tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגורמים העיקריים להתקררות האופטימום האקלימי של המיוקן התיכון מתרכזים סביב שינויים משמעותיים במחזור האוקיינוס, כמו גם בשינוי רמות CO 2 באטמוספירה.
שינויים במחזור האוקיינוס מוגדרים על ידי עלייה בייצור המים התחתונים של אנטארקטיקה (AABW), הפסקת אספקת המים המלוחים לאוקיינוס הדרומי מהאוקיינוס ההודי וייצור נוסף של מים עמוקים בצפון האוקיינוס האטלנטי (NADW).
ירידה בריכוזי CO 2 באטמוספירה נגרמה משאיבת הגז לחומר אורגני שהפך למשקעים גאולוגיים בשולי היבשת, כמו תצורת מונטריי של חוף קליפורניה.
אתרים אלו של ירידת CO 2 נחשבים נרחבים מספיק כדי להוריד ריכוזים אטמוספיריים ב-CO 2 מכ-300 ל-140ppm ולהוביל לתהליכי קירור גלובלי שסייעו בהרחבת שכבת הקרח היבשתית של מזרח אנטארקטיקה (EAIS), השכבה הגדולה ביותר.
סיבה מוצעת נוספת לשיבוש המיוקן התיכון יוחסה למעבר ממחזור בידוד שמש שנשלט על ידי אלכסון לכזה שנשלט על ידי אקסצנטריות .
שינוי זה ליד יבשת אנטארקטיקה היה מספיק משמעותי עד כדי שאפשר ייצור קרחון.
שיבוש המיוקן התיכון נחשב לאירוע הכחדה משמעותי.
ייתכן שהוא כלל מחזוריות של אירועי הכחדה.
מחקר של ראופ וספקוסקי (Raup and Sepkoski) מצא שקיימת מחזוריות ממוצעת מובהקת סטטיסטית (כאשר P הוא פחות מ-.01) של כ-26 מיליון שנים עבור 12 אירועי הכחדה גדולים.
לא ברור אם מחזוריות פוטנציאלית זו נגרמת על ידי קבוצה כלשהי של מחזורים חוזרים או על ידי גורמים ביולוגיים.
"שיבולת בשדה" הוא שיר וריקוד עם פופולרי לחג השבועות שכתב והלחין מתתיהו שלם.
השיר חובר לרגל חג העומר שנחגג לראשונה בקיבוץ רמת יוחנן ב-1946.
שלם חיבר במקור את השיר במקור עבור 'חג העומר' ולא עבור שבועות.
'חג קציר העומר' ברמת יוחנן נוסד לראשונה בשנת 1946, יום לאחר ליל הסדר.
מאז ועד היום הוא נחגג באדיקות, באותן מילים ובאותם ריקודים, באחד משדות הקיבוץ.
את הכוריאוגרפיה יצרה חברת הקיבוץ לאה ברגשטיין.
מתתיהו שלם סיפר על כתיבת השיר: "הלכתי קודם כל אל המקורות לברר מה היה העומר וכיצד נחגג...
ובכן בתוך שנה זו או בחצי שנה קרוב ל-1944 עשיתי את מסכת העומר כולה.
גם הטקסטים, גם מבנה הטקס, גם הנעימות: זאת הייתה עבודה רבה.
ב־1945 ניסיתי לראשונה לבצע את זה.
מאז הוא מתבצע שנה בשנה.
החברים התלהבו מאוד, קיבלו את זה כשלהם מן ההתחלה...".
השיר מופיע בסרט הישראלי "רכבת העמק" של יונתן פז מ-1989.
זהו שיר חקלאי המתאר את שמחת הקציר.
השיר עשיר במילים ובאזכורים מקראיים וניחוח מקראי עולה גם מכמה צורות שהכותב בחר בהן.
מן המילה כֶּתֶם נגזר בעברית החדשה שם הצבע כָּתֹם.
לשיר ביצועים רבים ממיטב זמרי הארץ, כגון: מרים אביגל, ברכה צפירה (אמו של הזמר אריאל זילבר), נעמי צורי, דליה עמיהוד, גאולה גיל, עפרה חזה, גלי עטרי, רן ונמה, נחמה הנדל, אופירה גלוסקא, חני ליבנה, רונית אופיר, עוזי מאירי, הגבעטרון, ואף נעמי שמר.
הזמרת הדרום-אפריקנית פעילת זכויות האדם מרים מקבה ביצעה את השיר בשנת 1964.
פרידה בוּכָּרָה, זמרת יהודייה-צרפתייה ילידת מרוקו, שרה את השיר בצרפתית בשנת 1969.
"שִׁבּוֹלֵי פָּז" הוא שיר שנכתב בשנת 1960 על ידי עמירם קופר, חבר ניר עוז וממקימי הקיבוץ, במלאת 5 שנים לייסודו של הקיבוץ.
השיר הולחן בידי יעקב (יענקל'ה) שגיא, חבר קיבוץ עין השופט.
השיר נכתב בשנת 1960 לכבוד חג החומש (חג החמש) של ניר עוז.
עמירם קופר, מחבר השיר, סיפר בערב לכבוד צאת ספרו 'שירים מספר המדבר': "בשנת 1960 הגיעה לעזרת ניר עוז קבוצת שנת שירות שלישית מקיבוץ עין השופט כדי לתמוך בקיבוץ הצעיר.
בין חבריה היה יענקל'ה שגיא - חצוצרן מתזמורת בני הקיבוצים.
השיר שיבולי פז נולד על הדשא בין הצריפים, כאשר יענקל'ה מדלג מן הדשא אל הפסנתר שהביאה לניר עוז אמא של עודד בלה...
יענקל'ה אילתר את הלחן ובעקבותיו חיברתי את המילים.
לקח משהו כמו שעה, שעה וחצי...
נחצ'ה היימן אימץ אותו לרפרטואר של חמישיית גלבוע ומאוחר יותר הגבעטרון אימץ את השיר והוא נכנס לפנתאון...
לשיר חוברו גם שני ריקודי מעגל: הראשון על-ידי רבקה שטורמן (מקיבוץ עין חרוד) והשני על-ידי משה אסקיו.
שיגדון (וכן צינית; בלועזית: גַאוּט (Gout) או פּוֹדַגְרָה (Podagra)) היא דלקת מפרקים הנובעת מהצטברות של חומצת שתן בדם, מצב הקרוי "היפר-אוּריצֶמִיַה" (Hyperuricemia).
מלח נתרן של החומצה נוטה להתגבש ולשקוע ברקמות, והנזק לחולה נגרם כאשר הוא מצטבר לאורך שנים במפרקים.
נוצרת שם דלקת המלווה בהתקפי כאבים.
בכליות יכולות לשקוע אבנים הבנויות מחומצה שתן.
המחלה שכיחה בגברים יותר מאשר בנשים.
התחלואה מגיעה לשיעורים של כאחוז עד 2.5 אחוזים.
חומצת השתן נוצרת בגוף גם באופן תקין.
אצל חולי השיגדון יש עלייה בייצור החומצה או ירידה במנגנונים המפנים אותה בכליות או במעי.
לחולים הסובלים מהיפר-אוּריצֶמִיַה אך לא מפתחים דלקות, מצב נפוץ מאוד, אין כל תסמינים של המחלה.
גורמים המגבירים את הופעת המחלה הם: גיל, השמנת יתר (Obesity), צריכה מוגברת של בשר, ומצבים רפואיים שונים כגון סוכרת והתקף לב.
יש עדויות המצביעות על גורם גנטי בתחלואה.
לאורך ההיסטוריה המחלה קושרה לכאלו שחיו ברמת חיים גבוהה, וצרכו מזון איכותי שלא היה זמין לרוב העם.
מסיבה זו היא כונתה "מחלת המלכים".
מפורסמים שחלו במחלה (על פי ההשערה המקובלת) היו: אסא מלך יהודה, קרל הרביעי, קרל החמישי, קוזימו דה מדיצ'י, הנרי השמיני, מלך אנגליה, וראש ממשלת ישראל לשעבר אריאל שרון.
גיל: הסיכוי לשיגדון עולה עם הגיל.
לא ברור אם לגיל ישנה השפעה ישירה או מכיוון שלאנשים מבוגרים שסובלים מהיפר-אוּריצֶמִיַה יש תקופה ארוכה יותר של הצטברות החומצה.
מין: גברים הם בסיכון גבוה יותר לשיגדון אם כי לאחר גיל המנופאוזה בנשים, הפערים מצטמצמים.
השמנה: השמנה היא הגורם המשפיע ביותר על שיגדון.
בקרב BMI גבוה מ-35, הסיכון היחסי לחלות (בקיזוז הגיל לעומת BMI 21-23) הוא 4.14, עבור מדדי BMI של 25 עד 30 (עודף משקל) הסיכון הוא 2.35.
צריכת אלכוהול: צריכת אלכוהול היא גורם סיכון משמעותי.
מחקרים אחדים מראים כי צריכה של בירה וליקר מעלה את הסיכון לעומת יין.
ההסבר להבדל זה לא ברור וייתכן כי ההשפעה נובעת מאורח החיים של אנשים שצורכים בירה וליקרים לעומת אנשים הצורכים יין.
גורמים אחרים: תרופות מדללות דם, יתר לחץ דם ותורשה.
על המלך אסא נכתב ששנתיים לפני מותו חלה ברגליו.
הגמרא מסבירה שחלה בשיגדון (בלשון התלמוד:פודגרא) שהכאב ממנה הוא "כמחט בבשר החי".
שלב ראשון: היפראוריצמיה לא תסמינית.
שלב זה מתחיל בדרך כלל אצל בנים בגיל ההתבגרות, ואצל נשים בתחילת המנופאוזה.
רוב המטופלים נשארים במצב זה כל חייהם ללא התקף אחד.
שלב שני מתחיל בהתקף הראשון,
שלב השלישי הוא תקופות הרגיעה בין ההתקפים.
תקופות אלו הולכות ומתקצרות עד אשר הן נעלמות לגמרי ומגיעים לשלב הרביעי.
השלב הרביעי מאופיין בהתקף אשר רודף התקף, כאשר ללא טיפול יש ירידה משמעותית באיכות החיים.
חלק קטן מהמקרים לא ניתן לאבחן בצורה קלינית ולכן יש צורך בצורת אבחנה יותר מתקדמת:
שאיבת נוזל תוך פרקי (סינוביאלי) והסתכלות על הנוזל במיקרוסקופ אור מקוטב.
