tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצעה שהונחה על שולחן הדיונים ב-1393 הייתה אמורה להרחיב באופן משמעותי את שטחה של הטריטוריה של אקיטן שהייתה נחלתו של הכתר האנגלי.
למרות זאת, התוכנית נכשלה, מאחר שהיא כללה דרישה כי מלך אנגליה יקיים טקס שבועת אמונים למלך צרפת, תנאי שלא התקבל על דעתו של הציבור האנגלי.
תחת זאת, ב-1396 הוסכם על שביתת נשק שהייתה אמורה להימשך 28 שנים.
כחלק משביתת הנשק, הסכים ריצ'רד לשאת לאישה את איזבל מוולואה, בתו של שארל השישי, מלך צרפת, כאשר היא תגיע לפרקה.
אמנם הועלו ספקות בקשר לאירוסין אלה, במיוחד עקב העובדה שבאותה עת הייתה הנסיכה בת 6 ולכן, היא לא תהיה מסוגלת להוליד יורש לכתר האנגלי, אלא רק שנים רבות מאוחר יותר.
אף על פי שריצ'רד שאף לשלום עם צרפת, הוא נקט גישה שונה ביחסו למצב באירלנד.
השליטה האנגלית באירלנד הייתה בסכנה והלורדים האנגלים שם פנו למלך כדי שיתערב במצב.
בסתיו 1394 יצא ריצ'רד לאירלנד בראש צבא בן 8,000 החיילים.
היה זה הכוח הצבאי הגדול ביותר שהובא לאי במהלך ימי הביניים המאוחרים.
הפלישה הייתה מוצלחת ומספר ראשי שבטים איריים נכנעו.
היה זה אחד ההישגים המוצלחים ביותר בתקופת מלכותו של ריצ'רד, והוא חיזק את התמיכה העממית בו, אף על פי שהיציבות של הממשל האנגלי באירלנד הוכחה כקצרת ימים.
התקופה המכונה על ידי ההיסטוריונים כתקופת הרודנות של ריצ'רד השני החלה לקראת סוף שנות התשעים של המאה ה-14. המלך אסר את גלוסטר, ארונדל ווורוויק ביולי 1397. העיתוי של המעצרים הללו והמניעים של ריצ'רד לבצע אותם לא ברורים.
אף על פי שאחת הכרוניקות רומזת כי נקשר קשר כנגד המלך, אין כל עדות לכך שזו הייתה הסיבה.
סביר יותר להניח, שריצ'רד פשוט החל להרגיש חזק דיו כדי לנקום בשלושה על החלק שלקחו באירועים שהתחוללו נגדו בעשור הקודם מחד גיסא, ומאידך גיסא, כדי להסיר את האיום לשלטונו שהוא חש מצידם.
ארונדל היה הראשון מבין השלושה שהובא למשפט בפרלמנט בספטמבר 1397. לאחר שהתנצח עם המלך הוא הורשע והוצא להורג.
גלוסטר הוחזק כאסיר על ידי הרוזן מנוטינגהאם בקאלה בהמתנה למשפטו.
עם התקרב מועד פתיחת המשפט, הודיע נוטינגהאם שגלוסטר מת.
הועלתה השערה שהמלך הורה על הריגתו כדי להימנע מההשפלה שבהוצאה להורג של אחיו של המלך.
וורוויק נידון גם הוא למוות, אך עונשו הומתק למאסר עולם.
אחיו של ארונדל, תומאס ארונדל, הארכיבישוף מקנטרברי, הוגלה לכל חייו.
לאחר מכן, החל ריצ'רד לרדוף גם את יריביו המקומיים.
הוא גייס אנשים מטעמו במחוזות שונים של אנגליה והביא למשפט אנשים שהיו נאמנים למתנגדיו.
הקנסות שהוטלו על אנשים אלה הכניסו כספים רבים לקופתו, אף על פי שכרוניקות מאותה תקופה מעלות שאלות בנוגע לחוקיותם של ההליכים.
מעשים אלה התאפשרו בעקבות תמיכתו של ג'ון מגונט, אך גם עקב תמיכתם של אנשים אחרים שהועלו לגדולה על ידי המלך.
אחיו למחצה של המלך, אחיינו ג'ון ותומס הולנד קיבלו תוארי אצולה מכובדים יותר.
בין שאר הנאמנים לריצ'רד היו ג'ון ביופורט, רוזן סומרסט, אדוארד מנוריץ', דוכס יורק, ויליאם מונטקיו, הרוזן מסולסברי ותומס לה דספנסר, רוזן גלוסטר.
עתה יכול היה המלך להעניק להם את האדמות שהוחרמו מיריביו ולשלם להם קצבאות המתאימות למעמדם.
איום מתמשך על מעמדו של ריצ'רד היה קיים תמיד מצדו של בית לנקסטר, בראשותו של ג'ון מגונט ובנו הנרי בולינגברוק.
לא רק שהלנקסטרים החזיקו בבעלותם רכוש גדול יותר מכל משפחה באנגליה, הם אף היו בעלי ייחוס מלכותי, וככאלה, היו מועמדים לרשת את ריצ'רד חשוך הילדים.
בקטטה שהתחוללה בחצר המלכות בדצמבר 1397 היו מעורבים בולינגברוק וטומס דה מאובריי.
המריבה נסובה על זכותם של השניים להיות יורשי הכתר.
ועדה פרלמנטרית פסקה שהשניים יישבו את חילוקי הדעות ביניהם בדו-קרב, ורק ברגע האחרון פסק המלך ריצ'רד אחרת, והגלה את השניים.
מאובריי הוגלה לכל חייו ובולינגברוק, לעשר שנים.
במקום להפוך את בולינגברוק ליורשו של אביו, שינה ריצ'רד את תקופת הגלות שלו להגליה לכל חייו והדיר אותו סופית מהירושה.
המלך לא חשש מבולינגברוק, שהתגורר בפריז, מאחר שלצרפתים היה אינטרס מועט לקרוא תגר על ריצ'רד ועל מדיניות השלום שלו.
במאי יצא ריצ'רד למסע נוסף לאירלנד.
ביוני 1399 השיג לואי הראשון, דוכס אורליאן, שליטה על חצר המלכות של שארל השישי, מלך צרפת, שהיה בלתי שפוי.
מדיניות הפיוס עם הכתר האנגלי לא התאימה לשאיפותיו הפוליטיות של לואי, ולכן הוא התיר להנרי בולינגברוק לעזוב את צרפת במטרה להגיע לאנגליה.
בסוף חודש יוני נחת בולינגברוק במחוז יורקשייר עם קבוצה קטנה של תומכים.
עד מהרה התאספו סביב הדוכס אנשים רבים מכל רחבי הארץ.
בפגישתו עם הנרי פרסי, רוזן נורת'מברלנד, שהיו לו חששות משל עצמו מפני המלך, התעקש בולינגברוק שהוא היחיד הראוי למלוך.
פרסי הסכים בסופו של דבר, והבטיח לא להתערב.
המלך לקח איתו לאירלנד את רוב חברי האצולה הנאמנים עליו, כך שהנרי נתקל בהתנגדות מועטה כאשר הוא נע דרומה.
לאדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, שהופקד אז כממלא מקום המלך, לא נותרה ברירה, אלא להצטרף לבולינגברוק.
בינתיים, התעכבה חזרתו של ריצ'רד מאירלנד והוא נחת בוויילס רק ב-24 ביולי.
הוא עשה את דרכו לטירת קונווי, לשם הוא הגיע ב-12 באוגוסט ונפגש עם רוזן נורת'מברלנד לצורך ניהול משא ומתן.
ב-19 באוגוסט, נכנע ריצ'רד השני להנרי בולינגברוק בטירת פלינט והבטיח להתפטר, בתנאי שהנרי יחוס על חייו.
שניהם שבו ללונדון, כאשר ריצ'רד הממורמר רוכב כל הדרך מאחורי הנרי.
ב-1 בספטמבר, עם הגעתם ללונדון נכלא ריצ'רד במצודת לונדון.
עתה היה הנרי נחוש בדעתו לקחת את הכתר, אך הוא נדרש לחפש הצדקה לגיטימית למעשה כזה, והדבר לא היה קל משום שלא הוא היה בראש רשימת היורשים לכתר.
לכן נטען שריצ'רד, עקב רודנותו ושלטונו המושחת, אינו ראוי להיות מלך, ושהנרי בולינגברוק הוא היורש לכתר החוקי בשל השתלשלות האמהות במשפחה.
הדוחות הרשמיים מציינים כי ריצ'רד התפטר לטובת הנרי ב-29 בספטמבר והפרלמנט שהתכנס ביום המחרת קיבל את ההתפטרות.
הנרי בולינגברוק הוכתר כהנרי הרביעי ב-13 באוקטובר.
מהלך חייו של ריצ'רד לאחר ההתפטרות לא ברור.
הוא נשאר במצודת לונדון עד שהוא נלקח לטירת פונטפרקט (Pontefract Castle) בתחילת שנת 1400. הנרי נטה להניח לו לחיות, אך הדברים השתנו כאשר נחשף קשר של כמה מנאמני המלך המודח לרצוח את הנרי ולהשיב את ריצ'רד לכסאו במה שכונה "מרד חג ההתגלות".
אף על פי שהמזימה סוכלה, היא המחישה את הסכנה שטמונה להנרי כל עוד ריצ'רד חי.
ריצ'רד השני מת ב-14 בפברואר 1400, או בתאריך סמוך, לאחר שככל הנראה הורעב למוות.
גופתו נלקחה דרומה מטירת פונטפרקט והוצבה בקתדרלת סנט פול הישנה ב-17 בפברואר לפני שנטמנה בכנסייה של קינגס לאנגלי ב-6 במרץ.
במשך הזמן נפוצו שמועות שריצ'רד עדיין חי לאחר מועד מותו האמיתי, אך שמועות אלו לא זכו לאוזן קשבת.
בנוסף לכך היה אדם בסקוטלנד שהציג את עצמו כריצ'רד, אך ההתייחסות אליו הייתה כאל מתחזה.
בשנת 1413 העביר הנרי החמישי את גופתו של ריצ'רד השני למקום מנוחתו האחרון במנזר וסטמינסטר והוא נטמן לצידה של אשתו אן.
ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה היה מלך אנגליה מ-1483 ועד מותו בקרב בוסוורת' אשר סיים את מלחמות השושנים.
ריצ'רד, בנו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, היה אחיו הצעיר של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
ב-1461, בעודו בן תשע, קיבל את התואר דוכס גלוסטר.
