tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפסיס נראות שלוש דמויות המייצגות את "ישו המולך" לצד הבתולה ויוחנן המטביל, או את ההשתנות של ישו כשהוא נראה לצידם של משה ואליהו.
בצידה המערבי של הכנסייה נראית ברברה הקדושה ובצידה הצפוני גיאורגיוס הקדוש הורג את הדרקון.
כנסיית הנחש (Yılanlı Kilise) או כנסיית אונופריוס הקדוש (Aziz Onuphrius Kilise) עשויה בצורת מלבן הנושא תקרה בצורת קמרון חבית.
בצידה הדרומי בולט אגף שתקרתו שטוחה ובו שוכנים מספר קברים.
הכניסה לכנסייה היא מצפון והאפסיס שוכן בקיר הארוך שבצידה המזרחי.
הכנסייה מתוארכת למאה ה-11 ובנייתה לא הושלמה מעולם.
היא קרויה על שמו של הנזיר אונופריוס הקדוש בן תבאי שבמצרים, שהתבודד במדבר משך שישים שנים עד מותו במאה ה-4. דמותו נראית כשהוא עירום, שערו מגודל, והוא ניצב מאחורי עלה תמר.
שמה האחר של הכנסייה - כנסיית הנחש - בא לה מהפרסקו המתאר את גאורגיוס הקדוש ואת תאודורוס הקדוש ההורגים את הדרקון, המתואר בו בדמות נחש.
עוד נראים בכנסייה פרסקאות של ישו האוחז בספר תנ"ך בידו ולידו ניצב מממן הקמתו של המבנה, השליח תומא, בזיליוס הגדול ופלוויה יוליה הלנה לצד בנה הקיסר קונסטנטינוס, כשהיא אוחזת בצלב האמיתי.
כנסיית החשכה (Karanlık Kilise) מתוארכת לסוף המאה ה-12 ולתחילת המאה ה-13. לאחר פלישת הסלג'וקים לאסיה הקטנה שימשה הכנסייה כשובך יונים עד לשנות ה-50 של המאה ה-20, ונדרשו עבודות שחזור שנמשכו 12 שנים כדי לנקותה ולחשוף את קירותיה.
אל הכנסייה מוליכה מנהרה מפותלת מצפון, ובחזיתה נרתקס שלו תקרה בצורת קמרון חבית ובו שלושה קברים.
הנרתקס מעוטר בעיטורים עשירים מהברית הישנה והחדשה, אך חלק ממנו קרס.
אולם הכנסייה עצמה בנוי בצורת צלב, ובחזית האפסיס המרכזי ניצב בעבר טמפלון, אך הוא לא שרד.
באפסיס זה מתואר הדאסיס (ישו, יוחנן המטביל והבתולה), בעוד שבאפסיס הצפוני נראה פרסקו של המדונה והילד על רקע כחול, ובאפסיס הדרומי נראה אברהם אבינו.
הכיפה המרכזית מעוטרת בפרסקו של "ישו המולך" ובארבע הכיפות הקטנות יותר נראים המלאכים גבריאל, מיכאל, רפאל ועזראל.
דמויותיהם של שמונה בני אדם אשר תרמו כספים להקמתו של המבנה נראות בחלקים שונים של הכנסייה.
עוד נראים בכנסייה דמויותיהם של ארבעת האוונגליסטים, קוסמאס ודמיאנוס הקדושים האוחזים בכלים ששימשו לרפואה וסצנות שונות מחיי ישו.
אור חודר לכנסייה רק דרך חלון קטן בנרתקס, דבר שגורם לה להיות חשוכה, ועל כן שמה.
עוד גרם הדבר לצבעי הציורים להשתמר היטב, והפרסקאות בכנסייה נחשבים לשמורים ביותר בכל קפדוקיה.
כנסיית הסנדלים (Çarıklı Kilise) קיבלה את כינויה משתי טביעות נעליים לרגלי הפרסקו המתאר את העלייה השמיימה והניצב סמוך לכניסה אליה.
נראה כי הכנסייה נקראה למעשה על שם הצלב הקדוש.
הכנסייה סמוכה לכנסיית החשכה והיא אחת הכנסיות הקטנות באזור שגגן נתמך בעמודים.
צורתה כשל צלב יווני, קבועים בה שלושה אפסיסים והיא נתמכת בארבעה עמודים.
הכניסה למבנה היא מצפון, אך תקרת הנרתקס קרסה.
בכנסייה שתי קומות ובתחתונה שכן חדר אוכל עם נישה ובה ציור של הסעודה האחרונה.
גרלין הוא הורמון פפטידי בן 28 חומצות אמינו, שנמצא ביונקים, עופות, זוחלים ודגים.
משמעות השם הוא מהיותו משחרר (relin) הורמון גדילה (GH).
ההורמון נתגלה בשנת 1999 כסובסטרט לרצפטור GHSR, שהיה ידוע כגורם לשחרור הורמון גדילה, אך הופעל עד אז על ידי הקסטרופין, שהוא חומר סינתטי.
הכמות הגדולה ביותר של ההורמון מיוצרת בקיבה, ובאדם - בתאי P/D1, אך נמצא גם במוח- בהיפותלמוס ובהיפוקמפוס, בגונדות, בלבלב ועוד.
ההורמון מתפקד הן באופן פראקריני, הן באופן אנדוקריני.
לאחר חיתוך הפפטיד מתבצע עיבוד, הכולל למשל, חיבור של חומצת שומן לאחת מחומצות האמינו.
השפעות הגרלין, מלבד הפרשת הורמון הגדילה, קשורות לתיאבון, לספיגת מזון בעיכול, שינה ועוד השפעות שנחקרות.
מחקר ישראלי מצא כי חשיפה לשמש מעלה את ריכוז הגרלין ואת התיאבון אצל גברים, אך לא אצל נשים.
התיאבון היה גבוה ב-22% באוגוסט לעומת ינואר.
לטענת החוקרים, החשיפה לשמש מפעילה חלבון בשם p53, שגורם להפרשה מוגברת של גרלין.
משערים שאצל נשים, הורמון האסטרוגן מעכב את התהליך.
בנוסף נטען, כי גרלין הוא בעל תכונות אנטי-דלקתיות ומאט שחיקה של שרירי הלב.
כמו כן הוא מגביר את הרגישות לאינסולין בחולי מחלות מטבוליות.
נמצא כי ההורמון אובסטטין, אשר לו השפעות הפוכות על התיאבון, נוצר מאותו הגן של הגרלין, המייצר פפטיד ארוך, שנחתך לשני ההורמונים.
ההורמון לפטין נחשב כאנטגוניסט לגרלין, לפחות בנוגע לתיאבון.
הקולטן GHSR הוא החלבון המשמש כרצפטור לגרלין.
הוא חוצה את ממברנת התא 7 פעמים, והוא מצומד לחלבון G.
לגן יש גם צורת שחלוף אלטרנטיבי אשר פעילותו הביולוגית איננה ברורה.
הרצף הגנטי של הקולטן שמור יחסית באבולוציה, והשוני בין מינים שונים איננו גדול יחסית.
גרמופון הוא כתב עת למוזיקה קלאסית וג'אז היוצא לאור בבריטניה מאז 1923. כתב העת, היוצא בהוצאת היימרקט מדיה, מוקדש בעיקר לסקירת הקלטות ומעניק מדי שנה את פרס גרמופון בקטגוריות שונות.
כותרת המשנה המפורסמת שלו טוענת שהוא "מגזין המוזיקה הקלאסית הטוב בעולם" (The world's best classical music magazine).
בשנת 1997 עלה אתר האינטרנט של המגזין.
המגזין מפיק גם את הספר The Gramophone Jazz Good CD Guide – מדריך להקלטות ג'אז ושלושה מכותביו עומדים מאחורי ה-The Penguin Guide to Recorded Classical Music – מדריך הקלטות המוזיקה הקלאסית השנתי של הוצאת ספרי פינגווין הנחשב למוביל ולמקיף ביותר בתחום ונקרא "התנ"ך של עולם ההקלטות הקלאסיות".
מבקרי כתב העת טוענים כי הוא מוטה להעדפת מלחינים ומבצעים בריטים, בעל זיקה לחברות התקליטים הגדולות (בעיקר EMI) ומעדיף מוזיקה של "אמצע הדרך" ונרתע מאוונגרד.
גרמא בשבת הוא מונח בהלכות שבת, המתאר עשיית אחת ממלאכות שבת האסורות - בצורה שאינה ישירה.
מוסכם על רוב הפוסקים, כי פעולה שמתבצעת בגרמא, אינה אסורה מן התורה.
בימינו ישנם מכונים העוסקים בפתרונות טכנולוגיים, למקרים של צורך חיוני של רפואה וביטחון, שחלקם מתבססים על ידי היתר 'גרמא'.
כאמור כבר במשנה נזכר היתר 'גרמא' בקשר להיתר כיבוי שרפה בשבת, באופן שהכיבוי אינו נעשה באופן ישיר:
העולה מדברי המשנה, שנחלקו רבי שמעון בן ננס ורבי יוסי האם מותר להציב מחיצה של כלים חדשים המלאים מים בפני הדליקה, במטרה שכשהאש תפגש עם כדי המים, הכלים החדשים יתבקעו, ואז יצאו המים מהכדים אל האש, ויכבו אותה.
בתלמוד שם מבואר שגם לדעת רבי יוסי, היתר גרמא תקף, אלא שלדעתו יש לחשוש באופן נקודתי בגרם כיבוי, משום שאם נאפשר לאדם לכבות בדרך גרמא, יבוא לכבות גם בידיים, מחמת בהילותו על אובדן הממון.
עוד מבואר בתלמוד שם, שההיתר העקרוני לכבות באופן זה, נשען על הלימוד מהמקרא, לפיו מה שנאסר הוא דווקא מלאכה שנעשית בידיים ומתייחסת באופן שירי לאדם העושה אותה, אך מלאכות המתבצעות בעקיפין, שלא באופן ישיר, מותר: בתלמוד הובא היתר גרמא גם לגבי איסור מחיקת השם.
להלכה נחלקו הפוסקים האם גרמא מותר לכתחילה אף בשלא לצורך (צורך גדול \ צורך מצווה \ הפסד), או שכל היתר הגרמא הוא רק בכגון זה.
