tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות הפתוחה השתתפו 196 נבחרות (מ־194 מדינות, משום שהונגריה המארחת שלחה שלוש נבחרות), כולל לראשונה נבחרת פליטים.
בתחרות הנשים מתמודדות 184 נבחרות (מ־182 מדינות, משום שהונגריה שלחב שתי נבחרות) כולל הופעה ראשונה באולימפיאדת השחמט לנשים של ליכטנשטיין, גרנזי, גרנדה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט קיטס ונוויס, איי הבתולה של ארצות הברית, סנט לוסיה, נאורו ואיי קיימן.
| 3|| || 2690|| 17|| 387||נודירבק אבדוסאטורוב, נודירבק יאקובוב, ג'בוחיר סינדרוב, יאחונגיר ואקחידוב, שמסידין ווקחידוב
| 6 || || 2645|| 17|| 335|| חאיק מרטירוסיאן, 'אנט סארגסיאן, גבריאל סארגיסיאן, רובטר חובחאניסיאן, קרן גריגוריאן
מלבד מדליות לנבחרות בתחרות חולקו גם מדליות אישיות לפי ביצועי השחמטאים.
המדליות האישיות חולקו לפי הלוח שבו השחקן שיחק.
נוסף על ארבע הלוחות, חולקו מדליות גם לשחמטאים המחליפים (ששיחקו בלוח העתודה).
זהב כסף ארדהלוח הראשוןגוקש דומרזו (הודו)נודירבק אבדוסאטורוב (אוזבקיסטן)מגנוס קרלסן (נורווגיה)הלוח השני (צ'כיה) (מקדוניה הצפונית) (טורקיה)הלוח השלישיארג'ון אריגאיסי (הודו)יו יאנגי (סין)Le Tuan Minh (וייטנאם)הלוח הרביעי (אוזבקיסטן)לבון ארוניאן (ארצות הברית) (ספרד)לוח עתודה (גרמניה) (הונגריה) (סרביה)
ישראל פתחה עם ניצחון על אתיופיה (4–0) במחזור הראשון.
במחזורים השני והשלישי היא סיימה בתיקו נגד אירלנד ומונגוליה.
במחזור הרביעי והחמישי היו לנבחרת שני ניצחונות על אלבניה (4–0) וקולומביה (2.5–1.5).
במחזור השישי היא הפסידה לראשונה לנבחרת אוזבקיסטן (1.5–2.5).
במחזור השביעי היא ניצחה את איסלנד (3–1) במחזור השמיני והתשיעי הפסידה לקובה (1.5–2.5) ומולדובה (1.5–2.5).
במחזור העשירי ניצחה את בנגלדש (3–1) והיא סיימה עם הפסד 1.5–2.5 לנבחרת טורקמניסטן
בתחרות חולקו גם מדליות אישיות לפי ביצועי השחמטאיות.
המדליות האישיות מחולקות לפי הלוח שבו השחמטאית שיחקה.
בנוסף לארבעת הלוחות, מחולקות מדליות גם לשחמטאים המחליפים (לוח עתודה)
זהב כסף ארדהלוח הראשון (סין) (ספרד)ננה דזאגנידזה (גאורגיה)הלוח השני (ארצות הברית) (גרמניה)סונג יו'שין (סין)הלוח השלישידיוויה דשמוך (הודו) (ספרד)אלינה דניאליאן (ארמניה)הלוח הרביעי (הודו) (ארצות הברית) (הודו)לוח עתודהדנה כוכבי (ישראל) (אוזבקיסטן)לו מיאוי
ישראל פתחה עם שני ניצחנות על סורינאם (3.5–0.5) ואלבניה (4–0).
בסיבוב השלישי היא הפסידה לאוקראינה (1–3), תיקו מול מונקו ולאחריו ניצחון על סקוטלנד (3–1).
בסיבוב השישי היא הפסידה לאוסטרליה (1.5–2.5).
בסיבובים השביעי – התשיעי ניצחה את שלוש הנבחרות הבאות: איחוד האמירויות הערביות (3.5–0.5), קולומביה (3–1) ומקסיקו (4–0).
בסיבוב העשירי היא הפסידה לבולגריה (1.5–2.5).
במחזור ה־11 היא הייתה אמורה לפגוש את נבחרת איראן אולם הנבחרת האיראנית לא התייצבה ונבחרת ישראל זכתה בניצחון טכני (4–0)
המשתתפות הישראליות הגיעו לתוצאות הבאות:
בעקבות הישגיה בתחרות, כוכבי השיגה כ־100 נקודות במד-כושר וזכתה במדליית זהב אישית בלוח העתודה.
אולימפיאדת מינכן (1972) היא האולימפיאדה ה-20 בעת החדשה.
היא התקיימה באוגוסט ובספטמבר 1972 במינכן שבגרמניה המערבית, מול מינכן התחרו על האירוח דטרויט, מדריד ומונטריאול.
אולימפיאדה זו זכורה כמשחקים בהם אירע פיגוע הטרור בו נרצחו אחד-עשר ספורטאים ישראלים.
ב-5 בספטמבר לפנות בוקר חדרו שמונה מחבלים למגורי המשלחת הישראלית.
המחבלים הרגו שניים מהספורטאים תוך כדי ההשתלטות על המבנה ולקחו תשעה כבני ערובה.
בתום משא ומתן על שחרור בני הערובה, בו דרשו החוטפים שחרור של אסירים פלסטינים המוחזקים בבתי-סוהר ישראלים, נרצחו תשעת בני הערובה הישראלים בעת ניסיון כושל של המשטרה הגרמנית להשתלט על המחבלים.
למרות גינוי הטבח מצד העולם, נמשכו המשחקים לאחר הפסקה של יום אחד בלבד.
המשלחת הישראלית בחרה לחזור לישראל מיד.
באולימפיאדה זו שבר השחיין היהודי-אמריקאי מארק ספיץ שבעה שיאי עולם וזכה בשבע מדליות זהב.
לאחר חטיפת הספורטאים הישראלים החליטו אנשי המשלחת האמריקאית למלט את ספיץ מהאולימפיאדה מחשש שינסו לפגוע בו עקב היותו יהודי.
תוצאות מכרז המשחקים האולימפיים 1972 עיר מדינהסיבוב 1סיבוב 2מינכן 29 31מדריד 16 16מונטריאול 6 13דטרויט 6 —
ההצבעה על קיום המשחקים נערכה בישיבה ה-64 של הוועד האולימפי הבינלאומי ברומא.
על הזכות לארח התמודדו 4 ערים: דטרויט, מדריד, מונטריאול ומינכן.
עם החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי, באפריל 1966 כי משחקי 1972 ייערכו במינכן, היה ברור כי חייבים לערוך מספר שינויים על מנת להבדיל את המשחקים ממשחקי ברלין בשנת 1936, שהיו למעשה הפגנת כוח נאצית.
היה ברור לוועד האולימפי ולמארגנים כי על המשחקים להיות שמחים ולא לעורר את זכרונות המשחקים הקודמים על אדמת גרמניה.
מינכן התכוננה במרץ למשחקים: נבנה כפר אולימפי חדיש עם אצטדיון, בריכה, ולודרום ואולמות לעשרות ענפי ספורט נוספים ונבנו קטעים נוספים במסילת הרכבת התחתית.
רנטה שטכר () שזכתה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף), יותר מכל אתלט אחר.
מדליות זהב, בריצות הקצרות ל-100 מטר ול-200 מטר ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר.
היידה רוזנדהל (), שזכתה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף), יותר מכל אתלט אחר.
מדליות זהב, בקפיצה לרוחק ובריצת שליחות 4x100 מטר ומדליית כסף בקרב רב.
מוניקה צרט () שזכתה ב-2 מדליות זהב בריצת 400 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר.
אולריקה מייפארת בת ה-16 (), הפכה ליקירת האוהדים הגרמנים לאחר שהפתיעה וזכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה, תוך שהיא משפרת את שיאה האישי בתחרות הגמר ב-7 ס"מ ומשווה את השיא העולמי (1.92 מטר).
ולרי בורזוב () שזכה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף) מדליות זהב בשתי הריצות הקצרות ל-100 מטר ול-200 מטר ומדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר.
הניצחון בריצת ה-10,000 הושג על אף שווירן נפל במהלך הריצה.
וירן חזר על הישג זה במשחקי מונטריאול ובכך הצטרף לאצנים הפינים המוכשרים פאבו נורמי ווילה ריטולה, שזכו לכינוי "הפינים המעופפים".
בגמר הריצה ל-800 מטר לגברים, התנהל במשך 600 מטר הרץ האמריקאי, דייב ווטל, בסוף קבוצת הרצים.
ב-200 המטרים האחרונים הוא חלף על פני כל הרצים וניצח בריצה לאחר שהקדים בפוטו פיניש את הרץ הסובייטי, יבגני ארז'נוב.
ווטל רץ כשהוא חובש כובע מצחיה, אותו חבש גם בטקס המדליות, דבר שעורר עליו ביקורת.
פרנק שורטר () שזכה בריצת המרתון.
בעת שהאמריקאי, יליד מינכן, התקרב לאצטדיון האולימפי, הצטרף למסלול סטודנט גרמני לבוש בגדי ריצה ונכנס לאצטדיון ראשון.
הקהל קיבל אותו תחילה בתשואות אך המארגנים הבינו חיש מהר כי הוא מתחזה והודיעו על כך ברמקול.
כשנכנס שורטר לאצטדיון הוא נדהם למראה רץ המקדים אותו ולמשמע הקהל הקורא בוז, אך התעשת וסיים את הריצה כמנצח.
אולגה קורבוט (), שבתה את לב הקהל והתקשורת לאחר זכייה בזהב הקבוצתי, ולאחר שנפילה מנעה ממנה זכייה בתחרות הקרב רב.
קורבוט זכתה בשתי מדליות זהב נוספות, בתרגיל על הקורה ובתרגיל הקרקע ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים מדורגים.
