tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1913 החלה ללמוד באוניברסיטת פרייבורג פילוסופיה, רפואה ופסיכולוגיה.
אחר כך למדה באוניברסיטת ברלין אצל קארל שטומפף, מבכירי הפסיכולוגים באותה תקופה, וכתבה בהנחייתו את הדיסרטציה (1914-15).
שטומפף הפנה אותה ללימודים אצל אוסוולד קילפה במינכן, שם פתחה מעבדת מחקר.
לאחר מותו המפתיע כשנה לאחר מכן, החליף אותו בתפקיד קארל ביהלר.
בין שרלוטה וקארל נוצרה מערכת יחסים רומנטית, ובשנת 1916 נישאו.
ב-1918 סיימה ביהלר את הדוקטורט שלה והייתה לדוקטור הצעירה ביותר והאישה הראשונה בעלת תואר זה בסקסוניה.
הזוג קיבל הצעה לעבור לאוניברסיטת וינה, שם שהו במשך 16 שנה.
הם הקימו במקום את המכון הפסיכולוגי של וינה.
מחקריה של ביהלר עסקו בהתפתחות הפסיכולוגית מגיל הילדות לנעורים, וזכו לעניין רב.
הזוג שימש למוקד משיכה לפסיכולוגים מכל רחבי היבשת.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ברחה ביהלר לאנגליה, בעוד בעלה, שהיה קתולי, נשאר ונאסר על ידי הנאצים עקב דעותיו הליברליות, אולם בזכות מכרים הצליח להימלט.
הזוג היגר לארצות הברית בשנת 1940, ולבסוף התיישבו בקליפורניה.
משנת 1945 החלה ביהלר לעבוד בעיקר כפסיכולוגית קלינית בלוס אנג'לס.
היא החלה להיות מעורבת בזרם הפסיכולוגיה ההומניסטית, ואף שימשה כראש האגודה לפסיכולוגיה הומניסטית (The Association for Humanistic Psychology) לאחר מותו של אברהם מאסלו בשנת 1970. כן הייתה נשיאת הכנס הבינלאומי הראשון לפסיכולוגיה הומניסטית באמסטרדם בשנת 1970.
את שנותיה האחרונות בילתה בשטוטגרט, שם התגורר בנה.
ילדות ונעורים: התהוותה של התודעה / שארלוטה ביהלר; תורגם מהמהדורה השלישית, המעובדת והמורחבת, על ידי שושנה איטיגין-לוי וש' זילברשטיין, בעריכת יעקב לוי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ז-1946–תש"ט-1949. (חלק א: שנת-החיים הראשונה, משנת החיים השנייה עד הרביעית.
חלק ב: משנת-החיים החמשית עד התשע-עשרה.)
הפסיכולוגיה בחיי זמננו / מאת שארלוטה ביהלר; תרגמו: י' בן-משה: עמ' 13–192, א' קדימה: עמ' 193–417, עריכה מדעית: חיים אורמיאן, ירושלים – תל אביב: אחיאסף, 1966. (מהדורה נוספת: 1969.)
כדי שחייך יצליחו / שרלוטה ביהלר; עברית: א' אמיתן; עריכה: ח' אורמיאן, תל אביב: אחיאסף, 1970.
שרלוק הולמס: משחק הצללים או שרלוק הולמס 2 הוא סרט קולנוע מסוגת סרטי המותחן, שנוצר בשנת 2011 ומבוסס על דמותו הספרותית ועלילותיו של הבלש הפרטי שרלוק הולמס, פרי יצירתו של הסופר סר ארתור קונן דויל.
הסרט בבימויו של גאי ריצ'י והופק על ידי ג'ואל סילבר, ליונל ויגראם, סוזן דאוני ודן לין.
שחקני הקולנוע רוברט דאוני ג'וניור וג'וד לאו מגלמים את דמותו הראשית של שרלוק הולמס ואת זו של חברו הטוב, ד"ר ג'ון ה.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 בדצמבר 2011.
שנה לאחר אירועי הסרט הקודם, שרלוק הולמס וידידו משכבר הימים ד"ר ג'ון ווטסון צריכים לגייס את כל כשרונותיהם על מנת להביס את הפרופסור ג'יימס מוריארטי (ג'ארד האריס) שמתברר כיריבם המאתגר ביותר.
בעוד ווטסון מתכנן את חתונתו עם מרי, מתחילה סדרת פיצוצים באירופה, שמבוצעים על ידי קבוצות אנרכיסטיות שלכאורה לא קשורות אחת לשנייה.
הולמס חושד כי יש קשר בין הפיצוצים, ומגלה שפרופסור מוריארטי פועל מאחורי הקלעים, גורם לקבוצות האנרכיסטיות לבצע את הפיצוצים מתוך תקווה לגרום למלחמה כלל אירופאית, שתביא לעליית הביקוש לכלי הנשק שהוא מייצר.
מכאן, מתחיל מרדף מטורף של הולמס, ווטסון, סים ומייקרופט בכל רחבי אירופה בעקבות מוריארטי ואנשיו על מנת לעצור אותם.
סצנת העימות האחרון בין הולמס למוריארטי היא מחווה לסוף הספר "הבעיה הסופית", העימות בין השניים משלב קרב מוחות פסיכולוגי, קרב מגע ומשחק שחמט.
הולמס, כהרגלו, מריץ בראשו את קרב המגע תוך שהוא לוקח בחשבון את פיקחותו של מוריארטי, ומבין כי עקב פציעתו אין לו סיכוי לגבור על מוריארטי (שבנוסף להיותו גאון הוא גם אלוף באגרוף) בקרב מגע.
הולמס מבין שהדרך היחידה לחסל את מוריארטי היא ליפול ביחד איתו אל מפל המים.
הולמס אכן עושה כך ושנייה לפני שהם נופלים ווטסון מגיח מהדלת ורואה אותם נופלים.
בסצנת הסיום של הסרט, רואים את ווטסון מסיים לכתוב את דברי הפרידה מהולמס במכונת הכתיבה, כשלפתע שליח מסתורי מביא חבילה, בה נמצא משאף החמצן של מייקרופט אחיו של שרלוק (אותו משאף היה למייקרופט בזמן הוועידה בשווייץ).
כשווטסון יוצא מהחדר כדי לשאול את מרי על החבילה, מופיע הולמס (שהיה מוסווה בתוך הכורסה כל הסצנה), מתגנב אל מכונת הכתיבה של ווטסון ומוסיף סימן שאלה לצמד המילים "THE END" שחותמות את המכתב.
האחים וורנר הכריזו כבר באוקטובר 2011 על כוונתם להפיק את "שרלוק הולמס 3" בשיתוף פעולה עם דרו פירס כמפיק ותסריטאי.
בסוף 2013 ג'וד לאו הודה כי נערכה פגישה בינו לבין רוברט דאוני ג'וניור וגאי ריצ'י וכי התסריט בכתיבה וכי האולפנים מאוד מעוניינים בהפקת סרט המשך.
באוקטובר 2014 סוזן דאוני ציינה כי הסרט השלישי בהליכי פיתוח אך טרם נכתב תסריט אף שהאולפנים מאוד מעוניינים בכתיבת תסריט לסרט השלישי בסדרה.
באוגוסט 2015 נודע שהתסריט עודנו בכתיבה.
באפריל 2016 דאוני ג'וניור חשף כי הצילומים יחלו בהמשך השנה, אך בפועל אלה לא התחילו.
במאי 2018 האחים וורנר הכריזו כי התסריט, שנכתב מחדש על ידי כריס ברנקטו, הושלם והסרט ייצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2020, עם סוזן דאוני, ג'ואל סילבר וליונל ויגראם כמפיקים.
במרץ 2019 פורסם כי הסרט ייצא לאקרנים ב-22 בדצמבר 2021. ביולי 2019 פורסם כי הסרט לא יבוים על ידי גאי ריצ'י כי אם על ידי דקסטר פלטשר, שביים את רוקטמן.
שמועות שונות טענו כי סבסטיאן מורן ישמש כנבל ראשי בסרט וכי ייתכן שיגולם על ידי מייקל פסבנדר, אך הדבר טרם זכה לאישוש מצד אולפני האחים ורנר.
באוקטובר 2020 הבמאי דקסטר פלטשר אישר שהוא יביים את הסרט, אך ציין את הקשיים שיצרה מגפת הקורונה כאתגר משמעותי להפקה שעשוי לגרום לדחייה נוספת ביציאת הסרט לאקרנים.
שרלוק היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת פשע, המבוססת על דמותו של שרלוק הולמס, גיבור סדרת הספרים הבלשית מאת ארתור קונאן דויל, ומציגה לה פירוש עכשווי-מודרני.
את דמותו של שרלוק הולמס מגלם בנדיקט קמברבאץ', כשלצידו מרטין פרימן כדוקטור ווטסון.
הסדרה הופקה בארבע עונות על ידי רשת BBC, כאשר צילומי העונה הרביעית החלו באפריל 2016. ב-1 בינואר 2017 שודר הפרק הראשון של העונה הרביעית של הסדרה.
הוזמנו שתי עונות נוספות אך הפקתן נדחתה למועד בלתי ידוע עקב לוח זמנים צפוף של השחקנים הראשיים בנדיקט קמברבאץ' ומרטין פרימן.
הסדרה מגוללת את קורותיו של הבלש-היועץ שרלוק הולמס, המסייע למשטרת הסקוטלנד יארד שבלונדון, ובמיוחד למפקח גרג לסטרד, בפתרון פשעים חמורים.
הולמס מסתייע בשותפו לדירה, ד"ר ג'ון ווטסון, שאך זה שב משירות צבאי באפגניסטן.
