tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'וני וייסמילר (1904–1984) המפורסם ביותר, שהופיע במספר הרב ביותר של הסרטים: 12 - וגם הרחוק ביותר מהדרך שבה ראה הסופר בוראוז את הדמות, ולמעשה היה דמות שונה לגמרי עם אותו השם.
בוראוז רחש לוייסמילר תיעוב עמוק - שאותו אמנם הסתיר בציבור אבל נתן לו ביטוי בחוגיו הפרטיים.
ואף רמז לכך בצורה ברורה ביותר באחד מספריו TARZAN AND THE LION MAN, שבו מופיעה דמות של שחקן קולנוע פחדן המגלם דמות של איש ג'ונגל שהוא מטאפורה ברורה לוייסמילר.
זאת משום שבספרים טרזן מתואר כאיש אינטילינטי מאוד היודע שפות שונות, אשר מרגיש את עצמו בבית גם בבית הלורדים הבריטי כמו בג'ונגלים.
לעומת זאת וייסמילר הוצג כאדם פשוט מאוד שמדבר רק מעט (כמה משפטים קצרים בכל סרט) ויודע רק מעט על הנעשה מחוץ לג'ונגל שלו.
מבחינתו של בוראוז וייסמילר "גנב" את הדמות של טרזן עבור מיליונים ומיליארדים בעולם כולו ולעולם לא "שחרר" אותה.
לקס בארקר (1919–1973).שחקן הוליוודי שהופיע בחמישה סרטים על טרזן בחוסר רצון בתחושה שהדבר פגע בקריירה האפשרית שלו ככוכב הוליוודי.
אבל סרטים אלו הביאו לפרסומו הבינלאומי.
ג'וק מהוני (1919–1989) גילם את הדמות של טרזן בשנות השישים בשני סרטים.
בשניהם הוא נדד לארצות באסיה, הודו בסרט הראשון ולתאילנד בסרט השני.
בשנת 1960 פורסמה בעיתון הילדים הארץ שלנו סדרת סיפורים בהמשכים בשם "טרזן ותעלומת האטום", המשתמשת בדמותו של טרזן, אותה כתב פנחס שדה, תחת השם הבדוי "יריב אמציה"; אותו עיתון פרסם באותה עת סדרת קומיקס בהמשכים על טרזן, באיור הצייר דניאל פלנט.
משנת 1976–1984 הופיע טרזן בטלוויזיה בסדרת אנימציה שנקראה, "Tarzan, Lord of the Jungle", בהפקת חברת CBS האמריקנית.
הסדרה נצמדה למקור הספרותי ופרקיה גם שודרו בתחילת שנות השמונים בישראל.
ב-1984 יצא סרטו של יו הדסון, גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים המבוסס על הספר הראשון בסדרה בכיכובם של כריסטופר למברט ואנדי מקדואל.
בשנת 1999 הופיע טרזן בסרט האנימציה, טרזן, מבית חברת וולט דיסני.
בשנת 2005 יצא טרזן 2 המהווה פריקוול לסרט הראשון.
בשנת 2004 הועלה מחזמר חנוכה "טרזן וג'יין" בו שיחקו יהודה לוי ויעל בר זוהר בתפקיד טרזן וג'יין, טל מוסרי שיחק את התפקיד של צ'יטה השימפנזה, ישראל גוריון שיחק את אביה של ג'יין, ויוסי טולדו ורוני בליץ שיחקו את הגנבים.
בשנת 2005 עלה המחזמר פעם נוספת, הפעם בכיכובם של גיא אריאלי, ויעל דואני בתפקיד טרזן וג'יין, גיל דסיאנו ביטון בתפקיד צ'יטה, נתן נתנזון כאביה של ג'יין וארז וייס וצחי נוי בתפקיד הגנבים.
בשנת 2023, המחזמר הועלה פעם נוספת, הפעם בכיכובם של רועי עוז, ומיכל וויזמן בתפקיד טרזן וג'יין.
בשנת 2007 יצאה סדרת טלוויזיה חדשה על טרזן מבית דיסני בשם, "אגדת טרזן", שמספרת על הרפתקאותיהם של טרזן וחבריו לאחר הסרט הראשון.
בשנת 2016 יצא סרט הפעולה האגדה של טרזן בכיכובו של אלכסנדר סקושגורד כטרזן ומרגו רובי כג'יין; כמו כן משחקים בסרט סמואל ל.
מדבבים של טרזן בעיבודי הנפשה
טרזן הצעיר - אלכס ד.
טרזן המבוגר - טוני גולדווין (ליאור אשכנזי בעברית)
צ'אד הריסון (אלון ברנד בעברית)
מייקל טרי וייס (מתי אטלס בעברית)
טרזן בינקותו - קרייג גראנר
טרזן בנערותו - אנטון זטרהולם (דניאל קונטיצ'לו בעברית)
טרזן המבוגר - קלן לוץ (איזי בעברית)
מייקל טרי וייס (אסף דגני בעברית)
טֶרֶזְיֶינְשְטָט (מגרמנית: Theresienstadt; בצ'כית: Terezín, טֶרֶזִין) הוא מבצר במחוז לאבֶם שבצ'כיה, כ-60 ק"מ צפונית לפראג, שתפקד ככלא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכמחנה ריכוז ליהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וליהודי מרכז אירופה ומערבה בזמן הכיבוש הנאצי ב-מלחמת העולם השנייה.
המקום כונה על ידי השלטונות הנאציים "גטו", כדי לשוות למקום תדמית ייצוגית שונה.
ביום השחרור נותרו במחנה כ-19,000 בני אדם.
מבצר טרזין נבנה בסוף המאה ה-18 על ידי יוזף השני, מלך בוהמיה, שקרא לו על שם אמו, מריה תרזה.
מסביב למתחם נבנתה חומת אבן, והוקם בו מבצר שמטרתו למנוע פלישה פרוסית.
בתחילת המאה העשרים התקיימה בתוך חומות המתחם העתיק עיירה צ'כית קטנה בשם "טרזין".
הגסטאפו נטל את האחריות על טרזין ב-10 ביוני 1940, ובנובמבר 1941 הפכה העיירה מוקפת החומה למחנה סגור.
השליטה על המחנה, שכונה באופן פורמלי "גטו", הייתה בידי "המשרד המרכזי לפתרון בעיית היהודים בבוהמיה ובמורביה", שהיה כפוף למשרד הראשי לביטחון הרייך.
בעיירה טרזין היו במקור בנייני מגורים, אך עם הפיכתה למחנה הסגר לא הורשו משפחות יהודיות להתגורר בהם.
כמקובל בגטאות, הופרדו האסירים לקבוצות של ילדים, גברים ונשים, ללא אפשרות לקשר ביניהם, ובדומה למחנות ריכוז אחרים, נכפה עליהם לעמוד בכללי משמעת נוקשים.
מחנה טרזיינשטט היה נתון לפיקוד של אנשי האס אס, אך ניהולו ושמירתו הופקדו בידי צ'כים, שבאמצעות חלקם, במיוחד יוזף בלהה, הצליחו עצירי הגטו היהודים לקיים קשרים עם העולם החיצוני.
לצידם התקיים בנפרד מחנה הסגר לאסירים מדיניים – יהודים ולא-יהודים.
כוונות הנאצים, בהקמת מחנה הריכוז טרזיינשטט, נחלקו לשלוש: ראשית - מקום ריכוז ליהודי פרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
שנית, לאחר ועידת ואנזה, לריכוז כל היהודים הקשישים, יידועי שם ובעלי זכויות מיוחדות, לרבות יהודים שלחמו למען גרמניה במלחמת העולם הראשונה וזכו לאותות הצטיינות.
בנוסף ובעיקר הפך המקום לקראת סוף המלחמה, לגטו "ראווה" למדינות המערב ולנציגי הצלב האדום הבי"ל CICR, חרף ייעודו כתחנת ביניים בדרך אסיריו לאושוויץ.
כך אכן הוטעו מנהיגי יהדות צ'כוסלובקיה, לתמוך בהקמת הגטו, בתקווה למניעת גירושם למזרח.
ב-24 בנובמבר 1941 הורה ריינהרד היידריך על תחילת ריכוז יהודי צ'כוסלובקיה בטרזין.
התושבים המקומיים הלא-יהודים, גורשו ביולי 1942, ואז החל ריכוזם של היהודים במקום.
ב-24 נובמבר 1941 הגיעו למחנה משלוח חלוץ של 243 מגורשים שנקרא AK-1, ועד סוף מאי 1942 גורשו לגטו כ־30,000 יהודים – כשליש מיהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
ביולי 1942 הפכה טרזיינשטט למקום הסגר לאוכלוסייה יהודית בלבד בתוך חומותיה.
"זקן היהודים" של הגטו היה יעקב אדלשטיין, מנהיג התנועה הציונית בצ'כיה, שהיה בן 38 בעת קבלת התפקיד.
אדלשטיין ניסה לבנות ברחבי המחנה עיר יהודית של ממש, כאינטרס יהודי, ובניגוד לראשי יודנראט אחרים עמד בתוקף על זכויות התושבים ככל שאפשרו לו התנאים.
כך, למשל, ביקש להתפטר בשל ההוצאות להורג; התפטרותו לא התקבלה, אך לתקופה קצרה עד לסיום תפקידו בשנת 1943 לא היו עוד הוצאות להורג בטרזיינשטט.
אדלשטיין גם העז להתעמת אישית עם אדולף אייכמן, ודחה את הצעת ארגון "החלוץ" להבריחו מהמחנה.
מחליפו בתפקיד היה פאול אפשטיין, וכשאפשטיין הוצא להורג בידי הגרמנים בספטמבר 1944 מונה לראש היודנראט בנימין מורמלשטיין.
המקום, שהיה בעבר עיירה צ'כית בת 7,000 תושבים, אכלס ב-1942, כ-58,000 אסירים, עם מזון דל ביותר, מהם מתו באותה שנה מרעב קרוב ל-16,000 איש.
למחנה הגיעו מגורשים יהודים משטחי גרמניה ומאוסטריה, רובם קשישים, חלקם נושאי אות מלחמת העולם הראשונה שהנאצים נמנעו משליחתם ישירות למחנות השמדה.
יוצאי הקהילות השונות, כולל חרדים שרוכזו בו, הפכו את המקום למעין בבואה ליהדות מרכז אירופה.
חלק גדול מתושבי המחנה היה יהודים מומרים, יהודים למחצה, או יהודים הנשואים נישואי תערובת, שקרוביהם האריים השתדלו למענם.
