בעבודות התשתית למחנה.
כמפקד המחנה מונה קארל קוך, שלפני כן פיקד על מחנה זקסנהאוזן.
בסוף אותה שנה מנה המחנה 2,561 אסירים, ועד אותו תאריך מתו במחנה 43 אסירים.
ב-28 ביולי 1937 הוסב שמו של המחנה מ"מחנה הריכוז אטרסברג" (K.L.
Ettersberg) ל"מחנה הריכוז בוכנוואלד" (K.L.
ברוב שנותיו של מחנה הריכוז הייתה רוב אוכלוסייתו גברים.
נשים הובאו למחנה רק ב-16 ביולי 1943 כעובדות כפייה בבית הבושת במחנה.
בימים הראשונים היו בבוכנוואלד בעיקר אסירים "פליליים" (הכוונה היא לאסירים פליליים לכאורה, שכן לא בהכרח שפשעו כלל).
ואולם בשבועות שלאחר מכן הובאו לשם אסירים פוליטיים רבים.
באפריל 1938 נערך בגרמניה מבצע מאסרים נרחב של משתמטי עבודה, חסרי בית, שיכורים, מהגרים ועוד.
בכלל אסירים אלה נכלאו גם מי שהיו להם גם עברות קלות ומנהליות, כגון עברות חנייה, אי תשלום קנסות, ועוד.
יותר מאלף יהודים שוכנו בדיר ובשלד מבנה המטבח שהלך ונבנה, ללא מיטות, כיסאות ושולחנות.
מחוץ למחנה בנו אנשי האס אס גן חיות.
במהלך קיץ 1938 גורשו למחנה עוד כ-2,400 יהודים מאוסטריה; חלקם גורשו מווינה לאחר סיפוחה לגרמניה, האנשלוס, שאירע במרץ אותה שנה.
הם גורשו בתחילה לדכאו, ומשם הועברו לבוכנוואלד.
לאחר ליל הבדולח גורשו 9,845 יהודים לבוכנוואלד, שם שוכנו בתנאים קשים מאוד, ועונו.
כ-250 מהם מתו בשל ההתעללויות ותנאי המחיה.
חלק גדול מהאסירים היהודיים שוחררו במהלך השנה, לאחר שהובטח שיהגרו מגרמניה, ואולם בסוף אותה שנה שהו במחנה 11,028 אסירים.
באותה שנה נרשמו 771 מקרי מוות במחנה, מתוכם 408 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו למחנה 8,500 איש, בהם כ-700 מצ'כוסלובקיה, מאות צוענים מאוסטריה, למעלה מ-2,200 מפולין, וכ-1,000 יהודים נוספים מווינה.
באזור שהיה מגרש המסדרים של המחנה הוקם מחנה אוהלים, ובו נדחסו 3,000 יהודים ופולנים.
באזור זה היו התנאים גרועים במיוחד, שכן האסירים בו הורעבו, עונו והוזנחו.
תנאי הצפיפות הקשים הביאו לפרוץ מגפות, כמו טיפוס ודיזנטריה, והדבר הכריח את שלטונות המחנה לסגור את המחנה הקטן ב-1940. עד אז מתו כמחצית מיושביו.
כמו כן, הובאו אל בוכנוואלד אנשי מנהל ופוליטיקאים רבים מארצות הכיבוש של גרמניה הנאצית, כגון הולנד וצרפת.
בין המפורסמים שבהם היו אדואר דאלאדיה, ראש ממשלת צרפת בתחילת המלחמה, פול ריינו, ראש הממשלה האחרון בצרפת לפני עליית משטר וישי, ולאון בלום, מראשי ממשלת צרפת לפני המלחמה.
בלום היה במחנה עד סוף המלחמה.
בין כל האישים המפורסמים נמצא חסיד אומות העולם בשם פיודור מיכאיליצ'נקו אשר הגן על הילד ישראל מאיר לאו (לימים הרב הראשי לישראל), וסיכן עצמו תוך כדי גנבת מזון וגנבת בגדים חמים.
עם תחילת המערכה מול ברית המועצות, הובאו למחנה גם שבויי מלחמה סובייטיים; חלקם נורו באורוות המחנה מיד עם הגיעם למחנה, ואילו אחרים נכלאו במחנה מיוחד לשבויי מלחמה שנבנה בסמוך, שם הוחזקו בתנאים קשים.
למעשה, הובאו לבוכנוואלד במשך שנות המלחמה אסירים מאתרים רבים והמשתייכים לקבוצות אתניות רבות ושונות, בהם עדי יהוה, הומוסקסואלים,"אנטי סוציאליים" (המינוח הנאצי לחסרי בית ומשתמטי עבודה), משתמטים וסרבני גיוס לצבא הגרמני, שבויי מלחמה ממדינות שונות, לוחמי מחתרת, עובדי כפייה שהובאו מכל רחבי אירופה.
קבוצה נוספת שהובאה לבוכנוואלד הייתה בני רומה (צוענים).
מאות מהם גורשו אליו והוחזקו במחנה בתנאים קשים וסבלו עינויים והשפלות; רבים מהם מתו בתקופה זו.
בעת שחרור המחנה נמצאו בו אסירים מ-51 מדינות ולאומים, כולל שבויי מלחמה מארצות הברית, מקנדה ומבריטניה, אסירים מכל מדינות אירופה, אסירים ממצרים ואף ממונגוליה, וכן יהודים וצוענים.
היחס לקבוצות השונות היה שונה.
יהודים וצוענים הוחזקו בתנאים קשים מאוד, וסבלו מהתעללויות.
שבויי המלחמה הסובייטים הוצאו להורג בירייה בעורף לעיתים קרובות מיד בהגיעם למחנה; לעיתים קרובות כלל לא נרשמו ברישומי המחנה.
אחוז התמותה בין אסירי המחנה הגרמניים היה 3.6% ב-1941, ו-5% ב-1942; לעומתם, 15.7% מבין אסירי המחנה הפולנים מתו ב-1941, ואחוז דומה ב-1942. האסירים היהודיים סבלו הרבה יותר, ועל פי רישומי המחנה מתו ב-1941 כרבע מהם, וב-1942 הגיע אחוז האסירים היהודיים שמתו ליותר מ-38%.
אחוז התמותה אינו כולל אסירים שנשלחו להשמדה במחנות אחרים לעיתים קרובות שלח האס אס אסירים שהיו חלשים מכדי לעבוד למחנות אושוויץ ומאוטהאוזן ושם נרצחו.
אחרים נרצחו בבוכנוואלד, בזריקות רעל וזריקות אוויר.
בין קבוצות האסירים השונות הייתה היררכיה, ומעמדם הוא שקבע את סיכוייהם לשרוד.
כבמחנות אחרים, היו אסירים שמונו על ידי האס אס לתפקידי ניהול פנימיים במחנה: בראש האסירים עמד "זקן המחנה" (Lagerälteste) שהיה אחראי לסדר בצריפי האסירים; בכל צריף, בלוק, היה אסיר אחראי, "זקן הבלוק" (Blockälteste).
על כל קבוצת עבודה היה אחראי קאפו, ותחתיו עבדו מנהלי עבודה.
חלק מן האסירים המיוחסים יותר עבדו במערכת המנהל של המחנה, וכך היו יכולים להשפיע על עניינים רבים במחנה, עד כדי חיים ומוות.
גם בבוכנוואלד סומנו האסירים באמצעות משולשים צבעוניים, שנתפרו על המעילים והמכנסיים: משולש אדום סימן אסיר פוליטי, משולש ורוד סימן אסיר הומוסקסואל, ומשולש ירוק סימן אסיר פלילי.
משולש שחור היה סמל לאסיר "א-סוציאלי" (כזה שסירב לעבוד, וכדומה), משולש סגול סימן "פרשני המקרא" (גרמנית: Bibelforscher) ומשולש צהוב סימן אסיר יהודי.
על המשולש של מתנגדים פוליטיים (אדום) שלא הגיעו מגרמניה נוספה אות המייצגת את שם המדינה ממנה הגיעו.
למרות ההבדלים בהתייחסות לקבוצות השונות, היה היחס לאסירים בכלל קשה ואכזרי.
תליית אסירים שנחשדו בחבלה או בניסיונות בריחה מהמחנה, חשדות אמיתיים או מדומים, הייתה עניין יום-יומי במחנה.
בשנים הראשונות לא ראה האס אס ערך בעבודת האסירים: הם הועסקו בעבודות שונות, כגון כריתת עצים, בניית חלקי המחנה השונים, ובפרט עבודה במחצבה שהייתה בסמוך, ואולם מטרת העבודה הייתה בעיקר "שחיקת" האסירים, והמתתם על ידי הבאתם לאפיסת כוחות.
אסירים נרתמו לעגלות משא ולמכבשים, כדי לשחוק את כוחם עד מוות; ניסיון בריחה הביא לכליאה ב"בונקר".
ניצול האסירים לעבודת כפייה לטובת המאמץ המלחמתי החל רק בסוף 1942.
באופן רשמי היה מחנה הריכוז בוכנוואלד מחנה עבודה לגברים.
עם זאת, היו במחנה נשים שנוצלו מינית בבית בושת שהיה במחנה.
בית הבושת הופעל לאחר ביקורו של היינריך הימלר בבוכנוואלד במרץ 1943. הימלר מתח ביקורת על היעדרו לשימוש האסירים במחנה, והורה על הקמת בורדל "כאמצעי להמרצת העבודה והגדלת התועלת".
ב-16 ביולי 1943 הביא האס אס 16 אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק, בגילים שבין 20 ל-30, ושיכן אותן ב"מבנה המיוחד" (Sonderbau).
על פי הוראת האס אס היה על הנשים "לסייע" בממוצע לכחמישה גברים ביום.
ליהודים, צוענים ורוסים היה השימוש בבית הבושת אסור.
חוץ מהנשים שנוצלו מינית, הועסקו נשים אחדות גם בתעשיית התחמושת.
נשים אלה הועברו ממחנות המשנה של ראוונסבריק ב-1 בספטמבר 1944 למחנה בוכנוואלד.
למרות הגדרתו של מחנה הריכוז בוכנוואלד כמחנה עבודה לגברים, נכלאו בו גם ילדים ונערים.
בשנותיו הראשונות של המחנה היו בו מעט ילדים ובני נוער, ב-30 באפריל 1942 נספרו במחנה 142 אסירים מתחת לגיל 20, 2% בלבד מכלל האסירים.
