tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האילוקלסיה היה דינוזאור בינוני בעל גולגולת קצרה, רגליים אחוריות גדולות ושריריות וזרועות מנוונות.
פאול העריך שהגיע לאורך 4 מטרים ולמשקל של 200 קילוגרם.
הערכות אחרות נתנו לו מדד אורך של 5.3 מטרים או 5.8 מטרים ומשקל 840 קילוגרם.
הדינוזאור שונה משאר בני משפחת האבליזאוריים במספר מאפיינים, כמו עצמות צדדיות בלסת העליונה וחוליות צוואר מופחתות.
גם מבנה אגן הירכיים בעל מאפיינים שונים במקצת משאר קרוביו ובכל זאת הוא נחשב לאבליזאור אמיתי.
ייתכן שדינוזאור זה היה פרימיטיבי בקבוצתו ובעל מאפיינים שירש מנואזאוריים שחיו לצידו.
אילוף המלכה הוא רומן היסטורי מאת הסופרת הבריטית פיליפה גרגורי, שיצא לאור ב-13 באוגוסט 2015. הרומן מגולל את סיפורה של קתרין פאר, אשתו השישית והאחרונה של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
מלך אנגליה הנרי השמיני בחר בקתרין פאר, אלמנה בת 31, להיות אשתו.
היא מודעת לסופן המר של נשותיו הקודמות של הנרי.
קתרין שוקדת על לימודיה, מקדמת מיזמים לתרגום כתבי הקודש לשפה האנגלית, ותומכת ברפורמציה הפרוטסטנטית.
הנרי סובל מצינית, וברגלו פצע קשה שאינו נרפא.
פאר מבטיחה שהנסיכה מרי והנסיכה אליזבת יתקבלו מחדש בחצר המלוכה.
הנרי מתעלל בקתרין, אבל בכך מבטיח שהיא לא תוצא להורג בשל דברי כפירה.
הספר יצא לאור בעברית בתרגומו של צפריר גרוסמן בשנת 2017 בהוצאת אופוס.
אילונה קאבוש (במקור רוזנברג, בהונגרית: Kabos Ilona; בודפשט, 7 בדצמבר 1893 – 27 במאי 1973) הייתה פסנתרנית ומורה יהודייה-הונגרייה-בריטית.
אביה היה אדה קאבוש, סופר ועיתונאי.
קאבוש נולדה בבודפשט במשפחה יהודית של אדה קאבוש כאמור ושל ינקה פיש, בשנת 1893 (לפי מקורות שונים שנת הולדתה היא 1894, 1898 או 1902).
היא למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל ארפד שנדי (תלמיד של פרנץ ליסט), לאו ויינר וזולטאן קודאי, ובשנת 1915 זכתה בפרס ליסט.
בראשית הקריירה שלה, ניגנה לפני פרוצ'ו בוזוני, וגם הוא ניגן לפניה.
היא הרבתה במסעות קונצרטים, בהם ניגנה ביצועי בכורה רבים של יצירות מאת קודאי, ויינר, בארטוק, לואיג'י דאלאפיקולה, רוי האריס, קרלוס צ'אבס ומתיאש שייבר.
ב-1951 ניגנה לראשונה בארצות הברית.
בין 1930 ל-1936 לימדה באקדמיה המלכותית למוזיקה של בודפשט.
קאבוש נישאה לפסנתרן ההונגרי לואיס קנטנר, והם קבעו את מושבם בלונדון.
בנובמבר 1942, ניגנו קאבוש וקנטנר בלונדון בביצוע בכורה עולמי את הקונצ'רטו לשני פסנתרים, כלי הקשה ותזמורת מאת בארטוק.
קאבוש ניגנה בביצוע בכורה את יצירתו של רוברט קרופורד, "שש בגטלות", אופוס 3 (1948).
נישואיה של קאבוש הסתיימו ב-1945, כשקנטנר נפרד ממנה ונשא לאישה את גריזלדה גולד (בתה של הפסנתרנית הבריטית אוולין סוארט ואחותה של הבלרינה דיאנה גולד, אשתו השנייה של יהודי מנוחין.
מורשתה הגדולה של קאבוש היא כמורתם של פסנתרנים אחרים.
היא הגישה כיתות אמן, ולימדה הן באופן פרטי והן במוסדות כמו קולג' דרטינגטון לאמנויות וג'וליארד (ב-1965), בהזמנת פיטר מנין.
קאבוש ורוזינה לווין התחלפו לא פעם בתלמידים.)
שיטת ההוראה של קאבוש כללה כתיבה על התווים במהלך שיעוריה.
היא נהגה לכתוב "הוראות בולטות בגיר שעווה אדום, ממש לרוחב הדף, באותיות ענקיות, משורבטות ללא סיבה".
קאבוש שימשה גם יועצת במספר סרטי קולנוע: רצח בקתדרלה (1951), The Fake (1953), The Diamond (1954),
אילונה קאבוש מתה בלונדון בשנת 1973, בת 79.
ה"אינוונציות, אופוס 2" הן קובץ של קטעים לפסנתר מאת אנדרה צ'ייקובסקי; כל אינוונציה היא דיוקן מוזיקלי של ידיד או עמית של צ'ייקובסקי, וכותרת המשנה של מס' 3 היא "לאילונה קאבוש".
בשנת 1968 כתב סרגיי צ'רפנין יצירה לפסנתר בשביל קאבוש, שנקראה בפשטות "לאילונה קאבוש".
אילופ היא חברה אמריקאית שמשרדיה הראשיים נמצאים בקולורדו ספרינגס, ארצות הברית.
החברה מעצבת, מייצרת ומפיצה תחפושות ואביזרים, בייחוד של ליל כל הקדושים.
השם הוא ראשי תיבות של "כולם צוחקים על כדור הארץ", ביטוי שנקבע בעקבות סיבות מסחריות בנובמבר 2013.
נכון לשנת 2016, מטה החברה מונה 45 עובדים, עם 325 עובדי מפעל נוספים בגואנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין.
קווין ג'ונסון, קית' ג'ונסון ופרנצי פו הקימו את החברה בשנת 1993 לאחר שיצאו למסע דרך נפאל, תאילנד, טאיוואן, הודו, יפן, הרפובליקה העממית של סין ואינדונזיה.
כדי לקזז את עלויות הנסיעה, הם מכרו מוצרים שרכשו במהלך המסע שלהם, בקיוסק שכור בקניון המצודה, שם מכרו 1,000 כובעים בתוך שבועיים.
הם הקימו מפעל זמן קצר לאחר מכן לייצור כובעים בסגנונות כמו: הכובען המטורף, ליצן חצר וכובע צילינדר.
בשנת 1995, לאחר שנה של מעט שלגים ומכירות דלות, הביאה החברה מוצרים לתערוכת הסחר הראשונה שלה והרחיבה את אופקי הייצור שלה, כאשר התחילה לייצר מוצרים עבור ליל כל הקדושים.
החברה הפכה לחברה רשמית כבר באותה השנה.
המטה הראשון של החברה היה מחסן בגודל 2,800 רגל רבוע, בשנת 1999. שנתיים לאחר מכן, רכשה החברה את הבניין הראשון שלה; בניין משרדים בגודל של 18,000 רגל רבוע והעבירה את המטה שלה לשם.
על פי העיתון "קולורדו ספרינגס ג'ורנל", הייתה לחברה קצב צמיחה של 300% בשנת 2003. בשנת 2004 רכשה בניין גדול יותר בגודל 55,000 רגל רבוע.
המטה הנוכחי שלה נרכש ב-10 באוקטובר 2012.
בראיון לרוקי מאונטן ניוז, המנכ"ל קווין ג'ונסון תיאר את המודל העסקי הבינלאומי של החברה כסחר הוגן.
נכון לעכשיו, התאגיד מבצע את עיקר הייצור באמצעות המפעל שנמצא בגואנגג'ואו, סין.
השותפות עם המפעל החלה בעקבות בעיות בקרת איכות עם השותף הקודם.
הבנייה של המפעל בסין החלה בשנת 2003, כמאמץ משותף בין החברה ובין חברת ג'אן גונג וגודלו הסופי היה 125,000 רגל רבוע.
בכל תהליך הבנייה, היה מעורב מומחה לפנג שווי.
החברה העריכה הפסד של מיליון דולר בעקבות סכסוך העבודה בנמל החוף המערבי בשנת 2002. בשנת 2012 פנה אל החברה הדוקטור אנתוני א.
הלד והודיע כי החברה הפרה את החוק בטענות שנמכרו דרכה תחפושות ואביזרים של ליל כל הקדושים שהכילו DEHP, DBP, BBP, ארסן, קדמיום ועופרת בקליפורניה מבלי שצוינו הדברים.
בעקבות כך, הסכימה החברה שלא למכור מוצרים בקליפורניה עד שיתוקנו הליקויים.
לחברה יש מספר רישיונות של מותגים פופולריים, כמו דיסני, דוקטור הו, דוקטור סוס, הסברו, הארי פוטר ואיפה וולדו.
בשנת 2016 הודיעה החברה על "Bricky Blocks"; אביזרים הניתנים להתאמה אישית באמצעות לגו או מערכות לבניית לבנים אחרות.
אילזה בלומנטל-וייס הייתה משוררת יהודייה-גרמנייה.
ניצולת השואה ממחנות הריכוז וסטרבורק וטרזיינשטט.
אילזה בלומנטל-וייס נולדה ב-14 באוקטובר 1899 בברלין, הקיסרות הגרמנית לגוטליב וייס, בעל חנות בגדים, ולהדוויג וייס-ברוק.
היא התחתנה עם הרברט בלומנטל, רופא שיניים, בשנת 1929. היא הוכשרה להיות מורה לחינוך גופני ועבדה כמומחית אורתופדית, אם כי היא גם כתבה שירה מגיל צעיר.
היא פרסמה את כרך שיריה הראשון, "Gesicht und Maske" ("פנים ומסכה") בשנת 1929. היא התכתבה עם המשורר האוסטרי ריינר מריה רילקה, ומכתביהם פורסמו ב-"Briefe aus Muzot" בשנת 1935.
בשנת 1937, נמלטה בלומנטל-וייס מגרמניה הנאצית.
היא עברה להולנד, אך במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר פלישת הנאצים להולנד ותחילת שואת יהודי הולנד, היא ובתה מרים גורשו לוסטרבורק ואז למחנה הריכוז טרזינשטט בשנת 1944. בעלה ובנה, פיטר, נרצחו במחנות הריכוז אושוויץ ומאוטהאוזן בהתאמה.
