tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוע'יה התחתנה עם סעיד עלי אפנאן שהיה בנו של מירזא סעיד חסן, גיסו של הבאב.
לאחר מות בהאא אללה, קיבל עבד אל-בהאא את ההנהגה על הקהילה הבהאית.
סעיד עלי אפנאן תמך במירזא מחמד עלי שהיה בנה של פאטמה ח'אנום, אשתו השנייה של בהאא אללה, לרשת את בהאא אללה במקום עבד אל-בהאא.
עקב ההתנגדות של מירזא מחמד עלי לעבד אל-בהאא, תומכיו ובכללם סעיד עלי אפנאן, פרוע'יה וגווהר ח'אנום, הוצאו מחוץ לדת הבהאית והוגדרו כמפרי ברית.
גווידו אגוסטי (באיטלקית: Guido Agosti; 11 באוגוסט 1901 - 2 ביוני 1989) היה פסנתרן ומורה לפסנתר איטלקי.
אגוסטי נולד בפורלי בשנת 1901. הוא למד פסנתר אצל פרוצ'ו בוזוני, ברונו מוג'ליני ופיליפו איואלדי, וקיבל תעודת גמר בגיל 13. הוא למד קונטרפונקט אצל בנוונוטי וספרות באוניברסיטת בולוניה.
בגיל 21 פתח בקריירה של פסנתרן.
הוא צמצם את הופעותיו לפני קהל בגלל בעיית עצבים והתרכז בעיקר בהוראה, אם כי לא ויתר כליל על נגינה לפני קהל.הוא לימד פסנתר בקונסרבטוריון של ונציה ובאקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
ב-1947 התמנה לפרופסור לפסנתר באקדמיה צ'יניאנה בסיאנה.
עוד לימד בוויימאר ובאקדמיה ע"ש ז'אן סיבליוס בהלסינקי.
בין תלמידיו ידועי-השם מריה טיפו, יונטי סולומון, פיטר ביתל, לזלי הווארד, דונה אמאטו, אנג'לה בראונרידג' ואחרים.
אגוסטי מיעט מאוד בהקלטות; הקלטתו לפרלודים של דביסי זכתה לשבחים רבים.
עוד הקליט יצירות משל מוסורגסקי ויאנאצ'ק.
התעתיק שלו לפסנתר לשלושה פרקים מתוך ציפור האש של סטרווינסקי (1928, מוקדש לזכר מורו בוזוני) נמצא ברפרטואר.
אגוסטי ערך גם את 32 הווריאציות בדו מינור של בטהובן.
הוא ניגן מוזיקה קאמרית עם החלילן סוורינו גאצלוני והצ'לן אנריקו מיינרדי ועם רביעיית רומא.
סונאטה של ארנסט בלוך נכתבה למען אגוסטי.
גווידו אגוסטי מת במילאנו ביוני 1989.
גווידרקו (שם מדעי: Guidraco; משמעות השם מסינית: "gui" - רוח רפאים זדונית, מלטינית: "draco" - דרקון) הוא סוג של זוחל מעופף קדום מסדרת הפטרוזאוריה, שחי במשך הקרטיקון התחתון לפני 120 מיליון שנה בסין.
המאובנים של פטרוזאור זה התגלו בתצורת ג'יופוטאנג שבליאונינג בצפון סין והוא ידוע משלד חלקי, הכולל בעיקר חוליות גב, צלעות וגולגולת כמעט שלמה באורך של 38 סנטימטרים.
הוא תואר ב-2012 בידי החוקרים וונג שיאולין (Wang Xiaolin), אלכסנדר קלנר (Alexander Kellner), ג'יאנג שונשינג (Jiang Shunxing) וצ'אנג שין (Cheng Xin) והוא כלל מין אחד - Guidraco venator, שפירושו: "צייד" בלטינית.
הפטרוזאור היה בעל לסתות רחבות כמו של שקנאי אך בעלות שורות של שיניים חדות ודקות שבלטו גם כשסגר את פיו ומאחורי הראש הייתה קסדה קטנה כשל קזואר.
ככל הנראה היה אוכל דגים שדאה לאורך הימים הקדומים של סין.
במראהו מזכיר מאוד את האורניתוכיירוס ואת בני משפחת האורניתוכיריים, אך היה בעל מספר הבדלים במבנהו.
הוא נחשב כיום לקרובו של הצירדקטילוס והלודודקטילוס מאמריקה הדרומית.
גְווֵייָאנְג (בסינית מפושטת: 贵阳; בסינית מסורתית: 貴陽; בפין-יין: Guìyáng; מילולית: "השיפוע הדרומי של (הר) גווי") היא נציבות עירונית ובירת מחוז גוויג'ואו שבדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-5.987 מיליון תושבים, מתוכם כ-4.5 מיליון בששת הרבעים.
האזור, המיושב לפחות מ"תקופת האביב והסתיו", הפך רשמית לבירת המחוז בשנת 1413, בתקופת שושלת יואן.
העיר היא ביתם של רבים מבני המיעוטים האתניים המיאו וה.
לגווי-יאנג כלכלה מגוונת, באופן מסורתי מרכז לייצור אלומיניום, כריית פוספט וייצור מכשירים אופטיים; עם זאת, בעקבות רפורמות, רוב התפוקה הכלכלית של העיר עברה לתחום השירותים.
מאז 2015, היא ראתה השקעות ממוקדות בביג דאטה והתפתחה במהירות כמוקד חדשנות.
גווי-יאנג היא אחת מ-500 ערי המדע המובילות בעולם בתפוקות מחקר מדעיות, על פי Nature Index.
בעיר נמצאת אוניברסיטת גוויג'ואו, אוניברסיטת מחקר לאומית השייכת ל ותחת ההגדרה הסינית של "מעמד מחלקה ראשונה כפולה" בתחומים מסוימים.
הנציבות העירונית גווי-יאנג משתרעת על פני 8,051 קמ"ר במרכז מחוז גוויג'ואו, וגובלת בנציבויות העירוניות מצפון-מערב, מצפון-מזרח, מדרום-מערב וב של הבויי והמיאו מדרום-מזרח.
העיר שוכנת מזרחית ל, על הגדה הצפונית של נהר נאנמינג, יובל של , בגובה 1,275 מטרים מעל פני הים, כ-330 ק"מ דרומית לעיר צ'ונגצ'ינג, והיא מוקפת הרים ויער.
האקלים בעיר הוא אקלים סובטרופי לח.
הנציבות העירונית גווי-יאנג מחולקת לשישה רבעים, שלוש נפות ונפה עירונית אחת:
גווידו קלברזי (באיטלקית: Guido Calabresi; נולד ב-18 באוקטובר 1932) הוא שופט בכיר בבית המשפט לערעורים בארצות הברית ופרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל.
ידוע כאחד מאבות הניתוח הכלכלי של המשפט, יחד עם רונלד קוז וריצ'רד פוזנר.
קלברזי נולד באיטליה למשפחה איטלקית-יהודית.
הוריו היו מתנגדים פעילים לפשיזם באיטליה.
בספטמבר 1939 ברחה המשפחה ממילאנו והיגרה לארצות הברית.
המשפחה קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1948. אחיו הבכור של גווידו, פול קלברזי (1930–2003), היה חוקר רפואי ופרמקולוגי בולט בתחום הסרטן והאונקולוגיה.
קלברזי למד במכללת ייל וב-1953 סיים בהצטיינות תואר ראשון במדעים תוך התמחות בכלכלה.
לאחר מכן התקבל למלגת רודס, וב-1955 סיים בהצטיינות תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1958 סיים בהצטיינות תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ייל.
לאחר סיום לימודיו אלה שימש כמתמחה בבית המשפט העליון של ארצות הברית אצל השופט הוגו בלאק.
לקלברזי הוצעה פרופסורה מלאה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, אך הוא בחר להצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל.
בכך הפך לפרופסור מן המניין הצעיר ביותר אי פעם בפקולטה.
בין השנים 1985–1994 שימש כדיקן הפקולטה וכיום הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה.
יחד עם רונלד קוז, קלברזי הוא מייסד התחום "ניתוח כלכלי של המשפט".
תרומתו החלוצית לתחום כוללת יישום של הנמקה כלכלית על דיני נזיקין, ופרשנות משפטית של חוק קואס.
בהנהגתו של קלברזי, בית הספר למשפטים של ייל הפך למרכז מוביל ללימודי משפטים המשולבים בכלכלה ובמדעי החברה.
ב-9 בפברואר 1994 מינה ביל קלינטון את קלברזי לשופט פדרלי במקום תומאס ג'וזף מסקיל .
קלברזי חיבר ארבעה ספרים ויותר מ-100 מאמרים בתחום המשפט ובתחומים משיקים.
בשנת 1972 הוא פרסם את המאמר "כללי קניין, כללי אחריות וכללי אי-עבירות: היבט אחד על הקתדרלה".
לקלברזי הוענקו יותר מארבעים תוארי כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם, והוא חבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בשנת 1985 העניקה אוניברסיטת נוטרדאם לקלברזי את מדליית לאטר, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר לאמריקאים קתולים.
בשנת 2006 ייסדה אוניברסיטת ייל את הקתדרה למשפטים ע"ש גווידו קלברזי.
גווידו ונטורוני (באיטלקית: Guido Venturoni; 10 באפריל 1934 – 2 בנובמבר 2025) היה אדמירל איטלקי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של איטליה בשנים 1994–1999, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בשנים 1999–2002.
ונטורוני נולד בטראמו ב-1934. ב-1952 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הימית האיטלקית ובמשך כמה שנים הועסק כנווט על ספינות שונות.
לאחר מכן החל לעבור הכשרה כטייס מסוקים בארצות הברית, וב-1966 קיבל רישיון טיס.
ב-1967 הוא הפך לעוזרו של האדמירל ג'ינו בירינדלי.
לאחר שפיקד על ספינות שונות מסוגים מגוונים, מונה ב-28 בדצמבר 1989 לסגן מפקד חיל הים עד 14 בינואר 1991. בפברואר 1992 מונה למפקד חיל הים עד 1 בינואר 1994 אז מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-14 בפברואר 1999 הוא פרש מהתפקיד וב-6 במאי של אותה השנה מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
הוא סיים את תפקידו ב-30 ביוני 2002 ופרש מהצבא.
