tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך אם הלווה טוען כי השטר מזויף והוא זקוק לזמן להביא עדים להוכחת דבריו, או אם הלווה טוען שאין לו מזומנים, והוא זקוק לזמן עד שיארגן את הכסף, נותן בית הדין ללווה זמן תשעים יום עד לביצוע הפירעון.
שטר האדרכתא, הוא כתב הרשאה מאת בית הדין למלווה לעקל את נכסיו של הלווה.
אם הלווה לא פורע את החוב בתקופה שקיבל מבית הדין, קורעים הדיינים את שטר החוב, וכותבים למלווה במקומו שטר אדרכתא המאפשר למלווה להיפרע מנכסי הלווה.
נוסח שטר האדרכתא הוא: .
אם אין בידי הלווה נכסים בני חורין (שאינם משועבדים), נוסח שטר האדרכתא יהיה: .
כלומר: בית הדין מאשר למלווה לבצע חקירה פרטית אודות נכסים של הלווה.
שטר הטירפא גם הוא הרשאה הניתנת בידי המלווה, רק הפעם הוא רשאי לטרוף נכסים של הלווה הנמצאים בידי אחרים, בין שקנו אותם ובין שקיבלו אותם בירושה, במתנה, או בכל דרך אחרת.
על פי רשותו של בית הדין, המלווה הולך ומחפש נכסים של הלווה, ואם מצא נכסים משועבדים, ששועבדו, או נמכרו, או ניתנו במתנה, לאחר הזמן הנקוב בשטר שבידיו, קורע בית הדין את שטר האדרכתא, ונותנים לו שטר טירפא.
נוסח שטר הטירפא הוא: .
לאחר כתיבת שטר טירפא, בית הדין ממנה שלושה אנשים בקיאים המבצעים שמאות, כלומר: אומדים את שוויה של השדה, וקובעים איזה חלק ממנה, מכסה את חובו של הלווה על פי השטר.
לאחר מכן מכריז בית הדין שיש כאן קרקע העומדת למכירה, וממתינים תקופה של 30 יום.
אם נמצא קונה במחיר שבשומא, הקרקע נמכרת, והמלווה מקבל את חלקו.
אם לא נמצא קונה, מורידים את המלווה לנכסי הלוקח (שקנה את הקרקע מן הלווה לאחר תאריך השטר), הוא מקבל את החלק היחסי לחובו ושטר השומא מהווה הוכחה לבעלות על הקרקע.
בשמאות יש שני חלקים: שמאות - וזו יכולה להעשות גם על ידי בית דין של הדיוטות, ורשות לגבות את הנכסים - הוצאה לפועל, פעולה זאת יכולה ליעשות רק על ידי בית דין מומחה.
נחלקו הראשונים מה היא "איגרת שום".
יש הסוברים שאיגרת שום היא האיגרת שבה נכתב הערך של הקרקע בזמן ה'שומא' וכותבים אותה לזיכרון דברים.
ויש מפרשים שאיגרת שום היא האיגרת שנכתבת למלוה אחרי שלב ה'הכרזה' במקרה שלא נמצא מי שיתן יותר מה'שומא' שאז בית הדין נותנים למלוה את הקרקע תמורת החוב.
לפי שיטת הרמב"ם נוסח שטר השומא הוא: ..
המשנה בבבא מציעא אומרת 'מצא אגרות שום ואגרות מזון...
הרי זה יחזיר', כלומר אם אדם מצא אגרות אלו יחזיר אותם לבעליהם, היינו למי שנכתבו עבורו.
הטעם הוא שאין חשש שהכותב נמלך ולא נתנה משום שאגרות אלו הם מעשה ידי בית דין ובית הדין מוציאים מתחת ידם רק דבר מבורר.
כמו כן אין חוששים שהאיגרת נפרעה שאין שייכות לזה באגרות אלו.
הטעם הוא שכתיבת האגרות נעשית על ידי בית דין, וכל דבר הנעשה על ידי בית דין מוגדר כצורך הרבים המותר לעשותו בחול המועד.
טעם נוסף נאמר בהיתר שאם לא יכתבו במועד יש הספד לאישה או ליתומים (באגרות מזון) או למלוה (באגרות שום) וההיתר הוא מדין דבר האבד.
חכמי ישיבת נהרדעא דנים במקרה שכבר בוצעה שומא והוצאה לפועל, ולבסוף שילם הנתבע את החוב המוטל עליו, האם ניתן לתבוע להחזיר את החפץ עצמו לבעליו ולקבל תמורתו כסף, לפי חכמי ישיבת נהרדעא, עד שנה ניתן לתבוע לקבל את החפץ חזרה.
אם בית הדין שגו בשומתם, קובעת המשנה (אודות גביית כתובה, שגם היא שטר חוב): , יש שפירשו את טעמו של רבן שמעון בן גמליאל משום זילותא דבי דינא ויש חולקין.
להלכה נפסק כתנא קמא ולא כרבן גמליאל.
בהמשך המשנה מבואר כי , ולחלק זה יש פירושים שונים:
פירוש הרי"ף והרמב"ם - בדברים שמכריזים עליהם אין השומא מתבטלת, ובדברים שאין מכריזים עליהם אפילו אם הכריזו אין ההכרזה משנה את ההלכה, שכן להכרזה אין תוקף מכיוון שלא הוצרכו בית הדין לעשות אותה ואינה מעשה בית דין.
פירוש רב האי גאון הפוך: בדברים שמכריזים עליהם תמיד השומא מתבטלת גם אם הכריזו, אבל בדברים שאין מכריזים עליהם אם הכריזו נמצא שהיה כאן ביקורת ודקדוק מיוחד בשווי הנכסים, השומא קיימת.
נחלקו התנאים באופן מכירתו של שטר החוב.
רבי יהודה הנשיא, ואביו רבן שמעון בן גמליאל, כדי להקנות חוב הכתוב בשטר לאדם שלישי, די במסירה, שהוא מסירת השטר מידי המלווה לידי הקונה.
ואילו חכמים סוברים שקניין כזה נקנה רק על ידי צירוף של שני קניינים: שטר, שהוא כתיבת שטר על ידי המלווה שהוא מקנה לאדם זה את ההלוואה (וכמובן מסירת השטר לידיו), וכן מסירת השטר עצמו.
להלכה, אמימר פוסק כרבי יהודה הנשיא שאותיות נקנות במסירה וכן פסק הרשב"ם.
קריעת השטר על ידי בית דין
טרם שהמלווה מקבל מבית הדין שטר אדרכתא, נוטל ממנו בית הדין את שטר החוב וקורעו, אדרכתא שנמסרה בידי המלווה מבלי שנקרע שטר החוב פסולה.
טרם שהמלווה מקבל מבית הדין שטר טירפא, נוטל ממנו בית הדין את שטר האדרכתא וקורעו, טירפא שנמסרה בידי המלווה מבלי שנקרע שטר האדרכתא פסולה.
וכן לגבי שטר השומה שפסול אם לא נקרע שטר הטירפא שלו.
שטר הון הוא כינוי למספר סוגים של ניירות ערך.
ניירות ערך המכונים "שטר הון" נחלקים לשלושה סוגים נפרדים לחלוטין: אחד הוא סוג של נייר ערך המיר, אחר הוא סוג של איגרת חוב וסוג נוסף הוא נייר ערך המשמש במימון מובנה (איגוח).
נייר ערך מונפק על ידי תאגיד ומקנה לבעליו זכות (claim) ביחס לתאגיד ובעקיפין, ביחס לחלק מנכסי התאגיד, לפי התנאים החוזיים והחוקיים המגדירים את נייר הערך.
שטר הון הוא סוג של נייר ערך המיר, הניתן להמרה למניות.
התמורה שהתאגיד המנפיק מקבל בגין שטר ההון נמנית עם ההון העצמי של התאגיד.
שטרי הון דומים מאוד לכתבי אופציה, אולם, בדרך כלל, אין להם מחיר מימוש (הסכום שאותו יש לשלם בעת ההמרה על מנת לקבל את מניית הבסיס) או תאריך פקיעה (המועד שלאחריו כתב האופציה חדל מלהקנות זכות המרה).
לעיתים, בתנאי שטר ההון נקבע מועד שרק החל ממנו ואילך ניתן להמיר את שטר ההון למניית הבסיס.
כמו במקרה של ניירות ערך אחרים שהתמורה בגינם נכללת בהון העצמי, חברה אינה רשאית לבצע רכישה עצמית (buyback) של שטרי הון אלא בכפוף לעמידתה במבחני החלוקה הקבועים בחוק.
לעיתים, שטרי הון מונפקים בעת הסדר חוב הכולל רכיב של המרת חוב להון עצמי (debt-for-equity swap).
במקום להעניק לנושים מניות של התאגיד, מקצים לנושים שטרי הון שיהיו ניתנים להמרה למניות במועד מאוחר יותר.
זאת, בין היתר, על מנת לדחות את מועד הדילול של בעלי המניות הנוכחיים.
דוגמה לשטר הון שהוא נייר ערך המיר מהווים שטרי ההון שהוקצו על ידי טאואר סמיקונדקטור בע"מ בין 2006 ל-2009, במסגרת הסדר חוב שערכה החברה עם חלק מנושיה.
במספרם הגבוה ביותר (מיד לאחר הקצאתם), היו שקולים שטרי הון אלו לכ-250% מההון העומד של מניות החברה, כך שהם יִצגו דילול פוטנציאלי נרחב למדי.
עד סוף 2017, הומרו למניות, או יצאו מהמחזור באופן אחר, למעלה מ-95% משטרי הון אלו.
שטר הון הוא סוג של איגרת חוב, המתאפיינת במספר תכונות ייחודיות המבדילות אותה מאיגרת חוב "רגילה".
ראשית, לשטר הון יש מועד פדיון סופי רחוק מאוד ממועד הנפקתו – לעיתים, 100 שנים או יותר.
מכיוון שלשטר ההון בכל זאת יש מועד פדיון (בניגוד למניות, למשל), התמורה בגינו נכללת תחת ההתחייבויות (liabilities) במאזן התאגיד המנפיק.
אולם, מאחר שמועד הפדיון נמצא כה רחוק בעתיד, הלכה למעשה, התמורה בגין שטר ההון מגלמת תפקיד דומה להון עצמי.
בדומה למניות, שטרי הון מאפשרים לתאגיד לשמור את התמורה שהתקבלה בהנפקה, מבלי שידרש להחזירה למשקיעים, למשך זמן ארוך מאוד.
