tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה השתתף המשרד בכתיבת העתירה שהוגשה על ידי בכירים באקדמיה ובעולם העסקים, נגד החלטתו של שר החינוך, יואב קיש, לבטל את הענקת פרסי ישראל, לאחר שאחת מוועדות הפרס התכוונה להעניק את פרס ישראל ביזמות לאיל וולדמן.
ב-15 באוקטובר 2024 נפטר יעקב ישראלי, ממייסדי המשרד.
בפברואר 2025 פורסם כי עו"ד ליאור אבירם שכיהן במשך כ-10 שנים כשותף מנהל ו-38 שנים כעו"ד במשרד, ימונה ב-1 ביוני 2025 ליו"ר פעיל של קמטק הנסחרת בנאסד"ק.
יחליף אותו בתפקיד עו"ד עפר בן יהודה, אשר כיהן החל משנת 2021 כראש מחלקת ההייטק במשרד.
המשרד פעיל בתחום החברתי, ועורכי הדין שלו מקצים לפעילות פרו בונו שעות מפעילותם הכללית.
בין הארגונים להם מסייע המשרד נכללים עמותת בית הגלגלים, ארגון הרוח הישראלית, עמותת שוות, כפר הנוער רמת הדסה, חל"צ קרן שמש, תזמורת סימפונט רעננה ופרויקט "שיעור אחר".
מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל המשרד אף מקצה תרומות לעמותת "אמפא" אשר מטפלת במניעת טרואמה אצל חיילים ומילואימניקים, עמותת איילים אשר מסייעת להשיב את הצעירים לעוטף ולדרום באמצעות מגוון רחב של פעילויות.
המשרד מדורג החל משנת 2004 על ידי המדריך Chambers and Partners, כאחד מהמובילים בסקטור המשפטי בישראל.
בשנים האחרונות המדריך מציין את המשרד במספר תחומים בולטים, לצד 11 עורכי דין בכירים אשר נבחרו על ידו.
החל משנת 2018, המשרד מדורג במקומות 4–6 בין משרדי עורכי הדין המובילים בישראל של Duns100. בשנת 2025, המשרד דורג במקום ה-8.
בנוסף, המשרד מדורג במדריך הבין-לאומי היוקרתי Legal 500 ב-19 תחומים שונים, לצד ציון של 27 עורכי דין מובילים מהמשרד הזוכים לציון לשבח.
המשרד דורג ב-8 קטגוריות על ידי הדירוג הבין-לאומי IFLR 1000, לצד 9 עורכי דין נבחרים.
ביהדות, שבע מצוות בני נח הן מצוות שנצטוו עליהן כל בני האדם, ולא רק היהודים שקיבלו את תרי"ג מצוות.
חובת הקמת דינים (מערכת משפט)
איסור גזל (לרבות גנבה וביזה)
לפי דברי חז"ל, מצוות אלו ניתנו לנח ולבניו בברית הקשת המקראית, ויש מסורות לפיהן חלק מהמצוות, או כולן, ניתנו עוד לאדם הראשון.
בתלמוד ובספרי הרמב"ם ישנו עיסוק רב בפרטי שבע המצוות.
כיום ישנם גורמים מסוימים ביהדות העוסקים בהפצת המצוות בקרב גויים.
כתוצאה מפעילות זו ויוזמות עצמיות בקרב גויים, נוצרו בציבור הלא-יהודי חוגים המתכנים "בני נח", המקבלים על עצמם את שבע המצוות.
יש סימן לזכירת שבע המצוות: שלוש מצוות שייהרג ובל יעבור (עבודה זרה, שפיכות דמים וגילוי עריות), א - אבר מן החי, ב - ברכת השם, ג - גזל, ד - דינים.
הבסיס המקראי למצוות בני נח מצוי בדברי אלוהים בברית הקשת בענן, שאותה כרת עם נח ובניו לאחר המבול:
על פי פשט הדברים, על בני נח נאסרה רק שפיכות דמים (רצח) ואכילת "בשר בנפשו" (מקובל לפרש זאת כאבר מן החי), יחד עם מצוות עשה של פרייה ורבייה (שאותה קיבל כבר אדם הראשון, ואינה נחשבת כאחת משבע המצוות).
נרמז גם חיוב לדון רוצחים ולנקום את דם הנרצחים ("דמו ישפך"), אם כי לפי הפשט אלוהים ולא האדם הוא שידרוש את הנפש.
הרשימה המקובלת של שבע מצוות בני נח מקורה במסורת חז"ל:
בתוספתא מופיעה גרסה דומה לברייתא זו, ויש לציין ששם ניתנה רשימה קצרה יותר – .
נראה שהיא מכלילה את איסור ברכת השם בתוך "עבודת כוכבים", ואולם גם בה נאמר "שבע מצוות".
כאמור לעיל, היו חכמים שטענו שיש מצווה שמינית נוסף על שבע המצוות, ותנא דבי מנשה אף גרס להסיר את מצוות דינים וברכת השם מהרשימה ולהוסיף את סירוס וכלאיים במקומן, אך דעות אלו לא נתקבלו להלכה.
חז"ל חיפשו בתורה אסמכתאות למצוות השונות.
בהמשך הסוגיה התלמודית לעיל, רבי יהודה, רבי יהודה בן בתירא ו"יש אומרים" דרשו את מצוות עבודה זרה, ברכת השם ודינים (בהתאמה) מהפסוק , וטענו שמצוות אלו ניתנו עוד לאדם.
רבי יוחנן הגדיל לעשות, ומצא בפסוק זה אסמכתאות לכל שבע המצוות:
לפי התורה נראה שלאדם הראשון ניתן רק הצומח למאכל, ובשר הותר רק בברית הקשת, כך שאיסור אכילת אבר מן החי דווקא לא היה שייך לגביו.
הרמב"ם כתב שרק שש המצוות האחרות ניתנו לאדם, ואבר מן החי ניתנה לראשונה לנח ובניו.
יש דעה אחרת בתלמוד, לפיה בני נח קיבלו שלושים מצוות, ולא רק שבע:
כלל חשוב לגבי שבע מצוות בני נח הוא : כל דבר שעל פי ההלכה אין עליו איסור וליהודי מותר לעשות אותו, גם הגויים רשאים לעשותו, ואין הוא כלול בשבע המצוות.
איסור על פוליתאיזם, פולחן לאל אחר מה', כפי שמוגדר בדיבר השני:
החיוב הוא רק על עבודה זרה "כדרכה", כלומר לסגוד לאליל באופן שמקובל לעבוד אותו.
בן נח לא נענש על עצם יצירת החפצים שסוגדים להם, אך גם דבר זה אסור ויש למנוע ממנו לעשות זאת.
לגבי עבודה זרה בשיתוף, שהיא עבודת ה' יחד עם אלוהים אחרים, ישנה מחלוקת בין הפוסקים, האם היא נכללת באיסור עבודה זרה לבני נח או לא.
איסור על קללת שם האלוהים, והוא נקרא כך בלשון סגי נהור.
ברכת השם נאסרה בכל צורה שהיא, ובלשון הרמב"ם: .
איסור על רציחתו של כל אדם, בין אם הוא יהודי או גוי, וגם אם הוא עובר, ככתוב: – ולדברי רבי ישמעאל, אין "אדם באדם" אלא עובר ברחם אימו.
האיסור הוא על גרימת מותו של אדם במזיד (להבדיל מרצח בשגגה), והוא חל אף אם ההריגה הייתה בעקיפין:
אם הנהרג היה רודף, כלומר מי שאדם נאלץ לשפוך את דמו כדי להציל את חייו שלו, אין ההורג מתחייב בעונש; אבל במקרה שבן נח יכול היה להינצל מרודפו בכך שיקטע את אחד מאיבריו, אם הרג אותו – מתחייב.
איסור על קיום יחסי מין מסוימים, שנקראים "עריות", והם:
אישה נשואה עם גבר שאינו בעלה
האיסור על אשת איש מבני נח הוא דווקא על ביאה כדרכה, כלומר כשגבר חודר לנרתיקה של אשת חברו הגויה, ואילו .
ההגדרה ההלכתית לנישואים של בני נח שונה מזו אצל ישראל: , כלומר בת נח נחשבת אשת איש רק לאחר שקיימה יחסי מין (כדרכה) עם בעלה, ורק אז היא נאסרת על כל גבר אחר.
איסור זה חל גם על שפחה שבעליה ייחד אותה לעבד מסוים, מששכבה עם אותו העבד.
צורת הגירושים בבני נח אף היא שונה - הנישואים מסתיימים כאשר בני הזוג נפרדים זה מזו, בלי ההליך הפורמלי של גט.
לעומת זאת, אישה יהודייה שהתקדשה לאיש נאסרת על כל גבר אחר מרגע הקידושין, גם על הגויים שכאמור לפי דיניהם היא איננה אשת איש עד מימוש הנישואים.
ואם בן נח שוכב עם אישה כזו, כדרכה או לא כדרכה, הוא עובר על איסור גילוי עריות, ככתוב:
באותה התוספתא נכתבו גם דברי רבי מאיר, לפיהם בן נח אסור לבוא על כל העריות שאסרה התורה על ישראל, אך לא נפסק כך להלכה; כי בגמרא מביא רבי מאיר מדרש של רבי עקיבא על הפסוק , לפיו:
בנוסף נלמד מהפסוק שגם גילוי עריות בין אח ואחות מאותה האם נאסר על בני נח, ולאור כל זאת נפסק להלכה שרק שש עריות אלו נאסרו על בני נח.
איסור על לקיחת רכוש של אדם אחר ללא רשותו:
כלומר המצווה כוללת איסור על גנבה, שוד, חטיפת אדם (כגון אשת יפת תואר, שמותר ליהודי לקחת מאויביו הגויים אך אסור לבן נח) וגם הלנת שכר, והיא חלה בין אם הנגזל הוא יהודי או גוי.
אפילו לקיחת דבר ששוויו פחות מפרוטה נחשבת לבני נח כגזל, ואין להניח שהגוי שנגזל (להבדיל מיהודי שנגזל) ימחל על הדבר בשל ערכו הפעוט.
ציווי להקים בתי משפט בכל יישוב שהם גרים בו.
זו מצוות העשה היחידה שניתנה לבני נח.
