tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהרפה פסק השימוש בכתב במידה רבה כאשר השימוש בחותמות חקוקות הסתיים בסביבות 1900 לפנה"ס; עם זאת, ייתכן שהשימוש בכתב האינדוס נמשך זמן רב יותר באזורים אחרים כמו בראנגפור, גוג'אראט, במיוחד בצורת גרפיטי חקוק על כלי חרס.
חותמות משלב ג'הוקאר של התקופה ההאראפית המאוחרת, שבמרכזן מחוז סינד בפקיסטן של ימינו, לא כוללות את כתב האינדוס.
הן חותמות והן חרסים הנושאים טקסט בכתב האינדוס, המתוארכים לסביבות 2200–1600 לפנה"ס, נמצאו באתרים הקשורים לתרבות דאימאבאד של התקופה ההאראפית המאוחרת, במהאראשטרה של ימינו.
ממצאים רבים, בעיקר חרסים וכלים, הנושאים סימנים חקוקים בהם נמצאו במרכז הודו, דרום הודו וסרי לנקה המתוארכים לתקופת הברזל המגליתית שלאחר התקופה ההאראפית המאוחרת.
סימונים אלה כוללים כתובות בכתב ברהמי וטמילי-ברהמי, אך כוללים גם סימנים שאינם ברהמיים שהתקיימו במקביל לכתב הטמילי-ברהמי.
בדומה לכתב האינדוס, אין הסכמה מחקרית על משמעותם של סמלים לא-ברהמיים אלה.
כמה חוקרים, כגון האנתרופולוג גרגורי פוסל טענו כי הסימנים שאינם ברהמיים הם שרידים והתפתחות של כתב האינדוס לתוך ובמהלך האלף הראשון לפני הספירה.
בשנת 1960 מצא הארכאולוג ב.
לאל כי רוב הסמלים המגליתיים שסקר היו משותפים גם לכתב האינדוס, והגיע למסקנה כי היה שיתוף תרבותי בין תרבות עמק האינדוס לבין התרבות בתקופה המגליתית המאוחרת יותר.
באופן דומה, האפיגרף ההודי אירוותאם מהדבאן טען כי רצפים של סמלים מגליתיים נמצאו בסדר זהה לזה שעל כתובות מקבילות האראפיות, וכי זוהי עדות לכך שהשפה שבה השתמשו אנשי תקופת הברזל בדרום הודו הייתה קשורה או זהה לזו של תושבי האינדוס בתקופה ההאראפית המאוחרת.
הדמויות בסימני הכתב הן ציוריות ברובן, ומתארות חפצים שנמצאו בעולם העתיק באופן כללי, שנמצאו באופן מקומי בתרבות ההאראפית, או שמקורם בעולם הטבע.
עם זאת, זוהו גם סימנים מופשטים רבים.
חלק מהסימנים דומים לסימני עזר לספירה (tally marks) יש המפרשים אותן כספרות מוקדמות.
מספר הסימנים העיקריים הוא מעל 400, מה שנחשב למספר גדול מדי כדי שכל תו ייחשב כפונוגרמה, ולכן ככל הנראה סימל מורפמה (כתב לוגו-סילאבלי).
המספר הכולל המדויק של הסימנים אינו ודאי, שכן קיימת מחלוקת האם סימנים מסוימים הם נפרדים או גרסאות של אותו סימן.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרסם האפיגרף ההודי אירוותאם מהדבאן קורפוס וקונקורדנציה של כתובות אינדוס המונה 419 סימנים מובהקים בדפוסים ספציפיים.
עם זאת, בשנת 2015, הארכאולוג והאפיגרף בריאן וולס העריך כי ישנם כ-694 סימנים נפרדים.
הסימן הנפוץ ביותר הוא סימן בצורת "קנקן", שזוהה על ידי פרפולה כ"סימן 311".
רוב החוקרים מסכימים כי כתב האינדוס נקרא בדרך כלל מימין לשמאל, אם כי ידועים גם כמה יוצאים מן הכלל שבהם הכתב כתוב משמאל לימין או בשיטת בוסטרופידון.
למרות שהכתב אינו מפוענח, כיוון הכתיבה הוסק מראיות חיצוניות, כגון מקרים שבהם הסמלים נדחסים בצד שמאל כאילו נגמר לכותב המקום בסוף השורה.
במקרה של חותמות, היוצרות תמונת ראי על החימר או הקרמיקה, רואים שכיוון הכתב בחותמת הוא מימין לשמאל.
כמה חוקרים ביקשו לבסס קשר בין כתב האינדוס לבין ברהמי, וטענו כי הוא תת-גרסה של מערכות כתב מאוחרות יותר שהיו בשימוש באזור תת-היבשת ההודית.
אחרים השוו את כתב האינדוס לכתבים פיקטוגרפיים בני זמננו פחות או יותר ממסופוטמיה ומהרמה האיראנית, במיוחד כתבים פרוטו-כתב יתדות ואלמי שומריים.
עם זאת, החוקרים מסכימים כיום באופן כללי כי כתב האינדוס אינו קשור קשר הדוק למערכות כתב אחרות מהאלף השני והשלישי לפני הספירה, אם כי ניתן למצוא קווי דמיון למערכת הכתב הפרוטו-עילמית.
הגורמים הבאים נחשבים בדרך כלל למכשולים הגדולים ביותר לפענוח מוצלח:
אורכן הממוצע של הכתובות הוא כחמישה סימנים והארוך ביותר, באורך 34 תווים בלבד, נמצא על לוח נחושת השייך לתקופה ההאראפית המאוחרת.
אורך הכתובות נע בין שורה אחת לשבע שורות בלבד, כאשר שורות בודדות הן הנפוצות ביותר.
יש ספקות אם כתב האינדוס מתעד שפה כתובה או שהוא במקום זאת מערכת של סימנים לא לשוניים המסמלים שייכות של החפצים למשפחה או לבית-מסחר, או סימון חשבונאי כלשהו.
בשל קוצרן של הכתובות, היו חוקרים שתהו אם סמלי האינדוס מסוגלים בכלל לבטא שפה מדוברת.
השפה ההאראפית המדוברת לא זוהתה, ולכן לא ניתן לדעת כיצד יש לבטא אותה.
עם זאת, יש כ-300 מילים דומות בכתבי הריג וודה מהן ניתן ללמוד על השפות בהן דיברו באזור עמק האינדוס.
לא נמצאו טקסטים דיגרפיים או דו-לשוניים, כמו אבן רוזטה.
לא ידוע על שמות, כמו אלה של שליטי האינדוס או אישים, המעידים על תיעוד היסטורי או מיתוסים ששרדו, כפי שהיה במקרה של שליטים כמו רעמסס ותלמי, שהיו ידועים לפענוח כתב החרטומים מרשומות שנכתבו ביוונית.
למרות שלא נקבעה הסכמה ברורה, יש הטוענים כי כתב האינדוס תיעד שפה דראווידית.
בין התומכים הראשונים היה הארכאולוג הנרי הראס, שהציע מספר קריאות של סימנים בהתבסס על ההנחה שהכתב הוא פרוטו-דראווידי.
בהתבסס על ניתוח ממוחשב, הציע החוקר הרוסי יורי קנורוזוב כי שפה דראווידית היא המועמדת הסבירה ביותר לשפה הבסיסית של הכתב.
המלומד הפיני אסקו פרפולה הוביל צוות פיני בשנות ה-60 וה-80, שבדומה לצוות הסובייטי של קנורוזוב, פעל לחקר הכתובות באמצעות ניתוח ממוחשב.
פרפולה הסיק באופן דומה כי כתב האינדוס והשפה ההאראפית "שייכים ככל הנראה למשפחת הלשונות הדראווידיות".
תיאור מקיף של עבודתו של פרפולה עד 1994 מובא בספרו פענוח כתב האינדוס.
כדי לתמוך בעבודה זו, הארכאולוג וולטר פיירסרוויס טען כי ניתן לקרוא טקסט בכתב האינדוס על חותמות כשמות, תארים או עיסוקים, והציע כי החיות המתוארות הן טוטמים המעידים על קרבה משפחתית או אולי שבטים.
ראו, יחד עם צוות עמיתים, ביצעו ניתוח חישובי עצמאי והגיעו למסקנה שלכתב האינדוס יש מבנה של שפה כתובה, מה שתומך בראיות קודמות למבנה תחבירי בכתב האינדוס, וציין כי נראה שלכתב האינדוס יש אנטרופיה מותנית דומה לטמילית העתיקה.
אולי התומך המשפיע ביותר בהשערה שכתב האינדוס מתעד שפה הודו-ארית מוקדמת הוא הארכאולוג ההודי שיקאריפורה ראנגאנתה ראו שבספריו "לותאל ותרבות האינדוס" (1973) ו"פענוח כתב האינדוס", כתב שהוא פענח את הכתב.
בעודו מבטל את רוב ניסיונות הפענוח הללו, ג'ון מיצ'ינר העיר כי "ניסיון מבוסס יותר, אך עדיין סובייקטיבי מאוד ולא משכנע להבחין בבסיס הודו-אירופי בכתב היה זה של ראו".
ראו הבחין במספר קווי דמיון בצורתם ובצורתם בין האותיות ההאראפיות המאוחרות לבין האותיות הפיניקיות, וטען כי הכתב הפיניקי התפתח מהכתב ההאראפי, ולא, כפי שעולה מהתיאוריה הקלאסית מהכתב הפרוטו-סיני.
הוא השווה אותו לאלפבית הפיניקי, והקצה ערכי צליל על סמך השוואה זו.
הוא קרא את הכתב משמאל לימין, כמו במקרה של הכתב הברהמי, והגיע למסקנה שכתובות האינדוס כללו ספרות והיו "סנסקריטיות".
ראו סייעה לחזק את ההשקפות ההינדיות הלאומיות והילידיות האריות שהופצו על ידי סופרים, כגון דייוויד פראולי, המחזיקים באמונה כי העמים ההודו-אריים הם התושבים המקוריים של תקופת הברונזה של תת-היבשת ההודית וכי משפחת השפות ההודו-אירופיות מקורה בהודו.
עם זאת, ישנן בעיות רבות בהשערה זו, במיוחד ההבדלים התרבותיים הניכרים בין תרבות נהר האינדוס לבין תרבויות הודו-אירופיות, כגון תפקידם של הסוסים בזו האחרונה; כפי שניסח זאת פרפולה, "אין מנוס מהעובדה שהסוס מילא תפקיד מרכזי בתרבות הוודית והאיראנית".