ואולם, החל מ-1943, ועם עליית הצורך הדוחק של גרמניה הנאצית בפועלי כפייה, הופסקה ההתחשבות בגיל.
ביום השחרור היה שטפן ירשי צוויג (Stefan Jerzy Zweig) הילד הצעיר ביותר שנמצא במחנה, והוא כבן 3 בלבד.
הוא כונה "הילד מבוכנוואלד" (Das Buchenwaldkind).
רבים מהילדים נותרו בחיים הודות לפעילות של אנטונין קאלינה.
החל מסוף 1942 החל מחנה בוכנוואלד לגדול מאוד, משתי סיבות: ההחלטה להעסיק אסירים בעבודת כפייה, וכן פינוי האסירים ממחנות במזרח, בשל התקדמות הצבא האדום.
בשנים הראשונות הועסקו האסירים בעיקר בעבודת פרך במחצבה, ביערות ובבנייה, עבודה שמטרתה העיקרית הייתה שבירת ושחיקת האסירים, עד מותם.
ואולם, עם התמשכות המלחמה, הגיעו ראשי האס אס למסקנה שניתן לנצל את האסירים הרבים שהיו במחנות הריכוז הנאציים, למען מאמץ המלחמה הגרמני.
ב-1942 הקים היינריך הימלר, ראש האס אס, את המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (SS Wirtschafts Verwaltungshauptamt); מחנות הריכוז וההשמדה הוכפפו למרותו של משרד זה, שמחד ניהל את ניצול כוח העבודה של האסירים בעצמו, ומאידך סיפק לאס אס אסירים לעבודות כפייה.
בוכנוואלד היה אחד המוקדים החשובים לעבודת הכפייה.
החל מסוף 1942 הוחל בהקמת מפעלי חימוש גדולים, שבהם הועסקו רבבות אסירי המחנה; במקביל הוקמו מחנות משנה בסביבות המחנה.
מספר האסירים בבוכנוואלד הלך וגדל, כדי לספק את צורכי האס אס, והגיע לשיא של כ-112,000 איש בפברואר 1945. האסירים הועסקו בחברת DAW, מפעלי הציוד הגרמניים (Deutsche Ausrüstungs Werke), חברה שהייתה בבעלות האס אס והופעלה על ידיו, בבתי מלאכה שהיו במחנה, ובמחצבה.
בפברואר 1942 הוקם המפעל הראשון, של חברת גוסטלוף, בעיר ויימאר; במרץ 1943 הוקם מפעל חימוש גדול ליד המחנה עצמו.
מחנה אחר היה מחנה הריכוז ברגה.
המחנות היו פרוסים מדיסלדורף במערב ועד גבול הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה במזרח.
המפעלים היו בשליטת האס אס, בניהול המדינה או שייכים לחברות פרטיות; רובם היו מפעלי חימוש, מחצבות אבן ופרויקטים של בנייה.
קציני אס אס נהגו לערוך סלקציות בין עובדי המחנות הללו לעיתים קרובות, והאסירים החלשים מכדי להמשיך לעבוד נשלחו לברנבורג, שם הומתו בבית החולים המקומי, כחלק מתוכנית T4 - אותנסיה.
אסירים אחרים הומתו על ידי רופאי אס אס בזריקות רעל.
התקדמות הצבא האדום ממזרח הביאה לחיסולם של מחנות הריכוז וההשמדה שהיו בפולין.
הנאצים כפו על אסירי המחנות לצעוד מערבה בצעדות מוות או שנדחסו ברכבות.
בוכנוואלד היה אחד היעדים העיקריים להעברת האסירים, והחל מ-1944 הועברו אליו אלפי יהודים מאושוויץ, כמו גם משלוחים של צוענים.
בוכנוואלד הלך וגדל; מחנה העבודה לנשים בראוונסבריק סופח אליו באותה שנה.
מאידך, מחנה העבודה דורה-מיטלבאו, שהיה אחד ממחנות הלוויין של בוכנוואלד גדל עד כדי כך שהפך למחנה עצמאי.
חלק מן האסירים שהגיעו, בעיקר יהודים, שוכנו במחנה ארעי שנבנה מצפון למחנה, ונקרא "המחנה הקטן"; במחנה זה שוכנו האסירים ללא תנאי מחיה מינימליים, ברעב וללא מחסה, ומספר הנספים בו היה גדול.
ב-1945 היה בוכנוואלד מחנה הריכוז הגדול ביותר בגרמניה, ובו כ-110,000 אסירים; סגל המחנה מנה כ-6,300 סוהרים ו-530 סוהרות.
ביולי 1944 הועברו חלק מהאסירים למחנה הריכוז האלה.
באביב 1945 חלק מהאסירים הועברו למחנות ארחות.
במהלך המעבר רבים מהם לא שרדו.
לזכר האירוע הוקמה אנדרטה לזכר הטרנספורט ממחנה הריכוז בשנת 1945.
במחנה היו שני חלקים עיקריים.
חלקו הצפוני היה מחנה הריכוז, ובו שוכנו האסירים, וחלקו הדרומי היה מיועד למגורי האס אס, למוסכים ובתי מלאכה, למפעלי תעשייה, וכדומה.
שני חלקי המחנה נבנו משני עבריו של שביל קדום שנסלל במאה ה-18, המוביל לטירת אטרסברג, ממזרח למחנה.
ליד הכניסה למחנה עמדה תחנת רכבת, שהופעלה החל מ-1943. מסילת הרכבת נבנתה על ידי האסירים, ונועדו בתחילה להעברת חומרי גלם וציוד למפעלי התעשייה במקום.
מאוחר יותר שימשה להבאת אסירים למחנה, במיוחד כאשר החל פינוי המחנות במזרח ועשרות אלפי אסירים הובאו לגרמניה.
שביל הכניסה למחנה נקרא בפי האסירים Carachoweg, "הדרך לעזאזל"; המילה Caracho היא במקורה ספרדית, והשם ניתן על ידי אסירים מספרד שנשבו במלחמת האזרחים ונכלאו בבוכנוואלד.
הכניסה למחנה הייתה דרך מבנה הכניסה, שנבנה ב-1937. זו הייתה הכניסה היחידה למחנה.
אגפו המערבי של המבנה היה מיועד לקצין האס אס שפיקד על המחנה, ואילו האגף המזרחי נקרא בפי האסירים "הבונקר", ובו היו חדרי מעצר וחקירות, ובו עונו אסירים והוצאו להורג.
השער עצמו היה עשוי מברזל יצוק, ובדומה למילים: העבודה משחררת בפתח מחנה ההשמדה אושוויץ, בפתח מחנה בוכנוואלד היו חקוקות המילים הגרמניות: "Jedem das Seine"; מילים אלה הן תרגום של המשפט הלטיני "Suum cuique" - "לכל אחד המגיע לו".
(בפרוסיה הופיעו מילים אלו על עיטור האבירות הגבוה ביותר, ומשמעותן הייתה "לכל אחד על פי מעלותיו"); בכניסה לבוכנוואלד נהפכה משמעות זו למשמעות לעגנית וצינית: לכל אחד המגיע לו.
מעבר לשער היה מגרש המסדרים, שבו כונסו האסירים מדי בוקר וערב לספירה.
המסדרים ארכו לעיתים שעות רבות, על פי גחמותיהם של אנשי האס אס.
במגרש המסדרים נערכו הוצאות להורג והלקאות פומביות; במגרש נקבעו אבנים ועליהן סימון המיקום שבו היה על האסירים מהקבוצות השונות שבמחנה לעמוד.
לאחר המסדר יצאו האסירים לעבודה, לקול נגינתה של תזמורת המחנה.
המבנים שבהם שוכנו האסירים, הבלוקים, נבנו בטורים, שהיו מסודרים במעין חצי גורן מול מגרש המסדרים והשער.
הבלוקים היו צריפי עץ ארוכים ונמוכים: אורכם היה 53 מטרים ורוחבם 8 מטרים.
היו כ-30 בלוקים כאלה, ובכל אחד מהם שוכנו בין 180 ל-250 אסירים.
15 מבלוקים היו בעלי שתי קומות.
אסיר שהובא למחנה הוכנס בתחילה למבנה נמוך שהיה ממוקם בפינה הצפון-מזרחית של המחנה.
במבנה זה גולח שערם של האסירים והם עברו חיטוי ומקלחות.
משם הועברו האסירים דרך מנהרה למחסן, בו נלקחו מהם בגדיהם, וניתנו להם מדי האסיר.
ממזרח למגרש המסדרים עמד מבנה הכבשן, הקרמטוריום, שהוקם ב-1940. עד אז נשלחו גוויות האסירים שמתו או נרצחו במחנה לשריפה בכבשן של העיר ויימאר הסמוכה.
בכבשן נערכו גם הוצאות להורג.
הכבשן הופעל בידי אסירים מן המחנה, שהתגוררו במבנה צמוד לכבשן.
במרתף הכבשן היה אגף לפתולוגיה, שבו נבזזו גופות המומתים: שערות, שיני זהב, וכדומה.
גופות וחלקי גופות, כמו עצמות ועור, שימשו כמוצגים רפואיים, כמזכרות ואף כחומר גלם למוצרים שונים.
סמוך למבנה הכבשן היה אתר מחנה האוהלים שהוקם בתחילת המלחמה.
בשלב מאוחר יותר מוקמו בו בתי מלאכה.
בצידו המערבי של מגרש המסדרים הוקמו מבנים ארעיים שבהם נכלאו היהודים שהובאו למחנה אחרי ליל הבדולח.
ממערב למגרש המסדרים הייתה קנטינה, מעין חנות שבה היו יכולים אסירים מסוימים, מועדפים, לרכוש מצרכים שונים שיוצרו במחנה או הובאו עבורם.
במרתף הקנטינה היה בית מלאכה שבו יוצר סבון מבעלי חיים.
מרתף זה שימש מאוחר יותר כבית מלאכה סודי עבור המחתרת במחנה.
מצפון למחנה האסירים נבנה בסוף 1942 מחנה מאסר נוסף, שנקרא "המחנה הקטן".
המחנה הופרד ממחנה האסירים בגדר תיל, ומטרתו המקורית הייתה להוות מחנה הסגר; נכלאו בו אנשים שהובאו מאזורי הכיבוש הגרמניים, על מנת שיהוו עובדי כפייה.
הם הוחזקו בהסגר למשך כמה שבועות, ואז הועברו למחנות המשנה.
