tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העמידות נגרמה עקב ביטול פעילות של ריבאווירין באמצעות גלוקורונידציה שלו בתאי AML או פגיעה בכניסה/שימור תרופות בתאי AML (גלוקורונידציה היא תהליך מטבולי שמנטרל רעלים ומסייע בסילוק חומרים כולל תרופות, רעלים סביבתיים ותרכובות טבעיות של הגוף, על ידי חיבור חומצה גלוקורונית אליהם.
כך נוצרות מולקולות מסיסות יותר במים הנקראות גלוקורונידים.
תהליך זה, המזורז על ידי אנזימים המכונים UDP-גלוקורונוסילטרנספראזות (UGTs), הוא חלק מכריע בחילוף החומרים שלב II של הגוף, המאפשר להפריש חומרים אלה במרה ובשתן).
ייתכנו צורות נוספות של עמידות לריבאווירין של תאי סרטן.
בסרטן אורופרינגיאלי (של הראש והצוואר) הקשור ל-HPV (פפילומה), ריבאווירין הפחית את רמות הצורה הזרחנית של eIF4E אצל חלק מהחולים.
התגובה הטובה הייתה מחלה יציבה, אך מחקר ראש וצוואר אחר הציג תוצאות מבטיחות יותר.
לתרופה יש שתי אזהרות "קופסה שחורה" (Boxed warning) של ה-FDA (הרמה הגבוהה ביותר של אזהרות בטיחות של תרופות מרשם, מדגישות סיכוני מוות או פציעה שחייבים להילקח בחשבון על ידי רופאים.
אזהרות אלו מוצגות במסגרת שחורה בתווית התרופה כשיש ראיות לסכנה הקשורה לתרופה.
הן נועדו להפנות את תשומת הלב לתופעות לוואי אפשריות, אמצעי זהירות נחוצים או התוויות נגד, אך הן אינן אומרות בהכרח שיש להימנע מהתרופה): אחת מעלה חששות ששימוש לפני או במהלך ההריון על ידי שני המינים עלול לגרום למומים מולדים אצל התינוק, והשנייה נוגעת לסיכון לפירוק תאי דם אדומים.
אין לתת ריבאווירין יחד עם זידובודין (zidovudine) עקב הסיכון המוגבר לאנמיה; יש להימנע משימוש בו-זמני עם דידנוזין (didanosine) עקב הסיכון המוגבר לרעילות מיטוכונדריאלית.
אנלוג ריבונוקלאי (חומצת גרעין) של גואנוזין משמש לעצירה של סינתזת RNA נגיפית וכיסוי mRNA נגיפי, ולכן זהו אנלוג נוקלאוזידי.
כיסוי mRNA נגיפי (mRNA capping) מתרחש לאחר יצירת מולקולת ה-mRNA (RNA שליח) בתהליך השעתוק.
בתהליך מתווספת "כיפה" כימית (7-methylguanosine cap) ל-קצה ה-5' של מולקולת ה-mRNA.
הכיפה מגינה על ה-mRNA מפירוק, מסייעת בזיהויו על ידי הריבוזום לצורך תרגום לחלבון, ומאפשרת יציאה מהגרעין אל הציטופלזמה.
ללא הכיפה הזו, ה-mRNA היה מתפרק מהר ולא מסייע ביצירת החלבונים.
כשהוא עובר מטבוליזם הוא דומה לנוקלאוטידי RNA של פורין.
בצורה זו, הוא מפריע לחילוף החומרים של RNA הנדרש לשכפול נגיפי.
יש למעלה מחמישה מנגנונים ישירים ועקיפים משוערים לגבי מנגנון הפעולה שלו.
האנזים אינוזין טריפוספט פירופוספטאז (ITPase) מבצע דה-פוספורילציה של ריבאווירין טריפוספט אין ויטרו לריבאווירין מונופוספט, ו-ITPase מפחית את הפעילות האנזימטית הקיימת ב-30% מהמטופלים ומגביר מוטגנסיס בנגיף הפטיטיס C.
קבוצת האמיד של ריבאווירין יכולה לגרום לתרופה הנוקלאוזידית הטבעית להידמות לאדנוזין או גואנוזין, בהתאם לסיבוב שלה.
קבוצת האמיד מבצעת סיבוב מרחבי במולקולה של ריבאווירין.
קבוצה זו מסתובבת סביב קשרים כימיים בתוך המולקולה, מה שמשפיע על הצורה התלת-ממדית שלה.
קבוצות פונקציונליות כמו אמיד יכולות להסתובב סביב קשרים בודדים (single bonds), מה שמוביל לשינויים קלים במבנה.
שינויים אלה יכולים לגרום לכך שהמולקולה תיראה דומה יותר לאדנוזין או לגואנוזין — שני נוקלאוזידים טבעיים — מבחינת הצורה והקישוריות שלהן עם אנזימים או קולטנים.
הסיבוב הזה משפיע על האופן שבו ריבאווירין מתקשר עם מטרות ביולוגיות בגוף, למשל אנזימים ו-RNA.
זה יכול להסביר את המנגנון התרופתי שלו, להסביר איך הוא מצליח "להתחזות" לנוקלאוזידים טבעיים ולשבש תהליכים ויראליים.
מסיבה זו, כאשר ריבאווירין משולב ב-RNA, כאנלוג בסיסי של אדנין או גואנין, הוא משתלב באותה מידה עם אורציל או ציטוזין, וגורם למוטציות בשכפול תלוי-RNA בנגיפי RNA.
היפרמוטציה כזו יכולה להיות קטלנית לנגיפי RNA.
אף אחד מהמנגנונים הללו לא מסביר את השפעתו של ריבאווירין על נגיפי DNA רבים.
האנלוג 2' דאוקסיריבוז של ריבאווירין לא פעיל.
(דאוקסיריבוז הוא סוכר שנמצא ב-DNA.
זהו סוכר בן 5 פחמנים.
המספר 2' מתייחס לפחמן השני במבנה הסוכר הזה.
האפוסטרוף (') מציין שזה פחמן שנמצא בתוך הסוכר ולא בבסיס החנקני שמחובר אליו.) אי הפעילות הזו מצביעה על כך שהתרופה מתפקדת רק כמחקה נוקלאוזידים של RNA, ולא כמחקה נוקלאוזידים של DNA.
ריבאווירין 5'-מונופוספט מעכב את האנזים אינוזין מונופוספט דהידרוגנאז תאי, ובכך מדלדל מאגרי GTP תוך תאיים.
גורם התחלת התרגום האיקריוטי eIF4E ממלא תפקידים רבים במטבוליזם של RNA.
מחקרים ביופיזיקליים ותהודה מגנטית גרעינית גילו כי ריבאווירין נקשר ישירות ל-eIF4E, מה שמספק מנגנון נוסף לפעולתו.
3H ריבאווירין גם מקיים אינטראקציה עם eIF4E בתאים.
אינוזין מונופוספט דהידרוגנאז (IMPDH) כנראה נקשר רק למטבוליט של ריבאווירין מונופוספט (RMP), אך eIF4E נקשר לריבאווירין, ובזיקה גבוהה יותר לצורות הזרחניות של ריבאווירין.
בקווי תאים (Cell lines) רבים, מחקרים על רמות מטבוליטים במצב יציב מצביעים על כך שריבאווירין טריפוספט (RTP) נמצא בשפע רב יותר מהמטבוליט של RMP שהוא הליגנד IMPDH.
ריבאווירין טריפוספט (RTP) נקשר ל-eIF4E באתר הקישור שלו כפי שנצפה על ידי תהודה מגנטית גרעינית.
ריבאווירין מעכב את פעילות eIF4E בתאים, כולל בקווי ייצוא של RNA (כלומר העברת מולקולות RNA מהגרעין אל מחוץ לגרעין), תרגום ופעילות אונקוגנית.
eIF4E הוא חלבון שמעורב בתהליך שבו RNA יוצא מהגרעין אל הציטופלזמה, ושם מתורגם לחלבון.
התפקידים של eIF4E כוללים ייצוא RNA; תרגום – הפיכת RNA לחלבון; פעילות אונקוגנית – במצבים מסוימים, eIF4E יכול לתרום להתפתחות סרטן, ולכן עיכובו עשוי להיות בעל השפעה אנטי-סרטנית.
אצל חולי לוקמיה מיאלואידית חריפה, AML, שטופלו בריבאווירין, התרופה חסמה את כניסת החלבון eIF4E לגרעין התא, על ידי הפרעה לקשר שלו עם החלבון שמכניס אותו לגרעין – Importin 8 (IPO8).
כתוצאה מכך, נפגעה הפעילות של eIF4E בתוך הגרעין.
הישנות קלינית בחולי AML באה בקורלציה עם אובדן קישור לריבאווירין, מה שהוביל לחזרה של eIF4E לגרעין ולהופעה מחודשת של פעילותו בגרעין.
ריבאווירין יוצר לראשונה בשנת 1972 במסגרת תוכנית הווירוס-סרטן של המכון הלאומי לסרטן.
הדבר נעשה על ידי חוקרים מהתאגיד הבינלאומי הכימי והגרעיני (International Chemical and Nuclear Corporation), ביניהם רוברטס א.
דווח כי ריבאווירין היה פעיל נגד מגוון נגיפי RNA ו-DNA בתרבית ובבעלי חיים, ללא רעילות מוגזמת בהקשר של כימותרפיות לסרטן.
בסוף שנות ה-70, תוכנית הווירוסים-סרטן נחשבה לכישלון, ופיתוח התרופה ננטש.
בשנת 1984 הודיעה ממשלת ארצות הברית כי איידס נגרם על ידי רטרו-וירוס, והחלה בחינה חוזרת של תרופות שנבדקו במסגרת תוכנית הווירוס-סרטן תוך התמקדות ברטרו-וירוסים.
ה-FDA אישר לראשונה את ריבאווירין כתרופה אנטי-ויראלית בשנת 1986, אך התרופה לא צוינה כמתאימה לטיפול ב-HIV או באיידס.
כתוצאה מכך, אנשים רבים עם איידס ביקשו להשיג ריבאווירין בשוק השחור.
התרופה אושרה לשימוש ניסיוני נגד נגיף האנטה-וירוס בארצות הברית בשנת 1993, אך התוצאות בניסוי לא אקראי ולא מבוקר לא היו מעודדות: 71% מהמטופלים סבלו מאנמיה ו-47% מתו.
בשנת 2002, עם התפרצות מגפת הסארס, הניסיונות הראשוניים התמקדו בריבאווירין כתרופה אפשרית.