בנוסף, נראה כי בכתב האינדוס חסרות עדויות להצמדות או לסיומות אינפלקציוניות שלטענת פושל שוללות שפה הודו-אירופית כמו סנסקריט כשפת כתב האינדוס.
הבלשן סטיבן בונטה משער כי השפה המקודדת בכתב האינדוס היא הודו-ארית, בהתבסס על הניתוח כי התבנית הפנימית של הכתב מספקת ראיות חזקות להרכבה מוגזמת של שמות עצם, תכונה טיפולוגית של שפות הודו-אריות.
השערה פחות פופולרית גורסת כי כתב האינדוס שייך למשפחת השפות מונדה.
משפחת שפות זו מדוברת בעיקר במרכז ומזרח הודו, והיא קשורה לכמה שפות בדרום מזרח אסיה.
עם זאת, בדומה לשפה ההודו-ארית, אוצר המילים המשוחזר של מונדה המוקדמת אינו משקף את התרבות האראפנית ולכן מועמדותה להיות שפת תרבות האינדוס היא עמומה.
השערה מנוגדת היא שסמלים אלה הם סימנים לא לשוניים המסמלים משפחות, שבטים, אלים ומושגים דתיים, והם בדומה לשלטים הראלדיים או לעמודי טוטם.
במאמר משנת 2004 הציגו סטיב פארמר, ריצ'רד ספראט ומייקל ויצל מספר טיעונים לפיהם כתב האינדוס אינו לשוני.
העיקריים שבהם הם אורכן הקצר של הכתובות, קיומם של סימנים נדירים רבים מדי (המתרבים במהלך 700 שנות התרבות ההאראפית המאוחרת), והיעדר החזרה של סימנים אקראיים האופייניים לשפה כתובה.
לסמלי האינדוס הוקצה קוד ISO 15924" Inds".
תרבות עמק האינדוס החלה לדעוך בסביבות 1800 לפנה"ס.
שלב זה כלל את היעלמות הכתב.
הכתב שנוצר על ידי תרבות עמק האינדוס גווע יחד איתו.
הציוויליזציה הוודית, ששלטה בצפון הודו במשך כמה מאות שנים, לא השתמשה בכתב האינדוס ולא הייתה לה מערכת כתיבה.
למעשה, הודו תצטרך לחכות כמעט אלף שנה כדי לחזות בתחיית הכתיבה.
כתב יד הוא האופן שבו אדם כותב טקסט בידו, באמצעות עיפרון, עט, גיר וכדומה.
האבחנה בין טקסט מודפס לבין טקסט שנכתב בכתב יד חשובה בעיקר בתרבויות בהן קיים גם דפוס, למרות שגם בתרבויות לפני הגעת הדפוס היה הבדל בין כתיבה פורמלית ולא פורמלית.
לפני שהדפוס היה נגיש לכלל האוכלוסייה המונח כתב יד התייחס גם לעותק ידני של יצירה מקורית.
לעומת זאת, בעידן הדפוס נוספה משמעות הפוכה למונח כתב יד כאל מקור של יצירה כלשהי.
במובן זה כתב יד יכול להיות גם מודפס.
כתב מחובר הוא כתב יד שבו האותיות מחוברות אחת לשנייה: הדבר נפוץ מאוד בשפות הנכתבות בכתב לטיני (למשל בגרמנית או אנגלית) או קירילי (למשל רוסית), ובערבית קיים חיבור בין האותיות גם בגרסאות מודפסות.
כתב עברי רהוט משמש כחלופה לכתב הארמי בכתיבה בכתב יד.
ישנם המחברים אותיות מסוימות, אך הדבר אינו שגור ככלל.
לכתב ידם של אנשים שונים יש לעיתים קרובות צורה שונה, ויש הרואים קשר בין כתב היד ואישיותו של אדם.
אמונה זו משמשת יסוד לתאוריות שונות, שהבולטת בהן היא זו העומדת ביסוד הגרפולוגיה.
כתבי היד של לאונרדו דה וינצ'י מונים 13,000 דפים של רישומים וטקסט בכתב ראי.
כתב ידו של אדם משתנה לעיתים במהלך השנים.
גרשם שלום תיאר את התרשמותו מכתב ידו של ש"י עגנון:
כתב היד מחייב רכישה של מיומנות מוטורית לשם יצירתו.
מסיבה זו לאנשים בעלי בעיה גרפומוטורית או קושי בתיאום עין-יד יש בדרך כלל גם בעיה בכתב היד.
דיסגרפיה היא לקות למידה המאופיינת בפגיעה בכתב היד.
כתב יד (בלועזית: הולוגרף או אוטוגרף) של יצירה טקסטואלית (מאמר, ספר, שיר וכדומה) הוא העותק המקורי של היצירה בכתב ידו של המחבר, קודם פרסומה בדפוס.
בעבר, כתב יד אכן נוצר אך ורק בכתב יד.
עם התפתחותה של טכנולוגיית הכתיבה התרחבה משמעותו של מושג זה, ונכלל בה עותק מקורי של היצירה בכל צורה שבה נוצר: בכתב יד, במכונת כתיבה או במעבד תמלילים.
גם העותק המקורי של התווים של יצירה מוזיקלית הוא בגדר כתב יד.
במשך התקופה שקדמה להמצאת הדפוס, כתב יד היה לא רק העותק המקורי של היצירה, אלא גם הטכניקה ליצירת עותקים נוספים שלה לשם הפצתה (על כך בנפרד בערך כתב יד (העתק)).
במשך שנים רבות היה כתב היד אכן כתוב בכתב ידו של המחבר.
במצב זה תלויה קריאותו של כתב היד ביפי כתב ידו של המחבר.
קריאות זו פוחתת כאשר, בכורח הנסיבות, נכללים בכתב היד מחיקות ותיקונים.
קודם להמצאת הדפוס, הייתה גם היצירה הסופית בכתב יד, שהרי יצירת עותק נוסף נעשתה באמצעות העתקה ידנית של העותק המקורי (או עותק אחר), אך גם בהקשר זה יש מקום להבחנה בין כתב היד, כלומר העותק המקורי של היצירה, לבין העתקים שנוצרו ממנה.
כתבי היד של לאונרדו דה וינצ'י, למשל, מונים 13,000 דפים של טקסט ורישומים (כתובים בכתב ראי).
עם המצאת מכונת הכתיבה עברו כותבים, במיוחד כאלה המרבים בכתיבה, להשתמש במכונה זו, אך עדיין כתב היד היה העותק האחד והיחיד שיצא ממכונת הכתיבה של היוצר.
התרחבות השימוש במעבד תמלילים, החל מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים, יצרה שינוי מהותי יותר במשמעותו של המושג כתב יד.
כתב היד המוגש לפרסום בעקבות יצירתו במעבד תמלילים אינו בהכרח העותק היחיד של כתב יד זה, שהרי ניתן לייצר בקלות רבה עותקים נוספים של כתב היד, זהים לזה שנמסר לפרסום או שונים ממנו במידה זו או אחרת.
השפה האנגלית משקפת שינוי זה, בהחלפת המושג manuscript למושג typescript.
כתב היד של יצירותיהם של כותבים חשובים, בתחומי הספרות היפה וספרות העיון, נשמר בארכיונים המוקדשים למטרה זו, ומשמש חוקרים העוסקים ביוצר (בפרט כאשר היוצר שמר גרסאות אחדות של הטיוטות שיצר).
בחודש אפריל 2000 סערה הארץ כאשר נודע שהמשורר יהודה עמיחי מכר את ארכיונו לאוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
התפתחות האינטרנט מאפשרת לסרוק ארכיונים של כתבי יד ולהציגם באתרים הפתוחים לציבור.
דוגמה לכך היא "ארכיון איינשטיין", שנמצא באוניברסיטה העברית ומכיל מאות דפים של כתבי יד של אלברט איינשטיין, ומוצג לציבור באתר שיועד לכך.
הארכיון אינו מכיל את כתבי היד של חיבוריו הנודעים של איינשטיין אודות תורת היחסות הפרטית, תנועה בראונית והאפקט הפוטואלקטרי (שנכתבו בשנת 1905), משום שאיינשטיין השמידם מיד עם קבלת ההגהות מהדפוס.
הוצאה לאור - מכתב יד לדפוס
מסירת כתב היד למו"ל הוא שלב חשוב בתהליך ההוצאה לאור של היצירה.
היום ההוצאה לאור דואגת, לא רק להדפסה של כתב היד, אלא גם לעריכה מחדש שלו, הגהתו, עימודו לפורמט של ספר מודפס, עיצוב כריכה וסיוע בכתיבת הטקסט המוצג על הכריכה.
ישנן הוצאות לאור שגם מסייעות בהפצה של הספר לחנויות הספרים ובמבצעי קידום מכירות שונים.
לא תמיד נחפז הכותב לעשות זאת.
דוגמה בולטת לכך הוא הסופר ש"י עגנון, שהותיר בעזבונו כתבי יד רבים, כך שספריו שיצאו לאור לאחר מותו רבים מאלה שיצאו בחייו.
לעיתים אין הכותב מספיק לסיים את הכנתו של כתב היד לדפוס, כפי שמתאר אריה אהרוני בפתח ספרו של יעקב כנעני, "מילון חידושי שלונסקי":
כתב חרטומים או כתב הירוגליפי מצרי הוא צורת כתב שהייתה נהוגה במצרים העתיקה על ידי המלומדים ומכשפים, שנקראו בתורה חַרְטֻמִּים.
כתב זה ייחודי בכך שהוא מבוסס על שילוב של לוגוגרמות (סימנים שכל אחד מהם מייצג מילה שלמה) יחד עם סימנים אלפאביתיים (שכל אחד מהם מייצג עיצור או תנועה).
טקסטים בכתב חרטומים נמצאו על מגילות פפירוס ממצרים העתיקה, וכן על קירות קברים ומקדשים מתקופה זו.
הכתב כולל אלפי סימנים, חלקם בדמויות אנשים, אלים ובעלי חיים.
הכינוי הלועזי המקובל לכתב חרטומים הוא הירוגליפים, על פי המילה היוונית: ἱερογλύφος (היירוס – קדוש, גליף – תחריט או כתב מגולף).