בשנת 1947, לאחר המלחמה והשואה היגרו, בלומנטל-וייס ובתה לארצות הברית והתיישבו בעיר ניו יורק.
בניו יורק פרסמה שלושה אוספי שירה נוספים: "Das Schlüsselwunder" ("נס המפתח"), משנת Mahnmal" ,1957" ("אנדרטה") וספרה משנת Ohnesarg" 1984" ("ללא ארונות").
רוב השירים הכלולים בהם התמקדו בשואה ובקורבנותיה.
היא עבדה כספרנית במכון ליאו בק, ניו יורק.
בלומנטל-וייס נפטרה ב-10 באוגוסט 1987 בגריניץ', קונטיקט.
אילונה קליובנה קורסטין היא כדורסלנית רוסייה, ששיחקה בעמדת הקלעית וסמול פורוורד בנבחרת רוסיה בכדורסל נשים עמה זכתה פעמיים במדליה אולימפית, באליפות העולם ובאליפות אירופה.
היא זכתה שלוש פעמים ביורוליג עם שלושה מועדונים שונים.
מאז 2016 משמשת כמנכ"לית הליגה המאוחדת של VTB, ליגת הכדורסל הבכירה במזרח אירופה.
אילונה נולדה ב־30 במאי 1980 בלנינגרד.
בילדותה עסקה בשחייה, ריצה והתעמלות מכשירים וגם הופיעה בתחרויות אתלטיקה ושיחקה טניס.
היא החלה לשחק כדורסל בבית ספר 86 בנפת פטרוגרד.
לאחר מכן המשיכה את לימודי הכדורסל בהנחיית קירה טרשסקאל.
יחד עם אילונה קורסטין התאמנו סבטלנה אברוסימובה, מריה סטפנובה ושחקניות כדורסל רוסיות מפורסמות אחרות.
המועדון המקצועי הראשון של אילונה היה מועדון Force Majeure הפטרבורגי.
בגיל שבע עשרה יצאה לצרפת, מאחר שאמה נישאה בפעם השנייה וכתוצאה מכך ניתנה לה אוטומטית אזרחות צרפתית.
שם החלה ללמוד ולשחק במועדון הנשים של העיר בורז', איתו זכתה באליפות צרפת וביורוליג.
קורסטין התבקשה לשחק בנבחרת צרפת, אך בשנת 2000, החליטה שתשחק בנבחרת רוסיה.
בשנת 2001, קורסטין נבחרה בסיבוב השני של הדראפט בליגת ה-WNBA במספר 29 במדי פיניקס מרקורי, שם שיחקה לצד מריה סטפנובה.
קורסטין יכלה להמשיך את הקריירה באיטליה, אך המאמן ואדים קפרנוב שכנע אותה לעבור לצס"ק בב"ס סמרה.
בסוף נובמבר 2008, בשל המשבר, צסק"א נאלצה לסגת מכל התחרויות.
אילונה קורסטין קיבלה הצעות לעבור למועדון אחר.
אבל הופיעו נותני חסות חדשים שהחלו לממן את המועדון.
קורסטין הייתה קפטן נבחרת רוסיה באליפות אירופה 2009. בגמר, רוסיה הפסידה לצרפת.
לאחר סיום אליפות אירופה, אמרה קורסטין כי היא מודאגת מעתיד כדורסל הנשים ברוסיה בשל הדומיננטיות של שחקניות זרות באליפות רוסיה ופחדה שעם הזמן נבחרת רוסיה לא תזכה במדליות.
אחת הסיבות לכך שקורסטין עברה לספרטה אנד קיי בסוף עונת 2009/10 היא שלקבוצה המוסקבאית היו יעדים גבוהים ביותר.
קורסטין הסבירה כי היא לא משחקת ב־WNBA, שכן המשחקים בארצות הברית מפריעים להיערכות נבחרת רוסיה לקראת התחרויות.
אחרי משחק הגמר של אליפות אירופה 2011, היא הודיעה כי היא חתמה על חוזה עם "בשיקטאש" הטורקית.
בשל בעיות כלכליות במועדון בתחילת פברואר 2012, היא חתמה על חוזה עם אוונידה עד סוף העונה.
ב־23 באוגוסט 2012 נודע כי קורסטין ודינמו חתמו על חוזה לעונה אחת.
ב־16 ביולי 2013 הודיעה על סיום הקריירה המקצועית שלה.
משנת 2013 עד 2016 שימשה כמשנה למנכ"ל הליגה המאוחדת ומאז יולי 2016 היה מנכ"לית הליגה המאוחדת.
בשנת 2019 ייסדה את האקדמיה לילדים ולנוער בכדורסל במוסקבה.
אמה היא אזרחית צרפתייה, האב קלג'ו קורסטין הוא מאמן כושר.
החל משנת 2020, עבד עם שחקני מועדון הכדורגל "טמבוב".
אילונה קורסטין סיימה את לימודיה התיכוניים בסנקט פטרבורג.
היא למדה ניהול במכללה בצרפת.
בצרפת פגשה בחור צעיר שהגיע עמה לרוסיה.
בשנת 2017 התחתנה עם ולדימיר פוטפוב.
בשנת 2018 ילדה את בתם הבכורה.
אילורארקטוס (שם מדעי: Ailurarctos; מילולית: "דוב חתול") הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הדוביים, אשר התקיים בסוף המיוקן בסין שלפני 8 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה תואר למדע ב-1989
המאובנים שלו התגלו בלופנג שביונאן, דרום-מערב סין.
שמו הוענק לו עקב המבנה החתולי של הגולגולת הקטנה בעלת המבנה המחוזק.
לפי מבנה שיניו הוא מקושר לתת-המשפחה איילורופודים, בה גם הפנדה הענקית.
הוא היה קטן בהרבה מהפנדה, באורך משוער של 30 עד 60 ס"מ אך מבנה שיניו היה בעל מבנה דומה שהתאים חלקית לתזונה צמחונית.
עם זאת התזונה שלו הייתה מגוונת יותר ואולי דומה לזו של פנדה אדומה.
סוג זה היה אולי אביהם הקדום של הסוגים פנדה והקרטזויארקטוס, אשר החלו להתפתח כעבור 2 מיליון שנה ממנו והחלו לגדול בהדרגה.
לטורף הענק הייתה עצם שורש כף היד מוגדלת מאוד שסייעה לפיצוח ואכילת צמח החזרן (במבוק).
אילוקוס סור (באנגלית, באילוקנו ובטגלוג: Ilocos Sur) היא פרובינציה בפיליפינים הממוקמת בדרום מחוז אילוקוס באי לוזון שבפיליפינים.
בירת אילוקוס סור, ויגאן, ממוקמת על שפך הנהר מסטיסו.
אילוקוס סור גובלת באילוקוס נורטה ובאברה בצפון, במאונטיין פרובינס במזרח, בלה אוניון ובבנגט בדרום ובים סין הדרומי במערב.
כיחידה מנהלית, נוסדה אילוקוס סור על ידי הקונקיסטדור הספרדי חואן דה סלסדו בשנת 1572, אשר פיצל את אילוקוס לאילוקוס סור ("דרום אילוקוס") ולאילוקוס נורטה ("צפון אילוקוס").
באותה תקופה היא כללה חלקים מאברה ואת המחצית העליונה של לה אוניון של ימינו.
הגבולות הנוכחיים של הפרובינציה הוגדרו הגדרת קבע באמצעות "חוק 2683", שנחקק במרץ 1917.
בפרובינציה שני אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו: העיר ויגאן וכנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים בסנטה מריה (חלק מכנסיות הבארוק של הפיליפינים).
לפני הגעת הספרדים, נקראו מישורי החוף בצפון מערב לוזון, מבנגי בצפון ועד נמקפקאן בדרום, בשם אילוקוס (Ylokos).
אזור זה נמצא בין ים סין במערב לבין צפון קורדיירס במזרח.
התושבים בנו את כפריהם ליד המפרצים הקטנים על מפרצונים הנקראים בניב המקומי לוק (looc).
תושבי החוף האלה כונו Ylocos, במובן "תושבי השפלה".
האזור כולו נקרא אז בשם הקדום Samtoy מן sao mi ditoy, אשר בשפת אילוקנו פירושו "השפה שלנו".
הספרדים אימצו את שם האזור, ואת תושביו הילידיים כינו אילוקנוס.
החלק הצפון-מערבי של לוזון הוא נחלתם ההיסטורית של האילוקנוס המַלַאים.
אילוקוס ממוקמת בין החוף של ים סין הדרומי לבין רכסי ההרים המחוספסים של הקורדיירה על רצועה צרה וארוכה של מישור חוף.
בצד המזרחי, בסמוך למדרונות ההרים המפרידים בין האזור למחוז ההר, האדמה סלעית, ומותירה רק רצועת מישור צרה לעיבוד.
ההרים מתקרבים כל כך לים עד שחייבים לחצוב את הכביש הציבורי בצלע ההרים.
החוף של סמטוי, שכבר היה מוכר לסוחרים סינים ויפנים לפני זמנו של פרדיננד מגלן, נודע למתיישבים הספרדים בשנת 1572, כאשר חואן דה סלסדו נסע לאורך סמטוי.
סלסדו נשלח על ידי מיגל לופס דה לגאספי לחקור את כל האי לוזון.
הספרדים הפכו את קביגביגאן למטה שלהם, שאותו כינה סלסדו "וייה פרננדינה" (Villa Fernandina) ואשר בסופו של דבר נודע בשם "אינטרמורוס דה אילוקנדיה" (Intramuros de Ilocandia).
סלסדו הכריז על כל צפון לוזון כאנקומיינדה.
לאחר מכן מינה את עצמו "אנקומנדרו" של ויגאן וסגן מושל אילוקוס, עד שמת ביולי 1574. לפני מותו הספיק להכניע ולהכפיף למלך ספרד את היישובים טַגוּרין, סנטה לוסיה, נַלבַּקאן, בּאנְטאי, קַנדוֹן וסינאיט.
מיסיונרים אוגוסטינים באו להשתתף בקולוניזציה של האזור באמצעות הטפה לנצרות.
הם הקימו קהילות ובנו כנסיות שעדיין עומדות במאה ה־21.
כרוניקן ספרדי כתב: "האילוקוס הם כולם נוצרים, והם הצנועים והכנועים ביותר".