ב-1472 מינהו אחיו למושל צפון הממלכה.
ב-1483, עם מות אדוארד, מונה ריצ'רד לעוצר ולאפוטרופוס בשם היורש המיועד אדוארד החמישי, אחיינו.
כמעט מיד הוכרזו נישואיו של המלך הקודם כלא-תקפים, ושני בניו הוצאו מסדר הירושה בתור ממזרים.
ריצ'רד הוכתר למלך אנגליה, ושני אחייניו נעלמו.
שאלת מעורבותו במותם שנויה במחלוקת.
באותה שנה דיכא המלך החדש מרד בהנהגת הדוכס מבקינגהאם.
באוגוסט 1485 הוביל הנרי טיודור מרד נוסף, וריצ'רד נקטל בקרב בוסוורת'.
הוא היה מלך אנגליה האחרון מבית יורק והאחרון למות בקרב.
המוניטין ההיסטוריים של ריצ'רד עוצבו על ידי מתנגדיו, בייחוד במחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר, והוא נזכר כאחד המלכים בעלי התדמית השלילית ביותר בתולדות אנגליה.
רקע היסטורי – בית יורק, אנגליה במלחמות השושנים
ריצ'רד נולד בשנת 1452 כבנו הרביעי של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, אחד מראשי השושלות המתחרות על השלטון באנגליה במלחמות השושנים.
בית יורק, אשר אביו של ריצ'רד עמד בראשו, היה בעל תביעה חזקה לכתר, שהתחרתה בתביעת המלך המכהן הנרי השישי שעמד בראש המחנה היריב, בית לנקסטר.
לדוכס מיורק היו ארבעה בנים: הבכור – אדוארד, לימים אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
השני – אדמונד, רוזן ראטלנד.
השלישי – ג'ורג' דוכס קלרנס.
בשנת 1460 נחל בית יורק תבוסה קשה בקרב וייקפילד.
בקרב נהרגו דוכס יורק, אביו של ריצ'רד, ורוזן ראטלנד, אחיו, שהיה אז בן 18. ראשיהם של יורק וראטלנד נכרתו והוקעו על גבי עמודים בחומת העיר יורק כאשר את ראשו של הדוכס מיורק עוטה כתר מנייר לאות לעג ליומרתו לשאת את הכתר האנגלי.
אין להפחית בהשפעת אירוע זה על ריצ'רד הצעיר.
גם לשאר המעורבים במלחמה הייתה וייקפילד נקודת מפנה.
עד לקרב וייקפילד ניתן היה לראות בסכסוך משום ויכוח תאורטי על זכויות ירושה.
מווייקפילד הונעו הצדדים על ידי מניע רב כוח – נקמה אישית, שלהשגתה היו כל האמצעים כשרים.
ריצ'רד הצעיר הועבר להשגחתו של אחד מנכבדי האצילים, ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק.
ווריק היה הציני והתככן בין הדמויות שפעלו במלחמה.
בין 1460 עד למותו בשנת 1471 היה ווריק "ממליך המלכים" באנגליה.
בהעבירו את תמיכתו בין בית יורק לבית לנקסטר לפי הרצוי לו, ביסס את כוחו האישי עד שבשלב מסוים שלט בפועל באנגליה והחזיק במעצר הן בטוען לכתר מטעם יורק, אדוארד הרביעי, אחיו של ריצ'רד, והן במלך מטעם לנקסטר, הנרי השישי.
לבסוף מת כשהוא נלחם כנגד אדוארד הרביעי לצד בית לנקסטר, כשלצידו קלארנס, אחיהם הנוסף של ריצ'רד ואדוארד.
מלכותו של אחיו אדוארד הרביעי
אחיו של ריצ'רד, אדוארד הרביעי, הוכרז לראשונה כמלך אנגליה בשנת 1461, אך מלכותו לא נכונה בידו אל מול בגידות, קשרים ותככים למיניהם עד שנת 1471. בכל אלו עמד ריצ'רד לצדו כשהוא נאמן ללא סייג.
התנהגותו בלטה לעומת התנהגות אחיהם ג'ורג' דוכס קלרנס, אשר עבר למחנה היריב והוצא להורג.
בעת עלייתו של אחיו לשלטון, קיבל ריצ'רד את התואר "דוכס גלוסטר".
לאחר ניצחונות שנת 1471 נראה כי שלטון בית יורק התבסס באופן סופי.
ריצ'רד נישא לאן נוויל, בתו של ווריק המנוח, ואלמנתו של יורש העצר לבית לנקסטר, הנסיך אדוארד.
הנישואין, שנערכו ב-12 ביולי 1472 הקנו לריצ'רד את הונו ואחוזותיו הנרחבות של ווריק שהיה האדם העשיר באנגליה כאשר החלה המלחמה, והיוו גם איחוד בין שלוש הסיעות ששפכו דם כה רב במהלך המלחמות האחרונות – בית יורק (מצד החתן), בית לנקסטר (מצד בעלה המנוח של הכלה) וסיעת ווריק (מצד הכלה).
בשנת 1473 נולד לזוג בן, אדוארד.
בנוסף קיבל ריצ'רד מאחיו נחלות נרחבות בצפון המדינה.
אדוארד הרביעי היה אדם קל דעת והולל.
אומנם היה בין הנחושים שבמצביאי מלחמת השושנים, ועוז רוחו והצלחותיו הצבאיות זיכו אותו בדין בניצחון, אך בחייו הפרטיים היה הולל, ונהנה ממנעמי השלטון.
בעודו צעיר התארס לליידי אלנור טלבוט, אך בעודו מאורס נישא לאישה ממעמד נמוך יחסית בשם אליזבת וודוויל, והיא שהייתה למלכתו.
ב-1483 מת אדוארד לפתע והותיר אחריו שני בנים וחמש בנות.
בניו, אדוארד החמישי יורשו לכס המלכות האנגלי, וריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, היו בני 12 ו-9 שנים בעת מותו.
בעת מותו של אחיו אדוארד הרביעי ב-9 באפריל 1483, בנו בן ה-12, אדוארד החמישי, ירש אותו.
ריצ'רד מונה ללורד מגן הממלכה ובהמלצת הברון הייסטינגס, ריצ'רד קיבל על עצמו את תפקידו ועזב את בסיסו ביורקשייר ללונדון.
ב-29 באפריל, כפי שסוכם מראש, ריצ'רד ובן דודו, הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, נפגשו עם אחי המלכה, אנתוני וודוויל, הרוזן השני מריברס, בנורת'המפטון.
לבקשת המלכה, הרוזן ריברס ליווה את המלך הצעיר ללונדון עם ליווי חמוש של 2,000 איש, בעוד שלריצ'רד ולבקינגהאם היה ליווי משותף של 600 איש.
אדוארד החמישי נשלח דרומה יותר לסטוני סטראטפורד.
בהתחלה ידידותית, ריצ'רד עצר את הרוזן ריברס, את אחיינו ריצ'רד גריי ואת חברו, תומאס ווהן.
הם נלקחו לטירת פונטרקט, שם הם הוצאו להורג ב-25 ביוני באשמת בגידה בלורד המגן לאחר שהופיעו בפני טריבונל בראשות הנרי פרסי, הרוזן הרביעי מנורת'מברלנד.
ריברס מינה את ריצ'רד כמבצע צוואתו.
לאחר מעצרו של ריברס, ריצ'רד ובקינגהאם עברו לסטוני סטראטפורד, שם הודיע ריצ'רד לאדוארד החמישי על מזימה שנועדה לשלול ממנו את תפקיד המגן, וכי מבצעיה טופלו.
הוא המשיך ללוות את המלך ללונדון.
הם נכנסו לעיר ב-4 במאי, מציגים את עגלות הנשק שריברס לקח עם צבאו בן ה-2,000 איש.
ריצ'רד שיכן תחילה את אדוארד בדירות הבישוף; לאחר מכן, בהצעת בקינגהאם, הועבר המלך לדירות המלכותיות במצודת לונדון, שם המתינו המלכים באופן מסורתי להכתרתם.
עם שמיעת החדשות על מעצר אחיה ב-30 באפריל, המלכה האלמנה נמלטה למקלט במנזר וסטמינסטר.
הצטרפו אליה בנה מנישואיה הראשונים, תומאס גריי, המרקיז הראשון מדורסט; חמש בנותיה; ובנה הצעיר, ריצ'רד משורוסברי, דוכס יורק.
ב-10/11 ביוני, ריצ'רד כתב לראלף, לורד נוויל ולאחרים ולבקש את תמיכתם נגד "המלכה, תומכיה וקרוביה" שלדבריו חשד במזימתם לרצוח אותו.
בישיבת המועצה ב-13 ביוני במגדל לונדון, ריצ'רד האשים את הייסטינגס ואחרים שקשרו נגדו עם הוודווילים והאשים את ג'יין שור, אהובתו של הייסטינגס ותומאס גריי, שפעלה כמתווכת.
לפי תומאס מור, הייסטינגס נלקח מחדרי המועצה והוצא להורג מידית בחצר, בעוד שאחרים, כמו לורד תומאס סטנלי וג'ון מורטון, בישוף אילי, נעצרו.
הבישוף מורטון שוחרר למשמורתו של בקינגהאם.
ב-16 ביוני, המלכה האלמנה הסכימה למסור את דוכס יורק לארכיבישוף מקנטרברי כדי שיוכל להשתתף בהכתרת אחיו אדוארד, שעדיין תוכננה ל-22 ביוני.
לאחר כחודש ימים, ב-22 ביוני 1483, התכנס הפרלמנט והכריז כי נישואיו של אדוארד הרביעי לאליזבת וודוויל לא היו תקפים, ובכך שלל את הלגיטימיות של אדוארד החמישי.
ב-25 ביוני הופיע ריצ'רד בפני הפרלמנט, הכריז על ביטול נישואי אחיו, ועל עצמו כמלך אנגליה.
ב-6 ביולי 1483 הוכתר ריצ'רד כמלך אנגליה.
הנסיכים, שעדיין שהו במגורים המלכותיים במגדל לונדון בזמן הכתרתו של ריצ'רד, נעלמו מהעין לאחר קיץ 1483. למרות שלאחר מותו של ריצ'רד השלישי הוא הואשם בכך שהרג את אדוארד ואת אחיו, במיוחד על ידי תומאס מור ובמחזהו של שייקספיר, העובדות סביב היעלמותם נותרו בלתי ידועות.
