tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, קרול ניהל את אחוזתו במרילנד, שטחה כ־10,000 דונם, והחזיק בבעלותו כ־300 עבדים.
על אף שאסור היה לו להחזיק במשרה ציבורית במרילנד עקב דתו, קרול הפך למנהיג במאבק המדינה לעצמאות.
הוא שימש כנציג בוועידת אנאפוליס ונבחר כנציג לקונגרס הקונטיננטלי ב־1776. כמו כן, הוא היה חלק ממשלחת דיפלומטית שנשלחה לקוויבק – שכללה גם את בנג'מין פרנקלין וסמואל צ'ייס – שניסתה ללא הצלחה להשיג את תמיכת הקנדים דוברי הצרפתית.
קארול כיהן כחבר הסנאט של מרילנד מ-1781 עד 1800. הוא נבחר מטעם מרילנד לסנאט של ארצות הברית, אך התפטר ממושבו ב-1792 לאחר שמרילנד העבירה חוק האוסר על יחידים לכהן במקביל בתפקידים מדינתיים ופדרליים.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי, עזר להקים את מסילת הרכבת של בולטימור ואוהיו.
משפחת קארול הייתה צאצאית של משפחת Ó Cearbhaill, ששלטה בממלכה הקטנה האירית Éile במחוז קינגס שבאירלנד.
סבו של קארול היה צ'ארלס קארול המייסד, אירי מ-Aghagurty, שהיגר ללונדון ב־1685 ועבד שם כפקיד אצל האציל האנגלי לורד פאוויס, לפני שהיגר למרילנד באוקטובר 1688. לאחר שהגיע למרילנד, התיישב בבירת הקולוניה, סנט מרי'ס סיטי, עם מינוי כתובע הראשי מטעם בעל הקולוניה, לורד בולטימור.
השושלת מצד אמו של קארול הייתה אנגלית, שכן אמו הייתה ממשפחת ברוק.
אביו של קארול היה צ'ארלס קרול מאנאפוליס, שנולד באנאפוליס שבמרילנד בשנת 1702. על אף שירש את אחוזת דאורגן מאביו, כאזרח קתולי נאסר עליו להשתתף בעניינים פוליטיים של הקולוניה.
קארול נולד ב-19 בספטמבר 1737 באנאפוליס שבפרובינציית מרילנד, והיה בנם היחיד של צ'ארלס קארול מאנאפוליס ואשתו אליזבת ברוק.
הוא נולד כילד בלתי חוקי, שכן הוריו לא היו נשואים בזמן לידתו, מסיבות טכניות הקשורות לירושת האחוזות של משפחת קארול.
בסופו של דבר הם נישאו בשנת 1757. קארול הצעיר התחנך במכינה ישועית הידועה בשם Bohemia Manor במחוז ססיל על החוף המזרחי של מרילנד.
בגיל 11 נשלח לצרפת, שם המשיך בבתי ספר ישועים, תחילה בקולג' של סן אומר בצפון צרפת ולאחר מכן בתיכון לואי הגדול בפריז, וב-1755 השלים את לימודיו.
הוא המשיך את לימודיו באירופה ולמד משפטים בלונדון לפני שחזר לאנאפוליס ב-1765.
צ'ארלס קארול מאנאפוליס העניק את אחוזת קרולטון לבנו, צ'ארלס קארול מקרולטון.
על שם האחוזה הזו הוא קיבל את התואר "צ'ארלס קארול מקרולטון".
כמו אביו, קארול היה קתולי וכתוצאה מכך נאסר עליו על פי חוקי מרילנד להיכנס לפוליטיקה, לעסוק בעריכת דין ולהצביע בבחירות.
זה לא מנע ממנו להפוך לאחד האנשים העשירים ביותר במרילנד (ובכלל במושבות), בעל אחוזות חקלאיות נרחבות, בעיקר האחוזה הגדולה בדוורגאן, הוקלי פורג' ומיל, ולספק הון למימון מפעלים חדשים בחוף המערבי.
בתחילה לא התעניין קארול בפוליטיקה, בהתחלה קרול לא התעניין בפוליטיקה, ובכל מקרה הקתולים היו מנועים מלהחזיק במשרה ציבורית במרילנד מאז חוק 1704 שנועד "למנוע את צמיחת האפיפיור בפרובינציה זו".
אולם, כאשר המחלוקת בין בריטניה הגדולה למושבותיה האמריקאיות התגברה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, הפך קארול לדובר חזק בעד עצמאות.
בשנת 1772 השתתף קארול בדיון שניהל באמצעות מכתבים אנונימיים בעיתון, בו טען לזכות המושבות לשלוט במיסוי שלהן.
בכתיבתו ב-Maryland Gazette תחת שם העט "First Citizen" (האזרח הראשון), גם ביקר את ההכרזה של המושל המלכותי שהגדילה את האגרות המיוחדות ששילמו המתיישבים לפקידי המדינה ולכמורה הפרוטסטנטית.
מול קארול בדיונים כתובים אלו עמד דניאל דולאני הצעיר, עורך דין ידוע ופוליטיקאי לויאליסט, שכתב תחת השם "Antillon".
בדיונים אלו טען קרול שממשלת מרילנד הייתה במשך זמן רב מונופול של ארבע משפחות: האוגלס, הטאסקרס, הבליידנס והדולאניס, בעוד שדולאני טען אחרת.
בסופו של דבר, התגלה זהותם האמיתית של שני הצדדים, ותדמיתו ושמו של קארול החלו לגדול.
דולאני במהרה פנה להתקפות אישיות חריפות כלפי "האזרח הראשון", וקארול השיב בגישה מדינית וממושמעת, וטען שכאשר "Antillon" נוקט ב"תקיפות מילולית חריפה ופרסום בלתי הוגן, ניתן להניח שהטיעונים חסרים, או שהבורות או חוסר היכולת אינם יודעים כיצד ליישם אותם".
לאחר דיונים כתובים אלו, הפך קרול לאחד המתנגדים הבולטים לשלטון הבריטי ושירת בוועדות שונות של התכתבות.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, נראה כי קרול קיבל את הרעיון שרק מלחמה תוכל לשבור את המבוי הסתום מול בריטניה.
לפי האגדה, קרול וסמואל צ'ייס (שגם הוא חתם מאוחר יותר על הכרזת העצמאות מטעם מרילנד) קיימו את השיחה הבאה:
צ'ייס: "יש לנו על המתקיפים שלנו יתרון; הצלחנו לכתוב אותם לגמרי."
קארול: "והאם אתם חושבים שהכתיבה תסדיר את הסוגיה בינינו?"
צ'ייס: "בוודאי, מה עוד נוכל לעשות?"
הטיעונים שלנו רק יעוררו את רגשות העם עד לנקודה שבה מלחמה פתוחה תיחשב כמכריעה בסכסוך."
החל מבחירתו לוועדת ההתכתבות של מרילנד בשנת 1774, ייצג קארול את המושבה ברוב הגופים שקדמו למהפכה.
בשנת 1775 הוא הפך לחבר בוועדת הביטחון הראשונה של אנאפוליס, שנקראה "ועדת ההתכתבות והמועצה לביטחון של אנאפוליס".
קארול היה גם ציר בוועידת אנאפוליס, ששימשה ממשלה מהפכנית בפועל של מרילנד לפני הכרזת העצמאות.
בתחילת 1776 שלח אותו הקונגרס הקונטיננטלי כחלק ממשלחת דיפלומטית בת ארבעה נציגים לפרובינציית קוויבק, במטרה לזכות בתמיכתם של הקנדים הצרפתים במאבק הקרב מול בריטניה.
קארול נבחר למשימה בזכות כישוריו – הוא היה דובר צרפתית וקתולי, ולכן התאים במיוחד למשא ומתן עם הקתולים דוברי הצרפתית בקוויבק.
במשלחת השתתפו גם בנג'מין פרנקלין, סמואל צ'ייס ובן דודו, ג'ון קארול.
המשימה לא השיגה את יעדה.
חתימתו נראית כ"צ'ארלס קארול מקרולטון", כדי להבדיל בינו לבין אביו, "צ'ארלס קארול מאנאפוליס", שעדיין היה בחיים, וכן מקרובי משפחה נוספים במרילנד שנשאו את אותו שם – למשל, צ'ארלס קארול, עורך הדין ובנו צ'ארלס קארול הבן, שכונה "צ'ארלס קארול מהומווד".
כך מכנים אותו בדרך כלל היסטוריונים.
באותה תקופה היה קרול האדם העשיר ביותר באמריקה, ולכן היה לו הרבה מה להפסיד בעצם חתימתו על המסמך.
במהלך כהונתו בקונגרס הקונטיננטלי השני הוא כיהן במועצת המלחמה ואף העניק תמיכה כספית משמעותית למלחמת העצמאות האמריקאית.
קארול חזר למרילנד בשנת 1778 כדי לסייע בהקמת ממשלת המדינה.
בשנת 1780 נבחר מחדש לקונגרס הקונטיננטלי, אך סירב לכהן בו, ובמקום זאת נבחר לסנאט של מרילנד ב־1781, שם כיהן עד שנת 1800. בנובמבר 1779 העבירה אספת הנבחרים של מרילנד הצעת חוק המתירה להחרים את רכושם של מי שלא יוותרו על נאמנותם לבריטניה – בלי זכות לשימוע משפטי או לסעד חוקי.
קארול התנגד לחוק הזה, הטיל ספק במניעי התומכים בו וטען שהוא אינו צודק.
עם זאת, צעדי החרמת רכושם של תומכי המלך (טורים) זכו לפופולריות רבה, וב־1780 החוק התקבל.
לאחר הקמת ממשלת ארצות הברית, בחרה האספה המחוקקת של מרילנד את קארול לכהן במושב הראשון של הסנאט של ארצות הברית.
אולם בשנת 1792 העבירה מרילנד חוק שאסר על אדם לכהן בו־זמנית גם בבית המחוקקים של המדינה וגם בקונגרס הפדרלי.
מכיוון שקרול העדיף להתמקד בענייני מדינתו, הוא התפטר מהסנאט הפדרלי ב־30 בנובמבר 1792.
