tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, במהלך הפליסטוקן הקרחונים הגיעו עד לגובה של 5,100 מטרים במדרון הצפון-מערבי.
קילוחי הלבה הציפו חלק מהמשטחים הקרחונים וייתכן שקילוחי הלבה גרמו להמסה של קרחונים.
מספר תוואי נוף קרחוניים במקומות אחרים נהרסו על ידי מפולות בוץ במהלך פעילותו האחרונה של ז'וז'איז'קו.
ייתכן אולי שבז'וז'איז'קו אולי לא היו קרחונים בכלל במהלך הפליסטוקן.
תופעות נצפו בז'וז'איז'קו, החל בגובה 4,300 מטר ועד למקסימום בסביבות 5,100–5,400 מטרים בצד הצ'יליאני ו-5,350–5,700 מטרים בצד הארגנטינאי.
שם מפותחים ו (היווצרות של מישורים וטרסות בסביבות פריגלציאליות), כולל אדמה בצורת אונות וסוללות בלוקים.
צורות קרקע אלו מופו בצד הצפון-מערבי של הר הגעש.
קפאת-עד נמצאת בגובה רב יותר.
צורות יבשות של זחילה על תשתית קפואה וקריופלנשן נצפו גם על הרי הגעש איריס ומיטרל.
מלבד פני שטח בהשפעה פריגלציאלית, הקרקע בז'וז'איז'קו נוצרת בעיקר על ידי סלעי לבה וחומר מפורר, אשר נקברים לעיתים קרובות על ידי טפרה.
בז'וז'איז'קו יש בעיקר סלעי פרץ דקיטיים עם תכולת אשלגן בינונית, כאשר סלעים הופכים ליותר פלסיים ככל שהם צעירים יותר.
דגימות הסלע שנלקחו מז'וז'איז'קו הן לרוב פורפיריות או ויטרופיריות, עם מסת אם זגוגיתית או מיקרו-גבישית.
הפנוקריסטים הם בעיקר פלגיוקלז, כאשר פנוקריסטים מאפיים נשלטים על ידי אורתופירוקסן וכמויות קטנות יותר של ביוטיט, קלינופירוקסן והורנבלנדה.
אילמניט, מגנטיט ו קיימים גם הם, מגנטיט במיוחד בלבות מחומצנות עתיקות יותר.
כמה פנוקריסטים מראים עדויות להיסטוריה מורכבת.
לבות עתיקות יותר פיתחו צבע אדום ומכילות ברזל מחומצן בצורה של המטיט.
צורן דו-חמצני מהווה 65-67% מהרכב הסלעים.
נתוני יסודות קורט אופייניים לסלעי האזור הגעשי המרכזי.
תכולת אשלגן גבוהה אופיינית ללבה דמוית שהתפרצה במרחק גדול מהתהומות.
ההרכב עשוי לשקף התמיינות מאגמה בתא מאגמה בודד, אך עם מילוי מחדש מדי פעם במאגמה פרימיטיבית יותר.
אירעו בו ערבוב מאגמה והתגבשות פלגיוקלאז.
מבנה ליתוספירי כיוון כנראה זרימות מאגמה לאורך תקופות זמן ארוכות לאורך אותו מסלול.
עומק מקור המאגמה השתנה כנראה במהלך ההיסטוריה של הר הגעש.
תפוקת המאגמה הכוללת בז'וז'איז'קו היא בין 0.02–0.04 ל-0.05 קילומטרים מעוקבים לאלף שנים.
השטח סביב ז'וז'איז'קו מורכב מלבות אנדזיטיות ודקיטיות וסלעים פירוקלסטים מתקופת המיוקן עד הפליוקן.
כמה שכבות אוליגוקן-מיוקן נחשפות בעמק "קברדה דה לאס סוריטס".
15 ק"מ ממערב לז'וז'איז'קו יש סלעי גרניט וסלעים געשיים.
במקומות אחרים שכבות אלו קבורות על ידי סלעים מהקנוזואיקון.
ישנם מספר העתקים באזור, כמו סממן אימילאק-סלינה דל פראיל (Imilac-Salina del Fraile) שתנועתו השפיעה על פעילותו של ז'וז'איז'קו.
וילנב איפשר את קביעת ההיסטוריה הגאולוגית של האזור.
הגעשיות בתקופות האאוקן והאוליגוקן הייתה מרוכזת ב.
הפחתה מוגברת של לוח נסקה במהלך האוליגוקן המאוחר גרמה להתרחבות הקשת הגעשית לכ-250 קילומטרים.
"אירוע קצ'ואה" (Quechua event) לפני 25 מיליון שנה עורר את התרוממות הפונה-אלטיפלאנו (Puna-Altiplano), אזור גבוה המשתרע על פני שטח של 500,000 קילומטרים רבועים ומגיע לגובה של 3,700 מטרים.
בסוף המיוקן-פליוקן התרחש שלב של געשיות איגנימבריטית עזה.
לפני כ-2 מיליון שנים, "דפורמציית דיאגיטה" (Diaguita deformation) התאפיינה בשינוי במשטר הדפורמציה מהתקצרות קרום כדור הארץ להעתק חילוף ושל געשיות מהתפרצויות פלסיות בנפח גדול להרי געש שכבתיים מבודדים ולגעשיות מאפית ב.
ייתכן שההאטה בהפחתה גרמה לשינוי זה.
כיום רוב הגעשיות מתרחשת בקצה המערבי של הפונה, שם נוצרו הרי געש כמו וז'וז'איז'קו.
הטמפרטורה הממוצעת היא בערך 13- מעלות צלזיוס, עם טמפרטורות מקסימליות בטווח של 8- – 13- מעלות צלזיוס בין הקיץ לחורף.
עם זאת, טמפרטורות הקרקע יכולות להגיע ל-12.5 מעלות צלזיוס במהלך היום בקיץ.
טמפרטורת הקרקע משתנה מאוד במהלך היום.
ב-2004 הפך ז'וז'איז'קו לאתר תחנת מזג אוויר הגבוהה בעולם.
האקלים שטוף שמש במיוחד בגלל היעדר כיסוי עננים, הגובה הרב וצירוף המקרים הקרוב בין נקודת ההיפוך הקיצית ליום שבו כדור הארץ הוא הקרוב ביותר לשמש.
שלג יכול לרדת עד לגבהים של 4,000 מטר.
המשקעים הם אפיזודיים עד כדי כך שקשה לתת ערכים ממוצעים.
הם קשורים לרוב לפעילות הסעה או ציקלון במהלך הקיץ והחורף בהתאמה.
בין קו הרוחב 24° ל-25° דרום חוצה את האנדים.
בקו רוחב זה, מחצית מהמשקעים יורדים בקיץ והמחצית השנייה בחורף.
היווצרות אלכסון צחיח זה היא שילוב של השפעה של מדבר צל גשם של הרי האנדים, התמוככות האוויר בתוך וזרם הומבולדט הקר מול חופי האוקיינוס השקט.
זו הסיבה שבגללה קיים מדבר אטקמה.
האקלים הצחיח ביותר בז'וז'איז'קו גם הוא תוצאה של ההשפעות האקלימיות הללו.
אליהם מצטרף בגובה של 3,900 מטרים Stipa frigida שניתן למצוא עד גובה של 4,910 מטרים.
צפיפות הצמחייה המקסימלית נמצאת בסביבות גובה 4,250 מטרים עם 12% מהשטח ויורדת לאחר מכן, כנראה בגלל הטמפרטורות הנמוכות.
מעל גובה 5,000 מטרים אין צמחייה.
עכברים צולמו בגובה 6,205 מטרים בשנת 2013, ומשלחת בפברואר 2020 מצאה עכברים עד לפסגה, שם נלכד עכבר מהמין ''.
זהו המקום הגבוה ביותר בעולם בו התגלה יונק.
קהילות שהתפתחו באופן חלש של פטריות וחיידקים נמצאו בקרקעות בז'וז'איז'קו, עם קהילות מפותחות יותר של אצות וכחוליות שנמצאו על נציבי הקרח.
חלק מחיידקי הקרקע עשויים להיות תלויים בפחמן חד-חמצני געשי.
אצות, חזזיות, קרום קרקע ביולוגי וצמחים וסקולריים גדלים מסביב וב"לאגו ז'וז'איז'קו".
התנאים הסביבתיים בקרקעות אלו הם מהקיצוניים ביותר על פני כדור הארץ, עם צחיחות, קרינת על-סגול חזקה, מחזורי הקפאה-הפשרה יומיים ומחסור בחומרים מזינים.
חומר אורגני המגיע להר באמצעות רוחות עשוי להיות המקור העיקרי למזון עבור חלק מהמיקרואורגניזמים הללו.
זיהום אוויר ממכרה הנחושת אסקונדידה עלול להגיע לז'וז'איז'קו ולאיים על המערכות האקולוגיות שם.
עמקים יבשים ואזורים מוגנים כוללים עשבים.
מעיין איתן נמצא בעמק "קברדה דה לאס סוריטס".
האינקה טפסו ראשונים על ז'וז'איז'קו לפני מאות שנים.
בשנת 1999 מצא צוות של ארכאולוגים בראשות יוהאן ריינהרד (Johan Reinhard) שלוש מומיות של ילדים על פסגת ז'וז'איז'קו.
בזמן מותם הם היו בני שש, שבע וחמש עשרה שנים.
הם היו לכאורה קורבנות אנושיים שהוקרבו לאלים של פנתאון אינקה על פסגות הרים.
בשנת 2003 הם הוצגו באוניברסיטה הקתולית של סלטה, אך החל משנת 2007 ניתן למצוא אותם ב"מוזיאון לארכאולוגיה בגובה רב" (Museo de Arqueología de Alta Montaña) של ארגנטינה.
המומיות נמצאו קבורות 1.7 מטר מתחת לבמה גדולה בגודל 11 על 6 מטר.
קיומן של חורבות באזור הפסגה דווח במהלך הטיפוס הראשון על הר הגעש ב-1950. בגלל הממצאים סווג אזור הפסגה של הר הגעש בשנת 2001 כ"אתר היסטורי לאומי" (Lugar Histórico Nacional) על ידי ממשלת ארגנטינה.