חשודים נוספים הוצעו, כולל בקינגהאם ואפילו הנרי השביעי, אף שריצ'רד נשאר חשוד מרכזי.
לאחר טקס ההכתרה, יצאו ריצ'רד ואן לסיור מלכותי כדי לפגוש את נתיניהם.
במהלך המסע ברחבי המדינה, המלך והמלכה תרמו למכללת המלך ולמכללת המלכה באוניברסיטת קיימברידג', ונתנו מענקים לכנסייה.
הוא עדיין חש קשר חזק עם אחוזותיו הצפוניות, ריצ'רד תכנן מאוחר יותר להקים קפלת תפילה גדולה במנזר יורק עם מעל 100 כמרים.
הוא גם ייסד את המכללה לנשק.
ב-1483, קמה קנוניה בקרב מספר אצילים ממורמרים, רבים מהם היו תומכיו של אדוארד הרביעי ושל "הממסד היורקיסטי כולו".
הקנוניה הובלה רשמית על ידי בן בריתו לשעבר של ריצ'רד, דוכס בקינגהאם, ייתכן שהם תכננו להדיח את ריצ'רד השלישי ולהחזיר את אדוארד החמישי לכס המלוכה, וכשהשמועות החלו לצוף כי אדוארד ואחיו מתים, הציע בקינגהאם שהנרי טיודור יחזור מגלות, ייקח את הכתר ויינשא לאליזבת, בתו הבכורה של אדוארד הרביעי.
נרטיב זה נובע מהפרלמנט של ריצ'רד ב-1484, ולכן יש להתייחס אליו "בזהירות".
בקינגהאם גייס כוח משמעותי מאחוזותיו בוויילס.
הנרי, בגלותו בבריטני, נהנה מתמיכתו של גזבר בריטני, פייר לנדאיס, שקיווה שניצחון בקינגהאם יבסס ברית בין בריטני לאנגליה.
חלק מהספינות של הנרי טיודור נתקלו בסערה ונאלצו לחזור לבריטני או לנורמנדי, בעוד הנרי עגן מול פלימות' במשך שבוע לפני שלמד על כישלון בקינגהאם.
צבאו של בקינגהאם סבל מאותה סערה וננטש כאשר כוחות ריצ'רד הגיעו נגדם.
בקינגהאם ניסה להימלט בתחפושת, אך הוסגר על ידי שומריו תמורת הפרס שריצ'רד הציע על ראשו.
הוא הורשע בבגידה והוצא להורג בסולסברי, ליד פונדק ראש השור, ב-2 בנובמבר.
בימי מלכותו ריצ'רד החל ברפורמות כלכליות ופוליטיות.
הוא החזיר לפרלמנט רבות מן הסמכויות ששלל ממנו המלך אדוארד הראשון.
באפריל 1484 מת לפתע יורש העצר אדוארד.
אן, אשתו של ריצ'רד, הייתה אישה חולנית, ונראה היה כי לא תהיה מסוגלת עוד ללדת.
במהלך שנת 1484 יצאו אליזבת וודוויל ובנותיה ממפלטן בכנסיית וסטמינסטר, והתקבלו בחצר ברוב טקס.
במרץ 1485 מתה אשתו של ריצ'רד, אן נוויל החולנית וידועת הצער, ובעקבות זאת נפוצו שמועות כי ריצ'רד מתעתד להתחתן עם אליזבת, בתם הבכורה של אליזבת וודוויל ואדוארד הרביעי.
אחד מאצילי בית לנקסטר הגולים בצרפת, הנרי טיודור, הרוזן מריצ'מונד, גייס צבא ושב לאנגליה להתעמת עם ריצ'רד באופן ישיר.
ריצ'מונד (שהפך לאחר ניצחונו בקרב להנרי השביעי) היה צאצא לבנו הממזר של ג'ון מגונט, בנו של אדוארד השלישי, וככזה בעל תביעה קלושה לכתר.
אביו הוצא להורג כאיש לנקסטר לאחר ניצחון בית יורק, והוא עצמו גלה בצרפת.
באנגליה גייס ריצ'מונד תמיכה נוספת.
ב-22 באוגוסט 1485, ריצ'רד פגש את כוחותיו המועטים של הנרי טיודור בקרב בוסוורת'.
ריצ'רד רכב על סוס מהיר וחזק במיוחד.
גודלו של צבא ריצ'רד הוערך ב-8,000 איש ושל הנרי ב-5,000, אך המספרים המדויקים אינם ידועים, למרות שהצבא המלכותי נחשב "גדול משמעותית" מצבאו של הנרי.
התפיסה המסורתית של זעקות המלך המפורסמות "בגידה!" לפני נפילתו היא שבמהלך הקרב ריצ'רד ננטש על ידי הברון סטנלי (שהפך לרוזן דרבי באוקטובר), סר ויליאם סטנלי, והנרי פרסי, הרוזן הרביעי מנורת'מברלנד.
כל הדיווחים מציינים כי המלך ריצ'רד לחם באומץ רב במהלך תמרון זה, כשהוא מפיל את סר ג'ון צ'יין, אלוף הקרב הידוע, הורג את נושא הדגל של הנרי, סר ויליאם ברנדון, ומתקרב במרחק חרב מהנרי טיודור לפני שהוקף על ידי אנשיו של סר ויליאם סטנלי ונהרג.
פולידור ורגיל, ההיסטוריון הרשמי של הנרי השביעי, כתב כי "המלך ריצ'רד, לבדו, נהרג בלחימה אמיצה בצפיפות אויביו".
הכרוניקן הבורגונדי, ז'אן מולינה, מציין כי וולשי הנחית את מכת המוות עם הלברד בעוד סוסו של ריצ'רד נתקע באדמה ביצתית.
נאמר כי המכות היו כה חזקות שהקסדה של המלך נדחקה לתוך גולגולתו.
המשורר הוולשי העכשווי גוטו'ר גלין מרמז כי הוולשי המוביל, רייס אפ תומאס, או אחד מאנשיו הרג את המלך, וכותב כי "הרג את החזיר, גילח את ראשו".
הזיהוי ב-2013 של גופתו של המלך ריצ'רד מראה כי השלד נשא 11 פצעים, שמונה מהם בגולגולת, שנגרמו בבירור בקרב ומצביעים על כך שאיבד את קסדתו.
פרופסור גיא רוטי מאוניברסיטת לסטר אמר: "הפציעות הסבירות ביותר שגרמו למות המלך הן השתיים באזור התחתון של הגולגולת – פגיעת כוח חד גדולה, אולי מחרב או כלי מוט ברזל, ופציעת חדירה מקצה כלי חד." הגולגולת הראתה כי להב חתך חלק מחלקה האחורי של הגולגולת.
ריצ'רד השלישי היה המלך האנגלי האחרון שנהרג בקרב.
הנרי טיודור ירש את ריצ'רד כמלך הנרי השביעי.
הוא נישא ליורשת יורק, אליזבת מיורק, בתו של אדוארד הרביעי ואחייניתו של ריצ'רד השלישי.
לאחר קרב בוסוורת', גופתו העירומה של ריצ'רד נלקחה חזרה ללסטר קשורה לסוס, ומקורות מוקדמים מציינים כי הוצגה בכנסייה, לפני שנקברה במהירות ובצנעה בכנסיית גרייפריארס בלסטר.
ב-1495, הנרי השביעי שילם 50 פאונד עבור אנדרטה משיש ואלבסטר עבור ריצארד.
לפי מסורת שהופרכה, במהלך פירוק המנזרים, גופתו נזרקה לנהר סואר, אם כי ראיות אחרות מצביעות על כך שאבן זיכרון הייתה גלויה ב-1612, בגינה שנבנתה באתר גרייפריארס.
המיקום המדויק אבד, בשל יותר מ-400 שנים של פיתוח האזור.
עד שחפירות ארכאולוגיות ב-2012 חשפו את אתר הגן ואת כנסיית גרייפריארס.
הייתה אבן זיכרון במקהלת הקתדרלה, שהוחלפה מאז בקבר המלך, ולוח אבן על גשר באו שבו המסורת טענה בטעות כי שרידיו נזרקו לנהר.
על פי מסורת נוספת, ריצ'רד התייעץ עם חוזה בלסטר לפני הקרב, שאמר לו "איפה שצריכה לפגוע הרגל שלך בנסיעה לקרב, הראש שלך יישבר בחזרה".
בנסיעה לקרב, הרגל שלו פגעה באבן הגשר של גשר באו בעיר; האגדה אומרת שכאשר גופתו הובלה מהקרב על גב הסוס, ראשו פגע באותה אבן ונשבר.
ריצ'רד היה אחרון מלכי אנגליה שמתו בשדה הקרב, אם כי מלכי אנגליה המשיכו להוביל את צבאם אל הקרב עד לימי ג'ורג' השני במאה ה-18. כמו כן נחשב ריצ'רד לאחרון מלכי בית פלנטג'נט.
על אף קרבת הדם של הנרי השביעי לבית פלנטג'נט, הוא אינו נחשב בעיני גנאלוגים כשייך לבית מלוכה זה, ועלייתו על כס המלוכה קטעה שושלת רציפה שישבה על כס המלכות באנגליה החל מעלייתו של הנרי השני בשנת 1154.
ריצ'רד נקבר במנזר בעיר לסטר.
יש האומרים כי בעת החרמת המנזרים בזמנו של הנרי השמיני הוצאה גופתו מקברה והושלכה אל הנהר סואר (אחד היובלים המרכזיים של נהר טרנט).
לוח זיכרון בקתדרלה הסמוכה מציין כי בעיר זו נקבר המלך ריצ'רד השלישי.
בחפירה ארכאולוגית שבוצעה בהובלת באוגוסט 2012 במקום, התגלה השלד שלו קבור תחת מגרש חנייה.
זהותו אומתה על ידי בדיקות דנ"א שהושווה עם דנ"א של צאצא ישיר של אחותו.
ממצאים נוספים מהמחקר על השלד שבוצע לאחר החפירה היו: עדויות לעקמת ממנה סבל, פגיעות קרב בשלד שספג בקרב, ראש חץ אשר היה נעוץ בין צלעותיו וכמות גדולה של ביצי כרץ באזור האגן, עדות לכך שסבל במהלך חייו מכרצת.
החוקרים גם פרסמו דיוקן משוער לפניו של ריצ'רד.
במרץ 2015 נקבר מחדש בטקס ממלכתי בלסטר.
