tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמישיות כלי הנשיפה שלו מילאו חלל: "בזמן זה, היה מחסור לא רק במוזיקה קלאסית טובה, אלא בכל מוזיקה טובה שהיא לכלי נשיפה מעץ, פשוט משום שהמלחינים לא ידעו הרבה על טכניקת הנגינה בהם." בימינו מופיעות כמה מחמישיות כלי הנשיפה של רייכה ברפרטואר הקבוע (כולן הוקלטו).
ביצירותיו המוקדמות של רייכה ניכרה השפעתם של דודו, יוזף רייכה, ושל גרטרי.
מאופוס 20 ואילך גברה השפעתם של מלחיני אסכולת מנהיים, גלוק, מוצרט ויוזף היידן.
עשר רביעיות המיתרים שנכתבו בווינה, (1801-6) הן בין יצירותיו החשובות ביותר; אומנם מאז מותו של רייכה נוטים להתעלם מהן, אבל בתקופת חייו הייתה להן השפעה רבה והן הטביעו את חותמן על הרביעיות של בטהובן ושוברט.
בשנים האחרונות החלו רביעיות מיתרים באירופה לכלול את הרביעיות של רייכה בתוכניותיהן, והוצאות חדשות והקלטות ראשונות עומדות על הפרק.
יוהאן אנטון שטאמיץ היה מלחין וכנר גרמני ממוצא בוהמי.
אנטון ואחיו קרל קיבלו את שיעוריהם הראשונים בכינור מאביהם, יוהאן.
אחרי מות האב בשנת 1757 קיבל אותם כריסטיאן קאנאביך, שהיה תלמידו של יוהאן שטאמיץ, כתלמידיו.
קאנאביך תפס גם את מקומו של יוהאן שטאמיץ בתזמורת מנהיים הנודעת.
בשנת 1770 נסע אנטון עם אחיו קרל לפריז וביסס שם את מעמדו כמוזיקאי.
בין השנים 1782 ל-1789 ניגן בתזמורת החצר המלכותית בוורסאי וזכה בתואר "מוזיקאי המלך".
אנטון שטאמיץ היה מורו של הכנר רודולף קרויצר.
אף כי המשך תולדותיו עד 1789 אינו ידוע, קרוב לוודאי שהוא נפטר בפריז.
ייתכן שהאריך ימים עד 1809.
לפחות ארבעה קונצ'רטי, בסי במול מז'ור, בפה מז'ור (1779), בסול מז'ור וב-רה מז'ור, לוויולה ד'אמורה, המבוצעים כיום גם בוויולה.
קונצ'רטי אחדים לחליל, ביניהם אחד ברה מז'ור
קונצ'רטו לשני חלילים בסול מז'ור
ארבעה קונצ'רטי לשתי קלרינטים או קלרינט וכינור.
שישה דואו לשני חלילים, שיצאו לאור כאופוס 1 שלו
סינפוניה קונצ'רטנטה ברה מז'ור לשני חלילים ותזמורת
אנטון שמיד , אוסטריה - 27 ביוני 1855, וינה) היה מדפיס אוסטרי נוצרי שהוציא לאור ספרים עבריים.
אביו שלח אותו ללמוד במנזר וייעד אותו לכמורה, אך הוא ויתר על עתיד זה ועזב את לימודיו.
ב-1785 נעשה שוליה של המדפיס הרשמי של קיסר אוסטריה, יוזף קורצברק.
הוא למד מדעי המזרח ולכן הופקד על הדפסת הספרים העבריים.
בהמשך, פתח בית דפוס עצמאי להדפסת ספרים עבריים, ולאחר מאמצים קיבל רישיון להדפסה מהקיסר פרנץ השני, בתנאי שיפקיד עותק מכל ספר בספרייה הקיסרית.
שמיד הצליח מאוד בבית הדפוס שלו, והאיסור שהטילו השלטונות על יבוא ספרים עבריים מחוץ לאימפריה האוסטרית סייע לו מאוד בכך.
בסופו של דבר, רכש את בית הדפוס של קורצברק.
לאחר מותו ירש את בית הדפוס בנו, פרנץ שמיד.
שמיד העסיק בבית הדפוס שלו כמה מאנשי תנועת ההשכלה כמגיהים וכעורכים.
לכל אחד מן המשכילים שהועסקו אצל שמיד הייתה השפעה רבה על בחירת הספרים שיודפסו בבית הדפוס ואף על תוכנם, וכמה מהם אף הדפיסו את ספריהם שלהם בבית הדפוס.
עובדי בית הדפוס של שמיד זכו לרווחה כלכלית וגם להקלות כגון זכות ישיבה בווינה (שרוב היהודים לא קיבלו אותה).
בין המועסקים אצל שמיד היו יהודה ליב בן-זאב, שמואל רומאנלי, שמשון בלוך הלוי, שלמה לויזון, שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, ומנדל שטרן.
בין הספרים שהדפיס היו המקרא עם הביאור של מנדלסון, משנה, תלמוד, כתבי הרמב"ם, סידורים, מחזורים, קינות וסליחות, וכן ספרי השכלה, לרבות כתבי העת "ביכורי העתים" ו"כרם חמד".
אנטון שמיד היה חייל ורמאכט ממוצא אוסטרי שסייע ליהודי ביאליסטוק בזמן השואה והוכר כחסיד אומות העולם.
שמיד היה חשמלאי שבבעלותו חנות רדיו קטנה בווינה.
הוא לא השתייך לאף מפלגה, ולאחר ה"אנשלוס" סייע למספר יהודים לצאת מאוסטריה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, גויס לוורמאכט, ואחרי תקופה בשירות הגיע לדרגת פלדוובל (מקביל לדרגת סמל ראשון בצה"ל).
בסתיו 1941 הוצב ליד וילנה, ביחידה שתפקידה היה לאסוף חיילים גרמנים שנותקו מיחידותיהם.
הוא היה עד לכינוס היהודים בגטאות, ולהשמדתם של אלפי גברים, נשים וילדים בפונאר.
במכתב לאשתו, שטפי, תיאר את האימה שבמראה הרצח ההמוני, ואת "הילדים שהוכו בדרכם אל המוות".
הוא המשיך וכתב, "את יודעת שלבי רך.
איני יכול שלא לסייע להם".
באוקטובר 1941 החל שמיד לסייע ליהודים, הסתיר אותם וסיפק להם דרכונים מזויפים.
בין היתר סייע למנהיג המחתרת מרדכי טננבוים להעביר את אנשיו מווילנה לביאליסטוק, שם סייע לארגן את המחתרת היהודית.
במהלך משפט אייכמן העיד אבא קובנר כי שמיד סייע למחתרת להעביר את לוחמיה לביאליסטוק, ולשם כך העניק להם תעודות מזויפות ואף מכוניות צבאיות.
קובנר דיבר בעדותו על אנטון שמיד כ"אחת הפרשיות המופלאות והנדירות בקורות הימים ההם".
פעולת הרצח בפונאר הייתה ראשונית מסוגה.
אנשי המחתרת היהודית בווילנה רצו להאמין כי ייתכן שהשמדת היהודים היא מדיניות מקומית התלויה במפקד זה או אחר.
בשיחה עם קובנר, בינואר 1942, כאשר נשאל שמיד מיהו מארגן ההשמדה, והאם פעולת העברת אנשי המחתרת מווילנה לביאליסטוק, הכרוכה בסיכון רב, אינה לשווא, שכן גם גורל יהודי ביאליסטוק נחרץ להשמדה, השיב שמיד כי ישנו "כלב אחד" ושמו אייכמן, והוא המארגן את השמדת היהודים.
שמיד נעצר בינואר 1942. ב-25 בפברואר הועמד בפני בית דין צבאי והואשם בהברחת יהודים מהגטו.
הוא נמצא אשם ונידון למוות.
הוא הוצא להורג בירייה בווילנה, ב-13 באפריל 1942, ונקבר בשולי בית העלמין הצבאי אנטוקול בעיר.
במכתבו האחרון לאשתו כתב:..."פעלתי כבן אדם ולא רציתי לפגוע באף אחד".
מעריכים כי סייע להציל כ-250 יהודים, גברים נשים וילדים.
מוסד יד ושם הכיר בשמיד כחסיד אומות העולם בשנת 1967.
עיריית וינה קראה על שמו טיילת לאורך גדת תעלת הדנובה וכן שיכון מגורים בשכונה בה החזיק את חנותו.
בשנת 1968 שידר הערוץ השני של גרמניה (ZDF) את הסרט התיעודי "סמל ראשון שמיד".
ביום השנה לניצחון בעלות הברית, 8 במאי 2000, שינה הבונדסוור את שמו של המחנה של בית הספר לנ"מ ברנדסבורג ל"מחנה הסמל שמיד".
בפעולה זו ישנה סמליות רבה, שכן עד לשנת 2000 נקרא המחנה על שם קצין הלופטוואפה גנרלאוברסט גינתר רידל, שלחם בשתי מלחמות העולם.
בקראו את המחנה על שם שמיד העדיף הצבא הגרמני הנצחתו של סמל שהציל יהודים בשואה, על פני הנצחת הגנרל.
עיריית חיפה הנציחה את שמו בכיכר ליד המושבה הגרמנית.
אנטון ציילינגר הוא פיזיקאי אוסטרי העוסק במכניקת הקוונטים.
נודע בזכות מחקריו וניסוייו פורצי הדרך.
הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2022 ופרס וולף בפיזיקה לשנת 2010.
ציילינגר נולד ב-1945, בעיירה ריד אים אינקראיס שבאוסטריה.
בין השנים 1963 ל-1971 למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת וינה.
משנת 1999 מכהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת וינה, וכראש המכון לפיזיקה ניסויית (Institute of Experimental Physics).
הוא נודע בזכות ניסויים בתחום הטלפורטציה הקוונטית, בישומים פרקטים של מכניקת הקוונטים כמו הצפנה קוונטית.
