tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיפורים מתוארים אירועים אשר התרחשו לצוות האווטאר במהלך עונות 1-3 (100 AG - AG 99), שלא נראו במהלך סדרת הטלוויזיה, ובמספר קומיקסים מופיעות דמויות חדשות אשר לא הוצגו בסדרה.
בין האירועים בספר מתואר כיצד הפכה ג'ו-דיי למזכירת התיירות בעיר בה-סינג-סה, כיצד השיגו צוות האווטאר גישה לספינת אומת האש בה מתרחשות הסצנות הראשונות בפרק הבכורה של עונה 3, ואף מסעו של אווטאר אנג אחר שרידי נוודי האוויר מרצח העם של סוזין.
סיפורי "ההרפתקאות האבודות" מחולקות לשלושה ספרים - מים, אדמה ואש - המקבילים לשמות שלוש העונות של סדרת הטלוויזיה.
ספרשם באנגליתשם בעבריתכתיבהאמנותצבעיםכיתובהופעה במקורספר ראשון: מים"Bee Calm""דבורה רגועה"ג'ושוע המילטון †‡
ג'ון אובריאן †ג'סטין רידג' †‡Hye Jung Kim †קלם רובינסהופעה ראשונה:
ג'ושוע המילטון †‡ג'והאן מטה ‡Hye Jung Kim †הופעה ראשונה:
אליסון וילגוסאיימי קים גנטר"The Bridge""הגשר"ג'ושוע המילטון †‡
רולס לומומבהטום מקוויניווס דזיובה"Swordbending""כשפות חרבות"אליסון וילגוסג'סטין רידג' †‡Nickelodeon Comics Club"No Benders Allowed""אין כשפות מותרת"אלזה גראגרזה †"Love Is a Battlefield""אהבה היא שדה קרב"ג'יי טורסגוריהירוNickelodeon Magazine"Dragon Days""ימי הדרקון"אליסון וילגוסג'והאן מאט ‡
טום מקוויניווס דזיובהNickelodeon Comics Club"Game Time!""זמן משחק!"קייטי מאטילה †‡ג'סטין רידג' †‡Hye Jung Kim †"Bumi vs.
Toph, Round 1""בומי נגד טוף, סבב 1"ג'והאן מטה ‡
ג'ושוע המילטון †‡ג'והאן מטה ‡בונוס"New Recruits""מגויסים חדשים"דייב רומןג'סטין רידג' †‡Sno Cone Studios
Hye Jung Kim †Nickelodeon Magazine"Gym Time""זמן כושר"אליסון וילגוסאיתן ספולדינג †‡ווס דזיובהNick Mag Presents: Avatar: The Last Air Bender (2007)יוצרים שסומנו ב-† עבדו על סדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון", ויוצרים שסומנו ב-‡ עבדו על סדרת הטלוויזיה "האגדה של קורה"
די ג'יי סול מהמגזין "Comic Book Resources" דירג את הספר במקום 6 מתוך "עשרת ספרי הקומיקס של אווטאר הטובים ביותר".
הוא ציין כי האיורים תוארו כדומים מאוד לסגנון האמנות של האנימציה בסדרת הטלוויזיה, בעוד הסיפורים תוארו כשחלקם מעוררים חיוך וחלקם האחר "סוחט דמעות".
אג'אי ארווינד מאתר "Screen Rant" ציין כי האווירה הקומית באנתולוגיה מצליחה לשמור על האווירה הקלילה של התוכנית המקורית, מה שניתן אולי לזקוף לזכות העובדה שרבים מיוצרי הקומיקס עבדו גם על הסדרה, דבר שמעניק תחושה של המשכיות ישירה במיוחד בין שני המדיומים.
אווטאר צ'יבי שורט או אווטאר: סופר דפורמד שורטס היא מיני-סדרת הנפשה אמריקאית של ניקלודיאון, המתארת פרודיות בהנפשת צ'יבי-Super Deformed של דמויות מסדרת הטלוויזיה המונפשת "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
באוספים של עונה 2 ועונה 3, אשר הופצו בשנים 2007 ו-2008, נכללו בנוסף לפרקי הסדרה גם שלושה "פרקי בונוס" אשר נוצרו במיוחד לאוספים אלו.
אף על פי שבכתיבת התסריט השתתפו מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, יוצרי הסדרה המקורית, פרקי "צ'יבי שורט" אינם נחשבים כחלק מעלילת הזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" אלא כפרודיות.
במהלך 2020 הועלו הסרטונים לערוץ היוטיוב הרשמי של "אווטאר: כשף האוויר האחרון" וגרפו בין 2 מיליון ל-11 מיליון צפיות כל אחד.
בינואר 2021 הועלה סרטון בשם "Every Avatar Chibi Short Ever" (בעברית: "כל אווטאר צ'יבי שורט אי פעם") אשר איגד את שלושת הפרקים ונצפה מעל 6.5 מיליון פעמים.
בפברואר 2023 פורסמה שמועה כי אחד מהפרויקטים עליהם עובדים אולפני אווטאר הוא סדרת צ'יבי נוספת אשר מתוכננת לצאת בשנת 2026.
מספר פרקשם באנגליתכותביםמאייריםדירוג (IMDb)ביבליוגרפיה1Bending Battleמייקל דנטה דימרטינו, בריאן קונייצקו, ג'ושע המילטוןזאק טיילר אייזן, מיי ויטמן, ג'ק דה סנה8.22Swamp Skiin' Throwdown!מייקל דנטה דימרטינו, בריאן קונייצקו, אליזבת וולש אהשזאק טיילר אייזן, ג'ק דה סנה, קרלוס אלאזראקי7.43School Time Shipping!זאק טיילר אייזן, מיי ויטמן, ג'ק דה סנה8.0
בדירוגי האתר IMDb קיבל הפרק הראשון 8.2 כוכבים (מתוך 10), השני 7.4 והשלישי 8.0. ג'ונתן גרינל מ-CBR תיאר את כי הפרקים כמצחיקים, אך הביע את התאכזבותו מהעובדה שלא יצאו עוד פרקים לסדרה וציין כי זו הייתה דרך מבריקה בה הכותבים יכלו ללעוג ולצחוק על מאפייני הדמויות שבסדרה.
ויליאם פאם, גם הוא מ-CBR, תיאר את "אווטאר צ'יבי" כחמודים ומהנים אשר עזרו להפיג קצת את הרצינות של אווטאר.
אווטאר: כַּשָּף האוויר האחרון – ציידת הראשים ומבשל התה הוא רומן גרפי מאת פיית' ארין היקס , פיטר ורטמן ואדל מאטרה.
זהו ספר הקומיקס הארבעה עשר בסדרת הקומיקסים מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" ומהווה המשך לעלילת סדרת הטלוויזיה "אווטאר" של ניקלודיאון.
הספר יצא לאור ב-21 באוגוסט 2024 על ידי חברת ההוצאה האמריקאית דארק הורס קומיקס.
ביוני 2023, במהלך כנס חובבי הקומיקס, קומיק-קון, סן דייגו, הוכרז על ספר קומיקס חדש.
הקומיקס תוכנן בתחילה לצאת לאור ב-14 במאי 2024 ולחנויות הקומיקס ב-15 במאי 2024, אך יצא בסופו של דבר ב-21 באוגוסט 2024 על ידי חברת ההוצאה האמריקאית דארק הורס קומיקס, ומהווה חלק מסדרת הקומיקסים מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
הספר נכתב על ידי פיית' ארין היקס , מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, צויר בידי פיטר ורטמן ונצבע בידי אדל מאטרה.
אווטאר: כַּשָּף האוויר האחרון – אפר האקדמיה הוא רומן גרפי מאת פיית' ארין היקס , פיטר ורטמן ואדל מאטרה.
זהו ספר הקומיקס החמישה עשר בסדרת הקומיקסים מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" ומהווה המשך לעלילת סדרת הטלוויזיה "אווטאר" של ניקלודיאון.
הספר מתוכנן לצאת לאור ב-25 במרץ 2025 על ידי חברת ההוצאה האמריקאית דארק הורס קומיקס.
באוקטובר 2024, במהלך כנס ניו יורק קומיקון נחשף עטיפת הרומן הגרפי ותאריך יציאתו לאור ב-25 במרץ 2025 על ידי חברת ההוצאה האמריקאית דארק הורס קומיקס.
כמו כן נחשף כי הספר יהיה פרי יצירתם של פיית' ארין היקס , מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו על מלאכת הכתיבה, פיטר ורטמן על אמנות הרומן הגרפי ואדל מאטרה על הצביעה.
אווטאר: שבעת המקלטים היא סדרת אנימציה שעתידה להוות חלק מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" והמשך לסדרת האנימציה "האגדה של קורה".
בין השנים 2005 - 2008 שודרה בערוץ ניקלודיאון סדרת האנימציה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" שנכתבה והופקה על ידי בריאן קונייצקו ומייקל דנטה דימרטינו.
בשנים 2012 ל-2014 שודרה בניקלודיאון סדרת ההמשך הראשונה לאווטאר, "האגדה של קורה".
ב-20 בפברואר 2025, לרגל לחגיגת 20 השנים לצאת הסדרה המקורית, הכריזו היוצרים לראשונה על הסדרה החדשה שתתרחש בעולם של אווטאר ותתרחש מבחינה כרונולוגית לאחר "האגדה של קורה", וכי היא תכלול שתי עונות עם 13 פרקים בכל אחת.
אוויוניקה (מאנגלית: Avionics - Aviation Electronics - אלקטרוניקה אווירית) היא שם כולל למערכות האלקטרוניקה והמחשבים בכלי טיס.
דוגמאות למערכות אוויוניקה הן מערכות התקשורת, הניווט ההיגוי והטייס האוטומטי.
במטוסי הקרב, נחלקת האוויוניקה של המטוס לבקרת ירי (בקר"י), ניווט וקשר (נש"ר) ולוחמה אלקטרונית (ל"א).
המהפכה האלקטרונית של המחצית השנייה של המאה העשרים לא פסחה על ענף התעופה, ובאופן הדרגתי נוספו לכלי הטיס מערכות אלקטרוניות רבות, אם כתחליף למערכות המכניות או החשמליות הקיימות או למטרות חדשות לחלוטין.
