tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשיטה זו נבנו כל הסכרים בגל האחרון של בניית סכרי קשת בארצות הברית, דוגמת סכר נקודת מורו (Morrow Point Dam), סכר בעל קשת כפולה באורך 143 מטרים, הסוכר את נהר הגניסון, אשר נבנה כחלק ממיזם אגירת מי נהר הקולורדו.
לקראת סוף המאה ה-20 הגיע תכנון סכרי הקשת ברחבי העולם, במידה רבה, לידי אחידות.
נכון ל-2013, סכר הקשת הגבוה ביותר הוא סכר שְׂיָאווָאן, סכר הבנוי משתי קשתות על נהר המקונג ביונאן שבסין שהושלם ב-2010 וגובהו 292 מטרים.
הסכר הארוך ביותר מרובה הקשתות ובעל תמוכות הוא סכר דניאל-ג'ונסון (Daniel-Johnson Dam) בקוויבק שבקנדה.
גובהו 214 מטרים ואורכו 1,314 מטרים.
הסכר הושלם ב-1968 והופעל ב-1970. ב-2014 השלימה סין את סכר ג'ינפינג 1 בסצ'ואן, סכר הקשת הגבוה בעולם (305 מטרים).
על מנת לתכנן סכר קשת חובה להקדים ולנתח את רמות הלחץ ועוצמת המים.
הכוח העיקרי הפועל על סכר קשת הוא הלחץ ההידרוסטטי של המאגר שמאחורי הסכר, בנוסף יש להתחשב בכוח עילוי – לחץ המים מתחת לסכר, משקל הסכר, ושילוב של כל הכוחות.
כוחות נוספים המשפיעים על הסכר כוללים, שימוש משני בסכר (למשל כגשר עבור מכונית), טמפרטורה, תגובות כימיות, שקיעה של הסכר, הצטברות סחף מאחורי הסכר ורעידות אדמה.
סכר קשת בנוי בדרך כלל מבטון מזוין או בטון דרוך כשהוא סוכר עמק בצורת האות הלטינית V.
בסיס הסכר והמשענות של סכר קשת חייבים להיות יציבים מאוד יחסית לבטון.
קיימים שני דגמים בסיסיים לסכר קשת:
סכר בעל רדיוס קבוע – סכר שבו רדיוס הקשת הוא קבוע
סכר בעל רדיוס משתנה – סכרים שבהם רדיוס העקומה של הסכר, הן של פן המעלי (מעלה הזרם) והן של פן המורדי (מורד הזרם) הולך ופוחת במורד הסכר.
לסכרים מסוג זה יש כמה דגמים, בהם:
סכר כיפה - סכר של "עקומה כפולה" הן במישור האופקי והן במישור האנכי.
סכר קשתות מרובות - סכרי קשת הבנויים מיותר מקשת רציפה אחת.
דוגמה לסכר כזה מהעת העתיקה היא סכר אספראגלחו, שנבנה על ידי הרומאים במאה הראשונה לספירה, כיום במחוז בדחוס באקסטרמדורה שבספרד.
דוגמאות מודרנית לסכר מטיפוס זה הן סכר דניאל-ג'ונסון (1968) שבקנדה וסכר איטייפו (1982), המשותף לברזיל ופרגוואי.
סכרים מדגם זה איבדו מהפופולריות שלהם מאז התמוטטות סכר גלנו (Diga del Gleno) שבואל קמוניקה שבאיטליה, בשנת 1923, שבשיטפון שנגרם בעטייו נספו 350 איש.
את הבטון נהוג לחזק באמצעות מוטות פלדה (בטון מזוין) או בכבלי מתיחה מפלדה, הלוחצים את הבטון באופן אקטיבי יותר (בטון דרוך).
להקמת סכר קשת נדרשת כמות קטנה יותר של בטון מאשר להקמת סכר כבידה או סכר קשת-כבידה.
מכיוון שסכרי קשת נבנים בדרך כלל באזורים הרריים ומרוחקים, יש לחסכון בכמות החומרים יתרון רב, היות שההובלה לאזורים אלו היא קשה ויקרה.
בדרך כלל מסווגים סכרי קשת על פי היחס בין עובי בסיסם לבין גובהם כדלהלן:
סכר קשת דק – אם היחס בין העובי בבסיס לגובה קטן מ-0.2
סכר קשת בינוני - אם היחס בין העובי בבסיס לגובה גדול שווה ל-0.2 וקטן שווה ל-0.3
סכר קשת עבה - אם היחס בין העובי בבסיס לגובה גדול מ-0.3 וקטן שווה ל-0.5
סכר קשת-כבידה - אם היחס בין העובי בבסיס לגובה גדול מ-0.5
בתקופות קדומות היה עובי הסכר בבסיס שווה לעובי הסכר בקודקודו, אבל כיום בדרך כלל היחס הוא חצי, כלומר עובי הבסיס הוא כפול מעובי קודקוד הסכר.
סכר עצירה הוא מונח מתחום הנדסת משאבי מים וסביבה, סכר או מחסום זמני הבנוי בתוך גוף מים או זוג מחסומים הבנויים לאורך גוף מים היוצרים מתחם מגודר והמאפשרים לשאוב את המים מהמתחם על מנת ליצור סביבת עבודה יבשה כדי לבצע מיזמי בנייה גדולים.
מתחמים מגודרים בעזרת סכרי עצירה משמשים בדרך כלל לבניית אסדות קידוח, נציבים של גשרים ומבני תמיכה הנבנים בתוך או מעל למים.
סכרי עצירה אלו הם בדרך כלל מבני פלדה שרותכו עם מרכיבים הבנויים מקִיר-מִשְׁגָּמִים (sheet pile wall) וקורות עץ.
לאחר שעבודת הבנייה מסתיימת נוהגים לפרק מבנים אלו.
עבור בניית סכרים נוהגים לבנות שני סכרי עצירה.
אחד במעלה הזרם מעל אתר הסכר המיועד והשני במורד הזרם, לאחר שנבנו קודם לכן מנהרות הטיה או תעלות הטיה במטרה שמי הנהר יוסטו מאתר בניית הסכר.
מטרת סכר העצירה במעלה הנהר להסיט את מי הנהר אל תעלות ההטיה, ומטרת סכר העצירה במורד הנהר למנוע את חזרת המים ממוצא תעלת ההטיה אל אתר הסכר.
סכרי עצירה אלו הם בדרך כלל סכרי סוללה קונבנציונליים הבנויים מאדמה וסלעים, אם כי במקרים מסוימים נעשה שימוש גם בבטון.
בדרך כלל לאחר השלמת הסכר ומבני העזר שלו מסלקים את סכר העצירה שבמורד הזרם, והסכר שבמעלה הזרם מוצף לאחר שתעלת ההטיה נחסמת והמאגר מאחורי הסכר מתחיל להתמלא.
כתלות בגאוגרפיה של אתר הסכר, בחלק מהמקרים בונים סכר עצירה בצורת האות U יחד עם בניית חצי מהסכר.
כאשר חצי זה מושלם מסלקים את סכר העצירה ובונים סכר חדש דומה בצד הנגדי של הנהר על מנת לאפשר את בניית החצי השני של הסכר.
לעיתים משתמשים בסכרי עצירה במספנות, כאשר זה בלתי מעשי להציב ספינה במבדוק יבש לשם תיקונים או שינויים.
דוגמה לסוג שינוי כזה הן פעולות מסוימות הנעשות לשם הארכת ספינה.
סכר מוסול הוא הסכר הגדול בעיראק (במחוז נינוה) שהוקם על נהר החידקל, כ-50 ק"מ צפונית-מערבית לעיר מוסול, כ-100 ק"מ דרום-מזרחה לעיר הטורקית ג'יזרֶה וכ-450 ק"מ צפונית-מערבית לעיר הבירה בגדאד.
הסכר מדורג כרביעי בגודלו במזרח התיכון.
סכר מוסול נבנה בין השנים 1986-1980 במטרה לחזק את משטרו של סדאם חוסיין בשנות מלחמת איראן–עיראק ולקדם מאמצי ערביזציה בצפון עיראק.
הסכר תוכנן כסכר רב-תכליתי: אספקת מים, השקיה, שליטה בעוצמת שיטפונות וייצור חשמל.
אורכו של סכר מוסול הוא 3,650 מטרים, רוחבו בבסיסו שמתחת למים 700 מטרים, גובהו – 113 מטרים.
הסכר מכיל כ-37.7 מיליון מ"ק של חומר (בעיקר אדמה ובטון).
כמות המים המקסימלית שיכולה לעבור דרך הסכר בשנייה אחת היא 13,000 מ"ק.
דרך מברצי חירום יכולים לעבור 4,000 מ"ק לשנייה.
אגם סכר מוסול הוא אגם מלאכותי שנוצר מצפון לסכר ומשתרע לאורך כ-45 ק"מ.
רוחבו במקום הרחב ביותר הוא 14 ק"מ ובמקום הצר ביותר – 2 ק"מ.
שטח פניו הוא 380 קמ"ר ותכולתו 11.11 קמ"ק (קילומטר מעוקב).
האגם הוא מקור עיקרי של אספקת מי השתייה בעיראק שמספק מים למוסול, לבגדאד ולערים אחרות.
תחנת כוח הידרואלקטרית העיקרית כוללת 4 מחוללים (גנרטורים)-טורבינה מסוג "פרנסיס" (Francis turbine), שהספקו של כל אחד מהם הוא 187.5 מגה ואט ובסך הכול 750 מגה ואט.
כיבוש הסכר על ידי המדינה האסלאמית
ב-7 באוגוסט 2014 כבשו לוחמים סונים מארגון המדינה האסלאמית מידי לוחמים כורדים (הפשמרגה) את סכר מוסול, כחודשיים אחרי השתלטותם על העיר מוסול.
ב-17 באוגוסט 2014 השתלטו לוחמים כורדים וצבא עיראק בסיוע אווירי של ארצות הברית בחזרה על הסכר.
בחודש ספטמבר 2015 פורסם דו"ח מומחים המתריע כי בבסיס הסוללה המרכזית של הסכר התגלו שקעים בקרקע, ואלה הובילו להרחבתם של סדקים בחומות הסוללה.
המומחים הביעו את חששם כי הסכר עומד על סף קריסה, שבעקבותיה ישטוף האגם המלאכותי הענק שנקווה מצפון לו את כל הנקרה בדרכו.
