tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת הרבייה החדקן נודד אל אזורים רדודים יותר כדי להשריץ.
הוא קטן מאוד וניזון בעיקר מזבובאים שוכני מים, אותם הוא בולע בלגימה.
החדקן מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר, זיהום נהרות וסכרים לאורך נתיבי מחייתו.
עם זאת מין זה היה נדיר כבר מאז שתועד ומ-1996 נכלל כמין בסכנה חמורה לפי הרשימה האדומה של IUCN ואמנת וושינגטון.
לא ידוע כמה פרטים חיים בטבע אך נראה שהאוכלוסייה תרד עקב דיג לא חוקי שלא נאכף.
חדר הטיקי הקסום הוא מתקן בפארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה.
חדר הטיקי הקסום (תחת הנהלה חדשה) ) הוא גרסת המופע המוצגת בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
חדר הטיקי הקסום, שנפתח ב-23 ביוני 1963 היה המתקן האחרון שהשתמש באודיו אנימטרוניקס - המצאת חברת WED מיזמים.
בהתחלה מומן המתקן על ידי חברת יוניטד איירלינז אולם המימון עבר לאחר זמן קצר לחברת המזון דול המממנת אותו עד היום.
בעת הקמתה הייתה החברה בבעלות אישית של וולט דיסני דרך החברה שלו - WED מיזמים, ולא חלק מדיסנילנד (שבבעלות חברת וולט דיסני).
המתקן לא תוכנן להיות אטרקציה בפארק אלא מסעדה, בה הנעימו ציפורים המופעלות על ידי אודיו אנימטרוניקס את זמנם של הסועדים.
מאחר שהמתקן הופעל על ידי מחשבים, היה המבנה למבנה הראשון בדיסנילנד הממוזג במיזוג אוויר.
כמו כן משתתפים במופע 150 ציפורים, פרחים, עמודי טוטם, מפל, תופים ומסכות מדברות.
בעת ההמתנה למופע נערך מופע מקדים.
כחלק מ"הצוות המזמר" של המתקן ישנם:
חדר הטיקי הקסום (תחת הנהלה חדשה) נפתח לקהל בממלכת הקסם ב-1 באוקטובר 1971 בשם "הסרנדה הטרופית של וולט דיסני" (Walt Disney's Tropical Serenade).
המופע זהה למופע בדיסנילנד אולם היו שינויים קלים במופע המקדים.
המופע נסגר ב-1 בספטמבר 1997 לשיפוצים ונפתח כמופע חדש.
במרכזו מופיע התוכי יאגו מהסרט אלאדין, וזאזו מהסרט מלך האריות.
סוג המתקן: מופע תיאטרון עם אודיו אנימטרוניק
גוף תומך מקורי: מגדלי ההדרים של פלורידה
חדר השינה של לינקולן הוא חדר שינה הממוקם בקומה השנייה של הבית הלבן, משכן נשיא ארצות הברית.
זהו חלק מסוויטת חדרי אירוח הכוללת חדר שינה, סלון (חדר ישיבה) וחדר רחצה קרויים על שם אברהם לינקולן שהשתמש בחדרים אלה כמשרדו.
החדר משמש חדר אירוח לאורחים שהנשיא רוצה ביקרם (בכך שהוא מאפשר להם לישון בבית הלבן).
מאז שיפוץ הבית הלבן בתקופת הנשיא הארי טרומן, מרוהט החדר בסגנון ויקטוריאני.
חלק מרהיטי החדר המצויים בו כיום, מצויים בו מתקופה הקודמת לתקופה בה החדר שימש כמשרדו של לינקולן - כגון הספה, הכיסאות התואמים, וארבע מכיסאות הממשלה של לינקולן המצויים בחדר.
במרכז החדר מצויה מיטה אשר כנראה נרכשה על ידי מרי טוד לינקולן במהלך שיפוצו של הבית הלבן.
לינקולן עצמו לא ישן במיטה זו (ואף לא בחדר זה) אולם נשיאים מאוחרים יותר ישנו בה (בחדר אחר).
על השולחן בחדר מצוי העתק של נאום גטיסברג - עותק של ההצהרה החתומה (אחד מחמשת נוסחי ההצהרה, והיחידה בהן הנושאת חתימתו של לינקולן).
בסמוך לחדר, מצידו המזרחי, מצוי סלון ישיבה קטן המרוהט בסגנון ויקטוריאני התואם את סגנון הריהוט של חדר השינה.
קודם להקמת האגף המערבי של הבית הלבן בשנת 1902 שימש חדר זה כמשרד עבור ממשלת ארצות הברית.
לאחר שצוות הנשיא עבר לאגף החדש, הוסב החדר לחדר שינה לאורחים.
בעת הריסת הבית הלבן ובנייתו מחדש בזמן כהונתו של הנשיא הארי טרומן, הפך חדר השינה לחלק מסוויטת אירוח רשמית לאורחים רמי דרג הלנים בבית הלבן והוקדש לזכרו של הנשיא אברהם לינקולן.
חדר האוכל הממלכתי הוא חדר אוכל גדול המצוי בקומה הראשונה של הבית הלבן משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית.
החדר משמש לסעודות ממלכתיות רשמיות, ומסוגל להכיל עד 140 סועדים.
גודלו של החדר 14.6 על 10 מטרים, ולו שש דלתות המובילות למזווה, לחדר האוכל המשפחתי, למסדרון הצלב (Cross Hall), לחדר האדום ולמרפסת המערבית.
החדר בנוי בסגנון נאו קלאסי - סגנון העיצוב והבנייה המקובל באנגליה במאה ה-18. קירות החדר לבנים, לאורך הקירות בצמוד לתיקרה מצוי כרכוב העשוי עץ אלון עם עמודי עץ אלון קורינתיים תומכים בו.
לאורך הקירות מצויים שולחנות המעוטרים בעיטים הציפור המסמלת את ארצות הברית.
את החדר מאירות נברשות מצופות כסף בסגנון הרוקוקו שמקורן מתקופת כהונתו של ראת'רפורד בירצ'רד הייס.
במרכז החדר מצוי שולחן מהגוני בסגנון המלכה אן.
האוכל מוגש בסט סכו"ם מוזהב שנרכש בשנת 1817 על ידי הנשיא מונרו.
במרכז השולחן מונח האוכל על מגש מוגבה העשוי שבע מראות שאורכו הכולל כ-4.5 מטרים.
החדר שימש בעבר כחדר הסבה, משרד, חדר ממשלת ארצות הברית ובעיקר כחדר אוכל.
רק החל מכהונתו של אנדרו ג'קסון החל החדר להיות מכונה "חדר האוכל הממלכתי".
במקור, היה החדר קטן יותר.
בקצהו הצפוני היה גרם מדרגות לקומה השנייה.
בעת שיפוץ המבנה שנערך ב-1902 בהוראת תאודור רוזוולט הוסר חדר המדרגות והוגדל החדר.
במסגרת שיפוץ זה שני אחים עשויים שיש איטלקי שהותקנו בתקופת כהונתו של ג'יימס מונרו הועברו לחדר האדום ולחדר הירוק.
במקומם נבנה אח מרכזי בקיר המערבי.
ארונות החדר יוצרו בפילדלפיה בשנת 1770. הכורסה בחדר יוצרה על ידי תומאס אפלק מפילדלפיה בין 1760 ו- 1770.
האח, העשוי אבן חול, נבנה לאחר השיפוץ שנעשה בתקופת הארי טרומן.
מעל האח תלויה מפת המצב האחרונה ששימשה את פרנקלין רוזוולט ב-3 באפריל 1945. לצד האח מצויה שידה שיוצרה בשנת 1765 ועליה תיבת התרופת של דולי מדיסון אשר היא ברחה עימה זמן קצר לפני שחיילים בריטיים העלו את הבית הלבן באש במלחמת 1812.
בחדר מוצגת מפה משנת 1755 של המודדים ג'שואה פרי ופיטר ג'פרסון (אביו של תומאס ג'פרסון).
חדר המצב של הבית הלבן המנוהל על ידי צוות של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית הוא קומפלקס מאובטח בשטח של 5,500 מ"ר הכולל חדרי ישיבות ומשרדים בקומת הקרקע של האגף המערבי.
יש להבדיל בין חדר זה לבין מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום המצוי באגף המזרחי של הבית הלבן.
חדר המצב מאויש 24 שעות ביממה בקצינים בכירים של קהיליית המודיעין ויחידות הצבא.
תכליתו המרכזית של חדר המצב בבית הלבן היא לספק מודיעין עדכני ותמיכה בעתות משבר לצוות המועצה לביטחון לאומי (NSC), ליועץ לביטחון לאומי ולנשיא.
מדובר במרכז תפעולי הפועל 24 שעות ביממה, ומשמש נקודת מפגש ומעבר למידע רגיש המועבר אל ומן הבית הלבן.
כאשר הנשיא שוהה מחוץ לוושינגטון, מהווה חדר המצב את צינור התקשורת המרכזי להעברת מידע מסווג – ובכך מעניק לבית הלבן הנייד גישה שוטפת לקהילת המודיעין והביטחון של וושינגטון.
הפעילות היומית נפתחת בהכנת "ספר הבוקר" על ידי צוות השמירה.
הספר, המיועד לנשיא, לסגן הנשיא ולבכירי הבית הלבן, כולל את העיתון היומי של קהילת המודיעין (National Intelligence Daily), תקציר הבוקר של מחלקת המדינה, ודיווחים מודיעיניים ודיפלומטיים.
לרוב, ספר זה נמצא ברכב שמסיע את היועץ לביטחון לאומי לעבודה.
בנוסף, הנשיא מקבל מדי בוקר את התדריך הנשיאותי היומי (President's Daily Brief), המוכן על ידי משרד מנהל המודיעין הלאומי.
קצין מודיעין מוסמך מגיש את המסמך לנשיא ולבכירי המועצה לביטחון לאומי ומספק הסבר בעל פה על תוכנו.
צוותי השמירה מכינים גם תקצירי בוקר וערב של סוגיות נבחרות, אשר נשלחים אלקטרונית לצוות NSC.
בנוסף, הצוות אחראי להפצת התרעות על אירועים מתפתחים לצוותי הבית הלבן והמועצה לביטחון לאומי.
