tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמה ומיילו טרסוב הופיעו בשנת 2021 בעונה 8 של הסדרה צוות הצלה בערוץ ניק ג'וניור.
מורן וג'וזף טרסוב התארחו בתוכנית פאולה וליאון (20 באוקטובר 2020) ובכתבה בחדשות 13. מיילו טרסוב התארח אצל אלמוג בוקר (כשהיה בן 4).
מורן התארחה כאורחת מיוחדת בתוכנית סיכום השנה 2021 של מילון היופי בערוץ 13.
ג'וזף השתתף בעונה הרביעית של נינג'ה ישראל 2022.
בשנת 2023, בני משפחת טרסוב השתתפו בעונה ה-10 של הסדרה צוות הצלה של ניקלודיאון בערוץ ניק ג'וניור ובהוט.
מיילו טרסוב השתתף בתפקיד משנה בסדרה של גיורא חמיצר: "רוני ותום" בתפקיד עומרי, האח הצעיר במשפחת גבריאלי וגם האח הקטן של גיבור הסדרה, רוני גבריאלי (משחק אותו דילן דרור).
בשנת 2019–2020, מורן טרסוב כיהנה כפרזנטורית של המותג פנדורה.
משנת 2019 ועד היום, משמשת מורן טרסוב כפרזנטורית של רשת סופר פארם, עם 2 קולקציות משותפות על שמה שיצאו תחת מותג הבית LIFE:
קולקציית פיג'מות לאמהות ובנות יחד עם בתה אמה בשנת 2020.
בשנת 2021, המשפחה שימשה כפרזנטורים לרשת "הסטוק".
בני המשפחה הוציאו יחד קולקציה משותפת של חזרה לבית הספר.
בנובמבר 2021 יצאה קולקציית משחקי יצירה ו-DIY של אמה ממשפחת טרסוב, תחת מותג הצעצועים דיאמנט.
משפחת טרסוב הם פרזנטורים של רשת גלי, מחודש פברואר 2023.
שנהקטגוריהמועמדותתוצאה2019ישראל בידוריוטיובר השנה2019מגזין גו סטיילמשפיענית הרשת2020ישראל בידוריוטיובר השנהנבחרי העורכים של פרוגי2021אתר הנוער - פרוגיהרכב השנה ברשת
המשפחה נבחרה ברשימת 25 המשפיענים המובילים לשנת 2024 של ערן סויסה וישראל היום.
"המסעדה של אמה" - ספר המתכונים המתוקים של משפחת טרסובספר שנולד בעקבות סדרת היוטיוב בערוץ היוטיוב של מורן טרסוב, בו מורן ואמה מכינות במטבח מתכונים מתוקים שהורים וילדים יכולים להכין יחדיו.
זהו ספר האפייה הראשון בארץ עם קודי QR שמובילים לצפייה בסרטוני הכנת המתכונים.
ספר ילדים בשם: "מתי יום ההולדת שלי?"הספר מלווה את התרגשותו של מַיילוֹ טרסוב לקראת יום הולדתו הקרב ואת ההכנות אליו.
אנטונז זגורסקיס (בלטבית: Antons Zagorskis 1902–1966), אלאונורה זגורסקיס (בלטבית: Eleonora Zagorskis 1905–1944) ובנם פרנציס זגורסקיס (בלטבית:Fracis Zagorskis 1926–1986), אזרחים לטבים שהוכרו כחסידי אומות עולם על פעילותם להצלת יהודי במלחמת העולם השנייה.
אנטונז ואלאונורה זגורסקיז היו חקלאים שחיו ועבדו בשטח החקלאי שמחוץ לכפר רייביני שבלטביה יחד עם ששת ילדיהם, כולל בנם בן השתים עשרה, פרנסיס.
ב-2 ביולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, הנאצים כבשו את העיר וילאני שנמצאת במזרח לטביה.
ב-4 ביולי 1941 הנאצים הורו לכל יהודי העיר להתייצב ליד בית הספר הרוסי שנמצא בעיר.
בין יהודי העיר שהתייצבו שם היו לב לובן, אשתו רחל, ושלושת ילדיהם, בן ציון בן החמש, בר בת התשע ובת שבע בת האחת עשרה.
באותו יום נרצחו יהודי העיר, ביניהם אשתו וילדיו של לב לובן אך הוא נשאר בחיים כאשר נפל לבור ההריגה.
לובן חיכה בבור תחת גופות היהודים שנרצחו עד הערב ואז זחל החוצה.
לאחר שהסתובב זמן מה הוא פגש את אנטונז ואלאונורה זגורסקיז וביקש מהם שיעזרו לו להתחבא.
הזוג יצרו מקום מחבוא במרתף ביתם ושם הסתתר לובן רוב תקופת המלחמה.
בערבים, לובן היה יכול לצאת החוצה על מנת לנשום אוויר נקי.
ערב אחד, באביב 1944, כשלובן היה בחצר, ראה שוטר אחד איש עם זקן שחור מחוץ לבית והוא הגיע לערוך חיפוש בבית משפחת זגורסקיז ביום למחרת.
השוטר שערך את החיפוש לא מצא הוכחות לכך שמשפחת זגורסקיז מחביאה יהודי בביתם ועזב אך בעקבות הלחץ והפחד, אלאונורה לקתה בהתקף לב ומתה בעודה בת 39. לאחר מותה נשארו אנטונז, וששת ילדיו בשטח החקלאי בו חיו והמשיכו להסתיר את לובן עד שחרור האזור.
לאחר שחרור האזור ביולי 1944, לובן העיד על רצח יהודי וילאני מול ועדה מיוחדת שהקימו הכוחות הסובייטיים.
לובן הצטרף לאותה ועדה ועזר לה למצוא את האשמים ברצח יהודי וילאני.
זמן מה אחר כך, לובן עבר לרזקנה, התחתן מחדש והוליד בן.
לאחר מכן הוא עבר לריגה ושמר על קשר עם משפחת זגורסקיז עד מותו בשנת 1962. משפחת זגורסקיז המשיכה לחיות מחוץ לריבני.
בהמשך, הבן פרנסיס נהיה ארכאולוג.
ב-16 באוגוסט 2011, יד ושם הכירה באנטונז, אלאונורה ובנם פרנסיס כחסידי אומות העולם.
הטקס התקיים בלטביה ואת האות עצמו קיבל בנו של פרנסיס.
שמם של אנטון, אלאונורה ופרנסיס חקוק בקיר הכבוד ביד ושם בגן חסידי אומות העולם.
משפחת לניאדו נחשבת לאחת המשפחות המיוחסות בקרב יהדות חלב, והעמידה רצף של 7 דורות של רבנים (בחלב) במשך כמאתיים שנה.
יש אומרים שפירוש המילה "לניאדו" הוא "שעיר", ויש משערים שהוא מהשם "לינייה" שפירושו "עץ" בשפה הקסטיליאנית.
אחדים מבני משפחת לניאדו, כונו בשם משפחה נוסף, כגון: "לניאדו-מלכי שובה", לניאדו-סומך" או "לניאדו-זג'יר".
למעשה, כולם הם בני אותה משפחה, הכינויים הנוספים באו להבדיל בין שנים מבני אותה משפחה שנקראו בשם דומה.
רבי שמואל לניאדו, אבי המשפחה, היה ממגורשי ספרד.
לפי המסורת של קהילת יהודי חלב, נשלח רבי שמואל לארם צובא (חלב) על ידי רבי יוסף קארו מהעיר צפת, לבקשתם של חכמי ארם צובא לשלוח להם רב שיעמוד בראשם.
באיגרת ששלח להם רבי יוסף קארו, כתב להם על רבי שמואל לניאדו "הנה אנכי שולח לכם איש אשר כמוני".
בנו, רבי שמואל לניאדו, "בעל הכלים" (נפטר בשנת ה'ש"ע, 1610).
בנו, רבי אברהם לניאדו ("הרב המוסמך"), בשנת ה'שפ"ג (1623) לערך עזב את ארם צובא ועלה להתיישב בירושלים.
היה תלמיד של רבי שלמה לניאדו "הזקן".
בנו, רבי רפאל שלמה לניאדו, מחבר ספר "בית דינו של שלמה" (נפטר ה'תקנ"ד, 1793).
בנו הוא רבי אפרים לניאדו, מחבר ספר "דגל מחנה אפרים" (נפטר ה'תקס"ה, 1805) מכונה גם "הרב הדיין".
אחיו, רבי אליהו לניאדו (נפטר ה'תקמ"ו, 1786).
בנו, רבי עובדיה לניאדו (נפטר ה'תקע"ח, 1818), מכונה "הרב החסיד".
בנו, רבי אברהם לניאדו (נפטר ה'תרמ"ב, 1882), מכונה "הרב המכוון".
בנו, רבי מאיר לניאדו (נפטר התרע"א, 1911).
היו לו ארבעה בנים: רבי אברהם, רבי רפאל שלמה, רבי עובדיה ורבי דוד.
בנו, רבי רפאל שלמה לניאדו (נפטר ה'תרפ"ה, 1925).
בנו עו"ד מאיר לניאדו שימש כנשיא ועד העדה הספרדית בירושלים.
משפחת ימאדה (ביפנית: ホーホケキョとなりの山田くん) הוא סרט קומדיה מונפש משנת 1999, שנכתב ובוים על ידי איסאו טקהאטה.
הסרט מבוסס על ספר מאת היסאיצ'י אישי.
סגנון הציור בסרט דומה יותר לסגנון הציורים בקומיקס, בניגוד למרבית הסרטים של סטודיו ג'יבלי אשר להם סגנון אנימה מסורתי.
פסקול הסרט הולחן על ידי אקיקו יאנו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-17 ביולי 1999.
הסרט מורכב מסדרה של תתי סיפורים העוקבים אחרי חיי היומיום של בני משפחת ימאדה אשר אמורה לייצג משפחה יפנית "רגילה", אם כי ההתרחשויות בתתי הסיפורים הללו יכולות להיחשב אוניברסליות.
משפחת ימאדה מורכבת מטאקאשי ומאטסוקו (האב והאם), שיגה (אמו של מטסוקו), נובורו (בן ה-13), נונוקו (בת ה-7), ופוצ'י (הכלב של המשפחה).
כל אחד מתתי הסיפורים מייצגים התרחשויות יומיומיות טיפוסיות, כמו ביצוע מטלות בבית, היחסים בין האב והבן או הבעל והאישה, המפגש עם החברה הראשונה, ועוד.
שיגה נוטה לספק עצות לכל בני המשפחה, וישנה התמקדות במרבית הפרקים ביריבות בין טאקאשי ומאטסוקו אשר נוטים להתווכח לא מעט ביניהם.
