tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ולאד אורטנוב, עורך לשעבר של "Argo", אחד ממגזיני הלהט"ב הוותיקים ברוסיה, תיאר את הסרט התיעודי כ-"מסמך היסטורי אנושי גדול שיאמר הרבה לדורות הבאים".
ישנם כתבי עת חדישים לחברי קהילת הלהט"ב הרוסי בהם מגזין קוויר יחד עם כתבי עת ותיקים יותר, כגון Tema, מגזין הלהט"ב הרשמי הראשון במדינה.
Argo (מ'), עורכים, ולאד אורטנוב, קונסטנטין יבגנייב, 3 גיליונות (1994–הווה).
SOHO Revue 8 /94 (ספב' - סנקט פטרבורג), בתוספת רוסית כחלק ממגזין הלהט"ב הצ'כי.
Impul's (מ') עורכים, גריגורי וצקוי, ניקולאי סיבולובוב, (1992)
!Gay, Slaviane (סנב') עורכים, אולגה ז'וק, סרגיי שצ'רבקוב, גנאדי טריפונוב, 2 גיליונות, (1993, 1994).
Risk''' (מ') עורכים, דמיטרי קוזמין (אגור גורודצקי, ירוסלב מוגוטין), 2 גיליונות, (1995, 1996).
תרבות צ'ינצ'ורו (בספרדית: Cultura chinchorro) הייתה תרבות קדם-קרמית באמריקה הדרומית שנמשכה בין 9,000 ל-3,500 שנים לפני זמננו (7,000 עד 1,500 לפני הספירה).
האנשים שיצרו את תרבות צ'ינצ'ורו היו דייגים יושבי קבע שהתגוררו באזור החוף של האוקיינוס השקט של צפון צ'ילה ודרום פרו של ימינו.
הימצאות מים מתוקים באזור הצחיח בחוף הקלה על התיישבות אנושית באזור זה.
בני הצ'ינצ'ורו התפרסמו בשיטות החניטה והקבורה המורכבות שלהם, שכללו את המומיות המלאכותיות העתיקות ביותר בעולם, כולל מומיות של ילדים, שהוכנו בקפידה.
מלבד זאת ידוע עליהם מעט מאוד, מה שכנראה נובע גם מאורח חייהם הלא בולט ללא מבנים גדולים.
אזור תרבות הצ'ינצ'ורו החל להיות מושפע מהתרבויות של רמת האנדים בסביבות 4,000 לפני הספירה, מה שהוביל לאימוץ החקלאות.
הרבה יותר מאוחר, היה אזור זה תחת השפעת אימפריית טיוואנאקו.
בשנת 2021 נוספו חלק מהאתרים הארכאולוגיים של תרבות צ'ינצ'ורו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
תרבות צ'ינצ'ורו קרויה על שם חוף צ'ינצ'ורו (בספרדית: Playa Chinchorro) ליד אריקה שבצ'ילה, שם התגלו המומיות הראשונות.
התרבות התפשטה על פני אזורי החוף הצחיחים של מדבר אטקמה מאזור העיר בדרום פרו, ועד העיר אנטופגסטה בצפון צ'ילה.
אבל נראה שהגרעין התרבותי של הצ'ינצ'ורו הוא אזור אריקה-קמרונס, המשתרע בין עיירות החוף אריקה ו מדרום.
ישנם אתרים ארכאולוגיים רבים מסביב לאריקה, וסביב קלטה קמרונס.
בני הצ'ינצ'ורו היו דייגים מומחים.
הם פיתחו מכלול כלי דיג נרחב ומתוחכם.
לאנשים היו ציוד דיג יעיל, כמו קרסי דיג עשויים מקונכיות וקקטוסים ומשקולות אבן לרשתות מבדי רשת.
הם הפכו לאורגים מיומנים של סלים ומחצלות.
בעוד שרוב אתרי צ'ינצ'ורו ממוקמים על החוף, חלקם נמצאים גם בפנים הארץ וברמות הסמוכות.
תזונתם התבססה בעיקר על דגים, רכיכות ויונקים ימיים.
יש כמה ערימות פסולת גדולות שנחפרו.
ניתוח השיער ועצמות האדם מהמומיות מצביע על כך שכ-90 אחוז מהתזונה שלהם היו ממקורות מזון ימיים, כאשר 10 האחוזים הנותרים של מזונם מבעלי חיים וצמחים יבשתיים.
האתר המייצג של תרבות הצ'ינצ'ורו ממוקם באריקה בצ'ילה; הוא התגלה על ידי הארכאולוג הגרמני בתחילת המאה ה-20.
אתרים ארכאולוגיים מוקדמים רבים התגלו לאורך חוף זה.
בפרו, קבראדה טקוויי (Quebrada Tacahuay) וקבראדה חגואיי (Quebrada Jaguay) נחקרו על ידי ארכאולוגים.
דרומה יותר, יש גם את אתר הטבעת, והקבראדה לוס בורוס (Quebrada Los Burros).
אלו מתוארכים לרוב לתקופות הפליסטוקן המאוחרות וההולוקן המוקדם (כ-11,000–9000 לפני הספירה).
בפנים הארץ בצ'ילה, התגלו האתרים אצ'אס (Achas), ולאס קונצ'אס (Las Conchas).
קבראדה חגואיי הוא הצפוני מבין האתרים הללו, וגם העתיק ביותר, והוא מתוארך ל-11,000 לפני הספירה.
קבראדה טקוויי, דרומה יותר, צעיר יותר.
כמה חוקרים טוענים שתרבות צ'ינצ'ורו התפתחה מיישובים מוקדמים יותר אלה, אם כי הפרטים עדיין נחקרים.
האתר של אצ'אס הוא המקום שבו נמצאה המומיה הקדומה ביותר של צ'ינצ'ורו: "איש אצ'ה" (Hombre de Acha).
יש לציין בהקשר זה גם את האתר הידוע של מונטה ורדה, שנמצא גם הוא בסמוך לקו החוף של צ'ילה.
המומיות הטבעיות של בני הצ'ינצ'ורו מתוארכות להחל מ-9,000 שנים לפני זמננו, או 7,000 לפני הספירה.
המומיות המלאכותיות של הצ'ינצ'ורו עתיקות ב-2,000 שנה מהמומיות של המצרים הקדמונים.
התרבות נמשכה כמה אלפי שנים, התפתחה והסתגלה במהלך התקופה.
סופה של תרבות צ'ינצ'ורו נקבע בסביבות 3500 לפני הספירה.
ד"ר ברנרדו אריאסה (Bernardo Arriaza) הוא אנתרופולוג צ'יליאני שתרם רבות לידע אודות הצ'ינצ'ורו.
ב-1984 הוא פרסם מחקר בכתב העת Chungara, עבודתו הראשונה על תרבות הצ'ינצ'ורו.
מאוחר יותר, ב-1994, פרסם סיווג של מומיות צ'ינצ'ורו, טיפולוגיה שנמצאת בימינו בשימוש נרחב על ידי הקהילה המדעית והכללית.
ב-1995 הוא כתב מאמר חשוב למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק על מומיות צ'ינצ'ורו, שתורגם למספר שפות וסייע לפרסם את המומיות העתיקות ברמה בינלאומית.
ספרו "מעבר למוות: מומיות צ'ינצ'ורו של צ'ילה הקדומה" (Beyond Death: The Chinchorro Mummies of Ancient Chile) פורסם על ידי הוצאת מוסד הסמית'סוניאן בוושינגטון די.סי.
עבודה זו תורגמה מאוחר יותר לספרדית ופורסמה בצ'ילה על ידי אוניברסיטת צ'ילה.
התגלה כי החניטה לא הייתה תלויה בגיל ובמעמד החברתי של הנפטר, אם כי חברים לשעבר של אצולת הצ'ינצ'ורו עברו טיפול משוכלל ומורכב יותר.
ריכוזי ארסן גבוהים בסביבה הובילו לתמותת תינוקות גבוהה, ומשערים כי הייתה גורם להתפתחות חניטה כעיבוד חברתי ורגשי.
טכניקת החניטה השתנתה עם הזמן.
במיוחד, צבען של המומיות השתנה, משחור מנצנץ המיוצר על ידי מנגן לצבע אדום מאוחר יותר (בסביבות 2000 לפני הספירה) של המומיות.
לאחר המוות קולף בשר המתים והחלק החיצוני שלהם עוצב באמצעות מקלות וחימר.
לאחר מכן נחנטו המומיות באחד מהחומרים לעיל.
מסכות פנים אדומות ושחורות עם חורים אופייניים לפה, לאף ולעיניים נוצרו על ידי שימוש בפיגמנטים צבעוניים וככל הנראה עוצבו לפי פניו של המנוח.
לאחר מכן הונחו המתים על בדים עשויים קנים ונקברו בצורה שטחית באדמת המדבר.
מומיה של גבר בן תרבות צ'ינצ'ורו נושאת את הקעקוע המוקדם ביותר שנמצא ביבשת אמריקה, קו מקווקו דמוי שפם מעל שפתו העליונה; הקעקוע מתוארך ל-2300 לפני הספירה בקירוב.
שלב אסאפה של פיתוח תרבותי מקומי (4,000–2,500 לפני הספירה) היה תקופת מעבר בין סוף שלב צ'ינצ'ורו לתחילת שלב אלטו רמירס (Alto Ramírez).
התפתחויות אלו התרחשו בעמק אסאפה הסמוך לחוף.
בסביבות 4,000 לפני הספירה, ראו תושבי עמק אסאפה כמה שינויים תרבותיים שהביאו מהגרים מהאלטיפלנו.
השפעות אלו הביאו לאימוץ החקלאות סביב 3,000 שנים לפני זמננו, כמו גם הופעת כלי החרס.
הקבוצות המאוחרות הללו כבר לא חנטו את מתיהם.
השפעתן של תרבויות האנדים המוקדמות בצפון צ'ילה נחקרה על ידי כמה ארכאולוגים.
במיוחד ההשפעה מ, ותרבות הפוקרה המוקדמת מאזור אגם טיטיקקה עשויה להיות רלוונטית כאן.
במהלך שלב מעבר, ייתכן שתרבות הצ'ינצ'ורו התקיימה יחד עם מסורת האנדים שצצה לאורך החוף.
אתרי תרבות צ'ינצ'ורו הוצעו כמועמדים להוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1998, ונוספו לרשימה ב-27 ביולי 2021 במסגרת כנס ועדת המורשת העולמית בפוג'ואו שבסין.