במהלך הסדרה מתעמת הולמס עם אויבו המושבע, ג'ים מוריארטי.
הסדרה משלבת אלמנטים ותרחישים הלקוחים מספרי שרלוק הולמס המקוריים, ומביאה אותם לתקופה הנוכחית עם הקשרים ופרשנות מודרניים.
כך למשל, ד"ר ג'ון ווטסון בסדרה חוזר משירות צבאי באפגניסטן לאחר שנפצע, בדומה לדמותו בספר המקורי שם הוא חזר משירות צבאי באפגניסטן במהלך המלחמה שהייתה בין בריטניה לאפגניסטן בשנים 1878–1880. יוצר הסדרה, מארק גאטיס, ציין כי "זו אותה המלחמה בדיוק, מלחמה בלתי מנוצחת".
הרעיון לסדרה נהגה על ידי הצמד סטיבן מופאט ומארק גאטיס במהלך נסיעה ברכבת לבסיס ההפקה של הסדרה דוקטור הו בקארדיף.
כל אחד מהם כתב פרק אחד, ושאר הפרקים נכתבו על ידי סטיבן תומפסון.
חברת ההפקה "Hartswood Films" הפיקה את הסדרה ל-BBC, יחד עם "WGBH".
הצילומים התקיימו במקומות שונים, כגון לונדון, סוונסי, דארטמור וקארדיף.
לאחר הפקת פרק פיילוט בשנת 2009, שודרה הסדרה לראשונה בערוץ BBC One בחודשים יולי ואוגוסט 2010, וכללה שלושה פרקים באורך של כ-90 דקות כל אחד.
העונה השנייה שודרה בינואר 2012, וכללה גם היא 3 פרקים בלבד.
צילומי העונה השלישית היו אמורים לצאת לדרך במהלך שנת 2012, אך עקב השתתפותם של מרטין פרימן ובנדיקט קמברבאץ' בפרויקטים רבים נוספים, הצילומים נדחו ל-2013 והחלו ב-18 במרץ.
הם הושלמו באוגוסט 2013. העונה השלישית עלתה לשידור ב-1 בינואר בבריטניה, 19 בינואר בארצות הברית בשנת 2014. צילומי העונה הרביעית החלו באפריל 2016. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-1 בינואר 2017 ונסתיימה ב-15 בינואר 2017.
עם השקתה זכתה הסדרה לביקורות משבחות.
בעיתון הגארדיאן, כתב דן מרטין: סאם וולאסטון, גם הוא מהגארדיאן, הביע חשש מכך שחלקים מהעלילה היו בלתי-מוסברים.
טום סאטקליף מעיתון האינדפנדנט סבר כי הולמס היה מעט איטי בפתירתו את המקרה, אך ביקורתו הכללית הייתה חיובית:
ב-4 באוקטובר 2012, יצאה ביפן מנגה המבוססת על הסדרה.
המנגה מתפרסמת במגזין "Young Ace".
הסדרה היוותה השראה לחדר בריחה בשם Sherlock: The Game Is Now (שרלוק: המשחק הוא עכשיו).
המשחק כולל קטעי שמע ווידאו מתוך הסדרה עצמה כששרלוק עצמו רק נשמע בהקלטת שמע במהלך המשחק.
חדר הבריחה נבנה במרכז הקניות ברחוב 12 מערב בלונדון.
חברת הפצת התוכנה Buzzshot סיפקה את תוכנת המערכת למשחק.
השחקנים נבחנים להצטרף ל"הרשת", צוות שמנוהל על ידי מייקרופט הולמס, כשהצוות כולל בין ארבעה לשישה משתתפים בשלושה חדרים בהם עליהם לפתור תעלומות במשחק באורך 60 דקות.
אחרי 10 דקות הפסקה המשחק מסתיים בפאב בסגנון שרלוק הנקרא "היכל המוח".
מארק גטיס עצמו ניסה את המשחק וצוטט כאומר "ניסינו את זה היום - והיינו חסרי תועלת.
זה כיף גדול ואוהדי "שרלוק" וגם לא אוהדים ייהנו מזה מאוד".
"שרלוק" הייתה מועמדת למספר פרסים, היא זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר, ומרטין פרימן זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר על גילומו את דוקטור ווטסון.
הפרק הראשון בסדרה, "חקירה בוורוד" (Study in Pink), היה מועמד לפרס אמי, וזכה בפרס פיבודי.
פרס באפט"א - סדרת הדרמה הטובה ביותר (זכתה)
פרס באפט"א - שחקן המשנה הטוב ביותר - מרטין פרימן (זכה)
פרס באפט"א - שחקן המשנה הטוב ביותר - אנדרו סקוט (זכה)
פרס אמי - השחקן הטוב ביותר במיני סדרה - בנדיקט קאמברבאץ' (זכה)
פרס אמי - שחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה - מרטין פרימן (זכה)
התסריט הטוב ביותר למיני סדרה - סטיבן מופאט (זכה)
שרלוטה טילה הייתה שחקנית קולנוע גרמנייה.
טילה עשתה את לימודיה בבית הספר לדרמה של תיאטרון ברלין.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בשנת 1938 באחת מעבודות בימוי הראשונות של הבמאי קורט הופמן, סרט קצר של סופ"ש השלום בברלין.
בשנת 1939, בסרט "רוקדים מסביב לעולם" עם איירין פון מיינדורף, קרולה הון וקרל רדץ, מוקמה תשומת הלב בטילה ובתפקידה כמנהיגת קבוצת הרקדנים.
בסרט הקולנוע "אדם הולך שולל" קיבלה טילה תפקיד לצד השחקן האנס אלברס בשנת 1940.
בעקבות התנהגותה על הסט ומחוצה לו, נבחרה טילה לעיתים קרובות לתפקיד הבלונדינית הקרירה.
בשנת 1941 עבדה טילה על תפקיד בסרט התעמולה השנוי במחלוקת "אני מאשים" (Ich klage an) של הבמאי וולפגנג לייבניינר (Liebeneiner), ובתפקיד משני בסרט התעמולה הנאצי "טיטניק" בשנת 1943 בתמיכתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס.
נישואיה הראשונים היו לוולפגנג וולגמות, ולאחר כמה שנים בשנת 1944 לדיפלומט הקרואטי בראנקו בוז'אק.
לאחר שעברה לגור עם הזמן לארגנטינה לדנמרק ושוודיה, חזרה טילה בשנת 1954 להתגורר בגרמניה.
שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד , הייתה אמו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
שרלוטה סופיה נולדה ב-24 בספטמבר 1731 בקובורג, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ולאנה סופיה משוורצבורג-רודולשטדט, בתם של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ואנה סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג.
ב-13 במאי 1755 התחתנה שרלטה סופיה עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, שהיה בנו הצעיר של כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ואחיה יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד הוביל אותה לחופתה.
הנישואים היו מאושרים, ונולדו להם שני ילדים.
יחד עם בעלה, שרלוטה סופיה נחשבה לפטרונית של האמנויות.
בשנת 1778 מת בעלה לודוויג, ובנה פרידריך פרנץ הפך לנסיך הכתר של הדוכסות.
בשנת 1785 מת גיסה פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ובנה פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו, וב-2 באוגוסט 1810 מתה שרלוטה סופיה מתה בביתה בשוורין.
שרלוטה סופיה התחתנה ב-13 במאי 1755 עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, שהיה בנו הצעיר של כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין.
שרלוטה פריץ היא חסידת אומות העולם מאוסטריה.
שרלוטה פריץ נולדה למשפחת בכר (Becher).
בתקופת האנשלוס, בשנת 1938, הייתה שרלוטה מאורסת לפרידריך קונץ (Kunz), חייל בצבא אוסטריה.
אחותה אדלטרוד הייתה מאוהבת בוולטר פוסילס (Posiles), יהודי צ'כי.
פוסילס ברח מווינה לפראג ואדלטרוד נותרה עמו בקשר בעזרת אחותה שרלוטה ואף הצליחה להיפגש עמו.
במהלך גירוש יהודי צ'כיה למחנות ריכוז בשנת 1942, ברח שוב ולטר, הפעם לווינה, עם שני אחיו, האנס ולודוויג.
שרלוטה ואדלטרוד שיכנו את השלושה בעליית הגג בביתו של פרידריך קונץ.
הדירה הייתה פנויה רוב הזמן, כי קונץ היה בצבא.
כאשר היה קונץ מגיע לחופשות, הבריחו האחיות את היהודים המסתתרים למקומות מחבוא אחרים.
ולטר הוסתר באחד החדרים בדירה שאותו השכירה שרלוטה לאדלטרוד, ולכן לא נכנס אליו פרידריך.
שרלוטה לא סיפרה לפרידריך שביתו מהווה מקום מסתור ליהודים, מכיוון שחששה שהוא עלול להסגיר את היהודים לשלטונות הנאציים.
האחיות הביאו למסתתרים אספקה וטיפלו בוולטר כשזה חלה בדלקת ריאות שסיכנה את חייו.
כשחלתה אדלטרוד עצמה ואושפזה בבית חולים, הוטל כל נטל מעשה ההצלה על כתפיה של שרלוטה.
לאחר המלחמה נישאו ולטר ואדלטרוד.
השניים התגרשו בשנת 1962. שניהם המשיכו לחיות באוסטריה.
ב-1978 הכיר יד ושם בשרלוטה פריץ כחסידת אומות העולם.
לימים הוכרה גם אחותה אדלטרוד בתור חסידת אומות העולם.
שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין , הייתה רעייתו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק קודם שהוכתר למלך דנמרק.
