tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב פרופ' דוד גוֹלִינְקִין הוא רב קונסרבטיבי, חוקר תלמוד והלכה ישראלי, פרופסור לתלמוד והלכה במכון שכטר, כיהן כנשיא מכון שכטר למדעי היהדות משנת 2000 עד 2015. כיום משמש נשיא שוחרי עמותות שכטר, ארגון ללא מטרת רווח אשר מטרתו גיוס כספים למכון שכטר.
דוד גולינקין נולד בשנת 1955 וגדל באזור וושינגטון, בירת ארצות הברית.
הוא למד לתואר ראשון בתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית במקביל לשתי תעודות הוראה, אחת לארץ ואחת לתפוצות.
לאחר מכן הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ושם גם קיבל תואר שני ודוקטורט בתלמוד.
גולינקין החל ללמד תלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) בשנת 1980 ותלמוד והלכה בנווה שכטר, השלוחה הירושלמית של JTS, בשנת 1982. בשנת 1987 הוא החל ללמד תלמוד והלכה בבית המדרש ללימודי יהדות (לימים: מכון שכטר למדעי היהדות) בירושלים.
משנת 1990 הוא עובד במשרה מלאה במכון שכטר כאחד ממנהיגי עמותות שכטר.
משנת 1990 עד 2000 הוא שימש כסגן דיקן ולאחר מכן כדיקן של מכון שכטר ושל בית המדרש לרבנים על שם שכטר.
משנת 2000 עד 2015 הוא שימש כנשיא מכון שכטר למדעי היהדות והיה אחראי הן על הצד האקדמי של המכון והן על גיוס כספים לעמותות שכטר.
משנת 2015 ואילך הוא משמש כנשיא שוחרי עמותות שכטר ואחראי על גיוס כספים ועל הוצאת הספרים של מכון שכטר.
במשך שנותיו של גולינקין בשכטר (1990 ואילך), התוכניות האקדמיות גדלו מ-35 סטודנטים ל-700 סטודנטים ו-1750 בוגרים; מערכת תל"י גדלה מ-3000 ילדים ל-65,000 ילדים; ומדרשת ירושלים גדלה מבית ספר אחד לרשת של בתי ספר, בתי כנסת ומחנות קיץ ברחבי אוקראינה.
במשך שנות כהונתו כנשיא, קיבל מכון שכטר אקרדיטציה מן המועצה להשכלה גבוהה, הסגל הפנימי הוכפל והספרייה שולשה.
גולינקין הוביל את קמפיין הבנייה שבנה את הקמפוס החדש של מכון שכטר בירושלים ואת קמפוס נווה שכטר בתל אביב.
נווה שכטר נפתח בשנת 2012 כבית כנסת וכמרכז לתרבות יהודית-ישראלית וכעת משרת 19,000 איש בשנה.
פרופ' גולינקין שימש יו"ר "ועד ההלכה של כנסת הרבנים בישראל" במשך כעשרים שנה.
הוא המייסד והמנהל של "המכון לחקר ההלכה ויישומה" שליד מכון שכטר שפרסם עד כה למעלה מ-30 ספרים בעברית, אנגלית ושפות נוספות.
כמו כן, הוא המנהל של "המרכז לחקר האשה בהלכה" שליד מכון שכטר שפרסם עד כה חמישה ספרים ושתי סדרות חוברות בשפות שונות על מעמד האשה בהלכה, שרובם נכתבו על ידי נשים.
הוא המייסד והמנהל של "מפעל המדרש" שליד מכון שכטר שפרסם עד כה שמונה כרכים של מדרשים או של ספרות מחקר על המדרשים.
ביוני 2014 נבחר גולינקין על ידי ה-Jerusalem Post כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
במאי 2019 הוא קיבל דוקטורט לשם כבוד מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
פרופ' גולינקין הוא המחבר או העורך של 58 ספרים.
עשרים מספריו עוסקים בתחומים אחרים במדעי היהדות, כגון תלמוד, מדרש ותפילה, וביניהם: גנזי ראש השנה, מהדורה שנייה של אגדות היהודים של פרופ' לוי גינצבורג.
כעלה נידף של הרב מילטון שטיינברג, חמישה כרכים נוספים של מפעל המדרש, הגדת שכטר, ומגילת השואה (6 מהדורות).
בין השנים 1990–1996 הוא פרסם טור קבוע בשם "Responsa" שהופיע בכתב העת Moment.
בין השנים 2000–2006 הוא פרסם טור קבוע בשם "Insight Israel" אשר פורסם באתר מכון שכטר למדעי היהדות באנגלית.
כיום מתפרסם באותו אתר טור המכונה "Responsa in a Moment" וטורו בעברית המכונה "עשה לך רב" מופיע באתר מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2022 קיבל את פרס בוני ציון בתחום החינוך.
תשובות ועד ההלכה של כנסת הרבנים בישראל, 6 כרכים, מחבר עיקרי ועורך (1985–1998)
הלכה לימינו: גישת התנועה המסורתית להלכה (מהדורות רבות בעברית, אנגלית, ספרדית, צרפתית, ורוסית; 1986 ואילך)
עת ללדת ועת למות: הלכות אבלות במסורת ישראל מאת הרב יצחק קליין (מהדורות בעברית וברוסית; 1991 ואילך)
באר טוביה: מכתבי הרב טוביה פרידמן (1991)
שאלות ותשובות מענה לוי מאת הרב פרופ' לוי גינצבורג (1996)
גנזי ראש השנה: שיירי כתבי יד של בבלי ראש השנה מהגניזה בקהיר, מהדורה מצולמת בצירוף מבוא קודוקולוגי (2000)
זעקת דלות: כתב עת המוקדש לפתרון בעיית העגונות, 7 חוברות, עברית-אנגלית (2003-2000)
מעמד האשה בהלכה: שאלות ותשובות (מהדורה עברית 2001; מהדורה אנגלית מורחבת 2012)
ללמוד וללמד: חוברות עיון בנושא מעמד האשה בהלכה, חמש חוברות בחמש שפות, (2008-2004)
זעקת דלות: פתרונות הלכתיים לבעיית העגונות בזמננו מאת הרב מוניק זיסקינד גולדברג והרב דיאנה וילה (2006)
תורה לשמה: מחקרים במדעי היהדות לכבוד פרופ' שמא פרידמן (2007)
אגדות היהודים מאת לוי גינצבורג, מהדורה שנייה (2009)
מדרש חדש על התורה בעריכת גילה וכמן (2013)
מדרש אסתר רבה בעריכת יוסף תבורי וארנון עצמון (2014)
כעלה נידף מאת הרב מילטון שטיינברג, מהדורה עברית מוערת (2015)
אמת וחסד: מקורות לליווי רוחני במדרש ובמחשבה העברית המודרנית מאת עינת רמון (עברית 2015; אנגלית 2018)
מדרש קהלת רבה פרשות א-ו בעריכת מנחם הירשמן (2016)
מנחה ליהודה: יהודה תיאודור ועריכתם של מדרשי האגדה הארצישראליים (2007)
עשה לך רב: שאלות ותשובות (2019)
נוסף על כך, גולינקין פרסם יותר ממאתיים מאמרים, תשובות ודרשות.
דוד ג'ורג'יו מֶנדֶס נשיא היה רופא ומנתח ישראלי שהתמחה בכירורגיה אורתופדית.
מנדס ניהל את המחלקה לכירורגיה אורתופדית והמרכז לשתילת מפרקים במרכז הרפואי בני ציון (רוטשילד) בחיפה.
הוא היה חבר הסגל האקדמי בטכניון, יזם וניהל את הכנסים הבינלאומיים השנתיים לכירורגיה אורתופדית בחיפה.
יישם שיטות ומערכות מתקדמות בתחום החלפת מפרקים, במיוחד מפרקי הירכיים והברכיים, במשתלים המלאכותיים.
דוד מנדס נולד ברומא למשפחת רופאים.
סבו פרופסור גוידו אהרון מנדס ניהל את בית החולים של הצלב האדום ברומא.
בצל השינויים הפוליטיים וחוקי האפליה נגד יהודים באיטליה עקרה המשפחה בשנת 1939 לשווייץ, שם המתינה לאשרות הבריטיות לכניסה לישראל.
האשרות הושגו בעזרתו הישירה של האפיפיור פיוס ה-12 שהיה ידידו של פרופסור גוידו מנדס.
המשפחה עלתה לישראל והתיישבה בגדרה.
אביו ד"ר מאור מנדס, וסבו היו ממובילי הטיפול במחלת השחפת ומיגורה.
בתקופת מלחמת העצמאות עברה המשפחה לרמת גן שם סיים מנדס את לימודיו התיכוניים בבית הספר אהל שם.
באותה התקופה התאמן בסיוף אצל המאמנים מאזיי ונובל וזכה באליפות ישראל משנת 1955 עד 1963.
בשנת 1955 לאחר שסיים קורס קציני תותחנים החל את לימודיו בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
הוא התחתן עם חברת ילדותו, נילי שמואלי, והחל לעבוד במחלקה האורתופדית בניהולו של פרופסור ארנסט ספירא ולאחר מכן כרופא בגדוד 52 של חיל השריון.
ב-1965 עבר עם משפחתו לניו-יורק כדי להתמחות בכירורגיה אורתופדית בביה"ח האוניברסיטאי מאונט סיני ובביה"ח ע"ש אלברט איינשטיין במחלקתו של פרופסור ארתור הלפט (Helfet).
בסיום התמחותו השתלם אצל פרופסור פיליפ וילסון (Wilson) בביה"ח Special Surgery של אוניברסיטת קורנל, בהתמחות בניתוחי משתלי מפרקים מלאכותיים.
משם עבר לבית החולים "לנוקס היל", שם הקים את מרפאת ניתוחי הירך.
הדריך והרצה כפרופסור בביה"ח אלברט איינשטיין בברונקס, בבית הספר לרפואה מאונט סיני בקווינס ובביה"ח אלמהרסט ובבית החולים לילדים בברוקלין.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור הגיע לישראל כדי ליטול חלק במלחמות במסגרת חיל הרפואה.
ב־1975 חזר לישראל לניהול המחלקה לכירורגיה אורתופדית בביה"ח רוטשילד - בני ציון עם אשתו ושני ילדיו עידו ושרון.