היועץ לביטחון לאומי הוא האחראי לעדכן את הנשיא; לאחר מכן נערכת "הודעת חדר מצב" – דו"ח כתוב המסכם את האירוע, בצירוף דיווחים עדכניים ולעיתים גם תצלומים, תרשימים או מפות.
הצוות אמון על כך שהנשיא והיועץ לביטחון לאומי יהיו מעודכנים לא רק במתרחש, אלא גם באופן שבו האירוע מסוקר בתקשורת.
פעילות נוספת האופיינית לחדר המצב היא תיאום שיחות טלפון ותקשורות רגישות אחרות של הנשיא עם ראשי מדינות זרות – לרבות תיאום לוחות זמנים, גיוס מתורגמנים לפי הצורך, והבטחת אמצעי אבטחה ותיעוד נאותים.
לצורך כך, נעשה תיאום הדוק עם סוכנות התקשורת של הבית הלבן (White House Communications Agency).
חדר המצב, הוקם בשנת 1962 בהוראת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי לאחר הפלישה למפרץ החזירים שבקובה - פלישה שנכשלה בין היתר בשל חוסר מידע בזמן אמת בידי מקבלי ההחלטות שהיו בבית הלבן.
ב-2006 עבר שיפוץ במסגרתו שופצו חדרי הדיונים והתבצעה חלוקת חדרים מחדש .
ב-2023 חדר המצב שופץ בשנית בעלות של 50 מיליון דולר.
הותקנו מעץ שנכרת בר-קיימא והותקנו בחדר מוניטורים, שרתים מהירים יותר, ציוד שמע מעודכן, אמצעי האבטחה ומחשבים חדשים.
בנוסף לכך, נוספו כיסאות עור חדשים.
הקירות, התקרה והרצפה עוצבו בעיצוב מודולרי שיכול לאפשר גישה נוחה לטכנולוגיה שמותקנת בתוכם.
כמו כן שופץ חדר הישיבות המרכזי שבו מתנהלות ישיבות המועצה לביטחון לאומי.
החדר מצויד באמצעי תקשורת המאפשרים לנשיא המשמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים לשלוט בכל יחידות הכוחות המזוינים של ארצות הברית העומדים לרשותו.
אמצעי התקשורת מוסתרים מאחורי מסכי עץ המוסרים רק בעת הצורך.
בחדר שלושה שעונים המציגים את הזמן בוושינגטון ובשני אתרים נוספים בעולם, בהתאם לנדרש.
החדר הופיע רבות בסדרת הטלוויזיה הבית הלבן ובסדרה גבירתי הנשיא, ובסרטים שונים המציגים משברים בהם צריך להתמודד נשיא ארצות הברית כגון הסרט אייר פורס 1. בסדרה השורד המיועד מופיע חדר המצב פעמים רבות בהן מוצא עצמו הנשיא בתוך משברים בלתי צפויים.
חדר הזהב או חדר ורמיי (Vermeil Room) הוא חדר המצוי בקומת הקרקע של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית.
חדר הרגעה, המכונה גם "הקופסה", הוא חדר מרופד בבתי חולים פסיכיאטריים אליו מוכנסים חולים אשר זקוקים להרגעה או בידוד.
הריפוד שעל קירות החדר נועד למנוע מהמטופל לפגוע בעצמו בעזרת הקירות (למשל במצבים של פסיכוזה).
שיטה זו היא אחת משיטות ההרגעה הפיזיות, הקיימות ברפואת הנפש לשם התמודדות עם מקרים רגשיים-התנהגותיים קיצוניים של מטופלים (לצד שיטות כגון קשירה ואחיזה טיפולית מרסנת).
בעשור הראשון של המאה ה-21 גברה הביקורת הציבורית אודות אמצעי ריסון פיזיים בעקבות חשיפת מקרים בעיתונות העולמית והארצית של שימוש לרעה בשיטות אלה ועל הסבל והנזקים שהם גורמים למטופלים; בהקשר לכך, חדרי ההרגעה מוצעים כיום על ידי משרד הבריאות כחלופה הומאנית יותר בהשוואה לקשירה.
חדר הרגעה משמש גם לבידוד מטופלים המסוכנים לעצמם או לאחרים.
על פי הוראות משרד הבריאות, יש לבצע בידוד של מטופל לזמן הקצר ביותר הנחוץ להשגת מטרות הבידוד.
הוראה לבידוד של מטופל ("הוראת הגבלה") תינתן על פי שיקול דעת רפואי, במידה הנדרשת בלבד, ורק לצורך מניעת סכנה למטופל או זולתו.
ניתן להוציא הוראת הגבלה רק כאשר קיים חשש, ברמת ודאות גבוהה, לסכנת חיים או לפגיעה חמורה במטופל או בזולתו.
הכללים של משרד הבריאות לגבי בידוד של מטופל זהים ומופיעים יחד עם הכללים לגבי הוראות להגבלה מכנית, מלבד ההוראה שבכל מקרה שהדבר ניתן, יש להעדיף בידוד על הגבלה מכנית.
חדר הזוחלים הוא הספר השני בסדרת הספרים "סדרה של צרות" מאת דניאל הנדלר (למוני סניקט) שיצא לאור ב-30 בספטמבר 1999.
סיפורם השני של יתומי בודלר מתחיל כשהילדים נוסעים עם מר פו לביתו של האפוטרופוס החדש שלהם - ד"ר מונטוגמורי מונטוגומורי, הרפטולוג.
מר פו אומר שמונטוגמורי הוא "אחיה של אשתו של הבן-דוד של אביהם המנוח של הבודלרים".
ד"ר מונטוגומורי, או דוד מונטי - כפי שהוא מעדיף להיקרא, הוא איש נמוך ושמנמן עם פנים אדומות, וידידותי הרבה יותר מהאופוטרופוס הקודם של הילדים - הרוזן אולף.
הדוד מונטי מבשר לילדים שהם יצאו במשלחת לפרו, ברגע שעוזרו החדש, סטפנו, יגיע.
הוא אומר שעוזרו הישן, גוסטב, התפטר לפתע לפני יציאת המשלחת.
מונטי מתייחס לילדים יפה, והם מרותקים מהנחשים בחדר הזוחלים - היכל ענק בו מאוכסנים זוחליו של הדוד מונטי.
בחדר הזוחלים הם רואים את הצפע הקטלני להפליא, אותו מונטי גילה לא מזמן.
שמו של הנחש, כך אומר הדוד מונטי, לא מתאים לו - מפני שהוא אינו מזיק בכלל.
השם ניתן לו כדי לצחוק על אגודת ההרפטולוגים.
כשסטפנו מגיע, הילדים מבינים מיד שזהו למעשה הרוזן אולף בתחפושת.
הם מנסים לספר לדוד מונטי, אך אולף מאיים עליהם בסכין.
ביום בו המשלחת הייתה אמורה לעזוב לפרו, הילדים מגלים את גופתו של הדוד מונטי בחדר הזוחלים, כששני נקבים קטנים מופיעים בצאוורו.
אולף טוען שהוא הוכש על ידי ממבה-דו-מאל הארסי.
אולף (עדיין מחופש לסטפנו) מתכוון לקחת את הילדים לפרו כמתוכנן, שם הוא יוכל לחטוף אותם בקלות.
למרות זאת, כשהם עוזבים את הבית, מכוניתו של אולף מתנגשת במכוניתו של מר פו.
הם חוזרים לבית, ודנים מה לעשות עם הילדים.
הילדים מנסים להוכיח שהרוזן אולף הרג את מונטי, ולא הכשת נחש.
כשד"ר לוקאפונט מגיע, גם הוא קובע שהכשת הנחש הרגה את מונטי.
באותו הזמן, ויולט מוצאת את המזוודה של אולף ופותחת אותה, ומציגה למר פו את הראיות.
מר פו מבקש מאולף להראות את הקרסול שלו (לרוזן אולף יש קעקוע של עין על הקרסול), אך אין עליה שום קעקוע.
יתומי בודלר מתעקשים שהקעקוע מכוסה באיפור, כך שכשמר פו משפשף את הקרסול, הקעקוע נחשף.
אולף נמלט במהרה מהבית יחד עם ד"ר לוקאפונט - שמתגלה בתור שותפו של הרוזן אולף, האיש בעל שתי ידי הקרסים.
הספר מסתיים בחדר הזוחלים של הדוד מונטי - כשגופתו נלקחת על ידי אדם בשם ברוס, וילדי בודלר צריכים לעבור לבית חדש - השלישי מאז מות הוריהם.
חדר התה הרוסי היא מסעדה מפורסמת בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המסעדה שוכנת ברחוב 57 מס' 150 מערב, בין מגדל קרנגי הול לבין מגדל מטרופוליטן .
המסעדה נפתחה בשנת 1926 על ידי חברי הבלט הרוסי הקיסרי שברחו מרוסיה בשל המהפכה הבולשביקית, והפכה עד מהרה מקום מפגש לגולים מרוסיה.
בשנת 1955 נרכשה המסעדה על ידי סידני קיי (Sidney Kaye), וכאשר קיי נפטר בשנת 1967, המשיכה אלמנתו, פיית' סטיוארט גורדון (Faith Stewart-Gordon), לנהל את המסעדה.
בשנת 1996 רכש ורנר לירוי את המסעדה תמורת 6.5 מיליון דולרים וסגר אותה לשיפוצים שעלו 36 מיליון דולרים.
בשנת 2000 נפתחה המסעדה, אולם לא שבה לפופולריות בקרב החברה הגבוהה הניו יורקית שהייתה לה קודם לסגירתה.
ב-28 ביולי 2002 נסגרה המסעדה בשל פשיטת רגל.
בנובמבר 2006 נפתחה המסעדה מחדש.
סצנות מסוימות מהסרטים "מנהטן" ו"טוטסי" צולמו במסעדה.
חדר הסעודה האחרונה הוא האולם בו, על פי אמונת רוב הכנסיות הנוצריות, התקיימה סעודתו האחרונה של ישו.
הוא נקרא בלטינית בשם קנקולום (coenaculum או cenaculum), כלומר "חדר האוכל".
באנגלית הוא נקרא לעיתים גם בשם "The upper room".
החדר שוכן בהר ציון בקומה השנייה מעל קבר דוד המלך, תבניתו כמעט רבועה וממדיו הם 15X12 מטרים.