פריצה כזו תוביל להצפת העיר מוסול על 2.8 מיליון תושביה ועלולה להציף את בגדאד, 400 ק"מ דרומה, במים בגובה ארבעה מטרים.
סכר קוסו הוא סכר סוללה על נהר הבנדמה במרכז חוף השנהב.
הסכר שוכן כ-32 ק"מ צפונית מערבית ליאמוסוקרו בירת חוף השנהב.
כושר ייצור החשמל של הסכר הוא 176 מגה וואט, כמות חשמל שיכולה לשמש 118,000 בתי אב.
הסכר יצר את אגם קוסו שהוא האגם הגדול ביותר בחוף השנהב.
סכר טבקה (, בתעתיק מדויק: סד אלטבקה; נקרא גם סכר א-ת'ורה, בערבית: سد الثورة, מילולית: "סכר המהפכה") הוא הסכר הגדול בסוריה.
הסכר ממוקם על נהר הפרת, והוא נבנה על ידי מילוי עפר.
הסכר נמצא כ-40 קילומטרים במעלה הנהר מהעיר א-רקה.
גובה הסכר 60 מטרים ואורכו 4.5 קילומטרים.
יצירתו הובילה להיווצרות אגם אסד, מאגר המים הגדול בסוריה.
הסכר הוא הראשון מבין שלושה סכרים שסוריה בנתה על הפרת.
השניים האחרים הם סכר תשרין וסכר הבעת'.
לפני בניית הסכר בוצעו חפירות במספר אתרים בסביבה לרבות תל חדידי.
במקור תוכנן הסכר כדי לייצר כוח הידרואלקטרי ועל מנת להשקות אדמות.
הוא הוקם בין השנים 1968–1973 בסיועה של ברית המועצות.
במהלך הקמתו ולפני הצפת אגם אסד, נחקרו אתרים ארכאולוגיים שונים, בהם תל אבו הוריירה, מורייבת, תל פרי ותל מסכנה וחבובה כבירה, במאמץ שנוהל על ידי אונסק"ו על מנת להציל את הממצאים באתרים אלו לפני שיוצפו.
בשנת 1974, כאשר צומצם הזרם בנהר הפרת בכ-25% על מנת למלא את האגם, פרצה מחלוקת בין סוריה לבין עיראק, וזו האחרונה איימה להפציץ את הסכר.
המחלוקת יושבה בסיוען של ערב הסעודית וברית המועצות, וסוריה הסכימה להזרים יותר מים לעיראק.
ב-11 בפברואר 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, עבר הסכר לשליטת האופוזיציה הסורית.
ארבע מתוך שמונה הטורבינות של הסכר המשיכו לפעול, ועובדי הסכר המשיכו לקבל שכר מהמממשלה הסורית.
בדצמבר 2016 כבשה המדינה האסלאמית את העיר הסמוכה לסכר, א-ת'ורה.
בתחילת 2017 לחם כוח משותף של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים וצבא ארצות הברית נגד המדינה האסלאמית, וכתוצאה מכך נפגעה תחנת הכוח ההידרואלקטרית וחדלה לפעול, והסכר היה בסכנת התמוטטות.
נקבעה הפסקת אש כדי לאפשר תיקון חירום של הסכר.
במאי 2017 עבר הסכר לשליטת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
סכר פארקר הוא סכר קשת על נהר הקולורדו, 249 קילומטרים במורד הזרם מסכר הובר.
הסכר נבנה בין 1934 ל-1938 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית.
גובהו 98 מטרים, שמתוכם 72 מטרים מתחת לקרקעית הנחל, ובכך הוא "הסכר העמוק ביותר בעולם".
המטרות העיקריות של הסכר הן יצירת מאגר מים ולשמש כתחנת כוח הידרואלקטרית.
מאגר המים שמאחורי הסכר קרוי אגם האווסו והוא מסוגל לאגור 0.7 קילומטרים מעוקבים של מים.
הנהר עובר בגבול בין שתי המדינות קליפורניה ואריזונה במעבר הצר שבין הרי ויפל (Whipple Mountains) בקליפורניה להרי באקסקין (Buckskin Mountains) באריזונה.
הסכר קרוי על שם העיירה פארקר, בירת מחוז לה פאז שהסכר בתחומה, השוכנת 27 קילומטרים דרומית מערבית לסכר.
בתחנת הכוח שבסכר יש ארבע טורבינות פרנסיס בהספק כולל של 120 מגה-ואט.
כל טורבינה שוקלת 27 טון.
העומד הידראולי הוא 22 מטרים.
התחנה מייצרת חשמל ביעילות של 97%.
מחצית מהחשמל שהתחנה מייצרת משמשת את חברת המים של דרום קליפורניה (Metropolitan Water District of Southern California) לשאוב מים למוביל המים של נהר הקולורדו (Colorado River Aqueduct), והיתרה נמכרת לחברות חשמל בקליפורניה, אריזונה ונבדה.
ייצור החשמל מוגבל בשל הדרישה לשמור על גובה פני המים באגם האווסו בין 134 ל-137 מטרים מעל פני הים למטרות נופש.
אגם האווסו הוא מקור המים למוביל המים של נהר הקולורדו.
מוביל המים מופעל על ידי חברת המים של דרום קליפורניה, המספקת מים לכמעט כל הערים באזור לוס אנג'לס, סן ברנרדינו וסן דייגו.
חברת המים מימנה כמעט את כל העלות של בניית הסכר, אבל הסכר שייך ללשכת הטיוב של ארצות הברית ומופעל על ידה.
אגם האווסו הוא גם מקור המים למיזם מרכז אריזונה (Central Arizona Project בראשי תיבות CAP).
המיזם נועד לספק מים להשקיה של שטחים חקלאיים, כמו גם לספק מי שתייה לכמה יישובים באריזונה, כולל האזורים המטרופוליטניים של פיניקס וטוסון.
בניית הסכר הייתה נושא למחלוקת באריזונה.
ב-2008 קרא הסנטור ג'ון מקיין לנהל מחדש את המשא ומתן על ההסכם.
ב-1935 שלח בנג'מין בייקר מואר (Benjamin Baker Moeur), אז מושל אריזונה, 6 חברים מהמשמר הלאומי של אריזונה על מנת להשקיף על בניית הסכר.
הם דיווחו שיש פעילות בנייה גם בצד הנהר השייך לאריזונה.
התובע הכללי של אריזונה, ארתור לה פרד (Arthur La Prade) הגיע למסקנה שלחברת המים של דרום קליפורניה אין שום זכות לבנות על אדמת אריזונה, ולכן שלח המושל מואר כוח גדול יותר של המשמר הלאומי כדי לעצור את הבנייה.
הכוח הוחזר לאחר שמזכיר הפנים של ארצות הברית, הרולד איקס, עצר את הבנייה עד שהנושא ייושב.
מחלקת הפנים של ארצות הברית תבעה את אריזונה לדין במטרה לעצור את ההפרעה של אריזונה לבנייה.
לתדהמת פקידי המחלקה, צידד בית המשפט העליון בעמדת אריזונה וביטל את צו המניעה.
בית המשפט פסק שהסכר מעולם לא אושר ישירות על ידי הקונגרס ושלקליפורניה אין סמכות לבנות על אדמת אריזונה מבלי לקבל את הסכמת אריזונה.
אריזונה הסכימה בסופו של דבר לבניית הסכר בתמורה לאישור מיזם ההשקיה של הנהר חילה.
סכר מורלוס (בספרדית: Presa Morelos) הוא הסכר האחרון על נהר הקולורדו, ומעבר לו המים אינם זורמים יותר בערוץ המקורי של הנהר.
הסכר נבנה בשנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר שארצות הברית ומקסיקו חתמו ב-1944 על הסכם לחלוקת מי הנהר.
הסכר שוכן כ-2 קילומטרים דרומית למפגש הגבולות בין קליפורניה לעיירה לוס אלגודונס (Los Algodones) במדינת באחה קליפורניה בצפון-מערב מקסיקו.
הסכר נבנה על ידי מקסיקו ומתוחזק על ידה אף על פי שהמחצית המזרחית של הסכר נמצאת בתחומי מחוז יומה באריזונה בדרום-מערב ארצות הברית.
הסכר קרוי על שם חוסה מריה מורלוס (José María Morelos), מגיבורי עצמאות מקסיקו מספרד.
אורך הסכר 426.72 מטרים, והוא כולל 20 שערים רדיאליים על נהר הקולורדו ומבנה ההטיה הכולל 12 שערים רדיאליים השולטים על ההטיה למערכת התעלות במקסיקו.
החלק של הנהר מתוכנן לעמוד בשיטפון של עד 9,911 מטרים מעוקבים בשנייה, ומתקן ההטיה מסוגל להעביר עד 226 מטרים מעוקבים בשנייה.
הסכר מאפשר למקסיקו להטות מים מנהר הקולורדו לאדמות המעובדות בחקלאות שלחין בעמק מקסיקלי, שהוא בין האזורים החקלאיים הפוריים ביותר במקסיקו.
את הסכר מנהלת ועדת הגבול הבינלאומי והמים (International Boundary and Water Commission בראשי תיבות IBWC) המשותפת לשתי המדינות.
ב-23 במרץ 2014 נפתחו השערים על הנהר בסכר מורלוס והחלה זרימה מתוכננת בת שמונה שבועות בערוץ הנהר המקורי.
המטרה הייתה לחדש את צמחיית הגדות המדברית של הדלתה של הקולורדו, באזור בו סייר חוקר הטבע אלדו לאופולדו ב-1922 ותיאר ביומן המסע שלו "A Sand County Almanac" כ"ג'ונגלים כבירים" וכ"חורשות נהדרות".
סכר כבידה או סכר גרביטציה הוא סכר הבנוי בטון או אבן ומחזיק את הלחץ האופקי של המים בכוח משקלו בלבד.
לסכרי כבידה נדרש בדרך כלל ביסוס על גבי סלע עם יכולת נשיאה גבוהה, אם כי באופנים נדירים מבוצעים סכרים כאלו על קרקע שאינה סלע רציף.
סכר דייוויס הוא סכר עפר על נהר הקולורדו, בגבול בין מחוז מוהאבי באריזונה, למחוז קלארק בנבדה בארצות הברית, כ-110 קילומטרים במורד הזרם מסכר הובר.
הסכר נבנה ומופעל על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית והושלם ב-1951. הסכר נועד לווסת את מי הקולורדו ולייצר חשמל.
