tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיעון אחד הוא שההימור שפסקל מציג הוא דילמה כוזבת, מאחר שקיימות הרבה יותר אפשרויות מאשר האם האל קיים או לא.
ישנם אלים אפשריים רבים, לדוגמה האל תור, האל רע, האל שיווה, כיצד יודעים לאיזה אל צריך לכוון את התפילות?
ייתכן כי האל הזה הוא לא האל שאליו פסקל כיוון והוא יעניש את פסקל על אמונה באל נוצרי, ולפיכך עדיף אולי לא להמר מאשר להמר על האל הלא נכון.
הדילמה הכוזבת מתקיימת גם אם מאמינים באל של הדתות אברהמיות.
אף כי התכונות של אל זה הן דומות בין הדתות, הדרישות מן המאמינים סותרות זו את זו.
לדוגמה: האל המוסלמי דורש מהמוסלמים להכיר באמיתות נבואתו של מוחמד, ואילו האל היהודי והאל הנוצרי שוללים זאת.
גם בתוך דת מסוימת כמו נצרות יש זרמים שונים עם דרישות סותרות.
כלומר, על מעשה מסוים אל אפשרי אחד מעניש, בעוד אל אפשרי אחר גומל, וההימור של פסקל מחייב שקלול ההסתברות של כל אחת מהאפשרויות עם פונקציית התועלת של מקבל ההחלטה.
את הביקורת הזו העלה דני דידרו במאה ה-18 כשאמר "גם אימאם יכול להעלות את הטיעון הזה".
פסקל מניח מספר תכונות שאינן הכרחיות.
הוא מניח כי מדובר באל נוצרי בלבד; כי האל רוצה שיאמינו בו; שהוא גומל על האמונה ברווח אינסופי; ושהוא מעניש על חוסר אמונה בעונש אינסופי.
הטיעון תקף רק אם ההסתברות לקיומן של הנחות אלו גדולה מאפס.
מציג ריצ'רד דוקינס מספר טיעונים נגד ההימור של פסקל.
טיעון אחד הוא כי אמונה היא בכלל לא דבר שאפשר לבחור בו.
אמונה היא תחושה פנימית, היא לא דבר שאפשר להחליט לבצע אותו כמדיניות פעולה, או פעולה הנובעת מרצון.
אפשר לקיים טקסים שונים כמו ללכת לכנסייה או להתפלל, אפשר להעמיד פנים כלפי אנשים אחרים שאתה מאמין, אבל אין דרך לבחור באמונה במשהו.
לדוגמה רוב האנשים לא יכולים לבחור להאמין בקיומה של פיית שיניים, או במקרה של אנשים דתיים, להאמין בתוך תוכם בדת אחרת, גם אם הדבר היה משתלם.
לפי דוקינס, ההימור של פסקל הוא טיעון בעד העמדת פנים באמונה.
אם האל הוא באמת כל יכול, הוא גם קורא מחשבות ולכן הוא יכול לזהות בקלות כי מדובר בהעמדת פנים ולא באמונה אמיתית.
טיעון נוסף שדוקינס מעלה נגד ההימור של פסקל הוא שאין שום וודאות כי האל בהכרח מתגמל אנשים דווקא על אמונה בו.
לפי דוקינס סביר באותה מידה כי האל מתגמל אנשים על טוב-לב, נדיבות או צניעות.
ייתכן כי האל מתגמל אנשים על כנות, ייתכן כי האל הוא סוג של מדען ולכן חיפוש כן אחר האמת הוא המידה הטובה והנעלה ביותר.
גם אם מניחים שהאל קיים אין לנו דרך לדעת על מה הוא מתגמל.
ייתכן כי האל יעריך אנשים כנים וספקנים כמו ברטראנד ראסל, יותר מאנשים כמו פסקל שמעמידים פנים שהם מאמינים באל מתוך שיקול פחדני.
דוקינס טוען בזכות הימור אנטי-פסקלי.
נניח שמסכימים שיש סיכוי קטן כלשהו שאלוהים קיים.
אבל ייתכן שאדם יחיה חיים טובים ומלאים יותר אם יהמר על אי-קיומו, מאשר אם יהמר על קיומו ולכן יבצע דברים כמו הוצאת זמנו על טקסים, הקרבת קורבנות, או סיכונים כמו לחימה ומוות למען כבודו של האל.
פסקל מניח שההסתברות לקיום האל היא מספר חיובי.
לעומת זאת, יש אתאיסטים המניחים שהסתברות זו היא אפס, ולשיטתם הטיעון של פסקל אינו תקף.
יש הטוענים שאמונה אינה יכולה לנבוע מחישוב כדאיות, ושאין סיכוי שאמונה המבוססת על ההימור של פסקל תציל מהגיהנום או תזכה בשכר נצחי.
טיעון נגדי נוסף הוא מה משקל האמונה מול מעשים טובים - האם אדם חוטא אשר מאמין יקבל גמול לעומת אדם צדיק ואתאיסט?
ביקורת נוספת היא שההימור של פסקל שגוי אם אלוהים יתגלה כארכי-רמאי, כשהאמונה בו נועדה לרמות את האדם בחיי העולם הבא ואי האמונה בו היא כלי חיוני כדי לא ליפול לתרמית.
בתרחיש זה, ההימור הוא אמונה לאלוהים ולא אמונה באלוהים, כפי שמציע ההימור של פסקל.
ההיילנדס הסקוטיים (או הרמה הסקוטית, באנגלית: Scottish Highlands, בגאלית סקוטית: A' Ghàidhealtachd) הם אזור הררי היסטורי בצפון מערב סקוטלנד.
אזור ההיילנדס משתרע על פני כמעט 10,000 קמ"ר, מאוכלס בדלילות ומאופיין ברכסי הרים רבים, בתוכם ההר הגבוה באיים הבריטים, בן נוויס.
בעבר, היה האזור מאוכלס יותר, אך מאז המהפכה התעשייתית החל תהליך של הגירה מסיבית מהאזור לחלקים העירוניים של סקוטלנד.
האוכלוסייה מונה כ-234,000 תושבים, המדברים שלוש שפות: אנגלית, סקוטית וגאלית.
מבחינה תרבותית, נבדלת הרמה משפלת סקוטלנד ("Lowlands") במספר מאפיינים: רוב הרמה שייכת לאזור שהיה דובר גאלית סקוטית; וישנו דמיון מסוים בין התרבות המקומית לזו האירית — שפה גוידלית, ענפי ספורט ייחודיים ומוזיקה קלטית.
ההיילנדס הוא האזור הגדול ביותר בייצור הוויסקי של סקוטלנד, בו מעל 47 מזקקות.
זה גם הופך את האזור למוקד תיירותי, עם תיירים רבים המעוניינים לטעום את התוצרת המקומית.
בהיילנדס יש גם תעשיית עץ מרשימה, המספקת ניסור, ייצור עיסת נייר, וייצור סחורות בעלות ערך גבוה יותר.
הים שמסביב להיילנדס הוא העשיר בעולם בדגה.
וסט היילנד ויי הוא שביל הליכה שאורכו 154 קילומטרים (96 מיילים) וחוצה את מערב ההיילנדס מדרום לצפון.
השביל מתחיל בעיירה ומסתיים בעיירה פורט ויליאם.
השביל נחשב ליפה ביותר בבריטניה ועובר דרך מספר עיירות ציוריות וכן לאורכו של לוך לומונד.
נהוג לצעוד את השביל בשבעה ימים כששיא עולם בריצת הרים עומד על 15 שעות מדרום לצפון.
לאורך השביל סימון ברור והוא נוח למטיילים כיוון שהעיירות בדרך מתאימות לקליטת תיירים: מסעדות, פאבים, בתי מלון ואכסניות ולרוב סופרמרקטים שמחזיקים במפת השביל ושאר ציוד דרוש.
הרפורמציה הסקוטית של 1560, שהחלה בשפלה, חדרה במידה מועטה לחלקים הגבוהים של הארץ.
הקתוליות נשארה הדת השלטת ברוב חלקי האזור, לעומת הפרוטסטנטיות הבריטית שהתפשטה ביתר הארץ.
ההיכל האולימפי הסגור , הידוע בשמו בראשי תיבות O.A.K.A (מתחם הספורט האולימפי אתונה, ביוונית Ολυμπιακό Αθλητικό Κέντρο Αθηνών), הוא היכל ספורט רב-תכליתי אשר נחנך בשנת 1995 וממוקם בפרבר מרוסי שבאתונה, בירת יוון.
להיכל יש קיבולת של 18,989 מקומות ישיבה והוא אחד מחמשת מוקדי ספורט המרכיבים את מתחם הספורט האולימפי המרכזי ששימש את אולימפיאדת אתונה שנערכה ב-2004.
ההיכל והמתחם שמסביבו, בו המוקד המרכזי בדמות האצטדיון האולימפי תוכנן בסוף שנות ה-80 כמתחם הספורט המרכזי בהצעת יוון לארח את אולימפיאדת 1996. העיר אשר זכתה באירוח בסופו של דבר הייתה אטלנטה אך בכל זאת האולם נחנך בשנת 1995 וזמן קצר לאחר מכן אירח את טורניר הגמר של אליפות אירופה.
קבוצת פנאתינייקוס, אחת הקבוצות החזקות והעשירות באירופה אשר באותו זמן שיוועה לאולם ספורט גדול שיוכל להכיל את אוהדיה הרבים, אירחה את משחקיה באולם ספורט קטן בן כ-3,000 מקומות.
עם בניית ההיכל האולימפי הקבוצה עברה לשחק בו באופן קבוע מאז ועד היום, מלבד הפסקה בת שנה לצורך שיפוצים לקראת אולימפיאדת 2004. בשנת 1998 אירח ההיכל את השלבים הסופיים של אליפות העולם בכדורסל בה זכתה יוגוסלביה, אשר ניצחה את הנבחרת המקומית בחצי הגמר לאחר הארכה.
ההיכל הוא אולם הבית של "טורניר ינאקופולוס".
באולם נערכו שיפוצים קלים לקראת האולימפיאדה ב-2004 שבה הוא אירח את שלבי הגמר של טורניר הכדורסל ואת תחרויות ההתעמלות המכשירים והטרמפולינה.
לאחר האולימפיאדה חזרה פנאתינייקוס לארח את משחקיה הביתיים בהיכל, בו זכתה הקבוצה בתואר היורוליג הרביעי שלה לאחר ניצחון 91–93 על צסק"א מוסקבה.