כפי שקרה בתחומים רבים אחרים, הטכנולוגיה ששימשה למטרות צבאיות, הקדימה בתחילה את זו האזרחית, והמערכות האלקטרוניות הראשונות נכנסו לשימוש במטוסי קרב.
כיום קיימות במרבית המטוסים המודרניים מערכות אלקטרוניות ספרתיות משולבות המשמשות למטרות שונות ומגוונות.
בדרך כלל קיימת תקשורת נתונים בין המערכות השונות, בתקנים שונים לפי סוג המטוס.
המערכת האוויונית המתקדמת יצרה חברת ג'נרל דיינמיקס למטוסי ה-F16 המתקדמים.
במטוס זה נעשה שימוש לראשונה בצגים מתקדמים רב שימושיים אשר אפשרו העברת מרבית התפעול שנעשה עד אז על ידי קופסאות בקרה ייעודיות לתפעול בעזרת הצגים הנ"ל.
שיפור נוסף היה הטמעת מחשבים נוספים לאוויוניקת המטוס: מחשב החימוש (SMS), מחשב תצוגה עילית (HUD), מחשב ניהול טיסה (UFC או FMS), מחשבי התצוגות (MFDs), והמחשב הקרקעי (DTCLR) אשר שימש להעברת נתוני מהקרקע למטוס.
כיום מקובל להתקין בין מכלולי המטוס, תקשורת נתונים ספרתית רחבת פס.
במטוסים אזרחיים, נפוץ ערוץ תקשורת לפי התקן ARINC 629, שפותח על ידי בואינג.
בתקן זה, תעבורת המידע היא דו-כוונית ועוברת דרך זוג גידים שזור.
במטוסי קרב, נפוץ פרוטוקול 1553 MUXBUS, תקשורת ספרתית בקוד מנצ'סטר.
ישראל הייתה בין המדינות הבודדות בעולם מלבד ארצות הברית אשר רכשו את היכולת לתחזק אוויוניקה מערבית בחיל האוויר.
היא גם פיתחה ושילבה עשרות מערכות במטוסים הכוללות מערכות ל"א, קסדה בעלת כוונת דיגיטלית חימושי אוויר קרקע מתקדמים מתוצרת רפאל וחימושים אמריקאים שונים, ועוד מגוון יכולות ומערכות שונות אשר שימשו את מטוסי הקרב שלה במשך השירות שלהם.
כמו כן ישראל פיתחה ושילבה מערכת תקשורת דיגיטלית אשר שיפרה לאין ערוך את היכולת הקרבית של המטוס, התמצאות הטיס במרחב, שיתוף משאבים ומידע רב ערך בין המטוסים ובין המטוסים לבין השולט בקרקע.
ישראל נחשבת היום למעצמת אוויוניקה בינלאומית, והיא מייצרת מערכות אוויוניות עבור חיל האוויר הישראלי ועבור חילות זרים רבים, בהם חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר הסיני.
אוויה S-199 "סכין" הוא דגם צ'כי של מטוס הקרב הגרמני מסרשמיט Bf 109.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כפתה גרמניה הנאצית על צ'כוסלובקיה הכבושה לייצר עבורה ציוד מלחמתי ומטוסים.
את המטוס בנתה החברה הצ'כית "אוויה" שהייתה חלק מתאגיד הענק "סקודה וורקס".
בעת המראה ונחיתה הייתה למטוס נטייה לפתח סבסוב שמאלה שגרמה לתאונות רבות.
בנוסף, נוצר פגם בתיאום המדחף לירי המקלעים שמאחוריו מה שגרם לכך שמדחפים נפגעו מירי המטוס עד כדי שאף התרחשו התרסקויות.
מדינת ישראל רכשה 25 מטוסים מסוג זה מיד עם הקמתה בשנת 1948. המטוסים הראשונים הוטסו לישראל במבצע בלק במטוסי תובלה כשהם מפורקים, והורכבו בישראל על ידי טכנאים צ'כים.
המטוסים שירתו בטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") בתקופת מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמה זו המריאו למשימות רבות, כמו תקיפת מטרות קרקע, שדות, הגנה על שמי הארץ ופטרולים.
המבצע הראשון ולמעשה הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, היה ב-29 במאי 1948, כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור אסדוד.
למחרת הותקף גם הטור של הצבא העיראקי, שניסה לתקוף באזור השרון.
בשירות חיל האוויר נרשמו למטוס חמש הפלות: זוג מטוסי DC-3 דקוטה של חיל האוויר המצרי שהופלו על ידי מודי אלון, מפקד הטייסת, מול עיניהם של תושבי תל אביב, ועליהן זכה מודי בתואר: "גיבור תל אביב".
בנוסף הופלו גם ספיטפייר מצרי, הרוורד סורי ורפיד ירדני.
מטוס אוויה S-199 במוזיאון חיל האוויר
מספרו המקורי של המטוס המוצב במוזיאון חיל האוויר אינו ידוע.
הוא עבר בין בסיסים שונים ולבסוף הוצב על כן מול מפקדת טייסת 101 בבסיס חצור.
ב-1988 הועבר המטוס למוזיאון חיל האוויר בחצרים ושופץ במפעל "סאיקלון" בכרמיאל במשך זמן רב.
במהלך השיפוץ התגלה חוסר בכמה חלקים מרכזיים, בהם כני הנסע של המטוס, ולהם לא נמצא תחליף מקורי, ולכן הותקנו במטוס כני נסע ראשיים של מטוס קל מסוג "דרור" (דורנייר Do-27A).
מיום הגיעו למוזיאון נצבע המטוס פעמיים.
כיוון שהוא היה מטוס הקרב האמיתי הראשון בחיל האוויר, הוא מוצג בראש שורת מטוסי מלחמת העצמאות, והסיור במוזיאון מתחיל בו.
אֶווִיַה או אֶוּבּוֹיָה (ההגיה היוונית העתיקה) הוא האי השני בגודלו ביוון (אחרי כרתים), המהווה את חלקה הגדול של היחידה האזורית אוויה (הכוללת גם את האי סקירוס וחלק קטן מן היבשת).
שטח האי הוא 3,670 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתו מנתה כ-190,00 תושבים, נכון לשנת 2011. צורת האי מוארכת, וכמעט צמוד לחוף המזרחי של יוון.
שטח האי מהווה את המשכו של רכס הרים, אשר בחלק היבשתי, הסמוך לאי, כולל את ההרים אתוס, אולימפוס, אוסה ופיליון.
רכס זה עובר דרך אוויה וממשיך בכמה איים הרריים נוספים: אנדרוס, טינוס ומיקונוס.
קיימת חלוקה טבעית של האי לשלושה אזורים: האזור הצפוני מיוער מאוד, ונשלט על ידי הפסגה פיקסריה (גובה 1,371 מטר), ואקלימו זהה לאקלים של חצי האי פליון הסמוך אליו.
מרכז האי הוא הפורה ביותר, ובו מישורים נרחבים, כאשר בדרום מרכז אי נמצא ההר דירפיס (גובה 1,745 מטר).
דרום האי דומה טופוגרפית ואקלימית לאיים הקיקלאדיים, ובמרכזו ההר אוכחי (גובה 1,394 מטר).
שני גשרים, הגשר הישן והגשר הגבוה, מחברים בין האי לבין היבשת.
ניתן להגיע אל האי במכונית וברכבת, וכמובן גם במעבורות שחוצות את מצר אוריפוס.
לאי יש שלושה נמלים עיקריים: קימי, כלקיס וקריסטוס.
אוכלוסיית האי מגוונת, ומקורה ממחוזות שונים ביבשת וגם מהאיים השונים.
בין התושבים היוונים יש גם אלבנים וולאכים.
על פי המיתולוגיה היוונית, אאובויה הייתה אהובתו של פוסידון, והיא שנתנה את שמה לאי.
הומרוס מספר באיליאדה שהערים היווניות סיפקו את האוניות לצי שיצא נגד טרויה, ובהן מונה הומרוס שבע ערים ששכנו באי זה: כלקיס, ארטריה, איסטיאיה, קירנטתו, דיון, קריסטו וסטירה.
ערים אלה השתתפו עם 40 ספינות.
אוויה היא חברת תקשורת כלל עולמית המתמחה בטכנולוגיות טלפוניה ומוקדי טלפוניה לחברות.
החברה בעבר הייתה יחידת תקשורת לעסקים של חברת לוסנט טכנולוגיות והופרדה ממנה ב-1 באוקטובר 2000. מאז ההפרדה, מכרה אוויה את עסקי הייצור והחיבוריות ורכשה מספר חברות כדי לתמוך במוצריה החדשים.
החברה התרחבה באירופה בעקבות רכישת החברות טנוביס (Tenovis) ו-Ubiquity Software ובאסיה באמצעות רוב בעלי עניין בטאטה טלקום (כיום Avaya Global Connect).
הנהלת החברה שוכנת בסנטה קלרה, קליפורניה.
אוויה הייתה ספק התקשורת המשולבת קול ונתונים הרשמית עבור אולימפיאדת החורף בסוצ'י 2014, גביע העולם בכדורגל 2006, גביע העולם בכדורגל 2002 וגביע העולם בכדורגל נשים 2003.
רוב מוצרי ולקוחות אוויה כיום הם לקוחות העבר של AT&T.
ב-19 בינואר 2017 הגישה החברה בקשה להגנת צ'פטר 11. בבקשה הציגה החברה נכסים בסך 5.5 מיליארד דולר וחוב בסך 6.3 מיליארד דולר.
בדצמבר 2017 הודיעה החברה שאינה זקוקה יותר להגנה זו, לאחר שהקטינה את חובותיה בשלושה מיליארד דולר.
החברה מחזיקה מרכז פיתוח ומכירות בישראל, ובו יותר מ-200 עובדים.
אוויס היא חברת השכרת רכב בינלאומית, שבסיסה בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1946 פתח וורן אוויס, טייס בחיל האוויר האמריקאי, סוכנות השכרת הרכב בשדה התעופה Willow Run ביפסילנטי, מישיגן שבארצות הברית.