שרלוטה פרדריקה נולדה ב-4 בדצמבר 1784 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, להוריה פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ולואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בשנת 1804 הגיע בן דודה כריסטיאן פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק לביקור בשוורין והתאהב בשרלוטה פרדריקה, וכעבור שנתיים ב-21 ביוני 1806 התחתנו השניים בלודוויגסלוסט.
בשנת 1807 ילדה שרלוטה פרדריקה את בנה הבכור כריסטיאן פרדריק שמת בלידתו, ובשנת 1808 ילדה את בנה פרדריק.
בשנת 1810 נשלחה שרלוטה פרדריקה לגלות בהורסנס, בעקבות קשריה עם אדואר דו פוי השווייצרי, שהיה המורה שלה למוזיקה, ונאסר עליה לראות את בנה.
בשנים הבאות חיה שרלוטה פרדריקה בהורסנס, שם ניהלה מספר רומנים עם קצינים בצבא הדני, ובשנת 1829 עברה להתגורר בקרלסבאד תחת השם "גברת פון גוטן".
בשנת 1830 נסעה לאיטליה, ובסוף השתקעה ברומא, שם אף המירה את דתה לקתולית.
ב-13 ביולי 1840 מתה שרלוטה פרדריקה ברומא, מה שהיווה הקלה גדולה לבית המלוכה הדני, משום שחששו ששרלוטה פרדריקה תחזור לדנמרק כשבנה יעלה לשלטון.
שרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (; 17 בנובמבר 1769 – 14 במאי 1818) הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
שרלוטה גאורגינה נולדה ב-17 בנובמבר 1769 בהנובר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מהנובר, לאביה קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ולאמה פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט.
בהיותה בת 10 מתה אמה פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ואביה התחתן עם דודתה שרלוטה, נסיכת הסן-דרמשטדט, אולם אף היא מתה בשנת 1785. בעקבות כך שלח אביה את פרדריקה ואחיותיה לסבתה מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, שם קיבלה חינוך מעולה.
ב-3 בספטמבר 1785 התחתנה שרלוטה גאורגינה עם פרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אך הנישואים לא היו מוצלחים, ומצבם הכלכלי אף הוא לא היה טוב.
בשנת 1787 ביקר אביה קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ושני אחיה בהילדבורגהאוזן, ובשנת 1792 שהו סבתה ואחיותיה זמן קצר בהילדבורגהאוזן, בזמן שברחו מדרמשטאדט מפני הצבא הצרפתי.
שרלוטה גאורגינה הייתה בקשר חזק עם אחיותיה, ואף ביקרה יחד עם אחותה תרזה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ את אחותם לואיזה, מלכת פרוסיה בארפורט, בזמן שבעלה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה הכריז מלחמה על צרפת.
שרלוטה גאורגינה אהבה מאוד ספרות יפה, ואף טיפחה את האמנויות השונות בחצרה.
היא טרחה להביא מוזיקאים וציירים רבים לחצר, ואף הביאה לחצרה את הסופר יוהאן פאול פרידריך ריכטר.
ב-14 במאי 1818 מתה שרלוטה גאורגינה לאחר מחלה ממושכת, והיא בת 48 בלבד.
ב-3 בספטמבר 1785 התחתנה שרלוטה גאורגינה עם פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
שרלוטה, נסיכת פרוסיה , הייתה נסיכה גרמנית מבית הוהנצולרן, ואשתו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
שרלוטה נולדה ב-1 ביוני 1831 בברלין, לאלברכט, נסיך פרוסיה שהיה אחיהם של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו מריאן, נסיכת הולנד שהייתה בתו של וילם הראשון, מלך הולנד.
נישואי הוריה היו רעועים, ובשנת 1849 התגרשו הוריה, ושרלוטה יחד עם אחיה ואחותה נשארו אצל אביה, ודודתם אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה טיפלה בהם.
ב-18 במאי 1850 התחתנה שרלוטה עם גאורג, נסיך הכתר של סקסוניה-מיינינגן, ממנו היו לה 2 ילדים.
הנישואים היו מוצלחים, והשניים חלקו הרבה תחומי עניין משותפים.
ב-27 בינואר 1855 מת בנם השני גאורג, וכעבור שלושה חודשים מתה שרלוטה ב-30 במרץ עקב סיבוכים שהיו בלידת בתה.
לאחר מותה התאבל עליה מאוד בעלה גאורג, אולם לבסוף התחתן עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, ובשנת 1866 מונה לדוכס סקסוניה-מיינינגן.
ב-18 במאי 1850 התחתנה שרלוטה עם גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
שרלוטנבורג היא שכונה בברלין, כשליש מרובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף.
השכונה, הנקראת על שמה של סופיה שרלוטה מהנובר, נוסדה כפרבר כפרי ב-1705 והייתה עירייה עצמאית עד סיפוחה לברלין-רבתי (Groß-Berlin) ב-1920. עם החלת רפורמת השכונות של ברלין ב-2001 מוזגה לרובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף.
השכונה נמצאת ממערב לפארק טירגארטן.
המרכז ההיסטורי של שרלוטנבורג נמצא על גדתו הדרומית של נהר שפרה, אך חלקים ממנה משתרעים מצפון לנהר.
את השכונה חוצה רחוב 17 ביוני, אחת השדרות המרכזיות בעיר הנמתחת משער ברנדנבורג במזרח לשער שרלוטנבורג במערב.
קודם למלחמת העולם השנייה נקראה הדרך "שארלוטנבורגר שוסה" (Charlottenburger Chaussee) מאחר שקישרה את העיר לפרוור שארלוטנבורג.
שדרה חשובה נוספת העוברת בשכונה היא קורפירסטנדאם, "דרך הנסיכים הבוחרים", אחת משדרות הקניות המרכזיות של ברלין והמשכה, הטאואנצינשטראסה.
במקום התקיים כפר בשם Alt-Lietzow מן המאה ה-13. ב-1695 העניק פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה את הכפר לרעייתו, סופיה שרלוטה מהנובר והקים במקום את ארמון שרלוטנבורג.
האזור התפתח לפרבר עירוני וב-1705 קיבל רשמית את השם שרלוטנבורג ומעמד של עיר (Stadtrecht).
ב-1720 מוזגו הכפר Alt-Lietzow והפרבר העירוני לישות אחת.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, אהב לשהות במקום ושכר את גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף על מנת שירחיב את הארמון.
גם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה אהבו את המקום ותרמו לפיתוחו.
בהמשך המאה ה-19 הפך האזור לפרבר הבילויים המועדף על הברלינאים לטיולים בחיק הטבע בשל הפארקים הנרחבים שבו.
כן התפתח במקום אזור מגורים יוקרתי והוא חובר למרכז העיר ברשת תחבורה שהתפתחה מקווי כרכרה סדירים לקווי חשמליות עירוניים.
בין היתר קבעו בשרלוטנבוג את אחוזותיהם עשירי העיר גרשון בלייכרדר וארנסט ורנר פון סימנס.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסללו בשכונה שדרות רחבות ונקבעה רשת הרחובות והכיכרות שלה, שהותירו מקום נרחב לשטחים ירוקים.
בשכונה הוקמו מבני תרבות כ ובית האופרה והבלט "דויטשה אופר ברלין", גן החיות של ברלין ובית הכל-בו הענק קאופהאוס דס וסטנס.
השכונה זכתה תמיד להעדפה תחבורתית, ב-1887 נפתחה בה תחנת הרכבת ברלין גן החיות וב-1902 נמתח אליה קו הרכבת התחתית הראשון בעיר (כיום קו U2).
ב-1898 נחנכה בה כנסיית ענק (בעלת 2,000 מושבים וחמישה מגדלים), כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם.
עם זאת, נחשבה עד 1920 כפרבר נפרד מהעיר.
בתקופת רפובליקת ויימאר הייתה שרלוטנבורג למרכז חיי הלילה הסוערים של העיר הסוערת ביותר בעולם.
בעשרות בתי הקפה והקברטים שלה יצרו ופעלו אמנים כברטולט ברכט, אוטו דיקס, אלפרד דבלין, אלזה לסקר-שילר, מקס ליברמן, שטפן צווייג ורבים אחרים.
בעת מלחמת העולם השנייה סבלה השכונה, ככל העיר ברלין, הפצצות כבדות מצד בעלות הברית שהותירו את אחד מסמלי החורבן האיקוניים של העיר, שריד המגדל הבודד של כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם.
לאחר המלחמה, הייתה שרלוטנבורג למרכז המסחרי והתרבותי של ברלין המערבית.
לאחר איחוד גרמניה מחדש (1990) נמצאת העיר בתחרות עם רבעים אחרים כרובע מיטה, שבמרכז העיר.
ארמון שרלוטנבורג - הארמון הגדול ביותר ששרד בתחומי העיר ברלין
כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם
דויטשה אופר ברלין - משכנה של להקת אופרה ושל להקת הבלט של ברלין
מוזיאון ברגורום (Berggruen Museum) לאמנות מודרנית
שרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (; 17 ביוני 1787 – 12 בדצמבר 1847) הייתה בתו של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואשתו של פאול, נסיך וירטמברג.
שרלוטה נולדה ב-17 ביוני 1787 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולשרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
שרלוטה ואחיותיה תרזה ולואיזה היו יפות מאוד, והמשורר פרידריך ריקרט הקדיש להן את יצירתו "שלושת הוורדים".
ב-28 בספטמבר 1805 התחתנה שרלוטה עם פאול, נסיך וירטמברג, בנו של פרידריך, הנסיך הבוחר מווירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, ופאול בגד בה בקביעות עם פילגשיו.