המים נאגרים באגם מוהאבי, מאגר מים מאחורי הסכר.
שמו המקורי של הסכר היה "סכר בולסהד" (Bullshead Dam) על שם "סלע ראש השור" ("Bull's Head Rock"), אי סלעי בנהר הקולורדו.
השם שונה לסכר דייוויס לכבודו של ארתור פאוול דייוויס (Arthur Powell Davis; 1933-1861) שהיה המנהל של לשכת הטיוב בשנים 1923-1914.
סכר דייוויס הוא סכר עפר מחולק על ידי ליבה מוטית של חומרים אטומים יחסית (zoned earth-fill dam) ומברצי גלישה מבטון.
אורכו 490 מטרים וגובהו 60 מטרים.
סכר העפר מתחיל בצד של נבדה, אבל לא מתמשך לצד אריזונה במזרח.
במקום זאת יש מפרץ שנוצר על ידי עפר ובטון, הכולל את המברצים.
תחנת כוח הידרואלקטרית שוכנת בצמוד למפרץ.
מטרת הסכר לווסת מחדש את המים הזורמים מסכר הובר במעלה הזרם, ולאפשר בכך את חלוקת מי הקולורדו למקסיקו על פי הסכם נהר הקולורדו כפי שהושלם ב-1944.
הערים בולהד סיטי באריזונה ולאפלין בנבדה, שוכנים במרחק קצר מהסכר במורד הנהר.
בולהד סיטי הוקמה במקור כמחנה עבודה לפועלים שבנו את הסכר.
כביש עובר על קודקוד סכר העפר וגשר עובר מעל למפרץ הקטן של המברץ.
בעבר היה זה כביש מדינתי 68 של אריזונה לנבדה.
באפריל 2004 נסגר הכביש לתעבורת כלי רכב, אך עדיין מותר לעבור את הסכר רגלית או באופניים.
הכביש הישן הוא מאז הרחבה של מערכת שבילי המורשת.
מחסומים הוצבו בשני הצדדים של סכר העפר.
כוחות הביטחון מסיירים בתדירות גבוהה במתקן ומקפידים לאכוף את תקנות החניה.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית של סכר דייוויס
תחנת הכוח של סכר דייוויס היא תחנת כוח הידרואלקטרית השוכנת בצד של אריזונה, ליד המפרץ.
כושר היצור של חמש הטורבינות של התחנה, שראשן בולט מחוץ לתחנה, הוא 255 מגה-ואט.
גובה העומד ההידראולי הוא 41 מטרים.
סכר קולידג' הוא סכר משענות מסוג סכר קשתות מרובות עם תמוכות העשוי מבטון מזוין על הנהר חילה, כ-50 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיירה גלוב (Globe) במדינת אריזונה בארצות הברית.
הסכר נבנה בין 1924 ל-1928, כחלק ממיזם ההשקיה סן קרלוס.
הסכר קרוי על שם קלווין קולידג' שכיהן כנשיא ארצות הברית בעת שהסכר נחנך ב-4 במרץ 1930. מטרתו העיקרית של הסכר היא הספקת מים להשקיה לשטח בן 400,000 דונם.
המהנדס שתכנן ופיקח על הבנייה היה הרמן נאופר (Herman Neuffer), שפיקח על מרבית מיזמי הבנייה של הלשכה לענייני אינדיאנים (Bureau of Indian Affairs, בראשי תיבות BIA) במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 באריזונה ובניו מקסיקו.
המבנה סוכר את הנהר חילה תוך יצירת מאגר המים אגם סן קרלוס בשמורת סן קרלוס של שבט אפאצ'י (San Carlos Apache Indian Reservation).
מכיוון שמטרת הסכר היא לספק מים לחקלאים על פי דרישה, שרוי אגם סן קרלוס לעיתים קרובות ברמה נמוכה, למעט בעונה הגשומה.
סכר קולידג' נבנה במחיר של 10 מיליון דולרים על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים, שייך לה, והיא מתפעלת אותו.
הוא נבנה בין 1924 ל-1928. המבנה השתמש ב-153,000 מטרים מעוקבים של בטון וכולל שלוש כיפות, הנתמכות על ידי תומכות מסיביות.
הוא מתנשא לגובה 76 מטרים כשאורך קדקוד הסכר 176 מטרים.
שני מברצי גלישה אוטומטיים מדופנים בבטון שוכנים בכל אחד ממשענות הסכר.
בניית הסכר גררה התנגדות משבט האפאצ'י שחששו שהוא מפר את זכויותיהם על פי הברית שחתמו, על פי דברי סופר שכתב עבור מיזם הסופרים הפדרלי:
לבסוף נעשתה פשרה עם האינדיאנים, ובית הקברות השבטי, והמחנה הישן שממנו החל ג'רונימו את הפשיטות העקובות מדם שוכנים עתה עמוק מתחת למי המאגר.
הוצע להוציא את הגופות מקברם, אבל האפאצ'י התנגדו בתוקף למה שהם רואים כחילול כבודם של המתים, ולכן הונח לוח בטון על אתר הקבורה העיקרי בעלות של 11,000 דולרים.
כחלק ממיזם ההשקיה האינדיאני של סן קרלוס (San Carlos Indian Irrigation Project בראשי תיבות SCIIP), הפיק סכר קולידג' בעבר חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית קטנה.
תחנת כוח הפועלת על סולר שגם היא הופעלה על ידי המיזם נבנתה במקביל ושכנה על שטח בסמוך לעיירה קולידג'.
המתקן האחרון נועד לספק חשמל למשאבות של הבארות, עיירות מקומיות, צרכנים כפריים ופעולות כרייה.
תחנת הכוח בסכר הושלמה והחלה לספק חשמל ב-1935. בתחנת הכוח פעלו שתי טורבינות בתפוקה כוללת של 10 מגה-ואט.
תחנת הכוח הפועלת בסולר הושלמה בדצמבר של אותה שנה והחלה לספק חשמל בשנה שאחר-כך.
שני המתקנים אינם פעילים עוד.
ב-1983 הרס שיטפון את תחנת הכוח ההידרואלקטרית ותוכניות שיקום הוכרזו בלתי מעשיות, ופעולתם של הגנרטורים הפועלים על סולר הופסקה וכיום מגיע החשמל ל-SCIIP ממנהלת החשמל של האזור המערבי.
ב-1988 השלימה לשכת הטיוב של ארצות הברית מחקר שהגיע למסקנה שחייבים לבצע שינויים בסכר כדי למנוע את קריסתו במקרים של שיטפון גדול או רעידת אדמה.
שיטפונות קודמים שבהם זרמו מים מעל שפת הסכר שחקו את משענות הסכר, וההערכה הייתה שהתומכות אינן יציבות.
העבודה החלה ב-1991 וכללה כביש גישה לסכר במורד הזרם.
העבודה הסתיימה ב-1995. העלות הסופית הוערכה ב-46.9 מיליון דולרים.
בינואר 1993 ירדו באריזונה גשמים כבדים (פי שלושה מהכמות הנורמלית) ומילאו את אגם סן קרלוס, ומפעיליו אולצו לשחרר את המים העודפים.
האדמה הייתה רוויה, והגשם הבלתי פוסק זרם בכל הפלגים והנחלים.
בנוסף, מזג האוויר באותה שנה היה חם יותר באותם אזורים שבדרך כלל היה מצטבר בהם שלג.
אזורים אלו קיבלו גשם במקום שלג, והפלגים החלו לזרום מוקדם יותר וכמות המים שזרמה בהם הייתה גדולה בהרבה מהממוצע לתקופה זו.
ספיקת הנחלים בחלק הדרומי של אריזונה הייתה פי שלושה עד פי שישה מהספיקה הממוצעת לתקופה זו.
המצב הוחמר משום שכמות השלג שירדה עד אז הייתה גדולה ב-50% מהכמות הממוצעת.
מפעילי סכר קולידג' נאלצו לשחרר מים מהסכר בכמות שיא משום שהמאגר של אגם סן קרלוס הגיע לשיא הקיבולת.
עקב כמות המים הגדולה שהשתחררה נחשפו הצינורות של חברת הגז הטבעי של אל פאסו שחצו את הנהר חילה בסמוך לקולידג' (Coolidge), וינקלמן (Winkelman) וקלווין (Kelvin), והם כשלו.
העוצמה של הנהר חילה ערערה את המשענות של הגשר בכביש אטאוויי (Attaway Road), במעלה הזרם מקולידג' ובסוף גרמה לקריסתו.
במהלך ינואר 1993 הגיעה הזרימה בנהרות חילה וסן קרלוס הנשפכים לאגם קרלוס לשיא שבין 3,000 ל-3,500 מטרים בשנייה.
הזרם מסכר קולידג' הגיע ל-927 מטרים בשנייה, פי שבעה מקצב שחרור המים המקסימלי המצופה של 133 מטרים בשנייה, הגבוה ביותר מאז בניית הסכר.
ב-20 בינואר 1993 נמדדה ספיקת הנהר בווינקלמן ב-1,050 מטרים בשנייה.
וינקלמן פלטס (Winkleman Flats), אזור מגורים קטן הוצף גם הוא.
עם זאת, למרות חששות קודמים לגבי בטיחות הסכר, הוא שרד את השיטפון אף על פי שהעבודה לתיקונו הייתה אז עדיין בעיצומה.
מדי פעם נוהגים להוסיף דגיגים לאגם סן קרלוס, וכאשר יש כמות ממוצעת או גדולה מהממוצע של משקעים בחורף, הוא אחד האגמים הגדולים ביותר באריזונה.
מחלקת הנופש וחיות הבר של שבטא אפאצ'י של סן קרלוס נוהגת להוסיף כמה מינים של דגים בשיטות שונות במטרה לייצר סביבת דיג טובה.
כמה מהמינים מצליחים להתקיים בעצמם באגם.
מינים אחרים המיובאים ממדגרות דגים של מים קרים כוללים טרוטה חומה וטרוטת עין-הקשת.
פעילות נוספות המותרות באגם כוללות אופנועי ים, סקי מים ושיט.
שימוש באגם מחייב קבלת רישיון משבט האפאצ'י של סן קרלוס מכיוון שהאגם נמצא על אדמתם.
רוכבי אופניים יכולים לרכב בכביש הגישה אל תחתית הסכר ובחזרה.