עד אז לא הייתה אפשרות לשכור רכב בנמלי התעופה, ואוויס, שרכב על אופניים מנמל התעופה לביתו, נאלץ לשאת את אופניו בבטן המטוס לכל מקום שטס אליו.
בעת הפתיחה היו ברשות החברה 3 מכוניות.
ב-1953 הקימה אוויס את סניפיה הראשונים מחוץ לגבולות ארצות הברית, באירופה, בקנדה ובמקסיקו.
ב-1963 השיקה אוויס מסע פרסום עולמי, שסיסמתו, "We are No.
הסיסמה ביטאה שינוי ניהולי וארגוני שהעמיד את הלקוחות והשירות ללקוחות בראש סדרי העדיפויות של החברה.
נכון ל-2013 משתמשת החברה בסיסמה "We try harder" בפרסומיה.
לאוויס יש כ-9,550 תחנות השכרת רכב ב-180 מדינות ברחבי העולם.
הזמנות הרכב מתבצעות דרך האינטרנט, בטלפון ובאמצעות סוכני הנסיעות.
צי המכוניות הבינלאומי של החברה כולל יותר מ-575,000 כלי רכב.
מחזור המכירות השנתי של אוויס עומד על כ-2.5 מיליארד דולר.
בכל שנה מבצעת החברה כ-38 מיליון השכרות רכב.
בישראל פועלת אוויס מתחילת שנות השישים של המאה העשרים.
חברת "דן רנט-א-קאר" הוקמה בשנת 1986 ונרשמה למסחר בבורסה בתל אביב ב-1993. שמה שונה ל-"דן רכב ותחבורה" בשנת 2002, בשנת 2011 הועברה הבעלות בזיכיון אוויס ל-"קרדן רכב בע"מ".
עד אמצע שנות ה-90 התמקדה החברה בפעילות השכרת הרכב לזמן קצר בישראל ובחו"ל.
מאמצע שנות ה-90 הפך הליסינג התפעולי לתחום הפעילות המרכזי של החברה.
לזמן קצר משכירה אוויס מגוון כלי רכב, פרטיים ומסחריים, להשכרה לתקופה של עד שנה.
לתקופות ארוכות יותר מציעה החברה ליסינג תפעולי - השכרת רכב לתקופות ארוכות (בין שנה לשלוש שנים) תמורת תשלום חודשי קבוע, וכן ליסינג מימוני/פרטי.
בין לקוחותיה – מותגים בינלאומיים ומקומיים מובילים, כגון "טבע", "פלאפון", "אלקטרה", "מארוול", נייס" וכו'.
בנוסף, עוסקת החברה במכירת כלי רכב מיד ראשונה מצי הליסינג וההשכרה - בכל שנה מוכרת החברה כ-10,000 כלי רכב.
נכון לשנת 2016, מספר הרכבים של אוויס הוא כ-31,000 כלי רכב, רובם בליסינג תפעולי.
החברה מפעילה 13 סניפי השכרה מנהריה ועד אילת ו-20 מרכזים למכירת רכב מיד ראשונה מצי הליסינג וההשכרה.
החל משנת 2016, אוויס ישראל היא בבעלות קבוצת יוניברסל מוטורס ישראל.
אוויור (בכתיב לועזי: Avior) או ε בשדרית הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים שדרית והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים.
ציוני באייר של כוכבי הקבוצה ניתנו בזמן שהקבוצה הייתה חלק מקבוצת הספינה ארגו לפני שזו פורקה לשדרית, מפרש, ירכתי הספינה ומצפן ולכן הם אינם עקביים.
בשל מיקומו הדרומי - כ-30° מהקוטב השמימי הדרומי, הוא לא היה מוכר בעת העתיקה ושמו הופיע רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 באלמנך הניווט של האדמירליות הבריטית, ככל הנראה כעזר לניווט בחצי הכדור הדרומי.
מקור השם אינו ברור, ייתכן שמרמז על שימושו לניווט מטוסים.
אוויור הוא כוכב כפול במרחק של כ-630 שנות אור המורכב מענק כתום ומכוכב הסדרה הראשית כחול המקיפים זה את זה במרחק של כ-4 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-2.2 שנים.
תצפיות מראות על שינוי מחזורי בבהירות הכוללת של כעשירית דרגת בהירות נראית שנובע ככל הנראה מליקוי חלקי בו הענק הכתום מסתיר חלקית את פני הכוכב הקטן יותר.
בשל המרחק הגדול והקרבה היחסית בין בני הזוג לא ניתן להפריד בין שני הכוכבים באמצעות טלסקופ והמידע על תכונותיהם של בני הזוג מושג באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות.
אוויור A הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K3 עם מסה של כ-4.5 מסות שמש ורדיוס של כ-100 פעמים רדיוס השמש.
בהירות נראיתו היא מדרגה 2.9 כך שהוא מאיר בערך פי 2,000 מעוצמת ההארה של השמש.
טמפרטורת פני השטח שלו היא כ-4,000 קלווין, מה שגורם לצבעו הכתום.
מכיוון שהכוכב נמצא בשלבי התפתחות מתקדמים ביחס לבן הזוג, הוא היה כנראה המסיבי יותר מבין השניים, אך איבד חלק ניכר ממסתו כך שכיום בן הזוג יותר מסיבי ממנו.
אוויור B הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B עם מסה של כ-7 מסות שמש ורדיוס גדול פי 6 משל השמש.
בהירותו היא מדרגה 2.25, כך שהוא מאיר בערך פי 4,000 מהשמש באור נראה ובערך כפול מכך בתוספת הקרינה בתחום העל-סגול, זאת כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה של כ-23,000 קלווין.
"אוויטה" הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר (לחן) וטים רייס (מילים), המתאר את תולדות חייה, הצלחתה ומותה של הפוליטיקאית הארגנטינאית אווה פרון, רעייתו השנייה של נשיא ארגנטינה חואן פרון.
הסיפור עוקב אחר ראשית חייה של אוויטה, עלייתה לשלטון, עבודת הצדקה שלה, ומותה.
המחזמר החל כאלבום קונספט בסגנון אופרת רוק, שפורסם בשנת 1976, הכולל את השיר המפורסם והבולט ביותר במחזמר - "אל נא תבכי ארגנטינה" (במקור: "Don't Cry for Me Argentina").
הצלחתו הובילה להפקה בוסט אנד בלונדון בשנת 1978 - הפקה שזכתה בפרס אוליבייה על המחזמר החדש הטוב ביותר.
שנה מאוחר יותר עלתה הפקה בברודוויי שבניו יורק, שהייתה למחזמר הבריטי הראשון הזוכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
בהמשך, המחזמר יצא לסיבוב הופעות וכן עלה גם בהפקות מקומיות רבות ברחבי העולם, לרבות הפקה בגרסה בשפה העברית בישראל, בכיכובם של ריקי גל, ויקי תבור, אלי גורנשטיין, עירית ענבי וששי קשת.
בשנת 1996 יצא סרט הקולנוע "אוויטה" המבוסס על עלילת המחזמר ושיריו, בבימויו של אלן פארקר.
את התסריט כתב פארקר יחד עם אוליבר סטון, ובתפקידים הראשיים כיכבו מדונה, אנטוניו בנדרס וג'ונתן פרייס.
המחזמר עלה בהפקות מחודשות בלונדון בשנת 2006, ובניו יורק בשנת 2012. בשנים 2013–2014 יצא סיבוב הופעות נוסף ברחבי הממלכה המאוחדת, שהסתיים ב-55 הופעות בלונדון, בספטמבר ובאוקטובר 2014.
בשנת 2015 עלה מחדש המחזמר בישראל, בתיאטרון הבימה, בכיכובם של שירי מימון (בחלק קטן מהזמן שיחקה לסירוגין מאיה בוסקילה בתפקיד זה), רן דנקר (וצחי הלוי שהחליף אותו בהצגות האחרונות), אקי אבני רפי וינשטוק וג'וליה שחר המחזמר הועלה כ-200 פעמים, וירד במרץ 2017.
בשנת 1972, היזם רוברט סטיגווד הציע לאנדרו לויד ובר וטים רייס לפתח גרסה מוזיקלית חדשה אודות פיטר פן, אבל הם נטשו את הפרויקט.
בעודו מאחר לארוחת ערב, לילה אחד במהלך שנת 1973, שמע רייס ברדיו סופה של תוכנית אודות אווה פרון שסיקרנה אותו.
כאספן בולים בילדותו, הוא היה מוקסם מתמונתה על הבולים הארגנטינאים, אבל לא היה מודע למשמעותה בהיסטוריה של ארגנטינה.
במהלך המחקר שלו הוא פגש בבמאי הקולנוע הארגנטיני קרלוס פסיני הנסן, שהפיק את הסרט Queen of Hearts אשר שודר בטלוויזיה הבריטית ב-24 באוקטובר 1972. רייס צפה בסרט "עשרים פעמים לפחות", ואמר כי "עוד לפני שראיתי את סרטו הנפלא של פסיני - כבר הייתי מכור".
ככל שרייס המשיך וחקר אודותיה של אווה פרון, לרבות נסיעה עד לבואנוס איירס כדי לחקור אודות חייה באמצעות מסמכים רבים ואנשי קשר שפסיני סיפק לו, כך הוא הוקסם ממנה יותר ויותר; הוא אפילו קרא לבתו הראשונה על שמה.
רייס הציע את הרעיון של מחזמר המבוסס על הנושא זה לאנדרו לויד ובר, אבל אף על פי שהרעיון של הלחנת מוזיקה הכוללת טנגו, פסדובלה, ומקצבים לטיניים דומים סקרן אותו, ובר בסופו של דבר דחה את הרעיון.
הוא החליט במקום זאת לשתף פעולה עם אלן אייקבורן על Jeeves, מחזמר מסורתי בסגנונם של רוג'רס והארט, המבוסס על דמותו של פ.
וודהאוס, אשר זכה לביקורות שליליות מצד המבקרים ונחל כישלון מסחרי.
לאחר Jeeves, ובר חזר לרייס, והם החלו בפיתוח המחזמר שרייס הציע.
מחברי הספר משנת 1996 Evita: The Real Life of Eva Perón טוענים כי המחזמר מבוסס על ספרה הביוגרפי של מרי מיין The Woman with the Whip, שהיה מאוד ביקורתי כלפי אווה פרון.
