tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התנגד נחרצות לחבורה שסבבה את ויליאם טוויד ובין השנים 1871–1890 הזדהה עם מתנגדי טמאני הול.
ב-1872 הוא היה למפקח על בתי הספר, אך באותה שנה גם נוצח בהתמודדות על משרת פרקליט המחוז.
בין השנים 1875–1882 היה ויטני היועץ המשפטי של עיריית ניו יורק, ובתוקף תפקידו הוא דאג לקודיפיקציה של חוקים שנגעו לעיר והתמודד בהצלחה עם מספר רב של תביעות כנגד העירייה, שרובן הוגשו שלא בתום לב, והסתכמו בכ-20 מיליון דולר.
ב-1882 הוא התפטר מסיבות אישיות.
ב-1883, דרך "חברת הרכבת ברודוויי" היה ויטני מעורב במאבק מול ג'ייקוב שארפ ותומאס פורצ'ן ריאן על הזיכיון הרכבת ברחוב ברודוויי.
בתחילה קיבל שארפ את הזיכיון באמצעות שוחד, אך בדצמבר 1884 חבר ריאן לוויטני ולפיטר א.
באמצעות ליבוי דעת הקהל, פעולות משפטיות, וקידום חקירה של המוסדות המחוקקים, הם הביסו את שארפ.
בסופו של דבר זכתה הסינדיקציה של ריאן בזיכיון ב-1886.
בתקופת נשיאותו הראשונה של גרובר קליבלנד (1889-1885), כיהן ויטני כמזכיר הצי של ארצות הברית.
הוא פעל אז רבות לפיתוחו של צי ארצות הברית.
החוזים שנחתמו על ידי הממשל הקודם נחקרו ללא משוא פנים על ידי ועדה שהוקמה על ידי ויטני ובה היוט חברים קומודור רובי אוונס, קומודור ג'ורג' בלקנאפ והרמן וינטר, המהנדס הראשי של "חברת ספינות הקיטור המטרופוליטנית".
ויטני קידם את אימוצה על ידי התעשייה של הטכנולוגיה שנדרשה לבנייה של ספינות קיטור מפלדה ותותחים ימיים מודרניים ולייצור מקומי של לוחות שריון.
הוא גם ארגן מחדש את המערך הפיננסי והלוגיסטי של מחלקת הצי ותרם להצלחתה של מכללת המלחמה של הצי.
ב-1889, כאשר סיים ויטני את כהונתו כמזכיר הצי ניתן היה למנות כלי שיט שבנייתם הושלמה או כאלו שהיו בבנייה, כולל אוניית מערכה אחת, חמש אוניות מוניטור, שמונה סיירות ממוגנות, סיירת תותחים אחת, אוניית העברה אחת, ארבע ספינות תותחים וטרפדת אחת.
כל אלו היוו את הגרעין של "הצי החדש".
בארבע שנותיו של ויטני בקבינט היה ביתו בוושינגטון מרכז חברתי בעל משיכה רבה.
ב-1888 העניקה לו אוניברסיטת ייל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
ב-1890 הצטרף ויטני לצ'ארלס ט.
דימוק, ויליאם ארל דודג' סטוקס, פרנסיס ו.
ג'נקס ואחרים כדי להקים את חברת הפיתוח וההלוואות של ניו יורק.
תאגיד זה פיתח את וושינגטון הייטס.
בתקופת מאבקו נגד טמאני הול תרם ויטני רבות למועמדתו של קליבלנד לנשיאות בבחירות 1892.
ב-1893 הצטרף ויטני לאחיו הנרי בניהול "חברת הפחם של הדומיניון" וב-1899 לניהול "חברת הברזל והפלדה של הדומיניון", כדי לנצל את משאבי המינרלים של סידני, נובה סקוטיה שבהאי קייפ ברטון.
בבחירות לנשיאות של 1896 הוא סירב לתמוך במועמד מפלגתו ויליאם ג'נינגס ברייאן על רקע התנגדותו לליגת הכסף.
ויטני השקיע כספים רבים במרוצי סוסי ת'ורוברד, שכר את טובי המאמנים, רכש את טובי הסוסים והעסיק את טובי הרוכבים של התקופה.
הוא הקים את אורוות ווסטברי, שבהן גודלה סדרה של סוסי ת'ורוברד, שהתחרו נגד הסוסים של האורוות של ג'ייס קין.
באחוזת הקיץ הענקית שלו ליד אולד ווסטברי שבלונג איילנד בנה ויטני אורווה בשטח של 240 מטרים רבועים עם 84 תאים לסוסים ועם מסלול אימונים באורך של קילומטר וחצי.
בתקופה זו של תחילת המאה ה-20, אומנו סוסיו של ויטני בארצות הברית על ידי חבר היכל התהילה של מרוצי הסוסים של ארצות הברית, ג'ון ו.
רוגרס ובאנגליה על ידי ג'ון האגינס.
ויטני בילה את זמנו גם בקהילת גידול הסוסים אייקן שבקרוליינה הדרומית, שם הוא חידש קוטג' מקומי למעון חורף של 69 חדרים שכלל 15 חדרי אמבטיה, אולם נשפים גדול, אולם סקווש ואורווה ל-30 סוסים.
מעורבותו בקהילת אייקן, יחד עם מעורבותם של תומאס היצ'קוק, משפחת ואנדרבילט, משפחת אסטור ומגדלי סוסים אחרים, סייעה לקדם את הפעילות באתר אייקן שעד היום משמש לאימונים של סוסים שמגיעים בחורף מהצפון כדי לזכות במזג אוויר נוח יותר.
ויטני היה בעליהם של 26 סוסים שזכו בתחרויות נושאות הפרסים בארצות הברית (Graded stakes race), כולל סוסתו "ארטפול" (Artful), צאצאיתו של הסוס "המבורג" שגם הוא היה בבעלותו.
ב-5 ביוני 1901 ניצח ויטני במרוץ דרבי באנגליה עם הסוס "וולודיובסקי" שאותו הוא חכר מליידי ולרי מו.
באותה שנה רכש ויטני יחד עם קבוצת משקיעים את מסלול המרוצים בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, שהיה אז במצב של הזנחה.
הוא ביצע במקום שיפורים רבים ולזכותו נזקפת התחייה המחודשת של פעילות המרוצים בסרטוגה.
ב-13 באוקטובר 1869 נשא ויטני לאישה את פלורה פיין, בתו של הסנאטור הנרי ב.
פיין מאוהיו ואחותו של קולונל אוליבר הזרד פיין, חברו של ויטני לספלס הלימודים בייל ולימים החשב של סטנדרד אויל.
לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות ובן נוסף שנפטר בגיל 5. פלורה ויטני נפטרה ב-1893 בגיל 52. שנתיים לאחר מכן נישא ויטני בשנית לאלמנה סיביל רנדולף (לבית מאי).
ב-1898 נפצעה סיביל קשות בתאונת רכיבה באייקן ונפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
ויטני המשיך להיות פעיל בעסקי רשת התחבורה העירונית של ניו יורק עד לארגונה מחדש ב-1902, אז הוא פרש לחלוטין מעיסוק זה.
ויליאם ויטני נפטר ב-2 בפברואר 1904 בניו יורק ונטמן בבית הקברות וודלון שבניו יורק.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות משנת 1924 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה.
ויליאם וילארד וירץ היה פוליטיקאי ופרופסור למשפטים אמריקאי, שכיהן בין 1962 ל-1969 כמזכיר העבודה של ארצות הברית תחת הנשיאים ג'ון פ.
וירץ היה אחרון חברי הקבינט של הנשיא קנדי.
וירץ הרחיב את תוכניות ההכשרה לעבודה, הגדיל את הסיוע למובטלים שאיבדו את עבודתם לסחר חוץ, יצר תוכניות אוריינות לעובדים ומתח ביקורת על הדעות הקדומות של איגודי הבנייה נגד כהי עור.
וירץ נולד ב-14 במרץ 1912 בעיר דקאלב , אילינוי.
בנם של אלפא בלה וויליאם וילארד וירץ האב, מאמן פוטבול, כדורסל ובייסבול מצפון אילנוי.
הוא למד באוניברסיטת צפון אילינוי.
בזמן שהיה סטודנט בקולג' בלויט פגש את ג'יין קוויסנברי, עמה התחתן ב-1936. לזוג וירץ נולדו שני בנים.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו בבית הספר הרווארד למשפטים ב-1937, ומיד מונה לפקולטה של קולג' המשפטים של אוניברסיטת איווה על ידי הדיקן של בית הספר (ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד) ויילי ראטלדג'.
וירץ היה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן מ-1939 ל-1942. במלחמת העולם השנייה היה עוזר ליועץ המשפטי של מועצת הרווחה המלחמתית של ארצות הברית.
וירץ חזר ללמד משפטים בנורת'ווסטרן עד שחדל ב-1954. אחד מתלמידיו הבולטים באוניברסיטה הוא ג'ון פול סטיבנס (שופט העליון בעל אורך הכהונה השלישית באורכה בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית).
היה פעיל דמוקרטי וכותב נאומיו של עדלי סטיבנסון, במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1952. וירץ מונה לתת מזכיר העבודה ב-1961. ב-25 בספטמבר 1962 נכנס לתפקידו כמזכיר העבודה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא בממשלים של הנשיאים ג'ון פ.
קנדי ולינדון ג'ונסון, תקופה בה זכה לתשבחות על פעילותו כנגד השביתות של איגודי העובדים בשנות ה-60. אחת ממשימותיו הגדולות כמזכיר העבודה הייתה להתמודד עם המחסור של החקלאים בכוח אדם.