פרוטוקולים ניסויים מוקדמים שאומצו בהונג קונג אימצו טיפול באמצעות מינונים גבוהים של סטרואידים שאינם מומלצים וריבאווירין.
התברר שגישה אקראית זו הייתה במקרה הטוב לא יעילה ובמקרה הרע קטלנית.
מקרי מוות רבים יוחסו ל-SARS עקב רעילות ריבאווירין, אם כי לא ברור עד כמה הייחוס מוצדק.
ריבאווירין הוא ה-INN (International nonproprietary name) וה-USAN - השם האמריקאי המאושר, בעוד שטריבאווירין הוא ה-BAN - השם הבריטי (British Approved Name).
שמות מותג של תרופות גנריות כוללים את קופגוס, ריבאספיר ורבטול.
ריבאווירין הוא אנלוג של ריבוזיל פורין עם טבעת פורין בת 6 אטומים שאינה שלמה.
דמיון מבני זה הוביל להחלפת החנקן 2' של הטריאזול בפחמן (שהופך לפחמן 5' באימידאזול - כאמור, האפוסטרוף (') מציין שזה פחמן שנמצא בתוך הסוכר ולא בבסיס החנקני שמחובר אליו), בניסיון "למלא" חלקית את הטבעת השנייה - אך ללא השפעה רבה.
נגזרות אימידאזול ריבוזיד 5' כאלה מראות פעילות אנטי-ויראלית עם מימן 5' או הליד, אך ככל שהתחליף גדול יותר, כך הפעילות קטנה יותר, וכולן הוכיחו את עצמן כפחות פעילות מריבאווירין.
שני תוצרים טבעיים כבר היו ידועים עם מבנה אימידאזול ריבוזיד: החלפה בפחמן 5' עם OH יוצרת פיראזופורין, אנטיביוטיקה בעלת תכונות אנטי-ויראליות אך רעילה מדי, והחלפה בקבוצת אמינו יוצרת קודמן סינתטי טבעי של פורין 5-אמינואימידאזול-4-קרבוקסמיד-1-β-D-ריבופורנוזיד (AICAR), בעל תכונות אנטי-ויראליות צנועות בלבד.
נגזרת הריבאווירין המוצלחת ביותר עד כה היא נגזרת 3-קרבוקסמידין של 3-קרבוקסמיד, שדווחה לראשונה בשנת 1973 על ידי ג'יי.טי.
ויטקובסקי ואחרים, וכיום נקראת טריבאווירין (שמות קודמים "וירמידין" ו"ריבמידין").
תרופה זו מציגה ספקטרום דומה של פעילות אנטי-ויראלית לריבאווירין, והיא קדם-תרופה לריבאווירין.
עם זאת, לטריבאווירין יש תכונות שימושיות של פחות לכידת כדוריות דם אדומות ומיקוד טוב יותר בכבד מאשר לריבאווירין.
התכונה הראשונה נובעת מקבוצת האמידין הבסיסית של טריבאווירין אשר מעכבת את כניסת התרופה לתאי דם אדומים, והתכונה השנייה נובעת כנראה מריכוז מוגבר של האנזימים ההופכים אמידין לאמיד ברקמת הכבד.
טריבאווירין השלים ניסויים שלב III בבני אדם בשנת 2012.
הרִיבּוֹזוֹם (Ribosome; מקור השם מחומצה ריבונוקלאית ומהמילה soma מיוונית שמשמעותה "גוף") הוא מבנה תוך-תאי המצוי בתאי כלל היצורים החיים ואחראי ליצירת החלבונים בתא.
מאחר שכל החיים המוכרים לנו מבוססים על פעולת חלבונים, לריבוזום יש חשיבות מכרעת בחיי התא והאורגניזם כולו.
בכל אחד מתאי גוף האדם כמיליון ריבוזומים, ובתאי הכבד – כחמישה מיליון.
מהות פעולת הריבוזום היא עבודת הרכבה על פי תוכנית מוכנה מראש (היא החומר התורשתי) של מרכיבי החלבון – חומצות אמינו – למולקולת חלבון חדשה.
התהליך כולו מראשיתו עד סופו קרוי "תרגום" (Translation), מאחר שהריבוזום מתרגם את התוכנית המצויה בחומר התורשתי משפת הנוקלאוטידים לשפת חומצות האמינו והחלבונים.
ראשית תהליך התרגום הוא ביחידה זמנית של חומר גנטי מסוג RNA, שתפקידו להעביר את התוכנית לריבוזום – RNA זה נקרא RNA-שליח או mRNA.
מולקולות ה-mRNA עוברות דרך הריבוזום, אשר קורא את המידע התורשתי ביחידות מידע בנות 3 נוקלאוטידים כל אחת, המכונות "קודונים" (Codons).
כל קודון כולל אינפורמציה לזהות של חומצת אמינו אחת בחלבון הנוצר, על פי חוקיות המתוארת בקוד הגנטי.
הריבוזום אוסף חומצת אמינו מתאימה לפי הקודון בעזרת מולקולות tRNA ומחבר אותה לקודמתה בתור, ואז ממשיך לקודון הבא.
כך, קודון אחרי קודון, מורכב חלבון שלם.
בקצה ה mRNA מצוי קודון מיוחד, "קודון סיום" (Stop codon), כשהריבוזום מגיע לקודון זה, הוא משחרר את מולקולת החלבון החדשה לחלל התא, משחרר את מולקולת ה-mRNA, ובכך תהליך התרגום מגיע לסופו.
קריאה שגויה (misreading) מתקבלת כאשר אין התאמה בין הקוד המוטבע ב-RNA לחלבון המתקבל בסוף התהליך.
שגיאה כזאת יכולה להיות ספונטנית או מושרית על-ידי תרכובות כמו אמינו-גליקוזידים כמו סטרפטומיצין בריכוזים נמוכים.
ריבוזומים נמצאים בכל סוגי התאים ובכל יצור חי, וקיימים בשתי תצורות בסיסיות: המבנה הקיים ביצורים פרוקריוטים כגון חיידקים אמיתיים וחיידקים קדומים והמבנה הקיים ביצורים איקריוטיים.
בתאים איקריוטיים, חלק מהריבוזומים צמודים לקרום אברוני הרשתית התוך-פלזמית.
יחידה המכילה מספר ריבוזומים המתרגמים במקביל את אותו ה-mRNA (ומייצרים את אותו סוג של חלבון) נקראת "פוליזום".
הריבוזומים התגלו לראשונה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הביולוג הרומני ג'ורג'ה אמיל פאלאדה באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני, ונצפו כגרגירים או כחלקיקים צפופים.
על גילוי זה זכה פאלאדה בפרס נובל.
פרופ' עדה יונת זכתה בפרס נובל (2009) על מחקר שתרם להבנת המבנה והתפקיד של הריבוזום.
קוטרם של הריבוזומים כ-20 ננומטר, והם מורכבים מ-65% RNA-ריבוזומלי (rRNA) ומ-35% חלבונים ריבוזומליים .
הריבוזום מורכב משתי תת-יחידות , הקרויות לרוב "תת-היחידה הקטנה" ו"תת-היחידה הגדולה".
כל יחידה מכילה רצועות ארוכות של rRNA.
מחקרים שפגעו בחלקים החלבוניים של הריבוזום הראו שפעילותו הקטליטית, כלומר יצירת הקשר הפפטידי, יכולה להתקיים בנוכחות תת-היחידה הגדולה בלבד וללא צורך בפקטורים נוספים למעט סובסטרטים מתאימים, אולם בקצב איטי בהרבה.
לפי ממצאים אלו, ולפי עדויות גנטיות ומבניות נוספות, ניתן להסיק שהחלקים החלבוניים של הריבוזום מהווים תוספת אבולוציונית מאוחרת ומשמשים כמעין פיגום המסייע ליעילות תהליך התרגום ולהאצתו.
מנגנון הפעילות והמבנה של הריבוזומים שמור עבור כל האורגניזמים, אך קיימים מספר הבדלים קטנים בין המחלקות של הפרוקריוטיים והאיקריוטיים, המתבטאים בין השאר בגודלי התת-יחידות של הריבוזום.
יחידת סוודרברג (על שם החוקר תאודור סוודברג) המשמשת ביוכימאים (המסומנת בסימול S), משמשת להגדרת גודלן של תת-היחידות של הריבוזום.
יחידה זו מבטאת את קצב השיקוע של החומר בצנטריפוגה.
בעוד שבפרוקריוטיים גודל הריבוזום כולו הוא 70S, המתחלק ל-30S שהיא תת-יחידה הקטנה ו-50S שהיא תת-יחידה הגדולה, באיקריוטיים הריבוזום כולו בגודל 80S המתחלק ל-60S ו-40S.
בפרוקריוטיים תת-היחידה הגדולה (50S) מורכבת מתת-יחידה 5S rRNA (מורכב מ-120 נוקלאוטידים), תת-יחידה של 23S rRNA (2,900 נוקלאוטידים) ו-34 חלבונים.
תת-היחידה הקטנה (30S) מורכבת מתת-יחידה של rRNA בן 1,540 נוקלאוטידים (16S) הקשור ל-21 חלבונים.
באיקריוטיים תת-היחידה הגדולה (60S) מורכבת מתת-יחידה 5S RNA (מורכב מ-120 נוקלאוטידים), 28S rRNA (4,700 נוקלאוטידים), 5.8S rRNA (160 נוקלאוטידים) וכ-49 חלבונים.
תת-היחידה הקטנה (40S) מורכבת תת-יחידה של 18S rRNA (בן 1,900 נוקלאוטידים) וכ-33 חלבונים.
באאוקריוטים, בעוד שהריבוזומים בחלל התא הם מסוג 80S, הרי שהריבוזומים המצויים בכלורופלסטים ובמיטוכונדריה הם מן הדגם הפרוקריוטי של 70S.
ההבדלים במבני הריבוזומים בין איקריוטיים לפרוקריוטים מאפשרים פיתוח אנטיביוטיקות היכולות לפגוע בחיידקים ללא פגיעה בתאים של האדם החולה.
בשל ההבדלים במבנים, הריבוזומים של החיידקים (70S) פגיעים לאנטיביוטיקות אלו, בעוד הריבוזומים של האיקריוטיים (80S) אינם פגיעים.
אף על פי שבמיטוכונדריה יש ריבוזומים הדומים לאלו של חיידקים, המיטוכונדריה אינה נפגעת מאנטיביוטיקות אלו מאחר שהיא מוקפת ממברנה כפולה שלא מאפשרת מעבר קל של האנטיביוטיקות לאברון.