בתחילת 1945 החלו להגיע לבוכנוואלד משלוחים המוניים של אסירים ממחנות אושוויץ וגרוס-רוזן, כאשר אלה פונו ממזרח למערב, עם התקדמות הצבא האדום.
האסירים המפונים שוכנו בתנאים קשים מאוד במחנה הקטן, ללא אוכל, ללא תנאי הגיינה בסיסיים, ועם הגנה מינימלית מתנאי החורף הקשה.
המחנה הקטן היה למעשה מחנה מוות בפני עצמו.
מחנה האסירים היה מוקף כולו בגדרות תיל, וגדר חיצונית בה זרם חשמל במתח 380 וולט.
סביב הגדרות היו 23 מגדלי שמירה ודרך סיור, שבה סיירו תמיד שומרים, אנשי האס אס.
שומרי המחנה היו, כבכל המחנות, אנשי טוטנקופפוורבנדה, יחידת גולגולת המת (SS-Totenkopfverbände).
מחנה האס אס, היה מדרום למחנה האסירים.
מבני האס אס היו בנויים במעין חצי גורן, שהייתה פתוחה לדרום, למגרש מסדרים.
מחנה האס אס בבוכנוואלד כלל את בית המלאכה של האס אס, שבו יוצרו פריטים שונים עבור הארגון, וכן מחנה אימונים של יחידת גולגולת המת.
סביב מחנה האס אס היו כמה מפעלי תעשייה, שבהם הועבדו אסירי המחנה, וממערב למחנה זה הייתה מחצבה, שגם בה עבדו האסירים עבודת כפייה; העבודה במחצבה הייתה קשה ואכזרית במיוחד, ואסירים רבים נרצחו בה.
בצפון המחנה הייתה אורווה שנבנתה עבור סוסיו של מפקד המחנה הראשון, קארל קוך; ב-1941 הוסבה האורווה לאתר הוצאה להורג, שבו נורו שבויי מלחמה סובייטיים.
ב-1944 הוקם באזור האס אס מתחם מיוחד, שנועד לכליאת אסירים פוליטיים גרמניים חשובים.
באוגוסט 1944 נרצח במתחם זה ארנסט תלמאן, יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שהיה כלוא במחנה כמה שנים.
ב-1938 הוקם בפקודת מפקד המחנה, קארל קוך, אזור מנוחה ושעשועים ממזרח למבנה השער.
האזור נועד עבור אנשי האס אס ובני משפחותיהם ובמרכזו היה גן חיות.
גן החיות היה סמוך לגדר מחנה האסירים, ואלו היו יכולים לראות את החיות שהיו בו: קופים ודובים.
במקום היו גם כלובים לבזים, וכן מזרקת מים.
בשלבים מאוחרים של המלחמה שימש גן החיות גם לכליאת אסירים; לאון בלום הוחזק במשך זמן מסוים בכלובי הבזים, עד שהועבר לדכאו.
בשנים 1937 עד 1941 היה מפקד המחנה שטנדרטנפירר (קולונל) קארל קוך.
קוך ואשתו, אילזה קוך, נודעו לשימצה בשל התנהגותם הסדיסטית כלפי האסירים.
בין השאר הואשמה אילזה קוך בכך שנהגה להכין אהילים מעור של אסירים שנרצחו במחנה, וכן שנהגה לאסוף עור אדם שעליו כתובת קעקע, וכן ראשי אדם מצומקים.
קוך הועבר לפיקוד על מחנה מיידנק בספטמבר 1941, אשתו עברה איתו והמשיכה במעשי הסאדיזם שלה גם במיידנק.
אכזריותו ושחיתותו של קוך הייתה מוגזמת אפילו בסטנדרטים של האס אס, והוא הועמד לדין באוגוסט 1943 בגין מעילות, זיוף, איום על פקידים בכירים, ומה שכונה "פשעים אחרים", כנראה כינוי לרציחות שביצע מחוץ להוראותיו.
אשתו חזרה לתפקיד מפקחת בבוכנוואלד.
קוך הוצא להורג בתחילת אפריל 1945, כשבוע לפני שחרור המחנה; אשתו נידונה למאסר עולם לאחר המלחמה, והתאבדה בכלאה ב-1967.
בינואר 1942 מונה אוברפירר (קולונל בכיר) הרמן פיסטר כמפקד המחנה.
הוא מילא תפקיד זה עד תום המלחמה, והיה אחראי לפינוי המחנה וצעדת המוות שהתלוותה אליו.
כאשר פתחו הנאצים בבניית מחנה הריכוז בוכנוואלד, היה צורך ממשי לברא חלקי יער נרחבים.
בשטח אזור ביתני המגורים שבמחנה נכרתו כל העצים, מלבד לעץ אלון זקן אחד (עצים נוספים היו בחלק האחורי של אזור מגורי האסירים ובאזור האס אס).
על עץ האלון הזה סיפרו תושבי האזור שתחתיו נהג הסופר, המדען והוגה הדעות יוהאן וולפגנג פון גתה לפגוש את אהובתו לוטה (Lotte, ובשמה המלא שרלוטה בוף).
בהערצתם לסופר הגדול הותירו הנאצים את העץ בשלמותו ואף את המבנה שבנו בתחומו (בניין המכבסה) בנו עם נישה מיוחדת סביב העץ כדי לא לגדוע אותו.
חלק מהאסירים ראו בעצם קיומו של העץ בשטח מחנה האסירים מעין סמל לכך שהתרבות (המיוצגת על ידי אלון גתה) נמצאת בצד של האסירים, ולא בצד של האס אס.
בשנת 1944, כאשר נגדע העץ עקב מתקפה אווירית של בעלות הברית, שימרו הנאצים את הגדם לזכרו של גתה.
במקביל למינויו של פיסטר למפקד המחנה בינואר 1942, הוחל בביצוע ניסויים רפואיים באסירים.
הניסויים בוצעו בצריפים 44 ו-49 במחנה האסירים.
הניסויים נועדו לבחון את השפעתם של חיסונים נגד מחלות מידבקות כמו טיפוס, כולרה ודיפתריה.
ניסויים אלה הביאו למותם של מאות אסירים.
בשנת 1944 החל הרופא הדני קרל וארנט בסדרת ניסויים שנועדו "להבריא" הומוסקסואלים מנטייתם, באמצעות הזרקת הורמונים.
האסירים הראשונים שהובאו לבוכנוואלד היו קומוניסטים, מאנשי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, בהם מנהיג המפלגה, ארנסט תלמאן.
אסירים אלה הקימו בבוכנוואלד תאים ראשונים של מחתרת כבר ב-1938. המחתרת שאפה להשפיע על הנעשה במחנה על ידי החדרת אנשיה לעמדות מפתח במחנה; תפקידים רבים ניתנו על ידי האס אס לאסירים.
ואולם בשנים הראשונות לקיום המחנה נמסרו תפקידים אלה לידי אסירים פליליים בלבד; לאחר מאבק ממושך בין האסירים הפוליטיים לאסירים הפליליים, הצליחו הראשונים להשתלט על כל עמדות המפתח שהיו בידי האסירים במחנה.
לאחר כיבושן של ארצות שונות בידי הגרמנים בשנים הראשונות של המלחמה, הובאו למחנה אסירים פוליטיים רבים: פקידים ואנשי ממשל, יחד עם חברי תנועות מחתרת בארצות הכבושות.
אלה יצרו תאי מחתרת חדשים, על בסיס לאומי.
ב-1943 הצליחו התנועות השונות ליצור "ועד בינלאומי מחתרתי" שאיגד את כל תאי המחתרת, וכלל גם יהודים.
המחתרת עסקה בחבלה במפעלי התחמושת שהיו סמוכים למחנה, והתכוננה למרד חמוש על ידי הברחת נשק למחנה.
כמו כן, הצליחו חברי המחתרת להאט ולשבש את פינוי המחנה.
יציאת אנשי האס אס מן המחנה לוותה בהשתלטות של אנשי המחתרת על המחנה, עוד לפני שחרורו בידי בעלות הברית.
ז'אן בפטיס פיילן, שבעצמו היה אסיר במחנה, החביא אסיר יהודי ובכך הציל את חייו.
על פעילות זו זכה בתואר חסיד אומות העולם.
אומדני מספרי האסירים והנרצחים במחנה
להלן מספרי האסירים במחנה, לפי מקורות אחדים.
רשימה זו כוללת רק את האסירים שנרשמו בספרי המחנה.
מעבר למספרים אלה, היו שבויי מלחמה סובייטים שנרצחו מיד עם הגיעם למחנה, אסירים שנשלחו להשמדה באושוויץ ומאוטהאוזן, וכן אסירים שנרצחו בצעדות המוות עם פינוי המחנה.
להלן הערכת מספרי האסירים שנרצחו בדרך זו:
נסיגת הנאצים וכניסת הצבא האמריקני: אפריל 1945
עם התקרבות צבאות בעלות הברית לגרמניה וקריסתם הצפויה של השלטונות הנאצים, החל היינריך הימלר, ראש האס אס, במגעים סבוכים בניסיון להציל מה שניתן, מנקודת מבטו.
הימלר רצה לשמור על היהודים כקלפי מיקוח.
ההנחיה נמסרה למפקדי המחנות, והרמן פיסטר, מפקד המחנה, הודיע לסגל הפיקוד שללא הנחיה אחרת יושאר המחנה כפי שהוא עד שיגיע הצבא האמריקני.
ואולם, במקביל ובסתירה להוראה כזו הורה פיסטר להכין את האסירים היהודיים לשילוח מן המחנה, בנפרד מהאסירים האחרים; הם נועדו למשלוח לטרזיינשטט, בצ'כוסלובקיה.
ואולם, כוחות שונים בביורוקרטיה הגרמנית הסבוכה החלו להעביר הנחיות סותרות לגבי פינוי המחנה; הבלבול גדל עוד יותר, לאור קריסת המערכות השלטוניות הגרמניות.
בשל הבלבול הרב הפך פינוי בוכנוואלד, שהיה אמור להיות פינוי מסודר, לאוסף של פקודות סותרות.
המחתרת במחנה הוסיפה עוד למהומה, על ידי עיכוב הפקודות ויצירת בלבול נוסף, מהלכים שהביאו להצלתם של רבים.
ב-2 באפריל הוחל בפינויים של מחנות המשנה של בוכנוואלד, לתוך המחנה העיקרי; הפינויים היו אכזריים, ורבים מהאסירים נרצחו תוך כדי הפינוי.
