tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קושיבה הסתמך על עבודתו של ריימונד דייוויס כדי לבנות בשנות ה-80 גלאי ניטרינו תת-קרקעי במכרה אבץ ביפן, לו קרא "קמיוקנדה 2".
הגלאי הורכב ממכל מים ענק המוקף בגלאים אלקטרוניים שתפקידם לאתר הבזקי אור אשר נוצרים כאשר ניטרינו בא במגע עם גרעין אטומי במולקולות המים.
קושיבה הצליח לאשש את התאוריה של דייוויס, כי אכן השמש פולטת נייטרינואים, וכי בפועל תמדד על כדור הארץ כמות מעטה יותר מהצפויה להגיע אלינו לאחר שנפלטה מהשמש (כלומר, כי חלקם נאבדים בדרך מהשמש אלינו).
ב-1987 הגלאי איתר שטף של ניטרינו מפיצוץ סופרנובה שהתרחש מחוץ לשביל החלב.
לאחר מכן בנה קושיבה גלאי גדול יותר ורגיש יותר, לו קרא "סופר-קמיוקנדה", שנכנס לשימוש ב-1996. בעזרתו הצליח לגלות עדויות מהימנות לכך שניטרונואים, המתחלקים ל-3 סוגים שונים, יכולים לשנות את סוגם מאחד לשני תוך כדי תנועתם.
נפטר בטוקיו ב-12 בנובמבר 2020.
מסטיסלב קלדיש היה מתמטיקאי סובייטי.
היה בין האבות של תוכנית החלל הסובייטית, במשך 14 שנים היה הנשיא של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנות ה-60 היה מכונה "התאורטיקן הראשי" במקביל לסרגיי קורוליוב שהיה מכונה "המתכנן הראשי".
מסטיסלב קלדיש נולד בריגה למשפחה של מדען בתחום הבנייה.
בשנת 1915 המשפחה עברה למוסקבה עקב התקרבות החזית הגרמנית לריגה והחלטת הממשל להעביר את המכון הפוליטכני המקומי כולל הסגל והסטודנטים לחלקים הפנימיים של האימפריה הרוסית.
בשנים 1920-1918 המשפחה התגוררה בעיר איוואנובו בה האב לימד במכון הפוליטכני שהוקם.
בשנת 1927 קלדיש סיים את בית הספר במוסקבה ותכנן ללמוד את תחום הבנייה.
אחותו, שכבר סיימה את אוניברסיטת מוסקבה, המליצה לו ללמוד באוניברסיטה זו.
בשנת 1931 קלדיש סיים את הלימודים בפקולטה למתמטיקה.
בשנת 1931 קלדיש החל לעבוד במכון לחקר התעופה במוסקבה תחת סרגיי צ'פליגין.
באותה תקופה עבד בתחום האווירודינמיקה של כלי טיס.
בשנת 1934 הוא החל ללמוד לתואר שלישי וכבר בשנת 1935 הוענק לו התואר על בסיס כלל העבודות שביצע ללא עבודת תזה.
במקביל, משנת 1932 החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה, בשנים 1953-1942 הוא היה פרופסור באוניברסיטה זו.
בשנת 1953 קלדיש התמנה למנהל המכון למתמטיקה שימושית של האקדמיה הסובייטית למדעים והיה בתפקיד זה עד לשנת 1978.
בשנת 1946 נכלל בקבוצה של מדענים סובייטים שפיתחו את הפצצה הגרעינית.
על תרומתו בתחום זה הוענק לו בשנת 1956 תואר גיבור העמל הסוציאליסטי הראשון.
בתחילת שנות ה-50 קלדיש הצטרף למאמץ הסובייטי בתחום החלל.
בשנת 1950 ביחד עם סרגיי קורוליוב ומיכאיל טיכונראבוב חתם על פנייה למנהיגי המדינה בבקשה להתחיל לפתח את התחום.
בשנת 1961 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בפעם השנייה על תרומתו בתחום החלל.
בהיותו מומחה בתחום המתמטיקה השימושית, קלדיש הבין את חשיבות פיתוח המחשוב וקידם שימוש במחשבים לצורך חישובים בתחום הגרעין והחלל.
עם זאת הוא התנגד לפיתוח מחשבי-על בברית המועצות בטענה שהמתמטיקאים הדגולים שפועלים בברית המועצות מסוגלים לבצע את כל החישובים הדרושים.
בשנת 1955 קלדיש חתם על "מכתב שלוש מאות" בגנות דעותיו של טרופים ליסנקו.
בשנת 1946 נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1961 הוא נבחר לנשיא האקדמיה במקום אלכסנדר נסמיאנוב וכיהן בתפקיד עד לשנת 1975. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הוא יזם בדיקה יסודית של הפעילות של טרופים ליסנקו, כמו כן ניקולאי ואווילוב הוחזר לשורות האקדמיה (לאחר המוות בכלא בתחילת שנות ה-40).
בהיותו בתפקיד נשיא האקדמיה קלדיש חתם על עצומת מדענים נגד אנדריי סחרוב אך התנגד נחרצות לסילוקו של סחרוב מהאקדמיה וקיימות עדויות שאף פעל להגנתו מפני יורי אנדרופוב.
בשנת 1965 הוא יזם הקמת המכון למחקרי חלל של האקדמיה הרוסית למדעים שמרכז מדענים בתחום חקר החלל.
על פעילותו בתחום ארגון וקידום המדע בברית המועצות הוענק לקלדיש תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בפעם השלישית.
בשנים 1978-1964 קלדיש היה יושב ראש הוועדה שהחליטה על הענקות פרסי ברית המועצות ופרסי לנין.
בשנותיו אחרונות קלדיש סבל ממחלה קשה.
הוא נפטר בשנת 1978 והוטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
לפי הערכות של חלק מהחוקרים הוא התאבד.
על עבודתו בתחום המדע הוענקו לו מספר עיטורים: עיטור לנין (7 פעמים), עיטור הדגל האדום (3 פעמים), פרס ברית המועצות (פעמיים), פרס לנין, המדליה הגדולה על שם לומונוסוב, עיטור לגיון הכבוד ועוד.
קלדיש היה חבר במספר אקדמיות מדעיות כולל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מכון למתמטיקה שימושית שקלדיש היה מנהלו נקרא על שמו.
החל משנת 1978 באקדמיה למדעים של ברית המועצות מוענקת מדליית זהב על שמו עבור תרומה בתחום המתמטיקה השימושית.
איגוד הקוסמונאוטיקה הרוסי מעניק מדליה על שמו.
באוניברסיטת מוסקבה מוענקת מלגה על שמו.
בשנת 1980 אוניית מחקר של האקדמיה נקראה על שמו.
בשנת 1980 צולם סרט תיעודי על פעילותו.
מסטיף (Mastiff) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) טקטי לסיור ואיסוף מודיעין מתוצרת תדיראן מערכות (כיום בבעלות אלישרא חלק מקבוצת אלביט מערכות).
כטב"מים מסוג "מסטיף" הופעלו על ידי צה"ל וזכו שם לכינוי "סורק"
ה"מסטיף" הוא כטב"ם בתצורת מנור כפול המונע על ידי מנוע יחיד בעל מדחף דוחף.
הוא נושא מצלמה טלוויזיונית מיוצבת תחת גוף המטוס ויכול לשדר את המידע הנקלט על ידו בזמן אמת לתחנה קרקעית.
מסטיף בעל כני נסע לא מתקפלים.
היו גרסאות של מזל"ט-מטרה ומזל"ט-הטיה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים הוחלט בצה"ל להקנות למפקדי השטח את היכולת להסתכל "מעבר לגבעה".
הדרישות המבצעיות כללו כלי טיס בלתי מאויש שיוכל לשאת מטע"ד 10 ק"ג לטווחים של 30-50 ק"מ.
באותה תקופה ארבעה אנשי תעופה: מהנדס התעשייה האווירית אל אליס, טייסי חיל האוויר סא"ל (מיל') יהודה מנור, שלמה ברק ועזרא דותן הקימו חברה בשם "אירמקו" ("Airmeco") על מנת לפתח מזל"ט בעל שני מנועים עם יכולת נשיאת מטע"ד במשקל 12 קילוגרם.
המזל"ט התרסק בטיסתו הראשונה בשל תקלה במנוע.
בסיוע מומחה נוסף, מתכנן טיסנים ניק זירולי פותח ונבנה דגם אחר, מוצלח הפעם, הנקרא Owl.
אחרי שהתעשייה האווירית לא הביעה עניין להשתתף בפיתוח, רכשה חברת תדיראן מערכות זכויות לפיתוח דגם משופר בשנת 1974.
תדיראן פיתחה את המזל"ט "מסטיף" .
הטיסה הראשונה שלו הייתה ב-1975. ב-1978 הכטב"ם נכנס לשירות בצה"ל תחת שם סורק-1. בשנת 1977 פותח מסטיף 2, שנכנס לשירות מבצעי ב-1979 תחת שם סורק-2. הדגם האחרון שפותח היה מסטיף 3 (סורק-3), שהוצג ב-1983.
בשנת 1983 רכש חיל הנחתים של ארצות הברית מערכת "מסטיף" לצורכי בדיקה.
עקב תחרות מול התעשייה האווירית, שפיתחה במקביל את הכטב"ם סקאוט, הוחלט על הקמת חברת שיווק בשם "מזל"ט בע"מ" המשותפת לתדיראן והתעשייה האווירית, והיא החלה לפעול ב-1985.
ב-1987 פורסם בתקשורת הזרה שתדיראן מכרה את ה"מסטיף" למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, שהשתמש בו במאבקים וסכסוכי גבולות נגד מוזמביק ואנגולה.
ב-1989 חברת תדיראן עברה משבר שבעקבותיו היא נטשה את תחום הכטב"מים ומכרה את חלקה לתעשייה האווירית, שהקימה על בסיס זה מפעלה "מל"ט".
כל הדגמים של מסטיפים הופעלו על ידי יחידת נחשון, יחידת המזל"טים של חיל המודיעין וביצעו משימות מבצעיות רבות.
המשימה הידועה ביותר היא השתתפות במבצע ערצב 19 במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כאשר הושמד בתקיפה אחת כל מערך טילי הקרקע-אוויר הגדול והמודרני של צבא סוריה בבקעת הלבנון.
הסורק יצא מהשירות בתחילת שנות התשעים.