משפחת קארול היו בעלי עבדים וקארול היה בעל העבדים הגדול ביותר בזמן המהפכה האמריקאית.
קארול התנגד עקרונית לעבדות, ושאל בצורה רטורית: "למה לשמור בחיים את שאלת העבדות?
עליה כולם מודים שהיא דבר מאוד רע".
עם זאת, אף על פי שתמך בביטולו ההדרגתי, הוא לא שחרר את עבדיו שלו.
קארול הציג הצעת חוק לביטול הדרגתי של העבדות בסנאט של מרילנד, אך היא לא עברה.
ב-1828, בן 91, הוא שימש כנשיא ה־Auxiliary State Colonization Society of Maryland, הסניף של מרילנד של American Colonization Society, ארגון המוקדש להחזרת אמריקאים שחורים לנהל חיים חופשיים במדינות אפריקאיות כמו ליבריה.
קארול פרש מהחיים הציבוריים בשנת 1801. לאחר שתומאס ג'פרסון נבחר לנשיאות, גברו אצלו החששות מפעילות פוליטית והוא לא תמך במלחמת 1812. בשנת 1815 נבחר להיות חבר בחברת העתיקות האמריקאית.
קארול יצא מפרישתו בשנת 1827 כדי לסייע בהקמת מסילת הברזל Baltimore and Ohio Railroad.
בשנת 1828 הזמין את בניית מגדל פניקס בבולטימור והניח את אבן הפינה שלו.
המגדל, שגובהו 234 רגל (כ־71 מטרים), עדיין עומד על תלו, והוא היה המבנה הגבוה ביותר בארצות הברית עד שנבנתה אנדרטת וושינגטון.
המעשה הציבורי האחרון של קארול, ב־4 ביולי 1828, היה הנחת "האבן הראשונה" (אבן הפינה) של מסילת הברזל, כשהיה כמעט בן 91. לכבוד האירוע נכתב "מצעד קרולטון" (The Carrollton March), המוכר כשיר הרכבת הראשון שנכתב אי פעם.
בשנת 1828 התקבל קארול כחבר כבוד בחברת "הסינסינטי" במדינת מרילנד.
בניגוד לחברים בירושה, חברי כבוד אינם זכאים לייצוג על־ידי צאצא חי.
במאי 1832 הוזמן להופיע בכנס המפלגה הדמוקרטית הראשון, אך לא השתתף בשל בריאותו הרופפת.
קארול נפטר ב־14 בנובמבר 1832, בגיל 95, בבולטימור, בבית משפחת קייטון.
הוא נחשב ל"אבי המייסדים" (Founding Fathers) שחי הכי הרבה שנים.
הוא האריך ימים יותר מארבעה מתוך חמשת נשיאי ארצות הברית הראשונים.
קרול נקבר בקפלה של אחוזת דאורגן שבאליקוט סיטי, מרילנד, לאחר יום אבל לאומי.
קארול מוזכר בבית השלישי של המנון המדינה לשעבר "Maryland, My Maryland":
חרבך הזוהרת לעולם לא תחליד,
זכור את נאמנותו הקדושה של קרול,
זכור את המהלומה הלוחמנית של הווארד –
ואת כל ישניך עם הצדיקים,
מחוזות רבים נקראו על שמו: בארקנסו, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, איווה, מרילנד, מיסיסיפי, מיזורי, ניו המפשייר, אוהיו, קנטקי ווירג'יניה, וכן שתי נפות בלואיזיאנה – מזרח קארול ומערב קארול.
ערים ועיירות הנושאות את שמו קיימות באלבמה, ג'ורג'יה, קנטקי, אילינוי (Mount Carroll), איווה, מרילנד, מיזורי, ניו המפשייר וניו יורק, וכן שכונות בברוקלין ובטמפה.
בתי ספר שנקראו על שמו כוללים את חטיבת הביניים צ'ארלס קארול בניו קרולטון, מרילנד; תיכון צ'ארלס קארול בפילדלפיה; ואוניברסיטת קארול בווקשה, ויסקונסין.
ב־1876, לרגל תערוכת המאה בפילדלפיה לציון 100 שנים לעצמאות ארצות הברית, הזמינה התאחדות ההתנזרות הקתולית מאמריקה מזרקת ענק – Catholic Total Abstinence Union Fountain – שתוכננה ונבנתה על־ידי הפסל הרמן קים, כדי לקדם מוסריות אמריקאית.
במרכזה הוצב פסל של משה, וסביבו ארבעה פסלים נוספים, היוצרים צורת צלב מלטה: קרול, האב מתיו, קומודור ג'ון בארי, והארכיבישוף ג'ון קארול.
המזרקה מוצבת בפארק West Fairmount.
ב־1903 הציבה מדינת מרילנד פסל ברונזה של קארול באוסף היכל הפסלים הלאומי בקפיטול, מעשה ידי ריצ'רד א.
ב־1906 בנתה אוניברסיטת נוטרדאם מעונות לסטודנטים בשם Carroll Hall.
בית Paca-Carroll במכללת סנט ג'ון נקרא על שמו ועל שם ויליאם פאקה, שותפו לחתימה על הכרזת העצמאות.
אוניית SS Charles Carroll ממלחמת העולם השנייה, מסוג אוניות ליברטי, נקראה גם היא על שמו.
קארול מופיע גם בסרט אוצר לאומי משנת 2004.
היא הייתה נכדתו של הנרי דרנל, וקארול היה נינו.
נולדו להם שבעה ילדים, אך רק שלושה מהם שרדו את הינקות:
בין השנים 1820–1832 נהג קרול לבלות את החורפים בבולטימור בביתם.
מריאן קייטון (1788–1853) – נישאה לרוברט פטרסון (אחיה של אליזבת פטרסון בונפרטה).
לאחר מותו נישאה לריצ'רד וולסלי, המרקיז הראשון וולסלי (1760–1842), שהיה אז הלורד לוטננט של אירלנד ואחיו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, המצביא האגדי, שלפי השמועות היה מאהבה עוד קודם לכן.
אליזבת קייטון (1790–1862) – נישאה לג'ורג' סטפורד-ג'רינגהם, הברון השמיני סטפורד.
לואיזה קייטון (1793–1874) – נישאה לקולונל סר פלטון ביתהרסט-הרווי, הברונט הראשון.
לאחר מותו נישאה לפרנסיס דרסי-אוסבורן, המרקיז מקארמרדן (לימים הדוכס השביעי מלידס).
ילדיהם כללו את מרי וולסלי מקטביש (1826–1915), שנישאה להנרי ג'ורג' הווארד ממשפחת האצולה קרלייל.
צ'ארלס קארול הבן (1775–1825), שכונה לפעמים צ'ארלס קארול מהומווד משום שתכנן ופיקח על בנייתה של אחוזת הומווד.
הוא נישא להרייט צ'ו (1775–1861) מפילדלפיה, בתו של בנג'מין צ'ו, נשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה.
אחותה נישאה לג'ון איגר הווארד, שכיהן בסנאט לצד קארול האב.
צ'ארלס הבן נודע בשל שתייה מופרזת – עד שני ליטר ברנדי ביום – שהובילה להתנהגות לא יציבה ולפרידתו מהרייט.
צאצאיו של קארול מחזיקים עד היום באחוזת דאורגן, הנכס הפרטי הגדול ביותר במחוז הווארד, מרילנד – מעל 1,000 אקרים (4 קמ"ר) של אדמות יקרות ערך השמורות מבחינה היסטורית באליקוט סיטי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 פרסם העיתונאי ג'ון היקס, במסגרת הקומיקס הסינדיקטי שלו Strange as It Seems, סיפור אפוקריפי שמסביר את חתימתו הייחודית של צ'ארלס קארול על הכרזת העצמאות.
כל חבר בקונגרס הקונטיננטלי שחתם על המסמך הפך אוטומטית לפושע, אשם בבגידה ובחתרנות נגד המלך ג'ורג' השלישי.
לקארול, בשל עושרו הרב, היה הרבה יותר מה להפסיד מאשר לרבים מחבריו.
חלק מהחותמים, כמו סיזר רודני ובאטן גווינט, נשאו שמות חריגים ומובחנים, שהיו מזהים אותם מיד בעיני המלך; לעומתם, חותמים אחרים בעלי שמות נפוצים יותר יכלו לקוות לחתום מבלי להפליל את עצמם ישירות.
לפי גרסת היקס, כאשר הגיע תורו של קרול לחתום על הכרזת העצמאות, הוא קם, ניגש לשולחנו של ג'ון הנקוק, שעליו הונח המסמך, חתם בשם "צ'ארלס קארול" וחזר למקומו.
באותו רגע העיר אחד מחברי הקונגרס, שהיה בעל דעה קדומה נגד קרול בשל קתוליותו, כי קארול אינו מסכן דבר בחתימתו – הרי ישנם לא מעט אנשים בשם זה במושבות, ולכן סביר שהמלך לא יורה לעצור אותו מבלי שיהיה הוכח בוודאות שהוא דווקא אותו צ'ארלס קארול שחתם על המסמך.
קארול חזר מיד לשולחן, אחז שוב בעט, והוסיף לשמו את התוספת "מקארולטון".
בפועל, קארול נהג להוסיף את התואר "מקארולטון" לחתימתו כבר למעלה מעשור קודם לכן.
הדוגמה הקדומה ביותר הידועה לכך מופיעה בסופה של איגרת שכתב לידידו האנגלי ויליאם גיבסון ב־15 בספטמבר 1765. "אחוזת קארולטון" היה שמה של נחלה בת יותר מ־12 אלף אקרים במחוז פרדריק, מרילנד, שהייתה בבעלות משפחת קארול והושכרה לאיכרים חוכרים.
צ'ארלס פנטון מרסר היה פוליטיקאי ועורך דין בן המאה ה-19 ממחוז לודון, וירג'יניה, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובבית הנבחרים של וירג'יניה.
ייתכן שהצורך לחנך את בניו הוביל את ג'יימס מרסר להיות נאמן של האקדמיה של פרדריקסבורג, שכן ג'יימס מרסר כתב לחברו ג'ורג' מייסון על היתרונות של בית הספר החדש על פני הקולג' של ויליאם ומרי בוויליאמסבורג (שם ג'יימס מרסר ואחיו למדו), מכללת האמפדן-סידני ובתי ספר בריצ'מונד, בירת המדינה החדשה.