לעיתים אף מונפקים שטרי הון צמיתים (perpetual capital notes), שהם שטרי הון ללא מועד פדיון כלל.
במקרה כזה, על אף שהמנפיק מחויב לשלם ריבית תקופתית על שטר ההון, התמורה בגינו מהווה חלק מההון העצמי של המנפיק.
לשטרי הון יש תכונות נוספות, המיועדות להקטין את יסוד ה"התחייבות" שבהם ולקרבם אל ה"הון", כגון העובדה שלרוב הם אינם מלווים בשעבוד כלשהו וכן הקביעה החוזית כי שטר ההון נדחה (subordinated) ביחס להתחייבויות אחרות של התאגיד המנפיק – לעיתים, ביחס לכל התחייבויותיו האחרות.
יתר על כן, ניתן לקבוע בתנאי שטר ההון כי התאגיד המנפיק רשאי להשעות את תשלומי הריבית והקרן בגינו, או להמירו למניות (או למכשירי הון נחותים אחרים) באופן חד-צדדי, על פי החלטת המנפיק או בהתקיים תנאים הקשורים ליציבותו הפיננסית (למשל, אם יחס הלימות ההון שלו ירד מתחת לרמה מסוימת).
תכונות אלו של שטר ההון שימושיות בעיקר עבור תאגידים שהם בנקים ומוסדות פיננסיים אחרים.
בנקים מנפיקים שטרי הון על מנת לעמוד בדרישות של הלימות ההון.
דרישות אלו מיועדות לשמר את יציבותם הפיננסית של הבנקים, על ידי הקפדה על יחס מינימלי, לכל הפחות, בין "הון" הבנק (המורכב מההון העצמי במובנו החשבונאי והמשפטי ומרכיבים "דמויי הון עצמי", לרבות התמורה בגין שטרי הון) לבין סך המאזן שלו.
כך, שטרי הון מונפקים במטרה לקיים את הוראות משטר בזל (The Basel Accords), לרבות בזל 2, הקובע מערך מדוקדק של הנחיות לפיהן אמורים בנקים לנהל את מבנה ההון שלהם.
התמורה המתקבלת בגין שטרי הון נכללת ברבדים (tiers) הנמוכים של הון הבנק, אשר השאיפה הרגולטורית היא להרחיבם ככל האפשר.
עבור הבנקים, הגדלת ה"הון" באמצעות שטרי הון עדיפה על פני הגדלתו באמצעות הנפקת מניות, שכן בדרך הראשונה נמנע דילולם של בעלי המניות הנוכחיים, הן בזכויות הכלכליות (לרבות דיווידנד) והן בזכויות הממשליות (לרבות ההצבעה באספה הכללית).
תנאים דומים לאלו של שטרי הון ניתן למצוא בסוגים שונים של מניות בכורה.
גם בנקים בישראל הנפיקו איגרות חוב מסוג שטרי הון.
כך, לדוגמה, בנק מזרחי טפחות בע"מ הנפיק לציבור סדרה אחת של שטרי הון.
שטר הון הוא נייר הערך הנחות (junior) ביותר המונפק על ידי תאגיד ההשקעה הייעודי (SIV) בהשקעות מימון מובנה (structured finance) או "איגוח".
במאזן ה-SIV, התמורה בגין שטר ההון מופיעה תחת ההתחייבויות.
אולם, זו התחייבות מטיפוס ייחודי ל-SIV והיא בעלת מאפיינים שונים מאלו של מרבית ה"התחייבויות" במאזנים.
זאת, בעיקר מכיוון שה-SIV אינו מחויב להחזיר את הכסף בכל מקרה, אלא רק בהתקיים תנאים מסוימים הנגזרים מערכו של נכס בסיס מוגדר.
כנהוג בתחום האיגוח, הקביעה, האם בעלי שטר ההון יקבלו חזרה את הכסף שהשקיעו או חלק ממנו, תלויה בעיקר בתזרים המזומנים הנובע ל-SIV מנכס הבסיס בו השקיע.
מבין הרבדים (tranches) השונים של ניירות הערך שמנפיק ה-SIV, שטר ההון הוא הרגיש ביותר לשינויים בערכו של נכס הבסיס ובתזרים המזומנים הנובע ממנו.
אם תזרים המזומנים יורד מתחת לרמה המאפשרת לשלם את כל התחייבויות ה-SIV לנושיו, בעלי שטר ההון יהיו הראשונים לסבול מאי-תשלום (default).
שטרובה 2398 (נקרא גם גליזה 725) הוא כוכב כפול המורכב מזוג ננסים אדומים הנמצאים במרחק של 11.5 שנות אור בקבוצת הכוכבים דרקון.
אף על פי שזו אחת ממערכות הכוכבים הקרובות לכדור הארץ, הבהירות נראית של כוכבי המערכת היא נמוכה מכדי לאפשר צפייה בהם ללא ציוד עזר.
טלסקופ חובבים מאפשר להפריד בין שני בני הזוג.
שטרובה 2398 הופיע לראשונה בקטלוג הכוכבים הכפולים שנערך על ידי פרידריך פון שטרובה ופורסם בשנת 1837. בשנת 1971 דווח שנצפתה התפרצות יחידה באחד משני הכוכבים, אך לא ניתן היה לזהות במי מהם מדובר.
בהיעדר תצפיות נוספות בהתפרצויות כאלה הזוג מסווגים כ"כוכבים חשודים כמשתנים" מסוג כוכב הבזק, אך לא קיבלו ציון של כוכב משתנה.
זוג הכוכבים מקיף זה את זה במסלול מאוד אליפטי כך שהמרחק ביניהם משתנה מ-25 יחידות אסטרונומיות ועד ל-85 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של 453 שנים.
עד היום לא זוהו כוכבי לכת המקיפים אחד משני הכוכבים.
אם קיים כוכב לכת לאחד מהשניים, אז לצופה שנמצא בו יראה בן הזוג ככוכב בהיר מאוד שניתן לראייה גם ביום ובקרבה המרבית בהירותו תהיה מדרגה 12-, דומה לבהירותו של הירח המלא כפי שהוא נראה מכדור הארץ.
למערכת תנועה עצמית גדולה של כ-2.25 שניות קשת בשנה.
שטרובה 2398 A (נקרא גם LHS 58) הוא ננס אדום מסוג ספקטרלי M3 V, רדיוסו כ-25% מרדיוס השמש ומסתו כ-36% ממסת השמש.
טמפרטורת פניו היא כ-3,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של כ-3 אלפיות מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי מאה מכך בצירוף הקרינה בתחום התת-אדום.
הוא הכוכב הגדול יותר, בעל הרדיוס הגדול יותר ובעל הטמפרטורה הגבוהה יותר מבין השניים, ולכן גם עוצמת הארתו כפולה מזו של בן הזוג.
על מנת שכוכב לכת המקיף אותו יוכל להכיל מים במצב צבירה נוזלי, עליו להיות במרחק שנע בין שמינית לרבע יחידה אסטרונומית ממנו.
שטרובה 2398 B (נקרא גם LHS 59) הוא ננס אדום מסוג ספקטרלי M3.5 V, רדיוסו כ-20% מרדיוס השמש ומסתו כ-29% ממסת השמש.
טמפרטורת פניו היא כ-3,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של כאלפית וחצי מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי מאה מכך בצירוף הקרינה בתחום התת-אדום.
למרות ההבדל הקטן ברדיוס, במסה ובטמפרטורה ביחס לבן הזוג הגדול יותר, עוצמת ההארה שלו היא רק מחצית מעוצמת ההארה של שטרובה 2398 A.
על מנת שכוכב לכת המקיף אותו יוכל להכיל מים במצב צבירה נוזלי, עליו להיות במרחק שנע בין עשירית לשישית יחידה אסטרונומית ממנו.
כמעט כל שכניו של שטרובה 2398 הם ננסים אדומים עמומים, ביניהם V1581 בברבור שנמצא במרחק של כ-5.8 שנות אור ממנו וכוכב ברנרד שנמצא במרחק של 9.5 שנות אור ממנו, כולם עמומים מכדי להראות בעין אנושית ללא ציוד עזר.
חוץ מהם הכוכב הכפול 61 בברבור נמצא במרחק של 6.1 שנות אור ויראה משם בבירור ככוכב בהיר עם בהירות מדרגה 1.1, בעוד שמכדור הארץ הוא ניתן לצפייה רק כשתנאי התצפית טובים מאוד.
השמש תראה משם ככוכב חסר יחוד עם דרגת בהירות 2.6. בכיוון ההפוך מהשמש נמצא במרחק של כ-8 שנות אור הכוכב σ בדרקון שיראה עם בהירות דומה לשל השמש בעוד שמכדור הארץ הוא בקושי ניתן לצפייה עם דרגת בהירות 4.7.
שטר בן מיליון הוא סרט קומדיה בריטי משנת 1954 עם גרגורי פק בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס בחלקו הגדול על סיפור קצר בשם זה מאת מארק טוויין שיצא לאור בשנת 1893. הסיפור הוא סאטירה חברתית המתארת את יחסה המשתנה של החברה לאנשים ממעמד חברתי גבוה או נחות.
אדם שנחשב עשיר הוא מקובל בחוגי החברה הגבוהה וכשהוא הופך עני הוא נזרק משם.
שני אחים עשירים ומשועממים בלונדון, אוליבר (רונלד סקוויר) ורודריק (וילפריד הייד-וייט) מונפלייה מתערבים ביניהם האם רק רושם של עושר יכול לקיים אדם במשך חודש בלי לשלם כלום.
הם מקבלים לשם כך מבנק אנגליה, שטר של מיליון פאונדים.
הם רואים מהחלון אדם צעיר צועד לבוש בבגדים בלויים וקוראים לו להיכנס.
הבחור מציג עצמו כהנרי אדמס (גרגורי פק), אמריקאי שסירתו התקלקלה בים והוא ניצל על ידי אנייה בריטית שהביאה אותו ללונדון וכעת הוא חסר כל ומובטל.
הם נותנים לו מעטפה ואומרים שיש בה קצת כסף וכי יפתח אותה רק כעבור שעה.
עד אז הם מסתלקים מהמקום.
אדמס המופתע והרעב נכנס למסעדה ומזמין ארוחה דשנה.
בעל המסעדה והמלצר מביטים בו בחשדנות.
