tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 בינואר יצא המגזין "שרלי הבדו", שתפוצתו הרגילה 60,000 עותקים, בגיליון מיוחד וראשון לאחר הפיגוע במשרדיו.
הגיליון נמכר בכ-3 מיליון עותקים ברחבי צרפת, שאזלו כבר ביום הראשון לפרסומו, ובעקבות הביקוש הרב הוחלט להדפיס 2 מיליון עותקים נוספים.
שער הגיליון כלל קריקטורה של מוחמד דומע ומחזיק כרזת "אני שרלי" תחת הכותרת "הכל נסלח".
בינואר 2015, בעקבות יציאת הגיליון המיוחד שפורסם לאחר הטבח במערכת העיתון, החליטה רשת סטימצקי להפיצו בישראל במכירה שתיערך בסניף הרשת בקניון איילון שברמת גן, אך נסוגה מהחלטתה לאחר איומים מגורמים אסלאמיים וחברי כנסת ערביים, והודיעה שתמכור את העיתון רק באתר האינטרנט שלה.
עקב כך הודיע יו"ר "ישראל ביתנו", אביגדור ליברמן, שצעירי מפלגתו יפיצו את גיליונות העיתון בחינם, אך יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט סלים ג'ובראן, אסר זאת עקב האיסור על חלוקת מתנות.
עתירה של "ישראל ביתנו" לבג"ץ הביאה לביטול החלטתו של השופט ג'ובראן, אך בג"ץ קיים דיון נוסף בסוגיה זו.
בהליך נפרד נדחתה עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה להוצאת צו מניעה נגד הפצת הגיליון בישראל.
ב-28 בפברואר נערכה בנצרת הפגנת אלפים, בראשות ראאד סלאח, מאזן גנאים ועלי סלאם, נגד חלוקת הגיליון.
פרסום שער הגיליון לאחר הפיגוע ובו קריקטורה של מוחמד עוררה זעם בקרב מוסלמים רבים בעולם, ובמדינות מוסלמיות רבות פרצו מהומות, בדומה לתגובות בפרשת קריקטורות מוחמד משנת 2006.
בהפגנה בעיר זינדר בניז'ר נהרגו לפחות שלושה מפגינים ושוטר בעימותים אלימים.
בירושלים הפגינו מאות פלסטינים ליד מסגד אל-אקצא, נשאו שלטים בהם נכתב "האסלאם היא דת של שלום".
חלק מהמפגינים הניפו דגלי חמאס, ולקראת סוף התהלוכה הציתו את דגל צרפת.
הפגנות נוספות התקיימו בטריפולי (לבנון), עמאן, אלג'יר, איסטנבול, ח'רטום, תוניס, דקר, ובמקומות נוספים.
קטר הביעה מחאה נגד שער הגיליון ונגד פרסומו הרחב בעיתונות המערבית.
בהודעה רשמית נאמר: "פעולות חסרות טעם אלה לא משרתות אף מטרה והן רק מעודדות שנאה וזעם." הודעות דומות נמסרו על ידי שלטונות בחריין וערב הסעודית וכן על ידי המלך עבדאללה בירדן.
הפעיל הבריטי המוסלמי הקיצוני אנג'ם צ'ודארי כינה את שער הגיליון "הכרזת מלחמה".
הפיגוע במרכול היהודי בפריז היה פיגוע מיקוח שהתרחש ביום שישי, 9 בינואר 2015. טרוריסט מוסלמי פרץ ל"היפר כשר" ("Hyper Cacher"), אחד מהסניפים של רשת מרכולים למכירת מוצרי מזון כשרים בבעלות יהודית, ברובע ה-12 בפריז בירת צרפת.
המחבל תפס בני ערובה מקרב לקוחות המרכול ועובדיו.
לאחר מספר שעות מצור על המרכול פרצו אליו שוטרים מיחידת לוחמה בטרור וירו למוות במחבל.
בפיגוע נרצחו ארבעה מבני הערובה.
המחבל, אמדי קוליבאלי (Amedy Coulibaly), בן 32, יליד צרפת למשפחה של מהגרים ממאלי, ירה למוות בשוטרת ביום שלפני הפיגוע.
הוא פרץ בשעת הצהריים למרכול מרשת המרכולים "היפר כשר" שבבעלות משפחת אמסלם, כשהוא חמוש בשני רובי סער מדגם קלשניקוב.
באותה עת נמצאו במרכול למעלה מעשרים איש, שעסקו בקניות לקראת השבת.
עם כניסתו למרכול ירה המחבל למוות בשניים מבני הערובה לפחות.
15 אנשים ששהו במרכול נמלטו למרתף והסתתרו שם בתוך חדר קירור, בסיועו של אחד העובדים, לסאנה באטילי, מהגר מוסלמי ממאלי.
הפיגוע התרחש יומיים לאחר הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בפריז, בעת שכוחות הביטחון הצרפתים צרו על שני החשודים בביצוע אותו פיגוע, שהתבצרו בבניין בעיירה דמרטן-אן-גואל שמצפון לפריז.
המחבל, שתיאר עצמו בפני בני הערובה כחבר בארגון המדינה האסלאמית, אמר כי בחר בעסק יהודי כמטרה על מנת לגמול על פעולות ישראל נגד הפלסטינים.
הוא איים כי אם המשטרה לא תשחרר את שני החשודים שהתבצרו מצפון לפריז הוא יוציא להורג בני ערובה.
משטרת פריז צרה על המרכול והורתה על סגירת חנויות יהודיות באזור הסמוך מחשש לביטחונן.
יהודי האזור נקראו שלא להגיע לבתי הכנסת בערב השבת.
למקום הובאו אנשי RAID (יחידת ההשתלטות של משטרת צרפת).
השוטרים הצליחו להתחבר למצלמות טלוויזיה שצילמו את פנים המרכול ועקבו אחרי תנועות המחבל.
לקראת השעה חמש אחר הצהריים הסתיים המצור מצפון לפריז ושני המחבלים שם נהרגו.
מחשש שהמחבל במרכול יממש את איומו להרוג בני ערובה ניצלו אנשי RAID הזדמנות בעת שהוא כרע לתפילה, פרצו למרכול, ירו בו למוות ושחררו את בני הערובה.
הפריצה צולמה על ידי צלמי כלי התקשורת שסיקרו את המאורע.
בתוך המרכול נמצאו גופות של ארבעה מבני הערובה שנרצחו על ידי המחבל, כולם גברים יהודים.
יומיים לאחר הפיגוע נערכה בפריז עצרת מחאה על פיגוע זה והפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בהשתתפות למעלה ממיליון משתתפים ובהם עשרות מנהיגי מדינות.
עצרות המונים דומות נערכו באותו ערב במקומות נוספים בצרפת.
לאחר העצרת נערך בבית כנסת בפריז טקס לזכר ארבעת ההרוגים במרכול בהשתתפות נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, וראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שהגיע לעצרת ההמונים בפריז.
נתניהו נשא נאום בעברית, עם תרגום סימולטני לצרפתית.
ארונות ארבעת נרצחי הפיגוע הוטסו לישראל, וב-13 בינואר הם הובאו לקבורה בהלוויה ממלכתית בהר המנוחות בירושלים.
הפיגוע גרם לתחושות קשות וחשש ממשי לביטחונה של הקהילה היהודית בצרפת.
התקשורת דיווחה על יהודים רבים בצרפת השוקלים עלייה לישראל.
בעקבות פעולותיו של לסאנה באטילי, עובד בסופר ממאלי, שסייע ל-15 יהודים להסתתר מהמחבל, ממשלת צרפת העניקה לו אזרחות צרפתית בהליך מזורז ובטקס רשמי.
בשנת 2018 פורסם כי מאז הפיגוע במרכול, לא ביצע ארגון דאעש פיגועים נוספים נגד מטרות יהודיות.
הפיגוע במקדש השן התרחש ב-25 בינואר 1998, כאשר משאית תופת התפוצצה בסמוך לחזית מקדש השן בעיר קאנדי שבסרי לנקה.
את הפיגוע ביצעו טיגריסי השחרור של טאמיל אילם, כחלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה.
בפיגוע נהרגו 14 בני אדם, ולמעלה מ-25 נפצעו.
מאז 1983 הייתה סרי לנקה שרויה במלחמת אזרחים, כחלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה בין הרוב הסינהלי והבודהיסטי לבין המיעוט הטמילי-הינדי.
ב-1995 הצליח צבא סרי לנקה להשתלט על חצי האי ג'אפנה, שהיה נתון עד אז בשליטתם המורדים, אנשי טיגריסי השחרור של טאמיל אילם.
בתגובה, כבשו המורדים את העיר מולאיטיבו, והחלו בסדרה של פיגועי התאבדות נגד מטרות צבאיות ואזרחיות.
במאי 1997 פתח הצבא במבצע ניצחון מובטח, שמטרתו להשתלט על הדרכים המובילות לחצי האי ג'אפנה.
הטיגריסים הטמילים בחרו במקדש השן כיעד לפיגוע ממספר טעמים.
ראשית, מדובר באתר הבודהיסטי החשוב ביותר בסרי לנקה.
פרט לחשיבות הדתית של המקדש, יש לו גם חשיבות לאומית רבה, שכן לפי המסורת הסינהלית, מי שמחזיק בשרידי השן של הבודהה, השמורים במקדש, שולט בסרי לנקה כולה.
גם עיתוי הפיגוע, ב-25 בינואר 1998, לא היה מקרי.
ב-4 בפברואר עתידה הייתה סרי לנקה לציין 50 שנים לעצמאותה מבריטניה, באירוע בעיר קאנדי במעמד הנסיך צ'ארלס, ולקראת האירוע ניסתה הממשלה ככל יכולתה להציג לעולם את שליטתה במצב חרף מלחמת האזרחים.
בבוקר ה-25 בינואר הגיעו לקאנדי שלושה אנשי הטיגריסים השחורים, יחידת המחבלים המתאבדים של הטיגריסים הטמילים, במשאית עמוסה חומר נפץ.
כשהגיעו לרחוב בו שוכן המקדש החלו לירות לעבר החיילים שניצבו בו, ולבסוף, בשעה 6:10, התנגשו חזיתית בשער המקדש, מה שהפעיל את חומר הנפץ.
על פי ההערכות, המשאית הכילה 300 עד 400 ק"ג של חומר נפץ.
פרט לשלושת המחבלים המתאבדים, נהרגו בפיגוע 13 עוברי אורח, בהם פעוט בן שנתיים.
אדם נוסף, שהיה עד ראייה לפיגוע, לקה בלבו ומת.