חפצים ארכאולוגיים נוספים שנמצאו יחד עם המומיות כוללים: כיסויי ראש עם נוצות, כלי חרס, פסלים עשויים מזהב וכסף וטקסטיל.
בסך הכל נמצאו 145 חפצים יחד עם המומיות.
השערות שנמצאו עם המומיות וכמנחות המלוות את המומיות היו מושא למחקר כדי לקבוע את הרקע של הקורבנות.
לפחות שלושה שבילים מובילים אל ז'וז'איז'קו.
שניים מהם נפגשים בטמפו (פונדק) בגובה של 5,200 מטרים, ואילו השלישי עובר דרך בית קברות שבו נמצאו 16 גופות בשנת 1972 לפני שהגיעו לטמפו.
מהטמפו שביל נוסף מוביל במעלה ההר, על פני שני אתרים ארכאולוגיים נוספים עד לגובה של 6,000 מטרים.
שביל זה הוא שביל טקסי של האינקה ברוחב התחלתי של 1.5–2 מטר, המצטמצם בשטחים תלולים יותר.
השביל מסומן בגל-עדים, כנראה כדי לציין היכן נמצא השביל כאשר הר הגעש מכוסה בשלג.
השביל מסתיים בגובה 6,500 מטרים בחורבות פורטסולו דל אינקה (Portezuelo del Inca), שם מתחיל גרם מדרגות.
מהחורבות הללו עובר שביל אחד לבית קברות בגובה 6,715 מטר ושביל אחר לבמה בפסגה.
השביל השני מגיע לשני קירות מלבניים במרחק של 20 מטרים למעלה, וממשיך עד לבמה שבו נמצאו המומיות.
אלו הם האתרים הארכאולוגיים הגבוהים בעולם.
השבילים התגלו על ידי מתיאס רביטש (Mathias Rebitsch) ב-1958.
נראה כי ז'וז'איז'קו היה ה לאינקה החשוב ביותר באזור.
אתרים ארכאולוגיים נמצאים גם בעמקים המנקזים את ז'וז'איז'קו לכיוון מדבר המלח , כולל העמקים "קברדה ז'וז'איז'קו" ו"קברדה דה לאס סוריטס".
השבילים מתחברים עם הציר הראשי צפון-דרום העובר בין ל.
ציר זה קשור למערכת הדרכים הנרחבת של האינקה.
הר הגעש הוא בן כ-1.45 ± 0.41 מיליון שנים, וז'וז'איז'קו I הוא בגיל הפליסטוקן המוקדם.
התאריך העתיק ביותר, לפני 1.5 ± 0.4 מיליון שנים, נקבע על קילוח לבה צפונית-מערבית למבנה הראשי של ז'וז'איז'קו.
שני תיארוכים שהתקבלו על קילוחי הלבה של ז'וז'איז'קו II הם 401,000 ± 6,000 ו-1,500,000 ± 400,000 שנים לפי תיארוך ארגון-ארגון ותיארוך אשלגן-ארגון בהתאמה.
קילוח הלבה הצעיר הצפוני הוא בן פחות ממיליון שנים על בסיס תיארוך אשלגן-ארגון.
הקילוח הדרומי הוא בן 48,000 ± 12,000 שנים על סמך תיארוך ארגון-ארגון על ביוטיט.
ז'וז'איז'קו היה פעיל בתקופה ההיסטורית, כשההתפרצות האחרונה התרחשה בסוף המאה ה-19. התפרצויות תועדו בפברואר 1854, ספטמבר 1868 ומאי 1877, שכללו שתי התפרצויות מתפוצצות ואחת עם קילוחי לבה.
על פי דיווח משנת 1899, במהלך ההתפרצות של 1868 נפתחו סדקים גדולים במורדותיו.
ההתפרצות האחרונה כללה עשן שדווח בזמן .
הר הגעש נחשב כיום רדום ואין פומרולות ידועות.
ז'וז'איז'קו נחשב להר הגעש ה-16 המסוכן ביותר בארגנטינה מתוך 38. פעילות מתפרצת עתידית עלולה לגרום לפליטת זרמים פירוקלסטיים וקילוחי לבה ועלולה לגרום להתמוטטות גזרה, אם כי הן יהוו סכנה קטנה לחיי אדם, בהתחשב בעובדה שהאזור מיושב בדלילות.
ז'והאן תיאו טום לפנאן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נאנט מליגת העל הצרפתית.
לפנאן החל לשחק במחלקת הנוער של גרנוויל, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של קן.
ב-12 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על רודז במסגרת המחזור השלישי בליגת המשנה הצרפתית לעונת .
בסך הכל ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-22 ביוני 2022 חתם לפנאן על חוזה לחמש עונות באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אז'אקסיו במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023.
ב-10 באוגוסט 2024 הושאל לפנאן לנאנט.
ב-22 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד אנז'ה, מחזור לאחר מכן כבש ובישל בתיקו 2-2 נגד סנט אטיין.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של צרפת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024) וזכה איתה במדליית כסף, לפנאן שיחק במשחק אחד בטורניר, נגד ניו זילנד בשלב הבתים.
ז'ואן פליפה ואסקס איברה (בספרדית: Johan Felipe Vásquez Ibarra; נולד ב-22 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת גנואה.
ואקס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טיגרס ממנה עבר לפובלאדו מיגל אלמאן ולאחר מכן לסונורה.
ב-22 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 למורסיילגוס.
באפריל הושאל לשנתיים למונטריי עם אופציה לרכישה.
כעבור שנה מימשה מונטריי את האופציה על השחקן ורכשה אותו תמורת 2 מיליון אירו, עסקה שהפכה אותו לכדורגלן היקר בהיסטוריה של המועדון.
בדצמבר ואסקס הושאל לאוניברסידד נסיונל עם אופציה לרכישה, שמומשה כעבור חודשיים במועדון.
ב-16 באוגוסט 2021 הצטרף לגנואה.
ב-17 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד ססואולו, בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-18 ביוני 2022 הושאל לקרמונזה.
ואסקס התחיל את הקריירה בינלאומית שלו במשחקי הפאן-אמריקאיים עם הנבחרת הצעירה של מקסיקו, עמה גם העפיל לאולימפיאדת טוקיו בה הגיע מקסיקו למקום השלישי.
ב-2 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול בו ניצחה מקסיקו 0-2. ואסקס נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022.
נבחרת העונה בליגת העל המקסיקנית: גוארדיאנס
נבחרי מוקדמות העלייה למשחקי האולימפיים
ז'וזה-אלן סהל () הוא רופא עיניים ומדען צרפתי.
כיום הוא מכהן כראש המחלקה לרפואת עיניים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג, מנהל מרכז העין של UPMC, וראש קרן העין והאוזן לרפואת עיניים.
הוא הוביל בעבר את מכון הראייה בפריז, מרכז מחקר המקושר לאחד מבתי החולים לעיניים העתיקים ביותר באירופה - בית החולים הלאומי לעיניים קנז-ואן בפריז, שהוקם בשנת 1260. הוא חלוץ בתחום הרשתית המלאכותית וטיפולי התחדשות העין.
הוא חבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
אלן סהל נולד בטלמסן (אלג'יריה) בשנת 1955. הוא למד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג ובבתי החולים לריבואזיה וסן-לואי.
בשנת 1980 קיבל תואר דוקטור לרפואה עם מדליה מהפקולטה של פריז ובשנת 1984 השלים את ההתמחות שלו ברפואת עיניים.
את 20 שנותיו המקצועיות הראשונות בילה בבית החולים האוניברסיטאי של שטרסבורג כעוסק ברפואת עיניים, ולאחר מכן עבר לבית החולים הלאומי לעיניים קנז-ואן בפריז, שם הפך לראש המחלקה בשנת 2001. באותה תקופה שימש גם כראש מחלקת רפואת עיניים ופתולוגיה בקרן אדולף דה רוטשילד.
אלן סהל שימש גם כפרופסור לרפואת עיניים באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז וכפרופסור למדעי הרפואה (כיסא קמברלג') ביוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא היה גם פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים, שם שיתף פעולה עם המומחים המובילים בעולם בתחום, הפרופסורים דניאל אלברט וג'ון דאולינג.
באוקטובר 2016, אלן סאהל נשכר על ידי בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג כיו"ר המחלקה לרפואת עיניים, מנהל מרכז העיניים UPMC ויו"ר קרן העיניים והאוזן לרפואת עיניים.
אלן סהל תרם רבות להתקדמות המחקר הבסיסי והקליני בתחום הראייה.
בשנת 1992 הוא ייסד את המעבדה לפיזיופתולוגיה תאית ומולקולרית של הרשתית בשטרסבורג, שהתמחתה במחקר תרגומי על מנגנוני ניוון תאי הרשתית.
מאוחר יותר הפכה מעבדה זו ללב מכון הראייה שאלן סהל ייסד בפריז בשנת 2008. מכון זה הוא אחד המרכזים הגדולים ביותר באירופה למחקר משולב על מחלות עיניים ומשלב חמש עשרה קבוצות אקדמיות וקליניות המעסיקות יותר מ-250 חוקרים.
שם המשיך סהל את מחקרו על ביולוגיה התפתחותית, גנומיקה פונקציונלית, פיזיולוגיה ותרפיה (תאי גזע, תרפיה גנטית, פרמקולוגיה, רשתית מלאכותית), מחקר על ביומרקרים רלוונטיים ומודלים של מחלות.
הקו המנחה של עבודתו הוא הבנת אובדן הראייה המרכזית ומניעתו באמצעות ניוון תאי פוטורצפטורים (רטיניטיס פיגמנטוזה גנטית) וניוון מקולרי (AMD).
אחת התגליות המשמעותיות שעשו אלן סהל ועמיתיו תיירי לוויייאר וסאדק מוהנד-סעיד היא שתא קולט אור מייצרים גורם טרופי (המכונה קונסולידציה פקטור קונס או RdCVF עבור Rod-derived Cone Viability Factor) שמשתמש בתאי הפוטורצפטורים של הקונוס (Cone photoreceptors) כדי לשרוד.
תגלית זו סיפקה את הבסיס הביולוגי לאינטראקציות פאראקריניות בין המוטות לקונוסים, והראתה שאינטראקציות אלו ממלאות תפקיד מרכזי בשמירה על חיותם של תאי הפוטורצפטורים.