ציילינגר זכה בפרסים רבים, ביניהם "מדען השנה של אוסטריה", "פרס המדע של וינה", "הפרס הבינלאומי של המלך פייסל".
הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הומבולדט אשר בברלין ומאוניברסיטת דנציג.
בשנת 2010 זכה ציילינגר בפרס וולף בפיזיקה יחד עם פרופסור ג'ון פ' קלאוזר ופרופסור אלן אספה.
בשנת 2022, זכו שלושת החוקרים בפרס נובל לפיזיקה.
ציילינגר נישא בשנת 1972 ואב לשלושה ילדים.
לכבוד יום הולדתו ה-60, זכה שיקרא על שמו אסטרואיד.
אנטון שושבין (נולד ב-25 בינואר 1989 באוקראינה הסובייטית) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת הפועל מגידו, בליגה הארצית.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1993. לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, החל שוטבין את הקריירה המקצוענית שלו בבית"ר בנימינה בעונת .
בעונה שלאחר מכן, בשנת , עבר לשחק במכבי גבעת שמואל.
שוטבין מיעט לשחק בגבעת שמואל ובינואר 2009 עזב את הקבוצה והצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב.
בסוף העונה עזב שוטבין את מכבי תל אביב והצטרף בהשאלה לקבוצת הפועל גליל גלבוע.
במהלך עונת עבר לשחק בקבוצת אליצור יבנה.
בעונת 2010/11 שיחק בקבוצת פרייבורג מהליגה השנייה בגרמניה.
ב-30 ביוני 2011 חתם שוטבין בקבוצת מכבי אשדוד מליגת העל וב-9 ביולי 2012 חתם
במכבי חיפה איתה זכה באליפות המדינה.
לאחר עונה זאת חתם בהפועל נהריה, בעונת 2014–2015 שיחק שוב במכבי חיפה, ובעונת 2015–2016 שיחק בהפועל באר שבע מן הליגה הלאומית.
באוגוסט 2016 חתם בקבוצת איסקרה סביט מן הליגה הסלובקית הראשונה.
שוטבין היה חבר בסגלי נבחרות הקדטים, הנוער והעתודה של ישראל, ובאליפות אירופה לנבחרות עתודה שנערכה בלטביה ב-2008, בה סיימה נבחרת ישראל במקום העשירי, היה הקלע המוביל בה, עם 17.9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2023/2024 שיחק שוטבין בהפועל מגדל העמק-יזרעאל במסגרת המחוז הצפוני של הליגה הארצית.
בתום העונה העפילה הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2024/2025 חתם שוטבין במכבי חיפה.
אנטון פאול שטדלר היה קלרניתן ונגן קרן בסט (basset horn) אוסטרי, שמוצרט כתב למענו את החמישייה לקלרינט וכלי מיתר ואת הקונצ'רטו לקלרינט ותזמורת.
נאמר על שטדלר, שהיה לו צליל יפה במיוחד ושליטה יוצאת דופן במשלב הנמוך של קלרינט בס וקרן בסט.
מבקר מוזיקה וינאי בן תקופתו כתב, ביחס לשטדלר:
אנטון שטדלר, שהיה וירטואוז ידוע-שם, ניגן כקלרינטן שני עם אחיו, יוהאן בתזמורת החצר בווינה.
ייתכן, שהייתה זו התמחותו בקלרינט שני ובקרן בסט שהביאה אותו לשיתוף פעולה עם תאודור לוץ (1748–1792), יצרן קלרינטים.
הרעיון שלו היה להוסיף הארכה לקלרינטים שלו בסי במול ובלה – כמו בקרן הבסט – תוספת טרצה גדולה לדו הנמוך.
לקלרינט המוארכת הזו (הידועה כיום כקלרינט בסט) כתב מוצרט את הקונצ'רטו לקלרינט ואולי גם חמישיית הקלרינט וכלי המיתר שלו.
אנטונוב (באוקראינית: АНТК імені Олега Антонова, ברוסית: КБ Антонов, באנגלית: Antonov ASTC) היא יצרנית מטוסי תובלה אוקראינית הנחשבת לתאגיד ממלכתי לבניית מטוסים.
החברה הוקמה כמערך מדעי טכני לתעופה על ידי המהנדס אולג אנטונוב כמשרד לתכנון ניסויי מספר 153, ב-31 במאי 1946. משרד התכנון הוקם ליד מפעל המטוסים בעיר נובוסיבירסק.
בשנת 1952 משרד התכנון עבר לקייב.
אולג אנטונוב היה המתכנן הראשי של כל תוצרת המשרד עד לפטירתו בשנת 1984. בשנת 1984 שם משרד התכנון שונה ל"משרד התכנון על שם אנטונוב".
תחומי פעילותה המסחרית של החברה כוללים:
הובלת ושילוח מטענים בדרך האוויר (על ידי אנטונוב איירליינס).
תמיכה הנדסית לתוכניות ופעילות בחלל החיצון.
הפעלת "נמל התעופה הוסטומל" (ידוע גם בשם "נמל התעופה אנטונוב").
שיגור לוויינים מעל גבי מטוס רוּסלן (Antonov An-124 Ruslan) שעבר התאמה מיוחדת לכך.
במאה ה-21 החברה נכנסה לתחום כלי טיס לא מאוישים, בשנת 2024 החל ייצור של "אנטונוב An-196".
אנטונוב A-40 תוכנן על ידי אנטונוב לפני ייסוד המשרד.
אנטון קוֹרְבּיין (בהולנדית: Anton Corbijn; נולד ב-20 במאי 1955) הוא צלם ובמאי וידאו קליפים וסרטים הולנדי.
עבודות הבימוי שלו נעשות בעיקר עבור הלהקות דפש מוד ו-U2, זאת בנוסף לצילום ובימויים של מרבית עטיפות אלבומיהן של שתיהן, מזה קרוב לשני עשורים.
הקליפים של השירים "Enjoy the Silence" (דפש מוד; 1990) ו-"Heart-Shaped Box" (נירוונה; 1993) היו מעבודותיו.
הוא גם ביים את הסרט "קונטרול" ב-2007, שמספר על להקת ג'וי דיוויז'ין, וסולנה בפרט, איאן קרטיס.
את עבודתו כצלם מוזיקלי הוא התחיל כשהוא פגש את המוזיקאי ההולנדי הרמן ברוד בבית קפה בחרונינגן, בשנת 1975. בזכות התמונות שצילם את ברוד הוא זכה לתהילה וכתוצאה מכך חשיפתו של קורביין הלכה וגדלה.
בין היתר, קורביין צילם את דפש מוד, U2, דייוויד בואי, ביורק, קפטן ביפהארט, רוברט דה נירו, סטיבן הוקינג, אלביס קוסטלו וקלינט איסטווד.
בנוסף, הוא עיצב את עטיפות אלבומים של האמנים דפש מוד, U2, ניק קייב, בריאן אדמס, מטאליקה, ת'ראפי?, הרולינג סטונז, R.E.M., בי ג'יז ועוד.
בשנת 2015, ביים קורביין את סרט הדרמה הביוגרפי "Life" המבוסס על החברות של צלם מגזין "לייף" דניס סטוק (אנ') לשחקן ג'יימס דין, אותם גילמו בהתאמה, רוברט פטינסון ודיין דיהן.
אנטונוב An-148 הוא מטוס נוסעים אוקראיני צר-גוף, שתוכנן על ידי חברת אנטונוב ומיוצר במפעלי AVIANT בקייב ובמפעלי חברת VASO (מפעל המטוסים בעיר וורונז') ברוסיה.
המטוס מסוגל לשאת עד 85 נוסעים בגרסותיו הרגילות, ועד 99 נוסעים בגרסת An-158.
ה-An-148 נועד להחליף את מטוסי האנטונוב An-74 והאנטונוב An-72 וייצורו החל כבר בתחילת שנות ה-90. אב טיפוס ראשון הושלם בשנת 2001 ומבחני הטיסה שלו החלו ב-17 בדצמבר 2004. בשנת 2007 הושלם רישוי המטוס.
המטוס ביצע את טיסתו המסחרית הראשונה, בשירות חברת התעופה האוקראינית אארוסוויט ב-2 ביוני 2009 במסלול קייב-חרקוב.
ב-13 בדצמבר 2009 המטוס ביצע את הטיסה הבינלאומית הראשונה שלו במסלול אודסה-מוסקבה.
על פי הערכות שונות, המטוס נחשב למתחרם של אמבראר E-190 ושל מטוס דומה של חברת בומברדיה.
עלות ההרכבה של המטוס מגיעה לכ-25 מיליון דולר.
An-148-200: גרסה מוארכת של המטוס המשווקת כדגם An-158.
An-168MP: גרסה של מטוס סיור.
ב-11 בפברואר 2018 התרסק מטוס נוסעים מדגם זה, שהיה בשירות חברת התעופה סראטוב איירליינס.
המטוס המריא מנמל התעופה דומודדובו שבמוסקבה רוסיה.
יעד הטיסה היה נמל התעופה אורסק בעיר אורסק שבמחוז אורנבורג ברוסיה.
המטוס נעלם מהמכ"ם דקות ספורות לאחר המראתו כשעל סיפונו 71 נוסעים ואנשי צוות.
המטוס התרסק דרומית מזרחית למוסקבה.
איש מהנוסעים לא שרד את ההתרסקות.
החל משנת 2009 סופקו 12 מטוסים לחברות תעופה רוסיות ואוקראיניות, בהן חברת אירוסוויט האוקראינית וחברת התעופה הממלכתית "רוסיה" המשמשת את בכירי הממשל הרוסי ואת נשיא רוסיה, שאף מתעתדת להפוך את מטוס ה-An-148 למטוס העיקרי בצי המטוסים הנשיאותיים ברוסיה.
אנטונוב An-158 (ידוע גם כאנטונוב An-148-200) הוא מטוס נוסעים אוקראיני שהוצג לראשונה ב-2010 ומהווה גרסה מתקדמת של מטוס ה-An-148. המטוס מתוכנן לשאת עד 99 נוסעים, וכן לטוס בתנאי מזג אוויר קשים ובגובה נמוך מאוד מעל פני הים.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-28 באפריל 2010 מנמל התעופה אנטונוב שבפרברי קייב.