טורו מאסווקה בתפקיד טקאשי ימאדה
יוקיג'י אסאוקה בתפקיד מטסוקו ימאדה
הייאטו איזוהאטה בתפקיד נובורו ימאדה
נעמי אונו בתפקיד נונוקו ימאדה
מאסאקו אראקי בתפקיד שיגה יאמאנו
ג'ים בלושי בתפקיד טקאשי ימאדה
מולי שאנון בתפקיד מטסוקו ימאדה
דריל סברה בתפקיד נובורו ימאדה
ליליאנה מומי בתפקיד נונוקו ימאדה
טרס מקניל בתפקיד שיג יאמאנו
דייוויד אוגדן סטיירס בתפקיד המספר
משפחת טולידאנו ידועה במרוקו ובייחוד במֶקְנֶס (מכנאס), כשושלת של רבנים ודיינים פוסקי הלכה, החל מהמאה ה-15.
מקור השם מצביע על עיר המוצא של מייסדי המשפחה טולדו (בירת קסטיליה) שבאנדלוסיה שבספרד.
השם היה נפוץ בעיר מכנאס ומשם בהגירה גם בטנג'יר ורבאט.
כזכר לגירוש קיימת אגדה לפיה ביום עוזבם את עירם המגורשים נשבעו לעולם לא לחזור אליה – טולדו נו !
כבר הוכח שאגדה זו בטעות יסודה, ועוד קודם הגירוש היו חכמים ספרדיים שנכנו בשם "טולידאנו", כדוגמת התוכן רבי יצחק טולידאנו, שחיבר ספר "רקיע עגול" וספר "רקיע ישר" בחכמת התכונה.
למעשה אין זכר לשבועה זו ולהפך גם לאחר עזיבת ספרד לא איבדו במשך תקופה ארוכה התקווה לשיבה.
יתירה מזו, שם המשפחה טולידאנו (TOLEDANO), מופיע לראשונה במסמך משנת 1283 (הרבה לפני גירוש ספרד), בקשר לאברהם טולידאנו מהעיר טרואל שבספרד.
לפי ההיסטריון יוסף (ג'ו) טולדנו, משמעות השם היא מ-"טולדנו אנו".
ראשי המשפחה באותם הימים היה רבי יוסף – שכונה בפי בני דורו 'המקובל האלוקי' ובנו רבי דניאל – הידוע כ'ראש רבני קסטיליה'.
רבי יוסף, היה תלמיד רבי יצחק אבוהב (גאון קסטיליה), והוא רבי יוסף פאסי מטולידו (מוזכר בספר בית יוסף).
לאחר גירוש ספרד הגיעו רבי דניאל ורבי יוסף לעיר סלוניקי.
מאוחר יותר השתקעו השניים בעיר פאס.
בניו של רבי דניאל עברו מהעיר פאס לעיר מקנס בשנת ה'שכ"ה (1565).
אחד מבניו היה רבי דניאל, חברו של רבי יעקב ששפורטש, ביחד הם לחמו בתנועת השבתאות.
בנו, רבי חיים טולידאנו (מהרח"ט).
אחיו, רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט).
נכדו (מבתו) ותלמידו הוא רבי משה מאימראן.
נכד נוסף הוא רבי חביב, מחבר ספר "מעגלי צדק" על הש"ס ו"טוב טעם" דרשות.
בנו, רבי יעקב טולידאנו (בן יוסף).
בנו, רבי רפאל ברוך טולידאנו.
בנו (הצעיר), יעקב טולידאנו (צרפת), נפטר ה'תשנ"ו (1996).
נכדו (מבתו), רבי נסים טולדנו.
נכדו (מבתו), רבי גבריאל טולדנו.
ענף אחר שיצא מרבי דניאל (הראשון):
מכונה גם 'רבי חביב החסיד'.
לרבי יהודה היו 5 ילדים: חיים, דניאל, אליעזר, יוסף, ורובידא.
בנו, רבי חיים טולידאנו (סאלי).
לא השאיר בנים, אלא בנות.
חתנו, רבי מאיר טולידאנו (בן רבי משה).
וחתנו, רבי יוסף טולידאנו (נכד מהרי"ט).
בנו, רבי שלמה טולידאנו (מהרש"ט).
נפטר בערך בשנת 1840. למד אצל סבו רבי משה.
משפחת סולובייצ'יק (בכתב עברי דייקני: משפחת סוֹלֹוְצִּ'יק) היא שושלת רבנים לויים מפורסמת ששימשה ברבנות העיר בריסק שלשה דורות ברציפות, ובניה נמנו בין גדולי ומנהיגי היהדות בדורם.
משמעות שם המשפחה הוא חזן, ומורה על תפקיד קדום של משפחה זו ב'.
משפחה זו נקראת על שם השתייכותם ויחוסם להלויים המשוררים בבית הבחירה שכן סוֹלֹוְצִּ'יק הוא תרגום מיידיש לחזן ומשורר ששר שירת סולו.
על שם עיר רבנותם השושלת מכונה לעיתים בית בריסק.
השושלת התחילה ברבי יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו רבי חיים, ובנו של רבי חיים - רבי יצחק זאב.
בנוסף לשלושה רבנים נודעים אלה בין שורות המשפחה נמנו רבנים מפורסמים שהשפיעו מתורתם ודעותיהם על בני דורם ואף לדורות.
אבי משפחת סולובייצ'יק היה רבי יצחק בן רבי יוסף סג"ל סולובייצ'יק אשר היגר מבריסק לאחד מפרברי קובנה.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי) - ראש ישיבת וולוז'ין ורבה של סלוצק ובריסק, ומחבר השו"ת "בית הלוי"
הרב שמחה סולובייצ'יק - רבה של מאהליב, בנו של הרב יוסף דוב
הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו של הרב שמחה
הרב יצחק סולובייצ'יק - ראש ישיבה בירושלים
הרב חיים סולובייצ'יק - ראש ישיבת וולוז'ין ורבה של בריסק, אבי "שיטת בריסק" בלימוד ההלכה, ומחבר ספר "חידושי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם", בנו של הרב יוסף דוב
הרב יצחק זאב סולובייצ'יק - רבה של בריסק ואחר כך בירושלים, מחבר ספר "חידושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם", בנו של הרב חיים
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ירושלים) - ראש ישיבת בריסק בירושלים, בנו של הרב יצחק זאב
הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק ראש ישיבת בריסק, בנו של הרב יוסף דוב
הרב רפאל סולובייצ'יק, בנו של הרב יצחק זאב
הרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק, בנו של הרב יצחק זאב
הרב יצחק זאב סולובייצ'יק בנו של הרב משולם דוד
הרב מאיר סולובייצ'יק, בנו של הרב יצחק זאב
הרב משה סולובייצ'יק (ישיבה יוניברסיטי) - ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, בנו של הרב חיים
הרב אהרן סולובייצ'יק - ראש ישיבת בריסק בשיקגו, בנו של הרב משה
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בוסטון) - ממנהיגיה הרוחניים של היהדות אורתודוקסית-מודרנית בארצות הברית, בנו של הרב משה
פרופסור חיים סולובייצ'יק (היסטוריון) - פרופסור לתולדות עם ישראל בישיבה אוניברסיטה ובאוניברסיטה העברית, בנו של הרב יוסף דוב מבוסטון
הרב ישראל גרשון סולובייצ'יק - בנו הבכור של הרב חיים
הרב משה סולובייצ'יק (ציריך) - תלמיד חכם וראש ישיבה בציריך, בנו של הרב ישראל גרשון
הרב ברוך סולובייצ'יק, ראש ישיבת תורת זאב בבית שמש.
בנו של הרב משה סולובייצ'יק (ציריך).
אליהו צבי סולובייצ'יק מחבר פירוש על הרמב"ם וספר קול קורא
בנו, ר' שמחה הלוי סולובייצ'יק, המכונה גם ר' שמחה לונדינר (על שם לונדון, מקום מושבו)
זלמן יוסף סולובייצ'יק - רוקח ואיש ציבור, מאנשי היישוב הישן בירושלים, בנו של ר' שמחה
משפחת א-נשאשיבי היא משפחה ערבית ירושלמית, שהייתה בעלת השפעה ויוקרה רבה בקרב ערביי ארץ ישראל ובקרב השלטון העות'מאני של ארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20.
המשפחה גרה בירושלים מאז המאה ה-15. שורשיה אינם ברורים - היו שהציעו כי מוצאה צ'רקסי או כורדי.
אבות השושלת שחיו בארץ ישראל נזכרים בספרי ההיסטוריונים והגאוגרפים הערבים כאנשי דת ומנהל.
אחרים הציעו כי מקורם הוא טורקמני או ערבי; אך ידוע כי פירוש שם משפחתם הוא "כנף ראש חץ" .
הם הפכו לחשובים בירושלים עם בואו של נאצר א-דין אל-נשאשיבי לעיר ממצרים בשנת 1469, כאשר נבחר להיות שומר שני מסגדי : מסגד אל-אקצא בירושלים ומערת המכפלה ("מסגד אברהם") בחברון.
לזכותו של נאצר א-דין נזקפת הולכת מים לירושלים מאזור בית לחם.
ישנו שער במתחם הר הבית שנקרא על שמו.
מקובל כי הפיכתה של המשפחה לכוח חשוב בחברה הערבית בארץ ישראל היה חלק מתהליך התפתחותו של מעמד חברתי גבוה בקרב האוכלוסייה המקומית בירושלים תחת שלטון העות'מאנים, תהליך שהתרחש עקב ריבוי ההקדשים המוסלמים בירושלים שחיזק את מעמד האחראים עליהם והעדר שכבה טורקית שלטת בארץ.
כאחת מהמשפחות שצמחו על רקע זה, נשען כוחם של הנשאשיבים, כמו כוחן של משפחות ערביות אחרות תחת השלטון העות'מאני, על חכירת מיסים, בעלות על אדמות והחזקת משרות דתיות.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החזיקו בני המשפחה במשרות רבות במנגנון הציבורי של השלטון העות'מאני בארץ ישראל.
באותה עת הקימו בני החמולה את 'שכונת הנשאשיבים' ובה בתי פאר ענקיים.
סביב 1910, אחד ממכובדי המשפחה, רשיד נשאשיבי, היה אחד משני אנשים שייצגו את ירושלים בפרלמנט העות'מאני.
בני המשפחה כיהנו גם במועצה המינהלית של המחוז.
