tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמיסה להזרקה תוך שרירית בקבוק של 1.3 מ"ל המכיל 9.75 מ"ג אריפיפרזול/מ"ל.
טווח המינונים הוא בין 5–30 מיליגרם.
לעיתים קרובות עדיף להתחיל במינון של 5–10 מיליגרם על מנת למנוע אקתיזיה ואי שקט ולאפשר היענות טובה יותר לטיפול.
המינון בהזרקת Abilify Maintena (אריפיפרזול בשחרור מושהה) הוא לרוב 400 מ"ג לחודש תוך שרירית.
לעיתים 300 מ"ג פעם בחודש
במעבר מתרופה אנטיפסיכוטית אחרת לאריפיפרזול נהוג לבצע חפיפה עם התרופה הראשונה הכוללת עלייה הדרגתית במינון ארפיפרזול עד למינון הרצוי במקביל לתרופה הקודמת, אחר כך שבועיים של המשך שתי התרופות ללא שינוי במינון, ואחר כך ירידה הדרגתית של התרופה הראשונה.
10 מ"ג אריפיפרזול שווה בערך ל 5 מ"ג הלופרידול, ל 250 מ"ג קלוזפין, 10 מ"ג אולנזפין, 325 מ"ג קווטיאפין, 3 מ"ג ריספרידון, 100 מ"ג זיפרסידון
מנת יתר של התרופה גורמת להקאות ולהרגעת יתר.
אריפיפרזול - נתגלה בשנת 1988 על ידי מדענים של החברה היפנית אוצוקה (Otsuka Pharmaceutical): סאיג'י סאטו, יאסואו אושירו ונויוקי קוראהאשי.
הם זכו בשנת 2013 ביפן בפרס הקיסרי להמצאות.
אריפיפרזרול הוא נגזרת של בנזיסוקסזול ונגזרת קווינולינון והוא התכשיר האנטיפסיכוטי הראשון בעל תכונות DA2 אגוניסטיות (באופן חלקי).
נחשב בזמנו כמבשר "דור חדש של תרופות אנטיפסיכוטיות"
בשם Abilify אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 2002 ושווק יחד עם החברה בריסטול מאיירס סקוויב.
בשנת 2007 אושר על ידי FDA כבעל תכונות אוגמנטציה בדיכאון קליני.
בשנת 2013 הזריקות Abilify Mantena אושרו בארצות הברית ובאיחוד האירופי כטיפול ארוך טווח לסכיזופרניה.
ב־2017 אושר בארצות הברית והקנדה גם לטיפול במחלה הדו־קוטבית.
בשנת 2017 פיתחה חברת אוצוקה את התכשיר Abilify Mycite הכולל סנזור (Ingestible Event Marker) ומאפשר לבדוק אם מטופל בלע את התרופה.
אריסטידה בלנק (ברומנית: Aristide Blank); 1 בינואר 1883 – 1 בינואר 1960, היה יזם ובנקאי יהודי רומני, חבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה ומקורב מאוד למלך, נדבן ותומך באמנויות, בעלים של הוצאה לאור ושל עיתונים.
כתב מחזה, שהוצג בפריז וברומניה ופרסם שני ספרים.
אריסטידה בלנק נולד בבוקרשט, ברומניה, כבנו של הבנקאי מאוריצ'יו בלנק, צאצא של משפחת יהודים ספרדים, שהגיעו לבוקרשט במאה ה-18 עם השם Derrera el Blanco.
אריסטידה למד בבוקרשט וסיים בהצלחה לימודי משפטים והיה הבוגר הרומני הראשון של "האקדמיה למדעי המסחר והבנקאות" של וינה.
הוא גויס לצבא רומניה, אך בגלל מחלת האסתמה נשאר בעורף והיה קצין בחיל האוויר בעת מלחמת הבלקן השנייה.
ב-1914 הצטרף לעבודת הבנקאות בבנק מרמורוש, בלנק ושות' שניהל אביו ונשלח ללונדון לפעול להשגת הלוואה המיועדת לאפשר רכישת נשק.
כדי לקבל את ההלוואה חתם בלנק בשם רומניה על התחייבות שהנשק לא יופנה נגד בריטניה ובנות בריתה ובכך נעשה הצעד הראשון של הצטרפות רומניה לצד זה של הלוחמים במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה גויס למילואים ושירת בחיל האוויר.
ב-1918 נשלח לסין, לשאנגחאי, כדי לייסד קשרים מסחריים ראשונים עם סין והצליח בכך.
בשנה שלאחר מכן נסע לפריז, שם ייסד סניף נוסף של בנק מרמורוש ובלנק.
משלב זה השפעתו של אריסטידה על ניהול הבנק הלכה וגברה בהתמדה, למרות שאביו נשאר המנהל עד 1928, כאשר פרש ועבר לווינה.
בפריז, שם פתח אריסטידה חנות לממכר בגדים ורקמות רומניים ובית אוכל לסטודנטים רומנים, פגש את מי שעתיד היה להיות קרול השני, מלך רומניה, שבאותה תקופה ויתר על זכויותיו והיה גולה מרצון.
השניים התיידדו ואריסטידה בלנק העמיד לרשותו של קרול סכומי כסף גדולים מאוד ללא כל תמורה.
כאשר קרול שב לרומניה והומלך, מונה אריסטידה לתפקיד היועץ הפיננסי של בית המלוכה.
אריסטידה פיתח קשרים מסחריים עם צרפת, קשרים שכללו חברות דו-לאומיות וביניהן ייסוד תחבורה אווירית בין רומניה ובין צרפת.
ב-1923 ייסד את ההוצאה לאור הרומנית "התרבות הלאומית" (Cultura Nationala), ובעזרת טכנולוגיה מיובאת משווייץ הייתה המודרנית והמשוכללת ביותר ברומניה של אותו זמן.
אריסטידה יצר גם טרסט עיתונים על ידי רכישת שבעה כתבי עת וביניהם "אדוורול" ו"הבוקר".
ביוזמת אריסטידה הבנק רכש שטחי קרקע נרחבים בבוקרשט, בין שדרות הטייסים ובין אגם הרסטראו וניקז קרקעות ביצתיים.
ב-1928, כאשר אביו פרש מניהול הבנק, התמנה אריסטידה לתפקיד זה.
בסתיו 1931, בעקבות המשבר הפיננסי העולמי, נקלע הבנק לקשיי נזילות ולא הצליח לעמוד בהתחיבויותיו, למרות סיוע רציני מצד הבנק הלאומי.
לתפקיד מנהל הבנק הלאומי התמנה יריב של בלנק וזה החליט להפסיק הזרמת סיוע והבנק הוכרז פושט רגל.
אריסטידה בלנק הקים חברה חדשה לניצול מונופולים ממשלתיים (ממכר מלח וטבק) ועמד בראשה.
ב-1940 חברי התנועה הלגיונרית ניסו להתנקש בחייו, אך הוא ניצל.
בסיום מלחמת העולם השנייה חזרו לשליטתו החברה, הבנק (החובות שולמו בינתיים על ידי מכירת הקרקעות) וההוצאה לאור, אך לא לאורך זמן, ב-1948 הולאמו ובלנק התרושש.
ב-1952 הועמד למשפט ונידון לעשרים שנות מאסר, אך לאחר ערעור בוטל גזר הדין.
בהשפעתם של אישים חשובים מהמערב קיבל אישור לעזוב את רומניה ויצא לפריז.
באוגוסט 1958 עבר אירוע לבבי ממנו הצליח להתאושש, אך ב-1960, ביום הולדתו, הלך לעולמו.
La Rhapsodie des Dieux, פורסם בפריז ובבוקרשט ב-1940
אריץ אדוריס סובלדיה (בבסקית: Aritz Aduriz Zubeldia; נולד ב-11 בפברואר 1981 בסן סבסטיאן שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי.
אדוריס שיחק ברוב הקריירה באתלטיק בילבאו, בה כבש למעלה מ-150 שערים בכל המסגרות.
כמו כן שיחק גם בנבחרת ספרד.
אדוריס נולד בסן סבסטיאן שבחבל הבסקים אשר בצפון ספרד.
אדוריס החל את הקריירה שלו בקבוצת באאורה מהליגות הנמוכות בספרד שם שיחק במשך עונה אחת.
למרות היותו בן 19, הצטרף אדוריס למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו, כשב-14 בספטמבר 2002 ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בהפסד 2-0 לברצלונה.
לאחר ארבע שנים בהן שיחק לסירוגין בקבוצה הראשונה של המועדון ובקבוצת המילואים, הושאל אדוריס לקבוצת בורגוס מהליגות הנמוכות בספרד ולאחר עונה אחת בה כבש 16 שערים ב-36 הופעות הצטרף לריאל ואיאדוליד.
בתום עונה אחת בריאל ואיאדוליד חזר אדוריס לבילבאו.
בעונת 2006/07 הוא כבש תשעה שערי ליגה ב-34 משחקי ליגה, כולל שלושער נגד ריאל סרגוסה.
בעונה שלאחר מכן איבד אדוריס את מקומו בהרכב לטובתו של פרננדו יורנטה, אך למרות זאת הצליח לכבוש שבעה שערי ליגה ב-33 משחקים.
ב-2008 הועבר אדוריס למיורקה וחתם בקבוצה על חוזה לארבע שנים.
את עונתו הראשונה במיורקה סיים אדוריס במקום התשיעי בטבלת הכובשים של הלה ליגה וגם סייע לקבוצתו להפעיל למוקדמות הליגה האירופית.
ב-14 ביולי 2010, כשהוא בן 29, עבר אדוריס לוולנסיה ששילמה עבורו ארבעה מיליון אירו.
את שער הבכורה שלו במדי ולנסיה כבש אדוריס ב-28 באוגוסט בניצחון קבוצתו 3-1 על מאלגה.
החל מחודש ינואר 2011, עם הגעת שחקנים חדשים לקבוצה, מצא עצמו אדוריס יושב במשחקים רבים על הספסל כשהוא ממעט לקבל דקות משחק.
למרות זאת, הצליח אדוריס לסיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 14 שערי ליגה ועם מספר שערים בליגת האלופות.
ב-27 ביוני 2012 חזר אדוריס בשנית לאתלטיק בילבאו, שהחתימה אותו על חוזה לשלוש שנים ושילמה עבורו לוולנסיה סכום של 2.5 מיליון אירו.
