tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שדזאי ממשיך להיחגג ביפן, הוא נותר אלמוני יחסית במקומות אחרים, כשרק קומץ מיצירותיו זמינות באנגלית.
ספרו האחרון, "פסול מלהיות אדם", הוא יצירתו הפופולרית ביותר מחוץ ליפן.
שוג'י צושימה (津島修治, Tsushima Shūji), שלימים נודע בשם אוסאמו דזאי, נולד ב-19 ביוני 1909, הילד השמיני שנותר בחיים של בעל אדמות עשיר בקנאגי, בקצה הצפוני של יפן.
בזמן לידתו, אחוזת צושימה הענקית, שבה בילה את שנותיו הראשונות הייתה ביתם של כשלושים בני משפחה.
משפחת צושימה הייתה ממוצא איכרי לא ברור, כאשר סבא רבא של דזאי בנה את עושר המשפחה כמלווה כספים, ובנו הגדיל אותו עוד יותר.
הם עלו במהירות בשלטון ולאחר זמן מה, זכו להערכה רבה ברחבי האזור.
אביו של דזאי, ג'נמון (בן צעיר יותר למשפחת מטסוקי, שבשל "המסורת ה'פיאודלית' המופלגת שלה" לא היה שימוש בבנים מלבד הבן הבכור והיורש) אומץ למשפחת צושימה כדי לשאת את הבת הבכורה., טאן; הוא נעשה מעורב בפוליטיקה בשל מעמדו כאחד מארבעת בעלי האדמות העשירים ביותר במחוז, והוצע לו להיות חבר בבית עמיתים.
זה גרם לאביו של דזאי להיעדר במהלך רוב ילדותו המוקדמת, וכשאמו, טאן, הייתה חולה, צושימה חונך בעיקר על ידי משרתי המשפחה ודודתו קיה.
בשנת 1916 החל צושימה את לימודיו בבית הספר היסודי קנאגי.
ב-4 במרץ 1923, אביו של צושימה, ג'נמון נפטר מסרטן ריאות, חודש לאחר מכן באפריל החל ללמוד צושימה בבית הספר התיכון אאומורי, ולאחר מכן נכנס למחלקה לספרות של אוניברסיטת הירוסאקי ב-1927. הוא פיתח עניין בתרבות האדו והחל ללמוד גידאיו (gidayū), צורה של קריינות מזמרת המשומשת בתיאטראות הבובות.
בסביבות 1928 ערך צושימה סדרה של פרסומי סטודנטים ותרם כמה מיצירותיו שלו.
הוא גם פרסם מגזין בשם Saibō bungei (ספרות תאים) עם חבריו, ולאחר מכן הפך לחבר צוות בעיתון של המכללה.
הצלחתו של צושימה בכתיבה נעצרה כאשר מושא הערצתו, הסופר אקוטגאווה ריונוסוקה, התאבד ב-1927. צושימה החל להזניח את לימודיו, והוציא את רוב הקצבה שלו על בגדים, אלכוהול וזונות.
הוא גם התעסק במרקסיזם, שבאותה תקופה דוכאה מאוד על ידי הממשלה.
בליל ה-10 בדצמבר 1929 ביצע צושימה את ניסיון ההתאבדות הראשון שלו, אך שרד והצליח לסיים את לימודיו בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1930, צושימה נרשם למחלקה לספרות צרפתית של האוניברסיטה האימפריאלית של טוקיו והפסיק מיד ללמוד שוב.
באוקטובר, הוא ברח עם גיישה בשם האטסויו אויאמה (Hatsuyo Oyama) וננטש רשמית על ידי משפחתו.
תשעה ימים אחרי שגורש מהאוניברסיטה האימפריאלית של טוקיו, צושימה ניסה להתאבד על ידי טביעה ליד חוף בקאמאקורה עם אישה אחרת, מארחת הבר בת ה-19 שימקו טנאבה (Shimeko Tanabe).
טנאבה מתה, אבל צושימה שרד, וחולץ על ידי סירת דייגים והואשם כשותף למותה של טנאבה.
בהלם מהאירועים, התערבה משפחתו של צושימה כדי לבטל חקירת משטרה.
הקצבה שלו הוחזרה, והוא שוחרר מכל אשמה.
בדצמבר, צושימה התאושש והתחתן עם האטסויו.
זמן קצר לאחר מכן, צושימה נעצר בשל מעורבותו במפלגה הקומוניסטית היפנית, ולאחר שנודע זאת, אחיו הבכור בונג'י ניתק מיד את הקצבה שלו.
צושימה הסתתר, אבל בונג'י, למרות הניכור ביניהם, הצליח לבשר לו שהאישומים יבוטלו והקצבה תוחזר שוב אם צושימה יבטיח לסיים את הלימודיו ולהישבע להפסיק כל מעורבות במפלגה.
בשנת 1929, כאשר התגלה ניצול פסול של כספי ציבור על ידי מנהלו בבית הספר התיכון הירוסקי, התלמידים, בהנהגתו של אואדה שיגהיקו (אישיגאמי ג'ניצ'ירו), מנהיג קבוצת הלימוד למדעי החברה, ערכו שביתה בת חמישה ימים, אשר הביאה להתפטרות המנהל.
צושימה כמעט ולא השתתף בשביתה, אבל בחיקוי של הספרות הפרולטרית שהייתה באופנה באותה תקופה, הוא סיכם את התקרית ברומן בשם "קבוצת סטודנטים" והקריא אותו לאואדה.
משפחת צושימה הוזהרה מפעילותו השמאלנית של צושימה.
ב--16 בינואר של 1930, המשטרה העליונה המיוחדת עצרה את אואדה ותשעה סטודנטים נוספים ממכון הירוקו ללימודים חברתיים, שעבדו כפעילים עבור המפלגה הקומוניסטית החמושה של סייגן טנאקה.
במכללה פגש צושימה את הפעיל אייזו קודו ותרם תרומה כספית חודשית של 10 ¥ למפלגה הקומוניסטית.
הסיבה לכך שגורש ממשפחתו לאחר נישואיו עם האטסויו אויאמה הייתה כדי למנוע מצושימה לגרום להצטברות של פעילויות בלתי חוקיות על אחיו בונג'י, שהיה פוליטיקאי.
לאחר נישואיו, צושימה נצטווה להסתיר את אהדתו לשמאל ועבר מגורים שוב ושוב.
ביולי 1932, בונג'י איתר אותו, וגרם לו להסגיר את עצמו בתחנת המשטרה של אאומורי.
בדצמבר, צושימה חתם על התחייבות בפרקליטות אאומורי לסגת לחלוטין מפעילות השמאל.
הוא הצליח להשיג את עזרתו של הסופר המבוסס מאסוג'י איבוס, שעזר לו להוציא לאור את יצירותיו ולבסס את המוניטין שלו.
השנים הבאות היו פרודוקטיביות עבור צושימה.
הוא כתב בקצב קדחתני והשתמש בשם העט "אוסאמו דזאי" בפעם הראשונה בסיפור קצר בשם "רשה" ("列車", "רכבת") ב-1933 ביצע את הניסוי הראשון שלו בסגנון האוטוביוגרפי בגוף ראשון שמאוחר יותר הפך לסימנו המסחרי.
עם זאת, בשנת 1935 החל להתברר לדזאי שהוא לא יסיים את לימודיו.
הוא לא הצליח להשיג עבודה גם בעיתון בטוקיו.
דזאי ניסה לתלות את עצמו ב-19 במרץ 1935, ונכשל שוב.
פחות משלושה שבועות לאחר מכן, דזאי פיתח דלקת תוספתן חריפה ואושפז.
בבית החולים הוא התמכר לפבינאל, משכך כאבים על בסיס מורפיום.
לאחר שנלחם בהתמכרות במשך שנה, באוקטובר 1936 הוא נלקח למוסד לחולי נפש, וננעל בבידוד בחדר.
במהלך תקופה זו, אשתו של דזאי, האטסויו, בגדה בו עם חברו הטוב ביותר, כשזה בסופו של דבר התגלה, דזאי ניסה להתאבד עם אשתו.
שניהם נטלו כדורי שינה, אך אף אחד מהם לא מת.
זמן קצר לאחר מכן, דאזאי התגרש מהאטסויו.
הוא התחתן שוב במהירות, הפעם למורה בחטיבת הביניים בשם מיצ'יקו אישיהרה (石原美知子).
בתם הראשונה, סונוקו (園子), נולדה ביוני 1941. בשנות השלושים והארבעים כתב דזאי מספר רומנים וסיפורים קצרים בעלי אופי אוטוביוגרפי.
הסיפור הראשון שלו, גיופוקוקי (魚服記, 1933), הוא פנטזיה עגומה הכוללת התאבדות.
סיפורים אחרים שנכתבו בתקופה זו כוללים את "דוקה נו האנה"(道化の花, פרחי התפרצות, 1935), "גיאקו" (逆行, נגד הזרם, 1935), "קיוגן נו קאמי" (狂言の神, אלוהי השקר, 1936), רומן אפיסטולרי בשם קיוקו נו הארו (虚構の春, אביב כוזב, 1936) וסיפורים שפורסמו באוסף שלו מ-1936, המתארים את תחושת הבידוד האישי שלו וליבריטניזם שלו.
יפן נכנסה למלחמת האוקיינוס השקט בדצמבר, אבל דזאי לא גויס בגלל בעיות חזה כרוניות שלו, שכן הוא אובחן כחולה בשחפת.
הצנזורה נרתעה יותר לקבל את היצירותיו הבלתי רגילות של דזאי, אבל הוא הצליח לפרסם ספרים ונשאר אחד הסופרים הבודדים שהצליחו לפרסם ספרים בעלי חומרים בלתי רגילים בתקופה זו.
מספר מהסיפורים שפרסם דאזאי במהלך מלחמת העולם השנייה היו שחזורים של סיפורים מאת איהרה סאיקאקו (1642–1693), וגם ספרים שכתב בעצמו כמו Udaijin Sanetomo (שר הימין Sanetomo, 1943), Tsugaru (1944), Pandora no hako (תיבת פנדורה, 1945–46), ו-Otogizōshi (אגדות, 1945) שבהן סיפר מחדש מספר אגדות יפניות ישנות.
ביתו של דזאי נשרף פעמיים בהפצצה האמריקנית על טוקיו, אך משפחתו נמלטה ללא פגע.
