tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרויאנוב נולד בעיירה הקטנה דרויה שבמחוז וילנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (ליטא), להורים אמידים ממשפחת רבנים - לרב אליקים (גצל) פסח ולטרינה תהילה.
דרויאנוב למד תורה מאביו וסבו, ובגיל 17 הלך ללמוד בישיבת וולוז'ין.
לאחר מכן למד בישיבת קופישוק אצל הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב.
דרויאנוב שימש כמזכיר "הוועד האודסאי".
הוא עלה לארץ ישראל שלוש פעמים: ב-1903, ב-1906 ולבסוף ב-1921 יחד עם חיים נחמן ביאליק.
החל משנת 1909 ועד 1914 הוא התגורר בווילנה, ולאחר מכן באודסה, ושימש כעורך "העולם" - ביטאונה השבועי של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1918 ייסד באודסה, עם ידידיו ביאליק ורבניצקי, את המאסף לזכרונות, אתנוגרפיה ופולקלור "רשומות", אשר שם לו למטרה לבטא את ההוויה והמסורת של כל תפוצות ישראל.
היה מנהלה ועורכה הראשי של הוצאת "דביר".
ב-1919 החל במפעל עריכת הכתבים לתולדות חובבי ציון ויישוב ארץ ישראל (אודסה, הוצאת הוועד ליישוב ארץ ישראל), אך לא סיימו (המפעל הושלם שנים מאוחר יותר בידי שולמית לסקוב).
ערך גם את "מימים ראשונים", ירחון ל"דברי ימי התחייה בישראל", בהוצאת התאחדות האיכרים.
חתם את מאות מאמריו בעשרה כינויים ו"שמות מליצה" שונים, לרוב חתם גם בשם העט: 'אבגד', ולעיתים בשם 'אבגד האדרעי', חיבור של ראשי תיבות לשמו (אלתר בן גצל דרויאנוב) ושם עיר הולדתו.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ולבקשתו - ללא הספדים.
דרויאנוב זכור בעיקר בשל "ספר הבדיחה והחידוד", שאותו כתב, תרגם וערך (מהדורה ראשונה: פרנקפורט תרפ"ב; מהדורה אחרונה: דביר, תל אביב תשנ"א).
זהו ספר המרכז בעברית ממיטב הבדיחה היהודית, והוא מתעד הווי יהודי שהיה במזרח אירופה.
בהקדמה למהדורה הראשונה כתב דרויאנוב כי הרעיון להולדת הספר עלה במוחו כאשר שהה בבית הבראה סמוך לדרזדן בגרמניה.
נאסר עליו לקרוא חומרי קריאה כבדים, ועל כן ישב ימים שלמים וקרא ספרי בדיחות והלצות.
כאדם משכיל ורחב אופקים, קרא בהן בכובד ראש, והחליט לקבץ את הבדיחות לכלל אנתולוגיה יסודית, מתורגמת לעברית.
בשנת חייו האחרונה הוציא דרויאנוב לאור את יצירתו החשובה ביותר: "ספר תל אביב".
ספר זה הוא העדות ההיסטורית המלאה והאמינה ביותר לתולדותיה של העיר העברית הראשונה.
במקור היה אמור לצאת כרך שני לספר, אך בשל מותו של דרויאנוב יצא רק הכרך הראשון והמלאכה מעולם לא הושלמה.
סט מפות העיר (אותן הכין אברהם יעקב ברור).
יתרונו של דרויאנוב היה בכך שהייתה בידו גישה לא רק למסמכים שהיו מצויים בידי גורמים רשמיים, כי אם גם למקור הראשון ולחומרים מאוספים פרטיים של מייסדי תל אביב והנוגעים בדבר, שעם השנים אבדו.
הספר שיצא על ידי עיריית תל אביב לא יצא מאז הדפסתו הראשונה במהדורה נוספת, ונחשב לפריט אספנים יקר-ערך.
נשא לאישה את ברכה (בת רבי יעקב דב הלפרין מדוינסק), לזוג נולדו ארבעה ילדים: אליקום, יונתן, תהלה והדסה.
בנו יונתן נשא לאישה את שרה, בתם של אסתר ואלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק הישראלי לתעשייה.
בתם של יונתן ושרה, נכדתו של דרויאנוב, הייתה שחקנית התיאטרון הלאומי "הבימה" והפעילה החברתית יעל דרויאנוב.
על מצבתו ישנה לוחית זיכרון לבתו תהלה, שנפטרה בשנת 1987 ותרמה את גופתה למדע לצמיתות.
אדם הכהן בתור משורר, [ברלין: דפוס איטצקאווסקי, תרנ"ז].
ספר הבדיחה והחידוד, פרנקפורט: אמנות, תרפ"ב .
שני יהודים נוסעים ברכבת: סיפורים נבחרים מתוך ספר הבדיחה והחידוד של דרויאנוב / סיפר וצייר: דני קרמן, תל אביב: דביר, תשנ"ו-1995.
פינסקר וזמנו / מאת א' דרויאנוב; יוצא לאור על ידי המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, ירושלים: ר' מס ("ספריית דורות" ספר ז'), תשי"ג.
ילקוט מסות / א' דרויאנוב; ליקט והוסיף פרטים ביוגרפיים וביבליוגרפיים: י"ד אברמסקי; הערכה ספרותית והסברים: ראובן רבינוביץ), תל אביב: יחדיו ואגודת הסופרים העברים בישראל, תש"ל.
דרויאנוב, תל אביב: ברית ראשונים, תש"ג-תש"ה (סריקה של הספר)
כתבים לתולדות חבת ציון וישוב ארץ ישראל / ערוך על ידי א' דרויאנוב, אודסה [ועוד]: הוועד ליישוב ארץ ישראל, תרע"ט-תרצ"ב.
כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל / ליקט וערך לראשונה: אלתר דרויאנוב, ההדירה וערכה מחדש: שולמית לסקוב, [תל אביב]: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ב-1982–תשנ"ג-1993.
ספר תל אביב / ערוך בידי א' דרויאנוב, תל אביב: ועדת ספר תל אביב בהשתתפות העירייה, תרצ"ו.
המְּנַגֵּן העִוֵּר: ספור / ולדימיר קורולנקא [=קורולנקו]; תרגום: א' דרוינוב, פיעטרקוב – [ורשה]: דפוס בעלכאטאווסקי: תושיה, תרס"א-1900. הנגן העוור: תל אביב: אמנות, תשכ"ז (סריקה של הספר)
מבחר ספוריו / ולדימיר קורולנקא; מתרגמים על ידי א' דרויאנוב.
בתל אביב נקרא על שמו רחוב.
בנובמבר 2010 קבעה עיריית תל אביב לוח הנצחה על הבית שבו התגורר, ברחוב מלצ'ט 31 בתל אביב.
בית ספר יסודי בשכונת פלורנטין בתל אביב נקרא על שמו.
כמו כן בקצה המערבי של השכונה פלורנטין נמצאת "גינת דרויאנוב" ובה מגרש כדורסל, משחקי ילדים ודשא.
כמו כן בעיירת מולדתו המצויה כיום בשטחי בלארוס נקרא רחוב על שמו.
אִלְתִּית או סַלְמוֹן (מאנגלית: Salmon) הוא שם כולל למספר מיני דגי מאכל, המשתייכים למשפחת הסלמוניים.
מין אחד משתייך לסוג אלתית, ומקורו באוקיינוס האטלנטי, ושאר המינים משתייכים לסוג אלתית פסיפית, ומקורם באוקיינוס השקט.
ניתן גם למצוא דגים אלו בימות הגדולות ובימות אחרות.
קיים חשש באשר להידלדלות אוכלוסיית דגי האלתית באוקיינוס האטלנטי ובחלקים מסוימים של האוקיינוס השקט, להוציא את חלקיה הצפוניים של קולומביה הבריטית ואלסקה, שם הדג עדיין מצוי בשפע.
ההערכה היא כי כמות דגי האלתית בתחילת המאה ה-21 בנהר קולומביה שבמדינות וושינגטון ואורגון בארצות הברית, היא רק 3% מכמותם בעת שביקרו במקום לואיס וקלארק בתחילת המאה התשע-עשרה.
המקור הטבעי של האלתית הוא בחצי הכדור הצפוני בלבד, אך מינים של אלתית הובאו על ידי האדם גם לחצי הכדור הדרומי, בעיקר לצ'ילה ולניו זילנד.
בדרך כלל דגי אלתית בוקעים מן הביצים במים מתוקים, נודדים לים ושבים להתרבות במים מתוקים.
על פי סיפורי עם, הדגים שבים להטיל ביצים ולהפרותן בדיוק באותה נקודה שבה בקעו, ומחקרים מודרניים מראים כי לפחות 90% מהדגים המתרבים בערוץ נחל מסוים, אכן בקעו באותו ערוץ.
באלסקה המעבר מערוץ מים אחד לאחר מאפשר לדגי האלתית לאכלס ערוצים חדשים, למשל אלה הנוצרים מנסיגת הקרחונים.
הדרך שבה מנווטים דגי האלתית את דרכם בים עדיין לא התבררה עד תומה, אך ההשערה היא כי לחוש הריח המפותח של דגים אלה יש תפקיד מפתח ביכולת זו.
במהלך מסעם המפרך במעלה הנהרות וההרים יכולים דגי סלמון לשחות 1,400 ק"מ נגד זרמים חזקים, לקפוץ מעל מפלים שוצפים בגובה 4 מטרים ולשחות לגובה של יותר מ-2 ק"מ נגד הזרם.
בכל מיני האלתית באוקיינוס השקט, הדגים הבוגרים מתים בתוך ימים ספורים עד שבועות מעת שהטילו ביצים והפרו אותן.
אולם, אף זני האלתית, השורדים יותר ממחזור אחד של ביוץ והפריה, אחוז התמותה לאחר הטלת הביצים הוא גבוה מאוד (כנראה 40%–50%).
בזנים אלה, הדגים מסוגלים לשניים עד שלושה מחזורי הטלת ביצים.
דגי האלתית, באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט גם יחד, מושכים דייגים חובבים רבים בעולם כולו.
באלסקה ישנם אזורים שבהם אסור להכניס דגי אלתית משום שיש להם ריח חזק המושך דובים.
הדבר מהווה סכנה ממשית ובהתאם לכך הרשויות מציבות שלטים האוסרים זאת.
