tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת ציין כי העמדה לדין בגין פעולות הכוללות נטילת דמי חסות התבצעה על בסיס סעיפי חוק הנוגעים לסחיטה בכוח, סחיטה באיומים ונטילת נכסים לשם סחיטה.
עוד הוצג בדו"ח שבשנת 2021 נפתחו 105 תיקים בגין עבירות פרוטקשן, כאשר ההשערה היא כי המספר האמיתי של מקרי נטילת דמי חסות עשוי להיות גבוה יותר.
תופעת גביית דמי חסות הפכה לנפוצה בעיקר באתרי בנייה, שם עבריינים היו גונבים רכוש או מעלים ציוד באש, לקבלנים שלא שלמו חסות.כמו כן מאבקים בין כנופיות הסתיימו באלימות.
הצעת חוק בנושא זה הונחה על שולחן הכנסת העשרים וארבע על ידי חבר הכנסת יוסף שיין וחברת הכנסת שרן השכל.
לקראת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע הוכנסה הצעת החוק כדרישת מפלגת עוצמה יהודית בהסכם הקואליציוני עם מפלגת הליכוד.
בכנסת העשרים וחמש הוגשו הצעות חוק בנושא על ידי חברי הכנסת יצחק קרויזר ואלמוג כהן.
הצעות החוק מוזגו, וב-30 ביולי 2023 ההצעה אושרה בקריאה שנייה ושלישית.
סעיף 428א לחוק העונשין קובע עונש של שש שנות מאסר למי שמנצל מצוקה של אדם החושש מפגיעה בגופו או בגוף בן משפחתו או ברכושם לאחת מאלה:
(1) דורש או מקבל דבר שאינו מגיע לו כדין;
(2) דורש או מקבל בעד מצרך או בעד שירות תמורה העולה במידה בלתי סבירה על התמורה המקובלת;
(3) נותן בעד מצרך או בעד שירות תמורה הנופלת במידה בלתי סבירה מן התמורה המקובלת.
סעיף 428ב לחוק העונשין, שנחקק כהוראת שעה שתוקפה עד 2 באוגוגסט 2028, נקבעו של כלים נוספים לרשות גורמי האכיפה:
נקבע עונש מינימום: עונשו של מי שהורשע לפי סעיף זה לא יפחת מרבע העונש המרבי שנקבע לאותה עבירה, אלא אם כן החליט בית המשפט להקל בעונשו, מטעמים מיוחדים שיירשמו.
כאשר אדם הורשע בעבירה זו, יורה בית המשפט לחלט רכוש ששימש לביצוע העבירה או הושג באמצעותה.
לפי בקשת פרקליט המחוז רשאי בית המשפט לצוות לחלט רכוש ששימש לביצוע העבירה או הושג באמצעותה, גם אם לא הואשם או לא הורשע אדם בעבירה.
השימוש הראשון בחוק היה כאשר ראמי איסמעיל, מגובי הפרוטקשן המפורסמים באזור הצפון, נעצר בעת שניסה לגבות דמי חסות ממנהל של אתר בנייה בגליל.
הקבלן הנסחט החליט שלא לשלם ודיווח בזמן אמת למשטרה, שהספיקה לתפוס את החשוד בעת ביצוע המעשה.
הוגשה נגדו הצהרת תובע בהתאם לחוק הפרוטקשן החדש.
במקביל, המשטרה ביקשה מקורבנות נוספים שיתלוננו.
באמצע המאה ה-19 נערכו באימפריה העות'מאנית רפורמות הטנזימאט שמטרתן הייתה, בין היתר, יצירת מדינה ביורוקרטית ריכוזית.
דרך שינוי הגדרות משפטיות, כזכויות קניין, הגדרת בעלות וסיווג אדמה, יכולה הייתה האימפריה העות'מאנית להגביר את שליטתה בקרקעות ולמעשה בכלכלה.
זהו הרקע לחקיקת החוק בשנת 1858.
החוק החדש, שהתבסס על סקרי קרקע ומיפוי, הגדיר מחדש את מושג הבעלות על הקרקע.
חוק הקרקעות התבסס על חוקים קודמים, ובעיקר על הקאנון (החוק הסולטאני) שנטען במשמעויות חדשות.
הקטגוריות של אדמה פרטית (מוּלְכּ) ואדמת מדינה (מירי), שהתקיימו לפני 1858 כמושגים גמישים, הפכו לביטויים של בעלות אינדיבידואלית בלבד.
בעלות זו הפכה ליחסים החוקיים היחידים בין האדמה לנתיני האימפריה, ולא הותירה מקום לזכויות להכנסה ממיסים, לזכויות עיבוד, ולחזקה, שבעבר לא נקשרו בהכרח עם בעלות על הקרקע.
אדמת מולק, שהפכה להגדרה לבעלות פרטית, סימנה עד המאה ה-19 את הזכות ליהנות מהכנסות ממיסים על הקרקע, ולא בהכרח בעלות כפי שהיא מובנת כיום.
הזכויות על הקרקע ביטאו יחסי כוחות חברתיים, והתגבשו כתוצאה ממשא ומתן בין קבוצות חברתיות ובין השלטון, ומהתמודדות עם נסיבות מקומיות ייחודיות למחוזות השונים.
חוק הקרקעות מ-1858 נחקק כדי לשנות את המצב הזה, ונועד לחול באופן שווה על כל מחוזות האימפריה ועל כל אזרחיה.
מטרות החוק היו: לתקף את עקרונות בעלות המדינה על קרקע חקלאית (אדמות מירי), להגן על המעבדים, להבהיר סוגיות של בעלות, ולזהות את החייבים במס כדי לייעל את גביית המיסים.
החוק ביקש להאחיד את זכויות הקניין עם הזכויות לעיבוד הקרקע ולשימוש בה.
זכויות העיבוד, השימוש והפיתוח נגזרו מזכויות הקניין, ואלו נגזרו מסיווג הקרקע כפי שקבע החוק.
רישום המקרקעין יתבצע בספר הנכסים - הטאבו, ובשל כך יינתן לבעלים שטר בעלות - קושאן.
החוק הגדיר חמישה סוגי מקרקעין, ואת הזכויות והמגבלות שכל סוג נושא עמו:
אדמת מולק - אדמה הנמצאת בבעלות פרטית.
אדמת מירי - אדמת מדינה המוחזקת בידיים פרטיות.
אדמת מוקופה - אדמה שהוקדשה בהקדש דתי.
אדמת מתרוכה - שטחים ציבוריים.
אדמת מואת - אדמה שוממה שאיש אינו מחזיק בה.
החוק לא הסדיר את הזכויות באדמת מולק, והפנה לשם כך למג'לה.
השער הראשון בחוק הסדיר את הזכויות באדמת מירי, ודן בשאלות הנוגעות להחזקה, העברה, הורשה, וקרקע נטושה (מחלול).
השער השני בחוק הסדיר את הזכויות באדמות מתרוכה ואדמות מוואת.
השער השלישי כלל עקרונות שונים.
בתקופת המנדט תוקן החוק שלוש פעמים.
בשנת 1933 נחקקה "פקודת חוק הקרקעות (תיקון)" שהתייחסה למספר רב של נושאים, כגון זכויות החזקה במקרקעין של יורשים, כיצד יש לנהוג באדמת מחלול, הגבלת השימוש בזכות מצרנות, זכות תביעה לבעלי מבנים או נטיעות הרשומים בנפרד מן הקרקע (שיטת רישום הנקראת אינשאאט) כאשר בעל הקרקע מכרה לאחר..
בשנת 1937 נחקק תיקון נוסף, המבטל את האפשרות לרשום רישומי אינשאאט חדשים ובשנת 1941 נחקק תיקון נוסף הקובע החמרה על הערבויות המוגשות במסגרת תביעה הנוגעת לרישום אינשאאט.
חוק הקרקעות לאחר הקמת מדינת ישראל
בדברי ההסבר להצעת חוק המקרקעין נאמר: "משפט המקרקעין בארצנו עדיין מושתת בעיקרו על המשפט העות'מאני שבמרכזו חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858, שהיה מכוון למשק חקלאי פרימיטיבי כפרים המבוססים ברובם על בעלות משותפת של כל בני הכפר בקרקעות הכפר ("מושאע")...
מצב משפטי זה על כל התיקונים שחלו בו בתקופת המנדט אינו מתאים לדרגת ההתפתחות הכלכלית והחברתית במדינת ישראל."
בסעיף 152 לחוק המקרקעין בוטל סיווג המקרקעין העות'מאני, ובסעיף 158 בוטלו חיקוקים עות'מאניים ופקודות בריטיות הנוגעות למקרקעין, ובהם חוק הקרקעות וסעיפי המג'לה הנוגעים למקרקעין.
עם זאת, מספר סעיפים בחוק משאירים חלקים מחוק הקרקעות כרלוונטיים - לפי סעיף 156 אין בהוראות החוק כדי לפגוע בזכויות במקרקעין שהיו קיימות ערב כניסת החוק לתוקף.
סעיף 162 (1) משאיר את הדין הקיים בתוקף לעניין אדמת מוקופה במקרקעין לא מוסדרים, וסעיף 162 (2) לחוק קובע כי אין הוא פוגע בהוראות הנוגעות להתיישנות במקרקעין לא מוסדרים.
בתי המשפט פירשו את סעיף 162 (2) כקובע כי במקרקעין לא מוסדרים נותר בתוקף סעיף 78 לחוק הקרקעות העוסק ברכישת בעלות באדמת מירי מכוח החזקה ועיבוד..
חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני משנת 1879 (היא שנת 1296 להג'רה) הוא חוק שקיבלה האימפריה העות'מאנית כחלק מרפורמות הטנזימאט במחצית השנייה של המאה ה-19. החוק היה בתוקף בארץ ישראל במהלך כל תקופת המנדט הבריטי, אם כי כבר במהלך שנות המנדט בוטלו מרבית סעיפי החוק והוחלפו בתקנות סדר הדין האזרחי.
מן הסעיפים שנותרו ביטל המשפט הישראלי את רובם, ונותרו בתקפם רק הסעיפים 80 - 82 המבטאים עקרון חשוב בדיני הראיות האזרחיים, ולפיו אין להעלות טענה בעל פה כנגד מסמך בכתב.