בתחילת המאה ה-20 עלתה המשפחה לגדולה והתחרתה במשפחות בעלות הבכורה המסורתית בירושלים: משפחת חוסייני ומשפחת ח'אלדי.
מעמדה זה היה תוצאה של מעמדו של ראע'ב נשאשיבי כציר הפרלמנט העות'מאני והמהנדס הראשי של מחוז ירושלים.
למרות קשריהם הטובים עם השלטון העות'מאני, כמה מבני המשפחה לקחו חלק במאבק נגדו.
הבולט מביניהם היה עלי עומאר נשאשיבי, הנזכר לעיתים בכינוי "ביטאר עלי", שהיה רופא וטרינר וקצין בצבא העות'מאני, ומייסדה של אחת התנועות הלאומיות הפאן-ערביות המוקדמות ביותר, "האגודה הקחתנית" (Kahtani Society).
עלי עומאר הוצא להורג ב-1917 על ידי ג'מאל פאשה בביירות ב"סאחת א-שוהדה" (Place des Martyres), על קשירת קשר והסתה פוליטית בצבא העות'מאני.
לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב נשאשיבי, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה.
לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה המשיכו בני המשפחה להחזיק במשרות ציבוריות תחת שלטון המנדט הבריטי, והם קראו לערבים לשתף פעולה עם המוסדות הבריטים.
בקרב החברה הערבית נחשבו הנשאשיבים למשפחת "אצולה" חברתית ותרבותית.
רבים מבניה היו סופרים ועיתונאים בולטים.
בינואר 1918 הוקם בירושלים ארגון בשם "מבחר השיעורים" ("מוקטתף א-דרוס"), שנועד להפצת תעמולה צרפתית.
בלחץ השלטונות הבריטיים, נבחרה לאגודה הנהלה חדשה, שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי, ובנובמבר אותה שנה הוחלף שמה ל"המועדון הספרותי" ("אל-מונתדא אל-ערבי").
באותה שנה הוקם בירושלים גם "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי") הפרו-בריטי, שאמין אל-חוסייני היה נשיאו ומנהיגיו ופעיליו באו בעיקר מצעירי משפחת חוסייני המורחבת.
הזהות במטרות בין שתי האגודות, שהיו אנטי-ציוניות ודגלו ברעיון אחדות פלסטין עם סוריה, הביאה לשיתוף פעולה ביניהן באירועים הפוליטיים המרכזיים בשנת 1919 ותחילת 1920. ב-1920 פרצה מחלוקת פנימית בין צמרת "המועדון הספרותי" לבין קבוצת חברים שהיו מקורבים לחוגי "המועדון הערבי".
ארגון זה הורה לחבריו להצטרף ל"מועדון הספרותי" כדי להשתלט עליו, ובעקבות זאת, הוא שותק ונוצר קרע בין הצמרת שלו לרבים מחבריו שתמכו ב"מועדון הערבי".
"המועדון הספרותי" המשיך להתקיים כגוף קטן ולא פעיל של המשפחה ותומכיה עד 1923.
במרץ 1920 מונה פח'רי נשאשיבי, שעד אז היה בעל עמדה אנטי-בריטית קיצונית, לעוזרו של מושל מחוז ירושלים, רונלד סטורס.
באפריל פיטר סטורס את מוסא כאט'ם אל-חוסייני מראשות עיריית ירושלים (בשל נאומו הפוליטי בפני חוגגי נבי מוסא) ומינה במקומו את ראע'ב נשאשיבי, שלא השתתף בהפגנות.
הנשאשיבים היו מנהיגי האופוזיציה למועצה המוסלמית העליונה ולמנהיגתה, משפחת חוסייני.
למרות שהשליטה ברמה הארצית הייתה נתונה בידי משפחת חוסייני, הצליחו הסיעות שבראשן עמדה משפחת אל נשאשיבי להפגין את כוחן בבחירות המוניציפליות שנערכו בארץ בשנות ה-20 וה-30, והן השתלטו על רשויות רוב הערים הערביות.
על אף החרמת הוועידות הלאומיות על ידי המשפחה, החל מהוועידה השלישית, אחד מבני המשפחה, ג'ודת אל-נשאשיבי, השתתף בוועידות הרביעית, החמישית והשישית, אך עשה זאת כנראה בשל קרע בינו לבין משפחתו.
בשנת 1934 הקימו בני המשפחה ותומכיהם מפלגה לאומית מתונה בשם "מפלגת ההגנה הלאומית", בראשות ראע'ב נשאשיבי, שנחשב ל"ראש המשפחה".
ראע'ב היה ממארגני המרד הערבי הגדול שפרץ ב-1936 וייצג את מפלגתו בוועד הערבי העליון.
יד ימינו של ראע'ב, פח'רי נשאשיבי, היה מן המסיתים הראשיים למהומות.
בקיץ 1936 עדיין נשמרה האחדות הלאומית בקרב הפלסטינים, אולם עד מהרה החלו התנקשויות במנהיגים ועסקנים ערבים.
הקורבנות הראשונים מסוג זה היו ממנהיגי חוגי משפחת נשאשיבי דווקא, וזאת למרות שאלה היו מראשי "הוועדות הלאומיות" וממארגני המאורעות בשלב הראשון שלהם.
בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי עצמו.
עם הידרדרות המרד לאלימות פנימית ופגיעה בקרב מנהיגי האופוזיציה לחוסייני, עזבו בתחילת יולי ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', נציגי "מפלגת ההגנה" הנשאשיבית, את הוועד הערבי העליון.
הנשאשיבים החלו להקים כנופיות פרטיות על מנת להגן על עצמם.
החל מ-1938 ארגן פח'רי את "כנופיות השלום", שעסקו בטרור נגדי ובביעור הכנופיות הערביות.
כנופיות אלו אף שיתפו פעולה באופן חלקי עם השלטונות הבריטים ועם היישוב היהודי.
מסוף שנות ה-30 החלה הידרדרות בכוחה של המשפחה והיא איבדה הרבה מההשפעה הפוליטית שהייתה לה על החברה הפלסטינית.
סכסוכים פנימיים התגלו בין חברי המשפחה, ומנהיגיה התייאשו מתוצאות המרד הערבי ומההנהגה של משפחת חוסייני.
הנשאשיבים גם התאכזבו מיחס השלטונות הבריטים אליהם, ואיבדו את הלהט הפוליטי האקטיבי שלהם.
בנובמבר 1941 נרצח פח'רי נשאשיבי בבגדאד.
לאחר הרצח, משפחת נשאשיבי כמעט ולא הייתה פעילה יותר בעניינים פוליטיים.
בתחילת שנות ה-40, ג'וואד נשאשיבי, אחיינו של פח'רי נשאשיבי, נישא לאסתר וינר, בת אחותו של ש"י עגנון.
הנשאשיבים קיימו יחסים הדוקים עם עבדאללה שליט עבר הירדן, והם היו תומכים נלהבים של סיפוח עבר הירדן המערבי לממלכת ירדן לאחר 1948. מנהיגיה עזרו לתהליך הסיפוח, וראע'ב נשאשיבי אף קיבל תואר כבוד של מושל הגדה.
בני המשפחה קיבלו מעמד פוליטי כלשהו בירדן, ואחדים מקרבה אף כיהנו בממשלותיה השונות.
בני משפחה אחרים, כגון מוחמד זוהדי נשאשיבי הפכו לפעילים באש"ף ובארגונים פלסטינים אחרים.
עות'מאן נשאשיבי - היה עתיר נכסים.
ב-1912 נבחר לפרלמנט העות'מאני כציר מחוז ירושלים ממפלגת "אחדות וקדמה".
ראע'ב נשאשיבי - ראש המשפחה, מהנדס מחוז ירושלים, ב-1914 נבחר כציר בפרלמנט הטורקי, קצין טורקי במלחמת העולם הראשונה, פעיל בתנועה הערבית הלאומית, ראש עיריית ירושלים (1934-1920), החל מ-1934 מייסדה ונשיאה של "מפלגת ההגנה".
פח'רי נשאשיבי - קצין משטרה ושלישו של הנציב העליון הרברט סמואל, סגנו ומזכירו של ראע'ב בהיותו ראש עיריית ירושלים, ב-1936 היה מן המסיתים הראשיים למהומות, ב-1938 ארגן את "כנופיות השלום" שעסקו בביעור כנופיות הטרור.
אסעאף נשאשיבי - סופר, בלשן ערבי וחכם אסלאמי.
הסופר הפלסטיני היחיד כמעט (עד סוף שנות ה-40) שהיה מפורסם בעולם הספרות הערבית מחוץ לתחומי ארץ ישראל.
לשון כתיבתו הייתה כה נמלצת, שהיה מצרף למאמריו ביאורי מילים ופירושים.
אנור נשאשיבי - עורך דין שעבד ב-1945 במשרד התעמולה הערבי בלונדון.
פואד נשאשיבי - עורך דין.
נאסר א-דין נשאשיבי (1920–2013) - עיתונאי והיסטוריון.
למד כלכלה ומדע המדינה , שימש כיועץ של עבדאללה הראשון, מלך ירדן ואחר כך עבד כעיתונאי ברחבי המזרח התיכון.
פוזי נשאשיבי - מראשי ארגוני הצופים הערביים.
מופיד נשאשיבי - מראשי הליגה לשחרור לאומי (הקומוניסטים הערביים) בירושלים.
שכיב נשאשיבי - מנכבדי ירושלים ופעיל ציבורי מוסלמי.
עזמי נשאשיבי - היה קצין מחוז, עבד במחלקת העיתונות של הממשלה.
ב-1944 נתמנה לראש שירות-השידור הערבי.
אסחאק נשאשיבי - קצין מחוז.
נג'אתי נשאשיבי - סגן מנהל מחלקת העלייה.
השאם נשאשיבי - עיתונאי, עד 1946 עבד ברדיו ירושלים.
דראר נשאשיבי - איש "העולם התחתון" ומנהיג "שבאב" בירושלים.
יעקב שמעוני, לקסיקון פוליטי של העולם הערבי, הוצאת כתר, ירושלים, 1988
משפחת סופר-על הוא סרט גיבורי-על בהנפשה ממוחשבת של פיקסאר ודיסני משנת 2004. הסרט נכתב ובוים על ידי בראד בירד, והופק על ידי ג'ון ווקר, ג'ון לאסיטר, קתרין סרפיאן וקורי ריי.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 בנובמבר 2004, בישראל יצא הסרט בגרסת דיבוב לעברית ובגרסתו המקורית ב-25 בנובמבר 2004. עם יציאתו לאקרנים היה הסרט להצלחה ביקורתית כשמאות מבקרי קולנוע שיבחו את הדיבוב, ההומור, קטעי האקשן, עבודת האנימציה, האפקטים והפעלולים, ובמיוחד את תסריט הסרט, עלילתו ואת הנבל הראשי.