משקל המראה מרבי: 138 ק"ג
משקל מטען מרבי: 37 ק"ג
Mastiff III - סורק 3, משנת 1983. בגרסה הזאת שופרו מהירות, זמן שהות באוויר ומשקל מטען מרבי, ותצורתו שונתה למדחף אחורי ומנור כפול.
מסטיסלב (בבלארוסית: Мсціслаў (מסציסלאו) או (אמסיצסלאו); ברוסית: Мстиславль (מסטיסלַבְל), בפולנית: Mścisław (משצ'יסלב)) היא עיר במחוז מוגילב, בלארוס, בסמוך לגבול רוסיה.
האזכור הראשון של העיר מתייחס לשנת 1156 בכרוניקת איפטייב.
העיר הייתה חלק מנסיכות סמולנסק וב-1180 הייתה מרכז של נסיכות מסטיסלב.
בשנת 1377 העיר נכבשה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי הייתה העיר חלק מאיחוד זה.
אחרי חלוקת פולין של 1772 עברה העיר לידי האימפריה הרוסית.
יהודי העיירה היו ברובם מתנגדים, וכונתה (יחד עם העיירות חסלביץ' וצ'ריקוב) בפי רבי שלום דובער שניאורסון "הגליל החשוך".
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-5,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים, והתקיים בה בית ספר יידי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובספטמבר שלאחר מכן רוכזו כל היהודים שנותרו בה בגטו, בו אולצו לענוד טלאי צהוב ולהתייצב לעבודות כפייה יומיות.
מעת לעת נרצחו בגטו קבוצות של יהודים.
ב-15 באוקטובר 1941 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נורו כ-30 קשישים יהודים, ונאנסו ונרצחו מספר נשים יהודיות.
כ-800 היהודים הנותרים נרצחו בסמוך לעיר בידי גרמנים ושוטרים בלארוסים.
מסטודון היא להקת מטאל אמריקאית שהוקמה בתחילת שנות ה-2000 באטלנטה, ג'ורג'יה.
הלהקה קרויה על שם החיה הפרה-היסטורית מסטודון.
הלהקה הוקמה אחרי שהמתופף בראן דיילור, והגיטריסט ביל קליהר עברו מעיירה קטנה בניו-יורק לאטלנטה.
בהופעה של להקה בשם "High on Fire", הם פגשו לראשונה את הבסיסט והזמר טרוי סנדרס, והגיטריסט והזמר ברנט הינדס.
ב-2002 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "Remission", שקיבל ביקורות טובות על הסאונד הייחודי שלו.
ב-2004 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "Leviathan" (לוויתן), אלבום קונספט העוסק ברומן הקלאסי מובי דיק מאת הרמן מלוויל.
שלושה מגזיני רוק הכתירו את האלבום כאלבום השנה שלהם: Revolver, !Kerrang ו-Terrorizer.
ב-2006 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי "Blood Mountain", מתוכו היה מועמד השיר "Colony of Birchmen" לפרס גראמי בקטגוריית "הופעת המטאל הטובה ביותר" לשנת 2007.
ב-2009 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "Crack the Skye", באלבום הזה הסאונד היה מוקפד יותר והשירים היו מורכבים וניכרות בו השפעות ברורות של רוק מתקדם.
את האלבום הפיק ברנדן או'בריאן, שהפיק בין השאר אלבומים של פרל ג'אם, ברוס ספרינגסטין, רייג' אגנסט דה משין, סטון טמפל פיילוטס, אינקובס, אודיוסלייב, ארוסמית' ועוד.
הקטע "הצאר", מתאר את הרצח המפורסם של המיסטיקן הרוסי גרגורי רספוטין אבל חורג מן ההיסטוריה כדי לתאר נרטיב של בריחה, מוות קדושים ומעבר היפר-ריאליסטי ליקום אחר.
התגובות על האלבום היו בעיקר חיוביות כאשר יש המחשיבים את האלבום למגנום אופוס של הלהקה.
ב-2011 הוציאה הלהקה את האלבום "The Hunter".
האלבום זכה להצלחה מסרית גדולה בארצות הברית ודורג במקום ה10 ברשימת הBillboard 200. השיר "Curl of the Burl" שוב זיכה את הלהקה במועמדות לפרס הגרמי בבקטגוריית "הופעת המטאל הטובה ביותר" של אותה שנה.
ב-2014 הוציאה הלהקה את האלבום "Once More 'Round the Sun".
האלבום זכה להצלחה מסרית גדולה בארצות הברית ודורג במקום ה10 ברשימת הBillboard 200. השיר "High Road" זיכה את הלהקה במועמדות שלישית לפרס גראמי.
ב-2016 הודיעה הלהקה על הוצאת אלבום חדש בשם "Emperor of Sand".
האלבום יצא במרץ 2017. בראיונות וסרטונים שפורסמו בחודשים לפני יציאת האלבום, סיפרו חברי הלהקה שהאלבום יעסוק בטרגדיות אישיות שפקדו את חברי הלהקה בשנתיים האחרונות.
האלבום היה מועמד לפרס אלבום הרוק של השנה בטקס גראמי, והשיר Sultan's Curse זיכה את הלהקה בזכייה הראשונה שלהם בפרס גראמי עבור מופע המטאל של השנה.
ב-20 בפברואר 2019 הגיעה להופעה אחת בישראל אשר התקיימה באקספו תל אביב (גני התערוכה).
את הלהקה חיממו קין והבל 90210.
ב-7 במרץ 2025 עזב ברנט הינדס את הלהקה.
ב-20 באוגוסט 2025 נהרג הינדס בתאונת אופנוע.
סגנון הלהקה מגוון ולא שגרתי, מורכב מאלמנטים שונים של סלאדג' מטאל, מטאל אלטרנטיבי, פרוגרסיב מטאל, רוק מתקדם, סטונר רוק, מטאל אוונגרדי, גרוב מטאל, פאנק (Punk) ואפילו ג'אז (בסגנון התיפוף).
טרוי סנדרס - שירה, גיטרה בס, קלידים (2000–הווה)
בראן דיילור - תופים, שירה (2000–הווה)
ביל קליהר - גיטרה, קולות (2000–הווה)
ג'ואו נוגיירה - קלידים, סינתיסייזר (2021–הווה)
חברי הרכב בסיבובי הופעות לשעבר
דלקת בשד, בלועזית מסטיטיס (Mastitis), היא מצב דלקתי של השד שלעיתים מלווה בזיהום.
זוהי דלקת חריפה של רקמת החיבור התוך-כלית של השד.
מסטיטיס בדרך כלל גורמת לנפיחות, אודם, חום מקומי וכאב ברקמת השד.
מסטיטיס אופיינית בקרב נשים מניקות, אחת מכל עשר נשים מניקות עלולה ללקות במסטיטיס במהלך שלושת החודשים הראשונים לאחר הלידה.
עם זאת, מסטיטיס יכולה להתרחש בכל שלב של הנקה.
מסטיטיס יכולה להיגרם משני מצבים עיקריים: הצטברות חלב בשד (סטאזיס) וזיהום.
החלב העומד מספק קרקע לצמיחה של חיידקים.
החיידק הנפוץ ביותר שגורם למסטיטיס הוא Staphylococcus aureus.
מסטיטיס נחשבת אחת הבעיות הנפוצות ביותר בקרב נשים מניקות.
מסטיטיס היא מצב כואב הגורם לאי נוחות, יכול להוביל להפסקת הנקה ולעיתים מצריך טיפול באשפוז בבית החולים.
דלקת בשד עלולה להתפתח לאבצס בשד.
נשים מאובחנות במסטיטיס כאשר מופיעים לפחות שניים מהסימנים או הסימפטומים הבאים:
אדמומיות חד צדדית וחום בשד
מתח מוגבר בשד אשר לא מוקל על ידי הנקה
הצטברות חלב בשד נגרמת כתוצאה מריקון לא מספק של השד.
מצב זה יכול לקרות כבר ביום השלישי לאחר לידה, כאשר יש גירוי לשד לייצר חלב, או בכל שלב בהנקה כאשר התינוק לא מפנה את החלב שנוצר עבורו מאזור מסוים או מהשד כולו.
הסיבות לכך הן רבות וביניהן הצמדה לא נכונה של היילוד לשד, יניקה לא אפקטיבית, משך זמן ארוך בין הנקות או הגבלה במשך ההנקה, החמצה של הנקה, ייצור יתר של חלב וחסימה של צינוריות החלב.
זיהום – לעיתים נמצאים חיידקים בחלב ללא סימפטומים בשד, לרוב אלו הם חיידקים שנמצאים על העור.
נוכחותם של חיידקים בחלב ופיו של התינוק לא תמיד מצביעה על זיהום ולא בהכרח גורמת למסטיטיס.
זיהום פטרייתי בפטמה מקושר עם מסטיטיס, בעיקר בקרב נשים סוכרתיות אך זהו מצב נדיר.
יותר סביר שכתוצאה מקנדידה בפטמה נוצר סדק ודרכו חודר זיהום חיידקי.
כאב בפטמה - יכול להעיד בשלב מוקדם על מצב שעלול להוביל למסטיטיס.
בשבועות הראשונים של ההנקה כאבים בפטמה לרוב נגרמים על ידי חיבור לא נכון של התינוק לפטמה.
כמו כן, שימוש ברפידות הנקה בציפוי פלסטיק יכול לגרום לגירוי של הפטמה כתוצאה מהצטברות של לחות.
פטמה סדוקה - יכולה לגרום לכאב, דרך הסדק יכול לחדור זיהום וכתוצאה מכך לגרום למסטיטיס.
חסימה של צינורות החלב – מצב שבו ישנה רגישות מקומית בשד הנגרמת מריקון לא מספק של השד.
ניתן לראות על השד אזור נוקשה, אדום ורגיש וכן שלפוחית לבנה על הפטמה.
תינוק עם "לשון קשורה" – מצב שיכול לגרום לתפיסה לא נכונה של הפטמה, לפצוע אותה ולהביא לירידה ביעילות הפינוי של החלב מהשד.
שימוש במוצץ או בפטמת בקבוק- עלול לגרום לבלבול אצל התינוק וכתוצאה מכך מציצה לא יעילה של הפטמה ופציעתה.
לבוש או חזיות לוחצות או לא תואמות לחזה, שכיבה על הבטן.
