tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולסן היה בן 20 בעת ששירת על הפראם, ואמונדסן אמר .
צור מפוספס הוא סוג של צור, שבו יש מערכת סדורה פחות או יותר של רצועות קונצנטריות כהות ובהירות לחלופין, הדומות לאדוות במים.
מרבצים גדולים של צור מפוספס קיימים באזור פולין קטן, בסמוך לעיירות סנדומייז', אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ואילז'ה.
בשל היותו נדיר והמראה הייחודי שלו משמש צור מפוספס כיום בייצור תכשיטים, והפך למוצר מקומי לייצוא.
בני התקופה הנאוליתית נהגו לכרות צור מפוספס בסמוך לקשמיונקי אופטובסקיה (Krzemionki Opatowskie), סביב 4,000 לפנה"ס, והוא היה בשימוש בייצור גרזינים.
הצור המפוספס מפולין הקטן נוצר ביורה עליון ומורכב בעיקר מ-α-קוורץ.
המורפולוגיה של הגרגירים מעידה שהקוורץ אינו תוצר של המרה של אופאל וכלקדון, אלא השקעה ישירה ממי ים.
הגבישיות גבוהה יותר במרכז התצביר.
לעיתים נוכח בסלע כלקדון, בהיות תוצר של התגבשות מחדש של אופאל.
מינרלים אחרים יכולים להימצא בצור בכמויות קטנות: מינרלי חרסית, קלציט, פצלת השדה, נציצים, גלאוקוניט, זירקון, טורמלין ורוטיל.
גוונים שונים של רצועות פרטניות קשורים למספר הגדל ופוחת ולגודל הנקבוביות הגורמים להשתקפות שונה של האור.
נקבוביות קטנות ומעטות יותר משקפות פחות אור.
צוֹר וִירוּשָׁלַיִם הוא מחזה משנת 1933 מאת המחזאי והמשורר מתתיהו שוהם.
המחזה הוא אינטרפטציה על סיפורם של אליהו הנביא, המלכה איזבל והמלך אחאב ועוסק בסוגיות של המתח בין יהדות ואלילות, ובין רוח וחומר.
זהו מחזהו היחיד של שהם, שנכתב בתקופת מגוריו בארץ ישראל.
המחזה שנכתב בשפה עברית עשירה וגבוהה ובנימה שירית, זכה לתשבחות מסופריה העבריים של התקופה.
המשורר חיים נחמן ביאליק הכתיר אותו כ'פסגת הדרמה והעברית' ומבקר הספרות יוסף אורן כינה אותו "המחזה הטוב והקשה ביותר בשפה העברית".
שוהם אף זכה בעקבותיו בפרס ביאליק לשנת 1933. לאורך השנים נלמד המחזה בבתי הספר.
עם זאת, דווקא בשל שפתו המורכבת, לא זכה לעלות בתיאטרון הרפרטוארי עד שנת 2003, עת עלה בהפקה קצרת מועד בת 15 הצגות בתיאטרון בית ליסין.
יש המשערים כי ההשראה לעלילת המחזה הגיעה ממחזהו של אוסקר ווילד 'שלומית', העוסק בביתו של המלך הורדוס אנטיפס המנסה לפתות את יוחנן המטביל.
הסופר אלי אשד העלה השערה שייתכן שהושפעה מפואמה שכתב אליסטר קראולי בשנת 1899 תחת שם העט 'הרוזן ולדימיר סוארף', העוסקת בנביא הנמשך אחרי קסמי איזבל.
איזבל בת אתבעל – אשת אחאב, מלכת שומרון ובת מלך צור.
אליהו – נביא קנא, יריבה של איזבל.
אלישע – יד ימינה של איזבל הנמשח ליורשו של אליהו הנביא.
אחיקר – גדול חכמי צור, הדוניסט.
מיכיהו – בן נביאים שנמשך בקסמה של אזבל.
יהוא – שר צבא המלך.
סלוא – בן נבות היזרעאלי.
יהורם בן יהושפט – בן מלך יהודה.
עלילת המחזה מתחילה בסצנת אקספוזיציה ללא מילים, בה ניצבת איזבל הצעירה, בת המלך אתבעל, במקדש עשתרת, ומבקשת להקריב את בתוליה ביחסי מין טקסיים.
על פניה עוברים דמויות עשירות ומכובדות אולם היא בוחרת דווקא בנביא אליהו אשר הגיע למקדש 'לנסות עצמו' ולהוכיח את נאמנותו לאלוהים.
אליהו דוחה את איזבל בבוז והיא חשה שקורבנה חולל.
איזבל ואלישע, המשמש במחזה כיד ימינה הנמשך אחר קסמיה, בחצר הארמון.
איזבל מוציאה את הצו כנגד נבות היזרעאלי אשר מתברר גם כקרוב משפחתו של אלישע.
הוא מנסה לשכנע אותה שמשפחת נבות נאמנה למלוכה ואילו היא מבהירה שלא ניתן להיות נאמנים לאיזבל ולאלוהי ישראל.
בשלב מסוים יורדת איזבל לגן ואלישע נותר לבד.
עלם מגיע ומזדהה כאחד מבני הנביאים.
הוא מנבא לאלישע שיירש את תפקידו של אליהו הנביא, ומושח אותו בשמן.
חוזרת איזבל כשהיא מלווה במיכיהו – בן נביאים שפיתתה ושלחה לצור ללמוד את עבודת האל בעל.
מיכיהו מתוודה שהוא קרוע בין איזבל לבין אלוהיו.
איזבל מציעה לו מבחן – לפתות אליה את אליהו הנביא.
היא מספרת לשניים את אשר קרה אותה בצעירותה.
מיכיהו לא מאמין שיוכל לפתות את אליהו לאיזבל, אלישע לוקח עליו את האתגר.
מג נכנס לחצר ומבשר לאיזבל על טבח נביאי בעל על הכרמל.
איזבל יוצאת במהירות לנסות ולתפוס את אליהו.
נכנס אחאב ומספר את אירועי התחרות בין אליהו וכהני בעל, והריגתם של האחרונים.
לדבריו היה במקום, אך לא העז להרוג את הנביא.
שליח מבשר למלך על כך שזכה בכרם נבות אשר נסקל ומת.
אלישע תובע את כבודו של נבות וטוען שנרצח, ודורש מהמלך דין צדק, אולם השליח מספר שברגעיו האחרונים קילל נבות את בית אחאב שלדבריו רוצחים הם, וקרא לאליהו לנקום את נקמתו.
המלך מחליט שלפיכך מת נבות בוגד.
אליהו מגיע וקורא לו שלא ללכת למסיבה בכרם נבות, אלא להתפלל למחילה.
אחאב איננו הורג אותו פעם נוספת – אך גם אינו נשמע לדרישתו, ואליהו מנבא לו את קץ שושלתו.
ביציאתו מהארמון, מטיל אליהו את אדרתו על כתפי אלישע המופתע.
אליהו פוגש באחיקר בפתח מערה על גבול המדבר.
אחיקר טוען שאין גאולה וכי חזון הגאולה מתעתע את הנביא.
אחיקר מגן עליו מפני חיילי אחאב המחפשים אותו, ומשקר להם על מנת שלא ימצאוהו.
מגיע אלישע ואומר לאחיקר שהוא מחפש את אליהו.
אחיקר מזהיר את אלישע שמוטב לו להתרחק מהנביא אחרת ישבה בדרכיו.
אך אלישע מתעקש לחפש את הנביא, על מנת לשאול אותו, לטענתו, מה השכר שהוא מקבל מאת אלוהים תמורת חזון הדם והקנאות שלו.
אלישע ממשיך בחיפושיו ולמקום מגיע אחאב הפצוע מהקרב.
אחאב מבקש מאליהו להתפלל עבורו לסליחת האל, ואף מתנצל בפני אליהו באופן אישי על כך שרדף אותו כל חייו.
אליהו מציין כי מעולם לא שפך דמו ואף מוסיף כי אף הוא רדף את אחאב רק מתוך חרדה לגורל עמו.
המלך טוען שאף הוא עשה את כל אשר עשה, וכרת ברית עם צור, מתוך חרדה לגורל העם ורצון להגן עליו.
הוא טוען שהעם איננו יכול לסמוך רק על כוחן של נבואות.
אליהו מציין כי כוחו של עם ישראל באמונתו וכי באחרית הימים תתנשא ירושלים (ולא שומרון) על כל העמים.
אחאב מבקש ממנו טרם מותו לחזות לו את גורל העם לעתיד.
אליהו מנבא גלות וחורבן שבסופם הגאולה לעולם.
בחזונו עולים העמים כולם לירושלים.
אחאב כועס שחזונו אינו כולל נקמה כי אם שלום, ואף מתפלא שזה חזון אליהו הקנא.
אחאב מביע את חלומו, להיות מלך ירושלים המקבל את פני הגאולה, ואף מתנכר לאיזבל ולממלכת שומרון וקורא לאלישע להורגה.
בסוף דברים אלה מת אחאב.
אלישע תובע מהנביא תשובות אך הנביא אומר לו שאלוהים יענה לו.
אלישע מתנגד ואומר שהוא מסור למנעמי ארמון איזבל, וכי הגיע לפגוש אותו רק כדי לפתות אותו לאיזבל – אך אליהו משיב לו שזה רק מוכיח לו שאלוהים בחר בו תחתיו.
אלישע מנסה להתנער מהנביא ומהחזון אך מתחיל לשמוע את קול האלוהים, ובסופו של דבר הולך אחר הנביא.
בהיכל המשתאות בארמון, תמנע אהובתו של סלוא מעסה את ראש אחיקר בשמן, ומבקשת ממנו לנחש לה האם ישוב אליה אהובה אשר נשבה בקסמי איזבל.
אחיקר מעודד אותה ואומר לה שאיזבל תנטוש את סלוא.
סלוא נקרע בין משיכתו לאיזבל, לתחושת האשם המפעמת בו שלא נקם את מות אביו נבות מידיה.
הוא מאיים לברוח אל בני הנביאים, ואיזבל מנסה בלא הצלחה לשכנע ולפתות אותו להביא לה את ראשו של אליהו.
היא מתעודדת באמונתה כי אלישע ישוב אליה ויביא אליה את אליהו.
יהורם נסיך יהודה מגיע למשתה.
בינו לבין איזבל מתגלע ויכוח פוליטי באשר לניסיונות אביו להתחרות במלכות צור במסחר בים.