המבנה המולקולרי של הריבוזומים היה ידוע עוד משנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילת שנות האלפיים הושגה הבנה של מבנה הריבוזומים ברזולוציות גבוהות, בסדר גודל של מספר אנגסטרומים (ככל שסדר הגודל קטן יותר, הרזולוציה גבוהה יותר) וכן הבנה של אופן הפעולה שלהם.
הפרסומים הראשונים בנגוע למבנה הריבוזומים ברמה המולקולרית התפרסמו בסוף שנת 2000. ראשית התפרסם המבנה של תת-יחידה 50S של הארכאון Haloarcula marismortui.
מעט אחר כך התפרסם המבנה של תת-יחידה 30S של החיידק התרמופילי Thermus thermophilus.
זמן קצר לאחר מכן התפרסם מבנה מפורט יותר של תת-יחידה 30S.
על גילויים אלו זכו ונקטרמן רמאקרישנן מאוניברסיטת קיימברידג', תומאס סטייץ מאוניברסיטת ייל ועדה יונת ממכון ויצמן למדע בפרס נובל לכימיה בשנת 2009. במאי 2001 נפתר באמצעות קריסטלוגרפיה המבנה המלא של תת-יחידה 70S של החיידק T.
thermophilus ברזולוציה של 5.5 אנגסטרומים.
הריבוזומים החופשיים (Free Ribosomes) מצויים בציטופלזמה ובתוך אברוני המיטוכונדריה והכלורופלסט ומייצרים חלבונים שלרוב מיועדים להישאר בציטופלזמה או בתוך האברון המתאים.
ריבוזומים אחוזי קרום (Membrane Bound Ribosomes) נמצאים לרוב על גבי קרום אברוני הרשתית התוך-פלזמית (ER).
הם מייצרים חלבונים ממברנליים – חלבונים החוצים את קרום התא או את קרום אחד האברונים.
מחלקה נוספת של חלבונים שמסונתזים על ידי ריבוזומים אחוזי קרום הם חלבונים המופרשים מהתא דרך אקסוציטוזה (exocytosis).
החלבון המסונתז על גבי ריבוזומים אחוזי ממברנה מוחדר לרוב בחלקו לתוך הרשתית התוך-פלזמית וכך נוצרים בו אזורים חודרי קרום – טרנסממברנליים.
כאשר יש צורך רב בתרגום, ניתן למצוא על גדיל mRNA כמה ריבוזומים המתרגמים בו זמנית, וכך נוצרים חלבונים רבים.
למשל, ניתן למצוא פוליריבוזומים במח באזורי הסינפסה, ובמיוחד בהיפוקמפוס, הקשור ללמידה, שם נדרשים חלבונים רבים ליצירת Dendritic spine חדשים המהווים את הקישור בין האקסון לדנדריט, ובעצם יוצרים בכך סינפסה.
ריבּוד חברתי היא תופעה שבה אנשים, קבוצות וקטגוריות חברתיות מאורגנים במערכת מדרגית (היררכית) יציבה.
הריבּוד הוא מאפיין מרכזי של המבנה החברתי ומתקיים כמעט בכל חברה אנושית.
ריבוד חברתי הוא חלוקת החברה לשכבות נפרדות בעזרת כלים חברתיים שונים.
לרוב זה מעמד חברתי שנותן מושג על ההישגים והמשמעות של אדם במערכת.
השכבות השונות במערכת חברתית מרובּדת נבדלות בנגישותן למשאבּים חברתיים.
הסוציולוג מקס ובר מנה שלושה סוגים מרכזיים של משאבים: עושר (מעמד חברתי), יוקרה חברתית (סטטוס חברתי) ועוצמה פוליטית (כוח).
לפיכך קיימות שלוש מערכות ריבּודיות, וביניהן תיתכן חפיפה, אם כי היא איננה מחויבת המציאות.
מכאן שגם בחֲבָרות שוויוניות מבחינת חלוקת העושר וההכנסות עדיין תיתכן היררכיה על בסיס יוּקרה וכוח.
הריבּוד החברתי חופף במקרים רבים לקטגוריות סוציולוגיות כגון: מקצוע, השכלה, דת, מוצא, מפלגה.
בסוציולוגיה המודרנית משמש המושג בדרך כלל לציון ריבוד מעמדי, כלומר ההתפלגות של החברה לפי היכולות והאמצעים הכלכליים של הפרטים.
המבנה הריבּודי בחברה עשוי להשתנות, אם במתכוון – במדיניות ישירה (למשל, על ידי הענקת זכות הצבעה שוויונית לכלל האזרחים), ואם שלא במתכוון – בשינויים תרבותיים וחברתיים אחרים.
בידול (דיפרנציאציה): על המערכת החברתית להכיל בתוכהּ כמה תפקידים, שכן הבדלים ריבודיים מבוססים על הבדלים בתפקיד החברתי של האקטור.
היררכיה: על ההבדלים בין התפקידים להתבטא לא רק בהבדלים טכניים – נושאי אחריות שונים – אלא גם בהבחנה מדרגית; תפקיד אחד גבוה יותר במדרג החברתי מאחר.
הבדלים אלה עשויים להתבטא במגוון דרכים – הבדלים ביוקרה, בתגמולים כלכליים או אחרים, ועוד.
התופעה שבה נותר ריבוד בעינו לתקופה של יותר מדור – כאשר ילדים נשארים באותו מקום במדרג הריבודי בו היו הוריהם – מכונה שִעתוק של המבנה הריבודי.
כאשר מתקיים שעתוק שכזה, אפשר לדבר על מעמד חברתי.
הניתוח הסוציולוגי הביקורתי מצביע על מנגנונים חברתיים שונים אשר פועלים לשעתוק המבנה הריבודי.
גישות שונות בסוציולוגיה מסבירות באופנים שונים את היווצרות הריבוד.
לפי ההסבר הפונקציונליסטי, הריבּוד ממלא תפקיד חשוב במערכת הכלכלית.
העובדה כי מקצועות שונים מקבלים תגמול שונה על עבודתם מבטיחה, לפי ההסבר הזה, הן את מילוי כלל התפקידים הדרושים בחברה והן את היוקרה הנדרשת למקצועות מסוימים.
לטענת המצדדים בהסבר, מסיבה זו יש שאדם מוצא את מקומו בסולם הריבודי על סמך כישוריו המולדים ועל סמך הכשרתו המקצועית.
גישות קונפליקט, ובמיוחד הגישה המרקסיסטית, מצביעות על כמה בעיות בהסבר זה, והמרכזית שבהן היא כי השעתוק של הריבּוד לאורך הדורות מראה כי מיקומו של אדם בסולם הריבודי אינו תלוי רק בכישוריו.
גישות אלו מציעות כהסבר לריבוד את המאבקים החברתיים, בהם קבוצות מסוימות מנצלות את כוחן החברתי על מנת להבטיח לעצמן משאבים.
החזון המרקסיסטי, קרי ביטול הקניין הפרטי, מטרתו לחסל את הריבוד המעמדי בחברה.
ריבוב חלוקת זמן (Time-division multiplexing) מחלק את הזמן לחלונות-זמן קצרים (באנגלית timeslots).
כל חלון זמן מוקדש להעברה של המידע שהתקבל בערוץ-כניסה מסוים.
המרבב צובר את המידע המגיע מכל ערוץ וערוץ, ומוציא את מידע שנצבר מערוץ-כניסה מסוים רק כשמגיע הזמן המוקדש לאותו ערוץ-כניסה.
נהוג לבצע ריבוב מסוג זה כאשר מדובר על נתונים דיגיטליים.
בהשוואה לעולם האנושי, ב-TDM ניתנת זכות-דיבור לאדם אחד לפרק-זמן מסוים, ואחר כך זכות-הדיבור עוברת לאדם הבא.
ריבוב חלוקת תדר () מחלק את ספקטרום התדרים לתחומי-תדר קטנים יותר – אותם נכנה אפיקים.
מידע מכל ערוצי-הכניסה משודרים במוצא המרבב כל הזמן, כאשר כל מידע מערוץ-כניסה מסוים משודר באפיק-מוצא מסוים, מתוך כלל הספקטרום שבמוצא המרבב.
הערה: TDM ניתן למימוש באופן מלא באמצעות מעגל אלקטרוני דיגיטלי בעוד ש-FDM קשה למימוש בצורה דיגיטלית ולכן לרוב ממומש באמצעות מעגל אלקטרוני אנלוגי.
ריבוב חלוקת אורך גל (WDM) משמש בעבודה עם סיבים אופטיים בהם מספר אותות מרובבים על אורכי-גל שונים.
בגלל שאורכי-גל ותדרים קשורים זה בזה באופן חח"ע - שיטה זו זהה לשיטת ה-FDM, ושתיהן מחלקות את המוצא לתתי-תחומים מתוך הספקטרום האלקטרומגנטי.
ההבדל היחידי הוא במינוח: במערכות אלחוטיות מקובל לעבוד עם המונח תדר, ואילו במערכות אופטיות מקובל לעבוד עם המונח אורך גל.
או במילים אחרות: WDM – מאפשר לרבב קצבים גבוהים על אותה תשתית
ריבוב חלוקת קידוד (Code Division Multiplexing) משדר את כל ערוצי-הכניסה, באותו התדר ובאותו הזמן, אך כל ערוץ-כניסה עובר קידוד מיוחד (אורתוגונלי) שמאפשר הבדלה בין הערוצים.
בהשוואה לעולם האנושי, ב-CDM כל האנשים מדברים באותו המקום ובאותו הזמן, אך כל אחד מדבר בשפה אחרת - וכך אפשר להתמקד רק בדברים שנאמרים בשפה המובנת לנו.
בריבוב סטטי (או static multiplexing) כל אחד מערוצי-הכניסה מקבל משאב מערכת (חלונות זמן, אפיקים, או קודים) באופן שוויוני לעומת שאר ערוצי-הכניסה.
לדוגמה, ב-TDM המרבב נותן חלונות-זמן שווים לכל ערוץ-כניסה.
בריבוב סטטיסטי (או statistical multiplexing) ערוצי-הכניסה לא מקבלים משאבים בצורה שוויונית.
כל ערוץ-כניסה מקבל משאבים בהתאם לכמות המידע שהוא מעביר.
ערוץ שאין בו מידע - יקבל מעט משאבים, אם בכלל.
ערוץ שיש בו הרבה מידע - יקבל משאבים גדולים יותר.
