tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקב כך נשחקת חלת הדבש לעומק גדול יותר מאורך הלהב בעודו קר.
לכן בהנעת מנוע טורבינת גז (מנוע קר - מרווח גדול - הפסדים) נצילותו נמוכה יותר מאשר בעת שהוא בזמן פעולה (מנוע חם - להבים מוארכים - מרווח קטן - פחות הפסדים).
ללהבי טורבינה, בשונה מלהבי מדחס, יש בדרך כלל מנגנון קירור.
להבי מדחס אינם סובלים מעומסי חום גבוהים כמו להבי הטורבינה ולכן אינם זקוקים לכך.
להבי הטורבינה הם חלולים ומחולקים ל"תאים", כשלכל תא יש חורי כניסת אוויר קירור וחורי יציאת האוויר שהתחמם מהלהב.
על ידי כך נמנעת התכת להבי הטורבינה.
ובקיצור FFC) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר פוטסדאם שבגרמניה.
נכון לעונת 2024/2025 משחקת הקבוצה בבונדסליגה, ולזכותה שש אליפויות גרמניה.
הקבוצה נחשבת לאחת מקבוצות הנשים המצליחות בגרמניה, והיא זכתה פעמיים בליגת האלופות לנשים - ב-2005 ו-2010.
המועדון הוקם ב-1971 בעיר פוטסדאם, אז עדיין חלק ממזרח גרמניה.
ב-1979, נערכה אליפות מזרח גרמניה הראשונה לנשים, אך טורבינה לא הצליחה להגיע לשלב הגמר.
למרות זאת, שנתיים לאחר מכן, כבר זכתה הקבוצה באליפות ושחקניותיה קיבלו מענק של 50 מארק כל אחת.
בשנתיים הבאות שוב זכתה הקבוצה באליפות, ויצאה לסיבובי משחקים במדינות מזרח אירופה השונות.
ב-1989, זכתה הקבוצה באליפות מזרח גרמניה השישית והאחרונה שלה, ואחרי נפילת חומת ברלין רבות משחקניותיה פרשו ממשחק פעיל.
בשנים הבאות, שיחקה הקבוצה בליגות המשנה האזוריות, אך לא הצליחה לעלות לבונדסליגה.
בסיום עונת 1994, הצליחה הקבוצה לסיים במקום הראשון בליגה שלה והעפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לבונדסליגה.
השנים הראשונות בליגה העליונה לא היו פשוטות, וטורבינה שימשה בעיקר כקבוצת אמצע טבלה.
עם תחילת המאה ה-21, התחזקה הקבוצה בשחקניות כמו נדין אנגרר, אריאנה הינגסט וקוני פוהלרס, והחלה להתבסס כאחת הקבוצות הטובות בגרמניה.
בין השנים 2001 ל-2003, היא סיימה שלוש פעמים במקום השני בליגה, וב-2004 הצליחה לזכות בפעם הראשונה באליפות גרמניה.
שנה לאחר מכן, כבר זכתה הקבוצה בשני תארים היסטוריים - הגביע הגרמני וגביע אופ"א (ליגת האלופות כיום).
ב-2006, זכתה הקבוצה בדאבל מקומי (אליפות וגביע) והגיעה לגמר גביע אופ"א בפעם השנייה ברציפות, אך הפסידה ליריבה המושבעת - פרנקפורט.
ארבע שנים לאחר מכן היא זכתה בליגת האלופות בשנית, לאחר שגברה בדו-קרב פנדלים על אלופת צרפת, ליון.
בשנה שאחר כך, שוחזר הגמר בין טורבינה לליון, אך הפעם ידן של הצרפתיות הייתה על העליונה.
טורגהאטן (בנורווגית: Torghatten שפירושו "הכובע המחורר") הוא הר בגובה 258 מ' במחוז נורדלנד בצפון-מערב נורווגיה.
הוא נודע בהיותו מחורר במרכזו.