בספר המרדכי הביא את דעת רבינו יואל שכתב שאין להתיר אלא רק במקום הפסד, כדעתו פסק הרב משה איסרליש.
אולם דעת הרא"ש להתיר אפילו בלא הפסד וכך דעת הרב יוסף קארו ועוד.
אולם ביום טוב התירו רבים אף לכתחילה.
האחרונים נחלקו כיצד להגדיר גרמא - איזה מעשה יש להחשיבו כעושה מלאכה בידיים, ואיזה מעשה נחשב כגרמא.
הרב חיים עוזר גרודזנסקי בספרו "אחיעזר" מציע חלוקה בין סוגים שונים של גרמא - כאלו שבהכרח יקרו, כמו הזורה לרוח והמשתמש ב"ריחיים של מים", לעומת מקרה של אי ודאות - כמו במקרה של כיבוי האש על ידי כדי מים.
ככלל, כל שנראה שהפעולה נמשכת מכוח מעשיו הישירים של האדם הרי היא נחשבת כעשייה שלו ואיסורה מהתורה.
וכאשר אין ניכר שהפעולה נעשית מכוח מעשיו אלא רק נגרמת מהם, הרי זה 'גרמא'.
למשל, כאשר האדם מסיר סכר והמים שהתחילו לזרום חוללו פעולה, אם הפעולה נעשתה במקום קרוב, הרי היא נקראת 'כוח ראשון' והיא נחשבת מעשה גמור של האדם.
ואם הפעולה התחוללה במקום רחוק, היא נקראת 'כוח שני', והיא 'גרמא'.
באופן דומה, אם המלאכה נעשתה מיד, הרי היא פעולה ישירה ואסורה מהתורה, ואם המעשה של האדם גרם לכך שלאחר זמן תיעשה המלאכה, הרי זה 'גרמא'.
הרב עובדיה והרב יצחק יוסף סומכים פסיקותיהם באופן משמעותי על הגדרה זו.
גרמאניה היה המונח היווני והרומי בעת העתיקה שהתייחס לאזור הגאוגרפי שאוכלס בעיקר על ידי אנשים ממוצא גרמאני.
המונח היה בשימוש בעיקר כדי לתאר את האזור שמתוחם ממזרח לנהר הריין וצפונית לדנובה ובדרום על ידי נהר הוולטאבה.
האזורים מערבית לריין היו בעיקרם קלטים (ובמיוחד גאלים) ונהפכו לחלק מהאימפריה הרומית לאחר מלחמת גאליה באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
החל במאה ה-19 ישנן התייחסויות של היסטוריונים לאזור זה בשם "גרמאניה החופשית" (Germania libera), כהתייחסות לאזור גרמאניה שלא היה תחת שלטון רומאי; אולם שם זה אינו נמצא במקורות העתיקים, וככל הנראה השימוש בו הושפע מהתעוררות רעיון הלאומיות בין המאות ה-18 וה-19.
ישנן עדויות כי היו שבטים שכונו "גרמאניים" אשר ישבו ממערב לריין, וייתכן כי אלו היו המקור לשם זה.
החל במאה ה-2 לפנה"ס לכל המאוחר נחשב אזור זה כחלק מגאליה, עד שהפך לחלק מהאימפריה הרומית באופן חלקי.
שבטים אלו היו השבטים הגרמאניים אשר ישבו באזור שכיום נמצא במזרח בלגיה, דרום מזרח הולנד ונמתח מעט לתוך גרמניה לכיוון הריין.
במהלך הקמת האימפריה הרומית, סוכלה כוונתו של אוגוסטוס לספח אזור זה בעקבות הכישלון הרומאי בקרב יער טויטובורג, ולפיכך ממשיכו טיבריוס הסיג את הכוחות הרומיים לגדה הדרומית של הריין, וכך נותר אזור זה מחוץ לשליטה הרומית.
האסטרואיד 241 Germania נקרא על שם אזור זה.
גרם המדרגות הגדול מתייחס לרצף כביר של שכבות של סלעי משקע המשתרע דרומית לפארק הלאומי ברייס קניון דרך הפארק הלאומי ציון ולתוך הגרנד קניון.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 המשיל הגאולוג קלרנס דטון אזור זה לגרם מדרגות עצום העולה מתחתית הערוץ של הגרנד קניון צפונה כאשר הצוק בקצה כל שכבה יוצר מדרגה ענקית.
דטון חילק עוגת שכבות זו של ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ לחמש מדרגות החל מהסלעים הצעירים ביותר (כלומר השכבה הגבוהה ביותר):
מאז ביצועו גאולוגים מודרניים חלוקות נוספות של המדרגות של דטון לתצורות סלע פרטניות.
האזור המכונה גרם המדרגות הגדול מתחלק שווה בשווה בין המדינות אריזונה ויוטה.
הגבול הדרומי הוא הגרנד קניון בצפון אריזונה והגבול הצפוני הוא רמת פאונסאגנט (Paunsaugunt Plateau) בדרום יוטה.
את הגבול המזרחי מהווה רכס כרבולת התרנגול (Cockscomb), ואת הגבול המערבי צוקי הוריקן (Hurricane Cliffs) במערכת הקניונים של קולוב (Kolob Canyons).
להלן התצורות בגרם המעלות הגדול, החל בשכבה העליונה (הצעירה ביותר) כלפי מטה:
גילן של יחידות סלעי המשקע העיקריות שנחשפו בגרנד קניון נע בין לפני 2 מיליארד שנים ל-200 מיליון שנים.
סלעי משקע אלו הושקעו במי ים רדודים חמימים ובסביבות קרובות לחוף.
קרוב ל-40 שכבות סלע שונות זוהו בגרנד קניון, אחד האזורים בעולם שבהם נחקר הטור הסטרטיגרפי בצורה היסודית ביותר.
לפרטים ראו גאולוגיה של הגרנד קניון.
התצורה העתיקה ביותר שנחשפת בפארק הלאומי ציון היא גם התצורה הצעירה ביותר שנחשפת בגרנד קניון: אבן גיר קאיבאב בת בערך 240 מיליון שנים.
אזור ברייס קניון שמצפון מזרח ממשיך מהנקודה בה מפסיק אזור ציון ובו הסלעים הנחשפים הם מהקנוזואיקון וצעירים בכ-100 מיליון שנים.
למעשה, התצורה הצעירה ביותר שנחשפת באזור ציון היא התצורה העתיקה ביותר בברייס קניון – אבן חול דקוטה.
עם זאת ישנן יחידות סלע המשותפות לכל השלושה, היוצרות רצף-על של תצורות שהגאלוגים מכנים גרם המדרגות הגדול.
התצורות שבברייס קניון הן יחידות הסלע הידועות הצעירות ביותר בגרם המדרגות הגדול.
יחידות סלע צעירות עוד יותר, אם הן היו קיימות אי פעם, הוסרו בסחיפה.
החל בשלישון מלפני 66 מיליון שנים עברו שכבות אלו התרוממות בין 1,500 ל-3,000 מטרים וקימוט כחלק מהאורוגנזה הלרמידית שהגבירה את היכולת של נהר הקולורדו ויובליו לחצוב את ערוציהם וליצור בכך את הרמות השונות של אזור רמת קולורדו.
הקניונים העיקריים של אזור זה החלו להיווצר לפני בין שישה לחמישה מיליון שנים כאשר מפרץ קליפורניה נפתח ובכך הנמיך את בסיס הסחיפה (הנקודה הנמוכה ביותר) של הנהר.
רצף המתלולים והמישורים נובע מהשוני בקשיות של שכבות הסלע.
הסחיפה של סלעים קשים, דוגמת אבן חול או אבן גיר איטית מאוד בהשוואה לסלעים רכים יותר דוגמת חוואר או אבן טין.
מסיבה זו נוצרו הרמות כאשר שכבות הסלעים הרכים הוסרו מעל לשכבות הסלעים הקשים.
הצוקים התלולים הם תוצאה של סחיפה מהירה שבה השכבות הרכות נסחפות והשכבות הקשות מעליהם מתמוטטות שוב ושוב.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נחפרו שלדי דינוזאורים גדולים מדרום יוטה באזורים מצפון לגרם המדרגות הגדול.
בעקבות גילויים אלו היה עניין מועט בחקירות נוספות.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 התחדש העניין בחקירות השכבות של גרם המדרגות הגדול, בייחוד לאחר ההבנה שיש סיכוי גבוה שחשיפה ואיסוף של מאובנים חדשים בשכבות שקודם לכן טרם נחקרו, חושפים את שרידיהם של מינים שטרם נתגלו עד כה – עניין בעל חשיבות ניכרת לפלאואונטולוגים צעירים המנסים להתקדם במקצועם.
דרום יוטה ממשיכה לתגמל את החוקרים בשל היותה מיקום אופטימלי לחשיפת מאובנים בפני הקרקע בשל תנאי האקלים.
במקומות דרומיים יותר, באריזונה, האקלים כל כך יבש שהסחיפה היא איטית יחסית.
צפונה יותר האקלימים הגשומים יותר מאפשרים צמיחת יערות שהורסים את המאובנים בפעולות השורשים והחיידקים שבקרקע.
לעומת זאת בדרום יוטה מתרחשות לעיתים קרובות סופות גשם חזקות מספיק הגורמות לאירועים קצרים של סחיפה מהירה, ובעקבותיה חשיפה של שרידי מאובנים, אבל ממוצע המשקעים השנתי עדיין אינו מאפשר צמחייה הרסנית בעלת שורשים עמוקים.
גלריית התמונות הבאה מציגה מימין לשמאל (ומדרום לצפון), טיפוס בגרם המדרגות
גרליץ היא בירת מחוז גרליץ שבמדינת סקסוניה שבגרמניה.
זוהי העיר המזרחית ביותר בגרמניה השוכנת על נהר הנייסה, מול העיר הפולנית זגוז'לץ (Zgorzelec), שעד ל-1945 הייתה חלק מגרליץ.
מבחינה היסטורית הייתה גרליץ חלק מהאזור של (Oberlausitz) והשתייכה לנסיכות של סקסוניה מאז 1635. עם זאת, ב-1815, עקב חלוקתה של סקסוניה, חלקים מסוימים של לוזטיה סופחו למחוז שלזיה ומאוחר יותר למחוז שלזיה התחתית של פרוסיה.