המטוס עבר את מבחני הבטיחות של ועדת התעופה הבין-מדינתית ומינהל התעופה האוקראיני, בהתאם לתקנים בינלאומיים שונים והשלים את מבחני הבקרה והבטיחות בפברואר 2011. המטוס שייך לקטגוריית הנחיתה IIIА של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית.
לעומת המטוס An-148, מטוס האנטונוב An-158 צורך פחות דלק ומגיע למהירות של 850 קמ"ש לטווח של עד 2,500 ק"מ.
כמו כן, מציע ה-An-158 מספר מושבים גדול יותר (עד 99 לעומת 85) ועלויות תפעולו נמוכות יותר.
מחירו של מטוס בודד הוא 25 עד 30 מיליון דולר, בהתאם לתצורה.
בשנת 2012, אנטונוב מתכננת להשיק 7 מטוסים מדגם זה, ומספר מדינות כבר הביעו את התעניינותן במטוס כולל רוסיה, אוקראינה ומדינות באסיה, באפריקה ובאמריקה הלטינית.
חברת התעופה הרוסית סויוז-אטלנט חתמה על חוזה לאספקת 10 מטוסים עם אופציה לרכישת חמישה נוספים, וכן חברת התעופה קובאנה הקובנית הביעה את רצונה לרכוש ששה מטוסים מדגם זה.
אנטון פליקס שינדלר היה חבר, מזכיר וביוגרף מוקדם של לודוויג ואן בטהובן.
שינדלר נולד במדלוב שבמוראביה ומת בפרנקפורט.
הוכח, ששינדלר זייף פסקאות ב"ספרי השיחה" של בטהובן (שלתוכן הכניס הרבה פסקאות בדויות לאחר מותו של בטהובן) וכי הגזים באורך היכרותו הקרובה עם המלחין ("11 או 12" השנים שלהן טען היו ככל הנראה לא יותר מחמש או שש).
כמו כן סבורים, ששינדלר השמיד יותר ממחצית ספרי השיחה.
"בטהובן התמציתי" (The Beethoven Compendium) (קופר 1991, עמ' 52) מרחיק לכת עד לאמירה, שהנטייה של שינדלר לאי-דיוק והמצאות חסרות-יסוד הגיעה לממדים כאלה, שאין כל אפשרות לסמוך על משהו מרשומותיו כל עוד אין לו סימוכין בראיות אחרות.
במועד מאוחר יותר בחן תאודור אלברכט מחדש את שאלת אמינותו של שינדלר, ובאשר להשמדה לכאורה של מספר עצום מספרי השיחה, הגיע למסקנה, שלא ייתכן שהאמונה הנפוצה הזאת הייתה נכונה.
אנטון רוג'רס היה שחקן ובמאי אנגלי.
הוא שיחק בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה בסרטי דרמה ובקומדיות ובסרטי אנימציה.
רוג'רס נולד בלונדון, בנם של לאונור (שם נעורים ווד) ושל ויליאם רוברט רוג'רס.
הוא למד בבית הספר וסטמיניסטר ואחר כך ב-"Italia Conti Academy" וב-LAMDA.
בגיל 14 החל לשחק בתיאטרון.
הוא היה ידוע מהופעותיו בטלוויזיה, בעיקר מתפקידיו בקומדיות המצבים "Fresh Fields" בשנות השמונים של המאה העשרים וב"מאי עד דצמבר" מ-1989 ועד 1994.
לרוג'רס הייתה קריירה ארוכה בתיאטרון וגם בסרטי קולנוע.
תפקידיו נעו בין קומדיה עכשווית לבין פארסה וסאטירה ועד קומדיות מתקופת הרסטורציה.
הוא שיחק במחזות של הנריק איבסן, ג'ורג' ברנרד שו, אוסקר ויילד ופיטר ניקולס.
בקולנוע השתתף בסרטים כגון "הפרוטוקול הרביעי" (1987), "נשיא על הכוונת" (1973), "סקרוג'" (1970) בו ביצע את השיר "Thank You Very Much" שהיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בסרט הקולנוע "נוכלים עם סגנון" גילם את אנדרה, מפקח המשטרה הצרפתי המושחת שעזר למייקל קיין בתוכניותיו.
בטלוויזיה הוא דיבב את סדרת האנימציה "Old Bear Stories".
הופעת הבכורה של רוג'רס בתיאטרון הווסט אנד הייתה ב-1947 באופרה "כרמן" שהועלתה בבית האופרה המלכותי בקובנט גרדן.
ב-1948 השתתף בסיבוב הופעות בעיבוד ל"תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס בתפקיד פיפ, וכן בתפקיד הראשי בהפקה של "The Winslow Boy" של טרנס רטיגן.
אחרי שצבר ניסיון בתיאטרון רפרטוארי בברמינגהם, נורתהמפטון והורנצ'רץ' החל ללמוד ב-LAMDA.
בנובמבר 1957 הצטרף לצוות השחקנים של המחזה "The Boy Friend" בתיאטרון ויינדהם.
"Fingers in The Crooked Mile" בתיאטרון קיימברידג', ספטמבר 1959
רביו "And Another Thing", בתיאטרון פורטון, אוקטובר 1960
רביו "Twists", תיאטרון ארטס, פברואר 1962 ובפסטיבל אדינבורו באוגוסט 1962
וית'רס וטים במחזה "Plays for England" מאת ג'ון אוסבורן בתיאטרון רויאל קורט ביולי 1962
המיוזיקל "פיקוויק" בתפקיד מר ג'ינגל, תיאטרון סאוויל ביולי 1963; הופעת הבכורה בניו יורק באותו תפקיד באוקטובר 1965
פליקס במחזה "The Owl and the Pussycat" בתיאטרון קריטריון בפברואר 1966
הופעות בפסטיבל צ'יצ'סטר ב-1967: פרנסיס ארצ'ר במחזה "The Beaux Stratagem"; רנדל אטרווד ב-"Heartbreak House"; ופדינרד בפארסה של אז'ן לביש "כובע הקש האיטלקי".
תפקיד ראשי במחזה "הנרי החמישי" בתיאטרון בלגרייד בקובנטרי, מרץ 1968
ולדימיר ב"מחכים לגודו" בתיאטרון האוניברסיטה, מנצ'סטר, 1968
תכנן והיה שותף לבימוי ההצגה "We Who Are About To..." יחד עם ג'ורג' מלי בתיאטרון המפסטד, בפברואר 1969
ד"ר סטוקמן ב"אויב העם" בהרוגייט באוגוסט 1969
ביים את המחזה "פנטסטיקס" בהמפסטד ב-1970, ההפקה הוצגה גם בפסטיבל איביזה
ביים את "The Roses of Eyam" ואת "אילוף הסוררת" בתיאטרון נורת'קוט שבאקסטר בשנת 1970
בתפקיד ג'רלד במחזה "The Formation Dancers" תיאטרון המפסטד בינואר 1971
בתפקיד פרנק במחזה "Forget-Me-Not Lane" מאת פיטר ניקולס, בתיאטרון גריניץ' ובתיאטרון אפולו באפריל ב-1971
מקהית' ב"אופרה בגרוש" בפסטיבל סטרטפורד באונטריו, 1972
ד"ר ראנק במחזה "בית בובות" בתיאטרון קריטריון, פברואר 1973
הילדי ג'ונסון במחזה "The Front Page" בהפקה של התיאטרון הלאומי בסיבוב הופעות באוסטרליה, 1974
לורד הנרי וולטון במחזה "תמונתו של דוריאן גריי" בתיאטרון גריניץ', פברואר 1975
ביים את "מותו של סוכן" בתיאטרון "אוקספורד פלייהאוס", אוקטובר 1975
בתפקיד אסטרוב במחזה "הדוד וניה" ב"אוקספורד פלייהאוס", דצמבר 1975
ג'ק מנינגהם במחזה "Gaslight" בתיאטרון קריטריון, מרץ 1976
ביים את בתיאטרון בוש, יוני 1977
ביים את "Flashpoint" בתיאטרון ניו אנד, דצמבר 1978 ובתיאטרון מייפר, פברואר 1979
בתפקיד ג'ים במחזה "Passion" מאת פיטר ניקולס, RSC תיאטרון אלדוויץ', ינואר 1981
וולטר ברנס במחזה "Windy City" בתיאטרון ויקטוריה פאלאס, יולי 1982
ריצ'רד דה בושם במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו בתיאטרון הלאומי, פברואר 1984
טיודור פיליפס, במחזה "Some Singing Blood" בתיאטרון המלכותי הלאומי, מרץ 1992
ג'רי סטרטון במחזה "Time of My Life" מאת אלן אייקבורן בתיאטרון וודוויל, אוגוסט 1993
ד"ר פלדמן במחזה "Duet for One revival" מאת טום קמפינסקי בריברסייד סטודיוס, מאי 1996
אטיין במחזה "Under the Doctor" בתיאטרון קומדי, פברואר 2001
סבא פוטס, במחזמר "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" בלונדון פלאדיום, אפריל 2002
אשתו הראשונה של רוג'רס הייתה מורנה יוג'יני ווטסון.
את אשתו השנייה השחקנית אליזבת גארווי פגש בשנת 1982 בצילומי סדרת הטלוויזיה "Something in Disguise".
השניים הרבו להופיע יחד על הבמה בקריאה מיצירותיהם של ג'יין אוסטן, רוברט בראונינג ואחרים.
אנטון קובליוב הוא שחמטאי קנדי שנולד באוקראינה ויצג בעבר את ארגנטינה.
הוא נולד ב-4 במרץ 1992 בחרקוב, אוקראינה.
קובליוב הוא רב-אמן משנת 2008.