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "למצוא את ריצ'רד" ("") המתאר כיצד הובילה פיליפה לנגלי, חברת "אגודת ריצ'רד השלישי", את המסע לאיתור קברו של המלך, בשנת 2012.
בדצמבר 1483, ריצ'רד ייסד את מה שכונה מאוחר יותר בית המשפט לבקשות, בית משפט אליו יכלו לפנות אנשים עניים שלא יכלו להרשות לעצמם ייצוג משפטי כדי להישמע תלונותיהם.
הוא גם שיפר את תנאי השחרור בערבות בינואר 1484, כדי להגן על חשודים בפשעים ממעצר לפני משפט ולהגן על רכושם מהחרמה במהלך תקופה זו.
הוא ייסד את המכללה לנשק בשנת 1484, אסר על הגבלות על הדפסת ומכירת ספרים, והורה על תרגום החוקים והתקנות הכתובים מהצרפתית המסורתית לאנגלית.
צ'רצ'יל מרמז בספרו שהוא שיפר את דיני הנאמנות.
מותו של ריצ'רד בבוסוורת' סימן את הקץ על שושלת פלנטג'נט, ששלטה באנגליה מאז עליית הנרי השני בשנת 1154. הפלנטג'נט הלגיטימי האחרון, אחיינו של ריצ'רד אדוארד, רוזן וורוויק (בנו של אחיו ג'ורג', דוכס קלרנס), הוצא להורג על ידי הנרי השביעי בשנת 1499.
סוכני זיכרון ששירתו את בית טיודור – ביניהם בכירי הספרות האנגלית, כמו תומאס מור (שהושפע כנראה מהארכיבישוף מורטון, אויב המלך) ושייקספיר – הציגו את המלך האחרון מבית פלנטג'נט באופן שלילי ביותר, במגמה להקנות לגיטימציה להנרי השביעי וליורשיו.
יצירות כמו "ריצ'רד השלישי" תיארו את ריצ'רד כנכה מעוות, ספק ממזר, רוצחם הנפשע של הנרי השישי, הנסיכים שבמצודה ועוד רבים אחרים, מגלה עריות ונואף.
חזותו של ריצ'רד, שאומנם סבל מעקמת וכתפו האחת הייתה גבוהה במקצת מרעותה, כוערה והוא צויר כגיבן דוחה.
מנגד, כבר במאה ה-17 הופיע אפולוגטיקנים שניסו לטהר את שמו של המלך, והתפתחה מסורת-שכנגד שמחתה על הצגתו כמרושע מבין מלכי אנגליה.
המצדדים בה, החל מהסופר ג'ורג' באק שהביוגרפיה שלו אודות ריצ'רד (שהושלמה ב-1619 ויצאה ב-1646) בישרה סוגה זו, טענו בין היתר שהאשמתו ברצח הנסיכים היא כוזבת, ושמגוון נסיבות פוסלות את האפשרות שהורה להורגם.
"אגודת ריצ'רד השלישי", שהוקמה על ידי חובבי היסטוריה ב-1924, מוקדשת לשיפור דימויו של המלך.
כיום, רוב ההיסטוריונים מאמינים שריצ'רד הוא האשם הסביר ביותר במות הנסיכים.
ספרים רבים נכתבו אודות ריצ'רד, ביניהם בולט סיפרה של ג'וזפין טיי משנת 1951 "בתו של הזמן " שאף תורגם לעברית.
בסקר שערך ה-BBC בשנת 2002 מופיע ריצ'רד במקום ה-82 ברשימת "מאה הבריטים הגדולים".
אנשי ה-BBC שיערו שהכנסת המלך בעל החשיבות ההיסטורית הזניחה למקום גבוה כל כך היא תוצאה של הצבעה מסיבית מצד קבוצת לחץ.
ריצ'רד השלישי הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר על אודות ריצ'רד השלישי מלך אנגליה.
למרות הכותרת המקורית של המחזה מתוך מהדורת הקוורטו המציגה את המחזה כטרגדיה, המחזה מקוטלג לרוב כמחזה היסטורי כפי שהופיע במהדורת הפוליו הראשונה.
המחזה ממשיך את קו העלילה שהתחיל במחזה ריצ'רד השני ושנמשך עד המחזה הנרי השישי, חלק שלישי.
ככל הנראה, שייקספיר כתב את "ריצ'רד השלישי" בין השנים 1592–1593, אחרי שכתב את שלושת החלקים של הנרי השישי ואת הקומדיות המוקדמות שלו.
המחזה מתחיל במונולוג של ריצ'רד המתאר את עלייתו לשלטון של אחיו, המלך אדוארד הרביעי, בנו הבכור של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק.
המונולוג מראה את קנאתו של ריצ'רד באחיו השולט באנגליה ביד רמה.
ריצ'רד הוא גיבן מכוער, ומתאר את עצמו "מעוות" ו"בלתי גמור".
לדבריו, הוא איש-מלחמה מובהק, אך בעת שלום, כמו זו שמתחילה "כעת", אין לו נתונים טבעיים בהם יתבלט כדמות חיובית, לכן הוא בוחר להתבלט בתור נבל.
ריצ'רד מתכנן לכלוא את אחיו ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, במצודת לונדון כדי להיות קרוב יותר לקו המלוכה.
הוא מנצל נבואה שקובעת כי "G of Edward's heirs the murderer shall be" (בתרגום חופשי, ג ירצח את יורשיו של אדוארד), ומייחס את ה-G ל-George of Clarence (גורג' מקלארנס).
קהל הצופים מבין מאוחר יותר כי הכוונה של הנבואה הייתה Richard of Gloucester (ריצ'רד מגלוסטר).
השלב הבא במזימתו של ריצ'רד הוא נישואיו לליידי אן, אלמנתו של אדוארד מווסטמינסטר, נסיך ויילס.
ריצ'רד מספר לקהל כי הוא ישא אותה לאישה, אף על פי שהוא היה אחראי למות בעלה ואביו.
למרות התנגדותה הראשונית, אן מסכימה להינשא לריצ'רד.
הסצנה מראה את כוחו של ריצ'רד באומנות החֲנֻפָּה.
האצילים מודאגים מכוחם המתגבר של קרוביה של המלכה אליזבת וודוויל, וריצ'רד מלבה את העוינות.
המלכה מרגרט, אלמנתו של הנרי השישי חוזרת לארמון למרות גירושה ומזהירה את האצילים מפני ריצ'רד.
האצילים, כולם צאצאי בית יורק, מתאחדים כנגד מרגרט מבית לנקסטר, ואזהרותיה נופלות על אוזניים ערלות.
אדוארד הרביעי מת ומשאיר את ריצ'רד כעוצר הממלכה.
ריצ'רד ממהר להיפטר מהמכשול האחרון לכס המלוכה.
הוא פוגש את אחיינו הצעיר, אדוארד החמישי, בדרכו לטקס ההכתרה בלונדון.
ריצ'רד עוצר, ולאחר מכן רוצח, את מלוויו של אחיינו.
אדוארד החמישי ואחיו ("הנסיכים שבמצודה") נשלחים למצודת לונדון שם יוכל ריצ'רד "להגן" עליהם.
בעזרתו של בן דודו בקינגהאם, ריצ'רד מתחיל במסע יחסי ציבור על מנת להציג עצמו כמועמד המתאים ביותר לכתר.
הוא מציג עצמו כצנוע, מסור, וללא רצון לגדולה.
לורד הייסטינגס, המתנגד לריצ'רד, נעצר ומוצא-להורג באשמת שווא.
שאר האצילים משודלים לקבל את ריצ'רד כמלכם, למרות העובדה שאחייניו הם הבאים בקו המלוכה.
בעקבות מעמדו החדש, ריצ'רד מרגיש בנוח להיפטר מאחייניו.
בקינגהאם דורש מריצ'רד מענק קרקעות בתמורה לרצח האחיינים, אולם ריצ'רד מסרב, דבר הגורם לבקינגהאם לחשוש לחייו.
ככל שמסע הרציחות ממשיך, הפופולריות של ריצ'רד יורדת והוא נאלץ להילחם נגד מורדים.
הראשון למרוד הוא בקינגהאם, ואחריו הרוזן מריצ'מונד (הנרי השביעי).
הצדדים הלוחמים נפגשים בקרב בוסוורת'.
לפני הקרב ריצ'רד זוכה לביקור מרוחות האנשים שהיה אחראי למותם, וכולם אומרים לו להתייאש ולמות.
ריצ'רד מתעורר וקורא לישו לעזור לו.
הוא מבין שאין לו תומכים, וכי אפילו הוא שונא את עצמו.
נראה כי בשעתו האחרונה ריצ'רד מנסה לכפר על עוונותיו וכי הוא מבין כי מעשיו היו רשעים.
אולם הבנה זו באה מאוחר מדי.
בתחילת הקרב, ריצ'רד נושא נאום מוטיבציה לחיליו (ייתכן וריצ'רד היה מלך אנגליה האחרון שהוביל את אנשיו בקרב).
לורד סטנלי (אביו החורג של הנרי השביעי) ואנשיו נוטשים את שדה הקרב ומשאירים את ריצ'רד בעמדה פגיעה.
זמן קצר לאחר מכן, ריצ'רד נופל מסוסו וקורא "סוס!
מלכותי בעד סוס!", אחד המשפטים המצוטטים ביותר מתוך המחזה.
ריצ'רד נהרג, וריצ'מונד עולה לשלטון כהנרי השביעי.
הנרי נושא לאישה את אליזבת בתו של אדוארד הרביעי, בת לבית יורק, ובכך מביא לסוף מלחמות השושנים.
שייקספיר מתאר את ריצ'רד השלישי, ואת "שלטון הטרור" שלו, בצורה לא מחמיאה.
היסטוריונים מודרניים מאמינים כי גרסתו של שייקספיר מעוותת את האמת ההיסטורית.
כמובן, המחזות ה"היסטוריים" של שייקספיר לא נועדו לספק תיאור מדויק של העבר, אלא בידור.
כמו במחזה מקבת', הרוע של ריצ'רד מוקצן על מנת להעצים את האפקט הדרמטי.
בנוסף, שייקספיר המשיך מסורת של סופרים אחרים (כגון רפאל הולינסהד ואדוארד הול) שגם הם הציגו את ריצ'רד כנבל.
צורתו החיצונית של ריצ'רד גם היא מוקצנת.
ציורים מתקופתו של ריצ'רד מראים אותו כאדם בריא, ולא כגיבן המכוער שמציגים שייקספיר ומקורותיו.