אתר המורשת כולל שלושה אזורים במחוז אריקה ופרינאקוטה:
פאלדאו נורטה דל מורו דה אריקה (Faldeo Norte del Morro de Arica) – בשטח של 47.8 דונם ואזור חיץ של 2,345.2 דונם.
דסמבוקדורה דה קמרונס (Desembocadura de Camarones) – בשטח של 3,592.3 דונם ואזור חיץ של 4,377.9 דונם.
באתר התגלו מקומות יישוב, ערימות פסולת וקברים.
שני האתרים הראשונים בתחומי העיר אריקה, והאתר השלישי כ-100 קילומטרים דרומית לעיר.
תרבות עמק אופנו היא תרבות חקלאית ועירונית עתיקה ומורכבת שהתקיימה בעמק אופאנו בדרום אקוודור במשך כ-1000 שנה בין 500 לפני הספירה ועד 300 או 600 לספירה.
תרבות עמק אופאנו התפרסה על פני כאלף קילומטרים וכללה לפחות חמש ערים גדולות, מורכבות מבחינה הנדסית, מוקפות בכפרים רבים שרובם התקיימו באמצעות חקלאות.
הערים היו מחוברות במערכת דרכים סבוכה ומתקדמת.
התרבות הקדימה כל חברה מורכבת אחרת ידועה באמזונס בלמעלה מאלף שנה.
לאחר שקיעת תרבות זו, כיסו יערות הגשם באזור את הערים והדרכים ודבר קיומן לא נודע לחוקרים ולארכאולוג במשך שנים רבות.
העדות המוקדמת ביותר להתיישבות עתיקה באזור עמק אופאנו נמצאה בשנות ה-70 של המאה ה-20. במהלך שנות ה-90, סטפן רוסטיין , ארכאולוג מהמרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת, החל בחפירות באזור.
חקר האתרים הואץ לאחר שממשלת אקוודור מימנה סקר סריקות לידאר של עמק אופאנו ב-2015. הסקר סייע לחשוף כמות מבנים גדולה בהרבה ממה שנחשפה קודם לכן.
הצוות של רוסטיין פרסם את הממצאים שלהם מסקר הלידר ב-Science בינואר 2024.
האתרים הידועים מתפרסים על פני שטח של כ-300 קילומטרים רבועים בעמק נהר האופאנו.
הצוות של רוסטיין דיווח על גילוי של חמש עשרה יישובים, חמישה מהם תוארו כ"יישובים גדולים"; הם נתנו עדיפות מיוחדת לחפירת שני יישובים הידועים בשם קילאמופה (Kilamope) וסנגאי (Sangay).
אזור הליבה של קילאמופה מכסה שטח השווה בגודלו לרמת גיזה במצרים או לשדרה הראשית של טאוטיווקאן במקסיקו.
לתושבים לא היו אבנים לבניה, כך שהערים נבנו מלבני בוץ.
תבנית הבנייה האופיינית באתרים התרכזה סביב במות מלבניות שנבנו על ידי חפירה והשטחה של ראשי גבעות.
התגלו כ-6,000 פלטפורמות כאלו, שעליהן נבנו קבוצות של שלושה עד שישה מבנים.
ההערכה היא שהמבנים שימשו בעיקר למגורים, אם כי חלקם נחשבים כמבנים למטרות פולחן.
בבמות נמצאו אחים ובורות וכן קנקנים, אבנים לטחינת צמחים וזרעים שרופים.
מידות המבנים כ-20 מטר על 10 מטר וגובהם 2–3 מטר.
במתחם אחד בקילאמופה נמצאה פלטפורמה שגודלה 140 מטר על 40 מטר.
מערכת דרכים, שרוחבן כ-10 מטרים ואורכן עד 25 קילומטרים, חיברה בין היישובים של העמק.
סביב חלק מהיישובים נצפו תעלות ואמצעים לחסימות דרכים, מה שמצביע על כך שהם היו צריכים להתגונן מפני איומים.
הארכאולוג אנטואן דוריסון שעובד עם רוסטיין העריך את גודל האוכלוסייה באזור בכ-10,000 תושבים, והעריך כי ייתכן כי בתקופת השיא חיו בתרבות זו 15,000 ואף 30,000 תושבים, גודל דומה לזו של אוכלוסיית לונדון בתקופה הרומית.
האריכאולוג מייקל הקנברגר מאוניברסיטת קליפורניה העריך כי המחקר מעיד על אוכלוסייה צפופה מאוד וחברה מורכבת במיוחד.
השטחים העירוניים של אתרי עמק אופאנו נמצאו מוקפים בקרקע חקלאית, לרבות שדות וטרסות בגבעות, שגידלו יבולים כמו תירס, מניוק ובטטה.
אדמות חקלאיות אלו הוגדרו ברשת של תעלות ניקוז.
רוסטיין שיער שהר הגעש סנגאי הסמוך סיפק לאזור אדמה עשירה לעיבוד.
תרבות פרולטרית או פרולטקולט היה מוסד אמנותי סובייטי ניסיוני שקם יחד עם מהפכת אוקטובר 1917. ארגון זה, פדרציה של אגודות תרבות מקומיות ואמני אוונגרד, בלט בעיקר בתחום החזותי, הספרותי והדרמטי.
פרולטקולט שאף לשנות באופן קיצוני צורות אמנותיות קיימות על ידי יצירת אסתטיקה חדשה ומהפכנית של מעמד הפועלים, ששאבה את השראתה מבניית החברה התעשייתית המודרנית ברוסיה החקלאית הנחשלת.
"פרולטקולט" הוא הלחם בסיסים, שנוצר בברית המועצות, כדי לתאר מושג אידאולוגי-תרבותי.
מושג התרבות הפרולטרית נובע מהתאוריה הגורסת, שהתקיימה מהפכה של הפרולטריון – המהפכה הקומוניסטית.
למעשה המהפכות העממיות, דוגמת מהפכת פברואר 1917, לא הובילו לקומוניזם והמנהיגים הקומוניסטים לא באו מהפרולטריון, אלא מבין האינטלקטואלים.
הקומוניזם השתלט באמצעות תפיסות שלטון, לא מהפכות.
על פי התאוריה, אחרי המהפכה יגיעו השלבים הבאים:
ביטול התרבות הישנה והפקתה של תרבות חדשה, שתשרת את הפרולטריון ואת האיכרים, בכפיפות לאידאולוגיה קומוניסטית.
האומנות צריכה לשקף רק הישגי הפרולטריון והאיכרים, צורת הפעולה הסוציאליסטית, המראה המואר של הקומוניסט.
ניסיון החיים הפרולטרי והניסיון האומנותי הפרולטרי מנוגדים לניסיון החיים הבורגני והניסיון האומנותי הבורגני.
מהעבר לוקחים רק את הידע הטכני.
האומנים צריכים לרדת ממגדלי השן ולהיכנס למפעלים, בתי מלאכה, אתרי בניה וקוחוזים.
גם אנשי המדע אמורים לרדת ממגדלי השן ולייצור מידע שימושי בלבד, מועיל לחיים הפרולטריים או עניין תאורטי עבור תאוריית הקומוניזם המדעי.
בתחום האומנותי התרבות הפרולטרית הצמיחה את הריאליזם סוציאליסטי ובתחום המדע הובילה לעיוותים כמו הגנטיקה הפרולטרית של טרופים ליסנקו.
תרבות עַמְרֶה, הנקראת גם נקאדה I, הייתה תרבות ארכאולוגית של מצרים העליונה הפרהיסטורית.
תקופתה נמשכה בערך בין 4000 ל-3500 לפני הספירה.
התרבות העמרתית קרויה על שם האתר הארכאולוגי אל-עמרה , הממוקם כ-120 קילומטרים דרומית לבדרי במצרים העליונה.
אל-עמרה היה האתר הראשון שבו נמצאה קבוצת תרבות זו מבלי שהתערבבה עם תרבות גרזה המאוחרת יותר (נקאדה II).
עם זאת, תקופה זו שמורה טוב יותר באתר נגאדה (Nagada), ולכן היא מכונה גם תרבות נקאדה הראשונה.
התרבות ייצרה כלי חרס עם חלק עליון שחור, אך במהלך תקופה זו החלה לייצר במקביל כלי חרס לבנים, סוג שעוטר בקווים לבנים מקבילים קרובים שנחצו על ידי קבוצה נוספת של קווים לבנים מקבילים קרובים.
התרבות העמרתית נמצאת בין הערכים 30 ו-39 במערכת ההשתכבות והכרונולוגיה היחסית של פלינדרס פיטרי.
במהלך תקופה זו מתועד סחר חליפין בין סוחרי התרבות העמרתית במצרים העליונה לאוכלוסיות של מצרים התחתונה באמצעות חפצים שנחפרו.
כד אבן מהצפון נמצא באל-עמרה.
התרבות הבדרית הקדומה גילתה גם שניתן לחמם מלכיט לאגלי נחושת; העמרתיים עיצבו מתכת זו באמצעות סיתות.
אובסידיאן וכמות קטנה מאוד של זהב יובאו שניהם מנוביה במהלך תקופה זו.
סחר עם נווה המדבר הרבים היה גם כן סביר.
ארזים יובאו מגבל, שיש מפארוס וכן אמרי מנקסוס.
גם המצאות חדשות כמו מבני חומר, שתרבות גרזה מוכרת בהם, החלו להופיע בתקופה זו, ומעידים על המשכיות תרבותית.
עם זאת, הם לא הגיעו לשימוש הנרחב שבו הם היו ידועים בתקופות מאוחרות יותר.
בנוסף, נראה כי בתקופה זו נעשה שימוש בפלטות קוסמטיות סגלגלות ותריומורפיות.
עם זאת, הביצוע עדיין היה בסיסי מאוד ויצירת התבליטים שבגינם הם נודעו מאוחר יותר עדיין לא קיימת.
לכל כפר עמרתי היה אלוהות חיה; ענדו קמעות של בני אדם וחיות שונות כולל ציפורים ודגים.
אוכל, כלי נשק, פסלונים, עיטורים, מלכיט ומדי פעם כלבים נקברו יחד עם המנוח.
התרבות הבדרית השתמשה לראשונה באבן טין עבור הכנת פלטות קוסמטיות.
הפלטות הראשונות ששימשו בתקופה הבדרית ובנקאדה I היו בדרך כלל בצורה סגלגלה, מעוינת או מלבנית, ללא עיטור נוסף.