זיהום פטרייתי בפטמה – עלול לגרום לכאב ואי נוחות בפטמה וכתוצאה מכך תפיסה לא נכונה על ידי התינוק.
האבחנה המבדלת כוללת טווח רחב של תהליכים פיזיולוגיים תקינים כגון מלאות טבעית של חלב, גודש בשד, ציסטה המכילה חלב (גלקטוצלה) וצינורות חסומים וכן מצבים פתולוגיים כגון אבצס, תסמונת רנו של הפטמה וסרטן שד.
טיפול תומך להקלת סימפטומים כולל מנוחה במיטה, שתייה מרובה, משככי כאבים ותרופות נוגדות דלקת, היעילים ביותר הם איבופרופן ופרצטמול.
אם הסימפטומים הסיסטמיים הם קלים טיפול זה יכול להספיק.
כמו כן חשוב להמשיך לרוקן את השד, על מנת להימנע מגודש.
לעיתים יש צורך בטיפול אנטיביוטי כאשר הסימנים חמורים מההתחלה, אם ישנה פיסורה נראית לעין בפטמה, תרבית חיובית לחיידק וסימפטומים שלא משתפרים תוך 24 שעות לאחר ריקון החלב.
התרופות האנטיביוטיות הנפוצות הן צפלקסין ודיקלוקסצילין.
טווח הטיפול המומלץ הוא 10–14 יום.
ניהול טיפול נכון במסטיטיס חשוב על מנת למנוע הפסקה מוקדמת של הנקה.
מסטיטיס דווחה כסיבה השלישית להפסקת הנקה.
ישנו קונצנזוס שהנקה צריכה להמשך במקביל לטיפול.
אם האם מפסיקה לרוקן את השד בזמן הדלקת יהיה לה סטזיס של חלב ותהיה בסיכון מוגבר לפתח אבצס.
לכן מומלץ להיוועץ ביועצת הנקה וכן, לעודד אמהות להניק את התינוק לעיתים תכופות ולהתחיל בשד הנגוע.
מפני שהאם והתינוק חולקים את אותם האורגניזמים ההנקה יכולה להימשך ללא דאגה שהתינוק ידבק בזיהום.
בנוסף, חלב משד נגוע במסטיטיס מכיל רמות מוגברות של נוגדנים.
אם ההנקה כואבת מומלץ לשאוב חלב באופן ידני או באמצעות משאבה.
אם לאחר הנקה עדיין אין ריקון מספיק של השד מומלץ לשאוב עד הקלה.
בנוסף, קומפרסים חמים ועיסוי השד בזמן ההנקה מסייעים לריקון.
מסטיטיס ניתנת למניעה לרוב, באם ההנקה מצליחה ויעילה.
הנקה נכונה מונעת מצבים של הצטברות חלב ועל כן מקטינה את הסיכוי לפתח דלקת.
בנוסף על כך, אם מצליחים לטפל בסימנים מוקדמים לדלקת כמו גודש, צינורות חלב חסומים וכאבים בשד, הדבר גם כן מקטין את הסיכון.
על מנת להימנע מבעיות אלו אפשר להיעזר ביועצת הנקה כבר לאחר הלידה.
נשים המחליטות להפסיק להניק (לא משנה למה) רצוי לעשות זאת באופן הדרגתי, ואף להתייעץ, על מנת להימנע מדלקות כאלה גם כן.
מסחרית או ואן הוא כלי רכב שמהווה גשר בין מכונית או טנדר למשאית קלה.
המסחרית נועדה לצורכי עבודה, מסחר (שינוע והפצה) ותובלה קלה בתוך העיר, בפרט בשכונות עם רחובות צרים בהם למשאית גדולה יהיה קשה לתמרן.
מסחריות משמשות גם להובלת נוסעים, כרכבי הסעות או כמוניות שירות.
מסחריות משמשות גם ארגוני ביטחון כגון משטרה לצורך תובלה של קבוצות שוטרים (כגון לוחמי SWAT) וציוד (כגון רובוט חבלה).
מסטודונזאורוס (שם מדעי: Mastodonsaurus; מילולית: "לטאה בעלת שיני חזה") הוא סוג של דו-חיים גדול מהסדרה הנכחדת טמנוספונדילים שחי בטריאס התיכון.
יצור זה היה בעל מראה דמוי תנין, והיה בעל חרטום ארוך בצורת משולש, אך מעוגל בקצוות.
היו לו עיניים בולטות וזוג ניבים קטנים שבלטו מהלסת התחתונה דרך פתחים קטנים בלסת העליונה.
אורך הגולגולת הגיע ל-1.25 מטר ואורך הגוף הגיע ל-4–6 מטרים.
ליצור היו גפיים קטנות, אך זנב ארוך ושרירי.
המסטודונזאורוס היה טורף מימי שחי בביצות באירופה (בגרמניה, צרפת ואנגליה), רוסיה ואפריקה.
הוא ארב לטרף מימי כמו דגים ועט עליו במהירות עם לסתותיו בעלות הניבים.
ייתכן שהוא תפס גם טרף יבשתי כמו ארכוזאורים קטנים.
מחוז משנה מסטיסלב (בבלארוסית: Мсціслаўскі раён; ברוסית: Мстиславский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר מסטיסלב.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מסטיסלב 24,768 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 20,781 בני אדם.
מסטודון היא פלטפורמת רשת חברתית מבוססת קוד פתוח ושרתים מבוזרים.
בניגוד לרשתות חברתיות הנשלטות באופן ריכוזי על ידי תאגידים, במסטודון כל אדם או קבוצה יכולים לפתוח שרת נפרד.
המשתמשים יכולים לקיים קשרי גומלין גם עם משתמשים משרתים אחרים (בהתאם למגבלות שקובע כל שרת ושרת).
הרשת מבוססת על הפרוטוקול הפתוח ActivityPub ומשתמשיה יכולים לקיים אינטראקציה עם משתמשי פלטפורמות חופשיות נוספות בפדיברס התומכות באותו פרוטוקול דוגמת PeerTube ו-Friendica.
המרחב הווירטואלי המשותף לפעילות השרתים השונים מכונה "פדיברס" (Fediverse) - הלחם של פדרציה ויוניברס (עולם).
היוצר המקורי של הפלטפורמה יבגני "אויגן" רוצ'קו הוא גרמני יליד-רוסיה.
הממשק של מסטודון מזכיר מעט את טוויטר.
המשתמש מוגבל ל-500 תווים בפוסט, המכונה ברשת 'חצרוץ' (toot).
המשתמשים יכולים גם להגיב לחצרוצים ו'להדהד' אותם (boost).
השרתים השונים מאפשרים מידות שונות של הגדרות פרטיות, שעל פי רוב נחלקות להודעות פרטיות, הודעות לעוקבים בלבד, הודעות המופיעות בפיד הציבורי, וכאלו שאינן פרטיות - אך אינן עולות לפיד הציבורי.
התוכנה נקראת על שם דמוי הפיל הפרה-היסטורי מסטודון, והקמע שלה הוא מסטודון חום או אפור שלעיתים מחזיק בסמארטפון או טאבלט.
כל שרת ברשת קובע לעצמו את תנאי השירות, כללי הקהילה והאופן בו הם נאכפים.
כך כל משתמש יכול לפתוח פרופיל בשרת שהמדיניות שלו תואמת את העדפותיו, או לעזוב שרת שאיננו מרוצה ממנו ולפתוח משתמש בשרת אחר - מבלי לעזוב את הרשת לגמרי.
כל שרת יכול להרחיק מעצמו משתמשים הפוגעים בכללי הקהילה הנהוגים בו, ואף 'לחסום' שרתים אחרים שההתנהגות בהם מנוגדת לכללי הקהילה בו.
במסטודון פועלים נכון לנובמבר 2022 למעלה מ-5,700 שרתים, ורשומים למעלה מ-4.5 מיליון משתמשים, מהם כ-1.7 מיליון פעילים.
מסטודון עלה לרשת באוקטובר 2016 והחל להתרחב באפריל 2017. באוגוסט 2017 היו בה 766,500 משתמשים וב-1 בדצמבר 2017 חצתה את רף מיליון המשתמשים.
בנובמבר 2017 אמנים, סופרים ויזמים כמו צ'אק וונדיג, ג'ון סקאלזי, מלאני גילמן ומאוחר יותר ג'ון אוניולאן פתחו משתמשים בשרתים ברשת.
עלייה נוספת בפופולריות הגיעה במרץ, עד אפריל 2018, בשל החששות שעלו לגבי פרטיות המשתמשים ברשתות המסחריות וקמפיין #deletefacebook.
בעקבות ההודעה של טאמבלר בתחילת דצמבר 2018 כי בכוונתה לאסור על תכנים רגישים מסוימים באתר, חלה קפיצה גדולה נוספת במספר המשתמשים ברשת.
בעקבות הודעת הרכישה של רשת טוויטר על ידי אילון מאסק באפריל 2022, נרשמו 30,000 משתמשים חדשים ברשת.
כשבועיים וחצי לאחר רכישת טוויטר על ידי מאסק, דיווחה הרשת כי הצטרפו אליה למעלה ממיליון משתמשים פעילים חדשים, וכי מספר המשתמשים הפעילים בה שילש עצמו ועמד על 1.6 מיליון.
קבוצה של כמה מאות עובדים שפוטרו בעקבות השתלטות מאסק על טוויטר, אף הקימה במסטודון שרת עבור עובדים ועובדים לשעבר של טוויטר.
ב-19 במרץ 2023 עבר מספר המשתמשים הרשומים ברשת את סף ה-10 מיליון.
בפלטפורמה פועלים מספר שרתים בעברית:
מסטוציטוזיס (באנגלית Mastocytosis), היא הפרעה נדירה הפוגעת בילדים ובמבוגרים הנגרמת כתוצאה מהצטברות של תאי פיטום (מסטוציטים) פגומים תפקודית ותאי CD34. תאי הפיטום ממוקמים ברקמת חיבור, כולל העור, רפידות הקיבה המעי ואתרים אחרים והם ממלאים תפקיד חשוב במערכת החיסון מפני חיידקים וטפילים.
על ידי שחרור מתווכים כימים כמו היסטמין, תאי הפיטום מושכים שחקנים מרכזיים אחרים במערכת ההגנה החיסונית לאזורים בגוף בהם הם נדרשים.
מסטוציטוזיס יכולה להתבטא בצורה עורית וצורה מערכתית.