שלב הגמר של אירוויזיון 2006 נערך במקום, בו זכתה הלהקה הפינית לורדי.
הטורניר הקדם אולימפי בכדורסל 2008 אף הוא נערך בהיכל, כאשר אחת משלוש המעפילות לטורניר הגמר בבייג'ינג הייתה הנבחרת המקומית.
קהל בית חדש , היה בית-הכנסת הרפורמי הראשון, שנחנך בעיר המבורג ב-1818. המבנה השלישי והאחרון שלו נהרס בליל הבדולח.
עוד בסתיו 1815 נעשו בקהילה היהודית של המבורג ניסיונות ראשונים להקים בית תפילה לפי הדגם שהתווה ישראל יעקבסון בקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה ובמניינים הפרטיים שפתחו הוא ויעקב הרץ בר בברלין.
באלה הונהגו תפילה מקוצרת עם קטעים בגרמנית, שירת מקהלה בלוויית עוגב וכיוצא בזה.
הצעירים והמשכילים יותר מאסו בבית-הכנסת האשכנזי הישן שפעל מ-1654, אך יוזמתם התקדמה באיטיות עד לבואו של הדרשן ישראל (אדוארד) קליי מברלין.
הוא הגיע כדי לנהל את בית-הספר המקומי, וערך בו לעיתים תפילות ודרשות בסגנון זה.
ב-17 בדצמבר 1817 התכנסו 65 מחברי הקהל לישיבה בראשות קליי בה נוסדה אגודה (Neuer Israelitischer Tempel-Verein) ליישום הרעיון.
נקבע כי הדגם שהונהג בברלין יאומץ: התפילות יאמרו בחלקן בגרמנית והקטעים העבריים בהברה ספרדית שנחשבה אסתטית ומתורבתת, יונהג ליווי בכלי נגינה ובשירה, ייערכו טקסי קונפירמציה לצעירים והדרשה תיאמר גם היא בגרמנית ולא ביידיש.
שותפיו הבכירים של קליי מנו את המשכילים שלמה זלמן (גוטהולד) סלומון, נפתלי פרנקפורטר, זעקיל יצחק פרנקל ומאיר ישראל ברסלאו.
שני האחרונים אף ערכו את סידור התפילה החדש, שנדפס לראשונה עם הפתיחה ובמהדורה חוזרת בקיץ 1819. הנוסח הכיל שינויים רבים, והיווה למעשה הליטורגיה הרפורמית הראשונה; קטעים שהזכירו את התקווה לשוב לציון כדי לחדש את עבודת הקרבנות בבית המקדש הושמטו במידה ניכרת.
כדי לקצר את משך התפילה, נערך חידוש אחר שהיה ייחודי למקום ואומץ אחר כך בבתי-כנסת רפורמיים רבים: קריאת התורה נערכה במחזור תלת-שנתי, לפי מנהג ארץ ישראל הקדום, וההפטרה בוטלה.
ההיכל נחנך ביום 18 באוקטובר 1818, היום הראשון של חול המועד סוכות, במבנה שכור שהיו בו 142 מושבים לגברים ו-107 מושבים בעזרת הנשים.
על-אף שמקימי בית הכנסת הקפידו על כך שאינם סותרים יסודות הלכתיים אלא מנהגים בלבד, עורר ה"טמפל" מיד התנגדות עזה, בעיקר בשל נוסח התפילה שלו.
הוא משך קהל גדול של צעירים, בעיקר מקרב הנשים שאך מעט מהן ידעו די עברית כדי להבין את התפילות הישנות.
קליי וסלומון שימשו כדרשנים, ויהודי ספרדי מאמסטרדם בשם דוד מלדולה מילא את תפקיד הש"ץ והבעל קורא.
הסנאט העירוני מֵיאן להתערב בסכסוך הפנימי וניסה להלך בין הטיפות: ב-19 בספטמבר 1819 הוא הכיר ב'קהל בית חדש' כ"מוסד" (Einrichtung) ולא כבית כנסת או בית-תפילה, וקבע כי חברות בו אינה פוטרת מתשלום מיסים לקהילה הישנה.
ב-9 ביולי 1820 נערכה אמנה בינה למתפללים, וסוכם כי יוותרו כפופים לה וכי מעמד בהיכל אינו מקנה זכויות בוועד העדה.
המחלוקת שככה בהדרגה; בשלהי 1821 פיטרו פרנסי העיר את הראב"ד הקשיש ברוך בן מאיר עוזרש ושכרו את יצחק ברנייס כרב הקבוע הראשון מזה עשרים ושתיים שנה – מאז התפטרותו של רפאל הכהן כ"ץ ב-1799. החוזה שנחתם עם ברנייס אסר עליו להתערב בענייני ההיכל.
תוכניות להרחיב את בית-הכנסת, שהיה צר מלהכיל את המתפללים, נערכו עוד ב-1829. בחורף 1840 פנו ראשיו לוועד הקהילה המרכזי בבקשה לאשר מעבר לבניין קבע.
במקביל לעתירה הוזמן סידור תפילה חדש, שיצא ב-1841 ונועד להיות מאומץ בכל רחבי גרמניה.
השמרנים בין יהודי המבורג חששו מכך, והרב ברנייס יצא במסע גינוי ואסר להתפלל מהנוסח החדש.
הודעתו עוררה את 'ריב ההיכל' השני, שהסתיים במפלתו.
ניסיונו להכשיל את ההרחבה נכשל, וב-5 בספטמבר 1844 נחנך מבנה הקבע ברחוב פול, שהיה גדול בהרבה והכיל 340 מקומות ישיבה לגברים ו-280 לנשים בעזרה.
ב-1931 עבר בית-הכנסת שוב למשכן חדש וגדול יותר, עם 1,200 מושבים, ברחוב אובר.
קהילתו הוסיפה לערוך תפילות במבנה שכור עד 1940. ב-28 בנובמבר 1940 נאלצה הקהילה למכור את הבניין תמורת סכום מגוחך של 120 אלף מארקים למשרד המושבות, אשר, עם זאת, לא הכיר את תוכניותיו לשיקום מטרותיו.
מבנה ההיכל הקודם, ששימש מ-1844, הושמד בהפצצה של חיל האוויר המלכותי ב-29 ביולי 1944. הבניין החדש באוברשטראסה ומרכזו הקהילתי הסמוך שרדו את מוראות המלחמה ומשרד המושבות שכר את שניהם למחלקת העריכה המופצצת של העיתון המבורגר פְרֶמְדֶנְבְּלאט באוגוסט 1943.
ב-6 במרץ 2000 נתנה תחנת הרדיו לבניין את השם החדש "סטודיו רולף ליברמן" לכבוד המלחין והמנצח השווייצרי רולף ליברמן (1999-1910), שהוביל את מחלקת המוזיקה של NDR בין השנים 1957 ל-1959. הבניין משמש כמקום קונצרטים, הרצאות ומופעים אמנותיים אחרים.
ההחלפה האמריקנית הגדולה הייתה אירוע פָּלֵאוֹזואוגאוגרפי חשוב שבו מינים רבים של בעלי חיים יבשתיים היגרו מאמריקה הצפונית דרך מרכז אמריקה לאמריקה הדרומית, וכן בכיוון ההפוך, מאמריקה הדרומית לאמריקה הצפונית.
הגירה זו התאפשרה לאחר שפעילות געשית יצרה גשר יבשתי בין אמריקה הצפונית לדרומה, הידוע כמצר פנמה.
ההגירה הגיעה לשיאה כשלושה מיליוני שנים לפני זמננו, במהלך המחצית השנייה של הפליוקן.
החיבור היבשתי השפיע בעיקר על הזואוגאוגרפיה של יונקים, אך העניק הזדמנות להגירה גם לעופות קצרי מעוף או נטולי יכולת תעופה, לזוחלים, לדו-חיים, והשפיע אפילו על הדגים.
התהליך גרם ליחסי גומלין שלא יכלו להתקיים לפני כן, בין בעלי חיים מהאזור הנאוטרופי והנארקטי.
עידן תור תקופה מאורעות עיקריים התחלה למ"ש קנוזואיקון רביעון הולוקןתקופת הקרח האחרונה מסתיימת ומתחילה התפתחות ציוויליזציה אנושית.
0.0117 פליסטוקן שגשוג ולאחריו הכחדה של יונקים גדולים רבים.
עידן הקרח האחרון שהסתיים לפני כ-11,700 שנה וששיאו היה לפני כ-20,000 שנה.
2.588 נאוגן פליוקן שיא ההגירה היבשתית של בעלי החיים בין האמריקות.
5.332 מיוקן מתפתחים מינים מודרניים של יונקים ועופות ומופיעים ראשוני קופי האדם.
הגירת קופים מאפריקה לאמריקה יוצרת את קופי העולם החדש.
הגירה בין שתי האמריקות מתרחשת דרך האיים.
23.03 פלאוגן אוליגוקן נכחדים מיני פרסתנים באמריקה הדרומית.
צבים מגיעים מאפריקה לאמריקה הדרומית.
33.9 אאוקן ההגירה לאמריקה הדרומית מתחילה כשמכרסמים מתת-סדרת דמויי קביה מגיעים אליה.
הדינוזאורים נכחדים ומאפשרים את הופעתם של צמחים מודרניים וגיוון רב של יונקים.
65.5 מזוזואיקון קרטיקון אמריקה הדרומית נפרדת מאפריקה לפני כ-140 מיליוני שנים.
אוסטרליה ואנטארקטיקה נפרדות לפני כ-80 מיליוני שנים.
145.5 יורה פנגיאה מתחלקת לגונדוונה וללאוראסיה לפני כ-200 מיליוני שנים.
אפריקה ואמריקה הדרומית נפרדות מגונדוונה לפני כ-180 מיליוני שנים.
מדע הגאולוגיה, החוקר את השינויים שחלו בקרום כדור הארץ, מחלק את תולדות כדור הארץ ליחידות זמן ארוכות הנקראות "עידנים".
אלה מחולקים לפרקי זמן קצרים יותר הנקראים "תורים", ואלה מחולקים ל"תקופות" הבנויות מ"גילים".
לכל פרק זמן כזה נבחר שם משלו.
עידן המזוזואיקון (מיוונית "עידן החיים האמצעי") התקיים במשך כ-180 מיליוני שנים, מלפני 245 מיליוני שנים ועד לפני 65 מיליוני שנים.
בתחילת עידן המזוזואיקון התקיימה יבשת-על המכונה "פנגיאה", שבה היו כל היבשות מחוברות זו לזו.
