tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שבתי הקולנוע סיימו להקרינו, הסרט הרוויח 14,190,750 דולר וכן 631,596 דולר מהקרנות ברחבי העולם.
קווין הארט התארח בפודקאסט בשם "WTF With Marc Maron" וסיפר שההכנסות השליליות של הסרט הגיעו בעיקר בגלל עותקים פיראטים, שנוצרו והופצו כשלושה חודשים לפני שהסרט עלה לאקרנים.
הארט הסביר שממכירות של עותקים פיראטים, הסרט הרוויח 40 מיליון דולר.
הארט סיפר למנחה הפודקאסט, מארק מרון שבזמן הקרנת הבכורה, מעריצים ביקשו שיחתום להם על העותק הפיראטי של הסרט שברשותם.
למרות זאת, הארט ציין שהסרט טרם לפופולריות שלו ופתח בפניו את הדלת למסע הופעות ברחבי המדינה.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 18% טריות על סמך 101 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 33/100 על סמך 26 ביקורות.
הכלב האדום היה כלב קלפי אוסטרלי שידוע במסעותיו בערבות חבל פילבארה שבאוסטרליה המערבית.
היו לו מספר בעלים בתקופות חייו והיה כלב אהוב בקהילת פילבארה בה התפרסם.
פסל לזכרו הוצב בעיירה דמפייר, אחת העיירות אליה היה חוזר תכופות.
הוא כונה גם בשם "הקלפי האדום".
ההערכה היא שנולד בעיירה פארבורדו שבאוסטרליה המערבית בשנת 1971.
הוא נקרא במגוון שמות על ידי אלה שהכירו אותו, כולל בלואי, טלי הו והכלב של צפון מערב.
טלי הו היה שמו הפרטי, שניתן לו על ידי קולין קאמינגס, שכנראה היה הבעלים הראשון שלו והביא אותו לדמפייר.
הכינוי "כלב אדום" יוחס ללכלוך האדום של אזור פילבארה (למרות ש"כלב אדום" הוא כינוי נפוץ לגזע קלפי אדום, בדיוק כמו ש"כלב כחול" או "כחול" הוא כינוי נפוץ לכלב הבקר האוסטרלי).
הבעלים השני שלו היה ג'ון סטזונלי, נהג אוטובוס, שלקח את הכלב איתו באוטובוס שלו.
עם סטזונלי, הכלב הרחיק עד לפרת', ברום, רובורן, פוינט סמסון ופורט הדלנד.
לאחר מותו של סטזונלי ב-1975, הוא בילה זמן רב בנסיעות בכוחות עצמו.
הוא נקלט גם על ידי רבים מבני הקהילה, וטרינר שטיפל בו.
בכל פעם שהוא ביקר אצל הווטרינר, זה היה עם בעלים חדש.
הכלב הוגדר כחבר במועדון הספורט והחברתי Dampier Salts ובאיגוד עובדי התחבורה וכן קיבל חשבון בנק בבנק אוף ניו סאות' ויילס, שהשתמש בכלב לצורכי פרסום.
למרות שהכלב היה אהוד, מאמינים שהוא הורעל בכוונה ב-1979 בסטריכנין.
הכלב האדום נקבר, על ידי הווטרינר ריק פני, בקבר סודי לא מסומן סביב רובורן, שבאוסטרליה המערבית.
ספרו Fenny Pip – My first red kelpie מדבר על תקופת היכרותו עם הכלב האדום.
זמן קצר לאחר מותו של הכלב האדום, הסופרת האוסטרלית ננסי גילספי כתבה וחיברה אנקדוטות ושירה שנכתבו על ידי מספר אנשים מאזור פילבארה עבור ספרה Red Dog משנת 1983, כפי שעשתה בוורלי דאקט בספרה מ-1993, בשם Red Dog: the Pilbara Wanderer.
הסיפור והפסל של הכלב האדום משכו את תשומת לבם של מספר אנשים שעברו בדמפייר, כולל הסופר הבריטי לואי דה ברנייר.
הוא כתב ספר המבוסס באופן רופף על האגדה של הכלב, בשם Red Dog.
מועדון הרכבים המקומי נקרא על שמו.
הרומן של דה ברנייר עובד לסרט עלילתי אוסטרלי שזכה לשבחים.
הוא נוצר באוסטרליה ויצא באוגוסט 2011. את התפקיד הראשי שיחק כלב בשם קוקו.
בשנת 2016 שוחרר פריקוול, Red Dog: True Blue, המתאר סיפור מקור לכלב האדום.
לואי דה ברנייר גם כתב רומן בשם "כלב כחול" שהיווה את הבסיס לסרט הפריקוול.
"הכל כתוב" הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי מאור אדרי.
את האלבום הוציאה לאור ב-16 בספטמבר 2013 חברת התקליטים פליי רקורדס.
סינגלי האלבום, "תספרו לה", "יאללה יאללה", "גבר איטלקי", "האישה שלי" ו"הכל כתוב", לא זכו להצלחה במצעדים.
הכל שבור ורוקד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בכתיבה, משחק ובימויו של נוני גפן, עם נוני גפן, דודו טסה וקובי פרג' בתפקידים הראשיים.
הסרט עוסק בצעיר הסובל מהלם קרב ומהוריו, חבריו ופסיכיאטרים שמנסים לעזור לו.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016 - דודו טסה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אורי בראונר כנרות היה מועמד לפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ותולי חן ואביב אלדמע היו מועמדים לפרס אופיר לפסקול הטוב ביותר.
נוני (נוני גפן) הוא סטודנט שנקרא לשירות מילואים ברצועת עזה במבצע צוק איתן.
הנגמ"ש שלהם נפגע בטיל ונוני מצליח להימלט ממנו לפני שהוא מתפוצץ וכל הלוחמים בו נהרגים.
הוא חוזר להוריו שבור נפשית וסובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית קשה.
הוא אינו מגיב לסביבה ונמצא במצב קטטנוני עם סיוטי לילה מלויים בזעקות והתקפי חרדה קשים ביום עם מבזקים מהירים שעוברים במוחו על ההיתקלות עם המחבלים.
הוריו שלומי (מכרם ח'ורי) ופני (גילת אנקורי) מיואשים ואובדי עצות והאב מטפל בו כמו ילד קטן ורוחץ אותו באמבטיה.
הפסיכיאטר הצבאי (יוסי מרשק) נעזר בפסיכיאטר נוסף (זאב טנא) וקובע שמדובר בשבר פסיכוטי פלוס פוסט טראומה אך כל הטיפולים נכשלו.
לנוני יש שני חברים קרובים ביותר שרוצים לעזור לו - רותם (דודו טסה) וגלעד (קובי פרג').
רותם הוא זמר ויוצר ומציע להורים שנוני יגור אצלו בתל אביב.
לנוני היה דוד בשם אמנון שהיה זמר ונהרג במלחמת יום הכיפורים.
הפסיכיאטר מציע להחדיר לנוני את המחשבה שהוא כעת אמנון והוא זמר כדי לנסות לבקע את חומת הבידוד הנפשי שלו.
רותם לוקח את נוני למועדון "לבונטין 7" ומבקש מהמנהל יובל (יובל רוביצ'ק) לעשות לו טובה אישית ולתת לנוני/אמנון להופיע שם.
הוא מזמין לבמה את אמנון (נוני) ששר את "אם כבר לבד" כשרותם מלווה אותו.
אמנון זוכה לתשואות ומתחיל להתפרסם והאמרגן ניצן זעירא (דביר בנדק) מפיק לו סינגל.
בהופעה "נדבקת" אליו תיירת גרמניה בשם אנה (ביאה ברוקס) ועוברת לגור בחדרו עד שהיא לא מסוגלת לסבול את התנהגותו והתפרצויותיו ונוטשת אותו.
מצבו הנפשי מידרדר והוא מנסה לחדש את הקשר עם הדס (גאיה טראוב) שהייתה חברתו בעבר אך היא מסרבת.
לרותם נמאס ממנו והוא גם מקנא באמנון על הצלחתו למרות שאינו זמר או נגן.
הוא מבקש מההורים שיבואו לקחת את נוני.
נוני בורח ומסתובב ברחובות וכולם דואגים לשלומו.
לבסוף הם נאספים ללבונטין 7 ונוני מגיע לשם ושר להם שיר אופטימי על התפייסות ותקווה לעתיד טוב יותר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנוני גפןנוני/אמנוןדודו טסהרותםקובי פרג'גלעדמכרם ח'ורישלומיגילת אנקוריפניגאיה טראובהדסדביר בנדקניצן זעיראאמרגןיוסי מרשקפסיכיאטרזאב טנאפסיכיאטרביאה ברוקסאנהעירית בנדקמוכרת בחנות דיסקיםאלה ארמונימזכירה של זעיראיובל רוביצ'קיובלבעל מועדוןתום חגיקצין
"הכל עליי" הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית נטע ברזילי.
את האלבום הוציאה ב-21 ביוני 2024 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק.
זוהי היצירה המוזיקלית הראשונה של המבצעת מאז יציאתו של המיני-אלבום השני שלה, The Best of Netta's Office, Vol.
1, ב-2020. מתוך האלבום יצא הסינגל "נתק אותי" ביחד עם כפיר צפריר.
"הכל עליי" כולל שני שיתופי פעולה נוספים עם יוצרים ישראלים מעבר לסינגל המוביל: "אל איי" בהשתתפות הראפר שרק ו"גונבים את הזמן" בהשתתפות עברי לידר.
ב-2021, יצא הסינגל המקורי הראשון בו ברזילי שרה בעברית, "אפס מאמץ", מתוך אלבומם של סטטיק ובן-אל תבורי, "שבעה ירחים", שהיה ללהיט.
אחריו, יצא לאור גם השיר "מתמטיקה" ביחד עם סטפן לגר, שזכה להצלחה גם הוא.
בינואר 2024, על רקע האנטישמיות בתקופת מלחמת חרבות ברזל, סיפרה ברזילי באינסטגרם כי היא "יוצרת בעיקר מוזיקה בעברית לאחרונה", בטענה כי "מרגיש לי כאילו נעלבתי מהעולם ואני לא כל כך רוצה לעשות מוזיקה בשבילו יותר.
פתאום הנפש מבקש מוזיקה כיפית ונעימה".
ב-12 במרץ 2024 פורסם הסינגל המוביל מתוך האלבום, "נתק אותי", בהשתתפות הזמר כפיר צפריר.
