tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חנה אֶבֶנוֹר (17 בינואר 1919 – 24 באפריל 2003) נמנתה עם מקימי פרקליטות מחוז תל אביב ושותפה להקמת היסודות של התביעה הכללית במדינת ישראל.
הייתה חלק מקבוצת עורכות הדין הראשונות בישראל, השופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ונשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב בין השנים 1983-1989.
אבנור נולדה בשנת 1919 בוורשה, בת שנייה אחרי אחותה הבכורה עתליה, להורים נחום וסבינה רפאלקס.
אביה, נחום ניר-רפאלקס, היה עורך דין בפטרבורג, לימים ח"כ בתנועת השמאל של המפה הפוליטית ויו"ר הכנסת בשנת 1958. אמה עבדה כרופאת שיניים.
בשנת 1924, עלתה אבנור יחד עם משפחתה לארץ ישראל והם התגוררו ברחובות, בבית סבה וסבתה שנפטרו טרם עלייתם.
בשנת 1928 עברה אבנור להתגורר בקיבוץ בית אלפא בעקבות עבודתה של אמה בקופת החולים שבקיבוץ, בעוד שאביה עבד במשרד לעריכת דין אשר פתח בתל אביב.
לאחר שנה עברו השתיים להתגורר בתל אביב.
בשנת 1930, החלה אבנור את לימודיה ב"גימנסיה הרצליה".
כבר אז התעורר בה הרצון ללמוד עריכת דין והייתה מנסחת תביעות פליליות ופסקי דין מדומים.
בהיותה כבת 12, החלה ביוזמתה לעבוד כשליחה במשרד של אביה ומסרה את ההתכתבויות שלו לעורכי דין אחרים וללקוחותיו.
בטרם הכניסה את המכתבים למעטפות, הייתה קוראת אותם וכך למדה את נוסח הכתיבה המשפטית.
בד בבד, במסגרת עבודתה עם אביה הכירה את כל עורכי הדין בתל אביב בשמם ובכתובתם.
בשנת 1937 עברו אבנור והוריה להתגורר ברמת גן.
באותה תקופה התגייסה אבנור ל"הגנה" ובמהלך שירותה נשלחה לקורס מפקדות, שבסיומו התמנתה למפקדת כיתה של נערים בשלב הראשון לשירותם ב"הגנה".
בשנת 1939, החלה ללמוד בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בשנה הראשונה ללימודיה למדו בבית הספר ארבע בנות, במהלכה נשרו שלוש בנות ואבנור נותרה האישה היחידה במחזור.
באותה עת, היו בארץ ישראל רק כעשר עורכות דין יהודיות.
הודות לעידוד לו זכתה מאביה שטיפח בה את תחושת הערך העצמי והעצמאות, דבקה ברצונה ללמוד עריכת דין והייתה האישה היחידה בין תשעים ותשעה גברים שלמדו עמה.
את תקופת ההתמחות ביצעה אבנור במשרדו של אביה אשר העביר לה בהדרגה את ניהול המשרד.
רב הפניות אשר הגיעו למשרד נגעו בשותפויות, עסקים והחזרי חובות וחלק נכבד מעבודתה של אבנור היה בעניין קרקעות וטאבו.
בשנת 1945, סיימה את לימודיה, קיבלה את רישיון עריכת הדין ועבדה כעורכת דין פרטית במשרדו של אביה.
בשנת 1945, נישאה לבעלה הראשון פישל פינקלשטיין, שעבד באותה עת, בחברה המתמחה בבניית שדות תעופה.
אבנור ובן זוגה חיו יחדיו 33 שנים עד מותו ממחלת לב, בשנת 1978. לשניים נולדו שלוש בנות.
מספר שנים לאחר מות בעלה, נשאה בשנית ליהודה זילברברג, אשר שימש כיועץ משפטי במשרד התחבורה.
בשנת 1949, החלה אבנור לעבוד במשרד המשפטים, במחלקת ייעוץ וחקיקה.
החוק הראשון שנתבקשה לנסח היה "חוק גיל הנישואין", בעקבות גילן הצעיר של הבנות שחותנו באותה עת.
החוק השני שניסחה היה "חוק נישואים אזרחיים", בהמשך כתבה את התקנות ל"חוק חינוך חובה" ועוד'.
בשנת 1950, התקבלה אבנור לעבוד בפרקליטות.
בשנה הראשונה לעבודתה עסקה בהכנת כתבי אישום בתחום הפלילי.
התיק האזרחי הראשון בפרקליטות עמו הופיעה בבית המשפט נגע בתחום חוק הפקעת מקרקעין.
אבנור הייתה היחידה בפרקליטות שהתמצאה בנושאים אזרחיים מאחר שעסקה בתחילת דרכה בתביעות אזרחיות, בהיותה עורכת דין פרטית במשרדו של אביה.
התיק השני עמו הופיעה בבית משפט היה תיק ריגול בו שימשה כעוזרת תובע של פרקליט המחוז, מיכאל הרפזי.
היא התלוותה למשפט בשל שליטתה בשפה הערבית ותשומת לבה למילה שלא תורגמה כהלכה על – ידי המתורגמן, שינתה את פירוש הכתוב והביאה לניצחון הפרקליטות במשפט הריגול.
תחום העבודה הראשון בפרקליטות היה פיקוח על מחירים, לכן במסגרת עבודתה הופיעה אבנור בבתי משפט בנושא חוקי ההפקעות.
בשנת 1951, לאחר חזרתה מחופשת לידה של ביתה האמצעית, ריכזה את התיקים בתחום האזרחי בפרקליטות.
בשנת 1962, מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב אזרחי.
באותה עת הפרקליטות התחלקה לשלוש פרקליטויות: מחוז תל אביב, מחוז מרכז ופרקליטות מחוז תל - אביב אזרחי, שעליהם היו ממונים פרקליט המחוז וסגנו.
במקביל לתפקידה כפרקליטת מחוז תל אביב החלה להרצות בתחום האזרחי בבית הספר למשפט וכלכלה.
פעילותה האקדמית באוניברסיטה נמשכה כ-20 שנה.
בשנת 1964, מונתה לשופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, למרות ההתנגדות של לשכת עורכי הדין למינויה של אישה לשופטת.
לפניה נדחה מינויין של מינה שמיר ומרים בן-פורת לשופטות בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
במסגרת תפקידה, שימשה כראש ועדת השיחרורים.
בשנת 1976, מונתה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
במסגרת תפקידה, ישבה בהרכבים אשר דנו בתיקים פליליים ובצד האזרחי, עסקה בתיקונים מנהלתיים במטרה לייעל את עבודת בית המשפט: אבנור הבינה את העומס שהיה מוטל על שופטים ולכן הציעה ששופט אחד בלבד ישמע את "המרצות הפתיחה" במקום שלושה שופטים.
היא לקחה על עצמה את הטיפול ב"המרצות הפתיחה" ובמשך שנתיים הייתה השופטת היחידה שדנה בתיקים אלה, כך חסכה לבית המשפט עבודה של שני שופטים.
כמו כן, הציעה לטפל בתיקים אשר לא נשמעו מעל ארבע שנים וערכה בדיקה מהי הדרך הנכונה לטפל במאות התיקים האלה על מנת להגישם לשמיעה.
נושא נוסף בו עסקה היה ההכנה וההכשרה לשיפוט.
היא הציעה להקים מוסד להכשרת שופטים, בדומה לארצות אחרות, שילמדו בו מי שיבחרו להיות שופטים או מי שרוצים להיבחר לשיפוט.
בעקבות הצעתה הוקם בשנת 1984, "המכון להכשרת שופטים" בו הרצתה בנושאים אזרחיים לצד נושאים פליליים.
אבנור שימשה מספר חודשים כשופטת בבית המשפט העליון במינוי זמני עד מינויה לנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב, בשנת 1983. במסגרת תפקידה קבעה את ההרכבים בהם ישבו שופטים, באיזה סוג של תיקים ישב כל הרכב וכמה שופטים יידרשו לכל סוגי התיקים.
באותה עת לא היו דפוסי ניהול לנשיא בית המשפט ולכן אבנור עבדה קשה כדי להבנות שיטת עבודה.
היא הכניסה לקודקס האתי סעיף הנוגע לציטוט פסקאות: במקרה שעורך הדין מצטט פסיקה בצורה שגויה, שעלולה לגרום להטעיית המשפט, הדבר יחשב כעבירה אתית.
כמו כן היא עסקה, יחד עם לשכת עורכי הדין, בנושא בחינות הלשכה.
היא ביקשה מהלשכה להכין רשימת שאלות מסודרת, שתתמקד בחוק הדיוני בו התנסו המתמחים בתקופת התמחותם במשרדי עורכי הדין השונים ולא בחוק המהותי עליו נבחנו באוניברסיטאות.
נושא נוסף בו טיפלה היה לאפשר לשופטים להגיש תלונות נגד עורכי הדין בבית הדין המשמעתי.
אבנור אף דאגה להקמת פורום של נשיאי בתי המשפט המחוזיים, שבמסגרתו התקיים מפגש אחת לחודש עם נשיא בית המשפט העליון כדי לדון בעניינים מנהלתיים וטכניים.
אבנור פעלה רבות למציאת פתרונות בתחום קיצור הליכים והפחתת העומס על בתי המשפט.
בשנת 1988, הייתה שותפה להתנגדות נגד הרפורמה שהציע נשיא בית המשפט העליון דאז, השופט מאיר שמגר, לפיה כל התיקים יועברו לבית המשפט השלום ובית המשפט המחוזי יהפוך לבית המשפט לערעורים.
אבנור טענה שהצעה זו לא תפתור את העומס הדיוני.
כמו כן, חשבה שלא ניתן לדרוש בקיאות מבית משפט השלום בנושאים אזרחיים מסובכים אשר הובאו לפניו לדיון בתדירות נמוכה.
אבנור שבחנה את מערכת המשפט באנגלייה, דגלה בתחומי התמחות בעוד ששמגר הציע ברפורמה מצב הפוך.