בנוסף, למעלה מ-25 בני אדם נפצעו.
הפיגוע גרם להרס רב למבנים בסביבה.
המקדש עצמו סבל מנזק בגג ובחזית, והשער נהרס לחלוטין, אך החלקים הפנימיים שלו, ובכלל זה השן הקדושה עצמה, נותרו ללא פגע.
ההדף שיצר הפיצוץ היה כה רב, עד כי גם במרחק של 5 ק"מ ממקום הפיגוע נשברו זכוכיות.
הפיגוע עורר זעם רב בציבור.
שעות לאחר הפיגוע התגודדו המונים סביב המקדש, והעלו באש מרכז תרבות הינדי ומספר כלי רכב.
המשטרה פיזרה את המפגינים בגז מדמיע.
הנשיאה צ'נדריקה קומרטונגה, וכן מנהיגים מקומיים, הפצירו בתושבים לא לפגוע בטמילים חפים מפשע, ולמחרת נרגעו הרוחות בעיר.
למחרת הפיגוע החליטה ממשלת סרי לנקה להוציא את הטיגריסים הטמילים מחוץ לחוק.
הממשלה אמנם נלחמה בהם מזה 15 שנה, אך נמנעה מלהכריז עליהם כארגון טרור, לאור עמדתה לאורך השנים לפיה ניתן יהיה לאפשר את פעילותו של הארגון כתנועה פוליטית.
באותו היום נטל שר ההגנה אנורודהה ראטוואטה את האחריות למחדל האבטחתי שאפשר את הפיגוע, והתפטר מתפקידו.
אירועי יום העצמאות שהיו אמורים להיערך בקאנדי נערכו בסופו של דבר בבירה קולומבו.
מקדש השן נפתח מחדש לציבור ב-10 בפברואר, אך שיקומו נמשך כשנה וחצי, והושלם רק באוגוסט 1999. הגג נבנה מחדש, וכך גם מספר פסלים שהיו בחצר ונהרסו.
במהלך עבודות השיקום והשחזור במקדש נתגלו מספר ציורי קיר מהמאה ה-18, שקיומם לא היה ידוע עד אז.
ב-2003 הועמדו לדין שישה אנשי הטיגריסים הטמילים שהיו מעורבים בפיגוע.
על שלושה מהם נגזר עונש מוות, על שניים נגזרו 680 שנות מאסר ועל השישי נגזרו 490 שנות מאסר.
הפיגוע בסוסה שבתוניסיה התרחש ב-26 ביוני 2015. מחבל חמוש ברובה סער פתח באש לעבר נופשים בחוף הים שמצפון לעיר סוסה שבחופה המזרחי של המדינה.
בפיגוע נרצחו 38 אנשים וכ-40 נפצעו, מרביתם תיירים.
הפיגוע התרחש בשעת צהריים ליד מתחם של בתי מלון בבעלות ספרדית בפורט אל-קנטאורי, כעשרה קילומטרים מצפון לסוסה.
במתחם שהו באותה עת למעלה מ-500 תיירים.
המחבל הגיע לחוף שהמה נופשים, כשהוא מתחזה לתייר ומסתיר רובה סער מסוג קלשניקוב תחת שמשייה, ופתח שם באש.
לאחר מכן נכנס לבית מלון סמוך ופגע באנשים נוספים.
הוא נהרג בהמשך בחילופי אש בינו לבין כוחות הביטחון התוניסאים.
אפשר שבפיגוע היה מעורב מחבל נוסף.
המחבל שנהרג זוהה בהמשך כסייף א-דין רזגואי, בן 22 מהעיר קירואן.
מרבית ההרוגים בפיגוע היו תיירים, מהם 30 בריטים.
בעקבות הפיגוע ביקשו אלפי תיירים מערביים באזור סוסה ובאזורים אחרים בתוניסיה לעזוב את המדינה במהירות.
הפיגוע התרחש שלושה חודשים לאחר הפיגוע במוזיאון הלאומי בארדו בעיר הבירה תוניס, שבו נרצחו 21 אנשים.
בנובמבר 2015 אירע פיגוע נוסף בבירה, שבו נהרגו 14 אנשי המשמר הנשיאותי.
ארגון הטרור המדינה האסלאמית נטל אחריות על הפיגועים.
הפיגוע במרכז המסחרי בדימונה היה פיגוע התאבדות ב־4 בפברואר 2008 במרכז המסחרי בדימונה.
בפיגוע נרצחה ליובוב רזדולסקיה בת 73 במותה, בעלה אדוארד גדלין נפצע אנושות ושמונה נוספים נפצעו.
גדודי חללי אל-אקצא והחזית העממית לשחרור פלסטין נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
ב-4 בפברואר 2008 הגיעו שני מחבלים פלסטינים מרצועת עזה חגורים בחגורות נפץ למרכז המסחרי בדימונה.
מחבל אחד פוצץ את חגורת הנפץ שלו ובפיצוץ נהרגה אישה ו-9 נפצעו.
כתוצאה מהפיצוץ נפצע גם המחבל השני.
אזרחים הבחינו שהמחבל הפצוע נושא חגורת נפץ.
לבסוף נורה המחבל הפצוע על ידי חבלן המשטרה גלעד בסטיקר ולאחר מכן על ידי פקד קובי מור מיחידת "מגן", לפני שהצליח להפעיל את המטען שנשא על גופו.
רפאל סויסה, אזרח ששהה מדי יום במרכז המסחרי, קם עם חבריו שניות לפני הפיצוץ.
הוא הספיק לראות את המחבל מתפוצץ ואת הזוועה שלאחר מכן.
משפחתו הפצירה בו לקבל טיפול, אך הוא סירב.
באותו לילה הוא נפטר בשנתו.
ארצות הברית פרסמה הודעת גינוי לפיגוע.
פקד קובי מור זכה לשבחים על תפקודו מראש הממשלה והשר הביטחון, ומפכ"ל המשטרה דודי כהן, הודיע כי דרגתו תועלה לדרגת רב פקד, ויוענק לו ציון לשבח.
גלעד בסטיקר גם הועלה בדרגה יחד עם קובי מור.
ב-26 ביולי 2008 כוח ימ"מ, בשיתוף פעולה עם השב"כ וצה"ל, חיסלו את שיהאב נתשה, מחבל חמאס בן 25 מחברון שהכין את מטען החבלה ששימש בפיגוע.
נתשה חוסל בנוהל סיר לחץ: הכוח ירה מספר רקטות אל עבר הבית בו התבצר ואחרי מספר פיצוצים הרס דחפור D9 משוריין את הבית.
הפיגוע בנמל אשדוד היה פיגוע התאבדות כפול שאירע ב-14 במרץ 2004 בנמל אשדוד.
בפיגוע נהרגו 10 אזרחים ו-16 נפצעו.
החמאס והפת"ח לקחו אחריות על הפיגוע.
ב-14 במרץ 2004 שני מחבלים מתאבדים פלסטינים חגורים בחגורות נפץ שהוחבאו מתחת לבגדיהם התקרבו לנמל אשדוד.
למרות סידורי הביטחון העצומים במתחם, המחבלים הצליחו לחדור לתוכו.
ב-16:20 שני המחבלים פוצצו את עצמם – אחד התפוצץ בבניין משרדים במתחם, והשני התפוצץ לאחר כמה רגעים על הגדר בכניסה לנמל.
מעוצמת הפיצוץ נרצחו 10 אזרחים, 8 מהם עובדי הנמל, ונפצעו 16.
החמאס והפת"ח נטלו אחריות משותפת לפיגוע ואמרו כי הוא בוצע על ידי שני בני 18 ממחנה הפליטים ג'אבליה שברצועת עזה.
שני המחבלים הצליחו לחדור מהרצועה כשהסתתרו בתוך מכולה עם דופן כפולה שעברה במעבר קרני.
מנהיג חמאס בעזה מסר כי התוכנית המקורית הייתה להתפוצץ לצד מכלי דלק בנמל; ישראל אמרה כי המחבלים התכוונו לבצע "מגה פיגוע" עם מאות נפגעים, אך במקום זאת הם התפוצצו במרחק מאות מטרים ממכלי הדלק.
מאוחר יותר נחשף כי ניזאר ריאן מימן ותכנן את הפיגוע.
בעקבות הפיגוע התקבלה בקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להתנקש במנהיג החמאס אחמד יאסין, ו-8 ימים לאחר הפיגוע הוא נהרג בסיכול ממוקד.
עוד בשנת 1985 ארגן אש"ף "פיגוע ענק" בנמל אשדוד בביצוע פת"ח, באמצעות אוניית הנוסעים האיטלקית "אקילה לאורו" שהייתה אמורה לעגון בו בדרכה ממצרים לישראל – תוך חטיפת בני ערובה.
הפיגוע סוכל בכך שהמחבלים נתקלו בקשיים כשמצרים גילתה על מטרותיהם, והם סרו מתוכניתם ושחררו את בני הערובה הנוצרים כשנקראו לשוב לפורט סעיד.
לאחר האירוע, נבנו שתי אנדרטאות זיכרון לנרצחים בפיגוע; האחת בשדרות בן-גוריון פינת שדרות הרצל בעיר אשדוד, אנדרטה עשויה כגשר מתכת מבוקע ומעליו שחפים מרחפים.
השנייה היא כיכר בכניסה לנמל שנקראת "כיכר השמונה", לזכר שמונה מעובדי הנמל שנהרגו בפיגוע, כיכר ובה שמונה עצי זית.
ב-31 באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרג בג'באליה אברהם ביארי, שהיה מעורב בשילוח מחבלים לפיגוע.
פיגוע הירי בסי פוד מרקט היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני מגדודי חללי אל-אקצא ב-5 במרץ 2002 במסעדת "סי פוד מרקט" בדרך בגין בתל אביב, ליד בית מעריב.
3 בני-אדם נרצחו ו-35 נפצעו.
הפיגוע הוכן על ידי התנזים, וכלל שלושה מפעילים.
הנהגים היו מאזן מחמוד עומר קאדי, בן 22 מאל-בירה ליד רמאללה, ומראד נזמי רזק עגלוני, בן 22 מכפר עקב בצפון ירושלים.
תחת חקירה משטרתית הודו הנהגים כי בתחילה הסתננו לירושלים, תכננו פיגוע בפסגת זאב ונסוגו.
לאחר מכן הם נסעו לתל אביב, וחסונה ביקש מהם להוריד אותו במקום שבו יש ריכוז גדול של אנשים.