ייתכן שהפיכתו של ריצ'רד לדמות הנבל בתקופה האליזבתנית קשורה למשפחת המלוכה באותה תקופה.
אליזבת הראשונה, המלכה בזמנו של שייקספיר, הייתה נכדתו של הנרי השביעי, המלך שהיה בן לבית לנקסטר שהביס את המלך האחרון מבית יורק ושהחל את שושלת טיודור.
סביר להניח כי המחזה של שייקספיר מציג את ריצ'רד בצורה שהסבה נחת למשפחת המלוכה.
המקור העיקרי למחזה היה התיעוד של רפאל הולינסהד, אולם סביר להניח ששייקספיר הושפע רבות גם מספרו של תומאס מור, "היסטוריה של המלך ריצ'רד השלישי" שהוצא לאור על ידי ג'ון רסטל לאחר מותו של מור.
רסטל, גיסו של מור, איגד שני כתבי-יד, האחד באנגלית והשני בלטינית, לתוך מהדורה אחת.
עבודתו של מור אינה היסטורית במובן המודרני.
זוהי יצירה ספרותית הכוללת כמות זהה של אמת ודמיון.
למור עמדו מקורות רבים, רובם עוינים למשטר הישן.
אולם המקור העיקרי של מור, כמו שייקספיר, היה הדמיון: מעל שליש מהנאומים בספרו מומצאים.
"ריצ'רד השלישי" הוא פסגת המחזות של שייקספיר אודות מלחמות השושנים.
בהנרי השישי, חלק שני ובהנרי השישי, חלק שלישי החל שייקספיר בעיצוב דמותו האכזרית של ריצ'רד.
דמות זו מוקצנת בבירור, שכן היה זה בלתי אפשרי לריצ'רד ההיסטורי לקחת חלק בכל האירועים שיוחסו לו במחזות.
למשל, במחזותיו של שייקספיר, ריצ'רד משתתף בקרבות שהתרחשו בזמן שריצ'רד ההיסטורי היה ילד.
מבחינה דרמטית, דמותו של ריצ'רד משתנה בצורה משמעותית תוך כדי המחזה.
במחצית הראשונה של המחזה, הקהל נחשף למעין אנטי גיבור הגורם למהומה ונהנה ממעשיו.
אולם לאחר הכתרתו למלך, אישיותו משתנה.
הוא פועל נגד בקינגהאם הנאמן, נופל קורבן לפקפוק בעצמו, ורואה צללים ומראות של אבדון בכל מקום.
שייקספיר נוטה לעצב דמויות היסטוריות על פי הצרכים התיאטרלים של המחזה.
המלכה מרגרט לא שרדה לראות את ריצ'רד עולה לכס המלוכה.
הכללתה במחזה נובעת ממניעים דרמטיים בלבד, על מנת לספק התרעה לדמויות האחרות על אישיותו האמיתית של ריצ'רד.
כמו כן, היא משמשת את שייקספיר כמקהלה בעודה מספרת לקהל על הטרגדיות שנבעו ממעשיו של ריצ'רד.
באופן מפתיע, שייקספיר משמיט את העובדה שלריצ'רד היה בן שמת בילדותו.
עובדה זו הייתה יכולה לשמש כהוכחה נוספת שריצ'רד פעל נגד הרצון האלוהי, וכי מות בנו הוא מעשה תגמול על הרג ילדיו של אדוארד.
למרות האלימות הרבה במחזה ודמותו המרושעת של ריצ'רד, שייקספיר מצליח להחדיר למחזה מידה רבה של חומר קומי.
מידה רבה של הומור נובעת מההבדל בין מה שהקהל יודע אודות ריצ'רד ובין איך שריצ'רד מנסה להציג את עצמו.
למשל, במערכה השלישית סצנה ראשונה, ריצ'רד נאלץ להיות "נחמד" לדוכס יורק הצעיר והלעגן.
דוגמאות נוספות הן הצדקתו את מותו של הייסטינגס, ותגובתו להצעה לקבל את כתר המלכות.
ריצ'רד מספק הערות שנונות בעודו מנתח את הקורה סביבו, כפי שהוא מעיר בעודו מתכנן לשאת לאישה את ביתה של המלכה אליזבת':
הגרסה הקולנועית המפורסמת ביותר היא זו של לורנס אוליבייה בשנת 1955. הופעתו הייחודית הייתה למקור השראה לקומיקאים רבים, כגון פיטר קוק (בסדרה "הפתן השחור") ופיטר סלרס (ששאף בעצמו לשחק את ריצ'רד).
בשנת 1995 כיכב איאן מקלן בגרסה מקוצרת של המחזה.
בסרט זה העלילה מתרחשת באנגליה פשיסטית בשנות ה-30.
בשנת 1996 כיכב אל פצ'ינו בסרט התיעודי "מחפשים את ריצ'רד".
ב-2016 חתם המחזה את סדרת העלאת המחזות ההיסטוריים של שייקספיר בסדרה הכתר החלול בהפקת ה-BBC.
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס - אח המלך
ריצ'רד, דוכס גלוסטר - אח המלך, בהמשך מוכתר בתור "ריצ'רד השלישי"
דוכסית יורק - אמם של אדוארד, ג'ורג' וריצ'רד
אדוארד, נסיך ויילס - בנו הבכור של אדוארד הרביעי
ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק - בנו השני של אדוארד הרביעי
אדוארד פלנטג'נט - בנו של ג'ורג', דוכס קלרנס
מרגרט פלנטג'נט - בתו של ג'ורג', דוכס קלרנס
המלכה אליזבת - אשתו של אדוארד הרביעי
אנתוני וודוויל, רוזן ריברס - אחיה של אליזבת
תומאס גריי, מרקיז דורסט - בנה של אליזבת מנישואים קודמים
לורד ריצ'רד גריי - בנה של אליזבת מנישואים קודמים
סר תומאס ווגן - בן ברית של בני ריברס
המלכה מרגרט - אלמנתו של המלך הנרי השישי
רוחו של המלך הנרי השישי
רוחו של אדוארד מווסטמינסטר, נסיך ויילס - בנו של המלך הנרי השישי
ליידי אן נוויל - אלמנתו של אדוארד מווסטמינסטר, בהמשך אשתו של ריצ'רד השלישי
טרסל וברקלי - בני לווייתה של אן
תומאס הווארד, רוזן סארי - בנו של ג'ון הווארד
הנרי טיודור, רוזן ריצ'מונד - אחיינו של המלך הנרי השישי, בהמשך מוכתר בתור "הנרי השביעי"
לורד תומאס סטנלי, רוזן דרבי - אביו החורד של הנרי טיודור
ג'ון דה ויר, רוזן אוקספורד
סר וויליאם ברנדון - נושא הדגל של הנרי טיודור
תומאס בורשייה - הארכיבישוף של קנטרברי
תומאס רות'רהאם - הארכיבישוף של יורק
ג'ון מורטון - הבישוף של אלי
סר כריסטופר - כומר בבית סטנלי
לורד וויליאם הייסטינגס - לורד צ'מברלין תחת המלך אדוארד הרביעי
סר רוברט ברקנברי - נציב מצודת לונדון
סר אדמונד - הלורד ראש העיר של לונדון
הנרי לונג - שריף וילטשייר
רוחות המתים - קלרנס, ריברס, גריי, ווגן, אדוארד נסיך ויילס, ריצ'רד דוכס יורק, הייסטינגס, ליידי אן, דוכס בקינגהאם
המחזה ריצ'רד השלישי הועלה מספר פעמים על במות ישראל:
המחזה הוצג לראשונה בעברית בתיאטרון חיפה ב-1966, בבימויו של יוסף מילוא וזכה להצלחה רבה.
בנובמבר 1976 העלה תיאטרון הבימה הפקה של המחזה בתרגומו של זעילא לאפר ונוסח של תרצה אתר.
במאי ההפקה היה דוד לוין.
את ריצ'רד שיחק שלמה בר-שביט.
התיאטרון הקאמרי העלה את המחזה ב-17 באוקטובר 1992, בבימויו של עמרי ניצן.
ב-2007 עלה בתיאטרון הספרייה בתרגום: מאיר ויזלטיר.
כוראוגרפיה: פיליפ סמית', בימוי: עודד ליטמ, מוזיקה: ניצן שחר, עיצוב תלבושות: טליה אורבך, תאורה: דניה זמר, מעבד: צבי סהר ועודד ליטמן.
התיאטרון הקאמרי העלה את שוב ב-2012 בבימויו של ארתור קוגן, בתרגום מאיר ויזלטיר.
את ריצ'רד שיחק איתי טיראן.
ב-09 במאי 2013 זכה המחזה בישראל בפרס התיאטרון הישראלי.
בספטמבר 2023 עלה המחזה בתיאטרון גשר, בבימויו של איתי טיראן, תרגום: דורי פרנס.
ונרד ריצ'רד הנדריקס הוא כדורסלן אמריקאי-מקדוני המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר .
הנדריקס שיחק באוניברסיטת אלבמה בין השנים 2005–2008. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה לטורניר אליפות המכללות עם ממוצעים טובים במיוחד של 9.6 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק, נבחר לחמישיית הפרשמן בליגת המחוז הדרום-מזרחי.
בעונה שאחריה שיפר את יכולתו בצורה ניכרת וממוצעיו עלו ל-14.6 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, בזכותם נבחר לחמישיית העונה השנייה בליגה המחוזית.
עם זאת, אלבמה הודחה מטורניר ה-NIT כבר בסיבוב הראשון לאחר הפסד 89:87 לאוניברסיטת מסצ'וסטס.
בעונתו השלישית והאחרונה במכללות, הגיע הנדריקס לשיאו ועם ממוצעים של 17.8 נקודות ו-10.1 ריבאונדים, נבחר לחמישיית העונה המחוזית.
לאחר עונה זו נרשם לדראפט ה-NBA 2008 ונבחר במקום ה-49 על ידי גולדן סטייט ווריורס.
בגולדן סטייט הנדריקס לא שותף אף לא במשחק אחד ולאחר שהתנדנד כמה שבועות בין הקבוצה הבוגרת לקבוצה הבת, בייקרספילד ג'אם, שוחרר בדצמבר 2008. לאחר מכן חתם בדקוטה ויזארדס, קבוצת הבת של ממפיס גריזליס.
בדקוטה הפגין יכולת מרשימה ואף נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ליגת ה-NBDL.
