tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יידיש - ז' זילבערצווייג, ווארשע: גאלדפארב, 1927
זלמן יצחק אהרנסון, הידוע בכינוייו הספרותי זלמן יצחק אנֹכי (י"ז בתמוז תרל"ח, 18 ביולי 1878 – ל' בתשרי ה'תש"ח, 14 באוקטובר 1947), היה סופר, מחזאי וקריין עברי ויידי ביישוב.
זלמן יצחק אהרונסון נולד בעיירה לאדי שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה).
אביו אברהם אהרונסון היה רב של קרוצ'ה , ואמו בילה מרים, עקרת בית.
משפחתו הייתה משפחת רבנים ידועה שהשתייכה לחסידות חב"ד.
אהרונסון למד בישיבת טלז ובישיבת כנסת ישראל (סלובודקה) וכן בקיבוץ האברכים והרבנים "תומכי תורה" במינסק.
לאחר מכן עבר לעיר הומל, שם החל להתעניין גם בלימודי חול והיה חבר בחוג סופרים ומשכילים שעמו נמנו יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, הלל צייטלין ושמעון ביחובסקי.
מהומל עבר ז"י אנכי לאודסה.
בעיר זו היה פעיל בחוגים קומוניסטיים שהתנגדו למשטרו של הצאר ניקולאי השני, ואף נאסר לחמישה חודשים עקב פעילותו זו.
לאחר שחרורו עבר אהרונסון לעיר וילנה, אך גם בה לא נשאר זמן רב; הוא החל במסעות ברחבי אירופה, ובשנים 1910-11 הגיע גם לארץ ישראל.
בשנת 1913 הוא כותב לידידו שמואל ניגר ממקום מושבו בעיירה דובלן (Dubulti) שליד ריגה, על ההלם שאחז בו למשמע משפט בייליס.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר ז"י אנכי עם אשתו רחל, שהייתה מורה לספרות רוסית ומתמטיקה, בסימפרופול.
בתם הבכורה אסתר נולדה לאחר סיום המלחמה.
בשנת 1921 עבר הזוג להתגורר בבירה מוסקבה, שם עבד אהרונסון במשך כשנה בארכיון של הקומיסריון לענייני יהודים שהוקם על ידי השלטון הבולשביקי ויהודים קומוניסטים היו הפעילים המרכזיים בו.
ב-1922 עזב את רוסיה, ולאחר שהות קצרה בברלין יצא לבדו לדרום אמריקה בעוד אשתו ובתו נסעו לארץ ישראל.
בסיסו באמריקה הדרומית היה ארגנטינה, משם היה יוצא לסיבובי קריינות בערבי קריאה בקהילות היהודיות ברחבי היבשת.
בשנת 1924 התאחד עם משפחתו בארץ ואז ניסו בני הזוג להתקבל לקיבוץ עין חרוד אולם נדחו מפאת גילם.
הם התיישבו בתל אביב, שם עבד ז"י אנכי כפקיד בוועדת התרבות של ההסתדרות.
לאחר שפוטר היה מובטל במשך שבע שנים והמשפחה חיה חיי מחסור, לבסוף קיבל עבודה במחלקת החינוך של עיריית תל אביב.
בנוסף היה עובר בארץ ומקריא דברי ספרות ביידיש ובעברית.
בתל אביב נולדה בת הזקונים שרה, שלימים נישאה לאהוביה מלכין.
בתו הבכירה אסתר חייתה בקיבוץ רמת יוחנן והייתה נשואה למשה נצר.
ז"י אנכי נפטר בתל אביב באוקטובר 1947 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בכתיבתו מופיעים רעיונות ניטשיאניים כגון שהאמונה באל פסקה מלהיות כוח חיוני בחיי האדם המודרני, כוח המעצב את זהותו האישית.
מסגנון הכתיבה הרומנטית ניכרים בו אלמנטים של ההיאחזות ברגש והאדרתו, הדגשת חד-פעמיותו והאותנטיות של כל אדם.
ההתלהטות, וסערת יצרים של גיבוריו קרובות בסגנונם לזה של מ"ז פייארברג.
סיפורו הראשון, "הינוקא", נכתב בעברית ופורסם בירחון "השילוח" בשנת 1903. זהו ספור על בנו של אדמו"ר מתנועת החסידות, שאיבד את אמונתו באל ומרד כנגד סביבתו ומוצאו.
משנת 1905 החל לכתוב את סיפוריו ביידיש ובשנת 1909 כינס אותם לראשונה בספר "צווישן הימל און ערד" בהוצאת ב.
עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה פרסם ספרים נוספים, רובם בהוצאת שימין.
משנת 1924, משעלה לארץ-ישראל חזר לכתיבה בעברית, ואף החל לתרגם לעברית את היצירות שכתב ביידיש.
יצירותיו אלה כינס בשני ספרים "רב אבא", שיצא לאור בשנת 1927; ו"בין שמים וארץ", שיצא לאור בשנת 1945. כמו כן כתב אנכי גם מחזות שבהם באה לידי ביטוי המציאות החלוצית-וההתיישבותית שבארץ-ישראל המתחדשת.
שני מחזותיו, "הבית" ו"ההר", המתרחשים בקיבוצים צעירים בגליל.
המחזה הבית הועלה על בימת תיאטרון המטאטא ב-1931. בנוסף כתב גם את המחזות "אטילי" ו"טווס הזהב" ("די גאָלדענע פאווע").
את גיבורי סיפוריו אפשר לחלק לשלושה סוגי טיפוסים: האחד, דוגמת הגיבור בסיפורו "ינוקא", המתאר אנשים המעורים מאוד בחברה היהודית המסורתית, אולם אמונתם מתערערת ונשמתם מסוכסכת ללא תקנה.
הסוג השני הוא של צעירים שעזבו את עולם המסורת והתורה, אולם לא מצאו את מקומם בעולם האחר והם חיים חיי נדודים, בדידות וייסורי נפש.
דמויות אלו דומות במהותן לאלו בסיפורי ברנר, וכתיבתן נראית כתיעוד אמיתי ווידוי אוטוביוגרפי, יותר מאשר יצירת סיפורית.
קבוצה הגיבורים השלישית הן דמויות מסורתיות עממיות מעולם החסידות.
הן שלמות עם עצמן ועם אמונתן וגישתן לחיים היא חיובית והגיונית.
בסגנונו זה הוא מזכיר את גיבוריו של י"ל פרץ שגם הוא כתב על פשוטי העם בחיבה ובאהבה, תוך הדגשת רחמנותם, טוהר לבם וגדלות נפשם.
בסוג זה של דמויות שכתב ז.י.
אנכי, הבולטת ביותר היא זו של ר' אבא, גיבורה של סדרת המונולוגים שהתחבבה מאוד על קהל הקוראים.
צווישען הימעל און ערד, ורשה: וועלט-ביבילאָטעק, תרס"ט.
רב אלחנן: און אנדערע ערצעהלונגען, ורשה: וועלט-ביבילאָטעק, תרע"א.
ר' אבא; אילוסטרירט דורך ב' קראטקא, ורשה: וועלט-ביבילאָטעק (שימינס גרויסע וועלט-ביבילאָטעק), תרע"א.
(הופיע בתרגום לגרמנית בהוצאת שוקן תחת הכותרת Reb Abbe, ברלין 1936)
צווישען הימעל און ערד, ורשה: ב' שימין, תרע"ג.
ווינטער, קייב: קונסט פערלאג, [תרע"-].
רב אבא; ציורים מאת ראובן, ירושלים: מצפה, תרפ"ז.
די גאָלדענע פאווע, אָדער, עטעלע : דראמע אין פיר אקטען, בואנוס איירס: [חמו"ל], 1930.
בין שמים וארץ: סִפורים, תל אביב: עם עובד (כתבי סופרים), תש"ה.
ר' אבא און אנדערע כתבים; איינלייטונגס ווערטער: א' קריב און א"ש יוריס; אילוסטרירט דורך ב' קראטרקא, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע (דאָס פוילישע יידנטום, 90), תשי"ג.
ר' אבא: סיפורים ומחזות, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תש"ך.
ארצנו; ר' אבא, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (ספריית תרמיל), תשמ"ב 1982.
הרב זלמן מנחם קורן (וינקלר) הוא חוקר תורני, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
מתמחה בתחומים הלכתיים שהעיסוק בהם אינו שגרתי: הר הבית ובית המקדש, אסטרונומיה ולוח השנה, חשמל בהלכה ועוד.
אביו הוא המהנדס שמעון וינקלר, שהיה סגנו של חתן התנ"ך יחיא אלשיך.
סבו מצד אמו זהבה הוא הרב ישראל זאב הלוי הורוביץ, מחבר האנציקלופדיה "ארץ ישראל ושכנותיה" והספר "ירושלים בספרותנו".
למד בישיבת כפר חסידים אצל הרב אליהו אליעזר מישקובסקי והרב אליהו לאפיאן.
שימש כר"מ בישיבת הסדר "ניר" בקריית ארבע ובישיבת בני עקיבא נתיב מאיר, וכדיין בבית הדין לממונות בקרית ארבע.
השתתף בההדרת כתבי ראשונים שיש להם זיקה לאסטרונומיה: הכפתור ופרח במהדורת בית המדרש להלכה בהתיישבות והתשב"ץ ולקט יושר במהדורת מכון שלמה אומן ומכון ירושלים.
במסגרת זו כתב נספחים מפורטים להבהרת דברי הראשונים.
לבקשת הרב מנחם מנדל כשר ערך את ספרו "קו התאריך הישראלי", על הסוגיה ההלכתית הסבוכה של קו התאריך, בתוספת הערות משלו (מבוא ל"קו התאריך הישראלי", עמ' 16).
כתב באנציקלופדיה התלמודית את הערכים "יום" ו"חצות" ואת הנספח על קו התאריך.
התמחה גם בארכאולוגיה, ונעזר בה לבירורים הלכתיים שונים.
בין השאר, כאשר התעורר חשש לחילול קברים התמנה כמומחה מוסכם לבדיקת השטח שהתקבל הן על ידי הרבנות הראשית והן על ידי הרב יצחק יעקב וייס, ראש העדה החרדית.
חצרות בית ה' - על זיהוי מקום המקדש וגבולות הר הבית.
זהו ספר יסוד במחקר הר הבית, המבסס את המסורת על זיהוי הצ'כרא שבמסגד כיפת הסלע עם אבן השתיה ומקום קדש הקדשים.