השיר הוקדש לעמית בן אבידה שנרצח במסיבה ברעים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
הוא ניצב בראש מצעד המדיה פורסט הישראלי, המבוסס על נתוני השמעות בתחנות הרדיו השונות במדינה.
כמו כן, הוא הגיע בשיאו למקום ה-62 במצעד ההיטליסט של "מאקו".
הכל עליי יצא כאלבום הפתעה, כלומר, הוא פורסם ללא הודעה, שיווק או אסטרטגיות קידום מכירות מוקדמים, לשירותי הסטרימינג ב-21 ביוני 2024, ומאוחר יותר פרסמה ברזילי בחשבון האינסטגרם שלה סרטון מצילומי עטיפת האלבום.
במקור, האלבום תוכנן לצאת ביום זה, כיומיים לאחר צאתו בהפתעה, אך ברזילי טענה בחשבון האינסטגרם שלה כי לא הייתה מסוגלת לחכות לתאריך המיועד.
בעקבות כך, פורסם האלבום בגופי התקשורת ביום ראשון בלבד, וביום זה פורסם סינגל נלווה מתוכו, שיר הנושא, "הכל עליי", בליווי וידאו קליפ.
ב-10 בדצמבר של אותה שנה יצא לאור הקליפ לשיר "סוכר" בבימויה של גאיה ליואי.
עטיפת האלבום כוללת תצלום של ברזילי על תא המטען של אוטו ישן.
היא יושבת בשמלה אדומה על ערמת עגבניות.
האלבום מורכב מ-9 רצועות, כולל 8 רצועות מקור וגרסה חיה של השיר "ימים של שקט".
נטע שיתפה פעולה עם אמנים כמו שרק, עברי לידר, וכפיר צפריר באלבום.
האלבום משלב השפעות אפרוביט מניגריה עם לחנים ישראליים מסורתיים.
האלבום בוחן נושאים של רומנטיקה, פלירטוטים ואהבה.
שיר הנושא של האלבום, "הכל עליי", משקף התבוננות פנימית והתמודדות עם ספק וביקורת עצמית.
"סוכר" כולל דגימה מתוך "תני לי אהבה", שנכתב ובוצע על ידי אבי מסיקה.
"ימים של שקט" הוא גרסת כיסוי לשיר הנושא את אותו השם, בביצוע לולה.
"הכל עוד לפניי" הוא שיר של להקת הרגאיי והסקא הישראלית "התקווה 6", אשר יצא לאור ב-23 בינואר 2017 כסינגל מתוך אלבומם השישי הנושא את אותו שם, "הכל עוד לפניי".
השיר, שנכתב והולחן על ידי סולן הלהקה עמרי גליקמן, מהווה שיר נושא לאלבום כולו ומבטא מסר אופטימי וחיובי של תקווה, התחדשות ואמונה בעתיד.
את הקליפ ביים הבמאי הישראלי רומן בוצ'אצקי.
"הכל עד לכאן" הוא שיר בביצוע הזמר והיוצר הישראלי עמיר בניון, שגם כתב והלחין אותו.
השיר יצא לאור בדצמבר 2005 כסינגל וכשיר הנושא של אלבומו של בניון "הכל עד לכאן", שיצא לאור בפברואר 2006.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי תיאר את השיר במילים "שיר בקורת עצמית ('אני בתוך בועה… סתם מנופח בלי שום ערך') – אחד משירי הנשמה המסעירים של עמיר, גם אחת המנגינות היפות ביותר שכתב.
עיבוד קצבי יפהפה, שצליל חשמלית ויבבת כינור נשזרים בו יחדיו.
את השיר הזה אני לוקח איתי לאי בודד".
כל אלה שייכים לאחד מזמרי הנשמה הנוגעים ביותר שפועלים כאן היום, ולאלבום החדש שלו, שאינו מוכן לשחרר אותי מאחיזתו הלופתת".
"הכל עד לכאן" היה הלהיט הגדול ביותר מהאלבום "הכל עד לכאן".
השיר הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־1 בדצמבר 2005 וצעד 12 שבועות, עד 9 במרץ 2006, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השני ב־19 בינואר 2006.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ו של רשת ג' השיר דורג במקום ה־21, ובמצעד השנתי הישראלי של גלגלצ הוא דורג במקום ה־18.
עמיר בניון – זמרה, עוד, סולו בס, קולות רקע
שמוליק דניאל – תופים ובס
גדי סרי – כלי הקשה
נדב ביטון – פסנתר וקלידים
הפקה מוזיקלית – נדב ביטון, שמוליק דניאל
עיבודים – נדב ביטון, שמוליק דניאל, עמיר בניון
טכנאי הקלטה ומיקסים – שמוליק דניאל ב־Hook Studio
עוזרי טכנאי – עידן קין, בן ספקטור, שי גבריאל
תמיכה טכנית ומחשבים – עדי רביד
הכלה הסורית הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי ערן ריקליס.
הסרט עוסק במציאות הדרוזית ברמת הגולן.
הסרט היה מועמד ל-7 קטגוריות בפרס אופיר.
הסרט זכה להצלחה בפסטיבלים בעולם וגם בקרב הקהל הישראלי ונרכש להפצה באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה.
הסרט מתרחש על רקע החלפת השלטון בסוריה והנסיגה מלבנון ומתאר את יום חתונתה של מונה.
מונה, כלה דרוזית ממג'דל שמס שברמת הגולן עומדת להינשא לטלאל, שחקן מפורסם מסוריה אותו לא פגשה מעולם.
ברגע שמונה תעבור את הגבול לסוריה ותפגוש לראשונה את חתנה לא תוכל לשוב עוד למשפחתה שברמת הגולן.
ביום חתונתה עורכים בני משפחתה של מונה מסיבה, שהיא בעצם מסיבת פרידה לתמיד ולמסיבה מופיע אחיה של מונה, חאתם עם אשתו ובנו לאחר שמונה שנים שבהן שהה ברוסיה.
מאוחר יותר נוסעים בני המשפחה אל מעבר קוניטרה על מנת להעביר את מונה אל הצד הסורי של הגבול ולהפגיש אותה עם חתנה.
לאביה של מונה, חאמד, אסור להגיע אל הגבול עקב היותו אסיר ביטחוני משוחרר על תנאי, אך חאמד מגיע בכל זאת ומתעמת עם שוטר כוחני עד שלבסוף זה מאשר לו להיפרד מבתו.
בנוסף לקושי בפרידה ממונה, הבירוקרטיה הסורית והישראלית מקשות על הפרידה עוד יותר ומעכבות את המעבר של מונה, עד שלבסוף היא מוצאת עצמה מופקרת בשטח ההפקר בין ישראל לסוריה ללא דרך חזרה.
הסרט היה קופרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית שהחלה בפגישה מקרית של ריקליס עם מפיקה גרמנית שביקרה בישראל ב-2001. היא הכירה את הסרט 'גמר גביע' של ריקליס וחבר קישר בינה לבין ריקליס וזה העביר לה את התסריט שכתב.
לאחר שמצא מפיקים שותפים בצרפת ובגרמניה, גייס כספים נוספים בישראל, ובסך הכל תקציב של 2.5 מיליון דולר.
שחקנ/ית דמות תיאור קלרה ח'ורי מונה הכלה היאם עבאס אמל אחותה של מונה, התחתנה בגיל צעיר ואינה מרוצה מחיי הנישואים שלה, רוצה ללמוד אך בעלה אינו מאשר לה.
מכרם ח'ורי חאמד אביה של מונה, לאומן סורי, אסיר ביטחוני משוחרר על תנאי.
אשרף ברהום מרוואן אחיה של מונה, איש עסקים זוטר, ניהל מערכת יחסים עם ז'אן.
איאד שיתי חאתם אחיה של מונה, עזב לרוסיה, התחתן עם בחורה רוסייה ומאז מנודה מהכפר והקהילה.
אוולין קפלון אוולינה אשתו של חאתם, רופאה במקצועה.
אורי גבריאל שמעון שוטר ישראלי אלון דהן אריק צלם חתונות ג'ולי-אן רות' ז'אן מתנדבת בצלב האדום, ניהלה מערכת יחסים עם מרוואן.
רוברט הניג יוסף פקיד משרד הפנים מרלן בג'אלי סמיחה אמה של מונה עדנאן טראבשה אמין בעלה של אמל, שוביניסט דיראר סלימאן טלאל החתן הסורי, שחקן מפורסם בסוריה, קרוב משפחתה של מונה.
רנין בולוס מאי בתה הבכורה של אמל, רוצה להתחתן עם בנו של משתף הפעולה.
מלאני פרס ליב מתנדבת בצלב האדום, שיננית במקצועה.
סכנדר קובטי היה עוזר במאי של ערן ריקליס בסרט זה.
פסטיבל לוקרנו - 2004 - פרס חביב הקהל
מונטריאול - 2004 - זכה בארבעה פרסים בפסטיבל: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס חביב הקהל, פרס Fipresci מטעם הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע ופרס Ecumenical מטעם ארגון בינלאומי קתולי-פרוטסטנטי על תרומה לקידום ההבנה והסובלנות בין בני אדם
פסטיבל הסרטים של בסטיה, צרפת - 2004 - זכה בשלושה פרסים פרס תסריט הטוב ביותר, פרס מיוחד של חבר השופטים, והשחקנית היאם עבאס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר
"הכלה היהודייה" (בהולנדית: Het Joodse bruidje) הוא כינויו של ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין, משנת 1666. הציור, שאורכו 166.5 ס"מ ורוחבו 121.5 ס"מ, מוצג כיום ב"רייקסמוזיאום" שבאמסטרדם, הולנד.
הציור קיבל את שמו הנוכחי בתחילת המאה ה-19 על ידי אוצר אמנות הולנדי אשר זיהה את הדמויות המתוארות כיהודיות.
זיהוי זה נעשה על סמך מנהג יהודי לפיו האב מעניק לבתו שרשרת ביום נישואיה.
פרשנות זו אינה מקובלת כיום על ידי המחקר, אולם לא נמצאה פרשנות חלופית למתואר.
בין הפרשנים השונים היו אשר ניסו לראות בדמויות את טיטוס, בנו של רמברנדט וכלתו, של המשורר ההולנדי מיגל דה בריוס (Miguel de Barrios) וכן דמויות השאובות מתיאורי התנ"ך, כגון אברהם ורבקה, בעז ורות.