כ-3,000 עד 4,000 יהודים נשלחו לטרזיינשטט, ומהם הגיעו רק כמה מאות למחנה.
לפי ההערכות, כשליש מאסירי בוכנוואלד ומחנות המשנה – בין 13,000 ל-15,000 בני אדם – נרצחו ומתו במהלך פינוי המחנות.
מ-6 באפריל והלאה נשלחו עוד 22,000 אסירים מהמחנה, והם הובלו דרומה לכיוון דכאו; חלקם שוחררו שם, וחלקם שוחררו על ידי צבאות בעלות הברית אותם פגשו בדרכם.
בימים האחרונים של קיום המחנה וילהלם המן הציל מספר ילדים יהודים ובהמשך זכה בתואר חסיד אומות העולם.
ב-11 באפריל 1945 בשעות הבוקר, עזבו רוב אנשי האס אס את המחנה.
בשעה 11:00 הגיעו למחנה חיילים אמריקניים, מהדיוויזיה המשוריינת ה-6, שהייתה חלק מהארמייה האמריקנית השלישית, בפיקוד ג'ורג' פטון.
הטנקים האמריקנים ניהלו חילופי אש עם שרידי הס"ס.
המחתרת במחנה נכנסה לפעולה, ואנשיה פתחו שערים וחתכו גדרות תיל, ואף השתלטו על כמה אנשי ס"ס, אם כי בשום שלב לא קיימו עימות אלים עם השומרים.
האמריקנים סיימו את ההשתלטות על בוכנוואלד ב-14:30 לערך.
האסירים במחנה הוציאו להורג חלק מאנשי האס אס שנפלו בידיהם; אסירים אחרים פשטו על העיר ויימאר, בזזו, רצחו ואנסו את תושביה .
מרטין גריפילד, אחד מאסירי המחנה (ולימים חייט ידוע של נשיאי וידועני ארצות הברית) אשר הועסק בעבודות כפייה והתעללות בבית ראש עיריית ויימאר ורעייתו, חזר לביתם על מנת לנקום בהם אך מצא את אשת ראש העיר יושבת עם בתה הפעוטה.
לכן הוא החליט לחוס על חייה ולהסתפק בנקמה שבלקיחת מכונית המרצדס שלהם.
בהמשך, ראש העיר נאסר במחנה ולבסוף הוצא להורג.
גם רעייתו אולצה לשרת את הצבא האדום ולבסוף נפטרה ממחלה קשה.
ימים ספורים לאחר שחרור המחנה, ב-15 באפריל, שידר כתב הרדיו אדוארד מורו שידור מבוכנוואלד, ובו תיאר למאזיניו את הזוועות שהתגלו לעיניו.
דבריו התפרסמו מאוד, ונחתמו במילים:
המראות היו כל כך קשים עד כדי כך שראשי צבאות בעלות הברית רצו לחזות במחנה במו עיניהם.
ב-21 באפריל ביקרה משלחת מטעם בית הנבחרים הבריטי במחנה.
המשלחת פרסמה דו"ח, בו תוארו התנאים הירודים שבמחנה.
בסיום הדו"ח נכתב כי התנאים הללו מהווים את "שפל המדרגה שאליו ירדה האנושות".
למחרת, ב-22 באפריל הגיעו הגנרלים דווייט אייזנהאואר, ג'ורג' פטון ועומר בראדלי לסיור במחנה המשוחרר והגיבו בהלם למראה עיניהם.
מסופר כי פטון פרש לפינה צדדית ושם הקיא את נפשו.
בימים הבאים הוא חתם על צו הפוקד על כל תושבי הסביבה הגרמניים לבוא למחנה, לחזות גם הם בזוועות ולקבור את הגופות.
אומדן הקרבנות שנרשמו ושלא נרשמו מגיע לכ-70,000 איש, אשה וילד.
לאחר המלחמה נשפט מפקד המחנה הרמן פיסטר, ונגזר עליו גזר דין מוות.
הוא מת בכלא לפני ביצוע גזר הדין.
על פי ההחלטות שקיבלו מנהיגי בעלות הברית בוועידת יאלטה, בפברואר 1945, היה השטח שבו נמצא מחנה בוכנוואלד בשליטת ברית המועצות, והצבא האמריקני העביר לשליטה סובייטית את המחנה כמה שבועות לאחר שחרורו.
הסובייטים הפעילו מחדש את המחנה כמתקן כליאה לאסירים פוליטיים עד פברואר 1950. היה זה אחד מעשרה מחנות ושלושה בתי כלא שנבנו באזור הכיבוש הסובייטי.
מחנה זה נקרא מחנה מעצר מיוחד 2 בוכנוואלד.
עד סוף 1945 היו במחנה כ-6,000 אסירים, ועד פירוק המחנה ב-1950 עברו בו 28,455 בני אדם (על פי הנתונים הרשמיים של המחנה); חלקם הובאו למחנה ממחנות אחרים, שפורקו.
בשיאו אכלס המחנה בעת ובעונה אחת 16,371 איש.
1,500 אסירים נשלחו לברית המועצות, לעבודת כפייה.
רובם המוחלט היו גברים; רק כ-1,000 נשים עברו במחנה.
רק מיעוט מבין האסירים נעצרו בשל התנגדות לשלטון הסובייטי.
האסירים היו מנותקים לחלוטין מהעולם החיצוני; המחנה נועד לחקירות, ומעבר להן כמעט ולא היה מגע בין צוות המחנה הסובייטי לבין האסירים.
המחנה נוהל כולו על ידיהם, כמו גם הטיפול הרפואי.
אף שהשאלה אם הסובייטים פגעו פיזית באסירים במטרה להביא למותם בצורה שיטתית שנויה במחלוקת, חוקרים מערביים קובעים בוודאות כי נערכו במחנה הוצאות להורג והלקאות אסירים.
האסירים סבלו מצפיפות רבה, רעב, קור, תנאי הגיינה גרועים וממחלות שונות.
אחוז התמותה היה גבוה: על פי הנתונים הסובייטיים מתו במחנה 7,113 מהאסירים.
ביולי ואוגוסט 1948 שוחרר חלק גדול מהאסירים.
פירוק המחנה החל ב-16 ביוני 1950, והושלם חודש לאחר מכן.
2,415 מהאסירים הועברו למערכת המשפטית של גרמניה המזרחית; בסדרה של משפטי ראווה שנקראו "משפטי ולדהיים" (Waldheimer Prozesse) נשפטו אסירים אלה לתקופות מאסר ארוכות.
חלק נכבד מפסקי הדין שונה ב-1952.
שחזור ושימור המחנה הושפעו רבות מן העובדה, שבמחנה בוכנוואלד נכלאו אסירים פוליטיים רבים יחסית למחנות אחרים.
אסירים אלה, ששרדו את המחנה, הניחו כבסיס להנצחה את רדיפתם הפוליטית ואת התנגדותם למשטר הנאצי; הם ראו עצמם כמי שזכותם ליטול חלק מרכזי בתהליך עיצוב הזיכרון.
מחנה בוכנוואלד היה בין הראשונים ששוחררו על ידי בעלות הברית.
המחנה זכה לסיקור נרחב בתקשורת – בעיתונות, בצילומים וביומני קולנוע.
הייתה זו אחת החשיפות הראשונות של הציבור המערבי לזוועות המשטר בגרמניה הנאצית.
מפקד הארמייה השלישית, הגנרל ג'ורג' פטון, הכריח כ-2,000 מתושבי העיר ויימאר לצעוד חמישה קילומטרים עד למחנה, כדי לראות את הזוועות.
מעבר לתיעוד המצולם והקולנועי, אספה יחידת מודיעין של יחידת לוחמה פסיכולוגית בצבא ארצות הברית עדויות רבות של אסירים.
בימים הראשונים לשחרור נאספו כ-150 עדויות של אסירים, בעיקר כאלה שמילאו תפקידים שונים במחנה והיו יכולים לספק תמונה רחבה על הנעשה במחנה.
העדויות נאספו מאוחר יותר על ידי אסיר לשעבר במחנה, אויגן קוגון, שהיה מוציא לאור באוסטריה; אוסף העדויות יצא לאור ב-1946.
ביולי 1949, לפני פירוק מחנה המעצר הסובייטי, ולפני הקמתה של גרמניה המזרחית, המליץ משרד המידע של השלטון הצבאי הסובייטי, על הקמת מוזיאון לאומי בבוכנוואלד.
הצעה זו לא יצאה אל הפועל; הדגש עבר להנצחת ההתנגדות של פעילי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ובראשם יו"ר המפלגה, ארנסט תלמאן, שנרצח במחנה.
ההחלטה הייתה להרוס את כל מבני המחנה, למעט המשרפה, בה נרצח תלמאן, מבנה השער ומגדלי השמירה המזרחי והמערבי, היו אמורים להיוותר על כנם.
הוחלט גם על ייעור מחדש של כל שטח המחנה.
מטרת הרס המבנים לא הייתה למחות את זכרו של מחנה המעצר הסובייטי; המטרה הייתה להדגיש את ההתנגדות ואת ההישרדות של האסירים במחנה, ואת ניצחון הרעיון שבו דגלו.
על אף שרעיון הייעור לא בוצע, יותר מ-50% משטח המחנה הוזנח; בשטח הנותר הותקנה שורה ארוכה של לוחיות זיכרון, ובהן מידע על התנגדות האסירים מן המפלגה הקומוניסטית, על מאבקם המשותף והסולידריות ביניהם, בהנהגתו של תלמאן.
הצגה פשטנית זו של המאורעות הועצמה על ידי התצוגות שהותקנו במחנה מ-1954 והלאה.
ב-14 בספטמבר 1958 הוקדש לבסוף אתר ההנצחה הלאומי בבוכנוואלד.
אתר הזיכרון עוצב בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, והדגיש את המאבק הקומוניסטי נגד הפאשיזם, את הסולידריות הבינלאומית נגדו, ואת הניצחון הסובייטי על הפאשיזם, ניצחון שטרם הסתיים.
המבקר באתר היה אמור להשתכנע בצדקת המאבק הקומוניסטי ובצורך לערנות ולדריכות אידאולוגית.
ובכך, שימש האתר ומורשתו בעיקר לתעמולה סובייטית.
נעשו בו מעט שינויים במשך השנים, למעט שינויים בתשתית האתר ועדכון התצוגות.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו לעלות שאלות לגבי אופייה של ההנצחה באתר.
