tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שהה שישה שבועות ברציפות בראש מצעד בילבורד הוט 100, ארבעה שבועות ברציפות בראש המצעד הבריטי ושישה שבועות ברציפות בראש המצעד האוסטרלי.
כן הגיע לראש מצעדי הפזמונים באירלנד, דרום אפריקה, נורווגיה, פינלנד וקנדה, למקום השני באוסטריה ובהולנד, למקום השלישי באיטליה ובבלגיה, למקום הרביעי בניו זילנד ולמקום החמישי בשוודיה.
בישראל, כבש השיר את ראש מצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של רשת ג' בשנת 1982. במצעד הפזמונים של שנות ה-80 של בילבורד, הגיע השיר למקום הרביעי.
גם שנים ארוכות לאחר שיצא, נשאר השיר פופולרי.
נכון לשנת 2013 נמכר הסינגל באופן דיגיטלי, באמצעות הורדת קבצים, בכ-3.5 מיליון עותקים, והוא הורד כרינגטון כחצי מיליון פעמים.
בשנת 2005 הקליטה להקת אינפקציה גרסת כיסוי פארודית לשיר בעברית, בשם "עין הנמר".
השיר נכלל באלבומה "בכיף" שיצא באותה שנה.
גם הזמרת הצרפתייה אמל בנט ביצעה גרסת כיסוי לשיר.
בסרט האנימציה "'אסטריקס והוויקינגים", ביצעו את השיר גיבורי הסרט, אסטריקס ואובליקס, באחת הסצנות.
וירד אל ינקוביק ביצע גרסה פארודית של השיר בשם "The Rye or The Kaiser".
Exterminate (מאנגלית: הָשמֵד) הוא האלבום השני של להקת הבלאקנד דת' מטאל האמריקאית אנג'לקורפס.
האלבום יצא לאור בשנת 1998.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי להקת אנג'לקורפס.
פטה הלמקמפ - שירה, גיטרה בס
Eye of the Needle (בעברית: עין המחט) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה.
השיר יצא לאור ב-3 ביוני 2014, על ידי חברות התקליטים אינרציה רקורדס, RCA רקורדס ומאנקי פאזל, כסינגל השיווקי הראשון והיחיד מתוך אלבומה השביעי, .
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השלושים ושש במצעד המוזיקה האוסטרלי.
את השיר כתבו סיה וכריסטופר ברייד והוא הופק על ידי גרג קורסטין, שהפיק לסיה שירים רבים מן האלבום ואת האלבום עצמו גם כן.
סיה החליטה כי השיר יהיה כסינגל השיווקי הראשון והיחיד מתוך האלבום ובנוסף, החליטה לצלם לו וידאו קליפ נלווה שיעזור בקידום העולמי שלו.
את הקליפ פרסמה סיה כמה ימים לאחר שהכריזה על השיר כסינגל שיווקי רשמי מתוך האלבום.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר על ידי כמה אנשים מציג בתוכו רקדנית עם שמלה שחורה שמשתרעת על כל רצפת החדר שבה היא נמצאת, כשבין לבין ניתן לראות גבר מתופף על תופים.
הקליפ הפך במהרה לוויראלי, ומונה הצפיות שלו נכון לאוקטובר 2021, עומד על למעלה מ-46 מיליון צפיות.
בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-50 מיליון השמעות.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםאוסטרליה3 ביוני 2014הורדה דיגיטליתאינרציהבלגיהמאנקי פאזל, RCA רקורדספינלנדגרמניהפורטוגלספרדשוודיהשווייץ
"Eyes Open" (בעברית: "עֵינַיִם פְּקוּחוֹת") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך פסקול הסרט האמריקאי, "משחקי הרעב" (2012).
השיר יצא לאור ב-27 במרץ 2012, על ידי חברות התקליטים ביג משין רקורדס וריפבליק רקורדס, כסינגל השני מתוך הפסקול.
סוויפט כתבה את השיר לבדה והפיקה אותו עם נייתן צ'פמן.
מבחינה מוזיקלית, הוא שיר רוק אלטרנטיבי.
מבחינה לירית, מילותיו מדברות על יחסיה של קטניס אוורדין עם הקפיטול ועל כך שאסור לה לסמוך על אף אחד.
השיר ספג שבחים ביקורתיים מטעם מבקרי המוזיקה, שרבים מהם תיארו אותו כבולט בפסקול.
מעבר לכך, כתבו כי הוא מציג את הטון של סוויפט בצורה טובה יותר, בהשוואה לשיריה הקודמים.
השיר קיבל מועמדות במהלך טקס פרסי בחירת הנוער 2012 בקטגוריית "הסינגל הטוב ביותר – אישה", וזכה בפרס.
בארצות הברית, "Eyes Open" הגיע בשיאו למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לשיר הראשון מסדרת "משחקי הערב" שהצליח לעשות זאת.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לו את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה, ובשנת 2017 דווח שנמכרו ממנו 400,000 עותקים נוספים.
"Eyes Open" נכנס לעשירייה הפותחת במצעד הסינגלים שבניו זילנד.
"Eyes Open" היה אחד משני שירים שסוויפט כתבה והקליטה עבור פסקול הסרט, "משחקי הרעב", כשהשני היה "Safe & Sound".
סוויפט ביצעה לראשונה את השיר במהלך הופעה באוקלנד שהתקיימה במסגרת סיבוב ההופעות השני שלה "Speak Now World Tour".
לפני שביצעה אותו היא אמרה לקהל:
השיר הודלף לפני תאריך יציאתו הרשמי ב-20 במרץ 2012. קליפ המילים הרשמי שלו הועלה לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט ב-17 במאי באותה השנה.
"Eyes Open" הוא שיר באורך של ארבע דקות וארבע שניות.
מבקרי המוזיקה טענו שהוא מכיל את סוגת הרוק האלטרנטיבי.
לדברי סוויפט, היא כתבה את השיר על יחסיה של קטניס אוורדין עם הקפיטול ועל כך שאסור לה לסמוך על אף אחד.
היא תיארה אותו כמנוגד ל-"Safe & Sound" המלנכולי, וקבעה כי "השיר "Eyes Open" מהיר בהרבה מ-"Safe & Sound" והגוון המוזיקלי של שניהם שונה לחלוטין זה מזה".
השיר נכתב בסולם סול מז'ור ובעל 137 פעימות בדקה.
משמעות השיר קשורה בעיקר ל"משחקי הרעב".
בסרט, צריכים תמיד להישאר ערניים ומכאן נגזר שמו של השיר "Eyes Open" (בעברית: "עיניים פקוחות").
כמו כן, מאבק ההישרדות של קטניס קשור לקשיים עמם התמודדה בחייה.
היא מאמינה שבזמן שהיא מקיימת מעשים טובים, האנשים מאחוריה מחכים שתעשה טעות.
בשירה של סוויפט "The Lucky One" הלקוח מהאלבום Red, ישנה התייחסות נוספת לסרט.
הגשר המוזיקלי ב-"Eyes Open" מתייחס למשימה האחרונה שעל קטניס לבצע כדי לזכות ב"משחקי הרעב".
ג'ייסון ליפשוץ מבילבורד סקר אותו גם כן, והפנה כלפיו ביקורת חיובית.
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-104 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג", שפורסמה על ידי רוב שפילד.
באטלנטיק שיבחו את השיר, תוך שכינו אותו כ"המנון המזכיר את אבריל לאבין".
ב-BuzzFeed דורג במקום ה-115 ברשימת "167 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג", בעוד שב-NME דורג במקום ה-119 ברשימת "השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
במגזין Paste דורג במקום ה-93 ברשימת "158 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג", תוך שב-Vulture דורג במקום ה-150 ברשימת "179 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
ארגוןרשימהמיקוםמקוררולינג סטוןכל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג104BuzzFeed167 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג115NMEהשירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג119Paste158 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג93Vulture179 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג150
השיר הופיע לראשונה במצעד הבילבורד הוט 100 במקום ה-19 עם מכירות של למעלה מ-176,000 בשבוע הבכורה שלו.
"Eyes Open" הופיע לראשונה במצעד שירי הפופ של בילבורד במקום ה-28, והפך לראשון שלה שהצליח להופיע לראשונה במקום כזה במצעד הזה, אך לאחר כמה חודשים הוציאה את השיר "We Are Never Ever Getting Back Together" שהופיע לראשונה במקום ה-18 במצעד.
ב-28 באפריל 2012 דווח כי השיר עלה למקום ה-20 במצעד.
השיר הופיע לראשונה במקום ה-24 במצעד 40 השירים למבוגרים וב-12 במאי 2012 עלה למקום ה-11. לאחר מכן, הפך לשירה ה-16 שקיבל את תואר הפלטינה בארצות הברית ולשירה השני מ-The Hunger Games שעשה זאת.
בנובמבר 2017, דווח כי הוא נמכר בלמעלה מ-1.4 מיליון עותקים בארצות הברית, מה שהפך אותו לאחד משירי הנושא הנמכרים ביותר של סוויפט במדינה.
מחוץ לארצות הברית, זכה "Eyes Open" להצלחה מתונה.
בקנדה הוט 100 הגיע למקום ה-17 במצעד שפורסם ב-7 באפריל 2012. במצעד ה-CHR/Top 40 וה-Hot AC הגיע למקומות ה-34 וה-24 בהתאמה.
במצעד הסינגלים האוסטרלי, הגיע למקום ה-47 במצעד שפורסם ב-26 במרץ 2012. בניו זילנד, הגיע למקום השישי, והפך לשירה השלישי של סוויפט שנכנס לעשירייה הפותחת במצעד של המדינה, כשהקודמים לכך היו "Love Story" ו-"You Belong with Me".
בנוסף לכך, "Eyes Open" זכה להצלחה במצעד הסינגלים האירי ובמצעד הסינגלים הבריטי, שם הגיע למקומות ה-65 וה-70 בהתאמה.
"Eyes Open" היה השיר היחיד מסדרת סרטי "משחקי הרעב" שהצליח להגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100, עד שבשנת 2014 הצליח השיר "The Hanging Tree" של ג'יימס ניוטון הווארד וג'ניפר לורנס להגיע למקום ה-12.