ילדתו השלישית, בתו סאטוקו (里子), שלימים הפכה לסופרת מפורסמת תחת השם הבדוי יוקו צושימה נולדה במאי 1947.
בתקופה המיידית שלאחר המלחמה הגיע דאזאי לשיא הפופולריות שלו.
הוא תיאר חיים קשים בטוקיו שלאחר המלחמה ב-Viyon no Tsuma (אשתו של וילון, 1947), ברומן מצויר אשתו של משורר שנטש אותה ואת רצונה לחיות דרך הקשיים.
בשנת 1946 הוציא דזאי יצירה ספרותית שנויה במחלוקת בשם Kuno no Nenkan (אלמנך הכאב), ספר זיכרונות פוליטי של דזאי עצמו.
הוא מתאר את התוצאות המיידיות של אובדן מלחמת העולם השנייה, ומתאר את התחושה של היפנים בעקבות תבוסתה של המדינה.
דזאי מאשר מחדש את נאמנותו לקיסר היפני של אותה תקופה, הקיסר הירוהיטו ובנו אקיהיטו.
דזאי היה קומוניסט ידוע לאורך הקריירה שלו, ביטא את אמונותיו באמצעות "אלמנך הכאב".
לצד זה כתב דזאי גם Jugonenkan (במשך חמש עשרה שנה), יצירה אוטוביוגרפית נוספת.
ביולי 1947 התפרסמה יצירתו הידועה ביותר של דזאי, "שאיו" (השמש השוקעת) המתארת את שקיעת האצולה היפנית לאחר המלחמה, השמש השוקעת הפכה את דזאי אשר היה סופר פופולרי ממילא לסלבריטאי.
כשתיין כבד, דזאי הפך לאלכוהוליסט ובריאותו התדרדרה במהירות.
בזמן הזה הוא פגש את טומי ימאזאקי (山崎富栄), קוסמטיקאית ואלמנת מלחמה שאיבדה את בעלה לאחר עשרה ימי נישואים בלבד.
דזאי נטש את אשתו וילדיו ועבר לגור עם טומי.
דזאי החל לכתוב את אחד מספריו המפורסמים ביותר "פסול מלהיות אדם" (人間失格 Ningen Shikkaku, 1948) באתר הנופש החמים, אטאמי.
הוא עבר לעיר אומיה עם טומי ונשאר שם עד אמצע מאי, וסיים את הרומן, מעין אוטוביוגרפיה, הרומן מתאר אדם צעיר, הרס עצמי, הרואה את עצמו כלא שייך למין האנושי.
הספר נחשב לאחת הקלאסיקות של הספרות היפנית ותורגם למספר שפות זרות.
באביב 1948, דזאי עבד על רומן שתוכנן להעלות בעיתון, בשם Guddo bai (ההגייה היפנית של המילה האנגלית "Goodbye") אך היא מעולם לא הסתיימה.
ב-13 ביוני 1948, דזאי וטומי הטביעו את עצמם בתעלת טמאגווה הנפוחה בגשם, ליד ביתו.
גופותיהם התגלו רק שישה ימים לאחר מכן, ב-19 ביוני, שהיה אמור להיות יום הולדתו ה-39. קברו נמצא במקדש זנרין-ג'י, במיטקה, טוקיו.
באותו זמן, היו הרבה השערות לגבי האירוע, עם תיאוריות של התאבדות בכפייה על ידי טומי.
קיקיצ'י נאקהטה, סוחר קימונו שפקד את משפחת צושימה הצעירה, ראה את זירת ההתאבדות על ידי בלש מתחנת המשטרה במיטקה.
הוא גם שיער ש"דזאי התבקש למות, והוא פשוט הסכים, אבל רגע לפני מותו, הוא הרגיש פתאום אובססיה לחיים".
היצירה הספרותית שלו, "פסול מלהיות אדם" זכתה לא מעט עיבודים: רומן גרפי שנכתב על ידי אמן המנגה האימה ג'ונג'י איטו, סרט בבימויו של גנג'ירו אראטו, ארבעת הפרקים הראשונים של סדרת האנימה אאוי בונגאקו, ומספר מנגות שאחת מהן שהועלתה בסדרה במגזין Comic Bunch של שינצ'ושה.
דמות באנימה bungo stray dogs אף נקראה על שם דזאי.
"פסול מלהיות אדם" היא גם היצירה המרכזית באחד מכרכי סדרת הרומנים היפנית נערת הספר.
דזאי גם מצוטט לעיתים קרובות על ידי הדמות הראשית, קואטרו אזומי, בסדרת האנימה Tsuki ga Kirei, כמו גם על יד קאנקי קן בשדי טוקיו.
אוסביו טחרה (בספרדית: Eusebio Tejera; 6 בינואר 1922 – 9 בנובמבר 2002) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הבלם קדמי.
טחרה במדי נבחרת אורוגוואי לקח חלק בזכייתה במונדיאל 1950 כאשר השתתף בכל משחקיה בטורניר, כולל ב"מרקנאסו" שבו אורוגוואי ניצחה 1–2 את ברזיל.
בין היתר השתתף טחרה בשלושה טורנירי קופה אמריקה בשנים 1945, 1946 ו-1947, והיה חלק מסגל הנבחרת בטורניר מונדיאל 1954, אם כי לא שיחק בו כלל.
מקום רביעי בגביע העולם: 1954
אוסאמה סחראווי (נולד ב-11 ביוני 2001) הוא כדורגלן נורווגי המשחק כקיצוני שמאלי במועדון הכדורגל ליל ובנבחרת מרוקו.
סחראווי גדל במחלקת הנוער של וולרנגה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ביוני 2020 במשחק נגד סטאבק.
בינואר 2023 חתם סחראווי על חוזה ל-3 וחצי שנים בהירנביין ההולנדית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק נגד אוטרכט בפברואר 2023.
סחראווי, שנולד בנורווגיה להורים ממוצא מרוקאי, זומן בעבר למחנה אימונים של נבחרות הנערים של מרוקו.
באוגוסט 2023, זומן לראשונה לסגל נבחרת נורווגיה למשחק ידידות נגד ולמשחק מוקדמות יורו 2024 נגד .
ב-30 באוגוסט 2024 החליט לייצג את נבחרת מרוקו.
ב-15 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-4 נגד .
אוסו-איראטי היא גבינה אוקסיטנית - באסקית העשויה מחלב כבשים.
גבינת אוסו-איראטי או אסקירו מיוצרת בדרום מערב צרפת, בצפון חבל הבאסקים ובבארן (Béarn).
שמה משקף את מיקומה הגאוגרפי - את עמק אוסו בבארן ואת יער איראטי בחבל הבאסקים.
הגבינה קיבלה הסמכה כמוצר של כינוי מקור מבוקר (AOC) מאז 1980. זוהי אחת משלוש הגבינות מחלב כבשים שקיבלו מעמד של AOC בצרפת (האחרות הן רוקפור וברוציו).
היא ממוצא עתיק, שהוכנה באופן מסורתי על ידי רועי הצאן באזור.
טכניקות הייצור שלה הן בגדר שיטות העולם הישן, לפיהן הכבשים עדיין רועות בשטחי מרעה בהרים.
זוהי גבינה לא מבושלת שנעשית בכבישה.
כאשר היא מוצעת כגבינה מתוצרת חוות חקלאיות (כך היא ידועה כ-fromage fermier, fromage de ferme או produit fermier) תקנות ה-AOC קובעות, כי יש להשתמש רק בחלב גולמי ולא מפוסטר.
8 יצרנים: תעשיות וקואופרטיבים (בשנת 1998)
לפי התיאור הרשמי, קרום הגבינה הוא צהוב-כתום עד אפור, וצבע הגוף נע בין לבן לשמנת בהתאם לאופן התבגרותה.
היא חלקה, קרמית ומוצקה, ועשויים להיות לה כמה עיניים קטנות (פתחים).
אוסאמה ג'אבר שפיק רשיד הוא כדורגלן עיראקי-הולנדי המשחק בעמדת הקשר בארביל מליגת העל העיראקית.
רשיד נולד בכירכוכ שבעיראק ובגיל צעיר היגר עם משפחתו להולנד.
בגיל 6 הצטרף לקבוצת הילדים של ZOB וכעבור שנה הצטרף לזו פיינורד בה שיחק בכל קבוצות הגיל על לנוער.
בין היתר שיתף פעולה ביחד עם סטפן דה פריי, ג'ורדי קלאסי, ברונו מרטינס אינדי ולוק קסטייניוס.
בקיץ בו היה מיועד להצטרף לקבוצה הבוגרת נפצע עת שלקח חלק באליפות אירופה עד גיל 17 - 2009.
לאחר שהחלים מהפציעה, בקיץ חתם בדן בוש מהליגה ההולנדית הראשונה, במדיה כבש שני שערים ב-12 משחקי ליגה
בשנת המליץ מאמן נבחרת עיראק בכדורגל, וולפגנג סידקה ששיחק בעבר בורדר ברמן על השחקן, אולם רשיד דחה את ההצעה בנימוק שרצה לסיים את לימודיו.
אולם לאחר מכן טען כי חתם במועדון עקב נפילת המשא ומתן בין פיינורד לברמן על דמי ההשבחה עבור השחקן, למרות שפיינוד לא הייתה זכאית לכך.
את העונה התחיל ללא קבוצה בהמשך חתם באקסלסיור מאסלויס במדיה כבש 5 שערים ב-20 משחקים.
בשנת חתם באלפנסה בויס מהליגה החמישית במדיה כבש 15 שערים ב-34 משחקים בשתי עונות.
בקיץ חתם בפארנסה מהליגה הפורטוגזית השנייה.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד אקדמיקו וישאו.
במחזור השביעי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קובליה.
בקיץ חתם בלוקומוטיב פלובדיב מליגת העל הבולגרית, וכך הצטרף לראשונה בקריירה לקבוצה מליגה הראשונה כלשהי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד סלביה סופיה.
רשיד לא הצליח להשתלב במועדון ועזב אותו בינואר.
ב-24 בינואר 2017 חזר לפורטוגל בק.ד.
ב-12 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד קובה פיידדה בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בינואר נפצע ונעדר מהמגרשים כשלושה חודשים.
במשחק החזרה שלו בישל פעמיים בתיקו 3-3 נגד נסיונל.