הסתבר שהדור הצעיר אינו מתרשם מן המסרים שהועברו באתר.
מעבר לכך, הועלו טענות על כך שההנצחה באתר מתעלמת מאוכלוסיות אחדות שהיו במחנה, כמו יהודים, צוענים, הומוסקסואלים ועדי יהוה; טענות נוספות היו על התעלמות ההנצחה מנושאים שלא היו נוחים לקו הרשמי של גרמניה המזרחית, כמו הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
טענות אלה לא הגיעו לכלל יישום או שינוי מעשי באתר.
נושא נוסף שממנו התעלמו הוא קיומו של מחנה המעצר הסובייטי באתר, ומן האסירים הרבים שנרצחו בו.
לאחר נפילת גרמניה המזרחית, ב-1990, הוחל בחשיבה מחודשת על התפיסה הציבורית של האתר.
בספטמבר 1991 הוצגו קווי יסוד חדשים לעיצוב האתר, על ידי ועדה שמונתה בידי משרד המדע של ממשלת תורינגיה.
התפיסה החדשה שהוצגה גרסה, שעל האתר להנציח את מחנה הריכוז הנאצי ואת מחנה המעצר הסובייטי, כאשר מחנה הריכוז הנאצי הוא הנושא העיקרי, והנצחת שני המחנות תהיה נפרדת.
האתר החדש מתבסס על המחקר העדכני, ומציג גם את הרקע להקמת אתר הזיכרון הקומוניסטי שקדם לו.
באתר המחנה נמצאות אנדרטאות שונות לזכר של אסירים שנרצחו בו, בכלל ובקבוצות, מוזיאון קבוע, הנמצא בצריפי המחנה, ומבנה לתצוגות מתחלפות, הנמצא במבנה ששימש לקנטינה בעבר.
חלק ממסילת הרכבת למחנה שוחזר, כחלק ממצגי הזיכרון.
בּוּכָרָה (באוזבקית: Бухоро/Buxoro; ברוסית: Бухара; בפרסית: بُخارا, תעתיק מדויק: בֹּח'ארא) היא אחת הערים הגדולות באוזבקיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה בדרום-מרכז המדינה.
העיר שוכנת על גדות הנהר זראפשאן כ-440 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט ובקרבת הגבול עם טורקמניסטן.
פירוש השם הוא ככל הנראה "מנזר", או "מקום של עושר טוב".
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025 אוכלוסיית העיר מנתה 300,179 בני אדם.
אזור בוכרה היה במשך תקופה ארוכה חלק מהאימפריות הפרסיות, ובמהלך ההיסטוריה הייתה בוכרה אחד ממרכזי התרבות האיראנית, כאשר האתרים הארכאולוגיים והאדריכליים שבה הם מעמודי התווך של ההיסטוריה והאמנות הפרסית.
אולם מוצא התושבים הוא מהגירה פרהיסטורית של עמים הודו-ארים למקום מאזורים שמצפון-מערב לתת-היבשת ההודית.
בוכרה היא אחת הערים העתיקות ביותר באוזבקיסטן, ולה ערך רב בעיצוב התרבות האזורית לאורך ההיסטוריה כולה.
חפירות ארכאולוגיות גילו 20 מטרים של שכבות תרבותיות בהם נחפרו בתים, מבנים ציבוריים, תכשיטים וכלים שמתוארכים עד 2,500 שנה לפני זמננו, ולכן גילה המוערך של בוכרה הוא כ-2,500 שנה.
בשל היותה מרכז חשוב הייתה בוכרה מטרת כיבוש לאימפריות רבות שבאו ונעלמו במהלך ההיסטוריה של האזור ושהשפיעו עליה רבות.
אלכסנדר מוקדון, שכבש את האזור, השאיר את חותמו בעיצוב מבנים בסגנון ייחודי שלא היה קיים לפני כן.
האדריכלות והמנהגים החדשים השתנו בהתאם.
לאורך האלף הראשון לספירה שכנה העיר על דרך המשי וסוחרים רבים מסין, הודו ואיראן עברו דרכה וסחרו בשווקיה הרבים.
במהלך המאה השביעית, עם הגעתם של הערבים, התפשט האסלאם בבוכרה.
בעיר החלו להיבנות מסגדים ומדרסות.
במשך אלף השנים הבאות הארכיטקטורה השלטת הייתה דמוית כיפות עגולות אשר נבנו על ידי מיטב האדריכלים המוסלמים באותן תקופות.
בתקופה זו שלטו בעיר עמים שונים, ביניהם הקרא-ח'אנים, המונגולים, השושלת הטימורית, אמירות בוכרה שנקראה על שם העיר, ושנשלטה בפועל על ידי האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19.
בוכרה וסמרקנד (העיר השלישית בגודלה באוזבקיסטן) מהוות יחדיו את שני המרכזים העיקריים של התרבות וההיסטוריה הטג'יקית.
עובדה זו מצביעה ככל הנראה על הסיבה העיקרית לכך שמרבית אוכלוסיית בוכרה מהווה טג'יקים שלרוב דוברים טג'יקית כשפת אם.
במהלך השלטון הסובייטי סופחו שתי הערים לרפובליקה הסובייטית של אוזבקיסטן, למרות מחאותיהם של הטג'יקים.
מאז מופעלת בידי שלטונות אוזבקיסטן תוכנית קשוחה להתבוללות והטמעה תרבותית של הטג'יקים במדינה.
בוכרה היא גם ביתה של קהילה יהודית גדולה שאבותיה התיישבו במקום עוד בתקופת השלטון הרומי.
המונח "יהדות בוכרה" משמש לעיתים לתיאור כל יהדות מרכז אסיה.
מעקב אחר שושלת היוחסין של מרביתם, מגלה כי מקור אבות אבותיהם הוא בבוכרה.
המרכז ההיסטורי של בוכרה הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
שוכנים בו מסגדים ומדרשות (בתי-ספר) רבים.
בכיכר המרכזית נמצא פסלו של החכם נאסר א-דין, בתמונתו המסורתית: רוכב על חמור כשהוא רכוב הפוך ואוחז בזנב.
הבול טרייר הוא גזע של כלב ממשפחת הטריירים.
כלבים אלו בולטים בראשם הגדול, דמוי הביצה, עיניהם הקטנות וגופם השרירי.
בחוק הישראלי הוא מוגדר כלב מסוכן.
בתחילת המאה ה-19 פותח גזע זה, על מנת לשמש לקרבות כלבים, פעילות פופולרית באותם ימים.
ההכלאה התבססה על זן קדום של הבולדוג אנגלי (אשר נכחד), מנצ'סטר טרייר וזן קדום של הטרייר האנגלי.
הבול טרייר שילב את המהירות והזריזות של הטריירים הקלילים, עם העיקשות של הבולדוג.
בהמשך הוכלא הכלב עם טרייר לבד אנגלי (אשר נכחד גם הוא) וזאת כדי להעניק לו הופעה מרשימה יותר, ולשפר את מראה הראש והרגליים.
הגזע צבר פופולריות, והוכלא עם זנים רבים נפוצים כגון דלמטי, גרייהאונד ועוד.
בתחילה צבעו של הכלב היה לבן בלבד, אך זיווגים עם סטפורדשייר בול טרייר הניבו גוונים נוספים.
הגזע בולט בגלל ראשו המיוחד, דמוי צורת ביצה.
מדובר בכלבים צייתנים ולכן הם משמשים לעיתים ככלבי שמירה או הגנה.
עם זאת, מדינות רבות (כולל ישראל) חוקקו איסורים כנגד גזע הבול טרייר ודומיו, בשל הסכנה בתוקפנותו נגד בני האדם.
בֻּכְנָה היא גליל מתכת (לרוב אלומיניום), אשר נע הלוך ושוב בתוך צילינדר.
הבוכנה היא החלק העיקרי של מנועים בוכנאיים ומשאבות בוכנאיות.
במנועי בעירה פנימית בוכנאיים, למשל, נדחפת הבוכנה על ידי גזי השריפה, ובאמצעות טלטל ומנגנון ארכובה ממירים את תנועתה הקווית לתנועה סיבובית של הצרכן (גלגלי רכב, מדחף של אונייה, גנרטור חשמלי וכדומה).
על בוכנה של מנועים בוכנאיים מורכבות אחת עד ארבע טבעות (רינגים) העשויות בדרך כלל מפלדה קשה.
הטבעות יוצרות אטימה של חלל השריפה בצילינדר, וזאת על מנת להשיג לחץ דחיסה גבוה מחד, וחיכוך נמוך בין הבוכנה לצילינדר מאידך.
החיכוך בין הטבעות לצילינדר מוקטן באמצעות מערכת סיכת שמן בלחץ.
בעבר הבוכנה הייתה עשויה מברזל או פלדה, אך כיום הבוכנה עשויה בעיקר מסגסוגת אלומיניום, משום שאלומיניום מוליך חום בצורה יותר טובה וגם יותר קל.
לבוכנה צורה קונית, כלומר צרה למעלה ורחבה יותר למטה, וזאת בגלל שהחלק החם יותר הוא למעלה והוא מתפשט יותר.
בנוסף, לבוכנה צורה אובאלית בניצב לפין הבוכנה על מנת שבחום הסגסוגת שמתפשטת תקבל צורה סימטרית לאורך פין הבוכנה.
הבוכנה עובדת בטמפרטורות של בין 300–450 מעלות צלזיוס בראש הבוכנה ובין 180–280 בחצאית הבוכנה.
בוכנה הידראולית היא מכשיר המפעיל כוח רב בצורה קווית (ליניארית).
הבוכנה ההידראולית מורכבת מגליל ובתוכו בוכנה הנעה באמצעות לחץ של נוזל.
בוכנה הידראולית היא מכשיר הממיר אנרגיה האצורה בנוזל דחוס לאנרגיית תנועה ליניארית (קווית).
הבוכנה ההידראולית מורכבת מגליל ובתוכו מוט בוכנה הנע באמצעות לחץ של נוזל.
בוכנה הידראולית היא התקן המשתמש בלחץ של נוזל, ברוב המקרים שמן, על מנת לדחוף גליל שמבצע עבודה מכנית.
משאבת שמן מזרימה שמן בלחץ אל הבוכנה.
כתוצאה מלחץ השמן, מוט הבוכנה שבגליל נע קדימה או אחורה.