קובליוב נולד באוקראינה בשנת 1992, הוא היגר לארגנטינה ב-2000. ב-2008 ייצג את ארגנטינה באולימפיאדת השחמט 2008 (הוא שיחק בלוח השלישי).
בסוף האולימפיאדה הוענקה לו דרגת רב-אמן.
הוא התיישב במונטריאול בשנת 2007, וזכה באליפות קוויבק בשנת 2009.
משנת 2013, קובליוב מייצג את קנדה בפיד"ה.
קובליוב שיחק על הלוח הראשון של קנדה באולימפיאדת השחמט 2014 ועל הלוח השני באולימפיאדת השחמט 2016 (בה זכה במדליית כסף ליחידים אחרי ולדימיר קראמניק).
קובליוב השתתף בגביע העולם בשחמט 2015 והפסיד לפביאנו קרואנה בסיבוב השלישי.
בגביע העולם בשחמט 2017 הוא העפיל לסיבוב השלישי אך בגלל הפרת קוד לבוש והערה מצד השופט הראשי, שלטענתו הייתה גזענית (דימה את לבושו ללבוש צועני), הוא פרש מהתחרות.
בין השנים 2008–2016 השתתף אנטון קובליוב ב-3 באולימפיאדות שחמט:
אנטון קוֹרוֹשֶץ (בסרבו-קרואטית: Anton Korošec, בסרבית קירילית: Антон Корошец; 18 במאי 1872, ביסריאנה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 בדצמבר 1940, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה) היה כומר קתולי ופוליטיקאי יוגוסלבי ממוצא סלובני, אשר כיהן כראש ממשלת ממלכת יוגוסלביה ובהמשך כשר הפנים ושר החינוך של הממלכה.
קורושץ נודע כאנטישמי והיה ממובילי החקיקה האנטי-יהודית בממלכה.
קורושץ נולד בעיירה ביסריאנה אשר בסלובניה.
הוא רכש השכלה תיכונית במריבור.
ב-1895 הוסמך לכמורה וב-1905 הוסמך לדוקטור בתאולוגיה מאוניברסיטת גראץ.
הוא הצטרף למפלגת העם של סלובניה וב-1918 כיהן כסגן נשיא בממשלה הראשונה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
לאחר רציחתו של הפוליטיקאי הקרואטי סטייפן ראדיץ' במהלך ישיבת פרלמנט, מינה אותו אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה לראש הממשלה כדי להרגיע את הרוחות, אך לאחר מספר חודשים פוטר בשל עמדותיו הלאומניות-סלובניות.
ב-1933 הוגלה מהבירה בלגרד לאי חוואר בדלמטיה לחוף הים האדריאטי.
לאחר רציחתו של אלכסנדר הראשון בפריז ומינויו של הנסיך פאבלה לעוצר המלוכה שב קורושץ לבלגרד.
בפברואר 1939 מונה לשר החינוך בממשלתו של דראגישה צבטקוביץ'.
קורושץ תמך בהתקרבות לגרמניה הנאצית והצטרפותה של יוגוסלביה להסכם הצלת-צדדי, כאשר כחלק מתהליך זה הוחלה בממלכה חקיקה אנטי-יהודית.
קורושץ היה ידוע בדעותיו האנטישמיות, יזם והוביל את תהליך החקיקה להגבלת כניסת היהודים למוסדות החינוך, והגבלת עיסוקם בענפי מסחר שונים.
ראשי יהדות יוגוסלביה נפגשו עם שרי ממשלת יוגוסלביה ואף עם הנסיך פאבלה ונמסר להם כי זהו תהליך שנועד לרצות את גרמניה הנאצית והוא זמני.
ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו תקנות רשמיות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה.
האליטה האינטלקטואלית היוגוסלבית וכן מספר שרים וחברי פרלמנט מתחו ביקורת נוקבת על החלת החוקים, אך קורושץ בסדרת נאומים בפרלמנט הגן על התחיקה בטענה שהיא נדרשת כדי ליצור יחסים תקינים עם גרמניה הנאצית.
בעיתונות היוגוסלבית התפרסמו מספר פעמים התבטאויות אנטישמיות מצידו.
קורושץ פעל לגירושם מיוגוסלביה של פליטים יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים.
הרב הראשי של יהדות יוגוסלביה ד"ר יצחק אלקלעי אולץ להתפטר מתפקידו.
אנטון קורושץ הלך לעולמו ב-14 בדצמבר 1940 בבלגרד והוא בן 68 שנים ונקבר בליובליאנה.
אנטון שבץ הוא כדורגלן רוסי המשחק ברובין קאזאן בעמדת הקשר.
שבץ נולד בהניצ'סק לאב אוקראיני ואם גאורגית.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לגאורגיה והתחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של דינמו טביליסי.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לרוסיה.
ברוסיה שיחק בקבוצות הילדים של צסק"א מוסקבה, ספרטק מוסקבה, טרודוייה רזרווי מוסקבה.
בשנת 2010 נבחן באקדמיה של ריאל סרגוסה, אך לא היה יכול להצטרף אליה בגלל גילו הצעיר.
שנה לאחר מכן, הצטרף לקבוצה.
בעונת שבץ הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-23 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בהפסד 0–1 לדפורטיבו לה קורוניה.
ב-19 ביוני 2014 הצטרף לויאריאל ב' מהליגה הספרדית השלישית.
ב-1 ביולי 2017 חתם לארבע עונות באחמט גרוזני מליגת העל הרוסית.
במרץ זומן לסגל הנבחרת הצעירה של גאורגיה, אך סירב להצעה כיוון ששאף לייצג את רוסיה.
ב-27 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה בהפסד 1–3 ל.
אנטון מיכאילוביץ' צ'ופקוב הוא שחיין רוסי, הוא בעל מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות אלוף העולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (גלאזגו 2018 ובודפשט 2021) ושיאן עולם בעבר (2019–2022) במשחה ל-200 מטר חזה.
הוא החל לשחות על מנת לחזק את בריאותו.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה צ'ופקוב במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:07.70 דקות, אחרי דמיטרי בלנדין מקזחסטן (2:07.46 דקות) וג'וש פרנוט מארצות הברית (2:07.53 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.30 דקות.
הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 59.10 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2018 זכה צ'ופקוב בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה של-200 מטר חזה בשיא אליפות חדש ובשאי אירופה חדש של 2:06.96 דקות, לפני יאסוהירו קוסקי (2:07.29 דקות) ואיפיי ואטאנבה (2:07.47 דקות), שניהם מיפן.
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אליפות ושיא אירופה חדש של 2:07.14 דקות ועלה ראשון לגמר.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכה צ'ופקוב ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אירופה חדש של 2:06.80 דקות, 13 מאיות השנייה איטי משיאו העולמי של איפיי ואטאנבה, לפני ג'יימס וילבי מבריטניה (2:08.39 דקות) ולוקה פיציני מאיטליה (2:08.54 דקות).
מדליית כס, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.03 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:30.44 דקות ולפני גרמניה (3:33.52 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 59.06 שניות, אחרי אדם פיטי שקבע שיא עולם חדש של 57.10 שניות וג'יימס וילבי (58.64 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכה צ'ופקוב במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:06.12 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של איפיי ואטאנבה (2:06.67 דקות), לפני מתיו וילסון מאוסטרליה (2:06.68 דקות) ואיפיי ואטאנבה (2:06.73 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.19 שניות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים צ'ופקוב במקום 16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.93 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.55 שניות.
אנטונוב An-178 (באוקראינית: Антонов Ан-178) הוא מטוס תובלה צבאי לטווח קצר ובינוני שתוכנן על ידי חברת אנטונוב האוקראינית ומבוסס על מטוס אנטונוב An-158 (An-148-200).
המטוס הוכרז ב-5 בפברואר 2010, ייצורו יצא לדרך ב-16 באפריל 2015 והטיסה הראשונה בוצעה ב-7 במאי 2015.
ה-An-178 הוצע כדי להחליף מטוסים מיושנים כמו אנטונוב An-12, An-26 ו-An-32. למטוס תהיה חבילת אוויוניקה הדומה ל-An-148, וישתמש במנועי Progress D-436-148FM.
ה-An-178 הוא מתחרה פוטנציאלי עבור אלניה C-27J ספרטן מאיטליה, איירבוס C-295 מספרד, לוקהיד מרטין C-130J מארצות הברית, Embraer KC-390 מברזיל והאיליושין Il-276 הרוסי.
החברה מתכננת לבנות יותר מ-200 מטוסים.
ב-18 בדצמבר 2015 חתמו אנטונוב וחברת טאקניה אירונאוטיקס על מזכר למסירת 30 מטוסי An-178 לחיל האוויר הסעודי המלכותי.
נשיא טאקניה, עלי מוחמד אל-ג'אמדי, ציין כי ה-An-178 נבחר מכיוון ש"מחירו ועלויות התפעול הנמוכות שלו הם יתרונות חשובים בהשוואה למטוסים אחרים מהרמה הזו".
An-178 הוא מטוס תובלה גבוה עם כנף סחופה בינונית, כנפי כנף וזנב T.
המסגרת האווירית עשויה מסגסוגות אלומיניום וחומרים מרוכבים.
גוף המטוס חצי-מונוקוק עם חתך עגול.
ציוד הנחיתה הנשלף מורכב משני גלגלים ראשיים וגלגל אף כפול.
מערכת בקרת הטיסה היא מערכת דו-צדדית כפולת כנפיים, המורכבת משני חלקים: FCS-A ו-FCS-B, אשר כל אחד מהם אחראי על שני ערוצי בקרה.
משטחי בקרת הטיסה כוללים שקעים ליד קצות הכנף, ארבעה ספויילרים לבקרה, שישה ספוילרים עם מעלית-מהירות/בלם מהירות, הגה כיוון והגה עילי, עם מערכת גיבוי כבל חירום מכנית.
כוח המטוס מגיע משני מנועי טורבו - פאן D-436-148FM, רכובים על עמודונים מתחת לכנפיים ויחידת עזר, שמסוגלים להעביר 18 טונות מעל 1,000 ק"מ, או 10 טונות מעל 4,000 ק"מ.