כחלק מתהליך נדידת היבשות (או טקטוניקת הלוחות), התפצלה פנגיאה במהלך העידן לשני חלקים, צפוני בשם "לאוראסיה" ודרומי בשם "גונדוונה".
התהליך המשיך גם בתור השלישון (שבוטל) וגונדוונה התפרקה אף היא ליבשות קטנות יותר: אוסטרליה, אנטארקטיקה, אמריקה הדרומית ואפריקה.
התהליך לא היה חד ומהיר, אלא התאפיין בהתרחקות איטית מאוד של היבשות אחת מהשנייה, שבמהלכה הן היו קרובות יותר ופחות זו לזו ושטחי המגע והקרבה ביניהן השתנו שוב ושוב.
לנדידת יבשת השפעה נרחבת על האזורים שסביבה ועל המתרחש בתוכה.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא שינויי האקלים שחלים בה כתוצאה ממיקומה החדש.
כך לדוגמה זרמי ים או רוחות משפיעים על האקלים וכתוצאה מכך אזורים הופכים לצחיחים יותר או לרוויי משקעים, דבר שמשנה את בתי הגידול הקיימים ומשפיע על הצומח ועל החי ביבשת שהיו מורגלים עד אז לתנאי אקלים שונים.
שינויי המרחק בין יבשות משפיע גם על יחסי הגומלין בין האורגניזמים.
אם אזור מסוים היה בקרבת טורפים וגודל האוכלוסייה הנטרפת היה מווסת כתוצאה מכך, הרי שהתרחקות של היבשת עשויה להרחיק טורפים וההשפעה על אוכלוסיית הטרף היא משמעותית.
במצב הפוך תיתכן אוכלוסייה שלא הייתה צריכה להתמודד עם טורפים או שפיתחה אמצעי הגנה יעילים, אך התקרבות ליבשת אחרת תפגיש אותה עם טורפים חדשים שעלולים לפגוע בה.
גם צמחים תלויים לעיתים בצמחים אחרים שגדלים בסביבתם או בבעלי חיים שמסייעים להפיץ את זרעיהם, והתרחקות מהם או שינוי בתפוצתם כתוצאה משינויים אחרים, כגון שינויי אקלים או הופעת מינים מתחרים, עשויים לגרור מהפך במצב החי והצומח שתלויים אחד בשני.
האקלים באמריקה הצפונית הוא מגוון מאוד וכולל סוגי אקלים רבים באזורים שונים.
בחלקיה הצפוניים ביותר של היבשת שוררים תנאי אקלים ארקטיים.
דרומית יותר, ברוב שטחה של קנדה ואלסקה שורר אקלים תת-ארקטי, בעל משקעים לא רבים (380 מ"מ בשנה) וטמפרטורות נמוכות יחסית (10–20 מעלות צלזיוס).
מרבית השטח הוא טונדרה שמשתרעת דרומה כמעט עד הימות הגדולות, כשהגבול הדרומי חופף באופן כללי את קו הרוחב 50° צפון.
דרומית משם מתקיים אקלים יבשתי לח שמתאפיין במשקעים לאורך כל השנה ובהבדלים משמעותיים בין העונות, כאשר בקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא 22° ובחורף 3°-.
ברצועה המערבית שבין רכס קסקייד והאוקיינוס השקט האקלים הוא ממוזג ובחלק הדרומי של קליפורניה ים-תיכוני עם טמפרטורה ממוצעת של 10–23 מעלות ומעט משקעים.
ברבע הדרום מזרחי של ארצות הברית שורר אקלים סובטרופי גשום בעל חורף יבש כשהטמפרטורה הממוצעת היא בין 4°C ל־13°C וקיץ חם (21°C - 26°C) ולח.
מערבה משם ודרומה עד קווי הרוחב 21°-23° צפון שנמצאים במרכז מקסיקו, האקלים הוא צחיח וצחיח למחצה, כלומר בעל טמפרטורה שנתית ממוצעת גבוהה מ-18 מעלות וכמות משקעים שנתית נמוכה מ-200 מ"מ.
דרומה משם מתקיימים אזורים קטנים של אקלים ימי ואקלים סובטרופי גשום, אך האקלים המשמעותי בחלקה הדרומי של מקסיקו ועד מצר פנמה הוא אקלים טרופי לסוגיו: אקלים משווני, אקלים סוואנה ואקלים מונסון טרופי.
האקלים באמריקה הדרומית מגוון פחות מאשר בצפונה.
בחלקה הצפוני שמשתרע דרומה עד קו הרוחב 20° דרום, ומהווה כמחצית משטחה, שוררים כל סוגי האקלים הטרופי: בעיקר אקלים סוואנה, עם שטחים גדולים של אקלים מונסון טרופי ואקלים משווני.
בשוליים המערביים קיימת רצועה צרה של אקלים צחיח וכן בנקודות מעטות בצפון לחופי הים הקריבי.
כמו כן, אזורים מוגדרים וקטנים יחסית בצפון מערב היבשת הם בעלי אקלים ים תיכוני או ימי ואזור אחד במזרח ברזיל הוא צחיח למחצה.
דרומית לקו הרוחב 20° דרום, ניתן לחלק את היבשת לחלוקה גסה של מזרח ומערב משני צידי קו האורך 64° מערב.
במזרח שורר אקלים סובטרופי גשום ובמערב אקלים צחיח וצחיח למחצה.
בפינתה הדרום-מערבית של היבשת שורר אקלים ימי.
ההשערה שאירוע ההחלפה התקיים, הועלתה לראשונה ב-1876 על ידי "אבי הביוגאוגרפיה" אלפרד ראסל וואלאס שחקר ואסף דגימות מאגן האמזונאס בין השנים 1848–1852. אחרים שתרמו משמעותית להבנת אירוע ההחלפה במאה ה-20 היו פלורנטינו אמגינו , ויליאם דילר מתיו , ויליאם ברימן סקוט , בראיין פטרסון , ג'ורג' גיילורד סימפסון ודייוויד ווב.
אירוע ההגירה ניתן לאימות על ידי תצפיות פלאונטולוגיות, במסגרתן מגלים מאובני בעלי חיים ומתארכים אותם, וכן תצפיות על בעלי החיים הקיימים כיום באמריקות.
החלפות פאונה דומות אירעו מוקדם יותר בעידן הקנוזואיקון, כשתת-היבשת ההודית ואפריקה התחברו לאירואסיה לפני 50 ו-30 מיליון שנים, בהתאמה.
הפאונה האנדמית של אמריקה הדרומית
לאחר התפצלותה מגונדוונה בסוף עידן המזוזואיקון, נותרה אמריקה הדרומית יבשת מבודדת, דבר שאיפשר לפאונה בה להתפתח לצורות רבות אשר נכחדו ברובן בשאר כדור הארץ.
סוגי היונקים האנדמיים לה, היו בתחילה מטאתרים ובכללם חיות כיס, וספרסודונטה (טורפים מטאתריים נכחדים), דלשינאים ומגוון קבוצות פרסתנים שנכחדו.
כמו כן, חיו שם חיות כיס ממשפחת האופוסום וקבוצות קטנות נוספות כגון מוניטאים ואופוסומים חדפיים.
טורפים גדולים, קרובי משפחה של האופוסומים היו קיימים גם כן, כגון מינים מהסדרה ספרסודונטה שכללה מינים בעלי ניבי חרב (קבוצה זו משויכת למטאתריה הקרובה לכיסאים).
חיות הכיס היו היונקים הדרום אמריקנים היחידים שסווגו כאוכלי בשר.
אי היעילות היחסית שלהם אפשרה לטורפים שאינם יונקים למלא תפקיד מרכזי יותר מהרגיל בשרשרת המזון.
מיני הספרסודונטה חלקו את הגומחה האקולוגית לטורפים גדולים עם "עופות האימה" – הפורוסרקוסיים, שקרוביהם היחידים שקיימים עדיין הם הקריאמיים.
בסוף המיוקן ריחפו בשמיים המעופפים המנוצים הגדולים ביותר שידועים, הארגנטוויס שמוטת הכנפיים שלהם הייתה 6 מטרים ומעלה וכנראה התקיימו משאריות הציד של טורפים מסדרת ספרסודונטה, כמו התיילקוסמילוס.
מספר מיני תנינאים דרום אמריקאים כמו הפורוסזאורוס, הגריפוסוכוס והמורסוכוס הגיעו לממדים גדולים במיוחד, עד 12 מטרים וחלקו את בית הגידול עם מין הצבים הגדול אי פעם, הסטופנדמיס בן 3.3 המטרים.
בקרב הדלשינאים, בנוסף לסוגים הקיימים היום (ארמדיליים, דוב נמלים ועצלנאים), היה קיים מגוון גדול של סוגים שכללו ארמדילי ענק, גליפטודוניים, מספר עצלנאי קרקע שחלקם הגיעו לגודל של פיל בן ימינו (כגון מגתריום) ומיני עצלנאים החיים למחצה במים (כמו התאלסוקנוס).
מינים מהסדרות נוטונגולאטויים וליטופטרנה התפתחו למגוון צורות ייחודיות כדוגמת המקרוקניה, מין דמוי גמל עם חדק קטן.
נוצרו גם מינים דומים לאלו הקיימים כיום והם מהווים דוגמה לאבולוציה מתבדרת ולאבולוציה מתכנסת: לתואתריום (Thoatherium) היו רגליים כשל סוס בן ימינו, הפכירוקוס (Pachyrukhos) דמה לארנב, הומלודותריום היה דו-רגלי למחצה ובעל טפרים בדומה לכליקותריים והטריגודון בעל הקרן האחת היה נראה כקרנף.
שתי הקבוצות החלו להתפתח בפליוקן תחתון (תחילת הפליוקן), ובמשך הזמן התפתחו למגוון צורות ואז התמעטו לפני ההחלפה הגדולה ונכחדו בסוף הפליסטוקן.
מינים מסדרות הפירותראים והאסטרפותרים היו ייחודיים גם הם, אך שונים פחות והם נכחדו זמן רב יותר לפני ההחלפה.
הפאונה באמריקה הצפונית הורכבה ממינים האופייניים לחצי הכדור הצפוני: מינים מאינפרא-מחלקת השיליניים, ובכללם מיני בעלי חדק מקבוצת אפרותריה.
החדירה לאמריקה הדרומית החלה לפני כ-40 עד 50 מיליון שנים באמצע תקופת האאוקן כאשר מכרסמים מתת-סדרת דמויי קביה הגיעו לאמריקה הדרומית.