לדעת הרמב"ם, מטרתם של הדינים היא לאכוף את קיום מצוות בני נח האחרות, עד כדי כך שיישוב שבו אין אוכפים את המצוות – כל תושביו אשמים באי-קיום המצווה ומתחייבים בעונש.
הרמב"ן חולק עליו, ולדעתו החיוב למנות דיינים, שהוא מצוות עשה, לא גורר עונש.
עונש המיתה הוא רק על החלק האקטיבי שבאיסור, איסור הלאו שבו, שכולל איסור לקיחת שוחד והטיית משפט, אך אם באו לדון לפני גוי בדיני בני נח רשאי הוא להשתמט מלדון.
איסור זה מבוסס ישירות על דברי אלוהים לנח ובניו: .
האיסור הוא על אכילת איבר של בהמה או חיה, בין אם היא טמאה או טהורה, בזמן שאותו בעל חיים עדיין בחיים.
אכיפת שבע מצוות בני נח
לפי ההלכה, בן נח שהפר כל אחת משבע המצוות במזיד מתחייב בעונש מוות, ועם ישראל מצווה (כאשר הכוח בידו) לאכוף את המצוות הללו:
עונש מוות לבן נח יבוצע בסייף, כלומר עריפת ראשו של הנידון.
בשונה מיהודי, בן נח יוצא להורג גם בלי התראה, ודי בעד אחד כדי להרשיעו.
אבל בן נח שעבר על אחת משבע המצוות בשוגג, או באונס, או שהוא חרש, שוטה או קטן, לא ייענש כלל.
בהיסטוריה היהודית, יהושוע הציע הצעה משולשת לשבעה עממין שכבש בארץ כנען, אפשרות ראשונה לקבל על עצמם שבע מצוות בני נח החל מביטול האלילים וביזויים, אפשרות שנייה לנוס על נפשם, אפשרות שלישית להילחם עם ישראל הפועלים בכח אלוקי כידוע מכל הניסים המפורסמים מאז יציאת מצריים.
הפצת שבע המצוות בעידן המודרני
הרבי מנחם מנדל שניאורסון, אדמו"ר חסידות חב"ד, קרא לעם ישראל להנחיל לגויים את שבע מצוות בני נח.
לדבריו, עד לתקופתו לא עשו זאת מחשש שפעילות מסוג זה תסכן את חיי העוסקים בה, ואולם בעולם המערבי המודרני יכול יהודי ללמד למכריו הגויים את שבע המצוות ולעודדם לקיימן בדרכי שלום, ומאחר שאין בכך סכנה מוטלת על היהודים החובה לעשות זאת.
יתירה מזו, העובדה שיהודים חולקים את רוחניותם עם אומות העולם מבטלת את האנטישמיות והשנאה שמקורה ללא ספק בקנאה על בסיס רוחני.
מאז קריאתו זו פועלים חסידיו להפיץ בעולם את שבע המצוות, ובפרט הביאו להתייחסות הצהרתית בספר החוקים האמריקאי בדבר ערכן של שבע מצוות בני נח, כיסוד המוסר החברתי המודרני.
הרב יואל שוורץ סבר שיש חובה ללמד את הגויים לקיים את המצוות.
בשנת ה'תשמ"ג הוציא את הספר הראשון בנושא, 'אור לעמים', על החשיבות והחובה ללמד את הגויים את שבע המצוות שהם חייבים בהן.
בספר הוא כתב ופרט את דיני המצוות.
לאחר כמה שנים הספר התגלגל לידי גויים, שהתלהבו מהדבר ובאו לבקש מהרב שוורץ שילמד אותם את הדינים וההלכות.
ובהמשך אף תרגם ערבי את הספר לערבית, בית ספר ערבי ישראלי קנה ספרים לחלק לתלמידים, וכעבור זמן קצר המהדורה כולה אזלה.
מתחילת שנות התשעים ליווה הרב שוורץ את קהילת "בני נח" (Noahidism) שבארצות הברית מייסודו של ונדל ג'ונס.
לאחר שהחלו להגיע אליו גויים רבים ללמוד כיצד לקיים את שבע המצוות, החל להוציא להם ספרים רבים בנושאים: כיצד בן נח מתפלל, מה הוא עושה במועדים, וכן כיצד ללמוד את התורה.
לעומת זאת, הרב משה שטרנבוך מהעדה החרדית סבר כי אין לעודד לא-יהודים לקיים את שבע מצוות בני נח, במיוחד כשמדובר בנוצרים.
לטענתו אין זה מעשי להציע להמונים לעזוב את הנצרות, והאמונה הנוצרית עצמה היא בגדר "עבודה זרה" האסורה לבני נח, ולכן אף אם ישמרו מצוות אחרות לא ניתן להציג זאת כשמירה על מצוות בני נח.
לטענתו הצגה כזו של הדברים תהווה לגיטימציה לעבודה זרה, הטעיית האנשים כלפיהם היא מופנה, וזיוף של עמדת היהדות.
הרב שטרנבוך הוסיף וטען שהרביית זכויות רוחניות לעמים האחרים עלולה להזיק לעם ישראל.
עם זאת, הוא לא התנגד "להשפיע עליהם לחיות חיי צדק ויושר", כל עוד אין הדבר מוצג כשמירת מצוות בני נח.
מחויבות היהודים לסייע לגויים לחיות חיי מוסר על פי התורה, נהגתה כבר על ידי משה מנדלסון, ובעת החדשה פרופ' יהושע השל בתנועה הקונסרבטיבית, כמצוות תיקון עולם - הערך המרכזי והחשוב ביהדות, לשיטתם.
לדעת הרב אורי שרקי, ישנה שליחות לאומית-דתית-אוניברסלית לעם ישראל להדריך את בני אומות העולם כיצד לקשר את חייהם עם הקב"ה כגויים, ובכלל זה בקיום שבע מצוות בני נח.
בהדרכת רבו יהודא ליאון אשכנזי, ובעקבות פניות של אישים שאינם יהודים מרחבי העולם, הוא הקים למטרה זו את ארגון "ברית עולם" במסגרת זו פועלים עשרות קהילות של בני נח ברחבי העולם, וחובר עבורם סידור תפילה וקיצור שולחן ערוך מותאם.
הרב ישראל אריאל עודד את הקשרים עם כת המקויה היפנית, וראה בהם מקיימי שבע המצוות.
כך גם הרב בני אלון שקבע שהנוצרים האוונגליסטים, איתם היה בקשר פוליטי וכלכלי, אינם עובדי עבודה זרה, ומקיימים את שבע המצוות.
הרב דניאל שפרבר כתב ספר על הבודהיסטים, אשר לדעתו מקיימים את שבע המצוות.
אחד מיוזמי חידוש הסנהדרין בירושלים, בראשות הרב עדין אבן ישראל בה'תשס"ז (2007) היה ונדל ג'ונס מייסד ארגון "בני נח" המאמינים שיש להפיץ את קיום מצוות בני נח בעולם.
בכנסים שלהם השתתפו מנהיגים דתיים מדתות שונות הרואים עצמם מחויבים לקיום שבע המצוות, דוגמת האחמדים.
אב בית הדין של הסנהדרין החדשה רואה בה בעיקר כלי לקשר עם אומות העולם המעוניינים לשמור את שבע מצוות בני נח.
בנצרות הקדומה, בשלב בו התפצלה מהיהדות, היה ויכוח האם ובאיזו מידה מאמינים שאינם יהודים צריכים לשמור מצוות.
במועצת ירושלים , שהתכנסה כעשרים שנה לאחר צליבת ישו ותועדה בברית החדשה, נפסק:
קיימת הקבלה בין האיסורים המוזכרים, ובין האיסורים על עבודה זרה, רצח, אבר מן החי, וגילוי עריות (בהתאמה) שבשבע מצוות בני נח, ויש הרואים בכך עדות מוקדמת לקיומו של הרעיון.
שבע מצוות דרבנן היא רשימה של שבע מצוות עשה שתיקנו חז"ל, שהוזכרה לראשונה בספר "כתר תורה" לרבי דוד ויטאל (1536).
מאז הרשימה הוזכרה בספרים רבים, ואף נוספה למהדורות הנפוצות של ספר החינוך בסוף מניין המצוות.
המשותף בין המצוות הנמנות עם השבע הוא בכך שהן מצוות עשה מחודשות, ואינן הרחבה של מצוות קיימות (כמצוות מרור בזמן הזה ויום טוב שני של גלויות).
ברכות: מצווה לברך על הנאות העולם הזה, על מצוות, ועל אירועים שונים בחיי האדם.
נטילת ידיים: מצווה קודם אכילת פת, ליטול ידיים במים על ידי כלי.
עירובין: איסור טלטול בשבת מחצר פרטית לחצר שמשותפת לכמה אנשים, כי אם על ידי עירוב חצרות, וכן הוצאה מתחום שבת: איסור לצאת או להוציא חפץ בשבת, יותר מאלפיים אמה כי אם על ידי עירובי תחומין.
איסור בישול ביום טוב עבור שבת אלא באמצעות עירוב תבשילין.
הלל: חיוב אמירת מזמורי הודאה מספר תהלים לתפילת שחרית בשלוש הרגלים ובחנוכה.
הדלקת נרות בשבת ויום טוב: מצווה להדליק נרות בליל שבת ויום טוב.
מקרא מגילה: קריאת מגילת אסתר בחג הפורים מתוך מגילה כשרה שנכתבה בדיו על קלף - בלילה וביום.
חנוכה: הדלקת נרות במשך שמונת ימי חג החנוכה.
במסורת היהודית, שבע דנחמתא (או שב דנחמתא, בארמית: שבע של נחמה) הוא כינוי לשבע ההפטרות שמפטירים בנביא, לאחר קריאת התורה, בשבע השבתות אחר תלת דפורענותא שבין תשעה באב לראש השנה, העוסקות בנבואות נחמה, תשובה, ובחזון הגאולה, כפי שיהיה באחרית הימים.
ההפטרות לקוחות כולן מקובץ נבואות הנחמה שבספר ישעיהו, החל מפרק מ'.
על פי מנהג יהודי איטליה קוראים רק את שלוש הפטרות הנחמה הראשונות (לפרשות ואתחנן, עקב וראה) ואילו שאר ההפטרות הן מעניין פרשת השבוע .