הלוחות החיצוניים של הכנף (כולל כנפי כנף), גוף המטוס הקדמי עם תא הטייס ורגלית גלגל האף מגיעים מה-An-158. אחיזת המטען מוגדלת מעט, ויש זוג גלגלים עיקריים נוסף מכל צד.
המטוס ערך את הופעת הבכורה המערבית שלו בתערוכת האוויר בפריס 2015.
מקסימוס אייר - נחתם מזכר כוונות
Silk Way Airlines - השקת לקוח, הזמנה נחרצת ל-10 מטוסים שהוצבו במאי 2015.
חיל האוויר הסעודי המלכותי - מזכר כוונות ל-30 מטוסים
צבא עיראק - 2 בהזמנה.
A-Star - חברת הטכנולוגיה בסין של בייג'ינג הזמינה הזמנה ל-50 מטוסים והציעה להקים קו ייצור משותף בסין.
משרד הפנים של אוקראינה - הזמנה של 13 מטוסים.
אנטון ולדימירוביץ' שונין הוא שוער כדורגל עבר רוסי.
החל משנת 2018 נשוי לדוגמנית יקטרינה גריגורייבה, בשנת 2020 לזוג נולד בן.
שונין הוא בוגר בית הספר של דינמו מוסקבה.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-21 באפריל 2007 בניצחון 1–2 על חימקי.
הוא משחק במדי דינמו מאז החל את קריירת המשחק שלו.
ב-17 בנובמבר 2012, שונין הוכה על ידי חזיז שנזרק מהיציע במהלך משחק הפרמייר ליג נגד זניט, לאחר עצירת המשחק, אושר כי שונין ספג כווייה בקרנית העין.
את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הלאומית הוא ערך ב-27 באוגוסט 2007 במשחק ידידות שהסתיים בתוצאה 2–2 מול פולין.
לאחר הפסקה של 3 שנים, הוא נקרא שוב לנבחרת למשחק ידידות מול בלגיה ב-17 בנובמבר 2010.
הוא נכלל בהרכב הנבחרת ליורו 2012 ב-25 במאי 2012, אך לא שיחק בפועל.
לאחר 6 שנים נוספות ללא ניסיון משחק בנבחרת, הוא נכלל בסגל למשחקים נגד טורקיה וצ'כיה בספטמבר 2018, אך שוב לא עלה לשחק.
ב-19 בנובמבר 2019 עלה לראשונה בהרכב הפותח של נבחרת רוסיה במשחק מוקדמות יורו 2020, זאת לאחר הפסקה של 8 שנים.
סך הכל: 3 משחקים / ספג 3 שערים; 2 שוויונות; ניצחון אחד.
רשימת 33 השחקנים המובילים בליגת העל הרוסית: 2011/12 (מקום 3)
אנטון שאל היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ-בלם.
נחשב לאחד מגדולי שחקני אוסטריה בכל הזמנים.
אנטון שאל נולד ב-22 ביוני 1907 בווינה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אז.
הוא התחיל את הקריירה בלאופולדאואר, משם עבר לז'דלרסדורף עד לאדמירה וינה ב-1925. במהלך הקריירה שלו היה שאל לאחד מהחלוצים האוסטרים הטובים ביותר כשזכה 5 פעמים בתואר מלכות השערים בליגה האוסטרית.
עם אדמירה וינה זכה ב-7 תוארי ליגה, 3 פעמים בגביע ובמקום השני בגביע מיטרופה של 1934 לאחר הפסד בגמר לבולוניה.
בשנותיו האחרונות עבר לשחק מעמדת החלוץ למגן והיה טוב גם בכך.
בשנת 1941 שאל סיים את הקריירה.
במדי נבחרת אוסטריה היה לכובש הפורה ביותר מבין שחקני נבחרתו בין השנים 1931–1933 עם 20 שערים.
שאל שיחק באגף השמאלי יחד עם אדולף ווגל ויחדיו היו לצמד השחקנים הטובים ביותר שהיו לאוסטריה ששיחקו בעמדה זאת.
במונדיאל 1934 כבש שאל נגד צרפת בשמינית הגמר את שער היתרון בהארכה במצב של 1–1 ואוסטריה ניצחה בסיום 2–3. משם הם המשיכו עד לחצי הגמר בו הודחו על ידי מארחת הטורניר איטליה.
שאל הספיק לאמן את בזל בין 1946–1947 ולזכות עימה בגביע השווייצרי של 1947 לפני שנפטר זמן קצר לאחר מכן בגיל 40 בזמן אימון במגרש כדורגל.
אנטונוב An-2 (שם דיווח נאט"ו קולט) הוא מטוס סובייטי, כלי טיס דו-כנפי חקלאי שתוכנן ויוצר על ידי לשכת העיצוב אנטונוב החל משנת 1946. עמידותו המדהימה, כוח ההרמה הגבוה ויכולתו להמריא ולנחות ממסלולים גרועים הקנו לו חיי שירות ארוכים.
האנטונוב An-2 יוצר עד שנת 2001 ונותר בשירות עם מפעילים צבאיים ואזרחיים ברחבי העולם.
במשך שנים היו תוכניות להחליף אותו במטוס באיקל, אך בשנת 2019 הם נגנזו.
בשנת 2020, רוסיה החלה ליישם תוכניות להחלפתו במטוסים מדגם L-410 ו-L-610 שייצורם החל במפעלים ביקטרינבורג.
ה-An-2 תוכנן כמטוס שירות לשימוש שירותי הייעור והחקלאות כמחליף לפוליקרפוב Po-2 שהיה רובו בנוי מעץ.
עם זאת, מבנהו הבסיסי והחסון של המטוס מאפשר התאמתו לשימושים רבים ומשתנים.
וריאציות רבות מסוגו פותחו; אלה כוללים גרסאות מאובזרות לריסוס יבולים חקלאיים, גרסאות מדעיות לדגימה אטמוספירית, מטילי מים ללחימה בשריפות יער, מטוסי פינוי רפואי של שירותי האמבולנסים, גרסאות של מטוס ימי בעלות מצופים וגרסאות לחימה קלות לצנחנים.
הגרסה הנפוצה ביותר היא מטוס הנוסעים An-2T שכולל 12 מושבים.
כל הגרסאות (למעט An-3 ו-An-2-100) מופעלות באמצעות מנוע תשעה צילינדרים מדגם שבצוב ASh-62 רדיאלי, שפותח מתוך המנוע האמריקאי רייט R-1820 "סייקלון".
אנטונוב An-2 בדרך כלל צורך 2.5 ליטרים של דלק לדקה.
אנטונוב דיווחה שהיא קיבלה מאות הזמנות לגרסה זו ממדינות כקובה, אזרבייג'ן ורוסיה.
אנטון אלכסנדרוביץ' שאגין הוא שחקן רוסי, המוכר בתפקידו כמלס בסרט הקולנוע "המגונדרים" בבימויו של ואלרי טודורובסקי.
אנטון גורשקוב (שאגין) נולד בקימרי, מחוז קלינין, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
את ילדותו העביר בעיר קאראצ'ב, שבמחוז בריאנסק.
לפני שלמד בבית הספר, הוא נשא את השם אנטון גורשקוב (שאגין היה שם המשפחה של אביו החורג).
כשאנטון היה בן 14, אמו נפטרה.
אחרי כיתה ט' הוא למד בבית ספר מקצועי כמנעולן.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר המקצועי הוא עבד שנה אחת כמנעולן ונסע למוסקבה כדי להירשם לבית הספר לאמנות במוסקבה.
בשנת 2006 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות במוסקבה ושנה לאחר מכן כבר הופיע בסרט "המגונדרים" שזכה להצלחה רבה.
הוא זכה בפרס התיאטרון "עלה הזהב" בשנת 2006 לשחקן הטוב בהצגה "אל תיפרד מאהובך" מטעם בית הספר לאמנות במוסקבה.
משנת 2009 הוא חבר צוות תיאטרון לנקום במוסקבה.
בין הצגות שהוא שיחק גם "יום מחייו של אופריצ'ניק" בשנת 2016.
הוא נשוי לחברתו לכיתה ורוניקה איסאייבה.
ילדיהם הם הבן מאטוויי (יליד 2008) והבת פולינה (ילידת 2014).
אנטוך לוי שטאך הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לידס יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת גרמניה.
שטאך גדל במחלקות הנוער של בוכהולצר FC, ורדר ברמן, JFV נורדווסט ואוסנבריק.
את הקריירה המקצוענית שלו הוא התחיל בקבוצת המילואים של אוסנבריק, ממנה עבר ל-SSV ידלו מהליגות הנמוכות, ולאחר מכן עבר לקבוצת המילואים של וולפסבורג.
ב-1 ביולי 2020 חתם שטאך בגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
בתום העונה העפילה גרויטר פירט לבונדסליגה.
ב-31 ביולי 2021 חתם שטאך במיינץ 05 מהבונדסליגה.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם בהופנהיים.
ב-22 ביולי 2025 שטאך חתם במועדון הפרמייר ליג לידס יונייטד על חוזה לארבע שנים עבור סכום שפורסם המוערך ב-17 מיליון ליש"ט.
שטאך היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21.
שטאך היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
במרץ 2022, זומן שטאך לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת על ידי המאמן האנזי פליק, לצמד משחקי הידידות מול נבחרות ישראל והולנד.
ב-26 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת ישראל במשחק ידידות.
אנטון קזרנובסקי (נולד ב-21 בינואר 1985) הוא כדורסלן מקצועני ישראלי-רוסי בקבוצת ג'אזין ארבנאסי מהליגה השנייה בקרואטיה.
אנטון גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, ושיחק בנבחרות הצעירות של ישראל.
ב-04–2003 שיחק משחק אחד בקבוצת הבוגרים.