בעונת יצא הנדריקס לאירופה וחתם בגרנדה, ובעונה אחת במדיה הפגין יכולת מצוינת, השיג ממוצעים של 13.1 נקודות, 6.9 ריבאונדים (חמישי בליגה), 1.3 חטיפות, 1.3 חסימות (שלישי בליגה) ואסיסט אחד למשחק, הוביל את קבוצתו למקום העשירי בליגה הספרדית, ונבחר לתגלית השנה בליגה.
בעקבות יכולתו המרשימה בגרנדה הוחתם לקראת עונת בקבוצת היורוליג הישראלית, מכבי תל אביב.
בעונה זו הוא זכה עם מכבי באליפות הליגה ובגביע המדינה, והגיע לגמר היורוליג.
הנדריקס המשיך לשחק בקבוצה גם בעונת , ובמהלכה הפגין יכולת טובה בהרבה מזו שהציג בעונה הראשונה שלו בקבוצה.
ביוני 2012 חתם לשנתיים בקבוצת הכדורסל האיטלקית, ארמאני ג'ינס מילאנו.
לאחר שרשם ממוצע של 3.7 נק' ו-3 ריב' ב-10 משחקי יורוליג הושאל לקבוצת לוקומוטיב קובאן.
בתום העונה הושאל לשנה נוספת לקובאן.
ביולי 2015 חתם לשתי עונות בקבוצה הספרדית אוניקאחה מלאגה.
ב-7 במרץ 2016 שוחרר הנדריקס ממלאגה.
ב-9 במרץ 2016 שב למכבי תל אביב לקדנציה שנייה, אולם שוחרר כעבור חצי עונה.
ב-21 באוגוסט חזר הנדריקס לספרד וחתם בגראן קנריה.
ב-14 ביולי 2017 חתם הנדריקס בגלאטסראיי הטורקית.
ריצ'רד פרד הק היה כימאי אמריקאי הידוע בזכות הגילוי והפיתוח של תגובת הק (Heck reaction), בה נעשה שימוש בפלדיום כזרז לתגובות מצומדות בכימיה אורגנית בה נוצר קשר בין אריל האלידים (aryl halides) לבין אלקן.
ריצ'רד הק הוכרז כזוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2010 יחד עם הכימאים היפנים אי-איצ'י נגישי ואקירה סוזוקי על מחקריהם בתחום תגובות קשר בזירוז פלדיום בתרכובת אורגנית.
ניצול תהליך זה מאפשר לזרז ייצור דיסקודרמוליד.
הק נולד במסצ'וסטס בשנת 1931. הוא סיים לימודי תואר ראשון במדעים בשנת 1952 ודוקטורט בשנת 1954 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא סיים שתי תקופות פוסט דוקטורט במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, לאחריהן החל בשנת 1957 לעבוד בתעשייה הכימית, בחברת Hercules במדינת דלאוור.
מחקריו הפוריים בתעשייה הביאו להצעת עבודה במחלקה לכימיה ולביוכימיה באוניברסיטת דלאוור, שם החל לעבוד בשנת 1971. הק התקדם לדרגת פרופסור לכימיה באוניברסיטת דלאוור, ופרש מעבודתו בשנת 1989.
פיתוח "תגובת הק" החלה במחקריו של הק בשנות ה-60 על יצירת קשר כימי בין תרכובות אריל כספית עם אלקן בעזרת פלדיום כזרז.
מחקריו פורסמו בסדרה של שבעה מאמרים עוקבים בירחון החברה האמריקאית לכימיה (JACS), בהם היה הק מחבר בודד.
בשנות ה-70 פרסמו הק ומיזורוקי בנפרד מאמרים על שימוש באריל האלידים, כמרכיב בתרכובת, חומר רעיל פחות מאריל כספית.
במהלך שנותיו כחוקר הק המשיך לפתח את תוצאות מחקריו, אשר הפכו לשיטה מוכרת בתחום התרכובות האורגניות.
ההכרה בחשיבות תוצאות מחקריו של הק הגיעה באופן הדרגתי בקהילה המדעית בתוכה פעל.
בשנת 1982 כתב הק פרק בספר, תחת הכותרת "תגובות אורגניות", שבו סיכם ב-45 עמודים את הידע העדכני בתחום.
בשנת 2002 נדרשו 377 עמודי ספר כדי לסכם את ישומי "תגובת הק".
היום תגובת הק היא אחת מן השיטות הנפוצות ביותר כדי ליצור קשר פחמן-פחמן בתרכובות של כימיקלים אורגניים.
תגובה כימית זו שימשה נושא למספר רב של מאמרים מדעיים וספרים.
הק פרש מעבודתו באוניברסיטת דלאוור בשנת 1989 ונותר בה במעמד של פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה וביוכימיה.
לאחר פרישתו זכה לפרסים ולהכרה באוניברסיטת דלאוור.
בשנת 2006 זכה בפרס הרברט ס.
בראון מטעם החברה האמריקאית לכימיה.
בשנת 2010 הוכרז כזוכה פרס נובל לכימיה יחד עם אי-איצ'י נגישי ואקירה סוזוקי.
הק נפטר במנילה שבפיליפינים בגיל 84.
ריצ'רד הנרי טוני היה היסטוריון כלכלי סוציאליסט-נוצרי, תומך נלהב בחינוך מבוגרים.
הוא תואר כ"בעל ההשפעה הרחבה ביותר מכל היסטוריון בן-דורו - פוליטית, חברתית ויותר מכל חינוכית".
נולד ב-30 בנובמבר בכלכותה שבהודו.
אביו היה חוקר הסנסקריט צ'ארלס הנרי טוני.
התחנך בבית הספר הפנמייתי רוגבי בווריקשייר שם התחבר עם וויליאם טמפל שלימים היה לארכיבישוף של קנטרברי.
ב-1903 לאחר שסיים את לימודיו באוקספורד, התגורר עם חברו וויליאם בוורידג' בבית ההתיישבות טוינבי הול, שם עסק בהוראה והשלמת השכלה לאנשים ממעמד העובדים.
לחוויה הייתה השפעה עמוקה עליו.
הוא הבין שצדקה אינה מספקת ונדרש שינוי מבני גדול כדי להביא לצדק חברתי לעניים.
ב-1906, הצטרף טוני לאגודה הפביאנית ונבחר לנהלה בין 1921 ל-1933. הוא הצטרף למפלגת הלייבור ב-1918. ב-1935 טוני סירב להצעה לשריון מקום עבורו בפרלמנט הבריטי, מתוך אמונה כי חברות בפרלמנט איננה הדרך הטובה ביותר עבורו לתרום למפלגה.
עבודתו החשובה הראשונה של טוני נקראה הבעיה האגררית במאה ה-16 (1921).
פרסם ספרים רבים בסוגיות חברתיות ובהם החברה הרכושנית (1921), דת ועליית הקפיטליזם (1926), שוויון (1931).
כתביו מהווים מסמכים מכוננים בהגות הסוציאל-דמוקרטית, ובבסיסם ההנחה - המתבססת על אמונתו הדתית - כי כל אדם הוא בעל ערך, ועל כן יש להגביל את בעלי העצמה מלפגוע בחלשים.
ריצ'רד הרדינג דייוויס היה סופר ועיתונאי אמריקאי.
נודע במיוחד ככתב צבאי במלחמת ארצות הברית–ספרד, מלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה.
כתיבתו סייעה לקידום הקריירה הפוליטית של תאודור רוזוולט.
כן היה כתב לענייני אפנה וכתב גם על פרהפסיכולוגיה.
נולד בפנסילבניה, אמו רבקה הרדינג דייוויס הייתה סופרת ועיתונאית ואביו למואל הרדינג דייוויס נטש קריירה של עורך דין והיה אף הוא לעיתונאי.
הרדינג דייוויס למד באוניברסיטת ליהיי ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אך לא הצטיין.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עבר לניו יורק ושימש ככתב עבור ה-New York Sun, וסיקר בעיקר נושאים סנסציוניים כהוצאות להורג, התאבדויות ואסונות.
במסגרת זו סיקר את הוצאתו להורג של ויליאם קמלר ב-1890, שהייתה ההוצאה הראשונה להורג בכסא חשמלי.
בהמשך היה כתב צבאי ועורך בפועל של ה-Harper's Weekly.
בין היתר דיווח ממלחמת ארצות הברית–ספרד (1898), נטל חלק בקרבות והעלה על נס את פועלו של רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון ("הרוכבים הקשוחים"), שסגן המפקד שלו היה תאודור רוזוולט, לימים נשיא ארצות הברית.
במהלך המלחמה קשרו ביניהם הרדינג דייוויס ורוזוולט קשרי ידידות אמיצים.
כתבותיו של הרדינג דייוויס על האומץ והמנהיגות שגילה רוזוולט סייעו לתדמיתו של האחרון.
בכך עבר שינוי מעיתונאי העוסק ב"עיתונות צהובה" לכתב פופולרי ומספר סיפורים מרתק.
ב-1899 דיווח ממלחמת הבורים בדרום אפריקה, כנציג מדינה נייטרלית דיווח הן מן הצד הבריטי והן מצידם של הבורים.
דיווחיו התפרסמו בניו יורק הראלד, בטיימס ובכתבי עת אחרים ואף יצאו כספרים, The Lion and the Unicorn ו-With Both Armies .
בהמשך דיווח מרודזיה, ממרכז אמריקה וכן סיקר את מלחמת רוסיה–יפן מן הצד היפני.
כתבותיו וסיפוריו ממרכז אמריקה ראו אור כספר בשם Three Gringos in Central America and Venezuela ("שלושה גרינגוס במרכז אמריקה וונצואלה").
בשנת 1897 פרסם את הרומן Soldiers of Fortune (חיילי המזל), שעובד למחזה ולשני סרטי קולנוע (ב-1914 וב-1919).
במלחמת העולם הראשונה דיווח מהחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ונלקח בשבי צבא הקיסרות הגרמנית כמרגל, הוא שוחרר אך נפטר מהתקף לב שבוע לפני יום הולדתו ה-52.
ב-1899 נשא לאישה את האמנית ססיל קלרק וב-1912 התחתן עם אמנית הוודוויל בסי מקוי, נולדה להם בת אחת, הופ.
המלך ריצ'רד השני הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר, שנכתב בקירוב בשנת 1595. הוא מבוסס על סיפור חייו ריצ'רד השני, מלך אנגליה בשנים 1377–1399, ומהווה חלק ראשון בסדרה של ארבעה מחזות, המכונה לעיתים "ההנריאדה" (Henriad), ועוסקת בו ובמחליפיו: הנרי הרביעי, חלק ראשון, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי.
