tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתערוכת עבודותיו, הוא הציג סקיצה של אגם ז'נבה, בלוזאן, שצויר במקום, כמו גם הריסות אמת המים של קלאודיאן, בקמפניה די רומא, וקברים הרוסים, על ויה נומנטנה, ברומא, צוירו במקום.
ציורי השמן של דניאל תיארו בדרך כלל נושאים שהוא נתקל בהם במסעותיו, והוא הראה אותם בתערוכות שנתיות בלונדון.
הוא הציג ב, והראה שם ארבע יצירות.
ציורי צבעי המים שלו שואבים מפלטה מוגבלת בכוונה, והדגימו את הציורים מסיוריו במזרח התיכון, שם השתמש בספיה, אולטרה-מרין, ורוד חום עם פרטים שהודגשו באמצעות סינה שרופה או לבנה.
ייתכן ש-120 הרישומים הגדולים בטירת נוריץ' ו-64 נוספים במוזיאון הבריטי בוצעו כהכנה ליצירות עתידיות שמעולם לא נעשו.
ציורי המים של דניאל זכו לשבחים רבים על ידי היסטוריונים לאמנות.
וולפול רואה בצבעי המים של דניאל סגנון עצמאי - ציור חופשי, שאפתן ובעל "תחושה עוצמתית לאווירת הנוף".
היא מציינת כיצד קווי המתאר העדינים שלו וגווניו מעבירים תחושת מרחב ונותנים אשליה של פירוט.
אדוארד תיאודור קומפטון היה אמן גרמני יליד אנגליה, מאייר ומטפס הרים.
הוא ידוע בזכות ציוריו ורישומיו של הנוף האלפיני, וכבש כ-300 פסגות הרים.
קומפטון נולד בלונדון, בנו של תיאודור קומפטון, סוכן ביטוח חובב אמנות, וגדל בבית של קוואקרים דתיים מאוד.
הוא למד בבתי ספר לאמנות, וכן למד זמן מה באקדמיה המלכותית בלונדון, אך למעשה הוא היה אוטודידקטי באמנות.
בשנת 1867, החליטה משפחתו להגר לגרמניה, לדרמשטאט, כדי שבנם ירכוש השכלה טובה וזולה יותר מאשר באנגליה.
שם, באותה תקופה היה מקום מושבה של דוכסות הסן הגדולה של הדוכס הגדול לודוויג השלישי, וקהילה של אמנים התפתחה במקום.
רשומות ביומנו של קומפטון מראים כי הוא וגם אביו היו מורים לאמנות - אליס, נסיכת הסן הייתה בין תלמידיו של אדוארד.
בין השנים 68–1867 סייר קומפטון באזורי ריינלנד, מוזל ואייפל בגרמניה, ועשה רישומים רבים.
ביולי 1868, כל משפחת קומפטון נסעה לאלפים.
הנוף האלפיני שנתקל בו במהלך טיול זה, במיוחד הנוף של פסגות אייגר, מונש ויונגפראו, גרם לאדוארד להיות צייר הרים.
בשנת 1869 התגורר קומפטון במינכן וכעבור שנתיים הציג לראשונה את עבודתו בארמון הזכוכית.
בשנת 1872 התחתן עם אוגוסטה פלץ ובמשך שנתיים הם נסעו דרך טירול, איטליה ושווייץ.
משנת 1874 התיישבו בני הזוג בפלדפינג שעל אגם סטארנברג, בוואריה, ובנו שם בית נוח בשם וילה קומפטון.
בשנים שלאחר מכן נסע קומפטון להרי אוסטריה, סקנדינביה, צפון אפריקה, קורסיקה וספרד ותיעד את רשמיו במגוון ציורי צבעי שמן וצבעי מים וציורי דיו.
אף על פי שאהב סצנות אלפיניות, ביקר קומפטון וצייר אזורים אחרים כמו הרי הטטרה הגבוהים במזרח אירופה, הרי סקוטלנד, ההברידים, איי לופוטן וצפון הכף בנורווגיה, והאנדים הקולומביאניים.
בשנת 1880 הפך קומפטון לחבר באקדמיה המלכותית בלונדון.
מלבד עבודתו כצייר הוא התפרסם גם כמאייר ספרים של "התאחדות האלפים הגרמניים והאוסטרים" עם כותרות כמו "בהרים הגבוהים" מאת אמיל זיגמונדי (1889), "אודות פלס ופירן" (1901) ו"טיפוס הרים בתמונות" מאת אלפרד שטייניצר (1913).
באנגליה הוא היה מבוקש גם כמאייר שמספק תמונות למגוון ספרים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא הוזמן על ידי הצבא האוסטרי לצייר מחזית ההר אך נאסר על ידי הפיקוד העליון של בוואריה.
הוא הוצא גם מאגודת האמנים במינכן, מכיוון שהיה אנגלי.
פרט לאומנותו, היה קומפטון גם מטפס מצוין, שזכה להערכה רבה בזכות "כישורי טיפוס הרים מבריקים על קרח וסלע, התמדה ראויה להערצה שלו, סבלנותו הבלתי נדלית לשאת בתלאות".
הוא היה חבר במועדון האלפים הבלעדי ובאיגוד האלפים הגרמני והאוסטרי.
קומפטון נפטר בפלדפינג ב-22 ביולי 1921, בן 72.
בנו אדוארד הריסון קומפטון ובתו דורה קומפטון היו גם ציירי הרים.
בתו השנייה מריון הייתה ציירת פרחים ודומם.
בהתחלה צייר במסורת הרומנטית האנגלית, קומפטון פיתח מאוחר יותר ייצוג מציאותי יותר של הטבע, בהנחיית רעיונותיו האמנותיים האמיתיים תוך שמירה על דיוק טופוגרפי.
אפילו צבעי המים המוקדמים שלו מראים את החשיבות הרבה של בהירות ואור ועבודתו ראויה לציון גם בזכות הצגת האלמנטים כמו מים ואוויר, כולל ערפל.
אף על פי שקומפטון מעולם לא היה בעל השכלה פורמלית רבה, הוא השפיע על אמנים כמו ארנסט פלאץ וקרל ארנולד וכן על בנו אדוארד הריסון קומפטון ובתו דורה קומפטון.
אדוארדו גונסאלס וליניו (בספרדית: Eduardo González Valiño; 14 באפריל 1911 – 21 באוקטובר 1979) כונה בשם "צ'אצ'ו", היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
צ'אצ'ו ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן בשנת 1927 עם דפורטיבו לה קורוניה ששיחקה אז בליגה הספרדית השנייה.
הוא נשאר שם עד 1934 ועבר לאתלטיקו מדריד שזה עתה עלתה לליגה הבכירה.
צ'אצ'ו חתם שוב בדפורטיבו לה קורוניה אך בעקבות מלחמת האזרחים שאירעה בספרד הכדורגל הופסק במדינה בין השנים 1936–1939. לאחר חזרת המשחקים הוא כיהן בעונות 1941/42 ו-1942/43 בתפקיד שחקן-מאמן עד שפרש בשנת 1943. צ'אצ'ו חזר לאמן את דפורטיבו לה קורוניה למשך עונה אחת ב-1951 וסיים עמה במקום ה-11 בליגה.
הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד הייתה ב-21 במאי 1933 נגד בולגריה במסגרת משחק ידידות שהסתיים בניצחון 0–13. צ'אצ'ו כבש שישייה באותו המשחק שהיה לניצחון הכי גדול של הנבחרת בכל הזמנים.
במוקדמות מונדיאל 1934 כבש שער נגד פורטוגל.
המשחק השלישי והאחרון שלו במדיה היה ההפסד 1–0 לאיטליה במונדיאל 1934.
הוא נפטר ב-21 באוקטובר 1979 בלה קורוניה בגיל 68, ומחוץ לאצטדיון ריאסור של המועדון דפורטיבו לה קורוניה איתו היה מזוהה במהלך הקריירה, נבנה פסל בדמותו.
בנו, חיימה גונסאלס מיילן, הוא כדורגלן עבר.
אדוארדו פרנקו הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בתור גילומו של ארגייל בסדרת המדע-בדיוני של נטפליקס "דברים מוזרים".
פרנקו נולד בעיר יומה שבדרום-מערב אריזונה להורים ילידי מקסיקו.
הוא תיאר את חינוכו כשל מעמד הפועלים.
בשנת 2015 לוהק לתפקיד החוזר של סטו בסדרה הקומית "המדריך השלם לגיימר" בדיסני XD, ובאותה שיחק גילם את גיוויס בסדרה הקומית החינוכית "אדם הורס הכל" של רשת הכבלים TruTV.
בשנת 2017 קיבל את התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה כספנסר דיאז בעונה הראשונה של הקומדיה "חוליגן אמריקאי" של נטפליקס.
בשנת 2019 היה לו תפקיד משנה בסרט קומדיית התבגרות "חורשות את הלילה" בבימויה של אוליביה ויילד.
בשנת 2020 פרנקו כיכב בתפקיד ראשי כאנדרו בסרט של הולו "The Binge".
בשנת 2022 פרנקו זכה לשבחים על כך ששיחק את ארגייל, חברו של ג'ונתן באיירז בעונה הרביעית של סדרת האימה מדע בדיוני "דברים מוזרים" בנטפליקס, פרנקו בהתחלה נבחן לתפקיד של אדי מנסון.
+שנהסרטתפקידהערות2018החבילהג'רמי אבלר2019חורשות את הלילהת'יאוWyrmבלייק2020The Bingeאנדרוסופר אינטליגנציהטודWhen We Kill the Creatorsעוזר אישי2021We Broke Upמייקמלכות הקופוניםגרג גרסייההג'ונגל של קואטי (אנ')פאקודיבוב2022It's a Wonderful Bingeאנדרו2023רובי נגד הזרםטרוויןדיבוב2024אף פעם לא לבד (אנ')נינג'הבאג 2000 (אנ')פארקס2025Gabby's Dollhouse: The Movieדי.ג'יי קאטניפדיבוב
אדוארדו וולטרה (באיטלקית: Edoardo Volterra; 7 בינואר 1904 – 19 ביולי 1984) היה היסטוריון ומשפטן איטלקי יהודי, חוקר של החוק בתקופה הרומאית, שהנהיג ארגון פרטיזנים איטלקי בתקופת מלחמת העולם השנייה ופיקד על פעולות להצלת יהודים.