רפורמות הטנזימאט באימפריה העות'מאנית כללו גם חידושים במערכת המשפט.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 ייסדו העותמ'אנים מערכת בתי משפט אזרחיים, "ניזאמיים" שהוקמו כאלטרנטיבה למערכת בתי הדין השרעיים הקיימים.
בבתי משפט אלו ישבו מותבים של שלושה שופטים בדין, ועליהם התמנתה ערכאת ערעור, שני אלמנטים חשובים שהיו חסרים במערכת השרעית.
הדין לפיו פסקו בתי משפט אלו היה מערכת חדשה של קודים אזרחיים ובהם המג'לה.
תהליך זה קודם בשנת 1879 עם חקיקת חוקים הנוגעים לדיון אזרחי ולדיון פלילי ובהם חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני, ששימשו כבסיס לסדר הדין הנוהג בבית המשפט הניזאמי.
הפסיקה במדינת ישראל שפירשה את החוק, השוותה אותו פעמים רבות לקודקס האזרחי הצרפתי, ונראה כי המחוקק העות'מאני שאב השראה מהמחוקק הצרפתי.
ועם זאת, יש שמצאו סטיות בנוסחו של סעיף 80 מהנוסח המקביל בקודקס הצרפתי.
עם חקיקתו כלל החוק הוראות הנוגעות לסדר דין אזרחי אך גם הוראות מהותיות הנוגעות לחוזים שטרות ודיני ראיות.
חוק הפרוצדורה האזרחית בתקופת המנדט
קביעה זו הותירה את חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני בתוקף אף בימי המנדט הבריטי.
בשנת 1929 תורגם החוק לעברית בקובץ החוקים העות'מאני שהוציא לאור מאיר לניאדו.
בשנת 1938 חוקקו הבריטים תקנות סדר דין אזרחי, ששימשו לאחר מכן כבסיס לתקנות סדר הדין האזרחי הישראליות שהותקנו בשנת 1963. לאור התקנת התקנות, חוקק הנציב העליון את פקודת הפרוצדורה האזרחית, 1938, ובה קבע כי חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני בטל, פרט לסעיפים הבאים -
סעיף 64 העוסק בדיני חוזים וכולל את עקרון חופש החוזים, פירוט לגבי חוזים שיש לערוך בכתב, וכן הוראות לגבי תנאי מכללא בחוזה.
סעיפים 80 - 82 העוסקים בטענה בעל פה כנגד מסמך בכתב.
סעיפים 106 - 112 העוסקים בפיצויים במקרה של הפרת חוזה.
סעיפים 271 -296 העוסקים בעיקול זמני.
הפקודה קבעה כי סעיף 274 העוסק בפטורים מעיקולים ותפיסה, לא יחול.
חוק הפרוצדורה האזרחית לאחר הקמת מדינת ישראל
כך שרד חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני מעבר שלטוני נוסף, והפך לחלק מדיני מדינת ישראל הריבונית.
במהלך שנות המדינה הוסדרו רבים מהעניינים בהם נותר חוק הפרוצדורה האזרחית בתוקף בחקיקה ישראלית מקורית, והסעיפים המתאימים בחוק הפרוצדורה האזרחית בוטלו.
כך, למשל, ביטלו חוק החוזים (חלק כללי) וחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) את סעיפי חוק הפרוצדורה העוסקים בחוזים, ועם חקיקת תקנות סדר הדין האזרחי בשנת 1963 בוטלו הסעיפים העוסקים בעיקול זמני.
כיום נותרו בתוקף בישראל רק סעיפים 80 - 82 לחוק, האוסרים על העלאת טענה בעל פה כנגד מסמך בכתב.
טענה בעל פה כנגד מסמך בכתב
וזו לשון סעיפים 80 - 82 לחוק, שהם היחידים שנותרו בתוקף:
80. תביעות הנוגעות להתחייבויות וחוזים או לשותפות, למוכסנות או להלוואות שעל פי הרגיל והנהוג הם נעשים במסמך בכתב, והעולות על עשר לירות, צריך להוכיח במסמך בכתב.
טענה ותביעה נגד מסמך בכתב בנוגע לדברים האמורים, אף אם איננה עולה על עשר לירות, צריך להוכיח במסמך בכתב או על ידי הודאתו או פנקסו של הנתבע.
81. הכלל שנקבע בסעיף 80 נוהג אף במקרה שהסכום העולה על עשר לירות הוא תוצאה מהוספת הריבית על הקרן, או מחיבור סכומי תביעה אחרים.
82. הוראות הסעיף 80 לא תהיינה חלות במקרים הבאים שבהם אפשר להוכיח את התביעה על ידי עדים, ואלה הם:
(א) בפעולות שבין הבעל והאשה והקרובים במדרגה יורדת ועולה, בין האחים והאחיות וביניהם, או בין האב והאם, ואחות האב והאם והחותן והחותנת.
(ב) בתביעות שמן הנמנע היה לסדר בהם שטר מסיבת כוח מכריע או מסיבות אחרות מקובלות על פי החוק.
(ג) בתביעות שנעשה בהן שטר ונאבד, מבלי צדיית הנושה.
(ד) בתביעות שבין שני מתקשרים הנמצאים בכפר שאין בו מי שיודע לכתוב שטר.
הטענה אליה מתייחס הסעיף היא כי הסכמת הצדדים היא שונה מזו שנוסחה בכתב.
הסעיף אינו מונע טענות אחרות כלפי נסיבות עריכת המסמך כגון עושק או כפייה, טענות באשר לכשרותם המשפטית של הצדדים, או טענות באשר להסכמה מאוחרת למסמך.
על פי הפסיקה לא ניתן להעלות טענה בכתב כלפי מסמך שנוסח לפי נוהג כאמור בלשון הסעיף, אך גם לא כלפי מסמך שנוסח מחמת דרישה חוקית (כדוגמת סעיף 8 לחוק המקרקעין, הדורש מסמך בעסקת מקרקעין), ומסמך שנוסח אך מכוח רצון הצדדים.
סעיפי חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני חלים רק על המשפט האזרחי ואין להם תחולה במשפט הפלילי.
חוק הפסיכולוגים, התשל"ז–1977 הוא חוק ישראלי המסדיר את העיסוק במקצוע הפסיכולוגיה בישראל.
החוק קובע מיהו פסיכולוג המוסמך לעסוק במקצוע, מסדיר את הרישוי וההסמכה, מגדיר תחומי מומחיות מוכרים, ומקים את מועצת הפסיכולוגים כגוף סטטוטורי מייעץ לשר הבריאות.
החוק התקבל בכנסת השמינית ביום 15 במרץ 1977, פורסם בספר החוקים ועבר מספר עדכונים לאורך השנים.
מטרתו הייתה להסדיר את מקצוע הפסיכולוגיה בישראל, להבטיח רמת הכשרה נאותה, ולמנוע התחזות ושימוש בלתי מוסמך בתואר "פסיכולוג".
רק מי שרשום בפנקס הפסיכולוגים או קיבל היתר זמני רשאי לעסוק בפסיכולוגיה.
שימוש בתואר "פסיכולוג" או בתארים מקצועיים נוספים מותר רק לבעלי רישיון בהתאם לחוק.
נקבעו מגבלות על פרסומת מקצועית כדי למנוע הטעיית הציבור או פגיעה בכבוד המקצוע.
פסיכולוג מחויב לשמור על סודיות המידע שנמסר לו במסגרת עבודתו, למעט מקרים בהם ניתנה הסכמה או קיימת חובה שבדין לגלות מידע.
החוק מסמיך את שר הבריאות להכיר בענפי התמחות שונים בפסיכולוגיה.
כיום מוכרים שישה ענפים: פסיכולוגיה קלינית, חינוכית, חברתית–תעסוקתית–ארגונית, שיקומית, התפתחותית ורפואית.
מועצת הפסיכולוגים הוקמה כגוף סטטוטורי בן 27 חברים בראשות שר הבריאות או נציגו.
היא מייעצת לשר הבריאות ומפקחת על ההכשרה המקצועית.
עיסוק בלתי מוסמך במקצוע או התחזות לפסיכולוג מהווים עבירה פלילית שעונשה עד שנה מאסר או קנס.
תקנות הפסיכולוגים (אישור תואר מומחה)
תקנות הפסיכולוגים (אישור תואר מומחה) הותקנו מכוח חוק הפסיכולוגים, סעיף 8, ומהוות חקיקת משנה המפרטת את אופן יישום הוראות החוק.
התקנות מסדירות נושאים מרכזיים כגון רישום והסמכה, התמחות ומומחיות, בחינות, אישור תואר מומחה והסמכת מומחה מדריך.
התקנות מגדירות גם את פעילותן של הוועדות המקצועיות – אחת לכל תחום התמחות מוכר – כגורם מקצועי מייעץ ומבצע לצורך יישום ההסדרים שבחוק.
על פי התקנות, הוועדות המקצועיות, שממונות בידי מועצת הפסיכולוגים, מוסמכות לקבוע מי רשאי להתחיל בתהליך התמחות לאחר שעמד בדרישות המקדימות, ומי זכאי להירשם כבעל תואר מומחה לאחר שסיים את דרישות ההתמחות.
ביולי 2025 פרסם משרד הבריאות טיוטת תיקון לתקנות באתר החקיקה הממשלתי, ובה הוצע כי הסמכות לקבוע מי זכאי להתחיל בהתמחות תועבר ל"מנהל", במקום שתישאר בידי הוועדות המקצועיות.
פרסום הטיוטה לא לווה ביִידוע מוקדם של הוועדות המקצועיות, מועצת הפסיכולוגים או ציבור הפסיכולוגים, וזאת בניגוד לפרקטיקה שנקבעה בחוק, שלפיה מחויב השר להיוועץ בגורמים המקצועיים הממונים טרם נקיטת צעדים מהותיים בתחום ההתמחות.
המהלך עורר ביקורת ציבורית נרחבת: לאתר החקיקה הוגשו למעלה מ-500 התייחסויות מטעם פסיכולוגים, ארגונים מקצועיים וגופים ציבוריים, שרובן הביעו חשש מפגיעה בעצמאות הפיקוח המקצועי על תהליך ההתמחות.