כשהוא מתבקש לשלם הוא פותח את המעטפה ורואה לתדהמתו ולתדהמת כולם את השטר בן מיליון.
הוא מבקש עודף אבל היחס אליו משתנה, בעל המסעדה משתחווה לו, מוותר על התשלום ומבקש שיבוא עוד פעם כי מיליונר כזה הוא אבן שואבת למבקרים בעתיד.
במעטפה הוא מוצא מכתב משני האחים המורה לו לא לשלם דרך השטר הזה במשך שלושים יום ואז להחזיר להם אותו והם ימצאו לו עבודה בשכר גבוה.
כשהוא חוזר לבית האחים מתברר לו שהם עזבו את המקום ויחזרו בעוד שלושים יום...
סצנה דומה מתרחשת בחנות בגדים.
המוכר מסתכל עליו בזלזול ומציע לו חליפה זולה אולם כאשר הוא רואה את השטר הוא נדהם ומראה זאת לבעל החנות שמיד מתחיל לקחת מידות לחליפות מכנסיים וסט שלם עם בגדים ללא תשלום.
הוא ממליץ לאדמס על מלון יוקרתי ומודיע זאת למלון.
כאשר אדמס מגיע הוא מתקבל בכבוד מלכים כראוי למיליונר...
לשם כך הם מפנים מסוויטה מפוארת את הדוכס מפרונגל (אלפרד מתיוס) ששונא ינקים ומבטיח לנקום באדמס.
בינתיים מפרסמים כל העיתונים על המליונר האמריקאי והוא הופך לידוען וחביב החברה הגבוהה.
הוא מוזמן לנשפים ובאחד מהם הוא פוגש ביפהפייה פורשיה לנגהם (ג'יין גריפית') והם מתאהבים.
אדמס פוגש באיש החברה הגבוהה בשם הייסטינגס (הרטלי פאוור) בעל מניות במכרות פחם והוא משכנע אותו שייתן את שמו לקניית המניות ויבוא על שכרו.
אדמס מסכים, אנשים רצים לרכוש את המניות וערכן עולה.
בינתיים מצליח אדמס לספר את האמת לפורשיה, היא נרגזת ועוזבת אותו.
הדוכס ששונא אותו מצליח לגנוב את השטר.
מחזיקי המניות דורשים מאדמס להראות את השטר אבל הוא מודיע שהשטר לא ברשותו.
מתחיל עימות מילולי ופיזי ואדמס מתפרסם בעיתונים כנוכל.
לבסוף מרחם עליו הדוכס ומחזיר לו את השטר.
אדמס מראה אותו לקהל שמשתכנע ומתחיל שוב לקנות מניות.
פורשיה סולחת לו, שניהם חוזרים אל שני האחים.
אדמס מחזיר להם את השטר אך אומר שהרוויח במניות ולא צריך כעת מהם דבר והזוג יוצא מחובק ושמח.
שטר שחרור הוא אחת משלוש הדרכים בהן עבד כנעני משתחרר מאדונו.
האדון כותב לעבד שטר שבו כתוב שהוא משחרר את העבד, ונותנו לידי העבד.
בתלמוד דנו האיך יכול העבד להשתחרר בקבלת השטר מאדונו, והרי מה שקנה עבד קנה רבו.
ביישוב לשאלה זו אמרו בגמרא ש"גטו וידו באים כאחד".
זאת אומרת שביחד עם נתינת הגט לידו זוכה בשחרורו ועל ידי זה יכול לקבל הגט שחרור ולהשתחרר.
מלבד שחרור על ידי שטר, ישנן עוד שתי אפשרויות:
גרעון כסף - אופן נוסף לשחרור העבד הוא על ידי תשלום כסף לאדון.
עשרים וארבעה ראשי איברים - כמו כן אם האדון פצע את עבדו באחד מעשרים וארבעה ראשי איברים קונסים את האדון שהעבד יֵצא לחירות.
עבד כנעני לאחר שמשתחרר, צריך לטבול טבילה (נוסף על הטבילה שטבל בעת שנכנס לעבדות), בטבילה זו הוא משתחרר והופך לגר יהודי לכל דבר ועניין, וכך הוא לשון הרמב"ם:
בדיני ממונות, שטר אמנה הוא שטר שכתוב בלשון שטר הלוואה, אך נכתב בלא הלוואה.
והדין הוא שאסור למלוה להשהות את השטר בביתו.
שטר זה נקרא 'אמנה', משום שהוא ניתן מתוך אמון הלווה במלווה שלא יתבע ממנו כסף באמצעות השטר שבידיו, אלא אם כן ילווהו.
חכמים דרשו את הדין מפסוק בספר איוב:
ואולם, נחלקו חכמים בתלמוד הבבלי בחלקו המדויק של הפסוק שממנו נלמד הדין:
יש שחולק על דין זה ומחדש בתלמוד ירושלמי שכל האיסור הוא רק כאשר משהה את השטר לאחר הזמן שקבע שיחזירנו לו.
יש לפחות שלוש דעות בראשונים מה מניע אדם לכתוב שטר אמנה כאילו לווה בו:
כדי שאם ירצה ללוות לאחר מכן ילווה בו, ולא יצטרך לכתוב שטר חדש.
לאיזו קנוניא שתגרום להפקיע שעבוד הלואתו של אחר על ידי שטר זה (שיהא קדום).
כדי שיראה שאינו עשיר, שהרי הוא חייב לאחרים.
לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי מבואר בשם רבי חגי שאין איסור על העדים לחתום עליו, שכיוון שהמחויב בשטר מאמינו - אין איסור בחתימה, והאיסור הוא רק להשהותו.
על פי שיטת רב ששת בריה דרב אידי בתלמוד הבבלי, העדים שאמרו אמנה היו דברינו אינם נאמנים, משום שאין אדם משים עצמו רשע, אך אם אמרו העדים שבשעה שחתמו לא ידעו השטר היה אמנה, ואחר כך התברר להם הדבר - שאז אינם משימים עצמם רשעים - נאמנים.
זאת לעומת המלווה, שאם אמר שהשטר הוא שטר אמנה נאמן מכל מקום, שהוא מפסיד לעצמו, ואינו רשע כיוון שבא לעשות תשובה ולהפסיד לעצמו ממון.
שטר היא להקת ראפ רוק ישראלית-אמריקאית, שמקורה בבית שמש.
הלהקה הוקמה בשנת 2006 על ידי הראפר הישראלי-אמריקאי אורי מוראי והגיטריסט הישראלי-אנגלי בנימין אדם .
מקימי הלהקה אורי מוראי ובנימין אדם נפגשו בישיבת אש התורה בירושלים, לאחר שנהלו חיים לא דתיים ברובם.
השניים החלו ליצור יחד מוזיקה, ובסופו של דבר הקימו את הלהקה בשנת 2006.
במאי 2010 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה "Infinity", שהופק על ידי חברת התקליטים הישראלית התו השמיני.
שנה לאחר מכן, חתמה הלהקה גם בחברת Shemspeed, שהפיצה מחדש את האלבום ב-5 במרץ 2012 בארצות הברית.
באותה השנה, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום "Boss EP".
בשנת 2016 השתתפה הלהקה בעונה השלישית של תוכנית הריאלטי "הכוכב הבא לאירוויזיון", והגיעו למקום התשיעי.
בנימין אדם - גיטרה, פזמונאות, הפקה מוזיקלית
אבי סומרס - גיטרה בס
אלכס לופז-דיאס - גיטרה בס
BOSS - סינגל-קליפ בסגנון היפ-הופ, פופ וטכנו.
gone again - סינגל בסגנון היפ-הופ.
מעוז צור - סינגל-קליפ לחג החנוכה.
אחד מי יודע - סינגל-קליפ לחג הפסח.
מאורת הארנבת - סינגל בו מתארח הראפר ניסים בלאק.
שטר התנאים הוא אלבום סולו מספר 10 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1993 בחברת גל פז והוא מורכב מלחנים של יוצרים חרדיים מוכרים, בהם יוסי גרין, משה לאופר ועוד.
האלבום יצא בשנת 1993 ובו 11 רצועות עם לחנים חסידיים, של המלחינים הגדולים במוזיקה החסידית, מהאלבום יצאו הלהיטים כמו "ברוך הבא", "שטר התנאים", "רפאני" ועוד.
שטראסריזם הוא זרם באידאולוגיה הנאצית שקורא לפעולה רדיקלית ומאסיבית יותר, המבוססת על מעמד העובדים.
השטראסריזם דגל באנטישמיות כלכלית יותר מסוגים שונים של אנטישמיות, מתוך שאיפה להגיע ל"לידה מחדש לאומית".
שמה של התנועה מגיע מהשמות גרגור ואוטו שטראסר, שני אחים המזוהים עם הרעיון.
המפלגה שייצגה את הזרם הייתה החזית השחורה.
אוטו שטראסר, שהתנגד לרעיונותיו של אדולף היטלר בגלל רעיונות אסטרטגיים שונים, גורש מהמפלגה הנאצית בשנת 1930 והוגלה לצ'כוסלובקיה, ואילו אחיו גרגור נרצח בגרמניה הנאצית ב-30 ביוני 1934, בליל הסכינים הארוכות, מבצע רצחני נגד מתנגדיו של היטלר, שכלל את האלמנטים השטראסריסטיים בכל המדינה.
השטראסריזם נשאר עמדה אקטיבית בזרמים הנאו-נאציים הבינלאומיים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2013 הוקמה בגרמניה מפלגה "הדרך השלישית" שתומכת באידאולוגיה זו.
גרגור שטראסר (1892-1934) התחיל את הקריירה שלו בכך שהצטרף ל"פרייקורפס" אחרי ששירת במלחמת העולם הראשונה.
שטראסר היה חלק ב"פוטש של קאפ".
הוא הקים "פלקישר פרבאנד" ("איחוד הגנתי פופולרי") שהוא איחד עם המפלגה הנאצית בשנת 1921. תחילה היה תומך נאמן של היטלר, לקח חלק ב"הפוטש במרתף הבירה" והחזיק במספר עמדות גבוהות במפלגה הנאצית.
אבל לאחר זמן קצר החל להיות תומך חזק בימין הראדיקלי של המפלגה, וטען שהמהפכה הלאומית צריכה להיות חזקה נגד עוני ולנסות לבנות תמיכה אצל העובדים.
הוא נרצח בליל הסכינים הארוכות בשנת 1934.