"נחמו" () – לפרשת ואתחנן.
"קומי אורי" () – לפרשת כי תבוא.
"שוש אשיש" ( עד ) – לפרשת ניצבים או לפרשות ניצבים-וילך.
האבודרהם חרז את תוכן ראשי ההפטרות למעין דו-שיח בין עם ישראל לקב"ה: בתחילה מצווה ה' על הנביאים לומר לעם ישראל "נחמו נחמו עמי", ועל כך עונה כנסת ישראל בתרעומת "ותאמר ציון עזבני ה'".
או אז חוזרים הנביאים ואומרים לקב"ה "עניה סוערה לא נוחמה", כלומר שכנסת ישראל ממאנת להתנחם.
אז אומר ה' בעצמו "אנכי אנכי הוא מנחמכם" בנחמות האלה "רוני עקרה לא ילדה" וכן "קומי אורי כי בא אורך".
בשלב זה משיבה כנסת ישראל המנוחמת ואומרת "שוש אשיש בה'".
השבת הראשונה שלאחר תשעה באב נקראת "שַׁבַּת נַחֲמוּ", כשם ההפטרה שמפטירים בה.
בראשונים נזכרו הנהגות שמחה שונות שהיו נוהגים בהן בשבת זו, כך למשל נזכר בריטב"א שיש לאכול בשבת זו סעודה מיוחדת כיון שהיא סמוכה לט"ו באב.
כעין זה מובא במהרי"ל שיש להתענג בשבת זו יותר מבשאר שבתות השנה.
גם בתפילות השבת ישנם שינויים שנזכרו בפוסקים: יש שכתבו שאין הזכרת נשמות בשבת זו.
מנהג ורמייזא היה לנגן בניגון מיוחד את ברכת יוצר אור.
מנהג המהרי"ל היה להמתין עם קידוש הלבנה למוצאי שבת נחמו.
נוהגים לומר פיוטים בשבת נחמו.
במנהג אשכנז המזרחי אומרים יוצר "אל אל שדי אתחנן" ואופן "שאו מנחה", שניהם למנחם בן מכיר, וזולת "אמת משל היה" למאיר ש"ץ.
במנהג אשכנז המערבי אומרים יוצר "ארוממך אל חי" למאיר ש"ץ ואת האופן והזולת כמו במנהג המזרחי, ואומרים פיוט "אלהיכם יוסיף ידו" החתום יהודה בר שמואל בקדושת מוסף.
בנוסח איטליה אומרים יוצר "את יום פדותכם" לר' יהודה בר מנחם.
בכתבי יד אשכנזיים יש פיוטים גם לכמה שבתות אחרות של הנחמה, אבל הם לא הגיעו למנהגים הנדפסים.
במחזור חזונים כמנהג המערביים שהתגוררו בסיציליה, שקרוב כנראה לנוסח צפון אפריקה הקדום, נמצאים פיוטים אחרים לנשמת ויוצר לשבת נחמו, ובהם בין השאר הפיוט "כל הנקרא בשמי" של רבי משה אבן עזרא והפיוט "יונה מה תהגי" של רבי יהודה הלוי.
שבע פי שלוש (או 7 פי 3) הוא משחק הימורים המבוסס על קובייה.
את המשחק משחקים בעזרת שתי קוביות, ולוח המחולק לשלושה חלקים המסומנים בצורה הבאה: 2-6, 7 ו-8-12. בכל סיבוב מהמרים על סכום תוצאת זריקת הקוביות.
ניתן להמר על עד שני חלקים בכל סיבוב.
לאחר ההימורים ה"בית" זורק את שתי הקוביות ומחשב את סכומן.
הסכום יכול להיות באחד משלושת הטווחים הבאים: 2-6, 7 ו-8-12, בהתאם לשלושת חלקי הלוח.
הימור שניצח בטווחים 2-6 או 8-12 מזכה את בעליו בפי 2 מסכום ההימור.
הימור שניצח בתוצאה 7, מזכה את בעליו בפי 3 מסכום ההימור.
לעניין שם המשחק, בעברית תקנית יש לומר "שבע פי שלושה" משום שהמילה "פי" במין זכר, אך השיבוש השתרש בקרב דוברי עברית.
שבע הפְּסָגות הן פִּסְגות ההרים הגבוהים ביותר בכל אחת משבע יבשות העולם.
הפסָגות ידועות בהקשר של מסע שבע הפסָגות – האתגר לטפס על כל אחת מהן.
את האתגר יזם מטפס ההרים ריצ'רד בס (Bass).
ההרים לפי סדר גובהם (על פי ההגדרה המקובלת):
דרום אמריקה: אקונקגווה – 6,960 מטר
צפון אמריקה: מקינלי – 6,194 מטר
אפריקה: קילימנג'רו – 5,895 מטר
אנטארקטיקה: וינסון מסיב – 4,892 מטר
אוקיאניה: פונצ'אק ג'איה (קרסטנז פירמיד) – 4,884 מטר
אוסטרליה: הר קושצ'ושקו – 2,228 מטר
עקב הגדרות שונות של גבולות היבשות (גאוגרפיות, גאולוגיות או גאופוליטיות) ישנן מספר הגדרות אפשריות לפסגה הגבוהה בכל יבשת וכן למספר היבשות עצמן.
שבע היבשות ב"מסע 7 היבשות" נגזרות מההגדרה המקובלת במערב אירופה ובארצות הברית.
על פי הגדרה בעלת אופי גאוגרפי (יבשה רצופה מוקפת באוקיינוס) היבשת האוסטרלית כוללת רק את אוסטרליה עצמה.
על פי הגדרה זו הר קושצ'ושקו (2,228 מטר) הוא הפסגה הגבוהה ביותר.
ואולם רוב המטפסים גורסים כיום כי אוסטרליה ואוקיאניה הן יבשת אחת, ולכן ההר פונצ'אק ג'איה (נקרא גם קרסטנז פירמיד) (4,884 מטר) בגינאה החדשה שבאינדונזיה צריך להיכלל ברשימה.
ההגדרה המקובלת לפסגה הגבוהה באירופה הוא הר אלברוס (5,642 מטר) שנמצא ברוסיה, בהרי הקווקז, וזאת על פי הגדרת הרי אורל כגבולות אירופה.
החולקים על הגדרה זו מחשיבים את מון בלאן (4,808 מטר) שהוא הפסגה הגבוהה ביותר באלפים, כפסגה הגבוהה באירופה.
ביקורת על מסע 7 הפסגות
מטפסים מקצועיים רבים קובלים על כך כי האתגר מושך אליו גם מטפסים ברמה חובבנית ומטה המסכנים את עצמם בשביל היוקרה הפופוליסטית של טיפוס ה-"7".
גם תופעת המסחור של ספורט הטיפוס, המתבטאת בחברות המציעות הבטחה להביא לקוח על 7 הפסגות או להשלים אתגרים פופולרים אחרים בעבור תשלום נאה, ספגה ביקורת רבה על ידי קהילת המטפסים.
טענות אלו התגברו וזכו להד בציבור הרחב במיוחד אחרי אסון האוורסט ב-1996 והספר (שהפך לסרט) שנכתב על כך לתוך אוויר דליל: מוות על האוורסט.
בספר, ג'ון קרקאור, אחד המטפסים שהיה שם לא אחת, רומז כי העובדה שרוב המטפסים על ההר באותו יום היו חובבנים מקבוצות מסחריות תרמה תרומה מכרעת לגודל האסון שהתרחש (8 הרוגים, ביניהם 2 מדריכים).
טענה נוספת לגבי מסע 7 הפסגות (גם כן הועלתה בספר זה) היא, שמסע אל 7 הפסגות השניות בגובהן בכל יבשת, יהיה אתגר קשה יותר.
הטענה, בפרט נכונה, לגבי יבשת אסיה שם ההר השני בגובהו בעולם - K2, משתווה כמעט לגובה האוורסט אבל נחשב לקשה הרבה יותר מבחינת הטיפוס הטכני.
דורון אראל, הישראלי הראשון שהגיע לפסגת האוורסט, היה גם הישראלי הראשון שהשלים את מסע שבע הפסגות, כשעמד ביוני 2000 על פסגת הר הר קושצ'ושקו באוסטרליה.
בכל אחת מהיבשות נקבע ההר השני בגובהו כפסגה אלטרנטיבית:
אוסטרליה וגינאה החדשה – פונצ'אק טריקורה (Puncak Trikora) 4,730 מטר, ואם מתייחסים לאוסטרליה בלבד – טאונסנד (Townsend) 2,209 מטר
אמריקה הצפונית – הר לוגן (Logan) 5,959 מטר
אמריקה הדרומית – אוחוס דל סלאדו (Ojos del Salado) 6,893 מטר
אנטארקטיקה – הר טיירי (Tyree) 4,852 מטר
הישג זה נחשב לקשה יותר מאשר שבע הפסגות בעיקר עקב העובדה שטיפוס על K2 קשה הרבה יותר מבחינה טכנית מהאוורסט, הר קניה קשה יותר מהקילימנג'רו והר לוגאן קשה יותר לטיפוס מהר מקינלי.
שבע האמנויות החופשיות היו מקצועות הליבה שנלמדו בבתי הספר הקתדרליים והנזיריים בימי הביניים.
מקצועות אלו נחשבו לידע בסיסי והכרחי למי שרצה ללמוד מדעים גבוהים באותה תקופה.
פירוש המילה artes בהקשר זה הוא במובן אומנות – מקצוע.
התואר "חופשיות" נבע מהעובדה שתחומים אלה נחשבו ידע בסיסי לכל אדם חופשי.
הטריוויום (לטינית: trivium, "שלוש הדרכים") הן שלוש אמנויות היסוד: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה.
הטריוויום היה נלמד בשנים הראשונות באוניברסיטאות ונחשב רק כהכנה ללימודים יותר מתקדמים, הקואדריוויום.
הקואדריוויום (לטינית: Quadrivium, "ארבע הדרכים") הן ארבע האמנויות המתקדמות מתוך שבע האמנויות החופשיות: אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה.
הקואדריוויום נלמד לאחר סיום לימודי הטריוויום באוניברסיטאות, והוא נחשב כהכנה ללימודים מתקדמים יותר של פילוסופיה ותאולוגיה.