בשני המשחקים לאחר מכן, רשיד הבקיע בכל משחק שער והיה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל.
במחזור ה-21 של עונת נפצע ברצועת הברך ונעדר כחודש.
את העונה סיים עם 7 שערים ו-6 בישולים ב-25 משחקים.
רשיד שיחק במועדון סך הכל ארבע שנים.
ב-23 בינואר 2021 רשיד חתם לעונה וחצי בגזיאנטפספור.
בטורקיה רשיד לא הצליח להטביע את חותמו, כאשר קבוצתו הדרדרה למקום ה-9 מהמקום ה-4 בו הייתה לפני שרשיד חתם במועדון.
ב-8 ביוני 2021 חתם בח'ור פקאן מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בקיץ חתם בוויזלה בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בארביל מליגת העל העיראקית.
בצעירותו, רשיד שיחק בנבחרת הנוער של הולנד ולקח חלק באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2009.
בשנת בחר לייצג את עיראק מולדתו.
ב-13 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק בהפסד 2-0 ל.
ב-16 בנובמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-5 נגד במוקדמות מונדיאל 2026.
השתתף עם הנבחרת שלוש פעמים באליפות אסיה בכדורגל
סר אוסוואלד מוסלי היה פוליטיקאי בריטי הידוע כמייסד "איגוד הפשיסטים הבריטי"; היה השישי בנושאי תואר ברונט שעבר במשפחתו משנת 1781.
משפחתו של מוסלי הייתה ממוצא אנגלי-אירי.
הענף המסוים אליו השתייך מוסלי היה בעל אחוזות בסטפורדשייר.
בילדותו נפרדו הוריו, והוא גדל לסירוגין אצל אמו ואצל סבו מצד אביו, סר אוסוולד מוסלי, הברונט הרביעי.
הוא למד בווינצ'סטר קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי וקיבל דרגת קצונה.
הוא לחם בחזית המערבית, ולאחר מכן שירת כתצפיתן מוטס.
נפצע בהתרסקות מטוס וסבל מצליעה מאז.
לאחר החלמתו שב ללוחמת החפירות, בטרם היה כשיר לכך.
לאחר שסבל מהתעלפויות כתוצאה מכאביו הועבר לתפקיד עורפי, בו שימש עד לסוף המלחמה.
לקראת סוף המלחמה החליט מוסלי להיכנס לפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, על אף שהיה רק בן 21, ודעותיו טרם נתגבשו.
הרקע המשפחתי שלו סייע לו בכך, ובשנת 1918 נבחר לחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הארו, וזאת ללא מאבק של ממש.
בעת היבחרו היה לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד בפועל.
איש מפלגת שין פיין שנבחר באותן הבחירות היה צעיר ממנו, אך על פי האידאולוגיה של המפלגה הבדלנית האירית נמנע ממנו מלשרת בתפקידו בפועל.
עד מהרה התבלט מוסלי כנואם מוכשר, וכשחקן פוליטי נמרץ ורב יכולת, אם כי נגוע בביטחון עצמי מוגזם.
כהוכחה לכך נהג לשאת את נאומיו בעל פה, מבלי לקראם מן הכתב.
בשנת 1920 נישא לליידי סינתיה קרזון, בתם של ג'ורג' נתניאל קרזון, שר החוץ הבריטי, ואשתו הראשונה מרי קרזון, שהייתה אמריקנית יורשת הון.
אף כי קרזון חשד כי מוסלי חושק במעמדה ובהונה של בתו, הסכים לבסוף לנישואין, שהיו לאירוע החברתי של השנה וזכו לנוכחות של אצילים רבים ונציגים מבתי מלוכה באירופה.
לאחר מספר שנות שירות בפרלמנט החל מוסלי להתייאש ממדיניותם של השמרנים.
הוויכוח אודות עצמאותה של אירלנד והשימוש במשטרת בלאק אנד טאנס אשר נהגה בברוטליות באירים הביא לקרע עם המפלגה.
לבסוף פרש מוסלי מן המפלגה ועבר לאופוזיציה כחבר פרלמנט עצמאי.
כאשר נפלה הממשלה באוקטובר, היה על מוסלי לבחור מחוז בחירה חדש, מכיוון שלא יכול היה להיבחר במחוזו, הארו, אשר נטה לימין הפוליטי.
הוא החליט להתחרות בנוויל צ'מברלין במחוזו של זה, בירמינגהם ליידיווד.
מסע בחירות נמרץ הוביל לתוצאה צמודה, אך צ'מברלין זכה על חודם של 77 קולות.
תקופתו מחוץ לפרלמנט נוצלה על מנת לנסח את מצעה הכלכלי של מפלגת הלייבור העצמאית, אשר נודע כ"הצעת בירמינגהם".
מצע זה המשיך להיות הבסיס לכלכלה על פי מוסלי עד לסוף הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1926 התפנה מושב עבור מפלגת הלייבור במחוז סמת'וויק ומוסלי שב לפרלמנט.שר בממשלה
מוסלי התקרב לרמזי מקדונלד מנהיג הלייבור, וקיווה לקבל בתמורה את אחד מן המשרדים הראשיים, אך כאשר ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בשנת 1929 ומקדונלד מונה לראש ממשלה, קיבל מוסלי רק את משרד "דוכסות לנקסטר", משרה טקסית של שר בלי תיק, מחוץ לקבינט.
הוא קיבל אחריות לפתרון בעיות האבטלה, אך מצא כי הצעותיו הרדיקליות נדחות על ידי הממונה עליו, "הלורד שומר החותם" ג'יימס הנרי תומאס, או על ידי הממשלה.
לבסוף ניסח מזכר אשר נדחה על ידי הקבינט, ולפיכך התפטר במאי 1930. הוא ניסה לשכנע בנכונות תוכניתו את ועידת הלייבור שהתכנסה באוקטובר באותה השנה, אך דעתו לא התקבלה משום שהייתה "סוציאליסטית מדי".
בהיותו נחוש בדעתו כי לא יזכה לקידום במסגרת מפלגת הלייבור, מוסלי ייסד את "המפלגה החדשה".
בתחילה הצליח רק לגרום לכך שקולות השמאל יפוצלו, ובבחירות יזכו מועמדי השמרנים במחוזות בהם רצו מועמדי המפלגה החדשה.
בהדרגה החלו אנשי המפלגה להתקרב אל הפשיזם.
בבחירות בשנת 1931 לא הצליח איש מן המועמדים, לרבות מוסלי עצמו, לזכות במושב בפרלמנט.
לאחר כישלונו בשנת 1931 החל מוסלי במסע שנועד לבדוק את ה"תנועות החדשות" ובמיוחד את משטרו של דוצ'ה וראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני.
ממסע זה שב כשהוא משוכנע בנכונות דרכו של מוסוליני עבור בריטניה.
הוא היה נחוש לאחד תנועות פשיסטיות קיימות, והקים את "האיחוד של הפשיסטים הבריטים" בשנת 1932. מפלגה זו הייתה אנטי קומוניסטית, וטענה כי בשורותיה 50,000 חברים.
העיתון "דיילי מייל" הביע תמיכה במפלגה עם קומה.
עם הנוהים אחרי המפלגה היו הסופר הנרי ויליאמסון והתאורטיקן הצבאי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר.
על מנת למנוע הפרעות לאסיפות המפלגה הקים מוסלי ארגון צבאי למחצה לבוש שחורים שכונה "החולצות השחורות".
אנשים אלו היו מעורבים בעימותים אלימים, במיוחד עם יהודים וקומוניסטים בלונדון.
קטטות אלו הביאו עד מהרה לאובדן התמיכה במפלגה.
המפלגה לא הצליחה להעמיד מועמדים ראויים מטעמה בבחירות בשנת 1935, אך מצעדי חברי המפלגה הביאו לדאגה מצד הממשלה, אשר חוקקה את "פקודת הסדר הציבורי - 1936" אשר אסרה על לבישת מדים פוליטיים.
רעייתו של מוסלי מתה בשנת 1933, ומוסלי נישא לדיאנה מיטפורד, פילגשו זה שנים רבות ואחת מ"האחיות מיטפורד", שהיו מקורבות לאדולף היטלר.
הם נישאו בחשאי בשנת 1936 בביתו של המנהיג הנאצי יוזף גבלס, והיטלר עצמו נמנה עם האורחים בחתונה.
מוסלי, אשר בזבז את הונה של אשתו על מימון מפלגתו, ניסה לקבל מימון עבור פעולותיו מן הנאצים, ודיאנה מיטפורד תיווכה בכך.
בנו של מוסלי - ניקולאס מוסלי, נודע כסופר מחונן, מחברם של רומנים שאף הוסרטו כ-"התאונה", "מושא התשוקה" וביוגרפיה של אביו.
בבחירות למועצת העיר לונדון בשנת 1937 הצליחה המפלגה במספר רבעים, וקיבלה כרבע מן הקולות.
עם זאת, כמה מן הנבחרים פרשו מן המפלגה ביחד עם ויליאם ג'ויס.
כאשר החל המצב באירופה להידרדר לקראת מלחמת העולם השנייה, החל מוסלי במסע תעמולה לפיו על "בריטניה לעסוק בענייניה".
לאחר פרוץ המלחמה החל במסע תעמולה להגיע להסכמה עם היטלר.
בתחילה התקבל המסע כלגיטימי, אך לאחר הפלישה הנאצית לנורווגיה הפך היחס לעוין.
ב-23 במאי 1940 נאסר מוסלי ביחד עם פעילי מפלגתו ב"מעצר הגנתי" (פעילי המפלגה נשלחו למחנה 020) ומפלגתו פורקה.
גם דיאנה מוסלי נעצרה, לאחר לידת בנם מקס, והשלושה שהו יחדיו במערכת חדרים בכלא הולווי.
הזוג שוחרר בשנת 1943 ושהה עד סוף המלחמה במעצר בית.
לאחר המלחמה שב מוסלי לפוליטיקה.
הוא הקים את "תנועת האיחוד", אשר קראה למדינה אירופית אחת.
פגישותיה של המפלגה סבלו מהפרעות רבות ומהתנכלויות.
בשנת 1951 החליט מוסלי לעזוב את בריטניה.
בתחילה גר באירלנד, ולאחר מכן בפריז.
