tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 החל שיקום הוילה שננטשה בעבר.
השיפוץ היה נרחב, וכלל שיקום התקרות שקרסו, מדרגות ורצפות.
הבניין חזר לשמש כבניין עזר לתיכון.
הוחלט להוסיף מספר קטן של כיתות לשטח החצר.
מבחינה אדריכלית מדובר בבניין מלבני המורכב ממרתף ושתי קומות.
ישנם 15 חדרים ו-3 סלונים המשמשים לאירוח המשפחה.
המבנה סימטרי ביחס לשני הצירים, והציר האנכי מודגש בכניסה ובמרפסת הפנימית.
העמודים בעלי כותרות קורינתיות ובקצוות המבנה קרניז היקפי עם מעקה מובנה.
בפנים המבנה יש ציורי קיר וציורי תקרה שהוסרו, נשלחו לאתונה לשיקום והוחזרו למקומם.
לכל חדר יש מוטיבים קישוטיים אחרים.
וילה לובוריץ' היה מחנה השמדה בסרייבו שבמדינה העצמאית של קרואטיה.
הוילה הייתה ברחוב סקנדריה מספר 49. מפברואר עד מאי 1945, האוסטאשה רצח לפחות 323 בני אדם בווילה זו.
בפברואר 1945, אנטה פאבליץ' שלח את וייקוסלאב לובוריץ' לסרייבו כדי לדכא התנגדות למשטר.
משימתו האמיתית הייתה להשתמש בקבוצות סאדיסטים ורוצחים מפלצתיים של האוסטאשה כדי ליצור אווירה של פחד ברחובות שתאפשר לה לסגת מבוסניה והרצגובינה עם כוחותיהם ללא נפגעים ועיכובים.
לובוריץ' הקים את המטה שלו במרכז סרייבו.
בתחילה, המטה שלו ישב בבית ברחוב סוקולסקה (לאחר המלחמה שונה שם הרחוב ל"מיס אירבינה"), ובהמשך הוא הועבר לווילה ברחוב סקנדריה.
לובוריץ' וכוחותיו השתמשו גם בביתה של משפחה קרואטית בשם באבונוביץ' וכן במסעדה סמוכה.
המבנים בהם הם השתמשו כונו "בית הטרור".
הוא בחר בכוונה בווילה זו מסיבות סמליות, משום שהיא הייתה מקום מושבו של לשכת הבונים החופשיים בסרייבו, ובחזיתו התנוסס סמל הבונים החופשיים.
הוילה של לובוריץ' הפכה לבית רצח, למקום לעינויים ולכלא של יהודים, סרבים, ומתנגדי משטר פוליטיים.
מיד לאחר הגעתו לסרייבו, הוא ארגן מעצרים המוניים.
בסוף פברואר 1945 עצרו כוחותיו והמשטרה המקומית כמה מאות בני אדם וצדו את היהודים שנותרו בסרייבו.
על פי ההערכות, הוא הצליח לאתר וללכוד כמאתיים יהודים.
לובוריץ' הקים "בית משפט חירום" והוציא להורג מאות אנשים.
בבית משפט זה התקיימו 13 משפטים ל-85 בני אדם, 44 מהם נידונו למוות והשאר למאסר ממושך, אך רק מעטים שרדו.
במרץ ובתחילת אפריל 1945 הרגו כוחותיו 323 בני אדם ותלו 55 במריג'ין דבור כדי להפחיד את האוכלוסייה המקומית.
הם ענדו שלטים על צווארם עם הכיתוב "יחי הפוגלאבניק" .
וילה חנא סלאמה היא בית מגורים היסטורי בשכונת טלביה בירושלים, אשר שימש מעון זמני לראש הממשלה לשעבר יאיר לפיד בעת השיפוצים בבית אגיון, המעון הרשמי.
הווילה נבנתה בשנת 1932 על ידי איש העסקים הערבי-נוצרי חנא (ג'ון) סלאמה, שהיה סוכן חברת המכוניות האמריקנית ג'נרל מוטורס בארץ ישראל משני עברי הירדן, והיה אחיו של קונסטנטין סלאמה שבנה את ביתו, וילה קונסטנטין סלאמה, בקצה השני של רחוב בלפור.
אדריכל הבניין היה זולטן שמשון הרמט.
הבניין במקור היה בית דו-קומתי, ולפי בקשתו של חנא סלאמה תוכנן הבית כשתי דירות נפרדות, כאשר במרכזה של כל קומה היה סלון גדול.
בקומה העליונה התגוררה אשתו המוסלמית, ושם אירחה את חברותיה, כאשר חנא עצמו השתמש בחדר המגורים התחתון לאירוח חבריו בענייני עסקים, ובמרתף אכלס חנא את מכוניות הפאר האמריקאיות שייבא לישראל.
לאחר קום המדינה נטש סאלמה את ביתו ועבר להתגורר בביירות.
המבנה הוגדר כשייך לנכסי נפקדים.
תחילה שימש הבניין את הקונסוליה הטורקית, משם עבר לידי הקונסוליה האמריקאית ששיכנה בו את הנספח התרבותי שלה, ולאחר מכן שכנה במקום שגרירות גואטמלה.
בשנת 1980 עברה השגרירות לתל אביב והבניין ננטש ונותר ריק ונעול, כרכוש האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
לאחר הפיכתו של הבית הסמוך, בית אגיון, למעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל, הפכה הוילה למקום התגוררותם של השומרים והמאבטחים של ראשי הממשלות לדורותיהם.
בסוף שנות השמונים נמכר הבניין לציון (יוסף) ברוך, איש עסקים ישראלי, המשכיר את המבנה למנהל הדיור הממשלתי.
בשנת 2014 נוספו למבנה שלוש קומות.
עם כניסתו של יאיר לפיד לתפקיד ראש הממשלה, הוחלט להשתמש באחת הדירות שבמתחם כמעון זמני לראש הממשלה, משום שהמעון הרשמי נמצא בשיפוצים.
המבנה נבחר בשל קרבתו הרבה לבית ראש הממשלה והימצאותו בתוך המתחם המאובטח ברחובות בלפור וסמולנסקין.
וילה פארק הוא אצטדיון כדורגל באזור אסטון בברמינגהאם, אנגליה המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת אסטון וילה.
האצטדיון כולל 4 יציעים בתכולה כוללת של 42,788 צופים.
בשנת פתיחתו 1897, בה זכתה אסטון וילה באליפות הליגה וגביע ההתאחדות, נקרא האצטדיון "מגרש אסטון התחתון".
המגרש היה מוקף במקור במסלול רכיבה מבטון ברוחב 8 מטר ומסלול ריצה מעפר.
מספר תחרויות רכיבה וריצה נערכו במקום לפני מלחמת העולם הראשונה.
מסלול הריצה בוטל בשנת 1922 כאשר החלה הבנייה של יציע טריניטי רואד, שנהרס רק בשנת 2001 והוחלף ביציע מודרני וגדול יותר.
שיא הצופים למשחק עומד על 76,558 צופים ונרשם ב-2 במרץ 1952 במשחק במסגרת גביע ההתאחדות מול דרבי קאונטי.
וילה פארק אירח שלושה משחקים במסגרת הגביע העולמי בשנת 1966 וארבעה משחקים במסגרת יורו 1996. כמו כן, אירח האצטדיון את משחק הגמר של גביע המחזיקות בעונת 1998/1999 בו גברה לאציו על ריאל מיורקה בתוצאה 1–2.
ב 5 ביולי 2025 נערך באצטדיון המופע Back To The Beginning, מופע הפרידה של להקת בלאק סאבת' ושל סולנה אוזי אוסבורן, שנפטר 17 ימים לאחר המופע.
המופע נמשך 10 שעות וכלל הופעות של 14 אמנים, לעיני 45,000 צופים.
וילה סבואה (בצרפתית Villa Savoye) היא וילה בפואסי (Poissy) שליד פריז, שתכנן האדריכל לה קורבוזיה.
הווילה נבנתה בשנת 1929 ונחשבת לאבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות המודרנית בכלל והסגנון הבינלאומי בפרט.
בשנת 2016 הוכרה, יחד עם 16 מבנים ואתרים נוספים שתכנן לה קורבוזיה, כאתר מורשת עולמית.
לה קורבוזיה היה האדריכל הראשון שלמד לנצל את יתרונותיו של הבטון המזוין, שהומצא בסוף המאה ה-19, כדי ליצור אדריכלות חדשנית ופחות מוגבלת.
את רעיונותיו בנושא זה יישם בכמה ממבניו הראשונים ואף הגדיר את חמשת העקרונות הבסיסיים לתכנון הנובעים מהאפשרויות שנותן הבטון המזוין.
חמשת עקרונות אלו באו לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר בווילה סבואה והם:
יש להרים את הבניין על עמודים כך שאפשר להשתמש בחלל שמתחתם כקומה ראשונה פתוחה וזורמת.
לעמודים במבנה על פי עקרונותיו קראו "פילוטי".
שלד הבניין צריך להיות מבוסס על עמודים היוצרים את החלוקה הגאומטרית הפנימית שלו, הם מוסתרים בתוך הקירות ומשחררים את הקירות מנשיאת המבנה.
החלונות מתמשכים כקו אופקי רצוף המשמש כמוטיב במעטפת הבניין וכיוון שהקירות אינם משמשים עוד כקירות נושאים ניתן לפתוח בהם כל פתח כדי להכניס אור, אוויר ותחושת זרימה לתוך המבנה.
חלל הפנים חופשי לחלוטין מבחינה תכנונית.
מקום קירותיו הפנימיים ומידותיו מותאמים לחלוטין לפעולות הנדרשות לדיירים.
הגג השטוח מיועד להיות אזור בילוי ומרגוע לדיירים באוויר הפתוח, שימושי לחלוטין.