תחת מיקרוסקופ זה ניתן לזהות גבישים של מונוסודיום אורט בצורת מחטים.
במהלך פרוצדורה זו ניתן גם להזריק לחלל המפרק המודלק סטרואידים ולסייע בהשתלטות על התהליך הדלקתי.
DECT משמש במקרים בהם לא ניתן להבחין בין מצב של זיהום המפרק, שבו אין לבצע ניקור, לבין מחלה דלקתית.
הדמיה זו צובעת את גבישי החומצה האורית בצבע וכך נעשה האבחון.
US הוא כלי זמין, ובו ניתן לראות את סימן הסהר הכפול.
למרות זאת, חולים רבים מאובחנים רק כאשר הם מגלים תסמינים של המחלה.
אצל כ-75% מהחולים התסמין הראשון הוא נפיחות, אודם וכאבים עזים, בדרך כלל במפרק בין עצם המסרק הראשונה עם עצם הגליל המקורב הראשון.
גם מפרקי הברכיים, שורש כף היד והאצבעות יכולים להיות מעורבים.
במקרים קשים וממושכים מצטברים גבישי חומצת שתן מתחת לעור הנקראים "טופי", מה שהופך את האבחון למאד קל בעוד שהמחלה דווקא קשה.
הטיפול בשיגדון מתחלק לטיפול בהתקפים ולטיפול שוטף, כרוני.
התקף חריף - טיפול בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים, סטרואידים מסוג גלוקוקורטיקואיד או קולכיצין.
ככל שמתחילים את הטיפול יותר מוקדם כך יש סיכוי להשתלטות מהירה יותר על ההתקף.
טיפול מונע - לסובלים מהתקפים חוזרים, יש טיפולים להורדת רמות חומצת השתן באמצעות אָלוֹפּוּרינוֹל המוריד באופן ישיר ומשמעותי את רמות חומצת השתן.
חסרונה העיקרי הוא כי היא צריכה להילקח באופן קבוע לכל החיים.
בישראל הוכנסה התרופה Febuxostat (שם מסחרי - Feburic) לסל התרופות לחולים שרמת חומצת השתן בדמם מעל 6 מ"ג/ד"ל למרות טיפול מקסימלי באלופורינול או שפיתחו תופעות לוואי לאלופורינול (אלרגיה, הפרעה בתפקודי כבד, דיכוי מח העצם) או חולים תחת טיפול באזתיופרין.
טיפול משלים לטיפול התרופתי הוא דיאטה דלת פּוּרינים (המולקולות המשמשות כבסיסי A ו-G ברצפי DNA).
בדיאטה זו מומלץ להימנע מאכילת חלבון ממקור חי כמו דגים, בשר בקר, מאכלי ים וחלקים פנימיים.
רצוי גם להפחית ככל הניתן שתיית משקאות חריפים.
מחקר שפורסם ב-2004 שנערך על אוכלוסייה של יותר מ-40 אלף איש לאורך 12 שנה הראה כי אכילת חלבונים מהחי או מהצומח לא מעלה את הסיכוי לשיגדון, בניגוד לבשר, דגים ופירות ים.
לפי מחקר זה, אכילת מוצרי חלב, בייחוד כאלו עם אחוזי שומן נמוכים, מקטינה את הסיכוי להתפרצות התקף.
מחקר זה סותר את הדיאטה המסורתית לשיגדון שפסלה גם מוצרים עתירי חלבון מהצומח ומהחי, כגון קטניות (כולל חומוס), דגנים, גבינה צהובה ועוף.
שִׁיבַת צִיּוֹן היא חזרתם של היהודים מגלות בבל לארץ ישראל בעקבות הכרזת כורש, החל משנת 538 לפנה"ס.
המונח עצמו הוא תחדיש המתייחס לפסוק מספר תהלים שאין לו קשר לעליית יהודים לארץ ישראל.
המונח נטבע לראשונה, ככל הנראה, לאחר חורבן הבית הראשון, והוא מופיע בספר תהלים בפסוק: "שִׁיר הַמַּעֲלוֹת בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים" כאשר לפי הכרונולוגיה המקראית הדברים נכתבו מאות שנים לפני הגלות והשיבה.
במאה ה-19 הוגים מן התנועה הציונית השתמשו במונח זה בקריאה לעליית היהודים מארצות פזוריהם לארץ ישראל, בשם "שיבת ציון המודרנית".
ממלכת בבל, תחת שליטתו של נבוכדנאצר, כבשה את ממלכת יהודה בין השנים 597–586 לפנה"ס.
הצבא הבבלי, בראשותו של נבוזראדן, המכונה "רב-טבחים", החריב את בית המקדש.
המלך צדקיהו, מלך יהודה, הוגלה לבבל.
יחד עם צדקיהו גורשה גם רוב האוכלוסייה מן המעמד הבינוני ומעלה לבבל, וביהודה נותרה רק דלת העם.
לאחר מכן, נרצח גדליה בן אחיקם שהיה הנציב היהודי מטעם בבל, ובעקבות מותו עזבו שארית העם את הארץ ועברו לארץ מצרים.
בבבל לא איבדו את זיקתם לירושלים והאמונה בגאולה לא אבדה.
אמנם העם השתקע בבבל, בבניית בתים ויצירת קשרים כלכליים, ועל כן רבים מהעם (בעיקר מבין העשירים והמיוחסים) נמנעו מלעלות לארץ גם לאחר הכרזת כורש.
כחמישים שנים לאחר חורבן בית המקדש, בשנת 538 לפנה"ס, הורשו יהודי בבל לחזור לארץ ישראל.
בבל נפלה בידי כורש בשנת 539 לפנה"ס.
כל זאת הודות להכרזת כורש, שליט האימפריה הפרסית אשר כבשה את האזור.
כורש העניק ליהודים את הזכות לעבוד את אלוהים בירושלים, ולנהל בעצמם אוטונומיה יהודית, תחת שלטון פקידיו.
בהצהרה, כפי שהובאה בספר דברי הימים קרא כורש לגולי בבל: "מי בכם מכל עמו ה' אלוהיו עמו ויעל".
כ-42,000 איש עלו לארץ בעקבות הכרזת כורש, רובם, ככל הנראה, נמנו על עניי בבל.
שכן, חלק גדול מהיהודים בחר להישאר בבבל מסיבות כלכליות.
אך היהודים שלא עלו לארץ נתנו לעולים כסף וכלים יקרי ערך.
תהליך שיבת הגולים ליהודה התחולל ב-110 השנים מאז הכרזת כורש, והוא ידוע בשם: "שיבת ציון".
מרבית החוקרים סבורים שאלו שני אישים נפרדים: ששבצר הוא שנאצר בן יהויכין מלך יהודה, והוא נבחר על ידי כורש לעמוד בראש הגולים, אך זמן קצר לאחר מכן התמנה זרובבל לתפקיד נציג השלטון הפרסי ביהודה.
אמנם רוב פרשני המקרא סבורים שזרובבל וששבצר הם אותו אדם.
מנהיג נוסף הוא הכהן הגדול – יהושע בן יהוצדק.
השבים ליהודה התמודדו עם קשיים רבים:
מתח רב נוצר מול השומרונים על רקע דתי; שכן השומרונים ראו עצמם יהודים לכל דבר ועניין, בעוד ששבי ציון התייחסו אליהם כאל גויים.
כמו כן, היה עליהם להתמודד עם שאר העמים שהתגוררו סביב ארץ ישראל (עמון, מואב וכדומה) שגם כן השתלטו במהלך השנים על חלקים מהארץ.
קושי ביטחוני – חומת העיר ירושלים הייתה הרוסה, ולא סיפקה הגנה.
קשיים כלכליים – זמן קצר לאחר העלייה לארץ סבלו העולים מכמה שנים רצופות של בצורת קשה.
קשיים דתיים – חלק מהעולים נישאו נישואי תערובת עם הגויים שהתגוררו בארץ, ומצוות רבות לא נשמרו על ידי רבים מהעם.
בשל כך, נוצרו בקרב שבי ציון תחושות קשות של אכזבה, אשר גם הביאו לעיכוב בבניית בית המקדש השני, שהושלם רק ב-516 לפנה"ס.
המקורות אודות יהודה בתקופת שיבת ציון דלים.
יש מספר מקורות אפיגרפיים וארכאולוגיים, אך הם מכסים תקופות זמן קצרות.
הספרים עזרא ונחמיה הם בין המקורות היחידים אודות ההיסטוריה של יהודה בתקופת שיבת ציון.
יש חוקרים הטוענים שהספרים הם מגמתיים.
היקף מדינת יהודה בתקופת שיבת ציון
עולי "שיבת ציון" התיישבו ברחבי פחוות יהודה, אשר על פי דעה אחת גבולותיה היו בין שפלת לוד, תל עזקה, קעילה, ים המלח, יריחו ובית אל, וכן הכהנים שבו לשלוש-עשרה עריהם.
על גבולותיה של מדינת יהודה בימי המלך כורש ישנן דעות רבות.
גם אם ששבצר קיבל לידיו את ממלכת יהודה כולה של סוף ימי בית ראשון, שטחה היה קטן יחסית לשטחה בימי השיא של תקופת בית ראשון.
זאת מכיוון שבשנות גלות בבל חדרו העמים שמסביב לגבולות יהודה, והקטינו את שטחה.
יש להניח שתשעה-עשר מקומות שאליהם התייחסו העולים עם זרובבל בספר עזרא היו מיושבים, ומכאן יוצא שבתקופת דריווש היה המשולש: בית אל – בית לחם – אונו, מיושב על ידי היהודים שבי ציון.
אין ידיעה ברורה בנוגע להתפשטות שטח מדינת יהודה אחרי זרובבל, אך ברור שההיקף גדל מאוד, שהרי בימי נחמיה השתרע היישוב היהודי מאונו בצפון עד לכיש בדרום, ומלכיש מזרחה עד חברון ועד הנגב, ובמזרח נסב הקו מהנגב עד הר אפרים, וכלל את כיכר הירדן ובית הגלגל.
חז"ל הגדירו כ"תחום עולי בבל" אזור הדומה בהיקפו לארץ ישראל ש"מדן ועד באר שבע", והוא הקובע במשנה ובתלמוד בכל הנוגע למצוות התלויות בארץ.
מתקנת חכמים קדושתו לא פקעה גם לאחר שנחרב.
מספר חוקרים מייחסים למפלגה האריסטוקרטית, שנתמכה על ידי הכהן הגדול, פעילות ספרותית ענפה הכוללת חיבור ושימור של הספרים: רות, יונה, אסתר ושיר השירים, שיש בהם יחס של סובלנות.