בטרזין רוכזו יהודים משכילים רבים מגרמניה, מאוסטריה ומצ'כוסלובקיה.
אמנים (בהם לאו האס), סופרים, מוזיקאים ומדענים רבים, ניהלו במקום חיי תרבות עשירים, ככל שאפשרו התנאים.
מאחר שרבים מיושבי הגטו היו אנשי תרבות, התפתחה בגטו תרבות משל עצמה: הצגות תיאטרון רבות עלו בגטו, והייתה בו ספרייה ובה למעלה מ-60,000 ספרים.
למשך זמן מה הועלו קונצרטים במחנה, ועליזה זומר, פסנתרנית ידועה ומוכשרת שנשלחה אל המחנה, השתתפה בהם כפסנתרנית.
האוכלוסייה הציונית, ובייחוד הנוער הציוני על תנועותיו, דאגו להמשך חינוך הילדים, גם בתנאי גטו, וקהילת טרזין הקפידה שכל ילד ימשיך בתוכנית לימודיו, כפי שהייתה טרם גירושו לטרזין, עם שיעורים ופעילות ספורט על בסיס יומי.
בשיא אכלוסו שהו בגטו כ-15,000 ילדים שהשתתפו בפעילויות החינוך והספורט הללו, אך עד תום המלחמה, שרדו מתוכם רק 1,100 ילדים לערך.
בעבר פורסמו אומדנים המפחיתים מספר זה עד לכ-150 ילדים בלבד, אולם רשימות הניצולים שנערכו בהמשך, הוכיחו שמספר זה אינו נכון.
המחנה שימש, בדומה למחנות ריכוז וגיטאות אחרים, כתחנת מעבר ליהודי מרכז אירופה, בין חייהם בארצות מגוריהם לבין מחנות העבודה או מחנות ההשמדה בפולין.
אף על פי כן, לאחר המלחמה יצא לו שם כ"גטו לדוגמה", וזאת, עקב שתי פעילויות תעמולה של הנאצים.
כ-500 מיהודי דנמרק שלא הספיקו לברוח לשוודיה טרם כיבושה, נשלחו לטרזין ב-1943. למשלוח זה הייתה חשיבות רבה, שכן ממשלת דנמרק התעקשה על הגעתו של הצלב האדום למחנה.
היה זה צעד חריג, שכן רוב ממשלות מדינות אירופה שנכבשו בידי הנאצים, לא התעקשו על יחס הולם לאזרחיהן היהודים.
הנאצים התירו את הביקור במחנה, במטרה לְהָזֵם את השמועות על מחנות ההשמדה שהחלו להתפשט באותה העת.
על מנת למזער את הרושם של הצפיפות הקשה בטרזין, שלחו הנאצים יהודים רבים להשמדה באושוויץ, והקימו חנויות ובתי קפה מדומים, ליצירת רושם של חיים נורמליים בגטו יהודי.
ב-23 ביוני 1944, במהלך שביימו הנאצים היטב, ביקרה משלחת של הצלב האדום הבינלאומי בגטו.
לפני הביקור, נצבעו הרחובות והחדרים מחדש, והחדרים "סודרו" כך שבכל חדר לא יהיו יותר משלושה אנשים.
כך ביקרה המשלחת בגטו אסתטי ומרווח למראה, צפתה במשחק של ליגת כדורגל ואף צפתה באופרת הילדים "ברונדיבאר".
התרמית שלעיל הצליחה עד כדי כך, שמפעילי התעמולה הנאצית החליטו לצלם סרט תעמולתי בטרזין.
צילומי הסרט "טרזיינשטט - התיישבות יהודית", שבטעות נקרא גם "הפיהרר מעניק כפר ליהודים", החלו באוגוסט 1944 ונמשכו כארבעה שבועות.
הבמאי היה היהודי אסיר המחנה קורט גרון, במאי ושחקן מפורסם, שהופיע עם מרלן דיטריך בסרט "המלאך הכחול".
מטרת הסרט הייתה להראות כיצד יהודים חיים תחת הרייך השלישי, "הטוב והמיטיב".
לאחר תום ההסרטה, נשלח רוב הצוות ואף הבמאי עצמו, למוות באושוויץ.
גרון ואשתו נרצחו בתאי הגזים ב-28 באוקטובר 1944. הסרט הושלם על ידי צוות צילום וחדשות צ'כי, כולל מוזיקה וקול שהוקלטו בגטו.
הסרט מעולם לא הוצג בשלמותו לאחר המלחמה, כיוון שלא שרד.
עם זאת הסרט הוקרן 4 פעמים ביו חומות הגטו בביקורי הצלב האדום במרץ - אפריל 1945. קטעים מתוך הסרט נמצאו החל משנת 1969 בצ'כיה, במרתפי הארכיון ביד ושם וארכיון בפולין.
יש כיום 21 דקות מתוכנו.
באמצע ינואר 1942 יצאו שני משלוחים ראשונים לגטו ריגה שבשטח ברית המועצות, ובכל אחד מהם 1,000 איש.
יהודים אלו נורו למוות במהלך אותה שנה באתרי רצח שונים ביערות שסביבות העיר.
לאחר הפוגה של חודשיים החלו לצאת באמצע מרץ 1942 שוב משלוחים, אלא שהפעם לכיוון פולין, לאזור גנרלגוברנמן שבו הייתה מרוכזת מרבית האוכלוסייה היהודית בפולין הכבושה.
עד יוני 1942 יצאו מהגטו 15 משלוחים, שבכל משלוח 1,000 יהודים.
13 משלוחים הגיעו לשישה גטאות שונים במחוז לובלין שהוקמו לצד מסילות ברזל.
משלוח אחד הגיע לגטו ורשה ומשלוח אחד, האחרון בסדרה זו, הגיע כפי הנראה ישירות למחנה ההשמדה סוביבור.
שהות היהודים בגטאות מחוז לובלין הייתה קצרה.
תוך מספר שבועות, או אפילו ימים בודדים הם נשלחו להשמדה.
הכשירים לעבודה מביניהם נשלחו לעבודת כפייה במחנה מיידנק ובמחנות עבודה אחרים בסביבה שם נספו מרביתם עקב התנאים הקשים.
היהודים ששרדו נשלחו אל מותם במחנות סוביבור ובלז'ץ.
יהודים שנשלחו לגטו ורשה סבלו גם שם מתמותה גבוהה ואלו ששרדו נשלחו בגירוש הגדול בקיץ אותה שנה לטרבלינקה.
בחודשים יולי–ספטמבר יצאו שמונה משלוחים מהגטו בטרזיינשטט ובהם 8,000 יהודים אל יעדים שונים בשטחי ברית המועצות הכבושים.
יהודים אלו נורו למוות באתרי רצח שונים.
חלקם מיד בהגיעם וחלקם לאחר שהות קצרה בגטאות.
בספטמבר 1942 הוחל בשילוחים להשמדה במחנה ההשמדה טרבלינקה, בעשרה משלוחים נשלחו 18,000 יהודים אל מותם עד סוף אוקטובר, ומהם שרדו רק שני גברים.
בסוף אוקטובר 1942 הוסב שוב יעד השילוחים, אולם הפעם אל מחנה המוות אושוויץ, שהיה הקרוב מכל היעדים הקודמים.
בדצמבר 1943 נשלח לאושוויץ זקן היהודים יעקב אדלשטיין, לאחר שנתפס מזייף רישומים כדי להציל יהודים, והוצא להורג בבלוק 11. בסתיו 1943 לא נשלחו משפחות לסלקציה אלא נשארו במחנה בירקנאו במגמה להראות לנציגי הצלב האדום כי גם במחנה זה חיות משפחות יהודיות.
לאחר סיום הביקור של משלחת הצלב האדום, נשלחו אל מותם 4,000 אסירים יהודים בלילה אחד, בחדש מרץ 1944. המשלוחים לאושוויץ נמשכו עד סוף אוקטובר 1944, והופסקו עם התקרבות הצבא האדום.
לסיכום נשלחו לטרזין כ-160,000 יהודים, כולל אלה שהגיעו בצעדות המוות.
כרבע מהם, 35,000 נספו בו, מרעב ומחלות, וכ-88,000 נשלחו להשמדה במזרח, שמתוכם שרדו כ-23,000 בתום המלחמה.
הנאצים העבירו את השליטה במחנה לצלב האדום ב-3 במאי 1945, וחמישה ימים לאחר מכן שוחרר המחנה בידי הצבא האדום.
מפקדיו הגרמנים של מחנה טרזיינשטט
בתום המלחמה נתפסו זיידל ורהם, שעל שניהם נגזר עונש מוות.
והם נתלו; בורגר נמלט, ונידון למוות שלא בפניו.
עוד אחד ממפקדי המחנה היה אנטון מלות', בעברו מפקד הגסטפו ב"מבצר הקטן" ליד העיר טרזין.
מלות' הוסגר לגרמניה בשנת 1988 אך רק בשנת 2000 הואשם על ידי התביעה הציבורית במינכן.
וב-30 במאי 2001 הורשע בביה"מ המחוזי במינכן בגין רצח וניסיון לרצח, ונידון למאסר עולם.
לאחר מספר חודשי מאסר נמצא מלות כחולה סרטן, בלתי כשיר למאסר, ומת בבית אבות בשנת 2002.
לאחר המלחמה שבו ליישוב טרזין תושבי העיירה המקוריים, אך הצבא שהה שם עד 1996, עד שעזב תוך פגיעה בכלכלת המקומיים.
כיום קיים במקום יישוב צ'כי קטן בן 2,900 נפש, וכן אתר זיכרון לנרצחים.
ארכיון המחנה, מכיל יצירות ספרותיות ומוזיקליות, יומנים, אלבומים וצילומים מנוהל כיום על ידי מוזיאון טרזין .
ב-30 ביוני 2009 נחתמה במקום הצהרת טרזין, אמנה בינלאומית, אך ללא תוקף מחייב, העוסקת בהשבת נכסים שהוחרמו על ידי גרמניה הנאצית בתקופת השואה, וכן ברווחת ניצולי השואה.
את האופרה "קיסר אטלנטיס" כתב המלחין ויקטור אולמן בעת שהותו בטרזינשטאט, אך הצגתה בוטלה כשנרצח באושוויץ ב-1944. האופרה הועלתה בהמשך בכמה מסגרות, וב-1995 השתתף בהצגתה פאול קלינג, מחברי הצוות המקורי שלא זכה לעלות לבמה בהצגת הבכורה.
לזכר מחנה הריכוז טרזיינשטט הוקם בית טרזין בקיבוץ גבעת חיים איחוד, מוסד הנצחה הכולל ארכיון, כיתות לימוד ותצוגה מוזיאלית.