בין היתר פורסמו ניירות עמדה רשמיים מטעם גופים מקצועיים מרכזיים בתחום הפסיכולוגיה
מאז חקיקתו בשנת 1977, החוק תוקן מספר פעמים, בשנים: תשל"ח, תשמ"א, תשנ"ד, תשנ"ו, תש"ס, תשס"ה, תשע"א, תשע"ה, תשפ"ג ותשפ"ה.
חוק השבות, תש"י–1950 מעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה, אלא "אם נוכח שר הפנים שהמבקש – (1) פועל נגד העם היהודי; או (2) עלול לסכן בריאות הציבור או ביטחון המדינה; או (3) בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור".
בהתאם לחוק האזרחות הישראלי תעודת עולה מזכה מיידית באזרחות ישראלית.
החוק התקבל בכנסת ב-5 ביולי 1950 (כ' בתמוז ה'תש"י), בעקבות יוזמה של חבר הכנסת זרח ורהפטיג ממפלגת הפועל המזרחי, והיה במשך שנים רבות הביטוי החוקי המרכזי להיותה של מדינת ישראל מדינת הלאום של העם היהודי.
בשנת 2018 קיבל רעיון השבות מעמד חוקתי בסעיף 5 של חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
חוק השבות הונח על שולחן הכנסת ביוני 1950. אישור החוק נקבע לישיבה חגיגית של הכנסת בכ' בתמוז, יום פטירתו של הרצל והחוק אושר בישיבה פה אחד.
רוב ההסתייגויות לחוק נדחו, אולם הכנסת קיבלה הסתייגות שקבעה את הזכות לשלול עלייה רק ממי שפועל נגד העם היהודי או נגד מדינת ישראל ולא, כפי הצעת הוועדה, שיהיה ניתן לשלול עלייה גם ממי שפעל בעבר נגד העם היהודי או מדינת ישראל.
לאחר שבית המשפט העליון חייב בבג"ץ שליט את משרד הפנים לרשום את ילדי העותר, שאימם אינה יהודייה, כבני הלאום היהודי, דרשה המפד"ל לתקן את חוק השבות ולמנוע הכרה במי שאינו יהודי על פי ההלכה כיהודי.
במענה לכך הציע שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא פשרה על פיה רק בן לאם יהודיה או מי שנתגייר ייחשב ליהודי, אך חוק השבות יוחל גם על בת זוגו וילדיו של יהודי.
בעקבות הצעה של משה קול, נוספה להצעה של שפירא גם הכרה במי שאחד מסביו היה יהודי, או מי שבן זוגו הוא נכדו של יהודי.
החוק שעבר סופית בכנסת ב-10 במרץ 1970 גם החריג את מי שהיה יהודי והמיר דתו מרצון.
המפד"ל הסכימה למתן זכות עליה לנכד של יהודי, למרות שמלכתחילה התנגדה לכך, בגלל שצפתה שרק מעטים יבקשו לעלות על סמך היותם "נכד של יהודי".
החוק מגדיר מי זכאי לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה.
בשנת 2014 היו בעולם כ-23 מיליון זכאי חוק השבות, מתוכם כ-9 מיליון שאינם יהודים על פי ההלכה האורתודוקסית.
על פי נתוני משרד הקליטה, נכון ל-2008 חיו בישראל כ-320,000 עולים אשר הגיעו לארץ מכוח חוק השבות אך אינם יהודים על-פי ההלכה.
מושג מרכזי בחוק השבות הוא המושג "יהודי", וסביב משמעותו התעוררה מחלוקת קשה.
בגרסתו המקורית של החוק הופיע המושג "יהודי" ללא הגדרה, כלומר משמעותו המדויקת הושארה לפרשנותו של בית המשפט.
בתגובה לפסיקות בג"ץ בפרשת "שמואל אוסוואלד רופאייזן (האח דניאל)" 1962, ובפרשת "שליט" 1969, שעוררה סערה בקרב הציבור היהודי בישראל, תוקן החוק בשנת 1970, ונוספה לו ההגדרה: "יהודי – מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת".
ההגדרה שהוספה במרץ 1970 השאירה את המחלוקת סביב השאלה למי נתונה סמכות הגיור פתוחה.
המפלגות הדתיות דרשו שההגדרה תזכה לפרשנות מצמצמת שלפיה הסמכות בנושאי גיור תיקבע לפי ההלכה ו/או על ידי הרבנות הראשית לישראל, ואילו זרמים אחרים ביהדות, כגון היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית, דרשו שגם להם תינתן הסמכות לגייר.
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, העלו המפלגות הדתיות בראש תביעותיהן במשא ומתן הקואליציוני עם הליכוד את דרישתן לתיקון חוק השבות, כך שרק גיור כהלכה יוכר במסגרת החוק.
ציפייתן הייתה שמנחם בגין יסייע בידן לגייס רוב בכנסת להצעת חוק פרטית לתיקון החוק כאמור.
ואולם בגין לא היה מוכן לכלול בהסכם הקואליציוני התחייבות חד-משמעית לתיקון חוק השבות, זאת משום שלא יכול היה לכפות עמדה זו בנושא על כל חברי הקואליציה שהרכיב.
באותה עת, המפלגות הדתיות נחלו כישלון במאבקן לתיקון חוק השבות.
בפסק הדין בבג"ץ "אליאן (חוה) פסרו גולדשטיין" 1995 (בג"ץ 1031/93), הפריד למעשה בית המשפט העליון בין הקביעה ההלכתית האורתודוקסית בנושא "מיהו יהודי", לבין הקביעה המנהלית.
במרץ 2021 פסק בג"ץ שיש להכיר במי שעברו גיור בקהילה הרפורמית או הקונסרבטיבית בישראל כיהודים לעניין חוק השבות.
זאת לאחר שהמחוקק לא הכריע בסוגיה במשך 15 שנים שעברו מאז הגשת העתירה.
לפני כן, הוכרו גיורים אלה מחו"ל וגיורים אורתודוקסיים, פרטיים ושאינם פרטיים, בישראל ובחו"ל.
בין הגיורים היהודים-אורתודוקסים שהוכרו היו גיורים פרטיים-חרדיים, וכן גיורים של הציונות הדתית במסלול "גיור כהלכה" באמצעות עמותת עתים.
חוק השבות קובע שלא תינתן זכות עלייה לאדם שהוא בן דת אחרת – כגון, הדת השומרונית, נצרות, סיינטולוגיה, אסלאם, הדת הדרוזית, הדת הבהאית; לרבות "דתות מעורבבות" – כמו של העבריים מדימונה, היהדות המשיחית, יהודים למען ישוע, ועדי יהווה.
עם זאת, שופטי בית המשפט העליון קבעו שקביעה זאת לעיל של החוק, מאפשרת לאדם לשוב ליהדותו - בתנאי שזנח לגמרי את הדת האחרת.
סעיף 4א – קרובים של יהודי
המכונה סעיף הנכד נוסף לחוק השבות בשנת 1970. סעיף זה מעניק את הזכויות לבן/בת זוג, בן, ולנכד של יהודי, ללא קשר לשאלה האם היהודי עדיין בחיים ואם הוא עולה יחד עם קרוביו לישראל, אם לאו.
השופטת עדנה ארבל סיכמה חמש תכליות לסעיף זה:
עידוד בעלי זיקה משפחתית ליהודים לעלות לישראל ולהצטרף לעם היושב בציון כאמצעי למניעת התבוללות
עידוד יהודים הנשואים בנישואי תערובת לעלות לישראל ומציאת פתרון למשפחות מעורבות
עשיית צדק על ידי השוואת המעמד של בני משפחה מעורבת שעולים לישראל, בלי שחלק מבני המשפחה יידרשו לעמוד במבחני חוק האזרחות בעוד האחרים יקבלו מעמד אוטומטי
איזון בין ההגדרה המסורתית לבין ההגדרה הלאומית של המונח "יהודי" בחוק השבות
איחוד משפחות והגשמת הזכות לחיי משפחה משותפים
בהתאם לתכליות אלו קבע בית המשפט שאלמנה של יהודי שנישאה לאיש אחר אינה זכאית יותר לעלייה לפי חוק השבות.
במשך שנים הייתה מדיניות משרד הפנים שלא-יהודי שהתחתן עם יהודי אזרח ישראל הוא זכאי חוק השבות על פי סעיף 4א.
בשנת 1995 שינה משרד הפנים את מדיניותו והפסיק להכיר בבני זוג לא-יהודים של יהודים אזרחי ישראל כזכאי חוק השבות.
בשנת 1999 פסק בית המשפט העליון בהרכב בראשות השופט מישאל חשין ובהסכמת דליה דורנר ודורית ביניש כי בן זוג לא-יהודי של יהודי אזרח ישראל אינו זכאי שבות.
באוגוסט 2021 נפסק בדעת רוב של השופטים יצחק עמית וענת ברון כי אלמנות של נכדים ליהודים או אף ילדים ליהודים יהיו זכאים למעמד "זכאי שבות", ולפיכך יהיו זכאות לעלות לארץ מכח חוק השבות.
השופט דוד מינץ סבר בדעת מיעוט כי לשון החוק מכירה בזכאות של אלמנת יהודי, אך לא בזכאותה של אלמנת זכאי שבות שאינו יהודי.
בעקבות פסק הדין ביקשה שרת הפנים איילת שקד שיתקיים דיון נוסף.
בפסק הדין הנוסף ב-13 בנובמבר 2023 נפסק שוב כי יש להכיר בזכאות של אלמנת זכאי שבות שאינו יהודי, הפעם ברוב של ארבעה נגד שלושה שופטים.
יש הסבורים בטעות שסעיף 4א לחוק השבות (תיקון משנת 1970) נחקק בהתייחסות (כמראה הפוכה) לחוקי נירנברג שחוקקו בגרמניה הנאצית.
טענה זו רווחת בשיח הציבורי והאקדמי.
ואולם, טענה זו אינה נתמכת בתיעוד היסטורי.