בתקופת נקאדה II הפלטה הזומורפית הייתה הנפוצה ביותר.
פסלונים רבים התגלו מתקופת "נקאדה I", שנחצבו על חטים של בעלי חיים.
לפסלונים יש בדרך כלל זקנים מחודדים, וקצת שיער.
הם עשויים לייצג אנשים לבושים בגלימות ארוכות.
גברים מזוקנים מופיעים גם בחפצים רבים אחרים לפני שושלת, כגון סכין גבל אל-ערק.
כיסוי הראש של "אדון החיות" בסגנון מסופוטמי על סכין גבל אל-ערק עשוי להיות דומה גם לכיסוי הראש בצורת טורוס הנראה ברבים מפסלוני הנקדה הראשון.
תרבות סמאינה, הנקראת גם נקאדה III היא השלב האחרון של תרבות נקאדה בפרהיסטוריה המצרית העתיקה, המתוארכת לערך משנת 3200 עד 3000 לפני הספירה.
זוהי התקופה שבה תהליך היווצרות המדינה , שהחל בתקופת נקאדה II, הפך לגלוי מאוד, כאשר מלכים בעלי שם עומדים בראש משטר רב עוצמה.
תקופת נקאדה השלישית מכונה לעיתים קרובות שושלת 0 או התקופה הקדם-שושלתית כדי לשקף את נוכחותם של מלכים בראש מדינות בעלות השפעה, אם כי, למעשה, המלכים המעורבים לא היו חלק משושלת.
בתקופה זו נרשמו שמות המלכים הללו בצורת סרכים על מגוון משטחים כולל חרס וקברים.
התקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה התאפיינה בתהליך מתמשך של איחוד מדיני, שהגיע לשיאו בהקמת מדינה אחת שהתחילה את התקופה השושלתית הקדומה.
יתר על כן, בתקופה זו תועדה השפה המצרית לראשונה בהירוגליפים.
יש גם עדויות ארכאולוגיות חזקות ליישובים מצריים בדרום כנען במהלך התקופה הקדם-שושלתית, הנחשבים כמושבות או מרכזי מסחר.
הקמת המדינה החלה בעידן זה ואולי אף קודם לכן.
ערים קטנות שונות קמו לאורך הנילוס.
מאות שנים של כיבוש צמצמו אז את מצרים העליונה לשלוש מדינות עיקריות: תיניס, נקאדה ונחן.
נקאדה הייתה הראשונה שנפלה באזור שבין תיניס לנחן.
לאחר מכן כבשה תיניס את מצרים התחתונה.
מערכת היחסים של נחן עם תיניס אינה ודאית, אך ייתכן ששתי המדינות הללו התמזגו בשלווה, כאשר משפחת המלוכה התינית שלטה בכל מצרים.
המלכים התינים נקברו באבידוס בבית הקברות שבאום אל-קעב .
אגיפטולוגים מוקדמים כמו פלינדרס פיטרי תמכו בתאוריית המירוץ לשושלת אשר שיערה שהמנהיגים והשליטים המצריים הראשונים היו בעצמם ממוצא מסופוטמי, אך דעה זו נזנחה בקרב חוקרים מודרניים.
רוב האגיפטולוגים רואים בנערמר גם המלך האחרון של תקופה זו וגם המלך הראשון של השושלת הראשונה.
ייתכן וקדמו לו על פני חלקים מסוימים של מצרים העליונה השליטים קרוקודיל , ירי-חור, קע , ואולי המלך עקרב השני, ששמו עשוי להתייחס לאלה סרקת, מגינה מוקדמת מיוחדת של אלוהויות אחרות, או נגזר ממנה.
נקאדה השלישית השתרעה בכל רחבי מצרים והתאפיינה במספר התחלות בולטות:
הנרטיבים הגרפיים הראשונים על פלטות.
המצאת ניווט מפרשיות (נגזרת מהמצאה הקודמת במפרץ הפרסי 2,000 שנים קודם לכן)
על פי משרד העתיקות של מצרים, בפברואר 2020 חשפו ארכאולוגים מצרים 83 קברים המתוארכים לשנת 3,000 לפני הספירה, הידועים בתור תקופת נקאדה השלישית.
בקבורה נחשפו גם כדי קרמיקה קטנים בצורות שונות ומספר קונכיות ים, כלי איפור, כדי אייליינר ותכשיטים.
פלטות דקורטיביות בולטות רבות מתוארכות לתקופת נקאדה השלישית, כמו לוח הציידים .
תרבות קרמה או ממלכת קרמה הייתה ציוויליזציה מוקדמת שמרכזה העיר קרמה, סודאן.
התרבות החלה לשגשג בסביבות 2500 לפנה"ס עד 1500 לפנה"ס בנוביה העתיקה.
תרבות קרמה התבססה בחלקה הדרומי של נוביה, או "נוביה העליונה" (בחלקים מצפון ומרכז סודן של ימינו), ומאוחר יותר הרחיבה את גבולותיה שלה צפונה אל נוביה התחתונה וגבול מצרים.
נראה כי המדינה הייתה אחת ממספר מדינות בעמק הנילוס במהלך תקופת הממלכה התיכונה של מצרים.
בשלב האחרון של ממלכת קרמה, שנמשך בערך בין 1700 ל-1500 לפני הספירה, היא קלטה את ממלכת סאי הסודנית והפכה לאימפריה גדולה ומאוכלסת המתחרה במצרים.
בסביבות 1500 לפני הספירה, היא נקלטה בממלכה החדשה של מצרים, אך המרידות במצרים נמשכו במשך מאות שנים.
עד המאה האחת עשרה לפני הספירה, הגיחה ממלכת כוש, שהייתה חזקה ממצרים, אולי מקרמה, והחזירה את עצמאותו של האזור ממצרים.
האתר העיקרי של קרמה המהווה את לב ממלכת קרמה כולל גם עיר נרחבת וגם בית קברות המורכב מתלי קבורה גדולים.
רמת השפע באתר הוכיחה את כוחה של ממלכת קרמה, במיוחד בתקופת הביניים השנייה כאשר הקרמנים איימו על גבולותיה הדרומיים של מצרים.
עד לאחרונה, הציוויליזציה של קרמה הייתה מוכרת רק מאתר העיירה ובתי הקברות של מרכז המטרופולין שלה ומאתרים קטנים יותר בקרמה, סודן.
עם זאת, עבודות סקר וחפירה אחרונות זיהו אתרים חדשים רבים מדרום לקרמה, רבים ממוקמים על ערוצי הנילוס, היבשים כיום, השוכנים ממזרח למסלול המודרני של הנהר.
דפוס זה של התיישבות מצביע על אוכלוסייה משמעותית ולראשונה מהווה הקשר פוליטי למטרופולין קרמה.
עבודת סקר לקראת סכר מרואה באשד הרביעי אישרה את נוכחותם של אתרי קרמה לפחות עד הנהר עד לאזור אבו חמד /אי מוגרט.
קרמה הייתה ככל הנראה ישות פוליטית נכבדת - הרישומים המצריים מדברים על האזורים החקלאיים העשירים והמאוכלסים שלה.
בניגוד למצרים, נראה כי קרמה הייתה ריכוזית מאוד.
היא שלטה באשד הראשון עד הרביעי, מה שאומר ששטחה היה נרחב כמו מצרים העתיקה.
קהילות רבות שהיו פזורות לצד שדות יבולים היוו את עיקר הממלכה, אך נראה שהיו גם מחוזות שבהם פסטורליה (עזים, כבשים ובקר) ועיבוד זהב היו תעשיות חשובות.
עיירות מסוימות בקרמה שימשו לריכוז מוצרים חקלאיים ולמסחר ישיר.
ניתוח גולגולותיהם של אלפי ראשי בקר שנקברו בקברי קרמה המלכותיים מצביעים על כך שלעיתים הובא מלאי למרחקים עצומים, ממחוזות רחוקים, ככל הנראה כסוג של הוקרה מקהילות כפריות על מותם של המלכים של קרמה.
זה מקביל לחשיבותו של הבקר כרכוש מלכותי בחלקים אחרים של אפריקה בזמנים מאוחרים יותר.
עדויות לחקלאות מיושבת באזור מתקופת טרום-קרמה, בסביבות 3500–2500 לפני הספירה, בעוד שמתכות נחושת החלו בקרמה מ-2200–2000 לפני הספירה בקירוב.
נראה כי רק המרכזים של קרמה והאי סאי הכילו אוכלוסיות עירוניות ענפות.
ייתכן שחפירות נוספות יחשפו מרכזים אזוריים נוספים.
בקרמה וסאי יש עדויות רבות לאליטות עשירות, ומעמד של נכבדים שעקבו אחר הסחר בסחורה שהגיעה מארצות רחוקות, ושפיקחו על משלוחים שנשלחו מבנייני מינהל.
ככל הנראה, קרמה מילאה תפקיד מתווך חשוב בסחר של פריטי יוקרה מפנים מרכז אפריקה ועד למצרים.
שורשי תרבות קרמה נטועים בתרבות הטרום-קרמה, ששגשגה בסביבות 3500 לפני הספירה.
עדויות אפיגרפיות של ממלכת מצרים הקדומה, כמו גם עדויות מאניבה , מצביעות על מגע עם נוביה הקדומה באותה תקופה (2700-2200 לפני הספירה), וכן על נוכחותם של שליטים אזוריים נוביים מוקדמים.
נראה שהם היו נאמנים בתחילה לשליטי מצרים.
האזכור האחרון בסודן לפרעה מממלכת מצרים הקדומה, נ-אוסר מהשושלת החמישית, ששלט בשנת 2400 לפני הספירה, נמצא בבוהן ובמדבר ממערב לתושכא; שום נוכחות מצרית לא התקיימה על ידי השושלת השישית שלאחר מכן.
לקבוצת גאש , תרבות נאוליתית ששגשגה משנת 3000 עד 1800 לפני הספירה באריתריאה של ימינו ובמזרח סודן, היו קשרים עם קרמה במהלך כל תקופת התפתחותה.
מרכיבים של תרבות קרמה נמצאו לאורך כל הרצף הסטרטיגרפי במאהל טגלינוס , האתר הראשי של קבוצת גאש.
במשך מאות שנים, אנשי הגאש נכללו במעגל המחלפים בין מצרים לאזורים הדרומיים של עמק הנילוס, ולכן מאהל טגלינוס הפך לשותף מסחרי חשוב של מדינת קרמה.