הוא מכיל גינה קטנה וסולריום - מרפסת שיזוף עילית.
הווילה עצמה תוכננה להיות בית קיט כפרי של משפחת סבואה הצרפתית והיא נמצאת בשטח ירוק פתוח, שהיה מוקף עצים במקור.
המבנה נתפש במרחב הפתוח כעצם נקי טהור המובא בקונטרסט עם צבעי הטבע הסובב אותו.
עיצוב הפנים שלו היה מנוגד גם כן לצבע הלבן ולגאומטריה הברורה מאוד של הבניין עצמו.
הבית כולל חצר פנימית פתוחה וקומת גג פתוחה הכוללת רמפת עלייה אליה מתוך פנים הבית.
התכנון התייחס גם להגעה אל הבית במכונית פרטית החונה מתחת לבית - רעיון שנראה כיום כדבר פשוט ויש גם רבים המבקרים את עצם התפישה אך היה מהפכני מאוד בתקופתו, שבה רק החל הייצור התעשייתי של המכוניות.
וילה סיברט קאתר נמנית עם חשובי הסופרים באמריקה.
את שמה עשתה בתיאורי החיים בארצות הברית, בספרים כמו "!O Pioneers", "אנטוניה שלי" ו-"Death Comes for the Archbishop".
וילה קאתר נולדה בחווה בבאק קריק ואלי, סמוך לווינצ'סטר שבווירג'יניה.
בשנת 1883 עברה עם משפחתה לקאתרטון שבמחוז ובסטר, בנברסקה.
כעבור שנה עקרה המשפחה לרד קלאוד, עיר המחוז.
בעיר זו עברו על קאתר שנות ילדותה והיא שמשה רקע לספריה.
בתקופת לימודיה באוניברסיטת נברסקה בלינקולן כתבה קאתר בקביעות לעיתון מדינת נברסקה.
לאחר הלימודים עברה קאתר לפיטסברג, שם לימדה אנגלית בבית ספר תיכון ועבדה ב"ירחון הבית".
בהמשך קיבלה הצעת עבודה בכתב העת מק'לור בניו יורק.
כתב העת הזה פרסם בהמשכים את הרומן הראשון שלה, "הגשר של אלכסנדר", שהושפע מאוד מהנרי ג'יימס.
מגיל צעיר מאוד דרשה וילה שיפנו אליה בשם "ויליאם".
בשנת 1906 עברה קאתר לניו יורק להצטרף לסגל העריכה של מק'לור ובהמשך הייתה לעורכת הכללית (1908).
כעיתונאית שאינה בוררת במילים, הייתה שותפה לכתיבת ביוגרפיה נוקבת וביקורתית מאוד של מרי בייקר אדי, מייסדת "מדע הנצרות" (Christian Science).
הביוגרפיה הודפסה בהמשכים במק'לור ב-1907–1908 ויצאה כספר בשנה שלאחריה.
שוחרי מדע הנצרות זעמו והשתדלו לקנות את כל העותקים; הספר הודפס מחדש בהוצאה של אוניברסיטת נברסקה בשנת 1993.
קאתר פגשה את הסופרת שרה אורן ג'ואט, שיעצה לה להשתחרר מהשפעתו של הנרי ג'יימס ולהסתמך ביתר שאת על זכרונות ילדותה בנברסקה.
לצורך כתיבת הרומנים שלה חזרה אל הערבות לשאוב מהן השראה, ויצירותיה אלה קצרו הצלחה בקרב קהל הקוראים והמבקרים כאחד.
בשנת 1923 זכתה בפרס פוליצר על ספרה "אחד משלנו" ("One of Ours"), שיצא בשנת 1922.
מנקן היללו את כתיבתה על אנשים פשוטים בלשון פשוטה ומדוברת.
סינקלר לואיס אמר, עם זכייתו בפרס נובל לספרות, שראוי היה שקאתר תזכה בו במקומו.
ואולם מבקרי ספרות בשנים הבאות נטו לצדד בסופרים נסיוניים יותר ותקפו את קאתר, שמרנית פוליטית, על התעלמותה מן התלאות הממשיות של האנשים הפשוטים.
בשנת 1973 חלק דואר ארצות הברית כבוד לווילה קאתר בהדפסת דיוקנה על גבי בול.
שמור לה מקום ב"היכל התהילה" של נברסקה.
היא הייתה חברה ובת לוויה קרובה של זמרת האופרה אוליב פרמסטד.
קאתר ניהלה יחסים לסביים עם נשים אחדות, ביניהן אדית לואיס, שהייתה בת זוגה ושותפתה לדירה בגריניץ' וילג' במשך עשרות שנים.
יש הטוענים שבהסתירה את קשריה עם נשים אלה, הסתירה גם את תרומותיהן האפשריות לכתיבתה היוצרת.
קאתר מתה בשנת 1947 בניו יורק, בדירה שחלקה עם אדית לואיס, ונקברה בג'אפרי, ניו המפשייר.
היא הורתה לשרוף את מכתביה האישיים לאחר מותה.
וילה קאתר הונצחה על בול דואר הנושא את תמונתה וכן על מדליית זהב.
"הנעורים הם מקור העוצמה והיצירתיות."
"זה האושר: להתמזג כליל במשהו מושלם ונעלה."
"יש רק שניים או שלושה סיפורים אנושיים, והם חוזרים על עצמם שוב ושוב, נוקבים ועזים כמו הייתה זו להם הפעם הראשונה שהם מתרחשים."
1. וודרס, ג'יימס לסלי, "וילה קאתר: חיים ספרותים",Woodress, James Leslie.
Willa Cather: A Literary Life הוצאת אוניברסיטת נברסקה, אומהה, 1987
עמ' 571 - תאריך הולדתה של קאתר מאומת בתעודת הלידה ובמכתב מ-22 בינואר 1874 של אביה, המזכיר אותה.
כשעבדה במגזין מק'קלור, הודיעה קאתר שנולדה בשנת 1875. אחרי 1920 טענה ל-1876 כשנת לידתה, וזה התאריך שנחרת על מצבתה בניו המפשייר.
אנטוניה שלי: רומאן; תרגם עמיהוד ארבל וערך י.
אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
גבירה אבודה: רומאן; תרגמה רעות בן יעקב וערכה דניס הרן בן-דור.
הוצאת הכורסא ותשע נשמות, סדרת חוצפנית.
אחייניתו של פלובר; פגישה מקרית; תרגמה סמדר גונן, ערך ראובן מירן.
וילה קפרה "לה רוטונדה" היא וילה אשר בנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו במאה ה-16 ליד העיר ויצ'נצה שבחבל ונטו.
שמו הרשמי של המבנה הוא "וילה אלמריקו-קפרה" (Villa Almerico-Capra) והוא ידוע גם כ"וילה רוטונדה" על שם הרוטונדה הנמצאת במרכזו.
הווילה נחשבת ליצירת מופת של אדריכלות הרנסאנס והיא הידועה ביותר מבין הווילות הפלדיאניות בוונטו המוכרות כקבוצת אתרים לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
את הווילה הזמין הכומר פאולו אלמריקו מפלדיו ב-1565 כבית כפרי חדש עבורו, לאחר שפרש משירות האפיפיור בוותיקן.
הבנייה החלה שנה לאחר מכן על ידי אנדראה פלדיו.
תוכניות הבניין מופיעות גם בסדרת ספריו של פלדיו (I Quattro Libri dell'Architettura) אשר פורסמו במהלך בניית הווילה, ובהם הוא מסביר את המשכיות האדריכלות הקלאסית בתקופת הרנסאנס, ומבסס את הסבריו על כתבי ויטרוביוס.
הווילה נקראת וילה קפרה על שם האחים קפרה, אשר השלימו את מלאכת הבנייה על בסיס תוכניותיו של פלדיו לאחר מותו ב-1580. האחים קפרה השלימו את הווילה עד 1591 בהתאם לתוכניות המקוריות, למעט הכיפה אשר נבנתה נמוך יותר מהמתוכנן.
אתר המבנה הוא גבעה ירוקה מחוץ לעיירה ויצ'נצה, מקום הולדתו של אלמריקו.
אלמריקו שאף לבנות וילה כפרית בסגנון ארקאדי שהיה אופנתי מאוד באותם ימים עבור אצילים, כבית מגורים מפואר, לאחר פרישתם לגמלאות.
תוכניתו של פלדיו שאבה השראה רבה ממבנה הפנתיאון ברומא, וכן מהפרתנון באתונה - באופן בו הוא מוצב על האקרופוליס.
המבנה בנוי באופן סימטרי מושלם מכל כיווניו: בסיס התוכנית הוא ריבוע המחולק באופן מושלם סביב ארבעה צירי סימטריה, שניים בניצב למבנה ושניים לאורך אלכסון הריבוע.
באופן כזה מתקבלות ארבע חזיתות זהות לחלוטין.
חלל הבית מסודר באופן שכלתני במיוחד סביב חלל עגול - הרוטונדה, הנמצאת במרכז הבית, ובראשה כיפה.
בקומות התחתונות חדרי אירוח רשמיים ובקומה השנייה (הפיאנו נובילה - "קומת האצולה") חדרי השינה הפרטיים.
בחלקה העליון של הכיפה נמצא אוקולוס, אשר בדומה לפנתיאון ברומא מחדיר אור טבעי לתוך הבית.
דמיון נוסף לפנתיאון הוא האופן בו מחוברות הכניסות המפוארות, דמויות מקדש יווני, אל הריבוע המרכזי.
בכל חזית ישנה אכסדרת כניסה אליה עולים במדרגות רחבות ועוברים תחת שישה עמודים איונים וגמלון ססגוני.
כל חזית פונה לנוף מעט שונה הנראה דרך האכסדרה גם מתוך הבית.