רבים מהעולים להר הבית מתבססים על מחקרו, אם כי הוא עצמו מתנגד לעליה להר הבית.
ועשו לי מקדש - ספר במתכונת אלבומית על מבנה בית המקדש השני.
זוהי תמצית מחקר ארוך שנים על מבנה בית המקדש, ועל פיו נבנה דגם בית המקדש שמוצב במנהרות הכותל.
קרני אורה - נספח לספר מאורי אש מאת הרב שלמה זלמן אוירבך, שצורף למהדורתו החדשה של הספר לבקשת המשפחה, על מנת להבהיר את נושא החשמל בהלכה וחידושיו של הרב אוירבך בנושא.
יצא לאור בשנת ה'תשפ"ד בשני כרכים (950 עמ') בהוצאת מכון "אוצרות שלמה"
ממלכתיות ישראלית - משמעויות הלכתיות, בתוך "ממלכת כהנים וגוי קדוש" בעריכת הרב יהודה שביב, עמ' 181 - 249.
"דין שביעית בשטח הערבה", מוריה קי, אב תשנ"ד.
במאמר זה קבע הרב קורן שכל הערבה מדרום לים המלח איננה ארץ ישראל ולא חלות שם הלכות השמיטה.
הרב שלמה זלמן פינחס הכהן קפלן (ו' בסיוון ה'תרי"ג, 12 ביוני 1853 - ~י"ב בניסן ה'תרפ"א, 20 באפריל 1921) היה רב ליטאי.
נולד בפוניבז' ליהודה ליב, בצעירותו למד אצל קרוב משפחתו הרב שאול אלחנן שאולזון, רבה של ניישטאדט הסמוכה לפוניבז' ולימים מו"צ בירושלים.
בגיל 13 נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין ולמד בה במשך שנתיים וחצי.
הוא המשיך בלימודיו גם לאחר שעזב את הישיבה, ובשנתו ה-18 התחתן בשאט עם חיה מלכה בת רבי מאיר מיכל רבינוביץ.
סמוך על שולחן חמיו המשיך בלימודיו ובמשך חמש שנים סייע לחמיו בעבודת הרבנות ולמד עמו.
מאוחר יותר עקר למינסק ושם למד אצל רבי גרשון תנחום ונסמך לרבנות על ידו.
תעודות סמיכה נוספות קיבל מהרב בצלאל הכהן מווילנה ומהרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
בתקופת שבתו בקובנה נשרף ביתו שבו היו כתביו של חמיו על המקרא והמגילות כמו גם כתבי מחשבה וביאורים באגדות חז"ל.
בשנת ה'תרמ"א נבחר לרבנות העיר יענזא וכיהן בה כארבע שנים.
בשנת ה'תרמ"ה עבר לכהן בגילוואן הסמוכה לווילנה שם כיהן עד פטירתו.
בראש חודש סיוון ה'תרנ"ט נפטרה אשתו הראשונה, חיה מלכה.
הוא נישא בשנית לבתו של הרב בנימין ידידיה גרין מזיימל.
בשנת תרס"ג היה בין 500 הרבנים שהתאגדו ב"אגודת הרבנים" העולמית שיזם הרב אהרן מנדל כהן.
ב-1915 נכלא בכלא הרוסי, לאחר היעדרות ממושכת איתרה אותו מחלקת המדינה האמריקאית לבקשת בנו, עיתונאי המארגען זשורנאל, אפרים קפלן.
הרב קפלן נפטר בגילוואן שלושה ימים לפני חג הפסח של שנת ה'תרפ"א, 1921. השאיר אחריו כתבי יד רבים מחידושיו.
בנו אפרים קפלן, היה רופא ועיתונאי במארגען זשורנאל הניו-יורקי, ונישא לחיה בתו של הרב שמעון טוביה קפלן, אחיו של אביו.
בן נוסף, הרב דוד קפלן עלה לירושלים וההדיר בה את ספרי סבו, רבי מאיר מיכל רבינוביץ, "המאיר לעולם" (ירושלים תרצ"א).
נכדיו הדפיסו בלונדון חלק מכתביו לרגל שמחות משפחתיות.
זלמן מייזל (1873–1947) היה מראשוני תנועת המזרחי בארץ ישראל, מראשי הציבור הדתי בתל אביב-יפו, ממייסדי בית הספר "תחכמוני" ותלפיות בעיר.
מראשי אגודת "בית וגן" שייסדה את בת ים.
יושב ראש החברה קדישא של תל אביב.
הוא התייתם בגיל צעיר וגדל בבית סבו, אלכסנדר זיסקינד (זיסל) שחור.
למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן עבד בשותפות עם דודו, זאב שחור, במכירת תרופות.
הוא עבר לגור ביפו כדי לפתוח בו סניף של העסק שלהם.
ביפו הוא התגייס לפעילות ציבורית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה ממייסדי המזרחי בארץ ישראל.
לימים הוא תואר בהצופה כ"הרוח החיה אז והמנהיג העיקרי".
הוא ייצג את ארץ ישראל, יחד עם הרב יהודה לייב פישמן מימון והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל בוועידת המזרחי באמסטרדם בתחילת 1920. הוא נבחר לאספת הנבחרים הראשונה ברשימת החרדים.
באותה תקופה הוא היה בהנהלת אגודת בית וגן היפואית שרכשה את הקרקע להקמת בת ים וזמן מה אף עמד בראש הוועד.
בשנים 1920 ו-1922 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
לאחר מיזוג ועד הקהילה אל תוך עיריית תל אביב, והקמת המועצה הדתית בשנת 1939, היה מייזל חבר במועצה הדתית ויושב ראש ועדת "עזרת תורה" לסיוע לתלמידי חכמים.
בשנים תש"ב עד תש"ה הוא עמד בראש הוועד של חברה קדישא של תל אביב.
בשנת 1944 הוא צורף למועצה הארצית של המזרחי כחבר כבוד.
נפטר ב-27 בינואר 1947 ונקבר בהר הזיתים.
על שמו רחובות בתל אביב ובבת ים.
בשנת 1904 היה פעיל עם אליהו אהרון כהנא בהקמת "חדר תורה" שלימים היה לבית הספר תחכמוני.
בית הספר שייסד נבדל מתלמוד תורה שערי תורה בכך שהלימודים היו בעברית והוכנסו בו לימודי חול.
הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב עליו ש"היה הראשון שהבין שצריכים להכניס תיקונים בחינוכו של הדור הצעיר הדתי ללמדו בעברית וגם להמציא לו ידיעות בלימודי חול".
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא היה ממייסדי בית ספר תלפיות (כיום פועלת במקום מכללת תלפיות).
הוא עמד בראש הוועד המנהל של בית הספר, כמו גם בראש ועד ההורים וועדת הבניין שהקימה את מבנה בית הספר בשנת 1926. בשנת 1929 הוא היה ממייסדי הגימנסיה תלפיות.
זלמן זלצמן (1 במאי 1915 – 11 במאי 2005) היה בין המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות במלחמת האזרחים הספרדית.
כיהן כמזכיר האיגוד הישראלי של לוחמי הבריגדות הבין-לאומיות.
זלצמן נולד בשנת 1915, גדל בירושלים ולמד בגימנסיה.
עם סיום הלימודים החל לעבוד כפועל נמל בחיפה.
בשנת 1937, בגיל 18, עזב את הארץ ונסע לספרד להילחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית.
בשונה ממתנדבים ארצישראליים רבים, זלצמן לא היה קומוניסט, ובצעירותו היה חבר בית"ר.
בראיון שנערך עמו בשנת 1990 הוא העיד כי ראה בפשיזם כאילו היה אויב אישי, וספרד הייתה המקום בו קיבל נשק ואפשרות להילחם נגדו.
בהזדמנות הראשונה שהייתה לו, עלה על אנייה ונסע לצרפת, ומשם נשלח לספרד.
הוא הגיע עם מתנדבים נוספים עד למרגלות הפירנאים, ומשם המשיכו ברגל דרך ההרים לתוך שטחה של ספרד.
זלצמן דיבר עברית ואנגלית בלבד ולכן השתתף בלחימה במסגרת היחידות של האמריקנים והקנדים.
הוא לחם בשורות הבטליון ה-60, הקנדי "מקינזי-פאפינו" (Mackenzie–Papineau), בבריגדה ה-15. זלצמן נטל חלק בקרבות הקשים ביותר, ביניהם הקרב בקטלוניה.
לאחר שנתיים במלחמת האזרחים חזר לארץ כדי להחלים.
בסוף שנת 1941 כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, נסע זלצמן להתגייס לצבא האמריקני והשתתף בפלישה לנורמנדי.
זלצמן שירת כמזכיר האיגוד הישראלי של לוחמי הבריגדות הבינלאומיות בספרד.
בשנת 1986 נסע למדריד כדי להשתתף בוועידה של לוחמי הבריגדות הבינלאומיות, שנערכה לרגל שנת החמישים לפרוץ מלחמת האזרחים הספרדית.
הוא עמד בראש המשלחת הישראלית, שמנתה תשעה גברים ונשים.
בשנת 1988, בגיל 73, נישא בפעם השנייה לחברת קיבוץ מזרע.
את המשך חייו הקדיש זלצמן להפצת המורשת, לחקר הבריגדות הבינלאומיות ולהנצחתן.
ביוזמתו ניטעה חורש השלום והאחווה על שם ותיקי הבריגדה הבינלאומית, ליד מערת התאומים באזור בית שמש.
זלצמן השקיע מכספו הפרטי לקניית האדמה ולביצוע הנטיעות.
זלצמן נפטר בתל אביב, במאי 2005, בגיל 90.
רבי (שלמה) זלמן כ"ץ (מהרז"ך; נפטר בשנת ה'ר"ה, 1444) היה רב הקהילה היהודית בנירנברג וראש הישיבה בנירנברג.
מחבר "ספר היריעה" על הלכות גיטין ומומחה בהלכות אלה.
מרבית המידע על תולדות חייו ועל משפחתו נלמד מרישומי גביית המיסים מיהודי נירנברג.
הוא התאזרח בעיר ונזכר לראשונה כמשלם מס ב-9 באוקטובר 1396 (ה'קנ"ז), כשהיגר לעיר כנער יחד עם אמו.
אמו מכונה שם לאה היהודיה מביברך (Bybrach), וכנראה זהו מקום מוצאו.
יחד עמו ועם אמו היגר לנירנברג גם אחיו אנשיל.