לאחר לידת ילדם החמישי בשנת 1813 נפרדו השניים, אולם לא התגרשו מחמת אי הסכמתו של חמיה פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
לאחר שנפרדה מבעלה התגוררה שרלוטה בהילדבורגהאוזן, שם ביקרו אותה תכופות בתה שרלוטה, נסיכת וירטמברג ואחיה פרידריך, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
ב-12 בדצמבר 1847 מתה שרלוטה בבמברג, והיא בת 60 שנים.
ב-28 בספטמבר 1805 התחתנה שרלוטה עם פאול, נסיך וירטמברג, בנו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
שרלוטה, ארכידוכסית אוסטריה (ובשמה המלא: שרלוטה הדוויג פרנצ'סקה יוזפה מריה אנטוניה רוברטה אוטוניה פיה אנה איגנציה מרקוס ד'אביאנו, בגרמנית: Charlotte Hedwig Franziska Josepha Maria Antonia Roberta Ottonia Pia Anna Ignatia Marcus d'Aviano; 1 במרץ 1921 – 23 ביולי 1989) הייתה בתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
שרלוטה נולדה ב-1 במרץ 1921 בטירת פרנז'ן שבשווייץ.
אביה היה קרל הראשון, קיסר אוסטריה ואמה הייתה זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
שרלוטה נולדה לאחר שהוריה כבר הודחו מהשלטון בעקבות מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1921 זמן קצר לאחר לידתה, ניסו הוריה לתבוע מחדש את כתר ממלכת הונגריה מידי מיקלוש הורטי, אולם הם נעצרו ונשלחו לגלות באי מדיירה השייך לפורטוגל.
בפברואר 1922 הצטרפו שרלוטה ואחיו אליהם במדירה.
באותה שנה נפטר קרל, חודש לאחר יום הולדתה הראשון של שרלוטה.
ב-1942 שרלוטה קיבלה תואר בכלכלה מאוניברסיטת לוואל, ולאחר מכן המשיכה ללימודים באוניברסיטת פורדהאם.
ב-1943 החלה לעבוד במנהטן כעובדת סעד תחת השם שרלוט דה בר.
ב-21 ביולי 1956 היא נישאה בפקינג שבגרמניה המערבית לגאורג, דוכס מקלנבורג.
לאחר נישואיה עזבה את עבודתה כעובדת סעד ועברה לגור בגרמניה.
בעלה נפטר ב-6 ביולי 1963, לא היו להם ילדים.
היא עצמה נפטרה במינכן ב-23 ביולי 1989, ארבעה חודשים לאחר מות אמה, בגיל 68.
שרלוטה, רוזנת הנאו-ליכטנברג , הייתה אשתו של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט.
שרלוטה נולד ב-2 במאי 1700 בבושוויילר שהשתייכה לרוזנות הנאו-ליכטנברג, ליוהאן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו-ליכטנברג, ולדורותיאה פרדריקה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ויוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך.
בצעירותה ביקש וילהלם, נסיך הכתר של הסן-קאסל את ידה של שרלוטה, אולם היא סירבה, וב-5 באפריל 1717 התחתנה עם לודוויג, נסיך הכתר של דרמשטאדט.
ב-1 ביולי 1726 מתה שרלוטה בדרמשטאדט, והיא בת 26 שנים בלבד.
בשנת 1736 מת אביה יוהאן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו-ליכטנברג, ובנה לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט ירש את נחלותיו.
אולם חלק מהנחלות הועברו לרוזנות הסן-קאסל על פי הסכם מוקדם שהיה עמם, ובעקבות כך פרץ סכסוך בין שני הענפים של בית הסן.
ב-5 באפריל 1717 התחתנה שרלוטה עם לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1719–1790)
גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט (1722–1782)
קרולינה לואיזה, רוזנת הסן-דרמשטאדט (1723–1783), התחתנה עם קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן
שרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן , הייתה אשתו של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג וסבתא רבתא של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
שרלוטה נולדה ב-11 בספטמבר 1751 בפרנקפורט, לאנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן ולשרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל, בתם של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה כריסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר.
ב-21 במרץ 1769 התחתנה שרלוטה עם ארנסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג, מנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1772 מת חמיה פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ובעלה ארנסט עלה לשלטון במקומו.
ארנסט התעניין במיוחד באסטרונומיה ובפיזיקה, ואף הקים את מצפה הכוכבים של גותה שהתפתחה למרכז אירופאי לאסטרונומיה, ושרלוטה סייעה לו במפעליו הכבירים.
בשנת 1804 מת בעלה ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ובנה אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
שרלוטה לא הסתדרה כל כך עם בנה אוגוסט, ובעקבות כך עברה להתגורר באייזנברג.
לאחר מכן התגוררה כמה שנים במרסיי, ומשם עברה לג'נובה, שם חיה עד מותה ב-25 באפריל 1827.
ב-21 במרץ 1769 התחתנה שרלוטה עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה , הייתה אשתו השנייה של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
שרלוטה נולדה ב-10 בספטמבר 1864 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לוילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-8 באפריל 1886 התחתנה שרלוטה עם וילהלם, נסיך הכתר של וירטמברג, בנישואין שנועדו להעמדת יורש זכר לווילהלם, אולם לא נולדו להם ילדים.
בני הזוג התגוררו בתחילה בלודוויגסבורג ובשטוטגרט, אולם לאחר מכן עברו להתגורר בפרידריכסהאפן, ובחלק מהזמן התגוררו בטירת הציד בבבנהאוזן.
בשנת 1890 נסעו וילהלם ושרלוטה לאנגליה, שם התחבבה על כולם, וכפי שאמרה עליה מרי, דוכסית יורק: "חיבבנו מאוד את שרלוטה, היא נשמה טובה וישרה, די נוצצת, ונראה שהיא מסתדרת היטב עם כל חברי בית וירטמברג".
לאחר מותו של דוד בעלה קרל הראשון, מלך וירטמברג, עלה בעלה וילהלם לשלטון בממלכת וירטמברג.
וילהלם היה מלך מאוד פופולרי, והיה מכונה "האדון המלך", אולם שרלוטה לא הייתה כל כך פופולרית, והעדיפה לחיות חיים פרטיים ככל יכולתה.
שרלוטה שהתעניינה באמנות ובתרבות, הייתה פעילה מאוד בחיי התרבות של הממלכה, ולעיתים קרובות הלכה לאופרה ולתיאטרון.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ וילהלם להתפטר מתפקידו ב-30 בנובמבר 1918, ובני הזוג התגוררו בבבנהאוזן, וקיבלו קצבה שנתית ממדינת וירטמברג.
בשנת 1921 מת בעלה וילהלם השני, מלך וירטמברג, ולאחר מכן התגוררה שרלוטה שנשאה בתואר "דוכסית וירטמברג" בבדידות עד מותה.
בשנת 1944 נפגעה שרלוטה משבץ, ונאלצה להשתמש בכיסא גלגלים.
ב-16 ביולי 1946 מתה שרלוטה בבבנהאוזן, ובעת מותה הייתה המלכה הגרמנית האחרונה שהייתה בחיים.
שרלוטה, רוזנת דוהנה-שלודיין , היה רוזנת גרמנית וסבתא רבתא של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
שרלוטה נולדה ב-3 ביולי 1738 בקניגסברג, לאלברכט כריסטוף, רוזן העיר דוהנה-שלודיין ולסופיה הנרייטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, בתם של פרידריך לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
ב-30 במאי 1754 התחתנה שרלוטה עם בן דודה קרל אנטון אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנו נולד לה בן אחד:
בשנת 1759 נהרג בעלה קרל אנטון אוגוסט במהלך קרב קונרסדורף, וב-21 במאי 1777 התחתנה שרלוטה עם פרידריך דטלב פון מולטקה, אך לא היו לה ילדים ממנו.
הנין שלה הוא כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודרכו היא אם קדמונית של רוב בתי המלוכה של אירופה.
שרלוטה, נסיכת וירטמברג , הייתה אשתו של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
שרלוטה נולדה בשטוטגרט ב-9 בינואר 1807, לפאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-20 בפברואר 1824 התחתנה שרלוטה עם מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אותו היא פגשה בשנת 1822. לקראת נישואיה המירה שרלוטה את דתה לנצרות אורתודוקסית, ואף קיבלה את השם ילנה פבלובנה.
מיכאיל השקיע את מרב זמנו בצבא, אולם אף על פי כן לשניים נולדו 5 ילדים.
בשנת 1849 מת בעלה מיכאיל, ולאחר מותו היא הפכה לפטרונית של כמה ארגוני צדקה ואמנויות.
היא הקימה את הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, וכן קבוצה של אחיות סיעודיות שהפכו בסופו של דבר לארגון הצלב האדום ברוסיה.
ב-2 בפברואר 1873 מתה שרלוטה בשטוטגרט, והיא בת 66 שנים.
ב-20 בפברואר 1824 התחתנה שרלוטה עם מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
שרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג , הייתה אשתו של רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
שרלוטה נולדה ב-6 במרץ 1671 בהנובר, ליוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולבנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן ואנה גונזגה.
ב-11 בפברואר 1696 התחתנה שרלוטה פליציטס עם רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
בשנת 1702 ברחה שרלוטה עם משפחתה לבולוניה, בשל פלישת הצבא הצרפתי, כחלק ממלחמת הירושה הספרדית.
ב-29 בספטמבר 1710 מתה שרלוטה במודנה, בעת לידת בתה האחרונה שנולדה מתה.
ב-11 בפברואר 1696 התחתנה שרלוטה פליציטס עם רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אנריקטה ד'אסאה (1702–1777), התחתנה עם אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה, ולאחריו התחתנה עם ארנסט אופולד מהסן-דרמשטדט.