העמודים, וכל עיצוב מרפסות הכניסה, כמו "ממסגרים" את הנוף המרהיב הנראה מהגבעה ויוצרים את התמונה הפסטורלית, הנראית מן הבית.
על אף הסימטריה המושלמת, סביבת הבית נראית טבעית וא-סימטרית, ובכך מדגישה את יצירת האדם אל מול הטבע - ולהפך.
גם בהיבט זה דומה הווילה להצבת הפרתנון על ההר הטבעי באתונה.
כיאה לאבן דרך בתולדות האדריכלות, נחשבת וילה קפרה למבנה שהשפיע על אלפי אדריכלים, במשך דורות רבים, עד היום.
על אף שהמבנה פשוט יחסית, הוא בעל איכות אסתטית הנובעת מפרופורציות מדויקות, סדר מופתי והתייחסות מעוררת השראה אל הנוף.
בראש הר גריזים, סמוך לשכם, ניצבת אחוזת אל-מסרי שבה העתק מדויק של הוילה האיטלקית.
וילה פארנזינה (באיטלקית: Villa Farnesina) היא וילה מתקופת הרנסאנס שנבנתה ברובע טרסטוורה של העיר רומא בירת איטליה.
וילה פארנזינה נבנתה עבור אגוסטינו קיגי, סוחר עשיר ובנקאי מסיינה אשר שימש כשר האוצר של האפיפיור יוליוס השני.
הוילה נבנתה בין השנים 1506–1511 בתכנונו של האמן מסיינה בלדסרה פרוצי, לו סייעה ג'יליאנו דה סאנגאלו.
וילה זו נבנתה בסגנון שונה מארמונות הרנסאנס של רומא, אשר נבנו בצורה של טירה מבוצרת - מבנים רבועיים, שחלקם מגדלים, המקיפים חצר פנימית סגורה.
הוילה נבנתה כבית קיץ, ובו חלונות רבים, וסביבה גן רחב ידיים.
קיגי הורה על עיטור קירות המבנה בפרסקאות ממיטב אמני התקופה: רפאל, בלדסרה פרוצי, סבסטיאנו דל פיומבו, ג'וליו רומאנו ואיל סודומה.
הידוע שבין הפרסקאות שצוירו הוא ניצחון גלתיאה של רפאל.
בשנת 1577 עברה הוילה לידי משפחת פארנזה, ומכאן שמה כיום, ולאחר מכן הועברה לבעלות בית בורבון ובשנת 1861 הפך המבנה לביתו של שגריר ספרד ברומא.
כיום המבנה נמצא בבעלות ממשלת איטליה, ופועלת בו האקדמיה דאי לינצ'אי - האקדמיה למדעים של רומא.
וילה איינו ריטולה (בפינית: Vilho ("Ville") Eino Ritola; 18 בינואר 1896 – 24 באפריל 1982) היה רץ פיני שהתמחה בריצות ארוכות וזכה בשמונה מדליות אולימפיות מהן 5 זהב בשנות ה-20 של המאה ה-20. בזירה הבינלאומית, ריטולה וחבריו הפינים, שבלטו בעולם האתלטיקה של אותה תקופה, כונו "הפינים המעופפים".
ריטולה נולד ב-Peräseinäjoki שבפינלנד והיגר לארצות הברית כשהיה בן 17, כדי להצטרף לשבע אחיותיו, שהיגרו קודם לכן.
בארצות הברית הצטרף ריטולה למועדון האתלטיקה הפיני-אמריקני והתאמן יחד עם הנס קולמיינן, שעבר להתגורר בארצות הברית לאחר אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
קולמיינן ניסה לשכנע את ריטולה להצטרף למשלחת הפינית לאולימפיאדת אנטוורפן (1920) אך ריטולה אמר שאינו מוכן עדיין.
באולימפיאדת פריז (1924) היה ריטולה בכושר מצוין וזכה בארבע מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
בהיעדרו של בן ארצו פאבו נורמי, זכה ריטולה בריצת 10000 מטר תוך שהוא שובר את שיא העולם בו החזיק ביותר מ-12 שניות ומקדים את הבא אחריו בכ-200 מטר.
שלושה ימים לאחר מכן, הוא ניצח בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אולימפי חדש של 9:33.6 דקות לפני בן ארצו היהודי אליאס כץ (9:44.0 דקות) ופול בוטם מצרפת (9:45.2 דקות).
למחרת זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר אחרי נורמי.
גם בריצת שדה זכה במדליית כסף אחרי נורמי ובמדליית זהב הקבוצתית.
במדליית זהב נוספת זכה יחד עם הקבוצה הפינית בריצת 3000 מטר קבוצתי ביחד עם נורמי וכץ.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה ריטולה במדליית זהב בריצת 5000 מטר לאחר שברח לנורמי בקשת האחרונה והשיגו ב-12 מטר.
בנוסף, זכה במדליית כסף, אחרי נורמי, בריצת 10000 מטר.
ריטולה מעולם לא התחרה באליפות פינלנד, אבל זכה בכמה מדליות באליפויות החובבים בארצות הברית, במרוצים לשישה ועשרה מייל, מרוץ שדה ובמרוץ ל-2000 יארד מכשולים.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש ריטולה מאתלטיקה והמשיך להתגורר בארצות הברית.
ב-1971 שב חזרה לפינלנד שם חי עד יום מותו בהלסינקי ב-1982, בגיל 86.
הקריירה של ריטולה נתנה השראה לביטוי בפינית "Ottaa ritolat", ובתרגום חופשי "למשוך את ריטולה" שפירושו לבצע יציאה מהירה איפשהו.
וילה קונסטנטין סלאמה המכונית גם "וילה סלאמה" היא בית מגורים מפואר בכיכר אורד וינגייט בשכונת טלביה בירושלים.
הווילה נבנתה על ידי איש העסקים הערבי-נוצרי קונסטנטין סלאמה בשנת 1935. סלאמה, ממייסדי שכונת טלביה, עסק במסחר והיה בין היתר היבואן של מכוניות פורד וספק הירקות והפירות של הצבא הבריטי ששלט בארץ ישראל.
בד בבד, שמר סלאמה על קשרים הדוקים עם אישים ידועים בציבור היהודי באותה תקופה בירושלים המנדטורית.
לתכנון הבית התקשר קונסטנטין סלאמה עם האדריכל הצרפתי מרסל פאבייה, לאחר שהתרשם מעבודתו בתכנון בית הקונסוליה הצרפתית בירושלים, והנחה אותו לתכנן בית "שאין לאף אחד אחר במזרח התיכון", ועל כן בתקופה המנדטורית הוילה זכתה לכינוי "הארמון של סלאמה".
אחיו של קונסטנטין, חנא סלאמה, בנה את ביתו וילה חנא סלאמה, בעבר השני של רחוב בלפור, בסמוך למקום משכנו הרשמי של ראש ממשלת ישראל בית אגיון, שנבנו באותה התקופה.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות ניסה סלאמה להגיע להסכם אי-התקפה עם ההגנה, אולם לאחר שההסכם לא צלח הוא לחץ על הבריטים לכלול את טלביה בתוך אזורי ההגנה שלה בירושלים.
בפברואר 1948 החליט סלאמה לעזוב את ארץ ישראל, כאשר משפחתו עקרה למצרים ולאחר מכן לביירות.
לפני שעזב הוא השכיר את הבית לקונסול בלגיה בירושלים, יאן ניבנהליס.
במהלך מלחמת העצמאות התכנסה בבית ועדת ההפוגה של הקונסולים הזרים בירושלים.
לאחר המלחמה נוהל הבית על ידי הממונה על נכסי נפקדים, תוך שהקונסולים הבלגיים לדורותיהם ממשיכים להתגורר בו.
בשנת 1981 הגיע איש העסקים דוד סופר להסכם עם סלאמה, שנתן לו ייפוי כוח למכירת נכסיו בישראל.
סופר מכר למדינה את כל נכסיו של סלאמה בישראל תמורת 700 אלף דולר, וקיבל התחייבות שהוא יקבל את הבית.
סופר פנה לממשלת ישראל ודרש ממנה למכור לו את הבית בהתאם להתחייבות שלה בעת כריתת ההסכם עם סלאמה.
לאחר כ-20 שנה ופנייה לבג"ץ, הושג הסכם להחכרת הבית לקרן סופרים של סופר למשך 200 שנה.
סופר פנה אל הקונסוליה הבלגית בדרישה לתשלום דמי שכירות, אך זו סירבה לענות לפניותיו והתעלמה מפסיקת בית המשפט שחייב את הקונסול לשלם לסופר.
הקונסוליה הבלגית סירבה לפנות את הווילה, בטענה שישראל עברה על חוקי האו"ם בנוגע לרכוש של העוזבים הערבים.
בתום מהלכים משפטיים סבוכים הגיעו הצדדים להסכמה, לפיה הקונסול הבלגי נשאר בווילה בתמורה לתשלום שכירות.
הקונסולים המתחלפים של בלגיה מקפידים על שימור הוילה, ואף משפצים את הריהוט והשטיחים המתבלים, שמוחלפים בשטיחי יוקרה.
הבית, בסגנון אר דקו עם מוטיבים מזרחיים, שומר על מראהו המקורי משנות ה-30 של המאה ה-20 ללא שינוי.
הבית הוא בן ארבע קומות (אחת מהן תת-קרקעית) בשטח בנוי של כ-1,300 מטרים רבועים (כדונם ורבע), ובתוכו ישנה מעלית מיוחדת להעברת מזון מהמטבח אל חדר האירוח.
מבואת הכניסה בנויות מחלל מרכזי כפול וקומת גלריה מרוצפת בשיש קרארה בשני צבעים, ובמרכז הבית מזרקה מוטמנת.