המסלול נופי וכמעט שאין בו תנועה, אורכו כ-20 קילומטרים אין הפרש גבהים בין תחילת הכביש לסופו בסכר, אבל באמצע הדרך הכביש מטפס 210 מטרים ואחר כך יורד שוב עד הסכר בגובה של כ-800 מטרים מעל פני הים.
בהגיעו לסכר יכול הרוכב לשוב באותה דרך סלולה שבה הגיע או להמשיך מזרחה לאורך הקטע הבלתי סלול של הכביש עד שהוא מתחבר לכביש 70. נסיעה כזו מחייבת קבלת רישיון מהשבט.
מומלץ להשתמש באופני הרים לרוכבים הממשיכים מזרחה אל כביש 70.
סכר הרואיפה הוא סכר על נחל אל עריש, כשלושה ק"מ דרומית־מזרחית לצומת אבו עגילה וכעשרה ק"מ מערבית לצומת אום כתף, בגובה 120 מ' מעל פני הים.
הסכר נבנה כחלק ממפעלי המים בסיני, כדי לאגור מים לפיתוח חקלאות וליישובם של בדואים נודדים.
ראשיתו ביוזמתו של קלוד ג'רוויס, מושל סיני בשנים 1923–1936.
כמו כן נועד הסכר לצמצם את נזקי השיטפונות באל עריש.
בסמוך לסכר בנה ג'רוויס בית קטן לעצמו.
לאחר גשמים ושיטפונות יוצר הסכר אגם עונתי.
אחרי סיום שירותו של ג'רוויס בסיני נעזב הסכר וכוסה בחלקו בסחף.
הסכר עמד במוקד קרבות בין הפלמ"ח ובהמשך בין צה"ל, לבין הצבא המצרי, במבצע חורב במלחמת העצמאות, במהלך מבצע סיני וכן במלחמת ששת הימים.
בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ועד פינוי סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שימש האגם העונתי את צה"ל לאימוני צליחה.
סכר סרדר סרובר (בהינדית: सरदार सरोवर परियोजना) הוא סכר כבידה על נהר נרמדה, בסמוך לנווגאם, גוג'ראט שבהודו.
הסכר נהגה על ידי סרדר ולאבהבאי פאטל, בנייתו ארכה 56 שנים והוא נחנך על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי ב-17 בספטמבר 2017.
ארבע מדינות בהודו, גוג'ראט, ראג'סטאן, מהאראשטרה, ומאדהיה פרדש נהנות מהסכר בעיקר לטובת חקלאות ואספקת חשמל.
הסכר מהווה חלק מפרויקט עמק נרמדה, פרויקט הנדסת מים ומשאבי סביבה גדול המשלב בניית מספר סכרים על הנרמדה לצורך השקיה ופתרונות כח הידרואלקטריים.
סכר מלפסה היה סכר קשת שהוקם כ-20 קילומטר ממערב לקאן שבדרומה של צרפת.
ב-2 בדצמבר 1959 קרס הסכר, והשיטפון שהתחולל עקב כך גרם למותם של 423 אנשים ולנזק רב.
היה זה אחד האסונות החמורים שאירעו בצרפת במאה העשרים.
הסכר הוקם בערוץ נחל הרייראן (Reyran) על מנת לספק מים לשתייה ולהשקיה ליישובים שבקרבתו.
האתר נבחר לאחר בדיקות גאולוגיות והידרולוגיות שנעשו ב-1946. הקמתו החלה ב-1952 והסתיימה ב-1954. הוא תוכנן על ידי המהנדס הנודע אנדרה קווין (André Coyne) והוקם במימון של שלטונות מחוז ואר (Var).
גובה חומת הסכר היה 60 מטר.
במקביל להקמת הסכר נבנה מעל ערוץ הנחל כ-1,400 מטר דרומה ממנו הכביש המהיר A8.
הסכר נפרץ ב-2 בדצמבר 1959 בשעה 21:13. כל קיר הסכר קרס למעט חלק קטן בעברו הימני, ונפרץ המאגר שהכיל אז 50 מיליון מטר מעוקב מים.
עקב כך נוצרה חומת מים בגובה של 40 מטרים, שנעה במהירות של 70 קילומטר לשעה.
חומת המים הרסה את הכפרים מלפסה ובוזון (Bozon).
כעבור 20 דקות הגיעה אל העיר פרז'וס (Fréjus) כשהיא עדיין בגובה של שלושה מטרים והציפה את חלקה המערבי של העיר.
מי השיטפון נבלעו בים התיכון 37 דקות לאחר קריסת הסכר.
צבא צרפת וכן מסוקים של צבא ארצות הברית שהיו מוצבים באזור סייעו בפעולות ההצלה באזור שנפגע.
בנוסף ל-423 בני אדם נספו בשיטפון 1,000 כבשים, נהרסו 50 חוות וכ-2.5 קילומטר של מסילות רכבת.
אתר הבנייה של הכביש המהיר A8 ודרכים באזור נהרסו גם הם.
חקירת התאונה העלתה מספר ממצאים: מתחת לסכר הייתה הקרקע עשויה סלע גנייס, שלא אפשר חלחול מים דרכו ועובדה זו לא התגלתה במהלך הבדיקות שקדמו להקמתו.
אפשר שפיצוצי סלעים שנעשו לצורך הקמת הכביש המהיר גרמו נזק לשלמות הסכר והסלע שתחתיו.
מספר שבועות לפני הקמת הסכר נשמעו בקרבתו מספר קולות התבקעות, אך הם לא נבדקו.
כמו כן בצידו הימני של הסכר נמצאו נזילות בחודש שלפני האסון.
לבסוף, בשבועיים שלפני האסון ירדו באזור 500 מילימטר גשם, מהם 130 מילימטר ביממה שלפני שנפרץ הסכר.
מפלס המים במאגר הסכר הגיע ל-28 סנטימטר משפת חומת הסכר.
שומר הסכר ביקש לפתוח את שסתומי הניקוז כדי להוריד את מפלס המים, אך הרשויות אסרו עליו לעשות זאת מחשש שייגרם נזק לאתר הבנייה של הכביש המהיר שמדרום לסכר.
כשלוש שעות לפני שנפרץ הסכר נפתחו לבסוף שסתומי הניקוז, אך קצב הניקוז מהם לא היה מספיק כדי למנוע את האסון.
שרידי הסכר ניצבים על מכונם עד היום.
סכר קריבה הוא סכר קשת הידרואלקטרי, האוגר את מי נהר הזמבזי ובנוי בתוך נקיק קריבה, על גבול זמביה וזימבבואה.
בצידי הסכר מותקנות שתי טורבינות לייצור חשמל, המייצרות יחד כ-6,400 ג'יגה-וואט בשנה.
הסכר יוצר את אגם קריבה, שאורכו המרבי מגיע לכ-280 קילומטרים.
סכר קריבה בנוי תוכנן על ידי המהנדס הצרפתי אנדרה קווין ונבנה על ידי חברת "אימפרסיט" האיטלקית.
הסכר נחנך באופן רשמי על ידי אליזבת, המלכה האם ב-17 במאי 1960. בניית הסכר הצריכה העברת מקום מגוריהם של כ-57 אלף בני שבט הטונגה.
הסכר מספק 2,010 מגה וואט לזמביה וזימבבואה, כאשר לכל אחת מהמדינות תחנת כוח בצד הצפוני והדרומי של הסכר בהתאמה.
התחנה הצפונית של זמביה פועלת מאז 1976, בדצמבר 2013 הושלם פרויקט הרחבה של התחנה.
התחנה הדרומית של זימבבואה פועלת מאז 1960. בנובמבר 2013 הודיע שר האוצר של זימבבואה פטריק צ'ינאמסה על הרחבת תחנת הכוח הדרומית במיזם במימון סיני.
סכר קוקה קודו סינקלייר (בספרדית: Coca Codo Sinclair) הוא סכר המשלב תחנת כוח הידרואלקטרית באקוודור.
הסכר נמצא על נהר קוקה במחוז נפו כ-100 קילומטרים מהבירה קיטו.
הסכר הוא פרויקט האנרגיה הגדול ביותר בהיסטוריה של אקוודור.
הרעיון לפרויקט תחנת כוח הידרואלקטרית החל להתגבש בתחילת שנות ה־80 של המאה ה־20, אך לא יצא אל הפועל בשל בעיות תקציב והתפרצות הר הגעש רוונטדור ב־1987.
ב־2007 הציע נשיא אקוודור רפאל קוראה לחדש את הרעיון, ובמסגרת זו נשכרה חברה איטלקית לבחינת הרעיון.
התחנה ההידרואלקטרית בהספק של 1500 מגוו"ט מיועדת לספק 8.63 ג'יגה ואט לשעה, כ-44% מצריכת האנרגיה במדינה.
לצורך הקמת הפרויקט הוקמה ב-2010 חברה בבעלות המדינה, כשעלות הפרויקט היא 2.6 מיליארד דולר.
בנוסף נשכרה חברת הנדסה סינית, סינוהידרו, לביצוע הפרויקט.
הסכר מומן בחלקו בעזרת הלוואה של 15 שנה מהרפובליקה העממית של סין בסכום של 1.68 מיליארד דולר.
בעקבות הלוואה זאת ואחרות מסין, חויבה אקוודור לספק לסין 80%–90% מייצוא הנפט שלה, ולהסתייע בחברות ובטכנולוגיות סיניות בפרויקטים.
באוקטובר 2012 הושלמה בנייתו של כביש הגישה לתחנה.
ב-2012 אוטובוס שהסיע פועלים שעבדו על הקמת הפרויקט פגע בסלע, ובתאונה נהרגו שני עובדים.
ב-12 בדצמבר 2014 במהלך בנייתו נהרגו 13 עובדים בקריסת תעלה, 10 אקוודורים ושלושה סינים.
בעיות נוספות שעלו במהלך הפרויקט היו ההשפעות הסביבתיות שלו, בשל סמיכותו של הפרויקט להר הגעש רוונטדור, ופגיעה במערכת האקולוגית של האמזונאס.
הפרויקט אמור היה להסתיים עד סוף 2014, אך התעכב והתחנה החלה לפעול בנובמבר 2016.
בנובמבר 2018 נשכרה החברה הגרמנית TÜV לבדיקת סדקים שהתגלו בסכר.
סכר הרנסאנס האתיופי הגדול (באמהרית:
ታላቁ የኢትዮጵያ ሕዳሴ ግድብ, בתעתוק: תלקו יאתיופיה הדאסיה גדב), מוכר גם כסכר המילניום, הוא סכר כבידה הנמצא בתהליך בנייה מאז שנת 2011 במעלה הנילוס הכחול בשטחה של אתיופיה.