ריבוב דינאמי (או dynamic multiplexing) הוא סוג של ריבוב סטטיסטי, שבו הקצאת המשאבים לכל ערוץ-כניסה מתבצעת באופן דינאמי בהתאם לעליה ולירידה של העומס בכל ערוץ וערוץ.
שיטת ריבוב זו היא למעשה הבסיס למיתוג מנות.
ביצוע ריבוב של ערוצים על ידי מרבב יכולה לייעל באופן משמעותי את השימוש בקוי תקשורת, אך הצורך בריכוז כל ערוצי הכניסה למקום אחד בו נמצא המרבב מהווה חיסרון מהותי לשימוש במרבבים.
לדוגמה, במערכת תקשורת סלולרית, אי אפשר לרכז את הטלפונים הסלולרים למקום אחד על מנת שיתחברו כולם למרבב אחד.
ישנן שיטות אחרות לשימוש במשאב משותף, המתבססות על עקרונות הריבוב, ללא הצורך במרבב.
שיטות אלו מאפשרות שימוש בערוץ משותף, או Division Multiple Access, ומכאן הסיומת DMA לשיטות השידור הסלולריות.
מכשירים הפועלים בשיטת ה-TDMA אינם מחוברים למרבב TDM, אך לכולם יש מנגנון פנימי הגורם להם לשדר ולקלוט מידע רק בחלון-הזמן המוקצה להם, ולא בחלונות זמן שמוקצים לטלפונים אחרים.
FDMA מאפשר למכשירים שונים לפעול בתדרים שונים
CDMA מאפשר לכל טלפון לקודד את השיחה שלו בקוד ייחודי המבדיל אותו משאר הטלפונים.
שיטה אחרת לגישה מרובה לערוץ, שאינה מבוססת על עקרונות הריבוב הנ"ל, היא ה-CSMA.
ריבּוֹז הוא חד-סוכר ממשפחת הפנטוזות.
הריבוז הוא סוכר חיוני לכל יצור חי, בשל היותו מרכיב מרכזי ב-RNA המשמש לשעתוק גנטי.
הריבוז מופק בתאי הגוף מגלוקוז במסלול הפנטוז פוספט.
מהריבוז מסונתז הדיאוקסיריבוז המהווה אבן בניין של ה-DNA (האות D ב-DNA משקפת את הדיאוקסיריבוז).
בנוסף מהווה הריבוז חלק ממולקולות מפתח נוספות בתא: ATP, NADH וקואנזימים.
בגלל היותו מרכיב נפוץ בכל יצור חי, ריבוז מצוי בכל סוגי המזון הטבעי.
שמר האפייה, למשל, עשיר ב-RNA ולכן כל מוצרי האפייה מכילים ריבוז.
בידוד ריבוז במעבדה מתבצע לרוב על ידי הידרוליזה של מולקולות RNA משמרים.
ישנה סברה שריבוז הוא מרכיב נוגד חרדה טבעי המשמש לבקרה על אכילה ושתייה הקשורים ללחצים פסיכולוגיים שונים.
בנוסף מייחסים לו סגולות בריאותיות נוספות, שאמיתותן אינה ברורה.
ריבוי טבעי הוא מדד המתייחס לגידול במספר האנשים במקום מסוים כתוצאה מנתוני ילודה ותמותה של האוכלוסייה.
את שיעור הריבוי הטבעי מחשבים על ידי מציאת ההפרש בין מספר הנולדים למספר הנפטרים באוכלוסייה במהלך תקופה מסוימת.
המדד מבוטא באחוזים מתוך האוכלוסייה.
לעיתים מתבלבלים בין המושגים: ריבוי אוכלוסייה וגידול אוכלוסייה.
בעוד ריבוי אוכלוסייה מתייחס לנתוני ריבוי טבעי של מקום מסוים בשנה מסוימת, גידול אוכלוסייה לוקח בחשבון את נתוני הריבוי יחד עם מאזן ההגירה מהמקום ואליו.
ייתכן מצב שבו הריבוי הטבעי הוא שלילי, כלומר: מספר הנפטרים גדול ממספר התינוקות שנולדים מדי שנה.
ריבוי טבעי שלילי מאפיין כיום את חברות השפע של מערב ומזרח אירופה וקיים בעיקר בחברות בהן נשים עובדות מחוץ למשק הבית המשפחתי וזוכות להשכלה גבוהה, וגם בעבר נודעו תופעות כאלו בקרב אוכלוסייה מבוססת (דוגמאות בולטות מהעת העתיקה הן אזרחי ספרטה ומעמד הפאטריקים ברומא).
מצבים של ריבוי טבעי שלילי נגרמים פעמים רבות עקב מגפות.
כיום, אוכלוסיות נחשלות מתאפיינות בדרך כלל בריבוי טבעי גבוה, בשל נגישותן הגבוהה יחסית לטיפול רפואי מצד אחד, ומסורת של ילודה גבוהה מצד שני.
ריבוי טבעי גבוה אפיין את מדינות אירופה במהלך המאה ה-19 בד בבד עם התפתחות המהפכה התעשייתית.
שיעורי הילודה נותרו גבוהים כבעבר (שיעורי ילודה טבעיים, בשל העדר שימוש באמצעי מניעה) אך התפתחות המודעות לתנאי היגיינה וטיפול רפואי משופר הפחיתו משמעותית את תמותת התינוקות, מה שהוביל בהכרח לשיעורי ריבוי טבעי גבוהים.
כך למשל – במהלך המאה ה-19 צמחה אוכלוסיית אנגליה כמעט פי חמישה.
ריבוזים (Ribozyme; הלחם בין ריבונוקלאוטיד (RNA) לאנזים) הוא סוג מסוים של מולקולות RNA בעלות פעילות קטליטית, בדומה לאנזימים.
ההבדל בין ריבוזים לאנזים הוא שבעוד אנזים הוא חלבון, ריבוזים מורכב מ-RNA.
הריבוזים התגלה ב-1981 על ידי תומאס צ'ק וסידני אלטמן, שמצאו שמולקולות שונות של RNA כמו tRNA ו-mRNA עוברות שחבור (תהליך הכולל חיתוך של אזורים מסוימים והרכבה מחדש של האזורים שנשארו) על ידי מולקולות RNA אחרות.
הגילוי עורר הדים רבים בקהילה המדעית משתי סיבות עיקריות: ראשית, לפי הדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית (Centeral dogma of molecular biology) תפקיד ה-RNA הוא לשמש עותק זמני לגנים המקודדים ב-DNA, ויש לו תפקיד פסיבי בלבד.
לעומת זאת, מחקרם מצא ש-RNA מסוגל לחולל אף ריאקציות כימיות ואינו משמש כעותק בלבד.
שנית, שנים רבות תהו מדענים כיצד בראשית החיים על פני כדור הארץ היה יכול DNA להתקיים היות שלצורך שכפולו נחוצים חלבונים רבים, ולצורך קידודם של אותם חלבונים נחוץ DNA.
גילוי הריבוזים מציע שהריבוזים היה תחילה - מולקולת RNA בעלת פעילות קטליטית שיכלה לשכפל את עצמה ורק במהלך האבולוציה עבר המידע הגנטי ל-DNA ומרבית הפעילות הקטליטית לחלבונים בתא.
צ'ק ואלטמן קיבלו פרס נובל בכימיה בשנת 1989 על תגליתם.
בניגוד ל-DNA, ב-RNA ישנה קבוצת הידרוקסיל על פחמן '2 של הריבוז.
ההידרוקסיל, מורכב ממימן וחמצן ולכן פולארי - המימן טעון חיובית ומחפש לקבל אלקטרון והחמצן טעון שלילית ומחפש למסור אלקטרון.
לכן ההידרוקסיל יכול לשמש בפעילויות כימיות הדורשות מעבר אלקטרונים או התמרה נוקלאופילית.
הריאקטיביות של הידרקסיל על פחמן '2 נובעת מכך שהוא אינו מחובר למולקולות אחרות כמו ההידרוקסיל על פחמן '3 או '5 ב-DNA או ב-RNA ושומר על הפולאריות שלו.
שחבור חילופי, snRNA, הוא משפחה של ריבוזימים שאחראית על ביצוע פעילות שחבור חילופי ב-hrRNA.
בסדרה של ריאקציות כימיות הן חותכות אינטרונים ומחברות אקסונים כך שמ-hrRNA נוצר ה-mRNA.
במחלת הזאבת (לופוס) מולקולות אלו נתקפות על ידי המערכת החיסונית.
קידוד חלבונים - rRNA הוא ריבוזים שאחראי לכלל הפעילות הקטליטית בריבוזום.
בסדרה ארוכה של פעולות גורם לגיוס ה-tRNA, הזזת הריבוזים על גבי מולקולת ה-mRNA וכיוצא בזה.
כדי למנוע בלבול הריבוזום הוא ריבוזים אך לא להפך.
עיבוד RNAse P - tRNA הוא ריבוזים שאחראי על חיתוך והכנת tRNA.
ריבה היא מאכל מתוק המוכן באמצעות בישול של פירות או ירקות חתוכים או שלמים עם סוכר, עד לקבלת קריש.
את הריבה ניתן לאכול לבדה ולהשתמש בה כממרח או כמילוי.
ריבה ניתנת להכנה בתערובת של סוכר ופרי או ירק בלבד.
לפעמים מוסיפים לה חומרים מקרישים נוספים כגון ג'לטין או פקטין, המופק מפירות שונים כגון לימון.
בנוסף, יש ריבות המכילות צבעי מאכל כדי להשיג מראה יפה יותר.
לרוב, ריבה ביתית מוכנת על ידי בישול המרכיבים ביחס של 1:1 בין משקל הפרי למשקל הסוכר, על מנת שהקרישה תהיה אחידה והטעם יהיה מתוק יותר.
ניתן להכין ריבה גם ביחסי תערובת אחרים כגון 2:3 לטובת הפרי.
עם זאת, מכיוון שהסוכר אחראי על חלק מהקרישה, במקרים אלו נדרש להשתמש בעזר אחר על מנת להקריש את הריבה.
אחד מחומרי ההקרשה הנפוצים ביותר הוא פקטין – חומר שנמצא בתפוחי עץ, פירות הדר ופירות נוספים.
לריבות שהוכנו מפרי דל בפקטין ניתן להוסיף ליבות תפוחי עץ – שיפרישו מספיק פקטין כדי להקריש את הריבה – ולהוציאן מהריבה לפני תום הבישול.