ב-23 באוגוסט כבש אדוריס את שערו הראשון בקבוצה בקדנציה זו בניצחון של בילבאו 6-0 על ה.י.ק.
הלסינקי במסגרת פלייאוף הליגה האירופית.
ב-20 באוקטובר חזר אדוריס עם בילבאו לאצטדיון המסטאייה מגרשה הביתי של קבוצתו לשעבר ולנסיה וכבש מולה צמד שערים בהפסד בילבאו 3-2 במשחק.
אדוריס המשיך במומנטום הטוב שלו וב-4 בנובמבר כבש שוב צמד שערים בניצחון בילבאו 2-1 על גרנאדה.
במהרה הפך אדוריס לחלוץ המוביל של אתלטיק בילבאו ותפס מקום של קבע כחלוץ המוביל של הקבוצה.
את עונתו הראשונה בקדנציה השלישית שלו באתלטיק בילבאו סיים אדוריס עם 18 שערים רשמיים ב-14 משחקים בליגה.
ב-28 בפברואר 2013 כשהוא כבר החלוץ המוביל בבילבאו כבש אדוריס שלושער בניצחון קבוצתו 4-0 על גרנאדה.
ב-14 באוגוסט 2015 כבש אדוריס שלושער בניצחון בילבאו 4-0 על ברצלונה בגביע הספרדי ולמעשה סייע לקבוצתו לזכות בגביע שהיה לתואר הראשון בקריירה של אדוריס.
ב-16 באוקטובר, לאחר שפתח את העונה עם מספר רב של שערים עם 11 שערים ב-14 משחקים בכל המסגרות, סיכם אדוריס בן ה-34 על הארכת חוזהו בשלוש שנים נוספות באתלטיק בילבאו.
ב-5 בנובמבר, כבש אדוריס את שערו ה-100 במדי אתלטיק בילבאו כשכבש שער ובישל שני שערים בניצחון בילבאו 5-1 על פרטיזן בלגרד במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בחודש מרץ 2016, זכה אדוריס בתואר שחקן החודש של הלה ליגה לחודש מרץ.
אדוריס היה לשחקן הראשון בהיסטוריה של אתלטיק בילבאו שזכה בתואר שחקן החודש כשבאותו החודש כבש שלושה שערים.
אף על פי שאתלטיק בילבאו הודחה על ידי סביליה מהליגה האירופית אדוריס זכה בתואר מלך השערים של הטורניר עם 10 כיבושים.
ב- 4 בנובמבר 2016 כבש אדרואיס חמישייה מול גנק הבלגית בליגה האירופית ובכך היה לשחקן הראשון במפעל שעושה זאת.
ב-16 באוגוסט עונת 2019/2020 במחזור הראשון בלה ליגה עלה אדוריס מהספסל וכבש במספרת נגד ברצלונה בדקה ה-'90 את שער הניצחון.
ב-20 במאי 2020, בגיל 39, הודיע אדוריס על פרישה מכדורגל.
בעקבות יכולתו הגבוהה שהציג במדי ולנסיה, באוקטובר 2010 זומן בגיל 29 לראשונה לסגל נבחרת ספרד למוקדמות יורו 2012. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ערך כמחליף בניצחון 3-1 של ספרד על נבחרת ליטא.
שש שנים לאחר מכן, זומן אדוריס בגיל 35 לצמד משחקי הידידות של נבחרת ספרד נגד איטליה ורומניה.
במשחק נגד איטליה פתח אדוריס בהרכב הראשון וכבש שער בתיקו 1-1. אדוריס נכלל בסגל הסופי של נבחרת ספרד ליורו 2016.
ב-8 באוקטובר 2006 ערך אדוריס את הופעת הבכורה שלו בעבור נבחרת חבל הבסקים בתיקו 2-2 נגד נבחרת קטלוניה.
אדוריס כבש שערים נגד משחקי ידידות של נבחרת חבל הבסקים נגד נבחרות פיפ"א כמו אסטוניה, בוליביה ופרו.
אריסטוקרטים היא סדרת טלוויזיה משנת 1999 המבוססת על הביוגרפיה של סטלה טיליארד על חמש אחיות למשפחת לנוקס האריסטוקרטית באנגליה של המאה ה-18. הסדרה כוללת שישה פרקים בני 50 דקות ושודרה בממלכה המאוחדת ב-BBC החל מ-20 ביוני 1999. ההפקה היא משותפת לממלכה המאוחדת, ארצות הברית ואירלנד.
בשנת 1999 הייתה הסדרה מועמדת לשני פרסי הקולנוע והטלוויזיה האיריים בקטגוריות "עיצוב אומנותי הטוב ביותר" ו"סדרת דרמה טלוויזיונית הטובה ביותר".
עוד הייתה הסדרה מועמדת לפרסים של Royal Television Society בהם "עיצוב התלבושות הטוב ביותר" ו"האיפור הטוב ביותר".
שישה פרקי הסדרה יצאו ב-DVD ב-8 באוגוסט 2006, בסט שכולל שלושה דיסקים.
אריסטיד ברואן היה זמר, משורר, קומיקאי ובעל מועדון קברט בפריז במפנה המאה העשרים.
מוזכר כאחד מאבות הסוגה Chanson réaliste (השאנסון (שיר) הריאליסטי)
לואי ארמאן אריסטיד ברואן (Louis Armand Aristide Bruand) נולד למשפחה בורגנית בכפר סמוך לאורליאן.
ב-1866, בגיל 15, עזב את בית אביו ועבר למונמארטר וב-1870 התגייס ללחום כחייל במלחמת צרפת–פרוסיה.
אחד מכשרונותיו היה להקשיב לשיחות חולין שהתנהלו סביבו ולהלחינן לכדי סיפור-בשיר, לרוב שנון ובעל עוקץ פוליטי.
הוא החל להופיע עם יצירותיו אלה בבתי קפה-קונצרט (cafe-concerts, בית קפה עם הופעה מוזיקלית) שונים, עד שקיבל מעמד של מופע קבוע במועדון "החתול השחור" (Le Chat Noir) למרגלות גבעת מונמרטר.
לבושו הקבוע כלל מגפיים גבוהים שחורים, מכנסיים שחורים וכובע שחור, עם חולצה אדומה וצעיף אדום, כפי שתיעד אותו הצייר אנרי טולוז לוטרק, שהיה אחד מבאי "לז אמבסאדר", אחד המועדונים שבהם הופיע.
ב-1885 רכש את הבית בשדרות רוששואר (Boulevard de Rochechouart) 84, בו פעל "החתול השחור" (שהתרחב ועבר למקום אחר) ופתח מועדון משלו, בשם Le Mirliton ("החלילית").
מועדון זה הצטיין בהעלאת מופעים בוטים של הקראת שירה מודרניסטית חתרנית, הן פוליטית והן מבחינה מוסרית.
הזמרים המופיעים, ובראשם ברואן עצמו, לא היססו להטיח בקהל מילים ולתאר סיטואציות מיניות ופליליות, כולל הטחת עלבונות אישיים בקהל, במסגרת של אלתור זועם וביקורתי (בדומה לסטנד-אפ).
בפרט נועד הדבר על מנת להלעיג על בני המעמדות הגבוהים שפיתחו מנהג לבלות באזורי העוני והזנות של מונמרטר ופיגאל ("slumming").
כנהוג במועדוני הקברט של התקופה, ברואן הוציא לאור כתב עת ששמו כשם המועדון שלו, שהכיל את תמלילי השירים והמערכונים שהועלו על הבמה ואף אירח כותבים לטורים אישיים בנושאים שונים.
כן הוציא לאור אנתולוגיות של שירה עממית, בהן שילב משיריו המקוריים.
מבחינה פוליטית נטה ברואן לימין השמרני, היה מתומכיו של ז'ורז' בולנז'ה, ותקף את הרפובליקה הצרפתית השלישית מימין.
כמו כן היה אנטישמי ארסי למדי.
שירים שכתב וביצע זכו לביצוע מחודש, בעיקר על ידי אדית פיאף.
אריסטיוס פוסקוס (Aristius Fuscus) היה משורר רומאי, חברו של המשורר הורטיוס, והוא מוזכר בסאטירה I.9, אודה 1.22 ובמקומות אחרים.
הורטיוס פונה באגרת 1.10 לפוסקוס וקושר את פוסקוס ואת עצמו כ"תאומים" המופרדים על ידי אהבתם לעיר ולארץ, בהתאמה.
פומפוניוס פורפיריון מכנה את פוסקוס "גרמאטיקוס" מעולה (Grammaticus, פילולוג או מדקדק) וכותב קומדיות, אך הלניוס אקרון מתייחס אליו כמחבר טרגדיות.
"אריסטיוס פוסקוס" גם מופיע בקומדיה "פויטאסטר" של המחזאי בן ג'ונסון (1601).
בסאטירה התשיעית של הורטיוס, פוסקוס פוגש את הורטיוס בעודו עסוק בשיחה עם אדם טרחן ופטפטן, וזה מנסה לרמוז לו שיציל אותו, אך ללא הועיל.
פוסקוס משים עצמו כלא מבין: "בשחוק בן בליעל הוא מתעלם".
הורטיוס רותח מזעם אך מנסה שוב: "הן רצונך לשוחח עמי ביחידות, כך אמרת".
פוסקוס הבדחן משיב לו כי כך אמנם בכוונתו לעשות, אך במועד אחר: "כי היום השבת השלושים.
הרצית שנזלזל ברגשות יהודים נימולים?".
פוסקוס מתרץ שמאחר שזה יום שבת, הוא לא יכול להעליב את היהודים בשיחה על עסקים, וזאת על אף שאיש מן הדמויות אינו יהודי.
אריסטיד בנואה זוגבו הוא כדורגלן עבר איבוארי ששיחק בעמדת השוער.
זוגבו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של עיסייה ואזי, ואף שיחק בקבוצה הבוגרת עד שנת .
בשנת , זוגבו חתם באיתיחאד אל שורטה מהליגה המצרית השנייה, שנוסדה שנתיים קודם לכן.
בעונתו הראשונה, היה שותף לעליה של קבוצתו לליגת העל המצרית לראשונה בתולדותיה.