הסכר ממוקם באזור בנישנגול-גומאז, כ-15 קילומטר ממזרח לגבול עם סודאן.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית המוקמת על הסכר צפויה להיות הגדולה ביותר באפריקה והשביעית בגודלה בעולם, בהספק של כ-6.45 ג'יגוואט.
תקופת מילוי מאגר המים לאחר השלמת בניית הסכר צפויה להמשך כ-5 ועד 15 שנה כתלות בתנאים ההידרולוגיים ובהתאם להסכמים בין אתיופיה סודאן ומצרים.
השלמת הבנייה מתוכננת לשנת 2022. במהלך שנת 2022 יחידות ייצור ראשונות הופעלו והחל להעביר חשמל לרשת החשמל.
הסכר האתיופי הגדול עשוי בטון מעוגל בעל הרכב אגרגטים מיוחד לבניית סכרים.
בשני צידי הסכר מותקנות תחנות הכוח ההידרואלקטריות.
בימנית מותקנות 10 טורבינות מסוג פרנסיס בעלות הספק של 375 מגוואט כל אחת, ובשמאלית שש טורבינות זהות מתוצרת חברת אלסטום.
מאגר המים שייווצר כתוצאה מבניית הסכר יהיה בנפח 74 מיליארד מטר מעוקב ובשטח כולל של כ-1874 קילומטר רבוע.
האתר המתאים להקמת הסכר זוהה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית במהלך סקר הנילוס הכחול שנערך בתקופת כהונתו של אקלילו הבט-וולד כראש ממשלת אתיופיה בין השנים 1956–1964. מהפכת 1974 שהעלתה לשלטון את החונטה הצבאית האתיופית עצרה את פיתוח המיזם עד לשנת 2009 שבה התחדש תהליך התכנון והפיתוח של הסכר.
ב-2 באפריל 2011 הונחה אבן הפינה לבניית הסכר על ידי ראש ממשלת אתיופיה מלס זנאווי.
בניית הסכר עוררה התנגדות עזה במצרים השוכנת במורד הנילוס מחשש שיגרום להפחתה משמעותית בכמות המים המגיעה לשטחה.
מצרים דרשה את הפסקת הבניה כתנאי מקדים לניהול משא ומתן בין שתי המדינות בנושא, ואף פנתה בעניין לממשלות סין ואיטליה המעורבות בתהליך הבנייה של הסכר.
בין מצרים ואתיופיה הוחלפו טיוטות להסכם בדבר אופן הפיקוח על השפעות הסכר האתיופי שטרם הבשילו להסכמות.
מדינות אחרות באזור הביעו תמיכה בהקמת הסכר, לרבות סודאן שהנילוס הכחול זורם גם בשטחה ואף האשימה את מצרים בליבוי יצרים סביב הסוגיה.
לטענת האתיופים בניית הסכר לא תשפיע לרעה על משטר הזרימה במורד הנילוס למצרים ואף להפך, הסכר האתיופי יגרום להגברת הזרימה לכיוון מצרים כתוצאה מהפחתת האידוי באגם נאצר.
ממשלת אתיופיה מאשימה את ממשלת מצרים כי היא נוהגת בחוסר הגיון ובעיקר לאור דרישת האחרונה להעלות את חלקה מ-66% מנפח זרימת המים ל-90%.
בחודש אוקטובר 2019 הודיעו המצרים כי השיחות עם אתיופיה וסודאן סביב הנושא הגיעו למבוי סתום.
במרץ 2021 ביקר נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי בסודאן, שם נשא נאום בו איים יחד עם מקבילו הסודאני, עבד אל-פתאח אל-בורהאן על האתיופים ואמר כי הם מתנגדים לבניית והפעלת הסכר, נאום זה בא לאחר שגורמים אתיופים אמרו לסודאנים ולמצרים כי בכוונתם להמשיך במילוי הסכר גם ללא הסכם בין המדינות.
באוגוסט 2024 הושלמו כ-98% מהפרויקט, והופעלו ארבע טורבינות ליצור חשמל אשר סיפקו כ-1,550 מגוואט מתוך 15,700 מגוואט המתוכננים ליצור עם השלמת הפרויקט.
בשנת 2023 יצאה אתיופיה חשמל בשווי 140 מיליון דולר לג'יבוטי, סודן וקניה, והיא מתכננת להתחיל לייצא גם לטנזניה.
מייד עם ההכרזה על בניית הסכר ב-31 במרץ 2011 נחתם הסכם, ללא ביצוע מכרז, בסך 4.8 מיליארד דולר עם החברה האיטלקית סאליני (Salini Impregilo S.p.A) המתמחה בבנייה בתחום ההנדסה האזרחית.
ממשלת אתיופיה הכריזה כי בכוונתה לממן ממקורות עצמיים את מלוא עלות הבנייה של הסכר עצמו בסך כ-3 מיליארד דולר וזאת במטרה להימנע מיצירת תלות במדינות או גורמים שלישיים העלולים להיות נתונים ללחץ והשפעה של ממשלת מצרים המעוניינת בביטול הפרויקט.
לצורך כך ביצעה הנפקה של איגרות חוב המיועדות לרכישה על ידי אזרחי המדינה בלבד.
מימון הטורבינות והמתקנים החשמליים המוערכת בכ-1.8 מיליארד דולר נוספים בוצע על ידי בנקים סיניים.
נראה כי העלות הנ"ל אינה כוללת את ההוצאות בגין אמצעי ההולכה לחשמל שיופק לאחר הפעלת הסכר.
סכר סנאר הוא סכר לצורכי השקיה על הנילוס הכחול, ליד סנאר במחוז אל-ג'זירה בסודאן, כ-200 קילומטר דרומית לח'רטום.
אורך הסכר הוא 3,025 מטר, וגובהו המקסימלי הוא 40 מטר.
הסכר תוכנן על ידי המהנדס הסקוטי מורדוך מקדונלד.
הבנייה החלה בשנת 1914 אך הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הבנייה חודשה בשנת 1919 אך הופסקה בשנת 1921, לאחר שעלות הבנייה התייקרה מעבר לתקציב שתוכנן.
העבודות חודשו בדצמבר 1922 לאחר שהושג מימון נוסף.
הבנייה הסתיימה בשנת 1925 והסכר נחנך בינואר 1926.
הסכר נועד לאגור מים לגידול כותנה ואגר 800 מיליון ממ"ק מים ששימשו להשקיית כמיליון דונם של כותנה וזרעי שמן.
סֶכֶר מַשְׁעֵנוֹת הוא סכר מוצק המונע מעבר מים בצד העליון של הזרימה, הנשען על סדרה של משענות או תומכות בצד התחתון של הזרימה.
קיר הסכר עשוי להיות ישר או מעוקם.
רוב סכרי המשענות עשויות מבטון מזוין.
סכר משענות הוא זול יותר מסכר כבידה, אך מסוכן יותר, בהיותו תלוי בעמידותם של המשענות עליו הוא נשען.
סכר קליבלנד הוא סכר בטון, הבנוי על נהר קפילנו המתנשא לגובה של 91 מטרים, ומצוי בצפון ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
הסכר מווסת את זרימת המים מאגם קפילנו , הידוע גם בשם מאגר קפילנו.
מטרתו אינה הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, כי אם אחסון חלק ממי השתייה של האזור (Lower Mainland's, .
הבנייה החלה בשנת 1951, והושלמה בשנת 1954.
הסכר נקרא על שם המהנדס ארנסט אלברט קליבלנד שחזה את הצורך בתחזוקה נאותה של אספקת מים טהורה ויעילה, כמו גם שימוש בר קיימא במקורות המים.
הוא כיהן כנציב הראשי הראשון של מחוז המים בוונקובר רבתי (Greater Vancouver Water District, משנת 1926 ועד מותו בשנת 1952.
לסכר קליבלנד היו כמה כשלים בשער התוף, מה שגרם למים להשתחרר ללא שליטה לנהר קפילנו, העובר דרך הפארק האזורי נהר קפילנו.
בניגוד לסכרים של רשות הסכרים של קולומביה הבריטית (BC Hydro, , לסכר קליבלנד, המופעל על ידי המחוז האזורי של המטרופולין של ונקובר, אין מערכת אזעקת אזהרה, חרף היותו בתוך פארק פופולרי הקרוב לאזור בנוי ומיושב.
בשנת 1975, ילדה בת תשע נהרגה על ידי נחשול מים ששוחרר מהסכר.
באזור לא היו אז שלטי אזהרה או אזעקה.
מאוחר יותר נוספו שלטים כדי להזהיר את המבקרים מפני הסכנות הפוטנציאליות של הסכר.
בשנת 2001 נלכדו ארבעה דייגים בנהר כאשר מפלס המים זינק ללא אזהרה לאחר ששער התוף של המפרץ נפתח בשוגג.
הסוכנות WorkSafeBC הוציאה כמה הוראות להפחתת הסיכון לעובדים ולציבור, לרבות (לא רשימה מלאה): "נעילת שערי המברץ, גישה לנתיבי הנהר על ידי עובדים שאינם נדרשים לנעילה, מערכות mancheck, חילוץ ופינוי חירום, שילוט אזהרה ציבורי, וכן אזעקות אזהרה".
עם זאת, הייתה התעלמות מחלק מההוראות, ולא הותקנו אזעקות אזהרה הפונות לציבור.
ב-1 באוקטובר 2020, שער התוף של הסכר נפתח במפתיע במהלך עבודות תחזוקה, וגרם למים לזרום לנהר קפילנו.
שטף המים הרג אדם אחד ולכד כמה מבקרים בתוך הפארק האזורי של נהר קפילנו.
בעוד שרבים הצליחו להימלט בעצמם, ארבעה אנשים נזקקו לעזרה בחילוץ ולפחות אדם אחד עדיין נעדר.
מפלס המים של נהר קפילנו עלה במהירות בשיעור של 3.58 מטרים, כאשר התיעוד המרבי הוא של הדף בן 413 מטר מעוקב של מים בשנייה.
קצבי זרימה כאלה מתרחשים לרוב רק בעונת הגשם.
לדייגים בשולי הנהר לא הייתה שום אזהרה פרט לקול המים השוצפים, שכן לסכר אין מערכת אזעקה ציבורית שתזהיר מפני נחשול מים.