השינוי הגדול שבא בעקבות הפלישה, דחק כמה ממיני חיות הכיס וסייע להתפתחות ותפוצה של מינים שונים כגון קפיבארה, צ'ינצ'ילה, ויסקאשות (מעין ארנב דרום אמריקני) ודרבני העולם החדש.
פלישה זו באה לפי רוב הדעות מאפריקה שהמעבר ממנה לצפון ברזיל היה קצר בהרבה מאשר היום, הודות למיקום היבשות אז.
ייתכן שבעלי החיים המהגרים נעזרו בזרמי האוקיינוס ובאיים ראויים למגורים שבין מערב אפריקה למזרחה של אמריקה הדרומית.
חציית האוקיינוס על ידי מין מסוים הוכתרה בהצלחה כאשר לפחות נקבה פורייה אחת צפה על גבי עץ סחופת או מנגרוב והגיעה ליבשה חדשה, אם כי מצוי יותר שקבוצת בעלי חיים מהגרת יחד.
מכרסמים ממשפחת ההוטיים לדוגמה, היגרו כך והתיישבו בהמשך באיים הקריביים ונפוצו עד לאיי בהאמה.
במשך הזמן, כמה מכרסמים כאלה התפתחו למינים גדולים יותר, (הוטיות ענק למשל) שהתחרו בפרסתנים שחיו כבר באמריקה הדרומית, תהליך שייתכן שתרם לאובדן ההדרגתי של מינים רבים בסוף אוליגוקן.
מאוחר יותר, היגרו באותה דרך גם פרימטים שהיו קטנים מספיק לצוף ולשרוד בתנאים קשים.
כמו הקפיבארה, נחשבים קופי אמריקה הדרומית לענף פילוגנטי, אם כי מוצאם של כל קופי העולם החדש שקיימים היום הוא ממין אחד שהתקיים הרבה לאחר ההגירה, לפני כ-18 מיליוני שנים, בתחילת מיוקן.
בהמשך, מיני קופים דומים לטיטים היגרו דרך האיים לקובה, להיספניולה ולג'מייקה.
צבים הגיעו גם כן לאמריקה הדרומית באוליגוקן.
במשך תקופה ארוכה רווחה ההשערה שהם היגרו מאמריקה הצפונית, אולם ממצאים חדשים מראים שהסוג צב נאוטרופי קרוב יותר לצב מפריק (Kinixys) האפריקני ואילו צב גופר (Gopherus) הצפון אמריקני קרוב ביותר דווקא לצב הודו-סין (Manouria) האסיאתי.
במהלך ההגירה הצבים נעזרו ביכולתם לצוף במים כשראשם מעל המים וביכולתם לשרוד ללא מזון או שתייה עד שישה חודשים.
הגירת הצבים המשיכה מאמריקה הדרומית לקריביים ולאיי גלאפגוס.
מיני חומטיים צפו וחצו כנראה את האוקיינוס האטלנטי מאפריקה לאמריקה הדרומית ולפרננדו דה נורוניה במהלך 9 מיליון השנים האחרונות.
בגלל כיוון הזרמים באוקיינוס התאכלסו האיים הקריבים בעיקר במינים מאמריקה הדרומית, אך היו גם יוצאים מהכלל.
היונקים הראשונים שהגיעו מאמריקה הצפונית היו ראקוניים שהיגרו דרך איי מרכז אמריקה לפני החיבור היבשתי בין האמריקות, לפני כ-7 מיליוני שנים.
אלו היו השילניים הטורפים הראשונים באמריקה הדרומית.
הרקוניים הדרום אמריקנים התפתחו למספר צורות שנכחדו, אך מוצא כל המינים הקיימים שם היום (כגון החוטמן) הוא אמריקה הצפונית.
היונקים הבאים שהיגרו מאמריקה הצפונית לדרומה היו מיני פקאריים, בואשיים ואולי גם אוגריים.
אחד משבטי האוגריים התפשט באותה דרך באנטילים הקטנים עד לאנגווילה.
באופן דומה, עצלנאי קרקע היגרו לאמריקה הצפונית דרך האיים לפני כ-9 מיליוני שנים לאחר שנפוצו באנטילים כבר מתחילת המיוקן, בעוד מינים אחרים של עצלנאים היגרו רק אחרי היווצרות הגשר היבשתי.
הטיטאניס ממשפחת הפורוסרקוסיים היגר גם הם בצורה זו לפני כחמישה מיליוני שנים
היווצרות מצר פנמה הובילה לגל האחרון והבולט ביותר של הגירת בעלי חיים, לפני כ-3 מיליוני שנים.
הגירה זו כללה מעבר של פרסתנים צפון אמריקניים (כגון מיני גמליים, טפיר, אייליים וסוסיים), בעלי חדק (כגון גומפותריום), טורפים (כולל חתוליים כגון פומה ושנחרבים, כלביים, סמוריים, ראקוניים ודוביים) ומספר סוגי מכרסמים לתוך אמריקה הדרומית.
המינים הבולטים שהיגרו בכיוון ההפוך מלבד עצלנאי קרקע ועופות האימה היו גליפטידוניים, ארמדילי ענק, מין הדומה לקפיבארה ומיקסוטוקסודון, הפרסתן הדרום אמריקני היחיד שפלש לאמריקה המרכזית.
במשך הזמן, המינים הנאוטרופים (הדרום אמריקנים) זכו להצלחה פחותה בהרבה מאשר המינים הנארקטים (הצפון אמריקנים) וזאת בשתי האמריקות.
במקרים רבים, בעלי חיים שהיגרו צפונה לא הצליחו להתחרות על משאבים מול המינים הצפון אמריקנים שכבר תפסו את אותה גומחה אקולוגית.
אלו שכן הצליחו להתקיים, התפתחו למגוון מועט מדי של צורות.
בעלי החיים שהיגרו דרומה לעומת זאת, התבססו במספרים גדולים יותר והתפתחותם הייתה מגוונת במידה ניכרת עד כדי כך שההשערה היא שהם גרמו להכחדתם של מינים מהפאונה הדרום אמריקנית בשיעור ניכר.
אין בנמצא הכחדה של מין צפון אמריקני שאפשר לייחסה להגירה מדרום.
עופות האימה הצליחו להתבסס בחלקים מאמריקה הצפונית, אך הייתה זו הצלחה זמנית בלבד - תוך כמיליון שנים נכחדה המשפחה כולה.
הטורפים הגדולים והפרסתנים לא זכו להצלחה גדולה יותר ושרדו לכל המאוחר עד הפליסטוקן.
מצד שני, מינים מעל-הסדרה חיות כיס אמריקניות שרדו במספרים גדולים, ודלשינאים נחשבים לפולשים המוצלחים ביותר לאמריקה הצפונית (בעיקר ארמדיל טאטו).
מינים שהיגרו לאמריקה הדרומית מאפריקה ולא היגרו צפונה (כגון קופים רחבי-אף ורוב מיני הקפיבארה), הושפעו פחות מהפלישה הצפונית.
הגל הראשוני של טורפים שהיגרו מאמריקה הצפונית השתלט במהירות על הגומחות האקולוגיות של הטורפים הדרום אמריקנים וגרם להיעלמם של הפורוסרקוסיים ושל שן החרביים (הכיסאים) כמו גם של מיני ראקוניים גדולים כמו הצ'מפלמלניה.
היעדרה של תחרות מההתחלה והימצאותו של טרף רב אפשרה את התפתחותו המהירה של הסוג דוב קצר-פנים לטורף היבשתי הגדול אי פעם.
מינים מאוחרים יותר של הדוב הלכו וקטנו, והפכו לאוכלי-כל, כנראה בשל עלייה בתחרות מצד טורפים שהיגרו דרומה מאוחר יותר.
בניגוד לכך, הטיגריס השנחרבי המשיך לגדול והגיע לשיאו במין Smilodon populator שמשקלו היה למעלה מ-400 ק"ג והוא החתול הגדול ביותר שהתקיים.
הגומחה האקולוגית היחידה באמריקה הדרומית שנשארה בשליטת בעלי החיים המקומיים הייתה זו של אוכלי עשב גדולים.
עובדה זו נמשכה עד לפני 12 אלף שנים, אז חיו באמריקה הדרומית כ-25 מיני אוכלי צמחים שמשקלם מעל אלף ק"ג.
מינים אלו כללו עצלני קרקע, גליפטודוניים, וטוקסודון (יונק גדול דמוי קרנף), כמו גם גומפותריומיים וגמליים שהיגרו מהאזור הנארקטי.
המינים הדרום אמריקאים היוו כ-75% מכללם, אולם רובם לא שרדו מעבר לתקופה זו.
נוכחותם של ארמדילים, אופוסומים ודרבנים באמריקה הצפונית היום מוסברת על ידי ההגירה המתוארת כאן.
אופוסומים ודרבנים נמנים בין הפולשים צפונה המוצלחים ביותר והם הגיעו עד לקנדה ואלסקה.
קבוצות גדולות של דלשינאים התקיימו באמריקה הצפונית עד לסוף הפליסטוקן.
בקרב בעלי החיים הגדולים, המהגרים המוצלחים היו עצלנאי קרקע, כשהמגלוניקס התפשט צפונה עד יוקון ואלסקה.
מהיונקים שהיגרו דרומה, האוגריים בולטים בהצלחתם הן במספר המינים שהתפתחו והן בתפוצה המרחבית (ובייחוד בני הקבוצה אוגרי העולם החדש).
דוגמאות נוספות לפולשים צפון אמריקנים שהתפתחו בהצלחה הם כלביים ואייליים, כאשר באמריקה הדרומית קיימים יותר מיני כלביים מאשר כל יבשת אחרת, והאייליים התפתחו באמריקה הדרומית ליותר סוגים מאשר באמריקה הצפונית.
ההשפעה של היווצרות מצר פנמה על החיים בים הייתה הפוכה מזו של חיי היבשה, כיוון שהוא ניתק את החיבור בין הים הקריבי והאוקיינוס השקט.
ההפרדה הזו גרמה להתפתחות נפרדת של מינים משני צידי המצר.
בנוסף, המינים שנותרו בצד הקריבי נאלצו להסתגל למים דלים יותר בחומרי מזון לאחר שנחסם זרם עליית מי העומק מהאוקיינוס השקט.