ייתכן שהמחזה לא נועד להצגה נפרדת, אלא רק כחלק מהסדרה.
אף על פי שבמהדורת הפוליו הראשונה (1623) של כתבי שייקספיר המחזה רשום כמחזה היסטורי, מהדורת הקווארטו, המוקדמת יותר (1597), מכנה אותו "הטרגדיה של המלך ריצ'רד השני".
זהו המחזה הלירי ביותר מכל מחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר, שנכתב בתקופה בה גם חיבר את "חלום ליל קיץ" ואת "רומיאו ויוליה", מחזה הכולל נאומים גדולים, ובמרכזו דמותו הפתטית של ריצ'רד השני.
המחזה נפתח בריצ'רד השני, מלך אנגליה, אשר מביע רצון לפתור סכסוך לא מיושב בין הנרי בולינגברוק, בן דודו ג'ון איש גונט, ובין תומאס מוברי.
בולינגברוק מאשים את הנרי בבגידה בממלכה, על כך שלקח כספים שהפקיד בידיו ריצ'רד לטובת חיילי הצבא והשתמש למטרותיו האישיות.
כמו כן, הוא מאשימו ברצח דודו גלוסטר (אחד מאחיהם של גונט ואביו של ריצ'רד).
השניים מבקשים מהמלך להילחם על הצדק שלהם בדו-קרב אך המלך מתנגד לרעיון ומנסה ליישב את הריב בדרכים דיפלומטיות.
הוא מנסה להרגיע את תומאס בעוד גונט מנסה להרגיע את בנו בולינגברוק.
היריבים מסרבים בתוקף וריצ'רד נענה לבקשתם ומכריז על יום הדו-קרב.
גונט נפגש עם גיסתו, הדוכסית מגלוסטר, שרומזת כי היא מאמינה שריצ'רד מעורב ברצח בעלה.
יום הקרב מתחיל בתרועות וברשמיות אך מיד עם התחלת הדו-קרב עצמו, המלך מניף את שרביטו ועוצר את הקרב.
מתברר כי לקרב לא היה כל משמעות היות שריצ'רד ומועצתו (בה חבר גונט) כבר גזרו את דינם של מוברי ובולינגברוק.
הוא גוזר על השניים גלות: מוברי מגורש לנצח ללא אפשרות חזרה לאדמת אנגליה ואילו על בולינגברוק נגזרת גלות של עשר שנים.
כשריצ'רד נחשף לכאב והצער העמוקים של גונט על גירוש בנו, הוא מקצר את עונשו לשש שנות גלות בלבד.
בהמשך, ריצ'רד משתף את חבריו הדוכסים בכוונתו להצטרף למלחמה באירלנד.
כשהוא שומע שגונט נפל למשכב והוא על ערש דווי, ריצ'רד מנצל את ההזדמנות ומתכנן להשתלט על כספו ורכושו לטובת ציוד לחייליו, היות שבנו יורשו לא יוכל לקבל את הירושה עקב הגלייתו.
ריצ'רד מגיע אל גונט הגוסס שקורא לו במילותיו האחרונות בוגד ומסכן את הממלכה, הוא מאשים את ריצ'רד שהוא זה שרצח את אחיו גלוסטר.
ריצ'רד מבטל את דבריו בזעם.
לאחר מכן מדווח שגונט מת, וריצ'רד מתכוון להוציא את תוכניתו אל הפועל.
כמה דוכסים מפמלייתו של ריצ'רד מתנגדים למעשה היות שבולינגברוק הוא היורש החוקי של רכוש אביו ומאשימים אותו באי-צדק.
ריצ'רד לוקח את הכסף ויוצא לאירלנד כשהוא משאיר את הממלכה בידי הדוכס מיורק, דודו.
בעזיבתו, בולינגברוק מנצל את ההזדמנות ושב לאנגליה לתבוע את ירושתו.
יותר ויותר דוכסים וקצינים נעמדים לצידו במאבק, אך יש גם מי שנשאר לצידו של המלך.
כשיורק ובולינגברוק נפגשים הוא מכנה אותם בוגדים אך כן טוען שניסה לשכנע את המלך לעשות את המעשה הנכון.
הוא מאמץ עמדה נייטרלית ומזמין את בולינגברוק ותומכיו להישאר במצודה.
בולינגברוק מבקש מיורק להצטרף אליו לבריסטול ושם להרוג את תומכי המלך בושי וגרין.
כשהם מגיעים אליהם, הצמד נשבעים נאמנות לריצ'רד ובולינגברוק שולח אותם אל מותם.
ריצ'רד שב לאנגליה ומגלה כי בולינגברוק שב ובעצם כמעט כל תומכיו נטשו אותו לטובת אויבו שקם עליו.
מובס, הוא הולך להתחבא במצודת פלינט.
בולינגברוק מצליח למצוא את מקום המסתור ומגיע אליו.
על אף שבולינגברוק יכול להרוג את ריצ'רד על מעשו, הוא מחליט להציע לו הצעה - לוותר על העונש שגזר על בולינגברוק ולהחזיר לו את הירושה שלקח ממנו.
ריצ'רד מוותר בלית ברירה ובוחר שלא להילחם בהנרי וצבאו.
המלכה, זוגתו של ריצ'רד שמחכה לשובו מהמסע, מצותתת לשיחת הגננים ושומעת כי ריצ'רד הובס בידי בולינגברוק ותומכיו עברו לצידו של בולינגברוק או הומתו.
היא מתעמתת עם הגנן מתוך צער ומסרבת להכיר באמת, והוא מזמין אותה לנסוע ללונדון לראות כי כך קרה.
המלכה מחליטה לצאת לשם עם פמלייתה.
בלונדון, הפרלמנט בראשו של בולינגברוק מתכנס לחקור את רצח גלוסטר.
הלורד בגוט בוחר להאשים את אומרל, בנו של יורק, ובין הלורדים מתעורר קרב האשמות.
המלך מעכב את החלטתו בדין עד שיחזור מוברי שיוכל להוסיף על תביעתו של בגוט, אך ההגמון קרלייל מספר שמוברי מת בגולה.
יורק נכנס לפרלמנט ומודיע שריצ'רד מוותר על כס מלכותו ומכריז על בולינגברוק כיורשו - המלך הנרי הרביעי.
קרלייל מתנגד להמלכה ומודיע על תמיכתו בריצ'רד.
בולינגברוק עוצר אותו בעוון בגידה.
בולינגברוק דורש את התייצבותו של ריצ'רד, שיכריז על כניעתו בפומבי.
ריצ'רד נכנס למקום כשנראה שאיבד את צלם אנושיותו עם מלכותו, מושפל ומיוסר הוא מכריז על פרישתו מהמלכות, ובולינגברוק מצווה לקחת אותו למצודה.
המלך והמלכה נפגשים ובצער נפרדים לתמיד.
יורק מספר לאשתו, הדוכסית מיורק, על עלילותיו של ריצ'רד ועליית בולינגברוק לשלטון.
פתאום אומרל, בנם, נכנס עם פתק ומביא אותו לידה של אימו.
יורק חוטף את הפתק וקורא בו על תוכניתם של אומרל וחבריו לרצוח את המלך.
יורק זועם והולך להסגיר את בנו למרות התנגדותה של הדוכסית (שטוענת שהזעם נובע מחשדותיו השקריים של יורק שאומרל הוא ממזר ולא בנו).
הדוכסית ואומרל יוצאים בעקבותיו בכוונה להקדים אותו.
הראשון להגיע למלך הוא אומרל שמבקש מחילה על עבירה שעוד לא דוברה.
יורק מגיע מיד אחריו ומספר על המעשה המתועב שתכנן בנו.
אחרונה מגיעה הדוכסית ומתחננת לרחמי המלך.
הוא מחליט לרחם על אומרל ומצווה להרוג את כל יתר השותפים למעשה.
סר אכסטון חברו של המלך, מפרש באופן שגוי את דבריו של בולינגברוק על "פחד" כהתייחסות לריצ'רד החי בכלא ושעליו לרצוח את ריצ'רד.
במצודה, ריצ'רד מבכה על בדידותו ששפיותו כבר מוטלת בספק.
הוא פוגש שם בסייס מאורוותו בתקופת מלכותו שהוא מתומכיו האחרונים.
כשהוא מבין שמנסים להרעיל אותו, הוא מתחיל לצעוק.
מתפתח שם קרב שבסופו אכסטון דוקר את ריצ'רד למוות.
בולינגברוק כועס על אכסטון על הירצחו של ריצ'רד.
הוא מגרש אותו מאנגליה, ופותח במסע צלב לארץ הקודש כדי לטהר את עצמו מאשמה.
ב-2012 העלה התיאטרון הקאמרי את ההצגה בתרגום שמעון זנדבנק ובבימויו של ארתור קוגן עם איתי טיראן כריצ'רד, יוסי גרבר כגונט, גיל פרנק כבולינגברוק, אלי גורנשטיין כהנרי פרסי רוזן נורת'מברלנד והלנה ירלובה כמלכה.
באותה שנה הופק המחזה עבור מיזם BBC Two, "הכתר החלול", שכלל הפקה של מחזור ההנריאדה כולו.
בבימוי רופרט גולד, עם בן וישו כריצ'רד, פטריק סטיוארט כגונט, רורי קיניר ככבולינגברוק ודייוויד מוריסי כהנרי פרסי רוזן נורת'מברלנד.
ריצ'רד נלסון ויליאמסון היה בישוף קתולי בריטי מכחיש השואה השייך לפלג שמרני-קיצוני שלה, חסיד לשעבר של מרסל לפבר.
בשנת 1988 נודה מהכנסייה הקתולית על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, לאחר שנמשח לבישוף על ידי לפבר בניגוד לדעת הוותיקן יחד עם שלושה מעמיתיו.
הארבעה הוחזרו לשורות הכנסייה ב-1 בינואר 2009 על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, דבר שעורר זעם רב כנגד האפיפיור, שטען שלא היה מודע להכחשת השואה של ויליאמסון, ועורר גם מבוכה בוותיקן, שאסר עליו לקיים טקסים.
ויליאמסון הורשע ב-2010 בגרמניה בגין הכחשת השואה.
אביו היה בריטי ואמו אמריקאית.
בשנת 1971 עבר להיות קתולי ונרשם לסמינר הכמורה של מרסל לפבר באקונה (Écône) שבשווייץ.