הנהגים החליטו להורידו על גשר מעריב, הצופה לעבר מספר מסעדות במרכז תל אביב.
קאדי הודה בחקירתו כי גויס לפלג הצבאי של הפת"ח כארבעה חודשים לפני הפיגוע.
בחקירתו הודה עגלוני כי גויס למשימה כחודש מראש.
ב-4 במרץ 2002 הפגיש מפקד החוליה, חלום אבו חמיד, את קאדי עם עגלוני.
השניים התבקשו לסייע בהסעת מחבל.
קאדי ועגלוני נפגשו באותו לילה ברמאללה עם חסונה וקיבלו הנחיות מדויקות לגבי הפיגוע.
ההנחיות היו להחדיר את חסונה החמוש ברובה M16 ושני רימונים להתנחלות לצורך ביצוע פיגוע.
אולם השלושה לא הצליחו להגיע להתנחלות, ובחרו להחדיר את חסונה לפסגת זאב.
ריבוי כוחות ביטחון במקום מנע מהם לבצע זאת.
בהתייעצות שביצע עגלוני עם אבו חמיד, וביוזמת קאדי, הוחלט על שינוי היעד לתל אביב.
השלושה עברו את מחסום א-ראם שמצפון לירושלים, כאשר עגלוני נהג ברכב שבו הוחבאו אמצעי הלחימה, ואילו קאדי וחסונה עקפו את המחסום ברגל.
השלושה חברו אחרי המחסום ונסעו לתל אביב.
בהגיעם לאזור גשר מעריב, זיהה עגלוני עבור חסונה את מסעדת סי פוד מרקט, והשאיר אותו במקום.
עגלוני וקאדי נסעו בחזרה לירושלים.
ב-5 במרץ 2002, בשעה 2:10 אחרי חצות, הגיע מחבל פלסטיני, איברהים מוחמד חסונה תושב רמאללה, לדרך מנחם בגין (דרך פתח תקווה) סמוך לבית מעריב, קפץ מגשר מעריב ופתח באש על היושבים במסעדת סי פוד מרקט.
המחבל היה חמוש בסכין קומנדו וברימונים, ירה ברובה M16 בסועדים שישבו במסעדה ליד החלונות, רוקן שתי מחסניות, והטיל שני רימוני רסס לעבר אנשים שנמלטו מהמסעדה, אך הרימונים לא התפוצצו.
עשרות בני אדם שהיו באותה שעה במסעדה נדחפו לשירותים בניסיון לברוח מיריות המחבל; לאחר מכן התקדם המחבל לעבר מסעדת 'מפגש הסטייק' הסמוכה, שלף סכין ודקר אזרחים שניסו לעצור אותו ושוטרים שהוזעקו מתחנת הירקון, הרג שוטר ונורה למוות.
ויליאם חזן סיפר לסוכנות עתי"ם כי הוא זה שחיסל את המחבל.
שניות לפני שירה במחבל, נדקר חזן על ידי המחבל בגבו.
כתוצאה מהפיגוע נהרגו שלושה בני אדם ו-35 נפצעו, מהם שניים באורח קשה.
השוטר ההרוג היה רב-סמל סלים ברכאת, בן 32 מהכפר ירכא, ששירת ביחידת הסיור של מרחב ירקון במשטרה.
כל הנפגעים מהירי ישבו במסעדת סי פוד מרקט.
צוותי מגן דוד אדום פינו את הפצועים לבית החולים איכילוב, מרכז הרפואי שיבא ובית החולים בילינסון.
כשהתקבל הדיווח על הפיגוע, פרס מחוז ירושלים כוחות רבים בכל הכניסות לעיר כדי ללכוד את המסיעים שהיו אמורים לעבור בירושלים על מנת להגיע לרמאללה.
השניים, עגלוני וקאדי, נעצרו בכביש מספר 9, המקשר בין הגבעה הצרפתית לשכונת רמות בירושלים, כשהם מנסים להיפטר מתעודת הזהות של חסונה שהייתה ברשותם.
הזרוע הצבאית של הפת"ח, גדודי חללי אל אקצה, נטלה אחריות לפיגוע בתל אביב.
טַלְפָּן מטעם הארגון התקשר לסוכנות הידיעות "רויטרס" ואמר כי "הפיגוע הזה הוא תגובה לטבח נשים וילדים ברמאללה ולטבח בג'נין".
זמן קצר לפני הפיגוע ישבו במסעדת סי פוד מרקט שחקני הכדורגל יוסי אבוקסיס ואסי דומב מהפועל תל אביב, וכן השחקנים אבי נמני ושביט אלימלך.
השחקנים יצאו מהמסעדה דקות ספורות לפני הפיגוע ולא נפגעו.
אירית רחמים חגגה במסעדה מסיבת רווקות, היא הסתתרה ולא נפצעה אך הייתה נפגעת הלם.
אחד מהפצועים קשה בפיגוע היה יוסף אזוז.
אחרי הפיגוע הגיש אזוז לבית המשפט המחוזי תביעת פיצויים בגין פציעתו בפיגוע.
בתביעתו ייחס למרואן ברגותי אחריות ישירה לפיגוע, וייחס לרשות הפלסטינית ולארגון לשחרור פלסטין אחריות שילוחית לפיגוע, לנוכח מימון הפיגוע על ידיהן.
בדיון מקדמי טענה הרשות הפלסטינית כי מוקנית לה חסינות מפני שיפוט פנימי של הערכאות בישראל.
כמו כן טענה הרשות כי היא ריבון זר, ועקב כך טענות כנגדה צריכות להתברר לפי הדין שבשטח הרשות, כאשר לעצם הפיגוע העלתה הרשות שאלות על סמכותו של בית משפט ישראלי לדון בסוגיות המדיניות והפוליטיות של קיום ההסכמים הבינלאומיים שמכוחם קמה הרשות.
בית המשפט המחוזי דחה טענות אלה, ובעקבות זאת הגישה הרשות הפלסטינית בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, שדחה את הבקשה.
מותו של רב-סמל סלים ברכאת
לפי , רב-סמל סלים ברכאת עסק בפעילות משטרתית סמויה והיה במארב ללכידת גנבי רכב בסמוך למסעדה.
כשקיבל דיווח על האירוע רץ אליו רגלית.
בהגיעו, זיהה מחבל היורה לכל עבר ומשליך רימונים.
באקדח שלוף רץ אל המחבל כאשר הוא יורה לעברו ופגע בשלושה כדורים בגופו של המחבל, שהתמוטט ארצה.
הוא הספיק לדווח במערכת הקשר המשטרתית "ניידות תירגעו, ניידות תירגעו, השתלטתי עליו".
הוא התקרב למחבל, כדי לוודא שאין עליו חגורת נפץ, וכשרכן מעליו הספיק המחבל לדקור את סלים בצוואר, והוא התמוטט ומת במקום.
עם זאת, בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "סיבת המוות" של הבמאי רמי א.
כץ העוסק בנסיבות מותו של רב-סמל סלים ברכאת.
במהלך הסרט נבחנות תאוריות חלופיות לנסיבות מותו של ברכאת.
הגרסה הבולטת היא שמותו נגרם בשוגג מיריותיו של ויליאם חזן, ולא מדקירות סכין שבוצעו על ידי המחבל כפי שנטען על ידי המשטרה.
הסרט עוקב אחר ג'מאל ברכאת, אחיו של סלים, בניסיונתיו לשפוך אור על הנסיבות שהובילו למות אחיו.
את הטענות שעלו בסרט הכחישה המשטרה, וקצינים בדימוס שנטלו חלק באירוע.
הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק היה פיגוע ירי ופיגוע התאבדות שביצעו שלושה מחבלים, ככל הנראה מהמדינה האסלאמית, ב-28 ביוני 2016 בנמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק, ובו נרצחו 45 בני אדם ו-238 נפצעו.
נמל התעופה אטאטורק הוא נמל התעופה הגדול והחשוב בטורקיה, השלישי בגודלו באירופה וה-11 בגודלו בעולם.
מדי שנה עוברים בו יותר מ-50 מיליון נוסעים.
פיגועים בטורקיה בשנה שקדמה לפיגוע
מאז חודש יולי 2015, אז אירע פיגוע גדול בעיירה סורוץ' השוכנת סמוך לגבול סוריה, חל גידול ניכר במספר הפיגועים בטורקיה.
האחריות על הפיגועים הוטלה על ארגון המדינה האסלאמית או נלקחה על ידי מיליציות כורדיות בטורקיה.
לאחר הפיגוע בסורוץ' פתחה הממשלה במבצע נרחב נגד מטרות של ארגון המדינה האסלאמית וכן נגד מפלגת הפועלים הכורדית.
הפיגועים שהתרחשו בחדשים הבאים כללו שניים באיסטנבול שכוונו נגד תיירים.
פיגוע נוסף התרחש שבוע קודם לכן באנקרה, כאשר מכונית תופת התפוצצה בסמוך לתחנת אוטובוס הומה אדם בעיר.
בפיגוע, שבוצע על ידי מורדים טורקים ויוחס על ידי ממשלת ארדואן ל-PKK, נהרגו כ-34 בני אדם ונפצעו עשרות.
באותם חודשים המתקפות התגברו בהיקפן ובתכיפותן, עוררו פחד בקרב תיירים ופגעו בכלכלתה של טורקיה.
ב-28 ביוני 2016, מעט לפני השעה 22:00, הגיעו במונית שלושה מחבלים מתאבדים לאזור אולם קבלת הפנים בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק.
אחד משלושת המחבלים נכנס לטרמינל, פתח בירי ואז פוצץ עצמו סמוך לעמדת הבידוק.
המחבל השני עלה לקומה שמעל, באולם הטיסות היוצאות, ופוצץ עצמו.
המחבל השלישי המתין בחוץ, ופוצץ עצמו בקרב ההמונים שנמלטו החוצה.
בטורקיה העריכו שארגון המדינה האסלאמית הוא שביצע את הפיגועים.
ב-30 ביוני נודע כי שלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע בנמל התעופה אטאטורק הם תושבי קירגיזסטן, אוזבקיסטן ודאגסטן.
מאחורי הפיגוע עומדת קבוצה שבסיסה מחוץ לטורקיה בשם "אמירות הקווקז", וזאת על סמך העובדה שאחד משלושת המחבלים המתאבדים החזיק בדרכון אזרי.
בקבוצה מתנדבים מצ'צ'ניה ומדאגסטן, שבעבר לחמו נגד הצבא הרוסי בצ'צ'ניה וכעת מתמודדים עם התקיפות הרוסיות על אדמת סוריה.