שנה טקס קטגוריה תוצאה מקור 2012 פרסי בחירת הנוער הסינגל הטוב ביותר – אישה
מקוםתאריםמכירותארצות הברית (RIAA)פלטינה1,400,000ניו זילנד (RMNZ)זהב7,500סיכוםבכל העולם1,902,000 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורארצות הברית27 במרץ 2012רדיו להיטים עכשווייםביג משין • ריפבליק
"Extravagant" (בעברית: "בַּזבְּזָנִי" או "פַּזְרָנִי") הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי ליל דורק, ביחד עם הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך האלבום, Love Songs 4 the Streets 2. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2019, כסינגל מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-24 במצעד שירי הראפ הדיגיטליים.
השיר נכתב על ידי סקפול, ג'וליאן קרוז, ווידניק פרוולון, ניקי מינאז' וליל דורק והופק על ידי סקפול וג'וליאן קרוז.
השיר הוא שיר מסוגת ההיפ-הופ והרית'ם אנד בלוז.
כמו כן, השיר מדבר על כך שמינאז' יכולה לספק כביכול יחסי מין טובים יותר מנשים אחרות.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, שליליות ומעורבות כאחד, מטעם שלל אתרי מוזיקה ומגזינים שונים.
Extraordinary Machine הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת האמריקאית פיונה אפל.
האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2005 דרך חברת התקליטים אפיק רקורדס.
האלבום תוכנן תחילה לצאת לאור בשנת 2003, אך הוצאתו נדחתה מספר פעמים ללא הסבר מטעם חברת התקליטים, מה שהוביל להשערות לגבי סכסוך בין החברה לבין אפל, ואף נעשו ניסיונות מצד מעריציה לשכנע את חברת התקליטים להוציא את האלבום.
האלבום הועמד לפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר בשנת 2006.
F*ck Love הוא המיקסטייפ של הראפר והזמר האוסטרלי דה קיד לארוי.
המיקסטייפ יצא לאור ב-24 ביולי 2020, על ידי חברות התקליטים גרייד איי וקולומביה.
מתוך המיקסטייפ יצאו חמישה סינגלים.
מהדורת דלוקס של המיקסטייפ יצאה לאור ב-6 בנובמבר 2020. המהדורה נקראה F*ck Love (Savage) וכללה כ-7 שירים חדשים כולל הסינגל "So Done", בנוסף להופעות אורח של האמנים YoungBoy Never Broke Again, אינטרנט מאני, מרשמלו ומשין גאן קלי.
המהדורה לוותה בקליפ הפתעה לשיר, "Always Do".
מהדורת דלוקס נוספת של המיקסטייפ יצאה לאור ב-23 ביולי 2021, בשם F*ck Love 3: Over You.
היא כוללת שבעה שירים חדשים, בהם הסינגל "Stay" ביחד עם ג'סטין ביבר.
המהדורה המורחבת של F*ck Love 3: Over You, הנקראת F*ck Love 3+: Over You יצאה לאור ב-27 ביולי 2021.
F*ck Love הופיע לראשונה במקום השמיני במצעד בילבורד 200, לאחר שצבר כ-40,000 יחידות שקולות לאלבום (כולל כ-7,000 עותקים כמכירות אלבומים טהורות) בשבוע הראשון לצאתו.
האלבום היה לראשון של לארוי שנכנס לעשרת המקומות המובילים בארצות הברית.
האלבום צבר גם כ-49.39 מיליון השמעות בפלטפורמות הזרמות המוזיקה באותו השבוע.
לאחר ההוצאה לאור של מהדורת הדלוקס, הגיע הפרויקט למיקום שיא חדש, המקום השלישי במצעד, והרוויח 52,000 יחידות שקולות לאלבום.
לאחר צאתו של F*ck Love 3: Over You, מהדורה מחודשת של המיקסטייפ, הוא הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, וקפץ 25 מקומות במצעד, ובכך הפך המיקסטייפ לפרויקט הראשון של לארוי במקום הראשון במצעד.
Extra הוא אלבום של הזמר והמלחין הברזילאי ז'ילברטו ז'יל, שיצא בשנת 1983. האלבום, כמו חלק גדול מהאלבומים של ז'יל משנות ה-80, הושפע מרגאיי.
חלק מהשירים באלבום הושפעו מסמבה ופאנק.
כל הרצועות נכתבו על ידי ז'ילברטו ז'יל, אלא אם צוין אחרת
"E lá poeira" (ז'ילברטו ז'יל, אום בנדה אום)
"Dono do pedaço" (ז'יל, וולי סלומאו, אנטוניו סיסרו)
"Lady Neyde" (ז'יל, אנטוניו ריזריו)
"Eyes Closed" הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי אד שירן.
הוא יצא ב-24 במרץ 2023 דרך אסיילום ואטלנטיק רקורדס כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן החמישי שלו, − ("Subtract").
השיר נכתב על ידי שירן, מקס מרטין, שלבאק ופרד אגיין והפיקו ארון דסנר, מרטין, שלבאק ופרד.
"Eyes Closed" נכנס לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
שירן הכריז על השיר לצד הכרזת האלבום ב-1 במרץ 2023. ב-9 במרץ, הוא שיתף טיזר של השיר בחשבונות המדיה החברתית שלו, וביצע חלקים מהשיר על גיטרה אקוסטית ופסנתר.
בטיקטוק שפורסם באותו יום, נחשף שהשיר יהיה הסינגל המוביל של האלבום.
השיר כביכול נותן כבוד ליזם המוזיקה לשעבר וחברו הקרוב של שירן, ג'מאל אדוארדס , שמת בפברואר 2022 ממנת יתר של סמים.
כשדיבר על האובדן, חשף שירן, .
הוא ציין את רגשותיו: "פחד, דיכאון וחרדה" כהשראה מאחורי השיר.
השיר הופיע בצורה בולטת בטריילר הראשון של הסרט התיעודי של דיסני+ על שירן, Ed Sheeran: The Sum of It All, שיתעד פרטים על חייו הפרטיים.
בשיר קולו של שירן בעל גוון עשיר והפלצטו שלו מתרכך כשהוא שר את הפזמון, "אני ממשיך לרקוד בעיניים עצומות".
בסקירה שכתב ל"הגרדיאן", העיתונאי הבריטי אלכסיס פטרידיס ציין שהשיר כלל נגינה בגיטרה ככלי הקשה ושהפזמון היה "עקבי" ו"ידידותי לרדיו".
השיר, שנכתב במקור כשיר פרידה, קיבל משמעות חדשה לאחר ששירן סבל מאובדנים אישיים.
המילים מרגישות "יותר אישיות" ו"קשורות במפורש לאירוע מאוד ספציפי" - מותו של ג'מאל אדוארדס.
רוזין אוקונור מעיתון "אינדפנדנט", דירג את השיר בארבעה כוכבים וכתב ש"הרבה מהעוצמה הרגשית" של השיר היה בהגשה של שירן.
בביקורת מעורבת, אלכסיס פטרידיס מ"הגרדיאן" העניק לשיר שלושה כוכבים מתוך חמישה, וכתב ש"אתה כבר יודע אם תאהב אותו, תתעב אותו עם כל חלק שבך" או "פשוט תתפעל מהיעילות שלו בלי להתרגש".
הקליפ בהשראת הסרט "הארווי" ל"Eyes Closed" יצא לצד הסינגל.
בבימויה של מיה בארנס, הקליפ מתאר את שירן בעקבות מפלצת כחולה גדולה שרק הוא יכול לראות במהלך הלילה שלו, המייצגת את צערו.
עד מהרה הוא מוצא אנשים אחרים עם מפלצות משלהם, לפני שלבסוף הוא עומד מול שלו ושר את השורה האחרונה של השיר, מה שגורם לה להיעלם.
"Eyes Closed" בוצע ב-1 באפריל 2023 בתוכנית האירוח הבריטית, "המופע של ג'ונתן רוס" .
"Extraordinaire" (בעברית: "יוצא דופן") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אדרת.
את השיר הוציאה בשנת 2011 לאור חברת התקליטים היט רקורדס ותקשורת, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן השלישי של הזמרת, Jewish Girl.
שם השיר "Extraordinaire" והמשפט הפותח את הפזמון "Quelle atmosphere c'est extraordinaire" הובא כרעיון של אדרת ונכתבו המילים יחד עם אוולין כץ בהתאם ללחן שחיברה אדרת.
את הפקתו ביצעה לצד ויקטור ליברסקי ודביר הלוי, שהוציא בעבר את הרמיקס הרשמי ל-"Say No More".
לא הופק לו ווידאו קליפ רשמי, אך קטע אודיו שלו פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של אדרת ב-16 ביוני 2011.
הוא הפך ללהיט בלבנון, ודורג במקום הרביעי במצעד הפזמונים במדינה.
על מנת לקדמו יצאה רמיקס רדיו אחד.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםכלל העולם2008תקליטור • הורדה דיגיטליתהיט רקורדס ותקשורת
הקטע האינסטרומנטלי שנקרא "Sirius" משתלב ב-"Eye in the Sky" בהקלטה המקורית.
בשנת 2019 הקליט אלן פרסונס גרסה בקטלאנית, תחת הכותרת "Seré els teus ulls al camí" ("אני אהיה העיניים שלך בדרכים"), עבור התקליטור בעריכתו של La Marató de TV3, טלטון המוקדש לגיוס כספים לחקר מחלות חשוכות מרפא.
בהקלטה המקורית, הקטע האינסטרומנטלי בן 1:54 הדקות שנקרא "Sirius" מקדים מיד את "Eye in the Sky".
בגרסת הסינגל, "Eye in the Sky" מופיע בפני עצמו, עם "Sirius" ערוך.
זו הייתה הגרסה שהושמעה בדרך כלל ברדיו פופ באותה תקופה.
עם זאת, תחנות רוק ורוק קלאסי המבוססות על אלבומים כוללות כיום כמעט תמיד את הפתיח של "Sirius".
אלן פרסונס - Fairlight CMI, הפקה, הנדסה, מלחין
אריק וולפסון - פסנתר חשמלי, שירה, מלחין, מילים
דייוויד פייטון - גיטרה בס
כריס ריינבו - קולות רקע
"Eyes Closed" (בעברית: "עיניים עצומות") הוא שיר של ההרכב האמריקאי Imagine Dragons.