מרסר (שכיהן גם בקונגרס האמריקאי וכמושל מרילנד).
בני דודיו הראשונים רוברט סלדן גארנט וג'יימס מרסר גארנט, שימשו שניהם גם כחברי קונגרס.
מרסר לא נסע לוויליאמסבורג ללימודים גבוהים, אלא לפרינסטון, ניו ג'רזי, לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא סיים את לימודיו במכללת פרינסטון ב-1797. בשנה שלאחר מכן קיבל מרסר מינוי כקפטן הפרשים מהנשיא ג'ורג' וושינגטון, שציפה למלחמה עם צרפת, מה שלא התרחש.
מרסר חזר לפרינסטון, לקח קורס לתואר שני, קיבל תואר נוסף בשנת 1800, ואז סייר באירופה בשנים 1802–1803. כשחזר לווירג'יניה, למד משפטים.
מרסר, שהתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1802, החל את העיסוק המשפטי הפרטי שלו במחוז לודון.
בשנת 1810 הוא עזר לייסד את הכפר אלדי, וירג'יניה, ליד הטחנה שלו.
מצביעי מחוז לודון בחרו במרסר כאחד מנציגיהם בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנת 1810 והוא זכה בבחירה חוזרת מספר פעמים עד 1817. בקדנציה האחרונה שלו הגיש הצעת חוק להקמת מערכת של חינוך ציבורי חינם לבנים ובנות לבנים, המנוהלת על ידי ועד החינוך וממומנת על ידי קרן הספרות הממלכתית.
[ג'תרו נוויל ממחוז הארדי, שנבחר לראשונה בשנה שלאחר מכן יציג הצעת חוק דומה, שגם היא לא הצליחה לעבור.] מרסר שירת לצד ויליאם נולנד הוותיק במשך מספר שנים, ולאחר מכן עם תומאס גרג ב-1815 וב-1816, ולאחר מכן עזב מרסר לקונגרס.
בקדנציה האחרונה שלו בבית הנבחרים, מרסר עמד בראש ועדת הכספים והציג הצעת חוק להקמת תעלה לאורך נהר הפוטומאק.
בינתיים, במהלך מלחמת 1812, מרסר קיבל נציבות בתור לוטננט קולונל של רגימנט וירג'יניה.
הוא קיבל את הפיקוד על ההגנות החשובות בנורפוק, וירג'יניה.
מרסר שימש גם כמפקח כללי ב-1814, שליש של המושל ג'יימס ברבור ובריגדיר גנרל בפיקוד על חטיבת וירג'יניה השנייה.
מרסר חיבר דו"ח בבית המחוקקים של המדינה בשנת 1816 הקורא לחינוך יסודי נתמך על ידי המדינה לכל הילדים הלבנים.
הפיקוח היה אמור להינתן על ידי מועצת מדינה להוראה ציבורית, שנבחרה על ידי המחוקק.
בשנת 1817, הצעת החוק שלו עברה בבית התחתון אך נדחה בסנאט של המדינה.
תומאס ג'פרסון התנגד לתוכנית מכיוון שמימון כבד לבתי ספר יסודיים יפנה כסף מהאוניברסיטה הממלכתית האהובה שלו, והתוכנית תחליף את השליטה המקומית בשליטה ממלכתית.
בשנת 1816 זכה מרסר בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, ולאחר מכן זכה בבחירות חוזרות מספר פעמים, וכיהן בין השנים 1817 ל-1839, אחת הכהונות הרצופות הארוכות ביותר באותה תקופה.
הוותק הזה עזר לו להיות יושב ראש הוועדה לדרכים ותעלות בשנים 1831 עד 1839. בשנת 1817, מרסר נבחר לחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית בפילדלפיה.
בתקופות שונות מרסר התמודד כפדרליסט, רפובליקני קרופורד, רפובליקני של אדמס, אנטי-ג'קסוני וויגי.
מרסר האמין בשיפורים פנימיים והגנה על יצרנים מקומיים.
לפני שירותו בוועדת הבית לכבישים ותעלות, הוא היה הנשיא הראשון של חברת תעלת צ'ספיק ואוהיו, וכיהן בין השנים 1828 ל-1833.
הוא גם התנגד לעבדות והפך לפעיל באגודת הקולוניזציה האמריקנית, שאותה עזר לייסד ב-1816, בושרוד וושינגטון הפך לנשיא שלה וכיהן עד מותו.
בשנה שלאחר מכן הייתה לה נוכחות לאומית, והיא פעלה להקמת המדינה החופשית של ליבריה.
ג'יימס מדיסון, הנרי קליי, ג'ון מרשל, ג'ון רנדולף, ג'ון טיילור, ויליאם ה.
קרופורד, דניאל ובסטר, פרנסיס סקוט קי וג'יימס מונרו הפכו גם הם לחברים מייסדים או מוקדמים.
החברים דנו לעיתים קרובות בשתי שאלות טורדניות: כמה שחורים חופשיים יסכימו מרצונם לגירוש, ומי ישלם על כך?
רישומי מפקד האוכלוסין הפדרלי אינם ברורים אם מרסר היה הבעלים של עבדים ב-1820, אך לא היו לו עבדים ב-1830. מרסר הפך לסגן נשיא אגודת הקולוניזציה של וירג'יניה ב-1836, וסגן נשיא האגודה הלאומית לחקלאות ב-1842. ב-1853 הוא ביקר שוב באירופה, כדי להתייעץ על ביטול העבדות.
מצביעים במחוז המקיף את לודון והמחוזות השכנים של פיירפקס בחרו במרסר, הנשיא לשעבר ג'יימס מונרו, ויליאם ה.
הנדרסון לייצג אותם בוועידה החוקתית של וירג'יניה בין השנים 1829–1830 (כאשר ג'ושוע אוסבורן החליף את מונרו לאחר שהתפטר).
חברי הנציגות בחרו במרסר לכהן בוועדה של מחלקת החקיקה.
ייצוג מוגבר למערב וירג'יניה וביטול הדרגתי של העבדות היו שני נושאים מרכזיים באותה ועידה חוקתית של וירג'יניה.
מרסר מת באחוזה הידועה בשם "הווארד" שהפכה מאוחר יותר לבית הספר התיכון האפיסקופלי, ליד אלכסנדריה, וירג'יניה, ב-4 במאי 1858. המסמכים שלו מ-1852 עד 1858 מוחזקים על ידי ספריית וירג'יניה.
צ'ארלס הארטינג פרסי , הידוע גם בשם צ'אק פרסי, היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה נשיא תאגיד בל אנד האוול מ-1949 עד 1964, וכיהן כסנאטור רפובליקני מאילינוי מ-1967 עד 1985, לאחר תבוסה לפול סיימון.
הוא הוזכר כבעל תקווה רפובליקני לנשיאות מ-1968 עד 1988. במהלך הקריירה שלו בסנאט, פרסי התרכז בעסקים וביחסי חוץ.
צ'ארלס הארטינג פרסי נולד ב-27 בספטמבר 1919 בפנסקולה, עיר הבירה של מחוז אסקמביה בצפון מערב פלורידה, והיה בנם של אדוארד ה.
אביו, יליד אלבמה, צאצא לבני מיסיסיפי וווירג'יניה מהתקופה הקולוניאלית, היה בתקופות שונות מוכר מכוניות וקופאי בנק.
אמו ילידת אילינוי הייתה כנרת קונצרטים.
אדוארד היה בנם של צ'ארלס בראון פרסי והלן ליילה הרנדון ממשפחת הרנדון החזקה מווירג'יניה.
אליזבת הארטינג הייתה בתם של פיניאס פרדריק הארטינג ובל אשנבק.
המשפחה עברה לשיקגו כשפרסי היה תינוק.
כילד, הייתה לו אנרגיה יזמית והחזיק בעבודות בזמן שלמד בבית הספר.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 הביאה אותו המטיפה שלו לתשומת לבו של המורה שלו בבית ספר של יום ראשון, ג'וזף מקנאב, נשיא בל והאוול, אז חברת מצלמות קטנה.
פרסי סיים תיכון בתיכון טרייר חדש.
הוא נכנס לאוניברסיטת שיקגו במלגה של חצי שכר לימוד, ופילס את דרכו בקולג' עם כמה משרות חלקיות.
הוא סיים את התואר בכלכלה ב-1941, והיה חבר באחוות אלפא דלתא פי.
פרסי התחיל ב-Bell & Howell בשנת 1938 כחניך מכירות בזמן שעדיין למד בקולג'.
הוא חזר לבל והאוול ב-1941 כדי לעבוד במשרה מלאה לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת שיקגו.
בהיותו נבון בעסקים, תוך שנה מונה לדירקטור בחברה.
פרסי שירת שלוש שנים בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וחזר לחברה ב-1945.
בשנת 1949, הג'ייסס כינו את פרסי לאחד מ"הגברים הצעירים המצטיינים באמריקה", יחד עם ג'רלד ר.
פורד, ממישיגן, נשיא ארצות הברית לעתיד, וג'ון בן שפרד, התובע הכללי של טקסס לעתיד.
לאחר מותו של ג'וזף מקנאב ב-1949, פרסי מונה לנשיא בל והאוול.
הוא היה מכריע בהובלת החברה בתקופה של הצלחה וצמיחה פיננסית.
במהלך מנהיגותו, פרסי הרחיב את בל אנד האוול, העלה את ההכנסות פי 32 ואת מספר העובדים פי 12, ורישום את החברה בבורסת ניו יורק.
בעוד שהמשיכה לייצר מצלמות קולנוע ומקרני קולנוע וקול לשימוש צבאי, מסחרי וביתי, בסוף שנות ה-40 החברה גיוונה לייצור מיקרופילם.
מאוחר יותר היא נכנסה גם לשווקים המתרחבים במהירות של שירותי מידע.
בסוף שנות ה-50 החליט פרסי להיכנס לפוליטיקה.
בעידודו של נשיא ארצות הברית דווייט ד.