בספרו של קפלה, "נישואיהם של פילולוגיה ומרקורי", מעניק החתן מרקורי לכלתו הטרייה את מתנת 7 האמנויות הליברליות (דקדוק, רטוריקה, דיאלקטיקה, גאומטריה, מתמטיקה, מוזיקה ואסטרונומיה).
הספר שוכתב מחדש בידיו של ג'ון סקוטוס אריגנה, ובגרסתו החדשה, מעניקה הכלה פילולוגיה בתמורה למרקורי חתנה, את מתנת 7 האמנויות המכניות, כולל רפואה וארכיטקטורה.
את התואר Baccalauréat טבעו בצרפת, שם ניתן התואר לתלמידים שסיימו את לימודי הטריוויום באוניברסיטת פריז.
מאוחר יותר הפך תואר זה ל-Bachelor of arts (בוגר אוניברסיטה), מונח המשמש עד היום כתואר ראשון במוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות רבות אחרות.
בספרות ישראל לדורותיה נקראו שבע אומניות אלו בשם 'שבע החכמות', שאף נחשבו מייצגות את כלל גופי הידע של חכמות הגויים.
לתפיסה זו תרמה העובדה כי המספר שבע הוא מספר טיפולוגי בתרבות היהודית.
בהתאם לכך פורשו גם פסוקים מקראיים בהקשר לשבע חכמות אלו, כמו למשל הפסוק: "חָכְמוֹת בָּנְתָה בֵיתָהּ, חָצְבָה עַמּוּדֶיהָ שִׁבְעָה" (משלי ט:א).
כך למשל גייס רבי שלמה מחלם (בעל הספר 'מרכבת המשנה') את הפסוק הזה כסיוע לקריאתו ליהודים ללמוד מקצועות כלליים ולא להצטמצם רק בלימודי קודש: "ומקרא עומד וצווח 'חצבה עמודיה שבעה', ולמה זה ימוש מפיכם, והיא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים".
רבי נחמן מברסלב פירש בהתאם למספר 'שבע החכמות' גם את הפסוק .
לפי פירושו, הצדיק הלומד את שבע חכמות הגויים על מנת להגיע באמצעותם אל האמת, יפול מצדקתו ויכשל באשמתם, והדרך אל האמת הדתית היא לקום מהם, כלומר לקפוץ ולהיפטר מן החכמות אל האמונה הדתית הפשוטה.
לעומת גישתו השלילית של רבי נחמן ל'שבע החכמות', היו הוגים יהודיים שדווקא הטיפו לתלמיד החכם להשתלם בחכמות הגויים לצד חכמת התורה, ואף אלה דיברו לעיתים על לימוד 'שבע החכמות'.
ידועה האמירה המיוחסת להגר"א, ולפיה לימודן של שבע החכמות מוכרחת לתלמיד החכם.
בימי הביניים בלטו בפרובאנס מלומדים יהודיים חשובים שתמכו בלימודי מדעים, ואף הם דיברו על 'שבע החכמות'.
כך למשל ר' לוי בן אברהם בן חיים שבספרו בתי קשר הנפש והלחשים כלל שירים על שבע החכמות בעשרה מאמרים.
ר' יעקב בן דוד פרוונצלי קרא אף הוא לתלמידי החכמים לעסוק בלימוד "שבע החכמות", וכתב: "כל חכמה מהז' חכמות המדעיות היא משובחת בעיני חכמינו ואהבו אותה אהבה גמורה.
ומעולם לא תמצא בשום הגדה בעולם, לא בבבלי ולא בירושלמי ולא בשום מדרש, שגינו הם ז"ל שום חכמה".
זיהוי שבע החכמות בספרות היהודית
בזיהויין הספציפי של שבע החכמות ישנן כמה גרסאות בספרות היהודית המסורתית.
בפירושו של רבנו בחיי בן אשר (במאה ה14) על פרקי אבות (פרק ג, אות יח) מופיע הפירוט הבא של 'שבע החכמות' לפי סדרן: ההגיון, המספר, המידות, הטבע, התכונה, הניגון, האלוהות.
המחבר מרחיב ומפרט מה עניינה של כל אחת משבע החכמות הללו.
גם הרמב"ן (במאה ה13) מפגין היכרות עם סדר לימוד המדעים שהיה מקובל בתקופתו, ומציין שישה תחומי לימוד ספציפיים החופפים בתוכנם ובסדרם את אלו שיצוינו אחריו על ידי רבנו בחיי בן אשר.
הרמב"ן מתאר את סדר לימוד החכמות האקדמי כך: "הם מבלין ימיהם בחכמת ההגיון כדי שלא יטעו בדרכי המופת.
אחרי כן בחכמת הלמודים ומהם: חכמת המנין וחכמת המדות.
התועלות המגעת מאלו לחכמת הגלגלים ...
התועלת גדולה [של] אלו, הם שיבואו במחקר לחכמה שקורין 'מה שאחר הטבע' והיא חכמת האלהות".
רשימות רבניות מאוחרות יותר, בעיקר מן העת החדשה, של 'שבע החכמות', שוב אינן חופפות תמיד לשבע החכמות הספציפיות שנהגו באקדמיה הימי-ביניימית, עובדה המפגינה את השתרשותו העברית של המושג 'שבע חכמות' כמושג מופשט וכוללני הנוגע ל'חכמות הגויים', אף במנותק מהקשרו הריאלי המקורי.
כך למשל בספר קול התור מונה אותן כך:
א) חכמת החשבון התכונה והמדידה.
ד) חכמת ההגיון הדקדוק והמשפט.
ז) חכמת הביגו"ר (בין גשם ורוח) וכחות הנפש.
דוגמה יהודית אחרת לגמרי, ואף היא אינה קשורה דווקא ל'שבע החוכמות' המקוריות, היא חלוקת החוכמות כולן לשבע ענפי מדע שונים, בידיו של יום-טוב ליפמן צונץ :
לדעתו יש שבע קבוצות מדעים:
מדעים מוגדרים על ידי הכנסייה, כמו: תאולוגיה, מיתולוגיה, דוגמטיקה, דת, אורחות ומנהגים וליתורגיה.
מדעים המוגדרים על ידי המדינה, כמו: חקיקה, תקדימים שיפוטיים, מינוח משפטי השוואתי, לטינית, יוונית ועברית.
מדעים המבוססים על הכרת הטבע, כמו: טכנולוגיה, תעשייה ומסחר.
מדעים המבוססים על השימוש בהכרת הטבע, כמו: מתמטיקה, גאוגרפיה, אסטרונומיה, כרונולוגיה ורפואה.
מדעים העוסקים בייפוי המצב הטבעי, כמו: שירה, אדריכלות, טיפוגרפיה והמצאות.
מדעים המבטאים את האוניברסליות של חיי האומה, כמו: היסטוריה, עתיקות ומינוח היסטורי ועתיקות.
מדעים משניים, כמו: אספנות כתבי יד, קטלוגים של ספריות וכדומה.
שבע גבעות רומא הן שבע גבעות ממזרח לנהר הטיבר שמהוות את ליבה של העיר רומא.
גבעת הפאלאטיום, (איטלקית: פאלאטינו Palatino)
גבעת הקפיטולין, (איטלקית: קמפידוליו Campidoglio)
על פי המסורת, האחים רמוס ורומולוס ייסדו את רומא על גבעת הפאלאטיום.
אף על פי שגבעת הוותיקן , עליה שוכנת קריית הוותיקן, אינה נחשבת לאחת משבע הגבעות, חלקים בנצרות מאמינים כי בחזון יוחנן ישנה התייחסות לשבע גבעות רומא:
שבע קהילות הוא הכינוי לשבע קהילות יהודיות במחוז בורגנלנד שבאוסטריה, אשר התפרסמו כמרכז יהודי חשוב החל משנת 1690 ועד לגירושם הסופי בעקבות האנשלוס בשנת 1938.
עדויות ראשונות במסמכים להתיישבות יהודים באזור מערב הונגריה (כיום בורגנלנד) אפשר למצוא במסמכים מהמאה ה-13, לאחר שגורשו ממקומות שונים, כולל משופרון שבהונגריה ומווינה שבאוסטריה.
גירושם של היהודים מווינה אירע בשנים 1669 ובקיץ 1670 כאשר לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גירש כ-4,000 יהודים מהאזור.
נותני החסות ליהודים בבורגנלנד היו משפחות אצולה הונגריות עשירות, כמו משפחת אסטרהאזי (Eszterházy), משפחת באטיאני (Batthyány) ומשפחות אצולה נוספות שדאגו לענייני היהודים בעיקר ממניעים כלכליים.
מהמאה השבע-עשרה נוצרו שבע קהילות: אונטרברג-אייזנשטאדט (Eisenstadt), קוברסדורף (Kobersdorf), לקנבך, מטרסדורף (Matersdorf; כיום מטרסבורג - Mattersburg), דויטשקרויץ (Deutschkreutz) במחוז שופרון, פראונקירכן (Frauenkirchen), וקיטזה (Kittsee) במחוז מושון (Moson).
שמן אומנם נקרא "שבע קהילות", אולם בהמשך הצטרפו לשבע הקהילות גם חמש הקהילות שבדרום המחוז, תחת חסותו של האציל באטיאן (Batthyány): שליינינג (Schlaining), רכניץ (Rechnitz), גיסינג (Güssing), אוברפולנדורף (Oberpullendorf) וגטנדורף (Gattendorf).
מספרם של היהודים בקהילות ובסביבתן הגיע בשיאו ל-8,000 יהודים.
האינטרס של האצילים לתמיכה בקהילות היה זהה לאינטרס של השליטים הגרמנים לתמוך ביהודי החצר שלהם.
יהודי הקהילות הפעילו עבור האצילים את המערכות הכלכליות והאדמיניסטרטיביות של נחלותיהם.
סיפקו לאצולה ציוד צבאי וסוסים כאשר יצאו אלו למלחמה, פיתחו את המסחר ושילמו מיסים גבוהים לאצולה.
הקהילות ניהלו חיי חברה, בחרו את שופטיהן ואת מוסדותיהן בעצמן ונהנו מחופש בענייני דת.
בן לקהילת קיטזה היה גם אביו של הפסיכאנליטיקאי אלפרד אדלר.