הצורה העורית היא הנפוצה ביותר והיא שכיחה יותר בילדים אך נצפית גם במבוגרים.
ההתבטאות המערכתית מערבת לרוב את מח העצם, אך יכולה גם לערב איברים נוספים.
תאי הפיטום יכולים להתאסף באיברים שמצב תקין אינם מכילים תאי פיטום כלל כמו הכבד, טחול, וקשריות לימפה.
למסטוציטוזיס מערכתית יש חלוקה לחמישה תתי סוגים, כאשר החמורה מבניהן היא לוקמיה של תאי פיטום.
מטופלים עם מסטוציטוזיס הם בעלי תוחלת חיים תקינה.
הפרוגנוזה למטופלים עם מסטוציטוזיס כלל מערכתי מתקדם שונה בהתאם לסוג המחלה כאשר לוקמיה של תאי פיטום היא הצורה החמורה ביותר עם הישרדות קצרה.
כאשר תאי הפיטום עוברים דגרנולציה, החומרים המשתחררים עלולים לגרום למספר תסמינים שיכולים להשתנות לאורך זמן ויכולים לנוע בעוצמתם בין קל לחמור.
מכיוון שתאי הפיטום ממלאים תפקיד בתגובות אלרגיות, הסימפטומים של מסטוציטוזיס לעיתים קרובות דומים לתסמינים של תגובה אלרגית.
מלבד זאת הסימפטומים כוללים בין השאר עייפות, בחילות, שלשולים, כאבי ראש, דיכאון ועוד.
אין תרופה למסטוציטוזיס, אך ישנן מספר תרופות המסייעות לטיפול בתסמינים כגון אנטיהיסטמינים, מעכבי משאבות פרוטונים, אדרנלין, סאלבוטאמול, ונוגדי דיכאון.
ההיארעות והשכיחות האמיתית של מסטוציטוזיס אינן ידועות, אך בדרך כלל היא נחשבת כמחלה יתומה, המוגדרת כמחלה הפוגעת בעד 200,000 איש ומטה בארצות-הברית.
עם זאת, לעיתים קרובות מסטוציטוזיס עשויה להיות מאובחנת באופן שגוי, מכיוון שהיא בדרך כלל מתרחשת באופן משני למצב אחר, ולכן עשויה להתרחש בתדירות גבוהה מההנחה.
מסטיסלב ולריאנוביץ' דובוז'ינסקי (בליטאית:Mstislavas Dobužinskis: 14 באוגוסט 1875 – 20 בנובמבר 1957) היה אמן רוסי וליטאי, שנודע בזכות נופיו העירוניים המעבירים את שלבי הצמיחה וההתפרקות של העיר בראשית המאה העשרים.
ממוצא אצולה ליטאית, דובוז'ינסקי נולד ב-14 באוגוסט 1875 בנובגורוד למשפחת קצין צבא.
בשנים 1885–1887 למד בבית הספר לציור של החברה לקידום האמנים.
בין 1895 ל-1899 הוא למד משפטים באוניברסיטת סנט פטרסבורג, במקביל למד באולפנים פרטיים.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, הוא הוכשר מ-1899 עד 1901 על ידי אנטון אזבה במינכן.
בשובו לרוסיה, הוא הצטרף ל-Mir Iskusstva, חוג אמנותי שעשה אידיאליזציה של המאה ה-18 כ"עידן האלגנטיות".
דובוז'ינסקי הובדל מאמנים אחרים בסגנונו האקספרסיוניסטי ובעניין הרב בנופי העיר התעשייתיים המודרניים.
הוא צייר לעיתים קרובות סצנות מעורפלות או טרגיות מהחיים העירוניים שביטאו את העגמומיות והבדידות המסויטות של הזמן המודרני.
בין יצירותיו היו גם קטעים הומוריסטיים ורישומים עם יצורים דמויי שדים, שמגלמים את המפלצות של העיור.
כמו חברים אחרים ב"מיר איסקוסטווה", גם דובוז'ינסקי התנסה בעיצוב נופי.
תחילה עבד עבור קונסטנטין סטניסלבסקי בתיאטרון האמנויות של מוסקבה, אך בהמשך תרם גם תפאורות לכמה הפקות של דיאגילב.
הוא נודע כמורה מעולה לאמנות; בין תלמידיו הצעירים היה ולדימיר נבוקוב, איתו ניהל התכתבות במשך עשרות שנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הלך דובוז'ינסקי עם יוג'ין לנסריי לקווי החזית כדי לצייר.
ב-1918 הנחה את הסדנה התיאטרלית בסדנאות הממלכתיות לחינוך לאמנויות דקורטיביות.
ב-1920 השתתף בקונגרס השני של האינטרנציונל הקומוניסטי.
בשנים 24–1923 יצא לאירופה כדי ללמוד התפתחויות באמנות ולארגן תערוכות יחיד.
ב-1924 עבר לליטא, התאזרח שם והתגורר בקובנה עד 1925. בין השנים 1925 ל-1929 התגורר בפריז שם עיצב תפאורות ל"עטלף" של ניקיטה בלייף.
הוא חזר לליטא בשנת 1929. בליטא עבד בתיאטרון ממלכתי כמעצב ויצר תפאורות ל-38 מחזות, מלבד ניהול בית ספר פרטי לציור (1930–1933).
לאחר מכן היגר לאנגליה ב-1935, ועבר לארצות הברית ב-1939 שם שהה במשך מלחמת העולם השנייה.
הוא בילה את עשר השנים האחרונות לחייו באירופה, ומדי פעם חזר לניו יורק לעבודה תיאטרלית.
הוא נפטר בניו יורק ב-20 בנובמבר 1957.
זיכרונותיו פורסמו לאחר מותו ברוסית.
דובוז'ינסקי תרם תפאורות להפקות תיאטרון בפריז, בריסל, אמסטרדם ודיסלדורף.
במהלך מלחמת העולם השנייה צייר דובוז'ינסקי נופים דמיוניים של לנינגרד הנצורה.
הוא קבור בבית הקברות הרוסי, איל-דה-פרנס, צרפת.
מסטורה קאוואנו (ביפנית: 川野 将虎; נולד ב-23 באוקטובר 1998) הוא אתלט יפני, סגן אלוף עולם (יוג'ין 2022) בהליכה ל-35 ק"מ.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום שישי בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:51:56 שעות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, זכה במדליית כסף בהליכה ל-35 ק"מ בשיא אסיה חדש של 2:23:15 שעות, אחרי מאסימו סטאנו מאיטליה (2:23:14 שעות) ולפני פרסס קרלסטרם משוודיה (2:23:44 שעות).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית ארד בהליכה ל-35 ק"מ בתוצאה של 2:25:12 שעות, אחרי אלברו מרטין מספרד (2:24:30 שעות) ובריאן פינטאדו מאקוודור (2:24:34 שעות).
באולימפיאדת פריז השתתף קאוואנו במרתון הליכה תחרותית ביחד עם קומיקו אוקדה, הם סיימו במקום 8 בתוצאה של 2:55:40 שעות.
מסטיפים אלפיניים מחיים מטייל במצוקה הוא ציור שמן על בד משנת 1820 מאת הצייר הבריטי סר אדווין לנדסייר (1802–1873).
היצירה מתארת סצנת הצלה במעבר סן ברנאר הגדול שבהרי האלפים, ובה נראים שני כלבי מסטיף אלפיניים הפועלים להשבתו לחיים של נוסע מחוסר הכרה הקבור חלקית בשלג.
הציור צויר כאשר לנדסייר היה בן 18 בלבד, נחשב לאחת מיצירותיו המוקדמות והשאפתניות, ומוצג כיום בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
נושא היצירה קשור לפעילות חילוץ במעבר סן ברנרד שבהרי האלפים.
בשנת 1050 ייסד ברנרד ממנתון הוספיס ומנזר שנועדו לסייע לעוברים בדרך זו, שנחשבה למסוכנת במיוחד.
בסביבות שנת 1660 החלו הנזירים להשתמש בכלבים לצורכי חילוץ, ובחרו במסטיפים אלפיניים בשל נאמנותם, גודלם וחוש הריח המפותח שלהם.
סיפורי הצלה מסוג זה זכו לעיבודים דרמטיים בספרות ובשירה, והציור מתאר סצנה התואמת מסורת זו של תיאורי חילוץ אלפיניים, כפי שהופיעה גם בפרסומים בני התקופה.
בציור מתוארת סצנה שבה שני כלבי מסטיף אלפיניים מטפלים בגבר מחוסר הכרה הקבור בשלג.
הכלבים נראים כשהם מתקרבים אל גופו של הנוסע ופועלים להשבתו להכרה, ברגע שקט של חמלה וגבורה.
נקודת המבט הנמוכה מקרבת את הצופה אל ההתרחשות ומעצימה את תחושת המעורבות, בעוד האור הנראה בהרי הרקע מדגיש את הבידוד, המרחק והמרחב של הנוף האלפיני.
שליטתו של לנדסייר באנטומיה של בעלי חיים ניכרת בתיאור המדויק של שרירי הכלבים, בפרוותם ובנוכחותם הפיזית הדומיננטית בקומפוזיציה.
הציור מתפרש כיצירה רומנטית מובהקת העוסקת בגבורה, חמלה ושירות לאדם בתנאים קיצוניים.
הקומפוזיציה הדרמטית נשלטת בידי שני המסטיפים האלפיניים, המתנשאים מעל דמות הנוסע הקבור בשלג, ומדגישה את עוצמתם הפיזית ואת תפקידם הפעיל בהצלה.
לפי דברי ג'ון לנדסייר, האב, הדמות האנושית מתוארת כצעיר משכיל, ייתכן חוקר טבע, שנקלע למפולת שלגים במהלך מסעו בהרים, והכלבים פועלים הן לחשיפת גופו והן להשבתו להכרה באמצעות מגע וגירוי פיזי.
נקודת המבט הנמוכה מקרבת את הצופה אל הסצנה ומעצימה את תחושת המעורבות, בעוד הנוף ההררי המרוחק והמעבר בצורת V מדגישים את הבידוד והסכנה שבמרחב האלפיני.
היצירה משתלבת במסורת רומנטית רחבה של ייצוג מעבר סן ברנרד, אשר שימש מקור השראה לציירים ולסופרים בראשית המאה ה-19, ובהם ז'אק-לואי דויד וויליאם טרנר.