רצוי לנקז אוויר במערכת, על מנת לדחוס את הגזים שבאוויר, אוויר הכלוא בשמן ולא נוקז עשוי לגרום לתופעה הנקראת קוויטציה.
יש בוכנות המקבלות את אספקת השמן ממשאבה ממונעת ויש בוכנות המקבלות את אספקת השמן שלהן ממשאבה ידנית (מגבה של רכב- ג'ק, לדוגמה).
משאבה ידנית מסתמכת על חוק פסקל שקובע שלחץ הנוזל שווה בכל חלקיקי הנוזל.
כוח המופעל על בוכנה קטנה (1) מתורגם לתנועת נוזל בגליל הצר (3), במכל (5), בגליל הרחב (4) ולתנועת הבוכנה הגדולה (2).
הבוכנה הקטנה מניעה כמות קטנה של נוזל בעזרת שטח קטן של הבוכנה.
כמות הנוזל הזו, מתחלקת על פני שטח גדול יותר בבוכנה הגדולה - שתנוע לאט יותר אך בעוצמה רבה יותר.
נוצרת כאן הכפלת כוח, אך לגובה קטן.
אם שטח הגליל הקטן הוא A ושטח הגליל הגדול הוא S, אזי מחוק פסקל והגדרת הלחץ נובע ש
הנאמר לעיל לא סותר את חוק שימור האנרגיה שכן אם דחפנו את הבוכנה הקטנה מרחק h אזי סך הכול הזזנו נפח של ומאחר שהנוזל (לפי ההנחה) איננו דחיס, הבוכנה העליון תעלה מרחק H כך שהנפח מתחתיה יהיה .
כלומר, העבודה שמבצעת הבוכנה שווה לעבודה שהושקעה עליה.
קוטר הבוכנה הקטנה הוא 4 סנטימטר, המשקל המופעל עליה הוא קילוגרם (קג"כ) אחד, והיא נדחפה 20 סנטימטר כלפי מטה.
קוטר הבוכנה הגדולה הוא 8 סנטימטר.
חישוב: שטח הבוכנה הקטנה הוא: סמ"ר 12.56=2²×π.
שטח הבוכנה הגדולה הוא: סמ"ר 50.24 =4²×π .היחס בין הבוכנות הוא 50.24/12.56, כלומר: 4. ולכן, הכוח יוכפל פי 4, ויהיה אפשרי להרים בעזרתה 4 קילוגרם.
זה יתבטא בבוכנה הגדולה בעליה של 251.2/50.24 סנטימטר, כלומר, עליה של 5 סנטימטר.
לסיכום, הכלל הוא: הכוח יוכפל כמו היחס בין רדיוס הבוכנות בחזקת 2. והבוכנה השנייה תעלה כמה שירדה הבוכנה הראשונה חלקי יחס זה (אם היחס בין רדיוס הבוכנות בחזקת 2, הוא 4 במקרה זה: 4= 4²/2², אז הבוכנה תעלה בפי 4 כוח, אך רק ברבע מהגובה).
סוגים שונים של בוכנות לשימושים שונים
בוכנה חד כיוונית - בוכנה שהמוט שלה נע בכיוון אחד תחת לחץ נוזל.
בוכנה דו כיוונית - בוכנה שמבצעת תנועה בשני הכיוונים תחת לחץ הנוזל.
בוכנה טלסקופית - בוכנה מורכבת ממספר שלבים הנפתחים או נסגרים אחד לתוך השני.
בוכנה טלסקופית מאפשרת מהלך בוכנה גדול יחסית ביחס למידות אורך הבוכנה במצב סגור.
בוכנת מוט עובר - בוכנה הכוללת מוט בשני צידיה, כך שמתקבל שוויון שטחים בשני הכוונים.
דוגמאות למכונות המשתמשות בבוכנות הידראוליות:
נפח חלל-2 וחלל-4 אינם זהים גם אם הבוכנה בדיוק במחצית תנועתה, כי מוט הבוכנה מקטין במעט את נפח החלל ואת שטח הבוכנה.
לדבר זה יש השפעה על מהירות סגירת הבוכנה, שגבוהה ממהירות פתיחתה.
מכיוון שהמשאבה מזרימה כמות שמן זהה בזמן נתון ועקב כך מהירות מילוי החלל גבוהה יותר.
לדבר זה אין חשיבות רבה כאשר מדובר על צמ"ה, כי אין הבדל, מבחינה מעשית, אם הבוכנה תיסגר קצת יותר מהר.
אך בהיגוי של מכונית, אם ישתמשו בבוכנה כזו לשם הזזת זרועות ההיגוי, תגרם תופעה שנקראת היגוי לא סימטרי, כי לצד אחד, יסתובבו הגלגלים מהר יותר.
כדי להתגבר על בעיה זו משתמשים בבוכנה לכל צד של ההיגוי, כך שהבוכנות מאזנות אחת את השנייה.
דרך נוספת להתגבר על הבעיה תיעשה בעזרת בוכנה הידראולית מיוחדת, בה יש גליל משני צידי הבוכנה, כך ששטח הבוכנה זהה משני צידיה.
במקרה זה יחברו כל גליל לזרוע היגוי אחרת.
בול הוא שבועון שיצא לאור בישראל בשנים 1965 עד 1989. בול היה בעל אופי אנטי ממסדי, עסק בפורנוגרפיה ובאקטואליה וניסה להתחרות ב"העולם הזה" באמצעות פורנוגרפיה בוטה יותר.
הכתבות והידיעות שפורסמו בו נכתבו בשפה ייחודית תוך שימוש רב בסלנג ונחשבו לבעלות מהימנות בינונית.
המוציאים לאור של השבועון היו שמואל מור, יצחק גוטמן ומקסים גילן.
שמואל מור עבד לפני כן כעיתונאי ועורך ב"העולם הזה" ופוטר על ידי אורי אבנרי, בעליו.
בתחילת דרכו התקשו עורכי בול לאתר ישראליות שיסכימו להצטלם בעירום, אולם לאחר פרסום של כחמישים גליונות, נמצאו גם ישראליות שהסכימו להצטלם בעירום ל"בול" תמורת תשלום, חלקן היו קטינות שהוריהן נתנו הסכמתם בכתב.
צילומים אלה נפסקו לאחר שצילומי קטינות הוצאו מחוץ לחוק בישראל.
השבועון פרסם פרשיות מין שהיה מעורב בהן לכאורה שר הביטחון משה דיין.
בדצמבר 1966 עברו גילן ומור על חוקי הצנזורה הצבאית בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברכה", כאשר פרסמו בגיליון 74 את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני מהדי בן ברכה (ידיעה שהתבררה בדיעבד כידיעת-אמת).
מור וגילן נעצרו והואשמו בריגול חמור.
במשפטם טענו שהסיפור בדוי כדי להתחמק מעונש אך לבסוף הורשעו בעבירה נגד חוקי הצנזורה ונדונו לשנת מאסר במסגרת עסקת טיעון.
השניים שוחררו ממאסרם כעבור 135 ימים, בעקבות חנינה מהנשיא זלמן שזר.
במהלך המאסר המשיכו וערכו את "בול" לפי דרישת שירות הביטחון, לבל ייוודע דבר המאסר וכך תתאשרר הידיעה המביכה.
אף על פי כן, דבר המאסר נודע בעולם, והתארגנה עצומה בין-לאומית לשחרורם של מור ושל גילן, שעליה חתמו גם ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר.
לאחר פרשה זו פרש מור זמנית מן השבועון ושב אליו בסוף שנות ה-60. "בול" המשיך להופיע, אך בהיקף מצומצם יותר.
המערכת עברה מקומה אחת בבניין, לדירת שני חדרים ברחוב טיומקין בתל אביב.
רמי ליבנה והסופר מנחם פורטוגלי, בעלה של מזכירת העורך, הצטרפו גם הם לצוות השבועון.
רוב הכתבות תורגמו ושוכתבו מכתבי עת זרים שונים בידי צוות של ארבעה עובדים והופיעו תחת שמות עט קבועים כמו "ד"ר מאיר" ו"משה כרובי".
תצלומי העירום נלקחו גם הם מעיתונים זרים, אולם לנשים ניתנו שמות עבריים ונוצרה להן ביוגרפיה בדויה.
במקביל ל"בול" הפיק הצוות גם את חוברת הבידור "לאב", את העיתון הפורנוגרפי "איקס" ואת עיתון הנשים "יסמין".
בשנת 1972 הפסיק מור באופן בלתי-רשמי את פעילותו כעורך ונותר הבעלים עד סגירתו ב-1989.
בול יום הזיכרון הוא בול שמנפיק השירות הבולאי מדי שנה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
החל משנת ה'תשי"ב ועד לשנת ה'תשכ"ה היה בול יום הזיכרון משותף עם בולי יום העצמאות.
נושא הבול בשנים אלה שיקף בדרך כלל את העצמאות (ולא את הזיכרון), ובחלק מהשנים הוקדשו הבולים לפרחי ארץ ישראל.
החל משנת ה'תשכ"ו בול יום הזיכרון מונפק בנפרד, בול אחד בכל שנה.
נושאי בול יום הזיכרון השתנו במהלך השנים.
בשנים הראשונות להנפקתו בנפרד (תשכ"ו-תשל"ג) הציג הבול נושאי זיכרון סמליים, כגון להבת זיכרון.
בשנת תשל"ד, השנה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, רמז הבול למלחמה זו, בהציגו גבר עטוף בטלית ולראשו קסדה.
בשנים שלאחר מכן (תשל"ה-תשס"ז) התמקד הבול באנדרטאות ובאתרי הנצחה לחללי צה"ל.
לאחר שנתיים שבהן שב הבול להציג נושאי זיכרון סמליים, עבר הבול להציג, משנת תש"ע ואילך, שירי זיכרון.
בשתי שנותיו הראשונות כבול נפרד (תשכ"ו-תשכ"ז) הופיע על שובל הבול סמל משרד הביטחון, ומשנת תשכ"ח ואילך מופיע בשובל סמל צה"ל.
שמו של יום הזיכרון, שהופיע על שובל הבול, השתנה במהלך השנים:
תשי"ב–תשי"ט: יום הזכרון ללוחמי הקוממיות.
תש"ך: יום הזכרון לחללי מלחמת הקוממיות וצה"ל.
תשכ"א–תש"ם: יום הזכרון לחללי צה"ל.