אייזנהאואר, פרסי עזר בכתיבת Decisions for a Better America, שהציעה קבוצה של יעדים ארוכי טווח עבור המפלגה הרפובליקנית.
הוא השתייך לאגף המתון והליברלי של המפלגה הרפובליקנית, בראשות אייזנהאואר בתקופת נשיאותו ומאוחר יותר זוהה באופן הדוק עם מושל ניו יורק, נלסון א.
בשנת 1958, פרסי שירת בקרן הלימוד המיוחדת של קרן רוקפלר, ובעצם עבד כיועץ לא רשמי לקמפיין של רוקפלר לתפקיד מושל ניו יורק.
פרסי נכנס לראשונה לפוליטיקה עם מועמדות למושל אילינוי ב-1964, שאותה הפסיד במעט למושל המכהן הדמוקרטי אוטו קרנר.
במהלך מסע הבחירות שלו, פרסי תמך בעל כורחו במועמד הרפובליקני השמרני לנשיאות בארי גולדווטר, עמיתו לעתיד בסנאט.
גולדווטר הובס בכל המדינה, למרות שהצליח מעט יותר באילינוי מאשר במדינה בכלל.
בשנת 1966, פרסי התמודד על תפקיד הסנאטור האמריקאי של אילינוי.
בתו ולרי, בת ה-21, נרצחה בבית המשפחה בבוקר ה-18 בספטמבר, בסוף מסע הבחירות.
נטען כי מותה נגרם על ידי פולש, אך הפשע מעולם לא פוענח למרות חקירה ממושכת.
פרסי ויריבו השעו שניהם את הקמפיין למשך מספר שבועות לאחר מותה של ולרי.
הוא הביס את הסנאטור הדמוקרטי פול דאגלס (פרופסור לשעבר לפרסי באוניברסיטת שיקגו) עם 56 אחוז מהקולות.
לאחר שפרסי הופיע בתוכנית הטלוויזיה Face The Nation ב-15 בינואר 1967, עם שאר הסנאטורים הרפובליקנים החדשים שנבחרו, הנשיא לינדון ג'ונסון ציין בפרטיות שלדעתו פרסי יהפוך לנשיא משובח אם ההזדמנות תתעורר.
ב-12 בדצמבר 1967, הסנאטור פרסי נפגש עם נשיא דרום וייטנאם נויין ואן טיו והבטיח לו ש"אף אדם אחראי לא במפלגה הדמוקרטית ולא במפלגה הרפובליקנית תמך בנסיגה של ארצות הברית מדרום וייטנאם".
בשנת 1967, הסנאטור פרסי הציג הצעת חוק להקמת תוכנית להמרצת בניית דיור בעלות נמוכה.
ההצעה של פרסי הייתה הראשונה מסוגה שהעניקה בעלות על בתים למשפחות מעוטות הכנסה, והיא זכתה לתמיכה חזקה מהרפובליקנים הן בבית הנבחרים והן בסנאט, אם כי בסופו של דבר לא עברה.
כשנשאל מדוע בחר דיור להצעת החקיקה הגדולה הראשונה שלו, אמר פרסי: "מכל הבעיות שנתקלתי בהן במהלך שלוש שנים של קמפיין, תחילה עבור המושל ולאחר מכן עבור הסנאט, נראה שהחמור ביותר בהשלכותיהן לעתיד הן הבעיות של האזורים המדרדרים בעיר ובאזור הכפרי, חוסר ההתאמה של הדיור".
פרסי הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968 ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הצטרף לרפובליקנים של רוקפלר בהצבעה נגד המועמדויות לבית המשפט העליון של קלמנט היינסוורת' וג'ורג' הרולד קארסוול, אבל כן הצביע לוויליאם רנקוויסט ב-1971.
כשהיה בסנאט פחות משנתיים, פרסי הוזכר כתקווה רפובליקנית למועמדות לנשיאות ב-1968. בעל הטור של הניו יורק טיימס ג'יימס רסטון התייחס אליו כ"הכתבה הפוליטית החמה ביותר במפלגה הרפובליקנית".
ב-1970, פרסי דיבר על ההנאה שלו מהאוטוביוגרפיה של מלקולם אקס, ואמר "כל אדם לבן צריך לקרוא את זה".
ב-1972 ביקש פרסי כהונה שנייה לסנאט.
בבחירות הכלליות הוא הביס את חבר הקונגרס רומן פוצ'ינסקי בסחף הרפובליקני.
הוא ויתר על מקומו בוועדת ההקצאות החשובה של הסנאט עבור אחד בוועדת יחסי החוץ.
הסנאטור פרסי בשנת 1974 הציג חקיקה המאפשרת את הגבלת המהירות המרבית הלאומית קבועה במהירות , שהפכה לחוק בינואר 1975, נשארה בתוקף עד שתוקנה ב-1987 כדי לאפשר נסיעה במהירות בכבישים מהירים כפריים בין מדינות ולבסוף בוטל ב-1995.
ב-1978, כשפרסי השלים את כהונתו השנייה, הוא נראה בלתי מנוצח.
פרסי נחשב כה חזק עד שהמפלגה הדמוקרטית לא הצליחה לשכנע אף מועמד רציני לאתגר אותו בבחירות של אותה שנה.
אלכס סיית', מועמד לסוס שחור, היה האתגר הדמוקרטי שלו.
סיית' מעולם לא חיפש תפקיד נבחר, אבל כיהן כמינוי במועצת הערעורים של מחוז קוק במשך שתים עשרה שנים, תשע כיו"ר.
באותה תקופה, המוניטין של פרסי כרפובליקני מתון של רוקפלר, בניגוד לעמדות מדיניות החוץ הקשוחות לכאורה של סיית', הפך את פרסי לפגיע לפתע בשבועות שלפני הבחירות.
פרסי פעל קודם לכן להרחבת הבסיס של המפלגה הרפובליקנית והיה חריג לגורמים שמרניים יותר.
כשהוא חש את ההפסד הסביר שלו, פרסי יצא לטלוויזיה ימים לפני הבחירות, ובעיניים מלאות דמעות, הפציר במצביעי אילינוי לתת לו הזדמנות נוספת.
הוא אמר, "קיבלתי את ההודעה שלך ואתה צודק...
אני בטוח שעשיתי את חלקי בטעויות, אבל סדר העדיפויות שלך הוא שלי." הוא זכה בבחירות חוזרות ב-53% לעומת 46% של סיית'.
לאחר שהרפובליקנים זכו בשליטה בסנאט ב-1980, פרסי הפך ליו"ר ועדת יחסי החוץ.
באותה שנה הוא ערך ארוחת צהריים לכבוד הקרמאפה ה-16 של טיבט בקפיטול ארצות הברית עם בודהיסטים ואנשי קונגרס טיבטים אחרים.
הוא כיהן בסנאט עד תום כהונתו השלישית בינואר 1985, לאחר שהפסיד בקושי לחבר הקונגרס פול סיימון ב -1984. המבקרים האשימו את פרסי בכך שהקדיש יותר תשומת לב לענייני חוץ מאשר לנושאים הפנימיים של בוחריו.
לאחר תבוסתו של פרסי, אף רפובליקני לא ניצח במירוץ לסנאטור באילינוי עד פיטר פיצג'רלד ב-1998, ואף רפובליקני לא יזכה שוב במושב הישן של פרסי.
בשנת 2006, כשכתבו על השפעת השדולות הפוליטיות על מערכת היחסים של ארצות הברית עם ישראל, כתבו התאורטיקנים הפוליטיים ג'ון מירשיימר וסטיבן וולט שהם מאמינים שההפסד של פרסי הוא תוצאה של קמפיין שניהלה נגדו הוועדה האמריקאית לעניינים ציבוריים בישראל (AIPAC).
מוקדם יותר באותה שנה, פרסי ויו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים, דנטה פאסל, טענו כי קרל לינאס, מפקד מחנה ריכוז לשעבר שהיה אמור להיות מגורש מפנסילבניה לאסטוניה ששיקר במסמכים שבהם השתמש כדי להיכנס לארצות הברית, צריך לא יישלח לברית המועצות.
נמצא כי לינאס הורה והשתתף ברציחות של יהודים ואסירים אחרים.
השקפתו של פרסי, המשותפת לפאסל, חבר בית הנבחרים דונלד ל.
ריטר מפנסילבניה, וועדת הלסינקי, הייתה שיש לגרש את לינאס, רק לא לברית המועצות מכיוון שזו "תהווה הכרה שברית המועצות השתלטה רשמית על אסטוניה".
בהיותו בסנאט, פרסי היה פעיל בעניינים עסקיים ובינלאומיים.
למרות שהוא בחן את האפשרות להתמודד לנשיאות גם ב-1968 וגם ב-1976, הוא לא התמודד באף פעם.
במהלך שנות ה-70 המוקדמות, הוא התעמת עם הנשיא ניקסון וביקר את התנהלותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בשנת 1977, פרסי והסנאטור יוברט ה.
האמפרי - בתגובה לאמברגו הנפט של אופ"ק ב-1973 ומחירי האנרגיה הגבוהים בכלל - הקימו את הברית לחיסכון באנרגיה כדי לעודד מחויבות לאומית להתייעלות אנרגטית.
פרסי היה היו"ר המייסד של הארגון.
פרסי הוזכר שוב לנשיאות בשנים 1980 ו-1988, אך מועמדותיו לא התקדמו מעבר לשלב החקר.
ב-1981, שלושה חברי קונגרס (ביל שטראוס, איליין ניופורט וג'ים אידלה) מוועדת המשנה של פרסי לאנרגיה, הפצת נשק גרעיני ותהליכי ממשלה הקימו את הקבוצה הפוליטית-סאטירה "צעדי הקפיטול", שהופיעה במשך 40 שנה.
אולי המעשה החשוב ביותר של פרסי, ומורשתו הארוכה ביותר, היה סיום הנוהג של מינויים של שופטים פדרליים מתוך מאגר מועמדים שנוצר על ידי קבלני הקולות הפוליטיים של שיקגו.
הוא יישם מערכת של התייעצות וייעוץ מקבוצות של מומחים משפטיים, לרבות לשכת עורכי הדין המקצועית, פרקטיקה שנחשבה לחדשנית באותה תקופה.