שרלוטה, רוזנת הסן-קאסל , הייתה בתו של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ואשתו של קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
שרלוטה נולדה ב-20 בנובמבר 1627 בהיידלברג לוילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ולאמליה אליזבת מהנאו-מינצברג, בתו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג.
שרלוטה תוארה כילדה בלונדינית גבוהה, עם רגליים ארוכות וחזה יפה.
ב-22 בפברואר 1650 התחתנה שרלוטה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בתחילה היו נישואי השניים מוצלחים, אולם עד מהרה החל קרל לודוויג לבגוד בה עם מריה לואיזה פון דגנפלד.
בשנת 1654 גילתה שרלוטה שקרל לודוויג בוגד בה, ומאז היא הפכה לאישה תוקפנית ואלימה.
בשנת 1658 גירש אותה קרל לודוויג, והתחתן בנישואים מורגנטיים עם מריה לואיזה.
בשל גירושי השניים נשלחו ילדיה לחיות אצל דודתם סופיה מהנובר.
בשנת 1680 מת קרל לודוויג, ובנה קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו, וב-26 במרץ 1686 מתה שרלוטה בהיידלברג.
ב-22 בפברואר 1650 התחתנה שרלוטה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
שרלוטה הלנה פרדריקה בורנונביל (בדנית: Charlotte Helene Frederikke Bournonville 29 בנובמבר 1832 – 22 במרץ 1911) הייתה זמרת אופרה ושחקנית דנית.
היא החלה לשיר בסטוקהולם, שוודיה ב-1857, כעבור שנתיים הצטרפה לתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן.
היא זכורה גם בשיעורי השירה שנתנה לבנותיו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
כאות הערכה לשירותיה, העלה אותה המלך לדרגת "זמרת לשכת המלך" בשנת 1863.
שרלוטה בורנונביל נולדה בקופנהגן, למנהל הבלט הדני הנודע אוגוסט בורנונביל והלנה פרדריקה הקנסון.
היא למדה שירה אצל קארל הלסטד בקופנהגן, ארלטו בווינה וג'ובאני בטיסטה למפרטי במילאנו.
בראשית 1857 הופיעה בקונצרטים בפריז, צרפת, שאחריהם, בחודש יולי, הוזמנה להצטרף לאופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם.
היא הופיעה בכמה קונצרטים ושיחקה בתפקיד פידס באופרה "הנביא" מאת מאיירבר.
היא הופיעה בהמבורג ובפרנקפורט בחורף 1858–1859. לאחר מכן השתקעה בקופנהגן, שם התקבלה לתיאטרון המלכותי הדני והמשיכה במינוי קבוע עד 1884. בתיאטרון זה הופיעה תחילה באופרטות וודוויל, לפני שקיבלה תפקידי מצו-סופרן באופרה.
התפקידים ששרה היו אזוצ'נה באיל טרובטורה, נינקה ב"פאוסט" ומרגריטה ב"הגברת הלבנה".
על אף ביצועיה הטובים, לא הצליחה להתמודד כראוי עם יריבתה, המצו-סופרן יוזפינה צינק, שעלתה עליה ביופיה, וכתוצאה מכך פחתה והלכה תדירות הופעותיה, ולבסוף פרשה מן התיאטרון ב-1884.
שרלוטה בורנונביל הלכה לעולמה בקופנהגן ב-22 במרץ 1911.
שרלוטה כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל , הייתה אשתו של אלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ואמו של פיוטר השני, קיסר רוסיה.
שרלוטה כריסטינה נולדה ב-28 באוגוסט 1694 בוולפנביטל, ללודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של אלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן וכריסטינה פרדריקה, דוכסית וירטמברג.
בסוף 1709 שלח הצאר פיוטר הראשון מרוסיה את בנו אלכסיי לדרזדן כדי לסיים את חינוכו, שם הוא פגש לראשונה את שרלוטה כריסטינה.
היא נראתה מתאימה מאוד בעיני פיוטר הראשון לבנו, משום שאחותה הבכורה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל הייתה נשואה לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ותמיכתה של אוסטריה במאבק הקרוב עם הטורקים הייתה חשובה בעיני דיפלומטים רוסים.
החתונה התקיימה בטורגאו ב-25 באוקטובר 1711. בהתאם לתנאי החוזה, שרלוטה עצמה הורשה להישאר פרוטסטנטית, אך ילדיה היו צריכים לעבור לנצרות אורתודוקסית.
הנשואים לא היו מוצלחים מהתחלה.
חודש אחרי החתונה הוא החל בטיפול בהסדרת אספקה לכוחות הרוסים שהיו בפולין ובמשך כשנה חי נפרד ממנה.
מנישואים אלו נולדו שני ילדים, אך שרלוטה נפטרה במהלך לידת הבן, ב-2 בנובמבר 1715.
50 שנים אחרי מותה הופיעו שמועות, לפיהן שרלוטה לא מתה, אלא ברחה ללואיזיאנה ונישאה לקצין צרפתי, עמו חזרה מאוחר יותר לאירופה, תוך שהיא נתמכת כלכלית על ידי אחייניתה הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה.
ב-25 באוקטובר 1711 התחתנה שרלוטה כריסטינה עם אלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
נטליה אלכסייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1714–1728)
שרלוט אליזבת גרייס רוש היא מגישת טלוויזיה, מפיקה, שחקנית וסופרת.
היא ידועה ביותר בזכות ספר ביכוריה "אזורי לחות" שיצא לאור בגרמניה ב-2008.
רוש, בתו של מהנדס ואמא אומנית פעילה פוליטית, נולדה בהיי ויקומב בריטניה ליד לונדון ומגיל שמונה חיה בגרמניה לאחר שמשפחתה חיה במשך תקופה בהולנד.
בשנת 1983, כאשר רוש הייתה בת חמש התגרשו הוריה.
חוויה זו שולבה בספר ביכוריה Feuchtgebiete (בעברית: "אזורי לחות").
היא גדלה באזור הריין התחתון, במשפחה בעלת דעות ליברליות.
את ספסל הלימודים עזבה לאחר כיתה י"א, בגיל 17. בקבוצות הדרמה בתקופת לימודיה בבית הספר רכשה רוש את ניסיון המשחק הראשוני שלה.
רוש עזבה את בית הוריה ב-1995, בעודה בת 17 בלבד והקימה את קבוצת הגראז' רוק "הדובינסקיס" עם שלוש חברות.
הלהקה מעולם לא הוציאה אלבום, לא הקליטה שום חומר וגם לא הופיעה במקומות ראויים לציון.
לאחר מכן הייתה לה תקופה שבה היא ניסתה לזעזע אנשים ופנתה ליצירה עם פגיעה עצמית: היא ציירה עם דם, ערכה נסויים עם סמים, גילחה את ראשה.
בשנת 2001, שלושת אחיה של רוש מתו בתאונת דרכים בדרכם לחתונה שלה.
אמה, שגם היא הייתה במכונית, שרדה עם פציעות קשות .את הסיפור הזה שילבה רוש בספרה האחרון Schoßgebete
האב הוא המפיק והכותב של תוכניות הטלוויזיה שלה Fast Forward ו-Der Kindergeburtstag ist vorbei!
(בעברית: "יום ההולדת של הילדים כבר נגמר").
מאז 2007, נשואה רוש למרטין קס, מייסד שותף של בריינפול , חברת הפקת טלוויזיה בקלן.
החיים בגרמניה על פני שנים והפחד מקשיים שיצוצו לאחר פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי דחפו את רוש להתאזרח בגרמניה ב-2017.
ב־2018 ניתקה רוש קשר עם הוריה.
בראיון היא הסבירה שהוריה לא היו טובים בשבילה בילדותה ושעד גיל 15 היא עברה דירה 14 פעמים.
רוש עבדה במשך כמה שנים כ-VJ עבור ערוץ המוזיקה הגרמני "ויוה" וערוץ האחות "Viva Zwei", שם היא הציגה את התוכנית שלה Fast Forward.
ב-2006 שיחקה רוש בתפקיד נשי בסרט הגרמני "עדן", בבימויו של מיכאל הופמן .
הסרט הצליח מאוד ברחבי אירופה.
באותה שנה גם השתתפה בסינגל "1. 2. 3. ..." עם המוזיקאית הגרמנית בלה בי , מתוך אלבום הבכורה של בלה, בינגו.
ספר ביכוריה של רוש היה הרומן הנמכר ביותר בעולם באמזון במרץ 2008. זהו רומן ספרותי אירוטי הבוחן נושאים כמו ניקיון, מין אנאלי, אוננות, מין בתשלום ונשיות.
עלילת הספר מתפרסת על פני מספר ימים בהם מאושפזת הלן ממל בת ה-18 בבית החולים עקב פיסורה אנאלית שהיא גרמה לעצמה בעת גילוח האזור.
הרומן כולו מסופר בגוף ראשון של הלן ולטענת רוש הוא מבוסס ברובו על פרטים אוטוביוגרפיים.
הספר מכר מעל מיליון וחצי עותקים בגרמניה בתחילת 2009. הספר גם עובד לסרט בבימוי דייוויד וננדט ובכיכובה של קרלה ג'ורי כ"הלן" שהוקרן לראשונה בפסטיבל לוקרנו באוגוסט 2013.
הרומן השני שלה, Schoßgebete יצא לאור בשנת 2011. בסיפור הרומן משולבת הטרגדיה המשפחתית בחייה של רוש שהתרחשה ב-2001 בה איבדה את שלושת אחיה בתאונת דרכים בדרך לחתונתה.