הוא יצא לאור ב-3 באפריל 2024, כסינגל מתוך אלבום האולפן השביעי של הלהקה, Loom, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-Kidinakorner.
השיר תואר כשילוב של ראפ - רוק, פופ ורוק אלטרנטיבי.
לאחר מכן, דן ריינולדס ציין:
במרץ 2024, "Eyes Closed" הוקלט לראשונה בעקבות המהדורה האחרונה של "Children of the Sky" באמצעות קטעים שונים, בעקבות קודים וחידות סודיות לפתרון באתר הרשמי של הלהקה.
ב-31 במרץ, הכריזה Imagine Dragons על הסינגל, וב-22 באפריל נחשף שם האלבום, Loom.
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס הווידאו קליפים של MTV11 בספטמבר 2024האלטרנטיבי הטוב ביותר
Eyes Wide Open הוא אלבום האולפן השני של להקת הבנות הדרום קוריאנית טווייס, שיצא לאור ב-26 באוקטובר 2020 על ידי JYP Entertainment ו-Republic Records.
זהו האלבום הקוריאני הראשון באורך מלא של הלהקה שיצא מזה כמעט שלוש שנים, לאחר האלבום הקודם Twicetagram.
האלבום כולל שלושה עשר שירים, כולל הסינגל המוביל "I Can't Stop Me".
מבחינה מוזיקלית האלבום מבוסס בעיקר על פופ, יחד עם אלמנטים של רטרו - סינת', דאנס-פופ, סיטי-פופ יפני וכן אר-אנד-בי-עכשווי.
האלבום הופק על ידי מגוון רחב של מפיקים כולל מלאני פונטנה, ג'וש רקורד, LDN Noise, DJ Swivel ו-Dua Lipa, כאשר מייסד JYP Entertainment, ג'ין יאנג פארק, שימש כמפיק בפועל של האלבום.
חברות הלהקה השתתפו בהפקה בכתיבת שירים של שש מתוך שלוש עשרה הרצועות שבאלבום.
מבחינה לירית, האלבום דן בנושאים של אהבה, נדודי שינה, ביטחון עצמי, עידוד עצמי, חרדה ועוד.
האלבום זכתה להצלחה מסחרית ולשבחים ממבקרי מוזיקה, שהחמיאו למגוון הרחב של ז'אנרים מוזיקליים המופיעים באלבום וכן להתפתחות המוזיקלית של הלהקה.
האלבום הגיע למקום ה-72 במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר של טוויס.
כמו כן, הוא הגיע למקום השני במצעד האלבומים של גאון.
באפריל 2021, קיבל האלבום פלטינה כפולה מאגודת התוכן הקוריאנית (KMCA).
הסינגל המוביל, "I Can't Stop Me", הגיע למקום ה-8 במצעד הדיגיטלי של סירקל צ'ארט, והפך לסינגל ה-14 של הקבוצה שנכנס למצעד, כמו גם הסינגל השלישי של הקבוצה שהגיע לראש מצעד השירים הדיגיטליים של Billboard World.
הלהקה הופיעה במספר תוכניות מוזיקה דרום קוריאניות, כמו אם קאונטדאון ו-Inkigayo לשם קידום האלבום.
האתר Beats Per Minute כלל את האלבום ברשימת "50 האלבומים המובילים של 2020", ודירג אותו במקום ה-45, כאשר הסופר JT Early החמיא לנוכחות היצירתית של הלהקה באלבום ולשילוב של מגוון ז'אנרים שונים.
האלבום נכלל על ידי המגזין טיים ברשימת "שירים ואלבומים שהגדירו את השנה המונומנטלית של קיי-פופ בשנת 2020. הסופרת קאט מון שיבחה את הלהקה, וקבעה כי "אפילו כשהם שרים על סערה פנימית, המילים באות לידי ביטוי באמצעות קולות מתוקים ומנגינות אופטימיות - מה שמעניק למאזין חיבוק מרגיע ומחייה".
תמר הרמן מ-"סאות' צ'יינה מורנינג פוסט" כללה את האלבום ברשימת "15 אלבומי הקיי-פופ המובילים לשנת 2020", תוך שהיא מדגיששה את מסירותה של טווייס ל"שלמות פופ בוגרת ודרמטית יותר, כשתשע הבנות עברו בין מגוון ז'אנרים בצורה חלקה".
מייק ואס מבלוג המוזיקה "אידולטור" כלל את האלבוםברשימת "70 אלבומי הפופ הטובים ביותר לשנת 2020" של הבלוג, במקום ה-41. רידי צ'קרבורטי מרולינג סטון הודו דירג את האלבום במקום השני ברשימת "10 אלבומי ה-K-pop הטובים לשנת 2020" של המגזין, וכתב כי האלבום הוא "הטוב ביותר עד כה" של טווייס.
האלבום הגיע למיקום השיא שלו כשהגיע למקום השני במצעד האלבומים השבועי של סירקל צ'ארט במצעד של ה-31 באוקטובר 2020. האלבום היה האלבום ה-5 הנמכר ביותר במצעד Hanteo לחודש אוקטובר, נמכר בכ- 107,345 עותקים ביום הראשון לצאתו, ובסך הכל 227,883 עותקים עד סוף החודש.
חודשיים לאחר צאתו, האלבום הגיע לראשונה למקום ה-72 בצעד Billboard 200 בארצות הברית, וסימן את הכניסה הגבוהה ביותר של הלהקה למצעד.
האלבום הגיע גם למקום השני במצעד האלבומים העולמיים של בילבורד ולמקום ה-12 במצעד מכירות האלבומים המובילים של בילבורד.
ב-8 באפריל 2021, האלבום קיבל הסמכה של פלטינה כפולה מאגודת התוכן המוזיקה של קוריאה, לאחר שהגיע למכירות של למעלה מ-500,000 עותקים, והיה לאלבום השני של הלהקה שהגיע למעמד זה, לאחר האלבום More & More.
Eyes Wide Open (בעברית: עיניים פקוחות לרווחה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת והשחקנית האמריקאית סברינה קרפנטר.
הוא יצא לאור ב-10 באפריל 2015 תחת הוצאת חברת הוליווד רקורדס.
בשנת 2015, קרפנטר הייתה ידועה בתור שחקנית וזמרת בת 15 הידועה בכיכובה בסדרת הטלוויזיה "העולם של ריילי".
Eyes Wide Open הוא אלבום הבכורה שלה באורך מלא, בעקבות המיני אלבום הקודם שלה Can't Blame a Girl for Trying.
בספטמבר 2025 קרפנטר חשפה שחברת התקליטים הוליווד רקורדס הדפיסה רק 200 עותקי ויניל מהאלבום, שיועדו לעיתונאים ו-VIP.
קרפנטר עצמה לא החזיקה עותק, והגיבה בהומור על חוסר ההשקעה בה בתחילת דרכה.
ב-26 בפברואר 2015 קרפנטר שיתפה את עטיפת האלבום עם מעריציה בטוויטר, בעקבות פרסום הקליפ שלה לשיר "We'll Be The Stars".
ב-8 ביוני, קרפנטר ביקרה ב-AOL Studios בניו יורק שם קידמה את הקלים "Eyes Wide Open", והודיעה שהוא יוקרן בבכורה בערוץ דיסני ולאחר מכן ב-Vevo ב-14 ביוני.
היא שיתפה הצצה לקליפ באינסטגרם שלה.
ב-14 באוגוסט קרפנטר הוציאה גרסה אקוסטית לשיר "Right Now".
הגרסה האקוסטית כוללת עיבוד פשוט עם גיטריסט בלבד, המבוצעת על גג בניו יורק.
קרפנטר זכתה בפרס רדיו דיסני למוזיקה על הסינגל שלה "Can't Blame A Girl For Trying" בקטגוריית שיר הקראש הטוב ביותר.
השירים האהובים על קרפנטר מהאלבום שלה כוללים את "Eyes Wide Open", "Too Young" ו-"Two Young Hearts".
היא כתבה את "Too Young", שהוא אחד השירים הראשונים שלה ובלדה.
"Two Young Hearts" מתואר כשיר עוצמתי שמייצג אותה.
בסקירת אלבום שנכתבה באתר "Headline Planet", נכתב כי האלבום מציג את יכולתה של קרפנטר לבטא פרסונה מוזיקלית ייחודית, תוך התמקדות בכנות הרגשית וברוח הצעירה שלה ולא רק ביכולת שירה טכנית.
קולה של קרפנטר מתואר כמושך, ומפגין גם תמימות נעורים וגם רגש.
בנוסף, צוין כי האלבום שם דגש על סיפור וחיבור רגשי על פני טכניות ווקאלית.
הרצועות "Seamless", "Two Young Hearts" ו-"Best Thing I Got" זכו לשבחים על כך שהעצימו את המסר של קרפנטר תוך שהם מספקים לה מקום להביע את זהותה.
הרצועות "Can't Blame a Girl for Trying" ו-"Darling I'm a Mess" מודגשים כשמייגן טריינור משתתפת בכתיבה שמתיישרת היטב עם הסגנון המוזיקלי של קרפנטר.
הרצועה "Too Young" מודגשת כבלדה בולטת המדגישה אהבת נעורים ורגשות, המתארת את המיומנות הקולית והפגיעות הרגשית של קרפנטר.
"We'll Be the Stars" ו-"Eyes Wide Open" מתוארים כרגעים חלשים יותר באלבום, בהיותם רצועות פופ גנריות יותר שאינן תופסות במלואן את האיכויות הייחודיות של קרפנטר.
גם "Right Now" ו-"White Flag" נחשבים פחות מוצלחים, מכיוון שהם לא תופסים את הנקודות הרגשיות או המלודיות.
הביקורת מציינת שאמנם האלבום אינו להיט מסחרי, אבל הוא מסמן את קרפנטר כאמנית גדולה בהתהוות בשל סירובה להתפשר על זהותה הצעירה ועל היושרה הרגשית.
האלבום הופיע לראשונה במקום ה-43 במצעד בילבורד 200. האלבום מכר כ-12,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע שהסתיים ב-19 באפריל 2015, לפי נילסן מיוזיק.
(Extra Texture (Read All About It הוא אלבום האולפן השישי של המוזיקאי האנגלי ג'ורג' האריסון.