ניתן להוסיף גם לימון שלם חתוך, על קליפתו וגרעיניו.
ריבה מהווה שיטה לשימור מזון, מכיוון שהסוכר מונע את ריקבון הפירות.
הסיבה לכך היא העובדה שחיידקים שונים, הפועלים לפירוק וקלקול מזון, אינם מסוגלים לשרוד בסביבה בה אחוז הסוכר גבוה מ-35%.
ריבה היא אמצעי שימור אך ורק אם סך כל סוכרי הפרי הקיימים, בתוספת הסוכר שהוסף בתהליך הבישול, יעמוד על כ־35% ממשקל הריבה כולה, והריבה תהיה הומוגנית – אחרת תיתכן התפתחות של מושבות חיידקים באזורים דלי סוכר בתוך הריבה.
ניתן לשמר ריבה גם באמצעות סוכר פרי המוסף אליה במקום סוכר לבן, כמו גם דבש וסוכרים אחרים.
ריבה המכילה ממתיקים מלאכותיים לא תישמר, אלא אם יוסיפו לה חומר משמר על מנת לפצות על העדר הסוכר.
לרוב ריבה נרקחת על מנת לשמר יבול פירות שעונתם קצרה ובמיוחד עצי פרי נשירים כגון משמשים ודובדבנים.
בצורה זו, ניתן לנצל את מלוא תנובתו של עץ הפרי, אפילו אם פריו זמין לשבועיים בלבד.
ריבה היא מצרך הכרחי בתקופות מלחמה ומחסור, בזכות מחירה הזול יחסית ויכולת השימור ארוכת הטווח שלה.
בתקופת הצנע בישראל שימשה ריבה כתחליף לסוכר לצורך המתקת תה.
שימוש נוסף לרקיחת ריבה הוא שיפור טעמם של הפירות שטעמם אינו ערב לחך כשהם טריים, כגון חבושים וחושחש.
במקרים אלו, פירות מרים, לא מתוקים דיים או קשים מדי לנגיסה יהיו בסיס טוב לריבה – לאחר הבישול המרכך וההמתקה ניתן לצורכם.
ריבת תות היא מילוי פופולרי לסופגנייה בחנוכה.
אף על פי שריבה בהגדרתה האינטואיטיבית היא תערובת של פרי וסוכר, הרי שמאכלים שונים המהווים קריש עתיר סוכר לעיתים נקראים ריבות.
כך למשל, מירקות כגון גזר, בצל, עגבנייה, וחציל ניתן להכין מאכלים דמויי ריבות, שנקראות על שם הירק ממנו הוכנו.
דוגמה נוספת היא ריבת חלב (Dulce de leche), שהיא ממרח שעשוי מחלב וסוכר.
גם ריבות אמיתיות, העשויות פרי וסוכר, זכו לשמות שונים בהתאם לאופי ההכנה, סוג הפרי והמינונים השונים בין פירות וסוכר.
ריבה רגילה מכילה בדרך כלל 60% סוכר ו-35% פרי.
קונפיטורה – ריבה בה מצויים גושי פרי או קליפות פרי, ולרוב אחוזי הפרי שבה מעל 50%.
כמו כן על פי תקן משרד הבריאות בישראל, אסור לקונפיטורה להכיל חומרים משמרים או צבעי מאכל.
חומרי השימור היחידים הנהוגים בשימוש לייצור קונפיטורה הם פקטין (המסייע בקרישה) ומיץ לימון (המסייע בשימור).
מרמלדה – ריבה העשויה מפירות.
הרומאים שימרו חבושים באמצעות דבש מדולל.
מרמלדה אנגלית עשויה מפלחי וקליפות תפוזים.
מעדן פרי הוא כינוי שיווקי בעיקר לריבה או קונפיטורה, שבה כל הסוכר הקיים בריבה מקורו בפרי ממנו הוכנה הריבה.
כך למשל מעדן פרי תות מכיל כ-40% פרי, ו-60% סוכר-פרי, שהופק מרכז תותים בלבד.
לעיתים, אף המקריש הנוסף (לרוב פקטין) מופק מהפרי עצמו.
ניתן לראות את הריבה ביצירות ספרותיות וקולנועיות שונות:
בספר נשים קטנות מסמלת הכנת הריבה נשיות ומומחיות בניהול בית.
מג נכשלת בהכנת כמות גדולה של ריבת ענבי שועל, לאחר שבעלה רכש כמות גדולה של צנצנות.
בספר אנה קארנינה מתואר איך קיטי מנסה להנהיג במשק ביתו של לווין שיטה חדשה להכנת ריבה.
בספר שבועת אמונים עוקץ ש"י עגנון את בן יהודה על הבחירה בשם "ריבה" וכותב: "ושכנים באים זה אצל זה ושותים תה עם מרקחת של פירות.
יש שם תלמיד חכם, מתלוצץ הוא על בעל המלון, שטעה בפירוש המלות וקרא למרקחת של פירות ריבה" כאשר כוונתו היא לבעל המילון.
בסרט "סויילנט גרין" ("Soylent Green".
מותחן דיסטופי אמריקאי משנת 1973) מהווה ריבת תות שדה, הנאכלת בכפית מתוך צנצנת, סמל למותרות שלא תתוארנה בעולם הסובל ממצוקת רעב קשה.
בספר עמק החיות המוזרות מהווה הריבה מוצג כרכוש משפחתי חשוב.
בספר הדוב פדינגטון מגיע הדוב פדינגטון ללונדון עם צנצנת ריבה במזוודה, וכן גם כממרח המועדף בסנדוויצים שהוא אוכל או מחלק לידידיו.
באחד מפרקי הסדרה על אדונים ומשרתים ריבה מהווה את ציר העלילה, שמשכנעת ילד פליט מלחמת העולם השנייה לחזור לחייך ולתת אמון בבני אדם.
בסצנת הפתיחה של הסרט "צ'ארלי וחצי" מכינה לילי לאחיה מיקו כריך עם ריבה ומרגרינה לבית הספר.
ריבוב בחלוקת אורך גל , היא טכנולוגיה של ריבוב מספר אותות אופטיים על גבי סיב אופטי יחיד באמצעות אורכי גל שונים ("ערוצים") של אור לייזר.
הטכנולוגיה משמשת בעיקר להפחתת מספר הסיבים הנדרשים, ונודעת לה חשיבות רבה במערכות תקשורת למרחקים גדולים, של עשרות או מאות קילומטרים.
בעבר נבנו מערכות תקשורת אופטיות כך שבכל סיב אופטי משודר אורך גל יחיד.
טכנולוגיה זו מתאימה למקרים של חיבור בין מערכות במרחקים קצרים, למשל בתוך ארונות תקשורת.
כאשר מחברים בין מערכות מרוחקות, מספר הסיבים הדרושים הוא חלק משמעותי מעלות התקנת המערכת, ובמקרים רבים הוא גם קובע את עלות תפעול המערכת (שכן כל סיב נחכר לתקופת השימוש).
בטכנולוגיית WDM משדרים דרך אותו הסיב מספר אורכי גל שונים.
כך ניתן להקטין את מספר הסיבים הדרושים, שעלותם עלולה להיות גבוהה מאוד כאשר המערכת פרוסה על פני מרחק גאוגרפי ניכר.
רשתות המבוססות על טכנולוגיה זו מאפשרות גם תגובה מהירה יחסית לשינוי בדרישות הלקוח, במחיר נמוך - ניתן תשתית תקשורת לתמיכה ב-WDM על ידי שדרוג רכיבי הקצה ובלי צורך בהחלפת התשתית הסיבית.
כיום מבדילים בין ריבוב של עד 8 אורכי גל שמכונה Coarse WDM (בקיצור: CWDM) לריבוב של מעל 8 אורכי גל שמכונה Dense WDM (בקיצור: DWDM) .
באופן היסטורי בוצע ריבוב אורכי גל במספר קטן של אורכי גל שההפרש ביניהם ניכר, בגלל איכות לא מספקת של רכיבים אופטיים.
הטכנולוגיה נקראה אז (סוף שנות ה-80) WDM - Wavelength Division Multiplexing ורובבו כך בין שניים לארבעה ערוצים, בהפרשים שנעו בין מאות ננומטרים (ערוץ ראשון ב-1310nm וערוץ שני ב-1550nm) לבין עשרות ננומטרים (כמה ערוצים בסביבת 1550nm).
בשנות ה-90, לאחר שפותחו מסננים אופטיים חדים יותר, התאפשר לרבב ערוצים שאורכי הגל שלהם נבדלים זה מזה בננומטרים אחדים.
כך התאפשר לשדר שמונה ערוצים בתחום 1530 - 1560 ננומטר - התחום שניתן להגביר אופטית במגבר ארביום נפוץ.
לאחר מכן עלה מספר הערוצים בהדרגה ל-16, ל-32 ועד 128 ערוצים.
בשנת 2000, במערכות החדישות ביותר, צופפו הערוצים להבדלי תדירות של 50 גיגה הרץ - פחות מחצי ננומטר זה מזה.
עם התפתחות הטכנולוגיה התאפשר ריבוב במרווחים של 25 גיגה הרץ זה מזה, ואף של 12.5 גיגה הרץ.
לא צפוי מאמץ ניכר להמשיך ולצופף את הערוצים יותר מכך, גם מפאת הקושי הטכני הנדרש (ייצוב המסננים האופטיים) וגם מפני שזהו הגבול שאחריו לא ניתן עוד לשדר בקצב של 10 גיגה ביט לשנייה, ומפני שטכנולוגיות לתקשורת אופטית בקצבים גבוהים יותר מייתרות במקרים רבים את הצורך בריבוב, לטובת ניתוב ומיתוג.
ריבוי מעוולים או מעוולים יחד הוא מושג משפטי המתייחס למצב בו נגרם לאדם נזק על ידי יותר מגורם אחד אשר הוא (עקרונית) בר תביעה.
לדוגמה: אדם שנפגע בתאונה על ידי שתי מכוניות, או בית שנשרף בגלל רשלנות של הגנן, אך יכול היה להינצל לולא רשלנות של מכבי האש.
זוהי אחת הסוגיות המורכבות והמעניינות בדיני הנזיקין.
ההגדרה של ריבוי מעוולים (= "מעוולים יחד") טומנת בחובה שתי סיטואציות אפשריות:
מעוולים במשותף – זוהי הגדרה למצב בו שני אנשים ויותר, גרמו לאותו נזק, בעשותם פעולה משותפת.