ב-6 במאי 1988 התרסק מטוס נוסעים על צלעו המערבית של ההר וכל 36 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
החור, באורך 160 מטרים, רוחב 15-20 מ' וגובה 35 מ', נוצר במהלך עידן הקרח הסקנדינבי.
קרח ומים שחקו את הסלעים במרכז ההר, בעוד שכבת הסלע הנוקשה יותר בפסגת ההר עמדה בפרץ.
שביל נוח מוביל אל החור שבהר וממנו נשקף נוף אל האיים שלמרגלותיו.
השביל מוסיף ויורד אל צדו המערבי של ההר (הצד של הים), בתוך צמחייה מוריקה.
על פי האגדה הנורדית, החור נוצר על ידי הטרול הסטמאנן (Hestmannen) כאשר רדף אחר העלמה היפהפייה לקמויה (Lekamøya).
הסטמאנן הבין שלא יוכל להשיג את נערת חלומותיו ושלח לעברה חץ.
מלך הטרולים סומנה (Sømna) השליך את כובעו במסלול החץ והציל את חיי הנערה.
אז הנץ השחר והכובע הפך להר מחורר במרכזו.
טורגאו היא עיר במזרח גרמניה, השוכנת על גדות הנהר אלבה.
העיר טורגאו ידועה בעולם בשל היותה מקום המפגש הראשון בין הצבא האדום לבין צבא ארצות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
מאז ימי הביניים המוקדמים התקיימה עיירה סלאבית בשם טורגאו, במאה העשירית העיירה נפלה לידי האימפריה הרומית הקדושה שגרמנה אותה ופיתחה אותה.
בשנת 1627 הוצגה בעיר האופרה הגרמנית הראשונה בהיסטוריה, "דפנה" מאת היינריך שיץ.
טוראקו כחול (שם מדעי: Corythaeola cristata) הוא עוף טרופי יחיד בסוג Corythaeola.
הוא המין הגדול ביותר במשפחת הטוראקיים.
עוף זה ניצוד לבשרו ונוצותיו בקונגו.
צבעו כחול מקורו צהוב עם כתם אדום.
הטוראקו הכחול הוא הגדול ביותר בין כל הטורקואים, אורכו 70-76 ס"מ ומשקלו 800 עד 1200 גרם.
הטוראקו הכחול חי באפריקה, מגינאה וסיירה לאון למרכז אפריקה וקונגו, ודרומה לרואנדה ובורונדי.
סביבות הגידול המועדפות עליו הן יערות שפלה ויערות הרריים.
הטוראקו אוכל בעיקר פירות על ידי תלישתם מהעץ, אך כמו ההואצין אוכל גם עלים, נבטים ופרחים, ואף אצות.
הוא חי בגובה של עד 2700 מטר מעל פני הים.
הטוראקו בונה את קינו על מצע של ענפים יבשים, שנבנה על ידי הזכר והנקבה כאחד.
הנקבה מטילה כ-2 ביצים כחולות-ירוקות ודוגרת עליהם יחד עם הזכר במשך כ-31 ימים.
הגוזלים מצמיחים נוצות 5 עד 6 שבועות לאחר הבקיעה, אבל הוריהם עדיין מאכילים אותם במשך 3 חודשים לאחר מכן.
סביבת הרבייה של הטוראקו הגדול היא גדולה מאוד, למרות שהאוכלוסייה הכללית של הטוראקואים הכחולים לא נספרה, והוא דווח על ידי חוקרים כמין הטוראקו שפרוש על השטח הגדול ביותר, ונראה שהוא לא נדיר ברוב שטח התפוצה שלו.
האוכלוסייה נחשבת ליציבה בהיעדר ראיות לירידות באוכלוסייה או איומים משמעותיים.
לכן הטוראקו מוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב "ללא חשש" (LC).
טוראקו רוס או טוראקו ליידי רוס (שם מדעי: Musophaga rossae) הוא מין של עוף טרופי אפריקני בינוני ממשפחת הטוראקיים.
הוא חי בחופה ומזונו העיקרי הוא פירות.