אוטו שטראסר (1897–1974) היה גם הוא חלק מה"פרייקורפס", אבל הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ונלחם נגד הפוטש של קאפ.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1925, שם המשיך לקדם את החשיבות של הסוציאליזם בנאציונל-סוציאליזם.
הוא הוגלה על ידי המפלגה הנאצית ב-1930, והקים את ה"חזית השחורה", ארגון שקרא ללאומנים גרמנים להתחיל מהפכה סוציאליסטית.
הוא ברח מגרמניה ב-1933 וחי בצ'כוסלובקיה ובקנדה לפני שחזר למערב גרמניה מאוחר יותר בחייו.
בכל הזמן ששהה בגלות כתב נגד היטלר וטען שהוא בגד באידאולוגיה הנאצית.
שְׁטְרַאוּסְבֶּרְג () היא עיירה בברנדנבורג שבגרמניה, הממוקמת 30 ק"מ מזרחית מברלין.
עם אוכלוסייה של כ-27,000, היא העיר הגדולה ביותר במחוז מרקיש-אודרלנד.
בעיר ממוקם גם בסיס האם של צבא היבשה הגרמני.
שטראוסברג הוקמה בשנת 1240 בערך, ובשנת 1333 נבנה בית העירייה הראשון שלה.
כיום, חומת הגנה היסטורית מקיפה את העיר העתיקה.
במאה ה-19 התרחשה התעשייה והעיר פיתחה תנועה מקומית של עובדים, כולל מבנים של איגודים מקצועיים וסניף מקומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושל המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנות מלחמת העולם השנייה, שטראוסברג הייתה ביתו של מרכז החלפה לקווי טלפרינטר מוצפנים על ידי הצופן של לורנץ מהיטלר והפיקוד העליון לקצינים שונים של קבוצת הצבא.
במהלך המלחמה, גברים ונשים מהולנד, פולין, איטליה והברית המועצות הכבושים על ידי גרמניה הובאו לעיר כדי לבצע עבודה כפופה מאז 1941, ומחנה משנה לנשים של מחנה הריכוז זקסנהאוזן הוקם בשנת 1944. בתחילת 1945, צעדת מוות של אסירים ממוצאים שונים מהמחנה עברה דרך העיר.
לאחר 1945, העיר הפכה לחלק מגרמניה המזרחית והמושב של משרד ההגנה הלאומי שלה.
שטראוסברג הייתה המושב האדמיניסטרטיבי של מחוז שטראוסברג, עד שמיזוג בשנת 1993 עם באד פריינבאלדה וסילוב יצר "מרקיש-אודרלנד", כאשר זילוב הפכה למושב האדמיניסטרטיבי החדש של המחוז.
שם ממוקם גם פיקוד הצבא הגרמני.
שטרסבורג משתרעת על שטח של 68 קמ"ר.
היא ידועה בשם "Die grüne Stadt am See" (העיר הירוקה לצד האגם).
האגם הגדול ביותר שלה הוא Straussee, הממוקם בין העיר ליער הגדול ביותר, יער Strausberger.
שטרסבורג נמצאת 30 ק"מ מזרחית מברלין (ממחוז Marzahn-Hellersdorf) ו-30 ק"מ מערבית מקוסטרין, על הגבול הפולני.
היא חלק מאזור המטרופולין של ברלין/ברנדנבורג ומרכז הביניים (Mittelzentrum) שלו.
שְׁטרַיימְל (מיידיש לעברית: מִזְנֶבֶת) הוא כובע פרווה שחלקים מהגברים היהודים החרדים נוהגים לחבוש (לאחר הנישואין) בשבתות, חגים ובימי חול המועד.
נוהגים לחובשו בעיקר חסידים יוצאי מזרח אירופה וחלק מהליטאים הירושלמים (ממשיכי דרכם של ה"פרושים" מבני היישוב הישן).
השטריימל עשוי ברובו, כמשתמע משמו העברי, מקצוות זנבותיהם של בעלי חיים כמו דָּלָק סיבירי (צוֹבֶּל), דָּלָק הסלעים, שועל אפור מצוי, גרגרן, חורפן (מינק) או דָּלָק אירופי.
הזנבות מתחלקים למספר סוגים ואיכויות על פי ארצות המוצא וזן החיה (דָּלָק הסלעים (סטון מרטן), דָּלָק (מָארְדֶר) ועוד).
פרוות של החיות הללו משמשת להכנת מעילים, לעיטור שמלות ולמוצרים אחרים, בעוד שקצוות הזנב נחשבו עד המצאת השטריימל לפסולת מיותרת.
נכון לשנת 2021 נע מחירו של השטריימל, הנעשה בעבודת יד, בין 3,000 ל-14 אלף דולר.
כיום רוב השטריימלך מיוצרים משיער צבי בעלות ממוצעת של בין 8,000 ל-11,000 ש"ח
מקור השם אינו ידוע אולם יש כמה סברות שונות.
הראשונה, שמקור המילה הוא מ"שטרמנקל", שפירושה שיער עבה.
אחרים טוענים שהמקור הוא בשפות סלאביות, במילה "סְרָאם", קרי, ביזיון.
סברה זו יוצאת מתוך ההנחה שעיטור הראש בזנבות חיה נכפתה על היהודים לביזיונם.
ישנם חוקרים הטוענים כי שמקור המילה בגרמנית stroh (שְׁטְרוֹ), שפירושה קש, ואמנם כך נראות שערות השטריימל.
'שְׁטְרַיְים' ביידיש הוא פס, ו'שְׁטְרַיְימְל' נאמר בלשון הקטנה.
בפולנית stroj פירושו כיסוי ראש.
אמרה חסידית המיוחסת לרבי פנחס שפירא מקוריץ, תלמיד הבעל שם טוב, היא ששבת היא ראשי תיבות של , שכן בשבת נהוג לחבוש שטריימל אך לא מניחים תפילין.
מקובל כי מקור השטריימל בפולין, אשר בה העשירים והמכובדים היו נוהגים להקיף את המגבעת שלהם בפרווה של צוֹבֶּל (דָּלָק סיבירי) כאות לייחוסם, וכך התקבל השטריימל כלבוש חג גם אצל יהודים פשוטים.
ישנה אגדה שמקורו של השטריימל בגזרה של הצאר הרוסי, לפיה יהודי יהיה חייב לקשור לכובעו בשבתות וחגים זנב של חיה טמאה.
השתדלנים היהודים הצליחו לדחות מימוש גזרה זו לאחר גיל הנישואין, והתחכמו לה על ידי כריכת הזנב מסביב לכובע.
יש נוסח דומה שנאסר לחבוש כיפה והיהודים הסתירו אותו עם פרווה.
גרסה נוספת מתייחסת לגזרת הלבוש שבה נדרשו היהודים להתלבש כמו הגויים ולגלח את זקנם.
בליטא בחרו רבני היהודים להיכנע לדרישה בגלל פיקוח נפש.
ואילו רבני פולין ובראשם החידושי הרי"ם מגור סברו כי מדובר בשעת השמד בה מצווים היהודים למסור את נפשם אף על מצוות פחות חמורות אשר אין עליהם ציווי של מסירת נפש.
לאחר מאבק מתמשך שכלל אף את מעצרו של הרבי מגור, דבר שהוביל להפגנות המוניות, נכנעו השלטונות, אבל על מנת להשפיל את היהודים דרשו שילבשו את לבושם של הקוזקים, הספודיק, להסתיר את פאותיהם מתחת לכובעם, ובנוסף לתחוב את שולי מכנסיהם בתוך גרביהם, מנהג אשר נשאר בחסידות גור עד ימינו.
על פי ספרו של דנצ'ו ארנון "כובעים בראש", יצרני השטריימל נוהגים להשתמש ב-13, 18 או 26 זנבות לייצור שטריימל יחיד.
מספרים אלו הם בעלי משמעות מיוחדת, ומסמלים בהתאמה י"ג מידות, ח"י והשם המפורש בגימטריה.
ישנם גם יצרנים המשתמשים במספר גבוה יותר של זנבות.
במסורת החסידית מקובל כי מקור חבישת השטריימל היה על ידי תלמידי הבעל שם טוב, שרצו לסמל בחבישתו את העלאת דברים נמוכים (כמו זנב של חיה טמאה) להתכללותם בקדושה.
בדרך כלל נהוג כי רק גברים נשואים חובשים שטריימל.
עם זאת, חסידים ירושלמים (הנמנים עם היישוב הישן) מחסידויות תולדות-אהרון ותולדות אברהם יצחק, וחלק מחסידי משכנות הרועים, קרלין, קהל חסידי ירושלים והפלג הירושלמי של חסידות ברסלב, נוהגים לחבוש שטריימל כבר מגיל בר המצווה.
בחסידויות פולין (גור, אלכסנדר, אמשינוב, מודז'יץ, סטריקוב, אשלג ועוד) נהוג לחבוש שטריימל גבוה במיוחד, הקרוי "ספודיק".
ישנן חסידויות בהם הילדים נכדי האדמו"ר (ה"אייניקלך") חובשים כובע פרווה גבוה המכונה "קולפיק".
מרבית חסידי חב"ד כיום אינם חובשים שטריימל, אך חלק מזקני החסידים - בעיקר מירושלים - נוהגים עדיין לחובשו.
בתקופת אדמו"ר הזקן ואדמו"ר הצמח צדק חבשו רוב חסידי חב"ד שטריימל ואף אדמו"ר הזקן הקפיד שבמניינו כל מי שיעלה לתורה יחבוש שטריימל לראשו, אך לאחר תקופת הצמח צדק רק מספר מועט של חסידים חבש שטריימל.
חבישת שטריימל הייתה מקובלת בחלק מקהילות חב"ד בארץ ישראל, בראשם קהילת חב"ד בחברון ובירושלים.
כל אדמו"רי חב"ד חבשו שטריימל למעט האדמו"ר השביעי רבי מנחם מענדל שניאורסון.
האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון, בהוראת אביו רבי שמואל שניאורסון חבש שטריימל רק בעיירה לובביץ'; בנו רבי יוסף יצחק שניאורסון חבש ספודיק עד שנגנב ומאז חבש קולפיק.
חתנו וממשיכו, הרב מנחם מנדל שניאורסון לא חבש שטריימל מסיבות שונות ומאז לא נוהגים חסידי חב"ד לחבוש שטריימל.