אין מדובר בהכרח במצב בו המזיקים ביצעו בדיוק את אותן פעולות, ואחריותם לנזק שווה לחלוטין, אלא למצב בו המזיקים פעלו יחדיו כדי לגרום את הנזק.
דוגמאות למצבים בהם נקבע שמדובר במעוולים במשותף הם למשל: משודל המבצע עוולה ומי ששידל אותו לבצעה, עובד שביצע עוולה והמעביד האחראי עליו מכוח אחריות שילוחית, שני בעלי קרקע במשותף אשר גרמו נזק לאדם הנמצא על הקרקע שלהם וכו'.
נזק שאינו ניתן לחלוקה – מקרה אחר החוסה תחת ההגדרה של "מעוולים יחד", הוא המקרה שבו מבצעים שני מזיקים או יותר, מעשים נפרדים לחלוטין, הגורמים לנזק אחד, שאינו ניתן לחלוקה.
כך למשל במקרה ששני נהגים רשלנים מתנגשים ופוגעים אגב כך בהולך רגל תמים, וגורמים לו גם לנזק גופני, וגם לנזק רכושי.
בהנחה שלא ניתן לקבוע איזו מכונית גרמה להולך הרגל את הנזק הגופני ואיזו גרמה לנזק הרכושי, הרי ששני הנהגים ייקבעו כמעוולים יחד, אף שלא תכננו ולא ביצעו יחד את הפעולה שגרמה לנזק.
אם אכן ניתן להפריד, ולקבוע איזה נהג אחראי לנזק הגוף ואיזה נהג אחראי לנזק הרכושי, הרי שהם יהיו מזיקים הגורמים לנזקים נפרדים, ולא יכללו תחת הגדרת החוק ל"מעוולים יחד".
להגדרת שני אנשים או יותר כמעוולים יחד, יש השפעה בשני מישורים עיקריים:
היחסים בין המזיקים לבין עצמם
להלן תובא התייחסות מפורטת לכל אחת משתי הסוגיות הנ"ל, כולל האפשרויות השונות להסדרת היחסים בכל אחד משני המישורים, כפי שבאים לביטוי בחקיקה ובפסיקותיו של ביהמ"ש.
בנוסף, נתייחס לדין הנהוג באנגליה, מדינה אשר מרבית כללי המשפט הנהוגים אצלנו, ובפרט פקודת הנזיקין, נלקחו מהמסורת המשפטית המפוארת שלה, גם אם תוך שינויים והתאמות.
היחסים בין הניזוק למזיקים: עקרון ה"אחריות ביחד ולחוד"
במצב שבו יותר ממעוול אחד אחראי לנזק, לעניין היחסים בין המזיק לניזוק, שולט עקרון ה"אחריות ביחד ולחוד".
משמעות העיקרון היא שניתן לראות בכל אחד מהמעוולים יחד כאחראי לגרימת כלל הנזק, או לראותם כאחראים יחדיו לנזק כולו.
מבחינה פרקטית, משמעות הדבר היא שהניזוק רשאי לבחור, האם להגיש תביעה בשל נזקו נגד כלל המעוולים יחד, חלקם, או אפילו רק נגד אחד מהם.
במשפט המקובל האנגלי היה נהוג משך שנים רבות (לגבי מעוולים במשותף) עיקרון שונה מעקרון האחריות ביחד ולחוד, והוא עקרון "אחדות עילת התביעה", שמשמעותו היא כי עילת התביעה של הניזוק נגד המעוולים במשותף היא אחת, ובלתי ניתנת לחלוקה.
מבחינה מעשית, המשמעות היא כי שחרור מעוול אחד מאחריות (בביהמ"ש או בפשרה עם התובע) היה משחרר גם את שאר המעוולים במשותף, ובמקביל – פסק דין לטובת הניזוק בתביעתו נגד מעוול אחד, היה בולע את התביעה נגד מעוול אחר, ומשמש מעשה בית דין גם בתביעה השנייה.
עיקרון זה היה בעייתי, והביא לתוצאות בלתי רצויות ובלתי צודקות לעיתים.
למשל, כאשר הניזוק לא היה יכול לגבות את הסכום שנפסק לו ממזיק אחד (בשל פשיטת רגל לדוגמה), ונמנעה ממנו, בשל העיקרון של אחדות עילת התביעה, האפשרות להגיש תביעה נוספת נגד המזיק האחר.
לכן, בשנת 1935, נדחה באנגליה, על ידי מעשה חקיקה, העיקרון של "אחדות עילת התביעה", ונקבע כי פסק דין נגד מעוול במשותף אחד, לא תמנע הגשת תביעה נוספת נגד מעוול במשותף אחר.
עם זאת, מעשה החקיקה האנגלי לא ביטל מפורשות את הכלל לפיו שחרור של אחד המעוולים במשותף על ידי הניזוק, משחרר גם את השאר.
לכאורה, משמעותו של החוק החדש (1935), צריכה הייתה לדחות גם את הכלל הזה, כיוון שאף הוא נשען על הרעיון של אחדות עילת התביעה, אולם למעשה הוסיפו בתי המשפט לפסוק בהתאם להלכה הישנה, גם אחרי שינוי החוק.
בפקודת הנזיקין הישראלית, נכללו מראש הרעיונות שמאחורי החקיקה האנגלית החדשה (1935), ולא ניתן ביטוי לרעיון של אחדות עילת התביעה, אלא נקבע עקרון האחריות ביחד ולחוד בכל המקרים של מעוולים יחד, כפי שיפורט להלן.
מעקרון "האחריות ביחד ולחוד" מתבקשות מספר מסקנות:
1. פסק דין המחייב את המזיק - פסק דין המכיר באחריות המזיק לנזק אינו בולע תביעה נגד מזיק אחר על אותו נזק, ואינו מהווה מעשה בית דין בתביעה כזו.
כלומר, הניזוק יכול לתבוע גם מעוולים נוספים שגרמו לאותו נזק, אולם, התביעה השנייה אינה בלתי מוגבלת: סכום הפיצויים בתביעה השנייה בשל אותו נזק, לא יעלה על הסכום שנפסק בתביעה הראשונה.
2. פס"ד המשחרר את המזיק – עקרון האחריות ביחד ולחוד מאפשר לניזוק לתבוע מעוול יחד נוסף, גם אם נדחתה תביעתו נגד המעוול הראשון.
חריג חשוב לכלל, הוא במקרה של אחריות שילוחית (אשר נכנסת להגדרת מעוולים במשותף): כאשר נדחית תביעת הניזוק נגד עובד, לא יוכל הלה לתבוע את המעביד, מתוך הבנה שאחריות המעביד נובעת מאחריותו של העובד, ואם זה אינו אחראי, הרי שברור שהמעביד לא ישא באחריות.
עניין זה קשור להשתק פלוגתא – השתק המונע מצד לדיון להעלות טענה שכבר הוכרעה עובדתית/משפטית בסכסוך אחר שהיה עם הצד השני.
לעומת זאת, אם התביעה נדחתה מחוסר הוכחות, לאחר שהשופט לא הצליח להגיע למסקנה סופית, הרי שהניזוק רשאי לתבוע שנית מעוול אחר, על אותו נזק בדיוק.
3. פשרה – בדומה לפס"ד מזכה, גם שחרור של מזיק מאחריות בידי הניזוק בדרך של פשרה והסכמה, אינו מהווה מחסום בפני הניזוק להגיש תביעה נוספת נגד מעוול יחד אחר.
נושא היחסים בין הניזוק למעוולים במקרה של מעוולים יחד, מעוגן כיום בסעיף 11 לפקודת הנזיקין:
"היה כל אחד משני בני-אדם או יותר חבים לפי הוראות פקודה זו, על מעשה פלוני, והמעשה הוא עוולה, יהיו חבים יחד על אותו מעשה כמעוולים יחד וניתנים להיתבע עליה יחד ולחוד.
בספרות המקצועית, ובשורה ארוכה של פסקי דין, פורש כי כוונת הסעיף היא לאמץ וליישם בארץ את עקרון האחריות "ביחד ולחוד", על כל משמעויותיו שפורטו לעיל.
קיימת גישה לפיה המקור לעקרון האחריות ביחד ולחוד במקרה של מעוולים נפרדים אשר גרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה, איננו בסעיף 11 הנ"ל, אלא בסעיפים אחרים בפקודה ובסדרי הדין האזרחי.
משמעות גישה זו היא תאורטית בעיקרה, ונפקותה היא כי לא ניתן להחיל באופן אוטומטי את הוראות פקודת הנזיקין המתייחסות למקרה של מעוולים יחד, על מקרה מסוג זה (נזק בלתי ניתן לחלוקה), אלא רק על מקרה של מעוולים במשותף.
גישה זו לא נתקבלה בפסיקה, והנטייה היא להתייחס בצורה זהה לשתי הסיטואציות שנכללות בהגדרת "מעוולים יחד" – מעוולים במשותף מזה וגורמי נזק שאינו ניתן לחלוקה מזה.
כך נעשה גם במסגרת נייר זה.
עקרון האחריות ביחד ולחוד אומץ לראשונה בפסיקת ביהמ"ש העליון בעניין שמידט, שעסק בפועל אשר נפגע מקורות עץ אשר התדרדרו עליו בעת פריקת מטען עצים ממשאית.
ביהמ"ש קבע שהאחריות לנזק חלה ביחד ולחוד הן על נהג המשאית (ומעסיקיו), והן על חברת סולל בונה אשר העסיקה את הפועל, וזאת אף שבמקרה הנ"ל לא היה מדובר במעוולים במשותף, אלא במעוולים נפרדים, אשר ברשלנותם (הנפרדת) גרמו יחד לנזק שאינו ניתן להפרדה.
לאחר מכן נעשה שימוש בעיקרון זה בשורה ארוכה של פסקי דין, עד עצם היום הזה.
לעיל פורטו המסקנות הנובעות מעיקרון זה.
להלן תיבחן מסגרת הדין העוסקת בכך:
פסק דין המחייב את המזיק - אינו שולל תביעה נגד מזיק אחר.
כלל זה, המתבקש מאליו לאור שלילת רעיון "אחדות עילת התביעה" האנגלי, קבוע במפורש בסעיף 83(א) לפקודת הנזיקין, הקובע שפסק הדין שניתן נגד מעוול לא יחסום הגשת תביעה נגד אדם אחר, שלו נתבע לדין, היה חב על אותו נזק כמעוול יחד.
הגדרנו מעוולים יחד הן כמעוולים במשותף, והן כגורמי נזק בלתי ניתן לחלוקה, ומכאן שהסעיף, והכלל הקבוע בו, חלים על שני המקרים.