חקלאות מים של דגי האלתית
חקלאות דגי סלמון היא חקלאות מים הכוללת הדגרה ופיטום של סלמונים במתקנים מבוקרים למטרות מסחריות, או לחלופין רק הדגרת ביצים לשם שחרור הדגיגים בטבע לתגבור אוכלוסיית הבר המידלדלת עקב דיג-יתר.
דגי אלתית שנמכרים בישראל מקורם בייבוא מחקלאות מים של סלמוניים באירופה.
סלמוניים (כולל טרוטות עין-הקשת) הם, לצד קרפיונים ואמנונים, שלוש משפחות הדגים העיקריות בהן נעשה שימוש בחקלאות מים ברחבי העולם.
בשנת 2018 הוערך שווי חקלאות הסלמוניים העולמית ב-15.4 מיליארד דולר.
ייצור דגי הסלמון בחקלאות גדל פי עשרה במהלך 25 השנים שבין 1982 ל-2007. בשנת 2012 היצרניות המובילות של סלמונים היו נורווגיה (היצרנית המובילה בעולם, עם כשליש מהשוק), צ'ילה, סקוטלנד וקנדה.
חקלאות הסלמוניים סופגת ביקורת בשל השפעותיה הסביבתיות והבריאותיות.
רוב הביקורת נוגעת להשפעותיה על 8 מיני סלמון הבר וכן על בעלי חיים ימיים אחרים.
חלק מהמאבק בנושא נובע מתחרות מסחרית בין דייגי הסלמון המסחריים לתעשיית חקלאות הסלמון, אותה הם מאשימים בהאצת דלדול סלמוני הבר.
אולם למעשה, גם דגי סלמון שנמכרים כ"דגי פרא" מהים הפתוח, מגיעים לעיתים קרובות ממדגרות תעשייתיות של סלמונים אל הים.
כבר בסוף המאה ה-19 פעלו באירופה ובצפון אמריקה מדגרות סלמונים שניסו לפצות על הדיג המתגבר בעזרת הרבייה מלאכותית של סלמונים ושחרורם לים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הושקו מדגרות מסוג זה על ידי ארצות הברית, קנדה, יפן וברית המועצות.
הטכניקה העכשווית המשתמשת בכלובי ים צפים מקורה בנורווגיה בסוף שנות ה-60.
במשך מאות שנים לכדו בני אדם את דגי האלתית בדרכם במעלה ערוצי הנחלים.
בני תרבות האינו בצפון יפן אילפו כלבים לתפוס את דגי האלתית בשחותם במעלה הנחל.
כיום נלכדים דגי האלתית בעיקר במפרצים ובסמוך לחוף הים.
דיג האלתית ברשתות גרירה ארוכות נאסר במקומות רבים.
לרוב מתחלקת חקלאות המים של הסלמונים לשני שלבים ומתקני ייצור עיקריים, בין היתר בשל מחזור החיים הייחודי של דגי האלתית, הבוקעים וחיים בתחילת חייהם בנהרות מים מתוקים, ורק כעבור שנה ויותר מגיעים לאוקיינוס המלוח.
בשלב הראשון, הסלמון בוקע מביצים ומגודל ב"מדגרות" ביבשה בתוך מכלי מים מתוקים.
רק כעבור שנה עד שנה וחצי, הוא מועבר לכלובי ים צפים או מכלאות-רשת המעוגנות למפרצים או פיורדים מוגנים לאורך חוף ים.
שם, בשלב השני, הוא מפוטם למשך שנה עד שנתיים עד שמובילים אותו למתקן העיבוד והורגים אותו.
המדגרות צריכות ליצור זרימה תמידית של מים כדי שהבצים והדגיגים יתפתחו באופן תקין.
יש מדגרות חדישות שממחזרות את המים, אך יש כאלה שעושות שימוש נרחב בשאיבה והזרמה של מים מהסביבה הימית ואליה.
מדגרות מסוג זה, כמו רוב המדגרות לייצור "סלמוני בר" באלסקה, משתמשות במעל 100 טונות של מים כדי "לייצר" 1 ק"ג דגיגי סלמון.
כלובים ימיים עשויים לרוב רשת, עם מסגרת מפלדה או מפלסטיק.
כלוב ים גדול יכול להכיל עד 90,000 דגים.
לרוב מונחים הכלובים זה לצד זה ב"חווה ימית", עם רציף צף ושבילי גישה לאורך גבולות הרשת.
הצפיפות המקובלת לסלמון אטלנטי היא בין 8 ל-18 ק"ג למ"ק.
בניגוד למערכות סגורות או מחזוריות, כלובי הרשת הפתוחים של גידול סלמונים מורידים אמנם את עלויות הייצור, אך אינם מספקים כל חסם יעיל להזרמת פסולת, טפילים ומחלות למי החוף הסובבים את הכלובים.
סלמונים הם דגים טורפים, ובתעשייה הם מוזנים בכופתיות של מזון מעובד המכיל לרוב קמח דגים ושמן דגים לצד חיטה, סויה וקמח נוצות.
בהיותם קרניבורים, הסלמונים לא מעכלים היטב פחמימות מצמחים ומשתמשים בשומנים במקום בפחמימות כמקור אנרגיה ראשוני.
נעשים ניסיונות רבים בהזנת סלמונים בחלבונים מצמחים, חרקים ואצות, ופותחו משטרי תזונה המאפשרים לפטם סלמונים ללא רכיבי דגים כלל.
עם זאת, הן עדיין נחשבות בלתי משתלמות מבחינה מסחרית.
כדי "לייצר" 1 ק"ג סלמון בכלוב נחוץ להאכילו בלפחות 2–5 ק"ג דגי בר.
נכון לשנת 2008, 50-80% מתפוקת שמן הדגים העולמי משמשת לפיטום סלמונים בכלובים.
סלמוני משק מוזנים גם בקרטנואידים אסטקסנטין וקנתקסנטין, כדי שצבע בשרם ידמה לזה של סלמון בר (ורוד-כתום) שמקבל את צבעו מתזונתו הטבעית.
תעשיית כלובי הסלמון מעוררת דאגה רבה בשל השפעותיה על הסביבה הימית ובפרט על סלמוני הבר.
בסביבת חוות גדולות, צמצום האוכלוסייה גדול יותר.
אולם, גם תעשיית דיג "סלמון הבר" אינה נבדלת ושונה בהכרח, וכיום גם היא מסתמכת רבות על הדגרה מלאכותית של דגיגי סלמון ואכלוסם במקווי מים טבעיים.
גם פעילויות אלה מעוררות דאגה בשל השינויים הגנטיים הבלתי מכוונים שנגרמים לאוכלוסיות סלמוני הבר (אחידות גנטית, כישורי הישרדות פחותים) כתוצאה מכך.
ואלה ההשפעות הסביבתיות המדאיגות ביותר של חקלאות הסלמוניים:
בטבע, טפילים נמצאים בדרך כלל ברמות נמוכות, והתפשטותם מרוסנת על ידי טורפים טבעיים - שמחסלים לרוב פרטים חלשים, על טפיליהם ומחלותיהם.
אבל במכלאות הרשת הצפופות של התעשייה, יכולים טפילים להתרבות ללא הפרעה - ובמהרה להתפשט משם גם מחוצה להם.
מכיוון שכלובי הסלמון שקועים במים ומסתמכים על תחלופה תמידית שלהם - חוות כלובי סלמון צפופות מאפשרות מעבר חופשי של מזהמים ביולוגיים וכימיים מהכלובים לסביבה הימית ונוטות להפוך למפיצות של טפילים, ובמיוחד של סרטנים טפיליים זעירים (L.
תעשיית הסלמון השקיעה בעשור שבין 2007 ל-2016 סכומי עתק, כ-305 מיליון יורו בשנה בממוצע, במאבק בטפילים.
זו הוצאה הולכת וגדלה, שהגיעה ל-430 מיליון יורו בנורווגיה בלבד בשנת 2015, לא כולל עלוית תמותת הדגים ממתקפות הכינים.
בשנת 2015 ירד ברחבי העולם ייצור הסלמון בכ-9%, בעיקר בשל התפרצויות חריפות של כיני-ים בסקוטלנד ובנורווגיה.
עם השנים פיתחו רוב זני הטפילים עמידות לטיפולי ההדברה, שהפכו בתגובה לאגרסיביים יותר ויותר.
salmonis נישאות עם המים או על גבי דגים נמלטים אל מחוץ לכלובים ומדביקות גם את סלמוני הבר (ודגים נוספים, כגון זהבונים).
בשפכי נהרות בהם קיימים כלובי סלמון נתפסים יותר ויותר דגי בר שעל גופם מאות טפילים שמקורם בכלובי הדגים, ותמותות המוניות הפכו לתופעה שכיחה.
העברת הטפילים זוהתה כבר במאמרים מדעיים משנות ה-90 וה-2000. סלמונים בוגרים מצליחים לעיתים לשרוד את המתקפה, אבל שיעורי השרידה בקרב דגיגי סלמון צעירים הם נמוכים מאוד.
בחוף המערבי של קנדה מגיעה באזורים רבים תמותת הדגיגים מכיני ים שמקורן בכלובים ל-80% בממוצע.
גם באזורים אחרים תמותת דגיגי הסלמוניים מטפילי הכלובים נעה בין 9 ל-95 אחוזים.
כלובי הסלמוניים יוצרים תנאים אידיאליים להתרבות מחוללי מחלות ולהפצתם.
הצפיפות הגבוהה ורמות הסטרסט הגבוהות המאפיינות דגי אלתית בכלובים מסחריים הופכות את הלהקות לפגיעות מאוד למחוללי מחלות ומקלות על התרבותם, על אף התרופות והחיסונים הניתנים לדגים.
בשנת 1984 התגלתה בנורווגיה אנמיית סלמון זיהומית (ISAv) במדגרת סלמון.
נגיף ISAv מהווה כיום איום משמעותי על רווחיות גידול הסלמון האטלנטי, והמחלה שהוא גורם מסווגת כראשונה בחשיבותה ברשימת האיומים על בריאות הדגים של הנציבות האירופית.
לצד אמצעים אחרים, גילויה מחייב השמדה מוחלטת של כל הדגים בחווה הימית.
ISAv משפיע משמעותית על חקלאות הסלמוניים בצ'ילה, נורווגיה, סקוטלנד וקנדה, וגורם להפסדים כלכליים עצומים לחוות נגועות.