למרות זאת חסידים שעברו מחסידויות פולין לחב"ד קיבלו הוראה מהרבי שלא לשנות את לבושם והם עדיין נוהגים לחבוש שטריימל.
במזג אוויר גשום יש שעוטפים את השטריימל בשקית פוליאתילן, כדי להגן עליו בעודו מונח על הראש.
אחרים רוכשים שטריימל זול יותר, המכונה "רעגן שטריימל" (שטריימל לגשם), לנסיבות בהן השטריימל עשוי להינזק.
יש עשרות דגמי שטריימלים העשויים מפרוות שונות ומיוצרים במדינות שונות ברחבי העולם.
בתחילה היה השטריימל כובע פרווה נמוך אך עם השנים הוא נעשה לבוש אופנתי שמשתנה לפי טרנדים.
הוא התפתח, גבה, התווספו לו צבעי פרוות שונות ושערות הפרווה נוצרות בכוונה תחילה כך שהם עומדות ככתר.
בשנת 2009 יזמה חברת הכנסת רונית תירוש הצעת חוק לאסור ייבוא של פרוות בעלי חיים לישראל.
זאת כדי למנוע את השימוש בפרוות אמיתיות של בעלי חיים, משום שגזיזת הפרוות הזו כרוכה בצער בעלי חיים ובהרג בעלי החיים השונים.
ועדת השרים לענייני חקיקה אישרה את הצעת חוק ביוני 2009. הראשונים שהתנגדו לדבר היו חברי מפלגת יהדות התורה המייצגת את האוכלוסייה החרדית-אשכנזית.
מנגד, חברי מפלגת ש"ס לא הביעו התנגדות נחרצת משום שהם מייצגים את הציבור החרדי-ספרדי, שאיננו צורך שטריימל.
עקב ההתנגדות, הוסכם להחריג מהחוק המוצע פרוות ארנבות ושועלים המיובאת לישראל ליצור שטריימלים.
בפברואר 2010 על פי הצעת שר החקלאות, שלום שמחון, שונה ניסוח החוק ואושר על ידי ועדת השרים לחקיקה כך ש"ייאסר ייצור וייבוא פרוות מכל הסוגים, חוץ מאלה המיועדות לצורכי מסורת".
חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס הודיע כי הוא חוזר בו מההבנות שאפשרו את תמיכת מפלגת יהדות התורה בהצעה והחוק נגנז.
באוגוסט 2013, שמואל חיים פפנהיים, שהיה דובר העדה החרדית, קרא לרכוש שטריימלים סינתטיים בלבד, והבהיר כי על הבד"ץ להתנות את מתן הכשרות בתנאים הולמים לבעלי החיים.
ביוני 2021, חתמה השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, על תיקון ל"תקנות להגנת חיית הבר, התשל"ו- 1976", שאוסר על סחר בפרוות חיית בר, למעט למטרות דת או מחקר מדעי.
אליעזר אדלר (יוצר שטריימלים מוכר בציבור החרדי) נשאל האם הורגים את החיה בשביל השטריימל.
הוא ענה שאת החיה הורגים בשביל המעילים, ואת הזנבות קונים מאלה שמייצרים את אותם מעילים, משום שלזנבות
אין שום ערך ולכן אין צער בעלי חיים.
שטרסבורג היא בירת גראנד אסט שבצפון-מזרח צרפת והעיר הגדולה ביותר בחבל זה, בעלת אוכלוסייה של 272,222 איש בעיר עצמה ו-764,013 במטרופולין שלה (נכון ל-2011), והעיר השביעית בגודל אוכלוסייתה בצרפת.
שטרסבורג ממוקמת סמוך לגבול צרפת-גרמניה, ופעמים רבות בהיסטוריה עברה משלטון גרמניה לצרפת, דבר שהשפיע רבות על תרבותה.
שטרסבורג מהווה כיום מרכז בנייה, הנדסה, רפואה ותקשורת גדול, וידועה בבתיה היפים ובאתרי התיירות הפסטורליים שבה.
כיום גרים בעיר גרמנים רבים, וצרפתית וגרמנית שגורות בפי רוב התושבים.
מסמל של הסכסוך הגרמני-צרפתי רב השנים, הפכה העיר לאחת מהבירות בפועל של האיחוד האירופי (לצד בריסל ולוקסמבורג), ובה שוכנים הפרלמנט האירופי (שמושבו השני בבריסל) ובית הדין האירופי לזכויות אדם.
כמו כן העיר היא מקום מושבה של מועצת אירופה, ארגון בין-לאומי הפועל למען שיתוף פעולה בין מדינות אירופה, בייחוד בתחומי זכויות האדם.
הקהילה היהודית בשטרסבורג היא מהעתיקות והידועות באירופה.
השם "סטרזבורג" (Strazburg) ניתן לעיר, שנקראה לפני כן "ארגנטורטום", בשפת האלמאנים.
שם זה מתועד לראשונה במסמך עירוני משנת 832. מקור השם "שטרסבורג" מאלמאנית ופירושו "מבצר על צומת דרכים" (שטראסה=דרך; בורג=מבצר), על שמו של המחנה הצבאי שהוקם על ידי הרומאים במאה ה-1 ועל שמן של דרכי המסחר שעברו בה, והם מהחשובים באירופה.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר המעידים על התיישבות אנושית באזור שטרסבורג מתוארכים ללפני 600,000 שנים.
בחפירות באזור נמצאו שרידים רבים מהתקופה הפלאוליתית, מתקופת הברזל ומתקופת הברונזה.
כ-1300 שנה לפנה"ס, הגיעו לאזור שבטים קלטים.
לקראת סוף המאה ה-3 לפנה"ס נוסדה באזור עיר קלטית.
בתקופה זו החלו להסדיר את ניקוז שפך האיל אל הריין באמצעות תעלות, ולייבש שטחי אדמה להתיישבות.
שמה של העיר הקלטית היה "ארגנטורייט" (Argentorate).
בשנת 58 לפנה"ס פלשו הרומאים לאלזס לאחר שהביסו את הסואבים בקרב ווז'.
השבטים הגאלים שחיו באלזס, האיידואים והסקוואנים, ניסו להתנגד לאריוביסטוס וצבאותיו, אולם נחלו תבוסה.
צבא הרומאים נכנס למישור אלזס ממערב דרך המעבר שבין הרי הווז' להרי היורה (Trouée de Belfort), כשמטרתם הייתה לדחוף את השבטים הגרמאניים מזרחה אל מעבר לנהר ריין.
בשנת 12 לפנה"ס הקים השליט הרומי נירון קלאודיוס דרוסוס מחנה צבאי בשם "ארגנטורטום" , שלימים הפך לעיר שטרסבורג.
ארגנטורטום הייתה למרכז רומי חשוב בפרובינקה גרמניה עילית.
ארגנטורטום עלתה באש שש פעמים בין המאה ה-1 למאה ה-6, ובכל פעם שנבנתה מחדש גדלה.
האלמאנים תקפו את ארגנטורטום בקרב שטרסבורג בשנת 357, אך הובסו על ידי יוליאנוס הכופר, שמאוחר יותר נהיה קיסר רומא.
בשנת 451 נכנסו אטילה ההוני וצבאו דרך נהר הריין על מנת לכבוש את גאליה.
צבאו כבש את אלזס אך נעצר ליד העיר מץ בקרב במישורים הקטאלונים.
למרות הפסדם של ההונים, לא כבשו הרומאים מחדש את אלזס, ובאזור התיישבו האלמאנים ובנו מאות כפרים לאורכה של אלזס.
העיר נהייתה למרכז מסחרי משגשג באימפריה הפרנקית ולאחר מכן באימפריה הרומית הקדושה.
החל משנת 923 העיר קנתה חסות מהיינריך הראשון, מלך גרמניה.
לאורך השנים היו בעיר סכסוכים רבים בין תושביה לבין הבישוף.
מאבקים אלה נגמרו בניצחון התושבים שזכו ב-1262 בעצמאות מפיליפ משוואביה, מלך גרמניה והעיר קיבלה מעמד של עיר קיסרית חופשית.
בשנת 1332 התרחשה מהפכה בעיר, בה הגילדות והממשל המקומי ייסדו רפובליקה עצמאית.
ב-14 בפברואר 1349 פרצה מגפת דבר בעיר.
בעקבות האשמות היהודים בפרוץ המגפה, פרעו ההמונים ביהודי שטרסבורג, רצחו כאלף מהם וגירשו את השאר.
פוגרום זה היה אחד ממעשי הטבח החמורים ביותר באירופה בימי הביניים, לימים הוא נודע בשם טבח שטרסבורג.
בנייתה של קתדרלת שטרסבורג החלה במאה ה-11 והסתיימה בשנת 1439. הקתדרלה הייתה הבניין הגבוה ביותר בעולם, הייתה זו הפעם הראשונה בה מבנה באירופה עקף בגובהו את הפירמידה הגדולה של גיזה.
כמה שנים לאחר מכן בנה יוהאן גוטנברג את מכונת הדפוס הראשונה בעולם בשטרסבורג.
ביולי 1518 פרצה בשטרסבורג מגפת הריקודים של 1518. כ-400 בני אדם החלו לרקוד ולא הצליחו להפסיק במשך מספר שבועות, חלקם מתו מתשישות, רעב והתקפי לב.
בשנות העשרים של המאה ה-16, בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית אימץ מרטין בוסר מנהיגה הרוחני של שטרסבורג את שיטות הלימוד של מרטין לותר.
בעקבות השפעת הרפורמציה הוקמה בעיר בשנת 1538 האוניברסיטה של שטרסבורג .
העיתון הראשון בעיר הודפס בשנת 1605 לאחר שיוהאן קרולוס קיבל את אישור מהעירייה להדפיס ולחלק עיתון שבועי בשפה גרמנית ובו ידיעות מהתרחשויות ברחבי אירופה.
שטרסבורג נשארה נייטרלית במלחמת שלושים השנים אלא שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת סיפח אותה לבית בורבון על מנת להיעזר בה להגנה על גבולות הממלכה.
יועציו של לואי ה-14 סברו כי שטרסבורג עצמאית תסכן את שטחי אלזס שסופחו לצרפת בידי המלך, וכי על מנת להגן ביעילות על אדמותיה הכפריות של אלזס יש להציב חיל מצב בשטרסבורג.
למעשה, הכוחות הקיסריים של האימפריה הרומית הקדושה פלשו לאלזס שלוש פעמים דרך הגשר מעל נהר הריין שבשטרסבורג.
