tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1640 אוחד מחוז הולשטיין-פינברג, שבית השלטון שלו נכחד, בחלק המלכותי של דוכסות הולשטיין.
בשנת 1713, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבשו אחוזותיהם של הדוכסים של שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ בשלזוויג, כולל שלוס גוטורף, על ידי חיילים דנים מלכותיים.
בהסכם פרדריקסבורג משנת 1720, קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ הסגיר אותם לאדונו, הכתר הדני.
השטחים הנותרים שלו יצרו את דוכסות הולשטיין-גוטורפ, המנוהלת מקיל.
בשנת 1773, נכדו של קרל פרידריך, פאבל הראשון, קיסר רוסיה, נתן לבסוף את אדמות הולשטיין שלו למלך הדני, בתפקידו כדוכס הולשטיין, בתמורה לדוכסות אולדנבורג, והולשטיין התאחדה כמדינה אחת.
עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, זכתה דוכסות הולשטיין בריבונות.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, דוכסות הולשטיין הפכה לחברה בקונפדרציה הגרמנית, וכתוצאה מכך נוצרו מספר סכסוכים דיפלומטיים וצבאיים על מה שנקרא שאלת שלזוויג-הולשטיין.
דנמרק הגנה על שלטונה על הולשטיין במלחמת שלזוויג הראשונה של 1848–1851 נגד ממלכת פרוסיה.
עם זאת, במלחמת שלזוויג השנייה (1864) כבשו כוחות פרוסים ואוסטרים את שלזוויג.
כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק נאלץ לוותר הן על שלזוויג והן על הולשטיין בהסכם וינה (1864) ב-30 באוקטובר.
דוכסות מגדבורג הייתה פרובינציה של מרקיזות ברנדנבורג בין השנים 1680–1701 ומחוז של ממלכת פרוסיה הגרמנית בין השנים 1701–1807. הדוכסות החליפה את ארכיבישופות מגדבורג לאחר החילון על ידי ברנדנבורג, והעניקה לנסיך הבוחר מושב משפיע נוסף למועצת הנסיכים של הרייכסטאג.
בירות הדוכסות היו מגדבורג והאלה, בעוד בורג הייתה עיר חשובה נוספת.
הדוכסות התפרקה במהלך מלחמות נפוליאון ב-1807, שטחה הפך לחלק מפרובינציית סקסוניה ב-1815.
הארכיבישופות הרומית-קתולית של מגדבורג החלה להיות מנוהלת על ידי נסיכים חילוניים, בעיקר לותרנים, בשנת 1545 במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בהסכם וסטפאליה משנת 1648, הובטחה הארכיבישופות לבית הוהנצולרן ששלט במרקיזות ברנדנבורג עם מותו של המנהל המכהן שלה, אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס.
גם העיר מגדבורג נדרשה להישבע אמונים לנסיך הבוחר של ברנדנבורג.
בשנת 1666 השתמש פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בצבא המתפתח שלו כדי להציב בעיר חיל מצב קבוע של ברנדנבורג.
ברנדנבורג-פרוסיה ירשה את ארכיבישופות מגדבורג עם מותו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס ב-1680 וארגנה מחדש את השטח החילוני כדוכסות מגדבורג, כאשר הנסיכים הבוחרים של ברנדנבורג משמשים כדוכסים תורשתיים.
אזור האלה של המחוז, היה מוקף בנסיכות אנהלט, ברוזנות מנספלד (שנרכשה על ידי פרוסיה ב-1790), ובנסיכות הבוחר מסקסוניה.
בניגוד לרצונות האצולה הלותרנית של הדוכסות, מונה קנצלר קלוויניסטי למשול בדוכסות.
באמצעות הנהגתו של אוגוסט הרמן פרנקה, הפכה האלה למרכז הפייטיזם בברנדנבורג-פרוסיה.
כאשר הנסיך פרידריך השלישי הכתיר את עצמו לפרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, בשנת 1701, הפכה דוכסות מגדבורג לחלק מממלכת פרוסיה החדשה.
ל"הקצאת הלילות" של המלך פרידריך וילהלם הראשון, או למאמצים למודרניזציה של חוקי הבעלות על קרקעות פיאודליות, התנגדה אצולת היונקרים של הדוכסות, שחששה לאבד את מעמדם הפטור ממס.
האצילים קיבלו פסקי דין מבית המשפט הקיסרי בווינה המגינים על זכויותיהם בשנים 1718 ו-1725. יוסטוס הנינג בהמר הפך לקנצלר המחוז ב-1743.
עם הקמת המדריך הכללי ב-1723 על ידי פרידריך וילהלם הראשון, נסיכות מגדבורג, נסיכות הלברשטאדט ומרקיזות ברנדנבורג נוהלו על ידי המחלקה השנייה של המדריך הכללי.
איגוד אשראי חקלאי בעל הון ממלכתי () נוצר בדוכסות בשנת 1780 לשימוש בלעדי של האצולה.
השליטה על אדמות מגדבורג העניקה למלוכה מונופול רווחי על מרבצי המלח של שטאפורט והאלה.
אצילי פומרניה גייסו מרצון 5,000 חיילים עבור הצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבע השנים; יוזמתם הוכפלה על ידי אצולת מגדבורג והמחוזות השכנים.
במלחמת הקואליציה הרביעית, פרוסיה הובסה על ידי נפוליאון ב-1806. בחוזה טילזיט בשנה שלאחר מכן פורקה דוכסות מגדבורג.
השטח הדוכסי ממערב לנהר האלבה, כולל הערים מגדבורג והאלה, נהפכו לחלק מממלכת וסטפאליה, מדינת לוויין של האימפריה הצרפתית הראשונה.
הטריטוריה הדוכסית ממזרח לאלבה נותרה בממלכת פרוסיה כשהיא מצומצמת באופן דרסטי.
פרוסיה רכשה מחדש את שטחי מגדבורג והאלה במהלך מלחמת הקואליציה השישית.
ב-1815, לאחר המלחמות הנפוליאוניות, התאחדו שטחי דוכסות מגדבורג, אלטמרק וחלק מממלכת סקסוניה ליצירת המחוז הפרוסי החדש של סקסוניה.
דוכסות וסטפאליה הייתה טריטוריה היסטורית באימפריה הרומית הקדושה, שהתקיימה בין 1102 ל-1803. הדוכסות הייתה ממוקמת באזור הגדול של וסטפאליה, והייתה במקור אחד משלושת האזורים העיקריים בדוכסות הגזע הגרמנית סקסוניה וכיום חלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה.
הדוכסות הוחזקה על ידי נסיכות הבוחר מקלן עד לחילון שלה ב-1803.
הדוכסות כללה בערך את השטח של המחוזות של ימינו אולפה והוכסאוארלנד, כמו גם את השטחים הסמוכים של מחוז סוסט ומרקישר קרייס (מנדן ובלווה), משנת 1507 גם את המובלעת של פולקמרסן (נכס לשעבר של מנזר קורווי הקיסרי).
העיירה סוסט אבדה לדוכסות קלווה-מארק לאחר פיוד סוסט ב-1449.
הדוכסות גבלה בשטחם של הנסיכים-הבישופים של מינסטר מעבר לנהר הליפה בצפון ובנסיכות-בישופות של פאדרבורן בצפון-מזרח; שתי הנסיכויות הכנסייתיות יצאו גם מדוכסות סקסוניה לשעבר, בעוד שרוזנות הסן, רוזנות נסאו ונסיכות ולדק בדרום מזרח היו חלק מדוכסות הגזע לשעבר של פרנקוניה.
הדוכסות הריינית של ברג והרוזנות הווסטפאלית של מארק במערב נותרו מכשול לחיבור יבשתי עם שטח קלן על נהר הריין התחתון.
הדוכסות הווסטפאלית היוותה את החלק הגדול ביותר של נסיכות הבוחר מקלן.
מלבד Hellweg Börde הפורה מצפון לרכס גבעות האר, חלק מהשפלה הווסטפאלית, האדמות הדוכסיות כללו בעיקר אזורים הרריים ומיוערים בצפיפות, עם כמה מרבצי מתכת משמעותיים ומעיינות מלוחים.
קטע Hellweg המחבר בין הערים Werl, Erwitte ו-Geseke היה חלק מנתיב מסחר חשוב מאאכן לגוסלאר.
בעבר חלק מדוכסות הגזע הסקסונית יחד עם אנגריה ואיסטפליה, האדמות הווסטפאליות סופחו על ידי הארכיבישופים של קלן בהוראת השליט הפרנקי קרל הגדול עם כיבושיו במלחמות הסקסונים.
קהילות ראשונות הוקמו מזרחית לחבל הריין בסביבות סוסט, שם הרחיבו הארכיבישופים את שטחם האפיסקופלי.
ייסדו מנזרים רבים, כמו מנזר Grafschaft ב-1072 על ידי אנו השני מקלן, וייצבו את השלטון הכנסייתי.
במאבק האינווסטיטורה העזה, הארכיבישוף פרידריך הראשון מקלן בשנת 1102 כבש ותפס מחצית מהשטח שהוחזק על ידי הרוזנים הוסטפאליים של ארנסברג, תומכי הקיסר היינריך הרביעי.
שאר המחוזות של האזור לא יכלו לעמוד בפני פלישת הארכיבישופות האדירה, וזמן קצר לאחר מכן נפלו בידיה הרוזנויות ורל, רוטן ווולמרשטיין (ליד ווטר).
אנגלברט מברג, הארכיבישוף של קלן משנת 1220, החל במסע כדי לאלץ את האצולה בווסטפאליה להיכנע ולהוציא מהם את הפיקוח על אדמות הכנסייה השונות הפזורות.
אנגלברט הצליח לחבר את אדמות הדוכסות על ידי סיפוח השטח מהלווג לדימל, והבטיח את דרום חבל הזאור באטנדורן ב-1222. מחלוקת נוספת על הרחבתו הובילה בסופו של דבר למותו של אנגלברט בידי פרידריך הראשון מאיזנברג ב-1225. בשנת 1260 בהסכם עם הדוכסים מבראונשווייג הפך נהר הווזר לגבול הרשמי של תחומי ההשפעה שלהם.
בשנת 1277 הצליחו הארכיבישופים להביס קונפדרציה גדולה של מתנגדים וסטפאלים וריניים תחתונים, אך פעולה נוספת בשנת 1288 אילצה את הארכיבישופים לנטוש את הכוונות בחלק גדול מהשטחים הגדולים של וסטפאליה.
