tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכרתי את השיר וביקשתי כמה דקות של סבלנות כדי שאוכל להתחמם.
ניגנתי את השיר, אפילו עם ליווי, והתקבלתי לתזמורת עם שתי חברות.
התפקיד של תזמורת הנשים באושוויץ בירקנאו היה לעמוד בשערי המחנה ולנגן בפני האסירים כאשר הובלו בבוקר מן המחנה החוצה ובערב עם החזרתם למחנה.
לכולנו היה מצפון כבד, מפני "שעזרנו", כביכול, שהאסירים הוצעדו למוזיקה שלנו.
האס אס הורו לנו לעמוד בשער המחנה ולנגן כאשר הגיעו טרנספורטים חדשים, ובהם הובלו מספר גדול של יהודים מרחבי אירופה אל מסילה שנסעה לעבר תאי הגזים בהם כולם נרצחו.
האנשים נופפו לנו, הם חשבו לבטח שבמקום שבו מתנגנת מנגינה לא יכול לקרות משהו כל כך רע.
אלו היו הטקטיקות של הנאצים.
הם רצו שכל האנשים ילכו למותם ללא מאבק.
אבל אנחנו ידענו לאן הם נשלחו.
לא יכולנו לעשות דבר כדי להתנגד שכן אנשי האס אס ועוזריהם עמדו מאחורינו עם רוביהם".
אסתר ברלי-יואל (ידועה גם כאסתר ברלין-יואל, 2 במאי 1895 – 7 במרץ 1972, כ"א באדר תשל"ב) הייתה אמנית וגרפיקאית.
עיצבה את סמל העיר חיפה, וסמל העיר חולון.
אסתר אלזה יואל נולדה בהמבורג, גרמניה ב-2 במאי 1895.
בין השנים 1915–1920 למדה בבית הספר הגבוה לאמנויות חזותיות של המבורג .
לאחר מכן עברה לברלין בשנת 1920 והשתלמה אצל אלכסנדר ארכיפנקו בזמן שהותו בברלין והצייר לודוויג מיידנר בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין עד לשנת 1923.
בשנת 1922 התחתנה עם חיים ברלין, ובסוף 1923 נולד בנם, דן.
בשנת 1925 עלו שלושתם ארצה.
בעקבות הרצון החברתי לעברת את שם המשפחה, שינתה את שמה לאחר הגירושים לברלי-יואל.
ברלי-יואל הייתה אמנית ומעצבת גרפית.
היא עיצבה כרזות וסמלים, ולאורך השנים השתתפה בעשרות תערוכות כלליות וערכה 12 תערוכות יחיד.
בשנת 1936 קיבלה פרס ראשון על אלבום ציורי חיפה.
נפטרה בכ"א באדר תשל"ב, 7 במרץ 1972, ונקברה בבית הקברות בחיפה.
בשנות ה-30 ברלי-יואל עיצבה מספר סמלים של ועדים והתאחדויות.
בשנת 1930 היא עיצבה את סמל התאחדות בעלי התעשייה ואת סמל ועד הדר הכרמל.
כמו כן הציעה הצעות לעיצוב סמל העיר ירושלים, ועיצבה את סמל העיר חיפה (1936) וסמל עיריית חולון (1946).
בראשית 1934 החל ראש העיר חיפה, חסן שוכרי, בהליך לבחירת סמל רשמי לעירו.
ביולי 1935 התכנסה ועדת הסמל לראשונה והחליטה על קיום תחרות לעיצוב הסמל וכן קבעה פרס של 15 לירות ארץ ישראליות למעצב הסמל הנבחר.
בתחילת 1936 התכנסה ועדת הסמל בפורום רחב, שכלל שלושה אנשי מקצוע נוספים (מהנדס, אדריכל ואמן), לדון בהצעות שהתקבלו.
הוועדה לא מצאה סמל הראוי לבחירתה, אך התרשמה מהצעה שהגישה האמנית אסתר ברלין-יואל, אשתו של הרופא חיים ברלין.
התקבלה החלטה להטיל את מלאכת עיצוב הסמל על ברלין, וזאת על פי דגשים שייתנו חברי הוועדה ואנשי המקצוע.
בהתאם לדגשים שקיבלה הכינה ברלין מספר תרשימים ובהם ניכר שילוב בין נוף ההר לים וכן ביטוי גרפי לשלום.
ביטוי לטבעה העירוני של העיר באותם הימים נעדר מהתרשימים והושם דגש על האווירה בעיר, כפי שבאה לידי ביטוי בנמל חיפה, הר הכרמל והים התיכון.
ב-22 באפריל 1936 התכנסה הוועדה לישיבתה האחרונה כדי לדון בהצעותיה של ברלין.
הסמל שהומלץ על ידי שלושת אנשי המקצוע שהנחו את ברלין אושר על ידי הוועדה וב-22 ביוני אושרר גם במועצת העירייה.
בשנת 1942 פנתה לראש העירייה מוסטפא אל-ח'אלידי, והציעה כמה הצעות לסמל עיריית ירושלים.
העירייה אימצה את אחת ההצעות של אסתר יואל-ברלין ב-20 במאי 1943, אך הייתה זקוקה לאישור "מכון הסמלים הבריטי" , אישור שהתעכב בשל מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1946 פוזרה עיריית ירושלים בידי שלטונות המנדט עקב המשבר החמור ששרר בעיר בתום תקופת המנדט, כך שהאישור לא ניתן בסופו של דבר, והסמל נגנז.
תערוכה משותפת עם מליטה שיפר, בית הקרנות, רחוב הרצל, חיפה (1941)
תערוכת אמני ישראל, מוזיאון תל אביב (1951)
התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, מוזיאון תל אביב (1954)
התערוכה כללית של אמני ישראל תשט"ו, ביתן הציירים והפסלים, תל אביב (1955)
התערוכה הכללית של אמני ישראל לרגל שנת היובל החמישים לעיר העברית תל אביב, מוזיאון תל אביב (1959)
התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב (1960)
התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב (1961)
התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב (1963)
"התערוכה הכללית השנתית", בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה (1963)
"התערוכה הכללית, אמני ישראל תשכ"ה", מוזיאון תל אביב (1965)
"אמני ישראל למען הביטחון" מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב (1967)
מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה (1976)
ברלי-יואל הוציאה מספר אוספים של יצירותיה: בשנת 1955 (תשט"ז) פרסמה קובץ ליטוגרפיות בשם:"דמויות".
בנוסף פרסמה אלבומים מיצירותיה על הנושאים: פועלים בארץ, ו-ילדים בארץ.
ללויד ימי ארץ-ישראלי בע"מ Palestine Maritime Lloyd Ltd, בטכניקה של הדפס אבן (1930)
יריד המזרח, בטכניקה של חיתוך-עץ (1932)
התאחדות בעלי התעשייה, ארץ-ישראל, בטכניקה של הדפס-אבן (1935)
"הגנה, יצירה, קליטה" מפלגת פועלי ארץ-ישראל, בטכניקה של הדפס-אבן, נמצא באוסף, בית ברל (1935)
פליטים, בטכניקה של חיתוך עץ, נמצא באוסף, המוזיאון הימי בחיפה (1938)
"ציון הלא תשאלי לשלום מעפיליך?" בטכניקה של חיתוך-עץ (1938)
פדיון שבויים, בטכניקה של חיתוך-עץ.
עזרה סוציאלית, בטכניקה של חיתוך-עץ.
ארגון אמהות עובדות, מועצת פועלי חיפה, בטכניקה של חיתוך עץ, (1949) נמצא באוסף המכון לחקר תנועת העבודה ע"ש פנחס לבון
שוק ארגון אמהות עובדות, מועצת פועלי חיפה, בטכניקה של הדפס-אבן, (1952) נמצא באוסף המכון לחקר תנועת העבודה ע"ש פנחס לבון
1930- עמוד השער של סמבטיון, חוברת הומוריסטית.
חוליות רופפות מספורי עובדת סוציאלית.
תל אביב: הוצאת בצלאל צ'ריקובר.
אסתר אווקה (באמהרית: አስቴር አወቀ; באנגלית: Aster Aweke; נולדה ב-1959 או ב-1961, על פי מקורות שונים) היא זמרת אתיופית, שעבדה במשך שנים רבות בארצות הברית ומוכרת בה ובאירופה בז'אנר מוזיקת עולם.
היא אחת הזמרות הפופולריות ביותר באתיופיה.
בארצות הברית, היא מושווית לעיתים קרובות לאריתה פרנקלין ומכונית "השרה ווהן של אפריקה".
היא גם ממוצבת מול הזמר המוביל של אתיופיה, מחמוד אחמד, בתור האמנית המובילה של מדינה זו.
אווקה נולדה בשנת 1959 בגונדר, אתיופיה.
היא גדלה בעיר הבירה אדיס אבבה.
אביה היה פקיד ממשלתי בכיר בממשלה הקיסרית.
בגיל 13, אווקה כבר הייתה נחושה בדעתה להיות מוזיקאית, והחלה להופיע בתיאטרון האגר פיקר באדיס אבבה.
בשנות העשרה המאוחרות שלה, היא החלה להופיע גם במועדונים ובתי מלון בבירה עם להקות כגון Continental Band, Hotel D'Afrique Band, Shebele Band וכן עם Ibex Band, לפני שהם נהיו מוכרים בעולם בתור Roha Band.
כשהשיקה את קריירת הסולו שלה, עודד אותה היזם המוזיקלי עלי טנגו, אשר מימן עבורה את הפקת חמש קלטות ושני סינגלים של המוזיקה שלה, אשר הפכו למוכרים ואהודים באתיופיה.
ב-1981, אווקה כבר הייתה מיואשת מן האקלים הפוליטי הדכאני של השלטון הצבאי באתיופיה אשר קם בעקבות מותו של היילה סלאסי, ועברה לארצות הברית.
היא התיישבה תחילה באזור המפרץ של קליפורניה, בכוונה להמשיך את השכלתה הגבוהה, אך אחר כך עברה לוושינגטון הבירה, שם קיימת אחת הקהילות הגדולות ביותר בעולם של גולים אתיופים, בכוונה להמשיך בקריירה מוזיקלית.
שם, הפופולריות שלה הלכה וגדלה בקרב הקהילה האתיופית, והיא החלה לתור בסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה ב-1985.