בכל הקהילות התקיימו מוסדות יהודיים שכללו בתי כנסת, מקוואות, בתי מדרש וחברה קדישא.
בשנת 1934 נמנו 3,632 יהודים במפקד שנערך בבורגנלנד.
בעקבות האנשלוס, עם כניסתם של הנאצים לבורגנלנד, הגיעו לקיצן קהילות יהודיות בנות מאות בשנים בבורגנלנד.
כיום בירושלים קיימת שכונה בשם קריית שבע קהילות, שכונה זו היא שכונה חרדית הממוקמת בצפון ירושלים והיא נקראת על שמן של שבע הקהילות היהודיות אשר היו באוסטריה.
בפועל נקראות שכונות בשמות שתי קהילות בלבד: קריית מטרסדורף וקריית אונסדורף.
שבע האחיות הוא שם שבו כונה כביש העקלתון, הבנוי על בסיס כביש רומי, שהיו בו 17 עיקולים - בעלייה לקסטל ובירידה ממנו.
היום מכונה בשם זה קטע בכביש 3985 היורד ממבשרת ציון, (מעוז ציון לשעבר) לבין ארזה שבמוצא עילית.
הגאוגרף, חוקר ארץ ישראל, יהודה זיו העלה את הסברה כי את השם נתן פקיד בריטי תושב העיירה Seven Sisters במחוז נית' פורט טלבוט בדרום ויילס, או חבר במועדון רוגבי בשם זה.
הוא גם מעלה את האפשרות כי צוקי החוף סאסקס הריטג' (The Sussex Heritage Coast), המשקיפים על התעלה האנגלית היו המקור לשם.
ממנו ירד הכביש לעין חמד היום.
בשנים האחרונות יושר הכביש כמעט לחלוטין באמצעות גשר העובר מעל מעיין מוצא ומנהרה החצובה בהר.
יו בראון, שהיה קצין הנדסה בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה העלה זכרונות מקטע כביש "שבע האחיות":
בשנות המלחמה, בשנת 1943, נבנה בקטע בין קריית ענבים לבין מוצא תחתית קטע העוקף את הקטע של "שבע האחיות": מהכפר הערבי בית נקובא אל ראש הקסטל.
ממחלף הראל ירדה הדרך לגשר מוצא, החוצה את החורשה הצפונית לארזה.
קטע כביש נוסף דוגמת "שבע האחיות" הוא קטע בכביש 232 הנקרא "סְלָאלוּם", בין צומת הודיה לצומת גבעתי.
הדרך נסללה במלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בצורה עקלקלה כדי למנוע פגיעה בשיירות רכב חונות על ידי מפציצי אויב, הטסים בקו ישר.
היה זה כביש עוקף בין הבסיס הצבאי בג'וליס לבין צומת גבעתי.
שבע טחנות הוא אתר ארכאולוגי השוכן על גדות נחל הירקון, בתחומיו של פארק הירקון בתל אביב-יפו.
במקום פעלו לפחות אחד-עשר זוגות של אבני רחיים, אשר הונעו בכוח מימיו של הירקון.
שבע מהטחנות פעלו במבנה המערבי באתר, ואלה העניקו לו את שמו.
הכפר הערבי הסמוך, ג'רישה, ותל נפוליאון, שנודע כ"תל גריסה", מעידים בשמם על כך שהמקום היה מרכז אזורי של גריסת קמח.
בלילה הסוער שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917, צלחה את הירקון בשבע טחנות חטיבה 155 הסקוטית מן הדיוויזיה ה-52 הבריטית, נעה על הגדה הצפונית מזרחה ולכדה את המוצב הטורקי בח'ירבת הדרה, היא רמת החייל, שחלש על מעברת הירקון בעשר טחנות.
בשנים שלאחר מכן האתר נזנח כמעט לחלוטין.
בשנת 1990 רשות נחל הירקון קיימה עבודות שכללו חשיפה חלקית של הטחנות ההיסטוריות ויישור והגבהה של הסכר על מנת שיהיה נגיש למעבר בטוח של הולכי רגל.
האתר של ברכות הטחנות נחשף ושוחזר חלקית בשנים 2000–2001, וכיום הוא חלק מפארק הירקון.
בשנת 2004 הוקמו בגדה הדרומית של הנחל, בסמוך לטחנות, בריכות טיהור אקולוגיות.
בשנת 2008 נחנך גשר בטון חדש ושטוח לצד גשר העץ הקשתי הישן שהוסר בשלב מאוחר יותר.
כמו כן בוצעו עוד מספר עבודות על הסכר שהקנו לו את המראה הנוכחי.
קיימות תוכניות עתידיות של שחזור מלא של מבני הטחנות אשר יקנה להן את המראה שהיה בשנות הפעילות.
מכון אבשלום אימץ את אתר שבע טחנות לרגל יובל החמישים של המכון, וזאת כהוקרה למייסד המכון, פרופ' שמואל אביצור, שהיה, בין היתר, מומחה לנושא טחנות הקמח.
בשנת 2019 הושלם שיחזור חלקי של מבנה התחנה הדרומית.
במסגרת השחזור הונגשה בריכת האגירה לכיסאות גלגלים ועגלות (לאחר שהצלע הצפונית של הבריכה הוצפה והפכה ללא עבירה באופן קבוע), בוצע שחזור חלקי של מתקני הטחינה והוצב שלט הסבר קולי.
בשבע טחנות התגלו שרידיו של גשר רומי עתיק, ויסודותיו של גשר זה שימשו בסיס להקמת סכר אבנים החוצה כיום את הירקון.
הסכר גורם להפרש גבהים של מספר מטרים בין המים המגיעים ממעלה הנחל, ואלה הזורמים לעבר הים.
מי הירקון מוטים לבריכה השוכנת סמוך לשרידי הטחנות שמדרום לנחל, ומשם הם זורמים במפל אל האפיק שבמורד הנחל.
הקמת הבריכה ויצירת המפלסים היו נחוצים עקב השיפוע המתון של הירקון העומד על 0.6 פרומיל בלבד.
כאשר הירקון עולה על גדותיו, הסכר מוצף ונסגר למעבר.
בעבר גם שפת הבריכה הצפונית הייתה מוצפת רק בעת שעלה הירקון על גדותיו אך כעת זורמים המים במפל קבוע בצלע הצפונית.
הסכר אינו מגיע עד לגדה הדרומית וגשר עץ קמור משלים את החסר.
בשנת 2008 הוקם במקום גשר העץ גשר בטון שטוח.
הבריכות המלאכותיות וריכוזי עופות המים
בשנת 2008 הוקמו בצידו הדרומי של האתר בריכת נוי ובריכות מלאכותית עם דיפון מיוחד.
בבריכות אלה נשתלה צמחיית מים והיא מסוגלת לטהר מי ביוב באופן חלקי.
במרכזו של הנחל ממערב לסכר שוכן אי החביב על עופות מים.
ריכוז של עופות נמצא גם במשטח הבוץ הצמוד לגדה הדרומית של הנחל.
בנצרות, שבע המידות הטובות הן מערכת של שבע מידות או מעלות או סגולות בסיסיות (קַרְדִּינָלִיות) אשר הוגדרו על ידי אפלטון ואריסטו ואומצו על ידי אבות הכנסייה.
מתוכן 3 תאולוגיות ו- 4 בסיסיות או עיקריות.
מול שבע המידות הטובות יש שבעה חטאים שיש להימנע מהם.
מידה היא הרגל שיכול להיות הרגל טוב או הרגל גרוע ומכאן שיש מידות טובות ומידות גרועות.
מידה יכולה להיות הרגל טבעי, ויכולה להיות משהו שמבוסס על השפעתו של כוח אלוהי (כוח עליון) על האדם מתוך מטרה לעזור לנפשו של אדם להגיע לחיי נצח.
המידות התיאלוגיות הן חלק מהדרישות מאדם מאמין ודרישות דומות קיימות ברוב הדתות.
המידות הבסיסיות או היסודיות הן הרגלים שמוכתבים לאדם על מנת לעשות התאמה בין ההיגיון לבין המחשבה (פעולת הנפש).
המידות הבסיסיות הוגדרו תחילה על ידי אפלטון ומאוחר יותר אומצו על ידי הקדושים אמברוזיוס, אוגוסטינוס ותומאס אקווינס.
מקור המונח קרדינלי מ"קרדינל" או חשמן נובע מלטינית cardo או ציר, בסיסי, עיקרי או ראשי והכוונה למידות עיקריות אשר הן יסודות של חיים מוסריים.
המידות התאולוגיות מקורן באמונה האלוהית.
על רצפת הכנסייה שבהר האושר, מסביב למזבח, טבלאות פסיפס ובהן כתובות המידות הטובות בגרסה שעל-פי "דרשת ההר": תבונה, נדיבות (חסד), צדק, אומץ, אמונה, ענווה, תקווה.
ישנה מערכת נוספת של שבע מידות השקולה לשבעת החטאים הנקראת "שבע המידות השמימיות".
מקורן בשיר אפי שנכתב על פרודנטיוס בשנת 410 לספירה המתאר את הקרב של הטוב עם הרע.
הפופולריות לה זכתה יצירה זו בימי הביניים עזרו להפיץ את רעיון הקדושה והטוהר ברחבי אירופה.
אימוץ המידות נחשב להגנה מפני הפיתוי של שבעת החטאים כך שכנגד כל מעלה יש חטא השקול לה.
לעיתים הן נקראות גם המעלות שמנגד שמתאימות לחטא קטלני.
המידה לטינית פירוש (ההיפוך) (לטינית) משמעות המידהצניעות Castitas טהרה תאוותנות Luxuria אומץ ונועזות.
אימוץ המוסר בשלמותו והשגת טוהר, דרך המחשבה לחינוך לשיפור עצמי.מתינות Temperare שליטה עצמית גרגרנות Gula יציבות, שליטה עצמית, מידתיות, פרישות/התנזרות, איפוק.נדבנות Caritas רצון טוב נדיבות חמדנות Avaritia נדיבות.
אצילות המחשבה וההתנהגות.שקדנות Industria התמדה, חריצות עצלנות Tristitia אהבת עבודה.
חריצות.סבלנות Patientia שלווה זעם Ira ארך אפים והתמדה דרך התמתנות.
פתרון סכסוכים בשלווה, לעומת אלימות.