מבין פרשנויות דתיות אלו המקובלת ביותר היא זו הטוענת כי אלו הן דמויות יצחק ורבקה, המתוארות לפי לאחר שרבקה עונדת את התכשיטים הרבים אותם יצחק העניק לה בפגישתם הראשונה.
בין יצירותיו של רמברנדט אף קיים רישום בשם זה.
הקומפוזיציה של הציור היא פשוטה באופן יחסי.
קיימות עדויות כי רמברנדט תכנן מערך מורכב יותר, אולם חתימתו בשוליו השמאליים של הבד מעידה כי גודלו של הבד דומה, כנראה, לגודלו המקורי.
ברקע קיימים מרמזים לחלל גדול, אולם הוא אינו ברור ומשמש בעיקר להדגשת שתי הדמויות.
האישה לובשת שמלה אדמדמה ואילו הגבר לבוש בבגד ובשכמייה בצבע צהוב-חרדל.
ידיהן של הדמויות נמצאות במערך מורכב המרמז על קשר רגשי ביניהן.
הדמויות אינן מביטות זו אל זו, אלא משפילות מעט את מבטיהן.
לעומת האישה הניצבת אל מול הצופה, גופו של הגבר נמצא מעט באקצרה, כך שנוצר עומק פרספקטיבי בציור.
הכלה והחותנת או אשתי וחמותי הוא ציור מפורסם, שמקובל לייחס לצייר W.
Hill, שפרסם אותו ב-1915. אולם, הגרסה המוקדמת ביותר הידועה של הציור היא משנת 1888, אז היה היל בן שנה, ומעריכים כי מקורו עממי.
אדם הרואה ציור זה לראשונה, עשוי לראות בו אישה צעירה בלבד או אישה זקנה בלבד, אך בדרך כלל, מסוגל להבחין בשתי האפשרויות רק לאחר שמעירים את תשומת לבו לקיום פירוש נוסף.
הציור מדגים את המסקנה שתפיסת הנראה אינה פסיבית.
ציור זה והנטייה של אנשים מסוימים לפרש אותו דווקא באופן מסוים הייתה לנושאם של מחקרים שונים בפסיכולוגיה.
נמצא שזקנים נוטים לראות בציור את הזקנה וצעירים את הצעירה.
נמצא גם שאנשים שצפו קודם בתמונות של זקנים נוטים לראות את הזקנה ואילו אלה שצפו קודם בתמונות של אנשים צעירים נוטים לראות את הצעירה.
ישנן וריאציות שונות על הציור, כגון "בעלי וחמי" בו נראים, לסירוגין, גבר צעיר וגבר זקן.
ישנן גם וריאציות בהן קל יותר לראות דווקא את האישה הזקנה או דווקא את הצעירה.
הכלכלה הישראלית ידעה בין מלחמת ששת הימים (1967) למלחמת יום הכיפורים (1973) צמיחה גדולה ביותר, שהחליפה את המיתון העמוק בו שקע המשק בשנת 1965.
הכלכלה הישראלית לפני מלחמת ששת הימים
אחרי צמיחה כלכלית מהירה מתחילת שנות החמישים עד למחצית הראשונה של שנות השישים, הכלכלה הישראלית נקלעה למשבר.
הפסק הזרמת כספי השילומים מממשלת גרמניה גרם לגירעון גדול בתקציב המדינה, ולעליית האינפלציה לשיעור של 6% - 7% בין השנים 1965 ל-1966. ראש הממשלה, לוי אשכול, ושר האוצר, פנחס ספיר, ניסו לבלום את האינפלציה באמצעות הקטנת תקציב המדינה והעלאת מיסים.
למרות הצלחת צעד זה בבלימת האינפלציה, באותן שנים הסתיימו פרויקטים גדולים של המדינה שדרשו עובדים רבים: הקמת נמל אשדוד, השלמת המוביל הארצי והרחבת מפעלי ים המלח.
בעקבות הקטנת תקציב המדינה והקטנת הביקוש לעובדים, המשק הישראלי האט את פעולתו ונכנס למיתון עמוק.
שיעור האבטלה עלה ל-10%, ולראשונה עלה מספר היורדים מהארץ על מספר העולים.
המיתון הגיע לשיאו בתקופת ההמתנה: במהלך שלושת השבועות בין ה-15 במאי וה-5 ביוני, המדינה התכוננה למלחמה, והציבור נכנס לחרדה.
המשק הישראלי הקפיא את פעולתו, מכיוון שרוב הגברים בגיל העבודה התגייס למילואים.
התקופה הסתיימה עם פרוץ מלחמת ששת הימים, בה ניצח צבא ישראל את צבאות ערב תוך שישה ימים בלבד וכבש חבלי ארץ נרחבים מעבר לקו הירוק.
עם סיום מלחמת ששת הימים, הסתיים באחת המיתון והחלה צמיחה וגאות כלכלית.
לאחר הניצחון הגדול, הציבור היה מצוי באופוריה, וצפה עתיד חיובי.
הרגשה חיובית זאת באה לידי ביטוי במשק הישראלי: הממשלה החליטה לפתח את "השטחים המוחזקים", ולשם כך הייתה זקוקה לעובדים רבים.
העלייה מברית המועצות האיצה את הצמיחה הכלכלית, ובו בזמן מלחמת ההתשה הביאה לגידול בתקציב הביטחון.
למרות הצמיחה המהירה של המשק, ושיעורי אינפלציה של 4% לקראת סוף שנות השישים, עתיד היה המצב להשתנות בתחילת שנות השבעים.
לקראת תחילת שנות השבעים, נמשכה הצמיחה המהירה במשק.
אך בו בזמן, עם הגדלת הגירעון בתקציב המדינה, עלתה האינפלציה לרמה דו ספרתית, כשהיא הגיעה ל-10% בשנת 1970, ול-13% בשנת 1971. למרות זאת, הצמיחה הכלכלית המשיכה כקודם, כשרוב הגירעון ממומן מהגדלת המס ומהלוואות.
בשנות השבעים התפתח מנגנון "ביטוח ההצמדה".
באמצעות מנגנון זה, נתנה הממשלה סובסידיה בגובה האינפלציה למוצרי יסוד.
ביטוח ההצמדה גרם לתהליך שרשרת אינפלציוני.
ברגע שעלו המחירים, הממשלה הייתה מחויבת להגדיל את הסובסידיות, מה שהגדיל את הגירעון בתקציב, הוסיף שהגביר את האינפלציוני, והוביל לעליית מחירים.
בשנת 1972, ירדה האינפלציה לרמה של 12%.
הגאות הגיעה לסיומה עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
המלחמה חייבה הגדלה נוספת בתקציב הביטחון.
בו בזמן פרץ משבר האנרגיה, אשר הוביל לעליית מחירי הנפט.
האינפלציה בשנת 1973 עלתה ל-20%, והמשיכה לגדול במשך השנים הבאות.
תקציב הממשלה התנפח לממדים חסרי תקדים, והתוצר עלה רק ב-3%.
החוב החיצוני הגיע ל-38% מהתמ"ג בשנת 1973.
רבים מצביעים על מדיניות כלכלית זאת כגורם חשוב להתגברות האינפלציה בישראל.
הֲכָלָה היא מושג בתחום הפסיכולוגיה המתאר יכולת לקבל רגשות וקשיים של הפרט או של האחר כפי שהם, מבלי להדוף או להכחיש אותם, או להשליך אותם על האחר בצורה לא מותאמת.
הכלה קשורה ביכולת לתת לרגשות ומצבים קשים פרשנות או הסתכלות המאפשרת את קבלתם והטמעתם.
מושג ההכלה פותח בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 על ידי הפסיכואנליטיקאי וילפרד ביון, בהקשר למושג הזדהות השלכתית של מלאני קליין, אצלה למד פסיכואנליזה.
מושג ההכלה של ביון התייחס ליכולת של האם להכיל תחושות ומצבים מאיימים של התינוק מבלי להשליך אותם חזרה על התינוק.
למשל, יכולת של אם להבין חרדה של תינוק שבוכה וצורח, ולגשת לחבק ולהרגיע אותו, במקום לפרש את הצרחות כמבטאות תחושות מאיימות שאולי אף קשורות לעולמה הפנימי של האם (למשל: "התינוק שונא אותי"), ובעקבות כך לקפוא או להתרחק ממנו בשל הקושי להתמודד עם תחושות אלו.
בהקשר של טיפול נפשי, ביון מתאר את המטפל כ"מכל" עבור המטופל, שתפקידו להכיל רגשות קשים שלו, שהוא מאוים מהם ומתקשה לעבד אותם בעצמו.
ההכלה נעשית על ידי קבלת רגשות אלו, השהייתם אצלו והפיכתם לפחות מאיימים, ולבסוף החזרתם אל המטופל באמצעות התערבות טיפולית כמו פרשנות בדרך שיוכל לחוש אותם, לקבל אותם ולא להיות מאוים מהם.
כך, על פי ביון, יכול המטופל לפתח יכולת הכלה עצמית - ללמוד בהדרגה להתבונן ברגשות קשים אלו ולהכיל אותם בעצמו.
לצד השימוש במושג זה בהקשר של הורות ופסיכותרפיה, עשוי מושג ההכלה לשמש בכל מערכת יחסים בין אנשים (למשל יחסי ידידות, יחסי עבודה), מבחינת היכולת של הפרט לקבל רגשות קשים של האחר, להבין ולהגיב בהתאם, באופן שלא דוחה רגשות אלו או משליך אותם על האחר.
וילפרד רופרכט ביון (Wilfred Ruprecht Bion; ה-8 בספטמבר 1897 – 8 בנובמבר 1979) היה פסיכואנליטיקאי בריטי, תאורטיקן וקלינאי.
ביון נולד במוטרה שבהודו והתחנך בפנימייה באנגליה, מה שייצר מרחק וגעגוע אל משפחתו ואל מדינתו.
ביון לחם במלחמת העולם הראשונה ושימש כקצין שריון, כמו כן, לקח חלק גם במלחמת העולם השנייה.
ביון מתאר חוויות טראומטיות משירותו הצבאי מה שגרם לו לרצות לחקור ולהבין יותר את הפוסט-טראומה כפי שבאה לידי ביטוי אצל לוחמים בצבא.
התפתחות תאוריית החשיבה של ביון
בתחילת דרכו עסק בדינמיקה בין קבוצות שהתבססה על חוויות הקשורות בהתנסותו בעבודה קבוצתית משירותו הצבאי.
