tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל כך, דורטמונד היא העיר השלישית בגרמניה, אחרי הערים קלן ורגנסבורג, עם מספר הכנסיות הרומנסקיות הגדול במדינה.
לעיר קבוצת כדורגל מצליחה ומפורסמת: בורוסיה דורטמונד.
מגרשה הביתי הוא זיגנאל אידונה פארק.
עדויות ארכאולוגיות מעידות על כך שהאזור בו ממוקמת דורטמונד היה מאוכלס כבר בתקופה הנאוליתית.
דורטמונד מוזכרת לראשונה בכתבים של רודולף קוטצקה ב-882. האזכור הראשון של זכויות השוק של דורטמונד מופיעות בשנת 990. לפי האגדה, במאה ה-11 היה ריינולדוס הקדוש הפטרון והמגן של העיר.
ב-1152 התקיים בדורטמונד יום בית משפט תחת המלך פרידריך ברברוסה, שהפך מאוחר יותר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כתוצאה מכך, החלו סוחרים ובעלי מלאכה להתיישב יותר ויותר סביב הארמון המלכותי ותרמו להתפתחות הדרגתית של העיר.
כבר בשנת 1200 הורחב האזור אשר מהווה את מרכז העיר של היום ב-82 דונם וחומות העיר בוצרו.
בשנת 1232 התרחשה בעיר שרפה גדולה, אשר נגרמה ככל הנראה על ידי הצתה, וכתוצאה מכך נהרסה העיר כמעט לחלוטין.
לא רק בתים ובתי-מלאכה נהרסו בשרפה, אלא גם הארכיון של העיר, ועימו כל המסמכים המשפטיים.
זכויות העיר אשר נשרפו בשרפה, חודשו על ידי פרידריך השני בשנת 1236 והעיר הפכה לראשונה לעיר קיסרית.
בשנת 1293 הוענקו לעיר זכויות של בישול שכר אשר הביאו לפיתוח חסר תקדים של תעשיית הבירה בעיר.
סוחרי דורטמונד שגשגו והיו להם יחסי מסחר מצוינים בכל רחבי אירופה ובמיוחד באנגליה.
בשנת 1389 שרדה העיר את "המצור הגדול על דורטמונד", אותו הובילו הרוזן של המארק והארכיבישוף של קלן ובעלי בריתם.
עם זאת, בשלב הזה החלה ההתדרדרות הכלכלית של העיר.
מלחמת שלושים השנים מוטטה אותה סופית והפכה את דורטמונד מעיר מסחר שוקקת לעיר חקלאית, אשר מאוחר יותר אף איבדה את חירותה האימפריאלית.
עד שנת 1793 צנחה אוכלוסיית דורטמונד והגיעה ל-4,500 תושבים.
העיר החופשית לשעבר נהפכה למובלעת בתוך נסיכות אורנג'-נסאו.
בשנת 1806 סופחה דורטמונד לחלק מהדוכסית הגדולה של ברג.
לאחר ניצחון פרוסיה על נפוליאון, הפכה דורטמונד ב-1815 לחלק ממחוז וסטפאליה הפרוסי.
בשנת 1875 זכתה העיר שוב במעמד של "עיר חופשית".
לפי הארכיון העירוני של דורטמונד, בשנת 1826 חיו בעיר 4,000 איש ב-940 בתים ו-453 אורוות ואסמים.
הנוף העירוני התאפיין ברחובות וסמטאות צרים ובבתים עשויים עץ.
רק ארבע הכנסיות הגדולות מימי הביניים וכמה מבנים חילוניים מאבן העידו על המורשת התרבותית הגדולה של העיר.
רק עם תחילת המהפכה התעשייתית במאה ה-19, בזכות פיתוח תעשיות כריית פחם ועיבוד הפלדה, נעצרה ההתדרדרות של העיר.
עם פתיחת קו מסילות הרכבת קלן-מינדן בשנת 1847 הפכה דורטמונד למרכז תחבורה חשוב באזור הרוהר.
תרומה משמעותית נוספת לפיתוח הכלכלי של העיר היוו פתיחתם של נתיב המים "תעלת דורטמונד-אמס" בשנת 1899, ושל נמל דורטמונד.
עד לתחילת פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה העיר מעיירה חקלאית קטנה למטרופולין.
מרכז העיר השתנה לבלי היכר בתוך כמה שנים, עם בניית מבנים חדשים כגון חנויות הכלבו Krügerhaus ב-1912, ו-Althoff ב-1904 וכן בניית התחנה מרכזית חדשה, בניין הדואר, המרכז המסחרי Löwenhof ורחוב הקניות Hansastraße.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבלה העיר מסך של 105 תקיפות אוויריות של בעלות הברית ויותר מ-22,242 טונות של פצצות אשר הרסו את מרבית העיר.
98% מהמבנים במרכז העיר נפגעו, וכל הכנסיות ההיסטוריות נהרסו במהלך ההפגזות.
ההתקפה האווירית הגדולה, אשר התרחשה ב-12 במרץ 1945, וכללה 1,108 מטוסים ומעל 5,000 פצצות, נחשבת עד היום להתקפה האווירית הקונבנציונלית הגדולה ביותר בעולם.
לאחריה כל החיים החברתיים והכלכליים בעיר נעצרו.
על פי דיווחים, הוחלט דאז שלא לבנות מחדש את מרכז העיר.
עבודות השיקום לאחר המלחמה נקבעו בפועל על ידי קווי התשתיות הקיימות והרחובות שמעליהם.
התפיסה הייתה לשקם את הקיים, ולא לתכנן ולבנות מחדש.
עם זאת, המודעות הציבורית בתקופה שלאחר המלחמה התאפיינה ברצון לא לחזור על התכנון העירוני הישן של ימי-הביניים ושל תקופת התיעוש.
מטרת התכנון של שנות השיקום הייתה אפוא להקים דורטמונד חדשה ומודרנית, אשר צריכה להתבדל מן העבר ומהמורשת ההיסטורית העתיקה.
למרות ההתנגדות העזה של חלק מאוכלוסיית דורטמונד, הוחלט לא לבנות מחדש בניינים היסטוריים רבים אשר הגדירו בעבר את הנוף העירוני, כגון בית העירייה ובית הכנסת.
השחזור התקדם במהירות ובהצלחה מרובה, כך שבשנת 1950 נולד בעיר התושב ה-500,000. הביקוש העולמי לפלדה ולברזל הביא לכך שבשנת 1951 דורטמונד הפכה לעיר התעשייתית הגדולה ביותר באזור ריין-וסטפאליה.
התנאים הכלכליים המצוינים ואחוז האבטלה האפסי משכו לעיר יותר ויותר מהגרים, בעיקר ממזרח גרמניה.
בשנת 1956 אוכלוסיית דורטמונד הגיעה ל-624,000 תושבים.
מאז הופסקה כריית הפחם בחבל הרוהר, בסוף המאה הקודמת, העיר שינתה את פניה והפכה למרכז היי-טק, רובוטיקה, טכנולוגיה ביו-רפואית, טכנולוגיה למערכות מיקרו, הנדסה, תיירות, כספים, חינוך ושירותים.
בשנת 2009 דורטמונד סווגה כ"עיר הצומת" במדד חדשנות הערים שפורסם על ידי 2thinknow.
מאות חברות קטנות ובינוניות מבוססות בתוך ומסביב לדורטמונד.
העיר היא גם ביתן של מספר חברות בתחום טכנולוגיית המידע, רבות הקשורות לאוניברסיטה המקומית TU Dortmund במרכז הטכנולוגי הראשון בגרמניה בשם "הפארק הטכנולוגי של דורטמונד" שנפתח כאן בשנות ה-80, ונחשב לאחד המוצלחים באירופה, עם כ-280 חברות ויותר מ-8,500 עובדים.
בשנים האחרונות גדל ענף השירותים וענף ההיי-טק.
חברות גדולות עם פעילות בדורטמונד וסביבתה כוללות את Zalando Daimler AG: EvoBus, RapidMiner, Gap Inc.
דורטמונד מהווה את אחד המרכזים הלוגיסטיים החשובים ביותר בגרמניה, עם יותר מ-900 חברות העוסקות בתחום הלוגיסטיקה, כמו גם מוסדות מדעיים מקומיים ובין לאומיים.
זהו גם מושבו של המרכז הדיגיטלי ללוגיסטיקה של המשרד הגרמני הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה.
כמו כן פועלות בעיר חברות סטארטאפ רבות וחברות יזמות המתבססות על תעשייה, כגון המעבדה ההיברידית במעבדות חדשנות לוגיסטית, LogistikRuhr, Industrial Data Space, מרכז דורטמונד מיטלסטנד 4.0 למצוינות ומעבדות שונות.
בין החברות הבין לאומיות עם מרכזים לוגיסטיים גדולים עבור גרמניה ואירופה בדורטמונד ניתן למנות את IKEA, Amazon, Rhenus Logistics ועוד.
ענף התיירות בדורטמונד מתפתח וצומח במהירות ובכל שנה, החל מאמצע שנות התשעים, נרשמת עלייה הן בכמות המבקרים בעיר והן במספר בתי-מלון החדשים.
מעיר תעשייתית דורטמונד הפכה לעיר תוססת עם הרבה אפשרויות לבילויים ותרבות.
במרכז המידע החדש לתיירים, אשר נבנה ממש ליד מגדל U, ניתן לקבל סקירה מהירה של כל האטרקציות התיירותיות בעיר ובאזור הרוהר.
בשנת 2017 נרשמו בבתי המלון והאכסניות של דורטמונד מעל 1,450,528 ביקורים והעיר מהווה אחד היעדים התיירותיים הפופולריים ביותר באזור נורדריין וסטפאליה.
רוב התיירים הם מבקרים מקומיים, המגיעים מרחבי גרמניה.
התיירים הבין לאומיים מגיעים רובם מהארצות אנגליה, הולנד, אוסטריה ושווייץ.
דורטמונד מושכת אליה גם תיירים אוהדי כדורגל בזכות קבוצת הכדורגל בורוסיה דורטמונד וכן תיירות עסקית בזכות מתקנים כגון אולם הכנסים Westfalenhallen.