המחסור נוצר עקב ביטול "תוכנית ברסרו"(אנ') שיצאה לדרכה ב-1942. התכנית הבטיחה לעובדים המקסיקנים בארצות הברית קיום תנאי מחיה סבירים (סניטציה, מחסה הולם ומזון), שכר מינימום של 30 סנט לשעה ומתן הגנה מפני כוחות חמושים.
סיום התכנית הוביל למחסור בעובדים בענף החקלאות, מה שהוביל את וירץ להחליט על תוכנית בחודשי הקיץ שבמסגרתה יועסקו תלמידי תיכון בני 17 בעבודות חקלאיות במקום המהגרים המקסיקנים.
18,000 נערים גויסו לתוכנית, אך בפועל רק 3,300 מהם עבדו בסופו של דבר בשדות.
רבים מהנערים עזבו תוך זמן קצר או ארגנו שביתות ומחאות כנגד תנאי העבודה הקשים הכוללים חום קיצוני ומגורים רעועים.
אחרי קיץ אחד בלבד, בוטלה התכנית.
תחת הנשיא ג'ונסון הוא תמך בהוראה מתקנת ובהשקעה בנושרים ממוסדות החינוך.
בנוסף תמך גם בתוכניות הכשרה למובטלים.
יחסיו עם ג'ונסון עמדו בסכנה על רקע מברק ששלח וירץ לנשיא, בו הביע את חששו מההתערבות האמריקנית במלחמת וייטנאם.
אחרי כהונה של כ-7 שנים במחלקת העבודה של ארצות הברית, עזב את תפקידו והחל לעבוד במשרדי עורכי דין בוושינגטון די.
על שמו נקראה בשנת 2000 הספרייה הרשמית של מחלקת העבודה.
וירץ היה נשוי לג'יין קויסנברי (1913–2002) ולהם שני בנים.
הוא נפטר בשיבה טובה בדיור מוגן בוושינגטון די.
ב-24 באפריל 2010. וירץ היה במותו חבר הקבינט הזקן ביותר בזמנו ואחרון חברי הקבינט של ג'ון קנדי.
ויליאם זוראך היה פסל, וצייר יהודי אמריקאי יליד ליטא.
היה בין האמנים האמריקאים שאימצו את הקוביזם.
הוא בעלה של מרגריט זוראך ואביה של דהלוב איפקאר, שתיהן אמניות בפני עצמן.
זוראך גורפינקל נולד בליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית) בשנת 1889 למשפחה יהודית ליטאית, בנו של בעל דוברה, ביורבורג, הילד השמיני מבין עשרה ילדים.
זוראך (אז שמו הפרטי) היגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1894. הם התיישבו בקליבלנד שבאוהיו ושינו את שמם ל"פינקלשטיין".
בבית הספר שונה שמו הפרטי ל"ויליאם" על ידי המורה.
זוראך שהה באוהיו כמעט 15 שנה.
הוא היה נער חניך בליתוגרפיה והמשיך ללמוד ציור אצל הנרי ג'קלר בבית הספר לאמנות בקליבלנד בין השנים 1905–1907. בשנת 1908 עבר זוראך לניו יורק ונרשם לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1910 עבר זוראך לפריז עם האמן והליתוגרף של קליבלנד, אלמר ברובק, כדי להמשיך את הכשרתו האמנותית בבית הספר לאמנות "לה פאלט".
בזמן ששהה בפריז, זוראך פגש את מרגריט תומפסון (1887–1968), סטודנטית לאמנות אמריקאית, שאיתה התחתן ב־24 בדצמבר 1912 בעיר ניו יורק.
הזוג אימץ את שמו הפרטי המקורי, זוראך, כשם המשפחה.
זוראך ואשתו חזרו לאמריקה שם המשיכו להתנסות בסגנונות אמנותיים אחרים.
בשנת 1913 נכללו יצירותיהם בתערוכת הארמורי המפורסמת, שהציגה את עבודותיו לקהל הרחב, כמו גם למבקרי אמנות ואספנים.
גם ויליאם וגם מרגריט הושפעו מאוד מהקוביזם והפוביזם.
הם אמורים היו להיות בין האמנים הראשונים שהציגו את המודרניזם האמריקני והסגנונות המודרניים האירופיים.
במהלך שבע השנים הבאות ביסס את עצמו זוראך כצייר, והציג לעיתים קרובות את ציוריו בתצוגות גלריה ובמקומות כמו אגודת האמנים העצמאיים ומועדון הסטודיו על שם ויטני.
בזמן שמרגריט החלה להתנסות באמנות טקסטיל ויצרה שטיחי קיר גדולים ואמנותיים ושטיחי כיסוי, ויליאם החל להתנסות בפיסול, שהפך למדיום העיקרי שלו.
בשנת 1915 הרחיבו ויליאם ומרגריט את משפחתם עם הולדת בנם, טסים.
בתם, דהלוב איפקאר, נולדה בשנת 1917, ובהמשך הפכה לאמנית.
בזמן שמשפחת זוראך בילתה את חורפיה בניו יורק, בתקופת הקיץ הם חילקו את זמנם בין ניו המפשייר למסצ'וסטס.
הם בילו כמה קייצי בפלינפילד שבניו המפשייר במושבת האומנים קורניש, ושכרו את חווה שהייתה בבעלות חברם האמן הנרי פיץ' טיילור.
כאן נולדה בתם, תוך כדי ייצור הדפסים שונים המתארים את חיי המקום.
הוא היה גם חבר במושבת האומנים בפרובינסטאון במסצ'וסטס.
בשנת 1923 רכשה משפחת זוראך חווה באי ג'ורג'טאון שבמיין, שם התגוררו ועבדו.
זוראך נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות בשנת 1953, וקיבל תואר D.F.A.
ממכללת בייטס בשנת 1964. הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בין 1929 ל-1960. המשיך לעבוד באופן פעיל כאמן עד מותו בבאת' שבמיין, ב-15 בנובמבר 1966.
ניתן למצוא את עבודותיו של זוראך בכמה אוספים פרטיים, ארגוניים וציבוריים, כולל המוזיאון לאמנות האמריקאית סמיתסוניאן, מוזיאון האמנות היפה, בוסטון, המוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון ויטני לאמנות, הלאומי גלריה לאמנות, אולם המוזיקה של רדיו סיטי, מוזיאון הקריירה לאמנות, גם באוספים רבים של מכללות ואוניברסיטאות.
ויליאם ויסטון היה איש מדע, מתמטיקאי ותאולוג אנגלי.
ויסטון ירש את כס הפרופסור למתמטיקה על שם לוקאס בקיימברידג' ממורו אייזק ניוטון וסייע רבות לפרסום ולקבלת הרעיונות של ניוטון בקרב בני תקופתו.
הוא נודע גם בשל מאמציו לכונן את ועדת קו האורך, שהבטיחה פרס למי שימצא דרך לחישוב מיקום בלב ים, וכמתרגם של קדמוניות היהודים מאת יוסף בן מתתיהו לאנגלית.
תרגומו לקדמוניות היהודים היה פופולרי ביותר והודפס במהדורות רבות עד שלהי המאה העשרים.
ויסטון כתב מאות ספרים, מאמרים ופמפלטים, שעסקו בנושאים מגוונים, כגון גאולוגיה, מתמטיקה, אסטרונומיה, תאולוגיה, היסטוריה, תרגומים של כתבי הקודש וביקורת המקרא.
ספרו "תאוריה חדשה של הארץ" (A New Theory of the Earth) משנת 1696 שילב רעיונות מדעיים ופרשנות של המקרא וטען שהמבול, כמו גם כל האסונות הגאולוגים הגדולים על פני כדור הארץ ועצם בריאתו, קשורים בפעולה של שביטים.
ויסטון הגדיר את עצמו כ"אוסיביאני" ואמונתו הדתית, הקרובה לאריאניות, שללה את רעיון השילוש הקדוש ואת הרעיון של עינויי נצח בגיהנום.
בשל עמדותיו הגלויות בענייני דת, הוא איבד בשנת 1710 את משרתו כפרופסור.
ויסטון נולד בקהילה קטנה במחוז לסטרשייר באנגליה.
הוא היה הילד הרביעי מתוך תשעה של ג'וזיה ויסטון, רקטור הקהילה, וקתרין רוס, בתו של הרקטור הקודם.
הוא חונך בבית על ידי אביו.
האב הלך והתעוור במהלך חייו וויליאם הקריא וכתב עבורו.
בשנים 1684–1686 הוא למד בבית הספר העיוני בתמוורת'.
הוא ירש מאביו את ספרייתו ומימון להשכלה גבוהה, מה שאפשר לו ללמוד לתואר ראשון בקיימברידג' בשנים 1686–1689.
ויסטון הצטיין בלימודיו לתואר ראשון וקיבל מלגה להמשיך את לימודיו ולעסוק בהוראה.
ב-1693 הוא קיבל תואר שני והיה לדיאקון, תפקיד ממנו התפטר מסיבות בריאותיות ב-1694. לאחר שהתפטר הוא היה לכומר (chaplain) והמשיך ללמוד, בעיקר מתמטיקה ופילוסופיה קרטזית.
ויסטון העיד שבמהלך לימודיו לתואר ראשון, הוא נכח בהרצאה או שתיים של ניוטון ומצא את רעיונותיו בלתי מובנים.
עם זאת, בשנת 1694 הוא נפגש עם ניוטון ופיתח עמו ידידות שנמשכה שני עשורים.
ויסטון השתכנע שהתאוריה של ניוטון מציעה הבנה טובה ושלמה יותר מזו של רנה דקארט, והפך במהרה לאחד מתומכיה הבולטים.
בשנת 1696 הוא פרסם את ספרו "תאוריה חדשה של הארץ".
