tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"תחימת צירלסון", במכניקת הקוונטים - אי-שוויון הקשור בסוגיית האי-מקומיות ומשתנים חבויים.
"מרחב צירלסון", דוגמה למרחב בנך חוזר, בו מרחב l p ומרחב c0, אינם יכולים להשתבץ.
בוריסוב (בבלארוסית: Барысаў (בָּארִיסָאוּ), ברוסית: Борисов, בפולנית: Borysów; בעברית נכתבת הצורה "בּוֹרִיסוֹב" - בעקבות אופן הכתיבה של שם העיר ברוסית) היא עיר במחוז מינסק בבלארוס.
משמשת כמרכז אזור בוריסוב במחוז מינסק, צפונית מזרחית מהבירה מינסק.
היא הוקמה בתחילת המאה ה-12 על ידי נסיכי פולוצק, שהיו שליטים של נסיכות רוסית עצמאית מרוס של קייב.
העיר נכללה בשטחי הדוכסות הגדולה של ליטא במהלך המאה ה-13. בשנת 1563 העיר קיבלה זכויות מגדבורג.
העיר עברה לשליטת האימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793.
הקהילה היהודית קיימת בעיר מהמאה ה-16. במאה ה-17 קהילת בוריסוב נחשבה כאחת המבוססות בליטא.
עיקר עיסוקי היהודים היה מסחר בעצים ובלחם עם ריגה ואזור שמצפון לים השחור.
ב-1776 מספר חברי הקהילה הגיע ל-249 בני אדם.
משנת 1793 בחלוקת פולין השנייה בוריסוב חלק מהאימפריה הרוסית.
בזמן מלחמת רוסיה–צרפת (1812) יהודי בוריסוב הוכיחו נאמנות לשלטון הרוסי.
יהודי מבוריסוב בשם איגומנר אף נורה על ידי חיילי נפוליאון כשסירב להדריך את הצרפתים.
יהודי בוריסוב שלחו שליחים לצבא הרוסי כדי להודיע להם איפה נמצאים הצרפתים ואיך יוכלו לתקפם, אך הצרפתים שינו תוכנית ומרשל ניקולא אודינו נתן ליהודים מידע כוזב על תוכניותיו.
כתוצאה מכך 3 יהודים נתלו על ידי הצבא הרוסי.
הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
הגרמנים הגיעו לבוריסוב ביולי 1941 ומיד הקימו גטו.
ב-20 באוקטובר אותה שנה הם התחילו בחיסול הגטו ו-9,000 נרצחו בו.
במקום קיימות אנדרטאות לזכר המאורעות.
בעיר קיימת קהילה יהודית קטנה ובית הקברות היהודי עדיין פעיל.
בוריס קרלוף (Boris Karloff) הוא שם הבמה של השחקן הבריטי ויליאם הנרי פראט , שהיגר לקנדה ובשנות ה-30 הופיע בהוליווד בסדרת סרטים על פי ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין".
סרטים אלו, בהם שיחק את מפלצת האדם שיצר ד"ר פרנקנשטיין מחלקי גופות, הקנו לקרלוף תהילה כשחקן בסרטי אימה.
קרלוף, הצעיר מבין תשעה ילדים שנולדו לאדוארד ואליזה פראט, נכשל במכוון בבחינת שירות קונסולרי כדי להמשיך בקריירת משחק.
הוא הפליג לקנדה בשנת 1909 ובשנה שלאחר מכן הצטרף ללהקת תיאטרון.
קרלוף המשיך לפעול בז'אנר האימה עד סוף הקריירה שלו, אף על פי שקיבל תפקידים אחרים, כולל זה של מר וונג בסדרת בלשים באולפני מונוגרפיה בשנות השלושים והארבעים ושל זה של ראש הודי בסרט "כבוש" של ססיל ב.
באופן טיפוסי יותר, הוא שיחק רופאים ומדענים מטורפים, כמו בסרט יום שישי השחור (1940) וב"בית פרנקנשטיין "(1944).
הוא גם זכה להצלחה בימתית נוספת בשנת 1950, כקפטן הוק במחזה המחודש פיטר פן.
הפופולריות של סרטי האימה דעכה לאורך שנות הארבעים, וקרלוף החל לעבוד בטלוויזיה כבר בשנת 1949. הוא כיכב אורח בתוכניות אנתולוגיה רבות ואירח כמה מופעים משלו, כולל המותחן הפופולרי (1960-62).
בהמשך הוא זכה בפרס גראמי על הקלטת האודיו שלו לסיפור של ד"ר סוס.
ב-1947 שיחק בסרט חייו הסודיים של וולטר מיטי לצידו של דני קיי.
כאשר ז'אנר האימה החל לצוץ בשנות השישים, הקריירה של קרלוף פרחה שוב.
(1965) הציגו את קרלוף לדור חדש של מעריצי הקולנוע.
אף על פי שהיה חולה וסבל מכאבים בלתי פוסקים, הוא הופיע באופן מכובד ככוכב אימה מזדקן בסרטו הראשון של פיטר בוגדנוביץ, Targets (1968).
בכך, כמו ברוב סרטיו, הוכיח קרלוף, עם הקול הרך וההתנהגות העדינה שלו, שהאימה מועברת בצורה היעילה ביותר באמצעות אנדרסטייטמנט.
ב-22 בפברואר 2021 הכריז ארכיון וורנר ש"אי המתים", סרט אימה בכיכובו של קרלוף משנת 1945, יופץ בפורמט בלו-ריי ב-30 במרץ באותה שנה.
זאת, אחרי שהסרט שוחזר מתשליל הניטראט המקורי.
"ארכיון וורנר" הוא חטיבה באולפני האחים וורנר, האחראית על שחזור והפצה לצפייה ביתית של סרטים קלאסיים וסרטי פולחן מבית אולפני וורנר.
בוריס מיכאילוביץ' קוסטודייב היה צייר ומעצב תפאורות רוסי.
אביו היה פרופסור לפילוסופיה, היסטוריה של הספרות ולוגיקה.
אביו נפטר בצעירותו, ואימו נאלצה לדאוג לפרנסת המשפחה.
המשפחה שכרה אגף קטן בביתו של סוחר עשיר.
המגורים בבית זה השפיעו על השקפת עולמו של קוסטודייב, ועל ציוריו במשך השנים.
בין השנים 1893–1896 למד קוסטודייב בסמינר התאולוגי שבאסטרחן.
במקביל החל ללמוד אמנות תחת פאבל ולאסוב, תלמידו של וסילי פרוב.
בין השנים 1896–1906 למד ציור תחת איליה רפין באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג.
במקביל למד פיסול תחת דמיטרי סטלצקי ורישום תחת ואסילי מייט.
קוסטודייב הציג את התערוכה הראשונה של יצירותיו בשנת 1896.
בעקבות תערוכה זו כתב רפין:
לאחר שרפין הוזמן לצייר את "יובל המאה למועצת המדינה הרוסית", הוא הזמין את קוסטודייב לסייע לו בציור היצירה רחבת הממדים.
רפין וקוסטודייב הכינו סקיצות רבות עבור היצירה, וקוסטודייב צייר את חלקה הימני של היצירה.
בתקופה זו צייר קוסטודייב סדרת דיוקנאות של חבריו ללימודים.
סדרה זו כללה את הדיוקנאות של איוואן ביליבין (1901, המוזיאון הרוסי), מולדובצב (1901, מוזיאון קראסנודאר לאמנות) ומייט (1902, המוזיאון הרוסי).
בשנת 1903 נשא קוסטודייב לאישה את יוליה פרושינסקאיה (1880–1942).
בעקבות מלגה שקיבל מהאקדמיה הקיסרית, נסע קוסטודייב לצרפת ולספרד בשנת 1904, ולמד בסטודיו של רנה מנארד בפריז.
קוסטודייב נסע לאיטליה בשנת 1907 ולאוסטריה וגרמניה ב-1909. בשנה זו שב וביקר בצרפת ובאיטליה.
במהלך מסעות אלה צייר דיוקנאות רבים וציורי נוף.
למהפכת 1905, אשר על אף כישלונה זעזעה את התרבות הרוסית, הייתה השפעה רבה על יצירותיו של קוסטודייב.
קוסטודייב תרם בתקופה זו יצירות למגזין הסאטירי "זופל" ו"אדסקאיה פוצ'טה" (דואר השטן), וכן פגש את חברי קבוצת "מיר איסקוסטבה" (עולם האמנות), והצטרף אליהם לבסוף בשנת 1910.
בשנת 1905 החל קוסטודייב לאייר ספרים, ובין היתר אייר את ספריו של ניקולאי גוגול: "נשמות המתים", "המרכבה", "המעיל" ואת ספרו של מיכאיל לרמונטוב "הצאר איוואן ואסילייביץ', האופרצ'ניק הצעיר והסוחר האמית קלאשניקוב", ואת ספריו של לב טולסטוי: "כיצד השטן גנב את לחמו של האיכר" ו"הנר".
בשנת 1909 התקבל קוסטודייב לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
קוסטודייב סבל באותה עת משחפת שפגעה בחוט השדרה שלו.
בעצת רופאיו, נסע קוסטודייב לשווייץ לקבלת טיפול רפואי, ושהה שם בקליניקה פרטית, אולם המחלה לבסוף הביאה לשיתוקו בשנת 1916. בתקופת שהותו בשווייץ המשיך קוסטודייב לצייר יצירות המתארות את נופי רוסיה ואנשיה, אליהם התגעגע.
בין היצירות ניתן למנות את "יום שלישי של מסלניצה" (1916) ואת "פונטאנקה" (1916) אשר צייר בהתבסס על זכרונותיו.