בשנים הבאות חי בנירנברג, וב-22 באפריל 1406 (ה'קס"ו) ויתרו הוא ואחיו על אזרחותם בעיר.
בשבע השנים הבאות התגורר מחוץ לנירנברג, וכנראה נסע ללמוד תורה באוסטריה או באזורי הריינוס.
ב-21 בנובמבר 1413 (ה'קע"ד) התאזרח בנירנברג מחדש, ואז נזכרת לראשונה אשתו.
אשתו, שורל בת צורלין, בתו של מאיר מאינגולשטאדט, הייתה בת למשפחה ותיקה בקהילת נירנברג, ולכן סביר שחזרתו בשנה זו לנירנברג נבעה מנישואיו.
בשלב כלשהו, לאחר שכבר התגורר בעיר, קיבל מהרז"ך מעמד של רב העיר.
ברישום מ-27 בינואר 1429 הוא נזכר לראשונה בצירוף התואר הגרמני מייסטר (Maister), המבטא הכרה רשמית במעמדו כרב בנירנברג.
כרב הקהילה, נשלח יחד עם הפרנס לייצג את קהילת נירנברג בוועידות שזימן זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשטראובינג ב-1430 ובבזל ב-1434. אולם, ככל הנראה מעמדו כרב הקהילה החל עוד קודם לכן.
כבר ב-1417, ביקש מהרז"ך מן הקהילה פטור מתשלום מיסים, בשל היותו מרא דאתרא, אולם בקשתו זו לא התקבלה.
הוא פנה בעניין זה לרבי יוחנן טריוויש שישב בסבויה, כדי שיכתוב לפרנסי נירנברג ויתמוך בדרישת מהרז"ך.
רבי יוחנן השיב שגם הוא עצמו לא קיבל פטור דומה, וקונן על שנאתם של בעלי הבתים לתלמידי החכמים.
כחלק מרבנותו, החזיק מהרז"ך בנירנברג גם ישיבה.
מהר"י וייל סיפר כי כאשר עמד לעקור לנירנברג, בערך ב-1417, התיר לו רבו מהרי"ל לפתוח ישיבה בעיר, על אף שכבר הייתה בעיר ישיבה של מהרז"ך, וקבע שאין בדבר הסגת גבול.
אולם, למרות ההיתר, נמנע מכך מהר"י וייל.
מכל מקום, מהר"י וייל אכן התיישב בשלב כלשהו בנירנברג, ושימש שם כפוסק לצדו של מהרז"ך.
בשנים אלו פעלו מהרז"ך ומהר"י וייל בשיתוף פעולה ואף ישבו יחד כבית דין.
גם לאחר שעזב מהר"י וייל את נירנברג, המשיך לשמור על קשרי התכתבות עם מהרז"ך ולשתף עמו פעולה בעניינים שונים.
ב-4 בנובמבר 1444 (ה'ר"ה) התקבלה אלמנתו שורל כאזרחית העיר במקומו, וכנראה הוא נפטר מיד קודם לכן.
יורשו ברבנות נירנברג היה תלמידו רבי שמעון ז"ק.
לא ידוע בוודאות מי היו רבותיו.
הוא מביא דברים בשם רבי מאיר בן ברוך הלוי ובשם רבי יעקל מווינה, ועל כן סביר שלמד זמן מה בווינה שבאוסטריה.
בנוסף, הוא מוסר הלכות שקיבל מרבי זלמן רונקיל, וייתכן שלמד גם במגנצא, דבר המתיישב גם עם הקשר ההדוק שניהל מאוחר יותר עם מהרי"ל.
ספרו, ספר היריעה, הוא הערות בהלכות גיטין, שמהרז"ך התמחה בהן במיוחד.
ספר זה היווה מקור חשוב לסדרי הגט של רבי יעקב מרגליות, מהר"י מינץ ומהרש"ל.
מומחיותו בהלכות גיטין במיוחד נודעה כבר לחכמי דורו, והייתה ידועה גם בדורות הבאים.
רבי ישראל מברונא כתב עליו "והוא היה בתראי ובקי בגיטין".
ריבוי הגיטין בנירנברג בימיו מלמד כי הוא שימש כתובת לעריכת גיטין גם עבור אנשים מחוץ לעיר, שבאו אליו במיוחד כדי שיכתוב להם גט.
על פי המקובל בדורו, רב קיבל שכר טרחה על סידור גט, וייתכן שסידור הגיטין היה מקור פרנסתו העיקרי של מהרז"ך.
עמד בקשר שו"ת עם רבים מחכמי דורו.
הוא נהג לשלוח שאלות למהרי"ל, שחתם על תשובותיו בתואר "תלמידך", מה שמלמד על יחסי הכבוד ההדדי ביניהם.
כן שלח שאלות גם לרבי יוחנן טריוויש, לרבי הלל מארפורט, לרבי אהרן בלומלין ולרבי אביגדור קרא.
רבי ישראל איסרלין שלח לו גט כדי שיפסוק עליו וכינה אותו "מורי ורבי".
מהר"ם מינץ מציין אותו כאחד מרבותיו.
רבי ישראל מברונא קיבל ממנו סמיכה לרבנות, אך כנראה לא היה תלמידו ממש.
נמצא אם כן, שמהרז"ך עמד בקשר עם מרבית מחשובי הדור באשכנז.
ישראל יובל מסכם את דמותו:
מהרז"ך מביא הלכה אחת בשם אביו, אך זהותו של אביו אינה ידועה.
אחיינו רבי בנימין כ"ץ היה דיין ברגנשבורג והביא מספר פסקים בשמו.
בתרומת הדשן הוא נזכר פעם אחת כ"דודי", ויש שלמדו מכאן כי רבי ישראל איסרלין היה אף הוא אחיינו.
אולם, ככל הנראה הדברים שם הם ציטוט מלשון השואל, שהוא ר' בנימין כ"ץ.
אשתו, שורל בת צורלין, הייתה בת לאחת המשפחות המיוחסות בקהילת נירנברג.
צורלין הייתה בתו של מאיר מאינגולשטאדט, בנו של יעקב החזן.
נכדה אחרת של מאיר מאינגולשטט נישאה לרבי שמעון ז"ק, תלמידו ויורשו של מהרז"ך ברבנות נירנברג.
בחיבורו, שזוהה בידי יובל בכתב יד, מביא רבי שמעון ז"ק פסקי הלכה רבים משל מהרז"ך.
משפחת ז"ק הייתה אחת משלוש המשפחות החשובות בנירנברג בסוף המאה ה-15, וכמה מצאצאיו של רבי שמעון שימשו כרבנים בנירנברג ובפרנקפורט.
ידוע כי למהרז"ך היו בן ובת, שב-1429 כבר היו נשואין וקיבלו היתר זמני להתגורר בנירנברג בבית הוריהם.
זלמן פרח (22 בדצמבר 1919 – 10 במרץ 1989) היה פעיל בהעפלה שנעשה מפקד השייטת הקטנה בחיל הים.
בתפקידיו האזרחיים היה קצין הביטחון של חברת צים, נעשה חוקר בנושאי חקלאות ודייג.
זלמן נולד ב-22 בדצמבר שנת 1919 חנוכה תרע"ט, בעיר אומן אשר באוקראינה.
היה ילד שלישי להוריו יעקב וחנה פרחומובסקי המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, והגיעה לחיפה.
בדרכם ארצה באניה החליטו לקצר את שם משפחתם לשלושת האותיות הראשונות - פרח.
זלמן למד בבית ספר עממי א' ובגימנסיה "ביאליק".
הצטרף לתנועת הנוער "המחנות העולים" ועבר ללמוד בבית הספר החקלאי בבן שמן.
בשנת 1934 סיים את הלימודים.
בשנת 1936 הצטרף פרח להכשרת "הנוער העובד" ועם חבריה יצא לתקופת הכשרה בעין חרוד.
מטרת ההכשרה הייתה להקים קיבוץ ימי בשדות ים.
בשנת 1937 לפני העלייה על הקרקע ישבה הקבוצה בקריית חיים.
חבריה עבדו כסוורים וכסבלים בנמל חיפה.
בשנת 1938 עבר לקיבוץ בית השיטה, בו עבד במחצבה ובענפי חקלאות שונים.
פרח היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח בשנת 1941. הוא פעל בסוריה ובלבנון בסיורים, בניתוק קוי טלפון לפני פלישת הצבא הבריטי לסוריה.
כן היה חלק משיתוף הפעולה עם הבריטים ואף סיים קורס חבלה בהדרכתם.
הוא שובץ לפלוגה א' באיילת השחר.
לאחר זמן מה מונה למפקד כיתה ועבר עם פלוגתו לכפר מנחם ולנגבה.
בין לבין עבר קורס נשק, קורס מחנאות, , וקורס מפקדי כיתות.
זלמן פרח הוא ששכנע את יגאל אלון, סגן מפקד הפלמ"ח, ששכנע את יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, להקים במסגרת הפלמ"ח יחידה ימית קבועה שאנשיה יוכשרו ויוכלו לפעול במסגרת העפלה.
זאת מעבר לשבועיים אימוני חציית הנחלים וכדומה.
בשנת 1943 השתתף פרח בקורס הראשון של המחלקה הימית בפלמ"ח.
בסיום הקורס מונה למדריך במחזורי הקורסים הבאים.
היה אחראי על האימון הימי באגודות הימיות של "הפועל", זבולון וצופי-ים.
בדצמבר 1943 הוקמה המחלקה הימית של הפלמ"ח כיחידה מקצועית מיוחדת.
זלמן פרח מונה למפקד המחלקה הימית הראשון.
בשנת 1945 יצא פרח בשירות המוסד לעלייה ב', לאיטליה, שם עסק בארגון ההעפלה.
פיקד על אנצו סרני (אוניית מעפילים) שיצאה מאיטליה בינואר 1946. האונייה נתפסה בידי הבריטים ואנשיה נכלאו במחנה המעצר בעתלית.
לאחר זמן קצר בראשית 1946 הצליח לברוח מהמאסר.
הוא עבר קורס חובלים ובמהלך השנה ביצע עם חבריו את החבלה באונייה "אמפייר ווג'ווד" בנמל חיפה.
כעבור זמן קצר נשלח לסייע בארגון מחנות המעפילים בקפריסין.
בשנים 7–1946 עסק פרח בפעילות העפלה בצ'כיה, הונגריה וברומניה.
היה ממלווי האונייה קיבוץ גלויות (אוניית מעפילים).