אף על פי שרייס שיבח את הביוגרפיה של מיין, ספר זה מעולם לא הוזכר באופן רשמי כמקור השראה למחזמר.
רייס יצר דמות, צ'ה, שנועדה לשמש כקריין וכמקהלה יוונית.
אף על פי שגילה כי צ'ה גווארה היה ארגנטינאי, זו לא היה כוונתו המקורית שהדמות תהיה מבוססת עליו, אולם מאוחר יותר, כאשר הרולד פרינס הפך למעורב בפרויקט, הוא עמד על כך שהשחקנים המגלמים את דמותו של צ'ה ישתמשו בגווארה כאל מודל לחיקוי.
בעיבוד הקולנועי משנת 1996, הדמות שבה להיות אנונימית יותר.
כך גם היה בהפקת לונדון המחודשת של המחזמר משנת 2006.
ובר, יחד עם והמנצח אנתוני בולס, הציגו את המחזמר ב-Sydmonton Festival, טרם ביצוע ההקלטה עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
כפי שעשו בעבר עם "ישו כוכב עליון", צוות כותבי השירים החליט להקליט את אוויטה כאלבום מוזיקלי, ובחרו בשחקנית-זמרת ג'ולי קובינגטון לבצע את התפקיד ראשי, לאחר שצפו בה בפרק של הסדרה Rock Follies ונזכרו בהופעתה כחלק מצוות השחקנים הלונדוני המקורי של המחזמר Godspell.
ההקלטה של האלבום, שהופץ על ידי MCA Records ששיווקו בעבר את "ישו כוכב עליון", החלה באפריל 1976 והופקה על ידי ובר ורייס.
ההקלטה נוהלה על ידי דייוויד המילטון סמית, שעל עבודתו הודה לו מאוחר יותר רייס, והתייחס אליו כאל, למעשה, מפיק שלישי.
הוא גם סיפק את השורה "Statesmanship is more than entertaining peasants" ("מדינאות היא יותר מלשעשע את האיכרים", שהופיעה באלבום כתגובה לאחד מנאומיה של אווה פרון.
האלבום הכפול הופץ בשנת 1976, בו נשמעו קולותיהם של פול ג'ונס כחואן פרון, קולם וילקינסון כצ'ה, ברברה דיקסון כפילגשו של פרון, וטוני כריסטי כאגוסטין מגאלדי.
היוצרים פנו בתחילה לסטיב מריוט וג'ון פוגרטי, אך הם לא היו מעוניינים.
מוריי ראש, שזכה להצלחה עצומה עם "ישו כוכב עליון", הקליט מספר הדגמות, אבל מאוחר יותר רייס הודה בכך שהוא "לא באמת הצליח לשחזר את הקסם שנוצר כאשר גילם את דמותו של יהודה איש קריות".
קולם וילקינסון, שבאותה התקופה גילם את דמותו של יהודה בהפקה הלונדונית של "ישו כוכב עליון" הסכים להגיע לאודישן: "זה לקח רק כמה שורות בשביל לדעת שהוא היה האיש שלנו".
עוד לקחו חלק באלבום: מייק ד'אבו, שהחליף את פול ג'ונס כסולן של ההרכב המוזיקלי מנפרד מן, ומייק סמית, לשעבר סולן ההרכב המוזיקלי דייב קלארק פייב.
פסיני כתב הדיאלוג בספרדית של הסצנה הראשונה, "קולנוע בבואנוס איירס, 26 ביולי 1952".
בהקלטה זו, הוא שיחק את תפקידו של השחקן בפסקול של סרט הקולנוע שעוצר בחריקה, על מנת לאפשר לכרוז להודיע הודעה רשמית על מותו של אווה.
כאשר האלבום הוצג לעיתונאים, פסיני ארגן מצגת תמונות עם עמיתו אנטון פורסט.
תרומתו לפיתוח של הפרויקט הוכרה, כשובר ורייס הודו לו ראשון, בנאום התודה שלאחר מכן.
בבריטניה, אוסטרליה, דרום אפריקה, דרום אמריקה, וחלקים שונים של אירופה, המכירות של אלבום הקונספט עקפו את אלו של "ישו כוכב עליון"; בארצות הברית, לעומת זאת, המכירות אף פעם לא השיגו את אותה הרמה של ההצלחה.
ההקלטה של "Don't Cry for Me Argentina" בביצועה של קובינגטון (שיר ששמו המקורי היה: "It's Only Your Lover Returning"), הושק כסינגל באוקטובר 1976. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי וזכה להצלחה דומה ברחבי עולם.
גם "Another Suitcase in Another Hall", שיר בביצועה של דיקסון, הפך ללהיט.
בארצות הברית ובבריטניה, בהתאמה, קארן קרפנטר, אוליביה ניוטון-ג'ון, ופטולה קלארק פרסמו גרסאות כיסוי משלהן של "Don't Cry for Me Argentina".
הדמות שם קול גיל תפקיד אווה פרון מצו-סופרן 15-33 ראשיצ'ה טנור 21-35 ראשיחואן פרון בריטון 32-55 ראשיאגוסטין מגאלדי טנור 23-35 משנההמאהבת של פרון מצו-סופרן 14-18 משנה
סצנת הפתיחה מתרחשת באולם בית קולנוע בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-26 ביולי 1952, שבה קהל צופה בסרט ("A Cinema in Buenos Aires, 26 July 1952").
מהסרט בוקע קול של דיאלוג בשפה הספרדית.
הצפייה בסרט נקטעת, כאשר כרוז עולה על הבמה עם הודעה (תחילתה בספרדית, אבל המשכה באנגלית) כי "אווה פרון הלכה לעולמה, בשעה 20:25 הערב".
הקהל שבור הלב שר "Requiem for Evita" (בשפה הלטינית, על פי הרקוויאם הקתולי).
בציניות, צ'ה, דמות המספר של המחזה, מנתח את הצער ההיסטרי שאחז בארגנטינה כאשר אוויטה מתה ("Oh What a Circus").
צ'ה מציג בפני הקהל את אווה דוארטה בת ה-15, בשנת 1934. אווה פוגשת את זמר הטנגו אגוסטין מגאלדי באחת ההופעות שלו ("On This Night of a Thousand Stars"), והשניים מעבירים ביחד את הלילה.
למחרת, אווה סוחטת אותו לקחת אותה איתו לבואנוס איירס.
בתחילה, מגאלדי מסרב, אך בסופו של דבר נכנע ללחציה ("Eva, Beware of the City").
עם הגעתה לעיר, אווה שרה על תקוותיה ושאיפותיה לתהילה כשחקנית ("Buenos Aires"), והיא ממהרת לעזוב את מגאלדי.
צ'ה מתאר כיצד, באמצעות רומנים עם גברים שונים, אווה התקדמה במעלה הסולם החברתי, והפכה לדוגמנית, כוכבת רדיו ושחקנית ("Good Night and Thank You").
צ'ה ממשיך לתאר הפיכה של הימין הפוליטי בשנת 1943, במקביל להצלחתה של אווה, כשהוא רומז שהפוליטיקה הארגנטינאית והקריירה של אווה עשויה בקרוב מאוד להשתלב זה בזה.
צ'ה מקפיד להציג את דמותו של קולונל חואן דומינגו פרון, קולונל צבאי שאפתן שעושה את דרכו במעלה הסולם הפוליטי הארגנטיני.
במשחק של כיסאות מוזיקליים, שמייצג עלייתם של אישים פוליטיים שונים, פרון ואנשי צבא אחרים מתחרים זה בזה על כוח, כשהם מציגים את האסטרטגיה הפוליטית שלהם ("The Art of the Possible").
כאשר רעידת אדמה הרסנית פוקדת את העיירה סן חואן, פרון מארגן קונצרט צדקה בלונו פרק כדי לספק סיוע לקורבנות האסון.
אווה משתתפת באירוע, שם היא פוגשת באגוסטין מגאלדי.
פרון נואם בפני הקהל, ופוגש באווה בדרכו החוצה ("Charity Concert").
אווה ופרון מעבירים בחשאי את הלילה ביחד, ואווה רומזת לפרון שהיא יכולה לעזור לו להשיג את שאיפותיו לעלות לשלטון ("I'd Be Surprisingly Good For You").
אווה מגרשת את פילגשו של פרון - דמות ללא שם, הידועה רק על פי תיאור זה ("Hello and Goodbye"), שמהרהרת אודות גירושה ועתידה ("Another Suitcase in Another Hall").
לאחר שאווה עוברת לגור ביחד בעם פרון, היא מוצאת עצמה סוף סוף בחברה הגבוהה, אך היא נאלצת להתמודד עם הבוז שחשים כלפיה אנשי החברה הגבוהה ובכירי הצבא הארגנטיני ("Peron's Latest Flame").
בשנת 1946 פרון משיק את המועמדות שלו לנשיאות, לאחר שקודם לגנרל בצבא, ואילו במיטה עם אווה, הוא דן אודות סיכויי לזכות בבחירות.
אווה מרגיעה אותו, ועד מהרה הם מארגנים עצרות שבהן האנשים מביעים את תמיכתם בו ומקווים לעתיד טוב יותר, ובמקביל, פרון זומם ביחד עם בני בריתו כיצד לדכא ולהיפטר מכל מי שעומד בדרכם ("A New Argentina").
פרון נבחר לנשיא ארגנטינה בניצחון סוחף בשנת 1946. הוא עומד על מרפסת קאסה רוסאדה", ופונה אל תומכיו - "חסרי החולצות".
אווה מדברת ממרפסת ארמון הנשיאות לתומכיה הנלהבים, ומגלה שלמרות המטרה הראשונית שלה - להשגת פרסום ותהילה - היא מצאה את הייעוד האמיתי שלה, והוא לפעול למען האנשים של מדינתה ("Don't Cry for Me Argentina").
צ'ה מנתח את מחיר התהילה, בעוד אווה רוקדת בנשף ההשבעה עם הנשיא הנבחר פרון ("High Flying, Adored").
אווה מתעקשת לשמור על תדמית זוהרת, על מנת להרשים את האנשים של ארגנטינה ולקדם את האג'נדה של בעלה - פרוניזם.