בשנת 1989 הופיעה לראשונה בפני אולם מלא בלונדון, אנגליה.
היא נשארה פופולרית גם באתיופיה במהלך תקופתה בארצות הברית.
ב-1997, היא הופיעה באדיס אבבה עבור קהל של מעל ל-50,000 אנשים.
הייתה זו הפעם הראשונה שחזרה למולדתה מעז עזיבתה, וכשירדה מהמטוס חיכה לה המון של אלפי אוהדים.
ב-2003, אסתר גם ביצעה סדרת הופעות כדי לגייס כספים עבור סיוע וליוזמות חינוכיות באתיופיה.
ב-9 במאי 2009, הופיעה אווקה מול קהל של 10,000 צופים במסגרת הפרויקט Peace Through Unity (שלום דרך אחדות), בהופעה בעיר הבירה לצד אמנים אתיופים נוספים.
לאחר הפסקה ארוכה, אווקה חזרה לאדיס אבבה בשנת 2016, שם הופיעה בהופעה משותפת עם מדינגו אפוורק, זמר של מוזיקה אתיופית מסורתית ומודרנית.
כדי לקדם את הקריירה המוזיקלית הבינלאומית שלה, עברה אווקה ללוס אנג'לס, והוציאה בסך הכל כ-24 אלבומים.
רבים משיריה נחשבים להמנונים לא רשמיים באתיופיה, והצלחתה בתור אמנית "מוזיקת עולם" היא בינלאומית.
אלבומה השני, Kabu, עמד בראש מצעד CMJ New Music למשך ארבעה שבועות והיה בטופ-10 של מצעד בילבורד של מוזיקת עולם למשך 10 שבועות בשנת 1990.
הסגנון הייחודי של אווקה הושפע על ידי זמרים אתיופים אחרים, כגון ביזונש בקלה.
סגנונה מאופיין בשילוב ג'אז, נשמה ו-R&B, והיא מלווה לרוב בנגני סקסופון, תופים ומרימבה, והוא תוצאה של הרנסאנס המוזיקלי שאירע באתיופיה, סנגל, ומספר מדינות אפריקאיות בשנות ה-1970, אשר אופיין במוזיקה קצבית, שירה עוצמתית וליווי של כלי מתכת.
עם התפתחות הקריירה שלה בשנות ה-1980, היא החזירה לתוך השילוב כלים אתיופיים מסורתיים, כגון הקראר, או הנבל האתיופי.
אווקה פחות מתלהבת מאוהדיה מן ההשוואות לאריתה פרנקלין, וחושבת שאולי יגיע היום שבו פרנקלין תכונה "האווקה האמריקאית".
אווקה נשואה ויש לה בת.
היא חזרה לגור באדיס אבבה, עם גיחות תכופות חזרה לארצות הברית, במהלך העשור השני של המאה ה-21. היא פתחה בעיר בית קפה בשם "כאבו", אותו השם של האלבום הלהיט שלה משנת 1990.
בשנת 2011, השיקה אווקה יוזמה עסקית חדשה, בשיתוף בין בית הקפה בבעלותה, Kabu, באדיס אבבה, לבין יבואן גרמני, היא החליטה להרחיב גם לייצוא קפה.
אווקה הביעה את הדעה ששוק זה, המבוסס על משאבים אפריקאים, נשלט מזה מאות שנים על ידי אירופאים, והגיע הזמן שגם אתיופיה תיקח חלק מהרווחים בתור יצרנית מובילה.
בנוסף, אווקה כתבה את פסקול המוזיקה עבור הסרט התיעודי From RISK to ACTION: Women and HIV/AIDS in Ethiopia ב-2004
אווקה השתתפה במגוון תוכניות רדיו וטלוויזיה, ביניהם בסדרת המוזיקה עתירת השבחים של רשת NBC, "Night Music", כאורחת מיוחדת של המארח, מוזיקאי הג'אז הידוע דייוויד סנבורן.
היא הופיעה גם ברשת CNN, ברדיו BBC, ב-PBS, CBC, וערוץ 4 בלונדון.
הופעות בתקשורת המודפסת כוללות את וושינגטון פוסט, ניוזוויק, טיים, הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס ועוד.
היא השתתפה בקליפ הווידאו של הרכב הנערות טייטו-יגנה, שיצא ב-2014 בשם Taitu-Yegna Music Group featuring Aster Aweke, והיה ללהיט באתיופיה
אסתר (אתי) קסטרו (נולדה ב-15 ביולי 1975) היא זמרת, כוכבת ילדים, מדבבת ושחקנית ישראלית.
קסטרו נולדה בשנת 1975 בשם אסתר קסטרו, על שם סבתה, וגדלה בשכונת קריית קריניצי ברמת גן.
מפני שהוריה חשבו שאסתר הוא שם מבוגר, הם החליטו לשנות את שמה לאתי קסטרו.
כבר מגיל 12 החלה קסטרו להופיע.
ב-1987 היא השתתפה עם יגאל בשן בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "אני אוהב אותך יפה שלי".
לאחר מכן, בנעוריה, הייתה בלהקת הנוער "נעורי גבעתיים".
היא שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הצפון.
בשנת 1999 השתתפה קסטרו במחזמר "סביב העולם בשמונים יום" בבימויו וכתיבתו של ירון כפכפי.
בשנת 2000 נוסדה להקת חמסה שבה קסטרו הייתה חברה.
הלהקה הוציאה בשנת 2003 את האלבום "חמסה", הכולל את השיר "חייב למות עליי", שזכה להצלחה כאשר הופיע במקום הראשון במצעד של רשת ג', למשך שבוע, ואף דורג במקום ה-7 במצעד השנתי והלהקה זכתה במקום ה-3 בקטגוריית תגלית השנה ואף הופיעה בפסטיגל סובב עולם.
במקביל להשתתפתה ב"חמסה", החלה קסטרו קריירת דיבוב, ודיבבה בסדרות ובסרטים, ביניהם "פוקימון", "ליגת הצדק", "סדריק", "המסע המופלא" ו"הקסם של אלה".
בנוסף קסטרו קיבלה את תפקידה הטלוויזיוני הראשון בתור דמות אורחת בסדרה "החיים זה לא הכל", בה היא שיחקה את תמי.
קסטרו המשיכה בקריירת הדיבוב שלה, ודיבבה את דמותה של מוזה בסדרה "מועדון ווינX" ובסרטים "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה", "מועדון ווינX: הרפתקה קסומה", "מועדון ווינX: ספיישלים" ו"מועדון ווינX: במעמקי הים הקסום".
בנוסף היא דיבבה את לימונית בסדרת האנימציה "תותית" ובסדרת האתחול שלה שבעלת אותו שם.
היא גם דיבבה את דמותה של מנדי בסדרה "טוטלי ספייס", את דמותו של עידו בסדרה "חבורת החצר" ואת דמותה של אוריאנה בסדרה "לולירוק".
קסטרו הייתה זמרת ליווי של יהורם גאון ושל דנה אינטרנשיונל, והשתתפה במופע משיריו של שמוליק קראוס.
בשנת 2010 יצרה דיסק משותף עם הראפר הערבי סאז סאמח זקות, איתו היא גם הופיעה בסבב הופעות בצרפת.
קסטרו הוציאה גם סינגלים משל עצמה, ביניהם השירים "מה יגידו" ו"כוכב מפלסטיק".
קסטרו השתתפה בסדרת הטלוויזיה "חיפזון וזהירון" בשנת 2012 בתפקיד בולי הדוור, וכיכבה בהצגות ילדים רבות, ביניהן "אדון חלום" ו"צ'קצ'יק חברים" בשנת 2016.
בשנת 2017 החלה קסטרו בקריירה ככוכבת ילדים והשתתפה בתפקיד הראשי בסדרה "האוטוגלידה של אסתר" שביים קובי מחט.
על בסיס הסדרה נוצר מופע בכיכובה וסדרת המשך בשם "חגיגה בחצר עם אסתר" שגם בוימה על ידי קובי מחט.
בתחילת אוגוסט 2019 השתתפה בעונה השלישית של "גן הצוציקים" בערוץ בייבי, לאחר שבעונות הקודמות השתתפו לורן סביר ורינת גבאי.
על בסיס הסדרה נוצר מופע בכיכובה.
בתחילת 2022 חזרה לגלם את כוכבת הילדים אסתר בסדרת הילדים "אסתר ופרוטי" ששודרה בערוץ הכוכבים וב-YOUKID.
בשנת 2024 חזרה עם להקתה חמסה לאיחוד בעונה ה-11 של תוכנית המציאות הכוכב הבא, במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2025. הלהקה הודחה מהתוכנית בשלב הספה החמה.
קסטרו הייתה נשואה לשבי זרעיה ולהם בת.
הייתה מעל עשור בזוגיות עם איש העסקים יעקב כגן.
בעקבות התקרבות לדת חזרה קסטרו לשם ילדותה, אסתר.
אסתר בלנדה אליזבת נודסטרם (בשוודית: Ester Blenda Elisabet Nordström; 31 במרץ 1891 – 15 באוקטובר 1948) הייתה עיתונאית, סופרת והרפתקנית שוודית.
כתיבתה העיתונאית התאפיינה בתחקירים בעלי אופי חברתי ומגדרי שעוררו תשומת לב ציבורית רבה בשוודיה.
נהגה לפרסם חלק גדול מעבודותיה תחת שם העט "באנסאי".
הרבתה לצאת למסעות ממושכים ברחבי העולם.
פרסמה סדרת ספרי ילדים בהם הגיבורה היא דמות של ילדה עצמאית ומשוחררת.
מחקר משנת 2011 מעלה את הסברה שדמות הגיבורה מספריה של אסתר בלנדה שימשה השראה לסופרת אסטריד לינדגרן בעיצוב דמויותיהן של הילדות פיפי (בילבי) ומאדיקן.
אסתר בלנדה נולדה בסטוקהולם לאביה דניאל יוהאן יוהנסון נודסטרם ולאימה שרלוטה וילהלמינה.
אביה היה צייר שהפך לאיש עסקים מצליח ומבוסס.
אסתר בלנדה הייתה בת הזקונים.
אחיה, ד"ר פריטהויף נודסטרם, היה אנטומולוג (חוקר חרקים) ורופא שיניים.
כבר בילדותה התאפיינה בהתנהגות נערית, רצה ורכבה על אופניים בפראות, אך במקביל הוציאה מרץ רב גם בכתיבה.