ההצלחה של המינים שהיגרו מאמריקה הצפונית, לעומת אלו שהיגרו בכיוון ההפוך, הייתה מבוססת בעיקר על תנאים גאוגרפיים שסייעו להם בשני תחומים:
אקלים – מלכתחילה כל המינים שעברו מיבשת אחת לשנייה, היו מוכרחים לעבור דרך פנמה, ולכן היו מותאמים לאקלים טרופי.
אלו שהיגרו דרומה יכלו לאכלס שטחים נוספים מבלי להיתקל באקלים שונה במיוחד, כיוון שרוב שטחה של אמריקה הדרומית הוא בעל אקלים כזה.
לעומת זאת, המהגרים צפונה נאלצו להתמודד עם אקלים יבש או קר יותר מרגע שעברו את החלק הדרומי של מקסיקו.
התפתחות המינים – היתרון השני שנגזר מההבדל הגאוגרפי הוא תהליך התפתחותם של המינים בשתי היבשות.
במהלך עידן הקנוזואיקון חוברה כמה פעמים אמריקה הצפונית לאסיה באזור מצר ברינג, חיבור שאיפשר הגירה ואיחוד של פאונת שתי היבשות.
החיבור בין אירואסיה לאפריקה תרם עוד יותר לגיוון המינים שהיגרו לאמריקה הצפונית.
אמריקה הדרומית לעומת זאת, הייתה מחוברת לאנטארקטיקה ולאוסטרליה, יבשות קטנות בהרבה ובתקופה מוקדמת יותר.
שוני זה גרם לכך שהמינים שבאמריקה הצפונית התפתחו בסביבה תחרותית ומגוונת יותר מאלו שבאמריקה הדרומית ולכן היו יעילים יותר מהם.
ההיגיינה הטבעית (Orthopathy) היא שיטת טיפול שהמציא סילבסטר גראהם במסגרת "הרפואה האלטרנטיבית" מקור השיטה עוד מהמאה ה-19. השיטה מורכבת מקבוצת אמונות וערכים שמקורם בתנועת הריפוי הטבעי.
עקרונות השיטה מנוגדים לממצאי המחקר המודרני.
לשיטה עקרון מנחה כללי אחד והוא שכל עוד לגוף לא נגרם נזק בלתי הפיך וכי ניתנים לו כל האמצעיים הדרושים לריפויו הרי שבכוחו שלו (הגוף) יכול לרפא כל חולי, וכי לו הכלים להתמודד עם הרעלים והנגיפים הפועלים נגדו.
השיטה דוגלת בעקרונות רפואיים אחרים מאלו של השיטה הקונבנציונלית, והיא פתוחה יותר לתאוריות ביולוגיות שונות מאלו המערביות המקובלות, לדוגמה, השיטה ככלל לא רואה את החיידקים כמחוללי מחלה, (בניגוד לתאוריה החידקית של המחלה, המקובלת במחקר) השיטה גם לא מקבלת את העיקרון כי תרופות מרפאות, אלא מדכאות תהליכי ריפוי.
תורת הריפוי הטבעי היא חלק מהשקפת עולם ודרך חיים, שנקראות "ההיגיינה הטבעית".
תנועת הריפוי הטבעי נוסדה במאה ה-19 בארצות הברית מראשי התנועה באותה תקופה היו ד"ר ג'ון ה.
שיטות הריפוי של חסידי התנועה התבססו על שינוי בתזונה, צומות קצרים וארוכים, טיפול במים (הידרותרפיה), חשיפה מבוקרת לאור השמש (אמבטיות שמש), התעמלות מתקנת כגון פלדנקרייז ועוד.
הם הפיצו כתבי עת ופרסמו ספרים בנושאים הנ"ל.
בשנת 1948 הקים המטפל האמריקאי הרברט שלטון, יחד עם מטפלים אחרים, את תנועת ההיגיינה הטבעית בארצות הברית: Natural Hygiene Movement.
התנועה דוגלת באורח חיים בריא המבוסס על מזון טבעי, אוויר ומים נקיים ופעילות גופנית.
הטיפול הטבעי בחולים נעשה בעיקר על ידי צום ושינוי תזונתי.
השיטה מבססת את יעילותה על מקרים המפורטים במס' ספרים שיצאו תחת ידי המטפלים בשיטה.
העקרונות העיקרים של השיטה הם:
חיידקים אינם גורמים מחלות אלא מפרקים ומעכלים רקמות פגועות ולכן כל חדירת חיידק ופגיעתו מקורן ברקמה שהייתה פגועה קודם לכן.
השיטה כן מזהה את החיידקים כמשחררי רעלים וכי הם כן מזיקים לגוף אך לא מתמקדת בהם כגורמים הראשונים למחלה.
השיטה מזהה כי אברי הגוף השונים, הכליות, הכבד, הריאות, העור, העיניים, האוזניים ומערכת העיכול הם, בין השאר, כלים רבי עוצמה לפינוי פסולת מהגוף וכי לגוף הכוח להפעיל אותם בצורה האופטימאלית ביותר כדי לשוב למצב מיטבי.
תכונת הריפוי העצמי של הגוף טבועה באדם מיום היוולדו, ומלווה אותו לכל ימי חייו.
היא מאפשרת לו להגן על עצמו מפני פגעים שונים, וגם לרפא את עצמו או לבצע תיקון.
תפקידו של המרפא הוא לעזור לגופו של החולה להחלים, על ידי הדרכה נכונה בתזונה ובאורח חיים בריא, כך שייווצרו התנאים האופטימאליים להחלמה, אבל אינו עושה פעולה שמבריאה (ולכן יותר מתאים הכינוי יועץ בריאותי וכדומה).
כנגד השיטה ישנה ביקורת חריפה אשר התעוררה עוד בהתחלת הקמת השיטה.
המבקרים טוענים כי מדובר בתעלול ואשליה ואפילו כי המטפלים בשיטה עלולים לגרום למוות וכי השיטה אינה בטוחה ולא מבוססת על מחקרים אמינים או סיפורי מקרה מספיקים כדי להוכיח את יעילותה.
"הצום עשוי להציל את חייך" - הרברט מ.
"חיי האדם - הפילוסופיה והחוקים של תורת הבריאות הטבעית" - הרברט מ.
"עקרונות הבריאות על פי חוקי הטבע" - הרברט מ.
"תזונה מושלמת" - הרברט מ.
"הרעלה עצמית (אוטוטוקסמיה)" - ג'ון ה.
"הבריאות שלך" - יצחק בן-אורי (2007) / יצא בהוצאה מחודשת תחת השם "הריפוי הטבעי הלכה למעשה"
"תזונת האדם ובריאותו" - יצחק בן-אורי (1989)
ההיכל האולימפי אליניקו הוא אולם כדורסל הממוקם באליניקו שבאתונה.
ההיכל יכול להכיל עד 15,000 איש במשחקי כדורסל ובמשחקי כדוריד 13,5000 האולם שימש למשחקי הכדורסל ומשחקי הכדוריד באולימפיאדת אתונה.
ההיכל האולימפי או אולימפיהאלה הוא אולם ספורט הממוקם ממוקם צמוד לאצטדיון האולימפי הממוקם בפארק האולימפי במינכן.
האולם נבנה ב-1967 עבור אולימפיאדת מינכן (1972).
האולם נפתח ב-1972 ואירח את משחקי ההתעמלות והכדוריד.
האולם אירח את משחקי בית הגמר לשנת 1989, וכן את גמר גביע אירופה לאלופות, במשחק הגמר הפסידה מכבי תל אביב לקבוצת יוגופלסטיקה ספליט.
האולם אירח חלק ממשחקי אליפות העולם בהוקי קרח 1993. ב-2001 אירח את אליפות סבב ה-WTA.
האולם גם אירח חלק ממשחקי הכדורסל באליפות אירופה בכדורסל 1993.
ההחלפה הוא סרט דרמה פסיכולוגית אמריקאי, שיצא בשנת 2008. בוים והופק על ידי קלינט איסטווד.
הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של כריסטין קולינס, שבנה נחטף בלוס אנג'לס בשנת 1928. משטרת לוס אנג'לס מצאה את הילד והשיבה אותו לקולינס, אך היא הבחינה כי זה לא בנה האמיתי.
לוס אנג'לס 1928, אם חד הורית בשם כריסטין קולינס (אנג'לינה ג'ולי) חוזרת לביתה ומגלה כי בנה, וולטר בן התשע, נעלם.
היא מתקשרת מיד למשטרה ומבקשת שיצאו לחפש אחריו, אך הפקודה המשטרתית אומרת כי יש לחפש נעדר רק לאחר 24 שעות מרגע היעלמותו.
משטרת לוס אנג'לס באותם ימים הייתה חשופה לביקורת ציבורית נוקבת, בהנהגתו של הכומר גוסטב בריגלב (ג'ון מלקוביץ'), שיצא נגד השחיתות המשטרתית בנאומיו בכנסייה וברדיו הציבורי.
מספר חודשים לאחר היעלמותו של וולטר, המשטרה טוענת כי מצאה אותו.
בכירי המשטרה מארגנים מפגש בין האם לבנה, ומזמינים את התקשורת לסקר את האירוע, כדי להסיט לעברם מעט אור חיובי לאחר כל הביקורות השליליות עליהם.
בתחנת הרכבת כריסטין פוגשת את וולטר, אך מיד מבחינה כי זהו לא בנה האמיתי.
קצין המשטרה, ג'יי ג'יי ג'ונס (ג'פרי דונובן), משתיק אותה ואומר לה כי זה הגיוני שוולטר השתנה בזמן היעדרותו ושתיקח אותו הביתה ל"תקופת ניסיון".
בביתה מבחינה כריסטין בשינויים פיזיים בין וולטר לילד הטוען כי הוא בנה: וולטר לא היה נימול, לעומת הילד שמצאה המשטרה, וכן וולטר היה גבוה מהילד ב-3 אינץ'.
כריסטין מציגה את ההבדלים בפני המשטרה, אך הם ממציאים טענות כדי להציג אותה כלא שפויה.
כריסטין לא מוותרת ולוקחת את הילד לרופא השיניים של וולטר, ולכיתה בה למד.
הן רופא השיניים והן מורתו של וולטר, מאשררים לה כי הילד איננו וולטר האמיתי.
כשקצין המשטרה ג'ונס מבין כי כריסטין עלולה להביך את המשטרה פעם נוספת, הוא שולח אותה בכפייה למוסד לחולי נפש.
כריסטין עוברת במוסד התעללויות פיזיות ומנטליות, אך מסרבת להכיר כי הילד שנמצא הוא בנה האמיתי.