גורם ה-RdCVF יכול לשמר את הראייה המרכזית במחלות עיוורון מסוימות בבני אדם.
המחקר הקליני בהובלת אלן סהל משולב בצורה הדוקה עם המחקר הניסויי: עיבוד מידע, מחקר גנטי, מחקר טיפולי, כולל מידול, הוכחת מושגים פרה-קליניים, פיתוחים טכנולוגיים בהדמיה וכירורגיה, היוצרים אתר מחקר משולב על מחלות הראייה.
המחקר הקליני המבוצע כולל את ניסויי הטיפול הגנטי הקליניים הראשונים (מחלת סטרגרדט) עם מרכז צפון אמריקאי ושילוב קליני של המרכז הלאומי הצרפתי להפרעות רשתית עם השתתפות של יותר מ-5000 מטופלים.
אלן סהל מתאם תוכניות מחקר אירופיות רחבות היקף על הרשתית, גנומיקה פונקציונלית, נוירופרוטקציה של הרשתית, הזדקנות, ולפניונה לאחרונה על טיפולים.
אלן סהל הוא גם מתאם רשת של למעלה מ-80 מרכזי מצוינות בניסויים קליניים של מחלות רשתית בקרב אירופאים.
בנוסף הוא גם ממציא ובעלים משותף של יותר מעשרים פטנטים.
1985 - פרס IPSEN למחקר, קרן IPSEN
1986 - פרס קרן המחקר הטיפולי
1990 - פרס חוקר בינלאומי למחקר למניעת עיוורון
1990 - פרס המחקר, האגודה הצרפתית לאופתלמולוגיה
2001 - מדליית זהב להצטיינות טייפלופילית, פריז
2002 - אביר המסדר הלאומי להצטיינות
2005 - פרס הנאמנים (עם תיירי לוויייאר), קרן הלחימה בעיוורון, ארצות הברית
2005 - פרס אמיליה ואלורי, האקדמיה למדעים
2006 - חבר באקדמיה האירופית לאופתלמולוגיה
2006 - פרס המדע הגדול, קרן NRJ, המכון של צרפת
2006 - פרס המצוינות במחקר על הראייה, מכון המחקר של אלקון
2007 - חבר באקדמיה הבינלאומית לאופתלמולוגיה
2007 - פרס הבונים, רשת המחקר לבריאות הראייה, קוויבק
2007 - פרס אלטרן לחדשנות, קרן אלטרן
2007 - חבר באקדמיה למדעים, המכון של צרפת
2008 - מדליית זהב, אוניברסיטת פייר ומארי קירי
2008 - אביר לגיון הכבוד
2010 - דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת ז'נבה
2012 - הרצאת ז'ולס גונין, פרס קרן המחקר על הרשתית, רייקיאוויק
2012 - מדליית החדשנות של CNRS
2012 - קצין המסדר הלאומי להצטיינות
2015 - פרס לורה ליגט גונד
2024 - פרס וולף לרפואה במשותף עם בוטונד רושקה על כך שהובילו את פיתוחן של שיטות גנטיות פורצות דרך לעצירת מחלות ניווניות של הראייה.
ז'והאן מנזמבי הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פרייבורג מהבונדסליגה ובנבחרת שווייץ.
מנזמבי גדל במחלקת הנוער של סרבט ז'נבה, ובשנת 2023 הצטרף למחלקת הנוער של פרייבורג.
בשנת 2024 החל לשחק בקבוצת המילואים של פרייבורג.
ב-21 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–3 על פ.צ.
היידנהיים במסגרת המחזור הרביעי בבונדסליגה לעונת 2024/2025. ב-12 באפריל 2025 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
הוא ערך 11 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שני שערים.
ב-7 ביוני 2025 ערך מנזמבי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 2–4 על נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
ב-10 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–4 על נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
מנזמבי נולד בשווייץ להורים מאנגולה ומהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ז'וזף-לואי לגראנז' היה מתמטיקאי ואסטרונום איטלקי ממוצא צרפתי מצד אביו, שהתאזרח בצרפת וחי גם בפרוסיה.
פטרונו של לגראנז' במשך עשרים שנה היה פרידריך השני, שכינה אותו "גדול המתמטיקאים באירופה".
על שמו של לגראנז' נקראים עשרות מושגים ובהם משפט הערך הממוצע של לגראנז' בחשבון אינפיניטסימלי, משפט לגראנז' בתורת החבורות, משפט ארבעת הריבועים של לגראנז' בתורת המספרים; ובמכניקה אנליטית – האופרטור לגראנז'יאן ומשוואות אוילר-לגראנז'.
לגראנז' נחשב למתמטיקאי צרפתי, אך האיטלקים טוענים כי הוא בעצם איטלקי, היות שלמשפחתו יש ענף איטלקי גדול, ולגראנז' עצמו נולד בעיר טורינו שבאיטליה, שם היה אביו פקיד בכיר בחצרו של מלך סרדיניה.
למרות מעמדו הבכיר של האב, המשפחה לא הייתה עשירה, עקב הפסדים כספיים כבדים שנחל האב בהשקעות לא מוצלחות.
אך ההסתבכות הפיננסית הועילה לעולם המתמטיקה, שכן כעבור שנים אמר לגראנז': "לו הייתי עשיר, לא הייתי מקדיש את חיי למתמטיקה".
לגראנז' היה גם מחלוצי המכניקה האנליטית כאשר פיתח פורמליזם חזק ואלגנטי יותר לחוקי ניוטון, המתבסס על חשבון וריאציות.
על בסיס עבודתו פיתח ויליאם רואן המילטון את המכניקה ההמילטוניאנית, שהייתה אבן דרך חשובה בניסוח מתקדם של חוקי הפיזיקה.
לגראנז' נולד ב-1736 בטורינו שבצפון איטליה, בשם ג'וזפה לודוביקו לגראנג'ה (Giuseppe Lodovico Lagrangia).
אביו, אשר היה מופקד על אוצר צבא ממלכת סרדיניה, היה אמיד ובעל מעמד חברתי גבוה, אך עוד לפני שבנו התבגר, הוא איבד את מרבית רכושו בספקולציות, ולגראנז' הצעיר נאלץ לסמוך על יכולותיו שלו.
הוא התחנך במכללה של טורינו, ורק כאשר מלאו לו שבע-עשרה שנה החל להראות סימני עניין במתמטיקה.
עניינו בנושא התעורר בעקבות דיווח של אדמונד היילי אשר בו נתקל במקרה.
ללא עזרה ובודד השליך עצמו ללימודי מתמטיקה; בסוף שנה של לימודים בעמל רב ורצוף הוא כבר היה מתמטיקאי מוצלח ונעשה מרצה בבית הספר לארטילריה.
לגראנז' לא למד מתמטיקה באופן מסודר, והדבר ניכר במאמר הראשון שחיבר, בגיל תשע-עשרה שנה, שעסק באנלוגיה בין משפט הבינום לכלל לייבניץ.
הוא אף העז ושלח את מאמרו ללאונרד אוילר.
זמן קצר לאחר מכן, גילה כי התוצאה אליה הגיע כבר הופיעה בהתכתבות בין לייבניץ ויוהאן ברנולי.
חרף התחלה בלתי מרשימה זו, הוא המשיך לעסוק במחקר, וב-1754 מצא פתרון לבעיית ההיקף הקבוע, שהייתה נושא לדיון במשך כחמישים שנה.
שוב שלח את עבודתו לאוילר.
אוילר זיהה את הכלליות של השיטה שבה השתמש לגראנז' וכן את עליונותה על שיטתו; ובמחווה נדירה הוא עיכב מאמר שכתב לפני כן כדי שללגראנז' יהיה מספיק זמן להשלים את עבודתו, המהווה בסיס לענף הידוע היום בשם "חשבון וריאציות".
את השם לענף החדש במתמטיקה הציע אוילר.
צעד זה הציב את לגראנז' בשורה הראשונה של המתמטיקאים בתקופתו.
ב-1755, והוא בן 19 בלבד, מונה לגראנז' לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה של טורינו, העיר שהייתה לימים (1861) עיר הבירה הראשונה של איטליה המאוחדת.
כעבור זמן קצר הוצעו לו משרות אקדמיות יוקרתיות יותר, אך הוא העדיף להישאר בעיר מולדתו, שם הייתה לו האפשרות לעסוק במתמטיקה בשלווה.
במשך השנים הבאות פרסם שורה של מאמרים חשובים בתחומים שונים במתמטיקה ובפיזיקה.
בשנת 1758 ייסד לגראנז' חברה בעזרת כמה מתלמידיו, שלאחר מכן אוחדה לאקדמיה של טורינו, ומרבית מכתביו המוקדמים נמצאים בחמשת הכרכים הראשונים של פעולותיה, אשר נקראים בשמם "Miscellanea Taurinensia".
רבים מהם הם מאמרים מדעיים סבוכים.
בכרך הראשון נמצא מאמר בנושא התקדמות גלי קול; שם הוא מתקן טעות שעשה ניוטון, מקבל את המשוואה הדיפרנציאלית הכללית של התקדמות הקול בחומר (משוואת הגלים), ואף מביא פתרון שלה עבור תנועה בקו ישר.
בספר זה הוא גם נותן פתרון מלא לבעיית המיתר המוחזק בקצותיו.
במאמר זה הוא מצביע על חוסר כלליות בפתרונות של טיילור, ד'אלמבר ואוילר ומגיע למסקנה שצורת המיתר בכל רגע נתון נתונה על ידי .
המאמר מסיים בדיון בהדים, פעימות וצלילים מורכבים.
מאמרים אחרים בכרך זה הם על סדרות מתכנסות, הסתברות ועל חשבון וריאציות.
הכרך השני מכיל מאמר ארוך שמכיל תוצאות של כמה מאמרים מהראשון על תורת הסימונים בחשבון הווריאציות והוא גם מראה את שימושו על ידי הסקה של עקרון הפעולה המינימלית ועל ידי פתרון של כמה בעיות בדינמיקה.