המקום מזוהה עם אירועים חשובים במסורת הנוצרית, כמו האוכריסטיה, טקס רחיצת הרגליים שנקבע על ידי ישו בעת הסעודה האחרונה, הופעתו של ישו לאחר קימתו לתחייה בפני השליחים, וירידת רוח הקודש על השליחים ביום החמישים מאז הצליבה (פנטקוסט).
וכן בספרות הנוצרית הם מודים שהמבנה אינו מקורי.
לעומת זאת קיימת מסורת אחרת, של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, המזהה את חדר הסעודה האחרונה עם חדר השוכן מתחת למנזר מרקוס הקדוש שבעיר העתיקה.
בעבר לנשיא יצחק בן צבי היה חדר תפילה בגג, ושם היה מתפלל; החדר הזה קיים עד היום.
מסורות עתיקות מלמדות על קיומה של כנסייה המנציחה את הסעודה אחרונה של ישו בירושלים, אך מכנסייה זו לא נותר דבר אחרי שנחרבה כמה וכמה פעמים.
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל הורשו לראשונה נוצרים לבקר בחדר הסעודה האחרונה, לאחר שהיה סגור בפניהם במשך מאות שנים (כך גם הורשו יהודים לבקר בקבר דוד שבקומה התחתונה).
אחרי קום המדינה עבר חדר הסעודה האחרונה לרשות השלטון הישראלי.
בשנת 1964 ביקר במקום האפיפיור פאולוס השישי, ובשנת 2000 ביקר בו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
מדי פעם מעלים גורמים קתוליים על סדר היום את הבקשה להעביר את חדר הסעודה האחרונה לידי הכנסייה הקתולית.
ב-2005, למשל, הוצע "לשלם" תמורת המהלך בהעברת כנסיית סנטה מריה לה בלנקה שבטולדו, שנבנתה במקור כבית כנסת, לידיים יהודיות.
נכון ל-2014 לא נחתמה כל עסקה להעברת בעלות, וחדר הסעודה האחרונה נמצא תחת חסותו של משרד הפנים הישראלי.
ב-15 ביוני 2023 הושלכו אבנים על החדר ואחד מחלונות הוויטרז' נופץ.
חדר הסעודה האחרונה מחולק למרחבים על ידי עמודים בעלי כותרות צלבניות בעלות עיצוב שונה לכל כותרת.
העמודים תומכים תקרה העשויה מקמרונות צולבים בסגנון ראשית האדריכלות הגותית, בשלב המעבר מאדריכלות הרומנסק, דבר מעיד על כך שהשיפוץ הצלבני נעשה במאה ה-13. בפינה הדרומית-מערבית של האולם ישנה ירידה לקריפטה המחופה בתקרה כיפתית.
תקרה זו נתמכת בעמוד שיש הנושא כותרת תבליט של שקנאי, שהוא סמל נפוץ בנצרות.
המוסלמים שילבו בקיר הדרומי גומחת תפילה לכיוון מכה וכן חלונות ויטרז' הכוללים פסוקים מהקוראן.
חדר הענבר הוא חדר הממוקם בארמון יקטרינה שבצארסקויה סלו (כפר הצאר) בסמוך לעיירה פושקין, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לסנקט פטרבורג ברוסיה.
החדר מעוטר כולו בלוחות ענבר, מראות, וזהב, וידוע ביופיו הייחודי.
חדר הענבר נבנה בעבודה של אמנים גרמניים ורוסים, בין השנים 1701–1709. עבודות גילוף הענבר החלו בפרוסיה, והלוחות עוצבו על ידי הפסל הגרמני, אנדראס שליטר בסגנון הבארוק, וגולפו תחת הפסל הדני גוטפריד וולפרם.
הלוחות הוחזקו בארמון שרלוטנבורג עד שנת 1716 עת הוענקו במתנה על ידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הראשון לצאר פיוטר הגדול שהיה אז בן בריתו.
המתנה הייתה חלק מחילופי מתנות בין שני האישים, המתנות הרוסיות היו מועמדים לגיוס ליחידה הפרוסית ענקי פוטסדאם.
ללוחות שהועברו לרוסיה נוספו לוחות נוספים שגולפו ברוסיה.
עם סיום הפיסול הצטברו לוחות ענבר בשטח של 55 מטרים רבועים, ובמשקל של שש טונות.
הלוחות נבזזו על ידי חיילי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ונעלמו.
בשנת 1979 הוחלט על בנייה מחדש של חדר הענבר תוך הסתמכות על תיעוד שקדם למלחמת העולם.
עבודות השיקום הסתיימו בשנת 2003, לרגל יובל ה-300 לייסוד סנקט פטרבורג.
העבודות על יצירת לוחות הענבר החלו בשנת 1701, מתוך כוונה להתקינם בארמון שרלוטנבורג בברלין, ביתו של פרדריך הראשון, מלך פרוסיה הראשון.
העבודות החלו ביוזמת רעייתו של פרדריך, סופיה שרלוטה מהנובר.
הרעיון להקמת חדר מחופה ענבר, היה רעיונו של אנדראס שלוטר, אשר תכנן את החדר.
פיסול לוחות הענבר בוצע על ידי האמן גוטפריד וולפרם, אשר שימש כאמן הראשי בחצרו של פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, בסיועם של האמנים ארנסט שאכט וגוטפריד טוראו מדנציג.
בעת ביקורו בארמון, בשנת 1716, התלהב הצאר פיוטר הגדול מהחדר המרשים, ופרידריך וילהלם הראשון, בנו של פרידריך הראשון, העניק לו את החדר במתנה לאות ציון הברית שנכרתה בין פרוסיה ורוסיה כנגד שוודיה.
בשנת 1755 העבירה הצארינה יליזבטה את החדר לסנקט פטרבורג והורתה להתקינו בארמון החורף.
לאחר מכן הורתה להעביר את החדר לארמון הקיץ - ארמון יקטרינה (מיקומו הנוכחי).
על מנת להתאים את לוחות הענבר לחדרים בהם הם הותקנו, שלח פרידריך הגדול ענבר גולמי נוסף, ולוחות נוספים עוצבו על פי תכנונו של אדריכל החצר של הצארינה, ברתולומאו רסטרלי.
בסיום העבודות כלל החדר 55 מטרים רבועים של לוחות ענבר, ולמעלה משש טונות ענבר.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, במלחמת העולם השנייה, שלחו שלטונות ברית המועצות אוצרים לנסות ולהציל את אוצרות הארמונות שסביב סנקט פטרבורג ובעיר עצמה, ולהרחיקם מהחזית.
האוצרים ניסו לפרק את לוחות הענבר, אולם בשל הזמן שחלף מאז נבנה החדר, הפך הענבר שביר, והלוח אשר ניסו להסיר התפורר.
על מנת להגן על הענבר כוסו הלוחות בטפט פשוט.
ניסיון זה להסתיר את החדר לא צלח, בשל פרסומו הרב.
ב-14 באוקטובר 1941 הגיעו חיילים גרמנים אל החדר, ובתוך 36 שעות פירקו את לוחות הענבר והעבירו אותם ב-27 ארגזים לקניגסברג שבפרוסיה המזרחית, והם הוצגו בטירת קניגסברג ב-13 בנובמבר 1941.
כיבוש קניגסברג על ידי הצבא האדום
ב-21 בינואר 1945 הורה אדולף היטלר לאלברט שפר להציל יצירות אמנות המצויות בקרבת החזית.
אריך קוך, מפקד אזור קניגסברג, הורה על העברת לוחות הענבר, ועדי ראייה דיווחו על כך שראו ארגזים רבים בתחנת הרכבת של העיר.
ישנה סברה לפיה חלק מהלוחות הועמסו על האוניה וילהלם גוסטלוף אשר עזבה את גדיניה ב-30 בינואר והוטבעה זמן קצר לאחר מכן על ידי צוללת של הצבא האדום.
לפי סברה אחרת הועברו הלוחות לוויימאר.
ב-9 באפריל 1945 הופצצה קניגסברג על ידי חיל האוויר המלכותי, על מנת להקל על כיבושה על ידי הצבא האדום ובין היתר נפגעו תחנות הרכבת והטירה.
שרידי הטירה פוצצו על ידי שלטונות ברית המועצות בשנות ה-60. על פי אחת הסברות נפגעו לוחות הענבר בהפצצות.
בתום המלחמה נעלמו עקבות לוחותיו של חדר הענבר, ולא נודעו עקבותיהם.
הסברות השונות בדבר מיקום הלוחות נבדקו, אולם לא נמצאו ראיות לתמיכה באף סברה.
קבוצות רבות ואישים רבים, ובהם קבוצות בדיקה רשמיות מטעם ממשלת ברית המועצות חיפשו את חדר הענבר, בין היתר במכרות באזור קניגסברג (מתוך מחשבה שהלוחות הוסתרו במכרות), בלא הצלחה.
בראש המשלחת הראשונה הסובייטית שניסתה למצוא את הלוחות עמד אלכסנדר ברוסוב, אשר כתב בדוח הרשמי שהכין עבור הממשלה ביוני 1945:
מספר שנים לאחר מכן שינה ברוסוב את הדוח, ככל הנראה בלחץ של השלטונות (אשר לא רצו להיראות כאחראיים להרס חדר הענבר).
ארכיבי החיפוש העלו כי שרידי פסיפס איטלקי התגלו בהריסות הטירה.
פסיפס מסוג זה הופיע על הלוחות המעטרים את החדר.
על אף זאת המשיכו השלטונות לשלוח משלחות לחיפוש חדר הענבר.
קתרין סקוט קלארק ואדריאן לוי בספרם משנת 2004 טוענים כי חיפושים אלו נועדו לצורכי תעמולה במהלך המלחמה הקרה.
סברה אחרת טוענת כי החדר התגלה בשלמותו בטירת קניגסברג, והוצא ממנה על ידי יחידות התגמול של הצבא האדום.
סברה זו מתבססת על עדות חייל רוסי אשר טען שראה את החדר בשנת 1945 בעת כיבוש קניגסברג.
על פי סברה זו הוסתרו הלוחות במרתף בעיר, אולם מאחר שלא טופלו במשך השנים התפורר הענבר.
בשנת 1997 התגלה אחד מלוחות הפסיפס של חדר הענבר במערב גרמניה.
הלוח התגלה בעת שבנו של אחד מהחיילים הגרמניים ששהו בארמון בתקופת מלחמת העולם ניסה למכור את הלוח.