חמש האטרקציות המובילות ביותר בעיר הן שוק חג המולד, עם יותר משלושה וחצי מיליון מבקרים, אחריו המוזיאון לכדורגל הגרמני, אצטדיון הכדורגל, המוזיאון לאומנות מודרנית ופארק הכנסים Westfalenpark.
צמד רחובות הקניות Westenhellweg ו-Ostenhellweg ("דרך מערב" ו"דרך מזרח" בתרגום מגרמנית) שבמרכז העיר נחשבים ללב הפועם של דורטמונד.
Westenhellweg הוא רחוב הקניות הפופולרי ביותר בכל גרמניה, עם כמעט 13,000 מבקרים לשעה (נכון לפי הנתונים משנת 2013).
שני הרחובות מיועדים להולכים רגל בלבד ומציעים חנויות מותגים מהשורה הראשונה, לצד חנויות כלבו גדולות וחנויות של יצרנים מקומיים.
כתוצאה מכך, דמי השכירות ברחוב Westenhellweg הם הגבוהים ביותר עבור שטחי מסחר ומשרדים בכל נורדריין וסטפאליה.
כ־85 אחוזים של חנויות הן רשתות קמעונאיות כגון H & M, סטורן, Esprit, זארה או NewYorker.
בשנת 2009 נפתח על הרחוב קניון חדש בשם Thier-Galerie עם כ-100 חנויות ורשתות כמו ארמאני, אדידס, דיזל והוליסטר.
בנוסף אליו, שוכנים ברחוב בתי הכלבו הגדולים Galeria Kaufhof ו-Karstadt, כמו גם חנויות בגדים של קמעונאיות האופנה הגדולות Peek & Cloppenburg ו-C & A.
במהלך החודש שלפני חג המולד מארח אזור המדרחוב את שוק חג המולד, שנחשב לאחד השווקים הגדולים של חג המולד בגרמניה ובעולם כולו, עם למעלה מ-3.5 מיליון מבקרים ו-300 דוכנים.
במשך זמן רב הרחוב המקביל Kampstraße היה נטוש למדי אבל בשנים האחרונות הוא הפך לשדרה מפוארת הכוללת חנויות יוקרה ומסעדות.
בסמיכות לאולם הקונצרטים של דורטמונד הוקם בשנות ה-90 אזור הקניות Brückstraßenviertel, אשר הפך בשנים האחרונות לטיילת מודרנית ואופנתית עבור צעירי העיר.
דורטמונד היא ביתו של מרכז הירידים ה-12 בגודלו בגרמניה Halls of Westphalia , אשר ממוקם בסמוך למרכז העיר, בקרבה לנמל התעופה של דורטמונד.
עם כ-77.000 מבקרים מדי שנה, Jagd & Hund הוא ללא ספק האירוע הגדול ביותר שנערך במקום.
ירידים חשובים נוספים הפתוחים בפני הצרכנים כוללים את "Intermodelbau", יריד הצרכנים הגדול בעולם ליצירת דגמים, ואחד הירידים המובילים לתרבות הנוער "YOU".
ירידים חשובים המוגבלים לאנשי מקצוע כוללים את " D.I.M" (יריד הנדל"ן הגרמני), Creativa (יצירה ותחביבים) ו־Tabaco.
בעיר מתקיימת מסורת ארוכה של מוזיקה ותיאטרון.
התזמורת העירונית נוסדה בשנת 1887 ונקראת בימינו דורטמונד פילרמוניקר.
בית האופרה הראשון נבנה בשנת 1904, נהרס במלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש בשנת 1966 כ"אופרהאוס דורטמונד".
הוא מופעל על ידי תיאטרון דורטמונד, שהוא אחד מבתי התיאטרון הגדולים בגרמניה אשר מעסיק כ-500 עובדים.
תיאטרון דורטמונד מאחד תחת קורת גג אחת מופעי אופרה, בלט, הצגות תיאטרון ותיאטרון ילדים ונוער.
מועדון הג'אז של דומיסיל הוא אחד מ-100 המועדונים הטובים ביותר בעולם למוזיקת ג'אז, על פי מגזין ג'אז האמריקאי Down Beat.
המגדל Dortmund U-Tower, שפעל בעברו כמבשלת בירה, הפך למרכז האירופי לכלכלה יצירתית ומוזיאון לאומנות מודרנית.
בעיר פועלים בהצלחה מספר מועדוני קברט, כשהמוביל שבהם הוא Cabaret Queue שליד אגם פניקס.
דורטמונד מארחת בכל שנה את אירוע RuhrHOCHdeutsch, שהוא אחד הפסטיבלים המצליחים ביותר לקברט בגרמניה.
בפסטיבל מתארחים אומנים מרחבי העולם.
בדורטמונד קיימים מעל 20 מוזיאונים.
המוזיאון לאומנות מודרנית ועכשווית, אשר נוסד בסוף שנות ה-40 ועבר בשנת 2010 למשכנו החדש במגדל U-Tower, כולל ציורים, פסלים, תצלומים וחפצים מהמאה ה-20. בנוסף, הוא מכיל מעל 2,500 גרפיקות השייכות לתנועה האקספרסיוניסטית.
בלב האוסף נמצאות יצירות של ארנסט לודוויג קירכנר, אוטו מלרה, אמיל נולדה וגרפיקות של פאבלו פיקאסו משנות ה-40 וה-50, וכן עבודות של ג'ואן מירו, מארק שאגאל וסלבדור דאלי.
המוזיאון הלאומי לכדורגל הגרמני DFB נוסד כדי להנציח, לשמר, ולפרש אוספים ומזכרות של הכדורגל הגרמני.
המוזיאון מציג בתערוכת הקבע שלו את ההיסטוריה של נבחרת גרמניה בכדורגל ואת הבונדסליגה.
המוזיאון לאומנות והיסטוריה תרבותית הוא מוזיאון עירוני הממוקם בבניין בסגנון אר דקו, אשר שימש בעברו כבנק.
האוסף כולל ציורים, פסלים, רהיטים ואומנות שימושית, הממחישים את ההיסטוריה התרבותית של דורטמונד מהיווסדה ועד המאה ה-20. בנוסף לתערוכות המתחלפות של אומנות ותרבות, קיימת תערוכה קבועה המוקדשת להיסטוריה של מדידות, עם מכשירים גיאודטיים נדירים.
מוזיאון ההנצחה אשר נוסד ב-1992, מוקדש לקורבנות השלטון הנאצי.
הוא ממוקם במבנה אשר שימש בתחילת המאה ה-20 כתחנת משטרה ובית מעצר, עד שכוחות גסטאפו השתלטו עליו בשנת 1933. בין השנים 1933 ל-1945 נכלאו במקום כ-66,000 איש והמקום זכה לכינוי "הגיהנום של מערב גרמניה".
רבים מהעצורים, ביניהם קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים, עונו ואף הוצאו להורג בין כותלי הכלא.
במוזיאון מתקיימת תערוכה קבועה בשם "רדיפה והתנגדות" הכוללת תצלומים רבים, טקסטים וכן עדויות של חלק מהשורדים.
מוזיאונים חשובים נוספים בעיר הם:
DASA – Arbeitswelt Ausstellung (תערוכת בריאות ובטיחות תעסוקתית בגרמניה)
מוזיאון המוקדש לקבוצת הכדורגל בורוסיה דורטמונד
Zollern II/IV Colliery (מכרה פחם המהווה את האנדרטה הטכנית הראשונה של גרמניה בעלת חשיבות בין לאומית)
מוזיאון HOESCH (המוקדש להיסטוריה של 160 שנים של תעשיית הפלדה בדורטמונד)
בדורטמונד קיים מגוון רב של מסעדות, ברים ומועדונים.
מרבית המועדונים מרוכזים במרכז העיר (Wallring) וברובע Kreuzviertel.
דורטמונד נחשבת לאחד המרכזים החשובים באירופה למוזיקת טכנו ומוזיקה אלקטרונית.
המועדון FZW מדורג במקום השלישי בקרב המועדונים הכי טובים בגרמניה, אחרי ה"ברגהיין" שבברלין ומועדון ה"מולוטוב" שבהמבורג.
ארנה Westfalenhalle מושכת אליה מדי שנה מבקרים רבים, בזכות הפסטיבלים Mayday ו-Syndicate.
כמו כן, מדי שנה הופך פסטיבל המוזיקה "ג'וסי ביטס" את וסטפאלנפארק למגרש פסטיבלים ענקי עבור הופעות פופ, ראפ, אלקטרו, אינדי, רגאיי ומוזיקה אלטרנטיבית.
הפסטיבל זוכה למעל 50 אלף מבקרים מדי שנה.
בדרום-מרכז דורטמונד ממוקם הגן הבוטני והארבורטום Botanischer Garten Rombergpark הידוע גם בשמו המקוצר - Rombergpark.
עם שטח כולל של 65 דונם זהו אחד הגנים הבוטנים הגדולים בעולם.
הגן הוקם בשנת 1822 על ידי משפחת רומברג ונרכש על ידי העיר בשנת 1929. הפארק ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, אך החל משנת 1950 נבנה מחדש על ידי חוקר העצים הנודע גרד קרוסמן כארבורטום - גן בוטני יערני, והוסיף כ-4,500 מינים לפארק.
היום כולל הגן פארק אנגלי היסטורי עם אנדרטאות; ארבורטום המכיל אלפי מינים של צמחים ועצים, כולל כמה מהעצים הגדולים ביותר בנורדיין וסטפאליה; מרפסת עם עצי דקל; וארבע חממות (בשטח כולל של 1,000 מ"ר) לקקטוס, שרכים, צמחים טרופיים וקמליות, יסמין ולימונים.
בצמוד לגן הבוטני ממוקם גן החיות של דורטמונד, אשר נוסד בשנת 1953. עם 250 מינים ו-1,800 בעלי חיים בסך הכול.
הגן בנוי על שטח של 28 דונם, וזהו גן החיות השני בגודלו בעמק הרוהר.
הגן מתמחה בשמירה על רבייה של מינים דרום אמריקאיים והוא מוביל בתחום הגידול של דוב נמלים, טמנדואה ושל אוטר ענק.
וסטפאלנפארק הוא הפארק העירוני הפופולרי ביותר של דורטמונד.