בנוסף לביקורות משבחות, זכה הסרט להצלחה קופתית מסחררת ברחבי העולם כשגרף יותר מ-631 מיליון דולר לעומת תקציב ההפקה של כ-92 מיליון דולר בלבד.
בד בבד עם הצלחתו המסחררת, זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
הסרט הקצר שקדם לסרט בהקרנות הקולנוע, "הקפיצה הגדולה" (Boundin'), לווה בקריינותו של אלי גורנשטיין, תורגם בידי עמוס אטינגר והדיבוב בוים, כמו הסרט "משפחת סופר-על", בידי שפרירה זכאי.
הסרט הקצר כלול בדיסק השני של מהדורת ה-DVD ובגרסת הבלו-ריי של הסרט.
בעקבות הצלחת הסרט, הוציאו אולפני דיסני סרט המשך בשם "משפחת סופר על 2" ב-14 ביוני 2018.
במשך שנים רבות, גיבורי-העל נחשבו למקובלים בחברה, וזכו להכרה ולתהילה רבה, תוך כדי ששמרו בחשאיות על זהותם מוסתרת מעיני כל.
במהלך שנות ה-40, חלה ירידה בהערצת הגיבורים, ולאחר פעילות שנויה במחלוקת של גיבור ספציפי, החל זעם ציבורי רחב כנגד הגיבורים.
הצעת חוק שמטרתה לאסור פעילות כזו או אחרת של גיבורים הובאה לקונגרס והיא אושרה.
בצל חוק זה, הגיבורים נאלצו להפסיק את פעולותיהם, ולהתחיל לחיות בסתר, כבני אדם רגילים ללא שימוש בכוחותיהם.
כעבור 15 שנים, בוב והלן פאר, האלטר-אגואים של הגיבורים "מר סופר-על" ו"נערת הגומי", חיים בצל החוק בפרוורים כמשפחה ממוצעת יחד עם שלושת ילדיהם: ויולט, חץ-מקשת וג'ק ג'ק.
הילדים, כמו הוריהם, בעלי כוחות-על, ומנסים להסתיר זאת מהקרובים אליהם.
בעוד הלן והילדים מצליחים להסתגל לחיים השקטים, בוב מתגעגע לימי העבר, ומדי פעם יוצא בסתר לפעולות גיבורי-על, יחד עם חברו לוציוס, האלטר-אגו של "פרוזן".
לאחר שהממונה על בוב בעבודתו מסרב לאפשר לו לצאת מן העבודה ומשפיל אותו, מאבד בוב את עשתונותיו ותוקף אותו בחומרה, מה שמביא לפיטוריו.
בחזרתו לביתו, בוב מוצא הודעת וידאו מאישה בשם מיראג', וזו מוסרת לו נקודת ציון למקום בו משתולל רובוט אכזרי ומבקשת מבוב לעצור אותו.
בוב מוצא את הרובוט ומביס אותו, ומיראג' מציעה לו להצטרף לארגונה ולפעול תחתיו כגיבור-על, הצעה שאליה הוא נענה בחיוב.
בוב זוכה לחליפת גיבור חדשה, ויחד איתה מתחיל באימונים מפרכים שאותם הוא מסתיר ממשפחתו במסווה של עבודה רגילה.
הוא מוטס שוב לאי, רק כדי להיווכח שזו מלכודת איומה אליה הוא נופל.
בוב מנסה לפגוע בו, אך סינדרום תופס אותו בעזרת שדה-כוח העשוי מלייזר שנורה מכפפותיו, המקפיא את קורבנותיו במקומם.
בוב בורח לבסוף וקופץ לתוך מפל סמוך.
סינדרום משליך פצצה זעירה לתוך המים, היא מתפוצצת וגורמת לבוב להימלט ולהיסחף לתוך מערה תת-מימית.
הוא נופל על הקרקע, קם ורואה לתדהמתו שלד אנושי.
הוא מתקרב ומזהה לפי קסדת השלד את "גייזר־בים" הנעדר, שנראה כי חוסל במשימה דומה על ידי סינדרום.
השלד היושב כמו מתבונן במשהו, ובוב מסתובב ומבחין בחריטות על הקיר הסמוך.
הוא מטה את עצמו מעט, מחבר את החריטות בעיניו וקורא את המלה "Kronos".
בוב מסיק שזו ככל הנראה מילת קוד שחרט גייזר־בים בלייזר שנורה מעיניו ברגעיו האחרונים.
מחשבותיו נקטעות על ידי סורק אלקטרוני מעופף שחדר למערה במטרה לבדוק אם הוא בתוכה חי או מת.
מר סופר־על מתחפר עמוק מאחרי השלד, והסורק חוזר ומדווח לאויבו כי אין כל סימני חיים ובוב חוסל.
בביתם, במהלך ניקיון חדרו של בוב, מגלה הלן את התפר בחליפתו וחושדת כי היא בשימוש.
הלן אומרת שזה דבר שלא ייתכן שכן הגיבורים מושעים כולם ובוב לא ילחם בפשע מאחורי גבה.
התופרת עונה לה כי אנשים בגילו נקלעים ונופלים לחולשה, ולאחר מכן שואלת אותה היכן הוא.
היא אינה יודעת, מנסה לברר בשיחה עם מקום עבודתו את מיקומו, ומגלה כי פוטר ואינו עובד שם עוד מזה חודשים מספר.
התופרת מעודדת את הלן ללחוץ על הכפתור כדי לאתר את מיקומו של בעלה באמצעות המשדר בחליפתו.
בו בזמן, מתגנב מר סופר־על לבסיס האי כדי לבדוק במחשביו פרטים נוספים אודות פשעיו של סינדרום.
לאחר מספר היתקלויות עם השומרים הוא מצליח לחדור לבסיס, מכניס למחשב את קוד "Kronos" ומגלה כי זהו שמה של תוכנית לחיסול גיבורי־העל.
עלעול קצר מעלה לנגד עיניו את סופם המר של רבים מהגיבורים, ואת הרובוטים שנבנו לשם הריגתם.
הוא מגלה ברשימות כי מיקומה של נערת הגומי (הלן) אינו ידוע (ומכאן שלא ידוע לסינדרום כלל על מצבה המשפחתי), מיקומו של חברו גיבור־העל פרוזן ידוע, וכי הוא עצמו חוסל (לפי דיווח הסורק האלקטרוני במערה).
הוא גם מגלה כי סינדרום מתכנן לשגר את רובוט קרב האחרון במשגר לעירו ושם יחסל את גיבורי־העל שנותרו.
כעבור מספר דקות הוא מתגלה על ידי צפצוף המשדר בחליפתו (ברגעים אלו לחצה הלן על הכפתור כדי לאתרו), והוא נלכד.
הלן אינה יודעת את נפשה, והתופרת כועסת עליה ודורשת ממנה לקחת את עצמה בידיים ולצאת להצילו במקום לכבול את עצמה.
הלן מנסה לשמור את מבצע החילוץ בסודיות, אך בעודה אורזת את חליפות־העל, חץ בנה מגלה וגונב אותן.
הוא אומר לויולט כי הן מיוחדות, כיון שאמם ניסתה להחביאן מפניהם.
היא אכן מגלה שחליפתה נעלמת, שלא כבגדיה האחרים.
במהלך טיסתה לאי, מתגלים שני ילדיה כשהם מסתתרים במטוס, ואלו מאשימים זה את זה כי הסקרנות תקפה אותם - מה שגרם להם להתגנב להרפתקה זו - וכי השאירו את התינוק בביתם עם שמרטפית.
המטוס יורט על ידי טיל של סינדרום, אך הם צונחים לים ושטים אל האי לפי מראה העשן ממקום שיגורי הטילים.
באותו ערב שוגר המשגר ובו רובוט הקרב לפי התוכנית שחשף מר סופר־על.
למחרת הם מתגלים באמצעות תוכי מדבר אלקטרוני המשמש לריגול, ומצליחים לשרוד את התקפותיהם של שכירי החרב של סינדרום.
זה האחרון מפתיע אותם באמצע הקרב וכובל אותם באמצעות מכשיר אלקטרוני משוכלל, והוא עצמו מופתע לגלות כי אשתו של בוב היא "נערת הגומי" הנעלמת.
לאחר שסינדרום עוזב את האי במטוסו בדרכו העירה, הם מצליחים לברוח בעזרת מזכירתו, ובהיעדר מטוסים בבסיס האי טסים על גבי טיל כדי להגיע בזמן לעירם.
הם פוגשים בפרוזן, ויחד, הם מסכלים את תוכניתו האיומה של סינדרום, ומשמידים את הרובוט המאיים.
בדרכם הביתה, הלן מאזינה להודעות השמרטפית בטלפון על התנהגויות מוזרות של ג'ק-ג'ק, התינוק, וכי היא שְׂמֵחָה שהלן שלחה מחליף, לדבריו.
הלן - שלא הזמינה מחליף, חושדת בהתחזות אלמוני, ובהגיעם לביתם הם דוהרים פנימה ומגלים לחרדתם את סינדרום - "המחליף", שמשליכם מדרכו באמצעות לייזר־הכוח שלו, חוטף את התינוק וממריא לעבר מטוסו המרחף מעליהם.
ג'ק-ג'ק חושף לפתע את כוחותיו שלא ביודעין, ומתעלל בו במשך רגעים ארוכים עד שמשתחרר ונופל לזרועות אמו.
בוב משליך את רכבו על חרטום המטוס, גלימתו של סינדרום נתפסת במנוע המטוס, ובאופן זה הוא מוצא את מותו.
המטוס מתפוצץ, ונופל בפטריית עשן על ביתם, אך הם ניצלים, ומבינים כי עליהם לעבור דירה שוב.
סצנת הסיום מתרחשת בטורניר ריצה של כל השכבה של חץ בבית ספרו.
חץ מנצח בתחרות, והם יוצאים ומהלכים לעבר מכוניתם, כאשר מגיח לפתע אויב חדש מבטן האדמה על גבי קודח־מנהרות ענק, המציג עצמו בכינוי "הכורה התחתון".
מר סופר־על פותח את חולצתו וחושף את סמלו, מה שמוביל לכותרות הסיום של הסרט.
+דמותתיאורמדבבים באנגליתמדבבים בעבריתבוב פאר ("מר סופר-על")אבי משפחת פאר, נשוי להלן.