דוד מנדס ניהל את המחלקה לכירורגיה אורתופדית עד לפרישתו בשנת 2002. המחלקה נתנה שירות קהילתי אורתופדי ומגוון ניתוחים חדישים למבוגרים, לגיל הגדילה ויילודים, לנפגעי גפיים בתאונות ובספורט ולקטועים, בעיקר כטיפול במחלות הארתריטיס ראומטיזם ושחיקת סחוס של מפרקי הירך והברך.
בשנת 1980 הקים פרופ' מנדס את המרכז לשתילת מפרקים, שזכה לתמיכתם של שר הבריאות אליעזר שוסטק ומנהל בית החולים דב גולן.
המרכז היה פרויקט שאפתני לטיפול בחולים ולמחקר ופיתוח של משתלים מלאכותיים עם חומרים מתקדמים והוכרז על ידי שרת הבריאות שושנה ארבלי-אלמוזלינו כמרכז ארצי.
במשך 15 שנים יזם וניהל את הכנסים האורתופדים הבינלאומיים השנתיים של המרכז לשתילת מפרקים.
לכנסים הוזמנו טובי המרצים האורתופדים, מדענים ותעשיינים מתחום המכשור הרפואי מרחבי העולם.
במהלך 37 שנות פעילות פרסם כמאה וחמישים מאמרים, תצוגות וסרטים מדעיים.
חקר את השימוש במגוון סוגי אנרגיה לעידוד של בניית עצם ואיחוי שברים.
יצר פיתוחים חדשניים של משתלי מפרקים, חומרים ביו רפואיים, מכשור אורתופדי וטכניקות כירורגיות.
כתוצאה מפעילות זו יצר ורשם פטנטים בינלאומיים.
במסגרת הקלינית במחלקתו יזם לראשונה את ניתוחי החלפת מפרק הברך במשתל מלאכותי, טכנולוגיה שהביא מארצות הברית, ושדרג את ניתוחי מפרק הירך עם תשלובת של חלקים מפרקיים קרמים שפותחו בגרמניה בשילוב עם סגסוגת מטיטניום שפותחה בצרפת.
חלקים אלו שיפרו בצורה מרשימה את תוצאות הניתוח והאריכו משמעותית את חיי המושתל.
במסגרת המחלקה והמרכז לשתילת מפרקים יצר שיתוף פעולה פורה עם מדעני הטכניון והאוניברסיטה העברית בירושלים, ועם תעשיות עתירות ידע כרפאל, התעשייה האווירית ולהבי ישקר בפיתוח משתלים וחלקי חילוף למפרקים ורצועות, ועם אלסינט ואלביט בנושאי הדמיה ממוחשבת ותהודה מגנטית.
בשיתוף עם צוותים בינלאומיים במימון קרן גרמניה-ישראל ניהל נושאי מחקר של החלפת רצועות מפרקים ברצועות סינתטיות, ובשיתוף של תעשייה בריטית פיתח ויישם תחליף של פיקת ברך מלאכותית.
פרופ' מנדס נפטר במרץ 2025. הותיר אחריו אישה, רותי באר.
ניתוח משתל ירך מלאכותי במבוגר עם נקיעה מלידה
מטרת מחקר קליני זה הייתה להגדיר תכנון אלגוריתמי של שיטות טיפול כירורגי בבעיה מאתגרת זו שיש בה עיוות ניכר של האנטומיה הרגילה של המפרק.
רוב השיטות לסיווג של היחסים האנטומיים בין ראש הירך לבין המרחשת (האצטבולום) מתבססות על צילומי רנטגן.
שיטה זו מגדירה דירוג תפקודי של הרקמות הרכות (שרירים, גידים ורצועות) בנוסף לדירוג היחסים האנטומיים על פי צילומי טומוגרפיה ממוחשבת (CT).
הכרת השיטה שימשה כמבחן להערכה עצמית של כירורגים אורתופדים בארצות הברית.
משתל ברך מלאכותי הוא פתרון כירורגי לבעיות ארתריטיות של הברך.
ניתוח זה יושם לראשונה במרכז לשתילת מפרקים בחיפה ונלמד שבמקרה של כשל שחיקתי המרכיב הבעייתי הוא הפיקה שעשויה מפוליאתילן קשיח.
ניסיון החברה היצרנית בחו"ל לחזק את הפיקה עם בסיס מתכתי הרע עוד יותר את שחיקתה.
המסקנה הייתה שצריך להגדיל את עובייה של הפיקה כדי לשפר את עמידותה ולשם כך תוכננו שינוי בקונפיגורציה של הפיקה ושינוי בהכנת החלק הגרמי של הפיקה הטבעית שאליה מחובר המשתל עם צמנט אקרילי.
הפיקה החדשה נכנסה לשימוש בניתוחי החלפת ברך.
ניתוח החלפת הברך במשתל מלאכותי נכנס לשימוש לראשונה באנגליה אבל פותח במקור בארצות הברית בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20. בשנת 1975 ביצע בהצלחה את החלפת הברך הראשונה בישראל.
תוך תקופה קצרה הפך לניתוח מקובל במרבית המחלקות האורתופדיות בישראל, שנים רבות לפני שחדרה השיטה לאירופה.
משתל ירך מחומר מרוכב פחם-פחם
התכונות הנדרשות ממשתל שמחליף עצם או מפרק הן עמידות לאורך שנים רבות בעומס המחזורי הרב שמוטל עליו (עד כשבע פעמים משקל הגוף), להיות יציב מבחינה ביו-כימית, עמיד בפני שחיקה, ומתאים מבחינה ביולוגית כך שלא יעורר דחייה בגוף המושתל.
הניסיון הקליני עם מגוון של מתכות ופולימרים לא ענה כהלכה לכל הדרישות הללו.
מהיות הפחם רכיב בכל חומר אורגני ומהיותו קשיח ויציב מבחינות מכנית וכימית תוכנן בעזרת חברת רפאל ומדעני הפקולטה להנדסת מכונות של הטכניון משתל מרוכב מסיבי פחם ומטריצה של פחם.
המרכז לשתילת מפרקים בחיפה היה אז בין חברות ספורות בעולם, שחקרו את האפשרות של מתן תכונות עמידות מחזורית מכנית בשלושה ממדים של דחיסה, כפיפה וגזירה בבניית משתל מפרק ירך.
החיסרון של פחם-פחם הוא שלא ניתן היה לשפר במידה מספקת את עמידותו כנגד שחיקה.
הבעייתיות של ביו-חומרים בהשתלות מפרקים ודרכי פתרון חדשניות - פיתוח הפולימר 1-MP
חברת ממטק נוסדה על ידי חמישה מדענים - עליזה בוכמן, שמחה סיבוני, פרופ' דוד מנדס, רוב בריאנט וד"ר ריי פיין, ופיתחה ביו-חומר חדש שמכונה 1 -MP.
זהו פולימר מצולב בשלמותו, שפותח בנאס"א בארצות הברית על ידי רוב בריאנט ובצורתו המקורית משמש למיסבים של מנועי סילון.
המבנה המולקולארי שונה על מנת להתאימו לשימוש ביולוגי.
מגמת הפיתוח הייתה לשדרג את כל אותם החומרים שמשמשים כיום כחלקים מפרקיים נעים במשתלי מפרק הירך, הברך והכתף עם חומר יותר עמיד לאורך זמן בתנאי הלחץ והשחיקה של מפרקים אלו באדם.
בשלוש שנות מחקר מעבדתי וניסויי חיה מוצלחים של 1-MP במסגרת חממה, הוכחו חוזקו שאינו נופל משל מתכת, עמידותו בפני שבר שטובה יותר משל קרמיקה, עמידותו בפני שחיקה שאיננה פחותה מזו של פוליאתילן מצולב, מקדם חיכוך מינימלי, פסיביות מבחינה כימית ועמידות תחת עומס מחזורי.
כיום מבוצעים ניסויים קליניים בשני מרכזים רפואיים - בניו זילנד ובישראל.
משתל ירך מלאכותי עם משטחים מפרקיים שכולם קרמיקה
מאז תחילת שנות השבעים של המאה ה-20 מוכר ניתוח החלפת מפרק הירך כמוצלח שבניתוחים המשקמים של האורתופדיה במבוגרים.
אך אחוזי הכשל שהיו תחילה מועטים גברו משנה לשנה בעיקר בגלל שחיקה של החלקים המפרקים הנעים של המשתל.
החיפוש אחרי חומרים ביוקומפטיבילים עם תכונות מכניות ועמידות בפני שחיקה התמקד בשיפור במטלורגיה ובתעשייה של פולימרים ויצר חומרים טובים ויעילים יותר.
עם זאת ההתמדה של חברות צרפתיות, גרמניות ויפניות בתעשייה קרמית נתנה תשובה טובה עוד יותר.
במרכז לשתילת מפרקים בחיפה הותחל השימוש במשתלים קרמים של חברת סרמטק בשנת 1997 וכך הוכפלה ההערכה של תוחלת תפקוד המשתל ל-20 עד 30 שנים.
קיבוע של משתל מפרק הירך עם שתלי עצם וצמנט אקרילי
השימוש בצמנט אקרילי היה חלק בלתי נפרד מהקיבוע בעצם של חלקי משתל הירך.
במקרים שבהם נגרם הרס של רקמת העצם כמו אחרי תאונות קשות נדרשו שתלי עצם כדי לשקם את החלק החסר.
כשהמרחשת נפגעה לא ניתן היה לקבע את כיפת המשתל מבלי לשחזר את מבנה המרחשת.
מכיוון שהתהליך של התקשות צמנט אקרילי בזמן הכנתו הוא אקזותרמי ויוצר חום גבוה מקובל היה שהחום גורם לנמק של שכבת העצם שבאה במגע עם הצמנט.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20, בוצעה סדרת מחקר בחיות מעבדה במרכז לשתילת מפרקים בחיפה, ובה הוכח ששתלי עצם אינם מאבדים את חיוניותם גם לאחר מגע אינטימי עם צמנט.
כך נסללה הדרך לשימוש שגרתי של שתלי עצם כהכנה לקיבוע של חלקי משתל עם צמנט.