ביון מיפה ארבעה מצבים מנטליים לא מודעים של קבוצות בתנאי דינמיקה קבוצתית.
הקבוצה הראשונה היא קבוצת העבודה ושלוש הקבוצות הנוספות נכנסות תחת "קבוצות ההנחה הבסיסית": קבוצת התלות, קבוצת הזיווג וקבוצת הלחימה-בריחה (Fight or flee).
קבוצות אלו מתייחסות למצבים הגנתיים ופרימיטיביים בהם משתמשת הקבוצה בצורת התנהגות שונה על מנת להימנע מתחושת החרדה שהקבוצה מביאה עימה.
בשנות ה-50 החל לפתח את התיאוריה של החשיבה.
בתקופה זו עסק בחוויה הרגשית ובתהליכי הטרנספורמציה שעוברת נפש האדם לנוכח אירועי החיים.
בתקופה זו, רוב פרסומיו של ביון עסקו בחשיבה פסיכוטית ובניסיון להבין דרכה את החשיבה שאיננה פסיכוטית.
בתקופה זו, מרבית עבודתו התמקדה בפסיכולוגיית העצמי (קוהוט) באמצעותה בחן את מרכזיות היחסים בין קבוצות כהסבר לעיצוב האישיות, ובנוסף ראה פסיכופתולוגיה כשיבוש בחוויית האדם את עצמו.
כמו כן, ביון התבסס על תאוריית החשיבה שפיתח כהמשך והרחבה לגישת יחסי האובייקט של מלאני קליין ודיבר על מערכת היחסים של אם-תינוק כמכל ומוכל כבאה לידי ביטוי בהמשך גם בפן הטיפולי.
תאוריית החשיבה של ביון מוצגת כמודל הבוחן את דרך החוויה האישית של האדם וכיצד האדם משתמש בחוויה זו ככלי המאפשר לו לחשוב ולעבד את החוויה שעבר דרך התבוננות ברגשות שעלו בחוויה זו, זוהי למעשה חשיבה בצורה רגשית.
ביון הרחיב את המושג "הזדהות השלכתית" בהמשך לעבודתה של מלאני קליין והגדיר מושג זה כהשלכת חלקים של העצמי או של האובייקט הפנימי באופן ישיר אל תוך האובייקט החיצוני.
ביון טען כי "הזדהות השלכתית" היא דרך תקשורת בה מושלכים תכנים שהתינוק לא יכול לשאת אל האם ומאפשר לה לשאת אותם בעבורו.
התינוק בתחילת חייו חווה מגוון חוויות מקוטעות ולא שלמות תחושות ורגשות שאינן מעובדות ואינן מוכרות מה שיוצר איום על התינוק ולכן הוא משליכם אל האם, קיימת חשיבות רבה לדמות המטפלת המכילה את הגירויים הנפשיים המושלכים על ידי התינוק, כזו שאינה מוצפת או מתפרקת מן התכנים המאיימים הללו.
בתגובה להזדהות השלכתית, על האם לשמש כמכל עבור התינוק ולהכיל את אותם התכנים המאיימים.
ביון התייחס למושג "הכלה" כתפקוד מנטלי מורכב, בו האם מקבלת, אוספת ומכילה את התוכן המנטלי שהתינוק משליך לתוכה ולאחר מכן מארגנת את התוכן מחדש עבור התינוק.
המושג "הכלה" מבוסס על הזדהות השלכתית.
ביון מדבר על תפקיד הדמות המטפלת כאובייקט חיצוני שעליו לשמש כמכל שעליו להכיל את החלק המושלך של התינוק (העצמי), לשנותו ולהחזירו לתינוק כך שיהיה נסבל דיו על מנת שיוכל לשאת אותו ולהפנים אותו מחדש.
הוא מפתח את התיאוריה שלו לגבי המכל והמוכל וטוען כי כאשר התינוק מחפש את השד הוא לא רק מחפש אותו עבור סיפוק הצורך במזון, אלא גם הופך אותו למכל של החרדה שלו.
התינוק מחפש את השד גם בשביל לקבל את המזון וכדי לקבל אהבה וקרבה אך עם זאת גם בכדי לקבל משמעות.
השד נותן משמעות לתחושות ולרגשות של הילד, הוא היה רעב ועכשיו שבע וכל זה בעזרת השד, כלומר, ניתנת משמעות לשד.
על-פי ביון, התינוק זקוק בתחילת חייו לשני דברים: פעם אחת לאובייקט שישמש מכל לחוויות הקשות, מישהו שיישא את החוויות הקשות הללו בעבורו ופעם שנייה הוא זקוק לאובייקט, האם למשל ש"תעכל" עבורו את החוויות הקשות ותחזיר לו אותן בצורה מאורגנת וקלה לעיכול מחשבתי.
שני סוגים של גירויים נפשיים המושלכים אל האם על ידי התינוק:
אלמנטים בטא (β): אלמנטים אלו הם גירויים (סנסוריים/גולמיים) חסרי משמעות, המאיימים על חוויית התינוק.
כאשר האם מצליחה להכיל את האלמנטים בטא המושלכים עליה, להכיל ולחוות אותם ביחד עם התינוק, היא תוכל לעבד אותם ולהחזירם לתינוק באופן פחות מאיים, כך הוא יכול לשאת אותם ולהפנימם מחדש.
ברגע שהתינוק מצליח ומפנים את ייצוגי הבטא, הם הופכים לאלמנטים אלפא.
אלמנטים אלפא (α): אלמנטים אלו הם מצב בו החוויה היא כזו שהתינוק יכול לשאת אותה, כיוון שניתן לייצוגים משמעות וניתן לחשוב אותם ולהתמודד איתם.
ההנחה היא שככל שהריוורי (reverie) מתרחש, כך התינוק יוכל לפתח את המכל הפנימי שלו ולהתחיל לשאת החוויה בעצמו.
ביון הרחיב את המושג לכזה המתאר תהליך נורמלי של הפיכת אובייקטים מופנמים לאובייקטים חיצוניים כעומד בבסיס היכולת לאמפתיה ומאפיין את העמדה הדיכאונית, זאת בהבחנה מהזדהות השלכתית פתולוגית מתוך העמדה הסכיזו-פרנואידית.
ביון תיאר מצבי פתולוגיה רבים שיכולים להיווצר כתוצאה מיחסי מכל-מוכל שאינם תקינים.
הוא דיבר על יחסים אלו כמבוססים על הקשר בין חשיבה לתקשורת, ותיאר שלושה סוגי תקשורת כבאים לידי ביטוי ביחסים אלו ברמות התפתחות שונות אצל האדם.
הראשונה והאידיאלית מבין השלוש היא מערכת יחסים המאופיינת בדו-קיום, כמצב בו למכל ולמוכל יחסים הדדים זה עם זה; בתנאים סבירים קולט התינוק עם הזמן לא רק את הרגש המעובד והנסבל אלא גם את הפונקציה עצמה ומפתח בעצמו יכולת לפונקציית אלפא.
כלומר, לעמידה בתסכול, חשיבה ופיתוח מכל עצמאי משלו.
השנייה היא מערכת יחסים של סימביוזה בה המכל והמוכל הם אותו אחד ואין הבחנה בין השניים, מה שיוצר חוויה של 'כלום'.
התפתחות החשיבה תלויה בהתפתחות המחשבה וחומרי האלפא, וכן התפתחות מנגנון חושב.
לתינוק אין חומרי חשיבה מעצמו, אלא חומרי גלם סנסוריים שהאם מעבדת עבורו ומארגנת אותם לחומרי חשיבה, חומרים אלו מהווים תנאי ליצירת המנגנון החושב.
פתולוגיות רבות יכולות להיווצר כתוצאה מקריסת יכולת החשיבה מסוג אלפא.
במצב כזה עלול להתעורר תגובה, שנקראת על פי ביון "התקפה על החיבורים" (attacks on linking), זהו למעשה מצב מנטלי בו לא קיימת אינטגרציה אצל האדם והוא אינו מסוגל לשאת את התכנים המאיימים המציפים אותו.
ייתכן גם מצב בו האם לא מצליחה להבין ולהזדהות עם המצב הרגשי אלא מצליחה להבין רק צרכים טכניים כמו רעב, למשל, היא אינה מסייעת לתינוק בעיבוד החרדה הנוראית והוא נאלץ להתמודד עימה בעצמו, מה שעלול להוביל לתהליכי פירוק העצמי.
השלישית היא מערכת יחסים פרזיטית הקשורה בניצול והרס המכל.
במקרה כזה האם "נהרסת מההשלכה" - נכנסת בעצמה לחרדה ולא מסוגלת להתארגן, ואז התינוק נחשף לא רק לחרדתו שלו אלא גם לעוצמות חרדותיה, כך שחרדתו מוחרפת, הצורך שלו בהשלכה גובר, עד פסיכוטיות.
ביון דיבר על מצב קטסטרופלי בו אין את המעברים התקינים בין הפירוק והחיבור, לא מתאפשרת התנועה, מה שיוצר הצפה קטסטרופלית של פחדים ממוות, אסונות, חוסר גבולות, אובדן שליטה, שינוי וכדומה.
ביון דיבר על האדם הפסיכוטי שאינו יכול לשאת את קטסטרופת הפירוק, ממקם עצמו ללא תנועה בתחושה של כלום, והאדם הגבולי לעיתים יוצר קטסטרופה חיצונית, שתעמעם את זו הפנימית.
בסופו של דבר, גם לתינוק ייווצר מכל בו הוא יוכל להכיל את עצמו ולא רק להשליך על האם.
בכל מערכת יחסים יש כל הזמן תהליכים של אחד שמכיל את השני ואחד שמוכל על ידי השני.
מוכל שמחפש הכלה, ומכל שמחפש דברים להכיל אותם.
ביון סבר שגם המחשבות שלנו בנויות ככה; נמצאת איזו מחשבה, היא מקבלת לתוכה מחשבת אחרת ומכילה אותה, ועל ידי כך נוצרות משמעויות חדשות.
כל הזמן יש מחשבות שמחפשות מחשבות אחרות שיכילו אותם, וכל הזמן מחשבות שמחפשות חומרים להכיל, החיפוש של מכיל ומוכל הוא תמידי במהלך החיים.
תהליך זה מתרחש גם בטיפול, על המטפל לבצע את תפקידה של האם על מנת להכיל ולעזור למטופל המשליך את תכניו כמו התינוק ביחסי מכיל-מוכל.