בסוף שנת 1947 חזר לארץ ומונה למפקד פלוגת הנמל בחיפה.
זלמן פרח ואברהם דר פקדו על "מחלקת הרכש" במסגרת "פלוגת הנמל", שעליה פקד בראשית דרכה יוחאי בן-נון.
במסגרת תפקידו זה עסק ברכש ואיסוף מודיעין.
עם הקמת המדינה עבר פרח לשרת בחיל הים, תחילה במודיעין של החיל.
בהמשך, הקים את "השייטת הקטנה" ופיקד עליה.
בשנת 1957 חזר פרח לשרת בחיל הים במסגרת צבא הקבע ומונה לאחד ממפקדי שייטת 5. לאחר כשנה השתחרר מהשירות.
בשנת 1949 השתחרר פרח מהשירות בחיל הים וחזר לקיבוצו בית השיטה.
עם שובו עבד בציוד כבד.
בשנת 1952 שימש פרח כמרכז ענף גידול הדגים בבית השיטה ופיתח פרויקט של הצמדת נוטריות לענף גידול הדגים.
בשנת 1960 הקים פרח את ענף הדייג בקיבוץ נווה אור וניהל אותו במשך 5 שנים.
הוא יזם ופיתח הטלות מאוחרות של קרפיונים, כלומר מעבר להטלה בסתיו במקום באביב.
מה שגרם להגדלת התפוקה בבריכות הדגים בישראל.
בשנים 1962–1964 היה חבר מזכירות ארגון מגדלי הדגים ונעשה מנהל המדגה באזור הגלבוע.
בשנת 1969 מונה פרח לקצין ביטחון ראשי חברת צים.
במסגרת זו הקים ופיתח רשת אבטחה לאוניות ישראליות באירופה, אפריקה, איראן, המזרח-הרחוק, נמלי ישראל והמזרח-התיכון.
הוא הציב חוליות צוללנים וקציני ביטחון, ארגן את צוותי האוניות לאבטחה.
ארגן את מסגרת האימונים, קביעת נוהלי אבטחה והוראות ביטחון, תוך פיתוח קשרים עם אנשי שירותי הביטחון המקומיים בארצות חוץ.
במסגרת פעילות זו שהה פרח כשנתיים באמריקה.
וגם הקים את משרדי החברה במגדלי התאומים בניו יורק.
בשנת 1974 סיים פרח את תפקידו בצים שב לבית השיטה.
בעקבות משבר האנרגיה בעולם, ניצת לפרח הרעיון של מיחזור פסולת אורגנית לצורך ייצור אנרגיה ודשנים.
הוא החל את מימוש הרעיון בניסיונות בקיבוצים שונים בחסות הטכניון ובהמשך בחברת 'נפח' – חברה לניצול פסולת חקלאית.
במסגרת עבודה זאת פותח הכבול לשימושיו השונים והפיתוחים בחברה התרחבו.
מאוחר יותר נעשה אחראי מחקר בתחום במסגרת הפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון.
התחומים החקלאיים בחברה התרחבו והפכו לעיקר פעילותה המחקרית.
פרח שהיה אחראי למחקר ולפיתוח, השתתף בכנסים מקצועיים בישראל, איטליה ושוודיה.
פרח היה נשוי ליהודית פרח, ביתם של יונה ויצחק בן-יעקב, ממייסדי דגניה א'.
שהייתה לוחמת וטייסת ראשונה בפלמ"ח ונעשתה כוריאוגרפית.
לזוג היו 4 ילדים: יצחק, בשמת, יותם ועפר.
בנם הבכור, יצחק פרח, נולד בדגניה א' לוחם בנחל מוצנח, בשנת 1968, בשירות מילואים, נפצע קשה בעלותו על מוקש בבקעת הירדן.
בתקופת השיקום בדרכו ללימודים מקיבוצו אילות לאוניברסיטה העברית בירושלים נהרג כשמשאית מחברון התנגשה במכוניתו.
לאחר מותו נולד לפני אלמנתו בן גל.
יצחק פרח הותיר את רעייתו פני שהייתה אז בחודש החמישי להריונה.לאחר מותו ילדה פני אלמנתו את בנם -גל.
זלמן נפטר ממחלת הסרטן ב-10 במרץ שנת 1989 והובא למנוחות בקיבוצו בית השיטה.
השאיר את אלמנתו דיתה פרח, שתי בנות, בן ו-6 נכדים.
זלמן חייקין (1909 – 20 באוקטובר 1944) היה פועל עברי, פעיל חברתי ויזם ספורט בתחומי שחיה ושיט.
זלמן חייקין נולד בשנת 1909 לאברהם חייקין ואשתו (לבית לוריא) שחיו בפולטבה שבאוקראינה, אח לבת-שבע שנולדה בשנת 1895.
המשפחה הייתה מפעילי הציונים הסוציאליסטים ברוסיה.
היו מעורבים בהקמת הגנה עצמית של היהודים בעירם כנגד הפוגרומים.
זלמן חייקין, שנקרא בפי כל זיאמה, הצטרף בגיל 15 לשורות הנוער הלאומי בהסתדרות הצופים בפולטבה שהיו לגרעין המייסד של תנועת השומר הצעיר ברוסיה.
על פעילותו זו נאסר וגורש מרוסיה בשנת 1927. הוא הגיע לארץ ישראל כאן הצטרף לחבריו שעבדו ביבוש ביצות כברה ליד זכרון יעקב.
הקבוצה נדדה לחצר כנרת והייתה לגרעין המייסד של קיבוץ אפיקים.
הם עבדו גם בבניית תחנת הכוח בנהריים.
לייקין היה גם חובב צילום, צילם רבות את חבריו במשימות השונות.
כחובב ספורט ימי ארגן חייקין את צליחת הכנרת הראשון.
בשנת 1931 עקב ויכוח רעיוני עזב את אפיקים ועבר לחיפה כפועל בניין – ברזלן.
בנוסף לעבודתו הקים בשנת 1935 את הסקציה הימית של ארגון הפועל, קבוצת "עוגן" וראשית ההכשרה הימית בארץ ישראל שהייתה הייסוד לספנות עברית.
מוויכוח רעיוני עזב חייקין את הקיבוץ ועבר לחיפה בה עבד כפועל בנין ומשיט סירה בנמל.
כברזלן השתתף בבניית מפעל המלח בעתלית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מתגייס חייקין לצי הבריטי על ספינה שולת מוקשים ימיים.
השיוט הראשון התקיים ב-25 במאי 1939 מתל אביב לחיפה כנגד רוח צפונית חזקה.
השתתפו שלוש סירות וחייקין הוביל את הסירה "ויצמן".
בהמשך הוקדשו השיוטים לזכרו של חייקין.
האחות בת שבע חייקין הושפעה מהציונות עלתה לארץ ישראל ולמדה הוראה בסמינר לוינסקי.
בשנת 1914 נסעה לביקור ברוסיה ותקעה למלחמת העולם הראשונה.
עלתה שוב ב-1924 הצטרפה לקיבוץ יגור.
הייתה פעילה בהסתדרות וניהלה את מחלקת החינוך והנוער.
נפטרה ביגור באפריל 1946 על שמה בית התרבות "בית בת שבע".
חייקין נישא למרים ובשנת 1936 נולד להם בן אברהם חייקין.
בעת עבודתו בנמל חיפה באוקטובר 1944 פגע בו נגיף מחלת הדבר.
והוא מת מהמחלה ב-20 באוקטובר.
השאיר את אלמנתו מרים ובנו היחיד אברהם.
זלמן "זיגמונט" פרידריך (בפולנית: Zalman "Zygmunt" Frydrych; 1911 – מאי 1943) פעיל בתנועת הבונד, פולני ממוצא יהודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק במרד גטו ורשה.
זלמן פרידריך נולד ברובע היהודי בעיר ורשה שבפולין ב-1911 למשפחה ענייה, עם מספר אחיות.
אביו התפרנס מתעשיית שקיקי נייר.
פרידריך גדל רוב ילדותו ברובע היהודי, למד בבית הספר ציש"א, רשת בתי ספר יהודיים סוציאליסטיים יידישיסטים שפעלה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
"ציש"א" דגלה בחינוך חילוני-סוציאליסטי, המבוסס על סולידריות בינלאומית של מעמד הפועלים, ללא השפעה דתית, בשפת היידיש.
רוב בתי הספר של הרשת התרכזו בחבלי הסְפָר המזרחי, ורוב התלמידים השתייכו למעמד חברתי נמוך.
חבריו לספסל הלימודים הגדירו אותו כנער חכם, ער, עצמאי ונבון.
ידוע כי הקדיש זמן רב לקריאת ספרים.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער של הבונד יחד עם אחיותיו.
בחלוף השנים עבד פרידריך כשליח במשרדי ציש"א וראה בעבודתו לא רק מקור הכנסה, אלא מילוי תפקיד בתנועה והתמסר אליו בכל להט נפשו.
בהמשך עבד במשרד ההגירה של הבונד, והיה מזכיר הסתדרות האספורט (הספורט) של ה"בונד", "מארגענשטערן" (השחר) וכותב מרכזי במדור הספורט של העיתון היומי של הבונד- "פאלקסצייטונג".
פרידריך גויס בראשית מלחמת העולם השנייה לצבא פולין.
במהלך השירות רכש אימון צבאי יסודי אשר שימש אותו בשנות המלחמה.
לאחר שהשתתף בכמה קרבות מרכזיים נשבה על ידי הוורמאכט.
בזמן שהותו במחנה שבויים בקלינינגרד (בעבר קניגסברג), קיים קשרים עם חבריו בוורשה ובוילנה.
לאחר שנמלט מהשבי, בדרך שאינה ידועה, הרבה לעסוק בפעולות המחתרת בוורשה.
פרידריך הצליח לחדור למחנה ההשמדה טרבלינקה בימי הגירוש הגדול עם המשלוחים הראשונים, והיה בין אלו שחזרו לוורשה וזעזעו את יהודיה מה פירוש "משלוחי טרבלינקה".
במהלך מרד גטו ורשה, היה המקשר בין הפלוגות הלוחמות והמפקדה העליונה, וכן כמקשר בין הגטו לבין העבר הארי.
בימי הקרבות, נשלח במיוחד, יחד עם שמחה (קאז'יק) ראטהייזר, לעבר הארי, על מנת להחיש עזרה ללוחמים.