ב-2005 הצטרף ונטורוני לדירקטוריון חברת הנשק פינמכניקה.
בתחילת שנת 2013 נעצר מנכ"ל החברה ויו"ר הדירקטוריון ג'וזפה אורסי בידי משטרת איטליה באשמת סחיטה, מעילה ושוחד שהיו קשורים לעסקת נשק שערכה החברה עם צבא הודו.
ב-16 בפברואר של אותה השנה מינתה מועצת המנהלים של החברה את ונטורוני ליו"ר הזמני עד מינויו של ג'אני דה ג'נארו שהתקיים ב-4 ביולי 2013. ב-15 במאי 2014, עזב ונטורוני את החברה.
גווידו קרוזטו (באיטלקית: Guido Crosetto נולד ב-19 בספטמבר 1963) הוא פוליטיקאי איטלקי ממפלגת האחים של איטליה המשמש כשר ההגנה של איטליה מאז 22 באוקטובר 2022.
קרוזטו נולד ב-19 בספטמבר 1963 למשפחה של יזמים מקונאו.
הוא החל ללמוד כלכלה באוניברסיטת טורינו, ובמקביל הצטרף למפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
עקב מות אביו, הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהתחיל לעבוד.
בגיל 25 הוא מונה ליועץ עבור ראש הממשלה ג'ובאני גוריה.
ב-28 במאי 1990, נבחר קרוזטו לראש עיריית מארנה, עיירה ליד קנואו.
הוא המשיך להיבחר לתפקיד במשך שלוש קדנציות רצופות.
ב-1994 הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית והצטרף למפלגת פורצה איטליה.
במקביל, ב-2001 הוא נבחר לחבר בבית הנבחרים של איטליה.
ב-2006 הוא נבחר מחדש, וב-2008 עזב את מפלגת פורצה איטליה והצטרף למפלגת אנשי החופש.
באותה שנה הוא מונה לתת מזכיר במשרד ההגנה.
בדצמבר 2012 הוא פרש ממפלגת אנשי החופש ויחד עם ג'ורג'יה מלוני ואיניאציו לה רוסה הקים את מפלגת האחים של איטליה.
ב-2014 הוא התמודד בבחירות לפרלמנט האירופי אולם נכשל.
בדצמבר 2017 הודיע קרוזטו יחד עם אשת העסקים דניאלה סנטנצ'ה על הצטרפות מחדש למפלגת האחים של איטליה.
בתחילת 2018 הוא התמודד בבחירות הכלליות באיטליה, ונבחר מחדש לבית הנבחרים.
הוא נבחר מחדש במהלך הבחירות הפרלמנטריות באיטליה, 2022. לאחר בחירות אלו הצליחה מלוני להרכיב ממשלה ומינתה את קרוזטו לשר ההגנה שלה.
גווידו ודוואטו (באיטלקית: Guido Vedovato; 24 בדצמבר 1906 – 2001) היה גנרל איטלקי אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), בין השנים 1968–1970.
ודוואטו נולד בקרטו גואידי ב-24 בדצמבר 1906. ב-1927 הוא התגייס לצבא המלכותי האיטלקי.
הוא השתתף במלחמה באתיופיה, ולאחר מכן השתתף בפלישה לצרפת והמלחמה נגד יוון.
לאחר המלחמה, המשיך לשרת בצבא האיטלקי.
הוא פיקד על דיוויזיית "גרנטיירי די סרדניה", הקורפוס ה-3, וכוחות היבשה של בעלות הברית בדרום אירופה.
ב-24 בפברואר 1968 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 14 בינואר 1970.
גווידו פנקוני (באיטלקית:Guido Fanconi; 1 בינואר 1892 – 10 באוקטובר 1979) היה רופא ילדים שווייצרי, ממייסדי הפדיאטריה המודרנית.
פנקוני כיהן כפרופסור לפדיאטריה באוניברסיטת ציריך וניהל את בית החולים האוניברסיטאי לילדים בציריך.
הוא הדגיש את חשיבות הביוכימיה ברפואה הקלינית ותרם לרפואת הילדים והכללית במחקרים רבים ובנושאים מגוונים כמו מחלת הצליאק, הפיברוזה הציסטית, ההיבטים הפיזיופתולוגיים של מאזן המים, האלקטרוליטים והסידן והזרחן, מחלת השנית, דלקת הראות האטיפית, דלקת קרום המוח האספטית הלימפוציטרית, פוליומייליטיס והאנמיות.
פנקוני נולד ב-1892 בכפר פאסקיאבו בקנטון גראובינדן (גריג'וני) שבשווייץ, הצעיר מבין ששת ילדי המשפחה.
אביו, פייטרו אנטוניו פנקוני שניהל בעבר את "בית הקפה השווייצרי" Cafe suizo שפעל במדריד בפינת הרחובות אלקלה וסביליה ואשר היה החל מ-1847 חלק מרשת בתי קפה שווייצרים מיסודם של בני המשפחות מאטוסי ופנקוני..
העסק הגיע לשפל ב-1898 בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד.
אמו של פנקוני נקראה אורסלה צ'לסטינה ואולג'אטי, ילידת 1849,.
היא נפטרה מדימום במוח כשגווידו היה בן 11. אחיו ואחיותיו התחתנו ועזבו את הבית וגווידו נשאר לבד עם אביו.
מאותו יום לדבריו התאמץ להיות חזק ועצמאי.
ב-1905 עבר לבד לעיר שירס באזור דובר גרמנית..
שאף לשלוט על בוריין בשפות גרמנית וצרפתית והתעקש ללמוד בתיכון בשירס תוך מרד באביו שרצה שיעזוב את הלימודים ושיתחיל לעבוד כמלצר בבילבאו בספרד כפי שעשה סבו.
ב--1911 סיים פנקוני את מבחני הבגרות בציריך..
הוא נרשם אחר כך ללימודי רפואה באוניברסיטת לוזאן.
המשיך אחר כך בלימודי רפואה במינכן בציריך וברן.
בשנים 1919-1918 שירת כרופא צבאי בצבא השווייצרי..
באוניברסיטה נמנה פנקוני עם התלמידים המועדפים על מורו, ארווין ה.
אקרקנכט.הוא הצטיין בחריצותו, בקפדנותו ובעניינו הרב במדעי היסוד, בייחוד בביוכימיה, אף התקין מעבדה כימית במגוריו.
פנקוני התעניין גם בתחומים אחרים.
בעת שהותו במינכן האזין להרצאות על פילוסופיה, ספרות ותולדות האמנות.
בברן הוא ביקר בקורסים למשפטים של אויגן הובר.
הוא קרא בשקיקה את הפילוסופים הקדומים ובני זמנו והצטרף ל"איגוד לאתיקה ולטבע" מיסודו של הפסיכיאטר אוגוסט פורל.
ב-1919 סיים פנקוני בציריך את תואר הדוקטור לרפואה עם העבודה Fünf Fälle von angeborenem Darmverschluss - "חמישה מקרים של חסימת מעיים מוּלדת"
אחרי תקופה קצרה שבה התעניין בפתולוגיה, ב-1920 התחיל פנקוני את עבודתו כרופא בבית החולים לילדים של אוניברסיטת ציריך בו נשאר ברצף (פרט לשנה אחת) למשך 45 שנה.
ב-1926-1920 התמחה ברפואת ילדית תחת הדרכתו של אמיל פר.(1955-1864) ב-1922 השתלם בביוכימיה אצל אמיל אבדרהלדן בעיר האלה בגרמניה.
ועשה השתלמות נוספת בסרולוגיה אצל קלמנס פון פירקה בווינה.
ב-1926 סיים פנקוני את ההתמחות עם עבודה בנושא "תרומות קליניות וסרולוגיות במחלת השנית".
פנקוני הכיר בחשיבות הביוכימיה והפיזיולוגיה ברפואה הקלינית.
ב-1926 כשהתמנה למרצה בכיר (Privat Dozent) הוא הסביר את חשיבות בדיקת רמת הסידן והזרחן בדם אצל ילדים חולים ברככת ו"טטאניה".
כמה מעמיתיו האשימו אותו על כי העז לקחת דם מתינוקות וילדים לצורך בדיקות כימיות.
גישתו נתמכה על ידי ראש הקליניה, פר.
ב-1929 הוא ירש את אמיל פר כפרופסור לפדיאטריה וכמנהל בית החולים.
תחת הנהגתו הוקמה מעבדה כימית בבית החולים.
הוא קידם את רפואת הילדים על כל תת-ההתמחויות שלה והפך את המוסד לאחד הידועים בעולם..
גאסר, המטולוג, אטורה רוסי, קרדיולוג, אנדראה פראדר, אנדוקרינולוג ויורש שלו בניהול בית החולים, א.
פנקוני תיאר לראשונה לפחות 11 תסמונות.
הרבה מחלות ותסמונות נקראות על שמו.
כמה מחלות ותסמונות נקראו על שמו של פנקוני.
ב-1927 תיאר פנקוני משפחה ששלושה בנים שלה נולדו עם מומים גופניים, קומה נמוכה היפרפיגמנטציה, ומתו ממחלה שדמתה לאנמיה ממארת.
בשנות ה-1960 על סמך הערות תאורטיות של פנקוני, הוכח שהמחלה מתבססת על אי יציבות כרומוזומית ומתלווה בנטייה לפאנמיילופאתיה ולסרטן.
מחלה זו ידועה כ"אנמיה על שם פנקוני".
ב-1936 בעבודת תואר בהדרכתו תוארו ממצאי נתיחה בשני מקרים ראשונים של פיברוזה ציסטית של הלבלב.
פנקוני תיאר אז קומורבידיות בין ברונכיאקטזיס מולד והיווצרות ציסטות ופיברומטוזיס של הלבלב.
כעבור שנתיין הייתה דורותי אנדרסן שהשתמשה לראשונה בשם "סיסטיק פיברוזיס"
במחקר על 49 מקרים עם פיברוזיס של הלבלב.
ב-1941 כשבשווייץ פרצה מגפת פוליומייליטיס ניתח פנקוני את האפיונים האפידמיולוגיים שלה וגילה שהנגיף לא מועבר בטיפות רוק כפי שסברו עד אז, אלא במסלול של מערכת העיכול בדומה לטיפוס הבטן.