ב-3 בספטמבר 2009, זוגבו חתם במכבי נתניה מליגת העל לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-17 באוקטובר 2009 זוגבו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד מכבי פתח תקווה.
זוגבו, היה השוער הראשון של קבוצתו עד למחזור ה-28, למעט 6 משחקים באמצע העונה מהם נעדר, עקב השתתפותו בגביע אפריקה לאומות 2010. בסיום העונה, נתניה לא ממשה את האופציה על השוער והוא שוחרר.
בשנת , זוגבו חזר למולדתו וחתם בבינגרוויל, בה שיחק שנה וחצי ולאחר מכן לא זכה לחזור לשחק כדורגל.
ב-24 במאי 2008, זוגבו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בהפסד 0–1 ל.
זוגבו, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2010 ובמונדיאל 2010.
אריסטוסוכוס (שם מדעי: Aristosuchus) הוא סוג של דינוזאור קטן ממשפחת הקומפסוגנתוסיים שהתקיים באירופה במשך הקרטיקון שלפני 123 עד 130 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון ב-1876 ממאובנים שהתגלו באי וייט, אנגליה כשמשמעות שמו מיוונית היא: "ἄριστος" - אצילי, "σουχος" - תנין (כינוי יווני לאל המצרי סבכ), כלומר: "תנין אצילי".
בסוג זה נכלל מין יחיד - Aristosuchus pusillus, שפירושו: "קטן".
האריסטוסוכוס היה תרופוד קטן דו-רגלי שגודלו הוערך לפי החוקר גרגורי ס.
פאול באורך 2 מטרים ומשקל של 30 ק"ג.
הוא היה בעל מפרקי רגליים גמדיים יחסית, טפרים ארוכות וייתכן שהיה מכוסה נוצות בדומה לקרוביו כמו הקומפסוגנתוס.
במקור מין זה נחשב לבן לסוג פואקילופלירודון הענקי, אך בהמשך הוחלט להפריד אותו.
על פי מספר חוקרים סוג זה גם טקסון מבוטל מספק.
אריסטרכוס מסמותרקיה (220–143 לפנה"ס; ביוונית: Ἀρίσταρχος ὁ Σαμόθραξ Aristarchos o Samothrax) עסק בדקדוק יווני עתיק.
הוא מזוהה כבעל ההשפעה החזקה ביותר מכל חוקרי השירה ההומרית.
הוא היה הספרן הראשי של ספריית אלכסנדריה ונראה כי ירש את מורו אריסטופנס מביזנטיון בתפקיד זה.
אריסטרכוס עזב את האי סמותרקיה בגיל צעיר ונסע לאלכסנדריה, שם למד עם מנהל הספרייה.
מאוחר יותר, הוא היה מורה בחצר המלכותית, ולאחר מכן מנהל הספרייה מ-153 עד 145 לפני הספירה.
לאחר שהוא נרדף על ידי תלמידו, תלמי השמיני, הוא מצא מקלט בקפריסין, שם מת.
נאמר שלאריסטרכוס היה זיכרון מדהים והוא היה אדיש לחלוטין לגבי המראה החיצוני שלו.
הדיווחים על סיבת מותו משתנים, אם כי יש הסכמה שזה היה במהלך הרדיפות של תלמי השמיני.
דיווח אחד מציין שלאחר שחלה במחלת המיימת חשוכת מרפא, הרעיב את עצמו למוות בזמן גלות קפריסין.
הוא ייסד את המהדורה החשובה ביותר מבחינה היסטורית של השירים ההומריים, מספרים שהוא יישם עליה את שיטת המבטא של המורה שלו, תוך שהוא מציג את הטקסטים בעין זהירה לנכונות המטרית.
דחייתו של שורות מפוקפקות הפכה את חומרתו לפתגם.
סביר להניח שהוא, או נכון יותר, כנראה, אחד מקודמיו באלכסנדריה, זנודוטוס, היה אחראי לחלוקת האיליאדה והאודיסאה לעשרים וארבעה ספרים כל אחד.
לפי הסודא, אריסטרכוס כתב כ-800 חיבורים ( ypomnimata) בנושאים שונים; כולם אבודים פרט לקטעים שנשמרו בסכוליה השונים.
יצירותיו מכסות סופרים כמו אלקאיוס, אנאקראון, פינדארוס, הסיודוס והטרגדיות.
הוא שינה את מערכת הסימנים הטקסטואליים היווניים הקדומים (סמיה) ומנקודה מסוימת ואילך נקראו סימנים אלו סמלים אריסטרכיים.
הקשר ההיסטורי של שמו לביקורת ספרות יצר את המונח "אריסטרך" למבקר שיפוטי.
אריסטרך לנטולוב היה אמן אוונגרדי רוסי בסגנון הקוביסטי שעבד גם על תפאורה בסגנון הנ"ל.
אריסטרך לנטולוב נולד בעיירה ניז'ני לומוב במחוז פנזה, רוסיה, למשפחתו של כומר כפרי.
הוא למד אמנות בבתי הספר לאמנות פנזה וקייב מ-1897 עד 1905, ולאחר מכן בסטודיו הפרטי של דמיטרי קרדובסקי בסנט פטרסבורג ב-1906.
הוא התגורר במוסקבה משנת 1909, והיה ממייסדי אגודת האמנים האוונגרדיים, קבוצת נסיך יהלום.
קבוצה זו נשארה פעילה עד 1916.
מ-1910 עד 1911 למד לנטולוב בסטודיו של אנרי לה פוקונייה ובאקדמיה דה לה פאלט בפריז.
שנות ה-90 היו עבור לנטולוב תקופה של פרודוקטיביות יצירתית וניסויים.
הוא נמשך לאורפיזם בהשפעת האמן הצרפתי רובר דלונה.
בהיותו שם, הוא התוודע לציירים צרפתים כמו אלברט גלייז, ז'אן מצינגר, פרנאן לז'ה ולאחר שספג עקרונות של פאוביסטים וקוביסטים, פיתח סגנון ציור צבעוני ייחודי משלו.
מאוחר יותר, לאחר חזרתו לרוסיה ב-1912, הוא הפך מקור להשפעה גדולה על מה שיהפוך לפוטוריזם הרוסי ובפרט קובו-פוטוריזם.
וסילי קנדינסקי וקזימיר מלביץ' הושפעו שניהם ממנו.
לנטולוב גם הקים קבוצה נוספת, עם ולדימיר מיאקובסקי וקזימיר מלביץ'.
הם יצרו אמנות סאטירה שהייתה אנטי-אוסטרית ואנטי-גרמניה.
האמנות שאבה השראה מהפולקלור הרוסי ואמנות הלובוק.
האמנות של לנטולוב עצמו קיבלה השראה רבה מארכיטקטורה רוסית מסורתית ועממית.
בימי טרום המהפכה, לנטולוב היה מעורב באופן פעיל בפרויקטים תיאטרליים שונים, בעיצוב הצגות בתיאטרון קאמרני (הנשים העליזות מווינדזור, 1916) ותרם תפאורות להפקה של "פרומתאוס" מאת סקריאבין בתיאטרון הבולשוי ב-1919.
ב-1928 נכנס לנטולוב לאגודת האמנים של מוסקבה, שכללה אמנים שהיו קשורים בעבר לקבוצת ג'ק היהלומים.
הוא הפך ליושב ראש האגודה וגם התחיל ללמד בבית הספר הרוסי לאמנות וטכנית.
לנטולוב נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות וגאנקובו.
אֶרִיסֶנְטפֶּטֶר (בהונגרית: Őriszentpéter) היא עיירה בקצה הדרום מערבי של מחוז ואש בהונגריה בנפת קרמנד, "בירת הארשג" (המשמר) בסמוך למפגש הגבולות הונגריה - סלובניה - אוסטריה.
היישוב פרוש על גבעות אֶרְשֶג (פירושו בהונגרית: משמר).
לאורך היישוב זורם מזרחה נהר הזאלה, שמוצאו כ-10 קילומטרים משם.
העיירה בנויה בחלקים, המורכבים מתשעה ונקראים ביישוב "szer".
את הליבה המרכזית מספקים Városszer בגדה הדרומית של נהר הזאלה ו-Baksaszer בדרום מזרח, כמו גם Alszer בצד הצפוני.
החלק של ה-Égésszer ממוקם ישירות ליד ה-Városszer, ממערב לו, על הגדה הדרומית של נהר הזאלה, וקצת הלאה משם נמצא Galambszer.
אריסנטפטר היא נקודת הסיום של כביש 7411 המגיע מ-זאלאגרסג – זאלאלווה (Zalalövő) – הוא מסתיים במעגל תנועה במרכז העיירה ומגיע לסיומו בכביש 7451 בין Csákánydoroszló – Magyarszombatfa – Muraszombat.
כהמשך של 7411, כביש 7453 מתחיל לכיוון Szentgotthárd, ומהאחרון כביש 7455 לכיוון Szalafő - Máriaújfalu.
אין קווי אוטובוס תכופים במיוחד המקשרים את העיירה עם הסביבה הצרה יותר ועם Szentgotthárd.
בשנת 1980 נסגר קו רכבת ליישוב (שכונה רשמית קו הרכבת קרמנד-מורסקה סובוטה).
האזכור הראשון של אריסנטפטר הוא משנת 1280. התושבים היו שומרי גבול חופשיים.
גם הכנסייה הקתולית של היישוב נבנתה בערך בתקופה זו.
הטורקים פשטו על האזור מספר פעמים, לקחו מס מלחמה (בתום מלחמה דורש המנצח פיצויים מהמנוצח על הפסדיו במהלך המלחמה.
זה נקרא מס מלחמה, ששולם על ידי המנוצחים בכסף או בדברים יקרי ערך אחרים), אך לא הטילו מס על התושבים שחיו שם.
בערך בזמן הזה הפכה הכנסייה הקתולית ביישוב לכנסייה קלוויניסטית.
במאה ה-17, האזור הגיע לידי משפחת בתיאני (היה במשפחה ענף רוזנים וענף נסיכים), והאוכלוסייה החופשית שלפני כן נאלצה לשלם מיסים ועבודה לבעלים.
בהתחשב בתפוקה הדלה ביותר של האדמה באזור, תשלום המס השפיע קשות על חיי התושבים.
תפנית רצינית הגיעה ליישוב רק בשנות ה-90, כאשר פירוק מסך הברזל פתח שוק ענק (אוסטריה וסלובניה) לתיירות.