ראשית, בדיוני הכנסת והממשלה שקדמו לתיקון החוק לא נזכר כל קשר בין החקיקה הישראלית לחוקי נירנברג, וניסיון לערוך השוואה כזו נדחה על הסף.
יתרה מזאת, קיימים הבדלים מהותיים בין החוקים.
לדוגמה, נכד לסב יהודי או לסבתא יהודייה זכאי לעלות לישראל מכוח חוק השבות.
לעומת זאת, לפי חוקי נירנברג אדם כזה לא נחשב ליהודי, אלא כאזרח גרמני שהוגדר כ"מישלינג" מדרגה שנייה, אלא אם כן לפחות שניים מתוך ארבעת סביו וסבתותיו היו יהודים.
הקישור בין חוק השבות לחוקי נירנברג כמעט שלא נזכר עד אמצע שנות ה-90, ורק מאז החל להתפשט בשיח הציבורי.
על פי פסיקת בית המשפט העליון, קטין אינו זכאי חוק השבות בפני עצמו, ואינו יכול לעלות לישראל אלא יחד עם הוריו או אפוטרופסו הזכאים על פי חוק השבות.
בשנת 1954 תוקן חוק השבות לבקשת שר הפנים מראשית 1953 והוסף הסעיף המתיר לשר הפנים שלא להעניק אזרחות ישראלית ליהודי "בעל עבר פלילי ועלול לסכן את שלום הציבור".
החוק עבר למרות התנגדות של חלק מחברי הכנסת, בהם אליהו-משה גנחובסקי אשר טען – "אם יש פושע, הוא יהיה בתוכנו" ובנימין מינץ שטען כי "אין לשום יהודי זכות למנוע מיהודי אחר את עלייתו לארץ".
בסעיף זה נעשה שימוש במקרים ספורים בלבד, בהם מקרהו של יוסף יואנוביצ'י שנמלט מצרפת לישראל ומקרהו של מאיר לנסקי אשר ביקש לעלות לישראל בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר נפתחה נגדו חקירה על ידי רשויות החוק בארצות הברית.
ביקורת ציבורית על השימוש המועט בסעיף זה כדי לסרב עליית גורמים בעלי עבר פלילי נשמעה לאחר מעצרם של יעקב טייטל ודמיאן קרליק אשר הואשם ברצח משפחה שלמה.
חבר הכנסת מאיר שטרית אמר שיש לתקן את חוק השבות כדי למנוע הבאת אנשים לא רצויים לישראל.
מנגד טען יעקב קדמי שמספרם של הגורמים העבריינים מברית המועצות לשעבר שניצלו את חוק השבות להגיע לישראל בטל בשישים.
בית המשפט העליון קבע שלצורך הוכחת עבר פלילי אין צורך בהרשעה בבית משפט או הודאה של המבקש לעלות, אלא די בראיות מנהליות.
לעומת זאת, נקבע שכתב אישום שטרם נדון אינו מספיק לביסוס "עבר פלילי".
כן נקבע שבמקרים מסוימים, גם בריחה ממעצר בית ושימוש בדרכון מזויף מהווים עבירות המאפשרות לדחות בקשה לעלות לישראל.
תנאי בסיסי לקבלת מעמד בישראל היא הבעת רצונו של האדם המגיע לישראל להשתקע בה.
בעקבות זאת קבע בית המשפט העליון שאדם שאינו מביע רצונו להשתקע בישראל לא מוכר כזכאי חוק השבות.
מעמד השומרונים בעיני חוק השבות
משנת 1949 נהגה מדינת ישראל בשומרונים כביהודים; בני הקהילה שהתגוררו בתוך גבולות ישראל דאז נהנו משוויון זכויות וחובות, ובני הקהילה שהתגוררו בשכם וביקשו להתיישב בתוך גבולות המדינה הוכרו ככל עולה יהודי ממדינות ערב.
מעמדם לא הוסדר מלכתחילה בחוק השבות, אלא כעבור שנים ספורות, בעקבות שאילתא של חבר הכנסת יצחק בן-צבי ובעקבות תכתובת בין היועצים המשפטיים של משרדי הממשלה.
ב-1992 חדל משרד הפנים להעניק לשומרונים העוברים משכם לגבולות 1948 זכויות עולה בטענה שחוק השבות איננו חל עליהם.
השומרונים עתרו לבג"ץ וזה החליט להפוך את ההחלטה.
חוק השבות מעניק יתרון מיוחד ליהודים, ולכאורה פוגע בעקרון השוויון בין אזרחי המדינה.
בפסק הדין של בג"ץ קעדאן נתן נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק את דעתו על כך:
זרח ורהפטיג מתנגד לטענה על פגיעה בשוויון בין אזרחי המדינה, בנימוק שהחוק אמור לגבי מי שאינם אזרחי המדינה, ולגביהם אין חובה לנהוג בשוויון.
פרופסור שלמה אבינרי תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא עומד בנורמות המקובלות בדמוקרטיות המערביות.
המשפטן חיים כהן תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא יוצר "הבחנה" ולא הפליה.
מעת לעת בית המשפט העליון דן בעתירות של אנשים המבקשים אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות.
בית המשפט קבע שבמקרים אלו נטל ההוכחה הראשוני שאדם זכאי חוק השבות מוטל על המבקש ורק אם המבקש עומד בנטל ההוכחה הראשוני מחויב משרד הפנים להביא ראיות לחשד מבוסס שהמבקש אינו זכאי חוק השבות.
סף נטל ההוכחה שאדם זכאי חוק השבות לא נקבע באופן נוקשה, אולם בית המשפט הביע דעתו שהראיות צריכות להיות מסוג הראיות שמשרד הפנים, על-פי נהליו הרגילים, מקבלן בדרך-כלל כמספיקות להוכחת הזכאות למעמד עולה מתוקף חוק השבות.
ראיות אלו כוללות תמצית רישום ממרשם האוכלוסין או העתק נאמן ממסמך מקורי.
חוק השבות עורר התנגדות אצל גורמים שראו בו התגרות בערבים.
הנרי ביירוד בנאום בשנת 1954 קרא לישראל לשנות את חוק השבות כדי "להפיג את פחד הערבים מפני עלייה המונית".
סיבה נוספת להתנגדות לחוק השבות הייתה חשש מפגיעתה במעמדם של היהודים בארצות מושבותיהם.
היו בין יהודי ארצות הברית שביקרו את החוק כפוגע בקשר בין היהודים אזרחי ארצות הברית לארצם.
במהלך השנים היו שטענו ש"החוק היה מוצדק לשעתו, לשנים הראשונות אחרי הקמת המדינה, וכי עתה אין לו כבר מקום".
חוק השבות במתכונתו מאז 1970 מאפשר לאנשים שאינם יהודים על-פי ההלכה לקבל תעודת עולה לישראל (ולפי חוק האזרחות אף לקבל אזרחות מיידית), זאת אם הוכיחו קיומו של אב, סב או סבתא יהודיים או בן/בת זוג שלו אב או סב יהודי (אפילו אם נפטר).
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה אך שימוש מועט בסעיף זה והוא לא עורר דיון ציבורי.
אולם, עם בוא העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 עלו לישראל עולים שאינם יהודים על-פי ההלכה בהיותם "נכד של יהודי".
עולים אלו עוררו דרישות לשנות את חוק השבות ולצמצם את עלייתם של גויים, שעל פי הנטען ראו בהגירה למדינת ישראל הזדמנות לשיפור מצבם הכלכלי לנוכח זכותם לקבלת סל קליטה, הקלות במיסוי ומענקי עידוד ברכישת דירה, ואין להם קשר מהותי לעם היהודי.
בין ההצעות שהועלו לשינוי החוק נכללו:
לדרוש שנכד של יהודי יוכל לעלות רק יחד עם סבו היהודי.
ביטול הזכאות לעלייה לדור הנכדים.
ביטול האפשרות לעליית צאצאי יהודים
הוספת קריטריון של עניין בחיים יהודיים או זיקה לקהילה יהודית במשך תקופת זמן מוגדרת.
הפרדה בין זכאות לעלייה על פי חוק השבות לבין קבלת אזרחות כשקבלת האזרחות מותנית במבחני השתלבות (כפי שקיים באוסטרליה, ארצות הברית ומדינות אחרות).
כל ההצעות לשנות את חוק השבות נדחו.
שוללי התיקון טענו שגם העולים לפי "סעיף הנכד" הם חלק מהקולקטיב היהודי, ויצאו נגד ההתייחסות אליהם כגויים.
היו גם שטענו שלחלק ניכר מהעולים שאינם-יהודים על פי ההלכה יש תודעת השתייכות לקולקטיב היהודי וזיקה לעם היהודי, ושכל פתיחה של חוק השבות לשינויים עשויה להתגלגל לכיוונים בלתי רצויים.
פרופסור רות גביזון הציגה את עמדת המבקשים לשנות את חוק השבות ולצמצם את תחולתה על לא יהודים:
חוק מתן השמות (בשוודית: Namnlagen) הוא שמו העממי של חוק שעבר בפרלמנט השוודי בשנת 1982, ומטרתו להסדיר שינוי של שמות משפחה ובחירת שמות פרטיים.
החוק מחייב רישום שמות בלשכת המס המקומית.
עד סוף המאה התשע-עשרה לא נהגו בשוודיה שמות משפחה, ורבים נקראו על שם האב (Axelsson, Karlsson) או על שם המקום שבו גרו.
אנשים היו יכולים לשנות את שם המשפחה כמה פעמים במהלך חייהם, ואפילו אחים לא תמיד נקראו באותו שם.
בחוק אימוץ השמות משנת 1901 נקבע שעל כל אדם לבחור שם משפחה, שיעבור לבניו אחריו.
החוק שהתקבל בשנת 1982 מחייב לרשום כל ילד בשמו בתוך שלושה חודשים מן הלידה.
החוק מאפשר גם שינוי של שם משפחה, וקובע כמה כללים בנדון.
החוק מורה לפקידי המרשם לדחות שמות מכמה סיבות המנויות במפורש, אבל מקנה להם גם סמכות מקיפה לדחות שמות מסיבות אחרות.
אסור למשל לבחור שם מעליב, "לא מתאים בעליל", או כזה שגורם אי-נוחות לנושאו.