בעל כוח גופני רב וסיבולת גבוהה.
חי חיים פשוטים ככל אזרח, לאחר ההפגנה נגד גיבורי העל, ועובד פקיד בחברת ביטוח.
בעל חוש צדק מפותח, לא יכול לסבול את העובדה שעליו לרמות את לקוחות חברת הביטוח וכך עוזר להם לעקוף את הבירוקרטיה.
מדי יום רביעי הוא נוסע עם חברו פריזון להילחם בפשע, בטענה שהם הולכים לשחק באולינג.
הדבר גורם לו להזניח את המשפחה שלו.קרייג טי.
נלסוןנתן דטנרהלן פאר ("נערת הגומי")אשתו של בוב.
בעלת הכוח למתוח ולעוות את צורת גופה.
היא אוסרת על חץ, בנה, להתחרות ולעסוק בספורט מפני שיש לו יתרון לא הוגן של מהירות שעלול לחשוף את כוחותיו.
נוהגת לכעוס על בוב כאשר הוא גורם לבעיות ולא שולט ברצונו להילחם בפשע.הולי האנטרשרית וינו אלעדויולט פארהבת הבכורה במשפחה פאר.
בעלת כוח להפוך לבלתי נראית וליצור שדות כוח.
נערה ביישנית בגיל ההתבגרות, שמאוהבת בטוני, בן כיתתה, וחוששת משימוש בכוחות העל שלה.שרה ואוולשירלי ורטהיימרחץ-מקשת רוברט פאר ("חץ", בגרסה האנגלית נקרא "דאש")הבן השני במשפחת פאר.
בעל יכולת לרוץ במהירות גבוהה.
הוא רוצה לעסוק בספורט, אך משום שיש לו יתרון גופני לא הוגן אמו אוסרת עליו להתחרות בילדי כיתתו.
על מנת לפרוק את זעמו, הוא מתעלל במורים שלו, ועקב כך נשלח פעמים רבות למשרד המנהל.ספנסר פוקסאלון ברנדג'ק-ג'קבן הזקונים במשפחת פאר.
תינוק שבתחילת הסרט כוחות העל שלו עדיין לא נחשפו.
אין לו תפקיד מהותי בסרט, היות שהוא לא בא לאי ביחד עם שאר משפחתו.
אין לו כוחות־על משלו ומפצה על כך באמצעות מכשירים אלקטרוניים משוכללים.
בילדותו, באדי קרא לעצמו "סופר בוי" וחלם להיות עוזרו של מר סופר-על.
האחרון לא היה מעוניין בעזרתו וכתוצאה מכך באדי החל לשנוא אותו ואת גיבורי העל באופן כללי.
הוא הקדיש את חייו בבניית המצאות ומכשירים לחיסולם, וכך הפך ל"סינדרום".
הוא רכש לעצמו אי פרטי והעסיק צבא של שכירי חרב.
בסוף הסרט, הוא ניסה לחטוף את ג'ק-ג'ק, אך מת כאשר גלימתו נתקעה במנוע של מטוס והוא נשאב לתוכו.ג'ייסון ליעידו מוסריעדנה מודהידידת המשפחה ומעצבת הבגדים של גיבורי־העל.
יש לה חוש ייחודי לאופנה, והיא מעצבת את בגדי משפחת סופר-על כך שיהיו עמידים לכלי נשק, חום, לחץ ומכות, ובנוסף גם לפי כוח העל של הגיבור (בגדיה של נערת הגומי יכולים להימתח בלי להיקרע, בגדיה של ויולט יכולים להיעלם, וכו').
מתנגדת לשים גלימה בחריפות, בעקבות כמה מקרי מוות של גיבורי על שהתרחשו באשמת הגלימה.בראד בירדטל פרידמןלוציוס בסט ("פרוזן")ידיד המשפחה וחברו של בוב עוד מימיהם כגיבורי על.
מודע לזהותם האזרחית של כל אחד מהם.
בעל הכוח להשתמש בלחות שבאוויר על מנת להקפיא עצמים וליצור לעצמו מסלולי גלישה מקרח.
אינו מרוצה מכך שבימי רביעי עליו לשקר לאשתו כשהוא אומר שהוא הולך לשחק באולינג, כשבעצם הולך להילחם בפשע.סמואל ל.
ג'קסוןאסף פריינטאמיראז'מזכירתו ויד-ימינו של סינדרום.
הזמינה את בוב למלכודת, אך לבסוף סייעה לו להיחלץ.אליזבת פנייהעדי אשכנזיגברת הוגנסוןאישה זקנה שבוב מנסה לדחות את טענותיה לביטוח.ג'ין סנסיריעל עמיתריק דיקרסוכן ממשלתי האחראי על מסתור משפחת פאר.באד לאקייורם יוספסברגגילברט האףמנהלו התובעני של בוב בחברת הביטוח.
אסר עליו לעזוב את העבודה ובוב תקף אותו בכוח.וולאס שוןנתן זהביברני קרופהמורה של חץ.לו רומנועפרון אטקיןטוני רידינגרמושא אהבתה של ויולט.מייקל בירדדין ברנדבום וויאז'נבל-על צרפתי שמשתמש בחומרי נפץ.דומיניק לואיסקאריהשמרטפית של ג'ק-ג'ק.ברט פארקרתמר עמית יוסףהאניאשתו של פרוזן.קימברלי אדייר קלראקהדר שחף-מעיין"הכורה התחתון"נבל-על, דמוי חפרפרת.
היוצרים גם הזכירו שכל הכוחות נלקחו מדמויות הקומיקס ארבעת המופלאים, אקס מן ופלאש.
"משפחת סופר על" היה סרט קשה במיוחד להנפשה, מסיבה פשוטה: הוא עסק בבני אדם.
אמנם סרטים קודמים של חברת פיקסאר שקדמו ל'משפחת סופר על', הכילו בני אדם, אך גיבוריהם הראשיים לא היו אנושיים.
הסיבה המרכזית לבעייתיות של הנפשת בני אדם היא שקהל היעד של הסרט הוא בני אדם, שמן הסתם מכירים את מראם ודרך תנועתם של בני אדם טוב מאוד.
למשל, היה צריך ליצור מרקם עור אמין, שרירים שמתכווצים ומתרפים, ועוד דברים שמהווים אתגר קשה פחות בהנפשת צעצועים, חרקים, מפלצות או דגים, גיבורי סרטיה הקודמים של פיקסאר.
אתגר אחר הוא שלכל בני האדם יש שיער.
בפרט, שיערה הארוך של ויולט הוא בעיה קשה.
מצד אחד, בראש אנושי יש מיליוני שערות, וציור רשלני עלול לגרום לשערות להיראות "דבוקות" זו לזו.
מצד שני, השערות משפיעות זו על זו - הן נצמדות אחת לשנייה או נעות בקבוצות.
כמו כן, היו צריכים להנפיש את השיער במצבים שונים: לדוגמה, רטוב, או מתנופף ברוח.
בנוסף, בני האדם לובשים בגדים.
הדמויות לא יכלו להישאר באותו לבוש כל הסרט, ולכן מעצבי הסרט נאלצו לעצב יותר מתלבושת אחת לדמות, כשצריך לוודא שכל חלקי הלבוש מתאימים זה לזה, וגם לגרום לתלבושות שונות להיראות כאילו הן עשויות מחומרים שונים (כיוון שסוגי בד שונים מתנהגים ונעים באופן ייחודי).
בני האדם ב'משפחת סופר על' מונפשים בכוונה בצורה מוגזמת, קריקטורית.
ביל ווייז, שתפקידו בסרט הוגדר כ"מפקח דמויות", סיפר ש"בראד [בראד בירד, הבמאי] רצה מראה מאוד מסוגנן".
לכל דמות יש קו ויזואלי הייחודי לה.
עדנה מוד נראיתה בשלבים מוקדמים של ההפקה דומה יותר להלן, אך בהמשך מראה השתנה, כדי לתת לה את אותו ייחוד, ובמקרה זה דמותה מבוססת על מעצבת תלבושות השחקנים, זוכת פרסי האוסקר, אדית הד.
בעוד שהדמויות המרכזיות בסרט עוצבו בצורה עצמאית, על פי מודלים דמויות משניות יותר נוצרו על "אדם אוניברסלי" (universal man).
זוהי תבנית גנרית של אדם, שהאנימטורים עיוותו אותה בצורות שונות, על מנת לחסוך בניית מודלים של מאות דמויות המופיעות לזמן קצר על המסך.
ראשית כל, הם השתמשו ב"אדם אוניברסלי" כדי ליצור ניצבים- מפגינים, אנשים היושבים באצטדיון, ילדים המשתתפים במרוץ וכו'.
הניצבים לא זהים זה לזה, אך כולם מבוססים על "אדם אוניברסלי".
גם דמויות מובחנות יותר, אף כאלו שיש להן שורות, נוצרו בצורה זו- למשל מורו של דאש, ברני, שבשלב מסוים קלוז אפ על פניו ממלא את כל שטח המסך.
על סמך תוכנה זו נוצר אף "החתרן", נבל המופיע לזמן קצר בסוף הסרט, שגופו רחוק מגוף אנושי נורמלי.
"אחד האתגרים בסרט הוא ההיקף שלו", אמר בראד בירד.
"היה לנו שוט מתחת למים, שוטים בג'ונגל, שוט בתא משרדי משעמם, שוטים סביב שולחן האוכל המשפחתי.
הבית של ע' [עדנה מוד], שהוא הכלאה בין באוהאוס לתרבות יוונית.
מגוון הסביבות בסרט הזה עצום." אכן, כמות ומגוון הסטים (sets) בסרט גבוהה במיוחד.
הסרט אמנם מתרחש בעולם אלטרנטיבי, אך הוא מושפע משנות השישים.
הארכיטקטורה של שנות השישים היוותה השפעה על עיצוב הסרט.
בשלבים מוקדמים יותר של התסריט, סביבת הסרט הייתה יותר עתידנית, ברוח תפיסת העתיד של שנות השישים, אך בהמשך המוטיבים העתידניים המשולבים באופן אינטגרלי בעולם הסרט צומצמו, כדי שהכוחות המיוחדים של גיבורי העל והטכנולוגיות העתידניות באי של סינדרום ירשימו ויבלטו יותר.
במרץ 2014, במהלך פגישת בעלי מניות, הכריז בוב אייגר, מנכ"ל חברת וולט דיסני, כי המשך נמצא בשלבי הפקה מוקדמים, עם בראד בירד כתסריטאי.