התשתיות ומתקני התיירות של האזור, שהיו סגורים עד אז, שופצו ונבנו בצעדי ענק.
היישוב קיבל מעמד של עיר ב-2005 .
אוסף היסטוריה מקומית (מוזיאון ארשג)
כנסייה קתולית מתקופת בית ארפאד
בתי איכרים של יחידת הנוף
ארפאד האס (1896 – 1967) היה משפטן וכלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אריץ אֶלוּסְטוֹנְדוֹ איריבריה (בספרדית: Aritz Elustondo Irribarria; נולד ב-28 במרץ 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
אלוסטונדו גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד.
ב-13 ביולי 2012 הושאל לבאסאין מהליגה הרביעית, וערך שם את הופעת הבכורה שלו בבוגרים.
אלוסטונדו חזר לקבוצת נעוריו ביוני 2013, ושובץ בקבוצת המילואים בליגה ב'.
ב-14 בינואר 2015, ערך אלוסטונדו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, בתיקו 2-2 נגד ויאריאל בגביע הספרדי.
הופעת הליגה הראשונה שלו הייתה 3 ימים לאחר מכן.
אלוסטונדו נשאר בקבוצה בשנים הבאות, וחתם על חוזים חדשים בפברואר 2018 ובאוגוסט 2020.
אריסיירה (בפורטוגזית: Ericeira) היא פרגזיה על חוף הים במערב פורטוגל (בעיר מפרה, הממוקמת 35 ק"מ צפונית-מערבית למרכז ליסבון) ונחשבת לבירת הגלישה של אירופה.
היא גם אחת משתי נקודות אירופיות בלבד השייכות לשמורות הגלישה העולמיות (השנייה נמצאת ב-צפון דבון, בריטניה), בשל תנאי החוף יוצאי הדופן שלה.
אוכלוסייתה של אריסיירה בשנת 2011 נאמדה ב-10,260, והיא משתרעת על שטח של 12 קמ"ר.
בשנות ה-40 וה-50, הייתה אריסיירה מקום מפלט פופולרי בקיץ, עבור רבות מהמשפחות המתגוררות בליסבון.
כיום היא יעד פופולרי לתיירים מקומיים ומבקרים, כמו גם לגולשים מרחבי העולם (בשל 40 החופים שלאורכה, בעלי התנאים הטובים באזור).
לשם הטקסונומי של האזור יש היסטוריה מפותלת.
מאמינים שמקורו של השם אריסיירה הוא בקורסיקה, בעצמה נגזרת של Ouriço, המתייחסת לשם של קיפודי ים (המשמשים בסמל הקהילה).
אחת האגדות סיפרה כי אריסיירה היא ה־terra de ouriços (ארץ Ouriços), בשל מה שנחשב לשפע של קיפודי ים לאורך החופים.
עם זאת, חקירות אחרונות, שנשמרו בארכיון במוזיאון ה-Misericórdia, מאשרות שהחיה המוזכרת לא הייתה "ouriço", אלא "ouriço-caixeiro" (קיפוד אמיתי), מין המזוהה עם האלה הפיניקית אסטרטה.
ההתיישבות העתיקה היא ככל הנראה מהמעבר והקולוניזציה של הפיניקים.
המסמך החוקי הראשון, Foral, הראשון של האזור מתוארך לשנת 1229, אז הונפק על ידי הנזיר דון פרנאו רודריגס מונטירו, רב הפרשים והמסדר הצבאי של סאו בנטו דה אוויס, אשר עבר רפורמה מאוחר יותר על ידי המלך מנואל, בשנת 1513.
לאחר היעלמותו של מלך פורטוגל, סבסטיאו, במהלך קרב אלקאסר קוויביר, קמו כמה טוענים לכס המלכות.
אחד מהם היה מלך אריסיירה, נזיר צעיר שבסיסו בקפלה של סאו ג'וליאו, דרומית ליישוב אריסיירה, שהתחזה לדון סבסטיאן.
הוא הכתיר מלכה, חילק דפי מידע, העניש את מתנגדיו, וזכה בכמה תוארי אצולה.
בסופו של דבר הוא הוצא להורג באמצעות גיליוטינה, וגם תומכיו הועלו לגרדום.
אריסיירה הייתה אזור מתוייר מאוד בשל נוחות האקלים והחוף שלה.
למעשה, שארל לפייר, מהנדס כימי, התייחס לחופי אריסיירה כאל "מוקד של הריכוז העיקרי של יוד בכל החוף הצפוני של פורטוגל".
בשנת 1803, הבישוף מקוימברה הגיע למרחצאות באריסיירה, ובשנת 1864, משפחת המלוכה, כולל המלכה מריה פיה מסבויה, ביקרו במקום.
בסוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20, רבים מבני האצולה המקומית של ליסבון החלו לבנות בתים במקום, כולל בני הזוג בורני, אולריך וריבוטי.
פיתוח הנמל המסחרי הפך את אריסיירה למיקום מרכזי בכלכלת האזור.
דיווחים משנת 1834 ציינו עגינה של 175 סירות המובילות מוצרים לכפר, בעיקר דגנים (שהופצו אחר כך לתוך פנים הארץ) בעוד שהיצוא, במיוחד יינות ומשקאות חריפים, נשלח לאלגארבה, לאיים ולמקומות אחרים.
בית המכס באריסיירה, תמך באזור שנמשך מקשאיס ועד פיגיירה דה פוש, והנמל היה הרביעי בחשיבותו במדינה, אחרי ליסבון, פורטו וסטובל.
עם בניית מסילת הברזל המערבית ופיתוח התחבורה היבשתית, איבד נמל אריסיירה הרבה מחשיבותו.
בסוף המאה ה-19 נבנו כמה מחסנים וחנויות אספקה לדייגי סרדינים, שהעסיקו 500 איש, אך שינו את מאפייני הדיג הישנים של המקום.
תור הזהב בשגשוגה של אריסיירה היה במהלך המאה ה-19, כאשר הנמל היה העמוס ביותר במחוז אסטרמדורה ההיסטורי .
במהלך מלחמת העולם השנייה הפך האזור למקלט לכמה קהילות זרות, כולל קבוצות של פולנים, גרמנים, צרפתים, בלגים והולנדים שנמלטו מרדיפות הנאצים בארצותיהם.
אריסיירה ידועה בשל היום בו יצא לגלות מנואל השני מלך פורטוגל, מפראיה דוס פסקדורס, לאחר פרוץ מהפכת 5 באוקטובר 1910. בשעה 15:00 בערך, ב-5 באוקטובר 1910, הגיעו ברכב ממפרה, המלך בן ה-20, מלווה במלכה אמלי מאוליאן והמלכה האם מריה פיה.
הוא נמלט מהמהפכה הרפובליקנית האחרונה בליסבון, במטרה להגיע ליאכטה המלכותית D.
מיקומה, ליד ליסבון, ופיתוח רשת הדרכים אפשרו, לאחר שנות ה-50, הגירה גדולה יותר של מחפשי שמש בקיץ, מה שסייע לשנות את אופיו של המקום.
מנמל דיג מסחרי, אריסיירה הפכה ליישוב עירוני התלוי בתיירות עונתית.
ההתמסרות למריה הקדושה תחת תואר גבירתנו למסע הטוב החלה באריסיירה.
לאורך גבולה הצפוני נמצא אזור הגלישה Coxos Break point, הידוע כאחד מאזורי הגלישה המקצועיים הטובים באירופה, ולא אזור למתחילים.
הקהילה מורכבת מ- שכונת ארסניו אמדאו, קלסג'יניה פראטה, אריסיירה, פונטה בואה, פונטה בואה דוס נאבוס, לאפה דה סרה, פינאל דה פראדס ו-סיקסל.
אריסיירה היא עיירת חוף המוקפת בחופים רבים ובאתרי גלישה רבים הנחשבים כבעלי רמה עולמית.
עסקים הקשורים לתיירות, החל משירותי מזון ועד אירוח, כמו גם מסחר ודיג, הם הענפי הכלכלה העיקריים בעיירה.
אריסיירה הוא הבית של איגוד/מועדון הגלישה הראשון והגדול בפורטוגל, מועדון גלישה אריסיירה (Ericeira Surf Clube).
המועדון נוסד בשנת 1993, והתפתח מיחידת הגלישה של מועדון הצי אריסיירה, אשר ארגן תחרויות מקומיות, אזוריות וארציות בגלשנים שונים כמו, בודיבורד, קניבורד וגלשני לונגבורד לאורך השנים.
בנוסף, מועדון הגלישה פתח בית ספר להכשרת ספורטאים מקומיים ותיירים הרוצים ללמוד לגלוש.
בשנת 2020, במיוחד לאחר מגפת הקורונה העיירה הפכה פופולרית בקרב פרילנסרים ניידים בינלאומיים - מה שנקרא נוודים דיגיטליים - שמתקרבים יותר ויותר אל האוכלוסייה המקומית, באמצעות חללי עבודה משותפים קבוצות קהילתיות מקוונות.
מפגשים במקומות כמו Open Coffee Ericeira הופכים יותר ויותר פופולריים.
הבית של סבתא לוסיה (בפורטוגזית: Casa da Avó Lúcia)
האחוזה של סראו פרנקו (בפורטוגזית: Quinta de Serrão Franco)
מזרקת קאבו (בפורטוגזית: Fonte do Cabo)
מזרקת הדולפינים (בפורטוגזית: Fonte dos Golfinhos)
פארק סנטה מרתה (בפורטוגזית: Parque de Santa Marta)
עמוד הקלון של אריסיירה (בפורטוגזית: Pelourinho de Ericeira)
קפלת סנטה מרתה (בפורטוגזית: Capela de Santa Marta)
קפלת סאו סבסטיאו (פורטוגזית: Capela de São Sebastião)
התזמורת הפילהרמונית המקומית, הנקראת כיום הפילהרמונית התרבותית של אריסיירה, קיימת מאז 1849.
חוף Ribeira d'Ilhas, המארח באופן קבוע, סבב של אליפות הגלישה העולמית של ASP ונחשב כאחד החופים הטובים באירופה לספורט זה, ממוקם 2 קילומטרים מצפון לעיירה.