בספטמבר 1681 צרו כוחותיו של לואי ה-14 על שטרסבורג, מחוסרים בעילה למלחמה הם נכנסו לתוך העיר וב-30 בספטמבר 1681 סיפחוה לצרפת.
הסיפוח לצרפת זכה בהכרה בהסכם רייסווייק (1697).
אף על פי שלואי ה-14 ביטל את האדיקט של נאנט, והכריז על הפרוטסטנטיות כלא-חוקית, לא גורשו פרוטסטנטים משטרסבורג ומאלזס, שהיו במעמד מיוחד כ"מחוז חוץ של מלך צרפת" (à l'instar de l'étranger effectif).
קתדרלת שטרסבורג, לעומת זאת, נלקחה מהלותרנים והוחזרה לקתולים.
האוניברסיטה הלותרנית הגרמנית בשטרסבורג המשיכה לפעול עד המהפכה הצרפתית.
בין תלמידיה המפורסמים היו גתה והרדר.
במהלך ארוחת ערב חגיגית שאורגנה על ידי ראש העיר של שטרסבורג ב-25 באפריל 1792 הלחין רוז'ה דה ליל את "המרסייז" (La Marseillaise) שהפך לימים להמנון צרפת.
שטרסבורג איבדה סופית את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בפרוץ המהפכה הצרפתית.
במהלך המהפכה אירעו מהומות אלימות בעיר, בהן הכנסיות ניזוקו, פסלים רבים בקתדרלה נופצו והיו דיונים על פירוק הצריח שלה.
גנרל בצבא נפוליאון יליד שטרסבורג הוא ז'אן בטיסט קלבר.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 צר הצבא הפרוסי על העיר והפציץ אותה במטרה להכניע את תושביה.
מספר ארכיונים, מוזיאונים וכנסיות עתיקות עלו בלהבות ופריטים ארכאולוגים עתיקים נשרפו כתוצאה מההפצצות.
בסוף ההפצצות נותרו כ-10,000 מתושבי שטרסבורג מחוסרי בית.
עם סיום המלחמה סופחה העיר לקיסרות הגרמנית.
עם התפתחות התעשייה והמסחר צמחה אוכלוסיית העיר במאה ה-19 לכ-150,000 נפשות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה סופחה העיר לצרפת ומאז היא שייכת למדינה זו (חוץ מאשר השנים 1940 עד 1944, בהן שלטה גרמניה הנאצית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה).
העיר העתיקה של שטרסבורג (ובכלל זה, רובע צרפת הקטנה; Petite France) נשתמרה ללא דופי והיא מהווה אתר תיירות חשוב; היא הוכרזה ב-1988 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הקתדרלה של שטרסבורג, מהגבוהות בעולם, העשויה אבן חול אדומה, הפכה לסמל העיר.
בעיר העתיקה מספר תעלות ציוריות, גשרי אבן החוצים אותן ואין ספור בניינים עתיקים בסגנון אדריכלי צרפתי-גרמני מעורב.
שטרסבורג ממוקמת בחבל גראנד אסט שבצפון מזרח צרפת, על גדות הנהר איל והשפך שלו לנהר ריין, באזור פורה ומתאים לחקלאות.
נהר הריין מהווה את הגבול בין גרמניה לצרפת באזור זה.
מעברו השני של הנהר, שוכנת העיר קֵהל שבמדינת-המחוז הגרמנית באדן-וירטמברג.
האקלים בשטרסבורג הוא יבשתי למחצה, עם הבדלי טמפרטורות גדולים יחסית בעונות השנה השונות.
החורפים קשים יחסית; לעיתים יורדים שלגים, ואילו בקיצים חמים ומחניק.
כברוב חבל אלזאס, גם בשטרסבורג לרוב לא נושבות רוחות חזקות, וזאת בעקבות סמיכותם של הרי הווז' הניצבים כ-20 ק"מ ממערבה והיער השחור המצוי כ-25 ק"מ ממזרחה; ההרים מהווים מעין "מגן" מפגעי הטבע.
הטמפרטורה הממוצעת היא כ-15 מעלות.
שטרסבורג מצויה במרכזה של אירופה, היא מחוברת לדרום אירופה ולים התיכון באמצעות תעלות המובילות לנהר רון ונהר סום ולצפון אירופה ולים הצפוני באמצעות הריין.
היא מצויה במרחק שווה של כ-750 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי ומהים הבלטי, ובמרחק של כ-500 ק"מ מהים התיכון, מהים הצפוני ומהים האדריאטי.
שטרסבורג מצויה במרכזו של הפנטגון הצפוף של אירופה (בין הערים: לונדון, פריז, מילאנו, מינכן והמבורג) ובמרחק של פחות מ-500 ק"מ ממרבית בירות מערב אירופה ומרכזה (אמסטרדם, בריסל, ציריך, לוקסמבורג, פראג, ברלין, לונדון ופריז).
שטרסבורג מצויה במרחק 136 ק"מ משטוטגרט, 184 ק"מ מציריך, 192 ק"מ מלוקסמבורג, 208 ק"מ מפרנקפורט ו-287 ק"מ ממינכן.
בזכות מיקומה המרכזי זכתה שטרסבורג במעמד "בירת אירופה" יחד עם בריסל.
נכון לשנת 2011 אוכלוסיית שטרסבורג מונה כ-273,000 נפש, ואוכלוסיית המטרופולין מונה כ-713,400 איש.
זוהי העיר השביעית בגודלה בצרפת.
מרבית האוכלוסייה משתייכת לנצרות הקתולית, אולם קיים גם מיעוט גדול יחסית של פרוטסטנטים.
רוב-רובם של האזרחים מדברים צרפתית וכן גרמנית בניב מקומי מיוחד, הקרוי אלזסית.
מאחר שהעיר יושבת על גבול גרמניה-צרפת, רבים עוברים בה מדי יום ממדינה למדינה בדרך לעבודתם.
שטרסבורג, שבתקופת הרנסאנס של אירופה היוותה מרכז הומניזם חשוב, מתפארת במורשת חינוכית ענפה וארוכה והיסטוריה רבת שנים של מוסדות השכלה גבוהה יוקרתיים הנמנים עם הטובים באירופה בהם דנו יחד בתקופות שונות גדולי האינטלקטואלים של גרמניה וצרפת.
אף על פי שהעיר סופחה לצרפת בשנת 1683, במשך המאה ה-18 היא נותרה מקושרת לעולם המשכילים דוברי הגרמנית, ואל האוניברסיטאות ומוסדות ההשכלה הגבוהה שבה נהרו מלחינים, ציירים, מוזיקאים, אינטלקטואלים ואנשי רוח מרחבי האימפריה הרומית הקדושה, ביניהם ניתן למנות את יוהאן וולפגנג פון גתה וקלמנס ונצל פון מטרניך.
כיום, מוסדות ההשכלה הגבוהה של שטרסבורג נחשבים ליוקרתיים ביותר בצרפת, לאחר אלה שבבירה פריז.
בשנת 1907 נפתח המוזיאון האלזסי המוקדש להיסטוריה ותרבות של אלזס.
המוסד להשכלה גבוהה בשטרסבורג שנוסד בשנת 1538 וזכה למעמד אוניברסיטאי בשנת 1621, פוצל בשנת 1971 לשלוש אוניברסיטאות:
אוניברסיטת לואי פסטר (מכונה גם "שטרסבורג I"; נקראת על שם לואי פסטר)
אוניברסיטת מרק בלוך (מכונה גם "שטרסבורג II"; נקראת על שם ההיסטוריון מרק בלוך)
אוניברסיטת רוברט שומאן – (מכונה גם "שטרסבורג III"; נקראת על שם רוברט שומאן)
בינואר 2009, שלוש האוניברסיטאות הללו התמזגו ומהוות כעת את אוניברסיטת שטרסבורג.
בעיר נמצא גם בית הספר לאמנויות, L'École supérieure des Arts décoratifs, מבתי הספר הטובים באירופה בתחום זה, וכן הסניף הקבוע של אוניברסיטת החלל הבין-לאומית ממוקם בדרום שטרסבורג.
המטבח של שטרסבורג מתבסס בחלקו על המטבח הצרפתי, אולם מטבע הדברים הוא היה נתון להשפעות חזקות מגרמניה השכנה, וכיום מעורבים בו מוטיבים של בישול משתי המדינות.
מלבד זאת, בשטרבורג תיאטראות, בתי אופרה, מקומות בילוי ואתרי תיירות היסטוריים ועכשוויים כאחד.
שטרסבורג היא בירתה של חבל גראנד אסט, שהוא אחד מהעשירים בחבלי צרפת, ושל מחוז ריין תחתון.
בשטרסבורג מצויים מוסדות מחוזיים רבים כגון בית משפט מחוזי, מועצת המחוז, משרדי ראשות המחוז, המשטרה המחוזית ומשרד כלכלה מחוזי.
ראש העירייה הנוכחי הוא רולנד ריס מהמפלגה הסוציאליסטית.
לשטרסבורג תפקיד פוליטי חשוב הן בצרפת והן באירופה כולה.
במאה העשרים הפכה העיר ל"בירת אירופה".
ראשון שכינה את שטרסבורג "בירת אירופה" הוא וינסטון צ'רצ'יל.
לאחר הקמת האיחוד האירופי היא הוכתרה רשמית כ"בירת אירופה", ובה הוקמה מועצת אירופה וכן בית הדין האירופי לזכויות אדם (שידוע בכינויו "בית המשפט של שטרסבורג").
מקום מושבו הראשון של הפרלמנט האירופי ומקום ההתכנסות הקבוע היחידי שלו מלבד בריסל שבבלגיה.
מלבד זאת, בשטרסבורג מספר מוסדות כלל-אירופיים נוספים – בהם מנהל התרופות האירופי ומוסדות כלכלה, וכן היא מושב תחנת הטלוויזיה הגרמנית-צרפתית ארת.
ראשיתה של המרכז היהודי בשטרסבורג עוד מתקופת שלטון הרומאים באזור.
קהילה זו הייתה הגדולה ביותר בחבל אלזס במשך שנים רבות.
לאחר הפוגרום נאסר על יהודים לשוב ולהתגורר בשטרסבורג.
יהודים שביקשו להיכנס לעיר היו חייבים במס כניסה יומי ("leibzoll") ובכל ערב צלצלו פעמוני קתדרלת שטרסבורג באות שסימל ליהודים לצאת מהעיר.