אחד ההישגים המשמעותיים ביותר בהבנתו את ההקשרים הפיזיופתולוגיים היה הניבוי שלו לגבי גרימת תסמונת דאון על ידי פגם כרומוזומלי, 20 שנה לפני גילוי הטריזומיה 21. פנקוני תרם גם לתחום הנפרולוגיה ותסמונת כלייתית נקראה על שמו.
ב-1956 נמנה פנקוני בצוות השווייצרי שתיאר את התסמונת פראדר וילי.
בשנת 1962 פרש לגמלאות וכיהן בהמשך כמנהל אמריטוס.
ב-1965 פרש גם מהקתדרה לרפואת ילדים אולם המשיך לעבוד ולהרצות עד יום מותו.
ב-1945 הקים פנקוני את כתב העת הרפואי Acta Helvetica Pediatrica בתחום רפואת הילדים.
ב-1950-1947 כיהן פנקוני כיושב ראש האיגוד הבינלאומי לפדיאטריה ועד 1967 מילא את התפקיד של מזכיר כללי שלו.
אחרי שב-1946 פורסם בצרפת ספר הלימוד של רובר דברה ורומר, עם הרבה פחות תפוצה, ב-1950 יחד עם א.
ולגרן פרסם פנקוני את Lehrbuch der Pädiatrie ,ספר הלימוד המשפיע הראשון לרפואת ילדים שהופיע אחרי מלחמת העולם השנייה.
הוא תורגם לתשע שפות, כולל רוסית וסינית.
הספר הופיע עד 1972 בתשע מהדורות..
החל מ-1926 פנקוני היה נשוי לאליס פון גרבל, בת לנשיא בית המשפט המחוזי של ציריך.
הוא דיבר שוטף גרמנית, איטלקית, צרפתית, אנגלית ושלט די טוב גם בספרדית.
בנו אנדריאס פנקוני (2022-1928) הלך בעקבות אביו ובשנים 1996-1986 כיהן גם הוא כמנהל רפואי של בית החולים האוניברסיטאי לילדים בציריך.
נכדו של פנקוני, פטר פנקוני הוא איש עסקים ובנקאי.
פנקוני נפטר ב-1979 בגיל 87 ביישוב הולדתו, פוסקיאבו.
1927 - אנמיה ע"ש פנקוני - סוג של אנמיה אפלסטית
(בעבר נקראה גם "פנציטופניה מולדת ע"ש פנקוני" או האנמיה המשפחתית דמוית אנמיה ממארת של הילדות pseudopernicious anemia infantile familial aplastic myelosis) - אי ספיקה מולדת ותורשתית של מח העצם (פאנמיילופאתיה)., מחלה אוטוזומלית נסגנית
התמונה כוללת מומים מולדים (קומה נמוכה, סינדקטיליה, אפלזיה של עצם הרדיוס, צנחת, חרשות, סימנים בעור - היפרפיגמנטציה, אי ספיקת מח העצם וסיכון מוגבר ללאוקמיה ולסרטן.
הטיפול הוא השתלת מח עצם.
1931 - מחלת אבדרהלדן-פנקוני-ליניאק - מחלה אוטוזומלית נסגנית של הכליה המתבטאת בהפרשת ציסטין בשתן.
1936 - תסמונת טוני-דברה-פנקוני או תסמונת דה טוני-פנקוני - (אי ספיקה מוחלטת של האבובית הכליתית המקרובת) קבוצת מחלות עם פגם בספיגה מחדש של הגלוקוז, החומצות האמיניות, הפופסט והאשלגן.
גמדות, נפריטיס כרוני עם גליקוזוריה ורככת היפופופסטמית
1936 - תסמונת לנדשטיינר-פנקוני-אנדרסן - פיברוזה ציסטית של בלבלב.
ייתכן כי היא זהה לתסמונת קלארק-הדפילד
1936, 1941 - תסמונת פנקוני-הגלין - פנאומוניה ויארלית עם תגובה סרולוגית חיובית לעגבת, ללא עגבת
1939 - *תסמונת פנקוני-פטראסי - אנמיה המוליטית מולדת או האנמיה אליטו-פויקילוציטית פנקוני-פטראסי - צורה שלינית של תלסמיה קטנה
1949 - תסמונת פנקוני-ביקל - תסמונת תורשתית נדירה אוטוזומלית נסגנית של הצטברות גליקוגן עם נפרופתיה אבובית
1951 - תסמונת פנקוני I (ידועה בעבר גם כ-nephronophthisis או tubular progressive degenerescence) - דיספלזיה כלייתית רחיקנית של אבוביות, עם פרוגנוזה מאוד מסויגת
1963 - תסמונת פנקוני-אדיסון-שילדר - הפרעה מטבולית תורשתית המשלבת אפיונים של מחלת אדיסון ומחלת שילדר (סקורזיס מוחי).
תוארה לראשונה ב-1923 על ידי זימרלינג וקרויצפלדט.
פנקוניואחרים הגדירו את ההפרעה בצורה פורמלית ב-1963
פיברינסתניה פנקוני - מופיעה אצל חולי כבד, גידולי כבד ממאירים ובעגבת מולדת.
תרומבופניה על שם פנקוני - מתלווה באפלזיה של מח העצם, מומים, פיגמנטציה חומה וכו'.
אנאלג'יה פורד-וילקינס, ידועה גם בתסמונת פנקוני-פראציני - חוסר הרגישות המולדת לכאב
תסמונת פנקוני-שלזינגר - היפרקלצמיה אידיופאתית כרונית - מתלווה במומים של הלב, פיגור שכלי, אזוטמיה (עלייה באוראה וקריאטינין בדם)
1940 חבר באקדמיה לאופולדינה של פרוסיה בברלין.
1955 - דוקטור כבוד של אוניברסיטת פריז IV סורבון
1962 - חבר זר של האקדמיה הפולנית למדעים
1973 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דוקטור כבוד של האוניברסיטאות טורינו, סנטיאגו דה צ'ילה, גואטמלה סיטי, ז'נבה, האוניברסיטה האוטונומית גואדלחרה, האוניברסיטאות ריו דה ז'ניירו, אופסלה, פרנקפורט
פנקוני פרסם מאות פרסומים מדעיים, מאתיים אחרי 1946.
הוא היהחלוץ בחקר מחלות מרובות - תורשתיות, מטבוליות, המטולוגיות ונפרולוגיות.
יחד עם צוותו תרם להגדרת מחלות רבות, ובתיאורים הקליניים של הפרעות ותסמונות רבות.
Inaugural-Dissertation, עבודת הדוקטור לרפואה, אוניברסיטת ציריך.
(חמישה מקרי חסימת מעיים מולדת)
(תרומות קליניות וסרולוגיות לסוגיית השנית)
Universität Zurich, 1926.עבודת "הביליטציה" באוניברסיטת ציריך
(אנמיה משפחתית דמוית אנמיה ממארת אצל ילדים (תמונת דם ומבנה של אנמיה ממארת) Jahrbuch für Kinderheilkunde und physische Erziehung, Wien,1927, 117:
(אי סבילות חמורה לגלקטוז (סוכרת גלקטוזית) והגדילה אצל ילד חולה בנוירופיברומטוזיס רקלינגהאוזן
Knauer - עם איהלינגר וקנאואר
(תסמונת צליאק מלווה פיברומטוזה ציסטית מולדת של הלבלב עם ברונכיאקטזיות)
(גמדות גליקוזורית-נפרוטית בילדות המוקדמת עם רככת היפופוספטמית) Jahrbuch für Kinderheilkunde und physische Erziehung,Wien1936,147:299-304.
(היפרקלצמיה כרונית עם אוסטיאוסקלרוזיס, היפראזוטמיה, קומה נמוכה ופגמים מולדים)
(היופקלמיה כרונית עם עיכוב גדילה, היפראלדוסטרוניזם -היפררניני נורמוטנסיבי ("תסמונת בארטר") והיפרקלציאוריה:דו"ח על שני מקרים תוך דגש על ההיסטוריה הטבעית ועל השגה מאחור של הגדילה תוך כדי טיפול)
(מחלת אדיסון עם סקלרוזה מוחית אצל ילדים.
תסמונת תורשתית עם העברה X כרומוזומלית?)
גוון אמבר רוז אָרַאְוּחוֹ הייתה נערה אמריקאית שנרצחה בקליפורניה באוקטובר 2002, על רקע היותה טרנסג'נדרית.
אראוחו נרצחה על ידי ארבעה גברים, ששניים מהם קיימו עמה יחסים מיניים.
הארבעה הכו וחנקו אותה למוות לאחר שגילו שהיא טרנסג'נדרית.
במשפט השני הורשעו שניים מהנאשמים ברצח מדרגה שנייה אך המושבעים קבעו שלא היה זה פשע שנאה.
עד היום, על חלק מהיבטי המקרה חסר מידע אמין והם נתונים במחלוקת.
הרצח קיבל התייחסות נרחבת בתקשורת האמריקאית, והניע כותבים לדון בסוגיות של הומופוביה וטרנספוביה בפרשיית הרצח, ולהעלות שאלות בדבר ייצוגם האמין וההולם של טרנסג'נדרים בכלי התקשורת ובמערכת המשפט.
המקרה והדיון הציבורי בעקבותיו הביאו לשינויי חקיקה בנושא זכויות להט"ב בכמה מדינות.
המקרה וההליכים המשפטים בעקבותיו, הוצגו בסרט קולנוע בשם "נערה כמוני: סיפורה של גוון אראוחו".
נסיבות הרצח הפכו אותו לגורם לאסיפות ולהפגנות של קהילת הלהט"ב, ונעשו השוואות שלו לפרשיית הרצח של מת'יו שפרד, סטודנט אמריקאי אשר הוכה למוות על רקע נטייתו המינית בידי הומופובים.
אראוחו נולדה בניוארק שבקליפורניה כזכר בשם אדוארד אראוחו הבן.
אראוחו הביעה רצון להיות אישה מגיל צעיר.
זמן קצר לפני מותה, אכן החלה לחיות כאישה.
היא למדה בבית ספר ציבורי ונהגה לבקר בכנסייה מקומית עם בני משפחתה עד שהוויכוחים על צורת חייה גברו והיא החלה להיות מופנמת.
היא הפסיקה ללמוד בבית הספר התיכון לפני סיום הלימודים והחלה לחפש עבודה, אך ללא הצלחה.
אמה, סילביה גררו, האמינה שקשיי מציאת העבודה של גוון היו תוצאה של חוסר סובלנות לשינוי המין ההדרגתי שעברה בתה.