הכרך השלישי מכיל פתרונות של כמה בעיות בדינמיקה בדרך של חשבון וריאציות, כמה מאמרים על חשבון אינטגרלי, פתרון לבעיה שהציג פרמה שהיא מציאת מספר כך ש- יהיה ריבוע שלם, כאשר הוא שלם נתון שאיננו ריבוע, וגם את המשוואות הדיפרנציאליות של תנועת שלושה גופים הנעים תחת השפעת משיכה הדדית.
בשנת 1761 נחשב לגראנז' כאחד המתמטיקאים הגדולים ביותר שחיו בתקופה, אך המאמץ הבלתי פוסק של תשע השנים שחלפו השפיע רבות על בריאותו ורופאיו לא הסכימו להיות אחראים יותר לבריאותו אם לא ינוח ויתאמן.
אף על פי שבריאותו הוטבה באופן זמני, עצביו מעולם לא חזרו לתקנם, והוא סבל מהתקפות של מלנכוליה.
עבודתו הבאה ב-1764 על תנודות הירח (ליברציה) וההסבר מדוע אותן פנים של הירח תמיד פונות לכדור הארץ, בעיה שהוא פתר בעזרת עבודה וירטואלית.
הפתרון שלו מעניין במיוחד כיוון שהוא כולל את תחילת הרעיון של משוואות תנועה כללית, אותן הוא ניסח לראשונה באופן פורמלי ב-1780.
לגראנז' החל בנסיעה ללונדון, אך נפל למשכב בפריז.
הוא התקבל שם בכבוד רב, אך בהמשך נאלץ לעזוב את החברה המבריקה של עיר זו ולחזור לחיים הפרובינציאליים של טורינו.
אף על פי כן, המשך שהייתו בפיימונטה הייתה קצרה.
ב-1766 כתב לו פרידריך הגדול שהוא, "המלך הגדול של אירופה", מעוניין לארח אותו, "המתמטיקאי הגדול של אירופה", בחצרו.
לגראנז' הסכים להצעתו ובילה את עשרים השנים הנותרות בפרוסיה, שם הוא חיבר מספר רב של מאמרים שפורסמו בברלין ובטורינו, ואת עבודתו המונומנטלית "מכניקה אנליטית" (Méchanique Analytique).
בברלין החליף לגראנז' את אוילר כראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת ברלין.
שם המשיך בעבודתו בעיקר בתחום האסטרונומיה, וזכה במספר פרסים חשובים על עבודותיו.
עם זאת עסק גם בתחומים אחרים.
הוא הוכיח מספר משפטים חשובים בתורת המספרים, ובהם את משפט ארבעת הריבועים, האומר כי כל שלם חיובי הוא סכום של ארבעה ריבועים.
הוא גם חקר משוואות ממעלה רביעית, והראה מדוע משוואות אלה ניתנות לפתרון בעזרת שורשים.
עבודה זו מהווה את הבסיס לתורת החבורות.
לגראנז' היה חביב המלך, שהיה משוחח עמו רבות על היתרונות של חיים רגילים.
את הלקח לגראנז' למד, ומאז לימד את נפשו ואת גופו כאילו היו מכונות, ומצא בדרך של ניסוי את כמות העבודה שהוא מסוגל לעשות מבלי להישבר.
בכל לילה היה שם לעצמו מטרה ממשית ליום המחרת, ובסיום כל ענף בנושא שכתב, היה כותב סיכום כדי לראות אילו נקודות בהדגמה או בחומר היו ניתנות לשיפור.
הוא תמיד חשב על נושא המאמרים שלו עד הסוף והיה כותב אותם ללא מחיקות כלל.
במשך שנותיו בברלין הידרדר מצבו הבריאותי, ומצבה של רעייתו אף החמיר אף יותר.
לאחר מותה ב-1783 שקע לגראנז' בדיכאון, ושהותו בברלין שוב לא הייתה מאושרת כמקודם.
אוניברסיטאות רבות ניסו לפתותו לשוב לאיטליה, אך ב-1787 החליט לעבור דווקא לפריז, שם הוצעה לו באקדמיה למדעים משרה שלא כללה חובת הוראה.
הוא בילה שם את שארית הקריירה שלו, ואף שרד את המהפכה הצרפתית, הודות לאופיו הקונפורמיסטי וכן הודות לעובדה שהשלטונות הצרפתיים עצמם היו מעוניינים לשמור על שלומו, ופטרו אותו ממספר גזירות שהוטלו על נתינים זרים.
הוא המשיך בעבודתו, ופרסם מספר ספרים שסיכמו את תרומותיו למדע.
נפוליאון העניק לו את אות לגיון הכבוד, וכן תואר אצולה.
לגראנז' מת בפריז ב-10 באפריל 1813. זכרו מונצח בלוח הזיכרון שעל מגדל אייפל, ועל שמו נקראים רחובות בפריז ובטורינו.
שלל מונחים בפיזיקה ומתמטיקה, לרבות קרויים על שמו.
אחד ממכתשי הירח, ואסטרואיד קרויים על שמו.
פעילויות המחשבה שלו בזמן אותן עשרים שנה היו יוצאות דופן.
לא רק שהוא יצר את "Méchanique Analytique", הוא אף תרם בין מאה למאתיים מאמרים לאקדמיות של ברלין, טורינו ופריז.
כמה מהם הן למעשה עבודות מקיפות, וכולן ללא יוצא דופן בעלות מידה רבה של מצוינות.
חוץ מתקופה קצרה בה היה חולה, כשאז הוציא בממוצע מאמר אחד בחודש.
מבין אלו, העבודות הבאות חשובות במיוחד:
ראשית, תרומתו את הכרכים הרביעי והחמישי של ה-"Miscellanea Taurinensia" (1766–1773).
החשוב מביניהם הוא כרך מ-1771, שבו הוא משוחח על מספר תצפיות אסטרונומיות שצריכות להיות משולבות כדי להשיג את התוצאה הסבירה ביותר.
ומאוחר יותר, תרומתו של מאמר על לחץ שמפעילים נוזלים בתנועה, והשני על אינטגרציה בעזרת סדרות אינסופיות, וסוג הבעיות שבהן השיטה בת-יישום.
אף על פי כן, רוב מאמריו בתקופה זו נתרמו לאקדמיה של ברלין.
אחדים מהם עוסקים בשאלות באלגברה.
דיון על פתרון במספרים שלמים של משוואות בעלות אינסוף פתרונות (1769 ו-1770)
מאמר בנושא תורת האלימינציה 1770
מאמר על פתרון כללי למשוואה אלגברית מכל מעלה (1770, 1771); שיטה זו נכשלת במשוואות ממעלה גדולה מ-4
פתרון מלא של משוואה בינומית מכל מעלה (נכלל במאמר לעיל)
לבסוף, ב-1773, טיפולו בדטרמיננטות מסדר 2 ו-3.
חלק ממאמריו המוקדמים עוסקים בשאלות הקשורות בתורת המספרים.
הוכחה שכל מספר שלם שאינו ריבועי ניתן להציג כסכום של שניים, שלושה או ארבעה ריבועים שלמים (משפט ארבעת הריבועים) (1770).
הוכחה של משפט וילסון שאם ראשוני אז מתחלק ב- (1771).
כתביו ב-1773, 1775 וב-1777, אשר מדגימים חלק מהתוצאות שהוזכרו על ידי פרמה ללא הוכחה.
דרך למציאת הגורמים של מספרים מהצורה .
ישנם גם מספר מאמרים שכתב על נקודות שונות בגאומטריה אנליטית.
בשנים 1772–1785 תרם מאמרים רבים שיצרו את ענף המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות.
חלק גדול ממאמרים אלו נאספו במהדורה השנייה של ספרו של אוילר "חשבון אינטגרלי", שפורסם ב-1794.
מאמריו של לגראנז' בנושא המכניקה מוזכרים להלן.
לבסוף, ישנם מספר מאמרים על מספר בעיות באסטרונומיה.
עבודה על המשיכה של אליפסואידים, 1773: מבוססת על עבודתו של מקלורין.
למשל, בטיפולו בבעיה מסוימת בדינמיקה של גוף קשיח הוא החליף את הטיפול בבעיה בטיפול כללי יותר, תוך ניסוח משוואה כללית שכעת נכתבת בצורה:
כאשר T מייצגת את האנרגיה הקינטית ו-V מייצגת את האנרגיה הפוטנציאלית של המערכת.
לאחר מכן הוא הציג את השיטה שכעת ידועה כשיטת כופלי לגראנז' - אף על פי שזו לא הפעם הראשונה שהיא הוצגה - כאמצעי לפתור את המשוואה הזאת.
בחיבורו, לא רק שלגראנז' הציג עקרונות כלליים, אלא גם הדגים איך לפתור בעזרתם בעיות מכניות מורכבות שונות; למשל, הוא ערך אנליזה מתמטית לבעיית הסביבון הלא יציב.
כמו כן, יישום מוצלח במיוחד לעקרונותיו החדשים היה לפתרון בעיות הידרודינמיות; למשל, באמצעות תיאור מוכלל של תנועת זורמים, השיג את הפתרון המתמטי הראשון בתאוריה הליניארית של גלי מים.
בין משפטים חשובים אחרים ישנה הטענה שהאנרגיה הקינטית המועברת למערכת על ידי מתקפים קצרים תחת אילוצים נתונים היא מרבית, ואת עקרון הפעולה המינימלית.
כל האנליזה שערך נראית כה אלגנטית שסר ויליאם רואן המילטון הצהיר פעם שניתן לתאר את העבודה כולה בצורה לא אחרת מאשר כפואמה מדעית.
לגראנז' הדגיש שמכניקה מתקדמת היא ענף של מתמטיקה עיונית האנלוגי לגאומטריה של ארבעה ממדים; כלומר שיש להתייחס לשלוש הקואורדינטות המרחביות כמו גם לקואורדינטה זמנית אחת; והוא התגאה בכך שלא ניתן למצוא ולו דיאגרמה אחת מתחילת הספר ועד סופו.
ז'וּזֶה סאראמאגוּ (בפורטוגזית: José de Sousa Saramago; 16 בנובמבר 1922 – 18 ביוני 2010), היה סופר, מחזאי ופובליציסט, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1998. נחשב לאחד מגדולי סופרי פורטוגל.
סאראמאגו הוא זוכה פרס קמואש לשנת 1995.