בשנת 1775 זכה הסוחר היהודי סֶרף בֶּר באזרחות צרפתית, כאות הוקרה על פעלו למען צרפת.
תעודת האזרחות הקנתה לו את הזכות החוקית להתגורר בשטרסבורג, לאחר 426 שנים בהן אסור היה על יהודים להתגורר בתוך העיר, אף על פי כן המשיכה העירייה להיאבק בו ולא הרשתה לו להקים בית כנסת בעיר.
בשנת 1784 בוטל מס הכניסה ליהודים לשטרסבורג אך הם נדרשו לשלם 48,000 פאונד על מנת לכסות על הגרעון של העיר, סרף בר שילם את הסכום כולו לבדו.
בין רבבות היהודים שהיגרו מגרמניה הנאצית בשנות ה-30 של המאה ה-20, התיישבו יהודים רבים באלזס, ובעיקר בשטרסבורג, הקרובה לגרמניה.
באותן שנים הפכה קהילת שטרסבורג לקהילה גדולה ומשמעותית, בה יצאו מספר עיתונים יהודיים (הן בגרמנית והן בצרפתית).
בשנת 1938 נערכו פרעות ביהודי האזור אשר גרמו לפגיעה בחנויות וברכוש יהודי.
לאחר סיפוחן של אלזס ולורן לגרמניה הנאצית ביולי 1940 גורשו יהודי שטרסבורג מהעיר והיא הוכרזה כחופשייה מיהודים ("יודנריין").
כ-1,000 מיהודי שטרסבורג נרצחו על ידי הנאצים במחנות ההשמדה.
שרל אלטורפה פעל להצלת יהודים וקיבל הכרה על פעילותו כחסיד אומות העולם.
בשנות ה-50 הוא היה ראש עריית שטרסבורג.
כיום חיים קרוב ל-20,000 יהודים בשטרסבורג (מרביתם מסורתיים, אך רק כשליש שומרי מצוות).
מספרית, היא איננה מדורגת בין הקהילות הגדולות ביותר במדינה, אך משקלה מבחינה תורנית ורבנית וגם היותה חלק מערש יהדות צרפת המודרנית – עושים אותה לקהילה חשובה ביהדות צרפת.
60% מתוכם אשכנזים והיתר ספרדים.
בכך מתאפיינת הקהילה כאחת היחידות בצרפת בה המסורת האשכנזית תופסת מקום מכריע, ברבנות, במנהג ויש שיאמרו גם באופי, כולל של הקהילות הספרדיות.
בשל הכח התורני של הקהילה, גם פעילותה של חסידות חב"ד בעיר, אף כי חשובה, בעיקר בקרב הסטודנטים, איננה תופסת את המקום המכריע לו היא זוכה בשאר הקהילות במדינה.
הקהילה נתפסת כבעלת אופי "מתנגד", בוודאי לעומת האופי הרווח בקהילות הספרדיות בצרפת.
תרמו לכך המסורת האשכנזית, פעילות אינטלקטואלית מאוד מושרשת בחוגי הלימוד המקומיים (הן בחוגים המסורתיים והן בחוגים התורניים יותר) ובמידה מסוימת השפעתן של משפחות מבית מדרשו של הרב אליהו אביטבול, אשר ריכז סביבו סטונדטים תועים בתקופת מהומות מאי 1968, וקירבם ליהדות בעלת אופי ליטאי אך פתוח לשפה הפילוסופית והאינלקטואלית.
מהן השתלמו בבית מדרשו של הרב גדליה נדל ופתחו כמה בתי מדרש בעיר המושפעים מאופי לימודו והשקפתו (בעיקר במה שמהווה הריכוז היהודי השני בעיר, סביב גינות האורנג'רי והמוסדות האירופיים ).
בעיר יש כיום בתי כנסת ובתי מדרש רבים, בתי ספר, חנויות מכולת ומסעדות וכן מספר קהילות חרדיות.
כל אלה יוצרים מרקם חיים פעיל עם נראות רבה (בעיקר ברובע הקונטד , בו קיים ריכוז יהודי בולט).
רב העיר משנת 1987 היה הרב רנה (גרשון) גוטמן, יליד צרפת ובוגר ישיבות ליטאיות בישראל ואינטלקטואל מוערך בקרב הקהילה ומחוצה לה.
החליף אותו הרב אברהם וייל, יליד העיר ולשעבר רבה של טולוז, בשנת 2017. הרב מרדכי זקבך, כיום מתגורר בעיר מודיעין עילית, מילא את מקומו של אב בת הדין הרב הורוביץ, וכיום משמש במשרת האב"ד הרב מיכאל שמערלא, רב הקהילה היחידה המתפללת בנוסח ספרד-חסידים (מלבד בית חב"ד), "עדת ישראל".
קיימת קהילה חרדית ותיקה עוד מלפני השואה, קהילת "עץ חיים", בראשות הרב שמואל עקיבא שלזינגר.
עד שנות ה-2000 היא היוותה עדות אחרונה לחיים היהודיים במרכזם הישן, קרוב לתחנת הרכבת העירונית.
הקהילה נאלצה להעתיק את מקומה וממוקמת כיום סמוך לבית הכנסת הגדול.
בית הכנסת הישן, ששרד את השואה, נהרס עד היסוד.
בית הכנסת של קהילת עדת ישראל אף הוא היה ממוקם באזור היהודי הישן, עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. מאז, לא ניתן למצוא בעיר בתי כנסת מלפני מלחמת העולם השנייה, כי אם מחוץ לעיר, בכפרים ברחבי המחוז.
בעיר פועלת גם קהילה של יהדות רקונסטרוקציוניסטית בראשות בירגיט קליין.
לעיר קיים עירוב, בחלקו טבעי (מפת הערוב), המאפשר לטלטל בשבת.
רוב האוכלוסייה הדתית סומכת עליו, אך החוגים החרדיים יותר מחמירים על עצמם ולא מטלטלים בשבת בעיר.
אתרים רבים בעיר מנציחים את יהדות אלזס:
קתדרלת שטרסבורג – בחזית השער הדרומי של הקתדרלה נמצאים שני פסלים המבטאים את יחסהּ של הנצרות אל היהדות בראשית ימי הביניים.
אלו שני פסלים של נשים ששמן Ecclesia ו-Synagoga ("הכנסייה" ו"בית הכנסת" או "כנסת ישראל") והן מייצגות את הנצרות והיהדות.
Ecclesia היא אישה זקופה הלובשת בגד יפה, מישירה מבט וכתר על ראשה.
היא מחזיקה בידה שרביט וגביע.
הבעת הפנים של הפסל מבטאת ניצחון על אויבתהּ, Synagoga.
לעומתה הפסל של Synagoga לובשת בגד מרופט, השרביט שבידה שבור ולוחות הברית שבידה עומדים ליפול.
את הבעת פניה אי אפשר לראות שכן ראשה מורכן ועיניה מכוסות כדי להראות שהיא איננה רואה את האמת של הנצרות.
מוזיאון הקתדרלה – Musee de l'Oeuvre Notre Dame – במוזיאון מוצגות יצירות אמנות משטרסבורג והסביבה מהמאה ה-11 ועד המאה ה-17. בחצר המוזיאון אפשר לראות מספר מצבות יהודיות מהמאה ה-12 ועד המאה ה-14. במקור הוצבו מצבות אלה בבית קברות היהודי ב"כיכר הרפובליקה".
כיכר קלבר – זוהי הכיכר המרכזית והגדולה ביותר בשטרסבורג.
במרכזה עומד פסל גדול של ז'אן בטיסט קלבר, יליד העיר, ששירת בדרגת גנרל בצבא נפוליאון.
הניצחון בקרב הר תבור נזקף לזכותו ורשום על שמו של גנרל קלבר (בצרפתית Kléber).
את הכיכר סובבים בתי מגורים נאים, ובמפלס הרחוב חנויות רבות מכל הסוגים.
בכיכר אין זכר לבית הקברות, אך בסמוך ניתן לראות את "גשר היהודים" (Passerelle des Juifs), עדות לחוק שאסר על יהודים לגור בעיר ולכך שבסוף יום המסחר היו יוצאים את העיר דרך הגשר ההוא.
בית הכנסת הגדול ("השלום") Synagogue de la Paix – בית הכנסת נבנה בשנת 1958, במקום בית הכנסת של העיר אשר נחרב בזמן הכיבוש הנאצי.
אנדרטה הוקמה במקום, שהפך למרכז מסחרי (Place des Halles), אליה נוספו פריטים נוספים במהלך השנים.
התפילות מתנהלות עם חזן ומקהלה, על פי נוסח מערב אירופה.
בית הכנסת הגדול נבנה בממדים גדולים, עם תקרה גבוהה מאוד ובסגנון פשוט.
שתי מנורות ענקיות מוצבות על עמודי התמך המרשימים, מצידי ארון הקודש העגול עם גג מוזהב ופרוכות מרהיבות, חלקן מעשי ידיו של אומן מירושלים.
בקיר הדרומי, ליד ההיכל, משובצת "אבן מהר ציון".
תופעה נדירה היא הימצאותן של שתי בימות: התחתונה הוקמה בשנות ה-2000 על מנת לשפר את חוויית התפילה, כשהעליונה נותרה במקומה.
החזית המערבית של בית הכנסת היא למעשה קיר עשוי מאות מגן דוד, עם גרם מדרגות ושער מרשים ומעליו הפסוק "לא בחיל ולא בכח כי אם ברוחי אמר ה'", ההולם את שמו של בית הכנסת "השלום" (הפסוק בפנים בית הכנסת הוא "הלוא אב אחד לכולנו".
כל אלה מבטאים את רחשי לבם של ראשי הקהילה, עת ביקשו לבנות בית כנסת חדש במקום זה שנחרב).
בחזית הדרומית קבועה מנורת ענק, המוארת בימי החנוכה עם מופע אור-קולי צנוע, לפי מספר הנרות של אותו לילה.
במתחם בית הכנסת הגדול פועלים כמה בתי כנסת נוספים: "מרכז הנוער", שריכז את נוער הקהילה אחרי השואה.
כיום הוא משמש כבית כנסת למשפחות אך שמו נשמר.
אופיו דתי-לאומי ורבים מבניו ובנותיו עלו ארצה.
הנוסח בו הוא של מערב אירופה עם חופשיות רבה יותר לעומת בית הכנסת הגדול.