אסור להשתמש בשם המקובל כשם משפחה בתור שם פרטי ולהפך.
אסור לתת לבת שם המקובל כשם של בן ולהפך.
אסור לבחור בשם מטעה, או כזה שמפר קניין רוחני.
בדרך כלל אסור לבחור בשם חדש בעל הסיומת son-, אך בפועל פקידי המשרד מאפשרים שמות כאלה למהגרים בעלי שמות זרים.
שם משפחה חדש חייב להיות ייחודי, או שם שהיה בשימוש במשפחתו של אדם במשך שני דורות לפחות במאתיים השנים האחרונות.
רבים מאמצים שמות בעלי סיומת 'kröner-' (כתר) או 'svärd-' (חרב), אבל לא ניתן לאמץ את שמה של אחת ממשפחות האצולה השוודיות.
ילד מקבל את שם המשפחה של הוריו, אם יש להם שם משפחה משותף.
אם להורים שמות משפחה שונים, הם נדרשים לבחור אחד משמות המשפחה של ההורים כשם המשפחה של הילד, ובמקרה של העדר בחירה הילד מקבל את שם משפחת האם.
הילדים הבאים (המשותפים לשני ההורים) יקבלו את אותו שם משפחה.
חוק השמות אינו מאפשר שמות משפחה כפולים, אך הוא מאפשר לתת לילד שם אמצעי הזהה לשם המשפחה של ההורה שלא הוריש לבנו את שם משפחתו.
זוגות נשואים בוחרים בדרך כלל באחד משמות המשפחה שלהם, אבל ישנם זוגות הבוחרים לעצמם שם חדש, כדרך לביטוי עצמי.
בן זוג רשאי לשמור את שם משפחתו הישן כשם אמצעי.
ישנם המשנים את שם המשפחה מסיבות אחרות, בין אם זו דרך להשתלב ולהיטמע בסביבה, או להפך, להתבלט כחריג.
ב-2003 נרשמו בשוודיה מעל ל-6000 בקשות לשינוי שם.
בין השמות שנדחו על ידי פקידי המרשם: איקאה, מונטנה, אסטריקס ומטאליקה; Veranda שפירושו מרפסת; וכן סטאאלמן שפירושו 'סופרמן'.
שם שפירושו 'דמדומים' אושר רק לאחר ערעור לבית המשפט העליון של שוודיה.
החוק החדש, ובעיקר מה שנתפס כחדירה שלו לפרטיות, הביא כמה אנשים למחות נגדו באופן יצירתי.
זוג הורים מדרום שוודיה החליטו לא לרשום את בנם כלל, אבל בהגיע הילד לגיל חמש, לאחר שנידונו בבית משפט לקנס של 5,000 קרונות (כ-3,000 שקלים), הם בחרו, בחודש מאי 1996, לתת לו שם פרטי בן 43 תווים Brfxxccxxmnpcccclllmmnprxvclmnckssqlbb11116 (אותו הם מבקשים לבטא "אלבין").
ההורים טענו שהם איחרו לרשום את השם משום שהשם הוא "התפתחות הורית, אקספרסיוניסטית" ו"חוויה אמנותית יצירתית" אשר לקח לה כמה שנים להתבשל אצלם.
בית המשפט דחה את השם והותיר את הקנס בתוקפו.
בשנת 2005 הסמיך הפרלמנט של שוודיה את הממשלה לבחון את חוק השמות כדי להכניס בו שינויים נדרשים.
חוק השמות, תשט"ז-1956 הוא חוק ישראלי הקובע את אופן מתן השמות הפרטיים ושמות המשפחה בישראל.
חוקי שמות קיימים במדינות רבות בעולם.
"דיני השמות של בני אדם – שמות משפחה ושמות פרטיים – מבוססים היום בארץ על מנהג ונוהג.
החיקוק היחיד בכל הסוגיה הזאת הוא הודעותיו של הנציב העליון משנת 1921 בדבר שינוי שמות.
הודעה זו משמשת עד היום יסוד יחיד לשינויי השם הרבים הנרשמים מדי יום ביומו והמתפרסמים מדי פעם בפעם ברשומות."
בהמשך מפרטים דברי ההסבר שלושה ליקויים במצב הקיים, שאותם בא החוק לתקן.
החוק אושר בכנסת ב-25 ביולי 1956. מאז אישורו תוקן החוק 8 פעמים.
בתיקון מס' 8, שתחילתו ב-6 ביולי 2019, נוסף לחוק סעיף הקובע שלא ישונה שמו של מי שהורשע בביצוע עבירת מין כהגדרתה בחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין, בהיותו בגיר, אלא אם כן שוכנע השר שאין בשינוי השם כדי להטעות את הציבור או לפגוע בתקנת הציבור.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו זאת: "מטרת ההסדר המוצע היא למנוע ממי שהורשע בעבירת מין לסכן את הציבור על ידי שימוש בזהות אחרת והסתרת עברו מהציבור"
חיוב בקיום שם פרטי ושם משפחה
קובע כי לכל אדם הרשום במרשם האוכלוסין במדינת ישראל חייב להיות שם משפחה ושם פרטי.
החוק מתיר ששם המשפחה יהיה כפול, וכן מתיר לאדם לשאת יותר משם פרטי אחד.
החוק אינו עוסק בשם משפחה משולש, אך יש הנושאים שם כזה, למשל - ג'ודי שלום ניר מוזס, גלילה רון־פדר-עמית.
קובע את כללי מתן שם משפחה לילד:
ילד מקבל מלידה את שם משפחת הוריו.
שם פרטי ניתן לילד על ידי הוריו סמוך לאחר לידתו.
באין הסכמה בין ההורים, רשאי כל אחד מהם לתת לילד שם פרטי, והילד ישא את שני השמות ().
ילד שנולד כשאמו אינה נשואה לאביו ואף אינה ידועה בציבור כאשתו, יקבל שם פרטי על ידי אמו בלבד.
על פי חוק השמות ניתן לשנות שם פרטי או שם משפחה של כל אדם.
מי ששינה את שמו, לא ישוב וישנה את שמו שנית תוך שבע שנים מיום תחילת תקפו של השינוי האחרון, אלא באישור השר.
חוק השמות עוסק במצבים אחדים של שינוי שם:
אימוץ: בעת אימוץ של ילד, הוא מקבל שם משפחת מאמציו אך אינו מקבל שם פרטי חדש, אלא אם קבע בית המשפט בצו האימוץ קביעה אחרת.
שינוי השם מתבצע על ידי רשם הנישואין, והוא נכנס לתוקף מיד עם הנישואין.
מרחב האפשרויות האלה בבחירת שם לאחר הנישואין קיים גם במקורות המשפט העברי, כפי שמשתקף מדיוני הכנסת בעניין חוק השמות.
שינוי מרצון: כל בגיר רשאי לשנות שם משפחתו ושמו הפרטי ().
קטין שהוריו שינו שם משפחתם, מקבל על ידי כך את שם משפחתם החדש; וקטין שאחד מהוריו שינה את שם משפחתו לשם משפחתו של ההורה האחר יקבל על ידי כך את שם המשפחה המשותף.
במצב של שינוי שם יש להודיע על כך לשר הפנים, ולפי השר רשאי לפסול את בחירת השם אם סבור השר שהשם החדש עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו.
השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
התערבות משרד הפנים בבחירת שמות
סעיף 16 בחוק מתיר לשר הפנים או לפקידות בכירה מטעמו, שלא לאשר רישום או שינוי שם, אם הוא סבור שהשם החדש עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו.
המחוקק הישראלי לא פירט רשימה סגורה של שמות אסורים, וזאת בניגוד למספר מדינות בעולם בהם קבועים "שמות אסורים" בחוק ובתקנות.
עם זאת, סביר להניח כי שמות פרטיים שעלולים לפגוע ברגשות הציבור בישראל, כדוגמת "חזיר" או "היטלר", לא יאושרו במשרד הפנים.
למרות האמור בסעיף 16, חל איסור לשינוי שם של מי שהורשע בביצוע עבירת מין כהגדרתה בחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין, התשס"ו–2006, שבוצעה בהיותו בגיר, וזאת על מנת להגן על הציבור.
מי שאין לו שם, ולא בוחר לעצמו שם, רשאי שר הפנים, בהתאם , לקבוע לו שם; בקביעת השם יתחשב השר בשמות הוריו והורי הוריו של אותו אדם, ואם הוא נשוי — גם בשם בן-זוגו.
השר יודיע לאותו אדם את השם שקבע, וזה יהיה שמו של אותו אדם, זולת אם בחר לו שם אחר תוך חודשיים לאחר קבלת הודעת השר.
יצירת הזהות הזו, ובכלל שינוי שמות פרטיים ומשפחה, מהוות סכנה בנוגע לנישואין בתוך המשפחה, דבר שעלה כבר במקורות המשפט העברי וישנם פתרונות לעניין שמערבים גם את מסדרי הגיטין והנישואין.
קביעת שם פרטי של אב
דן בקביעת שמו הפרטי של האב, במקרה ששם זה אינו ידוע.
אם טרם מלאו 16 שנים לאדם, רשאית אמו לקבוע את שם האב.
אם מלאו לאדם 16 שנים, הוא רשאי לקבוע את שם האב בעצמו.
חוק השמות נדון בבג"ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין.
מיכל אפרת ועוזי אורנן חיו כידועים בציבור, ונולד להם בן, שניתן לו שם המשפחה "אורנן-אפרת".
אפרת פנתה למשרד הפנים בבקשה לשנות את שם משפחתה לאורנן-אפרת, אך בקשתה נדחתה בנימוק שהשם המבוקש עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור.
היא עתרה לבג"ץ ונפסק שעל משרד הפנים להיענות לבקשתה.
בעקבות פסק דין זה תוקן חוק השמות, ונקבע בו במפורש כי השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
חוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955 (מכונה גם חש"ץ) הוא החוק המסדיר את השיפוט הצבאי בצה"ל על כל מרכיביו.
החוק מקים את מערכות השיפוט הצבאיות, קובע את האוכלוסיות העשויות להישפט על ידן, ואת העבירות בגינן הן עשויות להישפט.