ב-2015 יצא הרומן השלישי של רוש בשם Mädchen für alles (בתרגום חופשי לעברית: "ילדה לכל דבר")
רוש מגדירה את עצמה פמיניסטית מהדור הפמיניסטי החדש של גרמניה.
במאי 2001 הופיעה על עטיפת המגזין "אמה", כתב העת הפמיניסטי הידוע ביותר בגרמניה.
היא מייצגת פמיניזם סקס-פוזיטיב ומוצאת עמדות מסוימות בפמיניזם הגרמני הקלאסי של שנות ה-70, כמו דחייה מלאה של פורנוגרפיה, מיושנת ו"לא נכונה".
בראיון שפורסם ב"דר שפיגל" ב-2010, הציעה שרלוט רוש לנשיא הגרמני באותה עת, כריסטיאן וולף, מין בתמורה לווטו על התקנה החדשה בנוגע לעתיד הכורים הגרעיניים.
ב-2018 הייתה רוש אחת משש נשים מתעשיית הקולנוע שהאשימו את הבמאי ואיש הטלוויזיה, גבהארד הנקה, בהטרדה מינית.
הבמאי תבע את רוש ואת המגזין "דר שפיגל" על פרסום האשמות אך הסיר את התביעה אחר כך בטענה ש"סכסוך משפטי אינו הדרך הנכונה להתמודד עם הנושא וההאשמות".
שרלוק ברוסיה היא סדרת טלוויזיה דרמת פשע רוסית המבוססת על דמותו של שרלוק הולמס מסדרת הספרים הבלשית מאת ארתור קונאן דויל.
את דמותו של שרלוק הולמס מגלם מקסים מטבייב, כשלצידו ולדימיר מישוקוב כדוקטור קארצב.
הסדרה כוללת שמונה פרקים והועלתה לצפייה דיגיטלית בשירות הזרמת המדיה Start.ru.
בינואר 2021 פרק הבכורה של הסדרה שודר ברשת THT.
בהמשך נרכש לשידור ברשת ZDF הגרמנית.
ג'ק המרטש מותיר מאחוריו שובל קורבנות ונמלט מלונדון לרוסיה.
שרלוק הולמס משאיר את דוקטור ווטסון באנגליה ויוצא אחר הרוצח הקטלני לבירת האימפריה הרוסית, סנקט פטרבורג.
ברוסיה שתחת אלכסנדר השלישי, הוא פוגש את דוקטור קארצב, ממנו הוא שוכר חדר למגורים.
ד"ר קראצב מתחיל לעזור לו לפתור פשעים מאוד מוזרים, מבלבלים ומסובכים והולמס שוב נאלץ לשכנע את רשויות האכיפה בנכונות שיטות החקירה הדדוקטיביות שלו ובייחוד את הקצין טרודני מהמשטרה המקומית.
יריבו העיקרי של הולמס הוא הפוליצמייסטר הציני, השמרני והמסוכן מאוד זנאמנסקי שמהפגישה הראשונה עם הולמס נראה כהתגלמות הרוע, אדם השולט לא רק בעיר, אלא במוחם ובנפשם של הכפופים לו; בחלקו הולמס הופך להיות צעצוע בידיו של "מוריארטי הרוסי".
הבלש המפורסם שרלוק הולמס עוקב אחר ג'ק המרטש, שמטיל אימה על העיר.
הרוצח המטורף מטפל באכזריות בנשים בחסות הלילה ומשאיר הודעות לשרלוק בזירות הפשע.
במהלך קרב קשה פוצע המרטש את ווטסון, שותפו של הבלש ועוזב את לונדון.
שרלוק מבין שדרכו המדממת של המתנקש שאיתגר אותו, מובילה ל.
אפילו עם הידע בשפה הרוסית ואהבה לסופרים רוסיים בסנקט פטרבורג, שרלוק מוצא את עצמו בסביבה זרה לחלוטין.
הבלש צריך להילחם לא רק ברוע, אלא גם במציאות הרוסית.
אם באנגליה זכויות האדם עומדות מעל הכל, בעירם של דוסטויבסקי וגוגול אפילו העגלון כלל לא שם לב לזר החשוד.
איש לא שמע על שיטות הדדוקציה ושיטותיו יוצאות הדופן של האנגלי אינן נלקחות ברצינות.
כבר מהימים הראשונים, חקירתו הופסקה על ידי המשטרה המקומית ומחלק הרצח בראשותו של הפקח טרודני.
זנאנסקי, הפוליצמייסטר ומפקד המשטרה המחושב של פטרבורג, השולט במוחם ובנפשם של פקודיו, משחק גם הוא את משחקו.
שרלוק הולמס שוכר חדר ברחוב פקרסקאיה אצל ד"ר קארצב, יחד הם יוצאים לחקור את הפשעים הסבוכים ביותר.
הולמס פוגש את סופיה המסתורית והיכרות זו מבטיחה לצמוח למשהו יותר מאשר ניהול חקירה משותפת.
הפשע עבור שרלוק הולמס הוא הפרה של ההרמוניה בעולם.
כדי להחזיר את האיזון עליו לתפוס את הפושע ולהשיב את האיזון.
הבלש המפורסם רגיל לסמוך על חישובים ודדוקציה, אך אי אפשר להתגבר על הכאוס מבלי להתמוסס לתוכו...
פיתוח הסדרה הוכרז רק לאחר תחילת הצילומים, ב-21 במאי 2019; במקביל תמונה משותפת ראשונה של מקסים מטבייב עם ולדימיר מישוקוב פורסמה.
בדיווחים הראשונים כונתה הסדרה "שרלוק הולמס ברוסיה", לימים השם הרשמי שונה ל"שרלוק ברוסיה".
באותו ריאיון צוין השם הבין-לאומי הרשמי של הפרויקט: "שרלוק: דברי ימי רוסיה".
במרץ 2020, פורסם כי הושלמה ההפקה על הסדרה.
שוחרר קדימון הסדרה, עם כרזה רשמית ונודע כי שירות הזרמת המדיה Start.ru ישדר את הסדרה, לאחר שבעבר נטען שהסדרה תשודר בערוץ 1 הרוסי.
ב-7 בספטמבר 2020 פורסם הטריילר הראשון של הסדרה, בו הוצג לוגו חדש וכן תאריך יציאת הפרקים הראשונים בשירות START.ru – 22 באוקטובר.
שרלוק הולמס מופיע לראשונה כדמות מאוהבת.
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בין Start.ru וחברת Sreda, שהפיקה גם סדרות כמו גוגול, מז'ור וטרוצקי.
במהלך הצילומים, השחקנים מקסים מאטבייב וולדימיר מישוקוב, שמעולם לא נפגשו קודם לכן הפכו לחברים טובים.
לתפקיד סופיה קסאטקינה, השחקנית אירינה סטארשנבאום לבשה עדשות כחולות ופאה אדומה.
כל יום צילומים היא התאפרה והתלבשה במשך שעתיים.
כדי להבין כיצד הגיבור שלו, שעבורו רוסית אינה שפת האם שלו, יכול לדבר ולבנות ביטויים, השחקן מקסים מאטבייב שוחח עם אנגלי שחי זה מכבר ברוסיה ולא איבד את המבטא הבריטי שלו
הסדרה נמכרה ליפן, בה שודרה ברשת AXN Mystery, שבבעלות Sony החל מפברואר 2021. זאת לפי הסכם בין חברת Start.ru וחברת NHK Enterprises.
שרלוטה שלזינגר הייתה פסנתרנית ומלחינה יהודייה-אמריקאית ילידת גרמייה.
שרלוטה שלזינגר הייתה תלמידתו של פרנץ שרקר בקונסרבטוריון הוך בברלין משנת 1925 מעד 1930. לאחר סיום לימודיה עבדה כעוזרת פרופסור בקונסרבטוריון של וינה עד 1935, אז עברה ללמד בקונסרבטוריון ע"ש צ'ייקובסקי באוקראינה.
שלזינגר היגרה לארצות הברית כפליטה בשנת 1938 ולימדה פסנתר בקולג' בלק מאונטיין עד אביב 1949, אז התפטרה עם עוד כמה מחברי הסגל.
בהמשך לימדה שנים רבות בבית הספר וילסון למוזיקה ביאקימה, מדינת וושינגטון.
פסטיבל אנטארטאופר - מוזיקה קאמרית ולידר - שירים: s ziehen die Reihe lang; Wie hell das Licht mir scheinet; Was hör ich - רסיטל של הרמינה האזלבק (סופרן)
שרלוטה סופיה הנרייטה בוף הייתה גרמנייה אשר התפרסמה כמי ששימשה כמקור השראה לדמותה של לוטה בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "ייסורי ורתר הצעיר".
משמשת גם כדמות הראשית בספרו של תומאס מאן "לוטה בוויימאר".
בוף נולדה ב-11 בינואר 1753 בעיר וצלר.
היא הייתה השנייה מבין שישה עשר בניו של היינריך אדם בוף (1711–1795), אשר שימש כקאסטנר (תפקיד משפטי היסטורי בגרמניה) של וצלר, וכן כמנהל נכסי המסדר הטבטוני באזור.
אמה הייתה מגדלנה ארנסטינה פייר (1731–1771).
אחד מאחייניה של שרלוטה הוא הכימאי היינריך בוף.
שרלוטה הייתה ידועה בחוג משפחתה ומכריה בכינוי "לוטה".
בגיל צעיר אמה מתה, ולוטה שימשה כדמות אם חלופית לאחיה ואחיותיה.
היא ניהלה את משק הבית של אביה, ודאגה לחינוכם של הילדים.
ב-1768 התארסה לוטה עם עורך דין צעיר ומבטיח בשם יוהאן כריסטיאן קסטנר, שעמו נפגשה במהלך כינוס של הרייכסקאמרגריכט (בית המשפט הקיסרי) בווצלר.