סאראמאגו נולד בכפר אזיניאגה, כ-100 ק"מ צפונית־מזרחית לליסבון, לאביו, ז'וזה דה סוזה שהיה חקלאי, ולאמו, מאריה דה פְּיֶדאדה.
בשנת 1924 עבר עם משפחתו לליסבון בה עבד אביו כשוטר.
אחיו בן ה-4 של סאראמאגו, פרנסישקו, מת חודשים ספורים אחרי המעבר לליסבון.
על פי עדותו של סאראמאגו לא היו בביתו ספרים כלל, ואת ספרו הראשון הוא קנה בעצמו בגיל 19.
לאחר סיום לימודיו עבר סאראמאגו קורס קצר במכונאות ועבד כמכונאי רכב במוסך.
לאחר שעות העבודה היה הולך לספרייה העירונית וקורא ספרים.
לאחר נישואיו בשנת 1944 התקבל לעבודה בשירות הסעד הממשלתי.
סאראמאגו התחתן עם אילדה רייש בשנת 1944. בתם היחידה, ויאולנטה, נולדה ב-1947.
בשנת 1947 התפרסם הרומן הראשון שלו, "אדמת החטא".
בשנת 1949 פוטר מעבודתו, ומורו למכונאות לשעבר קיבל אותו לעבודה במפעל מתכת אותו ניהל.
בשלהי שנת 1950 התקבל לעבודה בהוצאת הספרים Estudos Cor כמנהל הייצור.
עבודה זו אפשרה לו היכרות עם חשובי הסופרים בפורטוגל ועם הדמויות החשובות בעולם הספרות, ודרכו כסופר נסללה לפניו.
סאראמאגו שימש גם כמבקר ספרותי במקביל לעבודה זו, עד שנת 1971, אז התמנה לעורך המוסף הספרותי ולאחר מכן לעורך ראשי של העיתון
מאז הייתה הכתיבה עיסוקו העיקרי.
ב-1982 כתב את דברי ימי מנזר, בשנת 1984 פרסם את שנת מותו של ריקרדו ריש, ב-1986 את רפסודת האבן, ב-1987 את המחזה חייו השניים של פרנציסקוס מאסיזי, ב-1989 את המצור על ליסבון ושנתיים לאחר מכן את יצירתו השנויה במחלוקת הבשורה על פי ישו.
ב-1995 התפרסם "על העיוורון" - המצליח בספריו.
סאראמאגוּ זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1998. מאז התפרסם שמו ברחבי אירופה והוא זכה להצלחה רבה בכל רחבי העולם.
בשנת 2003, לאחר צאת ספרו גאונות: פסיפס של מאה מוחות יצירתיים מופתיים, מבקר הספרות האמריקאי הרולד בלום כינה את סאראמאגו "הסופר החי המוכשר ביותר בעולם החי", "המאסטר" ו"אחד מהענקים האחרונים של הז'אנר הספרותי הנכחד".
היה חבר המפלגה הקומוניסטית של פורטוגל עד 1969. הוא התגורר בלנזארוט שבאיים הקנריים.
סאראמאגו נפטר בגיל 87 בביתו שבאיים הקנריים.
סאראמאגו נוטה לכתוב משפטים ארוכים ומשתמש בפיסוק שרבים נוטים להחשיבו כשגוי.
הוא אינו משתמש במירכאות כדי להבחין דו-שיח (במקור ניתן להבחין בתחילת המשפטים החדשים על פי האות הרישית; בתרגום העברי הראשון של דברי ימי מנזר נעשה ניסיון להתחיל את המשפטים באות עברית גדולה יותר, אך בספרים הבאים הרעיון נזנח).
רבים מ"משפטיו" עשויים להיות באורך של דף או יותר, ופסקאותיו תואמות באורכן לפרקים בספריהם של סופרים אחרים, זאת מכיוון שהוא נוטה להשתמש בפסיק במקום שבו כותבים אחרים היו משתמשים בנקודה.
העלילה בספריו עמוסה בהסתעפויות ובתת-עלילות, גיבורים רבים ומעברים מהירים מעבר להווה ובחזרה.
כל זאת, דורש מהקורא ריכוז, תשומת לב ומעורבות רבה.
סאראמאגו לרוב מציג נקודת מבט חתרנית על אירועים היסטוריים.
בעבודותיו (למשל, בספרו "הבשורה על פי ישו") הוא מנסה להדגיש את הגורם האנושי באירועים ההיסטוריים, במקום להציג את העלילה ההיסטורית המקובלת והרשמית.
כמה מעבודותיו עשויות להראות כאלגוריות בהקשרים מסוימים.
בספרו "המצור על ליסבון" עוברת העלילה הלוך וחזור בין ההווה לבין כיבוש ליסבון המוסלמית בידי הצבא הנוצרי, אחד החשובים באירועי הרקונקיסטה (בפורטוגזית: רקונקישטה) ואירוע מייסד בתולדותיה של פורטוגל.
לגיבור הספר בן המאה העשרים ישנה תחושה מעורבת ביותר לגבי אירוע זה: מצד אחד, הוא פורטוגזי, בן לתרבות הפורטוגזית הנוצרית בת מאות השנים (גם אם אינו דתי במיוחד בעצמו) וער לעובדה כי אלמלא כיבוש ליסבון המוסלמית והפיכתה לבירת פורטוגל, לא הייתה האומה הפורטוגזית קמה כלל.
הספר נפתח בתיאור עליית המואזין על צריח המסגד של ליסבון לקרוא למאמינים לתפילה, כאשר מאוחר יותר מוזכר כי הכובשים הנוצרים מילאו את המסגד בגופות של תושבי ליסבון שנטבחו ואחר כך הפכו אותו לכנסייה.
בחלקים המאוחרים יותר, חלק גדול מהעלילה מתואר מנקודת ראותו של חייל בצבא הנוצרי הצר על ליסבון, המתואר כדמות חיובית למדי ולא במיוחד צמא דם.
החייל נושא, ולא במקרה, שם ערבי, דבר הרומז לכך שהוא עצמו בן למשפחה מוסלמית שהתנצרה (כשם שנוצרים רבים התאסלמו עם הגיעם של הכובשים המוסלמים מאות שנים לפני כן).
בכך מנסה סאראמאגו להביע את התחושה של רצף היסטורי באוכלוסייה המתגוררת בשטחה של פורטוגל של היום, למרות הבדלי הדת והמלחמות העקובות מדם בין נוצרים ומוסלמים.
ביקורתו על מדיניות ישראל בשטחים
בשנת 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, הגיע סאראמאגו, יחד עם סופרים נוספים החברים בפרלמנט הסופרים הבינלאומי, לביקור הזדהות בשטחי הרשות הפלסטינית.
כאיש רוח בעל השקפה אנרכו-קומוניסטית ביקר סאראמאגו מוסדות רבים, ובפרט את הכנסייה הקתולית, האיחוד האירופי, קרן המטבע הבינלאומית ועל פי גישתו זו גם ביקר בחריפות פעילותה הצבאית של מדינת ישראל.
בעקבות התרשמותו בביקור זה יצא סאראמאגו בגינוי חריף של פעולות מדינת ישראל בשטחים תוך השוואתן לפעולות הנאצים במחנה ההשמדה אושוויץ.
לדבריו: "זה אותו הדבר גם אם מתחשבים בהבדלי הזמן והמקום", וכן טען: "היהודים לא ראויים עוד לסימפתיה בעבור סבלם בשואה...
לחיות תחת צללי השואה ולצפות למחילה על כל דבר שיעשו בשם סבלם נראה לי גס.
הם לא למדו כלום מסבל הוריהם וסביהם."
דבריו של סאראמאגו עוררו סערה ציבורית ורבים בישראל קראו להחרים את ספריו.
הליגה נגד השמצה הכריזה על הערות אלו כאנטישמיות.
אברהם פוקסמן, יושב ראש הליגה, אמר כי "הערותיו של ז'וזה סאראמאגו מסיתות, תוקפניות מאוד ומציגות בערות ודעה קדומה על היהודים".
לעומת כל אלה, אחרים סימנו דווקא הביקורת על הביקורת של סאראמאגו כשימוש ציני בזכר השואה במטרה להדוף ביקורת לגיטימית.
סאראמאגו טען להגנתו שהערותיו כוונו כלפי מדיניות ישראל בנושא הפלסטינים.
הוא טען שישראל לא יכולה לטעון שהיא מייצגת את יהודי התפוצות ולא יכולה לכנות "אנטישמיות" כל ביקורת נגד פעולותיה.
כמו כן אמר: "שימו לב, לא אמרתי שרמאללה זהה לאושוויץ, זו אמירה מטופשת.
מה שאמרתי הוא שהרוח של אושוויץ שורה על רמאללה.
היינו שמונה סופרים, כולם הצהירו הצהרות, אבל הישראלים לא טרחו להגיב עליהן.
רק העובדה ששמתי את האצבע שלי על הפצע ששמו "אושוויץ" גרמה להם לקפוץ."
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, סאראמאגו פרסם הצהרה המגנה את מדיניות ישראל, יחד עם טארק עלי, נועם חומסקי ואחרים.
בהצהרה נכתב: "ישראל יזמה מהלך לטווח ארוך, צבאי, כלכלי וגאוגרפי, שמטרתו הפוליטית היא לא פחות מחיסולה של האומה הפלסטינית."
אי נעלם, תרגמה מפורטוגזית מרים טבעון, הוצאת הספרייה הקטנה, הקיבוץ המאוחד ספרי סימן קריאה, 2009
ז'וזה מריו דוש סנטוס פליקס מוריניו (בפורטוגזית: José Mário dos Santos Félix Mourinho; נולד ב-26 בינואר 1963) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי וכיום משמש כמאמנה של בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בנעוריו שיחק מספר משחקים במועדונים קטנים בפורטוגל, אך לא בלט כשחקן.
מגיל צעיר הכין דיווחי משחק לאביו, השוער הפורטוגזי פליקס מוריניו.
מוריניו מונה ב-1992 למתורגמן של המאמן האנגלי בובי רובסון, מאמנה של ספורטינג ליסבון, לאחר מכן עבר לפורטו לאחר שמונה רובסון למאמנה.
עם הזמן העביר רובסון סמכויות מקצועיות למוריניו עד שמינה אותו לאחד מעוזריו.