הוא שב לבריטניה על מנת להתמודד בבחירות בשנת 1959, בהן עלה גם נושא הגזע וההגירה.
בשנת 1966 ניסה בפעם האחרונה להיבחר, ופרש מן הפוליטיקה.
בשנת 1968 התפרסמה אוטוביוגרפיה שלו בשם "חיי".
בשנת 1977 היה מועמד למשרד הרקטור של אוניברסיטת גלאזגו, אך לא נבחר לתפקיד.
דמותו הופיעה בסדרת הטלוויזיה כנופיית ברמינגהם בעונה החמישית על ידי השחקן סם קלאפלין.
בסדרה הוא מוצג כיריבו של טומי שלבי, אשר רוחש לו הערכה כיריב ראוי.
דמותו הופיעה בסדרה Outrageous ששודרה בישראל בשם בנות מיטפורד, והמבוססת על הספר בשם בנות מיטפורד.
ג'ושוע סאס מגלם בסדרה את תפקיד אוסוואלד מוסלי.
ארניה נולד בעיר אלגרטה במדינת ריו גראנדה דו סול, ולמד משפטים ומדעי החברה.
הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ב-1916. לאחר סיום לימודיו עסק במקצוע עריכת הדין ובמסגרת עבודתו יצר קשר אישי עם הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס אשר היה אף הוא עורך דין.
ארניה לחם במרידת שנת 1923 נגד המתנגדים לבחירתו מחדש של בורז'ס דה מדיירוס בפעם החמישית למושל המדינה.
הוא פיקד על מיליציה אזרחית, וסייע לדכא את המרידה.
בשנת 1925 פתח בקריירה פוליטית, ומונה על ידי דה מדיירוס לראש עיר מולדתו.
לאחר מכן נבחר לסנאט של מדינתו.
ארניה סייע לידידו ז'טוליו ורגאס לעלות לשלטון בברזיל, בהפיכה צבאית בשנת 1930. ארניה סייע במשא ומתן עם נציגי הצבא שהביא להכרזה על ורגאס כנשיא.
לאחר עלייתו של ורגאס לשלטון בברזיל, קיבל ארניה מספר משרות בכירות.
בתחילה מונה למושל מדינתו, ריו גראנדה דו סול, ולאחר מכן שימש בין 1931 ל-1934 בתפקיד שר האוצר.
בתפקיד זה תרם רבות להקטנת החוב החיצוני של ברזיל, מטרה חשובה של מדיניות ורגאס.
בין 1934 ל-1938 שימש כשגריר ברזיל בארצות הברית, וב-1938 קיבל את תפקיד שר החוץ.
בתפקידו זה השתתף בישיבות הראשונות של שרי החוץ של מדינות אמריקה, בהן עוצבה מדיניות החוץ הפאן-אמריקנית במהלך השלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
בישיבות אלו ארניה המליץ על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם מדינות הציר.
לקשריו האישיים הטובים של ארניה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט היה חלק חשוב במדיניות החוץ הברזילאית באותה התקופה, וליישום מדיניות "השכן הטוב" עליה הכריז רוזוולט כלפי מדינות אמריקה הלטינית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שגריר ברזיל בצרפת לואיס מרטינס דה סוסה דנטאס ניצל את האישור הכללי שקיבל מאוסוולדו ארניה להנפקת מאות ויזות ליהודים שהצליחו בעזרתן לעזוב את צרפת הכבושה.
ארניה עמד בראש הישיבה המיוחדת הראשונה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות שהתכנסה בשנת 1947, וכראש המשלחת הברזילאית לארגון החל מסורת שעומדת בעינה עד היום, לפיה הדובר הראשון בכנס חשוב זה הוא תמיד ברזילאי.
לארניה חלק חשוב בהקמת מדינת ישראל, כאשר תמך בתוכנית החלוקה ועמד בראש הישיבה בה הצביע הארגון על קבלת התוכנית והקמת מדינת ישראל.
הוא אף אפשר פיליבסטר בדיון, שאפשר לסוכנות היהודית לגבש רוב מתאים.
מאוחר יותר מסר ארניה את פטיש ההצבעה ואת טופס הרישום המקורי מהצבעה זו למוזיאון בקיבוץ ברור חיל.
כאשר שב ורגאס לשלטון, חזר ארניה לשמש כשר בממשלתו בשנת 1953, אך עם התאבדותו של ורגאס, באוגוסט 1954 התפטר, ופנה לעסקיו הפרטיים.
לאחר מכן, לבקשת הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק, שב לשמש כנציג ברזיל באו"ם.
בשנת 1960 מת אוסוולדו ארניה בריו דה ז'ניירו בגיל 65. על שמו נקראים רחובות במספר ערים במדינת ישראל, ובהן תל אביב (מפה), רמת גן (מפה) ובאר שבע (מפה), מועדון לחבר בקיבוץ ברור חיל וכן כיכר בירושלים (מפה) ובניין מעונות במכון ויצמן.
אוֹסְוַולְד לודוויג פוהל , היה קצין אס אס בכיר וגנרל בוואפן אס אס.
מיולי 1943 נשא בתואר ראש מִנְהֶלֶת הפיקוד העליון של האס אס.
לפני כן שימש כראש מחלקת המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (SS-WVHA).
הורשע במשפטי נירנברג כפושע מלחמה והוצא להורג ב-1951.
פוהל נולד בדיסבורג-רוהרורט להרמן אוטו אמיל פוהל, יצרן כלי עבודה, ורעייתו אוגוסטה לבית סייפרט.
הוא היה החמישי מתוך שמונת ילדיהם.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה ב-1912, הוא התגייס לחיל הים הגרמני, והתאמן בקיל, בוילהלמסהאפן, בים הקריבי ובדרום מזרח אסיה.
במשך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת באזור הים הבאלטי ובחוף הים של פלנדריה.
בנוסף לכך הוא למד בבית הספר של חיל הים, וסיים את לימודיו ב-1 באפריל 1918. באוקטובר של אותה שנה הוא נשא אישה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פוהל השתתף בקורסים בבית ספר לעסקים ובאותו זמן החל ללמוד משפטים ותאוריות מדיניות באוניברסיטת קיל.
לאחר מכן עזב את הלימודים והצטרף לחטיבת הפרייקור Brigade Löwenfeld, בתפקיד שַלָּם.
במסגרת תפקידו עבד בברלין, בשלזיה עילית ובחבל הרוהר.
ב-1920 הצטרף לחיל הים של רפובליקת ויימאר וב-1924 עבר לפולין.
שנה לאחר מכן, בשנת 1925, הפך פוהל לחבר בשטורמאבטיילונג (פלוגות סער נאציות, שעודדו אלימות, פיזרו הפגנות והגבירו את חוסר הביטחון בקרב הציבור, אשר הצטרפו אחר כך למפלגה הנאצית).
בשנת 1933 הוא נפגש עם היינריך הימלר ונהיה לבן חסותו; הוא נתמנה לראש המשרד למשק וניהול באס אס, וב-1 בפברואר 1934 קיבל את דרגת האס אס שטנדרטנפיהרר.
מאותה עת החל להשפיע על ניהול מחנות הריכוז.
כאשר פוהל מונה לראש מועצת המנהלים (Verwaltungschef) וגזבר הרייך (Reichskassenverwalter) של האס אס ב-1 ביוני 1935, הוא נתקבל, בעזרת אותם מינויים, כחבר ב"פיקוח על מחנות הריכוז" (Inspektion der Konzentrationslager), ארגון שפיקח וניהל את מחנות ההשמדה.
בנוסף לכך הוא ייסד את "החברה למען קידום וטיפוח אוצרות התרבות הגרמנים" (Gesellschaft zur Förderung und Pflege deutscher Kulturdenkmäler), כאשר את זמנו העיקרי הוא הקדיש למען שחרור טירת וולסבורג, מצודה עתיקה שהימלר דרש להחזיר לידי הגרמנים.
בין שאר תפקידיו של אותו משרד ראשי הופקד גם הניהול והארגון של מחנות הריכוז.
לגבי מחנות הריכוז, החליט המשרד לחלק את העצירים למחנות ריכוז שונים, וגם לתת להם "תשלום" על עבודות הכפייה שניתנו להם, עד 1944. ב-4 ביולי 1941 נוכח פוהל ביחד עם ס"א שטנדרטנפירר קרל יגר בפגישה עם מנהיגי הקהילה היהודית בעיר קובנה במטה משטרת הביטחון והSD בעיר.
בפגישה הורו הגרמנים לאנשי הקהילה היהודית לעבור לגטו.
ב-1944 הועבר פוהל מתפקידו כממונה על מחנות הריכוז, לאחר שמשרד החימוש קיבל את האחריות עליהם.
גם האחריות על בינוי ניטלה מהמחלקה שלו.
אף על פי כן, הוא המשיך להיות מופקד על ענייני המנהלה של הואפן אס אס עד סיומה של המלחמה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התחבא פוהל סמוך לברמן, גרמניה.
הוא נתפס על ידי יחידות צבא בריטיות ב-27 במאי 1946, והועמד לדין בבית הדין הצבאי האמריקני, כחלק ממשפטי נירנברג.
משפט פוהל היה המשפט הרביעי מתוך שנים עשר.
פוהל נמצא אשם בחברות בארגון בלתי-חוקי (האס אס), ביצוע פשעים נגד האנושות וקשירת קשר לביצוע פשעי מלחמה ונידון למוות ב-3 בנובמבר 1947.
תגובתו של פוהל לגזר הדין הייתה שידע על השואה אולם שירת נאמנה את מולדתו במשך למעלה מ-30 שנים ולא פעל מיוזמתו לגירוש או השמדת יהודים ועל כן אינו חש שביצע פשעים.
לדעתו, גזר הדין ניתן על ידי בית הדין בהשפעת נציגים יהודיים מתוך רגשות נקמה ושנאה צרופה.
בשנת 1950 פרסם איש הדת הקתולי של כלא לנדסברג את חיבורו של פוהל "אני מאמין - דרכי אל האל" (Credo – Mein Weg zu Gott).
כיוון שחלק נכבד מדעת הקהל בגרמניה אז היה שותף להשקפתו של פוהל, פנתה משלחת של פוליטיקאים ידועים ב-9 בינואר 1951 לנציב הכללי האמריקני בבקשה לחון את פוהל.