הוא היה בנם של המתמטיקאי המפורסם ביותר באיטליה, ויטו וולטרה, ושל וירג'יניה אלמגיה, בתו של אחד היזמים הגדולים של איטליה שלאחר האיחוד.
אדוארדו וולטרה למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת רומא.
הוא כיהן כמרצה במספר אוניברסיטאות באיטליה, בהן: קליארי, קמרינו, פיזה ובולוניה, עד שלבסוף נענה להזמנת אוניברסיטת ספיאנצה ברומא ללמד שם.
הוא פרסם שורת מחקרים על חוקי האימפריה הרומית.
פרסומיו עוסקים בדיני הנישואין הרומיים, במשפט האזרחי הרומי ובחוקי מזרח אגן הים התיכון בעת העתיקה.
בשנת 1929 נישא וולטרה לנלה לוי מורטרה, שהייתה בת למשפחה יהודית חשובה שהתגוררה באלכסנדריה שבמצרים.
בשנת 1930 נולדה בתם הבכורה לורה.
וולטרה, כמו אביו, היה ממתנגדי הפשיזם באיטליה, ועל רקע זה נחשף גם לאלימות פיזית כלפיו.
בשנת 1938, בשל היותו יהודי, פוטר מתפקידו באוניברסיטת בולוניה, בעקבות פרסום חוקי הגזע במדינה, ונאלץ לבלות מספר שנים בגלות במצרים, שם חייתה משפחת אשתו, ובצרפת.
בזמן שהיה במצרים, פנה אנצו סרני למרטין בובר כדי להשיג לוולטרה משרה באוניברסיטה העברית בירושלים כמומחה למשפט רומי ולהיסטוריה עתיקה, בנימוק: "היינו מרוויחים בזה לא רק כוח מדעי צעיר אלא גם אישיות מוסרית יוצאת מן הכלל".
ב-1940, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית, חזר לאיטליה, נעצר ובילה שלוש שנים בבתי כלא של המשטר הפשיסטי.
הוא שוחרר לאחר נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943. לאחר שחרורו הצטרף לתנועת ההתנגדות האיטלקית במסגרת כוחות "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione).
וולטרה פעל במספר יחידות פרטיזנים: "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) , "מבצרים רומאיים" (Castelli Romani) ו"גדודי גריבלדי" (Brigate Garibaldi) .
הוא פיקד על יחידת פרטיזנים אשר שחררה יהודים ממחנה ריכוז 59 ב שעל החוף הים האדריאטי.
מחנה זה שימש בראשיתו כמחנה שבויים אוסטרים במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נעזב המחנה וחלקו אף נהרס.
כאשר הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, החליטו השלטונות להשתמש שוב במקום כמחנה שבויים.
המחנה נבנה מחדש, ובשנים 1940–1943 שימש כמחנה לשבויי מלחמה של בעלות הברית שהיו בו מעל אלף שבויים.
כאשר איטליה נכנעה, בכאוס שנוצר הצליחו מרבית השבויים לברוח, אך עם הכיבוש הגרמני בשנים 1943–1944 שימש המקום כמחנה ריכוז ליהודים לפני שילוחם למחנות השמדה כאושוויץ ומחנות אחרים.
יחידת הפרטיזנים של אדוארדו וולטרה ביצעה מספר התקפות על המחנה כדי לשחרר את היהודים הכלואים בו.
הראשונה שבהן הייתה ב-6 במרץ 1944, אך בהתקפה זו רק מספר קטן של כלואים הצליחו לברוח.
שלושה שבועות לאחר מכן ביצע אדוארדו את ההתקפה המשולבת היחידה לשחרור יהודים ממחנה ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה בסיוע אוויר התקפי.
באמצעות אלחוטאי של תנועת ההתנגדות, תואמה תקיפה אווירית אמריקאית על גדרות המחנה, ובחיפוי התקיפה האווירית בוצעה התקפת יחידת הפרטיזנים של וולטרה.
הפעם מאות יהודים הצליחו לברוח מהמחנה.
אולם הנאצים המשיכו לשלוח יהודים לסרביליאנו, ובמאי 1944 שוב תקפה יחידתו של אדוארדו וולטרה את המחנה כדי לשחרר את הכלואים בו.
המחנה ננטש ושוחרר סופית ב-9 ביוני 1944.
לאחר המלחמה כיהן שנתיים כרקטור אוניברסיטת בולוניה ולאחר מכן חזר להורות באוניברסיטת ספיאנצה ברומא.
בשנת 1971 פרסמו כמה מתלמידיו סדרה בת שישה כרכים כהוקרה על מחקריו על החוק הרומאי Studi in onore di Edoardo Volterra (מחקרים לכבוד אדוארדו וולטרה).
וולטרה עסק גם בפרקטיקה משפטית.
ב-1 במרץ 1933 הוא התקבל לפרקליטות.
ב-6 במרץ 1934 מונה לבית הדין האזורי העליון של בולוניה.
ב-19 בדצמבר 1935 מונה לבית הדין העליון של ממלכת איטליה.
גם כשנרדף הוא עזר ככל יכולתו בייעוץ משפטי, ולעיתים הצליח לסייע במאבק לשחרור אסיר פוליטי ממעצר בידי השלטונות הפשיסטיים.
לאחר המלחמה עבד וולטרה כעורך דין מעת לעת, אך לא במשרד עורכי דין.
ב-1973 מינה אותו נשיא איטליה לשופט בבית המשפט החוקתי (Corte costitu-zionale ), בו התנהל במשך חודשים דיון בתיק פלילי שבו היו מעורבים גם שרים.
במהלך הדיון, אף שופט לא הורשה לעזוב את רומא אפילו לשעות ספורות.
כתוצאה מכך, למרות שהדיון היה קרוב לסיומו, לא יכול היה וולטרה להגיע לטקס קבלת תואר דוקטור של כבוד באוניברסיטת לוזאן והוא יוצג בו על ידי השגריר האיטלקי.
אדוארדו וולטרה נפטר בשנת 1984.
צלב המלחמה האיטלקי (Croce di guerra)
שישה תואורי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות ברחבי אירופה: מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, מהאוניברסיטה היגלונית בקרקוב, מאוניברסיטת לוון, מאוניברסיטת הסורבון בפריז, מאוניברסיטת קארל בפראג ומאוניברסיטת לוזאן
ב-1973 קיבל תואר כבוד מ
מדליית זהב איטלקית על הצטיינות בתחום החינוך (Medaglia d'oro al merito della Scuola)
לאחר פטירתו יוסד על שמו פרויקט לסיוע לסטודנטים העוסקים בחקר התקופה הרומאית
אדוארדו נאנט בולסונארו (בפורטוגזית: Eduardo Nantes Bolsonaro נולד ב-10 ביולי 1984) הוא פוליטיקאי ברזילאי, המכהן כחבר לשכת הצירים מאז 2015. לפני כניסתו לפוליטיקה, היה קצין משטרה ולאחר מכן עורך דין.
הוא בנו של נשיא ברזיל לשעבר ז'איר בולסונארו.
בולסונארו נולד ב-10 ביולי 1984 בעיירה רסנדה שבמדינת ריו דה ז'ניירו.
אביו הוא ז'איר בולסונארו, פוליטיקאי ואיש צבא, ולימים נשיא ברזיל ה-38. אמו היא רוג'ריה נאנט נונס בראגה, אשתו הראשונה של ז'איר בולסונארו.
הוא למד משפטים באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו, וב-2009 הוסמך כעורך דין מן המניין בלשכת עורכי הדין הברזילאית.
במקביל, התגייס למשטרת ברזיל, והחל לעבוד כפקיד משטרתי (Escrivão de polícia) - תפקיד אזרחי ייחודי במשטרת ברזיל.
ב-2014 התמודד בולסונארו על מושב בלשכת הצירים מטעם מחוז הבחירה של סאו פאולו.
במועמדותו תמכו אביו והמפלגה הנוצרית החברתית.
ב-2018 הוא התמודד על המושב בשנית, בתמיכת המפלגה הסוציאל-ליברלית.
זה מספר הקולות הגדול ביותר שזכה בו נציג מחוזי אי פעם בברזיל.
ב-2022 הוא נבחר בפעם השלישית בתמיכת המפלגה הליברלית.
כמו אביו, בולסונארו מזוהה עם הימין השמרני בברזיל.
לאורך השנים, הוא הביע תמיכה בהורדת גיל האחריות הפלילית, הקשחת התנאים בבתי הכלא, הקלת התנאים לנשיאת נשק חם והגדלת הצבא הברזילאי.
כמו כן, הוא תומך בשוק חופשי קפיטליסטי ובמשפחה מסורתית.
ב-27 באפריל 2016 הוא העלה הצעת חוק לבטל את החלטה 213/15 של המועצה הלאומית לצדק (CNJ), אשר קבעה שכל אדם שכל אדם שנעצר בידי המשטרה חייב להיות מובא בפני שופט בתוך 24 שעות.
בולסונארו טען כי בהחלטה ישנם פגמים פרוצדורליים, שכן היא מטילה משימות על מחלקות אחרות שאינן קשורות לרשות השופטת.
ב-24 במאי 2016 הוא העלה הצעת חוק אשר נועדה להשוות את הקומוניזם לנאציזם מבחינת מעמד המונחים בשיח הציבורי.
ב-2019 הוא הצטרף לארגון הימין הבינלאומי "התנועה" אשר הוקם בידי סטיב באנון.
בולסונארו משמש כנשיא הארגון בדרום אמריקה.
בולסונארו הוא תומך ותיק ונלהב של מדינת ישראל.
ב-2020 התארח בפודקאסט של יאיר נתניהו.
שניים מאחיו של אדוארדו בולסונארו, קרלוס ופלביו, גם הם פוליטיקאים.
ב-25 במאי 2019 נישא בולסונארו לפסיכולוגית הלואיזה וולף.
ב-10 באוקטובר 2020 נולדה בתם הראשונה, ג'ורג'יה.
אדוארדו מרקש דה חסוס פאסוס (בפורטוגזית: Eduardo Marques de Jesus Passos; נולד ב-26 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
מרקש נולד באוזאסקו והתחיל לשחק כדורגל בסנטוס.
בגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת במדיה שיחק שלוש עונות בסיומן הצטרף לרסיפה.
כעבור כחצי עונה חתם בגוארני ובסיום העונה חתם בסנטו אנדרה.
ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד פורטו.
ב-21 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד פאסוס די פריירה.
במהלך העונה שוחרר וחתם בגרמיו.
בקיץ הצטרף להפועל תל אביב מליגת העל.
ב-29 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בית"ר ירושלים.
ב-13 בינואר 2005 חצה את הכביש וחתם במכבי תל אביב במדיה רשם 17 ושער אחד בניצחון 1-2 נגד מכבי פתח תקווה במסגרת חצי גמר גביע המדינה.
בקיץ חתם בדאיגו מליגת הכדורגל של קוריאה הדרומית.
בהמשך הקריירה שיחק בג'ג'יאנג פרופשיונל, שונאן בלמארה, אפופ קיניראס, אריס לימסול וא.א.פ.
אדוארדו בובה (באיטלקית: Edoardo Bove; נולד ב-16 במאי 2002 ברומא שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת רומא, מהסרייה א'.
בובה גדל במחלקת הנוער של רומא.
ב-9 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–5 על קרוטונה במסגרת המחזור ה-35 בסרייה א' לעונת 2020/2021. בעונת 2021/2022 זכה עם רומא בקונפרנס ליג.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל לפיורנטינה.
ב-1 בדצמבר, במהלך משחק ליגה מול אינטר מילאנו, התמוטט על המגרש ואיבד את הכרתו.
לאחר שבוצעו בו פעולות החייאה הוא פונה בהכרה לבית החולים.
בובה היה חלק מסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך ארבע הופעות בטורניר.
אֶדוּאַרְד שְׁפְּרַאנְגֶר היה פילוסוף גרמני, פדגוג ופסיכולוג, הנחשב לאחד מהקלאסיקונים המודרניים של הפדגוגיה.
הוא מילא תפקיד מפתח בביסוס הפדגוגיה כדיסציפלינה אקדמית עצמאית, והשפיע על הכשרת מורים בגרמניה לאחר שתי מלחמות העולם.
הוא נחשב גם לאחד הנציגים הבולטים ביותר של פדגוגיה מבוססת מדעי הרוח, והייתה לו השפעה מתמשכת על הדיונים הפדגוגיים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
שפראנגר זכה בפרסים רבים על הישגיו האקדמיים.
הוא פעל למען הגימנסיה ההומניסטית וטבע את המונח "הומניזם שלישי".
מטרת החינוך, לדידו, היא עיצובו הפנימי של האדם.
שפראנגר נולד מחוץ לנישואים, בנו היחיד של בעל חנות הצעצועים הברלינאי קארל פראנץ אדלברט שפראנגר (1839–1922) ואשתו לעתיד, הנרייטה ברטה שננבק (1847–1909), שהייתה אשת מכירות בחנות.
הוריו של שפראנגר נישאו בשנת 1884, פראנץ שפראנגר הכיר באופן רשמי באבהותו הביולוגית, ולאדוארד הותר להשתמש בשם המשפחה "שפראנגר".
מגיל שש, שפראנגר למד בתחילה בבית הספר המכין התלת-שנתי של הגימנסיה הריאלית דורותינשטדטישס בברלין.
בזכות ביצועיו המצוינים ובתמיכת אחד ממוריו, הוא עבר בגיל שתים עשרה לגימנסיה היוקרתית "צום גראון קלוסטר", וסיים אותה בציונים מעולים בפסחא 1900.
שפראנגר שקל ללמוד מוזיקה, אך במקום זאת החליט ללמוד באוניברסיטת פרידריך וילהלם של ברלין, כשהוא מתמקד בפילוסופיה ובמקצועות משניים כמו פסיכולוגיה, פדגוגיה, היסטוריה, כלכלה, משפטים, תאולוגיה, לימודי גרמנית ותאוריית המוזיקה.
בין מוריו היו , וילהלם דילתיי, ו.
בגיל 19 בלבד, הוא נכשל בניסיונו הראשון לקבל דוקטורט אצל דילתיי, שהציע לו את הנושא "התפתחותו של פרידריך היינריך יעקבי".
שפראנגר קיבל לבסוף את הדוקטורט שלו בשנת 1905 בהנחיית פרידריך פאולסן וקארל שטומפף, עם עבודה שבחר בעצמו, "היסודות האפיסטמולוגיים והפסיכולוגיים של המדע ההיסטורי".
בתקופה זו, שפראנגר פגש את קתרינה "קאטה" האדליך, ונשאר איתה בקשרי מכתבים הדוקים למשך כל ימי חייו.
לאחר קבלת תואר הדוקטורט שלו, ובמהלך חיפושיו אחר עבודת פוסט-דוקטורט, שפראנגר לימד באופן זמני בבית הספר הפרטי לבנות "זנקט גאורג" בברלין, אותו עזב שוב ב-1908. הוא החל לעבוד כמורה בבית ספר פרטי לבנות שכלל גם מכללה להכשרת מורים, בניהולו של וילי בם.
באותה שנה, אימו חלתה בשחפת, ממנה נפטרה לאחר שנה של סבל.
מות אימו האהובה, בה טיפל ללא לאות, זעזע עמוקות את שפראנגר.
בשנת 1909, שפראנגר קיבל את תואר הפרופסור באוניברסיטת ברלין.
עבודת ההביליטציה שלו נקראה "וילהלם פון הומבולדט ורעיון האנושיות".
הוא נשא את הרצאת הפתיחה שלו ב-1909 ולימד כמרצה פרטי באוניברסיטת ברלין עד למינויו לאוניברסיטת לייפציג.
שם, הוא מונה לפרופסור חבר לפילוסופיה ופדגוגיה בשנת 1911, ולאחר מכן קיבל מינוי לפרופסור מן המניין באוגוסט 1912.
בשנת 1912, שפראנגר נבחר לחבר מועצת הנאמנים של , שם הוכשרו נשים צעירות להיות גננות, עובדות סוציאליות ואחיות.
עם זאת, הוא עזב את המכללה בשנת 1915 לאחר ויכוחים סוערים עם המנהלת המבוגרת, הנרייטה גולדשמידט, על אופן ניהול המכללה.
כמחווה של סולידריות, שבע מתלמידותיו עזבו את המוסד, והוא החל לתת להן שיעורים פרטיים.
שפראנגר הרצה באוניברסיטת לייפציג עד סמסטר קיץ 1914. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא גויס ל"לנדשטרום" (Landsturm – כוחות מילואים עממיים) כחייל בלתי מאומן, אך מעולם לא נשלח לחזית.
מצד אחד, הוא חש חובה לשרת בכוחות המזוינים כמו בני דורו, אך בו בזמן היה מודע לכך שאין לו את הכישורים הפסיכולוגיים והפיזיים הנדרשים לכך.
הלחץ הפסיכולוגי ועבודת היתר הקיצונית גרמו לשפראנגר לחלות קשה ב-1916, מה שהביא אותו לקחת שנת חופשה מהאוניברסיטה.
הוא סבל מרזון חמור ודלקת קרום הריאה, ואף עלה חשד לשחפת.
לאחר החלמתו, שפראנגר מונה ליועץ ב ב-1917. שנה לאחר מכן, הוא נבחר לוועד המנהל של "האגודה להיסטוריה של בתי הספר והחינוך הגרמניים".
בשנת 1919, שפראנגר קיבל משרה באוניברסיטת ברלין, זאת לאחר שדחה בעבר הצעות מאוניברסיטת המבורג ואוניברסיטת וינה.
בשנת 1922, אביו של שפראנגר נפטר מסרטן הקיבה בגיל 83. היחסים בין האב לבן היו מתוחים לאורך כל חייו.
שנה לאחר מכן, שפראנגר מונה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח ומדעי הטבע באוניברסיטת ברלין.
בתקופה שלאחר מכן, שפראנגר פרסם בזה אחר זה את שתי יצירותיו החשובות, "Lebensformen" ("צורות חיים", 1914) ו-"Psychologie des Jugendalters" ("פסיכולוגיה של גיל ההתבגרות", 1924).
הוא צבר השפעה ניכרת על מדיניות בתי הספר בפרוסיה ובגרמניה, במיוחד בתחום הכשרת מורים.
העיתון "Die Erziehung" ("החינוך"), אותו ייסד יחד בשנת 1925, השפיע באופן משמעותי על הדיון החינוכי בגרמניה בין השנים 1925 ל-1943: שפראנגר רצה להגביל את ההכשרה הגבוהה של מורים באוניברסיטה לפילוסופיה חינוכית ולהכשרה מדעית ספציפית, אך להעביר את הפדגוגיה המעשית של בית הספר ואת האלמנטים האמפיריים-ניסויים למוסדות אחרים.
זאת משום שראה באוניברסיטה מקום להכשרה מדעית המתממשת באמצעות קשר אישי ולא כמפעל המוני.
שפראנגר העביר את הרצאותיו הפופולריות מאוד לעד 1,300 סטודנטים (1929), מתוך סך של כ-14,000 סטודנטים רשומים.
כמרצה מבוקש ומוערך באירועים ציבוריים, הוא נאם, בין היתר, בשנת 1930 בטקס באוניברסיטת ברלין על "אתיקה של רווחה ואתיקה של הקרבה", ובשנת 1932, נשא נאום לבקשת הקנצלר היינריך ברינינג, ברדיו על "מצוקה גרמנית, תקווה גרמנית".
בשנת 1934, אדוארד שפראנגר נישא לסוזאנה קונרד, אותה פגש בברלין בשנת 1913.
שפראנגר חשב במונחים של קוטביות מגדרית.
לתפיסתו, נשים מייצגות רגשות, תפיסה הוליסטית וחיים, והן מהוות השלמה מועילה לגברים.
תחומי האחריות התרבותיים של נשים היו שונים מאלה של גברים.
נשות תקופתו העריכו את שפראנגר על כך שלא צמצם אותן לתפקידים משפחתיים בלבד, אלא איפשר להן לעסוק בפעילויות תרבותיות נבחרות.
הוא חש ייעוד להדריך נשים אל ה"עצמי" הגבוה וה"אמיתי" שלהן.