היכולת לסלוח, להראות רחמים כלפי החוטאים.נחמדות Humanitas שבע רצון קנאות Invidia חמלה, חברותיות, ואמפתיה ללא רצון לפגוע.ענווה Humilitas גבורה, צניעות יהירות Superbia התנהגות צנועה, נתינת כבוד.
קיימת גם גרסה למעלה שמינית של צדק לשבע מעלות השמימיות:
מעלה לטינית פירוש (ההיפוך) (פירוש) משמעות המעלהצדק Iustitia יושר, הגינות שחיתות Venaliter כנות, להיות הוגן או להגיד את האמת.
לעשות את הדבר הנכון ולא את הדבר שלא בסדר.
איפוק הוא אבן יסוד של שבע המידות הקדושות.
שאר המידות הקדושות על ידי שאיפה לאי אנוכיות:
עוז: מרדף אחר אומץ וידע
שבע הקערות של זעם האל הן סדרה של פורענויות או "מכות" המתרחשות בקץ הימים (האפוקליפסה) באמונה הנוצרית על פי ספר חזון יוחנן של הברית החדשה.
לאחר שנפתחים שבעת החותמות על ידי שה האל (המהווה אלגוריה לישו הנוצרי), ולאחר שתוקעים בשבעת השופרות ניתנים לשבעה מלאכים שבע קערות המלאות בזעם האל.
תוכן הקערות נשאר על החוטאים תומכי האנטיכריסט שנותרו בחיים לאחר כל הפורענויות שפקדו אותם במהלך פתיחת החותמות והתקיעה בשופרות.
כאשר מרוקנת הקערה הראשונה, שחין פוגע בעורם של כל תומכי האנטיכריסט (הנושאים עליהם את מספר החיה).
ריקון הקערה השנייה אל הים מביא להפיכת הים לדם, ולמות כל החיים בים.
ריקון הקערה השלישית אל הנהרות מביא להפיכת נהרות ומעיינות לדם.
בעקבות ריקון הקערה אומר המלאך את תהילתו של האל:
ריקון הקערה הרביעית על השמש גורם לשמש לצרוב את פני הארץ באש ולפגוע בבני האדם על הארץ, אך אלה לא חוזרים בתשובה בעקבות מכה זו.
ריקון הקערה החמישית על כס החיה מביא למכת חושך, אך תומכי האנטיכריסט לא חוזרים בתשובה וממשיכים לגדף את שם האל.
ריקון הקערה השישית על נהר פרת מביא לייבוש הנהר.
בעקבות זאת יוצאות מפיהם של "השילוש הבלתי קדוש" - החיה, התנין (הדרקון) ונביא השקר (האנטיכריסט) יוצאות רוחות טמאות, אשר אוספים את צבאות תומכיהם להילחם נגד תומכי האל בהר מגידו.
ריקון הקערה השביעית מביא לרעידת אדמה המחריבה את כל הערים על פני כדור הארץ, תזוזת כל ההרים וכל האיים, וברד כבד המחריב את פני כדור הארץ.
גם בעקבות מכה זו לא חוזרים החוטאים בתשובה.
שבע מתשע היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בסדרות הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" ו"מסע בין כוכבים: פיקארד".
שבע מתשע נולדה כאנושית, אך עברה הטמעה על ידי הבורג בגיל 6. כעבור 18 שנה, ספינת החלל וויאג'ר עזבה את החלל שבשליטת הבורג, כאשר שבע מתשע עדיין על הסיפון, לאחר שניסיונות למשא-ומתן על מעבר דרך שטחם של הבורג לא הוכיחו עצמם כמוצלחים.
לאחר שהדוקטור הסיר את רוב (82%) השתלים הקיברנטיים שבגופה, האיברים האנושיים החלו לבסס את עצמם, אבל עדיין היה זה הכרחי להשאיר בגופה של שבע מתשע צומת קליפת מוח, על מנת לשלוט על השתלים קיברנטיים שנותרו.
למרות שקישורה לקולקטיב נותק, שבע מתשע לא איבדה את היכולת לחוש פעילות בורג סמוכה.
בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד" הפכה שבע לחברה בסיירי פנריס, ארגון לוחמי צדק עצמאיים שמגנים על עולמות מרוחקים בהם אין לפדרציה השפעה, מפני פיראטים.
בהמשך מצטרפת שבע לצי הכוכבים, מתקדמת לדרגת קומנדר, ולבסוף מקבלת דרגת קפטן, ואת הפיקוד על ספינת החלל "אנטרפרייז"-G.
את דמותה מגלמת השחקנית ג'רי ראיין.
לאחר שלוהקה, השחקנית ג'רי ראיין הודתה כי היא בקושי ראתה "מסע בין כוכבים", ולא היה לי מושג מה הם הבורג.
כדי להכין אותה, המפיקים נתנו לה עותק של "מסע בין כוכבים: המפגש" ואת "האנציקלופדיה של מסע בין כוכבים".
שבע מתשע הופיעה לראשונה בפרק "Scorpion: Part 2", ששודר לראשונה ב-3 בספטמבר 1997, בו היא הוצגה כנציגתו של הבורג בברית עם וויאג'ר נגד איומיו של גזע 8472. לאחר שיושב האיום הזר, היא ניסתה ליצור קשר עם קולקטיב הבורג, וכן ניסתה להטמיע את אנשי הצוות.
במהלך תהליך זה, היא נותקה מהקיבוציות ונאלצה להסתגל להיות אנושית.
בשנים שלאחר מכן, כותבי "וויאג'ר" כתבו כמה קווי עלילה הסובבים סביב מחקרה של שבע מתשע אודות הצדדים החיוביים והשליליים של האינדיבידואליות האנושית.
טבעה הסייבורגי של הדמות נתפס כמייצג אתגר עבור "תפיסות פשוטות של חיבורים/ניתוקים בין גופים".
ראיין טוענת שהנושא העיקרי של שבע היה "האנושיות" ואמרה כי הדמות שלה הייתה מכרעת להצלחתה של התוכנית, כי היא "הביאה את הסכסוך לתוכנית, דבר שלמרבה הצער היה חסר ....
הצוות של וויאג'ר היה משפחה אחת גדולה ומאושרת".
לאחר התוספת של אשת הבורג לשעבר לצוותה של ספינת החלל בתחילת העונה הרביעית של "וויאג'ר", הרייטינג השבועי של התוכנית עלה ביותר מ-60%.
הגעתה של ראיין לתוכנית לוותה במסע יחסי ציבור מסיבי במגזיני טלוויזיה ומוספי עיתונים.
תוך שמירה על מסורת "מסע בין כוכבים", "שבע מתשע גילמה את דמות 'האאוטסיידר' שיכול להגיב על האנושות ומאפייניה, כמו גם לשמש כניגוד לדמותה של ג'יינוויי".
כמו כן היא ציינה כי "שילוב תכונות שאינן של בני-אדם עם אטרקטיביות של המראה האנושי", כמו שקיים בדמותה של שבע מתשע, היה מהלך גדול מצד המפיקים.
במונחים של גילום הדמות, היא אמרה כי "שמירה על פני פוקר" תוך הצגה מודחקת של הרגש היה אתגר מהנה.
לגבי הלבוש הצמוד והידוע לשמצה שלבשה במהלך התוכנית, ראיין ציינה שזה היה מאוד לא מעשי ולא נוח, אבל שווה את הפרס של גילום דמות כמו שבע.
במהלך הסדרה, ראיין מגלמת את שבע כאישה צעירה הגיונית, מעשית ובוטה מאוד, עם קשיים בהבעת רגשות אנושיים.
לפעמים מתנהגת שבע בהתנשאות כלפי "חולשות אנושיות" ו-"חוסר יעילות אנושי", אבל עם הזמן הפכה לנאמנה לצוות, שמאוחר יותר התייחסה אליו כאל "קולקטיבי".
מוטיב חוזר אשר כותבי הסדרה ביססו, הוא הפלאשבקים לעברה, בתקופת החיים שלה טרם הטמעתה אל תוך הבורג.
עד לסיומה של הסדרה, בשנת 2001, שבע מפתחת מיומנויות חברתיות ואף מפתחת מערכת יחסים רומנטית עם צ'קוטי.
בשלב זה גם התגלה על ידי הדוקטור שחלק מאי-היכולת של שבע להרגיש ולהביע רגש היה בשל התכנות/העיצוב הבורגי של "שתלי קליפת המוח" שלה.
בורג אשר חש או הביע רגש נתפס על ידי הקולקטיב כפגום, מאחר שרגשות אלו היו סימנים של אינדיבידואליות.
לפיכך, שתלי קליפת המוח נועדו להדחיק את הרגשות, ואם זה נכשל - לנתק (כלומר: להרוג) את אותו בורג שחש/הביע רגש.
גילוי זה התרחש בפרק "Human Error", והדוקטור ציין כי ביכולתו להסיר את השתלים, במהלך מספר ניתוחים, שכולם מסוכנים.
היא דחתה את ההצעה, אבל בפרק סיום הסדרה "Endgame" היא שינתה את דעתה, אחרי שהדוקטור הודיע לה שהוא הצליח לשלב את כל הניתוחים אל תוך הליך אחד, שיש בו פחות סיכון.
הלבוש של הדמות - בגד גוף הצמוד לגוף, בצבע כסוף עם קווים שונים באזור הצלעות וצווארון גבוה ונוקשה - זכה לביקורת מצד התסריטאי והמפיק הוותיק של "מסע בין כוכבים" - רונלד ד.
מור, שהרגיש שלבושה צריך להיות עם מראה הדומה יותר לבורג.
הלבוש שלה גם הרגיז את אלו שהרגישו שזה היה ניסיון של יוצרי התוכנית להפוך אותה ליותר מושכת מבחינה מינית כלפי צופים מסוימים, ללא כל מטרה הקשורה בעלילה.
במסגרת התוכנית, הרציונל שניתן הוא שבגד הגוף תוכנן על ידי הדוקטור עם מאפיינים מסוימים שיסייעו לה לשמור על העור האנושי לאחר שהשתלים הקיברנטיים שבגופה הוסרו; הסבר נוסף היה כי שבע הייתה מרגישה יותר בנוח ללבוש בגדים שחיקו את שלבשה כבורג.