המחלה, ששיעורי התמותה של אוכלוסיות דגים הנחשפות אליה עלולים להתקרב ל-100%, מתפשטת באמצעות טפילים ודגים נמלטים אל דגי הבר.
נגיף HSMI, הגורם לדלקת בשריר הלב של דגים, התגלה לראשונה בכלובי סלמון בנורווגיה ב-1999 ומאז הוא מתפשט דרך ערוצי האספקה של התעשייה לאזורים מרוחקים כמו איסלנד, קנדה וצ'ילה.
כיום הוא מהווה את גורם התמותה ה-3 בחשיבותו של סלמוני בר בקנדה, שהכלובים הוקמו בה לאורך מסלול הנדידה הטבעי שלהם.
תעשיית כלובי הסלמוניים מבוססת ברובה על הזרמת שפכיה לסביבה הימית הטבעית: כלובי הסלמון שקועים במים, שנכנסים ויוצאים מהם תמידית, ושוטפים מהם שלל מרכיבים ביולוגיים וכימיים.
חווה קטנה יחסית, עם 200 אלף סלמונים, מייצרת הפרשות כמו עיר של 65 אלף איש.
ב-2018 דווח כי חוות סלמון סקוטית אחת מייצרת הפרשות כמו כל ערי החוף המערבי של סקוטלנד.
הפרשות הדגים (ושאריות מזון שלא נאכל ונופל מבעד לרשת) מעלים את כמות החנקות ומורידים את רמות החמצן במים ובכך מאיימים על חיי הבר באזורי הכלובים.
לצד הפסולת הביולוגית, הכלובים מזרימים למים גם כמויות גדולות של פסולת כימית: בעיקר חומרי הדברה, חומרי ניקוי ותרופות.
מנתונים שפורסמו בינואר 2017 על כלובי הדגים שבאגמי ה'לוך' של סקוטלנד, עולה שבתוך עשור עלתה הכמות השנתית של הכימיקלים שנשפכים אליהם פי עשרה בערך; בעוד שגידול מתועש של הסלמונים עלה ב-35%, כמות הכימיקלים נגד טפילים בהם נעשה שימוש עלתה ב-932%.
השימוש הנרחב באנטיביוטיקה ותרופות אחרות עלול גם הוא לגרום נזקים קשים לסביבה הימית.
כמו פיטום חיות משק יבשתיות ביבולים צמחיים, גם פיטום סלמוניים בדגי בר (ש-90% מהם שייכים למינים הנצרכים גם על ידי בני אדם ישירות) הוא תהליך בזבזני במשאבים (ר' "הזנה" לעיל).
כיום, סלמון מכלובים לא מהווה אלטרנטיבה לדיג, משום שייצורו כרוך דווקא בדיג רב יותר מאשר דגי ים.
הבזבוז נתפס כחמור במיוחד על רקע העובדה ש-75% מאזורי הדגה המנוטרים בעולם קרובים לניצול-יתר או עברו אותו.
דגי אלתית נמלטים במספרים גדולים מהכלובים הצפים של מתקני החקלאות הימית אל הנהרות והים הפתוח.
הגורמים העיקריים הם: טעות אנוש, חורים ברשת, טורפים, סערות, התנגשות כלי שיט, שקיעת הרשת מתחת למים ופרצה בכיסוי הכלוב.
קרבת כלובי הדגים לסלמוני הבר מהווה איום ישיר עליהם, במספר אופנים: הדבקה בטפילים ומחלות הנפוצים בכלובים, תחרות גוברת על מזון, והתרבות שמובילה להפחתת כושר הישרדות הדור הבא בטבע.
בנורווגיה נמלטים מדי שנה כחצי מיליון סלמוניים מהכלובים לים - נתון שפורסם בעקבות בריחת 490,000 דגים באירוע בודד בשנת 2005. החברות הרב-לאומיות ששולטות בתעשייה הנורווגית והסקוטית הכניסו את הסלמון האטלנטי לחוף המערבי של קנדה, שם מהווה דג זה מין זר.
ההתרחבות לקנדה (וכן לצ'ילה) באה בעקבות החמרת החקיקה הסביבתית בנורווגיה.
לפי נתוני התעשייה, 1.4 מיליון דגי סלמון אטלנטי ברחו מהכלובים שלחוף האוקיינוס השקט בין 1987 ל-2002. בקולומביה הבריטית זוהה הדג הזר ב-80 נחלים, והוא נתגלה במרחק מאות קילומטרים מכלובי הדגים.
לפי דו"ח Food & Water Watch, באזור צפון האוקיינוס האטלנטי מוערך מספר המשתחררים מכלובי החקלאות הימית בכ-2 מיליון דגי סלמון בכל שנה – כמות שווה לאוכלוסייתם הטבעית בימינו.
לדברי פרדריק ווריסקי מהתאחדות הסלמון האטלנטי, מספר דגי האלתית האטלנטית שנמלטו מכלובי התעשייה לחופי האוקיינוס השקט של קנדה היה בשנים מסוימות גדול פי 10 מאוכלוסיית הבר, שקרובה להכחדה באזורים רבים.
מחקרי מעבדה על ההבדלים בין התנהגות דגי הבר לדגים המבויתים, מצביעים על נטייה של הדגים המבויתים לעסוק יותר באכילה ולברוח פחות מטורפים.
עקב הצפיפות בבריכות ובכלובי הדגים, דגי האלתית בתעשייה סובלים ממחסור בחמצן, ממים חומציים עקב השתן והצואה שפוגעים בעיניהם, מטפילים ומחלות, מחומרי ההדברה נגד טפילים ופטריות, מהחנקת דחף הנדידה, ועוד.
מחקר שפורסם ב-2016 מצא כי דגי אלתית בכלובי הפיטום המסחריים מצויים במצב קבוע של מתח (בדמם נמדדו רמות גבוהות במיוחד של הורמונים המקושרים למצבי סטרס, עקה).
כרבע מהם מפתחים תסמינים התנהגותיים של אפתיה ואנורקסיה האופייניים למצבי דיכאון במינים יבשתיים של בעלי חיים, וחלקם אף מפסיקים לאכול ומרעיבים את עצמם למוות.
דגי סלמון רבים בכלובים סובלים מעיוותים גופניים ניכרים, המיוחסים לקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם ולחיסונים המוזרקים להם כשהם מפרפרים.
כמחצית מדגי הסלמון בכלובים ברחבי העולם חירשים או כמעט-חירשים, כתוצאה מקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם.
מעל 95% מהם סובלים מעיוותים גופניים הקשורים בקצב הגדילה הלא טבעי.
תחקיר סמוי שנערך במדגרות תעשיית הסלמון ונחשף באוקטובר 2019 תיעד את הפגיעות החמורות שגורמות זריקות החיסונים וטיפולים ידניים נוספים לדגים, פצעים פתוחים שנגרמו מציוד וטפילים, וכן את הפקרתם של המוני דגים "לא כלכליים" לגסיסה איטית בחביות בהן הם נמחצים או נחנקים.
דוחות ביקורת ממשלתיים שנחשפו (עקב בקשה לפי חוק חופש מידע) גילו כי מעל 9 מיליון דגי סלמון מתים בכלובי התעשייה בסקוטלנד מדי שנה ממחלות ומטפילים.
רוב דגי האלתית האטלנטית הנמכרים בשוקי העולם הם דגי בריכות (יותר מ-99% מהם) בעוד שרוב דגי האלתית מהאוקיינוס השקט הם דגים הנידוגים בים (יותר מ-80% מהם).
סך מכירות דגי אלתית אשר גודלו בבריכות הוא פי 85 מדגי פרא.
האלתית הוא דג מאכל פופולרי.
הוא נתפס כמאכל בריא יחסית הודות לתכולה הגבוהה של חלבון בבשרו ורמות נמוכות של שומן וכן הודות לתכולה הגבוהה של אומגה 3. אולם, בהתאם לדיווחים בירחון Science, דגי אלתית אשר גודלו בבריכות דגים עלולים להכיל רמות גבוהות של דיאוקסין.
רמות הרעלן PCB עשויות להיות גבוהות פי שמונה בדגי אלתית שגודלו בבריכות מאשר בדגים שגדלו בטבע ואף רמות אומגה 3 נמוכות יותר בדגי בריכה מאשר בדגי פרא.
למרות זאת, הסוכנות הבריטית לתקני מזון (Food Standards Agency) מצאה כי התועלת באכילת דגי אלתית מבריכות עולה על הסיכון הכרוך בחומרים המזהמים אותם.
כמות מתיל הכספית (CH3Hg) בדגי אלתית היא נמוכה ביותר ביחס לדגי מאכל אחרים.
צבע בשרו של דג האלתית נע בין כתום לאדום, על אף שקיימים בטבע אף דגי אלתית שבשרם לבן.
מקורו של צבע בשר האלתית בפיגמנטים קרוטנואידיים, במיוחד אסטקסנסין.
מקור הפיגמנט בדגים הגדלים בטבע הוא באכילת סרטנים.
כיוון שצרכנים אינם נוטים לרכוש דגי אלתית אשר בשרם לבן, מגדלי דגי הבריכות מוסיפים את הפיגמנט למזונם של הדגים באופן מכוון, זאת כיוון שמזון דגי הבריכות אינו מכיל בדרך כלל פיגמנטים.
לאסטקסנטין אף תפקיד חשוב בהתפתחות מערכת העצבים של הדג, דבר המגביר את פריונו וקצב גידולו.
לפני התפתחות שיטות קירור המזון, לא נהגו לאכול בשר נא של דג האלתית במטבח היפני.
הדג וביצי האלתית הם מאכלים חדשים במטבח היפני ומשמשים להכנת סשימי וסושי.
בנוסף למכירות הדג הנא, אלתית נמכר אף בשימורים וכן כדג מעושן, בעישון קר או חם.
לקס עשוי להיות אלתית בעישון קר או בכבישה בחומץ.
מביצי האלתית מופק קוויאר אדום.
בשר אלתית נא עשוי להכיל את הנמטודה אניסאקיס (Anisakis), טפיל ימי הגורם למחלת האניסאקיאזיס בבני אדם.
ארבעה מינים דמויי-דקר מכונים בשם "סלמון אוסטרלי" (Arripis), ומקורם בחצי הכדור הדרומי, אך הם לא משתייכים למשפחת הסלמוניים, והדמיון היחידי בינם לבין דגי האלתית הוא הרגלם לעלות למים מליחים ולעיתם נדירות גם למים מתוקים.