עם זאת, הוא מציע לאיזבל לחדש את הברית בין הממלכות, על ידי כך שיצוד את נביאי אלוהים ויעניק לה את ראשיהם.
תמורת זאת, הוא מבקש ממנה את ראשו של אליהו, שלדבריו, עכר את חייו כשניבא לו את חורבן שושלתו.
איזבל מבהירה שתהא מוכנה לתת לו את ראשו של כל נביא אחר, אך אליהו הוא יריבה האישי, ואותו היא מבקשת לפתות כנקמה על העוול שגרם לה בנעוריה.
שליח נכנס ומבשר על הסתלקות אליהו במרכבת אש, ועל מינויו של אלישע תחתיו.
איזבל מאמינה כי אלישע ישטה בבני הנביאים וכי יוכל להביאם אליה להורגם.
היא מרגישה כי בהסתלקותו של אליהו נגזלה ממנה גם נקמתה.
אחיקר מציע לה דרך לנקום – לחתן באופן טקסי את אלוהי ישראל עם עשתרת, ולפעול למיזוג הפולחן של שניהם.
באי המסיבה חוגגים את רעיונו של אחיקר.
את החגיגה קוטע אלישע הנכנס לבמה באדרתו של אליהו, והמחזה מסתיים בדרמטיות כשהוא פותח בנבואה: "היה אלי דבר אלוהים".
ניסיונות להעלות את המחזה על הבמה
לאחר כתיבתו, נדחה המחזה על ידי תיאטרון הבימה, על אף המלצותיו ושבחיו של ביאליק.
לבקשת התיאטרון עיבד שהם עצמו את המחזה במטרה להתאים את שפתו לבמה, אולם גם הגרסה הערוכה (שאבדה ואיננה בנמצא כיום) נדחתה על ידי התיאטרון הלאומי.
בשנת 1958 נעשה ניסיון נוסף להעלות את המחזה לבמה במסגרת הבימה ובבימויו של טיירון גאתרי, והמשורר אברהם שלונסקי ערך את הטקסט במטרה לפשט אותו מחד, אך לשמור על אופיו השירי מאידך.
עם זאת, הבמאי גאתרי דחה גם את גרסתו הערוכה של המחזה, וההפקה לא עלתה בסופו של דבר.
באוקטובר אותה שנה הועלתה ההצגה בעיבודו של שלונסקי על ידי להקת תיאטרון חובבים בעמק יזרעאל בהפקתו ובבימויו של חנוך בז בן קיבוץ מזרע.
בהמשך נערך העיבוד של שלונסקי על ידי התסכיתאי גדעון תמיר, אשר קיצר את המחזה בכמחצית, והושמע ב־1960 בתחנת 'קול ישראל'.
בשנת 1962 בחן הבמאי אמנון קבצ'ניק את האפשרות להעלות את המחזה, ואף שלח להבימה הצעה משלו לשינויים על גרסת שלונסקי – אולם גם יוזמה זו לא הבשילה לבסוף.
בשנת 1968 העלתה להקת המחול של נעמי אליסקובסקי יצירת מחול ופנטומימה על פי המחזה.
גם בשנת 1971 פורסם בעיתונות על כוונת הבימה להעלות את המחזה בהבימה לציון 25 שנים למדינת ישראל ב־1973, בבימויו של גדעון תמיר, אך הדבר לא קרה.
ב־1975 הציע הבמאי רם גופר לביים את המחזה בהבימה, ואף קיבל מענק בסף כ-5,000 לירות מהמועצה לתרבות על מנת להכין את עבודת הבימוי.
לאחר שלושה חודשי עבודה העריך כי לצורך הפקת המחזה נחוצים כמיליון לירות (כ־600–700 אלף לירות יותר ממחזה סטנדרטי).
הנהלת התיאטרון העריכה כי העלות הריאלית תהיה כ-1.5 מיליון לירות, סכומים שהתיאטרון לא יכול היה להרשות לעצמו באותה התקופה.
ב־1980 עלה המחזה בהופעה חובבנית ועיבוד ובימוי של שמחה ספקטור בפסטיבל עכו.
ב־1992 יצא לאור על ידי הוצאת ירון גולן, עיבוד של המחזה לתסריט קולנעי שערכה זיוה צחר.
ב־1988 העלה הבמאי יוסי יזרעאלי הפקה בת מספר הצגות בודדות של המחזה עם תלמידי בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי בפסטיבל ישראל בשיתוף עם הבימה.
המחזה עובד עבור ההצגה על ידי ניסים אלוני תוך קיצור סצנות מסוימות אך בניסיון לשמר את השפה הייחודית של שוהם.
את איזבל שיחקה בהפקה זו דפנה רכטר, את אליהו שיחק ברוך דרור, את אחאב שיחק גל זייד ואת החכם אחיקר שיחק אורי רביץ.
ההצעה להעלות את המחזה הגיעה מכיוונו של מנהל הפסטיבל עודד קוטלר.
בשנת 2003, עלה המחזה לראשונה בהפקה רפרטוארית בבימויו של יזרעאלי בתיאטרון בית ליסין, בהפקה מוגבלת אשר הציגה 15 פעמים בלבד, ובתמיכה של קרן ברכה שהעמידה לתיאטרון משאבים לטובת העלאת המחזה הקלאסי.
יוספה אבן שושן אשר ערכה את הטקסט להפקה, פישטה מאוד את השפה הכבדה שאפיינה את המחזה המקורי, ואף חתכה סצנות שאינן מקדמות את העלילה.
את איזבל שיחקה יונה אליאן קשת, את אליהו עודד תאומי, את אלישע גיל פרנק, את אחאב אוהד שחר ואת אחיקר שלמה בר-שביט מלבדם השתתפו בהצגה גם השחקנים: יורם יוספסברג, אורי רביץ, צחי גליק, שמוליק כהן, הדס קלדרון, גיל נתנזון, רפי אדיר ודוד דואנאשוילי.
את ההצגה ליוותה יצירה מוזיקלית מקורית שנכתבה במיוחד עבורה על ידי המלחין גיל שוחט, שעבד עליה במשך קרוב לשנה.
בניגוד ליצירות המשמשות בתיאטרון בדרך כלל, היצירה איננה כוללת חזרתיות על קטעים מוזיקליים.
לבקשתו של הבמאי יזרעאלי היצירה נכתבה במתכונת של "אופרה לתזמורת ושחקנים" ובוצעה באופן חי על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של סטנלי ספרבר, מאחורי הבמה.
התפאורה עוצבה בסגנון מינימליסטי על ידי דוד שריר: במה עגולה בעיצוב של אדמת טרשים יבשה, בצד שמאל הוצב פסל דמות אלילית נשית, בצד ימין מסלע אבנים וברקע זמורת גפן עבה החוצה את אחורי הבמה.
את התלבושות עיצבה עופרה קונפינו בסגנון מודרניסטי.
ראש הממשלה, אריאל שרון, הגיע אף לצפות באחת מהופעות ההפקה הייחודית לצד שרת החינוך לימור לבנת.
מתיתיהו שוהם, דפוס קואופרטיבי הפועל הצעיר, 1933
עיבוד אברהם שלונסקי, הוצאת דביר, 1958
עיבוד יוספה אבן-שושן, תיאטרון בית ליסין 2003
צור (צורי) דבוש (נולד ב-6 באפריל 1966) הוא יזם עסקי וחברתי, יו"ר הדירקטוריון ובעל השליטה בחברת קליל תעשיות והיו"ר של החברה לתועלת הציבור אנו - עושים שינוי.
נולד באשקלון לפנינה, חדרנית בבית הבראה לעובדי ההסתדרות, ומשה בכור דבוש, פקיד אכלוס לנזקקי דיור בחברת עמיגור.
שמיני בן זקונים למשפחה בת 10 נפשות, אחותו אביבה נפטרה בגיל 47. בתום לימודיו בבית הספר א.ד גורדון באשקלון, עבר ללמוד בירושלים, בה התגורר בפנימיית כרמית בעין כרם ולמד בתיכון סליגסברג-ברנדייס בירושלים, במגמת עיצוב אופנה בן ראשון ויחיד.
שירת בחיל התותחנים ולאחר מכן התנדב להיות חלק ממקימי יחידת מגלן, תחילה כלוחם ולאחר מכן כמדריך.
עיצב את הסמל הראשון של היחידה, שהיווה את הבסיס לסמלה הנוכחי.
בתום שירותו הסדיר הוחתם לשירות קבע על מנת להקים את מערכי ההדרכה והאימון הממוחשבים והסימולטורים של היחידה, בעקבותיה נבחר לחייל מצטיין חטיבתי.
לאחר השירות הצבאי ניסה להתקבל ללימודי עיצוב אופנה בשנקר, אך נדחה, למד עיצוב תעשייתי באקדמיה לעיצוב בצלאל, אך הודח מהלימודים לאחר שנתיים בשל "חוסר כישרון עיצובי".
אז החל את דרכו העסקית.
בוגר מסלול הנחיית הורים במכון אדלר.
בשנת 1992 (בגיל 26) הקים את החברה הראשונה שלו, היפרלוג, שעסקה בפיתוח מערכי הדרכה ממוחשבים.
בשנת 1994 על בסיס חברת היפרלוג, הוקמה חברת גיאו-אינטראקטיב שעסקה בפיתוח כותרי מולטימדיה ביחד עם שרון כרמל, נפתלי שני ואלי רייפמן, על בסיס אחד הפטנטים שלה שעסק בהעברת אנימציה אודיו ווידאו באינטרנט בהמשך גיאו-אינטראקטיב שינתה שמה לאמבלייז.
החברה הונפקה באוקטובר 1996 לפי שווי של 160 מיליון דולר.
ונסחרה בבורסה של לונדון (BLZ.L)
בשנת אלפיים גייסה 400 מיליון דולר לפי שווי של 4 מיליארד דולר, בשיאה הגיעה החברה לשווי שוק של כ-8 מיליארד דולר.
עד שנת 1999 שימש בחברה כדירקטור וכמנהל בכיר, בין היתר כראש צוות עיצוב לומדות ופיתוח תוכן, כראש צוות עיצוב ממשקי משתמש וכמנכ"ל חברה הבת EduNet שעסקה בפיתוח ניסיוני של לומדות מקוונות, בשיתוף עם הוצאת הספרים האמריקאית .
ב-1999 עם שינוי הכיוון של חברת אימבלייז מפתוח תוכן להתמקדות רק בטכנולוגיה עזב את הניהול השותף של החברה והמשיך לשמש כדירקטור בדירקטוריון חברת אמבלייז עד שנת 2003.