מאוחר יותר, חליפת הכסף הוחלפה באדום כהה, סגול, חום וכחול, עם צווארונים נמוכים.
בריאיון עם מייקל לוגן, ראיין סיפרה ל-"TV Guide" כי הצווארון הגבוה, הנוקשה נלחץ אל עורק הצוואר וגרם לה להתעלף, כך שהמחשוף הנמוך היה הכרחי.
בראיון בשנת 2012 היא אמרה שהחליפה מאת מעצב התלבושות רוברט בלקמן הייתה "הישג הנדסי", אבל נדרשה הפסקה של 20 דקות במהלך יום הצילומים, אם היא צריכה ללכת לשירותים, משום שהיא הייתה זקוקה לזמן הזה, בתוספת סיוע להיכנס ולצאת מהחליפה.
הפעם החריגה היחידה בה היא לובשת מדים של צי הכוכבים היא בפרק "Relativity".
כמו כן, היא נראית בתלבושות שונים בפרקים כגון "The Killing Game" (לבוש אזרחי של שנות ה-40 בהולודק), "Someone to Watch Over Me" (שמלת קוקטייל), ו-"Unimatrix Zero" (לבוש אזרחי של בני אדם במאה ה-24).
שבע האחיות הם שבעה גורדי שחקים במוסקבה, רוסיה, שעוצבו בסגנון קלסיציזם סטליניסטי.
השם "שבע אחיות" אינו משמש את תושבי מוסקבה, ושם מכונים המבנים סטאלינסקייה ויסוטקי ובקיצור ויסוטקי.
גורדי השחקים נבנו בין השנים 1947–1953, בסגנון אדריכלי משולב של בארוק רוסי וסגנון גותי (התחייה הגותית).
המבנים מדורגים ויוצרים צורה המאפיינת את "סגנון עוגות החתונה", שאפיין מספר גורדי שחקים בניו יורק ובאירופה.
המבנים נבנו ביוזמת סטלין ברחבי מוסקבה, במרחק רב יחסית זה מזה.
מלון אוקראינה (מאז 2009 נקרא מלון רדיסון רויאל, 34 )
בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה (22 קומות)
בניין כיכר קודרין (22 קומות)
מלון לנינגרדסקאיה (כיום מלון הילטון מוסקבה לנינגרדסקאיה, 26 קומות)
בניין משרד החוץ של רוסיה (27 קומות)
בניין האדמיניסטרציה של השער האדום (24 קומות)
הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה (42 קומות, נחשב עד 1990 לבניין הגבוה ביותר באירופה).
שני גורדי שחקים נוספים שתוכננו בסגנון דומה הם: בניין האדמיניסטרציה ב (לא נבנה מעולם) וארמון הסובייטים (לא הושלם מעולם).
בהשפעת שבע האחיות במוסקבה הוקמו ברחבי ברית המועצות בשנות ה-50 של המאה ה-20 מספר מבנים דומים, בהם ארמון התרבות והמדע בוורשה שבפולין, בבוקרשט שברומניה, מלון דרוזבה בפראג שבצ'כוסלובקיה (כיום ), ו בריגה שבלטביה.
שבע מידות רעות הוא רומן סאטירי מאת מאיה ערד, שיצא לאור בשנת 2006 בהוצאת חרגול ועם עובד.
עלילתו מתרחשת באקדמיה בארצות הברית.
הרומן מתאר את החיים באקדמיה, התחרותיים להפליא, וגם את חייהם האישיים של הגיבורים – כמיהתם לזוגיות, לבית, לביטחון כלכלי ולחברה.
עלילת הספר משתרעת על פני תקופה של כשנתיים.
שלושה פוסט דוקטורנטים ודוקטורנטית אחת מגישים מועמדות למשרה נחשקת של חבר הסגל האקדמי במחלקה להיסטוריה של המדע באוניברסיטת רדוודס היוקרתית השוכנת בחוף המערבי של ארצות הברית.
על בחירת המועמד הטוב ביותר מופקדים חברי הסגל האקדמי במחלקה.
בספר שבעה פרקים שכל אחד מהם נושא את שמה של מידה רעה שונה, ומתמקד במחשבותיו ובמעשיו של אחד מגיבורי הספר ובאינטראקציה של שלו עם יתר גיבורי הספר.
איטיות: במרכז הפרק ניצב אלן מקנלי, פוסט דוקטורנט במכון קנדל.
עוסק בכתיבת ספר המבוסס על הדוקטורט שלו, אך עושה זאת בעצלתיים, וכבר חלפו 14 חודשים מאז שסיים את הדוקטורט.
כאשר נודע לו שהתפנתה משרה במחלקה להיסטוריה של המדע באוניברסיטת רדוודס, הוא מציג את מועמדותו.
מעודד אותו לכך עמיתו למכון, יואב עברון, שסיים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד, ומקנלי מופתע לגלות שאף עברון הגיש מועמדות למשרה זו.
שנאה: במרכז הפרק ניצבת פרופסור יוהנה פהלר, ממחלקה להיסטוריה של המדע באוניברסיטת רדוודס.
פהלר מתעבת את עמיתיה, את תלמידיה ואת המועמדים שעליה לבחון.
היא גרושה ואם לבן בוגר, ועקב רצונה בזוגיות מפרסמת מודעת שידוכים בניו יורק טיימס, עליה היא חותמת בשם בדוי.
המודעה מובילה להתכתבות ארוכה עם גבר, השומר אף הוא על אלמוניותו.
ניסיון של השניים להיפגש בניו יורק אינו מצליח.
לקורא מתברר שאותו אלמוני, שפהלר כל כך מתלהבת ממכתביו, אינו אלא דאג פישר, שאותו פהלר מתעבת.
בטלה: פרופסור ליסה בנדר חברה במחלקה להיסטוריה של המדע באוניברסיטת רדוודס.
היא נמצאת בזוגיות עם סטיב, פרופסור לכלכלה, גרוש ואב לשתי בנות בגיל ההתבגרות.
היא מארחת את לינדה מורנצ'ק, שסיימה דוקטורט בניו-המפשר ומעוניינת במשרה הפנויה ברדוודס.
בורות: אנה-בל לי, הקרוי כך על שם סבתה, חנה-ביילע ליטווינסקי, היא דוקטורנטית שאפתנית, המגיעה לרדוודס כדי להיבחן כמועמדת למשרה שהתפנתה.
מארח אותה שם פרופסור דאג פישר, הנמצא בסוף דרכו במחלקה, לאחר שהוסכם על יציאתו לפנסיה מוקדמת.
בקומדיה של טעויות, שאחדות מסוגה מופיעות בספר, פישר סבור שאנה-בל לי מאוהבת בו, ואילו היא חושבת עליו כחתן לאמהּ.
כפיות טובה: פרופסור דאג פישר חש מרירות רבה כלפי חבריו למחלקה, שכפו עליו פרישה מוקדמת, וכלפי תלמידו, דייוויד גילרוי, שהפך לפרופסור מצליח בבוסטון, אך לתחושתו של דאג אינו רוחש לו את הכבוד הראוי.
קנאה: יואב עברון, שנבחר מבין ארבעת המועמדים ומונה לפרופסור עוזר במחלקה להיסטוריה של המדע ברדוודס, מאושר מהצלחתו, שאין לו ספק בצדקתה, שהרי "אין מישהו מוכשר ממנו בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע בקרב בני דורו".
על אושרו מעיבה העובדה שאשתו, יעל, המסיימת לימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית תוך שהיא מצטרפת אליו בנדודיו ממוסד למוסד במהלך לימודיו והתמחותו, מתקשה למצוא משרה.
גם השכר הנמוך ושכר הדירה הגבוה מעיקים עליו.
כל אלה הופכים לקנאה יוקדת כאשר מתברר לו שעילאי בהט, הזכור לו מנעוריו, זכה במשרת פרופסור מן המניין ברדוודס, יחד עם סיוע בדיור ומשרה לאשתו.
חמדנות: בפרק הסיום אין גיבור יחיד, אך נסגרים בו קצוות אחדים שנפתחו בפרקים הקודמים.
יואב עברון עובר לאוניברסיטת תל אביב.
ביוזמתם של דאג פישר וליסה בנדר מוצעת המשרה ללינדה מורנצ'ק.
פישר, המאוהב בה בסתר, מתאכזב לגלות שבזמן שחלף מורנצ'ק נישאה וילדה.
יוהנה פהלר מארחת את בנה, הלא יוצלח בעיניה, שבינתיים נישא והוליד ילדה הקרויה יוהנה, ומגלה לו שהחליטה לעבור לאוניברסיטת מינכן.
אף שעלילת הספר מתקדמת בהדרגה בציר הזמן, יש חפיפה מסוימת בין הפרקים, כך שאותו אירוע מוצג מנקודות מבט שונות.
הספר יונק את שמו משבע המידות הטובות שבהגות הנוצרית, שמולן ניצבים שבעת החטאים שיש להימנע מהם.
עטיפת הספר, בעיצובו של תמיר להב-רדלמסר, מציגה תצלום של צמח קיסוס המטפס על קיר של לבנים אדומות ישנות.
זהו רמז לליגת הקיסוס – התאחדות של שמונה אוניברסיטאות יוקרתיות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
אוניברסיטת רדוודס הבדיונית נמצאת בחוף המערבי של ארצות הברית, אך אף היא אוניברסיטה יוקרתית.
בפתח הספר מצטטת ערד את דבריו של י"ח ברנר: "...
מוטו זה אינו קשור ישירות לעלילת הספר, ודומה שהוא מופנה אל מבקרי הספר, לבל יבואו בטענות על שעלילתו של רומן עברי מתרחשת בארצות הברית ולא בישראל.
חנה הרציג מציגה את מאפייניו של הרומן "שבע מידות רעות" כקומדיית מידות:
השאלה המרכזית פשוטה, וזוהי שאלה המוצגת לאורך ההיסטוריה של הספרות האנגלית: מה באמת גורם לנו אושר ומה חלקם של ערכים מוסריים בכך?
מהם הערכים המוסריים שאנו מממשים, או שאותם אנו מפרים, בהולכנו ב"דרך החיים"?
מה בכלל מניע את גלגלי החיים, את המעלות והמורדות, הפרסים והעלבונות, הגמול והעונש?