שימוש בחנקן נוזלי להקפאה של גידול (GCT) בעצם השוקה
הטיפול בוצע לראשונה ב-1976 בשתי חולות לפי שיטתו (1969) של MARCOVE, אורתופד אונקולוג מבית החולים Special Surgery בניו-יורק.
הערכה של מידת היעילות של רמה נמוכה של אלומה צרה של אור (Biobeam) בטיפול בכיבים בעור ובהבראה נדחית של פצעי ניתוח וקטיעה
המחקר שנערך (בשנת 1992) בשיטת כפולת סמיות בבית חולים ציבורי (בני ציון) הוכיח תוצאות משמעותיות מבחינה סטטיסטית בהארה עם אור אדום (660 ננומטר) בהשוואה לפלצבו של מהירות ואיכות הבראה של פצעי קטיעות וניתוחים אורתופדים.
"מי מפחד מרשלנת רפואית?" ספר בהוצאת ספרי ניב יוני 2019
בספר 300 עמודים של דיון על עשרים מקרי רשלנות רפואית בכירורגיה אורתופדית, מעוטר באיורים גרפים שאיירה רות באר.
"ארתריטיס ותנועה" או "תרגילי תפילה" כשיטה לשמירת חיוניות מפרקים (תוכננו עבור מפרקי הירכיים) 2007, 2013, 2014
"ארתריטיס ותנועה" או "תרגילי תפילה" זו שיטת תרגול לסובלים מדלקת מפרקים ניוונית ולמחלימים מניתוחי שתילת מפרקים, לשמירה על תנועת המפרק וחיוניותו.
התרגול מבוסס על תנועה פסיבית של המפרק, שאיננה מכאיבה ומבוצעת כ"תנועה הפוכה" (reverse action) על ידי המתרגל עצמו מבלי לעבור את סף הכאב.
חשיבות הפעלת המפרק בטווח תנועה מלא מוסברת בשמירת חיוניות סחוס המפרק.
הנקבוביות המאפיינות את הסחוס מאפשרות לסירוגין את חדירת הנוזל הסינוביאלי לתוכו ואת הפרשתו לחלל המפרק.
הסיכה של הסחוס עם הנוזל הסינוביאלי מזינה אותו ומפרישה את תוצרותיו.
בשנת 2007, יצא ספר בעברית על שיטת "תרגילי תפילה" דרך Kotarim International Publishing, Ltd ובשנת 2013, יצא באנגלית "Arthritis and Motion" בהוצאת Amazon.
באוקטובר 2014 יצאה מהדורה חדשה בהוצאת אמזון שנקראת "Pain Free Arthritis Exercises".
סדרת סיפורי משפחת קורונה, ספר בהוצאת ספרי ניב אפריל 2021
משפחת קורונה, שחברים בה שלל נגיפים שאוהבים להשתעשע עם בני האנוש ולגרום להם לכל מיני צרות, מתכנסת ומעלה זיכרונות מן העבר, ובהם מגפות שונות שחוללו במרוצת השנים, עד היום שבו פרצה מגפת הקורונה שהותירה את בני האנוש מבולבלים וחסרי אונים.
נגיף קורונה, ששמו קווי-2, מתאר כיצד גרם למגפה ובה בעת משמיע ביקורת נוקבת על האופן שבו בני האדם בחרו להתמודד עימה.
זהו סיפורה של הקורונה מנקודת מבט לא שגרתית, שמטרתה ללמד ילדים ובני נוער כיצד פועלים נגיפים ובעיקר – כיצד ראוי למגר אותם.
הברון דוד גינצבורג היה מזרחן, סופר ומנהיג ציבור יהודי ברוסיה, בנו של הוראצי גינצבורג ונכדו של יוסף גינצבורג.
דוד גינצבורג נולד במשפחה יהודית של בנקאים ידועים, אחת המשפחות היהודיות המעטות שנשאו תואר אצולה באימפריה הרוסית.
את חינוכו קיבל גינצבורג בבית.
מוריו לשפות שמיות היו החוקרים שניאור זק"ש ואדולף נויבאואר.
לאחר מכן למד מזרחנות ומדעי היהדות באוניברסיטאות של פריז, סנקט-פטרבורג וגרייפסוואלד.
ב-1886 הוציא לאור ספר מחקרים ראשון שלו, אוסף שירי משה אבן עזרא ספר הענק (ספר התרשיש) ופירוש לתרגום מערבית של השירים מהספר.
ב-1903, ביחד עם ולדימיר סטאסוב, הוציא לאור בברלין ספר "אורנמנט יהודי עתיק" ("L'ornement hébreu") מחקר מקיף שמביא דוגמאות לאורנמנט יהודי מתוך כתבי היד עתיקים של קהילות יהודי תימן, סוריה וצפון אפריקה.
הוא ערך קטלוג של כתבי היד במכון לשפות מזרחיות של משרד החוץ הרוסי.
מחקריו פורסמו בכתבי עת שונים כמו ביטאון המחלקה המזרחית של האגודה האימפריאלית לארכאולוגיה, Revue des Études Juives, המליץ, Revue Critique, ראזסוויט.
הספרייה האישית של דוד גינצבורג הייתה אחת הספריות הפרטיות הגדולות באירופה, האוסף כלל 14 אלף ספרים, 45 אינקונבולות וכתבי יד נדירים בשפות שמיות שונות (בהם מעל אלפיים כתבי יד עבריים ועוד כאלף כתבי יד בערבית).
את הספרים התחילו לאסוף עוד סבו ואביו של דוד, את חלק המשמעותי אסף דוד בעצמו.
רשימה החלקית של פרטי האוסף:
כתבי יד של מחזורים ספרדים, איטלקים, פרובנסי, צפון אפריקאים
דיוואנים (קובצי שירה) של משוררי תור הזהב של יהודי ספרד
חלקי תלמוד שניצלו מאש האוטו דה פה
כתב יד עתיק של תנ"ך עם תרגום אונקלוס ותירגום לערבית
חלקי תלמוד במהדורת ונציה משנת 1552
ספרי פוליגלוט עתיקים, בהם הפוליגלוטה הקומפלוטנסית
באוסף הזה ניתן לראות את הנאמנות העמוקה של ברון דוד גינצבורג לספרות עם ישראל.
לאחר פטירתו של הברון דוד גינצבורג ב-1910 אליעזר בן-יהודה ופעילים אחרים יצרו קשר עם הברונית מתילדה במטרה להביא את האוסף לארץ ישראל.
במאי 1917 נחתם חוזה לרכישת האוסף בין הרוסים לבית הספרים הלאומי בירושלים תמורת חצי מיליון רובל.
הרכישה מומנה בכספי תרומות של ציונים רוסים.
עם העברת הכסף כל פרטי האוסף: ספרים, אינקונבולות וכתבי יד נארזו והוכנו לשליחה לארץ ישראל.
אך העברת המשלוח התעכבה עקב מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מהפכת אוקטובר אסרו הבולשביקים את הוצאת האוסף, הוא הולאם והועבר לספרייה הממלכתית של רוסיה.
גם אחרי התפרקות ברית המועצות סירבו שלטונות רוסיה להעביר את האוסף לידי ישראל, גם אחרי שישראל השיבה בעלות על חצר סרגיי לידי רוסיה.
ב-1992 בוצע צילום חלק גדול מכתבי היד והספרים שבאוסף, שאיפשר לחוקרים לעיין בהם.
דוד גינצבורג נודע בפעילות הציבורית הרחבה שלו.
בין התפקידים הציבוריים שמילא היו יושב ראש קהילת יהודי סנקט פטרבורג, חבר בהנהלת חברת מרבי השכלה והאגודה למלאכה מקצועית, יו"ר הוועד המרכזי של יק"א, מייסד האגודה לחקר המזרח, יו"ר אגודת "חובבי שפת עבר", אחד מעורכי אנציקלופדיה היהודית בשפה רוסית ותרם חלק גדול למימון הוצאתה לאור.
השתתף בארגונים אקדמיים שונים ברוסיה ובצרפת.
ייסד "קורסים גבוהים למדעי המזרח", שהיו בעצם המוסד האקדמי היהודי הראשון ברוסיה והיה לרקטור הראשון שלו, כמו כן לימד שם ספרות תלמודית, ספרות רבנית, ספרות ערבית, בלשנות שמית ופילוסופיה דתית של ימי הביניים.
עסק רבות גם בפעילות פילנתרופית, כמו אביו וסבו לפניו.
הגן על זכויות יהודים ברוסיה, תרם לארגוני צדקה, בתי יתומים ובתי תמחוי יהודים.
דוד גינצבורג היה נשוי למתילדה ולהם ארבעה ילדים: אנה, יבגני (גינו), סופיה, יוסף (יוסל).
הדוכס הגדול של הסן לודוויג השלישי (אח של אשת הקיסר הרוסי) העניק את התואר 'ברון' לאביו ולסבו של דוד גינצבורג בתחילת שנות השבעים של המאה התשע-עשרה.
ב-1879 אביו וסבו קיבלו אישור מיוחד של הצאר אלכסנדר השני להשתמש בתואר הזה בתחומי האימפריה הרוסית ולהוריש אותו לצאצאיהם, הודות לתרומתם לרוסיה.
כלומר דוד היה ברון גינזבורג השלישי.
הרב דוד כהן ("הרב הנזיר")
דוד גוּרַמישווילי (בגאורגית: დავით გურამიშვილი; 1705 – 1 באוגוסט 1792) היה משורר גאורגי.
דוד גורמישווילי נולד בשנת 1705 בכפר גוֹרִיסאוּבַּנִי שבממלכת אימרתי למשפחת אצולה מכארתלי.
בנעוריו הוא גר באחוזה של משפחתו בכפר סַגוּרָמוֹ שבממלכת כארתלי.
בשנת 1723/24 לחם גורמישווילי בקרב זֵדַווֵלי , בו צבא כארתלי נוצח על ידי הטורקים העות'מאנים, שהסתייעו בלזגינים ובבני ברית גאורגים מקרב האצולה.
בשנים שלאחר מכן הפכה גאורגיה המסוכסכת והמפוצלת למוקד מאבק בין האימפריה הפרסית לאימפריה העות'מאנית.