הקבוצה, שהוקמה ב-2007 על ידי דוקה אומרוב, הייתה כפופה לארגון אל-קאעידה.
באותה העת הפיצו כמה מחברי הקבוצה מהבלקן סרטון שבו איימו בשם המדינה האסלאמית לבצע פיגועים במדינות הבלקן, ומפקדים בארגון החלו לערוק ממנו ולהישבע אמונים למנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי.
ב-23 ביוני 2015 הכריז אבו מוחמד אל-עדנאני, דובר "המדינה האסלאמית", על הקמת מחוז חדש ("וילאיה") בקווקז, שרבים מפעיליה היו חברים ב"אמירות הקווקז".
"אמירות הקווקז" הייתה ידועה בהתמחותה בביצוע פיגועי התאבדות במרכזי תחבורה גדולים כדוגמת הפיגוע ב-24 בינואר 2011 בנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו במוסקבה, שהביא למותם של 35 בני אדם ולפציעת 170 נוספים, כאשר מחבל מתאבד פוצץ את עצמו באולם הנוסעים הנכנסים.
בעקבות הפיגוע פונה נמל התעופה ובוטלו כל הטיסות.
נשיא טורקיה ארדואן זימן את ראש ממשלת טורקיה בינאלי יילדרים ואת רמטכ"ל צבא טורקיה לישיבת חירום.
ממשלת טורקיה הכריזה על יום אבל לאומי.
הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון התרחש ביום שלישי, 25 במאי 1976. תיק יד שנשא נוסע שהגיע לנמל התעופה בטיסה מאוסטריה והכיל חומר נפץ התפוצץ בעת שקצינת ביטחון עמדה לבדוק אותו.
עקב הפיצוץ נהרגו הקצינה ובעל התיק ונפצעו שבעה אנשים.
הפיגוע התרחש בשעה 14:30 בטרמינל 1. הנוסע בעל התיק, כבן 20, נשא דרכון הולנדי על שם הוגו מולר.
הוא הגיע לישראל בטיסת אוסטריאן איירליינס מהעיר וינה.
הוא עורר את חשדם של אנשי ביטחון בנמל שכן היה מגודל שיער, לבש בגדים מרופטים והתנהג בצורה מבולבלת.
שניים מהם נכנסו עמו לחדר בדיקות שנמצא באולם הנוסעים הנכנסים כדי לבדוק את תיקו.
כאשר פתח הנוסע את התיק התפוצץ מטען חומר נפץ שהוסתר בו ויצר גל הדף חזק.
הנוסע וקצינת הביטחון שעמדה לידו נהרגו.
קצין הביטחון השני שנמצא בחדר, אבירם גינת, נפצע קשה.
בקרבת חדר הבדיקות המתינו כמאה איש לבדיקת דרכונים, והתפוצצות התיק בתוך החדר מנעה מספר גדול יותר של נפגעים.
בסריקות שנערכו לאחר ההתפוצצות אותרה מזוודה שהייתה שייכת לבעל התיק שנהרג.
גם היא הכילה חומר נפץ.
היא הועברה לבור ביטחון ופוצצה שם ללא נפגעים.
עוד שתי מזוודות חשודות פוצצו באמצעות חומרי נפץ.
לאחר הפיגוע חסמה המשטרה את שטח נמל התעופה ונוצרו בו עומסי תנועה גדולים.
הפעילות בנמל שבה לסדרה רק לעת ערב.
ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין פרסם הודעה כי הוא נוטל את האחריות לפיגוע.
בחקירה שנערכה באירופה לאחר הפיגוע התברר כי הנוסע שנהרג נשא דרכון מזויף, שנגנב מאזרח הולנדי בשם זה מספר חודשים לפני כן.
אפשר שהוא קיבל את המזוודות הממולכדות מאזרח כוויתי בעת שהתאכסנו שניהם ערב הטיסה באותו בית מלון בווינה, או במועד אחר סמוך לטיסה.
משטרת וינה טענה כי מטענו של ההרוג נבדק היטב לפני שעלה שם לטיסה לישראל.
חוקרי הפיגוע שיערו כי האדם שנהרג בפיגוע לא ידע שתיק היד שלו הכיל חומר נפץ, שכן לו ידע זאת סביר שהיה מפעיל את חומר הנפץ קודם לכן, בעת שהיה מוקף באנשים רבים יותר.
התברר כי היה ברשותו כרטיס טיסה לשם יציאה מישראל שעות אחדות לאחר שהגיע אליה.
ייתכן שהוא הוטעה על ידי שולחיו לחשוב שתיק היד הכיל חפצי ערך שאותם עליו להוביל לישראל ולמסור אותם שם.
קצינת הביטחון שנהרגה, , הוכרה כחללת מערכת הביטחון ונקברה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הוענק לה ציון לשבח מאת שר הביטחון.
רחוב נקרא על שמה בעיר מגוריה בני ברק.
הפיגוע בנתניה היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב־4 במרץ 2001, בצומת הרחובות הרצל ושוהם בנתניה.
שלושה בני אדם נרצחו בפיגוע ולמעלה מ־60 נפצעו.
היה זה פיגוע ההתאבדות הראשון באינתיפאדה השנייה בו נרצחו ישראלים.
ב-4 במרץ 2001, ביום ראשון מעט לפני השעה 9 בבוקר, מחבל מתאבד עם חגורת נפץ שהוחבאה מתחת לבגדיו פוצץ עצמו במרכז צומת סואן בין הרחובות ההומים הרצל ושוהם שבנתניה.
מהפיצוץ נרצחו 3 אזרחים ישראלים ובהם נפתלי דין, ראש המועצה הראשון של תל מונד ואחייניתו, ונפצעו 60 אנשים.
ארגון חמאס לקח אחריות על הפיגוע, והכריז כי פלסטיני בן 23 בשם אחמד עליאן, תושב יהודה ושומרון, הוא שביצע את הפיגוע.
הפיגוע במצר היה פיגוע טרור שבוצע ב-10 בנובמבר 2002 בתקופת האינתיפדה השנייה על ידי מחבל פלסטיני שחדר לקיבוץ מצר ורצח חמישה ישראלים, בהם אם ושני ילדיה.
ביום ראשון, 10 בנובמבר 2002, מעט אחרי השעה 23:30, חדר מחבל שהגיע משטחי הרשות הפלסטינית לתוך הקיבוץ הנמצא על מרחב התפר סמוך לוואדי עארה.
לאחר שעבר את הגדר ההיקפית של הקיבוץ ללא קושי, חיפש המחבל קורבנות אפשריים.
המחבל, חמוש ברובה סער מסוג M16, ירה בתחילה לעבר מטרה לא ברורה סמוך לבתי הילדים של הקיבוץ, שהיו ריקים בשעת לילה.
בהמשך נתקל בזוג, חבר הקיבוץ ובת זוגו תרצה דמארי, שטיילו בשבילי הקיבוץ.
המחבל ירה לעבר הזוג ופגע באישה שמתה במקום.
המחבל המשיך את מסע הרצח ופרץ לבית משפחת אוחיון, שבו התגוררו אם ושני ילדיה.
לאחר שלא הצליח להיכנס דרך הדלת, נכנס המחבל דרך החלון.
הוא ירה מטווח קצר באם רויטל אוחיון ובשני ילדיה - נועם בן ה-4 ומתן בן ה-5 - ורצח אותם.
לאחר שיצא מן הבית הלך המחבל לעבר חדר האוכל על מנת לחמוק מן הקיבוץ.
במהלך הימלטות המחבל הוא נתקל במזכיר הקיבוץ יצחק דורי, שהיה באותו יום בתורנות שמירה.
המחבל ירה לעבר דורי שהיה במכוניתו ורצח אותו.
לאחר מכן יצא המחבל מהקיבוץ דרך מקום חדירתו, וברח דרך מטע בננות לעבר שטחי הרשות הפלסטינית.
בזמן הסריקות אחר היורים נדרשו התושבים להסתגר בבתים בחשיכה מוחלטת.
בחודש אוקטובר 2003, כשנה לאחר הפיגוע, ביצעו כוחות צה"ל, השב"כ והימ"מ פעילות משותפת בטולכרם, שבמהלכה חיסלו כוחות הימ"מ את המחבל סירחאן סירחאן, החבר בגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח שביצע את הפיגוע.
כחודש לאחר מכן נלכד ראש הזרוע הצבאית של הפת"ח באזור טולכרם, מוחמד נאיפה, שהיה אחראי לשילוח המחבל, ונידון ל-13 מאסרי עולם.
ב-15 בפברואר 2025 שוחרר נאיפה מהכלא הישראלי, במסגרת עסקת שחרור השבויים בין ישראל לחמאס.
באוגוסט 2004 הורשע ערבי ישראלי תושב הכפר אום אל-קוטוף בסיוע למחבל.
מספר שעות לאחר הפיגוע הגיע המחבל אל תושב הכפר וביקש ממנו לסייע לו.
האזרח החביא עבור המחבל את כלי הנשק שלו, ונתן לו את הטלפון הסלולרי שלו, כאשר הוא הבין כי מדובר במחבל מבצע הפיגוע.
הוא נידון ל-4.5 שנות מאסר.
לזכר הנרצחים הוקמה בקיבוץ פינת הנצחה הכוללת אנדרטה וכן פינת הנצחה בשמורת אלוני יצחק.
הפיגוע בנמל התעופה לה גוארדיה (ידוע גם בשם פיגוע חג המולד בלה גוארדיה) התרחש ב-29 בדצמבר 1975. מטען חבלה שהוטמן בארון אחסון ציבורי (Locker) התפוצץ וגרם למותם של 11 אנשים ולפציעתם של 74. היה זה פיגוע הטרור החמור ביותר בעיר ניו יורק עד לפיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001.
הפיגוע התרחש בעיצומו של שבוע חג המולד.
מטען חבלה הוטמן בארון אחסון ציבורי באגף הנוסעים הנכנסים של טרמינל B, הטרמינל המרכזי בנמל.
קבוצת הארונות שבה הוטמן המטען ניצבה ליד מתקני איסוף המזוודות של חברת TWA.
כוח המטען המשוער היה שקול ל-25 עד 30 מקלות דינמיט.
הוא התפוצץ בשעה 18:33. כוח ההתפוצצות שילח רסיסי מתכת מארונות האחסון לרוחב האולם, שנזרע גם ברסיסי זכוכית של חלונות שהתנפצו מעוצמת ההתפוצצות.
הפיצוץ קרע חור בממדים של 4.6 מטר על 3 מטר בתקרת האולם.