הרכישה והסיפוח של ורל-ארנסברג ב-1368 איחדו את שטחי צפון ודרום חבל זאואר.
הארכיבישוף פרידריך פון זארוורדן החל במסע חסר סיכוי לשמירה על זכויות קולוניה במארק, ובשנת 1392 נאלץ לנטוש אותן.
יורשו, דיטריך השני ממורס היה עד לניסיונות האחרונים של קלן להשיג שלטון בווסטפאליה על ידי ניסיון לשבור את העמדות החזקות של קלווה ומארק.
הנטל הכספי שהוטל על האבירים והערים של דוכסות וסטפאליה הוביל אותם לאיחוד ב-1437. קלן עשתה שלום עם קליב ב-1441: זה הוביל את סוסט, העיירה העשירה ביותר בווסטפאליה, לסרב להכיר בעליונות קלן ב-1444 בפיוד הסוסט, שנמשך עד 1449. סוסט הפכה לחלק מדוכסות קליב .
לאחר מכן הפכה העיירה ארנסברג לבירה המנהלית של וסטפאליה.
מבחינה כלכלית אובדן סוסט החליש את הדוכסות.
בייחוד שסביבת העיירה הייתה פורייה מאוד והתבואה הייתה נחוצה לאזורים ההרריים בדרום.
השלום עם מארק נערך ב-1445, שהיה עד לוויתורים טריטוריאליים משני הצדדים.
לאחר פיוד סוסט, העיר סוסט נותרה חלק מדוכסות קלווה.
החל משנת 1463 החלה ליגת האבירים והערים בווסטפאליה מאבק ארוך ומר נגד הארכיבישופים.
בתקופת שלטונו של הארכיבישוף הרמן החמישי מויד (1515–1546), הגיעה הרפורמציה לווסטפאליה.
בסופו של דבר הרפורמציה דוכאה, אך בתקופת שלטונו של הארכיבישוף גבהרד טרוכסס פון ולדבורג (1577–1583) חזרה הרפורמציה והוא נאלץ להשתתף בכינוס בווסטפאליה ב-1582, שם מספר אבירים וערים אימצו את הדוקטרינה החדשה.
הארכיבישוף החדש שנבחר ארנסט מבוואריה (1583–1612) ואחיו פרדיננד מבוואריה הצליחו להחזיר את הדוכסות לארכיבישופות בתחילת מלחמת קלן ב-1583, והפרוטסטנטיות שרדה רק באזור הגבול של ולדק והסן.
דוכסות וסטפאליה אושרה שוב כטריטוריה אינטגרלית של הארכיבישופות ב-1590.
כמו רוב הטריטוריות האחרות של גרמניה, וסטפאליה סבלה במהלך מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1794 עברו הארכיבישופים לווסטפאליה לאחר שהצרפתים סיפחו את השטחים ממערב לנהר הריין.
בחילון של 1803 הפכה דוכסות וסטפאליה לחלק מהאסה-דרמשטאדט.
בשנת 1807 הוקמה ממלכת וסטפאליה למרות שהיא לא כללה את הדוכסות ובירתה הייתה בהסן-קאסל בקאסל.
בשנת 1815 העניק קונגרס וינה את דוכסות וסטפאליה לפרוסיה בתמורה לאדמות חשובות ממערב לנהר הריין, והדוכסות שולבה בפרובינציית וסטפאליה באותה שנה.
דוכסות ייליך הייתה מדינה בתוך האימפריה הרומית הקדושה מהמאה ה-11 עד המאה ה-18. הדוכסות שכנה ממערב לנהר הריין וגבלה עם נסיכות הבוחר מקלן במזרח ובדוכסות לימבורג במערב.
היו לה טריטוריות משני צדי הנהר רור, סביב בירתה ייליך - Iuliacum הרומית לשעבר - באזור הריין התחתון.
הדוכסות התאחדה עם רוזנות ברג שמעבר לנהר הריין ב-1423, ומאז ואילך נודעה גם בשם ייליך-ברג.
מאוחר יותר היא הפכה לחלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג.
שטחה נמצא בגרמניה של היום (חלק מנורדריין-וסטפאליה) ובהולנד של היום (חלק ממחוז לימבורג), אוכלוסייתה חולקת את אותו ניב לימבורגי.
במאה ה-9 היה מטפריד פלוני הרוזן של יוליך (pagus Juliacensis).
בנו של וילהלם הרביעי, וולרם (הרוזן מ-1278 עד 1297) נשאר מתנגד עז של הבישוף, ותמך ביוהאן הראשון, דוכס בראבנט בקרב וורינגן ב-1288 נגד הארכיבישוף זיגפריד השני מווסטרבורג.
אף על פי שאחיו הצעיר של וולרם, הרוזן גרהרד החמישי, צידד במלך הגרמני אדולף מנסאו נגד יריבו אלברכט הראשון מהבסבורג, הוא הצליח לשמור על שטחיו לאחר שאדולף מנסאו הפסיד בקרב גולהיים ב-1298, וב-1314 תמך בהכתרת לודוויג הרביעי בעיר אאכן הסמוכה, שוב בניגוד לרצונו של הבישוף של קלן.
הסכסוך הממושך הגיע לסיומו כאשר בנו הצעיר של גרהרד וולרם הפך לארכיבישוף של קלן ב-1332. אחיו הבכור הרוזן וילהלם החמישי קיבל בשנת 1336 תואר מארקגראף מהקיסר לודוויג הרביעי, ובשנת 1356 העלה הקיסר קרל הרביעי מלוקסמבורג את וילהלם החמישי לדרגת דוכס.
בנו הדוכס וילהלם השני, לעומת זאת, הסתבך בסכסוך עז עם אחיו למחצה של הקיסר, ואצלב מלוקסמבורג, דוכס בראבנט, אותו הביס בקרב בייסוויילר ב-1371.
אולם כאשר בשנת 1423 מת אחיו הצעיר ריינלד ללא יורשים, אחוזות חלרה בחרו בארנולד מאגמונד לדוכס, בעוד שייליך התאחדה עם ברג ועברה לאדולף, דוכס ייליך-ברג, שהיה שייך לענף צעיר יותר, ושהשיג את ברג מכוח נישואיו של אחד מאבותיו.
בשנת 1511 יוהאן השלישי, דוכס קלווה ירש את ייליך וברג באמצעות נישואים עם מריה מייליך-ברג, בתו של הדוכס האחרון, וילהלם הרביעי.
היא ירשה את אחוזות אביה: ייליך וברג עם רוזנות ראוונסברג.
מ-1521 ייליך-ברג וקלווה הקימו את הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג באיחוד אישי תחת הדוכס יוהאן השלישי.
כשהדוכס האחרון של ייליך-קלווה-ברג מת ללא יורשים ישירים ב-1609, פרצה מלחמת הירושה של ייליך.
הסכסוך הסתיים עם הסכם קסאנטן משנת 1614, שחילק את הדוכסויות הנפרדות בין פפאלץ-נויבורג למרקיזות ברנדנבורג.
ייליך וברג נפלו בידי וולפגנג וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג ואחרי מות הדוכס האחרון מפפאלץ-נויבורג (גם הנסיך הבוחר מפפאלץ מ-1685) קרל השלישי פיליפ ללא יורשים ב-1742, הרוזן קרל תאודור מפפאלץ-זולצבאך (אחרי 1777 גם הנסיך הבוחר מבוואריה) ירש את ייליך וברג.
בשנת 1794 כבשה צרפת המהפכנית את דוכסות ייליך (Duché de Juliers), שהפכה לחלק מהמחוז הצרפתי של הרור.
הסכם לינוויל בשנת 1801 הכיר רשמית בוויתור של ייליך לצרפת.
ב-1815, בעקבות תבוסתו של נפוליאון, הפכה הדוכסות לחלק מהמחוז הפרוסי ייליך-קלווה-ברג (לאחר 1822 חלק מפרובינציית הריין הפרוסית), מלבד הערים סיטארד וטגלן, שהפכו לחלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
1003–1029 גרהרד הראשון, רוזן ביוליכגאו
1356–1361 וילהלם הראשון (בעבר רוזן ייליך)
– באיחוד עם ברג ופפאלץ-נויבורג, לאחר 1690 גם עם נסיכות הבוחר מפפאלץ, משנת 1777 גם עם נסיכות הבוחר מבוואריה –
כמה ערים ועיריות השתייכו לדוכסות: - יוליךדירןמינסטרייפלאויסקירכןנידג'ןברגהייםקסטרGrevenbroichמנשנגלדבךדאלןדולקןליניךרנדראת'בריגןסיכטלןאלדנהובןהיימבךמונשאוואסנברגהיינסברגגנגלטגיילנקירכןוולדפוכטסיטארדסוסטרןסינציגטגלןרמאגן.
דוכסות לימבורג (בהולנדית: Hertogdom Limburg) הייתה ישות אירופית שהוקמה ב-1839 מחלקים מהמחוז ההולנדי של לימבורג כתוצאה מהסכם לונדון.
שטחה היה החלק של לימבורג שנותר הולנדי (החצי המערבי הפך לבלגי), למעט הערים מאסטריכט ופנלו.
הדוכסות הייתה בו זמנית מחוז של ממלכת הולנד וחברה בקונפדרציה הגרמנית.
הקונפדרציה הגרמנית, כפי שהוקמה על ידי קונגרס וינה ב-1815, הייתה קונפדרציה רופפת של 39 מדינות גרמניות כדי לתאם את הכלכלות של המדינות החברות.
הישגה העיקרי היה יצירת איחוד המכס הגרמני כפי שפותח במהלך 1818 ו-1834, אשר סיפק שוק כלכלי משותף למדינות החברות בו.
למרות שלא הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית עם הקמתה, לימבורג הצטרפה אליה בשנת 1839 כתוצאה מהמהפכה הבלגית.
בשנת 1830 התאחדו כמה קבוצות פרנקופוניות, קתוליות וליברליות והכריזו על עצמאותה של בלגיה, ששטחה לפני כן היה חלק מהולנד.
בהסדר השלום שלאחר מכן בשנת 1839, המלך ההולנדי ויתר על המחצית המערבית של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג למדינה הבלגית החדשה שהוקמה.