גישה זו התבססה על רעיון שאימץ ממודל החיקוי שלו, וילהלם פון הומבולדט: מודל של השלמה אידיאלית בין המגדרים.
שפראנגר דחה בתחילה את הרעיון ש.
ב-1908 כתב לקאטה האדליך: "ידידתי היקרה, נשים לומדות היא שטות גמורה; כולן לא משיגות דבר".
שנים ספורות לאחר מכן הביע את הערצתו להישגים האינטלקטואליים של כמה נשים, אך גם התלונן ברוגז על חוסר הרצינות של תלמידותיו.
ב-1915 כתב במכתב לקאטה האדליך כי המכללות שלו נודעו בתוך המוסד כ"בית הספר לסריגה" וכי "חבל שכל הנשים נדבקו עכשיו בחיידק הלימודים".
סביב שנת 1915/1916 כתב חוברת בשם הרעיון של אוניברסיטה לנשים ותנועת הנשים, אשר התקבלה בהתלהבות, בין היתר, על ידי .
יועצותיו החשובות ביותר של שפראנגר היו תמיד נשים: תחילה אימו, ומאוחר יותר במיוחד אשתו וקאטה האדליך.
בקאטה האדליך, מצא שפראנגר אשת סוד במשך 60 שנה, שהבנתה ותגובותיה סיפקו לו השראה חיונית בחיפושו אחר הגשמה עצמית גברית כחוקר.
אחת מתלמידותיו המסורות של שפראנגר הייתה הפדגוגית , שאצלו קיבלה את הדוקטורט שלה.
שפראנגר, שגדל במסורת השמרנות הלאומית של , התייחס לרפובליקת ויימאר בספקנות.
מבחינה פוליטית, שפראנגר היה קרוב למפלגת העם הלאומית הגרמנית.
ב-1933, הוא הצטרף לארגון הלוחמני האנטי-רפובליקני קסדת הפלדה, אשר שולב באס אה באותה שנה.
הוא השתתף בפגישות של קבוצת האוניברסיטה של ליגה לוחמנית זו, כמו גם במסדרי מדים, ויועד ל"תפקיד מנהיגותי תרבותי".
החל מ-1933, הוא השתתף באופן קבוע גם באירועים שאורגנו על ידי "האגודה הגרמנית למדיניות הגנה ומדעי ההגנה".
ב-22 באפריל 1933, אדוארד שפראנגר, אחד מכמה חברי הנהלה של "איגוד האוניברסיטאות הגרמניות", ניסח וחתם על מה שנקרא "הצהרת וירצבורג", שנועדה לגבש את העמדה הכמעט רשמית של האוניברסיטאות כלפי הנאציזם.
בעוד שהצהרה זו התבטאה באופן אמביוולנטי, ובאופן כללי בחיוביות, כלפי המהפכה המדינית הנאצית והפוליטיזציה של האוניברסיטה, היא דחתה פוליטיזציה כזו של האוניברסיטה, אותה ראתה כ"צמצום לתפיסות ספציפיות", והגנה במפורש על "ניהול עצמי על ידי הרקטור, הסנאט והפקולטות", וכן על "בחירה אוטונומית של סגל ההוראה".
המשפט האחרון בהצהרה זו פורש על ידי המשטר כהתקפה.
הנהגת האיגוד התנערה משפראנגר והכריזה על ההצהרה כביטוי פרטי של דעתו של שפראנגר.
במרץ של אותה שנה, שפראנגר, תוך שהוא מצטט צורה "אפלטונית" של פדגוגיה, הצהיר כי "הגרעין החיובי של התנועה הנאציונל-סוציאליסטית" יכול להיראות בדגש שהושם על "תחושת האצילות של הדם וקהילת הדם" ובדרישה ל"נאמנות עמוקה למולדת" ול"דאגה לצאצאים באיכות פיזית ומוסרית גבוהה".
עם זאת, עוד בסוף 1932, שפראנגר הביע ביקורת על הנאציונל-סוציאליזם במכתבים לידידתו אשת סודו, קאטה האדליך: "הגיע הזמן, יקירתי, שתיפרדי מהנאציונל-סוציאליסטים.
הם לא רק התבססו, אלא הפכו לחברה שמסוכנת למדינה.
כמה חבל על הרצון הטהור שהיה להם בהתחלה.
אבל זה פשוט לא יכול לעבוד בלי אינטליגנציה".
שפראנגר התנגד לפעולות של ארגון הסטודנטים הנאציונל-סוציאליסטי באוניברסיטה בשנת 1933בברלין.
במיוחד, הוא מחה נגד פוסטר אנטישמי מסית של , "12 התזות נגד הרוח הבלתי-גרמנית", ונגד "צו הריגול", שקרא לסטודנטים להשתמש בהלשנות כדי לסייע להגשמת "החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי".
זה נראה לו, כפי שכתב מאוחר יותר, "השפלה של הרוח המדעית שהאוניברסיטה אמורה לייצג".
כאשר, זמן קצר לאחר מכן, הוקמה קתדרה חדשה ומכון לחינוך פוליטי עבור הפדגוג הנאצי בסמוך לקתדרה של שפראנגר, מבלי ששפראנגר קיבל על כך הודעה, שפראנגר ראה בשני צעדים אלה "העלבה של משרדו" ותחילתה של "אוניברסיטה סטריאוטיפית (כלומר, עוברת פוליטיזציה)".
מכיוון ששפראנגר טען שהקדיש תשומת לב מדעית ניכרת ל"קשר בין מדינה לחינוך" בכתביו ובהרצאותיו, והיה משוכנע שתמך ב"שכנוע גרמני, כלומר בלאומיות במובן של לאומיות בריאה", הוא הגיע למסקנה שהשר האחראי, ברנהרד רוסט, לא שם לב למאמציו.
מבחינתו, הוא הגיע לקצה סבלנותו והוא הגיש באופן ספונטני בקשת התפטרות ב-25 באפריל 1933. המניע העיקרי, לדבריו, היה הפעולות הבלתי ממושמעות הנ"ל של הסטודנטים הנאציונל-סוציאליסטים, שהופנו נגד סמכות הפרופסורים, כמו גם "חוסר האפשרות הפנימי שלו להיכנע לצנזורה זו".
בקשת ההתפטרות של שפראנגר זכתה לתגובות רבות בעיתונים מקומיים וזרים.
המשרד שקל לפטר אותו על פי סעיף 4 של החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, מה שהיה גורר אובדן פנסיה.
עם זאת, לאחר התערבות של סגן הקנצלר פרנץ פון פאפן, שפראנגר קיבל תחילה רק חופשה ב-17 במאי.
שפראנגר חזר בו מהתפטרותו בעצת ידידיו בשיחה עם השר רוסט ב-9 ביוני, לאחר שכבר שב לתפקידיו הרשמיים.
הוא המשיך לכהן כראש הקתדרה שלו וניהול הסמינר הפדגוגי ליד המכון של בוימלר, מבלי שהנאציונל-סוציאליסטים יפגעו בו, ומבלי שהצטרף מעולם למפלגה הנאצית, והמשיך להעביר הרצאות עד 1945. בין 1933 ל-1934, שפראנגר ניהל משא ומתן כושל על משרת פרופסור בציריך.
הוא כתב מאוחר יותר על תקופה זו: "השפעתי באוניברסיטה ובפקולטה הגיעה כמובן לסיומה; אני עצמי נסוגתי מעניינים שחרגו מפעילות ההוראה שלי למשך כל התקופה." "[…] הצלחתי להמשיך בפעילות ההוראה שלי, אם כי נאלצתי להשמיט לצמיתות חלק מתחומי המומחיות העיקריים שלי".
נראה שהאירוע הפחיד את שפראנגר.
ב-18 ביוני 1933, הוא שאל, בהתייחסות מוסווית למחנה הריכוז דכאו: "מי יודע אם לא ייתכן שייעצרו מישהו באתר נופש פופולרי לאחרונה ליד מינכן!" באפריל 1938, שפראנגר, שכיהן אז כיושב ראש הסניף הברלינאי של , יזם את הרחקתם של חברים יהודים מהקבוצה המקומית.
מתוך 605 ההרצאות ששפראנגר העביר במהלך חייו, 211 ניתנו בתקופת השלטון הנאצי.
בהרצאה שלא פורסמה אז בפני קסדת הפלדה (21 באוקטובר 1933), שפראנגר פיתח תוכנית חמש נקודות של ביקורת בונה על הנאציונל-סוציאליזם.
הוא מתח ביקורת על ההתעלמות מדת, מהפרט, ממערכת המשפט, מהרעיון הלאומי ומהמדע.
לסיכום, הוא הזהיר מפני "סכנת פולחן קיסר".
באופן דומה, בהרצאה משנת 1935 בפני "חברת יום רביעי" (Mittwochsgesellschaft), בשם "האם קיים מדע ליברלי?", הוא הבחין בין הבנתו שלו את המדע לבין זו של הנאציזם בכך שהדגיש את התכווננותו ל"רצון לאמת" ולא ל"רצון לכוח".
בני הזוג שפראנגר ביקרו ביפן ב-1936, שם שפראנגר היה כמעט הפרופסור הגרמני הראשון במסגרת חילופי סטודנטים שהרצה.
שפראנגר קיבל על עצמו את הניהול האקדמי של המכון התרבותי היפני-גרמני למשך שנה, מטעם ממשלת גרמניה.
לאחר שובו לאוניברסיטת ברלין, הוא גויס בשנת 1939 לשירות פסיכולוגי צבאי, שם ערך בדיקות פסיכולוגיות לטייסים.
העריך באופן ביקורתי את עמדתו של שפראנגר בתקופה הנאצית:
אדוארד שפראנגר תמיד הגן על חופש המדע והתנגד לדרישת הפוליטיקאים למנהיגות: "עבודה מדעית יכולה בהחלט לעמוד יותר בשירות המדינה והחינוך הלאומי; אבל האמת אינה ניתנת לפוליטיזציה.
עדיין קיימות אי-ודאויות ואי-הבנות רבות בנוגע לעניינים אלה." בשל חוויותיו השליליות עם ההקצנה הגוברת של הדיקטטורה הנאצית וכחבר ב"" בברלין מאז 1934, שפראנגר השתנה "באיחור, אך בתובנה" לדמוקרט משוכנע.
מקרה משנת 1941 מתועד בו שפראנגר רצה להתערב כדי לסייע במניעת גירוש יהודים.