כמו כן, הם מייחסים לתקופה זו את שימורם של הספרים החיצוניים יהודית וטוביה.
כמו כן, לדעת חוקרים רבים, בזמן הזה הניחו הנחות יסוד רבות הקשורות ליהדות כפי שהיא ידועה לנו מהתקופה ההלניסטית והרומית – תקופה של לימוד תורה, פירוש התורה, החלטת הקאנון ועריכת התנ"ך.
לכן, סביר מאוד שלא בכדי ראו חז"ל בעזרא את מייסד מוסד הסופרים שדאג לשימורה ולטיפוחה של התורה.
זהר, סיפור מסעות הכיבושים של בני ישראל בהכנסם לכנען אחרי השתהותם במדבר נחשב ל"תעמולה הציונית הראשונה" שהתרחשה בתקופת שיבת ציון במאה השישית / חמישית לפנה"ס, והמסר שהוטמע ושוכתב באותן אגדות כיבוש הרואיות אלה הוא שכמו שאלוהים עזר לעמו בעבר, כך יקרה גם בהווה.
לפי החוקרים שאומרים שששבצר וזרובבל הם שני אישים שונים, סדר ההתרחשויות היה כך:
בסמוך להכרזת כורש בשנת 538 לפנה"ס עלה ששבצר הנשיא ליהודה ועמו לפחות כאלף עולים שבאו מתוך תודעה לגאול את הארץ מחורבנה ולהקים בה מחדש את בית המקדש.
העלייה קרויה 'עליית ששבצר' על שם מנהיג העלייה שלרוב הדעות היה צאצא של משפחת יהויכין מלך יהודה.
בספר עזרא מתוארת עלייה זו כעלייה שהתרחשה בהסכמתו ובעידודו של כורש מלך פרס כך:
העלייה השנייה התרחשה זמן קצר לאחר מכן, ובראשה עמדו זרובבל בן שאלתיאל, נכדו של יהויכין מלך יהודה, ויהושע בן יהוצדק שמונה לכהן גדול.
על פי המסופר בספר עזרא עלו בשתי העליות 42,360 איש ואישה.
מתוכם 24,144 ישראליים, 4,289 כהנים, 74 לוויים, 128 משוררים, 139 שוערים (משוררים ושוערים היו תפקידים של לווים בבית המקדש שעברו מדור לדור), 392 נתינים ובני עבדי שלמה (עבדים ממוצא נוכרי ששרתו בבית המקדש והצטרפו לכלל ישראל), ו-652 חסרי ייחוס.
יחד עימם עלו גם 7,337 עבדים ושפחות.
חלק קטן מהעולים, אולי כשישית מהם, היו מבוססים מבחינה כלכלית אולם השאר היו משכבות עממיות ועניות.
העולים שהיו משבט יהודה ובנימין התיישבו בעריהם ובכפריהם שמלפני החורבן, חלקם המשיכו להחזיק בשטרות המעידים על בעלותם על קרקעות שונות.
לפי היו יושבי ירושלים לאחר שיבת ציון בני השבטים יהודה ובנימין שהיו חלק אוטוכתוני מממלכת יהודה לצד אנשים משבטי אפרים ומנשה, שרידי ממלכת ישראל שחרבה לה לקראת סוף המאה השמינית לפנה"ס: .
בעקבות עלייתם של רווקים רבים, והעדרן של נשים יהודיות רווקות, התפתחה תופעה של נישואי תערובת עם נשים נוכריות, ואפילו אחיו וצאצאיו של יהושע הכהן הגדול נישאו לנשים נוכריות.
בתקופה זו, שררו יחסים טובים עם השלטון הפרסי אשר אפשרו לעולים לקיים אוטונומיה דתית.
מבחינה כלכלית המצב היה קשה בשל העדר תשתיות בשל החורבן הממושך, מיסים וצורכי בינוי מרובים, וכמו כן סבלו העולים מבצורות ופגעי טבע אחרים.
עבודת הקורבנות חודשה עם ייסוד המזבח בראש השנה הסמוך לעליית זרובבל לארץ, עוד לפני ייסוד המקדש.
ובכך חזרה למעשה ירושלים להיות המקום המרכזי לעם היהודי.
השומרונים ביקשו לקחת חלק בבניית המקדש (יש האומרים שהם תכננו להזיק לבניין מבפנים) – ובקשתם נדחתה, ומאז סבל היישוב מהתנכלויות רבות מצידם, הם שלחו כתבי שטנה למלך פרס שבניין המקדש הוא חלק מתוכנית של היהודים למרוד בשלטון הפרסי, ובעקבות זאת בוטל האישור לבנות את בית המקדש.
כשמונה עשרה שנה לאחר מכן (שנת 516 לפנה"ס), הנביאים חגי וזכריה קראו לשבי ציון לחדש את בניית המקדש, והבטיחו שבזכות מעשה זה תיפסק הבצורת הקשה ששררה באותם ימים.
העלייה השלישית התרחשה בראשותו של עזרא הסופר בשנת 458 לפנה"ס.
חז"ל במסכת מגילה () מציינים שעזרא נמנע מלעלות לארץ ישראל קודם לכן, מפני שהיה צריך להישאר לצד רבו ברוך בן נריה.
ברוך עצמו שימש בהנהגת האומה, מפני שהיה תלמידו המובהק של ירמיהו הנביא, אולם מפאת גילו לא היה יכול לעלות לארץ.
בעת עליית עזרא, היה המצב בארץ קשה מסיבות רבות.
מבחינה כלכלית נטל המיסים על היישוב היה כבד מאוד, מבחינה מדינית החריפו ההתנכלויות של אויבי היישוב ואפילו עלה בידיהם לגרום לשלטון הפרסי להורות על הפסקת בניית חומות ירושלים.
מבחינה דתית החריף נגע נישואי התערובת בכל שדרות העם דבר שנתפס כאיום קשה על עתידו של העם ותרבותו.
עזרא שהיה מגדולי החכמים באותו דור עלה לארץ במגמה לשפר את המצב ואכן הוא החל בסדרה של יוזמות ומעשים שהשפיעו מאוד על סדרי החיים של היישוב ותקופת ימי בית שני.
עזרא עלה ברישיון רשמי של השלטון הפרסי, וקיבל אישור להוציא מפרס ממון שנידבו יהודי הגולה ואנשי השלטון לטובת בית המקדש וצורכי היישוב.
כמו כן קיבל עזרא להעביר לבית המקדש כלי קודש וניתנה פקודה לגזברי השלטון לספק להם הקצבה של כסף חיטים יין ושמן.
כמו כן ניתן פטור ממיסים לכהנים הלוויים והנתינים ששימשו בתפקיד בבית המקדש.
כמו כן ניתנה לעזרא סמכות למנות שופטים ודיינים וללמד את העם תורה וכן ניתנה הסמכות להטיל עונשים החל מהחרמת רכוש וגם גירוש והוצאה להורג בעת הצורך, רישיון זה הוא הבסיס שממנו התפתחה האוטונומיה הדתית בתחילת ימי בית שני.
עם בואו והתוודעותו לנישואי התערובת שפשו בעם, נקט עזרא במעשים לצורך הבדלת הנשים הנכריות, מאמצים אלו נחלו הצלחה חלקית, והושלמו רק בימי נחמיה .
עזרא ייסד יחד עם חכמים נוספים את מוסד כנסת הגדולה ששימשה כסמכות העליונה בפסיקה ההלכתית והנהגת האומה, עם זאת עזרא לא שימש ככהן גדול משום שעלה מאוחר וכבר התמנה כהן גדול אחר.
עזרא תיקן תקנות רבות במסגרת חידוש סדרי החיים הציבוריים שלאחר החורבן והגלות, שני התחומים העיקריים בהם תיקן את התקנות היו לחיזוק הקשר של העם לתורה (כתקנת קריאת התורה בציבור) ולחיזוק הזיקה היהודית ומניעת ההתבוללות.
בנוסף, לפי חז"ל () עזרא עשה מהפכה בתחום כתיבת התורה, וקבע שהתורה תיכתב בכתב אשורי ולא בכתב העברי, כפי שהיה מקובל עד אז.
נחמיה בן חכליה שימש כשר המשקים בארמונו של ארתחשסתא מלך פרס, והיה מחברי אנשי כנסת הגדולה.
בעקבות שמועות על במצב הביטחוני הקשה בארץ ישראל, ביקש נחמיה מהמלך הפרסי, אישור לעלות ארצה באופן זמני על מנת לבנות ולשקם את חומות ירושלים, מלך פרס נעתר לבקשתו ונתן לו היתר לכרות עצים ושלח עמו ליווי צבאי, ואף מינהו כפחה הרשמי של מדינת יהודה.
עלייה זו מתוארכת לשנת 445 לפנה"ס.
נחמיה הגיע לירושלים בא' באב, ולאחר שלושה ימים פתח במבצע מזורז לבניין חומת העיר.
העבודה חולקה ל-42 קבוצות של משפחות שכל אחת הייתה אחראית על גזרה משלה.
הקבוצה הייתה גם בונה וגם שומרת על אותה גזרה ובכך הצליח נחמיה למנוע את כוונתם של אויבי יהודה לערוך התנפלות מאורגנת על העיר ירושלים.
כדי להבטיח את ההגנה על העיר ציווה נחמיה על כל הבונים להישאר ללון בעיר ולהחזיק תחת ידם שופר להזעקת עזרה מיד בעת הצורך.
לאורך כל תקופת הבנייה, התמודד נחמיה עם התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השומרונים והעמונים, שאף ניסו לרוצחו.
לאחר 52 ימים, בכ"ה באלול, הוכתר המבצע בהצלחה – החומה עמדה על תילה והייתה נעולה בדלתות שהועמדו על ידי נחמיה.
בראש השנה, אשר חל חמישה ימים לאחר סיום בניין החומה התאספו בני יהודה לירושלים, שם קרא לפניהם עזרא הסופר מספר התורה.
דברי התורה שקרא עזרא גרמו לעם לחרדה גדולה ומתוך כך הם התעוררו לשוב מהעבירות שבידיהם.
שבועיים לאחר מכן נחוג חג הסוכות בפרסום רב ושמחה רבה.
לאחר בניין החומה דאג נחמיה לאכלס את העיר ירושלים בתושבים חדשים, על מנת לשמור על מרכזיותה וביטחונה.