היוונים השתמשו בכינוי זה עבור הכתב המצרי בלבד, אם כי בעת החדשה התפשט השימוש בו לכל כתב שבו נעשה שימוש בסמלי תמונות כתווים, כדוגמת כתביהם של החתים, המאיה, האצטקים, ילידי אי הפסחא ותרבות עמק האינדוס.
בנוסף להירוגליפים, נכתבו טקסטים במצרים העתיקה גם בכתב ההיראטי (ששימש בעיקר לכתבי קודש) והכתב הדֶמוטי (ששימש יותר לצורכי יום־יום).
לאורך התקופה ההלניסטית ובהמשך תחת שלטון רומי נמשך השימוש בכתב זה באנדרטאות על פועלם של השלטונות, אך השימוש בהם ונפוצות הבנת הכתיבה ואף הקריאה בהם הלכה ודעכה.
בשנת 391 לספירה, בהוראת תיאודוסיוס הראשון, הקיסר הרומאי הנוצרי, הוחרבו כל המקדשים במצרים, ואיתם אבד סוד פענוח כתב החרטומים.
בגלל האופי הציורי של הכתב, נקשרה בשמו של כתב זה הילה של מסתורין וכשפים.
פענוח אבן רוזטה על ידי קפטן שמפוליון ב-1799, שנה אחר כיבושי נפוליאון במצרים, הובילה להבנת הכתב, הבנה שפתחה פתח חדש לתרבות מצרים העתיקה.
בישראל נמצאו כתבי חרטומים במקדשים מצריים בתמנע, בבית שאן (כתובת של סתי הראשון) ובקיסריה ('ייבוא' רומי של 'עתיקות' ממצרים).
בסיני נמצאו מקדשים בערי מכרות כמו זו שבסרביט אל-ח'אדם (מכרה טורקיז) ובאל עריש, המזוהה עם סוכות הקדומה.
הביטוי "כתב חרטומים" משמש בהשאלה בעברית כתיאור לכתב בלתי קריא ובלתי מובן.
הופעתו הראשונה של הכתב ההירוגליפי המצרי קדמה להופעתו של כתב היתדות השומרי.
הכתובת ההירוגליפית העתיקה ביותר הידועה מתוארכת לשנת 3250 לפנה"ס.
הכתובות ההירוגליפיות הראשונות שימשו כהערות לתמונות שנחקקו על לוחות אבן צפחה ששימשו כמנחות במקדשים או בקברים.
אף שלא ניתן לקרוא כיום את כל הסימנים בכתובות אלו, סביר להניח שהם היו מבוססים על השיטה של הכתב ההירוגליפי "הקלאסי".
במקרים מסוימים ניתן לומר בביטחון שהציורים בכתובת לא ייצגו את הציורים, אלא מילה שבהגייתה דומה לציור.
כלומר, כנראה שכבר מתחילת התפתחות הכתב, ההירוגליפים ייצגו סמלים פונטיים.
נראה שבמצרים הקדומה, לא היה כלל שלב מוקדם שכלל רק ציור של המילים המיועדות.
היו שניסו להוכיח קשר ישיר בין הירוגליפים לתווים ששימשו בכתב היתדות השומרי שהיה נהוג בדרום מסופוטמיה.
אך עקב השוני המוחלט בין השיטות חוקרים סבורים שהדבר מן הנמנע.
הוכח, לעומת זאת, שאכן הייתה השפעה רבה, ומעבר של מגמות ואף צורות ייצוג, עם התפתחות הכתב הקדום בסיני והקדם-כנעני, בין כתב החרטומים לכתב היתדות, בצורתם המאוחרת.
המצאת הכתב ההירוגליפי ושימושיו הראשונים
המצאת הכתב ההירוגליפי מיוחסת לצורך ליצור ייצוג ציורי למאורע ייחודי, כגון מסע ציד או קרב מסוים.
כתובת הירוגליפית נוספה לאיור על מנת להסביר שהאיור מייצג מלחמה מסוימת ולא קרב סתמי או מלחמה באופן כללי.
גישה חדשה זו כלפי הזמן וכלפי ההיסטוריה כאוסף של מאורעות ייחודים בזמן הובילה להמצאת הכתב ההירוגליפי.
שיטת כתב זו הופיעה לראשונה רק בהקשר לאיורים על תבליטים, שלהם הכתובת הוסיפה שמות מקומות.
החל בשושלת הראשונה של הפרעונים (2925 עד 2775 לפנה"ס), החלו להתווסף לדמויות החקוקות של אנשים גם שמם או תוארם, צעד נוסף לקראת ביטוי של ייחודיות ומיוחדות.
הלוחות המתארים את תולדות שתי השושלות הראשונות מכילים ציורים המייצגים מאורעות שקרו במהלך השנים, ובהם כתובות המתארות שמות אנשים, מקומות ואירועים.
למשל, לתמונת ניצחון של פרעה על אויביו נוסף הכיתוב: "הפעם הראשונה בה הובסו הלובים".
במקביל, החלו להופיע כתובות שאינן מלוות ציורים, במיוחד בחותמות גליליות.
את החרפושיות - חותמות העשויות מחומרים שונים שצורתן דמוית חיפושית זבל ועל חלקן התחתון חקוקה כתובת, היו לוחצים על חימר לח ששימש כפקק של הכד, וחתם אותו.
הכתובת מנעה את האפשרות שכד חתום יפתח שלא בידיעת המקבל, ובאותה עת תארה את תוכנו ואת הפקיד האחראי לו.
במקרה שהכד הכיל יין, הכתובת הכילה את שם הכרם, יעד המשלוח ושם המלך.
מכתובות האבן של השושלת הראשונה אנו יודעים רק את שמות הפרעונים.
בשושלת השנייה מופיעים גם תוארי אצולה ושמות המִנחות.
בסוף שושלת זו מתחילים להופיע משפטים שלמים.
קדם לשימוש בכתב, השימוש בפתיל חותם - קשר של חוטים, שהוחתם בחימר, והיה ייחודי לשולח.
עם זאת, גילויה של מגילת פפירוס ריקה בקברו של פקיד גבוה, מעידה שטקסטים ארוכים יותר נכתבו על גבי חומר מתכלה, אפילו בתחילת השושלת הראשונה.
צורת ההירוגליפים של תקופה מוקדמת זו (השושלות הראשונה והשנייה) תואמות לסגנון האמנות של עידן זה.
אף על פי שמסורות מוגדרות או מוסכמות לגבי בחירת הפרספקטיבה נוצרו במהירות – כף יד תארה יד, עין או פה צוירו רק מהחזית, הפרופורציות נותרו גמישות.
תנאי היסוד לכל שיטת כתב היא סטנדרטיזציה בסיסית, אבל סטנדרטיזציה כזו אינה זהה לקנון (אוסף מבוסס של חוקים ועקרונות) ברמת האחידות האומנותית שהיא דורשת.
קנון מוכר של כתב הירוגליפי מצרי קם בשושלת השלישית ונשמר עד סוף השימוש בכתב.
בכך שהסימנים ההירוגליפים ייצגו ציורים של בעלי חיים או חפצים דוממים הם שמרו על קשר קרוב לאמנות.
אותם דגמים שימשו בסיס הן לאמנות והן לכתב, וסגנון הסמלים המצוירים בדרך כלל השתנה כשהשתנה הסגנון האומנותי.
מעל לכל, התאמה זו ארעה משום שאותם אמנים ציירו או חרטו הן את התמונות והן את הכתב.
הסטייה מן האמנות קרתה כאשר הכתב, שהיה כפוף יותר למוסכמות, שמר על תבניות שהאמנות הפסיקה לעשות בהן שימוש.
דוגמה אחת היא הציור מן החזית.
למעט מקרים מיוחדים, ייצוג זה (ציור מהחזית) הפסיק להיות מקובל כסגנון אומנותי והפרצוף האנושי הוצג תמיד בפרופיל.
לעומת זאת, השימוש בתמונת החזית של הפרצוף, נשמרה כהירוגליף מהתקופה הקדומה ועד סוף השימוש בכתב ההירוגליפי.
דוגמאות נוספות הם איורים של כלים שונים.
על אף שהופסק השימוש בכלים מסוימים במהלך ההיסטוריה (למשל אלות ככלי מלחמה), תמונתם נשמרה בכתב ההירוגליפי, אף שהכותבים כבר לא ידעו את משמעותם.
ההירוגליפים המייצגים חפצים שנעלמו מחיי היום־יום ולכן היו בלתי מוכרים, הם לעיתים מעוותים עד שלא ניתן לזהותם.
מצד שני סגנון הציור של ההירוגליפים נותר עדיין צמוד לסגנון האמנות של התקופה.
ולכן מופיעים האיורים לעיתים כדמויות כחושות ונוקשות או כדמויות בעלות בשר, או דמויות מנופחות לגמרי בהתאם לסגנון האומנות של התקופה.
בתקופה שבין 2800 לפנה"ס ועד שנת 300 לספירה נעשה שימוש בכתב הירוגליפי:
בחריטה על מצבות אבן והוא מופיע בטכניקות תבליט מצריות.
על מתכת, לעיתים הכתובת יצוקה, לעיתים חרוטה.
בנוסף הירוגליפים מופיעים בעבודות מתכת ועץ משובצים.
טקסטים הירוגליפיים מופיעים בעיקר על קירות של מקדשים וקברים, אך הם מופיעים גם על מצבות זיכרון, על פסלים, על ארונות קבורה ועל כלי קיבול וכלי עבודה שונים.
בכתב ההירוגליפי נעשה שימוש בטקסטים חילוניים: תיאורים היסטוריים, שירים, מסמכים משפטיים ומסמכים מדעיים, וגם בטקסטים בעלי אופי דתי: פולחני דת, מיתוסים, מזמורי דת, כתובות הקדשה על קברים ותפילות.
כתובות אלו היו כמובן רק בשימוש כשהיה צורך בכתב מפואר ומקושט, אך לצורכי יום־יום כתב זה לא התאים.
לשימוש עממי יותר פותח הכתב ההיראטי, צורה מקוצרת של סמלי ציורים, הנוחה יותר לכתיבה באמצעות מברשת ודיו על משטחים חלקים כדוגמת פפירוס, עץ, ואבן גיר.
השפעת הרעיונות הדתיים על הכתב ההירוגליפי מוגבלת לשני מקרים:
באלף השלישי לפנה"ס הייתה הימנעות מסימנים מסוימים או שהסימנים עוותו בכתובות על מצבות, שמא בעלי החיים המיוצגים על ידי סימנים אלו יפגעו במתים ששכבו חסרי אונים בקברם.