לנדסייר עצמו לא ביקר באלפים, אך הסתמך על מקורות ספרותיים ופיוטיים, ובהם כתבים שצוטטו בחוברת של אביו שנועדה ללוות תחריט על פי הציור.
הכלבים מוצגים כישויות מוסריות הפועלות מתוך נאמנות ואלטרואיזם, ותוארו על ידי מבקרי התקופה כ"פילנתרופים נעלים" ואף כ"סירות הצלה חיות".
השימוש בצבעים רוויים, כגון האדום של שמיכת הכלב ושל הכובע שנפל מראשו של הנוסע, יוצר מוקדי עניין חזותיים ומעצים את המתח הרגשי, בעוד שכבות הצבע הלבן מתארות את מסת השלג ומבליטות את סכנת הקיפאון.
הציור תרם לעיצוב דימוי מיתי של כלבי סן ברנרד, ובפרט לדימוי החבית הקטנה הנישאת על צוואר אחד הכלבים - פרט שהפך לסמל תרבותי נפוץ, אף שאינו תואם את המציאות ההיסטורית.
בכך חיזקה היצירה את הזיהוי בין הכלב לבין גבורה, מסירות ותבונה, והציבה את לנדסייר, כבר בגיל צעיר, כצייר המסוגל לשלב סיפור דרמטי, ידע אנטומי ורגש מוסרי עמוק ביצירה אחת.
היצירה ניצבת בהקשר רחב של עיסוק אמנותי במעבר סן ברנרד שבהרי האלפים.
המעבר שימש רקע ליצירות רומנטיות מוקדמות, ובהן נפוליאון חוצה את האלפים מאת ז'אק-לואי דויד משנת 1801, וכן רישומיו של ויליאם טרנר שביצע בעת חציית הפסגה בראשית המאה ה־19. יצירות אלו, בדומה ליצירתו של לנדסייר, הדגישו את סכנות הדרך ואת המאמץ הכרוך בחציית הנוף האלפיני.
בעת הצגת הציור בשנת 1820 ב־British Institution הושוותה היצירה לעבודותיו של הצייר הפלמי פרנס סניידרס.
בביקורת שפורסמה בכתב העת Annals of the Fine Arts נטען כי אף שסניידרס נודע בציור בעלי חיים, הוא לא היה מצליח להעניק לדמות האנושית הגוססת עומק דרמטי דומה, ואף לא לשלב עניין היסטורי ועיבוד נרטיבי בהיקף שהושג ביצירה זו.
השוואות נעשות גם ליצירות נוספות של לנדסייר שבהן מופיעים כלבים כדמויות מצילות.
בציור "ניצל" משנת 1856 מתואר כלב ניופאונדלנד העומד מעל ילד שנמשה מן המים, ואילו בציור "היקשרות" משנת 1829 מתואר כלב העומד מעל מטפס הרים פצוע, בהשראת שירו של וולטר סקוט The Lady of the Lake.
בשתי היצירות הללו, בדומה לציור מסטיפים אלפיניים מחיים מטייל במצוקה, מופיעה קומפוזיציה של כלב המגן על דמות אנושית פגיעה, וכן שימוש בפרט אדום קטן בכובע שנפל, המשמש מוקד חזותי המכוון את מבט הצופה.
מסטיק בזוקה הוא מסטיק שיוצר לראשונה ב-1947 בארצות הברית, והוא עודו פופולרי כיום.
"בזוקה" הוא שמו המקורי של המסטיק באנגלית.
מקור השם אינו ברור; יש האומרים שנקרא על שם מטול הרקטות נגד טנקים בשם זה, ששימש במלחמת העולם השנייה.
כלי הנשק עצמו נקרא על שם כלי הנגינה בזוקה (כלי נגינה).
לעומת זאת, היצרנית המקורית, חברת Topps, טענה שהמוצר נקרא על שם כלי הנגינה ללא כל רקע מלחמתי.
אריזת המסטיק עוצבה בצבעים פטריוטיים מתוך דגל ארצות הברית: אדום, כחול ולבן.
בשנת 1953 נוספה תחת אריזת המסטיק רצועת קומיקס שגיבורה הוא בזוקה ג'ו.
מסטיק בזוקה משווק גם בישראל מאז שנת 1958. בתחילה שווק על ידי חברת ליבר, ולאחר מיזוג החברות בשנת 1970 על ידי חברת עלית.
גיבור הקומיקס של מסטיק בזוקה הוא דמות אשר זכתה לכינוי "בזוקה ג'ו".
ג'ו חבש רטייה על עינו הימנית.
אל ג'ו הצטרפו שני חבריו: צביקה ("Pesty"), אשר חבש סומבררו, ומוטי ("Mort"), אשר נהג למשוך את צווארון הפולו של הסוודר שלו מעל פיו.
כל רצועת קומיקס הייתה קטע קצר הכולל פאנץ' הומוריסטי.
לצד רצועת הקומיקס, הופיע קטע "עתידות", תחזית מחויכת לעתידו של לועס המסטיק.
בשנות ה-80 הוחלפו ה"עתידות" בקטעי "הידעת", שאינם קשורים לגמרי לתוכן הקומיקס, וכוללים פיסות טריוויה.
אמינותן של חלק מהעובדות שם מוטלת בספק.
את עובדות אלו כתב יהודה פרדיס, שכתב טורי מדע פופולרי למעריב לנוער.
הקומיקס בזוקה ג'ו, בעברית, כלל כמה עשרות של בדיחות שלכל אחת מהן היה מספר סידורי.
במקור האמריקני היו כאלף חמש מאות רצועות קומיקס שונות.
עם השנים הפך הקומיקס פופולרי בקרב אספנים, שאוספים את רצועות הקומיקס השונות.
ב-3 בדצמבר 2012 הודיעה החברה המייצרת בארצות הברית, שהקומיקס של בזוקה ג'ו יחדל מלהיות חלק מעטיפת המסטיק ויוחלף בקונספט אחר.
מסטיק הבזוקה המחודש והגדול יותר כבר אינו מכיל את הבדיחות המסורתיות של "בזוקה ג'ו וחבורתו", אלא מכיל בדיחות עדכניות יותר (כמו סצנה בה נתפסת בחורה כשהיא ממהרת לקניון בכוכב נוגה).
במקום ה"הידעת" המפורסם מופיעות עתידות, מהן כאלה שכבר הופיעו בעבר (עד אמצע שנות ה-80).
העתידה הכי מפורסמת היא הקובעת: "עד גיל 21 תגיע לירח".
משפט מיתולוגי זה הפך לסימן ההיכר של המסטיק.
את המשפט טבע כנראה אחד הכותבים במסטיק האמריקאי בתקופת המרוץ לחלל.
לתרגומו אחראית רות אדלר, שעבדה כמזכירה במפעל ליבר שרכשה בהמשך חברת עלית ואדלר תרגמה את כל המשפטים שהופיעו מאנגלית.
בשנת 1991, חברי העולם הערב אף הכילו את העתידה הידועה באחד משיריהם שהופיע בפרסומת למוצר.
מספר שנים מאוחר יותר הוחלפה העתידה בקביעה: "אם עד גיל 21 לא הגעת לירח, סימן שלא ניסית מספיק".
בשנת 2009 שונה שוב הניסוח, לכזה שחוזה שבגיל 21 תגיע להודו.
בסוף שנת 2009 יצא בישראל טעם חדש של בזוקה מתוך סדרת "בזוקה ללא סוכר" – ענבים.
העטיפה של מסטיק זה היא בצבע סגול.
בשנת 2012, הוציאה קבוצת שטראוס מהדורת חולצות מוגבלת שעיצבו תלמידי בית הספר לעיצוב שנקר והופיעה ברשת TNT.
בסוף שנת 2012 יצאה הודעה על שינוי העיצוב של עטיפת המסטיק, ל"סגנון גרפיטי", וצבעי הכחול, אדום ולבן הוחלפו בגוני פוקסיה וצהוב.
עטיפת המסטיק החלה להכיל חידונים, שעשועונים, הוראות לקיפולי נייר, והפניות לתכנים דיגיטליים באתר האינטרנט של המוצר, והחברה הפסיקה לצרף לו בדיחות.
מסיב וינסון הוא מסיב ברכס סנטינל שבאנטארקטיקה.
הר וינסון, ההר הגבוה ביותר ביבשת, מצוי בתחומו, ומתנשא לגובה 4,892 מטר.
הוא ממוקם כ-1,200 קילומטר מהקוטב הדרומי.
בסיסו הוא גוש סלע גדול באורך כ-21 ק"מ ורוחב 13 ק"מ.
הוא מתנשא מעל מדף הקרח רון-פילכנר סמוך לבסיסו של חצי האי האנטארקטי.
בקצהו הדרומי של המסיב מתנשאת פסגה גבוהה נוספת, הר קראדרוק (4,650 מטר).
התגלה לראשונה על ידי מטוס של הצי האמריקאי ב-1958. ב-1961 קיבל מסיב וינסון את שמו מן הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN), על שם קרל וינסון, חבר בקונגרס האמריקאי ממדינת ג'ורג'יה, כאות הוקרה על תמיכתו בחקר אנטארקטיקה.
ב-1 בנובמבר 2006, קבעה הוועדה שהר וינסון ומסיב וינסון הם ישויות נפרדות.
ב-1963 התחילו שתי קבוצות ממועדון הטיפוס האלפיני האמריקאי להפעיל לחץ על המועצה הלאומית למדע לממן משלחת טיפוס על ההר.
הר וינסון היא הפסגה הגבוהה ביותר באנטארקטיקה, 4,892 מ' גובהה.
היא נמצאת בחלקה הצפוני של הרמה שבשיאו של מסיב וינסון, בחלקו הדרומי של קו הגובה העיקרי של רכס סנטינל, כ-2 ק"מ צפונית לפסגת הוליסטר.
ב-1966 אוחדו שתי המשלחות ובראש המשלחת המאוחדת עמד ניקולאס קלינץ'.
בדצמבר של אותה שנה, העביר חיל הים את המשלחת מהעיר קרייסטצ'רץ' בניו זילנד לבסיס צבאי אמריקאי באנטארקטיקה.
משם עברו במטוס סקי (הרקולס C-130) אל רכס הרי הסנטינל.
כל חברי המשלחת הצליחו להגיע לפסגה.