פעילות סחר זו תרמה בבירור לעלייתן של חברות מורכבות באזור.
עד שנת 2300 לפני הספירה, התרבות המוקדמת של קבוצה C הופיעה גם בנוביה התחתונה, ככל הנראה הגיעה מישורת מדונגולה (ליד קרמה).
נראה כי באלף השני לפני הספירה, הייתה קרמה מרכזה של ממלכה גדולה, כנראה הראשונה במזרח סודן, שהתחרתה במצרים.
תקופת קרמה התיכונה, שחפפה לממלכה התיכונה של מצרים, נמשכה מתקופת שלטונו של אמנמחת הראשון ועד סובחוטפ הרביעי (בערך 1990–1725 לפני הספירה).
זו גם התקופה שבה החלה מצרים בכיבוש נוביה התחתונה.
פרעה השושלת השתים עשרה של מצרים, סנוסרת הראשון, הקים מבצרים באיכור, קובאן, אניבה, בוהן וקור.
המבצר בקובאן הגן על פעולות כריית זהב לאורך ואדי אלאקי וואדי גבגאבה.
ההיסטוריה הארוכה של הפעילות הצבאית המצרית בנוביה התחתונה עשויה להצביע על כך שקרמה נתפסה כאיום על מצרים הפרעונית בזמנים שונים.
ביצורים מצריים עיקריים נבנו בעמק הנילוס האמצעי במהלך תקופת הממלכה התיכונה.
אלה נועדו לאבטח את גבול מצרים העליונה מפני פשיטות מקרמה, ויותר מסביר להניח, להגן על נתיבי הסחר היקרים בין שני האזורים.
הן בתקופת הממלכה התיכונה והן בתקופת הממלכה החדשה, המשאבים שהיו בידי קרמה - זהב, בקר, מוצרי חלב, הובנה, קטורת, שנהב וכו' - היו מבוקשים מאוד על ידי מצרים.
עם זאת, השליטה המצרית נחלשה במהלך השושלת השלוש עשרה ותקופת הביניים השנייה.
זו הפכה לתקופת ההתפתחות הגדולה ביותר של קרמה וההיקף הגדול ביותר שלה.
קברים מלכותיים אדירים נבנו בנקרופוליס של העיר, וכללו מספר רב של קורבנות אדם וקבורה משנית.
שני תלי קבורה גדולים כוללים קונוסי קוורציט לבנים.
עימותים כושיים התרחשו גם עם מצרים בנוביה התחתונה.
בשיאה, יצרה קרמה שותפות עם החיקסוס וניסתה לרסק את מצרים.
כתובת בקברו של המושל המצרי הקדום סובקנאקת השני בנחב מדווחת כי קרמה פלשה עמוק אל תוך מצרים בין השנים 1575 ל-1550 לפני הספירה.
מאמינים כי הייתה זו אחת התבוסות המשפילות ביותר של מצרים, אשר מאוחר יותר מחקו אותה הפרעונים מהרשומות ההיסטוריות הרשמיות.
פסלים ומונומנטים מלכותיים רבים נבזזו ממצרים ונלקחו לקרמה, ככל הנראה כמחווה לניצחון של שליט קרמה.
בתקופה זו הוביל תחותמס הראשון מסעות צבאיים דרומה לג'בל ברקל, שהביאו בסופו של דבר לנפילת נוביה תחת שלטון מצרים, ולהקמת גבול דרומי בקניסה קורגוס , דרומית לאשד הרביעי.
תרבות קרמה הפכה יותר ויותר 'מצרית', אך המרידות שלה במצרים נמשכו עוד 220 שנה (עד בערך 1300 לפני הספירה).
במהלך תקופת הממלכה החדשה, הפכה קרמה למחוז מפתח של האימפריה המצרית - כלכלית, פוליטית ורוחנית.
ואכן, טקסים פרעוניים גדולים נערכו בג'בל ברקל ליד נאפטה, במקדש גדול לאמון.
הממלכה החדשה של מצרים שמרה על השליטה בנוביה התחתונה והתיכונה, עם משנה לשליט כוש , או 'בן שליט כוש'.
יישובים מצריים הוקמו באי סאי, סדיינגה, סולב, מירגיסה וססיבי.
קובן המשיכה למלא תפקיד אסטרטגי בפעולות כריית זהב במדבר המזרחי.
קשה לקבוע את מידת ההמשכיות התרבותית/פוליטית בין ממלכת קרמה לממלכת כוש, שהצליחה כרונולוגית.
המדיניות האחרונה החלה להופיע בסביבות 1000 לפני הספירה, בערך 500 שנה לאחר סיום תקופת תרבות קרמה.
בתחילה, השליטים הכושיים המשיכו בייעודה של קרמה לקבורה מלכותית וטקסים מיוחדים, מה שמרמז על קשר מסוים.
יתר על כן, הפריסה של מתחמי הקבורה המלכותיים הן בקרמה והן בנאפטה (בירת כוש) מעוצבים באופן דומה.
גם מטמוני פסלים של פרעוני כוש התגלו בקרמה, מה שמצביע על כך ששליטי נאפטה הכירו בקשר היסטורי בין בירתם לקרמה.
השיוך הלשוני של תרבות הקרמה אינו ידוע כיום אך, הוצעו מספר שיוכים למשפחות הנילו-סהרה והאפרו-אסייתיות כאחד.
לפי פיטר בהרנס (1981) ומריאן בכאוס-גרסט (2000), עדויות לשוניות מצביעות על כך שבני תרבות קרמה דיברו בשפות אפרו-אסייתיות של הענף הכושי.
הם מציעים כי שפת הנילו-סהרה, נוביין , מכילה כיום מספר מילים שאולות מרכזיות הקשורות לפסטורליה, שמקורן בשפות הפרוטו-היילנד-מזרח-כושיות, כולל המונחים לעור כבשים/עזים, תרנגול/תרנגולת, מתחם בעלי חיים, חמאה וחלב.
החוקרים טוענים כי מכאן, בתורו, מצביע על כך שאוכלוסיית קרמה - שיחד עם תרבות קבוצה C, אכלסה את עמק הנילוס מיד לפני בואם של דוברי הנובית הראשונים - דיברה שפות אפרו-אסייתיות.
קלוד רילי (2010, 2016) לעומת זאת, מציע שעמי קרמה דיברו שפות נילו-סהרה של הענף המזרח-סודאני , אולי שפות-אב לשפה המרואית המאוחרת, שלטענתו גם היא שייכת למשפחת השפות הנילו-סהרה.
ריילי גם מבקר הצעות (של Behrens ובכאוס-Gerst) להשפעה אפרו-אסייתית מוקדמת משמעותית על נוביין, ורואה עדויות להשפעה על נוביין משפה מזרח-סודאנית שנכחדה קודם לכן כחזקות יותר.
ג'וליאן קופר (2017) מציע כי תושבי קרמה דיברו שפות נילו-סהרה של הענף המזרח-סודאני, כמו גם אלה שמדרום-מערב הנילוס ואלו של סאי (אי מצפון לקרמה).
אלא ששפות אפרו-אסייתיות (ככל הנראה כושיות) דוברו על ידי עמים אחרים בנוביה התחתונה (כגון המדג'יי ותרבות קבוצה C) המתגוררים באזורים נוביים מצפון לסאי לכיוון מצרים ואלה שמדרום מזרח לנילוס בפונת במדבר המזרחי.
רשימות אלו של אירם/כוש ייחודיות מרשימות וואוואט, מדג'יי, פונט ו-ווטנט, המספקות צלילים אופייניים לשפות אפרו-אסייתיות".
קופר (2017, 2020) מציע ששפה מזרח-סודאנית (אולי מרואית מוקדמת) דוברה בקרמה לפחות בשנת 1800 לפני הספירה (הזמן שממנו יש עדויות טופונימיות), שהגעתה, ושל קבוצה אתנו-לשונית חדשה, בסביבות הזמן הזה אפשר אולי להצביע על שינוי בשמות המקומות של נוביה העליונה המשמשים בכתבים מצריים.
עם זאת, קופר גם מציע שייתכן כי שפה מזרח-סודנית דומה כבר דוברה בנוביה העליונה, הן בקרמה והן במשטר הסאי שמצפון לה, מוקדם יותר (על ידי קרמה מויין, שהחלה בסביבות 2050 לפני הספירה), בעוד שמצפון לסאי, בנוביה התחתונה, שפות כושיות דוברו זמן רב לאחר מכן, הוחלפו במרואית.
מניחים שהמרואית המוקדמת התפשטה, ודחקה את השפות המזרח-סודניות והכושיות לאורך הנילוס.
כאשר נחפרה קרמה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20, האמין ג'ורג' אנדרו רייזנר כי היא שימשה במקור כבסיס או הייתה מבצר של מושל מצרי, וכי השליטים המצריים הללו התפתחו למלכים העצמאיים של קרמה.
פרשנותו של רייזנר התבססה על נוכחותם של פסלים מצריים בקברים גדולים.
לפיכך, חוקרים קיבלו את הדעה שקרמה הייתה מאחז מסחר של המצרים, בהיותה קטנה מדי ורחוקה מהגבולות הידועים של מצרים העתיקה מכדי להיות קשורה אליה באופן נרחב יותר.
רק החל מאמצע המאה ה-20 החלו לגלות בחפירות שהעיר קרמה הייתה הרבה יותר גדולה ומורכבת ממה שהניחו בעבר.
כמו כן, התברר כי התרבות החומרית ושיטות הקבורה כאן הן ברובן המכריע ממקור קרמני מקומי ולא מצרי.
הארכאולוג השווייצרי צ'ארלס בונט היה בין החוקרים הראשונים שערערו על דעותיו של רייזנר, ולדבריו, נדרשו 20 שנה עד שאגיפטולוגים קיבלו את טיעוניו.
בשנת 2003, גילה הארכאולוג צ'ארלס בונט בראש צוות של ארכאולוגים שווייצרים שחפרו ליד קרמה מטמון של פסלי גרניט שחורים מונומנטליים של הפרעונים של השושלת העשרים וחמש של מצרים שמוצג כעת במוזיאון קרמה.
בין הפסלים היו כאלה השייכים לשני הפרעונים האחרונים של השושלת, תהרקה ותנות אמון, שפסליהם מתוארים כ"יצירות מופת המדורגות בין הגדולות בתולדות האמנות".