האוגוסטינים הקימו קהילות נוצריות בסנטה ב־1576, טאגוּרין ב־1586, סנטה לוסיה ב־1586, נלבקאן ב־1587, קנדון ב־1591 ובנטאי ב־1590. ב־1641 הקימו כנסייה בביגאן, אשר 117 שנים מאוחר יותר הפכה לקתדרלה של הכֵּס האפיסקופלי של נואבה סגוביה.
אילוקוס כללה שטחי הפרובינציות הנוכחיות של אברה, אילוקוס סור, אילוקוס נורטה, וחלק ממאונטיין פרובינס.
צו מלכותי ב־2 בפברואר 1818 הפריד בין החלק הצפוני של אילוקוס שהפך לפרובינציית אילוקוס נורטה.
החלק הדרומי, שנקרא אילוקוס סור, כלל את החלק הצפוני של לה אוניון ואת כל מה שהוא כיום פרובינציית אברה.
בשנת 1854 נוצרה פרובינציית לה אוניון מתוך עיירות שהיו חלק מאילוקוס סור ומפנגסינן.
אילוקוס סור השתרעה בעבר דרומה עד נמקפקאן (בְּלוּנה) והשטח שמדרום לזה היה שייך לפנגסינן.
חלקים של אילוקוס סור באמבוריאן נלקחו ושולבו במאונטיין פרובינס.
אברה, שהייתה חלק מאילוקוס סור, נוצרה כתת־פרובינציה של אילוקוס סור בשנת 1864, לצד לפנטו, ונשארה כזו עד מרץ 1971, שאז עבר חוק שהפך את אברה לפרובינציה נפרדת.
העברת "חוק 2683" על ידי בית המחוקקים הפיליפיני במרץ 1917 הגדירה את הגבולות הגאוגרפיים הנוכחיים של הפרובינציה.
ויגאן בת למעלה מארבע מאות שנה, והייתה ידועה בעבר כקאביגביגאן, מן המלה "ביגה", שפירושה שמו של צמח גס זקוף ועגלגל בעל עלים גדולים ומקושטים, אשר גדל על גדות נהרות.
מאוחר יותר שונה השם ביגאן לוויגאן.
הספרדים כינו את העיר וייה פרננדינה, על שם המלך פרדיננד.
גם לפני הגעת סלסדו, הייתה העיירה מרכז התרבות המלאית, עם 8,000 תושבים, יותר מכמות האוכלוסין של מנילה באותה תקופה.
היא כבר נהנתה משגשוג מסוים, וסחרה עם סינים ויפנים שהביאו צנצנות משובחות, משי וכלי אוכל, דרך הנמל הסמוך פאנדאן, בקאואיאן.
במאה ה־19 סחרה ויגאן עם אירופה.
ספינות עמוסות אינדיגו הגיעו למפעלי טקסטיל ביבשת.
המצאת הצבעים הכימיים בגרמניה חיסלה את התעשייה הזו.
אזרחים אמידים של ויגאן קישטו את בתיהם בפסלי פליז וברזל, כלי אוכל וחפצים אחרים של התרבות האירופית, כולל שנהב משובח, רהיטים משובצים וכלי חרסינה.
לפני מותו ב־1576, הוריש סלסדו את האנקומיינדה שלו לקבוצה נבחרת של ממשיכים, שהמשיכו את שיטת גביית המס מהתושבים, שהתפתחה לכדי שיטת "קסיקיזם", כלומר מינוי "בעלי בית" מטעם האדון, שיגבו מיסים בשמו, ואף יעסקו בהלוואה בריבית.
שני חלקי העיר – האחד עבור המסטיסוס והשני עבור הילידים, עדיין נבדלים.
פרקטיקות ניהול אלו היו המכשול הגדול ביותר לשגשוג אילוקוס סור.
המתיישבים הספרדים ניצלו עובדי כפייה בפיתוח של אילוקוס סור.
זה הביא למרידות פה ושם, ומי שסירבו להיות עבדים או נישומים עזבו את האזור ועקרו לאברה ולעמק קגאיאן.
משנת 1898 ועד העשור הראשון של המאה ה־20, עגלות שוורים מכוסות נסעו אל המישורים הפוריים של פנגסינן, נואבה אסיחה, וטרלק.
במסעות אלה, סיפרו לילדים סיפורים על לאם-אנג, אנגאלו, אראן, חואן סאדוט, ודמויות אילוקאנוס אגדיות אחרות.
תקופה שנייה של נדידת אילוקנוס הייתה מ־1908 עד 1946, כאשר פועלים שלא מצאו עבודה היגרו למטעים של הוואי ולחוף המערבי של אמריקה.
בשיא ההגירה, צפיפות האוכלוסין של אילוקוס סור הייתה 492 תושבים למייל רבוע, מה שהפך אותו לאזור הצפוף ביותר בפיליפינים, למעט מנילה.
הקבוצה האחרונה של הגירת עבודה להוואי הייתה בשנת 1946, כאשר 7,365 גברים גויסו על ידי מחלקת העבודה האמריקאית.
יותר משבעים אחוז מ־63,500 הפיליפינים בהוואי הם ממוצא אילוקני.
מראשית השלטון הספרדי ועד ראשית המאה ה־19 אירעו התקוממויות עממיות מתוך התנגדות למיסוי ולעבודת הכפייה.
המרד המפורסם ביותר היה מרד אילוקוס (1762–1763) הידוע יותר בשם מרד סילאנג.
התקוממות זו כוונה בעיקרה נגד הבאבאקנאנגים (מעמד "בעלי הבית") של ויגאן.
לאחר ההתנקשות בדייגו סילאנג ב־28 במאי 1763 המשיכה אשתו, גבריאלה סילאנג, במאבק עד שנלכדה ונתלתה בפומבי ב־20 בספטמבר 1763.
אנשי אילוקוס סור, כמו אזורים אחרים בפיליפינים, מיהרו להתגייס לצבא הגנרל אמיליו אגינלדו במהפכה הפיליפינית של 1896. עם כיבוש ויגאן, הפכו המורדים את ארמון הבישוף למטה שלהם.
ב־21 במרץ 1898 הקים דון מריאנו אקוסטה מקנדון את הממשלה המהפכנית המחוזית.
כאשר הגנרל אגינלדו חזר מגלותו בהונג קונג, הוא שלח את הגנרל מנואל טיניו ליישם מלחמת גרילה נגד האמריקנים במסגרת מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
ויגאן שימשה כמפקדה של טיניו עד כיבושה על ידי דיוויזיית הרגלים ה־45 של ארצות הברית בפיקודו של סגן-אלוף ג'יימס פארקר ב-4 בדצמבר 1899. גנרל גרגוריו דל פילאר מת ב-2 בדצמבר 1899 במעבר טיראד בקונספסיון בקרב נגד הכוחות האמריקאים בפיקוד רב-סרן צ' מארץ'.
תחת הכיבוש האמריקאי, הוקמה ממשלה אזרחית באילוקוס סור ב-1 בספטמבר 1901. דון מרסלינו קריסולוגו, ציר בקונגרס מלולוס, היה מושל המחוז הראשון.
ב-10 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נחתו כוחות הצבא היפני הקיסרי במינדורו, ויגאן, סנטה, פנדאן וקאואיאן.
בסרוואנטס נערך הקרב על מעבר בֶּסאנג בין כוחותיו של גנרל היפני טומויוקי ימאשיטה לבין חיל הרגלים ה-21 של ארצות הברית.
ב-18 באפריל 1945 שוחרר אזור אילוקוס סור מידי היפנים במאמצים משותפים של כוחות גרילה אילוקנים ושל חיילים אמריקאים.
שנות ה-70 היו תקופה אפלה באילוקוס סור, כאשר גברים חמושים אשר כונו "סאקה-סאקה" (באילוקנו, מילולית, "יחפים") הטילו אימה על הפרובינציה.
שלטון האימה הזה הביא לשריפת הכפרים אורה מזרח ואורה סנטרו בבאנטאי.
במאה ה־21 הגידול המוביל בפרובינציה הוא טבק עלי וירג'יניה, הודות לחוק סבסוד הטבק שהוביל חבר הקונגרס פלורו קריסולוגו, וחוק הרפובליקה מס' 7171, שחיבר חבר הקונגרס צ'וויט סינגסון.
אילוקוס סור תופסת את החלק המרכזי של אזור אילוקוס בצפון האי לוזון.
שטח הפרובינציה 2,596 קילומטרים רבועים, כ־20% משטח הקרקע הכולל של אילוקוס.
הטופוגרפיה של אילוקוס סור נעה בין 10 ל־1,700 מטרים מעל גובה פני הים.
האקלים באילוקוס סור יבש – החודשים היבשים הם אוקטובר עד מאי.
החלק הדרומי ביותר בסרוואנטס לח, עם גשם שמתפזר באופן שווה לאורך כל השנה, בעוד שבחלק הדרום מזרחי של סוּגפּוֹן יש פחות משקעים.
העונה הגשומה מגיעה באוגוסט, ובינואר ובפברואר כמות המשקעים הנמוכה ביותר.
הטמפרטורה הממוצעת באילוקוס סור היא 27 מעלות צלזיוס.
ינואר הוא החודש הקר ביותר.
באילוקוס סור 32 רשויות מקומיות ושתי ערי קומפוננט, המאורגנות בשני מחוזות בחירה.
בסך הכול יש בפרובינציה 768 ברנגאי.
לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2020, באילוקוס סור 706,009 בני אדם, בצפיפות 270 תושבים לקילומטר רבוע.
מפקד האוכלוסין של 1960 מנה 338,058 בני אדם, שהתגוררו ב־64,446 יחידות דיור, שמתוכן 2,974 הוארו בחשמל; ל־3,227 מהן היה מקלט רדיו; ל־7,379 היו מים זורמים; ל־25,137 הייתה גישה למים שאובים או מי מעיין; ול־310 יחידות דיור היה חשמל, נפט, או גז לבישול.
רוב תושבי אילוקוס סור שייכים לקבוצה האתנית "אילוקנים", הקבוצה האוסטרונזית השלישית בגודלה.
הפרובינציה ברובה (75% מהאוכלוסייה) קתולית.
לכנסייה הפיליפינית העצמאית חלק ניכר, עם 20% מהאוכלוסייה.
אמונות דתיות אחרות שלהן מאמינים באילוקוס סור הן בפטיזם, איגלסיה ני קריסטו , מתודיזם, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, נוצרים אוונגליסטים אחרים, ומוסלמים.