הוא משתרע על שטח של 72 דונם ונחשב לאחד הגנים העירוניים הגדולים של גרמניה.
הפארק נפתח לראשונה בשנת 1959 והוא כולל גן שושנים עם 3,000 זנים שונים של ורדים, גני משחקים לילדים, מרכז להגנת הסביבה, מוזיאון הבישול הגרמני, גן גאולוגי, שתי מסעדות, שלושה בתי קפה וגן בירה (Biergarten).
בנוסף, מארח הפארק מסיבות, פסטיבלים, אירועי מוזיקה ותיאטרון, וכן ושוק פשפשים ושוק לגננות.
דורטמונד קוראת לעצמה Sportstadt (עיר ספורט).
העיר היא ביתו של איגוד הכדור-יד הגרמני הגדול ביותר בעולם (Deutscher Handballbund) ושל ליגת הכדורגל הגרמנית המקצועית כדור-יד-בונדסליגה (HBL).
יתר על כן, דורטמונד היא ביתו של המרכז האולימפי של וסטפאליה.
העיר היא ביתם של מועדוני ספורט רבים, ספורטאים אייקוניים והיא מארגנת מדי שנה אירועי ספורט בעלי שם עולמי, כגון מרתון הרוהר ואספת השחמט של שפרקאסן.
דורטמונד היא ביתו של מועדון הספורט בורוסיה דורטמונד, אחד המועדונים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הגרמני.
בורוסיה דורטמונד היא אלופת הבונדסליגה לשעבר (זכייה אחרונה בעונת הכדורגל של 2011–2012).
הקבוצה זכתה בליגת האלופות וגביע אינטרקונטיננטל ב-1997, וכן בגביע אופ"א ב-1966, מה שהפך אותה לקבוצה הגרמנית הראשונה שזכתה בגביע.
בורוסיה דורטמונד משחקת באצטדיון זיגנאל אידונה פארק, אשר נבנה עבור מונדיאל ב-1974 וגם אירח כמה משחקים במסגרת מונדיאל 2006. זהו אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר בגרמניה עם קיבולת מקסימלית של 81,359 צופים.
המסמך המוקדם ביותר המעיד על קיומם של יהודים בעיר דורטמונד מופיע בכתב פריווילגיה של היינריך הרביעי מ-1074; האזכור השני של יהודים בעיר מתועד משנת 1096. רוב הבתים של יהודי דורטמונד, בית התפילה והמקווה שלהם היו ממוקמים בקצה המערבי של מרכז העיר.
בתקופת המגפה השחורה גורשו היהודים מדורטמונד והתיישבו במאה ה-16 בכפרים הסמוכים.
רק בתחילת המאה ה-19 התירה העיר דורטמונד התיישבות יהודית בחומותיה.
מאז אמצע המאה ה-19 גדל מספרם של היהודים החיים בדורטמונד בהתמדה בעקבות ההתפתחות התעשייתית של אזור הרוהר.
בשנת 1895 נבנה בדורטמונד בית כנסת כמקום תפילה מרכזי ומייצג עם 1,300 מושבים, מתוכם 750 מושבים המיועדים לגברים בקומת הקרקע ו־450 מושבים לנשים בעזרת הנשים.
בית כנסת זה היה אחד מבתי התפילה היהודיים הגדולים ביותר בגרמניה באותה עת.
בהיותה אחת הקהילות היהודיות הבודדות באותה העת בגרמניה, הופקעו נכסי הקהילה לפני הפוגרומים של נובמבר 1938 וההרס הושלם.
בנוסף לבית הכנסת הגדול שבמרכז העיר, היו קהילות יהודיות קטנות גם בדורטמונד-הורדה ודורטמונד-דורסטפלד עם בתי כנסת שלהן, שנהרסו אף הם.
ההגירה הכפויה בתקופת הנאציזם והשואה שהגיעה בעקבותיה, פגעו באופן דרסטי באוכלוסייה היהודית של דורטמונד.
בשנות התשעים גדלה הקהילה היהודית במידה ניכרת עקב זרם היהודים שהגיעו מברית המועצות.
כיום, כוללת הקהילה האורתודוקסית בעיר 4,200 חברים ורבה של הקהילה מאז 2022 הוא הרב אביגדור נוסיקוב.
בנוסף לבית כנסת, מנוהל במסגרת הקהילה גם גן ילדים יהודי.
חלקו היהודי של בית העלמין המרכזי בדורטמונד פעיל גם בימינו.
דורטמונד היא מקום מושבו של האיגוד האזורי של הקהילות היהודיות של וסטפאליה-ליפה.
דורי מנור (נולד ב-11 בספטמבר 1971 בתל אביב) הוא משורר, עורך, סופר, מתרגם, מסאי וחוקר ספרות ישראלי, חתן פרס יהודה עמיחי למשוררים עבריים ופרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
בעל תואר אביר במסדר האמנויות והספרות של צרפת על תרומתו להפצת התרבות הצרפתית.
אימו עבדה במשרד הביטחון בקריה, שם בביקוריו אותה, התוודע ליכולותיו המילוליות בהמצאת שמות קוד למבצעים ביטחוניים.
מנור החל לכתוב שירה מגיל צעיר.
בשירותו הצבאי היה עורך ומפיק בגלי צה"ל.
לאחר מכן הקים עם חבריו אורי פקלמן וגל קובר את כתב העת לשירה "אֵב".
ב-1995 עבר להתגורר בפריז, שם השלים תואר שני בספרות צרפתית וכללית ובספרות עברית.
בהמשך לימד ספרות עברית ותרגום באוניברסיטת INALCO בפריז וייסד את לימודי העברית באוניברסיטת Sciences-Po (המכון הצרפתי הלאומי למדעי המדינה וליחסים בינלאומיים).
לאחר שובו לארץ, ב-2006, לימד באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטת תל אביב ובמוסדות נוספים.
ב-2017 השלים את עבודת הדוקטורט שלו, שהוקדשה לתאוריה של תרגום שירה מצרפתית לעברית.
בין השנים 2006 ו-2012 שימש עורך ראשי בהוצאת הספרים של סל תרבות ארצי.
בשנת 2000 הוציא מנור ספר שירים פרי עטו בשם "מיעוט", בהוצאת ריתמוס, הקיבוץ המאוחד, תל אביב.
הספר קצר שבחים רבים משלל מבקרי ספרות בארץ, אך עורר פולמוס בין מנור לבין המשורר נתן זך מעל דפי מוסף "תרבות וספרות" של "הארץ", על אודות כתיבת שירה בימינו, כאשר מנור תמך רעיונית בחזרה לכתיבה הצורנית, השקולה והמחורזת.
הוא כולל מספר תרגומים, בהם של ויקטור הוגו, ויליאם בלייק, גיום אפולינר, פרנסואה ויון, ארתור רמבו, ו.
אודן, פול ורלן, ז'ורז' ברסנס וכן משלי לה פונטֶן.
על "מיעוט" כתב המבקר יורם ברונובסקי: "'כל השאר – עברית' היא בהחלט הגדרה טובה של אמנות הפיוט של דורי מנור.
הוא אמן הלשון הזאת, וירטואוז שמעטים כמוהו בתולדות השירה העברית, ולא הייתי נזקק לאלתרמן השונה מאוד ממנור, גם בסוג הווירטואוזיות, אלא מרחיק אולי עד למשוררים העברים באיטליה" (יורם ברונובסקי, על "מיעוט", "הארץ", 26 בינואר 2001).
בני ציפר, עורך מוסף הספרות של "הארץ" כתב על הספר: "ארבעים שנה אחרי שנרמס ברגלי אוונגרד שטען לשירה בגובה-העיניים, אך האוזניים, האוזניים התחרשו אט-אט למוזיקה שלה - חוזר אלינו הניגון האלתרמני שזנחנו לשווא, וחוזר בגדולות.
ספרו של דורי מנור, 'מיעוט', הוא ציון דרך ופרשת מים בשירה העברית מעצם החוצפה המבורכת שלו להתחיל לחשוב על שירה מאלף-בית ולחזור [...] אל הבסיס: המשקל, החרוז, הטכניקה, השלמות הצורנית." ("הארץ", 12 בפברואר 2001).
בשנת 2001 ראתה אור הלברית לאופרה "אלפא ואומגה", מחזור שירים שמנור כתב יחד עם אנה הרמן (הוצאת הקיבוץ המאוחד).
על הלברית כתבה הסופרת והמבקרת בתיה גור: "טקסט מרהיב, מרגש, רב-רבדים, שנון, מלא הומור וצער, העושה שימוש וירטואוזי בלשון העברית על גווניה ומקורותיה" ("הארץ", 12 בינואר 2001).
האופרה עצמה, בהלחנתו של גיל שוחט, הוצגה באופרה הישראלית החדשה וזכתה להצלחה רבה.
בסוף 2005 גם ראה אור ספר שיריו השני של מנור, "בריטון", בהוצאת אחוזת בית.
הספר, שעורר הדים רבים בביקורת ובעיתונות, כולל תרגומים למשוררים שונים, בהם פדריקו גארסיה לורקה, ארתור רמבו, ויקטור הוגו, פייר דה רונסאר ואחרים.
בשנת 2012 ראה אור ספרו "אמצע הבשר, שירים 1991-2011", הכולל שירים חדשים לצד מבחר נרחב מן הספרים הקודמים, וכן הלברית לאופרה "אלפא ואומגה" ומבחר תרגומי שירה.
עורך הספר, פרופ' דן מירון, כתב בין השאר באחרית הדבר כי "מבחינה איכותית [...] שירתו של מנור היא לא פחות מ'מושלמת'...
בדומה לפסלונים מסוג מסוים, קוטן ממדיהם הפיזיים של שיריו אינו נוטל מהם את מחוות הגודל והתנופה של פסלי כיכרות ורחובות-עיר, מחווה שמעניקות להם הרטוריקה והמוזיקה שלהם וכן הדחיסות של התכנים הפסיכולוגיים וההגותיים שלהם...
בזכות השלמוּת הפנימית והאינטגרליות המוסרית והאסתטית שלה פותחת שירת מנור חלון בבית הספרות הישראלית ומאפשרת לאוויר רוחני אחר לחדור אל החדרים הדחוסים [...] את החלון הזה לא יהיה אפשר לסגור ..."