טרזן מלך הקופים הוא רומן הרפתקאות מאת אדגר רייס בורוז.
זהו הספר הראשון בסדרת ספרי טרזן.
הספר יצא לאור באנגלית לראשונה בשנת 1912 במגזין וב-1914 כספר מלא.
מהדורה נוספת שלו יצאה ב-1939.
הסיפור מתחיל בשנת 1888, כאשר הלורד הבריטי ג'ון קלייטון ואשתו ההרה ליידי אליס, שהתמנו לשרת את המלכה הבריטית במשימה באפריקה, יוצאים למסע בספינה "פואלדה".
מלחי הספינה מורדים בקברניט, הורגים אותו ומשתלטים על הספינה.
לאחר שקלייטון הציל את אחד הספנים ממוות, הם מרחמים עליו ועל אשתו, ובמקום להרוג אותם, נוטשים אותם בלב הג'ונגל של אפריקה עם מזון ואספקה.
אליס יולדת בן, ושנה אחר כך היא מתה.
אל הבקתה שבנה ג'ון נכנס קרצ'אק, מנהיג שבט קופי אדם (במקור לא נכתב גורילות), והורג את ג'ון.
את התינוק הוא לא מספיק להרוג, מכיוון שהקופה קאלה, שאיבדה מוקדם יותר באותו היום את תינוקה שלה, לוקחת אותו מן העריסה ומאמצת אותו.
התינוק, שנקרא בידי שבטו טרזן ("לבן העור" בשפת הקופים) גדל להיות חזק במיוחד, זריז וחכם יותר מאחיו הקופים.
טרזן מגלה את בקתת אביו ומעיין בספרי הלימוד, כך הוא לומד לקרוא ולכתוב, אך הוא אינו יודע לדבר בשפת בני אדם.
ככל שהוא מתבגר, טרזן שואף להיות דומה יותר לבני אדם, ופחות לקופים.
כאשר שבט לוחמים שחור מקים כפר באזור, טרזן לומד את אורחותיהם ומעולל להם תעלולים שונים.
הוא הורג את קרצ'אק, והופך להיות מנהיג שבט הקופים.
יום אחד רואה טרזן משלחת אמריקנית יורדת אל החוף.
מתברר שראש המשלחת, פרופסור פורטר, הגיע לאפריקה כדי לחפש תיבת אוצר עתיקה, ביחד עם בתו ג'יין, עוזרו פילאנדר, בחור צעיר בשם קלייטון, נצר למשפחת האצולה של טרזן המאוהב בג'יין, ועוזרת שחורה בשם איזמרלדה.
מלחי הספינה שלהם מורדים בהם, משאירים אותם לבד על החוף, ולוקחים את הספינה לחפש את האוצר לבדם.
טרזן מגלה עניין מיידי בג'יין ומציל בכמה מקרים את בני החבורה מחיות היער.
ג'יין נחטפת על ידי קוף אדם, וטרזן ממהר להציל אותה.
הוא מנשק אותה, והיא מתאהבת בו גם כן.
בזמן שטרזן מטפל בג'יין בג'ונגל, מגיעה ספינה צרפתית אל החוף, לאחר שתפסה את ספינת המלחים שמרדו בבני החבורה.
הצרפתים שולחים משלחת חילוץ אחרי ג'יין בראשותו של סגן ד'ארנו.
בזמן שטרזן מחזיר את ג'יין אל הבקתה, אורבים הלוחמים השחורים למשלחת החילוץ וחוטפים את ד'ארנו.
טרזן חוזר אל מעבה הג'ונגל ומציל אותו מידיהם.
הם ממהרים לחזור לבקתה, אך מגלים שהחבורה כבר עזבה את החוף בספינה.
טרזן מטפל בד'ארנו הפצוע, וזה מלמד אותו לדבר צרפתית, וכן את הלכות העולם המערבי.
טרזן משכנע את ד'ארנו ללכת למקום יישוב, לקחת משם ספינה ולהפליג בה לארצות הברית, כדי להתוודות בפני ג'יין על אהבתו אליה.
הוא גם מוצא את האוצר ולוקח אותו איתם.
בדרך לארצות הברית ד'ארנו וטרזן מגיעים לפריז, שם הם מאמתים את מוצאו של טרזן כבן אצולה.
טרזן נוסע לארצות הברית כדי לפגוש את ג'יין.
בינתיים מתברר כי היא הייתה צריכה להינשא לאדם שלא אהבה בגלל חובות אביה מהמשלחת.
טרזן מגיע בזמן גם כדי להציל את ג'יין משריפה שהתחוללה באזור, וגם מהנישואים שלא רצתה בהם.
ג'יין מתוודה בפני טרזן שהיא לא אוהבת אותו, וכי התשוקה שחשה כלפיו הייתה רגעית.
טרזן מבין שעליו לוותר עליה כדי שהיא תהיה מאושרת.
לא כתוב עם מי ג'יין מתחתנת (לפחות לא בספר "טרזן בן הקופים"), וטרזן לא מגלה לאיש על מוצאו האמיתי.
טרזן מלך הקופים, תרגם ג' בן-חנה, הוצאת מפיץ ספר תל אביב, 176 עמודים, 1932
טרזן מלך הקופים, תרגם אריה חשביה, הוצאת מ.
טרזן איש הקופים, תרגם יונתן בר, הוצאת קמין תל אביב, 284 עמודים, 2010
טרזן בן הקופים, תרגם יונתן יבין, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 315 עמודים, 2010
לסרט נעשה מספר רב של עיבודים לקולנוע, ביניהם:
סדרת סרטי טרזן בכיכובו של ג'וני וייסמילר (1948-1932)
גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים (1984)
טרזה טנג ( בסינית מסורתית 鄧麗 נולדה ב-29 בינואר 1953 - 8 במאי 1995) הייתה זמרת מטאיפיי שבטאיוואן, ברפובליקה הסינית.
היא זכתה לפופולריות עצומה בקרב דוברי הלשון הסינית וביתר מזרח אסיה, במיוחד ביפן, במשך שלושים שנה.
טנג נודעה בשל שירי העם והבלדות הרומנטיות שלה.
היא הקליטה מספר שירים מפורסמים, בכללם גרסת כיסוי מקוצרת לשיר "מתי אדוני ישוב?" (何日君再来 בפין-יין Hé Rì Jūn Zài Lái), במקור משנת 1937. בנוסף לרפרטואר שלה במנדרינית, היא גם הקליטה שירים בניב טייוואני, קנטונזי, יפני, אינדונזי, ואנגלי.
טנג נולדה בטייניאנג, כפר במחוז יונלין שבטייואן למשפחה סינית שמוצאה ממחוז חביי.
היא למדה בבית ספר תיכון גינלינג לנערות.
היא התפרסמה ב-1968 לאחר שהופיעה בתוכנית מוזיקה פופולרית בטייואן, ובמהלך השנתיים שלאחר מכן הוציאה לאור שמונה אלבומים.
ב-1973 ניסתה לחדור לשוק היפני: היא השתתפה ב'קוהאקו אוטה גאסן', תחרות שירה בת שנה של האומנים המצליחים ביותר, וזכתה בפרס עבור היותה "הכוכבת החדשה הטובה ביותר".
ב-1974 התפרסמה ביפן עם שירה "שדה תעופה" (空港), שם היא נותרה הזמרת המובילה למרות גלות קצרה ב-1979 מכיוון שהיא גורשה לאחר שנכנסה עם דרכון אינדונזי מזויף, אותה רכשה עבור 20,000$, תרמית שביצעה בשל ניתוק ביחסים בין טיוואן ויפן בשל כניסת סין למועצת הביטחון של האו"ם.
בזמן זה היא שרה בקנטונזית, יפנית ואנגלית כמו גם בלשון אימה המנדרינית.
ב-1983 הוציאה לאור את אלבומה הידוע ביותר Light Exuisite Feeling (淡淡幽情).
האלבום כולל תריסר שירים משושלת טאנג ומשושלת סונג, שעיבדו מלחינים שונים.
הוא כולל את השירים המפורסמים "הלואי שנחיה לנצח" (Shuǐ diào gē tóu, 水调歌头) ו"דאגות רבות" (Yu Mei Ren, 几多愁/虞美人).
טנג זכתה לתהילה רבה והמוזיקה ששרה זכתה לפופולריות עצומה ברפובליקה העממית של סין, על אף העובדה שהשלטונות תייגו את רוב המוזיקה המערבית ובכללה המוזיקה שלה, כ"דקדנטית", והיא מעולם לא הופיעה שם.
במהלך המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989 הופיעה בפריז עבור הסטודנטים והכריזה על תמיכתה בהם ובדמוקרטיה.
ב-27 במאי 1989 נאספו למעלה מ-300,000 איש ב-Hé Rì Jūn Zài Lái שבהונג קונג להופעה שכונתה "שירי דמוקרטיה המוקדשים לסין" (民主歌聲獻中華).
היא ביצעה את שירה הנקרא "ביתי הוא בצד האחר של ההר".
היא שרה שירים יפניים רבים, בכללם שירים מקוריים שלה כמו "שדה תעופה" (空港) ו"אכפת לי רק ממך" (時の流れに身をまかせ או 我只在乎你), כמו גם כמה שהקדישה לאומנים מקוריים כמו Southern All Stars, רבים מהם נכתבו מחדש עם מילים סיניות.
טנג שהייתה אסתמטית חלק ניכר מחייה, נפטרה מהתקף אסתמה חמור בעת היותה בחופשה בצ'יאנג מאי שבתאילנד בגיל 42 (43 לפי התיארוך הסיני) ב-8 במאי 1995. היא זכתה להלוויה ממלכתית בביתה בטיוואן, כאשר דגל הרפובליקה הסינית כיסה את ארונה, ההלוויה נערכה בנוכחות נשיא המדינה לי טנג הוי.
היא נטמנה בקבר שלמרגלות ההר בבית הקברות צין פאו סאן (金寶山 Jinbaoshan, שתרגומו המילולי הוא הר האוצר המוזהב), בית קברות ליד ג'ינשאן, במחוז טייפיי שברפובליקה הסינית.
מצבת זיכרון נבנתה על גבי הקבר עם פסל של טנג ובגדי הבמה שלה מוצגים, בעוד המוזיקה שלה מתנגנת ברקע.
מותקנת שם גם מקלדת פסנתר אלקטרוני גדולה שהמבקרים יכולה לנגן בה על ידי צעידתם על הקלידים.