עם זאת, לוקסמבורג הייתה מדינה חברה בקונפדרציה הגרמנית מאז הקמתה של האחרונה ועם סיפוח חלקיה המערביים איבדה כ-150,000 תושבים.
הקונפדרציה הגרמנית התעקשה שהשוק המשותף של איחוד המכס יפוצה על ידי הולנד במקום אחר; כך יצרו ההולנדים את דוכסות לימבורג (המורכבת ממחוז לימבורג ללא שתי הערים הגדולות שלה, מאסטריכט ופנלו, כדי לא לחרוג ממספר 150,000).
מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה ופרוסיה ב-1866 הביאה לקריסת הקונפדרציה הגרמנית.
כדי להבהיר את מעמדן של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג ודוכסות לימבורג, שהיו נחלותיו של המלך ההולנדי אך גם מדינות חברות בקונפדרציה, אישרה האמנה השנייה של לונדון ב-1867 שלימבורג היא "חלק בלתי נפרד מהממלכה של הולנד", בעוד לוקסמבורג הייתה ועודנה מדינה עצמאית באיחוד אישי עם ממלכת הולנד מאז 1839.
התואר "דוכסות לימבורג" המשיך לשמש בכמה תפקידים רשמיים עד פברואר 1907. ייחודיות ששורדת עד היום היא שעדיין פונים לנציב המלך על המחוז באופן לא רשמי כ"מושל" בלימבורג, אם כי סגנונו הפורמלי אינו שונה מזה הנהוג במחוזות אחרים.
דוכסות לימבורג או לימבורג הייתה נחלה אימפריאלית של האימפריה הרומית הקדושה.
חלק גדול משטחה של הדוכסות נמצא היום בתוך מחוז ליאז', בלגיה, עם מובלעת קטנה בעיריית Voeren, במחוז לימבורג.
העיר הראשית שלה הייתה לימבורג-סור-וסדרה, במחוז ליאז' של היום.
הדוכסות התפתחה מרוזנות שהוקמה לראשונה תחת לורד זוטר מבית ארדן-לוקסמבורג, פרידריך.
הוא וממשיכיו בנו וככל הנראה קראו לעיר המבוצרת שעל שמה נקראו הרוזנות, ואחר כך הדוכסות.
הכחדת הענף של נכדו של פרידריך, היינריך, ב-1283 עוררה את מלחמת הירושה של לימבורג, ולאחר מכן שלטו בלימבורג דוכסי בראבנט באיחוד אישי, ולבסוף קובצו יחד עם שטחי "אוברמאס" של בראבנט הגובלים בה (כולל דאלהם, ולקנבורג ו-'s-Hertogenrade), לחלק משבעה-עשר המחוזות של ארצות השפלה הבורגונדיות.
בניגוד לחלקים אחרים במחוז זה, אדמות הדוכסות נשארו בשלמותן בתוך ארצות השפלה הדרומיות, בשליטה הבסבורגית, לאחר הפילוגים שנגרמו על ידי מלחמת שמונים השנים ומלחמת הירושה הספרדית.
אולם לבסוף, לאחר מהפכת בראבנט הכושלת ב-1789, הדוכסות פורקה עם הכיבוש על ידי חיילי המהפכה הצרפתית ב-1793. אדמות אלו אוחדו מחדש בתוך בלגיה המודרנית רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הדוכסות הייתה רב לשונית, בהיותה המקום בו ניבים הולנדיים, צרפתיים וגרמניים גובלים זה בזה ומתקיימים במקביל בקיצוניות הגאוגרפית שלהם, הן כיום והן בימי הביניים.
גבולותיה הצפוניים והמזרחיים הם הגבולות המשוערים של מדינת בלגיה המודרנית עם הולנד וגרמניה, ב"טריפוינט" שלהן.
החלק המזרחי, הכולל את אויפן, הוא הבירה המנהלית והחלק הצפוני ביותר של הקהילה המודרנית דוברת הגרמנית של בלגיה.
הדוכסות כללה גם את החלק העיקרי של Pays de Herve, המפורסם בגבינה הרכה בעלת הריח החריף הידועה בשם Limburger או Herve.
שטחה של המדינה היה ממוקם בארצות השפלה בין נהר מאס (Maas) במערב והעיר הקיסרית אאכן במזרח.
אדמות אלה יצרו לורדות גדולה מאוד בשליטת באלן על התוואי בין המרכזים האימפריאליים החשובים של ליאז' ואאכן.
הם שימשו בעיקר לציד, ועדיין לא התפתחו במיוחד לחקלאות.
פרידריך בחר גבעה טבעית בצומת דרכים חשובה שכונתה כנראה "היימרסברך" או הברמון, ובנה שם את מקום המגורים החדש שלו בשנת 1030 לערך.
קופר הציע שהשם החדש של המקום הזה, לימבורג, נלקח משמה של המבצר של שושלת סליאנית השלטת, שבאותה תקופה נתנו את רכושם כדי להפוך למנזר לימבורג.
הערים החשובות ביותר בדוכסות בסופו של דבר היו לימבורג, הבירה, ואופן.
האחוזות של לימבורג חולקו בדרך כלל לחמישה מחוזות משפטיים (Hochbänke):
האחוזה המקורית של Baelen בדרום מזרח עם העיר המבוצרת לימבורג, וגם Eupen, ו-Welkenraedt;
Herve בדרום מערב עם Dison, Thimister וקלרמונט.
מונטזן (היום חלק מ-Plombières) בצפון-מערב עם קלמיס, מורסנט וטאובן;
המובלעת הדרום-מערבית של ספרימונט, מוקפת בבישופות לייז'.
הטריטוריה של לימבורג יצרה טלאים מורכבים עם אלה של בישופות לייז', שבסיסה ממערב, נסיכות שטאבלוט-מלמדי מדרום, ורוזנות לוקסמבורג, מדרום.
במזרח השכנה העיקרית הייתה דוכסות ייליך הריינית.
מצפון היו הלורדויות הקטנים יותר כמו סלנאקן, ו-וויטם והאדנות של דלהם ורולדוך ('הרטוגנראד), היום במחוז ההולנדי לימבורג, שהגיעו לשליטת בראבנט וכונו בהקשר זה "שטח אוברמאס", או אפילו לימבורג.
בצפון מזרח הייתה העיר הקיסרית אאכן.
מבחינה לשונית לימבורג הייתה ממוקמת על הגבול של הגרמנית עם אירופה הרומנית.
בעוד שבמחוזות הצפוניים והמזרחיים דיברו דיאלקטים לימבורגיים וריפואריים, החלק הדרום מערבי סביב הרווה נשלט על ידי ולונית.
הטריטוריה של דוכסות לימבורג הוקמה במאה ה-11 סביב העיירה לימבורג בוולוניה של היום.
בערך בשנת 1020, הדוכס פרידריך מלורן התחתונה, צאצא של הרוזן פלטין ויגריק מלותרינגיה, הקים את טירת לימבורג על גדות נהר הווסדר.
נחלותיו כללו אז את המחוזות של באלן (עם לימבורג), הרווה, מונטזן (מאז 1975 חלק מפלומבייר), וולהורן והמובלעת הדרום-מערבית של ספרימונט.
יורשו בסופו של דבר של פרידריך (כנראה נכד) היה היינריך, אם כי ביניהם היה הרוזן אודון, שבערך בשנת 1065 כונה גם "רוזן לימבורג".
(התחתן עם בתו של פרידריך, והיה אביו של היינריך).
היינריך גם טען לתואר הדוכסות של פרידריך, אשר הוכר לבסוף על ידי הקיסר היינריך הרביעי ב-1101. דוכסות לימבורג, כמו רוב בלגיה המודרנית, הייתה במקור בתוך דוכסות לורן התחתית.
במשך זמן מה, ללורן התחתית היה תואר דוכס משלה.
מדוכסות זו שאבה דוכסות לימבורג את מעמדה הדוכסי (כמו גם דוכסות בראבנט, בתביעה תחרותית לירושה).
משמעות הדבר היא שמלורן התחתית הגיעו שתי דוכסות, זו של ברבנט וזו של לימבורג, והתואר דוכס לותייר, שעדיין הוחזק בידי בראבנט, בוטל בסופו של דבר.
כאשר התמודד על כבוד הדוכס מלורן, נוצר התואר "דוכס לימבורג", שקיבל אישור מהקיסר פרידריך ברברוסה ב-1165.
עלייתה של שושלת לימבורג נמשכה, כאשר הדוכס ולרן השלישי בשנת 1214 הפך לרוזן לוקסמבורג על ידי נישואים עם היורשת ארמסינד ובנו היינריך הרביעי בשנת 1225 הפך לרוזן של ברג כבעלה של היורשת אירמגרד.
אולם, עם מותו של בנו של היינריך ולרן הרביעי ב-1279, והותיר רק יורשת אחת אירמגארד, שנישאה לרוזן רגינלד הראשון מגולדר אך מת ללא ילדים ב-1283, פרצה מלחמת הירושה של לימבורג.
הדוכס מבראבנט ניצח בקרב האחרון על וורינגן בשנת 1288, ובכך השיג את השליטה בדוכסות לימבורג בהסכמת רודולף הראשון, מלך גרמניה.
למרות שהיא חלקה את גורלה של בראבנט, לימבורג נותרה מדינה אימפריאלית נפרדת, שבשנת 1404 עברה מג'ואנה מבראבנט לאנטואן מוואלואה, בנו של הדוכס הבורגונדי פיליפ הנועז.
לאחר התפטרותו של הקיסר קרל החמישי בשנת 1556, עברו ארצות השפלה הבורגונדיות לבנו פליפה השני, מלך ספרד.
הצעדים של מועצת הצרות שיושם על ידי המושל החמור של פיליפ, הדוכס מאלבה, הציתו את מלחמת שמונים השנים, שהסתיימה בשלום וסטפאליה ב-1648. אזור המכונה לימבורג של המדינות, המורכב מחלקים מאוברמאס (אך לא חלק מדוכסות לימבורג עצמה), נמסר לרפובליקה ההולנדית.
בשנת 1661 הסכימו ההולנדים והספרדים על חלוקה מחדש של מחוז דאלהם.
דוכסות לימבורג עצמה נותרה בלתי מחולקת תחת השלטון ההבסבורגי הספרדי כחלק מדרום הולנד, ועברה להבסבורגים האוסטרים במסגרת הסכם אוטרכט ב-1713.