בשנת 1918 צייר את היצירה "אשת הסוחר" שהייתה לידועה שביצירותיו.
מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, היוותה השראה רבה לקוסטודייב, אשר שילב בציוריו את רוח המהפכה.
בתקופה זו אייר את כתבי העת "שדה החיטה האדום" ו"פנורמה אדומה" וציוריו זכו להצלחה רבה.
במקביל לציור פעל קוסטודייב בתחום עיצוב התפאורות.
עבודותיו הראשונות בתחום זה נעשו בשנת 1911 עת עיצב את הבמה עבור "הלב הנוקשה" של אלכסנדר אוסטרובסקי.
הצלחת עיצוב זה הביאה להזמנות רבות, וב-1913 הוזמן לעצב תפאורות ותלבושות עבור תיאטרון האמנות של מוסקבה, ובעיקר עבור מחזותיו של אוסטרובסקי.
בשנת 1923 הצטרף קוסטודייב לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית, והמשיך לצייר וליצור תחריטים בנושאים שונים, וכן תפאורות לתיאטרון עד מותו ב-28 במאי 1927 בלנינגרד כתוצאה ממחלת השחפת.
בוריס שרמטייב היה אציל רוסי, בין המדינאים והמפקדים הבולטים של רוסיה בתקופת פיוטר הגדול.
בוריס שרמטייב נולד במשפחה בויארית ותיקה וידועה.
בשנת 1681 התמנה לוויווד בעיר טמבוב ולחם נגד הכוחות של חאנות קרים.
בשנת 1682 קיבל תואר בויארין.
בשנת 1686 השתתף במשא ומתן עם האיחוד הפולני-ליטאי לקראת חתימת הסכם שלום ולאחר החתימה נשלח בראש המשלחת לוורשה.
עם חזרתו לרוסיה הצארית התמנה למפקד הצבא באזור בלגורוד והיה אחראי על שמירת הגבולות הדרומיים של המדינה.
בהיותו רחוק מהבירה לא היה צריך לבחור צד במאבקי הכוח בין פיוטר הגדול לבין נסיכת סופיה.
בשנת 1695 תמך במאמץ של מערכות אזוב אך בחזית המשנית - באזור הדנייפר.
בשנים 1697–1699 נסע לאירופה (פולין, אוסטריה, איטליה ומלטה) תוך ביצוע שליחות מדינית.
חזר למוסקבה בבגדים מערביים ועל זה קיבל קבלת פנים מיוחדת מהצאר.
במלחמת הצפון הגדולה היה מפקד העליון של הצבא.
לאחר כישלון בקרב נארווה נשלח לאסטוניה.
לאחר מספר קרבות מוצלחים הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש והוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
במהלך שנים 1702–1704 היו לו מספר ניצחונות בקרבות וגם כבש מבצרים וערים.
בשנת 1706 קיבל תואר רוזן.
בקרב פולטבה תפקידו היה משני אך לא מבוטל.
בשנת 1710 פיקד על מצור על ריגה.
לאחר כיבושה נשלח להשתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1710-1711) הלא מוצלחת.
בשנת 1712 הודיע לפיוטר הגדול על רצונו להתנזר.
במקום זה התחתן עם בחורה צעירה.
בשנת 1715 נשלח להיות בראש כוח רוסי בגרמניה שתמך בצבא הפרוסי בלחימה נגד השוודים.
בשנת 1717 חזר למוסקבה ונפטר לאחר מחלה קשה.
ביקש להיות מוטמן בלאוורת קייב-פצ'רסק אך בהתאם להחלטת פיוטר הגדול גופתו הועברה למנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בוריס לבוביץ' רוזינג היה מדען רוסי וממציא בתחום הטלוויזיה.
בוריס רוזינג נולד בסנקט פטרבורג ובשנת 1881 השלים את לימודיו בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, והמשיך במסלול לפרופסור.
בשנת 1907 הוא הגה מערכת טלוויזיה המשתמשת בשפופרת קרן קתודית (CRT) בצד הקולט.
רוזינג הגיש בקשה לרישום פטנט על המערכת בגרמניה, ב-26 בנובמבר באותה שנה, ולאחר כשלוש שנים וחצי רשם פטנט נוסף על גרסה משופרת של אותה מערכת.
מגזין המדע האמריקני "סיינטיפיק אמריקן" סיקר בהרחבה את ההמצאה, כולל תרשימים והסברים מפורטים על דרך הפעולה של המערכת.
רוזינג המשיך את מחקריו בתחום הטלוויזיה עד שנת 1931, עת הואשם בהתנגדות למהפכה.
הוא הוגלה לעיר קוטלס, במחוז ארכנגלסק, ונשללה ממנו הזכות לעבוד.
בעקבות בקשות של מדענים סובייטים ומדענים מחוץ לברית המועצות ב-1932 עבר לעיר ארכנגלסק, ותוך קבלת מינוי לראש מחלקת לפיזיקה במכון המקומי ליערנות.
רוזינג נפטר ב-1933, בעודו בגלות, כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי.
בשנת 1957, יותר מ-20 שנה לאחר מותו של רוזינג, ביטל בית המשפט העירוני של העיר לנינגרד את גזר דינו, וניקה אותו מכל אשמה.
המערכת של רוזינג הושתתה על עיצוביו של פול ניפקו והמערכת המכנית שלו לסיבוב עדשות ומראות.
לכן, המערכת של רוזינג הכילה התקן מצלמה מכני, אך השתמשה בשפופרת קרן קתודית (פותחה בגרמניה על ידי קרל פרדיננד בראון) בתור התקן תצוגה.
המערכת הייתה פשוטה למדי, אך הייתה אחד מהנסיונות הראשונים להשתמש בשפופרת קרן קתודית עבור טלוויזיה.
ולדימיר זבוריקין, מחלוצי טכנולוגיית הטלוויזיה בארצות הברית ובאירופה, היה תלמידו של רוזינג, וסייע לו בחלק ממחקריו.
בוריס גריגורוביץ' קוֹלְקֶר הוא מורה לשפות, מתורגמן, ובלשן לשפות עזר (interlinguistics), אמריקאי ילידי מולדובה.
מחברם של שלושה ספרי לימוד פופולריים לאספרנטו.
קולקר נולד בטירספול, מולדובה הסובייטית.
בשנת 1993 היגר לארצות הברית ונכון לשנת 2010 התגורר בקליבלנד.
הוריו הגיעו מהעיירה בַּאלטָה, במחוז אודסה באוקראינה.
אבות אבותיו, מקורם מהעיירה קולקי בצפון־מערב אוקראינה.
רבים מקרובי משפחתו מתגוררים בישראל.
בוריס קולקר למד את השפה הבינלאומית אספרנטו ב־1957. הוא דוקטור לבלשנות, עם דיסרטציה בנושא בלשנות האספרנטו.
מחבר של שלושה ספרי לימוד לאספרנטו, מאמרים על שפות עזר וסקירות ספרים.
הודות לפופולריות של ספרו Vojaĝo en Esperanto-lando ("מסע בארץ האספרנטו"), שהוא גם קורס לשיפור הידע באספרנטו וגם מדריך לתרבות האספרנטו, רבים מכנים אותו "מורה הדרך לארץ האספרנטו".
חבר כבוד של UEA (אגודת האספרנטו העולמית).
עורך-משנה של כתב העת הבינלאומי "Monato".
במשך שני עשורים ניהל ברוסיה קורס המוני בהתכתבות, שבמסגרתו קיבלו תעודת גמר כ־900 משתתפים.
לימד אספרנטו באוניברסיטאות סן פרנסיסקו והרטפורד בארצות הברית.
כיום מנהל קורס בינלאומי להשבחת הידע באספרנטו באינטרנט.
בתקופות שונות, בברית המועצות וברוסיה, היה בין המייסדים והמנהיגים של ארגונים כלל־ארציים של אספרנטיסטים.
בוריס קולקר הרצה ונאם ברבים מהכינוסים הכלל־עולמיים של אספרנטו (החל מהכינוס ה־48 בסופיה בשנת 1963 עד לכינוס ה־92 ביוקוהאמה ב־2007), וניהל את נושא הכינוס הכלל־עולמי בתל אביב ב־2000. פרסם מאמרים בכתב העת של אגודת האספרנטו הישראלית "ישראלה אספרנטיסטו", שהוא מנוי עליו לכל חייו.
מוסקבה, האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
קורס להשבחת הידע באספרנטו ומדריך לתרבות האספרנטו
בוריס אנפיאנוביץ' שאחלין היה מתעמל סובייטי, אלוף אולימפי (13 מדליות מהן 7 זהב, 4 כסף ו-2 ארד), אלוף עולם (14 מדליות מהן 6 זהב, 6 כסף ו-2 ארד) ואלוף אירופה (10 מדליות מהן 6 זהב, 3 כסף ו-1 ארד).
מדורג במקום 13 בהיסטוריה, מבין כל הספורטאים, ובמקום 4 בהיסטוריה מבין כל המתעמלים, במניין מדליות הזהב שצבר (7).
מדורג במקום 4 בהיסטוריה, מבין כל הספורטאים במניין המדליות שצבר (13).
שאחלין נולד בישים שבמחוז טיומן.
הוא החל להתאמן בגיל 12.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה, בשנת 1954, זכה שאחלין בשתי מדליות, מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתרגיל על המתח.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בפרנקפורט, מערב גרמניה בשנת 1955 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 4 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח.
מדליית כסף בתרגיל על הטבעות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה שאחלין בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על סוס הסמוכות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1958 זכה שאחלין ב-5 מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב-רב אישי, לפני טקאשי אונו מיפן ובן ארצו יורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה שאחלין ב-7 מדליות, מהן 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, לפי טקאשי אונו ויורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על סוס הקפיצות, ועל המקבילים.
מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות ומדליית ארד בתרגיל על המתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכה שאחלין ב-6 מדליות, 4 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על הטבעות, על המקבילים ועל סוס סמוכות ומדליות ארד בתחרות הקרב-רב אישי, אחרי בן ארצו טיטוב, ויוקיו אנדו מיפן ובתרגיל על סוס הקפיצות.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1963 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב בתרגיל על הטבעות ועל המתח, מדליות כסף בקרב-רב אישי ובתרגיל על המקבילים ובמדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה שאחלין ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתרגיל על המתח, מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתחרות הקרב-רב אישי, אחרי יוקיו אנדו וביחד עם בן ארצו ויקטור ליסיצקי ושוג'י צורומי מיפן ומדליית ארד בתרגיל על הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בדורטמונד, מערב גרמניה בשנת 1966 זכה שאחלין במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
בשנת 1967 בגיל 35, פרש שאחלין מספורט תחרותי לאחר שעבר התקף לב.
בשנות ה-90 ובשנות ה-2000, עבד כמרצה באוניברסיטת קייב.
ב-30 במאי 2008 נפטר שאחלין בקייב, שבאוקראינה.
בשנת 2002 זכה שאחלין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
בוריס שטורמר 1848 – 20 באוגוסט (2 בספטמבר) 1917) היה מדינאי רוסי, ראש הממשלה במהלך שנת 1916, במקביל היה שר הפנים ושר החוץ.
שטורמר נולד ב-15 ביולי (לפי הלוח הישן) 1848 באחוזה משפחתית בקרבת עיר טבר למשפחת קצין בגמלאות ממוצא גרמני.
בשנת 1872 הוא סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לאחר הלימודים שטורמר שירת במסגרת משרד המשפטים.
בשנים 1879–1892 שטורמר היה מופקד על מחלקת הטקסים במשרד החצר הקיסרי.
בשנת 1894 הוא מונה למושל נובגורוד ובשנת 1984 למושל ירוסלבל.
הוא זכה למוניטין של מנהל מוצלח ובעל יכולת להגיע לפשרות בנושאים שונים.
שטורמר התעניין בארכאולוגיה ומונה ליושב ראש כנסים בנושא.
בשנת 1902 שטורמר הוחזר לבירה ומונה למנהל המחלקה הכללית במשרד הפנים.
שטורמר היה בין המקורבים לויאצ'סלב פלבה.
בשנת 1904 הוא מונה למועצה מדינית.
זה היה קידום מפתיע כי על פי הכללים המקובלים הוא לא עמד בתנאים המקדימים למינוי.
באותה תקופה שטורמר ארגן חוג פוליטי בו השתתפו חברי המועצה המדינית ועובדי ממשל בכירים בעיקר ממשרד הפנים.
החוג היה פופולרי מאוד בקרב בעלי דעות ימניות.
מפגשי החוג נערכו בתדירות קבועה תוך פרסום סדר יום, דיונים על הרצאות וקבלת המלצות בסיכום.
שטורמר היה מקורב מאוד לפובליציסט איליא גורלנד (ממוצא יהודי) שבמשך שנים רבות היה עוזרו האישי וכתב לו נאומים.
שטורמר היה פעיל בארגוני המונארכיסטים ותמך בהם.
ב-20 בינואר 1916 מונה שטורמר לראש הממשלה.
מ-3 במרץ ועד 7 ביולי היה גם שר הפנים ומ-20 ביולי גם שר החוץ.
בקרב הציבור הרחב הייתה התנגדות רבה למינוי של שטורמר לראש הממשלה.
המינוי של שטורמר בוצע בתמיכת גריגורי רספוטין.
לאור כך שהוא היה בעל מוניטין להגיע לפשרות, היה צפוי שהוא יצליח לגשר על הפערים בין הממשל לבין הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית.
שגרירי מדינות ההסכמה והאופוזיציה פעלו בגלוי לסיום כהונתו.
ניסיון של ממשלת שטורמר לגייס לצבא אזרחים ממוצא אסיאתי הביא למהומות אתניות באזור אסיה המרכזית.
לאחר שמתקפת ברוסילוב נעצרה נפוצו שמועות על כך ששטורמר מקדם שיחות עם גרמנים על הפסקת אש.
בתחילת נובמבר פאבל מיליוקוב בישיבות הדומה האשים את הקיסרית אלכסנדרה, נסיכת הסה ושטורמר (שניהם ממוצא גרמני) בפעילות נגד המדינה לטובת הסכם עם האימפריה הגרמנית.
ניקולאי השני הבין שלא ניתן להמשיך עם הממשלה בראשות שטורמר לאור ההתנגדות העזה בקרב הציבור הרחב.
ב-20 בנובמבר שטורמר פוטר מכל תפקידיו בממשל.
במהלך מהפכת פברואר, ב-28 בפברואר 1917 שטורמר נעצר ונכלא במבצר פטרופבלובסקיה.
במהלך החקירה לא התגלו שום קשרים של שטורמר עם הגרמנים.
לאור מצבו הבריאותי היה לחץ לשחררו אך אלכסנדר קרנסקי אישית התערב ששטורמר לא ישוחרר.
הוא נפטר בבית החולים של הכלא.
בוריס קרסני (נולד ב-1948) הוא לוביסט ישראלי והבעלים של חברת "פוליסי".
קרסני נולד בלנינגרד שבברית המועצות ועלה לישראל במאי 1972. הוא התגורר בשכונת גילה בירושלים ועבד כדובר במשרד הקליטה, כמשווק של ספרים, כשליח של משרד הקליטה בחו"ל ובעבודות נוספות.
בשנת 1980 החל לעבוד כעוזר אישי של עוזי ברעם שהיה אז מזכיר מחוז ירושלים של מפלגת העבודה.
בהמשך שימש מזכיר סניף ירושלים של המפלגה ושימש מזכיר האגודה לחינוך תנועתי על שם גולדה מאיר.
בעבר נחשב קרסני מקורב לראשי מפלגת העבודה כמו שמעון פרס, יוסי ביילין, אפרים סנה, אברהם בורג ועמיר פרץ.
ב-1988 הקים קרסני את חברת פוליסי יחד עם מנחם "ממי" גולן ומשה תאומים, אך אלו נפרדו ממנו כעבור מספר חודשים.
בתחילה פעלה פוליסי כחברה לייעוץ פוליטי, וב-1991 החלה לפעול בתחום השדלנות אחרי שחברת הסיגריות "פיליפ מוריס" ביקשה מקרסני לפעול למניעת הגבלות על פרסום סיגריות מחו"ל וכדי שיקטין את המיסים על סיגריות מיובאות.
בהמשך הביאו תהליכי ההפרטה והרגולציה שליוותה אותם להגברת החיכוך בין המגזר העסקי לממשלה ולגידול חד בהיקף הפעילויות של הלוביסטים.
קרסני מזוהה אצל רבים עם החיבור בין הון לשלטון.
בשנת 1991 ייצג את חברת שופרסל במאבקה נגד חוק סימון המחירים, וספג על כך ביקורת ציבורית רבה.
בשנים האחרונות פועל קרסני למניעת תחרותיות במערכת הבנקאית כשליח של בנק הפועלים ואיגוד הבנקים בישראל, מייצג את מונופול המלט נשר בשמירה על מעמדו, את מפעלי ים המלח במטרה להאריך את הזיכיון שלהם ועוד.
ייצג את חברת בטר פלייס על מנת ליצור תקן בלעדי לטעינת הרכב החשמלי שלה.
קרסני פעל בתשלום עבור מפלגת העבודה במערכות הבחירות של שנות ה-90 ובין מערכות הבחירות פעל בקרב חברי המפלגה להצביע בעד אינטרסים של חברות עסקיות ששכרו את שירותיו.
ב-2018 מונה לקונסול כבוד של סרביה.
ב-2021, סגר את פעילות קשרי הממשל והשתדלנות של חברת פוליסי.
קרסני נשוי לברברה, עולה מגרמניה שהכיר בעת לימודיהם באולפן עברית.
בוריס מיכאילוביץ' שפושניקוב היה מרשל ברית המועצות, ראש המטה הכללי של הצבא האדום בשנים 1937–1940 וב-1941–1942.
בוריס שפושניקוב נולד בעיר זלטואוסט שבהרי אורל (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז צ'ליאבינסק.
בשנת 1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
למד בבית הספר לקצינים במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים והסמכה לקצונה שירת בטשקנט בתפקידי סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה.
בשנים 1907–1910 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי בסנקט פטרבורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם באזור מערב רוסיה.
עבר שורה של תפקידים - מקצין מטה של חטיבת פרשים עד למפקד רגימנט.
בספטמבר 1917 הועלה לדרגת קולונל.
לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא.
במאי 1918 התנדב אל הצבא האדום.
הוא היה בין מקימי המטה הכללי של הצבא האדום.
שירת באגף המודיעין ולאחר מכן באגף המבצעים של המטה.
היה אחד ממתכנני מבצעי ההתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים.
על חלקו במלחמה עוטר בשנת 1921 בעיטור הדגל האדום.
לאחר המלחמה המשיך לשרת במטה הכללי.
בשנים 1925–1927 היה מפקד מחוז צבאי לנינגרד, לאחר מכן פיקד על המחוז הצבאי של מוסקבה.
בשנים 1932–1935 היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומרצה באקדמיה.
בשנת 1937 מונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
שפושניקוב היה אחד הקצינים הבכירים המעטים ששרד את תקופת הטיהורים הגדולים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום בשנים 1937–1939. הוא אף היה בחבר השופטים במשפט הראווה שדן למוות את מיכאיל טוכאצ'בסקי, יונה יקיר וירונים אובורביץ'.