בשנת 1999 הקים את חברת דבוש השקעות, אותה הוא מנהל.
החברה עוסקת בהשקעות, השבחה ובשירותי ניהול בתחומי התעשייה, ההיי-טק והמגזר השלישי.
בשנת 2000 מכר את רוב החזקותיו באמבלייז תמורת כ-40 מיליון דולר.
בשנת 2001 רכש את השליטה בחברת קליל תעשיות לפי שווי של 140 מיליון ש"ח למרות היות החברה תעשייתית בקשיים.
בשנים הראשונות מצבה הכלכלי של קליל החמיר עד לשיא של הפסד שנתי של כ-20 מיליון בשנת 2004, אז יישם תוכנית התייעלות בליווי של קובי לוי שכללה סגירת פעילויות, החלפת מנכ"ל, גיוס הון, מכירת נכסים ותוכנית שיווקית של מתן אחריות על המוצר המוגמר המותקן על ידי מתקינים עצמאיים.
פעולות אלו גרמו לעצירת ההפסדים ב-2005. מאז החברה הפכה לרווחית ומציגה רווח שנתי נקי של כ-50 מיליון ש"ח בשנה.
דבוש משלב בפעילות קליל מגוון פרויקטים למען הקהילה והסביבה, כמו פרויקטים עם תנועת הצופים, תמיכה בבית ספר אורט מרום בעכו בהקמת מגמת מבנאות אלומיניום, והקמת פארק "אגם הפרפרים", פארק אקולוגי טבעי פתוח לשימור והתרבות מגוון הפרפרים השוהים באזור כרמיאל,
החל ממרץ 2001 מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת קליל.
דבוש משמש כמשקיע אנג'ל ויועץ עסקי לחברות סטארטאפ.
בשנת 2018 השקיע בחברת הסטארטאפ מאסיבית 3D שהונפקה בבורסה בתל אביב בשנת 2021 לפי שווי של כ-500 מיליון ש"ח
היה מיוזמי החל"צ השדרה, שקמה בשנת 2012 בעקבות המחאה החברתית של שנת 2011.
בשנת 2013 היה שותף להקמת החל"צ "אנו - עושים שינוי" - פרי איחודה של "השדרה" עם החל"צ אג'נדה ועם תנועת עורו, ומאז הוא משמש כיו"ר "אנו".
החל מ-2011 דבוש מתנדב ותורם בארגון "אור למשפחות" העוסקת בתמיכה, חיזוק ועזרה למשפחות שכולות.
בשנת 2018 קיבלה קליל תעשיות בהובלתו את אות העסק הקשוב ומאז הוא פעיל בארגון קפיטליזם קשוב ישראל.
החל משנת 2020 מתנדב בחממת I4Vally החממה הראשונה והיחידה בישראל ליזמיות וליזמים לתעשייה 4.0.
בפברואר 2023 כתב מאמר דעה אודות המשבר אודות הרפורמה המשפטית, שפורסם בעיתון גלובס.
החל מאוגוסט 2023 מכהן בצוות ההיגוי של המרכזים לצדק חברתי.
צור מעון היה קיבוץ של העובד הציוני ואחר כך מושב של תנועת המושבים שהתקיים בין 1949 ל-1955 במערב הנגב סמוך לרצועת עזה, וננטש.
סמוך למקום הוקם קיבוץ ניר עוז.
מקור שמו הוא ב: "הֱיֵה לִי לְצוּר מָעוֹן לָבוֹא תָּמִיד", ופירושו הוא מקום להתגונן בו, והוא כולל גם את שמו של האזור "חבל מעון" (על שם היישוב היהודי הקדום שהתקיים בקרבת מקום).
הגרעין המייסד של צור מעון הורכב מיהודים הונגרים ניצולי השואה, שהתארגנו במאי 1945 בהונגריה לקבוצה בשם "הפועל", ויצאו להכשרה בגרמניה לקראת עלייה, שם הקימו משק חקלאי.
בדרכם לארץ נאסרו בני החבורה במחנות המעצר בקפריסין, ועם שחרורם הצטרפו לבבית הספר החקלאי בנהלל.
במלחמת העצמאות לחמו יחד כפלוגה ב' בגדוד הראשון של הנח"ל, ובין היתר סייעו בשיקום ניצנים שנפגעה במלחמה.
עם שוך הקרבות התארגנו לעלייה לקרקע במסגרת העובד הציוני, כשאליהם מצטרפים חברי עליית הנוער מרומניה ופולין, וכן קבוצה קטנה של פליטי קיבוץ נירים הסמוך שננטש במלחמת העצמאות (אנשי נירים עזבו לאחר זמן קצר להתיישב במיקומו הנוכחי של הקיבוץ).
כ-90 המתיישבים הראשונים, מרביתם צעירים, עלו על הקרקע ב-20 בדצמבר 1949 (כ"ט בכסלו ה'תש"ט) ממזרח לחורבות הכפר מעין.
בראשית הדרך, התבססו המתיישבים על מים ששאבו ממעיין הבשור, עד שהתקינו צינור שיחבר את הקיבוץ לבאר הכפר הנטוש.
הקיבוץ היה נקודת ההתיישבות היהודית ה-29 בנגב.
המתיישבים הקימו מגדל מים וצריפים למגורים וכן מאפייה חברי הקיבוץ התפרנסו כשכירים ביישובי הסביבה.
בין קיבוץ צור מעון לקיבוץ נירים הסמוך נודעה מערכת יחסים עכורה, על רקע היריבות הפוליטית-חברתית בין השומר הצעיר (נירים) לבין העובד הציוני (צור מעון).
היישוב סבל מקרבתו לגבול עם רצועת עזה.
היישוב צורף למועצה אזורית הנגב המערבי.
ב-1951 החליטה תנועת העובד הציוני להעביר את גרעין צור מעון לקיבוץ (לימים מושב) מבקיעים דרומית לאשקלון.
המקום נשאר שומם לתקופת מה, ובנובמבר של אותה שנה התיישב בו גרעין של ארגון בני המושבים, בוגרי מושבים ובתי ספר חקלאיים, שכלל כ-25 צעירים.
הם זרעו את השדות ביבולי חורף וקיץ, וכן עסקו בעבודות חוץ ובהדרכה במושבי עולים בסביבה.
בתחילת 1954 גרעין זה עזב את צור מעון כדי להתיישב בנקודת הקבע שלהם, מושב ניר בנים, ואת מקומם תפסו בני גרעין נח"ל, שקיבלו אישור מהרמטכ"ל משה דיין להתיישב בצור מעון, בתנאי שיעסקו בהדרכה במושבי עולים.
כאשר חברי הגרעין השתחררו מצה"ל, בספטמבר 1954, נעזבה צור מעון לצמיתות.
כיום, שרידיה של צור מעון נמצאים בתחומי הרפת של קיבוץ ניר עוז.
צור מעון מוזכר במחזה קזבלן מאת יגאל מוסינזון.
אדון פלדמן, אביה של רחל היה חבר מושב צור מעון, שאותו עזב לטובת חיי הבורגנות העירוניים.
כשנשאל פלדמן מדוע עזב את צור מעון, ענה: רחל לא שלמה עם מהלך זה של הוריה, ורוצה לשוב ולחיות בצור מעון.
צוקי מֶן (דנית Møns Klint - מֶנְס קְלִינְט) הם צוקי אבן גיר וקירטון המשתרעים לאורך 6 ק"מ בחופו המזרחי של האי מן בדרום-מזרח דנמרק.
הצוקים שמגיעים בדרונינגסטולן (Dronningestolen) לשיא גובה של 128 מטרים מעל פני הים, נופלים בתלילות אל מימי הים הבלטי.
האזור שבעורף הצוקים כולל יערות, שטחי מרעה, מקווי מים וגבעות תלולות.
הצוקים והאזור הסמוך להם מוכרזים כשמורת טבע ובשנת 2025 הוכרז המכלול כאתר מורשת עולמית.
המכלול של צוקי מן נוצר על ידי זרימה מהירה של קרחונים בפלייסטוקן, אשר שחקו מצע של אבן גיר שנוצר במעמקי הים בקרטיקון לפני כ-70 מיליון שנה וכן משקעים מהרביעון.
כתוצאה מהלחץ שהפעילה זרימת הקרחונים מערבה המכלול נדחס והורם, ויצר נוף של גבעות וקימוטים.
כאשר הקרח נמס בסוף התקופה הקרחונית האחרונה לפני כ-11,000 שנים, הצוקים נחשפו.
נוף הצוקים ממשיך ומשתנה בשל תהליכי סחיפה שנגרמים על ידי מזג האוויר והים הבלטי, וקריסות מסיביות מתרחשות מדי פעם.
הצוקים הם חלק מאותו מכלול הכולל את הצוקים בריגן שבגרמניה, מצידו השני של הים הבלטי, ואת צוקי סטנס בדרום שלן.
הסלע הגירי עשיר במאובנים מהקרטיקון שנחשפים בתהליכי סחיפה ומפוזרים על החוף.
אלה כוללים מקרו-מאובנים ונאנו ומיקרו-מאובנים, דוגמת קוקוליתופורידים, פיטופלנקטון ופלנקטון ואצות.
התנאים הסביבתיים באתר הם תוצר של נוכחות סלע הקירטון, האדמה העשירה בפחמת הסידן, הקרבה לים הבלטי והנוף שעוצב על ידי קרחונים.
שילוב זה יצר מספר בתי גידול ומגוון ביולוגי ייחודי שכולל אדמת מרעה, יערות אשור כלורוטיים וסביבה ימית חופית.
באזור מצוי מגוון של פרפרים, כולל מין קרוב לסיכון (Phengaris arion) שהושב לאזור לאחרונה.
האי מן נמצא על נתיב נדידת עופות חשוב בין מרכז אירופה וסקנדינביה, ומקננים בו מספר מינים של עופות מים, אווזאים, עופות דורסים דוגמת הבז הנודד וציפורי שיר.
עם הצומח באזור נמנים 18 מיני של סחלביים ובהם Orchis purpurea.
באזור הצוקים שבילים להולכי רגל, רוכבי סוסים ורוכבי אופניים, ולאורך השביל שבשיא המצוק ישנו חיבור למספר שבילים ומדרגות המובילים אל החוף.