זה היה אלבומו האחרון של האריסון שהוציאו לאור אפל רקורדס ו-EMI.
האלבום יצא לאור ב-22 בספטמבר 1975, תשעה חודשים לאחר סיבוב ההופעות של האריסון באמריקה הצפונית בשנת 1974 יחד עם ראווי שנקר.
מבין אלבומי הסולו של הריסון לאחר פירוק הביטלס, זהו האלבום היחיד שבו מילותיו נטולות כל מסר רוחני ברור.
הוא הוקלט בעיקר בארצות הברית ולא באנגליה, בעת שהאריסון שהה בלוס אנג'לס.
בין המוזיקאים שתרמו לאלבום נמנים דייוויד פוסטר, ליאון ראסל ובילי פרסטון.
בניגוד לתוכן המוזיקלי של האלבום, עיצובו הגרפי משדר אווירה אופטימית וכולל עטיפה בעלת משטח מחוספס.
למרות שהאלבום לא זכה לביקורות חיוביות רבות, הוא זכה בתואר אלבום הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי תוך חודשיים מיציאתו.
האלבום יצא מחדש בספטמבר 2014, כחלק ממארז התקליטורים .
F-14 טומקט (Tomcat; מאנגלית: "חתול"; מקור הכינוי Tomcat הוא באות הקריאה בקשר שניתן לאדמירל תומאס קונולי) הוא מטוס קרב על-קולי, דו-מנועי, דו-מושבי, עם כנף בעלת משיכה משתנה, מתוצרת חברת גראמן האמריקאית.
ה-F-14 היה מטוס הקרב העיקרי של הצי האמריקאי להשגת עליונות אווירית בסביבה ימית, הגנת צי ויירוט וסיור טקטי מ-1972 עד 2006, שאז הוחלף בתפקידו על ידי F/A-18 סופר הורנט.
החל משנות ה-90 הופעל ה-F-14 גם במשימות תקיפה באמצעות נשק מונחה, עם ציודו במערכת ה-LANTIRN.
המטוס פותח לאחר שבוטל מיזם ה-F-111B, והיה למטוס הקרב הראשון שבתכנונו יושמו לקחי מלחמת וייטנאם.
ב-1972 הוא נכנס לשירות הצי האמריקאי, כמחליף ל-F-4 פנטום.
המדינה הזרה היחידה שרכשה את המטוס הייתה איראן (79 מטוסים), ב-1976, בתקופת שלטונו של השאה (לפני המהפכה האסלאמית בשנת 1979), שם נכנס לשירות חיל האוויר האיראני האימפריאלי.
הוא יצא משירות הצי האמריקאי ב-30 בספטמבר 2006, כאשר ה-F/A-18 סופר הורנט תפס את מקומו.
נכון ל-2015, המטוס נמצא בשירות חיל האוויר של הרפובליקה האיסלאמית האיראנית בלבד.
המטוס פותח במטרה להחליף את הגרסה הימית של מטוס התקיפה F-111, שהתגלתה ככבדה, מגושמת ובלתי-מתאימה לשירות על נושאות מטוסים.
הגרסה הימית בוטלה סופית בשנת 1968. המטוס תוכנן להשתמש במערכות ההנעה והנשק של ה-F-111, ולבצע הסבה מדורגת למערכות חדשות.
הדגם הראשון (A) צויד במערכות הישנות, בדגם השני (B) הורכבו מנועים חדשים ובדגם השלישי (D) הוכנסה לשימוש מערכת הנשק החדשה.
המטוס תוכנן כמטוס יירוט, להגנה על ספינות חיל הים מטילי השיוט הסובייטים.
הוא נשא שני סוגי מכ"ם, 4 מכ"מי גל-רציף ו-2 מכ"מי פעימות.
בעזרתם היה יכול לאתר עשרות מטרות ממרחק 320 ק"מ בו-זמנית.
החימוש העיקרי שלו היה טילי אוויר-אוויר AIM-54 פניקס, לטווח 200 ק"מ.
את ששת טילי הפניקס שנשא, יכול היה לירות בעת ובעונה אחת אל עבר 6 מטרות שונות.
(הטילים האלו הוצאו משירות בספטמבר 2004).
F-14 היה המטוס היחיד בעולם הנושא ומשגר טילי פניקס.
חימוש נוסף: טילי אוויר-אוויר AIM-7 ספארו, AIM-9 סיידוויינדר ותותח M61 וולקן בקוטר 20 מ"מ.
בהמשך, המטוס הותאם לנשיאת חימוש מונחה לתקיפת מטרות קרקע.
דגם A טס לראשונה בדצמבר 1970, דגם B טס לראשונה בנובמבר 1987 ודגם D טס לראשונה בשנת 1990.
בהמשך, חברת גראמן התמודדה במכרז לפיתוח מטוס תקיפה חדש עבור חיל הים והציעה דגם משופר (בשם "סופר-טומקט 21"), אך הפסידה למטוס ה-F/A-18 סופר הורנט של בואינג, בשל מחירו הגבוה של ה"סופר-טומקט".
ה-F-14 וה"סופר-טומקט" הם המטוסים היחידים המסוגלים להתחמש בטילי הפניקס (AIM-54) לטווחים ארוכים במיוחד (מעל ל-210 ק"מ) בעוד ה-F/A-18 יכול לשאת טילים עד לטווח בינוני (מסוג AIM-120 AMRAAM לטווח של כ-75 ק"מ בדגמים הראשונים ו-110 ק"מ בדגם D האחרון).
המטוס לא נמכר בהצלחה למדינות זרות, בגלל מחירו הגבוה וחוסר יכולתו לתקוף מטרות קרקע.
בנוסף לצי האמריקאי, מחזיק חיל האוויר האיראני ב-79 מטוסים מסוג זה, שנרכשו לפני המהפכה האיסלאמית ב-1979. בנוסף חיל האוויר הישראלי בחן את המטוס, אך בסוף בחר ב-F-15 איגל.
המטוס נכנס לשירות בשנת 1973, והחליף את מטוסי ה-F-4 "פנטום" הוותיקים.
בנובמבר 1987 הוצג דגם B, עם מנועים חדשים מתוצרת ג'נרל אלקטריק.
בשנת 1990 הוצג דגם D, שצויד במערכות חדשות ומתקדמות.
כל המטוסים הותאמו לתקיפה בחימוש מונחה ולפעולה בלילה והותקנו בהם מערכות חדשות.
הוא יצא משירות הצי האמריקאי ב-22 בספטמבר 2006, כאשר ה-F/A-18 סופר הורנט תפס את מקומו.
איראן רכשה 79 מטוסים, והם נפלו לידיהם של מנהיגי המהפכה האיסלאמית בשנת 1979. ארצות הברית סירבה לספק לאיראנים תמיכה טכנית מכל סוג, ואלה העבירו את מערכות המטוס לבדיקה בברית המועצות, שמיהרה לפתח מערכות מקבילות.
כיום לא ידוע מה מצב המטוסים וכמה מהם כשירים לטיסה.
ביוני 2025 כחלק ממבצע עם כלביא הופצצו 5 מטוסי F-14 איראנים בידי חיל האוויר הישראלי.
ב-19 באוגוסט 1981, שני מטוסי F-14A הפילו שני מטוסי סוחוי 22 לוביים בטילים.
ב-4 בינואר 1989, שני מטוסי F-14A הפילו שני מטוסי מיג 23 לוביים בטילים.
ב-6 בפברואר 1991, במהלך מבצע "סופה במדבר" (מלחמת המפרץ הראשונה), מטוס F-14A הפיל מסוק מי-8 עיראקי בטיל.
ב-21 בינואר 1991, מטוס F-14B הופל מפגיעת טיל קרקע-אוויר (נ"מ) עיראקי מדגם SA-2. אנשי הצוות נטשו את המטוס - אחד מהם נמלט והסתתר עד שחולץ כעבור שמונה שעות, והשני נפל בשבי העיראקי ושוחרר בסיום המלחמה.
במסגרת הלחימה ביוגוסלביה בשנת 1999, מטוסי F-14 ביצעו משימות תקיפה וסיור.
במסגרת הלחימה באפגניסטן משנת 2002, מטוסי F-14 ביצעו משימות תקיפה.
מטוסי F-14 איראניים השתתפו במלחמת איראן–עיראק (1980–1989),במהלך המלחמה הפילו מטוסי ה-F-14 עשרות מטוסים עיראקים - כולל מספר מטוסי מיג-25 אשר הוטסו בין השאר על ידי טייסים סובייטים.
במהלך המלחמה נאלצו האיראנים להתמודד עם בעיות שונות במטוס- בעיקר מחסור בחלפים.
במהלך מבצע עם כלביא הפציצו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי מסלולי המראה וכלי טיס איראניים, ביניהם מטוסי F-14 שחנו על אדמת איראן.
אנשי צוות: שניים (טייס וקצין מכ"ם)
הנעה: שני מנועי טורבו-מניפה מדגם F110-GE-400 מתוצרת ג'נרל אלקטריק בעלי מבער אחורי
דחף יבש: 13,810 ליברות-כוח (72 קילו-ניוטון) כל אחד
דחף עם מבער אחורי: 27,800 ליברות-כוח (126 קילו-ניוטון כל אחד)
מהירות מקסימלית (ללא התחשבות במנועים): מאך 2.7 (2864 קמ"ש) בגובה רב
חימוש: תותחים, טילים ופצצות במשקל כולל של 6 טון
תותח: M61 וולקן בקוטר 20 מ"מ
טילים: AIM-54 פיניקס, AIM-7 ספארו, AIM-9 סיידווינדר
המטוס כיכב בסרט אהבה בשחקים והוא מופיע במשחקי מחשב כמטוסו של הצי האמריקאי בתקופת המלחמה הקרה.
ריפבליק F-105 ת'אנדרצ'יף (Thunderchief; מאנגלית: "מנהיג הרעם") היה מפציץ קרב מתוצרת חברת ריפבליק אוויאיישן, שהיה ידוע בקרב טייסיו בכינוי "ת'אד".
הת'אנדרצ'יף היה מטוס קרב על-קולי, של הדור השני, דו-מושבי וחד-מושבי, מסדרת המאה, ששימש את חיל האוויר האמריקני.