אסתר בלנדה לא ביקרה בבית ספר אלא למדה בביתה בעזרת מורים פרטיים.
היא הייתה תלמידה גרועה ובעייתית שנענשה רבות.
בהיותה בגיל 13 הורחקה מהבית לפנימייה של הכנסייה בניהולו של דודה הכומר, בתקווה שהמשמעת שם תשפר את התנהגותה והישגיה בלימודים.
הכומר המלומד התגלה כמחנך גרוע והיא הוחזרה לביתה ולידי מורה פרטי חדש, אך ציוניה לא השתפרו.
לאחר גיל 16 החלה ללמוד בבית ספר לבנות שם סיימה את לימודיה כראוי ואף הצטיינה בכתיבת חיבורים.
במהלך שנות ילדותה המשפחה התעשרה הודות להצלחת עסקי אביה.
שרכש נכסים רבים, ובנה בית מפואר עם סטודיו לציור.
ב-1911, בגיל 20, החלה לעבוד בהתנדבות בעיתון סטוקהולם דאגבלד.
היו במערכת עוד שלוש עיתונאיות שקיבלו אותה בברכה.
מאמר ראשון שלה פורסם תחת שם העט "הנער".
היא פיתחה סגנון כתיבה שכלל ציטוטים בסלנג ובניבים שונים של שוודית.
בתחילת דרכה נפגשה עם הסופרת והעיתונאית הפמיניסטית אלין וגנר שהפכה ידידתה הקרובה ומודל חיקוי עבורה.
בהמלצת וגנר, היא הצטרפה לפעילות פורום נשים שפעל למען שיפור שכרן ותנאי עבודתן של נשים.
ב-1912 ניתנה לה הזדמנות לכתוב בחתימת שמה בעיתון דאגנס ניהטר.
שם יזמה חידוש, והחלה לשלב בכתבותיה תמונות שצילמה בעצמה.
לאחר כששה חודשים הוצעה לה משרה בסוונסקה דאגבלדט על ידי העורך הראשי באותה עת, שחתר לפתח את סגנון העיתונות החוקרת.
היא החלה לחתום בשם העט "באנסאי" (Bansai), קריאת הקרב והניצחון היפנית שנשמעה פעמים רבות במהלך המשחקים האולימפיים בסטוקהולם, בשנת 1912, בהם היא נכחה.
כתבותיה הפכו פופולריות וצוטטו במהלך מסע הפרסום של העיתון.
עם התבססות מעמד הביניים והגידול שחל במספר הקוראות בראשית המאה ה-20, החל העיתון להקדיש יותר ויותר תכנים ומידע הפונים לנשים.
אסתר בלנדה שאפה להתרחק מעיתונות המיועדת לנשים בלבד.
בניסיונה להימנע מכתיבה בסגנון העיתונאי השולט באותה עת, שהתבסס בעיקר על העברת מידע באמצעות ראיונות קצרים, היא פיתחה סגנון כתיבה בו היא דיווחה, על אירועים וחוויות שהיא עצמה התנסתה בהם באופן בלתי אמצעי.
באביב 1914 תכננה בעזרת אלין וגנר משימה עיתונאית בשיטה חדשנית שטרם נוסתה קודם לכן בשוודיה.
היא הגישה מועמדות בזהות בדויה והתקבלה לעבודה כפועלת בחווה גדולה.
זאת במטרה לחקור את תנאי עבודתן של הנשים המועסקות במשק, וכדי להבין מדוע רבות כל כך נמלטו ממקום עבודתן והיגרו לאמריקה.
במאי 1914 אסתר בלנדה החלה לעבוד בחווה במחוז בסודרמנלנד, מערבית לסטוקהולם, על מנת להתנסות מקרוב באורח חייהן של העובדות.
המשימה ארכה כחודש והיא הניבה תשעה מאמרים (הראשון התפרסם ביום בו נורה יורש העצר האוסטרי בסארייבו) שהתפרסמו כסדרה עד ספטמבר 1914, בשם "חודש כפועלת בחווה".
הוצאת ספרים הציעה לאסתר בלנדה להוציא לאור את המאמרים כספר, והיא הוסיפה טקסטים נוספים שצורפו לקובץ.
הספר "נערה בין משרתות" (בשוודית En piga bland pigor) יצא בחתימת שמה המלא, הפך לרב מכר שהודפס ב-15 מהדורות ונמכר ב-35,000 עותקים.
בשנת 2012 יצא הספר במהדורה חדשה.
הספר עובד למחזה שהועלה 175 פעמים בתיאטרון בגטבורג, ואף לסרט באורך 56 דקות שהוקרן ברחבי שוודיה בשנת 1924. שיטת עבודתה העיתונאית, ובמיוחד ההתחזות, חשפה את אסתר בלנדה לביקורת חריפה שפגעה בה.
כמו כן נגע לליבה הסבל שנגרם לנערות מהחווה, בעקבות פרסום עדויותיהן בעיתון.
בעל החווה, שהייתה במוקד הסיקור העיתונאי, פרסם להגנתו ספר, שנכתב עלי ידי סופר צללים ב-1915, ובו התקפה על אסתר בלנדה ועל עבודתה העיתונאית.
אסתר בלנדה נמלטה מהביקורת הציבורית לבית אימה ונמנעה מלהופיע בציבור לתקופת מה.
בתקופה זאת הכירה את קארין פריסל (בשוודית Carin Waern Frisell) שהייתה בתו של תעשיין אלומיניום עשיר מאוד.
אמה הייתה בת למשפחת אצולה דנית.
אסתר בלנדה וקארין פריסל נפגשו ככל הנראה באחד מהמפגשים הפוליטיים של חוג הליברלים, שאמה של קארין ארגנה בביתם, ואשר אליו השתייכה גם אלין וגנר.
קארין הייתה בת תפנוקים, ללא מקצוע או עבודה.
ובעלת יצר הרפתקנות שתאם את מזגה של אסתר בלנדה.
השתיים הירבו לטייל על אופנוע בנסיעות ארוכות מחוץ לעיר.
יחסי האהבה שהתפתחו ביניהן נמשכו לכל אורך חייה של אסתר בלנדה - זאת בתקופה בה יחסי אישות חד מיניים הוגדרו כמחלה וכמעשים בני-ענישה.
בשנת 1914 יצאה לראשונה לביקור בלפלנד אצל אנשי שבט הסאמי – רועי איילי הצפון – למרגלות הר רוקומבור, משם שלחה 5 כתבות לעיתון.
בשנת 1915 שהתה בקירונה, אצל הגאולוג והכימאי היילמר לונדבוהם שם למדה פינית על מנת לחזור אל שבט הסאמי כמורה.
במהלך 1915 היא חזרה ללפלנד והצטרפה למסעו של השבט אל מחנה הקיץ שלו.
היא שימשה כמורה בקהילה, התגוררה באוהל הטיפוסי לשבטי הסאמי (הורן – באנגלית Horn), והתנסתה מקרוב באורח החיים ובמלחמת הקיום של הרועים.
כל זאת על רקע הוויכוח בשוודיה על תרבותם של הסאמי ומוצאם הגזעי.
בתקופת שהותה בלפלנד שלחה כתבות שעוררו עניין ציבורי רב ותרמו לדיון על מהות היחסים שבין החברה השוודית לבין אנשי הסאמי.
מאמרה האחרון בנושא הופיע בראשית 1916. עם שובה מלפלנד התגוררה עם אמה, שחלתה בעקבות מות אב המשפחה, דניאל, בשנת 1915. היא התקשתה בכתיבת ספרה על לפלנד והחליטה להתנתק מהעיתון.
בעזרתה של אלין וגנר, שפיקחה על סדר יומה, היא התיישבה לכתוב על אנשי הסאמי.
הספר "אנשי ההורן" (בשוודית Kåtornas folk) יצא לאור בשנת 1918, תורגם לאנגלית ולגרמנית והביא לה הכרה בינלאומית.
מהדורה חדשה של הספר יצאה לאור לאחרונה בשוודיה.
ביוני 1917 התפטרה מהעיתון והחלה ללמוד חקלאות בית הספר החקלאי באופסלה במטרה להפוך לחוואית.
בשנת 1918 במהלך לימודיה כתבה את ספר הילדים הראשון שלה שבו דמות הגיבורה היא ילדה מאומצת, עצמאית ושובבה בשם אן-מארי לינדלוף (בשוודית Ann-Mari Lindelöf) הספר "פרחחית" (בשוודית En rackarunge) יצא לאור בסתיו 1919 ומאז הודפס במהדורות רבות, וזכה להצלחה בקרב קוראים ומבקרים שהגדירו אותו כחדשני.
דמות הילדה השובבה אן-מארי לינדלוף הפכה לגיבורה בסדרת ספרים שאף עובדה לסדרת רדיו.
בשנת 1923 הופק סרט באורך מלא בשם "פרחחית" (בשוודית En rackarunge) על בסיס כמה מהסיפורים בספרה של אסתר בלנדה.
בסרט, אן-מארי בורחת מביתה במסע רכבת, שטה ברפסודה עם פושע נמלט ומבצעת מתיחות ומעשי קונדס שונים.
כשפרצה מלחמת האזרחים בפינלנד, על רקע הכרזת עצמאותה, בדצמבר 1917, התחולל במדינה משבר מזון נרחב שהביא למחסור ולרעב בקהילות מבודדות.
במרץ 1918, הודות לשליטתה בשפה הפינית, נשלחה אסתר בלנדה לפינלנד, על מנת לדווח על המצב בחוות המרוחקות בהן שרר מחסור במזון.
מאמרה על הרעב התפרסם כעבור כשבוע ועורר מיד זרם של תרומות שסייע לממן מספר משלוחי מזון ועזרה ראשונה לנזקקים.
אך המשימה לא הושלמה כיוון שהממשלה השוודית סירבה להמשיך לנפק רישיונות יצוא למרות הרעב המתמשך בפינלנד.
בעקבות פגישה עם המשורר והמלחין השוודי אברט טאובה הושפעה להמשיך בנדודיה ואף להרחיק למקומות מחוץ לשוודיה.
ב-1920 יצאה לביקור בדרום אמריקה והבטיחה לשלוח כתבות לעיתון ממסעה, כפרילנסרית.
היא תכננה לחצות את האנדים, מארגנטינה לצ'ילה במסע על גב פרדה.