בשנת 1998 הכריזו שתי קבוצות מחפשים (האחת בגרמניה והשנייה בליטא) כי הן מצאו את חדר הענבר, אולם לא הוצגו ראיות לכך.
באוגוסט 2015 פורסמו עדויות על "רכבת הזהב" שהגרמנים הסתירו בהרי זוצלבך.
לדברי החוקרים, לוחות הענבר, בשווי 250 מיליון דולר, נמצאים ברכבת.
ביוני 2019 ציידי אוצרות מפולין טענו שמצאו מנהרה סודית בצפון מזרח המדינה שבה מוסתרים הלוחות.
באוקטובר 2020 דווח כי צוללנים פולניים מצאו את ספינת המטען קרלסרוהה ובה ציוד צבאי ותיבות חתומות רבות שייתכן ויש בהן חלקים מחדר הענבר.
בשנות ה-70, במסגרת שיקום ארמון יקטרינה, וההבנה כי ככל הנראה עקבותיו של חדר הענבר לא יתגלו, החלו עבודות שיחזור החדר.
בשנת 1979 החלו עבודות השחזור בהתבסס על תצלומים בשחור-לבן שצולמו לפני מלחמת העולם.
עלות השחזור מומנה בין היתר בתרומה של 3.5 מיליון דולרים של התאגיד הגרמני רוהרגאס AG.
עבודות השחזור נמשכו למעלה מ-20 שנה, במסגרתן נכרה ענבר במזרח פרוסיה (בה נכרה הענבר המקורי עבור החדר), ונערכה טבלת צבעי ענבר על מנת להתאים את גוני הצבעים לגוונים המופיעים בתמונות בשחור לבן.
העבודות הושלמו בשנת 2003 לרגל יובל ה-300 לייסוד העיר סנט פטרבורג.
חדר הענבר נחנך מחדש בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וקנצלר גרמניה דאז גרהרד שרדר.
"חדר המצב" הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי צלם הבית הלבן פיט סוזה בעת מבצע חנית נפטון ב-1 במאי 2011.
בתצלום נראה נשיא ארצות הברית ברק אובמה, יחד עם צוות היועצים לביטחון לאומי בחדר המצב בבית הלבן, מקבלים עדכון בשידור חי מהשטח בעת מבצע חנית נפטון.
המבצע הוביל ללכידתו והריגתו של הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן, שהנהיג את ארגון הטרור האסלאמיסטי הסוני הקיצוני אל-קאעידה, אשר אחראי לסדרת פיגועים רצחניים ברחבי העולם ובהם פיגועי 11 בספטמבר.
ארשת הפנים של כל הנוכחים בחדר מתוחה והילרי קלינטון מחזיקה את ידה הימנית על פיה, במה שנראה כחרדה ממה שקורה במהלך הפשיטה.
קלינטון אמרה אחר כך כי היא סבלה מאלרגיה של בוא האביב, וסביר שהיא השתעלה כאשר התמונה צולמה.
הבית הלבן פרסם את התצלום ללא עריכה, למעט מספר מסמכים סודיים שטושטשו וצונזרו.
מסמך מצונזר כזה ניתן לראות על המחשב הנייד של הילרי קלינטון.
באוגוסט 2013 דווח כי אובמה לא נכח בחדר במשך כל המבצע, אלא נכנס אליו לקראת סופו, בעת שצולמה התמונה.
ג'ו ביידן - סגן נשיא ארצות הברית
ברק אובמה - נשיא ארצות הברית
בריגדיר גנרל מרשל ווב – עוזר ראש פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים
דניס מקדאנה – סגן היועץ לביטחון לאומי
הילרי קלינטון – מזכירת המדינה של ארצות הברית
רוברט גייטס – מזכיר ההגנה של ארצות הברית
אדמירל מייקל מאלן – יושב ראש המטות המשולבים
טום דונילון - היועץ לביטחון לאומי
ויליאם דיילי – ראש סגל הבית הלבן
אנתוני בלינקן - היועץ לביטחון לאומי של סגן הנשיא
אודרי תומאסון – מנהלת האגף ללוחמה בטרור במועצה לביטחון לאומי
ג'ון ברנן – עוזר הנשיא לביטחון לאומי ולוחמה בטרור
ג'יימס קלאפר - מנהל המודיעין הלאומי
אדם בחליפה שחורה ועניבה לבנה (מאוחר יותר טושטש לגמרי בשחור) – "ג'ון", סוכן ומנתח ב-CIA שהיה הראשון לתעד בקיץ 2010 של-CIA יש כנראה ראיות ממשיות על מקום הימצאו של אוסאמה בן לאדן
התצלום זכה לתהודה ופרסום עולמי מייד עם פרסומו יחד עם ההודעה על מותו של אוסמה בן לאדן.
ערוץ הטלוויזיה CNN הגדיר את התצלום "תצלום לדורות" והשווה אותו לתצלום של הארי טרומן מחזיק את עיתון השיקגו טריביון שכותרתו דיואי מביס את טרומן.
התצלום המפורסם מראה את הארי טרומן, זורח מאושר, מנופף בכותרת הזו לאחר שהביס את תומאס דיואי בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948.
צלם הבית הלבן לשעבר, אריק דרייפר, אמר שתצלום חדר המצב הנציח את הרגע ההיסטורי בצורה הטובה ביותר.
התצלום גם נותח בצורה מעמיקה על ידי היסטוריונים ומומחים לשפת גוף.
התצלום משקף בצורה ניכרת את המתח בו היו המנהיגים ועוזריהם שרויים בעת הפשיטה.
קלינטון תיארה את האירוע כ"38 הדקות מורטות העצבים ביותר בחיי".
הדיילי מייל דיווח כי אובמה ראה את הרגע המדויק בו נהרג אוסמה בן לאדן, משום שהלוחמים חבשו מצלמות על הקסדות, שהעבירו את האירוע לבית הלבן בזמן אמת.
לעיתונות החרדית, המקפידה שלא לפרסם תמונות של נשים, הייתה בעיה בפרסום התצלום, שבו מופיעות הילרי קלינטון ואודרי תומאסון.
עיתונים חרדים בישראל פרסמו רק את חלקו השמאלי של התצלום, שבו השתיים אינן מופיעות.
העיתון "דער צייטונג" (היוצא לאור בארצות הברית ביידיש) ערך את התצלום ומחק ממנו את השתיים.
בתגובה שלח הבית הלבן מחאה לעורכי העיתון.
עורכי העיתון התנצלו בפני קלינטון באמרם שלא הייתה כוונה לפגוע במישהי, וכי התצלום נערך והופיע בהתאם לעקרונות שעליהם מושתת עיתון חרדי.
עיתון חסידי נוסף, "די וואָך", היוצא לאור בברוקלין, פרסם גם הוא את התמונה שממנה נמחקו הנשים.
חדר האוכל בקיבוץ גניגר הוא חדר האוכל הראשון שהוקם בתנועה הקיבוצית.
שימש את הקיבוץ במשך 30 שנה עד להקמת חדר אוכל חדש.
משמש כיום כספריית הקיבוץ והוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
חדר האוכל של קיבוץ גניגר נחנך ב-1929 (7 שנים לאחר הקמת הקיבוץ ב-1922) והיה חדר האוכל הראשון בתנועה הקיבוצית.
הקמת המבנה מומנה על ידי ההנהלה הציונית והמבנה תוכנן על ידי האדריכלים ריכרד קאופמן ולוטה כהן.
לאור התקציב המצומצם כלל המבנה רק אולם אכילה ומטבח והורחב בשלבים יותר מאוחרים.
בשנת 1958 הוקם חדר אוכל חדש והמבנה ההיסטורי ננטש.
בהמשך אוכלס חלק מהמבנה על ידי הספרייה וחלק אחר משמש כגלריית אמנים.
במבנה תוכננו אלמנטים כמו פתחים וחזיתות על פי יחס הזהב.
בנוסף התאפיין המבנה באוורור טבעי שצימצם את הצורך למיזוג.
גג חדר האוכל כוסה ברעפים בעוד שגג המטבח השטוח נעשה על ידי יציקת בטון.
גם הקירות נבנו מבטון מזוין.
חדר האוכל צויד בספסלי עץ (מווינה) ובכלי אוכל מחרסינה.
המבנה והחלונות נצבעו בצבעים ססגוניים.
חדר האוכל יועד ל-72 סועדים.
בעקבות הצלחת הפרויקט בגניגר, החליטו ראשי המחלקה להתיישבות לאמץ את מודל חדר אוכל זה כמודל אב על מנת ליישמו בקיבוצים אחרים ואכן הוקמו חדרי אוכל דומים גם בקבוצת כנרת ובמזרע.
בהמשך נאלצה המחלקה להתיישבות לשנות את המודל על מנת להתאימו לדרישות ביטחוניות ולגודל הקיבוץ.
חדר הלבשה (נקרא גם מלתחה) הוא חדר או אזור מתוחם המיועד להחלפת ביגוד.
חדר ההלבשה יכול להיות תא מדידה בחנות, חדר הלבשה פרטי, קבוצתי או ציבורי, לפי העניין.
חדר ההלבשה יכול להיות מיועד אך ורק להחלפת בגדים או להיות חלק ממקום שמיועד למטרות נוספות, רחצה, מנוחה, איפור וכדומה.
מלתחה הוא גם אוסף בגדים של אישה או גבר.
חדרי הלבשה קבוצתיים מאפשרים פחות פרטיות, אך חוסכים במקום המיועד לכך.
גם בחדרי הלבשה קבוצתיים מקובל להפריד בין שני המינים.
חדרי הלבשה נהוגים במקומות שבהם מקובל להחליף בגדים בקביעות, מתקני ספורט (כגון אולמות ספורט ומגרשים), חלק ממקומות העבודה וממוסדות החינוך (בתי ספר ואוניברסיטאות), אתרי נופש ופנאי (חופי רחצה, קאנטרי קלאב, ספא), מתקני רפואה (בתי חולים ומרפאות), קרקסים, תיאטראות ואולמות מופעים אחרים ואפילו חנויות בגדים.
חדרי הלבשה מצוידים באבזור הדרוש לתפעולם, לפי העניין, תאי שמירה לבגדים, קולבים, כיסא, מראות וכדומה.