אראוחו, שקראה לעצמה אז "לִידָה" (שמה שונה לאחר מכן ל"גוון אמבר רוז" על ידי אמה), הכירה באקראי קבוצת חברים ברחוב מקומי.
הצעירים בילו את הערב במסיבה שבה שיחקו דומינו, שתו משקאות אלכוהוליים והשתמשו בסמים.
הבית בו בילו היה ביתם של מי שתקפו את גוון מאוחר יותר.
נאמר כי גוון קיימה מין אוראלי ומין אנאלי עם מספר גברים מהקבוצה, שחשדו במיניותה עקב כך שמנעה מהגברים לשלוח את ידיהם לאיבר מינה כדי שלא יגלו שיש לה פין.
כמה שבועות מאוחר יותר היא הוזמנה שוב אל הבית בו פגשה את הצעירים, למסיבה נוספת.
גוון לבשה חולצת נשים של אמה, שהתנגדה כי חשה לא בנוח לגבי הופעתה.
מנגד, גוון ענתה שהאם מקנאת בה.
הייתה זו הפעם האחרונה שהיא ראתה את בתה בחיים.
המסיבה התקיימה ב-3 באוקטובר 2002. לאחר שכמה מהצעירים השוו את חוויותיהם המיניות עם גוון, גבר חשדם לגבי מיניותה של גוון והם ביקשו מצעירה אחרת לבצע בה בדיקה גופנית בכפייה.
הבדיקה גילתה שלגוון יש איבר מין זכרי ולכן היא הסתירה את איבר מינה מפני אלו שקיימה איתם יחסי מין ואף מנעה מהם לנסות לגעת בו.
כשהתפשטה השמועה בבית, החלו הגברים שקיימה איתם פעילויות מיניות להתרגז והזדעזעו מהעובדה שקיימו יחסי מין עם אישה בעלת פין.
כשנודע להם בוודאות שגוון היא זכר מבחינת מינה הביולוגי והשמועה התבררה כנכונה, אחד מהנערים אשר חש תחושת גועל הקיא, התחיל לבכות ואמר "אני לא יכול להיות הומו" לאחר מכן
הנערים הכו את ראשה באמצעות מחבת וגרמו לה לטראומה.
ואחד הנערים תפס בחצאיתה ותחתונה בניסיון לחשוף את איברי המין שלה.
ואז חתכו אותה עמוקות באמצעות פחית שימורים.
הנערים הטיחו את גוון בקיר הגבס הסמוך, והיא נלקחה לחניה הסגורה של הבית, שם נחנקה למוות באמצעות חבל.
הרוצחים כפתו את גופתה, עטפו אותה בשמיכה והניחו אותה בטנדר.
ארבעה מהצעירים הסיעו את הגופה מרחק של 150 מיל, לפארק במחוז אל דוראדו, אזור מיוער לרגלי הרי סיירה נבדה המכונה "מזלג הכסף", ושם קברו אותה בשוחה.
לא ידוע בוודאות אם גוון מתה לאחר מכת המחבת או החניקה באמצעות החבל.
הניתוח לאחר המוות הראה כי מותה נגרם כתוצאה משתי הפעולות, מבלי שיהיה ברור במדויק לאחר איזו מכה גוון מתה.
השלטונות מצאו את גופתה של גוון לאחר שבועיים.
בגלל פחד מנקמה, לא דיווח אף אחד מהנוכחים במסיבה על כך הקשר של גוון למסיבה, על נוכחותה בה ועל הרצח שהתרחש במהלך המסיבה, והתוקפים הסכימו ביניהם לא לומר מילה בעניין לאף אחד על מנת שלא ייתפסו.
מאוחר יותר, החל אחד הגברים לדבר עם חבר ובהמשך כתב מכתב על ההתרחשויות לחברה שלו מהכלא בו הוחזק, וכך התגלה כי גוון נכחה במסיבה ונרצחה שם בידי מספר משתתפים על רקע זהותה המגדרית.
השריף של מחוז אלמידה זימן ארבעה חוקרי זירת פשע ושני בלשים, שאיתרו את הגופה.
סגני השריף הובלו לאתר הקבורה ב-16 באוקטובר 2002 על ידי ג'יירון נייבורס, שהיה אז בן 19 והיה הצעיר מבין הארבעה שהואשמו ברצח ובפשע שנאה.
שלושת האחרים, מייקל מייג'ידסון, חוזה מרל וג'ייסון קזרס, היו אז בני 22. מאוחר יותר, העיד נייבורס כנגד שלושת האחרים בעסקת טיעון עם התובע המחוזי בתמורה להאשמתו בהריגה בלבד ולא ברצח.
הדבר קרה בעקבות בדיקה של מכתב שנייבורס שלח מהכלא, והאזנה לשיחתו עם אחד הנאשמים האחרים.
רק מכתבו של נייבורס לחברתו הפליל את קזרס והביא למעצרו, חודש לאחר שאר הנאשמים.
במכתב, אשר חשף את האמת בנוגע למותה של גוון, הסביר נייבורס שהוא עצמו לא היה מעורב בהריגה, אך מאוחר יותר הוא חזר בו והעיד בשבועה כי כן היה מעורב בה, דבר שמעורר תהיות לגבי אמינותו של המכתב ולגבי חלקו של נייבורס ברציחתה.
במשפטם הראשון השתמשו חלק מהנאשמים בהגנתם בגרסה של "חרדת הומואים" (gay panic).
ההגנה של מייג'ידסון כללה אישור מובלע של מעשיו במותה של גוון, אך טענה שהוא פעל בחמת זעם רגעית ולפיכך יש להרשיעו בהריגה ולא ברצח.
עורך דינו של מרל הכחיש כל מעורבות של מרל ברצח.
קזרס, הנאשם היחיד שהעיד במשפט הראשון, והיחיד שלא היה לו קשר גופני עם גוון, הכחיש מעורבות אך הודה שסייע לקבור אותה.
עדי התביעה הצביעו חמש פעמים על כך שקזרס ניסה להתערב לטובתה (להפסיק את הכאתה).
שלושת הנאשמים ניסו לערער את אמינותו של נייבורס וטענו שהוא מנסה להמעיט מחלקו במותה של גוון, וכי הוא ירוויח הרבה אם ישקר.
המושבעים לא הצליחו להגיע להסכמה לגבי אף אחד מהנאשמים והמשפט בוטל.
ככל הנראה, לא הצליחו המושבעים להחליט האם האירוע היה מתוכנן מראש ולמעשה היה נודע מלכתחילה שגוון טרנסג'נדרית, ולכן לא הצליחו לפסוק לגבי אף נאשם האם יורשע ברצח מדרגה ראשונה או ברצח מדרגה שנייה.
אפשרות אחרת, שהתביעה נערכה לה במשפט השני, הייתה שהתביעה לא הצליחה להציג הסבר טוב לגבי השתלשלות האירועים, שיקבע במדויק את מעשיו של כל אחד מהנאשמים, ולכן לא הצליחו המושבעים לקבוע את מי מהשלושה, אם בכלל, להרשיע.
בניגוד למשפט הראשון, שבו העיד רק קזרס, העידו במשפט השני כל שלושת הנאשמים, והאשימו זה את זה, כולל את נייבורס.
מרל (כמו עדי התביעה) הודה שקזרס ניסה למנוע ממייג'ידסון להכות אותה זאת לאחר שכבר הוכתה על ידו באמצעות מחבת.
מייג'ידסון, אשר הקיא לאחר שנגעל לגלות את האמת בנוגע למיניותה של גוון, טען שהתעלף במהלך ההכאה ושאינו מסוגל לזכור אם קזרס התערב.
קזרס עצמו טען שוב שהיה היחיד שהיה מעורב בקבורת הגופה, ואף עד לא אמר שראה אותו מכה את גוון.
מרל האשים את נייבורס שהוא היה הרוצח העיקרי ורמז שמייג'ידסון עזר לנייבורס לחנוק אותה למוות.
מרל אישר שהכה בראשה במחבת אך אמר שלא התכוון להרוג אותה אלא רק לפצוע אותה.
גם מייג'ידסון האשים בעיקר את נייבורס, ואמר שהיה שיכור מאוד באותו לילה.
חברתו של נייבורס העידה על המכתב ששלח אליה כשהיה עצור.
היא העידה שבמכתב נכתבו כמה אמירות שקריות, ושנייבורס שיקר לה תכופות בנוגע למה שהתרחש במסיבה.
ב-24 באוגוסט 2005 נפתחו טיעוני סיכום המשפט.
התובע כריס למיירו שינה אסטרטגיה.
בעוד שבמשפט הראשון האשימה התביעה את כל הנאשמים ברצח במידה זהה של אשמה וניסתה להשיג הרשעה ברצח מדרגה ראשונה, הרי שבסיכום המשפט השני מיקד למיירו את טיעוניו במייג'ידסון וקרא לו "אדם פתטי ונתעב".
לגבי קזרס, טען למיירו שסיועו למייג'ידסון בקבורת הגופה עושה אותו אשם באותה מידה ברצח.
במהלך הטיעונים הוא התייחס לקזרס בעקביות כאל "ידידו של הרוצח".
למיירו ויתר במידת מה על ההרשעה ברצח מדרגה ראשונה כשאמר למושבעים כי הדבר החשוב ביותר הוא לא סוג הרצח אלא העובדה שהוא בוצע ושיש להרשיע את מייג'ידסון וקזרס בביצועו.
טיעוני הסיכום של למיירו לא התייחסו כמעט למרל - הוא אמר רק שגורלו יינתן בידי המושבעים.
זאת כנראה משום שאם מאמינים לעדותו של מרל, היא מבססת את אשמתם של מייג'ידסון וקזרס.
טוני סרה, עורך דינו של קזרס, טען שהעדויות נגדו חלשות.
הוא טען גם שעל המושבעים לשקול בנפרד את אשמתו של כל אחד מהנאשמים, ולא להחליט רק כדי להימנע מביטול המשפט בשנית.
כשהמשיך את טיעוניו ב-25 באוגוסט, טען שמרשו הוא אדם רגיל שנתפס במנטליות קבוצתית ותקף את נייבורס כשקרן פתולוגי שאין להאמין לו.
הוא גם טען שקזרס היה היחיד שניסה להציל את גוון, ושסיועו בקבירת גופתה לא היה מרצונו החופשי אלא בכפייה.