נבחרת הגברים של יפן (), זכתה בפעם הרביעית ברציפות בתחרות הקבוצתית.
סוואו קאטו (), שזכה ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב כולל בתחרות הקרב-רב אישי בפעם השנייה ברציפות ו-2 מדליות כסף.
בטורניר השתתפו 16 נבחרות מ-5 קונפדרציות.
הנבחרות חולקו לארבעה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד.
שתי המובילות בכל בית בתום הסיבוב הראשון, העפילו לסיבוב השני, שכלל שני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד.
מנצחות הבתים העפילו לגמר הטורניר, בעוד סגניותיהן התמודדו במשחק על מדליית הארד.
במדליית הזהב זכתה פולין, שגברה בגמר 1–2 על האלופה האולימפית המכהנת, הונגריה, בזכות צמד שערים של מלך שערי הטורניר, קז'ימייז' דיינה.
במשחק על מדליית הארד נפרדו ברית המועצות וגרמניה המזרחית בשוויון 2-2, וזכו במשותף במדליה.
בשנת 2017 טען אחד מחברי הצוות הרפואי במשלחת הסובייטית כי המשחק היה מכור.
נבחרת הכדורסל של ברית המועצות גברה במשחק הגמר על נבחרתה של ארצות הברית 50–51 במשחק דרמטי ומעורר מחלוקת.
לטענת האמריקאים הם קופחו בצורה משוועת בסיום על ידי ראש פיב"א, ויליאם ג'ונס, שכפה (לטענת ארצות הברית) על שופטי המשחק להחזיר את השעון לאחור פעמיים, שבאחרונה מהן הצליחה ברית המועצות לקלוע סל ניצחון.
וזאת, לאחר שהמשחק הסתיים במועדו החוקי בתוצאה שהקנתה ניצחון לארצות הברית.
הערעור של ארצות הברית נדחה ברוב של 3 מול 2, ששלוש מהמתנגדות היו חברות בגוש הקומוניסטי והנבחרת האמריקאית סירבה להשתתף בטקס הענקת המדליות ולקבל את מדליות הכסף.
קלאוס דיביאזי (), זכה בפעם השנייה ברציפות בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
שיין גולד (), זכתה ב-5 מדליות מהן 3 זהב.
מחצית משיאי העולם שהושגו באולימפיאדת מינכן הושגו בבריכה.
מארק ספיץ היהודי (), זכה בשבע מדליות זהב כשהוא קובע שיא עולם חדש בכל ניצחון בגמר.
שיא זה עמד עד לשבירתו באולימפיאדת בייג'ינג (2008) על ידי השחיין האמריקאי מייקל פלפס.
אולימפיאדת סידני (2000) (כונתה גם "משחקי המילניום") היא האולימפיאדה ה-27 בעת החדשה.
היא נמשכה 16 ימים, מ-15 בספטמבר עד 1 באוקטובר 2000. הייתה זו האולימפיאדה השנייה בחצי הכדור הדרומי ובאוסטרליה, כאשר קדמו להם המשחקים האולימפיים במלבורן.
טורניר הכדורגל של האולימפיאדה התחיל לפני טקס הפתיחה.
מיכאל קולגנוב שייצג את ישראל בחתירה בקיאק (גברים) זכה במדליית ארד במקצה ל-500 מטר יחידים והיה לישראלי היחיד שזכה במדליה באולימפיאדה זו.
סידני זכתה בזכות לארח את המשחקים האולימפיים בישיבת הוועד האולימפי הבינלאומי שנערכה ב-23 בספטמבר 1993. סידני זכתה במכרז כשהיא מועדפת על בייג'ינג, ברלין, איסטנבול ומנצ'סטר.
כמקובל, המכרז הותיר לסידני 7 שנים להמשיך בהכנות למשחקים.
עבור המשחקים הוקם בסידני פארק אולימפי ענק, ובו קומפלקס גדול למגורי הספורטאים, המאמנים והשופטים.
בפארק האולימפי עצמו נבנה אצטדיון אוסטרליה, בו נערכו טקסי הפתיחה והסיום, תחרויות האתלטיקה הקלה וגמר טורניר הכדורגל.
בקרבת האצטדיון הוקמה הבריכה ובה נערכו תחרויות השחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים.
באולמות הקרובים שהוקמו סביב נערכו מרבית התחרויות הנוספות.
בפארק האולימפי עצמו נמצאים גם המטווח (לתחרויות הקשתות) ומגרשי הטניס.
מספר אתרים ומתקנים אחרים בעיר, מחוץ לפארק האולימפי, שימשו למספר תחרויות: תחרויות כדורעף החופים נערכו בבונדי ביץ'.
תחרויות אופני המסלול נערכו בוולודרום גריי דאנק שבפרבר בנקסטאון.
מרכז הכנסים של סידני שימש לתחרויות הסייף, ההיאבקות, האגרוף והג'ודו.
מרוץ אופני הכביש ומרוץ המרתון נערכו ברחובות העיר.
עבור מרוץ המרתון סומן בעיר קו כחול, ששרידים ממנו ניתן עדיין לראות, על גבי הכביש במסלול המיועד.
מחוץ לסידני עצמה נערכו רק משחקי המוקדמות של טורניר הכדורגל.
אצטדיון אוסטרליה - הוא אצטדיון המארח משחקי קריקט, רוגבי כדורגל ועוד.
באולימפיאדת סידני אירח את תחרויות האתלטיקה והכדורגל.
לאחר המשחקים בוטלו מסלולי האתלטיקה וכיום מכיל 83,500.
סידני סופרדום - הוא אולם ספורט ובו משחקת סידני קינגס.
באולימפיאדת סידני (2000) אירח את תחרויות ההתעמלות מכשירים והכדורסל.
אצטדיון שווגרד סידני - אצטדיון קריקט מכיל 24,000 מקומות.
אירח את תחרויות הבייסבול והקרב חמש מודרני.
מרכז ההוקי של סידני - אצטדיון הוקי שדה מכיל 8,000 מקומות.
אירח את תחרויות ההוקי שדה.
מרכז הטניס של סידני - מרכז טניס אם תפוסה של 10,000 מקומות.
מרכז הספורט מים סידני - בריכת שחייה שחולקה לשני חלקים וכל חלק הכיל 10,000 מקומות.
החלק השני נהפך לבריכה ציבורית.
סטייט ספורט סנטר - אולם ספורט נפתח ב-1984 בעבר שיחקה בו סידני קינגס אירח את תחרויות הטניס שולחן והטאקוונדו מכיל 5,000 מקומות.
The Dome and Exhibition Complex - הוא מרכז תערוכות שאירח את תחרויות הכדורסל, כדוריד, התעמלות אומנותית, כדורעף, בדמינטון וקרב חמש מודרני.
לאחר המשחקים נהפך לאולם אירועים.
מרכז הכנסים של סידני: אגרוף, סייף, ג'ודו, הרמת משקולות, היאבקות
מרכז בידור סידני: כדורעף (סופי מקורה)
ולודרום גריי דאנק: רכיבה על אופניים (מסלול)
מרכז קליעה הבינלאומי של סידני: יריות
מרכז רכיבה על סוסים הבינלאומי של סידני: רכיבה על סוסים
מרכז רגאטה הבינלאומי של סידני: חתירה, שיט בקאנו (ספרינט)
המרכז האולימפי בלטוקום: בייסבול, סופטבול
מערב סידני: רכיבה על אופניים (אופני הרים)
מאגר שור שיט אולימפי: שיט
צפון סידני: אתלטיקה (תחילת מרתון)
בית האופרה של סידני: טריאתלון
המשחקים נפתחו בטקס חגיגי, כנהוג.
מספר שיא של 199 מדינות השתתפו במשחקים, מתוכן מספר שיא של 80 מדינות זכו לפחות במדליה אחת.
משלחות קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית צעדו יחדיו תחת דגל האיחוד אך התחרו בנפרד.
מזרח טימור שלחה ארבעה ספורטאים שהתחרו תחת הדגל האולימפי.
הדגל האולימפי נישא באצטדיון על ידי שמונה אלופים אולימפיים אוסטרלים.
הלפיד האולימפי הובא לאצטדיון על ידי האתלט הרב אליוט, ונישא סביב האצטדיון על ידי שש ספורטאיות אוסטרליות מהגדולות בהיסטוריה, לציון 100 שנים להשתתפות נשים במשחקים האולימפיים: האתלטית בטי קאת'ברט (בכיסא גלגלים), מלווה על ידי האתלטית רלין בויל, השחיינית דון פרייזר, האתלטית שירלי סטריקלנד, השחיינית שיין גולד והאתלטית דבי פלינטוף קינג.
הלפיד נמסר לקתי פרימן שהדליקה את האש האולימפית.
פרימן היא אצנית אוסטרלית אבוריג'ינית, באותה העת הייתה אלופת עולם ומועמדת עיקרית למדליית זהב בריצת 400 מטר שבסופו של דבר זכתה במדליית הזהב במשחקים אלו.
מריון ג'ונס (), זכתה ב-5 מדליות מהן 3 מדליות זהב ושתי מדליות ארד.
היא זכתה במדליות זהב בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
בשנת 2007 היא החזירה את המדליות לאחר שהודתה שהשתמשה בסמים אסורים.
פולין דייוויס-תומפסון (), זכתה בשתי מדליות זהב (שליחות 4x100 מטר) והשנייה לאחר שלילת מדליית הזהב מג'ונס (ריצת 200 מטר).
גבריאלה סאבו (), שזכתה בשתי מדליות, זהב (ריצת 5000 מטר) וארד (ריצת 1500 מטר).
דררטו טולו (), זכתה פעם נוספת במדליית זהב, 8 שנים לאחר זכייתה הראשונה בריצת 10000 מטר.
הייקה דרקסלר (), זכתה פעם נוספת במדליית זהב, 8 שנים לאחר זכייתה הראשונה בקפיצה לרוחק.