בבית כ-30 חדרים, ולכל חדר שינה צמוד חדר אמבטיה המצופה קאררה מאיטליה.
הבית הכיל את מיטב השכלולים הטכנולוגים מתקופת בנייתו שכלל אריחים וחרסינות מיובאים מאיטליה, ורהיטים מסוגננים מלבנון ומסוריה.
סביב הווילה גן גדול ומטופח, בשטח של כשני דונם.
בתקופה שהתגוררה משפחת סלאמה בבית, הייתה בגן "פינת חי" לילדי המשפחה ובה חיו איילות וטווסים.
הכניסה הראשית לבית הוקמה בצידו הנסתר ומעליו נקבעו האותיות S.C.
(ראשי התיבות של בעל הבית).
כיכר וינגייט שעליה עומדת הווילה, נקראת בפי הירושלמים עד היום "כיכר סלאמה".
וילה סרצ'נו (איטלקית: Villa Saraceno) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (כיום בפינלה Finale di Agugliaro), קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה).
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ביאג'ו סרצ'נו האציל בעל המקרקעין באזור.
הבנייה התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16. סרצ'נו היה חבר מועצת העיר ויצ'נזה שהזמינה מפלאדיו את בנייתו של בניין מועצת העיר, הלא היא הבזיליקה של ויצ'נזה.
מן התוכנית הוצא אל הפועל רק הבניין המרכזי, ואילו שני האגפים הגדולים הכוללים את המטבחים ואת מבני המשק, לא נבנו.
במרכז מצוי בית האדון המלבני.
אל הפתח המרכזי עולה כבש רחב עם שיפוע מתון.
הכבש עולה אל לוג'יה (loggia) עם חזית דמוית מקדש רומי בעל שלוש קשתות התומכות בגג גמלוני.
החזית פשוטה ביותר בעיצובה, ללא עיטורים כלשהם.
כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם.
קומת האדון (piano nobile) בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה הכבש.
למעשה רק הצד הימני (לעיני המתבונן) נבנה ושימש כמזווה, והשני מלא בעפר.
המטבח, שכעניין שבשגרה היה ממוקם בווילות הפלדיאניות בקומה זו, תוכנן להבנות באגפים הצדדיים.
בסך הכול החזית מצומצמת מאוד ויש בה חלונות מעטים.
משערים שבעל הבית התקמץ בהוצאות לבנייה.
מן העטורים של חדרי המגורים נותרו שרידים מעטים בלבד.
וילה סרצ'נו נרכשה בידי האיגוד הבריטי British Landmark Trust, שערך בה פעולת שימור קפדנית, והיא מוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1994.
וילה פיזאני (Villa Pisani) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בניולו די לוניגו (Bagnolo di Lonigo).
בין הווילות הפלדיאניות בוונטו קיימת וילה נוספת בעלת שם זהה, המצויה באזור מונטאניה.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים ויטורה, מרקו ודניאלה פיזאני.
הבנייה של הבניין המרכזי התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16, ואילו מבני השירותים והחצר הוספו כעשרים שנה מאוחר יותר.
הווילה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1994.
נוסף על כך שרדו שלוש תוכניות חלופיות המאפשרות לעקוב אחר הלך מחשבתו של פלאדיו לאורך זמן בתכנון הבניין הזה.
תוכנית הווילה וחזיתה בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו.
במרכז מצוי בית האדון הרבוע.
לפי התוכנית שהתפרסמה בספרו אל הפתח המרכזי עולה גרם מדרגות רחב, ומשני צדדיו, בניצב, עולה גרם מדרגות נוסף מכל צד.
גרם המדרגות המרכזי עולה אל מבואה הנראית בשרטוט כחזיתו של מקדש רומי שבו גג גמלוני הנח על ארבעה עמודים מן הסדר הדורי.
במשולש הגמלון מצויר סמל המשפחה, ומעליו ניצבים פסלים.
במרכז חלקו העליון של קיר חזית הבניין מצויר חלון תרמאלי גדול.
מן המבואה הזו מוביל פתח רגיל אל האולם המרכזי.
אם אמנם נבנתה מבואה זו, הרי כיום היא חסרה בשלמותה.
מרכז חזית הבניין ניכר כיום בפתח המרכזי, הנראה קטן למדי, ובחלון התרמאלי הגדול שמעליו.
לבניין הייתה גם חזית אחורית, עם פתח המאפשר כניסה היישר אל האולם הגדול.
חזית זו נפתחה אל הנהר הסמוך אל המבנה.
כאן קיימת במרכז מבואה שבחזיתה שלוש קשתות בנויות אבן, והן מסותתות בסיתות גס (rusticated).
הקשתות תומכות באפריז דורי המעוטר בטריגליפים ומטופות, וזה תומך בגמלון.
כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן.
קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם המדרגות.
מתחתיה מצויה קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה הצרים נראים משני צידי הכבש.
הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים הקטנים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית.
במרכז הבניין אולם גדול, בעל מתאר דמוי האות T, החוצה את הבניין מצד לצד, וכאמור ניתן להיכנס אליו משני הצדדים.
קירותיו חשופים אך תקרתו המקומרת בקמרונות צולבים מעוטרים בתמשיחי קיר (פרסקו).
העיטורים מראים בציור חיקוי לפסיפסים עתיקים.
לפי התוכנית שפרסם פלאדיו בספרו, משני צידי בית האדון משוכים שני אגפים צרים וארוכים, ואלה סוגרים על חצר גדולה, מוקפת סטווי עמודים.
מן הווילה שרד רק הבניין המרכזי, ואילו מבני השירותים וחצר הסטווים לא שרדו את פגעי הזמן.
וילה פויאנה (איטלקית: Villa Poiana) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של בוניפאצ'ו פויאנה.
הבנייה נמשכה בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים של המאה השש עשרה.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", והיא כמו גם חזיתו בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו.
כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן.
קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם מדרגות קצר.
מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה צרים מאוד.
הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית.
עיקרה קשת סרליאנית המונחת מעל פתח קשות ושני פתחים צדדיים צרים.
קשת נוספת סוגרת על שלושת הפתחים מלמעלה.
בין שתי הקשתות קרועים חמישה חלונות עגולים פשוטים שמעניקים לחזית את ייחודה.
מעל הכל סוגרת על החזית גמלון משולש.
לבניין גם חזית אחורית והיא זהה כמעט לקדמית.
לפי התוכנית בספרו של פלאדיו, תוכננו משני צידי הבניין המרכזי שני אגפים סימטרים עבור מבני המשק והשירותים, אך רק הימני נבנה.
ספרו של פלאדיו מזכיר גם גן ובריכת דגים, אך כל אלה לא שרדו.
את עיטור קירותיהם של החדרים הפקיד פלאדיו בידיהם של הציירים ברנרדינו אינדיה, אנסלמו קאנרה והמכייר ברתולמאו רידולפי.
חלק מציורי הקיר מיוחסים גם לאליודורו פורביצ'יני ולג'ובאני בטיסטה זלוטי.
ציורי הקיר מציגים נוף קלאסי, סצנות של אלים וקיסרים, מלחמה וניצחון.
וילה פויאנה היא חלק מאתר מורשת עולמית אשר הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו, ושמו: "המרכז ההיסטורי של ויצ'נצה, והווילות הפלדיאניות בוונטו".
וילה פיזאני (איטלקית: Villa Pisani) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, ליד מונטניאנה (Motagnana).
וילה פיזאני הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
חזית הבניין הקדמית פונה אל הדרך ואל העירה מונטניאנה, ואילו חזיתו האחורית פונה אל הגנים והאחוזה.
משפחת פיזאני הייתה בעלת טחנות שהופעלו על ידי ממי בנחל המקומי.
לבניין שלוש קומות אך שתי הקומות התחתונות הן העיקריות (piano nobile), ולהן חלונות מלבניים גדולים.
מתחת לגג קומה נוספת שלה חלונות נמוכים.
מרכז החזית בשני צידי הבניין, מעוצב כלוג'יה שבה ארבעה עמודים - מערך העמודים התחתונים הוא בסדר דורי ואילו העליון בסדר יוני.
בגמלון שבחזית הבניין נראה סמל המשפחה בין שתי דמויות נשיות מכונפות.
מתחתיהן, מעל העמודים, כתובת רבתי המנציחה את פרנצ'סקו פיזאני, אבי המשפחה שהקים את הבניין.
האפריז הדורי שמעל העמודים התחתונים מקיף את ראש הקומה התחתונה סביב.
המרווחים שבין העמודים בחזית הבניין, בשתי הקומות, סגורים בבנייה, בעוד שבחזית האחורית הם פתוחים, ויוצרים מבואה של ממש בקומה התחתונה, ומרפסת מרווחת בעליונה.
האולם המרכזי (salone) של הקומה העיקרית מעוצב באופן שבו ארבעה עמודים חופשיים ושמונה חצאי עמודים אחוזים מחלקים אותו במערך יוצא דופן כדי לשאת את התקרה המקומרת.
מערך זה גם יצר שמונה גומחות בצורת אפסיס בקירות האולם, שבהן הוצבו פסליו של הפסל אלסנדרו ויטוריה, המתארים את ארבע העונות.
בתוכנית שפרסם פלאדיו בספרו מתוארים גם שני אגפים צדדיים לבניין בגובה של שתי קומות, שנועדו עבור מתקני המשק, אך אין עדות שתוכנית זו הוצאה אי-פעם אל הפועל.
וילה סארגו (Villa Sarego) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (בסנטה סופיה במחוז ורונה).
הווילה השוכנת קילומטרים אחדים מצפון-מערב לוורונה, הוזמנה על ידי האדון מרק-אנטוניו סארגו, שהיה בעל מחצבה לאבני גיר.