כאשר האזור נכבש על ידי הצרפתים ב-1794, התפרקה הדוכסות האוסטרית לימבורג עצמה ושולבה במחוז אורת'ה, בעוד שרוב אדמות אוברמאס הפכו לחלק מהמחוז Meuse-Inférieure, שהיא הבסיס של בלגיה כיום ומחוז לימבורג ההולנדי.
לאחר תבוסת האימפריה הצרפתית, החלק המזרחי, דובר הגרמנית של אדמות הדוכסות נמסר לפרוסיה בקונגרס וינה יחד עם כמה טריטוריות נוספות לאורך מה שהוא היום הגבול הבלגי-גרמני, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה, אדמות אלה הפכו לבלגיות, ומאחדות מחדש את החלקים המקוריים של הדוכסות הישנה.
דוכסות מקלנבורג הייתה דוכסות בתוך האימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת באזור מקלנבורג.
היא התקיימה במהלך ימי הביניים המאוחרים ובתקופה המודרנית המוקדמת, מ-1471 עד 1520, וכן מ-1695 עד 1701. בירתה הייתה שוורין.
המדינה הוקמה בשנת 1471, כאשר הדוכס היינריך הרביעי, איחד את הדוכסויות מקלנבורג-שטארגארד ומקלנבורג-שוורין.
המדינה התקיימה עד 7 במאי 1520, אז חולקה לדוכסות מקלנבורג-גיסטרו ומקלנבורג-שוורין.
היא הוקמה מחדש ב-1695, עם איחודן של מקלנבורג-גיסטרו ומקלנבורג-שוורין ופרידריך וילהלם הפך לדוכס.
בשנת 1701, היא חולקה לדוכסות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ.
היינריך הרביעי ויוהאן השישי (1471–1472)
מגנוס השני, אלברכט השישי ובלתזאר (1477–1483)
בלתזאר, אריך השני, אלברכט השביעי והיינריך החמישי (1503–1507)
אריך השני, אלברכט השביעי והיינריך החמישי (1508)
אלברכט השביעי והיינריך החמישי (1508–1520)
דוכסות מקלנבורג-שטארגארד , הידועה גם בשם מקלנבורג-שטארגארד, וגם כדוכסות שטארגארד הייתה דוכסות מחוז פיאודלית במקלנבורג בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
היא נשלטה על ידי בית מקלנבורג.
המדינה הוקמה ב-1352 מחלק מדוכסות מקלנבורג-שוורין, והתקיימה עד 1471, אז שולבה בדוכסות מקלנבורג.
החלק העיקרי של דוכסות מקלנבורג-שטארגארד כלל את הלורדות של שטארגארד באזור כיום של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, באזור הגבול בין ברנדנבורג, פומרניה ומקלנבורג.
הלורדות נקראה על שם הטירה מימי הביניים בשטארגארד.
אזורים קטנים יותר היו שטרנברג והאלדנבורג עם הארץ ההיסטורית Ture.
דוכסות גסקוניה או דוכסות ואסקוניה (בבאסקית: Baskoniako dukerria; באוקסיטנית: ducat de Gasconha; בצרפתית: duché de Gascogne, duché de Vasconie) הייתה דוכסות הממוקמת בדרום מערב צרפת של ימינו ובצפון מזרח ספרד, אזור המקיף את האזור המודרני של גסקוניה.
דוכסות גסקוניה, שנודעה אז כ"וואסקוניה", הייתה במקור מרקיזות פרנקית שהוקמה כדי להשפיע על הבאסקים.
עם זאת, הדוכסות עברה תקופות שונות, משנותיה הראשונות עם האלמנט הבאסקי המובהק שלה ועד למיזוג באיחוד אישי עם דוכסות אקוויטניה ועד לתקופה המאוחרת יותר כתלות של מלכי פלנטג'נט של אנגליה.
במלחמת מאה השנים כבש שארל החמישי, מלך צרפת את רוב גסקוניה ב-1380, ותחת שלטון שארל השביעי, מלך צרפת היא שולבה בממלכת צרפת בשלמותה ב-1453. החלק המקביל בתוך חצי האי האיברי הפך לממלכת נווארה.
גסקוניה הייתה הטריטוריה המרכזית של פרובינקיה גאליה אקוויטניה הרומית.
מחוז זה, במאה ה-2, הורחב לחלק גדול ממערב גאליה הרומית, עד צפונה עד הלואר.
לפיכך, שמה של אקוויטניה הועבר לשטחה של מרכז-מערב צרפת שנודעה מאוחר יותר כדוכסות אקוויטניה.
בשנת 293, דיוקלטיאנוס יצר מחדש את הפרובינציה המקורית של קיסר אקוויטניה תחת השם "Novempopulania" או "Aquitania Tertia".
הוואסקונים היו עם איברי, בין אברו לדרום-מערב הפירנאים בתקופה הרומית, אך עד סוף המאה ה-6 הגדירו הוואסקונים קונפדרציה של שבטים ילידים בעלי שפה ומסורות דומות משני צדי הפירנאים שלא עברו רומניזציה תרבותית.
השם 'ואסקונה' הפך ל'גסקון' ו'באסקי'.
האם הוואסקונים התפשטו באופן משמעותי מצפון לפירנאים שנויה במחלוקת, אך הגותים והפרנקים השליטים התייחסו לאזור שבין הגארון לאוקיינוס האטלנטי בשם ואסקוניה.
בסביבות שנת 580, פתחה ממלכת הפרנקים במסעות גדולים נגד הוואסקונים.
בשנת 587 מצוטטים ואסקונים כמי שפושטים על מישורי אקוויטניה, אולי ממערב לטולוז.
כילפריק הראשון שלח את הדוכס שלו בלדאסטס המוצב בטולוז, לטפל בפשיטות, אך הוא הובס.
לאחר השתלטות על כס המלכות, פתח לאוויגילד בשורה של מסעות צבאיים סביב חצי האי האיברי, תוך השתלטות מהוואסקונס ("partes Vasconiae") בחלק העליון של אברו (אלווה של היום, אולי עד צפון קסטיליה).
וייסד מבצר בשם Victoriacum (מפוקפק ויטוריה-גאסטיז, אולי אירוניה-וליה).
הדחיפה הצבאית הזו של סמכות ריכוזית חזקה יותר בטולדו הפעילה לחץ רב יותר על הוואסקונים לצאת מהשטחים החקלאיים העשירים באברו מאשר אלה שכבר נמתחו עד לגארון.
בתקופה זו (585), רוזן בורדו גלקטוריוס מצוטט כנלחם בוואסקונס, המתוארים כמתחבאים בהרים, ובקנטבריים.
בשנת 602 הקימו המרובינגים דוכסות גבול לדרום-מערב שטחם במהלך המלחמות המשולשות בין הפרנקים, הוויזיגותים והבסקים.
"ג'ניאל" מסוים מונה אז ל-"dux wasconum" כדרך לטפל טוב יותר ביחסיהם עם הבסקים.
במקביל, הוויזיגותים הקימו את דוכסות קנטבריה כחיץ נגד הבסקים המתגוררים ממערב לנווארה הנוכחית.
המרקיזות של ואסקוניה (או ווסקוניה) נוצרה במטרה לשלוט על הבסקים בנובמפופולניה, אך היא התרחבה בשלב זה על האדמות שמדרום וסביב הציר שמספק נהר גארון בין בורדו לטולוז.
בערך בתקופה זו מדווחים כי הדוכס פרנסיו נשבע אמונים לפרנקים בקנטבריה, אזור שהיה מיושב על ידי הבסקים, אך בערך בשנת 612, נראה שהמלך הגותי סיבוט כבש את השטח.
עד שנת 602, דוכסות ואסקוניה, תחת שליטה פרנקית, התגבשה באזורים סביב נהר גארון, אך ייתכן שהיא התרחבה עד קנטבריה, תחת שלטון פרנקי בזמן ולפני הקמתה של הדוכסות.
בשנים 610 ו-612, בהתאמה, פתחו המלכים הגותיים גונדמר וסיסבוט בהתקפות נגד הבסקים.
לאחר התקפה בסקית בעמק אברו בשנת 621, סווינטילה הביס אותם והקים את מבצר אולייט.
בשנת 626, מרדו הבסקים נגד הפרנקים, כשהבישוף של אוזה הוגלה באשמת תמיכה או הזדהות עם המורדים הבסקים, בעוד שבשנת 635 פתחה משלחת פרנקית ענקית בראשות הדוכס ארנברט ועוד 9 דוכסים.
התקפה נגד הבסקים, ואילצה אותם לסגת אל ההרים, בעוד הטור של ארנברט הובס ב-Subola, אולי ליד Tardets.
עם זאת, ההצלחה של הבסקים הייתה קצרת מועד מאז הונהגו על ידי דגוברט (קלישי, 636).
עד שנת 626, בטוח שהדוכסות השתרעה עד הרי הפירנאים ו-Vasconia החליפה את Novempopulania כשם מועדף לאזור הגאוגרפי שבין הפירנאים לגארון.
ב-643 נערך מרד נוסף מצפון לפירנאים וב-642 וב-654 הם נלחמו נגד הוויזיגותים מדרום, בסרגוסה.
משנת 589 עד 684, הבישוף של פמפלונה נעדר מהמועצות הוויזיגותיות של טולדו, מה שמתפרש על ידי חלק מהחוקרים כתוצאה של כפיפות עיר זו לשליטה בסקית או פרנקית.
איחוד אישי עם אקוויטניה (660–769)
בשנת 660, פליקס מאקוויטניה, פטריק מטולוז ממוצא גאלו-רומאי, קיבל את התואר הדוכסי של ואסקוניה ואקוויטניה (הממוקמת בין הנהרות גארון והלואר), ולמעשה שלט באופן עצמאי על ואסקוניה ולפחות על חלק מאקיטן.
תחת פליקס ויורשיו, השלטון הפרנקי על ארצות אלה הפך לנומינלי בלבד, וואסקוניה הפכה למעצמה אזורית בולטת.
"הקוסמוגרפיה של Ravena" מצטטת את "וואסקוניה" כמגיעה עד הלואר, אם כי הרעיון האמיתי מאחורי השם שנוי במחלוקת; הוא מחלק עוד יותר את הטריטוריה לגוואסקוניה (מצפון לגארון) ול-Spanoguasconia (מדרום לגארון).