לאחר מכן נערכה על ידי נחמיה ועזרא הסופר חנוכת חומת ירושלים בשמחה רבה, במהלכה הם קדשו על פי ההלכה את חלקי העיר שנוספו לעיר.
חנוכת החומה לוותה בנגינה והוקרבו בה קרבנות רבים לאל.
במהלך תקופת הבנייה היה על נחמיה להתמודד עם משבר ציבורי עקב המצב הכלכלי הקשה בו העם היה נתון.
נחמיה שמע את תלונות העם וכעס על העשירים שניצלו את המצב לניצול העניים, ובמיוחד על אותם עשירים שעקב תפקידם בבית המקדש היו פטורים מהמיסים הכבדים ששאר הציבור היה מחויב לשלם לשלטון הפרסי.
נחמיה כינס את הציבור והוכיח את העשירים, והציע להם להחזיר את האדמות ולבטל את החובות של העניים, וכדי לשמש דוגמה הוא הצהיר כי הוא ומקורביו מוותרים על חובות העניים.
נחמיה דרש מהעשירים להישבע שימחלו על החובות שהעניים חייבים להם.
לאחר 12 שנים של שהייה בארץ, קיים נחמיה הבטחתו וחזר לשם המשך שירותו אצל מלך פרס, אולם בעקבות הרעה במצב הביטחוני, הדתי והחברתי בארץ שב לירושלים בשנת 431 לפנה"ס בליווי צבאי.
עם שובו פעל בתקיפות רבה.
סילק את טוביה העמוני שפלש לבית המקדש ודאג שמתנות הכהונה והלוויה יגיעו לירושלים, על מנת שהלווים יוכלו להתמסר לעבודת המקדש, ולא יצטרכו ללכת לשדותיהם שמחוץ לירושלים.
הוא עצר את המסחר בעיר בשבת, ופעל בנחרצות רבה נגד נישואי התערובת שפשו בעם, בעת היעדרו, ובכלל זה אף גירש את נכדו של הכוהן הגדול בשל נישואין אלה.
שיבר הוא משחק ילדים המתאים למשחק על אדמת חמרה.
שני ילדים יוצרים גושים עגולים ושטוחים מקליפתה העליונה של האדמה, שהיא קשיחה, עמידה וניתנת לסיתות בנקל.
הראשון מטיל את הגוש למרחק בהטלה סיבובית על פני אדמת החמרה החלקים יחסית, באופן הדומה לאופן בו מטילים פריזבי או מקפיצים אבנים שטוחות על פני המים.
והשני מנסה להטיל את הגוש שלו כך שינחת במרחק הפחות משיבר (רוחב כף יד פרושה מקצה הזרת עד קצה האגודל) מן הגוש של הראשון.
לשם כך מנסה השני לחקות את אופן הטלתו ואת עוצמתה.
שיגעון בחלל הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1987, אותו כתב וביים מל ברוקס, שאף מככב בו, יחד עם ג'ון קנדי, ריק מורניס, ביל פולמן, דפני זוניגה, דיק ואן פאטן, ג'ורג' ויינר וג'ואן ריברס.
הסרט יצא על ידי MGM ב-26 ביוני 1987, אך לא הפך להצלחה מסחררת עם צאתו.
עם זאת, בחלוף הזמן הסרט יצא על גבי VHS והפך לסרט פולחן קלאסי, ולאחד מסרטיו הפופולריים ביותר של ברוקס.
הסרט הוא פרודיה על סדרת סרטי המדע בדיוני "מלחמת הכוכבים", אך מכיל רמיזות לסרטים נוספים, כגון "מסע בין כוכבים", "הנוסע השמיני", "כוכב הקופים" ועוד, וכמו כן לתרבות הפופולרית בכללותה ולתעשיית הסרטים האמריקנית בפרט.
עלילת הסרט דומה לזו של הסרט "זה קרה לילה אחד" משנת 1934.
בנוסף להופעתו של ברוקס, בסרט מופיעים גם שותפיו הקבועים דום דה-לואיז ורודי דה לוקה בהופעות קמאו (כפיצה דה האט ועוזרו ויני).
ביוני 2024, הוכרז שמל ברוקס יפיק סרט המשך.
במאי הסרט יהיה ועד כה הוכרז שהשחקן ג'וש גד מצטרף לצוות השחקנים.
כוכב הלכת "כדור חלל" סובל ממחסור קשה באוויר (הנובע ככל הנראה מניהולו הכושל של נשיא הכוכב).
כדי להציל את כוכבם, מתכננים נשיא הכוכב ומפקד צבאו "קסדה שחורה" לחטוף את הנסיכה וספה מכוכב דרואידיה (פרודיה על הנסיכה ליאה) ולדרוש את אוויר הכוכב ככופר.
וספה, שנמלטה ברגע האחרון מחתונה עם נסיך שאינה אוהבת, נלכדת על ידי "קסדה שחורה".
אבי הנסיכה וספה שוכר את שירותיו של לון-סטאר (Lone Starr, פרודיה על האן סולו ולוק סקייווקר ממלחמת הכוכבים) ועוזרו בארף (Barf, איש-כלב המבוסס על ידידו של האן סולו, צ'ובאקה) להציל את בתו.
לון-סטאר ובארף נענים למשימה, בתקווה לזכות בפרס הכספי לאחר שהם חייבים כסף לפיצה דה האט (Pizza the Hutt, פרודיה על ג'אבה דה האט ופיצה האט) ומצילים את הנסיכה ושפחתה הרובוטית דוט (פרודיה על C-3PO), אך מתרסקים על כוכב לכת מדברי.
בעת שהייתם שם מתחילים לון-סטאר ווספה להתאהב.
בעוד הם מחפשים דרך להנצל מכוכב הלכת המדברי, פוגשים הגיבורים את החייזר יוגורט (פרודיה על יודה).
יוגורט מלמד את לון-סטאר להשתמש בכוח ה"שוורץ" המסתורי (פרודיה על "הכוח").
כאשר "קסדה שחורה" לוכד את הנסיכה ולוקח אותה לחלליתו כדי לסחוט את אביה, יוגורט עוזר ללון-סטאר וחברו בארף לרדוף אחריהם.
הצמד מצליח להציל את וספה, אבל רק לאחר שאביה נתן ל"קסדה שחורה" את סיסמת מגן האוויר של דרואידיה, המגנה על האטמוספירה היקרה שלו.
בעוד הגיבורים מנסים להימלט, הם מגלים שחלליתו של "קסדה שחורה" היא רובוטריק המשנה צורתו לעוזרת בית ענקית, המצוידת בשואב אבק במטרה לשאוב את כל האוויר מדרואידיה.
לון סטאר וחבריו משתמשים בכוח השוורץ כדי להפוך את פעולת השואב, ולאחר מכן מצליחים להרוס את החללית, אך נשיא כוכב הלכת "כדור חלל", מפקד הצבא "קסדה שחורה" וסגנו מצליחים להינצל.
עם סוף הסרט מגלה לון סטאר מיוגורט כי פירושו של התליון המסתורי אשר הוא עונד על צווארו הוא תעודת לידה המאשרת את היותו נסיך.
לון-סטאר מנצל זאת, ונושא את וספה לאישה.
הסרט מהווה פרודיה על סרטי "מלחמת הכוכבים" של ג'ורג' לוקאס ויצירות מדע בדיוני פופולריות אחרות באותה תקופה, כגון "מסע בין כוכבים".
העלילה הפשוטה למדי נשענה על עלילת הסרט המקורי של סדרת "מלחמת הכוכבים" – "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", אך ניכרו בה אלמנטים רבים גם מסרטי ההמשך.
לרוב הדמויות מהמקור ישנם מקבילים ישירים בסרט זה, בכללם צ'ובאקה שהפך לבארף או הנסיכה ליאה שהפכה לנסיכה וספה.
דמותו של לון סטאר מורכבת משילוב בין לוק סקייווקר והאן סולו של לוקאס.
הפרודיה בסרט מתמקדת פעמים רבות בשחזור סצנות מתוך היצירות המקוריות תוך תוספת הומוריסטית.
לעיתים מדובר במשחקי מילים או הערות סרקסטיות, לעיתים באופן כללי או בהתייחס ישירות למקורות ההשראה לסרט.
במקרים אחרים המדובר בהומור סלפסטיק.
סצנות מסוימות מהסרטים המקוריים אף שוחזרו באופן הומוריסטי, כגון אימוני לון סטאר בשוורץ, אשר הקבילו לאימוני לוק סקייווקר בכוח ב"מלחמת הכוכבים: האימפריה מכה שנית".
מלבד בדיחות מזדמנות על עלילות יצירות המדע הבדיוני מהן שאב השראה, הסרט מרבה ללגלג על נושאים נוספים הקשורים לתעשיית הבידור.
נושא חוזר הוא רמת המסחור וכמות המוצרים הנלווים שסיפקו סרטי "מלחמת הכוכבים".
הדבר מתבצע באמצעות התייחסות עצמית לסרט "שיגעון בחלל" עצמו: במהלך הסרט נראים על המסך פעמים רבות מוצרים הנושאים את שם הסרט (למשל מצעים, קצף גילוח ואף נייר טואלט ולהביור).
הדמויות בסרט מודעות לנושא, ויוגורט מנהל חנות מזכרות שכזו.
כמו כן, כדורי החלל משתמשים בעותק וידאו של הסרט כדי "להריץ קדימה" את העלילה והדמויות מייחלות להיפגש שוב ב"שיגעון בחלל 2: החיפוש אחר עוד כסף".
בדיחה זו כמעט והייתה למציאות, כאשר ברוקס אכן השתעשע ברעיון ליצור סרט המשך בשם זה, אך לבסוף היוזמה נגנזה.
בשנת 2008 הופקה לסרט סדרת טלוויזיה בשם "שיגעון בחלל: הסדרה המצוירת".
הסדרה הייתה בת עונה אחת וכללה 13 פרקים, כשכל פרק צחק על סרט קולנוע או סדרת טלוויזיה אקטואליים כלשהם באותה התקופה.
בין הסדרות והסרטים עליהם צחקו ניתן לציין את "מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'", "ספיידרמן" ו"אמריקן איידול".
בשל הזדקנותם של רוב שחקני הסרט המקורי ומותו של השחקן ג'ון קנדי (בארף) הם לא נותרו לדבב את הסדרה למעט דפני זוניגה שדיבבה את הנסיכה וספה ומל ברוקס שנשאר לבצע את קולותיהם של יוגורט וסקרוב.