יש היסטוריונים שמסבירים את שרידותו של שפושניקוב ביחסו המיוחד של סטלין אליו.
סטלין רכש הערכה רבה לידע ולכישוריו של שפושניקוב.
יש הטוענים, כי ספרו של שפושניקוב "המוח של הצבא" תמיד היה מונח על שולחן העבודה של סטלין.
במאי 1940 הועלה שפושניקוב לדרגת מרשל ברית המועצות.
באוגוסט אותה שנה הוא הועבר מתפקיד ראש המטה הכללי ועבר למשרד ההגנה, שם היה אחראי על בניית קו הביצורים בגבולה המערבי של ברית המועצות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות חזר אל הפיקוד העליון של הצבא.
ביוני 1941 מונה לחבר בסטאבקה וב-29 ביולי שוב מונה לראש המטה הכללי.
הוא תכנן והוציא לפועל את התקפות הנגד בחורף 1941–1942, במהלכן נהדפו הגרמנים משערי מוסקבה.
במאי 1942 הודח מתפקידו כראש המטה הכללי בעקבות כישלון מבצעי הצבא האדום בחצי האי קרים והתבוסה בקרב קרץ', אך נשאר חבר הסטבקה.
מאז ולמעשה עד יום מותו היה יועצו האישי של סטלין בנושאים צבאיים.
באופן רשמי בתקופה זו תפקידו היה ראש האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בוריס שפושניקוב נפטר ב-26 במרץ 1945 ממחלת השחפת.
נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
על שמו קרואים רחובות בזלטואוסט, אירקוטסק, וורונז'.
משחתת בצי הרוסי נושאת את שמו.
במהלך שירותו בצבא האדום עוטר שפושניקוב בשלושה עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה ובשני עיטורי הכוכב האדום.
לבוריס שפושניקוב היה בן אחד - איגור שפושניקוב (לימים גנרל בחיל ההנדסה ומרצה בכיר באקדמיה צבאית של המטה הכללי
בוריס קליימן (באוקראינית: Борис Кляйман; נולד ב-26 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן עבר ישראלי יליד-אוקראינה הסובייטית, ששיחק בעמדת השוער.
קליימן נולד בוויניצה, אוקראינה הסובייטית שבברית המועצות (באוקראינה של ימינו), וכשהיה בן עשרה חודשים עלה לישראל עם משפחתו.
בילדותו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של הפועל כפר סבא.
ב-15 באוגוסט 2008, בטרם היה בן 18, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ושמר על שער נקי במשחק שהסתיים בתיקו 0–0 מול הפועל רעננה במסגרת גביע הטוטו.
בהמשך עונה זו עמד קליימן בשער הקבוצה ב-13 משחקים במסגרת הליגה הלאומית.
בקיץ 2009 עבר להפועל תל אביב, והושאל לחצי עונה למכבי הרצליה.
בינואר 2010 חזר להפועל תל אביב על מנת לשמש כשוער שני בזמן שהייתו של וינסנט אניימה בגביע אפריקה לאומות.
קליימן לא שותף במשחקי הפועל תל אביב בעונה זו, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה בדאבל.
בעונת 2010/2011 הושאל קליימן בחזרה להפועל כפר סבא, על מנת לצבור דקות משחק.
לראשונה היה קליימן לשוער הראשון של הקבוצה, שהחמיצה את העלייה לליגת העל במחזור האחרון.
לקראת עונת 2011/2012 חזר להפועל תל אביב, כשוער שני לאפולה אדל.
ב-31 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, כשנכנס כמחליף לאחר הרחקתו של אדל בדרבי מול מכבי תל אביב בגביע הטוטו.
ב-29 באוקטובר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 6–0 על הפועל ראשון לציון.
בסך הכל בעונה זו שותף בשמונה משחקים בכל המסגרות, ובסופה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, על אף שלא שותף בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר.
בעונת 2012/2013 שותף בעשרה משחקים בכל המסגרות.
בעונת 2013/2014 הגיע דני עמוס להפועל תל אביב במקומו של אדל, וקליימן שוב החל את העונה כשוער שני.
לאחר המחזור השלישי נפצע עמוס, וקליימן, שהפגין יכולת טובה כשהחליף אותו ואף זומן לראשונה לנבחרת ישראל, פתח בהרכב ב-11 משחקים רצופים בליגה עד שבתחילת הסיבוב השני שוב חזר לספסל.
בסך הכל בעונה זו שותף קליימן ב-13 משחקי ליגה.
לקראת עונת 2014/2015 חתם לשלוש שנים בקבוצת בית"ר ירושלים.
ב-13 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 להפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו.
ב-2 ביולי 2015 ערך הופעת בכורה אירופית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית במשחק מול אורדבסי שימקנט, שהסתיים בתיקו 0–0. במהלך עונת 2015/2016 מונה לקפטן המשנה של בית"ר ירושלים ולסירוגין אף שיחק עם הסרט במשחקים רשמיים.
ב-17 ביוני 2016 האריכה הקבוצה את חוזהו בשנתיים נוספות.
בעונת 2017/2018 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה 1–3 להפועל חיפה במשחק הגמר, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-23 ביולי 2018 חתם לשנתיים בפראלימני מליגת העל הקפריסאית.
ב-1 באוגוסט 2020 חתם לשנתיים בוולוס מליגת העל היוונית.
ב-11 באפריל 2023 שוחרר מקבוצתו על-ידי הנהלת המועדון, שישה מחזורים טרם סיום העונה.
ב-1 ביולי 2023 חתם בפאס יואנינה היוונית.
ב-25 בינואר 2024 עבר בהשאלה אל חאניה מליגת המשנה ביוון.
ב-1 באוקטובר 2024 חתם בקבוצת החובבים אגרוטיקו קסטריצה היוונית בתפקיד חלוץ.
במשחקו הראשון בתאריך ה-14 באוקטובר כבש שער בכורה.
לזכותו עשר הופעות במדי נבחרת הנוער עד גיל 19 של ישראל.
ב-11 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה עד גיל 21, במשחק החוץ מול .
ביוני 2013 היה שוערה הראשון של הנבחרת הצעירה לסגל אליפות אירופה בכדורגל ("היורו לנבחרות צעירות") עד גיל 21 - 2013 שנערך בישראל, ובסך הכל ערך עשרים ואחת הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-4 באוקטובר 2013 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, לקראת המשחקים מול ומול , במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-23 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה – שהייתה גם להופעתו היחידה – במדי נבחרת הבוגרים, במשחק ידידות בחוץ בו הפסידו 0–2 ל.
ב-14 בספטמבר 2016 נישא ליועצת השינה ומדריכת ההורים הישראלית ליאן טרכנטברג, ולהם שלושה ילדים.
בנובמבר 2025, דווח שהשניים נפרדו.
בוריס צ'ירקוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי.
זכה 4 פעמים בפרס סטלין, בשנת 1950 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות ובשנת 1975 קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע קיבל מספר עיטורים לרבות 3 פעמים עיטור לנין.
בוריס צ'ירקוב נולד בכפר לוזובז'ה פטלובקה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום (היו: העיירה בריאנקה במחוז לוהנסק שבאוקראינה).
תוך זמן קצר המשפחה עברה להתגורר באזור העיר ויאטקה בצפון רוסיה.
כנער צעיר החל צ'ירקוב להשתתף בתיאטרון-חובבים.
בשנת 1921 נסע עם כמה חבריו ללנינגרד ללמוד הנדסה.
אך לאחר מספר חודשי לימודים החליט צ'ירקוב לעזוב את לימודי ההנדסה ולעבור לבית הספר למשחק.
בשל קושי כלכלי, במקביל ללימודים עבד צ'ירקוב כסבל.
בשנת 1926 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק בלנינגרד.
במשך מספר שנים הופיע על במת תיאטראות שונות בעיר זו, עד שבשנת 1938 עבר למוסקבה.
בהיותו במוסקבה הוא כיהן בסגל של מספר תיאטראות.
צ'ירקוב שיחק בתיאטרון עד יום מותו.
צ'ירקוב התפרסם בעיקר מתפקידיו בקולנוע.
לראשונה הוא צולם עוד בשנת 1927. בשנות ה-30 השתתף בצילומי טרילוגיה על הנער מקסים בבימויו של גריגורי קוזינצב.
בסדרת סרטים זו גילם את התפקיד הראשי וזכה לפופולריות עצומה ברחבי המדינה.
בהמשך הצטלם במספר סרטים נוספים של קוזינצבר.
בשנת 1954 השתתף בסרט "הידידים הנאמנים" לצד ואסילי מרקורייב ואשתו של השחקן.
בסך הכול צ'ירקוב הצטלם ביותר מ-60 סרטים בתקופה עד לשנת 1976.
צ'ירקוב התחתן בגיל 48. אשתו ובתו הן שחקניות תיאטרון.
נפטר במוסקבה ב-28 במאי 1982 לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בוריס קופיטוביץ' (במונטנגרית: Boris Kopitović; נולד ב-17 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן מונטנגרי בעמדת הבלם ומגן ימני לסירוגין בסוטייסקה ניקשיץ'.
קופיטוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בודוצ'נוסט פודגוריצה.
ב-1 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מלאדוסט פודגוריצה.
את העונה הראשונה שלו כשחקן בקבוצה הבוגרת סיים עם 12 הופעות כאשר ב-11 מתוכן הוא פתח בהרכב.
בעונת הפך לשחקן הרכב במועדון וסיים את העונה עם 24 הופעות.