לאחר דיכוי מרד גטו ורשה, נמצא בלומיאנקי, בסביבות ורשה, שם התרכזו שרידי הלוחמים ומשם הוביל קבוצת חברים למקום מחסה בטוח בכפר פרודי הסמוך לוורשה, שם התגוררה עסקנית הבונד, רוז'ה קלאג.
אולם בדרכו זו נתפס למרצחים ונפל על משמרתו.
חברי הקבוצה שנתפסו איתו, היו: בלאנאס אליעזר (לושאק), בלאנאס יוראק, בלאנאס גוטה, זכנהויזאר צמרת (צמרת חדוה) ופייגלה גולדשטיין.
לפני שרצחו אותם, הובילו הגרמנים את הקבוצה על פני הכפר והאיכרים התעללו בהם.
פרידריך וקבוצתו נהרגו ככל הנראה, במחצית השנייה של חודש מאי.
במהלך חייו נישא פרידריך לצילה, זיל, ולשניים נולדה בת בשם אלז'וניה, "אלזה".
כאשר התחילה המלחמה והנאצים החלו להטיל סנקציות על היהודים, החליט פרידריך להחביא את בתו בצד הארי.
הוא שלח אותה למנזר בפז'מישל בדצמבר שנת 42'.
בספרו של מארק אדלמן, מסופר כי בראשית מרד גטו ורשה, פרידריך ביקש מאדלמן לשמור על בתו אם הוא יהרג בזמן המרד.
עוד מציין שמשום שהייתה בלונדינית עם עיניים כחולות, יכל לעשות זאת ללא בעיה.
אדלמן מספר כי אלזה הלכה לבית ספר ביום השני או השלישי אמרה שהיא לא תלך יותר כי באה אחת ואמרה לבת שלה לא לשבת ליד יהודיה, מארק שאל "מניין האמא יודעת שאת יהודיה?", "כי אמרתי שהייתי במנזר כילדה יהודיה" ענתה אלזה, התפתחה שערורייה שלמה.
לאלזה הייתה מורה נבונה שלקחה את כל הכיתה ובאה אליהם כאילו שאלזה חולה וצריך לבקר אותה, הילדים השלימו ושוב היא התחילה ללכת לאותו בית הספר, היו לה חברות והכל.
אלזה הועברה מהמנזר לדירה בוורשה.
האישה בדירה גירשה את אלזה בסביבות תחילת מרד גטו ורשה והיא הגיעה לבית יתומים.
לבית היתומים הגיע טוחן שלקח אותה אליו.
אלזה הפכה לרועה של האווזים שלו וכשהתחיל החורף היא אפילו לא קיבלה ממנו נעליים והלכה יחפה.
יום אחד גברת מז'יררדוב עברה ליד האזור וראתה את אלזה, שסיפרה לה שהיא באה מהמרד בוורשה.
אותה גברת הלכה לטוחן וביקשה לקחת את הילדה, הוא שלח אותה בלי בעיה.
כאשר נגמרה המלחמה, אדלמן ואשתו החלו לחפש אותה, עברו בכל המקומות בהם אלזה שהתה במלחמה, וכל מקום שלח אותם למיקום הבא.
לבסוף הטוחן אמר להם שהילדה בז'יררדוב.
כאשר הגיעו, הילדים התחילו לצעוק לאלזה "תברחי, היהודים ייקחו אותך".
אמה המאמצת של אלזה לא רצתה למסור אותה ואמרה שהיא מאוד אוהבת אותה.
הוצע לה הרבה מאוד כסף שהיא הייתה אמורה לקחת והתחרטה ברגע האחרון.
אדלמן ניסה להציע לה סכומים גדולים של כסף מספר פעמים.
לפי אשתו של מארק, אלינה, האמא בכלל לא אהבה את הילדה, אלא רק חיכתה לכסף הגדול באמת.
אך אדלמן עצמו אמר שהוא אינו מאמין בכך בכלל.
לאחר כמה חודשים, עברו אלינה, מארק ואלזה לשוודיה ומשם, כשנה לאחר מכן, אלזה אומצה בידי משפחה שעברו איתה לניו יורק, כאשר הייתה בערך בת תשע.
בניו יורק סיימה את לימודיה בבית הספר, התחתנה והלכה לאוניברסיטה, אך בזמן לימודיה, כחודשיים לפני יום הולדתה ה-25, החליטה להתאבד באמצעות שתיית רעל.
במאי 1945, לכבוד יום השנה השני למרד גטו ורשה, קיבל מהעיתון הפולני "דאס נייע לעבען" שבלודז', יחד עם עוד חמישים אנשים, אות הצטיינות מטעם המפקדה הראשית של הצבא הפולני בזכות מעשי הגבורה שלו נגד הכיבוש הנאצי.
ר' אפרים זלמן ב"ר שמחה יענט מטערויז (ידוע כמהר"ז יענט, נכתב לעיתים יינט, יאניט, יעצט, יינטא) היה רב בגרמניה וצפון איטליה במחצית הראשונה של המאה ה-15, מרבותיו של המהר"ם מינץ.
שימש כמורה הוראה ברגנסבורג ואחריה בטרוויזו שבצפון איטליה וספרו "סדר טערויז" שימש כספר המנהגים הבלעדי של קהילות אשכנז בצפון איטליה.
לא ידוע היכן ומתי נולד ר' זלמן, אך יש לשער שנולד בסוף המאה ה-14 באחת מערי הריינוס.
כנראה היה מתלמידיו המוקדמים של המהרי"ל ואחרי שלמד אצלו התיישב ברגנסבורג זמן מה ובאותה תקופה שאל את מהרי"ל שאלות בהלכה.
כמו רבנים רבים בתקופה ההיא עבר גם הוא לצפון איטליה והתיישב בקהילת טרוויזו.
בטרוויזו הוא החזיק ישיבה, ומכך שהמהר"ם מינץ בצעירותו נסע דווקא אליה מלוקא יש להניח שהיא הייתה הישיבה החשובה ביותר בצפון איטליה, וישיבות אשכנזיות חשובות יותר התקיימו רק באשכנז ולכן המהר"ם מינץ נסע לגרמניה אחר כך.
מספרות בני דורו משמע שר' זלמן היה מגדולי הדור והתייחסות הרבנים אליו הייתה כאל מורה הוראה שאין לחלוק עליו.
כמו כן, בעל תרומת הדשן חשש להיכנס למחלוקת בין ר"ז יענט ור"ז לוי לבין ר' רפאל בלין מפני ש"אינני כדי להכניס ראשי בין הרים גדולים".
כמו כן הלקט יושר כתב שהוא מתפלא על המלעיגים, שגם אם מלעיגים על מה שכתוב משם התרומת הדשן, "מכל מקום איך שייך להלעיג על מי שעושה כמו שכתוב במנהגים אשר נוהגים אחריהם בכל מדינות איטליא, דהיינו אותם מנהגים שסידר מהר"ר זלמן יענט.
בקולופון כתב היד כתוב: כמו כן קטעים מסדר טערויז נכנסו לכתבי היד של מנהגי המהרי"ל, דבר שגרם בלבול בין מנהג אשכנז למנהג צפון איטליה האשכנזי.
שניאור זלמן שַזָּ"ר, במקור: שניאור זלמן רוּבָּשוֹב (בכתיב יידי: רובאַשאָװ; 24 בנובמבר 1889, א' בכסלו ה'תר"ן, מיר, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית – 5 באוקטובר 1974, י"ט בתשרי ה'תשל"ה, ירושלים), היה נשיאהּ השלישי של מדינת ישראל, סופר, משורר, היסטוריון, מראשי הציונות, חבר הכנסת ושר החינוך והתרבות בממשלת ישראל הראשונה.
שז"ר נולד כשניאור זלמן רוּבָּשוֹב ב-24 בנובמבר 1889 בעיירה מיר שבפלך גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז הורדנה בבלארוס), לאביו, יהודה ליב רובשוב, נצר למשפחת רבנים מחסידי חב"ד ולאמו שרה גינצבורג.
הוא דור חמישה-עשר לרב יואל סירקיש.
לימים שינה את שם משפחתו ל"שַזָּ"ר" – ראשי התיבות של שמו המלא (כהצעת הרב שמואל אהרון שזורי).
ילדותו עברה עליו בעיירה סטויבץ, שם הכיר את השפה, הספרות והתרבות העברית.
ב-1903, בגיל 14, ערך את "הירחון: עיתון עברי אורגן ציוני", שכתב בכתב ידו והפיץ בעיירה ובסביבותיה.
בשנת 1905, בגיל 16, הצטרף שזר למפלגת "פועלי ציון" בסטויבץ.
בימי הצאר הרוסי נאסר על ידי השלטונות על פעילות עיתונאית פרו-סוציאליסטית.
בין השנים 1908–1912 למד ב'קורסים גבוהים למדעי המזרח' (המוסד האקדמי היהודי הראשון ברוסיה הצארית, מיסודו של הברון דוד גינצבורג למרות שלא קיבל רישיון להשתמש בשם 'אקדמיה', נודע המוסד בכינויו "האקדמיה לחכמת ישראל") בסנקט פטרבורג.
בפטרבורג פגש לראשונה בשנת 1909 באוניברסיטה את רחל כצנלסון, לימים אשתו.
בשנת 1910 כיהן כמזכיר אספת הרבנים שנערכה בסנקט פטרבורג, שדנה בבעיות הנוגעות ליהדות רוסיה.
בשנת 1911 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ושהה בה מספר חודשים.
בעת שהותו בארץ ישראל, הכיר בחוות כנרת את רחל המשוררת ואף יצר עמה קשר רומנטי.
יש הסוברים (כמו החוקרים יחזקאל צורף וד"ר תמר שכטר) כי שזר בדה את הרומן והעצימו, אף שסייע לא במעט למשוררת החולנית.
רחל אף הקדישה לו כמה משיריה, כמו "גַּן נָעוּל".
שיר זה, שהולחן בשנות ה-70, מבטא את כאבה לחוסר נכונותו של שזר לעזור לה.
את השיר היא מקדישה "לזר", שמהווה אנגרמה לראשי תיבות שמו הקודם של שזר (זלמן רובשוב) והתנהגותו אליה כזר, אך אינה מגלה את זהותו.
לאחר הביקור בארץ ישראל, הפך לפעיל בולט בקונגרסים הציוניים, בכנסים יהודיים, בוועידות סוציאליסטיות בינלאומיות, ונבחר לוועד הפועל הציוני.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה שהה שזר בגרמניה, ולא יכול היה לחזור לרוסיה; בגרמניה הפך לפעיל בתנועת העבודה הציונית ובארגון "החלוץ".