מוריס גרין (), זכה בשתי מדליות זהב, בריצה היוקרתית ל-100 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.
רוברט קוז'ניובסקי (), זכה בשתי מדליות זהב, בתחרות הליכה ל-20 ק"מ ובתחרות הליכה ל-50 ק"מ ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזוכה בשתי תחרויות אלו בכלל ובאולימפיאדה אחת בפרט.
יאן ז'לזני (), זכה בפעם השלישית ברציפות בהטלת כידון
מייקל ג'ונסון (), הגן על תוארו בריצת 400 מטר וזכה אף הוא בשתי מדליות זהב, אך אחת מהן (שליחים 4x400 מטר) נשללה ממנו משום שפטיגרו השתמש באימרוץ.
היילה גבריסלאסי (), הגן על תוארו בריצת 10000 מטר.
נבחרת הנשים של רומניה () זכתה במדליית זהב הקבוצתית לפני נבחרת רוסיה () ונבחרת ארצות הברית ().
סימונה אמנאר (), זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב בתחרות הקרב רב אישי ובתחרות הקבוצתית ומדליית ארד בתרגיל קרקע.
ילנה זמולודצ'יקובה (), זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 כסף.
שתי מדליות זהב, בתרגיל שולחן הקפיצות ובתרגיל הקרקע ומדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
סבטלאנה חורקינה (), זכתה ב-3 מדליות, מדליית זהב בתרגיל מקבילים מדורגים ושתי מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל קרקע.
ליו שואן (), זכתה במדליית זהב בתרגיל קורה ומדליית ארד בתחרות הקרב רב אישי.
נבחרת הגברים של סין () זכתה במדליית זהב הקבוצתית לפני נבחרת אוקראינה () ונבחרת רוסיה ().
אלכסיי נמוב (), זכה ב-6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב בתרגיל המתח ובתחרות הקרב רב אישי, מדליית כסף בתרגיל הקרקע ו-3 מדליות ארד בתחרות הקבוצתית, בתרגיל הסוס סמוכות ובתרגיל המקבילים.
לי שיאופנג (), זכה ב-2 מדליות זהב, בתרגיל מקבילים ובתחרות הקבוצתית.
ונוס ויליאמס (), זכתה בטורניר היחידות
האחיות ונוס וסרינה ויליאמס (), זכו בטורניר הזוגות
יבגני קפלניקוב (), זכה בטורניר היחידים
סבסטיאן לארו ודניאל נסטור (), זכו בטורניר הזוגות
נורווגיה זכתה במדליית הזהב בכדורגל לנשים לאחר ניצחון במשחק הגמר על ארצות הברית 2–3. במדליית ארד זכתה גרמניה שגברה על ברזיל 0-2.
קמרון זכתה במדליית הזהב בכדורגל לגברים לאחר ניצחון במשחק הגמר על ספרד 3-5 בפנדלים.
המשחק הסתיים בתוצאה של 2-2. במדליית ארד זכתה צ'ילה שגברה על ארצות הברית 0–2.
ארצות הברית זכתה במדליית הזהב בכדורסל לנשים לאחר ניצחון במשחק הגמר על אוסטרליה 54–76. במדליית ארד זכתה ברזיל שגברה על קוריאה הדרומית 73-84.
ארצות הברית זכתה במדליית הזהב בכדורסל לגברים לאחר ניצחון במשחק הגמר על צרפת 75-85. במדליית ארד זכתה ליטא שגברה על אוסטרליה 71-89.
: - שלדה בדה ואדריאנה בכר
: - אדריאנה סמואל וסנדרה פירס
: - דיין בלנטון וארקי פונוימונה
: - זה מרקו דה מלו וריקרדו סנטוס
: - אקסל הגר וירג האמן
הסייפת ולנטינה וצאלי מאיטליה זכתה בשתי מדליות זהב בתחרות רומח אישי ובתחרות רומח קבוצתי.
הסייפת ג'ובנה טריליני מאיטליה זכתה בשתי מדליות, מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי ומדליית ארד בתחרות רומח אישי.
דארה טורס (), זכתה ב-5 מדליות, מהן 2 זהב במשחי השליחות תוך כדי שבירת שיאי העולם ו-3 מדליות ארד במשחים האישיים.
אינגה דה ברוין (), זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב אישיות במשחים ל-50 ול-100 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש.
נוסף לכך היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות4x100 מטר מעורב.
יאנה קלוצ'קובה (), זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב במשחים ל-200 ול-400 מטר מעורב אישי ובשיא עולם חדש אחד ומדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי.
ברוק בנט (), זכתה בשתי מדליות זהב במשחים ל-400 ול-800 מטר חופשי.
דיאנה מוקאנו (), זכתה בשתי מדליות זהב במשחים ל-100 ול-200 מטר גב.
סוזי אוניל (), זכתה ב-4 מדליות, מהן מדליית זהב אחת במשחה ל-200 מטר חופשי ו-3 מדליות כסף.
איאן ת'ורפ (), זכה ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם ובשני משחי שליחים חופשי.
פיטר ואן דן הוחנבאנד (), זכה ב-4 מדליות, מהן 2 מדליות זהב אישיות, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש וכן ב-2 מדליות ארד.
גארי הול ג'וניור (), זכה ב-4 מדליות, מהן 2 מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש.
לני קרייזלברג (), זכה ב-3 מדליות זהב, במשחים ל-100, ל-200 מטר גב ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש.
מייקל קלים (), זכה ב-4 מדליות מהן, 2 מדליות זהב במשחי השליחים חופשי ו-2 מדליות כסף
דומניקו פיורבנטי (), זכה ב-2 מדליות זהב במשחים ל-100 ול-200 מטר חזה ובכך היה לשחיין האיטלקי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית בשחייה.
מאסימיליאנו רוסולינו (), זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
הסמליל שנבחר עבור המשחקים מורכב מאצן הבנוי מבומרנגים ומציור חופשי של בית האופרה של סידני.
סיד, שנקרא על שם סידני, והוא ברווזן.
מילי, על שם המילניום, והיא קיפודן נמלים אוסטרלי.
אולי, על שם אולימפיאדה, והוא קוקברה.
מדליות הארד הוכנו ממטבעות הסנט של הדולר האוסטרלי שהוצאו מהמחזור בשנת 1992.
משלחת ישראל לאולימפיאדת סידני כללה 40 ספורטאים שהתחרו ב-9 ענפי ספורט.
החותר מיכאל קולגנוב זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת סיאול (1988) היא האולימפיאדה ה-24 בעת החדשה.
היא נמשכה 15 ימים, מ-17 בספטמבר עד 2 באוקטובר 1988. השתתפו בתחרויות 8,391 ספורטאים מ-159 מדינות.
פלורנס גריפית' ג'וינר (), זכתה ב-4 מדליות מהן 3 זהב, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.54 שניות (השיא הנוכחי 2012) ובריצת 200 מטר בשיא עולם חדש של 21.34 שניות (השיא הנוכחי 2016).
ג'קי ג'וינר קרסי (), זכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.40 מטר (השיא הנוכחי 2012) ובקרב שבע בשיא עולם חדש של 7291 נקודות (השיא הנוכחי 2016).
אולגה בריזגינה (), זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:15.17 דקות (השיא הנוכחי 2016).
בן ג'ונסון (), שבר את שיא העולם בריצת 100 מטר והעמיד אותו על 9.79 שניות.
אולם, פחות מ-48 שעות לאחר מכן התגלה כי השיא המדהים הושג בעזרת שימוש בסמים ממריצים ומדליית הזהב שבה זכה ג'ונסון הועברה לקרל לואיס (), ושיאו הוכר כשיא עולם (9.92 שניות).
קרל לואיס (), הגן על תואריו הן בריצת 100 מטר והן בקפיצה לרוחק וזכה גם במדליית כסף בריצת 200 מטר.
סטיב לואיס (), זכה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר לאחר שהרביעייה האמריקאית השוותה את שיא העולם ממקסיקו סיטי 1968.
רוג'ר קינגדום (), הגן על תוארו בריצת 110 מטר משוכות.
דניאלה סיליבאש (), זכתה ב-6 מדליות מהן 3 זהב.
ילנה שושונובה היהודייה (), זכתה ב-4 מדליות מהן 2 זהב, כולל בתחרות הקרב-רב אישי.
ולדימיר ארטיומוב (), זכה ב-5 מדליות מהן 4 זהב, כולל בתחרות הקרב רב.
לאחר 64 שנים, חזר ענף הטניס למשחקים האולימפיים.
שטפי גראף (), זכתה במדליית זהב בנוסף לזכייה בכל ארבעת טורנירי גראנד סלאם אותה שנה, לאחר ניצחון על גבריאלה סבטיני ().
ברית המועצות זכתה במדליית הזהב בכדורגל לגברים לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ברזיל 1-2. נבחרת מערב גרמניה זכתה במדליית הארד לאחר ניצחון על איטליה 0-3.
נבחרת יוגוסלביה זכתה במדליית הזהב בכדורמים לגברים לאחר ניצחון על ארצות הברית 7–9. במדליית ארד זכתה נבחרת ברית המועצות לאחר ניצחון על מערב גרמניה 13–14.
ארצות הברית זכתה במדליית הזהב בכדורסל לנשים לאחר ניצחון במשחק הגמר על יוגוסלביה 70-77. במדליית הארד זכתה ברית המועצות לאחר ניצחון על אוסטרליה 53-68.
ברית המועצות זכתה במדליית הזהב בכדורסל לגברים לאחר ניצחון במשחק הגמר על יוגוסלביה 63–76. במדליית הארד זכתה ארצות הברית לאחר ניצחון על אוסטרליה 49–78.
קרסטין פאלם (), השתתפה ב-7 אולימפיאדות יותר מכל ספורטאית אחרת.