הדוכסים העצמאיים לופוס, אודו, הונלד ווייפר ירשו אותו בהתאמה, כאשר שלושת האחרונים שייכים לאותה שושלת.
מוצאם האתני אינו בטוח, שכן הרישומים ושמותיהם אינם חד משמעיים.
אבל הפלישה האומיית לשנת 711 חוללה שינוי מוחלט במגמות.
עד כה היה הדוכס אודו הגדול עצמאי, וסירב להכיר בסמכותו של המלך המרובינגי או המאיורדומוס שלו.
בשנת 714 נכבשה פמפלונה על ידי האומיים.
בשנת 721, אודו הביס את הכוחות הערבים-אפריקאים בקרב על טולוז.
עם זאת, בשנת 732 הוא הושמד לחלוטין בקרב על נהר גארון ליד בורדו, ולאחר מכן החיילים המוסלמים בפיקודו של עבדול רחמן אל ג'פיקי שדדו את המדינה וכבשו את בורדו.
רק על ידי כניעה לריבונותו של יריבו הפרנקי, המאיורדומוס קרל מרטל, הם יכלו להביס באופן מכריע את הפולשים האומיים בקרב טור.
אקוויטניה והמרקיזויות הנלוות לה אוחדו אז לפרנסיה, אבל אודו כנראה המשיך לשלוט בדוכסות ואסקוניה ובאקוויטניה בערך כמו קודם עד מותו.
אודו מת בערך בשנת 735, והשאיר את ממלכתו לבנו הונלד, שחפץ בעצמאות לשעבר שהייתה של אביו, תקף את ממשיכי דרכו של מרטל, ופתח במלחמה שנמשכה שני דורות.
בשנת 743, המצב הסתבך עוד יותר בעקבות הגעתם של כוחות אסטוריים שתקפו את ואסקוניה ממערב.
בשנת 744, הונלד התפטר לטובת בנו וויפר, שקרא שוב ושוב תיגר על השליטה הפרנקית.
לאחר מסע נגד האומיים בספטימניה, המלך פפין הקצר הפנה את תשומת לבו לאקיטן ולווייפר, ופתח במלחמה הרסנית באקיטן (כולל ואסקוניה) שהיו לה השלכות קשות על אוכלוסייתה, עיירותיה וחברה.
וייפר וחייליו הבסקיים התעמתו עם פפין מספר פעמים אך הובסו שלוש פעמים ב-760, 762 ו-766, לאחר מכן אקחטן וואסקוניה הבטיחו נאמנות לפפין וווייפר בסופו של דבר נרצח על ידי תומכים נואשים, או אולי על ידי מישהו ששוחד על ידי פפין.
החל משנת 778 מינה קרל הגדול רוזנים (בורדו, טולוז, פזנסאק) באדמות הגובלות של ואסקוניה שלאורך גדות נהר גארון, וערער את השפעתם של דוכסי ואסקוניה.
אולם הבסקים מצאו בעל ברית מרכזי בדרום בממלכה המוסלמית הבאסקית של באנו קאסי (תחילת המאה ה-9), ונהנו מביטחון מסוים מהמערב, מכיוון שהאסטוריים היו שקועים בסכסוכים שושלתיים מתמשכים.
תקופת שלטונו של קרל הגדול הייתה רצופת סכסוכים בין בסקים, פרנקים ומוסלמים.
המפורסם ביותר הוא קרב רונסוו בשנת 778, שבמהלכו ארבו הבסקים וטבחו את המשמר האחורי של קרל הגדול לאחר שהפרנקים הרסו את חומות פמפלונה.
הקרב הזה, שעבר מיתולוגיה כבדה מהמאה ה-11 והלאה כעימות בין נוצרים למוסלמים, הפך לאחד האירועים האגדיים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של צרפת.
מוסלמים תקפו גם את ואסקוניה, והשתלטו על פמפלונה במשך זמן מה, אך הם גורשו על ידי מרד בשנים 798–801 שעזר להקים את הממלכה המוסלמית הבסקית של באנו קאסי סביב טודלה.
בשנת 806 הותקפה פמפלונה, שהייתה עדיין תחת שלטון אמירות קורדובה, על ידי הפרנקים; והפמפלונים, בראשותו של ולסקו פלוני, נשבעו שוב אמונים לקרל הגדול, אך כהונתו התבררה כקצרה.
בערך ב-814, נראה שפלג אנטי-פרנקי בראשות אנקו, בעל ברית לבאנו קאסי, השתלט שוב על האזור.
צבא פרנקי נשלח לדכא את המרד, אך ללא השפעה.
יתרה מזאת, בדרכם צפונה דרך רונסוו נוסה מארב, אך הוא נכשל מכיוון שהפרנקים לקחו נשים וילדים בסקיים כבני ערובה.
הבסקים הצפוניים, שאורגנו בדוכסות ואסקוניה, שיתפו פעולה עם פרנקים במהלך מסעות מלחמה כגון כיבוש ברצלונה ב-799, אך לאחר מותו של קרל הגדול ב-814, החלו המרידות מחדש.
המרד בפמפלונה חצה את הפירנאים צפונה ובשנת 816 הדיח לואי החסיד את הדוכס הבסקי סגוין מבורדו בשל אי דיכוי או הזדהות עם המרד.
זה התחיל מרד נרחב, בראשותו של גרסיה חימנס (על פי מסורות מאוחרות, קרוב קרובו של איניגו אריסטה, להיות המלך הראשון של פמפלונה) והדוכס החדש לופוס סנטולו (בסביבות 820).
בינתיים, באראגון הופל הרוזן הפרו-פרנקי אזנר גלינדו על ידי בעל בריתו של אנקו, הרוזן גרסיה מאלו, כאשר אזנר גלינדו ביקש בתורו מקלט בשטח שבידי הפרנקים.
לואי החסיד קיבל את הכניעה של אדונים בסקיים מורדים בדאקס, אבל הדברים היו רחוקים מלהיות מסודרים.
בשנת 824, התרחש הקרב השני על רונסבו, כאשר הרוזנים אבלו ואזנר גלינדו (המוגדר גם כאזנר סאנצ'ס), שהיו וסאלים הפרנקים והאחרון מונה לדוכס גסקוניה, נתפסו על ידי הכוחות המשותפים של פמפלונה ובאנו קאסי, מה שחיזק את עצמאותה של פמפלונה.
בתחילת המאה ה-9, האדמות סביב נהר אדור הופרדו מהדוכסות תחת השם רוזנות ואסקוניה.
יורשו של הרוזן אזנר, סאנס סנסיון, נלחם נגד קרל הקירח, מכיוון שקרל לא הכיר בו כלגיטימי.
בשנת 844, ויקינגים פלשו לבורדו והרגו את הדוכס סגוין השני.
יורשו גיום נהרג בניסיון להשתלט מחדש על בורדו בשנת 848, אם כי כמה מקורות אומרים שהוא רק נתפס והודח על ידי המלך.
עד שנת 853, סאנס סנסיון, מנהיג הבסקים, הוכר כדוכס על ידי קרל הקירח.
במהלך אותה שנה פלש מוזה מטודלה, קרוב משפחתם של הנסיכים הבסקיים, לוואסקוניה ושבה את סאנס.
בשנת 855, סאנס מת והוחלף על ידי ארנולד, שמת בלחימה נגד הנורדים בשנת 864.
הדוכסות הבאסקית של גסקוניה (864–1053)
נראה שסנצ'ו השלישי מיטרה (או "מנדיטארה", המצוטט ב-864) הוא המייסד של שושלת של דוכסים עצמאיים אוטוכטונים השולטים בגסקוניה עד סנצ'ו השישי גילם (נפטר ב-1032), עם קשרים רופפים, אם בכלל, עם הממלכה הפרנקית.
הדוכסים נאלצו להתמודד עם חדירות ויקינגיות ותסיסה במשך למעלה ממאה שנה, חוסר יציבות שהביא להרס של מנזרים קיימים בגסקוניה ולחיים עירוניים נרקבים.
הדוכסים של גסקוניה התמודדו מול הנורדים (ויקינגים), ומלך נווארה מצוטט כמי שסיפק סיוע נגדם ליד באיון.
משפחת הדוכסית הגאסקונית נקשרה לממלכת נווארה העולה על ידי בריתות זוגיות בסוף המאה ה-10, ובסופו של דבר הביאה את גסקוניה כסוזרן לסנצ'ו השלישי, מלך נווארה ("הגדול") לתקופה קצרה עד 1035.
בעוד שהדעיכה ההדרגתית של השושלת הקרולינגית הייתה צפויה לסלול את הדרך להבטחה מחדש של זהותה האזורית, גבולות חדשים, מבנה נוקשה יותר שנגזר מפאודליזציה, והבדלים פנימיים בסקיים של תרבות, עניין ושפה עצרו את התהליך הזה.
הדוכסים חילקו את הדוכסות כנחלות לבניהם - סמכות ההחלטה הועברה בהדרגה במאות ה-9 וה-10 למחוזות המרכיבים הקטנים יותר של גסקוניה, כמו בארן, ארמניאק, ביגור, קומינגס, נבוזאן, לייבורד וכו'.
דוכסות ואסקוניה בין האדור לגארון, הפכה בהדרגה לדוכסות גסקוניה, והתרחקה מההיסטוריה של חבל הבאסקים כאשר גאסקונית (שפה רומנית) תפסה אחיזה ב'גסקוניה הגדולה', והפשיטה את השם מהקונוטציות האתניות הקודמות שלה והעניקה לו שם חדש.
במהלך המאות ה-11–12, השפה הבסקית התפשטה בצפון-מזרח עד לשיאים העליונים של נהר אדור, הרחק מההתפשטות שלו 300 שנה קודם לכן.
לאחר שלטונו של סנצ'ו הגדול, גסקוניה התרחקה שוב מפמפלונה.
עד 1053, גסקוניה עברה בירושה ונכבשה על ידי דוכסות אקוויטניה.
כך היא הפכה לחלק מהאימפריה האנגווינית במאה ה-12. התואר הדוכסי הוחזק מחדש על ידי אדוארד רגל ארוכה והוא היווה בסיס תמיכה לאנגלים במהלך מלחמת מאה השנים.
מרגרט ווייד לאבארג' כינתה אותה המושבה הזרה הראשונה של אנגליה.
אנגליה איבדה את גסקוניה כתוצאה מתבוסתה במלחמת מאה השנים, ומאז האזור הפך לחלק קבוע מצרפת.