בשנים 1912–1919 למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בפרייבורג, בשטרסבורג ובברלין.
בראש חודש אייר תר"פ (1920) נישא שזר לרחל כצנלסון (לימים דודתו של שר המשפטים שמואל תמיר) בטקס שנערך בירושלים.
לזוג הייתה בת אחת - רודה שזר (1921–1983), שנולדה עם תסמונת דאון.
בשנת 1924 עלה שזר לארץ ישראל, המשיך את פעילותו במפלגת אחדות העבודה (שהוקמה כמיזוג של פועלי ציון ו"הבלתי מפלגתיים") והיה בין מייסדי מפא"י, שנוצרה ב-1930 מאיחוד של אחדות העבודה עם הפועל הצעיר.
בערך בשנת 1945 חיפש דוד רמז, יו"ר ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות באותה עת, חלופה עברית למילה אינטרפֵּלציה (interpellation) מעולם הפרלמנט; הוא פנה אל שזר, והלה הציע מיד לייחד להוראה זו את המילה הקיימת שאילתא (בעקבות הארמית שְׁאֵלְתָא; הכתיב התקני היום: שאילתה).
בשנת 1946, לאחר השבת השחורה, ישבה הנהלת הסוכנות מחוץ לארץ ישראל, כאשר חברי הנהלת הסוכנות ששהו בארץ ישראל הושמו במעצר, נקבעה הנהלה זמנית של הסוכנות בישראל, שבה כיהן שזר יחד עם לוי אשכול ועם הרב מאיר בר-אילן.
בעת "השבת השחורה", אישרה ההנהלה הזמנית של הסוכנות את הקמת 11 הנקודות בנגב, שאותה יזם אשכול.
הנקודות הוקמו במוצאי יום הכיפורים תש"ז, והיו גורם עיקרי לכך שוועדת האו"ם לעניין ארץ ישראל (אונסקופ) תמליץ להכליל את הנגב בתחום המדינה היהודית.
עם קום המדינה, נבחר לכנסת הראשונה, והתמנה לתפקיד שר החינוך והתרבות בממשלת ישראל הראשונה.
בימי כהונתו בתפקיד, נחקק חוק חינוך חובה, אולם פרצו סכסוכים רבים בנושא אופייה של מערכת החינוך במדינת ישראל (האם יונהג חינוך ממלכתי אחיד או חינוך לפי זרמים מפלגתיים).
משבר נוסף בנושא החינוך לילדי מחנות העולים הוביל להקמת ועדת חקירה, ועדת פרומקין באוקטובר 1950. בעקבות פרסום מסקנות הוועדה, לא שב שזר לתפקיד שר החינוך בממשלה שהוקמה זמן קצר לאחר מכן.
שזר כיהן כחבר הכנסת גם בכנסת השנייה והשלישית.
לאחר מותו של הנשיא יצחק בן-צבי ב-1963 נבחר שזר לנשיאות המדינה, והחל לכהן ב-21 במאי 1963. ב-1968 נבחר לקדנציה שנייה, שהסתיימה ב-24 במאי 1973.
שזר מילא את תפקיד הנשיא בצנעה, ועמד מאחורי הקלעים של האירועים הפוליטיים.
בתקופה זו בלטה בו מעט "תדמית זלמנית", לא מעט משום שמו וחזותו, והעובדה שהטלוויזיה הישראלית, שהחלה לשדר לקראת סוף תקופת כהונתו, ראתה בו דמות נוחה לסאטירה (אם כי בצעירותו היה רחוק מתדמיתו ה"זלמנית" ודווקא התאפיין כמחזר מוכשר).
שזר היה נשיא המדינה הראשון שערך ביקורים ממלכתיים בחו"ל, בין היתר כנציג המדינה בהלוויותיהם של ג'ון קנדי ווינסטון צ'רצ'יל.
בשנת 1964 קיבל בישראל את פניו של האפיפיור פאולוס השישי, שביקר בישראל.
היה זה הביקור הראשון של אפיפיור בישראל.
בטקס קבלת הפנים לאפיפיור בירך הנשיא שזר את האורח ואת ברכתו סיים בציטוט, רב-משמעות לאותו אירוע, מדברי מיכה הנביא: .
בחירתו של הנשיא להביא בפני ראש הכנסייה הקתולית את דבריו אלה של הנביא נתקבלה באהדה על ידי רבים בישראל.
התעניינותו בתנ"ך הביאה את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לייסד בימי כהונתו את החוג לחקר התנ"ך, אשר התכנס בבית הנשיא ובהשפעתו הפך ל"חוג הנשיא לחקר יהדות זמננו".
כמו כן ייסד את "קרן עמו"ס" (הקרן לעידוד מלומדים וסופרים) לסיוע בהוצאה לאור של ספרות עברית.
שזר היה גם הנשיא הראשון שהתגורר במשכן הנשיא הנוכחי.
זלמן שזר נפטר ב-5 באוקטובר 1974, ונטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים.
לזכרו הוקם מרכז זלמן שזר לחקר תולדות היהדות.
החל משנת ה'תשמ"ו (1985) מוענק ביום האזכרה השנתי לנשיא שזר פרס שזר לחקר תולדות ישראל עבור ספר או כתב יד העוסק בתולדות עם ישראל.
דיוקנו הופיע על שטר של 200 שקלים חדשים.
על שמו נקראו נקראו רחובות בערי ישראל, ובהם שדרות שזר בכניסה לירושלים שבהן שוכנים בנייני האומה.
כנצר למשפחה חב"דית, נשא שזר בגאווה את עובדת השתייכותו לחסידי חב"ד.
הוא נהג לבוא מדי שנה בשנה להתוועדות "י"ט בכסלו" בכפר חב"ד, ואף נסע מספר פעמים לבקר את הרבי מנחם מנדל שניאורסון בבית מדרשו בברוקלין, והשתתף בהתוועדות.
שז"ר סייע רבות להקמת כפר חב"ד ליד ראשון לציון בעזרת ההסתדרות והממשלה.
לקראת סיום כהונתו, שאל את הרבי האם להמשיך בכהונה שלישית לאחר שינוי חקיקה, ולאחר שהרבי השיב בשלילה הודיע על פרישתו.
לאחר שחדל לכהן כנשיא הידק את קשריו עם החסידים והיה מגיע מדי פעם לתפילות בבית הכנסת צמח צדק של חסידי חב"ד, בעיר העתיקה בירושלים.
בשנות כהונתו תרם הנגיד סר יצחק וולפסון מבנה גדול בכפר חב"ד המוקדש לחסידי חב"ד וקרא לו "בית שזר", על שם ידידו נשיא המדינה.
בחנוכת המבנה השתתפו רבים, והוא משמש כבית צעירי אגודת חב"ד בישראל, ממנו מופצת פעילות חב"ד לכל ישראל.
עוד כאשר התגורר בתל אביב, הכיר שזר את ר' שמואל מאיר אנשין, סוחר ספרים שהיה מראשוני חסידי ברסלב בירושלים.
לפי מה שסיפר שזר ההיכרות ביניהם אירעה בביתו של יצחק בן צבי, שהיה מלקוחותיו של אנשין.
בהמשך, הכיר אנשין לשזר את ר' ישראל דב אודסר מחסידות ברסלב, קשר שבהמשכו התפתח לידידות גדולה.
שזר שמר על המכתבים ושלח אותם להדפסה וקרא לספר "אב"י הנחל" כרמז לשמו של הרב ישראל דב אודסר, (אב"י ראשי תיבות ישראל בער אודסר).
במכתבים עצמם הרב אודסר כותב לשזר דברי חיזוק ממשנתו של רבי נחמן מברסלב וכותב אליו בצורה לבבית (''עצמי ובשרי, מר זלמן שזר'').
שזר השיב על המכתבים ואף תמך כלכלית ברב אודסר.
בהמשך התקרב ליהדות ולחסידות ברסלב, ואף הגיע מספר שנים להתפלל עם חסידי ברסלב ב"שול" בראש השנה.
זלמן שזר כתב מאמרים וספרים רבים, רובם עוסקים בהיסטוריה של ארץ ישראל וכן בתנועת החסידות וביוגרפיות שונות.
על תלי בית פרנק (תרפ"ג).
; על תלי בית פרנק: רשמי אופנבך, עם אחרית דבר מעשה ידי יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ד.
כוכבי בקר (קטעים אוטוביוגרפיים, תש"י).
אור אישים (רשימות ביוגרפיות, תשכ"ד).
התקוה לשנת הת"ק - על רבי יצחק קנטריני וספרו "עת קץ".
אורי דורות (מחקרים בתולדות ישראל, תשל"א).
לוית ניב (שירים ותרגומי שירה בעיקר מיידיש, תשל"ד).
ספור מעשה שבתי צבי (תשל"ח).
סופרו של משיח - לתולדותיו של שמואל פרימו, מזכירו של שבתאי-צבי, מאת ז.
רובאשוב, ירושלים, מוסד ביאליק, תש"ל
מפרדס התנ"ך, החברה לחקר המקרא על ידי הוצאת קרית ספר, תשל"ט - יצא לאחר פטירתו
יצחק בן-צבי ומאיר בניהו (עורכים), ספר היובל לשניאור זלמן שזר: מחקרים ומקורות לתולדות התנועה השבתאית, ירושלים: מכון בן צבי על ידי קריית ספר, תש"ך-1960.
זלצבורג היא העיר הרביעית בגודלה באוסטריה.
זוהי עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת זלצבורג, הנמצאת במרחק קילומטרים בודדים מהגבול של אוסטריה עם גרמניה, במרחק של כ-150 ק"מ ממזרח למינכן וכ-300 ק"מ ממערב לווינה.
למרות גודלה הצנוע (כ-148,000 תושבים) זלצבורג היא בין הערים הידועות והמתוירות ביותר באירופה, ונחשבת לאחת היפות שבה.
העיר, השוכנת בגובה ממוצע של כ-400 מטרים מעל לפני הים, נמצאת למרגלות החלק הצפוני של האלפים.
פסגת ההר Untersberg שגובהו 1,972 מטר, נמצאת במרחק מספר קילומטרים ממרכז העיר.
מדרום לעיר מורדות האלפים ומצפון לה אזור מישורי.
במרכז העיר זורם הנהר זלצך (Salzach) הנשפך אל האין (Inn), אשר בתורו נשפך אל הדנובה.