ב-2015 ראתה אור אסופת שירה להט"בית בשם "נפלאתה", בהוצאת חרגול, שערך יחד עם רונן סוניס.
בדצמבר 2019 ראה אור ספר שיריו החמישי, "נפש אחת אחריך" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1997 תרגם מנור את ספר שיריו של בודלר "פרחי הרע" (הוצאת הקיבוץ המאוחד).
כמה מהשירים הולחנו על ידי מאור כהן והופיעו באלבום "פרחי הרע - מאור כהן שר בודלר" בשנת 2005.
בשנים 2011 ו-2012 פרסם מנור תרגומים ליצירותיהם של שניים מחשובי המשוררים הסימבוליסטיים הצרפתים: סטפאן מלארמה ("הרעם האילם", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012) ופול ואלרי ("בית הקברות הימי ומבחר הרהורים על השירה", נהר ספרים, 2011).
מנור תרגם בין השאר שירה מאת שארל בודלר, ארתור רמבו, ויקטור הוגו, טריסטאן קורבייר, פדריקו גארסיה לורקה, ו"ה אודן, אלן גינזברג ואחרים.
כמו כן תרגם יצירות פרוזה, מחזות והגות מאת וולטר, רנה דקארט, מולייר, גוסטב פלובר, פרנסואז סגאן וז'ול ורן .
בשנת 2005 הושק כתב העת הספרותי "הו!" בעריכת מנור, המוקדש לפרסום שירה, פרוזה, מסות ותרגומים.
כתב העת ביקש להשיב לשירה את מקומה המרכזי בתרבות העברית, ולהעמיד על במת הספרות דור חדש של סופרים ומשוררים.
עד כה ראו אור 29 גיליונות של כתב העת.
"הו!" נחשב היום לכתב עת משמעותי ביותר במערכת הספרות העברית, ועל דפיו ראו אור יצירות של סופרים ומשוררים מרכזיים בני דורות שונים, וכן התפרסמו לראשונה יצירות של כמה וכמה סופרים ומשוררים שבהמשך זכו בפרסים יוקרתיים וזכו להצלחה ביקורתית רבה.
הוצאה לאור "ה-21, קלאסיקות לאלף השלישי"
שיתוף פעולה עם מוזיקאים וזמרים
מנור מרבה לשתף פעולה עם מוזיקאים וזמרים, ושירים ותרגומים פרי עטו הולחנו ובוצעו, בין השאר, על ידי שלומי שבן, רונה קינן, ערן צור, אסף אמדורסקי, רם אוריון, נינט טייב, יוני רכטר, נסרין קדרי, אסף אבידן, קרן אן ואורי מרק.
בשנים 2010–2014 הגיש בגלי צה"ל את התוכנית "ציפורי לילה" מתפייטות - תחילה עם הזמרת רונה קינן, אחר כך עם הסופרת אלונה קמחי ועם שלומציון קינן, ולבסוף עם שרהלה בן אשר.
לאחר מכן הגיש בגל"צ את התוכנית "בעקבות הזמן האבוד" בערבי שישי.
בשנת 2023 ייסד בברלין את הוצאת הספרים "אלטנוילנד" ביחד עם הסופר משה סקאל - ההוצאה העברית הראשונה שפועלת מחוץ לישראל מאז 1948. ביחד הקימו השניים בית לספרות עברית כדי להביא את קולותיה אל העולם.
ההוצאה מפרסמת יצירות מקור בעברית, לצד תרגומים לאנגלית ולגרמנית, בשיתוף פעולה עם מו"לים, מתרגמים ומוסדות תרבות בשווקים מרכזיים.
זוהי הוצאה פרטית, בלתי תלויה במימון ציבורי, הפועלת באופן עצמאי מתוך מחויבות לאיכות ספרותית ולחזון עברי רב־לשוני ובינלאומי.
ההוצאה פועלת בתמיכתו של מגדלור, גוף תרבות ברלינאי מיסודה של יעל נחשון־לוין.
2007 פרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש לוי אשכול.
2008 פרס טשרניחובסקי על תרגומיו מהספרות והשירה הצרפתית.
2011 פרס לעריכה ספרותית מטעם משרד התרבות.
2019 זכה בשנית בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
במאי 2019 זכה בעיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של צרפת על תרומתו להפצת התרבות הצרפתית.
מנור הוא בן הזוג של הסופר משה סקאל.
מאז שנת 2019 חיים השניים יחדיו בברלין.
מעוט: שירים (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, 2000)
אלפא ואומגה: לברית על פי סדרת ליתוגרפיות מאת אדוַורד מוּנק (עם אנה הרמן.
תל אביב, הקיבוץ המאוחד, תשס"א 2001)
בריטון: שירים (תל אביב, אחוזת בית, 2005)
אמצע הבשר, שירים 1991 - 2011, מבחר משיריו, תל אביב, הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, 2012
נפש אחת אחריך, שירים (הקיבוץ המאוחד, 2019)
שרב ראשון - כרוניקה של התבגרות, פרוזה.
הברכה של בבל - מחשבות על שירה ועל שפה, מסות.
הספלין של פריז: שירים קטנים בפרוזה / שארל בודלר (תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 1997)
פרחי הרע: מבחר / שארל בודלר (תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ז 1997)
גני העדן המלאכותיים: על היין, החשיש והאופיום / שארל בודלר (תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2003)
הגיונות על הפילוסופיה הראשונית / רנה דקארט (תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2001)
חזיון התעתועים של דוקטור אוקס / ז'ול ורן (תל אביב, אחוזת בית, תשס"ד 2004)
יומנה של זלאטה: חייה של ילדה בסרייבו הנצורה / זלאטה פיליפוביץ' (תל אביב, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרי עליית הגג, 1994)
מכתבים ללואיז קולה / גוסטב פלובר (תל אביב, המעורר, 1999)
היקום, האלים ובני-האדם: סיפורי המיתולוגיה הגדולים / ז'אן-פייר ורנאן (תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2003)
צל וחיזיון בירושלים: בראייתם של הסופרים-הנוסעים ובאמנויות של המאה ה-19 / דוד מנדלסון (תל אביב, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2002).
יחד עם קולט בוטנר ואנה הרמן
אני הולך מפה / ז'אן אשנוז (תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2001)
הגיונות: על הפילוסופיה הראשונית / רנה דקארט (תל אביב, משכל, 2001)
הטרגדיה האלג'יראית / רֶמון אָרון (תל אביב, ספרי עליית הגג, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2005)
קנדיד / וולטר (תל אביב, ידיעות אחרונות, 2006)
שלום לך, עצבות / פרנסואז סאגאן (תל אביב, אחוזת בית, 2009)
בית הקברות הימי / פול ואלרי (תל אביב, נהר ספרים, 2011)
הרעם האילם / סטפן מלרמה (תל אביב, הקיבוץ המאוחד - ספריית פועלים, 2012)
זכור, גוף / קונסטנדינוס קוואפיס (עם ישראלה אזולאי)
נפלאתה: אנתולוגיה של שירה להט"בית / בעריכת דורי מנור ורונן סוניס (תל אביב, חרגול, 2015)
המקוללים: שארל בודלר; פול ורלן; ארתור רמבו; ז'רמן נובו; שארל קרוס; לוטראמון; טריסטאן קורבייר; ז'ול לפורג; סטפאן מלארמה מצרפתית: דורי מנור, ריטה קוגן, בני מר, סיון בסקין, רונן סוניס, משה סקאל ואילנה המרמן.
הוצאת ה-21 והקיבוץ המאוחד, 2021
זר שלגים: מבחר משירת יידיש.
סיון בסקין, אחותי יהונתן, הקיבוץ המאוחד 2017
יאיר דברת, מלאך ראשון, הקיבוץ המאוחד 2017
ללי ציפי מיכאלי, הבית המשוגע, אבן חושן, 2018
עמרי לבנת, מלאכי, הקיבוץ המאוחד, 2018
אורין רוזנר, גורי רוח, הקיבוץ המאוחד, 2018
עומר ולדמן, חינוך גופני, הקיבוץ המאוחד, 2018
דוד (ניאו) בוחבוט, באישון ליל נצח, הקיבוץ המאוחד, 2018
יפעת גדות בתוך הרעש הגדול, בעריכת דורי מנור, הוצאת קתרזיס, 2021
דעאל רודריגז גרסיה, גילופין, בעריכת דורי מנור, הוצאת פרדס, 2021
נדב ליניאל, הלל, פרדס 2022
אהרון לוין, הלך על אהרון, פרדס 2022
יחזקאל רחמים, שמיים שלמים, הוצאת פרדס, 2023
עופרה עופר אורן, מה קרה להגר באילת?, כנרת זמורה ביתן, 2023
דוריבאל קאיִימי (בפורטוגזית: Dorival Caymmi; 30 באפריל 1914 – 16 באוגוסט 2008) היה זמר, כותב שירים ומלחין, אחד מן היוצרים הגדולים והחשובים ביותר שקמו למוזיקת הסמבה בפרט ולמוזיקה הברזילאית בכלל.
קאיימי הוא גם אביהם של המוזיקאים דורי קאיימי, דנילו קאיימי וננה קאיימי.
קאיימי נולד בסלבדור, בירתה של באהיה שבברזיל, לאב מהגר איטלקי ואם אפרו-ברזילאית.
במשך מספר שנים הוא שימש כעיתונאי ובד בבד עסק במוזיקה.
שיר שכתב אף זכה בפרס הראשון בקרנבל של שנת 1936. שנתיים לאחר מכן עקר לריו דה ז'ניירו משום שהתעתד ללמוד בפקולטה למשפטים, אלא שלבסוף בחר להקדיש את זמנו למוזיקה.
זמן לא רב חלף עד ששירו "מהו זה שיש לבאהיאנית" שולב בפסקול סרט שבו כיכבה כרמן מירנדה.
מאותה עת הרבה קאיימי להקליט ולשיר ברדיו הלאומי (הבמה הנחשבת ביותר של אותם ימים), כשהוא מלווה בתזמורת, או בליווי הגיטרה שלו לבדה.