הרפורמה נדחתה כאשר אבנור נחשבה כמנהיגת המרד באותה עת.
לאחר פרישתה לגמלאות, בשנת 1989, מונתה אבנור ליושבת ראש בית הדין להגבלים עסקיים.
לאחר כארבע שנים, עם סיום תפקידה, הצטרפה למשרד של חתנה וביתה, עורכי הדין ארנון ועירית גל, ועבדה כעורכת דין עצמאית העוסקת בעיקר בבוררויות וחוות דעת משפטיות.
כמו כן, כיהנה כיושב ראש ועדת פיקוח בבחירות למרכז הליכוד ושימשה כנשיאת בית הדין של מפלגת הליכוד.
היא השתתפה בכנסים של ארגוני נשים באירופה, כתבה כתבות לעיתונות בנושאים משפטיים וציבוריים, הרבתה לכתוב מאמרי תגובה בנושאים שעלו על סדר היום והתפנתה לכתיבת זיכרונותיה שהתפרסמו בשנת 2001, בספרה האוטוביוגרפי הנקרא "לבדי בדרך".
בשנת 1999, בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות, השיאה משואה בהר הרצל כשופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
באפריל 2003 נפטרה אבנור בהיותה בת 84, ונקברה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
בשנת 2014, הונצח שמה בתל אביב באמצעות קריאת כיכר על שמה: "כיכר חנה אבנור".
רצונה של אבנור לעסוק בשיפוט נבע מהתנגדותה להחלטות שיפוטיות אשר לדעתה נגדו את הבנתה לתורת המשפט.
לכן, כבר כשנתמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי השתמשה במעמדה למרוד בהחלטות משפטיות.
בתחום הפלילי, לטעמה הענישה בבתי המשפט הייתה רחמנית ולא מספקת וכדי לבסס עמדה זו היא בדקה פסקי דין של בית המשפט העליון ומצאה שבערעורים השונים, לא הוטלו כלל עונשי מאסר בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה.
כמו כן, חשבה שהיו שופטים שהייתה להם העדפה לאזרח היחיד על פני המדינה ולכן נהגו בו ברחמנות ולא בצדק משפטי.
אבנור התנגדה להסכמים שערכה התביעה עם נאשמים, על אף שהם חוסכים זמן עבודה והוצאות למערכת המשפט.
היא מתחה ביקורת על הקלה בעונשם של הנאשמים וחשבה שהדבר אינו הוגן.
דבר נוסף שרצתה לשנות היה העדפת הצדק על פני החוק.
באותם ימים, רווחה הדעה שהשופט קובע לפי מה שנראה בעיניו צודק.
אבנור השתייכה לאסכולה של החוק הבריטי שעיקרה פסיקה על פי החוק הכתוב ולכן, התנגדה לכך שזכויות אדם נקבעות לפי השופט שבפניו הוא נשפט והעדיפה את הפסיקה בהתאם לחוק הכתוב, הידוע והברור.
לטענתה, החוק הכתוב הוא היסוד שעליו מושתתת המדינה המודרנית ודרכו נשמרות זכויות האדם.
היא מתחה ביקורת על חוסר אחידות בעונשים: בתחום הפלילי מצאה מקרים בהם שני בני אדם, בעלי רקע פלילי זהה, שביצעו אותה עבירה, קיבלו עונש שונה מאחר שנשפטו על – ידי שופטים שונים.
אבנור הייתה מבקרת חריפה של בית המשפט העליון, שפיתח את תורת הפרשנות אשר הביאה להגדלת מספרם של המשפטים שאינם תואמים את מספר התקנים של השופטים.
הפתרון שלה לבעיית העומס על השופטים הוא הגדלת התקציב והוספת תקנים.
כמו כן, היא מתחה ביקורת על מעורבותו של בית המשפט העליון בפעילות שלטונית ומנהלית על סמך הלכת הסבירות.
אבנור טענה כי בית המשפט העליון אינו מוסמך לקבוע מהו צו מוסרי ציבורי שלטוני ולכן, ניתן לראות התערבות זו כנוגדת את עקרונות הדמוקרטיה.
הרפורמה שאבנור ייחלה לה הייתה מערכת משפט הבנויה מאגפים מקצועיים, המרכזים ידע בנושאים המסובכים והמתרכזים בבית משפט אזורי, להבדיל מבתי המשפט המקומיים.
רפורמה זו מתבססת על מערכות משפט מתוקנות בעולם (אנגליה, גרמניה) שמהן חשבה שיש לקחת דוגמה.
אבנור התחנכה בבית סוציאליסטי שדגל בשיווין זכויות, דבר שבא לידי ביטוי בעידודה ללמוד עריכת דין.
בספרה "לבדי בדרך" התוודתה כי ללא הביטחון שקיבלה מאביה שהיא "טובה" כמו הבנים, לא הייתה דבקה במקצוע עריכת דין שנחשב בזמנו ייעודי לגברים.
אבנור בקרה נשים שסיגלו "חוצפה גברית" כדי להצליח בחברה וכדי להשיג שוויון זכויות.
היא התנגדה לתפיסה המהותנית שראתה באישיות האישה אלמנטים של כניעות וחשבה שאלו נמצאים באופיו של כל אדם, גבר ואישה כאחד.
כמו כן, חשבה שקבלת מרות אינה תכונה מולדת כי אם תוצר של התפתחות החברה האנושית ותפקידיה המסורתיים.
לדעתה, חינוך לשוויון אינו דורש שינוי אופי אלא חינוך הדרגתי והכרה עצמית של נשים בשוויונן לגברים.
גישתה של אבנור הייתה שאין לקדם נשים משום שהן נשים או על סמך "אפליה מתקנת", אלא משום שהן ראויות לקידום.
היא סברה שכמוה גם חברותיה המשפטניות, שפעלו לאחר קום המדינה, דגלו באותה גישה של שוויון והתקדמו בתחום המשפט שנחשב בזמנו גברי, בשל כישוריהן ועבודתן.
אבנור טענה שנשים עבדו קשה יותר מעמיתיהן הגברים ולמרות עבודתן בבית וגידול ילדיהן, לא הרשו לעצמן לעבוד פחות שעות.
מאמצן ורצונן העז לפלס את דרכן ולהצליח בתפקידן המשפטי, אפשרו לנשים להתקבל לתפקידים משפטיים.
לטענתה, בשנות האלפיים לא קיימת אפליה בין נשים לגברים במקצוע המשפטי, מבחינת התפקידים ומספר המשפטניות בשל עבודתן של המשפטניות הראשונות בשירות הציבורי.
בהתייחסותה להגותה של סימון דה בובואר, בספרה "המין השני", בו היא ראתה בלידה כמקור האי שוויון של נשים, טענה אבנור כי ניתן ליצור תנאים חברתיים של שוויון בדרך שאינה מהפכנית ומבלי להימנע מללדת ילדים.
היא ראתה בה ובחברותיה המשפטניות דוגמה לנשים אשר הצליחו לגדל ילדים וכן להתקדם במקצוע בזכות ה"אקלים החברתי" שיצרו ובזכות האמונה בשוויונן לגברים.
אבנור דגלה בחשיבות עצמאותה של האישה בעבודתה ובתפקידיה השונים וחשבה שהגישה הנכונה ליצור שוויון במעמד האישה היא האמונה העצמית ביכולותיה.
(ת''א) 1003/64 רוט נ' קוצקי ואח' (14.5.1965ׂׂׂ) בערעור שנסב על צו מניעה שנועד למנוע מהמערער לנהל בית מלאכה, הפוגע במשיבים בשל רעש וריחות, אבנור דחתה את הערעור (בהרכב השופטים) ופסקה שיש לחייב את המערער בתשלום הוצאות המשיבים, לרבות שכר טרחה וזאת לאור העובדה כי הוא מנהל בית מלאכה ללא רישיון.
מעשה בלתי חוקי זה פוגע במשיבים.
מדינת ישראל נ' אמנון ז'קונט בפרשת "יצוא האבנים", בשנת 1974, דנה אבנור את אמנון ז'קונט למאסר של שלוש שנים, לאחר שהורשע בהוצאת תמריצים בסך 1.7 מיליון ל"י במרמה באמצעות יצוא כוזב של תכשיטים.
בר"ע (ת"א) 936/78 פוירשטיין מאיר נ' אניס בנימין (21.3.1978) בדיון אזרחי שנסב על בקשת התובע להפסקת הדיון בתובענה לפירוק שיתוף המקרקעין, פסקה אבנור על פירוק השיתוף במקרקעין המצויים בבעלות משותפת כהחלטת ביניים, שהדיון בה יסתיים רק עם המכר הנכס.
כל עוד הנכס טרם נמכר, רשאים הצדדים לפנות לביהמ"ש בבקשות שונות, ואף לשם קבלת הנחיות לגבי המשך תהליך המכירה.
תפ"ח 907/80 מדינת ישראל נ' טוביה אושרי (15.3.1981) בפרשת "הרצח הכפול", בו נרצחו עזר כהן ועמוס אוריון במפעל "בר-בקר", דנה אבנור (בהרכב שופטים) את טוביה אושרי למאסר עולם.
תפ"ח 77/86 מדינת ישראל נ' חווה יערי (25.1.1987) בפרשת רצח מלה מלבסקי, תיירת יהודייה מניו-יורק, דנה אבנור (בהרכב שופטים) את חווה יערי למאסר עולם.
ת"פ 614/86 מדינת ישראל נ' גיתית יזרעאלוב (23.3.1988) במשפט הרצח, דנה אבנור (בהרכב שופטים) את גיתית יזרעאלוב למאסר עולם לאחר שהורשעה ברצח בעלה.
האם רצויה חקיקה דווקנית בשטח הפלילי.
זכותו של מסיג גבול בחברת – סעד והשפעתה על עבירות הסחיטה.
כונסי נכסים: תקנה 264. הפרקליט.
קורבנות חבלה זדונית ברכב אינם זכאים לפיצויים (פסק דין עקרוני).