ניתוח קרניומטרי של מאובני קרמה בהשוואה ביניהם לאוכלוסיות מוקדמות שונות אחרות המאכלסות את עמק הנילוס והמגרב מצא שהם קרובים מבחינה מורפולוגית למצרים הקדם-שושלתיים מנקאדה (4000-3200 לפני הספירה).
אף על פי כן, הקרמנים היו קשורים יותר למצרים השושלתית מגיזה (323 לפנה"ס - 330 לספירה) ולדגימות מצריות קדם-שושלתיות מהתרבות הבדרית (4400-4000 לפנה"ס), ואחריהם הגאראמנטים הקדומים של לוב (900 לפנה"ס - 500 לספירה).
כמו כן המאובנים נמצאו קשורים באופן הדוק ביותר לדגימות אפריקה הנאוליתית שמדרום לסהרה, ולמצרים מהתקופה הרומית, ומשנית לתוניסאים ומרוקאים מודרניים, כמו גם לסדרות אוסטאולוגיות מוקדמות מאלג'יריה (1500 לפנה"ס), קרתגו בתוניסיה (751 לפנה"ס - 435 לספירה), סולב בנוביה (1575–1380 לפנה"ס), ודגימות מתקופת השושלת התלמית מאלכסנדריה שבמצרים (323 לפנה"ס - 30 לספירה).
ניתוח תכונות שיניים של מאובני קרמה מצא זיקה לאוכלוסיות שונות המאכלסות את עמק הנילוס, קרן אפריקה וצפון-מזרח אפריקה, במיוחד לאוכלוסיות עתיקות אחרות ממרכז וצפון סודן.
קלוד ריילי, מצטט את האנתרופולוג כריסטיאן סיימון, מדווח שאוכלוסיית ממלכת קרמה הייתה הטרוגנית מבחינה מורפולוגית, עם שלושה אשכולות עיקריים במונחים של נטיות מורפולוגיות (A, B, C): "אשכול A דומה למדגם של שלדים קנייתים מודרניים.
אשכול C דומה לדגימה של שלדי האימפריה התיכונה מאזור אסואן, ואשכול B, שלמרות שהוא נבדל מאשכול C, חולק איתו תכונות משותפות רבות.
הוא מציין שאשכולות A ו-B היו נוכחים בקרמה המוקדמת ("Kerma ancien") אך הפכו לרוב בקרמה התיכונה ("Kerma moyen"), ושאשכול C היה קיים בעיקר בקרמה המוקדמת ו"מייצג אולי את צאצאיה של אוכלוסיית טרום-קרמה שייסדה את קרמה במרחק של 4 קילומטרים משם.
היישוב המקורי, כאשר אפיק נהר הנילוס הצטמק..." רילי ממשיך: "עם זאת, העובדה שבית הקברות שלהם נשאר באתר האבות עשויה להעיד על המשכיות תרבותית ואתנית בין קדם-קרמה לעיר החדשה.
אשכול A ו-B כבר היו נוכחים בקרמה המוקדמת, אך הפכו להיות עיקריים בשלב הבא."
קייטה, ערך מחקר אנתרופולוגי שבדק את הגולגולת של קבוצות באזור צפון אפריקה שכלל דגימות מקרמה, בסביבות 2000 לפנה"ס, מאזור המגרב, בסביבות 1500 לפנה"ס, וגולגולת השושלת הראשונה מהקברים המלכותיים באבידוס, מצרים.
תוצאות המחקר קבעו שהתבנית השולטת של הגולגולת המצרית של השושלת הראשונה הייתה "דרומית" או "גרסה אפריקאית טרופית" (אם כי נצפו גם אחרות), שהייתה לה זיקה עם קרמה הכושית.
התוצאות הכלליות מדגימות זיקה רבה יותר לקבוצות של עמק הנילוס העליון, אך גם מצביעות על שינוי ברור ממגמות קרניומטריות קודמות, עם מספר רב של גולגולת השושלת הראשונה מאבידוס המסווגת לסדרת "צפון מצרים-מגרב".
תרבות קבוצה A הייתה תרבות עתיקה ששגשגה בין האשד הראשון והשני של הנילוס בנוביה התחתונה.
תרבות זו התקיימה מ-3800 לפני הספירה עד 3100 לפני הספירה בקירוב.
בשנת 1907, גילה האגיפטולוג ג'ורג' אנדרו רייזנר לראשונה חפצים, השייכים לתרבות קבוצה A.
מוקדים מוקדמים של ציוויליזציה זו כללו את קובניה בצפון ובוהן בדרום, עם אסואן, סיאלה, טושקה וקוסטול ביניהם.
אוכלוסיית קבוצה A תוארה כ"דומה מאוד" מבחינה אתנית למצרים הקדם-השושלתיים במאפיינים פיזיים.
יצרני קבוצה A שמרו על קשרים מסחריים עם המצרים הקדמונים.
הם סחרו בחומרי גלם כמו קטורת, הובנה ושנהב, שלוקטו מאזור הנהר הדרומי.
הם גם החליפו קרנליאן מהמדבר המערבי וכן זהב, שנכרה מהמדבר המזרחי בתמורה למוצרי אומנות מצרית, שמן זית ופריטים אחרים מאגן הים התיכון.
קבוצה A הייתה בעצם תרבות נאוליתית, אם כי כלי נחושת שיובאו ממצרים מוכרים מאתרי קבוצה A.
בתי מגורים של קבוצה A היו מורכבים ברובם מבקתות קנים ומחסות סלע, כאשר רוב היישובים קיבלו צורה של אתרי מחנה זמניים.
היישוב המשמעותי היחיד הידוע נמצא באתר אפיה (Afyeh) בנוביה התחתונה, שם נמצאו גם שרידי בתים עם יסודות מאבן.
מיקומה, האדריכלות והתרבות החומרית של אפיה, יחד עם ייחודה בנוביה, מצביעים על כך שייתכן שהייתה מאחז מצרי (נקאדה).
נובים מקבוצה A היו רועים-נוודים למחצה וחקלאים ראשוניים שגם עסקו בדיג, ציד וליקוט נרחב.
עדויות לחקלאות מופיעות לראשונה בתקופת קבוצה A המאוחרת, בסביבות 3200-3000 לפני הספירה (עכשווית עם נקאדה III).
הזיקה הלשונית של תרבות קבוצה A אינה ידועה, אך על פי קלוד ריילי, לא סביר שהיא דיברה בשפה של הענף הצפון-מזרחי-סודאני של נילו-סהרה.
מעבר לכך ריילי קובע כי "מגוון האפשרויות נותר רחב" וכולל: שפה השייכת לענף אחר (שאיננו צפון-מזרח-סודאני) של משפחת נילו-סהרה, שפה כושית או שפה אפרו-אסייתית אחרת.
תרבות קבוצה A הגיעה לסיומה בסביבות שנת 3100 לפני הספירה, כאשר היא הושמדה, ככל הנראה על ידי שליטי השושלת הראשונה של מצרים.
בעקבות תרבות קבוצה A, רייזנר זיהה במקור תרבות קבוצה B וקבוצה C שהתקיימו בתוך נוביה.
עם זאת, תאוריית קבוצה B התיישנה כאשר הנרי ס.
סמית' הוכיח כי מדובר בביטוי חלול של תרבות קבוצה A.
עם המשבר הקיומי של קבוצת B, עולה כי הקבורות הללו היו פשוט גרסאות גרועות יותר של קבורה מקבוצה A וכי טווח התרבות של קבוצה A נמשך מעבר ל-3100 לפני הספירה.
תרבות קבוצה C היא תרבות ארכאולוגית שנמצאה בנוביה התחתונה, המתוארכת ל-2400 לפנה"ס עד 1550 לפני הספירה בקירוב.
התרבות נקראה על ידי ג'ורג' אנדרו רייזנר.
ללא אתר מרכזי וללא עדות כתובה על איך שבני תרבות זו כינו את עצמם, הקצה רייזנר לתרבות אות.
קבוצה C קמה לאחר תרבויות קבוצה A וקבוצה B של רייזנר, ובסביבות תקופת סוף הממלכה הקדומה במצרים העתיקה.
בעוד שכיום קבוצה A וקבוצה B נתפסות כהמשך של אותה קבוצה, קבוצה C נחשבת כתוצר של פסטורליסטים סהרהניים מובהקים.
קבוצה C מסומנת ומובדלת על ידי כלי החרס הייחודיים שלה וקבריה.
קברים מוקדמים של קבוצה C מורכבים מ"מעגל אבנים" פשוט כאשר הגוף קבור בשקע במרכז.
מאוחר יותר הקברים הפכו משוכללים יותר כאשר הגופות הוכנסו לחדר מצופה אבן, ולאחר מכן הוספת חדר נוסף ממזרח לקורבנות.
מקורותיה של קבוצה C עדיין לא ידועים ונמצאים בפולמוס אקדמאי.
מספר חוקרים רואים אותה, במידה רבה, כאילו התפתחה מקבוצות A ו-B.
אחרים חושבים שסביר יותר שקבוצה C נוסדה על ידי פולשים או מהגרים שהתערבבו עם התרבות המקומית, כאשר קבוצה C מקורה אולי בסהרה שהתייבש אז במהירות.
קבוצה C היו חקלאים ורועים-נוודים למחצה שהחזיקו עדרי בקר רבים באזור שכיום צחיח מדי עבור רעייה כזו.
במקור האמינו שהם עם שליו בשל המחסור בנשק ובקברים; עם זאת, פגיונות, חרבות קצרות וגרזני קרב נמצאו בקברי קבוצה C.
התיישבותם סביב המבצרים שבנו המצרים הקדמונים נתפסת כראיה נוספת.
רוב מה שידוע על בני קבוצה C מגיע מנוביה התחתונה ומישורת דונגולה (Dongola Reach).
הגבול הצפוני של קבוצה C היה סביב אל-קובניה ליד אסואן.
הגבול הדרומי עדיין לא ברור, אבל אתרים של קבוצה C נמצאו דרומה עד אריתריאה.
בתקופת השושלת השישית של מצרים, מתוארת נוביה התחתונה כמורכבת ממספר מדינות קטנות, ששלוש מהן נקראות: Setju, Wawat ו-Irjet.
באותו זמן בנוביה העליונה צמחה ממלכת קרמה.
הקשר המדויק בין קבוצה C לקרמה אינו ודאי, אך קרמה המוקדמת מראה קווי דמיון מובהקים לתרבות קבוצה C ולתרבות Pan-Grave.