היא עושה הכנות לצאת לסיור באירופה, בעזרת יועצי אופנה רבים ("Rainbow High").
סיורה המפורסם נערך בשנת 1946, עם תוצאות שאינן חד-משמעיות ("Rainbow Tour"); הספרדים העריצו אותה, אולם האיטלקים הישוו את בעלה לבניטו מוסוליני.
בצרפת לא התרשמו ממנה לחיוב, בעוד האנגלים השפילו אותה, כאשר הזמינו אותה לבקר באחוזה כפרית, ולא בארמון בקינגהאם.
אווה מודעת לבוז שרוחשת לה החברה הגבוהה, בעוד צ'ה מבקש ממנה להתחיל לעזור לנזקקים, כפי שהבטיחה ("The Actress Hasn't Learned the Lines You'd Like to Hear").
אווה מייסדת קרן צדקה על שמה; צ'ה מתאר את עבודת הצדקה השנויה במחלוקת של אווה, תוך רמיזה וייתכן ששימשה גם להלבנת הון ("And the Money Kept Rolling In And Out").
אווה מגיעה לכנסייה, על מנת לקחת חלק בטקס סקרמנט מול תומכיה הנלהבים ("Santa Evita"), אבל היא נכנסת למצב טראנס, מתחילה להזות.
בחזונה, היא מנהלת ויכוח לוהט עם צ'ה אודות מעשיה; צ'ה מאשים אותה בניצול האנשים הארגנטינאים למטרותיה, בזמן שאווה, בציניות, משיבה לו כי אין תהילה בניסיון לפתור את בעיות העולם מהצד ("A Waltz for Eva and Che").
בסופו של הוויכוח, אווה מכירה בכך שהיא גוססת, וכי ימיה ספורים.
לאחר מכן, אווה סוף סוף מבינה שפרון אוהב אותה בזכות עצמה, ולא רק בשל כל מה שעשתה עבורו ועבור הקריירה שלו ("You Must Love Me").
לגנרלים של פרון נמאס מהתערבויות של אשתו, והם דורשים כי הוא יפרוש מהחיים הפוליטיים.
פרון, לעומת זאת, מוחה על כך וטוען שרק בזכותה הם השיגו כל כך הרבה ("She Is a Diamond").
עם זאת, הוא מודה שהיא לא תוכל להמשיך עוד במשך זמן רב, שכן בקרוב היא צפויה להיכנע למחלת הסרטן שלה.
למרות זאת, אווה נחושה להתמודד על משרת סגן הנשיא, ופרון חושש שהצבא יחולל הפיכה אם תעשה זאת, וכי היא איננה בקו הבריאות הנדרשת עבור משרה כה תובענית.
אווה מתעקשת שהיא יכולה להמשיך, למרות מצב בריאותה ההולך ומתדרדר ("Dice Are Rolling/Eva's Sonne").
כאשר אווה מבינה כי היא קרובה למוות, היא מוותרת על ההתמודדות על משרת סגן הנשיא, ונשבעת אהבה הנצחית לעם הארגנטינאי ("Eva's Final Broadcast").
הישגיה של אווה חולפים אל מול עיניה, לפני שהיא מתה ("Montage"), היא מבקשת סליחה, ומהרהרת בבחירותיה במהלך חייה - העדפת תהילה על פני חיים ארוכים ("Lament").
אווה מתה, וגופתה עוברת חניטה, על מנת לשמרה לנצח.
צ'ה מציין כי אנדרטה לזכרה עומדת להיבנות, אבל גופתה של אוויטה נעלמת למשך 17 שנים.
המחזמר עושה שימוש במגוון אקלקטי של סגנונות.
מוזיקה קלאסית באוויטה נשמעת במקהלה שבקטע הפתיחה "Requiem for Evita", וכן מהווה אתנחתא בשיר "Oh What a Circus", כמו גם בקטעי מעבר מוזיקליים במהלך המחזמר, כמו הגרסה התזמורתית של "Lament" וההקדמה לשיר "Don't Cry for Me Argentina".
מוזיקת רוק נשמעת בשירים כמו "Oh What a Circus", "Peron's Latest Flame" והשיר "The Lady's Got Potential", אשר נחתך מהמחזמר בגרסתו המקורית.
תומאס אלוי מרטינס צוטט אומר:
המחזמר מציג לרוב את סיפורה של אוויטה תוך נאמנות לסיפור ההיסטורי אודותיה.
עם זאת, עולים מספר אי-דיוקים.
מילות השירים והעלילה של המחזמר מבוססים על הביוגרפיה של מרי מיין, "The Woman with the Whip", שמבוססת בעיקר על תאוריהם של ארגנטינאים אנטי-פרוניסטים.
לפיכך, בעלה של אוויטה, הקולונל חואן פרון, מוצג במחזמר כרודן; בפועל הוא אכן נודע כפשיסט שפעל כנגד מתנגדיו והגביל את חופש הדיבור, אך לא ניסה לתפוס את השלטון בכוח אלא נבחר באופן דמוקרטי בכל שלוש הפעמים שבהן הגיע לשלטון.
בנוסף, שלטונו של פרון זכה לפופולריות לא רק בזכות אוויטה אשתו, כפי שהמחזמר מציג, אלא גם בזכות רפורמות כלכליות רחבות שבוצעו, בהנהגת חואן פרון.
במקום זאת, הם כותבים, אמה של אווה, דונה חואנה, לקחה אותה לעיר הגדולה, מאחר שהיא שאפה להיות שחקנית ברדיו.
חלק מהמבקרים גם ציינו כי מילותיו של רייס ממעיטות שלא לצורך בהישגיה של אוויטה, במיוחד בכל הקשור לעבודות הצדקה שלה.
לדברי נבארו ופרייזר, המחזמר "היה מבוסס ברובו על תקופת חייה המוקדמת והעלובה של אוויטה ...
הצגתה של אוויטה מדי ערב, בתחילה לבושה כנערה, אחר כך כזונה ולבסוף כגברת ראשונה, הייתה רחוקה מלהיות אוהדת".
בעקבות ההצלחה של הגרסה הקולנועית של אוויטה משנת 1996, נוצר והופץ סרט ביוגרפי ארגנטינאי בשם "Eva Perón: The True Story", הטוען כי הוא מתקן את העיוותים שביצירתו של אנדרו לויד ובר.
הפקת וסט אנד המקורית 1978
כאשר שוחרר ההקלטה של המחזמר, ובר שלח עותק לבמאי האמריקאי הנודע הרולד פרינס והזמין אותו להיות מעורב בפרויקט.
פרינס הסכים, והעיר: "כל אופרה שמתחילה בלוויה לא יכולה להיות כולה רעה", אבל הוא הודיע להם כי לא יוכל להתחייב על שום דבר, במהלך השנתיים הקרובות.
בינתיים, ובר ורייס שינו מספר אלמנטים של המופע.
חלק מהשירים קוצרו, חלק ירדו לחלוטין, בעוד ששירים חדשים הוכנסו וכמה מילות שירים נכתבו מחדש.
בסופו של דבר פרינס אישר שהוא יהיה פנוי להתחיל בחזרות בתחילת 1978. כאשר הוא החל לעבוד על הפרויקט בחודש מאי, הוא הציע כמה שינויים, וביקש להוסיף שיר אודות עלייתו של פרון לשלטון.
ובר ורייס כתבו, לפיכך, את השיר "The Art of the Possible", שבמהלכו פרון "משחק" כסאות מוזיקליים עם קציני צבא, שיורדים מהבמה אחד אחד, עד אשר פרון נשאר אחרון.
אוויטה, בבימויו של הרולד פרינס, עם כוריאוגרפיה של לארי פולר, ובהפקתו של רוברט סטיגווד, הוצגה לראשונה בוסט אנד, בתיאטרון ע"ש הנסיך אדוארד, ב-21 ביוני 1978, וירדה ב-18 בפברואר 1986, אחרי 3,176 הופעות.
איליין פייג' שיחקה את אווה, יחד עם דייוויד אסקס כצ'ה, ג'וס אקלנד כפרון ודיאנה טרי כפילגשתו של פרון.
פייג' נבחרה מבין מועמדות רבות, לאחר שג'ולי קובינגטון דחתה את התפקיד.
לאחר פרישתה של פייג' מההפקה, את דמותה של אווה פרון גילמו מספר שחקניות, בזו אחר זו, בהן: מארטי ווב, סטפני לורנס, שיבון מקארתי (שגילמה את דמות הפילגש כאשר ההפקה עלתה לראשונה), ג'קי צ'פל, קתרין אוונס, מריה מורגן.
במקור, ווב החליפה את פייג' כשזו הייתה בחופשה, ושוכנעה על ידי פרינס להישאר עם הצוות כמחליפה קבועה, על מנת לסייע לה לקראת המועד שבו היא תיקח על עצמה את התפקיד.
הדבר שימש כתקדים עבור ההפקה, וכך זה המשיך הלאה, עם לורנס ששימשה כמחליפתה של ווב.
מישל בריז, מחליפתה המקורית של פייג', לא לוהקה לתפקיד הראשי בלונדון, אך מאוחר יותר היא לקחה חלק בצוות השחקנים של ההפקה שעלתה בניו זילנד.
גארי בונד החליף את דייוויד אסקס כצ'ה, ואחרי גילמו את התפקיד מארק ראיין (שלפני כן גילם את דמותו של אגוסטין מגאלדי), מרטין סמית' וג'ימי קין.
בין השחקנים-המחליפים של אקלנד היו ג'ון טרנר, אוז קלארק ודניאל בנזאלי.
בסקירתו בסאנדיי טיימס, דרק ג'ול כתב כי המופע הוא "די נפלא" וציין כי המוזיקה "השאפתנית" של ובר היא "היתוך שאין דומה לו של חוויה מוזיקלית של המאה ה-20"; את מילותיו של רייס תיאר במילים "נוקבות" ו-"שנונות".
ברנרד לוין מהטיימס לא אהב את המחזמר, וכינה אותו "יצירה נתעבת ...
רק משום שהקלישאות שבין השירים מושרות ולא מדוברות".
עוד הוסיף כי היה זה "אחד הערבים הלא-נעימים ביותר שבחיי".