באוקטובר 2015, הוכרז כי ההמשך ייצא ב-21 ביוני 2019. לאחר מכן, תאריך יציאת הסרט הוקדם ל-15 ביוני 2018. בסרט הזה משפחת סופר על מתמודדת
משפחת מוזס היא משפחה ישראלית שרבים מבניה עסקו ביזמות בתחום התקשורת.
בין בני המשפחה הבולטים ניתן למנות את יהודה מוזס שהיה בעלי העיתון "ידיעות אחרונות", בנו נח מוזס שהיה עורך העיתון, ונכדו ארנון "נוני" מוזס שהוא המו"ל ובעל השליטה בעיתון מאז 1985.
יהודה מוזס - איש עסקים ישראלי, יליד פולין (1886), עלה לארץ ב-1923. מו"ל העיתון "ידיעות אחרונות" משנת 1939, כשרכש את העיתון מידי גרשום קומרוב, ועד מותו בשנת 1956.
נח מוזס - בנם של יהודה ומרים מוזס.
איש תקשורת ועסקים, עורך "ידיעות אחרונות" השני (הראשון היה עזריאל קרליבך) ומו"ל העיתון, עד מותו בשנת 1985 מתאונת דרכים.
פולה מוזס - אשתו של נח מוזס.
אשת תקשורת שכיהנה לאחר מות בעלה כמו"ל.
נפטרה בשנת 1994 ממחלת הסרטן.
אלכסנדר מוזס - בנם של יהודה ומרים מוזס.
בעל בית דפוס בתל אביב שבו הודפס העיתון "ידיעות אחרונות" בסוף שנות ה-30 על ידי בעליו הקודמים גרשום קומרוב.
לאחר תקופה קצרה פשט קומרוב את הרגל והציע אותו לאלכסנדר מוזס תמורת החוב שחב לו.
מוזס העביר את השליטה בעיתון לאביו יהודה.
מאיר מוזס - בנם של יהודה ומרים מוזס.
נמנע לקחת חלק בעסקי המשפחה.
היה מבעלי המניות בידיעות אחרונות.
ראובן (ישראל) מוזס - בנם של יהודה ומרים מוזס.
חמדה נופך-מוזס - אשתו של ראובן מוזס.
בתו של השופט ד"ר יצחק נופך.
המייסדת והעורכת האחראית הראשונה של השבועון לאשה.
משפטנית בהשכלתה, מראשונות עורכות הדין בארץ ישראל.
דב יודקובסקי - בן דודו של יהודה מוזס.
במשך שנים רבות שימש כעורך ידיעות אחרונות, ולאחר מכן כעורך מעריב.
גלעד מוזס - בנם הראשון של נח ופולה מוזס.
נפטר בשנת 1959 כתוצאה מתאונת דרכים.
ארנון "נוני" מוזס - בנם השני של נח ופולה מוזס.
בעל מניות של "ידיעות אחרונות", מו"ל העיתון כיום ועורכו לתקופה מסוימת.
מיכל עפרון-מוזס - אשתו לשעבר של ארנון מוזס.
דלית בר-מוזס - אשתו הנוכחית (2005) של ארנון מוזס.
ג'ודי (יהודית) מוזס - בתם השלישית של נח ופולה מוזס.
אשת תקשורת ומנחת רדיו וטלוויזיה.
עמירם ניר - בעלה הראשון של ג'ודי מוזס.
נהרג בתאונת מטוס ב-1988. לשניים שני ילדים - נמרוד ונדב.
סילבן שלום - בעלה השני של ג'ודי מוזס (1993).
חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
לשניים שלושה ילדים נוספים - התאומים שירה ותומר, ואלון.
תמי מוזס - בתם הרביעית של נח ופולה מוזס.
בעלת חברות ישראליות רבות ומנהלת עיתונים שונים בעבר (בהם "רייטינג" ו"מפל").
דוד "דדי" בורוביץ' - בעלה של תמי מוזס.
לתמי ודדי שני ילדים - נועה ויריב, בנוסף לשלושה ילדים מנישואיו הקודמים - מאיה, נמרוד ואמיר.
עודד מוזס - בנו של אלכסנדר מוזס.
ירש מאביו את בית הדפוס המשפחתי, "גרפוליט מפעלי דפוס בע"מ" שהיה אחד הגדולים בישראל, ובו הודפס היה ידיעות אחרונות.
בנובמבר 2019, מכר את שטח בית הדפוס לאחר שנסגר, תמורת כרבע מיליארד שקל.
זאב מוזס - בנו של מאיר מוזס.
ב-1997 מכר את מניותיו בעיתון תמורת 185 מיליון דולר לקבוצת "מוניטין תקשורת" שהייתה בבעלות אליעזר פישמן וחיים בראון.
יצחק נופך-מוזס - בנם של ראובן וחמדה מוזס.
מרים "מימי" נופך-מוזס - אשתו של יצחק נופך-מוזס.
העורכת האחראית של "לאשה", יו"ר אתר האינטרנט ynet.
שמואל אהרון מוזס - בנם של ראובן וחמדה מוזס.
הדס מוזס ליכטנשטיין- בתם של ארנון ומיכל מוזס.
עובדת "ידיעות אחרונות" לשעבר, מנהלת הפיתוח העסקי בארץ ובעולם, ואחראית על הייעוץ המשפטי של סוכנות הדוגמנות והמשחק ADD.
פרופ' טל אלון-מוזס - בתו של עודד מוזס וילידת 1957. מרצה וסגן דיקן בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
לשעבר ראש המסלול לאדריכלות נוף בטכניון.
פרופ' שחר מוזס - בנו של עודד מוזס.
מרצה למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופ' יהודה נופך מוזס - בנם של יצחק ומימי מוזס.
תומר נופך-מוזס - בנם של יצחק ומימי מוזס.
יריב מוזס -בנם של תמי מוזס ודדי בורוביץ'.
בעל חברת ההשקעות "אלופ השקעות" - משקיע בעיקר בתחום התיירות, קמעונאות, בידור ומדיה.
עידו נופך מוזס - בנו של יהודה; רופא
נטעלי נופך מוזס - בתו של תומר
בן נופך מוזס - בנו של תומר
איתי מוזס - בנו של טל
אור מוזס - בנו של טל
שירה מוזס - בתה של טל
עידו מוזס - בנו של טל
עמית מוזס - בנו של שי
עינת מוזס - בתו של שי
אייל מוזס - בתו של שי
ליה ליכטנשטיין- בתה של הדס
משפחת מנדלסון היא משפחה מיוחסת שהשפיעה רבות בכלל יהודי גרמניה ובפרט בחוגי תנועת ההשכלה היהודית, ממשפחה זו יצאו אנשי ציבור, מדענים, מוזיקאים ופילוסופים בעלי שם עולמי.
משפחת מנדלסון הייתה מיוחסת לרבנים ופוסקי הלכה חשובים ביהדות אשכנז.
משה מנדלסון אבי תנועת ההשכלה היהודית נחשב כאבי המשפחה המיוחסת בתולדות יהדות גרמניה.
אמו של משה מנדלסון, ביילה רחל שרה הייתה מצאצאי הרמ"א, שמוקירו המהרש"ל שהרבה להתכתב עמו בשו"ת היה קרוב משפחתו.
גם דניאל איציג, ששתיים מנכדותיו נישאו לשניים מבניו של מנדלסון, היה מצאצאי הרמ"א והש"ך.
ייתכן שלמרות היותו משכיל, העובדה שהגיע ממשפחה מיוחסת סייעה לקשריו עם רבנים חשובים, אף שהם הסתייגו ממנו ומדעותיו - אפשר למנות את רבי שלמה דובנא שהיה שותפו בכתיבת הביאור, וכן רבי צבי הירש לוין ובנו רבי שאול ברלין.
ממשפחה זו ומצאצאיהם יצאו הרבה דמויות מרכזיות בתולדות יהדות גרמניה, שהתפרסמו הן בקרב היהודים והן בקרב הגויים.
אך מרוב רצונם להידמות לגויים כאנשים משכילים המירו רוב צאצאי המשפחה את דתם.
הן היהודים שנשארו ממשפחה זו והן המומרים, זכו להערכה גדולה בחייהם, כגון: יוסף מנדלסון שנשאר יהודי זכה להערכה גדולה בקהילה בברלין, ומאידך דורותיאה שלגל שהתנצרה זכתה להערכה גדולה בקרב אנשי ההשכלה הגרמנים.
בעלייה החמישית מגרמניה לארץ ישראל עלו גם ממשפחת מנדלסון, ועד היום הם נוטלים חלק בתרבות הישראלית.
מנדלסון הוא שם משפחה יהודי שמקורו ביהדות אשכנז.
פירושו בשפת היידיש בנו של מנדל או בנו של מנחם, שכן ביידיש מנחם נקרא מנדל.
משה מנדלסון - פילוסוף יהודי-גרמני, אבי תנועת ההשכלה היהודית.
דורותיאה שלגל - סופרת יהודיה מומרת-גרמנית, בתו הבכורה של משה מנדלסון ואשתו של הסופר פרידריך שלגל.
יוסף מנדלסון - בנקאי יהודי-גרמני, בנו של משה מנדלסון (מהשניים היחידים מששת ילדיו של משה מנדלסון שנשארו יהודים).
בנימין גאורג מנדלסון - יהודי מומר-גרמני.
אלכסנדר מנדלסון - בנקאי יהודי-גרמני, בנו של יוסף מנדלסון (היחיד מתשעת נכדיו של משה מנדלסון שנשאר יהודי).
אברהם מנדלסון-ברתולדי - בנקאי יהודי מומר-גרמני, בנו של משה מנדלסון.
פאני מנדלסון - פסנתרנית ומלחינה יהודיה מומרת-גרמנית, בתו הבכורה של אברהם מנדלסון-ברתולדי ואשתו של הצייר וילהלם הנזל.
פליקס מנדלסון-ברתולדי - מלחין רומנטי יהודי מומר-גרמני, בנו של אברהם מנדלסון-ברתולדי.
רבקה מנדלסון-ברתולדי - בתו של אברהם מנדלסון-ברתולדי ואשתו של המתמטיקאי יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
פאול מנדלסון-ברתולדי - בנקאי יהודי מומר-גרמני, בנו של אברהם מנדלסון-ברתולדי.
אריך מנדלסון - אדריכל יהודי שפעל בארץ-ישראל.
דניאל מנדלסון - סופר יהודי-אמריקאי.
היינריך מנדלסון - זואולוג יהודי-ישראלי.
יונה זאב מנדלסון - חסיד חב"ד מאנשי היישוב הישן אשר הקים את יקבי ירושלים.