הוא היה גם ממייסדי ועורכי המגזין "Die Erziehung" ("החינוך"), שיצא לאור בין 1925 ל-1943, ויחד עם המו"ל סירב למזג אותו עם המגזינים "Nationalsozialistisches Bildungswesen" ("מערכת החינוך הנאציונל-סוציאליסטית") ו-"Weltanschauung und Schule" ("השקפת עולם ובית ספר") ב-1943. כתוצאה מכך, הופסקה הדפסתו של "Die Erziehung", רשמית מסיבות מלחמה.
לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר, שפראנגר נכלא כחשוד במעורבות בכלא מואביט בברלין בשנת 1944. גורמים מפלילים היו חברותו ב"חברת יום רביעי" וכן הצהרה של לודוויג בק ששפראנגר הסכים עמו בהערכתו את הממשלה הנוכחית.
עם זאת, בק לא יידע את שפראנגר על ניסיון ההפיכה המתקרב.
בהתערבות שגריר יפן, שפראנגר שוחרר מהכלא לאחר עשרה שבועות.
שפראנגר טען "כי יועץ משפטי של האוניברסיטה של ברלין שקיבל הוראה להפיץ את הידיעה ששמי טוהר לחלוטין מכל חשד", והוא איים לתבוע בגין צו לכאורה שהגביל את פעילותו העיתונאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, שפראנגר היה הרקטור הראשון לאחר המלחמה שכיהן כראש זמני בפועל של אוניברסיטת הומבולדט של ברלין למשך תקופה קצרה.
משימה זו הוצעה לו בסוף מאי 1945 על ידי סגן הרקטור האחרון של אוניברסיטת ברלין, , ועל ידי חבר מועצת העיר החדש לחינוך ציבורי במגיסטרט של ברלין רבתי, .
הפגישה הראשונה של ארבעה עשר פרופסורים ומרצים התקיימה ב-20 במאי 1945.
שפראנגר התמודד איתם עם המשימות המרכזיות: מציאת תחליפים למתחמי האוניברסיטה ההרוסים, עריכת תקציב, תוכנית לימודים זמנית, ושאלונים למורים ולסטודנטים כדי לזהות את אלה שלפחות לא השתתפו באופן פעיל בארגונים נאציונל-סוציאליסטיים, כפי שנדרש על ידי בעלות הברית בתקנות הדה-נאציפיקציה שלהן.
שפראנגר הניח שהאוניברסיטה, הממוקמת בחלק של ברלין שנכבש על ידי ברית המועצות, נמצאת באופן טבעי תחת ניהול ארבע המעצמות.
אולם, הדבר הוטל בספק על ידי הצד הרוסי, לכל המאוחר מספטמבר 1945, שרצה שליטה בלעדית על האוניברסיטה.
ב-20 ביולי 1945, הוא הושם תחילה במעצר בית על ידי הרשויות הצבאיות של ארצות הברית.
ולאחר מכן נכלא לשבוע ונחקר על ידי פרופסור אמריקאי: "הוחזקתי במשך שבעה ימים במתחם גדר תיל בוואנזה.
שם פגשתי את הרקטור האחרון של האוניברסיטה, האורתופד המפורסם , וזה היה זמן מהנה מאוד מכל בחינה אחרת".
ייתכן שסיבת המעצר הייתה המכוניות בעלות לוחיות הרישוי הסובייטיות, שחנו לעיתים קרובות מול ביתו של שפראנגר בשל פעילויותיו הארגוניות, מה שעורר חשד אצל הרשויות הצבאיות.
נראה גם שתפקידו כרקטור בפועל לא היה ידוע לאמריקאים.
האמריקאים החרימו את ביתו בדאהלם בברלין לצרכיהם, אך לו ולאשתו הותר להמשיך לגור בחדר במרתף הבית.
מצד אחד, שפראנגר לא הצליח ליצור קשר פרודוקטיבי עם רשויות הכיבוש המערביות, אותן האשים מאוחר יותר אף באדישות.
מצד שני, הוא נכנס לעימות עם הצד הרוסי בשל ניסיונותיו למצוא מבנים לאוניברסיטה בחלק המערבי של ברלין ועל סוגיית הגשת תוכניות לימודים מדויקות למינהל.
הוא כתב מאוחר יותר: "לא הייתה דרך אחרת לשמר משהו מהמהות המבוססת והאמיתית של האוניברסיטה הגרמנית, מאשר לנסות להביא אותה תחת שליטת ארבע המעצמות".
"באותה תקופה, לא מצאתי הבנה או תמיכה לכך מצד רשויות הכיבוש האמריקאיות ולא מצד רשויות הכיבוש האנגליות".
באוקטובר 1945, שפראנגר הועבר מתפקידו כרקטור, אך נשאר פרופסור באוניברסיטת הומבולדט של ברלין עד 1946. הוא קיבל הצעות מאוניברסיטאות גטינגן, המבורג, קלן, מינכן, וטיבינגן, וכן מ במיינץ.
הוא לא היה יכול לקבל את ההצעה מאוניברסיטת המבורג כיוון שלא הורשה לעבור דירה.
לבסוף, הוא קיבל את ההצעה מאוניברסיטת טיבינגן, בתמיכת תיאודור הויס, שם מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה בשנת 1946. בשנת 1950, שפראנגר הפך רשמית לפרופסור אמריטוס, אך המשיך להעביר הרצאות וסמינרים עד 1958. בשנת 1951, שפראנגר נשא את נאום הכבוד לרגל יום השנה השני לרפובליקה הפדרלית של גרמניה בבונדסטאג:
בשנת 1960 נפטרה ידידתו לכל החיים, קאטה האדליך, ובשנת 1963, אשתו סוזנה.
כחמישה חודשים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר 1963, נפטר גם אדוארד שפראנגר, והוא בן 81. הוא נקבר לצד אשתו בבית העלמין העירוני של טיבינגן.
שנה לאחר מותו, פורסם קובץ מאמרים שבו אישים ידועים כמו , , קורט גאורג קיזינגר ותיאודור הויס חלקו כבוד לחייו וליצירתו של שפראנגר.
שפראנגר הלך בעקבות המסורת ההרמנויטית של מורהו וילהלם דילתיי, והשתמש בצורות המחשבה של פסטלוצי וגתה כמודל עבורו.
עבור שפראנגר, חינוך היה הטבע המאוחד והמבני של הפרט, הניתן לפיתוח, הנרכש באמצעות השפעות תרבות, המאפשר לפרט להגיע להישגים תרבותיים בעלי ערך אובייקטיבי והופך אותו מסוגל לחוות ולהבין ערכי תרבות.
הוא זיהה את היעד ההכרחי של החינוך בעיצובו הפנימי של האדם, שבו משתלבים רבגוניות תחומי העניין וחוזק האופי של המוסר, ועל ידי כך ימצא הרמוניה עקבית עם עצמו.
יש "לטהר" את האינדיבידואליות האנושית "מנטייה טבעית למבנה אינטלקטואלי אמנותי", שאין להסתפק בה רק בידע, לא רק ביכולת לבצע משימות מסוימות, ולא רק בחום רגשי.
האידיאל החינוכי הוא: "[…] דימוי פנטזיה חי של אדם שבו מתממשים המאפיינים האנושיים הכלליים באופן כזה שלא רק ההיבטים הנורמליים, אלא גם ההיבטים בעלי הערך הטלאולוגי של האדם באים לידי ביטוי בצורה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה".
יש להבחין בין אמיתות הידע השטחי לבין "האמת המרכזית" של היחסים המיידיים.
לפיה, נקבע מעגל הידע שבו האדם "מבורך" במצבו.
לא רק קשרים מופשטים של ידע, אלא רק ההתייחסות למצב האינדיבידואלי, לקשרים האמיתיים הקרובים והרחוקים, היא זו שמביאה לידי ביטוי את היווצרות הידע.
עבור שפראנגר, עקרון החינוך במעגלי החיים האורגניים-קונצנטריים היה זהה לעקרון המולדת.
כך, העולם האינדיבידואלי מופיע כמערכת קונצנטרית של מעגלי חיים: משפחה, מקצוע, אומה ומדינה.
עבור שפראנגר, דת הייתה חווית הערך הגבוהה ביותר.
תוכנה היה מכלול הערכים, כלומר אלוהים.
האדם חייב לדת את מה שמדע ופילוסופיה כאחד לא יכלו להציע: את המשמעות הכוללת של העולם.
שפראנגר הקדיש את ההרצאה "המצב הנוכחי של מדעי הרוח ובית הספר", שניתנה בשנת 1921, לידידו ורנר יגר.
שניהם תמכו בשפות עתיקות ובפילוסופיה של החינוך.
יגר ביקר את שפראנגר בטיבינגן לאחר המלחמה והתכתב עמו.
שפראנגר טבע את המונח "ההומניזם השלישי".
פילולוגיה מובילה את האדם אל מעמקי ישותו הפנימית, שם קיומו המוגבל מוצא גאולה במובן הוליסטי.
לפי שפראנגר, ההומניזם הוא "המחקר ההיסטורי המעמיק של שאלת מהו האדם במבנה הכולל של כוחותיו, שאלת אפשרויותיו, מציאויותיו והשיאים אליהם הגיע אי פעם".
את העבר יש להציג בהיסטוריה של הרעיונות באופן שניתן יהיה להבינו ושיהיה בעל משמעות עבור ההווה.
את הרוח יש להבין כשלמות הקהילה האנושית וקביעותיה.
תופעות רוחניות נובעות משילוב של הרוח הסובייקטיבית עם הרוח האובייקטיבית.
החינוך התרבותי של שפראנגר משלב השכלה כללית עם השכלה מעשית-מקצועית, ומוגדר על ידי קטגוריית ההתעוררות הרוחנית.
ספרו החשוב ביותר של אדוארד שפראנגר, שנקרא "Lebensformen" ("צורות חיים"), יצא לאור בשנים 1914–1921. הוא היה משמעותי לא רק לפסיכולוגיה, אלא גם למדעי הרוח ולפילוסופיה של התרבות.
בנוסף לתחומים המוכרים של קיום – הפסיכולוגי והפיזי, שפראנגר האמין שקיימת מציאות אונטולוגית קדמונית יותר ושונה.