הכותרת המלאה של הספר היא "תאוריה חדשה של הארץ, ממקורו ועד להגשמה של כל הדברים, שבה מוכח שבריאת העולם בשישה ימים, המבול האוניברסלי, והכליה של הכל, כפי שכתוב בספרי הקודש, מוסכמים לחלוטין על התבונה והפילוסופיה: עם דיון מקדים נרחב על הטבע האמיתי, הסגנון והקף של ההיסטוריה של הבריאה".
לפני הפרסום, ויסטון הראה את הספר לריצ'רד בנטלי, כריסטופר רן, ואייזק ניוטון, שלו הספר מוקדש.
לדבריו ניוטון התעניין בספר והביע את אהדתו.
בספר נסמך ויסטון על התאוריה הניוטונית ועל הגאולוגיה בת זמנו כדי להראות שהכתוב על בריאת העולם בספר בראשית הולם את הידוע באמצעות התבונה.
הוא התעניין במיוחד בעבודה של ניוטון על מסלולי שביטים, וטען שכדור הארץ וכלל כוכבי הלכת במערכת השמש נוצרו כתוצאה ממשיכה של שביטים על ידי כוח הכבידה של השמש והתגבשותם לכוכבי לכת.
המבול נוצר לטענתו כשאלוהים הנחה שביט במסלול קרוב לכדור הארץ, דבר שגרם לתחילת התנועה של כוכב הלכת סביב צירו, לשינוי המסלול של כדור הארץ ממסלול מעגלי למסלול אליפטי ולמבול.
הספר כלל גם הקדמה שבה הוא דן בסגנון הכתיבה של ספר בראשית.
בדומה לניוטון, ויסטון תמך בקריאה מילולית של כתבי הקודש.
הספר זכה לקהל קוראים רחב והפך את ויסטון לדמות מוכרת בציבור.
הוא יצא בחמש מהדורות באנגלית, ותורגם גם לגרמנית.
גרסה מקוצרת שלו יצאה גם בצרפתית.
ג'ון לוק שיבח את הספר על השערותיו האמיצות.
דה בופון, לעומת זאת, כתב על הספר על מנת להפריכו.
ב-1699 התפטר ויסטון מתפקידו בקיימברידג' כדי להתחתן עם רות אנתרובוס.
הוא קיבל מאבי כלתו חווה חקלאית בקיימברידג'שייר.
בהמשך נולדו לזוג שמונה ילדים, מהם ארבעה הגיעו לבגרות.
זמן קצר לאחר שנישא ויסטון, מונה ניוטון למנהל המטבעה המלכותית וביקש מויסטון שיחזור לקיימברידג' כדי להרצות ולכהן כסגנו.
בשנת 1707 ערך ויסטון את אריתמטיקה אוניברסלית של ניוטון.
הספר התבסס על ההרצאות של ניוטון, ועסק באלגברה, אריתמטיקה, יחסים בין אלגברה לגאומטריה, פתרונות למשוואות ועוד.
הוא פורסם באישור של ניוטון, אך ניוטון עצמו לא חתם על הספר.
לאחר שהספר פורסם, ניוטון מצא בו מספר טעויות מזעריות, מה שגרם למתח בין השניים.
עם זאת, ניוטון אישר מאוחר יותר פרסום מהדורות זהות כמעט לחלוטין לזו שהכין ויסטון.
באותה שנה, ויסטון הוזמן לשאת את הרצאות בויל בקתדרלת סנט פול ופרסם גם את הרצאותיו על אסטרונומיה.
ב-1710 פרסם ויסטון את Praelectiones physico-mathematicae, שתורגם מאוחר יותר לאנגלית כ"הפילוסופיה של סר אייזק ניוטון מוסברת באופן קל יותר".
הספר הציג באופן קריא רעיונות מתוך עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע של ניוטון.
כדי שקוראים לא מיומנים יוכלו לקרוא את הספר, ויסטון המיר משוואות מסובכות לכתיבה במילים.
לספרים ולהרצאות של ויסטון הייתה השפעה רבה על קידום התאוריה של ניוטון, שכן הם אפשרו לקהל רחב להתרשם ממנה, בעוד שניטון עצמו כתב והרצה בשפה שהייתה קשה לרוב הקוראים והשומעים.
דוגמה נוספת לדרך שבה קידם ויסטון את הקבלה של התאוריה הניוטונית היא הקורס שהגיש יחד עם הפרופסור לאטרונומיה רוג'ר קוטס בשנים 1707–1709. הקורס היה הראשון שעסק בשיטה הניסויית, בהשראת רוברט בויל.
הוצגו בו ניסויים בהידרוסטטיקה ופנאומטיקה, ובעזרתם בוארו נושאים בתאוריה של ניוטון.
עמדות דתיות, סילוקו מקיימברידג' ויחסיו עם ניוטון
במהלך העשור הראשון למאה ה-18 החל ויסטון לשקול מחדש את נאמנותו לכנסייה האנגליקנית, ככל הנראה בעקבות קשריו עם סמואל קלארק ועם ניוטון.
ניוטון עצמו דחה את דוקטרינת השילוש הקדוש והחזיק בעמדות זהות או קרובות לאלה של האריאנים, אך הוא שמר על סודיות כמעט מוחלטת בעניין.
הזהירות בנושא הייתה חשובה כיוון שהאמונה האיריאנית נחשבה למינות.
קלארק, חברו של ויסטון, החל גם הוא לגבש עמדות דומות.
באמצע העשור נחשף ויסטון לתובנות של קלארק, ועלה בו החשד שניוטון אחראי להמרתו.
הוא החל לחקור בנושא ולהימשך בעצמו לכיוון האריאניזם.
בניגוד לניוטון, ויסטון לא שמר בסוד את אמונתו.
הוא דיווח בתחילה על ממצאיו לארכיבישוף מקנטרברי ולארכיבישוף מיורק, וביקש מהם עזרה בדיון של המלומדים על ממצאיו "לפני שיגיעו לידי הבורים".
אולם, במענה לבקשתו הארכיבישופים המליצו לו לא להמשיך בכיוון זה.
ויסטון לא שעה לעצתם והתחיל ב-1708 לשלב רעיונות הסותרים את קיום השילוש הקדוש בדרשות הציבוריות שלו בכנסיית סנט קלמנט.
הוא הגיש לאוניברסיטה בקשה לפרסם חיבור קצר בנושא ונדחה מייד.
לאחר מכן החל לכתוב חיבור ארוך שכלל עדויות מהכנסייה המוקדמת נגד השילוש הקדוש ופרשנות משלו לגביהן.
עבודה זו, "הכנסייה הפרימיטיבית מוחיית מחדש", פורסמה בסופו של דבר בחמישה כרכים ב-1711.
ויסטון לא ניסה להסתיר את הכתבים או את עובדת היותו מחברם.
ב-1709 הוא ביקש מקלארק שימסור את הכרך הרביעי לארכיבישוף מיורק.
שנה לאחר מכן הוא הדפיס הצעה לפרויקט רחב ממדים בנושא ושלח אותה לראשי הקולג'ים בקיימברידג'.
בשלב זה ראשי האוניברסיטה לא היו יכולים יותר להתעלם מהתופעה.
באוקטובר, 12 מתוך 16 ראשי הקולג'ים התכנסו והחליטו להדיח את ויסטון.
האשמה שייחסו ראשי הקולג'ים לוויסטון לא הייתה בהקשר לחיבוריו, אלא בהקשר לדרשות שנשא בסנט קלמנט (אותן הוא הפסיק ב-1709), שהיוו עבירה על תקנה האוסרת חינוך הסותר את הדת האנגליקנית בקיימברידג'.
ניוטון שמר מצידו על שתיקה לאורך כל האירועים, אך ויסטון החל לפזר רמיזות לגבי האמונה הדתית של ניוטון.
כשניוטון פרסם מהדורה שנייה של הפרינקיפיה, ויסטון היה אחד הראשונים לקבל עותק לידיו ולמצוא בו נספח "הערות כלליות" (General Scholium) ובו ביקורת מרומזת על השילוש הקודש.
תוך ימים ספורים חיבר ויסטון תרגום של הנספח לאנגלית ופרסם אותו כנספח לעבודה שביקרה את רעיון השילוש הקדוש האתנסייני.
פעולות אלה יצרו גל שמועות על עמדותיו הלא אורתודוקסיות של ניוטון בענייני דת.
ככל הנראה, חוסר הזהירות והפומביות של ויסטון היו הסיבה לנתק בינו לבין ניוטון, החל מ-1714 בערך.
ייתכן גם שזו הסיבה שויסטון מעולם לא נבחר לחברה המלכותית (שניוטון היה נשיאה), אף שמועמדותו הוצעה לפחות פעם אחת ושהוא הופיע לעיתים בחברה המלכותית כאורח.
ויסטון עצמו העיד שהנתק נוצר כתוצאה מעניינים פרטיים "בנושאים קדושים" ורמז על כך שניוטון לא רצה שאותם עניינים יוזכרו באופן פומבי.
בעדות אחרת הוא טוען שניוטון הבין שויסטון לא יוכל ללמוד ממנו מבלי לסתור אותו, ולא יכול היה גם לסבול בגילו המבוגר מצב שבו אחרים יסתרו את דבריו.
"הוא היה," כתב ויסטון, "האדם עם האופי המפוחד, הזהיר והחשדני ביותר שהכרתי מעודי".
לאחר שגורש מקיימברידג', התיישב ויסטון בלונדון עם משפחתו.
בשנים 1711–1731 היו לו מגוון עיסוקים אינטלקטואלים.
הוא הגיש הרצאות פתוחות לציבור, פרסם טקסטים פופולריים, והמשיך לעסוק במחקר ובניסויים מדעיים.
ב-1713 הוא פיתח יחד עם פרנסיס האוקסבי קורס שכלל סדרת הרצאות על מכניקה, הידרוסטטיקה, פנאומטיקה, אופטיקה, והחל מ-1725 גם מגנטיות.