בשל החשש לביטחונה בדרכים, והודות להתערבות הנציג השוודי בארגנטינה אצל השלטונות, צורף למסעה ליווי של אנשי משמר חמושים.
במהלך המסע חלתה אסתר בלנדה, ונאלצה לשוב לבואנוס איירס למנוחה.
בקיץ אותה שנה חזרה לשוודיה וברשותה תוכי וקופים שהביאה מדרום אמריקה.
במהלך 1921 כתבה ספר המשך בסדרה על אן-מארי לינדלוף בשם "15 שנה - דפים מחיי פרחחית" (בשוודית år – några blad ur en rackarunges liv rascal 15).
הספר על המסע בארצות הברית
הפרויקט הבא של אסתר בלנדה, בשנת 1922, היה סיור בעקבות מהגרים שוודים בצפון אמריקה.
בבואה לאליס איילנד היא נשלחה למעצר לאחר שדרכונה עורר חשד בקרב שלטונות ההגירה.
היא חולצה מהכלא הודות להתערבות כומר לותרני ממוצא שוודי מניו-יורק.
בכתבות ששלחה היא דיווחה על הבדיקות המחמירות שעל ההמהגרים היה לעבור הן לפני עלייתם לספינות לארצות הברית, והן באליס איילנד.
היא התרשמה רבות מהחופש והחיוניות הרבה שהפגינו נשות ניו-יורק ברחובות הכרך ובמקומות העבודה שלהן.
תחנתה הבאה הייתה שיקגו שבה היה ריכוז גדול של מהגרים שוודים.
משם המשיכה למינאפוליס לבקר קרובי משפחה.
היא נשדדה ברכבת ונאלצה לעבוד כמלצרית ובקטיף דובדבנים כדי לממן את המשך המסע.
היא נסעה בטרמפים לסולט לייק סיטי, נשארה זמן מה בקרב המורמונים, ושלחה כתבות מחמיאות מאוד על הקהילה.
משם חזרה לשיקגו ועבדה כעוזרת במטבח באחת האחוזות בעיר.
לאחר 6 חודשים התגעגעה הביתה ושבה לשוודיה.
בעקבות המסע בארצות הברית פרסמה, בנובמבר 1923 את ספרה "אמריקני" (בשוודית Amerikanskt) שנמכר בכ-10,000 עותקים והוכתר כספר המצליח של השנה.
בין השנים 1925–1929 הייתה נשואה לאנטומולוג השוודי רנה מאליי שהיה חברו של אחיה פריטהוף.
כשהכירו השניים, רנה מאליי התאהב בה ורצה לשאתה.
הם תכננו לשהות ביחד בקמצ'טקה שם עמד רנה מאליי לבצע עבודת מחקר ממושכת.
אך לפני שהצטרפה אליו למסע לסיביר, היא יצאה עם קארין פריסל לנסיעה ארוכה, שנמשכה 5 חודשים.
הן ביקרו בספרד, בניו-יורק, בסן פרנסיסקו, בהוואי וביפן.
ביפן הן נקלעו לרעידת האדמה קיטה טאג'ימה בשנת 1925. אסתר בלנדה שלחה כתבה ותמונות מכפר שנפגע קשות ברעידה.
באוגוסט 1925 היא הגיעה לקמצ'טקה ונישאה לרנה מאליי.
במשלחת המחקר היא שימשה כצלמת, נהגת מזחלות שלג, ואחראית על משק הבית.
הם התגוררו בכפר והתיידדו מקרוב עם תושביו.
לאחר כשנה וחצי בסיביר, ביוני 1927, היא החלה במסעה לשוב הביתה בעוד רנה מאליי נשאר בסיביר.
באותה שנה אמה נפטרה והוחלט למכור את ביתה.
עם שובה לשוודיה כתבה את ספרה "הכפר בצל הר הגעש" (בשוודית Byn i vulkanens skugga) על תקופת שהייתה בסיביר.
בשנת 1929 התגרשה מרנה מאליי, שחזר בינתיים לשוודיה.
בספר על קמצ'טקה שיצא לאור בשנת 1930 היא כמעט ואינה מזכירה אותו.
תצלומיה מסיביר מצויים בחזקת המוזיאון הממלכתי השוודי לתרבויות עולם בגטבורג.
מצבה הבריאותי התדרדר בזמן שהותה בסיביר והתברר שחלתה בשחפת.
בשובה לשוודיה שהתה כשמונה חודשים בסנטוריום לטיפול בחנקן שריפא אותה.
עם זאת, התגברה בעיית השתייה שלה שהחלה כבר בתחילת דרכה, עם פרסום ספרה הראשון.
ב-1930 עברה להתגורר בחווה בדרום שוודיה.
היא החלה להשתמש באופיום כדי להקל על כאבים בחזה והמשיכה לשתות.
ב-1931 וב-1933 פרסמה ספרי המשך בסדרה על הגיבורה אן-מארי לינדלוף "אן-מארי הופכת לחוואית" (בשוודית Patron Ann-Mari: rackarungen blir bonde) ואחריו "מאורסת" (בשוודית Patron förlovar sig).
בפברואר 1933 אושפזה שוב בעקבות בעיית השתייה שלה.
בספטמבר 1934 היא נטלה מנת יתר של תרופות הרגעה, ולאחר אשפוז הבטיחה לבני משפחתה כי תטפל בבעיות ההתמכרות שלה.
אך בהגיעה לגיל 45 התמכרותה לאופיום הביאה גם לקריסתה הכלכלית.
היא שקעה בחובות ואף פנתה לאקדמיה השוודית בבקשת עזרה כספית (כתבה לסלמה לגרלף) אך לא זכתה לקבל תמיכה.
בינואר 1937 לקתה בשבץ מוחי ורותקה למיטתה למשך חודשים ארוכים.
בהמשך אותה שנה עברה לגור עם קארין פריסל, אך בריאותה הייתה רופפת וסבלה מהתקפים אפילפטיים.
בראשית 1938 מונה אחיה כאפוטרופוס שלה.
היא התגוררה בדירת חדר קטנה בסטוקהולם ונעזרה באחות.
באוקטובר 1948 היא נפטרה לאחר שלקתה בדלקת ריאות.(107)
אסתר בלנדה הייתה גם חלוצה בתחום ספרות הילדים ובמיוחד בספרים המיועדים לילדות.
גיבורת ספריה, אן-מארי לינדנלוף, בדומה לסופרת, היא פעילה חברתית ובעלת מודעות עצמית גבוהה.
ספריה של אסתר בלנדה מתארים את התפתחות אופייה של נערה צעירה לעבר ביטחון עצמי, אי-תלות, ועצמאות, אשר אינה מציבה את הנישואין כמטרה מרכזית בחייה.
אך התהילה על המצאת דמות ספרותית מודרנית מסוג זה בספרות הילדים נקטפה דווקא על ידי אסדטריד לינדגרן בזכות דמותה של פיפי ב-1945.
מחקר שהתפרסם באוניברסיטת גטבורג בשנת 2011, על ידי אווה וולסטרומס (בשוודית Eva Wahlströms), עורך לראשונה השוואה בין הכתיבה לילדים של אסתר בלנדה לבין זו של אסטריד לינדגרן וגיבורותיה, פיפי ומאדיקן.
עד אז נחשבה שנת 1945, בקרב חוקרי הספרות השוודית, כשנת ההופעה של סוגה חדשה בספרות הילדים בשוודיה.
באותה שנה הופיעו מספר ספרים המתארים דמות נערית רעננה ומשוחררת, כשהבולטת ביניהם היא פיפי לנגסטרומפ של אסטריד לינדגרן (בילבי בתרגום העברי).
לאחר קריאה נרחבת בספרות ילדים מהתקופה שבין מלחמות העולם היא גילתה כי תוארו בספרות השוודית דמויות כמו אלה המיוחסות לספרות מהתקופה שלאחר 1945. היא ערכה ניתוח מפורט והשוותה בין פיפי של אסטריד לינדגרן לבין אן-מארי לינדלוף של אסתר בלנדה (וכמו כן לדמות מספריה של הסופרת הדנית קארין מיכאליס).
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטה של הבמאית אנה היילנדר (Anna Hylander) "אסתר בלנדה".
בשנת 2017 פורסמה הביוגרפיה של אסתר בלנדה - "שמש ארורה" (בשוודית: Ett jävla solsken) מאת הסופרת השוודית פטימה ברמר (Fatima Bremmer).
בשנת 2019 נפתחה בטירת סקארהולט (Skarhult) בשוודיה תערוכה על אסתר בלנדה הסוקרת את כתיבתה העיתונאית והספרותית, את מסעותיה והאנשים בחייה.
ספריה של אסתר בלנדה תורגמו לדנית, נורווגית, אנגלית, גרמנית, וצ'כית.
בירנבאום נולדה וגדלה בווינה, אוסטריה, בתם של אוללי וריכרד בירנבאום.
בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, עלתה לארץ ישראל לבדה, במסגרת עליית הנוער והתגוררה אצל קרובים ומכרים בתל אביב.
למדה בבית-הספר תל-נורדאו בתל אביב ובבית הספר התיכוני למסחר, במגמה ריאלית, לאחר שקיבלה מלגת לימודים.
היא הייתה חברה בארגון המתמטיקאים בארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם השנייה התברר לה שהוריה נרצחו במחנה ריכוז ביוגוסלביה.
היא השתתפה בקורסים חיילות גיוס מיוחד (חג"ם) בכפר ויתקין, בגדנ"ע ובחי"ש של הגנה.
בירנבאום התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה 1946 זכתה בירנבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה, אחרי רות המרמן שקבעה תוצאה של 1:42.4 דקות ולפני שטרימר, שתיהן חברותיה למועדון השחייה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בחולון בנובמבר 1947 זכתה בירנבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה, אחרי רות המרמן (1:45.8 דקות).
היא התקבלה ללימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה היא השתתפה בשמירה בעיר העתיקה בירושלים ובהר הצופים.
בהמשך היא צורפה לפלוגת סטודנטים שהועברה לחיל מדע (חמ"ד) בירושלים.
ב-22 בפברואר 1948 הוצאה בירנבאום מתחת להריסות הבתים ללא פגע בפיגוע ברחוב בן-יהודה, אך כחודש ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-13 באפריל היא נהרגה בשיירת הדסה, שהותקפה על ידי מארב ערבי בשייח' ג'ראח בדרך להר הצופים.