משפחתו של דוד גורמישווילי נאלצה לעזוב את אחוזתה ולמצוא מחסה בכפר למיסקנה שבכארתלי הפנימית.
בשנת 1728 נחטף גורמישווילי על ידי שודדים לזגינים, שכנופיותיהם ניצלו את התוהו ובוהו במזרח גאורגיה לפשיטות ביזה ולחטיפת גאורגים למטרת מכירתם לעבדות.
גורמישווילי הועבר לכפר אוסוכול שבדאגסטן והיה כלוא מספר חודשים, עד שהצליח להימלט; הוא הגיע במסע רגלי, דרך ההרים, עד עמק הנהר טרק, שבו קיבל סיוע ביישוב של קוזאקים רוסים.
מצפון קווקז נסע גורמישווילי למוסקבה, שם הצטרף למלך כארתלי הגולה - וחטנג השישי.
גורמישווילי היה חלק מהפמליה של המלך, שסייעה לו במפעלו התרבותי.
בשנת 1737 המלך וחטנג השישי מת בגולה.
בני פמלייתו האצילים נואשו מלחזור לגאורגיה ונשבעו אמונים לכתר הרוסי; בשנת 1738 הם הקימו פלוגת הוסרים גאורגית (שמאוחר יותר הורחבה ואורגנה כרגימנט).
האצילים הגאורגים הנאמנים קיבלו אחוזות ברחבי האימפריה הרוסית, רובם באוקראינה.
גורמישווילי זכה באחוזה ליד העיר מירהורוד שבמרכז אוקראינה.
כקצין הוסרים בצבא הרוסי, גורמישווילי השתתף בשלוש מלחמות: בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1739-1735), במלחמה הרוסית-שוודית (1743-1741) ובמלחמת שבע השנים (שרוסיה לחמה בה בשנים 1762-1757).
במלחמתו האחרונה נפצע בקרב מול הפרוסים בשנת 1758 ונשבה על ידם.
הוא הוחזק בכלא מגדבורג ושוחרר רק בדצמבר של שנת 1759.
בשנת 1760 גורמישווילי שוחרר מהצבא הרוסי עקב נכות חלקית.
המצב הפוליטי והביטחוני הקשה בגאורגיה אילץ אותו להישאר בגולה; הוא השתקע בקביעות באחוזתו שליד העיר מירהורוד (באוקראינה) עם אשתו הצעירה טטיאנה אַווַלישווילי.
גורמישווילי שיקם את המשק החקלאי של אחוזתו אחרי הזנחה ממושכת ולימד את האיכרים האוקראינים שבּה להשתמש בטחנות מים (שנפוצות בגאורגיה); במקביל, הוא התחיל ביצירתו הספרותית - מחזור ענק של שירה לירית ושתי פואמות, שלבסוף הועתקו על ידו בשנת 1787 לאסופה בשם "דַוויתיאני" (על שם המחבר בגרסה הגאורגית - דַווית).
גורמישווילי שלח את כתב היד לקרמנצ'וג - העיר האוקראינית שאליה הגיע בנו של מלך ממלכת כארתלי-קאחתי ב-1787 בדרכו לפגוש את הצאר הרוסי - בתקווה שיצירתו תתפרסם בגאורגיה.
דוד גורמישווילי מת בשנת 1792 ונקבר בחצר קתדרלת עליית מרים שבעיר מירהורוד.
שיריו הליריים של דוד גורמישווילי מייצגים השקפת עולם טרגית ברוח הנצרות; בשירים הללו, המשורר מתאר את העולם כאכזר, מבכה את גורלו הארצי של האדם ודן בשאלת המוות.
בשירתו הדתית, דוד גורמישווילי אימץ מוטיבים מההימנוגרפיה הכנסייתית של ימי הביניים; שירים אלה, כמו שירי האהבה שלו, ספוגים בהלך רוח מיסטי.
ברעיונותיה המיסטיים, שירתו של גורמישווילי הושפעה מהפילוסוף האוקראיני הריהורי סקובורודה, שאותו המשורר הכיר אישית.
גורמישווילי מצייר בפואמה תמונות מזעזעות מתקופת הגוויעה המדינית של גאורגיה ושוזר בה סיפורים טרגיים מחייו האישיים.
פרקי המבוא בפואמה הם בעלי אופי דידקטי ובהם נפרשת משנתו של גורמישווילי לגבי תפקיד ההשכלה בתקומתה העתידית של גאורגיה.
הפואמה השנייה באסופת "דוויתיאני" של דוד גורמישווילי היא "הקיץ השמח", המוכרת בשם "הרוֹעֶה כַּצוויַה"; עלילתה של פואמה זו מתרחשת בגאורגיה המדומיינת על פי משאלת ליבו של המשורר.
"הרועה כצוויה" מתאר חברת איכרים אידילית, שזוכה באושר ארצי בזכות שילובה בטבע.
דוד גורמישווילי עיצב את קווי האופי של הדמויות בפואמה זו בהתאמה לתפישות המוסר הנוצרי שלו; גיבורי הפואמה מזכירים בתמימותם בני אדם לפני חטא עץ הדעת ומתאפיינים בכנות, בבלתי-אמצעיות ובטוהר רגשי ומוסרי.
למרות מרכיביה האוטופיים, "הרועה כצוויה" הייתה היצירה הראשונה בספרות הגאורגית, שתיארה הווי ארצי - חיי כפר; בפואמה זו משתקפים, שלא בצורה מכוונת, רשמיו של דוד גורמישווילי מהנופים ומאורח החיים באוקראינה.
הבסיס הלשוני לרבים משיריו של דוד גורמישווילי הוא ניב השאוב מהפולקלור הגאורגי, אך מבחינה סגנונית ניכרת גם השפעת שירי עם אוקראינים, רוסים ופולנים.
לפעמים, ההשפעה הזאת חורגת מהסגנון ומתבטאת בתוכן; אחת הדוגמאות לכך הוא השיר "זוּבּוֹבקה" (על שם כפר באחוזתו של המשורר), שמתאר פלרטוט עם נערת איכרים.
גורמישווילי היה מהיוצרים הראשונים בספרות הגאורגית, שדחו את השפה המקושטת, אשר שלטה בה בהשפעה מזרחית; בכך, הוא קירב את השפה הספרותית הגאורגית גם לסגנון אירופי וגם לגאורגית מדוברת.
בעיבודים לשירים הכנסייתיים, דוד גורמישווילי זנח את שפתם הארכאית והפך את התוכן שלהם לנגיש בעבור הקהל הרחב.
בשנת 1787 העתיק גורמישווילי את כל יצירתו הספרותית לאסופה בשם "דַוויתיאני" (על שמו בגרסה הגאורגית); הוא שלח את כתב היד אל הנסיך מיריאן, בנו של מלך ממלכת כארתלי-קאחתי ארקלה השני, שחלף בעיר האוקראינית קרמנצ'וג בדרכו אל חצר הצאר בסנקט פטרבורג במסגרת שליחותו הדיפלומטית.
דוד גורמישווילי קיווה, שהנסיך יביא את כתב היד לגאורגיה ושיצירתו תתפרסם במולדתו; בפועל, העתקים בלבד של "דוויתיאני" הגיעו אל גאורגיה ובהתבסס עליהם האסופה הודפסה, אך רק בשנת 1870.
גורל כתב היד המקורי היה בלתי ידוע, עד שהוא נקנה בחנות עתיקות בשדרות ליטֵייני שבסנקט פטרבורג, כמאה שנה אחרי מותו של גורמישווילי; סטודנט, שראה את "דוויתיאני" במקרה, יכול היה לקרוא את כותרות השירים ואת הדפים הראשונים, הכיר בערך המציאה והביא לחשיפתה לציבור.
מאז ההדפסה הראשונה בשנת 1870, "דַוויתיאני" הוצאה לאור בגאורגית פעמים רבות כספר קריאה; בשנת 1955 היא פורסמה גם על ידי הוצאה לאור אקדמית, בליווי מחקר ספרותי מאת ג' נַטרוֹשווילי.
אסופת "דוויתיאני" מאת דוד גורמישווילי תורגמה במלואה לרוסית ולאוקראינית (על ידי ניקולאי זבולוצקי ומיקולה בז'ן, בהתאמה).
חלק מיצירתו של גורמישווילי תורגמה למספר שפות נוספות.
דוד מרדכי גודבלט (20 בדצמבר 1942 – 25 בספטמבר 2019) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וראש הקתדרה ללימודי היהדות באוניברסיטה.
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד, בשנת 1966 קיבל הסמכה לרבנות מבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 1972 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת בראון.
למעלה מעשור לימד היסטוריה יהודית באוניברסיטת חיפה, וכיהן כפרופסור להיסטוריה יהודית באוניברסיטת מרילנד.
מאז 1998 שימש פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו.
גודבלט היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
ב-23 בספטמבר 2019 נפגע גודבלט בתאונת משאית ונפטר כעבור יומיים.
פרופסור גודבלט חקר את ההיסטוריה של העם היהודי, יהדות והמזרח התיכון במילניום שקדם לעליית האסלאם.
בספריו חקר את ה"מסורת הפוליטית היהודית" בעת העתיקה, וגילה שלאומיות יהודית הייתה קיימת כבר בתקופת בית שני.
דוד גורביץ' (נולד ב-4 ביולי 1951) הוא חוקר תרבות ומרצה בכיר לתקשורת בבית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למנהל ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
דוד גורביץ' נולד בריגה שבלטביה.
בגיל 8 עלה עם הוריו לישראל ובילה את ילדותו בבת-ים.
בוגר בהצטיינות בספרות משווה וספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן (1980).
עשה מסלול ישיר לדוקטורט בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיים בהצטיינות (1987).
הדוקטורט, שנעשה בהדרכת פרופ' אברהם שאנן, עסק ב"רומן הנאו-פִּיקָרֶסְקי במאה העשרים: קפקא, גראס, בלו".
עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד במימון הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH).
היה מרצה (Assistant Professor) באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (1989-1988).
שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, וכמרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1992–2007 שימש כמרצה בכיר במוסדות הבאים: האוניברסיטה העברית, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, המכללה האקדמית ספיר, בצלאל, המכללה האקדמית בית ברל ו-HIT מכון טכנולוגי חולון.