שיריה היו כה פופולריים בברי הקריוקי היפניים שהם עקפו את הצנזורה הטייואנית על כלי התקשורת, ונאמר ש"ביום, דנג שיאופינג שולט בסין, אולם בלילה, שולטת דנג ליג'ון."
זמרים אחרים שרו את שיריה של טנג, הידועה שבהן היא פיי וונג שהקליטה אלבום המוקדש לטנג (Decadent Sounds of Faye), האלבום הורכב בשלמותו משירי קאבר אותם שרה במקור טרזה טנג.
בסרט ההונג קונגי משנת 1996 Comrades: Almost a Love Story (甜蜜蜜), אותו ביים פיליפ צ'אן, מוצגים חייה ומותה של טרזה טנג כעלילת משנה המוצגת בצד העלילה העיקרית.
בסרט שעת שיא 2, מנוגן אחד משיריה על גבי הספינה.
השחקנית יושינו קימורה מגלמת את דמותה של טנג.
טרז זריהן-דביר (נולדה ב-4 במרץ 1945) היא סופרת ישראלית.
נולדה במרקש במרוקו למשפחת זריהן.
סבה, רבי משה זריהן כיהן כרב הראשי של קהילת מרקש.
סיימה לימודי יסודי ותיכון במרקש והשלימה תעודת בגרות כבר בגיל 15. בהמשך למדה באופן פרטי ספרות צרפתית וציור.
במקביל ללימודים אלו החלה לעבור במשרד המושל של מרקש (1962), שם התקדמה עד לתפקיד מזכירתו האישית.
בשנת 1966 יצאה לביקור בישראל שנמשך כחודשיים.
לצורך הביקור, ניצלה את קשריה הטובים עם המושל והוציאה דרכון שהתיר לה לצאת ולחזור למרוקו (מרוקו לא אפשרה באותה התקופה ליהודים הוצאת דרכונים).
במהלך ביקורה בישראל שמעה עדויות רבות מפי עולים חדשים ממרוקו בדבר הקשיים בהם נתקלו בישראל, כגון קשיי פרנסה וקיפוח.
על אף עדויות אלו, קיבלה החלטה לעלות לישראל.
המסע לישראל החל בספטמבר 1967. טרז, מלווה באמה ושלושת אחיה, עברה את המסלול היחיד בו ניתן היה להעלות יהודים ממרוקו באותה התקופה: תוך העלמת עין של השלטונות (שייתכן שנבעה גם משוחד) רוכזו יהודים בהיחבא, כשכל רכושם נשאר מאחור, הועלו על מטוסים שהמריאו משדות קזבלנקה באישון לילה, שנחתו באירופה.
באירופה קיבלו היהודים דרכון קבוצתי של הסוכנות היהודית שאפשר את המשך תנועתם לישראל.
טרז נחתה בישראל בנובמבר 1967.
לאחר הגעתה לישראל, השתנו חיי המשפחה מהקצה אל הקצה, ולמרות מצב כלכלי עדין וקשיי קליטה, ראתה טרז את מדינת ישראל כבית האמיתי שלה.
היא נקלטה והשתלבה היטב במשק הישראלי – תחילה כעובדת בבנק ועד לתפקידי ניהול בחברות שונות.
בשנות השבעים, גילתה את הצייר איתן דביר חקשוריאן, Eitan Dvir Khashoorian איתן דביר חקשוריאן - https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/1/ART2/255/618.html)) אותו פגשה בשנת 1972 ועמו התחתנה כשנה לאחר מכן.
בתחילה הציגה את יצירותיו בגלריות בישראל, והחל משנת 1981 עברו להתגורר בקנדה, שם עסקה בארגון וקידום תערוכות הציורים של בעלה.
בשנת 1984 כתבה לבקשת מינהל החינוך הקתולי בקנדה ביוגרפיה של בעלה, בשפות אנגלית וצרפתית, שנתפרסמה תחת הכותרת The Challenge.
בשנת 1985 חזרה לישראל, אך המשיכה לנהל את עסקי הציור של בעלה.
בשנת 1999 החליטה להתמסר לכתיבה.
בשנת 2019 התקבלה דביר לאגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
ספריה של טרז דביר מתעדים ברובם את חיי הקהילה היהודית של מרקש בפרט, ושל מרוקו בכלל, את תרבותה מתחילת קיומה, התפתחותה, שנות פריחתה ותקופת דעיכתה, ואת השפעתה של הקהילה המוסלמית על קיום הקהילה היהודית בערי מרוקו.
פירוט מיוחד מוקדש לאישים חשובים שבלטו במרקש, בפרט במערכת החינוך.
The Challenge - ביוגרפיה של הצייר איתן דביר.
The Hand of Divine Justice, עוקב אחר הצדק האלוהי ומתעד סיפור אהבה בין נערה ענייה יהודייה מרובע המלאח של מרקש ובין יהודי עשיר המתכחש לאהבתה ולהריונה.
העלם נשפט בצורה יוצאת דופן בבית הכנסת, מול קהל רב המגיע לתפילות יום שבת.
A Quest for Life - ביוגרפיה של גבר אוסטרלי, צאצא למתיישבים אנגלים שחיו בקרב האבוריג'ינים, על קשיי ההתמודדות עם אפליה חברתית מחד, והפרעה דו-קוטבית מאידך.
קיים בספרייה הלאומית של אוסטרליה.
The Stairway to Heaven - על הפיגוע הכפול של בית ליד ב-1995, הסכם אוסלו ורצח רבין - הוצאת גפן הוצאה לאור ירושלים-ניו יורק ב-2010
Il était une fois...Marrakech la juive ("היו הייתה פעם...מרקש היהודייה") - ספר בעל גוון אוטוביוגרפי, בדגש על יהודי מרוקו ועל חיי הקהילות היהודיות; פורסם על ידי L'Harmattan, פריז, צרפת, 2011 (קיימות גרסה אנגלית ועברית).
הגרסה העברית מומלצת על ידי משרד החינוך הממלכתי.
La chasse à l'arc en ciel נער יהודי מהמלאח של מרקש מספר על חטיפת אחיו על ידי ערבי והשתשלשלות האירועים כתוצאה מכך; פורסם על ידי L'Harmattan, פריז, צרפת, 2014
Derrière les remparts du Mellah de Marrakech סיפורים ואגדות של המלאח של מרקש; פורסם על ידי L'Harmattan, פריז, צרפת, 2014 (קיימת גרסה עברית תחת הכותרת ספרי לי אמא...
Les confessions de Michka ניצול שואה בפולין שחיו ניצלו על ידי זאבים; פורסם על ידי Tatamis, פריז, צרפת, 2014
Comment Jésus fut créé מחקר איך ישו הומצא; פורסם על ידי Tatamis, פריז, צרפת, 2015
Life under the shadow of Giants - לחיות בצל הענקים - 2017- ביוגרפיה פלוס אוסף יצירותיו החשובות של איתן דביר - אנגלית עברית,
מקורו של העם היהודי החוץ מקראי- מחקר תולדות העם היהודי - קיים גם בגרסה צרפתית
פרפורי חיים וצדק אלוקי - מרקש קהילה יהודית - חייה של נערה שעברה אונס ברובע של המלח.
היו הייתה פעם מרקש היהודייה
ספרי לי אמא על המלאח של מרקש
טרזן הוא סרט האנימציה ה-37 במספר של חברת וולט דיסני, המבוסס על עלילת הספר "טרזן מלך הקופים" מאת אדגר רייס בורוז.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 ביוני 1999 והפך לשובר קופות, עם הכנסות של יותר מ-400 מיליון דולר.
מבקרי קולנוע רבים שיבחו את הסרט.
הסרט אף זכה בפרס גלובוס הזהב, ופרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, "You'll Be in My Heart", שביצע וכתב פיל קולינס (בגרסה העברית ביצע מומי לוי).
סרט זה הוא הראשון בסדרת סרטי טרזן של דיסני.
בשנת 2002, יצא סרט המשך בשם "טרזן וג'יין", הממשיך את עלילות טרזן וג'יין כשנה לאחר מאורעות הסרט הראשון.
בשנת 2005 יצא סרט נוסף בסדרה, בשם "טרזן 2", המהווה פריקוול לסרט הראשון.
שני הסרטים יצאו ישירות ל-DVD.
טרזן התינוק ומשפחתו מגיעים לאפריקה בספינה.
ספינתם טובעת בעת סערה והם נאלצים להישאר בג'ונגל.
הם חיים בבקתה עד שסאבור, נמרה אכזרית ותוקפנית, מביאה למותם אך מפספסת את טרזן התינוק.
בינתיים, באותו הג'ונגל, בשבט גורילות גדול, נטרף תינוקם של הגורילות קאלה וקרצ'ק, מנהיג שבט הגורילות, על ידי סאבור.
בטיול שקאלה עורכת בסביבה היא מוצאת את טרזן בהריסות ביתו ומחליטה לאמץ אותו אך מותקפת על ידי סאבור שארבה לה מלמעלה.
היא מצליחה לברוח וללכוד את סאבור ברשת וכך להציל את טרזן מנפילה.
היא מביאה אותו למשכן הגורילות המסתקרנות מטרזן.
קרצ'ק מתנגד לאימוץ אך קאלה מתעקשת על הצטרפותו של טרזן והוא נשאר לחיות איתם.
טרזן גדל בג'ונגל כאחד מהקופים ומתנהג כמו חבריו.
הוא מרבה לשחק עם טרק, גורילה בת גילו, ועם טנטור, פיל יער אפריקני צעיר המתלווה לגורילות.
יום אחד, אחרי תעלול שעשה טרזן, בעקבותיו הסתער עדר פילים על השבט וכמעט הרג אותם, קרצ'ק זועם עליו ואומר לו שהוא לא שייך לשבט.
מאותו יום טרזן מתאמץ להוכיח לקרצ'ק שהוא אחד מהמשפחה ומהשבט.
יום אחד, כשטרזן וטרק משתוללים, סאבור הנמרה מופיעה ומנסה לפצוע את קרצ'ק.
טרזן מגיע לעזור לו ואחרי קרב קשה טרזן מצליח לגבור עליה והורג אותה עם סכין וכך זוכה לאהדה בשבט הגורילות.
טרזן שומע קול יריות בג'ונגל ומגלה את הפרופסור ארכימדס ואת בתו ג'יין, שיצאו לחקור שבטי גורילות יחד עם שכיר החרב קלייטון.
פרופסור ארכימדס ומשלחתו חוקרים גורילות במחקר באנגליה ובאו ללמוד על התנהגותן בטבע.
טרזן לא יודע שיש עוד יצורים שנראים כמוהו עד להגעתם לג'ונגל ומסתתר מהם.