הסעיף קובע כי סכום הפיצויים שייפסק בתביעה השנייה בשל אותו נזק, לא יעלה על הסכום שנפסק בתביעה הראשונה.
פסק דין המשחרר את המזיק – בניגוד למקרה בו מחויב המזיק, הפקודה אינה דנה מפורשות במקרה בו פסק הדין משחרר את המזיק הראשון מאחריות.
עם זאת, נראה שעקרון האחריות ביחד ולחוד מחייב לאפשר לניזוק לתבוע מעוול יחד נוסף, גם אם נדחתה תביעתו נגד המעוול הראשון.
בעניין צוקר למשל, תבע אדם שנפגע מטרקטור את מעסיקתו של נהג הטרקטור (מכח אחריות שילוחית), ותביעתו נדחתה כיוון שלא הצליח להוכיח קשר סיבתי מובהק בין הפגיעה לנזק הגופני שנגרם לו.
בצר לו, תבע הניזוק אישית את נהג הטרקטור (אשר רשלנותו נקבעה כבר בהליך הראשון), וזה טען כי דחיית התביעה הראשונה משחררת גם אותו מאחריות.
ביהמ"ש העליון קבע כי לא כך, וכי אף שהדבר אינו קבוע מפורשות בפקודה, הרי שעקרון האחריות הנפרדת מחייב את אפשרות התביעה הנוספת נגד מעוול במשותף.
חריג לכך הוא שבמקרה של אחריות שילוחית, כאשר נדחית תביעת הניזוק נגד עובד, לא יוכל הלה לתבוע את המעביד.
עניין שור, עסק באישה, שנדחתה תביעתה נגד שוטר שלטענתה גרם לה נזק גופני, מאחר שנקבע שאין הוכחה מספקת שהנתבע גרם לה לנזק.
בהתאם לחריג שלעיל, נקבע בפסק הדין, שהאישה לא תוכל לתבוע את מדינת ישראל ומשטרת ישראל בגין אותו נזק, מאחר שאם נקבע שהעובד אינו מעוול, הרי שברור שמעסיקתו אינה נושאת באחריות לנזק.
3. פשרה – גם פשרה שבסופה משוחרר המזיק מאחריות, אינה מהווה מחסום בפני הניזוק להגיש תביעה נוספת נגד מעוול יחד אחר.
גם עניין זה לא נקבע מפורשות בחוק, ובאנגליה ההלכה הנוהגת היא אף הפוכה במקרים רבים, אולם גם כאן, החלת העיקרון של האחריות ביחד ולחוד מחייבת לקבל כלל זה.
בעניין שירוטו, נקבע כי הסדר פשרה עם אחד מהנתבעים אינו מונע מהתובע לתבוע מעוול אחר.
לניזוק עילת תביעה נגד כל אחד ואחד מהמזיקים בנפרד ולכן אין מיצוי כאשר נתבע אחד מהנתבעים.
עם זאת, כאשר התקבל מלוא הפיצוי – התביעה מוצתה, וזאת לפי ס' 77(א) לפקודה.
סעיף 77(א) לפקודת הנזיקין קובע שאדם לא ייפרע (פיצויים או סעד אחר) יותר מפעם אחת בשל אותה עוולה.
סעיף 83(ב) לפקודה, קובע את העיקרון לפיו סכום הפיצויים בתביעה נוספת שהוגשה נגד מעוול יחד בגין אותו נזק לא יעלה על הסכום שנפסק בתביעה השנייה.
שני הסעיפים הללו מביאים למצב הקיים בישראל, ולפיו על אף שהניזוק יכול להגיש תביעות לרוב, כמספר המעוולים שגרמו לו נזק, הרי שהוא לא יוכל לנצל את עקרון האחריות הנפרדת ולקבל פיצויים העולים על סכום הנזק שנגרם לו.
ההלכה בעניין נקבעה בעניין אלוניה, שם נקבע מפורשות כי: "הניזוק רשאי לתבוע את כל המעוולים בתביעה אחת או לתבוע אותם בתביעות נפרדות, אך ריבוי התביעות אין בכוחו להגדיל את סכום הפיצויים המגיע לו מעבר לסכום שנקבע בפסק-הדין שניתן ראשון ולא בוטל בערעור, או כפי ששונה בערעור".
בעניין ג'ורי למשל, דובר בקטינה שנחבלה מסלעים מתחת למים בקפצה לים באילת.
היא נקבעה כנכה ב-100%, ותבעה את עיריית אילת על נזקה.
בהסכם פשרה שערכו התובעת והעירייה, קיבלה התובעת פיצויים נרחבים, ונאמר שמדובר בסילוק סופי של כל תביעותיה לגבי כל הנזקים.
הפשרה אושרה בידי ביהמ"ש וניתן לה תוקף של פס"ד.
לאחר מספר שנים, ניסתה התובעת לתבוע פיצויים נוספים בשל אותו נזק, הפעם ממדינת ישראל והחברה לפיתוח אילת, תוך הסתמכות על סעיף 83(א) לפקודת הנזיקין, הקובע כי פס"ד נגד מזיק לא יחסום הגשת תביעה נוספת נגד מעוול יחד.
ביהמ"ש דחה את התביעה, וקבע שמאחר והתובעת כבר קיבלה את מלוא הפיצוי על נזקה (ואין משמעות לעובדה שלא היה מדובר בהכרעה משפטית אלא בפשרה), הרי שלפי סעיף 83(ב), אין להעניק לה פיצויים נוספים, מעבר לסכום שנפסק לה בתביעה הראשונה.
ההלכה בעניין היא אפוא, שאמנם מספר התביעות שניתן להגיש בגין אותו נזק הוא רב כמספר המעוולים יחד שגרמו לנזק, אך אין בכוחן של ריבוי התביעות להגדיל את סכום הפיצויים לו זכאי הניזוק, כפי שנקבע בפס"ד הראשון.
בהערת אגב, בפס"ד ג'ורי, מציעה השופטת בן פורת אפשרות לפיה יוכל תובע להתפשר עם מעוול באופן שישחרר רק אותו מאחריות, בהתאם למידת אשמתו בגרימת הנזק.
אולם, גם השופטת מודעת לכך שאפשרות כזו דורשת לשון חד משמעית בניסוח הפשרה, ושינויו של הכלל הקבוע כיום בסעיף 83(ב).
היחסים בין המזיקים לבין עצמם – "עקרון ההשתתפות"
עקרון האחריות ביחד ולחוד, המאפשר לניזוק לתבוע כל אחד מהמעוולים יחד, לפי בחירתו, מחייב גם את החלתו של עקרון ההשתתפות.
עיקרון זה מאפשר למזיק אשר נתבע ונאלץ לשלם לניזוק פיצויים, "לבוא חשבון" עם שאר המעוולים יחד, ולתבוע אותם להשתתף עמו בתשלום הפיצויים.
במשפט המקובל האנגלי, היה נהוג משך שנים ארוכות כלל לפיו מעוול במשותף, אפילו כזה ששילם לתובע את כל נזקו לבדו, אינו זכאי להשתתפות
(Contribution) בתשלום בדיעבד משאר המעוולים במשותף.
כלל זה, אשר נקבע ב-1799 בפרשת Merryweather, הורחב בהמשך גם למעוולים שגרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה, והסיבה לו הייתה חוסר הרצון של ביהמ"ש לסייע באופן כלשהו לאדם שביצע עוולה, לפי העיקרון של "מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה".
בשל "אכזריותו" של הכלל, לא נכללו בו מקרים שבהם המעשה שגרם עוולה לא היה בלתי חוקי בבירור, והמעוול שתובע השתתפות פעל באמונה שהמעשה חוקי.
כלומר, במקרים חריגים בהם גרם המעוול לנזק ללא אשמה ברורה ומהותית, הוא כן היה יכול לתבוע השתתפות ולהתחלק בתשלום הפיצויים עם שאר המעוולים יחד.
כלל זה, אשר הולך יד ביד עם הכלל של אחדות עילת התביעה (לעיל), בוטל באנגליה על ידי מעשה החקיקה של 1935, שהוחלף בהמשך על ידי חוק מ-1978, אשר קבע את זכות ההשתתפות בין מעוולים.
בארץ, נקבעה כבר מראש בפקודת הנזיקין זכות ההשתתפות, אשר מאפשרת, במקרה של מעוולים יחד, זכות שיפוי והשתתפות בין המעוולים השונים.
הכלל הו כי כל מעוול החב על הנזק רשאי להיפרע דמי השתתפות מכל מעוול אחר שחב, או היה חב לו נתבע, על אותו נזק.
חשיבותה של זכות ההשתתפות נובעת מחלותו של עקרון האחריות ביחד ולחוד במשפטנו באשר למעוולים יחד, שהרי לולא זכות זו, היה אפשרי מצב שבו הניזוק תובע מעוול אחד (המטרה הנוחה ביותר) לפי בחירתו, ולאותו מעוול לא הייתה אפשרות להתחלק בתשלום הפיצוי עם שאר המעוולים יחד איתו.
לעיתים קרובות, הנתבע יהיה בעל ה"כיס העמוק" ביותר (בעל המשאבים הגדולים ביותר, ממנו יש סיכוי רב יותר להיפרע).
זכות ההשתתפות מאזנת את המצב, ומאפשרת חלוקה הוגנת של הנטל, כיוון שהנתבע יוכל לתבוע שיפוי והשתתפות מהמעוולים האחרים.
בהשתתפות חייב כל מעוול החב יחד או באופן אחר, או שהיה חב לו נתבע, על אותו נזק.
הסוג הראשון, "מעוול החב", הוא ברור, וכולל מעוולים אשר נתבעו ונקבע בפסק דין שהם חייבים.
הסוג השני, "מעוול שהיה חב לו נתבע" הוא רחב יותר, וכולל מספר סוגים של מעוולים:
מזיק שלא נתבע, אך היה נמצא חייב לו נתבע – זוהי הדוגמה הקלאסית והברורה ביותר של עקרון ההשתתפות.
הניזוק בוחר לתבוע רק אחד משורת מעוולים, מסיבות כאלו ואחרות, והמעוול הנתבע זכאי לתבוע השתתפות משאר המעוולים, אשר לו נתבעו היו ודאי נקבעים כחייבים.
מזיק שלא נתבע, אך לו נתבע הייתה התביעה נדחית בשל חסינותו - זהו מקרה בו לא הייתה לניזוק אפשרות (או שהוא חשש) לתבוע את אחד המעוולים, אשר נהנה מחסינות דיונית כלשהי.