הוא מטוס הקרב החד-מנועי הגדול ביותר שהופעל על ידי חיל האוויר האמריקני, ונעשה בו שימוש רב במהלך מלחמת וייטנאם הן במשימות תקיפה והן במשימות דיכוי הגנה אווירית.
התפקיד העיקרי שיועד ל-F-105 היה חדירה בגובה נמוך ובמהירות גבוהה לתוך המרחב האווירי של האויב עם פצצה גרעינית יחידה בתוך תא פצצות פנימי.
ה-F-105 טס לראשונה ב-1955, ונכנס לשירות ב-1958. בדומה למטוסים מתקדמים אחרים באותה תקופה, דגמים מוקדמים של המטוס סבלו מבעיות רבות במערכות האלקטרוניות, מערכת הדלק ובמנוע.
אף על פי כן, יכול היה ה-F-105 לשאת משקל פצצות גדול יותר ממפציצים כבדים בעלי ארבעה-מנועים מתקופת מלחמת העולם השנייה, למרחק גדול יותר ובמהירות גבוהה הרבה יותר.
כפועל יוצא, הפך ה-F-105 למטוס התקיפה העיקרי בשלבים המוקדמים של מלחמת וייטנאם, וביצע למעלה מ-20,000 משימות במחיר 334 אבדות בקרב.
דגמי ה"ויילד ויזל" הדו-מושביים, F-105F ו-F-105G, היו הפלטפורמות הייעודיות הראשונות למשימות דיכוי הגנה אווירית שלחמו נגד טיל הקרקע-אוויר S-75 דווינה (כינוי נאט"ו: SA-2 גיידליין) מתוצרת ברית המועצות.
על אף המשקל של , היה ה-F-105 מסוגל לעבור את מהירות הקול בגובה פני הים ואת מאך 2 בגובה רב, ובעל יכולת נשיאה של עד 14,000 פאונד (6,700 ק"ג) של פצצות וטילים בנוסף לתותח 20 מ"מ פנימי מסוג M61 וולקן.
הת'אנדרצ'יף יצא משירות ב-1984, לאחר שיוצרו 833 מטוסים בסך-הכל.
פיתוח ה-F-105 החל כתכנון במימון של ריפבליק אוויאיישן שנועד להחליף את ה-F-84. צוות בהובלתו של אלכסנדר קארטבלי בחן 108 תצורות שונות בטרם החליט על תכנון מטוס גדול וחד-מנועי שכינויו AP-63FBX (Advanced Project 63 Fighter Bomber, Experimental).
המטוס החדש נועד בראש ובראשונה לביצוע חדירה במהירות על-קולית בגובה נמוך לתוך ברית המועצות בפרופיל טיסה גבוה-נמוך-גבוה ולהטלת פצצה גרעינית יחידה אותה יישא בתא פנימי.
לכן, הושם הדגש על מהירות ומאפייני טיסה בגובה נמוך, טווח וכושר נשיאה.
מאפייני מטוס קרב כגון יכולת תמרון היו משניים.
נלהב בתחילה, חתם בספטמבר 1952 חיל האוויר האמריקני עם ריפבליק על חוזה לייצור 199 מטוסים.
אולם במרץ 1953 הפחית חיל האוויר האמריקני את מספר המטוסים המוזמנים ל-37 מטוסי קרב-הפצצה ו-9 מטוסי סיור טקטיים, עקב סיומה הקרב של מלחמת קוריאה.
עד לסיום בניית הדגם של ה-F-105, במרץ 1953, גדלו ממדי המטוס עד שמנוע הטורבו-סילון מדגם J71 תוצרת אליסון אנג'יין קומפני שנועד עבורו ננטש לטובת מנוע חזק יותר מדגם J75 תוצרת פראט אנד ויטני.
עקב צפי להתארכות פיתוח ה-J75, היה צפוי מנוע המטוס הראשון להיות מדגם J57 תוצרת פראט אנד ויטני, הקטן יותר.
ב-28 ביוני 1954 הזמין חיל האוויר האמריקני באופן רשמי 15 מטוסים מסוג F-105A שכינוי מערכת הנשק שניתן לו הוא WS-306.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס YF-105A נערכה ב-22 באוקטובר 1955, וב-28 בינואר 1956 טס לראשונה מטוס ה-YF-105A השני.
חרף היותם מונעים על ידי מנוע ה-J57-P-25 החלש יותר בעל כ- של דחף המבער האחורי (ה-J-75 היה צפוי לייצר עם מבער אחורי), הצליח אב הטיפוס הראשון להגיע למהירות של מאך 1.2 בטיסת הבכורה שלו.
ברם, בעיות אווירודינמיות שנוצרו עקב גרר תת קולי וכוח לא מספיק, כמו גם ניסיונה של קונבאייר עם ה-F-102 דלתא דאגר, הובילו לתכנון מחדש של מבנה המטוס כך שיתאים לחוק השטחים, מה שהעניק לו את מראה "מותני הצרעה" האופייני לו.
בשילוב עם כונסי האוויר המיוחדים המשוכים קדימה ובעלי הגאומטריה המשתנה ומנוע ה-J75, הצליח ה-F-105B החדש להגיע למהירות מאך 2.15.
במרץ 1956, החליף חיל האוויר האמריקני את הזמנת ה-F-105A בהזמנה של 65 מטוסי F-105B.
מטוס הקדם-ייצור YF-105B הראשון טס ב-26 במאי 1956, וב-19 ביוני כונה המטוס באופן רשמי ת'אנדרצ'יף, שהמשיך את סדרת שמות המטוסים של ריפבליק אוויאיישן: P-47 ת'נדרבולט, F-84, ו-F-84F ת'נדרסטרייק/RF-84 ת'נדרפלאש.
שני כנפי ה-F-105 חוברו למרכז גופו.
הכנפיים ומשטחי הזנב היו משוכות לאחור ב-45 מעלות.
המנוע היחיד הוזן על ידי שני כונסי אוויר בשורשי הכנפיים, מה ששחרר את האף לצורך התקנת ראדום שכלל מכ"ם בעל מספר מצבי פעולה.
בזמנו, היה ה-F-105 מטוס הקרב החד-מושבי הגדול ביותר שנבנה.
מבנהו המרווח סיפק מקום ל- דלק ותא פצצות שמידותיו 15 רגל 10 אינץ' על 32 אינץ' על 32 אינץ' (4.82 מטר על 0.81 מטר על 0.81 מטר), שיועד במקור לשאת פצצה גרעינית יחידה אך בפועל הכיל בדרך כלל מכל דלק נוסף בנפח .
שני מנשאים תחת הכנפיים ואחד תחת הגוף איפשרו את נשיאתם של מכלי דלק נתיקים בנפח 450 ו-650 גלון (1,730 ליטר ו-2,500 ליטר).
שני מנשאים נוספים חווטו לצורך נשיאת טילים או פצצות.
תותח M61 וולקן הותקן בצד השמאלי של אפו עם תחמושת של 1,028 פגזים.
בסך הכול יוצרו 833 מטוסי F-105 בטרם הופסק הייצור ב-1964.
מטוסי ה־F-105 מילאו תפקיד מרכזי במלחמת האוויר בווייטנאם, ושיפורים מתמידים במערכותיהם אפשרו להם לשאת את ציוד הלחימה החדש ביותר, כולל מערכות לוחמה אלקטרונית.
כ-359 מטוסים מדגם D נבנו מחדש וצוידו במערכות תנדרסטייק לתקיפה באל-ראות.
מטוסי ה-F-105G היו מטוסים מדגם F דו-מושבים שהוסבו להשמדת אתרים שהכילו טילי קרקע-אוויר בווייטנאם עם מארזי ויילד ויזל ואמצעי לוחמה אלקטרונית משני צדי גוף המטוס וארבעה טילי שרייק או 4 טילי סטנדרד ארם נגד מכ"מים.
לאחר מלחמת וייטנאם הועברו ת'נדרצ'יף לארבע כנפות משמר האוויר הלאומי, ועד לשנות ה-80 נותרו כ-20 מטוסים מדגם F-105G ו-80 מטוסי יירוט מדגמי D/B, בשירות מבצעי בחיל האוויר האמריקני ובשלוש טייסות מילואי חיל האוויר האמריקאי.
YF-105A - שני אבות-טיפוס קדם-ייצור
YF-105B - ארבעה מטוסי קדם-ייצור
F-105B - דגם הייצור הראשון; יוצרו 75
JF-105B - גרסת מטוס ניסוי; הוסבו 3 שילדות של RF-105B
RF-105B - גרסת צילום של ה-F-105B שהוצעה; לא יוצרה
F-105C - גרסת אימון שהוצעה; בוטלה ב-1957, לא יוצרה
F-105D - דגם הייצור הסופי, יכולת פעולה בכל מזג אוויר הודות לאוויוניקה מתקדמת, טיסת בכורה ב-9 ביוני 1959; יוצרו 610
RF-105D - גרסת צילום של ה-F-105D שהוצעה; לא יוצרה
EF-105F - גרסה ייעודית ראשונה למשימות דיכוי הגנה אווירית; יוצרו 86
F-105G - גרסה ייעודית למשימות דיכוי הגנה אווירית; הוסבו 61 מטוסי EF-105F ו-F-105F
תא פצצות פנימי וחמישה מנשאים חיצוניים לנשיאת משקל כולל של 14,000 ליברות (6,300 ק"ג)(2.7 טון מטען על 5 נקודות תלייה חיצוניות+3.6 טון מטען בתוך הגוף) של פצצות שימוש כללי עד לגודל של M118 במשקל 3,000 ליברות (1,400 ק"ג), או עד לשלוש פצצות גרעיניות
AIM-9 סיידווינדר ו-AGM-12 בולפאפ; מאוחר יותר AGM-45 שרייק ו-AGM-78 סטנדרד ארם בגרסה למשימות דיכוי הגנה אווירית
מערכת בקרת ירי מדגם AN/ASG-19 ת'אנדרסטיק
לוקהיד F-104 סטארפייטר הוא מטוס קרב חד-מנועי על-קולי מתוצרת סדנת הבואשים של חברת לוקהיד קורפוריישן האמריקאית.
F-104 סטארפייטר הוא אחד מדגמי סדרת המאה וממטוסי הקרב של הדור השני.