בעונת 2019–2020 בליגת העל המקדונית בכדורסל, שיחק בפליסטר ביטולה, והעמיד ממוצעים של 17 נקודות למשחק.
קזרנובסקי החל את עונת 22–2021 עם בשקימי פריזרן, עם ממוצעים של 13.4 נקודות, 7.3 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
אנטונוב An-225 מרייה (באוקראינית: Антонов Ан-225 Мрія, תרגום: "חלום") היה מטוס תובלה אסטרטגי שיוצר על ידי חברת אנטונוב הסובייטית, מטוס המטען הכבד ביותר והארוך ביותר שנבנה אי פעם.
הוא נבנה במטרה להוביל את מעבורת החלל הסובייטית בוראן.
המטוס מבוסס על האנטונוב An-124 רוסלן.
האנטונוב An-225 תוכנן בראשית שנות ה-80 על בסיס אנטונוב An-124 רוסלן בעבור תוכנית החלל הסובייטית לצורך הובלת חלקי משגרים וחלליות של תוכנית בוראן שהיו וכבדים גדולים יותר מבעבר כך שהטיסה במטוס המטען הגדול ה-Myasishchev VM-T הייתה מסוכנת.
המטוס פותח במהירות במשך כ-3 שנים על ידי המהנדס ויקטור טולמאצ'ב, כדי להיות מוכן לפני שיגור הבוראן ב-1988.
שני מטוסים הוזמנו, אך רק אחד נבנה בשנת 1988 בברית המועצות, בנייתו של המטוס השני החלה בתחילת שנות ה-90, אך טרם הסתיימה עד נפילת ברית המועצות בשל היעדר תקציב.
ה-An-225 טס לראשונה ב-21 בדצמבר 1988. הוא הוצג בתערוכה האווירית בפריז ב-1989, והוא טס במהלך הימים הציבוריים בתערוכת פרנבורו ב-1990.
בשנות 2000 התברר שיש צורך ב-An-225 נוסף, ולכן בספטמבר 2006 התקבלה החלטה להשלים את בניית ה-An-225 השני.
בניית השלד השני היה אמורה להסתיים בסביבות 2008 אך היא התעכבה, ובאוגוסט 2009 המטוס לא הושלם והעבודה הופסקה.
במאי 2011 דיווח מנכ"ל אנטונוב כי השלמת ה-An-225 עם כושר נשיאה של 250 טון דורשת לפחות 300 מיליון דולר, והשלמתו עשויה לארוך שלוש שנים.
על פי מקורות שונים המטוס השני בנוי בין 60%-70% מגופו.
אורכו של המטוס 84 מטרים ומשקלו 285 אלף ק"ג.
למטוס שישה מנועים ומוטת הכנפיים שלו מגיעה ל-88 מטרים - כמעט פי שניים מרוחב של מגרש כדורגל.
ה"מרייה" מאויש בטיסה על ידי 21 אנשי צוות, ובהם שבעה טייסים.
האנטונוב An-225 הופעל משנת 1988 עד להתפרקות ברית המועצות ב־1991 ושימש להובלת המעבורת בוראן עבור תוכנית החלל הסובייטית.
לאחר מכן מנועיו פורקו והוא הוזנח בהאנגר בנמל התעופה אנטונוב.
"נתיבי אוויר אנטונוב" נוסדה ב־1989 כחברת משלוחים אוויריים כבדים של חברת אנטונוב.
חברה זו התבססה בקייב ופעלה בשיתוף פעולה עם Air Foyle HeavyLift.
בתחילת פעילותה צי החברה מנה ארבעה מטוסי An-124 ושלושה מטוסי אנטונוב An-12. בסוף שנות ה-90 עלה צורך במטוסים גדולים יותר מה-An-124.
לכן ה-An-225 חזר לשירות כשייעודו הובלת מטענים כבדים והופעל תחת ניהולה של "נתיבי אוויר אנטונוב".
ה-An-225 הוביל חפצים שפעם נחשבו בלתי אפשריים להעברה באוויר, כמו גנרטורים במשקל 130 טון, להבי טורבינות רוח, טנקים ואפילו קטרי דיזל.
הוא גם הפך לנכס לארגוני סיוע בינלאומיים בשל יכולתו להעביר במהירות כמויות אדירות של אספקת חירום במהלך פעולות סיוע באסון.
הטיסה הראשונה של המטוס בשירות מסחרי יצאה מגרמניה לעומאן, ב-3 בינואר 2002 עם 216,000 ארוחות מוכנות לאנשי צבא אמריקאים שהתמקמו באזור.
הארוחות המוכנות הועברו על 375 משטחים ושקלו 187.5 טון.
ממשלות קנדה וארצות הברית קנו טיסות במטוס כדי להעביר אספקה צבאית למזרח התיכון לתמיכה בכוחות הקואליציה.
דוגמה לעלות של משלוח ב-An-225 היא הטסת ארובה מדנמרק לקזחסטן בשנת 2004 שעלתה למעלה מ-266,000 אירו.
בשנת 2006 "נתיבי אוויר אנטונוב" הפסיקה את שיתוף הפעולה עם Air Foyle ועברה לשתף פעולה עם Volga-Dnepr.
בעקבות כך נוספו בשנת 2009 הצבעים הכחול והצהוב ל-An-225.
ב-2 בפברואר 2008 נחת מטוס זה בישראל בפעם הראשונה במסגרת טיסת מטען אזרחית.
הוא נחת בשנית בישראל ב-3 באוגוסט 2020.
בתחילת 2020, בזמן מגפת הקורונה, השתתף ה-An-225 במאמץ הסיוע למדינות שנפגעו מהמגפה על ידי ביצוע טיסות לאספקת ציוד רפואי מסין לאזורים אחרים בעולם.
המטוס היה פופולרי בקרב חובבי תעופה, שביקרו תכופות בשדות תעופה כדי לראות את ההמראות והנחיתות שלו.
המשימה המסחרית האחרונה של המטוס הייתה בין 2 ל-5 בפברואר 2022, בה הוא הטיס כמעט 90 טון של ערכות בדיקת קורונה מסין לדנמרק.
ב-5 בפברואר הוא חזר לבסיסו בנמל התעופה אנטונוב בהוסטומל, שם הוא עבר החלפת מנוע, תהליך מורכב אשר במהלכו המטוס לא כשיר לטיסה.
בעצת נאט"ו נוצרה תוכנית לפינוי המטוס מאוקראינה בבוקר ה-24 בפברואר.
באותו יום פלשה רוסיה לאוקראינה, ושדה התעופה היה אחד המטרות הראשונות שנתקפו.
הרשויות באוקראינה חוקקו במהירות איסור על טיסות אזרחיות.
במהלך הקרב על נמל התעופה אנטונוב הפך המסלול לבלתי שמיש.
ב-24 בפברואר ה-An-225 היה שלם, לאחר החלפת המנוע.
ב-27 בפברואר פורסמה תמונה בטוויטר של חפץ שזוהה כ-An-225 בוער בהאנגר שלו.
דיווח של המהדורה האוקראינית של Radio Liberty קבע כי המטוס הושמד במהלך הקרב בשדה התעופה אנטונוב, ושר החוץ האוקראיני וארגון האם של אנטונוב אישרו את הדיווח.
חברת אנטונוב סירבה בתחילה לאשר או להכחיש את הדיווחים, ואמרה שהיא עדיין חוקרת אותם.
על פי הערכות, המטוס נהרס בקרבות כיבוש השדה מחדש.
בעקבות כישלון פינוי המטוס הרשויות באוקראינה חוקרות את התנהלות תהליך הפינוי.
ב-20 במאי 2022, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי וחברת אנטונוב הכריזו על כוונותיהם להשלים את ה-An-225 השני, כתחליף לכלי הטיס ההרוס וכמחווה לכל הטייסים האוקראינים שנהרגו במהלך המלחמה.
המטוס An-225 מחזיק בשיאי העולם:
המטען הכולל הכבד ביותר שהוטס – ב-11 בספטמבר 2001 (בזמן פיגועי 11 בספטמבר), נשא המטוס חמישה טנקים בעומס שיא של 253 טון של מטען בגובה 34.6 אלף רגל ובמהירות של 763 קמ"ש.
המטען הבודד הכבד ביותר שהוטס – ב-11 באוגוסט 2009 הועמס על ה-An-225 גנרטור לתחנת כוח גז בארמניה במשקל 187 טון, באורך 16.23 מטר ו-4.27 מטר רוחב.
המטען האווירי הארוך ביותר שהוטס – ב-11 ביוני 2010, ה-An-225 נשא שני להבי טורבינה של 42.1 מטר מטיינג'ין בסין לדנמרק.
הטיסה המסחרית הכבדה ביותר – המטוס הוביל צנרת נפט במשקל 247 טון מצ'כיה לאוזבקיסטן בטיסה מסחרית.
הטסת מספר כלי הרכב הגדול ביותר.
אנטונוב An-12 הוא מטוס תובלה בעל ארבעה מנועים שתוכנן בברית המועצות.
המטוס הוא הגרסה הצבאית של האנטונוב An-10 ולו גרסאות רבות.
במשך יותר משלושה עשורים היה ה-An-12 מטוס התובלה וההצנחה העיקרי לטווח בינוני של חיל האוויר הסובייטי.
בסך הכל נבנו ממנו 1,248 יחידות.
אב הטיפוס הראשון של ה- An-12 המריא בדצמבר 1957 ונכנס לשירות מבצעי בשנת 1959. בתחילה, המטוס יוצר במפעל התעופה הממלכתי באירקוטסק.
בשנת 1962 הועבר הייצור לטשקנט, שם נבנו ממנו 830 פריטים ומאוחר יותר, הייצור עבר למפעלים בוורונז' ובקאזאן.
ה-An-12 יכול לשאת עד 130 נוסעים או 100 חיילים על ציודם או 20,000 ק"ג (44,090 פאונד) של מטען המועמס דרך דלת הטעינה האחורית.
ביכולותיו וצורתו, המטוס דומה ללוקהיד C-130 הרקולס.