הקבוצה הראשונה, שמנתה ארבעה מטפסים, עמדה על ראש ההר ב-18 בדצמבר 1966. עוד 4 הגיעו ב-19 ושלושת האחרונים ב-20 לחודש.
משלחת מ-2001 הייתה הראשונה לטפס בנתיב המזרחי, וגם ערכה מדידות GPS של גובה הפסגה.
נכון ל-2010, ניסו 1,400 מטפסי הרים להגיע אל פסגת הר וינסון.
הטיפוס על הר וינסון אינו קשה במיוחד מבחינה טכנית, מעבר לסכנות הרגילות של מסע רגלי באנטארקטיקה.
ההר זכה לתשומת לב ציבורית הודות להיותו חלק מאתגר הטיפוס: שבע הפסגות, אל הפסגה הגבוהה בכל יבשת.
בין השנים 1985–2000 הדריכה חברת Adventure Network International, שהיא היחידה הרשאית להעלות מטפסים באופן פרטי, יותר מ-450 לקוחות אל הפסגה.
מסיב בגאולוגיה הוא שילד צעיר – ליבת יבשת שאינה פרקמברית, כלומר שזמן יצירתה קטן מ-542 מיליון שנה.
המסיב הוא קטע מהקרום היבשתי שנוצר בתהליך אורוגנזה ומתנהג כיחידה קשיחה ללא עיוות פנימי.
המסיב מהווה את תשתית היבשת, ונוטה להישאר שלם בעת תזוזה של לוחות טקטוניים.
מקור המילה מסיב הוא בצרפתית והיא משמשת לתיאור ריכוז של כמה הרים, היוצרים חלק עצמאי גדול בתוך רכס הרים.
מסטיק עלמה הוא מסטיק שמיוצר על ידי חברת עלית.
המסטיק יוצר בשנות החמישים של המאה ה-20, על ידי מפעל הקפה והממתקים "ליבר", תחת רישיון של חברת מסטיקים אמריקאית.
בשנות השישים רכשה יצרנית הממתקים "עלית" את המוצר והמותג והחלה לשווק אותו בשלושה טעמים.
במקור יוצר המסטיק בצורת פסים עטופי נייר בחפיסות של חמש יחידות; צהובות (טעם ספירמינט), ירוקות (טעם פפרמינט) ואדומות (טעם אוכמניות).
כשהנפוץ שבהם היה הצהוב, שנקרא אז: "גומי לעיסה בטעם מנטה".
על חפיסות המסטיק הייתה דמות של עלמה בפרופיל פנים, הנהגה במלרע, אולם השם בציבור השתמר דווקא במלעיל.
האות O מקיפה את פניה של "עלמה".
המאייר שלמה בילגורי, עיצב את האריזה בהשראת אשתו, צילה בילגורי.
לאחר כניסתו של מסטיק אורביט לשוק בשנות התשעים, ותחילתה של מהפכת הבריאות שהובילה לירידה בצריכת מוצרים רוויי סוכר בכלל ומסטיק בפרט, הופסק בהדרגה ייצורו של מסטיק עלמה והוא נעלם מהמדפים.
כחלק מתרבות הרטרו והנוסטלגיה, הוחזר המוצר למדפים באפריל 2007 לקראת יום העצמאות כמהדורה חד פעמית, תחת המותג must עם הלוגו המקורי והצבעים המקוריים אך בגרסת chiclets (קוביות לעיסה), במקום פסי המסטיק המקוריים, בגרסה ללא סוכר, אך רק בשני טעמים: ספירמינט (אריזה צהובה) ואוכמניות (אריזה ארגמנית).
המהדורה שהושקה נמכרה בהצלחה והמוצר זכה לביקושים נוספים, מה שהוביל להשבתו הסופית אל המדפים במתכונתו הנוכחית.
כיום משווק המוצר הצהוב בטעם "מנטה עדינה" ולא בטעם "ספירמינט".
וינסנט פריירה פסטיניה (בפורטוגזית: Vicente Ferreira Pastinha; 5 באפריל 1889 – 13 בנובמבר 1981), הידוע בכינוי מסטרה פסטיניה, הוא אמן קפוארה ברזילאי, בעל תואר מסטרה (mestre).
בנם של חוזה סניור פסטיניה ויוג'יניה מריה קרבליו.
נחשף לראשונה לאמנות הלחימה קפואירה בגיל שמונה, ולמד במשך שלוש שנים אצל אפריקאי בשם בנדיטו (Benedito).
אביו התנגד להתמקצעותו בתחום זה, ושלח אותו בנערותו לבית ספר למלחים, שם לימד את חבריו קפואירה.
בגיל 21 עזב את בית הספר, התאמן בקפואירה ולימד את התחום.
הוא פעל בהסתר, מכיוון שעד 1920 החוק בברזיל אסר על עיסוק בקפואירה.
ב-1941, הוזמן על ידי תלמידו אברה (Aberrê) למעגל לחימה של קפואירה (רודה), בהשתתפות גדולי המסטרים באזורו.
במהלך השתתפותו התבקש על ידי המסטרים להוביל קבוצת קפואירה בסגנון "קפוארה אנגולה", סגנון ריקודי איטי וקרוב לקרקע.
בהמשך לכך פתח פסטיניה ב-1942 את בית הספר הראשון לקפואירה אנגולה, "Centro Esportivo de Capoeira Angola".
הוא הנהיג בבית הספר תלבושת שכללה מכנסים שחורים וחולצות צהובות, צבעי מדיה של קבוצת הכדורגל אותה אהד, "יפירנגה קלוב" (Ypiranga Clube); תלבושת זו נהוגה עד היום בקרב אמני קפואירה אנגולה.
פסטיניה השתתף בפסטיבל הבינלאומי הראשון לאומנויות השחורים בסנגל, ב-1966, והביא איתו מספר אמני קפואירה ידועים, בהם מסטרה ג'ו גראנג'י ומסטרה גאטו פרטו.
לאורך חייו התפרנס פסטיניה באמצעות עבודות מזדמנות שונות, בהן מצחצח נעליים, חייט, סלקטור (בקזינו), מאבטח ופועל בניין, ובשעות הפנאי הקדיש עצמו לקפואירה אנגולה.
בשנות חייו האחרונות נותר עיוור וחולה.
הרשויות פינו אותו מביתו, שלא הוחזר לו מאז, והעבירו אותו לבית מחסה עירוני, שם מת ב-1981.
מסטרה (באיטלקית: Mestre) היא עיר במחוז ונטו, שבאיטליה המהווה מאז 1926 רובע (frazione) במטרופולין ונציה.
העיר היא פרבר מודרני במטרופולין ונציה.
אוכלוסייתה של מסטרה מונה, יחד עם הרבעים הסמוכים לה (מרגרה, קיריניאנו, פווארו וונטו וצלרינו) כ-170,000 תושבים.
הקשר העיקרי בין העיר לבין ונציה מתבצע דרך "גשר החירות", עליו עובר כביש לכלי רכב ומסילת רכבת.
העיר נהנית מזרם התיירים העושים את דרכם לוונציה וממנה, ולעיתים, בשל מחירי הלינה הגבוהים בוונציה, אף מתארחים בה.
העיר מקושרת לארכיפלג שעליו בנוי המרכז ההיסטורי של ונציה באמצעות רכבת מאז ינואר 1846. בשנת 1931 תוכננה בניית הגשר היבשתי והוא נחנך בשנת 1933 על ידי מוסוליני, אשר קרא לו "גשר ליטוריו" (Ponte Littorio).
שם הגשר שונה לאחר מלחמת העולם השנייה ל"גשר החירות" (Ponte della libertà), על שמם של לוחמי החירות האיטלקים בימי המלחמה.
אורך הגשר הוא 3.85 קילומטר, הוא דו-מסלולי, מסתיים ב"כיכר הקטנה רומא" שבוונציה ובכך מהווה את הקצה של הכביש הלאומי מספר 11 של פדנה הצפונית, אחד מכבישי הרוחב החוצים את איטליה הצפונית.
במקביל לגשר עוברים צינורות מים, וכבלי חשמל וטלפון על גבי כלונסאות עץ, המסומנים בשילוט ובתאורה בולטת כדי למנוע פגיעה מכלי שיט.
מרבית התיירות לוונציה, המונה מעל לעשרה מיליון מבקרים בשנה, עוברת על הגשר ודרך מסטרה השוכנת מרחק חמש דקות נסיעה מהעיר המפורסמת.
גם שדה התעופה הבינלאומי של ונציה על שם מרקו פולו שוכן מצפון מזרח למסטרה והדרך היבשתית אליו מוונציה עוברת דרך מסטרה.
כלכלת העיר נסמכת בעיקר על אזור התעשייה מארגרה (Marghera) ועל הנמל הגדול הנושא את אותו שם, שהוקם בה בין השנים 1919–1928. הנמל, בניהול משותף עם נמל ונציה, הוא הפעיל ביותר בחוף המזרחי של איטליה, דהיינו בים האדריאטי.
התנועה בנמלים אלה הייתה במגמת עלייה בשנה האחרונה והגיעה ל-31 מיליון טונות ול-400,000 נוסעים.
אזור התעשייה הוא מהגדולים והחשובים באיטליה, ומצויות בו תעשיות זיקוק נפט, יציקת פלדה, ייצור זכוכית, תעשיות כימיות והנדסיות, ושוכנת בו מספנה לבנייה ולתיקון אוניות.
על פי המסורת נוסדה העיר בידי מסתלס, ידידו של הגיבור אנטנור, פליט מטרויה שייסד את העיר פדובה.
העובדות ההיסטוריות באשר למועד ייסוד העיר אינן ידועות בבירור, אף כי ידוע שבמקום שכנה מצודה רומית שהושמדה על ידי אטילה ההוני ונבנתה מחדש במאה ה-10.
השם "מסטרה" מופיע לראשונה במסמכים מהמאה ה-11 כאשר הייתה בשליטת שליטה של העיר טרוויזו (Treviso) אשר הקיפה בחומה.
למרות השינויים שחלו בעיר מאז, עדיין ניתן להבחין במבנה היישוב העתיק ובשרידי החומה מאותה תקופה.
החל משנת 1388 נשלטה מסטרה על ידי הרפובליקה של ונציה והדוג'ה של ונציה היה הריבון בה.
דרומית מערבית לעיר נבנו וילות רחבות ממדים, שבהן התגוררו עשיריה ונכבדיה על פני שטחי אדמה נרחבים.