בשנת 2011, אריסיירה ה-WSR להיות אחת משמורות הגלישה העולמיות, יחד עם מאליבו וסנטה קרוז בקליפורניה, חוף מנלי באוסטרליה והואנצ'אקו בפרו.
המועצה המקומית פיתחה מחדש את חוף Ribeira d'Ilhas כדי להראות את תמיכתם בחשיבות הגלישה לתרבות ולכלכלה המקומית.
אריסילדו סמאצ'י (באלבנית: Erisildo Smaçi; נולד ב-15 ביולי 1998 בלז'ה שבאלבניה) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
סמאצ'י גדל במחלקת הנוער של פרטיזן טירנה.
בשנת 2017 חתם בלאצ'י מליגת העל האלבנית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה.
בשנת 2018 הושאל לשנקולי מליגת המשנה האלבנית.
בהמשך שיחק בקבוצות אפולוניה פייר ודינמו סיטי במסגרת ליגת העל האלבנית.
ב-15 ביולי 2024 חתם בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
אָרִיק אַייְנְשְׁטֵייְן (3 בינואר 1939, י"ב בטבת ה'תרצ"ט – 26 בנובמבר 2013, כ"ד בכסלו ה'תשע"ד) היה זמר-יוצר, שחקן, קומיקאי ותסריטאי ישראלי, מחלוצי הרוק הישראלי ואחד האמנים הישראלים הפופולריים והמשפיעים בכל הזמנים.
פועלו האמנותי נחשב לאחת מאבני היסוד של התרבות הישראלית.
היה חבר בלהקות הנח"ל, בצל ירוק, שלישיית גשר הירקון והחלונות הגבוהים, וחלק מחבורת לול.
שיתופי הפעולה שלו עם שלום חנוך ולהקת הצ'רצ'ילים הניבו את אלבומי הרוק הראשונים בישראל.
איינשטיין נחשב לאחד הזמרים הישראלים החשובים ביותר ואף זכה למעמד פולחני בתרבות הישראלית.
איינשטיין נולד, גדל והתחנך בתל אביב בשם אריה לייב איינשטיין.
בן יחיד לפעילת ארגון נעמת (אימהות עובדות) דבורה ולשחקן תיאטרון ה"אהל" יעקב איינשטיין.
אריק נקרא על שם סבו.
המשורר אברהם חלפי, שלימים יהיה לדמות משמעותית בקריירה המוזיקלית של איינשטיין, היה חברם הטוב של הוריו ואף שימש סנדק בברית המילה שלו.
משפחת איינשטיין התגוררה תחילה ברחוב גורדון 31 בעיר כדיירי משנה בדירת מגורים.
בילדותו למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון (ששמו היה אז "בית החינוך בצפון"), ובנעוריו למד בבית הספר תיכון עירוני ד' בתל אביב, והיה גם חניך בתנועת "השומר הצעיר" בקן "הצריף" – תל אביב צפון (בזמנו ברחוב מצדה בתל אביב).
בנוסף לכך היה ספורטאי באגודת הפועל תל אביב.
איינשטיין היה אלוף ישראל לנוער בהדיפת כדור ברזל ובקפיצה לגובה, ובשנת 1956 זכה גם באליפות ישראל לבוגרים בקפיצה לגובה (1.80 מטר).
הוא החזיק בשיא הישראלי לנוער בקפיצה לגובה (1.84 מטר) במשך כ-10 שנים.
במכביה החמישית, שנערכה בשנת 1957, זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה עם תוצאה של 1.75 מטר.
כמו כן, היה כדורסלן בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, ובשל יכולתו הטכנית הגבוהה כונה "אריות".
בשנת 1955 שיחק בקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב.
לקראת שירותו הצבאי עודד אותו אביו לנסות להתקבל ללהקה צבאית, אף על פי ששאיפתו הייתה להיות מדריך ספורט (מד"ס).
בשל קוצר ראייה לא התקבל איינשטיין לתפקיד זה, ולכן נבחן ללהקת הנח"ל (בפני חיים טופול, נחמה הנדל ואורי זוהר) והתקבל ללהקה בתפקיד שחקן.
בלהקה השתתף בתוכניות "עד מאה ועשרים", "צריך לחיות" ו"לא לצאת מן הכלים".
בשתי התוכניות הראשונות התבלט בעיקר בקטעי משחק, ובתוכנית השנייה בלט קולו בשיר "יא ירח".
בתוכנית "לא לצאת מן הכלים" הופיע לראשונה כסולן, בשיר "רוח סתיו".
שיר מפורסם נוסף מתוכנית זו הוא "דינה ברזילי", ששר איינשטיין עם יהורם גאון ויוסי פרוסט.
במהלך שירותו הצבאי דבק בו הכינוי "אריק", שבו נודע מאז.
"בצל ירוק" ו"שלישיית גשר הירקון"
בשנת 1959 השתחרר מצה"ל והצטרף לתיאטרון הסאטירי "תיאטרון סמבטיון" בהצגת "השד יודע", במקומו של שמעון ישראלי, ולצידם של רחל אטאס ויוסי פרוסט.
אחד ממערכוניו בתוכנית התיאטרון שביים גדעון שמר היה פרודיה על להקת הנח"ל.
משחקו של איינשטיין זכה לשבחים בעיתונות.
בשנת 1960 הוציא איינשטיין מיני אלבום סולו ראשון, שכלל ארבעה שירים: "השעות הקטנות של הלילה" (יוסי גמזו / יוחנן זראי), "פונדק במדבר" (אהרן שבתאי / אריה לבנון), "היא הייתה בת 17" (עמוס אטינגר / אדוארד אולארצ'יק) ו"עיר לבנה" (נעמי שמר).
את השירים עיבד אריה לבנון.
באותה שנה הצטרף ללהקת בצל ירוק, שבה היו חברים גם אורי זוהר, חיים טופול, גבי עמרני, אילנה רובינא, זהרירה חריפאי ואחרים.
איינשטיין השתתף בתפקיד משני בתוכניתה של הלהקה "חתול בשק", שעלתה ב־1960. בין היתר בלט קולו בשיר "ליפא העגלון".
התוכנית זכתה להצלחה, עד שב־18 ביוני נהרג אחד משחקניה, אליהו ברקאי (ברקו), בתאונת דרכים, וכעבור כשלושה שבועות התפרקה הלהקה.
בסוף 1960 שיחק בהצגה "הבוגד" מאת הנרי דנקר ב"תיאטרון האהל".
הצגת הבכורה של המחזה נערכה ב־20 בנובמבר באותה שנה.
לאחר מכן שר ב"להקת הצעירים" עם נחמה הנדל, שייקה לוי ויוסי פרוסט.
ארבעה שירים של הלהקה יצאו בתקליטון בשם "שירי נעמי שמר", שבו ניתן לאיינשטיין קרדיט בשם הבדוי "ארי גורן".
ביוני 1961 הופיע ב"מועדון החמאם" ביפו בהצגות "משלי ערב" ו"תל אביב הקטנה".
בספטמבר באותה שנה השתתף בצילומי הסרט "ניני" בתפקיד הדמות הגברית הראשית.
אביו, יעקב איינשטיין, השתתף אף הוא בסרט כאביה של הדמות שגילם איינשטיין.
הסרט לא זכה להצלחה, ולימים סיפר איינשטיין שהוא מתחרט על שהשתתף בו.
במאי 1962 הקים איינשטיין צמד מוזיקלי עם הזמרת אילנה רובינא בשם "הגפרורים".
השניים העלו מופע של שירי עם, אך לא הקליטו שירים באופן מקצועי.
באותה שנה השתתף בהצגה "אירמה לה דוס", שבה גילם את אחד מהתפקידים הראשיים, הסרסור הקנאי.
הופעת הבכורה בתיאטרון "הבימה" נערכה ב־10 בנובמבר 1962 מול אלפי חיילים, וזכתה להצלחה רבה.
ההשתתפות בהצגה זו זיכתה את איינשטיין בהערכה ציבורית ניכרת.
בנובמבר 1963 שיחק בסרטו של אפרים קישון "סאלח שבתי", שעלה ב־1964, בו גילם את זיגי, בן קיבוץ המתאהב בבתו של סאלח (גאולה נוני).
איינשטיין הקליט עבור הסרט בדואט עם נוני את השיר "לי ולך".
בדצמבר באותה שנה החל לשחק בהצגה "בילי בדאי".
במקביל חבר בסוף 1963 לזמרים יהורם גאון ובני אמדורסקי להקמת להקה חדשה, "שלישיית גשר הירקון".
עוד לפני שהחלה הלהקה להופיע, השתתפו חבריה, בפברואר 1964, בצילומי הסרט "דליה והמלחים".
באפריל 1964 עלתה תוכניתה הראשונה של שלישיית גשר הירקון, "אהבה ראשונה".
המופע לא זכה להצלחה רבה בתחילת דרכו, אך בהמשך קצר תשואות רבות.
אלבומה הראשון של הלהקה, "אהבה ראשונה", יצא בתחילת 1965. רבים משיריו היו ללהיטים, בהם "אל תעברי לבד", "לילה בחוף אכזיב", "איילת אהבים", "אם רק תבואי בחמש", "אהבת פועלי הבניין", "כשאור דולק בחלונך", "סרנדה לך" ו"איזה יום יפה".
איינשטיין השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1964, שבו שר לבדו את השיר "הרחק בלילה", ועם "שלישיית גשר הירקון" את השיר "אותך".
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 שב לתחרות, וזכה במקום הראשון עם השיר "איילת החן", שאותו ביצעה גם יפה ירקוני בביצוע נפרד, למילים של עודד בצר, ללחן של נתן שחר ולעיבוד של יצחק גרציאני.
לאחר התוכנית הראשונה של "שלישיית גשר הירקון" עזב גאון את הלהקה והוחלף בישראל גוריון.
השלישייה המחודשת העלתה תוכנית בשם "התוכנית החדשה", והתקליט שליווה אותה יצא ב־1966 ונמכר היטב.
בין שיריו המוכרים היו "סימן שאתה צעיר", "כחולה כחלום" ו"הכל בגלל האהבה".