ג'יין מתעכבת מאחור כדי לצייר גור של מנדריל שובב.
לאחר שהוא לוקח לה דף והיא מצליחה להשיב אותו, הלהקה שלו מסתערת עליה.
ג'יין מנסה לברוח אך נופלת וטרזן מגיע ומציל אותה.
טרזן וג'יין מגששים אחד לעבר השני ולומדים להכיר.
כאשר ג'יין וטרזן חוזרים הם מגלים שלהקת הגורילות הרסה להם את המחנה.
באותו יום קורצ'ק מצווה על שבטו להתרחק מהאנשים אך טרזן מתקומם נגד החלטתו.
הוא מגיע לבדו ומתראה גם לפרופסור ולקלייטון וג'יין מלמדת אותו את שפתה והתנהגויות אנושיות כדי "לתרבת" אותו.
החברות האמיצה בין ג'יין לטרזן מתחזקת עד ליום הגורלי בו הספינה של ג'יין צריכה להפליג בחזרה לאנגליה.
ג'יין ואביה מקווים לראות גורילות וכך גם קלייטון, הרוצה לסחור בהם ולכן לוחצים על טרזן להתקרב ללהקה, למרות הכעס של קרצ'ק.
ג'יין וטרזן רוצים להישאר ביחד אבל כל אחד מתקשה לעזוב את תרבותו, הרגליו וביתו.
לבסוף קלייטון משכנע את טרזן שאם הוא יוביל אותם לקיני הגורילות ג'יין תישאר איתו באפריקה.
טרזן לוקח את הסיכון ומרכיב תוכנית בה קרצ'ק עסוק בטרק ובטנטור – וכך לא רואה את החוקרים שמתקרבים אליו.
ג'יין, אביה וקלייטון מגיעים לגורילות אך התוכנית נכשלת וקרצ'ק מנסה להרוג את האנשים.
טרזן עוצר בעדו וקורא לחבורה לברוח וקרצ'ק קורא לו בוגד על מעשה זה.
קאלה מגלה לו את הסוד על הוריו המתים וטרזן מחליט לעזוב עם ג'יין, לבוש בגדים.
רק כאשר הם עולים על הספינה הם מבינים שקלייטון טמן מלכודת ומטרתו היא ללכוד את הגורילות.
הוא כולא את הפרופסור, את ג'יין ואת טרזן בתא בבטן הספינה והולך עם אנשיו לכלוא את הגורילות.
טנטור וטרק שמים לב שמשהו לא טוב קורה ובאים לחלץ אותם מתוך הכלוב, וכולם הולכים יחד לעצור את קלייטון ואנשיו.
קלייטון ואנשיו מצליחים ללכוד את שבט הגורילות, כולל את קרצ'ק, אך טרזן וג'יין משחררים אותם, בשיתוף עם להקות פילים, היפופוטמים, קרנפים ומנדרילים.
לפתע קלייטון פוגע בכתפו של טרזן, דבר הגורם לקרצ'ק להסתער על קלייטון שיורה בו ופוצע אותו קשה.
טרזן הזועם מסתער על קלייטון שמנסה לירות בו.
טרזן בורח לעבר ענפי העצים ואחריו קלייטון.
במהלך קרב ביניהם טרזן מצליח לחטוף את הרובה של קלייטון ולשבור אותו.
הוא לוכד את קלייטון בעזרת ענפי העצים.
קלייטון הזועם מתחיל לקצץ את הענפים המשתלשלים בעזרת המצ'טה שלו, אך הוא מאבד את האחיזה ונופל למותו כשענף כרוך על צווארו.
קרצ'ק מת מפצעיו לאחר שנפגע על ידי קלייטון.
מילותיו האחרונות היו מילות סליחה לטרזן על התנהגותו אליו בעבר.
טרזן מבין שאינו יכול לעזוב את אפריקה, כי שם מקומו, והוא הופך למנהיג שבט הגורילות.
ג'יין ואביה עומדים לעזוב אך ממש ברגע האחרון מתחרטים ומשתכנעים להישאר בג'ונגל לנצח.
דמות תיאור הדמות מדבבים בגרסה האנגלית מדבבים בגרסה העברית טרזן תינוק שהוריו נהרגים על ידי נמרה והוא ניצל בידי קאלה, גורילה ששכלה את בנה.
הוא גדל עם שבט גורילות ובסוף הסרט הופך למנהיג שלהם.
לינז (צעיר) וטוני גולדווין (בוגר) דניאל מגון (צעיר) וליאור אשכנזי (בוגר) ג'יין פורטר חברתו הטובה של טרזן שמציל אותה כשמטיילת בג'ונגל לבדה.
חוקרת עם אביה את הגורילות.
לקראת סוף הסרט היא רוצה לחזור לאנגליה, אך בסופו של דבר מחליטה להישאר עם טרזן והגורילות.
מיני דרייבר חן ליאוני קאלה גורילה טובת לב שמאמצת את טרזן כשעודנו ילד.
גלן קלוז אפי בן ישראל קרצ'ק מנהיג שבט הגורילות.
על אף שהוא לא מחבב את טרזן, הוא מסכים לתת לו להישאר.
לאחר שטרזן מציל את השבט מהציידים, קרצ'ק אומר שטרזן שייך לשבט.
לנס הנריקסן עמי מנדלמן טרק גורילה צעירה, שובבה וקולנית המתיידדת עם טרזן ועם הפיל טנטור.
רוזי אודונל שרית וינו אלעד טנטור פיל יער אפריקני צעיר, חבר טוב של טרזן וטרק.
טנטור מפחד ממים אבל משתדל לעזור לאחרים.
בסוף הסרט מציל את טרזן וחבריו מכלובי הציידים.
ווין נייט ליאור זוהר סאבור נמרה אכזרית שטרפה את הוריו של טרזן ואת בנם של קרצ'ק וקאלה.
טרזן הורג אותה עם סכין (בעקבות טעות מתייחסים אליה בגרסה העברית בלשון זכר).
קולות אריות, טיגריסים, נמרים ובעיקר פומות ארכימדס ק.
פורטר אביה של ג'יין שחוקר עימה את הגורילות בג'ונגל ונשאר עמה לבסוף.
נייג'ל הות'ורן אברהם מור ג'ון קלייטון צייד שנשלח לשמור על ג'יין ועל אביה ביער אך מתגלה בתור הנבל הראשי בסרט.
הוא לוכד את ארכימדס, ג'יין וטרזן בכלובים ומנסה לפשוט על שבט הגורילות אך טרזן מקלקל לו את התוכנית והורג אותו על ידי ענף מטפס שנכרך על צווארו והוא נחנק למוות.
רשימת השירים של פסקול הסרט, כפי שהופץ בגרסתו העברית משנת 1999:
בשנת 2001 עלתה לאוויר סדרת הטלוויזיה "אגדת טרזן", המהווה ספין אוף לסרט.
הסדרה שודרה גם בישראל בדיבוב עברי בערוצים ג'טיקס ודיסני.
בשנת 2002 יצא סרט המשך בשם "טרזן וג'יין", הממשיך את עלילות טרזן וג'יין לאחר הסרט ולמעשה מורכב משלושה פרקים שלא נכללו בסדרת הטלוויזיה "אגדת טרזן".
ב-14 ביוני 2005 יצא סרט נוסף בסדרה, "טרזן 2", הפעם פריקוול המקדים ברובו את עלילת הסרט המקורי ומתמקד בטרזן כילד.
גם סרט זה יצא ישירות לגרסת DVD.
צ'ארלס "טרזן" קופר היה כדורסלן אמריקאי מקצועני.
הוא ידוע במיוחד בשל התקופה בה שיחק בקבוצת ניו יורק רנסאנס (1929–1941).
אחרי ששיחק בקבוצת בית הספר התיכון "סנטרל פילדלפיה", נהפך קופר למקצועני בשנת 1925. הוא שיחק במדי "פידלפיה פנתרס" ו"פילדלפיה סיינטס" עד לשנת 1929, אז הצטרף לקבוצת "ניו יורק רנסאנס" הידועה גם בשמה "רנס", ושיחק בשורותיה במשך אחת עשרה עונות.
כל הקבוצות הללו היו עצמאיות, מכיוון שהליגות המקצועניות קיבלו לשורותיהן בשנותיהן הראשונות רק שחקנים בעלי עור לבן.
קופר, אשר התנשא לגובה של 1.93 סנטימטרים, כונה בידי ג'ו לאפצ'יק, שחקן הקבוצה היריבה הסלטיקס המקוריים, ה"סנטר הטוב ביותר אי פעם".
הוא הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל בשנת 1977.
בשנת 1980 הלך קופר לעולמו בפילדלפיה, פנסילבניה, בגיל 73.
טרור קיברנטי או סייבר טרור , הוא מונח המתאר פעולות טרור הנעשות באמצעות לוחמת רשת, אם על גבי פלטפורמת רשת האינטרנט ואם על מערכות ממוחשבות אחרות.
הגדרת הסייבר טרור – בדומה להגדרת המונח "טרור" – נתקלת בעמימות.
אולם, באופן המקביל לטרור הקונבנציונלי המשתמש באלימות ואמצעים פיזיים, מקובל להניח שטרור בסייבר עושה שימוש במרחב הקיברנטי כדי לפגוע באזרחים, במטרה לייצר שינוי פוליטי-מדיני או חברתי.
התבססות האינטרנט כרשת התקשורת וכבסיס הפעולה העיקריים של האנושות המודרנית, הביאה לכך שפגיעה באמצעות תקשורת מחשבים במערכות ממוחשבות, עלולה להיות הרת אסון.
תרחישי הבלהות האפשריים באמצעות לוחמת מידע, הם עצומים – כשפגיעה ברשת ממוחשבת אחת או יותר של מדינה מסוימת, עשויה לשתק אותה כליל.
כך למשל, חדירה של גורמי טרור למערכות המחשוב המנהלות את התשתיות (מים, חשמל וכדומה) במדינה מסוימת, עשויה להביא לשיתוק כלל התשתיות במדינה, כשהפגיעה האנושה באזרחיה, תהיה רק אחת מתוצאותיה.
גם מבלי לפעול בסייבר טרור, מספק האינטרנט לארגוני טרור אפשרויות המסייעות למטרתם, דוגמת תעמולה, לוחמה פסיכולוגית, גיוס משאבים (אנשים, כספים) ותקשורת יעילה.
אך, האפשרות של לחימה ופגיעה באמצעות סייבר, היא פוטנציאל גבוה הרבה יותר לטרור, כששיקולי העלות מול תועלת לעומת טרור רגיל, עשויים להמריץ גורמי טרור להשתמש בו.