חדרי הלבשה ציבוריים או קבוצתיים נתפסים כמקום בעל הווי מיוחד ועל כך בנויות יצירות שונות, כמו הסרט התיעודי הישראלי "חדר הלבשה", העוסק בכדורגלנים במקומות שונים בעולם או הסרט התיעודי הנושא את השם "האלופה - חדר הלבשה (2007-2006)" ועוסק באחורי הקלעים של הטלנובלה "האלופה".
עדות נוספת לתפיסה זו הם הדיווחים העיתונאים על "חדר ההלבשה" של קבוצה כזאת או אחרת, דיווחים המספרים בעצם על מצב הרוח והיחסים הפנימיים של הקבוצה המשתמשת באותו חדר הלבשה.
הביטוי "סודות מחדר ההלבשה" מתייחס לרכילויות מתחום הספורט וצמח משם של מדור שפורסם בעבר בידיעות אחרונות.
חדר בריחה או חדר מילוט (נקרא בישראל לעיתים קרובות בשמו הלועזי אסקייפ רום - Escape room) הוא משחק הרפתקאות בו אנשים ננעלים בחדר ביחד עם משתתפים אחרים, וצריכים להשתמש בחפצים שונים הנמצאים בחדר כדי לפתור סדרה של חידות, למצוא רמזים, לפענח צפנים ולהימלט מהחדר תוך זמן מוגבל.
משחקים אלו מבוססים על משחקי הווידאו מז'אנר "הבריחה מהחדר", למשל "חדר הארגמן", "סאבמשין", "הדלתות" ועוד רבים אחרים, בהם השחקן נעול בחדר ואמור לסרוק את סביבתו במטרה למצוא כלים ורמזים שיובילו ליציאה מהחדר.
השחקנים המשחקים במשחקים אלו צריכים להשתמש בכושר הבחנה וחשיבה ביקורתית, יכולות אנליטיות וכישורים אסטרטגיים כדי לברוח מהחדר.
השראות אחרות ליצירת המשחק נלקחו ממשחקי לוח, סרטים וספרים.
בדרך כלל חדרי בריחה מאורגנים מסביב לנושא מסוים.
הנושא הוא סיפור המסגרת שבתוכו מתרחשת העלילה של החדר, והמשתתפים מתקדמים בו ביחד עם התקדמות המשחק ופתרון החידות.
בדרך כלל לפני הכניסה לחדר מועברת הדרכה שמטרתה לספר למשתתפים במשחק את סיפור המסגרת.
ההדרכה יכולה להיות על ידי מדריך או על ידי סרטון קצר, ובחדרים מתקדמים על ידי משקפי מציאות מדומה.
המשחק אורגן בתחילה ביפן, בסין ובהונג קונג.
חברת "The Real Escape Game" הייתה בין הראשונות בעולם שהחלו את הטרנד ביפן בשנת 2007, אם כי המשחק הראשון אורגן כבר ב-2006 בעמק הסיליקון, קליפורניה, על ידי קבוצת מתכנתים.
לאחר מכן נפתחו חדרים באירופה, תחילה בהונגריה ובשווייץ, ואחר כך החלו להיפתח בצפון אמריקה, בשאר אסיה, ובאוסטרליה.
שתיים מהחברות הוותיקות בעולם בתחום הן HintHunt ו-AdventureRooms.
במספר מקומות בעולם נערכים משחקי היחלצות מחדר נעול כאירוע, כך למשל בטורונטו, קנדה; סיאטל, וושינגטון; סן פרנסיסקו, קליפורניה; וגם בהונגריה, שווייץ, רוסיה, בריטניה, ספרד, פולין, יוון, אוסטרליה ובמדינות שונות באסיה.
משחקי היחלצות מחדר נעול הפכו לפופולריים באירופה, ארצות הברית, יפן, טאייוון וסין.
כל משחק משלב אלמנטים מקומיים ומציג תפאורה שונה וסיפור רקע שונה.
חדרי הבריחה הראשונים בישראל החלו לצוץ בשנת 2015 והיו דלי תקציב ומדור ראשון (ללא אלקטרוניקה, מבוססי מנעולים מכניים).
עם צבירת הפופולריות והתרחבות קהל המעריצים בענף, חלה תנופה והושקעו תקציבים גדולים בפיתוח חדרים מדור שני, שלישי ורביעי שכוללים בין היתר תפאורה מרהיבה, אלקטרוניקה משוכללת, אפקטים מורכבים, חידות מקוריות, ריבוי חללים ונושאי סיפור ייחודיים להעצמת האווירה.
חלק מהחדרים אף כוללים שחקני תיאטרון מקצועיים שיוצרים אינטראקציה עם המשתתפים ומהווים חלק חשוב בהתקדמות העלילה ופתירתה.
נכון לחורף 2024, פועלים בישראל בסביבות 200 חדרי בריחה.
במאי 2017, בערוץ Yes Kidz עלה שעשועון טלוויזיה בשם אסקייפ שבו מתחרים בני נוער על אליפות חדרי הבריחה בישראל.
כנס חדרי הבריחה הראשון בישראל
ב-5 במרץ 2017 נערך בישראל לראשונה כנס חדרי הבריחה הראשון בישראל.
הכנס התקיים בבית ציוני אמריקה בת"א.
מאות אנשים לקחו חלק בכנס שיועד לחובבי חדרי בריחה (אסקייפרים), בעלי חדרי בריחה, בעלי מקצוע בתחום ומתעניינים.
בכנס הועברו הרצאות מפי דמויות מובילות בתחום, במגוון תחומים: החל מסוד הקסם של חדרי בריחה, דרך שימושיו בצה"ל ומערכת החינוך ועד לחידושים והדור הבא של חדרי הבריחה.
תוכני הכנס והמצגות זמינים לצפייה ברשת.
בתום הכנס הוכרזו חדרי הבריחה הטובים בישראל.
במגוון קטגוריות על בסיס הצבעות של אלפי גולשים.
סוגים שונים של חדרי בריחה
בישראל קיימים סוגים שונים של חדרי בריחה.
ישנם ארבעה סוגים של חדרי בריחה:
חדרי בריחה נייחים - הכוונה לחדר פיזי.
המשתתפים "ננעלים" בתוך החדר ועליהם למצוא את הדרך החוצה באמצעות חידות ורמזים שפזורים בזירה/ות.
חדרי בריחה ניידים - הכוונה לערכות ומשחקי בריחה שניתן לשחק בהם בכל מקום (בבית, במשרד, בכיתה...).
השם הנפוץ שניתן להם הוא "קופסאות בריחה".
חדרי בריחה בחללים פתוחים - הכוונה למשחק חיצוני, המתבצע בשטח חיצוני ולא סגור.
חדרי בריחה עד הבית - הכוונה לערכות חדרי בריחה שמגיעות עד בית הלקוח.
ואז השחקנים צריכים לפצח חידות/להכין מרכיבים/לבצע פעולות על אותם מרכיבים כדי להתקדם בפתירת החדר.
בנוסף קיימים חדרים עם מאפיין בולט שמשפיע על כל אופי החדר:
חדרי בריחה עם שחקן - הכוונה לחדרים שבהם ביחד עם המשתתפים בחדר הבריחה נמצא גם שחקן או שחקנים מטעם החברה שמנהלת את החדר.
מטרתם של השחקנים לקדם את העלילה, להוסיף לאווירה או לייצר מצבים ייחודיים בשביל משתתפי החדר.
חדרי בריחה קולינאריים - הכוונה לחדרי בריחה שבהם כחלק מפעילות פתירת החידות יש גם מרכיב קולינרי.
לרוב מדובר בהכנה של מנה תוך כדי החדר או באכילת מוצרים שכבר קיימים בתוך החדר בשביל להתקדם.
חדרי בריחה פיזיים - הכוונה לחדרים שבהם המשתתפים נדרשים לבצע פעילויות ספורטיביות פיזיות במסגרת החדר (מדובר בדרישה מגבילה לחלק מהאוכלוסייה ולכן מידע זה נגיש כבר באתרי החברות הרלוונטיות לפני ההזמנה).
חדרי בריחה עד הבית בישראל
חדרי בריחה עד הבית הם קופסאות שמגיעות עד לבית השחקן ושם קבוצת שחקנים מפענחת את החידות שנמצאות בתוך הקופסה.
המונח קופסה הוא מעט מטעה כי מדובר בכל צורה של כלי שבעלי החדרים יכולים לחשוב עליהם: תיקים, קופסאות, כספות ועוד.
חדרי הבריחה עד הבית מתחלקים ל-5 סוגים:
קופסת בריחה - קופסה שמגיעה עד בית הלקוח והוא פותר את החידות שבתוכה.
קופסאות אלה נחלקות לשני תתי סוגים:
רב פעמיות - כאלו שהחברה מביאה עד בית הלקוח, משאירה לכמה שעות ואז אוספת.
חד פעמיות - כאלו שנשלחות ללקוח בדואר (או כל אמצעי אחר) ונשארות אצלו בגמר השימוש.
משחק דיגיטלי - משחק שמתרחש באינטרנט, לרוב באתר ייעודי שחברת המשחקים בנתה ובו המשתתפים מנסים לפתור את החידות בזמן מוקצב.
פעילות בזום - אירוע שנערך בזום ובו כל אחד מהמשתתפים מקבל תפקיד בעלילה.
משחק להדפסה - חומרים דיגיטליים שמקבלים כקובץ להורדה, מדפיסים ועונים על החידות.
משחק קופסה – משחק קופסה שולחני שהנושא שלו הוא חדרי בריחה, לרוב נמכר בחנויות רגילות.
חדר האוצר הירוק או הכספת הירוקה הוא מוזיאון הממוקם בטירת דרזדן באזור העיר העתיקה של דרזדן.
המוזיאון מכיל את האוסף הגדול ביותר באירופה של אבני חן, תכשיטים, פסלים וכלים העשויים זהב כסף ענבר ושנהב, מתקופת הבארוק ועד התקופה הקלאסית.
חדר האוצר הירוק הוא אחד המוזיאונים העתיקים בעולם, עתיק יותר מהמוזיאון הבריטי וכנראה שני רק למוזיאון הוותיקן.
ראשיתו של חדר האוצר הירוק כבר בשנת 1547 כאשר מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, החל בבניית האגף המערבי של ארמונו.
האולמות החדשים עוטרו בתקרות מפוארות עם עיטורי טיח וגבס, ואילו עמודי התמך והכותרות בקומת הבסיס, צופו במלכיט בגוון ירקרק ואשר הם שהעניקו לאולמות את שמם.