מבין עריה הגדולות של אוסטריה, זוהי העיר הרב-תרבותית ביותר: כחמישית מתושביה אינם אוסטרים; רוב הזרים הם מטורקיה ומיוגוסלביה.
בעיר קיימות שתי אוניברסיטאות ו-3 מכללות, בהן לומדים כ-16,000 סטודנטים, למעלה מעשירית מאוכלוסיית העיר.
פירושו של שם העיר בגרמנית הוא "מבצר המלח"; בעבר נחצב מלח רב מהרי הסביבה, ושוּנע לאורך הנהר העובר בזלצבורג.
כבר לפני 2,500 שנה החלו הקלטים לכרות מלח באזור.
במאה ה-8 נוסדה העיר וניתן לה שמה על ידי הקדוש הנוצרי רופרט איש זלצבורג.
בשנת 1805 העיר סופחה לאימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרסו כמחצית ממבני העיר בהפצצות בעלות הברית אף שמבני התרבות והדת נותרו רובם ללא פגע.
העיר נכבשה בידי חיילי ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
העיר העתיקה של זלצבורג, הנמצאת על הגדה הדרום-מערבית של נהר זלצך, ידועה באדריכלות הבארוק המפוארת של בנייניה ובכנסיותיה העתיקות, ובהן קתדרלה גדולה.
בעיר 34 מוזיאונים – יותר מכל עיר אוסטרית אחרת, כולל וינה.
בניגוד לרוב ערי גרמניה ואוסטריה, מרבית מבני התרבות והדת של זלצבורג לא נפגעו במלחמת העולם השנייה, ועברה נשמר היטב.
זלצבורג נמצאת כשלוש שעות נסיעה מווינה ופחות משעתיים נסיעה ממינכן, וניתן לשלבה בטיול לאחת מערים אלו.
סרט הקולנוע "צלילי המוסיקה" צולם ב-1965 בעיר ובסביבותיה; מעריצים רבים של הסרט המצליח, אשר כמעט ולא מוּכּר באוסטריה עצמה, מבקרים בעיר בשל כך.
בית הולדתו של מוצרט מהווה אף הוא אתר תיירות ראשון במעלה.
העיר העתיקה של זלצבורג הוכרזה כעיר מורשת תרבות עולמית בשנת 1996.
ארכיטקטורת הבארוק כוללת כנסיות ידועות, בהן הקתדרלה.
מצודת זלצבורג (Festung Hohensalzburg) השוכנת בראש ההר במרכז העיר העתיקה, משקיפה לעבר העיר וסביבותיה ונחשבת לאחת הגדולות באירופה.
בנייתה החלה במאה ה-11 ונמשכה מאות שנים.
מנזר נונברג (Nonnberg Abbey) – המנזר הבנדיקטי.
רחוב Getreidegasse המוכר בשל היותו רחוב הקניות הראשי של זלצבורג בעיר העתיקה.
ברחוב זה (מספר 9) שוכן בניין מקום הולדתו של מוצרט (המשמש כיום כמוזיאון למלחין).
ארמון וגני מיראבל (בגנים אלה צולמו חלק מסצנות השיר "דו-רה-מי" בסרט צלילי המוזיקה).
ארמון הלברון (Hellbrunn) ומזרקות השעשועים: הארמון נבנה על ידי הארכיבישוף מרקוס סיטיקוס וכלל גן ובו בריכות, מערות ומזרקות גלויות וגם נסתרות – במטרה להשתעשע עם אורחיו.
לצד הארמון וגני המזרקות פארק עירוני רחב ידיים.
הכנסייה הפרנציסקנית (Franziskanerkirche), שבנויה בסגנון גותי
אולמות הפסטיבל של זלצבורג (בהם מתרחש פסטיבל זלצבורג למוזיקה)
אתרים חדשים בעיר המהווים גם הם מוקדי עניין:
מוזיאון הטבע והמדע (Haus de Natur) – מוזיאון המכיל תצוגות בנושאי זואולוגיה (אולם דינוזאורים, אקווריומים ובהם מיני דגים שונים, אגף זוחלים, חרקים וכו'), גאוגרפיה ואקולוגיה, מדע, טכנולוגיה, אנטומיה ועוד.
ארמון קלסהיים – בית הקיץ לשעבר של הארכיבישוף של זלצבורג
ברגהוף – כינוי לביתו הפרטי של אדולף היטלר במתחם שבאוברזלצברג
קן הנשרים – כינוי לבית במתחם האירוח והשליטה של היטלר
פסטיבל זלצבורג למוזיקה המפורסם, אשר מושך תיירות מכל העולם במהלך חודשי יולי ואוגוסט.
פסטיבל הפסחא של זלצבורג המתקיים בכל שנה בחג הפסחא.
פרסי המולטימדיה של Europrix המציג פרויקטים חדשניים של סטודנטים.
בין האישים הידועים שנולדו בזלצבורג ניתן למנות את המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט ואת הפיזיקאי כריסטיאן דופלר (מגלה התופעה הקרויה על שמו).
הסופר היהודי שטפן צווייג התגורר בעיר במשך 15 שנים; ב-1934 עקר מהעיר עקב התגברות הנאציזם.
בנימין זאב הרצל התגורר בעיר בזמן התמחותו במשפטים ב-1884.
לזלצבורג 9 ערים תאומות והן:
זלמן רייזן (בכתיב יידי: זלמן רייזען; ברוסית: Залман Рейзен; לעיתים גם רייזין (Рейзин), ריזין, ריזן) (1887, בלארוס – הוצא להורג כנראה ב-1939) היה פילולוג של השפה היידית, היסטוריון של הספרות, עורך ומתרגם ליידיש, ביוגרף, מחבר ספרי לימוד, מבקר ספרות, סופר ועיתונאי, ממייסדי מכון ייִוואָ.
זלמן רייזן היה בנו של הסופר והמשורר העברי-יידי קלמן רייזן (יק"ר) ואחיהם הצעיר של הסופרים והמשוררים אברהם רייזן ושרה רייזן.
מפעלו החשוב ביותר הוא הלקסיקון המלא לסופרי היידיש, "הלכסיקון לספרות יידיש, עיתונותהּ ובלשנותהּ".
הלקסיקון, אשר נדפס בארבעה כרכים בין השנים 1926–1930, משמש עד היום כמקור חשוב, עשיר ואמין לתולדות ספרות היידיש שלפני השואה.
רייזן ישב מרבית שנותיו בווילנה, שבה ערך והוציא ספרי לימוד ביידיש, ספרי דקדוק, אנתולוגיות, ביקורות ועוד.
היה בין יוזמיו ומייסדיו של הארכיון והמכון המדעי לתרבות יידיש, "ייוו"א" (ר"ת ביידיש: "המכון המדעי היהודי" או "המכון המדעי היידי") – מפעל תרבותי ענק ויחיד מסוגו.
המכון נפגע מאוד בשנות הכיבוש הגרמני והשמדת גטו וילנה.
רבים ממסמכיו הועברו לניו יורק, שם הוקם מחדש.
כמתרגם הרבה רייזן לתרגם ליידיש מלשונות אירופה.
בין תרגומיו: "רובינזון קרוזו" של דפו, משיריו וסיפוריו של לרמונטוב, מארק טוויין, דוסטויבסקי, הנס כריסטיאן אנדרסן, גי דה מופסן, היינריך היינה, "בן חור" של לואיס וולאס, ואחרים.
הוא פרסם למעלה מ-50 כרכי ביקורת, תרגומים ואנתולוגיות, אך עד היום לא תורגם לעברית אף ספר מספריו.
על נסיבות הירצחו יש מחלוקת.
יש המקדימים את הוצאתו להורג לשנת 1939 לאחר פלישת ברית המועצות לליטא, ויש המאחרים אותה לשנת 1941, לאחר כיבוש וילנה בידי הגרמנים.
פון מענדעלסאן ביז מענדעלע: האנטבוך פאר דער געשיכטע פון דער יידישער השכלה ליטעראטור מיט רעפרדוקציעס און בילדער [יידיש: 'ממנדלסון עד מנדלי: מדריך להיסטוריה של ספרות ההשכלה היהודית עם רפרודוקציות ותמונות'], ורשה: קולטור-ליגע, 1923.
לעקסיקאָן פון דער ייִדישער ליטעראַטור, פּרעסע און פילאָלאָגיע [יידיש: 'הלקסיקון לספרות, עיתונות ופילולוגיית יידיש'], 4 כרכים, וילנה: 1926–1929.
פסעוודאנימען אין דער יידישער ליטעראטור [יידיש: 'שמות עט בספרות יידיש'], וילנה: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט, 1939.
מענדעלע מוכר ספרים: זיין לעבן און זיינע ווערק, וילנה: קינדערוועלט, [תרפ"-].
די מוטער-שפראך: א מעטאדע צו לערנען לעזען און שרייבען יודיש מיט גראממאטיקאלישע כללים: בייגעלעגט אלע העברעאישע ווערטער, וואס געהען אריין אין דער יודישער שפראך, ורשה: פראגרעסס, (1914).
גראמאטיק פון דער יידישער שפראך [יידיש: 'דקדוק השפה היידית'], וילנה: תר"פ.
יודישע ארטאגראפיע: קאליגראפישע מעטאדע [יידיש: 'אורתוגרפיה יידית: מתודה קליגרפית'] (צוזאמענגעשטעלט דורך א גרופע לעהרער, אונטער דער לייטונג פון ז' רייזען, מיט א קליינער כרעסטאמטיע פון מ' בירנבוים), ורשה: קולטור, תרע"ו.
האנס כריסטיאן אנדערסען הנס כריסטיאן אנדרסן.
ירושלים און רוים : היסטארישער ראמאן אויס דער צייט פון בית-שני (רומא וירושלים : רומן היסטורי מתקופת בית שני [= בן חור]).
פאר פרייהייט און רעכט : היסטארישע כראניק צור צייט פון דער שפאנישער אינקוויזיציע אין האלאנד (למען החירות והצדק : כרוניקה היסטורית על תקופת האינקוויזיציה בהולנד).
דער פליענדיקער קופערט (התיבה המעופפת).
דער פרינץ און דער בעטלער (בן המלך והעני) מארק טוויין.
א קיניג פון יהודה : היסטארישער ראמאן אויס דער צייט פון חורבן בית ראשון (מלך מיהודה : רומן היסטורי מתקופת בית ראשון).