ב-30 במאי 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–3 נגד זטה.
ביולי חתם בהפועל עכו הישראלית.
את שער הבכורה שלו כבש בניצחון 1:0 על עירוני קריית שמונה.
במאי 2016 ירד קופיטוביץ ליגה עם הפועל עכו אחרי תיקו 1:1 מול עירוני קריית שמונה, בתום העונה קופיטוביץ שוחרר מהמועדון.
לאחר חצי שנה עבר לצ'וקריצ'קי.
באוגוסט 2019 חתם בבאטה בוריסוב.
קופיטוביץ' שיחק בעברו בכל הנבחרות הצעירות של מונטנגרו.
ב-28 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו בהפסד 0–2 ל.
בוריסוב ארנה (בבלארוסית: Барысаў-Арэна) הוא אצטדיון כדורגל בעיר בוריסוב שבבלארוס, המשמש את באטה בוריסוב ואת נבחרת בלארוס.
אבן היסוד לאצטדיון הונחה בשנת 2011 ונמשכה כ-3 שנים.
המשחק הרשמי הראשון באצטדיון נערך ב-3 במאי 2014 במסגרת גמר הגביע הבלארוסי בין נמאן הורדונה ושחטיור סליהורסק.
שבוע לאחר מכן ערכה באטה בוריסוב את משחקה הראשון באצטדיון בו ניצחה 3–0 את סלוטסק.
בוריס דוידוביץ' רזינסקי היה כדורגלן יהודי-סובייטי ששיחק בעמדות השוער בקבוצות צמרת של ליגת העל הסובייטית כמו: צסק"א מוסקבה, ספרטק מוסקבה, דינמו קייב ובנבחרת ברית המועצות.
אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
בוריס רזינסקי נולד למשפחה יהודית בשנת 1933 בעיירה לוברצי שבקרבת מוסקבה.
אביו היה קצין בחיל האוויר הסובייטי.
בוריס הצעיר החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של העיר טולה.
הוא שיחק בקבוצה גם בתפקיד של שוער וגם בתפקיד של חלוץ.
בשנת 1951 החל ללמוד חינוך גופני באוניברסיטה במוסקבה ובמקביל שיחק בקבוצת המילואים של צסק"א.
לאחר מכן שיחק תקופה קצרה בתור שוער מחליף בקבוצת ספרטק מוסקבה ובשנת 1954 חזר לצסק"א.
הוא שובץ כשוער בהרכב קבוע של הקבוצה ושיחק בה 7 עונות.
ב-9 שנים הבאות שיחק בקבוצות שונות של הליגה הסובייטית - בחלקן שיחק כשוער ובחלקן כחלוץ.
רזינסקי שיחק בנבחרת ברית המועצות ובנבחרת האולימפית של המדינה.
הוא היה מחליפו של גדול שוערי ברית המועצות בכל הזמנים, לב יאשין, ולא זכה לדקות משחק רבות.
בשנת 1956 חבר בסגל הנבחרת האולימפית באולימפיאדת מלבורן שזכתה במדליית זהב.
הוא השתתף רק במשחק אחד בטורניר.
(בשאר המשחקים הגן לב ישין על שער הנבחרת).
בתחילת שנות ה-70 עבד רזינסקי כמאמן.
הוא אימן קבוצת חובבים ולאחר מכן, למשך תקופה קצרה היה עוזר מאמן של צסק"א.
למשך תקופה ארוכה לא עסק באופן פעיל בכדורגל ועבד בעבודות מזדמנות שונות.
רק בשנת 1999, כאשר יצא לפנסיה, חזר לעסוק באימון קבוצות.
במשך כ-3 שנים היה עוזר מאמן בכמה קבוצות מהליגות הנמוכות ברוסיה.
בוריס רזינסקי נפטר במוסקבה ב-6 באוגוסט 2012 בגיל 79.
אליפות ברית המועצות : 1953
בוריס רומנוביץ' רוטנברג הוא כלכלן ואיש עסקים יהודי רוסי ממוצא פיני, הבעלים של בנק SMP וקבוצת הכדורגל סוצ'י (לשעבר דינמו סנקט פטרבורג) וסגן נשיא פדרציית הג'ודו הרוסית.
רוטנברג נולד בלנינגרד, ברית המועצות.
ב-1968 למד סמבו בהדרכתו של אנטולי רחלין, שאימן גם את אחיו הבכור ארקדי רוטנברג ואת ולדימיר פוטין.
בצעירותו התמודד בנבחרת לנינגרד בתחרויות לאומיות בתחום הסמבו והג'ודו.
בשנת 1978 השלים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית הלאומית לתרבות גוף, ספורט ובריאות על שם לסגאפט בלנינגרד.
בשנת 1992 היגר לפינלנד ואימן בהלסינקי את מועדון הג'ודו "צ'יקארה".
הוא חזר לרוסיה ב-1998 וזמן קצר לאחר מכן הקים עם אחיו ארקדי את בנק SMP.
באוקטובר 2010 רכש עם אחיו את חברת האנרגיה מוסאנרגו.
בשנת 2012 ייסד את קבוצת ההשקעות SMP Racing.
ב-17 ביולי 2013 מונה לנשיא קבוצת הכדורגל דינמו מוסקבה, שנתיים לאחר מכן, ב-18 בספטמבר 2015 התפטר מתפקידו והחל להשקיע כספים בקבוצת הכדורגל דינמו סנקט פטרבורג, שבקיץ 2018 עברה דירה והפכה למועדון הכדורגל סוצ'י.
ב-20 במרץ 2014, האחים בוריס וארקדי רוטנברג הוכנסו לרשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות כלכליות בעקבות סיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
ב-27 במרץ אותה שנה חברות האשראי ויזה ומאסטרקארד החרימו את בנק SMP שבבעלותו ושבו לשתף פעולה רק כעבור כשנה.
בנוסף להיותו נשיא דינמו מוסקבה (2013 - 2015) ולבעלים של קבוצת הכדורגל סוצ'י, שני בניו הבכורים מעורבים אף הם בספורט: רומן רוטנברג הוא ממנהלי קבוצת ההוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג ובנו השני, בוריס רוטנברג, הוא כדורגלן, ששיחק בעבר בדינמו מוסקבה וכיום משחק בלוקומוטיב מוסקבה.
רוטנברג גם מעורב בתחום המרוצים באמצעות קבוצת ההשקעות SMP Racing.
רוטנברג נשוי לקרינה רוטנברג משנת 2009, קודם לכן היה נשוי לאירינה הראנן.
יש לו שני בנים ושלוש בנות: רומן, בוריס, דני, סופיה ולאונה.
בוריס קנצלר הוא שחמטאי סובייטי-קירגיזי-ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-87 בישראל לפי מד כושר.
בשנת 1979 הוא זכה באליפות ברית המועצות לנוער ובשנת 1980 סיים במקום השלישי.
הוא התחרה בתחרויות שונות בברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא נכלל בנבחרת ארצו לאולימפיאדת השחמט.
תחרות בתל אביב בשנת 1995 הוא סיים במקום הרביעי.
בשנת 1996 הוא חלק את המקום הראשון-שני עם דב צפרוני.
באותה שנה בפתח תקווה הוא חלק מקום 1–3 עם אביגדור ביחובסקי.
באליפות ישראל 1996 הוא סיים במקומות 7–9 לצד מיכאל אורטובסקי.
בשנת 1997 בבאר שבע הוא חלק מקום 2–3 עם סמיון דבויריס (ניצח אדוארד רוזנטליס).
באליפות ישראל בשנת 1998 הוא סיים במקום החמישי.
בשנת 2017 ניצח בתחרות בבודפשט.
בשנת 1992 השתתף קנצלר באולימפיאדת שחמט:
בוריס קריימן הוא שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
הוא התחיל להתאמן בשחמט בגיל 5. בגיל 13 הוא היגר לארצות הברית והתיישב עם הוריו בברוקלין.
בשנת 1993 הוא ניצח באליפות ארצות הברית בשחמט לנוער עד גיל 18.
בשנת 1998 בתחרות בטורונטו הוא סיים רביעי.
בשנת 2002 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט.
הוא עבר להתגורר בלוס אנג'לס ופתח אקדמיה לשחמט.
מחוז משנה בוריסוב (בבלארוסית: Бары́саўскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר בוריסוב.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בוריסוב 188,142 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 84.79% בלארוסים, 11.12% רוסים, ו-1.76% אוקראינים.
בוריס איליץ' שר (בשם מלא ברוסית: Борис Ильич Шер; 11 ביולי (24), 1914 – 10 בנובמבר 1994) היה צלם יהודי-סובייטי של סרטי תעודה.
חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1950. חבר באיגוד צלמי הסרטים של ברית המועצות מאז 1957. הצלם היחיד שהצליח להפיל במהלך הצילומים בזמן המלחמה הפטריוטית הגדולה מטוס פוקה-וולף Fw 190.
נולד ב-11 ביולי 1914 בכפר צ'רנו אוסטרובסק (כיום במחוז טורוכנסק, שבחבל קרסנויארסק) במשפחתו של מהפכן הבולשביקי המקצועי שהוגלה לשם תחת שם בורוך.
ממאי 1936 - עד לנובמבר 1937 משרת ביחידות הפרשים של הצבא האדום.
מאז נובמבר אותה השנה חוזר לעבוד כצלם באולפן של תיעוד מוסרט של מוסקבה (לימים המרכזי).
גויס מהימים הראשונים של המלחמה כצלם בחזיתות המלחמה הפטריוטית הגדולה ואת הקלטותיו ערך בקבוצת המקליטים של החזית הצפון-מערבית.