בשנים 1958–2004, עד גרסתו האחרונה (1,04S מתוצרת איטליה), שימשו דגמיו השונים של המטוס במלחמת וייטנאם ובמלחמות נוספות, בחילות האוויר של מדינות רבות.
למטוס הקרב יצא מוניטין מפוקפק בגלל מספר התאונות הגדול שבהן היו דגמיו מעורבים, ובמיוחד בחיל האוויר הגרמני, בו נהרגו 115 טייסים בתאונות.
עם זאת, במספר חילות אוויר אחרים (כמו זה הספרדי) לא אבד ולו מטוס אחד.
המטוס קשור גם לפרשיות השחיתות של לוקהיד, שבהן שיחדו אנשי החברה פוליטיקאים וקניינים כדי שירכשו את מטוסי החברה.
תחילתו של המטוס הייתה במהלך ביקור שערך קלארנס ג'ונסון ("קלי"), מהנדס ראשי ב"סדנת הבואשים" של לוקהיד, בקוריאה הדרומית בדצמבר 1951, עת ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת קוריאה.
ג'ונסון נפגש בקוריאה עם טייסי קרב, ושוחח עמם על מאפייניו של מטוס הקרב שהיו רוצים להטיס.
מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר האמריקאי באותו זמן היה F-86 סייבר, ויריבו הסילוני העיקרי היה המיג-15 הסובייטי.
ג'ונסון התרשם במיוחד מתלונותיהם של הטייסים על־כך שעליהם להטיס מטוס גדול ומורכב יותר משל יריביהם, ובקשתם הייתה למטוס קרב קטן ועתיר ביצועים.
עם שובו לארצות־הברית במרץ 1952, ריכז ג'ונסון צוות, שייעודו לעצב מטוס המתאים למשאלתם של הטייסים.
אנשי הצוות אימצו גישה מינימליסטית: שלדה נקייה ויעילה ככל האפשר מבחינה אווירודינמית, שעוצבה סביב מנוע חזק, כשהדגש המרכזי היה על משקל קל והקטנת הגרר האווירודינמי.
בשלב העיצוב הראשוני נבחנו מספר דגמים, שמשקלם נע בין 3.5 ל-25 טונות.
מדגם זה התפתח, ללא שינויים מהותיים, דגם L-083 שהוצע לבסוף.
בנובמבר 1952 הוגש העיצוב לחיל האוויר האמריקאי, ועורר סקרנות.
מקבלי ההחלטות אישרו מכרז חדש והוזמנו כמה חברות להשתתף בו.
העיצובים המתחרים היו: ריפבליק AP-55, שהיה גרסה משופרת של האבטיפוס XF-91 ת'נדרספטור; NA-212 של נורת' אמריקן, שהפך אחר־כך ל-F-107; N-102 של נורת'רופ, שהיה עיצוב חדש סביב מנוע J-79. העיצוב של לוקהיד נהנה מיתרון ברור בעיני המתכננים וזכה במכרז במרץ 1953.
בזמן פיתוח האבטיפוס, שהפך לבסוף ל-F-104, הוקדשה תשומת לב רבה לניסויים שונים בכנפיים.
במהלך הניסויים שוגרו רקטות שעליהן הותקנו דגמים מוקטנים של הכנפיים ושל הגאי הכיוון והגובה.
ניסויים אלה סייעו לא רק בקביעת עיצובן הסופי של הכנפיים והזנב, אלא גם בהחלטה על אופן ייצורן והתקנתן.
בחוזה הראשוני לפיתוח המטוס, ממרץ 1953, התחייבה לוקהיד לייצר שני מטוסים לניסויים ולהדגמה.
בתוך שנה אחת הוכן דגם בגודל מלא, ששימש לייצור שני המטוסים, והמטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו.
זמן הפיתוח הקצר היה מפתיע, במיוחד לאור החידושים המשמעותיים במבנה המטוס ובשל כך שכל המערכות - כולל כני הנסע שהתקפלו לתוך גוף המטוס בצורה מורכבת יחסית - עברו ניסויים מקיפים יותר משהיה מקובל באותה תקופה.
במועד זה לא היה מנוע J-79 מוכן עדיין, ושני מטוסי הניסוי הראשונים טסו עם מנוע רייט J-65 של קרטיס-רייט.
לאחר טיסת הבכורה התברר שמנוע רייט J-65 אינו מתאים למטוס, ולא יוכל להביאו למהירות המרבית שהעיצוב והמבנה בנוים לשאת.
למרות חדשנותו, ולמרות התאמתו לציפיותיהם ולרצונם של טייסים, לא התלהבו בכירי חיל האוויר האמריקני מהמטוס.
לתפישתם, העתיד בתחום קרבות האוויר לא היה טמון בקלות משקל ובפשטות טכנולוגית, אלא דווקא ביכולת טכנולוגית מתקדמת יותר.
לכן, הועדפו על המטוס דגמים כבדים יותר ומתקדמים יותר מבחינה תעופתית.
כדי להציל את המטוס, החלה לוקהיד להעמיס על הסטארפייטר יכולות נוספות, שלא היו חלק מעיצובו המקורי, למשל יכולת לתדלוק אווירי (טכנולוגיה חדשנית באותו זמן).
המטוס היה בנוי לבצע יותר משימות ולהטיל חימוש מגוון יותר מאשר מתחריו הגדולים ועתירי הציוד האוויוני המתקדם, אך כל זה לא הצליח לשכנע את חיל האוויר האמריקני לקנות את המטוס במספרים מתאימים, ולוקהיד פנתה למכור את המטוס במדינות אחרות.
החברה המשיכה בפיתוח המטוס, בהתאם לדרישת המזמינות, ובסך הכל פותחו יותר מ-20 דגמים של המטוס, כשכל דגם מותאם לדרישות הייחודיות של הקונה.
עיצוב הכנף של F-104 היה שונה מהותית בהשוואה למטוסי קרב בני זמנו, שהתאפיינו בתצורת כנף משוכה או בתצורת כנף דלתא.
תצורות הכנפיים הנפוצות, איזנו אמנם היטב עילוי, ביצועים אווירודינמיים, קיבולת דלק ומכשור, אך ניסוייה של לוקהיד הצביעו על־כך שתצורת הכנף המיטבית לטיסה במהירות גבוהה היא של כנף קטנה מאוד, ישרה ובעלת צורת טרפז.
כנף המטוס הייתה דקה, עם מנת־ממדים של 3.36 בלבד ועם מנת עובי של 2.45. למעשה, הכנף הייתה כה דקה וחדה (40 מילימטר), עד שצוותי הקרקע שטיפלו בה היו עלולים להיחתך ונדרשו להשתמש באמצעי מיגון מיוחדים.
דקיקותן של הכנפיים חייבה לשלב את כני הנסע ותאי הדלק בתוך גוף המטוס בלבד, והמפעילים ההידראוליים שהניעו את המאזנות היו צריכים להיות ברוחב של כ-25 מילימטר, כדי שיתאימו לכנף.
אל תוך הכנף נבנו גם מדפי שפת התקפה ומדפי שפת זרימה לשיפור העילוי.
אלמנט ייחודי וחדשני נוסף בעיצוב הכנף היה מיקומה במרכז גוף המטוס.
ברוב המטוסים המערביים שכנו הכנפיים בגחון המטוס או על גבו - זאת כדי לבנות את הכנפיים כיחידה אחת, בלי שיהיה צורך לחצות את גוף המטוס כולו במוטות ראשיים.
כנפי F-104, לעומת זאת, לא נבנו כמקשה אחת ולא חוברו זו לזו עם מוטות רוחב: כל כנף הייתה מחוברת לגוף המטוס באמצעות ברגים שכוסו על ידי פנלים ייחודיים כדי לשמור על צורה אווירודינמית.
מייצב הגובה (המוכר גם בשם הגה גובה) נבנה גבוה על מייצב הכיוון, כדי להפחית את הצימוד האינרציאלי.
מייצב הכיוון ניחן באורך דומה ובאיכות אווירודינמית דומה לשל הכנפיים, ולכן יכול היה לשמש מעין כנף על הסנפיר.
הבעיה כאן הייתה שבכל תזוזה של הגה הכיוון או בזמן החלקה המטוס היה מגלגל (תופעה הידועה בשם גלגול הולנדי ).
כדי למנוע זאת, נבנו הכנפיים בהטייה של 10 מעלות כלפי מטה.
גוף המטוס היה ארוך מאוד, צר ובעל חרטום חד ושטח פנים מצומצם.
בגוף הדחוס שכנו המכ"ם, תא הטייס, התותח, מכלי הדלק, כני הנסע והמנוע.
בגלל הגודל הקומפקטי של גוף המטוס, היה למטוס מקדם גרר קטן במיוחד, למעט בזוויות התקפה גבוהות, בהן הפך הגרר המושרה גבוה מאוד.
מבנה זה הביא לכך שלמטוס היו נתוני תאוצת טיפוס ונתוני מהירות מרבית מצוינים, אך ביצועי הפנייה המתמשכת שלו היו ירודים.
למטוס היה הגבר הידראולי, ולכן לא הורגשו לחצים על משטחי ההיגוי.
כדי לפצות על־כך הותקנו מגוון קפיצים ומשקולות, שנועדו ליצור באופן מלאכותי את ה'רגש' בהיגוי על ידי מתן משוב לטיס באמצעות סטיק ההיגוי.
עומס הכנף הגבוה, שנבע מהכנפיים הקטנות, הביא לכך שמהירות הנחיתה של ה-F-104 הייתה גבוהה מאוד.
כדי להקטינה, שולבה במטוס מערכת בקרת שכבת הגבול , שהעבירה חלק מהאוויר החם מהמנוע אל מדפי שפת הזרימה, כדי להגביר את העילוי בזמן הנחיתה.
מערכת זו הייתה קשה לתחזוקה, אך היה לה תפקיד חיוני בנחיתות: נחיתה בלי שימוש במערכת סיכנה את המטוס.
במטוס הותקנה מערכת טייס אוטומטי (ט"א) בסיסית, שאפשרה שמירת עלרוד, שמירת כיוון (סבסוב) ושמירת מהירות אוויר.
הטייס יכל להשתמש בבורר על לוח הטייס האוטומטי כדי לבצע תיקונים קלים בכיוון הטיסה.