גרליץ היא העיר הגדולה ביותר במחוז לשעבר של שלזיה התחתית השוכנת ממערב לקו אודר-נייסה, ולפיכך נותרה בתוך גבולות גרמניה של היום.
העיר משלבת מסורות שלזיות ולוזטיות יחד עם מאפיינים תרבותיים גרמנים וסורבים.
מאז שנת 1950 הושפעו העיר ואוכלוסייתה על ידי הקרבה לגבול פולין.
ככפר סורבי קטן בשם Gorelic באזור של לוזטיה העילית, אזור הספר של האימפריה הרומית הקדושה, נכבש היישוב והוחזק באופן זמני על ידי בולסלב הראשון, דוכס פולין במהלך פלישתו ללוזטיה בין השנים 1002–1031, שלאחריה חזר האזור להיות תחת שליטת המרגרייב של מייסן.
בערך בשנת 1072 הועבר הכפר לידי דוכסות בוהמיה.
מועד ייסודה המדויק של גרליץ לא ידוע.
יחד עם זאת, היא מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1071 בחתימת היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מסמך זה העניק את גרליץ לדיוקסיה של מייסן.
כיום ניתן לראות את המסמך הזה בארכיון של מדינת סקסוניה בדרזדן.
השם גרליץ לקוח מהמילה בשפה הסלאבית שפרושה, "אדמה חרוכה", בהתייחס לשיטה שהייתה אז בשימוש לצורך הכשרת הקרקע להתיישבות.
במהלך המאה ה-13 הפך הכפר בהדרגה לעיירה.
הודות למיקומה על דרך הסחר העתיקה מימי הביניים, ויה רגיה (Via Regia), שגשגה גרליץ.
במאות השנים הבאות הייתה גרליץ לחברה עשירה בברית לוזטיה, שכללה את באוצן, גרליץ, קמנץ (Kamenz), לובן, לבאו (Löbau) ווציטאו (Zittau).
ב-1352, במהלך תקופת שלטונו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ייסדו מתיישבים גרמנים מגרליץ את העיר גורליצה ליד קרקוב שבפולין.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לגרליץ בראשית שנות העשרים של המאה ה-16 ועד לסוף המאה הפכה כמעט כל אוכלוסיית האזור סביב לעיר ללותרנית.
לאחר הסבל הרב שסבלה לוזטיה העילית, כולל גרליץ, במלחמת שלושים השנים, עבר האזור לידי נסיכות סקסוניה בשנת 1635. עם תום המלחמות הנפוליאוניות העביר קונגרס וינה ב-1815 את העיר מידי ממלכת סקסוניה לידי ממלכת פרוסיה.
בהמשך הייתה גרליץ לחלק ממחוז שלזיה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה היה הייתה חלק ממחוז שלזיה התחתית, עד 1945.
לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, הרסו כוחות גרמנים את כל הגשרים שחצו את נהר הנייסה.
השרטוט מחדש של הגבולות לאחר המלחמה, במיוחד מיקומו מחדש של גבול גרמניה-פולין לאורך קו אודר-נייסה, חצה את העיר לשני חלקים.
האזור שמעברו המזרחי של הנהר הפך לשטח פולני ושמו שונה על ידי ממשלת פולין הקומוניסטית ב-1948 לזגוז'לץ (Zgorzelec) בעוד שהחלק העיקרי של העיר שממערב לנהר נשאר חלק מגרמניה, כיום בתחומי מדינת סקסוניה.
ב-1952 הפכה גרליץ לחלק ממחוז דרזדן.
ב-27 ביוני 1994 הפכה גרליץ להיות מקום מושבה של הדיוקסיה הקתולית של גרליץ, אך העיר נותרה עדיין מעוז פרוטסטנטי.
בשנת 2002 החל אגם ברצדורף (Berzdorfer See), שמדרום לגרליץ, לעלות על גדותיו.
הגשר העתיק (Altstadtbrücke), המחבר בין גרליץ לבין זגוז'לץ, נבנה מחדש בין השנים 2003–2004. בדצמבר 2007 כאשר חתמה פולין על אמנת שנגן, החלה תנועת האנשים בין שני חלקי הנהר להיות שוב בלתי מוגבלת.
ואכן, העוברים בגשר כיום מתקשים להבחין כי הם עוברים מגרמניה לפולין.
בעוד שהעיר השתמרה בצורה יפה, היא נותרה אפורה וחסרת צבע תחת השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית.
מאז איחוד גרמניה, שופרה חזותם של בניינים רבים.
גרליץ נחשבת לעיר החביבה על תושביה המבוגרים של גרמניה כמקום פרישה, בשל היותה עיר שקטה ועלות המחיה בה זולה יחסית.
הפוטנציאל התיירותי שלה מתפתח במהירות.
במאות ה-15 וה-16 נטבעו בגרליץ מדליונים מיוחדים עם סמלי השקלים העבריים הקדומים אשר שימשו את יהודי המקום ונקראים שקלי גרליץ.
כיום חיות גרליץ וזגוז'לץ בדו-קיום.
שני גשרים חדשים נבנו, קו אוטובוס מחבר בין שתי הערים וקיים ניהול עירוני משותף, כולל ישיבות שנתיות משותפות של שתי מועצות הערים.
לגרליץ יש מורשת אדריכלית עשירה בסגנונות גותים, רנסאנס, בארוק, היסטוריציזם ואר נובו, שבניגוד לערים גרמניות היסטוריות רבות, לא נהרסה באופן משמעותי במהלך מלחמת העולם השנייה, למעט פיצוץ הגשרים ונזקים מזעריים.
דוגמה אחת למורשת אדריכלית עשירה הוא בניין השונהוף (Schönhof), ששימש כבית הארחה מלכותי והוא אחד המבנים החילוניים העתיקים ביותר בגרמניה הבנויים בסגנון הרנסאנס.
דוגמה נוספת למורשת המדיאוולית הוא דגם של כנסיית הקבר בירושלים שנבנה בגרליץ בסוף המאה ה-15.
בשנת 2010 הגישו גרליץ וזגוז'לץ מועמדות להיות בירת התרבות של אירופה לאותה שנה, מתוך תקווה ששיתוף הפעולה הגרמני-פולני ישכנע את חבר השופטים, אך בסופו של דבר נבחרה העיר אסן וגרליץ זכתה במקום השני.
הקמפיין לבחירתה של גרליץ עורר התעניינות עולמית וחיזק את המשיכה התיירותית לעיר.
בהיותה של גרליץ חלק משלזיה משנת 1815 ואילך, היא משמשת כמקום משכנו של המוזיאון השלזי (Schlesisches Museum zu Görlitz) וכן נערך בה פסטיבל המוזיקה השלזי (Schlesisches Musikfest).
בנוסף, גרליץ היא מקום מושבה של תנועת הנוער השלזית (Schlesische Jugend).
הודות לחלקים ההיסטוריים של העיר שימשה גרליץ כאתר הסרטה ליוצרי סרטים רבים.
העיר שימשה כאתר ההסרטה לסרט ממזרים חסרי כבוד.
בשנת 1995 צולם בעיר חלק מהסרט נער קריאה ובשנת 2013 צולם בעיר הסרט שנעשה על פי הספר גנבת הספרים.
כמו כן שימשו נופי העיר כאתר העיקרי לצילומי הסרט מלון גרנד בודפשט.
בהיותה העיר המזרחית ביותר בגרמניה, הפכה גרליץ להיות חברה ב"ברית המצפן" (Zipfelbund) יחד עם ליסט (List), העיר הצפונית ביותר, זלפקנט (Selfkant), העיר המערבית ביותר ואוברסטדורף (Oberstdorf), העיר הדרומית ביותר.
ארבע הערים לוקחות חלק פעיל בחגיגות יום האחדות הגרמנית כמייצגות את גבולותיה המודרניים של גרמניה.
גרם המדרגות הצורח הוא ספר פנטזיה לנוער שנכתב על ידי ג'ונתן סטראוד.
הספר יצא לאור בשנת 2013. זהו הספר הראשון בסדרת לוקווד ושות'.
הסדרה מספרת את סיפורה של לוסי קרלייל, כשהיא מצטרפת לאנתוני לווקוד ולג'ורג' קבינס בחקירותיהם על רוחות רפאים ברחבי לונדון, כאשר הספר מתמקד בחקירת טירת קומב קרי.
הספר מתרחש בלונדון, ששטופה ברוחות רפאים (המכונות 'אורחים'), בשל גורם לא ידוע שהתחיל לפני חמישים שנה.
לנערים צעירים יש יכולות על-טבעיות שמאפשרות להן לחוש ולהילחם ברוחות - יכולות שמחולקת לכישרון הראייה, לכישרון השמיעה ולכישרון המגע.
בשל כוחותיהם של הילדים מוקמות באנגליה סוכנויות המעסיקות ילדים למלחמה ברוחות הרפאים.
הסוכנויות כולן מפוקחות על ידי הממשב"ט - המחלקה למחקר ולשליטה בתופעות על טבעיות.
עלילתו של הספר נסובה סביב סוכנות לוקווד ושות'.
שלושת הסוכנים, אנתוני לוקווד, לוסי קרלייל וג'ורג' קבינס נקלעים לבעיה כספית לאחר ששרפו בטעות בית של לקוחה בעת לחימה ברוח רפאים מרושעת בשם אנני וורד.
כדי להשיג את הכסף הם לוקחים על עצמם את תיק החקירה של טירת קומב קורי, טירה רדופה ביותר שאיש לא הצליח להישאר בה לילה ולשרוד.
רוחות הרפאים מסווגות לשלושה טיפוסים, על פי רמת הכוח, התבונה ופוטנציאל הנזק שלהן.
הסוכנים משתמשים בכסף, מלח ואש כדי להרתיע את הרוחות, ובכוחות שלהם כדי לחוש את הרוחות ואת העבר הטרגי שהביא למיתתן.
בד בבד עם חקירת הטירה חוקרים השלושה את נסיבות מותה של אנני וורד, שלוסי מצאה תליון שלה וגילתה ממנו שהיא נרצחה בידי אהוב שלה.
אנשים שונים לא מרוצים מחשיפת הפרשה והם מנסים לצוד את לוקווד ואת חבריו.
לוסי קרלייל: הסוכנת החדשה בלווקוד ושות' והמספרת של הספר.