דגי האלתית תפסו תפקיד מרכזי בתרבותם ובאורחות חייהם של תושבי החוף באזור מחיית הדגים.
ברוב התרבויות לחופו הצפוני של האוקיינוס השקט קיימים טקסים שבהם מזכירים את שובו של הדג אל החוף.
במיתולוגיה הקלטית ובפרט במיתולוגיה האירית וכן בפולקלור האירי (béaloideas ), הסלמון מסמל חוכמה.
אֵלָתִיִּים (שם מדעי: Anacardiaceae) היא משפחה של עצים, שיחים ולעיתים גם בני-שיח מסדרת הסבוננאים (Sapindales).
המשפחה כוללת כ-81 סוגים וכ-961 מינים רובם באזורים טרופיים ומיעוטם באזורים ממוזגים.
על אף תפוצתה הרחבה של המשפחה ברחבי העולם, עיקר הגיוון המורפולוגי והאבולוציוני שלה מצוי באזורים הטרופיים, ובפרט בדרום-מזרח אסיה, הנחשבת למרכז הגיוון של המשפחה.
המשפחה כוללת כמה גידולי פרי וזרע חשובים מבחינה חקלאית ברחבי העולם, ובהם: אגוז הקשיו המופק מאנקרדיון מערבי (Anacardium occidentale), פיסטוק חלבי מאלת הבוטנה (Pistacia vera), פלפל ורוד מפלפלון דמוי-אלה (Schinus areira, Schinus terebinthifolia), ומנגו מעץ המנגו ההודי (Mangifera indica).
בנוסף לכך, באזורים הטרופיים של אמריקה מגדלים מינים שונים של מומבין (Spondias) כגידולי פרי חשובים.
מינים רבים נוספים משמשים ברפואה העממית, בתעשיית העץ, בעיבוד עורות וביישומים תעשייתיים נוספים.
חלק מהמינים מפרישים שרף ריחני הקרוי מַסְטִיקָא, המשמש לתיבול ולהכנת מסטיקים.
משפחה זו מיוצגת בישראל וסביבתה על ידי ארבעה סוגים ועשרה מינים בלבד, ובהם אלה אטלנטית, אלת המסטיק, אוג הבורסקאים ופלפלון דמוי-אלה.
מינים אלה מהווים מרכיב חשוב בנופי החורש ובגינות.
לפירוט נוסף ראה בפרק "מיני הבר בישראל וסביבתה".
תפוצת המשפחה משתרעת מאזורים ממוזגים בצפון אמריקה, אסיה ואירופה, דרך דרום אמריקה, אפריקה ואוסטרליה.
עם זאת, עיקר הגיוון של הקבוצות במשפחה מצוי באזורים הטרופיים של העולם, ומרכז המגוון שלה נמצא בדרום־מזרח אסיה.
כרבע (200) מכלל מיני המשפחה הם מינים נאוטרופיים, כלומר הם גדלים אזורים הטרופיים באמריקה.
הסוג הגדול ביותר באזור זה הוא פלפון (Schinus), הכולל 40 מינים.
אחד-עשר מתוך 32 הסוגים הנאוטרופיים כוללים מין אחד בלבד – תופעה המשקפת בראש ובראשונה את הגיוון הרב בצורת הפרי במשפחה.
שבעה מהסוגים הללו נפוצים גם בעולם הישן וגם בעולם החדש, וניתוק גאוגרפי זה מהווה הזדמנות מצוינת לבחינת השערות ביוגאוגרפיות.
משפחת האלתיים נבדלת ממספר משפחות קרובות בסדרת הסבוננאים באמצעות תכונות כימיות ומורפולוגיות, בעיקר נוכחות שרף וריח אופייני מהצמח בעת מעיכה או פציעה, אך יש יוצאים מן הכלל:
סַבּוֹנִיִּים (Sapindaceae): חסרי שרף, ואינם מפיקים ריח שרפי כאשר מועכים את העלים או פוצעים את הגזע.
פִּיגְמִיִּים (Rutaceae): גם הם חסרי שרף, אך מאופיינים בנוכחות בלוטות שמן קטנות על העלים.
מעיכה של חלקי הצמח מפיקה ריח הדרי אופייני ולעיתים חריף.
זֵיתִיִּים (Oleaceae): אינם מכילים שרף ואינם מפיקים ריח שרפי.
תכונה בולטת נוספת היא מספר האבקנים המועט — לרוב שניים או ארבעה בלבד.
במרחבי הבר של ישראל וסביבתה מיוצגת משפחת האלתיים על ידי ארבעה סוגים ותשעה מינים.
מינים אלה מהווים חלק בלתי נפרד מנופי החורש הים־תיכוני וממערכות אקולוגיות אחרות באזור, ולעיתים ניכרת תרומתם גם בגינות נוי ובייעור — ועל כך בפרק אחר.
הסוג אלה כולל חמישה מינים: אלה אטלנטית (Pistacia atlantica), אלה ארץ־ישראלית (Pistacia terebinthus), אלת המסטיק (Pistacia lentiscus) ואלת הכלאיים (Pistacia × saportae) - כלאיים של אלת המסטיק ואלה ארץ־ישראלית.
המין החמישי, אלה פרסית (Pistacia khinjuk), הוא עץ נדיר הגדל בירדן ובסיני, אך אינו מצוי בישראל.
מיני הסוג אלה מאופיינים בעלים מנוצים ובפרחים חד-מיניים (הצמח דו-ביתי), חסרי עלי כותרת.
הסוג אוג (Rhus) כולל כ־51 מינים, אך בישראל גדל כיום רק אוג הבורסקאים (Rhus coriaria).
לעומתו, אוג קוצני ואוג מחומש הועברו לסוג סירסיה (Searsia) בעקבות עדכונים טקסונומיים.
הסוג סירסיה כולל שני מינים אוג קוצני (Searsia tripartita) אוג מחומש (Searsia pentaphylla).
הסוג פלפלון כולל שני מינים: פלפלון דמוי-אלה (Schinus terebinthifolius) ופלפלון בכות.
משפחת האלתיים (Anacardiaceae) כוללת בעיקר עצים ושיחים, ולעיתים רחוקות גם בני-שיח או מטפסים מעוצים טרופיים.
רבים מבני המשפחה הם עצים או שיחים המכילים ביבי שרף (צינורות המכילים שרף) בגבעולים ובעלים.
אלו ניכרים בעת חיתוך רקמות טריות, ולעיתים ניתן להבחין בכתמים כהים על הענפים – שרף שהתייבש.
השרף הוא מוהל שקוף עד חלבי, ולעיתים מתייבש לגוון כהה (חום או שחור) ועלול לגרום לגירוי בעור.
ברבים מהמינים ניכרת ארומה חזקה של טרפנטין או מנגו.
הענפים הצעירים חלקים או סדוקים, ולעיתים מכוסים כתמי שרף יבש.
תכונה זו אינה קיימת במשפחות מסדרת הסבוננאים, כמו סבונניים, זיתיים ופיגמיים.
העלים לרוב מסורגים, ולעיתים נדירות נגדיים או ערוכים בדורים.
העלים המורכבים עשויים להיות תלתניים, מנוצים או בעלי מבנה כפני (ככף יד).
בבסיס הפטוטרת (pulvinus) מופיעה לעיתים התעבות אופיינית, והטרף חסר בלוטות ריחניות שקופות.
התפרחות הן חיקיות או אמיריות (בקצה הגבעול), ולעיתים נדירות גם גזעיות – כלומר, צומחות ישירות מן הגבעול הראשי או מענפים ותיקים.
הן מופיעות במגוון טיפוסים: תפרחות מכבדיות (panicles) – אשכולות מסועפים שבהם גם הציר הראשי וגם הענפים הצדדיים ממשיכים להתארך; אשכולות פשוטים (racemes); שיבוליות (spikes); או תירסיות (thyrses) – תפרחות שבהן הציר המרכזי ממשיך להתארך, אך כל ענף צדדי מסתיים בפרח ואינו ממשיך להתארך.
הפרחים קטנים, לרוב דו-מיניים, אך עשויים להיות חד-מיניים במינים חד-ביתיים, דו-ביתיים או פוליגמיים.
צמח פוליגמי הוא פרט אשר נושא גם פרחים מושלמים (כלומר, פרחים דו-מיניים בעלי אבקנים ושחלה מתפקדים) וגם פרחים בלתי-מושלמים – זכריים בלבד או נקביים בלבד, כלומר כאלה החסרים אחד מאיברי הרבייה המתפקדים.
ברוב המינים לפרחים סימטריה רדיאלית.
רובם בני חמישה איברים בכל דור (גביע, כותרת, אבקנים ועלי), אם כי ייתכנו גם מספרים אחרים.
הגביע בעל 2 עד 6 עלים או אונות, והוא מורכב מעלי גביע מאוחים או מפורדים, בעלי סידור רעוף (imbricate) או צמודים אך לא נושקים זה לזה (valvate).
עלי הכותרת מפורדים, במספר של 2 עד 6, ולעיתים נדירות חסרים לחלוטין.
האבקנים מפורדים, לעיתים נדירות מאוחים בבסיסם, ממוקמים סביב הדיסק או עליו מתחת לשחלה.
לרוב מספרם שווה או כפול ממספר עלי הכותרת או עלי העטיף, ולעיתים רחוקות מספרם גדול מזה.
המאבקים נישאים בבסיסם או בגבם, ורובם פוריים.
השחלה על פי רוב עילית — כלומר, עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה, כל אחד לחוד.
לעיתים נדירות מאוד השחלה חצי-תחתית.
היא בעלת מגורה אחת עד חמש, ולעיתים אף רבות יותר.
בכל מגורה מצויה ביצית אחת הפוכה (אנטרופית – anatropous), כלומר כיוון הקודקוד של גוף הביצית מופנה אחורה, לעבר בסיס העוקץ שלה.
על מצעית הפרח מצויה טבעת צופן בולטת (דיסק), אשר מפרישה לרוב צוף מתחת לשחלה או סביבה.
הפרי במשפחת האלתיים הוא לרוב בית-גלעין (drupe) — גלעין קשה עטוף בציפה שמנונית או בשרף דביק.