ביטוח בישראל: ירחון מקצועי אינפורמטיבי.
אילו נמצא אז האקדח, היינו מרשיעים את יורם...
אני לא רוצחת, אהבתי את פייגה.
ערכאות בישראל ובעולם: ריבוי ואיחוד.
בנק הוא לא רק ידיד.
סיפורו של כייס (מתוך יומני האישי).
כאשר ישבתי לדין פחדתי מהרגע שאצטרך לומר: מאסר עולם.
עורך הדין: ביטאון לשכת עורכי הדין בישראל.
תל אביב: הוצאת אגודת העיתונאים, (2000).
עורך הדין: ביטאון לשכת עורכי הדין.
חנה אבנור ויוסף סהר, נזיקים אזרחיים: החוק ותקדימיו: פקודת הנזיקים האזרחיים, 1944, בצירוף אוסף תמציות מפסקי דין אשר ניתנו לפיה, ח"מ: חמו"ל, 1955.
חנה אבנור, לבדי בדרך, תל - אביב: טליגרף בע"מ, 2001.
חנאן אבו חוסיין היא ציירת, פסלת ואשת חינוך ערבייה ישראלית.
חנאן אבו חוסיין נולדה בשנת 1972 באום אל-פחם.
במשפחתה, היא בת יחידה, אחרי ארבעה בנים, אחד מהם פרופסור לרפואת שיניים באתונה, השני בעל סוכנות ביטוח, השלישי עובד עירייה והרביעי עורך דין.
אביה, כיום גמלאי היה בעל סוכנות ביטוח ומנהל בית ספר.
חנאן אבו חוסיין מספרת שהתחילה לצייר כבר בגיל צעיר: "כבת יחידה ומפונקת תמיד קנו לי צבעים והייתי יושבת על המדרגות המובילות לגג ומציירת.
בתקופת התיכון כבר היה לי ברור שאני רוצה ללמוד אמנות.
הם אמרו, מוטב שתלמדי מקצוע כמו עבודה סוציאלית.
נרשמתי לאוניברסיטת חיפה ולא התקבלתי.
אז כולם הסכימו שבינתיים אלך למכללה האקדמית עמק יזרעאל".
את לימודיה האקדמיים החלה במכללה בעזרת מלגה.
לאחר סיום לימודיה, המליצו מוריה במכללה על המשך בלימודים בבצלאל שם למדה והשלימה תואר בוגר אוניברסיטה ומוסמך אוניברסיטה.
החל מ-1996 היא יוצרת ופועלת בשכונת עיסאוויה שבמזרח ירושלים.
בנוסף ליצירתה האמנותית חנאן היא גם אשת חינוך ועובדת במגזרים הערבי והיהודי במסגרות שונות, כגון בית הספר בעיסאוויה ואגף הנוער במוזיאון ישראל.
היא בעלת ניסיון עשיר בחינוך אמנותי לאוכלוסיות מוחלשות בפריפריה, ומשמשת כרכזת התוכנית "לגשר על הפער", תוכנית רב-שנתית משותפת ליהודים ולערבים במוזיאון ישראל
יש לה סטודיו בגלריה החדשה - סדנאות האמנים הנמצאת באצטדיון טדי.
חנאן מעידה שהושפעה מעבודותיהן של האמניות לואיז בורז'ואה, רבקה הול ורוזמרי טרוקל, שהיו פעילות מאוד בשנות ה-70 של המאה העשרים.
כן היא מדגישה את ההערכה הרבה שהיא חשה לאמנית האיטלקייה מהמאה השבע עשרה, ארטמיסיה ג'נטילסצ'י.
על שאיפותיה לעתיד היא אומרת: "אני מרגישה שבארץ עשיתי את שלי אבל בחו"ל עדיין לא וזה משהו שחסר לי.
בגלל שאין לי אוצר או גלריה שמייצגים אותי אני מרגישה קצת תקועה, אבל אני לא אמנית מסחרית.
בשנת 2019 זכתה בפרס לאמנית מצטיינת בישראל על שם בקי דקל.
חנאן אבו חוסיין, מגדירה את עצמה כאמנית, אישה ופמיניסטית.
הנושאים שבהם היא דנה הם מיניות וחופש מיני, נושאים מאוד טעונים בחברה הפלסטינית.
בעבודותיה היא חוקרת בעיקר דימויים הקשורים לדמות האישה.
יצירותיה עוסקות בביטוי הקול האישי-נשי, בדת ובקפיטליזם, בניצול מיני, באהבה וחירות אישית ושיויון בין המינים.
בתערוכתה "מתחת לבלטה" שהתקיימה בגלריה משרד בתל אביב, היא יצרה מיצב וידאו שבו מתוארים חייה כבת, כאחות, וכרעיה לעתיד, חיים אשר בהם לא רק שהיא כפופה למרותו של הגבר, אלא אף נקראת על שמו, וקיומה כאישיות נפרדת ועצמאית אינו מתאפשר.
במיצב השני, באותה תערוכה, היא תלתה אריחים ממלט שאותם יצקה אבו חוסיין.
האריחים כבדים מאוד, והם לוחצים על גופה ומסכנים את חייה, לא רק פיזית, אלא גם נפשית.
העומס והכובד הכרוכים בשְניוּת שבין היותה בת למשפחה ערבית מסורתית וחלק מעם כבוש, לבין רצונה להיות שותפה שוות זכויות וחובות בחברה, מכבידים עליה.
קשריה ההדוקים עם החברה הישראלית שבה היא מעורה גורמים לה, בכל פעם מחדש, לשוב אל מיצב הבלטות, ולהרגיש "מתחת לבלטה".
בנימוקי השופטים לפרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2014, נכתב: בלב עבודתה נמצאת האישה בחברה הערבית.
מה שהתחיל כנקודת מבט אישית וביוגרפית התרחב במהלך שנות עבודתה ליצירה הנוגעת בטווח רחב של היבטים תרבותיים וחברתיים.
העבודות של אבו חוסיין הן לעולם גם אישיות וגם פוליטיות; השימוש שהיא עושה בעבודותיה בחומרים שונים ובטכניקות מגוונות, שהן בדרך כלל עמלניות וידניות, מעצים את תחושת הכאב והדחיפות העולה מעבודותיה.
ברבות מיצירותיה, היא מגייסת את גופה ואת קולה שמופרדים בעבודותיה זה מזה, מהפער הנוצר ביניהם עולה מחאה עיקשת ומטרידה: התרסה גורפת נגד כל מעגלי הכפייה המופעלים כנגדה כאישה, כפלסטינית וכאדם.
במוזיאון חיפה לאמנות, יצרה חנאן אבו חוסיין מחווה לנוואל אל-סעדאווי, שכתביה ורעיונותיה השפיעו עליה עמוקות ואף חלחלו לעבודתה.
המיצב שלה בנוי מיציקות סכינים, והוא עוסק ברצח על רקע כבוד המשפחה ובמילת נשים - נושאים מרכזיים בכתיבתה ובפעילותה של אל-סעדאווי.
בתערוכה "שבר" היא הציגה מיצב של חזיות מכוסות בבטון ועתים מעוטרות בסכיני גילוח.
נשים נחנטו בחזיות במסגרת קודים נוקשים של מוסר וצניעות, האופי החומרי של הבטון בו עשתה חנאן אבו חוסיין שימוש, הקפיא את אוסף החזיות יחד בבלילה שאינה ניתנת להפרדה.
כך הפך הפריט האישי הייחודי, ל"המון" דומם ונטול זהות.
בתערוכה "כיסוי חד" שהתקיימה במכללת דוד ילין,
חנאן אבו חוסיין מחברת שמיכות נעימות, עם שיער גזוז וסכיני גילוח היוצרים תחושות של אי נעימות.
עבודתה שואבת את עיקר תכניה מן המתח בין הקטבים הללו.
בשימוש שלה בחפצים אלה, כחומרי יצירה, היא מצליחה לשלב בין המטען הסיפורי והרעיוני שלהם, לבין הוויזואליות שלהם, בדרך מקורית ומלאת חושניות.
1995 - 1992 - לימודי תעודה באמנות במכללת עמק-יזרעאל, עפולה
1999 - 1995 - B.F.A, המחלקה לאמנות, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1999 - 2000 - שנת התמחות במחלקה לאמנות, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2001 - 2000 - לימודי תעודה בניהול מוסדות תרבות ואמנות, אוניברסיטת תל אביב ומכללת י.ה.ב, תל אביב
2002 - בוגרת לימודי תעודת הוראה להכשרת מורים באמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2003 - 2001 - לימודי המשך במחלקה לעיצוב קרמי, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2012 - 2011 - סטודנטית ללימודי M.A., החוג לתולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2012 - לימודי תעודה, הנחיית קבוצות, אוניברסיטת תל אביב
2013 - M.A - תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
1999 - 2011 - מורה לאמנות בביה"ס יסודי אבו גוש, ובביה"ס היסודי לבנים עיסאוויה, ירושלים
2000 - מורה לאמנות בתוכנית קרן קרב, אסיסטנטית (עוזרת מרצה בבצלאל לאמנית דרורה דומני)
2011 - 1999 - אמנית-מדריכה, מורה לאמנות באגף הנוער, מוזיאון ישראל
2012 - רכזת חוג יהודי- ערבי, אגף אמנות וחינוך, מוזיאון ישראל.
2003 - "מתוחה", גלריה אנטאיה, ירושלים.
2006 - "דאווייר", גלריה לבונטין, תל אביב.
2006 - "מהעפר תבוא אלי", גלריה חליל – אלסקייני, רמאללה.
2007 - "סמת אלפראשאת – שתיקת הפרפרים", גלריה בית אחותי, תל אביב.
2007 - "כיסוי חד", מכללת דוד ילין, ירושלים.
2008 - "מתחת לבלטה" גלריה משרד, תל אביב.
2025 - "קסר חדוד/ גבולות שבורים, מוזיאון תל אביב לאמנות.
בנוסף הציגה חנאן אבו חוסיין בתערוכות קבוצתיות רבות.