מערכת הגברת היציבות ששולבה במטוס ייצבה את המטוס במהלך הטיסה באמצעות שיכוך רעידות ותיקון שגיאות רגעיות (לדוגמה, כתוצאה ממכת רוח).
למערכת הייתה חשיבות רבה, ותקלה בה חייבה הגבלת מהירות הטיסה ל-300 קשר (555 קמ"ש), שכן במהירות גבוהה מזו לא ניתן היה לשלוט כראוי במטוס.
מערכת זו, בשונה משאר המערכות, לא נתנה משוב לסטיק (לטייס), ולכן תיקוניה כלל לא הורגשו.
תופעה בעייתית נוספת במטוס הייתה הזדקרות החרטום כלפי מעלה בזוויות תקיפה גבוהות.
תופעה זו גרמה לאיבוד כוח עילוי ולכניסה לסחרור קטלני.
כדי למנוע את התופעה, הוטמעה במטוס מערכת בקרת עלרוד .
בזוויות התקפה מסוכנות הייתה המערכת מתערבת ומורידה את החרטום כלפי מטה, ובמקביל מורידה את הסטיק (כמשוב לטייס).
עוד הותקן במערכת רכיב שהרעיד את הסטיק, כדי להזהיר את הטייס שהוא מתקרב לזוויות התקפה מסוכנות.
משוב זה התבטל כאשר הטייס הוריד מדפים כלפי מטה, להגברת כושר התמרון בעת קרב, וזאת כדי לא להפריע לטייס בתמרון.
הגה גובה אופקי הותקן גבוה על גבי הסנפיר ושלט על ציר העלרוד.
הגה הגובה היה מיוחד בכך שנבנה כמקשה אחת (רוב המטוסים בני זמנו השתמשו בשני הגאי גובה שהותקנו בשני צידי הגוף בזנב המטוס).
הגה הגובה הופעל בצורה יוצאת דופן, כאשר חובר אליו, בדומה למפעיל ט"א, מפעיל APC שנתן פקודה כאשר המערכת "שאפה" להוריד אף.
במטוסי המיג בני הדור הראשון גם הותקנו הכנפיים במרכז הגוף, אך כנפיהם היו גדולות ומסיביות מספיק ויכולות לתמוך בכני הנסע שנסגרו לתוכן (ולא לתוך הגוף כמו ברוב המטוסים), בשונה מה-F-104 שכנפיו היו קטנות ועדינות מכדי לעשות זאת.
במקום זאת כני הנסע בסטארפייטר עוגנו בגוף והתקפלו לתוכו (בדומה לכני הנסע של ה-F-16).
המטוס עוצב כדי לשאת את המנוע J-79 של חברת ג'נרל אלקטריק, אשר הוזן באוויר על ידי שני כונסי חרוט חצי מעוגלים בשני צדי הגוף, המיטביים לטיסה על קולית.
יחס דחף-משקל של המטוס היה מצוין, ואפשר טיסה במהירות גבוהה בהרבה מ-2 מאך, אך הגבלות החום על שלדת האלומיניום והמדחס הגבילו את המהירות ל-2.2 מאך.
גרסאות מאוחרות של ה-F-104 השתמשו בגרסה משופרת של ה-J-79 מה ששיפר משמעותית את נתוני הדחף וצריכת הדלק.
הכונסים הם חצי מעגליים עם חרוט כניסה ובגאומטריה קבועה, ומתוכננים לספיקה מיטבית במהירויות על-קוליות.
להבדיל ממטוסים אחרים בני התקופה, שהיו מצוידים בכונסים עם גאומטריה משתנה, כדי לווסת את כניסת האוויר למדחס ולמנוע מצב של הזדקרות מדחס , בסטארפייטר הותקנו מדפי מעקף, שאפשרו לאוויר העודף לעקוף את המדחס, כך שהמנוע קיבל בדיוק את כמות האוויר הדרושה.
בנוסף, הייתה מערכת להבי מדחס סטטיים בעלי זווית פסיעה משתנה אשר גם היו אחראים על זרימת האוויר למנוע בתנאי טיסה טמפרטורה שונים (פונקציה שנקראת T2-RESET).
מערכת זאת התבררה כבעייתית וגרמה למקרים של הזדקרויות מדחס בהמראה, וכתוצאה מכך לאיבוד המטוס.
המערכת תוכננה להגיב, בין השאר, לשינוי בטמפרטורה.
כשמטוס שעמד זמן ממושך בשמש עבר למצב טיסה (כלומר המריא) בדגמים המוקדמים היו מקרים שהמערכת הגיבה לשינוי באופן שגוי וסנקה את כניסת האוויר למנוע, מה שהביא לכיבוי המנוע ואובדן המטוס.
ריבוי המקרים של אובדן מנוע בהמראה הצטרף להחלטה תכנונית נוספת, עם תוצאות קטלניות: הדגמים הראשונים של המטוס צוידו בכסא מפלט הנפלט כלפי מטה, מה שהפחית את סיכויי הטייס לשרוד במקרה של תקלה במהלך ההמראה.
כיסאות אלו הוחלפו מאוחר יותר בכיסאות מפלט קונבנציונליים יותר הנפלטים כלפי מעלה.
מערכת זאת הוחלפה ביחידת בקרת דלק, אשר תפקידה היה לחשב את כמות הדלק שצריך להזריק למנוע בכל רגע.
יחידה זאת עושה "קיזוז" של נתון סל"ד סרק של המטוס כדי למנוע מהמנוע להזדקר בגבהים ומהירויות שונות אם הטייס מוריד את המצערת לסרק (פונקציה שנקראת גם T2-RESET בגלל עקרון החישוב הדומה).
מערכת זאת גם "מקזזת מצב" יבש מלא כדי לשמור על זרימת אוויר תקינה בתנאים של גובה רב ומהירות נמוכה (פונקציה שנקראת T2-CUTBACK).
כדי להניע את המטוס על הקרקע, הותקן מתנע אוויר.
המתנע הוא מעין טורבינה קטנה שיושבת על הציר הראשי של המנוע.
כשמזרימים אוויר דרך המתנע, הוא מסתובב ומסובב את הציר הראשי.
עם הציר הראשי מתחיל להסתובב המדחס.
לחץ האוויר מסופק ממדחס אוויר חיצוני נייד המחובר למטוס לפני ההתנעה, ולאחר ההתנעה הטכנאי מנתק את צינור האוויר.
כאשר לחץ האוויר במדחס מגיע לגובה מתאים המצת מצית את הדלק בתא הבעירה, שמניע את המדחס.
בצורה זאת המטוס יכול להניע בלי מתח, חיצוני או פנימי.
בשל חוסר יכולת לשאת דלק בתוך הכנפיים, כמו בשאר מטוסי הסילון, נישא כל הדלק בתוך גוף המטוס, כשכל חלל חופשי נוצל לטובת נשיאת דלק אפילו החלל הקטן סביב לכונסים היה מלא בדלק.
דגמים מוקדמים של המטוס עשו שימוש בכיסא מפלט שנפלט כלפי מטה במקום כלפי מעלה, כמו שהיה נהוג במפציצים מגביהי טוס.
הסיבה לכך הייתה החשש שכיסא שייפלט כלפי מעלה לא יעלה מספיק מהר כדי למנוע את פגיעתו בזנב הגבוה.
סיבה נוספת היא, שפליטה כלפי מטה פישטה את תא הטייס.
אולם תצורת פליטה זו סיכנה כל טייס במצב חירום בגובה נמוך, ו-21 טייסי חיל האוויר האמריקאי נהרגו בגללה.
תוך זמן קצר, הוחלף הכיסא בדגם בעל צורת הפליטה הקלאסית מרטין בייקר אפס-אפס, שיכול היה לפלוט טייס בבטחה גם בגובה אפס.
ה-F-104 האמריקאיים היו מצוידים במכ"ם AN/ASG-14T, ברדיו AN/ARC-34 UHF ובמערכת TACAN.
הדגם המאוחר יותר, שנמכר למדינות אחרות, כלל מכ"ם ה-Autonetics NASARR, כוונת תת-אדום בסיסית, ומערכת ניווט אינרציאלית מדגם Litton LN-3.
ב-1960 פיתחה לוקהיד דגם משופר עבור חיל האוויר האיטלקי - ה-F-104S, שבעזרת מכ"ם מדגם NASARR R21-G יכל לשגר טילים בעלי עקיבת מכ"ם חצי אקטיבית, כגון AIM-7 ספארו ו-Selenia Aspide.
האוויוניקה הנוספת שהייתה על המטוס חייבה את הורדת התותח מהדגם.
בשלהי שנות ה-80, עברו המטוסים השבחה, במסגרתה הותקנו בהם מכ"מים משופרים וקומפקטיים מדגם Fiat R21G/M1.
F-104 היה המטוס הראשון שחומש בתותח M61 וולקן.
התותח הותקן בחלקו השמאלי של חרטום המטוס, ואליו חובר תוף בעל קיבולת של 725 פגזים, שהותקן מאחורי תא הטייס.
התותח היה חסר בכל הדגמים הדו מושביים של המטוס ובחלק מהדגמים האחרים, כאשר בדרך כלל במקום התוף הותקן תא דלק נוסף.
המטוס יכל לשאת שני טילי AIM-9 סיידווינדר בשתי נקודות בקצות הכנפיים.
בדגם האיטלקי (דגם S) הייתה יכולת נשיאת שני טילי AIM-7 ספארו נוספים בשתי נקודות מתחת לכנפיים.
החל מדגם C והלאה, הותקנו בכל מטוס שלושה פיילונים, אחד בגחון המטוס ושניים מתחת לכנפיים, שהיו מיועדים לטילים, לפצצות קונבנציונליות ולרקטות.
בדגם S, הותקנו עוד שני פיילונים מתחת לכונסים ושניים נוספים מתחת לכנפיים, בסה"כ תשעה פיילונים.
המטוס היה יכול לשאת חימוש מגוון ביותר.
הניסויים צלחו, והסטארפייטר אושר כפלטפורמת שיגור לטיל הג'יני, אולם ההתקן לא נכנס בסופו של דבר לשימוש מבצעי.