המשאבים הדרושים כדי לבצע פעולות טרור קונבנציונליות (שימוש בנשק, חטיפת בני ערובה וכדומה), יקרים וקשים להשגה עשרות מונים מאלה הדרושים לשם ביצוע סייבר טרור (המתבצע באמצעות כישורי האקינג ומחשב).
דוגמה לסייבר טרור ניתן לראות במלחמת קוסובו, בה הותקפו אתרים ומחשבים של ארגון נאט"ו, וכן של ארגונים ומוסדות אזרחיים אחרים שתמכו בפעילותו.
טרזן 2 הוא סרט הנפשה משנת 2005 אשר יצא ישירות ל-DVD.
זהו פריקוול לסרט "טרזן" של חברת וולט דיסני משנת 1999 ושל הסרט "טרזן וג'יין" מ-2002.
למרות שמו, זהו הסרט השלישי בזיכיון.
טרזן הוא נער צעיר אשר גדל עם גורילות בג'ונגל.
טרזן מודאג כי מפלצת אגדית המכונה "זאגור" (הגייה: זוגור) תתפוס אותו.
טרזן מאוכזב מאוד מכך שהוא לא יכול לרוץ מהר ככל הגורילות הצעירות האחרות בני משפחתו, וניסיונותיו להוכיח את עצמו כל הזמן נגמרים בכישלון ובבלאגן.
בהמשך, בעקבות תאונה, אמו המאמצת של טרזן סבורה כי טרזן נהרג בעוד ששאר הגורילות סברו כי הגיע לו למות.
בעקבות כך טרזן מחליט לברוח ממשפחתו המאמצת.
טרזן נרדף ברחבי הג'ונגל על ידי הנמרה סאבור למקום המכונה ההר האפל, בו חיים שתי גורילות מסורבלים ומפונקים ואימם גונדה.
הם חוששים מזאגור באותה מידה כמו טרזן ובשל כך, בעת שההד הרועם שמשמיעה המפלצת מהדהד ברחבי העמק, טרזן מצליח להימלט מהם.
טרזן נתקל בהמשך בגורילה זקן וגחמני.
טרזן מגלה כי זהו למעשה זאגור אשר משתמש בעצים חלולים בתור מגפון כדי להגביר את קולו ובכך להידמות למפלצת אימתנית כדי להפחיד את היצורים בג'ונגל ולהרחיקם מהטריטוריה והמזון שלו.
לאחר שהוא מציל את זאגור מקרנף זועם, הוא כופה על זאגור לאפשר לו להישאר עמו.
בהמשך חבריו של טרזן, טרק וטנטור פוגשים בטרזן בעת שחיפשו אחריו ברחבי הג'ונגל.
טרזן איננו מעוניין לחזור עימם למשפחתו המאמצת ומנסה לחזור לזאגור אך מגלה שגונדה ובניה אוטו וקאגו הגיעו למקלטו של זאגור והם תופסים את זאגור ומגלים אותו.
לאחר מכן אמו של טרזן מגיעה להציל אותו אך מופלת לסלע שביר.
טרזן מגיע להציל אותה אך נתפס בידי האחים ומשוחרר בידי זאגור שמקפץ מעליהם.
טרזן מחליט להפתיע את הגורילות הבריונים ומפיל אותם למלכודות שונות עד שהם בורחים מפניו.
לבסוף הוא מציל את אמו ומתברר שזאגור וגונדה התאהבו ומחליטים לחיות יחד במרומי ההר בעוד טרזן מחליט לחזור למשפחתו.
טרזינה היא כלי תחבורה קטן ופשוט הנע על מסילת רכבת ולעיתים רחוקות גורר מספר קרונות קטנים.
הטרזינה מופעלת על ידי מנוף או בעזרת מנוע בנזין.
באירופה כונה הקרון "דרזינה" על שם ממציאו, מהנדס אוסטרי בשם קארל פון דרייס.
בארץ ישראל קראו הפרדסנים טרזינה לקרוניות הקטנות שנסעו על פסים בפרדסים, שבאמצעותם היו מעבירים את פרי ההדר מהפרדס לבית האריזה.
ביפו היה קו רכבת קלה להובלת מטענים בין תחנת הרכבת יפו והנמל שנקרא הטרזינה הקטנה.
הטרזינה הייתה מורכבת מקרון קטן שהונע במנוע בנזין ושגרר קרונות קטנים ופתוחים.
השימוש ברכבת הופסק בשנת 1927. עם הופעת המשאיות והתפתחות רשתות כבישים יעילות הצטמצם השימוש בטרזינות.
עמוד זה כולל דמויות מטרילוגיית סרטי "טרזן" של דיסני.
טרזן – תינוק שננטש בג'ונגל אחרי שהוריו שנהרגים על ידי הנמרה האכזרית סאבור.
קאלה מוצאת אותו ומאמצת אותו כבנה.
ג'יין – חברתו הטובה של טרזן, שבתחילת הסרט ניצלת על ידי טרזן לאחר שהלכה לשוטט בג'ונגל לבדה.
קאלה – גורילה טובת לב שמאמצת את טרזן לאחר שהוריו נהרגו.
טרק – טרק היא קופה שובבה שנמצאת בשבט הגורילות בג'ונגל, וכשטרזן גדל, הוא מתחבר אליה ואל טנטור הפיל האפריקני.
טרק בדרך כלל משתדלת להגן על טרזן (עוד מילדותו) מפני אויבים שהם פוגשים.
כשטרזן מתבגר, פוגש את ג'יין ומתחבר אליה, טרק וטנטור מתרחקים מהם אבל כשטרזן וג'יין נתפסים על ידי קלייטון בספינה הם באים לעזור להם ומחלצים אותם.
טנטור – פיל אפריקאי, חבר טוב של טרזן וטרק.
טנטור מפחד ממים אבל אמיץ בלעזור לאחרים וכך עושה לקראת סוף הסרט כשהוא עוזר לטרזן לשחרר את הקופים מהכלובים של הציידים.
קרצ'ק – מנהיג שבט הגורילות שמסכים להשאיר את טרזן אף על פי שהוא לא מחבב אותו.
במהלך הסרט כשטרזן מציל אותם מהציידים קרצ'ק מבין שטרזן אכן שייך אליהם.
פרופסור פורטר – אביה של ג'יין שחוקר עימה את הגורילות בג'ונגל.
קלייטון – צייד שמדריך את ג'יין ופרופסור פרוטר בג'ונגל.
כדי שילמדו על הגורילות ובמשך הסרט כשטרזן בא עם ג'יין ואביה לאנגליה באונייה הוא תופס אותם אבל בסוף הם חומקים ממנו ובסוף נהרג במהלך המרדף שלו אחרי טרזן.
סאבור – נמרה אכזרית שטרפה את הוריו של טרזן ואת בנם של קרצ'ק וקאלה.
נהרגה לבסוף על ידי טרזן.
מונגו ופלינט – בניה של קאלה ואחיו החורגים של טרזן.
זאגור – קוף זקן שכולם חושבים שהוא "מפלצת".
במהלך הסרט טרזן עוקב אחריו והם הופכים לחברים טובים.
אמא גונדה – גורילה שלא קשורה כלל לשבט הגורילות של קרצ'ק.
גרה בעיצומו של הג'ונגל ויש לה שני בנים: אוטו וקאגו.
אוטו וקאגו – הילדים של גונדה, הם אחים גורילות שמקפידים לריב אחד עם השני, הם מתעללים בחיות עד שאמם כועסת עליהם.
בסדרת הטלוויזיה "אגדת טרזן" (2007)
לה – המלכה של אופר.
לה הופיעה בשלושה פרקים מהסדרה.
בהופעתה הראשונה בסדרה בפרק "אופר העיר האבודה", אנשי הנמר שלה חוטפים את ארכימדס פורטר, ומביאים אותו אליה בתור שידוך.
לה דוחה את פרופסור פורטר והיא מורה לאנשי הנמר להרוג אותו, אך כשטרזן מציל אותו לה מתאהבת בטרזן, והיא זוממת להפריד בינו לבין אשתו ג'יין פורטר.
היא מורה לאנשי הנמר להרוג את ג'יין, אך כשטרזן מגלה שהיא האחראית למותה של ג'יין, היא מאיימת עליו שאם הוא לא יהיה בעלה, היא תהרוג גם אותו.
טרזן בוחר במוות, אך ג'יין שלא מתה מצילה אותו, והם מצליחים לברוח מאופר.
בהופעתה השנייה בסדרה בפרק "מרד אנשי הנמר", אנשי הנמר מורדים בה, והם מנסים להפוך את ג'יין למלכתם החדשה כדי שהיא תוכל לשחרר אותם מהכישוף של לה, אך לה מצליחה לחזור למלוך על אופר, לאחר שהיא נעזרת בטרזן שלא יודע מה מטרתם האמיתית של אנשי הנמר.
לאחר מכן כשלה דנה למוות את קאז' איש הנמר שיזם את המרד בה, טרזן מגיע לארמונה יחד עם חבריו, והוא מצליח להציל את קאז', ולהכתיר את ג'יין למלכת אופר החדשה.
ג'יין מנפצת את מטה הקסמים של לה, ובכך היא משחררת את אנשי הנמר מהכישוף שלה ולה מתפוררת לאבק.
בהופעתה השלישית בסדרה בפרק "שובה של לה", רוחה של לה משתלטת על גוף של צבי, אך כשג'יין נוגעת בצבי לה עוברת להשתלט על גופה, ובעזרת ברנד דומון היא מצליחה להגיע לאופר ולמצוא שם את מטה הקסמים שלה.
אנשי הנמר – המשרתים של לה שעוזרים לה נגד האויבים שלה וביחד עם לה הם נכשלים במעשיהם.
רובין דוייל – חברה טובה של פרופסור פורטר, הופיעה בשני פרקים.
מיסייה ברנד דומון – איש עסקים צרפתי אשר הגיע לג'ונגל של טרזן כדי לעבוד, בכמה פרקים הוא מפריע לחיות הג'ונגל.
טובלט – גורילה רשע אשר הוגלה מלהקת הגורילות על ידי קרצ'אק כשטרזן היה ילד, בהמשך רוצה לחסל את טרזן ובסוף ניצל מנילס ומרקוס על ידי טרזן.
סמואל טי פילנדר – יריבם של פרופסור פורטר וטרזן, מתחרה עם הפרופסור בכל דבר.
קיווזי – מנהיג שבט הוואזירי, אביו של בזולי.