לוסי מתוארת כחמת מזג ומהירה להילחם.
היא בתו של מנהל תחנה בצפון אנגליה, והצטרפה למשמר הלילה בגיל צעיר.
עם זאת, לאחר מקרה אסון, לוסי משאירה את הסוכנות הישנה ומשפחתה מאחור, כדי לעבור ללונדון ולהתחיל שם מחדש.
הכישרונות החזקים של לוסי הם שמיעה ומגע.
אנתוני לווקוד: המנהל של לווקוד ושות'.
הכישרון שלו הוא ראייה, והוא טוב בו מלוסי וג'ורג' גם יחד.
עם זאת הכישרון שלו בשמיעה הוא חלש.
הוריו מתו בנסיבות לא ידועות.
הוא ידוע בגישה מהירה אך יסודית לרוחות רפאים, בה הוא מתגאה.
הוא חכם מאוד ובעל ביטחון עצמי לא מבוטל.
ג'ורג' קבינס: סגנו של לוקווד.
די ציני, שמנמן מרושל במקצת אך חכם.
ג'ורג' מצטיין במחקר ומאמין בהכנה נרחבת לפני פעולה.
הוא מבצע ניסויים שונים על רוחות בניסיון להבין אותן יותר.
אנני וורד: אישה צעירה שחוזרת לעולם כרוח רפאים מטיפוס 2 לאחר מותה.
לווקוד ושות' נתקלים בה בתחילת סיפורם, ולאחר מכן פותרים את תעלומת הרצח שלה.
המפקח בארנס: חוקר של ממשב"ט.
לא אוהב את לווקוד ושות', אך למרות זאת משתף איתם פעולה בפיענוח מקרה הרצח של אנני וורד.
סר ג'ון ויליאם פיירפקס: תעשיין עשיר המחזיק בטירת קומב קרי.
ממנה את לווקוד ושות' לפתירת התעלומה באחוזה, ומציע להם את הכסף הדרוש להם כדי להציל את החברה מסגירה בתמורה.
הוגו בלייק: החבר של אנני וורד.
לוקווד ושות' חושדים בו שרצח את אנני וורד.
הזכויות לסרט נרכשו על ידי Illumination Entertainment וסרטי יוניברסל, מה שהיה הופך אותו לסרט הראשון שלהם מסוגת הלייב אקשן.
הסרט היה אמור להיות מופק על ידי מייסד והעומד בראש אילומיניישן אנטרטיינמנט, כריס מלדנדרי.
עם זאת, בספטמבר 2017 הוכרז ש-Big Talk Productions קנו את הזכויות של לוקווד ושות', עם הכוונה להפוך את זה לסדרה.
בדצמבר 2020, הוכרז שהסדרה תעלה בנטפליקס, בעיבודו של ג'ון קורניש.
הצילומים לסדרת הטלוויזיה לוקווד ושות' החלו ב-5 ביולי 2021, והסדרה עלתה ב-27 בינואר 2023.
גרלנד היא עיר בטקסס, ארצות הברית, הממוקמת מזרחית לדאלאס.
העיר ממוקמת כמעט לחלוטין בתוך מחוז דאלאס, למעט חלק קטן הממוקם במחוזות קולין ורוקוול.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2019 מתגוררים בעיר כ-239,928 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-93 בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית, והעיר ה-12 בגודלה בטקסס והשנייה בגדולה במחוז דאלאס, לאחר דאלאס העיר.
בשנת 2008 דורגה גרלנד במקום ה-67 בדירוג CNN וכתב העת Money כאחת מ"מאה הערים שטוב לחיות בהן בארצות הברית".
העיר בלטה בדירוגים רבים נוספים הנוגעים לצמיחה כלכלית ולרמת איכות חיים.
התעשייה המקומית מגוונת, ומורכבת בין השאר מאלקטרוניקה וייצור פלדה, נפט, מוצרי חלב, כובעים ומעבדי מזון.
אזור גרלנד החל להיות מיושב באמצע המאה ה-19 וקהילות שונות החלו להתבסס בסביבה אחרי שנת 1874. הרכבת האזורית עזרה משמעותית לפתח את האזור.
התוכניות ליישוב גרלנד החלו בשנת 1887 והעיר נקראה על שם אוגוסטוס היל גרלנד שהיה התובע הכללי של ארצות הברית, סנאטור ומושל ארקנסו.
בסופו של דבר ההתיישבות עלתה לקרקע בשנת 1891. בשנת 1904 היו בעיר 819 תושבים.
בשנת 1920 הוקם בעיר מפעל אשר סיפק חשמל לכולה.
ב-9 במאי 1927 פגע טורנדו בעיר והרג 15 אנשים.
המסחר העירוני התפתח מאוד בסוף שנות ה-30 והוקמו תחנות רדיו אזוריות.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו בסביבת גרלנד כמספר מפעלים לייצור מטוסים.
לאחר המלחמה, חברת קראפט החלה לפעול בעיר.
בשנת 1950, אוכלוסיית גרלנד עלתה על 10,000 תושבים.
בשנים 1950-1954 סבלה טקסס מבצורת, וגרלנד צרכה מים רבים מהאגם הסמוך לה.
בשנות ה-50 וה-60 גרלנד גדלה משמעותית כתוצאה מתהליך הפרוור שהתרחש בכל ארצות הברית.
בשנת 1970 הוכפלה האוכלוסייה לכדי 81,500 תושבים.
הפיתוח הכלכלי המשיך גם בעשור הראשון של המאה ה-21.
האוכלוסייה הווייטנאמית בעיר היא ה-16 בגודלה בארצות הברית.
אוכלוסייה זו מהווה כ-12% מהזרים בגרלנד.
הגיל החציוני הוא 33.7 שנים.
ההכנסה החציונית עבור משק הבית בעיר היא 52,441$ וההכנסה לנפש בעיר היא כ-20,000 דולר.
כ-11.1% מהמשפחות ו-14.5% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את ליאן ריימס ומוקי בליילוק.
גרלין גילכריסט הוא פוליטיקאי ופעיל פוליטי אמריקאי המכהן כסגן מושלת מישיגן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1989 עברה משפחתו לפארמינגטון שבדרום מישיגן.
הוא למד באוניברסיטת מישיגן וסיים את לימודיו שם כבוגר בהנדסת מחשבים ובמדעי המחשב.
עם תום לימודיו האקדמיים, עבר גילכריסט לרדמונד שבמדינת וושינגטון, ושם עבד במשך ארבע שנים בחברת מיקרוסופט.
שם סייע בבניית סדרת המוצרים "SharePoint".
לאחר מכן, גילכריסט עבד עבור חברת "MoveOn.org" בוושינגטון הבירה, כמארגן קמפיין לאומי.
ביולי 2014, שב גילכריסט לעיר הולדתו דטרויט, והצטרף לממשלו של ראש העירייה מייק דוגן, ועבד תחת קצינת המידע הראשית בת' ניבלוק כמנהל חדשנות וטכנולוגיה מתעוררת.
הוא יצר את האפליקציה "לשפר את דטרויט" (Improve Detroit) המאפשרת לתושבי דטרויט לדווח על בעיות שונות אל העירייה ולגורמים הנחוצים.
נוסף על כך, הוא הוביל את המרכז לאחריות חברתית במדיה חברתית בבית הספר למידע של אוניברסיטת מישיגן.
ב-2017, התמודד גילכריסט על תפקיד מזכיר עיריית דטרויט נגד ג'ניס ווינפרי המכהנת.
הוא הפסיד לה בהפרש של 1,482 קולות.
ב-2018 בחרה בו גרטשן ויטמר, מועמדת המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מישיגן, כעמיתה למרוץ בבחירות למושלות שייערכו בנובמבר אותה השנה.
עם ניצחונה של ויטמר, גילכריסט נהפך לאפרו-אמריקאי הראשון לכהן כסגן מושל מישיגן.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בינואר 2019.
גרמופון הזהב הוא אחד מטקסי פרסי המוזיקה החשובים ביותר ברוסיה ומצעד להיטים רוסקויה רדיו.
הפרס הוקם על ידי תחנת הרדיו "רוסקויה רדיו" והוא מתקיים מדי שנה מאז 1996. במשיך 15 שנה הנחה את הטקס איוואן אורגנט (משנת 2007 ועד 2022).
לאחר מכן הטקס הונחה על ידי ואדים גאליגין ויקטרינה סקולקינה.
כדי לקבל את פרס גרמופון הזהב, השיר של האמן צריך להישאר ברשימה המובילה של מצעד הלהיטים במשך 20 שבועות ומעלה.
בטקס עצמו מוכרזים שמותיהם של כל הזוכים בפרס לאחר שנבחרו תחת השפעת מאזיני "רוסקויה רדיו".
גרמופונים מוצגים מדי שנה במוסקבה, בארמון הקרמלין הממלכתי, ובסנט פטרסבורג יום לאחר מכן, בהיכל הקרח.
את הפרס לאמנים מעניקים נציגי מקצועות שונים - אנשים מהטלוויזיה, שחקני תיאטרון או קולנוע, נציגים של חוגים פוליטיים וכו'.
פרס מיוחד על תרומה בפיתוח המוזיקה של המולדת:
יורי מליקוב , אלכסנדר רוזנבאום, לב לשצ'נקו (2), ולרי לאונטייב, לריסה דולינה, יורי אנטונוב (2), אדוארד חיל, אלכסנדר סרוב, יורי ניקולייב , סופיה רוטרו, אלכסנדר בויינוב, ויאצ'סלב דוברינין (2), סרגיי ז'וקוב (רוקי וורך!), משינה ורמני, ליובה, איגור סרוחנוב , זמלניאה, ליודמילה זיקינה, אירינה אלגרובה, לאימה ואיקולה.
גרמאניה היא האנשה של הגרמנים או של האומה הגרמנית בכללותה, הקשורה לרוב לתקופה הרומנטית ולמהפכות של 1848, אם כי מאוחר יותר שומשה הדמות על ידי הקיסרות הגרמנית.
"גרמאניה" הוא שמה הלטיני של גרמניה ששמה בגרמנית הוא דויטשלנד, השימוש הגרמני ב"גרמאניה" הלטינית הוא בעיקר ספרותי ופואטי, קורץ לגרמאניה הקדומה וקשור לתחושות פטריוטיות ולאומיות, כמו "הלבטיה" לשווייץ, "היברניה" לאירלנד, "קלדוניה" לסקוטלנד, "לוזיטניה" לפורטוגל וכו'.