בהמשך אותו עשור שימש כעוזר מאמן במספר קבוצות, בין היתר היה עוזרו של לואי ואן חאל בברצלונה בשנים 1997–2000.
בשנת 2000 החל מוריניו, ששימש כעוזר מאמן במועדון הפאר הפורטוגלי בנפיקה ליסבון, את קריירת האימון המקצוענית שלו.
הוא החליף את המאמן הראשי בקבוצה, הגרמני יופ היינקס, שהתפטר.
לאחר תשעה משחקים דרש מוריניו את הארכת חוזהו לעונה הבאה.
בעקבות זאת החליט יו"ר הקבוצה לפטרו, חרף ניצחון 0–3 על ספורטינג ליסבון בדרבי.
בעונת אימן מוריניו את הקבוצה הפורטוגלית לייריה.
באמצע העונה, בעת שלייריה דורגה במקום החמישי בליגה, חתם בפורטו.
את עונת 2001/2002 סיימה פורטו במקום השלישי (מוריניו החל לאמן אותה בינואר 2002, כלומר באמצע העונה), ולאחר מכן הפכה פורטו לאחת הקבוצות החזקות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הפורטוגזי.
בעונת 2002/2003, עונתו המלאה הראשונה, זכתה הקבוצה באליפות עם 27 ניצחונות, חמש תוצאות תיקו ושני הפסדים בלבד, בהפרש של 11 נקודות מבנפיקה, המועדון ממנו פוטר שנתיים קודם לכן.
כמו כן, זכתה הקבוצה באותה עונה בגביע הפורטוגזי ובגביע אופ"א, לאחר ניצחון 2–3 בהארכה על סלטיק במשחק הגמר, מה שהפך לטרבל מרשים.
בעונה שלאחר מכן זכתה פורטו באליפות ה-20 במספר בהיסטוריה של המועדון, עם יתרון שמונה נקודות על המקום השני, כשקבוצתו מפסידה לראשונה באותה עונה רק חמישה שבועות לפני סיום הליגה.
בגמר הגביע הפסידה פורטו לבנפיקה, אולם שבועיים מאוחר יותר, זכתה הקבוצה בליגת האלופות לאחר ניצחון 0–3 על מונקו במשחק הגמר, כשלכל אורך הטורניר הפסיד רק פעם אחת, לריאל מדריד בשלב הראשון.
לאחר הזכייה בליגת האלופות מוריניו עבר לצ'לסי ביוני 2004 והפך לאחד המאמנים עם השכר הגבוה ביותר בעולם.
בחודשיים הראשונים של העונה ספג ביקורות על סגנון משחקו ההגנתי, אך בהמשך החלה צ'לסי לשחק בצורה התקפית יותר ועד דצמבר הגיעו לראש הליגה האנגלית ולשלב הנוקאאוט של ליגת האלופות.
ב-27 בפברואר 2005 הוביל את צ'לסי לזכייה בגביע הליגה לאחר ניצחון על ליברפול 2–3 בהארכה.
במרץ, הוביל את צ'לסי לניצחון דרמטי על ברצלונה לאחר הפסד 1–2 במשחק הראשון, צ'לסי הבקיעה שלושה שערים ב-15 הדקות הראשונות של המשחק השני בדרך לניצחון כללי 4–5.
ב-31 במרץ קיבל מוריניו עונש השעיה משני משחקים בינלאומיים וקנס, לאחר שהקניט את השופט אנדרס פריסק לאחר ההפסד בליגת האלופות לברצלונה.
מוריניו אמר שאחד האנשים מצוותו ראה את פרנק רייקארד, מאמן ברצלונה, מדבר עם פריסק בהפסקה, וטען שזה מה שהשפיע על החלטותיו.
ב-30 באפריל 2005 הבטיחו מוריניו וצ'לסי את הזכייה באליפות, 50 שנה לאחר האליפות הקודמת של המועדון, עם ניצחון 0–2 על בולטון וונדררס באצטדיון ריבוק.
למרות זאת, בליגת האלופות הודחה מהתחרות בשלב חצי הגמר לאחר הפסד לליברפול, בעונה זו נבחר כמאמן השנה של ה-BBC.
ב-2 ביוני 2005 הוא נקנס ב-200,000 לירות שטרלינג על חלקו בפגישה עם מגן ארסנל אשלי קול בינואר 2005.
ב-29 באפריל 2006 ניצחה צ'לסי את מנצ'סטר יונייטד 0–3 וזכתה באליפות השנייה ברציפות בהדרכת מוריניו.
אחרי שתי אליפויות רצופות את עונת פתחה צ'לסי בצורה פחות טובה, בין השאר בשל פציעתו של השוער פטר צ'ך.
עם זאת צ'לסי נשארה בתמונת האליפות עד למחזורים האחרונים אך לבסוף זכתה בה מנצ'סטר יונייטד.
צ'לסי זכתה בגביע האנגלי כשניצחה 0–1 את אותה מנצ'סטר יונייטד.
יחסיו של מוריניו עם בעלי הקבוצה, רומן אברמוביץ' היו מעורערים, ופתיחת עונה בינונית בשנה לאחר מכן דרדרה את מעמדו בעיני הבעלים.
ב-20 בספטמבר 2007, בהחלטה משותפת עם מנהלי הקבוצה, סיים מוריניו את דרכו בצ'לסי כשאברהם גרנט ממונה כמחליפו.
מוריניו, או "The Special One" ("המיוחד") כפי שקרא לעצמו כשחתם בקבוצה, היה יקיר האוהדים שלא הסכימו בתחילה לקבל את עזיבתו.
ב-2 ביוני 2008 חתם מוריניו באינטר מילאנו.
בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה באליפות, הגיע לשמינית גמר ליגת האלופות וחצי גמר הגביע האיטלקי.
בסוף אותה עונה חוזהו הוארך עד 2012.
בשנת 2010 זכה בליגה באליפות ובגביע האיטלקי ובכך השלים דאבל.
באותה השנה הדיח מוריניו את צ'לסי, קבוצתו לשעבר, בשלב שמינית גמר ליגת האלופות ובחצי הגמר, נגד ברצלונה, הפייבוריטית לזכייה, ניצח 1–3 בסן סירו.
בקאמפ-נואו שיחק בשיטה הגנתית מיוחדת, בעיקר לאחר שנותר עם עשרה שחקנים, וקיבל הרבה ביקורות על שיטת המשחק, חיוביות ושליליות.
במשחק השני הפסיד 0–1 והעפיל לגמר.
באותו גמר זכה להניף את הגביע כשניצח 0–2 את באיירן מינכן, וקבע טרבל היסטורי ראשון לאינטר ובכלל לקבוצה איטלקית.
בזכייה זאת הפך לשלישי בהיסטוריית הכדורגל שזכה בליגת האלופות (או גביע אירופה לאלופות) בשני מועדונים שונים.
במאי 2010 חתם לארבע עונות בריאל מדריד בהן ירוויח כעשרה מיליון אירו בעונה.
ב-31 במאי 2010 הוצג רשמית מוריניו כמאמן ריאל מדריד.
ב-29 בנובמבר 2010 ברצלונה אירחה את ריאל מדריד למשחק ליגה בקאמפ נואו, בו הנחילה לקבוצתו של מוריניו תבוסה 0–5. ב-2 באפריל 2011, כמאמן ריאל, חווה מוריניו הפסד ביתי 0–1 לספורטינג חיחון ששבר עבורו רצף של 150 משחקי בית ללא הפסד.
רצף זה נמשך מאז 23 בפברואר 2002, כאשר מוריניו עדיין אימן את פורטו.
בינואר 2011 זכה בתואר מאמן השנה בעולם לשנת 2010. באפריל 2011 הוביל את ריאל מדריד לזכייה בגביע המלך הספרדי, לאחר ניצחון בגמר על ברצלונה, בשער של כריסטיאנו רונאלדו בדקה ה-103. הייתה זו זכייתה הראשונה של ריאל מדריד בתואר לאחר הפסקה בת 18 שנים.
במאי 2012 זכה עם ריאל מדריד באליפות ספרד, שלושה מחזורים לפני תום העונה, לאחר ניצחון על אתלטיק בילבאו - הישג שהפך את ז'וזה מוריניו למאמן השלישי בהיסטוריה שמצליח להוביל ארבע קבוצות מארבע מדינות שונות לזכייה באליפויות במדינותיהן, ולראשון שזוכה באליפויות בשלוש הליגות הבכירות באירופה (אנגליה, ספרד ואיטליה).
ב-28 בפברואר 2013 החליטה מועצת העיר סטובל לקרוא את אחד מרחובות העיר על שמו של מוריניו, כהוקרה על הישגיו ותרומתו לענף הכדורגל.
בעונת 2012/2013 לא הצליח מוריניו להוביל את ריאל מדריד לזכייה בתארים.
בחצי גמר ליגת האלופות הודחה הקבוצה על ידי בורוסיה דורטמונד, בגמר גביע המלך נוצחה על ידי יריבתה העירונית, אתלטיקו מדריד, ואת האליפות הפסידה לברצלונה.
כמו כן, הסתכסך מוריניו עם חלק משחקני הקבוצה ובראשם הקפטן ושוער הקבוצה איקר קסיאס בו הוא חשד כי הוא מדליף מחדר ההלבשה ובשל כך הדיח אותו מההרכב.
לקראת תום העונה הודיע נשיא הקבוצה פלורנטינו פרס כי, בתיאום עם המאמן, הוחלט שהוא יעזוב את הקבוצה.
ביוני 2013 מונה למאמן צ'לסי בפעם השנייה, והוביל אותה עד לחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי אתלטיקו מדריד.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע הליגה ובאליפות אנגליה, בפעם השלישית שלו ובפעם החמישית לקבוצה.
ב-17 בדצמבר 2015 פוטר מאימון הקבוצה, לאחר שהקבוצה הפסידה בתשעה משחקים מתוך 16 מתחילת העונה.
ב-27 במאי 2016, מונה מוריניו למנג'ר מנצ'סטר יונייטד כאשר החליף את לואי ואן חאל.
הוא חתם על חוזה לשלוש עונות בקבוצה.
ב-7 באוגוסט, ניהל מוריניו את משחקו הרשמי הראשון כמנג'ר מנצ'סטר יונייטד בניצחון 1–2 על לסטר סיטי במגן הקהילה.