השניים חיברו ספר לימוד מאויר שהוצע כחלק מהקורס, שנפתח פעמיים בשנה עד 1730. בשנות ה-20 הם פתחו קורס נוסף באסטרונומיה.
הבעיה של קביעת המיקום המדויק של ספינות בלב ים הטרידה סוחרים ויורדי ים במשך מאות שנים.
הספרדים הציעו פרס למי שימצא שיטה לקביעת קו האורך המדויק של גופים כבר ב-1590. ההולנדים הציעו פרס דומה בתחילת המאה ה-17. עם התפתחות האימפריה הבריטית בעיה זו החלה להעסיק גם אישים באנגליה.
ללא שיטה מדויקת נאלצו נווטים להשתמש בניווט מקורב, שהיה קשה במיוחד בהפלגות למרחקים ארוכים.
ב-1707 אסון טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי גבה את חייהם של בין 1,400 ל-2,000 מלחים וחידד את הצורך במציאת שיטות ניווט מדויקות.
ויסטון התעניין בנושא עוד כשהיה פרופסור בקיימברידג'.
הוא חבר להמפרי דיטון, שהיה גם הוא מתמטיקאי ותלמיד של ניוטון, ויחד הם הציעו שהממשלה תיקח חלק בפתרון הבעיה.
הם פרסמו את הצעתם בעיתונות והביאו אותה גם בפני ניוטון, האלי, קוטס וקלארק.
ארבעת האחרונים, יחד עם ויסטון, הביאו את הנושא בפני ועדה של בית הנבחרים.
בעקבות המפגש נחקק "אקט קווי האורך" של 1714 (Longitude Act), שכונן את ועדת קו האורך והבטיח פרסים כספיים מכובדים למי שימצא פתרון לבעיה.
לפי החוק הובטחו הפרסים הבאים ללא תלות בשייכות ללאום: 10,000 ליש"ט למי שימצא דרך לקבוע מיקום ברמת דיוק של מעלה אחת; 15,000 ליש"ט לשיטה אמינה ברמת דיוק של שני שלישים מעלה; ו-20,000 ליש"ט למי שיציע שיטה מדויקת בטווח של חצי מעלה.
ויסטון ודיטון הציעו רעיונות משלהם לפתרון הבעיה.
ב-1714 הם הציעו שספינות שיעגנו במרווחים קבועים לאורך האוקיינוס האטלנטי ירו פגזים בזמנים מוגדרים מראש.
הם טענו ששיטה זו תאפשר לנווטים על סיפון אוניות לחשב את מיקומם המדויק על פי הזמן שעובר בין הרגע בו הם רואים את הניצוץ לרגע בו הם שומעים את הפיצוץ.
הצעה זו לא התקבלה משום שלא הייתה פרקטית.
בשנים 1718–1723 ערך ויסטון ניסויים לחישוב קו האורך באמצעות עיגולי הרכנה .
כחלק מהניסוי הוא שלח מכשירים על גבי ספינות שהפליגו לאזורים שונים בעולם.
ההצעה לא התקבלה, אך הולידה מפה של תעלת למאנש, שהייתה אולי הראשונה להתבסס על נטייה מגנטית.
הצעות נוספות של ויסטון היו חישוב באמצעות ליקויי חמה ובאמצעות ליקויים של ירחי צדק.
על הנבואה וביקורת כתבי הקודש
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היה בבריטניה פולמוס באשר לסמכות ולמשמעות של הנבואות בברית הישנה ובחדשה, ולגבי היכולת של נבואות אלה להוכיח בוודאות את צדקת הדת הנוצרית.
אינטלקטואלים רבים, וביניהם ניוטון, ראו בפרשנות מילולית של הנבואה הוכחה ודאית כזו.
במילים של ניוטון, "הוא [אלוהים] נתן את...
הנבואות של הברית הישנה, לא כדי לספק את הסקרנות של בני האדם...
אלא כדי שבעקבות התגשמותן הן יוכלו להיות מפורשות...
וכתוצאה מכך ההשגחה שלו עצמו, ולא של המפרשים, תתגלה לעולם".
אחרים, כגון הדאיסטים, העדיפו טיעונים שאינם מתייחסים לנבואות ספציפיות או מעשים ספציפיים של האל.
כמו שעשה בתחומים אחרים, ויסטון אימץ בנושא גישה דומה לזו של ניוטון.
אולם, כדי להוכיח את צדקת הנצרות, הוא נקט בגישה כמותית ובהרצאותיו הוא הזכיר יותר מ-300 נבואות מכתבי הקודש, שלגישתו התגשמו ובכך גילו את צדקת הנצרות.
בכתיבה שלו בנושא, הוא ניסה לקבוע פרמטרים לפרשנות ראויה של הנבואה, ובכך ליצור מעין מדע רציונלי ומדויק של הרמנויטיקה.
כדי להגדיל את כמות הנבואות שניתן להוכיח את התגשמותן, כלל ויסטון במחקרו גם ספרים חיצוניים ואת הבשורות האפוקריפיות.
בנוסף, הוא ביקש לבאר קטעים בתנ"ך שבצורתם הנוכחית קשה לפרשם באופן מדויק.
לצורך כך הוא פרסם ב-1722 את ה"מסה לקראת ההשבה של הטקסט המקורי של הברית הישנה".
נקודת המוצא של המסה היא שהמעתיקים היהודים של התנ"ך השחיתו במכוון את נוסח המסורה ואת תרגום השבעים על מנת לבלבל את הנוצרים, וכתוצאה מכך הטקסט הקיים של הברית הישנה אינו זהה לטקסט המקורי.
במסה הוא "תיקן" את הטקסט על מנת להוכיח התגשמות הנבואות ולחזק את סמכות הכתבים עצמם.
לוויסטון היו גם נבואות משלו.
הוא ניבא שבית המקדש יבנה מחדש בשנת 1766, היהודים ישובו לארץ הקודש ויחל המילניום, אלף השנים של גן עדן עלי אדמות.
לצורך כך הוא בנה בשנת 1726 דגם של בית המקדש, והרצה לגביו בחצר המלכה אן.
ההשראה לדגם שיצר של בית המקדש השלישי, היא נבואת יחזקאל.
ב-1736 הוא גרם לבהלה בלונדון כשניבא שהעולם יגיע לקצו ב-16 באוקטובר באותה השנה, בעקבות מעבר של שביט בסמוך לכדור הארץ.
ויסטון כתב עשרות ספרי דת שעסקו בתאולוגיה, היסטוריה של הנצרות, ליטורגיה, דמונולוגיה, ניסים ועוד.
ב-1745 הוא הוציא תרגום מיוונית לאנגלית של הברית החדשה על פי הנוסח של תאודור בזה.
ויסטון החל להתעניין בכתבים של יוספוס פלאביוס כחלק מעבודתו על הכרונולוגיה של אירועים בכתבי הקודש ומאמציו לתקן את נוסח התנ"ך ולנקותו מטעויות.
ב-1733 הוא פרסם שתי עבודות על יוספוס מתוך כוונה שיהוו הכנה לתרגום עתידי.
ייתכן שהמניע ליצירת תרגום לאנגלית של קדמוניות היהודים היה שבנו ג'ון פתח עסק לפרסום וממכר ספרים והיה למוציא לאור של ויסטון, כך שפרסום ספר מצליח היה עוזר לו בעסקיו.
עם זאת, בשוק האנגלי כבר היו קיימים תרגומים של הספר, ביניהם תרגום מצליח של רוג'ר ל'אסטרנז'.
בשנים 1735–1737 הוא פרסם את התרגום בחלקים עבור מנויים.
ביולי 1737 הספר השלם יצא לאור.
התרגום היה במהרה למהדורה הנמכרת ביותר של הספר.
הוא נותר פופולרי במשך יותר מ-200 שנה והודפס ביותר מ-200 מהדורות.
על אף הצלחת התרגום, ידוע היום שקיימים בו אי-דיוקים רבים.
ויסטון טען שיוספוס היה יהודי-נוצרי או אביוני.
ויליאם וינדום היה פוליטיקאי אמריקאי ממינסוטה.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1859–1869 וכסנאטור בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1870–1883. הוא גם כיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממרץ ועד נובמבר 1881 ובשנים 1889–1891, בממשליהם של שלושה נשיאים.
וינדום היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ויליאם וינדום נולד במחוז בלמונט שבאוהיו.
בשנת 1855 הוא עבר לטריטוריית מינסוטה והתיישב בעיירה וינונה שעל גדות נהר המיסיסיפי בדרום-מזרח מינסוטה.
ב-1859 נבחר וינדום כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מינסוטה.
באותה תקופה לא היו למדינה מחוזות בחירה ווינדום אייש את אחד משני המושבים של המדינה בבית הנבחרים.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1861, עדיין כנציג כללי של המדינה.
ב-1862 סודרו במינסוטה מחוזות בחירה לקונגרס ובאותה שנה הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה הראשון של מינסוטה.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1864 וב-1866. ב-1868 לא הוצגה מועמדותו.
ב-13 ביולי 1870 הלך לעולמו הסנאטור דניאל ס.
ב-15 ביולי מינה מושל מינסוטה אלכסנדר ראמזי את וינדום כסנאטור במקומו, עד שבית המחוקקים של המדינה יבחר במחליף.
כאשר התכנס בית המחוקקים בינואר 1871, הם בחרו באוזורה סטירנס לכהן ב-41 הימים האחרונים של תקופת הכהונה, ובחרו בווינדום לכהן בתקופת הכהונה המלאה הבאה החל מ-4 במרץ.
וינדום נבחר מחדש לסנאט ב-1877 וכיהן בו עד מרץ 1881, עת מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
בעת כהונתו בסנאט זכה וינדום להכרה כמי שקידם את החקיקה בתחום הרכבות.