ברוב המקרים הפרי חד-זרעי, אך לעיתים מכיל שניים עד חמישה זרעים ואף יותר.
בחלק מהמינים, במיוחד בסוגים טרופיים, הפירות בשרניים ואכילים (כגון במנגו ובקשיו).
לעומת זאת, מינים אחרים מפתחים פירות יבשים, בעלי קליפה קשה ודקה, שאינה נאכלת.
מינים מסוימים, בעיקר מהסוג אוג (Rhus), נושאים פירות יבשים ולעיתים מכוסים שכבת שיער דלילה או ציפוי שרפי.
במקרים אחדים הפירות מכונפים (samaras), והם תמיד יבשים.
אלתר לוין (כ"ה בטבת תרמ"ג, 4 בינואר 1883 – י"ד בתשרי תרצ"ד, 4 באוקטובר 1933), שנודע גם בכינויו הספרותי אסף הלוי, היה איש עסקים בינלאומי, מרגל ומקימה של רשת ריגול חשובה, משורר ירושלמי ומחלוצי ענף הביטוח בארץ ישראל.
לוין התגלה, נרדף ולבסוף נתפס, יחד עם מורו וידידו ח'ליל א-סכאכיני שנתן לו מחסה, על ידי השלטונות העותמאניים, בחשד לריגול.
לוין ידע שפות רבות, היה חובב ספר ואמנות, ואיש העולם הגדול.
לוין נולד באחוזת סטארינקה ליד העיירה הרדזישצ'ה בבלארוס (אז באימפריה הרוסית).
אביו, משה בנדיט, היה מנהל אחוזות שדאג להביא מורים פרטיים מצוינים לבנו.
בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבה בירושלים.
בירושלים למד בישיבת עץ חיים אצל הרב חיים יהושע קוסובסקי, והשתלם באופן פרטי בשפות ובמדעים.
בילדותו היה אביו שד"ר בארצות הברית לטובת ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
לוין היה מיודד עם בניו של ישראל דב פרומקין, עורך "חבצלת", ואף החל לעבוד בעיתון ולפרסם בו שירים תחת שם העט "אסף הלוי איש ירושלים".
בבגרותו החל להשתלם בעסקים והפך לראש הסניף הירושלמי של חברת מכונות התפירה "זינגר", וכן חברת מכונות הכתיבה "אנדרווד".
לוין נודע בעיקר כ"סוכן הביטוח הראשון בישראל", לאחר שפתח משרד ל"אחריות החיים", כפי שהגדירו בפרסומיו, וייצג חברות אמריקאיות, אנגליות וצרפתיות (הבולטת שבהן: נסיונל דה פארי).
משרדו היה בבניין סנסור ברחוב יפו, ובעיתונות בשנות ה-20 פורסם שזהו אחד המשרדים המפוארים במזרח התיכון.
הוא העסיק כשבעה עובדים ועשרות סוכנים.
נשא לאישה את גיטל, בת למשפחה חסידית, ונולדו להם שלוש בנות.
נכדו, מרדכי מונין, הקים מחדש את העסק בשם אל-עד סוכנות לביטוח בע"מ, הפועל עד היום בירושלים.
הסופר עזרא המנחם, שהכירוֹ בשנות ה-20, תיאר אותו: 'מראהו החיצוני של ר' אלתר לוין היה מצודד.
יפה תואר להפליא, פנים סמוקות, בלורית מכסיפה, מגולח למשעי, עיני אש מאיימות.
חליפת טוויד יקרה, תפורה לפי מידה, ובידו מטה בעל גולת כסף."
במקביל לפעילותו העסקית המשיך לפרסם שירים, בעיתונים "חבצלת", "הפועל הצעיר", "הארץ" ו"בוסתנאי".
ב-1905 הוציא לאור קובץ שירים בשם "מגלת קדם".
אחדים משיריו הולחנו ובוצעו בידי זמרי התקופה.
פעילותו במהלך מלחמת העולם הראשונה
ב-1991, כשישים שנה לאחר מותו, מצא פרופ' אליעזר טאובר ספר נשכח, שהתגלה כיומנו של ראש המודיעין הטורקי של הארמייה הרביעית העות'מאנית, עזיז ביי.
מהיומן התברר כי לוין שימש כמרגל החשוב ביותר נגד הטורקים, שסייע לבריטים בכיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הפעיל רשת של סוכנים בכל רחבי ארץ ישראל, ועל פי עזיז ביי היה מהגורמים המרכזיים שהובילו לנפילתה של האימפריה.
ואולם למידע זה הקושר את לוין לריגול אין אישור ממקורות אחרים.
על פי עזיז ביי, עם הגעתו לארץ ישראל של אחמד ג'מאל פאשה, מפקד הארמייה העות'מאנית הרביעית והמושל הצבאי של סוריה, לבנון וארץ ישראל במהלך המלחמה, הציג לוין תרומה גדולה של תרופות לצבא העות'מאני, ובכך רכש את אמונו של ג'מאל פאשה והפך לידידו.
אך לפי עזיז ביי, היה לוין למעשה סוכן כפול, שהזין את הטורקים במידע שניתן לו על ידי הבריטים.
עזיז ביי מתאר בזיכרונותיו את הרשת של לוין כ"חזקה ברשתות הריגול הבריטי-ציוני בארץ ישראל", כיוון שהשפעתו של לוין אצל ג'מאל פאשה העניקה לו ולסוכניו חסינות מפני כל חשד בהם, וכך יכול היה להפעיל את אנשיו מבלי שיחשוד בהם איש.
הוא מנה כמה הישגים חשובים של לוין במהלך המלחמה, כשהראשון היה העברת תוכניות מסע המלחמה הטורקי הראשון לסואץ לידי הבריטים, "שידעו את כל האמצעים שנקטו הטורקים כאשר תקפו בתעלת סואץ", ומידע זה הוא שגרם לכישלון המערכה.
עזיז ביי טען שהגנרל הגרמני קרס פון קרסנשטיין אישר בזיכרונותיו שלוין נכח בטקס סקירת הכוחות הנעים לסואץ "והשקיף על ענייניהם".
פון קרסנשטיין האשים את הטורקים בכך שנתנו אמון בלוין.
בספרו של קרס פון קרסנשטיין (שתורגם לעברית על ידי מיכאל גוגנהיימר ונערך על ידי פרופ' יגאל שפי) אין לדברים האלה – או למצער לשמו של לוין – זכר.
ההצלחה בהכשלת המסע הראשון לסואץ הגבירה את נחישותם של לוין ומפעיליו במודיעין הבריטי, והוא הציע לג'מאל פאשה את שירותיו בהכנות למערכת סואץ השנייה.
הגנרל הטורקי היה מעוניין בהשתקת מסע התעמולה שניהלו נגדו עיתוני מצרים, והוא החליט למנות את לוין, שאזרחותו האמריקאית אפשרה לו לבקר שם בחופשיות, למטרה זו.
חודש ימים שהה לוין במצרים וחזר ממנה ב"מומחיות מרובה" – לדברי הפאשא, תוך שהצליח להפסיק לזמן מה את התעמולה המצרית נגדו, ולספק מידע מן המפקדה הבריטית על הכנותיהם-כביכול.
לדברי עזיז ביי, לוין גרם לפאשא להאמין שהוא העסיק במצרים מרגלים האוספים עבורו ידיעות-אמת, בהן התוכנית הבריטית לניתוקה של סוריה מהאימפריה באמצעות הצתת מרד באלכסנדרטה; זה יביא לכיבוש סוריה דרך הים, משם ימשיכו לנוע קדימה לעבר חלב.
מטרת ההונאה הזו הייתה להעביר את תשומת הלב של הצבא העות'מאני מן הדרום לגבולה של סוריה, ובכך לדחות את מסעם לסואץ ולאפשר פתיחתה של מתקפת נגד בריטית אל תוך סיני.
שבוע לאחר העברת הידיעות הכוזבות הפגיזו הבריטים את חופי סוריה, וכך שכנעו את הטורקים באמיתות הידיעות.
על פעילות זו, מבכה עזיז ביי, זכה לוין לתמורה של 2,500 לירות זהב מהעות'מאנים עצמם.
הישג נוסף שמייחס עזיז ביי לרשת הריגול של לוין הוא הסבת תשומת הלב של ג'מאל פאשא למרידות פנימיות בסוריה, בעיראק ובאנטוליה, על-מנת לאפשר לבריטים לקדם את תוכניותיהם השונות, בראשן הצתת המרד הערבי בהנהגת האמיר חוסיין במכה.
עזיז ביי טוען כי הידיעות שמסר לוין אומתו עם מידע שמסר הנציג השיעי בפרלמנט הלבנוני, כאמל בכ אלאסעד, מידע שתרם למהימנותו של לוין בפני ג'מאל פאשא.
עוד מאשים עזיז ביי כי ידיעות נוספות שמסר המרגל על מרד צפוי בעיראק ועל מרד הארמנים באורפה, שהחל בפברואר 1915, נועדו להסיט כוחות טורקיים נוספים מהחזית הבריטית אל פנים האימפריה העות'מאנית.
חודשים ספורים לאחר מכן, עקב חשד כי העומדים מאחורי הניסיונות להצית מרד בלבנט הם הצרפתים, החליטו השלטונות לעצור את פיליפ זלזל, המתווך המרוני של הקונסוליה הצרפתית בביירות.
בחששו מהצפוי לו, הציע זלזל, תמורת שחרורו, לגלות לעות'מאנים את המקום בו החביא הקונסול הצרפתי פרנסואה ז'ורז' פיקו את מסמכי הקונסוליה, טרם עזיבתו את ביירות בפרוץ המלחמה והעברת החסות על הקונסוליה לאמריקאים.
ג'מאל פאשא הסכים להצעה, וביקש לערוך את החיפוש בנוכחותם של נציגים זרים (קונסול ארצות הברית, שווייץ, הולנד וספרד), וידידו אלתר לוין ביניהם.
עזיז ביי מתאר בספרו, כיצד התעניין לוין בזהותו של האיש שהוביל לחשיפת המסמכים במחבוא הסודי, אך בשל טשטוש זהותו של זלזל, לא עלה הדבר בידו.
עם זאת, עזיז ביי טוען שלוין הצליח לשים ידו על תוכן המסמכים ולהעבירם לבריטים, שהתאמצו לשווא לפעול למען הסוכנים הערבים ולמנוע את הוצאתם להורג.