אלבומי סולו ראשונים ו"החלונות הגבוהים"
אלבום הסולו המלא הראשון של איינשטיין, "שר בשבילך", יצא במרץ 1966. באותה שנה הקליט איינשטיין שיר נוסף שלא נכלל באלבום, "בתי עינת", שכתבה הפזמונאית לאה לופנפלד ללחן של משה וילנסקי.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה איינשטיין שוב, הפעם עם השיר "ליל סתיו", למילים של חיה כהן, ללחן של חיים צור ולעיבוד של שמעון כהן.
בפסטיבל זה שר איינשטיין עם שלישיית גשר הירקון את השיר "ריח תפוח אודם שני", שהגיע למקום השני בתחרות, וכן שר לבדו את השיר "לא פעם, בקיץ" ועם השלישייה את "בואי ילדה".
את השיר "ליל סתיו" שרה בפסטיבל גם יפה ירקוני, ולאחר הפסטיבל הוציאו השניים תקליטון משותף ובו ארבעה שירים: "ליל סתיו", "קרה זה רק הפעם", "לו הייתי" וגרסתם לשירם של הביטלס "Yesterday", שבתרגומו העברי של חיים חפר נקרא "רק אתמול".
באותה שנה הקים את להקת הליווי הראשונה שלו, "האיינשטיינים", שכללה את דוד קריבושי באורגן ועיבודים, אלי מזרחי בתופים, שמוליק ארוך בבס וריצ'רד פרץ בגיטרה חשמלית.
יחד איתם הקליט איינשטיין תקליטון של גרסאות כיסוי.
נכללו בו גרסה עברית לשיר "Do You Want to Know a Secret" של הביטלס שבמילותיו העבריות של יורם טהרלב נקרא "מזל", גרסה עברית של לאה נאור ל-"The House of the Rising Sun" בשם "רחוק רחוק מכאן", גרסה מחודשת לשירם של הדודאים "ערב של שושנים" וגרסה עברית לשיר "עץ הלימון".
במקביל חברו איינשטיין ולהקת הליווי לשחקן שייקה אופיר להעלאת מחזה מוזיקלי בשם "ערב של שושנים", שכלל שירים של איינשטיין לצד קטעי משחק של אופיר.
המופע לא האריך ימים, והסתיים באוקטובר 1966 עם נסיעתו של אופיר לפריז.
לאחת ההופעות של המופע "ערב של שושנים" הגיעו שמוליק קראוס וג'וזי כץ, ולאחר ההופעה נפגשו עם איינשטיין והשמיעו לו שירים אחדים ששרו בהופעותיהם המשותפות.
איינשטיין אהב את השירים, והשלושה החליטו על הקמת להקה חדשה, "החלונות הגבוהים".
השלושה החלו מייד לאחר מכן בחזרות ובעבודה על שירים חדשים, כולם על פי לחנים של קראוס.
אנשים אחדים שהיו מקורבים לאיינשטיין טענו שהצטרפות ללהקה חדשה לאחר שכבר הוציא אלבום סולו תהיה נסיגה לאחור מבחינתו, אך הוא החליט להתעלם מדעות אלו ולהתמקד בפעילותה של הלהקה.
בפברואר 1967 החלה הלהקה בסיבוב הופעות, והופעותיה זכו לשבחים רבים בכלי התקשורת.
באפריל באותה שנה יצא אלבומה היחיד של הלהקה.
איינשטיין כתב שניים משירי האלבום: "כל השבוע לך" ו"אז מה".
שירים רבים אחרים מהאלבום הפכו ללהיטים, ובהם "זמר נוגה" ("התשמע קולי..."), "יחזקאל" ו"אינך יכולה".
לאחר יציאת האלבום המשיכה להקת "החלונות הגבוהים" בהופעות רבות, וביולי 1967 הצטרפה ללהקת המחול של יונתן כרמון למופע ברחבי העולם.
הלהקה הופיעה תחילה בבלגיה ולאחר מכן באולימפיה שבפריז ובאולם הסיסטינה ברומא, והופעותיה זכו לאהדה רבה.
בספטמבר באותה שנה חש איינשטיין געגועים לישראל, והחליט לעזוב את המופע ולשוב לארץ.
מייד עם שובו החל בעבודה על שירים חדשים עם שלום חנוך, שאותו פגש לראשונה כמה חודשים קודם לכן.
המפגש הראשון ביניהם חל במועדון בשם "החלונות הגבוהים", ששמוליק קראוס היה אחד מבעליו, ובו הרבתה הלהקה להופיע.
לאחר אחת מהופעות הלהקה פגש חנוך את חבריה, והציג להם את יכולות נגינתו בגיטרה.
איינשטיין התרשם עמוקות מחנוך ובסוף אותה שנה הוציא תקליטון ובו ארבעה מלחניו של חנוך: "הגר" (מילים: חנוך), "ריסים" (מילים: מאיר אריאל), "שבת המלכה" (מילים: איינשטיין) ו"פתאום בלעדיו" (מילים: מאיר אריאל).
תקליטון נוסף שהוציא באותה שנה נקרא "אני מרגיש כמו מלך", ובו גרסה עברית לשיר "Mellow Yellow" בשם "אני מרגיש כמו מלך" ושלושה שירים בגרסאות מחודשות: "לא פעם בקיץ", "הכאב הזה" ו"ירושלים של זהב".
באותה תקופה השיג קראוס חוזה בלונדון עם חברת התקליטים CBS, ולבקשתו שב איינשטיין להופיע עם "החלונות הגבוהים".
הלהקה הקליטה בלונדון שני שירים באנגלית: "Maybe Someday" ו־"Your Eyes", שאת שניהם כתב ראלף מרפי.
שניהם הוקלטו גם בעברית, במילים שחיבר איינשטיין, והם ראו אור על גבי תקליטון שיצא בישראל בפברואר 1968 בשמות "כמה נעים" ו"בואו ונרים כוסית".
לאורך 1968 הופיעה הלהקה כמה פעמים בתוכניות טלוויזיה שונות באנגליה, עד שאיינשטיין חש בשנית געגועים לישראל, והחליט לעזוב את הלהקה סופית.
לאחר שעזב את החלונות הגבוהים ושב לישראל המשיך איינשטיין בעבודתו עם שלום חנוך, הפעם על אלבום שלם.
ביולי 1968 התפרסם השיר הראשון מאלבום זה, "הימים הארוכים העצובים", שכתב איינשטיין בזמן שהייתו בלונדון מתוך געגועים לבתו.
בספטמבר התפרסם השיר "מכופף הבננות", שהלחין חנוך על פי מילים של מאיר אריאל, ובאוקטובר יצא לאור האלבום השלם, "מזל גדי".
היה זה אלבומו הראשון של איינשטיין בחברת סי.בי.אס.
את כל שירי האלבום, רבים מהם שירי ילדים, הלחין חנוך.
הם עוטרו בעיבוד תזמורתי עשיר של אלכס וייס ותזמורת סי.בי.אס.
על אף שחנוך הביע לא אחת מורת רוח מהעידון שכפו עיבודיו של וייס על הלחנים שלו, שכבר נטו בבירור לרוק, הציבור היה מרוצה מהאלבום, והביקורות שהוא קיבל היו חיוביות ברובן.
"מזל גדי" קידם משמעותית את הקריירה של איינשטיין, וכולל כמה מהמוכרים שבלהיטיו, בהם "רוח רוח" (מילים: מרים ילן-שטקליס), "האדון הרופא" (מילים: חנוך), "מה שהיה היה" (מילים: חנוך) ו"כהה כהה" (מילים: חנוך).
בספטמבר 1968 יצא איינשטיין לסיבוב הופעות שליווה את האלבום "מזל גדי" עם להקת ליווי חדשה: "הברנשים של פיאמנטה".
היא כללה את אלברט פיאמנטה בסקסופון, אהרלה קמינסקי בתופים, שמוליק ארוך בגיטרה בס, יעקב נגר בקלידים, עוזי מלמד בחצוצרה וזאב דיקוורט בסקסופון.
בהופעות אלו הציג איינשטיין שני שירים חדשים: "בית הערבה" (חיים חפר ועמוס קינן / שמוליק קראוס) וגרסה עברית לשירם של הביטלס "Ob-La-Di, Ob-La-Da".
השיר "בית הערבה" נועד במקור לשלישיית "החלונות הגבוהים", אך עם התפרקותה וגניזת אלבומה השני הוא הועבר לאיינשטיין.
עם מעברו של איינשטיין מ"הד ארצי" ל"סי.בי.אס" הוציאה חברת "הד ארצי" באוקטובר באותה שנה אלבום אוסף בשם "ישן וגם חדש", שריכז חלק מהקלטותיו בחברה במהלך שנות ה-60.
באפריל 1969 הוציא איינשטיין תקליטון ובו השירים "בית הערבה" ו"אוב־לה־די אוב־לה־דה".
את השירים עיבד אלברט פיאמנטה, ולהקת "הברנשים של פיאמנטה" ליוותה את איינשטיין בהקלטות.
שני השירים זכו לביקורת אוהדת בעיתונות.
באותה תקופה החל איינשטיין בעבודה על אלבום חדש עם המוזיקאי מישה סגל.
בעת העבודה על האלבום הוחלט להגיש לפסטיבל הזמר והפזמון את השיר "פראג" מתוכו, שכתב והלחין שלום חנוך כמחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ודיכוי "האביב של פראג".
השיר הגיע למקום השביעי בפסטיבל.
כחלק מהעבודה על האלבום הקים איינשטיין עם צבי שיסל ובועז דוידזון חברת הפקות עצמאית בשם "הגר", שבה הופקו אלבומיו הבאים.
במקביל הפסיק להופיע עם להקת "הברנשים של פיאמנטה", בטענה שסגנונם המתאפיין בכלי נשיפה אינו מתאים לו יותר.
בעקבות התפתחויות בעולם הזמר מחוץ לישראל ותחילת חדירת מוזיקת הרוק, חיפש גם איינשטיין צליל חדש ו"חשמלי" יותר, דבר שהביא אותו לחפש שותף במועדוני רחוב המסגר בתל אביב, שנחשב למעוזן של להקות קצב לא־ממסדיות.
ברחוב המסגר הכיר את להקת "הצ'רצ'ילים", בהמלצת אמרגנם יהודה טלית.
חברי הצ'רצ'ילים אז היו חיים רומנו בגיטרה, מיקי גבריאלוב בבס, רוב האקסלי בגיטרה, עמי טרייבטש בתופים והסולן סטן סולומון.