יחסים אלו נבנים כאשר למרות התכנים המאיימים אותם משליך המטופל על המטפל, המטפל נשאר שם, מקשיב לקושי ומלמד אותו שהחוויה שלו היא לא משהו שלא ניתן לשאת, ניתן להתבונן ולדבר על התחושות הללו, וכך המטפל הופך את החוויה המאיימת של המטופל לכזאת שניתן ורצוי לדבר עליה ולנסות להבין אותה.
פעמים רבות במהלך הפגישות, המטופל גם הוא יוכל לפתח מכל בו הוא יהיה מסוגל להכיל את חוויותיו המאיימות.
כחלק מהתהליך הטיפולי, ביון דיבר על חוסר הידע הנדרש בטיפול.
על המטפל להגיע לפגישה הטיפולית "בלי זיכרון ובלי תשוקה", זאת על מנת לאפשר הקשבה אמיתית.
המטפל נדרש להשתמש ביכולותיו ל-reverie, כמו יחסי האם והתינוק, וליצור פתיחות שתאפשר לו להכיל את השלכות המטופל.
ההכלה בטיפול כגורם מרפא, ביון הציג את המטפל ככר להשלכותיו של המטופל.
על המטפל להכיל את השלכות המטופל, להחזיקם ולעבדם בעבורו ולהחזיר אותם בצורה מאורגנת ומעובדת אל המטופל כאשר הוא כבר בעל יכול לשאת ולהתמודד עם אותם התכנים המאיימים שהושלכו.
ישנם היבטים בטיפול שאינם מפורשים והם משמשים כתמיכה בטיפול כמו "הכלה".
היכולת שנדרשת מהמטפל היא להיות נוכח, מכיל וקשוב גם כשעולים קשיים בהעברה.
למשל, הזדהות השלכתית במקרה כזה על המטפל לשמש כמכל בעבור המטופל.
על המטפל להמשיך להחזיק את הקשר גם כאשר הקשר עצמו מותקף, למשל, לשרוד את התוקפנות של המטופל ("התקפה על החיבורים").
אלו הרגעים בהם המטפל נמדד וייתכן גם כי אלו הרגעים אשר ייצרו את נקודת המפנה בטיפול.
החזקה והכלה שואפות ליצור את אותו האפקט; לשמור על העצמי מפני התפרקות, ולאפשר למטופל להביע ולחקור רגשות שונים, כשהמטפל יוצר עבורו מרחב רגיש, מוגן ואמפתי.
לעומת זאת, לפי ויניקוט, הנפש צומחת מתוך עצמה ופונקציית ההחזקה האימהית מגנה מפני פגיעות, שיכולות לנבוע מגורמים חיצוניים או פנימיים, ועלולות להפר את המשכיות חווייתה העצמית.
ויניקוט היה סבור שכישלון מצד האם לספק לתינוקה "סביבה מחזיקה" הולמת יוביל ל"הפרעת עצמי כוזב", המאופיינת ביחס מרוחק וקור רגשי.
הוא הרחיב את מושג ההזדהות ההשלכתית של קליין, הפך אותו לבין-אישי, כשהוא משנה אותו מפנטזיה בנפשו של אדם אחד לאירוע התייחסותי מורכב בנפשם של שני אנשים.
הכלב של המדינה הייתה תוכנית מציאות ישראלית בו השתתפו בעלי חיים, ביחד עם ילדים, ששודרה בערוץ הילדים.
את הסדרה הנחה עודד פז.
באוקטובר 2018 נמכר פורמט הסדרה לפלטפורמת התוכן של פייסבוק.
בתוכנית משתתפים ילדים ביחד עם כלבים מכל הסוגים.
השופטים באודישנים הם אנשי מקצוע בתחום האילוף והתנהגות בעלי חיים (ביניהם: אורן עדיקא, דודיק מזור ועוד).
בשלב הראשון של התוכנית, הילדים עם הכלבים היו צריכים לעבור אודישן.
השופטים היו צריכים להחליט האם התרגיל שעשה הזוג היה טוב דיו ולאחר מכן קובעים האם להעבירו לשלב הבא בתוכנית.
לאחר סיום האודישנים, השופטים היו צריכים לבחור את מי להמשיך ללמד תרגילים לשלבים הבאים.
בשלב השני, הזוגות היו צריכים להראות תרגילים שלימדו אותם המנטורים, כך נבחרו זוגות לשלב רבע הגמר.
בשלב רבע הגמר היו צריכים הילדים לעלות לחצי הגמר ומשם לגמר.
מתוכנית לתוכנית התרגילים היו קשים יותר, ואלו הצריכו מיומנויות מורכבות יותר מהכלבים ומהילדים.
בגמר ניצח הזוג איל לוי וכלבתו אלפא, מגזע גולדן רטריבר.
הכלה וצייד הפרפרים הוא מחזה ישראלי פרי עטו של נסים אלוני, משנת 1966. ההשראה למחזה הייתה ציור ידוע של הצייר יוסל ברגנר, חברו הקרוב של אלוני ומעצב התפאורה ברבות מהפקותיו.
המחזה הועלה לראשונה ב-1967 ב"תיאטרון בימות", וזיכה את אלוני באותה שנה בפרס גובינסקא-ברץ למחזה המקורי הטוב.
בגן עירוני רחב-ידיים נפגשות באקראי שתי דמויות: כלה צעירה הבורחת מחתונתה ושמה 'מי'.
'מי' בורחת כשהיא עדיין לבושה בשמלת הכלה שלה ובהינומה, לאחר שהחתן לא הגיע לחתונה.
היא פוגשת בצייד פרפרים ושמו 'גץ'.
'גץ', בשנות הארבעים לחייו, עובד לפרנסתו כפקיד בחברת ביטוח.
בתור תחביב, פעם בשבוע, ביום רביעי בין ארבע לשש אחר-הצהרים, הוא יוצא לצוד פרפרים בגן.
הם מנהלים ביניהם שיחה, בה הם מספרים אפיזודות מחייהם והשקפותיהם בנושאים שונים.
ברקע, נשמע מהרמקול קולו של הקריין, המודיע הודעות משונות ולעיתים חסרות היגיון למטיילים בגן.
כמו כן, נשמעים גם כן קולותיהם של אורחים שונים בחתונתה של הכלה, הקוראים לה לחזור ומתייחסים אליה.
כלה צעירה הבורחת מטקס חתונתה.
פקיד משופם אשר צד פרפרים בכל יום רביעי.
במהלך המחזה קוטע כמה פעמים את השיח בין גץ למי, תוך שהוא מודיע הודעות אבסורדיות הקשורות לפארק.
יעקב גיא, הבלון שלך נמצא.
אבינועם בן ששון, די לטפס, רד.
נא לא לשיר, אנחנו מנגנים.
נא לא לקטוף פרחים המסומנים באיקס.
זהו גנך, אלו פרחיך, אלו החיות שלך..." (עמוד 20)
יצחק בן-מרדכי תיאר את אפיון הדמויות:
ב"הכלה וצייד הפרפרים" הגדרת הדמויות היא, בראש ובראשונה, ארכיטיפית.
הדברים אמורים לגבי כל הדמויות במחזה: אלה הפועלות על הבימה ('הכלה', 'הצייד'), זו שרק קולה נשמע ('החתן'), ואלה שהן מושאו של השיח במחזה ('אמא', 'אבא', 'חלוץ').
[...] אך אלוני אינו מסתפק בכך, ובו בזמן הוא מפורר את הצד הארכיטיפי באמצעות שמות ומאפיינים ייחודיים שהוא נותן לכלה ולצייד הפרפרים.
לכלה יש שם יוצר דופן (מי) ויש לה גם סיפור אישי.
שֵם יש גם לצייד הפרפרים (גץ), המוטרד בטרדות משלו.
אלוני נוטל אפוא את הרכיב הטיפוסי והארכיטיפי של המעשייה, ומשתמש בו לאפיון הדמויות, אך הוא גם סותר את הרכיב הזה באותן דמויות ממש.
המחזה הועלה בישראל שש פעמים:
יוצרים: בימוי - נסים אלוני, תפאורה – יוסל ברגנר.
שחקנים: מי – גילה אלמגור, גץ – יוסי בנאי, קולות – ישראל גוריון, אורי לוי ורבקה מיכאלי.
בית ליסין, 1980. היוצרים והשחקנים היו אלה ששימשו בהפקה הראשונה.
התיאטרון הקאמרי, 1991. בימוי - נסים אלוני, מעצבת התפאורה והתלבושות - בוקי שיף, מעצבת התאורה - פליס רוס.
קופרודוקציה של תיאטראות הבימה והחאן, 24 באפריל 2004. ההצגה רצה 25 פעמים, במסגרת ערב שבו הועלו ביחד שלושה מחזות של אלוני (לצדו הוצגו "לוקאס הפחדן" בבימויה של קארין סיגל ו"המוות ישב לידי" בבימויה של מור פרנק).
יוצרים: בימוי – סיגל אבין, תפאורה ותלבושות - ענת שטרנשוס, מוזיקה - רן בגנו, תאורה: קרן גרנק.
שחקנים: הכלה – שירה גפן, צייד הפרפרים – שמוליק לוי, קריין – יוסי בנאי, קריינית – גילה אלמגור, קול חתן – רודי סעדה.
החוג לאמנות התיאטרון – אוניברסיטת תל אביב.
א) בשנת 1974: בימוי-אביאל הדרי, משחק - שלמה בראבא.
ב) בשנת 2015: בימוי ודרמטורגיה: רות גוילי, שחקנים: הכלה – ארנון רוזנטל, צייד הפרפרים – יותם גוטל, קריינית – נועה ירקוני, חתן – שי לוי
תיאטרון גשר,2021. מי: אפרת בן צור, גץ: ישראל דמידוב, בימוי: יאיר שרמן, בליווי תזמורת סימפונט רעננה.
המחזה הועלה בבימויו של דניאל הורוביץ בתיאטרון ארגו ברומא.
בשנת 2001 הועלה המחזה ב-Etcetera Theatre שבקמדן טאון, לונדון.
המחזה עובד לסרט טלוויזיה בן 44 דקות, בבימויו של רם לוי, שהוקרן בטלוויזיה הישראלית בשנת 1974. בסרט שיחקו גילה אלמגור את דמותה של מי, יוסי בנאי את דמותו של גץ, יורם ארבל בתפקיד הקריין ואלכסנדר פלג בתפקיד החתן.