למטוס הותקן תותח להגנה עצמית בצריח תחת זנבו.
צוות: 5 (שני טייסים, מהנדס טיסה, נווט, מפעיל קשר)
משקל מקסימלי להמראה: 61,000 ק"ג
מדחפים: מדחפים בעלי 4 להבים ניתנים להיפוך
בשנות ה-60 רכשה סין מספר מטוסי An-12 מברית המועצות וכן רישיון להקמת קו להרכבתם.
לאחר הפיצול הסיני-סובייטי, ברית המועצות הפסיקה את סיועה הטכני לסין.
חברת המטוסים שיאן והמכון לעיצוב מטוסים של שיאן ביצעו הנדוס לאחור ואפשרו הקמת קו ייצור מקומי.
הטיסה הראשונה של מטוס An-12 בהרכבה סינית הייתה בשנת 1974 לאחר שברית המועצות כבר הפסיקה את הייצור ב-1973.
בשנת 1981, הגרסה הסינית של ה-An-12, המכונה Y-8, נכנסה לייצור סדרתי.
מאז, ה-Y-8 הפך לאחד ממטוסי התובלה והמטען הפופולריים ביותר בסין, עם גרסאות רבות המיוצרות ומיוצאות.
תא הטייס של הגרסה הסינית נלקח ממפציצי טופולב TU-16 במקום תא הטייס הקצר של An-12 המקורי.
דגם ה-Y8-F600 החדיש ביותר הוא מיזם משותף בין חברת אנטונוב, מפעלי שאנצ'י הסינים ופראט אנד ויטני קנדה.
ל-Y8-F600 יש גוף מחודש, אוויוניקה מערבית, מנועי טורבו-פרופ PW150B עם מערכת מדחפים R-408.
המטוס טס לראשונה בשנת 1957 ויוצר בברית המועצות עד 1973. נעשה בו שימוש במגוון תפקידים החל מפעולות חיפוש והצלה ועד הובלת ציוד.
השימוש המשמעותי ביותר בו נראה במהלך מלחמת אפגניסטן.
בקרב החיילים הסובייטים נודע אז לשמצה מהחשש שהמטוס ימריא מאפגניסטן לטשקנט עם "מטען 200" כשהכוונה לארונות קבורה עם גופות חיילים שנהרגו.
לעניין זה זכה המטוס לכינוי "צבעוני שחור" .
ה-An-12 הותאם כבסיס למגוון רחב של משימות ייעודיות ויוצרו ממנו כ-30 גרסאות שונות.
השדרוגים כללו משקלי המראה מוגברים וקיבולת דלק נוספת.
ה-An-12 עדיין נפוץ בהובלת מטענים.
ניתן לראותו במדינות ברית המועצות לשעבר, באפריקה ובתת היבשת ההודית.
ב-12 בינואר 2009, איחוד האמירויות הערביות הוציאו איסור על ה-An-12 לטוס מעל המרחב האווירי שלהם.
המטוס עדיין בשירות במדינות הבאות:
ארמניה, בלארוס, מקסיקו, רוסיה, תאילנד, אוקראינה, ארצות הברית.
מדינות בהן היה בשירות בעבר:
אנגולה, סין, מצרים, צרפת, גינאה, גאנה, עיראק, פיליפינים, פולין, סרביה, סודן.
כיום המטוס משמש את צבאות: אנגולה, צ'אד, אתיופיה, קזחסטן, מיאנמר, ניגריה, רוסיה, סודאן, אוזבקיסטן, פקיסטן.
בעבר הופעל בצבאות של: אלג'יריה, ארמניה, אפגניסטן, בנגלדש, חוף שנהב, צ'כיה, צ'כסלובקיה, מצרים, גאורגיה, הודו, אינדונזיה, עיראק, ירדן, מונגוליה, פולין, סלובקיה, דרום תימן, ברית המועצות, סוריה, טנזניה, טורקמניסטן, אוקראינה, יוגוסלביה
אנטון שקאפלרוב הוא קוסמונאוט עבר רוסי.
הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד משלחת מס' 55 לתחנת החלל הבין-לאומית ו-משלחת מס' 66 לתחנת החלל הבין-לאומית.
אנטון שקאפלרוב נולד בעיר סבסטופול שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
אביו שירת בצי הים השחור.
לאחר סיום בית ספר בשנת 1989 הוא התקבל ללימודים בבית ספר לטייסי קרב בעיר צ'רניגוב.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, צ'רניגור הפכה להיות חלק של אוקראינה.
בשנת 1992 הוא עבר להמשך לימודים בבית ספר לטייסים בקרבת וולגוגרד אותו סיים בשנת 1994. שקאפלרוב הועבר לשירות ביחידות חיל האוויר הרוסי והיה טייס "מיג-29".
בשנת 1997 שקאפלרוב סיים לימודים באקדמיה של חיל האוויר.
בשנת 2003 שקאפלרוב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בנובמבר 2011 שקאפלרוב היה מפקד טיסה סויוז TMA-22 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 29 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (מייקל פוסום היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת שקאפלרוב עבר למשלחת מס' 30 לתחנת החלל הבין-לאומית (דניאל ברבנק היה מפקד הצוות).
במהלך שהות בחלל שקאפלרוב ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-6 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 165 ימים בחלל.
בנובמבר 2014 שקאפלרוב היה מפקד טיסה סויוז TMA-15M שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (בארי וילמור היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת שקאפלרוב עבר למשלחת מס' 43 לתחנת החלל הבין-לאומית (טרי ורטס היה מפקד הצוות).
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 199 ימים בחלל.
בדצמבר 2017 שקאפלרוב היה מפקד טיסה סויוז MS-07 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 54 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אלכסנדר מיסורקין היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת שקאפלרוב עבר למשלחת מס' 55 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד הצוות.
במהלך שהות בחלל שקאפלרוב ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-8 שעות.
בדצמבר 2012 שקאפלרוב היה מפקד טיסה סויוז MS-19 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 65 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (שאנון ווקר הייתה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת שקאפלרוב עבר למשלחת מס' 66 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד הצוות חלק מהתקופה (לאחר תומא פסקה).
במהלך שהות בחלל שפאקלרוב ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-7 שעות.
במרץ 2023 שקאפלרוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים ומונה לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בינואר 2023 שקאפלרוב החל להנחות תוכנית טלוויזיה בתחום החלל בערוץ הראשון.
אַנְטוּן רַדִיץ' (בקרואטית: Antun Radić; ) או אַנְטֶה רַדִיץ היה מדען, סופר, מתרגם, עיתונאי, סוציולוג, אתנוגרף ופוליטיקאי קרואטי.
אנטון ראדיץ' נולד ביישוב הקטן דסנו טרבריבו (Desno Trebarjevo) ליד סיסאק שבממלכת קרואטיה-סלאבוניה בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, כשמיני מתוך אחד-עשר ילדים במשפחת האיכרים העניים, אנה (לבית פוסילוביץ') ואימברה ראדיץ'.
אחיו הצעיר, שנולד כילד תשיעי, היה הפוליטיקאי הקרואטי סטייפן ראדיץ'.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי במרטינסקה וס, ראדיץ' עבר לזאגרב שם המשיך את השכלתו בגימנסיה העילית של העיר, ולאחר מכן נרשם ללימודי ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטאות בזאגרב ובווינה.
הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת זאגרב בשנת 1892 עם התזה "על כמה מוטיבים אסכטולוגיים בספרות הקרואטית".
משנת 1892 ראדיץ' עבד כמורה בבתי ספר באוסייק, פוז'גה, ואראז'דין וזאגרב.
לאחר הבחירות לפרלמנט בקרואטיה ב-1897, לדרישת הבאן , פוטר ראדיץ' מהשירות משום שלא רצה להצביע למועמד הממשל הפרו-הונגרי.
מ-1897 עד 1901 עבד כעורך "אלמנך החיים הציבוריים והמנהגים של הסלאבים הדרומיים".
מ-1901 עד 1909 עבד כמזכיר ה והיה אחד המייסדים והעורכים של כתב העת "הקול של מטיקה חרווצקה".
ראדיץ' היה גם המייסד של מגזין "דוֹם (Dom, "בית"), שיצא לאור בין 1899 ל-1904. כותרת המשנה הייתה "מאמרים לאיכר הקרואטי לשיחה ולשיעור", זה היה כתב העת הקרואטי הראשון לאיכרים, שתרם רבות להתפתחות התרבותית והלאומית-פוליטית של הכפרים הקרואטים.
בשנת 1917 קיבל ראדיץ' עבודה כפרופסור בגימנסיה העילית של זאגרב, שם לימד עד מותו.
ב-22 בדצמבר 1904 ייסדו אנטון וסטיפן את (HPSS).
בבחירות לפרלמנט בשנת 1910, הוא נבחר לפרלמנט הקרואטי.
במהלך כהונתו, הוא דגל באופן פעיל ברפורמה בשלטון המקומי ובמערכת החינוך.
אנטון ראדיץ' נפטר ב-10 בפברואר 1919. לאחר מותו, השלטונות בממלכת יוגוסלביה שזה עתה הוקמה לא העניקו פנסיה לאלמנתו וילמה ולכן היא איבדה את פרנסתה וכאשר קיבלה צו בית משפט לעזוב את הדירה בשל אי תשלום דמי השכירות היא הלכה ב-6 ביולי 1919, לקברו ושתתה רעל שהרג אותה.
באותה תקופה, השלטונות רדפו וכלאו מנהיגים רבים של מפלגת האיכרים הקרואטית, וחשבו כי וילמה למעשה התאבדה במחאה נגד הרדיפות הללו.
הוא נקבר בבית הקברות מירוגוי ב-12 בפברואר 1919.
ראדיץ' השפיע רבות על פעילותו הפוליטית של אחיו סטייפן במחקרו האתנולוגי.
הוא הדגיש את הקשר בין השחרור הלאומי לחברתי, והזהיר שלא ניתן להשיג חופש לאומי מוחלט על ידי ביטול פשוט של דיכוי לאומי זר.