גרמאניה מתוארת בדרך כלל כאישה חזקה עם שיער ארוך, זורם, אדמדם-בלונדיני ולבושת שריון.
לעיתים קרובות היא אוחזת ברייכסשוורט- "החרב הקיסרית" (Reichsschwert), ומחזיקה מגן בסגנון ימי הביניים הנושא לעיתים דמות של נשר שחור על שדה זהב.
בנוסף, לעיתים היא מוצגת כאשר היא נושאת או עונדת את כתר הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה.
בתמונות שלפני 1871 ולאחר 1918, הדגל שהיא מחזיקה הוא הדגל שחור-אדום-זהב של גרמניה המודרנית או הלאומיים הדמוקרטים, אך בציורים בין השנים 1871 עד 1918 זהו הדגל שחור-לבן-אדום של הקיסרות הגרמנית.
אזיקים מנותצים – היות גרמניה ארץ חופשייה
נשר רקום על חזה – סמל הקיסרות הגרמנית וחוזק כשלעצמו
כתר מעלי אלון – הירואיזם
חרב – כוח ומוכנות להילחם
ענפי זית מסביב לחרב – רצון לשלום
טריקולור שחור-אדום-זהב – דגל גרמניה המודרנית והדגל הלאומי-דמוקרטי משנת 1848
קרני השמש מאחור – תקווה, תחילתו של עידן חדש
השחקנית הגרמנית רובי קומדי הציגה את גרמאניה בקליפ של השיר דויטשלנד שיצא במרץ 2019 על ידי להקת רמשטיין.
גרם למטר רבוע או גרם למ"ר (g/m2 או gsm) הוא יחידת מידה של משקל מרחבי בתעשיית הנייר, המשקפת את הצפיפות של הנייר המיוצר, בהתאם למשקלה בגרמים של יריעת נייר ששטחה מטר רבוע אחד.
לנייר משרדי (המשמש במכונות צילום ובמדפסות) יש משקל מרחבי של כ-80 גרם למטר רבוע (שהם חמישה גרם לגיליון A4 יחיד).
לנייר טישו, המשמש לייצור מטפחות נייר, המשקל מרחבי נע בין 16 ל-20 גרם למטר רבוע.
לנייר כרומו יש משקל מרחבי בטווח 100–230 גרם למטר רבוע.
בדרך כלל ככל שמספר הגרם למטר רבוע קטן יותר כך הנייר רך יותר, אך ישנם פרמטרים נוספים לקביעת רכות נייר כגון חומר הגלם ושיטת הייצור.
מדידת משקל הנייר נעשית בטחנת הנייר כחלק מבקרת האיכות של ייצור הנייר.
בחלק מאריזות הנייר (למשל אריזות של נייר משרדי) נהוג לציין מידע זה.
שיטת מדידה נוספת, מקובלת פחות, קרויה "משקל בסיס" - משקל חבילה (500 יחידות ולפעמים 1,000 יחידות) של גיליונות נייר בגודל נייר נתון.
גרמולאטה (באיטלקית: Gremolata) או גרמולאדה הוא רוטב ירוק העשוי מפטרוזיליה קצוצה, גרידת לימון ושום.
זהו הרוטב המסורתי למנת האוסובוקו.
גרמולאטה קלאסית מכילה קליפת לימון מגוררת, אם כי ניתן להחליפהּ בגרידת פירות הדר אחרים (כגון ליים, תפוז, אשכולית וכו').
ניתן להחליף גם את הפטרוזיליה בעשבי תיבול שונים (למשל כוסברה, נענע או מרווה), או את השום (שניתן להחליף בחזרת מגוררת דק או בשאלוט קצוץ).
כמו כן, יש המשתמשים במרכיבים נוספים, כמו גבינת פקורינו, אנשובי, צנוברים קלויים או בוטארגה מגוררת.
בלגנדריום של טולקין, גְרַם (, משמעות ברוֹהִירִית: "לוחם, מלך") היה מלך רוֹהָן השמיני.
גְרַם נולד ברוֹהָן, ככל הנראה באֵדוֹרָס, בשנת 2668 לעידן השלישי, כבנם הבכור של דֵאוֹר ואשתו, ששמה לא ידוע.
שנה לאחר שנולד אביו ירש את הכס מאביו שלו, גוֹלְדְוַּין.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2718, לאחר שאביו מת, ומלך כ-23 שנים.
בימיו בני דוּן עדיין שלטו באַיסֶנְגַרְד, והוא ניהל מלחמה גלויה בהם.
הוא מת בשנת 2718 לעידן השלישי.
במותו ירש אותו בנו, הֶלְם, שכונה "יד־פטיש".
גרמאניה היא יצירה היסטורית ואתנוגרפית על השבטים הגרמאניים מחוץ לאימפריה הרומית, שנכתבה על ידי ההיסטוריון הרומי פובליוס קורנליוס טקיטוס בשנת 98 לספירה.
בתחילת החיבור מתאר טקיטוס את תחום ארצם של הגרמאנים, בין נהרות הריינוס והדנובה, הים הצפוני והים השחור.
טקיטוס כותב שמבחינה פיזית, העמים הגרמאניים נראים כאומה מובחנת, לא תערובת של שכניהם, מכיוון שאיש לא ירצה להגר לאקלים כמו זה של גרמאניה, שכן "אקלימה קשה, ועגומה היא ליושב בה" וברובה "נוראה ביערותיה או כעוּרה בביצותיה".
טקיטוס כותב כי הגרמאנים מייחסים את מוצאם בשיריהם הקדומים לשלושה ענפים גדולים – האינגוונים , ההרמינונים והאיסטוונים – שמוצאם משלושה בנים של מאנוס , בנו של טוויסטו , האב הקדמון המשותף שלהם.
טקיטוס כותב כי הוא מסכים עם אלה הסוברים שהגרמאנים לא התערבו בעמים אחרים ושעמי גרמאניה הם "אומה מיוחדת וטהורה, שאינה דומה אלא לעצמה...מבנה גוף אחד לכולם...עיניים עזות וכחולות להם שער אדום וגוף גדול".
אך כוחו של הגוף יפה רק למלחמה, כי "בעמל ובמלאכה אינם עומדים באותה מידה".
בנוסף לכך, "צמא וחום אינם סובלים כלל, אך לקור ולרעב הורגלו בשל אקלימם ואדמתם".
טקיטוס מתאר את ממשלתם והנהגתם של הגרמאנים כמבוססות במידת מה על זכויות ושוויוניות, עם מנהיגות באמצעות דוגמה ולא סמכות, ועונשים מבוצעים על ידי הכוהנים.
הוא מתאר צורה של אספה עממית, דומה למדי לכינוסים הציבוריים המתועדים במקורות גרמאניים מאוחרים יותר: בדיונים פומביים אלה, ההחלטה הסופית נתונה בידי אנשי הקבוצה כולה.
בסקירתו את מנהגי הגרמנים, משבח טקיטוס את הכנסת האורחים שלהם, וגם את כנותם ויושרם, כשהוא מצהיר ש"בני אומה זו לא עורמה ולא מרמה בהם".
הוא מספר שהם מואסים בבתים הנוגעים זה בזה ושהם יושבים "מובדלים ופזורים...איש איש מקיף את ביתו ריווח פנוי".
מפאת החוסר באוצרות טבע יקרים, "מספר הבהמות הוא המשמח את לִבּוֹת הגרמנים וזה עושרם החביב עליהם מכול".
במיוחד נוהגים כך גיבורי המלחמה, ש"אינם עושים דבר ומפקידים את עסקי הבית, המשפחה והשׂדוֹת בידי הנשים, הזקנים והחלשים", בעוד שהם עצמם "שרויים באפס מעשה", ובאופן פרדוקסלי מזגם המשתנה גורם להם "לאהוב כל־כך את הבטלה ולשנוא כל־כך את השלום".
טקיטוס מרחיב גם על שיטותיהם במלחמה עצמה: הם נושאים כידונים בעלי להב קצר וממעטים להשתמש בחרבות ורומחים.
הרגלים גם יורים קלעים ועושים זאת כשהם ערומים, כשברקע עולה מן המערכה תרועה, תוך שהם מכוונים "לקול עבה ונהמה מקוטעת ואת מגניהם שׂמים הם אל פיהם למען יבקע הקול ביתר כוח".
בשעת הקרב יקיריהם נמצאים בקרבת מקום, משם הם שומעים יללת נשים וצריחת ילדים המדרבנות את הלוחמים.
טקיטוס מציין כי נשים הצליחו להביא למהפך במלחמות שהיו קרובות לכישלון, לאחר ש"הפצירו במפגיע, חשפו את חזיהן והורו על השבי המתרגש לבוא עליהן, ובשל נשותיהם גדול פחד הגרמנים מן השבי".
טקיטוס מציין שדעותיהן של נשים זוכות לכבוד: הגברים "אינם בזים לעצותיהן, גם אינם מזלזלים בתשובותיהן".
טקיטוס חושב שהראוי ביותר לשבח במנהגיהם של הגרמאנים, הם דיני החיתון החמורים שלהם: "כמעט יחידים הם מבין הבארבארים המסתפקים באשה אחת".
הוא גם מציין שניאוף הוא נדיר מאוד, וכי הקהילה מתרחקת מאישה נואפת ללא קשר ליופיה.
הוא מספר שהעם שמצפון לעמים הגרמאניים, הסיטונים דומים לסקנדינבים הסוובים בכל הדברים, "ורק באחת נבדלים הם: אשה מושלת בהם", ומעיר בהקשר לכך: "כל כך פחותים הם לא רק מבני החורין אלא אף מעבדים".
החל בפרק 28 טקיטוס מפרט את החלוקה לשבטים השונים, כשהוא מתחיל עם אלה החיים קרוב לחבלי הארץ הרומאיים ומסיים בחופים הרחוקים של הים הבלטי (צפון מזרח אירופה).
מקורותיו של טקיטוס לכתיבת הספר
בספרות הקלאסית הייתה לאתנוגרפיה מורשת ארוכה ומכובדת, והחיבור "גרמאניה" מתאים למסורת שקבעו מחברים מהרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) ועד יוליוס קיסר (המאה ה-1 לפנה"ס).