במחזה "הכלה וצייד הפרפרים" יש זיקה הדוקה בין נסים אלוני ויוסל ברגנר.
ציור של ברגנר שימש השראה לכתיבת המחזה של אלוני.
ברגנר עיצב את התפאורה למחזה בהעלאתו הראשונה ב"תיאטרון בימות" ואיוריו של ברגנר מלווים את הגרסה המודפסת של המחזה.
יצחק בן-מרדכי העיר על זיקה זו:
מה היה סוד הקשר ההדוק בין אלוני לברגנר?
אין ספק שהשניים העריכו זה את זה מבחינה מקצועית ואמנותית.
אלוני כתב את מחזותיו 'הכלה וצייד הפרפרים' ו'הנפטר מתפרע' בעקבות ציורים של ברגנר, ואילו ברגנר צייר כמה ציורים בעקבות מחזותיו של אלוני (כגון הציורים 'בגדי המלך' ו'הצוענים מרחוב יפו').
להערכתם ההדדית היה בסיס משותף רוחני ומנטלי.
"הכלה" (1970) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי מירון סימה.
ההדפס "הכלה" מציג כלה לבושה שמלה לבנה ולצידה החתן האוחז בהינומה.
סימה יצר את ההדפס בשנת 1970 בטכניקה של חיתוך עץ צבעוני ובמהדורה של 75 עותקים.
בנוסף ללוחות העץ, סימה הוסיף לעבודה הדפסה של מרקמים, שמקורם בטקסטיל, טכניקה בה השתמש החל משנות ה-50 של המאה ה-20. דוגמה לכך ניתן לראות בהינומה.
העבודה מודפסת על גיליון נייר צבעוני מסוג "קנסון" (Canson), בגובה של 65 ס"מ, וברוחב של 50 ס"מ.
בשנת 1970 קיבל סימה מדליית זהב על עבודה זו במסגרת הביאנלה של פירנצה, איטליה.
עותק של ההדפס, שמקורו באוספו של דוד רובינגר, נמצא בארכיון סדנת ההדפס ירושלים והוא נושא הקדשה של האמן לרובינגר.
עותק נוסף נמצא באוסף מוזיאון ישראל.
הכלום הגדול הוא סיטקום מדע בדיוני לילדים ולנוער שנוצר על ידי ניר ברגר.
הסדרה משודרת החל מ-3 בספטמבר 2017 בערוץ Kidz למנויי yes.
בסדרה מככבים דניאל מורשת, יניב ביטון, עפר שכטר וגיה באר גורביץ'.
הסדרה מספרת אודות תוכנית הריאליטי הבדויה הבין-גלקטית הראשונה.
רנן (דניאל מורשת), שחקן ומנחה, נחטף לתחנת חלל לפני 12 שנה כדי להנחות תוכנית ריאליטי כושלת בשם "הכלום הגדול" לצד המפיקה הרובוטית המרושעת שמאוהבת בו, כפתורה (גיתית פישר).
בכל שנה 8 מתמודדים מרחבי הגלקסיה מגיעים לתחנת החלל ונכלאים שם יחד עד שנבחר מנצח.
רנן (דניאל מורשת) – המנחה של התוכנית.
נחטף לחלל על ידי כפתורה, שמאוהבת בו.
כפתורה (דיבוב: גיתית פישר) – מנהלת התחנה, אינטליגנציה מלאכותית משוגעת שמאוהבת ברנן ואינה מוכנה לשחרר אותו.
אלברטו (יניב ביטון) – רופא ושרברב בתחנה ולא ממש מבין את העבודה שלו.
מוטי (עפר שכטר) – כוכב אינסטגרם מאילת.
טיפש שכל הזמן מתעסק במכשיר הסמארטפון שלו.
דריה (גיה באר גורביץ') – נהגת חללית מרחובות.
הוכרחה על ידי כפתורה להשתתף בתוכנית.
שליכטה (דיבוב: מיכה דומן) – שליט דיקטטורי מאורנוס.
איגו הוא שומר הראש שלו.
מרבה להגיד: "אני אשמיד אותך!"
איגו (דיבוב: אופיר צויבל) – שומר הראש של שליכטה.
מוקנט פעמים רבות על ידי שליכטה, אך תמיד מגונן עליו.
פפר (דיבוב: אפרת גונן) – נסיכת ספגטי מהכוכב אלפרדו-b, שחצנית מאוד ומחוברת לטלפון כל הזמן.
באדו (דיבוב: אופיר צויבל) – נוסע בזמן וסוכן ביטוח.
נוסע בזמן בכל פעם שהוא מתעטש.
אלכסנדר (דיבוב: מיטל רז) – חייזר שהוא פה ענק.
מודח מדי פרק בצורה לא הוגנת על ידי כפתורה.
נאנווה (דיבוב: מיטל רז) – פעילת זכויות אדם מפלוטו.
נאנווה עשויה מגז ולכן היא בלתי נראית למשתתפים האחרים.
מראיין (טל סולומון) – מקריין את התוכנית ומראיין את המשתתפים בה.
מגיש החדשות (דיבוב: מיכה דומן) – חייזר שמגיש קדימונים לתוכנית החדשות שמשודרת אחרי "הכלום הגדול".
אנגרררפ (דיבוב: אופיר צויבל) – כתב שטח חייזר שנשלח לכדור הארץ, המקום המסוכן בגלקסיה.
"הכלה" הוא סרט אימה רוסי בבימויו של סביאטוסלב פודגאייבסקי.
הקרנת הבכורה של הסרט ברוסיה נערכה ב-19 בינואר 2017.
אחרי החתונה, אנסטסיה משכנעת את בעלה לקחת אותה אל קרובי משפחתו הגרים בבית קטן, בפרברי העיר.
אבל עד מהרה היא מתחילה להתחרט על בקשתה.
משפחתו של בעלה מבקשת לבצע טקס מסתורי הנערך ביום הנישואין כחלק מהמסורת שלהם והיא מתחילה לחלום סיוטים וחלומות רעים וחשה תחושות מוזרות ובלתי מוסברות.
בניסיון להבין מה קורה היא מגיעה לכדי גילוי נורא — קופסה עם תמונות של אנשים מתים.
אנסטסיה אקאטובה — שכנה של נסטיה
ויקטור סולוביוב — אביהם של ואניה וליסה
יבגני קוריאקובסקי — המורה נסטיה
טטיאנה פילאטובה — פקידת הרישום
מרי ארנאוט — עוזר צלם
דמיטרי קוליצ'קוב — טיכון, איכר
מרינה אלחמדאן — כלה מתה
מריה קיליוקינה — אישה 1
טטיאנה קליוקינה — אישה 2
לאדה צ'ורובסקאיה — חברתה של הכלה
אלכסנדר מוחין — עוזר פקיד
מבקר הקולנוע, יבגני אוחוב שיבח מאוד את הסרט ותיארו כ"[סרט] מאוד מוכשר שפועל היטב בז'אנר האימה הגותית ומצליח להפחיד "טוב מאוד".
הוא העניק לסרט 8 נקודות מתוך 10.
נטליה גריגורייבה טענה להפך ולדעתה הסרט היה צפוי ולא הצליח להפחיד, לדבריה "הסרט נראה מגוחך לא מקורי ולא צפוי."
מקסים סוחאגוזוב ציין כי הסרט צולם "באיכות הגבוהה ביותר במונחים של צורה טכנית כסרט אימה רוסי מהעידן החדש", אבל מציין כי לסרט "יש כמה חורים בעלילה" .
מיכאל טרופימנקוב גם העיר על הצד העלילתי החלש והוא כתב כי זהו "עוד ניסיון הרואי של סרט אימה רוסי שהולך לאיבוד בתוך העלילה של עצמו".
4 דקות של טיזר הועלו לאינטרנט ב-10 באוקטובר 2016. לצורך קידום הסרט יוצרי הסרט הוציאו סכום של 50 מיליון רובל.
באוקטובר 2017 נודע שמתוכנן רימייק אמריקאי לסרט, עם צ'אד הייס, קארי הייס כמפיקים לצד יוצר הסרט המקורי ולדימיר סברצב.
בפברואר 2018 נודע שחברת Lionsgate שכרה את התסריטאית שרה קונדראדט לכתוב את התסריט לרימייק אמריקאי שייקרא באותו שם (The Bride באנגלית).
הסרט זכה בפרס "טיפה" לסרטי אימה בקטגוריית סרט האימה הרוסי הטוב ביותר על פי הצבעת הקהל.
הכלבים של ברלין היא סדרת טלוויזיה גרמנית, השנייה שהופקה בגרמניה על ידי נטפליקס אחרי אפל.
תמונות ראשונות מההפקה פורסמו באפריל 2018, לאחר שההפקה החלה עוד בנובמבר 2017.
הסדרה שוחררה בנטפליקס ב-7 בדצמבר 2018, והסתיימה לאחר עונה אחת.
קציני המשטרה ארול בירקאן וקורט גרימר חוקרים רצח של כוכב כדורגל גרמני-טורקי בשם אורקן ארדם.
המעשה מעמיד את ברלין במצב של התרגשות רבה, רשימת החשודים הפוטנציאליים ארוכה: נאו-נאצים ממרצאן שבברלין; משפחה לבנונית מאותה השכונה שבה התגורר הכדורגלן; לאומנים טורקים שכועסים על הכוכב ששיחק עבור נבחרת גרמניה במקום טורקיה; אוהדי כדורגל; המאפיה של ברלין...
או ששרשרת הראיות מובילה לצמרת המשטרה בברלין?
על מנת לחשוף את האמת, שני השוטרים ייאלצו לחדור עמוק לתוך העולם התחתון של ברלין.
הכלה מאיסטנבול (בטורקית: İstanbullu Gelin) היא סדרת דרמה טורקית ששודרה בשנים 2017–2019. מככבים בה אוזג'אן דניז ואסלי אנבר.
את הסדרה הפיק ג'נגיז צ'אטאי וביימה זיינפ גונאי טאן.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ ויוה ושודרה גם בערוץ הייעודי של yes לכלה מאיסטנבול.
סורייה היא מוזיקאית מוכשרת, שעושה את צעדיה הראשונים בעולם המוזיקה, ועובדת כזמרת ליווי.
היא חיה בצניעות באיסטנבול עם דודתה, אך חייה משתנים כשהיא מתאהבת בפארוק בוראן, איש עסקים עשיר ונאה.
משפחת בוראן היא אחת מהמשפחות הוותיקות, העשירות והמכובדות בטורקיה.