בין הסמלים האסורים היו דמויות אנוש וחיות מסוכנות, כגון עקרבים ונחשים.
בכל התקופות ובכל צורות השימוש בכתב, סמלים שלהם הייתה משמעות דתית חיובית מוקמו לפני סמלים אחרים, אף שהיה צריך לקרוא אותם אחר כך.
ביניהם היו הירוגליפים המייצגים אלוהים, או אליל מסוים, וכן אלו שיצגו פרעה או ארמון.
לדוגמה: שני הסימנים המייצגים את הצירוף "משרת האלהים" (כהן) נכתבו כך שהסמל לאלוהים נכתב לפני הסמל המסמל משרת, אף שהאחרון נקרא קודם.
יותר מכך, המיתוס הדתי ייחס את המצאת הכתב לאל תחות, אף שלמיתוס זה לא הייתה כל השפעה על התפתחות הכתב.
בתקופה המאוחרת, טקסטים מצריים מתייחסים לכתובות הירוגליפיות כ"כתיבה במלות האלהים".
בניגוד לכך, בתקופות קודמות הם פשוט נקראו ציורים.
ידיעת קרוא וכתוב והכרת הכתב ההירוגליפי
בכל התקופות, רק קבוצה מצומצמת הבינה את הכתב.
רק אלו שהיו זקוקים לידע במקצועות שדרשו את אמנות הקריאה והכתיבה.
קבוצה זו כללה: פקידים, רופאים, וכוהנים (אם היו צריכים להיות מסוגלים לקרוא טקסטים קדושים).
כמו כן אמנים שעבודתם כללה את יצירת הכתובות.
תחת השלטון היווני, ובמיוחד תחת השלטון הרומאי, הידע הלך ופחת ולבסוף היה מוגבל למקדשים, בהם הכוהנים הורו לתלמידיהם את לימוד הכתב ההירוגליפי.
בתקופת בית תלמי (305 לפנה"ס ועד 30 לפנה"ס), התודעה הלאומית הלכה והצטמצמה לכיוון הדת, והדת ראתה בכתב ההירוגליפי המסורתי אך ורק סמל דתי.
נעשו ניסיונות רבים להחליף את הכתב ההירוגליפי המסורבל שהלך ואיבד קשר עם השפה המדוברת, בכתב היווני הפשוט והנוח יותר.
הניסיונות נכשלו בשל הערך הרגשי שהיה לכתב העתיק כשהארץ הייתה תחת שלטון זר של היוונים והרומאים.
המצב השתנה כשמצרים עברה לנצרות במאות השנייה והשלישית לספירה.
הדת החדשה לחמה במסורות המצריות של אמונה באלים רבים.
וכשניצחה, ניצח גם הכתב היווני.
מהתחלה השתמשו הנוצרים המצריים בכתב היווני על מנת לרשום את שפת הדיבור המצרית.
נוהג זה כלל הוספת שבע אותיות לאלפבית היווני עבור צלילים מצריים שלא היו ביוונית.
כתוצאה מכך, הידע של הכתב ההירוגליפי הלך ונעלם במהירות.
העדות האחרונה לשיטת כתב זו היא כתובת בסלע מהאי פילה שתאריכה 24 באוגוסט 394 לספירה, מתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס הראשון.
השפה ושיטת הכתב של הנוצרים המצרים קרויה קוֹפְּטִית.
לשיטת הכתב שני סממנים בסיסיים: האחד, חפצים יוצגו כתמונות (אידאוגרמה), והשני, לסמלי תמונות ניתן הערך הפונטי של המילים לחפצים אלו (פונוגרם).
לעיתים סימנים אלו נכתבו על מנת לציין מילים שנשמעות דומה אך משמעותן שונה.
הכתב מתעלם מתנועות (אותיות אהו"י) ובתקופה הקדומה גם מתנועות למחצה.
ובכך התאפשרו מצבים של תרגום סימנים למילים שלהם צירוף זהה של עיצורים.
לדוגמה הסמל ל"עץ" מצויר על ידי "ענף" המבוטא על ידי העיצורים "ה" ו-"ט" הקיימים במילה המצרית לעץ.
מילים אחרות כדוגמת המילים "אחרי", "לסגת", "לגלף" הכוללות אותה סדרה של עצורים ("הט"), יכולה להיכתב עם אותו סמל בסיסי.
מילים שכללו עיצור אחד בתוספת תנועה אחת או יותר יוצגו רק על ידי סמל התנועה.
עם זאת, המצרים אף פעם לא צמצמו את הכתב שלהם לאוסף של עיצורים בודדים, במקום זאת הם שימרו את צורת המילים המקוריות.
כשהתעורר ספק כבמקרה של שלושת הסימנים לסדרת עיצורים נפוצה ל"מ" ו"ר" (מעדר, אזמל ופירמידה), נעשה שימוש ברב גוניות על מנת ליצור הבחנה בין המילה.
כל המילים הנגזרות מהשורש "מר" (הפועל לאהוב) נכתבו עם הסמל מעדר, כל המילים הנגזרות מהשורש "מר" (הפועל לחלות) נכתבו עם הסמל אזמל וכל המילים הקשורות לפירמידות נכתבו עם סמל הפירמידה.
לפיכך, אם היו קיימים שניים או יותר סימנים עבור אותו צליל או צירוף של צלילים הם נשמרו, ונעשה בהם שימוש מושכל על מנת לשפר את קריאות הטקסט.
על אף שבמקור לכל סימן הייתה משמעות אחת, נוצרו מצבים של אי בהירות כתוצאה מהתמזגות שני סמלים שצורתם דומה.
לדוגמה: הסמל של עצם הירך והסמל של עצם השוק של בעלי חיים.
כתוצאה מכך, לכמה סימנים היו שתיים ואף שלוש (נדיר) משמעויות בכתב ההירוגליפים הקלאסי.
אמצעי עזר לקריאה: כתיב, השלמות פונטיות וסימנים ממיינים
בעזרת שיטת כתב התמונות שבו ערבו אותיות ותמונות, יכלו המצרים לכתוב מספר רב של מילים בשפתם.
אך עדיין נותרו מילים שאותן לא יכלו לצייר במסגרת העיצורים הקיימים.
במקרה זה אייתו המצרים את המילה: עבור האות "נ" השתמש בסימן קיים למים (מהמילה "נוי" שיטפון), ועבור הצירוף "הט" הם עשו שימוש בסימן שהוזכר קודם עבור "עץ".
שני אמצעי עזר, שנוספו במהרה לשיטה, שיפרו את הבהירות ואת הקריאות.
לסימנים מרובי עיצורים, עיצור אחד או יותר ולעיתים אפילו כולם, נכתבו לשמש כהשלמה פונטית.
לפיכך הפועל "מר" (לחלות) נכתב כך שינשוף מייצג את הערך הפונטי ("מ") והסימן המייצג פֶּה עבור הערך "ר".
להערכת חוקרים מודרניים במקרים אלו העיצורים נכתבו פעמיים, אך נקראו פעם אחת בלבד.
עבור המצרים, סמלי העיצורים הבודדים היו אמצעי עזר לקריאה לשם הבהרת סמל המילה (לוגוגרמה).
בנוסף, סימנים ממיינים , סימנים שאינם מייצגים ערך פונטי אלא משמשים להדריך את הקורא לאיזו משפחה של משמעויות המילה שלפני הסימן שייכת.
לצירוף העיצורים "הט" (לחרות) נוסף סכין אחריהם.
מצד שני לצירוף "הט" במובן לסגת נוספו רגלים הצועדות אחורה.
ובכך, ניתן להבחין גרפית בין שתי המילים שנכתבו באופן דומה.
בצורה זו, לכל מילה בשפה המצרית היה הציור המתאים לה ושהיה זהה לה באופן חד־חד־ערכי.
סיומות דקדוקיות הוצמדו למילה המצוירת אחרי הסימן הקובע.
מלכתחילה אם כך, הכתב המצרי היה כתב שלם, כלומר ניתן היה לכתוב בו כל מילה בצורה חד משמעית, כולל נגזרות והטיות.
לסיכום, ניתן לחלק את ההירוגליפים לשלוש קבוצות.
לשתי הראשונות יש משמעות פונטית והשלישית מייצגת עזרי קריאה דוממים:
"אידאוגרמה" - סימן שהמילה שהוא מייצג שווה לציור.
"פונוגרם" - סימן שאינו מייצג את העצם המצויר, אלא מייצג עיצור אחד או צירוף של עיצורים.
כדוגמת "נ" ו"הט" במילה "נהט" – חזק.
"סימן ממיין" - סימן שאין לו משמעות פונטית ושנועד לסייע לקורא להבין את המשמעות הנכונה כדוגמת "הט" – "לסגת".
בכתב המצרי לא היו סימני פיסוק כפי שאנחנו מבינים אותם.
סימנים המייצגים קווים ובתים של שירים הופיעו רק בטקסטים ספרותיים מסוימים.
מספר הסימנים בתקופה הקלאסית של הכתב ההירוגליפי הגיע לכ-700, מתוכם 24 ייצגו צליל בודד.
מספרם גדל בצורה משמעותית בתקופה המאוחרת (600 לפנה"ס).
ריבוי זה חל משום שהמלומדים המציאו צורות או סימנים חדשים כל הזמן.
עם זאת, סימנים נוספים אלו היו על פי הכללים שהונהגו בכתב ההירוגליפי מימיו הראשונים.
השיטה ההירוגליפית נותרה גמישה בכל התקופות, תמיד פתוחה להמצאות, אף על פי שכמו בכל שיטת כתב, למוסכמות היה חלק מכריע.
שורות ההירוגליפים נכתבו מימין לשמאל, או לעיתים רחוקות, משמאל לימין.
שורות אנכיות מוקמו צמוד לשורות אנכיות בהתאם לדרישות המיוחדות של הרקע עליו נחרטו.
קל לראות את כיוון הכתב כיוון שהסימנים תמיד פונים כלפי תחילת השורה.
לעיתים, שני סימנים בשורה פנו זה מול זה, כנראה כדי ששתי דמויות אנוש יפנו זה אל זה במטרה למנוע מצב בו אחד מפנה גבו לאחר.
עם זאת, סיבוב זה של הדמויות היה מקרה נדיר ונמצא אך ורק בשמות המלכים.
שמות מלכותיים הוקפו בטבעת המכונה כרטוש שהסתיימה בקו מאונך או מאוזן (בהתאם לכיוון הכתובת).