הפקה זו זכתה בפרס המחזמר הטוב ביותר של השנה מטעם The Society of West End Theatre, ואיליין פייג' זכתה בפרס על ההופעה הטובה ביותר של השנה.
הרולד פרינס היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר של השנה, ודייוויד אסקס היה מועמד לפרס על ההופעה הטובה ביותר של השנה במחזמר, אך שניהם לא זכור בפרס בסופו של דבר.
טימותי או'בריאן ותרזה פירת' שיתפו פעולה בעיצוב של הבמה.
הסט היה מינימליסטי, עם מרפסת של פיגומים המקיפה את גב הבמה, ומעליה מסך, עליו מוקרנות תמונות.
במוזיאון מאדאם טוסו יצרו פסלון שעווה של אווה, המבוסס על דמותה של איליין פייג', עבור ארון קבורה בו נעשה שימוש בסצנת ההלוויה שבתחילת המופע.
בהשראת ציורי הקיר של דייגו ריברה, פרינס הציע קדמת הבימה תהיה מוקפת ביצירות אמנות המתארות את מאבקיהם של האיכרים הארגנטינאים.
הוא פסל את עיצוב התלבושות המונוכרומטי המקורי המיועד לחברי המקהלה ולרקדנים; במקום זאת, הוא שלח אותם לחנויות צדקה ובגדי יד שנייה, לרכוש שם תלבושות עבור ההפקה.
בסצנת המרפסת, שהפכה לאיקונית, אווה לבושה בשמלה לבנה רחבה, שעיצובה מבוסס על אחת משמלותיה של אווה פרון.
האלבום אוויטה בביצוע צוות השחקנים המקורי של ההפקה בלונדון הוקלט בשנת 1978 והופץ על ידי MCA Records.
הפקת לונדון המקורית עברה להופיע בבית האופרה שבמנצ'סטר למשך תקופה ממושכת, לאחר שירדה בתיאטרון Prince Edwared.
קתרין אוונס וג'ימי קין שיחקו את אווה וצ'ה, בהתאמה, עם ריה ג'ונס וג'ון באר כמחליפיהם.
הפקת וסט אנד המחודשת 2006
ב-2 ביוני 2006, ההפקה הגדולה הראשונה של אוויטה בלונדון מזה כ-20 שנה נפתחה בתיאטרון Adelphi שבוסט אנד, בבימויו של מייקל גרנדג' עם השחקנית הארגנטינאית אלנה רוג'ר כאווה, פיליפ קווסט כפרון ומאט ראוולה כצ'ה.
אל רשימת השירים של המחזמר נוסף השיר "You Must Love Me", שנכתב במיוחד עבור סרט הקולנוע משנת 1996, ואשר מעולם לא היה חלק מהמחזמר בשפה האנגלית קודם לכן.
ההפקה זכתה לביקורות משבחות, אולם המכירות בקופות הכרטיסים היו דלות, וההפקה ירדה ב-26 במאי 2007, אחרי פחות מ-12 חודשים.
קווסט ורוג'ר קיבלו מועמדויות לפרס אוליבייה על ההופעות שלהם בהפקה זו.
הפקת וסט אנד המחודשת 2025
בין יוני לספטמבר 2025, רייצ'ל זגלר כיכבה בהפקה מחודשת של המחזמר בתפקיד הראשי.
בהפקה זו, באמצע ההצגה זגלר יוצאת למרפסת החיצונית של תיאטרון הלונדון פאלאדיום ושרה את "Don't Cry for Me, Argentina" לקהל ברחוב.
הביצוע החי מועבר בווידאו בזמן אמת לקהל שבתוך האולם.
בכל מופע מאות אנשים הגיעו מדי ערב לצפות במופע החינמי ברחוב.
המלחין אנדרו לויד וובר ציין שזהו רגע יוצא דופן מבחינה תיאטרלית, שמוסיף אותנטיות וקשר ישיר עם הקהל, בדומה לדמות ההיסטורית של פרון.
ישנם צופים שרכשו כרטיסים במחירים גבוהים שהתלוננו על כך ששיר המחזמר הידוע ביותר מבוצע מחוץ לבמה.
הבמאי ג'יימי לויד השתמש בעבר בטכניקה דומה בהפקות אחרות, כולל "שדרות סאנסט" ו"רומיאו ויוליה".
וובר הגן על הבחירה האמנותית והזכיר מאמר שפורסם בעיתון "הטיימס", שטען שזה מה שאווה פרון עצמה הייתה רוצה – שההמונים ייהנו מהמופע ללא תשלום.
לאחר הופעות הבכורה ב-Orpheum Theatre שבסן פרנסיסקו, ההפקה של אוויטה בברודוויי נפתחה ב-Broadway Theatre ב-25 בספטמבר 1979, וירדה ב-26 ביוני 1983, לאחר 1,567 הופעות ו-17 הצגות הרצה.
פטי לופון כיכבה כאווה, עם מנדי פטינקין כצ'ה, בוב גאנטון כפרון, מארק סיירס כמגאלדי וג'יין אוהרינגר כפילגשתו של פרון.
הארולד פרינס ביים, עם כוריאוגרפיה של לארי פולר.
במהלך תקופה זו, שש שחקניות נוספות גילמו את דמותה של אווה, בנוסף ללה-פון: טרי קלאוזנר, ננסי אופל, פמלה בלייק (הצגות יומיות), דרין אלטאי, לוני אקרמן ופלורנס לייסי (ערבים).
טום קרטר שימש כמחליפו של פטינקין והופיע כצ'ה.
לה-פון סיפרה על זמנה באוויטה: "'אוויטה' הייתה החוויה הגרועה ביותר בחיי", היא אמרה.
"אני צורחת את דרכי בתפקיד שיכול היה להיכתב רק על ידי גבר ששונא נשים.
לא היה לי שום גיבוי מצד המפיקים, שדרשו הופעה של כוכבת על הבמה, אבל התייחסו אליי כאל מישהי לא מוכרת מאחורי הקלעים.
אין תמיכה מהיצרנים, שרצה ביצועי כוכב במה אבל התייחסו אליי כאל מאחורי הקלעים לא ידועים.
זה היה כמו ביירות, ונלחמתי כמו באנשי'".
נטען כי במקור, איליין פייג' אמורה הייתה לגלם את תפקיד אווה בהפקת ברודוויי, אולם איגוד השחקנים סירב לאפשר ללהק שחקנית שאיננה אמריקאית.
פרינס ניסה לשכנע את הארגון בפעם שנייה, כאשר לופון סבלה מבעיות בגרונה, לפני שההפקה הגיעה לניו יורק.
לופון הטילה ספק בכך שטענות אלו היו אמיתיות.
בזיכרונותיה, היא ציינה כי מדובר היה בלא יותר מאשר שמועות, שהופצו על ידי פרינס עצמו על מנת לזכות בפרסום.
הפקת ברודוויי המחודשת משנת 2012 של אוויטה, המבוססת על זו של הוסט אנד משנת 2006, הוצגה ב-Marquis Theatre, עם אלנה רוג'ר בתפקיד הראשי של אווה פרון, ריקי מרטין כצ'ה, מייקל סרבריס כחואן פרון, מקס פון אסן כאגוסטין מגאלדי ורייצ'ל פוטר כפילגשתו של פרון, עם כריסטינה דה-סיקו כשחקנית מחליפה בתפקיד אווה.
הבמאי היה מיכאל גרנדג'ה, עם כוריאוגרפיה של רוב אשפורד, עיצוב תפאורה ותלבושות של כריסטופר אורה ועיצוב תאורה מאת אוסטין ניל.
המחזמר הופק על ידי האל לופטיג וסקוט סנדרס.
ההפקה הייתה מועמדת לשלושה פרסי טוני, לרבות הפקה מחודשת של מחזמר הטובה ביותר.
סיבובי הופעות בממלכה המאוחדת ובאירלנד
רבקה סטורם גילמה את דמותה של אווה, בסיבוב הופעות ברחבי הממלכה המאוחדת ואירלנד, בשנת 1987.
בשנת 1995, המפיקים פול ניקולאס ודייוויד איאן, שנמנו עם המפיקים המקוריים של המחזמר רוברט סטיגווד ודייוויד לנד, לקחו את אוויטה לסיבוב הופעות, בגרסה שהייתה חיקוי קרוב מאוד של ההפקה המקורית בלונדון.
בהפקה זו כיכבה מארטי ווב בתפקיד אווה, עם כריס קורקורן כצ'ה, דאנקן סמית' כפרון, ליאו אנדרו כמגאלדי ופופי טירני כפילגשתו של פרון.
למרות כמה ביקורת, שמתחו ביקורת על הליהוק של ווב שהייתה בת 50, סיבוב ההופעות היה מוצלח עד כדי כך שהוא המשיך גם במהלך כל שנת 1996.
סיבוב ההופעות בבריטניה הסתיים בסוף 2009, אך שב ועלה שוב במרץ 2010, והמשיך להופיע גם ברחבי אירופה עד אפריל 2011. ממאי עד ספטמבר 2011 ההפקה המשיכה להופיע בבריטניה ובגרמניה, עם אביגיל ג'יי כאווה, מארק פאוול כצ'ה ומארק הינהאן כפרון.
בעקבות ההצלחה של ההעלאה המחודשת של אוויטה בברודוויי ב-2012, הודיע המפיק ביל קנרייט על סיבוב הופעות חדש.
ההפקה רצה החל ב-15 במאי 2013, בתיאטרון החדש שבווימבלדון, ולאחר מכן במספר אולמי תיאטרון ברחבי המדינה, עם מרטי פלו מ-Wet Wet Wet בתפקיד צ'ה, אנדרו וודסוורת' בתפקיד פרון ומדלנה אלברטו כאווה.
הסיור הסתיים לאחר 55 הופעות, באוקטובר 2014.
סיבובי הופעות בארצות הברית וברחבי העולם
במהלך השנים היו מספר הפקות שיצאו לסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית והעולם, בהן:
מרלה שאפל (מועמדת לפרס טוני) ושחקניות נוספות דניאל ס.