על פי עזיז ביי, במהלך המלחמה הועלו חשדות כלפי לוין על כך שהוא סוכן כפול, אך לא ניתן היה לפעול נגדו בזכות ידידותו עם ג'מאל פאשה, ומעצרו של לוין התאפשר רק עם עזיבתו של ג'מאל פאשה את ירושלים.
לכידתו של לוין, על פי יומניו של עזיז ביי, אירעה לאחר פעולת "עוקץ" שבה נערכה פשיטה על בית בושת שבו נפגשו קצינים טורקיים בכירים עם מאהבות יהודיות, ודרכו זלגו ידיעות אל הבריטים.
"היהודייה היפהפייה" (כהגדרת עזיז ביי) ששימשה כמרגלת, לידיה מרדכי סימונביץ, הודתה בחקירתה שהיא סוכנת של אלתר לוין.
על קשריו עם הטורקים והאנגלים
מחקר בארכיונים הבריטיים מצביע על כך שאלתר לוין לא היה קשור מעולם למודיעין הבריטי או לכל גוף בריטי רשמי אחר, לא לפני המלחמה ולא במהלכה.
להמחשת העניין: שעה שלוין ביקש בתום המלחמה לסדר אישור תנועה עבור מכרו, הוא פנה במכתב תחינה לאלכסנדר אהרונסון, איש ניל"י, ששירת אז כקצין בריטי, כדי שזה יפעיל את קשריו ויתווך בין אותו מכר לבין הממשל הצבאי הבריטי.
לדברי עזיז ביי, בביתו של לוין נמצא משדר לתקשורת חשאית עם הבריטים.
במציאות הבריטים לא הפעילו תקשורת רדיו עם סוכניהם במזרח התיכון בכל תקופת המלחמה.
הניסיון לקשור את אלתר לוין כמי שהביא ידיעות שגרמו לעיכוב בהגעת כוחות מקבוצת הארמיות הטורקית "ילדרים" לחזית ארץ ישראל בפעילות מבצעית בריטית, לא זה מה שהתרחש בפועל: אי הגעת הכוחות נבעה ממאבקי כוחות ומחילוקי דעות פנימיים בקרב הצמרת הצבאית הטורקו-גרמנית באשר לאסטרטגיה הנחוצה להמשך המלחמה.
לבריטים לא היה כל קשר לכך.
אומנם למודיעין הבריטי הגיע מידע על אודות "ילדרים" ותנועת כוחותיה לחזית ארץ ישראל, אולם מקורו היה במודיעין תקשורת (קומינט) ובחקירת שבויים ועריקים (יומינט).
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, עזב הקונסול האמריקאי, ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק את ארץ ישראל והוּצא צו גירוש נגד כל בעלי האזרחות האמריקאית.
לוין, בעל האזרחות האמריקאית, ירד למחתרת והסתתר מפני השלטונות.
בהזדמנות אחת נעצר, אך התחמק ממאסר באמצעות מתן שוחד.
לבסוף מצא מקלט אצל ידידו הערבי ח'ליל א-סכאכיני.
היכרותם של סכאכיני ולוין החלה ככל הנראה משיעורים פרטיים בערבית, אותם נתן סכאכיני ללוין.
ביומנו של סכאכיני 'כזה אני רבותי' ישנו תיאור מפורט של המשך הפרשה.
על פי סכאכיני הוא ובני משפחתו השביעו את לוין לבל ייצא החוצה מביתם כדי שלא ייתפס.
לוין, שהיה יהודי שומר מצוות ולא אכל את מזונם של בני משפחת סכאכיני, ביקש מיהודי שעבר ברחוב למסור את כתובת מחבואו למכריו שישלחו לו מזון.
הטורקים עינו את הזקנה שהביאה ללוין מזון וכך גילו את מקום מחבואו.
א-סכאכיני ולוין נאסרו והטורקים נערכו להעמידם למשפט ולהוציאם להורג, אך זה לא קרה משום שכעבור ימים נסוג הצבא הטורקי מפני צבא הכיבוש הבריטי.
במהלך הנסיגה הוצאו לוין וסכאכיני מהכלא והובלו, אזוקים זה לזה, ברגל עד לרבת עמון ומשם ברכבת לכלא בדמשק.
סכאכיני היה הראשון ששוחרר מהכלא, ולאחר שחרורו פעל לעזור ללוין.
נגד לוין התנהלו הליכים משפטיים והוא נידון למוות.
בקשתו האחרונה לפני הוצאתו להורג הייתה "סיגריה", שאותה אכן קיבל, אך מספר ימים לפני הוצאתו להורג הומתק גזר דינו, בזכות שוחד גדול שניתן לשופט, והוא נשלח לגלות באנטליה.
בהגיעו לחלב, תמורת תשלום שוחד נוסף, הצליח לוין להישאר בעיר.
עם כיבוש סוריה בידי הצרפתים שוחרר לוין וכשנה לאחר מאסרו חזר לירושלים.
עם חזרתו של לוין לירושלים מצא את בנות משפחתו במצב בריאותי קשה מאוד בעקבות העינויים שספגו מהטורקים וכן בשל הלחץ הנפשי שבו היו נתונות בתקופת מעצרו.
לוין שלח את אשתו ושלוש בנותיו להבראה במוסדות באירופה, שם נפטרה בתו הבכורה, רבקה דבורה בת ה-22. בארץ ישראל חזר לעשות חיל בעסקים, ובעיקר בעסקי הביטוח.
על פי אורי קיסרי, אלתר לוין נהג להציג את עצמו בתור "מלך החיים והמוות".
עם הקמת שכונת רוממה, הקים בה בית מפואר.
בין היתר מסופר שלוין היה פטרון גדול של אמנות, ובבית זה היה אוסף של למעלה מ-200 יצירות אמנות.
לוין היה חבר בתקופה זו בחוג בית אותו ארגן גד פרומקין, שהפגיש אישי ציבור יהודים וערביים, ובו השתתף גם סכאכיני.
כמו כן המשיך לוין לפרסם שירים בעיתוני התקופה ואף עבד על פרסום קובץ שני של שירים מפרי עטו.
סופו של לוין היה פתאומי וטראגי: בערב חג סוכות תרצ"ד (4 באוקטובר 1933) הוא נמצא תלוי בביתו בשכונת רוממה בירושלים, מבלי שנמצא כל מכתב והסברים.
תעלומת מותו לא נפתרה מעולם.
היו שטענו כי התאבד בגלל שברון לב על מותה של בתו הבכורה עשר שנים לפני כן; לפי גרסה אחרת נקלע לחובות כספיים עקב הימורים או השקעות גרועות, אך טענות אלו לא הוכחו מעולם.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
מגלת קדם: שירים ראשונים, ירושלים, תר"ף.
אלתר חנוך הניך ליבוביץ (תרע"ח, 2 ביוני 1918 - י' בניסן תשס"ח, 15 באפריל 2008) היה ראש ישיבת רבי ישראל מאיר הכהן ("ישיבת חפץ חיים") בארצות הברית.
נולד בסולצ'ניק, עיירה קרובה לגבול ליטא-פולין, בקרבת קובנה.
בנו היחיד של הרב דוד ליבוביץ.
משפחתו היגרה לארצות הברית בשנת 1928 שם אביו יסד את הישיבה ב-1933 וקרא לה על שם החפץ חיים שנפטר באותה שנה.
לאחר פטירת אביו, בשנת 1941, החליף אותו בראשות הישיבה, למרות גילו הצעיר (23).
את רוב חייו השקיע בבנייה והרחבה של הישיבה, שלימים הפכה לאחד מעמודי התווך של היהדות האורתודוקסית באמריקה.
הוא עודד את תלמידיו לפתוח סניפים לישיבה ברחבי ארצות הברית, בירושלים ובקנדה.
בנוסף נפתחו שלושה בתי ספר לבנות ברוח הישיבה, וישיבת "נחלת ישראל יצחק" (בעבר "זיכרון דוד") ברמת בית שמש, שייסד הרב הלל וואקסמאן.
היה נשוי לפשה, בתו של הרב אברהם חיים טרופ – בנו של הרב נפתלי טרופ וחתנו של הרב יעקב משה ספיר.
לאחר פטירתה, בשנת 2002, נישא בשנית לדניאלה.
חידושי הלב - חידושים על פרשת השבוע ברוח תנועת המוסר שערך תלמידו המובהק הרב בנימין לובאן.
ספר ברכת דוד (על-שם אביו) - על סוגיות הש"ס במסכתות הנלמדות בישיבה: יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא
ספר תפארת דוד (על-שם אביו) - על דרך הלימוד בישיבה.
אַלְתֶּר שלום ('שוֹלֶם') קַצִיזְנֶה נולד ב-31 במאי 1885 בעיר וילנה שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (באזור ליטא) למשפחת בעלי מלאכה קשי־יום: אביו שמואל־הירש היה בנאי, אמו הייתה תופרת, וסבו היה חייט.
במשך מספר שנים הוא התחנך בחדר, ובהמשך ביקר בבית־ספר יהודי־רוסי כללי.
מצבה הכלכלי של משפחתו לא אִפשר להעניק לו שילוב עשיר של חינוך מסורתי וחילוני כמו זה שמרבית כותבי היידיש נשענו עליו; קציזנה היה אוטודידקט, שרכש בכוחות עצמו שליטה בשפות רוסית, פולנית, גרמנית וצרפתית – לצד עברית, שאותה למד בחדר, ויידיש, שפת אמו.
כאשר היה קציזנה בן ארבע־עשרה, נפטר אביו בגיל צעיר.
לאחר מותו נסע קציזנה הנער להתלמד כשוליה אצל דודו הצלם ביקטרינוסלב שברוסיה החדשה (דרום האימפריה הרוסית, אוקראינה), ועבד שם במשך אחת־עשרה שנה.
בשהותו באוקראינה החל לכתוב שירים ברוסית.
הוא שלח את שיריו לסופר־משורר ש.
אנ־סקי, שפרסם שניים מהם בכתב־העת בעריכתו Еврейскій міръ (בכתיב מודרני: Еврейский Мир; "יֶבְרֶיְסְקִיִי מִיר", 'העולם היהודי') בשנת 1909, ואף עודד את קציזנה להוסיף ולכתוב.
בתקופה זו נשא קציזנה לאישה את חנה חצ'נוב.