גרג לוגניס (), זכה בשתי מדליות זהב, בקפיצה ממשטח מ-10 מטר ובקפיצה ממקפצה מ-3 מטר פעם שנייה ברציפות (היחיד שזכה בשני סוגי הקפיצות).
זאת תוך כדי שהוא שובר שיאי ניקוד כוללים.
הוא זכור לא רק בזכות הישגיו הספורטיביים, אלא גם בשל תקרית שארעה לו תוך כדי קפיצה בתחרות ה-3 מטר, פגע ראשו של לוגניס בקרש הקפיצה וגרם לו לדמם.
לוגניס ידע בשלב זה, שהוא נושא את נגיף האיידס, אך הדבר לא היה ידוע בציבור ולוגניס החליט שלא לגלות זאת לרופאים שטיפלו בו בבריכת הקפיצות ולקופצים האחרים.
קריסטין אוטו (), זכתה ב-6 מדליות זהב, מספר מדליות הזהב הגדול ביותר בין כל הספורטאים ומספר מדליות זהב הרב ביותר שזכתה בה ספורטאית כל שהיא במשחקים האולימפיים (נכון ל-2012).
ג'נט אוונס (), זכתה ב-3 מדליות זהב וקבעה שני שיא עולם, אחד מהם במשחה ל-400 מטר החזיק מעמד כ-18 שנים.
מאט ביונדי (), זכה ב-7 מדליות מהן 5 זהב, כולל המשחה ל-100 מטר חופשי.
ולדימיר סלניקוב (), זכה פעם שנייה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי, לאחר 8 שנים.
הוא לא השתתף במשחקים האולימפיים שנערכו בלוס אנג'לס ארבע שנים קודם לכן לאחר שמדינתו החרימה אותם ובכך נמנעה ממנו זכייה שלישית רצופה.
תמאש דארני (), זכה בשתי מדליות זהב תוך קביעת שיא עולם בכל אחד ממשחי המעורב אישי בהם זכה.
לאולימפיאדה זו, שלחה ישראל משלחת בת 19 ספורטאים בלבד.
שני השייטים יואל סלע ואלדד אמיר היו קרובים מאוד להשיג את המדליה הראשונה לישראל.
תחרות שיט המפרשיות מדגם ההולנדי המעופף, בהן התחרו סלע ואמיר, התפרסה על שבעה שיוטים.
עם זאת, השיוט השני התרחש במהלך יום הכיפורים, בו נאסר עליהם להתחרות, ובעקבות זאת קטנו סיכוייהם לזכות במדליה.
לבסוף, סיימו סלע ואמיר במקום הרביעי, הישג שיא לנציג ישראלי במשחקים האולימפיים.
בניגוד אליהם, השייטים והאחים רן ודן טורטן שהתחרו בדגם ה-470 החליטו כן להשתתף ביום השיוטים ביום הכיפורים, ועל כן נופו מהמשלחת הישראלית במהלך האולימפיאדה.
אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא האולימפיאדה ה-22 בעת החדשה.
היא נערכה בין 19 ביולי ל-3 באוגוסט 1980 במוסקבה, בירת ברית המועצות.
במשחקים השתתפו 5,179 ספורטאים מ-80 מדינות בלבד.
זאת, בשל החרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
מדינות נוספות הביעו את מחאתן בהחרמת טקס הפתיחה או בכך שמשלחותיהן התחרו תחת הדגל האולימפי או תחת דגל הוועד האולימפי שלהן, ולא תחת דגל הלאום.
בחירת המארחת התקיימה בכינוס הוועד האולימפי הבינלאומי בווינה ב-23 באוקטובר 1974. שתי ערים בלבד התמודדו על אירוח המשחקים, מוסקבה ולוס אנג'לס.
מוסקבה נבחרה לאחר שקיבלה 39 מקולות חברי הוועד, לעומת 20 שקיבלה לוס אנג'לס.
80 משלחות בלבד השתתפו במשחקים, המספר הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת מלבורן (1956).
מדינות רבות הצטרפו לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ובהן סין העממית (אשר הייתה אמורה להשתתף בפעם הראשונה), ארגנטינה, גרמניה המערבית, טורקיה, יפן, ישראל, נורווגיה, קוריאה הדרומית וקנדה.
16 מדינות, רובן ממערב אירופה, הביעו את מחאתן בכך שספורטאיהן התחרו תחת הדגל האולימפי או תחת דגל הוועד האולימפי שלהן.
חלקן גם לא שלחו נבחרות לאומיות, חלקן הותירו את ההשתתפות לשיקול דעתם של הוועדים של הענפים הספציפיים או של הספורטאים עצמם, חלקן נעדרו מטקס הפתיחה וחלקן לא השמיעו את המנוניהן כשספורטאים שייצגו אותן זכו במדליות, אלא את המנון הוועד האולימפי.
בין המדינות שהביעו את מחאתן בדרכים אלו: אוסטרליה, איטליה, בלגיה, בריטניה, דנמרק, הולנד, ספרד, צרפת ושווייץ.
מדינות נוספות נעדרו מהמשחקים מסיבות אחרות.
הרפובליקה הסינית החרימה את המשחקים במחאה על החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי לפיה לא תוכל עוד להתחרות בשם "סין", ואילו הרפובליקה העממית של סין היא היחידה שתהיה רשאית להשתמש בשם זה, וכי מעתה ואילך תתחרה הרפובליקה הסינית בשם "טאיפיי הסינית".
אלבניה החרימה את המשחקים בגלל סכסוך פוליטי ממושך עם ברית המועצות.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נעדרה, בפעם השלישית ברציפות, מסיבות תקציביות.
ליבריה השתתפה בטקס הפתיחה, אך פרשה לאחר מכן.
על אף היעדרותן של מדינות רבות, שבע מדינות ערכו את הופעת הבכורה שלהן באולימפיאדת מוסקבה: אנגולה, בוצוונה, ירדן, לאוס, מוזמביק, סיישל וקפריסין.
זימבבואה חזרה למשחקים לאחר שבשתי האולימפיאדות הקודמות לא הורשתה להשתתף בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה באותה תקופה, כאשר נקראה רודזיה.
במהלך המשחקים נערכו תחרויות ב-23 ענפי ספורט: אופניים, אגרוף, אתלטיקה קלה, ג'ודו, הוקי שדה, היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, חתירה, כדורגל, כדוריד, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קאנו/קיאק, קליעה, קפיצה למים, קרב חמש מודרני, קשתות, רכיבה, שחייה ושיט.
בתחרות סייף ויקטור סידיאק זכה במדליית זהב וזאת בפעם רביעית ברציפות.
אולימפיאדת מוסקבה הייתה האחרונה בה נערכו מרוצי אופניים לגברים בלבד.
רוכבים סובייטים זכו ב-3 מתוך 6 מדליות הזהב, ואולם הרוכב היחיד שקבע שיא עולם חדש היה המזרח גרמני לותר תומאס, במרוץ נגד השעון ל-1,000 מטר (1:02.955 דקות).
המתאגרפים הקובנים זכו בשש מתוך 11 מדליות הזהב האפשריות.
עבור טאופילו סטיבנסון, שהתחרה בקטגוריית המשקל של 81 ק"ג ומעלה הייתה זו זכייה שלישית ברציפות בתואר האולימפי, והוא היה המתאגרף השני בהיסטוריה שרשם הישג כזה, אחרי ההונגרי לסלו פאפ.
אנחל הררה ורה, שהתחרה בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, זכה בתואר בפעם השנייה ברציפות.
במהלך המשחקים נשברו שישה שיאי עולם וחמישה שיאים אולימפיים באתלטיקה.
רוב שיאי הריצה נקבעו בידי נשים.
המזרח גרמנייה ברבל ווקל קבעה שיא אולימפי בריצת 200 מטר (22.03 שניות) והייתה שותפה לשיא העולם שקבעה נבחרת השליחות במרוץ ל-100X4 מטר (41.60 שניות).
בת ארצה מריטה קוך קבעה שיא אולימפי בריצת 400 מטר (48.88 שניות).
הסובייטית נדז'דה אוליזרנקו קבעה שיא עולם בריצת 800 מטר (1:53.43 דקות), ושתי אצניות סובייטיות נוספות קבעו שיאים אולימפיים: טטיאנה קזנקינה בריצת 1500 מטר (3:56.56 דקות) וורה קומיסובה בריצת 100 מטר משוכות (12.56 שניות).
מספר אצנים בריטים בלטו במשחקים, אף שלא שברו שיאים.
אלן ולס זכה במדליית הזהב בריצת 100 מטר (בפוטו פיניש) ובמדליית הכסף בריצת 200 מטר.
סבסטיאן קו וסטיב אובט, שהיריבות ביניהם על השליטה בריצות הבינוניות החלה להתפתח באותן שנים, זכו אף הם במדליות: קו ניצח בריצת 1500 מטר וזכה במדליית כסף בריצת 800 מטר, ואילו אובט ניצח בריצת 800 מטר, וזכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
האתיופי מירוטס איפטר ניצח הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר.
רץ המרתון המזרח גרמני ולדמאר סירפינסקי היה לרץ השני בהיסטוריה שזוכה בתואר האולימפי בשתי אולימפיאדות רצופות.
בענפי השדה נקבעו שלושה שיאי עולם חדשים.
המזרח גרמני גרד וסינג קבע שיא עולם בקפיצה לגובה (2.36 מ'), הסובייטי יורי סדיך קבע שיא עולם ביידוי פטיש (81.80 מ') והפולני ולדיסלב קוזקייביץ' קבע שיא עולם בקפיצה במוט (5.78 מ').
זכייתו של קוזקייביץ' הייתה לאחר מאבק צמוד בינו לבין הקופץ הסובייטי קונסטנטין וולקוב.
הקהל באצטדיון קרא קריאות בוז ושרק לעברו של קוזקייביץ', כדי להוציאו מריכוז.
אף על פי כן ניצח קוזקייביץ', ומיד לאחר הקפיצה ביצע תנועה מגונה לעבר הקהל.