כריסטין מבינה שברגע שמבחינת המשטרה "וולטר" נמצא, הם מפסיקים לחפש אחר בנה האמיתי.
הכומר גוסטב מגלה שכריסטין אושפזה במוסד, ומפעיל לחץ ציבורי כדי לשחררה.
במקביל, חוקר משטרה נוסע לעיירה ווינוויל לגרש נער קנדי בן 15 בשם סנפורד קלארק, חזרה לקנדה.
סנפורד מתעמת עמו, ובסוף מחליט לגלות לו מעשים שעשה.
הוא מגלה לחוקר כי גר עם דודו, גורדון סטיוארט נורת'קוט בווינוויל (ג'ייסון באטלר הרנר).
סנפורד ודודו נהגו לנסוע במכונית, ולחפש אחר ילדים שנשארו לבדם, לפתות אותם להיכנס לרכבם, ולחטוף אותם חזרה לווינוויל.
בעיירה הם הוחזקו בלול תרנגולות ונרצחו אחד אחרי השני בידי גורדון.
בניסיון להגן על חפותו ציין סנפורד כי דודו הכריח אותו לעזור לו, ואם לא, גורלו יהיה כגורל הילדים.
החוקר מציג לסנפורד תמונות של ילדים נעדרים שהמשטרה לא מצאה, והוא מאשר לו כי חלקם נחטפו על ידי דודו ועל ידו.
החוקר מחליט להציג לו תמונה של וולטר קולינס, וסנפורד מאשר כי הם חטפו אותו.
גורדון מובל לחקירה ומשפט, אך מסרב להודות אם רצח את וולטר קולינס או לא.
המשטרה מובכת עם צאת החקירה לתקשורת, ונחשפים מעשי השחיתויות שנעשו.
הילד שטען כי הוא וולטר מודה לבסוף כי המשטרה הניעה אותו לשקר כי הוא בנה של כריסטין, בתמורה לכך שיגיע ללוס אנג'לס ויפגוש את השחקן האהוב עליו, טום מיקס.
גורדון נידון לעונש מוות בתלייה, ונשאר בעמדתו לא לחשוף את אשר עלה בגורלו של וולטר קולינס.
לאחר כמה שנים, וימים ספורים לפני ההוצאה להורג, מחליט גורדון לשלוח לכרסטין מכתב, ולהזמינה לבית הסוהר בו שהה, שם מבטיח שיגלה לה מה קרה לוולטר.
כריסטין מגיעה לבית הסוהר ונפגשת עם גורדון, אך הוא משנה את דעתו ולא מגלה לה.
בשנת 1935, דוד קליי, אחד הנערים שנחטפו על ידי גורדון, נמצא בחיים והושב למשפחתו.
הוא סיפר כי הכיר את וולטר קולינס, וששניהם ברחו יחד עם ילד נוסף מלול התרנגולות, כשגורדון אחריהם.
השלושה התפצלו והוא אינו יודע מה קרה לוולטר בהמשך.
כריסטין לא הפסיקה לחפש אחר וולטר, והייתה נחושה שתמצא אותו.
וולטר או גופתו לא נמצאו מעולם.
אנג'לינה ג'ולי - כריסטין קולינס
ג'ון מלקוביץ' - הכומר גוסטב בריגלב
ג'פרי דונובן - ג'יי ג'יי ג'ונס (קצין המשטרה)
מייקל קלי - הבלש לסטר
קולם פיור - ג'יימס אי.
ג'ייסון באטלר הרנר - גורדון סטיוארט נורת'קוט, הרוצח של וולטר
אדי אלדרסון - סטנפורד ווסלי קלארק, אחיינו של גורדון
איימי ראיין - קרול דקסטר
דניס או'הר - ד"ר ג'ונתן סטיל
גטלין גריפית' - וולטר קולינס, בנה האמיתי של כריסטין
ברציחות אלו, מתו כארבעת אלפים אנשים, כולל משפחות חפות מפשע עם נשים וילדים, במה שקארייר עצמו כינה "האמבטיה הלאומית".
אנשי דת קתולים ומהגרים היו קורבנות לאלימות פרו-רפובליקנית זועמת וגירוש כפוי על ידי סאנס-קולוטים מאז כניסת הגזירה של 17 בנובמבר 1791 לתוקף.
זה היה חוק החשודים, שאושר על ידי האמנה הלאומית של הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-17 בספטמבר 1793 וסחף את האומה לפרנויה מהפכנית.
צו זה הגדיר מגוון רחב של התנהלויות כחשודות במונחים מעורפלים ביותר, ולא נתן לאנשים אמצעים להתגונן.
בנאנט, צפו בטרגדיות של מלחמת האזרחים בוונדה הקרובה אליהם.
קרבות, התכתשויות ופעולות משטרתיות הביאו לכליאתם של יותר מעשרת אלפים שבויי מלחמה בתחומי נאנט, והאכלתם הפכה לנטל עצום על תושבי העיר.
כדי לשלוט במצב, מנהיגי הוועידה הלאומית מינו את ז'אן-בפטיסט קארייר לאחראי על אספקת מזון לחיילים רפובליקנים בנאנט.
עד מהרה הוא הפך לאחראי על מתן הוראות לכלל האוכלוסייה המקומית, כמו גם על שמירת הסדר והעלאת החשדות למרידות מלכותיות.
החששות כי מחלות מידבקות, בעיקר טיפוס, יתפשטו מאסירים לאוכלוסייה הכללית, הגיעו לרמות של פאניקה בסתיו 1793. אבדות כבדות בחייהם של אסירים, שנצפו על ידי אנשי צבא, רופאים, אחיות ואפילו שופטים, זעזעו את מנהיגי האזרחים ודחפו אותם לנסות הכל כדי לעצור התפשטות נוספת של המחלה.
בסופו של דבר, הם בחרו לרוקן את הכלא במרכז העיר ולהציב את האסירים במחסן הקפה בנמל ועל כלי שיט בנמל.
ההטבעה הראשונה התרחשה בלילה של ה-16 בנובמבר 1793. הקורבנות היו 160 כמרים קתולים, שנעצרו באזור.
לאחר שהוחזקו בתחילה במנזר סנט-קלמנט הם הועברו בקיץ 1793 למיסיון הכרמליתי בנאנט שהוסב לכלא.
ב-5 ביולי הם נשלחו לצ'נטניי-סור-לואר, עיירה מערבית לנאנט, שם הם הוחזקו על הדוברת לה תרזה.
הקבוצה סבלה מהשמש ומטמפרטורות קיץ גבוהות.
בין 19 ביולי ל-6 באוגוסט, מרבית הכמרים הועברו לאחווה של הקפוצ'ינים הקטנים וההרמיטאז', שגם הם היו בתי כלא.
ב-25 באוקטובר הורתה הוועדה המהפכנית של נאנט להחזיר את הכמרים לרציפים ושיוחזקו בדוברת לה-גלואר.
בליל ההטבעה הועברו 90 אסירים מלה-גלואר אל הדוברה המותאמת להטבעה.
לאחר מכן הוצאה הדוברה לנהר בו הוצאו להורג הכמרים.
כמעט כולם טבעו כמתוכנן; עם זאת, שלושה כמרים חולצו על ידי מלחי ספינת המלחמה L'Imposant שהעניקה להם משקה אלכוהולי ושמיכות חמות.
קפטן לפלורי נצטווה למסור אותם לוועדה המהפכנית של נאנט.
לאחר שהוחזרו לכלא, נספו השלושה יחד עם קבוצת הכמרים השנייה, שהוטבעה למחרת בלילה.
רק כומר אחד, ששמו האב לנדו, שרד את ההריגות מכיוון שכשחיין מצטיין הוא הצליח להימלט, לקפוץ מהדוברה לתוך הלואר ולשחות למקום מבטחים.
תותחן ספינה בשם ווילי, ששירת על הסירה לה סמריטיין תיאר את המפגש של גנרל למברטי ופוקט שפיקחו על ההרג.
הוא תיאר גם את הצרחות הנואשות של הגברים הטובעים ואת השקט לאחר שמתו בלואר.
גיום למבריטי פיקח על ההטבעה ההמונית השנייה של הכמרים.
שומריו, בראשות מראט פוקולד, הפשיטו 58 אנשי דת שהועברו מאנג'רס.
הם הועברו על דוברה מאובזרת במיוחד.
אך הפעם הם נלקחו אל שפך נהר הלואר הרחק מנמל נאנט.
בערב ה-4 בדצמבר 1793, ז'אן-בפטיסט קארייר, חברי מפתח בוועד המהפכני של נאנט, פרנסואה-לואי פיליפ טרונולי ועמיתיו, ג'ולין מינה, רנארד ונציגים של האוכלוסייה של נאנט נפגשו.
בדיונים סוערים הם מינו את חבר המושבעים שידונו ב"עבריינים".
למחרת הציג חבר המושבעים יותר משלוש מאות שמות ברשימה, שהפכו לפקודות ביצוע.
כדי לבצע את פסקי הדין, דמיין קארייר מהלך רדיקלי שהוא כינה "גירוש אנכי": במקום לגרש עבריינים למושבת עונשין מרוחקת מעבר לים, הוא הציע להעביר את הנידונים בסירות שטוחות, ולהטביע אותם על ידי השלכה באמצע נהר הלואר בצ'נטניי, כפר סמוך.
ההוצאות להורג היו אמורות להתבצע בלילה, בסודיות, עם זאת היה חשש בקרב חברי הוועדה כי גוויות יתחילו לצוף אל פני השטח, לפעמים ימים לאחר מכן.
שתי קבוצות קיבלו את המשימה לנהל את ההוצאות להורג: גיום למבריטי ואנשיו, ו- מאראט בחברת משמרות המהפכה, הידועים כהוסארים אמריקאים בגלל נוכחותם ביניהם של עבדים שחורים לשעבר ומתנחלים מסנט-דומינגו.
ההטבעה השלישית, שכונתה הטבעות בופי, התרחשה בלילות 14 ו-15 בדצמבר 1793. פלוגת מאראט בראשות ז'אן ז'אק גולין ומישל מורו-גרנדמזון, הגיעה לכלא בופי, כשרובם שיכורים.
החיילים לא היו מסוגלים או לא רצו לפעול לפי רשימותיהם, הם פעלו באקראי, תפסו אסירים, הפשיטו אותם מבגדיהם ולקחו את כספם, לפני שקשרו אותם בזוגות לסלעים כבדים.