יובל מנדלסון - יהודי-ישראלי סולן בלהקת שייגעצ.
משפחת מַלַבְסקי הייתה משפחה יהודית-אמריקאית אשר הופיעה ברחבי העולם היהודי בתפילות ובתוכניות של חזנות ומוזיקה יהודית עממית בשנות ה-30 וה-50 של המאה ה-20. אבי המשפחה, שמואל מלבסקי, (1894–1985) חזן ומלחין, שימש כסולן, ואותו ליוו כמקהלה ארבע בנותיו ושני בניו.
החזן שמואל מלבסקי נולד בעיירה סמילא (Смела) שבקרבת קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1894. כבר באוקראינה נודע כילד פלא וזכה לכינוי "שמוליק'ל מסמילא".
בשנת 1914, בהיותו בן 20, היגר לארצות הברית, שם פרש עליו את חסותו החזן המפורסם יוסל'ה רוזנבלט, בביתו גר כשמונה שנים.
מלבסקי החל את דרכו בקהילה אורתודוקסית ברובע בנסונהרסט בברוקלין, ניו יורק, לאחר מכן בקהילת "מגן אברהם" בדטרויט, וכן התפלל בבורו פארק.
הוא הקליט פרקי חזנות בליווי אורגן וללא מקהלה, ואף הקליט ארבעה דואטים עם מורו ורבו רוזנבלט.
רוזנבלט אף הכיר לו את אשתו לעתיד – הפסנתרנית הארייט (אַלטֶה).
שמואל מלבסקי התאפיין בקול שתואר כרחב, חם ורווי רגש.
הוא ניחן בכישרון הלחנה ואלתור, ורבות מיצירותיו נמנות עם הקלאסיקות של עולם החזנות.
כאשר גדלו ילדיו, החליט שמואל מלבסקי להופיע יחד עם משפחתו, כאשר בניו (אברהם ומורטון) ובנותיו (גולדל'ה, גיטל'ה, רות ומנוחה) מלווים אותו כמקהלה; תחילה הופיע רק לצד שלושת בניו הבוגרים, ורק לאחר מכן נוספו שאר בני המשפחה.
היה זה צעד מהפכני שחזן המגדיר עצמו אורתודוקסי ישתף נשים בשירת פרקי חזנות ובפרט בתפילה עצמה, מאחר שההלכה קובעת כי "קול באישה ערווה".
בתי הכנסת האורתודוקסים סירבו לאפשר למלבסקי להתפלל מלווה במקהלה המעורבת, ואילו הוא עצמו לא חפץ במשרה בבתי כנסת קונסרבטיבים מכיוון שנוסח התפילה הנהוג בהם עבר שינויים "ברוח הזמן", דבר שלא היה מקובל עליו כאיש אורתודוקסי.
ברם, הפופולריות של האנסמבל המשפחתי לא נפגע כלל והשילוב התקבל היטב בקרב הציבור.
משפחת מלבסקי הופיעה בקונצרטים ברחבי ארצות הברית ובעולם בפרקי חזנות, שירי עם יהודיים, שירי ג'אז בעברית, יידיש ואנגלית ואף בתפילות, שלרוב נערכו באולמות ובבתי מלון שנשכרו לשם כך.
הבת גולדה'לה מלבסקי, התפרסמה כזמרת, והופיעה לבדה או עם אחותה גיטה'לה כצמד "האחיות מרלין" (Marlin Sisters) החל משנות הארבעים.
הן הופיעו אף לצד בוב הופ, פרנק סינטרה ופרי קומו.
ביצועיה הקונצרטנטיים והמוקלטים לפרקי חזנות של גולדה'לה הקנו לה שם של "חזנית" בפני עצמה, על אף שמעולם לא עברה לפני העמוד בתפילה.
משפחת מלבסקי ביקרה פעמיים בישראל (בשנת 1952 ובשנת 1967 ליום העצמאות), הופיעה בקונצרטים ואף התארחה בטלוויזיה הישראלית.
מודעת רחוב משנת 1952 שבישרה על קונצרט בכורה שיתקיים באולם "קולנוע אדיסון" בירושלים, הגדירה את משפחת מלבסקי כ"סנסציה המוזיקלית הגדולה ביותר בארצות הברית על במות הקונצרטים, הרדיו, הטלוויזיה, ובתקליט".
משפחת מלבסקי הקליטה מספר תקליטי חזנות ופולקלור יהודי, שהיו ללהיטים בכל רחבי העולם היהודי.
השיר שהתפרסם ביותר בקרב כלל הציבור הוא "הבן יקיר לי אפרים", שבו שימשו הבנות כסולניות.
גרסאות כיסוי רבות הוקלטו לשיר זה, והוא פורסם בישראל במיוחד על ידי להקת הנח"ל עם מירי אלוני כסולנית.
משפחת מולר היא משפחה יהודית שהצמיחה חזנים בכמה מקומות בעולם.
מוצאה של המשפחה בעיר גלנטה שבהונגריה (כיום בסלובקיה).
אחד מאבותיה, הרב אהרון אלעזר פשקוס, כיהן כרבה של העיר.
נכדו, אברהם מולר, חלה בבחרותו בשחפת, ונסע לשווייץ לצורכי רפואה, וכך ניצל מן השואה.
הוא השתקע בז'נבה שבשווייץ, שם נישא לחוה שטרנברג, בת למשפחה בעלזאית מגליציה.
אברהם שימש בבחרותו כ'חוזר' על שיעורו של ראש הישיבה בפני הבחורים הצעירים יותר.
לאברהם וחוה נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות.
בנימין, בנם השני של אברהם וחוה, שימש כחזן הראשי בבית הכנסת "שומרי הדת" באנטוורפן למעלה מ-50 שנה.
לפני כן כיהן כחזן במונטריאול וביוהנסבורג.
הוא ניחן בקול טנור ומכונה "הפאברוטי של עולם החזנות".
היצירה הסימפונית לטנור (חזן), מקהלה ותזמורת סימפונית "דמעות אש" בוצעה לרגל אזכרת שנת השישים של מרד גטו ורשה בפני קהל רב באולם Palais des Beaux Arts בבריסל בנוכחות פיליפ שהיה אז נסיך בלגיה.
מדי שנה משדרת הטלוויזיה הממלכתית הבלגית את תפילת ליל הסליחות הראשונות מבית הכנסת הגדול של אנטוורפן.
בנם הצעיר של אברהם וחווה, הרב אהרן, מכהן כרבה של העיר באדן בשווייץ.
ידוע כבעל השכלה פילוסופית והשקפות ליברליות, דבר שהביא לביקורת כלפיו בעולם החרדי.
בעבר כיהן כר"מ בישיבת לוגאנו שבשווייץ, וכן כראש הכוללים "אורות חיים ומשה" בליון שבצרפת ובאשדוד בישראל.
כיהן כחזן מלון הילטון בתל אביב, ולאחר מכן שימש כחזן ראשי בבית הכנסת היכל מאיר בעיר, יחד עם מקהלתו של שמואל חכמי.כיהן בעבר כחזן ראשי בקהילת ווייטפילד במנצ'סטר שבאנגליה, כיום ממלא מקום אביו כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול של קהילת שומרי הדת באנטוורפן .
הוא נשוי לנכדתו של שלמה לורינץ (בת חתנו אלעזר שולזינגר מבני ברק).
מכהן כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בבריסל, אשר בעקבות ישיבתו הקבועה של הפרלמנט האירופי בבריסל הוכתר כבית הכנסת הגדול של אירופה.
הוא גם מכהן כרב הצבאי של בלגיה, והוציא אלבום חזנות בשם בשירי עוזיך.
נשוי לאחות אשתו של אחיו יוסף, נכדת שלמה לורינץ.
מכהן כחזן בצ'ידל שבמנצ'סטר אנגליה.
הפיק אלבום מוזיקה בשם "אלוקי נשמה" יחד עם משה מונה רוזנבלום.
נולד בשנת ה'תש"ם (1980) בעיר לוגאנו.
ילדותו עברה עליו לסירוגין בין לוגאנו, בני ברק, ולוס אנג'לס.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק והיה במחזור המייסד של ישיבת בית מדרש עליון בעיר.
לאחר נישואיו לנכדת הרב גדליה נדל המשיך את לימודיו בכולל ומלמד בישיבה.
למשה קול ייחודי – טנור ספינטו, המקיף שלוש אוקטבות שלמות.
למד חזנות ומוזיקה במשך ארבע שנים במכון תל אביב לחזנות נפתלי הרשטיק וכן פיתוח קול.
הוא משמש כחזן ראשי בחגים בבית הכנסת היכל מאיר שברחוב מאנה בתל אביב.
בשנת 2019 ייסד יחד עם שותפים את "קבוצת שיבולת", חברה המתמחה בייזום ובניית מבני תעשייה ולוגיסטיקה, תחום שמתפתח מאוד עקב מעבר הסחר ל"אונליין".
משמש כחזן ראשי בבית הכנסת "וסט סייד אינסטטיושן" במנהטן שבניו יורק.
בשנת 2020 קיבל זאב מולר תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, בתחום של מדעי המוח.
משפחת סטרוגנוב הייתה משפחת אנשי מסחר, תעשייה וממשל רוסית שפעלה מהמאה ה-16 עד המאה ה-20. מוצא המשפחה בחקלאים מאזור צפון רוסיה.
בהתאם למסורת המשפחה, מוצאה מספירידון איש נובגורוד.
בשנת 1515 הקימה המשפחה עסק בתחום תעשיית המלח.
בשנת 1558 נתן איוואן הרביעי לראש המשפחה שטחים גדולים באזור נהרות קאמה וצ'וסובאיה.
בשנת 1581 הזמינו אנשי סטרוגנוב את ירמק לשמירה על תחנות המסחר ובהמשך מימנו את הפשיטה שלו לתחום חאנות סיביר.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 תמכה המשפחה באופן פעיל בצארים הרוסים, בתמורה להטבות משמעותיות.
במאה ה-18 הקימה המשפחה מספר מפעלים בתחום המתכות באזור הרי אורל.
בשנת 1722 קיבלו שלושה מבני המשפחה תואר ברון מפיוטר הגדול.
בתקופה זו התחילה המשפחה להשתתף באופן פעיל בממשל והתקדמה לתפקידי מפתח.
הנציג האחרון של המשפחה נפטר בשנת 1923 בניס.
משפחת מְיוּחָס היא משפחת רבנים, סוחרים ואנשי ציבור ספרדית.
אבות המשפחה הגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה השש עשרה בעליית מגורשי ספרד וכן במאה השבע עשרה מאיזמיר והתיישבו בירושלים.