תשמ"א–תשמ"ט: יום הזכרון לחללי מערכות ישראל, בהתאם לשינוי שמו של החוק הקובע יום זיכרון זה.
תש"ן ואילך: יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל (המילה "הזכרון" שונתה מכתיב חסר לכתיב מלא).
בין השאר משמש הבול למשלוח מכתב משר הביטחון למשפחות השכולות לקראת יום הזיכרון.
בולים משותפים ליום העצמאות ויום הזיכרון
בול דמי דואר נועד לפתור בעיה שמתרחשת כאשר דבר-דואר נשלח ללא תשלום עמלה מספקת.
השאלה מה לעשות עם מכתבים שלא שולמה עבורם עמלת טיפול נאותה קיימת מאז הקמת מערכות הדואר המוכרות כיום, הבעיה רק גברה עם המצאת בול הדואר מאחר שעתה הלקוחות לא קיבלו החלטה עצמאית בנוגע לסכום הנכון ללא עזרתו של פקיד דואר בעל הידע הנחוץ.
בעוד שבתקופות שונות אימצו מדינות גישה של החזרת מכתבים לשולחם, הגישה שהונהגה ברוב המדינות דגלה בהבאת המכתב ואיסוף העמלה ממקבל המכתב.
בתחילה התהליך נוהל על ידי פקיד שכתב את הסכום על המעטפה.
הדבר היה בעייתי שכן שליח הדואר היה עשוי לכתוב סכום אחר ואז לקחת לכיסו את ההפרש בין הסכום האמיתי לסכום המפוברק.
הבעיה נפתרה בצרפת בשנת 1859 באמצעות בול דמי הדואר אשר הוצמד במשרד השילוח לפני ההבאה ליעד.
מדינות אימצו את הפתרון הצרפתי.
(לעיתים שימשו בולי דואר רגילים בתפקיד דמי הדואר).
בולי דמי הדואר לא תמיד מוצמדים למכתבים בודדים.
בדואר עסקי, נהוג לסכום את דמי הדואר המצטברים ואז להצמיד בולים ראויים למכתב העליון בחבילת המכתבים או לאריזת המכתבים.
מאחר שבולי דמי דואר משמשים בדואר פנים לרוב, הם בעלי עיצוב פשוט, לרוב בעלי ספרות גדולות וברורות וכיתוב "דמי דואר".
לא נהוג לציין על גבי הבולים את המדינה.
בישראל הונפקו שלוש סדרות של בולי דמי דואר.
הסדרה הראשונה הונפקה ב-28 במאי 1948, והיא הורכבה מחמישה בולי דאר עברי (בערכים של 3, 5, 10, 20 ו-50 מיל) בעלי הדפס רכב "דמי דאר".
סדרה זו נחשבת לאחת היקרות ביותר אחרי סדרת בולי דאר עברי, וייחודה מבחינה בולאית הוא הנייר בעל גוון צהוב ייחודי, וכמעט שאין בנמצא מעטפות היום הראשון של הסדרה.
הסדרה השנייה הונפקה ב-18 בדצמבר 1949, והשלישית הונפקה ב-30 בנובמבר 1952. שוויין הקטלוגי והאספני של סדרות 2 ו-3 נמוך בהרבה מזה של סדרה 1, הנאמד באלפי שקלים לסדרה מלאה במצב שימור מעולה (MNH).
כל הסדרות ידועות בכך שעל השובל שלהן אין כיתוב כלשהו, דבר שמנוגד למסורת הבולאית בישראל שבה נעשה שימוש בשובל כחלק בלתי נפרד מהבול.
בּוֹכְנִיָה (מפולנית: Bochnia) היא עיירה בת כ-30,000 תושבים על נהר ראבה (Raba) שבדרום פולין, 35 ק"מ מדרום-מזרח לקרקוב.
העיירה מפורסמת בשל מכרה המלח שבה, אשר הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-2013. בשנת 1999, עם ההסדרה המחודשת של המחוזות האדמיניסטרטיביים של פולין, הפכה העיירה לבירה האדמיניסטרטיבית של נפת בוכניה שבפרובינציית פולין קטן.
העיירה בוכניה היא אחד מהיישובים העתיקים ביותר בחבל פולין קטן, והיא נזכרת לראשונה במכתב משנת 1198 שבו מאשר הפטריארך הלטיני מירושלים תרומה שנתקבלה מתושב העיר.
יהודים התיישבו בעיירה עם גילוי מכרות המלח בה, והתפרנסו ממסחר במלח.
פעילות עסקית זו הביאה להתקוממות תושבי המקום הפולנים, ובשנת 1445 הועלו על המוקד מספר יהודים מהעיירה.
מאמצע במאה ה-16 התקיימה בעיירה קהילה עצמאית, אך בשנת 1605 גורשו יהודי העיירה בצו רשמי, ונאסר עליהם לשבת בה, לאחר שהופצה נגדם עלילת דם.
כמו כן, נאסר על רוכלים יהודים למכור בעיירה.
היישוב היהודי בעיירה חודש רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ובמקום ישבה שושלת אדמו"רים, שהרבנים האחרונים בה היו חנא הלברשטאם, יחזקאל רובין ויהושע הלברשטאם (כולם נספו בשואה).
בשנת 1918 נערכו פרעות ביהודי הכפרים הסמוכים לבוכניה, ולעיירה הגיעו פליטים יהודים.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מגל האנטישמיות בפולין: בעיירה חולקו כרזות בסיסמה "הכה את היהודי", ואורגן חרם על עסקי היהודים בה, תוך הצבת משמרות מחאה לפני חנויות היהודים.
פעילות ציונית התקיימה בעיירה מסוף המאה ה-19. בעיירה פעלו סניף של תנועת המזרחי, אשר הפעיל תלמוד תורה, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן הנוער הציוני וגורדוניה.
בשנת 1924 נפתח בעיירה בית ספר מרשת תרבות.
בין שתי מלחמות העולם חיו בבוכניה כ-2,500 יהודים, שהיוו כרבע מתושבי העיירה באותה עת.
ב-3 בספטמבר 1939 נכבשה בוכניה בידי גרמניה הנאצית יחד עם יתר פולין, והיהודים בה נחטפו לעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות והשפלה, ביזת רכוש יהודי, והטלת תשלומי כופר גבוהים על הקהילה.
בעיירה הוקם יודנרט בראשות שמחה וייס.
ב-1941 החלו הגרמנים בשילוח היהודים למחנות עבודה באזור.
ב-16 במרץ 1942 הוקם גטו סגור ליהודי העיר, וב-24 באוגוסט באותה שנה בוצעה האקציה הראשונה בקרב תושבי הגטו, שנשלחו ברובם למחנה ההשמדה בלז'ץ, כאשר מי שנתפס מסתתר נרצח במקום.
לאחר האקציה הראשונה פעל הגטו כמחנה עבודה, ובנובמבר 1942, גורשו לבלז'ץ כל היהודים שלא היו חלק מכוח העבודה: מובטלים, נשים וילדים.
החולים שהיו בבית החולים המאולתר של הגטו נרצחו במקום, ובמקומם הועברו לגטו מאות יהודים משרידי הקהילות בסביבה.
באוגוסט ובספטמבר 1943 נשלחו שרידי היהודים מבוכניה למחנות הריכוז פלאשוב ושבנייה שבאזור קרקוב.
ב-1 באוקטובר 1943 הוכרזה בוכניה כ"נקייה מיהודים".
מיהודי העיירה שרדו כ-90 איש, מהם כ-60 שנמלטו לברית המועצות.
בין הניצולים: רבי אהרן רוקח, אחיו רבי מרדכי רוקח, אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי והרב יחזקאל ברטלר.
משה צוויג גם הוא ניצול מהכפר, עלה לארץ ישראל אחרי השואה, הוליד שני בנים ושתי בנות ויש לו עשרות נינים.
נפטר בשנת התשס"ט בגיל 82 בברוקלין.
גיזלה המבורגר וביתה אווה נמלטו לרוסיה, ועלו לישראל בשנת 1950.
העיירה וקורותיה במהלך השואה מוזכרים בספר "שואה שלנו" של הסופר אמיר גוטפרוינד.
בוכנה פנאומטית (הידועה גם בתור בוכנת אוויר), היא מכשיר אשר משתמש בלחץ של גז (לרוב אוויר) ליצירת תנועה קווית או הפעלת כוח, בדומה לבוכנה הידראולית שפועלת באמצעות נוזל.
בוכנות פנאומטיות מעבירות כוח על ידי המרת אנרגיה פוטנציאלית של גז דחוס לאנרגיה קינטית.
פעולה זו מושגת על ידי גז דחוס המתפשט עקב הפרשי לחצים בין תא הבוכנה לבין החלל שמצידו השני של תא הבוכנה.
התפשטות הגז גורמת לבוכנה לנוע לכיוון רצוי.
הבוכנה מורכבת מדיסק או גליל, ומוט הבוכנה מעביר את הכוח אשר היא מייצרת לאובייקט שצריך להזיז.
לרוב, בוכנות פנאומטיות שימושיות ליישומים עם פעולות עדינות יחסית, בעוד בוכנות הידראוליות משמשות במקומות שבהם מופעל כוח גדול יותר (גז דחיס).
בוכרה היא מסעדה השוכנת במלון השייך לתאגיד היוקרה מאוריה ITC Maurya בניו דלהי, הודו.
היא נוסדה ב-1977, מגישה מטבח של מחוז הספר הצפון-מערבי, כעת בגבול שבין פקיסטן לאפגניסטן, היא "נשענת על בשרים, מושרים בציר וצלויים בטנדורי (תנור חימר)".
מסעדת בוכרה מעוצבת בקירות ברזל, עמודי עץ ושרפרפים מרופדים בכרים ושולחנות עץ.
היא מציעה מטבח פתוח, שם בשר וירקות נתלים על שיפודי קבב.
המסעדה מגישה מטבח ממחוז הספר הצפון-מערבי של פקיסטן המוכן על תנור טנדורי מחימר, עם דגש מיוחד על קבב.
על מנת לעודד את הסועדים לאכול את הקבבים במסעדה בעזרת ידיהם, לא מוגש סכו"ם וניתנים להם סינרים.
המסעדה מפורסמת בשל הקבב שלה ותבשילי ההיכר שלה הכוללים סיקנדרי ראן (רגל שלמה של טלה מושרית בציר) ומורג' מאלאי קבב (קבב עוף שמנתי).