באתר הבילוי הפופולרי הצטופפו אנשים רבים כדי לצאת מהמקום, ואילו אחרים ששהו באזורים מוגנים, היו עדים לבריחה המהירה.
סדרת הטלוויזיה "האיש במצודה הרמה" של אמזון מציגה את הסכר פעמים רבות בתור מיקום מפגש ליד קנון סיטי ב"אזור הנייטרלי".
סכר וודונגדה (בסינית: 乌东德水电站, בפינין: Wū dōng dé shuǐdiànzhàn) היא תחנת כוח הידרואלקטרית גדולה בדרום מערב סין, במחוזות סצ'ואן ויונאן, השוכן על נהר הג'ינשה, החלק העליון של נהר היאנגצה.
תחנה זו היא תחנת הכוח ההידרואלקטרית הרביעית בגודלה בסין והשביעית בעולם.
תחנת הכוח מבוססת סכר קשת, המתנשא לגובה ממוצע של 270 מטרים.
עוביו הממוצע 40 מטרים וגובה היסודות 30 מטרים.
הסכר מנוהל על ידי תאגיד שלושת הערוצים של סין.
עקב הקמת הסכר, פונו מביתם 32,182 תושבים.
עלות בניית הסכר הייתה 120 מיליארד יואן (16.95 מיליארד דולר).
המתקן יפיק כוח באמצעות 12 טורבינות, כל אחת עם כושר ייצור של 850 מגה וואט, ובסך הכל 10,200 מגה וואט.
הבנייה החלה בשנת 2015 וחפירת היסודות נסתיימה ב-18 בדצמבר 2016. ב-16 בדצמבר 2017, יצקו את הבטון למחסן הראשון של הסכר.
הגנרטור הראשון היה מוכן בשנת 2018, שתי הטורבינות הראשונות היו מוכנות ביולי 2020, והתחנה כולה אמורה לפעול בדצמבר 2021.
אורכה של תחנת הכוח הראשית של הסכר הוא 333 מטרים, רוחבה 32.5 מטר וגובהה 89.8 מטר.
תחנת הכוח התת-קרקעית היא תחנת הכוח הגבוהה ביותר בעולם.
השטח הכולל של הסכר הוא 138.65 קמ"ר ושטחו של מאגר המים של הסכר הוא 127.1 קמ"ר.
סך הבטון שיצקו לבניית הסכר הוא 2.7 מיליון מטר מעוקב.
הטורבינות שממוספרות במספרים 1 עד 6 ממוקמות בגדה השמאלית של המפעל, והטורבינות הממוספרות במספרים 7 עד 12 ממוקמות בגדה הימנית של המפעל.
סכר קשת-כבידה או סכר קשתי הוא סכר בעל מאפיינים של סכר קשת וגם של סכר כבידה.
זהו סכר שפניו הקמורות פונות אל מעלה הזרם ורוחבו הולך ומצטמצם מהבסיס.
לחץ המים כנגד הסכר, הלחץ ההידרוסטטי, דוחס ומחזק את מבנה הסכר כשהוא נלחץ אל יסודותיו ואל משענותיו.
מבנה זה מאפשר להעביר מעט מלחץ המים אל קירות הסלע של הקניון, שכן היותו גם סכר כבידה מקנה לו יכולת לעמוד עם העומסים בזכות משקלו העצמי.
הוא משלב את החוזקות של שתי צורות הסכר נפוצות ונחשב לפשרה בין השניים שכן, סכר כבידה דורש נפח גדול של מילוי פנימי ושימוש רב יותר בבטון מאחר שהוא חייב לעמוד בכל כוח מים המופעל עליו מבלי להעביר את כוחות הלחיצה אל קירות הקניון.
בעוד סכר קשת מעביר את רוב (אם לא כל) כוחות הלחיצה אל קירות הקניון.
סכר קשת-כבידה יכול להיות דק יותר מסכר הכבידה הטהור ודורש פחות בטון ומילוי פנימי שכן הוא מעביר חלק מכוחות הלחיצה הפועלים עליו אל קירות הקניון.
למעשה, לטיב הסלע ממנו עשויים קירות הקניון יש השפעה מכרעת על איזה סוג סכר יבנה.
סכרים אלו עשויים מבטון קונבנציונלי, בטון מהודק על-ידי מכבש (RCC), או בנייה בלבנים.
סכרי קשת-כבידה אינם מזוינים אלא במברציהם בלבד.
דוגמה טיפוסית לסכר קשת-כבידה בטון קונבנציונלי הוא סכר הובר.
סכר צ'אנגוינולה הוא דוגמה לסכר קשת-כבידה מבטון מהודק על-ידי מכבש.
סכרי קשת-כבידה הם סכרים מאסיביים מבטון המתנגדים לדחף המים בזכות משקלם הרב תוך שימוש בכוח הכבידה ופעולת הקשת.
סכר קשת-כבידה מנצל את הצורה המעוגלת של הקשת, היעילה כל כך בתמיכה במים במקומות צרים וסלעיים, שבהם דפנות הערוץ הם מסלע קשה והמים נדחפים לתוך ערוץ צר.
לפיכך, המפתח הסטטי הדרוש לסכר כזה הוא צר; הצורה המעוגלת של הסכר מתנגדת ביעילות ללחץ המים במאגר ומאפשרת להשתמש בכמות פחותה של חומרי בנייה.
כשהוא ממוקם כראוי באתר המתאים, סכר קשת-כבידה, המשלב את איכויות ההתנגדות לעומס של סכר כבידה וסכר קשת, מעורר את אמון הציבור הרב ביותר בזכות המראה המאסיבי שלו.
סכר טריניטי הוא סכר עפר וסלעים על הנהר טריניטי, כ-11 קילומטרים צפונית-מזרחית ל, במחוז טריניטי בצפון-מערב מדינת קליפורניה בארצות הברית.
הסכר הושלם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כחלק ממיזם העמק המרכזי הפדרלי לאספקת מי השקיה ל הצחיח.
גובהו של סכר טריניטי 164 מטרים, והוא יוצר את – מאגר המים השלישי בגודלו בקליפורניה, עם קיבולת של יותר מ-3 קילומטרים מעוקבים.
הסכר כולל תחנת כוח הידרואלקטרית, ומספק גם לאגני הנהרות טריניטי וקלאמת.
במורד הזרם מהסכר נמצא , שנוצר על ידי סכר שני, המפנה מים דרך מנהרה באורך 17.2 קילומטרים לעמק סקרמנטו.
בתגובה לשפל הגדול ולתנאי הבצורת בקליפורניה בתחילת המאה ה-20, העביר הקונגרס של ארצות הברית את משנת 1935, שאישר את מיזם העמק המרכזי (בראשי תיבות CVP) - מערכת של סכרים ותעלות שנועדה להבטיח אספקה יציבה של מי השקיה לעמק המרכזי של קליפורניה.
בין עבודות המיזם הייתה הצעה משנת 1942 להפנות מים מנהר הטריניטי בצפון-מערב קליפורניה כדי להגדיל את אספקת המים באזור השירות CVP, המכונה חטיבת נהר הטריניטי (Trinity River Division).
עם זאת, מדינת קליפורניה ביטלה את מיזם הנהר טריניטי מה-CVP ב-1945.
שש שנים מאוחר יותר החייתה לשכת הטיוב של ארצות הברית (USBR), שהייתה אחראית על הבנייה והתפעול של רוב מתקני ה-CVP, מחדש את החטיבה, שכללה מערכת של ארבעה סכרים ושתי מנהרות כדי ללכוד ולאגור את מי הנהר טריניטי.
ולהעביר אותם לנהר סקרמנטו, תוך יצירת עודף נטו של חשמל הידרואלקטרי בדרך.
סכר טריניטי היה אמור להיות מבנה האחסון העיקרי של החטיבה, שיספק זרימה יציבה אל סכר לואיסטון, נקודת ההטיה של מימי הנהר טריניטי לתוך העמק המרכזי.
הבנייה של סכר טריניטי החלה ב-4 ביוני 1956 עם חפירה מקדימה והנהר הוסט מסביב לאתר הסכר ב-8 ביולי 1957. העבודה השתבשה בסוף 1957 כאשר היה שיטפון בנהר שהוציא מפעולה את סכר העצירה שהגן על אתר הבנייה.
עם זאת, העובדים הצליחו לפנות מחדש את אזור אתר הסכר עד קיץ 1958, וההפסקה גם אפשרה להם זמן לדפן את מנהרת ההטיה בבטון.
הצבת הסלעים על המבנה הראשי החלה כבר בשנת 1957, אך רק בשנת 1959 שולב מסוע באורך 3,400 מטרים, שאיפשר הובלה מהירה בהרבה של המילוי לאתר הסכר.
מנהרת המברץ הושלמה באוקטובר 1959 והסוללה של הסכר הושלמה בסוף 1960. בניית תחנת הכוח של הסכר, לעומת זאת, הסתיימה רק בדצמבר 1963. סכר טריניטי היה סכר מילוי העפר הגבוה בעולם עד שסכר אורוויל, גם הוא בקליפורניה, האפיל עליו בשנת 1968. האחרון הוא עדיין הסכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
כשהמאגר התמלא, הוא הטביע את העיירות של החלוצים שהגיעו לקליפורניה במאה ה-19: טריניטי סנטר (Trinity Center), סטרינגטאון (Stringtown) ומיינרסוויל (Minersville) וכן חלקים מנתיב הדיליז'נסים ההיסטורי בצפון קליפורניה.
המאגר נקרא במקור "אגם קלייר אנגל" (Clair Engle Lake) על שם קלייר אנגל, פוליטיקאי שהיה סנאטור בסנאט של ארצות הברית ותומך מרכזי ב-CVP.
השם הזה לא היה פופולרי בקרב תושבים מקומיים, שרבים מהם צפו בבתיהם מוצפים במים העולים.
ב-1995 שונה שמו לאגם טריניטי.
סכר טריניטי הוא סכר סוללה הבנוי אדמה וסלעים המורכב בעיקר מחצץ נהר וסלע מקומי, המתנשא לגובה של 164 מטרים מיסודותיו ו-130 מטרים מעל אפיק הנהר.
אורך ראש הסכר הוא 750 מטרים והוא בגובה 730 מטרים מעל גובה פני הים.
שחרור מים נשלט על ידי שלושה סטים שונים של שערים.
לסכר יש קיבולת פליטה של 680 מטרים מעוקבים בשנייה, ולמברץ השירות, בעיצוב פעמון, יש קיבולת של 630 מטרים מעוקבים בשנייה של מים.