החדרים נבנו עם קירות עבים במיוחד במטרה לשמש להגנה מפני שרפות ומעשי שוד ופתחי החלונות והדלתות נוצקו מברזל.
במהלך המאה ה-17 שימשו החדרים את שליטי סקסוניה כחדרי אוצר פרטיים לשמירת מסמכים חשובים ותכשיטים.
בשנת 1723 החליט אוגוסט השני, מלך פולין, להפוך את חדרי האוצר הפרטיים למוזיאון ציבורי והוא נפתח לקהל כשנה לאחר מכן.
היה זה חידוש ייחודי ובלתי אופייני לתקופה.
הוא הורה על ביצוע עיצוב מרהיב לחדרים בסגנון הבארוק הגרמני.
בשנים הבאות עוצב המוזיאון כשרשרת של תשעה אולמות תצוגה מפוארים במיוחד המחוברים ביניהם.
השיפוץ הסתיים בשנת 1729. מסלול התצוגה נבנה ועוצב באופן מדורג כך שהמבקרים עברו במסלול הולך ומתפתח של תצוגת עושר הן מבחינת החומרים והן מבחינת העיצובים של המוצגים השונים.
התצוגה נשארה פתוחה לציבור וכמעט ללא שינוי במשך כ-200 שנים עד לשנת 1938 שבה הועברו המוצגים יקרי הערך לאחסנה במבצר קניגשטיין.
מבנה המוזיאון עצמו נפגע קשה בהפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה.
שלושה מן החדרים נהרסו לגמרי ואילו המוצגים עצמם הוחרמו ונלקחו על ידי כוחות הצבא האדום.
תהליך השחזור של המוזיאון נמשך שנים רבות.
המוצגים עצמם הוחזרו בשנת 1958 וחלקם הוצג במוזיאון אלברטינום שבעיר.
שיפוץ המבנים נמשך שנים רבות לאחר מכן בעלות כוללת 45 מיליון יורו.
חלקו הראשון של המוזיאון המכונה "החדש" נפתח שוב לציבור בשנת 2004 בקומה השנייה של הארמון, וחלקו השני המכונה "ההיסטורי" נפתח מחדש בשנת 2006 במיקומו ההיסטורי בקומה הראשונה בטירת דרזדן.
ב-25 בנובמבר 2019 נפרץ המוזיאון ונגנבו ממנו פריטים יקרי ערך בשווי של כמיליארד אירו.
העיתון הגרמני בילד תיאר למחרת הגנבה את המעשה כ"שוד העתיקות הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית של גרמניה".
האוסף כולו מכיל למעלה מ-4,000 פריטים אשר כשלושה רבעים מהם מוצגים במוזיאון ההיסטורי והשאר במוזיאון החדש.
בשל מגבלות מקום לא מוצג האוסף במלואו אך הפריטים היקרים והמובחרים מוצגים כולם.
שטחה הכללי של התצוגה בשתי הקומות כ-4,000 מטר רבוע.
עיצוב החדרים מרובה בעיטורים וקירות רבים מכוסים במראות.
שילוב המוצגים עם תאורה ייחודית המבליטה את הבוהק הטבעי שלהם חושפים בפני המבקרים במוזיאון מראה מרשים במיוחד.
הכניסה למוזיאון ההיסטורי מוגבלת במספר המבקרים בכל עת, ולכן מחייבת בדרך כלל רכישה מוקדמת של כרטיסים.
לפני הכניסה נערכת בדיקה מחמירה בכליו של המבקר ושיקוף גופני וזאת מכיוון שחלק מן המוצגים היקרים חשופים לקהל ואינם מוגנים כלל.
חדר האוכל בתל יוסף הוא בניין היסטורי במרכז קיבוץ תל יוסף, אשר נחנך בשנת 1935 על פי תכנונו של האדריכל לאופולד קרקואר.
חדר האוכל מהווה דוגמה לאחד המבנים בסגנון הבינלאומי הבולטים שנבנו בארץ.
חדר האוכל תוכנן מספר שנים לאחר העלייה אל הקרקע בקיבוץ תל יוסף, קיבוץ הנוסד בשנת 1921 בעמק חרוד.
תחילה, התכנון לחדר האוכל נוצר על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, אך בקיבוץ דחו את ההצעה וקאופמן הגיש הצעה נוספת, שגם היא נדחתה.
לאחר מכן, הוחלט לתת לאדריכל לאופולד קרקואר, שהושפע מאדריכלות נאו-קלאסית, לתכנן את המבנה.
בשנת 1933 החלה הבנייה של חדר האוכל, ולאחר שנתיים, בשנת 1935, חדר האוכל נחנך.
התכנון של קרקואר כלל מבנה דו קומתי המשתרע על שטח של 16 על 16 מטרים מפלס עליון.
הכניסה לחדר האוכל נעשתה מהמדשאה המרכזית תוך עלייה במדרגות, כמו כן, הרעיון של קרקואר כלל מבנה שמורכב מגושים ריבועיים המשתלבים זה בזה.
כדי לאפשר אולם רחב ללא עמודים, תכנן קרקואר גג מרובע עליון הנשען בזווית של 45 מעלות, גג זה אפשר פתיחת חלונות לאוורור ולתאורה טבעית.
כמו בעבודות אחרות של קרקואר, כל המבנה של חדר האוכל נוצק מבטון וטויח בלבן, ובכך השתלב באדריכלות הבינלאומית של התקופה.
חדר האוכל שימש כמקום מפגש בחגים, בנוסף נעשו בו מסיבות, אסיפות, מפגשים וטקסים.
במדשאה שלמרגלות הבניין הוקמה בריכת נוי מלבנית, אשר בשנת 1941 הוצבו לצדה פסלי דמויות שפסל דוד פולוס.
פסל אחד שעיצב פולוס הוא זוג הורים הלובשים בגדי ים, ופסל שני שעיצב הוא שני ילדים שאחד מהם אוחז עוף מים שבפיו מזרקה.
לאחר מספר שנים, בריכת הנוי נאטמה באדמה וכוסתה בדשא.
הפסלים נשארו במקומם, אך הוזנחו עד שנת 2011, בה עברו שיפוץ.
כדי שבחגים יהיה ניתן לארח בחדר האוכל 600 עד 700 איש, הוחלט בשנת 1966 להרחיב את חדר האוכל.
כדי לעשות זאת, חברי הקיבוץ פנו למחלקה הטכנית של איחוד הקבוצות והקיבוצים, משרד אדריכלים ומהנדסים שסיפק עבודות תכנון לקיבוצי התנועה.
המחלקה הציעה להם להקים חדר אוכל חדש, אך חברי הקיבוץ דחו את ההצעה והתעקשו להרחיב את הקיים.
לבסוף הוחלט שחדר האוכל ישופץ על ידי אריך ראש, שתכנן את הרחבת המבנה תוך שמירה על אופי הבניין המקורי.
בשנת 2000, התחיל תהליך של צמצום הפעילות בחדר האוכל עד לסגירתו הסופית לאחר שנים אחדות.
כיום מוגדר הבניין כאתר מורשת בישראל, אך הוא אינו משמש עוד לייעודו המקורי.
אולם האוכל משמש לאירועי הקהילה המקומית, כאשר חלק משטח המטבח הוסב למחסן וחלקו האחר למפעל פסטה.
חדר האוכל מוזכר כמעט בכל סקירה היסטורית של אדריכלות ישראלית.
בשנת 1990, עוצב בול דואר בהשראת חדר האוכל על ידי אד ואן אויין.
הבול עוצב במסגרת הסדרה "אדריכלות בישראל", ומופיעה בו פרספקטיבה של הבניין ותצלום ישן.
"חדר בריחה" הוא סרט אימה אמריקאי אשר בוים על ידי ויל וורניק, לפי תסריט שכתבו ויל וורניק ונואה דורסי.
את הדמויות הראשיות מגלמים אוון ויליאמס, אנאבל סטיבנסון ואליזבת' האוור.
במקור, יצא הסרט בשנת 2017.
בישראל, עלה הסרט לאקרנים ב-15 בפברואר 2018.
בתחילת הסרט, ניתן לראות את טיילר (אוון ויליאמס), כשהוא חוגג את יום ההולדת ה-30 שלו ביחד עם בת הזוג שלו, נטשה (אנאבל סטיבנסון) ולאחר מכן, היא מודיעה לו כי היא רכשה עבורו ועבור החברים שלהם כרטיסים לחדר הבריחה היוקרתי ביותר בלוס אנג'לס.
החבורה מתלהבת ועושה את דרכה אל חדר הבריחה.
תחילה, מסבירים להם כי יש להם שעה לברוח מתוך חדר הבריחה ולאחר מכן, מתחילה החבורה את המשחק.
לאורכו של הסרט, מגלים כולם כי חדר הבריחה מציאותי וכי הסיכויים שיצאו משם חיים, אפסיים.
בסוף הסרט, נשארת כריסטן לבדה, לאחר שכל החבורה שלה כולל בן זוגה נרצחו בתוך חדר הבריחה.
היא מצליחה לחמוק מחדר הבריחה, תוך שהיא רצה עירומה ברחובות העיר על מנת להזעיק עזרה בעקבות כל מה שעברה.
חדר המצב הלאומי מתייחס לגוף האחראי בממשלת ישראל על עיצוב תמונת המצב, במסגרת אגף "מודיעין, אינטגרציה וועדות שרים" ב, לצורך גיבוש תמונת מצב לאומית רציפה ואינטגרטיבית יומית, לשימוש המל"ל ולשימוש שרי הקבינט.
הוא פועל במתוכנת רציפה (24/7) ומקום מושבו במשרד ראש הממשלה בירושלים.
חדרי מצב לאומיים קיימים במדינות רבות בעולם.
מטרתם היא לעסוק בבניית תמונת מצב לאומית בסייבר ובתיאום שיתוף המידע בין מגזרים שונים (תקשורת, בריאות, תחבורה, פיננסים, אנרגיה וכו'), וכן בין גופים מדינתיים (דוגמת שירות הביטחון הכללי, מטה הסייבר הלאומי ועוד) לגופים אזרחיים.
בזמן מלחמת עיראק נידונה המחלוקת היכן יקבל הדרג המדיני את הדיווחים העדכונים וההחלטות - ב"בור" בקריה או במשרד ראש הממשלה.