2005 - פרס האמן הצעיר לשנת 2004, משרד החינוך והתרבות (קרן שרת) (האמנית הערבייה הראשונה שזכתה בפרס מטעם משרד החינוך לאמנית צעירה ב-2005).
2010 - פרס עידוד היצירה לשנת 2010, משרד התרבות והספורט.
2011 - פרס אמן מורה לשנת תשע"ב, משרד התרבות והספור.
2014 - פרס שרת התרבות והספורט בתחומי האמנות הפלסטית..
2019 - פרס בקי דקל מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
2023 - פרס רפפורט לאמנית בכירה.
חנה (ג'אנה) אדוני (נולדה ב-11 במאי 1937) היא חוקרת תקשורת, פרופסור אמריטה בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה ובאוניברסיטה העברית.
מכהנת גם כראש ועדת ההוראה ומשנה לדיקן לעניינים אקדמיים בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי.
אדוני, ילידת בלגרד, עלתה לישראל מיוגוסלביה ב-1948. ב-1955 התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל במשך שנתיים.
סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה וספרות אנגלית ב-1961 באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1972 סיימה תואר שני בסוציולוגיה.
סיימה תואר דוקטור בתקשורת בשנת 1976. שהתה בפוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
החל מ–1978 הרצתה וחקרה במסגרת המחלקה לתקשורת ועיתונאות ב"בית הספר לספרנות, ארכיונאות ומידע" באוניברסיטה העברית.
תפקידים נוספים שמילאה במחלקה זו היו מנהלת מכון סמארט לקומוניקציה, עורכת כתב העת לתקשורת "דברים אחדים", ובשנים 1998–2001 כיהנה כראש המחלקה לתקשורת ועיתונאות.
משנת 2000 היא מחזיקה בקתדרה על שם דני ארנולד מטעם האוניברסיטה העברית.
בין השנים 2005–2008 הייתה ראש המחלקה לתקשורת במכללת עמק יזרעאל.
תחומי המחקר בהם עוסקת אדוני הם תהליכי שינוי בדפוסי צריכה ושימוש במדיה בעידן הטכנולוגיות החדשות של תקשורת; קהל קוראי ספרים בישראל; מדיה ומיעוטים.
הייתה נשואה לגינקולוג פרופ' עמירם-עמי אדוני עד לפטירתו בספטמבר 2015, ולהם בן ובת, השופטת מיכל אגמון-גונן.
חנה אדוני, ענת פירסט, מחקר התקשורת והוראתה: דילמות מובנות ופתרונות משתנים, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2006.
חנה אדוני, הלל נוסק, קולות הקוראים: מעשה הקריאה בסביבת התקשורת הרב ערוצית, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2007.
יחיאל לימור, חנה אדוני, רפי מן, לקסיקון לתקשורת, תל אביב, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
חנה אהרוני, שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה במשחי הגב.
אהרוני שחתה בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 זכתה אהרוני במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:39.7 דקות, אחרי דורית זלץ מברית מכבים עתיד שקבעה שיא ישראלי חדש של 5:10.2 דקות וחברתה לקבוצה ליאורה קולמן (5:38.0 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1969 זכתה אהרוני בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.9 דקות, אחרי איבונה טוביס מהפועל חיפה (1:14.4 דקות) וחברתה לקבוצה נעמי לאופר (1:18.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:53.5 דקות, אחרי איבונה טוביס (2:43.7 דקות) ושלומית ניר (2:49.5 דקות)..
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1971 זכתה אהרוני במדליית זהב אישית, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.8 דקות, לפני נעמי לאופר (1:19.3 דקות) ושלומית ניר (1:20.4 דקות)
חנאר אנדרינואה קורטבארייה (; נולד ב-9 במאי 1964 בבילבאו) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
אנדרינואה שיחק לאורך רובה המוחלט של הקריירה בקבוצת אתלטיק בילבאו מעיר הולדתו, לאחר ששיחק בקבוצות הנוער והמילואים של המועדון.
הוא שימש כקפטן הקבוצה במשך עשור, ואף נכלל בסגל הקבוצה שזכתה בדאבל בעונת 1983/1984.
לזכותו של אנדרינואה 28 הופעות במדי נבחרת ספרד, בהן כבש שני שערים.
בין היתר, ייצג את הנבחרת בטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990.
אנדרינואה נולד בעיר בילבאו, והחל לשחק בקבוצה המקומית אתלטיק בילבאו כבר בגילאי הנוער.
בעונת , כשהיה בן 18, החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה את בליגה השלישית.
כבר בעונת הבכורה שלו ערך 36 הופעות, בהן כבש שער בודד, וסייע לקבוצה לעלות לליגת המשנה.
בכך, היה אנדרינואה לחלק מהקבוצה שזכתה באותה העונה בדאבל הספרדי.
לאחר עונה נוספת בה שיחק בעיקר במדי קבוצת המילואים, לצד הופעה בודדת בקבוצה הבוגרת, הושאל אנדרינואה לעונה אחת לריאל ואיאדוליד.
אנדרינואה לא החמיץ ולו דקת ליגה אחת לאורך העונה, כשפתח בכל 34 משחקי הליגה של קבוצתו ושיחק לכל אורכם.
בנוסף, כבש שני שערי ליגה באותה העונה, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום העשירי בטבלה.
בעונת 1986/1987 שב אנדרינואה לסגל בילבאו של המאמן חוסה אנחל איריבר, והפך לשחקן הרכב חשוב ומשמעותי.
בתום אותה, ועם עזיבתו של הקפטן אנדוני גויקוצ'יאה, זכה אנדרינואה בסרט הקפטן של הקבוצה, ועונה אחר כך סייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום הרביעי בטבלה.
אנדרינואה שימש כקפטן הקבוצה במשך עשור, וצבר למעלה מ-300 הופעות ליגה, וקרוב ל-400 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה.
כמו כן, כבש אנדרינואה בכל אחת מעונות אלו, למעט עונה אחת.
בשתי עונותיו האחרונות במועדון איבד את מקומו הקבוע בהרכב, ובתום עונת 1996/1997 פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
הקריירה הבינלאומית של אנדרינואה החלה כבר בגילאי הנוער.
בשנת 1986 זכה אנדרינואה עם ספרד הצעירה בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21, לאחר ניצחון בגמר הכפול בדו-קרב בעיטות עונשין על איטליה.
אנדרינואה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-18 בפברואר 1987, תחת המאמן מיגל מוניוס, בהפסד הביתי 4-2 ל במשחק ידידות.
אנדרינואה החליף את הקפטן חוסה אנטוניו קמאצ'ו בדקה השבעים, ובדקות שלו על הדשא שמרה הנבחרת על שער נקי.
כחודש וחצי אחר כך כבר עלה להופעה ראשונה במשחק רשמי, כשפתח בניצחון בחוץ של ספרד 3-2 על במסגרת מוקדמות יורו 1988.
אנדרינואה השתלב לסגל הנבחרת וזומן על ידי מוניוס לקראת יורו 1988 בגרמניה המערבית.
במסגרת משחקי ההכנה לטורניר, כבש אנדרינואה את שער הבכורה שלו בנבחרת, בשוויון 1-1 מול .
אנדרינואה פתח ושיחק לכל אורך שלושת משחקיה של ספרד בטורניר, אך כשל להעפיל עמה משלב הבתים.
ספרד השיגה ניצחון בודד ושני הפסדים, סיימה שלישית בטבלת הבית והודחה.
אנדרינואה היה לחלק משמעותי בנבחרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, תחת המאמן לואיס סוארס מירמונטס, עם שש הופעות ושער אחד.
הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת טורניר הגמר באיטליה.
כמו בטורניר היורו שנתיים קודם לכן, פתח אנדרינואה בכל משחקי שלב הבתים, בהם סיימה ספרד בראש הבית.
עם זאת, סיימה הנבחרת את דרכה בטורניר כבר בשלב שמינית הגמר מול .
אנדרינואה פתח בהרכב אך הוחלף בדקה ה-49, במצב של שוויון 0-0. בסיום, ניצחה יוגוסלביה 2-1 בתום הארכה, והדיחה את הספרדים מהמשך הטורניר.
ההפסד ליוגוסלביה היה למשחקו האחרון של אנדרינואה במדי ספרד.
בסך הכול לזכותו שני שערים ב-28 הופעות בנבחרת.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאתלטיק בילבאו ב'הליגה הספרדית השלישית361אתלטיק בילבאו ב'ליגת המשנה הספרדית354אתלטיק בילבאוליגת העל הספרדית10אתלטיק בילבאו ב'ליגת המשנה הספרדית334אתלטיק בילבאוליגת העל הספרדית10ריאל ואיאדולידליגת העל הספרדית342אתלטיק בילבאוליגת העל הספרדית36229234133029332138121126116281סך הכול בקריירה44226
חנא פרח כֻּפְר בִּרְעִם או חנא פואד פרח (נולד ב-1960) הוא אמן פלסטיני ישראלי, בנאי ואדריכל, החי ועובד בתל אביב-יפו.
חנא פרח נולד בכפר ג'ש בשנת 1960 למשפחה פלסטינית מעקורי הכפר בירעם.
רבות מיצירותיו, במדיום התצלום, ההדפס והפיסול, עוסקות בהיסטוריה של הכפר ובניסיונות לאכלוסו מחדש.
לצד עבודתו כאמן, הוא עסק גם בעיצוב ובתכנון ארכיטקטוני; בין השנים 1996–2008, הוא עבד על הפרויקט "כפר בירעים החדש", ועיצב את תערוכתה של בת זוגו, הילה לולו לין במוזיאון תל אביב לאמנות (2005).
את שם הכפר בירעם הוסיף פרח לחתימתו כשם משפחה שני, על מנת לקשור את זהותו עם כפר הולדתה של משפחתו שתושביו גורשו ממנו ב-1948. פרשת עקורי אקרית ובירעים נידונה רבות בממשלה, בבית-המשפט העליון ובכנסת, אך טרם הובאה למימוש ההבטחה שניתנה לתושבי המקום כי יוכלו לשוב לכפריהם.