גאוסנטר מנס קלינט (GeoCenter Møns Klint) - מוזיאון שנחנך ב-2007 שעוסק בגאולוגיה ובטבע של האזור.
טירת ליסלונד (Liselund Slot) - מעין מוזיאון פתוח מסוף המאה ה-18 השוכן בקצה הצפוני של הצוקים, שבו גן אנגלי ומספר מבנים ומונומנטים.
אחוזת קלינטהולם (Klintholm Gods) - אוסף של בתי חווה ישנים שהוקמו בתוך פארק גדול ב-1780.
צור משגבי (מכונה גם גבעת הטילים, על שם הגבעה עליה הוא יושב) הוא מאחז חרדי השוכן על רכס כנוב בגוש עציון, בספָר מדבר יהודה.
הוא שוכן כשני קילומטרים צפונית ליישוב מיצד, על כביש 3670, בשטחה של מועצה אזורית גוש עציון.
גובהו של היישוב כ-920 מטרים מעל גובה פני הים.
בזמן מלחמת המפרץ ב-1991 הוצבה על הגבעה עליה הוקם בהמשך היישוב סוללת טילי פטריוט, שנועדה ליירט את טילי הסקאד ששוגרו לעבר ישראל על ידי עיראק.
על שם סוללת הטילים במקום קיבלה הגבעה את כינוייה: "גבעת הטילים".
שטחה של הגבעה נחשב כאדמת סקר.
המאחז הנוכחי הוקם בינואר 2023, על ידי ישראל פופר, בנו של עמי פופר, במהלך שמנע אחיזה של ערבים מהכפר סעיר ברכס.
ב-27 בינואר 2023 נרצח אשר נתן מורלי, בן 14 וחצי, ממקימי המאחז, בפיגוע הירי בנווה יעקב.
במסגרת המתקפה האיראנית השנייה על ישראל, באוקטובר 2024, נפל במאחז טיל ששוגר מאיראן.
ב-2025 התגוררו במקום כ-25 משפחות, והיו בו עשרות מבנים.
באותה שנה החלו להתרים ביישוב כסף במטרה לבנות בו בית כנסת, שבהמשך הושלמה בנייתו.ב-17 בנובמבר פונו בתים ביישוב והרסו בו עשרה מבנים, בעקבות בקשתו של ראש המועצה האזורית בגוש עציון ירון רוזנטל.
במסגרת הפינוי נרשמו מספר עימותים בין הכוחות המפנים לתושבי היישוב, כאשר כ-3,000 בני אדם ומתוכם מאות מתושבי האזור הגיעו אליו ומחו נגד הפינוי.
רוזנטל טוען כי בקשתו לפנות את המאחז הגיעה על רקע תוכנית להקמה של אלפי יחידות דיור במקום.
למחרת יצאו תושבי היישוב בקמפיין התרמה על מנת לבנות מחדש את הבתים שנהרסו בפינוי.
המאחז הוא הגדול ביותר באזור, שבו קיימים מספר מאחזים אחרים, קטנים יותר, בעלי צביון חרדי.
בין המאחזים ניתן למנות את המאחז דרך אמונה, הקרוי על שם הספר דרך אמונה של הרב חיים קניבסקי, ודרך ה', בגבעה הסמוכה לגבעה עליה יושב המאחז.
חבל מאחזים זה הוא הראשון ביהודה ושומרון בעל צביון חרדי, כאשר כלולים בו כל המאחזים החרדיים הקיימים פרט למצפה לאה הסמוך לכוכב השחר, בבנימין.
יש הרואים בקיומם של מאחזים אלו ראייה לתהליך רחב יותר במסגרתו חלקים ביהדות החרדית בישראל מאמצת אמונות ותפיסות הנחשבות ימניות, כגון ארץ ישראל השלמה ויישוב יהודה ושומרון.
צורב הוא מכשיר לכתיבת נתונים על תקליטור, המשמש כאמצעי לאחסון נתונים בנפחים שונים, החל מ-650 מגהבייט בתקליטור CD וכלה ב-100 גיגהבייט בצורב בלו ריי.
בנוסף לזאת הוא משמש בדרך כלל לקריאת נתונים גם ככונן תקליטורים או ככונן DVD.
לעיתים ישנם מכשירים משולבים, שבו יש קורא מהדור הבא עם צורב מדור קודם.
הצורב יכול לצרוב דיסק חדש שיהיה העתק לדיסק קיים, וכמו כן לצרוב דיסק חדש שיהיה העתק לתמונת ISO.
צורב תקליטורים משתמש בקרן לייזר בעוצמה חזקה יותר לכתיבת נתונים, מאשר קרן הלייזר שמשמשת לקריאת הנתונים.
הנתונים הנכתבים על התקליטור הם בינאריים, כלומר סדרה של סימני 1 ו-0. כאשר מגיעה ללייזר הוראה לצרוב "1", עולה הספק קרן הלייזר והיא גורמת לשינוי צבע בנקודה מסוימת על התקליטור וכתם זעיר.
כאשר מגיעה ללייזר הוראה לצרוב "0" היא נשארת בהספק נמוך וכך לא משנה את הקטע הזעיר בתקליטור ולא צורבת דבר.
הצורבים הראשונים הופיעו בשוק ב-1988, אך הם היו איטיים מאוד ומחירם היה יותר מ-100,000 דולר, לכן רק חברות גדולות היו יכולות להרשות לעצמן לרכוש צורב.
עם הזמן צנח מחיר הצורבים וכיום מחירם הוא כ-100 שקלים.
צורבי DVD עולים מעט יותר.
עקב כך שצורבי תקליטורים משנים את צבע התקליטור ולא יוצרים בו גומות, נוצרה בעיית תאימות בין צורבים וכונני תקליטורים שנוצרו לפני שהצורב הגיע לשוק הביתי.
כל הכוננים ונגני ה-DVD למיניהם שיוצרו בשנים האחרונות תומכים כבר בכל סוגי הדיסקים הצרובים.
ישנם גם סוגים שונים של צורבים המסוגלים לצרוב סוגים שונים של תקליטורים (צורבי CD, DVD, ועוד).
פעילות הצריבה יותר איטית ופחות נוחה לשימוש מאשר העתקת קבצים אל דיסק חיצוני או דיסק און קי מכיוון שהיא כרוכה בהכנות רבות, הגבלות מסוימות, שימוש בתוכנות ייעודיות ואיטיות, ובדיקות שונות כמו למשל בדיקת אימות תקינות הקבצים לאחר צריבתם.
בנסיבות מסוימות הצריבה עלולה להיכשל, וכן עלולות להיווצר בעיות תאימות בקריאה של דיסק צרוב במכשירים אחרים.
בשנים הראשונות שלאחר הופעת ה-CD הייתה נפוצה תוכנת הצריבה של חברת Smart and Friendly, שגרסה שלה צורפה לצורבים רבים כתוכנת OEM.
אחת מתוכנות הצריבה הידועות והנפוצות כיום היא נרו, תוכנה שהחלה דרכה כתוכנת שותפה והפכה בהמשך הדרך להיות מסחרית.
בחלונות 95 שהייתה מערכת ההפעלה הראשונה של חלונות שלא נזקקה לתוכנת צריבה חיצונית, שולבה תוכנה לצריבה שהייתה מועדת לתקלות ואטית, במערכת ההפעלה חלונות XP שולב מנוע צריבה המבוסס על טכנולוגיה של חברת roxio.
צורבים או צורבנים (שם מדעי: Cnidaria) היא מערכה של בעלי חיים.
במערכה זו כלולים כ-10,000 מינים של בעלי חיים פשוטים יחסית (בעלות שתי שכבות נבט בלבד) המצויים בסביבות מימיות בלבד, בעיקר בים.
שמם המדעי של הצורבניים, Cnidaria, מקורו במילה קנידוציט (cnidocyte) – תאים מיוחדים שנושאים אברוני עקיצה.
במערכה זו נכללים בין היתר אלמוגים, שושנות ים, מדוזות סוכך, נוצתאים וצרעות ים.
בעבר זכתה הקבוצה לשמות "Coelenterata" ו-"Coelentera", אך מכיוון ששמות אלו כללו את המסרקניות, הם נזנחו.
כל העיכול של הצורבניים עשוי חלל עיכול אחד.
דיפלובלסטיים – בעלי שתי שכבות נבט: אפידרמיס אקטודרמי שמתפקד כשכבה חיצונית וגסטרודרמיס אנדודרמי שמתפקד כחלל עיכול.
בעלי סימטריה רדיאלית: סימטריה סיבובית ביחס לציר מרכזי.
בעלי קנידוציטים/נמטוציסטים – תאים צורבים.
רבים מהם (בעיקר האלמוגים) ניזונים גם מתוצרי פוטוסינתזה של אצות שתפניות (זואוקסנטלות) שחיות בתוכם.
ברובם קיים מחזור חיים הכולל שלב פוליפ ישיב ושלב מדוזה נייד (באלמוגים לא קיים שלב המדוזה).
מקיימים רבייה א-מינית ורבייה מינית.
חלקם (בעיקר האלמוגים) יוצרים מושבות בעלות פוליפים רבים.
ברוב המושבות הגדילה נעשית באמצעות רבייה א-מינית כגון הנצה.
סדרת אוכמנאים (Antipatharia) – אלמוגים שחורים
סדרת צורבנאים (Milleporina) – יוצרים מבנים דמויי אלמוגים
סדרת סטילסטראים (Stylasterina)– כמה מינים יוצרים שיחים דמויי אלמוגים
קבוצה היא דרגת מיון בדיוק כמו מערכה, מחלקה, סדרה ומשפחה, אך ללא שם מאפיין (היא אינה טקסון מקובל ורשמי).
צוּרִית הוא יישוב קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב.
היישוב שוכן על הר גילון, מערבית לכרמיאל.
היישוב נקרא על שם צמח הבר צורית, הנפוץ באזור.
מקימי היישוב התגבשו במרכז הארץ ב-1979 במסגרת "גרעין סחלב", ו-13 משפחות הקימו את היישוב כמצפה באפריל 1981. ב-2020 מנה 240 משפחות.
ילדי היישוב לומדים בגני ילדים אשר נמצאים ביישוב, בבית הספר האזורי "הר גילון" הסמוך, ובבית הספר התיכון במשגב, תנועת הנוער הפעילה במקום היא "האיחוד החקלאי".
ביישוב בית כנסת, ספרייה, מועדון נוער, אמפיתיאטרון פתוח, ומספר חנויות.