אחד המועמדים שלו, ג'ון פול סטיבנס, נבחר על ידי הנשיא ג'רלד פורד כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא התחתן עם ז'אן ולרי דיקרסון.
נולדו להם בנות תאומות, ולרי ושרון (ילידי 1944) ובן רוג'ר (יליד 1946).
לאחר מותה של ז'אן פרסי ב-1947, פרסי התחתן עם לוריין דיאן גאייר ב-1950. נולדו להם שני ילדים: גייל (ילידת 1953) ומארק (יליד 1955).
אחת מבנותיו התאומות, ולרי פרסי, נרצחה בגיל 21 בחדר השינה שלה בבית המשפחה בקנילוורת', אילינוי, ליד שיקגו, במהלך מסע הסנאטור שלו בספטמבר 1966. היא הוכתה ונדקרה למוות במיטתה בזמן שהמשפחה שהתה במגורים.
למרות שאמה החורגת של ולרי, לכאורה, צפתה לזמן קצר ברוצח, ומשאבים ניכרים הוקדשו לפתרון הפשע, זהות הרוצח נותרה עלומה.
אשתו של רופא שהגיב ראשון לזירה הצהירה בשנת 2016 כי בעלה המנוח, ד"ר רוברט הוף, חש ש"זירת הפשע נוקתה" עד שהגיע לבית פרסי מוקדם בבוקר ה-18 בספטמבר 1966.
בשנת 1967 אחותה התאומה שרון פרסי נישאה לג'ון ד.
הוא הפך לפוליטיקאי ולאחר מכן נבחר למושל וירג'יניה המערבית הדמוקרטי (1977–1985).
הוא שימש כסנאטור ארצות הברית עבור וירג'יניה המערבית מ-1985 עד 2015.
פרסי נשאר פעיל לאחר שעזב את התפקיד הפוליטי אך סבל ממחלת אלצהיימר בשנים מאוחרות יותר.
הוא מת ב-17 בספטמבר 2011, בהוספיס הבית והקהילה של וושינגטון בוושינגטון הבירה הוא נקבר בבית הקברות אוק היל בוושינגטון הבירה.
צַ'רְלְס פְּרוֹטִיאוּס סְטַיינְמֶץ , נולד כקַרְל אַוּגוּסט רוּדוֹלְף שְטַיינְמֶץ היה מתמטיקאי ומהנדס חשמל פרוסי-אמריקאי, ופרופסור ב.
הוא טיפח את פיתוח זרם החילופין שאפשר את התרחבות בארצות הברית, וניסח תאוריות מתמטיות עבור מהנדסים.
הוא גילה תגליות פורצות דרך בהבנת ההיסטרזיס שאפשרו למהנדסים לתכנן טוב יותר, במיוחד מנועים חשמליים לשימוש בתעשייה.
עם מותו, החזיק סטיינמץ ביותר מ-200 פטנטים.
סטיינמץ, שהיה גאון במתמטיקה ובאלקטרוניקה כאחד, עשה עבודה שזיכתה אותו בכינויים "מחשל הברקים" ו"הקוסם מסקנקטדי".
, , ו"מעגל שקול סטיינמץ" כולם קרויים על שמו, כמו גם פרסי כבוד ומלגות רבים, כולל , אחת ההוקרות הטכניות הגבוהות ביותר, המוענק על ידי האגודה המקצועית של מכון מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה.
סטיינמץ נולד בשם קארל אוגוסט רודולף שטיינמץ ב-9 באפריל 1865, בברסלאו, פרובינציית שלזיה, פרוסיה (כיום ורוצלב בפולין), בנם של קרולינה (נויברט) וקארל היינריך שטיינמץ.
שטיינמץ, שגובהו כמבוגר היה 1.22 מטר בלבד, סבל מגמדות, עקשת ונקע מולד של מפרק הירך, כמו גם אביו וסבו.
שטיינמץ סיים את לימודיו בהצטיינות בגימנסיה זנקט יוהאן בשנת 1882.
לאחר סיום הגימנסיה, שטיינמץ למד באוניברסיטת ברסלאו כדי להתחיל לעבוד על התואר הראשון שלו בשנת 1883. לקראת סיום הדוקטורט שלו בשנת 1888, הוא נאלץ להימלט לציריך בשווייץ, כאשר ממשלת גרמניה התכוננה להעמידו לדין על פעילותו הסוציאליסטית.
מכיוון שאספות ועיתונות סוציאליסטיות נאסרו בגרמניה, שטיינמץ נמלט לציריך בשנת 1889 כדי להימנע ממעצר אפשרי.
קליין מאוניברסיטת קורנל, מחבר הספר "סטיינמץ: מהנדס וסוציאליסט", מצביע על גורמים נוספים שחיזקו את החלטתו של שטיינמץ לעזוב את מולדתו, כגון בעיות כלכליות והסיכוי לחיים הרמוניים יותר עם חבריו ותומכיו הסוציאליסטים מאשר הנסיבות הביתיות המלחיצות של משק הבית של אביו.
לפני שפג תוקפה של הוויזה שקיבל, הוא היגר לארצות הברית בשנת 1889. הוא שינה את שמו הפרטי ל"צ'ארלס" כדי להישמע אמריקאי יותר, ובחר בשם האמצעי "פרוטאוס" (נהגה באנגלית כפרוטיאוס), דמות חכמה בעלת גיבנת מהאודיסיאה שידעה סודות רבים, על שם כינוי שהעניקו לו אחיו באחווה במכללה.
סטיינמץ היה פעיל פוליטית בארצות הברית כסוציאליסט טכנוקרטי במשך למעלה משלושים שנה.
לאחר שהבולשביקים הציגו תוכנית טכנוקרטית לחשמל את רוסיה, סטיינמץ דיבר על לנין לצד אלברט איינשטיין כ"שני המוחות הגדולים ביותר של זמננו".
הוא האמין בממשלה תעשייתית קורפורטיסטית המכסה גם את תפקיד הרווחה האנושית שלה.
כחבר ב המקורית, שכללה גם את תורסטן ובלן ו, סטיינמץ האמין מאוד ביכולתן של המכונות לחסל את עבודת הפרך של האדם וליצור שפע לכולם.
הוא ניסח זאת כך: "יום אחד [ניצור] את הדברים הטובים של החיים לכולם".
האופטימיות הטכנו-אוטופית של סטיינמץ הייתה שזורה עמוקות באמונותיו הפוליטיות, והוא היה משוכנע שהתפשטות ה תוביל באופן בלתי נמנע את החברה האנושית לעבר סוציאליזם.
סטיינמץ ידוע בתרומתו בשלושה תחומים עיקריים של תורת מערכות זרם חילופין (AC): , ניתוח , ו.
תאוריית היסטרזיס של זרם חילופין
זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית, סטיינמץ החל לעבוד אצל רודולף אייקמאייר ביונקרס (ניו יורק), ופרסם בתחום ההיסטרזיס המגנטי, וזכה להכרה מקצועית עולמית.
חברתו של אייקמאייר פיתחה שנאים לשימוש ב בין מכשירים מכניים וחשמליים רבים אחרים.
בשנת 1893 חברתו של אייקמאייר, יחד עם כל הפטנטים והעיצובים שלה, נרכשה על ידי חברת ג'נרל אלקטריק (GE) שזה עתה הוקמה, שם סטיינמץ נודע במהרה כקוסם ההנדסה בקהילת המהנדסים של GE.
תאוריית מעגל זרם חילופין במצב יציב
עבודתו של סטיינמץ חוללה מהפכה ב זרם חילופין, שבוצעו באמצעות שיטות מורכבות וגוזלות זמן מבוססות חשבון אינפיניטסימלי.
במאמר פורץ הדרך, "כמויות מורכבות ושימושן בהן בהנדסת חשמל", שהוצג בכנס ביולי 1893 ופורסם בכתב העת של (AIEE), סטיינמץ פישט את השיטות המורכבות הללו ל"בעיה פשוטה של אלגברה".
הוא ביסס באופן שיטתי את השימוש בייצוג פאזורים של מספרים מורכבים בספרי לימוד של הנדסת חשמל, כאשר האות הקטנה "j" משמשת כדי לציין את אופרטור ה של 90 מעלות בניתוח מערכות זרם חילופין.
ספריו פורצי הדרך ומאמרים רבים אחרים בכתב העת של AIEE "לימדו דור שלם של מהנדסים כיצד להתמודד עם תופעות זרם חילופין".
תאוריית מצבי המעבר במעגל זרם חילופין
סטיינמץ גם קידם רבות את הבנת הברקים.
ניסוייו השיטתיים הובילו למעבדה הראשונה שיצרה "ברקים מעשה ידי אדם", מה שזיכה אותו בכינוי "מחשל הברקים".
הניסויים נערכו במעבדה בגודל מגרש כדורגל בג'נרל אלקטריק, תוך שימוש בגנרטורים של 120,000 וולט.
הוא גם הקים מגדל ברקים כדי למשוך ברקים טבעיים ולחקור את דפוסיהם והשפעותיהם, מה שהוביל למספר תאוריות.
סטיינמץ שימש בתפקידים המקצועיים הבאים:
ביוניון קולג', כיו"ר המחלקה להנדסת חשמל בין השנים 1902 ל-1913 וכחבר סגל לאחר מכן עד מותו ב-1923
חבר מועצת החינוך של סקנקטדי במשך שש שנים, כולל ארבע שנים כנשיא המועצה
נשיא המועצה המשותפת של סקנקטדי
סגן הנשיא הראשון של האיגוד הבינלאומי של חשמלאים עירוניים (IAME) {אשר הפך מאוחר יותר ל (IMSA)} בין השנים 1913 ל-1923.
הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1901 ודוקטורט מיוניון קולג' בשנת 1903. פרסים נוספים כוללים את תעודת ההצטיינות של , 1908; מדליית אליוט קרסון, 1913; ו, 1914. סטיינמץ היה גם עמית נבחר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
סטיינמץ כתב 13 ספרים ו-60 מאמרים, לא רק על הנדסה.