זו ודאי הסיבה שרוב הבנייה שלה עשויה באבן גיר מסותתת (בעוד שמרבית הווילות הפלאדיאניות האחרות בנויות לבנים ומטויחות, וגם פרטי הבנייה, כגון עמודים, כותרות, כרכובים וכדומה, מכוירים בטיח).
הווילה נבנתה בשנות השישים של המאה השש-עשרה.
וילה סארגו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
מהשוואה עם התוכנית של פלאדיו שהתפרסמה בספרו עולה שרק כמחצית מן הבניין הוקמה, אך יש המשערים שלא התכוונו לבנות מעבר לכך.
תוכנית הבניין שונה מכל מה שמקובל בווילות האחרות של פלאדיו.
חלקו העיקרי של הבניין היא חצר רבועה גדולה.
במקור הייתה מתוכננת להיות מוקפת עמודים, אך רק שלושה מתוך ארבעת הצדדים הוקמו.
החצר מוקפת בעמודים קולוסאליים (עמודים שגובהם כגובה שתי קומות, ולא כמקובל – כדי קומה אחת בלבד).
לעמודים בסיסים אטיים וכותרות בסדר האיוני התומכים בארכיטרב מדורג ובאפריז המעוטר בזמורות מתפתלות.
העמודים בנויים מחוליות, וקצותיהן מסותתות למשעי לשם התאמתן זו לזו, אך פניהן נותרו מחוספסים בסגנון המכונה רוסטיקלי (rustica - "כפרי").
פלאדיו עשה כבר קודם שימוש בסיתות אבן מחוספס (למשל בחזית האחורית של וילה פיזאני בבניולו), אך החזות כאן מיוחדת ומפתיעה.
בקומה השנייה שני אולמות גדולים, הניצבים זה מול זה.
חצר קדמית עם סטיו עמודים, ואכסדרה חצי עגולה בירכתי המבנה, המופיעים בתוכנית המבנה, לא בוצעו.
וילה קורנרו (איטלקית: Villa Cornaro) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (בפיומבינו דסה Piombino Dese שבנפת טרוויזו).
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ג'ורג'ו קורנרו.
הבנייה התבצעה בשנות החמישים של המאה השש-עשרה.
וילה קורנרו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
תוכנית הבניין דומה מאוד לזו של וילה פיזאני במונטניאנה, אך גדולה ממנה.
ואמנם שתי התוכניות מופיעות בספרו של פלאדיו האחת מול השנייה.
זוהי וילה ובה קומה עיקרית כפולה, הניכרת בחלונות המלבניים הגבוהים, עם קומת שירותים נמוכה מתחתיה ולה חלונות צרים, וקומה עליונה מתחת לגג, הניכרת גם היא בחלונות צרים.
לווילה שתי חזיתות, אחת מכל צד, הניכרות במבואות בעלות שני טורי עמודים, זה מעל זה.
הטור העליון תומך בגמלון ובו מעוצב סמל המשפחה.
גרם מדרגות רחב מוביל אל המבואה הראשית של המבנה.
טור של שישה עמודים תחתונים עם כותרות יוניות, ומעליו טור של שישה עמודים עם כותרות קורינתיות יוצרים מרפסת מעל המבואה.
כך גם בחזית האחורית, אלה שזו הקדמית בולטת מקיר חזית הבניין, ואילו האחורית משוקעת בו.
את מרכזו של הבית תופס חדר מגורים (salone) רבוע גדול.
פלאדיו כותב בספרו כי המיקום הפנימי נעשה כדי שאולם זה יהיה מוגן מן החום ומן הקור.
לסלון יש תקרת קורות שטוחה, הנתמכת על יד ארבעה עמודים בעלי כותרות יוניות פינתיות.
מבחינה זו שונה התקרה מאולמות דומים בווילות האחרות שרובם בעלי קמרונות מקומרים.
הכותרות היוניות גולפו באבן על ידי הפסל אוגוסטינו זופו איש פדובה, בעוד שהכותרות הקורינתיות של הקומה השנייה עשויות חרס (טרה קוטה).
באולם הגדול עוצבו שתי גומחות חצי עגולות בכל קיר עבור פסלים, בוודאי פסלי אבות המשפחה.
עיטורי הפרסקו שעל הקירות נוצרו במאה השמונה עשרה.
וילה פוסקארי (באיטלקית: Villa Foscari) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בגמבררה די מירה, בנפת ונציה (Gambarare di Mira).
הוילה ידועה גם בכינוי וילה מלקונטנטה (Malcontenta - "חסרת שביעות הרצון").
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים ניקולו ואלוויזה פוסקארי.
היא בנויה על גדות התעלה היוצאת מנהר ברנטה, סמוך ללגונה שמעברה האחר שוכנת העיר ונציה.
מבחינה זו, הווילה איננה וילה חקלאית, בדומה למרבית הווילות האחרות שבנה פלאדיו באזור ונטו, אלה וילה עירונית (villa suburbana) ששימשה לארוח, לייצוג, ועל-מנת לבטא את מעמדם של בעלי המקום.
הבנייה הסתיימה בשנת 1560. וילה פוסקארי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
בניגוד למרבית הווילות האחרות שבנה פלאדיו, וילה פוסקארי היא מבנה גבוה הבולט מאוד בשטח.
הדבר נעשה מטעמים מעשיים, כדי להגן על קומת האדון (piano nobile) מן הסכנה של עליית מי הלגונה הסמוכה, בדומה למה שמתרחש, לעיתים, בעיר ונציה.
לשם כך קומת השירותים גבוהה מאוד יחסית למקובל בווילות האחרות.
גובהה הרב של הווילה משווה לה מראה של ארמון עירוני.
לוילה מבואה גדולה וגבוהה, הבולטת מקו חזית הבניין.
היא עשויה כמקובל, במתכונת של חזית מקדש רומאי, עם שישה עמודים גבוהים הנושאים גמלון משולש ובו קבוע סמל המשפחה.
העלייה אל המבואה נעשתה שלא כרגיל בגרם מדרגות מרכזי, אלא באמצעות שני גרמי מדרגות צדדיים ארוכים וסימטריים.
בעוד הבסיסים והכותרות היוניות עשויים אבן, בנויים העמודים מלבנים.
הכוונה הייתה להשאיר אותם כך ולא לצפות אותם בכיור לבן.
כך נוצר ניגוד מעניין בין הלבנה האדומה לבין האבן והטיח הלבנים, שהיה חידוש אצל פלאדיו, אותו יישם גם בעמודים הקולוסאליים בבניין קפיטניאטו שבמרכז העיר ויצ'נזה.
פרופיל מערכת הקורות שמעל לעמודים נמשך גם סביב הבניין.
קומת האדון, כמקובל, היא בעלת חלונות מלבניים גבוהים.
לקומה שמעליה חלונות רבועים, והיא קומת מגורים נוספת ולא מרחב שנועד לאחסון תוצרת חקלאית כמקובל בווילות החקלאיות.
מעל קומה זו מצוי כרכוב נוסף המקיף את הבניין, ולבסוף גג גמלוני.
במרכז קומת האדון שוכן האולם המרכזי (salone) שהוא בעל מתאר דמוי צלב, והוא גבוה מאוד ומקורה בקמרונות צולבים.
בחזית האחורית של הבניין אין מבואת עמודים.
במרכז החזית שלושה חלונות מלבניים ומעליהם חלון תרמאלי גדול, ואלה הם הפתחים המחדירים אור רב להארת האולם המרכזי.
בציורי עיטורי הפרסקו של האולם המרכזי החל בטיסטה פרנקו, ומשנפטר המשיך בעבודה בטיסטה ונציאנו.
וילה קייריקאטי (איטלקית: Villa Chiericati) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בוונצ'ימוליו די גרומולו (Vancimiglio di grumolo) ליד ויצ'נזה.
וילה קייריקאטי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ג'יובאני קייריקאטי, אחיו של ג'ירולאמו, שעבורו בנה פלאדיו ארמון בויצ'נזה עצמה.
הבנייה החלה בשנות החמישים של המאה השש-עשרה, אך משמת המזמין, הופסקה העבודה ובאה אל סיומה רק בשנות השבעים של אותה מאה.
יחד עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון.
גם אזכור הבניין בשנת 1740 וייחוסו לפלאדיו, כמו גם העובדה שפלאדיו בנה מבנה אחר לבן המשפחה, מאששים את ייחוס המבנה אליו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול.
אישוש נוסף לייחוס הבניין לפלאדיו מגיע מפרטיו האדריכליים.
זהו בניין מלבני שבחזיתו לוג'יה הבנויה כחזית מקדש רומי.
גרם מדרגות עולה אל ארבעה עמודים קולוסליים (עמודים שגובהם כגובה כל הבניין) ולהם כותרות בסדר יוני.
כמקובל בווילות של פלאדיו, גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם.
ראוי לציון האולם המרכזי (salone) ששני צדדיו מעוצבים כשתי אפסיסים גדולים, ומעליו מצוי קמרון צולב.
וילה קלדוניו (איטלקית: Villa Caldogno) היא אחת הווילות הכפריות שבנייתה מיוחסת לאדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בסמוך לעיר ויצ'נצה.
וילה קלדוניו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת הווילות הפלדיאניות בוונטו.
תוכנית המבנה לא פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", וייחוסה לפלאדיו מושתת על הדמיון לווילות אחרות שבנה ובעיקר וילה סרצ'נו.
הווילה רבועה במתארה ולה שלוש קומות.
מעל קומה תחתונה ששימשה לחדרי שירות שונים בנויה קומת האדון בעלת חלונות מלבניים גבוהים.
חדרי הקומה הזו מעוטרים בציורי קיר (פרסקו).