תושבי היישוב עובדים באזורי התעשייה הסמוכים ובמקצועות חופשיים.
שכונת "היישוב הזמני" היא השכונה הראשונה שהוקמה בצורית.
השכונה הוקמה במטרה לאפשר מגורים זמניים עד להשלמת מבני הקבע הראשונים בצורית.
השכונה כללה מבני "צריפים": 14 צריפי מגורים למשפחות ועוד 4 צריפים עבור גני ילדים, מזכירות, מועדון חברים, בית כנסת ומרפאה.
אל הצריפים נוספו לאחר מספר שנים 7 קרוואנים עבור מגורי משפחות.
בהמשך הוקמו בצורית שכונות בשלבים המכונים א' עד ז'.
ביישוב קיים מסלול הפתוח למטיילים הנקרא "שביל ילדי צורית".
בשנת 2016 הוקם שביל אופניים וטיולים לתיירים ולתושבי היישוב הנקרא "סובב הר גילון" אשר מקיף את ההר ואורכו כ-12.5 ק"מ.
צורת חיים (Life-form) - אוסף התכונות של הצמח הקשורות למחזור החיים שלו ולחלקיו הווגטטיביים, שאינם חלק ממנגנון הרבייה המינית וההפצה: הוא כולל: גובה, מידת העיצוי, מקום הפיצול של הענפים, היותו של הצמח בר-קיימא או בן-חלוף, מקומם של ניצני ההתחדשות העיקריים, משך החיים, רב-שנתיות או חד-שנתיות, אברי אגירה, אברי קיימא ועוד.
מיון צורת החיים על פי שיטת ראונקיה
השיטה פורסמה על ידי בוטנאי מדנמרק בשם קריסטן ראונקייר משנת 1904. מאוחר יותר נוספו לה עוד מושגים על ידי חוקרים אחרים.
השיטה מבוססת בעיקר על מיקום ניצן ההתחדשות של הצמח, ובאופן התפתחותו ביחס לחילופי עונות השנה.
שיטת ראונקיר נמצאת בשימוש נרחב עד היום בשל הפשטות והבהירות שלה אשר שאף לתאר את כל מיני הצומח הקיימים בעולם על פי מיקום ניצן ההתחדשות שלהם.
הוא סבר כי כל אזור בעולם מאופיין על ידי יחס שונה בין כמות המינים השייכים לצורות החיים השונות.
פנרופיט הוא צמח רב-שנתי שניצני ההתחדשות שלו מצויים בגובה של יותר ממטר אלד מעל פני הקרקע.
עץ הוא צמח רב-שנתי גבוה, שהחלק הצומח העיקרי שלו מוחזק גבוה מעל הקרקע על ידי גזע בודד.
עץ נשיר – הוא עץ המשיל את עליו בסתיו ומצמיח עלים חדשים באביב.
עץ ירוק עד – הוא עץ שאינו משיל את עליו בסתיו ושכל חלקיו הנוספים שורדים את החורף.
השיח הוא צמח רב־שנתי מעוצה בגובה של 1–5 מטרים, בעל ענפים רבים שמסתעפים סמוך לקרקע.
אחדים מענפי הצמח עשויים לגדול לאורך רב ולמות בתום עונה אחת, ואילו האחרים, שהם לרוב המעוצים עשויים לשרוד ולגדול שנים רבות.
בן -שיח (Chamaephyte): כל צמח בעל גזע מעוצה שניצני ההתחדשות שלו נמצאים בין 5–50 ס"מ מעל פני הקרקע.
עשב רב-שנתי (Hemicryptophyte): צמח רב שנתי עשבוני שניצני ההתחדשות שלו מצויים סמוך לפני הקרקע.
עשב רב-שנתי עשוי להגיע בתקופת צמיחתו לגובה של כ-2 מטרים ויותר.
ברוב העשבים הרב-שנתיים החלק שמעל האדמה שורד במשך עונה אחת, אך בצמחים אחדים חלק זה מתייבש בקיץ ובאחרים נובל בחורף.
את העונות הקשות הצמח מעביר, כשרק כותרת של ניצני ההתחדשות נראית מעל פני האדמה.
קריפטופיט (Cryptophyte): צמח שניצן ההתחדשות שלו חבוי מתחת לפני האדמה, או בתוך המים, ואילו כל החלקים שנמצאים מעל הקרקע מתים בתום עונה אחת.
בסוג זה נמנים שלושה תת-סוגים:
גאופיט (Geophyte) – צמח בעל איבר לאגירת מים או מזון המצוי מתחת לפני האדמה, כמו פקעת או בצל.
צמח ביצה (Helophyte) – צמח הגדל באדמת ביצה, אשר מבלה את העונות הקשות חבוי בעומק הבוץ.
צמח מים (Hydrophyte) – צמח שהשורשים שלו מצויים בקרקעית מאגר המים והעלים שלו שטים על פני המים.
לרוב, לצמחי מים אין איברי אגירת מים או מזון, בגלל שפע המים ועקב העובדה שבאגמים קרקעית המים פורייה ואינה קופאת גם בטמפרטורה של 10–20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
חד-שנתי (Therophyte): צמח שמשלים את כל מחזור החיים שלו בשנה אחת.
בתום גדילתו הצמח מפיץ זרעים ומת, ואילו הזרעים מתפתחים כשהתנאים מתאימים לכך.
אפיפיט (Epiphyte) - צמח הגדל על גבי עץ או שיח ושורשיו אינם מחוברים לאדמה.
האפיפיט מפתח שורשים מיוחדים המאפשרים לו לאגור מי גשמים או לספוג לחות מהאוויר.
בניגוד לטפילים, אפיפיט אינו מנצל את משאבי הצמח התומך.
הצמח נעזר בעץ או בשיח כאמצעי תמיכה ביחסים קומנסליים.
סוג זה צורף לחלוקה לאחר זמנו של ראונקיה, כיוון שלא הכיר צמחים מסוג זה.
שיטות נוספות למיון צורות החיים
קיימות שיטות סיווג נוספות המבוססות על קריטריונים שונים.
השיטה הנפוצה ביותר מיון על פי זמן המחייה של הצמח.
מיון על פי זמן המחיה של הצמח
חד-שנתי: צמח עשבוני בעל מחזור חיים שנמשך שנה.
במשך שנה זו הצמח מתפתח
מזרעים לצמח בוגר תוך הגעה לפריחה, יצירת זרעים, הפצתם ומותו של צמח האם.
דו-שנתי: צמח עשבוני בעל מחזור חיים שנמשך שנתיים.
במשך השנה הראשונה הוא מצמיח עלים רבים, והצמח אוגר מים ומזון כדי לשרוד את החורף.
במשך החורף הצמח נמצא בתרדמת, ובשנה השנייה נוצרים פרחים וזרעים.
למעשה, צמח שהוא רב-שנתי באזור התפוצה המקורי שלו עשוי להפוך לדו-שנתי בתנאיי אקלים קשים יותר, או להפך, צמח שהוא חד-שנתי באזור התפוצה המקורי שלו, עשוי להפוך לדו-שנתי בתנאיי אקלים נוחים יותר.
רב-שנתי: צמח עשבוני או מעוצה בעל מחזור חיים שנמשך מספר שנים.
מהלך הגדילה של צמח מסוג זה ממושך והוא יכול להגיע לעשרות או מאות שנים מרגע נביטת הזרע ועד יצירת פרחים וזרעים.
מיון צמחים לפי הסתגלותם לסביבה
אוטופיט צמח המייצר את מזונו באופן עצמאי
הטרופיט צמח הנעזר בייצור מזונו מצמחים אחרים
היגרופיט צמח הצומח באזורים לחים ואינו יכול להתקים באזורים יבשים
הידרופיט צמח הצומח בסביבה מימית, עם או ללא מליחות
הלופיט צמח הצומח בסביבה מליחה, קרקע או מים
טרופופיט צמח הצומח בתנאי אקלים של חילופי משקעים קיצוניים במעבר בין גשמים כבדים לבין יובש
ליטופיט צמח הצומח על פני סלעים או בתוכם
מזופיט צמח הצומח בתנאי אקלים מאוזנים, לא קרים מדי ולא חמים מדי
מיקוטרופ צמח הצומח בתנאים סימביוטיים עם תפטיר של פטרייה באמצעות מיקוריזה שורשית
ספרופיט צמח שניזון מחומרי הרקב של צמחים אחרים שאינו מכיל כלורופיל
פסמופיט צמח הצומח באדמה חולית
קסרופיט צמח הצומח בסביבה דלת מים
במינרלוגיה ובקריסטלוגרפיה, הצורה והגודל של גבישים הביאו ליצירת קבוצת מונחים שנועדו לתאר את צורת הגביש האופיינית .
בתנאי שיווי משקל תרמודינמי לגבישים יש צורה ייחודית, הנקבעת על ידי האנרגיות החופשיות המשטחיות הספיצפיות של המישורים הגבישיים השונים.
תאוריה זו מושתת על רעיון של ג'וסיה וילארד גיבס מ-1876, שפותחה בהמשך על ידי פייר קירי, גיאורג וולף וקוניירס הרינג למשפט וולף ולצורה של גבישים בשיווי משקל.
אלא שגבישים בכלל, ומינרלים, בפרט, אינם גדלים בתנאים של שיווי משקל תרמודינמי, ולכן יש להם צורות רבות.
המונחים הרבים בהם משתמשים מינרלוגים על מנת לתאר את צורת הגביש מועילים להסברת הצורה שבה מופיעה דוגמה של מינרל מסוים.
הכרת צורות גביש שונות עוזרת למינרלוגים לזהות מספר גדול של מינרלים.
אף על פי שרוב המינרלים מופיעים ביותר מצורה אחת (דבר הקשור לתנאי הסביבה) צורות מסוימות מאפיינות מינרלים מסוימים.
צורת הגביש עלולה להטעות חסרי־ניסיון כיוון שהסימטריה הגבישית יכולה להיות חבויה או מוסווית.
גורמים המשפיעים על צורת הגביש כוללים: מבנה, זיהומים שקלט הגביש בזמן שנוצר, התפתלות ותנאי צמיחה של הגביש (חום, לחץ, מרחב וכו').
מינרלים בעלי אותו מבנה גביש לא בהכרח יהיו בעלי אותה צורת גביש.
צורות מסוימות של מינרל ייחודיות לסוג ולמיקום.
למשל, אף שרוב המופעים של ספיר הם בצורת גביש מוארך בצורת חבית, הספיר המצוי במונטנה מופיע בצורת גביש מוצק בצורת טבלה.