הטוראקו הוא העוף לו פיגמנטים ירוק ואדומים טבעיים על הנוצות ולא ערבוב של פיגמנטים אחרים.
הטורפים העיקריים שלו הם קופים ונחשים.
הטוראקו חי במדינות אנגולה, בוטסואנה, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בורונדי, סודאן, אוגנדה, טנזניה, רואנדה, גבון, וזמביה ובעיקר באגן הקונגו.
עיקר הפעילות של הטוראקו נעשית בחופה.
אורכם של הטוראקויים ממין זה כ-52 ס"מ.
הגוף והכנפיים בצבע כחול כהה.
הצוואר ואזור הבטן בצבע שחור.
בדומה לשאר הטוראקואים, הטוראקו יכול להניע את אצבעו הרביעית קדימה ואחורה בשונה מרוב העופות.
בבוקר הטוראקו מתחיל לשיר, ואחריו-כל הלהקה.
מטרת השירה היא כנראה הכרזה על טריטוריה.
טורבו הוא סרט ספורט קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס מ-2013. הסרט בוים על ידי דייוויד סורן, שכתב את התסריט יחד עם רוברט סיגל ודארן למקה.
עלילת הסרט מתרחשת בעמק סן פרננדו שבלוס אנג'לס, ומציגה את מעלליו של שבלול הגינה תיאו.
חולם על מרוץ המכוניות "אינדיאנפוליס 500", הוא יוצא מגינתו על מנת לצפות במירוץ פיראטי.
בעקבות תאונה רדיואקטיבית, ה-DNA של תיאו משתנה והוא הופך למעין גרסה של מכונית-על: עיניו מאירות כפנס, הזנב שלו מצפצף כצופר וגופו זוחל במהירות גבוהה.
לאחר שבעליו, צמד האחים טיטו ואנג'לו לופז, מגלים את יכולותיו החדשות של תיאו, הוא נמכר לתחרות "אינדיאנפוליס 500".
תיאו משנה את שמו ל"טורבו", והופך לאחת האישיוּיוֹת הידועות ביותר בעולם.
כ"נהג", עליו להתמודד עם הסיכון שבהיותו שבלול המתחרה במרוצי מכוניות.
כמעט בכל אספקט אפשרי, "טורבו" נחשב לכישלון.
מבקרי הקולנוע העניקו לו ביקורות פושרות, ובאתרי הסקירה "Rotten Tomatoes" ו-"Metacritic" הוא זכה לציונים של 67% ו-58 בלבד, בהתאמה.
לא די בכך, הוא הפסיד בקרב על הקהל כשנאלץ להתחרות בחמישה סרטי הנפשה אחרים כשיצא לאקרנים.
ההכנסות מהקרנותיו המסחריות של הסרט בבתי קולנוע סביב העולם היו רק על $282,570,682, ובחישוב כל הוצאות התקציב, הוא הסב לאולפני ההפקה נזק שנאמד בהפסד של כ-$15,600,000.
שבלול הגינה חובב מרוצים בשם תיאו עוזר לשאר שבלולי הגינה בגינה, בזמן שחלומו הגדול הוא להיות אלוף מרוצים.
בזמן שהוא צופה בטלוויזיה על הנהג האהוב עליו, גי גנייה (Guy Gagne), הטלוויזיה מתקלקלת והוא יוצא החוצה.
עקב מרוץ פיראטי (או מרוץ רחוב), שבמהלכו תיאו נשאב למנוע של אחד מהרכבים ובעקבות שאיפת חמצן דו-חנקני (נייטרוס), תיאו מקבל פנסי עיניים, קונכייה מצפצפת וחשוב מכל: מהירות-על של מכונית מרוץ.
אחרי שהוא משווייץ בזה מול חבריו, תופס אותו מוכר טאקו שמקים תחרות חלזונות.
הם ראו את הכישרון שלו והחליטו להביא אותו למרוץ בשם ה"אינדי 500" ושם הוא יתחרה.
הוא מחליט לשנות את שמו ל"טורבו" ומתכונן לקראת המרוץ.