משפחת קסטנר הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר בנסיכות הבוחר מהנובר (אשר נודעו בכינוי "המשפחות היפות"), ומשפחתה של לוטה רוותה נחת מאירוסיהם.
למרות זאת, נישואיהם התעכבו במשך כמה שנים.
הנשף נערך ב"יגר האוס" (בית הציד - כיום "בית גתה") בידי דודתו של גתה, לנגה, שהייתה מיודדת עם משפחת בוף.
ככל הנראה הנשף נערך לכבוד יום הולדתה של קרוליין, אחותה הגדולה של לוטה, שהייתה מאורסת עם בנה של לנגה.
גתה עצמו, חיזר באותה תקופה אחרי יוהנה לנגה בת ה-17, אולם הוא נשלח ללוות את לוטה אל הנשף, ובמהלך הדרך התאהב בה.
הוא הוקסם כליל מיופיה, וכן מגישתה הגלויה והישירה.
הם רקדו יחד כל הלילה, אולם הנשף הופרע בידי סערה.
לוטה הצליחה להסיח את דעתם של חבריה מהסערה באמצעות משחק שהמציאה, מה שהרשים את גתה עוד יותר.
למחרת הגיע גתה לבקר את לוטה בביתה, ושם התרחשה הסצנה הידועה בה ראה גתה את לוטה פורסת לחם לאחיה הקטנים.
גתה התפעל ממסירותה לילדים, ונעשה לאורח קבוע בבית משפחת בוף.
כל בני המשפחה חיבבו אותו מאוד, והוא אף הצליח לקשור קשרי ידידות אמיצים עם ארוסה של לוטה, קסטנר.
עם זאת, הוא לא הצליח לכבוש את אהבתו ללוטה.
לא ברור אם הוא השלים בשקט עם העובדה שהיא מאורסת לאדם אחר (כפי שוורתר עושה ברומן), או שמא עשה ניסיונות לשכנע אותה לנטוש את קסטנר למענו.
הוא כתב במשך שלושה חודשים את "ייסורי ורתר הצעיר" שעד מהרה הפך לרב מכר פורץ דרך.
לאחר נישואיהם, התגוררו לוטה ובעלה בהנובר.
אף על פי שנולדו לה שמונה בנים וארבע בנות, היא המשיכה לשמור על קשר עם כל אחיה ואחיותיה ולסייע להם באמצעים שונים.
היא המשיכה לשמור על קשר עם גתה באמצעות מכתבים, ואף ביקשה ממנו לסייע לבניה בעבודתם.
בספטמבר 1816 היא ביקרה את אחותה בוויימאר ושהתה שם מספר שבועות.
במהלך הביקור היא פגשה פעם נוספת את גתה, אולם המפגש נשא אופי רשמי ומסוגר.
על בסיס אירוע זה כתב תומאס מאן את הרומן "לוטה בוויימאר".
שארלוטה סונדרס קושמן הייתה שחקנית במה אמריקאית.
קולה המיוחד איפשר לה להציג תפקידים גבריים ונשיים כאחד.
היא גרה לסירוגין באמריקה וברומא והיו לה יחסים רומנטיים עם נשים רבות במהלך חייה הסוערים.
היא הייתה צאצאית, של רוברט קושמן, שסייע בארגון הפלגת מייפלאואר שהביא את שם המשפחה לארצות הברית בשנת 1621. רוברט קושמן היה מנהיג ומצדד גדול בהגירה לאמריקה.
הוא הפך למטיף במושבות וידוע כמי שנשא את הדרשה הראשונה באמריקה.
אביה של שרלוט, אלקנה, הצליח לצאת מעוני והפך לסוחר מצליח.
שארלוט הייתה ילדה מוכשרת, ספורטיבית מאוד, חברותית, ופיתחה קול עם עושר מדהים.
שני חברים של אביה, נתנו לה הדרכה מוזיקלית.
קושמן נאלצה לקחת על עצמו אחריות גדולה בגיל צעיר מאוד.
כשהייתה בת שלוש עשרה, אביה נכנס לצרות כלכליות קשות, וזמן קצר לאחר מכן נפטר, מה שהותיר את משפחתו כמעט ללא כלום.
המצב גרם לשארלוט לחפש דרך להביא הכנסה למשפחתה.
אף על פי שהייתה תלמידה מצטיינת והשיגה רמה אקדמית גבוהה, היא עזבה את בית הספר כדי להמשיך בקריירה באופרה.
כשהזמרת גברת ג'וזף ווד ביקרה בבוסטון בשנת 1834, הציג קפטן מקאי את קושמן, והיא השתתפה איתה בשניים מהקונצרטים שלה.
בהשפעתה של גברת ווד היא הפכה לתלמידתו של ג'יימס ג'מידר, מנהל מוזיקלי של נשים, ובהדרכתו הופיעה לראשונה באופרה בתיאטרון טרמונט בתפקיד הרוזנת אלמוויבה בנישואי פיגארו, בהצלחה רבה, ובפעם השנייה בתור לוסי ברטרם בגיא מנרינג.
היא נסעה עם הלהקה שלו לניו אורלינס, שם נכשל לפתע קולה שהתאמצה לשיר את תפקיד הסופרן שהוקצה לה.
כשהיא ביקשה את עצתו של ג'יימס ה.
קלדוול, מנהל התיאטרון הראשי של ניו אורלינס, הוא הציע לה להיות שחקנית והיא קיבלה את התפקיד של ליידי מקבת.
היא ביצעה את הופעת הבכורה הדרמטית שלה בהצלחה מוחלטת בשנת 1835.
קושמן הופיעה בהופעה המקצועית הראשונה בגיל שמונה עשרה ב־8 באפריל 1835 בתיאטרון טרמונט של בוסטון.
לאחר מכן נסעה לניו אורלינס שם הופיעה בהצלחה במשך עונה אחת, שלאחריה היא חזרה לעיר ניו יורק כדי לפעול במסגרת חוזה עם תיאטרון.
היא קיבלה ביקורות נלהבות באלבני, ניו יורק על הצגתה של ליידי מקבת.
בשנת 1839, אחותה הצעירה סוזן ווב קושמן הפכה לשחקנית, ובגיל 14 התחתנה עם נלסון מרימן.
בעלה נטש אותה כשהייתה בהריון ושארלוט דאגה לאחותה.
שתי האחיות התפרסמו כאשר שיחקו יחד את רומיאו ויוליה, כששרלוטה גילמה את רומיאו וסוזן גילמה את יוליה.
בשנת 1843, קושמן נקשרה רומנטית עם רוזלי סולי, בתו של האמן תומאס סולי.
קושמן החליטה לנסוע לאירופה, לשחק בתיאטרון.
סולי נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
היא גם הייתה קרובה רומנטית לסופרת אן המפטון ברוסטר בסביבות 1844 אך בלחץ החברתי של אחיה של אן ברוסטר הן נאלצו להיפרד.
ברוסטר הזכירה במכתבים בשנת 1849 את תקופתם המאושרת.
בסופו של דבר היא תרמה דיוקן של שרלוטה קושמן שצויר על ידי תומאס סולי לספריית פילדלפיה.
בשנת 1848 פגשה קושמן את העיתונאית, הסופרת והשחקנית מטילדה הייס.
שתי הנשים הפכו לחברות קרובות, ואחרי פרק זמן קצר הן התקשרו רומנטית.
במשך עשר השנים הבאות השתיים היו ביחד כמעט ללא הרף.
הן התלבשו בצורה זהה, והיו ידועות כזוג בציבור.
בשנת 1849 חזרה שרלוטה קושמן לארצות הברית, ב־1852 החליט לפרוש מהבמה.
היא התגוררה אצל מטילדה הייס ברומא, איטליה, בקהילה של יוצאי אמריקה.
הקהילה הייתה מורכבת בעיקר מאמניות לסביות רבות באותה תקופה.
קושמן פרסמה את יצירותיה של הפסלת אמריקאית אפריקאית אדמוניה לואיס, שהפכה לחברה קרובה ושאת היצירה שלה העריצה קושמן מאוד.
בסוף 1857, קושמן הייתה מעורבת ביחסים סודיים עם הפסלת אמה סטבינס.
לילה אחד כשקושמן כתבה פתק לפסלת, הייס נכנסה אליה.
בחשד שהפתק נכתב לסטבינס, דרשה הייס לראות אותו, אך היא סירבה להראות לה אותו.
לאחר מכן היא תבעה את קושמן, בטענה כי הקריבה את הקריירה שלה כדי לתמוך בקריירה של קושמן ועל כך דרשה פיצוי מסוים.
קושמן שילמה לה סכום לא ידוע ושתי הנשים נפרדו לנצח.
אמה סטבינס עברה לגור עם קושמן זמן קצר לאחר הפרידה, אך שרלוטה קושמן נסעה לאמריקה לסיור קצר לאחר מספר חודשים.
אף על פי שקושמן טענה שהיא מסורה לסטבינס, היא הסתבכה עם אישה אחרת זמן לא רב לאחר שהיחסים עם סטבינס החלו.
קושמן פגשה שחקנית אמה קרו, בת 18, ושתי הנשים נקשרו רומנטית.
קושמן חזרה עם אמה קרו לאיטליה.
זמן לא רב לאחר שהגיעה לשם אמה, היא משכה את תשומת ליבו של אחיינה של מטילדה קושמן - נד קושמן.
ובאפריל 1861 התחתנו נד קושמן ואמה קרו.
כאשר שרלוטה קושמן הגיעה לוושינגטון די.
ביולי 1861, היא הוצגה בפני הנשיא אברהם לינקולן, שאמר לה שמקבת' הוא המחזה השקספירי האהוב עליו ושהוא קיווה יום אחד לראות אותה בתפקיד ליידי מקבת'.