בשנת 1992 התמנה למרצה בכיר בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למנהל.
החל משנת 2002 עמד בראש מסלול מדיה ותרבות פופולרית שם - תפקיד אותו מילא עד לשנת 2015.
גורביץ' מרבה להתראיין בכלי התקשורת בנושאי תרבות ותרבות פופולרית.
"גיבור תרבות", משדר הרדיו של דוד גורביץ' ודן ערב, שודר ב"קול הקמפוס" והוא כולל למעלה ממאה תוכניות.
דוד גורביץ' הוא אב לשניים, מתגורר בתל אביב.
פוסטמודרניזם תרבות וספרות בסוף המאה ה-20: הספר הוא ניסיון להבין את התופעה, תוך עיון בגישות פוסט-מודרניות מרכזיות, מניטשה ועד דרידה, פוקו וג'ודית באטלר.
הפילוסופיה הפוסט-מודרנית מעומתת עם שיח הספרות העכשווי ועם האָמָּנוּת והתרבות הפופולרית.
הספר מתאר את ההבדל בין הנרטיב המודרני של הנאורות לבין הנרטיב הפוסט-מודרני דרך ספריהם של קפקא, איטאלו קאלווינו, וירג'יניה וולף, פוקנר, קסטל-בלום, אתגר קרת ואחרים.
ראה אור בהוצאת דביר בשנת 1997, מכר חמש מהדורות והיה שישה חודשים ברשימת רבי-המכר.
אנציקלופדיה של הרעיונות תרבות, מחשבה, תקשורת (יחד עם ד"ר דן ערב)
אנציקלופדיה ראשונה בסוגה בשפה העברית, הקושרת בין ערכים מרכזיים של תרבות, תקשורת, אמנויות ומחשבה בת ימינו.
האנציקלופדיה כתובה כאוסף של מסות ביקורתיות המתייחסות להקשרים בינתחומיים רחבים.
דוגמאות לערכים: וירוס, אלילות/אלילים בתרבות הפופולרית, תרבות נגד/הסיקסטיז, משחקי לשון, לאס וגאס, השמרנות החדשה ועוד.
הבלש כגיבור תרבות: ספרות, קולנוע, טלוויזיה
הספר ראה אור בהוצאת משרד הביטחון בשנת 2013 ומבוסס על סדרת הרצאות ששודרה במסגרת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל.
הוא פותח סדרה של שלושה ספרים העוסקים כולם בייצוגי הפשע בתרבות הפופולרית.
לדעתו של גורביץ' הבלש הוא אחד האייקונים הגבריים המרכזיים של התרבות החילונית.
הבלש הוא נציג הסדר החילוני בעידן של תשוקה ואנומליה חברתית; הוא פוטר אותנו מחטאינו ומתחושת החרדה הכללית שלנו.
גורביץ' בוחן את דמות הבלש בפרספקטיבה של התרבות - בספרות, בקולנוע ובדרמה הטלוויזיונית.
הבלש הפך לגיבור תרבות החל מהמאה ה-19 והגיע למעמדו המיתולוגי במאה ה-20. שם הוא הצטייר כתשובה פיוטית לתחושת האנומליה החברתית והפאניקה המוסרית בעידן הקפיטליזם הנוכחי.
הספר מתבונן בהולדת הבלש, החל מיצירתו החלוצית של אדגר אלן פו "הרציחות ברחוב מורג" (1841), המשך בשרלוק הולמס, וכלה בסדרת טלוויזיה בנות ימינו כגון CSI, שרלוק ובלש אמיתי ועוד.
גורביץ' מבחין בין שלוש דמויות בלש: הראשון הוא הבלש הקלסי – נציגו המובהק הוא שרלוק הולמס מאת קונאן דויל, אדם הפועל באמצעות כוחותיו האנליטיים המופלאים ועוסק כל העת בהיסקים לוגיים הכופים עצמם על המציאות.
השני הוא הבלש האקזיסטנציאלי – דוגמאות לכך הן המפקח מגרה של ז'ורז' סימנון ופיליפ מרלו של ריימונד צ'נדלר.
זהו "הבלש הקשוח" שמתמודד עם האלימות הפיזית שהתקופה ספוגה בה.
השלישי הוא הבלש הפוסטמודרני: הוא מופיע ביצירותיהם של בורחס, נבוקוב, פול אוסטר ואחרים.
בלש זה מורכב מאוסף של מוסכמות ספרותיות או קולנועיות המצויות בתוך ההיסטוריה של הייצוגים הבלשיים.
בלשים מסוג זה נגלה אצל במאים כגון דייוויד לינץ', האחים כהן ואחרים.
בטלוויזיה נפגוש אותו ביצירות כגון: "קולומבו", "הבלש המזמר" ועוד.
גנגסטר שיק: פשע, תרבות, קפיטליזם
ספר זה עוסק בגנגסטר כגיבור תרבות עכשווי, בספרות, במדיה ובתרבות הפופולרית.
הגנגסטר, שהוא דמות הבבואה הנגדית של הבלש הוא נסיך הרוע האולטימטיבי של התרבות הפופולרית.
הספר תוהה על סוד קסמו של הגנגסטר והשפעתו על תרבות ההמונים ושואל מדוע אנו חוזרים, שוב ושוב, למופעי הגנגסטר בתקשורת, בספרות, בקולנוע ואפילו בריקוד (ה"גנגסטא ראפ")?
מדוע אנו נמשכים ומזדהים עם האדם הסוציופתי ההופך את החיים לאופרה מתוזמנת של אלימות ללא שיעור?
כיצד הופך מחזה האֵימָה של המאפיה לבידור מעולה המתבל את עולמו של הבורגני?
כיצד נרטיב של רֹעַ, בושה, חרדה ואשמה, שהוא לב לבו של המיתוס העברייני, מומר בתודעת הקורא ב"נרטיב מטוהר" ההופך את הגנגסטר למוצר בידורי ולגיבור תרבות עכשווי.
הגנגסטר הפוסטמודרני: טראומה, קיטש, חלום
עם דעיכת האבחנות הבינריות הישנות בין טוב לרע, פרי הרציונליזם המודרני, אנו נספגים לתוך תרבות נאו-ליברלית חדשה המעמידה את עקרון הרווח וההצלחה החומרית גבוהה מעל הערכים האחרים.
בעולם פוסט-ניטשיאני ופוסטמודרני, שהוא "מעבר לטוב ולרע", יכול הגנגסטר לתפקד כגיבור תרבות מבוקש.
האלימות של הגנגסטר הפוסטמודרני מקבלת תפנית בעידן שבו דימויי הרֹעַ עוברים תהליך גורף של אסתטיזציה וטיהור ומגדירים, כך, את אישיותו של הפושע כאיש עסקים חסר מעצורים, המוסיף את האלימות המוקצנת לרשימת כישוריו.
ספר זה מתמקד בייצוגי הפשע בתרבות הפוסטמודרנית, וליתר דיוק במופעיו של הגנגסטר בספרות, בקולנוע, ובדרמה הטלוויזיונית של העידן.
קרנבל הנוכלים - הסיפור הפִּיקָרֶסְקי ומשמעות החיים "קרנבל הנוכלים", ספרו החדש של גורביץ' (יופיע במהלך שנת 2016), מצביע על חזרתו של הגיבור הפִּיקָרֶסְקי בספרות הכללית והישראלית.
זהו נידבך נוסף בעיסוקו של גורביץ' בנבל ובעבריין הקטן כדמות חתרנית בתרבות.
הפִּיקָרוֹ (מספרדית: נוכל, נבל, נווד, רמאי, הרפתקן) הוא הגיבור הגנרי של הרומן "לצריו איש טורמס" (מחבר אלמוני, 1554) הנחשב לאחת מן היצירות הפִּיקָרֶסְקיות הראשונות ולמבשר של הרומן האירופאי המודרני בכללותו.
הפִּיקָרֶסְק זוכה לאקטואליזציה בעידן הפוסט-אידאולוגי והפוסט-מודרני של ימינו, תוך דגש על המחצית השנייה של המאה ה-20 בואכה שנות האלפיים.
בעידן של אי ודאות וחשד (פוליטי, מוסרי, טקסטואלי) ביחס לאפשרויות הגואלות והאוונגרדיות של הספרות (קאמי, סרטר, האקזיסטנציאליסטים), חוזרת הספרות לצטט ולנכס - לעיתים קרובות בצורה אירונית - דגמים מסורתיים מתוך ההיסטוריה של הרומן, המתבוננים מתוך ספקנות צינית בכל יומרה לצייר מתווה מוגמר, סופי ושלם של חיי אנוש.
הפִּיקָרֶסְק מספק "מודל חשוד" מעין זה.
אופיו הרטורי המהתל של הז'אנר מצביע על פלירט מסוכן עם הניהיליזם ותורם לכינונו של עולם המתנדנד בין כאוס קיצוני ומעמדים קרנבליים מבדחים שנועדו להפיגו.
תרבות הטראומה ספר זה בעריכתם של גורביץ', עתריה, פדיה ונריה עתיד לראות אור בהוצאת שפרינגר, ניו יורק, במהלך שנת 2016. הספר הוא קובץ מאמרים בינלאומי שנכתב על ידי מומחים בתחומים שונים בנושא הטראומה.
המאמרים עוסקים בטראומה כאירוע מרכזי המאפיין את תרבות זמננו.
האירוע הטראומטי, שהיה פעם נחלתם של פרטים או קולקטיבים שחוו אירוע חריג שפגע אנושות במערכות החיים והנפש, הופך בימינו לחוויה מתוקשרת, המשדרת את הזוועה (למשל, מופע עריפת הראשים של דאעש), כחלק מן העונג המגונה של חברת הצריכה והמדיה העכשווית.
מאמרי הספר מתעכבים על התופעה ומתארים באופן ביקורתי את מופעיה בתחום התקשורת, בריאות הנפש, הפילוסופיה, הפסיכיאטריה, הארכיטקטורה, הספרות, המחשבה המיסטית והקבלית, הקולנוע, התרבות הפופולרית ועוד.
קרנבל הנוכלים - הסיפור הפִּיקָרֶסְקי ומשמעות החיים, 2016-2015.
גנגסטר שיק: רוע, תרבות, קפיטליזם.