תחת ממלכת מצרים התיכונה חלק גדול מאדמות קבוצה C בנוביה התחתונה נכבשו על ידי מצרים; לאחר שהמצרים עזבו, קרמה התרחבה צפונה ושלטה באזור.
החל מכיבוש נוביה על ידי מצרים תחת תחותמס הראשון בסוף המאה ה-16 לפני הספירה, התמזגה קבוצה C עם המצרים.
לפי פיטר בהרנס (1981) ומריאן בכאוס-גרסט (2000), עדויות לשוניות מצביעות על כך שבני קבוצה C דיברו שפות אפרו-אסייתיות של הענף הברברי.
תזה זו נשענת על ראיות מילוניות מעט משורטטות ולא מספיקות מבחינה מספרית.
עדויות אחרונות מצביעות על כך שבני קבוצה C דיברו בשפה אפרו-אסייתית של הענף הכושי (כאשר עמים מדרום לנוביה העליונה דיברו אולי שפות נילו-סהרה), וכי קרוב משפחה הקרוב ביותר של שפת קבוצה C היא שפת בז'ה , שדובריה חיו בחוף הים האדום.
המחקר לא יכול להצביע על בז'ה באופן ספציפי כשפת צאצאיה, אלא מוצע לחפש בחומר מילוני של בז'ה את האב הקדמון המשותף הקרוב ביותר ומשם משרטט שפה קושית קשורה הקיימת בנוביה התחתונה הפרה-מרואית.
היעלמותה של שפת קבוצה C היא בגדר תעלומה.
ייתכן שעם שלבים רצופים של ריבונות מצרית, כושית ומרואית בנוביה התחתונה, שפה זו נדחקה לשוליים מבחינה דמוגרפית ופוליטית הרבה לפני בואם של דוברי נובית הנילוס.
תרבות קבוצה X (בערך 300–600 לספירה) הייתה תרבות נובית עתיקה שהתקיימה בנוביה התחתונה.
חפירות בבתי קברות גילו שהתרבות השתרעה מהדודקשואינוס בצפון ועד לדלגו בדרום.
בהיעדר הגדרה היסטורית מדויקת יותר, טבע ג'ורג' אנדרו רייזנר את המונח תרבות קבוצה X.
סוג אנונימי זה של טרמינולוגיה הוחלף במונח תרבות בלאנה בעקבות הגידול בידע וממצאים חדשים בקוסטול ובלאנה כפי שהוצע על ידי ברוס טריגר .
לפי האגיפטולוגים קית' סייל (Keith Seele) וברוס וויליאמס (Bruce Williams), הקברים של קבוצה X הן עדות לאבולוציה של הקברים המרואיים המוקדמים יותר לאלה בבלאנה, שמקורם היה בעיקר נובי יחד עם רוב הפריטים שנמצאו בתוכם.
בקבר מלכותי אחד התגלתה מלכה, מלווה בשבעה עשר קורבנות אדם.
קבר מלכותי אחר הכיל גופה של אדם, ככל הנראה מלך, עם מנחות של מזון ומשקאות ופריטים אישיים שלו, כגון כתר, משחק לוח וכלי נשק.
המונח התרבות הפלסטינית מתייחס למנהגים, המסורות, השפה, האמנויות, המוזיקה, הספרות, המטבח והנורמות החברתיות של האוכלוסייה הפלסטינית.
התרבות הפלסטינית הושפעה לאורך ההיסטוריה מהתרבויות והדתות השונות שהתקיימו באזור ארץ ישראל.
ההשפעות הללו כוללות בין היתר מסורות לבנטיניות, ערביות, מוסלמיות ועות'מאניות.
ערבית היא השפה הרשמית והדומיננטית ביותר בקרב האוכלוסייה הפלסטינית.
הניב הפלסטיני של השפה הערבית דומה מאוד לניבים האחרים של הערבית באזור הלבנט, ובמיוחד לניבים הקיימים בירדן, סוריה ולבנון.
בנוסף, פלסטינים רבים הם גם דוברי אנגלית, ובמיוחד בקרב האוכלוסייה המשכילה.
השפה העברית גם נפוצה בקרב פלסטינים רבים, ובמיוחד בקרב אלו שעבדו/עובדים או חיו/חיים בישראל או מקיימים אינטראקציות יומיומיות עם אוכלוסייה דוברת עברית.
המטבח הפלסטיני מאופיין בשימוש בחומרי גלם טריים, עשבי תיבול ומגוון תבלינים.
כמה מהמנות הפופולריות ביותר במטבח הפלסטיני כוללות:
מוסחן – עוף צלוי ובצל המתובלים בסומאק ומוגשים על גבי לאפה.
מקלובה – תבשיל אורז עם בשר וירקות.
כנאפה – עוגת גבינה מתוקה.
חומוס ופלאפל - מנות פופולריות אותם נהוג לאכול בדרך כלל כחלק מהארוחות היומיות.
בנוסף, שמן זית, תמרים וזעתר הם מרכיבי יסוד במטבח הפלסטיני, בהם נעשה שימוש במגוון מאכלים.
קפה טורקי וערבי נפוץ אף הוא במטבח הפלסטיני ומשמש כחלק בלתי נפרד ממסורות האירוח והחברה.
משוררים פלסטינים בולטים כוללים בין היתר את מחמוד דרוויש (נחשב ל"משורר הלאומי הפלסטיני") וסמיח אל-קאסם.
מוטיב מרכזי בשירה הפלסטינית הוא הכמיהה למדינה ולעצמאות פלסטינית.
סרטים פלסטינים רבים הופקו לאורך השנים במימון אירופאי או ישראלי, וכתוצאה מכך חלק גדול מהסרטים הללו משלבים דיאלוגים בערבית, אנגלית, צרפתית ועברית.
יוצרי קולנוע פלסטינים נוהגים לרוב להתמקד בנושאים כמו הזהות הפלסטינית ובסכסוך הישראלי-פלסטיני.
"התערבות אלוהית" (2002) - סרטו השני של הבמאי הפלסטיני אליה סולימאן.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן והיה מועמד לפקס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
"גן עדן עכשיו" (2005) - סרט דרמה שבוים על ידי האני אבו אסעד אשר עוסק בסיפורם של שני פלסטינים משכם אשר מתכוננים לביצוע פיגוע התאבדות בתל אביב.
"עומאר" (2013) - סרט דרמה שנכתב ובוים על ידי האני אבו אסעד.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014.
עבודות מלאכת יד פלסטיניות מסורתיות פופולריות כוללות בין היתר ייצור עבודת רקמה (הסגנון הפלסטיני המסורתי מכונה טטריז), ייצור שטיחים וטקסטיל, גילוף בעץ זית ויצירה של כלי חרס וקרמיקה עם עיצובים מורכבים.
האמנות הפלסטינית משקפת השפעות ממסורות אמנותיות מערביות ומזרח תיכוניות כאחד.
ריקוד הדבקה, ריקוד עם לבנטיני מסורתי, הוא ריקוד עממי פופולרי במיוחד בתרבות הפלסטינית אשר מבוצע לרוב בחתונות ובאירועי תרבות שונים.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בחברה הפלסטינית.
נבחרת פלסטין בכדורגל השתתפה לאורך השנים בטורנירים בינלאומיים שונים, כולל באליפות גביע אסיה בכדורגל.
בנוסף, ספורטאים פלסטינים התחרו בכל המשחקים האולימפיים מאולימפיאדת הקיץ של 1996 ואילך.
תרבות סטרצ'בו (בסרבית: Starčevo - Старчево) הייתה התרבות החקלאית הראשונה שהתפתחה בדרום-מזרח אירופה, בין השנים 6200 ל-5400 לפני הספירה לערך.
תרבות זו מהווה חוליה מרכזית בתהליך הנאוליתיזציה של אזור הבלקן והמישור הפאנוני, בכך ששמרה על מאפיינים מסוימים מהתקופה המזוליתית לצד אימוץ חידושים טכנולוגיים וחברתיים של התקופה הנאוליתית.
בני תרבות סטרצ'בו היו, על פי רוב החוקרים, אוכלוסייה חדשה באזור, שהיגרה מאנטוליה ואגן הים האגאי.
אף שטיב היחסים עם הקהילות המזוליתיות המקומיות עדיין אינו ברור לחלוטין, מחקרים בגנטיקה של DNA עתיק מראים כי אוכלוסיית תרבות סטרצ'בו התמזגה בהדרגה עם קהילות הציידים־לקטים המקומיות.
תרבות זו נחשבת חלק מהמרחב התרבותי הרחב יותר של תרבות סטרצ'בו-קרש-קריש (Starčevo-Körös-Criş) (אנ'), שהיו תרבויות מקבילות בהונגריה וברומניה.
העדויות הארכאולוגיות מעידות על כך שתרבות סטרצ'בו יצרה מערכת חברתית וכלכלית מאורגנת היטב, ששילבה מסורת טכנולוגית עם חידושים בתחום הבנייה והייצור, בהשפעת המזרח הקרוב ובעיקר אנטוליה, תוך שימוש בנתיבי מים כגורם מרכזי בהתפתחות הכלכלית והחברתית שלה.
טכניקות הקרמיקה והעיטור שפותחו בתקופת סטרצ'בו המשיכו להתפתח בתרבויות המשך והיוו את הבסיס למסורות קרמיות בתרבויות מאוחרות יותר באזור, דוגמת תרבויות וינצ'ה וסופוט (אנ').
תרבות סטרצ'בו נקראת על שם האתר האפונימי סטרצ'בו-גראד (אנ'), שנמצא ליד הדנובה כ-16 ק"מ מזרחית לבלגרד, סרביה, בו נערכו חפירות ארכאולוגיות בתחילת המאה ה-20.
תרבות סטרצ'בו התפרסה על פני אזור נרחב באגן הדנובה המרכזי, ממערב רומניה והונגריה בצפון, ועד לאזורים המרכזיים של אלבניה ומקדוניה הצפונית בדרום, מבולגריה במזרח ועד מרכז קרואטיה ומרכז בוסניה במערב.
ההתפשטות הגאוגרפית הרחבה מעידה על השפעתה התרבותית המשמעותית, הקשרים התרבותיים והחברתיים בין קהילות שונות ועל יכולת הסתגלות לתנאי סביבה מגוונים.
כ-600 אתרים מתקופת תרבות סטרצ'בו אותרו במרחב הגדול הזה כשהחשובים מביניהם הם: סטרצ'בו גראד, דוניה בראנייבינה (Donja Branjevina) ובייקה (Baika) בסרביה, וינקובצי (Vinkovci), זאדובראבליה (Zadubravlje) וגלובו (Galovo) בקרואטיה, וכמו כן אוברה I (Obre I) בבוסניה, וסארווש (Sarvaš) בהונגריה.