שירת כמקליט סרטים בחטיבת הפרטיזנים השנייה, שם לעיתים קרובות גם נלחם לא רק עם מצלמתו אלא גם עם נשק צבאי.
מאוחר יותר הגיע לקבוצת המקליטים של החזיתות לנינגרד וצפון-מערבית.
מינואר עד מרץ 1943 היה בקבוצת המסריטים של חזית סטלינגרד.
יחד עם רומן קארמן הקליט את הלקיחה בשבי של פילדמרשל פאולוס.
מאז 1944 צילם כרוניקה צבאית בקבוצת המסריטים של הטייס לטווחים ארוכים.
ב-10 ביוני 1943 במהלך מתקפה על צומת הרכבות של בריאנסק הוא בדרגת קפטן ביצע תפקיד משדר אותות רדיו ומבצע ירי בנוסף להיותו צלם מן המטוס Il-2. כדי להתקבל כאיש צוות, הוא למד את המקלע ושלט בירי אוויר.
בהתקרבם למטרה הפציצו מטוסים סובייטים מטרות אויב, ובדרך חזרה הותקפו על ידי קבוצת מטוסי לופטוואפה.
בשעה זו ראה הצלם שאחד המטוסים הסובייטים, שנמצא במרחק של 120–150 מטר ממנו, הותקף על ידי שני מטוסים גרמנים, הניח את מצלמת הקולנוע, וירה על פוק-וולף Fw 190 במקלע, והמטוס נפל ונשרף.
במקביל, הצליח שר גם לצלם את נפילתו של המטוס שהפיל.
בעיתון "הכוכב האדום" ב־17 ביוני 1943, נכתב על כך: "לאחר שכוון, הצלם האמיץ נתן צרור ארוך.
לחץ שוב ושוב על ההדק.
פתאום פרצה לשון לוהטת מהמנוע של מכונת האויב.
המטוס נטה בחדות וירד במהירות, כולו עטוף בלהבות".
טייס הניסוי הסובייטי איוון שלסט כתב בזכרונותיו כי ככל הנראה, פגיעה כה מוצלחת התאפשרה בזכות כישורי הקולנוע של שר, מכיוון שההרגל המקצועי שלו "לכוון במהירות את העדשה למוקד האירועים הועיל גם בטיפול במקלע".
הכרוניקה הצבאית שצילם נכללה בסרטים תיעודיים רבים: "פירוק הכוחות הגרמנים ליד מוסקבה", "לנינגרד במאבק", "הנוקמים מן העם", "סטלינגרד", "מינסק שלנו", "שחרור בלארוס", "לכיוון מזרח פרוסיה", "התבוסה של יפן" ואחרים.
במאי 1945 - מאי 1952 הפך לצלם במשרד הכתבים של קישינב במפעל הסרטים של הים השחור.
כמצלם, צילם בסך הכל כאלף סרטונים עבור דברי הימים הקולנועיים ומגזיני הקולנוע: "סויוז'קינוז'ורנל"ל, "פיונריה", "ז'לזנודורוז'ניק", "חדשות היום", "ספורט סובייטי", "דרוז'בה", "הלוחם הסובייטי", "הפטריוט הסובייטי", "המדינה הסובייטית", "הקולנוע הסובייטי".
1931 - "אומרים הפרולטרים של טולה" (צילם ביחד ב.
1942 - "לנינגרד במאבק" (סרט); "תבוסת הכוחות הגרמנים ליד מוסקבה"
1944 - "מינסק שלנו"; "הקרב על אוקראינה הסובייטית"; "שחרור בלארוס"; "לכיוון מזרח פרוסיה"
1949 - "קזחסטן הסובייטי"; "לטביה הסובייטית"
1957 - "מאסטרים לאמנות ההודית"; "אפגניסטן"; "אנשים בלטיים מחברים מיוגוסלביה"; "מוסקבה מחכה לחברים"; "חג העולם החדש"
1958 - "מתחת לדגלי המערכה"; "בשמים, על האדמה ועל הים"; "בשם השלום"; "אביב של הידידות הגדולה" (הצלם הראשי)
1959 - "חברות, תפרחי לעולם"; "המושלים האמריקאים בברית המועצות"; "אורחים מקשמיר"
1960 - "מעל ההרים הגבוהים ביותר"; "עיר הניסים" (מצלם הראשי); מצעד אוויר
1962 - "משלחת יוגוסלביה"; "מדעני הגרעין של אנגליה"
1964 - "נשים אמריקאיות בברית המועצות"; "ראש הממשלה אוטו קראג"
1965 - "שאה של איראן בברית המועצות"; "מרסל דוזימה בברית המועצות"; "דגל מעל המולדת" (הצלם הראשי); "DOSAAF" (סרט)
1971 - "הוועידה ה-24 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות"; "טולסטוי והודו"
1972 - "חברי פרלמנט מרומניה בברית המועצות" (צילם ביחד עם נ.
דאנשין); "חברי פרלמנט לבנוניים בברית המועצות" (צילם ביחד עם א.
פדיאייב); "ביקור חברים" (ביקור בברית המועצות משלחת של צ'כוסלובקיה בראשות יו"ר האספה הפדרלית א '.
אינדרה) (צילם ביחד עם נ.
1974 - "שליחי תימן הדמוקרטית" (צילם ביחד עם א.
יאצון); מוזיקה לעם (צילם ביחד עם ג.
גריזין); "המשלחת הפרלמנטרית של ניו זילנד בברית המועצות" (בשיתוף עם א.
קרילוב); "חברי פרלמנט מסיירה לאון בברית המועצות" (צילם ביחד עם ו.
בוריסיאקיה (שם מדעי: Borissiakia) הוא סוג נכחד של מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים הקדומה.
הוא חי בסוף תקופת האוליגוקן במרכז אסיה, ומאובניו התגלו במזרח ובדרום קזחסטן.
סוג זה הוגדר בשנת 1946 בידי החוקר אלכסיי בוריסיאק , על שמו נקרא.
סוג זה כלל מין אחד - Borissiakia betpakdalensis, אשר במקור השתייך לסוג כליקותריום.
הבוריסיאקיה היה יונק אוכל עלים שניזון בדומה לעצלן קרקעי או גורילה מענפים ועלים שגדלו על העצים.
הוא היה בעל צוואר ארוך ורגליים קדמיות ארוכות עם 3–4 אצבעות בעלות טפרים מאונקלים כמו של עצלנים שהתכופפו ועזרו לו להוריד את העלים מטה מהעץ.
מבנה הלסתות שלו דמה לאלה של סוסיים, אך השיניים עצמם היו חלשות יותר ודמו לשיני הברונתותריומים הכבדים.
הוא ניזון כלוחך עלים (Browsing).
הרגליים האחוריות היו בעלות שלוש אצבעות בעלות פרסות רחבות בקצותיהם.
הבוריסיאקיה הגיע לאורך של 4 מטרים, לגובה 2.3 מטר ולמשקל של מעל 600 קילוגרם, כך שהיה אחד מהגדולים שבבני משפחתו.
גודלו אולי הגן עליו מטורפים אפשריים, ואולי גם טפריו הגדולות.
עם זאת הוא נכחד בסוף התקופה כנראה משינויי אקלים גדולים במרכז אסיה.
בוריס אלכסנדרוביץ' שטייפון (6 בדצמבר 1881 - 30 באפריל 1945) היה קצין בצבא הרוסי הקיסרי, ממוצא יהודי, ששירת לאחר מכן כגנרל בצבא הלבן הרוסי האנטי-קומוניסטי, וכמנהיג החיל הרוסי ששיתף פעולה עם הנאצים בסרביה במלחמת העולם השנייה.
בוריס שטייפון נולד בשנת 1881 בחרקוב (כיום אוקראינה).
אביו היה סוחר יהודי שהמיר דתו לנצרות האורתודוקסית, אמו הייתה בת של דיאקון רוסי אורתודוקסי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לקציני חיל הרגלים של הצבא הרוסי הקיסרי בעיר צ'והוייב.
שירת כקצין זוטר בגדוד מספר 124 שבסיסו היה בוורונז'.
השתתף במלחמת רוסיה-יפן 1904-1905, במהלכו חטף זעזוע מוח.
הוענקו לו 3 עיטורים על גבורה ומצוינות בקרב.
הוא הועלה לדרגת סגן בספטמבר 1905. בשנת 1911 סיים שייפון את האקדמיה הצבאית הקיסרית על שם ניקולאי בדרגת סרן.
לאחר מכן הוטל עליו לשרת בטורקסטן הרוסית והיה קצין מטה של חיל הצבא הטורקיסטני השני בשנת 1914.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, שירת שטייפון בחזית הקווקז כנגד כוחות האימפריה העות'מאנית.
הוא היה עוזר ראש המודיעין בצבא הקווקזי הרוסי והועלה לדרגת סגן אלוף בשנת 1915. הוא מילא תפקיד מפתח בקרב ארזורום תחת הגנרל ניקולאי יודניץ' וזכה למסדר סנט אן ומסדר סנט ג'ורג' על ביצוע פעולות מודיעין.
בינואר 1917 מונה לראש מטה חטיבת הרגלים 161 ואז באוגוסט אותה שנה, לראש אגף הרגלים השלישי הפיני.
בשנת 1917 הועלה לדרגת קולונל.
בעקבות מהפכת אוקטובר וההתמוטטות בחזית הרוסית, חזר שטייפון למולדתו חרקוב, שם עמד בראש ארגון מחתרתי לגיוס וקצינה של קצינים שרצו להתגייס לצבא המתנדבים.
בסתיו 1918 הגיע למטה צבא המתנדבים ביקטרינודאר.
הוא התמנה למפקד אוגדת החי"ר השלישית בצבא המתנדבים באפריל 1919, ומפקד גדוד הרגלים ה-13 מיולי.