הגנגסטר הפוסטמודרני: טראומה, קיטש וחלום.
הבלש כגיבור תרבות: ספרות, קולנוע, טלוויזיה.
משרד הביטחון – ההוצאה לאור: תל אביב, 2013.
עם דן ערב, אנציקלופדיה של הרעיונות: תרבות, מחשבה, תקשורת.
פוסט-מודרניזם: תרבות וספרות בסוף המאה ה-20. תל אביב: דביר, 1997.
עם רוני לוינגר, השבט אמר את דברו?
קומוניטריזם וליברליזם בספרות העכשווית, הוצאת רסלינג, 2020.
טראומה, אשמה, מחילה: המעוול כעד בשיח של הקונפליקט בטלוויזיה ובקולנוע הישראליים.
הדרך לשלום אינה צודקת: משמעות הצדק בעידן הפוסטמודרני (2003).
בתוך ספרגו, ת (עורך.), פוקו והתאוריה הקווירית.
תל אביב: ספרית פועלים, 2002.
"בודריאר-אימה ובידור בעידן הטלוויזואלי" (2002).
בתוך הורוקס, כ (עורך.), בודריאר והמילניום.
גג: כתב-עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, 3, 71-80.
שמחה שירמן והמלנכוליה החדשה (1996).
"רעש לבן: ספרות וחינוך בשלהי המאה העשרים" .
בתוך גור-זאב, א (עורך.), חינוך בעידן השיח הפוסט-מודרני.
חלומות ממוחזרים: זרמים חדשים בספרות הישראלית (1996).
איך לתפוס את הזיכרון המבליח (1996).
מונומנטליות וקיטש בספרות הישראלית (1995).
משמעות הצדק בעידן של "קלילות דעת" (1994).
אלפיים: כתב-עת בינתחומי לעיון, הגות וספרות, 9, 148-169.
בין ניהיליזם לטוטליטריות (רב שיח על ספרו של דוד אוחנה - "מסדר הניהיליסטים") (1994).
פמיניזם ופוסטמודרניזם: גרייס פיילי, סינדי שרמן, יונה וולך (1993).
אלפיים: כתב-עת בינתחומי לעיון, הגות וספרות, 7, 27-58.
צחוקו של ניטשה: הערות על מצב האדם בסוף המאה (1993).
פרודיה דמונית בצל אושוויץ: שפיות היסטורית, הימור ריטורי, או "חיסול הטקסט"?
הפוסט-מודרניזם: רב שיח בהשתתפות עדי אופיר, דוד גורביץ, עדי צמח, זיוה שטרנהל, זיוה שמיר (1991), עתון 77: לספרות ולתרבות, 141, 26-35, 138-139.
"אמריקה" של קפקא: האופציה הפיקארסקית (1990).
אלבר כהן: סכום ביניים, או הקרקס העצוב של האהבה (1990).
פוסטמודרניזם ו"מצב הדברים": האסון המרחף, שפת הסימנים, המטרה (בעקבות תערוכותיהם של משה ניניו ואודי אלוני (1990).
צמתים בסיפורת הישראלית בעשור שחלף (1990).
הנוסטלגיה לגאולה ביצירתם של דליה רביקוביץ, ואלאס סטיבנס ורוברט לואל (1987).
חלום אמריקאי: פרנץ קפקא, וורנר הרצוג - עיון משווה על "אמריקה" מאת קפקא ועל הסרט "סטרושק" בבימויו של ורנר הרצוג (1986).
בין אידאולוגיה לבין פואטיקה: על ולדימיר מאיאקובסקי ואורי צבי גרינברג (1985).
רבי דוד גוטרמן מסאווראן (נפטר בז' בחשוון ה'תרע"ג) היה אדמו"ר חסידי, הרביעי במספר בשושלת סאווראן.
נולד לרבי שמעון שלמה גוטרמן מסאווראן ונישא לבתו של רבי מנחם נחום מטשרנוביל-לויעב ובשנית לבתו של רבי שמעון שלמה מבנדר.
לאחר פטירת אחיו רבי ברוך, מילא את מקומו בסאווראן.
לצד אחיו רבי משה ורבי ברוך שכיהנו בטיטשלניק ובסטנביץ.
רבי שלמה, נפטר בחיי אביו.
רבי משה גוטרמן מקיוב (נפטר בא' בניסן תרפ"ג), חתנו של רבי מרדכי דב מהורניסטייפול.
חיה בת ציון (נפטרה בכ"ב בטבת תרצ"א), אשת רבי חיים דב הלפרין מוסלוי.
פייגא יענטע, אשת רבי משה מאודסה, בנו של רבי מרדכי מרחמסטריווקה
פרידא, אשת רבי יצחק מבנדריז.
דוד גוברין (נולד בשנת 1963) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר במצרים והשגריר הראשון של ישראל במרוקו.
מ-2025 משמש כמרצה לדיפלומטיה ומזרח תיכון באוניברסיטת רייכמן.
אביו יוסף גוברין היה דיפלומט, שכיהן בין היתר כשגריר ישראל ברומניה ואוסטריה.
לאחר שירות צבאי בחיל האוויר, החל לימודי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1989 החל לעבוד בשגרירות ישראל בקהיר.
באמצע שנות התשעים שימש כמזכיר ראשון של השגרירות.
בהמשך עבד במשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק בתפקיד יועץ מדיני.
מילא תפקידים שונים במטה משרד החוץ בירושלים, לרבות כראש מחלקת ירדן.
גוברין הוא בעל תואר דוקטור בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים והוא דובר ערבית שוטפת.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשיח הליברלי על רפורמות ודמוקרטיזציה בעולם הערבי בין השנים 1990–2005. שימש כחוקר ב"מכון טרומן".
ב-10 בפברואר 2016 בחרה ועדת המינויים של משרד החוץ את גוברין לשגריר ישראל במצרים במקומו של חיים קורן, אשר ביקש לשוב ארצה אחרי שכיהן כשנתיים בתפקיד.
ב-31 באוגוסט 2016 מונה גוברין רשמית לתפקיד שגריר ישראל ה-13 במצרים, לאחר שהגיש את כתב המינוי שלו לנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.
בספטמבר 2016 ביקר בעיר אלכסנדריה שבצפון מצרים יחד עם צוות השגרירות, ונפגש עם ראש הקהילה היהודית במקום.
ביקור זה היה הראשון מזה שנים של נציגות ישראלית באלכסנדריה.
בדצמבר 2016 הוחזר גוברין לישראל ביחד עם דוברו וקונסול ישראל במצרים, עקב התרעות על איום ביטחוני בעקבות מספר פיגועי טרור שהתרחשו במצרים באותה שנה.
ב-7 במאי 2017 פורסם כי מטעמי ביטחון השגרירות בקהיר עומדת ריקה מזה חמישה חודשים, וגוברין וצוותו עובדים מירושלים.
הוא היה אמור לסיים את תפקידו ב-2018 עם מינויה של אמירה אורון למחליפתו, אך זה התעכב והוא נשאר לשמש כממלא מקום במשך שנתיים.
בספטמבר 2020 מחליפתו נכנסה באופן רשמי לתפקיד והוא סיים אותו.
בעקבות הסכם ישראל–מרוקו מונה גוברין למנהל משרד הקישור הישראלי ברבאט בעקבות ולשגריר רשמי בנובמבר 2021.
ב-5 בספטמבר 2022 פורסם שגוברין נחשד בעקבות דיווח של אחד העובדים באי סדרים כספיים בנציגות במרוקו ובהטרדות מיניות בעובדות השגרירות, ועקב כך החליט משרד החוץ להחזירו לישראל לבדיקה.
עם סגירת הבדיקה שבה טוהר שמו שב גוברין לתפקידו במרוקו ב-9 ביולי 2023. בעקבות פרסום זה הגיש גוברין תביעת דיבה בסך 2.5 מיליון ש"ח נגד מיכאל שמש ותאגיד השידור הישראלי.
במסגרת הסכם פשרה, הסכימו שמש והתאגיד למחוק עשרים וארבעה פרסומים בעניין זה ולהימנע מלדווח בעניינו של גוברין בעתיד.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ בשנת 2024, גוברין הפך למרואיין מבוקש בנושאי התמחותו והחל ללמד באוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2015 פרסם את הספר "The Journey to the Arab Spring", שעסק בתהליכים הליברליים שהובילו לאביב הערבי ומתבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
הספר תורגם לעברית בהוצאת מאגנס תחת השם "המסע אל האביב הערבי" ופורסם באפריל 2016. בספרו טוען גוברין כי המוקד להתפתחויות הליברליות בעולם הערבי היה תמיד מצרים, אשר נחשבת מבחינתו ל"נשמה האינטלקטואלית' של העולם הערבי".
בשנת 2023 יצא לאור ספרו "שותפות בצל יריבות" המספר על היחסים עם ישראל מבעד לעיניים מצריות ומציג תמונה מורכבת של מערכת היחסים בין ישראל למצרים.
אזהרה מפני התעצמותה הצבאית של מצרים
בעקבות אירוע ההשקה של ספרו האחרון "שותפות בצל יריבות" העניק גוברין מספר ראיונות לתקשורת בהן הזהיר כי מצרים משקיעה סכומי עתק בהתעצמות צבאית חרף העובדה שאין אף מדינה שמאיימת עליה ולמרות מצבה הכלכלי הקשה.
במקביל, מצרים משקיעה בתשתיות צבאיות ואזרחיות מזרחית לתעלה בסיני.
לדבריו, ישראל חייבת להתייחס ליכולות שמצרים בונה ולא להסתמך על פרשנות מקלה של הכוונות שלה, שיכולים להשתנות בקלות עם חילופי משטר, כפי שקרה במצרים ב-2012 עם עליית האחים המוסלמים.
אחד הלקחים החשובים שלמדנו מ-7 באוקטובר הוא שלא ניתן לסמוך על הפרשנות שלנו של כוונותיו של הצד השני, אלא עלינו ללמוד לעומק את תרבותו, שפתו, הלך מחשבתו ולעקוב מקרוב אחר בניית יכולותיו".