ברוקס הוא גם מי שכתב וביים את הסדרה.
ביוני 2024, הוכרז שמל ברוקס עובד על סרט המשך לסרט "שיגעון בחלל" בשיתוף אולפני אמזון.
עד כה, הוכרז שהשחקן ג'וש גד צורף לצוות השחקנים, אך עדיין אין תאריך יציאה לאקרנים.
אולפני אמזון הכריזו ביוני 2025 שיפיצו את הסרט, עם יציאה משוערת לאקרנים בשנת 2027. חברת ההפקה אימג'ן אנטרטיינמנט תפיק את הסרט, עם רון הווארד, בראיין גרייזר וג'ב ברודי כמפיקים בפועל.
לצד הכרזה זו, מגזין הוליווד ריפורטר ציין שבסרט יככבו לואיס פולמן (בנו של ביל פולמן) כסטאר-ברסט, בנם של לון-סטאר ו-וספה; קיקי פאלמר כדמות בשם דסטיני, ובנוסף ג'וש גד.
ברוקס ישוב לגלם את דמותו של יוגורט.
לפי מגזין דדליין הוליווד, גם ביל פולמן וגם ריק מוראניס ישובו לגלם את דמויותיהם של לון-סטאר ודארק הלמט, בעוד מגזין The Wrap ציין שדפני זוניגה תשוב לגלם את דמותה של וספה.
לפי מסיבת עיתונאים, הסרט תואר בידי אלה שעדיין לא קראו את התסריט כ"סרט המשך חלק שני שאינו פריקוול ולא אתחול אבל עם אלמנטים של אתחול לצורך הרחבת הזיכיון".
ב-12 ביוני 2025 יצא קדימון המכריז על הפקת הסרט.
שִׁיגֵלוֹזִיס (Shigellosis), או דיזנטריה בצילרית, היא מחלה זיהומית של המעיים, הנגרמת על ידי חיידקים מהסוג Shigella ומתבטאת בדיזנטריה – שלשול דמי ורירי מלווה בכאב בטן ולעיתים חום.
המחלה, אשר נפוצה בעיקר בדרום אסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה, ושם גם עלולה לגרום לשיעורי תמותה גבוהים יותר, מועברת במחזור צואה-פה, לרוב באמצעות מים או מזון הנגועים בחיידק.
כמות החיידקים הנמוכה הדרושה לגרימת מחלה, הופכת את המחלה למידבקת ביותר מבין זיהומי המעיים.
האבחנה של המחלה היא על ידי זיהוי מחולל המחלה בצואה, בתרבית צואה או ב-PCR מדגימת צואה.
לרוב המחלה חולפת מאליה תוך מספר ימים, אולם במחלה קשה, או במטרה למנוע התפרצויות, הטיפול כולל אנטיביוטיקה: ציפרופלוקסצין, אזיתרומיצין או צפטריאקסון.
המונח דיזנטריה נטבע על ידי היפוקרטס לתיאור שלשול דמי ורירי המלווה בכאבים בצאייה, ואף שרק בשלהי המאה ה-19 נעשתה ההבחנה בין דיזנטריה בצילרית הנגרמת מ-Shigella לדיזנטריה אמבית, חלק ניכר מהתייחסות לדיזנטריה בכתבים שונים מיוחס לשיגלוזיס, נוכח ההקשר שנעשה למערכות צבאיות ולמצור, עת תנאי התברואה ירודים במיוחד.
מחקר שבחן את עומס מחלת השיגלוזיס העולמי אמד בשנת 2016 את מספר המקרים ב-270 מיליון מקרים ברחבי העולם, עם שיעור היארעות של 36.4 ל-1,000 איש.
מדובר בירידה בהיקף המחלה לעומת שנות ה-90 של המאה ה-20. עומס המחלה הגבוה ביותר נמצא בדרום אסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה, ושם גם שיעורי התמותה הגבוהים היותר מהמחלה.
בישראל היקף התחלואה עומד על 30–60 מקרים בשנה ל-100 אלף איש, לעומת 1.6 מקרים ל-100 אלף איש באיחוד האירופי.
המחלה מופיעה בעיקרה בילדים מגיל חצי שנה עד 10 שנים, כשקבוצת הגיל השכיחה ביותר היא בני שנה עד ארבע, אך גם מבוגרים עלולים ללקות במחלה, בפרט אם ילדיהם חלו בה או שהם ביקרו במדינות מתפתחות.
נדיר לראות תינוקות בני פחות מחצי שנה עם שיגלוזיס, ייתכן משום תזונה שמבוססת על הנקה.
התפרצויות של שיגלוזיס מתוארות במעונות יום, ואף בקרב משפחות דתיות מרובות ילדים.
בדומה למחלות שלשוליות אחרות, שיגלוזיס היא מחלה של תקופת הקיץ.
העונתיות של המחלה תוארה כבר על ידי היפוקרטס, אשר עמד על הקשר בין אביב גשום לאחר חורף שחון לבין עלייה במספר מקרי הדיזנטריה בקיץ.
מגפות של שיגלוזיס עשויות להתרחש במחזורים של 20–30 שנה, ביטוי להתפתחות חסינות, אשר דועכת עם לידתם של ילדים שלא נחשפים לזן מחולל המגפה ועד להבשלת התנאים להתפרצות נוספת.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התפרצו ארבע מגפות של שיגלוזיס מהזן S.
Dysenteriae 1: במרכז אמריקה בסוף שנות ה-60, בדרום אסיה ובמרכז אפריקה בשנות ה-80 ובמזרח אפריקה בשנות ה-90.
Shigella הוא סוג מתג גראם שלילי אל-אווירני פקולטטיבי נייח וחסר קופסית ממשפחת ה-Enterobacteriaceae.
הוא התגלה וזוהה כמחולל של דיזנטריה בצילרית על ידי הרופא והבקטריולוג היפני קיושי שיגה בשנת 1906, עת בודד מצואת אדם עם דיזנטריה.
מספר שנים לפני כן, בודד סיימון פלקסנר חיידק דומה, אך שונה סרולוגית, מאדם אחר עם דיזנטריה שנרכשה בפיליפינים.
בסוג Shigella ארבעה מינים, שמכילים יחדיו כ-40 סרוטיפים ואשר נבדלים זה מזה במאפיינים ביוכימיים וסרולוגיים: Shigella dysenteriae (קבוצה A), הנקרא גם מתג שיגה, מכיל את הסרוטיפ 1 האלים יותר, אשר נקשר בהתפרצויות רחבות-היקף ותמותה במדינות מתפתחות.
Shigella flexneri (קבוצה B) הוא הזן האנדמי במדינות המתפתחות באסיה ובאפריקה.
Shigella boydii (קבוצה C) אנדמי לתת-היבשת ההודית.
Shigella sonnei (קבוצה D) הוא הזן אנדמי בעולם המערבי.
בישראל 95% ממקרי השיגלוזיס המאובחנים נגרמים מזן זה, בעוד היתר נגרמים מ-S.
coli (EIEC), מחולל נוסף של דיזנטריה בצילרית.
חיידקים אלה חולקים גורמי אלימות משותפים, אשר חלקם כרומוזומליים וחלקם מועברים אופקית.
חיידק ה-Shigella מועבר מאדם לאדם במחזור צואה-פה.
החיידק יכול לעבור, למשל, בין ידיים לא רחוצות, כשמספר החיידקים הנמוך, לעיתים אף פחות מ-100, הנחוץ לגרימת מחלה, הופך את שיגלוזיס למחלה השלשולית החיידקית המידבקת ביותר.
הדבר מסביר מדוע התפרצויות עלולות להתרחש בקרב אוכלוסיות המתגוררות בצפיפות, דוגמת מחנות צבא, בתי כלא, מוסדות לחוסים ומשפחות מרובות ילדים.
באופן דומה, צריכה של מזון או מים מזוהמים בחיידק הם מקור לרכישת שיגלוזיס, כשהתפרצויות עשויות להתרחש כאשר מקור מזון או מים משותף, דוגמת באר מים, מזדהם בצואה נגועה בחיידק.
בנוסף, מתוארות גם התפרצויות של שיגלוזיס עמיד לאנטיביוטיקה בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים.
זבוב הבית נקשר אף הוא בהעברה של שיגלוזיס, בפרט באזורים טרופיים, נוכח העלייה בשיעור הדיזנטריה כשאוכלוסיית הזבובים בשיאה, הזיקה של זבוב זה לצואת אדם, הבידוד של חיידקי Shigella מזבובים בשילוב עם המזרע הנמוך הדרוש לגרימת מחלה, והפחתת שיעורי הדיזנטריה בעת הדברת זבובים סביבתית.
חיידקי ה-Shigella העמידים לתנאי החומציות שבקיבה, עושים את דרכם לאחר הבליעה לעבר המעי הדק, ותוך 12 שעות מתרבים ומגיעים לריכוזים של עשרות מיליונים עד מיליארד תאים למ"ל תוכן מעי.
בתוך מספר ימים החיידקים עוזבים את המעי הדק ומתיישבים במעי הגס.
כפי שעולה ממחקר שבחן את המראה הקולונוסקופי של שיגלוזיס, ככל שמתקדמים במעי הגס לעבר החלחולת, כך המעי מעורב יותר במחלה, עם מעורבות של 100% במעי העקול והחלחולת, ושיעור הולך ויורד עד ל-15% במעי הגס העולה.
במעי הגס החיידקים חודרים לתאי רירית המעי, לרבות תאי האפיתל, המקרופאגים ולתאי M.
לצורך החדירה הם עושים שימוש במערכת הפרשה מסוג III, המזריקה חלבונים חיידקיים, בהם רעלנים ומשרי אפופטוזה, לתא הרירית.
החיידקים מתרבים בתוך תאי המעי ועוברים להדביק תאים סמוכים בתהליך תלוי אקטין, תוך שהם גורמים להרס של התאים ומעוררים דלקת.
זיהום זה מוגבל לרקמת הרירית בלבד, ומעבר של החיידק לזרם הדם הוא נדיר.
בעוד ארבעת המינים של Shigella נושאים על גבי פלזמיד את הגן לרעלן ShET2 (אנטרוטוקסין שיגלה 2), הזן S.
flexneri 2a נושא בכרומוזום את הגן ל-ShET1 (אנטרוטוקסין שיגלה 1), ואילו הזן S.
dysenteriae 1 מייצר את רעלן השיגה STx, הדומה לרעלן המופרש מ-Enterohemorrhagic E.
coli ונקשר בהתפתחות תסמונת המוליטית-אורמית.