כפי שכתבה סיגל ברקאי, הוספת השם מסמלת אצל פרח את "הזהות הבלתי ניתנת להפרדה בין מוצאו הגאוגרפי והפיזי למקום הימצאותו הנפשית".
בעבודותיו עוסק פרח ברעיון הביוגרפיה של המקום כנרטיב משובש, לא-תקין ותלוש, אשר שום מבט לאחור לא יכול להבנותו מחדש או לתקנו.
דוגמאות לכך ניתן לראות בסדרה "משובשים" (2003), בה יצר פרח פסיפס ביוגרפי של מרחבים גאוגרפיים שמוטבעים בהן שכחה, הרס וחורבן, ואשר נפרש בין כפר בירעם לעיר תל אביב-יפו, מקום מגוריו של פרח בהווה.
בעבודתו המשותפת עם האמנית דינה שהם, "בלוק" (2002), מופיעים שני האמנים בסרבלי עבודה כשהם נעמדים זה מול זה ובונים עם בלוקים אפורים, כל אחד סביב עצמו, כעין גדר או חומה ההולכת ומתגבהת סביבם; שתי החומות הופכות לשני בניינים הקוברים וכולאים בתוכם את האמנים.
פסקול הרקע של העבודה כולל שיחה בין שני האמנים המהרהרים בשאלה היהודית-ערבית והישראלית-פלסטינית כנרטיבים מקומיים, כך שהדיסוננס בין הקירות החוצצים הנראים בווידאו לבין השיחה הנינוחה הנשמעת ברקע מורגש ביתר שאת.
בעבודות התצלום המוקדמות של פרח ישנה נקודת מבט אופיינית: היא נמוכה, לרגלי המתבונן, מנסה להתחקות אחר המקום ממנו נלקחו חומר ומידע או לחשוף תוכן סמוי או חורג מן ההיגיון המוסכם.
בתצלומים מאוחרים יותר, נקודת המבט מתרחבת, היא חובקת מרחב חוץ או פנים, מבט אל אופק אופקי או אלכסוני, באופן השואב השראה מז'אנר הצילום הקטלוגי או המשטרתי.
בתערוכת היחיד שלו "חששות" (2014) הציג פרח תצלומים שצולמו באופן אקראי, תוך שהם מתעדים את חייו היומיומיים, את המאורעות והמראות מהסביבה החברתית והחומרית בה הוא חי, ובכך מהווים מעין ביוגרפיה ויזואלית אישית של האמן.
פרח הפגיש בתערוכה תצלומים מזמנים שונים ומסוגים שונים, יצר מעין הפעלה מחדש של העבודות דרך הצלבה בין שפות ושידוך בין תצלומים המוצבים זה לצד זה כתשבץ לא פתור.
על אף האסתטיקה המוקפדת שלו, עבודותיו של פרח חוצות קטגוריות ומערערות על הגבולות בין מדיה, עבודת גוף ומיצג, תיעוד מושגי וצילום.
מאפיין נוסף של עבודתו של פרח הוא הצלבה בין מה שנמצא במקרה לבין מה שמיוצר בכוונה תחילה.
כך למשל, בעבודה "המקלט 5-1" (2007) התבקש פרח לפנות מקלט בבניין ולהכשירו לשימוש יומיומי.
לאחר פינוי המקום ובזמן ניקויו התגלתה על אחד הקירות הכתובת 'פלסטין' שכתב, ככל הנראה, פועל פלסטיני ששהה במקום.
במסגרת העבודה טייח פרח את הקיר וצבע אותו בלבן כשבמקביל תיעד את תהליך העשייה על כל שלביו.
במסגרת הזמנת העבודה לתערוכה "באופן זמני" (2007) הוא התבקש לחזור ולחשוף את הכתובת שהייתה על הקיר.
העבודה מעלה שאלות כגון סוגיית כוח העבודה בישראל בכלל ובעיקר בתחום הבנייה, ואת העובדה שלא ניתן לנתק את הפוליטי מן המרחב הציבורי.
כפר בירעם הוא חוויית יסוד אצל פרח, אשר העיד כי "לא פעם אני מתחיל בצורה של קובייה פשוטה, המזכירה את בית סבי".
בעבודתו "מודל לתיקון" (2010) מקים פרח את כפר בירעם על חורבותיו באמצעות מודלים, תחריטים, פעולות שונות, עבודות וידאו וצילומים, היוצרים מרחב מדומיין שמתקיים בו–בזמן הן כשברי זיכרון וחלום, והן כהצעה מפורשת ומעשית לשיבה.
המהלך של פרח מצטרף לשורה ארוכה של פרויקטים קהילתיים, פרטיים, אמנותיים ומשפטיים, שיזמו ויוזמים אנשי כֻּפְר בִּרְעִם במטרה להיאבק במחיקת שרידיו של הכפר ולקדם את שיבתם אליו.
בעבודתו זו מנתח פרח את שרידיו של הכפר ההיסטורי ומציע תכנון לפיתוח עתידי של המקום, מה שמעיד על ממד אוטופי מסוים בעבודתו ובתפיסתו.
בשלב הראשון של העבודה, שלב המיפוי, מתבונן פרח בתצלומי אוויר בריטיים וישראליים שנעשו למטרות מודיעיניות וצבאיות ומחלץ מתוכם את התנועה של הכפר, כמו גם את המשכה האפשרי, מתוך הצהרה כי "אני רואה בתצלום חיים, אני רואה שם את החיים שהיו ואת החיים שיכולים להיות".
בהמשך, מתוך צילומי האוויר ועדויות שאסף, משחזר פרח את מבנה הכפר: גרעין מהודק של בתים הבנויים בצמוד אחד לשני, לרוב מסביב לחצר משותפת, כשחלקות אדמה בבעלות התושבים פזורות מסביב לכפר במרחקים שונים.
במודל שבנה פרח לפיתוח עתידי של הכפר הוא משחזר את תוואי הכפר ואת היחס בין המבנים לאדמות החקלאיות, וממקם את אזור המגורים העתידי סביב גרעין הכפר ההיסטורי כך ששרידי הכפר הישן מתקיימים בתוך וכחלק מהכפר החדש.
האדמות החקלאיות ומבני התעשייה מופיעים במודל במעגל השני והשלישי סביב המעגל הבנוי של הכפר.
לפי ההצעה, בגרעין הכפר יוקם המרכז הקהילתי והתרבותי של הכפר החדש.
למרות נסיבות המציאות המגבילות, ההצעה של פרח מסמנת אפשרות קונקרטית הן לבנייה של כפר והן להסדר פוליטי שבמסגרתו תתקיים שיבת פליטים למקומות מהם גורשו או למקומות אחרים שאליהם יבחרו לשוב.
1996-1988: תעודת הוראה, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו-חיפה ע"ש נרי בלומפילד
2001-1996: תואר ראשון, מדעים, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו-חיפה ע"ש נרי בלומפילד
2002-2001: תואר ראשון, אדריכלות, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו-חיפה ע"ש נרי בלומפילד.
2004: "בושה", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון
2005: "בושה", הגלריה העירונית של טמרה, טמרה
2006: "חמישה סיפורים", אוצרות משותפת עם האמן חא'לד חוראני, הגלריה לאמנות אום אל פחם, אום אל פחם
2009: "גברים בשמש", אוצרות משותפת עם טל בן צבי, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.
2010: "מודל לתיקון, חנא פרח - כפר בירעים", גלריה זוכרות, תל אביב יפו
2014: "חששות", המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
שפה זרה, אסד עזי ומאיר פיצ'חדזה; חנא פרח וח'אלד חוראני, 2006
לגלות מציאות אחרת, התכתבות- 13 אמנים ערבים בודקים את המציאות, המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים, 2008 (קטלוג)
The Jerusalem Show, אל- מאעמל מרכז לאמנות עכשווית, ירושלים, (קטלוג)
הזוכים 2007, פרסי משרד המדע, התרבות והספורט לאמנות ולעיצוב, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, (קטלוג)
באופן זמני, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון, 2007(קטלוג)
שיטוטים בחלל ההדפסי, סדנת ההדפס, ירושלים, (קטלוג)
לא תראו, הגלריה לאמנות אום אל פחם, אום אל פחם, (קטלוג)
לחם, מוזיאון ישראל, ירושלים, (קטלוג)
ביוגרפיות, שש תערוכות יחיד בהגר גלריה לאמנות, יפו (קטלוג)
מיני ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, (קטלוג)
זירת משחק, בית הגפן, המרכז הערבי- יהודי, חיפה,2005 (קטלוג)
אוטופיה, בית הגפן, המרכז הערבי- יהודי, חיפה,2004 (קטלוג)
חלל משרדי, רחוב הארבעה 16, תל אביב, 2003
אובייקט ישראלי- עניין של זמן, בית האמנים, ירושלים; מוזיאון המדע חיפה, (קטלוג)
שחור\ לבן, בית הגפן, המרכז הערבי- יהודי, חיפה, (קטלוג)
המצב, עכשיו, 40 סופרים ואמנים על מה שקורה, (ספר בהוצאת כנרת)
חמישה סיפורים, אוצרים: חנא פרח וח'אלד חוראני, אם אל-פחם : הגלריה לאמנות, 2006, (קטלוג)
גברים בשמש, אוצרים: טל בן צבי וחנא פרח, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה, 2009 (קטלוג)
2003: מענק, המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס
2007: מלגת שהייה, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים
2007: פרס לעידוד היצירה, משרד החינוך התרבות והספורט
2008: פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
חנה אלונים (נולדה ב-6 בנובמבר 1949) היא מומחית להפרעות התפתחותיות בספקטרום האוטיסטי, בריאות הנפש של התינוק, וטיפול משפחתי ובעלת דוקטורט בהתמחות בבריאות הנפש.