כיוון שהחש"ץ הוא חוק שמטרתו לעסוק בצבא בלבד קיימות בו הגדרות תחולה מפורטות הקובעות על אילו בני אדם הוא חל ובאילו זמנים ונסיבות.
התחולה הרחבה ביותר קיימת לגבי חיילים בשירות סדיר (כולל שירות קבע) וחיילים בשירות מילואים.
על חיילים אלה חל החוק לגבי כל עבירה שביצעו בזמן היותם בשירות (אף אם לא בתפקיד).
כך למשל, בשל תחולה רחבה זו, עניינם של חיילים המואשמים בעבירות סמים יידון בדרך כלל בבתי דין צבאיים, ולא בבתי משפט אזרחיים, על אף שהמדובר בעבירה שאינה צבאית באופייה.
החוק חל על חיילים אלה מהרגע שבו החלו בשירותם ועד לשחרורם בפועל.
לפי הוראות החוק, החוק חל גם אם הגיוס היה שלא כדין ובלבד שמפקדי החייל דימו בתום לב שגויס כדין.
בנוסף, לפי הוראות חוק שירות ביטחון וחוק שירות המילואים מוחל החוק אף על מי שהיה חייב להתייצב לשירות אך לא התייצב מהרגע שבו היה עליו להתייצב.
החוק עיגן את זכאותו של חייל שנפתח נגדו הליך פלילי לסיוע משפטי חינם ואת הקמת הסנגוריה הצבאית, עוד לפני הקמת הסנגוריה הציבורית.
לכן השופט דוד בכור כינה את הסנגוריה הצבאית "האחות הגדולה" של הסנגוריה הציבורית.
נתונים במשמורת ועובדים בשליחות הצבא
מי שנמצא במשמורת הצבא כדין (בעיקר אסירים ועצורים) נתון אף הוא לתחולה מלאה של החוק.
החוק חל על עובדי צה"ל, אך הוא מסויג כך שבשורה של עבירות צבאיות שמנויות בו לא ניתן לדון עובדי צה"ל בבתי דין צבאיים, בכלל או בזמן שגרה.
מעבר לכך, החוק אינו חל על עבירות שאינן צבאיות (כלומר עבירות שנקבעו בחוקים אחרים) שביצע עובד צה"ל אלא אם כן ביצען במסגרת הצבא או עקב השתייכותו לצבא.
החוק מחיל עצמו על אנשי מילואים שלא בשירות לגבי עבירות צבאיות שבוצעו בקשר לשירות הצבאי, על אי מילוי חובות שהוטלו על אנשי מילואים שלא בשירות, על אי שמירתו של נשק צבאי ועל עבירות אלימות שבוצעו כלפי מפקד, פקוד או שוטר צבאי בקשר לתפקידם.
אנשים שקיבלו נשק מן הצבא
מי שקיבל מן הצבא נשק לפי תעודת הרשאה כפוף לחוק לגבי עבירות של התנהגות מחפירה (מסירה של נשק לאויב או נטישתו נוכח האויב), השמדת הנשק, הוצאת הנשק מרשות הצבא, אי שמירתו של הנשק, שימוש בלתי חוקי או שלא למטרות הצבא בו או אי ציות לפקודתו הצבא שנעשו בנשק או לגביו.
החש"ץ מתייחס לשישה סוגים של בתי דין צבאיים שיוקמו - חמישה של ערכאה ראשונה (בית דין צבאי מחוזי, בית דין צבאי ימי, בית דין צבאי מיוחד, בית דין שדה ובית דין צבאי לתעבורה) ואחד של ערכאת ערעור (בית הדין הצבאי לערעורים).
החש"ץ קובע כי הרמטכ"ל רשאי לחלק את הצבא למחוזות שיפוטיים.
בכל מחוז כזה שבראשו עומד ראש מחוז שיפוטי, מוקם בית דין צבאי מחוזי, נקבע לו נשיא ונקבעת רשימת שופטים צבאיים-משפטנים ושופטים צבאיים שיישבו בו.
בניגוד למצב הקיים בצבאות רבים ובניגוד לחלק מן הסוגים האחרים של בתי דין צבאיים בצה"ל, בית הדין המחוזי קיים מכוח עצמו ואינו תלוי בגורם אחר שיחליט על זימונו.
בית דין צבאי מחוזי מוסמך לשפוט כל חייל שדרגתו מתחת לדרגת סגן-אלוף על כל עבירה שעונשה אינו מוות.
בית הדין הצבאי המיוחד הוא הערכאה המשלימה לבתי הדין הצבאיים המחוזיים.
בית דין זה הוא אחד בצבא והוא מוסמך לשפוט קצינים מדרגת סגן-אלוף (ואת הנאשמים עימם באותו כתב אישום), וכן נאשמים בעבירות שעונשן מיתה.
בדומה לבתי הדין המחוזיים גם הוא בעל מנגנון קבוע וההליכים בו זהים לאלה שבבית הדין המחוזי.
בית דין זה מתפקד כמעין בית המשפט העליון לכל בתי הדין שתחתיו.
כל ערעור על החלטת בית הדין הצבאי לסוגיו מגיע אל בית הדין הצבאי לערעורים.
החש"ץ מגדיר מספר רב של עבירות.
רוב העבירות מרוכזות והן נקראות עבירות צבאיות.
ייחודן של עבירות אלה הוא בכך שהן עבירות העשויות להיעשות רק על ידי מי שהחוק חל עליו, והן נדונות בבתי הדין הצבאיים.
בנוסף קובע עבירות נוספות שאינן צבאיות ושעשויות להיעבר על ידי כל אדם.
עבירות אלה מיועדות ברובן להגנה על מערכת השיפוט הצבאי.
רבות מבין העבירות הצבאיות מתייחסות למעשים אשר הם עניין גם לעבירות פליליות רגילות.
כך למשל, "אלימות כלפי חייל" מקביל לעבירת התקיפה.
עם זאת, ברוב המקרים הללו קיימת הרחבה של התנאים בעבירה על מנת להתאימם לתנאים המיוחדים של הצבא.
למשל, בעבירת הגניבה מחייל () לא נדרשת כוונה לשלול את הנכס מבעליו כפי שנדרשת בעבירת הגניבה הרגילה.
במקרים אחרים, העבירה מבטאת נסיבות מחמירות לעומת העבירה הרגילה, כך שגניבה בנסיבות מלחמתיות הופכת לביזה לפי .
ישנו גם מקרה שבו מאומצת העבירה האזרחית כפי שהיא לחש"ץ אלא שהענישה מוחמרת (אינוס לפי ).
שאר העבירות הצבאיות הן עבירות ייחודיות לצבא שהערך המוגן שלהן קשור באופן יסודי לתפקוד הצבא.
בין עבירות אלה ראוי למנות את עבירות ההעדר משירות (), את עבירת הטלת מום () ואת העבירות השונות העוסקות באי ציות לפקודות למיניהן , .
עבירה ייחודית בתוך קבוצה זאת היא עבירת ההתנהגות שאינה הולמת ().
עבירה זאת היא עבירה אופיינית בין עבירות המשמעת של ארגונים שונים או של מקומות עבודה אך זהו המקום היחיד בדין הישראלי שבו נקבעה העבירה כעבירה פלילית.
בפועל מוגשים אישומים בעבירה זאת הן כעבירה עצמאית במקרים שונים, והן כעבירה נוספת בעבירות של מחשבה פלילית שבוצעו על ידי בעלי דרגות.
בעקבות עבודת מטה ודו"ח של ועדה בראשות דליה דורנר, החליטו לבחון בצה"ל לצמצם את עונשי המאסר לעבירות קלות ובמקום זאת להרחיב את השימוש בהמרת עונש מאסר בעבודות שירות ערכיות כגון בתי חולים ומוסדות חינוך, במקום עבודות רס"ר.
מטרת מהלך זה היא להפחית נשירת חיילים מהצבא, להגביר את המוטיבציה לשירות, למנוע את התקרבות האסירים לעולם העברייני ועדיין לשרת את מטרות הענישה של הצבא.
צה"ל, ככל גוף היררכי הבנוי על סמכות המפקד, משתמש בפקודות כדי לאפשר התנהלות תקינה.
חוק זה הוא זה שנותן את הסמכות החוקית לפקודות הצבא, ומגדיר את הסנקציות הננקטות כנגד העובר עליהן.
הצירוף "פקודות הצבא" מופיע כ-80 פעמים בחוק, ומגדיר את הפרטים שנתונים להחלטת הצבא.
בין הפרטים: דרגות שונות וסמכויותיהן, מי רשאי לפקד על מי, החומרים הנחשבים מסווגים, מי רשאי להטיס כלי טיס צבאי, קביעת דרך להגשת ערר על דין משמעתי ועוד.
על פי החוק ישנם שלושה סוגים של פקודות, המוגדרות כפקודות הצבא (מסודרות כאן מהכבד אל הקל):
פקודות כלליות אחרות - על פי החוק, להוראות הפיקוד העליון יש אפשרות למסור את יכולת הפקודה הלאה, כלומר להגדיר סוגים אחרים של פקודות מחייבות ולקבוע מי מוסמך להוציאן.
חוק השופטים, תשי"ג-1953 היה בתוקף בין 1953 לבין כניסת חוק בתי המשפט [נוסח משולב] לתוקף ב-1984. החוק קבע לראשונה מאז עצמאות מדינת ישראל הוראות לגבי כשירות למינוי שופטים; אופן מינוי השופטים (בידי נשיא מדינת ישראל ועל פי הצעת ועדת מינויים); הוראה בדבר אי תלותם של השופטים.
כמו כן קבע החוק הוראות לדין משמעתי של שופטים.
מטרת החוק הייתה מתן גושפנקה משפטית-חוקית לאי תלותה של הזרוע השיפוטית במדינה.
כבר ב-1951 היה ניסיון להעביר חקיקה בנושא, אך בשל חילופי גברי תכופים בכנסת ובממשלה, הדבר לא התאפשר.
ההיסטוריונית של המשפט פנינה להב טוענת כי העובדה שעברו חמש שנים עד לחקיקת החוק מעידה על חוסר יציבות מערכתית ובעייתיות בהפרדת רשויות.