פרצה בו אש, שנדרשה יותר משעה כדי לכבותה.
ההתפוצצות והרסס גרמו למותם של 11 איש.
מספר הנפגעים בפיגוע עלול היה להיות גדול בהרבה: שתי טיסות הגיעו לנמל בשעה 18:00 ונוסעיהן נכנסו לטרמינל B, אך בעת שהמטען התפוצץ הספיקו רובם לעזוב את אולם הנוסעים הנכנסים.
רוב הנפגעים בפיגוע היו עובדי הנמל, אנשים שהמתינו לתחבורה ממנו ונהגי מוניות.
נמל התעופה נסגר לפעילות ונפתח שוב ב-31 בדצמבר.
משטרת ניו יורק פתחה בחקירה נרחבת של הפיגוע.
נמצא שהמטען הופעל באמצעות שעון וסוללה פשוטים.
החוקרים הגיעו למסקנה כי ככל הנראה המטען לא היה אמור להתפוצץ בזמן או במקום שבהם התפוצץ.
השערות שונות ביחס לזהות האחראים לו הועלו ונבדקו וביניהם הארגון לשחרור פלסטין, הליגה להגנה יהודית וקבוצות לאומניות פוארטוריקניות וקרואטיות.
בסופו של דבר לא נמצאו כנגד מי מאלו ראיות הקושרות אותן למעשה.
ב-14 בספטמבר 1986 התפוצצה פצצה שהוטמנה מחוץ לטרמינל הנוסעים בנמל התעופה הבינלאומי גימפו, נמל התעופה העיקרי ששימש את סיאול, בירת קוריאה הדרומית.
בפיצוץ נהרגו חמישה אנשים ונפצעו 30. כל הקורבנות היו ממוצא קוריאני.
גורמים רשמיים בקוריאה הדרומית הטילו את האחריות לפיצוץ על סוכנים חשאיים שפעלו בשם ממשלת קוריאה הצפונית.
הפיגוע התרחש שישה ימים בלבד טרם תחילתם של משחקי אסיה של שנת 1986, שהתקיימו בסיאול, כאשר לטענת משטרת קוריאה הדרומית, קוריאה הצפונית הוציאה לפועל את הפיגוע בניסיון לשבש את המשחקים, ולפגוע בתדמיתה וביוקרתה של יריבתה מדרום.
הפיגוע הוצא לפועל בצורה דומה לפיגוע בראנגון בשנת 1983, אשר הוביל למותם של עשרות אזרחים בורמזים ודרום-קוריאנים.
פיגועים אלו, בנוסף לאירוע טיסה 858 של קוריאן אייר ב-1987, הובילו את ממשלת קוריאה הדרומית לגייס אבטחה מקיפה ואמצעי ביטחון מוגברים לקראת המשחקים האולימפיים בשנת 1988, שנועדו אף הם להתקיים בסיאול.
הפיגוע בסופרמרקט בקריית היובל היה פיגוע התאבדות ב-29 במרץ 2002 בו פוצצה עצמה המחבלת הפלסטינית בת ה-17 איאת אל-אח'רס בפתח הסופרמרקט הראשי בשכונת קריית היובל בירושלים.
בפיגוע נרצחו שני ישראלים ונפצעו 28.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע.
ביום שישי, ב-29 במרץ 2002 (ט"ז ניסן תשס"ב), בשעות אחר הצהריים פנתה המחבלת המתאבדת הפלסטינית בת ה-17 איאת אל-אח'רס לסופרמרקט הראשי בשכונת קריית היובל בירושלים.
הסופרמרקט היה באותה העת מלא בלקוחות שבאו לעשות קניות לקראת סוף השבוע.
חיים סמדר, המאבטח בן ה-55 שעמד בכניסה לסופרמרקט וידע לדבר בערבית, החל לחשוד באל-אח'רס לאחר שזו ביקשה בערבית משתי נשים ערביות, שבדרך כלל מכרו ירקות מחוץ לכניסה לחנות, לעזוב את המקום.
אל-אח'רס פוצצה את מטען הנפץ שעל גופה בכניסה לחנות תוך שהיא נאבקת בסמדר.
עוצמת הפיצוץ גרמה למותו המיידי של סמדר ולמותה של הנערה הישראלית רחל לוי.
כמו כן נפצעו בפיגוע כ-30 בני אדם.
סמדר הצליח להרחיק את המחבלת מהקהל, ובכך מנע אובדן גדול יותר של חיים.
לאחר הפיגוע התברר שהמחבלת המתאבדת נשאה גם פצצת מרגמה, שלא התפוצצה.
חמאס נטל אחריות על הפיגוע וציין כי המחבלת המתאבדת הייתה איאת אל-אח'רס בת ה-17 ממחנה הפליטים דהיישה הסמוך לבית לחם.
דיווחים מודיעיניים מצביעים על כך שאל-אח'רס נכנסה להריון מפעיל פת"ח, למרות היותה לא נשואה, וכי ההשלכות מההריון הלא מתוכנן היו הסיבה העיקרית לכך שהחליטה לבצע את פיגוע ההתאבדות.
אל-אח'רס הייתה המחבלת המתאבדת השלישית באינתיפאדה השנייה.
אביה של אל-אח'רס עבד בחברת בנייה ישראלית.
המשפחה התגוררה בבית בן שלוש קומות שבנה.
אל-אח'רס התארסה והייתה אמורה להתחתן ביולי 2002. היא הצטרפה לגדודי חללי אל-אקצא והוכשרה במשך מספר שבועות בטרם נשלחה לסופרמרקט בקריית היובל.
ביולי 2002 נעצרו מחמוד סראחנה ששילח את המחבלת, ואת איברהים סראחנה שהסיע את המחבלת, שבהמשך נשפטו ל-17 מאסרי עולם ול-6 מאסר עולם בהתאמה.
ב-17 בינואר 2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר את איברהים סרחאנה במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
ב-10 באוקטובר 2025 החליטה הממשלה לשחרר גם את מחמוד סרחאנה במסגרת עסקת שחרור החטופים השלישית במלחמת חרבות ברזל.
ב-2007 הפיק ערוץ HBO את הסרט התיעודי "To Die in Jerusalem", המתמקד בסיפוריהם של המפגעת אל-אח'רס ושל רחל לוי, שנרצחה בפיגוע.
הסרט מתעד את מאמצי אמה של רחל אביגיל לוי להיפגש עם אמה של אל-אח'רס.
הפיגוע בסיטי של לונדון התרחש ב-24 באפריל 1993. משאית תופת שהוצבה על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני התפוצצה ברובע בישופסגייט (Bishopsgate) בסיטי של לונדון, בירת בריטניה.
בעקבות אזהרה טלפונית מוקדמת בדבר הצבת משאית התופת פונה האזור מאנשים לפני ההתפוצצות.
בפיגוע נהרג אדם אחד, נפצעו 44 ונגרם נזק כבד ביותר לרכוש.
הפיגוע התרחש במסגרת ניסיונו של ארגון הצבא האירי הרפובליקני להביא לנסיגת הצבא הבריטי מצפון אירלנד ולאיחודה עם המדינה האירית.
במסגרת זאת ערך הארגון פיגועים רבים באנגליה מאז תחילת שנות ה-70. הפיגוע היה אחד משרשרת פיגועים של משאיות תופת שערך הארגון באנגליה.
הפיגוע נערך גם על רקע ניסיונות לכונן תהליך שלום בצפון אירלנד, שעמדו באותו זמן בראשיתם.
מכונית התופת הייתה משאית עפר שנגנבה בחודש מרץ באנגליה.
היא נצבעה בצבע כחול והועמסה עליה תערובת דשן ANFO במשקל של טון אחד, ששימשה כחומר נפץ.
התערובת הוברחה לאנגליה מצפון אירלנד והוסוותה על גבי המשאית על ידי שכבה של אספלט שהונחה מעליה.
ביום שבת, 24 באפריל, בתשע בבוקר הוצבה המשאית על ידי שני אנשי הצבא האירי הרפובליקני ליד מגדל המשרדים בישופסגייט 99. היא הוצבה בלב הרובע הפיננסי של לונדון, כקילומטר ממזרח לקתדרלת סנט פול (כ-200 מטר ממיקומו של מגדל סוויס רה, שטרם נבנה אז).
רכב מילוט אסף מהמקום את שני האנשים.
מספר שיחות טלפוניות נערכו על ידי אנשי המחתרת מתא טלפון בכפר בצפון אירלנד כדי להזהיר בדבר הצבת מכונית התופת, תוך שימוש בקודים ידועים של הארגון לעניין זה.
השיחות הראשונות נערכו כשעה לפני התפוצצות המשאית.
באותה עת כבר החלו שני שוטרים לבדוק את טיבה של המשאית, והמשטרה החלה בפינוי האזור.
כיוון שהיה זה יום שבת הייתה נוכחות האנשים ברובע דלילה יחסית.
מטען החבלה שעל המשאית התפוצץ בשעה 10:27. על פי הערכה הייתה עוצמת ההתפוצצות שקולה להתפוצצות 1.2 טון של TNT.
היא חוללה הרס במבנים במרחק של עד 500 מטר מהמשאית.
פטריית עשן שחור היתמרה ממקום ההתפוצצות ונראתה למרחק רב ממנו.
במקום שבו עמדה המשאית נפער מכתש ברוחב של 4.5 מטר ובעומק של למעלה משני מטרים.
מבנה כנסייה מימי הביניים שנמצא מספר מטרים מהמשאית קרס עקב ההתפוצצות.
ההדף ניפץ מאות חלונות זכוכית.
חזיתות הזכוכית של מגדל נטווסט נפגעו קשה וניזוקה גם תחנת הרכבת ברחוב ליברפול הסמוכה למקום ההתפוצצות.
צלם עיתונות שהתעלם מאזהרות המשטרה והתקרב למשאית נהרג ונמצא לאחר שעות של חיפוש מתחת לערימת הריסות.
בסך הכל נפגעו בהתפוצצות משרדים בשטח של כ-140,000 מטר מרובע ונשברו זכוכיות במשקל של 500 טון.
עלות הנזק לרכוש נאמדה תחילה בעלות של מיליארד לירות בריטיות, אך עלות תיקון הנזקים עמדה בסופו של דבר על 350 מיליון לירות.
הפיגוע התרחש שנה לאחר פיגוע דומה (פיגוע הבורסה הבלטית) של הצבא האירי הרפובליקני שנעשה במרחק קצר משם, שבו היו אבדות רבות יותר בנפש ונגרם נזק כבד לרכוש.