קוני 1998 US Tour לציון עשרים שנה למחזמר סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית לציון עשרים שנה למחזמר, המבוסס על הפקת ברודוויי המקורית, שהיה אמור במקור לעלות בברודוויי במהלך עונת 1999–2000, החל דרכו בדטרויט ב-3 בנובמבר 1998 והסתיים בבוסטון, מסצ'וסטס, בקיץ של שנת 1999. הפקה זו התמקדה יותר בנושאים לטיניים.
על פי Playbill, "הליהוק הלטיני הוא חלק מהמאמץ לגרום להפקה להרגיש יותר אותנטית מבחינה תרבותית".
טורו זכתה לביקורות מצוינות, כמו גם השחקנים הגברים שלצידה.
להלן רשימת חלקית של מדינות בהן הוצג המחזמר (לפי סדר א"ב):
הפקה של אוויטה הוצגה בין ה-17 ביולי ל-1 באוגוסט 2015 ב-CenterStage Geelong שבג'ילונג, אוסטרליה.
בשנת 1983 הופקה אוויטה בברזיל, בבימויו של מאוריציו שרמן ובכיכובם של קלאודיה כאוויטה, מאורו מנדונסה כפרון, קרלוס אוגוסט סטרזר כצ'ה, סילביה מסארי כפילגשתו של פרון והילטון פראדו כאגוסטין מגאלדי.
את הכוריאוגרפיה חיבר ג'וני פרקלין, עם אדסון פרדריקו כמנצח ומנהל מוזיקלי ומיגל רוזנגברג כמנהל הבמה.
הופעת הבכורה התקיימה ב-Teatro João Caetano שבריו דה ז'ניירו ב-12 בינואר 1983. מאוחר יותר, בשנת 1986, ההפקה עברה אל Teatro Palace שבסאו פאולו.
ההפקה הברזילאית הפכה להצלחה גדולה, עם הזמרת הברזילאית קלאודיה - שנחשבת על ידי מספר מבקרים ל-"אוויטה הטובה ביותר של כל הזמנים".
המפיקים האנגלים רוברט סטיגווד ודייוויד לנד, לאחר שצפו בהפקה הברזילאית, אמרו כי מבין כל הזמרות ששיחקו את התפקיד - קלאודיה הייתה אוויטה הטובה ביותר של כל הזמרים.
במרץ 2011 עלתה הפקה שנייה בברזיל, בבימויו של חורחה טקלה, עם פאולה קפווילה כאוויטה, דניאל בואבנטורה כפרון ופרד סילבריה כצ'ה.
ההפקה הוצגה ב- Teatro Alfa (סאו פאולו).
אוויטה עלה בישראל לראשונה בשנת 1990 עם ריקי גל בתפקיד אווה, ויקי תבור בתפקיד צ'ה, אלי גורנשטיין בתפקיד חואן פרון וששי קשת בתפקיד מגאלדי.
בשנת 2015 עלתה בישראל הפקה חדשה של המחזמר, בתיאטרון הבימה, עם שירי מימון בתפקיד אווה, בהשתתפות אקי אבני כחואן פרון ורן דנקר בתפקיד צ'ה.
את המחזה תרגם דניאל אפרת וביים משה קפטן.
הבכורה של אוויטה בגרסה ספרדית הייתה ב-Teatro Monumental שבמדריד, ב-23 בדצמבר 1980, בבימויו של ג'יימי אספיליקואטה, עם פלומה סן בסיליו כאווה פרון, פטקסי אנדיון כצ'ה, חוליו קטניה כחואן פרון, טוני לנדא כאגוסטין מגאלדי, וומונסראט וגה כפילגשו של פרון.
עם זאת, הגרסה הראשונה בשפה הספרדית הייתה עוד קודם לכן, במקסיקו, במהלך שנת 1980, עם רוקיו בנקוואלס כאווה וג'יימה גרזה כצ'ה.
אלבום כפול של הפסקול המקורי של המחזמר בשפה הספרדית הופץ על גבי תקליטי ויניל בשנת 1981. הסינגל "No llores por mí, Argentina" הפך ללהיט.
ההפקה דוברת הספרדית המשיכה לאחר מכן והופיעה בברצלונה ובערים אחרות, כמו גם בסיבובי הופעות באמריקה הלטינית.
בשנת 2010, העלה פסטיבל שייקספיר שבסטרטפורד, קנדה, הפקה של אוויטה, לראשונה - כמחזמר-רוק.
את המחזה ביים גארי גריפין וכיכבו בו צ'יליה קנדי (אווה), חואן צ'יורן (פרון) וג'וש יאנג (צ'ה).
תוכניות ליצור עיבוד קולנועי בבימויו של קן ראסל התפתחו מייד לאחר שהמחזמר עלה בוסט אנד ובברודוויי.
ספקולציות רבות אודות ליהוק פוטנציאלי כללו את ברברה סטרייסנד או לייזה מינלי בתפקיד הראשי של אווה, ואת בארי גיב או אלטון ג'ון בתפקיד צ'ה.
תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.
ראסל אמר כי בחירתו הראשונה לתפקיד הראשי בסרט היה קרלה דה ויטו, שהגיעה לתהילה בסיבובי הופעות ובברודוויי, שם הרשימה את אשתו של אנדרו לויד ובר.
דה ויטו עברה מבדקי מסך לתפקיד, בעוד שבאותו הזמן, באנגליה, החלה בצילומי וידאו קליפ של שיר מתוך אלבום הסולו שלה "Is This A Cool World or What".
ביצועי השיר "אל נא תבכי ארגנטינה" של דה ויטו עברו בהצלחה רבה את מבדקי המסך.
ראסל כתב שהיא הביאה את הצופים עד דמעות (למעט את טים רייס - שרצה לתפקיד את איליין פייג', ושאיתה היה לו קשר רומנטי).
אף על פי שראסל דחה את הרעיון, פייג' עברה שני מבדקי מסך.
הביוגרפיה של ראסל מציינת כי הוא נפגש עם ברברה סטרייסנד, שדחתה את התפקיד באופן מיידי.
הוא כתב שלאחר מכן הוא הציע את התפקיד ללייזה מינלי.
שנה חלפה בין מבדקי המסך הראשוניים לבין זה של מינלי, שעל פי ראסל היו מדהימים.
ראסל ניגש אל המפיק רוברט סטיגווד, והציע ללהק את מינלי, משוכנע שיש לה את הכישרון ואת "אבק הכוכבים" הנדרשים לתפקיד, אבל סטיגווד בישר לו כי זו הולכת להיות איליין פייג'.
לאחר שכבר מחה כנגד רעיון זה בעבר, ראסל פרש מהסרט.
שנים מאוחר יותר, כאשר הוא ראה את קרלה דה ויטו שוב, ראסל פנה אליה כאל "אוויטה שלי".
זה לא היה עד 1996 ש-"אוויטה" הגיעה סוף סוף אל המסך הגדול.
אלן פארקר ביים את הסרט, עם מדונה בתפקיד הראשי, אנטוניו בנדרס כצ'ה וג'ונתן פרייס כפרון.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, וזכה בפרס לשיר המקורי הטוב ביותר ("You Must Love Me", שנכתב במיוחד עבור הסרט).
המבקרים היו חלוקים בדעותיהם אודות הופעתה של מדונה, אולם היא זכתה על ביצועיה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או במיוזיקל.
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 1978 פרס אוליבייה המחזמר החדש הטוב ביותר ההופעה הטובה ביותר במחזמר איליין פייג' ההופעה הטובה ביותר במחזמר דייוויד אסקס במאי השנה הארולד פרינס
הפקת וסט אנד מחודשת 2006
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 2007 פרס אוליבייה הפקת מחזמר מחודשת הטובה ביותר שחקן ראשי במחזמר הטוב ביותר פיליפ קווסט שחקנית ראשית במחזמר הטובה ביותר אלנה רוג'ר הכוריאוגרפיה הטובה ביותר עבור תיאטרון רוב אשפורד
אוויטה הגיעה למקום השישי בסקר דעת קהל של תחנת הרדיו BBC Radio 2 ברשימת "מחזות הזמר החיוניים ביותר" של בריטניה.
באחד מפרקי העונה ה-15 של "משפחת סימפסון, "The President Wore Pearls", העלילה מבוססת באופן רופף על המחזמר אוויטה, עם ליסה סימפסון בתפקיד אווה.
הפרק כולל פרודיות על שירי המחזמר, לדוגמה: "Don't Cry for Me, Kids of Springfield" ("אל נא תבכו, ילדי ספרינגפילד").
בסוף הפרק, מופיעה הצהרה, בה כתוב כי "בעצת עורכי הדין שלנו, אנחנו נשבעים שמעולם לא שמענו על מחזמר המבוסס על חייה של אווה פרון".
בפרק בסדרה "Glee", "Special Education" - פרק מהעונה השנייה, דמויותיהם קורט האמל ורייצ'ל ברי שרות את השיר "אל נא תבכי ארגנטינה", כאודישן סולו לקראת תחרות מתקרבת.
בפרק מהעונה השלישית, "Hold On to Sixteen", מקהלה יריבה שרה את השיר "Buenos Aires" בתחרות מול להקת הבית "כיוונים חדשים".
ב-"הבלדה של מגלן" - מתוך סדרת האנימציה "אנימניאקס", מדינת ארגנטינה מוצגת עם השלט: "בקרוב: אוויטה!".
בשנת 2013, חברת ההפקות Act 2 Cam, המתמחה בסרטים המיועדים לבני נוער, הקליטה שיר ווידאו קליפ כמחווה ל-"Don't Cry for Me Argentina", בשם "Don't cry for Hartlepool Marina".
במהלך השנים, הוקלטו והופצו לפחות 25 אלבומים של שירי המחזמר בשפה האנגלית, מבוצעים על ידי צוותי שחקנים שונים.
כמו כן, הוקלטו הקלטות רבות בשפות זרות, בהן ספרדית, גרמנית, יפנית, עברית, צ'כית, דנית, הולנדית, צרפתית, הונגרית, איסלנדית, קוריאנית, פורטוגזית, ושוודית.
זמרת הסופרן קירי טה קאנאווה הקליטה גרסה אופראית מלאה של המחזמר, עם כריסטופר לי בתפקיד חואן פרון, אולם הקלטה זו מעולם לא הופצה.