תחת ענף הדוכסים הבאסקי שהחל בשנת 864, גסקוניה הפכה למעשה לעצמאית ממלכי הפרנקים.
בשנת 1004, אבו מפלורי, בעת ביקור במנזר לה ראול, טען שהוא חזק שם יותר מהמלך, מכיוון שאיש לא הכיר בכוחו.
כתבי הרישומים של לה ראול מתוארכים לפי שלטונו של הדוכס מגסקוניה ולא זה של מלך צרפת.
אף על פי כן, צ'רטרים ממקומות אחרים בגסקוניה המשיכו להיות מתוארכים על ידי שלטונם של המלכים הפרנקים עד לרכישת גסקוניה על ידי אקוויטניה.
על פי הרשימה של סן-סורין בבורדו בשנת 1009, "המנהג הוא שאף רוזן [של גסקוניה] לא יכול למשול באופן לגיטימי בעיר זו של בורדו אם הוא לא קיבל את חובות המועצה, עיניים מושפלות, מהקדוש ביותר.
הבישוף הקדוש סאורין ואם לא ישלם מחווה שנתית".
הודעה מאוחרת יותר בין השנים 1160 ל-1180, אומרת במפורש שהרוזן לעתיד חייב להניח את חרבו על מזבחו של הקדוש סאורין ואז להרים אותה שוב רק לאחר קבלת תקן הקדוש.
שיטות אלו מקבילות לנוהג של המלכים הצרפתיים לקבל את ממלכתם מסן דני ולשאת את דגלו, האוריפמה.
עם זאת, ייתכן שהמודעות בכתב העת של סן-סורין, אשר הן מרוממות את אותו בית דתי ובו בזמן מרחיקות את דוכסי גסקוניה מכל ווסאל צרפתי, זויפו בסוף המאה ה-12 כדי לקדם את העניין של הפלנטג'נטים.
ואסקוניה הפרנקית כללה את הפרובינציה הרומית לשעבר Novempopulania, ולפחות בתקופות מסוימות, גם את האדמות שמדרום להרי הפירנאים שבמרכזן פמפלונה.
מכאן נובע שדוכסות ואסקוניה כללה אזורים בסקיים מצפון ומדרום לפירנאים לפחות עד לניתוק המובהק של פמפלונה מהדוכסות ב-824.
בשנת 628, המלך הפרנקי דאגוברט הראשון ערך סידורים לאחיו כאריבר השני לשלוט על השטחים שבין הלואר והפירנאים ("לימס ספרדייה") 'באזור הכללי של ואסקוניה', כולל סאנט, פריכות, קאור, אז'נה וכו'.
בשנים הבאות מדווחים על אותו מלך שהכניע את ואסקוניה כולה, כלומר היא השתרעה גם מעבר לפירנאים.
"הקוסמוגרף של Ravenna" מתייחס לוואסקוניה כאל כל הטריטוריה המשתרעת עד הלואר, וכך גם "הכרוניקה של פרדגר", המעידה על כך שהיא שוכנת מדרום ללואר.
אבל טבעו של השם הזה נתון לוויכוח.
בכל מקרה, הבסקים משני צדי הגארון מצוינים בשנים העצמאיות האחרונות של הדוכסות עד שנת 768, אך מאותה השנה, גבולה הצפוני נקבע על נהר גארון.
מספר סופרים הניחו את ההיקף הגאוגרפי הגדול הזה של המאות ה-7–8 להתרחבות של הבאסקים ממגוריהם המקוריים המשוערים סביב הפירנאים.
ארגון חברתי בתקופה הפרנקית הקדומה
בניגוד לאזורים שכנים, הרוזנים לא מילאו תפקיד בשלטון של ואסקוניה.
יתרה מכך, הם נעדרו, ודוכסים מוזכרים כדמויות הראשיות של הבסקים, מיד אחריהם בהיררכיה ראשי שבטים ומשפחות, לפחות עד עליית השושלת הקרולינגית.
באשר למערכת המשפט, נראה כי לא החוק הוויזיגותי ולא החוק הרומי היו בשימוש בדוכסות ואסקוניה, וייתכן שחוקי ילידים שררו לפחות עד ההשתלטות הקרולינגית בשנים 768–769.
החל משנת 778 החל קרל הגדול למנות רוזנים (בורדו, טולוז, פזנסאק) באדמות הגובלות של ואסקוניה לאורך גדות נהר גארון, ובכך ערער את אחיזתם בשלטון של דוכסי ואסקוניה.
שמות הדוכסים מתועדים תחת מספר מביך של גרסאות, מה שמקשה מאוד על הזיהוי.
הדוכסים והרוזנים הללו היו מנהיגי השבטים הבסקיים ששלטו בגסקוניה ולכן שמותיהם המקומיים היו בסקיים.
עם זאת, מכיוון שהשפה הגאסקונית החליפה בהדרגה את הבסקית, שמותיהם נרשמים גם בגאסקונית.
ואכן, בסופו של דבר, כנראה הדוכסים של גסקוניה אימצו בעצמם את הגאסקונית, מה שבא לידי ביטוי בשימוש ההולך ופוחת של הדוכסים האחרונים בשמות בסקיים אותנטיים.
במסמכים כתובים, שמותיהם נרשמו בדרך כלל בלטינית, שהייתה השפה הכתובה המועדפת באותה תקופה.
כיום, שמותיהם נמצאים לעיתים קרובות גם בגרסתם הצרפתית, ולעיתים גם בגרסתם הספרדית.
דוגמה אחת: השם הבאסקי Otsoa (שפירושו "זאב") תורגם מילולית לופ בגאסקונית, לופוס בלטינית, לופ בצרפתית ולובו בספרדית.
לפיכך, הדוכס אוטסואה השני מגסקוניה יכול להיות מוכר בכל אחד מהשמות הללו, מה שמבלבל אנשים שאינם רגילים למצב הלשוני המקומי.
יתר על כן, אפילו בתוך שפה מוגדרת, קיימות גרסאות כתובות רבות ושונות, באשר לשם הבסקי Santso (מלטינית "sanctus", שפירושו "קדוש"), שניתן למצוא במסמכים הבסקיים שנכתבו Antso, Sanzio, Santio, Sanxo, Sancio, וכולי.
בדרך כלל, לדוכסים ולרוזנים של גסקוניה היו שני שמות, הראשון הוא שמם הפרטי, השני הוא השם הפרטי של אביהם (לדוגמה, הדוכס סאנס הראשון לופ, שפירושו הוא הדוכס סאנס הראשון, בנו של לופ).
מנהג זה יצר מאוחר יותר את שמות המשפחה הספרדיים, עם הוספת הסיומת - "ez" שפירושה "בן של".
"חואן סאנצ'ס" פירושו המילולי "חואן, בנו של סנצ'ו".
עבור כמה דוכסים מגסקוניה, השם השני אינו השם הפרטי של אביהם, אלא זהו כינוי שצברו עם הזמן והחליף את שמו הפרטי של אביהם, כמו הדוכס המפורסם Sans III Mitarra, השם "מיטרה" אינו שם אביו, אלא כינוי המתייחס למוצאו, כנראה "מנדיטארה", עם סיומת בסקית טיפוסית "-טארה" לביטוי מקור.
יש דוכס אחד מגסקוניה הנתון לדיון היסטוריוגרפי, והוא הדוכס סגוין הראשון (סגיווין, סיהימין,...).
נטען שהוא למעשה מסתיר "מקור" בסקי — צורות כתובות "Semeno, Xemen, Ximen", או "Jimeno".
יכול להיות שהשם הבסקי מבוסס על המילה "סֶמֶה" (שפירושה "בן", שמעיד בחריטות אקוויטניות), או שזה יכול להיות "סגוין" (גאסקונית מודרנית "סיגוין"), שם ממקור גרמני המבוסס על "סיג", שפירושו 'ניצחון' (cf "Sieg" בגרמנית המודרנית), ו-"win", כלומר 'חבר'.
הוצע כי חלק מהשמות הבסקיים, כנראה, הם רק השחתות של שמות גרמניים מאוחרים.
לדוגמה, גארסינד המוביל לגרסאן, גנדולף או צנטולף לסנטולה, אגינלד או הונלד לאנקו (בפלנדריה ובפריסית, עדיין צורה קצרה של שני השמות הגלויים הראשונים), אגינארד לאזנר, בלאסגיטה או וואלגוטה לוולסקיטה, בלאסגוטו לולסקו, ארנואלד לארנאו, תאודה לטודה, תאודהילדה לדדילדיס או דדדילס.
בעוד שחלקם עשויים להיות כאלה, לרבים מהם — אנדרגוטו, אמונה, אזנר (י), ולסקו, גרסיה, שימן (או), אנקו — יש צורות מוסברות היטב על פי כללים לשוניים ואטימולוגיות עקביות, כפי שתואר על ידי הבלשן Koldo Mitxelena.
השמות הבסקיים העתיקים ביותר מימי הביניים שיקפו התייחסויות טוטמיות (בעלי חיים), וקשרים משפחתיים.
ברשימה שלהלן, הדוכסים והרוזנים של גסקוניה רשומים לפי שמותיהם הגסקוניים (בהתבסס על האיות הנוכחי של גאסקונית, לא על האיות של ימי הביניים, שהשתנה).
לופוס הראשון (670–676 או אולי עד 710 בוואסקוניה בלבד)
הונלד הראשון (735–748), בנו של הקודם, פרש למנזר, אולי חזר מאוחר יותר (ראה להלן).
הונלד השני (767–769), או הונלד הראשון לאחר חזרתו או הונלד אחר, ברח ללופוס השני מגסקוניה והועבר לידי קרל הגדול.
שליטתאריכיםבת זוגהערותלופ השני768/770–778/801נומבלה מקנטבריה חמישה ילדיםכנראה המייסד של ענף הדוכסים של גאסקוניה.סאנס הראשון לופ778/801–812"לא ידוע"חמישה ילדיםבנו של קודמו.סגוין הראשון לופ812–816"לא ידוע"ילד אחדאחיו של קודמו, מרד בפרנקים.גאסיה הראשון סמן816–818"לא ידוע"בנו של קודמו.
מרד בפרנקים.לופ השלישי סנטולו "ואסקו"818–819/823"לא ידוע"שני ילדיםבנו של קודמו, או של סנטולו, אחיו של סאנס הראשון.