ב-29 באוגוסט נשאו עורכי הדין של מייג'ידסון ומרל את נאומי הסיכום שלהם.
ויליאם דובואה, סניגורו של מרל, טען שמרל היה אשם לכל היותר בעבירת תקיפה ולא היה אשם במותה של גוון.
בנוסף, הוא טען כי על אף שגוון הוכתה בפועל בידי מחבת, הוא לא התכוון להשתמש בה כדי להכות אותה אלא כדי להפחיד אותה.
מייקל תורמן, סניגורו של מייג'ידסון, טען שמרשו נהג בלהט התשוקה, קבע שמייג'ידסון הופתע מהגילוי על מינה הביולוגי, ואמר שלו הייתה גוון מתנצלת על כך, היה מותה נמנע.
גם דובואה וגם תורמן ערערו על אמינותו של נייבורס.
ב-30 באוגוסט נשא למיירו את נאומו המסכם, שבו שב ודרש את להרשיע את מייג'ידסון וקזרס ברצח - ובאופן בולט לא דרש להרשיע כך גם את מרל.
הוא לא ניסה לערער על קביעותיו של סניגורו של מרל.
הוא הגן על אמינותו של נייבורס ואמר שהוא שהוציא את האירוע לאור באמצעות המכתב ששלח לחברתו.
לאחר מכן הנחה השופט הארי שפרד את המושבעים להתחיל את דיוניהם.
ב-8 בספטמבר הודיעו המושבעים שהגיעו להכרעה לגבי שניים משלושת הנאשמים.
לפי הוראת השופט, לא פורסמו עדיין שני גזרי הדין.
ב-12 בספטמבר הודיעו המושבעים שאינם מצליחים להגיע להחלטה לגבי הנאשם השלישי, ואז פורסמו שני גזרי הדין שנקבעו כבר.
התברר שדינו של קזרס לא נגזר.
מייג'ידסון ומרל הורשעו שניהם ברצח מדרגה שנייה, אך המושבעים קבעו שאין מקום להרשיעם בפשע שנאה, זאת על אף שהיה ברור כי הם רצחו את גוון על רקע טרנספובי.
משמעות הרשעתם של השניים היא כליאה לתקופה של בין 15 שנים למאסר עולם.
בריאיון לעיתון סן פרנסיסקו כרוניקל, רמז אחד המושבעים, מקס שטיין (עורך דין מסן פרנסיסקו), שהמושבעים לא האמינו לאף אחד מהנאשמים אבל גם לא לנייבורס, עד התביעה.
לדבריו, המושבעים חשבו שהעבירה היא הריגה ולא רצח כי לדעתם לא היו תגובותיהם של מייג'ידסון ושל מרל הגיוניות.
הם לא הרשיעו בפשע שנאה כי חלק מהמושבעים האמינו שהמצב באותו ערב יצא משליטה, ושגוון נרצחה בשל כך ולא משום שהייתה טרנסג'נדרית.
לדברי שטרן, הרשיעו המושבעים את מייג'ידסון ומרל בעיקר בגלל הודאתם בחלקם במותה.
ב-16 בדצמבר 2005, הופתעה העיתונות מהודעה כי קזרס חתם עם התביעה על עסקת טיעון, לפיה יודה בהריגה ועונשו יהיה שש שנות מאסר.
גזר הדין הרשמי של השלושה נחתם ב-27 בינואר 2006.
על פי עסקת הטיעון שחתם נייבורס עם התביעה, נגזר דינו במשפט נפרד ב-22 במאי 2006. הוא הודה בהריגה ונכלא ל-11 שנים.
אמה של גוון אמרה בציבור שהייתה רוצה שהרצח של בתה ישפיע על הענישה במקרים של פשעי שנאה שתוצאתם מוות, כך שהעונש יוכל להיות גם עונש מוות.
סילביה גררו ואחיה דייוויד גררו הופיעו בציבור ולפני אמצעי התקשורת הלאומיים בארצות הברית והביעו את צערם על מות בתה ואחייניתו (בהתאמה) ומחו על האלימות ממנה נפגעים בני נוער שמתמודדים עם זהות מינית שונה.
בקליפורניה, נמצאת כעת בהליכי חקיקה הצעה שתאסור על מושבעים לקבל נימוקי הגנה מסיבות של "חרדת הומואים", כי זו סותרת את חוק פשעי השנאה של המדינה.
אל מכריה של גוון אראוחו הצטרפו מאות תומכים שהגיעו ללוויה בכנסייה בניוארק.
לאחר הטקס, צעדו האבלים ברחובות הראשיים של העיר, והצטרפו אליהם מנהיגי ציבור.
אראוחו אוזכרה גם בטקסים שהתקיימו במספר ערים ראשיות לזכר 27 טרנסג'נדרים אחרים שנהרגו בשנה שקדמה למותה של אראוחו.
כמה ימים לאחר הלוויה, ערכו תומכי הכומר פרד פלפס הפגנת מחאה ליד הכנסייה ונשאו שלטים ועליהם הכיתוב "אדי אראוחו (הידוע גם כלִידה או גוון), הנער הקרוס-דרסר הסוטה, הצטרף למת'יו שפרד בגיהנום".
הם הפגינו גם במקומות רבים באזור ניוארק, ביניהם בית הספר התיכון שבו העלו תלמידי המגמה לדרמה את המחזה "פרויקט לאראמי", שדן בתגובה למותו של שפרד, אשר בדומה לאראוחו נרצח על רקע זהותו המינית.
מספר פעמים בשנה, נושאות קבוצות מחאה שלטים המזכירים את מותה של אראוחו ואת קולתו היחסית של עונשם של הרוצחים, באירועים ציבוריים כגון מצעדי גאווה שנערכים בערים שונות ברחבי ארצות הברית.
שמה של אראוחו שונה ל"גוון" באופן רשמי רק לאחר מותה לבקשת אמה, בצו שופט, ב-23 ביוני 2004.
המלכה גְווִינֶבִיר (Guinevere) היא אשתו האגדית של המלך ארתור.
השם גווינביר עשוי להיות כינוי - הצורה הוולשית Gwenhwyfar ניתנת לתרגום כ-"הפיה הלבנה" או "רוח-הרפאים הלבנה" (vindo-siabraid, "הפנטום הלבן" בפרוטו-קלטית, vino-hibirā בברטונית; ראו גם אישארה).
ייתכן שהשם נגזר מ-"Gwenhwy-mawr" או "Gwenhwy הגדולה", באופן היוצר ניגוד בינה לבין "Gwenhwy-fach" או "Gwenhwy הקטנה"; Gwenhwyfach מופיעה בספרות הוולשית כאחותה של Gwenhwyfar, אך בגרסתה האקדמית ליצירה "השילוש הוולשי", רייצ'ל ברומוויך מעלה את הטענה שזו ככל הנראה אטימולוגיה סבירה פחות.
אצל ג'פרי ממונמות מופיע שמה כ- Guanhumara הלטיני.
עיקר פרסומה נובע מפרשיית-אהביה עם סר לנסלוט דו לאק, מגדולי אביריו ואנשי אמונו של המלך ארתור, המופיע לראשונה ביצירתו של כרטיאן מטרואה, "לנסלוט, אביר העגלה".
מוטיב זה התווסף לכל מחזור אגדות המלך ארתור, החל ב"מחזור הוולגטה" מראשית המאה השלוש-עשרה, עבור ב"מחזור הבתר-וולגטי" וכלה ב"מות ארתור" לסר תומאס מלורי.
בגידתם בארתור מובילה להתפוררות ממלכתו, ולבסוף - למפלתו.
בעיבודים מאוחרים היא בתו של המלך ליאודגראנס ומאורסת לארתור מימי צעירותו, בעוד הוא בונה לעצמו בסיס תמיכה.
מאוחר יותר, כשסר לנסלוט דו לאק מגיע לחצר, היא מתאהבת בו במבט ראשון, ועד מהרה הם עוברים לבצע את מעשי הניאוף העתידים להביא על ארתור את מפלתו.
פרשיית-האהבים שלהם נחשפת על ידי אגרביין ומורדרד, מבני המלך לוט, ולנסלוט נאלץ להימלט על נפשו בעוד ארתור, לאחר חיבוטי-נפש של ממש, מורה על העלאת המלכה על המוקד.
בהיוודע לו על כוונת לנסלוט ומשפחתו להציל את גווינביר מההוצאה להורג, שולח ארתור רבים מאביריו להגן על אתר השריפה, אם כי סר גאווין מסרב ליטול בכך חלק.
לנסלוט ואנשיו מגיעים ומחלצים את המלכה, ובקרבות נופלים אחיו של גאווין, גאהריס וגארת, דבר המסב לגאווין זעם כה כביר עד כי מכבש הלחצים שהוא מפעיל על ארתור כדי שיצא למלחמה נגד לנסלוט ואנשיו, נושא פרי.
כאשר ארתור נוסע לצרפת כדי להילחם בלנסלוט, הוא משאיר את גווינביר תחת הגנתו של מורדרד, שבתורו זומם לשאת את המלכה לעצמו ולהדיח את ארתור מכס המלוכה.
על פי חלק מגרסאות הסיפור, גווינביר נאותה לקבל את הצעתו של מורדרד, אך באחרות היא בוחרת להסתתר בצל קורת "המגדל של לונדון" ולאחר מכן מוצאת לה מחסה במנזר.
בהגיע דבר הבגידה לאוזניו, שב ארתור לבריטניה ולאחר קרב קשה ביניהם הוא מצליח להרוג את מורדרד, אך פצעיו חמורים מדי והוא נאסף אל האי אבלון.
גווינביר פוגשת בלנסלוט פעם אחת אחרונה, ואז חוזרת אל המנזר להעביר בו את שארית ימיה.
גווינביר חשוכת-ילדים ברוב הסיפורים, מלבד שני חריגים - "פרלסבאוס" ו"מות ארתור האליטרטיבי".
בראשון, בנה הוא ככל הנראה לוהולט, המוצג ביצירות אחרות כבנו הממזר של ארתור.
באחרון, גווינביר נאותה להיות למורדרד לאשה ומעניקה לו שני בנים, אם כי הדבר נאמר ברמזים בלבד ולא מפורשות במלל.