מעליה קומה שלישית שבה חלונות קטנים, והיא נועדה לאחסון תוצרת חקלאית.
לבניין שתי מבואות, אחת מכל צד.
המבואות ניכרות כל אחת בשלושה פתחים סמוכים המקורים בקשתות, וכל אחת מהן נושאת גג גמלוני.
החדרים מעוטרים בציורי קיר (פרסקו) מעשי ידיו של ג'ובאני אנטוניו פאזולו – אמן שעיטר גם את התיאטרון האולימפי שבנה פלאדיו בוויצ'נצה - וושל ג'ובאני בטיסטה זלוטי (Giovanni Battista Zelotti), שעיטר גם וילות אחרות שבנה פלאדיו, ובהן וילה אמו ווילה פוסקארי.
וילה פורני-צ'ראטו (איטלקית: Villa Forni-Cerato) היא אחת הווילות הכפריות שבנייתה מיוחסת לאדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה.
מאחר שווילה פורני-צ'ראטו איננה נזכרת בספרו של פלאדיו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", ייחוסה לפלאדיו איננו ודאי.
היא ממוקמת במונטקיו-פרקלצ'ינו (Montecchio Precalcino) ליד העיר ויצ'נצה.
ייתכן שמשפחת פורני הייתה הראשונה להזמין את בניית הווילה, ומאוחר יותר עברה לחזקתה של משפחת צ'ראטו.
למרות אי הביטחון בייחוסה לפלאדיו הוכרזה וילה פיובנה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
בניין הווילה הוא רבוע וקטן למדי.
בחזיתה מבואה המובלטת על ידי קשת סרליאנית, וגרם מדרגות צר עולה אל הקשת המרכזית, בדומה למה שתכנן פלאדיו בווילה גודי.
המבואה מסתיימת בראשה בגמלון שבו שרד סמל המשפחה (כיום העתק מאוחר).
מעל שני החלונות הצדדיים של הקשת נקבעו שני תבליטים (כיום העתקים מאוחרים) המראים אלי נהר.
עיצוב דומה מצוי במקביל בחזיתה האחורית של הוילה, אלא ששם במקום פתח מרכזי עם גרם מדרגות, מצויה מרפסת במרכז הקשת הסרליאנית.
וילה פיובנה (איטלקית: Villa Piovene) היא אחת הווילות הכפריות שבנייתה מיוחסת לאדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה.
הווילה ממוקמת היישר ממול ובסמיכות רבה לווילה גודי שבנה פלאדיו בראשית דרכו.
מאחר שווילה פיובנה איננה נזכרת בספרו של פלאדיו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", ייחוסה לפלאדיו איננו בטוח.
הווילה נבנתה בשנים 1539-1540 מול וילה גודי ודומה שהדבר נעשה מתוך תחרות בין שתי המשפחות.
למרות אי הביטחון בייחוסה לפלאדיו גם וילה פיובנה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
חזית הבניין נשלטת על ידי מבואה גדולה המורכבת משישה עמודים יוניים התומכים בגמלון.
גרם המדרגות העולה אליה משני הצדדים הוא תוספת מאוחרת.
לווילה שלוש קומות, כמקובל בווילות של פלאדיו, כאשר מעל קומת שירותים נמצאת קומת האדון בעלת החלונות המלבניים הגבוהים, ומעליה קומה בעלת חלונות קטנים שנועדה לאחסון תוצרת חקלאית.
וילה מלצ'ט היא וילה בודדת, בסגנון האדריכלי אנגלי-קולוניאליסטי, השוכנת לחוף הכנרת, מול המושבה מגדל.
הווילה נבנתה בשלהי שנות ה-20 של המאה העשרים, על ידי הלורד מלצ'ט וקרויה על שמו.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין ביחד עם האדריכל זליג אקסלרוד.
הבית בעל שתי קומות ומסויד לבן.
סביב הבית חצר מטופחת גדולה.
הבית הוכרז כאתר מורשת, על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בשנת 1921 ביקר אלפרד מונד הוא לורד מלצ'ט בארץ ישראל בפעם הראשונה, הוא התלווה בביקורו לחיים ויצמן.
במסגרת סיורים הגיעו למושבה מגדל לחוותו של משה גליקין.
גליקין נטע לכבודו חורשה ליד הכנרת שתישא את שמו.
בהמשך הביקור שכנע גליקין את מונד לרכוש שטח אדמה ליד הכנרת כדי להקים עליה וילה.
השטח שנרכש כלל כ-200 דונם.
בשטח שנירכש ניטעו מטעים ופרדסים.
הבית עצמו החל להיבנות בשנת 1928. בנייתו הסתיימה כנראה בשנת 1931, לאחר מותו של מונד.
בין השנים 1931–1939 נהגה בתו של מונד, ליידי אווה ויולט רדינג, לבלות את חופשותיה בווילה, באירוח מנהיגי יישוב רבים ביניהם דוד בן-גוריון, אורד וינגייט, חיים ארלוזורוב, חיים ויצמן ואחרים.
בשנת 1947 נמכרה הווילה לבעל הון יהודי הולנדי שחיפש משקיעים נוספים לשיפוץ הווילה אך בשל המחיר הגבוה, היא עמדה בשיממונה.
בשנת 1977 נרכשה הווילה על ידי משפחת אייזנברג ולאחר שנים של הזנחה, היא שוקמה בשנת 2006 על ידי אדית, בתו של שאול אייזנברג ובנה דניאל.
המקום נפתח לקהל הרחב לביקורים, סיורים ואירועים.
בשנת 2012-2016 צולמה במקום חלק מסדרת הנוער החממה בבימויו של גיורא חמיצר.
וילה רופינלה (באיטלקית: Villa Rufinella או La Rufinella) היא וילה מפוארת השוכנת בנקודה הגבוהה ביותר בעיר פרסקטי שליד רומא.
הווילה הייתה שייכת למספר דמויות חשובות בהיסטוריה.
הווילה הוקמה ב-1578 על ידי אלסנדרו רופיני (Alessandro Ruffini), בישוף מלפי.
ב-1773 עברה הוילה לרשות האפיפיור.
ב-1804 מכר האפיפיור פיוס השביעי את הוילה ללוסיאן בונפרטה, אחיו הצעיר של נפוליאון, שגלה מצרפת עקב חילוקי דעות בינו ובין הקיסר.
בונפרטה עסק בארכאולוגיה ובחפירותיו בסביבות הוילה גילה בין היתר פסל שלם של טיבריוס.
כן חפר בעיר העתיקה טוסקולום, שאתרה נמצא בסמוך.
ב-1820 עברה הוילה לרשותה של הנסיכה מריה אנה מסבויה, שהורישה אותה למריה כריסטינה, מלכת שתי הסיציליות, שחיה בה עד 1843. גם מריה כריסטינה ביצעה חפירות ארכאולוגיות באזור טוסקולום באמצעות משלחות בראשות לואיג'י ביונדי ולואיג'י קאנינה.
ב-1848 עברה הוילה לרשות ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, שמכר אותה למשפחת לנסלוטי (Lancellotti).
מאז שנת 1966 הוילה היא רכוש אגודה קתולית שהפכה אותה למלון ומרכז כנסים בשם וילה טוסקולנה (Villa Tuscolana; על שם העיר הרומית העתיקה הסמוכה טוסקולום).
וילה שבלי ג'מל הוא מבנה מפואר המצוי בשכונת טלביה בירושלים ברחוב מנה 6 ונחשב לאחד הבתים המרשימים שנבנו בשכונה בתקופת המנדט הבריטי.
וילת שבלי ג'מל נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבור משפחתו של שבלי ג'מל, ערבי נוצרי פרוטסטנטי.
אחיו של שבלי התגוררו בסמיכות: אמין ג'מל התגורר בוילה אמין ג'מל ברחוב מנה 4 ואניס ג'מל התגורר בבית אניס ג'מל ברחוב אלקלעי.
אבי המשפחה בנג'מין ג'מל התגורר בבית בנג'מין ג'מל שנמצא היום ברחוב חובבי ציון 24. שבלי, הבכור מבין האחים היה איש עסקים בתחום התיירות.
את המבנה תכנן האדריכל היווני-אורתודוקסי יאני קורפיאטיס.
משפחת ג'מל נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות הלחימה בירושלים במלחמת העצמאות והמבנה הועבר לחזקתו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
משנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21 הבית היה מושכר להתאחדות עולי אמריקה וקנדה.
המתחם נכלל בתוכניתו של האדריכל אמציה אהרן ובחלק מהמתחם נבנו בתי מגורים חדשים.
הווילה היא מבנה בן שלוש קומות מאבן אדמדמה, ולו שתי כניסות המובילות לאגפים נפרדים שבכל אחד דירה דו קומתית.
בצד הכניסה נבנו שני מוסכים עבור מכוניותיהם של דיירי הבית.
איכות הבנייה ניכרת בפרטי האבנים השונות מהם נבנה הבית.
וילה מצחיקולה/וילה וילקולה/בית קונדס הוא מבנה בדיוני המשמש כביתה של בילבי, דמות בסדרת ספרים באותו שם מאת סופרת הילדים השוודית אסטריד לינדגרן.
בילבי גרה במבנה עם סוסה ועם קופה, מר נילסון.
מחוץ לביתה גדל עץ המניב משקה לימונדה.
בגרסאות העבריות של בילבי שונה שמו בין גרסה אחת לאחרת: בתרגום הראשון, "גילגי", נקרא הבית "בית הקונדס".
בדיבוב העברי של סדרת הטלוויזיה מ-1969 נקרא "וילה מצחיקולה".
מאז, המתרגמת תמר שלמון נהגה גם כן להשתמש בשם הזה כשתרגמה את סדרת הספרים.