מרד בפרנקים.לאחר מותו של לופ סנטולו הדוכסות חולקה: רוזנות ואסקוניה נפרדה באופן זמני מהדוכסות.
סגוין השני סגוין "מוסטלניקוס" (819/823–846), בנו או נכדו של סגן הראשון, גם רוזן בורדו.
גיום הראשון מספטימניה (846–848 או 852), בנו של דוודה, בתו של סאנס הראשון; מת ללא צאצאים.רוזנות, כמורד פרנקי:
אזנר סאנס (820–836), בנו של סאנס הראשון, כרוזן ואסקוניה.
סאנס השני (836–855 או 864), נלחם נגד הפרנקים מאז 848 ובסופו של דבר הפך לדוכס ואסקוניה.
כמה היסטוריונים מאמינים ששמו היה במקום גאסיה.גילם השני סאנסבערך 961–996אוראקה גארסס מנווארה בערך 972 ילד אחדאחיו של קודמו.
יכול להיות שהיה זה שנלחם בוויקינגים בגליסיה, בשנת 970.ברנאט הראשון גילם996–1009לא נשויבנו של קודמו.סאנס השישי גילם1009–1032אחיו של קודמו.
לאחר 1053, התואר דוכס גסקוניה הוחזק על ידי דוכסי אקוויטניה.
לאחר 1204, התואר דוכס גסקוניה הוחזק על ידי מלכי אנגליה.
הלורד אדוארד, בנו של הנרי השלישי ולאחר מכן הפך למלך אדוארד הראשון, מונה לדוכס גסקוניה ב-1249. עם עלייתו לכס המלכות ב-1272 התאחד התואר עם ממלכת אנגליה.
דוכסות ספולטו (באיטלקית: Ducato di Spoleto, בלטינית: Ducatus Spolitanorum) הייתה טריטוריה לומברדית שנוסדה בערך בשנת 570 במרכז איטליה על ידי הדוקס הלומברדי פארואלד.
הלומברדים פלשו לצפון איטליה בשנת 568 והחלו בכיבוש חצי האי ובסופו של דבר הקימו את ממלכת הלומברדים.
לאחר כיבוש הצפון, עברו הלומברדים למרכז ודרום איטליה וכבשו את המרכז החשוב של ספולטו בשנת 570. בשנת 572 כבשו הלומברדים את העיר פאביה הצפונית לאחר מצור של שלוש שנים וכוננו את עיר הבירה הראשונה של ממלכתם החדשה.
ככל שהזמן התקדם, השטחים שנכבשו חולקו על ידי המלך הלומברדי בין דוכסים תלויים רבים.
עם זאת, עשור של אינטררגנום לאחר מותו של יורשו של אלבוין (574), הותיר את הדוכסים הלומברדים (במיוחד הדרומיים) מיושבים היטב בשטחים החדשים שלהם ודי בלתי תלויים במלכים הלומברדים בפאביה.
עד 575 או 576 פארואלד תפס את נורסיה וספולטו, הקים את הדוכסות שלו ונתן חסות לבישוף אריאני.
בתוך ספולטו, "הקפיטוליום" הרומי המוקדש ליופיטר, יונו ומינרווה כבר הוחלף על ידי הקתדרלה של הבישוף (המושב נוסד במאה ה-4) אשר שילבה את המבנה הפגאני (כיום כנסיית סן אנסאנו).
הדוכסים הלומברדים שיקמו את הביצורים של הרוקה הגבוהה, שחומותיה פורקו על ידי טוטילה במהלך המלחמה הגותית.
הדוכסים של ספולטו ניהלו מלחמה לסירוגין עם האקסרכיה הביזנטית של רוונה, ושטחיה של ספולטו השתנו עם הזמנים על פני רוב אומבריה, לאציו, מארקה ואברוצו.
אף על פי שאף פעם לא הייתה חשובה כמו דוכסות בנוונטו, לספולטו יש מקום די לא ברור בהיסטוריה של הלומברדים, בכל זאת.
הדוכס השני שלה ארילף ערך משלחות תכופות נגד הביזנטים (בשנים 579–592 נגד רוונה וב-592 נגד רומא).
את אריאולף ירש תאודלפיוס, בנו של פארואלד, שהאנציקלופדיה הקתולית מייחסת לו את הבניין הראשון של הקתדרלה של ספולטו.
אחר כך הגיעו אטו (653), תרסימונד הראשון (663), ופארולד השני (703), ששלט יחד עם אחיו וואצ'ילאפ.
פארואלד השני כבש את קלאסיס, נמל רוונה, על פי "תולדות הלומברדים" של פול הדיאקון : "גם באותה תקופה פארואלד, הדוקס הראשון של הספולטנים, שפלש לקלאסיס עם צבא של לומברדים, השאיר את העיר העשירה מקוללת חשופה מכל עושרה".
לאחר מכן הוא היה מחויב על ידי ליותפראנד, מלך הלומברדים לשקם את העיר, מדד לשליטה המרכזית הרופפת של השלטון הלומברדי שעל ליותפראנד היה לחזק, לפחות כפי שפירש פאולוס את האירועים עבור פטרוניו הפרנקים.
עד מותו של ליותפראנד (744), ספולטו הייתה בשליטה מרכזית יותר מפאוויה, ותאודיקוס ירש אותה בשלום.
שלושה דוכסים מהמאה ה-8 היו מלכי הלומברדים, סימן שבאותה תקופה ספולטו הייתה קשור יותר לממלכה מאשר דוכסות בנוונטו.
בשנת 776, שנתיים לאחר נפילת פאביה, נפלה ספולטו גם בידי קרל הגדול והאימפריה הקרולינגית שלו, והוא קיבל את התואר מלך הלומברדים.
אף על פי שהעניק את השטח לכנסייה, הוא שמר על הזכות למנות את דוכסיה, ויתור חשוב שניתן להשוות לזכות האימפריאלית הבלתי מעורערת עדיין למנות בישופים טריטוריאליים, ואולי לפעמים עניין של מחלוקת בין הקיסר לאפיפיור, עבור האפיפיור אדריאנוס הראשון שמינה לאחרונה את הדוכס מספולטו.
בשנת 842, הדוכסות לשעבר הוקמה מחדש על ידי הפרנקים כדי להיות מוחזקת כשטח גבול פרנקי על ידי מארקגראף תלוי.
בין הבולטים יותר מבין הדוכסים הפרנקים, חילק גי הראשון את הדוכסות בין שני בניו למברט וגי השני, שקיבל כחלקו את אדנות קמרינו, שנעשתה לדוכסות.
למברט היה לוחם אמיץ נגד פושטים סרצנים, אך אדם שטבח באותה מידה בביזנטים (כמו ב-867), והודח ב-871, מונה מחדש ב-876 ולבסוף נודה על ידי האפיפיור יוחנן השמיני.
בשנת 883 גי השני איחד את הדוכסות, מעתה כדוכסות ספולטו וקמרינו.
לאחר מותו של קרל השמן בשנת 888, גי הכתיר את עצמו לקיסר הרומאים ולמלך איטליה על ידי האפיפיור סטפנוס החמישי (891).
בשנה שלאחר מכן הכתיר האפיפיור פורמוסוס את בנו של גי למברט השני לדוכס, למלך ולקיסר.
הדוכסים מספולטו המשיכו להתערב בפוליטיקה האלימה של רומא.
אלבריקו הראשון, דוכס קמרינו (897), ולאחר מכן דוכס ספולטו, נשא לאישה את האצילה הרומית הידועה לשמצה מרוזיה, פילגשו של האפיפיור סרגיוס השלישי (904–911), ונהרג על ידי הרומאים ב-924. בנו אלבריקו השני הפיל את הסנאטריקס בשנת 932 אף על פי שבנה, אחיו למחצה, היה האפיפיור יוחנן השנים עשר.
בערך בשנת 949, המלך הפרנקי ברנגר השני מאיטליה כבש את ספולטו מהמרקיז, הקטין את גודלה של הדוכסות והותיר בצד טריטוריה שתהפוך למרקיזות פרמו.
באותה תקופה ניתק הקיסר אוטו הראשון מדוכסות ספולטו את האדמות שנקראו סבינה לנגוברדיקה ומסר אותן לידי הכס הקדוש.
כעת השליטה בספולטו הפכה יותר ויותר לפייף של הקיסרים.
בשנת 967, אוטו איחד לזמן קצר את דוכסות ספולטו עם זו של נסיכות קפואה ובנוונטו, אשר נשלטה אז על ידי פנדולף איירונהד.
לאחר מותו של פנדולף בשנת 981, הנסיכות המשותפת של ספולטו, קפואה ובנוונטו חולקה בין בניו של פנדולף, הנלחמים בלי סוף כדי להשיג עליונות.
לנדולף הרביעי זכה בספולטו, קפואה ובנוונטו, בעוד שפנדולף השני קיבל את סלרנו.
ואז בשנת 989 ניתק אוטו השלישי את ספולטו והעניק אותה להוגו, מרקיז טוסקנה.
מאוחר יותר בדצמבר 998, מינה אוטו את אדמר מקפואה לדוכס ספולטו.
אדהמר שלט ארבע שנים עד שהדוכסות אוחדה בפעם השנייה עם טוסקנה ב-1003.
במהלך מחלוקת ההשקעות עם האפיפיור, הקיסר היינריך הרביעי מינה דוכסים אחרים בספולטו.
בשנת 1152 נתן הקיסר את הדוכסות לגאלף השישי מאסטה.
העיר נהרסה על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה שלוש שנים לאחר מכן, אך נבנתה מחדש במהרה.
לאחר מכן, הדוכסות הוחזקה על ידי משפחתם של ורנר (גוארניירי) מאורסלינגן, מרקיזי אנקונה.
ב-1183 מינה פרידריך את קונרד מאורסלינגן לדוכס.
קונרד שלט עד 1190 כאשר פרידריך מת והגואלפים תפסו את הנסיכות והציבו את פנדולף כדוכס.
חמש שנים לאחר מכן לאחר שהיינריך השישי ירש את פרידריך הראשון כקיסר, קונרד חזר לתפקיד דוכס ספולטו.
אולם לאחר שהיינריך השישי מת ב-1197 ואוטו אוטו מבראונשווייג הפך למלך איטליה ב-1198, קונרד עזב את התפקיד ומסר את ספולטו לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
בשנת 1201, כתמיכה ברצונו של האפיפיור אינוקנטיוס לחזק את שליטת מדינות האפיפיור, העניק אוטו את הזכויות האימפריאליות עבור ספולטו לאפיפיור.