עד היום מכונה תנועה זו בפולין "מחוות קוזקייביץ'" (gest Kozakiewicza).
לאחר האירועים דרש השגריר הסובייטי בוורשה מממשלת פולין לשלול מקוזקייביץ' את המדליה, בשל "העלבת העם הסובייטי".
בתגובה, טענו הפולנים כי מדובר בתנועה בלתי רצונית שנבעה מהמאמץ שהפעיל.
שיא העולם האחרון נקבע בידי הסובייטית נדז'דה טקצ'נקו בקרב חמש (5083 נקודות).
בנוסף, קבעה המזרח גרמנייה אילונה שוקנכט-סלופיאנק שיא אולימפי בהדיפת כדור ברזל (22.41 מ').
בהיעדרה של יפן מהמשחקים, הובילה ברית המועצות את טבלת המדליות.
הייתה זו אחת משתי הפעמים היחידות בהיסטוריה של המשחקים (לצד אולימפיאדת סיאול (1988)), בה מדינה שאינה יפן מובילה את טבלת המדליות בג'ודו.
שני ג'ודוקות זכו בשתי מדליות.
הצרפתי אנג'לו פאריזי זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של 95 ק"ג ומעלה, ואילו המזרח גרמני דיטמר לורנץ זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 95 ק"ג.
שניהם נפגשו בקרב הגמר של קטגוריית המשקל הפתוחה, וידו של לורנץ הייתה על העליונה.
לראשונה נערך במשחקים גם טורניר הוקי שדה לנשים.
נבחרת זימבבואה, אשר כלל לא הייתה אמורה להשתתף במשחקים, ונקראה למלא את מקומה של נבחרת שהחרימה את המשחקים, זכתה במפתיע במדליית הזהב, אף שהחלה להתאמן רק שבוע לפני המשחקים.
בטורניר הגברים ניצחה נבחרת הודו, בפעם השמינית בתולדותיה, והראשונה מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
כל המדליות שהוענקו בתחרויות הנשים נחלקו בין מתעמלות מברית המועצות, רומניה וגרמניה המזרחית.
נדיה קומנץ' ונלי קים חלקו במדליית הזהב בתרגיל הקרקע.
קים הייתה שותפה גם לזכייה הקבוצתית של הנבחרת הסובייטית במדליית הזהב, ואילו קומנץ' זכתה גם במדליית זהב בתרגיל הקורה ובמדליות כסף בקרב-רב ועם הנבחרת הרומנית בתחרות הקבוצתית.
ילנה דוידובה זכתה במדליית הזהב בקרב-רב ובמדליית כסף בתרגיל הקורה, נטליה שפושניקובה זכתה במדליית הזהב בסוס הקפיצות ובמדליות ארד בתרגילי הקרקע והקורה.
מקסי גנאוק זכתה במדליית הזהב במקבילים, במדליית כסף בקרב-רב ובמדליות ארד בתרגיל הקרקע, ועם הנבחרת המזרח גרמנית בתרגיל הקבוצתי.
בין הגברים נהנו המתעמלים הסובייטים מדומיננטיות.
במיוחד בלט אלכסנדר דיטיאטין, שזכה במדליות בכל אחד משמונה המקצועות בהם נערכו תחרויות: מדליות זהב בקרב-רב, בתרגיל הטבעות, ועם הנבחרת הסובייטית בתחרות הקבוצתית; מדליות כסף בתרגילים על סוס הסמוכות, סוס הקפיצות, המקבילים והמתח; מדליית ארד בתרגיל הקרקע.
דיטיאטין היה הספורטאי הראשון בהיסטוריה שזכה בשמונה מדליות באולימפיאדה אחת (מאוחר יותר עשה זאת רק השחיין מייקל פלפס, באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
שבע המדליות האישיות בהן זכה באולימפיאדה אחת מהוות שיא שאף ספורטאי אחר לא הצליח להשוות עד כה.
מתעמלים נוספים שבלטו במוסקבה כללו את ניקולאי אנדריאנוב (מדליית זהב בסוס הקפיצות, מדליות כסף בתרגיל הקרקע ובקרב-רב, מדליית ארד במתח) ואלכסנדר טקאצ'ב (מדליית זהב במקבילים ומדליית כסף בטבעות).
חמש נבחרות סובייטיות זכו במדליות זהב במשחקי הכדור.
נבחרות הכדורעף זכו שתיהן בתואר בפעם בשלישית בתולדותיהן.
נבחרות הנשים בכדוריד ובכדורסל זכו בתואר האולימפי בפעם השנייה ברציפות.
נבחרת הכדורמים זכתה אף היא בתואר האולימפי, בפעם השנייה בתולדותיה.
שלוש הנבחרות האחרות שזכו במדליות זהב במשחקי כדור היו אף הן מהגוש המזרחי, ולשלושתן הייתה זו זכייה ראשונה (ואחרונה) בתולדותיהן: נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורגל, נבחרת יוגוסלביה בכדורסל ונבחרת גרמניה המזרחית בכדוריד.
עשרה שיאי עולם ושמונה שיאים אולימפיים נקבעו בבריכת השחייה במוסקבה.
בהיעדרה של ארצות הברית, הובילה גרמניה המזרחית את טבלת המדליות.
המזרח גרמנייה ברברה קראוזה קבעה שיא עולם במשחה ל-100 מטר חופשי (54.79 שניות; השחיינית הראשונה שעשתה זאת בפחות מ-55 שניות) ושיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי (1:58.33 דקות).
אינס דירס קבעה שיא אולימפי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:08.76 דקות).
שתיהן היו שותפות לשיא העולם שקבעה הנבחרת המזרח גרמנית ב-100X4 מטר חופשי (3:42.71 דקות).
מזרח גרמנייה נוספת, ריקה רייניש קבעה ארבעה שיאי עולם במשחי הגב: כשחיינית ראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא השוותה את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר גב (1:01.51 דקות), לאחר מכן היא שיפרה אותו בשלב המוקדמות (1:01.50 דקות) ובשלב הגמר (1:00.86 דקות), ובמשחה ל-200 מטר גב (2:11.77 דקות).
היא אוטה גווניגר, אנדריאה פולק וקארן מטשוק היו שותפות לשיא העולם שקבעה הנבחרת המזרח גרמנית ב-100X4 מטר מעורב (4:06.67 דקות).
פטרה שניידר קבעה שיא עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:36.29 דקות) ואינס גייסלר קבעה שיא אולימפי במשחה לחצי המרחק (2:10.44 דקות).
שתי שחייניות נוספות קבעו שיאים אולימפיים: האוסטרלית מישל פורד, במשחה ל-800 מטר חופשי (8:28.90 דקות) והסובייטית לינה קאסיוסטיה, במשחה ל-200 מטר חזה (2:29.54 דקות).
במשחי המוקדמות קבעה גווניגר שיא עולם במשחה ל-100 מטר חזה (1:10.11 דקות).
היא ניצחה גם במשחה הגמר, אך לא הצליחה לשחזר את התוצאה.
בקרב הגברים נשברו פחות שיאים.
את שיא העולם היחיד קבע הסובייטי ולדימיר סלניקוב, במשחה ל-1500 מטר חופשי (14:58.27 דקות).
סלניקוב קבע גם שיא אולימפי במשחה ל-400 מטר חופשי (3:51.31 דקות).
שיאים אולימפיים נוספים נקבעו על ידי סרגיי קופליאקוב (1:49.81 דקות במשחה ל-200 מטר חופשי) ואלכסנדר סידורנקו (4:22.89 דקות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי).
השחיין ההונגרי שאנדור ולאדר ניצח במשחה ל-200 מטר גב שבוע לאחר יום הולדתו ה-17, והוא היה צעיר האלופים האולימפיים במשחקים כולם (גברים).
מארחת המשחקים, ברית המועצות, גרפה את המספר הגבוה ביותר של מדליות.
הייתה זו הפעם החמישית שברית המועצות ניצבת בראש טבלת המדליות, והשלישית ברציפות.
ההישג - 195, מהן 80 מדליות זהב - הוא ההישג הגבוה ביותר שלה.
ספורטאים מ-36 מבין 80 המדינות שהשתתפו במשחקים זכו במדליות.
עבור שלוש מדינות, הייתה זו זכייה ראשונה: זימבבואה (מדליית זהב בהוקי שדה), טנזניה (שתי מדליות כסף באתלטיקה) וגיאנה (מדליית ארד באגרוף).
אולימפיאדת מונטריאול (1976) היא האולימפיאדה ה-21 בעת החדשה.
היא נמשכה 16 ימים מ-17 ביולי עד 1 באוגוסט 1976. השתתפו בתחרויות 6,028 ספורטאים מ-92 מדינות.
28 מדינות, רובן באפריקה, החרימו את המשחקים במחאה על השתתפותה של ניו זילנד במשחקים, לאחר שנבחרת הרוגבי שלה שיחקה נגד נבחרתה של דרום אפריקה, בניגוד לחרם הספורטיבי שהוטל על דרום אפריקה עקב מדיניות האפרטהייד.
האולימפיאדה הסתיימה בהפסד כספי גדול של המארגנים.
אזרחים רבים רואים באולימפיאדה שנערכה בעיר, אסון פיננסי לעיר שגרם לחובות במשך 30 שנים לאחר סיום המשחקים.
הגג הנשלף של האצטדיון האולימפי מעולם לא עבד כראוי ובכמה הזדמנויות הוא אף נקרע, מה שגרם לאצטדיון להיות סגור מספר פעמים לתקופות ממושכות של לתיקונים.
המארחת, קנדה, לא זכתה ולו במדליית זהב אחת.
זהו המקרה היחיד בתולדות אולימפיאדת הקיץ (לצד שני מקרים באולימפיאדת החורף) שבו המדינה המארחת לא זכתה במדליית זהב.
ברבל ווקל (), שזכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר.
טטיאנה קזנקינה (), שזכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש ובריצת 1500 מטר.