ואכן, בדצמבר 1872 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המיוחדת לנתיבי התחבורה אל הים של הסנאט, כדי לחקור את דרכי העבודה של מערכת התחבורה.
ב-1880 ניסה וינדום להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
אך בוועידת המפלגה הארצית הוא זכה בעשר קולות בלבד בסבב ההצבעה הראשון.
הוועידה נקלעה למבוי סתום ולאחר יותר משלושים סבבי הצבעה החלה הוועידה לשקול את בחירתו של מועמד "סוס שחור", כמו וינדום.
אך במקום וינדום, הם בחרו בג'יימס גרפילד, שבסופו של דבר נבחר כנשיא.
ב-7 במרץ 1881 התפטר וינדום מחברותו בסנאט ובאותו יום מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של גרפילד.
בסנאט במקומו נכנס אלונזו אדגרטון.
וינדום כיהן בתפקיד זה עד התפטרותו ב-13 בנובמבר אותה שנה.
ב-26 באוקטובר הוא נבחר שוב לסנאט על ידי בית המחוקקים של מינסוטה, הפעם כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו.
בחירתו אושרה מחדש ב-15 בנובמבר והוא כיהן עד תום תקופת הכהונה ב-4 במרץ 1883. הוא ביקש להיבחר מחדש ב-1882, אך נוצח בבחירות.
ב-1883 עבר וינדום לניו יורק, שם הוא עסק בעריכת דין עד 1889. לאחר בחירתו של הנשיא בנג'מין הריסון ב-1888 מונה וינדום שוב כמזכיר האוצר וכיהן בתפקיד ממרץ 1889 ועד פטירתו ב-29 בינואר 1891.
דיוקנו של וינדום הופיע על שטר כסף בעריך של 2 דולר בשנים 1891–1896. על שמו נקראו ספינה של שירות ספינות המכס של ארצות הברית ואחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה.
שמו של וינדום הונצח בקריאת עיר על שמו במינסוטה.
על שמו נקראו גם שני פארקים בווינונה ופארק אחד במיניאפוליס.
השכונות וינדום ווינדום פארק במיניאפוליס נקראו גם הן על שמו.
על שמו קרויה פסגת וינדום של הרי הרוקי בקולורדו.
נינו של וינדום, השחקן נקרא על שמו.
ויליאם זבקה הוא שחקן אמריקאי, אמן לחימה, במאי ומפיק, המפורסם בזכות תפקידיו בדרמות קראטה קיד, קראטה קיד 2 וקוברה קאי.
זבקה נולד בעיר ניו יורק.
הוא בנם של ננסי (היימרט) זבקה, מפיקה וסטנלי ויליאם זבקה, במאי, סופר ומלחין.
אביו היה עוזר במאי של תוכנית הלילה של ג'וני קרסון ועבד כמנהל הפקה במספר סרטי קולנוע.
תפקיד המשחק הפורץ של זבקה הגיע בסרטו הראשון "קראטה קיד" (1984).
הוא שיחק את ג'וני לורנס, אויבו המושבע של גיבור הסרט שגילם ראלף מאצ'יו.
באותו זמן לא הייתה לו הכשרה בקראטה, אך היה מתאבק מוכשר.
השתתפותו בסרט עוררה בו השראה ללמוד אמנות לחימה ומאוחר יותר הוא זכה בחגורה ירוקה מדרגה שנייה.
במהלך שנות השמונים הופיע זבקה בסרטי הקומדיה Just One of the Guys וב"חזרה לנעורים" (1986).
זבקה שיחק גם יחד בסדרת הטלוויזיה The Equalizer ברשת CBS.
מאוחר יותר הוא ניסה להתרחק מתפקידי הדמות הבריונית.
הוא הזכיר בראיון כיצד לפעמים הוטרד בציבור על ידי אנשים אקראיים בגלל הדמויות הנבזיות שהוא היה ידוע בהן.
במהלך שנות התשעים והאלפיים, שיחק בעיקר בסרטים עצמאיים בזמן שלמד להיות יוצר סרטים.
בשנת 2003 כתב והפיק את הסרט הקצר Most שצולם במקום בצ'כיה ובפולין.
Most (המכונה "הגשר") זכה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס (2003) וזכה בפרסים רבים בפסטיבלים קולנועיים נחשבים.
בשנת 2004 הוא היה מועמד לפרס אוסקר.
בשנת 2007 ביים זבקה וכיכב בקליפ של להקת No More Kings.
בקליפ מככב זבקה כקריקטורה של עצמו, חי בקרוואן במדבר ואובססיבי לתפקידו בסרט "קראטה קיד".
הסרטון כולל תמונות של כמה מחברי השחקנים המקוריים של הסרט, ביניהם מרטין קוב וראלף מאצ'יו.
בשנת 2010 ביים זבקה מספר קליפי מוזיקה.
באותה שנה הופיע בסרט הקומדיה מכונת זמן בג'קוזי.
ב- 2014-2013, השתתף זבקה יחד עם ראלף מאצ'יו בכמה פרקים בעונות 9-8 של הסיטקום "איך פגשתי את אמא".
ב־4 באוגוסט 2017 הוכרז כי זבקה ישחזר את תפקידו כג'וני לורנס בסדרת התחדשות של קראטה קיד בת עשרה פרקים בשם קוברה קאי ששודרה לראשונה בשנת 2018. זבקה מפיק שותף בהפקת הסדרה יחד עם ראלף מאצ'יו.
הסדרה מתרחשת 34 שנה לאחר אירועי הסרט הראשון, והיא סובבת סביב ג'וני לורנס המבוגר, המנסה לשקם את חייו על ידי פתיחה מחדש של הדוג'ו האלים של ג'ון קריס, מה ששם אותו על כוונתו של דניאל לארוסו שהפך בינתיים לאיש עסקים מצליח אך חסר דמות אב לאחר פטירתו של מר מיאגי.
במקום בו צומחת תקווה (2015)
קראטה קיד: הגדולים מכולם (2025)
בניחוש חוקר (2014) תפקיד אורח
ויליאם וין וסטקוט היה חוקר מקרי מוות אנגלי, תאוסוף, חבר במסדר הבונים החופשיים, ראש אגודת צלב הוורד של אנגליה, ואחד משלושת המייסדים של מסדר השחר המוזהב.
וסטקוט נולד ב-17 בדצמבר 1848 בלימינגטון ספא שבמחוז ווריקשייר, אנגליה.
אביו נפטר כשהוא היה רק בן עשר, והוא אומץ על ידי דודו.
יש מי שגורס כי בשנת 1875 הצטרף וסטקוט למסדר הבונים החופשיים, בעוד שעל פי מקורות אחרים הוא נחנך למסדר כבר בשנת 1871. ב-1878, החל וסטקוט להתעמק בתחום הקבלה ובנושאים אחרים בתחום המטאפיזיקה.
ב-1880, הצטרף וסטקוט לאגודת צלב הוורד של אנגליה, ואף נעשה מנהיג האגודה לאחר פטירתו של ויליאם רוברט וודמן.
ב-1882, הכיר וסטקוט את סמואל לידל מקגרגור מת'רס, איתו הוא גם ייסד את מסדר השחר המוזהב כמה שנים מאוחר יותר, בעזרתו של ויליאם רוברט וודמן.
ב-3 בדצמבר 1889, הצטרף וסטקוט לאגודה התאוסופית.
וסטקוט פרש מתפקידו כחוקר מקרי מוות ב-1910, וב-1918 העתיק וסטקוט את מגוריו לדרבן שבדרום אפריקה, יחד עם בתו ובעלה.
וסטקוט נפטר ב-30 ביולי 1925, בדרבן שבדרום אפריקה.
להלן רשימה של ספרים שכתב או תרגם וסטקוט:
ויליאם ריצ'רדסון טימונס החמישי הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת קרוליינה הדרומית.
הוא נבחר לראשונה ב-2018, ומטעם המפלגה הרפובליקנית טימונס מייצג את לב צפון קרוליינה הדרומית ובין היתר את הערים גרינוויל וספרטנבורג.
טימונס נולד בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית, ולמד למד בבית הספר אליוט ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, שם השלים לימודי תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים ובמדע המדינה.
מאוחר יותר קיבל תואר שני במשפטים וביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת דרום קרוליינה.
טימונס שירת בדרגת לוטננט ראשון (First Lieutenant) במשמר הלאומי האווירי של מדינת קרוליינה הדרומית.
בהווה הוא לומד באוניברסיטת ניו יורק לימודי תואר שני באבטחת מידע.
ב-17 ביולי 2019 נישא לאשתו שרה במבנה הקפיטול, וחיתן אותם הסנאטור טים סקוט.
במשך ארבע שנים עבד טימונס במשרד הפרקליט של מחוז הסבב ה-13. בתפקיד זה התמקד טימונס בשירות קורבנות אלימות במשפחה וסייע בייסוד בית משפט מרכזי אחד לכל מקרי האלימות במשפחה במחוז גרינוויל.
בבעלותו מכון כושר בשם "Swamp Rabbit CrossFit", ובעבר ניהל משרד עורכי דין מקומי בגרינוויל.
בבחירות 2016 התמודד לסנאט המדינתי של קרוליינה הדרומית וניצב בפני הסנאטור הרפובליקני הוותיק מייק פייר בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית.
הוא סיים ראשון בבחירות המקדימות עם 49.5 אחוז מהקולות, פחות מ-100 קולות כדי לזכות במועמדות המפלגה.
לאחר מכן הוא ניצח את פייר בסיבוב שני מכריע עם 65 אחוז מהקולות, ובבחירות הכלליות התמודד ללא התנגדות מטעם המפלגה הליברטריאנית או המפלגה הדמוקרטית.
במהלך בחירות האמצע ב-2018 התמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הדרומית, לאחר שטריי גאודי פרש מהפוליטיקה.