למברץ העזר של הסכר יש קיבולת של 64 מטרים מעוקבים בשנייה.
הקיבולת של אגם טריניטי היא עד 3,019,130,000 מטרים מעוקבים והוא משתרע על 71,720 דונם של מים.
בתחנת הכוח טריניטי, הממוקמת בבסיס הסכר, פועלות שתי טורבינות פרנסיס בעלות הספק של 140 מגה ואט (MW) ביחד, משודרגות מהספק המקורי של 100 מגה ואט.
תחנת הכוח מייצרת בממוצע 358.97 מיליון קילוואט שעות (קוט"ש) והיא בעלת מקדם קיבולת נמוך, כלומר שהיא פועלת בעיקר בתגובה לביקוש גבוה לחשמל.
סכר טריניטי מהווה מחסום בלתי עביר לנדידה של אלתית בנהר טריניטי, אך יחד עם מתקני הטיה אחרים היו לו השפעות שליליות גם על בית הגידול של האלתית בחלקים התחתונים של הנהר.
בתוך עשר שנים מהשלמת הסכר, יותר משלושה רבעים ממי הנהר טריניטי הופנו לעמק המרכזי של קליפורניה מדי שנה, והזרימה המועטה שנותרה בנהר הייתה חמימה, רדודה ופחות מתאימה לרבייה של אלתית.
בנוסף, הסכר מונע את השיטפונות השנתיים והמשקעים של הנהר טריניטי, מה שמוביל לירידת באיכות של מצעי החצץ בקרקעית הנחל החיוניים לבית הגידול של האלתית.
בתגובה לירידה באוכלוסיות האלתית הקימה לשכת הטיוב של ארצות הברית את מדגרת הדגים של הנהר טריניטי.
המדגרה מופעלת על ידי ויש לה קיבולת של 40 מיליון ביצים.
בשנת 1992 עבר בקונגרס חוק שיפור מיזם העמק המרכזי (Central Valley Project Improvement Act), שקבע שחרור שנתי מינימלי של 420,000,000 מטרים מעוקבים לנהר הטריניטי התחתון.
כמו כן, במורד הזרם מסכר טריניטי, נמצא סכר לואיסטון שממנו המים מוטים לצרכני מים אחרים ברחבי המדינה.
עובדה זו חשובה כי נדרשת הפעלה של שני הסכרים רק כדי להעביר מים מהמאגר לצרכנים שדורשים מים לשימושים חקלאיים או עירוניים.
עם 233 קילומטרים של קו חוף, אגם טריניטי הוא יעד קיץ פופולרי עבור תושבי צפון קליפורניה.
מאז 1965, האגם הוא חלק מיחידת טריניטי של .
הפיתוח באגם כולל רמפות להורדת סירות ומרינות, שרובן מרוכזות בזרוע סטיוארט פורק (Stuart Fork arm) בדרום-מערב וסביב עיירת הנופש בסמוך לקצה הצפוני של המאגר.
סכר לואיסטון הוא סכר עפר וסלעים על הנהר טריניטי, סמוך ל, במחוז טריניטי בצפון-מערב מדינת קליפורניה בארצות הברית.
הסכר שוכן 11 קילומטרים במורד הנהר מסכר טריניטי ונבנה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כחלק ממיזם העמק המרכזי הפדרלי לאספקת מי השקיה ל הצחיח.
גובהו של סכר לואיסטון 28 מטרים, והוא יוצר את מאגר המים .
הסכר כולל תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה.
מהסכר מופנים רוב המים מהנהר דרך מנהרה באורך 17.2 קילומטרים לעמק סקרמנטו.
סכר מאריב הוא סכר מודרני החוסם את ואדי אד'נה (أَذَنَة, או גם ד'נה – ذَنَة) בגבעות בלק, הממוקם במחוז מאריב בתימן.
הסכר הנוכחי נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והוא קרוב לחורבות הסכר העתיק, שנבנה לראשונה במאה ה-8 לפני הספירה.
זה היה אחד מפלאי ההנדסה של העת העתיקה וחלק מרכזי בממלכות סבא וחמיר סביב מאריב.
ישנם גם סכרים עתיקים וחשובים נוספים בתימן כמו סכר ג'ופיינה, סכר ח'ריד, סכר אחרא'ה, סכר מיקראן וסכר ית'אן.
מבחינה היסטורית, תימן זכתה להכרה בזכות הפאר של הנדסת המים העתיקה שלה.
מחוף הים האדום ועד לגבולות מדבר א-רובע אל-ח'אלי יש חורבות רבות של סכרים קטנים וגדולים עשויים אדמה ואבן.
אתר הסכר הגדול של מאריב, הנקרא גם "סכר ערים" , נמצא במעלה הזרם (מדרום-מערב) לעיר העתיקה מאריב, שבעבר הייתה בירת ממלכת סבא העתיקה (אולי שבא).
ממלכת סבא הייתה אומת מסחר משגשגת, עם שליטה על נתיבי הלבונה והתבלינים בחצי האי ערב ובחבש.
תושבי הממלכה בנו את הסכר כדי ללכוד את גשמי המונסון התקופתיים היורדים על ההרים הסמוכים וכך להשקות את האדמה סביב העיר.
כמה ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שסכרי אדמה פשוטים ורשת תעלות נבנו כבר בסביבות 1750 לפנה"ס, אך המידע האמין ביותר מתארך את הסכר הגדול של מאריב למאה ה-8 לפנה"ס בערך.
הוא נחשב על ידי כמה חוקרים כאחד מהישגי ההנדסה הנפלאים ביותר בעת העתיקה.
הגאוגרף הערבי מימי הביניים יאקות אל-חמאווי מתאר זאת כך:
התאריך של בנייתו הראשונה של סכר במאריב הוא בין 1750 ל-1700 לפני הספירה.
הכתובת המוקדמת ביותר על הסכר הוצבה שם בזמן בנייתו או תיקון של חלקים מהסכר שבוצע על ידי ית'א עמאר וטאר הראשון, בנו של ידע אל דריה הראשון, שמלך בשנים 760–740 לפנה"ס.
התיקון הבא היה בתקופתו של ידע אל ביין השני שמלך בשנים 740–720 לפנה"ס.
שיפוצים בוצעו אז על ידי דמאר אל דריה הראשון וקאראב אל ביין ששלט בשנים 700–680 לפני הספירה.
כל התיקונים היו מינוריים, שכללו תחזוקה חיונית, כגון הסרת עפר, או פתיחת מסלולי מים, או סתימת פרצות.
ה סמאח אל ינוף השני, בנו של דאמר אל וטאר השני, חרת את שמו בחלקי הסכר לציון השלמת הסכר ותיקונו.
הסכר היה מורכב מאדמה דחוסה, בחתך משולש, באורך של 580 מטרים ובגובה של 4 מטרים.
הוא התפרס בין שתי קבוצות של סלעים משני צדי הנהר והיה מחובר לסלעים.
מיקומו של הסכר אפשר הקמת מברץ ותעלות בין הקצה הצפוני של הסכר לצוקים ממערב.
בסביבות שנת 500 לפני הספירה הוגדל גובהו ל-7 מטר, המדרון במעלה הזרם (פני המים) חוזק בכיסוי אבנים, וההשקיה הורחבה כך שתכלול את הצד הדרומי וגם את הצד הצפוני.
לאחר סופה של ממלכת סבא, נפל הסכר לשליטת ממלכת חמיר בסביבות שנת 115 לפני הספירה.
הם ביצעו שיקום נוסף, ויצרו מבנה בגובה 14 מטר, עם מפעלי מים נרחבים הן בקצה הצפוני והן בקצה הדרומי, חמש תעלות מברצים, שתי תעלות מחוזקות באמצעות בנייה בלבנים, בריכת שיקוע ותעלה באורך 1,000 מטר למכל מים.
עבודות נרחבות אלו הסתיימו בפועל בשנת 325 לספירה, והן אפשרו השקיה של שטח של 100 קילומטרים רבועים.
ההיסטוריון המוסלמי (שספרי השנים שלו הושלמו בשנת 961 לספירה) טוען שהפרצה המפורסמת של הסכר התרחשה כארבע מאות שנה לפני עליית האסלאם, אך יאקות אל-חמאווי מייחסת אותה לזמן השלטון החבשי.
מקורות עתיקים מדרום חצי האי ערב דיווחו שבערך בשנת 145 לפני הספירה, הסכר ניזוק ונוצרה בו פרצה גדולה במהלך המלחמה בין תושבי ראידאן וממלכת סבא, וזו הפרצה שלדעת חוקרים רבים גרמה ל"מבול ערים" (سَيْل ٱلْعَرِم, סייל אל-ערים) המוזכר בקוראן.
הוא מוזכר גם בפתגמים ערביים המדברים על כך ש"ידי סבא" נפרדו באותה תקופה.
הלחימה בין תושבי ראידאן וממלכת סבא עיכבה את תיקון הסכר, והדבר גרם לאובדן הרסני של יבולים ופירות, מה שהוביל מספר רב של אנשים להתפזר בחיפוש אחר אדמה חדשה המסוגלת לפרנסם, ולכן התחוללו הגירות גדולות.
עדיין לא ברור אם הפרצה המסוימת היא שגרמה ל"מבול ערים" או לא, שכן נדידות מסוימות בהחלט התרחשו במאות ה-2 או ה-3 לספירה, והן מיוחסות גם לפריצת סכר מאריב.
באופן כללי, הסכר תוקן פעמיים זמן קצר לפני בוא האסלאם, פעם אחת על ידי שראביל יעפר בן אבי קראב יאסאד בשנת 450, ועל ידי אברהא בשנת 543. הכתובות על הסכר מפרטות את עלויות התיקון ואת מספר העובדים הרב שהיה המעורב.
הארכאולוגיה של סכר מאריב חשפה את השפעות הסחף מאחורי סכרים בעת העתיקה, ואמצעים להארכת חייו התפעוליים של המאגר.
עם אותן בעיות של סחף, שנתקלו בהן בסכר העתיק, התמודדו גם בבניית הסכר החדש.
למרות העלאת הגובה, הסכר נפרץ פעמים רבות (אירועי פריצה גדולים מתועדים התרחשו ב-449, 450, 542 ו-548) ועבודות התחזוקה הפכו מכבידות יותר ויותר; התיקונים האחרונים שתועדו התרחשו בשנת 557.