תושבי הפרובינציה עוסקים בחקלאות, מייצרים גידולי מזון, בעיקר אורז, תירס, ירקות, ופירות.
גידולים משניים הם בטטה, קסאווה, קנה סוכר ובצל.
גידולים שאינם מזון כוללים טבק, כותנה, ועשב נמר.
ישנן גם תעשיות זעירות, כולל אריגה בנול, ייצור רהיטים, ייצור תכשיטים, קדרות, נפחות ועיבוד מזון.
האוכלוסייה הגדלה במהירות והירידה בפוריות הקרקע אילצו את האנשים לפנות לייצור ולמסחר.
אילוקנוס רבים הולכים לעמק הקגאיאן, למישורי המרכז, ולמינדנאו כדי למקור בדים שארגו.
באילוקוס סור 547 בתי ספר ציבוריים, מהם חמישה בתי ספר תיכוניים כלליים, אוניברסיטה אחת, מכללה חקלאית אחת, ו־56 בתי ספר פרטיים, מתוכם 16 קתולים.
במוזיאון אילוקוס סור, שנוסד ב־1970, יש אוסף אוצרות תרבות, ובו ציורים, פסלים בני מאות שנים, רהיטים מגולפים ושרידים של תרבויות ספרד וסין, אשר השפיעו על חיי האילוקנים במשך מאות שנים.
ארגון אונסק"ו הכיר בשני אתרים באילוקוס סור כאתרי מורשת העולמית:
בשנת 1999, הוכרה העיר העתיקה בוויגאן כאתר מורשת עולמית.
אונסק"ו מתאר את האתר כך:
"ויגאן, שהוקמה במאה ה־16, היא הדוגמה השמורה ביותר באסיה לעיירה קולוניאלית ספרדית מתוכננת.
הארכיטקטורה שלה משקפת התכנסות של אלמנטים תרבותיים מסין, מאירופה, וממקומות אחרים בפיליפינים, וכתוצאה מכך תרבות ונוף עירוני שאין להם אח ורע בשום מקום במזרח ובדרום מזרח אסיה".
כנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים
בשנת 1993, כנסיות הבארוק של הפיליפינים – בארבעה אתרים – נרשמו ברשימת המורשת העולמית.
אחד האתרים הוא כנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים בסנטה מריה באילוקוס סור.
באונסק"ו התיאור הוא "[הסגנון] הארכיטקטוני הייחודי [של הכנסיות] הוא פרשנות מחודשת של הבארוק האירופי על ידי אומנים סינים ופיליפינים."
האִילוֹקַנִים, האילוקנוֹס, או בני האילוקו הם הקבוצה האתנו־לשונית השלישית בגודלה בפיליפינים, ומתגוררים ברובם באזור אילוקוס בצפון־מערב החוף של האי לוזון, בפיליפינים.
האילוקנים ברובם חסונים, דבר שנובע כנראה מהתנאים הגאוגרפיים והאקלימיים של ארצם, אשר כוללים מזג אוויר קיצוני.
הם נוטים לחסכנות, ושיעור החיסכון הממוצע למשפחה בקרב אילוקנים גבוה באופן עקבי ביחס לקבוצות אתניות אחרות בפיליפינים.
רוב האילוקנים מחזיקים בשורה של אמונות והרגלים שבאים לידי ביטוי במגע עם זולתם.
רוב האילוקנים, היסטורית, עסקו בגידול אורז.
בעת המודרנית החלו לעסוק לא מעט גם בחקלאות גידולים רווחיים יותר כגון טבק ושום.
תנאים קשים בחבל אילוקוס (אוכלוסייה צפופה ופוטנציאל חקלאי מוגבל) הובילו לכמה גלי הגירה של פועלים לחלקים אחרים של המדינה עד למקומות הדרומיים ביותר בפיליפינים, ואף מעבר לים, למקומות כמו הוואי וקליפורניה.
אזור אילוקוס עדיין אחד האזורים הצפופים בפיליפינים.
הייצור החקלאי אינו מספיק כדי לענות על הצרכים המקומיים ולכן חלק גדול מהאוכלוסייה נכנס לשוק העבודה השכירה ולמסחר בין־אזורי.
גם לתעשיית הטקסטיל באזור מסורת ארוכת שנים.
אחרי חקלאות, העיסוק המרכזי של האילוקנים הוא דיג.
אילוקנים התבלטו בין הקבוצות האתניות השונות בפיליפינים, ויצאו מביניהם דמויות משפיעות בפוליטיקה, בחינוך, בכלכלה, ובדת.
כמו הקבוצות הגדולות האחרות, מתגאים האילוקנים בשורשיהם ובשפתם.
בקרב היסטוריונים רווחות שתי תיאוריות לגבי התפשטות העמים האוסטרונזיים.
תיאוריה שפרסם האנתרופולוג הנרי אוטלי בייר, המכונה "תאוריית גל ההגירה", גורסת כי משנת 300 עד 200 לפני הספירה הגיעה הגירה של אנשים דוברי אוסטרונזית מהאי בורנאו לחופי צפון מערב לוזון.
הם היו הגל האחרון מבין שלושת גלי ההגירה לפיליפינים של האנשים המכונים "מַלַאים".
לפני הגעתם של אנשים אלה, תושבי צפון מערב לוזון היו עַמים אחרים, אף הם דוברי אוסטרונזית, שנקראו העמים הפרוטו-מַלַאים, ואלו השבטים המודרניים טינגיאן, איסנג, קלינגה, קנקנאיי, בונטוק, ואחרים, אשר במקובץ נקראים בני איגורוט.
עוד לפני הגעת בני האיגורוט היו בלוזון העמים המוכרים כיום כאייטה או "נגריטוס".
מחקרים שונים מראים שהאילוקנים הגיעו לצפון מערב לוזון יחד עם בני הקלינגה, האפאיו והטינגיאן.
עם הזמן, העמים המלאים התבוללו בעמים הפרוטו־מלאים ו/או באייטה, וצאצאיהם הם שחיו לאורך חופי צפון מערב לוזון כאשר הספרדים באו לראשונה במגע עמם, והדביקו להם את השם "אילוקאנוֹס".
התיאוריה המקובלת יותר היא המודל "הגירה מטייוואן".
במודל זה מוצע כי אבותיהם של העמים האוסטרונזיים של ימינו מקורם בהגירות מהאי טייוואן במהלך התקופה הנאוליתית.
בעוד שספרד נקטה במונח "ברנגאי" עבור היישובים באזור אילוקוס, האילוקנים עצמם כינו את עיירותיהם "אילי", וקבוצות בתים בודדים "פּוּרוֹק".
תושבי העיירות הללו היו מאורגנים בחברה מעמדית.
בראש מערכת המעמדות היה מנהיג שנשא בתואר אגטוּראי או אָרי.
הארי זכה במעמדו בזכות כוח, עושר, או תבונה.
תפקיד זה עבור לעיתים בירושה, וככלל היה שמור לגברים; עם זאת, במקרה שלא היה יורש זכר זמין, יורשת אישה חזקה יכלה להתקבל כמנהיגה.
אם היורש התברר כחלש, הקהילה בחרה ומינתה משפחה אחרת למעמד העליון, והמשפחה הקודמת ירדה במעמד.
המנהיג משל בשילוב מועצת זקנים, יישב סכסוכים, והוביל את אנשיו לקרב בעת הצורך.
מתחת למעמד המנהיג (אָרי) היו הבַּבַּקְנאנְג העשירים, ומקרבם באו רוב המנהיגים.
מקור עושרם היה בשליטתם בסחר, בעיקר עם סינים, יפנים, איגורוטים וטאגאלוגים.
מתחת למעמד הבבקנאנג היו הקאילאנֶס, מעמד שסייע למנהיג במטלות שייט, בעיבוד שדותיו, ובהכנות לחגיגות.
בתמורה, קיבלו הקאילאנס מתנות ישירות מהמנהיג.
עוד מתחתם היו הקאטאלונן, והם היו איכרים־אריסים, והיו רוב האוכלוסייה בעיירה.
הם עסקו בעיקר בגידול אורז בשדות מוצפים, וכן בחקלאות יבשה כגון כותנה.
בתחתית הסולם החברתי האילוקני הטרום־קולוניאלית היו האובינג – משרתים – ועוד מתחתם, הטַגאבּוּ, שנקראו גם אדיפֶּן – עבדים.
אלו הפכו עבדים בשל חוב שלא שולם, או העלבת בן מעמד גבוה יותר, או כי נשבו במלחמה, או אפילו כי ירשו חוב מהוריהם.
הן נשים והן גברים אילוקניים גידלו שיער ארוך, אך קשרו אותו בדרכים שונות.
חלק מהנשים קלעו את שיערן לצמה, וחלק מהגברים קלעו את שיערם וכיסו אותו בכיסוי דמוי טורבן, שנקרא באנגאל או פּוֹטוֹנג.
לדוגמאות ולצבעים של הבאנגאל היו משמעויות רבות.
לדוגמה, פוטונג אדום הצביע על כך שהלובש הרג אדם, בעוד שדפוס מפוספּס הצביע על כך שהלובש הרג לפחות שבעה אנשים.
בנוסף, חקלאים ודייגים חבשו גם כובע עשוי מדלוע, שנקרא קאטוּקוֹנג בימי שמש או גשם.
כמו כן, בימים גשומים נהגו לעטות שכמייה בשם אנאנגה, אשר הייתה עשויה לעיתים קרובות מעלי דקל הודי.
התקופה הספרדית עד כינון הרפובליקה הפיליפינית
הקונקיסטאדור הספרדי חואן דה סלסדו חקר את האזורים הצפוניים של הפיליפינים בשנת 1571, ונסע לאזור אילוקוס (בין היתר), התיישב בצפון, והקים מספר רשויות מקומיות ספרדיות, כולל וייה פרננדינה (כיום ויגאן) וטאגוּדין.
מלחמה עם זמבלס ופנגסינן, 1660
בשנת 1660, אנדרֶס מאלונג, מנהיג העיירה סן קרלוס, פנגסינן, או בינאלאטונגאן כפי שנקראה אז, חבר לאנשי זאמבאלֶס ביוזמה לסלק את הספרדים ולהכניע את אלו שתמכו בספרד.