ב-10 ביוני 2018 סיים טימונס במקום השני את הבחירות המקדימות הרפובליקניות 19.2% מהקולות, התחרות האמיתית במחוז האדום והשמרני.
ב-28 ביוני גבר על עמיתו לסנאט המדינתי לי ברייט וקיבל 54.2% מהקולות ובכך נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות כהלליות ניצח את המועמד הדמוקרטי ברנדון בראון עם כ-60% מקולות הבוחרים, ונהיה לאחד מחברי הקונגרס הצעירים ביותר מקרוליינה הדרומית מאז 1972.
טימונס הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2019 בעיצומה של השבתת הממשל בארצות הברית באותם ימים.
הוא תומך בחקיקה שקראה לחייב את הקונגרס האמריקאי לאזן את תקציב המדינה, לבטל את מימון הארגון "הורות מתוכננת", לתמוך במשפחות שכולות, לחזק את הביטחון הלאומי ועוד.
בקונגרס ה-116 הוא חבר בוועדת השירותים הפיננסיים, שם הציג חקיקה ששמה לה למטרה להתמודד עם מאמצי הרפובליקה העממית של סין להרחיב את השפעתה באמצעות התקנת מערכות 5G במדינות המקבלות סיוע ממוסדות פיננסיים בינלאומיים.
ויליאם ברוק תומאס טרגו היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נושאיו הצבאיים ההיסטוריים, בפרט סצנות של המהפכה האמריקאית ומלחמת האזרחים.
ויליאם טרגו נולד בירדלי, מחוז באקס, פנסילבניה בשנת 1858, בנו של האמן ג'ונתן טרגו ואמילי רוברטס לבית תומאס.
בגיל שנתיים הידיים והרגליים של ויליאם הפכו כמעט משותקות כנראה מפוליו.
משפחתו של טרגו עברה לדטרויט בשנת 1874 שם נרשם ויליאם לבית הספר המקומי, ואביו להחליט ללמד את ויליאם בסטודיו שלו.
למרות ידיו הנכות, ויליאם הצעיר גילה יכולת אמנותית, ולמד לצייר בעזרת מכחול תקוע בידו הימנית תוך שהוא מזיז אותה בשמאלו.
ויליאם טרגו זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה כשהציג ציור שכותרתו "האשמה של קסטר" בווינצ'סטר בשנת 1879 ביריד מדינת מישיגן.
הציור תואר על ידי העיתון "קליבלנד פרס" כ"אחד הציורים ההיסטוריים הטובים ביותר מהסוג שהופק אי פעם על ידי אמן אמריקאי."
מאוחר יותר באותה שנה, טרגו השתמש בהכנסות ממכירת הציור המהולל על ווינצ'סטר, כדי לרשום את עצמו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא למד שם במשך שלוש שנים בהדרכת תומאס אייקינס, בקורסים שכללו הדרכה בהיבטים של דמות האדם, כולל מחקר אנטומי של גוף האדם ובעלי החיים וניתוח כירורגי.
טרגו לא העריך את סגנון ההוראה הקפדני של אייקינס.
בתערוכת האקדמיה בשנת 1882 זכה טרגו בפרס הראשון על עבודתו, "סוללת תותחים קלה בדרך", הציור נרכש לאחר מכן לאקדמיה על ידי פיירמן רוג'רס.
בשנת 1883 חבר השופטים בתחרות ציורים היסטוריים, החליט שאין ציורים באיכות מספקת כדי לזכות במקום הראשון או השני, והעניק לטרגו את המקום השלישי על ציורו של ג'ורג 'וושינגטון וחייליו בשם "הצעדה לעמק פורג'".
טרגו תבע את האקדמיה בטענה שאם הציור היה הטוב ביותר הוא אמור היה לקבל את המקום הראשון (והוא אמור לקבל את כספי הפרס של 3,000 דולר).
בשנת 1886 הוא הפסיד בתיק, כאשר בית המשפט העליון בפנסילבניה קבע כי היה לחבר המושבעים סמכות על פי חוזה התערוכה להעניק פרסים כראות עיניהם.
לאחר שעזב את האקדמיה התגורר טרגו בצפון ויילס, פנסילבניה, עם אמו ואביו.
פרט לטיולים לאירופה, טרגו גר שם כל ימי חייו ועבד בסטודיו מאחורי ביתו.
הוא השתמש בתושבי העיר, בסוסיהם ובנוף שמסביב כמודלים ותפאורות לציוריו.
טרגו התפרסם בזכות דיוק התיאורים הצבאיים שלו כמו גם הריאליזם הכנה, לפעמים הברוטלי, במיוחד בנושאי מלחמת האזרחים עבודות מלחמת האזרחים התקבלו היטב וטרגו זכה להצלחה רבה במכירת ציורים באותה תקופה.
בשנת 1887 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל הציירים האקדמיים הצרפתים טוני רוברט-פלורי, ויליאם אדולף בוגרו.
טרגו למד במוזיאונים הצרפתיים בזמן שהיה שם ונהנה מחיי הלילה בפריז עם בוגרי אקדמיה אחרים בפנסילבניה כמו רוברט הנרי, אוגוסטוס הנרי מק'קרטר ופרידריך ג'יי וו.
בחזרה מפריז בשנת 1890, טרגו הביא לאמריקה לא רק ידע חדש שנמצא בציור האקדמי הצרפתי, אלא גם חזר עם ארוסה צרפתית.
אך על סיפון הספינה, "הנערה הצרפתייה הנאה" (כפי שדווח בעיתונים של אז) העבירה את חיבתה לסטודנט אחר מאקדמיה ז'וליאן ג'יימס ר.
לאחר שובו לארצות הברית זכתה עבודתו של טרגו לשבחים רבים מצד המבקרים.
למרות השבחים ויוקרתו בפריז, טרגו התקשה למכור ציורים בגלל ירידת הפופולריות של יצירות אמנות צבאיות מציאותיות.
הוא צייר דיוקנאות וציורי ז'אנר כדי להרוויח כסף ולקח על עצמו עבודה באיור ספרים ומגזינים.
הוא גם ניסה להיות ללא הצלחה מדריך באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
הוא חי עם הוריו במהלך שנת 1890 ונתמך על ידם.
אביו של טרגו נפטר בשנת 1901 ואמו החורגת נפטרה כעבור שש שנים.
הבעיות הכספיות הגוברות של טרגו בתקופה זו גרמו לו לקחת לעצמו סטודנטים, כולל ולטר אמרסון באום ואשתו פלורה.
טרגו ניסה להחיות את הקריירה שלו על ידי ביסוס ציור על הרומן הפופולרי בן חור עם אחת מיצירותיו האחרונות, מרוץ המרכבה של בן חור (1908).
הוא שלח אותו לתערוכת האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1909 בניו יורק, אך היצירה לא הצליחה לעורר עניין.
ויליאם טרגו נמצא מחוסר הכרה בסטודיו שלו ב־24 ביוני 1909 ומת כבר כשהגיע הרופא.
סיבת המוות שצוינה בתעודת הפטירה שלו הייתה התאבדות על ידי רעל לא ידוע.
תוכן הסטודיו שלו בצפון ויילס הושאר בידי ולטר אמרסון באום.
ויליאם ונטון היא סדרת ספרי פנטזיה שנכתבה על ידי הסופר בובי פירס (Bobbie Peers), וגיבורה הוא הנער ויליאם ונטון.
הראשון מבין שש ספרי הסדרה, "ויליאם ונטון והחידה הבלתי אפשרית", יצא בשנת 2017, והאחרון בסדרה, "ויליאם וונטון 6 - והקטסטרופה הצנטריפוגלית" יצא בשנת 2022.
כל אחד מהספרים מתעד את ויליאם ונטון, בן 12 גאון בפתרון חידות – כישרון שירש מסבו.
כש"החידה הבלתי אפשרית" מגיעה למקום מגוריו, הוא לא עומד בפיתוי ופותר אותה, למרות התנגדות הוריו.
ויליאם לא ידע שכך יעיר מרבצם את שדי העבר, ואלה יחזרו לרדוף אותו ואת משפחתו.
הוא גם לא ידע שייחטף בידי סוכנות סודית וימצא את עצמו בבית ספר משונה מלא רובוטים, לצדם של ילדים בעלי כישרון דומה לשלו לפתרון חידות.
בספר השני, לאחר שפיצח את "החידה הבלתי אפשרית", ויליאם ונטון חוזר לביתו בנורווגיה וזוכה לתהילת עולם.
הוא מופיע בטלוויזיה ומוקף בקהל מעריצים.
התקפים משונים משתלטים עליו, משתקים את גופו וגורמים לו להזיות, והוא מתחיל לחשוד שיש לכך קשר ללורידיום שמצוי בתוכו.
כאשר ויליאם מגיע למכון למחקר על אנושי, הוא מגלה שהוא נתון בהסגר – זרקורי ענק מאירים את השמים ורובוטים ממונעים סורקים את הקרקע.
צוות בית הספר מסרב להסביר לו מדוע המכון מתנהל כמחנה צבאי סגור, וגם חברתו איסכיה מסתירה ממנו מידע.
ויליאם מגלה את האמת מאחורי האירועים המוזרים שמתרחשים ומבין שגורלם של רבים תלוי בו וביכולת שלו לפצח צפנים.
הוא יוצא למסע מסוכן שמגיע עד הרי ההימלאיה.
כאשר דמות מסתורית מציגה לוויליאם פאזל מוזר בצורת פירמידה, זה מניע סדרת אירועים ששולחת את ויליאם לנסיעה פראית מנורווגיה לאנגליה אל תעלת מריאנה, החלק העמוק ביותר של האוקיינוס.
בדרך, הוא יגלה שאי אפשר לסמוך יותר על חלק מהאנשים שהוא מכיר ושהמכון למחקר פוסט-אנושי מסתיר סוד אפל.