פיתחה וייסדה את "גישת מפנה", מנהלת את מרכז מפנה לטיפול, הדרכה ומחקר בתחום האוטיזם אצל תינוקות מאז 1987. הקימה ב-2001 את בית הספר להכשרת מטפלים בגישת מפנה בפקולטה לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בר-אילן.
פתחה את כלי הסינון לאיתור מקדם של אוטיזם בינקות (c) ESPASSI והקימה את היחידה הראשונה לאיתור מקדם בתינוקות בשנת 2007 במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי
את הדוקטורט בהתמחות בבריאות הנפש, קיבלה אלונים מאוניברסיטת רסקין קיימברידג' אנגליה, בעקבות מחקרים קודמים מחקריה עוסקים בזיהוי מוקדם של אוטיזם בתינוקות; הטיפול באוטיזם של תינוק בהקשר המשפחתי, וההשלכות על כלל בני המשפחה; וכן הפרעות אכילה אצל פעוטות הסובלים מאוטיזם.
פיתחה את גישת מפנה לאבחון וטיפול מוקדם באוטיזם, החל מגיל שלושה חודשים; ובשנת 1987 הקימה את מרכז מפנה.
משנת 2001 חברה בסגל תוכנית להכשרת מטפלים באוטיזם בינקות בגישת 'מפנה' בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 פיתחה בעקבות מחקרים את הכלי ©EPASSI לאיתור מוקדם שלתינוקות בסיכון לאוטיזם, והקימה את היחידה לאבחון אוטיזם בתינוקות במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי (איכילוב) בתל אביב.
אלונים חברה בוועדת ה-ICF לקלסיפיקציה של אוטיזם (2016), מטעם ארגון הבריאות העולמי (WHO) ובוועדת הלסינקי למחקר רפואי בבית החולים רבקה זיו בצפת.
אם לשניים, מתגוררת בראש פינה.
חנארו גרסיה לונה (בספרדית: Genaro García Luna; נולד ב-10 ביולי 1968 במקסיקו סיטי) הוא פקיד ממשלה מקסיקני.
הוא שימש כמזכיר לביטחון פנים בקבינט הפדרלי.
לאחר כהונתו בממשלת מקסיקו עובד חנארו כיועץ ואיש עסקים בהערכת סוציו-כלכלית, פוליטית ופיננסית במקסיקו ובאמריקה הלטינית.
הוא שותף בחברת GLAC המספקת אינדקס להערכת תנאי סיכון וביטחון.
מדד GLAC של החברה מתפרסם גם בעיתון El Heraldo De Mexico, ובמגזין El Financiero ומשמש את הקהילה העסקית כדי להעריך את תנאי הסיכון והביטחון במדינות וערים שונות במקסיקו.
גרסיה לונה נכלל ברשימת "10 המקסיקנים המושחתים ביותר" שפרסם פורבס בשנת 2013. הוא שבר שתיקה במכתב לסטיב פורבס כי הכללתו ברשימה התבססה על שקרים וכי הכתבה חסרת יושר עיתונאי.
הוא היה מעורב בעבודה עם אל צ'אפו שהיה האיש המבוקש בעולם.
הוא עזר לאל צ'אפו בתקווה להתמנות לנשיא.
עבר, הווה ועתיד המשטרה במקסיקו], שם פרש לראשונה את מושגי היסוד של המודל החדש של המשטרה במקסיקו, תוך שימת דגש על חשיבות משימות המודיעין, ו"המודל החדש לביטחון מקסיקו" ("El Nuevo Modelo de Seguridad para México") משנת 2011, המציין מהם השיקולים והחזון הממלכתי להתמודד עם עדיפות לאומית.
במשפט משנת 2018 של חואקין גוסמן לורה (מנהיג קרטל סמים המכונה אל צ'פו), נטען באחת העדויות כי גוסמן שיחד את גרסיה לונה עם מזוודות עמוסות בשטרות בסך 3 מיליון דולר במזומן בשתי הזדמנויות שונות.
הוא סיים את התואר השני בעסקים (MBA) מאוניברסיטת מיאמי במאי 2015. הוא בעל תואר ראשון B.Sc.
בהנדסת מכונות מהאוניברסיטה המטרופוליטית האוטונומית (UAM) וקורס דיפלומה בתכנון אסטרטגי בפקולטה לחשבונאות ומינהל של האוניברסיטה האוטונומית הלאומית במקסיקו (UNAM).
הוא מומחה לביטחון ומודיעין וידוע כי עבר הכשרה במדינות שונות.
בשנת 1989 החל גרסיה לונה את הקריירה שלו בסוכנות הביון המקסיקנית, המרכז לביטחון לאומי וחקירה, CISEN), שהיה אחראי על סיכול ריגול ומלחמה בטרור.
ב-1998, מונה למתאם כללי למודיעין של משטרת המניעה הפדרלית.
בשנת 2000, מונה למנהל תכנון מבצעים במשטרה המשפטית הפדרלית, תפקיד שהוא זכה בו במסגרת מכרז.
בשנת 2001 מונה כמייסד ומנכ"ל סוכנות החקירות הפדרלית (בממשלתו סוכנות זו קיבלה את פרס INNOVA 2005 על התרגול שלה "חקירת חטיפה בזמן אמת" ותעודת ISO 9001: 2000 עבור 33 מהנהלים שלה בתחומים שונים).
יתרה מזאת, אחד החוטפים לכאורה גורס כי עונה על ידי החוקרים הפדרליים.
הפרות אלה ורבות אחרות של הליך הוגן זיהמו את המקרה באופן בלתי ניתן להבחנה, ועד היום אי אפשר לדעת מה באמת קרה.
ב-1 בדצמבר 2006, גרסיה לונה מונה למזכיר ביטחון הפנים.
במסגרת תפקידו, הוא יזם את ארגונה מחדש, של המשטרה הפדרלית.
באפריל 2011, גרסיה לונה הפך לנשיא ועידה בינלאומית לאכיפת סמים (IDEC); שהפסגה העולמית שלה נערכה במקסיקו.
ב-9 באפריל 2015, חנארו גרסיה לונה היה מועמדת לבחירות כחבר מועצת המנהלים של SecureAlert, Inc., חברה שבסיסה ביוטה (ארצות הברית) הפעילה בעסקי ניטור העבריינים.
נשלטת על ידי חברת Sapinda Asia, Ltd.
ומר לארס ווינדהורסט, ובבעלות מועילה של 51.6% ממניותיה המצטיינות של החברה SecureAlert.
גרסיה לונה לא הצליח להסביר את עושרו האישי, הכולל בתי יוקרה ונדל"ן במקסיקו סיטי, דבר שלא נחשב בר השגה בשכרו של עובד מדינה מקסיקני.
עם זאת מצוין כי למשפחתו של גרסיה היו כמה נכסים באזור שייתכן ועברו אליו בירושה.
עם זאת, הסבר חלופי הוצע על ידי עד במשפט 2018 של אל צ'אפו גוסמן.
במהלך המשפט, בנו של בן זוגה לשעבר של אל צ'אפו איסמאאל זמבדה גרסיה העיד כי באסיה שוחד בסכום של כ-3 מיליון.
חַנְגָּ'אלִי (באדיגית: Къамэ או Сэ, בגאורגית: ხანჯალი, או קינז'ל (Кинжал) ברוסית) הוא פגיון, בעל להב דו־צדי, לרוב עם חריץ אחד שקוע בכל צד של הלהב.
הצורה של הנשק דומה לחרב הרומית העתיקה גלדיוס, לדירק הסקוטי ולחרב הפלדה היוונית העתיקה קסיפוס, והיא בשימוש כנשק משני בגאורגיה והקווקז מאז ימי קדם.
פגיונות כאלה ונְדָנֵיהֶם חרוטים בדרך כלל בעיצובי זהב או כסף, ולעיתים כוללים אבני חן משובצות.
בדרך כלל הנדן כולל הארכת נקודת כדור בקצה, והידית עשויה בדרך כלל מחומרים כמו עץ או שנהב.
אף על פי שחלק מהתלבושת המסורתית לגברים הגאורגים, הצ'רקסים והקוזאקים של קובאן , בין היתר, חגרו את הנשק הזה, יחד עם מעיל הפרווה הקווקזי - הבורקה .
הפגיון הצ'רקסי מכונה "אדיגה גקאמה".
המשוררים הרוסים אלכסנדר פושקין ומיכאיל לרמונטוב כתבו שירי הלל לנשק זה.
חנה אג'יאשוילי (נולדה ב-1972) היא מלחינה מוזיקה קלאסית, זוכת פרסי ראש הממשלה לקומפוזיטורים ופרס אקו"ם ומורה להלחנה ישראלית.
חנה אג'יאשוילי נולדה בטביליסי, שבגאורגיה ב-1972. בשנת 1996 עברה למוסקבה ועבדה בוועדת המלחינים הצעירים של איגוד המלחינים במוסקבה ובסטודיו למוזיקה חדישה שליד האקדמיה למוזיקה ע"ש צ'ייקובסקי בניהולו של טרנופולסקי.
יצירותיה בוצעו במסגרת הקונצרטים השנתיים של המלחינים הצעירים ובמסגרת המופעים של התחרויות הבין-לאומיות "סתיו במוסקבה" ו-"אלטרנטיבה", ובקונצרטים בגרמניה, אוסטריה וצרפת.
בשנים 2002–2004 עבדה כמורה לתורת המוזיקה וקומפוזיציה במשכן למוזיקה ולמחול באור יהודה, ומשנת 2005 היא מנהלת מוזיקה במשכן ומלמדת קומפוזיציה למלחינים צעירים.
ב-2006 במסגרת לימודים באוניברסיטה כתבה מוזיקה לסרט הישראלי "נס", שזכה פרסים בפולין, בלגיה וסין.
החל משנת 2018 חנה מרצה באוניברסיטת רייס שביוסטון, ארצות הברית, במסגרת תוכנית Visiting Artist of Israeli Institute.