חוקיה התפקודיים המיוחדים הם החיים הרוחניים או הנפשיים.
לכן, לדעתו, הפסיכולוגיה לא צריכה להסתפק בפונקציות מנטליות חסרות משמעות ונייטרליות, הכוללות רגש, תשוקה וזיכרון.
במקום זאת, עליה להקדיש את עצמה לניתוח המבנים המשמעותיים של חיי הנפש.
את הנפש יש לראות כמשובצת במבנים הגדולים יותר של חיי הנפש.
אלה כפופים לחוקים משלהם ומתרחבים מעבר למה שמותנה באופן טבעי בלבד.
הם אינם רק בעלי אופי פסיכולוגי.
התחום שבו העולם התרבותי האובייקטיבי והסובייקט נפגשים וחודרים זה לזה ראוי לתשומת לב מיוחדת.
בתהליך זה, יש לפתח את חוקי המבנה של התרבות.
שפראנגר התייחס לרוח המואנשת (objektivierten Geist), שהיא הרוח המקובעת במבנים ובתחומי התרבות.
הוא התייחס לרוח האובייקטיבית (objektiven Geist), שהיא הרוח הקבוצתית העל-אישית, המתבטאת בצורות הארגוניות של החברה.
הוא כינה את הסדרים הנורמטיביים, העל-אישיים של חוק ומוסר בשם רוח נורמטיבית (normativen Geist).
החשיבה והפעולה של הפרט יכולות להיות מובנות רק בהקשר הכולל הזה.
שפראנגר בנה את מה שכינה טיפוסים אידיאליים של אינדיבידואליות (Idealtypen der Individualität) ככלי עזר בלבד לידע, ולא כתמונות אמיתיות של המציאות.
אלה כוללים את הטיפוסים הדתי, האסתטי, החברתי, הפוליטי, התאורטי והכלכלי.
בספרו משנת 1924, "Psychologie des Jugendalters" ("פסיכולוגיה של גיל ההתבגרות"), שפראנגר הסביר כיצד צעירים רוכשים חלק במשמעות של תחומי תרבות שונים.
רק מה שמשולב כאלמנט מכונן בשלמות של ערכים הוא בעל משמעות:
הנפש האנושית גדלה בהדרגה אל תוך הרוח האובייקטיבית והנורמטיבית של התקופה הנתונה.
שפראנגר נקט בגישה הוליסטית גם בהתייחסותו לכך:
תוכנית ההכשרה למורים צעירים לחינוך גופני זכתה לתמיכה מיוחדת ב"פסיכולוגיה של גיל ההתבגרות" של שפראנגר, שכן הוא שם דגש מיוחד על חינוך גופני, אך מיקם אותו קרוב להכשרת קצינים.
לכן, גם לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפתחה התכתבות ערה עם , שחיפש בסיס פילוסופי מתאים עבור שזה עתה נוסדה.
עבודה זו – יחד עם "Lebensformen" – שימשה דורות רבים של מורים, הורים וצעירים כמדריך לחינוך, וביססה את המוניטין של שפראנגר כפרשן הומניסטי של העולם הרוחני.
לפי שפראנגר, חינוך מתרחש תמיד באמצעות פרשנות והבנה פסיכולוגית הדדית.
אצל שפראנגר, הפרט הופך "למושא האהבה ככלי של ערכים".
בתוך מערכת יחסים של אהבה, אמורה להתפתח הבנה הדדית.
על בסיס זה, ניתן לעורר את האהבה ליצירה פנימית של נכסי תרבות, וכך האדם יכול להפוך ל"בר חינוך" (bildsam):
שפראנגר נחשב לאחד מהקלאסיקנים של החינוך המקצועי ותרם תרומות משמעותיות לתאוריה שלו.
בפרט, כנציג של וילהלם פון הומבולדט, הוא עסק בשאלת היחס בין השכלה כללית לחינוך מקצועי.
שפראנגר החליף את רעיון ההשכלה הכללית האחידה בתפיסה של מבנה בית ספר מובחן לפי נתיבי קריירה.
זה כולל את "תאוריית שלושת השלבים" שלו, לפיה אדם רוכש תחילה השכלה בסיסית במה שמכונה מערכת החינוך הכללית.
לאחר מכן, בשלב השני, הוא מתמחה בכך על פי תחומי העניין והכישרונות שלו.
שלב זה כבר יכול להיחשב להכשרה מקצועית.
בשלב השלישי, האדם שואף ממרכז החינוך המבוסס או הנמצא אל העולם הרחב יותר:
כל שלב יכול להתחיל לפני שהקודם הושלם.
במהלך חייו, שפראנגר קיבל מספר רב של עיטורי הצטיינות ואותות כבוד אזרחיים גבוהים, ביניהם:
מסדר האוצר הקדוש הקיסרי היפני, דרגה שנייה.
צלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עם כוכב ורצועה.
בשנת 1952, הוא הוכרז כאביר מסדר פור לה מריט (דרגת שלום) – אחד מהכיבודים הגבוהים ביותר שמדען או אמן יכול לקבל.
הוא זכה במדליית החוקה המוזהבת של מדינת באדן-וירטמברג, שהוענקה לו על ידי קורט גאורג קיזינגר, במדליית הזהב של העיר טיבינגן, ובמדליית הזהב של אגודת גתה, שהוענקה לו על ידי מקס פלאנק.
שפראנגר קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות של אתונה, האוניברסיטה החופשית של ברלין (1952), בודפשט, קלן, פדובה, טוקיו ו.
בברלין, שביל על גדות תעלת טלטאו, "טיילת אדוארד-שפראנגר" (Eduard-Spranger-Promenade), בשכונת ליכטרפלדה ברובע שטגליץ, נקרא על שמו מאז 1964. קיימים גם רחובות "אדוארד-שפראנגר" ביישובים הבאים: , טיבינגן, לודוויגסבורג, רויטלינגן (כולם בבאדן-וירטמברג), מינכן ולנדאו.
בגרמניה המערבית שלאחר המלחמה, הוא נהנה ממוניטין כה טוב, ששמונה בתי ספר ברפובליקה הפדרלית לשעבר נקראו על שם אדוארד שפראנגר.
החל מסביבות 2010, ההוקרה שזכה לה עמדה יותר ויותר בסימן שאלה בשל תפקידו של אדוארד שפראנגר בתקופת שלטון הנאצים.
עבור בנימין אורטמאייר מ"מרכז המחקר לפדגוגיה הנאצית" באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, שפראנגר הוא אחד מ"משתפי הפעולה של האזור האפור" בתחום החינוך, ואין לכבדו בשום אופן באמצעות שמות בתי ספר.
כלאומן שמרן שקיבל בברכה חלקים נרחבים מהאידאולוגיה הנאציונל-סוציאליסטית והיה ידוע בדעותיו האנטישמיות, מבקרים רבים של השימוש בשמו מאמינים שהוא היה מעורב בהפיכת הנאצים למקובלים בחוגים הבורגניים.
בפרנקפורט, דיון זה הוביל לתוצאה ראשונה בקיץ 2017, כאשר בית הספר לשעבר "אדוארד שפראנגר" בפרנקפורט-זוסנהיים החליט לשנות את שמו ל"בית ספר אדית שטיין" עם תחילת שנת הלימודים 2018. במנהיים, בית ספר לחינוך מיוחד בצפון העיר, שנקרא בעבר על שמו של שפראנגר, אימץ את השם החדש "גרטייה-אלריך-שולה" (Gretje-Ahlrichs-Schule).
ב, מועצת העיר המקומית החליטה פה אחד באפריל 2019 לאמץ את הצעת קהילת בית הספר לשנות את שמו ל"אליזבת זלברט-שולה" (Elisabeth Selbert-Schule).
בכך ניתן כבוד לאחת מ"אמהות חוק היסוד" של גרמניה.
אדוארד תַּרְלוֹ, ברון תרלו הראשון היה עורך דין בריטי ופוליטיקאי טורי שכיהן בבית הנבחרים הבריטי משנת 1765 עד 1778, עת קיבל תואר אצולה והפך ל"ברון תרלו".
הוא כיהן כלורד צ'נסלור של בריטניה הגדולה במשך ארבע עשרה שנים ותחת ארבעה ראשי ממשלה.
תרלו נולד בברקון אש, נורפוק, והיה בנו הבכור של הכומר תומאס תרלו.
הוא למד ב וב באוניברסיטת קיימברידג'.
עם זאת, הוא נאלץ לעזוב את קיימברידג' בשנת 1751 ללא תואר, לאחר שהסתכסך עם רשויות האוניברסיטה.
במשך תקופה מסוימת התמחה אצל עורך דין ב (אחת מאכסניות המשפט), אך בשנת 1754 הוסמך כעורך דין באינר טמפל.
לאחר התחלה איטית, תרלו הקים לבסוף פרקטיקה משפטית מצליחה.
הוא מונה ל בשנת 1761 ונבחר לחבר מועצה בכיר (bencher) באינר טמפל בשנת 1762.
לאחר מכן פנה תרלו לפוליטיקה, ובשנת 1768 נבחר לחבר הפרלמנט מטעם טמוורת' כטורי.
כעבור שנתיים, כהוקרה על הגנתו בינואר הקודם על גירושו של ג'ון וילקס, הוא מונה ל בממשלתו של לורד נורת'.
הוא החזיק בתפקיד זה קצת פחות משנה, ועסק בעיקר בתביעות דיבה ובהגבלות על חופש העיתונות, עד שקודם לתפקיד התובע הכללי בינואר 1771. הוא עתיד להישאר בתפקיד זה שבע שנים, תקופה שבה נודע כמתנגד נלהב לשאיפתם של המתיישבים האמריקאים לעצמאות, ותומך נלהב בעבדות.
הוא זכור בשל תבוסתו במשפטו של , המוציא לאור של "", שבו קבע לורד מנספילד כי המשפט בטל (mistrial).
בשנת 1778 התקבל תרלו למועצה המלכותית, קיבל תואר אצולה כ"ברון תרלו, מאשפילד שבמחוז סאפוק", ומונה ללורד צ'נסלור על ידי לורד נורת', והחל לכהן בתפקיד ב-14 ביולי 1778.
בתפקיד זה התנגד במיוחד לרפורמות הכלכליות והחוקתיות שהציעו אדמונד ברק ו.