טקיטוס עצמו כבר כתב חיבור דומה, אם כי קצר יותר, על חבלי הארץ והעמים של פרובינקיה בריטניה ב"חיי אגריקולה" שלו (פרקים 10–13).
טקיטוס עצמו ככל הנראה מעולם לא נסע לגרמאניה, ולפיכך המידע שבידיו הוא מיד שנייה לכל הפחות.
רונלד סיים הניח שטקיטוס העתיק מקרוב את החיבור האבוד Bella Germaniae (מלחמות גרמאניה) של פליניוס הזקן, וזאת מאחר שהחיבור "גרמאניה" של טקיטוס אינו מעודכן במקומות מסוימים.
כך למשל הוא מתאר קבוצות דנוביות כקליינטיות נאמנות של האימפריה הרומית, בעוד שבשנת 89 עמים אלה ערקו במהלך מלחמתו של הקיסר דומיטיאנוס נגד הדאקים , עריקה שהשפיעה על מדיניות הגבולות של האימפריה.
בעוד שפליניוס היה אולי המקור העיקרי של טקיטוס, חוקרים זיהו גם מקורות אחרים, ביניהם החיבור "מלחמת גאליה" של יוליוס קיסר, סטראבון, דיודורוס סיקולוס, פוסידוניוס, אופידיוס באסוס ומקורות לא ספרותיים רבים, ככל הנראה מבוססים על ראיונות עם סוחרים וחיילים ששהו מעבר לנהרות הריין והדנובה, וחיילים גרמאנים בחילות עזר ברומא.
חוקרים מודרניים חלוקים ביניהם בדבר התכלית שלשמה נכתב הספר.
יש הסבורים שטקיטוס ביקש לשבח את אורח החיים הפשוט ומידותיהם הטובות של הגרמאנים, כדי להוכיח את הרומאים בני זמנו על חיי המותרות שלהם ומידותיהם הרעות.
אולם יש הסבורים שחיבור זה הוא למעשה קונטרס פוליטי, שנכתב כדי להצדיק את שהותו של טראיאנוס, שזה עתה הוכתר לקיסר, על גדות הריינוס (במשך שנה וחצי) במקום להגיע לרומא, משום שהיה עסוק בחיזוק ביצורי הגבול כדי להדוף פלישה עתידית של הגרמאנים לחבלי הספר של האימפריה.
מכיוון שסכנה זאת לא הורגשה ברומא, היעדרותו של הקיסר מהבירה לזמן כה ממושך עוררה תמיהה, שהניעה את טקיטוס לכתוב את הספר.
טקיטוס ביקש להסביר לרומאים כי סכנה גדולה נשקפת לרומא מן הגרמאנים, ומניעתה מצריכה את טיפולו של הקיסר עצמו.
לצורך כך הדגיש טקיטוס בחיבורו את ריבוי האוכלוסין של הגרמאנים, את כוחם הגדול, את אהבת המלחמה שלהם, את שנאתם הישנה לרומא שמעולם לא פסקה ואת המפלות שהנחילו בעבר לרומאים.
לעומת זאת, יש הסבורים שטקיטוס לא היה מרוצה ממדיניותו הזהירה וההגנתית של הקיסר כלפי הגרמאנים, וספרו נועד לדרבן את הקיסר לפתוח במלחמה נגדם ולכבוש את ארצם.
אולם אחרים סבורים כי הספר לא נכתב מתוך מטרה מוסרית או מדינית כלשהי, אלא רק כדי לתאר ארץ ותושביה, לטובת הרחבת השכלתו של הקורא הרומאי.
בהיותו אחד החיבורים הקטנים של טקיטוס, "גרמאניה" לא צוטט באופן נרחב לפני הרנסאנס.
בעת העתיקה נראה כי לוקיאנוס מחקה משפט מתוכו.
אולם החיבור נשכח במידה רבה במהלך ימי הביניים.
גיבר מנוז'ן, שכתב את האוטוביוגרפיה שלו בסביבות שנת 1115, מצטט את "גרמאניה".
"גרמאניה" שרד בכתב יד בודד שנמצא במנזר הרספלד (קודקס הרספלדנסיס ) בשנת 1425. כתב היד הובא לאיטליה, שם אנאה סילביו פיקולומיני, לימים האפיפיור פיוס השני, בחן וניתח לראשונה את הספר.
זה עורר עניין בקרב הומניסטים גרמנים, ובהם קונראד צלטיס, יוהנס אוונטינוס ואולריך פון הוטן.
עמי גרמניה של ימי הביניים (ממלכת גרמניה באימפריה הרומית הקדושה) היו הטרוגניים, נפרדים בממלכות מובחנות, כגון הבווארים , הפרנקונים והשוואבים , הבחנות שנותרו ניכרות בשפה ובתרבות הגרמנית לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 (ללא אוסטריה) וייסודן של אוסטריה המודרנית וגרמניה.
בתקופת ימי הביניים כמעט ולא נעשה שימוש בכינוי עצמי של "גרמניה"; השם קם לתחייה רק בשנת 1471, בהשראת הטקסט שהתגלה מחדש של "גרמאניה", כדי לעורר את התכונות המלחמתיות של הגרמנים הקדמונים במסע צלב נגד הטורקים.
מאז גילויו של הטקסט, העיסוק בו בנוגע לתרבותם של השבטים הגרמאניים הקדומים בגרמאניה העתיקה נותר משמעותי, במיוחד בלימודי ההיסטוריה, הפילולוגיה והאתנולוגיה הגרמנית, ובמידה פחותה יותר גם בארצות סקנדינביה.
החל מההומניזם הגרמני של המאה ה-16, העניין הגרמני בעת העתיקה הגרמנית נשאר חריף לאורך כל תקופת הרומנטיקה והלאומיות.
זווית מדעית הוצגה עם התפתחות הפילולוגיה הגרמנית על ידי יעקוב גרים.
החיבור מילא תפקיד חשוב בגיבוש הלאומיות הגרמנית בעת החדשה.
בגלל השפעתו על האידאולוגיות של הפאן-גרמניות והנורדיסיזם, ההיסטוריון היהודי-איטלקי ארנאלדו מומיליאנו תיאר ב-1956 את "גרמאניה" וה"איליאדה" כ"בין הספרים המסוכנים ביותר שנכתבו אי פעם".
כריסטופר קרבס , פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, טוען במחקר משנת 2012 שהחיבור "גרמאניה" מילא תפקיד מרכזי בגיבוש תפישות הליבה של האידאולוגיה הנאצית.
הקבלה הגרמנית של הזרם המרכזי היא הרבה פחות סנסציונית ורואה בתיאורו של טקיטוס כפטרוני יותר מאשר משבח, מבשר של תפישת הפרא האציל הקלאסית שהחלה במאות ה-17 וה-18 בספרות המערב אירופית.
הסברה היא שהקודקס איסינאס הוא חלקים מהקודקס הרספלדנסיס - כתב היד האבוד של "גרמאניה" שהובא לרומא ממנזר הרספלד.
הוא התגלה מחדש בשנת 1902 על ידי הכומר-פילולוג צ'זארה אניבלדי (Cesare Annibaldi) ברשותו של הרוזן אורליו בליאני (Aurelio Balleani) מיזי.
כתב היד הועבר באופן זמני לפירנצה לצורך פיקוח בגוף הממלכתי לאמנויות יפות, וניזוק קשות במהלך ההצפה של 1966. מאוחר יותר הוא שוקם והובא בחזרה ליזי, ובשנת 1994 ניתן הקודקס איסינאס לספרייה הלאומית ברומא, וקוטלג כ-Cod.
מתורגם מרומית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור.
העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה.
טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 246–277.
גרם המדרגות של הבאוהאוס הוא ציור מאת הצייר הגרמני אוסקר שלמר, שנוצר בשנת 1932 כמחאה על סגירת "באוהאוס דסאו" בהוראת הרוב הנאצי במועצת העיר דסאו.
היצירה נחשבת לאחת מיצירותיו החשובות של שלמר ולחלק מתנועת המודרניזם הקלאסי.
בשנת 1933 רכשו פיליפ ג'ונסון ואלפרד באר את הציור עבור אוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
טרם לכך חווה שלמר את הרס ציורי הקיר שלו ב-1930, בעקבות יוזמתו של פול שולצה-נאומבורג, אשר הורה על מחיקת הפרסקאות מהקירות של בניין סדנאות הבאוהאוס בויימאר, כחלק מהמאבק נגד אמנות מנוונת.
הציור מציג דמויות גאומטריות מסוגננות המטפסות במעלה גרם מדרגות, בעוד ששתי דמויות אחרות, אחת מהן מוצגת במלואה והשנייה רק בזרועה השמאלית על המעקה, יורדות מטה.
במרכז הציור ניצבות שלוש דמויות עם הגב לצופה, כאשר האמצעית לובשת ז'קט אדום בוהק.
בקדמת הציור, משני צדדיו, מופיעות שתי דמויות בפרופיל, המופיעות כאילו הן נכנסות לתוך הקומפוזיציה.
הדמויות בחלקו העליון של גרם המדרגות נראות קטנות יותר, מה שמדגיש את התנועה כלפי מעלה.
מתוך שמונה דמויות הנראות בציור, שש מהן עולות למעלה, ואילו שתיים יורדות מטה, ביניהן אחת הנראית כמרחפת על המדרגה, בתנוחה המזכירה תנועה ריקודית.
חוקרת האמנות קארין פון מאור זיהתה בדמות זו אלמנט חוזר בעבודותיו של שלמר, אשר מהווה רמז לעניין שלו במחול הבאוהאוס.
במבט נוסף ניתן להבחין בראש נוסף, מבעד לרשת החלון בצדו הימני העליון של הציור, המקיים קשר עין עם הדמות המרכזית באדום.
בכך נוצר חיבור בין החלל הפנימי לבין המרחב החיצוני ומודגשת תחושת העומק בציור.
הציור שואב השראה מתצלום משנת 1927 של תיאודור לוקס פיינינגר, המתעד את כיתת האריגה בבאוהאוס על גרם המדרגות של בית הספר בדסאו.