לאחר שהנציב שלל את האפשרות לחנינה הוצא פוהל להורג בתלייה בכלא לנדסברג, ב-8 ביוני 1951.
אוסובוקו (מאיטלקית: Osso buco, מילולית: "עצם חלולה") הוא תבשיל איטלקי, מהעיר מילאנו בלומברדיה.
התבשיל עשוי בשר שוק עגל, ושמו נגזר ממראה העצם עם מח העצם.
לצורך הכנת התבשיל משתמשים בשוק שנחתכה לרוחבה, לפרוסות מעוגלות בעובי שבין 3 ל-6 ס"מ.
פרוסות השוק מושחמות ולאחר מכן מבושלות ביין לבן ועשבי תיבול בסיר מכוסה.
צורת ההגשה המסורתית של אוסובוקו היא בליווי גרמולטה על מצע של ריזוטו מילנז - ריזוטו עם זעפרן.
כיום יש המכינים אוסובוקו מבשר טלה או מבשר חזיר.
אוסוואלד קאבאסטה היה מנצח אוסטרי.
קאבאסטה נולד במיסטלבאך, אוסטריה ולמד אצל המלחין פרנץ שמידט.
בשנת 1931 התמנה לראש מחלקת הניצוח באקדמיה של וינה.
באותה תקופה כיהן גם כמנהל מוזיקלי ברדיו וינה.
בשנת 1938 היה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינכן.
פרשנויותיו, בייחוד ליצירות אנטון ברוקנר, זוכות להערכה גבוהה על העוצמה והדחף הרתמי המאפיינים אותן.
אדריאן בולט סמך ידיו על ניצוחו, כפי שהתבטא בשידור רדיו בשנת 1938:
קאבאסטה היה תומך נלהב במשטר הנאצי.
אחרי האנשלוס בשנת 1938, חתם על מכתביו במילים "הייל היטלר!".
לאחר מלחמת העולם השנייה, אסרו בעלות הברית על קאבאסטה לעבוד כמנצח כאשר הודה כי הגיש בקשה להצטרף למפלגה הנאצית (אף כי טען, כי "בלבו פנימה התנגד לנאצים").
באוקטובר 1945 הורו רשויות הדנאציפיקציה לעיריית מינכן להפסיק את תשלום משכורתו.
רצוץ ומדוכא עקב פיטוריו והורדתו בדרגה למעמד של "פועל פשוט", איבד עצמו לדעת בקופשטיין, אוסטריה, בשנת 1946.
פרנץ שמידט, "הספר בעל שבעת החותמות", אורטוריה, התזמורת הסימפונית של וינה, וינה, 15 ביוני 1938
אוסוואלדו גוואיאסמין (ספרדית: Oswaldo Guayasamín; 6 ביולי 1919 - 10 במרץ 1999) היה צייר, פסל, ארכיטקט ומעצב ממוצא אינדיאני ילידי, ומאמניה הבולטים והחשובים ביותר של מולדתו אקוודור.
גוואיאסמין נולד בקיטו, כבן בכור למשפחה ענייה בת 10 אחים.
אביו אינדיאני ואמו ממוצא ילידי-ספרדי מעורב (מסטיסה), שניהם צאצאי שבט הקצ'ואה.
אביו עבד כנגר ובהמשך כנהג מונית ומשאיות.
כילד בבית הספר נהג לצייר קריקטורות של מוריו ושל חבריו לבית הספר - דבר אשר עורר את חמתם של מוריו ושל אביו, אשר הפציר בו להשקיע בלימודיו על מנת לרכוש מקצוע.
בשנת 1932 החל את לימודיו בבית הספר לאמנות של קיטו.
בשנת 1941 סיים את לימודיו בתחומי הציור, הפיסול והאדריכלות.
ב-1942, והוא בן 23 בלבד, הציג את התערוכה הראשונה פרי יצירתו, וב-1943 זכה בפרס החשוב הראשון בחייו, "Mariana Aguilera".
בשנים 1942–1943 ערך את ביקורו הראשון מחוץ למולדתו, כאורח של אגף התרבות של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
במהלך שהייתו בארצות הברית פגש בצייר המקסיקני חוסה קלמנטה אורוסקו, ויחד יצאו למסע ברחבי אמריקה הלטינית, החל ממקסיקו, ועד לחבל פטגוניה שבדרום היבשת, בין השנים 1944 ו-1945. במהלך הדרך היה עד לאורח החיים ולעוני של האוכלוסיות האינדיאניות, ואלו הותירו בו רושם עז.
במהלך המסע ובעקבותיו יצר את סדרת ציוריו הראשונה, בת 103 ציורים, הנקראת "Huacayñan" ("שביל הבכי" בקצ'ואה).
בשנת 1955 זכה בפרס הראשון בביאנלה לאמנות ספרדית-היספנית, שנערכה בברצלונה, ספרד, וב-1957 זכה בפרס הראשון בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, שם הוכתר כצייר הדרום אמריקאי הטוב ביותר.
ב-1976, ייסד יחד עם בניו את קרן גוואיאסמין, ובאמצעותה תרם את עבודותיו למולדתו אקוודור.
יחד הקימו שלושה מוזיאונים, בהם מוזיאון לאמנות פרה-קולומביאנית, ובו למעלה מ-3,000 מוצגים של אמנות אינדיאנית, ומוזיאון לאמנות עכשווית, בו מוצגות למעלה מ-250 יצירות אמנות.
סדרת הציורים הגדולה השלישית שפרסם גוואיאסמין נקראת "Mientras Viva Siempre Te Recurdo" (ספרדית: "כל עוד אני חי תמיד אזכור אותך"), ומוקדשת לאמו, ולדבריו - לכל האמהות בעולם.
בין עבודותיו הגדולות ביותר, אך גם השנויות במחלוקת, ניתן למצוא ציור קיר אשר הוזמן על ידי הפרלמנט של אקוודור בשנת 1988, המתאר את ההיסטוריה של אקוודור.
על עבודתו זו נמתחה ביקורת מצד הממשל האמריקאי, בגלל קסדה נאצית עליה נכתב CIA.
עבודותיו של גוואיאסמין הוצגו במוזיאונים החשובים ביותר ברחבי העולם - בצרפת, ספרד, איטליה, פולין, בולגריה, מקסיקו, קובה, קולומביה, פרו, צ'ילה, ארגנטינה ועוד.
בין עבודותיו ניתן למצוא פורטרטים רבים, בעיקר של אנשי רוח ומנהיגים מרחבי העולם ובמיוחד מארצות אמריקה הלטינית, ביניהם: פבלו נרודה, גבריאלה מיסטרל, חואן רמון חימנס, בנחמין קריון, גבריאל גרסיה מרקס, ארנסטו קרדנל, מרסדס סוסה, פרנסואה מיטראן, פידל קסטרו, חואן קרלוס הראשון מלך ספרד ועוד רבים אחרים.
במהלך חייו ביקר במקומות רבים ברחבי העולם, בהם אמריקה הלטינית, ארצות הברית, סין, ברית המועצות, מצרים, יוון ומדינות רבות באירופה.
ביקורים רבים הקדיש גוואיאסמין לקובה, בזכות קשרים טובים שיצר עם שליט קובה פידל קסטרו, לו העניק מספר פורטרטים פרי יצירתו.
גוואיאסמין נודע בעיקר בשל ציוריו, אולם בין עבודותיו ניתן למצוא גם מתחומי הפיסול, רישום, קדרות ועיצוב.
בשנת 1996 החל בעיצוב ובניית עבודתו החשובה ביותר - "La Capilla del Hombre" - "קפלת האדם".
יסודות המבנה הונחו בגבעה הצופה על קיטו, עיר הולדתו.
המבנה תוכנן והוקם כמחווה למין האנושי ובמיוחד לאינדיאנים, ילידיה המקוריים של אמריקה הלטינית, על הסבל, הלחימה וההישגים שהשיגו, לדבריו, מהתקופה הפרה-קולומביאנית, דרך הכיבוש הספרדי ועד לשחרור ולעצמאות.
הקפלה מייצגת את אכזריות האדם יחד עם היכולת הגלומה בו לשלום ולאחווה.
גוואיאסמין מת ב-10 במרץ 1999, בטרם הושלמה בנייתה של הקפלה.
האתר נפתח לציבור בשנת 2002 ובהמשך הוכר על ידי אונסק"ו כאתר בעל חשיבות תרבותית.
בזמן לימודיו נהרג חברו הקרוב ביותר בהפגנה שנערכה בקיטו.
אירוע זה השפיע על עיצוב עמדתו לגבי האנשים והחברה בה הוא חי, ומאוחר יותר היווה השראה לסדרה מעבודותיו בשם "Los Niños Muertos" ("הילדים המתים").
מאותו הרגע הביע בעבודותיו ובדעותיו עמדה איתנה כנגד האכזריות וחוסר הצדק החברתי, כנגד אפלייתם של העניים, האינדיאנים והשחורים.
בנוסף לעוני, האפליה ומות חברו הושפעה עבודתו מאירועים נוספים בתקופה זו, למשל המהפכה במקסיקו, ומלחמת האזרחים בספרד.
אף על פי שמעולם לא הצטרף לתנועה פוליטית כלשהי, תמיד עמד לצידן של קבוצות דחויות בחברה, נלחם למען שוויון ושילוב באמריקה הלטינית ויצא נגד משטרים דיקטטוריים, ניצול ותוקפנות ונגד כוחן של מדינות אימפריאליסטיות.
דעותיו החברתיות, קריאתו לכינון חברה שוויונית וצודקת ועוולות האנושות, כפי שראה אותם גוואיאסמין, באים לידי ביטוי בחלק נכבד מעבודותיו.
סדרות ותערוכות שלמות מציוריו מוקדשות כולן לסבלות המין האנושי, לסבלו של האדם הבודד, אל מול השלטון הרודן והאכזר.
גוואיאסמין אמנם הקדיש את חייו לאמנות, אך דעותיו ופועלו החברתיים לא נותרו בלתי מוכרים.
הוא זכה בפרס עבור עבודתו למען השלום והשוויון מטעם ארגון אונסק"ו.
מותו במרץ 1999 צוין ביום של שביתות ואבל ברחבי אקוודור.
אוסוולד היה מלך ממלכת סאסקס באמצע המחצית השנייה של המאה השמינית.