בשנות ה-60 נמשכה פעילותו המוזיקלית, בין היתר תוך שיתוף פעולה עם אמנים צעירים ממנו כמו אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ואאו ז'ילברטו.
קאיימי לא חזר להתגורר בבאהיה אחרי שעזב אותה בסוף שנות ה-30 של המאה העשרים.
אף על פי כן, הוא לא חדל מעולם לשיר עליה ולכתוב על אנשיה ועל נופיה, על דייגים ועל חופים.
הוא לא כתב אין-ספור שירים, אבל לא מעטים מן השירים שכתב הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), והם מבוצעים שוב ושוב; לסגנון הייחודי שלו נודעת השפעה על מוזיקאים מרכזיים כמו קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל.
קאיימי נתפס בברזיל כאב-טיפוס של באהיאני.
יחד עם ידידו הטוב, הסופר ז'ורז' אמאדו ("ים המוות"), הוא עיצב את הדימוי שיש למולדתו באהיה בברזיל ובעולם כולו.
הקהל הישראלי פגש לראשונה בשיריו של דוריבאל קאיימי הודות לזמרת אילנית.
אילנית, שגדלה בברזיל ודוברת פורטוגזית, אהבה לשיר בשפת המקור את É doce morrer no mar ("מתוק למות בים").
ב-1974 נערך, במסגרת תוכנית הרדיו, "התיבה המזמרת", של קול ישראל, ערב משיריו של קאיימי, שתורגמו לעברית בידי יעקב שבתאי.
שירי התוכנית, בה השתתפו בין היתר, הדודאים, מיכל טל, ניצה שאול, מתי כספי, בליווי להקת "הפלטינה", הופיעו, שנה לאחר מכן, ב-1975, בתקליט בשם "הים - משיריו של המלחין והזמר הברזילאי דוריוואל קאימי".
אחד השירים, "מרש הדייגים", בביצוע הדודאים, הפך להיט וקיימות לו גרסאות כיסוי רבות.
דוריבאל קאימי נפטר ב-16 באוגוסט 2008 מקריסת מערכות כללית בריו דה ז'ניירו בגיל 94.
É doce morrer no mar – השיר מתבסס על שורה המופיעה כמה פעמים בספר ים המוות תורגם לעברית כ"מתוק למות בים" ובוצע על ידי מיכל טל וגם על ידי אילן ואילנית באלבומם "שוב אתכם".
O Bem do Mar - תורגם לעברית כ"לדייג שתי אהובות" ובוצע על ידי מתי כספי.
O Samba da Minha Terra – תורגם לעברית כ"הסמבה שלי" ובוצע על ידי מתי כספי.
Saudade de Itapoã – תורגם לעברית כ"געגועים לאיטפואה" ובוצע על ידי מיכל טל.
Maracangalha – תורגם לעברית כ"אלך למאראקאנגליה" ובוצע על ידי ניצה שאול.
Suíte do Pescador תורגם לעברית כ"מרש הדייגים" תורגם על ידי יעקב שבתאי ובוצע על ידי הדודאים והפרברים
דורי מדיה דרסט הפקות היא חברת יזמות, פיתוח והפקות טלוויזיה, שנוהלה על ידי מפיק הטלוויזיה דני פארן.
החברה פועלת מ-1999, וממוקמת בקריית התקשורת נווה אילן.
דרסט-הפקות היא חברת ההפקות הישראלית הראשונה שהביאה את ז'אנר הטלנובלות לתעשיית הטלוויזיה הישראלית.
החברה יוצרת תוכן מקורי וכן מפיקה מחדש פורמטים בינלאומיים של טלנובלות.
דרסט הפקות מפיצה את הפורמטים שלה בעולם באמצעות זרוע ההפצה של דורי מדיה, דורי-מדיה דיסטריביושן.
בשנת 2007 הודיעה דורי מדיה גרופ כי הגיעה להסכמה עם דניאל פארן, המנכ"ל ובעל המניות היחיד של פארן הפקות בע"מ, על רכישת 75% ממניות החברה בסכום כולל של 1.6 מיליון דולר.
תוכניות מבית היוצר של דרסט הפקות
דורותיאה שלגל הייתה סופרת גרמנית יהודייה מומרת.
ברנדל מנדלסון נולדה ב-1764, בתו הבכורה של משה מנדלסון, מאבות תנועת ההשכלה היהודית ופרומט גוגנהיים.
היא קיבלה חינוך יהודי מסורתי ונחשפה מגיל צעיר לחיי החברה הגבוהה בברלין.
כבר בצעירותה התבלטה כבעלת אינטליגנציה גבוהה.
אף על פי שנחשפה לאווירה אינטלקטואלית, רוב נשות התקופה היו מודרות מחוגי הסופרים המשכילים, מה שגרם להן לייסד סלונים ספרותיים משל עצמן, בהם התארחו סופרים ואנשי רוח, יהודים ולא יהודים.
בגיל 14, באמצעות שידוך של אביה, התארסה לשמעון פייט, בנקאי יהודי, וב-1783, בגיל 18, נישאה לו.
לשניים נולדו ארבעה ילדים, מהם שניים נותרו בחיים – הציירים הגרמנים הידועים יוהאן פייט ופיליפ פייט, אנשי האסכולה הנצרתית בציור.
בדומה לרחל פרנהגן, היא ניהלה בביתה חבורת קריאה שבמסגרתה נפגשו בני המשפחה וידידים מדי שבוע וקראו מחזות; אורח הכבוד היה אביה, ואורחים נוספים היו ידידתה הנרייטה הרץ ובעלה מרכוס, דוד פרידלנדר ואחרים.
נישואיה לפייט נמשכו כשש עשרה שנה, ולפי עדות ידידתה לא היו אלו נישואין מאושרים.
ב-1794 שינתה את שמה מברנדל לדורותיאה.
במהלך ביקוריה בסלון של ידידתה הנרייטה הרץ פגשה את המשורר פרידריך שלגל, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים.
השניים התאהבו, היא ניהלה עמו רומן מחוץ לנישואין ולבסוף התגרשה מבעלה.
ב-1799 עברו שניהם לינה וב-1802 עברו שוב לפריז, שם המירה את דתה לנצרות פרוטסטנטית ונישאה לשלגל.
ב-1808 המירה את דתה בשנית יחד עם בעלה ובנה לנצרות קתולית.
משפחתה נידתה אותה אחרי המרת הדת, והיא סבלה מקשיים כלכליים והתפרנסה בעיקר מפרסום יצירותיה הספרותיות בידי בעלה.
בשנים 1818–1819 התגוררה עם בניה ברומא, ואת שנותיה האחרונות עד מותה ב-1839 העבירה בפרנקפורט, יחד עם בעלה, שמת ב-1829.
חיברה את הרומן "פלורנטין" (Florentine), שפורסם בעילום שם על ידי בעלה ב-1801 ונחשב לרומן הראשון שנכתב על ידי אישה יהודייה.
הספר יצא לאור בתרגום לעברית בשנת 2025 בהוצאת כרמל.
שלגל-מנדלסון חיברה כמה יצירות נוספות שפורסמו בשמו של בעלה, וכן תרגמה חיבורים מצרפתית לגרמנית, בהם את הרומן "קורין" של מאדאם דה סטאל, ופרסמה מאמרים בכתב העת Europa שערך בעלה.
על שמה קרויה כיכר דורותיאה שלגל בברלין.
אלדורי (דורי) בן זאב (נולד ב-15 במרץ 1949) הוא שדרן, פזמונאי, זמר, שחקן, קומיקאי, מדבב, מפיק מוזיקלי וקופירייטר ישראלי.
זוכה פרס לנדאו לאומנויות לשנת 2016.
בן זאב נולד בתל אביב לבתיה, מורה במקצועה, ולשחקן מרדכי בן זאב.
בגיל צעיר עברה משפחתו לחיפה בעקבות הקמתו של התיאטרון העירוני חיפה, שאביו היה בין מייסדיו.
לפני שהתגייס לצה"ל התארח בן זאב במופעים של להקת פיקוד צפון והציג בפני חיילים קטעי הומור שונים.
עם גיוסו שירת בתיאטרון צה"ל ובלהקת גייסות השריון.
לאחר מכן הועבר לגלי צה"ל, שם היה בתחילה כתב צבאי, אך עד מהרה החל לשדר פינות משעשעות ותוכנית ד"שים שבועית בשם "ממנו אלייך" (בסוף 1970).
סגנון ההגשה המשוחרר של בן זאב היה חריג וחדשני ביחס למה שהיה נהוג אז ברדיו הישראלי - שבו עדיין הייתה נהוגה מסורת של הגשה פורמלית מוקפדת - וכך גם המוזיקה שהשמיע.
בן זאב הכריז ששם התוכנית הוא "כלבים רצים חופשי", ונהג לסיים כל תוכנית בשיר "If Dogs Run Free" של בוב דילן.
בין היתר, נוסדה בתוכנית זו "פינת פוגי", בה התארחה להקת כוורת, לפני שהיא גובשה באופן רשמי וכשחבריה עדיין שירתו בלהקת הנח"ל.
ידידותו עם אהרלה קמינסקי ותמיכתו של בן זאב בלהקת הפלטינה זכו למחווה בקטע "די ג'יי דורי".
בתקופה זו כתב בן זאב שירים ומערכונים, והשתתף בתוכניות כמו "לול", שם השתתף בין השאר באחד מהמערכונים המפורסמים בתוכנית, "חידון התנ"ך".
הוא גם ערך מופעי סטנד-אפ, בטרם היה הדבר מקובל בישראל.
ב-1970 שיחק במחזמר עיר הגברים.
בשנת 1971 השתתף בסרט "חצי חצי".
בנוסף גילם תפקידים קטנים בסרטים "המשכנע בע"מ", ו"חגיגה לעיניים".
האלבומים הראשונים / שנות ה-70
אלבומו הראשון של בן זאב היה "הכיוון מערב", שיצא ב-12 בפברואר 1976 בחברת התקליטים "פולידור" וכלל עיבודי ג'אז של אלונה טוראל בהפקתו המוזיקלית של לואי להב.
באלבום הבכורה נכללו שירים ומחזות-כיס קטנים שבן זאב כתב והלחין, ביניהם "הסתובבתי ברחובות", "לא ידעתי", "מידל איסט", "היי ג'רי", "איש חתונה", "אני חולם על הקיץ" ושיר הנושא (של חנוך מרמרי).