כמו כן, יש בנמצא אזכורים לבניו של ארתור אצל "השילוש הוולשי", על אף שזהותם המדויקת של הוריהם איננה נהירה כלל ועיקר.
קשרי משפחה אחרים מעורפלים באותה המידה; אחות-למחצה ואח ממלאים את תפקיד הנבלים במחזור הוולגטה וברומנסה הגרמנית "Diu Crône" בהתאמה, אך איש מהם אינו נזכר בשום מקור אחר, ואף לא ביצירות עצמן, מעבר למופע הראשון.
המסורת הוולשית מאזכרת את Gwenhyvach, אחותה של המלכה, ומתעדת את היריבות בין השתיים.
בעוד שהספרות המאוחרת יותר כמעט תמיד מכתירה את ליאודגראנס כאביה של גווינביר, הרי שאמה בדרך-כלל אינה מוזכרת, אם כי לעיתים נאמר שהיא מתה.
כך גם ברומנסה הכתובה אנגלית ביניימית, "הרפתקאות ארתור" (The Awntyrs off Arthure), בה רוח-הרפאים של אמה של גווינביר מופיעה לנגד עיניהם המשתאות של בתה וסר גאווין ביער אינגלווק.
יצירות אחרות מזכירות אי אלו בני-דודים, אך לרוב הם אינם מוזכרים מעבר לפעם יחידה.
דמותה של גווינביר הצטיירה על פני קשת רחבה של תכונות - החל מחלשת-דעת ובוגדת סתגלנית וכלה בגבירה כבודה, אמנם בעלת ליקויים, אך אצילת-נפש וישרת-כפיים.
ב"איבן, אביר האריה" לכרטיאן מטרואה, היא מהוללת על שום חכמתה, ידידותה ועדינותה, בעוד שב'לנבל' למארי דה פרנס (ובגרסת האנגלית הביניימית של תומאס צ'סטר, "סר לנפל"), היא נפקנית-נקמנית, השנואה על הגיבור ועל כל אביר טוב-הליכות.
הרשומות המוקדמות נוטות לתארה באופן שאינו מבשר טובות, בעוד שהמחברים המאוחרים יותר עשו שימוש בתכונותיה הטובות והרעות גם יחד, כדי ליצור דמות עמוקה ומלאת-סתירות.
האזכור הראשון של גווינביר הוא בסיפור הוולשי "Culhwch ap Olwen", בו היא מופיעה כמלכתו של ארתור, אך מעט מאוד מסופר עליה.
קראדוג מלנקרפאן, שכתב את "חיי גילדאס" לפני שנת 1136, מגולל את סיפור חטיפתה בידי מלוואס, מלך "ארץ הקיץ" (Aestiva Regio, אפשר שכוונתו לסומרסט), וכיצד היא הוחזקה כאסירה במבצרו שבגלסטונברי.
על-פי הסיפור, ארתור עסק בחיפושים אחריה במשך שנה עד שמצא אותה, ואז קיבץ את צבאותיו על מנת להסתער על מבצרו של מלוואס בעת שגילדאס הקדוש ניהל משא ומתן להסדר שלום, וכך החתן וכלתו התאחדו.
זהו התיעוד הכתוב הראשון של חטיפתה של גווינביר, אחד מהסיפורים הראשונים והנפוצים במחזור אגדות המלך ארתור.
כתובת הקשורה ככל הנראה לעניין נתגלתה חקוקה בתוך קשת-הכניסה לקתדרלת מודנה באיטליה, שככל הנראה קדמה לסיפורו של קראדוג.
שם, "Artus de Bretania" ואיזדרנוס מגיעים אל מגדל בו "Mardoc" מחזיק ב-"Winlogee", בעוד שבצד השני 'Carrado' (ככל הנראה קראדוס) לוחם בגלוואגין (גאווין) והאבירים גלואריון וצ'ה (קיי) קרבים אל המקום בדהרה.
'איזדרנוס' הוא קרוב לוודאי גלגול כלשהו של אידר, גיבור קלטי ששמו מופיע ב-"Culhwch and Olwen", ושהיה מאהבה של גווינביר במסורה הכמעט-נשכחת הנזכרת ב-'טריסטן' לברול ומשתקפת ב-"Roman de Yder" המאוחר יותר.
המשורר הוולשי Dafydd ap Gwilym רומז לחטיפתה של גווינביר בשניים משיריו, וחוקר ימי-הביניים רוג'ר שרמן לומיס הציע שסיפור זה מלמד ש"היא ירשה את התפקיד של פרספונה בקלטית".
ג'פרי ממונמות מגולל גרסה אחרת לסיפור חטיפתה של גווינביר, בה הוא מוסיף את העובדה שהיא הייתה צאצאית למשפחת-אצולה רומאית והייתה לבת-חסותו של קאדור, הדוכס מקורנוול.
ארתור מותיר אותה במשמורתו של אחיינו מורדרד כאשר הוא חוצה את התעלה אל אירופה על מנת לצאת למלחמה כנגד הפרוקורטור הרומאי לוציוס היבריוס (הבדיוני).
בעודו נעדר, מורדרד מפתה את גווינביר, מכריז על עצמו כעל המלך ולוקח אותה לו לאשתו-מלכתו; בהמשך, ארתור חוזר לבריטניה ויוצא מולו אל "הקרב על קמלן", הקטלני בעבור שניהם.
לכרטיאן מטרואה יש גרסה נוספת לסיפור חטיפתה של גווינביר, הפעם בידי מלגאנט (אפשר ששמו נגזר מזה של מלוואס), ב"לנסלוט, אביר העגלה".
סיפור החטיפה הוא במידה רבה עיבוד של זה שנרשם ביצירתו של קראדוג, אך כאן המלכה מחולצת לא בידי ארתור (או אידר) כי אם בידי לנסלוט, שמעשי ניאופיו עם המלכה מתחילים רק בחלק זה של השיר.
היו שהציעו את האפשרות שקרטיין הגה את פרשיית-האהבים כדי לספק לגווינביר מאהב אצילי מחוץ-לנישואין.
במורדרד לא ניתן היה לעשות שימוש, משום שאת המוניטין שלו כבר לא אפשר היה להציל, ואידר כבר נשתכח לגמרי מלב.
בסיפור הגרמני "Diu Crône", אחיה של גווינביר, גוטגרים, חוטף אותה ומתכנן להרוג אותה על שום סירובה להתחתן עם גאסוזיין, הטוען שהוא בעלה החוקי.
ב-'לנזלט' לאולריך פון זציקהובן, ולרין, מלך היער הסבוך, טוען לזכותו לשאת אותה וחוטף אותה אל טירתו כחלק ממאבק הכוחות המזכיר לחוקרים את קשריה ההדוקים לשגשוגה וריבונותה של בריטניה.
ארתור וחבורתו מחלצים אותה, אך ולרין חוטף אותה בשנית והפעם שם אותה בשינת-כשפים בתוך טירה אחרת שלו, המוקפת נחשים, ממנה רק המכשף רב-העוצמה מאלדוק יוכל לחלץ אותה.
בארצות דוברות אנגלית נפוץ השם "ג'ניפר" (Jennifer) כשם פרטי לבנות, הגייה מודרנית של השם "גווינביר".
"המלך ארתור", הסרט משנת 2004, הציג את גווינביר כלוחמת קלטית, בגילומה של קירה נייטלי, שנהיית לבת-זוגו של ארתור לאחר שהוא מחלץ אותה מבית-האסורים.
'גווינביר' הוא סרט-קולנוע משנת 1999, חסר כל קשר לאגדות המלך ארתור.
'גווינביר' הוא גם שמו של סרט-טלוויזיה משנת 1994, המתמקד בהגדת אגדות המלך ארתור, כשבמרכזו הדמות שעל שמה הוא קרוי.
גווינביר גדלה עם לנסלוט, יתום, כפגאנית תחת פטרונותה של מורגן לה פיי, הנוטרת טינה למלך אותר ובנו ארתור, בשל הרג אביה ותפיסת אמה בידי אותר.
"ראשון האבירים" הוא סרט-קולנוע בכיכובם של שון קונרי בתפקיד המלך ארתור, ג'וליה אורמונד בתפקיד גווינביר וריצ'רד גיר בתפקיד לנסלוט.
בסרט זה גווינביר בוגדת בארתור עם לנסלוט אך אחרי מותו נשאת ללנסלוט בברכתו של ארתור.
"אקסקליבר", עיבוד מ-1981 של אגדות המלך ארתור לסרט-קולנוע, בו גווינביר מגולמת בידי שרי לונג'י, לנסלוט בידי ניקולס קליי וארתור בידי נייג'ל טרי.
הוא כולל קווי-אופי ותפניות-עלילה רבים המופיעים ביצירתו הגדולה של סר תומאס מלורי,מות ארתור.
'קמלוט', סרט-קולנוע זה משנת 1967 מבוסס על המחזה משנת 1960 באותו השם שחיברו אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאווי.
מככבים בו ריצ'רד האריס כאותר וונסה רדגרייב כגווינביר.
"לנסלוט דו לאק", סרט-קולנוע צרפתי משנת 1974 מבית היוצר של רובר ברסון ובכיכובה של לורה דוק קונדומינאס בתפקיד גווינביר.
"אבירי השולחן העגול", סרט-הוליוודי משנת 1953 שבו פרשיית-האהבים בין לנסלוט (רוברט טיילור) וגווינביר (אווה גרדנר) מסתכמת בנשיקה בלבד.
"לנסלוט וגווינביר" הידוע גם כ"חרבו של לנסלוט", סרט קולנוע משנת 1963 בכיכובם של קורנל ויילד בתפקיד לנסלוט, ג'יין ואלאס בתפקיד גווינביר ובריאן ארן בתפקיד המלך ארתור.
המחזמר "קמלוט" מ-1960, שכתבו אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו, היה מבוסס על גרסתו הספרותית של ט.ה.
ווייט לאגדה, "המלך לשעבר ולעתיד".
המחזמר הוא תמונת-מצב רגשנית של משולש האהבה ארתור, לנסלוט וגווינביר.
כולל מגוון מפואר של מוזיקה קצבית ושירה נשכנית.
במחזמר כיכבו מיטב השחקנים - ריצ'רד ברטון בתפקיד ארתור וג'ולי אנדרוז בתפקיד גווינביר.