היא ישבה באחד משני האוטובוסים שהועלו באש על ידי הערבים.
בירנבאום נקברה בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה, מאחר שגופתה לא זוהתה.
במשך כארבעה עשורים נערך מפעל העשרה בבריכת גלי גיל ברמת גן, שכלל תשע תחרויות שחייה ומשחק כדורמים לזכרם של עשרה מהרוגי מלחמת העצמאות שחייני מכבי.
המשחה ל-100 מטר חזה נערך לזכרה, המשחה שבו הצטיינה.
אסתר אקספוסיטו (בספרדית: Ester Expósito; נולדה ב-26 בינואר 2000) היא שחקנית ספרדייה.
היא זכתה להכרה כששיחקה בתפקיד קרלה רוסון קלרוגה בסדרה הספרדית "אליטה", ששודרה בנטפליקס.
אסתר נולדה במדריד בשנת 2000. היא זכתה בפרס "תיאטרו דה מדריד" לשחקנית הטובה ביותר בשנים 2013 ו-2015.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסדרה הספרדית "אליטה", בה כיכבה מאז 2018.
בשנת 2020 היא שיחקה במיני-סדרה התקופתית הספרדית "מישהו חייב למות" בנטפליקס.
בשנת 2022 שיחקה בסרט הפנטזיה "Rainbow" שביים פאקו לאון (אנ') ומבוסס באופן רופף על הרומן "הקוסם מארץ עוץ" של ל.
פרנק באום משנת 1900. הוא שוחרר בבתי קולנוע נבחרים בספרד ב-23 בספטמבר 2022, ובנטפליקס הוא עלה לאחר שבוע.
אסתר ניהלה מערכת יחסים עם השחקן אלברו ריקו, לצידו שיחקה על הסט של "אליטה".
בשנת 2021 היא יצאה עם השחקן המקסיקני אלחנדרו שפיצר.
שנהסרטתפקידהערות2016May God Save Usילדה קטנה2018כשהמלאכים ישניםסילביההבן שלךאנראה2022Rainbowהדוגמניתונוסלוסיה2023Perdidos en la nocheמוניקה2024The Wailingאנדראה
שנהסדרהתפקידהערות2016Centro Médicoרוזה מרטין2016; 2018בפניםבתו של פרננדו2017Estoy VivoRuth2018-2020אליטהקרלה רוסון קלרוגה2019La caza.
Monteperdidoלוסיה קסטן גראו2020Venenoמאכוס אוסינגהמישהו חייב למותקייטאנה2024—2025בנדידוס (אנ')ליליאנה "לילי" גומז אספינוסה / קרלוטה מוניוז הרננדסתפקיד ראשי (2 עונות): 14 פרקים
אסתר אווריל הייתה סופרת אמריקאית, שכתבה סדרה של ספרי ילדים.
אסתר אווריל נולדה בברידג'פורט למשפחת מאיירת בעיתון מקומי.
בשנת 1923 היא סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללת ואסר.
והחלה לעבוד במערכת ירחון אופנה.
בשנת 1925 היא עברה לפריז ועבדה כעוזרת לעיתונאי-צלם.
היא הקימה חברה להוצאת ספרי ילדים Domino Press.
החברה הוציא לאור מספר ספרי ילדים בצרפתית ואנגלית עד שסיימה את עבודתה בשנת 1938.
בשנת 1941 אסתר אווריל חזרה לארצות הברית והחלה לעבוד בספריית העיר ניו יורק.
בשנת 1944 היא כתבה את הספר הראשון שלה על חתול ג'ני.
בין השנים 1944–1972 פורסמו ספרים רבים מהסדרה.
הספרים תרגמו ל-6 שפות כולל עברית ("ג'ני ומועדון החתולים") בשנת 2012).
בשנת 2008 סדרת ספרים זו הודפסה באנגלית מחדש.
מועדון הכדורגל אסתקלאל טהראן (בפרסית: باشگاه فوتبال استقلال تهران; לפני המהפכה האיראנית נקרא מועדון הכדורגל תאג' טהראן, باشگاه فوتبال تاج تهران), המכונה בפשטות אסתקלאל, הוא מועדון כדורגל איראני המייצג את עיר הבירה טהראן, בליגת העל האיראנית.
המועדון הוקם בשנת 1945. מאז תחילת עונת 1973/1974, הקבוצה שיחקה את משחקי הבית שלה באצטדיון אזאדי בעלת קיבולת של 78,116 מושבים.
המועדון נתמך על ידי משרד הספורט והנוער של איראן.
זהו אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר בטהראן ובאירן ואחד המועדונים המצליחים ביותר בכדורגל האירני, לאחר שזכה בשני גביעי ליגת האלופות האסיאתית, שמונה תוארי אליפות לאומיים ושיא של שבעה גביעים לאומיים.
למועדון יריבות ארוכת שנים עם יריבתה המקומית פרספוליס המכונה דרבי סורחאבי (אדום-כחול) או הדרבי של טהראן.
אסתר אברהמס הייתה נידונה לונדונית, שהוגלתה לאוסטרליה דרך הצי הראשון.
היא הייתה אשתו של ג'ורג' ג'ונסטון , שהיה במשך כחצי שנה מושל ניו סאות' ויילס בפועל, לאחר שהוביל את מרד הרום ב-1808.
אברהמס נולדה ב-1767 או 1771 למשפחה יהודית.
כשהייתה בערך בגיל 20 (יש מקורות שמספרים כי גילה היה 15 או 16), ובעת הריונה, היא נשפטה באולד ביילי, לונדון ב-30 באוגוסט 1786 והואשמה בגניבת תחרה בעלות של 50 שילינג.
אף על פי שהראיות היו נסיבתיות, היא נמצאה אשמה בגניבה והיא נידונה לשבע שנות גלות.
בזמן המשפט, היא עבדה כיוצרת כובעים .
היא נכלאה בכלא ניוגייט, ושם ילדה את רוזאנה (ששמה ניתן לפעמים במקורות בשם רוזיאנה), כאשר אביה של הילדה אינו ידוע, ב-18 במרץ 1787.
במאי 1787, כחודשיים לאחר שנכלאה, היא הוגלתה לאוסטרליה יחד עם בתה התינוקת דרך הצי הראשון, באונייה Prince of Wales, אך, מאוחר יותר, עברה לאונייה Lady Penrhyn באמצע המסע.
הם הגיעו לסידני עם הצי בינואר 1788.
על סיפונה של הספינה, שנסעה לאוסטרליה, פגשה את ג'ורג' ג'ונסטון, סגן ראשון בחיל הנחתים של ניו סאות' ויילס , שליווה את הצי הראשון.
הוא הציע הגנה לה ולילדה.
לאחר הירידה במפרצון סידני, היא התחתנה איתו, והייתה אשתו בפועל.
ב-4 במרץ 1790, הוטבל בנה הראשון, ג'ורג' ג'ונסטון ג'וניור.
עונש הגלות הסתיים ב-1793. לאסתר היו שבעה ילדים מג'ונסטון, כולל שלושה בנים, ג'ורג', דייוויד ורוברט.
מ-1800, היא כינתה את עצמה "ג'וליאן" במקום אברהמס, על שם השפה היהודית-ספרדית, לאדינו, כאשר במקור השם היה ג'וליאנו, וככל הנראה היה שמו של אביה של רוזאנה.
בתה רוזאנה מוכרת בשם רוזטה ג'וליאן.
ב-1805, התגייס בנה, רוברט, לצי המלכותי הבריטי.
הוא היה האדם הראשון יליד אוסטרליה שעשה זאת.
כ-1805, כשרוזאנה (כיום נקראת, רוזטה ג'וליאן) הייתה בת 18, התחתנה עם הנידון המשוחרר, אייזק ניקולס , שהיה איש עסקים צנוע במושבה ומנהל הדואר הראשון בניו סאות' ויילס.
בגלל דרגתו הצבאית, ג'ונסטון קיבל מענקי אדמה ענקיים.
הוא ואסתר עסקו בחקלאות וחיו באננדייל עם ילדיהם.
ביתו של ג'ונסטון, שנקרא חוות אננדייל , נבנה ב-1799 וככל הנראה היה קוטג' ווטל ודוב שנבנה על ידי נידונים.
בנם הבכור של אסתר וג'ונסטון, ג'ורג', קיבל את מענק הקרקע הראשון שלו בגדול של כ-200 הקטאר בפרוור בנקסטאון ב-23 באפריל 1804 ממושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג.
ב-26 בינואר 1808, הנהיג רב-סרן ג'ונסטון את מרד הרום, שהפיל את שלטונו של מושל ניו סאות' ויילס, ויליאם בליי.
ב-1809, החונטה הצבאית העניקה מענקי קרקע של כ-230 הקטאר ליד הפרוור בנקסטאון לאסתר בזכות עצמה, וכן מענק מותנה לג'ורג', של כ-810 הקטאר, ליד הנהר נפיאן .
במרץ 1809, נסע ג'ונסטון לאנגליה כדי להגן על עצמו מפני האשמות על מרד.
כאשר החוק והסדר הוחזר למצבו הקודם, בוטלו מינויים ומענקי קרקע שביצעה החונטה הצבאית.
מושל ניו סאות' ויילס, לכלן מקווארי, דחה את המענק לג'ורג' בטענה של "לא קביל".
אף על פי שהוביל את המרד, הורשה לשמור על אדמתו.
המענק לאסתר אושר ב-1813, וג'ורג' קיבל את "המתנה של פובו" בשטח של כ-40 הקטאר בדצמבר 1813, אליה התווספו אדמה בשטח של כ-240 הקטאר בקברמטה ב-10 ביוני 1815 ואדמה בשטח של כ-260 הקטאר בבנקסטאון ב-31 באוגוסט 1819.
כאשר ג'ונסטון שהה באנגליה למשך ארבע שנים, אסתר הייתה אחראית על אחוזות המשפחה.
ב-12 בנובמבר 1814, כשנה לאחר שג'ונסטון חזר לסידני, נישאו חוקית ג'ונסטון ואסתר, שהשתמשה בשם ג'וליה בכנסיית סנט ג'ון בפרמאטה , כאשר בתה, רוזאנה, ובעלה, אייזק ניקולס, היו עדים בחתונה.