בהקלטות האלבום "הכיוון מערב" השתתפו חברי להקת תמוז - מאיר ישראל בכלי הקשה, איתן גדרון בגיטרה בס, שלום חנוך בגיטרה אקוסטית וקולות, יהודה עדר בגיטרה חשמלית, אריאל זילבר בקלידים והתארחו בו גם דני ליטני במפוחית, יצחק קלפטר בגיטרה, גידי גוב ושלישית שוקולד מנטה מסטיק בקולות.
אלבומו השני של בן זאב יצא ב-1977 בחברת "התקליט" ונקרא "לימונדה".
סגנון האלבום היה מגוון יותר, ונכללו בו שיר הרגאיי "למון טרי" (תעתיק של השם באנגלית "Lemon Tree", ובעברית: "עץ לימון") שכתב והלחין שלום חנוך, וכן עיבודי רוק של מתי כספי לשירים "ואתם רוקדים", "20 ריחות לאורך השדירה" ו"לילה בלי לישון".
בן זאב כתב והלחין כמעט את כל השירים באלבום שזכה להצלחה רבה בזכות הלהיטים "ואתם רוקדים" ו"למון טרי".
בן זאב הפך בעקבות הוצאת התקליט לאחד הזמרים המפורסמים ביותר בישראל, אך קיים רק שלוש הופעות ובחר דווקא להנחות את תוכנית הטלוויזיה "עוד להיט".
בן זאב החל לשתף פעולה עם הזמר יגאל בשן, וכתב לו שירים לאלבומיו "מכת שמש" ו"איתך הלילה" שיצאו ב-1978 ו-1979, ואף השתתף בהפקתם.
באוגוסט 1978 הנחה בן זאב את פסטיבל הפופ והרוק שהתקיים בנואיבה שבסיני, כתב את מילות שיר הנושא, וביצע את "ננסי ננסי" (עיבוד: רוני וייס) ו"מידל איסט" (עיבוד: אלונה טוראל).
בסוף השנה השתתף בן זאב בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 עם השיר "התחביב שלי לישון" (מילים: רענן דהרי, לחן: אילן ששון, עיבוד: רוני וייס).
בנוסף ביצע והשתתף בשיר "אהבה בשניים" בסרט מיליונר בצרות.
ב-1979 הוציא בן זאב את אלבומו השלישי "אפרוחים" בחברת התקליטים "ישראדיסק".
"אפרוחים" היה מורכב משירי ילדים בלבד, וקטעי מעבר משעשעים בעיבודי דיסקו של אורי קריב.
בין השירים הבולטים באלבום: "א.ה.ב.ה", "דורי בן זה לא בוני אם", מחרוזת אפרוחים, ו"מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול".
עוד באותה שנה ביצע את השיר "עוברים דירה", שכתב והלחין (עיבוד: אלונה טוראל) בפסקול הסרט "דיזנגוף 99", ושר קולות בהקלטת השיר "רק דרך אחת" מתוך אלבום הבכורה של דויד ברוזה.
בתחילת שנות השמונים כתב בן זאב מילים לשירים רבים, לו ולאמנים אחרים.
בין היתר כתב את "המנקה במלון", "רדיו חזק" ו"עוד ילדה יפה" לתיסלם, "הלילה" ו"שורפת את הלב" לחמסין וכן "אחרי כל הדיבורים" ו"אבא הלך לעבודה" לאפרים שמיר.
ב-1981 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הדוברמן החברמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1982 לאלבומה של שרי "פסיעה אחת קדימה" כתב את מילות השיר "אני והוא על ענן".
באותה שנה השתתף כזמר בתוכנית הטלוויזיה "עמק הנהר האדום", שבה בוצעו בעברית שירי קאנטרי מפורסמים בתרגומים של אהוד מנור ועיבודים של מתי כספי.
בן זאב שר בתוכנית שלושה שירים כסולן, ביניהם "ג'ון בריון" (במקור Big Bad John של ג'ימי דין) שהפך ללהיט הגדול והמוכר שיצא מהתוכנית, ושר בשניים נוספים עם יתר משתתפי התוכנית.
ב-1985 יצא אלבומו "גנבים", שהכיל את שיר הנושא שכתב והלחין שלום חנוך ואשר הפך ללהיט.
בנוסף הכיל האלבום שירים שכתב בן זאב בהלחנתו ועיבודו של נתן כהן, כ"מלון אורחים", "קצב הדוס", "ילד תל אביבי", "אהבה ממבט ראשון", "תחתונים" ו"קבלן".
בדצמבר 1985 השתתף בפסטיבל שירי הילדים מספר 16 עם השיר "לב סוכרייה" שכתב בעצמו ללחן ועיבוד של הנרי ברטר.
ב-1986 השתתף בסרט "הקרב על הוועד" בתפקיד מנדל השכן העיוור.
באותה השנה גם ביצע את שיר הנושא של הסרט "הטוב, הרע והלא נורא".
בן זאב המשיך לשדר ברדיו, לכתוב ולשיר גם בשנות ה-90. הוא שר בשירם של נוער שוליים "ים לבן", וכתב ליגאל בשן, לדני בסן ועוד.
בשנת 1991 יצא אלבומו החמישי של בן זאב, "חניה פרטית".
את האלבום הפיק עופר מאירי, שגם הלחין בו, בין היתר, את "חניה", "פגישה מקרית" ו"היי שלום".
בהלחנת האלבום השתתפו גם שלומי ברכה שהלחין את "העיר הזאת" למילים של יעקב רוטבליט, משה לוי ומאיר ישראל.
להיטי האלבום היו "סוף שבוע בכפר" שכתב והלחין מאיר אריאל, "לאה גנוב" שכתב והלחין שלום חנוך ו"שיר הבלבול" שכתב בן זאב והלחין משה לוי, וגרסתו המקורית הייתה קצרה יותר והופיעה בפרסומת למוצרי חלב.
בקיץ 1991 הגיש בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "דגי דיגיטלי".
בתחילת שידורי ערוץ 2, שעלה לאוויר בשלהי 1993, הגיש את תוכנית הטלוויזיה "דורי באוויר".
באותה תקופה דיבב בן זאב את דמותו של "הוגו" בערוץ הילדים.
ב-1994 יצאה גרסת התקליטור לאלבומו הראשון של בן זאב "הכיוון מערב".
בהמשך השנה הוציאה חברת "הד ארצי" לבן זאב אוסף ראשון עם מיטב להיטיו.
אלבום האוסף הוא התקליטור השני בו הופיעו שירי אלבומו הראשון והיחיד שכלל שירים מאלבומיו "לימונדה" ו"גנבים".
בסוף שנות התשעים שידר בן זאב בתחנת הרדיו 88FM את התוכנית "טרמפ".
בשנת 2000 הפיק בן זאב בין את אלבומו של מאיר אריאל "מודה אני", שיצא לאחר מותו והכיל שירים שהשאיר אחריו.
בן זאב אף הפיק והנחה שני מופעים לזכרו של אריאל, "עם הגב לים" בשנת 2000 ו"ערב כחול עמוק" בשנת 2001. ב-2004 יצאה גרסת התקליטור לאלבומו "אפרוחים".
בשנת 2006, לאחר 15 שנה בהן לא הקליט דבר, הוציא בן זאב סינגל חדש בשם "בואי".
בשנת 2004 החל בן זאב להופיע יחד עם הלשונאי רוביק רוזנטל במופע "אין עלייך אחותי", העוסק בעברית העכשווית, ומשלב מונולוגים ודיאלוגים, קטעי סטנד-אפ ושירים, בליווי הפסנתרן תומר מזמר.
בשנת 2006 גילם את גושגיצה בסדרה "האלופה".
בשנת 2007 החל לשדר בתחנת הרדיו 99 תוכנית בוקר יומית בשם "טרמפ".
בשנת 2009, דיבב בן זאב את קולו של ביאליק בסדרת האנימציה הישראלית "סלב'ס".
באותה שנה שיחק בסרט "ג'וליה מיה".
בשנת 2010 הוציא בן זאב אלבום מקורי ראשון מאז "חניה פרטית", בשם "מתחת לכובע".
בשנת 2011 הוציא בן זאב את השיר "נערה ברוטשילד" שנכתב בעקבות המחאה החברתית, בשנת 2012 הוציא את השיר "קח כדור", שמבוסס על פרשת הכדורים הפסיכיאטריים שבתוכנית "האח הגדול".
בשנת 2016 הוציא את השיר "רעש במנוע" שנכתב על ידי מאיר אריאל.
החל מפברואר 2012 מגיש בן זאב את תוכנית הרדיו "בן זאב לסוף שבוע" בתחנת הרדיו 88FM בימי שישי בצהריים, בתוכנית זו מנוגנת לרוב מוזיקה קלה מהארץ ומהעולם והיא מלווה בסגנונו הייחודי של בן זאב, המשלב קטעי קישור משעשעים ושימוש חוזר בביטוי "היי ידידיי", המזוהה איתו.
מאז טבח שבעה באוקטובר הוא משדר את תוכניתו גם בימי ראשון–רביעי.
בשנת 2014 הגיש בן זאב, לצד שני נחשוני, את תוכנית הבוקר של "רשת", "רגע לפני העולם הבוקר", ששודרה לפני "העולם הבוקר".
בעבר הרצה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל .
משנת 2000 מלמד בן זאב באקדמית של ת"א-יפו סדנת רדיו בשם "יצירתיות ברדיו" ובבית הספר למקצועות הרדיו "בלה-בלה".
משנת 2014 הוא מלמד ומביים באקדמיה לאמנויות המופע, תל אביב.
בשנת 2016 זכה בן זאב בפרס לנדאו לאומנויות.
בשנה זו התארח וביים בן זאב את אלבומו של ישראל כסיף "ילד תוף - אופרת רוק".
ב-12 בפברואר 2025 יצא לחופשה יזומה משידורי רדיו בעקבות מעורבותו בתאונת דרכים בצומת מת"ם בחיפה, בה דרס למוות הולכת רגל.