בית כנסת "רמב"ם" משמש את היהודים הספרדים והוא נבנה שנים רבות אחרי הגעתם לשטרסבורג.
קירותיו מעוטרים בויטראז'ים מעשי ידי האומן הירושלמי יואל בנהרוש.
מידי שבת מתקיים גם מניין הנוער, בו הנוסח מתחלף לפי שליח הציבור.
בקומת הקרקע חיפתה הקהילה אולם עם תמונות קיר ענקיות של ירושלים וכן של הכותל המערבי בגודל אמיתי, בצילומו של יואל קוסקס, עולה מצרפת המתגורר בירושלים.
באולם זה נשמר פריט יחידי מבית הכנסת הישן שנחרב על ידי הנאצים, כנראה מאזור ארון הקודש.
פריט נוסף נקבע באנדרטה לזכר בית הכנסת הישן, אך הוא נגנב לאחר זמן מה.
רחוב היהודים – Rue des Juifs – הרחוב הזה היה לבו של הרובע היהודי הישן והוא אחד מרחובותיה העתיקים ביותר של שטרסבורג.
הרחוב נסלל לראשונה בערך במאה ה-5 והוא שימש את העיר בתקופה הרומית.
אפשר לראות בו את האתר בו עמד בית הכנסת במאה ה-12, את מקום המאפייה, המקווה, האטליז ובית הקברות.
בית מספר 15 היה בית מגורים של משפחה יהודית והוא היחיד שנותר מהתקופה והוא נבנה בשנת 1290. משנת 1587 נודע החלק התחתון של הרחוב בשם – Zum Judenbad – מרחצאות היהודים, בשל קיומו של המקווה במקום.
ואכן, בבית מספר 20 ברחוב Charpentiers, נמצא מקווה מהמאה ה-13, בו ניתן לבקר בתיאום מראש.
הרחוב השרוף – Rue brûlée – על שם הטבח שבוצע בימי הביניים.
מוזיאון אלזס Musee Alsacien – במוזיאון האלזסי הוקדשו שני חדרים לתרבות היהודית-אלזסית.
שכונת בישהיים – Bischheim – בפרוורי שטרסבורג נמצא הכפר בישהיים שבו הייתה אחת הקהילות היהודיות החשובות של צרפת עד לתקופת המהפכה הצרפתית.
תחילתה של הקהילה לאחר גירוש קולמר בשנת 1512. במקום אפשר לבקר בביתו של יוסף דוד זינצהיים, אחד מהרבנים החשובים בתקופה שלאחר המהפיכה.
בבית, מדרגות אבן לולייניות המובילות אל מקווה טהרה.
בחדר מוצגים שמעידים על החיים היהודיים בבישהיים.
במקום נותר בית עלמין יהודי עתיק.
שטרן (גרמנית: Stern, "כוכב") הוא שבועון חדשות גרמני בבעלות קבוצת ברטלסמאן.
נוסד על ידי העיתונאי הנרי נאנן, ויוצא לאור מאוגוסט 1948. תפוצתו בשנת 2004 הייתה כ-1.07 מיליון עותקים.
בשנת 1983 רכש השבועון ופרסם את יומני היטלר, שהתגלו כמזויפים בבדיקה מדעית.
הפרשה הובילה להתפטרות עורכיו, ולמשבר קשה בעיתון בפרט ובעיתונות הגרמנית בכלל.
שְטְרוּפְּוַואפֶל (בהולנדית: Stroopwafel, ; במקור: Siroopwafel, סירופוואפל) היא אפיפית (ופל) דקיקה ועגולה ממולאת בסירופ, כיום על פי רוב סירופ תירס עשיר בפרוקטוזה עם טעם קרמל.
אפיפית השטרופוואפל המסורתית עשויה מתערובת של קמח, חמאה, סוכר חום, ביצים, שמרים וחלב.
כדור מהבלילה מונח על דפוס אפיפיות (waffle iron) ומשוטח לאפיפית דקה ועגולה, עם הטבעה של דוגמת רשת.
האפיפית נפרסת לשני חצאים עגולים דקים עוד יותר בעודה חמה, וביניהם נמרח סירופ הכולל חמאה, קינמון וסוכר חום.
שני החצאים מודבקים יחדיו ככריך.
המרכיבים בשטרופוואפל תעשייתי יכולים להיות מגוונים יותר.
על אריזת שטרופוואפל הולנדי מתוצרת Euro Shopper המיוצר בטילברך, הולנד, נרשם: סירופ גלוקוזה עשיר בפרוקטוזה 41%, קמח, שמנים צמחיים מוקשים חלקית, סוכר, אבקת חלב רזה, ביצים, קמח סויה, חומרי התפחה, מלח, תבלינים, חומרים מתחלבים (לציטין סויה), וצבעי מאכל (קרוטן).
השטרופוואפל נוצר לראשונה, על פי ייחוס נפוץ, בחאודה, הולנד.
במרבית המקורות נרשם כי יצורו החל בסוף המאה ה-18 (מקורות ספורים טוענים 1784), אם כי המצאתו מיוחסת למספר אנשים שונים, ולעיתים מתאחרת לתחילת המאה ה-19. קיים מסמך המהווה מתכון רשמי, שתוארך ב-1840.
על פי הסיפור, אופה שנותר עם שאריות יבשות ופירורים רבים, החליט למכור אותם בשנית על ידי איגוד הרכיבים יחדיו בסירופ סמיך ואפייתו.
במאה ה-19 כבר היו למעלה מ-100 מאפיות בחאודה שמכרו שטרופוואפל.
מוכרי דוכנים בירידים שונים בסביבת חאודה החלו מייצרים שטרופוואפל במקום לדרישת הקהל בסוף המאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20 החלו מפעלים מסחריים לייצרו.
ב-1960 היו 17 מפעלי שטרופוואפל בחאודה לבדה, מהם נותרו היום 4 פעילים.
שטרופוואפל נמכר כיום במרכולים וברשתות שיווק בכל רחבי הולנד ונחשב נכס צאן ברזל בתרבות הקולינרית המקומית.
השטרופוואפל מיוצא לחנויות מתמחות בכל רחבי העולם, ואף מיוצר מקומית בשווקים מסוימים בהתאם לביקוש.
הם נמכרים באינטרנט בשלל אתרים, לרבות באמאזון, בשל שרידותם הגבוהה.
ניתן למצוא שטרופוואפל הולנדי גם במרכולים בישראל.
ראסינג שטרסבורג או בקיצור שטרסבורג, היא קבוצת כדורגל צרפתית מהעיר שטרסבורג שבחבל גראנד אסט (לשעבר בחבל אלזס) המשחקת בליגת העל הצרפתית.
בשנת 1979 זכתה הקבוצה באליפות צרפת בפעם ראשונה והיחידה בתולדותיה.
שטרסבורג היא אחת משש הקבוצות היחידות שזכו בכל שלושת התארים החשובים בצרפת: אליפות הליגה, הגביע הצרפתי וגביע הליגה, כשעשתה זאת בשנת 1979.
בעונת 2009/2010 סיימה הקבוצה במקום ה-19 והלפני אחרון בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית.
אף על פי שסיימה את עונת 2010/2011 במקום הרביעי, הורדה הקבוצה לליגה החמישית עקב בעיות פיננסיות.
בסיום עונת 2015/2016 הקבוצה העפילה לליגה הצרפתית השנייה.
בעונה הבאה סיימה במקום הראשון ושבה לליגה הבכירה.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא סטאד דה לה מנו (Stade de la Meinau), בו היא משחקת מאז 1914.
גביע הליגה הצרפתי (4): (שיא משותף)
שטרלזונד היא עיר בצפון-מזרח גרמניה.
העיר נמצאת במדינה הפדרלית הגרמנית מקלנבורג-מערב פומרניה, על חוף הים הבלטי, כשמצר ים מפריד בינה לבין האי ריגן.
כלכלתה של העיר מתבססת על ספנות ודיג.
בנוסף, מתפתחת בה כלכלה המבוססת על תיירות.
בעיר נמצאים כנסיית מריה הקדושה, שנשאה את תואר הבניין הגבוה בעולם במשך כ-22 שנה, ואתר המורשת העולמית המרכזים ההיסטוריים בשטרלזונד-ובוויסמר.
ההתיישבות במקום החלה בימי הביניים ככפר דייגים ונמל.
במאה ה-13 היגרו לכפר מתיישבים גרמנים, סוחרים ויורדי ים דנים והגדילו את מספר תושביה.
לאחר שהוכרה כעיר, הייתה חלק מנסיכות רוגיה שהייתה כפופה לממלכת דנמרק.
שמה ניתן לה בשנת 1240 על ידי הנסיך הבוחר לאחר שהגדיל את שטח השיפוט של העיר.
בשנים הבאות איימה התפתחותה של העיר על כוחה של ליבק, העיר החזקה באזור ובעימות שנוצר בשנת 1249 נשרפה שטרלזונד עד היסוד.
העיר נבנתה מחדש וכאמצעי זהירות נוספה לה חומה ובה 30 מגדלי שמירה ו-11 שערים.
לאחר שהמשיכה לגדול משמעותית, הצטרפה בשנת 1293 לברית ערי הנזה.
ב-1370 נחתם בה חוזה שטרלזונד שהסדיר את זכויות סוחרי הברית מול דנמרק.
במאה ה-17 התרחש בעיר המצור על שטרלזונד (1628) במסגרת מלחמת שלושים השנים.
תושבי העיר, שנתמכו על ידי חיל מצב דני-שוודי, נאלצו להתגונן מפני צבאה של האימפריה הרומית הקדושה שנזקק לשליטה בנמל, ולבסוף הוסר מעליהם האיום.
לאחר קרב שטטין (1630) הפכה שטרלזונד לאחד משני המבצרים השוודים החשובים בדוכסות פומרניה, בנוסף לשטטין (כיום שצ'צ'ין).
לאחר שלום וסטפאליה סופחה שטרלזונד לשטחה של שוודיה.
ב-1807 וב-1809 הותקפה העיר על ידי צבאו של נפוליאון במסגרת המלחמות הנפוליאוניות ונשלטה על ידי צרפת לתקופות קצרות.
בקונגרס וינה הוחזרה העיר לשליטת דוכסות פומרניה, הפעם כחלק מפרוסיה.
משנת 1949 הייתה שטרלזונד בשטחי מזרח גרמניה.