אולם בשנת 1209, לאחר מותו של פיליפ משוואביה, הפך אוטו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה והתנער מהבטחותיו הקודמות לתמוך באפיפיור.
אוטו שם את כוונתו לשיקום הכוח הקיסרי וכבש את ספולטו עד 1213 כאשר הדוכסות הוחזרה לשלטון האפיפיור עם מושל, בדרך כלל קרדינל.
עם זאת, ספולטו נותרה כלי משחק במאבקים בין האפיפיור לפרידריך השני עד הכחדת בית הוהנשטאופן ב-1254.
בסופו של דבר, שטחי ספולטו סופחו למדינות האפיפיור ולממלכת נאפולי.
התואר דוכס ספולטו שימש מאוחר יותר את חברי בית סבויה.
דּוֹל מצוי (שם מדעי: Cuon alpinus) הוא מין יחיד בסוג דול שבמשפחת הכלביים.
פירוש שמו המדעי "כלב הרים" – פירוש Cuon הוא כלב ביוונית, ו-alpine הוא הר בלטינית.
שמו השני ניתן לו בגלל נטייתו לשרוק.
הדול שוכן ביערות מלזיה והודו וצד בלהקות.
צבעו אדמדם, זנבו עבות ואורך גופו כ-90 ס"מ.
הדול הוכרז כמין בסכנת הכחדה על ידי איגוד השימור הבין-לאומי בעיקר עקב איבוד מתמשך של אזורי גידול טבעיים, התמעטות הטרף, תחרות עם חיות אחרות, רדיפה ומחלות מכלבים מקומיים.
הדול פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובערב, ולעיתים בלילה.
אורך חייו עד 16 שנה בשבי, ואילו בטבע הוא חי בדרך כלל 10 שנים.
יש לו 39 זוגות כרומוזומים.
באוכלוסיות צפוניות האורך גדול בכ-20 אחוז.
משקל הנקבות 10–16 ק"ג ואילו משקל הזכרים 14–20 ק"ג בממוצע.
שניים מהם מסווגים כתחת סכנת הכחדה על ידי איגוד השימור העולמי, כלומר הם ניצבים בפני סכנת הכחדה חמורה.
שניים נוספים מצויים על גבול הכחדה.
Cuon alpinus javanicus, מצוי ביאווה, לו פרווה קצרה בצבע אדום בהיר, אם כי יש שוני בין פרטים מאזורים שונים.
Cuon alpinus sumatrensis, מצוי בסומטרה, לו פרווה קצרה בצבע אדום בהיר ושיער כהה בפניו.
Cuon alpinus infuscus, מצוי בדרום מיאנמר, מלזיה, תאילנד, ווייטנאם, פרוותו חומה כהה ולו מאפייני גולגולת שונים.
Cuon alpinus adjustus, מצוי בצפון מיאנמר ובהודו-סין, פרוותו חומה אדמדמה.
Cuon alpinus dukhunensis, מצוי מדרום לנהר הגנגס בהודו, לו פרווה אדומה ועל כפות רגליו שיער קצר.
Cuon alpinus primaevus, מצוי באזורי ההימלאיה של נפאל, סיקים, ובהוטן, פרוותו אדומה וכהה יותר משל תת-המין dukhunensis, ולו שיער ארוך בכפות רגליו.
Cuon alpinus hesperius, מצוי במזרח טורקסטן, דרום סיביר ומערב סין, לו פרווה ארוכה בצבע צהוב בהיר ובחלקו התחתון צבעה לבן.
Cuon alpinus laniger, מצוי בקשמיר ודרום טיבט, פרוותו חומה-צהובה.
Cuon alpinus fumosus, מצוי במערב סצ'ואן, סין ומונגוליה, פרוותו אדומה צהבהבה הצבע בגבו כהה ובצווארו אפור.
Cuon alpinus lepturus, מצוי מדרום לנהר היאנגצה בסין, לו פרווה אדומה.
Cuon alpinus alpinus, מצוי ברוסיה המזרחית (מזרחה מהסייאנים המזרחיים), לו פרווה עבה בצבע אדום-חום, צווארו אפרפר וחרטומו חום-צהוב.
תפוצת הדול הייתה נרחבת בכל רחבי יבשת אסיה, אולם כיום תפוצתו מקוטעת.
במחקר שנעשה באוכלוסיות הקיימות, נמצא כי למין שתי קבוצות פילו-גאוגרפיות: מדרום, מרכז וצפון הודו (דרום מהגנגס) עד מיאנמר.
והודו (מצפון לגנגס, צפון מזרח הודו, מיאנמר, תאילנד וחצי האי המלאי).
דוכסות קלדקארי (בגאורגית: კლდეკარის საერისთავო, קלדֶקאריס סאאֶריסתאבוֹ) הייתה דוכסות פאודלית שהתקיימה בגאורגיה בימי הביניים.
הדוכסות הונהגה על ידי שושלת אצולה גאורגית בעלת עוצמה, בר'וואשי, והתקיימה בין השנים 876–1103, בדרום מחוז כארתלי תחתית.
למרות גודלה הקטן, גרמה הדוכסות לבעיות רציניות למלכים הבגרטיוניים, ששאפו לאחד את כל אדמות גאורגיה לממלכה אחת.
הדוכסות נוסדה בשנת 876 על ידי ליפריט הראשון מבית בר'וואשי, שגורש על ידי המלכים האבחזים מהאחוזה הפאודלית שלו ארגוותי שבאימרתי עילית.
בהיותה בעמדת מפתח, הצליחה משפחת בר'וואשי להגיע למעמד בו היא התמודדה על גבולותיה עם הנסיכויות השכנות.
עם היווסדה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, על ידי בגרט השלישי, התפרצה היריבות בין שושלת בר'וואשי לשושלת בגרטיוני.
במאבק בין המשפחות גבר בגרט על ראטי הראשון, והכריח אותו, בשנת 889, לוותר על השלטון בדוכסות לטובת בנו, ליפריט השני.
האמיר של אמירות טביליסי, ג'עפר (1032–1046), כלא את ליפריט, ולמרות חילוקי הדעות בין בגרט לליפריט, שחרר אותו בגרט.
מאוחר יותר, בשנים 1038–1040, הטיל צבא גאורגי משותף, בראשות בגרט וליפריט, מצור על טביליסי, אלא שהמלך נסוג מהמצור עקב חילוקי דעות שנבעו מהאיבה התהומית של הליפריטים לבגרטיונים.
כתוצאה מכך הפך ליפריט ליריב מושבע של בגרט.
בשנת 1048, נתפס ליפריט בידי הסלג'וקים במהלך המלחמה הביזנטית-סלג'וקית.
בגרט ניצל את המצב והשתלט על העיר אופליסציחה, שבה את משפחתו של ליפריט והשתלט על טביליסי.
בשנת 1051, שחררו הסלג'וקים את ליפריט, שחזר לגאורגיה עם כוח ביזנטי חדש והשתלט על מזרח גאורגיה.
בהיעדרו הפך ליפריט לשליט בפועל על הממלכה בהצהירו על עצמו כעוצר לבנו ויורשו של בגרט הרביעי, גיאורגי.
לאחר שלוש שנים של משא ומתן מתיש, הצליח בגרט להבטיח את הנייטרליות של הקיסר הביזנטי וחזר לגאורגיה כדי להחזיר לעצמו את השליטה בממלכתו.
בשנת 1058 הכריח בגרט את ליפריט לצאת לגלות.
בנו של ליפריט ויורשו, יואנה, הורשה על ידי המלך הגאורגי לרשת את הדוכסות.
בשנת 1074, מרד יואנה ביורשו של בגרט, גיאורגי השני, וניסה לקבל את תמיכת הסלג'וקים.
למרות זאת, כוח סלג'וקי פלש וכבש באופן זמני את הדוכסות ושבה את השושלת הדוכסית.
דוד הבנאי, יורשו של גיאורגי השני, מהמלכים הגאורגיים המצליחים ביותר, הכריח, בשנת 1093, את משפחת בר'וואשי להגיש את כניעתה למלכות, ובלם את ניסיון המרד שלהם מאוחר יותר.
בשנת 1103, ניצל דוד הבנאי את מותו של הדוכס האחרון לבית בר'וואשי, ראטי השלישי, וביטל את הדוכסות כשהוא מעביר את שטח הדוכסות לשליטת לריבונות הממלכה.
שם הדוכסשנות שלטון ליפריט הראשון 876-?
דוכסית קורנוול הוא תואר אצולה בממלכה המאוחדת.
התואר ניתן לאשת דוכס קורנוול, אשר ניתן לבנו הבכור של המלך ויורש העצר בסדר הירושה לכתר הבריטי.
דוכסות קורנוול מועברת באופן אוטומטי לידי בנו הבכור של מונרך הממלכה המאוחדת ואינה עוברת בירושה.
בשל כך, התואר אינו זוכה להכרה ציבורית רחבה, כאשר הבן הבכור לרוב מקבל גם את התואר "נסיך ויילס" ורעייתו מוכרת בתואר "נסיכת ויילס".
הראשונה לשאת בתואר דוכסית קורנוול הייתה ג'ואן מקנט, שנישאה בשנת 1361 לאדוארד, נסיך ויילס.
הנשים שזכו לשאת בתואר זה בלבד, ללא תואר הנסיכה מוויילס, הן קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, ומרי מטק.
בשני מקרים אלו התואר ניתן להן עם נישואיהן, בעת שבעליהן היו השלישיים בסדר הירושה לכתר הבריטי וטרם החזיקו בתואר הנסיך מוויילס.
עד הפיכתו של בעלה למלך, קמילה, אשתו השנייה של צ'ארלס השלישי, השתמשה בתואר "דוכסית קורנוול" במקום "נסיכת ויילס", כיוון שתואר נסיכת ויילס היה מזוהה עם אשתו הראשונה של צ'ארלס, דיאנה, שנהרגה בתאונת דרכים בשנת 1997.
משנת 2022 מחזיקה בתואר הדוכסית קתרין, שנישאה לנסיך ויליאם.
דוכסי ונציה – הדוג'ים, שלטו במשך תקופה של כ-1,000 שנה ברפובליקה של ונציה.
120 דוכסים נשאו בתואר זה.