בעקבות הפיגוע הידקו הרשויות והמשטרה בלונדון את האבטחה על הסיטי.
הוקמה שרשרת של נקודות אבטחה שזכתה לכינוי "טבעת הפלדה".
היו אלו מחסומים, עקומות כביש להאטת התנועה וביתנים שאוישו בשוטרים חמושים.
סביב כולם נפרסו עשרות מצלמות טלוויזיה במעגל סגור, אשר תיעדו את פרטי כלי הרכב שנכנסו לסיטי.
בעקבות הפיגועים בסיטי ב-1993 וב-1993 יצרו חברות מסחריות שונות שפעלו בסיטי תוכניות מפורטות להתאוששות מאסון.
אלו סייעו להן לימים להתמודד עם המשבר שיצרו פיגועי 11 בספטמבר 2001.
המתכנן הראשי של איגוד לונדון קרא בעקבות הפיגוע להרוס את המבנים שנפגעו בפיגוע, לרבות מגדל נטווסט, ובכך לנצל הזדמנות לסלק מהעיר מבנים רבים שנבנו בשנות השבעים ולהקים מבנים מודרניים במקומם.
האיגוד לא אימץ את עמדתו.
האחראים לפיגוע לא הועמדו מעולם לדין, כנראה מחוסר ראיות.
כשלוש שנים לאחר הפיגוע, ב-9 בפברואר 1996, ביצע הצבא האירי הרפובליקני פיגוע משאית תופת דומה בקנרי וורף, כחמישה קילומטרים מזרחה ממקום הפיגוע בסיטי.
באותו פיגוע נהרגו שני אנשים ונגרם נזק כבד לרכוש.
הפיגוע בנצרים הוא פיגוע דקירה ורצח, שאירע ביישוב נצרים שברצועת עזה.
בבוקר יום שישי, ט"ז בניסן ה'תשס"ב, 29 במרץ 2002, ביום שבו יצאה ישראל למבצע חומת מגן בשטחי יהודה ושומרון.
בפיגוע נרצחו בידי מחבל פלסטיני מיכאל אורלינסקי וטוביה ויזנר, שני הורים לתושבי נצרים, ששהו עם משפחתם ביישוב באותה עת לרגל חג הפסח.
בחודש מרץ 2002 ספגה מדינת ישראל את מספר האבדות הגבוה ביותר מבין כל חודשי האינתיפאדה השנייה: ביהודה ושומרון נרצחו למעלה מ־30 חיילים ואזרחים ישראלים, ובתחומי הקו הירוק נערכו 11 פיגועי התאבדות, שבהם נרצחו 81 ישראלים נוספים (לשם השוואה, בכל שלוש שנותיה של האינתיפאדה הראשונה נהרגו 90 ישראלים).
שיאם של הפיגועים היה הפיגוע במלון פארק – פיגוע התאבדות שנערך במלון פארק בנתניה בעיצומו של ליל הסדר (ב־27 במרץ 2002), יום קודם לפיגוע בנצרים, ובו נרצחו 30 חוגגים.
כמו כן, בתחילת הלילה בו אירע הפיגוע, אירע רצח משפחת גביש בו נרצחו ארבעה בני אדם באלון מורה.
ביום הפיגוע אירע גם הפיגוע בסופרמרקט בקריית היובל בו נרצחו שני בני אדם.
כעשרים יום קודם לפיגוע, בבוקר 10 במרץ 2002, נרצח חייל צה"ל בכניסה ליישוב, בידי מחבל ערבי אשר עבד ביישוב כפועל.
המחבל הגיע לשער הכניסה ליישוב כשהוא חמוש באקדח וסכין, ועורר את חשדם של אנשי הביטחון.
הללו קראו לו לעצור, אולם הוא שלף את אקדחו, ירה באיכלבוים אשר נפטר מפצעיו, ודקר את רבש"ץ היישוב.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, נטלו אחריות על הפיגוע.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-15 במרץ נרצחו שלושה חיילי צה"ל, , ו, בציר קרני-נצרים, בקרבת נצרים, כאשר טנק מסוג מרכבה 3 בו נסעו עלה על מטען גחון רב עוצמה.
ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית היושב ברצועת עזה נטל אחריות על הפיגוע.
בלילה שבין חמישי לשישי, ט"ז בניסן ה'תשס"ב, 29 במרץ 2002, היום הראשון של חול המועד פסח, חדר לנצרים הממוקם בצפון רצועת עזה פועל פלסטיני אשר עבד ביישוב במשך זמן רב, כשהוא מצויד בסכין וברימוני רסס.
הוא הצליח לעלות מעל גדר הביטחון של היישוב באמצעות סולם, ולא נתגלה עקב גשם שוטף שירד באותו לילה.
לאחר בואו ליישוב הסתתר המחבל בבית הכנסת ביישוב והמתין לשעת כושר.
בבוקר אותו יום, בסביבות 6:50, עשו את דרכם לתפילת שחרית בבית הכנסת ביישוב מיכאל אורלינסקי, בן 70 תושב תל אביב אשר התארח בבית בנו יוסי, וטוביה ויזנר, בן 79 תושב פתח תקווה אשר התארח בבית בנו הרב חנן.
השניים תכננו להגיע לתפילה המתחילה בשעה 7 בבוקר.
השניים הגיעו לבית הכנסת, אולם שם התנפל עליהם המחבל אשר הסתתר במקום, דקר אותם, פצע אותם באורח קשה מאוד, ונמלט.
חרף גילו המבוגר, נאבק טוביה ויזנר במחבל, והצליח לצאת מבית הכנסת.
לאחר מכן, על אף פציעתו הקשה צעד כמה עשרות מטרים, תוך שהוא צועק: "מחבל, נדקרתי", ואז התמוטט.
תושב היישוב שביתו היה סמוך למקום האירוע, שמע את הצעקות וחש לעזרה.
הוא ירה בנשקו מספר יריות באוויר כדי להתרות במהירות על אירוע חבלה, והזעיק רופא ואחות סמוכים.
במקביל, נמצא בידי מתפללים בשביל הסמוך הנדקר השני.
השניים נלקחו במהירות לחדר הטראומה ביישוב, הובהלו לבית החולים סורוקה בבאר שבע, אולם נפטרו מפצעיהם.
לאחר שדקר את השניים נמלט המחבל והסתתר במשך שעות בשיחים הנמצאים בכניסה ליישוב.
כוחות ביטחון גדולים חיפשו אחריו במשך שעות, בעוד תושבי היישוב מסוגרים בביתם, בשעות אחר הצהרים ניסה המחבל לפגע בשנית שיידה רימון רסס לעבר סגן קצין הביטחון של המועצה האזורית חוף עזה.
הרימון לא התפוצץ והמחבל יצא מן השיח עם סכין במטרה לדקור.
איש הביטחון ירה בו וחיסל אותו במקום.
קודם לפיגוע הספיק המחבל לצייר על קירות בית הכנסת ביישוב צלבי קרס וכתובות נאצה בערבית.
פלוגות אל־קודס, הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי, נטלו אחריות על הפיגוע.
שני הנרצחים בפיגוע, מיכאל אורלינסקי וטוביה ויזנר, הובאו לקבורה בצהרי אותו יום, יום שישי.
שניהם נטמנו בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
קטי ויזנר, אלמנתו של טוביה וניצולת שואה, התגוררה מאז ביישוב לצד בנה, ופונתה ממנו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות.
בשנה שלאחר הרצח הוציאה לאור מדרשת נצרים את אסופת המאמרים "בין עם ישראל לארצו – מבט אמוני ואתגרים מתחדשים".
בסוף הספר נוספו דברים לזכר מיכאל אורלינסקי.
בנו של מיכאל, יוסי, נפטר כעשרה חודשים לאחר הפיגוע ממחלה.
אלמנתו איילת היא אחותה של רחל שבו, שנרצחה בפיגוע באיתמר שלושה חודשים לאחר הפיגוע בנצרים.
כחודש לאחר הפיגוע, בלילה שבין 23–24 לאפריל 2002, ניסו שלושה נערים פלסטינים, לחדור ליישוב נצרים על מנת לבצע פיגוע התאבדות ביישוב, ונורו בידי כוח צה"ל המוצב במקום.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות על הפיגוע.
כשנה וחצי לאחר מכן אירע פיגוע חדירה נוסף לנצרים, במהלכו נרצחו שלושה חיילי צה"ל, , ו.
ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי נטלו אחריות על הפיגוע.
הפיגוע בנמל התעופה חאמיד כרזאי הוא פיגוע טרור משולב שהתרחש ב-26 באוגוסט 2021 בנמל התעופה הבינלאומי חאמיד כרזאי שבקאבול, בירת אפגניסטן.
הפיגוע התרחש שעות לאחר פרסום התרעות על פיגוע טרור אפשרי של דאעש בנמל.
לפחות 183 בני אדם נרצחו, בהם 13 אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
לאחר נפילת קאבול לידי ארגון הטרור טליבאן, הפך נמל התעופה הבינלאומי חאמיד כרזאי לנקודת הפינוי היחידה מאפגניסטן.
ביום הפיגוע עדיין היו בנמל התעופה ובסביבתו כ-10,000 אנשים.
ב-26 באוגוסט 2021 פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית התרעה חמורה על פיגוע טרור אפשרי של מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית "בטווח הזמן המיידי", בשער "אַבּי" המזרחי של נמל התעופה חאמיד כרזאי.
בעקבות זאת, ארצות הברית ובעלות בריתה קראו להמונים ולאזרחיהן לעזוב את נמל התעופה.
בסמוך לשעה 17:48 (שעון קאבול) מחבל דאעש הפעיל חגורת נפץ ליד שער אבי, בתעלת ביוב שהובילה לעמדות אמריקאיות ובריטיות.
בעקבות הפיצוץ כל שערי נמל התעופה נסגרו, והתפתח קרב יריות במהלכו מחבלים נוספים פתחו באש לעבר חיילים ואזרחים.
בפיגוע נהרגו לפחות 183 איש, בהם מספר ילדים, אפגנים, ו-13 חיילים אמריקאים, ונפצעו לפחות 140, ובהם כוחות טורקיים, 15 חיילים אמריקאים, ולוחמים רבים של הטליבאן.
תושבי קאבול דיווחו ששמעו פיצוץ שלישי במרחק מספר קילומטרים משדה התעופה.
לטענת דובר הטליבאן, היה מדובר בפיצוץ מבוקר של צבא ארצות הברית שנועד להשמדת תחמושת.