הוא גם יגלה ציוויליזציה עתיקה החבויה מתחת לאוקיינוס ותמנון ענק, מכני, ובעל יכולת טלפורטציה.
וכל אותו הזמן השעון מתקתק בעוד ויליאם דוהר למנוע את חזרתו של האיש שרוצה להרוג אותו ומנסה לפתור את תעלומת הלורידיום.
הכותב של הספר, בובי פירס, נולד ב-1974 והטביע את חותמו בתולדות הסרטים הנורווגיים בשנת 2006, כשזכה בדקל הזהב בפסטיבל קאן על סרטו הקצר "סניפר", אותו כתב וביים.
מאז, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הבינלאומי לקולנוע בלונדון, הוא פעיל כתסריטאי ובמאי טלוויזיה, סרטים קצרים ופרסומות רבות.
בשנת 2015 עשה פירס גם את הופעת הבכורה שלו ככותב ספרי ילדים.
"ויליאם וונטון והחידה הבלתי אפשרית" הוא הספר הראשון בסדרה עטורת הפרסים המציגה את ויליאם מפענח הקודים.
ספריו של פירס הפכו לרבי מכר והקסימו את המבקרים והקוראים כאחד.
בסדרת הספרים כמה דמויות, וביניהן:
אברהם טאלי - "הרשע", האדם בעל כמות הלורידיום הכי גבוהה.
פריץ גופמן - מנהל המכון למחקר על אנושי, החבר הטוב של סבו
איסכיה - חברתו הטובה, מתלווה אליו לכל מסעותיו
סבו - עליו מתבססת הסדרה, המרדף של ויליאם כדי לגלות את ההיסטורייה של סבו.
רוב הביקורות על סדרת הספרים הזאת משוות בין הסדרה הנ"ל לבין סדרות מפורסמות אחרות, כמו הארי פוטר, פרסי ג'קסון, ועוד.
בנוסף, הרבה ביקורות מוסיפות שהספר הוא שילוב של הארי פוטר, וצופן דה ווינצ'י.
לעומת זאת, יש ביקורות אשר מתלוננות על בניית העלילה, על הצפי בשינויים, ועל העלילה הבעייתית.
ויליאם מל טוגי הוא כדורגלן איבוארי, המשחק בעמדת החלוץ בטוזלספור מהליגה המשנה הטורקית.
טוגי החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים מליגת העל של חוף השנהב וליגת העל המרוקאית.
ב-1 ביולי 2018 חתם במכלן מהליגה הבלגית השנייה.
בתום עונת העפיל עם הקבוצה לליגת העל הבלגית.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל למשך חצי עונה לאספראנסה דה תוניס מליגת העל התוניסאית.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל למשך עונה אחת ל-RWDM מהליגה הבלגית השנייה.
ב-18 ביולי 2022 הושאל לעונה אחת להפועל ירושלים.
ב-20 באוגוסט ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1-1 מול הפועל חדרה.
ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו, בניצחון 3–0 על מכבי חיפה.
עונה לאחר מכן חתם בטוזלספור מהליגה המשנה הטורקית.
ב-14 בינואר 2018 ערך טוגי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בהפסד 0–1 לנבחרת נמיביה, במסגרת אליפות האומות האפריקאיות .
ויליאם זקנדורף האב (30 ביוני 1905 – 30 בספטמבר 1976) היה יזם נדל"ן אמריקאי בולט.
באמצעות חברת הפיתוח שלו - שעבורה החל לעבוד ב-1938 ושרכש ב-1949 - הוא פיתח חלק נכבד מהנוף העירוני של ניו יורק.
האדריכלים איי אם פיי ולה קורבוזיה תכננו מבנים עבור פרויקטי היזמות של זקנדורף.
זקנדורף נולד למשפחה יהודית ב, אילינוי, בנו של מנהל חנות לחומרי בניין.
משפחתו עברה לניו יורק כשהיה בן שלוש.
הוא למד באוניברסיטת ניו יורק אך נשר לעבוד בחברת הנדל"ן של דודו, סם בורצ'רד.
עד מהרה עזב את המשרד של דודו כדי לעבוד עבור ווב וקנאפ, מנהל בניין קטן בניו יורק ותיווך.
ויליאם טמפל היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דאלוור בשנים 1845–1846, כמושל דלאוור ה-35 ממאי 1846 ועד ינואר 1847, כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1849–1855, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממרץ 1863 ועד מותו.
ויליאם טמפל נולד במחוז המלכה אן שבמרילנד, כבנו של ג'ורג' טמפל.
משפחת טמפל חיה באזור מאז אמצע המאה ה-17. העיירה טמפלוויל, שעל גבול מחוז המלכה אן ומחוז קרוליין הסמוכים לגבול מרילנד-דלאוור, נקראה ככל הנראה על שם המשפחה.
לטמפל היו חמישה אחים ואחות אחת.
בגיל 18 הוא עבר לסמירנה שבדלאוור, והחל לעבוד שם כסוחר.
ב-1838 הוא נשא לאישה את שרה אן רינגולד, בתו של ויליאם רינגולד מהעיירה קנטון, ולשניים נולדו שתי בנות, שנפטרו בינקותן ובן אחד.
במהלך המאה ה-19 התאפיינה הפוליטיקה של דלאוור באוכלוסייה שמרנית מהמגזר החקלאי וממגזר העסקים הקטנים שהתרכזה בדרום המדינה, והיוותה בדרך כלל את הרוב, אל מול המרכז התעשייתי שהיווה את הרוב והתרכז באזור של העיר וילמינגטון שבצפון המדינה.
רוב זה הובל את חיקה של המפלגה הוויגית בראשותו של ג'ון קלייטון, אך כאשר התפלגה המפלגה על רקע סוגיית העבדות, הם עברו באופן כללי לתמיכה במפלגה הדמוקרטית השמרנית.
כאשר התגברו הנטיות לפרישה מן האיחוד לקראת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, מצא רוב זה את עצמו בהתחבטות בין נאמנות ברורה לאיחוד לבין וודאותו שהחלטות בנוגע לסוגיות קניין, כוללה סוגיית העבדות, צריכות להתקבל על ידי המדינות.
תוצאתו של מצב זה הובילה ראשית לעימות מול המיעוט שתמך במפלגה הרפובליקנית שמרכזו היה בווילמינגטון, ותמך בממשלה הפדרלית.
כאיש עסקים שמרן מצליח ושמרן, שיקף טמפל את דעות הרוב.
בסתיו 1844 הוא נבחר לבית הנבחרים של דלאוור.
בינואר 1846 הוא נבחר כיושב ראש הבית.
לאחר רצף של פטירות של מושל המדינה תומאס סטוקטון, ושל יורשו על פי חוקת המדינה, יושב ראש הסנאט של דלאוור ג'וזף מאול, הפך טמפל במפתיע למושל דלאוור בעצמו ב-6 במאי 1846, מושל המדינה השלישי שכיהן תוך שנתיים.
בגיל 32 הוא היה צעיר מושלי דלאוור לדורותיהם, עד היום, וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של סטוקטון ב-19 בינואר 1847. זמן קצר לאחר השבעתו לתפקיד הוא קיבל קריאה מנשיא ארצות הברית ג'יימס פולק לגייס כוחות ללחימה במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
במשך רוב תקופת כהונתו הקצרה כמושל, הייתה משימה זו עיסוקו המרכזי.
בבחירות של 1860 שאף טמפל לנתב את עצמו לדרך הביניים החלקלקה, והיה אחד ממנהיגי דלאוור במפלגת האיחוד החוקתי קצרת הימים.
מפלגה זו תמכה בזכותה של כל מדינה להחליט בעצמה על שאלת העבדות, אך טענה שבאופן זה או אחר יכלה זכות זו להישמר במסגרת האיחוד.
לאחר בחירתו של אברהם לינקולן ופרישת מדינות הקונפדרציה, נקט טמפל בעמדה נגד החזרה בכפייה של האיחוד, והצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית.
לאחר ששימש כיושב הראש של ועידת השלום הכושלת שהתקיימה בדובר ביוני 1861, הוא היה למועמד הדמוקרטים לבית הנבחרים של ארצות הברית במערכת הבחירות השנויה במחלוקת של 1862. יריבו של טמפל במערכת בחירות זו היה חבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני ג'ורג' פ.
פישר, שכיהן כמזכיר המדינה של דלאוור כאשר כיהן טמפל כמושל.
כעת, היה פישר משוכנע שהיו כמה תוכניות שנועדו למנוע את קיומה של מערכת בחירות לגיטימית.
לפיכך, הוא ביקש מהנשיא לינקולן להשאיר את כוחות צבא ארצות הברית בדלאוור עד לאחר הבחירות, ושיישלחו כוחות פדרליים נוספים לפקח על ההצבעה ביום הבחירות.
הדמוקרטים זעמו והצליחו להעביר בהפרש קטן את בחירתו של טמפל באספה הכללית, זאת על אף הפסדם במערכת הבחירות למשרת המושל.
בעודו מכהן באופן רשמי כחבר בית הנבחרים החל מ-4 במרץ 1863, נפטר ויליאם טמפל באופן פתאומי לפני הכינוס של הבית בדצמבר, וכתוצאה מכך לא כיהן בתפקיד באופן מעשי.
הוא היה בן 49 במותו.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו לאחר מכן, נבחר הרפובליקני נתניאל ב.
סמית'רס בשל חרם של הדמוקרטים על הבחירות המיוחדות כמחאה על המשך נוכחות הכוחות הפדרליים באתרי ההצבעה.
ויליאם טמפל נפטר ב-28 במאי 1863 בסמירנה, ונטמן בבית הקברות של כנסיית סנט פיטר האפיסקופלית שבעיר.