אנגרט ריכטר (), שזכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בריצה היוקרתית ביותר, ל-100 מטר בשיא עולם חדש ובשתי מדליות כסף בריצת 200 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר.
רנטה שטכר (), שזכתה ב-3 מדליות אחת מכל סוג, מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר, מדליית כסף בריצת 100 מטר ומדליית ארד בריצת 200 מטר.
רות פוקס (), שזכתה בפעם השנייה ברציפות בהטלת כידון.
אירנה שווינסקה יהודיה (), שזכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש, 12 שנים לאחר זכייתה ב-3 מדליות אולימפיות (טוקיו 1964) כולל אחת מזהב.
ויקטור סנייב (), זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת.
האתלט אלברטו חואנטורנה (), היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזכה במדליות זהב בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר באולימפיאדה אחת.
לאסה וירן (), זכה בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר פעם שנייה ברציפות, בנוסף סיים במקום חמישי בריצת מרתון.
נדיה קומנץ' (), ונלי קים (), התחלקו במדליות הזהב האישיות במשחקים אלו.
נדיה קומנץ' הייתה הספורטאית הראשונה בהיסטוריה שזכתה בציון המושלם של 10.0 נקודות.
כמו כן, היא זכתה ב-5 מדליות מהן 3 זהב כולל בתחרות הקרב רב.
נלי קים זכתה ב-4 מדליות מהן 3 זהב ו-1 כסף וסייעה לנבחרתה לזכות במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
ניקולאי אנדריאנוב (), זכה במספר המדליות הרב ביותר, 7 במספר מהן 4 זהב כולל בתחרות הקרב רב אישי.
נבחרת הגברים של יפן (), זכתה בפעם החמישית ברציפות בתחרות הקבוצתית במידה רבה הודות לנחישותו של שון פוג'ימוטו.
פוג'ימוטו שבר את ברכו בעת שביצע את תרגיל הקרקע האישי שלו, אך המשיך להתחרות וביצע תרגיל על סוס הסמוכות (עליו קיבל ציון 9.5) ועל הטבעות (9.7).
המשך השתתפותו החמיר את פציעתו, והוא פרש מפעילות ספורטיבית מיד אחר כך.
קלאוס דיביאזי (), זכה בפעם השלישית ברציפות בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר ובכך היה לקופץ למים הראשון והיחיד בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה להישג זה.
נבחרת הנשים של מזרח גרמניה בשחייה, זכתה בכל מדליות הזהב פרט לשתיים.
קורנליה אנדר (), זכתה ב-5 מדליות מהן 4 זהב
אנדריאה פולק (), זכתה ב-4 מדליות מהן 2 זהב ו-2 כסף
אולריקה ריכטר (), זכתה ב-3 מדליות זהב
שירלי בבשוף (), זכתה ב-5 מדליות מהן 1 זהב ו-4 כסף.
נבחרת הגברים של ארצות הברית בשחייה, זכתה בכל מדליות הזהב פרט לאחת.
ג'ון נייבר (), זכה ב-5 מדליות מהן 4 זהב
ג'ים מונטגומרי (), זכה ב-4 מדליות מהן 3 זהב ובנוסף היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה את המשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי מתחת ל-50 שניות (49.99 שניות).
ארצות הברית, ברית המועצות ומזרח גרמניה.
גרפו 62% ממדליות הזהב באולימפיאדה זאת.
לשם השוואה בטוקיו (2020) היה צריך 11 מדינות כדי להגיע לאחוז זה של מדליות.
ולא הייתה אף אולימפיאדה בה שלוש המדינות המובילות זכו ביותר מ-60% ממדליות הזהב שאף אחת מהן לא מארחת.
הדבר נובע שבעידן החובבני הספורטאים האמריקאים, היו לרוב במכללות, בהם הספורטאים לא מקבלים תשלום על שהותם, אך יכולים להקדיש את מרבית זמנם לעיסוק בספורט.
כאשר בברית המועצות ומזרח גרמניה הייתה תעשייה נרחבת של סימום ספורטאים.
המארחת, קנדה, זכתה ב-5 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד, והיא המדינה היחידה בהיסטוריה שאירחה אולימפיאדה (במשחקי הקיץ) ולא זכתה בה במדליית זהב.
המשלחת הישראלית לאולימפיאדה כללה 11 ספורטאים ב-9 ענפים אישיים, כמספר הנרצחים בטבח במינכן ארבע שנים קודם, ו-17 שחקני נבחרת הכדורגל אשר העפילה לטורניר האולימפי בפעם השנייה (הראשונה הייתה במקסיקו סיטי ב-1968, בסך הכל 28 ספורטאים (המשלחת השנייה בגודלה עד אז) בעשרה ענפים (שיא באותו זמן).
במשלחת למונטריאול הייתה ספורטאית אחת בלבד שהייתה גם במינכן האתלטית אסתר רוט, והיא זו שנשאה את הדגל בטקס הפתיחה.
רוט, אשר בעקבות הטבח שבו נרצח מאמנה עמיצור שפירא פרשה משלב חצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות, השלימה את המשימה שנקטעה במינכן והצליחה להעפיל לריצת הגמר בריצה הזו, בה סיימה במקום הששי עם תוצאה של 13.04 שניות.
היה זה הגמר האולימפי הראשון בתולדות הספורט הישראלי, והישגה של רוט-שחמורוב מהווה עד היום הישג שיא במקצועות המסלול באתלטיקה.
הישג מעולה נוסף היה המקום החמישי שהשיג אדוארד וייץ בענף הרמת המשקולות.
ספורטאי מצטיין נוסף היה המתאבק רמי מירון, שהישגו בתחרות היה השביעי בטיבו (אם כי הדירוג הרשמי אז היה רק עד המקום הששי).
הישגים אלה היו טובים יותר מכל ההישגים בתחרויות אישיות באולימפיאדות הקודמות.
הישגו של וייץ מהווה הישג שיא בהרמת משקולות בכל הזמנים.
הייתה סמליות רבה בכך ששלושת הספורטאים המצטיינים ייצגו את חללי מינכן: הספורטאית שאיבדה את מאמנה, והספורטאים משני הענפים שאיבדו בטבח שמונה מאנשיהם, וביניהם כל חמשת הספורטאים שהיו בין הנרצחים.
נבחרת הכדורגל העפילה עד לשלב רבע הגמר, שם הפסידה לנבחרת ברזיל, והשוותה בכך את הישג השיא שלה מאולימפיאדת מקסיקו סיטי, 8 שנים קודם לכן.
בשלב המוקדם סיימה ישראל בתיקו את שלושת משחקיה נגד גואטמלה, מקסיקו וצרפת.
באולימפיאדה זו השתתפה ישראל לראשונה בענף הג'ודו, בפעם השנייה בהיאבקות, שיט, התעמלות וכאמור כדורגל, ובפעם השלישית בהרמת משקולות וסיוף.
ישראל המשיכה את ההשתתפות הקבועה באתלטיקה, שחייה וקליעה.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי היא האולימפיאדה ה-19 בעת החדשה, שנערכה בין 12 באוקטובר ל-27 באוקטובר 1968 במקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
הייתה זו האולימפיאדה השלישית שנערכה ביבשת אמריקה, והראשונה באמריקה הלטינית.
אולימפיאדה זו היא האולימפיאדה אשר נערכה במיקום הגאוגרפי הגבוה ביותר עד כה.
נהוג לומר כי הייתה השפעה של האוויר הדליל יחסית של מקסיקו סיטי על תוצאות התחרויות.
עוד קודם לכן, ניכרה השפעת תנאים אלו על ההכנות אשר ערכו לפחות חלק מהאתלטים.
אלו, התכוננו מראש במקומות גבוהים כך שיוכלו להסתגל לרמת החמצן הצפויה להם בימי התחרויות.
בתחרויות השתתפו 5,530 ספורטאים מ-112 מדינות.
בטקס הפתיחה, שנערך באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי, הדליקה את הלפיד האולימפי האתלטית אנריקטה בסיליו.
בסיליו הייתה האישה הראשונה שעשתה זאת.
בדומה למשחקים אחרים, גם משחקים אלה הושפעו מאירועים בזירה הבין-לאומית.
המתעמלת הצ'כוסלובקית ורה צ'סלבסקה הביעה את מחאתה נגד הפלישה הסובייטית לארצה, שאירעה שבועות ספורים קודם לכן, בכך שהרכינה ראשה בעת נגינת המנון ברית המועצות.
האתלטים האמריקנים טומי סמית' וג'ון קרלוס הביעו את הזדהותם עם המאבק למען שוויון זכויות לאפרו-אמריקאים בהצדעת הכוח השחור במהלך הטקס בו הוענקו להם מדליות על הישגיהם בריצת 200 מטר.
גם המצב הפוליטי בתוך מקסיקו הושפע מהמשחקים.
עשרה ימים לפני תחילתם פוזרה הפגנה של סטודנטים במקסיקו סיטי בירי בנשק חם, ועשרות מפגינים נהרגו, במה שנודע כטבח טלטלולקו.
חרף תקרית זו, החליט הוועד האולימפי הבין-לאומי לקיים את המשחקים כסדרם.
במשחקים אלה נערכו לראשונה בדיקות לגילוי סמים.
הספורטאי הראשון שהורחק מהמשחקים כתוצאה מכך הוא השוודי האנס-גונאר ליליינוואל, שנמצא כי צרך אלכוהול לפני תחרויות הקרב חמש מודרני בהן היה אמור להשתתף.
בחירת המארחת התקיימה בכינוס הוועד האולימפי הבין-לאומי בבאדן-באדן שבגרמניה המערבית ב-18 באוקטובר 1963. מקסיקו סיטי נבחרה כבר בסיבוב הראשון, לאחר שקיבלה למעלה ממחצית הקולות.