בדרך כלל, צורה זו אופיינת לאבן אודם.
ספיר ואודם הם שני סוגים של אותו מינרל קורונדום.
מינרלים מסוימים יכולים להחליף מינרלים קיימים תוך שמירת צורת המינרל המקורי, תהליך הקרוי "פסאודומורפיזם".
דוגמה קלאסית: אבן החן עין הנמר שהיא סוג של קוורץ.
בעוד שקוורץ יוצר בדרך כלל גבישים אֵיאוֹהֶדרָליים (כלומר שמישוריו מפותחים היטב) ופריזמטיים (גביש מוארך דמוי מנסרה), "עין הנמר" המחליפה אמפיבול שעבר צֶירוּר (סיליקיזציה – ספיחת סיליקה) שומרת על צורת הסיבים של האמפיבול.
הטבלה ממוינת לפי שם הצורה
קווי מתאר ארוכים, מעוגלים ומצטלביםמלכיטפסאודומורפיPseudomorphousבצורת מינרל אחר שתפש את מקומו דרך חילוף פסאודומורפיעין הנמרפסאודו-משושהPseudo-hexagonalלכאורה הקסגונלי בשל פיתול מעגליארגוניטפקעתיNodular or tuberoseצורת כדורית מלווה בבליטות בלתי סדירותגאודהמִנסרתיPrismaticגביש מוארך דמוי מנסרהטורמליןקומפקטיMassive or compactחסר־צורה, נטול צורת גביש ברורהסרפנטיןרדיאליRadiating or divergent גביש המתפשט כלפי חוץ מנקודה מרכזיתשמשות פיריטשקדיAmygdaloidalדמוי שקדהיולנדיט
צוּר נָתָן הוא מושב שיתופי בגבול אזור השרון והרי השומרון דרומית לטייבה השייך למועצה אזורית דרום השרון.
היישוב קרוי על שם נתן סימונס (שמעון) מקנדה.
על הקמת היישוב, שנועד לעבות את ההתיישבות היהודית באזור בו קיבוץ אייל ישב מבודד, הודיע יו"ר הקק"ל במרץ 1965. בינואר 1966, טרם עליית היישוב על הקרקע, הותחל בבניית בתיו.
היישוב עלה על הקרקע ב-9 ביולי 1966, כהיאחזות נח"ל מטעם ה"הקיבוץ המאוחד", בטקס בנוכחת הרמטכ"ל יצחק רבין, שר החקלאות חיים גבתי, מנהיגי הקיבוץ המאוחד יצחק טבנקין ובני מרשק ובני משפחת נתן סיימון שתרמו את הכסף להקמת ההיאחזות.
ההיאחזות אוזרחה בט"ו באב תשכ"ז 21 באוגוסט 1967 על ידי בוגרי תנועת הנוער בית"ר.
אוכלוסייתו לא השתנתה רבות במשך השנים, שכן המושב כמעט ולא קלט משפחות חדשות, במושב 38 נחלות.
בשנות ה-90 קדם המושב תוכנית לבניית 2,300 יחידות דיור על הקרקעות החקלאיות של המושב.
שינוי יעוד הקרקע נעשה על-פי החלטה של מינהל מקרקעי ישראל, לפיה המושב מקבל 49% מהקרקע המופשרת.
על הקרקעות הוקם היישוב צור יצחק, ורובם שווקו ישירות על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 2007 מכר המושב לחברת מבני תעשייה 220 דונם תמורת 51 מיליון שקל.
בשנת 2008 הקים המושב על קרקע חקלאית שבבעלותו, סמוך לכוכב יאיר, מרכז מסחרי.
באפריל 2003 אושרה תוכנית גן לאומי צור נתן במסגרת תוכנית המתאר של מועצה אזורית דרום השרון.
בשנים שחלפו מאז אושר נגרעו שטחים וכעת נותרו כ-1,524 דונם כשטח פתוח סביב ליישוב.
בחלקו המערבי אתרים ארכאולוגיים הכוללים בית כנסת קדום ושרידי יישוב וחקלאות עתיקה הגובלים בערוץ נחל אברק ובחלקו המזרחי של הגן שטח פתוח רחב ידיים המשמר שריד מנופו של רכס השומרון "הדום השומרון", ומהווה בית גידול לצבאים, סמורים, תנים שועלים ועוד.
מערבית ליישוב צור נתן, ומזרחית ליישוב צור יצחק, מצוי קבר שייח מושארף, אתר ארכאולוגי הכולל יישוב שומרוני עתיק, ושרידים מתקופות מאוחרות יותר.
על מבנה בית הכנסת השומרוני העתיק שבמקום נבנה במאה ה-20 קבר שייח מוסלמי.
צוּרִיאֵל הוא מושב בגליל מערבי, ליד מעלות תרשיחא.
הוא משתייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
המושב הוקם ככפר עבודה בי"ח אייר תש"י, 1950, על אדמות הכפר סוחמאתא שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
ראשוני יושביו היו עולים מהעיר בית עד'אקה שבתימן.
טקס עליה על הקרקע וחנוכת בית כנסת התקיים בתחילת יוני 1950. בינואר 1951 נחנכו 133 בתים בכפר, שמנה קרוב ל-500 נפש.
בשנת הראשונה עסקו התושבים בסיקול וייעור במימון הקרן הקיימת.
צוריאל שרד את הגל הראשון של נטישת כפרי עבודה, והוחל בהסבתו מכפר עבודה ליישוב קבע.
אולם רבים מתושבי המקום בקשו לעזוב, וגל של סכסוכים שטף את המקום שבשיאם, ביוני 1952, הוכה קשות המדריך מטעם פועלי אגודת ישראל.
נשות הכפר הועסקו על ידי ויצו בייצור בגדים תימניים אותנטיים שנמכרו כמזכרות לתיירים.
בתחילת 1953 עזבו העולים מתימן את המושב והוא אוכלס על ידי עולים ממרוקו.
במאי 1954 הצטרפו למושב תשע משפחות ממעברת צמח.
באוקטובר 1954 הועברו למושב 18 משפחות עולים.
עולים נוספים הצטרפו בפברואר 1955. בשנת 1958 נמסר למושב שטח אדמה נוסף לעיבוד.
תושבים נוספים הצטרפו למושב בשנת 1959. החל מינואר 1960 שונתה שיטת התשלום של הסוכנות היהודית לתושבי צוריאל, ובעקבות זאת התקיימה הפגנה של התושבים במשרדי הסוכנות בצפת ובאוקטובר 1960 פתחו תושבי המושב בשביתה.
התושבים דרשו את הגדלת המטעים, הגדלת הלולים, נטיעת מטע זיתים ובניית מחסני טבק.
המושב נקרא על שם הדמות המקראית צוריאל בן אביחיל, נשיא בית אב למררי.
בסמוך למושב מצפון, מעבר לכביש 89, נמצא האתר הארכאולוגי חרבת ברזית (ח'רבת ברזה), המזוהה עם ברזית המקראית.
באלגברה ליניארית, צורה רציונלית קנונית של מטריצה נתונה היא מטריצת בלוקים מסוימת הדומה לה.
לכל מטריצה המוגדרת מעל שדה F קיימת צורה רציונלית קנונית יחידה מעל אותו שדה.
הצורה הרציונלית מציגה באופן בולט את הפירוק לגורמים של הפולינום האופייני של המטריצה ואת היחס בינו לבין פעולת המטריצה על תתי מרחבים מסוימים הקשורים אליו.
בניגוד לצורת ז'ורדן, המוגדרת רק כאשר הפולינום האופייני מתפצל לגורמים ליניאריים, הצורה הרציונלית מוגדרת מעל כל שדה.
אם מרחיבים את השדה, עשויים להווסף לפולינום האופייני גורמים חדשים, ואז הצורה משתנה.
כאשר צורת ז'ורדן של המטריצה מוגדרת, היא צמודה לצורה הרציונלית.
אחד הרעיונות הבסיסיים באלגברה ליניארית הוא הקשר בין מטריצות והעתקות ליניאריות.
מחד, כל העתקה ממרחב וקטורי (בעל ממד סופי) אפשר לייצג על ידי מטריצה ריבועית, לאחר שבוחרים בסיס למרחב.
מאידך, כל המטריצות המייצגות את אותה העתקה עבור בסיס שונה דומות זו לזו.
כדי להקל על חישובים (מעשיים ותאורטיים) הקשורים בהעתקה ליניארית המיוצגת על ידי המטריצה A, חשוב למצוא מטריצה דומה לה שתהיה נוחה יותר לטיפול.
מטריצות בלוקים הן דוגמה טובה למטריצות כאלה.
באופן טבעי מחפשים את מטריצת הבלוקים המוצלחת ביותר.
בעיה שכיחה אחרת היא ההכרעה האם שתי מטריצות נתונות מייצגות את אותה העתקה.
לשם כך נדרש נציג "קנוני", יחיד, בכל מחלקת דמיון של מטריצות: אם שתי המטריצות דומות לאותו נציג, אז הן דומות; ואחרת, לא.
נתונה מטריצה ריבועית A, בגודל n, מעל שדה F.
אפשר ללמוד את המטריצה דרך המודול המשויך לה: זהו מודול מעל חוג הפולינומים במשתנה אחד , שיש לו מבנה של המרחב הווקטורי , ובנוסף .
מטריצת היחסים של המודול היא המטריצה , ולכן אפשר ללמוד את המודול על ידי פעולות הפיכות על שורות ועמודות במטריצה זו.
אפשר להוכיח שכל מטריצה ריבועית מעל תחום ראשי (וחוג הפולינומים הוא כזה) אפשר להביא (על ידי פעולות הפיכות כאמור) לצורה קנונית, שהיא מטריצה אלכסונית, בה מחלק כל איבר של האלכסון את האיבר שבא אחריו.
עובדה זו שקולה למשפט המרכזי של תורת המבנה של מודולים מעל תחומים ראשיים, שלפיו כל מודול נוצר סופית מעל חוג כזה הוא סכום ישר של מודולים ציקליים.
אברי האלכסון בצורה הקנונית של נקראים 'הגורמים האינווריאנטיים' של A, והצורה הרציונלית הקנונית של A היא מטריצת הבלוקים האלכסונית, שהבלוקים באלכסון הראשי שלה הם מטריצות מלוות של הגורמים האינוואריאנטים.