במבחן שערך ללהקה התרשם ממנה איינשטיין עמוקות, והחליט לשלב אותה בהופעותיו ובעבודה על אלבומו הבא.
באמצע העבודה על האלבום, לאחר סכסוך עם אורי זוהר, עזב מישה סגל את ההפקה.
המשך העבודה על האלבום נעשה עם חברי הצ'רצ'ילים ושלום חנוך.
האלבום המלא, "פוזי", יצא לאור בתחילת דצמבר 1969. חציו של האלבום הופק על ידי מישה סגל, ואת החצי השני הקליט איינשטיין עם "הצ'רצ'ילים".
האלבום זכה לביקורות מפרגנות בעיתונות, ונחשב לאלבום הרוק העברי הראשון.
איינשטיין וחברו אורי זוהר ריכזו סביבם אומנים רבים שלימים הפכו ידועים בעצמם: שלום חנוך, יענקל'ה רוטבליט, צבי שיסל, יהונתן גפן ואחרים.
הפרויקטים הגדולים של חברת "הגר" היו הסרט "שבלול" בבימויו של בועז דוידזון ותוכניות הטלוויזיה "לול" בהפקתו של צבי שיסל.
בסוף 1969 החלה חברת "הגר" בעבודה על הסרט "שבלול", שבשלבי הפקתו המוקדמים נקרא "אישר" (כלומר "איש שר").
השם "שבלול" נובע מאחת הסצנות בסרט, שבה מכנה שלום חנוך את איינשטיין "שבלול" בגלל אופיו המסתגר.
הסרט מורכב ממערכונים שונים, רובם מאולתרים, ומשירים חדשים שיצרו איינשטיין וחנוך.
השירים שנוצרו עבור הסרט התגבשו לאלבומם המשותף של איינשטיין וחנוך "שבלול", שהופק במקביל לסרט.
השיר הראשון מתוכו, "אבשלום", התפרסם כבר בסוף 1969. במרץ 1970 התפרסם השיר "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר", ובתחילת אפריל יצא לאור תקליטון ובו השיר "קח לך אישה", בפתיחה שונה מן הגרסה שהופיעה לבסוף באלבום "שבלול".
האלבום "שבלול" יצא ביולי 1970. הוא נחשב לאחד האלבומים המשפיעים ביותר ברוק הישראלי, ובסקרים רבים הוא נבחר כאלבום העברי הטוב בכל הזמנים.
חנוך הלחין את כל שיריו וכתב כמעט את כולם.
רבים מהשירים הפכו ללהיטים, ובהם "למה לי לקחת ללב" (מילים: איינשטיין וחנוך), "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר", "אבשלום" (מילים: חבורת לול), "קח לך אישה", "אל תוותרי עלי", "מה שיותר עמוק יותר כחול" ו"הבלדה על יואל משה סלומון" (מילים: יורם טהרלב).
השיר "למה לי לקחת ללב" זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל באותה שנה, ואיינשטיין נבחר כ"זמר השנה".
ב־17 ביולי 1970 שודר הפרק הראשון של תוכנית הטלוויזיה "לול".
התוכנית קיבלה ביקורות שליליות רבות בעיתונים בימים שלאחר שידורה, שהופנו בעיקר כלפי ההופעה הפרועה של משתתפיה.
באותה תקופה הופיע איינשטיין רבות עם להקת "הצ'רצ'ילים", ובחודשים ספטמבר–אוקטובר אף הופיע כמה פעמים עם הרב שלמה קרליבך במופע שכונה "איש חסיד ואיש פופ".
ב־3 באוקטובר 1970 נערכה הקרנת הבכורה של הסרט "שבלול".
הביקורות לסרט היו פושרות ברובן, ומבקרים אחדים ציינו שהוא מחוויר בהשוואה לאלבום "שבלול".
בסוף אותה שנה זכה איינשטיין בפרס כינור דוד, אך סירב לקבלו, בטענה שאומנות אינה ניתנת לתחרות ולמדידה.
במקביל המשיכו אריק איינשטיין, אורי זוהר וצבי שיסל בעבודתם הענפה.
ב־4 בדצמבר 1970 שודר הפרק השני של תוכנית הטלוויזיה "לול", ובהמשך אותו חודש יצא לאור אלבום משותף נוסף של איינשטיין וחנוך, "פלסטלינה".
חלק משיריו הוצגו לראשונה בתוכנית הטלוויזיה "לול".
גם באלבום זה כתב והלחין חנוך את רוב השירים.
בין להיטיו היו הדואט של איינשטיין עם ג'וזי כץ "מה איתי", "אמא שלי", "כתבו עליו בעיתון", וכן שיר שאיינשטיין כתב והלחין, "אבישג".
גם אלבום זה זכה לביקורות מפרגנות בכלי התקשורת.
עם עזיבתו של חנוך לאנגליה בתחילת 1971 חיפש איינשטיין שותפים מוזיקליים חדשים.
הוא פנה לרוב האקסלי, שהופיע איתו כגיטריסט להקת "הצ'רצ'ילים", והציע לו ליצור אלבום משותף.
האקסלי השמיע לאיינשטיין כמה לחנים חדשים שחיבר, ואיינשטיין חש שהלחנים מתאימים לשירי ילדים והציע ליצור אלבום שלם בסגנון הזה.
האלבום נקרא "שירי ילדים" ויצא לאור באפריל 1971. האקסלי הלחין את רוב שיריו, ואחדים מהם הלחין איינשטיין.
שיר אחד באלבום, "אני מבין", הלחין מיקי גבריאלוב, גם הוא מלהקת "הצ'רצ'ילים".
היה זה תחילתו של שיתוף פעולה פורה בין איינשטיין לגבריאלוב, ומייד לאחר מכן החלו איינשטיין וגבריאלוב בעבודה על אלבום משותף שלם.
במאי 1971 התפרסם שיר ראשון מהאלבום, "אני ואתה".
השיר זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים, ונחשב לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של איינשטיין.
זמן קצר לפני יציאת האלבום, ב־7 ביוני 1971, נעצרו איינשטיין וכמה אנשים אחרים מ"חבורת לול" באשמת ביקורים במקום לעישון חשיש.
הרשעתם הגיעה ב־3 באפריל 1972, לאחר משפט שנמשך כמה חודשים.
אלבומם המשותף של איינשטיין וגבריאלוב נקרא "בדשא אצל אביגדור" ויצא ביולי 1971. את רוב השירים כתב יענקל'ה רוטבליט, ואת השאר כתב איינשטיין.
את כולם הלחין ועיבד גבריאלוב, ועל עיבוד כלי המיתר הופקד דוד קריבושי.
שירים רבים באלבום הפכו ללהיטים, ובהם "אני ואתה", "קפה טורקי", "אני אוהב לישון", "אני רואה אותה בדרך לגימנסיה", "שיר מספר שמונה", "היא תבוא", "צא מזה" ("שוב לא שקט") ו"לשרוק בחושך".
לסיבוב ההופעות שליווה את האלבום הרכיב איינשטיין להקת נגנים חדשה, וקרא לה "להקת הפלטינה".
ניגנו בה רומן קונסמן בכלי נשיפה, יצחק קלפטר בגיטרה, פול סילבר בבס ואהרלה קמינסקי בתופים.
שיריו של איינשטיין זכו בתקופה זו להצלחה רבה, ובששת המקומות הראשונים במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תשל"א דורגו שלושה שירים שלו: "אני ואתה", "צא מזה" ו"מה איתי".
איינשטיין זכה במצעד זה בתואר "זמר השנה".
ב־18 באוקטובר 1971 שודר הפרק השלישי של התוכנית "לול", ובו נכלל המערכון הידוע "חידון התנ"ך" והשיר "חמוץ חמוץ", כפרודיה על שירה של להקת פיקוד הצפון "מתוק מתוק".
שיר זה, בהשתתפותה של תיקי דיין, יצא באותו חודש על גבי תקליטון שבצידו השני נכללה גרסה אנגלית לשיר "אני ואתה" בשם "Waiting for a Better Day".
בנובמבר 1971 יצא על גבי תקליטון פסקול הסרט "חצי חצי", ובו שני שירים ששר איינשטיין: "לא על החצי לבדו" ו"ליאו הטוב".
את שניהם כתב יענקל'ה רוטבליט והלחין דוד קריבושי.
באותו חודש הוציא לאור את תקליט השדרים "כמה טוב שבאת הביתה", שהלחין שלום חנוך על פי מילים של יענקל'ה רוטבליט.
"לול 3" כבר קיבל ביקורות טובות בזמן אמת ואף זכה לפרס רשות השידור בתחום הבידור לשנת תשל"ד.
בפברואר 1972 העלה איינשטיין מופע משותף עם דורי בן זאב ולהקת אחרית הימים בשם "יש כיסוי".
להבדיל מהופעותיו הרגילות של איינשטיין, שהורכבו באופן כמעט מוחלט משירים, המופע "יש כיסוי" כלל גם קטעי קישור רבים בהנחייתו של בן זאב.
איינשטיין שר במופע שירים מאלבומיו מהשנים הקודמות, וכן שיר אחד חדש ביידיש בשם "מיידלע", שאותו הקליט גם באולפן, אך לא כלל אותו באחד מאלבומיו הבאים.
המופע לא זכה להצלחה רבה, ונקטע תוך זמן קצר.
הופעותיו של איינשטיין בהמשך אותה שנה היו עם להקת "הצ'רצ'ילים" בהרכבה המחודש, שכלל את עמי טרייבטש, מיקי גבריאלוב ושני נגנים חדשים: רוני דמול ושמוליק בודגוב.
בנובמבר 1972 יצא אלבומו של איינשטיין "יסמין".
להבדיל מאלבומיו הקודמים, לא שיתף איינשטיין פעולה באלבום זה עם מוזיקאי אחד, והאלבום מורכב משירים של כותבים שונים ובסגנונות שונים.
למרות זאת זכה האלבום לביקורות חיוביות בעיתונות, והניב מספר רב של להיטים בולטים: "כמה טוב שבאת הביתה" (רוטבליט/חנוך), "דון קישוט" (גפן/שם טוב לוי), "שיר של אחרי מלחמה" (איינשטיין/לוי) ו"אמא אדמה" (רוטבליט/גבריאלוב).