לאחר שהועמסו על סירה שטוחה, הפליגו השומרים עם 129 אסירים למרחק קצר מנאנט לטרנטמוולט, כפר דייגים הסמוך לאי שבירה, והטביעו אותם.
ההטבעה של 23 בדצמבר 1793 דווחה על ידי שלושה מקורות שונים, כאשר שני סיפורים לפחות אומתו ואושרו.
הפעם, פייר רובין, פוקט, וחבריהם הכריחו כשמונה מאות "אוהדי מלוכה" בני כל הגילאים והמינים לעלות לשתי סירות, שהפליגו עד צ'נטנאי ושם הטביעו אותן.
בין ההטבעות המשפילות ביותר היו מה שכונה "נישואים מתחת למים".
יש מחלוקת לגבי מה היווה "נישואין מתחת למים" או אם הם התרחשו כמתואר, אך דיווחים לא מאומתים מספרים על כומר ונזירה, שהופשטו עירומים ואז קשורים זה לזה לפני שהם הוטבעו.
הטבעה זו נקראה גם "טבילות רפובליקניות" או "נישואים רפובליקנים".
ההוצאות להורג הבאות, מ-29 בדצמבר 1793 ועד ל-18 בינואר 1794, היו ידועות בתור הטבעות גליות.
דו-תרנית הולנדית (galiots - ספינות סחר קטנות) שעגנה בנאנט כחלק מצי מצור, הועברה אל המזח ליד כלא מחסן הקפה.
לא ידוע אם הגליות ביצעו שתיים או שלוש "משלחות", אולם חייהם של מאתיים עד שלוש מאות קורבנות - גברים, נשים וילדים - אבדו בכל הפלגה.
לפחות סירה אחת הוטבעה במכוון בלואר כשהיא עמוסה בקורבנות.
מהתיעודים עולה כי ההטבעה האחרונה, שהשתמשה בספינות הולנדיות אלה, אורגנה על ידי קארייר עצמו, שרוקן לחלוטין את כלא מחסן הקפה מכל האסירים.
הוצאות להורג אלה בוצעו בלילות 29 ו-30 בינואר 1794 והיו מעורבים בהן כארבע מאות איש.
ההטבעה ההמונית האחרונה התרחשה ב־27 בפברואר 1794. הטבעה זו הוזמנה על ידי לוטננט גנרל לפבר וגרמה ל-41 הרוגים: אדם עיוור בן 78 וגבר אחר, 12 נשים, 12 בנות, ו-15 ילדים, כולל 10 שהיו רק בני 6 עד 10 ו-5 תינוקות.
ביצוע זה התרחש במפרץ בורז'נוף.
המספר המדויק של הקורבנות אינו ידוע.
לדברי רוג'ר דופוי, היו בין 7 ל-11 הוצאות להורג בהטבעה, עם 300 עד 400 קורבנות בכל פעם.
על פי דבריו של ז'אק הוסנייט, 1,800 עד 4,800 איש טבעו בהוראת קארייר, ואולי 2,000 אחרים טבעו בהוראת מהפכנים רפובליקנים אחרים בנאנט.
ז'אן-קלנט מרטין כתב כי בין 1,800 ל-4,000 איש מתו בהטבעה המונית.
בשנת 1879 דיווח אלפרד ללי כי טבעו 4,860 איש שאושרו על ידי איפוליט טן.
לדברי ריינלד סכר, 4,800 קורבנות הוצאו להורג בהטבעה במהלך סתיו 1793. לפי גאסטון מרטין, הוטבעו בערך 1800, לפי פוקט הוטבעו 9,000, לפי מלינט הוטבעו 3,500.
לדברי ההיסטוריון ריינלד סקר, מקרי רצח אלה הם מרכיב אחד במדיניות רצח עם שיטתית של תושבי הוונדה שתוכננה על ידי הוועדה המהפכנית לבטיחות הציבור, ואושרה בהצבעה בוועידה הלאומית בפריז ב־1 באוקטובר 1793.
למרות שהפשעים הנוראים ביותר, שביצע ז'אן-בפטיסט קארייר הם הטבעות ההמונים בנאנט, הוא גם היה אחראי להוצאות להורג על ידי ירי חוליות של 1,800 עד 2,600 קורבנות במחצבה בגיגאנט, ליד נאנט, ושיתף פעולה עם עבריין אחר ומעשים מדכאים שהוא הצדיק בחוק החשודים.
קארייר נקרא לפריז בתחילת 1794 כדי להשתתף במשפטו של רובספייר.
תחילה, התרמודיוריאנים לא פגעו בקארייר, אך חברי הוועד המהפכני של נאנט היפנו אליו עלבונות והאשמות.
בהתבסס על עדויות מכריעות הוא נעצר בפריז ב-3 בספטמבר 1794 והוגש נגדו כתב אישום ב-27 בנובמבר.
במשפטו הוא הצהיר בצורה מגושמת ונלעגת שהוא לא יודע דבר על מה שהואשם.
עם זאת, הוא הוקע מיד על ידי הקרובים לו ביותר והואשם בהטבעות, הוצאות להורג, טבח נשים וילדים, גנבות, מעשי חמדנות, כמו גם החמרת הסכסוך בנאנט.
הצבעה פה אחד קראה להוצאתו להורג של קארייר וראשו הונח על גיליוטינה ב-16 בדצמבר 1794.
ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים (בהונגרית: A zsidók egyetemes története) הוא חיבור שמתרגם, משלים ומעבד את חיבורו של ההיסטוריון צבי (היינריך) גרץ (Geschichte der Juden).
החיבור פורסם בשישה כרכים בין 1906 לבין 1908 ונערך על ידי מיקשה סאבולצ'י.
תרגום והוצאת היצירה היה אחד מהסיכומים המדעיים-חינוכיים רחבי ההיקף שפורסמו במהלך קיום האימפריה האוסטרו-הונגרית בנוסף לפרסומים נוספים בהונגריה כמו:
ששת הכרכים מעבדים את ההיסטוריה של היהדות בסדר כרונולוגי מימי האבות ועד אמצע שנות ה-1600. היצירה מאופיינת באופי ספרותי שמבקש להציג את היהדות בצבע ובאור חיובי, שלדעת המבקרים לעיתים פוגע באובייקטיביות.
בעת ובעונה אחת היצירה מאופיינת בידע היסטורי רב, בידע דתי ותרבותי.
לכל כרך התווסף אינדקס שמות בנוסף לתוכן העניינים.
קארוי שבשטין, (מקודם: שלוסברגר) עורך של החלקים עם התייחסות להונגריה
צוות המהדורה ההונגרית היו חכמים, רבנים, סופרים כלהלן:
הספר זמין כעת באופן אלקטרוני בפורמט PDF.
בשם דומה הופיע בהונגריה יצירתו של ארמין קצ'קמטי שהיה סיכום היסטורי קטן יותר בהיקף, רק שני הכרכים של ההיסטוריה של היהדות בשם: ההיסטוריה הכללית של היהודים כרכים I-II.
(פרסומים של החברה הספרותית ההונגרית היהודית 47–48) בודפשט, 1927.
תוכן עניינים של ששת הכרכים
כרך ראשון: מראשית היות ישראל לעם עד גלות בבל.
מ-1500 לפני הספירה עד 572 לפני הספירה.
כרך שני: מגלות בבל עד מותו של אגריפס הראשון מלך יהודה האחרון.
משנת 522 לפני הספירה עד 44 לפני הספירה.
כרך שלישי: מחורבן הבית השני עד תקופת הגאונים.
כרך רביעי: מהופעת האסלאם ועד הרמב"ם.
כרך חמישי: מאות שנים של רדיפות, הופעת הקבלה ועד גירוש ספרד.
כרך ששי: מגזרות-השמד על היהודים בספרד עד יסוד מרכז חדש ליהדות באמסטרדם 1675-1492.
ההטמאנות הקוזאקית (באוקראינית: Військо Запорозьке, Гетьманщина) הייתה ישות מדינית של קוזאקים, שבראשה עמד הטמאן.
הישות הוקמה במסגרת מרד חמלניצקי בשנת 1648 ובראשה עמד עד מותו בוגדן חמלניצקי.
ההטמאן האחרון היה קיריל רזומובסקי וכהונתו הסתיימה בשנת 1764. שטח המדינה כלל את השטח המרכזי של אוקראינה של כיום וגם שטחים שכיום נמצאים ברוסיה ובבלארוס.
הישות הוקמה על ידי בוגדן חמלניצקי בזמן מרד נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
בעקבות בקשת בוגדן חמלניצקי להסתפח לרוסיה הצארית החלה מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) שהסתיימה בהסכם אנדרוסובו.
בוגדן חמלניצקי רצה שלאחר מותו בנו יורי יהיה יורשו והוא התמנה להיטמאן עוד כאשר אביו היה בחיים.
בסתיו 1657 במקומו נבחר איוואן ויגובסקי.
לא כל המנהגים הצבאיים של המדינה קיבלו את השינוי והחל מאבק מזוין.
בשנת 1659 ויגודסקי סיים את הכהוה ויורי חמלניצקי התמנה מחדש.
בהתאם להסכם אנדרוסובו השטח חולק לאזורים בשליטה רוסית ולאזורים בשליטה פולנית ובכל אזור היה הטמאן משלו.
בשנת 1668 פטרו דורושנקו הצליח לאחד את כל החלקים לתקופה מסוימת.
בתיווך של יוסיף שומליאנסקי מיכל הראשון ניסה לשכנע את פורושנקו להחזיר את האזור לשליטה של האיחוד הפולני-ליטאי.
ניסיון זה לא הצליח וגרם למאבק מזוין פנימי בתוך ההטמאנות.
בסופו של דבר איוואן סמוילוביץ' ניצח את צבא פורושנקו ואילץ אותו להעביר את התפקיד אליו.
מנהיג בולט של ההטמאנות הקוזאקית היה איוואן מזפה שכיהן בתפקיד משנת 1687 ועד 1708. במהלך מלחמת הצפון הגדולה הוא הצטרף לכוחות של קארל השנים עשר.
בעקבות כך להתמאן מונה איוון סקורופאדסקי שסיים את הכהונה בשנת 1722. קיריל רזומובסקי מונה לתפקיד בשנת 1750. בשנת 1764 יקטרינה הגדולה ביטלה את תפקיד.
ההינדנבורג הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1975 המבוסס על אסון ספינת האוויר הינדנבורג בבסיס לייקהרסט בניו ג'רזי ב-6 במאי 1937, בבימויו של רוברט וייז, עם ג'ורג' סי.