אייזק ניקולס נפטר ב-9 בנובמבר 1829. בנם הבכור, ג'ורג', שהיה בעל אחוזות ואדמות ניכרות, נפטר מתאונת רכיבה ב-19 בפברואר 1820, כשהיה לא נשוי, ללא ילדים וללא צוואה.
ג'ונסטון נפטר ב-5 בינואר 1823 והוריש לאשתו "אסתר ג'ונסטון או ג'וליאן" את חוות אננדייל .
זמן קצר לאחר מכן, היו מחלוקות על ירושת הנכסים.
בנה, דייוויד לא קיבל כלום מהצוואה.
עם זאת, רוברט, שהיה אמור לרשת את חוות אננדייל , עם מותו של ג'ונסטון, החל, במרץ 1829, בהליכים משפטיים נגדה בבית המשפט, כדי להכריז עליה כלא שפויה וכלא מסוגלת לנהל את חוות אננדייל כראוי.
אסתר ניהלה מאבק משפטי חזק והביאה עדים רבים להוכיח שהיא שפויה.
הפרכתה בטענת השיגעון אושרה בבית המשפט.
עם זאת, מונו נאמנים לנהל את ענייניה.
בעקבות המקרה, אסתר הלכה להתגורר אצל בנה, דייוויד.
אסתר נפטרה ב-26 באוגוסט 1846, ונקברה לצד בעלה בחוות אננדייל .
שרידיה ושל ג'ורג' ג'ונסטון ו-47 מצאצאיהם הועברו למאוזוליאום חדש בבית העלמין בוורלי ב-1904. היא תוארה על ידי נכדה כ-"אישה חרוצה ומסעירה תמיד".
בין צאצאיהם של אסתר וג'ורג', היה האדמירל האחורי סר דייוויד מרטין , קצין בכיר בצי המלכותי האוסטרלי, ולאחר מכן מושל ניו סאות' ויילס.
צאצא נוסף של אסתר היה ג'ורג' ניקולס , עורך דין ופוליטיקאי מוכר בניו סאות' ויילס בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-19.
אף על פי שבעלה נזכר במקורות רבים, לא הייתה שום אזכור לשמה שמה עד ל-2002. ב-2002, הוקדש ביתן בפארק ביסנטיאל, אננדייל, סידני.
דיוקנה של אסתר נמצא במוזיאון היהודי בסידני .
אסתר אינגליס הייתה אמנית רב תחומית שעסקה, בין היתר בכתיבה, קליגרפיה ורקמה.
היא כתבה ואיירה מעל 60 ספרי יד מיניאטוריים שרבים מהם הוקדשו בעיקר לבני האצולה והמלוכה האירופיים, ביניהם מלכת אנגליה אליזבת הראשונה ואריסטוקרטים שונים.
אסתר אינגליס נולדה בלונדון לניקולאס לנקלואה ומארי פרסו, צרפתים הוגנוטים שהיגרו ללונדון בשנת 1569, ומשם לסקוטלנד בשנת 1574. אביה היה מורה.
לאחר הגעתו לסקוטלנד הקים את בית הספר הצרפתי באדינבורו וניהל אותו.
בשנת 1596 נישאה אינגליס לשר ברתולומיאו קלו מייט' שהיה כומר פרוטסטנטי.
נולדו להם שישה ילדים, ארבעה מתוכם הגיעו לבגרות.
ילדם היחיד ששמו ידוע הוא סמואל קלו, שהחליף את אביו כרקטור ספקסהול בסופול במהלך חייו.
בשנת 1604 עברה המשפחה לאנגליה.
את אמנות הקליגרפיה למדה אינגליס מאמה.
אינגליס הלכה לעולמה באדינבורו בשנת 1624.
אינגליס עיטרה את ספריה ברישומים וציורים ולעיתים אף כללה בהם דיוקנאות עצמיים.
כתבי ידה הוקדשו לבני מלוכה אירופיים כמו המלכה אליזבת הראשונה.
בתחילת דרכה, אביה של אינגליס ניהל את הקריירה שלה, כתב פסוקי הקדשה לספריה הראשונים.
לאחר שהתחתנה עם ברתולומיאו קלו בשנת 1596, הוא החל לסייע לה במקום אביה.
לעיתים כתב מכתבי הקדשה ושירים ששיבחו את מקבלי עבודותיה של אינגליס.
תפקידו היה להיות פקיד ולספק מסמכים מסוגים שונים כגון דרכונים, המלצות ומכתבי המלצה.
בזמן שאינגליס הפיקה את הפריטים האלו עבור קלו השתמשה בכישורייה על מנת לייצר ספרי מתנה.
קלו היה אחראי על העברת המסמכים, כאשר מסר אותם כלל עותק של ספר המתנה מאינגליס.
במהלך מסעותיו הציג את ספרי בת זוגו.
אינגליס אחת משלוש הנשים שנחשבו בתור ציירות בסקוטלנד לפני שנת 1700 יחד עם אפולוניה קיקיוס וגברת מוריס במילון הביוגרפי של מייקל אפטד וסוזן האנבוס.
מחקרים אחרים טוענים כי המלך ג'יימס השישי העסיק את שניהם בתור "כותבי בקשות", כלומר אנשים העוסקים לפרנסתם בכתיבת בקשות, מכתבים רשמיים, והצהרות עבור לקוחות חסרי ידע בקריאה וכתיבה.
ג'יימס השישי הטיל צו על ברתולומיאו קלו, על פי צו זה קלו מתבקש לפקח על עבודתה של אינגליס כאשר היא יוצרת את כתבי ידה.
לעיתים קרובות לא השתמשה אינגלס בשם משפחתו של בן זוגה כדי לשמור על זהותה האומנותית.
אינגליס השתמשה ביותר מ-40 סגנונות של כתב יד.
כתבי ידה עוטרו בציורים של פרחים וציפורים.
כרכים רבים שהכינה קשורים בקטיפה או במחט.
אחת עבודותיה האחרונות הייתה עותק מפואר של סמלי הנסיך צ'ארלס בשנת 1624, שנת מותה.
בשנת 1586 אינגליס החלה ליצור ספרים דקורטיביים זעירים, שבזכותם החלה לקבל הכרה המונית.
ארבעה מספריה נמצאים בספריית פולגר; הספרים ניתנו על ידי אספן הספרים האמריקאי ליסינג ג'יי רוזנוולד בין השנים 1946–1959.
1605–1607: כתבי יד מוקדמים שהוקדשו עבור אנשים לא מן האצולה
אינגליס הקדישה את כתב ידה הראשון לגברת סוזנה הרברט בפברואר 1605. חוברו קטעים של טקסט דתי, ואלפבית דקורטיבי.
אינגליס העניקה ספרי מתנה לשנה החדשה לרוברט סידני, לוסי ראסל הרוזנת מבדפורד וליידי ארסקין מדירלטון בינואר 1606.
עיצובים של ספרים מודפסים היוו מקור השראה לאינגליס.
לעיתים העתיקה ראשי תיבות, עיטורים וכיוצא באלו.
היא עיצבה כיסויים דמויי תכשיטים ליצירות מלוכתה לרוב רקומות בפנינים וחוטי זהב וכסף על קטיפה אדומה.
הכריכה של כל ספר משלימה את תצוגת הפנינים של ספריה בסגנון קליגרפי מיומן, עמודי שער, דיוקנאות עצמיים, קישוטים, רישומי דיו וסמלים.
פירוט על שלושת סוגי הדיוקנים
דיוקן "מסוג 1" למשוררת הצרפתית קתרין דה פרתנאי, דיוקן זה התאפיין בחריטה ומסגרת מעוצבת בפרחים/פירות.
דיוקן "מסוג שני" הוקדש לנסיך צ'ארלס, מסגרתו מעוצבת במגילות צבעונית, פירות ובעלי חיים.
דיוקן "מסוג שלישי", סוגי דיוקנים כאלה מופיעים בדרך כלל בספרי תהילים, דיוקן זה הוקדש לנסיך הנרי מוויילס.
אינגליס נהגה להיות באינטראקציה עם סופרים ואמנים אחרים לאור העובדה כי נהגה לחקות את התלבושות, הרקע והעיצוב של המסגרות שלהם.
אינגליס יצרה קשרים עם כל מיני אנשים כגון ג'יימס מלוויל ואנדרו מלוויל, השאירה חותם בספרים גם לאחר מותה, סופרים ויוצרי תוכן כתבו עליה ספרים ויצירות אומנותיות וכמו כן הוזכרה בכל מיני ספרי אומנות שונים וספרי היסטוריה שונים רלוונטיים.
המקור המקראי שבו אינגליס השתמשה לרוב היה תנ"ך ז'נבה.
היא השתמשה בתהילים באנגלית, צרפתית או לטינית כמו גם במשלי, בקהלת, בקינות ירמיהו ובשירת שלמה, סיכום פסוקים לטיני שכתב רודולף גוואלתר (1519–1586).
כתבי היד הללו הוצגו בשנת 1607 בפני ויליאם דאגלס, הרוזן ממורטון ותומס פורקינג.
בשנת 1615 אינגליס הקדישה כתב יד לכבוד בנה סמואל קלו שהלך בדרך אביו והיה גם הוא כומר פרוטסטנטי.
בספר יש סיכום של הברית הישנה והברית החדשה בפסוקים מתוך תנ"ך האגודל (1614) שכתב ג'ון טיילור.
הוריה של אינגליס עזבו את ביתם בצרפת במהלך הרדיפות הפרוטסטנטיות.
אינגליס ובעלה היו ידועים כתומכים בדת הפרוטסטנטית.
מתוך כשישים כתבי יד שונים שזוהו כיצירותיה של אינגליס, רובם עותקים של טקסטים דתיים פרוטסטנטים.
כתבי היד כללו תהילים מתנ"ך ז'נבה, וכן גרסאות אחרות של התנ"ך, פסוקים ממשלי וקהלת, והקוואטרנים של גיא דו פאור, סיניור דה פיברק ואוקטוניירס של אנטואן דה לה רוש שאנדיו , שהיו סופרים דתיים של המאה.
אינגליס השתמשה בשתי סדרות של קוואטרנות דתיות ואוקטבות מאת סופרים צרפתיים, גיא דו פאור, סאיור דה פייראק (1529–1584), ואנטואן דה לה רוש, שאנדיה (1534–1591).