יצירותיה שולבו ברפרטואר של אנסמבלים מובילים בישראל ומחוצה לה, למשל: "מוזיקה נובה", "אנסמבל המאה ה-21", "מיתר", "Continuum" (ניו יורק),"Studio for New Music" (מוסקבה), Triomisicals" (מדריד) ,"Momenta Quartet", ניו יורק, Mivos Quartet וכו'.
אג'יאשוילי משתתפת בקונצרטים ובפסטיבלים שונים בישראל ומחוצה לה כמו: חג המוזיקה הישראלית, פסטיבל CEME של אנסמבל מיתר, פסטיבל צליל מעודכן של אנסמבל ניקל, פסטיבל ISCM, פסטיבל ACL – פסטיבל של איגודי מלחינים אסיאתיים, פסטיבלים למוזיקה עכשווית בדרזדן, המבורג, מוסקבה, בוקרשט ועוד.
בשנת 2019 נבחרה לייצג את ישראל בפסטיבל World Music Days, בפסטיבל המוזיקה הקלאסית הגדול בעולם, עם יצירתה "blue".
יצירותיה בוצעו בפסטיבלים בינלאומיים ומכובדים כמו Music World Days במסגרת של ISCM.
פסטיבל (Asian Composers' League festival) ACL, פסטיבל "צליל מעודכן" של אנסמבל ניקל, פסטיבל בינלאומי ע"ש של פליציה בלומנטל, פסטיבל World Percussion Group - WPGועוד.
היצירותיה בוצעו בצרפת, גרמניה, אוסטריה, הולנד, אנגליה,ארצות הברית, ליוקסמבורג, ספרד,איטליה,סלובניה, רומניה,רוסיה וישראל וברפרטואר של אנסמבלים מובילים בארץ ובחו'ל כמו :אנסמבל "מיתר", תזמורת "קמראטה", תזמורת סימפונית ירושלים, "מוזיקה נובה", "אנסמבל המאה ה-21", ,Mivos Quartet (NYC)
אג'יאשוילי למדה פסנתר וקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ע"ש סרג'ישוילי בהדרכתו של המלחין ממיסשוילי.
במהלך הלימודים השתתפה בתחרויות ובפסטיבלים.
למדה קומפוזיציה במוסקבה אצל המלחין טרנופולסקי עד לשנת 2001.
בשנת 2007 סיימה דוקטורט בהלחנה באוניברסיטת בר-אילן, בהנחייתם של פרופ' גידעון לבינסון ופרופ 'בטי אוליברו.
פרס בפסטיבל בעיר טור, צרפת
2004 - זכתה בתחרות למלחינים ישראלים צעירים מטעם אנסמבל המאה ה–21 עם יצירה "Reflections" להרכב גדול.
2008 - זכתה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
2017 - זכתה בפרס אקו"ם עבור היצירה קונצרטנטית "Mere Air".
2019 - יצירתה נבחרה בפסטיבל היוקרתי למוזיקה עכשווית Music World Days במסגרת של ISCM.
2021 - היצירה "שלושה ציורים" זכתה במקום ראשון בתחרות בינלאומית Contempus, University of Macedonia
2021 - זכתה בפרס ראש הממשלה עבור האופרה "קערת קריסטל"
2025 - זכתה במקום ראשון בתחרות בינלאומית בליוקסמבורג Artistes en Herbe עבור יצירה למקהלה "בין מים למים" לפי מילים של דויד דרמון.
איגוד הקומפוזיטורים הישראלי (החל מ-2002)
מדור למוזיקה של מנהל התרבות של ישראל (החל מ-2010).
חֶנְגְשְׁווֵי (בסינית: 衡水; בפין-יין: Héngshuǐ; מילולית: "נהר אופקי") היא נציבות עירונית בדרום מחוז חביי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-4.2 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.14 מיליון בשני הרבעים.
הנציבות העירונית חנגשווי משתרעת על פני 8,833 בדרום מחוז חביי וגובלת בבירת המחוז שְׁה-גְ'יָאגְ'וָאנְג ממערב, בנציבויות העירוניות בָּאוֹדִינְג, ושִׂינְגְטָאי מצפון, ממזרח ומדרום-מערב בהתאמה ובמחוז שאנדונג מדרום-מזרח.
העיר שוכנת על קו שבין בייג'ינג להונג קונג, כ-250 ק"מ דרומית לבירה בייג'ינג.
על פי סקר שערכה "Global voices China" בפברואר 2013, שבע ערים בחביי, כולל חנגשווי, שה-ג'יאג'וואנג, הָאנְדָאן, באודינג, טָאנְגְשָׁאן, שינגטאי ו הן בין עשר הערים המזוהמות ביותר בסין.
הנציבות העירונית חנגשווי מחולקת לשני רבעים, שמונה נפות ונפה עירונית אחת:
ספייא נולד וגדל במשפחה ערבית-נוצרית בשכונת מוסררה בירושלים.
הוא התחיל לצלם בגיל שתים עשרה ובהיותו בן חמש עשרה התחיל למכור את תצלומיו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש כשוליה של הצלם אריק מטסון (Matson) ובשנת 1936 החל לעבוד כצלם עבור סוכנות הצילום של המושבה האמריקאית בירושלים (אוסף מטסון).
בשנות ה-40 עבד עבור שלטונות המנדט הבריטי.
בראשית שנות הארבעים הוא הוזמן לעבוד כצלם בסרט "בני" שהופק על ידי אולפן הקולנוע הראשון שנוסד בתלפיות בירושלים.
האולפן נוסד בהשקעה משולבת של יהודי ושני פלסטינים.
הוא הרבה לצלם את הסכסוך ואת המלחמה המתפתחת בין הפלסטינים, הירדנים והישראלים.
הוא צילם את תוצאות הטבח שערכו כוחות ישראלים בדיר יאסין ב-9 באפריל 1948 ותיעד את הלווייתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, שנהרג בקרב הקסטל ליד ירושלים.
בחודש מאי תעד את כניעת הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים לצבא הירדני ואת הקרב על גוש עציון ליוה מתוך הטנק של עבדאללה אל טל מפקד כוחות הלגיון.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פתח סטודיו ברחוב א-זהרה במזרח ירושלים.
בנוסף, צילם יצר סרטי קולנוע ויומני חדשות.
הוא ליווה משלחות ארכאולוגיות לים המלח, תיעד את ועידת יריחו בשנת 1950 בה הרחיב המלך עבדאללה את סמכויותיו אל שטחי הגדה המערבית.
הוא צילם את ביקור האפיפיור בירושלים בשנת 1964, ועקב אחר הריסת בתי פלסטינים ברובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ואת הצתת מסגד אל-אקצא בשנת 1969.
בשנת 1967 נפרץ ונבזז הסטודיו שלו בירושלים.
חלק מתמונותיו שרדו רק מפני שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת בינלאומיים: נשיונל ג'יאוגרפיק, רידרס דייג'סט, לונדון ניוז, סוכנות הידיעות אסושייטד פרס וארגונים נוספים שרכשו ממנו תמונות.
עיקר יצירתו של ספייא היה בתיעוד היסטורי של הסכסוך היהודי-ערבי, לצד תיעוד של חיי היומיום.
אחד מתצלומיו, נשים פלסטיניות מפגינות ליד השער החדש לעיר העתיקה מתגוננות בנעליהן נגד הצבא הבריטי שנשלח לפזרן, עורר בשנות השלושים מחאה בפרלמנט הבריטי והקמת ועדת חקירה מיוחדת לבדיקת האירוע.
"מרחב של מרחקים" מאי 1999 - עמי שטייניץ אמנות עכשווית
"הצלמים – ירושלים בעיני צלמיה 1950-1900" - מוזיאון מגדל דוד, אוצר: ד"ר שמעון לב
תאודוסיוס (חנא) מסבסטיה (נולד ב-1965) הוא הארכיבישוף של סבסטיה מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
הוא נקרא לעיתים קרובות גם בשם חנא עטאללה שמשמעותו "מתנת אלוהים" בערבית וביוונית.
תאודוסיוס הוסמך לתפקידו ב-24 בדצמבר 2005 בכנסיית הקבר.
הוא הערבי-ישראלי השני לכהן בתפקיד ארכיבישוף בהיסטוריה של הבישופות.
תאודוסיוס נולד בשם ניזאר חנא להורים מזרחיים אורתודוקסים בכפר ראמה שבבקעת בית כרם.
הארכיבישוף תאודוסיוס למד יוונית בירושלים, והמשיך את לימודיו ביוון, שם סיים תואר שני בתאולוגיה בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת סלוניקי בשנת 1991.
ב-1991 חזר ניזאר חנא לירושלים, שם הפך לנזיר בשם תאודוסיוס והוסמך לדיאקון.
באותה שנה הוא נבחר גם כחבר באחוות הקבר.
בשנת 1992 תאודוסיוס הוסמך לכומר בכנסיית הקבר וכמה ימים לאחר מכן הועלה לדרגת ארכימנדריט ומונה לאחראי על החלק הערבי של הכנסייה.
תאודוסיוס שימש כדובר ומנהל המחלקה הערבית של הכנסייה, לימד בבתי ספר מקומיים והרצה על נצרות במכללה הערבית למורים בחיפה.
בשנת 2006 הוענק לתאודוסיוס תואר דוקטור לשם כבוד לתאולוגיה מהמכון התאולוגי של סופיה בבולגריה על מסירותו לשירות בארץ הקודש.
בשנת 2001 מונה תאודוסיוס לדובר הרשמי של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים על ידי הפטריארך דיודורוס.
בשנת 2005 הוסמך תאודוסיוס לארכיבישוף של סבסטיה.
פעילות פוליטית ותגובת הרשויות הישראליות
תאודוסיוס התפרסם בזכות הפעילות הפוליטית המתוקשרת שלו, התנגדות לכיבוש, והשמת דגש על חשיבות הזהות הפלסטינית - עמדות שהפכו אותו לפופולרי בקרב ערבים.
תאודוסיוס נעצר ונחקר באוגוסט 2002 על ידי השלטונות הישראליים בחשד להסתה לפיגועי התאבדות נגד ישראל ודרכונו נשלל.