הגישה אל אחוזות אלו התאפשרה בסירות דרך תעלת ברנטה (Naviglio Brenta), המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, מרחק של כ-20 ק"מ.
יוקרתו של האזור הקנתה לו את השם "ריביירה דל ברנטה" (Riviera del Brenta), ולאורכו מפוזרות וילות רבות שהידועות שבהן הן וילה פיזני (Vila Pisani), בה מצוי הלבירינת של סטרה והווילה לה מלקונטנטה (La Malcontenta, "חסרת שביעות הרצון").
במאות ה-18 וה-19 שיחקה העיר תפקיד אסטרטגי חשוב במלחמות בין צרפת לבין אוסטריה ולאחר מכן בין לוחמי החופש האיטלקים, שפעלו למען הקמת הרפובליקה האיטלקית לבין אוסטריה אשר שלטה במקום.
התפתחות העיר הואצה בשנת 1919 כאשר הוקם בה נמל מרגארה.
בשנת 1926 צורפה העיר באופן רשמי למטרופולין של ונציה, ופיתוחה התעשייתי הביא להגירה של פעילות כלכלית מהמרכז ההיסטורי של ונציה אליה.
ראשית ההתיישבות היהודית ב"מסטרה" התרחשה בסוף המאה ה-13. היהודים הוונציאנים לא הורשו להתגורר בעיר ועקרו לערים הסמוכות לה: מסטרה, מיראנו, קיריניאנו, ומוליאנו.
בואם של מלווים בריבית מגרמניה במאות ה-14 וה-15 הביא לצמיחתה של הקהילה היהודית.
כך למשל, מסמכים משנת 1483 מתארים את פעילותו של בנקאי יהודי מפורסם, המכונה גוליילמו ממסטרה (Guglielmo di Elia da Mestre), שקיים קשרים עם בנקאים יהודים נוספים ברחבי איטליה.
הקהילה היהודית בעיר תועדה כ-"מאכלסת יהודים רבים ובעלת בית כנסת נאה".
את הקהילה שירת הרב משולם קוסי, מהגר מגרמניה, שייסד את בית הדפוס העברי הראשון במחוז ונטו.
תקופה ארוכה נדרשו היהודים לגור בתחום מצומצם בעיר, אולם משנת 1503 הם הורשו לעבור לוונציה במקרה של סכנה.
במאה ה-16 נדרשה הקהילה היהודית לעבור לגטו היהודי בוונציה ורק בסוף המאה ה-19 שבו היהודים למסטרה.
בתחילת המאה ה-21 התגוררו בעיר רק יהודים בודדים והם משתייכים רשמית לקהילה היהודית של ונציה.
תפילה מתקיימת בעיר רק בערבי שבתות באולם התפילה "אורטוריו" (Oratorio).
שרידים לקהילה היהודית באזור נמצאים במספר אתרים בסביבת העיר:
רחוב היהודים (Via Giudecca) במירנו.
רחוב הגטו (Via Ghetto) בקיריניאנו.
מחקרים היסטוריים על העיר Mestre
מסטקטומיה או כריתת שד הוא הליך כירורגי לטיפול בסרטן השד.
הוא נכנס לשימוש בראשית המאה ה-20.
סרטן שד מתפתח באחת הרקמות הבאות: בבלוטות חלב, בצינורות חלב, ברקמת שומן או ברקמה חיבורית.
בכ-15% מן המקרים של חולות בסרטן השד, הסרטן נטוע במקום הימצאו.
בערך כשמונה מתוך תשע חולות בסרטן השד חולות בסרטן המתחיל בבלוטות החלב או בצינורות החלב.
אם הגידול נטוע במקומו ולא התפשט, ניתן להסירו בניתוח, אך בחלק נכבד של המקרים שלא כל השד הוסר, המטופלת חלתה בסרטן פולשני באותו השד, לכן מסירים את כל השד.
כריתת שד נחלקת לשתי קבוצות: כריתה שלמה של השד, שבנוסף לשד גם כורתים את בלוטות הלימפה סביבו (בבתי השחי), וגם את שני שרירי החזה הנמצאים בצידיהם של הגוף.
שולחים גם את הרקמה הסרטנית, את בלוטות הלימפה ואת שרירי החזה לבדיקה פתולוגית.
בלוטות הלימפה משחקות תפקיד חשוב, כי רוב החולים (בקירוב ל-85%) שלא הייתה מחלה בקשרי הלימפה, הבריאו לפחות לעשר שנים.
באנשים שחלק ניכר (שניים עד ארבע) מקשרי הלימפה שלהם היה חולה, אחוזי ההבראה ירדו ל-50%.
אצל אנשים שהיו להם יותר מארבעה קשרים סיכויי ההישרדות ירדו ל-40%.
הכריתה השנייה היא אותה כריתה רק ללא כריתה של שרירי החזה.
במהלך הניתוח מבוצעת בדיקת ביופסיה של בלוטת הזקיף.
במקום הכריתה ממקמים צינורית לניקוז הנוזל שנשאר לאחר הניתוח.
לאחר הכריתה נוהגים להוסיף רדיותרפיה ותרופות כימותרפיות, תרופות שההשפעה שלהן מאוד יעילה נגד סרטן השד הן מיטומיצין C, דוקסורוביצין, ציקלופוספאמיד, פקליטקסל, דוצטקסל ווינורלבין.
בגלל סיכון שהמחלה תחזור נעשות בדיקות תקופתיות בין שלושה חודשים לשנה שלמה.
קיים ניתוח לשחזור שד שבו מוצאת התכולה הפנימית של השד ואל החלל שנוצר מוכנסים שתלי סיליקון.
מסטיקא (ביוונית נקראת "מסטיכה" או "מסקצה", μαστίχα ומשמעה "לעיסה" או "ללעוס") הוא הכינוי לשרף היבש של אלת המסטיק (Pistacia lentiscus).
הוא משמש כתבלין וגם למטרות רפואיות.
שימושו המקורי של המסטיקא היה כחומר לעיסה.
בספרדית ובאיטלקית המילה masticare פירושה ללעוס ומכאן השם מסטיק.
אלת המסטיק אומנם גדלה בכל אגן הים התיכון והיא עמידה מאוד לרעייה ולתנאי קרקע שונים, אך היכולת להפיק ממנה שרף בצורה מסחרית, בטפטוף, ישנה רק לצמחים הגדלים בדרום האי היווני כיוס, שם 24 כפרים מפיקים מסטיקא.
אזור הכפרים הללו נקרא מסטיקוחוריה.
החומר נמכר בצורת גרגרים או אבקה.
בתנ"ך מתוארים שיחי האלה בשם "בכאים" (מלשון "בכי") בגלל השרף הדומה לדמעות.
ביוון מכונה המסטיקא בשם "הדמעות של כיוס".
המקור הנוסף לשם "דמעות" הוא בסיפור על איזידורוס הקדוש.
לפי מסורת זו, איזידורוס היה קצין בצי הרומי, בערך בשנה 250 לספירה.
הוא התוודה על אמונתו הנוצרית בפני האדמירל נומריוס.
כתוצאה מאמונתו זו, איזידורוס עונה וראשו נכרת ליד שיח האלה.
האגדה מספרת שייסוריו גרמו לצמח לדמוע וכך הופיעו "דמעות" השרף הראשונות.עד היום, בכיוס, ב-14 במאי, חוגגים את יומו של איזידורוס הקדוש.
למרות שאלת המסטיק צומחת בכל רחבי האזור הים - תיכוני, המקום היחיד להפקת המסטיקא הוא ההרים באזור "מסטיקוחוריה" ("כפרי המסטיק" ביוונית), אשר בדרום-מערב האי כיוס.
חוקרים משערים שאחת הסיבות הוא באזור, המצטיין בחורף נוח ובקיץ חם ויבש.
בנוסף, במשך מאות שנים, הצמחים עברו סלקציה לתכונה של ריבוי הפרשת שרף.
הכנת הצמחים מתחילה בחורף, כאשר גוזמים את ענפי העץ ומבצעים חריש שטחי של השטח, לעומק של כ-10 סנטימטר.
בחודש יוני משטחים ומנקים את השטח ממנו ייאסף השרף.
כמו כן, מפזרים על האדמה אבקה של סידן פחמתי.
תפקידו לשמש מצע עליו יפלו טיפות המסטיקא ויתייבשו מבלי לשנות את הרכבו.
באמצע חודש יולי פוצעים את קליפת העץ בחתכים באורך של 10–15 מילימטר, בעומק של 2–3 מילימטר ומחתכים אלה יטפטף השרף.
רובו מטפטף על המצע הלבן ונשאר שם 15–30 יום, עד אשר מתייבש מספיק כדי להתאים לאיסוף.
האיסוף מתחיל בדרך כלל באמצע ספטמבר, בשעות המוקדמות של הבוקר, כדי להימנע מחשיפת גושי השרף לחום היום, אשר יתיך אותם.
בחודשים נובמבר עד פברואר מתמקדים משקי הבית בניקוי השרף על ידי רחיצה.
במקומות בהם מפיקים את השרף, מייצרים גם "שמן מסטיקא".
הרודוטוס מזכיר את המסטיקא כבר במאה החמישית לפני הספירה.
הרומאים נהגו ללעוס אותו כדי לנקות את שיניהם וכדי לרענן את הבל הפה.
הגידול המסחרי החל במאה ה-14, עם השתלטות גנואה על האי כיוס.
אז הפך מסחר בשרף למונופול.
כדי למנוע מסחר בלתי חוקי היישובים באי נבנו במערך דמוי מבצר, כאשר כל בית צמוד לשכנו ומסביב הוקמו מגדלי שמירה.
כאמצעי זהירות נוסף,על תושבי המקום נכפה עוצר לילה.
בימי השלטון העות'ומני, אשר הגיע לאי במאה ה-16, השרף היה אהוב כתבלין ומחירו היה גבוה ביותר.
בתקופה זו, אזור הפקת המסטיקא זכה לפריחה כלכלית.
החקלאים המקומיים חויבו לשלוח לקונסטנטינופול את החומר המשובח ביותר, שם הצרכנים הראשיים היו נשות הרמון הסולטן.
רק בשנת 1840 הורשו מלקטי המסטיקא לסחור בחומר באופן עצמאי.
היום, את המסטיקא המקורית ניתן להשיג רק בחנויות תבלינים מובחרות, בצורת גרגירים, או בצורת אבקה לאחר שהגרגירים נטחנו.