פיברק, היה שופט, משורר ודיפלומט, יצירותיו פורסמו פעמים רבות והיווה בתור מקור השראתה של אינגליס ליצירת כתבי היד.
השתמשה במקורות אלו כדי לכתוב 15 כתבי יד החל משנת 1599.
מאמר חשוב על יצירותיה הנקרא "Dame Flora's blossoms Esther Ignis's flower-illustrated manuscripts" בוחן את כתבי היד המאוירים של אינגליס, ומנסה לפענח את השאלה מדוע היה סגנון אחד מרכזי ששימש בתור מוטיב חוזר במהלך יצירת כתבי היד הקליגרפיים שלה?
ניתן מידע אודות 16 כתבי יד שעוטרו בציורי פרחים שיצאו לאור בשנים 1607–1606. מצוין כי סוג עבודות זה של אינגליס משתייך למטפורה "גבירת הפרחים".
קיימת תיאוריה כי היא השתמשה בפרחים בעבודותיה כדי לתאר סוג של סמליות, כאשר כל פרח מייצג משהו מסוים.
בדיוקנה העצמי, שנעשה בשנת 1595.
כאשר הקדישה את עבודותייה עבור אנשים חשובים, הדגישה כי עבודתה נחשבת "עבודת אישה".
הייתה מוגבלת בבחירת הטקסטים שלה, וככל הנראה הסיבה היא שאינגליס התרכזה בעיקר בטקסטים מקראיים או מסורתיים.
איזבלה אנדריני הייתה משוררת איטלקייה ושחקנית קומית בקומדיה דל'ארטה אשר זכתה לשבחים רבים בזכות יצירותיה.
אנדריני ואינגליס השתייכו שתיהן למעמד "האמצעי" בחברה, בני זוגן לא דבקו בנורמות פטריארכליות שהיו נהוגות באותה העת.
עם זאת נישואיהן היו כרוכים בהולדת ילדים.
אנדריני נפטרה בזמן סיבוב הופעות לאור סיבוכים בלידה או הפלה מאוחרת של ילדה השמיני זאת בדומה לאינגליס שהייתה אמא לשישה ילדים אך מתוכם שניים נפטרו ורק ארבעה הגיעו לגיל בגרות.
אפילו שאנדריני ואינגליס לא היו עשירות או אצילות במיוחד, עבדו קשה ורעיונותיהן באו לידי הכרה בפני רבים.
שתיהן נהגו לטייל מסביב לעולם, וזכו להיות "סלבריטאיות" בתוך האליטה האירופאית.
לאחר מותן הונצחו, לאינדריני הכינו מדליית הנצחה לזכרה ועבודתה הקליגרפיות של אינגליס הונצחו בתוך אנציקלופדיות של ג'ורג' בלארד.
אינגליס, ג'יימס מלוויל ואנדרו מלוויל
ד"ר ג'יימי ריד-בקסטר זיהתה קשר בין אינגליס לבין ג'יימס מלוויל.
ג'יימס מלוויל היה אחד המנהיגים הבולטים ביותר של הפרסביטריאניזם המוקדם בסקוטלנד, נוסף על כך היה סופר סקוטי.
אנדרו מלוויל, דודו של הכומר ג'יימס מלוויל, היה מעריץ של עבודתה ורוחניותה של אינגליס, מאוד התחבר ליצירותיה.
בכתבי היד בין השנים 1599–1602 מופיעים הפסוקים של מלוויל מתחת לדיוקן של אינגליס.
כריסטיאן דנמרק ביקר באנגליה ביולי 1606 הקנצלר כריסטיאנוס פריס ליווה אותו.
מסיבה זו הכינה אינגליס כתב יד מאויר נוסף עבור פריס, בתקווה כנראה לתגמול נדיב.
כתב היד היה דומה בעיקר לשלוש מתנות השנה החדשה, אם כי אינגליס ציירה פרחים שונים שנלקחו מסדרה אחרת, "די פלורה".
סדרה זו הייתה פופולרית בתקופה זו, שכן אותם פרחים נמשכו מאוחר יותר על זכוכית צבועה בפארק לידיארד בווילטשייר, כמו גם בערים אחרות.
אינגליס יצרה את כתבי היד המאוירים שלה בפרחים בין השנים 1606–1607. בין השנים 1607–1614 הפיקה אינגליס שמונה כתבי יד כאשר חמישה מהם הוקדשו לנסיך הנרי או לסר דייוויד מארי.
לעיתים אינגליס פנתה לפטרונים וסיפקה ראיות כי שמצאה חסות בביתו של הנרי.
אינגליס קיבלה חמישה ליש"ט מהנסיך הנרי בתרומה לאחד מכתבי היד שהיא העניקה בעבורו.
אסתר בנבסה היא היסטוריונית ופוליטיקאית צרפתייה-טורקית-ישראלית.
היא מחברת ספרים רבים בנושא מדעי היהדות, והיא חברה בסנאט הצרפתי, שם היא מייצגת את פריז.
לאחר מספר דיווחים בעיתונות הצרפתית אשר האשימו אותה בבריונות בכמה מעוזריה וחניכיה הפרלמנטרים, היא הודחה מקבוצתה "הירוקים", שם הייתה סגנית הנשיא.
אסתר בנבסה נולדה ב-27 במרץ 1950 באיסטנבול שבטורקיה.
היא עלתה לישראל בגיל 15 וסיימה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1972. היא עברה לצרפת באותה השנה והפכה לאזרחית צרפתייה בשנת 1974. היא קיבלה שני דוקטורטים, דוקטורט מאוניברסיטת פריז השמינית ודוקטורט נוסף מאוניברסיטת פריז השלישית, ובנוסף מחזיקה פוסט-דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא בעלת אזרחות טורקית, ישראלית וצרפתית.
בנבאסה מחברת ספרים רבים בנושא ההיסטוריה היהודית.
היא הייתה פרופסור במרכז הלאומי למחקר מדעי בשנים 1989 עד 2000, ופרופסור להיסטוריה של יהדות מודרנית באוניברסיטת אקול פראטיק דה אוטז אטיד בשנים 2000 עד 2018.
בשנת 2002 ייסדה את מרכז אלברטו-בנבניסטה ללימודים ספרדיים וללימודי ההיסטוריה החברתית-תרבותית של היהודים, והייתה מנהלתו עד 2018.
כאינטלקטואלית, בנבסה לוקחת חלק פעיל בדיונים ציבוריים ומפרסמת באופן קבוע מאמרים בעיתונים בצרפת ובאינטרנט.
היא מעורבת במיוחד במאבקים בגזענות ובאפליה, והיא ייסדה את "אנסמבל פארי דו ויורה", פסטיבל תרבות שנתי.
בנבסה מכהנת כחברת הסנאט (צרפת) מאז 2011, שם ייצגה את עמק המארן בין השנים 2011 עד 2017 ואת פריז מ-2017 עד היום.
בשנת 2011 היא תמכה בהצעת חוק המאפשרת לתושבי חוץ בצרפת להצביע בבחירות המקומיות.
בנבסה היא אבירת מסדר ההצטיינות הלאומי של לגיון הכבוד.
בשנת 2005 היא זכתה בפרס זליגמן נגד גזענות מטעם קרן זליגמן ובשנת 2008 היא זכתה בפרס גיזוט מטעם האקדמיה הצרפתית.
אסתר (ביצי) איזביצקי (30 ביוני 1948 – 27 בספטמבר 1994) הייתה מתרגמת ובמאית תיאטרון ישראלית.
נולדה בתל אביב בשנת 1948. אביה, אברהם איזביצקי, היה חבר הארגון היהודי הלוחם שעלה לארץ מזגלמביה ב-1944.
בוגרת מחזור כ"ה של בית חינוך, בעלת תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות מאוניברסיטת ניו-יורק.
במהלך לימודיה לתואר השני החלה לביים מחזות באוף ברודוויי בניו יורק.
כששבה לישראל בתחילת שנות השמונים המשיכה לביים בעיקר מחזות שבמרכזם נשים והייתה חלוצה של הזרם הפמיניסטי בתיאטרון הישראלי, דבר שעורר לא פעם מחלוקות וביקורות.
במקביל גם לימדה משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים, ותרגמה לעברית את המחזה "קללת מעמד המורעבים" של סם שפרד ואת הספר "הקרב" של קנת מקסי .
Signs of Life - מחזה הביכורים של ג'ואן שנקר (1979, תיאטרון אמריקן פלייס )
יושבות חלוצות על חצץ - מחזה שכתבה איזביצקי על פי יומנים ומכתבים של גיבורות העלייה השנייה והשלישית, ביניהן מניה שוחט.
המחזה עורר סערה מכיוון שאחת הדמויות מתאבדת בסופו (1981, תיאטרון חיפה).
אל נקמות - גרסה עברית למחזה של שלום אש שאיזביצקי סייעה לתרגם, העוסק בין היתר בזנות וביחסים לסביים על רקע חיי היהודים בתחום המושב (1982, תיאטרון באר שבע).
לצאת מכאן - מחזה של המחזאית האמריקנית מרשה נורמן המגולל את ניסיונות ההשתלבות של אסירה לשעבר בחברה (1982, תיאטרון באר שבע).
דון ז'ואן חוזר מהמלחמה (1985, תיאטרון באר שבע)
גברת טונה - עיבוד לספרה של הסופרת הדנית סוזנה ברויגר (1986, תיאטרון וידאובר, קופנהגן).
על אף שהיה זה ניסיונה היחיד בבימוי בדנמרק, איזביצקי זכתה בפרס הצגת העונה על המחזה.
אביב מתעורר - גרסה עברית בתרגומו של שמעון לוי למחזה של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד (1987, החאן הירושלמי)
בשנות ה-70 הייתה נשואה ליאיר הרבסט, ולאחר גירושיהם הייתה זוגתה של המחזאית האמריקאית ג'ואן שנקר בזמן שגרה בניו יורק.
בגיל 46 שמה קץ לחייה.
אחיה זאב, שהיה צעיר ממנה ב-4 שנים, מת גם הוא שלושה חודשים לאחר התאבדותה.
הסיפור "רדופים" של יגאל סרנה, בן כיתתו של האח, מבוסס על דמויותיהם של אסתר וזאב.
אסתי רידר אינדורסקי (נולדה ב-27 בפברואר 1973) היא סופרת, פמיניסטית ואקטיביסטית חרדית הפועלת לקידום מעמדן של נשים חרדיות למוקדי קבלת החלטות ולקידום השיח בין קבוצות שונות בציבוריות הישראלית.