הוא היה פעיל במבצעים ברחבי אוקראינה ובחלקים מפולין ורומניה עד סוף השנה.
בינואר 1920 הועלה שטייפון לדרגת לויטננט גנרל.
עם זאת, עם התמוטטותה הגוברת של התנועה הלבנה, הוא נאלץ להתפנות לפולין עם אנשיו ואז הגיע לקרים כדי להמשיך בתפקיד פעיל תחת הגנרל פיוטר ורנגל.
הוא פונה עם שרידי כוחותיו של ורנגל לקונסטנטינופול והגיע למחנה גליפולי לפליטים רוסים לבנים.
ב-25 באפריל 1921 הוא הועמד לאחראי על חיל הצבא הראשון שהוגלה והועתק לבולגריה.
בשנת 1922 גירשה ממשלת בולגריה את שטייפון, והוא מצא מקלט בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
התגורר בבלגרד והשתתף באופן פעיל באיגוד הקצינים, אך פוטר על ידי הגנרל ורנגל בשל חוסר ציוץ לממונים עליו.
במהלך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים פרסם שטייפון סדרה של יצירות טקטיות והיסטוריות צבאיות והיה לפרופסור למדעי הצבא.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית באפריל 1941, הוצע לשטייפון תפקיד כראש המטה של החיל הרוסי שאורגן בבלגרד ב-12 בספטמבר על ידי הגרמנים ביוזמת הגנרל הרוסי לשעבר מיכאיל סקורודומוב והפך למפקדו שלושה ימים אחר כך.
הוא מת במלון Esplanade בזאגרב ב-30 באפריל 1945. מקורות מסוימים טוענים שייתכן שהוא התאבד.
אנאטולי רוגוז'ין החליף אותו בפיקוד על היחידה.
הוא נקבר בלובליאנה, סלובניה, בבית קברות צבאי גרמני (גוש 8, שורה 6, קבר 16).
בוריס (ברוך) אברמוביץ' שימליוביץ' היה הרופא הראשי של בית החולים בוטקין, בית החולים העירוני במוסקבה, חבר הנשיאות של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי וחבר מועצת עיריית מוסקבה.
הוצא להורג בין הרוגי המלכות בברית המועצות.
בוריס שימליוביץ' נולד בשנת 1892 בעיר ריגה שהייתה אז בתחומי ברית המועצות, למשפחה יהודית.
למד רפואה במכון הרפואי וורונז, ולאחר שסיים את לימודיו, שירת כרופא ומנתח בכיר ב.
בשנות העשרים של המאה העשרים עסק בחלוקת הסיוע הכלכלי ששלח הג'וינט לנפגעי פוגרומים יהודים באוקראינה הרעבה, והוענק על עבודה זו על ידי יו"ר הנשיאות של המועצה העליונה מיכאיל קלינין.
נעצר ב-13 בינואר 1949 בעלילה שיזם המשרד לביטחון המדינה כנגד חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
למרות עינויי החוקרים, הוא היה הנאשם היחיד שבמהלך החקירה לא הודה במיוחס לו.
על פי פסק הדין של הקולג' הצבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות, הוא הוצא להורג ביריה ב-12 באוגוסט 1952.
בשנת 1958, שלוש שנים לאחר מות סטלין ושבע שנים לאחר הוצאתו להורג, הוא זוכה מאשמה יחד עם כל קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות משנת 1952.
אחיו - יוליוס אברמוביץ שימליוביץ' (1890–1919), בונדיסט, סגן יו"ר הקומיסריאט היהודי של הקומיסריאט העממי (1918), חבר הלשכה המרכזית של היבסקציה, פעיל המחתרת בליטא.
אשתו - האנה נומובנה שימליוביץ' (לבית פרידמן, 1898–?), רופאה.
ילדיו - לב בוריסוביץ שימליוביץ' (נולד ב-1922), רופא של הפדרציה הרוסית, מייסד השירות הטיפולי בבית החולים הקליני בעיר מוסקבה מספר 50. ויוליה בוריסובנה שימליוביץ' (ילידת 1930), מורה לשפה וספרות רוסית.
לאחר הוצאתו להורג של שימליוביץ, נידונו אשתו ושני ילדיו לגירוש של 10 שנים, ורכושם הוחרם.
שלושה מיליון- שואת יהודי ברית המועצות
הרוגי המלכות של ברית המועצות
מידע על המוצאים להורג, תמונותיהם ומסמכים נוספים (ברוסית)
בוריס שוסטר (נולד בשנת 1982) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששימש כנספח צה"ל במוסקבה.
בעבר שימש במגוון תפקידים בזרוע הים, האחרון שבהם כמפקד בה"ד חיל הים.
בוריס שוסטר הוא בן למשפחת עולים מברית המועצות, אשר עלו לישראל בשנת 1991 ומתגוררים באשקלון.
שוסטר למד בבית הספר קציני-ים אורט אשדוד.
שוסטר נשוי לסבטה ואב לשלושה ילדים.
בשנת 2000 התגייס לחיל הים והתנדב לקורס חובלים, אותו סיים בשנת 2002. לאחר סיום קורס החובלים שימש כקצין משמרת גשר ולאחר סיום בית הספר לפיקוד ימי שימש כקצין תקיפה באח"י עצמאות בשייטת ספינות הטילים.
בשנת 2004 נעשה מפקד דבורה ומאוחר יותר כמפקד סיירת בפלגה 916 בגזרת רצועת עזה.
בשנים 2012–2014 היה שוסטר מפקד אח"י חץ והשתתף בין השאר במבצע צוק איתן ומבצע חשיפה מלאה בו כוחות שייטת 13 ושייטת 3 לכדו אונית נשק מאיראן KLOS C, בים סוף.
לאחר מכן מונה למדריך ראשי בקורס חובלים.
באוגוסט 2016 מונה שוסטר למפקד פלגה 916. הפלגה עמדה בחזית הלחימה נגד הסתננות מחבלים ולחימה נגד ארגוני טרור מרצועת עזה.
בשנת 2018 קיבל שוסטר תעודת הערכה ממפקד חיל הים אליהו שרביט על רצף מבצעים חשאיים בשטחי אויב והצלחות מודיעיניות.
את תפקיד המפל"ג 916 סיים ביולי 2018. ומונה כמפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים.
באוגוסט 2019 מונה שוסטר למפקד בה"ד חיל הים והועלה לדרגת אלוף-משנה.
הוא סיים את תפקידו ביולי 2021.
בהמשך מונה לתפקיד נספח צה"ל במוסקבה.
במהלך כהונתו ייצג את המערכת הביטחונית הישראלית בנושאים אזוריים.
במהלך כהונתו עסק גם בניהול ערוצי קשר ביטחוניים בעקבות פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה, מול משרד ההגנה הרוסי וגורמים נוספים.
בשנת 2024 סיים את תפקידו ויצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
שוסטר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר קורס מפקדי חטיבות ובעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2012 השלים שוסטר תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
שצ'רבינה נולד בדבלצבה, אוקראינה (כיום דבלצבה, מחוז דונייצק, אוקראינה) ב-5 באוקטובר 1919 למשפחתו של עובד רכבת אוקראיני.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1939 והתנדב לשירות צבאי במהלך מלחמת החורף נגד פינלנד.
הוא היה נשוי לראיסה פאבלובנה ולשניים היה בן אחד, יורי בוריסוביץ'.
שצ'רבינה ייסד את תעשיית הנפט והגז במערב סיביר בעת ששימש כמזכיר הראשון של המפלגה במחוז טיומן (תפקיד המקביל למשרת מושל מחוז טיומן כיום) ולאחר מכן במסגרת תפקידו כשר לבינוי תעשיית הנפט והגז (1973–1984).
בשנת 1976, מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1984, הוא הפך לסגן יו"ר מועצת השרים וככזה היה אחראי על ההתמודדות עם התוצאה של אסון צ'רנוביל בשנת 1986. שצ'רבינה שימש בתפקיד דומה לאחר רעידת האדמה בארמניה ב-1988. הוא הציע להזמין כוחות הצלה בינלאומיים – מאוסטריה וצ'כוסלובקיה, שעמדו לרשותם אמצעים תרמיים וכלבים מאומנים במיוחד לחיפוש אנשים חיים.
בשנת 1990 התנגד לבחירתו של בוריס ילצין לראשות הסובייט העליון, והגדיר אותו כ"איש בעל תכונות מוסריות נמוכות", שבחירתו "תסלול את הדרך לתקופה האפלה ביותר בתולדות ארצנו".
עם זאת, ילצין נבחר והפך לנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית לאחר קריסת ברית המועצות שנה לאחר מכן.
שצ'רבינה מת במוסקבה בשנת 1990, בגיל 70. לא ברור אם מותו קשור לקרינה מאחר שצו שעליו חתם בשנת 1988, מנע מרופאים לציין קרינה כסיבת מוות או מחלה.
שצ'רבינה גולם על ידי ורנון דובטצ'ף בדוקודרמה "אסון הישרדות" בהפקת ה-BBC משנת 2006 ועל ידי סטלאן סקושגורד במיני-סדרה מבית Sky/HBO צ'רנוביל משנת 2019.
בוריס צלניקר (Boris Tselniker; נולד ב-1952 בקישינב, ברית המועצות) הוא פסל ישראלי המתמחה במיניאטורות ובפיסול בעץ בשילוב עם אבן, עצם וכסף.
צלניקר נולד במשפחת רופאים ולאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בפקולטה לכוח הידראולי במכון החקלאי של קישינב, שם קיבל תעודה של מהנדס הידראולי.
הוא שירת בצבא בחיל התותחנים.