ייתכן שאוסוולד היה אחד ממספר זקני הממלכה אשר משלו בה יחד, וייתכן שמלך בממלכה לצד שלושה מלכים אחרים: אוסמונד, אוסלאק ואאלפוולד.
ככל הנראה הארבעה משלו בחסותו או תחת שלטונו של אופה מלך ממלכת מרסיה, אשר כבש את הממלכה.
כנראה ארבעת המלכים מלכו יחדיו בממלכה, ולאחר כיבושה על ידי אופה, נתן להם אופה אוטונומיה לנהל את ענייני הפנים של הממלכה ולהמשיך לשלוט בה.
צו משנת 772 שהוצא על ידי אופה מזכיר את שמו של אוסוולד כאחד העדים ומכנה אותו "אוסוולדוס, דוכס סאת'סק" (Osuualdus dux Suðsax).
בצו זה מצוין שמו של אוסוולד לפני שלושת המלכים האחרים: אוסמונד, אאלפוולד, ואוסלאק, דבר המעיד על היותו ראש מועצת הזקנים, או מעמדו הרם יותר מאשר שלושת המלכים האחרים.
לא ידועים כיום צווים שאוסוולד הוציא (ייתכן שלא הוציא צווים, אולם ייתכן שצווים שהוציא לא שרדו עד ימינו).
אוסוולד פון וולקנשטיין (1376/7–1445) היה משורר, מלחין ודיפלומט גרמני.
אוסוולד פון וולקנשטיין נולד לפרידריך פון וולקנשטיין וקטרינה פון ווילנדרס.
בגיל עשר עזב את בית אביו והיה לנושא כליו של אביר נודד.
אוסוולד תיאר את מסעותיו המסעירים בשיריו.
עקב מות אביו בשנת 1399 חזר בבהילות לטירול על מנת להסדיר את ענייני הירושה עם אחיו, ונגרר לוויכוח ממושך עליה.
בשנת 1414 חבר לפמלייתו של דוכס אוסטריה ורוזן טירול, פרידריך הרביעי, כדיפלומט מטעם זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בהמשך חייו יצא מטעמו לשליחויות דיפלומטיות רבות לאנגליה, סקוטלנד ופורטוגל.
בפורטוגל נטל גם חלק בשחרור סאוטה מידי המורים.
בשנת 1417 התחתן עם מרגרט פון שוואנגאו, אשר ילדה לו שבעה ילדים.
מת כתוצאה מגל חום עז ב-2 באוגוסט 1445 במראן.
אוסוולד הוא מגדולי מלחיני הרנסאנס הגרמני המוקדם.
המלודיות שלו מהלכות קסם של ממש עקב ההשפעות העמוקות שספג מארצות רבות בהן ביקר, הרחיק אף עד לגאורגיה.
מושאי יצירותיו העיקריים הם מסעותיו, אלוהים והחיים הארציים.
שיריו נשתמרו במלואם בשלושה כתבי יד, ששניים מהם הושלמו תחת פיקוחו האישי.
אוסוואלד ארנולד גוטפריד שפנגלר היה היסטוריון ופילוסוף גרמני אשר גילה עניין וידע גם בתחומי המדע והאומנות.
שפנגלר ידוע בעיקר כמחבר הספר "שקיעת המערב" - חיבור היסטורי פילוסופי רחב יריעה המתאר את עלייתן ושקיעתן של תרבויות כתהליך מעגלי.
שפנגלר נולד למשפחה בורגנית בעיר בלנקנבורג שבמרכז גרמניה, הבכור והבן היחיד מבין ארבעה ילדים.
אביו, שהיה בן לשושלת ארוכה של עובדי מכרות, הועסק בתחילה כטכנאי מכרות, ולאחר מכן עבד כפקיד דואר.
כבר מילדות סבל מבריאות לקויה וכל חייו סבל ממיגרנות תכופות.
בילדותו קיבל חינוך שמרני והרבה בקריאה ולימוד עצמי.
בגיל 10 עברה משפחתו לעיר האלה, ושפנגלר המשיך בלימודיו בגימנסיה המקומית, בעיקר לימודים קלאסיים, יוונית, לטינית, מדעים ואומנות.
במהלך לימודיו גילה משיכה לאומנות ואף ניסה כוחו בכמה יצירות אומנותיות.
בתקופה זו נחשף לראשונה להגותם ולהשפעתם של ניטשה וגתה, שני הוגים אשר לאורם יעצב את הגותו הבוגרת.
לאחר מות אביו ב-1901, נכנס שפנגלר בן ה-21 לאוניברסיטת מינכן.
בהתאם לנהוג באותו זמן, לאחר שנה הוא עבר לאוניברסיטה אחרת: תחילה לברלין ולאחר מכן להאלה.
מסלול לימודיו באוניברסיטה התרכז בעיקר סביב לתרבויות הקלאסיות, מתמטיקה ומדעי הטבע.
בשנת 1904 קיבל את הדוקטורט שלו, העוסק בפילוסוף הקדם סוקרטי הרקליטוס.
מעט אחר-כך כתב את התיזה השנייה שלו בשביל להתקבל כמורה תיכון: התפתחות איבר הראייה בחיות עילאיות.
המאמר אושר ושפנגלר הוסמך כמורה.
משרתו הראשונה הייתה בזארבריקן, לאחר מכן עבר לדיסלדורף ולבסוף להמבורג.
מ-1908 עד 1911 לימד בהמבורג מתמטיקה, פיזיקה, היסטוריה וספרות גרמנית.
ב-1911 נפטרה אימו והותירה לו ירושה מכובדת, אשר אפשרה לו מידה מסוימת של עצמאות כלכלית והוא עזב את משרת ההוראה בשביל לחיות כמלומד עצמאי.
הוא התיישב במינכן, שם החל לכתוב ספר על סוגיות פוליטיות בנות זמנו.
הספר יועד להיקרא "שמרנות וליבריאליזם", כאשר תוכנו סוקר מגמות באירופה כגון מרוץ החימוש, שרשרת משברים בינלאומיים, קיטוב גובר בין האומות - ומסביר לאן יובילו.
בסוף 1911 הגיע למסקנה כי המגמות באירופה מוסברות רק באופן "עולמי" וללא תלות בתרבות.
אירופה צעדה להערכתו לעבר התאבדות, וזאת כשלב ראשון בהסתלקותה מעל במת ההיסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה אוששה להערכתו את התזה, ועבודתו התרחבה הרבה מעבר לגבולותיה המקוריים.
שפנגלר השקיע את רוב כספו מעבר לים, אשר המלחמה הפכה לבלתי נגיש, והביאה אותו למצב של עוני.
על אף זאת, המשיך לכתוב, ולעיתים קרובות גם תחת אור נר.
ב-1917 הספר היה מוכן להדפסה.
הוא נתקל בקשיים גדולים במציאת מו"ל, הן בשל אופיו ונושאו של החיבור והן בשל האנארכיה ששררה בגרמניה באותה העת.
אף על פי כן, בקיץ 1918, במקביל לכניעה הגרמנית, הופיע הכרך הראשון בספרו המפורסם "שקיעת המערב".
את שנותיו האחרונות בילה שפנגלר בביתו לצד אוסף ספרים ענק ואוסף כלי נשק מזרחיים שטיפח.
שפנגלר נפטר בשנת 1936. זמן קצר לפני מותו חזה כי הרייך השלישי לא יאריך ימים יותר מ-10 שנים נוספות כפי שאכן קרה במציאות.
ספרו "שקיעת המערב" שפורסם ב-1917 זכה להצלחה גדולה בעיקר בהשפעת תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה והתנאים הקשים שהוטלו על גרמניה במסגרת חוזה ורסאי.
המשבר הכלכלי הכבד שפקד את גרמניה בשנים הבאות חיזק עוד יותר את רעיונותיו של שפנגלר אשר חזה תהליך נסיגה של גרמניה ושל התרבות המערבית כולה, כחלק מתהליך היסטורי כולל.
שפנגלר ניבא בספרו את שקיעת תרבות המערב כתוצאה מהריכוז העירוני: בערי־ענק מתגורר פרולטריון חסר שורשים, תחת שלטון משטרים רודניים השואפים להתפשטות.
כמו כן, הוא הדגיש בספרו כי שוררת איבה הדדית עמוקה בין גרמנים ליהודים, וכי יש "סכסוך בלתי נמנע" בין התרבות הצעירה, המושרשת באדמה, לבין תרבותם המזדקנת והמרקיבה של "קוסמופוליטיים חסרי מולדת".
שפנגלר הציג גרסאות לאומניות של סוציאליזם וטען כי הן מהוות חלק מן התהליך הטבעי.
שפנגלר, שתמך בהגמוניה גרמנית באירופה, התחבב על הנאצים בראשית דרכם, והם ראו בו את אחד מהוגי הדעות שעליהם ביססו את תאוריות העליונות הגזעית שלהם.
גם התנגדותו של שפנגלר לליברליזם התחבבה על האידאולוגים הנאצים והם התעלמו מהביקורת שהשמיע נגד הרעיון של העליונות הגזעית על בסיס ביולוגי, והאנטישמיות הגלויה שעמדו ביסוד הרעיון הנאצי.
בתחילת שנות ה-30 סר חינו שכן בכתביו צפה עתיד פסימי לגרמניה ולאירופה כולה, ודחה את רעיון העליונות הגזעית הנאצית.
שפנגלר הרבה למתוח ביקורת על היטלר בוויכוחים עם אלפרד רוזנברג, האידאולוג הנאצי המרכזי, ובהוראתו של גבלס נידון לבידוד ציבורי ולהשתקה פומבית בידי המשטר, אם כי נשאר חבר באקדמיה הגרמנית.
רבים ביקרו את התאוריות שהציג, ורבים אחרים תמכו בהן.
השינויים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים הגדולים אשר התרחשו במחצית הראשונה של המאה ה-20, תאמו במידה רבה את התחזיות והתאוריות שהציג בכתביו.
רעיונותיו של שפנגלר היו בעלי השפעה משמעותית על מלומדים אחרים ובהם ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי, אשר בספרו "מחקר ההיסטוריה" מעלה רעיונות דומים.
גם העתידן האמריקני הרמן קאהן ממכון ראנד, עשה שימוש במונחים הייחודיים שטבע שפנגלר, בספרו "שנת 2000".