מארטי ווב הקליט אלבום של שירים נבחרים מתוך ההפקה, עם חברת התקליטים Pickwick Records, ביחד עם דייב ווילטס וקרל ויין.
אוויו (Avio) היא חברה איטלקית המייצרת מנועי סילון ומנועים רקטיים ליישומים צבאיים, לתעשיית החלל, ולמשגרי לוויינים.
החברה אחראית בין היתר לפיתוח ויצור מאיצים רקטיים למשגר האירופי אריאן 5 ולמשגר הלוויינים העתידי וגה, במסגרת חברה בת בשותפות עם סוכנות החלל האיטלקית, בשם ELV.
אווילה (בספרדית: Ávila) היא עיר בספרד, בירת מחוז אווילה שבקסטיליה ולאון.
העיר ידועה בשל חומותיה מימי הביניים, שנותרו בשלמותן.
ב-1985 הכריז אונסק"ו על העיר ועל הכנסיות הסובבות אותה כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2009 התגוררו בעיר כ-57 אלף תושבים.
יש הסבורים כי אווילה היא העיר אבולה (Abula) המוזכרת בכתביו של תלמי מהמאה השנייה.
עיר זו היא בין הראשונות בחצי האי האיברי שתושביהן קיבלו עליהן את הנצרות, בעידודו של סקונדוס מאבולה.
עם זאת, על פי סברה אחרת, אבולה העתיקה היא כיום העיירה אבלה (Abla) שבאנדלוסיה.
כשהרומאים הגיעו לאזור הם הקימו את העיר אבילה (Abila).
בתחומי העיר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו ובהם שרידי רחובות וחומות, פסיפס, וכן ממצאים קטנים יותר כמטבעות וחרסים.
המתאר העירוני של אווילה העתיקה כיום מבוסס במידה רבה על המתאר הרומאי האופייני - תצורה מלבנית, ובה שני רחובות ראשיים.
רחוב ואייספין החוצה את העיר חופף את הקארדו הרומאי, והרחובות קבאיירוס וברקאמונטה חופפים את הדקומנוס.
במאה החמישית הקימו הוויזיגותים בצפון חצי האי האיברי, ואווילה הייתה לחלק ממנה.
במהלך השלטון הוויזיגותי הפכה העיר למרכז דתי חשוב.
בעיר פעל מנזר סנטה מריה דה לה אנטיגואה, בו חיו נזירים ונזירות, ובו נקברה לאוקאדיה, בתו של המלך ואמבה.
לפי העדויות המוקדמות ביותר, פעל המנזר לפני שנת 687.
אין מידע רב אודות העיר בתקופה המוסלמית (גם אז נקראה העיר אבילה; آبلة), אך ידוע כי בראשית התקופה נחשבה לנקודה אסטרטגית שהן הערבים והן הנוצרים נלחמו על השליטה בה.
בין 740 ל-742 תקף אותה אלפונסו הראשון, מלך אסטוריאס מספר פעמים, אך לא כדי לכבוש אותה, אלא כדי לפגוע בביצוריה ולבזוז אותה.
בהמשך איבדה מחשיבותה, ובדומה לערים אחרות באזור, רבים מתושביה נטשו אותה.
במהלך המאה ה-11, לאחר כיבוש טולדו, החליט ריימונדו מבורגונדי ליישב את העיר מחדש, כמו גם את סלמנקה וסגוביה, כדי לבסס את מעמדה של טולדו שהייתה לבירתו.
ב-1090 הקים ריימונדו את חומות העיר, שעודן עומדות על תלן.
הקתדרלה הגותית נבנתה בין המאה ה-12 למאה ה-14. עם זאת, לתנופה מחודשת זכתה העיר רק בתקופת שלטונם של פרדיננד ואיזבלה, ושל בנם, פליפה השני.
במהלך המאה ה-16 פעלה בעיר תרסה מאווילה, שהייתה לאחת מראשי המסדר הכרמליתי.
בעיר התקיימה קהילה יהודית בימי הביניים.
האזכור הכתוב הראשון לנוכחות יהודית בעיר מתוארך לשנת 1144. בסוף המאה ה-13 הייתה קהילת אווילה לאחת הגדולות בקסטיליה.
בשנת 1375 אולצו יהודי העיר לצפות בוויכוח פומבי בין חואן דה ואיאדוליד למשה הכהן מטורדסיאס.
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492 חדלה הקהילה מלהתקיים.
בעיר פעלו כמה בתי כנסת עד לגירוש.
חלק מנכסיהם נמכרו או הועברו במכירה פומבית בשנים שלאחר מכן, ובשנת 1495 העניק הכתר את שטח אחד מבתי הכנסת למנזר ההתגשמות שברחוב לומו.
במלחמת הקהילות של קסטיליה (1521-1520), הוקמה בעיר "החונטה של אווילה", שאיגדה גם את הערים טולדו, סגוביה, סלמנקה וטורו, אך כעבור שבועות ספורים עבר לטורדסיאס.
במאה ה-17 שוב ירד מעמדה של העיר, ובסיומה חיו בה כ-4,000 תושבים בלבד.
רק במאה ה-19 שבה העיר והתפתחה, לאחר שמסילת הברזל ממדריד לאירון עברה דרכה.
כיום אווילה היא עיר לא גדולה, ובה כ-57 אלף תושבים.
ב-1985 הוכרזה העיר העתיקה, וכמה מהכנסיות מחוץ לחומותיה כאתר מורשת עולמית.
האלמנט הבולט ביותר באווילה הוא חומותיה .
בנייתן של החומות החלה ב-1090, כחלק ממאמציו של ריימונדו מבורגונדי לחזק את העיר ולבצרה, והיא נמשכה במהלך המאה ה-12. היקפן של החומות 2,516 מטר, ועוביין כ-3 מטרים.
לאורכן 82 צריחים מעוגלים למחצה ותשעה שערים.
השערים הקדומים ביותר, שער סן ויסנטה (Puerta de San Vicente) ושער האלקאסר (Puerta del Alcázar), פונים מזרחה.
שערים מאוחרים יותר פונים גם לכיוונים אחרים.
הקתדרלה של אווילה נבנתה בין המאה ה-12 לבין המאה ה-14 (יש היסטוריונים הסבורים שבנייתה החלה כבר ב-1091).
הקתדרלה נחשבת לקתדרלה הגותית הראשונה בספרד, והיא כוללת אלמנטים שאפשרו את השימוש בה גם כמבצר.
ב-1475 הותקן בצריח שלה שעון.
בזיליקת סן ויסנטה (Basílica de San Vicente) נבנתה בין המאה ה-12 למאה ה-15, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות הטובות בספרד לאדריכלות הרומנסקית.
צורתה כצורת צלב, והיא כוללת יצירות אמנות רבות, הבולטת שבהם היא האנדרטה לזכרם של האחים ויסנטה, סבינה וקריסטטה (על שמם קרויה הבזיליקה), שהוקמה במאה ה-15, וכוללת דמויות ואירועים מהעולם הנוצרי, כגון שלושת האמגושים, לוקאס ומרקוס המבשר.
כנסיית סן אנדרס (Iglesia de San Andrés) היא הכנסייה הקדומה ביותר באווילה שעודה עומדת על תלה.
היא הוקמה במאה ה-12, בסגנון הרומנסקי.
כנסיית סן פדרו (Iglesia de San Pedro), נבנתה במאה ה-12, מול השער הדרום-מזרחי של העיר העתיקה.
קפלה ממערב לעיר, בה קבור סקונדוס מאבולה, פטרונה של אווילה.
לפי האמונה המקומית, מי שמנופף במטפחת מול הקבר ומבקש שלוש משאלות, הקדוש ימלא אותן.
מדי חודש אוקטובר נערכות באווילה חגיגות לזכרה של תרסה מאווילה ("סנטה תרסה").
החגיגות כוללות תהלוכות, תזמורות, ירידים, מלחמות שוורים.
האירועים נערכים לכל אורך החודש, ומגיעים לשיאם ב-15 באוקטובר, הוא יום החג של תרסה.
באותו היום עורך הבישוף מיסה המונית שמסתיימת בתהלוכה שבראשה נישא פסל בדמותה של תרסה, מלווה בנכבדי העיר, כמרים, ואנשי צבא ומשטרה.
גם אירועי השבוע הקדוש הנערכים בעיר מושכים אליהם משתתפים רבים, והחגיגות הן בין הבולטות בספרד כולה.
אוויאנקה (בספרדית: Avianca) היא חברת התעופה הלאומית והגדולה ביותר של קולומביה.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו שבעיר הבירה בוגוטה.
החברה מפעילה טיסות סדירות פנימיות בקולומביה וכן טיסות בינלאומיות ליעדים באמריקה ואירופה.
היא חלק מחברת Avianca Holdings SA, בה קבוצת Synergy הגרמנית היא בעלת המניות הגדולה ביותר.
Avianca Holdings הוקמה בשנת 2010 כתוצאה ממיזוג בין אוויאנקה לחברת TACA.
הקבוצה כוללת כמה חברות תעופה שהיו בעבר חלק מ־Avianca SA ו-Grupo TACA, אך כולן פועלות תחת המותג Avianca.
החברה נוסדה ב-5 בדצמבר 1919 בעיר ברנקיה שבקולומביה.
אוויאנקה היא חברת התעופה הראשונה שהוקמה באמריקה והשנייה בעולם, כמה חודשים אחרי KLM ההולנדית.
מאז 1919, היא חברת התעופה הלאומית של קולומביה וכיום היא בולטת כחברת התעופה הגדולה במדינה, ואחת החשובות ביותר בדרום אמריקה.
היא הצטרפה לברית סטאר אליאנס ביוני 2012. ב-10 במאי 2020 הכריזה החברה על פשיטת רגל צ'פטר 11 בארצות הברית והפסיקה מיידית את פעילותה בפרו.
צי מטוסי חברת אוויאנקה, נכון למאי 2020:
אוויטרנס (Avitrans) הייתה חברת תעופה שוודית שבסיסה בסטוקהולם.
החברה נוסדה בשנת 2004 והפעילה טיסות סדירות, מטען ועסקים.
החברה נסגרה בשנת 2010 לאחר שבעליה מצא כי תפעולה היה יקר מדי.