אינדורסקי, ילידת תל אביב, היא בוגרת סמינר בית יעקב, המרכז הבינתחומי הרצליה ובעלת תואר דוקטור מבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה בנושא "מבעד לסורגים שקופים: נשים חרדיות לומדות גמרא" נכתבה בהנחיית פרופסור חנה הרצוג.
לצד עיסוקה במחקר אקדמי בתחומי ממשל, מגדר ורב תרבותיות, מרצה במכללת עמק יזרעאל ובאוניברסיטת תל אביב.
היא עוסקת בכתיבה פובליציסטית ומרבה להופיע ולדבר מול קהלים שונים כחלק ממחויבותה לשיתופי פעולה בין מגזרים ולאחריות חברתית רחבה.
רידר אינדורסקי פועלת לקידום בריאות הנשים החרדיות באמצעות קידום חוקים בכנסת, כיהנה כמנכ"לית משותפת של תנועת "נבחרות" בשנים 2016–2018, תנועה פוליטית חרדית פמיניסטית.
רידר אינדורסקי היא חברת הנהלה ב"איתך מעכי" משפטניות למען צדק חברתי וחברה בפורומים בין ארגוניים הנלחמים בהדרת נשים בישראל.
קמפיין מחאה ליצוג נשים חרדיות בכנסת
בשנת 2015 הצטרפה לקמפיין שהובילה אסתי שושן שהעלה לסדר היום את נושא העדר הייצוג של נשים חרדיות בכנסת וברשויות המקומיות והתגבש בתנועת נבחרות רידר רינדורסקי שימשה כמנכ"ל משותף של התנועה בין השנים 2016–2018.
התנועה עוסקת בהעלאת מודעות ושיח ציבורי לייצוג נשים חרדיות ולזכויותיהן ומעוררת שיח פמיניסטי בתוך המגזר החרדי בפלטפורמות שונות, בכנסים ובהפצת חומרים בעלי מסר דתי פמיניסטי, כמו גם בפיתוח מנהיגות של נשים חרדיות.
במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023)
ב-19 ביולי 2023 נאמה במסגרת עצרת חירום נגד צעדי החקיקה המתוכננים על ידי ממשלת ישראל השלושים ושבע, בהובלת תנועת "בונות אלטרנטיבה".
לאחר השלמת כתיבת התזה ביקשה רידר אינדורסקי להנגיש את עבודת המחקר שלה ועיבדה אותה לספר אקדמי שאופן כתיבתו פונה גם לקהל הרחב.
הספר "ושאינן נראות" מסקר את התהוותו של הפמיניזם החרדי, מלווה את תהליך צמיחתו חובק את צעדיו הראשוניים וממשיג אותו לראשונה תאורטית באמצעות מקרה הבוחן של קמפיין "לא נבחרות לא בוחרות" ותנועת "נבחרות" שנולדה לאחריו.
דרך המפגש עם נשים אלה, שהן מיעוט כפול – נשים חרדיות אקטיביסטיות, ופעילות למען אג'נדה פוליטית – מציע הספר הזדמנות לבחינה לראשונה של המונח "פמיניזם חרדי".
הספר מתעד את הדומיננטיות של נשים בחברה החרדית החדשה והמשתנה ומאיר את המורכבות שמעורר אצלן המונח "פמיניזם" בכלל ו"פמיניזם חרדי" בפרט.
הספר כתוב כסוגה אוטו אתנוגרפית וככזה הוא מהווה מחקר פמיניסטי במיטבו המבוסס על כתיבה המעמידה במרכז את קולה של החוקרת והכותבת כסוכנת אקטיבית, את קולן של הנשים, ואופני השתקתם של קולות אלה וכן את אופני ההתמודדות עם הדרה והשתקה זו.
הספר זיכה את ההוצאה בפרס מפעל הפיס למפעלים ספרותיים.
ספרה השני, "מבעד לסורגים שקופים", המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, עוסק בתופעת לימוד הגמרא בקרב נשים חרדיות, פריצת דרך המעמידה במבחן את גבולות ההדרה המגדרית בחברה החרדית.
בספרה בוחנת רידר-אינדורסקי את שורשי התופעה ואת הקשריה התרבותיים, החברתיים והפוליטיים, תוך חשיפת המנגנונים – גלויים ונסתרים – אשר שימרו את הדרת הנשים ממוקדי כוח כמו עולם התורה והמערכת הפוליטית החרדית.
לצד זאת, היא מתארת את השינויים שחלו בשנים האחרונות במרחב הנשי החרדי ואת תגובת הנגד מצד גורמים המבקשים להקצין את הפיקוח על נשים.
באמצעות ניתוח יחסי הדדיות בין המדינה לחברה החרדית, הספר מציג גם את אסטרטגיות הפעולה של נשים המתנגדות לסדר הקיים מבפנים.
2018 – פרס מפעל הפיס ליוצרת ספרות מבטיחה על ספרה "ושאינן נראות" (הוצאת פרדס)
2020 – פרס דן דוד בתחום שוויון מגדרי
2024 – דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
נשואה בשנית לאברהם אינדורסקי, עורך דין וטוען רבני.
אמא לבן יחיד, מתגוררת ברמת גן.
אסתר גרייס ארל (3 באוגוסט 1994 – 25 באוגוסט 2010) הייתה סופרת אמריקאית, ולוגרית, אושיית רשת, נרדפייטרית, ופעילה בברית הארי פוטר.
לפני מותה מסרטן בשנת 2010, ארל התיידדה עם הסופר ג'ון גרין, אשר ביסס במידה מסוימת את דמותה של הייזל גרייס מספרו אשמת הכוכבים על ארל.
ב-2014 קובצו כתביה של ארל ליצירת ביוגרפיה שלה בשם "This Star Won't Go Out", שהופיעה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרי מבוגרים צעירים.
ארל נולדה בבוורלי, מסצ'וסטס, לוויין ולורי (לבית קרייק) ארל, אחת מחמישה אחים.
הארלים, שעיתון הבוסטון גלוב תיאר כ"נוודים המתארים את עצמם ככאלה", נעו בין ערב הסעודית, מסצ'וסטס וצרפת.
בזמן שהייתה במסצ'וסטס, ארל התגוררה במדווי לפני שעברה עם משפחתה לנורת' קווינסי ולמדה בתיכון נורת' קווינסי.
בשנת 2007, ארל פגשה את ג'ון גרין, וכפי שציינה מרגרט טלבוט ממגזין הניו יורקר, "הייתה אחת מנרדפייטרים הראשונים".
בתחילה השניים שמרו על ידידות מקוונת, שצמחה מהזיהוי שלה כנרדפייטרית, חברה בקהילת הנרדפייטריה.
ארל פיתחה את ידידותה עם גרין כשפגשה אותו בכנס חובבי הארי פוטר ב-2009.
ארל בנתה נוכחות מקוונת בפלטפורמות כמו טוויטר, טאמבלר ויוטיוב.
בגיל 12 בנובמבר 2006, בעת שהות המשפחה במרסיי, אובחנה ארל כחולה בסרטן בלוטת התריס הפפילרי עם גרורות.
בחג ההודיה הבא בשנת 2007, הוריה ביקשו חוות דעת שנייה בבית החולים לילדים של בוסטון.
הרופאים של ארל הודיעו לה ולהוריה שהסרטן שלה סופני.
היא המשיכה בפעילות הקהילה המקוונת שלה עד מותה מסרטן בלוטת התריס ב-25 באוגוסט 2010. ג'ון גרין הקדיש לארל, לאחר מותה, ולוג בשם "Rest in Awesome, Esther" (בתרגום חופשי: "נוחי במדהימות, אסתר").
סרטוני היוטיוב בערוץ של ארל נשארו זמינים לצפייה גם לאחר מותה.
לאחר מותה, ארל עוררה השראה בקרב הקהילות בהן הייתה פעילה, כמו הנרדפייטריה ו"ברית הארי פוטר".
היא שימשה השראה לשני ספרים, ליצירת "היום של אסתר", וכן להקמת ארגון ללא מטרות רווח.
זמן קצר לפני מותה העלה גרין ולוג לערוצו בשם "I Love Hank: Esther Day 2010".
הסרטון הועלה לרגל "היום של אסתר", יום שבו ארל הצהירה שהיא רוצה שאנשים יקדישו ל"משפחה ואהבה".
"היום של אסתר" נחגג מדי שנה ב-3 באוגוסט, במקביל ליום הולדתה של אסתר.
גרין הצהיר שארל הייתה זו שהציעה את "הרעיון לחגוג חברים ובני משפחה ואהבה", ובמיוחד את, "סוגי האהבה שמתעלמים מהם לעיתים קרובות מדי בתרבות שלנו: אהבה בין חברים ובני משפחה".
גרין כינה את "היום של אסתר", "החג החשוב ביותר בנרדפייטריה".
לאחר מותה, הוריה של ארל, וויין ולורי, הקימו את עמותת "This Star Won't Go Out" (בתרגום חופשי: "הכוכב הזה לא ייכבה"), ארגון ללא מטרות רווח המסייע למשפחות שיש להם ילדים חולי סרטן.
כדי לסייע לארגון, האחים גרין תורמים לו מהכנסות ממכירות פריטים נלווים.
הביוגרפיה של ארל, שנכתבה על ידי הוריה, פורסמה לאחר מותה תחת הכותרת "הכוכב הזה לא ייכבה: חייה ומילותיה של אסתר גרייס ארל" .
גרין כתב את ההקדמה לספר.
הספר נוצר בהשראת הבטחה בין ארל לאביה: מי שיאריך ימים אחרי השני יכתוב ספר על האחר.
הספר כולל אוסף של יומנים וציורים שלה.
אסתר ארל שימשה השראה לדמותה של הייזל גרייס לנקסטר ברומנו של גרין מ-2012, "אשמת הכוכבים".
שיילין וודלי גילמה את לנקסטר בעיבוד הקולנועי של הרומן.
למרות שארל היווה השראה לרומן ולדמותה של הייזל גרייס, הרומן לא נועד להיות ביוגרפי.
גרין הקדיש את הרומן לאסתר אך גם ביסס את הדמות על מקורות אחרים, כולל בנו ואשתו, וכן מניסיונו ככומר בבית חולים לילדים.