מאלונג הועסק בעבר על ידי הספרדים כדי לסייע בקולוניזציה של ערים וכפרים לא־נוצריים בפנגסינן, אולם, תוך כדי שהכניע אחרים, הבין שהוא יכול לגבור גם על הספרדים, המצויים בנחיתות מספרית.
עם בעלי בריתו בני זאמבאלס, הכתיר מאלונג את עצמו מלך פנגסינן, ושלח מכתבים לכל ראשי מחוז אילוקוס, פמפאנגה ועמק קגאיאן, ודרש שגם הם יצטרפו למהלך, יכירו במאלונג כמלך, ויהרגו את כל הספרדים ביניהם.
אם לא יעשו זאת, מאלונג איים שיפלוש ויעניש אותם על כך שלא הצטרפו ליוזמתו.
בניגוד לפנגסינן ולזאמבאלס, באזור אילוקוס השקיעו הספרדים חיילים ומיסיונרים רבים, ואבטחו אותו היטב.
עיירות כמו ויגאן וטאגוּדין באילוקוס סור הוכפפו במהירות לאנקומיינדות, לכנסיות, ולביצורים הספרדיים, שהוקמו במהירות כדי לשלב את האילוקנים לתוך האימפריה הספרדית.
הספרדים הזדרזו בכך כדי להשתלט על סחר הזהב של האזור עם האיגורוטים.
הם ביקשו למנוע משודדי ים סיניים ויפנים וממעצמות אירופיות שונות כמו ההולנדים או האנגלים לשלוט בנתיבי הסחר הללו.
בשל ניסיון זה עם הספרדים, ובעיקר בהשפעתם של מיסיונרים קתולים, דחו רבים מראשי האילוקנים את הצעתו של אנדרס מאלונג.
בתגובה שלח מאלונג מנהיג זאמבאלס בשם דון פדרו גומאפוס, לפלוש לאילוקוס.
גומאפוס הצליח להביס את הכוח הספרדי ולהצפין עד ויגאן, שם החריבו והעלו באש את המעוז הספרדי וכפרים סמוכים.
אז חזר גומאפוס דרומה כדי לסייע למאלונג בחזית אחרת, אך ספג אבידות בשל פעולות גרילה מצד האילוקנים ובעלי בריתם, בני טינגיאן.
בינתיים הצליח כוח ספרדי להביס את מאלונג ולשבות אותו.
על אף חדשות אלה, המשיך גומאפוס ללחום בספרדים, והובס אחרי שני קרבות גדולים.
גם הוא נשבה והוצא להורג בתלייה בוויגאן.
היה זה המרד האחרון נגד הספרדים באילוקוס עד 1762.
מרד הבאסי, הידוע גם בשם מרד אמבריסטו, פרץ ב־16 בספטמבר 1807 בעיירה פידיג, באילוקוס נורטה, בהנהגת פדרו מטאו מפידיג, וסאראלוגו אמבריסטו, אילוקני ובן טינגיאן.
הם אספו סביבם אילוקנים מכל עיירות הסביבה וצעדו תחת דגל בעל פסים אופקיים צהובים ואדומים, ועשו דרכם דרומה לכיוון בירת המחוז, ויגאן, כדי למחות על היחס המחפיר מצד הממשלה הקולוניאלית הספרדית.
על פי מקורות מהתקופה, פרץ המרד עקב תסכול הולך וגובר מאז קבעה הממשלה הספרדית מונופול על ייצור ומכירת יין באסי (משקה מסורתי של האילוקנים), כך שנאסר על אילוקנים לייצרו פרטית, והם נאלצו לרוכשו מחנויות ממשלתיות.
מרד באסי נמשך 13 ימים.
המורדים הובסו בידי הספרדים, אשר הרגו מאות מהם, ואת מי ששרדו את הקרבות הוציאו להורג בתלייה והציגו לראווה על שיפודי עץ, כאזהרה לאחרים שלא להתקומם נגד השלטון.
המרידה גרמה לספרדים לחלק את אזור אילוקוס למחוזות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור.
למרות שנכשל, הצליח מרד באסי להעניק השראה לתנועות מרי עתידיות למען חירות וצדק בצפון לוזון.
התקופה הקולוניאלית האמריקאית ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1901 הגיע השלטון הקולוניאלי האמריקאי לאילוקוס, ובשנת 1941, הכיבוש היפני.
במהלך 1945, שחררו הצבא האמריקאי וחילות חבר העמים הפיליפיני, כולל לוחמי גרילה אילוקנים, את אזור אילוקוס משלטון צבא יפן.
כמה נשיאים מודרניים של הרפובליקה של הפיליפינים הגיעו מהאזור: אלפידיו קווירינו, פרדיננד מרקוס, ובנו, בונגבונג מרקוס.
נשיא נוסף ממחוז אילוקוס, פידל ו' ראמוס, הגיע מפנגסינן.
על אף התפיסה כאילו האילוקנים כולם תמכו בממשל מרקוס, היו גם קורבנות אילוקנים של הפרות זכויות אדם בתקופת השלטון הצבאי, שהחלה בספטמבר 1972. באילוקוס נורטה תועדו עינויים של חקלאים מהערים וינטאר, דומאלנג, סולסונה, מרקוס, ופידיג.
היו אילוקנים בולטים שביקרו את שלטונו של מרקוס, כגון הארכיבישוף הקתולי אנטוניו ל.
מאבוטאס, שיצא נגד עינויים והרג של עובדי כנסייה.
מתנגד בולט נוסף היה תומך זכויות האדם ושדרן הרדיו דייוויד בואנו.
בואנו נרצח על ידי גברים רוכבי אופנוע במדים צבאיים ב־22 באוקטובר 1987, חלק מגל התנקשויות במהלך ההפיכה של 1986–1987, שניסתה לבטל את הממשלה הדמוקרטית שהוקמה לאחר מהפכת כוח העם ב־1986.
מאז סוף שנות ה־90 קמו מספר יוזמות לקידום התרבות האילוקנית.
העיר ההיסטורית ויגאן נכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1999, והמאמץ הקהילתי המקומי לשמר אותה נחשב "מודל של שיטות עבודה מומלצות בניהול אתרי מורשת עולמית".
באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס הקים פרופסור רובין רודריגז את "מרכז בולוסאן ללימודים פיליפיניים", על שם הסופר יליד בינאלונאן, קרלוס בולוסן.
יזמים אילוקניים כגון ניניה קורפוז החיו את הביקוש לבדי אינאבל כאשר שילבו אותם באופנה עילית.
בשנת 2010 היה מספר האילוקנים בפיליפינים 8,074,536.
אילוקנדיה (או קאילוקואן) הוא המונח שנטבע לציון המולדת ההיסטורית של האילוקנים, אשר מתפרשת על מחוז אילוקוס נורטה הנוכחי ועל החלקים הצפוניים של אילוקוס סור.
בעבר המוקדם כינו האילוקנים את חבל הארץ הזה "סאמטוי", מהביטוי sao mi toy שפירושו "כאן השפה שלנו".
הלחץ הגובר עקב צפיפות האוכלוסין המשמעותית במהלך אמצע המאה ה־19 גרם להגירה של אילוקנים אל מחוץ למולדתם המסורתית.
עד 1903, יותר מ-290,000 אילוקנים היגרו למרכז לוזון, עמק קאגאיאן ולמטרופולין מנילה.
יותר מ־180,000 עברו למחוזות פנגסינן, טארלאק ונואיבה אסיחה.
הגירות מאוחרות יותר הביאו אילוקנים גם למחוזות רחוקים יותר, כגון פאלאוואן ומינדנאו.
בשנת 1906 התרחבה הפזורה האילוקנית, כאשר החלו אילוקנים להגר להוואי ולקליפורניה.
הם נקראים סאקאדאס, הדור הראשון של המהגרים הפיליפינים לארצות הברית.
הפירוש המילולי של המונח הוא "מיובאים", "עובדים בשכר נמוך", והוא משמש למהגרי עבודה בפיליפינים וממנה, העוסקים בעבודת כפיים חקלאית.
בין השנים 1906 ל־1946 הובאו להוואי גברים פיליפינים, בעיקר אילוקנים, על ידי איגוד מגדלי הסוכר של הוואי, לעבודה בשדות קנה הסוכר והאננס.
אילוקנים הם הרכיב הגדול ביותר של הפזורה הפיליפינית בארצות הברית.
ישנה קהילת אילוקנית משמעותית בהוואי, שבה הם מהווים יותר מ־85% מהאוכלוסייה הפיליפינית.
רוב האילוקנים דוברים את שפת האילוקנו, שהיא חלק מתת־הקבוצה הצפונית של שפות הפיליפינים במשפחת השפות האוסטרונזיות.
רובם דוברים גם טאגאלוג ואנגלית כשפה שנייה ושלישית.
אילוקנו, כמו כל השפות הפיליפיניות, היא שפה אוסטרונזית, קשורה למלאית (אינדונזית ומלזית), לטטום, לצ'מורו, לפיג'ית, למאורי, להוואית, לסמואית, לטהיטית, לפייוואן ולמלגשית.
היא קשורה קשר הדוק לכמה מהשפות האוסטרונזיות האחרות של צפון לוזון, ויש לה הבנה הדדית כלשהי עם שפת הבלנגאו ועם הדיאלקטים המזרחיים של שפת הבונטוק.
כשבעה מיליון בני אדם דוברים אילוקנו כשפת אם, וכשני מיליון נוספים כשפה שנייה.
רוב האילוקנים הם קתוליים וחלקם אגליפאיאנים, שמקורם באילוקוס נורטה.
באילוקנדיה יש תרבות מגוונת, שכוללת גם רכיבים מהתקופה הקולוניאלית.
לעיר הקולוניאלית ויגאן, המכונה לעיתים "האינטרמורוס של הצפון", עדיין יש הארכיטקטורה הקולוניאלית הקסטילית המקורית, עם בתי מגורים עתיקים בסגנון ספרדי לאורך רחובות קטנים ומרוצפים באבנים.
תרבות האילוקנים כוללת מחולות שונים: הדינאקליסאן (מחול נפוץ בקרב דייגים), האגאבל (מחול אופייני לאורגים) והאגדאמדאמלי (מחול קדרים) ממחישים בצעדים פשוטים את מלאכוֹת האילוקני החרוץ.
תרבות האילוקנים סובבת סביב טקסי חיים, חגיגות והיסטוריה בעל פה.
אלה נחגגו בשירים, מחולות, חידות, פתגמים, ותחרויות מילוליות ספרותיות שנקראו בוקאנגן (על שם הסופר פדרו בוקנג), ואפוסים.