ראש המשפחה היא אסמה, אמו של פארוק ושלושת אחיו.
פארוק הוא בנה המועדף ויש לה תוכניות גדולות עבורו, כולל ארגון חתונה עם כלה שהיא בחרה עבורו.
אבל פארוק מנהל חיים עצמאיים לגמרי ואינו מודע לתוכניותיה של אמו.
הוא מתאהב נואשות בסורייה, מציע לה נישואין והיא מסכימה מיד.
סורייה ופארוק המאושרים מגיעים לאחוזת משפחתו כדי להכריז על אירוסיהם.
הודעתם מכה את אסמה בהלם, והיא מסרבת לקבל את הזרה שהביא פארוק אל ביתה.
סורייה מקווה שאסמה תלמד להכיר אותה ולבסוף תקבל אותה ככלתה, אבל אסמה היא אישה קשה ועקשנית, שנחושה להשיג את רצונה.
היא לא תהסס להשתמש באף תחבולה כדי להפריד בין בנה לאישה שהיא מחשיבה כלא ראויה לבנה ולמשפחתה.
פארוק בוראן (אוזג'אן דניז) - פארוק היה רווק מושבע עד שהכיר את סורייה.
הוא מנהל את חברת האוטובוסים של משפחתו ונמנה עם אנשי העסקים המפורסמים במדינה.
מצד אחד הוא מנסה לפתור את הבעיות שגרמו נישואיו לסורייה, הזמרת שפגש במקרה ושהתאהב בה ממבט ראשון, ומצד שני הוא מנסה לגבור על אדם, האויב שפרץ פתאום לחייו.
סורייה בוראן (אסלי אנבר) - סורייה, שאיבדה את משפחתה בגיל צעיר, בולטת ביופייה, באישיותה החזקה ובנחישותה.
אורח חייה הצנוע של סורייה משתנה ללא הכר כשהיא מתאהבת באיש העסקים פארוק מהעיר בורסה.
לאחר נישואיהם היא עוברת לגור עימו באחוזת בוראן, אבל מגלה שם עולם שונה לגמרי ממה שהכירה, וצפויות לה תלאות קשות.
בסוף העונה הראשונה, כשהכל נראה שהולך להסתדר, היא מאבדת את ילדה ובמקביל מגלה שלפארוק יש ילד מאישה אחרת.
היא לוקחת את הדברים שלה ועוברת לפראג.
לבסוף סורייה חוזרת והמשפחה עוברת יחד עליות וירידות, אבל בעיקר רואים את אהבתם החזקה של סורייה ופארוק.
בסוף העונה השנייה יולדת את בתם יאז בוראן.
בסוף הסדרה סוריה הופכת להיות זמרת ואיפק לסוכנת שלה.
אסמה בוראן (איפק בילגין) - גברת אסמה (מכונה גם: אסמה סולטאן) היא נצר למשפחה הוותיקה והמכובדת ביותר בעיר בורסה, והיא שולטת באחוזה ובמשפחתה ללא עוררין.
חשוב לה מאוד לשמור על המסורת ועל כל המנהגים הישנים.
מאז מות בעלה הקדישה את חייה לארבעת בניה, וחלומה הגדול הוא למצוא לבנה הבכור כלה ראויה.
בדיוק כשהיא מוצאת את המועמדת המתאימה, איפק, פארוק מכריז על אהבתו לסורייה.
גברת אסמה מסרבת בתוקף לקבל אותה, ותעשה הכול כדי למרר את חייה באחוזה.
פיקרט בוראן (סאלייח באדמג'י) - אחיו הצעיר של פארוק.
תמיד נותר בצילו של אחיו הגדול ונוטר לו על כך.
עם נישואיו של אחיו לסורייה זוכה פיקרט באיפק, שבה הוא מאוהב בטירוף.
איפק הקרה והשאפתנית לא אוהבת אותו, והדבר יגרום לאופיו החלש לקרוס עוד יותר ובהמשך לבגוד בה עם מזכירתו אסרה.
הניסיונות שלו לפגוע באחיו ישפיעו על כל המשפחה, בסוף הוא יתן את הטעות שלו והוא ואיפק יעברו עוד מכשולים ובסוף יבינו את טעותם יתקנו אותן ויתחתנו עוד פעם והפעם לתמיד
אדם בוראן (פיראט טאניס) - אדם הוא איש אפל שהדבר היחיד שמעסיק אותו הוא הרצון להתנקם במשפחת בוראן ובעיקר בפארוק, ולגזול מהם הכול.
הוא מתגלה כבנו מחוץ לנישואים של אדון פבזי, בעלה של אסמה, אדם סבל כל חייו מאלימות מאביו החורג שאיתו התחתנה אימו ונוטר לו קשות על כך.
יאז בוראן/יאז אלה בוראן (אדה אוזדמיר) - בתם הבכורה של סורייה ופארוק.
מוראט בוראן (בירקאי הארדל) - הצעיר מבין האחים בוראן.
הוא שובב, עצלן, חי את היום וחסר דאגות.
מתחתן עם באדה בנישואי בזק בניגוד לרצון המשפחה, ונוסע עמה לחו"ל.
איפק בוראן (דילארה אקסוייק) - הכלה השנייה של גברת אסמה, רעייתו של פיקרט.
היא התאכזבה קשות כשלא זכתה להינשא לפארוק, ואת זעמה היא מפנה כלפי סורייה.
משלא יכלה להינשא לפארוק, התחתנה עם פיקרט רק כדי להיות הכלה של אסמה, היא לא אוהבת אותו כלל ואת ילדתה, חוותה דיכאון אחרי לידה.
כשלא נותנת לו תשומת לב פיקרט בוגד בה ומתאהב במזכירה שלו, אבל איפק מתמרנת אותה ונכנסת להריון שוב.
כך משיגה בחזרה את ליבו של פיקרט, אך עדיין עושה מזימות על כל המשפחה מאחורי הגב.
כשפיקרט נכנס לכלא בסוף עונה 2 מתחילה להשתנות לטובה, אוהבת מאוד את פיקרט וגם את שני ילדיה אדה בוראן ופבזי אוזאן.
בסוף הסדרה איפק הופכת להיות סוכנת של סוריה.
אוסמאן בוראן (גוון מוראט אקפינאר) - האח השלישי במשפחה.
גבר בעל עקרונות, ישר, מופנם ורגיש.
הוא עומד תמיד לצד סורייה בשל אהבתו כלפיה.
סנם (נסליהאן ילדאן) - דודתה של סורייה, מצד אימה.
אישה עצלה, מוזנחת ומרוכזת בעצמה, שמבלה את רוב זמנה מול הטלוויזיה ולא חוסכת את דעתה מאיש.
כשסורייה נוסעת לעיר בורסה ככלה היא מצטרפת אליה ולא מתכוונת לוותר על תפנוקי החיים באחוזה.
בהמשך נישאת לאקיף והרה לו.
קיימט (נרגיס צ'וראקצ'י) - אימה של איפק וחברת ילדות של אסמה.
קיימט ואסמה שידכו בין פיקרט לאיפק אחרי המון סיבוכים קיימט רכלנית ומקנאה לאסמה היא אומרת לבתה לעשות דברים רעים כדי לזכות בלבה של אסמה ולהיות הכלה של האחוזה.
נורגול (פלינסו פיר) - יד ימינה של אסמה ואשת סודה, אחראית ראשית על תפעול האחוזה.
העובדים חוששים ממנה אך גם אוהבים אותה.
היא לא חוששת למתוח ביקורת על אסמה בעת הצורך, אבל לא נותנת לאיש לרמוס את הגברת שלה.
היא אוהבת את ילדיה של גברת אסמה כאילו היו ילדיה.
רייהאן (סמרה דינצ'ר) - רייהאן היא אימו של אדם ואחות של קיימט.
היא עוברת לגור בבורסה עם בנה, בסמוך לאחוזת בוראן.
בהמשך מנסה להצית את אסמה יחד עמה ומתאשפזת בכפייה במוסד לחולי נפש.
הייתה פילגשו של אדון פבזי לפני מותו והרתה לו מבלי שאף אחד ידע.
דילארה (נסליהאן ארסלאן) - חברת נפש של סורייה עוד מילדותן.
נישאת לאדם - בתחילת הנישואין חווה אלימות פיזית אך בוחרת לעזור לו בשינוי.
גוליסטאן (ארן בלקאן) - מעובדי הבית.
רכלנית ומתעניינת בכל שעובר על בני הבית.
מפעם לפעם ננזפת על ידי נורגול בשל היותה פטפטנית ומתעניינת יתר על המידה בחיי המשפחה.
באדה (הירה קויונג'ואלו) - עובדת באחוזת בוראן, והיא בחורה צעירה, מעט תמימה.
היא מאוהבת בסתר במוראט ואף מנסה להתאבד בגלל שלא אוהב אותה.
בהמשך הוא מתאהב בה והם נישאים בניגוד לדעת המשפחה.
בסופו של דבר עוברים לארץ אחרת.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2018פרס אמי הבינלאומי ה-46הטלנובלה הטובה ביותרהכלה מאיסטנבול
הסדרה משודרת בטלוויזיה בישראל בערוץ ויוה ושודרה גם בערוץ הייעודי של yes לכלה מאיסטנבול, וזכתה להצלחה.
התוכנית זכתה לפרודיה בעונה ה-16 של התוכנית "ארץ נהדרת" בשם "השתול מאיסטנבול".
בנוסף, ב-6 באפריל 2019 הגיעו כוכבי הסדרה להופעה בהיכל מנורה מבטחים.
השחקן הטורקי בירקאי הארדל המגלם את האח הצעיר במשפחה, הגיע לישראל בפברואר 2019 והופיע בפרסומת לרשת קסטרו לצד רותם סלע, ואף הגיע לחגיגת חג האהבה הבינלאומי בבית "האח הגדול".
באותה שנה יצא לראשונה בתרגום לעברית הספר שעליו מבוססת הסדרה, מאת ד"ר גולסרן בודאיג'אולו.
הֲכָלָה והשתלבות היא תפיסה העומדת בבסיס מודל ההכלה או ההכללה המיישם את הטענה כי ילד עם צרכים מיוחדים הוא שווה זכויות לכל ילד אחר, ועל כן זכותו הבסיסית היא ללמוד יחד עם עמיתיו, בני אותה קבוצת גיל בתוך מערכת חינוך אחת, וככל שניתן אין להדירו למסגרת נפרדת.