השימוש במסטיקא ידוע מימי קדם בתור סם ריפוי.
החומר היה בעל חשיבות רבה ברפואה העממית והמסורתית של המזרח התיכון ושל יוון העתיקה, כאשר שימש גם בתור תרופה נגד ארס של נחשים, וגם לחניטת מתים.
דיוסקורידס, רופא בוטנאי שחי ביוון במאה הראשונה לספירה, כתב ספר בשם "אודות רפואי חומרים" על תכונות הריפוי של המסטיקא.הוא ציין שהשרף מועיל לקיבה, לניקוי עור הפנים, מחזק חניכיים.
שהשרף בהודו שימש כחומר לסתימת חורים בשיניים, בצפון אפריקה משמש להכנת תחבושות, בטורקיה משמש לחיזוק חניכיים, ואילו בעיראק משמש לטיפול נגד שלשול אצל ילדים.
על פי הרפואה העממית, מסטיקא מועיל לבעיות גינקולוגיות, לחיזוק הרחם בזמן ההיריון, לשיכוך כאבי המחזור ועצירת דימום הווסת.
כמו כן הוא יעיל לריפוי הצטננות בחורף, לבעיות דלקת חניכיים, לעצירת דימומים כללים ולטיפול בזיהום מעיים.
ברפואה העממית הערבית נעשה שימוש בשרף אלת המסטיק לטיפול בכאבי בטן, למניעת שלשולים, להפגת ריח פה, לטיפול בצרבות, לטיפול בכיב קיבה (אולקוס), כאבי שיניים, אקזמה, להמרצת העיכול ולעצירת שטפי דם מן הרחם, ולהכנת שיקוי להגברת חלב מניקות.
הוכח שהשרף מכיל כמויות של נוגדי חמצון המגינים על הכבד.
המחקרים מראים שיש בשרף חומר שמחזק את רירית הרחם ומסייע להגברת הביוץ בשל התכונה של הורדת תכולת הפרולקטין.
צריכה של מסטיקא עוזרת לקליטה ומטבוליזם של כולסטרול בגוף, ובכך מונעת שקיעתו על דופנות כלי הדם ומסייעת בהורדת הסיכון להתקף לב.
"שמן מסטיקא" עוזר לבעיות עור ומשמש לייצור פלסטרים.
בתקופתנו, מאפייני הריפוי של המסטיקא ונספחיה נבחנו במספר מחקרים ואלה מסקנותיהם:
השמן המצוי בעלי הצמח קוטל חיידקי חניכיים, פטריות מהסוג קנדידה והוא בעל השפעה אנטי דלקתית
למסטיקא יש פוטנציאל לריפוי כיב קיבה
למסטיקא מיוחסת פעילות אנטיבקטריאלית כנגד החיידק הליקובקטר פילורי
שמן שמוצה מעלי אלת המסטיק הוא בעל פעילות אנטי פטרייתית כנגד שלוש פטריות התוקפות גידולים חקלאיים: פיתיום, ריזוקטוניה ופוסריום.
השרף מונע התרבות של וירוס שפעת A
לשרף המסטיקא תכונות של נוגד חמצון ומונע דלקתיות
שימושו הראשון של התבלין היה כחומר לעיסה, ה"מסטיק".
במשך הזמן נוספו שימושים קולינריים : במאכלים משתמשים במסטיקא בעיקר להסמכה של גלידות, ובלבנון משמש לתיבול רטבים.
במצרים משתמשים במסטיקא להסמכה של ריבות המיוצרות מירקות שונים ויצירת ריבות בעלות מרקם נמתח הדומה לגומי לעיסה.
החומר משמש גם כתוספת למאכלים כגון בשרים ומרקים.
במרוקו משמש לעישון מאכלים והסמכה של נוגט.
בטורקיה משתמשים במסטיקא לקינוחים כגון מלבי, רחת לוקום, גלידה מסטיק, פודינג כגון הסוטלאץ (פודינג אורז טורקי), משקה סחלב ומשקאות מוגזים.
בארצות המגרב משתמשים במסטיקא בעיקר לעוגות, ממתקים ודברי מאפה.
ביוון משמש להכנת משקה ליקר ערק אלכוהולי בתוספת מסטיקא, משקאות, מסטיקים, עוגות, מאפים, ממתקים, קינוחים, לחמים, ואף לייצור גבינה.
המסטיקא משמש כציפוי שקוף באיכות גבוהה לכלי נגינה ושימש בעבר לציפוי מגן על סרטי צילום.
כמו כן משמש לתעשיית הקוסמטיקה, לייצור בשמים, סבונים, שמנים לגוף, קרם גוף וקטורת.
בנוסף, משמש המסטיקא לייצור חומרים לחיטוי פצעים בזכות השרף הקוטל חיידקים שבו, לייצור משחות שינייםולסתימת חורים זמנית בשיניים.
כ־85% מהיבול מיוצא ל־55 ארצות, בעיקר לערב הסעודית והמזרח התיכון.
הביקוש נמצא בעלייה גם בקוריאה הדרומית ובארצות הברית.
מייצאים את גרגירי המסטיקא גם לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בשנת 2022 קילוגרם אחד של שרף נמכר תמורת 115 אירו.
במקורות היהודיים קיים תיעוד כי היו נוהגים ללעוס את שרף עץ האלה כדי להפיג ריח פה.
כך בתוספתא שבת, בה מובאת ההלכה הבאה: אין ללעוס את המסטיקא בשבת לצורך רפואה, אבל אם לועס כדי להסיר את ריח הפה, מותר.
לדעת אשתורי הפרחי ורבי יצחק אברבנאל בושם "הצרי" (מור) שהיה אחד מסממני הקטורת בבית המקדש הראשון הוא שרף אלת המסטיק.
אסף הרופא מציין שריחו של השרף הוא ערב והוא טוב להילוך המעיים, הרמב"ם טוען בספריו ששרף האלה מחזק את הקיבה, ואילו הרב אוחנה כותב בספר "מראה הילדים" שהשרף "מנקה את הגוף מכל חלאה וזוהמה".
השימוש בשרף המסטיקא היה נפוץ בעיקר בעדות המזרח:
יהודי מרוקו היו קונים גושי שרף עץ האלה אצל מוכר התבלינים (העטאר) וקוראים לו "מסטכה", הם נהגו ללעוס אותו כדי למנוע הפרשה יתרה של מיץ קיבה.
יהודי תוניס היו מוהלים כפית של שרף מסטיקא בכוס מים ושותים כדי לעודד תיאבון.
יהודי לוב היו נוהגים לעיתים להכין משקה שקדים הנקרא "רוזטה" בתוספת של מסטיקא כתושה.
יהודי תימן השתמשו בשרף עץ האלה לריפוי פצעים, נגד מחלות כבד, נגד צרבת, ולעצירת שטפי דם ברחם.
בכפר "פירגי" באזור מסטיקוחוריה נפתח בשנת 2016 מוזיאון המוקדש לנושא המסטיקא וגידולו.
השינויים הגלובליים באקלים משפיעים גם על ייצור המסטיקא.
גשם שוטף אשר ירד באי כיוס שלא בעונתו, באוגוסט 2022, הרס 20% מהיבול.
נזקים גדולים יותר נגרמו על ידי שריפות יער.
באוגוסט 2012 נפגעו 40% מהצמחים וב 2016 שריפה נוספת השמידה 90% מהצמחים באחד האזורים של המסטיקוחוריה.
בשנת 2021 לראשונה תקופה של חום מעל 40 מעלות צלזיוס נמשכה מעל 15 יום.
בטמפרטורה גבוהה ומתמשכת, השיחים מפסיקים להפריש שרף.
כדי להתמודד עם נזקים אלה, ארגון מגדלי אלת המסטיק באי כיוס מקיים סמינרים אשר מטרתם להנחיל שיטות חדשות לריבוי השיחים, להזנתם ולריבויים.
מצד שני, בגלל העלייה במחיר השרף והצפי לרווחים, צעירים מאתונה ומערים אחרות חוזרים אל הנחלות המשפחתיות בכיוס, לגדל את הצמחים ולאסוף שרף
ניתן להפיק שרף גם מסוגים אחרים של עצי אלה כגון אלה ארצישראלית (Pistacia palaestina), וסוג זה מוזכר בספרות חז"ל במדרשים ובתלמוד.
שרף נוסף הנמכר בחנויות תבלינים, בתי מרקחת, ובתי טבע דומה לשרף עץ האלה, אך הוא מופק מעץ הלבונה (Boswellia).
היום רוב המסטיקים עשויים בעיקר מחומר המבוסס על נפט.
אל התערובת הבסיסית מוסיפים מרככים, שאחראים על המרקם וחומרי טעם וריח.
מסטיקוחוריה/מסטיכוחוריה הוא אזור בדרום-מערב האי כיוס הנמצא ביוון באזור הים האגאי קרוב לגבול טורקיה.
אזור מסטיקוחוריה הוא המחוז הגדול ביותר באי כיוס ושטחו הוא כ-212 קמ"ר.
במסטיקוחוריה נמצאים הכפרים פירגי, קלמוטי, ארמוליה, מסטה וליטיו.
האזור קרוי על שם הכפרים בהם מגדלים את שרף עץ אלת המסטיק הנקרא מסטיקא המשמש כיום בעיקר לצורכי תעשייה ומזון ובעבר שימש לצורכי רפואה.
בעבר כונה האי כיוס בשם "אי המסטיק" וחקלאות עצי אלת המסטיק תפסה את רוב שטחו, אך במאה האחרונה הוחלפו גידולי עץ אלת המסטיק באי בכרמים, וגידול עצי אלת המסטיק נדחק לדרום האי בו האקלים מעט יותר חם ומתאים יותר להפקת השרף.
בכפר הגדול ביותר - פירגי - מצוי מוזיאון קטן המספר על המסטיקא ותהליך גידול עצי אלת המסטיק לצורך עיבוד השרף.
כיום מהווה אזור מסטיקוחוריה את המרכז הכלכלי והתיירותי של האי ומפורסם גם בזכות בתיו העתיקים המצופים בעיטורי סגרפיטו.
מִסְיַאף היא עיר במערב סוריה במחוז חמאת.
במפקד משנת 2004 נמנתה במסיאף אוכלוסייה מגוונת מבחינה דתית של כ-22,000 איסמאעילים, עלווים ונוצרים.