Singh) הוא השף הראשי של המסעדה, שמגישה אותו תפריט במשך שלושים השנים האחרונות.
המסעדה נכללה בין 50 המסעדות הטובות בעולם במשאל שערך המגזין הבריטי רסטורנט בשנים 2004-2002 ו-2007-2006. היא גם מדורגת לעיתים קרובות בין חמישים המסעדות הטובות בעולם בסקר זה מאז שנת 2002 ונחשבת לאחת המסעדות ההודיות הטובות בעולם.
ביל קלינטון בחר לשהות לעיתים קרובות במלון מאוריה בגלל תבשילי המסעדה.
ולדימיר פוטין רצה לאכול במסעדה שלוש פעמים ביום כשהיה בניו דלהי.
ב-2009, מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון, ביקרה אף היא במסעדה, המנה "ארוחת הילרי" (Hillary Platter) נכללה מאז אותה עת בתפריט, ביחד עם "הארוחה הנשיאותית" (Presidential Platter) המבוססת על התבשילים הלא-צמחוניים אותם הזמין ביל קלינטון במהלך ביקורו, וגם "ארוחת צ'לסי" (Chelsea Platter), המורכבת מתבשילים צמחוניים שהזמינה צ'לסי קלינטון.
בוכרית או בוכורית (אלפבית ערבי بخاری - "בוכרי"` אלפבית קירילי бухори - "בוכורי") או טג'יקית-יהודית היא שפה יהודית, ניב של הטג'יקית שהיא בתורה ממשפחת הלשונות הפרסיות.
הבוכרית מדוברת בפי יהודים יוצאי אוזבקיסטן וסביבתה, ומספר דובריה כיום מוערך בכ-110,000. 50,000 מהם מתגוררים בישראל וכ-10,000 נוספים עדיין גרים בבוכרה ובסביבתה.
יתר דובריה מתגוררים בעיקר בארצות הברית.
כיתר הניבים הפרסיים המודרניים הבוכרית מבוססת על הפרסית הקלאסית, והיא שאלה מספר מילים גדול מעברית, ובמידה קטנה יותר גם מאוזבקית ורוסית.
קיימים קווי דמיון בין בוכרית וג'ידי (פרסית-יהודית; Judæo-Persian), ודוברי בוכרית וטג'יקית יכולים להבין אלה את אלה.
בוכרית מכונה גם "טג'יקית-יהודית" (רוסית Еврейско-таджикский диалект; אנגלית Judæo-Tajik).
בלחץ השלטונות הסובייטיים היא החלה נכתבת, כטג'יקית, באלפבית לטיני, החל בשנות ה-20 של המאה ה-20, והחל מ-1940 באלפבית קירילי.
באותו מועד נסגרו בתי הספר היהודיים במרכז אסיה הסובייטית ותיאטרון שפעל כ-10 שנים, והשימוש באלפבית העברי התייחד רק לתפילה ולשימושי קודש.
רוב הפרסומים בבוכרית החל משנות ה-40 של המאה ה-20 נעשו באלפבית קירילי, ורוב דוברי הבוכרית לא שלטו שוב בקריאת אות עברית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל להתפרסם ירחון בשפה הבוכרית בעריכה של מרדכי חיא בצ'איב.
בול ארנה הוא אולם ספורט רב תכליתי הממוקם בדנוור, קולורדו.
האולם הוא אולמה הביתי של קבוצת דנוור נאגטס מליגת ה-NBA, קולורדו אוולאנש מליגת ה-NHL, קולורדו מאמות' מליגת הלקרוס האמריקאית (NLL) וקולורדו קראש מליגת ה-AFL.
בנוסף, באולם נערכים קונצרטים והופעות.
האולם נקרא "פפסי סנטר" מאז הקמתו ועד 22 באוקטובר 2020, אז הוחלף שמו לשמו הנוכחי.
הוא בבעלות יזמות הספורט קרונקי של סטן קרונקי.
האולם הוקם כחלק משדרוג הספורט בדנוור יחד עם קרוס פילד, אולמה של קולורדו רוקיס מליגת ה-MLB, ו-Sports Authority Field at Mile High, אולמה של דנוור ברונקוס מליגת ה-NFL.
המקום נבנה על מנת להיות נגיש בקלות.
לפני הקמת האולם, דנוור נאגטס וקולורדו אוולאנש שיחקו באולם הספורט מק'ניקולס.
הקמת המבנה ארכה 21 שבועות.
השלמתו נחגגה ב-1 באוקטובר 1999 על ידי הופעה של סלין דיון.
האולם אירח את משחקי הגמר של גביע סטנלי ב-2001 בין ניו ג'רזי דווילס לקולורדו אוולאנש, שהסתיימו בניצחון האוולאנש לאחר 7 משחקים.
האולם אירח את ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-2008.
המבנה ממוקם בשדרות שפיר, רחוב ראשי במרכז העיר דנוור.
באולם ישנם פסלים המתארים שחקנים במצבים אופייניים למשחק ההוקי והכדורסל.
במקום גם 3 מסעדות: בלו סקיי גריל, לאנד רובר דנוור קלאב ודה רידג'ליין.
בול היא סדרת דרמה אמריקאית בכיכובו של מייקל וות'רלי.
הסדרה מתבססת על דמותו של ד"ר פיל מק'גרו, פסיכולוג ואושיה טלוויזיונית שהיה יועץ משפטי.
הסדרה הופקה בשנת 2016 ושודרה החל מספטמבר 2016. ב-17 באוקטובר 2017 רשת CBS סיימה להפיק 22 פרקים בסדרה.
פרק נוסף יצא ב-5 בנובמבר וב-23 במרץ חודשה הסדרה לעונה שנייה.
במאי 2020, הסדרה חודשה לעונה חמישית שעלתה ב-16 בנובמבר 2020. באפריל 2021, הסדרה חודשה לעונה שישית שעלתה ב-7 באוקטובר 2021. בינואר 2022 הודיעה CBS כי עונת הסיום תעלה במאי 2022.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ yes Action.
ד"ר פיל מק'גרו, עליו מבוססת הסדרה, הוא פסיכולוג, סופר ואושיית הטלוויזיה אשר יזם את הפקת הסדרה.
הסדרה עוקבת אחרי עובדי חברת הייעוץ Trial Analysis Corporation) TAC), אשר בראשה עומד ד"ר ג'ייסון בול, פסיכולוג ומומחה בניתוח התנהגות.
בול משתמש בכישוריו ובכישורי עובדיו לא רק לשם בחירת המושבעים בעבור לקוחותיו, אלא גם לשם סיוע לעורכי הדין של לקוחותיו להחליט אילו טיעונים יובילו לניצחון בתיק.
מייקל וות'רלי כד"ר ג'ייסון בול, פסיכולוג ומחזיק בשלושה דוקטורטים בפסיכולוגיה, שונא עורכי דין אבל במהלך העונה השנייה מתברר שהוא ניגש פעמיים למבחני לשכה להיות עורך דין בטקסס ונכשל.
פרדי רודריגז כבני קולון, גיסו לשעבר של בול, עורך הדין של TAC.
ז'נבה קאר כמריסה מורגן, פסיכולוגית, עבדה בעברה במחלקה לביטחון המולדת.
כריסטופר ג'קסון כצ'אנק פאלמר, מעצב אופנה, עבד ב"ווג".
ג'יימי לי קירשנר כדני ג'יימס, חוקרת צוות, עבדה בעבר בבולשת האמריקנית.
אנאבל אטנסיו ככייבל מקרוי, מומחית מחשבים והאקרית.
דינה טיילר כליברטי דייוויס, עורכת דין מנוסה שעובדת מדי פעם עם צוותו של בול.
ג'יל פלינט דיאנה לינדזי, עורכת דין, עבר משותף עם ד"ר בול הן מקצועי והן רומנטי.
אלייזה דושקו כג'ייפי נונלי, עורכת דין.
בול הכנסה (בטורקית: Damga Pulu) הוא מדבקה בעלת ערך, המופקת ונמכרת על ידי השלטונות הלאומיים או המקומיים ומשמשת או שימשה בארצות רבות כאמצעי להוכחת תשלום מיסים או אגרות.
השיטה הופעלה לראשונה באימפריה העות'מאנית ב-1694.
רוכשי בולי ההכנסה הדביקו אותם לחפצים החייבים במס, חוזים, תעודות, חפיסות סיגריות וכדומה ולאחר מכן נפסלו הבולים על ידי מחיקתם בדיו או בטוש או בחותמת או על ידי קריעתם או ניקוב הבול, כדי למנוע תלישתם ועשיית שימוש חוזר.
בולי הכנסה שימשו גם אספנים, אך לאחר הופעת בולי הדואר והתרבותם, בולי ההכנסה הוצאו, אחרי מלחמת העולם הראשונה, מתוך הקטלוגים, לכן אספנים רבים פסלו אותם לצורכי איסוף.
בדרך כלל הייתה הבדלה חדה בין בולי דואר ובולי הכנסה, אך במדינות מסוימות היו גם "בולי דואר והכנסה", בולים ששימשו גם לדואר וגם כבולי הכנסה.
ערב מלחמת העולם השנייה הנפיקה פולין בול דואר שעורר את זעמה של שכנתה, גרמניה הנאצית, וחייב את פולין לבטל את הבול ולתקן את ההנפקה.
בול דואר הוא מסמך רשמי המונפק לרוב על ידי מדינה ריבונית ומשקף את עמדותיה הפוליטיות, התרבותיות והדתיות.
הנפקת בול כמוה כפרסום של הצהרה רשמית ופומבית, ותוכנו עלול להיתקל בתגובה נזעמת של מדינה אחרת הרואה עצמה נפגעת מהמסר המובע בבול.
קיימות דוגמאות רבות להנפקות פוגעניות שכאלו, ובאחד מאירועים אלו היו מעורבות פולין וגרמניה.
ביום 11 בנובמבר 1938, לרגל מלאת 20 שנה להכרזת עצמאותה של פולין, הנפיקה ממשלת פולין סדרה בת 13 בולים שהוקדשו לאירועים מרכזיים מן ההיסטוריה הפולנית.
על אחד מן הבולים, שערכו הנקוב היה 15 גרושי, שולבו דמויותיהם של המלכה ידוויגה ושל המלך ולדיסלב השני.
בתחתית הבול, על הרצפה למרגלות הזוג המלכותי, שולבו שתי חרבות מצולבות ועליהם מוטלת קסדה.