כבר ב-2003 החלו בהקמת חדר מצב לאומי במשרד ראש הממשלה, בו יקבל הדרג המדיני מידע משולב מהמערכות הצבאיות והאזרחיות במלחמתה של ארצות הברית כנגד עיראק.
כבר בתקופת המלחמה רשם הרמטכ"ל משה יעלון מריבה עם לשכת ראש הממשלה, אריאל שרון, כיוון שהתנגד להקמת חדר מצב לאומי שכזה בלשכת הרמטכ"ל.
חדרי מצב נוספים קיימים במשרדי הממשלה, כמו למשל במשרד החוץ, ברשות החירום הלאומית (רח"ל) או במשרד הבריאות.
מרכז המצב של משרד החוץ
מרכז המצב של משרד החוץ משמש כמרכז שליטה, דיווח ותיאום במצבי שגרה וחירום.
מרכז מצב מאויש ופעיל בכל ימות השנה, 24 שעות ביממה ומסוגל לתת מענה ראשוני לפניות של גופים ואזרחים, בכל שעה.
ערוך לפעילות במצבי שיגרה ובמצבי חירום ו/או משבר ופועל בשיתוף פעולה עם גופים רשמיים בארץ וברחבי העולם.
תפקידי מרכז מצב במצבי שיגרה
קשר שוטף עם כלל גופי הביטחון בארץ.
גורם מקשר לנקודות הכניסה לארץ וטיפול בכל מעברי הגבול.
תאום וסיוע במתן אישורים לטיסות ועגינות מיוחדות.
ריכוז מידע רלוונטי מן התקשורת, מן הנציגויות ומגורמי פנים וחוץ אודות התרחשויות המהוות סיכון לאזרחים ישראלים ולנציגויות ישראל בעולם.
טיפול ומעקב אחר תלונות של אזרחים זרים.
תפקידי מרכז מצב במצבי חירום
פעולות טרור בישראל ומחוצה לה.
אסונות טבע ותאונות בישראל ומחוצה לה.
מבצעים מיוחדים – אד הוק.
תיאום סיוע הומניטרי ושיגורו למדינה זרה.
חדר המצב הלאומי לרפואה במשרד הבריאות
במצבי חירום שמתרחשים בעתות רגיעה יופעלו חדרי המצב הלאומיים הבאים לבנייתה של תמונת המצב ולהערכת משמעויותיה לאור המידע המצטבר מהמקורות השונים:
חמ"ל הרפואה הלאומי, המופעל במחלקת הרפואה של פיקוד העורף 24 שעות ביממה.
מחלקת הרפואה בפיקוד העורף היא גורם מסייע למשרד הבריאות למימוש אחריותו לטיפול באירועי חירום ברגיעה.
חדר המצב הלאומי של מערכת הבריאות, המופעל על ידי האגף לשעת חירום במשרד הבריאות בתוך שעה מרגע ההכרזה על אירוע חירום ברגיעה.
מצבי חירום ברגיעה כוללים, בין היתר, אירוע רב נפגעים (אר"ן), אירוע טוקסיקולוגי המוני (אט"ה), אירוע רדיולוגי, אירוע ביולוגי חריג ורעידת אדמה.
הפעלת חדר המצב הלאומי של מערכת הבריאות כוללת איסוף וריכוז מידע, בניית תמונת מצב והפצת מידע לגורמים רלוונטיים.
חדר המצב הלאומי ברשות החירום הלאומית (רח"ל)
ב"החלטת ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי מספר ב/27, הקמת רשות חירום לאומית (רח"ל) ייעודה, תפקידיה ודרכי פעולתה", מ-19 בדצמבר 2008, צוין כי בין תפקידיה העיקריים של רח"ל בזמן חירום הוא הפעלת חדר המצב.
השר להגנת העורף יפעיל את חדר המצב הלאומי באמצעות רשות החירום הלאומית, יגבש תמונת מצב של העורף האזרחי, ירכז את עבודת המטה הלאומי ויגבש הצעות לתוכנית פעולה לאומית.
בדו"ח משרד הביטחון לשנת 2011 נכתב על מיסוד (כולל נהלים ותרגול) של חדר מצב לאומי המביא לידי ביטוי את מערכת המידע הלאומית.
בגבעתיים נמצא גם חדר המצב הלאומי, בונקר של אלפיים מטרים רבועים, שבו אמורים לשבת נציגי משרד הפנים בעת מלחמה ולנהל ממנו את הצד הלוגיסטי-אזרחי בעת מלחמה ולשלוט בכל המתרחש בארץ.
בעת חירום, רשות החירום הלאומית מפעילה את המנמ"ח (מרכז ניהול מצבי חירום), שבו יושבים כלל הגופים שלוקחים חלק בניהול מצב החירום בעורף - משרדי הממשלה והגופים האופרטיביים.
הסדרה מציגה את קורות צוות תוכנית חדשות ותחקירים ברשת הכבלים "אטלנטיס כייבל ניוז" (ACN) המשדרת מניו יורק.
ברשות חברת החדשות של ACN עמד צ'ארלי סקינר (סם ווטרסטון), נחת לשעבר ועיתונאי ותיק ומנוסה.
את מהדורת החדשות המרכזית מנחה ויל מקאבוי (ג'ף דניאלס), תובע לשעבר במשרד התובע המחוזי של ניו יורק.
בראשית הסדרה, במהלך דיון בסגנון פאנל המתקיים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, מותח מקאבוי ביקורת חריפה על רמת השיח הציבורי בארצות הברית, ובמסגרת דבריו מעליב את אחת הסטודנטיות.
בעקבות האירוע הזה מחליט סקינר לשכור את מקנזי מקהייל (אמילי מורטימר), בת זוגו לשעבר של מקאבוי ועיתונאית מוערכת, כמפיקה החדשה של המהדורה.
עם הגעתה מביאה עמה מקהייל כסגנה את ג'ים הארפר (ג'ון גלאגר ג'וניור), כתב צבאי לשעבר שנפצע כשצורף לכוח נחתים במהלך מלחמת אפגניסטן, וממנה את המזכירה מגי ג'ורדן (אליסון פיל) לעוזרת ההפקה.
ג'ורדן היא חברתו של מפיק תוכנית החדשות של השעה עשר, דון קיפר (תומאס סדוסקי), אותה מגיש אליוט הירש (דייוויד הארבור).
סלואן סאבת' (אוליביה מאן) היא הפרשנית כלכלית של המהדורה וניל סאמפאט (דב פאטל) אחראי על אתר האינטרנט של המהדורה ועל הבלוג של מקאבוי.
הבעלים של חברת "אטלנטיס כייבל ניוז" (ACN) היא ליאונה לנסינג (ג'יין פונדה), ובנה, ריס (כריס מסינה), הוא נשיא החברה.
הסדרה למעשה מתמקדת במתח שבין שאיפת אנשי המקצוע לאמינות מקסימלית והימנעות עד כמה שניתן מסנסציונליזם זול שמשמעותו גידול ברייטינג ובהכנסות של הבעלים, לבין שאיפת הבעלים לשמור על רווחיות אך גם על מכובדות.
כך, נפתחת הסדרה בהימנעות הערוץ מלשדר תמונות דרמטיות מאתר אסון בקיעת הנפט מקידוח ימי, ובמקום זאת לבחון לעומק מה היו הסיבות לכך.
בהמשך הסדרה יטופלו נושאים אחרים על פי אותו עקרון.
חדר האוכל של גבעת השלושה הוא מבנה בקיבוץ גבעת השלושה, אשר נחנך בדצמבר 1939 על פי תכנונו של האדריכל הישראלי אריה שרון, שבהמשך תכנן בקיבוץ עוד מספר מבנים.
מבנה חדר האוכל, אשר נחשב לאחד מחדרי האוכל הגדולים ביותר בארץ ישראל שהיו קיימים באותה העת, הוכרז כאתר מורשת על ידי עיריית פתח תקווה בשנת 1992.
בתקופת העלייה החמישית, עשור לאחר הקמת קיבוץ גבעת השלושה, החליטו חברי הקיבוץ להקים בו חדר אוכל שישמש למבנה השיתופי הראשון.
הם פנו באופן נפרד לאדריכלים הישראלים אריה שרון ושמואל ביקסון שיתכננו את המבנה, כאשר ההצעה של שרון, שתכנן אותה על פי עקרונות שרכש בלימודיו בבית הספר באוהאוס שבגרמניה, התקבלה.
בניית המבנה החלה בדצמבר 1936, לאחר שחברי הקיבוץ קיבלו הלוואה מההסתדרות לטובת קליטת עולים חדשים מגרמניה.
חברי הקיבוץ לקחו חלק בבנייה שנעשתה על ראש גבעה, כאשר עיקר עבודתם הייתה הנחת לבנים ויציקת בטון.
במגילת אבן הפינה של המבנה נכתב:
המבנה תוכנן כמבנה המורכב מאוסף של קוביות בגבהים ובגדלים שונים, כשבמרכזם חלל גדול שאינו מחולק בעמודים תומכים.
בחזית המבנה עומדת אכסדרת הכניסה עם עמודים לבנים שדומה לאכסדראות של יוון העתיקה.
בדצמבר 1939 נחנך המבנה, כאשר הוא נחשב לאחד מחדרי האוכל הגדולים ביותר בארץ ישראל שהיו קיימים באותה העת.
בנוסף לארוחות המשותפות שנעשו במבנה, קיימו בו מפגשים, הצגות, הקרנות סרטים, קונצרטים ואירועי תרבות נוספים של חברי הקיבוץ.
סביב המבנה נבנו מבנים משותפים נוספים, כאשר חלקם גם תוכננו על ידי שרון.
במהלך תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, חברי הפלמ"ח התאמנו בקיבוץ והקימו בו מספר סליקים, כאשר הגדול מביניהם היה במבנה.
בשבת השחורה הבריטים נכנסו לקיבוץ אך לא מצאו את הסליקים והוא ניצל.
בזמן מלחמת העצמאות הפציצו את מבנה חדר האוכל מטוסים מצריים, מפני שהם חשבו שמדובר בבית החולים בילינסון הסמוך.
הפיצוץ פגע קל בכמה מחברי הקיבוץ וגרם לחור בתקרת המבנה.