רעלנים אלה גורמים להפרשת מים ואלקטרוליטים לחלל המעי.
אף שהחיידקים גורמים לדיכוי הפרשת פפטידים אנטימיקרוביאליים, ובכך מצליחים להתחמק ממערכת החיסון, בסופו של דבר, הרס הרירית מעורר תגובה חיסונית תאית והומורלית, עם עלייה ברמות ציטוקינים ככל שהמחלה קשה יותר.
הנזק הרקמתי והתגובה הדלקתית מתארגנים לכדי מורסות זעירות, המתמזגות זו עם זו לכדי מורסות גדולות יותר, שמתקלפות מהרירית ויוצרות כיבים ברירית.
תקופת הדגירה של המחלה היא 1–4 ימים.
לאחר מכן, שלב ריבוי החיידק במעי הדק מביא לתסמינים של כאב בטן עוויתי וחום, המתועד בכשליש מהמקרים.
לאחריהם מופיע שלשול מימי בנפח גבוה.
עם מעבר החיידקים למעי הגס, החום יורד אך תדירות השלשולים עולה במקביל לירידה בנפח, והצואה עצמה עשויה להפוך לדמית (40% מהמקרים) ורירית (50% מהמקרים), עם דחיפות לצאייה ודחף ריק (טנזמוס, התחושה שצאייה קרֵבה מבלי שיוצא תוכן).
הממצאים בבדיקה הגופנית עשויים לכלול חום גבוה, רגישות בבטן תחתונה וניע ער.
ביצוע בדיקה רקטאלית יפיק כאב, והרירית תיראה גדושה ופריכה, עם ריבוי הפרשות ריריות ואזורי דמם כתמי.
התכייבות של רירית החלחולת יכולה להיראות לאחר מספר ימי מחלה.
באנשים עם שלשולים מרובים, תיתכן צניחת חלחולת.
בספירת דם מלאה ניתן לראות לעיתים לויקוציטוזיס, או לחלופין לויקופניה, עם ריבוי צורות צעירות (סטייה שמאלה).
הסתכלות מיקרוסקופית ישירה על משטח צואה צבוע במתילן בלו תראה ריבוי תאי דם לבנים, בעיקר נויטרופילים.
ריבוי תאי הדם הלבנים בצואה מעיד על דלקת מפושטת של המעי הגס.
רמות לקטופרין בצואה היא בדיקה רגישה יותר למידת הדלקת ברירית המעי, ובמרבית מקרי שיגלוזיס היא חיובית.
זיהוי מתג ה-Shigella בצואה מתבצע בראש ובראשונה בעזרת תרבית, בפרט בשלבי המחלה הראשונים, כאשר עומס החיידקים בצואה גבוה.
בשלבי ההחלמה ריכוז החיידקים בצואה יורד במספר סדרי גודל.
העברת הדגימה בהקדם למעבדה תביא לשיעור זיהוי גבוה יותר, שכן ככל שדגימת הצואה עומדת בטמפרטורת החדר, חלה ירידה במספר התאים החיוניים.
לצורך זיהוי החיידק נזרעת הדגימה על שני מצעי גידול שונים לפחות.
האחד כולל מעכבים מעטים של חיידקים גראם שליליים, דוגמת אגר מקונקי, והשני סגולי יותר עם יותר מעכבים, דוגמת מצע שיגלה–סלמונלה.
מושבת החיידק מתאימה לחיידקים שאינם מפרקים לקטוז.
בנוסף, בדיקת PCR עשויה אף היא לזהות את החיידק בצואה, אלא שהגן הנבדק משותף ל-EIEC, ולכן הבדיקה אינה יכולה להבדיל בין שני החיידקים הדומים הללו.
במכוני מחקר משתמשים גם בצביעות פלואורסצנטיות תחת המיקרוסקופ.
רמת הנוגדנים נגד שיגלה עולה בדם בשלב ההחלמה, ואף שמידת העלייה נמצאת במתאם לחומרת המחלה, כלי סרולוגי זה משמש בהקשרים אפידמיולוגיים.
החשד האבחנתי לשיגלוזיס עולה באנשים המתייצגים עם שלשול חריף המלווה בתסמינים סיסטמיים, בפרט אם השלשול נמשך למעלה מיומיים, החום גבוה, יש דם או ריר בצואה, או כאשר יש הדבקה בתוך המשפחה בהפרש של עד שלושה ימים בין המקרים.
תרבית צואה היא מדד הזהב לאבחנה.
עם זאת, שיטות PCR, לרבות PCR המכוון למספר מחוללים בו־זמנית, הולכות ותופסות נתח נרחב יותר באבחנה של שיגלוזיס, שכן רגישותן וסגוליותן גבוהות מאוד ביחס לתרבית צואה (96% ו-99%, בהתאמה, עבור זיהוי Shigella או EIEC), והזמן לקבלת תשובה מתקצר למספר שעות, תוך הפחתת העלויות הכוללות של הבירור והטיפול.
החסרונות של השיטות המולקולריות הללו הוא בחוסר היכולת שלהן להבחין בין Shigella ל-EIEC, נוכח הגן הזהה שמאותר בבדיקה, ובכך שאינן נותנות מידע על עמידות לאנטיביוטיקה.
משום כך, לאחר זיהוי של Shigella או EIEC בבדיקה מולקולרית של צואה, מתבצע וידוא של התוצאה על ידי תרבית לצרכים אפידמיולוגיים ולצורך קבלת מידע על עמידות.
באבחנה המבדלת לשיגלוזיס נמצאות סיבות אחרות לשלשול, ובפרט לדיזנטריה ולדלקת הקיבה והמעיים, דוגמת אמביאזיס.
מאחר ששיגלוזיס היא מחלה חריפה, סיבות כרוניות יותר לשלשול דלקתי עם דם וריר, הן פחות סבירות אם כי לא נשללות על הסף.
אף על פי ששיגלוזיס אינה גורמת בדרך כלל לאובדן נוזלים ואלקטרוליטים משמעותי בשלשול, בגילאי הקצה ניכרת לעיתים התייבשות, הניתנת לטיפול באמצעות החזרי נוזלים ומלחים.
החזרי הנוזלים ניתנים דרך הפה, אלא אם ישנן הקאות מרובות או שהאדם במצב כללי ירוד, שאז הם ניתנים בעירוי.
מאחר שברוב המקרים שיגלוזיס היא מחלה החולפת מאליה, ומאחר שהשימוש העודף באנטיביוטיקה עלול לברור זנים עמידים, טיפול אנטיביוטי ניתן לאנשים עם מחלה בדרגת חומרה קשה, כגון אנשים שמחלתם מחייבת אשפוז, אנשים עם תיעוד החיידק בדם ואנשים עם סיבוכים אחרים של המחלה.
כמו כן, אנטיביוטיקה ניתנת לאנשים שיש להם גורמי סיכון לפתח מחלה קשה, ובפרט אנשים עם דיכוי חיסוני וקשישים.
בנוסף, במטרה למנוע התפרצות, טיפול אנטיביוטי ניתן לאנשים העובדים עם מזון, לדיירי בתי אבות ומוסדות אשפוז כרוני ולאנשים העובדים במעונות יום.
אוכלוסיות אלו יקבלו טיפול גם אם יאותרו כנשאים ללא מחלה גלויה.
בשל שיעורי עמידות לאנטיביוטיקה הולכים ועולים, הטיפול האמפירי מביא בחשבון את גורמי הסיכון ל-Shigella עמידה, כך שבאנשים ללא גורמי סיכון ציפרופלוקסצין היא תרופת הבחירה, בעוד שבאנשים עם גורמי סיכון ניתן לטפל בצפלוספורין מדור שלישי, דוגמת צפטריאקסון.
גורמי הסיכון הם שהות בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים ו-HIV.
הקווים המנחים של החברה האמריקאית למחלות זיהומיות ממליצים כקו ראשון על טיפול אנטיביוטי באזיתרומיצין, ציפרופלוקסצין או צפטריאקסון לטיפול בשיגלוזיס.
בנוסף, במקרה של ריכוז מעכב מזערי של 0.12 מיקרוגרם למ"ל ומעלה עבור ציפרופלוקסצין, מנחים המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן על הימנעות ממתן התרופה, גם אם הדיווח של המעבדה מזהה את החיידק כרגיש.
שיותר ויותר זנים הפכו עמידים אליה, ואמפיצילין.
משך הטיפול המקובל הוא שלושה ימים.
הסיכון לפתח תסמונת המוליטית-אורמית הקיים בזנים המפרישים את רעלן השיגה עולה לאחר טיפול אנטיביוטי.
משום כך, זיהוי של חיידק המפריש את הרעלן בצואה יביא להימנעות מטיפול אנטיביוטי.
הטיפול בתרופות עוצרות עלול להחמרת חדירת החיידק לרירית המעי, ועל כן נחשב כלא מועיל.
אולם, אם ניתן יחד עם אנטיביוטיקה, הוא עשוי לקצר את משך השלשול.
באנשים עם מערכת חיסונית כשירה שיגלוזיס היא מחלה חולפת מאליה, וגם בהיעדר טיפול אנטיביוטי היא נמשכת בין מספר ימים לחודש, כשהממוצע עומד על שבעה ימים.
עם זאת, מבין מחלות השלשולים הזיהומיות, היא מביאה יותר אנשים לכדי אשפוז.
מחלה קשה יותר נצפית בילדים בתת-תזונה, במדוכאי חיסון ובקשישים, אז גם הסיכון לתמותה עולה.
הסיבוכים אינם שכיחים וכוללים: התייבשות חמורה, פרכוסי חום בילדים, אלח דם, דלקת ריאות, דלקת לחמית וקרנית ודלקת פקעיות הכליה כתוצאה משקיעת מכלולי חיסון.
סיבוכים המופיעים לאחר חלוף הזיהום כוללים: תסמונת מעי רגיז המופיעה ב-4% מהמקרים במדינות מפותחות, דלקת מפרקים ראקטיבית, ובחיידקים המפרישים את רעלן השיגה תסמונת המוליטית-אורמית.
Dysenteriae 1 גורם בדרך כלל למחלה קשה יותר, ובעת התפרצויות כאשר לא מטופל, כרוך בשיעורי תמותה של עד 20%.
בדומה לזיהומים אחרים העוברים במחזור צואה-פה, הבטחת גישה למי שתייה נקיים היא צעד מהותי בצמצום ההיקף של שיגלוזיס, בפרט במדינות מתפתחות עם תשתיות תברואה לקויות.