טבעת זו, במקור חבל, נועדה כנראה להגן על נושא השם המוקף בטבעת מפציעה ובייחוד מכשפים.
על מנת להבין את הכתב ההירוגליפי, צריך להכיר את המסורת המצרית העתיקה.
תלמיד שלמד לכתוב במצרים, שכמובן כבר ידע את השפה המצרית, למד תחילה את צורת המילה מבלי שהוסברו לו המרכיבים הבסיסיים של המילה (הסימנים המרכיבים אותה).
שיטת לימוד זו שימרה את האיות המקורי של המילים למעט שינויים זניחים, בעיקר מסיבות אומנותיות, על אף שבמהלך השנים חלו שינויים קיצוניים בהגייה של השפה המצרית.
משמעות הדבר שהכתב ההירוגליפי מסווה שינויים שחלו במהלך ההיסטוריה בצלילי השפה.
טעויות שמיעה שנעשו על ידי תלמידים בבתי הספר לכתב, עזרו לחוקרים להבין את השינויים הפונטיים שהתרחשו בהתפתחות השפה המצרית.
כאשר תלמיד שלמד לכתוב את הכתב ההירוגליפי לא הכיר את צורת המילה שהוכתבה לו, הוא כתב אותה באופן שגוי, כלומר, כפי ששמע אותה.
לכן, מכיוון שעדיין לא למד כיצד לאיית בשיטה השמרנית, מה שנכתב על הפפירוס שלו היה בדרך כלל מילה שנשמעה כפי שהוכתבה, כלומר שגויה, אך צורתה הנכונה ידועה לנו כיום.
לפיכך, אף שבמקור הכתב ההירוגליפי בנוי מסמלים המייצגים ערך פונטי, כל השיטה הועברה מדור לדור כמילים מצוירות.
כלומר קבוצת סימנים אחת מסוימת בלתי ניתנת לשינוי עבור כל מילה.
שתי תופעות מוכיחות שידיעת השיטה ההירוגליפית והעקרונות עליהם התבססה לא אבדו: הצפנה, והתפתחות הכתב ההירוגליפי במהלך אלף השנים האחרונות לקיומו.
החוקרים נתקלו בתופעה שהחלה מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, אך שיאה היה בממלכה החדשה (החל ב-1539 לפנה"ס), טקסטים הכתובים בסימנים הירוגליפיים מוזרים.
החסרון בקבוצות המילים המוכרות והופעת סימנים רבים שאינם בקנון, מאפיינים טקסטים אלו במבט ראשון ככתב סתרים.
מטרת סוג זה של כתב הירוגליפי הייתה כנראה לפתות אנשים להנאה שבפענוחו.
אף שהכתובות הורכבו בהתאם לכללים המקוריים של הכתב, נעשה בהם שימוש בתכונות שלא היו קיימות בעת שנוסח הקנון המקורי.
האפשרויות החדשות כללו לא רק צורות של סמלים, אלא גם בחירתם.
למשל, הפה צויר לא מהחזית כמו בכתיב הקלאסי, אלא מהפרופיל, אף שהייתה לו אותה משמעות פונטית.
דוגמה לשינוי בבחירת הסימנים הוא המקרה של הסמל "איש נושא סל על ראשו", שבכתב הקלאסי סימל "סימן קובע" ללא משמעות פונטית ובכתב הסתרים נקרא כאות "פ" במקום הסימן המקובל לכך של הנחש בעל הקרניים.
שינוי זה במשמעות הסמל נובע משימוש בכללים של ממציאי הכתב ב-3000 לפנה"ס ולפיהם הסמל ייצג את המילה "לשאת" שבו הותירו רק את העיצור "פ".
כתובות מוצפנות אלו מוכיחות שבמקביל לשיטת הלימוד בבתי הספר, שהייתה מבוססת על שינון או הכרה, לא על הבנה אנליטית, הייתה קיימת מסורת נוספת שהעבירה את הידע על העקרונות הבסיסיים של הכתב.
ידיעה מלאה של עקרונות ההירוגליפים הדומה לזו המופגנת על ידי מחברי כתובות הסתרים נדרשת גם ממפענחי הכתובות.
ומהעובדה שהטקסטים המוצפנים הכילו בדרך כלל בקשה מכותב הטקסט לשאת תפילה לשלומו, אנו למדים שמספר האנשים המסוגלים לפענח את הכתב לא היה קטן.
צמיחת הכתב ההירוגליפי במהלך האלף הראשון לפנה"ס
באמצע האלף הראשון לפנה"ס לערך, חלו התפתחויות חדשות בכתב ההירוגליפי ועניין גדל בכתב.
שוב, הכתובות שופעות סימנים חדשים וקבוצות סימנים שלא היו ידועות בתקופה הקלאסית.
כל הסימנים החדשים נוצרו על פי העקרונות של התקופה הקלאסית וכתבי הסתרים.
ההבדל בין כתב זה של התקופה המאוחרת והכתב המוצפן הוא שכמו בכל שיטת כתב רגילה, התפתחה מסורת קבועה שמטרתה לא להסתיר, כי אם להקל על הקריאה, בעוד שההצפנה חתרה למקוריות.
סיכום השלבים בהתפתחות הכתב ההירוגליפי
התפתחות הכתב ההירוגליפי הייתה כדלהלן: תחילה הומצאו אך ורק הסימנים שהיו לחלוטין הכרחיים, בלא שתיקבע צורתם האומנותית בקנון.
בשלב השני, שיפור קלות הקריאה (כלומר שיפור מהירות הקריאה) הושגה על ידי הגדלת מספר הסימנים (ובכך נמנעו מקרים של ספק) והוספת ה"סימנים הקובעים".
לבסוף, לאחר שהשלב השני התמיד ללא שינויים במשך כאלפיים שנה, מספר הסימנים גדל לכמה אלפים בערך בשנת 500 לפנה"ס.
תהליך גידול פרוע זה נמשך בעזרת יישום אפשרויות של השיטה שטרם נוצלו.
עם ניצחון הנצרות, הידע של הכתב ההירוגליפי נעלם, יחד עם הדת המצרית הקדומה.
הכלים בשימוש האמנים לשם כתיבת הסמלים ההירוגליפיים כללו פטישים ואזמלים לשם חקיקת כתובות אבן ומברשות וצבעים עבור עץ ומשטחים חלקים אחרים.
רק עבור שיטות הכתב המחובר, ההיראטי והדמוטי פותחו חומרים מיוחדים.
עור ופפירוס הפכו משטחים לכתב.
ככלי כתיבה שימשו גבעולים של קני סוף באורך 15 עד 33 ס"מ, שנחתכו באלכסון בקצה בו כתבו, והקצה נלעס על מנת להפריד את הסיבים לקצה דמוי מברשת.
במאה ה-3 לפנה"ס, היוונים הכניסו למצרים את השימוש בקולמוס מקנה הסוף בעל הקצה המפוצל.
הכתב המחובר המצרי הקרוי כתב היראטי קיבל את שמו מהמילה היוונית היראטיקוס ("של כוהן") בזמן שהכתב היה בשימוש כתבי קודש בלבד.
טקסטים חילוניים לשימוש יומיומי נכתבו בכתב אחר, הכתב הדמוטי (ביוונית "דמוטיקוס" – "עבור העם").
מבנה הכתב ההיראטי מקביל לכתב ההירוגליפי.
השינויים שחלו בתווים של הכתב ההיראטי אירעו משום שניתן היה לכתבם מהר יותר עם מברשת או קנה ודיו על פפירוס.
ככלל, לא ניתן להכיר או לא ניתן להכיר בקלות את הציור שעליו מתבסס התו.
מכיוון שהמודלים עליהם התבססו היו ידועים היטב, ובשימוש קבוע במהלך ההיסטוריה המצרית לא סטו הסמלים ההיראטים רחוק מהם.
כל המסמכים הנפוצים: מכתבים, קטלוגים, וצווים רשמיים נכתבו בכתב ההיראטי, כמו גם טקסטים ספרותיים ודתיים.
בחייהם של המצרים שיחק הכתב ההיראטי תפקיד חשוב יותר מאשר הכתב ההירוגליפי וגם נלמד מוקדם יותר בבתי הספר.
לצורכי ממשל הוחלף הכתב ההיראטי בכתב דמוטי במאה השביעית לפנה"ס, אך נותר הכתב בשימוש כתבי הקודש מסוגים שונים.
הטקסטים ההיראטיים האחרונים מקורם בסוף המאה הראשונה - תחילת המאה השנייה לספירה.
הפעם הראשונה שנתקלים בכתב הדמוטי הוא בתחילת השושלת ה-26, בערך בשנת 660 לפנה"ס.
מאפיין זה יושם במיוחד בקבוצת הרחבה של מילים שלא היו קיימות בשפה הישנה, ולפיכך לא הייתה להן צורה כתובה מסורתית.
האיות הבלתי מסורתי היה בשימוש גם עבור מילים וותיקות ומוכרות בשפה הישנה.
למעט פיתגורס, אף יווני לא הכיר את השיטה שמאחורי הכתב ההירוגליפי.
היוונים אף לא קיבלו הדרכה מבני דורם המצריים, שחלקם חיו על אדמת איטליה וחרתו כתובות הירוגליפיות תקינות על אובליסקים רומאיים.
במקום זאת, במסורת היוונית נקבע שההירוגליפים הם סימנים סמליים או אלגוריות.
פלוטינוס, הפילוסוף היווני יליד מצרים פרש את הכתב ההירוגליפי מנקודת מבט של הפילוסופיה האזוטרית שלו.
בימי הביניים לא היה ידע כלשהו לגבי הכתב ההירוגליפי ולא ידוע על מחקר בעניינו.
אבל כתב היד של הוראפולון שהובא לפירנצה בשנת 1422 עורר עניין גדול בין אנשי הרוח.
אומני הרנסאנס תכננו הירוגליפים לפי תיאוריו של הוראפולון ועל פי הדמיון, מבלי להתייחס לאפשרות שכתבי יד מצריים מקוריים עשויים להימצא ברומא.
הם השתמשו בהירוגליפים כסמלים עתירי חוכמה באדריכלות וכן בשרטוטים ובציורים.
פענוח הכתב ההירוגליפי התאפשר הודות לגילוייה של אבן רוזטה, לוח גרנודיוריט שחור שנתגלה על ידי חייל בצבא נפוליאון ליד ראשיד (רוזטה) בדלתה של הנילוס ב-15 ביולי 1799.