שלמר עצמו שרטט בשנת 1928 סקיצה בעיפרון של דמויות דומות, וכן אקוורל מפורט משנת 1931.
בגרם המדרגות של הבאוהאוס הביע שלמר את חזון הבאוהאוס בצורה אידיאליסטית ואמנותית, תוך שימוש בסמליות של עלייה במדרגות כמשל להתקדמות.
המדרגות והמעקה, המעניקים תחושת יציבות, מייצגים את הצורך בתמיכה בעיתות משבר.
הציור מבטא אופטימיות לעתיד מזהיר יותר, על רקע האיום הגובר של הנאציזם.
העיסוק של שלמר במושגים של "חוק ומידה", "חירות במסגרת החוק" ו"זרם התת-מודע" בא לידי ביטוי בקומפוזיציה המאורגנת של היצירה.
הציור הוצג לראשונה בגרמניה בתערוכה "אמנות גרמנית חיה" אצל פאול קסירר ואלפרד פלכטהיים בברלין.
בשנת 1932 התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה של שלמר במועדון האמנות של וירטמברג בשטוטגרט, אך זו נסגרה בלחץ הנאצים במרץ 1933. לאחר מכן נרכש הציור על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 1955 הוצג הציור בתערוכת "דוקומנטה 1", ותרם להשבת מעמדו של שלמר בגרמניה לאחר תקופת השלטון הנאצי.
בשנים 2014–2015 הוצג הציור בתערוכה "חזונות של עולם חדש" בגלריה הממלכתית של שטוטגרט.
גרליץ הוא מחוז במזרח מדינת סקסוניה שבגרמניה.
במחוז 14 ערים ו-39 עיריות מקומיות.
גרמאנוס הראשון מקונסטנטינופול היה הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול מ-715 עד 730. הוא נחשב כקדוש על ידי הכנסיות האורתודוקסית והקתולית, עם יום חג ב-12 במאי.
קודמו היה הפטריארך יוחנן השישי מקונסטנטינופול, והוא הוחלף בטקס האורתודוקסי על ידי הפטריארך אנסטסיוס מקונסטנטינופול.
לפי תאופנס המודה, גרמאנוס הראשון היה בנו של פטריקי בשם יוסטיניאנוס, שהוצא להורג ב-668. יוסטיניאנוס היה מעורב לכאורה ברצחו של קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ובהשתלטות על הכס על ידי מיזיזיוס.
קונסטנטינוס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית, בנו של קונסטנס השני, הביס את יריבו וענש את תומכי מיזיזיוס.
גרמאנוס הראשון שרד את הרדיפות אך הפך לסריס על ידי המנצחים.
גרמאנוס הראשון נשלח למנזר אך חזר כבישוף של קיזיקוס.
הוא השתתף במועצת קונסטנטינופול ב-712, אספה שהוציאה החלטות התומכות במונותלטיזם, ובכך ביטלה את התקנות של ועידת קונסטנטינופול השלישית (680–681).
המועצה עקבה אחר העדפות הדתיות של פיליפיקוס ורדאניס, קיסר האימפריה הביזנטית.
ב-713, פיליפיקוס הודח על ידי אנסטסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
אנסטסיוס השני הפך במהרה את כל ההחלטות הדתיות של קודמו.
הפטריארך יוחנן השישי מקונסטנטינופול, שהיה קשור חזק עם המונותליטיות, פוטר בסופו של דבר.
ב-11 באוגוסט 715, גרמאנוס הראשון נבחר לפטריארך קונסטנטינופול.
גרמאנוס הראשון סייע מאוחר יותר במשא ומתן על תנאי הכניעה של אנסטסיוס השני לתאודוסיוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
ב-715, גרמאנוס הראשון ארגן מועצה חדשה שתמכה בדיוטליטיות וחרם על מנהיגים שונים מהפלג המתנגד.
הוא ניסה לשפר את היחסים עם הכנסייה האפוסטולית הארמנית במטרה להתפייס.
הנושא המרכזי בתקופתו היה, עם זאת, עליית האיקונוקלאזם באימפריה הביזנטית, שהופץ על ידי לאון השלישי האיסאורי, קיסר האימפריה הביזנטית.
גרמאנוס הראשון היה איקונודול, ושיחק תפקיד חשוב בהגנה על השימוש בתמונות קדושות במהלך המשבר האייקונוקלסטי של ימיו.
בשל התנגדותו לקיסר, שראה בהערצת תמונות אלה צורה של עבודה זרה, גרמאנוס הראשון הוגלה.
לאחר ניסיון לכאורה מוצלח לאכוף את טבילת כל היהודים ומונטניסטים באימפריה (722), לאו השלישי הוציא סדרת צווים נגד פולחן פסלים (726–729).
מכתב של הפטריארך גרמאנוס הראשון שנכתב לפני 726 לשני בישופים אייקונוקלסטים אומר ש"עכשיו ערים שלמות והמונים רבים נמצאים במהומה ניכרת בנושא זה", אך מעט עדויות קיימות לגבי התפתחות הוויכוח.
גרמאנוס הראשון התפטר לאחר האיסור.
מכתבים ששרדו שנכתבו על ידי גרמאנוס הראשון באותה תקופה אומרים מעט על תאולוגיה.
לפי פטרישה קרלין-הייטר, מה שדאג לגרמאנוס הראשון היה שהאיסור על תמונות יוכיח שהכנסייה טעתה במשך זמן רב ולכן ישחק לידי היהודים ומוסלמים.
המסורת מתארת את גרמאנוס הראשון כנחוש הרבה יותר בעמדתו, אף זכה בוויכוח בנושא עם קונסטנטין, בישוף נקוליה, אייקונוקלסט מוביל.
האפיפיור גרגוריוס השני (715–731), תומך פולחן פסלים גם הוא, שיבח את "הקנאות והעקביות" של גרמאנוס הראשון.
גרמאנוס הראשון הוחלף על ידי הפטריארך אנסטסיוס מקונסטנטינופול, שהיה מוכן יותר לציית לקיסר.
גרמאנוס הראשון פרש למגורי משפחתו ונפטר כמה שנים לאחר מכן בגיל מבוגר ב-742. הוא נקבר בכנסיית כנסיית חורה.
ועידת ניקיאה השנייה (787) כללה את גרמאנוס הראשון בדיפטיכונים של הקדושים.
מאז הוא נחשב לקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והכנסייה הקתולית.
ספרו "היסטוריה קהילתית" (בשפת מקור: Historia Ecclesiastica) שלו הייתה יצירה פופולרית בתרגומים יווניים ולטיניים במשך מאות שנים, ונשארת מצוטטת לעיתים קרובות על ידי חוקרים.
חלקים ממנה פורסמו באנגלית ב-1985 כ-On the Divine Liturgy, שתואר על ידי המו"לים כ"במשך מאות שנים ההסבר הבלתי רשמי של הליטורגיה האלוהית לעולם הנוצרי הביזנטי".
עם זאת, ההיסטוריון הכנסייתי יוהאן פטר קירש סבר בספקנות שהיצירה היא באמת של גרמאנוס הראשון.
האפיפיור פיוס השנים עשר כלל אחד מטקסטים שלו בחוקה האפוסטולית שבה הכריז על עלייתה של מרים לשמיים כדוגמה של הכנסייה.
בין כתביו היה ההמנון "Μέγα καί παράδοξον θαῦμα" שתורגם על ידי ג'ון מייסון ניל כ"פלא גדול ואדיר", אם כי ג'ון מייסון ניל ייחס זאת בטעות לאנתוליוס מקונסטנטינופול.
גֶּרְמַנְיָה ובשמה הרשמי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה היא איחוד פדרלי של שש-עשרה מדינות (Bundesländer - בּוּנדֶסְלָאנְדֵה).
גרמניה היא המדינה האירופית הגובלת במספר הרב ביותר של מדינות אחרי רוסיה והמדינה הגובלת במספר הרב ביותר של מדינות אירופיות: היא גובלת במזרחה בפולין ובצ'כיה, בדרומה באוסטריה ובשווייץ, במערבה בצרפת, בלוקסמבורג, בבלגיה ובהולנד ובצפונה בדנמרק, ב וב.
נהרות הריין, האלבה והדנובה חוצים את שטח גרמניה, דבר שהקנה לה לאורך ההיסטוריה מעמד של מרכז כלכלי, מסחרי ותרבותי ביבשת כולה.
גרמניה חברה בארגון המדינות המתועשות (G7).
גרמניה היא היצואנית השלישית בגודלה בעולם והיבואנית השלישית בגודלה בעולם.
כלכלת גרמניה היא הרביעית בגודלה בעולם והראשונה בגודלה באירופה, והיא ידועה בתעשיות הברזל, הפלדה, המיכון והרכב שלה.
בגלל גודל אוכלוסייתה וגודל כלכלתה, גרמניה היא עמוד תווך מרכזי של האיחוד האירופי לצד צרפת.
גרמניה חברה גם ב, בOECD, בנאט"ו, בבנק העולמי ובקרן המטבע הבינלאומית.
גרמניה לא התקיימה כמדינת לאום מאוחדת עד 1871, אף שהתרבות והשפה הגרמנית עתיקות הרבה יותר.
במשך כמעט אלף שנה, עד 1806, הייתה גרמניה בבחינת מקבץ מדינות אוטונומיות החברות באימפריה הרומית הקדושה.
בין 1815 ל-1867 התאגדו המדינות הגרמניות בקונפדרציה רופפת.
תחת אוטו פון ביסמרק אוחדו אותן מדינות ב-1871 לקיסרות גרמנית מאוחדת, שהפכה באחת לכוח החזק ביותר באירופה.
המדינה תועשה במהרה ורשמה זינוק כלכלי עצום, אולם ניסיונותיה להשיג מעמד של מעצמה אירופית מן הדרג הראשון הגיעו לקיצם עם תבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
הסנקציות והקנסות שספגה גרמניה ממדינות ההסכמה לאחר המלחמה וכן קשייה הכלכליים החמורים של רפובליקת ויימאר, יחד עם ייאוש מתבוסת המלחמה, הובילו במידה רבה לעלייתם לשלטון של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית, אשר סחפו בסופו של דבר את מדינתם ואת שאר העולם למלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמה זו, חוללה גרמניה תחת השלטון הנאצי את השואה – רצח עם חסר תקדים בהיסטוריה – שבמהלכה נרצחו באופן שיטתי כשישה מיליון יהודים ממניעים אידאולוגיים-אנטישמיים ועוד מיליונים נוספים ממניעים אידאולוגיים אחרים.