הוא היה חבר ויועץ לאחוות ביוניון קולג', שמשכן הסניף שלה היה אחד מהמעונות הראשונים שחושמלו.
בזמן שכיהן כנשיא מועצת החינוך של סקנקטדי, סטיינמץ הנהיג רפורמות מתקדמות רבות, כולל שעות לימודים מורחבות, ארוחות בית ספר, , כיתות מיוחדות לילדי מהגרים וחלוקת ספרי לימוד בחינם.
סטיינמץ סבל מעקשת, וכך גם אביו וסבו.
למרות אהבתו לילדים ולחיי משפחה, סטיינמץ נותר רווק, כדי למנוע מעיוות עמוד השדרה שלו לעבור לצאצאיו.
כאשר ג'וזף לירוי היידן, עוזר מעבדה נאמן וחרוץ, הודיע כי יתחתן ויחפש לעצמו מקום מגורים משלו, סטיינמץ הציע את ההצעה יוצאת הדופן לפתוח את ביתו הגדול, הכולל מעבדת מחקר, חממה ומשרד, לבני הזוג ולמשפחתם העתידית.
היידן תמך ברעיון, אך אשתו לעתיד חששה מההסדר הלא שגרתי.
היא הסכימה לאחר הבטחתו של סטיינמץ שתוכל לנהל את הבית כראות עיניה.
לאחר התחלה מגושמת, ההסדר עבד היטב עבור כל הצדדים, במיוחד לאחר שנולדו שלושה ילדים במשפחת היידן.
סטיינמץ אימץ באופן חוקי את ג'וזף היידן כבנו, והפך לסבא של ילדיו, ובידר אותם בסיפורים פנטסטיים והדגמות מדעיות מרהיבות.
סידור המגורים יוצא הדופן וההרמוני נמשך עד סוף חייו של סטיינמץ.
בשנת 1894 ייסד סטיינמץ את חברת הניווט האווירי מוהוק (בע"מ), שהפכה למועדון הדאייה המעשי והפעיל הראשון בעולם.
אך אף אחד מאבות הטיפוס שלה "לא יכול היה להתכבד במונח 'טיסה'".
סטיינמץ היה אגנוסטיקן כל חייו.
הוא נפטר ב-26 באוקטובר 1923 ונקבר בבית הקברות וייל בסקנקטדי.
סטיינמץ זכה להכרה רחבה בקרב הקהילה המדעית, לפרסים רבים והוקרה הן במהלך חייו והן לאחר מותו.
, הנגזרת מניסוייו, מגדירה את אנרגיית החום המשוערת המשתחררת עקב היסטרזיס מגנטי, לכל מחזור ליחידת נפח של חומר מגנטי.
הוא הגוף המוצק שנוצר על ידי חיתוך של שניים או שלושה גלילים בעלי רדיוס שווה בזוויות ישרות.
המעגל השקול של סטיינמץ עדיין נמצא בשימוש נרחב לתכנון ובדיקה של מכונות אינדוקציה.
אחת מההוקרות הטכניות הגבוהות ביותר המוענקות על ידי מכון מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה (IEEE), "", מוענק עבור תרומות משמעותיות לתקינה בתחום הנדסת החשמל והאלקטרוניקה.
החלה לכבודו בשנת 1925, בחסות סניף סקנקטדי של ה-IEEE.
עד שנת 2017 התקיימו שבעים ושלושה מפגשים, שנערכו כמעט אך ורק ביוניון קולג', בהשתתפות דמויות בולטות כמו חתן פרס נובל לפיזיקאי הניסויי רוברט מיליקן, ממציא המסוק איגור סיקורסקי, חלוץ הצוללות הגרעיניות אדמירל היימן ריקובר (1963), ממציא המוליכים למחצה זוכה פרס נובל ויליאם שוקלי, ו"האב המייסד" של האינטרנט, ליאונרד קליינרוק.
ציון נוסף לקשר של סטיינמץ ליוניון קולג' הוא בסימפוזיון סטיינמץ השנתי, אירוע בן יום בו סטודנטים לתואר ראשון ביוניון קולג' מציגים מצגות על מחקרים שביצעו.
אולם סטיינמץ, בו שוכן מרכז המחשבים של יוניון קולג', נקרא על שמו.
סטיינמץ מוענקת מדי שנה על ידי הקולג'.
המלגה ממומנת על ידי חברת ג'נרל אלקטריק מאז הקמתה בשנת 1923. מלגה נוספת לזכרו של צ'ארלס פ.
סטיינמץ החלה להיות מוענקת מאוחר יותר ביוניון קולג' על ידי מרג'ורי היידן, בתם של ג'וזף וקורין היידן, ומוענקת לסטודנטים המתמחים בהנדסה או פיזיקה.
מכונית "Duplex Drive Brougham" של חברת משנת 1914, שהייתה שייכת בעבר לסטיינמץ, נרכשה על ידי יוניון קולג' בשנת 1971 ושוחזרה לשימוש בטקסים בקמפוס.
מכונית סטיינמץ מוצגת לצמיתות במסדרון בקומה הראשונה בין מרכז וולד לבניין פ.וו.
בית ספר תיכון ציבורי בשיקגו, ", נקרא על שמו, כמו גם בית ספר ציבורי בסקנקטדי, "Steinmetz Career and Leadership Academy", לשעבר חטיבת הביניים ע"ש סטיינמץ.
פארק ציבורי בצפון סקנקטדי, ניו יורק, נקרא על שמו בשנת 1931.
בשנת 1983 כלל שירות הדואר של ארצות הברית את סטיינמץ בסדרת בולי דואר לזכרם של ממציאים אמריקאים.
במאי 2015 נחנך בכיכר בפינת שדרות אירי ורחוב סאות' פרי בסקנקטדי פסל ברונזה בגודל טבעי של צ'ארלס סטיינמץ פוגש את תומאס אלווה אדיסון, מאת הפסל דקסטר בנדיקט.
הבקתה של צ'ארלס סטיינמץ על נהר מוהוק נשמרה ומוצגת באוסף החיצוני של מבנים היסטוריים בגרינפילד וילג', חלק ממתחם בדירבורן, מישיגן.
סטיינמץ מופיע בטרילוגיית "" של ג'ון דוס פסוס באחת הביוגרפיות.
הוא גם משמש כדמות ראשית ב"שומר הברקים" של סטארלינג לורנס.
סטיינמץ הוא דמות ראשית ברומן "עיר חשמלית" מאת .
בסרט הקצר "חברים עסוקים" של שלישת הקומיקאים "The Three Stooges" משנת 1944, מו הווארד מזכיר את סטיינמץ.
סטיינמץ גולם בשנת 1959 על ידי השחקן רוד סטייגר בסדרת האנתולוגיה של רשת CBS, "המופע של ג'וזף קוטן".
הפרק התמקד בפעילותו הסוציאליסטית בגרמניה.
אנקדוטה מפורסמת על סטיינמץ עוסקת בייעוץ לפתרון בעיות במפעל ריבר רוז' של הנרי פורד.
היבט הומוריסטי של הסיפור הוא החשבון המפורט שהגיש עבור העבודה שבוצעה.
קופין היה מדען אמריקאי, אשר זכה בפטנט אמריקאי 428,459 עבור תהליך ריתוך בקשת באמצעות אלקטרודת מתכת.
זו הייתה הפעם הראשונה שמתכת ניתכה מהאלקטרודה שיצרה קשת חשמלית כדי לבצע מתכת מילוי בחיבור ליצירת ריתוך.
שנתיים קודם לכן, הציג ניקולאי סלביאנוב את אותו רעיון של העברת מתכת על פני קשת, אך במטרה ליצוק מתכת בתבנית.
צ'ארלס ויליאם קאת'קארט היה פוליטיקאי אמריקאי במאה ה־19, שכיהן הן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית והן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה.
קאת'קארט נולד ב-24 ביולי 1809 בעיר פונשל שבאי מדיירה, ממלכת פורטוגל, שם שירת אביו, ג'יימס ליאנדר קאת'קארט, כקונסול של ארצות הברית.
בילדותו נסע עם הוריו לספרד, למד בבתי ספר פרטיים, ובשנת 1819 חזר לארצות הברית ויצא לים.
בשנת 1830 עבר לוושינגטון די.
סי., שם עבד כפקיד במשרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית.
בשנת 1833 עבר לאינדיאנה וכיהן כשופט שלום בעיירה ניוהאם טאונשיפ.
בשנת 1837 החל לעסוק בחקלאות סמוך לעיר לה-פורט, ושימש גם כמודד קרקעות מטעם הממשל הפדרלי.
בין השנים 1837 ל־1840 כיהן כחבר הסנאט של אינדיאנה.
קאת'קארט נפטר ב-22 באוגוסט 1888 בחוותו סמוך לעיר לה-פורט שבאינדיאנה, ונקבר בבית העלמין פיין לייק.
צ'ארלס דין קימבל היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1894–1899, כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1900–1901, ולאחר מכן ועד 1903 כמושל רוד איילנד ה-47.
צ'ארלס קימבל נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם היחיד של אמרי ס.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הוא החל קריירה עסקית.
בשנים 1894–1899 כיהן קימבל כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
ממאי 1900 ועד דצמבר 1901 הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד.
לאחר מות המושל ויליאם גרגורי בעת כהונתו, הוא היה למושל רוד איילנד ה-47. הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 1903. כמושל פעל קימבל למען שינויים בחוקת המדינה למתן סמכויות וטו למושל ולמען מעבר מערכת הבחירות הכלליות במדינה מבחירות שנתיות לבחירות דו-שנתיות, שינויים שבסופו של דבר הושגו.
הוא גם קידם את שינוי חוקי המס ברוד איילנד.
במהלך תקופת כהונתו של קימבל כמושל, שונה מועד תחילת כהונת בעלי התפקידים ברוד איילנד מיום שלישי האחרון של חודש מאי ליום שלישי הראשון של חודש ינואר.
שביתת הרכבות של 1902, שפרצה על רקע סירוב חברת הרכבות להסכים ליום עבודה של עשר שעות, אילצה את קימבל להפעיל את המיליציה המדינתית.