העיבוד הקולנועי עלה על האקרנים 7 שנים מאוחר יותר, ב-1967, בכיכובו של ריצ'רד האריס כארתור; מאוחר יותר, האריס שיחק מחדש בתפקיד על הבמה בכמה העלאות חוזרות של המחזמר מעל גבי הבימות.
ב'ספאמלוט', גווינביר וגבירת האגם הן אותה הדמות; פרשיית-האהבים המסורתית שלה עם לנסלוט אינה יוצאת אל הפועל, משום שהוא מתגלה כהומוסקסואל בשירו "שמו הוא לנסלוט".
"סדרת אבלון" מאת מריון זימר בראדלי.
"טרילוגיית גווינביר" מאת פרסיה וולי הכוללת את "ילד האביב הצפוני", "מלכת כוכבי הקיץ" ו-"גווינביר: האגדה לעת סתו".
הטרילוגיה של רוזלינד מיילס כוללת את "גווינביר: מלכה של ארץ הקיץ", "אביר של האגם המקודש" ו-"ילדו של הגביע הקדוש".
הטרילוגיה של שרן ניומן כוללת את 'גווינביר', "מלכת השחמט" ו-"גווינביר לנצח".
ננסי מקינזי כתבה את "מלכת קמלוט", איחוד של שני ספרים קודמים - "המלכה-הילדה" ו-"המלכה-הרמה".
מארווין בורוור כתב את "אביר המלכה" המתמקד במערכת-היחסים שבין לנסלוט וגווינביר.
אליס בורכארט כתבה שני ספרים על גווינביר - "מלכת הדרקון" ו-"הלוחם השחור".
"לנסלוט דו לתה" פרי עטו של רוברט קינג מגולל בפנינו את סיפורו של לנסלוט הנושא בסתר את גווינביר לאשה עוד כשהיא מאורסת לארתור.
בספרי הסדרה האגדה של דריזט, מופיעה דמות של פנתרה שחורה בשם גווינביר (Guenhwyvar) המהווה בת לוויה לגיבור הסדרה - דריזט דו'אורדן.
'בית הספר לטוב ולרע השנים ב קמלוט' בספר מדובר על בנו של המלך ארתור וגווינביר ונותן אור על נקודת המבט של גווינביר ולנסלוט
סדרת הטלוויזיה לילדים "גווינביר ג'ונס" מתפתחת סביב הרפתקאותיה של נערה המגלה שהיא התגלמותה המודרנית של גווינביר מתוך סיפורי-האגדות.
"האגדה על הנסיך עז-רוח", סדרת הרפתקאות מונפשת שעלתה לאוויר בשנות התשעים המוקדמות של המאה העשרים, וכללה את גווינביר בין שלל הדמויות שהופיעו בה.
ב"ערפילי אבלון", מיני-סדרה מבית היוצר של TNT על-פי ספרה של מריון זימר בראדלי הנזכר לעיל, גווינביר מצטיירת כנסיכה נוצרייה המאמינה שרק על ידי המרת כל תושבי בריטניה לנצרות השלום והשקט יוכלו לשרור על פני הארץ.
פרשיית-האהבים עם לנסלוט מתממשת במסגרת "משולש-אהבה" עם ארתור, המעודד את תינוי-האהבים כפתרון אפשרי לחוסר היכולת של הזוג המלכותי להביא לעולם יורש.
גווינביר מתחרט על כך מאוחר יותר, ורואה בסכסוך שמשסע את הממלכה עונש משמים על מעשי הניאוף.
גווינביר מוצגת כאחת הדמויות הראשיות בעלילות הסדרה "מרלין", המתמקדת בקוסם מרלין.
גווינביר הופיעה בעונה החמישית של הסדרה "עד עצם היום הזה" שם רואים שארתור משתמש בחולות של אבלון אליה כדי שתישאר לצידו
'גווינביר', שיר שכתב דונובן באלבומו השלישי משנת 1966, "סנשיין סופרמן", מדגיש את התלהבותו של דונובן מנושאים ימי-ביניימים במוזיקה.
זהו מבט על מצב העניינים בחצר המלך ארתור, עם גווינביר, "קטיפה לבנה, משי ותחרה תולים עליה ברפיון."
'גווינביר', שיר אחר שנכתב בידי דייוויד קרוסבי מלהקת "קרוסבי, סטילס ונאש", באלבום-הבכורה בשה זהה משנת 1969, מתאר אותה כאישה בעלת עיניים ירוקות, שער זהוב ואפשר שאמונות פגניות חבויות.
לשיר של קרוסבי נעשתה גרסת-כיסוי אינסטרומנטלית בידי מיילס דייוויס, והיא נכללת באוסף שלו - "The Complete Bitches Brew Sessions".
'גווינביר' - שיר שנכתב בידי אדווין מקיין - המתאר את האהבה האסורה בין לנסלוט והמלכה גווינביר:
"לאחר שכל המסדרונות מוחשכים, כשכתר-המלכות אינו על ראשך, לחדרייך אני אתגנב, אף מילה לא נדבר, רק אהבי אותי כשניצוצות של אש מרקדים סביב המיטה."
גווינת' קייט פלטרו היא שחקנית, וזמרת אמריקאית ממוצא יהודי.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1998, פרס אמי לשנת 2011, פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ופרסים רבים נוספים.
ב-2013 נבחרה על ידי המגזין האמריקאי "פיפל" כאישה היפה ביותר בעולם.
פלטרו נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, בתם של המפיק והבמאי ברוס פלטרו ושל השחקנית בליית' דאנר.
אמהּ ממשפחה נוצרית ממוצא גרמני ובריטי; ואילו אביה יהודי ממוצא אשכנזי, צאצא למשפחת הרבנים הידועה פלטרוביץ' מפולין.
פלטרו גדלה בבית שבו חגגו חגים נוצרים ויהודים ביחד, ואחיה ג'ייק אף חגג בר מצווה.
כשהייתה צעירה התגוררה עם משפחתה בסנטה מוניקה ולמדה בבית ספר פרטי לבנות-בלבד בניו יורק.
הסנדק שלה הוא סטיבן ספילברג.
הדודנית-למחצה שלה מצד אמהּ היא השחקנית קתרין מוניג.
דודנית נוספת שלה היא היזמית רבקה נוימן (לבית פלטרו), שבעלה הוא יזם ההייטק הישראלי-אמריקאי אדם נוימן (אחיה של הדוגמנית עדי נוימן).
החלה ללמוד לתואר ראשון באנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, אך נשרה בטרם עת כדי להתמקד בקריירת המשחק שלה.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1991 בתפקיד משנה בסרט "בקצב החופש" בכיכובו של ג'ון טרבולטה.
בהמשך אותה שנה קבלה תפקיד משנה בסרטו של סטיבן ספילברג "הוק" המבוסס על הסיפור של פיטר פן.
לאחר מכן הופיעה בתפקידים זוטרים בסרטים "זיכרון בדם קר" ו"גברת פארקר והחוג המרושע".
פריצת הדרך הקולנועית שלה הייתה ב-1995 כשכיכבה בסרט מותחן הפשע "שבעה חטאים", לצדו של בראד פיט עמו היה לה מערכת יחסים מתוקשרת.
בנוסף ב-1995, גילמה את פטסי ג'פרסון בסרט הדרמה התקופתי "ג'פרסון בפריז".
ב-1996 זכתה פלטרו לשבחים כשגילמה את התפקיד הראשי בסרט "אמה" על פי ספרה של ג'יין אוסטן.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורת וסלל את דרכה לתפקידים ראשיים נוספים; היא כיכבה בסרטו של פול תומאס אנדרסון "שמונה בטוח", בסרט "תקוות גדולות" - עיבוד מודרני על פי רומן של דיקנס, ובסרט "דלתות מסתובבות" לצד ג'ון האנה.
ב-1998 כיכבה בחמישה סרטים ששיאם היה זכייה בפרס האוסקר על תפקידה כוויולה דה לספס בסרט הקומדיה הרומנטית "שייקספיר מאוהב".
בסרט כיכב גם בן זוגה דאז בן אפלק.
ב-1999 שיחקה בסרטו של אנתוני מינגלה "הכישרון של מר ריפלי" לצד מאט דיימון וקייט בלאנשט.
בשנת 2001 שיחקה עם בן סטילר וג'ין הקמן בסרט הדרמה-הקומית "משפחת טננבאום".
פלטרו כיכבה בסרט הקומדיה "דיילת בעננים", לצד מארק ראפלו.
לאחר מכן שיחקה דמות שונה בתכלית בסרט "סילביה", שבו הופיעה לצד אמהּ השחקנית בליית' דיינר - דמותה של סילביה פלאת'.
ב-2004 יצא לאקרנים הסרט "סקיי קפטן ועולם המחר" בו כיכבה לצד אנג'לינה ג'ולי וג'וד לאו.
בשנת 2005 שיחקה בסרט הדרמה "הוכחה", לצד ג'ייק ג'ילנהול ואנתוני הופקינס.
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד מרכזי בסרט שובר הקופות "איירון מן" לצד רוברט דאוני ג'וניור, בתור פפר פוטס; וכך גם בסרט ההמשך ובסרט השלישי.
בשנת 2010 שיחקה בתור תפקיד אורח בסדרה "glee" בתור מורה מחליפה, שם שרה את הלהיט של סי לו גרין "Forget You", וגם דואט עם מת'יו מוריסון, מאשאפ של "Singin' In The Rain" ושל השיר "Umbrella" של ריהאנה.
ב-2011 זכתה פלטרו על הופעתה בסדרה בפרס אמי על הופעת האורח הטובה ביותר בסדרה קומית.
בנוסף ב-2011 שיחקה בסרט האסונות "התפשטות", בתור בת' אמהוף.
בשנת 2014 שיחקה במספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים, בכיכובה של ליסה קודרו.
ב-2017 שיחקה בסרט גיבורי-העל "ספיידרמן: השיבה הביתה" בתור פפר פוטס; ב-2018 וב-2019 גילמה את אותה דמות גם בסרטים "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק".
במאי 2005, מונתה פלטרו כפרזנטורית של חברת הקוסמטיקה והטיפוח של אשת העסקים האמריקאית-יהודייה אסתי לאודר.
במסגרת החוזה שנחתם בין הצדדים, ככבה פלטרו במסעות הפרסום העולמיים של החברה במשך מספר שנים תמורת 5 מיליון דולר.
הקמפיין הראשון שבו השתתפה היה מסע פרסום לרגל חגיגות 10 השנים לבושם פלז'רס (pleasures).