תוצאות מכרז המשחקים האולימפיים 1968 עיר מדינהסיבוב 1 מקסיקו סיטי 30 דטרויט 14 ליון 12 בואנוס אירס 2
בין 112 המשלחות שהשתתפו במשחקים היו גם 14 משלחות שהייתה זו להן אולימפיאדה ראשונה.
גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית שלחו לראשונה משלחות נפרדות, לאחר שבשלוש האולימפיאדות הקודמות שלחו משלחת אחת.
ברבדוס השתתפה לראשונה כמדינה עצמאית, לאחר שבאולימפיאדת רומא (1960) היו הספורטאים מברבדוס חלק מהמשלחת של איי הודו המערבית.
כן השתתפו לראשונה איי הבתולה של ארצות הברית, אל סלוודור, גינאה, הונדורס, הונדורס הבריטית (כיום בליז), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, כווית, ניקרגואה, סיירה לאון ופרגוואי.
סינגפור, ששלחה משלחת עצמאית למשחקים עד 1960, ובאולימפיאדת טוקיו (1964), הייתה חלק מהמשלחת המלזית, שבה ושלחה משלחת נפרדת, לאחר שקיבלה עצמאות ממלזיה.
סורינאם שבה למשחקים לאחר שנעדרה מאולימפיאדת טוקיו.
בתוך כך, קוריאה הצפונית החרימה את המשחקים, לאחר שהוועד האולימפי הבין-לאומי סירב להשתמש בשמה הרשמי, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
במהלך המשחקים נערכו תחרויות ב-20 ענפי ספורט: אופניים, אגרוף, אתלטיקה קלה, הוקי שדה, היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, חתירה, כדורגל, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קאנו/קיאק, קליעה, קפיצה למים, קרב חמש מודרני, רכיבה, שחייה ושיט.
אף שהג'ודו היה ענף רשמי באולימפיאדת טוקיו, לא נערכו תחרויות בענף זה במשחקים אלה.
כן התקיימו תחרויות ראווה בבייסבול, טניס וכדור בסקי.
תחרויות האתלטיקה באולימפיאדת מקסיקו התאפיינו בהישגים מרשימים, כולל שיאי עולם, בריצות הקצרות ובקפיצות, לעומת הישגים פחותים בהרבה בריצות הארוכות.
ככל הנראה נבע בדבר מגובהה של העיר, ועקב כך, מדלילות האוויר בה.
במהלך המשחקים נשברו 15 שיאי עולם ו-11 שיאים אולימפיים.
ג'ים היינס קבע שיא עולם חדש בריצת 100 מטר, 9.95 שניות, והיה הראשון שהשלים את המירוץ בפחות מ-10 שניות.
שיאו החזיק מעמד 15 שנים.
גם במירוץ המקביל לנשים קבעה ואיומיה טיוס שיא עולם חדש, 11.08 שניות.
הפולנייה אירנה שווינסקה קבעה שיא עולם חדש בריצת 200 מטר, 22.58 שניות.
טומי סמית' קבע אף הוא שיא עולם חדש במירוץ זה, 19.83 שניות.
שיאו זה היה הפעם הראשונה בה הושלם המירוץ בפחות מ-20 שניות, ואולם סמית' זכור ממשחקים אלה גם מסיבות אחרות בתכלית.
בטקס חלוקת המדליות התעוררה סערה, כאשר הוא וזוכה מדליית הארד, ג'ון קרלוס הצדיעו את הצדעת הכוח השחור בזמן נגינת ההמנון האמריקני, כשהם לובשים כפפות וצעיפים שחורים ויחפים מנעליים.
זוכה מדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם".
ראשי הוועד האולימפי הבין-לאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים.
נשיא הוועד, אייברי בראנדייג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה מהמשחקים המשלחת האמריקנית כולה.
בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי סימנה את ראשית הדומיננטיות של האתלטים המזרח-אפריקאים בריצות הבינוניות והארוכות.
הקנייתים קיפצ'וגה קיינו, נפתלי טמו ועמוס ביווט ניצחו בריצת 1500 מטר, ריצת 10000 מטר וריצת 3000 מטר מכשולים, התוניסאי מוחמד גמודי ניצח בריצת 5000 מטר, והאתיופי מאמו וולדה ניצח בריצת המרתון.
10 מתוך 15 המדליות שחולקו בריצות אלה הוענקו לאתלטים אפריקאים.
גם במקצועות השדה נשברו מספר שיאי עולם.
בוב בימון שיפר את שיא העולם בקפיצה לרוחק בלא פחות מ-55 ס"מ, והעמידו על 8.90 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 23 שנים.
גם הרומניה ויוריצה ויסקופולאנו קבעה שיא עולם חדש בקפיצה לרוחק, 6.82 מטר.
בתחרויות הקפיצה המשולשת נשבר שיא העולם חמש פעמים בידי שלושה קופצים שונים, עד שהסובייטי ויקטור סנייב העמידו על 17.39 מ', הייתה זו מדליית הזהב הראשונה שלו מתוך 4 מדליות, 3 מהן זהב.
הגרמנייה מרגיטה גומל קבעה שיא עולם ביידוי פטיש (19.61 מ').
זורק הדיסקוס האמריקני אל ארטר היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר האולימפי ארבע פעמים ברציפות.
ארטר גם קבע שיא אולימפי חדש, 64.78 מטר.
ספורטאי בולט נוסף היה הקופץ לגובה דיק פוסברי.
פוסברי, שקבע אף הוא שיא אולימפי חדש (2.24 מ'), עשה זאת בסגנון חדש, כאשר קפץ עם הגב לכיוון הרף.
שיטה זו, הקרויה על שמו ("שיטת פוסברי"), אומצה עד מהרה בידי קופצים נוספים, וכיום זו הדרך המקובלת בקפיצה לגובה.
נבחרת ברית המועצות זכתה במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית לנשים, כשהקדימה את נבחרות צ'כוסלובקיה וגרמניה המזרחית.
כל המדליות שהוענקו בתחרויות הנשים נחלקו בין מתעמלות משלוש מדינות אלה.
הצ'כוסלובקית ורה צ'סלבסקה התחרתה בכל ששת המקצועות, וזכתה ב-4 מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
צ'סלבסקה ניצלה את הבמה שניתנה לה גם למחאה מינורית נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לשם דיכוי "האביב של פראג" שבועות ספורים קודם לכן.
בתחרויות בהן זכתה במדליית כסף, זכו ספורטאיות סובייטיות במדליות הזהב, וצ'סלבסקה הרכינה את ראשה בעת שנוגן המנון ברית המועצות.
עם שובה לצ'כוסלובקיה הושעתה מפעילות ספורטיבית.
בין הגברים בלטו הספורטאים היפנים.
אקינורי נקיאמה זכה ב-6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, וסוואו קאטו זכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
שניהם היו שותפים לזכייתה של הנבחרת היפנית בתחרות הקבוצתית בפעם השלישית ברציפות.
ספורטאי בולט נוסף היה הסובייטי מיכאיל וורונין, שזכה ב-7 מדליות, מהן 2 מדליות זהב.
נבחרת הונגריה זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת בולגריה 1-4. משחק שנערך בשלב רבע הגמר בין נבחרות בולגריה וישראל הסתיים בתיקו 1-1, ועלייתה של בולגריה לחצי הגמר הוכרעה בהגרלה.
נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר האולימפי בפעם השביעית ברציפות, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת יוגוסלביה 50-65.
ג'זה קולצ'אר () זכה בשתי מדליות זהב בדקר אישי ובדקר קבוצתי
קלאוס דיביאזי () זכה במדליית זהב בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
בתחרויות השחייה שנערכו במקסיקו סיטי נקבעו ארבעה שיאי עולם ו-19 שיאים אולימפיים.
השחיינים האמריקנים הובילו את טבלת המדליות.
הם זכו ב-52 מתוך 77 מדליות אפשריות, וניצחו ב-21 מתוך 29 המשחים.
מספר שחיינים ניצחו ביותר ממשחה אחד.
האוסטרלי מייקל ונדן קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי (52.2 שניות) ושיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי.
האמריקאי מייק ברטון קבע שיאים אולימפיים במשחים ל-400 ול-1500 מטר חופשי.
המזרח גרמני רולנד מאתס קבע שיאים אולימפיים במשחים ל-100 ו-200 מטר גב והאמריקאי צ'ארלס היקוקס ניצח בשני המשחים בסגנון מעורב, כאשר במשחה ל-200 מטר אף קבע שיא אולימפי חדש.
מארק ספיץ בן ה-18 התחרה אף הוא במשחים.
הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר, במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי, והיה שותף לזכייה בשתי מדליות זהב עם נבחרת השליחים.
האמריקנית דבי מאייר ניצחה במשחים ל-200, 400 ו-800 מטר חופשי, ובשלושתם קבעה שיאים אולימפיים.
קלאודיה קולב ניצחה בשני המשחים בסגנון מעורב, ובשניהם קבעה שיאים אולימפיים.
נבחרות השליחים האמריקניות ניצחו בכל המשחים בהן התחרו, הן הגברים והן הנשים.
הגברים קבעו שני שיאי עולם (3:31.7 דקות במשחה ל-100X4 מטר חופשי ו-3:54.9 דקות במשחה ל-100X4 מעורב), והנשים קבעו שני שיאים אולימפיים.
בין המתחרים בתחרויות השיט היה גם יורש העצר הנורווגי הנסיך האראלד, לימים מלך נורווגיה.
הוא סיים במקום ה-11 בדגם 5.5 מטר.
שייט נוסף שהשתתף במשחקים, הבלגי ז'ק רוג, היה אלמוני באותה העת, וסיים רק במקום ה-25 בדגם פין.
33 שנים מאוחר יותר נבחר רוג ליושב ראש הוועד האולימפי הבין-לאומי.
ארצות הברית דורגה בראש טבלת המדליות בפעם השנייה ברציפות, לאחר שזכתה במספר הגבוה ביותר של מדליות זהב.