גם בספרו של סמואל הנטינגטון, התנגשות הציוויליזציות, ניתן למצוא את ההשפעה המשמעותית של שפנגלר וכתביו והרעיונות העיקריים שהועלו בהם.
אנשי זרם "דור הביט" באומנות כגון אלן גינסברג, ויליאם ס.
בורוז וג'ק קרואק אימצו בעיקר את הרעיון של המעגל הטבעי של התרבות, וראו בעצמם את תחילתה של עליית תרבות חדשה אשר תחליף עם הזמן את זו הקיימת כיום.
בין האמנים והסופרים הרבים שהושפעו משפנגלר היו הסופרים הנרי מילר, סקוט פיצג'רלד והקולנוען פריץ לאנג.
גם בתחום הפוליטי והמדיני ניכרת השפעת רעיונותיו של שפנגלר.
בנוסף לנאצים שבחרו לעשות שימוש מעוות ברעיונות כפי שהתאימו לצרכיהם, הרי שגם אחרים התבססו עליהם ובהם ג'ורג' קנאן, הנרי קיסינג'ר והמהפכן מלקולם איקס.
כיום מוכר שפנגלר גם כשם העט בו משתמש ההוגה השמרני והכלכלן דייוויד פ.
אשר ברש, (תרגם מגרמנית), הערכה חדשה להיסטוריה, הוצאת הדים, תל אביב, תרפ"ז, 1927.
אוּסְוְויָיטִי הוא יישוב עירוני ומרכז מנהלי במחוז פסקוב ברוסיה.
קיימים בו מפעלי עץ ומזון וכן אנדרטה לחיילים הנופלים במלחמת העולם השנייה.
היישוב ממוקם על גדת הנהר לובאט שבימי הביניים היה ציר מסחר בין ארצות סקנדינביה, רוס של קייב ומהמאה ה-13 - האימפריה העות'מאנית.
היישוב מוזכר לראשונה בכרוניקות משנת 1021. האזור עבר משליטה פולנית לשליטה רוסית ושב לשליטה פולנית עד חלוקת פולין הראשונה בשנת 1772, אז הוכלל בשטח רוסיה.
ערב הכיבוש הגרמני חיו באוסווייטי 136 יהודים.
הגרמנים כבשו את אוסווייטי ביולי 1941 והחלו עם תושבים מקומיים בשוד רכוש היהודים.
בספטמבר 1941 הוקם באוסווייטי גטו ובו כמאה יהודים מאוסווייטי ומסביבתה.
עד סוף אותה שנה נרצחו כ-25 יהודים בגטו.
האזור היה בגבול השליטה הגרמנית במלחמת העולם השנייה והצבא האדום שחרר אותו בתחילת 1942. לכן לא נרצחו כל יהודי היישוב בפתרון הסופי.
אוסוולד הארנב הוא דמות בדיונית של ארנב מואנש.
דמותו של אוסוולד נוצרה על ידי האנימטורים אב אייוורקס ווולט דיסני, והופיעה לראשונה בשנת 1927.
אוסוולד הוא אחת הדמויות המצוירות הראשונות בעלות אישיות, והוא ניחן בחוש הומור מפותח.
אוסוולד נוהג להשתמש באיבריהם של בעלי חיים כדי לפתור בעיות, ואף משתמש באיבריו כתפאורה וכבדיחות, כאשר מה שמסייע בידו הוא אפשרותו להימעך כמו גומי.
כמו כן, אוסוולד יכול להפוך כל דבר לכלים.
בנוסף, לאוסוולד חרדה מבננות, לכן הוא אינו יכול להשתמש בהן כדי להצחיק.
בשנת 1927, עקב מגבלות טכניות ובעיות עלות, דיסני והאנימטור הראשי שלהם, אב אייוורקס, החליטו לסיים את עבודתם בסדרה "הקומדיות של אליס" על מנת להתפנות לחיפוש אחר הזדמנויות יצירתיות חדשות.
בצירוף מקרים, אולפני יוניברסל רצו להיכנס לתחום הקריקטורה ונזדקקו לדמות מצוירת, ולכן צ'ארלס מינץ, מפיצם של דיסני, ביקש מאייוורקס ליצור דמות חדשה שתימכר לאולפני יוניברסל.
דיסני חתמו חוזה עם אולפני יוניברסל, שהוביל ליצירתו של אוסוולד הארנב, ואיתו ליצירת הסדרה המצוירת הראשונה של יוניברסל.
בשנת 2006, קנתה חברת וולט דיסני מאולפני יוניברסל בחזרה את הזכויות לדמותו של אוסוולד הארנב.
אוסוולדו רומברג (בספרדית: Osvaldo Romberg; 28 במאי 1938 – נובמבר 2019) היה אמן ישראלי יליד ארגנטינה.
אוסוולדו רומברג נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1938 למשפחה ציונית.
בנעוריו היה חבר בתנועות נוער כגון השומר הצעיר.
בסוף שנות ה-50 שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל והיה בהכשרה חקלאית בכפר סאלד.
לאחר שובו לארגנטינה השלים לימודי אדריכלות.
בשנת 1969 הגיע לישראל בשנית, ככתב של שבועונים ארגנטינאים.
בשנת 1973 עלה לישראל עם משפחתו ושימש כמרצה במחלקה לאמנות ב"בצלאל".
לאחר מרד הסטודנטים במוסד, התמנה לראש המחלקה לאמנות.
לצד יצירתו רומברג הרבה לעסוק במחקר תאורטי של אמנות.
בשנות ה-2000 הקים רומברג את גלריית "White Box Gallery" בניו יורק, ארצות הברית ואת "Slought Foundation" בפילדלפיה.
בשנת 2012 הקים את מרכז האמנות והקולנוע הנסיוני "הבאר" בבאר שבע.
עבודתו המוקדמת, עד שנת 1965, נשאה אופי אקספרסיוניסטי.
בשנות ה-70 יצר רומברג את פרויקט "מאלטמירה למאנה", ובו ציורים שעסקו בניתוח צבעוני וסמנטי של יצירות אמנות מתולדות האמנות המערבית.
ב"הקדוש מתיו והמלאך (בעקבות קאראווג'ו)" (1976), לדוגמה, יצר רומברג ניתוח טקסונומי-צבעוני של ציורו של קרווג'יו.
בסדרת הציורים "פרדיגמה" משנות ה-80, עשה שימוש ביצירות האמנות כמצע תחתון לציור קונסטרוקטיביסטי.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 יצר גם פסלים ומיצבים העושים שימוש בדימויים אדריכליים.
ב"פורום רומנום" (1991-1988), לדוגמה, יצר תבליטי עץ על פי דגם הפורום הרומאי, שלוו בתצלומים.
במחצית שנות ה-90 עשה בעבודותיו שימוש בסטרוקטורות גדולות מעץ, התלויות מתקרת אולם התצוגה.
על אף המראה האוטופי של עבודות אלו ואחרות, יצירותיו שאפו לבחון מחדש, לעיתים במבט אירוני, את ערכי האמנות המערבית.
1955 המכללה הלאומית, בואנוס איירס, ארגנטינה
1956 - 1962 הפקולטה לאדריכלות, אוניברסיטת בואנוס איירס, ארגנטינה
1972-1971 אוניברסיטת טוקמן, בואנוס איירס, ארגנטינה
1992-1973 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1983-1979 ראש המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1985-1983 מרצה אורח, אוניברסיטת דלאוור, ארצות הברית
1992 מרצה אורח, מכללת ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
2012-1994 תוכנית התואר השני, האקדמיה לאמנות של פנסילבניה, פנסילבניה, ארצות הברית
2005-2002 מרצה אורח, המחלקה לאנגלית, האקדמיה לאמנות של פנסילבניה, פנסילבניה, ארצות הברית
1967–1968, גראן פרימו נסיונל ארגנטינה
1974 פרס פרימו בנסון והדג'ס, ארגנטינה
1992 פרס סנדברג לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
2004 פרס הלימן לאמן ומרצה, סווארת'מור קולג', פנסילבניה
אוסוואלד בלקה , היה אלוף הפלות גרמני במלחמת העולם הראשונה.
בלקה היה הטייס הראשון (לצד מקס אימלמן) אשר זכה לעיטור פור לה מריט עבור ביצועיו כטייס קרב בעת המלחמה.
בין אלה, נזקפו לזכותו 40 הפלות של מטוסי אויב.
בלקה נהרג כתוצאה מהתנגשות במטוס גרמני אחר, במהלך קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
אוסוואלד בלקה נולד בגיביכנשטיין (Giebichestein), פרבר של האלה, לאב עובד הוראה, בעל נטיות לאומניות ומיליטריסטיות, שחזר זמן קצר קודם לכן מארגנטינה, בה נולדו שלושת אחיו הגדולים.
המשפחה עברה בעת היותו בגיל צעיר לדסאו, בה סיים את לימודיו בגימנסיה.
בצעירותו סבל בלקה משעלת וכדי לשפר את עמידותו, עסק רבות בספורט: ריצה, טיפוס הרים ועוד.
בכל זאת, במשך כל חייו סבל מאסתמה.
בהשפעת הרוח ששררה בבית אביו, כתב בלקה מכתב אישי לקייזר וילהלם השני ובו בקשה להתקבל לבית ספר צבאי.
הבקשה נענתה, אך אוסוואלד בלקה לא נרשם לבסוף לאותו בית ספר, כיוון שהוריו, אף כי לא התנגדו לרעיון כשלעצמו, העדיפו שיסיים את לימודיו בגימנסיה תחילה.
ב-15 במרץ 1911 בלקה התגייס, והצטרף כצוער לגדוד קשר טלגרפי בקובלנץ.
הוא החל ללמוד בבית ספר לקצינים במץ (אז בתחומי גרמניה, כיום בצרפת), ובשנת 1912 הוסמך כקצין בצבא הפרוסי.
באחת מחופשותיו מהצבא כמעט שנספה, ביחד עם אחיו, בעת טיול הרים.
באותה תקופה החל להימשך לתחום התעופה, ולבקשתו, ביוני 1914 בלקה החל בלימודי טיסה, אותם סיים ב-1 באוגוסט, ממש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם הסמכתו כטייס הוא הוצב תחילה בדרמשטט ואחר כך בטריר, וב-1 בספטמבר החל לראשונה לטוס.