זִלְפָּה (זילפֿה בפא רפה (Ζελφάν) בתרגום השבעים; בערבית: زيلفا) היא דמות מקראית, אמם של גד ואשר, שפחתה של לאה ואשתו הרביעית של יעקב.
זלפה הייתה שפחתו של לבן הארמי.
כאשר בתו, לאה, נישאה ליעקב אבינו, נתן לה לבן את זלפה שתהיה שפחה עבורה.
לפי חז"ל, זלפה הייתה בתו של לבן ואמה הייתה אחת משפחותיו.
לפיכך, זלפה הייתה אחותן של לאה ושל רחל מצד האב.
רחל העקרה נתנה את שפחתה בלהה ליעקב וזאת ילדה לו את דן ואת נפתלי.
כאשר לקתה לאה בעקרות זמנית, נהגה היא כמו אחותה ונתנה ליעקב את זלפה, שילדה לו את גד ואת אשר.
בני בלהה וזלפה נחשבו לילדי רחל ולאה, כנוהג המקובל באותה תקופה וכפי שנהגה אף שרה כשנתנה את הגר לאברהם.
בניגוד לאמירה הרווחת אודות ארבע אמהות, שהשתרשה בשיר "אחד מי יודע", בסיכום מניין השבטים מונה התורה גם את בלהה וזלפה כחלק מאמהות עם ישראל.
חז"ל אף מציינים במספר מקורות שיש שש אמהות, ומונים את בלהה וזלפה בתוכן.
דוגמה לכך מופיעה במדרש שיר השירים רבה: .
זלמן שובל (נולד ב-28 באפריל 1930) הוא דיפלומט, פוליטיקאי, איש עסקים ובנקאי ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם רפ"י - הרשימה הממלכתית ואחר-כך הליכוד, סגן-אלוף במילואים ושגריר ישראל בארצות הברית בשנים 1990–1993 ו-1998–2000. ביוני 2022 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-115 מיליון דולר, ברשימת 500 עשירי ישראל שפרסם.
זלמן שובל (במקור פינקלשטיין) נולד בדנציג (אז ישות מדינית ומשפטית נפרדת בחסות חבר הלאומים; כיום גדנסק, בפולין) במשפחה של יהודים יוצאי מזרח אירופה.
אביו שאול היה איש עסקים יליד לטביה, שביקר בארץ ישראל בשנת 1934. בשנת 1938 עלה שובל לארץ ישראל עם הוריו ואחותו אדית.
למד תחילה בגימנסיה בן-יהודה ואחר-כך בבית הספר התיכוני למסחר (גימנסיה "גאולה") בתל אביב.
הוא בוגר אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ומוסמך אוניברסיטת ז'נבה במדע המדינה וביחסים בין-לאומיים.
כתב עבודת דוקטורט על "פתרונות שונים לנושא השטחים".
שובל שירת בצה"ל כקצין מודיעין וכיהן כעוזר ראש ענף מחקר באמ"ן.
לקראת מבצע קדש גויס למילואים וצורף לחוליית הקישור עם צבאות צרפת והממלכה המאוחדת.
בשנים הבאות המשיך לשרת במילואים בתפקידים מיוחדים באגף המודיעין וכסגן-אלוף ביחידת דובר צה"ל.
השתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
והתנדב ליחידת דובר צה"ל במבצע "עופרת יצוקה".
פעילותו המדינית החלה כצוער במשרד החוץ בשנים 1955–1957.
בשנים 1970–1981 כיהן כחבר הכנסת, שאליה נכנס במסגרת הרשימה הממלכתית אחרי התפטרות דוד בן-גוריון.
אחרי הפילוג ברשימה הממלכתית, בשנת 1973, היה (עם יגאל הורביץ) בין מקימי הרשימה המשותפת של הליכוד ונבחר מטעמה גם לכנסת התשיעית ב-1977. בהמשך פרש מהליכוד ויזם את הקמת מפלגת תל"ם בראשות משה דיין, שובץ במקום הרביעי ברשימה לכנסת ה-10 ולא נבחר.
לקראת הבחירות לכנסת ה-11 שובץ במקום השני ברשימת מפלגת אומץ לכנסת, אך הרשימה זכתה רק במנדט אחד ושובל נותר שוב מחוץ לכנסת.
לאחר הצטרפות "אומץ" לליכוד הוא כיהן מחדש בכנסת ה-12 בשנים 1988–1990 מטעם הליכוד.
בתקופת כהונתו בכנסת היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הכלכלה ובוועדת הכספים.
בשנים 1978–1980, במקביל לעיסוקיו כחבר הכנסת, היה ממונה על ההסברה המדינית במשרד החוץ במינוי מיוחד (המקביל לסגן שר) של שר החוץ דיין, עד להתפטרות דיין מהממשלה.
בשנת 1990 התפטר מהכנסת ומונה לשגריר ישראל בארצות הברית וכיהן בתפקידו עד 1993. כיהן שם בשנית כשגריר בשנים 1998–2000. הוא שירת בוושינגטון בזמן כהונתם של ארבעה ראשי ממשלה וארבע ממשלות.
בשנת 1997 נבחר ליו"ר תנועת הליכוד העולמי, ומטעם המפלגה שימש יו"ר מחלקת קשרי החוץ ויועץ למדיניות חוץ לראשי הממשלה נתניהו ושרון.
בשנים 2003–2008 שימש כנשיא לשכת המסחר ישראל-אמריקה.
שימש כחבר בפורום האסטרטגי של המכון לאסטרטגיה ציונית.
התמודד בבחירות המקדימות בליכוד על מקום ברשימת המפלגה לבחירות לכנסת השמונה עשרה, והוצב במקום ה-49 ברשימה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב ברשימת הליכוד במקום ה-117 הסמלי.
חבר לשעבר בדירקטוריון ובאקזקוטיבה של בית חולים "הדסה"
חבר ועד המנהל של המכון למדיניות ואסטרטגיה ("כנס הרצליה")
חבר לשעבר בחבר הנאמנים של המרכז הבינתחומי הרצליה
חבר בחבר הנאמנים של מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה
חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל
לשעבר יו"ר האופרה הישראלית החדשה
לשעבר יו"ר תחרות רובינשטיין לפסנתר
לשעבר חבר הוועדה המייעצת של המועצה האמריקנית ליחסים בינלאומיים Council on Foreign Relations
חבר בוועדה המייעצת של "המכון האמריקני למען השלום" USIP בוושינגטון
חבר הוועדה המייעצת של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון
מפרסם מאמרים בעיתונות ישראלית ובינלאומית
ביולי 2009 מונה על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לתפקיד יו"ר ה"פורום ליחסי ישראל-ארצות הברית".
נשיא לשעבר של האגודה לזכות הציבור לדעת
בשנת 1964 היה חותנו, משה מאיר, שותף בקבוצת המשקיעים שהקימה את "בנק ירושלים", באמצעות חברת "יצוא חברה להשקעות" (שהייתה בבעלות קבוצת "האחים מאיר").
שובל מילא תפקידים שונים בבנק במהלך השנים, במקביל רכשו "האחים מאיר" את רוב מניות הבנק.
משה מאיר מינה את שובל ליושב ראש הבנק.
שובל שימש באותה עת גם חבר כנסת והדבר עורר ביקורת על ניגוד עניינים.
בשנות ה-80 שימש שובל גם יושב ראש "יצוא-חברה להשקעות", חברת החזקות ציבורית הנסחרת ב, שבנוסף לבנק ירושלים החזיקה גם בחברות: "רדימיקס", "תעשיית אבן וסיד", חברת "וולפסון קלור מאיר", "כלבו שלום", "מגדל שלום מאיר" ועוד.
לאחר שמונה לשגריר ישראל בארצות הברית בסוף 1990, פרש מתפקיד היושב ראש, אך חזר לתפקיד בהמשך.
לאחר מותו של משה מאיר בשנת 1993, עבר בנק ירושלים ו"יצוא-חברה להשקעות" לשליטת זלמן וכנה שובל.
אחותה של כנה שובל, רינה מאיר, קיבלה את הבעלות בחברות "וולפסון קלור מאיר", "כלבו שלום" ו"מגדל שלום מאיר".
באוקטובר 1993 היה שותף (ביחד עם עמירם שור, אלישע שחמון, לשעבר מנכ"ל מוטורולה ישראל, עקיבא מאיר, לשעבר מנכל אלקטרו אופטיקה מקבוצת אלביט מערכות ו"קרן ון-ליר") להקמת חברת "אינוונטק חברה להשקעות", אחת מקרנות ההון סיכון הראשונות בישראל.
בשנת 1995 היה שותף בקבוצת משקיעים שזכתה במכרז להקמת ערוץ הקניות.
אחרי שצבר הפסדים של 43 מיליון שקל מכר את חלקו בערוץ בסוף 1997. אם כי המשיך להחזיק באיגרות החוב של הערוץ.
בפברואר 2001 היה שותף לאחת הקבוצות שהתחרו במכרז להקמת ערוץ מסחרי נוסף בישראל, לימים ערוץ עשר).
שובל החזיק כ-5% המניות הערוץ.
בשנת 2003, לאחר שהערוץ נקלע להסדר נושים מכר את המניות.
באוגוסט 2001 ייסד שובל, בשותפות עם איש העסקים שלמה גרופמן, את "קרן פייר" – שותפות מוגבלת (קרן נדל"ן אמריקנית ישראלית).
בשנת 2006 הקימו קרן נדל"ן נוספת וגייסו השקעות בסך 50 מיליון שקל להשקעות במגורים.
בשנת 2013 החלו להקים קרן שלישית.
בשנת 2002 מכרה "יצוא" את חלקה בחברות "רדימיקס" ו"תעשיית אבן וסיד" תמורת 18 מיליון דולר.
בשנת 2005 היה שותף בגיוס ההון האישי שביצע איש העסקים אלי רייפמן בהיקף של 60 מיליון דולר.
גיוס הון שבעקבותיו פשט ריפמן את הרגל.
בשנת 2021 תבעו המשקיעים הראשונים ב"קרן פייר", בהם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, את שובל וגרופמן על שלא זכו לתשואה סבירה על הכסף שהשקיעו.
לטענתם השותפות המוגבלת שניהלה את הקרן פורקה, והם מעולם לא קיבלו דיווחים כספיים שותפים על ביצועי הקרן.
זלמן מפרסם מאמרי פובליציסטיקה במוסף "המגזין" של העיתון מעריב השבוע.