בנוסף לפולקלור, ראדיץ' עסק גם בנושאים הספרותיים וההיסטוריים במאמריו המדעיים וכן תרגם יצירות של סופרים רוסים בולטים (פושקין, גוגול וטולסטוי).
אנטון ראדיץ' דיבר קרואטית, לטינית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, צ'כית, בולגרית, פולנית ורוסית, כולן באופן שוטף.
בתי ספר, רחובות וכיכרות רבים ברחבי קרואטיה נקראו על שמו של אנטון ראדיץ'.
המסדר מחולק לשבעה עיטורים בעלי ערך שווה שאחד מהם ניתן על כישרון מיוחד בחינוך, ונקרא על שמו של אנטון ראדיץ'.
[""חיים" כלומר מותה של התנועה האילירית], Tisak C.
[קרואטים והונגרים או פוליטיקה קרואטית ו"החלטת רייקה"], Politička knjižnica H.
אנטון שטרייטוויזר היה איש אס אס גרמני ומפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
אנטון קיבל תעודת מכונאי באוקטובר 1933. לאחר מכן הוא הצטרף לנוער ההיטלראי, הפך לחבר באס אס בשנת 1934 ועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר באפריל 1945.
ב-1934 החל שטרייטוויזר את שירותו במחנות ריכוז כשומר במחנה הריכוז דכאו.
משם עבר למחנה הריכוז זקסנבורג ב-1935 וב-1936 למחנה הריכוז אסטרווגן.
לאחר מכן הוא הוצב באורדסבורג ווגלסנג .
מ-1 בדצמבר 1936 הוא שימש כנהג של תיאודור אייקה במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בנובמבר 1938 הועבר שטרייטוויזר למחנה הריכוז מאוטהאוזן שם שירת עד מרץ 1940, בעת הקמת מחנה המשנה גוזן.
באפריל 1940 הפך שטרייטוויזר למנהל במחנה הריכוז גוזן.
באמצע 1941 התנדב שטרייטוויזר לואפן אס אס והשתתף במשימות קרביות בחזית המזרחית, כששירת מיוני 1941 עד ספטמבר 1942 בגדוד "ווסטלנד" של דיוויזיית הפאנצר אס אס החמישית.
עקב פציעה במלחמה, הוענק לסטרייטוויזר צלב הברזל ואות הסער של חיל הרגלים, והוא הועבר בחזרה למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בשנת 1943 הוא סיים קורס בבית הספר ליונקרי אס אס בבראונשווייג, הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר, וחזר למאוטהאוזן בינואר 1944. ממרץ 1944 ועד לשחרור מחנה הריכוז מאוטהאוזן בתחילת מאי 1945, שימש שטרייטוויזר כמפקד מחנות המשנה של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
שטרייטוויזר נחשב לאכזרי בקרב האסירים.
במחנה הריכוז מאוטהאוזן הוא זכה לכינוי "אנטוני היפה".
לאחר תום המלחמה נעצר שטרייטוויזר, אך הוא הצליח להימלט מהכלא האמריקאי בפברואר 1946. הוא חי עם אשתו בקלן בזהות בדויה עם השם "קלאוס ורנר קרוג".
באפריל 1953 מותו של שטרייטוויזר הוכרז רשמית על ידי בית המשפט המחוזי בבון.
אולם לאחר שהתגלתה זהותו הבדויה של שטרייטוויזר, הוא נעצר ב-1956 ושוחרר ממעצר מספר פעמים לפני תחילת המשפט.
יחד עם ראש המחלקה הפוליטית לשעבר במחנה הריכוז מאוטהאוזן, קרל שולץ , עמד שטרייטוויזר למשפט על פשעיו במאוטהאוזן בפני בית המשפט האזורי בקלן.
כתב האישום כלל את רציחתם של אלפי אסירי מחנות ריכוז באמצעות התעללות, גז וירי.
הם הואשמו גם בהשתתפות בסלקציה במסגרת מבצע 14f13 ובהריגת צנחנים אמריקאים שנתפסו במחצבה.
פסק הדין ניתן ב-30 באוקטובר 1967: שולץ קיבל 15 שנות מאסר בגין ניסיון רצח וסיוע לרצח בעשרה מקרים.
שטרייטוויזר נידון למאסר עולם ושבע שנים נוספות בגין שלוש עבירות של רצח ושתי עבירות של תקיפה שגרמה למוות.
שטרייטוויזר מת באמצע יולי 1972 בבית החולים שבבית הכלא בבוכום.
אנטונוב An-196 הוא כלי טיס בלתי מאויש מסוג כטב"מ תקיפה מתאבד, מתוצרת חברת אנטונוב האוקראינית.
הכטב"מ משמש את הכוחות המזוינים של אוקראינה ומופעל על ידי שרות המודיעין הצבאי של אוקראינה, ה־GUR.
כלי הטיס נחשף באוקטובר 2024 בכתבה בלעדית של רשת CNN.
לפי הדיווח בכתבה, הוא משמש לתקיפת מטרות עומק ברוסיה, כגון מתקנים לוגיסטיים של צבא רוסיה, במסגרת מלחמת אוקראינה–רוסיה.
המטוס נושא ראש נפץ במשקל עד 226 ק"ג ויכול לטוס למרחק של עד 2,100 ק"מ.
אנטונוב An-124 רוסלן הוא מטוס תובלה כבד אסטרטגי בעל ארבעה מנועים שתוכנן בשנות ה-80 על ידי לשכת התכנון של אנטונוב ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
האנטונוב An-124 הוא מטוס המטען השני במשקלו בהיסטוריה, ומאז השמדת האנטונוב An-225 מרייה במלחמת אוקראינה–רוסיה הוא חזר להיות המטוס הכבד ביותר הנמצא בשירות.
תכנון המטוס החל בשנת 1971, במסגרת פרויקט שכונה בתחילה Izdeliye 400 , במטרה לתת מענה למחסור ביכולת נשיאת מטען כבד בחיל האוויר הסובייטי.
קווי הייצור הוקמו בשני מפעלים: הראשון במפעל Aviastar-SP שבאוליאנובסק, רוסיה, והשני במפעל AVIANT שבקייב, אוקראינה.
הרכבת המטוס הראשון החלה ב-1979, והמטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-24 בדצמבר 1982. אב-הטיפוס הוצג לראשונה בפני העולם המערבי בתערוכת פריז בשנת 1985. המהנדס הראשי של ה-An-124 וה-An-225 היה ויקטור טולמצ'ב.
לאחר התפרקות ברית המועצות החל ה-An-124 להיכנס לשירות מסחרי, וב-30 בדצמבר 1992 קיבל תעודת הסמכה אזרחית מאנטונוב.
בשנת 2008 פורסם כי רוסיה ואוקראינה מתכננות לחדש במשותף את הייצור, ובשלב מסוים אף עלתה אפשרות להזמנת 20 מטוסים חדשים.
עם זאת, באוגוסט 2014 דווח כי בוטלה התוכנית עקב ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה.
מתקן הייצור היחיד של המטוס נותר המפעל הרוסי Aviastar-SP באוליאנובסק.
המפעילים השונים של האנטונוב An-124 נמצאים בדילמה לגבי אישור כשירות אוויר מתמשך למטוסים הקיימים.
המתכנן המקורי של המטוס אחראי לניהול תהליך הבדיקה וההסמכה השוטף, אך הסכסוך בין רוסיה לאוקראינה מקשה על ביצוע התהליך.
נכון ל-2019, היו 26 מטוסי אנטונוב An-124 בשירות מסחרי.
בשנות ה-70 סבל פיקוד התובלה האווירית של חיל האוויר הסובייטי ממחסור ביכולת תובלה אווירית אסטרטגית כבדה.
כלי הטיס הגדולים ביותר שלו כללו כ-50 מטוסי אנטונוב An-22, ששימשו בעיקר לתפקידי תובלה טקטית.
דו"ח של ה-CIA משנת 1976 קבע כי ברית המועצות "אינה משתווה לארצות הברית ביכולת לספק תמיכה לוגיסטית כבדה לטווח ארוך".
בכירים סובייטים חיפשו לא רק כלי טיס נוספים, אלא גם הגדלה משמעותית ביכולת הנשיאה שלהם, כך שניתן יהיה לבצע יותר משימות בפחות טיסות.
בשנת 1971 החלה עבודת התכנון במשרדי חברת אנטונוב, בהובלת המהנדס הראשי ויקטור טולמצ'ב, שתכנן גם את אנטונוב An-225 מרייה הגדול יותר.
במהלך פיתוחו היה המטוס ידוע בברית המועצות בשם "Izdeliye 400" ("מוצר 400") ובמערב ניתן לו השם "An-40".
עיצובו הכללי דמה ללוקהיד C-5 גלקסי, מטוס התובלה האסטרטגי האמריקאי, אך הוא כלל מספר שיפורים, כמו שימוש נרחב יותר בסיבי פחמן מרוכבים (כ-5% ממשקל המטוס) ושימוש מוגבר בטיטניום.
החומר העיקרי ששימש בבנייתו היה אלומיניום, לצד שימוש מוגבל בסגסוגות פלדה וטיטניום.
בניגוד ללוקהיד C-5 גלקסי, לאנטונוב An-124 אין תא מטען מדוחס לחלוטין והוא אינו מצויד ביכולת תדלוק אווירי.
בשנת 1973 החלה בניית מתקני הייצור למטוס החדש.
שני קווי ייצור נפרדים הוקמו: אחד במפעל Aviastar-SP, בעיר אוליאנובסק ברוסיה, והשני במפעל AVIANT בעיר קייב באוקראינה.
בנוסף, הפרויקט הסתמך על רכיבים ומערכות מיותר מ-100 מפעלים ברחבי ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה.
בשנת 1979 החלה הרכבת המטוס הראשון.
ב-24 בדצמבר 1982 ביצע המטוס את טיסת הבכורה שלו.