היישובים היו לרוב כפרים קטנים שנבנו ליד נהרות, כמו הדנובה, הסאווה והדראווה, שסיפקו מי שתייה, השקיה, אפשרות לדיג ונתיבי מסחר.
חלק מהישובים היו על גבעות נמוכות בקרבת נחלים קטנים.
הם הוקמו במרחקים קצרים זה מזה (3–5 ק"מ), עדות לרשת חברתית-כלכלית צפופה.
היישובים כללו בתי מגורים, ומבנים נוספים, כמו בורות לאחסון מזון, סדנאות קרמיקה עם כבשנים, בורות לעיבוד חומרי גלם שונים וכן מתחמי קבורה טקסיים.
הבתים תוכננו כך שיתאימו לתנאי הסביבה והאקלים, וניתן להבחין בהתפתחותם לאורך שלבים כרונולוגיים שונים.
כמו כן נמצאו עדויות לשימוש בבארות מים עמוקים המעידים על תכנון מתקדם של אספקת מים סדירה כבר בשלב מוקדם של ההתיישבות.
המבנים ביישובים שונים כללו שני טיפוסי בתי מגורים: האחד, מבנים חפורים למחצה (pit-houses) — מבנים עגולים או אליפטיים חפורים באדמה, עם עמודים דקים לתמיכה בקירות.
בתוך מבנים אלו נמצאו מוקדי אש ששימשו לחימום ואפייה.
סגנון בניה זה היה הסגנון הקדום יותר.
הסגנון השני, בתים עיליים – בתי עמודים (post houses) – מבנים מלבניים עם שלדי עץ, קירות קלועים ומטויחים בבוץ (wattle and daub) (אנ') ורצפות חימר מהודק מוגבהות מעל פני הקרקע.
סגנון בניה זה נחשב מאוחר יותר.
מבנים כאלה (עם או בלי רצפה) מופיעים כבר בשלבים המוקדמים של תרבות סטרצ'בו, אך רק ביישובים גדולים וככל הנראה שימשו למטרות מיוחדות.
מבנים כאלה הופכים נפוצים יותר בשלבי ההתפתחות המאוחרים יותר, ואז הם שימשו ככל הנראה למגורים.
באתרי חפירות שונים נמצאו בתוך היישובים מתחמי ייצור ייעודיים, נפרדים מהמגורים, ששימשו למלאכות שונות כגון ייצור כלי אבן ונשק, כלי חרס, צלמיות ותכשיטים, כלים לעיבוד עורות, טוויית חוטים ואריגת טקסטיל, טחינת תבואה ואפיית לחם.
רובם היו בבורות חפורים באדמה בצורות שונות (מעוגלות, אליפטיות, או לא-סדירות), אך חלקם בנויים, כמו, מבנים לצורך אחסון, כבשנים ומתקני שריפה.
בתי המלאכה מצביעים על חלוקת עבודה בתוך הקהילה ומעידים על שלב מוקדם של התמחות מקצועית בתוך הכלכלה הנאוליתית.
תרבות סטרצ'בו התבססה על כלכלה חקלאית מגוונת והצטיינה בפיתוח טכנולוגיות ייצור מתקדמות יחסית לתקופתם.
ההישגים הכלכליים והטכנולוגיים מצביעים על קהילה מתקדמת לזמנה, שהתאפיינה בתכנון קפדני של ייצור ומסחר.
בני תרבות סטרצ'בו גידלו מגוון רחב של גידולים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה וקטניות.
לצד זאת, הם גידלו בעלי חיים מבויתים כגון כבשים, עיזים, חזירים ובקר.
הם הצליחו לפתח תהליכים חקלאיים שכללו עיבוד קרקע ושימוש בכלים ייעודיים.
עם זאת, ציד חיות בר ולקט היוו נדבך משלים לכלכלה החקלאית, בעיקר באזורים שבהם משאבי הטבע היו זמינים יותר.
עדויות נמצאו לפעילות ציד ודיג, כולל שימוש במלכודות, חצים וכלי דיג פשוטים.
אחד הממצאים החשובים הוא סירת קאנו מעץ מלא, שמעידה על השימוש בנתיבי מים לניידות ולדיג.
בני תרבות סטרצ'בו אימצו ופיתחו טכנולוגיות ייצור מתקדמות לזמנם, תוך שילוב בין מסורות מזוליתיות לחידושים נאוליתיים.
הם שילבו טכניקות מקומיות עם השפעות מהמזרח הקרוב, הן בבחירת חומרי גלם כמו שיש וקלציט והן בשיטות עיבוד עצם.
שיטות אלה שמרו על מסורות מקומיות, אך גם כללו חידושים שנלקחו מאזורים אחרים.
שילוב זה מעיד על תרבות דינמית, ששמרה על שורשיה תוך התאמה לשינויים טכנולוגיים.
באזורי היישוב נמצאו עדויות למתחמים ייעודיים ששימשו כמתחמים לייצור ועיבוד חומרים שונים, כולל עצמות, קרניים, אבן וקרמיקה.
סדנאות אלו שימשו לייצור מגוון רחב של פריטים – החל מכלים חקלאיים וכלי עבודה, ועד לחפצי פולחן ותכשיטים.
סדנאות כלי אבן – בהם ייצרו כלים כגון גרזנים, אזמלים, פטישים וכלי אוכל.
בתעשיית האבן ניתן לזהות מעבר לשימוש בכלים כגון אבני שחיקה ואבני ריסוק.
השימוש במשטחי שחיקה איפשר עיבוד מתקדם ומדויק יותר של חומרים שונים, כולל עצמות וקרניים.
עיבוד עצמות וקרניים – השימוש היה בעיקר בעצמות וקרני בעלי חיים מבויתים אך גם בקרני צבי, מהם ייצרו מחטים, כלי תפירה, לטיפול בטקסטיל ועור וכן ידיות לכלים או כפות ומריות.
סדנאות קרמיקה – כללו כבשנים מתקדמים ושטחי עבודה לייצור ושריפת מגוון כלים יומיומיים, כמו כלי אוכל ואחסון, משקולות לאריגה, אך גם פסלונים וחפצי פולחן.
תרבות חומרית זו הייתה החידוש הבולט והמשמעותי של תרבות סטרצ'בו.
כלי החרס עוטרו בדגמים גאומטריים מורכבים, כמו ספירלות, קווים מפותלים, רשתות וזרים.
הצבעים השולטים היו אדום, לבן ושחור על רקע חום-אדמדם.
טכניקת העיטור כללה חריטה של הצורות ומילוין בחומר לבן, מה שיצר ניגודיות בולטת.
השימוש בכלי חימר הפך להיות נפוץ יותר ככל שחלפו השנים והקישוטים הפכו למורכבים יותר.
נמצאו שרידים המעידים על טוויית חוטים ואריגת טקסטיל, כמו שלד של מסגרת עץ יחד עם משקולות חרס קטנות, מה שמעיד על כך שבמקום התבצע ייצור טקסטיל באמצעות נול אנכי.
ייתכן כי התפתחות זו קשורה בעלייה בייצור חוטים מצמחים מתורבתים, כמו פשתן.
באתרים השונים של תרבות סטרצ'בו נמצאו חפצים טקסיים כחלק ממנחות קבורה, כולל כלי חרס, עצמות בעלי חיים ותכשיטים מצדפות.
ממצאים אלה מחזקים את ההשערה שבני התרבות האמינו בחיים שלאחר המוות ובחשיבות טקסי המעבר.
חפצי הנוי בתרבות סטרצ'בו שימשו לביטוי זהות, מעמד וקשרים חברתיים.
רבים מהם נעשו מחומרים אורגניים כמו עצם, קרניים וצדפות.
קמעות בצורת ראש בקר – נמצאו פריטים נדירים שנעשו בעיקר מחימר, אך נמצאו גם דוגמאות מאבן, בעיקר שיש וקלציט.
ייתכן שהם שימשו למטרות פולחניות או סמליות.
תכשיטים – כמו תליונים, חרוזים, צמידים, דיסקיות, טבעות ואבזמים.
רבים מהתכשיטים נעשו מחומרים אורגניים כמו עצם, קרניים ושיניים, וכן מצדפות כגון שִדְרנית ודנטליום (אנ'), אלו מעידים על קשרי מסחר אזוריים.
תכשיטים אלו עשויים לשקף גם הבדלי מעמד חברתי.
חפצי פולחן – נמצאו ממצאים כמו פסלונים אנתרופומורפיים וזואומורפיים, חלקם שבורים במכוון, מה שמעיד על טקסים דתיים ייחודיים.
מנהגי הקבורה של תרבות סטרצ'בו כפי שעולים מתוך הממצאים הארכאולוגיים מספקים עדות לתפיסות דתיות ורוחניות, ששילבו בין פולחן, חברה וטקסים, מצביעים על הבנה מעמיקה של מעגל החיים והמוות, ומעידים על מבנה חברתי מורכב שבו מעמד, פולחן וזהות תרבותית היו שזורים זה בזה.
המתים נקברו בתוך תחומי היישוב, לרוב באדמה בסמוך לאזורי מגורים, אך במתחם מגודר בנפרד.
הקבורה בוצעה לרוב בקברים בודדים, ולעיתים רחוקות נמצאו קבוצות קטנות של קברים.
המיקום של הקברים לצד אזורי מגורים עשוי להעיד על תפיסה הוליסטית של מחזור החיים, שבה המתים המשיכו להיות חלק מהמרקם החברתי של הקהילה.
הנפטרים הונחו בקבר בתנוחה עוברית, על צד ימין או שמאל – תנוחה שייתכן ושיקפה את התפיסה של חזרה אל חיק האדמה או לידה מחדש.
בחלק מהמקרים, נחשפו שלדים חסרי גולגולת, דבר שעשוי לרמוז על מנהגים פולחניים ייחודיים או על חשיבות סמלית שניתנה לגולגולת כחלק ממנהגי הקבורה.
הממצאים מצביעים גם על הבדלים משמעותיים בין קברים.
חלק מהקברים כללו מנחות טקסיות כגון כלי חרס, עצמות בעלי חיים, אבני שחיקה וכלי צור.
נוכחותם של ממצאים אלו בקברים עשויה להעיד על אמונה בחיים שלאחר המוות, וכן על טקסים שנועדו ללוות את המתים בדרכם לעולם הבא.