האבן מכילה טקסט זהה המפאר את המלך תלמי החמישי, והכתוב בשלושה כתבי יד: יווני, הירוגליפי ודמוטי, כלומר בשתי שפות: יוונית ומצרית.
הפענוח החל כאשר הפיזיקאי הבריטי תומאס יאנג הראה כי הן הכתב הדמוטי והן הכתב ההירוגליפי מכילים גם סימנים אלפביתיים וגם סמלים, שיש ביניהם קשר הדוק.
בשנת 1822 הצליח האגיפטולוג הצרפתי ז'אן-פרנסואה שמפוליון, שנעזר בשפה הקופטית, להבין את הערך הפונטי של ההירוגליפים.
בכך הוכיח את העובדה שההירוגליפים מייצגים "שפה מדוברת".
רשימת הסימנים החד-עיצוריים של גרדינר
בספרו "Egyptian grammar" משנת 1927 הציג סר אלן גרדינר רשימת סימנים חד עיצוריים שנעשתה נפוצה לתעתיק משפות מודרניות למצרית .
להלן הרשימה עם מקביליה העבריים, עם גרסאות הייראטיות ועם המקבילים בסטנדרט התעתיק ממצרית (MdC).
כתב חרטומים (תמונה)כתב חרטומים (יוניקוד)הייראטיתתעתיקMdCעבריתA𓄿ꜢAאi𓇋iiאיi*i𓇌y/yייa𓂝Ꜥaעw𓅱 wwוW𓏲 wWוb𓃀bbבp𓊪ppפּ (דגושה)f𓆑ffפ (רפה)m𓅓mmמM𓐛 mMמn𓈖nnנN𓋔 nNמr𓂋rrרl𓃭 llלh𓉔hhהH𓎛ḥHח (לועית)x𓐍 ḫxח' (חוככת)X𓄡ẖXח (חיכי, חוכך, אטום)z𓊃 s,zzס, זs𓋴 s,zsסS𓈙 šSשq𓈎ḳqקk𓎡kkכּ (דגושה)g𓎼ggגt𓏏 ttתT𓍿 ṯ Tת' (שיני, חוכך, אטום)d𓂧 ddדD𓆓ḏ Dג'
כתב הייראטי (ביוונית עתיקה: ἱερατικά) הוא אחת משלוש צורות הכתב שבהן נכתבה השפה המצרית הקדומה.
הכתב המצרי הראשון שנוצר הוא הכתב ההירוגליפי, הידוע כ"כתב החרטומים".
כתב הירוגליפי הוא כתב אסתטי אך מסורבל ואיטי לכתיבה, ולכן התפתח ממנו הכתב המחובר המצרי הקרוי כתב הייראטי.
הכתב קיבל את שמו מהמילה היוונית הייראטיקוס ("של כהן") בזמן שהכתב היה בשימוש לכתבי קודש בלבד.
טקסטים חילוניים לשימוש יומיומי נכתבו בכתב אחר, שלישי, הכתב הדֶמוֹטִי.
מבנה הכתב ההייראטי מקביל לכתב ההירוגליפי.
השינויים שחלו בתווים של הכתב ההייראטי אירעו משום שניתן היה לכתבם מהר יותר עם מברשת או קנה ודיו על פפירוס.
ככלל, לא ניתן, או קשה ביותר להכיר את הציור שעליו מתבסס התו.
מכיוון שהמודלים עליהם התבססו היו ידועים היטב, ובשימוש קבוע במהלך ההיסטוריה המצרית לא סטו הסמלים ההייראטים רחוק מהם.
עם זאת, השיטה שונה מהכתב ההירוגליפי בכמה מובנים חשובים.
הכתב ההייראטי נכתב מימין לשמאל בלבד.
בזמנים קדומים השורות היו מאונכות ומאוחר יותר, בערך משנת 2000 לפנה"ס עברו השורות להיות אופקיות.
עקב כך מגילות הפפירוס נכתבו בטורים ברוחב משתנה.
לתווים בכתב ההייראטי היו סיומות כך ששני תווים, אך לא יותר משניים, יכולים היו להיכתב בהינף קולמוס אחד.
כתוצאה מהקושי לקוראו, כללי האיות בכתב ההייראטי היה נוקשים יותר מאשר בכתב ההירוגליפי.
שינויים מהנוסח האחיד בזמן מסוים היו שוליים.
אבל, במהלך התקופות, האיות התפתח והשתנה.
כתוצאה מכך, כתבים הייראטיים אינם תואמים בדיוק לטקסטים הירוגליפיים מקבילים, הן במיקום הסימנים והן בצורת איות המילה.
הכתב ההייראטי עשה שימוש בסימנים מבדילים על מנת להבחין בין שני סימנים שהפכו דומים עקב הכתב המחובר.
לדוגמה, לסימן רגל הפרה נוסף צלב מזהה, מכיוון שבכתב ההייראטי הוא דמה לסימן עבור רגל האדם.
סימנים הייראטיים מסוימים הועתקו לכתב ההירוגליפי.
כל המסמכים הנפוצים: מכתבים, קטלוגים, וצווים רשמיים נכתבו בכתב ההייראטי, כמו גם טקסטים ספרותיים ודתיים.
בחייהם של המצרים מילא הכתב ההייראטי תפקיד חשוב יותר מאשר הכתב ההירוגליפי וגם נלמד מוקדם יותר בבתי הספר.
במשרדים הוחלף הכתב ההייראטי בכתב דמוטי במאה השביעית לפנה"ס, אך נותר הכתב שבשימוש כתבי הקודש מסוגים שונים.
הטקסטים ההייראטיים האחרונים מקורם בסוף המאה הראשונה - תחילת המאה השנייה לספירה.
כתב הסובלנות או צו הסובלנות הוא כינוי לסדרת צוים שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כתב הסובלנות ביטא מגמה חדשה בזירה הפוליטית והחברתית באירופה ביחס ליהודים.
היסטוריונים שונים רואים במסמך זה את ראשית האמנציפציה ליהודים.
ביסודה של ההצהרה עמדה השפעת רעיונות הנאורות.
היהודים עצמם התייחסו ברגשות מעורבים לכתב הסובלנות.
היו שראו בהם המשך לגזרות שהטילו השלטונות על היהודים.
לעומתם אחרים בירכו על הופעתו.
המשכיל נפתלי הרץ וייזל פרסם מיד אחרי הוצאת כתב הסובלנות חוברת בשם "דברי שלום ואמת" בה קרא ליהודים לאמץ את הצו ולערוך שינוי מקיף במערכת החינוך היהודי.
כתב הסובלנות ניתן ב-13 באוקטובר 1781 לזרמים הנוצרים שאינם קתוליים (אורתודוקסים ופרוטסטנטים) ובו הוא התיר פולחן לבני הזרמים שאינם קתוליים וגישה למשרות ציבוריות.
ב-2 בינואר 1782 הוציא צו סובלנות ליהודי אוסטריה.
הכתב הרחיב את חירויות הפרט, והעניק רשות ליהודים להשתתף בחיי החברה והכלכלה, בוטלו ההגבלות במגורים ובתנועה וכן העניק הקלות בתחומים נוספים.
הכתב הדגיש את זכות היהודים להגנה חוקית, תוך שהוא מתיר ליהודים להקים מפעלים יצרניים.
אולם בכתב אין הענקת שוויון זכויות מלא, ויש בו הגבלות בריבוי האוכלוסייה ובמקומות ההתיישבות.
מטרתו של הכתב הייתה ניסיון לשילוב ועירוב היהודים באוכלוסייה הכללית, וזאת אף במתן זכויות מסוימות ו"הליכה לקראת" היהודים מצד השלטון.
לכן כלל כתב הסובלנות הקלות בתחום הפרנסה, ובהן חובתם של היהודים ללמוד, זכותו של כל יהודי ללימודים כלליים, ללמוד מלאכה, לייסד בתי מלאכה ובתי חרושת, ולעסוק במקצועות חופשיים.
הותר ליהודים לשכור משרתים נוצרים כפי הנדרש בעסקיהם (בנוסף להיתר הקודם לשכור משרתים יהודים).
בראשיתו הוחל הכתב על העיר וינה ולאחר מכן על כלל אוסטריה תחתית ועל המחוזות בוהמיה, לומברדיה (ובאותו צו גם טריאסט וגוריציה), ב-13 בפברואר 1782 מוראביה ושלזיה, ב-31 במרץ 1783 הונגריה, ב-27 במאי 1785 גליציה וב-1 בנובמבר 1789 בוקובינה.
בהמשך ביטא הכתב את המגמה ורעיונות ההשכלה, וציין אבן דרך בתהליך האמנציפציה ליהודים.
כך הפרלמנט הצרפתי אישר את רעיון השוויון של הדת היהודית אל הדת הנוצרית הקתולית, בשנת 1848.
על מנת לעודד השכלה, אסר הצו על מי שלא למד בבית ספר להינשא לפני מלאת לו 25 שנה.
צו הסובלנות אסר הפעלה פומבית של בית כנסת ולא הכיר ביהודים כקהילה דתית.
לא הותר ליהודים למנות רב, אלא רק "מפקח על הבשר הכשר".
עותק של יצירה שנכתב ביד נקרא כתב יד.
במשך התקופה שקדמה להמצאת הדפוס, כתיבה ידנית הייתה הטכניקה ליצירת עותקים נוספים של יצירה כתובה לשם הפצתה.
אך גם לאחר המצאת הדפוס, המשיכו להיכתב כתבי יד, אף כאלו שהועתקו מספרים מודפסים, בגלל חוסר זמינות הדפוס במקומות נידחים, עלויות גבוהות של ספרים, סיבות דתיות, רדיפות של השלטון וסיבות אחרות.
החשיבות של כתבי יד מקוריים
כאשר מנסים לחקור את הנוסח המקורי של ספר עתיק, שנכתב לפני המצאת הדפוס, יש חשיבות מרובה לכתבי היד הנמצאים לפני החוקרים.
בדרך כלל, ככל שכתב יד קדום יותר, הנוסח שנמצא בו אמין יותר, וכתב ידו של המחבר (אוטוגרף) הוא האמין ביותר.
לעיתים קרובות ביותר נופלות שיבושים מחמת מהירות הכתיבה, כשסופר נחפז במלאכתו הוא עלול להשמיט קטעים או שמהירות הכתיבה גורמת לפענוח שגוי של הטקסט.