יצוין שהגורם האינווריאנטי האחרון שווה לפולינום המינימלי של A, ומכפלת כל הגורמים היא הפולינום האופייני.
צורה הוא אתר אינטרנט שבו מתפרסמות יצירות גולשים.
האתר הוקם בשנת 2002 על ידי מנחם דוד ומנוהל על ידו.
נכון לאוגוסט 2006 מופיעות באתר כ-22,000 יצירות של כ-2,200 יוצרים, רובן מתחום השירה ומיעוטן מתחומים אחרים כמו סיפורת, תרגום, צילום ועוד.
האתר מתייחד בכך שלעומת אתרי יצירה אחרים, כמו במה חדשה או דג אנונימי, רוב מפרסמי היצירות בו נמנים עם החברה הציונית דתית ורבות מן היצירות עוסקות בתכנים הקשורים בדרך זו או אחרת לאמונה הדתית.
מנגנון תגובות מאפשר לגולשים להגיב ליצירות המתפרסמות ולבחור אותן לרשימת היצירות האהודות וכך מתאפשרת חשיפת יצירות איכותיות מתוך ריבוי החומר המתפרסם.
בנוסף קיימת קטגוריה של "המלצות העורכים".
ברבות הזמן נוצרה סביב האתר קהילה ומדי פעם מקיימים חברי האתר מפגשים.
צוּר שיזף (נולד ב-1959) הוא סופר מסעות ופרוזה, עיתונאי, צלם ונוסע ישראלי.
צור שיזף נולד בירושלים בשנת 1959 לפרופסור שמעון אפלבאום ולסופרת הילדים שושנה בת-ציון (ירושלמית), ולמד בגימנסיה העברית הרצליה.
לאחר שחרורו למד באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שסיים תואר ראשון היה עמית מחקר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 יצא ספרו הראשון – "נמר בהרים" ומייד אחריו (1992, 1993) שני ספרי מסע – "ספר ים" על חופי הים של ארץ ישראל ו"דרך המשי" – מסע גדול על דרך המשי מאיסטנבול להונג קונג, דרך מרכז אסיה, פקיסטן וסין.
שיזף היה הנוסע המערבי הראשון שחצה בגפו את מרכז אסיה לאחר התמוטטותה של האימפריה הסובייטית.
ב-1988 החל לכתוב לעיתון "העיר" ולאחריו למוספים של עיתון "חדשות", "7 ימים" של "ידיעות אחרונות" "הארץ", "דבר השבוע", "מוניטין", "פרוזה", "מסע אחר" ועוד.
בין השנים 1993 ו-1996 שימש כעורך סדרת "מסעות" בהוצאת ידיעות אחרונות ולאחר מכן בהוצאת "כתר".
ב-1999 היה השתתף ביוזמה של המגזין "מסע אחר" להקים ערוץ טלוויזיה, השתתף בתוכנית פיילוט, אך הערוץ לא הוקם לבסוף.
ב-2000, עם ייסודו של אתר ynet הזמין אותו יון פדר לכתוב מאמרי דעה.
השילוב בין ספרות ועיתונות מסע וכן חיבה לצילום הובילו לביצוע מגוון גדול של משימות מיוחדות בחלקים שונים של העולם שאותן צילם ועליהן כתב ספרי מסע וכתבות לעיתונות.
עם המסעות שערך נמנים: דרך המשי, הפנאמריקנה, מסע לוונציה (מסע ברכבות מסוג'ו שבסין לוונציה במסע הפוך לזה של מרקו פולו), מסע בן שנה עם משפחתו להודו (שאנטי שאנטי בלגן) וסדרת מסעות ארוכים בחלקים שונים של אפריקה.
ב-1990 חשף לראשונה תקרית שהתרחשה בזמן שירות המילואים שלו במלחמת לבנון הראשונה – שיזף היה חלק מפלוגה של צנחני מילואים שקיבלה פקודה לשמור על יותר מאלף שבויי מלחמה לבנונים בחצר של בית ספר בצידון, ובמהלך משימת השמירה הוכו למוות שבעה עצירים.
ב-2021 יצרה נורית קידר סרט דוקומנטרי על האירוע.
ב-1994 עבר להתגורר עם משפחתו בשכונת עג'מי ביפו וב-1995 נבחר ליו"ר עמותת "יפו יפת ימים", שעסקה במאבק על נופה הפיזי והחברתי של יפו.
העמותה עבדה בשיתוף פעולה עם כלל תושביה של יפו, יהודים וערבים, והובילה שורה של מאבקים (בשיתוף פעולה עם האגודה למען ערביי יפו וועד דייגי נמל יפו) שהצליחו לגרום לפינוי הר הזבל של מדרון יפו וליצירת פארק המדרון וכן לשיקום נמל יפו ולשימור הדייגים המקומיים.
כמו כן נאבקה העמותה בשיקום נופה הפיזי של יפו והשתתפה במאבקים נגד פינוי משפחות, בהקמת מוסדות חינוך ובאלימותה של המשטרה.
מאבק של העמותה שנכשל היה נגד מעבר תוואי הקו האדום בשדרות ירושלים, כולל הקמת צינור ביוב עילי בזמן העבודות.
במהלך השנים 2011–2016 סיקר בהרחבה את המהפכות בעולם הערבי, את עלייתה של המדינה האסלאמית ואסון הפליטים שיצרה בגיבוי טורקי–רוסי–סורי, כמנוף ליישום האינטרסים האזוריים במזרח התיכון וככלי לשליטה וניצול אירופה.
נושאים אלו כוסו בכתבות בעיתון "הארץ".
בין 2022 ל-2025 הגיש פינה בשם "דרך הספר" העוסקת בספרי מסע בתוכנית "מה שכרוך" בכאן תרבות בהנחית מיה סלע ויובל אביבי.
בסוף 2011 עבר לכרם שיזף שהקים בקרבת מצפה רמון, והחל מטפח כרמי יין וזיתים ורכיבי תיירות בצד המשך עבודתו הספרותית והעיתונאית.
נשוי לדורית ולהם שלוש בנות.
בתו הגר היא עיתונאית הארץ.
בשנת 2009 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
שיזף יצא למשימות מיוחדות, בדרך כלל מטעם גופי תקשורת מסחריים, כדי לתעד מלחמות ותופעות אנושיות אחרות ברחבי העולם.
מסע לירדן, לפני חתימת הסכם השלום עם המדינה, מעקבה לפטרה ועמאן, עבור העיתון "חדשות" (1990)
מסע לאורך דרך המשי – מאיסטנבול (טורקיה) דרך מרכז אסיה ופקיסטן (1991)
סומליה – מלחמת אזרחים, בצורת ורעב (1992)
מסע לוונציה – מסע ברכבות מסין למונגוליה וסיביר דרך מוסקבה
המדבר שאיש לא יוצא ממנו חי – מסע למערב סין (1994)
דרום סודאן – מלחמת האזרחים בין צפון לדרום (1996)
קוסובו – הטבח בראצ'אק (ינואר 1999)
אריתריאה – המלחמה עם אתיופיה (אפריל 1999)
רעידת אדמה בטורקיה (אוגוסט 1999)
הודו – מסע עם המשפחה לכתיבת הספר "שנטי שנטי בלאגן" הקומבה מלה הודו (2001–2002)
עיראק – שליח ערוץ עשר לגבול טורקיה–עיראק, מסע עצמאי לבגדאד (אפריל–מאי 2003)
לבנון – מסע מביירות אל הבופור והגבול הישראלי (מאי 2003)
מסע אל יהודי תימן, מסע אחר וערוץ 2
ציקלון במיאנמר (בורמה), CBS, ידיעות אחרונות ורופאים ללא גבולות (מאי 2008)
מלחמה בגיאורגיה, ynet (אוגוסט 2008)
משאל עם בדרום סודאן – מסע על הנילוס הלבן, ג'ובה-מלקאל, הערוץ הראשון (2011)
המהפכה במצרים (2011), כיכר א-תחריר, ידיעות אחרונות ו-ynet
מלחמת האזרחים בלוב (2011), בנגאזי וטריפולי, ידיעות אחרונות ו-ynet, רואים עולם (הערוץ הראשון), אוגוסט 2011
ארץ הטליבאן, חיסול בן לאדן (2011), אבוטאבאד-פשאוור, ידיעות אחרונות ו-ynet
מלחמת האזרחים בדרום סודאן ינואר 2014
אל המהפכה האוקראינית פברואר 2014, הארץ
מסע אל ארצות הכורדים – בין קובני לסכר מוסול, מבט שני (הערוץ הראשון), נובמבר 2014
היזידים הנעלמים "מוסף הארץ" מבט שני ערוץ 1, דצמבר 2014
מסע אל מפתנו של השטן – דאעש והמדינה הכורדית, דצמבר 2014
מסע הייסורים של הפליטים – מסע בעקבות הפליטים מפרברי מוסול לברלין, מבט שני ערוץ 1 יוני 2016
אסונם של הרוהינגה – מסע אל מחנות הפליטים של בני הרוהינגה בעקבות טיהורם האתני ממיאנמר, 7 ימים (ידיעות אחרונות) ורואים עולם (כאן 11) 2018
פפואה, משלחת רופאים ישראלים מתקנת את עיני העולם, 7 ימים (ידיעות אחרונות) 2018
הינדואית ודמוקרטית, מסע בעקבות רוחות הפשיזם של הודו החדשה, מוסף הארץ 2020
נמר בהרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סימן קריאה (הספרייה), 1988.
בודהא האדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995.
אהבה על קו השבר, הוצאת חרגול, 1998.
סערה היא מקום רגוע בשבילנו, הקיבוץ המאוחד, סימן קריאה (הספרייה), 2000.
האיש המאושר, סיפור, הוצאת חרגול, 2007.
אשת הטייס שנעלם, הוצאת חרגול-עם עובד, 2011
ספר ים – מסע לאורך קו החוף הישראלי, הוצאת ידיעות אחרונות, 1991
דרך המשי, הוצאת ידיעות אחרונות, 1992
הדרך לאושר, מסע במדבריות, כתר ספרים, 1994
שאנטי שאנטי בלגן - מסע ישראלי בהודו, חרגול, 2004
סוף הדרך - מותה של מדינה, עם עובד, סדרת מסעות, 2007
דאעש, מסע אל מפתנו של השטן, הקיבוץ המאוחד, 2016
השד מהסטף, אגדות טבע ארץ ישראליות, איורים - דניאלה רוג'רי-יפה, ספריית מסעות - אגדות, 2016
התנין מנחל תנינים, אגדות טבע ארץ ישראליות, איורים - דניאלה רוג'רי-יפה, ספריית מסעות - אגדות, 2019
במקום בו האדמה רועדת – צילום מאזורי סכנה, על רציפי תחנת הרכבת של אוניברסיטת תל אביב, 2004
חלום שנת ישרים (עם הצייר יאן ראוכוורגר), 2005
צור שיזף תולה כביסה, מעל מדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, 2006
הפרצוף של יפו – עטיפת מרכז עמיעד בשוק הפשפשים ביפו בארבעים פורטרטים יפואיים לחגיגות המאה של תל אביב, 2009
מסע אל מפתנו של השטן.