כשש שעות לאחר תחילת הפיגוע, מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית נטל עליו אחריות ופרסם את שמו ותמונתו של המחבל המתאבד עבד א-רחמן א-לוגרי.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית, לויד אוסטין, הצהיר בעקבות האירוע כי נסיגת ארצות הברית מאפגניסטן תימשך, על אף ההערכה כי יהיו התקפות נוספות מצד דאעש, בין השאר באמצעות מכוניות תופת.
נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, נשא נאום וענה על שאלות עיתונאים בנוגע לפיגוע ולהמשך הנסיגה.
ביידן פנה במסר לטרוריסטים האחראים לפיגוע: "אנו לא נסלח.
אנו נרדוף אתכם ונגבה מכם מחיר".
בעקבות האירוע והחששות מהתקפות נוספות מצד דאעש, ארצות הברית החלה לחלוק מודיעין עם כוחות הטליבאן.
למחרת, הופצצו 2 מטרות של דאעש באפגניסטן.
כחלק מההפצצות נהרגו 10 חפים מפשע בשל זיהוי שגוי.
ב-30 באוגוסט הושלמה הנסיגה, עם עזיבת הכוחות האחרונים את קאבול.
ב-5 במרץ 2025 הודיע ראש ה-FBI, קאש פאטל, כי ארצות הברית עצרה את אחד המבצעים של הפיגוע.
הפיגוע במרקש הוא פיגוע טרור שאירע ב-28 באפריל 2011, בעיר מרקש שבמרוקו בו נהרגו 17 בני אדם.
הפיגוע הרס את בית הקפה ארגנה בכיכר ג'אמע אל-פנא, מוקד תיירות פופולרי.
לפחות 20 בני אדם נפצעו.
רוב ההרוגים היו תיירים, כולל קבוצה אחת של סטודנטים צרפתים.
ב-28 באפריל 2011, מעט לפני הצהריים, אירעה פיצוץ בתוך בית הקפה "ארגנה", בכיכר ג'אמע אל-פנא בעיר מרקש.
בעקבות הפיצוץ נהרגו 18 בני אדם ונפצעו 25 נוספים, ובית הקפה נהרס לגמרי.
בתחילה הרשויות טענו כי האירוע נגרם כתוצאה מפיצוץ גז בשוגג, אך מאוחר יותר דווח כי הפיצוץ בוצע על ידי "פושעים" ו"מחבלים".
מרוקו האשימה את אל-קאעידה במגרב האסלאמי באחריות לפיגוע.
ארגון הטרור מבצע פעולות טרור ומרידה רבים באזור המגרב מאז 2002. עם זאת, אל-קאעידה הכחישה אחריות לפיצוץ.
ב-28 באוקטובר 2011, בבית המשפט ברבאט, נדון עאדל אל-עות'מאני למוות על השתתפותו בפיגוע.
עבד אלחכים דאה קיבל מאסר עולם, וארבעה משתתפים אחרים בפיגוע קיבלו ארבע שנות מאסר ושלושה נוספים קיבלו שנתיים מאסר.
הנאשמים התלוננו שהתיק נגדם מבוסס על הודאות שנתנו בעקבות עינויים שעברו וחסרות ראיות מוצקות.
17 בני אדם נהרגו, מתוכם ארבעה עשר מתו במקום, בעוד ששלושה נוספים מתו מפצעיהם למחרת.
25 בני אדם נפצעו, ארבעה באורח קשה, כולל האקר המחשבים הרוסי רומן סלזנב .
הנפגעים היו שמונה אזרחים צרפתים, בהם ילדה בת 10, במקור מצפון צרפת, אישה ישראלית-קנדית ובעלה המרוקאי, אזרח מרוקאי נוסף, בריטי (פיטר מוס, בן 59, תושב לונדון שהיה כותב לשעבר בעיתון ג'ואיש כרוניקל), הולנדי, שווייצרי ופורטוגלי.
השווייצרי והפורטוגלי היו בני משפחה של שני ילידי טיצ'ינו שנפצעו גם הם בפיגוע.
מבין הפצועים, 14 אושפזו וארבעה מתוכם הוחזרו לארצם יום למחרת (שני שווייצרים ושני רוסים), בעוד ששאר הפצועים עזבו את בית החולים לאחר שקיבלו את הטיפול הדרוש.
אחד הפצועים השווייצרים מת מאוחר יותר כשאושפז בבית החולים בציריך.
– נשיא ארמניה סרז' סרקיסיאן שלח את תנחומיו למלך מרוקו והצהיר על תמיכתו "במציאת האשמים והבאתם לדין".
– צרפת פרסמה גינוי חריף לפיגוע: נשיא צרפת ניקולא סרקוזי תיאר את מבצעי הפיגוע כ"אכזריים ופחדנים".
אלן ז'ופה, שר החוץ הצרפתי, גינה את מה שכינה כ"פיגוע טרור ברברי ששום דבר לא יכול להצדיק", וקרא "לשפוך כל אור על הפשע המרתיע הזה, כדי שהאחראים יימצאו, ישפטו ויענשו".
– גרמניה דחקה בכך שלמרות הפיגוע "אסור לעצור את תהליך הרפורמה שנפתח במרוקו", בהתייחס לאביב הערבי המתמשך.
– מזכירת המדינה של ארצות הברית, הילרי קלינטון, אמרה כי "ארצות הברית מגנה בכל הכוח את מתקפת הטרור שבוצעה היום שהרגה ופצעה אנשים חפים מפשע בבית קפה במרקש, מרוקו.
אנו מרחיבים את אהדתנו העמוקה לקורבנות המתקפה הפחדנית הזו ועומדים לצד תושבי מרוקו בתקופה קשה זו".
ב-10 באוגוסט 1999, בסביבות השעה 10:50 בבוקר, נכנס איש עליונות לבנה אמריקאית בשם בופורד א.
פורואו ג'וניור ללובי של המרכז הקהילתי היהודי בגרנדה הילס , לוס אנג'לס, ופתח בירי עם תת מקלע עוזי.
הוא ירה 70 כדורים לתוך המתחם.
בירי נפצעו חמישה בני אדם: שלושה ילדים, מדריכה ועובדת במשרד.
זמן קצר לאחר מכן, הוא רצח דוור, נמלט מהמדינה, ולבסוף הסגיר את עצמו לרשויות.
בופורד אוניל פורואו ג'וניור (נולד ב-25 בנובמבר 1961) גדל במדינית וושינגטון וסיים את לימודיו ב-1986 עם תואר בהנדסה.
במהלך שנות ה-80, פורואו עבד בבואינג ונורת'רופ גרומן.
בשנות ה-90, פורואו היה מעורב בתנועות עליונות לבנה.
חודשים לפני הירי, פורואו טופל בשל מחלת נפש כשהיה במעצר.
ב-7 באוגוסט, פורואו קנה טנדר שברולט אדום משומש בטקומה שבוושינגטון והעמיס עליו חמישה רובים, שני אקדחים ו-6,000 כדורים של תחמושת.
פורואו שקל לתקוף שלושה מוסדות יהודיים: מרכז התרבות Skirball , האוניברסיטה היהודית האמריקאית ומוזיאון הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל, אך הם היו מאובטחים מדי.
פורואו המשיך לנסוע מוושינגטון לעמק סן פרננדו במטרה "להרוג יהודים".
שלושה ימים לאחר מכן, פורואו ירד מהכביש המהיר לאזור גרנדה הילס בלוס אנג'לס ועשה את דרכו למרכז הקהילה היהודי של צפון ואלי קצת לפני 11 בבוקר.
במרכז היו כ-250 ילדים ששיחקו בחוץ כאשר פורואו נכנס ללובי כשהוא נושא תת-מקלע מסוג עוזי.
הוא פתח באש ממנה נפצעו פקידת קבלה, מדריכה ושלושה נערים.
פורואו נמלט מהמקום בטנדר שלו.
עשרים דקות לאחר מכן, הוא גנב טויוטה של אישה באיומי אקדח, השאיר את הטנדר מאחור, ואז זרק את הטויוטה במוטל בצ'טסוורת' .
היריות הסתיימו במותו של דוור של USPS בשם ג'וזף סנטוס אילטו (נולד ב-19 במרץ 1960) בצ'טסוורת' , קילומטרים ספורים מהמרכז.
אילטו בדיוק מסר דואר וחזר למשאית הדואר שלו כשפורואו ביקש מאילטו לשלוח מכתב.
כשאילטו הסכים, פורואו שלף אקדח גלוק 9 מ"מ וירה באילטו תשע פעמים.
מאוחר יותר, פורואו יודה שהוא רצח את אילטו מפני שחשב שאילטו הוא לטיני או אסייתי, ומשום שאילטו היה עובד פדרלי.
המשטרה מצאה את הטנדר הנטוש של פורואו, שם גילו מצבור של תחמושת, מחסני רובים, אפודים חסיני כדורים, חומרי נפץ תוצרת בית ומזון מיובש בהקפאה.
נמצאו גם שני ספרים מאת ריצ'רד קלי הוסקינס , מנהיג תנועת הזהות הנוצרית בלינצ'בורג שבוירג'יניה.
פורואו נמלט למרחק של 275 מייל בנסיעה של 800 דולר במונית מלוס אנג'לס ללאס וגאס, הסגיר את עצמו ל-FBI, ואמר "אתם מחפשים אותי, הרגתי את הילדים בלוס אנג'לס".
פורואו גם הצהיר שהוא רוצה שהירי שלו יהיה "קריאת השכמה לאמריקה כדי להרוג יהודים".
בין הפצועים היה ילד בן 5, בנימין קדיש, שנפגע בבטן וברגל, ואיבד 50 אחוז מדמו.
שני נערים בני 6, ג'ושוע סטפקוף וג'יימס זידל, ילדה בת 16, מינדי פינקלשטיין, שנפגעה בירך ימין ובשוקה, ופקידת הקבלה איזבל שלום בת ה-68, שנורתה בזרוע ובגב.
ג'וזף אילטו מת מפצעי ירי בחזה ובחלק האחורי של הראש.
בהלוויה של אילטו, הודעות תנחומים ממספר רב של פוליטיקאים נקראו על ידי חבר הקונגרס בראד שרמן.
חמשת הפצועים בירי החלימו בסופו של דבר.
בנימין קדיש, הילד בן ה-5, היה הפצוע הקשה ביותר.
בהגעתו למרכז הרפואי פרובידנס הולי קרוס לא היה לו לחץ דם או דופק, אך מצבו של קדיש התייצב לאחר שש שעות ניתוח.
קדיש שוחרר מבית החולים ב-23 בספטמבר 1999, כחודש לאחר הירי.