אבל יש גם שסופרים 'מתקנים' את הנוסח המקורי בכוונה תחילה.
כגון, תיקון לפי כללי הדקדוק שנהגו בזמנם – שיכול היה להיות מאוחר במאות שנים מזמן חיבורו של הספר המקורי.
לכן יש עדיפות לכתבי יד שעברו פחות העתקות.
החוקרים מנסים להבחין בין כתבי יד שגרסאותיהם טובות ובין כתבי יד משובשים ומוגהים, ולהסיק מכך על הנוסח המקורי של החיבור.
כתבי יד טובים משמשים עדי נוסח.
לעיתים חלק מחיבור עתיק איננו ניתן לשחזור, משום שכתב היד של החיבור ניזוק מתנאי האקלים או על ידי מכרסמים.
הרב יוסף קאפח העיר על כך בהקדמה לספר "בעלי הנפש" של הראב"ד, שאותו ערך על פי כתב יד:
כתבי יד של חיבורים יהודיים
מכיוון שרבים מן החיבורים, ובוודאי החשובים שבהם, נכתבו מאות שנים לפני המצאת הדפוס, ניתן להסתמך על כתבי יד שעברו בקהילות היהודיות כדי לשער את הנוסח המדויק של החיבור המקורי.
כתבי היד העבריים המוקדמים הם מגילות מדבר יהודה.
חלקם הגדול מהמאה השנייה לפני הספירה.
הם נשתמרו הודות לתנאי האקלים היבש של האזור.
המאוחרים שבהם הם מתקופת מרד בר כוכבא מהמאה השנייה לספירה.
מכאן ואילך כתבי היד המצויים בידינו היום נכתבו ברובם בימי הביניים, ולפיכך גם הם מאוחרים יחסית לזמן כתיבת החיבורים.
ספר התורה נכתב עד היום בכתב יד על קלף בצורת מגילה, ללא ניקוד וטעמים.
נוסח המקרא, עם ניקוד, טעמים והערות מסורה, נכתב על גבי מצחפים (קודקסים) החל במאות ה-7–8 לערך.
מבין כתבי יד אלה, המפורסם ביותר הוא כתר ארם צובא, שנכתב כנראה על ידי איש המסורה המפורסם אהרון בן אשר, והרמב"ם סמך עליו את ידיו.
כתבי יד חשובים נוספים של המקרא הם כתב יד לנינגרד, שהוא כתב היד השלם העתיק ביותר של התנ"ך, כתב יד קהיר של הנביאים (שיוחס, כנראה בטעות, לאביו של אהרון בן אשר), וכתב יד ששון.
כתב היד החשוב ביותר של המשנה הוא כתב יד קאופמן, ולצדו כמה כתבי יד נוספים.
כתב היד השלם היחיד לתלמוד שנמצא בידינו הוא כתב יד מינכן 95, ולצדו כתבי יד חלקיים נוספים, שבחלקם קדומים ומדויקים יותר.
ככלל, לא נהגו לכתוב את התלמוד כולו בכתב יד אחד, אלא רק מסכתות בודדות.
לתלמוד הירושלמי יש כתב יד שלם אחד, כתב יד ליידן.
כתב יד חשוב נוסף הוא כתב יד אסקוריאל, המחזיק את מסכת נזיקין כולה.
כתבי יד רבים של חיבורים יהודיים נמצאו בגניזת קהיר, והם מסייעים רבות לחקר תולדות הספרות היהודית ולשון חז"ל.
מחלקה מיוחדת של כתבי יד הם כתבי היד המאוירים המכילים תמונות.
אחד העתיקים מכתבי יד אלו הוא כתב יד וינה של תרגום השבעים לספר בראשית.
החוקרים חלוקים בשאלה האם כתב יד זה הוא "ספר תמונות" אליו נוסף טקסט ללא הקפדה על דיוקו או שמדובר על כתב יד שנעשו בו קיצורים מסוימים בטקסט ונוספו לו איורים, אך בכל זאת נעשה בו מאמץ לשמר באופן מדויק את הטקסט המקורי.
כתב יד מאויר מפורסם הוא הגדת ראשי הציפורים.
בימינו אין כמעט כתבי יד מן הספרות היוונית והרומית מלפני המאה השמינית לספירה.
מעט כתבי היד ששרדו מלפני המאה השמינית אינם שלמים וכוללים מספר פפירוסים שנמצאו במצרים, כתבי יד שנמצאו תחת אפר הלבה בהרקולנאום ורישום על קיר במקדש לזכר אפיקורוס.
פרופסור בצלאל בר כוכבא מייחס את אי הימצאותם של כתבי יד יותר עתיקים לשינוי שעברו כתבי היד ממגילה לקודקס ומפפירוס לקלף ולכך שבעקבות המעבר לא נעשה מאמץ לשמר את כתבי היד הישנים יותר שתפסו מקום רב.
בר כוכבא גם משער שיש קשר בין המעבר לקלף וקודקס לתחילת הופעתם של כתבי יד עבריים, למרות שהקלף היה נפוץ הרבה יותר אצל יהודים עוד קודם לכן.
כתב התנועה אשכול-וכמן הוא כתב תנועה שפותח בשנת 1958 על ידי שני ישראלים: הכוריאוגרפית נועה אשכול ותלמידה אברהם וכמן (לימים פרופסור לאדריכלות).
כתב תנועה הוא מערכת סמלים המאפשרת להגדיר את תנועת הגוף האנושי.
כתב התנועה אשכול-וכמן מתבסס על מערכת כדורית המחלקת את המרחב לשמונה כיוונים, כשלכל נקודה במרחב יש מיקום במערכת.
על מנת לנתח את התנועות השונות מיוצג כל איבר על ידי ציר האורך שלו, כך שהגוף מותווה כמערכת צירים בדומה לאלו המחלקים את פני כדור הארץ.
מערכת הסימנים מתארת את מיקומו ומסלולו של כל איבר על פני הכדור.
הכוריאוגרפית נועה אשכול למדה נגינה בפסנתר מגיל צעיר.
בהגיעה לעולם המחול בשנות הארבעים המוקדמות, זיהתה פער גדול בין הוודאות שבלימודי הנגינה והשימוש בתווים ברורים ואובייקטיביים לעומת לימודי המחול שנעשו בעל פה וללא תמלול פורמלי של החומר התנועתי.
אשכול חשה צורך לגשר על פער זה, ומשנתוודעה לכתב התנועה של רודולף פון לאבאן החלה ללמוד אצל זה האחרון בלונדון.
אולם אשכול חשה אכזבה מאופיו הסובייקטיבי והבלתי מדויק של כתב לאבאן וראתה צורך בכתב שמתאר את מצבי הגוף בלבד באופן מוחלט.
מששבה לארץ עבדה אשכול עם תלמידה מאוניברסיטת תל אביב, אברהם וכמן, על היסודות של כתב התנועה.
וכמן תרם ככל הנראה את העיקרון הבסיסי של מערכת מטווה המבוססת על כדור, כמו גם את האיורים לספרם "כתב תנועה" (יחד עם ג'ון האריס) שיצא בלונדון ב-1958. הכתב, בהתפתחותו הראשונית, כלל מגוון מאוד מצומצם של סמלים לעומת אלו שהתפתחו במרוצת השנים שלאחר מכן.
השימוש בו התבסס בעיקר בקרב תלמידותיה ותלמידיה של אשכול ב, בחוג לכתב תנועה שהקים תלמידה של אשכול, עמוס חץ.
במקביל להוראתה באקדמיה בירושלים, התגבשה מסביב לאשכול חבורה של אנשי מחול ובוהמה וכן נוסדה הלהקה למחול קאמרי, הפועלת עד היום ורוקדת ריקודים שכתבה אשכול.
לאורך חייה כתבה אשכול עשרות ריקודים המתחלקים לכשש סויטות בהוצאת האגודה לכתב תנועה הפועלת בחולון.
כמו כן נכתבו פרטיטורות המתעדות תנועות יסוד מעולמות הבלט הקלאסי, הטאי צ'י, ריקוד הדבקה ועוד.
הגישה של העוסקים במחול בישראל כלפי הכתב הייתה מאז ומתמיד חשדנית, וסימנה את עולם הכתב ככלל ואת ריקודיה של אשכול בפרט כסכמתיים וקרים.
שימושים נוספים בכתב נעשו במחקרים מתחום הזואולוגיה, כגון במחקרו של פרופסור אילן גולני מאוניברסיטת תל אביב על דפוסי התנועה של התן הזהוב, וכן בתחומי הפסיכולוגיה, הקוגניציה והציור.
כתב התנועה נלמד מזה שנים רבות באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובחוג למחול בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
מורות כתב התנועה בסמינר הקיבוצים ובוגרותיו מפעילות את קבוצת ריקודנטו, שייסדה ב-1986 תרצה ספיר, מתלמידותיה הבכירות של נועה אשכול.
הקבוצה מפרסמת ספרים רבים בכתב התנועה, ומופיעה ביצירות הכתובות בכתב תנועה אשכול וכמן.
בבסיסו של כתב התנועה נמצאת החלוקה של המרחב המקיף כל איבר (וכן את הגוף כמכלול) לקואורדינטות.
המרחק בין כל קואורדינטה נמדד לפי הזוויות של הקואורדינטה למפרק של האיבר, כאשר החלוקה המקובלת היא לקואורדינטות במרחק של ארבעים וחמש מעלות אחת מהשנייה.
כל קואורדינטה מוגדרת על ידי המרחק האופקי שלה מהקואורדינטה שנמצאת בקו ישר מול המפרק (זו נקראת ה"אפס" האופקי) והמרחק האנכי שלה מהקואורדינטה שנמצאת בקו ישר מתחת לאיבר (ה"אפס" האנכי).
כך נוצרת מערכת מתווה בת עשרים ושש קואורדינטות המחולקות לשלוש קואורדינטות בכל אחד משמונת המישורים האנכיים, אחת בקו ישר מעל המפרק ואחת בקו ישר תחתיו.
השתיים האחרונות נקראות אפס ארבע ואפס אפס, בהתאמה.
זאת מפני שהראשונה נמצאת בגובה של ארבע כמויות מהקו הישר שמתחת למפרק, והשנייה נמצאת במרחק של אפס כמויות ממנו.
המרחקים של הקואורדינטות מנקודות האפס נספרים לפי כיוון השעון.
כיוון זה נקרא כיוון פוזיטיבי.