בשנת 1863 חזרה שוב לארצות הברית, והופיעה במספר הזדמנויות.
לינקולן ראה אותה מופיעה במקבת' באוקטובר בתיאטרון גרובר עם משפחתו.
בשש השנים האחרונות לחייה פיתחה קושמן יכולת ראויה לציון כקוראת דרמטית, והקריאה סצנות משייקספיר, שירת בלדות, וקטעים הומוריסטיים בהצלחה גדולה.
בשנת 1871, לאחר מגורים באירופה, חידשה את הקריירה שלה בארצות הברית כשחקנית.
ההופעה האחרונה שלה בניו יורק הייתה בתיאטרון של בות', שם גילמה את התפקיד של ליידי מקבת.
היא עשתה גם הופעות פרידה דומות בפילדלפיה ובערים אחרות והקריירה שלה הסתיימה בבוסטון, בתיאטרון הגלוב, ב־15 במאי 1875.
לאחר סיור וביצוע הקראות ברוצ'סטר, באפלו וסירקוז, היא פרשה עם הון גדול לבית מפואר בניופורט, שם חלתה בסרטן השד.
באוקטובר נסעה לבוסטון והכניסה את עצמה לטיפול רפואי.
בשנת 1869 עברה קושמן טיפול בסרטן השד.
בת זוגה, הפסלת אמה סטבינס הפסיקה את פעילותה והקדישה את כל זמנה לטיפול בקושמן.
שרלוטה קושמן נפטרה מדלקת ריאות בחדר המלון שלה בבוסטון בשנת 1876. היא הייתה בת 59, ונקברה בבית הקברות בהר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 1915 היא הוכנסה להיכל התהילה של אמריקאים גדולים.
ביתה בצ'ארלסטאון הוא אתר שביל מורשת הנשים של בוסטון.
שרלוט מאונט ברוק שרייבר הייתה ציירת ומאיירת אנגלית-קנדית, בין ראשוני הציירות הבולטות בקנדה.
שרייבר, לבית מורל, נולדה באסקס באנגליה.
לפני שנישאה והיגרה לקנדה בשנת 1875, למדה וראתה הצלחה במולדתה.
בבית הספר לאמנות של מר קארי בלונדון, התאמנה בהדרכתו של ג'ון רוג'רס הרברט, שהתמחה בציורים היסטוריים ודיוקנאות.
היא גם למדה אנטומיה וזכתה להבנה והערכה רבה לצורת האדם.
מצוידת בהכשרה זו, זכתה שרייבר בהצלחה מקצועית בתחילת דרכה, והציגה באקדמיה המלכותית בגיל 21 וקיבלה עבודות לאיור מספר ספרים.
בשנת 1875, היא התחתנה עם בן דודה ויימאות שרייבר ועברה לקנדה איתו ועם שלושת ילדיו, והתיישבה בטורונטו.
היא השתלבה במהירות בקהילת האמנות בטורונטו.
בשנת 1876, שנה לאחר שהיגרה, נבחרה שרייבר לחברת האמנים באונטריו, ובשנה שלאחר מכן, הפכה לאישה הראשונה שלימדה בבית הספר לאמנות באונטריו, אוניברסיטת OCAD של ימינו, שם היא גם הייתה האישה היחידה שכהנה במועצת בית הספר.
בשנת 1880, שרייבר הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדית, שהייתה גברית.
עם זאת, למרות הישג גדול זה, היא לא הורשתה להשתתף בפגישות או לעסוק בקביעת מדיניות, ונותרה האישה היחידה באקדמיה עד 1933 (53 שנים לאחר מכן), אז נבחרה האישה השנייה, מריון לונג.
הגלריה הלאומית של קנדה מחזיקה את הציור שהגישה לקראת קבלתה לתואר באקדמיה.
שכותרתו "הילד הקרופי" (וידויו של פטריוט אירי), ומבוסס על הבלדה האירית "נער הקרופ", שהיה פופולרי בתקופת המרד האירי בשנות ה -90. הוא מספר את סיפורו של נער שעוצר בכנסייה כדי להתוודות על חטאיו כשהוא מתכונן לקרב ווקספורד.
הווידוי שלו, אינו בפני כומר קתולי, אלא חייל בריטי מוסווה שעוצר אותו ולוקח אותו להוצאה להורג.
הציור מראה את הנער כורע על ברכיו, פונה לחייל הסמוי, שמדיו גלויים לצופה אך לא לנער.
שתי הדמויות מאוחדות על ידי צבע האדום בלבושם, אך החייל תופס את החלק המוצל של הבד, כשהנער את הצד הבהיר יותר, אולי מרמז על אהדתה של שרייבר.
תרומתה של שרייבר לאמנות הקנדית היא עצומה.
היא ציירה סצנות של חיי היומיום, והיא ביססה את ציוריה על הדברים שראתה ועל האנשים שהכירה באופן אישי.
למשל, היצירה שלה ספרינגפילד מבוססת על התבוננות מקרוב בילדים המשחקים בשלג על גדות נהר.
בגלל התעקשותה ומחויבותה לריאליזם, שרייבר זכתה להכנסת הקנדה לסגנון הריאליסטי.
יתר על כן, ניסיונה באנגליה איפשר לה להעביר את השינויים הסגנוניים האירופיים באמנות לקנדה, מה שהוביל ישירות לבגרותה האמנותית של המדינה.
עבודתה של שרייבר גילמה את התנועה הריאליסטית באמצעות השפעת הנאו-קלאסיקות והרומנטיקה.
ניתן לראות זאת בפורטרט שלה - אדית קווין, המציג את הנטורליזם המתואר בספרות תוך שמירה על תיאור מפורט ומציאותי של הנושא.
האמנות שלה הושפעה מהספרות, כולל האיורים המוקדמים לשירים מאת ג'פרי צ'וסר (אגדת האביר של הצלב האדום), אדמונד ספנסר (הפארי קווין, מאויר 1871), ואליזבת בארט בראונינג (חרוז הדוכסית מיי, 1874).
לאחר קריירה ארוכה ומוצלחת בקנדה, חזרה שרייבר לאנגליה בשנת 1898 לאחר מות בעלה, והיא נפטרה בפיינטון שבדרום דבון, אנגליה בשנת 1922.
שרלוטה בורשובה (בצ'כית: Charlotta Burešová; 1904, פראג - 1983, פראג) הייתה אמנית צ'כית יהודיה, ניצולת השואה.
היא למדה בבית הספר לאמנות תעשייתית ובאקדמיה לאמנות יפה בפראג .
היא נישאה לראדים בורש, שהיה עורך דין ונוצרי.
ב-1927 נולד בנם, שאף שמו היה ראדים.
ב-1941 החרימו הנאצים את ביתה של בורשובה, והיא אולצה לעזוב אותו.
כמו כן, אולצה להפסיק לצייר.
היא התגרשה מבעלה, ככל הנראה כדי להגן על רכוש המשפחה, שהיה מוחרם אם היה בבעלותה, אך נשאר בבעלותו.
היא שובצה לעבודות כפייה בציור גלויות ברכה.
לאחר מכן הועברה לסדנת האמנים.
בסדנה זו יצרה העתקים של יצירות קלאסיות.
אחת מהן מצאה חן בעיני אחד הממונים הנאצים, והוא מנע את גירושה למחנות ההשמדה במזרח.
בורשובה ציירה בחשאי ציורים המתארים את הגטו, פורטרטים של ילדים, רקדניות וטבע חי.
לקראת ביקור הצלב האדום בטרזין, ביוני 1944, פנתה בורשובה לקתרינה פרנק כזו שזו תהיה דוגמנית עבור ציור למשרד במנהלת הגטו.
היא ציירה את הציור הפלמנקו האחרון ואת דיוקן בנה של פרנק.
כשביקר אייכמן בגטו, זיהה את קתרינה בציור "מאדאם בטרפליי", שעיטר את משרדי מפקד המחנה והכירה ממפגש קודם עמה.
הוא הורה לשפר את תנאיה, וכך השתפרו סיכויי ההישרדות שלה ושל בנה התינוק.
לאחר שחרור גטו טרזין באביב 1945 שבה בורשובה לפראג.
היא שבה ונישאה לבעלה מלפני המלחמה, והמשיכה לצייר.
יד ושם מציג ציורים של בורשובה בהם הפלמנקו האחרון, בתערוכת הקבע במוזיאון לאמנות בקמפוס יד ושם.
שרלוטה לנדאו-מיזאם הייתה פעילת זכויות נשים ופוליטיקאית גרמניה מהעיר ליבק.
לנדאו-מיזאם, הייתה בתו של הרוקח מליבק וחברה במועצת העיר.
אחיה אריך מיזאם היה פעיל פוליטי.
היא הצטרפה למפלגה הדמוקרטית הגרמנית זמן קצר לאחר הקמתה, והייתה חברה במועצת העיר ליבק מ-1919 עד 1921. היא הייתה אחת הנציגות הראשונות והחברה היהודייה היחידה במועצת העיר בתקופת בחירות זו.
עד 1933 הייתה חברה בוועדה למחלקת הבריאות.
כחברה ותיקה באגודת הנשים היהודיות, היא סייעה בהקמת אחד מבתי התמחוי בעיר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933, האווירה הפכה לבלתי נסבלת עבור המשפחה.
היא החלה להתכונן להגירתה ושילמה את מס הנסיעה האימפריאלי.
בין ה-4 ל-17 באפריל נסעו שרלוטה לנדאו-מיוזם ובעלה לחיפה עם ילדיהם הנס ואווה.
הבן גוסטב הצטרף מאוחר יותר.