כמספר אינטלקטואלים צעירים בעת ההיא, הושפע קציזנה מאוד מחזון הספרות הלאומית היהודית של י"ל פרץ, והחליט כי עתידו הספרותי יהיה ככל הנראה ביידיש.
בעקבות זאת עקר ב-1910 עם אשתו הטרייה לעירו של פרץ, ורשה, ושם היה לתלמידו הנלהב ביותר של פרץ, עד למותו של האחרון ב-1915. על הלימוד אצל פרץ העיד קציזנה מאוחר יותר כי פרץ "לימד אותי איך לכתוב ביידיש, באופן שיטתי מאוד.
אני הייתי כותב משהו, ופרץ היה מוחק אותו".
על השפעתו של פרץ על קציזנה העיר המבקר והיסטוריון הספרות זלמן רייזן: "רבה השפעתו של פרץ עליו.
ניתן לומר כי הוא סופר מבית־מדרשו של פרץ".
סופר, משורר, מחזאי, מסאי ועורך
קציזנה ייסד והוציא לאור מספר כתבי־עת, ובראשם הדו־שבועון "מיַין רעדנדיקער פילם" ('הסרט המדבר שלי').
כמו כן, ערך את העיתון השמאל־רדיקלי "דער פֿרײַנד" ('הידיד').
כיהן כיושב־ראש הזרוע היהודית של ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN), ועבד במקביל עם קבוצות תיאטרון שונות ועם חלוצי־קולנוע יהודיים.
בין היתר עיבד את מחזהו של אנ־סקי "הדיבוק" לתסריט של סרט קולנוע באותו השם שיצא לאקרנים בארצות־הברית ב־27 בינואר 1938).
בקתת־הקיץ שלו בשְוִוידֶר (Świder) שבפאתי ורשה, שרכש בסביבות 1920, הייתה בשעתה מקום מפגש ספרותי חשוב, שעם אורחיו נמנו פרץ מרקיש, אורי צבי גרינברג, ישראל יהושע זינגר ואחיו הצעיר יצחק בשביס-זינגר.
בנוסף היה קציזנה מיודד עם המשוררים מלך ראוויטש וקדיה מולודובסקי.
במשך כמעט כל שהותו בוורשה, עד לבריחת המשפחה משם ב-1939, ניהל קציזנה בעיר סטודיו משגשג לצילום.
הוא הפיק צילומי דיוקן רבים, לקח עִמו את המצלמה לכל מקום ואף יצא מפעם בפעם לנסיעות בשליחות עיתונאית.
בתוקף תפקידו כצלם ביקר גם ברומניה, באיטליה, בספרד ובמרוקו, ואף ביקר בארץ ישראל.
גם כאשר היה בנסיעות למטרות הרצאה וקריאה בציבור – נסיעות שהובילו אותו לקצותיה הנידחים של פולין – הייתה המצלמה בת־לווייתו הקבועה; וכך יצא כי במהלך חייו הלכה והצטברה באמתחתו אסופת תמונות עשירה, שבה תועדו חיי היום־יום של בני כל שדרות החברה היהודית בפולין.
האוסף ההיסטורי רב־הערך של קציזנה הושמד כולו במהלך הכיבוש הנאצי – למעט מבחר של כ־700 תמונות ששרדו, היות שנשלחו על ידיו קודם לכן לארצות־הברית, ברובן כתרומה ליומון הניו־יורקי היידי "פֿאָרווערטס".
תמונות אלה, שהן חלק חשוב מעבודתו, שמורות כיום בארכיון ייִוואָ (המכון למחקר יהודי) במנהטן.
בתחילה עבד קציזנה בשירות ארגון העזרה הניו־יורקי למהגרים יהודיים היא"ס (HIAS), וצילם תמונות שנועדו להראות את מצוקת היהודים במזרח אירופה.
כאשר הובאו התמונות לעיונו של העורך הראשי של "פֿאָרווערטס", אברהם קאהאן, הוא הציע לקציזנה שיתעד את החיים היהודיים ברחבי פולין עבור קוראי העיתון.
מעתה שימש קציזנה צלם וכתב שטח של "פֿאָרווערטס", ומשימתו הוגדרה: "לתעד את החיים במולדת הישנה".
במהלך עשר השנים הבאות נסע לאורכה ולרוחבה של פולין, בצלמו הן את העשירים והן את העניים, ואת הסביבה שבה חיו.
התמונות שצילם הופיעו בקביעות במוסף יום א' של העיתון, ב-"Art Section" (מדור האמנות).
קציזנה צילם כל דבר שעשוי היה לדעתו לעניין את הקורא היהודי־אמריקאי.
הכמות האדירה של תמונות שנתבקש (ואף ביקש בעצמו) לספק הביאה את קציזנה לחפש כל העת אחר מוטיבים חדשים לתצלומים.
בשלב מסוים אף ויתר על הסטודיו שלו, במטרה לפנות לעצמו זמן ומשאבים לחיפוש אחר מוטיבים נוספים ולנסוע לכל קצות פולין ומחוזותיה.
על רקע זה נפגע קציזנה, באשר חש שהוא נתפס רק כצלם; העורך הראשי של "פאָרווערטס", קאהאן, לא הדפיס ולו טקסט אחד משלו, והעדיף את שירותיו של ישראל יהושע זינגר ככתב שטח.
ואולם על ערכו של קציזנה כצלם אין עוררין; "אף אחד לא הכיר את 'פוילן' טוב יותר מקציזנה".
קציזנה אהב את פולין מולדתו – עד כדי כך שגם לנוכח הסכנה הממשמשת ובאה ערב מלחמת העולם השנייה, וחרף העובדה שנמצאו בידו אישורי נסיעה לארצות־הברית, לא יכול היה להחליט בלב שלם על עזיבתה.
מיד עם פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939, ברח קציזנה מוורשה ללבוב, שנכבשה (בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב) על ידי הסובייטים.
מתוך יחס השלטונות אליו, הסיקו רבים, שאין השלטונות הסובייטיים חוסמים את דרכם של הפליטים היהודים בתחום האמנות".
עם פלישת הצבא הגרמני ללבוב 1941 נפרד אלתר מאשתו ומבתם, שנותרו מאחור מתוך הנחה כי יחוסו עליהן, ונמלט ברגל עם אלפי פליטים אחרים מזרחה לטרנופול.
בעת שכבר הייתה טרנופול תחת הכיבוש הנאצי, הוכה קציזנה למוות בבית הקברות היהודי בעיר ב-7 ביולי 1941, בפוגרום שביצעו משתפי פעולה אוקראינים, שבמהלכו הוכו למוות כ-5,000 יהודים.
השמועה על דבר מותו הגיעה לארץ ישראל מבעד לערפילי המלחמה, ושנה לאחר מותו פרסם ידידו הסופר פלק הלפרין רשימה על כך בעיתון "דבר".
אחד המעטים שניצלו מהטבח היה המשורר הצעיר נחמן בליץ (Nachman Blitz), שתיאר בפרטי פרטים בדו"ח שמסר את העינויים והייסורים שנאלץ קציזנה לעבור, וכיצד הוכה לבסוף למוות.
עדות ראייה זו, אשר התפרסמה ב-1945 באחת מן המהדורות הראשונות של היומון היידי "דאָס נײַע לעבען" ('החיים החדשים'), הייתה מהעדויות הראשונות שתיארו את זוועותיה של השמדת היהודים בשואה.
עדותו של בליץ על מותו של קציזנה התפרסמה בסוף שנות ה-50 ב"מעריב".
אשתו של אלתר, חנה קציזנה, נרצחה במחנה בלז'ץ.
בתם היחידה, שולמית (כונתה בפי כול "מיטקֶה" או מיטֶה"; לימים נקראה Sulamita), ניצלה תוך התחזות לגויה בעזרת מסמכים פולניים.
בשנת 1946, לאחר המלחמה, נישאה לשגריר איטליה בפולין, אאוג'ניו ריאלה (Eugenio Reale), וגרה באיטליה עד מותה ב-1999. שולמית קציזנה־ריאלה הקדישה חלק ניכר מחייה לטיפוח מורשתו הספרותית והאמנותית של אביה.
בשנת תשט"ז תורגם מחזהו "הדֻכַּס" לעברית.
באותה שנה (1955) נערך בישראל ערב לזכרו, שבו לקחו חלק סופרים ואנשי ציבור רבים.
לרגל האירוע ביקרה בתו בארץ לראשונה.
בשנת 1967 החלה לצאת בהוצאת י"ל פרץ בתל אביב אסופת כל כתביו; בכרך הראשון הובאו כמה מיצירותיו הבולטות: המחזה הנודע "הדוכס", הדרמה האחרונה שלו, "האופרה של היהודי", וכן בלדות וגרוטסקות.
לרגל הופעת הכרך ביקרה בתו שוב בישראל, ובבית ליסין נערך ערב שהוקדש לזכרו וליצירתו של קציזנה.
בתוך כך תורגמו כמה מסיפוריו לעברית ויצאו בשנת תשל"א (1970) תחת הכותר "פנינים חולות: ועוד סיפורים" בספריית תרמיל (משרד הביטחון – ההוצאה לאור).
בשנת 2012 תורגם הרומן "שטאַרקע און שוואַכע" לעברית ופורסם בשם 'חזקים וחלשים'.
המתרגמת, בלהה רובינשטיין, ציינה כי ראתה כמשימה חשובה במעלה "להציע לקוראי העברית יצירת מופת זאת, שכמעט נשכחה מלב".
כמה מיצירותיו ראו אור גם בתרגום לצרפתית, לאיטלקית ולאנגלית.
בית "יד שרה" בראשון לציון הוקם לזכרם של אלתר וחנה קציזנה.
עשרות מתצלומיו הוצגו שם, לראשונה בישראל.
שטאַרקע און שוואַכע ('חזקים וחלשים'): רומן בארבעה חלקים (2 כרכים), וילנה, ב' קלעצקין, תרפ"ט-1929–1930.
דער גייסט, דער מלך ('הרוח המלך'): פואמה דרמטית בשלוש מערכות ושמונה קטעים, ורשה, דפוס הענדלער, תרע"ט-1919. (312 ע')
דוכוס ('הדוכס'): מחזה בארבע מערכות, 1925 – עיבוד לסיפור על אודות גר הצדק אברהם בן אברהם (הגרף פוטוצקי), אשר תואר לראשונה בשנת 1749 בכתב היד האנונימי "מעשה גר צדק".