כך, הקואורדינטה שנמצאת בקו ישר שמאלה מהאיבר בגובה של תשעים מעלות מהקו הישר שנמצא תחתיו, נמצאת בגובה 2 ובמרחק אופקי 6. בהוראות לתנועה ניתן לכתוב כיוון נגטיבי, שהוא תנועה נגד כיוון השעון.
תנועת האיבר בין הקואורדינטות יכולה להירשם באחת משתי דרכים - או בכתיבה של הקואורדינטה אליה מגיע האיבר, מתוך ההנחה שהתנועה נעשית בדרך הקצרה ביותר, או הוראה לתנועה.
ישנם שלושה סוגים של הוראות לתנועה:
תנועה מישורית - אופקית, אנכית או תנועת מישור ביניים.
מורכבת מציון המישור בו מתרחשת התנועה, ציון כיוון פוזיטיבי\נגטיבי, וציון מספר הכמויות שהאיבר נע בכיוון זה.
לדוגמה: מישור 3 (אלכסון אחורי), תנועה פוזיטיבית של שתי כמויות (תשעים מעלות).
תנועה קונית - תנועה המציירת קונוס שקודקודו המפרק של האיבר.
תנועה זו מורכבת מציון הקואורדינטה שהיא קצהו השני של הקונוס מהקצה בו נמצא האיבר כרגע, ציון כיוון פוזיטיבי\נגטיבי וציון מספר הכמויות שהאיבר נע בכיוון זה.
לדוגמה: גובה 3 מישור אופקי 2, תנועה נגטיבית של כמות אחת (כך, האיבר כלל לא יגיע לקואורדינטה שצוינה).
רוטציה - האיבר מסתובב סביב צירו שלו.
תנועה זו מורכבת מציון כיוון פוזיטיבי\נגטיבי וציון מספר כמויות.
לדוגמה, רוטציה נגטיבית של ארבע כמויות.
כאשר מציינים קואורדינטה במרחב או הוראה לתנועה, נהוג לציין גם האם ההתייחסות היא למערכת המתווה המקיפה את האיבר המסוים והנגררת אתו ללא התייחסות למרחב המקיף אותו או שההתייחסות היא למערכת המתווה הכללית המוגדרת לפי המרחב.
בישראל כיום, נהוג בקרב מורים למחול להשתמש במערכת המתווה הכללית כדי לציין כיוונים במרחב.
החזית של הרקדנית היא נקודת האפס, ופנייה לאחת משבע החזיתות האחרות מקבלת בפשטות את שם החזית.
כך, אם הרקדנית פונה לדוגמה לחזית חמש (אלכסון אחורי שמאלה), האפס הכללי שלה אינו משתנה, אך האפס האישי שלה הוא כעת מה שנקרא עד כה חמש.
כתיבה לפי המערכת האישית נקראת bodywise (בודי-וויז.
מבחינת הגוף) וכתיבה לפי המערכת הכללית נקראת spacewise (ספייס-וויז.
כמו כן, כתב התנועה מאפשר כתיבה של מצב רוטציוני של איבר.
כלומר, ציון צדו של האיבר הפונה לכיוון מסוים (על פי רוב - לחזית).
כל צד של האיבר מותאם לאחד מעשרים ושישה הצדדים הקיימים במערכת המתווה, ציון של חלק זה כמצב הרוטציוני של האיבר מעיד שזה הצד הפונה אל החזית.
כך לדוגמה, אל החלק הימני-עליון של הראש יש להתייחס כמישור אנכי 2 בגובה 3.
אפשרות נוספת בכתב היא לכתוב מגע בין איברים, או מגע של איבר עם הרצפה באופן הנושא משקל או שאינו נושא משקל.
עם השנים, התפתחו בכתב סימנים נוספים שנועדו לייעל את הכתיבה ולקבץ בתוכם ריבוי של סמלים קיימים לכדי סימן אחד.
כך לדוגמה, נוצר סימן פשוט לצעד במקום לכתוב את ריבוי התנועות המתרחשות בכל צעד של הרגל.
ספר בראשית מווינה הוא כתב יד מאויר של תרגום השבעים לספר בראשית, אשר נוצר כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-6. כתב היד שמור בספרייה הלאומית האוסטרית בווינה.
רובו של כתב היד נשרף ואבד במאה ה-18 ונותרו ממנו 24 דפים (פוליו).
קיימות הערכות שונות הנוגעות למספר דפיו המקורי של כתב היד המקורי.
יש המציעים ממספר כפול של דפים ועד 96 דפים (כלומר, 192 עמודים).
כתב היד נכתב ביוונית באותיות רישיות בכתב מעוגל.
הטקסט כתוב בדיו כסופה על גבי קלף מעור עגל הצבוע בגוון סגול-ארגמן, ויש בכך להעיד כי מזמין הספר היה אדם רם מעלה, או אפילו חבר משפחת המלוכה.
האיורים בכתב היד הם כנראה עבודה משותפת של כמה אמנים.
הם תופשים בין שליש למחצית עמוד בחלקים הקיימים של כתב היד.
לפיכך, יש אשר ראו בו יותר "ספר תמונות" מבואר לעומת כתב יד מאויר, דבר העשוי להאיר קיצורים שונים אשר נעשו בטקסט.
האיורים מתחילים בתיאור אדם וחוה ומות יעקב.
האיורים מציגים טכניקת איור בעלת סממני ציור רומיים בעיצוב הדמויות ובתיאור סביבת ההתרחשות.
חלק מן האיורים מקובעים בתוך מסגרת, כך שהדמויות מופיעות בתוך רגיסטר או "אפריז" ואילו אחרים בעלי קומפוזיציה חופשית.
האיורים מציגים סטיות שונות מן הטקסט המקראי.
חלקן של הסטיות נובע מאיחוד של כמה מצבים לאיור אחד.
כך יכולה להופיע דמות מספר פעמים באיור אחד.
סטיות אחרות נובעות מתיאור של אירועים שאינם מופיעים בטקסט המקורי ומקורן הוא בפרשנות ובתרבות הפופולרית של התקופה.
כתב יד ווֹינִיץ' הוא ספר מאויר הכתוב בכתב ובשפה לא מזוהים ולא מפוענחים, וייתכן שעושה שימוש בצופן.
על פי תיארוך פחמן 14 של הקלף עליו נכתב, הספר נכרך בין השנים 1404 ל-1438 על ידי מחבר שזהותו אינה ידועה, ככל הנראה בתקופת הרנסאנס באיטליה.
כתב היד נקרא על שמו של סוחר ספרים פולני-אמריקני בשם וילפריד וויניץ' שהביא את הספר לעין הציבור.
וויניץ' קנה את הספר מאגודת ישו בשנת 1912 בווילה מונדרגונה, הסמוכה לרומא.
מאחר שכל הניסיונות לקרוא בו עלו בתוהו, פנה הרקטור למלומד ידוע-שם על מנת שינסה לפענח את תוכנו.
במכתב יש גם רמז למעורבותו האפשרית של רוג'ר בייקון – נזיר פרנציסקני שעסק גם בתחומי המיסטיקה והמדע, מה שאולי פורש את התעלומה כמה מאות שנים לאחור, עד למאה ה-13, התקופה שבה חי ופעל בייקון.
וויניץ' היה בטוח שהחוקרים יוכלו לפתור את סודותיו של כתב היד ויגלו מהי מהות הטקסט המוזר שבתוכו, ואז הוא יוכל למכור אותו במחיר גבוה ולהתעשר, אולם עד מהרה הוא התבדה.
הוא הציע למומחים רבים לנסות לפענח את הספר.
פילולוגים ניסו לפענח את הספר באמצעות שיטות לפענוח שפות עתיקות, בוטנאים ניסו לפענח את השפה באמצעות ציורי הצמחים המופיעים בו, אסטרונומים ניסו לפענח את השפה באמצעות איורי גרמי השמיים המופיעים בו, אולם כולם נכשלו.
כתב היד של וויניץ' מאויר, ולצד המלל הסתום מופיעים בו איורים ורישומים של תמונות נשים עירומות, איורים בוטניים של צמחים ופרחים שאינם מוכרים, וסמלים אסטרולוגיים.
על פי ההערכה, יש בו מאות אלפי סמלים דמויי אותיות שחלקן מזכירות אותיות או ספרות משפות שונות, בהן ספרות ערביות ואותיות רומיות.
על פי ההערכות העדכניות, הספר הכיל במקור 272 דפים המסודרים ב-17 מערכות של גיליונות נייר בני 16 דפים כל אחד.
כ-240 דפי קלף נשארו היום, ודילוגים במספור שעל הדפים מעידים על כך שמספר מסוים של דפים היו חסרים כבר כשגילה וויניץ' את הכתב.
נראה כי בתקופה מסוימת סודרו מחדש דפי הגיליון בסדר שונה מן הסדר המקורי.
קווי המתאר של הטקסט והדמויות צוירו באמצעות עט נוצה, ותוכנם נצבע באמצעות צבעים שעשויים ממינרלים שונים (לעיתים בצורה לא מדויקת) לאחר זמן מה.
האיורים המלווים את הכתוב בכתב היד שופכים מעט אור על התוכן ועל פירושיו, ומרמזים כי הספר נחלק מבחינת תוכנו לשישה חלקים שתוכנם וסגנונם שונה.
להוציא את החלק האחרון, המכיל טקסט בלבד, כמעט כל עמוד בפרקים האחרים מכיל איור אחד לפחות.
אלו חלקי הספר (מבחינת התוכן) כפי שמתפרש מהאיורים המצורפים אליו:
צמחייה – כל דף בחלק זה מכיל צמח או פרח אחד (ולעיתים שניים), ומספר פסקאות של טקסט – מבנה אופייני לספרי בוטניקה אירופיים מתקופת חיבורו המשוערת של הספר.
חלק מן האיורים המוצגים בחלק זה הם למעשה עותקים גדולים וברורים יותר של הציורים המופיעים בחלק העוסק ברוקחות .
חלק זה מהווה למעלה ממחצית הספר.
אסטרונומיה – חלק זה מכיל דיאגרמות מעוגלות שבחלקן נראים הכוכבים, השמש והירח – דבר המעיד על קשר לאסטרונומיה או לאסטרולוגיה.
סדרה אחת של 10 דיאגרמות מציגה סמלים שגרתיים בקרב קבוצות הכוכבים של גלגל המזלות (שור המסמל את מזל שור, זוג דגים המסמל את מזל דגים, וכיוצא בזה).