המטבח האילוקני מתאפיין בהרבה ירקות מבושלים או מאודים ובדגי מים מתוקים, ולעיתים קרובות משתמש ב"באגונג" (דג מותסס) לשם תיבול, במקום במלח.
האילוקנים נאלצו להשתמש בחומרים שעמדו לרשותם, ולכן המנות המסורתיות שלהם עושות שימוש גם בדלועים מרים מאוד.
העבר האנימיסטי של האילוקנים מספק רקע עשיר של פולקלור, מיתולוגיה ואמונות מיסטיות.
יש הרבה סיפורים אילוקניים על רוחות וישויות טובות ועוינות.
מיתולוגיית הבריאה שלהם מתרכזת בענקית אָרָן ובבעלה אַנְגָלוֹ, ובנַמָרְסוּאָה ("היוצרת").
הספרות האילוקנית הטרום־קולוניאלית הורכבה משירי עם, חידות, פתגמים, קינות שנקראו דוּנְג־אַוּ, ואפוסים בכתב או בעל פה.
משוררים אילוקנים עתיקים חיברו שירי עַם ושירי מלחמה, וכן "דאלוט", שיר ארוך, מאולתר, שקול, שנמסר בדקלום עולה ויורד.
בתקופת הכיבוש הספרדי, חיברו האילוקנים שירה בעיקר לפי דגמים ספרדיים.
השירה המוקדמת ביותר המופיעה בכתב באילוקנית היא תרגומים מספרדית לרומאנסות, שהתקין פרנסיסקו לופז, נזיר אוגוסטיני, שב־1621 פרסם תרגום לאילוקנית לדוקטרינה כריסטיאנה מאת הקרדינל בלרמינו, הספר הראשון שהודפס באילוקוס.
ניתן למצוא מחקר על שירה אילוקנית בספר Gramatica Ilokana, שפורסם ב־1895, על בסיס החיבור Arte de la Lengua Iloca של אותו לופז, שפורסם ב־1627, אך כנראה נכתב לפני 1606.
יש הסוברים שהמשורר האילוקני הראשון הידוע בשמו הוא פדרו בוקנג, ששיתף פעולה עם לופז בתרגום הדוקטרינה לאילוקנית.
בוקנג, עיוור מילדות, חיבר במאה ה-17 את האפוס המרכזי לאילוקנים, ששמו Biag ni Lam-ang ("חיי לאם-אנג").
האפוס עוסק בחייו ומעלליו הפנטסטיים של גיבור אילוקני בשם לאם-אנג.
הנוסח הכתוב הראשון של אפוס זה הועבר על ידי הנזיר חראלדו בלאנקו לאיסאבלו דה לוס רייס, אשר פרסם אותו בכתב העת El Ilocano בין דצמבר 1889 לפברואר 1890, לצד תרגום ספרדי בפרוזה.
במהלך המאה ה־18 והמאה ה־19, השתמשו המיסיונרים בספרות דתית וחילונית מתורגמת לאילוקנית כדי לקדם את משימתם להמיר את האילוקנים לנצרות.
במאה ה-19 הופיעה גם המשוררת האילוקנית לאונה פלורנטינו, שנחשבת לעיתים כ"משוררת הלאומית של הפיליפינים".
עם זאת, יש הרואים בשיריה ששרדו שירים מתקתקים ורגשניים לבלי נשוא, ונטולי צורה אמנותית.
הלבוש המסורתי לנשים אילוקניות עשוי בד אינאבל.
הלבוש הטיפוסי מורכב מחולצה הנקראת "קימונה", והיא לבנה או פסטלית, ומחצאית באורך מלא הנקראת פנדילינג, בצורת חרוט עם שרוף סביב המתניים.
מסורתית, נשים לבשו שמלות שארגו ורקמו בעצמן.
כיסוי הראש או הכובע המסורתי של אילוקנים נקרא "קטוקונג" או "טבונגאו", והוא עשוי מדלעת קלבס מיובשת וריקה, ממשפחת הצמחים הדלועיים, עם כיסוי פְּנים ארוג.
הכובע עמיד בפני מזג אוויר קשה, ונלבש כהגנה מפני השמש והגשם כאחד על ידי חקלאים ודייגים.
פרדיננד מרקוס, נשיא ורודן הפיליפינים
בונגבונג מרקוס, נשיא הפיליפינים, בנו של פרדיננד מרקוס
גלוריה מקפגאל ארויו, בתה של אווה מקפגאל, מפנגסינן.
פידל ו' ראמוס, הנשיא ה-12 של הפיליפינים (1992–1998) מלינגיין, פנגסינן.
ברטמן רוק, כוכב יוטיוב, הוריו היו מעמק קגאיין, וכעת מתגוררים בהוואי.
וינסנט בואנו, זמר אוסטרי שייצג את אוסטריה בתחרות האירוויזיון ה-65.
מחוז אִילוֹקוֹס (באילוקנו ובטאגאלוג: Ilocos) הוא אזור מינהלי של הפיליפינים ברמת מחוז, ונקרא גם "מחוז I" (אחת, בספרות רומיות).
המחוז כולל את החלק הצפון-מערבי של האי לוזון, וחלק ממישור מרכז לוזון, בעיקר באזור פנגסינן.
הוא גובל במחוז קורדיליירה במזרח, בעמק קגאיאן בצפון מזרח ובדרום מזרח, ובמרכז לוזון בדרום.
במערב המחוז גובל בים סין הדרומי.
המחוז כולל ארבע פרובינציות (אילוקוס נורטה, אילוקוס סור, לה אוניון ופנגסינן) וכן עיר עצמאית אחת (דגופן).
המרכז המנהלי של המחוז שוכן בסן פרננדו, לה אוניון, ואילו היישוב הגדול ביותר הוא העיר סן קרלוס.
ממפקד האוכלוסין של שנת 2000 עלה כי השפות העיקריות המדוברות באזור הן אילוקנו (64% מכלל האוכלוסייה באותה תקופה), פנגסינן (32.5%), וטאגאלוג ושפות אחרות (3.21%).
תושבי האזור המוקדמים ביותר הידועים הם העמים המכונים בפיליפינים נגריטוס.
אלו נדחקו על ידי גלים של מהגרים אוסטרונזיים שחדרו לרצועת החוף הצרה.
איטנגים (איגורוט) התיישבו בפנים החוף, אילוקנים בצפון, פנגסיננים בדרום, וזַמבָּלים באזורים הדרום-מערביים ביותר באילוקוס.
היה מסחר בזהב שנכרה בהרי קורדיליירה, דרך אזור לויאג נה קבולואן (היום בפנגסינן), וגם ביישוב הסמוך אגואו, שחופיו באותה תקופה היו נוחים לנמל טוב לכלי שיט זרים.
נחפרו ממצאים המעידים על סחר בין נמל אגו לבין סין: שברי כדים וחרסינה שנחשפו באתר הכנסייה הקתולית במהלך שיפוצה – והם שמורים במוזיאון אילוקו (Museo de Iloko).
עם הזמן הקימו דייגים יפנים את היישוב היפני הראשון בפיליפינים באילוקוס, וכך עברו כישורים וטכנולוגיות דיג אל האוכלוסייה המקומית.
במאה ה־16 הקימו הספרדים מושבות בפיליפינים ולנצל את אוכלוסיית הילידים, בין היתר באמצעות מיסיון והמרת דת המקומיים לקתוליות.
העיר ויגאן בפרובינציית אילוקוס סור הייתה בעת ההיא מושב הבישוף, ונקראה נואבה סגוביה.
עם זאת, בני האילוקנו בחלקים הצפוניים של המחוז לא המירו את דתם בקלות, והאזור הצפוני נותר רווי טינה לספרד.
טינה זו התפרצה בנקודות שונות בהיסטוריה של אילוקוס בצורת מרידות, בעיקר אלו של אנדרס מאלונג ופאלאריס מפנגסינן, דייגו סילאנג ואשתו גבריאלה סילאנג ב־1762, ומרד באסי במאה ה־19. עם זאת, היו אלה הפנגסיננים בדרום שהיו האחרונים שהחזיקו מעמד בהתנגדות לספרדים.
בשנת 1901, האזור עבר לשלטון קולוניאלי אמריקאי, ובשנת 1941, נכבש בידי הצבא היפני הקיסרי.
במהלך 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, חילות חבר העמים הפיליפיני בשילוב עם הצבא האמריקאי, וכן לוחמי גרילה מבני האילוקנו ופנגסינן, שחררו את מחוז אילוקוס מידי היפנים.
כמה נשיאים של הרפובליקה של הפיליפינים הגיעו ממחוז אילוקוס: אלפידיו קירינו, פרדיננד מרקוס ופידל ראמוס.
פרובינציית פנגסינן הועברה על ידי פרדיננד מרקוס ממחוז מרכז לוזון למחוז אילוקוס ב־1973; לאחר מכן קבע מרקוס מדיניות הגירה מכוונת של אילוקנים אל פנגסינן, לדילול תושבי פנגסינן הילידיים.
מרקוס צירף גם את הפרובינציות אברה, מאונטיין פרובינס, ובנגט למחוז אילוקוס, במטרה להרחיב את השפעת האילוקנים בקרב העמים הילידיים של אזור הקורדיליירה.
הפרות זכויות אדם תועדו במחוז אילוקוס בתקופת המשטר הצבאי של מרקוס, למרות התפיסה הרווחת כאילו המחוז תומך בשלטון מרקוס מטעמים עדתיים.
בפרובינציית אילוקוס נורטה תועדו עינויים ורציחות של חקלאים ושל ילדים.
אילוקנים רבים התנגדו לשלטון מרקוס, ובהם הארכיבישוף הקתולי יליד אגואו, אנטוניו מבוטס, שדיבר נגד עינויים והרג של עובדי כנסייה.
הסטודנטים רומולו וארמנדו פלבאי מסן פרננדו מחו נגד הדיקטטורה, עונו עד מוות במחנה צבאי בפמפנגה, ולימים זכו בכבוד כקדושים מעונים במאבק נגד הדיקטטורה באנדרטת בנטאיוג נג מגה באיאני של הפיליפינים.
כאשר הוקם מחוז קורדיליירה בתקופת שלטונה של קורסון אקינו, הועברו הפרובינציות של אברה, מאונטיין פרובינס ובנגט למחוז החדש.
מחוז אילוקוס מכיל שני אזורים גאוגרפיים מנוגדים.