בנוסף, לראשונה מאז אולימפיאדת הלסינקי (1952) זכו הספורטאים האמריקנים במספר רב יותר של מדליות מהספורטאים הסובייטים.
ספורטאים מ-44 מדינות זכו במדליות.
עבור 3 מהמדינות הייתה זו זכייה ראשונה: מונגוליה (מדליית כסף ו-3 מדליות ארד, כולן בהיאבקות), אוגנדה (מדליית כסף ומדליית ארד באגרוף) וקמרון (מדליית כסף באגרוף).
ספורטאים מ-3 מדינות נוספות זכו במדליות זהב ראשונות בתולדות אותן מדינות: קניה (3 מדליות זהב באתלטיקה), תוניסיה (באתלטיקה) וונצואלה (מדליית זהב באגרוף).
המשלחת המקסיקנית צברה תשע מדליות, שלוש מכל סוג, והיא דורגה במקום ה-15 בטבלת המדליות.
זהו ההישג הטוב ביותר בתולדות המשלחת.
31 ספורטאים ישראלים נטלו חלק במשחקים, והם התחרו בארבעה ענפים: אתלטיקה, כדורגל, קליעה ושחייה.
נבחרת הכדורגל רשמה את ההישג הגבוה ביותר של המשלחות הישראליות למשחקים האולימפיים עד אז, כשהעפילה לשלב רבע הגמר.
המשחק, מול נבחרת בולגריה, הסתיים בתוצאה 1-1, והנבחרת הבולגרית העפילה לשלב חצי הגמר בעקבות הגרלה.
ספורטאי ישראלי נוסף שהגיע להישג נאה היה השחיין אברהם מלמד.
מלמד העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-100 מטר פרפר.
הוא סיים במקום החמישי במקצה ובמקום ה-11 הכללי, הישג שיא לשחיין ישראלי עד אז.
בסמוך לאחר האולימפיאדה, היו אמורים להיערך במקסיקו סיטי גם המשחקים הפאראלימפיים.
ב-1966 הודיעה ממשלת מקסיקו כי בשל קשיים טכניים לא תוכל לארח את המשחקים.
ישראל התנדבה לקיים את המשחקים במקומה, ואירחה אותם ברמת גן (אף שבאופן רשמי נקראו "אולימפיאדת תל אביב").
אולימפיאדת מלבורן (1956) היא האולימפיאדה ה-16 בעת החדשה.
היא נמשכה 16 ימים, מ-22 בנובמבר עד ל-8 בדצמבר 1956. השתתפו בתחרויות 3,314 ספורטאים מ-67 מדינות.
היו אלה המשחקים הראשונים שלא נערכו בצפון אמריקה או באירופה והמשחקים הראשונים בחצי הכדור הדרומי.
זו גם הייתה האולימפיאדה היחידה שבה תחרויות נערכו בשתי מדינות, תחרויות רכיבת הסוסים נערכו ביוני, בשוודיה.
בישיבה ה-43 של הוועד האולימפי הבינלאומי, שנערכה ברומא ב-28 באפריל 1949, נבחרה מלבורן והועדפה על פני מקסיקו סיטי, בואנוס איירס, מונטריאול ו-6 ערים נוספות מארצות הברית.
המשחקים נערכו בעת תקופה מתוחה מבחינה מדינית בעולם: המלחמה הקרה הייתה בשיאה והמעצמות ראו בניצחון הספורטאים הוכחה לכך כי צורת השלטון שלהן עדיפה.
כשלושה שבועות לפני המשחקים קרו שני אירועים פוליטיים משמעותיים: מרד אנטי קומוניסטי דוכא בהונגריה, והתרחשה מלחמת סיני.
המרד בהונגריה הוביל להחרמה של המשחקים מצד הולנד, ספרד, ושווייץ ואילו מלחמת סיני הביאה להחרמת המשחקים מצד מצרים, עיראק ולבנון, עקב תמיכת אוסטרליה בבריטניה שלחמה במצרים, והקטינה משמעותית את המשלחת הישראלית למשלחת סמלית של 3 אתלטים בלבד.
הולנד, ספרד, שווייץ ומצרים (בנוסף לקמבודיה) הספיקו לשלוח ספורטאים לתחרויות הרכיבה בשוודיה שנערכו כחצי שנה לפני המשחקים, ועל כן נחשבו ככאלה שהשתתפו במשחקים.
על כך נוספה סין (העממית) שהחרימה את המשחקים בגלל השתתפותה של סין הלאומנית.
מנגד, ספורטאים מגרמניה המערבית ומגרמניה המזרחית התחרו לראשונה במשלחת אחת, המשלחת הכלל-גרמנית.
ההגעה למלבורן המרוחקת, טרם עידן מטוסי הסילון, הייתה משימה יקרה, ארוכה ומורכבת (כך למשל מסעה של המשלחת הישראלית ערך חמישה ימים, וכלל חניות ביניים בדרווין, סייגון וטהראן).
על כל אלה נוספו חששות רבים שררו בוועד האולימפי הבינלאומי טרם המשחקים: נראה היה כי מלבורן מתקשה להכין את המתקנים בזמן למשחקים.
סכסוכים פנימיים ומחסור בתקציבים עיכבו את ההכנות.
בשלב מסוים, הציע ראש הוועד האולימפי הבינלאומי דאז, אייברי בראנדייג', שרומא, שהתכוננה למשחקים האולימפיים בשנת 1960 תארח את המשחקים, כיוון שהייתה בשלבי הכנה מתקדמים יותר.
עם תחילת המשחקים פגו כל החששות והמשחקים יצאו לדרך ללא אירועים משמעותיים.
המשחקים אף כונו "המשחקים הידידותיים".
כנהוג, הודלקה האש בעזרת קרני השמש באצטדיון באולימפיה, ומשם הועברה על ידי 350 רצים במסלול שאורכו 350 קילומטרים עד לאתונה.
משם הוטס הלפיד, (בתוך פנס כורים, שהתקבל במתנה מהוועד האולימפי הסובייטי) לדרווין ומשם הוטס עד לקיירנס בצפון מזרח אוסטרליה.
משם החל הלפיד מועבר על ידי 2,746 רצים, שרצו מייל אחד כל אחד.
סך הכול עבר הלפיד 20,000 קילומטרים, מתוכם 4,768 קילומטרים בריצה.
המשחקים נפתחו בטקס רב רושם בנוכחותו של פיליפ, דוכס אדינבורו, שגם הכריז על פתיחת המשחקים.
5,000 יוני דואר שוחררו, ו-21 מטחי כבוד נורו.
החקיקה באוסטרליה באותה תקופה, דרשה שסוסים צריכים להיות בהסגר של חצי שנה טרם הגעתם למדינה.
פגישה ב-1953 של הרשויות הפדרליות באוסטרליה קבעה שהם לא ישנו את חוקי ההסגר עבור הסוסים האולימפיים.
לכן, תחרות סוסים לא יכלו להתקיים במדינה.
בשנת 1954 בחר הוועד האולימפי הבינלאומי בסטוקהולם כמקום חלופי לאירועי סוסים.
לכן, אירועי הרכיבה לא היו מופרדים רק לפי עיר או מדינה, אלא גם יבשות, כאשר אירוע הרכיבה נערך בחודש יוני (קיץ בחצי הכדור הצפוני) ושאר ענפי הספורט נערכו בנובמבר (סוף האביב בחצי הכדור הדרומי).
הלפיד האולימפי הודלק באולימפיה, הוטס למאלמו ומשם הועבר על ידי 100 פרשים, לסטוקהולם.
מצרים, שווייץ וספרד, שלא השתתפו במשחקים עצמם, נטלו חלק בתחרויות הסוסים.
לאחר תום התחרויות הוחלט כי בעתיד לא יפוצלו המשחקים.
בעקבות המרד בהונגריה שרר במשחקים האולימפיים מתח רב, בין הספורטאים של משלחת הונגריה לבין אלו של ברית מהמועצות.
המתח בא לידי ביטוי בטורניר הכדורמים במשחק חצי הגמר בין שתי הנבחרות.
המשחק היה אלים מאוד והוחלפו בו בעיטות ומהלומות.
הכוכב ההונגרי ארווין זאדור שהבקיע שני שערים, נאלץ לעזוב את הבריכה בדקות האחרונות של המשחק כשנבחרתו כבר הובילה 0:4 לאחר שקיבל אגרוף בפניו מוולנטין פרוקופייב.
על מנת למנוע התפרצות מהומות הופסק המשחק כשנותרה דקה לסיום, והמשטרה נכנסה לזירה על מנת לפנות את הקהל.
תמונותיו של זאדור השותת דם התפרסמו בעיתונות העולמית והובילו לכינוי ה"דם במים", אף על פי שהדיווחים כאילו המים בבריכה האדימו מדם הם ככל הנראה הגזמה.
צ'ארלס ג'נקינס (), זכה בשתי מדליות זהב.
טום קורטני (), זכה בשתי מדליות זהב.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר, מדליית כסף בריצת 100 מטר ומדליית ארד בריצת 200 מטר.
נבחרת הודו (), בהוקי שדה זכתה בתואר האולימפי בפעם השישית ברציפות.
אגנס קלטי מתעמלת יהודיה ( הונגריה), זכתה ב-6 מדליות מהן 4 זהב ושתיים כסף.
לאריסה לטינינה (), זכתה ב-6 מדליות מהן 4 זהב כולל בתחרות הקרב-רב, אחת כסף ואחת ארד.
המתעמלים הסובייטים (), צברו 23 מדליות, מהן 11 מדליות זהב (מתוך 17 אפשריות).
ויקטור צ'וקארין (), זכה ב-5 מדליות מהן 3 מדליות זהב כולל בתחרות הקרב רב.
ולנטין מורטוב (), זכה ב-4 מדליות מהן 3 זהב.
נבחרת ברית המועצות () ניצחה במשחק הגמר את נבחרת יוגוסלביה () בתוצאה 1–0.