כשיצא "בילבי הסרט" ב-1997 תורגם שמו של הבית לשם "וילה וילקולה", כאשר בילבי טוענת כי "נכון שמתאים לו וילה מצחיקולה?".
שפרירה זכאי, מתרגמת ובמאית הדיבוב של הסרט, הייתה זו שגם תרגמה את הנוסח העברי לדיבוב של סדרת הטלוויזיה מ-1969. מאז ואילך, דנה כספי ושרון כהן, שהיה במאי הדיבוב של סדרת ההנפשה המבוססת על הסרט מ-1997, השאירו את שם הבית כ"וילה וילקולה".
הבית בו השתמשו בסדרת הטלוויזיה ובסרטים בכיכובה של אינגר נילסון ממוקם בויבל באי גוטלנד בשוודיה.
עד 1970, מוקם הבית בגינה בגדוד גוטלנד (P 18) בדרום ויסבי.
לאחר מכן הועבר הבית במרחק שלושה קילומטרים אל מקום ההסרטה של סדרת הטלוויזיה בילבי, שם הבית עומד עד היום.
הגינה בה הוסרטה הסדרה, בה עמדה "וילה מצחיקולה" עדיין קיימת.
כיום גדלים שם עצי אורן.
וילה פוסאטי (Villa Fossati) היא בית מגורים ברובע סן סירו בעיר מילאנו שבאיטליה.
במשך תקופה במהלך מלחמת העולם השנייה היא נודעה כמקום מושבו של הארגון הפשיסטי כנופיית קוך (Banda Koch), שעינה ורצח בה את קורבנותיו.
הווילה נבנתה בשנת 1927 בהזמנת בעלי המקום, תמיסטוקל פוסאטי (Temistocle Fossati).
היא נבנתה בצמוד לשרידי כנסייה עתיקה שניצבה באתר - כנסיית סן סירו א-לה ופרה (San Siro alla Vepra), אשר הוכרזה כאתר לאומי בשנת 1911. הווילה עצמה נבנתה בסגנון הנאו-רנסאנס בתכנונו של האדריכל זאנצי (Zanchi).
יש בה ארבע קומות, לרבות מרתף.
שימוש על ידי כנופיית קוך
כנופיית קוך הייתה ארגון צבאי למחצה בהנהגתו של פייטרו קוך.
הארגון סייע לממשלת הבובות של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהוקמה על ידי רודן איטליה בניטו מוסוליני לאחר שביתת הנשק של איטליה עם בעלות הברית וכיבוש איטליה על ידי גרמניה בספטמבר 1943. הכנופיה התמחתה בעינויים וברצח של פרטיזנים מתנגדי משטר מוסוליני ושל יהודים.
הכנופיה פעלה תחילה ברומא ולאחר כיבושה על ידי בעלות הברית ביוני 1944 עברה למילאנו והתמקמה בווילה פוסאטי.
הווילה הוקפה בתיל ותאי מעצר נבנו במרתף שלה.
היא שימשה להמשך מעשי האכזריות של הכנופיה, שנודעו לשמצה כגרועים משל הגרמנים.
בשל העינויים שנערכו בה זכתה הווילה לכינוי וילת עצבות (Villa Triste).
בספטמבר (או דצמבר) 1944 פעלה ממשלת הבובות של מוסוליני נגד כנופיית קוך, משום שחשה מאוימת על ידי כוחה המתגבר.
אנשיה נאסרו ופעילותם בווילה הופסקה.
לאחר המלחמה לא רצה בעל הווילה לשוב ולגור בה.
מאז הפכו הווילה והכנסייה למטהו של ארגון נזירות נוצרי.
בשנת 1986 נקבע על גבי קיר הווילה לוח זיכרון לאירועים שהתחוללו בה ב-1944.
וילה מדיצ'י פוג'ו א קאיאנו (באיטלקית: Villa medicea di Poggio a Caiano), המכונה בטעות גם אמברה (Ambra, כינוי לבניין שנהרס), היא וילה השוכנת בקומונה פוג'ו א קאיאנו (Poggio a Caiano) בנפת פראטו במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה.
הווילה היא אחת מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה נמצאת כיום בבעלות המדינה ושוכנים בה שני מוזיאונים: אחת מהדירות ההיסטוריות (קומת הקרקע והקומה הראשונה), ומוזיאון הטבע הדומם (קומה שנייה).
הווילה שוכנת במיקום אסטרטגי במרכז ראש גבעה, שהיא הקצה של הרי מונטאלבנו, על שלוחה לכיוון הנהר אומברונה (Ombrone) והשפלה, ושולטת על הדרך בין פירנצה לפיסטויה המטפסת כאן על הגבעה הקטנה.
היא נבנתה על ידי לורנצו דה מדיצ'י לאחר שקנה חווה כפרית מג'ובאני רוצ'ליי (Giovanni Rucellai), אשר בתורו קנה את מה שהיה אז מבצר פשוט מפאלה סטרוצי (Palla Strozzi), שנבנה על ידי משפחת קאנצ'ליירי מפיסטויה בראשית המאה החמש עשרה.
לאחר תקופה של רכישת קרקעות אינטנסיבית על ידי משפחת מדיצ'י, באזור פוג'ו א קיאנו וגם בגדה השנייה של הנהר אומברונה, סמוך לטבולה (Tavola), בין 1470 ו-1474, הזמין לורנצו את ג'וליאנו דה סנגאלו לבנות וילה שהפכה לאב-טיפוס של בתי המגורים של האצילים במדינה במאות שלאחר מכן.
למעשה, לורנצו, באמצעות האדריכל האהוב עליו, היה בין הראשונים לחשוב על חלל כפרי שהטריטוריה בו הוזמנה ועוצבה על פי דרישות ההרמוניה.
למעשה באותו הזמן החל להתפוגג רעיון עיצוב הווילה כמבצר (כמו וילה מדיצ'י בקרג'י שהייתה יותר כמו טירה, שנבנתה רק לפני שלושים שנה לפני כן על ידי מיקלוצו עבור קוזימו דה מדיצ'י, סבו של לורנצו).
גישה חדשה זו נבעה מסיבות פוליטיות, בזכות תקופת השלום והיציבות שהגיעו תודות לפוליטיקה של לורנצו, ופילוסופיות, שעל פי ההומניסטים ראו באדם מי שמעצב נוף לטובתו.
בין חידושי התקופה, הפורטיקו הוצב בקומת הקרקע (כמעט אזור מחובר בין הנוף שמסביב לווילה), המרפסת והגמלון הקלאסיים בפיאנו נובילה והיעדר חצר מרכזית.
בהדרגה הועשרה הווילה ביצירות ב"רצף" בין אדריכלות, ציור ופיסול.
ציורי הקיר של פיליפינו ליפי בלוג'יה בקומה הראשונה, ואולי הגמלון מאריחי מיוליקה מזוגגים המיוחס לאנדריאה סנסובינו (Andrea Sansovino, כמה היסטוריונים מייחסים אותו לשלב שני בבנייה).
מבנה נוסף בתוך האחוזה הגדולה מיוחס גם הוא לג'וליאנו דה סנגאלו.
זהו מבנה מרובע עם באסטיונים וחצר מרכזית, המכונה "קשין די טבולה" (Cascine di Tavola) השוכן בצד השני של האומברונה, והוא מרכז הפעילות החקלאית, שנבנה לפני הווילה עצמה, והיווה משקל נגד אידיאלי בעיצוב הטריטוריאלי הכללי.
העבודה על הווילה לא הושלמה ברובה עם מותו של לורנצו בשנת 1492, ונעצרה בין 1495 ל-1513, בגלל הגליית משפחת מדיצ'י מפירנצה.
רק שליש מהווילה הושלם, קומת הקרקע עם הפורטיקו הייתה כבר שלמה וקירות הקומה הראשונה הגיעו לקמרון שהיה אמור לכסות את האולם המרכזי.
בין 1513 ל-1520, לאחר שובה של משפחת מדיצ'י לפירנצה, הסתיימו העבודות ביוזמת ג'ובאני, בנו של לורנצו המפואר, שבינתיים הפך לאפיפיור לאו העשירי.
ג'וליאנו דה סנגאלו, שאז כבר היה זקן, הצליח לעקוב אחר העבודות רק מדי פעם, ורק עד 1516, שנת מותו.
עם זאת, העבודות נמשכו על פי התכנון המקורי שלו, שתועד ככל הנראה גם על ידי דגם מעץ.
הקמרון באולם המרכזי בקומה הראשונה נוצר עם שלט האצולה האפיפיורי (שמאז נקרא אולם לאו העשירי - Salone di Leone X), בניצוחם של אנדריאה די קוזימו פלטריני (Andrea di Cosimo Feltrini) ופרנצ'יאביג'ו (Franciabigio).
קמרון החבית הגדול הדאיג כבר מהתחלה את בעלי הווילה, שחששו מהתמוטטות בגלל גודלו, אך הוא נבחן על ידי סנגאלו בפאלאצו שלו (Palazzo Ximenes da Sangallo) בפירנצה שהוא בנה, על פי אנקדוטה שסיפר ג'ורג'ו וזארי.
מעבר לכך, קמרון דומה של הפורטיקו בקומה הראשונה של הווילה, שהושלם בין השנים 1492 ל-1494, שימש כאב-טיפוס נוסף.
כמו כן, בתקופת לאו העשירי, התחילו ציורי הפרסקו של האולם, שבוצעו על ידי האומנים הגדולים ביותר של פירנצה באותה תקופה: פונטורמו, אנדריאה דל סרטו ופרנצ'יאביג'ו עצמו.
הציורים הושלמו כחמישים שנה לאחר מכן על ידי אלסנדרו אלורי (Alessandro Allori), תוך חשיבה מחודשת על הפרויקט המקורי בגישה מונומנטלית יותר, תוך הענקת מקום רב יותר לדמויות.