נילס ומרקוס – שני ציידים אשר השתמשו בטרזן בדרך להר הגעש להסיג יהלומים בהמשך תפסו את טובלט עד שטרזן הציל אותו מפנייהם.
הוגו והופט – שני אנשים אשר ברחו מקולונל סטאקה מכלא במצרים חברים של טרזן שהמציאו רוטב ברביקיו לוהט וכאשר נתפסו של על ידי סטאקה בפסגת הארורים טרזן וחבריו מצילים אותם.
בזולי – יליד שבט הוואזירי ובנו של קיווזי.
קולונל סטאקה – מפקד משמר בכלא מצרים וכלא פסגת הארורים, אויבם של הוגו והופט עד שטרזן וחבריו מציל אותם מפניו.
סגן – עוזרו של סטאקה.
ג'ברי – פילון אפריקאי, בנם של ג'מילה וברוטי, התלמיד של טנטור, הופיע בשני פרקים.
מאבאיה – פיל אשר החל להשתגע בפרק "פיל משוגע", ועיניו הפכו לעיוורות ואדומות ואז הוא החל לסכן את כל הפילים.
מויו – גורילה מלהקת הגורילות של טרזו אשר התחרה איתו מי יהיה מנהיג המשפחה, הופיע בשני פרקים.
טרזן וג'יין הוא סרט הנפשה של חברת וולט דיסני המבוסס על טרילוגית פרקים מסדרת הטלוויזיה "אגדת טרזן".
הוא מהווה סרט המשך לסרט מ-1999 והסרט השני בזיכיון דיסני של סרטי טרזן.
תחילה, הסרט יצא לצפייה ביתית ישירות לוידאו ו-DVD בשנת 2002 בארצות הברית בלבד.
בשנת 2023 עלה הסרט בדיבוב עברי לשירות הסטרימינג דיסני+.
הסרט מתחיל בנקודת הסיום של הסרט הראשון.
בזמן שג'יין ואביה פרופסור פורטר מחליטים להישאר עם טרזן וחבריו בג'ונגל ג'יין מתיידדת עם רוב הגורילות בשבט והיא וטרזן כבר נשואים אחד לשני.
בעקבות כך חושבת ג'יין על מתנה מיוחדת בשביל טרזן והיא מחפשת במעבה הג'ונגל יחד עם טרק הגורילה וטנטור הפיל.
|מבוסס=ספרי טרזן של אדגר רייס בורוז
| סרטים בסדרה = טרזן, טרזן 2, טרזן וג'יין
|הופק בידי=אולפני ההנפשה של וולט דיסני}}טרזן הוא זיכיון מדיה של חברת וולט דיסני שמבוססת על ספרי טרזן של אדגר רייס בורוז, המתארים את חייו של איש צעיר שגדל מגיל צעיר עם חבורת גורילות בג'ונגלים של מערב אפריקה.
טרזן, הוא הסרט המקורי של הסדרה שהופק בידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-18 ביוני 1999.סרט זה הוא ה-37 במספר של סרטי קלאסיקות האנימציה של דיסני ומשתייך לאחד מרגעי השיא של תקופת הרנסאנס של דיסני.
הוא מבוסס על הספר טרזן מלך הקופים
טרזן 2, הוא סרט ההמשך שיצא ישירות לגרסת וידאו וDVD בשנת 2005. הסרט מהווה פריקוול לסרט הראשון.
טרזן וג'יין, הוא סרט שיצא בשנת 2002, בין שני הסרטים האחרים והוא מהווה ספין אוף לסרט הראשון.
אגדת טרזן, סדרה-בת אמריקאית לסרט "טרזן" מ-1999 ששודרה ברשת UPN ו-ABC בין השנים 2001–2003 ומבוססת על
טרזן , משחק מחשב מ-1999 המבוסס על הסרט מאותה שנה לשימוש במחשבים ובפלייסטיישן.
טרזן''' - אלבום המלווה את הסרט המקורי שהופק בידי הזמרים פיל קולינס ומארק מנסינה.
ישנם גם אתר של טרזן בפארקי השעשועים דיסנילנד ודיסנילנד של הונג קונג, מחזה הוליוודי המבוסס על הסרט המקורי שהוצג ב-2006 בברודוויי.
טרזן הוא סרט הנפשה גרמני-צרפתי לכל המשפחה, בבימויו של הבמאי הגרמני ריינהרד קלוס.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 ביולי 2013.
בחלק מרוחק של אפריקה, בחיפוש מינרלים נדירים במערה, יזם צעיר בשם ג'ון גרייסטוק ואשתו אליס, נספים בהתרסקות מטוס טרגית, ומשאירים אחריהם תינוק רך בשם ג'ון גרייסטוק ה-III, שמחולץ על ידי קופת אדם בשם קאלה.
התינוק מקבל את השם "טרזן" (לבן עור) ולומד את דרכי הטבע עד להיותו גבר צעיר וחזק.
בגיל 14, טרזן נתקל בפעם בראשונה בבן מינו, נערה יפה ואמיצה בשם ג'יין פורטר, שמבקרת באפריקה עם אביה, חוקר הטבע.
לאחר מכן, ג'יין עוזבת, וטרזן כמה לראות אותה שוב.
המנהיג הוותיק של שבט הגורילות נפטר, ואת מקומו יורש קוף כסוף גב אכזרי בשם טובלאט, שמגרש את טרזן.
משוטט לבד, טרזן נתקל בהריסות המטוס, ומפעיל בטעות אות לחברה של אביו המנוח.
ויליאם קלייטון, מנהל בכיר, אכזרי ושאפתן ב"תעשיות גרייסטוק", שוכר את ג'יין ואת אביה עם שכירי חרב, על מנת שיהרסו את המערכת האקולוגית כולה.
ג'יין, בתקווה לשבש את התוכנית, מתחברת מחדש עם טרזן והופכת למטרה עבור קלייטון וטובלאט.
כדי שיוכל לעמוד בפני האתגרים הקטלניים שקלייטון וטובלאט הציבו בפניו, טרזן חייב להשתמש באינטואיציה החייתית והשכל האנושי שלו על מנת להציל את ביתו ואת האישה שהוא אוהב.
טרזה ברנדל הייתה שומרת במחנות הריכוז של הנאצים.
במרץ 1942 הייתה ברנדל אחת מקומץ של נשות אס אס שהוצבו במחנה אושוויץ I.
תפקידה במחנה היה להשגיח על האסירות בביתני המיון וניתנה לה דרגת אס אס "רפורט-אאופזהרין" (דרגת האס אס הנמוכה ביותר שניתנה לנשים על מנת שיוכלו לפקח על האסירות במחנות).
באוקטובר 1942 היא הועברה לאזור אחר במחנה, אושוויץ-בירקנאו, שהיה "מפעל המוות" של אושוויץ.
היא הורשעה בפשעים נגד האנושות לאחר המלחמה במשפט אושוויץ הראשון והוצאה להורג.
היא נולדה בעיירה קטנה במחוז בוואריה.
החלה לשרת במחנה ראוונסבריק במרץ 1940 תחת פיקודה של אשת האס אס "אובר-אאופזהרין" מריה מנדל.
במחנה היה תפקידה לספור את הנשים במסדרי הבוקר ולחלק עונשים.
גם במחנה אושוויץ עלתה בזריזות בדרגות והייתה ל-"ארסט-אאופזהרין" (שומרת ראשונה) יחד עם אירמה גרזה ומרגוט דרקסלר.
בקיץ 1943 זכתה למדליה מהרייך השלישי בגין "התנהלותה הטובה" במחנות.
בנובמבר 1944, עם התקדמות הצבא האדום לעבר גרמניה, היא נשלחה ליער מוהלדורף שם ניצב תת-מחנה של דכאו, ביחד עם מריה מנדל, והיא הורדה בדרגה ל"אאופזהרין" (שומרת זוטרה).
לא נמצאו הרבה דו"חות על פעילותה במוהלדורף.
לבסוף היא נמלטה מתת-המחנה מוהלדורף ב-27 באפריל 1945, שבועות ספורים לפני הגעתם של חיילי צבא ארצות הברית לאזור.
ב-29 באוגוסט 1945 עצר אותה הצבא האמריקאי בהרי בוואריה ושלח אותה למחנה מעצר לצורך חקירה.
בנובמבר 1947 היא נשפטה על ידי רשויות פולין יחד עם מריה מנדל, הילדגרד לכרט ואליס אורלובסקי במשפט אושוויץ הראשון, שנערך בקרקוב.
ב-22 בדצמבר 1947, ברנדל נמצאה אשמה בסלקציית אסירים שנשלחו למוות.
היא הוצאה להורג בתלייה בכלא מונטלופיך ב-28 בינואר 1948.
טרזה שטולץ הייתה זמרת סופרן בוהמית.
שטולץ נולדה בקוסטלץ נאד לאבם (בצ'כית: Kostelec nad Labem) בבוהמיה, שהייתה אותו זמן חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום היא בצ'כיה.
טרזה שטולץ עשתה חלק ניכר מחייה באיטליה ושמה נקשר עם בכורות חשובות של האופרות של ג'וזפה ורדי.
היא תוארה כ"הסופרן הדרמטי פאר אקסלנס, רבת-עוצמה, מבטאת רגשות עזים, אך אומרת כבוד בהליכותיה ובוטחת בצליל ובשליטה".
טרזה שטולץ למדה אצל יוזף נרודה ואחר בקונסרבטוריון של פראג אצל ג'ובאני באטיסטה גארדייאני.
היא סולקה מן הקונסרבטוריון באוקטובר 1851 אך המשיכה ללמוד אצל ווֹיְטֶץ' קאבּוּן.
היא עברה לטריאסטה להתגורר עם אחיה, שם למדה אצל לואיג'י ריצ'י מלחין ומנצח, שניצח ב-1840 על הצגת הבכורה של "איל קורסארו" מאת ורדי.
הופעתה הראשונה הייתה בטביליסי בשנת 1857, ולאחריה הופיעה גם באודסה, קונסטנטינופול, ניס, גרנדה ועוד.
בשנת 1864 נסעה לאיטליה, שם הייתה תלמידתו של פרנצ'סקו למפרטי במילאנו.
הופעת הבכורה שלה באירופה הייתה בטורינו ב-1864. היא שרה בקביעות בלה סקאלה, מילאנו, בשנים 1865 עד 1877.
טרזה שטולץ הייתה הראשונה לשיר בתפקיד לאונורה בגרסה המתוקנת של כוחו של גורל מאת ורדי, במילאנו ב-27 בפברואר 1869. היא שרה בהצגת הבכורה של הגרסה המתוקנת של דון קרלוס מאת ורדי.