האם זוהי ההתכוונות (של "הרעים" או דווקא של "הטובים"), או אולי בכלל צירופי מקרים?
שלא כביצירות הקלאסיות שמהן שאובה המתכונת, ברומן של ערד הכל יוצא מחד-משמעיותו: "המידות הרעות", כמו "הטובות", אינן ממש הולמות את הגיבורים שאמורים לגלם אותן; ה"חטא" אינו חטא וה"עונש" אינו עונש; המנצח שבסיום הרומן איננו דווקא זה הראוי לכך; ובעצם בכלל לא ברור מי ראוי למה ולפי אילו שיקולים.
כמקובל ברומנים רבים, גם רומן זה כולל בתחילתו את ההסתייגות: "כל הדמויות וכל האירועים בספר זה הם פרי דמיונה של המחברת, וכל קשר בינם לבין המציאות מקרי בלבד".
עם זאת, לא ניתן להתעלם מהדמיון שבין בני הזוג יעל ויואב עברון ובין המחברת ובעלה.
בעלה של המחברת, רויאל נץ, הוא פרופסור ללימודים קלאסיים ולהיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת סטנפורד שבחוף המערבי של ארצות הברית, שהחל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב והמשיכם באוניברסיטת קיימברידג'.
המחברת, מאיה ערד, היא דוקטור לבלשנות.
שבע ערי הזהב (בספרדית: Siete Ciudades de Oro) היא אגדה שגרמה להרפתקנים ולקונקיסטאדורים לארגן משלחות במאה ה-16 במטרה לאתר אותן.
האגדה על ערי הזהב מופיעה בכמה יצירות של התרבות העממית.
על פי האגדה שכנו שבע ערי הזהב בין כפרי הפואבלו של טריטוריית ניו מקסיקו.
במאה ה-16 החלו הספרדים בספרד החדשה (כיום מקסיקו) לשמוע שמועות על "שבע ערי הזהב" של ממלכת סִיבּוֹלָה (Cíbola) השוכנות מעבר למדבר, מאות קילומטרים צפונה.
ייתכן שמקורם של סיפורים אלו באגדה פורטוגלית קדומה על שבע ערים שנוסדו על האי המיתי אנטילה, אי שם באוקיינוס האטלנטי בידי בישופים ויזיגותים שנמלטו מחצי האי האיברי עם הכיבוש המוסלמי של האי במאה השמינית עם בני קהילתם באוניות מלאות זהב.
הסיפורים הספרדיים המאוחרים יותר קיבלו חיזוק בעיקר תודות לדיווחים של ארבעת הניצולים היחידים ממשלחת פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שנחתה בפלורידה ב-1528 ורוב חבריה מתו ברעב, מחלות או התקפות אינדיאנים.
הם נתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי.
ארבעת הניצולים עברו ברגל במשך שמונה שנים שני שלישים מיבשת אמריקה הצפונית באזורים שהם כיום דרום ודרום-מערב ארצות הברית.
בין הניצולים היה קבסה דה ואקה (Álvar Núñez Cabeza de Vaca), שתיעד אחר-כך את ההיסטוריה של משלחת נארוואס, ועבד משוחרר שנודע בכינוי אסטוואניקו (Estevanico, כינוי חיבה לאסטבן).
הם סיפרו ששמעו סיפורים מהילידים על ערים ובהן אוצרות בלא גבול.
על מנת לברר האם האגדה נכונה שלח פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, מושל ממלכת נואבה גליסיה ב-1539 את הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו בראש משלחת צפונה.
דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים שפגש אינדיאנים בני שבטים רבים במהלך מסעו בן שמונה השנים.
דה מנדוסה החליט למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה.
משלחת קורונדו הגיעה ליישוב אותו ראה דה ניסה מרחוק ב-7 ביולי 1540, אבל לאכזבתם התברר שהסיפורים היו חסרי כל שחר ולא היו במקום שום אוצרות.
היישוב אותו כינו סיבולה, בפועל היישוב הגדול ביותר של הזוני, האוויקה (Hawikuh) וחמשת היישובים הסמוכים של בני הזוני, קצ'יפבוואה (Kechipbowa), הלונה (Halona), מטסקי (Matsaki), קיאקימה (Kiakima) וקוואקינה (Kwakina), היו אוסף של בקתות טיט.
אף שתמיד הוזכר יישוב שביעי, לא נמצאה עדות לקיומו.
בהיותו בערי הזוני שמע קורונדו שמועה נוספת מיליד לו קרא "אֶל טוּרְקוֹ" (El Turco), כלומר "הטורקי" בגלל היותו שחום, כי במקום שממנו הגיע, "ממלכת קִיווירָה" (Quivira) השוכנת מזרחה מעבר למישורים הגדולים, מצוי זהב בשפע, אנשים אוכלים מכלי כסף והכדים עשויים זהב.
בעקבות הסיפורים יצא קורונדו לצפון מזרח, אבל כשהגיע למקום המדובר (המיקום הנוכחי אינו ידוע וההשערות שמדובר באזור בקנזס או בנברסקה או במיזורי של ימינו), הוא גילה כפרים של בקתות מקורות בקש.
ספר ההרפתקאות לילדים ערי הזהב הנסתרות שכתב הסופר האמריקני סקוט אודל (Scott O'Dell).
עובד לסדרת אנימה בשם ערי הזהב הנסתרות.
משחק המחשב Colonization שבו בין המשימות מחפשים אחר שבע ערי הזהב של סיבולה.
הסרט אוצר לאומי: ספר הסודות שבו מחפשים הגיבורים אחר סיבולה.
שבע כלות לשבעה אחים הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1954 שצולם בשיטת סינמסקופ בבימוי של סטנלי דונן עם הווארד קיל וג'יין פאוול בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור "הנשים הסביניות" ("The Sobbin' Women") של הסופר האמריקאי סטפן וינסנט בנט המבוסס על סיפור חטיפת הנשים הסביניות, אגדה מיתולוגית מימי ראשית המלוכה הרומית של חטיפת הנשים הסביניות.
הסרט התפרסם בעיקר בגלל הכוריאוגרפיה של מייקל קיד שהתעקש לצרף לסרט רקדנים ואקרובטים מקצועיים.
סצנת הריקוד הקבוצתי בהקמת האסם נחשבת אצל מספר מבקרי קולנוע כטובה ביותר מסוגה שנראתה אי פעם על מסך הקולנוע.
הסרט זכה בפרס אוסקר על פסקול המוזיקה והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר-בצבע, ופרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
של מכון הסרטים האמריקאי נבחר הסרט בקטגוריית הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר - הסרטים המוזיקליים הטובים ביותר במאה בקולנוע האמריקאי
הסרט עובד למחזמר בימתי ב-1982 ולסדרת טלוויזיה של CBS ב-1982 בה השתתפו בין היתר ריצ'רד דין אנדרסון וריבר פניקס.
הסיפור מתרחש בשנת 1850 בטריטוריית אורגון בארצות הברית.
אדם פונטיפי (הווארד קיל) גר בחווה מבודדת עם ששת אחיו ומגיע לעיירה כדי לרכוש ציוד ובעיקר כדי למצוא כלה שתסכים להגיע לחווה ולעשות שם את כל העבודות הדרושות כמו ניקיון, בישול וכביסה.
הוא משוטט בעיירה ושר "יבורך עורך היפהפה" ("Bless Your Beautiful Hide").
במסבאה הוא פוגש במילי (ג'יין פאוול) המחלקת אוכל לגברים הרעבים ומיד מחליט שהיא עבורו.
גם מילי מתאהבת בו ממבט ראשון ומסכימה לנסוע איתו לחווה לאחר טקס נישואים מהיר אצל הכומר המקומי הנדהם.
בדרך הם נעצרים ליד מעיין ומילי המאושרת שרה "יום נפלא" ("Wonderful, Wonderful Day") ו"כשאתה מאוהב" ("When You're in Love").
כשהם מגיעים לחווה נדהמת מילי להיווכח שלאדם יש שישה אחים.
אדם מתנצל ואומר שלא גילה לה זאת כי חשב שלא תסכים לבוא.
החווה מלוכלכת בצורה קשה והאחים פראיים וחסרי נימוס.
הם נקראים בסדר אלפביתי מהברית הישנה: אדם, בנג'מין, כלב (Caleb), דניאל, אפרים (Ephraim), פרנק (Frank - לא מצאו שם מתאים בברית הישנה) וגדעון (Gideon - ראס טמבלין) הצעיר ביותר.
לאחר משבר ביחסים בין מילי לאחים היא מצליחה להשתלט על הסדר בבית ולחנך את הגברים לסדר, ניקיון ומשמעת.
היא מלמדת אותם כיצד לגשת לבחורה ושרה ורוקדת אתם את שיר החיזור ("Goin' Courtin'").
הם רוקדים במרץ עד שצונחים באפיסת כוחות.
מילי נוסעת אתם לעיירה והם פוגשים את הבחורות ומנסים להתחיל אתם אך עד מהרה מתפתח קרב מהלומות עם גברי העיירה והם נאלצים לברוח.
באחת החוות מתקיימת חגיגת בניית האסם.
למקום מגיעים האחים, הבחורות והגברים מהעיירה ומתחיל "מחול האסם" בו מתחרים האחים וגברי העיר, על לבם של הבחורות תוך כדי ריקוד וביצוע פעולות אקרובטיות.
לאחר הריקוד מתחילה בניית האסם המסתיימת בהחלפת מהלומות בין שתי הקבוצות ובהרס האסם.
האחים מרגישים בודדים ותוך כדי חטיבת עצים הם שרים על "חמוס בודד" ("Lonesome Polecat").
הם מספרים לאדם על רצונם לבת זוג והוא מספר להם בשירה על פרשת חטיפת הנשים הסביניות והם מתעודדים ומצטרפים אליו ("Sobbin' Women").
הם מגיעים בלילה לעיירה וכל אחד חוטף בשקט את הבחורה שהוא מעדיף וכולם נמלטים בדרך לחווה.
לבסוף מתעוררים גברי העיירה ומתחיל מרדף אחריהם.
האחים מצליחים לעבור מעבר הרים צר אך לאחר מכך קורית מפולת שלגים החוסמת את המעבר עד לאביב.