הערכת השפעתה של מלחמת חרבות ברזל על יחסי ישראל-מרוקו
במאמר שהתפרסם באתר אוניברסיטת אריאל על יחסי ישראל-מרוקו בצל מלחמת "חרבות ברזל" ציין גוברין שהמלחמה הביאה לעצירת שיתופי פעולה בתחומים רבים, למעט שיתוף הפעולה הביטחוני.
המלחמה חשפה את הפער הקיים בין המשטר, המעוניין להמשיך ולקיים את הקשרים עם ישראל, לבין הציבור הרחב המגלה הזדהות עמוקה עם הצד הפלסטיני.
המשטר המרוקאי, למגינת ליבה של ישראל, נמנע מלגנות את טבח שבעה באוקטובר שביצע החמאס, אימץ את העמדה הכלל-ערבית המביעה סולידריות עם העם הפלסטיני, וביקר בפומבי את ישראל על הפגיעה בחפים מפשע.
עם זאת, גוברין העריך שמרוקו מעוניינת להמשיך ולקיים את שיתוף הפעולה עם ישראל והראיה לכך היא שמרוקו נמנעה מלהחזיר את שגרירה מישראל לכל אורך המלחמה וכי היא ממשיכה לקדם את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל.
דוד גולן (4 ביולי 1927 – 12 במרץ 2019) היה היסטוריון ישראלי שהתמחה ב, פרופסור להיסטוריה של יוון ורומא באוניברסיטת חיפה.
גולן נולד בשנת 1927 בשאוולי שבליטא, למשה הולנד ורחל שוחט.
בתחילת 1948 עלה לארץ ישראל.
הוא התחתן עם מלכה פיימר-ישׂראלי (1931–2017) בת נהלל, אותה הכיר בסמינר גבעת השלושה, וב-1952 התיישב בנהלל.
לאחר שהתחתן, שינה את שם משפחתו לגולן.
בנהלל היה מורה ומחנך בבית ספר יסודי, ובין תלמידיו באותה תקופה היה יהונתן גפן.
בשנות ה-50 היה גם מנהל בית הספר היסודי האזורי בנהלל.
אשתו, מלכה, הייתה גם היא מורה בנהלל ולאחר מכן מנהלת חטיבת ביניים בקיבוץ יפעת.
בשנות ה-50 החל גולן ללמוד היסטוריה עתיקה באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית הוא החל להתעניין בתקופה ההלניסטית, תקופה שהפכה לנושא העיקרי של עיוניו ומחקריו.
בשנת 1970 למד כסטודנט-אורח ביוניברסיטי קולג' באוקספורד אצל הפרופסור ג'ורג' קוקוול .
באותה שנה סיים את הדוקטורט בהדרכת אלכסנדר פוקס.
בשנת 1982/3 למד כסטודנט-אורח בהרווארד אצל הפרופסור היהודי ארנסט בדיאן.
בהמשך הפך גולן לפרופסור להיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת חיפה.
בסוף 1972 נפגש גולן עם אלכסנדר פוקס, אשר עניין אותו בכתיבת הכרך השני בסדרת "תולדות העולם הקלאסי", מחזונו של אביגדור צ'ריקובר.
גולן לקח על עצמו את כתיבת ההיסטוריה של העולם ההלניסטי מעלייתו לשלטון של אלכסנדר הגדול בשנת 336 לפנה"ס ועד התאבדותה של קלאופטרה בשנת 30 לפנה"ס.
במסגרת כתיבת הכרך ערך גולן מחקר נרחב, אשר כלל גם סיורים ביוון.
ספרו יצא לאור בשנת 1983 בשם "תולדות העולם ההליניסטי".
גולן לקח על עצמו את מלאכת התרגום הראשון לעברית של ה"היסטוריה אוגוסטה" והוסיף לו מבואות וביאורים (קומֶנטר).
זהו חיבור שנכתב במאה ה-4, אשר זהות מחברו אינה ידועה, על חייהם של קיסרי רומא מהמאה ה-2 וה-3. בשנת 1989 יצא החלק הראשון בתרגום זה - הביוגרפיה של הקיסר אדריאנוס.
בשנת 2007 יצא לאור כרך נוסף בסדרה, הנקרא "הקיסרים האנטונינים", בשנת 2009 יצא לאור "הקיסרים הסוורים", ובשנת 2014 יצא לאור הכרך האחרון, "הקיסרים החיילים".
בשנת 2008, לאחר שהגיע לגיל 80, נערך לכבוד המאורע כנס רב משתתפים בנהלל.
תולדות העולם ההליניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1983.
היסטוריה אוגוסטה – חיי הדריאנוס, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1989.
היסטוריה אוגוסטה – הקיסרים האנטונינים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2007.
היסטוריה אוגוסטה – הקיסרים הסוורים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2009.
שיחות על האידיאה של היהדות, יודאיסמוס של האדם עלי ארץ, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2011.
היסטוריה אוגוסטה – הקיסרים החיילים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2014.
מדינת שבטי ישראל, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2018
דוד גוגנהיים (נולד ב-1944) הוא אדריכל ישראלי, זוכה פרס רכטר.
גוגנהיים נולד ב-1944 בירושלים וגדל עד סוף לימודיו התיכוניים בשכונת רחביה.
בצבא שירת כקצין בצנחנים ועם סיום שירותו הצבאי החל לימודי אדריכלות בטכניון.
כסטודנט עבד במשרדו של אדריכל דוד רזניק בירושלים.
עם סיום לימודיו ב-1971, עבד במספר משרדי אדריכלים ובין היתר במשרדו של אדריכל אריה רחמימוב, כשבמקביל סיים את לימודיו לתואר השני בתכנון ערים בטכניון.
ב-1980 פתח משרד אדריכלים עצמאי בירושלים עם שותפו אדריכל אלכס בלוך.
בין השאר תכננו במשותף את המדרשה למורים ואכסניית הנוער בשלומי, עליו זכו באות ארץ ישראל יפה.
לאחר מותו של בלוך המשיך גוגנהיים להפעיל את המשרד כשהפרויקט הבולט שתכנן היה בית הספר הבינלאומי להוראת השואה עליו זכה יחד עם אדריכל דניאל מינץ בפרס רכטר לשנת 2012. ב-2010 הצטרפה למשרד כשותפה, בתו, האדריכלית שלי גוגנהיים.
יחד תכננו בין השאר פרויקט התחדשות עירונית בשכונת יד אליהו בתל אביב.
מתגורר בירושלים יחד עם רעייתו, עירית מעצבת פנים בוגרת בצלאל, הורים לשלי - אדריכלית, ולמתן - קולנוען.
החל מ-1984 משמש כמנחה סטודיו, תחילה בטכניון ומ-1994 בבצלאל.
ב-2010 היה בין מקימי התוכנית לתואר שני בעיצוב אורבני בבצלאל ושימש כמרצה ומנחה סטודיו עד לפרישתו ב-2017. התארח כמרצה במספר אוניברסיטאות בחו"ל כמו: UBC בקנדה והמכון הטכנולוגי בווינה.
במקביל לפעילותו המקצועית תפקד דוד גוגנהיים כחבר ועד באגודת האדריכלים, בעמותת האדריכלים (היה בין מייסדיה) ועמותת מרחב וכן יו"ר סניף ירושלים של אגודת האדריכלים.
דוד גורודצקי (נולד ב-30 בספטמבר 2000) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי.
זכה פעמיים באליפות ישראל לנוער בשכבות גיל שונות.
החל משנת 2017 לשחק בליגה הלאומית, כחלק מקבוצת מועדון רחובות, ומשנת 2023 כחלק מקבוצת מועדון אטיוד רמת גן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-24 בישראל לפי מד כושר.
שחקן מועדון אטיוד רמת גן.
הוא בוגר כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
2015 - בגיל 14, זכה במקום הראשון באליפות ישראל עד גיל 16, לאחר שצבר 7.5 נקודות מ-8 אפשריות.
2015 - באליפות אירופה ניצח שני רבי-אמנים (דן צולר וארתור קוגן), שהיו בעלי יותר מ-300 נקודות במד כושר מעליו.
2017 - בגיל 17, זכה במקום ראשון באליפות הרצליה בשחמט בזק, לאחר שצבר 9.5 נקודות מ-11 אפשריות.
גורודצדקי הקדים מספר רבי-אמנים ואמנים בינלאומיים.
2017 - זכה במקוט הראשון באליפות ישראל עד גיל 18.
2018 - זכה במקום הראשון בתחרות בינלאומית בלטביה, לאחר שצבר 9 נקודות מ-11 אפשריות.
ר' דוד גאלאמב [גולומוב] (כ"א בטבת ה'תרכ"א, 3 בינואר 1861 – ט"ז בכסלו ה'תרצ"ו, 12 בדצמבר 1935) היה סוחר, תלמיד חכם ובלשן.
גאלאמב נולד בעיירה אינדורה בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (היום בבלארוס), בן יחיד להוריו - אריה ליב ושפרה.
גאלאמב התבלט בלימודיו מגיל צעיר וכבר בהיותו בגיל 15 יצא לו באזור מגוריו שם של עילוי, הבקי ברזי התורה והתלמוד.
בגיל עשרים נשא לאישה את פעריל לבית גארסמאן, ילידת בריסק ושם אף קבעו את מקום מושבם.
לזוג נולדו, במהלך השנים, שמונה בנים.
גאלאמב שהתייתם מאביו, בגיל צעיר יחסית, ירש ממנו את החוש המסחרי והפך ליצואן וליבואן של סחורות מהקווקז לאנגליה ולגרמניה.
בשל עסקיו עברה המשפחה להתגורר באודיסה, למרות כשחצי מהזמן הוא עצמו בילה בקווקז.
הפגיעה בעסקיו בעקבות מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הרוסי, פינתה לו זמן לעסוק בכתיבת ספריו.
אלא שכאשר השלטונות הצרו את צעדיו והוא חש שאינו יכול עוד לעסוק בלימוד ובכתיבה, עקר גאלאמב בקיץ 1922, עם משפחתו, לברלין.
לשמחתו, המשטר הקומוניסטי אפשר לו לקחת עימו את ספריו וכתבי היד, עליהם עמל וכך יכול היה להמשיך לעמול עליהם ולהוציאם לאור.