דוגמאות אפשריות: עקב היות הניזוק בן זוגו של המזיק, עקב התיישנות וכו'.
הכלל המנחה הוא כי בתביעת השתתפות יש לדון ללא גדרות דיוניות, אלא רק באופן מהותי.
מזיק שנתבע והתביעה אכן נדחתה בשל חסינותו.
בית המשפט הוא שיקבע מה תהיה מידת ההשתתפות בין המעוולים השונים, בהתאם לצדק וליושר, ולמידת אחריותו של האדם לנזק.
אם ביהמ"ש אינו יודע כיצד לחלק את הנטל לאור המבחנים שפורטו לעיל, ההלכה קובעת שהוא יחולק שווה בשווה בין המעוולים יחד.
זכות ההשתתפות קבועה בסעיף 84(א) לפקודת הנזיקין, הקובע כי כל מעוול החב על הנזק רשאי להיפרע דמי השתתפות מכל מעוול אחר שחב, או היה חב לו נתבע, על אותו נזק.
השופט אור קובע כי "גם אלמלא הייתה זכות זו מופיעה בפקודה, היה מקום להכיר בה.
הטעם לכך הוא, שמן הבחינה המהותית יונקת זכות ההשתתפות מעקרונות כלליים שבדין.
היא שייכת, מבחינת מהותה, לדיני "עשיית עושר ולא במשפט".
זכות ההשתתפות במשפטנו היא רחבה ביותר, וכוללת את מי שחב על הנזק מכוח פסק דין או אפילו מכוח פשרה מחוץ לביהמ"ש, לאחר שהודה באחריותו.
בעניין שירוטו, נקבע כי פשרה וסילוק הנזק בין התובע למזיק/ים, אשר מסיימת את עילת התביעה לפי סעיף 77(א), אינה מונעת מאחד המזיקים לתבוע השתתפות ממעוול יחד איתו, בהתאם לסעיף 84(א) לפקודה.
אף על פי שבמקור הוגבלה זכות ההשתתפות בשל חוסר הרצון של מערכת המשפט לסייע למעוולים ("מעילה בת עוולה..."), כיום נראה שההלכה בישראל היא שזכות ההשתתפות אינה נגרעת אפילו כשהעוולה נעשתה במכוון ומתוך הכרה שמדובר בעוולה.
לפי לשון החוק, חייב בהשתתפות כל מעוול ה"חב יחד או באופן אחר, או שהיה חב לו נתבע, על אותו נזק".
בעוד הסוג הראשון הוא מובן מאליו, וכולל מעוולים אשר נקבע בפסק דין כי הם חייבים, הרי שלא כך לגבי הסוג השני, והיה צורך בפרשנות הפסיקה כדי לקבוע אילו מעוולים נכנסים להגדרה זו:
מזיק שלא נתבע, אך היה נמצא חייב לו נתבע.
מזיק שלא נתבע, אך לו נתבע הייתה התביעה נדחית בשל חסינותו - בעניין אפלשטיין למשל, נקבע שבעל, שיחד עם אחר גרם לאשתו נזק בשל תאונת דרכים, אמנם לא יפצה כמובן את אשתו כמזיק, אך ייאלץ להשתתף בפיצוי של המעוול השני את האישה.
לכאורה, אפשרות זו מנוגדת ללשון החוק, כיוון שלא מדובר במעוול שלו נתבע היה חב, אלא במעוול שלו נתבע לא היה חב.
אולם, הפרשנות הנכונה של החוק היא שהמונח "היה חב", מתייחס לחבות מהותית, ולא דיונית גרידא.
מזיק שנתבע והתביעה אכן נדחתה בשל חסינותו – למשל, בפס"ד קופ"ח כללית נ' קבוצת כנרת, נקבע שקופת החולים תצטרך להשתתף בפיצוי עתידי (אם ייפסק) של קבוצת כנרת לחבר הקבוצה, אף שתביעת החבר נגד קופת החולים עצמה נדחתה בשל התיישנות.
המבחן לקביעת מידת ההשתתפות בין המעוולים יחד קבוע בסעיף 84(ב)לפקודת הנזיקין, הקובע שביהמ"ש יפסוק דמי השתתפות, בהתאם לצדק וליושר, ולמידת אחריותו של האדם לנזק.
במשפט המקובל האנגלי, נחלקו הדעות מהו המבחן הנובע מהוראת חוק זו:
1. מבחן הסיבתיות – חלוקת הנטל תהיה בהתאם למידת האחריות המעשית (הסיבתית) של כל מעוול לגרימת הנזק.
2. מבחן האשמה המוסרית - חלוקת הנטל תהא לא בהתאם למידת האחריות הסיבתית לנזק, אלא בהתאם למידת האשם של המעוול.
לדוגמה, ייתכן שמזיק שאחריותו היא שילוחית בלבד, לא ישלם כלל, בהתאם למידת האשם של המעוול הנוסף.
3. גישה משולבת בין שני המבחנים הנ"ל.
4. גישה נוספת אף מתירה התחשבות בשיקולים של יכולת עמידת המעוול בנטל הכספי.
הגישה שנתקבלה בישראל קובעת שהמבחן המשתקף מהוראת פקודת הנזיקין, הוא מבחן האשמה המוסרית, ה"מביא לתוצאות צודקות ומניחות את הדעת".הוראת החוק אף מאפשרת מפורשות לקבוע השתתפות עד כדי מאה אחוז (או לחלופין – אי השתתפות כלל), למשל לטובת מזיק תמים שאחריותו שילוחית בלבד.
אם ביהמ"ש אינו יודע כיצד לחלק את הנטל לאור המבחנים שפורטו לעיל, ההלכה שנפסקה בעניין אדרי, אשר עסק בהולך רגל תמים שחצה את רחוב הטיילת בתל אביב ונפגע בזה אחר זה הן מקטנוע והן ממכונית פג'ו, קובעת שהוא יחולק שווה בשווה בין המעוולים יחד.
נושא ריבוי המעוולים כולו הוצא בהצעת הקודיפיקציה מהחלק העוסק בנזיקין, והוכנס לחלק הכללי, כסעיף העוסק במצב של ריבוי חייבים ונושים.
לחלק כללי זה, הועתקו, לעיתים בשינויים קלים, כלל ההוראות מפקודת הנזיקין שעסקו בדיני ריבוי מעוולים.
בכלל זה, ההוראות שקבעו את עקרון האחריות ביחד ולחוד (סעיפים 80 ו-81 בהצעת החוק) ועקרון ההשתתפות (סעיפים 84 ו-85).
בנוסף, כוללת הצעת החוק, בפרק הנזיקי שבה, קביעה מפורשת לגבי המצבים שבהם ייחשבו מעוולים כמעוולים יחד (סעיף 371), ונקבע בה מפורשות שמצב של נזק בלתי ניתן לחלוקה נכלל בהגדרה זו, בהתאם למדיניות הפסיקה כיום.
בסיכומו של דבר, נראה כי הצעת חוק הקודיפיקציה מעגנת באופן סטטוטורי דינים והלכות שונות שנקבעו בנושא ריבוי המעוולים בפסיקה.
מעבר לכך אין ההצעה מוסיפה או מחדשת על ההלכות הקיימות.
להערכתנו, ניתן לזהות מגמה מתמשכת, החל מקום המדינה וחקיקת פקודת הנזיקין, של גמישות רבה ביותר במשפט הישראלי בכל הנוגע לנושא של ריבוי מעוולים.
הדברים אמורים הן באשר ליחסי הניזוק מול המעוולים והן בנוגע ליחסים בין המעוולים לבין עצמם.
נראה כי הדבר נובע מההשתחררות האיטית של בתי המשפט באנגליה מצילן של פסיקות היסטוריות דוגמת Duck ו-Merryweather שחסמו אפשרויות לגמישות כלשהי, בעוד שבארץ, אומצה מראש החקיקה האנגלית החדשה, שאפשרה גמישות זו.
לאורך השנים קבעו בתי המשפט יותר ויותר הלכות בנושא המאפשרות גמישות, הצעת הקודיפיקציה מעגנת כללים אלו בחקיקה.
להערכתנו, המגמה המאפשרת גמישות מרבית לניזוק בהחלטה את מי לתבוע, תוך מתן אפשרויות שיפוי הוגנות גם למעוולים מכוח זכות ההשתתפות, תימשך ואף תגבר.
עם זאת, לתחושתנו, כמות הכתיבה האקדמית שנעשתה בארץ בתחום זה בעשורים האחרונים היא מועטה ביותר, בהשוואה לתחומי משפט אחרים ולמדינות אחרות.
על מנת להזרים רעיונות חדשים להתמודדות עם הסוגיה הסבוכה של ריבוי מעוולים, נדרשת מעורבות רבה יותר של האקדמיה המשפטית, במחקר וכתיבה חדשנית בנושא.
ריבוי אזרחויות או אזרחות כפולה היא מצב שבו יש לאדם אזרחות בשתי מדינות או יותר.
לכל מדינה חוקים משלה לפיהם מוענקת האזרחות.
חלק מהמדינות מעניקות אזרחות באופן אוטומטי בלידה לאנשים שאחד מהוריהם הוא אזרח באותה מדינה (אזרחות מתוקף לידה), או לאנשים שנולדו בתחום המדינה, או דרך נישואים לאזרח המדינה.
מדינות אחרות (כמו אוסטרליה) מגבילות את ההענקה של האזרחות לילדיהם של אזרחי המדינה לפי תנאים מוגדרים.
בנוסף אזרחות מוענקת בתהליך אזרוח - במצב זה מדינות רבות שומרות את הזכות לפסול את האזרחות של אותם התושבים אם יראו לנכון לעשות כן.
רוב המדינות המאפשרות לתושביהן להחזיק באזרחות כפולה אינן מכירות בכך שתושביהן הם רב-לאומיים, כלומר הן מחשיבות את אזרחיהן כאזרחי מדינתם בלבד.
פירוש הדבר לדוגמה הוא כי אדם בעל אזרחות כפולה אינו יכול להסתמך על השימוש באזרחות הנוספת כמסמך פורמלי מזהה בפני הרשויות במדינה הנוספת שבה הוא אזרח.
מדינות אחרות, כמו איראן או מקסיקו, מסרבות באופן עקרוני לתת שירותים קונסולריים לאזרחיהן כאשר הם מתגוררים כאזרחים במדינה בה הקונסוליה ממוקמת.