טרזה שטולץ הייתה הראשונה לשיר את התפקיד הראשי באאידה באיטליה (לה סקאלה, 8 בפברואר 1872; היה זה גם ביצוע בכורה האירופאי של האופרה).
ורדי לא בא לביצוע הבכורה העולמי בקהיר בדצמבר 1871, וראה בהפקה במילאנו, שבה היה מעורב במידה רבה בכל שלב, את ביצוע הבכורה האמיתי של האופרה.
שטולץ גם הייתה סולנית הסופרן בביצוע הבכורה של הרקוויאם של ורדי ב-22 במאי 1874. היא הופיעה גם בביצוע ה"רקוויאם" בניצוח ורדי ברויאל אלברט הול בלונדון ב-1875. היא חזרה על התפקיד הראשי באאידה בניצוח ורדי בווינה ב-1875 ובפריז ב-1876.
יתר תפקידיה כללו את התפקידים הראשיים ב"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי, "נורמה" של בליני, ו"ג'ובאנה ד'ארקו" של ורדי; מתילדה ב"וילהלם טל" של רוסיני, אליס ב"רוברט השד" של מאיירבר, אמליה בנשף מסיכות, ג'ילדה בריגולטו ודסדמונה באותלו.
במהלך הקריירה שלה הופיעה שטולץ במוסקבה, בסנקט פטרבורג ובקהיר, בבתי האופרה הראשיים באיטליה וכן בווינה, פריז ולונדון.
טרזה שטולץ הייתה פילגשו ואחר ארוסתו של המנצח והמלחין אנג'לו מריאני.
הקשר הזה הסתיים בסביבות 1871, אבל הניתוק היה כרוך באי-אילו סיבוכים שהובילו אליו.
מריאני היה קודם לכן ידיד קרוב של ורדי, אבל הקשר ביניהם ניתק בשנת 1871 עקב פסיחתו של מריאני על שתי הסעיפים בשאלת הניצוח של הבכורה של אאידה בקהיר.
שטולץ הואשמה בקיום פרשיית אהבים עם ורדי, אבל הדבר לא אומת בוודאות, אף כי עובדה היא, שוורדי הקדיש זמן מעל ומעבר למקובל לעבודה עמה בהכנתה לקראת הבכורה של "אאידה" במילאנו ב-1872 והדבר גרם צער לאשתו, ג'וזפינה.
טרזה שטולץ מתה במילאנו ב-1902, בשנה שלאחר מות ורדי, ושם גם נקברה.
אולם קונצרטים בעיר הולדתה קרוי על שמה.
טרורו היא עיירה במרכזה פרובינציית נובה סקוטיה שבקנדה.
בטרורו נמצאים מוסדות הניהול המוניציפליים של מחוז קולצ'סטר, והיא ממקומת על גדותיו הדרומיים שלנהר סלמון.
טרורו נחשבת כ"טבורה של נובה סקוטיה" עקב מיקומה בפרשת דרכים מרכזית של קווי הרכבות מהליפקס למונטריאול ומטרורו לסידני.
עוד בשנות ה-20 של המאה ה-18 נוסד כפר קטן באזור של מרכז העיר טרורו של היום.
עם השנים היישוב התפתח לעיירה, וב-1761 התיישבו באזור פרסביטריאנים ממוצא אלסטר-סקוטי, שהגיעו לאזור מאירלנד דרך ניו אינגלנד.
השם "טרורו" ניתן לעיירה על שמה של העיר "טרורו בריטניה)" במחוז קורנוול שבאנגליה.
בטרורו שורר מזג אקלים יבשתי.
מזג האוויר החם ביותר שתועד בטרורו היה 35.6 מעלות צלזיוס ב-19 באוגוסט 1944. מזג האוויר הקר ביותר תועד ב-22 בינואר 1934 ועמד על -38.3 מעלות צלזיוס.
אוכלוסיית העיירה עלתה ברציפות בין 1871 ל־1971. עד שנת 2001 איבדה העיירה קרוב ל־2,000 תושבים, אך מאז אוכלוסייתה עלתה במעל ל־1,500 תושבים.
טרזד נמצא במרחק של קרוב ל-400 שנות אור, מסתו אינה ידועה במדויק ועל פי מודלים שונים המתייחסים לעוצמת הארתו ולספקטרום שלו, היא מוערכת ב-6-5 מסות שמש.
קוטרו הזוויתי של טרזד ניתן למדידה ישירה והוא כ-7.25 אלפיות של שניית קשת, כך שבאמצעות המרחק ניתן לחשב את רדיוסו שעומד על כ-95 רדיוסי שמש - כמעט מחצית רדיוס המסלול של כדור הארץ סביב השמש.
טמפרטורת פניו של טרזד היא כ-4,100 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הנמוכה ביחס לטמפרטורת השמש, חלק ניכר מקרינתו היא בתחום התת-אדום, וביחד איתה עוצמת הארתו הכוללת היא פי 2,500 מעוצמת ההארה של השמש.
למרות שגילו מוערך בקצת למעלה מ-100 מיליון שנים, טרזד נמצא בשלב התפתחות מתקדם לאחר שאזל המימן שבליבתו והוא בשלב של היתוך הליום לפחמן תוך כדי התקררות והתנפחות.
בסופו של דבר הוא צפוי להפוך לננס לבן.
טְּרוּרוֹ היא בירת מחוז קורנוול שבדרום-מערב הממלכה המאוחדת.
כעיר הדרומית ביותר באנגליה, צמחה העיר כמרכז סחר בזכות הנמל שלה וכן כמרכז לתעשיית הכרייה.
בעיר קתדרלה מאז שנת 1910. על שם העיר קרויות ערים ועיירות שונות בעולם, בין היתר בקנדה ואוסטרליה.
התיעוד המוקדם ביותר ליישוב קבע באזור טרורו מתוארך לתקופת ממלכת אנגליה הנורמנית.
בין היתר במהלך המאה ה-12 נבנתה באזור טירה על ידי ריצ'רד דה-לוסי, שופט בתקופת שלטונו של הנרי השני, אשר על שירותיו למען הממלכה הוענקו לו קרקעות באזור.
העיירה צמחה בצל הטירה וזכתה במעמד קרייה בהמשך פעילותה הכלכלית.
כיום הטירה לא קיימת, והיא נעלמה לפני שנים רבות.
בראשית המאה ה-14 הייתה טרורו לנמל חשוב, בשל מיקומה היבשתי המרוחק מפולשים, שגשוג תעשיית הדיג ומנוע צמיחה חדש בדמות טביעת מתכות כמו פח ונחושת ממכרות קורנוול.
עם מגפת המוות השחור התרגש על העיירה מיתון ועזיבת אוכלוסייה שהותירה אותה במצב מוזנח מאוד.
בהדרגה, חזר המסחר לממדיו ובתקופת בית טיודור היא חזרה לשגשג.
סמכות שלטון מקומי הוענקה לעיירה בשנת 1589 מכוח אמנה חדשה עליה חתמה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה והעניקה לטרורו את הסמכות לבחור ראש עירייה ואת השליטה בנמל פליימות'.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית במאה ה-17 גייסה טרורו כוח ניכר למען המלך.
בהמשך המאה זכתה פליימות' בסמכויות שיפוט עצמאיות שהעניקו לה בין היתר זכויות על הנמל וניתן אות הפתיחה ליריבות ארוכת שנים בין שתי העיריות.
המחלוקת ביניהן הוסדרה ב-1709 כשהשליטה בנהר פאל חולקו ביניהן.
טרורו שגשגה גם במאות ה-18 וה-19. התעשייה פרחה בזכות שיטות כרייה משוכללות ועליות מחירים, והעיר משכה אליה בעלי מכרות עשירים.
בתים עירוניים בסגנון ויקטוריאני הוקמו באותן שנים.
טרורו הפכה למרכז חברתי, והיו שכינו אותה "לונדון של קורנוול".
במשך תקופה זו נשארה טרורו מרכז חברתי, ואישים רבים יצאו ממנה.
ביניהם ניתן למנות את ריצ'רד לנדר, חוקר אנגלי, שיחד עם אחיו היה האירופאי הראשון שהלך בנהר ניז'ר ועוטר על כך במדליית החברה הגאוגרפית המלכותית, או הנרי מרטין , מיסיונר חשוב שתרגם את הברית החדשה לאורדו ופרסית.
חשיבותה של טרורו עלתה במהלך המאה ה-19, כשעלה בה היקף העבודות להיתוך ברזל, קדרות ואחרות.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19 סיפקה רכבת הגרייט וסטרן חיבור ישיר לתחנת הרכבת פדינגטון שבלונדון.
בהמשך, חוק הבישוף שנחקק ב-1876 העניק לעיר בישוף וקתדרלה.
שנה לאחר מכן קיבלה טרורו מעמד של עיר.
במהלך המאה ה-20 ירד היקף הכרייה בעיר, אך טרורו נותרה מרכז משגשג מתפתח של קורנוול.
כיום היא מרכז הקמעונאות של המחוז, אך בדומה למקומות אחרים, מתמודדת עם החשש מהחלפת חנויות בידי רשתות לאומיות, שחיקת הזהות, והספקות כיצד להתאים את הצמיחה למאה ה-21.
המעסיקים הגדולים ביותר בטרורו כוללים את בית החולים המלכותי של קורנוול, מועצת קורנוול ומכללת טרורו.
בטרורו ישנן 22 אלף משרות, לעומת 9,500 איש בלבד פעילים כלכלית בעיר.
יחס זה הוא אחד הגורמים לשיעור הנסיעות לטרורו, שמביאות בתורן לגודשי תנועה.
מחירי הדיור בשנות ה-2000 בעיר היו גבוהים יותר בלמעלה מ-8% לעומת יתר קורנוול.
טרורו נבחרה בשנת 2006 כעיר הקטנה ביותר בבריטניה בזכות עליית מחירי הדיור, בשיעור של 262% מאז 1996. ישנו ביקוש גדול לדיור נוסף בעיר ונשמעות קריאות להפיכת הנכסים בפנים העיר לדירות או בתים כדי לעודד מגורים במרכזה ולצמצם את התלות במכוניות.
בדומה ליתר קורנוול, באזור טרורו ישנו אקלים ימי מסוג Cfc בשיטת קפן.
זה מאופיין בקיץ קר, גשמים בעצימות גבוהה וחורף נוח עם קרה (כפור) לעיתים קרובות.
טרורו היא עיירה באוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה, הממוקמת 80 קילומטרים דרומית לאדלייד.