ב-2016 היה שותף להשקת קמפיין למימון בניית בתי מחבלים שנהרסו על ידי ממשלת ישראל.
ב-2019 האשים את ישראל בניסיון להרעיל אותו אך התברר שהיה ריסוס ליד חדרו שהוזמן על ידי הכנסייה עצמה.
במרץ 2003 תאודוסיוס שימש כחבר בוועדה המייעצת החוקתית שעבדה על הטיוטה השלישית של החוקה הפלסטינית.
בשנת 2004 זכה בפרס ירושלים של משרד התרבות הרשות הלאומית הפלסטינית.
בדצמבר 2009 עזר לחבר את המסמך "זמן פלסטין" של ארגון בעל אותו השם, שקורא לנוצרים בכלל ונוצרים פלסטיניים בפרט להילחם בכיבוש.
באוקטובר 2000, תאודוסיוס ייצג את הכנסייה היוונית אורתודוקסית של ירושלים כחלק ממשלחת פלסטינית שהוזמנה על ידי מועצת הכנסיות העולמית (WCC) להציג בפני ועדת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
בנאומו אמר כי הנוצרים הפלסטינים סובלים כי הם רוצים להישאר במולדתם פלסטין, והאשים את ישראל ב"טיהור אתני נגד הערבים, המוסלמים והנוצרים".
ב-10 באוקטובר 2001, תאודוסיוס השתתף יחד עם מנהיגים נוצרים ומוסלמים נוספים בצעדה מירושלים למחסום בית לחם כדי למחות על התקפות ישראל על אתרים דתיים.
ביולי 2002, שנתיים לתוך האינתיפאדה השנייה, האשים הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים אירנאיוס הראשון את תאודוסיוס בתמיכה בטרור הפלסטיני, לאחר שסירב לחתום על מסמך המגנה את הפעולות הפלסטיניות, והוא פיטר אותו מתפקידו כדובר.
הקהילה הערבית-אורתודוקסית הגיבה בפרסום הודעה דחופה הקוראת למשרד החוץ היווני להתערב, והדגישה שתאודוסיוס יישאר דובר הכנסייה עם או בלי הסכמה יוונית.
מנהיגים אורתודוקסיים ערביים דחקו בקהילות הנוצריות הערביות האורתודוקסיות בפלסטין ובירדן להחרים את הפטריארך היווני והקימו את "ועדת ההגנה של האב אטאללה חנה" על מנת לתמוך בו.
פעילות נגד מכירת קרקעות הכנסייה בירושלים
בשנת 2005, תאודוסיוס עזר בהדחתו של הפטריארך אירנאיוס בעקבות האשמות שקרקעות השייכות לכנסייה היוונית-אורתודוקסית נמכרו לארגונים ציוניים.
לאחר בחירתו של הפטריארך החדש תיאופילוס השלישי בשנת 2005, מונה תאודוסיוס לארכיבישוף של סבסטיה.
חנה אופק-גנדלר (נולדה ב-1969) היא שופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
בשנת 1987 סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון בליך ברמת גן.
בשנת 1994 סיימה תואר ראשון במשפטים, בשנת 2000 תואר שני ובשנת 2005 לימודי דוקטורט במשפטים, כולם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1994-1995 התמחתה בבית המשפט העליון ובשנת 1995 הוסמכה כעורכת דין.
בין 1995 ל-1998 עבדה כעוזרת משפטית בבית המשפט העליון, ולאחר מכן בשנים 1998–2016 עבדה כפרקליטה במחלקת בג"צים בפרקליטות המדינה.
בדצמבר 2016 מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
באוגוסט 2020 כתבה את פסק הדין אשר קבע כי החלטתו של נציב שירות המדינה שלא לאפשר לרופא שהורשע בהחזקת חומר פדופילי להתמנות לרופא הפיקוח על שירותי בריאות הילד בלשכת הבריאות במחוז הצפון, היא סבירה.
לפסק הדין שכתבה הצטרפה גם נשיאת בית הדין השופטת ורדה וירט לבנה והשופטת לאה גליקסמן.
ביולי 2023 פסקה אופק-גנדלר וקיבלה את ערעור עיריית פתח תקווה כנגד פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב אשר קבע שתשלם 492 אלף שקלים לרב ששימש כרב שכונת הדר גנים.
השופטת ביטלה את פסק הדין, וקבעה כי הרב לא היה רב שכונה שכן מינויו לא עלה בקנה אחד עם ההנחיות בנושא, והמשרד לא נתן אישור תקציבי להעסקתו.
חֶנְגְדוֹנְג (בסינית מפושטת: 衡东; בסינית מסורתית: 衡東; בפין-יין: Héngdōng; מילולית: "ממזרח ל") היא נפה השייכת לנציבות העירונית בדרום-מזרח מחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
הנפה משתרעת על פני 1,926 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בה 565,423 תושבים.
הנפה חנגדונג מחולקת לחמש עשרה עיירות, שישה פלכים ופארק תעשייה אחד:
חנאל ומכבית היא סדרת רשת פארודית.
הסדרה עוקבת אחרי זוג גרושים ציונים-דתיים, וחייהם המשותפים לאחר הפרידה.
הסדרה נוצרה, נכתבה וגולמה בידי שני הקומיקאים הישראלים אושרית סרוסי וחן רוטמן.
השניים נפגשו כסטודנטים ב, ומאז פועלים כשותפים ביצירת תוכן קומי המופץ ומשודר באינטרנט.
חנאל ומכבית היא סדרת הרשת הארוכה והמפורסמת ביותר של השניים.
עורך נוסף שהשתתף ביצירת הסדרה הוא משה יונה.
הסדרה עוסקת בזוג גרושים דתיים, בעלי השמות ההיתוליים 'חנאל' ו'מכבית'.
ברקע, שאינו מתואר בסרטוני סדרת הרשת, עומדים הגירושים של הזוג, שנעשו ביוזמת חנאל, לאחר שהפסיק להימשך אל מכבית ולא מצא טעם ועניין בנישואין.
לשניים נולדו שתי בנות תאומות, "אליפז ואמונה", אשר לא מופיעות כדמויות ממשיות בפרקים ולא מגולמות בידי שחקניות, אף על פי שהן דמויות מרכזיות ביותר.
את הרעיון הבסיסי לסדרה תיאר רוטמן כהברקה שהתגבשה אצלו במהלך תרגול לימודי שעבר כסטודנט במגמת טלוויזיה: "זה התחיל מתרגיל שהיה לי בלימודים, המורה ביקש ליצור דייט בין שתי דמויות, וכל תלמיד היה צריך להמציא דמות ולהציג אותה בדייט.
בחורה דתייה בחרה בי להיות בן זוגה בדייט.
נשארתי עם הדמות הזו והתאהבתי בה".
לאחר מכן, נכנסה סרוסי לדמותה של מכבית והשניים עמלו יחד על פיתוח הדמויות וכתיבת הטקסטים.
עוד לפני יצירת סדרת הרשת עצמה, יצר רוטמן בעצמו, כסרט גמר בלימודיו, סרטון הומוריסטי בשם "חנאל".
בסרטון זה מוצגים דמותו ומאפייניו הבסיסיים של חנאל, אשר חוזרים אחרי כן גם בסדרת הרשת המורחבת.
מלכתחילה, הסדרה נועדה להתפרסם בטלוויזיה תחת ערוץ 10. אך הערוץ נסגר בדיוק בעיתוי בו עמדו להתפרסם הפרקים הראשונים בסדרה.
רוטמן וסרוסי לא הצליחו לעניין אף רשת פרסום בחומר, ולכן צילמו את הסרטונים בצורה חובבנית והעלו אותם לערוץ היוטיוב שלהם.
הסדרה זכתה לצפיות מרובות ולשיתופים, ובהדרגה נעשו הסרטונים מושקעים יותר, והשתתפו בהם ידוענים וכוכבי רשת שונים, מה שתרם לפרסום הפרקים.
בסוף שנת 2023 פורסם כי יעלה מחזה המבוסס על דמויותיהם של חנאל ומכבית בשם "מכבית וחנאל" בתיאטרון בית ליסין.
המחזה מציג את עולמם של הזוג בצורה יותר מפותחת: שניהם עובדים באולפנה בה לומדות בנותיהם: חנאל כאב בית, ומכבית כמורה ויועצת.
חנאל מתחיל לצאת עם בת השירות באולפנה, ומכבית בתגובה מציבה בפניו אולטימטום, שיעזוב את הבחורה או את האולפנה.
במקביל, חברה לחדר המורים פותחת בפני מכבית אופציה לדייטים בדף הכרויות, מה שמטריף את דעתו של חנאל מהצד השני.
המחזה נכתב בידי סרוסי ורוטמן, ובוים בידי אודי גוטשלק.
הסדרה מכילה מרכיבי הומור החוזרים במרבית הסרטונים והמערכונים של סרוסי ורוטמן.
כגון: שימוש נרחב במושגים שגויים בכוונה (בעיקר מן העולם הדתי); יצירת דמויות עצבניות וקטנוניות, המתווכחות זו עם זו סביב אותם גורמי ויכוח; הצגת התוכן בצורה דלה מבחינת איכות הצילום והעריכה, על מנת ליצור אפקט ריאליסטי וכביכול מודע לעצמו של המצב הירוד של הדמויות.
דמויותיהם של חנאל ומכבית מאופיינות בכך שהן מתעצבנות בקלות, מתקוטטות שוב ושוב, ווכחניות וקטנוניות, וקנאות ליקר להם.
חנאל, העובד כחשמלאי במקצועו, מקנא למכבית על כך שלאחר גירושיהם היא נפגשת למטרות נישואין עם גברים שונים, ביניהם חבריו של חנאל עצמו.
בכך מתגלה הקטנוניות שלו וחוסר היכולת שלו להרפות מדברים שאינם בשליטתו.
הוא משתדל להקפיד במצוות, אך למעשה בגלל אופיו הקטנוני והמציק הוא פוגע בסובבים לו.