בלקה הצטרף לאותה יחידה אווירית בה אחיו הגדול וילהלם שירת כקצין, ושניהם נטלו חלק בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בעת שרותו באותה יחידה הוא זכה בצלב הברזל מדרגה שנייה על שיצא – יחד עם אחיו – ל-50 משימות אוויריות.
למרות הצטיינותם, בשל בעיות שציוות האחים יחדיו עורר ביחידה, הועבר לבסוף וילהלם ליחידה אחרת.
באפריל 1915 עבר גם בלקה, לא מעט כיוון שרצה זאת בעצמו, ליחידה אווירית אחרת, באזור דואה (Douai, אחד ממוקדי קרבות החזית המערבית).
תחילה הטיס מטוס תצפית דו מושבי, ובאותו מטוס רשם, יחד עם הצופה האווירי אשר נלווה אליו ואשר הפעיל את הנשק, את ההפלה הראשונה, ב-4 ביולי 1915, של מטוס צרפתי.
ב-7 ביולי של אותה שנה בלקה החל להטיס את אחד ממטוסי פוקר איינדקר הספורים שהיו אז, כיוון שהמטוס טרם נכנס לייצור המוני.
באותו מטוס הוא רשם את ההפלה הראשונה ב-19 באוגוסט.
ב-28 באותו חודש הוא הציל ילד צרפתי מטביעה בתעלה ליד שדה התעופה בו חנתה יחידתו, וזכה על כך בעיטור פרוסי (אזרחי).
ב-22 בספטמבר בלקה הוצא לזמן מה מקו הלחימה והוצב במץ.
בדצמבר בלקה חזר, עד סוף אותה שנה הפיל ארבעה מטוסים נוספים, ובינואר 1916 הוסיף עוד שלוש הפלות למאזנו.
לאחר אחת מאותן הפלות, של מטוס בריטי דו-כנפי ודו-מושבי, טרח וביקר את שני הטייסים המופלים שנפצעו ואושפזו, ואף שיגר לבריטניה גלויה עבור אחד הפצועים.
כיוון שאותו פצוע ציין באותה גלויה שהופל על ידי בלקה, יצא לו שם של "ג'נטלמן" אף מעבר לקווי האויב.
באותם חודשים בלקה ומקס אימלמן ניהלו מעין תחרות בלתי רשמית על ההובלה במספר ההפלות של מטוסי אויב.
ב-12 באותו חודש קיבלו בלקה ואימלמן את העיטור הפרוסי הגבוה ביותר, פור לה מריט, כאשר עד אז נזקפו לזכות כל אחד מהם שמונה הפלות.
במרץ, לאחר שאושפז בבית חולים בשל בעיות מעיים, בלקה הוצב בז'מץ (Jametz) שבלורן, סמוך לגבול בלגיה ורחוק למדי מקו החזית.
כיוון שהתלונן על כך, הורשה להשתמש בשדה תעופה קדמי יותר בסיוורי (Sivry).
מבסיס זה יכול היה לקחת חלק בקרב ורדן, אשר נערך באותה העת.
בלקה יצר קשר בין שדה התעופה לעמדה של צופי אוויר, ובכך בעצם כונן לראשונה, באופן מעשי, בקרה אווירית קרבית.
ב-12 במרץ הפך בלקה לטייס הראשון אשר רשם לזכותו הפלת עשרה מטוסי אויב.
למחרת רשם הפלה נוספת ועוד שתיים ב-19 וב-21 בחודש.
בעת קרב ורדן בלקה שימש כמוביל של גף ובו שישה טייסי קרב, אשר התפתח בהמשך והפך לטייסת קרב.
היחידה חנתה בסטניי (Stenay) שבלורן, מעט דרומה לגבול בין צרפת ובלגיה, בסמוך למקום חנייתו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, עמו בלקה התיידד.
עד ל-18 במאי רשם בלקה לזכותו 16 הפלות, והיה באותה העת אלוף ההפלות של המלחמה.
ב-18 ביוני אימלמן נהרג, והקייזר פקד לקרקע את בלקה, שרשם עד אותה העת 18 הפלות, למשך חודש, כדי למנוע אפשרות שגרמניה תאבד במשך זמן קצר את שניהם.
עד שקרקועו יצא לפועל, בלקה הספיק להפיל מטוס צרפתי נוסף.
בזמן שבו היה מקורקע, הוא נסע לטורקיה (אז ליבה של האימפריה העות'מאנית) דרך אוסטריה-הונגריה ואחר כך נסע אל החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה דרך בולגריה.
במהלך מסעו הוא החל לארגן להק מטוסי קרב חדש, אשר נועד להיות בפיקודו, והחל לראיין טייסים לצורך זה.
אחד מאותם טייסים אשר בלקה בחר היה מנפרד פון ריכטהופן, אשר הפך לטייס הקרב המפורסם ביותר במלחמת העולם הראשונה.
טייס אחר היה ארווין במה (Erwin Böhme), שאף הוא זכה לימים לעיטור פור לה מריט.
מפקד טייסת, מפקד להק ותאורטיקן
ב-30 באוגוסט נתמנה בלקה למפקד הלהק, ובו שלוש טייסות, ואשר את טייסיו בחר אישית.
ואכן, הלהק הפיל עד סוף המלחמה 336 מטוסים, במחיר 44 שאבדו.
במחצית השנייה של חודש ספטמבר בלקה הוסיף למאזנו עוד עשר הפלות, כולן של מטוסים בריטיים.
כמפקד, הוא הקפיד על משמעת של טיסה במבנה, בו הרצון להשיג ניצחון אישי על ידי הפלת מטוס אויב, הכפיף עצמו ליעילות טקטית מרבית.
עם זאת, בנוסף לטיסות במבנה, באותה תקופה הוא היה נוהג לצאת לבדו לטיסת בוקר.
בלקה היה הראשון שניתח בצורה מסודרת טקטיקה של לוחמה אווירית.
את תובנותיו בתחום זה ניסח בקובץ כללים לקרבות אוויר, הידועים כ"דיקטה בלקה" (Dicta Boelcke).
הכללים שהגדיר בלקה כללו שימוש באלמנטים של גובה, שמש והפתעה כדי להגיע לעמדת יתרון מול היריב.
הכללים גם התייחסו לתכונות אופי רצויות לטייס הקרב, כמו אגרסיביות ולקיחת יוזמה.
בלקה ביקר קשות את ה"רוח הספורטיבית" וההתנהגות האבירית שאפיינה טייסים רבים באותה תקופה, שלרוב העדיפו לא לרדוף אחרי מטוס פגוע או מסתחרר.
לשיטתו יש לחתור תמיד להכרעה ולהפלה אלא אם כן זה מסכן את המטוס בצורה משמעותית.
אף על פי שרוב הכללים הללו לא היו חדשים ומהפכניים, עצם כתיבתם והדרכתם בפני טייסים לא מנוסים, שלפני כן נאלצו ללמוד הכול בעצמם, השפיעה רבות על איכותם ועל סיכוייהם לשרוד ולהשיג הפלות.
כללים אלו שינו את צורת החשיבה על קרבות האוויר, ואם כי עיקר השפעתם שררה עד מלחמת העולם השנייה, רבים מהאלמנטים בקובץ של בלקה נכונים גם במאה ה-21.
החדשנות והחלוציות של בלקה (וגם מקס אימלמן) הביאו לפיתוח המבנה הקרבי.
טיסה ולחימה במבנה מאפשרות לטייסים לנצל יתרון מספרי ולשמור זה על זה.
ב-28 באוקטובר יצא בלקה לגיחתו השישית באותו היום, ועמו יצאו עוד חמישה טייסים, בהם ריכטהופן ובמה.
באותה גיחה הם נתקלו במטוסי קרב בריטיים ועד מהרה התלקח ביניהם קרב אווירי.
תוך כדי הקרב חצו מסלוליהם של במה ושל בלקה, אשר, בניגוד לכללים שהכתיב בלקה עצמו, רדפו אחר אותו מטוס, זה את זה.
כתוצאה, חלקו התחתון של מטוסו של במה גרם לנזק לחיפוי הכנף העליונה של בלקה.
בלקה איבד שליטה על מטוסו, אשר נראה נופל ונעלם בתוך ענן.
משיצא מתוך הענן, הכנף העליונה הייתה חסרה.
בלקה, אשר בכל זאת הצליח להנחית את מטוסו נחיתת חירום, נהרג.
ייתכן שהיה שורד את הנחיתה, אלא שבלקה לא חגר באותה טיסה את חגורת הבטיחות, ונהג לטוס בלא לחבוש קסדה, כפי שעשה גם הפעם.
הוא נקבר בבסיס הלהק בקמברה, וגם הבריטים הטילו זר ניחומים.
אוסוואלד בוסקו (גם בואסקו, בוסקה, בגרמנית: Boska, Oswald Bosko או Bouska; 1907 – ספטמבר 1944) היה חסיד אומות העולם מאוסטריה שנרצח על ידי הנאצים.
בצעירותו היה בוסקו מלצר בווינה.
הצטרף בשלב מוקדם למפלגה הנאצית האוסטרית, אך התפכח בהמשך מתמיכתו בנאציזם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בוסקו סמל בכיר בכוח המשטרה הגרמני ששמר על גטו קרקוב.
יחד עם שוטרים נוספים בכוח זה, שחלק מהם היו ילידי וינה, כמותו, הוטל עליו לספור את העובדים היהודים עם שובם מהמפעל של יוליוס מדריץ' בקרקוב בחזרה לגטו בתום כל יום עבודה.
בוסקו ועמיתיו התעלמו מהיעדרם של חלק מהעובדים וכך אפשרו את הימלטותם.
בוסקו סייע למדריץ' ולעוזרו, ריימונד טיץ', להבריח חלק מעובדיהם מהגטו ולאפשר להם להיטמע באוכלוסיית קרקוב הנוצרית.
כמו כן סייע בוסקו למדריץ' להבריח את הילדים של עובדי המפעל ואת אמהותיהם מגטו קרקוב למפעלו של מדריץ', כשנודע למדריץ' בסוף 1942 שכל הילדים מגטו קרקוב אמורים להישלח מהגטו למחנות ריכוז.
למחרת נמלטו העובדים ובני משפחותיהם לאזור טרנוב.
לאחר יומיים נורו כל הילדים שנותרו בגטו, או נשלחו לאושוויץ.