הפרובינציות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור תופסות את המישור הצר בין רכס ההרים המרכזי של קורדיליירה לבין ים סין הדרומי, בעוד שפנגסינן תופסת את החלק הצפון מערבי של מישור מרכז לוזון העצום, עם הרי זמבלס כגבול המערבי הטבעי שלה.
מפרץ לינגאיין הוא גוף המים הבולט ביותר בפנגסינן, והוא מכיל מספר איים, כולל הפארק הלאומי מאה האיים.
מצפון לאילוקוס נמצא מצר לוזון.
נהר אגנו עובר דרך פנגסינן מבנגט, זורם לדלתא רחבה בסביבות לינגאיין ודגופן, ונשפך למפרץ לינגאיין.
הר סיקאפו הוא בין הנקודות הגבוהות במחוז.
בחלק הדרומי של המחוז, ובמיוחד בפנגסינן, מבוססת הכלכלה על תעשיית חקלאות ושירותים; בחלק הצפוני של המחוז מבוססת הכלכלה על חקלאות.
בפנגסינן יש עסקים אגרו־תעשייתיים, כגון גידול ועיבוד דגי אכנס כסוף (בַּאנְגוֹס), גידול בעלי חיים, ייצור ממרח דגים (בַּגונג), ועוד.
בפרובינציות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור מגדלים בעיקר אורז, טבק, תירס, קני סוכר, ופירות; כמו כן, מגדלים בעלי חיים כגון חזירים, תרנגולות, עיזים, וקראבאו (תאו מים).
61% מסך המס הנגבה במחוז מגיע מפנגסינן.
המחוז עשיר במלאכות יד, ומפורסם בשמיכות ארוגות ובמוצרי קדרות.
שטחי אילוקוס הם המולדת ההיסטורית של האילוקנים.
במפקד האוכלוסין של שנת 2000 היוו האילוקנים 64% מאוכלוסיית המחוז, פנגסינאנים 32.5%, וטאגאלוגים 3%.
האוכלוסייה היא ברובה קתולית, אך בצפון המחוז יש גם קהילה פרוטסטנטית אדוקה.
יש מיעוטים של בני דתות אחרות, כגון Iglesia ni Cristo, מורמונים וכדומה.
יש גם החזקה באמונות אנימיסטיות מסורתיות, במיוחד באזורים כפריים.
קהילות הסוחרים הסיניים וההודיים מכילות בעיקר בודהיסטים, טאואיסטים והינדים.
במחוז התגוררו מספר אמנים לאומיים של הפיליפינים, ובהם האמן הלאומי לתיאטרון סוורינו מונטנו, שזכה בתואר בשנת 2001, והאמנית הלאומית למחול לוקרסיה רוסס קסילג, אשר זכתה בתואר בשנת 1989.
אילוף הגוררת הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיה תיעודית שעלה לאקרנים בשנת 2014 בבימויו של ריקי שלח.
שלח בשיתוף תמי ברנשטיין ופולי רשף ראיינו 48 נשים מפורסמות: שחקניות, בדרניות, זמרות, דוגמניות, נשות חברה ונשות עסקים כמו: אסתי זקהיים, אילנית לוי, פנינה רוזנבלום, רמה מסינגר, עדי כהן, מיכל אמדורסקי, ריקי בליך, הדר לוי, ניצה שאול, סיגל שחמון, דנה דבורין, רולנדה שגרן ועוד.
הן התבקשו לספר את הבדיחה הכי שוביניסטית שהן מכירות.
הדבר הוביל לדיון על מערכות יחסים, נשים, גברים, שוביניזם, פמיניזם ועוד.
בין קטעי הבדיחות מופיעים קטעים אילמים בשחור-לבן המתארים מצבי חיזור קומיים של גבר (דני לשמן).
הסרט יצא לאקרנים ב-2014 והיה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2013.
שם הסרט מתייחס למחזה אילוף הסוררת של שייקספיר ובתחילת הסרט קוראת רמה מסינגר קטע מהמחזה ובו מדברת הסוררת לחברותיה כי "בעלך הוא אדונך, חייך ושומרך, זה שדואג לך ולמחייתך ושום פרס לא יבקש לבד מאהבה, מבט נעים וצייתנות אמת."
48 נשים מופיעות בסרט, מספרות עשרות בדיחות הנוגעות בעיקר ביחסי גברים ונשים: מהם גבולות הפמיניזם ומה דעתן של נשים על שוביניזם?
מי הוא הגבר האידיאלי בעיני נשים?
מה הופך נשים לסקסיות בעיני הגבר ובעיני עצמן?
ניתוחים קוסמטיים, הטרדות מיניות, דיאטות, הזדקנות ועוד.
בסוף הסרט מופיעות כל המשתתפות בקליפ לשיר "I Will Survive" בביצועה של עדי כהן.
אילוף בעל חיים הוא יצירת שינוי התנהגותי מותנה של בעל חיים אינדיבידואלי, כדי להפחית את ההימנעות הטבעית שלו מבני אדם, להקנות לו את היכולת לסבול נוכחות של בני אדם, וללמדו לעשות משימות עבור האדם.
ביות בעלי חיים הוא שינוי גנטי קבוע של שושלת צאצאים המוביל לנטייה תורשתית להגיב בשלווה לנוכחות אנושית.
אילוף עשוי להינתן לחיה מבויתת, כגון אילוף כלבים, או לחיה לא מבויתת, כגון דב.
פילים הודים, המשרתים את האדם, הם מאומנים אך לא מבויתים.
הם נתפסים בטבע למטרת שירות האדם.
אילופרידון (באנגלית iloperidone) היא תרופה אנטיפסיכוטית א־טיפית (לא טיפוסית) מדור שני שמיועדת לטיפול בסכיזופרניה, במחלה ביפולרית, ובמאניה דיפרסיה.
התרופה נמכרת תחת השם המסחרי פנפט (Fanapt).
חברת התרופות Hoechst Marion Roussel Inc פתחה וחקרה את אילופרידון עד מאי 1996. במאי 1997, העונקו זכויות היוצרים לחברה Titan Pharmaceutical.
באוגוסט 1998, ניתנו זכויות הפיתוח, הייצור, והשיווק העולמי לנוברטיס.
ה-FDA אישר את התרופה ב-9 במאי 2009.
אילופרידון היא תרופה ממשפחת התרופות א-טיפיות האנטיפיסכוטיות.
אילופרידון הוא אנטגוניסט לקולטן לדופמין D2 ו-5-HT2A ופועל כחומר נוירולפטי.
אילופרידון יעילה בטיפול הפרעה דו קוטבית.
בנוסף, היא הראתה יעילות משמעותית בשיפור הסימפטומים הסכיזופרניים.
בשונה משאר התרופות האטיפיות, אילופרידון אינה מעלה במשקל, ולכן יעילה בטיפול אנטיפסיכוטי לאנשים צעירים החוששים מעליה במשקל.
אחוז החולים שטופלו באילופרידון שחוו אקתיזיה הנגרמת על ידי תרופות במינונים גבוהים ונמוכים כאחד היה דומה לפלסבו.
לאילופרידון אפיניות גבוה לרצפטור לדופמין D2 במוח, באזור הגרעין הזנבי (Caudate nucleus) והפוטמן (Putamen).
בנוסף, אילופרידון נקשר לעוד קולטנים במוח עם זיקה גבוהה (למשל קולטן סרוטונין 5-HT2a, קולטן דופמין D3), עם זיקה מתונה (למשל קולטן דופמין D4, קולטן סרוטונין 5-HT6 ו-5-HT7, וקולטן נוראפינפרין NEα1), ועם זיקה חלשה (למשל קולטן סרוטונין 5-HT1A, קולטן דופמין D1, וקולטן היסטמין H1).
השיפור בקוגניציה מיוחס לזיקה הגבוהה של אילופרידון לקולטנים α אדרנרגיים.
בעת הפסקת השימוש בתרופות, מומלצת ירידה הדרגתית במינון אילופרידון כדי למנוע תסמונת גמילה חריפה או הישנות מהירה.
תסמיני גמילה בדרך כלל כוללים בחילות, הקאות, ואובדן תיאבון.
תסמינים אחרים עשויים לכלול חוסר-שקט, הזעה מוגברת, ובעיות שינה.
לעיתים רחוקות, תיתכן תחושה של סחרחורת, וכאבי שרירים.
בדרך כלל, התסמינים חולפים לאחר פרק זמן קצר.
קיימות ראיות טנטטיביות לכך שהפסקת השימוש בתרופות אנטי פסיכוטיות עלולה לגרום לפסיכוזה, ועלול לגרום להישנות של המצב המטופל.
לעיתים רחוקות, יכולה להופיע דיסקינזיה מאוחרת עם הפסקת הטיפול התרופתי.
אילופרידון עובר חילוף חומרים בכבד על ידי אנזימי ציטוכרום P450 המתווך דה-אלקילציה של (CYP3A4), הידרוקסילציה (CYP2D6) ותהליכי דה-קרבוקסילציה.
מטבוליטים שנוצרו הם P89, P95 ו-P88. המטבוליט הקטן הוא P89, בעוד P95 ו-P88 הם העיקריים.
הזיקה של מטבוליט האילופרידון P88 בדרך כלל שווה או קטנה מזו של תרכובת האם.
תופעות לוואי של אילופרידון כוללות:
במקרים נדירים, עלולה להתפתח תגובה אלרגית או אנפילקסיס, במקרים אלה חשוב לפנות לרופא המטפל.
בנוסף אם מופיע נוקשות שרירים, חום, פציאליס, ובלבול יש לפנות לרופא המטפל.
אין מידע בנוגע לבטיחות השימוש בתרופה בעת ההריון.
יש להתייעץ עם הרופא המטפל.
עם זאת ידוע שהתרופה גורמת למומים מולדים בעוברים של חיות מעבדה.
כמו כן ידוע כי שימוש בתרופות אנטיפסיכוטיות בשליש השלישי להריון עלול לגרום לתינוק לפגיעה אקסטרפירמידלית (תנועות שרירים בלתי רצוניות) וכן לתסמיני גמילה.
לא ידוע אם התרופה מופרשת לחלב האם לא ידוע אם מותר בהנקה.
אילזה בריל 28 באפריל 1925 -3 בספטמבר 1942) הייתה ילדה יהודיה-אוסטרית שנרצחה באושוויץ והפכה לסמל באוסטריה של נערות צעירות שנרצחו על ידי הנאצים בשואה.