גרמניה הובסה בשנית ונכבשה על ידי בעלות הברית, ואולם לנוכח המלחמה הקרה פוצלה המדינה למערב גרמניה (הרפובליקה הפדרלית של גרמניה), בעלת משטר דמוקרטי מערבי וכלכלת שוק קפיטליסטית, ולמזרח גרמניה (הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית), מדינת לוויין בעלת משטר קומוניסטי, בפועל בחסות ברית המועצות.
בנפול הקומוניזם והגוש המזרחי, התאחדו שתי הגרמניות תחת הרפובליקה הפדרלית בשנת 1990. השוני בין מזרח ומערב וצמיחה כלכלית איטית מוסיפים להקשות על המדינה.
יותר מכל מדינה אירופאית אחרת, גרמניה נקראת בשמות שונים בשפות שונות.
הדבר נובע בין היתר מריבוי השבטים שחיו בחבל הארץ הנחשב גרמניה היום, ומהעובדה שגרמניה התאחדה למדינה אחת בשלב מאוחר מאוד ביחס למדינות אירופאיות אחרות.
ניתן לתלות את שמה של גרמניה בשפות השונות בשישה מקורות שונים:
השם גרמאניה בלטינית , אשר שימש את היוונים והרומים בעת העתיקה לתאר את השבטים ממזרח לריין.
פירוש השם "גרמאניה" בלטינית הוא: "קרוב"; כיוון שהשבטים הגרמאניים גבלו עם האימפריה הרומית, הם כונו גרמאנים.
מקור זה השפיע על העברית, האנגלית, הרוסית והאיטלקית.
המונח דויטש (בגרמנית עילית עתיקה: diutisc) שמשמעותו "שייך לעם", והוא המקור לשם המדינה בגרמנית כ-Deutschland, בהולנדית כ-Duitsland, ביידיש כ-דײַטשלאַנד, ובשפות הסקנדינביות כ-Tyskland.
השבטים האלמאנים שגרו באזור נהר הריין העליון באירופה.
הם שהשפיעו על שם המדינה בספרדית כ-Alemania, בצרפתית כ-Allemagne, בפרסית כ-Alemania, בלדינו (אלמאניה), בערבית ובלטינית.
השבטים הסקסונים (Saxons) הם השבטים הגרמאניים אשר יישבו במאות הראשונות לספירה את חופי הים הצפוני.
הם שהשפיעו על שם המדינה בפינית כ-Saksa ובאסטונית.
המילה אילם, או זר בסלבית קדומה (němьcь), הוא המקור לשם בפולנית כ-Niemcy, אוקראינית, צ'כית, וגם המקור לשמה של אוסטריה בערבית.
גרמניה אוחדה לראשונה כמדינת לאום מודרנית בשנת 1871, עם כינון האימפריה הגרמנית ושוב בשנת 1990 במהלך שנודע כאיחוד מחדש.
זאת אף שהשפה הגרמנית ותחושת ה"גרמניות" קיימות כבר יותר מאלף שנים.
מקרל הגדול ועד לאימפריה הגרמנית: 800–1871
"האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית", או בשמה המאוחר – הרייך הראשון, הוקמה עם חלוקת האימפריה הקרולינגית בשנת 843. השם קיסרות ("רייך") ניתן לממלכה כדי להדגיש את ייחודה לעומת הממלכות הקודמות לה, שהיו דוכסויות ונסיכויות קטנות.
לאורך התקופה עמד הרייך בסימן פיצול מתמשך של המדינות המרכיבות אותו, עד לקריסתו המוחלטת.
בימי הביניים, ברית הנזה הייתה מכשיר מרכזי שבאמצעותו נפוצה ההשפעה הגרמנית בצפון אירופה.
ב-1530 יצרה הרפורמציה הפרוטסטנטית זרם דתי נפרד שהיה לדת המדינה במדינות גרמניות רבות.
הדבר הביא לקרע ולמאבקים דתיים בתוך גרמניה, שעמדו ביסוד מלחמת שלושים השנים (1618).
לאחר המלחמה הייתה גרמניה חלשה ומפולגת מתמיד; המדינה לא יכלה להתנגד ל, שבמהלכן נכבש הרייך וקרס (1806).
גם התמוטטותה של האימפריה הנפוליאונית לא השיבה את הרייך לחיים, ותחתיו הוקמה קונפדרציה גרמנית רופפת.
האימפריה הגרמנית הוקמה ב ב-18 בינואר 1871 על ידי אוטו פון ביסמרק, קנצלר "הברזל" הפרוסי, כתוצאה מאיחוד מדינות גרמניה השונות, לאחר התבוסה הצרפתית במלחמה הפרנקו-פרוסית.
אוסטריה, בתורה, לא נכללה באיחוד זה ומעורבותה בעניינים הגרמניים פסקה לאחר תבוסתה ב.
באחדה את מגוון המדינות הגרמניות, הייתה האימפריה למדינת-הלאום הגרמנית הראשונה בהיסטוריה.
כמעצמה, האימפריה הגרמנית החלה להקים קולוניות באפריקה.
שנות התשעים של המאה ה-19 עמדו בסימן ראשיתו של מרוץ חימוש מול הממלכה המאוחדת.
במלחמת העולם הראשונה, לחמה האימפריה הגרמנית לצד האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית בעיקר נגד צרפת, הממלכה המאוחדת והאימפריה הרוסית.
בחזית המערבית קיבלה המלחמה אופי נייח עם קרבות עקובים מדם, ואילו במזרח לא התרחשו ניצחונות מכריעים.
רוסיה נכנעה לגרמנים לאחר המהפכה הרוסית (1917); ואולם לאחר שנכנסה ארצות הברית למעגל הלחימה עוד באותה שנה, השתנו יחסי הכוחות לרעתה של גרמניה, עד כי בנובמבר 1918 נכנעה האחרונה לבעלות הברית המערביות, במה שסיים את מלחמת העולם.
תנאי השלום הנוקשים שהופיעו בחוזה ורסאי גרמו לזעם ולתסכול בקרב הציבור הגרמני, שלא היה מוכן לתוצאה שלילית.
לאחר התפטרותו של הקייזר וילהלם השני, הכריזו הסוציאליסטים הגרמנים על הקמתה של רפובליקה סוציאליסטית תחת האימפריה.
באותו הערב הכריזו הסוציאל-דמוקרטים על הקמתה של רפובליקת ויימאר.
בחודשים שלאחר מכן לחמה המפלגה הקומוניסטית של גרמניה נגד תומכי הרפובליקה.
ואולם ב-11 באוגוסט 1919, חוקת ויימאר נכנסה לתוקף.
בתקופה זו נוסדה גם המפלגה הנאצית.
קשיים כלכליים חמורים לאחר המלחמה, כמו גם חוסר מוכנות כללי לקבל את הדמוקרטיה, הביאו לחוסר שקט ציבורי במהלך שנות העשרים, אם כי הרפובליקה נהנתה באותה תקופה מפריחה תרבותית ומדעית.
הבוחרים הגרמנים החלו תומכים באופן הולך וגובר במפלגות בלתי דמוקרטיות, שמאליות וימניות.
התנגדות למודרניזציה וריאקציה פוליטית קנו את לבבות הבוחרים.
המצב הידרדר עוד יותר לאחר השפל הגדול אשר פקד את העולם בראשית שנות השלושים, ובשתי מערכות הבחירות של 1932 זכו המפלגות האגרסיביות והאנטי-דמוקרטיות ביותר ממחצית מהמושבים: 37% (ואחר כך 33%) מהקולות הוענקו למפלגה הנאצית, וכ-16% לקומוניסטים.
ב-30 בינואר 1933 מינה נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג את אדולף היטלר לקנצלר גרמניה בתמיכת מפלגות ימין נוספות.
לאחר שבניין הרייכסטאג הוצת, פורסם צו שרפת הרייכסטאג שביטל זכויות אזרחיות ופוליטיות, ועם חקיקת חוק ההסמכה ב-23 במרץ קיבלה ממשלת היטלר סמכות חקיקה מלאה.
הוקמה מדינה ריכוזית וטוטליטרית אשר לא התבססה עוד על שלטון החוק.
המשטר החדש של היטלר פירק את כל איגודי העובדים, הפך את גרמניה למדינה חד-מפלגתית ודיכא כל התנגדות.
מ-1933 ואילך, הוקמו 412 מחנות ריכוז עבור קבוצות ופרטים שנתפסו כאיומים.
במקביל, החלה רדיפה פומבית של יהודים.
בשנת 1934 נפטרה המפלגה הנאצית מהתנגדות שמאלית פנימית שגילם האס אס בליל הסכינים הארוכות.
ב-1935, חוקי נירנברג הגזעניים נכנסו לתוקף: אזרחותם הגרמנית של יהודים נשללה, נאסר עליהם להינשא לגרמנים, והם סולקו ככלל מהחברה הגרמנית.
המדע והתרבות הגרמנית נפגעו קשות מכך.
רבים ניצלו את ההזדמנות לברוח; אחרים נשארו ונרצחו בשנים שלאחר מכן, בטרם קרס המשטר הנאצי.
בשנת 1936 פלשו כוחות גרמנים לריינלנד המפורז, תוך הפרה בוטה של חוזה ורסאי – צעד שהעלה את המורל הלאומי.
מ-1938 ואילך, גרמניה הנאצית החלה נוקטת במדיניות של התפשטות טריטוריאלית, שראשיתה בסיפוח אוסטריה, והמשכה בחבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה.
ב-1939 סופחה רוב צ'כוסלובקיה, וממשלת בובות פאשיסטית הוקמה בשטח הסלובקי הנותר.
כדי להימנע ממלחמה בשתי חזיתות, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עם ברית המועצות.
בספטמבר 1939 נפתח הבליצקריג הגרמני נגד פולין, שהיה אות הפתיחה למלחמת העולם השנייה.
עד 1940 כבשה גרמניה את רוב אירופה, אם כי הלופטוואפה כשל במשימתו להביס את הממלכה המאוחדת, עקב טעויות אסטרטגיות במערכה האווירית.