נמנו מהמשפחות הראשונות שיצאו להתיישב מחוץ לחומות העיר.
כמו כן, היו מבין המשפחות הספרדיות הראשונות שבניהן התחתנו עם משפחות אשכנזיות, דבר שהיה פחות מצוי בתקופתם.
על פי מסורת המשפחה היא מצאצאי שבט יהודה.
להלן מספר בני המשפחה שנודעו בארץ ישראל.
כונה בשם ר' משה הפרנס, היה בנו של שמואל מיוחס הראשון.
בשנת 1723 עלה לשלטון מושל עריץ, שדרש מהקהילה תשלום של 91,000 גרוש תוך 91 יום, ואסר את הרב משה מיוחס שהיה מראשי ועד העדה הספרדית בירושלים, על מנת ללחוץ על הקהילה לגייס את הכסף.
נכדו, רפאל מיוחס, יצא כשד"ר לקושטא על מנת לחלץ את הקהילה מהגזירה.
בנו שמואל נישא לבתו של החכם ר' ישראל יעקב חגיז.
הרב רפאל מיוחס ב"ר שמואל
היה שד"ר ומראשי רבני ירושלים.
בשנת 1756 התמנה לכהונת הראשון לציון ושימש בתפקיד זה עד יום פטירתו ב-כ"ב באב 1771. נקבר בחלקת החסידים שבהר הזיתים.
משפחת מיוחס מציינת את יום ט"ז באדר כ"פורים די לוס מיוחס", לזכר חזרתו בשלום של הרב רפאל ממסע התלאות שלו לקושטא ב-ט"ז באדר ה'תפ"ד (1734).
הרב משה יוסף מרדכי מיוחס
נולד בירושלים בה'תקל"ג (1733) לר' רפאל מיוחס.
ב-1802 נתמנה לתפקיד הראשון לציון.
בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל כשחנה ברמלה שנכבשה ללא התנגדות, נפוצה שמועה כי פניו מועדות לירושלים.
בעקבות המלחמה שרר מתח רב מצד הערבים נגד היהודים.
ביוזמת הראשון לציון הרב יום טוב אלגאזי וסגנו הרב מיוחס, השתתפו יהודי ירושלים בעבודות ביצור העיר, ואף קיבלו רשות מהרב יוסף מרדכי מיוחס לעבוד בשבת לשם כך.
לעובדה זו ישנה חשיבות לנוכח ניסיונותיו של נפוליאון להטות את לבם של היהודים כלפיו בהבטחות לגאולה לאומית.
הרב רחמים נתן מיוחס התחתן עם מזל בת-יצחק ומרים פאריינטי מסלוניקי.
עסק בתורה עם דרך ארץ, התפרנס ממסחר ומחקלאות זעירה ויחד עם זאת היה שוחט עופות ובהמות במשך שנים רבות.
הואיל ובעיר העתיקה לא היה בית-מטבחיים, נאלצו לשחוט בבית-המטבחיים שמחוץ לעיר, ליד כפר התימנים בשילוח.
הואיל והיה צורך לשחוט את הבהמות לפני עלות השחר, כדי שהבשר יספיק להגיע לחנויות בשעות הבוקר המוקדמות, ושערי העיר היו סגורים במשך כל הלילה, נאלץ לגור מחוץ לחומה.
בספר הזיכרונות שהשאיר יוסף מיוחס בכתב יד נאמר:
מבוני ומייסדי שכונת שערי צדק בירושלים, היה יושב ראש "ועד העיר ליהודי ירושלים", גוף שקדם לוועד הקהילה שנוסד בתקופת המנדט הבריטי.
חבר בלשכות "בני ברית" בירושלים ובערים שונות בטורקיה, היה מראשי ועד העדה הספרדית בירושלים והשתתף בחלק נכבד של האגודות והמוסדות הציבוריים בירושלים ובארץ ישראל.
יוסף מיוחס היה חתנו של יחיאל מיכל פינס ובכך היו דוגמה לנישואין בני עדות ספרד ואשכנז שטרם היו שכיחים באותה תקופה.
יוסף מיוחס - "יקיר ירושלים" - נולד ב-1920 בכפר התימנים בשילוח, בבית מיוחס.
ב-1939 הצטרף לקיבוץ בית זרע ולפלמ"ח.
ב-1944 חזר לירושלים והחל במפעל חייו בקרב ילדים בשכונות.
ייסד את המועדון המרכזי לתלמידי בתי הספר בעיר והקים את נחשונים של השומר הצעיר בשכונות.
בזכות פעילותו בארגון היו מאות נערים ונערות לחברי גרעינים בקיבוצים.
היה בין מייסדי אגף הנוער של ההגנה וחניכיו הצטרפו לחטיבת הראל של הפלמ"ח בקרבות במלחמת העצמאות.
יחד עם חניכיו, יצא בשיירה הראשונה מירושלים לתל אביב והשפלה.
אחרי שליחות ציונית וחינוכית בקרב הנוער בתוניס ובטנג'יר, שימש מדריך ומורה של קבוצות נוער מצפון אפריקה ובני נוער ישראלים בקיבוץ שריד שבעמק ומורה בכפר הילדים מאיר שפיה לבני נוער יוצאי תימן והודו.
ב-1958 יצא לשליחות בדרום אמריקה, שם הקים את התנועה הציונית הספרדית ואת תנועת הנוער הספרדי החלוצית תחזקנה.
ב-1961 חזר לירושלים והיה מראשי האגף לנוער השכונות.
עם בני המשפחה נמנים גם ר' מרדכי חיים מיוחס ור' חיים יוסף מיוחס אשר נשלחו כשד"רים מטעם כוללות הספרדים במאה ה-19, וכן הנכבדים רפאל מיוחס ואחריו בנו יעקב מיוחס אשר כיהנו לצד רב הכותל הראשון, בתפקיד שמשי הכותל המערבי עד לנפילת העיר העתיקה במלחמת העצמאות.
ביניהם נמנה גם יוסף מיוחס אשר היה בלח"י וידוע בכינויו "אברמיקו".
דמות מרכזית נוספת היא מאיר מיוחס, מאסירי הפרשה.
בית מיוחס וקברי בית דוד
בשנת 1873 יצאה משפחת מיוחס מהעיר העתיקה שאת שעריה נעלו באותם הימים עם חשכה, ובנתה את ביתה באזור הכפר סילואן.
בשנים 1914-1913 חפר הארכאולוג היהודי צרפתי ריימון וייל באזור הסמוך לבית וגילה שם מספר מערות שאותן זיהה עם קברי בית דוד.
בתקופה הרומית שימש המקום מחצבה, ההרס שנגרם למערות מקשה על זיהויו של האתר.
בשל גילוי המערות והכוונה לחפור מתחת לביתה, עזבה משפחת מיוחס את המקום.
ההתיישבות היהודית באזור התחדשה בשנת 1991 וכיום מתגוררות בו 2 משפחות.
בחפירה נחשפה כתובת תאודוטוס בן וטנוס כתובת זו ביוונית מזכירה בית כנסת ירושלמי וכן אדם בשם תיאודוטוס בן וֶטנוס שהוא ואבותיו כיהנו כראשי בית הכנסת כבר בימי בית שני.
ממצא זה הוא עדות ארכאולוגית לכך שבירושלים היו בתי כנסת גם בזמן שבית המקדש השני עמד על תִלו.
משפחת סוֹפֵר-שְׁרַיְיבֶּר היא משפחה יהודית מפורסמת במדינות האוסטרו-הונגריות במרכז אירופה, שהצמיחה מתוכה מאות רבנים, ראשי ישיבות ופרנסי ציבור.
ראש המשפחה היה הרב משה סופר, המכונה "חת"ם סופר", על שם ספרו חידושי תורת משה.
כל צאצאי משפחת סופר הם גם צאצאי הרב עקיבא איגר, חותנו בזיווג שני של החת"ם סופר.
מקור שם המשפחה באבותיו של החת"ם סופר, שהיו סופרי סת"ם.
חלק מצאצאי המשפחה נקראו בשם שְׁרַיְיבֶּר, שהוא התרגום היידי לסוֹפֵר.
רבים מרבני המשפחה שחיברו ספרים תורניים הנציחו בשם ספרם את השם סופר; למשל: "כתב סופר", "שבט סופר", "דעת סופר", "חשב סופר", "מכתב סופר", "חתן סופר", "יד סופר".
לאחריו הרב שמחה בונם סופר.
כיום עומד בראשות הישיבה הרב אברהם שמואל בנימין סופר כר"מ ואב"ד פרשבורג (כמובן, הישיבה נמצאת כיום בירושלים ולא בפרשבורג.
הישיבה נפתחה מחדש בישראל בשנת 1940).
הרב משה סוֹפֵר - החת"ם סופר
הרב אברהם שמואל בנימין סופר – בעל ה"כתב סופר".
ממלא מקום אביו ברבנות פרשבורג.
הרב שמעון סופר – בעל "מכתב סופר".
הרב – בנו השלישי של החת"ם סופר, חמיו של רבי יהודה גרינוואלד (בעל שו"ת ה"זיכרון יהודה").
הרב דוד צבי ארנפלד – חתנו של החת"ם סופר.
הרב אליהו קורניצר – נשא את גיטל, בתו של החת"ם סופר.
הרב שלמה זלמן שפיצר – חתנו של החת"ם סופר.
נשא את גיטל, אלמנתו של הרב אליהו קורניצר.
בתו נישאה לבן-דודה הרב שמעון סופר, בעל ה"התעוררות תשובה".
הרב משה טוביה להמן – חתנו של החת"ם סופר.
נשא את שמחה, בת הזקונים של החת"ם סופר.
הרב יעקב עקיבא סופר - בנו הגדול של ה"כתב סופר".
הרב משה סופר - בנו של ה"כתב סופר".
ראשון הנכדים שנקרא על ראש המשפחה החת"ם סופר.
מייסד ארגון 'מחזיקי הדת' בדרום טרנסילבניה ועמד בראשו שנים רבות.
הרב שמחה בונם סופר - בעל ה"שבט סופר".
הרב יצחק ליב סופר - בנו של ה"כתב סופר".
הרב שמעון סופר - בעל ה"התעוררות תשובה".
כיהן במשך שישים וארבע שנים כרב העיר ערלוי (אֶגֶר) שבהונגריה ועמד בראש ישיבה גדולה בעיר.
נשא בזיווג שני את בת דודתו - בת הרב חיים שמואל בירנבוים, חתנו של רבי עקיבא איגר.