באופן דומה, הכלרת מים היא צעד נוסף בהפחתת שיעור הזיהומים החיידקיים של מערכת העיכול העוברים במים.
הדברת מזיקים מסייעת אף היא בצמצום אוכלוסיית החרקים היכולים להעביר את המחלה.
ברמת הפרט, שמירה על היגיינה אישית עם רחצת ידיים תכופה ויעילה ושמירה על בטיחות המזון, לרבות הרחקת אנשים משלשלים מהכנת מזון ובישול מזון ואחסנתו בתנאי קירור נאותים, עשויים לצמצם התפרצויות של המחלה.
במקומות בעלי פוטנציאל הדבקה גבוה, כמו מעונות יום ומוסדות לטיפול כרוני, וידוא הכחדת החיידק על ידי תרבית שלילית בסיום טיפול אנטיביוטי עשויה לצמצם את הסיכון להתפרצות.
בעולם המתפתח הנקה היא אמצעי להפחתת סיכויי הדבקת תינוקות בשיגלוזיס.
ניסיונות לייצור חיסון לשיגלוזיס טרם הבשילו לכדי פיתוח תרכיב.
עוד בשנת 1919 ניסח האימונולוג אלכסנדר בזרדקה את הרעיון שלפיו החסינות בפני דיזנטריה בצילרית, הנרכשת לאחר מחלה, היא תוצאה של ריגוש רירית המעי למתגי הדיזנטריה, וכי לנוגדנים בנסיוב תפקיד מזערי, אם בכלל, בהקניית חסינות.
אחד הניסיונות המוצלחים יותר היה מתן של זנים חיים מוחלשים של שיגלה לאוכלוסיית חיילים בצבא יוגוסלביה ולילדים באזורים היפראנדמיים.
החיסון ניתן במספר מנות והצליח למנוע מחלה, אך לא למנוע נשאות.
בשפה העברית מילים נרדפות לשיגעון הן "טירוף דעת" או "מטורף", "אי־שפיות", "בלתי שפוי", "לא נורמלי" ועוד ביטויים עממיים רבים.
משתמשים במילה "שיגעון" גם במובן של תסמינים פסיכוטיים או אישיותיים מסוימים כמו מחשבות שווא או מחשבות מקובעות שאינן מרפות, או בצירופים המתייחסים לפתולוגיה נפשית, פסיכוטית או אישיותית, כמו "שיגעון גדלות" (מגלומניה) או "שיגעון רדיפה" (פרנויה).
בשפת היום-יום משתמשים במילה "שיגעון" גם במובן של שטות גמורה, חוסר היגיון, אבסורד או בתיאור דברים היוצאים מן הכלל.
השיגעון נוכח – בדרך כלל כגורל או כעונש – במיתוסים דתיים מוקדמים ובסיפורי גבורה הפרעות חמורות במצבי רוח, דיבור והתנהגות שיוחסו לרוב לכוחות על-טבעיים.
בבבל ובארם נהריים האמינו שהפרעות מסוימות נגרמו כתוצאה מפלישה של רוחות, כישוף, זדון שטני, עין הרע והפרת טאבו: דיבוק היה גם השיפוט וגם העונש.
בגישות יווניות מוקדמות נתפסה התנהגות נורמלית ואבנורמלית כאחד, כנתונים לחסדיהם של כוחות חיצוניים על-טבעיים כמו אלים, שדים, כוחות פוריות כוחות המענישים, נוקמים והורסים: כאשר גורל בני האדם נקבע בעיקר על ידי פסקי-דין המוכתבים מלמעלה מאותו כוח-עליון.
באותן גישות מוקדמות החיים הפנימיים עם הדילמות המוסריות שלהם לגבי מצפון ובחירה עדיין לא היו החלטיים: היחס שניתן הוא כי הגורל מכתיב את אופי הדברים ורצף הפעולות.
כלומר כוח עליון השולט בפעולותיו של האדם ביחס לדפוסי התנהגותו: רק במאות ה-5 וה-4 לפני הספירה התפתחה החשיבה על הנפש ושימשה בסיס לזרם התפישה המרכזי ביחס לנפש ולשיגעון במערב.
אצל הומרוס באיליאדה הגיבורים נתפסו כנתונים לחסדיהם של כוחות חיצוניים, על טבעיים.
בני האדם הגיעו לכדי שיגעון מתוך זעם האלים או בשל נקמתם: גיבורי האיליאדה הם בובות על חוט הנשלטות על ידי כוחות חיצוניים גם במקרא טירוף והפרעת הנפש הם עונש אלוהי שמקבל האדם על חטאיו.
האזכור העתיק ביותר של הטירוף במקרא מופיע כאשר האלוהים מעניש את בני ישראל אם לא ימלאו את החוקים שמשה הציג בפני העם.
לפיכך בתפיסה של העת העתיקה וימי הביניים השיגעון הוא טרוף הדעת, טשטוש השכל שנגרם לאדם על ידי כוח עליון וגורם לו להתנהג מתוך שוטות גמורה ולפעול בחוסר טעם או הגיון בהשוואה להתנהגות שנחשבת לנורמטיבית בחברה.
השיגעון נתפס כתוצאה של השתלטות על ידי כוח עליון כמו רוח או שד הנתקע במוחו של אדם ואינו מרפה ממנו, דבר הגורם להתנהגות חריגה מתוך דחפים הנשלטים בידי כוחות של מעלה.
שיגעון על פי הרפואה ה"מודרנית"
הרפואה המודרנית נמנעת כיום משימוש במונח זה, ומשתמשת במקומו במושגים "מחלת נפש", "פסיכוזה" או "הפרעה פסיכיאטרית קשה"; ההעדפה היא בכל מקרה לתת אבחנה רפואית ברורה של סוג המחלה הנפשית (למשל "מאניה", "סכיזופרניה" וכו'), במקום המונח הכללי שהונחל בשפת ימי קדם או ימי הביניים.
דהיינו, מצב נפשי הכולל מגוון התנהגויות המאופיינות בדפוסים אבנורמליים והמלוות בדרך כלל בעיוות חוש המציאות והשיפוט.
התנהגויות אלו עלולות לפגוע בצורה קשה בתפקוד החולה מבחינת חיי תעסוקה, חברה ופעילויות יום יום, להוות הפרה של נורמה חברתית, ולעיתים לסכן או לשבש קשות את חיי הפרט וגם את חיי הסובבים אותו.
המילים "שיגעון", "טירוף" וכדומה נשארות כיום בשימוש רק בשיח יומיומי בלתי פורמלי, בהתייחס להפרעה נפשית בולטת, או משמשות כהערות פוגעות, עלבונות וקללות לשם תיאור התנהגות קיצונית או לא הגיונית.
ישנו, מהצד השני, גם שימוש חיובי יותר בשפה היומיומית למושג שיגעון, למשל בביטוי "חיים משוגעים" שפירושו חיים של בילויים בנעימים, חַיִים נפלאים, בּילוּי נהדר.
בשיח המשפטי משתמשים במונח "אי־שפיות" בהקשר של הגנת אי-שפיות (טענה של נאשם במשפט פלילי כי אין להטיל עליו אשמה משום שהיה בלתי שפוי בעת ביצוע הפשע).
המושג "בלתי שפוי" מופיע גם בטפסים של שלטונות המס בנוגע לנקודות זיכוי.
המושג "מחלת נפש" משמש בשפה הרפואית-משפטית במובן של "מצב פסיכוטי", למשל בנהלים לגבי הוצאת צווים או הוראות לבדיקה פסיכיאטרית כפויה, טיפול מרפאתי כפוי או אשפוז כפוי.
בחיי היום יום יש המשתמשים במונח "משוגע" לאדם החורג מן מוסכמות.
דוגמה נפוצה לכך היא בהתייחס לאדם ההולך בגשם או בשלג עם לבוש קצר; זהו סוג של סלנג המתייחס להתנהגות החורגת מהנורמה.
הטיפול בנפגעי הנפש וכן היחס אליהם השתנו מאוד עם השנים ולכן גם היחס למילה שיגעון ואל המשוגעים.
החל מיחס כאל בעלי ידיעה נסתרת או מיסטית בתרבויות העולם העתיק, דרך תפיסת השיגעון כאיחוז מסוג כלשהו (למשל דיבוק), ועד לתפיסות שכיחות היום של פגיעות נפש שהן תוצאה של מבנה המוח (נוירולוגית) ובעיות בחומרים במוח , או תוצר של ילדות קשה או סביבה וחוויות קשות (פסיכולוגית).
גישות מודרניות הוליסטיות אינן מסכימות עם הגדרת אדם כ"משוגע" או "חולה", אלא רואות בתופעות אלה ביטוי קיצוני של הנפש למצבים קיצוניים, או סוג של מרד בחברה ובשררתה על האדם (מישל פוקו או האסכולה האנטיפסיכיאטרית למשל החזיקו או מחזיקים בדעות דומות לאלו).
שיבאס ריגל (Chivas Regal) הוא מותג ויסקי סקוטי מסוג בלנדד המורכב מערבוב של מספר סוגי ויסקי.
המותג שיבס יוצר לראשונה בשנת 1801 בסקוטלנד.
ראשיתו במזקקת משקאות אשר נוסדה על ידי האחים ג'יימס וג'ון שיבס; מקור שמם במילה הגאלית סקוטית seamhas, שמשמעותה "בר מזל" או - "בורך במזל טוב".
ב-1843 נבחרה המזקקה לספק ויסקי לבית המלוכה הבריטי, והדבר העלה את חינו בעיני צרכנים ברחבי אנגליה.
בשנת 1909 החלו בשיווק המשקה בארצות הברית.
בשנת 2001 נרכשה המזקקה על ידי תאגיד המשקאות הצרפתי פרנו ריקאר (Pernod Ricard).
החל משנת 2010 מופץ ומשווק בישראל על ידי חברת טמפו משקאות.
אחוז האלכוהול במותגים שמוכרת החברה הוא 40%, ומלבד שמם המסחרי הם מכונים במספר, המציין כמה שנים מיושנים מרכיבי הויסקי בחביות אלון.
שיבס ריגאל 12 (Chivas Regal 12) - התערובת הסטנדרטית.
הויסקי מכיל 35 תערובות שונות, שהבולטת ביניהם היא ויסקי הסתראת'יילה.
זהו המותג הנמכר ביותר של החברה.
שיבס ריגאל 18 (Chivas Regal 18)- ויסקי המכיל 25 תערובות שונות שהבולט מביניהם הוא ויסקי הסתראת'יילה.