הממשל הטורי של לורד נורת' נפל במרץ 1782, לאחר שתים עשרה שנים בשלטון.
הוויגים בראשות לורד רוקינגהם עלו לשלטון, אך תרלו הצליח להיאחז בתפקיד הלורד צ'נסלור.
רוקינגהם מת ביולי 1782, אך תרלו נשאר לורד צ'נסלור גם כאשר לורד שלבורן הפך לראש ממשלה.
ממשלה זו נפלה באפריל 1783, כאשר הוקמה ממשלת קואליציה בראשות צ'ארלס ג'יימס פוקס ולורד נורת' (עם דוכס פורטלנד כראש ממשלה להלכה).
תרלו לא הוזמן לחדש את תפקידו כלורד צ'נסלור, ובמקום זאת הופקד בידי ועדה.
הוא עבר לאופוזיציה ותרם לנפילת הקואליציה בדצמבר 1783.
ויליאם פיט הבן הפך לראש ממשלה והחזיר את תרלו לתפקיד הלורד צ'נסלור.
היחסים בין פיט לתרלו היו תמיד שבריריים, ותרלו הסתמך לעיתים קרובות על ידידותו עם המלך ג'ורג' השלישי כדי להישאר בתפקיד.
הוא התנגד להצעת חוק להשבת אחוזות שהוחרמו במרד היעקוביטי של 1745 ליורשיהן.
בין השאר כדי לרצות את המלך, הוא היה מתומכיו המובהקים והעקביים של וורן הייסטינגס, וניהל משא ומתן עם הוויגים כדי להבטיח את המשך כהונתו במקרה של חילופי שלטון.
בשנת 1792, כאשר תקף את הצעת החוק של פיט להקמת קרן לפדיון החוב הלאומי, הוא פוטר לבסוף.
כפיצוי, קיבל תרלו תואר אצולה שני, "ברון תרלו, מתרלו שבמחוז סאפוק", עם זכות ירושה לשלושת אחייניו וליורשיהם הזכרים.
הוא לא שב לכהן בתפקיד רשמי ופרש לחיים פרטיים.
עם זאת, בשנת 1797 הוא רקם מזימה להקמת ממשלה שממנה יודחו פיט ופוקס, ושבה יהיה ראש ממשלה והוא עצמו לורד צ'נסלור.
למרות תמיכתו השקטה של הנסיך מוויילס, המיזם נכשל.
הופעתו המתועדת האחרונה בבית הלורדים הייתה בשנת 1802.
הפוליטיקאי האנגלי תיאר את תרלו לקראת סוף חייו:
לתרלו היו מספר ילדים מחוץ לנישואין.
דיוקנן של שתיים מבנותיו, קרוליין וקתרין, צויר על ידי ג'ורג' רומני בשנת 1783. קתרין, שנפטרה בשנת 1826, נישאה ל בשנת 1815. בת נוספת, מריה, שנפטרה בשנת 1816, נישאה בשנת 1801 לקולונל סר דייוויד קנינגהאם ממילנקרייג, הברונט החמישי, ונולדו להם מספר ילדים.
לורד תרלו מעולם לא נישא, אך הותיר אחריו שלוש בנות מחוץ לנישואין.
הוא נפטר בברייטון ב-12 בספטמבר 1806, בגיל 76, ונקבר בכנסיית טמפל.
תואר הברון שהוענק לו בשנת 1778 פקע עם מותו, בעוד שאת תואר הברון משנת 1792 ירש, על פי זכות הירושה המיוחדת, אחיינו אדוארד, שהיה בנו הבכור של אחי הברון הראשון, הכומר הנכבד תומאס תרלו, .
הספר "חייה של העלמה " מציין כי אדוארד תרלו "ביקר אותה מדי פעם", אך היא הייתה "מאוכזבת; לאותו ג'נטלמן כבר הייתה חביבה משלו".
פלאש (Flash) ( בשמה המלא אדובי פלאש, באנגלית: Adobe Flash), הייתה תוכנת מולטימדיה שפותחה על ידי חברת אדובי מערכות.
שמותיה הקודמים היו שוקווייב פלאש (Shockwave Flash) ומקרומדיה פלאש (Macromedia Flash).
היוצרת המקורית של התוכנה, חברת מקרומדיה, נרכשה על ידי אדובי בתהליך שהסתיים ב־3 בדצמבר 2005, ואז שונה שם התוכנה.
פלאש כולל נגן (של קוד המקור) ותוכנה המשמשים להצגה ויצירה של סרטוני פלאש.
שימושיה רבים, וכיום העיקריים שבהם הם יצירת אנימציות, יישומי אינטרנט, משחקי דפדפן ואפליקציות ויזואליות אחרות.
התוכנה מבוססת על גרפיקה וקטורית, התורמת להקטנת משקל הקובץ הסופי, אך תומכת גם בשימוש במפת סיביות.
ניתן לצרף לסרטוני הפלאש קובצי וידאו וקול, ולהשתמש במצלמת רשת ומיקרופון המחוברים למחשב.
פיתוח אפליקציות בפלאש נעשה תוך שימוש בשפת ActionScript.
ערכה לפיתוח תוכנה (SDK) של אדובי, המתבססת על פלאש ומשמשת אף היא ליצירת קובצי SWF המקושרים למסדי נתונים, נקראת אדובי פלקס והיא מופצת ברישיון קוד פתוח.
ביולי 2017 הודיעה חברת אדובי כי תחדל לתמוך בנגן שלה המריץ את קובצי ה־SWF בשנת 2020. ועד אז, תוציא רק עדכוני אבטחה ולא תוסיף עוד פיצ'רים חדשים, עבור קובצי SWF, לטובת פיתוח ב־HTML5.
בסוף שנות ה־80, חברת MacroMind (שמאוחר יותר שינתה את שמה ל־Macromedia) פיתחה תוכנה למעצבים גרפיים בשם דיירקטור.
לדיירקטור יש שפת תכנות בשם לינגו.
כשנולד צורך לכלי הפקה גרפי לרשת האינטרנט נוצרה בעיה, כי סרטי דיירקטור (בפורמט *.dcr) הם קבצים גדולים מידי במונחי הורדה (זאת בנוסף לעובדה כי דיירקטור מתבססת יותר על גרפיקת פיקסלים – bitmap).
בהתחלה, חשבו במקרומדיה לקחת את פורמט ה־Shockwave של דיירקטור, ועל סמך המנוע הזה, ליצור גרסה רזה שתתאים לרשת.
אולם בסוף מקרומדיה רכשה תוכנת אנימציה פשוטה, שהתבססה על גרפיקה וקטורית בשם "FutureSplash" והוציאה אותה לשוק בשם המוכר – Flash.
קובצי הפלאש ניתנים להרצה על גבי נגן הפלאש, שבעבר היה מצוי רק בדפדפנים של מחשבים שולחניים.
בסוף זמנה עשתה מקרומדיה מאמצים לחדור לשוק המוצרים הנישאים (טלפונים סלולרים, מחשבי כף יד וכו').
היא תכננה לעשות זאת על ידי הטמעת נגן פלאש המיועד אך ורק למכשירים בעלי מעבד חלש Flash Lite וכשלה.
נגן זה צורך פחות משאבי מערכת מהנגנים שיועדו למחשבים השולחניים.
ניתן למצוא את הנגן גם על ממירים לטלוויזיה, מכשירי הקלטה וכו'.
בניגוד לנגן הפלאש השולחני, נגן הפלאש למכשירים נישאים אינו מחולק בחינם – יצרני החומרה חייבים לשלם לאדובי סכום (בדרך כלל דולרים ספורים) לכל נגן המוטמע במכשיר שלהם.
FLA – קובצי המקור של התוכנה, שאותם ניתן לערוך באמצעות תוכנת Adobe Flash.
AS – מכילים את קוד המקור של שפת התכנות ActionScript, שבשימוש בתוכנות פלאש.
במיזמים קטנים נהוג להטמיע את קוד ה־AS בתוך קובץ ה־FLA, שם ניתן לשייך מקטעי קוד ישירות לאובייקטים ספציפיים דרך ממשק התוכנה.
בפרויקטים מורכבים יותר נהוג להשתמש בקובצי AS נפרדים, כאשר כל קובץ מתייחס למחלקה (class) נפרדת (או חבילה (package) נפרדת, החל מגרסה 3 של ActionScript).
SWF – קבצים המכילים תוכנות פלאש מהודרות, ואינם מיועדים לעריכה.
עם זאת, קיימים כלים בשוק, המאפשרים לקרוא ולערוך קובצי SWF באמצעות טכניקות של הנדסה לאחור.
FLV – קובצי וידאו, המשתמשים בקידוד וידאו שבשימוש בתוכנות הפלאש.
MDFL – קובצי תלת־ממד, שבשימוש בתוכנות הפלאש.
כשחברת אפל החלה להפיץ את מכשיר האייפון, התעוררה השאלה האם האייפון יתמוך בפלאש, אולם חברת אפל הבהירה כי היא לא תאפשר הוספת אפליקציות פלאש לחנות האפליקציות שלה, בטענה שאפליקציית הפלאש מפרה את תנאי החוזה של אפל מול מפתחי האפליקציות, האוסרים על אפליקציות המסוגלות להריץ קוד צד שלישי.
כאשר אדובי הכריזו על גרסת CS5 של פלאש, הם הודיעו כי גרסה זו תאפשר ייצוא של קבצים ישירות לפורמט של אפליקציות למערכת ההפעלה של האייפון, ואף הביאו דוגמאות לאפליקציות שנוצרו בגרסת הבטא של פלאש CS5 והתקבלו לחנות האפליקציות של אפל.
עם יציאת מכשיר האייפד וההכרזה על גרסה 4.0 של מערכת ההפעלה, הקשיחה אפל את תנאי ההסכם עם המפתחים ואסרה על פיתוח אפליקציות באמצעות תוכנות משנה, כגון פלאש.
כיום, ישנן גם גרסאות ניסיוניות של פלאש למכשירי האייפד והאייפון של אפל, אם כי רבים ממשתמשי מכשירים אלה דיווחו שהם נתקלו בקשיים רבים כשניסו להריץ על מכשיריהם את התוכנה; עם קשיים אלה נמנים מהירות לקויה של דפדפן האינטרנט ואף קריסה מוחלטת שלו בעת ניסיון לצפות בתכני פלאש.