קברו לא היה מסומן עד 1979 כאשר הוצבה מצבה במקום בו היה קברו המשוער.
ויליאם היל ולס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר בהמפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ולס נולד ב-7 בינואר 1769 בברלינגטון, ניו ג'רזי.
משפחתו הגיעה למחוז סאסקס כשהיה צעיר, ואביו פתח עסק מסחרי מצליח בדאגסבורו, שאותו המשיך ולס הצעיר.
הוא היה בנם של רייצ'ל (היל) וריצ'רד ולס (1734–1801), שנולד בקינגסטון על ההאל באנגליה.
נישואיו לאליזבת דגוורת'י אידלוט, בת חסותו של גנרל מלחמת העצמאות ג'ון דגוורת'י, הגדילו מאוד את עושרו, שכן היא ירשה שטחים גדולים של מחוז סאסקס.
בינתיים הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1791, ועסק בכך בג'ורג'טאון שבדלאוור, ובסופו של דבר הרחיב את המשרד שלו לדובר שבדלאוור.
השחקן, המחזאי והבמאי אורסון ולס היה נין נין של ולס.
הוא התפטר לפני סיום כהונתו כדי לחפש את מזלו בעסקי הנפט בצפון פנסילבניה.
הוא חזר לבית הנבחרים של המדינה למושבים של 1811 ו-1812, ובילה את מושב 1813 בסנאט של המדינה.
הוא נבחר שוב כחבר המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'יימס בייארד האב, וכיהן מ-28 במאי 1813 עד 3 במרץ 1817. לבסוף, כיהן פעם נוספת במושב 1819 בבית הנבחרים של המדינה.
כל אותה התקופה המשיך לעסוק בעריכת דין בדאגסבורו ובמילסבורו, והיה מעורב מאוד בעסקי הנפט בפנסילבניה.
ולס מת ב-11 במרץ 1829 ליד דאגסבורו שבדלאוור, ונקבר בחצר הכנסייה של הנסיך ג'ורג', ליד דאגסבורו.
ויליאם גוסטבוס וייטלי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור, ראש עיריית וילמינגטון ושופט של בית המשפט העליון של דלאוור.
וייטלי נולד ב-7 באוגוסט 1819 ליד ניוארק שבדלאוור, להנרי וקתרין וייטלי.
ויליאם למד בבית הספר בולוק בווילמינגטון והשלים את לימודיו במכללת פרינסטון ב-1838. הוא למד משפטים אצל ג'יימס בייארד הבן, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1841 והחל לעסוק בכך בווילמינגטון.
הוא היה ראש עיריית וילמינגטון בין השנים 1875 ל-1878 והיה חבר בוועדה ליישוב סכסוכי דיג בין ניו ג'רזי ודלאוור ב-1877. הוא היה מונה מפקד האוכלוסין של דלאוור ב-1880, ומונה כשופט משנה של בית המשפט העליון של דלאוור מ-31 במרץ 1884 ועד מותו.
וייטלי מת ב-23 באפריל 1886 בווילמינגטון, דלאוור ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית אולד ברוד סטריט בברידג'טון, ניו ג'רזי.
ויליאם ורנר היה אתלט יהודי-אמריקאי, 4 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית באולם (1928–1931) בקפיצה לרוחק מהמקום.
ורנר התאמן במועדון האתלטיקה גרינווד, ניו יורק.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-25 בפברואר 1928 זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.17 מטר.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-23 בפברואר 1929 זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.20 מטר.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-18 במרץ 1930 זכה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.28 מטר, לפני ליאו סקסטון מאוניברסיטת ג'ורג'טאון (3.20 מטר) וחברו לקבוצה הווארד אהל (3.16 מטר).
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-25 בפברואר 1931 זכה במדליית זהב בפעם הרביעית ברציפות בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.30 מטר.
ויליאם טאק נולד במחוז הליפקס שבווירג'יניה כצעיר מבין תשעת ילדיהם של רוברט ג'.
טאק, איש תעשיית הטבק ובעצמו חבר בית הנבחרים של וירג'יניה, ושל וירג'יניה סוזאן פיטס.
הוא נקרא על שמו של סבו, ויליאם מנפורד טאק, ששירת ברגימנט הרגלים השלישי של וירג'יניה במלחמת האזרחים האמריקאית.
אימו של טאק נפטרה כאשר הוא היה בן 13. הוא התחנך בבתי הספר במחוז, בבית הספר תיכון וירגילינה, ובבית הספר לאימונים צ'טהאם (היום האקדמיה הצבאית הרגרייב ).
במשך שנתיים למד טאק בקולג' ויליאם ומרי, קיבל תעודת הוראה, ועבד במשך שנה כמנהל בית ספר ומורה במחוז נורת'אמברלנד.
לאחר מכן התגייס טאק לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת ב-1917 בקריביים.
לאחר מכן שב טאק ולמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי, שם סיים את לימודיו ב-1921. ב-1929 נשא טאק לאישה את האלמנה אווה לאבלייס דילארד, לשעבר מורה בבית ספר, שאיתה הוא היה נשוי עד מותה ב-1975, וגידל את בנה, לסטר ליין דילרד הבן, כאילו היה בנו שלו.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, החזיק טאק משרד עורכי דין פרטי במחוז הליפקס במשך עשרות שנים, בסופו של דבר בשותפות עם בנו החורג לסטר ליין דילרד הבן.
הקריירה הפוליטית של טאק החלה כאשר ב-1923 הוא נבחר כנציג מחוז הליפקס בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת, אך ב-1929 החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים, בציינו את הצורך להרחיב את עסקיו המשפטים ולפרנס את משפחתו החדשה.
עם זאת, כאשר נפטר יורשו הנבחר, נבחר טאק ב-1930 במקומו וכיהן עד שארית תקופת כהונתו ב-1932. לאחר מכן הוא נבחר ב-1931 לסנאט של וירג'יניה, שם הוא התיידד עם חבר הסנאט של ארצות הברית הארי פ.
במהלך תקופת הניו דיל, פעל טאק לביטול חוק היובש וקידם חוקים חדשים בנוגע להעסקת ילדים.
הוא גם קידם את הקמתה של מערכת לפיצויי אבטלה, סיוע לקשישים ורפורמות במערכת הכליאה.
הוא גם סייע לפיתוח מערכת הפארקים המדינתית.
ב-1941 החליט טאק להתמודד בבחירות למשרה בממשל המדינה, אך הסנאטור בירד, האיש החזק במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, בחר בקולגייט דרדן כמועמד המפלגה למשרת המושל, כך שטאק נדחק למקום השני ונבחר לתפקיד סגן מושל המדינה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1942–1946 תחת דרדן, וזכה להכרת הציבור ברחבי המדינה.
בבחירות למשרת המושל של 1945 ניצח טאק לאחר שזכה ב-66.6 אחוזים מול קולות הבוחרים, והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית ס.
פלויד לנדרת' שקיבל 31 אחוזים מהקולות ואת המועמד העצמאי הווארד קרויל.
הוא כיהן כמושל וירג'יניה בשנים 1946–1950.
כמושל, יישם טאק את שמרנותו הכלכלית כ"דיקסיקרט" כאשר ארגן מחדש את ממשלת המדינה והפעיל את חוק הזכות לעבוד .
הוא גם הקים סוכנות מדינתית לפיקוח על זיהום מים, סייע לבצע רפורמה בבתי הספר של המדינה ובמוסדות לחולי נפש, ודאג לסלילת כבישים.
טאק זכה לחשיפה ברמה הלאומית בשל אי-השקט התעשייתי במדינתו.
הוא פעל יחד עם בירד נגד הנשיא הארי טרומן, אף על פי שזה האחרון היה גם הוא דמוקרט, במיוחד נגד תוכניתו של טרומן להקים את ועדת נוהלי התעסוקה ההוגנים .
באחד המקרים, הוא גייס את עובדי חברת החשמל של וירג'יניה לשורות המשמר הלאומי של המדינה כדי למנוע איום בשביתה.
ענפי התחבורה והפחם גם הם עברו תקופות של אי-שקט תעשייתי.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש טאק את עיסוקו בעריכת דין בעיירה סאות' בוסטון שבווירג'יניה, אך לא לזמן רב, שכן כוחו עלה במנגנון המפלגתי של בירד.
ב-1953 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית שהתפנה עקב התפטרותו של תומאס סטנלי שהתמודד על משרת מושל וירג'יניה.
טאק נמנה עם חותמי "המניפסט הדרומי" של 1956. הוא הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1957 , של 1960 , של 1964, של 1968 , נגד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, ונגד חוק זכות ההצבעה של 1965. הוא היה חבר ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
טאק היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1948, 1952 וב-1967 הוא הודיע כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, בציינו כסיבה לכך את מצבו הבריאותי.
הוא נותר דמות בעלת כוח בווירג'יניה במשך שנים.
ב-1979 הוא פרש מעיסוקו בעריכת דין לאחר שלקה בשבץ מוחי.
ויליאם טאק נפטר בסאות' בוסטון ב-9 ביוני 1983, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
מדינת וירג'יניה קראה לקטע של כביש 58 העובר במחוז הליפקס על שמו של טאק, והקימה שלט ציון היסטורי לזכרו.
החווה בה נולד, באקשול פארם , צורפה ב-1987 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ויליאם טיילור היה חבר קונגרס ועורך דין אמריקאי בן המאה ה-19 מווירג'יניה.
טיילור, שנולד ב-5 באפריל 1788 באלכסנדריה, וירג'יניה, השלים לימודי הכנה, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך בסטונטון, וירג'יניה.
שם היה יושב ראש הוועדה לחשבונות בין השנים 1843–1846. טיילור מת ב-17 בינואר 1846 בוושינגטון הבירה, ונקבר שם בבית הקברות של הקונגרס.