כשטורבו הגיע למרוץ, הוא עובר את מבחני הקבלה.
תוך כדי שהוא מפגין את כישרונותיו במבחני הקבלה, ילד אחד בקהל מצלם את זה.
הסרטון הגיע לאנשים מכל העולם ועבר עריכות וגרסאות רבות, אפילו בצורת שיר.
לבסוף טורבו מתחרה ועובר תאונה נוספת שמבטלת את הכוחות שלו אך הוא מצליח למרות זאת ומנצח במרוץ.
אחרי המרוץ הוא חוזר לחנות הטאקו עם חבריו ומתחרה שוב עם שאר החלזונות, רק שהפעם כולם קיבלו שדרוגים, כמו מנוע מאחורה, מנוע סילון ועוד.
לאחר שמבריא מפציעתו, המהירות שלו שבה אליו, והוא חוזר לחיות במהירות.
ראיין ריינולדס - תיאו/טורבו: שבלול גינה, חובב מרוצי מכוניות שזוכה למהירות-על לאחר תאונה רדיואקטיבית, ומצטרף כ"נהג" אל "אינדיאנפוליס 500" ואף מנצח בו.
בגרסה העברית, את קולו של תיאו דיבב עידו מוסרי.
פול ג'יאמטי - צ'ט: שבלול גינה, אחיו הגדול של תיאו.
בגרסה העברית, את קולו של צ'ט דיבב גלעד קלטר.
מייקל פניה - טיטו לופז: נהג משאית ומוכר טאקו, אחיו של אנג'לו והבעלים של תיאו.
בגרסה העברית, את קולו של טיטו דיבב גילן שחף.
סנופ דוג - שבלול גינה, גמיש.
הצולף (יואב יפת) - סמואל ל.
אש (שירה נאור) - חברה בצוות של טורבו.
בסוף הסרט נהייתה חברה של צ'ט.
צל צלול (אלון שר) - חבר בצוות של טורבו.
נוח (אסף פריינטא) - חבר בצוות של טורבו.
ספרינטר (דניאל מגון) - חבר בצוות של טורבו.
אנג'לו (Angelo) - לואיס גוזמן /סער בדישי
קים לי (Kim Ly) - קן ג'יאו /יובל סגל
פז (Paz) - מישל רודריגז /רונה בקרמן
בובי (Bobby) - ריצ'רד ג'נקינס/עמי ויינברג
גי גנייה "האריה" (אלדד פריבס/ביל הארדר) - נהג מרוצים ומושא הערצתו של תיאו.
התברר בהמשך כמנוול רודף תהילה ולבסוף הפסיד לטורבו במרוץ האינדי 500. הנבל הראשי של הסרט.
תקציב ההפקה של הסרט הוערך ב-$127,000,000, בעוד בשיווקו הושקע מעל $175,000,000. בחישוב כל הוצאותיו, הוא הסב לדרימוורקס נזק שנאמד בהפסד של כ-$15,600,000; זה אחד הסרטים הכי פחות מכניסים של החברה בהיסטוריה שלה, והוא לשני בשנתיים שמפסיד כסף לאולפני ההפקה, אחרי "שומרי האגדות" מ-2012.
ביום הראשון להקרנותיו בארצות הברית וקנדה, הסרט גרף הכנסות של כ-$5,800,000. בסך כל סוף השבוע הראשון, הוא התמקם במקום השלישי עם הכנסות של $21,312,625. זו הייתה הפתיחה השלישית הכי נמוכה מסרטי דרימוורקס בכל הזמנים, ובהתאמה לאינפלציה ומחירי תלת-ממד - הנמוכה ביותר.
ההכנסות המקומיות היוו אכזבה עבור אולפני ההפקה, שציפייתם עבור סרטיהם בקופות אלו הייתה "בין $150,000,000 ל-$200,000,000".
על אף שפתח את סוף השבוע הראשון להקרנותיו במקום הראשון ב-32 מדינות, וזכה להצלחה בסין, דרום קוראה וונצואלה, סך הכנסותיו בקופות הבינלאומיות היו נמוך גם כן.