יצחק אולשן מעיד בספרו "דין ודברים", כי גם במהלך עיצוב החוק היו חילוקי דעות, שחלקם נבעו מן העובדה כי חלק מן המחוקקים ראו לנגד עיניהם את דמותו של פנחס רוזן (שלא נטה להתערב בשיקולי השופטים והחלטותיהם) ולפיכך התקשו להבין את חשיבות ההפרדה בין הרשות המבצעת (משרד המשפטים) ומינוי השופטים.
להב עוד טוענת, כי העברת החוק אפשרה שיקול דעת נרחב יותר לשופטים ומביאה לראיה את פסק דין "קול העם".
החוק מגדיר כי הוועדה לא יכולה למנות כל אדם לשופט, אלא לפי חוק הכשרות.
עם זאת, כפי שעולה מדיוני הכנסת ישנה ביקורת על כך שהחלק המתעסק בכשרות הוא פורמלי מידי.
לעומת זאת, ישנה סכנה כי סעיף דקדקני מידי יהפוך את הליך בחירת השופטים לטעון פוליטית.
הדוברים השונים הביאו מקורות מן המשפט העברי לחיזוק עמדותיהם לכאן ולכאן.
בין המקדמים העיקריים של החוק היה שר המשפטים פנחס רוזן.
שופטי בית המשפט העליון (משה זמורה, יצחק אולשן, שמעון אגרנט ומשה זילברג) היו בין היועצים.
אחרים היו יואל זוסמן ומשה לנדוי, שמונו מיד לאחר אישור החוק לשופטי בית המשפט העליון.
בשל מצבו הבריאותי של השופט זמורה, הופנתה תשומת הלב גם לצורך בממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, והתואר הוכנס לחוק (ממלא המקום הראשון היה אולשן).
בעקבות החוק הוקמה הוועדה לבחירת שופטים.
החוק אושר בכנסת ב-20 באוגוסט 1953, וב-31 באוגוסט 1984 שולב בחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984.
חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), תשי"ז-1956 (המכונה בקיצור "חוק ההסמכה") הוא חוק שחוקקה הכנסת השלישית.
הנושא שהחוק מסדיר - מכירת בשר חזיר בתחומן של רשויות מקומיות בישראל - עורר סערות רבות לאורך השנים.
החוק נחקק בתגובה לפסק דין של בית המשפט העליון, שקבע כי עירייה אינה יכולה להתנות מתן רישיונות בשיקולי דת אם לא הוסמכה לכך בחוק של הכנסת, והוא היווה פשרה עם המפלגות הדתיות, שדרשו להטיל איסור גורף על מכירת בשר חזיר.
בשנים הראשונות לאחר חקיקת החוק התקינו עשרות רשויות מקומיות חוקי עזר שאסרו או הגבילו מכירת בשר חזיר בתחומן.
לאורך השנים ירדה הסוגיה מסדר היום הציבורי, אך היא שבה ועלתה בשנות ה-90, כתוצאה משינויים חברתיים, דמוגרפיים, פוליטיים ומשפטיים.
בשנת 2004 נדרש שוב בית המשפט העליון לסוגיה, בעקבות סדרה של עתירות נגד חוקי עזר שהתקינו רשויות מקומיות שונות מכוח חוק ההסמכה.
בפסק דינו התווה בית המשפט את השיקולים שעל רשות מקומית לשקול בבואה להתקין את חוקי העזר, מבלי להכריע לגופם של המקרים שהובאו בפניו.
ב-9 בדצמבר 1954 פסק בית המשפט העליון כי החלטתה של עיריית נתניה, להתנות מתן רישיון עסק לאטליז בהתחייבותו שלא למכור בשר חזיר, ניתנה שלא בסמכות.
העירייה טענה בפני בית המשפט כי הדרישה נבעה מ"שיקולים של שמירת בריאות הציבור, ביטחונו והסדר הציבורי באזור נתניה", שיקולים שמותר לה לשקול לפי פקודת העיריות, ואולם בית המשפט קבע כי לא השתכנע כי אלה היו השיקולים, וכי הסיבה האמיתית נעוצה בטעמים דתיים.
נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, קבע בפסק דינו כי במדינה דמוקרטית ניתן להגביל את חופש הפרט, אך לשם כך יש צורך בהסמכה מפורשת של בית המחוקקים.
משכך, קבע אולשן כי מאחר שהכנסת לא הסמיכה את העירייה לפגוע בחירויות הפרט מטעמי דת, אין היא רשאית להתנות את מתן רישיון העסק מטעמים אלה.
בהמשך פסל בית המשפט חוק עזר של עיריית תל אביב-יפו, מנימוקים דומים.
פסקי הדין עוררו תרעומת בקרב הציבור הדתי.
מספר חברי כנסת, בראשותו של שלמה לורנץ מאגודת ישראל, יזמו הצעת חוק שנועדה לאסור כליל מכירת בשר חזיר בישראל.
ההצעה הועברה לוועדת הפנים, אך זו החליטה להסתפק בהודעתו של שר התעשייה והמסחר פרץ ברנשטיין לפיה הממשלה תתמודד עם הבעיה באמצעות השירותים הווטרינריים.
לאחר הבחירות לכנסת השלישית, שנערכו ב-26 ביולי 1955, דרשו נציגי הסיעות חזית דתית לאומית וחזית דתית תורתית, כחלק מהמשא ומתן הקואליציוני, לחוקק חוק שיאסור על מכירת בשר חזיר בישראל.
בתוך כך, במערכת בחירות זו נחלשו הציונים הכלליים ומפא"י, והאחרונה מצאה שותפות חדשות לקואליציה - סיעות אחדות העבודה ומפ"ם.
סיעות אלה, שהיו מזוהות עם התנועה הקיבוצית, התנגדו לקבוע איסור גורף, והפשרה, שגובשה לבסוף בקווי היסוד של הממשלה, קבעה שתוטל הגבלה על מכירת בשר חזיר.
בסופו של דבר, הניחה הממשלה על שולחן הכנסת ביולי 1956 הצעת חוק שעניינה הסמכת הרשויות המקומיות להסדיר את העניין בחוקי העזר שלהן.
להצעת החוק קמו מתנגדים רבים מימין ומשמאל.
כפי שהיטיב לתאר בדיון במליאת הכנסת שר הדואר יוסף בורג: "פשרה מצטיינת בכך שאף אחד מן הצדדים אינו יכול להתלהב, לא התלהבות גמורה ואפילו לא שברי התלהבות".
ההצעה לא הוצגה, כפי שניתן היה לצפות, בידי שר הפנים, אלא בידי סגן שר הדתות, זרח ורהפטיג, משום שבאותה עת כיהן בתפקיד שר הפנים ישראל בר-יהודה מאחדות העבודה, שהתנגד להצעת החוק.
ההצעה גם נדונה בוועדת החוקה, חוק ומשפט, שבראשה עמד משה אונא מהחזית הדתית הלאומית, ולא בוועדת הפנים, שבראשה עמד יעקב ריפתין ממפ"ם.
חברי הכנסת ממפ"ם ומאחדות העבודה, ובהם שר הפנים ישראל בר-יהודה, שעתיד היה להיות הממונה על יישום החוק, טענו שהחוק מהווה הפרה של ההסכם הקואליציוני, משום שאינו עוסק ב"הגבלה" אלא ב"איסור", וכי מדובר בכפייה דתית.
אסתר וילנסקה ממק"י טענה שהחוק מהווה התערבות בחיי הפרט, והסדרים מעין אלה אין לעגן בחוק אלא להשאירם לציבור הרחב.
וילנסקה גם העלתה חשש שבמועצות הערים השונות "רוב קואליציוני חולף יטיל מרות על הרוב המכריע שאיננו דתי".
חברי הכנסת מהימין וכמה מחברי הכנסת מהמרכז לא ראו באיסור מכירת בשר חזיר משום כפייה דתית, אלא ראו הצדקה לכך במישור הלאומי.
חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור מחרות ציינה כי מדובר ב"בעיה שיש לה שורשים לא רק במסורת ובדת היהודית, אלא גם בהכרה הלאומית".
חברת הכנסת שושנה פרסיץ מהציונים הכלליים הזכירה כי "חיה טמאה זו התחילה לשמש סמל להשפלתנו, סמל חורבן קיומנו העצמאי וריבונותנו במדינתנו", וחבר הכנסת מנחם בגין טען כי הנושא הוא "נפש האומה החיה".
בגין אף תקף את המפלגות הדתיות על שבהסכמתן לפשרה הן נותנות יד למכירת בשר חזיר.
חבר הכנסת ישראל רוקח מהציונים הכלליים (שנחלקו בעמדתם באשר לחוק) טען כי הממשלה מתנערת מאחריותה בכך שהיא מעבירה את הסמכות לרשויות המקומיות, ואילו חבר הכנסת מסעד קסיס מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל הביע חשש שהעברת הנטל לרשויות המקומיות עלולה ליצור סכסוכים בין העדות השונות במגזר הערבי.
נאומיהם של התומכים בחוק, אנשי מפא"י והמפלגות הדתיות, אופיינו באפולוגטיקה רבה, והדוברים הרבו להזכיר כי מדובר בפשרה.
יוצא דופן בנאומו היה חבר הכנסת ישראל גורי, צמחוני ממפלגת מפא"י, שיצא נגד מכירה ואכילה של בשר באשר הוא, ואת נאומו, בו השווה בין הריגת בעלי חיים לשם מאכל לבין רצח, סיים במילים הנרגשות "מכאן, מן המקום הזה, מהרי ירושלים, הרימו שוב קולכם: 'לא תרצח!'"
בסופו של דבר אושר החוק בקולותיהם של חברי הכנסת ממפא"י, מהמפלגות הדתיות, מהמפלגה הפרוגרסיבית וחלק מחברי הציונים הכלליים.
חברי הכנסת מסיעות השמאל התנגדו, וחברי הכנסת מהימין נמנעו.
הדילמות שעוררה הצעת החוק באות לידי ביטוי בטור "חופש הדעות והטלפים" שכתב נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" (20 ביולי 1956):
החוק מסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר שיגבילו או יאסרו מכירת בשר חזיר ומוצריו, בכל תחום שיפוטן או בחלק ממנו.