לאחר שהסתבר שבן זאב חצה עם מכוניתו ברמזור ירוק, והולכת הרגל ברמזור אדום, בית המשפט החזיר לו את רישיון הנהיגה.
לאחר החזרת הרישיון תאגיד השידור ב-16 במרץ 2025 החזיר את בן זאב לשדר את תוכניתו.
בשנת 2025 שיחק בסדרת הטלוויזיה "רצח בים המלח" ששודרה בערוץ קשת 12.
בן זאב נשוי למיכל ואב לשלושה ילדים.
אחותו היא הפזמונאית חמוטל בן זאב, ואחיו הוא השחקן ערן בן זאב.
דוּרי שַמְעוּן הוא מדינאי נוצרי מרוני לבנוני.
הוא עמד בראש המפלגה ליבראלית-לאומית (25 במאי 1991 - 10 באפריל 2021), אותה יסד אביו כמיל שמעון בשנת 1958. כמו כן משמש שמעון כחבר בארגון קורנת שהוואן (قرنة شهوان), איחוד מדינאים, אנשי רוח ואנשי עסקים לבנונים, ברובם נוצרים, המתנגדים לאג'נדה הפרו-סורית של נשיא לבנון, אמיל לחוד.
דורי שמעון מכהן כראש העיר של דיר אל-קמר.
דורי שמעון הוא בנו הבכור של נשיא לבנון בשנים 1952–1958, כמיל שמעון.
דורי עבד כמהנדס ושמר מרחק מהזירה הפוליטית.
אך כשנרצח אחיו הצעיר, דני שמעון, שעמד בראש מיליציית "הנמרים" וירש את אביו בראשות מפלגתו, לקח דורי את הפיקוד ועמד בראשות המפלגה הליברלית-לאומית.
מאז, סייר דורי שמעון בקהילות הלבנוניות בארצות רבות, ביניהם ארצות הברית, קנדה, צרפת וניו זילנד.
במסעותיו אלה הוא עסק בתעמולת-נגד לנוכחות הסורית בלבנון ולמשטר הבובות שלה.
אין דורי מאמין שהנחלה הלבנונית תגיע מבחוץ.
אין בו אימון לרצון האמריקני והצרפתי לעזור לעם הלבנוני.
דורי שמעון צוטט כאומר כי הוא מאוכזב קשות מהמדיניות הישראלית כלפי נוצריי לבנון, אותם היא נטשה בשעת-מבחנם הקשה ביותר.
אין ספק שדורי מתכוון ליציאה הפתאומית מדרום לבנון ולעובדה שאחיו נרצח תחת עיניה הפקוחות של ישראל וזאת לאחר שאביו חפש את הקשר הישראלי.
כראש המפלגה הליבראלית לאומית, דורי שמעון החרים את הבחירות לפרלמנט הלבנוני בשנים 1992, 1996 ו-2000 משום שטען כי התוצאות נקבעו מראש, זאת בדומה לפוליטיקאים נוצרים רבים אחרים.
דורי לקח חלק מרכזי במהפכת הארזים, אותו גל מהפכני לבנוני לאומי שקם עם רצח רפיק אל-חרירי שקרא ליציאה המיידית של הכוחות הסורים מלבנון.
בנו הצעיר של דורי נרצח גם הוא בהתנקשות.
בנו הבכור, כמיל שמעון ג'וניור, עוסק בפוליטיקה.
הוא לא הצליח לזכות במושב בפרלמנט בבחירות ב-2005.
דורי ספיבק (נולד ב-19 בדצמבר 1968) הוא שופט בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, החל ממרץ 2011 ומשנת 2020, סגן נשיאת בית הדין.
בינואר 2025 מונה במינוי בפועל לבית הדין הארצי לעבודה, מינוי שנכנס לתוקף באפריל 2025, למשך שנה.
לפני מינויו לשופט, היה ספיבק סגן מנהלת הקליניקות המשפטיות הפועלות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, יו"ר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל, פעיל במרכז אדוה ופעיל מרכזי בקהילה הגאה.
ספיבק הוא יליד פתח תקווה.
לאחר שירותו הצבאי התנדב בהוראת אנגלית במחנה פליטים בגבול תאילנד-בורמה.
עורך דין וכלכלן בהכשרתו, בוגר החוג לכלכלה ובוגר בהצטיינות של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בעל תואר שני מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, בה קיבל גם מינוי כעמית מחקר בתוכנית לזכויות אדם.
עבודת המאסטר שלו עסקה בנושא ייצוג אנשים עם מוגבלות נפשית.
בשנת 1996 החל ללמד בקליניקה לזכויות אדם שבפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת פעילות הקליניקה ייצג ספיבק באופן שוטף ארגונים ויחידים הנזקקים לסעד משפטי.
החל משנת 2000 ועד שנת 2011 שימש גם בתפקיד סגן מנהלת התוכניות הקליניות שבפקולטה, אותן ניהלה פרופ' נטע זיו.
לפני מינויו לשיפוט, היה ספיבק מהבולטים בקהילת זכויות האדם בישראל וזכויות להט"ב בפרט .
בתפקידיו השונים הוביל הליכים משפטיים במגוון נושאים הקשורים לזכויות האדם והאזרח במדינת ישראל, כגון הזכות לבריאות (חיזוק סל התרופות), חובת ייצוג משפטי לחולי נפש בוועדות פסיכיאטריות, זכויות אסירים ועצירים (מיטה לכל אסיר), סלקציה ואפליה בקבלה ליישובים, זכויות עובדים זרים, ועוד.
במשך מספר שנים היה חבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל, וב-2007 נבחר על ידיה לתפקיד יו"ר ההנהלה, תפקיד בו כיהן עד יוני 2010. הוא כיהן כיועץ המשפטי של אגודת הלהט"ב, ולאחר שהקים את הוועדה לזכויות ההומואים והלסביות בלשכת עורכי הדין בישראל, הוא עמד בראשה.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה ספיבק להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
במרץ 2011 מונה לשופט בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
עם מינויו, דווח בתקשורת כי הוא ההומו הראשון מחוץ לארון המתמנה לשופט.
במאי 2020 מונה לסגן נשיאת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
בינואר 2025 מונה כשופט במינוי בפועל למשך שנה לבית הדין הארצי לעבודה.
המינוי נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2025.
בשנת 2013, היה ספיבק לשופט הראשון בבתי הדין לעבודה אשר פסק בתובענה ייצוגית של עובדים כנגד מעסיקם.
ב-2015 פסק כי המדינה תדרש להחזיר לעובדיה המשרתים במילואים כספים שנוכו משכרם שלא כדין.
בשנת 2020 דחה ספיבק את עתירת וועד הטייסים כנגד הסכם ההתייעלות הקיבוצי שחתמה ההסתדרות מול הנהלת אלעל על רקע המשבר אליו נכנסה החברה בתקופת הקורונה.
בפסק דין חריג משנת 2021, דחה ספיבק הצעת פשרה בתובענה ייצוגית שהוגשה כנגד חברת כוח אדם בגין רכיבי שכר שלא שולמו לעובדים, וקבע כי מדובר בפשרה 'לא ראויה' - על אף שהפשרה הוצעה על ידי בית הדין הארצי לעבודה.
באפריל 2025 קבע ספיבק כי רשת החינוך החרדית בית יעקב המזוהה עם יהדות התורה רשאית לנכות 2% משכר עובדיה כתרומה לעמותה - ובתנאי שקיבלה את אישורם בכתב.
ספיבק עמד בראש ועדה שהקימה הנהלת בתי המשפט לקביעת נהלים לאופן הפנייה של שופטים ורשמים לאנשים על הקשת הטרנסית
בן זוגו מזה שנים רבות הוא פרופסור ישי בלנק מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
"פרשת דנילוביץ: בין איסור הפליה על רקע נטייה מינית להכרה במשפחה הגאה" 75 שנות עצמאות במשפט (2023).
"על הצטמצמות ההיבט החינוכי החינוכי בתפקיד השיפוטי" מעשי משפט ט', 203 (2017).
"זרקור: שלוש הערות על בג"ץ "קלפים פתוחים"", זכויות הקהילה הגאה בישראל: משפט, נטייה מינית וזהות מגדרית, 527 (2016).
"קונדומים על אוטובוסים - על תהליך גיבושה של פשרה בתיק חופש ביטוי", בתוך שקט, מדברים!
התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל (מיכאל בירנהק עורך, 2006)
"מערכת חינוך לא מוכרת", גיליון עדאלה מספר 5, ספטמבר 2004
יובל יונאי ודורי ספיבק, "בין שתיקה לגינוי: הבניית הזהות של ההומואים בשיח המשפטי בישראל 1988-1948", סוציולוגיה ישראלית מס' 2 (1999) 293-257
דוּריאן (שם מדעי: Durio) הוא סוג של עץ-פרי המשתייך למשפחת החלמיתיים, משפחת-צמחים גדולה אליה משתייכים, בין השאר, ההיביסקוס, הבמיה, הכותנה והטיליה.
לפרי מעמד תרבותי מיוחד בדרום-מזרח אסיה - בית גידולו המקורי - והוא מכונה שם "מלך הפירות".
פרי הדוריאן מאופיין בממדיו הגדולים, בריחו הייחודי, ובקליפתו המכוסה קוצים דוקרניים.
מקור השם "דוריאן" במילה המלאית duri, שפירושה "פרי קוצני".
עץ הדוריאן הוא עץ גדול ויכול להתנשא לגובה של 25 עד 50 מטרים - תלוי במין.
העלים ירוקי-עד, צורתם נעה בין מלבן לאליפסה ואורכם נע בין 10 ל-18 סנטימטרים.
הפרחים צומחים באשכולות של בין 3 ל-30 פרחים, ולכל אחד מהם גביע ו-5 (לעיתים נדירות 4 או 6) עלי כותרת.
הפרחים גדולים, והם מפיקים צוף רב.
עצי הדוריאן מניבים פירות פעם אחת או פעמיים בשנה, אולם העיתוי משתנה לפי המין, מיקום העץ ופרמטרים אחרים.
עץ דוריאן אופייני יוכל להניב פירות 4 או 5 שנים לאחר נטיעתו.