חלק מהקברים הכילו פריטי יוקרה נדירים, כגון קמעות שיש, כלי חרס מיניאטוריים עם מסכות אנתרופומורפיות, ותכשיטים מצדפות שִדְרנית.
באחד האתרים נמצא מבנה קבורה עם גג ששופץ או חודש מספר פעמים.
דבר המצביע על חשיבותו של המבנה לאורך זמן.
הבדלים משמעותיים אלה מרמזים על קיומה של היררכיה חברתית בתוך הקהילה וכי בני קבוצה מסוימת זכו למעמד מועדף על פני אחרים.
מנהגי הקבורה בתרבות סטרצ'בו היו חלק ממסורת רוחנית רציפה, שניכרים בה קשרים ברורים לתרבויות מאוחרות יותר, כמו תרבות וינצ'ה.
ממצאים אלו תומכים בהשערה על המשכיות דתית ותרבותית באזורי דרום-מזרח אירופה לאורך התקופות הנאוליתיות.
התרבות הצרפתית עוצבה על ידי הגאוגרפיה, אירועים היסטוריים, ועל ידי כוחות וקבוצות חיצוניים ופנימיים.
צרפת, ובמיוחד פריז, מילאה תפקיד חשוב כמרכז של תרבות גבוהה מאז המאה ה-17, והחל מהמאה ה-19 ואילך – בעולם כולו.
מסוף המאה ה-19, צרפת מילאה תפקיד חשוב גם בקולנוע, אופנה, מטבח, ספרות, טכנולוגיה, מדעי החברה ומתמטיקה.
חשיבותה של התרבות הצרפתית ידעה עליות ומורדות לאורך המאות, בהתאם לחשיבותה הכלכלית, הפוליטית והצבאית.
התרבות הצרפתית כיום מתאפיינת הן בהבדלים אזוריים וסוציו-אקונומיים גדולים והן במגמות מלכדות איתנות.
סקר דעת קהל עולמי של ה-BBC דירג את צרפת כמדינה בעלת ההשפעה החיובית הרביעית בעולם (אחרי גרמניה, קנדה ובריטניה) בשנת 2014.
האקדמיה הצרפתית קובעת תקן רשמי של ; עם זאת, תקן זה, שאינו מחייב, זוכה לעיתים להתעלמות מצד הממשלה עצמה: לדוגמה, ממשלת השמאל של ליונל ז'וספן דחפה להחלת פמיניזציה בשמות של תפקידים מסוימים (madame la minister, "גבירתי השרה"), בעוד האקדמיה דבקה בצורה המסורתית יותר (madame le minister, "גבירתי השר").
הממשלה נקטה כמה צעדים לקידום התרבות הצרפתית והשפה הצרפתית.
לדוגמה, היא הקימה מערכת של סובסידיות והלוואות מועדפות לתמיכה בקולנוע צרפתי.
, על שם שר התרבות השמרני שיזם אותו, מחייב שימוש בצרפתית בפרסומות הפונות לציבור הרחב.
בניגוד לתפיסות שגויות המופיעות לעיתים באמצעי התקשורת באנגלית, ממשלת צרפת אינה מסדירה את השפה שבה משתמשים גורמים פרטיים במסגרות מסחריות, ואינה מחייבת שאתרי אינטרנט שממוקמים בצרפת יהיו בצרפתית.
בצרפת ישנן שפות אזוריות רבות, שחלקן שונות מאוד מצרפתית תקנית, כמו ברטונית (שפה קלטית הקרובה לקורנית וולשית) ואלזסית (ניב אלמאני של גרמנית).
כמה שפות אזוריות הן שפות רומאניות, בדומה לצרפתית, כמו אוקסיטנית.
השפה הבסקית אינה קשורה כלל לצרפתית, או לכל שפה אחרת בעולם; היא מדוברת באזור המשתרע על הגבול שבין דרום-מערב צרפת וצפון ספרד.
לרבות מהשפות הללו יש תומכים נלהבים; עם זאת, קיימת מחלוקת בנוגע לחשיבותן האמיתית של השפות המקומיות.
באפריל 2001, הודה שר החינוך, ז'אק לאנג, רשמית כי במשך יותר ממאתיים שנה, הכוחות הפוליטיים של ממשלת צרפת דיכאו את השפות האזוריות.
הוא הודיע כי יזכה, לראשונה, להכרה, וכי מורים דו-לשוניים יגויסו לבתי הספר הציבוריים בצרפת כדי לתמוך בלימוד שפות אחרות אלה.
בבתי הספר בצרפת, התלמידים נדרשים ללמוד לפחות שתי שפות זרות, שהראשונה שבהן היא בדרך כלל גרמנית או אנגלית.
תיקון לחוקת צרפת, היוצר הכרה רשמית בשפות אזוריות, יושם על ידי הפרלמנט הצרפתי שהתכנס בקונגרס בוורסאי ביולי 2008.
החילוניות הצרפתית כוללת גם את חופש המצפון, כלומר החופש להאמין או לא להאמין ואף לשנות את אמונתו של אדם במהלך חייו (כולל אגנוסטיות ואתאיזם), הנאכף על ידי ו, שנחקקו בתחילת הרפובליקה הצרפתית השלישית (1871–1940).
סקר אירופי משנת 2011 מצא כי שליש (33%) מאוכלוסיית צרפת "אינו מאמין בקיומו של סוג כלשהו של רוח, אלוהים או כוח חיים".
בסקר משנת 2011 שפרסם (IFOP), 65% מאוכלוסיית צרפת תיארו עצמם כנוצרים, ו-25% ככאלה שאינם משתייכים לדת כלשהי.
על פי סקר משנת 2012, הנצרות היא הדת הגדולה ביותר בצרפת, כ-60% מאזרחי המדינה הם נוצרים.
הקתולים הם הקבוצה הנוצרית הגדולה ביותר בצרפת, כ-50% מאזרחי צרפת, בעוד שהפרוטסטנטים מהווים 8%, ונוצרים אחרים מהווים 2%.
חסרי אמונה או אגנוסטים מהווים 20%, אתאיסטים 13%, ומוסלמים 7%.
צרפת מבטיחה את חופש הדת כזכות חוקתית, והממשלה בדרך כלל מכבדת זכות זו בפועל.
היסטוריה ארוכה של סכסוכים אלימים בין קבוצות הובילה את המדינה לנתק את קשריה עם הכנסייה הקתולית הממוסדת בתחילת המאה ה-20, שהייתה בעבר דת המדינה.
הממשלה התחייבה בתוקף לשמור על אופיו החילוני המוחלט של המגזר הציבורי.
הכנסייה הקתולית, שהייתה במשך שנים רבות דת המדינה הממוסדת, מילאה לאורך ההיסטוריה תפקיד משמעותי בתרבות ובחיים הצרפתיים.
המלכים היו חברים בולטים בכנסייה, וכן עמדו בראש המדינה והסדר החברתי.
רוב הצרפתים הם קתולים; עם זאת, רבים מהם חילונים, אך עדיין מייחסים ערך רב לקתוליות.
האמונה הקתולית אינה נחשבת עוד לדת המדינה, כפי שהייתה לפני מהפכת 1789 ולאורך המשטרים הלא-רפובליקניים השונים של המאה ה-19 (הרסטורציה, המונרכיה של יולי והקיסרות השנייה).
ההפרדה המוסדית בין הכנסייה הקתולית למדינת צרפת נכפתה על ידי המדינה ב-1905 וייצגה את שיאו של גל התנועה הלייסיטית וה בקרב הרפובליקנים הרדיקלים הצרפתים בתקופה זו.
בתחילת המאה ה-20, צרפת הייתה מדינה כפרית ברובה עם מוסכמות קתוליות שמרניות, אך במאה השנים שחלפו מאז, האזורים הכפריים התרוקנו מיושביהם עם תהליך העיור.
האוכלוסיות העירוניות הפכו חילוניות יותר.
סקר מדצמבר 2006 שערכה חברת Harris Interactive ופורסם ב"פייננשל טיימס", מצא כי 32% מאוכלוסיית צרפת הגדירו עצמם כאגנוסטים, כ-32% כאתאיסטים, ורק 27% האמינו בסוג כלשהו של אל או ישות עליונה.
על פי חברת חקר השוק הצרפתית , הקתולים מהווים כיום 57.5% מאוכלוסיית צרפת.
צרפת הושפעה מן הרפורמציה במהלך המאה ה-16; כ-30% מהאוכלוסייה המירו את דתם לפרוטסטנטיות ונודעו בכינוי הוגנוטים צרפתים.
כמה נסיכים הצטרפו לתנועת הרפורמה.
אך המלוכה הלאומית חשה מאוימת על ידי אנשים שרצו לנטוש את דת המדינה הממוסדת.
ב-24 באוגוסט 1572, התרחש טבח ליל ברתולומאוס הקדוש בפריז, ואירוע זה נחשב ליריית הפתיחה של מלחמות הדת בצרפת.
מלחמת אזרחים צרפתית זו התנהלה בין הקתולים, בהנהגתו של אנרי הראשון, דוכס גיז, לבין פרוטסטנטים, בהנהגתו של אנרי דה נווארה.
אנרי דה נווארה הפך למלך בשם אנרי הרביעי לאחר שהמיר את דתו לקתוליות ב-1589.
לואי השלושה עשר, בנו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, החל לדכא פרוטסטנטים באלימות, כמו באירוע .
לאחר שלואי הארבעה עשר ביטל את האדיקט של נאנט ב-1685, פרוטסטנטים שלא עזבו את המדינה דוכאו בדרך כלל.
אלפי הוגנוטים פרוטסטנטים היגרו מצרפת למען ביטחונם וכדי לזכות בחופש דת, ועברו בדרך כלל למדינות פרוטסטנטיות כמו הולנד, אנגליה, דרום אפריקה והמושבות באמריקה הצפונית.
גלותם נמשכה במהלך המאה ה-17 ועד 1787, עת הושב חופש הדת על כנו על ידי לואי השישה עשר.
הקהילה היהודית בצרפת מונה כיום כ-600,000 איש, על פי הקונגרס היהודי העולמי, וכ-500,000 על פי ארגון "אפל אוניפייה ז'ואיף דה פראנס" (Appel Unifié Juif de France, "המגבית היהודית המאוחדת של צרפת").
היא מרוכזת בעיקר באזורים המטרופוליניים של פריז, מרסיי ושטרסבורג.