אדובי הודיעה שתפסיק לתמוך ולהפיץ עדכונים ובהן עדכוני אבטחה בסוף 2020. כתוצאה מכך ב-1 בינואר 2020 הופיעה הודעה לנכנסים לדפדפן כרום שהדפדפן יפסיק לתמוך באדובי פלאש ב־31 בדצמבר 2020 (כלומר לפני תחילת 2021).
הסיבה לכך היא הודעתה של אדובי שתפסיק להוציא עדכוני אבטחה לפלאש בסוף 2020.
אדובי אינדיזיין (Adobe InDesign) היא תוכנת הוצאה לאור שולחנית מאת חברת אדובי מערכות (Adobe Systems).
אדובי מוכרת את אינדיזיין יחד עם כלי העיצוב שלה כדוגמת אדובי אילוסטרייטור (Adobe Illustrator) ואדובי פוטושופ (Abobe Photoshop).
משתמשי אינדיזיין יכולים לייצא מסמכים בפורמט PDF – פורמט מסמך נייד, ובפורמט epub המיועד לקורא ספרים אלקטרוני.
התוכנה מציעה תמיכה בשפות רבות וביניהן בעברית.
זוהי תוכנת ההוצאה לאור הראשונה התומכת ביוניקוד (Unicode) לעיבוד תמלילים ובטיפוגרפיה המתקדמת של גופני אופן-טייפ (OpenType Fonts).
בנוסף מבדלים אותה יכולות השקיפות המתקדמות שלה, וכן הדמיון הממשקי הרב בינה לאילוסטרייטור ופוטושופ.
בנוסף, מגרסה CS3 ניתן לייצא את הדפים מ-InDesign לפורמט HXML ב-Adobe Dreamweaver, עקב רכישת Macromedia אשר הפכה את שיתוף הפעולה בין התוכנות לפשוט.
ככל תוכנות העיצוב של אדובי, ניתן לתפעל את אינדיזיין באמצעות סקריפטים.
אינדיזיין תומכת בשפות הסקריפט הבאות: אקשן סקריפט עבור פלטפורמת מאק; VBA עבור פלטפורמת וינדוס; ו-java script כשפה חוצה פלטפורמות.
עד סוף שנות התשעים פריהנד- Freehand שלטה ברוב שוק ההוצאה לאור בארץ, אולם החל מראשית שנות ה-2000, חדרה InDesign יותר ויותר, בעקבות הפיתוח המתקדם שלה, ובמיוחד עקב העובדה שמאז 2005 הופסק הפיתוח של פריהנד לחלוטין לאחר רכישת מקרומדיה על ידי אדובי.
InDesign 1.5 הושקה בראשית 2001
InDesign 2.0 הושקה בינואר 2002 (ימים ספורים לפני קווארק אקספרס).
(InDesign CS (3.0 הושקה באוקטובר 2003
(InDesign CC (9.2 הושקה בינואר 2014
InDesign CC 2018 הושקה באוקטובר 2017
אדובי פוטושופ , או בקיצור פוטושופ, היא תוכנת עריכה גרפית, שפותחה על ידי אדובי מערכות.
תוכנה זו היא הנפוצה ביותר בשוק עיבוד תמונות מפת סיביות.
פיתוח הגרסה הראשונה החל ב־1987 על ידי תומאס נול וג'ון נול.
הגרסה החדשה ביותר היא 26.4.1 Photoshop CC שפורסמה בפברואר 2025. בעבר נמכרה התוכנה בשתי גרסאות: הראשונה מכונה "Photoshop" והיא מכילה את הכלים הבסיסיים מהגרסאות קודמות, וגרסה הנקראת "Photoshop Extended" המכילה כלים נוספים לעריכת גרפיקה תלת־ממדית, עריכת וידאו ועוד.
החל מהגרסה Photoshop CC יש את הכלים מ"Photoshop Extended" אך אין גרסה מקבילה ללא כלים אלו.
התוכנה משלבת מגוון רחב של כלי גרפיקה מתקדמים לכל תחומי עיבוד ובניית תמונה ובשל כך פוטושופ היא התוכנה הפופולרית ביותר בקרב אנשי מקצוע וחובבים.
צלמים רבים משתמשים בפוטושופ כ"חדר חושך דיגיטלי" לצורך ליטושי תמונה שנעשים בחדרי חושך בזמן פיתוחי הפילמים.
התוכנה מאפשרת לצלמים לבצע עיבודים שונים כמו הבהרה/הכהייה של תמונה, חידודים, טשטושים, חיתוכים, ותיקוני צבע שונים.
טכניקות אלו מאפשרים לתקן בעיות שונות וסטיות גוונים שנוצרו בעת הצילום.
כיום השימוש בתוכנה גלש מתחום עיבוד התמונה השייך לצלמים ומפיקי דפוס לתחום המשתמשים הביתיים והחובבנים היוצרים אפקטים ויצירות רישום היכולות להגיע לרמה מקצועית.
התוכנה, כמו תוכנות גרפיקה רבות בעשור האחרון, משתמשת בשיטת חלוקה לשכבות (Layers), כך שאפשר להחיל שינויים רק על חלק מהתמונה, או להזיז חלקים ממנה.
לדוגמה, ניתן ליצור קולאז' המורכב מכמה תמונות, בעוד שלכל תמונה אפשר להוסיף מסגרת, לטשטש את הקצוות, למחוק חלקים, לחתוך חלקים לא רצויים, לסובב, להזיז ולשפר מבלי להשפיע על השכבות האחרות.
בגרסת CS4 נוספו כעשרה כלים המאפשרים לייבא קובצי 3ds שנוצרו בתוכנת 3D Studio Max לפוטושופ, תוך כדי אפשרויות שינוי כגון סיבוב, היפוך, שינוי מיקום וכדומה.
כמו כן נוסף תפריט בשם 3D המאפשר לערוך את העצמים התלת־ממדיים או גם ליצור עצמים כאלה בטכניקות מתקדמות כגון שינוי תאורה, אפשרויות צביעה מיוחדות, יצירת צורות (למשל גליל, כדור, תיבה), אנימציות תלת־ממדיות ועוד.
הכלי והתפריט נכללים בגרסת Photoshop Extended בלבד (או בגרסת CC).
מאפייני העריכה העיקריים של התוכנה
אטימות (Opacity): אפשר לשנות לכל שכבה את מידת האטימות שלה וליצור אפקט של שיקוף כך שדרך שכבה אחת ניתן יהיה לראות שכבה אחרת, ברמות שונות ובשיטות שילוב מגוונות.
רמות (Levels): לכל שכבה ניתן להוסיף רמות המשמשות לרוב צלמים כדי לשנות ולשפר את התאורה בתמונה, על ידי שינוי כמות הצבעים בתמונה.
פילטרים (Filters): על כל שכבה ניתן להחיל אפקטים, הנקראים פילטרים, הנעים בין טשטוש, עיוות בצורה של נייר מים ועד הוספת אפקט המתחזה לקרן שמש בצילום.
מסכות (Masks): על ידי שימוש במסכות לשכבה ניתן להסתיר חלקים מהשכבה באופן מלא או חלקי, להסתיר ערוצי צבע מסוימים וליצור אשליות של השתקפות, שקיפות ועוד.
כלי המברשת (Brush Tool): בגרסאותיה האחרונות של פוטושופ, עבר כלי המברשת שכלול רציני, הכולל לדוגמה את ה־Skattering באמצעותו הנגיעות של המברשת מתפרסות לצדדים ולא יוצרות קו.
כלי הטשטוש, החדות והמריחה: עם כלים אלה ניתן לטשטש או לחדד את הציור או הצילום, או למרוח את הצבעים במקום מסוים כאילו הכלי הוא אצבע והציור אינו אלא צבעי פנדה.
מברשת ההיסטוריה (History Brush Tool): הכוללת גם את "כלי ההיסטוריה האומנותי", שאיתה משחזרים את האזור שמברשת ההיסטוריה עברה עליו לנקודה רצויה.
כלי מעברי הצבע (Gradient Tool): איתו אפשר להתאים ולמלא את הרקע באמצעות מעברי צבע, כמו גם ליצור מעברים למסכות הגורמים לכך שהתמונה או השכבה תיהפך לשקופה בהדרגה.
כלי חותמת הגומי (Clone Stamp Tool): באמצעות כלי זה "מדביקים" חלק מסוים מהתמונה על חלק אחר.
צלמים שצילמו תבנית מסוימת (כגון סיבי העץ) ורוצים להעלים פרט מסוים מבלי שההעלמה תבלוט, יכולים להשתמש בכלי הזה, ובדומו, Healing Brush tool.
כלי מברשת הריפוי (Healing Brush Tool): באמצעותו ניתן לתקן חלקים מסוימים בתמונה, בעיקר הפרעות נקודתיות או לוקליות, כאשר המחשב מעלים את הפרט המפריע ומשלים את התמונה באופן אוטומטי, לרוב על ידי דגימת הרקע שמסביב לאזור הנבחר.
צלמים עושים שימוש רב בכלי זה כיוון שעמו אפשר להעלים פצעים ולהחליק קמטים.
כלי הבחירה (Selection Tools): קטגוריית כלים אלו כוללת את מגוון כלי הלאסו, כלי בחירה מהירה, שרביט הקסם ועוד, המאפשרים לבחור חלק מסוים בשכבה כך שהכלים ישפיעו רק עליו, או כדי להעביר אותו לשכבה חדשה.
כלי המחיקה (Eraser Tools): קטגוריית כלי מחיקה הכוללת בתוכה החל מכלי מחיקה פשוט ועד לכלי מחיקת רקע שבאפשרותו אפשר למחוק רקע של תמונה, עם אפשרויות מיוחדות של זיהוי/מחיקת גוונים.
התוכנה משתמשת לשמירת השכבות וכל מידע נלווה בסיומת psd, שהוא פורמט השמירה הבסיסי של התוכנה, המאפשר המשך עבודה בזמן מאוחר יותר.
כמו כן, ניתן לייצא את הפרויקט לקובץ תמונה בשלל פורמטים, כמו PNG, JPEG ו־GIF, המיועדים לתחומים שונים, מתצוגה אינטרנטית ועד הפקות דפוס איכותיות במיוחד.