לאחר השביתה הוא כינס את האספה הכללית של המדינה למושב מיוחד, וחוק יום העבודה של עשר שעות בוטל.
סוגיה זו הייתה ככל הנראה הסיבה לתבוסתו של קימבל בבחירות של אותה שנה, ואף על פי שהוא נבחר כמועמד מפלגתו, הוא הובס על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית לוציוס גרווין.
קימבל היה חבר פעיל בבונים החופשיים.
ב-1904 הוא הצטרף לאגודת רוד איילנד של בני המהפכה האמריקאית, ובשנים 1911–1912 שימש כנשיאה.
הוא גם היה חבר סניף רוד איילנד של אגודת המלחמות הקולוניאליות .
ב-1925 הוא התקבל כחבר של כבוד בסניף רוד איילנד של אגודת סינסינטי .
במלחמת העולם הראשונה שירת קימבל כיושב בראש מועצת מערכת השירות הסלקטיבי של הדיוויזיה הראשונה ברוד איילנד.
ב-1885 נשא קימבל לאישה את גרטרוד סי.
גרינהלג', ולשניים נולדה בת אחת.
צ'ארלס קימבל נפטר בפרובידנס ב-8 בדצמבר 1930. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
צ'ארלס קאטס היה עורך דין ופוליטיקאי מניו המפשייר.
בין תפקידיו הבולטים היו יושב ראש בית הנבחרים של ניו המפשייר, סנאטור ומזכיר הסנאט של ארצות הברית.
קאטס נולד בפורטסמות' שבפרובינציית ניו המפשייר ב-31 בינואר 1769, לסמואל קאטס ואנה הוליוק.
הוא התחנך בפורטסמות' ובאקדמיית פיליפס באנדובר, מסצ'וסטס, ולאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו ב-1789. אחרי סיום לימודיו למד משפטים אצל עורך הדין ג'ון פיקרינג, הוסמך לעריכת דין ב-1795 ועסק במקצוע בפורטסמות'.
כפוליטיקאי, חבר המפלגה הפדרליסטית, היה קאטס חבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בין 1803 ל-1811. הוא כיהן כיושב ראש הבית בשנים 1807–1809 ושוב בשנים 1810–1811.
בשנת 1810 נבחר קאטס לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של נחום פארקר שהתפטר.
הוא כיהן מ-21 ביוני 1810 עד 3 במרץ 1813. מאחר שמושבי הקונגרס נפתחו בדצמבר, כשבית המחוקקים של המדינה לא היה מכונס, השלים קאטס בינתיים גם את כהונתו האחרונה בבית הנבחרים וגם את כהונתו כיושב ראש, שהסתיימה בתחילת 1811.
האספה הכללית של ניו המפשייר לא הצליחה לבחור מחליף לתקופת הכהונה שהתחילה ב-4 במרץ 1813, ולכן המושל ויליאם פלומר מינה את קאטס.
הוא כיהן כ"סנאטור ממונה" מ-2 באפריל 1813 עד 10 ביוני 1813, אז נבחר לו מחליף.
בתקופה שבה כיהן בסנאט, הממשל הפדרלי עסק בניהול מלחמת 1812 ובהחלמת המדינה לאחריה.
קאטס מונה למספר ועדות מיוחדות שעסקו בענייני כספים וכלכלה, מסחר חוץ וביטחון צבאי, ולעיתים קרובות שימש כיו"ר.
קאטס נשאר בוושינגטון לאחר סיום כהונתו בסנאט.
לאחר מכן ניהל את המעבר חזרה לבניין הקפיטול ב-1819.
לאחר פרישתו עבר קאטס למחוז פיירפקס שבווירג'יניה, ולבסוף השתקע בעיירה לווינסוויל.
הוא נפטר בלווינסוויל ב-25 בינואר 1846 ונקבר בבית קברות פרטי סמוך.
קאטס נמנה עם כ-50 סנאטורים לשעבר שעבורם אין לסנאט של ארצות הברית כל תצלום או ציור דיוקן.
ניסיונות לאתר אחד כזה עד כה לא הצליחו.
אימו של קאטס הייתה בתו של אדוארד הוליוק ואחותו של אדוארד אוגוסטוס הוליוק.
בשנת 1812 התחתן קאטס עם לוסי הנרי סאות'הול (נפטרה ב-1868), צאצאית של פטריק הנרי ואחייניתה של אשתו של ג'יימס מונרו, אליזבת.
צ'ארלס קאטס היה בן דודו של , חבר המועצה המייצגת של מסצ'וסטס (בגבולות שהפכו מאוחר יותר למדינת מיין).
ריצ'רד קאטס היה נשוי לאחותה של דולי מדיסון.
צ'ארלס פרנקלין ספראג היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מסצ'וסטס, ונכדו של פלג ספראג (1793–1880).
ספראג נולד ב-10 ביוני 1857 בבוסטון שבמסצ'וסטס, למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1879. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון (BU).
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בבוסטון.
בנובמבר 1891 נישא למרי ברייאנט פראט.
הוא כיהן כחבר במועצה העירונית של בוסטון בשנים 1889–1890, ולאחר מכן כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1891–1892. בשנים 1893–1894 עמד בראש מועצת נציבי הפארקים של העיר בוסטון, ובשנים 1895–1896 כיהן כחבר הסנאט של מסצ'וסטס.
ספראג נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-55 וה-56, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1901. בשנת 1900 סירב להיות מועמד לבחירה מחדש לקונגרס ה-57.
הוא נפטר ב-30 בינואר 1902 בסנטוריום באטלר בפרובידנס שברוד איילנד, ונקבר בבית הקברות מאונט אובורן (Mount Auburn Cemetery) בווטרטאון, מסצ'וסטס.
צ'ארלס קינגסלי (Charles Kingsley; 12 ביולי 1819, דבונשייר - 23 בינואר 1875) היה כומר וסופר אנגלי.
קינגסלי למד בקינגס קולג' לונדון ובמכללת מודליין בקיימברידג', והחל מ-1844 היה כומר הקהילה באוורסלי בהמפשייר.
ב-1859 מונה לכומר האישי של המלכה ויקטוריה.
שנה אחת לאחר מכן התמנה לתפקיד פרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת קיימברידג'.
קינגסלי ביטא את תמיכתו בתנועת 'הסוציאליזם הנוצרי' ברבות מיצירותיו, ולחם למען רפורמות חברתיות שונות.
יצירותיו כוללות את ספר הילדים הפופולרי ילדי המים (1863), רומנסות היסטוריות וספר הרצאות על היסטוריה, 'הרומאי והטבטוני' (1864).
ב-1873 התמנה קינגסלי לכומר בכנסיית וסטמינסטר.
אֶלְטוֹן לוֹק: חייט ומשורר (1850) — קורות בעל-מלאכה בעל נפש פיוטית.
כחול-ירוק או פלאי החוף (1855) — תצפיות טבע לילדים.
(1855. תר' יצחק לבנון, 1966) — סיפור הרפתקאות היסטורי המחייה ברוב תנופה את האבירות הרומנטית של המאה ה-16.
הגיבורים (1856. תר' משה בן-אליעזר, 1934; שלמה סקולסקי, 1968) — עלילות פרסאוס, תסאוס, יאסון והארגונאוטים, הנאבקים בכוחות הרשע והכיעור למען ניצחון הטוב והיפה, כתובות מחדש בסגנון מקראי.
ילדי המים: מעשיית-פיות לילד-יבשה (1863. תר' ג.
הרוורד איש וייק (1866) — הרפתקאותיו של בן-בלי-חוק אנגלי בן המאה ה-11, המתגלה כפטריוט.
גברת איך וליידי מדוע או שיעורים ראשונים לילדים (1870)
סוף סוף (1870) — מסע לאיי הודו המערבית.
צ'ארלס קינגסלי: מכתבים וזכרונות (1877. ערוך על ידי אשתו, פרנסס קינגסלי)
סיפורו של מחנך (1916. הושלם על ידי בתו, מרי האריסון)
סר צ'ארלס קלור היה איש עסקים ונדבן יהודי-בריטי.
נולד בלונדון למשפחת מהגרים יהודים מליטא.
אביו, ישראל קלור, היגר תחילה לוייטצ'אפל שבלונדון, ועסק בחייטות.
לבסוף עלה האב לארץ ישראל ב-1927 והוא קבור בפתח תקווה.
בשנת 1951 רכש רשת של חנויות נעליים, ובהמשך רכש חנויות נעליים נוספות והקים חברת ההחזקות ציבורית לעסקיו בשם "סירס" (Sears plc).
בשנת 1956 רכשה סירס את הזיכיון לשיווק מכוניות ווקסהול מוטורס בסקוטלנד.
בשנת 1965 רכשה "סירס" את רשת חנויות הכלבו "לואיס", שבבעלותה הייתה גם חנות הכלבו הגדולה ברחוב אוקספורד "סלפרידג'ס" (Selfridge).
שנה אחר כך, הושק מותג אופנת הנשים "Miss Selfridge", שהפך לפופולרי.
בבעלותו של קלור היו גם מספר רב של נכסי מקרקעין.
קלור הקים את הארגון הפילנתרופי "קרן קלור", שפועל גם בשנות האלפיים, ותורם רבות לאמנות, וליהודים בכל רחבי העולם.
ב-13 באפריל 1961 נכנס לשותפות עם איש העסקים אייזיק וולפסון וחברת האחים מאיר אשר פעלו יחדיו במסגרת חברת "וולפסון קלור מאיר בע"מ".
החברה הייתה חברה בורסאית מהגדולות במשק הישראלי וגורם ובעל מניות מרכזי בהקמת מגדל שלום וחנות הכלבו "כלבו שלום" שפעלה בבניין, בנק ירושלים וקריית וולפסון בירושלים.
כמו כן, מימנה החברה את הקמת בית עיריית תל אביב-יפו.
בין השנים 1980–1987 הוקמה מכספי קלור, בשיתוף ממשלת בריטניה, "גלריית קלור" שב"מוזיאון טייט בריטניה", בעלות כוללת של כשמונה מיליון ליש"ט.
גלריה זו מכילה את האוסף הגדול ביותר בעולם של יצירותיו של הצייר הידוע ויליאם טרנר.