הירי גרם לתנועה לאומית, "צעדת מיליון האמהות", שהגיעה לשיאה בעשרות צעדות ברחבי ארצות הברית ביום האם 2000, שקראה להגבלת נשק.
מצעד מיליון האמהות של דרום קליפורניה, שנערך ברחוב אולברה - הפגיש יותר מ-10,000 "אמהות ואחרות" מחמישה מחוזות בדרישה לשינוי והגנה לילדים מפני אלימות בנשק.
צעדות נערכו בערים הגדולות, כולל המצעד המרכזי בוושינגטון הבירה.
בשנת 2004, ביום השנה החמישי לירי, קראו משפחות הקורבנות להחמיר בקרת נשק וחקיקת חוקים נגד פשעי שנאה.
איסמעאל אילטו, אחיו של יוסף, אמר: "אנחנו מתגעגעים אליו מאוד...
ואנחנו לא יכולים להבין למה מישהו ייקח את חייו של אחי.
הוא עשה את העבודה שלו כשהוא נהרג."
בתחילה, פורואו הודה בחפותו באישום פדרלי ברצח אילטו וניסיון רצח בגין ירי בחמשת האנשים במרכז היהודי.
התובעים בתיק, שסיפרו כי פורואו הודה בפשעיו בטענה שהם מונעים משנאה גזעית, הבטיחו לדרוש עונש מוות אם התיק יגיע למשפט, מה שהוביל למאבק משפטי ממושך עם צוות ההגנה של פורואו.
התיק הסתבך עקב טענות ההגנה לפיהן פורואו סבל מבעיות פסיכיאטריות חמורות.
ב-24 בינואר 2001, פורואו הודה בכל 16 סעיפי הפשע נגדו.
בתמורה להודאה באשמה, פורואו נמנע מעונש מוות, אך במקום זאת הסכים להישפט למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
לפי כתב האישום, פורואו לא הביע חרטה על אף אחד מפשעיו.
ב-26 במרץ 2001, גזר בית המשפט על פורואו שני מאסרי עולם בתוספת 110 שנים, ללא אפשרות שחרור על-תנאי, והוא חויב בתשלום פיצויים בסך 690,294.11 דולר למשפחות הקורבנות ולחברות הביטוח.
שופטת בית המשפט המחוזי של ארצות הברית , נורה מרגרט מנלה, אמרה, "מעשיך היו תזכורת בוטה ואכזרית לכך שהקנאות חיה".
בשנת 2009, פורואו טען כי הוא כבר לא תומך בגזענות ונאו-נאציזם.
כיום הוא כלוא בכלא פדרלי במינסוטה.
הפיגוע בנמל לרנקה היה פעולת טרור, שבה נרצחו שלושה ישראלים על ידי מחבלים פלסטינים במרינה של העיר לרנקה שבקפריסין ב-25 בספטמבר 1985.
במשך זמן רב שימשה קפריסין בסיס לטרור פלסטיני שכוון בחלקו לישראל ולהפגנות ענק נגד ישראל.
בעיקר אחרי מלחמת לבנון הראשונה, שבמהלכה גורשו מלבנון לתוניסיה אלפי פלסטינים, חלקם הגיעו לקפריסין, אם כי גם לפני כן היה האי הקטן מקום מושב של אנשי אש"ף.
נמלי החוף של קפריסין שימשו באופן תדיר ארגוני גרילה פלסטינים שביקשו לחדור בשנית לנמל טריפולי בלבנון ממנו גורשו על ידי ישראל כשנתיים קודם לכן.
לפי עדויותיהם של הרוצחים, שלאחר מכן זיהו עצמם עם ארגון אש"ף, החליטו להגיע לקפריסין על מנת לחטוף ספינה ישראלית ולדרוש שחרור פלסטינים שנחטפו על ידי ישראל משלוש ספינות קפריסאיות במים הטריטוריאליים של קפריסין, בדרכם ללבנון.
ביום רביעי, 25 בספטמבר 1985, פרצו והשתלטו שלושה מחבלים מכוח 17, יחידת העילית של פת"ח, על היאכטה הישראלית "פירסט" שעגנה בנמל לרנקה והחזיקו בשלושת יושביה כבני ערובה.
תחילה המחבלים רצחו את אסתר פלצור על סיפון היאכטה בירי והציגו את גופתה, ולאחר מכן דרשו לשחרר עשרים טרוריסטים פלסטינים בתמורה לבני הערובה האחרים.
לאחר מכן, מסיבות שלא התבררו, הם הוציאו להורג את אברהם וראובן בירי בראשיהם ולבסוף, אחרי עשר שעות, הסגירו עצמם למשטרה הקפריסאית.
זהו שיאו של גל פיגועים שביצע הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), בראשות יאסר ערפאת, לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון בדרום לבנון ביוני 1985.
הרצח היה נקודת מפנה שהסבה תשומת לב עולמית לטרור בקפריסין.
באוקטובר 1985 הואשמו שלושה מחבלים ברצח, ולאחר מכן הם הועמדו לדין.
שלושת הנאשמים – חאלד עבדל חטיב (28), עבדל חכים סעדו אלחליפה (29), ואייאן מייקל דייוויסון (27) – הודו בהריגת אברהם אבנרי ואסתר וראובן פלצור.
תחילה הודו חטיב וחליפה, באמצעות מתרגם, באשמת רצח אסתר פלצור ולאחר מכן הודה גם דייוויסון.
אולם לאחר מכן, כאשר הועלו סעיפי הרצח של שני הגברים, אמר כל אחד מהנאשמים: "אני מודה בהריגה".
לאחר התיעצות עם שני השופטים האחרים, הודיע נשיא בית המשפט ג'ון פויאדיס כי השלושה אינם מודים באשמת הרצח.
השופט נימק את ההוראה לרשום את הודעות הנאשמים ככופרים באשמה, בכך שאינם מבינים את ההשלכות של הודאה באשמה.
בדברי הפתיחה שלו אמר התובע קיפריאנו, שהוא לא מתכוון לנהל את המשפט על בסיס פוליטי, ושלא יתקבלו עדויות באשר למניעים.
"כל מניע המוביל להפסקת חיי אדם, אין להשלים עימו", אמר.
התובע סיפר שהנאשמים עלו על היאכטה של הישראלים, ואמרו לשני הגברים שאם ישמרו על שקט, לא יאונה להם רע.
אז יצאה אסתר פלצור מן הקבינה, שלפה סכין מטבח והתחילה לצעוק לעזרה.
חטיב ירה בה, אבל למרות פצעיה היא עלתה לסיפון.
שם הרג אותה חליפה בצרור מרובה קלשניקוב.
שגי הגברים נמצאו ביאכטה ללא רוח חיים, כתוצאה מיריות, כשהם קשורים ופיותיהם סתומים.
שלושת המחבלים הורשעו, ונגזר על כל אחד מהם מאסר עולם.
הפיגוע היה אחד הגורמים למבצע רגל עץ שיצא לפועל כשבוע לאחר האירוע.
שלט זיכרון שהציבו שייטים ישראלים במרינה הוסר, ונשיא קפריסין, גלפקוס קלירידיס, אף העניק ב-1993 חנינה לשלושת הרוצחים שנידונו למאסר עולם.
שר החוץ באותה תקופה, שמעון פרס, ביקר את המהלך ואמר כי עיתוי השחרור של שלושת המחבלים בעיצומו של תהליך השלום של הסכמי אוסלו אינו משרת את התהליך ואף פוגע בו.
הרצח במרינה של לרנקה היה אבן דרך ביחסים בין ישראל לקפריסין וגרם לירידה גדולה בתיירים המגיעים לאי מישראל בשנים שלאחריו.
הפיגוע בנחל פרת היה פיגוע שהתרחש ב-24 באפריל 1997, ובו נרצחו שני ישראליות בנות 23 – חגית זביצקי וליאת קסטיאל, בעת שטיילו בנחל פרת.
ב-24 באפריל 1997, י"ז ניסן ה'תשנ"ז, יום שני של חול המועד פסח, יצאו חגית זביצקי וליאת קסטיאל, בנות 23 מכפר אדומים ומחולון בהתאמה, לטיול בנחל פרת.
במהלך הטיול נרצחו זביצקי וקסטיאל על ידי אחמד כעאבנה, בן שבט כעאבנה.
בעקבות פיגוע זה ושני פיגועים שהתרחשו בנחל פרת בשנים שלפניו, נכנסה יעל ישראל, פקחית רשות הטבע והגנים, למגורים במבנה מנדטורי בתחום השמורה, כמחאה על מקרי הרצח.
היא פונתה מהמבנה בעקבות עתירה לבג"ץ.
הרוצח, אחמד מחמוד עלי כעאבנה, נתפס ונגזרו עליו שני מאסרי עולם.
בתום המשפט בעניינו פנה השייח' של שבט כעאבנה למשפחת הרוצח, איים עליהם ואמר שיש להם 24 שעות לעזוב את המדינה, והם אכן עברו לירדן ולא שבו.
ב-2025 שוחרר הרוצח מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
חבריה של חגית הקימו על שמה את היישוב מצפה חגית, במיקום הצופה אל הנחל.
על שמם של ששת הנרצחים בפיגועים בנחל פרת באותה התקופה, בפיגוע זה, בפיגוע ב-1993 ובפיגוע ב-1995, הוקם מצפה נוף בשם "מצפה השישה", בין היישובים כפר אדומים ונופי פרת.
הפיגוע בנחל פרת היה פיגוע ירי ודקירה שהתרחש ב-9 באוקטובר 1993, ובו נרצחו שני ישראלים – דרור פורר וערן בחר, בני 26 ו-23 בהתאמה, בעת שטיילו בנחל פרת.
החזית העממית והג'יהאד האיסלאמי לקחו כל אחד אחריות בפומבי על הפיגוע.
ביום שבת, 9 באוקטובר 1993, כ"ד תשרי ה'תשנ"ד, יצאו דרור פורר וערן בחר, חברים טובים מירושלים, לטיול בנחל פרת, בקטע סמוך למצפה יריחו.
בשעה 14:30 נתקלו בהם חמישה מחבלים, רצחו את השניים בירי ובדקירות סכין ונמלטו מהמקום ברכב.
חמשת הרוצחים לא נתפסו מעולם.
על שמם של ששת הנרצחים בפיגועים בנחל פרת באותה התקופה, בפיגוע זה, בפיגוע ב-1995 ובפיגוע ב-1997, הוקם מצפה נוף בשם "מצפה השישה", בין היישובים כפר אדומים ונופי פרת.