בשנת 2006, היא הפכה לפרזנטורית של Bean Pole International, מותג אופנה דרום קוריאני.
בשנת 2012, הובילה קמפיין עבור בושם חדש של בית האופנה הגרמני הוגו בוס.
בספטמבר 2008 השיקה פאלטרו את עלון הלייף סטייל השבועי Goop.
Goop התרחבה לתחומים נוספים כולל: מסחר אלקטרוני, בשיתוף פעולה עם מותגי אופנה, השיקה חנויות פופ-אפ, השיקה מוצרי בריאות, מגזין, פודקאסט, וסדרת לייף סטייל תיעודית ששודרה בנטפליקס.
שם החברה ואתר האינטרנט, Goop.com.
נבחר לדברי פאלטרו, כי מישהו אמר לה שלחברות אינטרנט מצליחות יש O כפול בשמם, והוא הוסף לראשי התיבות של שמה GP.
בשנת 2018 הגיעו הכנסות החברה ל-250 מיליון דולר.
כנגד החברה עלו טענות על קידום של טיפולים לא יעילים מבחינה רפואית ומדעית, שלרבים מהם יש אף השלכות מזיקות.
המחלוקות כללו טיפול לאידוי הוואגינה, שימוש בביצי ירקן, מכשיר חוקן קפה מסוכן, מדבקות לבישות שלטענתה הן "מאזנות מחדש את האנרגיה והתדירות בגופנו" ואשר נטען באופן כוזב כי היו עשויים מחומר שפותח על ידי נאס"א.
בספטמבר 2020 שילמה החברה 145 אלף דולר במסגרת הסכם פשרה, בתביעה שהוגשה נגד החברה בשל הביצים הוואגינליות שהיא מוכרת, העשויות מאבני ירקן.
החברה טענה שהביצים יכולות לסייע באיזון הורמונים ולהסדיר את המחזור החודשי.
החברה להגנת הצרכן תבעה אותה על שיווק מטעה.
בינואר 2020 אתר Goop החל לשווק נר בשם "מריח כמו הואגינה שלי" שזכה להצלחה רבה.
במאי 2021 אחד הנרות התפוצץ בביתו של לקוח, שהוביל אותו לתבוע את החברה בכחמישה מיליון דולר.
ב-24 בינואר 2020 עלתה תוכנית בנטפליקס בשם "The Goop Lab".
התוכנית בת שישה פרקים, מקדמת את Goop ומכסה נושאים פסאודו-מדעיים דוגמת "ריפוי באנרגיה", שימוש בתרופות פסיכדליות, טיפול בקור, אנטי-אייג'ינג ומיניות נשית.
עם שחרורו של הקדימון הראשון, ושוב לאחר שהתוכנית המלאה בת ששת הפרקים הפכה זמינה, היא עוררה מחלוקת בנוגע למידע שגוי שהציגה: רפואי ומדעי.
ב-27 בינואר 2020 הגישה עמותת אמת בפרסום בקליפורניה (TINA.org), תלונה לתובע המחוזי בטענה כי Goop המשיכה לעסוק בשיווק מטעה.
בתלונה נאמר כי החברה טוענת כי מוצריה "הוכחו קלינית" לטיפול בסימפטומים כמו חרדה, דיכאון, OCD ועוד.
באוקטובר 2007 החלה פלטרו לצלם תוכנית דוקו-אוכל עבור רשת הטלוויזיה הממלכתית-אמריקאית PBS "ספרד ...
על הדרך שוב", המציגה את המזון והתרבות של ספרד.
טיול דרך קולינרי עם מאריו בטאלי".
בשנת 2011 היא כתבה ספר מתכונים שכותרתו "בת אבי: מתכונים טעימים וקלים שחוגגים משפחה וביחד".
בנוסף ב-2011 היא כתבה את הספר "הערות משולחן המטבח".
שנתיים לאחר מכן פרסמה ספר שכותרתו "הכל טוב: מתכונים קלים טעימים שיגרמו לך להיראות טוב ולהרגיש נהדר", שקידם דיאטה אינטנסיבית, שאינה-נתמכת על ידי עדויות רפואיות.
בספר זה נכלל מתכון לטוסט אבוקדו, שהועתק באופן נרחב והותאם כחלק ממגמת המזון של התקופה.
בשנת 2016 פרסמה ספר בישול בשם "הכל קל: מתכונים טעימים לימי חול לבשלן ביתי סופר-עסוק".
באוקטובר 2023, פלטרו, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בשנות ה-90, הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי בראד פיט, השניים התארסו בדצמבר 1996, אך נפרדו לבסוף ביוני 1997.
ב-5 בדצמבר 2003 נישאה למוזיקאי האנגלי כריס מרטין, סולן להקת הרוק קולדפליי.
במרץ 2014 הם הודיעו על פרידה, וב-2016 התגרשו.
מאז אוגוסט 2014 פלטרו במערכת יחסים עם המפיק והבמאי האמריקאי-יהודי בראד פלצ'וק.
ביוני 2019 חשפה כי לבעלה ולילדיו יש בית בנפרד ממנה, בו הוא מתגורר שלושה לילות בשבוע.
ב-2014 דווח שפלטרו, שאביה יהודי, מתכננת להתגייר.
החל משנת 2015 החלה פלטרו לדגול באורח חיים בריא הכולל ניקוי רעלים דרך הזנה עיקרית משייקים ותזונה טבעית ובפרט ללא GMO.
בקצב החופש (1991) Shout - בתפקיד: רבקה.
הוק (1991) Hook - בתפקיד: ונדי הצעירה.
בכוונת זדון (1993) Malice - בתפקיד: אנג'לה פריצ'רד.
זיכרון בדם קר (1993) Flesh And Bone - בתפקיד: ג'יני.
גברת פארקר והחוג המרושע (1994) Mrs.
שבעה חטאים (1995) Se7en - בתפקיד: טרייסי.
ולנטינו לאור ירח (1995) - בתפקיד: לוסי טרייגר.
ג'פרסון בפריז (1995) - בתפקיד: פטסי ג'פרסון.
אמה (1996) Emma - בתפקיד: אמה וודהאוס.
שמונה בטוח (1996) Hard Eight aka Sydney - בתפקיד: קלמנטיין.
על חברים ולוויה אחת (1996) The Pallbearer - בתפקיד: ג'ולי דה מארקו.
דלתות מסתובבות (1998) - בתפקיד: הלן.
תקוות גדולות (1998) Great Expectations - בתפקיד: אסטלה.
רצח מושלם (1998) A Perfect Murder - בתפקיד: אמילי בראדפורד טיילור.
שייקספיר מאוהב (1998) Shakespeare In Love - בתפקיד: ויולה דה לאספס.
הכישרון של מר ריפלי (1999) The Talented Mr.
Ripley - בתפקיד: מארג' שארווד.
סוד של אהבה (2000) Bounce - בתפקיד: אייבי ג'אנלו.
מסיבת יום נישואים (2001) The Anniversary Party - בתפקיד: סקאיי דייוידסון.
משפחת טננבאום (2001) The Royal Tenenbaums - בתפקיד: מארגוט טננבאום.
הפנטזיה של הל (2001) Shallow Hal - בתפקיד: רוזמארי.
מכתבי אהבה (2002) Possession - בתפקיד: מאוד באיילי.
דיילת בעננים (2003) View From The Top - בתפקיד: דונה ג'אנסן.
סילביה (2003) Sylvia - בתפקיד: סילביה פלאת'.
סקיי קפטן ועולם המחר (2004) Sky Captain And The World Of Tomorrow - בתפקיד: פולי פארקינס.
אהבה וצרות אחרות (2006) Love And Other Disasters - בתפקיד: הוליווד ג'אקס.
ידוע לשמצה (2006) Infamous - בתפקיד: קייטי דין.
לרוץ עם מספריים (2006) Running With Scissors - בתפקיד: הופ פינץ'.
הלילה הטוב (2007) The Good Night - בתפקיד: דורה שאלר.
איירון מן (2008) Iron Man - בתפקיד: פפר פוטס.
שתי אהבות (2008) Two Lovers - בתפקיד: מישל ראוש.
התפשטות (2011) Contagion - בתפקיד: בת' אמהוף.
הנוקמים (2012) The Avengers - בתפקיד: פפר פוטס.
תודה ששיתפתם (2013) - בתפקיד: פואבה.
ספיידרמן: השיבה הביתה (2017) Spider-Man: Homecoming - בתפקיד: פפר פוטס.
הנוקמים: מלחמת האינסוף (2018) - בתפקיד: פפר פוטס.
הנוקמים: סוף המשחק (2019) - בתפקיד: פפר פוטס.
מרטי סופרים (2025) Marty Supreme - בתפקיד: קיי סטון.
הפוליטיקאי (2019) - בתפקיד: ג'ורג'ינה הוברט.
גלי (עונה 2) - בתפקיד: הולי הולידיי.
גוון (גָּוֶן) הוא צבע קבוע או טווח מצומצם של צבעים.
בלשון המקובלת, גוון הוא כל צבע שאינו צבע יסוד וניתן לו שם מזהה פשוט, כגון בז', ארגמן ועוד.
קיימים בשפה העברית שמות לגוונים רבים, חלקם בשימוש יומיומי וחלקם בשימוש מקצועי.
כך למשל חברות המוכרות צבעים לקירות הבית יכולות להתהדר במאות גוונים, חלקם כמעט ולא ניתנים להבחנה בעין בלתי מזוינת.
שמות הגוונים המקובלים ביותר נטולים בהשאלה מעצם המוכר לכל שצבעו דומה לגוון המתואר.
למשל "אפרסק" או "צהוב ביצה".
במרחב הצבע התלת־ממדי הקרוי מדד מונסל, גוון הוא אחד משלושת ממדים הפורשים את המרחב, לצד בהירות ורוויה.
גוון קובע את קרבת הצבע לצבעי היסוד (כך למשל ניתן להטות את הצבע מאדומים לכתומים ולצהובים); רוויה קובעת אם הצבע יהיה אפרורי ושקט או בולט וזוהר; ובהירות קובעת אם הגוון יהיה בהיר עד כדי לבן, או כהה עד כדי שחור.
באמצעות שלושת ממדים אלו ניתן לבטא במדויק כמעט כל צבע הנראה על ידי העין האנושית.