לאחר שחרורו מהצבא למד צלניקר טופוגרפיה ועבד בתחום.
הוא השתתף במשלחות גאולוגיות וגיאופיזיות במולדובה ובמזרח הרחוק, בקמצ'טקה, בסחלין, באיים הקוריליים, בפרימורסקי ובחברובסק ועוד.
צלניקר יצר את פסליו הראשונים ב-1981, כשהוא משתמש בחומרים שהובאו מהמזרח הרחוק, שיני לוויתן זרע, ניבתן, שנהב של ממותה, קרן צבי ואבני נוי.
באותה שנה גם השתתף לראשונה בתערוכה, תערוכת האמנות הרפובליקנית בקישינב.
בין השנים 1981 ל-1989 השתתף צלניקר ב-15 תערוכות אזוריות, לאומיות ובינלאומיות שהתקיימו בקישינב, באודסה ובמוסקבה.
מיניאטורות עצמות רבות, שיצר צלניקר, נרכשו על ידי המוזיאון המולדבי להיסטוריה של הדתות (כיום מוזיאון ההיסטוריה של מולדובה), משרד התרבות של ברית המועצות, גלריות פרטיות כגון "מאדים" (מוסקבה) וגם על ידי אספנים פרטיים שונים.
בשנים 1983–1987 צלניקר למד תולדות האמנות באוניברסיטת אוראל יקטרינבורג.
ב-1990 עלה צלניקר עם משפחתו (הוא נשוי לבתו של נאום אפלבאום) לישראל וגם בה השתתף בתערוכות רבות.
ב-1992 זכה במקום הראשון בתערוכת האמנות המיניאטורית מונטנה בארצות הברית עבור הרכב העצמות הצינוריות "מתגלגל דרך החיים".
בשנת 1993 למד באקדמיה לאמנות בצלאל למעצבים בירושלים.
בוריסוגלבסק היא עיר במחוז וורונז' שברוסיה.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2010, מתגוררים בעיר כ-65,000 איש.
בסמוך לעיר פועל בסיס התעופה הצבאי בוריסוגלבסק.
בוריסוגלבסק נוסדה בשנת 1646 ונקראה על שם הקדושים הרוסים בוריס וגלב - הקדושים הראשונים שהוכרזו ברוס של קייב לאחר ההתנצרות באזור.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בוריסוגלבסק הפכה לנמל יבשתי עמוס בשל מיקומה הגאוגרפי באזור המרכז השחור ("צ'רנוזמיה") הפורה ביותר.
ארבות הובילו סחורות כגון תבואה, עצים, נפט, דגים, ביצים ואבטיחים מהאזור לערים גדולות במערב ובמרכז רוסיה המחוברות לבוריסוגלבסק בדרכים ימיות.
הערים הבולטות שסחרו עם בוריסוגלבסק היו סנט פטרסבורג, מוסקבה, רוסטוב, טאגאנרוג וצאריצין (כיום וולגוגרד).
בשנת 1870 נפתח בעיירה מפעל בירה, שייצר בירה כהה ובהירה, סודה פירות.
בתחילת המאה ה-20 הייתה בעיירה גימנסיה מעורבת, עם 4 כיתות לנשים ו-6 כיתות לגברים.
במקביל פעל גם בית ספר טכני להכשרת פועליי ונהבגי רכבת.
בינואר 1906, המהפכנית מריה ספירידונובה התנקשה בפקיד המשטרה הבכיר ג.נ.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 היא הפכה לגיבורה בשל מעשה זה.
לאחר עליית הבולשביקים לשלטון בבוריסוגלבסק ב-1918, התארגן בעיירה אחד ממחנות הריכוז הראשונים ברוסיה ל"גורמים זרים וזעירים-בורגניים".
בדצמבר 1922 הוקם בעיר בית הספר הצבאי השני של חיל האוויר הסובייטי החדש.
בוריס שטוק (; נולד ב-18 במרץ 1978) הוא זמר-יוצר קרואטי.
ידוע בעיקר בתור סולנה הראשי של להקת הרוק קווסאר.
שטוק החל לבסס את מעמדו כסוליסט עם יציאת הסינגל "Voli me još ovu noć" בשנת 2017. באוקטובר אותה השנה פורסם המיני-אלבום הראשון שלו, Puls, תחת אקוואריוס רקורדס.
ב-2018 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, Ispod kože, שזכה בפרס עבור "האלבום האלטנרטיבי הטוב ביותר" בטקס עיטורי פורין.
שטוק נולד ב-18 במרץ 1978 ברייקה שבקרואטיה, שם סיים תואר בכלכלה בפקולטה המקומית.
כשהיה נער נהג לשמוע את שירי שירלי באסי, פרנק סינטרה, נינה סימון, דייוויד בואי ורנדי קרופורד.
את קריירת המוזיקה שלו החל כשהתלווה ללהקות קרואטיות וסלובניות בהופעותיהן.
בשנת 2000 ייסד יחד עם אמנים נוספים את להקת קווסאר.
היא הוציאה במרוצת השנים שלושה אלבומי אולפן: Quasarr (2007), Propaganda (2011) ו-Sjene (2015).
בשנת 2017 החל שטוק את קריירת הסולו שלו עם הוצאת השירים "Ove misli", "Voli me još ovu noć", "Ispod kože" ו-"Kao mi".
מאוחר יותר באותה שנה הוציא לאור את המיני-אלבום הראשון שלו, Puls.
הוא הועמד לפרס פורין בקטגוריית "תגלית השנה".
באוקטובר 2018 פרסם את אלבום הבכורה שלו Ispod kože – האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר לאותה שנה בטקס פורין.
בנובמבר 2020 יצא אלבומו השנה, Uvijek dio mene.
אלבומו השלישי של שטוק, 3, הופץ בנובמבר 2022.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי שטוק עתיד להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Grijeh".
הוא הגיע למקום ה-14 עם 17 נקודות.
בוריס מירונוביץ' ריבקין (19 בנובמבר 1919 – 4 בדצמבר 2004) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו 12 הפלות אישיות של מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
בהמשך - גנרל בחיל האוויר הסובייטי.
בוריס ריבקין נולד בעיר צ'רניהיב שבאוקראינה במשפחה יהודית.
שנתיים לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר טאגאנרוג שבדרום רוסיה.
למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית הספר מקצועי במוסקבה.
עבד כמסגר במפעל זיל, בשעות הפנאי היה חבר במועדון טיס ולמד להטיס מטוסים קלים.
הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר בוריסוגלבסק.
בסיום הלימודים שירת כמדריך בבית הספר לטיס.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביקש מספר פעמים לעבור ליחידה לוחמת.
בקשתו אושרה רק במאי 1942. הוא הוצב ביחידת מטוסי יירוט בחזית הדרום.
רבקין נטל חלק בקרבות בחצי האי קרים.
לחם כטייס מטוס יאק 1. לאחר קרב סטלינגרד הועברה היחידה, בה שירת ריבקין, לחזית המרכז.
הוא מונה לתפקיד מפקד טייסת ביחידה.
נטל חלק פעיל בקרב קורסק.
נכון לסוף יוני 1943 ביצע בוריס ריבקין 176 גיחות קרב, השתתף ב-95 קרבות אוויר, במהלכן הפיל 12 מטוסי אויב באופן אישי ועוד 7 מטוסים ביחד עם טייסים אחרים.
על כך עוטר בתואר גיבור ברית המועצות.
לאחר קרב קורסק הועברה יחידתו לעורף.
שם עברה הסבה ממטוסי יאק-1 למטוסי איירקוברה, אשר הגיעו לברית המועצות במסגרת הסכם השאל החכר.
שב עם יחידתו לחזית ביוני 1944. נטל חלק במבצע בגרטיון, מבצע ויסלה-אודר ובקרב על ברלין.
את המלחמה סיים בתפקיד סגן מפקד רגימנט ובדרגת מיור.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא.
מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1960 סיים לימודים באקדמיה צבאית.
בשנת 1963 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד בית הספר לטיס במחוז קרסנודר.
בשנת 1968 עבר לפקד על בית ספר לטיס בסיביר.
פרש מן השירות הצבאי ב-1975.
לאחר הפרישה התגורר בעיר רוסטוב על הדון עד מותו בשנת 2004.
12 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 7 נוספות יחד עם טייסים אחרים.
בוריס (ברל) ישראלביץ' צינדליס Изра́илевич Цинделис; בליטאית: Berelis Cindelis; 1916 – 13 באוקטובר 1944) היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
ברל צינדליס נולד בעיר רוקישקיס בליטא.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, הצליח להימלט לרוסיה ומשם לקירגיזיה.
בקיץ 1942 התנדב לשירות הצבאי והוצב בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא.
הוא שירת ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה.
בוריס צינדליס הצטיין בקרב שנערך באוקטובר 1944 באזור הכפר פלאיקישקן במחוז שילוטה שבמערב ליטא.
צוות התותח, בו שירת בוריס נע במערכים קדמיים יחד עם יחידות חיל רגלים במטרה לבלום את כוחות השריון הגרמנים.
צוות הצליח להשמיד תותח מתנייע וטנק גרמנים.
במהלך הקרב נפגעו קשה כל חיילי הצוות של צינדליס (כולל הוא עצמו).
הוא נותר לבד ליד התותח.
למרות הפציעה המשיך לתפעל את התותח ולירות בכינון ישיר על הגרמנים.
הצליח לפגוע בטנק גרמני נוסף, עד שנפגע אנושות מרסיסי הפגזים ומת מפצעיו.
על מעשה גבורה זה הוענק לטוראי בוריס צינדליס (לאחר מותו) תואר גיבור ברית המועצות.