בדצמבר 1972 נערכה הקרנת הבכורה לסרטם של איינשטיין ואורי זוהר "מציצים".
העבודה על הסרט התחילה כבר בסוף 1971, וצילומיו נערכו ביולי–אוגוסט 1972. הסרט "מציצים" היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל ברלין בשנת 1973.
לאחר יציאת האלבום "יסמין" העלה איינשטיין מופע בשם "ישן וגם חדש", ובו שר לצד שיריו המוכרים שירים עבריים ישנים כ"לילה לילה", "רותי" ו"יצאנו אט".
לדבריו, לא עשה זאת למען הנצחת השירים, אלא פשוט כי אהב לשיר אותם.
האלבום הראשון בסדרה זו נקרא "ארץ ישראל הישנה והטובה" ויצא לאור בסוף 1973. את השירים בו עיבד שם-טוב לוי ובהקלטות ניגנו חברי הצ'רצ'ילים החדשים.
האלבום כלל בעיקר שירי פלמ"ח מתקופת מלחמת העצמאות ("דודו", "הן אפשר", "רותי"), וגם שיר אחד חדש: "יכול להיות שזה נגמר" (יהונתן גפן / שם-טוב לוי).
באלבום נכללה גרסה מחודשת לשירו של איינשטיין "הבלדה על יואל משה סלומון", במקור מהאלבום "שבלול".
ב־18 במרץ 1973, יום חג הפורים, שודר הפרק הרביעי והאחרון של תוכנית הטלוויזיה "לול".
בין מערכוניו הבולטים של הפרק היו "העולים החדשים" ו"האופרה לה מרמור".
באמצע 1973 חזר שלום חנוך מאנגליה, והעלה מופע משותף עם איינשטיין בשם "שנינו ביחד וכל אחד לחוד".
המופע נקטע עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ובמהלך המלחמה הופיע איינשטיין בבסיסים צבאיים שונים.
ב־2 בספטמבר 1973 החלו איינשטיין ואורי זוהר בעבודה על סרט חדש בשם "עיניים גדולות", שעלה ב־1974. איינשטיין שר את שיר הנושא של הסרט, שאת מילותיו כתב עם זוהר ומיקי גבריאלוב.
גרסה שונה של השיר נכללה באלבומו של איינשטיין "סע לאט", שיצא בסוף 1974. האלבום התאפיין באווירה מלנכולית, וביטא את רוח התקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
לצורך הקלטת האלבום חבר איינשטיין לעמיתו מיקי גבריאלוב, ששב באותה העת מאנגליה לאחר פירוק "הצ'רצ'ילים".
גבריאלוב הלחין את רוב שירי האלבום, עיבד והפיק מוזיקלית וגם ניגן בגיטרות.
בין הבולטים שבשירי האלבום היו שיר הנושא "סע לאט" (איינשטיין/גבריאלוב), "אגדת דשא" (מאיר אריאל/חנוך), "ילדים של החיים" (שלום חנוך), "אני אוהב אותך היום" (איינשטיין/גבריאלוב) ו"הבלדה על זומטי ולבטי" (איינשטיין/גבריאלוב וחיים קריו).
ב־1975 יצא אלבומו של איינשטיין "שירים", שהורכב כמעט כולו מגרסאות מחודשות לשירים ישנים.
את השירים עיבד שם-טוב לוי, ובאחדים מהשירים השתתפו מיקי גבריאלוב וחיים קריו בעיבודי הגיטרות.
גבריאלוב הלחין עבור האלבום את שירה של לאה גולדברג "ערב מול הגלעד".
שיר זה זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים.
בשנת 1976 חבר איינשטיין למוזיקאי יוני רכטר, לאחר שהבחין בכישרונו כשהיה רכטר חבר בלהקת כוורת.
איינשטיין ורכטר תכננו ליצור אלבום שירי ילדים בעיבודיו של רכטר, אך שיתוף הפעולה ביניהם התפתח לאלבום למבוגרים בשם "האהבה פנים רבות לה", שרכטר הלחין את רוב שיריו.
בין הלהיטים הבולטים באלבום היו "מה עושות האיילות" למילים של לאה גולדברג ו"זו אותה האהבה" ו"שיר אהבה סטנדרטי" למילים של איינשטיין.
שני שירי הילדים שבאלבום, "מה עושות האיילות" ו"גמד קטן", הם שריד לכוונה המקורית ליצור אלבום שירי ילדים.
איינשטיין עצמו הלחין לאלבום את השיר "עוד יהיה".
באותה שנה הוציא איינשטיין אלבום של שירי ילדים במשותף עם שם טוב לוי בשם "ילדים".
נכללו בו לחניו של לוי לשירים "יש לי אח קטן" ו"תנין זקן", לצד גרסאות מחודשות של איינשטיין לשירי ילדים ישנים, ובהם "במדינת הגמדים" ו"פזמון ליקינטון".
האלבום כלל את "מה עושות האיילות", שכבר נכלל ב"האהבה פנים רבות לה", ומחרוזת שכללה את השירים "אצא לי אל היער", "לרותי יום הולדת" ו"אני עומדת במעגל".
אלבומו השלישי של איינשטיין שיצא ב־1976 היה "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב'", שבו שיתף פעולה עם המוזיקאי אבנר קנר.
האלבום הכיל עשרה שירים, שניים מהם חדשים שהלחין קנר למילים של המשוררת לאה גולדברג ("משורר זקן" ו"האווזים"), וכל השאר שירים ישנים בעיבוד קלאסי של קנר.
בין השירים הבולטים באלבום: "פרח הלילך" (אורי אסף/נורית הירש), "שיר העמק" (נתן אלתרמן/דניאל סמבורסקי), "דוגית נוסעת" (נתן יונתן/עממי), "הוא לא ידע את שמה" (חיים חפר/סשה ארגוב) ו"פגישה לאין קץ" (נתן אלתרמן/נעמי שמר).
זהו האלבום היחיד של איינשטיין שבו השתתף המוזיקאי מתי כספי, בנגינת גיטרה בחלק מן השירים.
בעקבות האלבום "האהבה פנים רבות לה" יצא איינשטיין למסע הופעות ברחבי הארץ בשם "אנשים אוהבים לשיר".
יוני רכטר עיבד את שירי ההופעות, והתארחו בהן הזמרים אסתר שמיר, אפרים שמיר ושלמה יידוב.
בעקבות המופע יצא ב־1977 אלבום ההופעה הראשון של איינשטיין, "אנשים אוהבים לשיר".
האלבום תיעד שתי הופעות שנערכו במרץ באותה שנה, בהיכל התרבות בתל אביב ובקיבוץ גבעת חיים.
בין השירים הבולטים באלבום היו "דמעות של מלאכים" (דן מינסטר/יוני רכטר), "בלילות הקיץ החמים" (דן מינסטר/מתי כספי) ו"אני רואה אותה בדרך לגימנסיה" (יענקל'ה רוטבליט/מיקי גבריאלוב).
שיר אחד באלבום, "הימים חולפים", שר רכטר.
במקביל למופע "אנשים אוהבים לשיר" הקליט איינשטיין עם אבנר קנר את האלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
האלבום יצא ב־1977, וכמו האלבום הקודם בסדרה הורכב ברובו מעיבודיו של קנר לשירים עבריים ישנים.
קנר הלחין עבור האלבום את שירו של חיים נחמן ביאליק "מאחורי השער", ושניים מהשירים עיבד שם טוב לוי.
שיר מקורי אחר באלבום הלחין יוני רכטר על פי מילים של המשורר אברהם חלפי: "עטור מצחך זהב שחור".
שיר זה זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים מייד עם צאתו, והפך לקלאסיקה של הזמר העברי.
שירים בולטים אחרים באלבום הם "ביתי אל מול גולן" (יוסף נצר/חיים ברקני), "עין גדי" (איתן פרץ/ש.
דיבון) ו"חופים" (נתן יונתן/נחום היימן).
בתחילת 1978 הקליט איינשטיין את השיר "סוס עץ" (יענקל'ה רוטבליט/שמוליק קראוס) עבור סרטו של יקי יושע "סוסעץ".
השיר הופיע בשנת 1981 באלבום האוסף "שבעים שמונים".
באותה שנה הוציא איינשטיין אלבום נוסף של שירי ילדים, "ילדודס", מתוכו הצליח השיר "גמד שרצה להיות ענק".
בשנת 1979 יצאו איינשטיין ושלום חנוך למסע הופעות משותף בהפקה מושקעת ויקרה.
המופע הוקלט בהיכל התרבות, ויצא על גבי האלבום "אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת".
ב־1980 יצא אלבומו של איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב".
ביצירתו השתתפו המוזיקאים אילן מוכיח כמעבד ושלום חנוך כמפיק מוזיקלי.
האלבום מורכב כולו משיריו של המלחין סשה ארגוב, ובהם "אדוני השופט" ו"שיר אהבה חיילי".
בנובמבר באותה שנה יצא אלבומם המשותף של איינשטיין ומיקי גבריאלוב "חמוש במשקפיים".
רובו של האלבום הוא לחנים לשירי משוררים כלאה גולדברג ("תוף בודד"), נתן אלתרמן ("סיום") וחיים נחמן ביאליק ("תאמר אהיה רב", "היא יושבה לחלון", "הכניסיני תחת כנפך").
נכללה בו גם גרסת אולפן לשיר "סן פרנסיסקו על המים", אחרי שהופיע קודם לכן באלבום ההופעה של איינשטיין וחנוך.
באותה תקופה הקליט איינשטיין את השיר "רועה עצוב" עבור האלבום "שוב יוצא הזמר" שהורכב כולו משירים שאותם הלחין יעקב שגיא, חבר קיבוץ עין השופט (את מילות השיר כתב נתן יונתן).
יציאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות, שבו השתתפו בין היתר מיקי גבריאלוב, יוני רכטר ודפנה ארמוני.
במהלך סיבוב ההופעות הייתה הרגשה ברורה אצל חברי הלהקה שליוותה אותו שהוא לא אהב להופיע.
מיכאל תפוח, שהפיק את המופע, שכנע אותו להמשיך את סיבוב ההופעות עד תום.
לאחר מסע ההופעות בישראל היה אמור להיפתח מסע דומה בארצות הברית, אך איינשטיין סירב לטוס.