הווילה של פוג'ו א קאיאנו הייתה תמיד מעון הקיץ של משפחת מדיצ'י, ובנוסף לאירוח אישים רבים, הייתה זו זירת האירועים החשובים בתולדות השושלת שלהם.
בפרט, כלותיהם של בני המשפחה, התקבלו בברכה בווילה על ידי אצולת פירנצה לפני שהגיעו לפירנצה: זהו המקרה של יוהנה מאוסטריה, אשתו הראשונה של פרנצ'סקו הראשון וכריסטינה מלורן, אשתו של פרדיננדו הראשון.
בין היתר, הנישואים בין אלסנדרו דה מדיצ'י למרגריטה מפארמה (1536), בין קוזימו הראשון ללאונור דה טולדו (1539), ובין פרנצ'סקו הראשון וביאנקה קאפלו (Bianca Cappello) שכבר הייתה פילגשו (1579).
ביאנקה ופרנצ'סקו גם מצאו את מותם בווילה זו, מסיבות שלא הובהרו במלואה (הסיבה הרשמית היא שהם מתו ממלריה) ועם חשד להרעלה.
המאות השבע עשרה והשמונה עשרה
בשנת 1661 הגיעה לפירנצה מרגריט לואיז ד'אורליאן (Marguerite Louise d'Orléans), בת דודה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ואשתו של קוזימו השלישי.
הנסיכה, השונה מאוד מדמותו השמרנית והפוריטנית של קוזימו, והייתה שנואה על ידי חמותה הדוכסית ויטוריה דלה רוברה (Vittoria della Rovere), גורשה למעשה לפוג'ו א קאיאנו.
כדי להקל על "השבי", בנוסף לבני לוויה של כמאה וחמישים איש, היא הקימה את התיאטרון בקומת הקרקע, לפני שבסופו של דבר חזרה לצרפת בשנת 1675.
הווילה הייתה מקום מגוריו המועדף של בנו הבכור של קוזימו השלישי, הנסיך פרדיננדו, חובב אמנות גדול שנפטר בטרם עת, מה שהפך אותה למרכז תרבותי פעיל מאוד.
לעיתים קרובות הועלו שם קומדיות בתיאטרון, וכאן הרכיב פרדיננדו אוסף יחיד שאותו כינה ארון העבודות הקטנות של כל הציירים המפורסמים ביותר.
זו הייתה גלריה הממוקמת בחדר בודד של הווילה, שהכילה 174 ציורים של כמה שיותר ציירים שונים, שהגדול שבהם באורך 100 וברוחב 75 סנטימטרים, ואשר כללו עבודות של ציירים חשובים, ביניהם אלברכט דירר, לאונרדו דה וינצ'י, רפאל, פטר פול רובנס ועוד.
אוסף זה לא קיים יותר מכיוון שהוא פורק בשנת 1773 על ידי היורשים של משפחת מדיצ'י בדוכסות הגדולה של טוסקנה, בית הבסבורג-לורן.
חדר העבודה נצבע על ידי סבסטיאנו ריצ'י עם "אלגוריה של האומנויות", אולם יצירה זו אבדה במהלך הבנייה מחדש.
העוגב המונומנטלי של הרומאי לורנצו טסטה (1703), שקודם היה בפאלאצו פיטי והיום בתיאטרון בווילה, הוא תוצאה של האהבה של פרדיננדו למוזיקה.
עם מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י (1737), אחיו של פרדיננד וצאצא אחרון של משפחת מדיצ'י, עברה הווילה לדוכסים הגדולים החדשים של טוסקנה, בית הבסבורג-לורן, שהמשיכו להשתמש בה כמעון קיץ או כנקודת עצירה במהלך מסעותיהם לפראטו או לפיסטויה.
עבודות התחזוקה והשיקום התקופתיות הנדרשות התבצעו, גם אם על פי האסטרטגיה הכלכלית של הדוכסים החדשים הם התכוונו לצמצם את הנכסים הכפריים: הם החלו להפסיק להשתמש בכמה וילות (כמו לאפג'י ואמברוג'אנה), כשהם מעבירים את הריהוט מווילות אלו לפאלאצו פיטי ולמגורים האחרים ששרדו.
פוג'ו א קאיאנו לא סבלה מגורל זה, ורק רהיטים בודדים מעידים על אותה תקופה, כמו שידות קטנות מעץ יקר עם שיבוץ המתאר תצפיות ונופים.
האדריכלים ג'וזפה וג'ובאני בטיסטה רוג'רי דאגו לשיפוץ כללי, כולל חידוש התיאטרון והצבת השעון בחזית.
בתקופת פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה היה הפארק מול הווילה מצויד בכמה מבנים ייחודיים להנאה: "גלגל ענק", נדנדה, "קרוסלה של חמורים" ו"קרוסלה של סוסים", אשר עדיין מוחזקים במחסן.
עם הכיבוש הנפוליאוני נכנסה טוסקנה לתחום ההשפעה הצרפתי, תחילה כממלכת אטרוריה, ואחר כך כחלק מהאימפריה הצרפתית עצמה.
הווילה עברה שינויים פנימיים וחיצוניים (במיוחד על ידי פסקוואלה פוצ'יאנטי) ביוזמתה של העוצרת מריה לואיסה, דוכסית לוקה ואחריה על ידי אליסה בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה, שהייתה מ-1804 נסיכת לוקה ופיומבינו ומשנת 1809 הדוכסית הגדולה של טוסקנה.
וילה די פוג'ו הפכה לאחד ממקומות המגורים האהובים עליה, ונראה כי רומן לכאורה בינה לבין הכנר המפורסם ניקולו פאגאניני, שערך קונצרטים רבים בתיאטרון הווילה, התרחש ממש כאן.
בין היתר הופיעו בתיאטרון גם ג'ובאני פאיזלו, אטיין מאול וגספרה ספונטיני.
ציורי הקיר הנאו-קלאסיים של הצייר לואיג'י קטאני מפראטו באולם הכניסה בקומה הראשונה ובשבעה-עשר חדרים של הווילה מתוארכים לתקופה זו, ובביצועם שיתפו פעולה אומנים שונים, תמיד בהנהגת קטאני.
בשנת 1811 תכנן ג'וזפה מנאטי (Giuseppe Manetti) על פי הזמנתה של אליסה בונפרטה גנים אנגלים חדשים, כשהוא מייצר שדרות לא סדירות, אגם קטן, וביתנים נאו-קלאסיים קטנים, כמו מקדש דיאנה.
הפרויקט הושלם רק מאוחר יותר ורק בחלקו.
כאשר פירנצה הפכה לעיר בירה, דאג ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, חובב סוסים וציד, לסדר מחדש את הווילה: נבנו אורוות חדשות וכמה חדרים בקומת הקרקע עוצבו מחדש, כמו חדר הביליארד בקומת הקרקע או חדר האוכל בפרויקט של האדריכל אנטוניו סיילר.
יחד עם ויטוריו הגיעה לפוג'ו גם "רוזינה היפה", או רוזה ורצ'לנה, פשוטת עם מפיימונטה ופילגש המלך ואחר כך אשתו בנישואים מורגנטיים.
עדות לסיפורי האהבה שהווילה שימשה כרקע בפעם המי יודע כמה הם חדרי השינה של המלך ואשתו בהתאמה, אותם ניתן לבקר בקומה הראשונה.
בשנת 1828 הוכנו שעוני השמש בצידי הבניין, ואילו פנים הווילה עודכן בריהוט משובח מארמונות המלוכה של מודנה, פיאצ'נצה, פארמה, טורינו, לוקה ובולוניה, אשר מוזגו למורשת הממלכה.
בשנת 1919 תרמה מנהלת בית המלוכה את הווילה למדינה האיטלקית.
בית החווה בפוג'ו א קאיאנו-טבולה והאורוות, שביחד עם הווילה היוו קומפלקס מאוחד בעל ערך אדריכלי רב, נמכרו בתקופה הראשונה שלאחר המלחמה, לארגון הסיוע לחיילים משוחררים (Opera Nazionale Combattenti) ולאחר מכן לאנשים פרטיים.
הריהוט והטפטים בקומה השנייה נעלמו בתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הבית שימש כמקום מפלט מההפצצות ליצירות אמנות חשובות מכל רחבי טוסקנה, כמו פסלי לשכת כלי הקודש החדשה של מיכלאנג'לו או המונומנט של ארבעת המורים (Monumento dei Quattro mori) מליבורנו וכו'.
בנוסף, כשחזית המלחמה עברה באזור, הווילה סיפקה מחסה לאוכלוסיית העקורים שמצאו מפלט במרתפים הגדולים.
בשנת 1984 היא הפכה למוזיאון לאומי ומאז החל בה מחזור חשוב של שיפוצים בזכות רישום מלאי מ-1911. המשפצים ניסו לשחזר כמה שיותר את פנים הווילה לאותה תקופה, לשחזר את כל החפצים, הריהוט ויצירות האמנות שהתפזרו בין המוזיאונים השונים והמחסנים של המדינה.
סצנות מהסרט דרלינג משנת 1965 שבוים על ידי ג'ון שלזינגר צולמו בווילה ובגנים.
הארגון מחדש של הווילה הסתיים רק בשנת 2007, עם פתיחתה של קומה השנייה לציבור, שם הוקם המוזיאון לטבע דומם, מקום בו מצאו הציורים הגדולים של ברתולומאו בימבי (Bartolomeo Bimbi) משכן הולם, כמו גם יצירות אחרות מווילות של משפחת מדיצ'י וילה די קסטלו, וילה לה טופאיה, וילה מדיצ'י דל'אמברוג'אנה ואחרות.
בליל 6 במרץ 2017 קרס חלק (כ-20 מטר) מקירות הווילה, עקב סערה קשה.