בתחילה הסמיך החוק את הרשויות המקומיות גם לקבוע הוראות בדבר איסור או הגבלה על גידול חזיר, אך זו בוטלה ב-1962, עם חקיקתו של חוק איסור גידול חזיר, שאוסר על גידול חזירים בכל המדינה, למעט ביישובים מסוימים המפורטים בו.
הרשויות המקומיות הוסמכו גם לבדוק, לעקל ולהחרים חזירים, בשר חזיר ומוצריהם.
אף שהחוק מקנה סמכות להחיל את חוק העזר רק בחלק מתחום השיפוט של הרשות המקומית, רק שלוש רשויות מקומיות בחרו בדרך זו: חיפה, עכו וכרמיאל.
החוק כלל גם סעיף תשריר, שנתן תוקף לחוקי העזר שהותקנו בטרם נחקק חוק ההסמכה, אך בצד זאת קבע גם כי לא ניתן יהיה להעמיד אדם לדין בשל עבירה שעבר לפני כניסת חוק ההסמכה לתוקף.
בחמש השנים הראשונות שלאחר חקיקת חוק ההסמכה, בשנים 1957–1962, התקינו 42 רשויות מקומיות חוקי עזר שעניינם איסורים והגבלות על מכירת בשר חזיר.
בטרם חקיקת החוק עשו זאת רק 15 רשויות מקומיות, ומ-1963 ואילך עשו זאת עוד 5 רשויות מקומיות.
מספר רשויות מקומיות (הרצליה, חדרה, ירושלים, רמת גן ותל אביב-יפו), שהתקינו את חוקי העזר שלהן עוד בטרם נחקק חוק ההסמכה, העדיפו להתקינם מחדש לאחר חקיקת החוק.
בעיריית תל אביב-יפו נבע הדבר ממחלוקת פרשנית בשאלה האם סעיף התשריר גובר על פסיקת בית המשפט העליון שפסלה באופן ספציפי את חוק העזר שלה בבג"ץ פרידי.
שר הפנים, ישראל בר-יהודה, סירב בתחילה לאשר את חוק העזר החדש של תל אביב.
לבר-יהודה היו הערות שונות לחוק העזר, ובין היתר דרש לצמצם את ההגדרה "חזיר" כך שתכלול רק חזירי בית, לאפשר שימוש בחזירים לצרכים רפואיים, ולאסור על פקחים לבצע חיפוש בבתים פרטיים בלא צו בית משפט.
ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, סירב לקבל את מרבית דרישות השר, ובתגובה הודיע בר-יהודה, כי לא יחתום על חוק העזר.
בסופו של דבר, רק בהתערבותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הושג נוסח פשרה.
מגמת החקיקה הערה באותה תקופה, לוותה באכיפה רבה של חוקי העזר.
עיריית תל אביב-יפו הקימה יחידה של עשרה פקחים, שהוכשרה בידי הווטרינר העירוני, ותפקידה היה לאכוף את חוק העזר.
ב-1 ביולי 1957 החלה לפעול יחידת הפקחים, וכעבור חודש כבר לא הוצג עוד בגלוי בשר חזיר באטליזים ובחנויות.
פעילות הפקחים בעיר לא התקבלה בברכה, והם הותקפו לא אחת בידי בעלי החנויות.
בשנים הראשונות לאחר חקיקת חוק ההסמכה וחוקי העזר שהותקנו מכוחו, העסיקו חוקים אלה גם את בתי המשפט.
בשנת 1957, תושב נוצרי בשם מישל מנשי, בעל אטליז בשכונת נווה שלום בתל אביב, עתר לבג"ץ נגד החרמת בשר חזיר מהאטליז שלו בידי פקחי העירייה.
מנשי טען כי חוק העזר נגוע באפליה ובאי סבירות, וכי היה על העירייה להותיר חריגים לאוכלוסייה הנוצרית.
הנשיא אולשן דחה את טענותיו בנימוק שחוק ההסמכה מאפשר קביעת חריגים טריטוריאליים ולא חריגים פרסונליים, ומאחר שחנותו של מנשי נמצאה בשכונה יהודית, אין הוא יכול לדרוש זאת.
במקרה אחר, פסק בית המשפט כי ניתן להשתמש בסמכות להחרמת בשר החזיר, רק אם הוא נועד למכירה בתחום הרשות המקומית, שכן אם אדם החזיק בשר חזיר במטרה למכור אותו בעיר שבה הדבר מותר, או לצרכיו האישיים, אין בכך עבירה על חוק העזר.
עוד נקבע בפסק הדין כי ההחרמה יכולה להיות רק באמצעות צו של בית המשפט, ולא על סמך החלטה של פקחי העירייה.
בפרשת רפפורט נדון מקרה בו משאית, שהובילה בשר חזיר ומוצרים נוספים ועשתה את דרכה מבית דגן לחיפה, עצרה בתל אביב כדי לפרוק סחורה שלא כללה בשר חזיר ובהזדמנות זו החרימו פקחי העירייה את בשר החזיר שמצאו במשאית.
בית המשפט קבע כי מאחר שהעירייה לא הוכיחה כי הבשר נועד להימכר בתחומה, יש להחזיר את הבשר לבעליו.
גל החקיקה ברשויות המקומיות בסוף שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60 נבלם, ובמשך עשרות שנים לא הותקנו חוקי עזר חדשים (חריגים לכך הם קריית אונו (1968), אשדוד (1976) וכרמיאל (1978)).
גם בתי המשפט נדרשו פחות ופחות לעסוק בנושא, ובית המשפט העליון לא נדרש לנושא אף לא פעם אחת במהלך שנות ה-70.
במקביל, יותר ויותר רשויות מקומיות החלו להתעלם מהפרות קטנות של החוק, כגון מכירת מוצרים של "מעדני מזרע".
ב-1978 פנה יושב ראש המועצה הדתית בתל אביב, דוד רוזן-צבי, ליועץ המשפטי לעירייה, דוד טלמור, בדרישה להגביר את האכיפה בנושא.
טלמור השיב שאין באפשרותו להקצות לעניין זה עוד ימי משפט מעבר למה שניתן.
בתגובה, פנו רוזן-צבי וסגני ראש העיר חיים בסוק מהמפד"ל ויהודה מאיר אברמוביץ מאגודת ישראל, לראש העירייה, שלמה להט, בדרישה להגביר את האכיפה.
בין היתר, הציעו להפוך את העבירות לעבירות של ברירת קנס, דבר שייעל את האכיפה, מאחר שתינתק התלות במערכת המשפט.
בסופו של דבר תוקן חוק העזר של תל אביב ב-1989 ברוח זו, אך הדבר לא הביא להגברת האכיפה.
בפועל, העבירה נתפסה כחמורה פחות.
בנוסף לכך, זמן קצר לאחר התיקון, נסגרה יחידת הפקחים המיוחדת, שהוקמה כשלושים שנים קודם לכן.
בעקבות הירידה בהיקף האכיפה, שבו כמה מחברי הכנסת ויזמו הטלת איסור גורף על מכירת בשר חזיר.
מספר הצעות הוגשו במהלך שנות ה-80, ואחת מהן, ביוזמתו של אהרן אבוחצירא מתמ"י, אף אושרה בקריאה ראשונה ב-1985, אך ועדת הכלכלה, שדנה בה, לא המשיכה בקידומה.
ב-1990 הסעירה את הכנסת הצעת חוק דומה, ביוזמתו של חבר הכנסת שמואל הלפרט.
היא אושרה בקריאה טרומית והועברה לוועדת הפנים ואיכות הסביבה, אך לא קודמה מעבר לכך.
על אף שרוב חוקי העזר האוסרים מכירת בשר חזיר הותקנו בשנות ה-50 ובראשית שנות ה-60, שלוש רשויות מקומיות התקינו את חוקי העזר שלהן כעבור עשרות שנים: דימונה (1993), יהוד (1994) וכרמיאל (2001, חוק עזר שהחליף חוק עזר קודם מ-1978).
עירייה רביעית, עיריית בית שמש, התכוונה להתקין חוק עזר בשנת 2000, אך הליכי חקיקתו עוכבו בידי בית המשפט העליון והם לא הושלמו מעולם.
ב-30 השנים שקדמו להתקנת חוק העזר בדימונה, רק שלוש ערים התקינו חוקי עזר האוסרים מכירת בשר חזיר – אשדוד, קריית אונו וכרמיאל.
דפנה ברק-ארז סבורה כי העניין המחודש בחקיקת חוקי העזר בעניין מכירת בשר חזיר נובע משלושה גורמים מרכזיים:
שינויים דמוגרפיים וחברתיים: חלק ניכר מהשינויים נבעו מגבור העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר.
המשטר הקומוניסטי הממושך בברית המועצות ניתק יהודים רבים מהמסורת היהודית, ורבים מהם התרגלו לאכול בשר חזיר.
העלייה מברית המועצות העלתה, לפיכך, את הביקוש לבשר חזיר.
שינוי נוסף חל בתרבות הישראלית, שהפכה חילונית יותר.
בהשפעת הגלובליזציה נפתחו בשנות ה-90 מסעדות גורמה שהציעו בתפריטיהן מוצרים חדשים, ובהם בשר חזיר, והציבור החילוני היה בשל לקבל זאת.
בדיון שנערך בכנסת ב-1993 הלין חבר הכנסת מנחם פרוש מיהדות התורה על קיומן של 130 חנויות המוכרות בשר חזיר ברחבי המדינה.
שינויים פוליטיים: חוק הבחירה הישירה שנכנס לתוקפו ב-1996 (אך הורגש היטב גם במערכת הבחירות לכנסת ה-13, ב-1992) הביא לסקטוריאליות בפוליטיקה הישראלית, ולחידוד עמדות בקרב פוליטיקאים חילוניים וחרדים.
המאבקים בין דתיים לחילוניים עסקו גם בשאלת החזיר, ובבית שמש הגיעו לכדי עימותים בין חרדים לעולים חדשים.
שינויים משפטיים: המהפכה החוקתית שהביאה עמה חוקים כדוגמת חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, גרמה לבתי המשפט לבחון מחדש את חוקי העזר.