לקראת סוף שנות ה-40 החל סכסוך בין תומכי מפלגת מפא"י, שהיו מיעוט בקיבוץ, לחברי מפלגת מפ"ם, שהיו הרוב.
בשיאו של הסכסוך, חברי הקיבוץ מתחו חבל במרכז החלל המשותף של מבנה חדר האוכל, כאשר הם אכלו בנפרד על פי השייכות שלהם למפלגה.
בהמשך נבנה קיר בלוקים במבנה שחצץ בין חברי הקיבוץ.
לאחר הקמת מדינת ישראל גדלה אוכלוסיית פתח תקווה וכך גם שטחה, שהחל להקיף את מבני הקיבוץ.
עקב כך החליטו חברי הקיבוץ באמצע שנת 1950 לעזוב את מיקומו ולעבור לאדמות החקלאיות של הקיבוץ ב"נזלה", שנמצאות בין פתח תקווה לראש העין.
שטחי הקיבוץ הישן נמכרו לעיריית תל אביב והיא הפעילה בו אכסניית נוער, בית אבות ומוסד גריאטרי שהשתמשו במבנה חדר האוכל.
עם השנים עבר השטח לידי עיריית פתח תקווה, שהכריזה על מבנה חדר האוכל בשנת 1992 כאתר מורשת בזכות ערכיו האדריכליים וההיסטוריים.
מהנדסי המועצה לשימור אתרי מורשת העריכו את תיקון ההריסה בסכום של מעל שמונה מיליון שקל.
בעקבות ההריסה שאיננה חוקית, העירייה העמידה למשפט את העמותה, שבסופו הוחלט להחזיר את המבנה לידיה.
בתחילת שנת 2017 החלה העירייה בעבודות לשימור המבנה, שנראה שבור, מרוסס בכתובות, שרוף, פרוץ ורקוב.
נאמר שהעירייה תטפל באיטום המבנה, בחיזוק קירותיו ובהגנה מפני פולשים, כאשר עלות הטיפול היא מעל עשרה מיליון דולר.
ב-2023 החלו העבודות לשימור ושיפוץ המבנה, המבנה צפוי לשמש לאירועי קהילה ותרבות של עיריית פתח תקווה.
חדר התפילה בקונגרס של ארצות הברית הוא חדר תפילה שנמצא בסמוך ל.
החדר משמש לעיתים קרובות חברי קונגרס שמחפשים מקום להתפלל בו או לעיתים מקום לבצע מדטיציה בלי רעשים.
החדר אינו פתוח לקבוצות טיול ואנשים שמבקרים בקפיטול.
החדר כולל חלון ויטראז'ים של ג'ורג' וושינגטון בתנוחה בה הוא נראה כורע ברך בתפילה, מלבד הציור יש גם חלון, שבמרכזו נכתבו השמות של שלוש עשרה המושבות, גם השמות של שאר המדינות מפורטות על פי סדר כרונולוגי סביב החלון החיצוני של החדר.
חדר התפילה הוקם לאחר החלטה משותפת שאושרה בסנאט של ארצות הברית ובבית הנבחרים של ארצות הברית, החדר נפתח באופן רשמי ב-1955.
ב-2005, קבוצה של חברי קונגרס החלה לחפש חדר בקפיטול גדול מספיק לתפילה קבוצתית מרצון ובסופו של דבר קיבלה אישור להשתמש בחדר 219 אשר נמצא בצמוד לחדר התפילה.
חדר העבודה של הרצל מוצג במוזיאון הרצל, בהר הרצל בירושלים.
לאחר מותו של בנימין זאב הרצל בשנת 1904, משפחתו של הרצל נותרה ללא מקורות הכנסה.
מתוך הכרה בערך ההיסטורי של עבודתו של הרצל, מכרה אלמנתו ז'ולי את רהיטי וחפצי חדר עבודתו לחברו וממשיך דרכו דוד וולפסון, אשר ראה בכך דרך נוספת לתמוך במשפחת הרצל וכן אפשרות לפעול להנצחתו.
וולפסון שמר את תכולת החדר בביתו בקלן.
לאחר פטירתו של וולפסון ב-1914, הוציא לפועל את צוואתו מקורבו, עורך הדין והפעיל הציוני אדוארד לשינסקי.
לשינסקי הקים בביתו רחב הידיים בברלין שני חדרי הנצחה – "חדר הרצל" ו"חדר וולפסון".
ב-1928 החלו לשקול העברת חדר עבודתו של הרצל לארץ ישראל.
הקרן הקיימת לישראל ביקשה להעבירו אל בניינה העתידי בירושלים, אולם ההנהלה הציונית רצתה להעבירו אל משרדיה בירושלים או אל המשכן העתידי של הספרייה הלאומית בבית דוד וולפסון.
משפחת לשינסקי הביאה עמה את תכולת חדר העבודה כאשר עלתה לארץ.
התכולה נשמרה במשרדי ההנהלה הציונית.
ב-1931 נחנך "חדר הרצל" בחדר על גג בית הקרן הקיימת בבית המוסדות הלאומיים בירושלים.
בחדר המשוחזר נמצאו שולחן עבודתו של הרצל, שולחן ממלון "גסטון" בפריז עליו כתב את ספרו מדינת היהודים, ספרייתו, תמונות הוריו, תמונות ופסלים שונים, מזכרות ומתנות שקיבל מפעילים ציוניים וממנהיגים עימם נפגש במסעותיו.
בטקס חנוכת החדר נאמו הרמן שטרוק ופרדריק קיש.
אורחי הכבוד היו ארבעה ממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון – יוסף קלוזנר, מרדכי בן הלל הכהן, יוסף זיידנר, ליאון גורודישץ.
החדר על הגג היה קטן ונועד לשימוש זמני.
ב-1937 הוקם אגף חדש בבית הקרן הקיימת, ובו חדר שנועד לשמש גרעין למוזיאון הרצל.
החדר החדש בתוכנן בהתאמה מלאה לחדר העבודה בביתו של הרצל – מותאם במידותיו ובעיצובו, עם רצפת פרקט, דלתות וחלונות (חלקם מדומים) שנצבעו בהתאם למקור, סידור רהיטי החדר לפי צילומים ובהתייעצות עם הרמן שטרוק שהיה מבאי ביתו של הרצל.
גם במסדרון המוביל לחדר הונחו חפצים מדירתו של הרצל, שלא היו חלק מחדר העבודה, ביניהם הבימה שמעליה נשא הרצל את נאומו בקונגרס הציוני הראשון.
למרות הכוונה הראשונית, מוזיאון הרצל לא הוקם בבית המוסדות הלאומיים.
המוזיאון הוקם בהר הרצל, ונחנך ב-1960. חדר העבודה של הרצל הועבר אליו למרות התנגדות התחלתית של הקרן הקיימת.
במוזיאון תוכנן חדר העבודה כך שיוצג מאחורי קירות זכוכית, וחלונות החדר המדומים ישקיפו אל נופיה המצולמים של וינה.
החדר שולב במוזיאון בתקופת פעילותו הראשונה בין השנים 1960–2000 וגם מאז שיפוצו ופתיחתו מחדש ב-2005.
חדר החדשות הייתה תוכנית אקטואליה-פוליטית יומית ששודרה בערוץ כאן 11. את התוכנית הגישה רינת ספיבק.
היא שודרה בימי ראשון עד חמישי בשעה 16:15 אחר הצהריים ועד לערב ערב.
התוכנית שודרה לראשונה ב-17 בינואר 2021, בתחילתה נועדה התוכנית בעיקר בסיקור המהלכים הפוליטיים של המפלגות לקראת הבחירות לכנסת ה-24, אבל גם לאחר הבחירות התוכנית המשיכה את שידוריה.
התוכנית גם התמקדה בחדשות היום עם דיווחים מהשטח ומהאולפן.
את התוכנית הגישה רינת ספיבק, שהייתה מגישת "והרי החדשות", וכיום מבזקנית ומגישה מחליפה ב"חדשות הלילה".
מלבד לספיבק, את התוכנית הגישו גם יערה שפירא, רועי שרון, מאיה ראכלין ודב גיל-הר.
ב-24 ביוני 2021 שודרה התוכנית האחרונה של חדר החדשות, חמישה חודשים בלבד לאחר שידורה הראשון.
ומאז לא משודרת תוכנית אקטואליה לפני ערב ערב.
ביולי 2022 החלה את שידוריה התוכנית "ישראל בוחרת" גם היא בכאן 11, בעלת מתכונת דומה לזאת של חדר החדשות, אך עם התמקדות רבה בנושאים פוליטיים, התוכנית סיימה את שידוריה באוקטובר אותה שנה.
חדר וחצי הוא משחק מובייל חינמי מבית ארץ נהדרת, המבוסס על סדרת מערכונים בעלי אותו השם.
המשחק מפותח ומתוחזק על ידי חברת Party Poopers הישראלית.
המשחק הפך לזמין לציבור לראשונה ב־9 בפברואר 2016 בחנות האפליקציות Google Play.
המשחק הופץ על ידי Party Poopers בסוף שנת 2016.
המשחק בנוי מ-19 שלבים, המשחק מסופר על אדם ושמו שולי שהכלים של ביתו מתחילים לדבר.
השלבים הם רנדומליים, כאשר רק מהשלב הראשון ניתן להוריד את הטוסט.
במשחק יש 3 לבבות (3 הזדמנויות).
במשחק יש פסילות שאם נפסלים משלב מפסידים לב, ואם מפסידים את כל 3 הלבבות השחקן נפסל.
משחק מתקדם יותר עם יותר שלבים ומשחקים יותר חדשים
חדר המבצעים המשותף של פלגי ההתנגדות הפלסטיניים הוא מפקדה משותפת של הזרועות הצבאיות של ארגוני הטרור ברצועת עזה.
ההתארגנות כוללת את כל תנועות הטרור המשמעותיות בעזה, לרבות ארגוני טרור מרקעים שונים, מימין ומשמאל, כולל אסלאמיסטים, לאומנים, קומוניסטים ואחרים.
חדר המבצעים המשותף נוסד כדי למצות את היכולות הצבאיות של כל הארגונים, לתאם את הפעילות נגד צה"ל וישראל ולמנוע מצב שכל ארגון פועל בנפרד.
בנוסף הוא מאפשר התייעצויות והחלפת דעות בין הארגונים במכלול הנושאים הקשורים לפעילות נגד ישראל.