לאחר שלא הצליח למצוא בברלין בית דפוס שיסכים להוציא את ספריו, ככל הנראה בשל המשבר הכלכלי ששרר בגרמניה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, רכש גאלאמב ב-1923 בית דפוס, יחד עם הסופר חיים נחמן ביאליק.
הוא הספיק להדפיס בבית דפוס זה את החלק הראשון של ספרו "התורה והתלמוד" אך נאלץ למוכרו לאחר כשנה - בשנת 1924. בשנת 1931 עבר, בעקבות ילדיו, לברייטון שבאנגליה, שם גם נפטרה אשתו האהובה, שנה מאוחר יותר.
בחורף 1935 הלך גאלאמב לעולמו.
דוד גוטמן (נולד בשנת 1932) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1987-1992 שימש כראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
הוא מוכר בעולם כמומחה ללוגותרפיה וכידיד אישי של פרופסור ויקטור פרנקל.
עסק בהוראה, במחקר, בהכשרה ובייעוץ בתחום הלוגותרפיה במשך שנים רבות.
כתב, ערך ותרגם עשרים ספרים ופרסם קרוב למאה מאמרים ועבודות מחקר בכתבי עת מקצועיים.
ניצול השואה לאחר שהיה בגטו בודפשט.
עלה לישראל על סיפון אניית המעפילים "אקסודוס", הוחזר לגרמניה למחנות מעצר בריטיים, ועלה שוב לישראל בשנת 1948.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים עבודה סוציאלית, וקיבל תואר בוגר בשנת 1962. שימש כשליח תרבות לקהילה היהודית בסוונה, מדינת ג'ורג'יה, ואחר כך עשה את הדוקטורט.
לאחר לימודיו לימד באוניברסיטה הקתולית בוושינגטון, ארצות הברית.
בשנת 1987 התמנה לראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה וכיהן בתפקיד זה חמש שנים.
בשנות השבתון שלו, ב-1992–1994 ובשנת 2000 עבד בהתנדבות כיועץ לראש הג'וינט בבודפשט בפיתוח שירותי רווחה לקהילה היהודית בכלל, ולניצולי השואה בפרט.
פרופסור גוטמן מוכר בעולם כמומחה ללוגותרפיה וכידיד אישי של פרופסור ויקטור פרנקל.
עוסק בהוראה, במחקר, בהכשרה ובייעוץ בלוגותרפיה במשך שנים רבות.
הוא כתב, ערך ותרגם עשרים ספרים ופרסם קרוב למאה מאמרים ועבודות מחקר בכתבי עת מקצועיים.
בשנת 2003, קיבל את הפרס היוקרתי על מפעל חייו ותרומתו ללוגותרפיה ולניתוח קיומי, מטעם קרן ויקטור פרנקל ועיריית וינה.
אחדים מספריו תורגמו לאנגלית, לספרדית, לגרמנית, להונגרית, לסינית.
בשנים האחרונות תרגומיו הורחבו בעולם ושני ספרים תורגמו לרוסית ואחד לפרסית, וכיום ספריו מתורגמים גם לשפה הקוריאנית ולשפת קאנדה בהודו.
פרופסור גוטמן נבחר בשנת 2010 כאחד מחמישים "הגיבורים למען צדק חברתי" על ידי אוניברסיטת מרילנד.
פרופ` דוד גוטמן משמש שנים רבות כמחנך וחוקר בתחום העבודה הסוציאלית, הגרנטולוגיה, הלוגותרפיה וההכשרה של עובדים מקצועיים ב-עבודה סוציאלית.
גוטמן משתתף פעיל בכנסים בינלאומיים רבים בעולם, מחברם של ספרים רבים בתחום העבודה הסוציאלית, הטיפול, הגרנטולוגיה ומתרגמם של ספרים ומאמרים מתחום אלו.
גוטמן הניח בעבודותיו תשתית לשילוב תפיסת הלוגותרפיה בישראל.
ספרו "לוגותרפיה למטפל" נלמד על ידי מטפלים רבים בישראל ומחוצה לה, והתפרסם בקרב מטפלים ועובדים סוציאליים רבים בארץ ובעולם כולו.
מחקריו של גוטמן משלבים בין גישת הלוגותרפיה ובין ניתוח קיומי של חיי אדם וההשלכות הפילוסופיות והמעשיות, תוך שילוב גישות שונות מתחומי הפסיכולוגיה, הפסיכותרפיה והדת.
במחקריו מציע גוטמן דרכים שונות, מעשיות ויצירתיות, להתמודדות מוצלחת עם השאלות שהחיים מעמידים בפני האדם.
בעשורים האחרונים עוסק במחקר פיתוח והפצת הידע הקשור בסוגיות אתיות בסיסיות בקרב העובדים הסוציאליים, עובדי הסיעוד והרפואה כגון: מה מותר ומה אסור בטיפול פרטני, כיצד על עובד סוציאלי, אחות או רופא להתנהג בסיטואציות של קונפליקט וניגוד אינטרסים ועוד.
פרופ' גוטמן מתגורר בחיפה ביחד עם בת זוגו מיכל יהלום אשר מלווה אותו גם בעריכה ותרגום של חלק ממאמריו ועבודותיו.
פרופ' גוטמן עובד מדי יום במשרדו באוניברסיטת חיפה ומקיים קשר שוטף עם רעייתו ובני משפחתו של ויקטור פרנקל.
כמו כן הוא משתתף כמרצה בכנסים בינלאומיים בתחום עבודתו המקצועית ודרכו לאורך חייו.
הרשימה כוללת את ספריו של פרופ' גוטמן אשר הוצאו לאור החל משנת 2000 עת יצא לגמלאות.
זקנה ללא פחד, בהשראת הלוגותרפיה, 2023, הודפס בישראל, עריכה לשונית: מיכל יהלום, הוצאה עצמית
לוגותרפיה הלכה למעשה, 2022, הודפס בישראל, עריכה לשונית: מיכל יהלום, הוצאה עצמית
תהיות, 2021, עברית, הודפס בישראל, עריכה לשונית: מיכל יהלום, הוצאה עצמית
השיבה הביתה, 2015, באנגלית, מינכן, הוצאת הרטונג–גור
הישרדות לחיים, 2015, באנגלית ובגרמנית, וינה, הוצאת אדישון-ספליטר
הגיגים חלק רביעי באוטוביוגרפיה שלי, 2014, בעברית, הוצאת מגדל העמק
מפגשים, חלק שלישי באוטוביוגרפיה שלי, 2012, בעברית, הוצאת מגדל העמק
מעברים, חלק שני באוטוביוגרפיה שלי, 2011, בעברית, מערכת קיבוץ דליה
הדרך הביתה, חלק ראשון באוטוביוגרפיה שלי, 2011, בעברית, הוצאת מגדל העמק
מציאת משמעות בחיים, באמצע החיים ואילך, רוח וחוכמה מלוגותרפיה (2008), באנגלית, וסטפורט קונקטיקוט, הוצאת פרגר
ניצולי השואה ומדינת ישראל נכתב ביחד עם הראל,ז.
2008, באנגלית, קרן קול ישראל ומוזיאון מלץ למורשת יהודית.
משמעות החיים באמצע החיים ואילך, 2007 בעברית, הוצאת מודן
אתיקה בעבודה סוציאלית: קונטקסט של דאגה, 2006, בינגהמטון, ניו-יורק: הוצאת היבורט פרס.
מחקר אמפירי בלוגותרפיה ובפסיכו-תרפיה מכוונת למשמעות, ביחד עם בטהיאני א.
ו.פניקס, אריזונה הוצאת ג'ף צייג
אתיקה למקצועות טיפוליים (2001) הוצאת דיונון.
"לוגותרפיה למטפל עבודה סוציאלית משמעותית" עם דברי ההקדמה שכתב ויקטור פרנקל, יצא לאור על ידי דיונון בשנת 1999.
ויקטור פרנקל: זיכרונות, מה שלא נכתב בספרי (2015) מגדל העמק מוציאים לאור
אלפרד אדלר - "הכרת אדם" (2012) הוצאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ויקטור פרנקל: הרופא והנפש, 2010 הוצאת דביר
אלפרד אדלר - המשמעות של חיינו,2008 הוצאת דביר
הירושי תקשימה - רפואה פסיכוסומטית הומניסטית, ספר לוגותרפיסטי, תורגם ביחד עם ד"ר מניון איזנברג, 1990 הוצאת דביר
"לוגותרפיה למטפל: עבודה סוציאלית משמעותית", תורגם ב-2020, לקוראנית
"האם איחרתי את הרכבת?", תורגם ב-2016 לקוראנית על ידי Chunga books.
"גילוי משמעות בחיים באמצע החיים ואילך", 2018, מוסקבה: מכללה פסיכואנליטית, לרוסית
"לוגותרפיה למקצועות הטיפוליים: עבודה סוציאלית משמעותית", 2016, מוסקבה: המכללה הפסיכו-אנליטית, לרוסית
"גילוי משמעות בחיים באמצע החיים ואילך", 2016, שירז, אירן: הוצאת נבידשירז, לפרסית
"אתיקה בעבודה סוציאלית – קונטקסט של דאגה".
2011 טאיפיי, טאיוואן: פרו-אד הוצאה לאור.
(2007) "סיפורים חסידיים למטפלים ולסטודנטים בבריאות הנפש".
"סיפורים חסידיים בהוראה ובעבודה טיפולית".
(ביחד עם צין, ח.) ארגון נושאים בעבודה סוציאלית.
כתב עת בינלאומי לתיאוריה של מושגים, קלסיפיקציה, ידע וארגון.
"חיפוש אחר חיים משמעותיים בזקנה".
"גישות בפסיכולוגיית המעמקים ובלוגותרפיה למשמעות ולפסיכותרפיה".
בלוגותרפיה - כתב עת בנושא לוגותרפיה משמעות בחיים פילוסופיה ויישום
כנס של האגודה הספרדית ה-26 ללוגותרפיה, שהתקיים בסן סבסטיאן, ספרד, באוניברסיטה דאוסטו.
ההרצאה "הידידות שלי עם פראנקל".
"עבודה עם אנשים מוגבלים לפי התיאוריה של פרנקל וסונדי" "שבוע הפסיכולוגיה בסנט פטרבורג, רוסיה".
"חופש בחירה בבניית האופי של הלוגותרפיסט".