ב-14 באוגוסט, ניהל מוריניו את משחק הליגה הראשון שלו כמנג'ר יונייטד בניצחון 1–3 על בורנמות'.
ב-27 בפברואר 2017, זכה מוריניו עם יונייטד בגביע הליגה האנגלי לאחר ניצחון 2–3 על סאות'המפטון.
ב-24 במאי 2017 זכה מוריניו עם יונייטד באליפות הליגה האירופית לאחר ניצחון 0–2 על אייאקס במשחק הגמר.
בדצמבר 2018 פוטר לאחר הפסד ליגה לליברפול והתרחקות נוספת של הקבוצה מצמרת הליגה.
ב-20 בנובמבר 2019 מונה למאמן טוטנהאם, לאחר שמאמנה הקודם פוצ'טינו פוטר בעקבות תוצאות מאכזבות.
באותה עונה סיים במקום השישי בליגה והודח בליגת האלופות בשלב שמינית הגמר על ידי רד בול לייפציג.
את העונה שאחר כך פתחו טוטנהאם היטב כאשר בדצמבר עוד הוליכו את טבלת הפרמייר ליג ועלתה לגמר גביע הליגה.
אך בהמשך העונה חלה ירידה חדה ביכולתה ששיאה הייתה הדחה מהליגה האירופית, וב-19 באפריל 2021 פוטר מהמועדון.
ב-4 במאי 2021 מונה למאמנה של רומא האיטלקית, אותה החל לאמן בעונת 2021/2022.
מוריניו הוביל את רומא לתואר אירופי ראשון בתולדות המועדון לאחר זכייה בקונפרנס ליג.
רומא גברה במשחק הגמר 0–1 על פיינורד, בזכות זכייה זו, זכה מוריניו בכל תואר אירופי אפשרי, המאמן הראשון והיחיד שעשה זאת, בנוסף, הוא המאמן היחיד שזכה בארבעה תארים אירופים עם ארבע קבוצות שונות.
בליגה סיימה רומא במקום השישי.
ב-16 בינואר 2024 פוטר מוריניו מרומא לאחר שלא עמד בציפיות בחצי העונה הראשונה.
ב-1 ביוני 2024 מונה למאמנה של פנרבחצ'ה הטורקית, אותה החל לאמן בעונת 2024/2025. הוא סיים עם הקבוצה במקום השני בליגה.
ב-29 באוגוסט 2025 פוטר מתפקידו לאחר הפסד לבנפיקה ליסבון והדחה משלב הפלייאוף של מוקדמות ליגת האלופות.
מוריניו נולד בעיר סטובל, דרומית לליסבון, בירת פורטוגל, לפליקס ומריה מוריניו, משפחה מהמעמד הבינוני, אביו היה שחקן כדורגל ואמו מורה.
כשהתבגר הוריו שלחו אותו לאוניברסיטה כדי להתמחות במנהל עסקים, אך הוא נשר מהלימודים ביום הראשון, משום שהחליט להתמקצע בספורט, למד מדעי הספורט וחינוך גופני באוניברסיטה הטכנית של ליסבון, ולאחר חמש שנים סיים את התארים בהצטיינות.
נישא למתילדה פאריה ב-1989, בתם הראשונה מתילדה נולדה ב-1996 ובנם ז'וזה ג'וניור יליד 1999, בנו משחק כדורגל באקדמיה של פולהאם.
בשנים שאימן בארצות שונות הייתה משפחתו עמו, ילדיו חונכו בעיקר באנגליה.
מוריניו דגמן למספר מותגי על כגון סמסונג, אדידס, אמריקן אקספרס, יגואר ועוד.
ב-2009 הוענק לו תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ליסבון.
הוא קתולי, שפת אמו היא פורטוגזית, אך הוא שולט גם באנגלית, ספרדית, איטלקית, קטאלנית וצרפתית.
ז'וזה סוקרטש דה קרבליו פינטו דה סוזה (בפורטוגזית: José Sócrates de Carvalho Pinto de Sousa ; נולד ב-6 בספטמבר 1957), הוא ראש ממשלת פורטוגל לשעבר.
דה סוזה נולד ב-6 בספטמבר 1957 בכפר וילאר דה מסאדה, במחוז אליז'ו שבצפון הכפרי בפורטוגל, כיום במרחק של 100 ק"מ צפונית מזרחית לפורטו.
הוא חבר המפלגה הסוציאליסטית משנת 1981 ואף שימש כמזכ"ל המפלגה, וחבר הפרלמנט משנת 1987.
בשנת 1995 נכנס לממשלה כשר לאיכות הסביבה, בממשלתו הראשונה של אנטוניו גוטרש.
ב-1997 הפך לשר הצעירים והספורט שבמהלכם ארגן את גמר היורו של הכדורגל ב-2004.
בשנת 1999 בממשלתו השנייה של גוטרש, מונה שוב לשר לאיכות הסביבה.
בשנת 2004 נבחר לראשות המפלגה הסוציאליסטית וב-12 במאי 2005 הפך לראש ממשלת פורטוגל.
במרץ 2011 נכשל בהעברת תוכנית כלכלית בפרלמנט והתפטר מתפקידו.
בבחירות הכלליות שהוקדמו בעקבות כך ל-5 ביוני עמד בראש מפלגתו שהפסידה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שלמרות שמה היא מפלגת מרכז-ימין).
בנובמבר 2014 נעצר בחשד לעבירות שחיתות, העלמת מס והלבנת הון.
לאחר 10 חודשים שוחרר למעצר בית.
ז'וזה רמאליו קראבליו דה פריטאס (בפורטוגזית: José Ramalho Carvalho de Freitas; נולד ב-3 ביוני 1980 בנאטאל, ברזיל), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
גדל בקבוצת סנטו אנדרה הברזילאית ועלה לבוגרים בשנת 1997. שם שיחק עד שנת 2007, כאשר במהלך השנים הושאל מספר פעמים לויטוריה ולסאו פאולו.
בתחילת שנת 2007 הגיע לישראל לשחק בבית"ר ירושלים כחיזוק ברזילאי נוסף ביחד עם קלבייר שוונקי וטוטו רושל שהיו חבריו בברזיל.
במשחקו הראשון בקבוצה הציג יכולת טובה אולם למרות זאת נשאר על הספסל ולא שיחק ברוב שלבי העונה.
במחזור החמישי של ליגת העל חתם רמאליו במכבי תל אביב ושוחרר בפגרת החורף של הליגה.
לאחר שחזר לברזיל שיחק בקבוצות נוספות, ובשנת 2013 חזר לקבוצת נעוריו, סנטו אנדרה.
ז'וזה מנואל רמוס-הורטה (בפורטוגזית: José Manuel Ramos-Horta; נולד ב-26 בדצמבר 1949) הוא פוליטיקאי מזרח-טימורי המכהן כנשיאה של מזרח טימור וחתן פרס נובל לשלום.
ראמוס-הורטה נולד בשנת 1949 בדילי, בירת מזרח טימור, לאם טימורית ולאב פורטוגלי שהוגלה לטימור הפורטוגזית דאז על ידי הדיקטטורה הסלאזרית.
הוא התחנך בבית ספר קתולי, בכפר הקטן סויבאדה, שנבחר מאוחר יותר על ידי פרטילין כמפקדה לאחר הפלישה האינדונזית.
מתוך אחד עשר אחיו ואחיותיו, ארבעה נהרגו על ידי הצבא האינדונזי.
ראמוס-הורטה למד משפט בינלאומי פומבי באקדמיה למשפט בינלאומי בהאג בשנת 1983 ובאוניברסיטת אנטיוכיה בג'ול ספרינגס, אוהיו, שם סיים תואר שני בלימודי שלום, בשנת 1984. הוא למד דיני זכויות אדם במכון הבינלאומי לזכויות אדם בשטרסבורג בשנת 1983. אחר כך סיים קורסים לתואר שני במדיניות חוץ אמריקאית באוניברסיטת קולומביה.
הוא חבר בכיר בקולג' סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד מאז 1987 ומדבר שוטף בחמש שפות: פורטוגזית, אנגלית, צרפתית, ספרדית והשפה הנפוצה ביותר במזרח טימור, טטום.
ראמוס-הורטה היה מעורב באופן פעיל בפיתוח המודעות הפוליטית בטימור הפורטוגזית, ועקב כך הוגלה למשך שנתיים בשנים 1970–71 למזרח אפריקה הפורטוגזית.
סבו, לפניו, הוגלה גם הוא, מפורטוגל לאיי האיים האזוריים, אז קייפ ורדה, גינאה הפורטוגזית ולבסוף לטימור הפורטוגזית.
ראמוס-הורטה היה ביו המתונים במנהיגות הלאומנית הטימורית המתעוררת, ומונה לשר החוץ בממשלת "הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור" שהוכרזה על ידי מפלגות תומכי העצמאות בנובמבר 1975. כשמונה לשר, ראמוס-הורטה היה רק בן 25. הוא עזב את מזרח טימור שלושה ימים לפני שחיילי אינדונזיה פלשו, כדי להציג בפני האו"ם את העניין הטימורי.
הוא הגיע לניו יורק כדי לפנות למועצת הביטחון של האו"ם ולהפציר בהם לנקוט בפעולה מול הכיבוש האינדונזי במהלכו ימותו כ-102,000 מזרח טימורים.
ראמוס-הורטה היה הנציג הקבוע של פרטילין באו"ם בעשר השנים הבאות.
חבריו באותה תקופה הזכירו שהוא הגיע לארצות הברית עם סכום כולל של 25 דולר בכיס.
מצבו הכספי היה לעיתים קרובות קשה באותה תקופה; הוא שרד בחלקו בחסד האמריקאים שהתפעלו מהפוליטיקה שלו ומהנחישות שלו.
יתר על כן, הוא היה חייב לנסוע ברחבי העולם כדי להסביר את עמדת מפלגתו.
בשנת 1993 הוענק פרס רפטו לתושבי מזרח טימור.
שר החוץ הגולה ראמוס-הורטה ייצג את אומתו בטקס הפרס.
מ-26 ביוני 2006 עד 19 במאי 2007 כיהן כראש ממשלת מזרח טימור והיה ראש הממשלה השני של המדינה.