מאז מותו של קלור, מנהלת את קרן קלור בתו, דיים ויויאן דאפילד.
צ'ארלס פרנסיס ריכטר היה סייסמולוג ופיזיקאי אמריקאי.
המציא בשנת 1935 את הסולם לכימות גודלן (Magnitude) של רעידות אדמה.
שנקרא על שמו, סולם ריכטר.
ריכטר נולד ב-1900 באוברפק שבאוהיו , ארצות הברית למשפחת מהגרים מגרמניה - הסבא רבא שלו היגר בשנת 1848 מבאדן באדן לארצות הברית, ובשנת 1909 המשפחה עברה ללוס אנג'לס.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד שבסן-פרנסיסקו וקיבל את התואר הראשון בשנת 1920. 8 שנים מאוחר יותר סיים את עבודת הדוקטוראט שלו בפיזיקה תאורטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Cal-Tech) שבפסדינה הסמוכה ללוס אנג'לס.
בטרם סיים את עבודתו זו, הוצעה לו מישרה במכון קרנגי של וושינגטון הבירה ועל כן עבר לשם.
בשנת 1927 הוצעה לו מישרה במעבדה הסייסמולוגית שהוקמה באותה שנה על יד רוברט מיליקן (שזכה בפרס נובל בשנת 1922), וריכטר נענה להצעה וסיים שם את עבודת הדוקטוראט שלו.
יחד עם בנו גוטנברג, שהגיע למכון בשנת 1930, הוא פיתח, ופרסם ב-1935 את הסולם להערכת גודלן של רעידות אדמה הקרוי על שמו.
הוא קיבל דרגת פרופסור מן המניין רק ב-1952. זאת עקב ההשהייה שהשהה את עבודת הדוקטוראט שלו המוזכרת לעיל, ועקב העובדה שטרח מאוד במחקריו, אך לא בפרסומם.
בשנת 1941 פרסמו השניים את הספר: "רמת הסייסמיות של כדור הארץ" (Seismicity of the Earth) ומהדורה נוספת יצאה בשנת 1954. בשנת 1958 פרסם ריכטר את ספרו "סייסמולוגיה אלמנטרית" (Elementary Seismology).
שני ספרים אלה הפכו להיות ספרי יסוד בלימודי הגאופיזיקה והסייסמולוגיה בעולם: הראשון למתמחים בתחום הסייסמולוגיה, והשני לגאולוגים ופיזיקאים שרעידות אדמה אינם תחום המחקר הראשון שלהם.
הספרים מתייחסים בנוסף לסוגיות גאופיזיות, גם לסוגיות: הנדסיות של בנינים, קרקעות, סלעים ומי תהום, המושפעות מרעידות אדמה.
ריכטר לא צמצם את מחקריו לתחום המיקרוסייסמי, אלא גם למחקר המאקרוסייסמי.
הוא היה הראשון לפרסם את המתאם הקיים בין העוצמה הסייסמית באתר נתון לתאוצת הקרקע המקסימלית שהתרחשה בו.
מתאם זה התבסס על מחקר של רעידות אדמה רבות, ונקבע כנכון עבור קליפורניה.
כאשר היא תאוצת הקרקע המקסימלית באתר ביחידות של סנטימטר לשנייה בריבוע (cm/sec2), ו- היא דרגת העוצמה הסייסמית שהוערכה בו.
בעקבות מחקרו זה, התקיימו מחקרים דומים עבור אזורים אחרים בעולם, לרבות עבור המזרח התיכון, ונקבעו משוואות מתאם לכל אזור ואזור.
הלוגיקה התהליכית למתאם זה היא כדלקמן: רעידת האדמה משגרת גלים סייסמיים ממוקד רעידת האדמה לכל עבר; הגלים הסייסמיים הללו בהגיעם לכל אתר, גורמים לתאוצת קרקע; תאוצת הקרקע המקסימלית אחראית ליצירת וחומרת האפקטים הסייסמיים באתר; ע"פי האפקטים הסייסמיים הללו אנו מעריכים את העוצמה הסייסמית.
צ'ארלס רוזן היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקן של המוזיקה יהודי־אמריקאי.
רוזן למד נגינה בפסנתר אצל מוריץ רוזנטל, אך בראיון שהופיע בגיליון יוני 2007 של מגזין המוזיקה של ה-BBC אמר רוזן, שהשפעתו של יוזף הופמן, שאותו שמע, לדבריו, מדי שנה החל בגיל שלוש, הייתה גדולה יותר.
כפסנתרן וירטואוז הופיע רוזן באין-ספור רסיטלים וקונצרטים ברחבי העולם.
בראיון הוא אמר, שאין לו עניין לבצע מוזיקה של סקריאבין, פורה ואחרים מן המלחינים הטונאליים המאוחרים, אך הוא הקליט, עם זאת, מספר רב של יצירות המאה ה-20 לפי הזמנת מחבריהן, ביניהן יצירות של סטרווינסקי, קרטר ובולז.
בין הקלטותיו גם ספרות מוקדמת יותר כמו האטיודים של דביסי, הסונאטות המאוחרות ו"ווריאציות דיאבלי" של בטהובן ו"אמנות הפוגה" של באך; בראיון ציין רוזן, שהוא מסרב לנגן את היצירה האחרונה במלואה בקונצרט משום שהוא סבור, שהיצירה נועדה לאימונים בבית ומן הנמנע לנגן אותה כמו שבאך התכוון אלא ביחידות, להנאה אישית.
רוזן היה גם מוזיקולוג ומחברם של ספרי מוזיקה רבים וחשובים.
ספרו החשוב ביותר, אולי, הוא "הסגנון הקלאסי", המנתח את טבעו והתפתחותו של הסגנון הקלאסי העליון, כפי שפיתחו אותו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן.
"צורת הסונאטה" הוא בכמה מובנים המשך של "הסגנון הקלאסי"; זו היא אנליזה אינטנסיבית של הצורה המוזיקלית הראשונה במעלה, שהייתה בשימוש בתקופה הקלאסית.
"הדור הרומנטי" עוסק ביצירות הדור המוקדם של מלחינים רומנטיים, כולל פרדריק שופן, פרנץ ליסט, רוברט שומאן ופליקס מנדלסון.
רוזן, איש אשכולות, כתב ופרסם גם בתחומים אחרים של מדעי הרוח: "רומנטיות וריאליזם: המיתולוגיה של אמנות המאה התשע-עשרה ומשוררים, מבקרים ושאר משוגעים רומנטיים".
מפעם לפעם כיהן רוזן כפרופסור באוניברסיטה.
הוא החזיק בתואר דוקטור לספרות צרפתית מאוניברסיטת פרינסטון ולימד באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת שיקגו.
צ'ארלס קרטיס היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא הרברט הובר.
קרטיס נולד ב-25 בינואר 1860 בטופיקה שבקנזס ומצד אמו, אלן, היה נין של אינדיאני.
את לימודיו סיים בבתי ספר מקומיים ובשנת 1882 הוסמך לעריכת דין.
הוא החל לעסוק בתחום בעיר הולדתו ובשנים 1885–1889 כיהן כפרקליט המחוז.
בשנת 1893 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו כיהן שש כהונות רצופות עד 1907, עת מונה לסנאט כמחליפו של הסנאטור ג'וזף ברטון.
במהלך שנות כהונתו בבית הנבחרים העביר קרטיס יוזמות חקיקה שונות בנוגע לאוכלוסיית האינדיאנים.
בין אלו - חוק משנת 1898 להרחבת סמכויות הממשל האמריקני כלפי האינדיאנים, וכן חוק משנת 1902 על פיו הוסרה הסמכות האוטונומית של השבט האינדיאני קאו.
כתוצאה מחוק אחרון זה נמסרו לקרטיס ומשפחתו, צאצאי השבט, שטחים בהיקף של כ-6.6 קמ"ר.
בשנים 1915–1924 שימש קרטיס כמצליף סיעת המפלגה הרפובליקנית ובשנים 1925–1929 כיו"ר סיעות הרוב בסנאט.
במהלך תקופה זו הוא הציע, במשותף עם יו"ר סיעת המפלגה הדמוקרטית דניל ריד אנתוני, את תיקון החקיקה לחוקת ארצות הברית לשוויון זכויות בין המינים.
בשנת 1929 נבחר קרטיס לסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא הרברט הובר.
בתפקיד זה החזיק לאורך מלוא כהונתו של הובר, עד 1933, ובמהלכן הוביל את יוזמת קיצור שבוע העבודה לחמישה ימים.
לאחר מכן חזר קרטיס לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה.
צ'ארלס רוברט אשבי היה אדריכל ומעצב, הידוע כמי שעמד בראש תנועת האמנויות והאומנויות, שקמה באנגליה במהלך המחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
בזמן המנדט הבריטי הוא הוזמן לשמש כיועץ אזרחי למושל ירושלים, ואף כי תוכניותיו לשימור העיר ותכנונה כעיר מודרנית הוצאו לפועל רק בחלקן, יש להן השפעה גדולה על העיר עד ימינו.
אשבי נולד בלונדון לאם יהודייה מומרת ולהנרי ספנסר אשבי, איש עסקים וביבליופיל בעל אוסף מרשים של ספרות אירוטית.
התחנך ב"וולינגטון קולג" (Wellington College) משסיים את לימודיו עבד עם הארכיטקט ג' פ' בודלי (G.F.
צ'ארלס רוברט אשבי פתח בשנת 1888 בית ספר למלאכות יד באיסט אנד של לונדון ובמקביל פתח חנויות לשווק תוצרתו האומנותית ברחוב ברוק בלונדון.
עד שנת 1907 חוסלו מפעלים אלו והגיעו לפשיטת רגל לאחר שהשוק למוצרי "ארטס אנד קרפטס" הגיע לרוויה מסחרית.
לאחר שנסגר "איגוד מלאכת היד" עסק צ'ארלס רוברט אשבי בארכיטקטורה עירונית.
היה זה מהלך רעיוני שנוי במחלוקת, שכן הערים הגדלות לצד המהפכה התעשייתית, היו תהליכים מנוגדים לרעיונות תנועת האמנויות והאומנויות.