הויסקי נמכר בשם "חתימת זהב" (Gold Signature).
שיבס רויאל סאלוט 21 (Chivas Royal Salute 21) - המותג החל להמכר לכבוד הכתרתה של אליזבת השנייה כמלכת בריטניה, שעם שובה לארצה נהגו לכבדה בירי 21 מטחי כבוד.
הויסקי נמכר בארבעה צבעים שונים: כחול, ירוק, אדום, וחום.
ההבדל ביניהם הוא מרכיבי הבלנדד ושינוי טעמים קלים אשר מתאימים את עצמם לשוק המקומי.
שיבס ריבולב 21 (Chivas Revolve 21) - מותג ויסקי זה הוא למעשה שיחזור של טעות יצור שפקדה את מפעל שיבס.
לפני כבערך מאה שנים, פס היצור של המפעל ייצר קו שלם של בקבוקים עם פגם בעיצוב.
להפתעת המפעל הקהל הבריטי אהב את העיצוב "החדשני" וכיום חברת שיבס משחזרת את עיצוב הבקבוקים הישן.
ויסקי זה מכיל מספר תערובות לא ידוע.
שיבס מאה של מאלטים (Chivas Century of Malts)- ויסקי המכיל 100 תערובות שונות שכל אחת מהם היא סינגל מאלט, מה שהופך את ויסקי זה בסופו של דבר לבלנדד מאלט ואף לאיכותי יותר.
שנת המינימום של הצעיר במרכיבו אינה מצוינת.
שיבס רויאל סאלוט אוסף 100 החביות (Chivas Royal Salute The Hundred Cask Selection) - בלנד של 100 חביות מובחרות שנבחרנו בקפידה על ידי קולין סקוט, המאסטר בלנדר של שיבאס ריגאל.
הויסקי הצעיר ביותר בבלנד זה הוא בן 25 שנה.
החברה הוציאה 3 סדרות כאלו במהלך השנים, כאשר כל סדרה בנויה מ-100 חביות שהם קרוב ל-30 אלף בקבוקים.
שיבס רויאל סאלוט 38 (Chivas Royal Salute 38) - ויסקי לאספנים שנמכר כיום, בלנד אשר המרכיב הצעיר ביותר בו הוא בן 38 שנה.
המחיר הממוצע של ויסקי זה הוא 800 דולר.
שיבס רויאל סאלוט 50 (Chivas Royal Salute 50) - ויסקי שיצא לכבוד חלוף 50 שנה להכתרתה של אליזבת השנייה למלכת אנגליה: יישון המרכיבים החל בשנת 1953, והויסקי הוכנס לבקבוקים כעבור 50 שנה.
ישנם רק 255 בקבוקים כאלו בעולם, ומחירם נאמד בעשרות אלפי דולרים.
שיבת הבן (בפינית: Pojan paluu) הוא אחד מספריה של הסופרת והמשוררת הפינית אווה טיקה.
הספר יצא לאור בשנת 1993.
אם מבוגרת, אשר בנה משתחרר לחופשה מבית-הסוהר שהוא כלוא בו, חווה חרדה ולחץ ומחליטה להתבצר במרתף ביתה, מחשש לחייה.
היא פוחדת מהבן שהכה אותה, גזל את כספה ובסופו של דבר נידון למאסר אחרי שהורשע בהריגה.
במרתף יש לאם פנאי להרהר, להיזכר בעברה ובקורות חייו של בנה, ולנסות להבין מה בדיוק השתבש.
שיגור לחלל הוא תהליך שבו גוף, בדרך כלל חללית או לוויין, משוגר מפני כדור הארץ אל החלל החיצון, ושוהה שם זמן רב (ולעיתים אף אינו חוזר לעולם לכדור הארץ).
לאחר גילוי חוקי המכניקה על ידי אייזק ניוטון נתברר כי ניתן לשגר גוף מפני כדור הארץ לחלל כך שהגוף לא יחזור לעולם, באחד משני אופנים (אם כי עברו עוד מאות שנים עד שהטכנולוגיה המאפשרת זאת פותחה במאה ה-20):
אם מעניקים לגוף אנרגיה קינטית מספקת ומהירות צידית (כלומר מהירות בכיוון היקפי סביב כדור הארץ) קובעים חוקי המכניקה כי הגוף יחוג סביב כדור הארץ במסלול אליפטי, בדומה לצורה שבה כוכבי הלכת מקיפים את השמש.
ניתן להסדיר את הדברים כך שהגוף יחוג במסלול מעגלי.
גופים כאלה הם לוויינים מלאכותיים, ומשמשים לצרכים טכנולוגיים וצבאיים שונים.
אם מעניקים לגוף מהירות שהיא מעל לסף הנקרא מהירות המילוט, הגוף ייזרק לחלל החיצון וימשיך ויתרחק מכדור הארץ לנצח.
יש אפשרות להעניק לגוף רק חלק מהאנרגיה ולנסות לאסוף עוד אנרגיה בדרכו בחלל באמצעות שיטת המקלעת הכבידתית.
דוגמה לגוף כזה היא חללית המחקר וויאג'ר 1 ששוגרה על ידי ארצות הברית ב-1977. מהירות המילוט מכדור הארץ היא 11.2 קילומטר בשנייה, או כ־40,320 קילומטר לשעה.
מהירות זו אינה תלויה במסת הגוף.
אמצעי השיגור הנפוץ ביותר לשיגור לחלל הוא משגר לוויינים וחלליות, שהוא עצם בעל מנוע רקטי אחד או יותר.
השיגור עצמו מתבצע מנמל חלל.
בדרך כלל, המשגר מורכב ממספר שלבים על מנת להשאיר את היחס בין הדלק למסה במהלך השיגור, ולאפשר האצת הטיל למהירות הנדרשת.
כאשר הדלק אוזל בשלב שפועל באותו הרגע, השלב ניתק מגוף המשגר ונופלים לכדור הארץ.
בחלק מן המקרים השלב נאסף בחזרה על מנת לעשות בו שימוש חוזר כמו ה־SRB (המאיצים של מעבורות החלל).
כאשר מדובר בגוף שבא להקיף את כל הארץ (כמו לוויין, למשל) ולא להישאר בתת מסלול אז השלב האחרון של המשגר נועד להעניק לגוף מהירות גבוהה בכיוון ניצב לפני כדור הארץ כך שהגוף ייכנס למסלול שתוכנן עבורו.
מעבורת חלל היא כלי טיס רב פעמי המסוגל להמריא מכדור הארץ לחלל, לשהות בחלל ולנחות חזרה בכדור הארץ לשם הכנתו לשימוש חוזר.
מעבורת החלל האמריקאית, הנדונה בערך זה, הייתה כלי הטיס הראשון בעל יכולת זו.
מעבורת החלל הראשונה, הקולומביה, שוגרה לראשונה ב-12 באפריל 1981. נאס"א בנתה 5 מעבורות חלל, שביצעו ביחד מעל 100 טיסות.
צוות המעבורת לא עלה בדרך כלל על שבעה אסטרונאוטים, אבל הייתה לפחות משימה אחת בעלת צוות של שמונה.
הראשון בעת החדשה שהעלה את הרעיון של שיגור לחלל היה ז'ול ורן בספרו הבדיוני מהארץ לירח שיצא לאור בשנת 1865. בספר תיאר שלושה אנשים הנורים לעבר הירח בתוך קליע ענק.
ורן ביצע חישובים כלליים בנוגע לירייה.
חישובים אלו היו מדויקים מבחינה בליסטית אך התעלמו מהעובדה שאף אדם לא יוכל לעמוד בתאוצה כה גדולה.
הראשון שהעלה את הרעיון של שימוש במנוע רקטי וכך המהירות תגדל בהדרגה ולא בבת אחת היה הסופר הצרפתי אשיל ארו בספרו "מסע לנוגה".
הסופר האנגלי הרברט ג'ורג' ולס הציע בספרו "האנשים הראשונים על הירח" שימוש בחומר המסוגל לבטל את כוח הכבידה סביבו על מנת לטוס לחלל.
עם כל זאת, הניתוח המדעי־טכנולוגי בוצע לראשונה על ידי המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי בשנת 1903. את הניתוח פרסם במאמרו "חקר החלל החיצון באמצעות התקני תגובה" בו פרסם גם את נוסחת ציאולקובסקי.
רובר אנו־פלטרי הציע בשנת 1920 להשתמש באנרגיה גרעינית לשם שיגור לחלל.
רוברט גודרד פרסם בשנת 1919 מאמר בשם "שיטת הגעה לגבהים קיצוניים" בו מסביר כי פיתח שיטה לשימוש בזרימת דה־לאוואל ברקטות המונעות בדלק נוזלי ושיפר אותה עד־כדי־כך שניתן להשתמש בה לשיגור לחלל ולמסע בין־כוכבי.
הוא אף הוכיח במעבדה שרקטות יפעלו בריק החלל, בניגוד לדעתם של מדענים אחרים בני תקופתו.
למאמר זה הייתה השפעה מרובה על ורנר פון בראון והרמן אוברט שהיו דמויות מפתח בפיתוח השיגור והטיסה לחלל.
הטיל הראשון שהגיע לחלל היה טיל ה־V-2 הגרמני שהגיע לגובה של 189 ק"מ במהלך שיגור ניסוי ביוני 1944.
ספוטניק 1 היה הלוויין הראשון בחלל.
הוא שוגר במסגרת תוכנית ספוטניק על ידי ברית המועצות, באמצעות משגר מדגם R-7. ספוטניק שוגר ב-4 באוקטובר 1957, והיווה אבן פינה להאצת המירוץ לחלל בין ארצות הברית וברית המועצות.
הלוויין פעל כשלושה שבועות, עד שהסוללות שהיו בתוכו דעכו.
בשלב זה ספוטניק החל לאבד גובה, עד שבסופו של דבר הוא נכנס לאטמוספירה ונשרף ב-3 בינואר 1958.
זו הייתה הפעם הראשונה בה אדם שייט מעבר לאטמוספירה, והפעם הראשונה בה אדם שהה במסלול סביב כדור הארץ.
אף ששיגור לוויינים לחלל מתבצע באופן תדיר החל משנת 1957, עדיין נכשלים מעת לעת שיגורים של לוויינים וחלליות.
מתוך 11 שיגורים של לוויינים ישראליים מסדרת "אופק" באמצעות משגר הלוויינים שביט, נכשלו שני שיגורים.