בריל נולדה ב-28 באפריל 1925, באינסברוק, אוסטריה למשפחה יהודית מתבוללת, הוריה היו רודולף בריל (1887–1957) יצרן רהיטים וג'ולי בריל (לבית שטיינהרטר 1894–1971).
כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה הנאצית באנשלוס בשנת 1938, משפחת בריל, כמו כל משפחות ממוצא יהודי, נרדפה על ידי הנאצים.
יהודים נאלצו להתפטר ממקומות העבודה ורכושם נגנב באמצעות "אריזציה" (תהליך ההדרה הכפויה של "לא-ארים", ברובם יהודים, מתחומי הכלכלה (מסחר, עסקים ועבודות) בגרמניה ובאזורים שבשליטתה.
המונח כולל העברה של רכוש המצוי בבעלות יהודית או "בני גזע נחות אחר" לבעלות של בני הגזע הארי.
התהליך התבסס על האידאולוגיה הנאצית, התומכת בגזע עליון ארי.).
לימודיה של בריל הסתיימו בנובמבר 1938 עקב ליל הבדולח.
משפחתה ניסתה להגר ללא הצלחה.
באפריל 1939 ניסתה משפחתה להציל אותה ואת בת דודתה אינגה על ידי העלאת הבנות על טרנספורט של ילדים להולנד.
היא מצאה מקלט במנזר במשך מספר שנים, אולם בשנת 1942 התגלה מקום המחבוא שלה והיא גורשה למחנה המעבר וסטרבורק ובאוגוסט אותה שנה גורשה לאושוויץ.
שם, על פי עדים, היא נרצחה ב-3 בספטמבר 1942. הוריה שרדו את השואה וחזרו לאינסברוק ב-1945.
אבן נגף הונחה עם שמע בשנת 2004. בית ספר הקרוי על שמה הועבר לרחוב הקרוי על שמה.
פרויקטי הנצחה רבים מכבדים את זכרה.
אילונה פראגו (במקור פרנקפורטר, בהונגרית: Faragó Ilona; בודפשט, טרזווארוש, 10 ביוני 1907 – 31 במרץ 1984) הייתה עיתונאית, עורכת ראשית של כתב העת שפעלה 44 שנים (1993-1949) בשם "זו האופנה" (Ez a Divat), היא אחייניתו של הצייר והגרפיקאי גזה פראגו (1877–1928).
אילונה פרנקפורטר נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסופר והעיתונאי ינה פראגו (1872–1940) ושל אילונה קוּנשְנֶר (1885–1969).
דרך אביה הייתה לה גישה וביקרה המון במשרדי מערכת של עיתונים.
היא החלה את דרכה כעיתונאית ב"חיי תיאטרון" (Színházi Élet) ככתבת תיאטרון, ולאחר מכן עבדה בשבועון "קולנוע, תיאטרון, ספרות" (Film Színház Irodalom).
באפריל 1944, בשל יהדותה, נשללה ממנה החברות בלשכת העיתונות ובאגודת העיתונאים.
שנתיים לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה לעיתונאית אופנה ולעורכת הראשית של מגזין האופנה Ez a Divat.
באותה תקופה, תפקידו של העיתון היה שונה.
הוא סיפק רעיונות לעיצוב ושימוש בבגדים ישנים.
כמעט ולא היו עדיין תצוגות אופנה, אז העיתון הופיע בעיקר עם רישומים ואיורים.
הוא ראה אור בתחילה במאתיים ועשרים אלף עותקים ונקרא בכל חלקי הונגריה, במדינות השכנות ואף מעבר לים.
אילונה פראגו עבדה בעיתון Ez a Divat מראשית העיתון ועד פרישתה.
מ-1977, אפילו כפנסיונרית, עבדה במלוא המרץ, היא כתבה חיברה וערכה את דפי האופנה גם של עיתונים אחרים של Magyar Hírek ו-Kincses Kalendárium.
היא הייתה חברה באגודה הלאומית של העיתונאים ההונגרים .
היא התאוששה מניתוח של עצם הירך השבורה, אבל היא מעולם לא התגברה על מות בעלה.
היא הובאה למנוחות ליד בעלה היהודי אנדראש גלרי .
כמה מספריה יצאו לאור, והיא פרסמה כמה ספרים נוספים בשם פראגו באבא.
עיטור מסדר הכשרון של העמל (1975)
אילזה בראון הייתה אחותן הבכורה של אווה וגרטל בראון.
היא נולדה במינכן והייתה, לזמן קצר, גיסתו של אדולף היטלר, לאחר שזה נישא לאחותה אווה.
בראון עזבה את בית הוריה בשנת 1929 ועבדה כעוזרת למרטין לוי מרקס, רופא אף אוזן גרון ומנתח יהודי.
היא קיבלה חדר במשרדו ועזבה את עבודתה רק כאשר הוא התכונן להגר לארצות הברית בשנת 1937, לנוכח רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית.
רופאים שאינם היו ארים הוצאו מתשלומים במסגרת תוכנית ביטוח הבריאות הלאומית באפריל 1933, וכן עקב אישור חוקי נירנברג; הוא ובראון הסתכנו במעצר באשמת "חילול הגזע".
רישיונו של מרקס לעסוק ברפואה בוטל בשנת 1938 והוא גורש מגרמניה באפריל 1939. הדוקטורט שלו בוטל באוקטובר אותה שנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצהירה בראון שהיא ואחותה אווה ניסו ללא הצלחה להתערב למען מניעת גירושו.
ב-28 במאי 1935 נטלה אווה מנת יתר של כדורי שינה בניסיון להתאבד.
אילזה גילתה אותה באותו הלילה, הגישה לה עזרה ראשונה והזעיקה רופא.
אילזה הסירה את הדפים הרלוונטיים מיומנה של אווה כדי לשמר את מערכת היחסים שלה עם היטלר; היומן ציין שהיטלר לא הצליח לפנות מספיק זמן עבור אווה.
זה היה ניסיון ההתאבדות השני של אווה - באוגוסט 1932 ירתה בעצמה אך לא מתה.
ב-15 במרץ 1937 החלה לעבוד במשרדו של האדריכל אלברט שפר בברלין.
שפר מונה זה עתה למפקח הבנייה הכללי של בירת הרייך.
בראון הייתה אחת מעובדותיו הראשונות.
היא עזבה את משרדו של שפר ונישאה לגבר בשם הוכשטטר באוקטובר של אותה שנה.
לאחר שלוש שנות נישואין הם התגרשו.
לאחר שסיימה לימודי עיתונאות החלה לעבוד כעורכת בעיתון שמרני מקומי.
בשנת 1941 נישאה בשנית לגבר בשם פוקה-מיכלס ועברה לברסלאו, שם הועסקה בעיתון פרוסי.
לבראון לא הייתה מעורבות פוליטית.
בניגוד לאחיותיה אווה וגרטל, היא לא הייתה חברה במעגל הפנימי של היטלר ואף לא מבקרת קבועה בברגהוף, אף על פי שנמלטה לשם בסוף המלחמה.
היא התגוררה עם אימה בבית המשפחה שבבוואריה עילית לאחר מות אביה בינואר 1964. אילזה נפטרה מסרטן במינכן ביוני 1979 ונקברה שם לצד אחייניתה, אווה פגליין-ברלינגהוף (בתם של אחותה גרטל ובעלה הרמן פגליין).
האיליאדה היא הראשונה מבין שתי היצירות האפיות בתרבות היוונית אשר מיוחסות להומרוס (השנייה היא האודיסיאה) ובה נפרש לאורך 15,693 טורים יצוג נוקב של טרגדיות, חורבן, חברוּת ומשפחה בעת מלחמה.
רוב החוקרים מתארכים את חיבור שתי היצירות (אשר השפיעו רבות על תרבות המערב) למחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס.
האיליאדה נכתבה ביוונית הומרית, וחולקה בתקופה ההלניסטית לעשרים וארבעה מזמורים (או ספרים), בקצר (מזמור יט) 424 טורים ובארוך (מזמור ה) 909.
האפוס עוסק במלחמת טרויה אך מציג סיפור המלחמה בדרך אחרת.
השנה היא העשירית והאחרונה למצור על טרויה, והשירה נפתחת ללא אקספוזיציה ("In medias res") ומגוללת עלילה של כשלושה שבועות.
האיליאדה אינה מתארת את תחילת מלחמת טרויה ואת הסיבות לה (אך אלו מאוזכרים) ואינה כוללת את סיום המלחמה בתכסיס הסוס הטרויאני (המוזכר רק כבדרך אגב, בחלק השמיני באודיסיאה (שורות 492–495)).
גם מות אכילס בחץ מקשת פאריס שפגע בעקבו, אינו מוזכר באיליאדה.
המילה הפותחת את היצירה היא "Μῆνιν" (מֵנין) שפירושה ביוונית "זעם" או "חרון אף", ולאחר תיאור נסיבות כעסו של אֲכִילֵס, גדול הגיבורים היוונים,על אגממנון, המפקד העליון של הצבא היווני, עובר האפוס לתיאור נטישתו ותבוסות היוונים בפני הֶקְטוֹר, נסיך טרויה ובכיר לוחמיה, שהורג בקרב את פאטרוקלוס, חברו הטוב של אכילס.
אכילס חוזר להילחם, הורג את הקטור בדו-קרב ומתעלל בגופתו.
בפרקי הסיום, נעתר אכילס לבקשת פריאמוס, מלך טרויה ואביו של הקטור, להשיב את גופת בנו.
היצירה מסתיימת בתיאור הלווייתו של הקטור, והטור האחרון: "כָּכָה חָגְגוּ קְבוּרָתוֹ שֶׁל-הֶקְטוֹר מַכְנִיעַ-הַסּוּסִים".
האפוס מתחיל בכעס של אכילס ומסתיים בהתפייסותו ומשקף המלחמה שברקע: העדרו של אכילס נותן יתרון לטרויאנים.
השלמת הטרויאנים עם מותו של הקטור מבהירה גם לקורא שגורל המלחמה נחרץ.
כריסס, כהן בכיר לאפולו, מתחנן לרגלי מנהיג היוונים, אגממנון, כי ישיב לו את בתו כריסאיס, שנשבתה במהלך המלחמה, בתמורה לכופר רב.
אגממנון מסרב, ובתגובה לכך האב מתפלל לאפולו, אשר ממטיר מחלות על היוונים.