פרי הדוריאן, שיכול לגדול מכל ענף בעץ, מגיע לגודל מלא כשלושה חודשים לאחר ההאבקה.
המחקר זיהה כ-30 מינים שונים של דוריאן, כולם מצויים באופן טבעי בדרום-מזרח אסיה, ותשעה מתוכם מניבים פרי ראוי למאכל.
המין Durio zibethinus הוא היחיד המיוצא אל מחוץ לדרום מזרח אסיה ונמכר בשוק הבינלאומי; המינים האחרים נמכרים אך ורק בשווקים המקומיים.
פרי הדוריאן יכול להגיע לאורך של 30 סנטימטרים, קוטרו יכול להגיע ל-15 סנטימטרים, ומשקלו נע בדרך-כלל בין קילוגרם אחד לשלושה קילוגרמים.
צורתו משתנה בין צורה דמוית-מלבן לבין עיגול, צבע הקליפה נע בין חום לירוק וצבע בשר-הפרי נע בין צהוב-חיוור לאדום, תלוי במין הספציפי.
הקליפה החיצונית הקשה מכוסה במעטה של קוצים חדים ודוקרניים, בעוד שבשר-הפרי, שלו מרקם דמוי רפרפת, מפיק ריח חזק מאוד וייחודי, שמרתיע אנשים רבים.
בגלל ריחו, במקומות מסוימים באסיה חל איסור להכניסו לאוטובוסים, בתי מלון או אתרים ציבוריים אחרים.
טעם בשר-הפרי מתואר לעיתים קרובות כ"אגוזי" או מתוק.
לעומת זאת, לדעת אחרים, טעמו בלתי נסבל ויחד עם המרקם הצמיגי שלו, הוא מוגדר על ידם כדוחה.
בשל הריח והטעם, אכילתו של פרי בודד של דוריאן הוטלה כמשימה בעונה החמישית של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון", וחלק מהמשתתפים אכן התקשו בה.
ביערות הגשם שבהם הוא מצוי באופן טבעי, הדוריאן נאכל על ידי מינים רבים של בעלי חיים.
גם הדוריאן וגם בעלי החיים מרוויחים מכך, שכן החיות שאוכלות את פרותיו גם מפיצות את זרעיו ברחבי היער, ומסייעות לגדילת עצים חדשים באזורים שונים ביער.
בין השאר, את הדוריאן מחבבים אורנגאוטנים - שלעיתים מתקשים בשבירת קליפתו הקוצנית של הפרי - ופילים אסייתים שמרסקים את הקליפה בעזרת רגליהם.
לפרי הדוריאן תכולה גבוהה של סוכר, ויטמין C, אשלגן וטריפטופן, והוא מהווה מקור טוב לפחמימות, חלבונים ושומנים.
הדוריאן יכול להיאכל חי, והוא משמש גם כמרכיב במאכלים מתוקים כגון ממתקים מלאים מסורתיים, סוג של מאכל דמוי קרטיב המקובל במלזיה, דודול (מאכל מזרח-אסייתי המופק מחלב קוקוס, סוכר דקלים וקמח אורז) וביסקוויטים מסורתיים.
בנוסף, ניתן להכין מהדוריאן מיצים, מילקשייק, גלידה, עוגות וקפוצ'ינו.
פרי הדוריאן היה מוכר לילידי דרום מזרח אסיה כפרי מאכל עוד מהתקופה הפרהיסטורית, אולם העולם המערבי גילה את הפרי רק לפני 600 שנה בקירוב.
ההתייחסות המתועדת הראשונה של אדם אירופאי לדוריאן נמצאת בכתביו של ניקולו קונטי שסייר בדרום-מזרח אסיה במאה ה-15. המין D.
zibethinus הובא לציילון על ידי הפורטוגזים במאה ה-16. העץ נשתל גם בגנים בוטנים ביבשת אמריקה, אם כי הוא לא נשתל במטעים למטרות מסחריות.
הכפריים בדרום-מזרח אסיה מגדלים את הדוריאן זה מאות שנים - כנראה החל מסוף המאה ה-18, אולם הוא גדל באופן מסחרי בדרום-מזרח אסיה רק החל מאמצע המאה ה-20.
הדוריאן מצוי באופן טבעי באינדונזיה, מלזיה וברוניי.
קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם הדוריאן מצוי בפיליפינים באופן טבעי, או שהובא לשם על ידי האדם.
הדוריאן גדל באופן טבעי באזורים בהם שורר אקלים טרופי, והוא מפסיק לגדול כאשר הטמפרטורה היומית הממוצעת יורדת מתחת ל-22 מעלות צלזיוס.
אף-על-פי שהדוריאן איננו מצוי באופן טבעי בתאילנד, בשנות האלפיים מדינה זו היא מיצאניות הדוריאן הגדולות בעולם.
עוד בשנת 1999 תאילנד הייתה אחראית ל-781,000 טונות (מתוכן יוצאו 111,000 טונות) מתוך היבול העולמי הכללי של הדוריאן, שעמד על 1,400,000 טונות.
מלזיה ואינדונזיה הן יצואניות גדולות אף הן, וכל אחת מהן מגדלת כ-265,000 טונות.
הדוריאן מגודל על-די האדם למטרות חקלאיות גם בקמבודיה, לאוס, וייטנאם, מיאנמר, הודו, סרי-לנקה, איי הודו המערבית, פלורידה, הוואי, פפואה ניו גיני, איי פולינזיה, מדגסקר, דרום סין וצפון אוסטרליה.
ראס דורי (נפטר ב-1831) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית.
היה אחיו של קודמו בתפקיד ראס מאריה.
ראס דורי ואחיו ראס מאריה הוליכו את צבאם צפונה לנהר הטקזה שם הביסו את צבאו של ראס סאבגדיס בקרב דברה אבאי ב-14 בפברואר 1831. למרות ניצחונם בקרב ראס מאריה נהרג בקרב וכנקמה על מותו של מאריה חייליו נכנסו לתיגראי והרסו אותה..
ראס דורי חלה זמן קצר לאחר שנשא בתפקיד האנדראסה.
הצעד המשמעותי ביותר שעשה דורי היה ב-18 ביוני כאשר הדיח את הקיסר ג'יגר והכתיר במקומו את ייאסו הרביעי לקיסר.
איזידור (דורי) גולד (25 ביולי 1953 – 3 במרץ 2025) היה איש אקדמיה ודיפלומט ישראלי.
כיהן כמנכ"ל משרד החוץ, שימש כיועצו המדיני של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושגריר ישראל באו"ם בין השנים 1997–1999, וכנשיא המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
גולד נולד בהרטפורד שבמדינת קונטיקט בארצות הברית.
את עיקר חינוכו היסודי קיבל בישיבת הרטפורד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, למד גולד בבית הספר התיכון הפרטי היוקרתי "הר חרמון" (מחזור 1971), שנמצא בצפון מסצ'וסטס.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת קולומביה, שם סיים תואר ראשון בלימודי אסלאם בשנת 1975.
בשנת 1976 קיבל תואר מוסמך במדע המדינה, ודוקטור בשנת 1984. הוא למד ערבית ספרותית ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בערב הסעודית ושימשה כבסיס לספרו "ממלכת האיבה: ערב הסעודית החממה של הטרור הבינלאומי החדש".
בספר, שכיכב ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס (מקום 9), טוען גולד כי הממלכה הסעודית מממנת בפועל ארגוני טרור ותומכת באויביה של ארצות הברית.
דייוויד הרסט, כתב עיתון הגרדיאן, כתב על ממלכת האיבה: "לא תמצאו את ממלכת האיבה, שראה אור לאחרונה, בשום חנות ספרים בערב הסעודית, אבל הוא מבוקש שם בקרב פקידים בכירים עד כדי כך שהממשלה הדפיסה למענם מהדורה מיוחדת משלה".
בשנת 1980, עלה גולד לישראל ושרת בצה"ל.
התגורר בירושלים, היה נשוי ואב לשניים.
ב-2020 קיבל את פרס בוני ציון בתחום ההשפעה הגלובלית.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1983, החל גולד בקריירה אקדמית, כשכיהן כעמית מחקר בכיר במרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב.
בהמשך שימש ראש הפרויקט למדיניות חוץ וביטחון של ארצות הברית במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים של אוניברסיטת תל אביב, בניהולו של אלוף (במיל.) אהרן יריב.
ב-1991, שימש גולד כאחד היועצים במשלחת הישראלית לוועידת השלום במדריד ולשיחות וושינגטון לאחר מכן.
בתקופה זו חבר גולד לבנימין נתניהו ושימש יועצו המדיני, תפקיד אותו המשיך למלא כשנבחר נתניהו לראשות הממשלה.
גולד מילא תפקיד מרכזי ביצירת הקשר בין הנהגת מפלגת הליכוד לממלכה ההאשמית בירדן, שבא בתגובה לקשרים האסטרטגיים שנטוו בין הממשלה בראשות מפלגת העבודה לארגון אש"ף בראשות יאסר ערפאת.
גולד התלווה אל נתניהו בפגישותיו עם ההנהגה הירדנית בין השנים 1994–1995 בלונדון, רבת עמון ועקבה.
במסגרת תפקידו כיועצו המדיני של ראש הממשלה נתניהו לאחר בחירות 1996, ניהל גולד מגעים עם הרשות הפלסטינית, מצרים, ירדן וגורמים אחרים בעולם הערבי.
בין השאר, הוא גם עסק במשא ומתן שהוביל לניסוח הנספחים של הסכם חברון שעסק בהדדיות.
גולד עצמו לא כתב על התקופה בה כיהן כשליחו של רה"מ נתניהו לשיחות עם מדינות ערב.
עם זאת, מקורות אחרים חשפו פרטים על ההתנהלות המדינית באותם ימים.
זה המחיר שנאלץ ערפאת לשלם טרם פגישתו הראשונה עם נתניהו.
עבור הפלסטינים היה זה ויתור כואב, כותב רוס, מכיוון שהם ראו בו "נסיגה סמלית ממזרח ירושלים".
אשר למסלול השיחות הסורי, השגריר לשעבר לארצות הברית, איתמר רבינוביץ', מתאר בספרו את המגעים הישירים בין גולד לשגריר הסורי בארצות הברית, ואליד אל-מועלם.