לאחר שירות קצר, שנמשך פחות משנה, ויתר פיקוד ההגנה האווירית על מטוסי הסטארפייטר שלו, בעיקר בשל טווח הטיסה וכושר נשיאת החימוש המוגבלים של המטוס, והמטוסים שהיו ברשותו הועברו למשמר הלאומי האווירי.
הסטארפייטר נודע בקרב צוותי הקרקע כמטוס ידידותי לאחזקה.
דלתות מיוחדות הותקנו בו במקומות אסטרטגיים ואיפשרו גישה נוחה לציוד ולמערכות קריטיות.
לדוגמה, הותקנה דלת גישה לבית המנוע, שאפשרה גישה נוחה גם לרוב המערכות ההידראוליות.
המערכות האלקטרוניות תוכננו במיוחד כדי שיהיו קלות לפירוק ולהרכבה.
כיסא המפלט שנפלט כלפי מטה, היה הרבה יותר פשוט לאחזקה מהדגמים הנפוצים - הטכנאים נהגו פשוט לשלוף אותו, רק כדי לקבל מקום עמידה נח בתוך התא.
החלפת מערכת המכ"ם יכלה להתבצע תוך 20 דקות, והחלפת המנוע תוך שעתיים.
צוותי הקרקע יכלו להגיע ל של 15 דקות.
ה-F-104 היה בין חלוצי התדלוק האווירי, שפותח למטוס עקב הביקורת הקשה על הטווח המוגבל שלו.
למטוס הותקן פרוב 'זכר', שיכול היה להתחבר לעוגן 'נקבה' של מטוס תדלוק.
עקב דרישות הלופטוואפה למטוס יירוט שישוגר לאוויר כדי לאפשר לשמור על יכולת יירוט במקום בו אין שדות תעופה, פותחה התאמה מיוחדת לשיגור ה-F-104G עם מאיץ רקטי שמתנתק לאחר ההמראה.
פיקוד ההגנה האווירית של חיל האוויר האמריקאי
המטוס נכנס לשירות בפיקוד ההגנה האווירית (ADC ) כמטוס יירוט במסגרת פתרון ביניים, עד להגעתם של מטוסי ה-F-106 דלתא דארט, זאת על אף שטווח הטיסה וכושר נשיאת החימוש שלו לא התאימו לצרכים המבצעיים של משימות ההגנה האווירית.
לאחר שלושה חודשים בלבד הודממה הטייסת היחידה שהפעילה את המטוסים עקב סדרת תאונות אוויריות הקשורות במנוע המטוס.
לאחר שבמטוס הותקן מנוע J-79B, הזמין הפיקוד שלוש טייסות נוספות של מטוסי F-104. חיל האוויר האמריקאי צמצם את ההזמנה של המטוס מ-722 ל-155 יחידות, ולאחר שנה אחת בלבד של שירות הועברו המטוסים לטייסות המשמר הלאומי של ה-ADC (טייסות מילואים).
פיקוד האוויר הטקטי של חיל האוויר האמריקאי
בספטמבר 1958 נכנס F-104C לשירות פיקוד האוויר הטקטי כמטוס קרב רב משימתי, ומטוס קרב/הפצצה, המטוס הופעל במלחמת וייטנאם.
בשנת 1970 עברו המטוסים למשמר הלאומי של ארצות הברית.
במבצע רעם מתגלגל השתתף ה־F-104 כמטוס לעליונות אווירית ולחיפוי אווירי.
אף על פי שהמטוס השתתף במעט קרבות אוויר ולא נרשמו לזכותו הפלות, הוא הצליח להרתיע את מיירטי האויב.
טייסות ה-F-104 הוצבו פעמיים לפעילות מבצעית בווייטנאם.
בפעם הראשונה, מאפריל ועד נובמבר 1965, ביצעו הטייסות 2,937 גיחות.
בתקופה זאת אבדו שני מטוסים מאש נ"מ, שני מטוסים בהתנגשות במהלך קרב אוויר, ואחד הופל על ידי מיג-19 סיני.
הפעם השנייה הייתה בין יוני 1966 ליולי 1967 ובה ביצעו הטייסות 5,206 גיחות.
בתקופה זו אבדו תשעה מטוסים: שניים מאש נ"מ, שלושה נוספים מטילי קרקע אוויר, והשאר מכשלים במנוע.
נאס"א קיבלה לידיה 11 מטוסי סטארפייטר ששימשו אותה במשך כ-38 שנה כפלטפורמות ניסוי ורדיפה (מטוס המלווה את מטוס הניסוי ומצלם את המתרחש) למגוון מחקרים במהירות גבוהה ובתנאים קיצוניים.
דגם מיוחד של הסטארפייטר, שהותקן בו מאיץ רקטי בזנב, שימש כמטוס לאימון אסטרונאוטים בהטסת טילים עם מערכות שליטת תגובה (מעין מאיצים רקטיים קטנים שניהגו ברכב החלל בעזרת דחף לכיוונים שונים).
ה־F-104 היה המטוס עליו נבדקו אריחי הסיליקה ששימשו לאחר מכן לבידוד תרמי במעבורות החלל, תוך כדי טיסה במהירות גבוהה דרך גשם שדימתה תנאים של כניסה לאטמוספירה, בשל החיכוך הרב עם טיפות הגשם.
ב-13 בינואר 1967 ארבעה מטוסי F-104G של חיל האוויר של הרפובליקה הסינית (טאיוואן) נכנסו לקרב עם 12 מטוסי מיג-19 של צבא השחרור העממי מעל האי ג'ינמן.
הטאיוואנים הצהירו שהפילו שני מיגים ואיבדו סטארפייטר אחד.
במלחמת הודו–פקיסטן השנייה רשם הסטארפייטר את ההפלה הראשונה שלו.
סך הכל נרשמו ל-F-104 שלוש הפלות במהלך מלחמות הודו-פקיסטן.
הלופטוואפה חיפש מטוס קרב רב משימתי שיעבה את מערך הנ"מ ההגנתי שלו, שנסמך על טילי קרקע-אוויר בלבד.
ה-F-104 זכה מול מתחרים אחרים, כמו English Electric P.1, Grumman Super Tiger ו-Northrop N-156. הרכישה הזו עוררה את עניינם של מפקדי כוחות נאט"ו, שחיפשו מטוס קרב-הפצצה שיהפוך לסטנדרט בחילות אוויר אירופאיים, ולבסוף זכה במכרז.
סך הכל נבנו 2,578 יחידות, חלקן בארצות הברית וחלקן ברישיון במדינות אחרות.
כאשר נכנס המטוס לשירות בלופטוואפה, צוותי האוויר והקרקע שעסקו במשרות אזרחיות לאחר מלחמת העולם השנייה, חזרו לשירות לאחר קורסי רענון קצרים בלבד.
הטייסים עברו הכשרה במטוסי סילון מהדור הראשון, שהיו איטיים יותר.
טיסה במזג האוויר הסגרירי והמעונן של צפון מערב אירופה וטיסה מהירה בין גבעות, בלבלו את הטייסים וגרמו להם להעריך לא נכון את המהירות ואת נתיב הטיסה, כאשר למעשה הטייס לא היה מזהה את הטעות עד להתרסקות עצמה (מה שכונה "טיסה מבוקרת לתוך הקרקע").
ב-1966 קִרקע יוהנס שטיינהוף, מפקדו הטרי של הלופטוואפה, את כל הסטארפייטרים עד שנוכח שכל הבעיות שרדפו את המטוס פחתו.
מאז, השתפר רקורד הבטיחות של המטוס, אך בעיית עייפות החומר שפגעה בכנפיים הדקות, בגלל מחזורי הג'י הרבים שהמטוסים חוו בגרמניה, הופיעה ביתר שאת.
חלק מהמטוסים נשלחו להחלפת הכנפיים או לתיקונן, והשאר הודממו והוצאו משירות.
לקראת סוף תקופת שירותו של ה-F-104 בלופטוואפה, הותאם המטוס לנשיאת קופסה שחורה.
בין מבקרי המטוס היה גם אריך הרטמן, מפקד טייסת הסילון הראשונה בלופטוואפה ואלוף הפלות ממלחמת העולם השנייה, שאמר, למורת רוחם של מפקדיו, שהמטוס מסוכן, בעל יכולת תמרון לא נאותה, ולא מתאים לשירות בלופטוואפה.
בשנת 1971 התפוצץ מטוס סטארפייטר גרמני מעל הים, אך טייסו ניצל.
הוא החבר הגרמני היחיד במועדון דג הזהב.
בשלהי שנות ה-70 הסטארפייטרים התחילו לצאת משירות ברוב החילות, לרוב המטוסים האלה הוחלפו במטוסי F-16 חדישים.
אך המטוס האחרון יצא משירות ב-31 באוקטובר 2004 בחיל האוויר האיטלקי לאחר 46 שנים של שרות במגוון ארצות.
מטוסי F-104 רבים מוצגים בימינו בתצוגות, מוזיאונים, ופסלים ברחבי המדינות שבהן המטוס שירת.
עדיין נותרו מטוסים בודדים במצב טיסה שהוסבו לדגמים אזרחיים - בעיקר יוצאי חיל האוויר המלכותי הקנדי, שנמצאים בידיהם של אספנים פרטיים.
הסטארפייטר היה מטוס הקרב הראשון שיכול לטוס במהירות של מאך 2 במשך זמן רב, ונתוני המהירות והטיפוס שלו מרשימים אפילו בסטנדרטים של היום.
בידיים נכונות וניצול מיטבי של נתוני הנסיקה והמהירות העדיפים תוך כדי ניצול גורם ההפתעה, המטוס יכול להיות יריב ראוי לכל מטוס בן זמנו, עד להופעת ה-F-15. לעומת זאת טייס שהיה מנסה לפנות אחרי יריבו בסטארפייטר (כמו שקרה בקונפליקטים בין הודו ופקיסטן), היה מוצא את עצמו מהר בעמדת נחיתות.
מהירות המראה הייתה בסביבות ה-352 קמ"ש, מה שהצריך קיפול מהיר של כני הנסע מפני שבמהירויות הגבוהות מ-481 קמ"ש היה נגרם להם נזק.
בחזרה לנחיתה, בצלע עם הרוח ועם מדפים במצב נחיתה, המטוס יכול לטוס במהירות של 389 קמ"ש.