שוואַרצבּאָרד ('שוורצבורד'): רפורטז'ה סינתטית בשלוש מערכות ושמונה תמונות, 1937 – על שלום שוורצבארד.
(יצא שוב בפריז בהוצאת קאמיטעט פאר יידיש און יידישער קולטור, 1980.)
דעם יידנס אָפּערע ('האופרה של היהודי'), 1937 – דרמה היסטורית מחיי האנוסים היהודים בפורטוגל במחצית הראשונה של המאה ה-18, בהתבסס על חיי מחבר הקומדיות הפורטוגזי האנוס אנטוניו ז'וזה דה סילווה.
(יצא שוב ברומא בהוצאת בתו, 1967: "דעם אידנס אפערע: היסטארישע דראמא פון דעם לעבן פון אנטאניו דז'אזי דא סילווא".)
געזאמעלטע שריפטן ("כל כתבי", 4 כרכים), תל אביב: פארלאג י.ל.
כרך 1: "דער דוכוס"; "דעם יידנס אפערע"; "באלאדן און גראטעסקן".
כרך 2: "אראבעסקן", "פראמעטעאוס", "הורדוס".
כרך 3: "שטארקע און שוואכע" (חלק א).
כרך 4: "שטארקע און שוואכע" (חלק ב).
אלתר קאציזנע, הדֻכַּס; עברית: אליהו חזן; הקדמה: ד.ב.
מלכין, תל אביב: הוצאת מסך, תשט"ו.
אלתר קאציזנה, פנינים חולות: ועוד סיפורים; עברית: א.ד.
אלתר קציזנה, חזקים וחלשים: רומן בארבעה חלקים; תרגמה מיידיש והוסיפה אחרית דבר: בלהה רובינשטיין, תל אביב: ידיעות ספרים, 2012. (614 ע')
אלתר קציזנה, ערבסקות; תרגמה מיידיש והוסיפה אחרית דבר: בלהה רובינשטיין, ירושלים: בלימה, 2022
הרב ד"ר אלתר הלוי הילביץ (י"א באלול תרס"ו, 1 בספטמבר 1906 – ד' באלול תשנ"ד, 11 באוגוסט 1994) היה מחבר ספרי הלכה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
נולד בזמבין (כיום בבלארוס) לרב מנחם מנדל הילביץ שכיהן כרבה של העיירה החסידית והיה חתנו של הרב אברהם לנדא מזמבין.
הילביץ למד תקופה קצרה בישיבת תומכי תמימים שבעיירה לובביץ בתקופת פעילותו של האדמו"ר מלובביץ' רבי שלום דובער שניאורסון (הרש"ב).
גיסיו של הרב אלתר היו המשפיע הרב שילם קוראטין (משגיח ראשי בישיבת תומכי תמימים בלובביץ') והרב אברהם ברוך פבזנר (משפיע במינסק ואחר כך בחרקוב).
בעת המהפכה הקומוניסטית עזב את לימודיו בישיבה וחזר לביתו.
לאחר מכן למד ב"אידפדטכניקום" (הטכניקום האידי הפדגוגי).
בשנת תרפ"ה עבר להתגורר במינסק, שם הכיר את הרב משה צבי נריה ואישים נוספים, והתחבר לדרך הציונות הדתית.
משך תקופה היה תלמיד באוניברסיטה המקומית ובמקביל למד בישיבות חב"ד מחתרתיות ברוסיה.
הוא נאסר חמש פעמים על ידי השלטון הסובייטי.
לאחר שקיבל רישיון עלייה לארץ ישראל, בשנת תרצ"ג בערך, עבר לגור במוסקבה ועבד בתחילה בספרייה ע"ש לנין ולאחר מכן בעיריית מוסקבה, ובמקביל כיהן כרב בבית הכנסת מרינה רושצ'ה וכן למד קורסים בפסיכולוגיה.
בתקופה זו ניסה לקבל ויזה יציאת מרוסיה אך סורב אחת-עשרה פעמים, ביניהן אחר שלוש פגישות עם נשיא רוסיה קלינין.
בשנת תרצ"ו עלה לארץ ישראל.
נישא ללאה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
נישא לסימה כהן, בתו של הרב ישראל דב הכהן, הרב הראשון בהר-הכרמל.
התיישב בחיפה ועסק בהוראה בישיבת 'תפארת ישראל'.
בשנת תש"ד נענה להצעת הרב מאיר בר-אילן לבוא לירושלים, שם השתלב במפעליו התורניים של בר-אילן, בראשם עריכת האנציקלופדיה תלמודית יחד עם הרב שלמה יוסף זוין.
בשנת תשי"א יצא בשליחות חינוכית ליוהנסבורג בדרום-אפריקה, בה עמד בראש החינוך היהודי, ניהל סמינר למורים ומדרשה.
כמו כן, שימש שם כרב ופוסק.
ביוהנסבורג קיבל דוקטורט לפילוסופיה מאוניברסיטת ויטווטרסראנד.
עבודת הדוקטור שלו, חיבור על "הלכות צבא ובמיוחד על הזיקה לחשמונאים, למרד ולמשפחה" הוגשה לסנט האוניברסיטה לשם קבלת תואר ד"ר לפילוסופיה ואושרה על ידי הסנט.
משליחותו הארוכה שב לירושלים רק בשנת תשל"ה.
לימים, הוציאה הקריה החינוכית בדרום אפריקה (על-שם אבידע - זלוטניק) ספר זיכרון מיוחד לרב הילביץ ולפעלו.
בשנותיו האחרונות היה מראשי "כולל מר"ץ" ("מרכז צוותים") במבשרת ירושלים.
הרב הילביץ חיבר ספרים וכתב מאמרים הלכתיים רבים המתאפיינים בבקיאותו הרבה בספרות התלמודית וההלכתית.
נהג לפרסם מאמרים בקביעות בבימה ההלכתית-מדעית 'סיני' ובירחון "ברקאי" שיצא לאור בקהילה היהודית ביוהנסבורג.
זכה בפרס הרב קוק לשנת תשי"ב.
הוא היה שותף פעיל בעריכת חמשת הכרכים הראשונים של האנציקלופדיה התלמודית, ומעורכי התלמוד במהדורת 'אל המקורות'.
בשנת תש"י הדפיס את ספרו הראשון, "ללשונות הרמב"ם", ובו ביאורים בספרי הרמב"ם המיוסדים על דיוקים בלשונותיו.
באחת הביקורות שנכתבו על הספר נאמר: "הספר שלפנינו הוא בעצם ניסיון ראשון של קביעת סוג חדש של ביאורים על ידי צירוף אופן הניתוח של ישיבות ליטא עם גישה מודרנית של המדע התלמודי".
רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שיגרו מכתבי ברכה והערות על הספר.
מעיריית תל אביב קיבל הרב הילביץ את פרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית על ספרו זה בשנת תשי"ב.
בשנת תשל"ז החל להוציא את סדרת הספרים חקרי זמנים, העוסקת בבירורים הלכתיים בזמני ומועדי השנה.
בהקדמתו לספרו 'חקרי זמנים' (ח"ב) פורס המחבר את תולדות משפחתו, ואת קרבת משפחתו לרב יחזקאל לנדא ולרב צבי הירש אשכנזי.
מבין כתביו שלא נדפסו: ספר עזר ללימוד שולחן ערוך יורה דעה בדמות תמצית ההלכות והגדרותיהן היסודיות.
סדרת חקרי זמנים (ארבעה כרכים) - מחקרים ובירורים בזמני השנה בהלכה ומנהג לאור המקורות, שני הכרכים הראשונים בהוצאת מוסד הרב קוק.
ללשונות הרמב"ם – הוצאת מוסד הרב קוק (בתוספת מבוא מאת הרב שלמה יוסף זוין).
ילדיו: מנחם; נחמה אונטרמן (נשואה לאלן אונטרמן, רב לשעבר במנצ'סטר אנגליה, ומחבר ספרי עיון ביהדות); יהודה ; והדס.
נכדיו: הרב מאיר הילביץ, רב היישוב ברוכין בשומרון; יעל אונטרמן, מחברת ביוגרפיה על נחמה ליבוביץ Nehama Leibowitz: Teacher and Bible Scholar ועוד ספרים ומאמרים.
הרב אלתר טפליקר היה כינויו של רבי משה יהושע בזשיליאנסקי (נרצח בי"ב באדר תרע"ט, 14 במרץ 1919), מהדמויות המרכזיות בין חסידי ברסלב בעיירה אומן בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, ומחשובי הסופרים של חסידות ברסלב.
נולד לרבי אשר זעליג מהעיירה טפליק הסמוכה לאומן.
אביו היה תלמידו של רבי נתן מנמירוב, תלמידו הקרוב של רבי נחמן מברסלב.
הרב אלתר טפליקר עצמו התקרב לקבוצת החסידים באומן לאחר שנישא (בשנית) לאחותו של רבי אברהם חזן שהיה בנו של רבי נחמן חזן, תלמידו של רבי נתן ומנהיגם של חסידי ברסלב באומן.
רבי אלתר טפליקר היה מתלמידיו של רבי נחמן מטשערין, ולמד גם משאר תלמידיו של רבי נתן.
בשנת תרמ"ב (1882) ביקר בארץ ישראל.
ב-1919, בהיותו בערך בן 70, נרצח בפוגרום בטפליק על ידי קבוצת מהפכנים בעיצומה של מלחמת האזרחים באוקראינה.
על פי המסורת החסידית היה זה בעת שישב ולמד בביתו.
רבי אלתר טפליקר היה הראשון שיזם הדפסת כתבי רבי נחמן מברסלב ותלמידו רבי נתן במתכונת של חלוקה לנושאים שונים.
ספריו המפורסמים הם משיבת נפש (למברג תרס"ב) העוסק בנושאי אמונה, תשובה ועבודת ה', והשתפכות הנפש (ירושלים תרס"ד) העוסק בענייני תפילה והתבודדות, נושאים מרכזיים בתורת ברסלב.
לספריו הייתה השפעה רבה על חסידי ברסלב.
כמה ממנהיגי החסידות בדורות שאחריו העידו על עצמם שהמפגש הראשון שלהם עם תורת ברסלב היה דרך ספרו "השתפכות הנפש".
בדור האחרון הודפסו ספריו במהדורות רבות וזכו לתפוצה רחבה.