טיול בעיראק, תיעודי, 60 דקות, עברית, ערבית ואנגלית, תרגום לעברית.
ישראלי אנגלי וגמל – מסע חוצה נגב לערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק 2000
הואדי של אלוהים – סיפור של מסע וגלישה בוואדי אבו חשייב בסיני לערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק 2001
המצוד אחרי הצייד – סרט על קרקלים (חתול בר מדברי גדול) בערבה הישראלית לערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק 2001
מסע בעקבות הפסים – סרט מסע על הרכבות ההיסטוריות, הקיימות והעתידיות של מדינת ישראל לערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק 2001
צורי מימון (נולד ב-1 בנובמבר 1966) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי ישראלי.
סרטו הראשון משנת 1992 היה "נערי החוף", אותו הפיק, ביים וכתב.
נערי החוף מספר על קבוצת נערים שמבלים על חוף הים והציג במשך שבועיים בלבד עקב כישלון קופתי.
היה זה הסרט הראשון בישראל שנעשה במצלמת וידאו, אותו הוא פיתח במעבדות בחו"ל (בטכניקה השתמשו בודדים אחריו כמו אורי ברבש בללקק ת'תות).
מימון הפיק את הסרט כמעט ללא עזרה מן הקרן לעידוד סרטי איכות.
בסרט שיחק ושר אביב גפן בתפקידו השני בכלל והראשון כבוגר, ואקי אבני בתפקידו הראשון בקולנוע.
מיד לאחר מכן היגר מימון לארצות הברית, שם הפיק, ביים וכתב ב-1993 את סרט המתח "מאדאם", המספר על דניאל שמפוטרת מעבודתה ככתבת סקופים טלוויזיונית ומתחילה לעבוד כפרילאנסרית בזהות בדויה, בנסותה לעשות סדרת תחקירים על תעשיית שומרי הראש, תפקיד שמסכן את חייה.
ב-1995 הפיק את הסרט "Hard Justice" שבו סוכן האף.
איי ניק אדמס (אותו משחק דייוויד בראדלי) נכנס בזהות בדויה לבית סוהר על מנת לחשוף מוות מסתורי של עמיתו לסוכנות שהתרחש שם.
חברו הוא וורדן פייק (בכיכובו של צ'ארלס נאפייר) שמעורב בפשע ובשחיתות כמו הברחת נשק וסמים.
בשנת 1998 הפיק וביים את הסרט "Revenge Games".
כיום לצורי מימון יש סוכנות טאלנטים בשם "תגלית".
צורון כימי הוא מינוח נפוץ בכימיה המתאר "ישות" כימית כמו אטום, יון, מולקולה, חלק פונקציונלי ממנה, קומפלקס או כל מבנה אחר, בהקשר של תגובות, מחקר, מדידה או תהליכים כימיים.
השימוש במונח "צורון" נעשה בכל ענפי הכימיה ומשמש בהקשרים שונים לתיאור חומרים שונים.
בדרך כלל המינוח מתייחס לקבוצות כלליות של חומרים בעלות מאפיינים פיזיקליים וכימיים דומים, לעיתים קרובות קבוצות לא יציבות, או במינוח כימי מקובל, בעלות זמן מחצית חיים קצר כגון חומרי ביניים ומצבי מעבר הנוצרים במהלך תגובות כימיות.
דוגמאות לצורנים כימיים מסוג זה הם רדיקלים חופשיים, קרבוקטיונים, קומפלקס של זרז ומגיב.
בכימיה סופרא מולקולרית נהוג להתייחס גם לקומפלקסים המורכבים ממספר מולקולות המקושרות זו לזו באמצעות קשרים חלשים כאל צורונים כימיים.
"צורות מיוחדות של התמשכות בחלל" (באיטלקית: Forme uniche della continuità nello spazio) הוא שמו של פסל משנת 1913 של הפסל האיטלקי אומברטו בוצ'וני.
הפסל, בגובה של 126.4 ס"מ, באורך של 89 ס"מ וברוחב של 40.6 ס"מ, נוצק לאחר מותו של הפסל בארבעה עותקים מברונזה מוזהבת.
שתי היציקות הראשונות לוטשו, בעוד שתי האחרונות נותרו במרקם הקרוב יותר למודל הגבס המקורי של העבודה.
העותקים מוצגים במוזיאונים שונים בעולם כדוגמת המוזיאון לאמנות מודרנית והמוזיאון לאמנות מודרנית במילאנו, מוזיאון ישראל ועוד.
הפסל נעשה כחלק מסדרה של פסלים העוסקים בתיאור גוף בתנועה.
פסלי גבס אלו אשר נהרסו ואבדו תיארו את הדמויות ביחס לחלל.
הפסל מציג דמות אדם הצועדת קדימה.
גופה של הדמות מפורק לצורות גאומטריות, בהשפעת סגנון הקוביזם.
אולם, בשונה מן הקוביזם, מנסה הפסל להדגיש את התנועה של הדמות בחלל.
חלקי הגוף השונים מתפרקים אל תוך החלל שסובב את הדמות.
בכך, מבוטא הרעיון הפוטוריסטי של התשוקה לעוצמה, למהירות ולתנועה כאמצעי לשינוי העולם הבורגני.
צוריאל אדמנית (9 ביוני 1915, כ"ז בסיוון תרע"ה – 14 באוקטובר 1973, י"ח בתשרי תשל"ד) היה מחנך והוגה דעות בולט בתנועת הקיבוץ הדתי.
אדמנית נולד כפרנץ וילהלם דיאמנט לדוד וסופי בפוזן, אז בגרמניה.
למד בגימנסיה הומניסטית בברלין וסיים בה את לימודיו לקראת בחינות הבגרות.
היה עדיין תלמיד בעת עלות הנאצים לשלטון בגרמניה.
נמנה עם חברי תנועת הנוער הדתי-חרדי 'עזרא' והשתייך לחוג הארצישראלי שלה.
למד שנה אחת בישיבת מונטרה בשווייץ ולאחר מכן שהה במשך שלוש שנים בחווֹת ההכשרה של הבח"ד באיטליה ובגרמניה (בבלנקניזה ובגרינגסהוף), בהן התכונן לעלייתו ארצה.
עלה לארץ ישראל בתשרי תרצ"ח (19 ספטמבר 1937), והצטרף לקבוצת רודגס ליד פתח תקווה.
בתרצ"ט (1939) נשא את הילדה לבית הורביץ לאישה, ומנישואים אלה נולדו להם שתי בנות ושני בנים.
היה מדריך ומרכז חברות-נוער במסגרת עליית הנוער, מורה ומחנך בבית הספר; הדריך את המחזור הראשון של הכשרת בני עקיבא מצפון אמריקה, תפקיד בו קבע את דפוסי ההכשרות למחזורים הבאים.
מאז שנת תש"ט שימש נציג הקיבוץ הדתי בהנהלה הארצית של 'בני עקיבא', והיה מדריך חברתי של גרעין ז' שהצטרף לימים לקיבוץ סעד, הקבוצה הראשונה של 'בני עקיבא'.
מילא שורה של תפקידים פנימיים הן בקבוצת רודגס והן בקבוצת יבנה מאוחר יותר, ובהם מזכיר פנים, פעיל בוועדות חברה, חינוך, דת ותרבות, בוועדה להכוונת החיים הדתיים ובמערכת 'עמודים'.
יזם גם חוגים תורניים והיה פעיל בהם.
כמו כן היה רפתן ועובד במדגריה.
שימש כמפקד אזור (מא"ז) בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות ובמהלכה.
בזמנים שונים היה פעיל במזכירות המורחבת של הקיבוץ הדתי, ומילא גם תפקיד מרכז ועדת הביטחון, בו פיתח וטיפח את הקשרים ההדוקים עם בני הקיבוץ הדתי במהלך שירותם בצה"ל.
היה מרצה מבוקש בחוגים רבים, כולל בתנועה הקיבוצית במסגרת 'קירוב לבבות' ועוד, והיה מקובל כמדריך רוחני בקבוצתו, קבוצת יבנה, ובכל הקיבוץ הדתי.
מאמריו הרבים התפרסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים, כמו 'הצופה', 'מבית' (עלון קבוצת יבנה), 'עמודים', 'זרעים', ו'דעות', אחרי שנפטר קיבץ יצחק אשר את רוב מאמריו, והפך אותם לספר "בתוך הזרם ונגדו".
בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים נפטר מדום לב והובא למנוחות בבית העלמין של קבוצת יבנה.
על שמו של צוריאל אדמנית נקרא שבט בבני עקיבא.
בתוך הזרם ונגדו, אסופת מאמרים בעריכת יצחק אשר, הוצאת מזכירות הקיבוץ הדתי, תל אביב, מהדורה שנייה, תשמ"א
צוריף היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, במרחק 25 ק"מ צפונית-מערבית לחברון, סמוך לקו הירוק וחבל עדולם, בגובה של כ-560 מ' מעל פני הים.
בשנת 2017 התגוררו בעיירה 17,196 תושבים, כולם מוסלמים.
רוב שטחה של העיירה (15 קילומטרים רבועים) משמש לחקלאות, כמו: זיתים, חיטה, וכוסמת.
על פי המסורת הערבית, הכפר היה קיים בימי הרומאים, והייתה בו מטבעת מטבעות, בשפה העתיקה: סריפא והשם הנוכחי הוא שיבוש של מלה זו.
לפי שיטות מסוימות במחקר, בתקופת בית שני שכן ליד צוריף של היום היישוב היהודי בית צור, שבו התקיים הקרב בין יהודה המכבי לליסיאס.
(על אף שהשיטה המקובלת מזהה את בית צור עם ח'רבת טוביקה, כ-10 קילומטרים דרום מזרחית, לכיוון חלחול).