התסריט מבוסס על ספרו של מייקל מוני מ-1972 בעל אותו השם, "ההינדנבורג".
הספר הוא מותחן המתאר את האסון על ספינת האוויר כמעשה חבלה.
למעשה עד היום לא הוכח שהאסון נגרם כתוצאה מחבלה.
בתחילת הסרט יש סרטון בשחור-לבן על התפתחות ספינות האוויר.
גם הסצנה האחרונה של האסון היא בשחור-לבן עם שימוש בסרט שצולם במקום האסון עם קולו המפורסם של שדרן הרדיו הרברט מוריסון.
הסרט זכה בפרס אוסקר להישגים מיוחדים על אפקטים חזותיים ואפקטי קול.
3 במאי 1937 נמל התעופה פרנקפורט, ספינת האוויר הינדנבורג עמד לצאת לנמל התעופה לייקהרסט בניו ג'רזי.
זאת גאוות גרמניה הנאצית ועל זנבה מצוירים צלבי קרס בולטים.
בשגרירות גרמניה בוושינגטון מתקבל מכתב ובו הודעה על חבלה מתוכננת בהינדנבורג עם הגעתה לארצות הברית.
יוזף גבלס (דייוויד מאורו) מקבל את האזהרה אך מסרב לבקשה לדחות את ההמראה.
בנוסף לבדיקות קפדניות של הנוסעים הוא ממנה את טייס הלופטוואפה קולונל פרנץ ריטר (ג'ורג' סי.
סקוט) לאחראי על הביטחון אליו מצורף איש האס אס מרטין פוגל (רוי טינס).
בולטת הרוזנת אורסולה (אן בנקרופט) שבעלה הטייס נהרג וביתה בפנמינדה הוחרם לטובת בניית בסיס טילים.
היא נוסעת לבקר את בתה שלומדת בבוסטון.
הקברניט הוא קפיטן פרוס (צ'ארלס דרנינג) והמהנדס הראשי הוא ארנסט להמן (ריצ'רד דיסרט).
גבלס לא מודע לכך שריטר שינה את דעתו על הנאצים לאחר שהשתתף בהפצצה על גרניקה בה נהרגו מאות אזרחים ולאחר שבנו שהיה חבר בהיטלר יוגנד נהרג בעת פעולה נגד בית כנסת.
ריטר החשדן מחרים עט של אלברט ברסלאו היהודי ומוצא בה יהלומים אותם מבקש ברסלאו למכור בארצות הברית כדי לממן את העברת אמו לארצות הברית.
חשודים נוספים הם המהמרים הקלפנים נפייר (רנה אוברז'ונואה) ופג'טה (ברג'ס מרדית'), איש העסקים הגרמני-אמריקאי אדוארד דאגלס (גיג יאנג) ועוד.
ריטר מגלה כי איש הצוות קרלס ברס (ויליאם את'רתון) עומד לבצע חבלה.
ברס מגלה כי הפך להיות אנטי נאצי וכעת לאחר שהגסטאפו עצר ועינה למוות את חברתו, הוא החליט לפוצץ את הספינה לאחר שהנוסעים יירדו ממנה.
גם פוגל עולה על מזימתו של ברס, לוכד אותו ומתחיל לענות אותו כדי שיגלה היכן הפצצה.
ריטר מגיע, חובט קשות בפוגל ומשחרר את ברס החבול.
ברס מגלה לו שהפצצה נמצא בתא מס' 4.
בינתיים מתעכבת הורדת הנוסעים בגלל מזג האוויר והפצצה מתפוצצת כשריטר מנסה לפרק אותה.
המימן נדלק מיד ותוך דקות נשרפת כל ספינת האוויר ונהרגים 13 נוסעים ו-22 אנשי צוות.
הרוזנת ניצלת ומתאחדת עם בתה.
סקוטקולונל פרנץ ריטראן בנקרופטאורסולהרוזנתויליאם את'רטוןקרל ברסאיש צוותרוי טינסמרטין פוגלסוכן גסטפוצ'ארלס דרנינגקפיטן פרוסמפקד ההינדנבורגרנה אוברז'ונואהנפיארקלפןברג'ס מרדית'פג'טהקלפןאלן אופנהיימראלברט ברסלאוקתרין הלמונדמילדרד ברסלאודייוויד מאורויוזף גבלסריצ'רד דיסרטארנסט להמןמפקח טיסהגיג יאנגאדוארד דגלאסאיש עסקים
ההיא שחוזרת הביתה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בכתיבה ובימוי של מיה דרייפוס, עם טלי שרון, אלון אבוטבול, לאורה ריבלין ואלי כהן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בחורה הנאלצת לשוב לבית הוריה ומתחילה ברומן סוער עם גבר נשוי ומבוגר.
טלי שרון זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר ושי פלג זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2013.
מיה דרייפוס הייתה מועמדת לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר וזכתה בפרס על סרט הביכורים הטוב ביותר באותו פסטיבל.
לאורה ריבלין זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וטלי שרון הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2013.
הסרט כולל מספר אזכורים ומחוות לסרטים שונים.
לדוגמה, שינוי התלבושת של מיכל במהלך הסרט הוא מחווה לדמותו של דיינה קארווי בסרט אשף התחפושות.
מיכל (טלי שרון) היא תסריטאית בת 33 שנמצאת במשבר יצירה ומפרידה מבן זוג ונאלצת לעבור לבית הוריה.
בדרך לשם כשהיא קצת שתוייה היא עוצרת פתאום ורכב פוגע בה מאחור.
נהג הרכב הפוגע הוא זאב (אלון אבוטבול) סמג"ד במילואים שחוזר לאחר שירות מילואים.
זאב מסיע אותה לבית הוריה, נעמי (לאורה ריבלין) ואלכס (אלי כהן).
הוא מספר להם שהוא כעת מנהל בית הספר התיכון בו למדה מיכל.
למחרת מבקרת מיכל בבית הספר, פוגשת בזאב ומספרת כי ברצונה לראיין תלמידים עבור תסריט שהיא כותבת.
בחצר היא נפגשת במזכירה דינה (הילה שיניצקי) ובתלמיד רומן (איבן מרצ'נקו) שמרבה להתחמק מהכיתה.
זאב מספר לה שהוא נשוי ויש לו שתי בנות והיא נמשכת אליו למרות שהוא מבוגר ממנה ב-17 שנים.
הם קובעים להיפגש בבית מלון ומיכל מגיעה אליו בלבוש מגרה "כמו זונה".
הם מתחילים להתגפף אבל מיכל מתנגדת וזאב כופה עליה את רצונו בכוח.
היא נמלטת משם וחוזרת שבורה לבית ההורים המתוסכלים ממנה.
היא מאוננת ויוצאת לשוטט ברחובות תל אביב עד שהיא נתקלת בחבורת תלמידים ובהם רומן ש"נדלק" עליה.
שני השתויים חוזרים בשקט לבית ההורים של מיכל ומתגפפים במיטה.
בבוקר רואים ההורים את מיכל ורומן מתנשקים.
אלכס לא יכול לשאת זאת ולאחר הסתלקותו של רומן הוא סוטר למיכל ומכנה אותה "זונה".
מיכל מגיעה לנשף הסיום בבית הספר, פוגשת שוב את זאב שרודף אחריה.
הם מתגפפים בשירותים אך מיכל דוחה אותו.
היא נשארת לבד וחושבת על עתידה הלא ברור.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותטלי שרוןמיכלאלון אבוטבולזאבלאורה ריבליןנעמיאלי כהןאלכסארתור מרצ'נקורומןתלמידאורי הוכמןמאירשכןהילה שיניצקידינהמזכירת בית ספרדידי לוקוב
ההילולה (או בשמו המלא: ההילולה: שנות ה-90 הסרט) הוא סרט קולנוע קומי ישראלי, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "שנות ה-90" המהווה ספין אוף של הסדרה "שנות ה-80".
שתי הסדרות שודרו ברשת 13. הסרט בוים על ידי אריאל בנבג'י ושלום אסייג, המככב בתפקיד הראשי כפרוספר אסייג ומשמש כתסריטאי נוסף לצד אור כהן.
התסריטאים הראשיים הם מני אסייג ודניאל אסייג, שגם משחק בסרט.
עוד מככבים בסרט אוולין הגואל, עפר שכטר, שרלין חזיזה, עדי אלון, שלומי קוריאט, לינור אברג'יל, צחי נוי, אריק משעלי, דניאל סוויסה, אוראל צברי וסיוון אטנר.
הסרט הוכרז בתחילת שנת 2023 וצולם בחודשים פברואר ומרץ באותה שנה על ידי איציק פורטל.
הסרט נערך על ידי רן רביב והולחן על ידי עופר שריקי.
הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג בשיתוף יואב גרוס הפקות ושלום אסייג הפקות, כאשר דרכן הפיקו בהתאמה את הפרויקט משה אדרי, לאון אדרי, יואב גרוס ושלום אסייג.
הסרט באורך מלא של כ-100 דקות, והוא יצא לבתי הקולנוע ב-13 ביולי 2023. הסרט זכה להצלחה בקופות, כשצפו בו כ-700 אלף צופים, והוא ממוקם במקום ה-15 ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים והופץ לו המשכון ב-12 ביוני 2025 בשם "ההילולה 2 – החתונה".
סבו המת של פרוספר אסייג, רבי אוחנונה, מתגלה אליו בחלום נבואי ואומר לו שאם לא ייסע יחד עם משפחתו ותושבי השכונה להילולת הבאבא סאלי בנתיבות, מישהו ילך לעולמו, עקב נדר שנדר בבית כנסת בו ביקש שתסתיים מלחמת המפרץ, שפרצה בשנת 1990. כשהם נוסעים באוטובוס למקום, הם בטעות מגיעים לעזה ונחטפים.
החטופים מנסים לברוח מהשבי ולהשתלט על החוטפים, כשלפתע מתחילה לידה לא צפויה של עביר, אשתו של אחד החוטפים.
ליליאן, אשתו של פרוספר, מיילדת את האישה, ולאחר מכן הם בורחים ומקיימים את ההילולה בנתיבות.
שלום אסייג – פרוספר אסייג
משחק גם את רבי אוחנונה, סבו המת של פרוספר.
אוולין הגואל – ליליאן אסייג, אשתו של פרוספר ואמם של אילנה, שלום ומני.
עפר שכטר – גידי (פריזר) בודנהיימר, בעלה של אילנה ואביהם של ליאור ושירן.