לפבר יצא נגד ההחלטות הליברליות מדי והמודרניסטיות מדי, לטענתו, של ועידת הוותיקן השנייה שקראה לפתיחות ואף חננה את היהודים מחטא רצח ישוע וקרא לשוב לקתוליות המסורתית.
ויליאמסון היה לאחר מבכירי התלמידים במוסד וראשוני המצטרפים ל"אגודת הקדוש פיוס העשירי", שהנהיג לפבר.
ב-1976 משח אותו לפבר לכומר, בניגוד לסמכותו וב-1988 משח אותו יחד עם שלושה כמרים אחרים, לבישוף, בניגוד לסמכותו ולאחר התראה של מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית שפעולה כזו תביא לנידוי אוטומטי של כל המעורבים.
ב-2 ביולי 1988 הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו Ecclesia Dei (כנסיית האלוהים) המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו.
בשנים 1983–2003 כיהן ויליאמסון כבישוף בווינונה, מינסוטה, לאחר מכן כיהן כרקטור סמינר לכמרים בלה-רחה (La Reja), ארגנטינה.
מיד לאחר הסרת הנידוי, עלו על פני השטח התבטאויות אנטישמיות חריפות והכחשת השואה של ויליאמסון.
בריאיון ששודר בטלוויזיה השוודית שב וטען שלא היו תאי גזים, שאף יהודי לא נרצח בגז במלחמת העולם השנייה ורק 200–300 אלף יהודים מתו במחנות הריכוז, ממחלות.
דבריו עוררו ביקורת רבה בכנסייה הקתולית, אולם האפיפיור נמנע מלהגיב להם ולא חזר בו מביטול נידויו של ויליאמסון.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל דרשה מהאפיפיור הבהרות וטענה כי החלטת הוותיקן "יוצרת רושם שהכחשת השואה אפשרית".
דובר האפיפיור סיפק לבסוף את ההבהרות כפי שדרשה.
ויליאמסון עצמו כתב מכתב תודה לאפיפיור והביע התנצלות חלקית על "אי הנוחות והבעיות" שגרם, וכתב: "דבריי היו חסרי זהירות, ואני מביע צער על כך".
לאחר גלי הביקורת הוותיקן הורה לוויליאמסון לחזור בו מדבריו.
ויליאמסון הבהיר שלא ייענה באופן מיידי, ואף דחה הצעה להגיע לאושוויץ.
הוא אמר שברצונו לבחון את הראיות לפי שיתנצל בפני היהודים: "אני מבקש מכולם שיאמינו לי שלא אמרתי בכוונה משהו לא נכון, מחקר שערכתי בשנות השמונים שכנע אותי לגבי אמיתות טענותיי.
כעת אני אבחן שוב את הכל".
"מאחר שאני רואה כי יש אנשים רבים ישרים ואינטליגנטים שחושבים אחרת ממני, אני חייב לבדוק שוב את הראיות ההיסטוריות".
"מדובר כאן בראיות היסטוריות, לא ברגשות.
ואם אני אמצא הוכחות, אני אתקן את עצמי.
"הייתי משוכנע שההערות שלי היו נכונות על בסיס מחקר משנות ה-80'.
אני חייב עכשיו לבחון הכל מחדש".
אתקן את עצמי אם אמצא הוכחות חותכות הסותרות את דבריי".
הוותיקן התנער מויליאמסון והוא הודח מתפקידו על ידי הכנסייה הקתולית בארגנטינה, גורש מהמדינה ושב לבריטניה.
משפט נגדו נפתח בגרמניה, והוא הורשע בבית משפט גרמני ב-2010 בגין הכחשת השואה.
ערעורו נדחה בינואר 2013. ב-2012, לאחר הרשעתו, גם "אגודת הקדוש פיוס העשירי", בראשה עמד, התנערה ממנו כמי שמכתים אותה באנטישמיות בוטה, והדיחה אותו משורותיה, ומינתה תחתיו את ברנרד פליי.
ויליאמסון הוא דובר התזה לפיה השואה לא התקיימה והיא פרי של תעמולה יהודית לצרכים יהודיים.
כך למשל, הוא כופר בקיומה של השמדה שיטתית וטוען שלא ייתכן להשמיד מיליוני בני אדם, אלא לכל היותר מספר קטן של מאות-אלפים ולפיכך שהמספרים לגבי שישה מיליונים הם הפרזה דמיונית.
באחת מדרשותיו אמר: "לא נרצחו שם (באושוויץ) יהודים בגז.
היהודים המציאו את השואה כדי שיוכלו לגרום לכך שנכרע על ברכינו ונאשר את מדינתם החדשה - ישראל".
בנובמבר 2008 העניק ראיון נרחב לתחנת טלוויזיה שוודית בה טען כנגד קיומם של תאי הגזים, כיוון שטכנית המתה של כמויות בני אדם בהם אינה סבירה.
כן טען שהשמדת היהודים, אם התקיימה כזו בשולי הכיבוש הגרמני, לא הייתה מדיניות מכוונת של השלטון.
מעבר להתבטאויות בגין הכחשת השואה, יש לויליאמסון התבטאויות ודעות אנטישמיות מובהקות, בהן אמונה באמיתות הפרוטוקולים של זקני ציון.
הוא טען שמקור השחיתות בכנסייה הקתולית הוא במזימות של יהודים ובונים חופשיים, שהם אף העומדים מאחורי החלטות ועידת הוותיקן השנייה והאפיפיורים המתונים והליברלים, אותם הוא מכנה (ולפבר לפניו) "אנטי-אפיפיורים".
כהתגוננות מפני האשמתו באנטישמיות, טען ויליאמסון כי "כיום הבעת ביקורת על ישראל מתייגת אותך כאנטישמי, אינני אנטישמי, אני פועל רק נגד אויביו של ישוע".
ריצ'רד פיטר ויטסחה (נולד ב-20 בספטמבר 1969 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר הולנדי, אשר שיחק בעמדות הקישור השמאלי וההגנתי.
במהלך 18 שנות קריירת כדורגל מקצועני, שיחק ברובן עבור מועדון הפאר ההולנדי אייאקס אמסטרדם.
אחיו הבכור, רוב ויטסחה, גם היה כדורגלן מקצועני.
ויטסחה גדל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם והופיע לראשונה בליגת העל ההולנדית ב-26 באוקטובר 1986, כבר בגיל 17, וכבש את שער הליגה הראשון שלו כשנה לאחר מכן.
אחרי שביסס לעצמו מקום בהרכב המועדון בעונתו החמישית באיאקס, ויטסחה הצטרף לברצלונה הספרדית תחת הדרכתו של יוהאן קרויף.
את הופעת הבכורה שלו בברצלונה, ערך ב-14 בספטמבר 1991, כאשר שיחק את מלוא 90 ה-דקות בניצחון הביתי 3:1 על ריאל סרגוסה.
ויטסחה שיחק בקטאלוניה שנתיים, וזכה עם הקבוצה פעמיים בלה ליגה ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות.
לאחר מכן, שיחק שלוש שנים בבורדו הצרפתית, כאשר במהלך התקופה הושאל למחצית עונת 1994/1995 לבלקבורן מהפרמייר ליג.
בבלקבורן, שותף במשחק ליגה אחד נגד ווסטהאם יונייטד, כאשר המועדון זכה באליפות היסטורית.
לאחר שחזר לבורדו, היה ויטסחה שותף להעפלה לגמר גביע אופ"א 1996, בו נוצחה הקבוצה 5-1 על ידי באיירן מינכן בסיכום שני המשחקים.
ב-1996/1997, חזר לקדנציה שנייה במועדון נעוריו איאקס בו שיחק עד סיום עונת 2002/2003, והיה שותף לקטיפת תארים רבים בליגה ההולנדית.
בין לבין הושאל בעונת 2001/2002 לדפורטיבו אלאבס בספרד.
אחר כך, חתם באדו דן האג, אך לא שותף באף משחק בשורותיה.
את הקריירה המקצוענית שלו סיים בשנת 2004, בקבוצת אויטה טריניטה מיפן.
ריצ'רד ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת ההולנדית ב-21 בפברואר 1990, במשחק ידידות נגד איטליה שהסתיים בתיקו 0:0. הוא נכלל בסגל הולנד למונדיאל 1990, תחת הדרכתו של לאו ביינהאקר.
על אף שהיה שחקן סגל קבוע עבור הנבחרת, ויטסחה החמיץ את טורניר הגמר של יורו 1992 עקב פציעה שספג בעת ששיחק בברצלונה.
הוא נמנה עם סגל נבחרתו מחדש במהלך יורו 1996, אך את מקומו בסגל תפס דווקא אחיו הבכור רוב.
סך הכל, הופיע 31 פעמים במדי הנבחרת הלאומית ההולנדית, וכבש שער אחד במהלך משחקים אלו.
ריצ'רד וושבורן צ'יילד היה עיתונאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כשגריר ארצות הברית באיטליה ושימש סופר צללים לבניטו מוסוליני.
נולד בווסטר, מסצ'וסטס ולמד משפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא יסד את הליגה הפרוגרסיבית-רפובליקנית במסצ'וסטס, שהייתה מבשרת של המפלגה הפרוגרסיבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ככתב צבאי באירופה וברוסיה, ולאחר מכן עבד כתועמלן במשרד האוצר האמריקאי.
ב-1920 עבד בצוות מסע הבחירות של וורן הרדינג, שגמל לו במינויו לשגריר ארצו באיטליה.
צ'יילד כיהן ברומא בין 28 ביולי 1921 ל-20 בינואר 1924. הוא הוקסם מהנהגתו של בניטו מוסוליני ומכך שהצליח להתמודד בהצלחה עם הסכנה שבמהפכה בולשביקית באיטליה.
צ'יילד גייס השקעות אמריקאיות עבור איטליה של מוסוליני, בעיקר באמצעות בנק ג'יי.
מורגן, והפך לידיד קרוב של ה"דוצ'ה", בניטו מוסוליני, שהכתיב לו חומרים עבור כתיבת ביוגרפיה.
עם שובו של צ'יילד לארצות הברית היה לעורך הראשי של כתב העת The Saturday Evening Post.
ב-1928 פרסם בהמשכים את פרקי "האוטוביוגרפיה שלי", הביוגרפיה של מוסוליני, שיצאה לאחר מכן כספר.
בנוסף, חיבר מספר ספרי פשע.
ריצ'רד וסלי המינג היה מתמטיקאי אמריקאי שלעבודתו היו השלכות רבות על מדעי המחשב וטלקומוניקציה.