הכלה של כל התלמידים במערכת החינוך והשתלבות בה הן חלק מהמתווה החדש של משרד החינוך המאפשר לכל תלמיד למצות את יכולותיו בתוך המסגרות החינוכיות השונות, מתוך אחריות לרווחתו ולקידומו, וכדי שיקבל מענה ההולם את צרכיו המיוחדים במסגרת החינוכית שבה הוא לומד.
משרד החינוך יכיל וישלב את תלמידי החינוך המיוחד אשר בוחרים להשתלב בחינוך הרגיל מתוך התפיסה וההשקפה שלפיה כל תלמיד זכאי ללמוד בקרב קהילתו הקרובה ולחוות בה חיים משותפים לאורך כל שעות היום, במוסדות החינוך, בשעות הפנאי ובמבחר מסגרות שמחוץ למוסדות החינוך.
ומתוך ההכרה כי מענים שונים לתלמידים שונים מעניקים ערך מוסף לכל כיתה ומקדמים את כולה.
הגישה העולמית הדוגלת בשיווין זכויות סיפקה את הבסיס לשינוי ויישום רעיון ההכלה גם בהקשרו של המוסד החינוכי.
ההכלה מעוגנת בחוק ביחד עם העקרונות למניעת אפליה.
ובאה לידי ביטוי באירועים הבאים:
הצהרת סלמנקה (UNESCO ,1994) העוסקת בפלורליזם חברתי, ומדגישה את הרעיון כי אין ליצור מסגרות נבדלות לתלמידים המפגינים שונּות, מעודדת שיטות הוראה מתאימות הממקמות את תלמיד ואת צרכיו במרכז.
הצהרת סלמנקה משקפת את תהליך השינוי שעברה החשיבה החינוכית בהקשר של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים בעולם המערבי וגם בישראל.
אמנת האו"ם לזכויות הילד (1989) הקובעת את זכויותיהם של ילדים בגין חופש מאפליה ובגין ייצוג רצונותיהם ודעותיהם.
מסמך עקרונות בהכלה של אונסקו (UNESCO, 2005) המצוינת את זכותם של ילדים לחינוך חובה וחינם, לשוויון בהכלה ובאי אפליה ולחינוך איכותי בתכניו ובתהליכיו.
עקרונות אלו גזורים מהתפיסה ההומניסטית, המחויבת לאפשר לכל בני האדם חיים אנושיים של כבוד המסמך מדגיש את הצורך בגמישות ובפתיחות למגוון הן בהקשר המבני הן בהקשרים אחרים כגון: הצבת מטרות ובחירת יעדים המאפשרים לכל תלמיד לקבל הזדמנויות מיטביות לחינוך ולהתפתחות.
הדגש הוא על המערכת המציבה לעצמה יעדים המאפשרים ללומדים המגוונים למצוא מענים כל אחד בהתאם לצרכיו.
וזאת בשונה מהתמקדות בקבוצה מסוימת שאותה מבקשים לקדם או לשנות.
כלומר, לא הפרט מתאים את עצמו למערכת אלא המערכת מנסה להגמיש את עצמה במטרה לתת מענים לצרכים מגוונים בתוך מסגרת של נורמות חברתיות מקובלות בקהילה ובעולם (כגון התחשבות בזולת).
אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות (2006) הקוראת לכל המדינות החברות להבטיח מערכת חינוך כוללת בכל הרמות.
גישת ההכלה (Inclusion) מקבלת את האחר כפי שהוא, גם אם הוא שונה מהנורמה.
הגישה מבוססת על המודל החברתי ולפיה מוגבלות היא מצב של אינטראקציה בין הפרט לבין סביבתו והעזרה הניתנת לו ולא תכונה של הפרט.
החברה מחליטה כיצד להעריך וכיצד לשפוט את האדם עם הלקות ולכן אפקט הלקות הוא תוצר של הגדרה חברתית.
לפי גישה זו מתאימים את המסגרת לילד ולא את הילד למסגרת.
תלמידים עם מוגבלויות מכל סוג שהוא משולבים באופן מלא בכיתות של החינוך הרגיל בליווי שירותים ותמיכה מתאימים שמספק בית הספר.
להבדיל מגישת האינטגרציה אשר שמה דגש על הקרבה ומעודדת אפשרויות לאינטראקציה חברתית ומודל הזרם המרכזי (mainstreaming) המתייחס לשילוב ילדי החינוך המיוחד בהתאם ליכולתם, גישת ההכלה דוגלת בשותפות מלאה המקיימת שישה עקרונות הנוגעים לתלמידים עם מוגבלויות:
בחירה שווה בבית ספר בו הם חפצים, כפי שניתנת לילדים שאין להם מוגבלות.
ייצוג של ילדים עם מוגבלויות בבתי הספר הרגילים בהתאמה לשכיחותם באוכלוסייה.
קבלה מלאה שלהם לכיתות הכלליות, לא תתאפשר דחייה על בסיס סוג או היקף המוגבלות.
הנגשה של הסביבה בהתאם למוגבלות והתאמה של החינוך הכללי לתלמידים עם הצרכים המיוחדים מבחינת הגיל כך שלא יתקיימו שתי כיתות נפרדות.
תמיכה לתלמידי החינוך המיוחד בתוך הכיתה ומחוצה לה, בכל מסגרת משותפת.
דרכי ההוראה בכיתה יעודדו אינטראקציה של התלמידים הלמידה תתקיים דרך למידה שיתופית והוראת עמיתים.
בית הספר נדרש לשינוי ארגוני ולהנגשת חינוך חינם איכותי לכל הילדים בעלי המוגבלויות בקהילה בה הם חיים.
שילובם של תלמידים עם צרכים מיוחדים במסגרות חינוך רגילות מחייב תפיסה חינוכית מכילה תוך התייחסות למגבלות ומציאת מענה לצרכים המיוחדים.
בית הספר יספק את השירותים המיוחדים הנותנים תמיכה והתאמה לצרכים של התלמיד המשולב.
מערך השירותים הוא רחב וכולל בהתאם למגבלה: הסעות, סייעות, הוראה מתקנת, טיפולים פרה-רפואיים, תרפיה, מורה לחינוך מיוחד, פסיכולוג ויועץ חינוכי.
ועדת דברת המליצה להעדיף את "השתלבות" על "שילוב" כדי לבטא את המעבר ממבחן הכוונה למבחן התוצאה ההשתלבות היא התוצאה המצופה ממעשה השילוב.
פרופ' שונית רייטר, מהחוקרים וההוגים המובילים של החינוך המיוחד בישראל המקדמת את רעיון ההכלה, ממליצה להשתמש במושג: "השתלבות", מפני שהוא מציין באופן ברור יותר תהליכים של אינטראקציה בין הפרט לסביבתו ומדגיש שלא מדובר בתבחינים מדידים.
'זירות הפעולה' של הכלה והשתלבות
הכלה והשתלבות במוסד החינוכי באות לידי ביטוי במתן מענים מרובים למגוון צרכים בארבע 'זירות הפעולה' המאפשרת התבוננות מעמיקה והוליסטית הרואה במוסד החינוכי אורגניזם אחד שלו מגוון צרכים ומגמות: הכלה פדגוגית, הכלה רגשית-חברתית, הכלה ארגונית והכלה סביבתית.
בכל זירה יש שלושה תחומים: תרבות ארגונית, הוראה-למידה-הערכה ופיתוח מקצועי.
סדרת המענים מאפשרת לכל תלמיד להתקדם ולממש את יכולותיו, למצוא עניין, להרחיב את כישוריו החברתיים ולהעשיר את עולמו הרגשי.
הכלה והשתלבות במוסד החינוכי העולמי
שיעור התלמידים עם מוגבלות המשולבים באופן מלא משתנה לפי ארץ המגורים ולפי סוג מוגבלות, ככל שהמוגבלות גבוהה יותר כך שיעור השילוב נמוך יותר.
בדנמרק 99% מהתלמידים עם לקויות למידה כגון, דיסלקסיה, משולבים בכיתות הרגילות.
בארצות הברית, שלושה מתוך חמישה תלמידים עם לקויות למידה מבלים את רוב זמנם בכיתה בחינוך הרגיל.
ולאחר התיכון לומדים במכללה בתוכניות מיוחדות עם שירותי שיקום ושירותים מקצועיים, ומקבלים שירותים מיוחדים בהתאם למוגבלותם: מגורים, תשלומים עבור ספרי לימוד, הקראה או מתורגמן.
האוניברסיטאות והמכללות מדווחות על שיעורי ההצלחה גבוהים.
התיקון בחוק החינוך המיוחד בישראל
בתאריך 10 בפברואר 2018 אושרה הרפורמה בחוק החינוך המיוחד לפי התיקון לחוק החינוך המיוחד (תיקון מס' 11).
הרפורמה הוחלה בהדרגה בשנת הלימודים תשע"ט ותושלם עד שנת הלימודים תשפ"א.
הרפורמה נועדה לשפר את פעולתן והרכבן של ועדות ההשמה וועדות הערר.
הוחלט לבטל את ועדות השילוב, ולרכז את הסמכות בדבר ההחלטה על זכאות לחינוך מיוחד לילדים עם צרכים מיוחדים, בוועדה מקצועית אחת שנקראת: ועדת זכאות.
במסגרת התיקון לחוק הוחלפו מונחים אשר היום אינם מקובלים עוד בחקיקה ונחשבים כפוגעניים במונחים המקובלים היום.
לדוגמה הביטוי: "ילד בעל צרכים מיוחדים" יהיה "ילד עם צרכים מיוחדים", המונח "לקויות" יוחלף במונח "מוגבלויות".
צומצם היקף הסמכות של ועדות ההשמה הקובעות את זכאותו של הילד לחינוך מיוחד מעתה ואילך ימשיכו לקבוע את זכאותו אך לא את סוג המסגרת החינוכית המתאימה שבה הוא ילמד.
הזכאות לשירותי החינוך המיוחד תיקבע בהתאם לסוג המוגבלות ורמת התפקוד.
לוועדה יהיו כלים מקצועיים לבחינת הצרכים הייחודיים של התלמידים.
סל השירותים יינתן למנהל בית הספר עם ההנחיות בדבר חלוקת התקציב על ידי מנכ"ל משרד החינוך.
התלמיד המשולב ילמד לפי תוכנית חינוכית יחידנית שתיקבע בהתאם להחלטת ועדת הזכאות.