סיפורים מקומיים מדווחים שהפריצה הסופית של הסכר נחזתה על ידי מלך בשם עימראן, שהיה גם מגיד עתידות, ומאוחר יותר על ידי אשת המלך.
לפי האגדה, הפרצה נגרמה על ידי חולדות גדולות שכרסמו בה בשיניהן ושרטו אותה בציפורניהן.
בשנת 570 או 575, המים נשפכו שוב מעל לסכר, והפעם הוא לא תוקן.
ההרס הסופי של סכר מאריב נרמז בקוראן בסורת סבא:
כישלון מערכת ההשקיה כתוצאה מכך עורר הגירה של עד 50,000 איש מתימן לאזורים אחרים בחצי האי ערב, ואף ללבנט.
ב-2023 הוכרזו הסכר העתיק ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא כאתר מורשת עולמית בסיכון של אונסק"ו.
ההכרזה על הסכר כאתר מורשת עולמית כללה שלושה שטחים סמוכים:
הגדה הצפונית של הסכר הקדום (Northern Bank of the Ancient Dam) – מזוהה כאתר מספר 4–1700 () שטחו: 49.2 דונם, שטח אזור החיץ: 100.3 דונם.
הגדה הדרומית של הסכר הקדום (Southern Bank of the Ancient Dam) – מזוהה כאתר מספר 5–1700 () שטחו: 48.4 דונם, שטח אזור החיץ: 77.6 דונם.
בדברי ההסבר להכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית נכתב:
טקס הפתיחה התקיים ב-20 בדצמבר 1986, בנוכחות זאיד ו, מייסד ויו"ר קבוצת דוגוש.
הסכר נחשב בעיני אנשים בתוך תימן ומחוצה לה כבעל השפעה חיובית על החקלאות והכלכלה של חבל מאריב, והמדינה בכלל.
גובה הסכר החדש 38 מטרים, ואורכו 763 מטרים, בנוי מאדמה על פני ואדי ד'נה ב-, ויוצר קיבולת אחסון של 398 מיליון מטרים מעוקבים.
אתר הסכר ממוקם 3 קילומטרים במעלה הזרם מחורבות הסכר הגדול העתיק.
הסכר החדש, כמו הישן, תוכנן לאגירת מים להשקיית מישורי מאריב.
עם זאת, קרקעית הוואדי באתר הסכר החדש מורכבת מחול סחף ומחצץ בעובי 30–50 מטרים.
חלחול הנובע מסכר זה אינו מאיים על מבנהו, אלא מביא לאובדן מים.
כדרך ללכוד את החלחול, נשקלת בנייה מחדש של סכר מאריב העתיק, הן כמבנה מתפקד, והן כאנדרטה היסטורית ואטרקציה תיירותית.
המורכבות ונפח העבודה הכרוכים בפרויקט זה מחייבים מספר ארגונים לעבוד יחד בחסות אונסק"ו, תוך שימוש בתרומות כספיות מארגונים בינלאומיים.
סכרים חדשים שנבנו בתימן, כמו סכר בטיס וסכר מאריב, משמשים לאיסוף מים עבור האוכלוסייה.
במאמר בעיתון ביולי 2010 נכתב: "מפלס המים בסכר מאריב עלה ל-45 מיליון מטרים מעוקבים כתוצאה מהגשם הרב באזורים שונים בתימן ביומיים האחרונים.
תת-מזכיר מחוז מאריב, עלי מוחמד אל-פאטימיד, עודכן ביום שלישי על כמות המים הזורמת לסכר ותחזוקת תעלות הניקוז ותת המערכות.
סגן מנהל פרויקט סכר מאריב, המהנדס אחמד אל-עריפי, אמר כי מפלס המים בסכר ביום שלישי עלה ל-45 מיליון מטרים מעוקבים, בעוד מפלס המים באפריל האחרון עלה ל-100 מיליון מטרים מעוקבים.
שער התעלה הראשית למי התהום נפתח בעמק אובאידה למשך שלושה חודשים, שם כמות המים שזרמה הסתכמה ב-80 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר ניזוק בתקיפה אווירית בשנת 2015. גורמים תימנים אמרו כי כוחות הקואליציה של ערב הסעודית אחראים לתקיפה האווירית.
סכר זולא הוא סכר שהוקם על נחל סנט-ויקטואר לשם אגירת מים והובלתם לאחר מכן, בתעלה, לאקס-אן-פרובאנס.
הוגה המפעל, מתכננו ובונה הסכר היה פרנסואה זולא, שעל שמו הוא קרוי.
אגם המים המלאכותי, שיצר הסכר, קרוי "אגם זולא".
מגפת כולירה, שהתחילה בהודו והתפשטה על פני כל אירופה, הגיעה לצרפת במחצית הראשונה של שנות השלושים של המאה ה-19 וגרמה ליותר ממאה אלף מיתות.
התפרצות נוספת של הכולירה באקס-אן-פרובאנס, ב-1837, שכנעה את הרשויות שחייבים לפתור את בעיית מי השתייה.
פרנסואה זולא הציע תוכנית להובלת מים מהר סנט-ויקטואר, באמצעות סכר ותעלה באורך של כ-7 קילומטרים - התוכנית התקבלה על ידי מועצת העיר ב-18 באפריל 1843 ובעקבות זאת עברו זולא ובני ביתו לאקס-אן-פרובנס.
לצורכי מימון הפרויקט הקים זולא חברה עם שותפים עסקיים ובעל המניות הגדול ביותר היה ז'ול מיגון.
ב-1847 התחילו העבודות להקמת הסכר וחפירת התעלה.
זולא היה צריך לנסוע למרסיי ובנסיעתו חלה בדלקת ראיות ומת.
לאחר מותו נמשכו העבודות בניהול ידידו של זולא, מנהל העבודה אקילה דורופ דה באליין.
סכר סון לה (בווייטנאמית: Sơn La Dam) הוא סכר כבידה בווייטנאם, כ-340 ק"מ מצפון-מערב להאנוי, על הנהר השחור במחוז מונְג לָה (Mường La), בפרובינציה סון לה (Sơn La).
הסכר נועד לשמש כתחנת כוח הידרו-אלקטרית.
זוהי תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית הגדולה ביותר בדרום-מזרח אסיה.
הפרויקט הוצע בשנות ה-70 ולשם הקמתו, בוצעו מספר מחקרים על ידי חברות ממדינות שונות.
במאי 2000, דחתה האספה הלאומית של וייטנאם (the National Assembly of Vietnam) את ההחלטה לגבי הסכר, בשל חוסר מידע על תוכניות להעברת אוכלוסייה ופיצויים וכן קבלת מחקרי היתכנות לגרסה מוקטנת של הסכר.
הפרויקט אושר על ידי האספה בדצמבר 2002. התכנון נמסר לידי החברה הרוסית Hydroproject.
הבנייה החלה ב-2 בדצמבר 2005 וארכה כחמש שנים.
העלות הכוללת של הפרויקט הייתה כשני מיליארד דולר.
הסכר נמצא בבעלות חברת החשמל הווייטנאמית (Vietnam Electricity - EVN).
ב-17 בדצמבר 2010 חוברה הטורבינה הראשונה לרשת החשמל.
הטורבינה השנייה הופעלה ב-10 במאי 2011, הטורבינה השלישית ב-20 באוקטובר 2011, הטורבינה הרביעית ב-22 בדצמבר 2011, הטורבינה החמישית ב-30 באפריל 2012, והטורבינה השישית ב-26 בספטמבר 2012. הפרויקט כולו הושלם ב-20 בדצמבר 2012.
הסכר הוא מסוג "סכר כבידה" שאורכו הוא למעלה מ-1,000 מטרים, גובהו 138 מטרים ורוחבו 90 מטרים בבסיס.
תחנת הכוח מורכבת משש טורבינות, שכל אחת מהן היא בעלת כושר ייצור של 400 מגה-וואט, דהיינו לסכר יש כושר ייצור של 2,400 מגה-וואט.
הייצור השנתי הצפוי הוא בשיעור של 10,246 ג'יגה-וואט.
הטורבינות הותקנו ומתוחזקות על ידי החברה הווייטנאמית Lilama Joint No 10.
בספטמבר 2008 ובפברואר 2009 התגלו סדקים בסכר, הגדול שבהם היה באורך של 31.5 מטרים, ברוחב של 11 מ"מ ובעומק שישה מטרים.
על אף שהסדק נראה גדול, מומחים העריכו כי אינו משמעותי, ביחס לרוחבו של הסכר.
הפרויקט דרש יישוב מחדש של למעלה מ-91,000 תושבים, בני כמה מיעוטים אתניים.
הייתה זו העברת האוכלוסייה הגדולה ביותר בהיסטוריה של וייטנאם.
היישוב מחדש החל בשנת 2005.
סכר נוּוֹג'דוּ (בסינית: 糯扎渡大坝, פין-יין: Nuòzhādù dàbà) הוא סכר סוללה על המקונג ביונאן שבדרום-מערב סין.
הסכר מתנשא לגובה של מעל 261 מטרים, ויוצר מאגר עם קיבולת רגילה של 21.749 מיליון מטרים מעוקבים של מים, בגובה של 812 מטרים מעל פני הים.
מטרת הסכר היא הפקת חשמל בשיטה הידרואלקטרית יחד עם בקרת שיטפונות וזרימה.
הסכר תומך בתחנת כוח עם תשעה גנרטורים, כל אחד בהספק של 650 מגה-וואט.
כושר הייצור הכולל של תחנת הכוח הוא 5,850 מגה-וואט.
בניית הפרויקט החלה ב-2004; הגנרטור הראשון של הסכר חובר לרשת החשמל ב-6 בספטמבר 2012 והגנרטור האחרון ביוני 2014. הבנייה והניהול של הפרויקט בוצעו על ידי "Huaneng Power International Ltd".
בעלת זיכיון לבנות, להחזיק ולהפעיל סכרים הידרואלקטרים בקטע של נהר המקונג בסין.
סכר ניו קרוטון הנקרא גם סכר קורנל, הוא סכר בְּנִייה .
היוצר את מאגר ניו קרוטון, ששניהם, יחד עם נהר קרוטון עצמו, מהווים חלקים ממערכת אספקת המים של העיר ניו יורק.
הסכר ממוקם על פני נהר קרוטון ליד קרוטון על ההדסון, ניו יורק, כ-35 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק, ומדרום וצמוד לקצה הדרומי של מאגר ניו קרוטון.