במהלך כהונתו, ב-11 בפברואר 2008, נפצע רמוס-הורטה לאחר שכוח של מורדים תקף את ביתו.
בבחירות מזרח טימור של 2022, הוא נבחר בפעם השנייה כנשיא מזרח טימור, לאחר שגבר על הנשיא המכהן פרנסיסקו גוטרש.
הוא התחיל את תפקידו ב-20 במאי 2022.
ב-1996 זכה רמוס-הורטה בפרס נובל לשלום יחד עם קרלוס בלו על פעילותם לקראת פתרון של שלום בסכסוך במזרח טימור.
אחר כך היה פעיל בקידום האמנה לפיקוח על סחר בנשק.
ב-1998 קיבל את עיטור "הצלב הגדול של מסדר החירות" של פורטוגל.
ב-2002 קיבל פרס לוחית הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
ב-2007 קיבל את עיטור "צווארון מסדר הנסיך אנריקה" של פורטוגל.
ב-2010 קיבל את עיטור "ידיד כבוד של מסדר אוסטרליה"
הוא גרוש מאנה פסואה פינטו, שרת המינהל הממלכתי והפנימי של מזרח טימור, איתה יש לו בן, לורו הורטה, שנולד בגלות במוזמביק וכיום מכהן כשגריר מזרח טימור לסין.
ז'וזף בודן דה בואמורטיה (מצרפתית: Joseph Bodin de Boismortier, 23 בדצמבר 1689 – 28 באוקטובר 1755) היה מלחין צרפתי מתקופת הבארוק.
בואמורטיה כתב יצירות כליות רבות, קנטטות, אופרות בלט, ומוזיקה קולית מז'אנרים שונים.
הוא עסק בהלחנה באופן בלעדי, והיה מן המלחינים הראשונים שהתקיימו בלא פטרון והתפרנס מכתיבת יצירות מוזיקליות חדשות.
הוא הפך את החליל הקלאסי לפופולרי בצרפת.
ז'וזף בודן דה בואמורטיה נולד ב-1689 בטיונוויל, בחבל לורן במשפחתם של אטיין בודן דה בואמורטייה, איש צבא שנשלח לשרת בחיל המצב בעיר ושל לוסי גראווה, צעירה מקומית.
ז'וזף היה הבן היחיד והילד השני בין ארבעה ילדים.
משפחת בואמורטיה עברה מטיונוויל לעיר מץ, בה עשה אב המשפחה הסבה מקצועית לקונדיטור, לפי מסורת אבותיו.
ז'וזף רכש את השכלתו המוזיקלית במץ מידי ז'וזף ואלט דה מונטיני, מלחין-מוטטים ידוע באותה עת.
ב-1713 המשפחה עברה יחד עם מונטיני לפרפיניאן (על גבול קטלוניה), שם מצא בואמורטיה תעסוקה אצל המפקח המלכותי על הטבק.
הוא נישא למארי ואלט, בתו של צורף עשיר ואחיינית רחוקה של מורהוּ מונטיני.
בשנת 1724 עבר בואמורטיה יחד עם מארי אשתו לפריז, שם פצח בקריירת הלחנה מפוארת.
הוא היה מלחין פורה; קובצי יצירותיו הראשונים יצאו לאור בפריז כבר בשנת 1724. עד 1747 הוא הספיק לפרסם יותר ממאה קובצי יצירות בתחומי המוזיקה האינסטרומנטלית והקולית.
יצירותיו, בייחוד הקוליות, היו להצלחה כבירה באותם ימים.
כתוצאה מכך התעשר בואמורטיה, ולא נזקק לחסותו של פטרון, כנזכר מעלה.
כמה מיצירותיו פורסמו של ידי ידידו, ז'ואק-כריסטוף נודו (Naudot) שהיה חלילן ומלחין ופעיל בחוגי הבונים החופשיים של אותה התקופה.
בואמורטיה היה המלחין הצרפתי הראשון אשר כתב על פי מודל קונצ'רטו איטלקי, בששת הקונצ'רטי לחמישה חלילים אופוס 15 (1727).
הוא היה גם המלחין הצרפתי הראשון אשר כתב קונצ'רטו סולו לכלי, הקונצ'רטו לצ'לו (או ויול או בסון, 1729).
כמו כן, את מרבית יצירותיו כתב לחליל, ואת רובן פרסם.
הוא עצמו ניגן בחליל טרברסו או חליל בארוק.
יצירותיו לחליל ולבסון הן, בדרך כלל, המבוצעות מבין יצירותיו כיום.
לחליל אף כתב ספר הדרכה, שאבד מכבר.
יצירותיו הראשונות לחליל היו קטעי דואו לפי מסורת יוצרים צרפתים קודמים כמו מישל דה להבאר וז'אק מארטן אוטטר.
עם זאת הוא הלחין גם תחת ההשפעה האיטלקית שגברה בשנות ה-1720 בפריז.
בסלונים של החברה הגבוהה הצרפתית אצילים חובבי מוזיקה נהגו להתנסות בזמרה או בנגינת סונאטות או קטעי דואו לחלילים וכן יצירות אחרות לכלים כמו צ'מבלו ,כינור, אבוב, מוזט, ויולה וכו'.
הזמנת מספר גדול של יצירות כאלה הביאה לבואמורטיה פרנסה מרובה.
בנוסף כתב בואמורטיה גם יצירות לנגנים מקצועיים ידועים כמו האופוס 26 שנועד לצ'לן פייר לאבה, איש בורדו, או נגן ויולה דה גמבה לואי דה קה ד'ארוולואה (Louis de Caix d'Hervelois).
האחרון, שהיה ב-1736 שכנו, תיקן לו את האופוס 31 שבו רואים הוקרה למארן מארה.
בין היצירות לצ'מבלו ולחליל ידוע האופוס 91 שלו לצ'מבלו אובליגטו ולחליל, יצירה מאוחרת, שנכתבה בהשראת יצירות דומות של ז'אן-פיליפ ראמו "יצירות קונצרטנטיות לצ'מבלו".
את אופוס זה הקדיש בואמורטיה לחלילן ידוע שהיה גם מלחין, מישל בלאווה.
יצירה נוספת הראויה לציון היא סרנדה לתזמורת, יצירה אותה נוהגים לבצע מפעם לפעם.
בואמורטיה וראמו, אשר חיו ופעלו בשלהי תקופת הבארוק (ה"רוקוקו") בימיו של לואי החמישה-עשר, המשיכו לדגול במסורת הצרפתית, בהלחינם מוזיקה מלאת יופי ותחכום, אשר הוערכה רבות על ידי ציבור מאזיני המוזיקה בצרפת.
(אשרי בואמורטיה אשר עטו השופע, הוליד ללא שום פגע, יצירה חדשה מדי חודש).
נאמר שלביקורת כזו, היה עונה בואמורטיה בפשטות "אני מרוויח כסף".
החל מ-1736ניסה את כוחותיו על במת האקדמיה המלכותית למוזיקה (לימים בית האופרה בפריז) עם יצירה אופראית "Voyages de l'amour" (מסעות האהבה) אותה הקדיש למנהל האקדמיה, לואי דה בורבון-קונדה, הרוזן קלרמון (1771-1709).
הצלחת האופרה הזאת הייתה מוגבלת, מה שגרם לו להאט את הקצב בתחום זה.
המשיך לפקוד את הסלונים הפריזאים, בהם התוודע לראמו, למונדונוויל ולמלחינים חדשניים אחרים שדחפו אותו לכתוב את יצירותיו לצ'מבלו.
עבודתויו הפכו למבוקשות בסדרות הקונצרטים שאורגנו בפריז תחת השם Concert spirituel ("קונצרט רוחני").
במסגרת זו הוצג למשך עשרים שנים ברציפות המוטט המפורסם שלו למקהלה גדולה Fugit Nox שהשמעתו בבכורה התקיימה ב-1 בנובמבר 1746. בואמורטיה שילב בתוכו שירי חג המולד קטלאנים טיפוסיים כמו San Josep fa bugada (יוסף הקדוש עושה כביסה).
ב-1743 הייתה לו הצלחה עם האופרה "דון קישוט אצל הדוכסית" על לברית של שארל-סימון פאוואר לפי הרומן של מיגל דה סרוואנטס.
זאת הייתה פארסה קלילה שבה סנצ'ו פנסה נמלט בעור שיניו מפני "מפלצת באטרף" ומגיע לגניה של דוכסית דמיונית, שבה כמה חוקרים זיהו את דמות הדוכסית דו מן שאירחה את המלחין כעשרים שנה לפני כן.
ב-1744 ניצח בואמורטיה את תזמורת היריד בן לוראן וב-1745 של היריד סן ז'רמן.
הפסטורלה "דפניס וכלואה" על לברית מאת פייר וז'ון, בוצעה לראשונה ב-28 בספטמבר 1747, ואחר כך עוד 12 פעמים ב-1752.
ב-1753 אחרי שמחנה האופרה האיטלקית ניצח בריב הליצנים נגד חסידי האופרה הצרפתית, פרש בואמורטייה מהחיים המוזיקליים, שנתיים לפני מותו.
בואמורטיה פרש לאחוזתו "לה גאטינלרי" שרכש אותה מוקדם יותר ברואסי-אן-ברי (כיום במחוז סן-א-מארן) ונפטר ב-1755.
המלחין נקבר בספינת הכנסייה ברואסי-אן-ברי.
בואמורטיה התחתן ב-20 בנובמבר 1720 בפרפיניאן עם מרי ואלט.
לזוג נולדו שלוש בנות:סוזאן בודן דה בואמורטיה (1799-1722), שהייתה סופרת ידועה, ז'וזפין ולוסי.
אחרי מות האמן ב-1755 אלמנתו חזרה לרחוב סנט אנטואן בפריז ומכרה את הבית.
בנותיהם, שהתגוררו ברחוב פרסה (Percée) ממול לכנסיית סן-פול-סן-לואי, המשיכו עד 1771 להוציא לאור מהדורות חוזרות של יצירות אביהן.
בן של אחיין של בואמורטיה, היה ז'אן-בטיסט נואל בושוט, שר המלחמה של צרפת בשנים 1794-1793.
4 יצירות בימתיות + פסטורלה :