ג'פרי קצנברג, המנכ"ל, ייחס את ההכנסות הנמוכות לתאריך יציאתו של הסרט לאקרנים, בו הוא נאלץ להתחרות בקרב על הקהל עם חמישה סרטי הנפשה אחרים, באמצע הקיץ העמוס גם כך.
בתחילת 2014, לאחר חישובי הוצאות והכנסות השנה החולפת, קצנברג אישר כי אולפני ההפקה הפסידו כ-$13,500,000 בעקבות הכנסותיו הנמוכות של הסרט, שלדבריו "לא עמד בציפיות שלנו".
מאוחר יותר, באמצע השנה, האולפנים נאלצו לספוג ממנו הפסד נוסף, של כ-$2,100,000.
טוראקיים (שם מדעי: Musophagidae) היא משפחה של עופות טרופיים צבעוניים, היחידה בסדרת הטוראקואים (Musophagiformes).
הטוראקיים נפוצים רק באפריקה הטרופית וניזונים מפירות ומזרעים.
אומנם פירוש שמם המדעי הוא "אוכלי בננות", אך אין הם ניזונים מהן כלל.
הפיגמנטים (צבענים) של רוב הטורקואים ייחודיים להם.
הטוראקיים הם עופות דמויי יונה וקרובים רחוקים של הקוקאים.
הגדול במיני הסדרה הוא טוראקו כחול (Corythaeola cristata) ששוקל עד 1.2 ק"ג.
בעבר משפחה זו סווגה כחלק מסדרת הקוקאים אולם כיום נהוג לסווגה תחת סדרה נפרדת: טוראקואים (Musophagiformes):
מין יחיד בסוג טוראקו כחול (Corythaeola cristata).
סוג Corythaixoides ובו שלושה מינים:
סוג Crinifer ובו שני מינים:
סוג ומין יחיד טורקו לבן-לחיים (Menelikornis leucotis)
סוג ומין יחיד טוראקו צהוב-מקור (Pseudopoetus macrorhynchus)
סוג Musophaga ובו שני מינים:
סוג טוראקו (Tauraco) ובו 11 מינים:
טורבוקאד היא תוכנת שרטוט והדמיה מבית התוכנה האמריקאי IMSI design.
התוכנה משמשת לתיב"ם דו־ממדי, תלת־ממדי וכן להדמיה לתחומים של הנדסה אזרחית, אדריכלות ועיצוב פנים.
היא נחשבת לפורצת דרך בעולם השירטוט וההדמיות מהיותה תוכנה הפועלת בשיטת "One Stop Shop", כלומר תוכנה המשמשת לכלל תהליכי העבודה באדריכלות ועיצוב פנים, בשונה ממרבית תוכנות התיב"ם המתרכזות בתחום מסוים.
סיומת קובצי הטורבוקאד הנה TCW.
בישראל משווקת התוכנה מאז שנת 2008 בבלעדיות חברת השיווק "Edit פתרונות תוכנה".
בדומה למרבית תוכנות השירטוט, הטורבוקאד עובדת בשקיפות מלאה עם יתר תוכנות השירטוט, ההדמיה, והמשולבות (שירטוט והדמיה).
בישראל נפוצה התוכנה בקרב למעלה מאלף משתמשים, נכון לשנת 2013.
התוכנה פותחה במקור בדרום אפריקה על ידי הנדריק ורמוטן והיין אוזהייזן, והייתה מסוגלת לעבוד אך ורק במחשבי HP.
כיום טורבוקאד מופצת בלמעלה מ-80 מדינות ברחבי העולם, כאשר בחלקם היא אף נחשבת לתוכנה המובילה (אף מובילה יותר מאוטוקאד) ותופסת נתח שוק עיקרי בדרום אפריקה, בריטניה ויפן.
עד שנת 1994, כ-13 שנים לאחר צאת הגרסה הראשונית, נפוצה התוכנה בקרב כ-250 אלף משתמשים ונכון לשנת 2013, למעלה ממיליון משמשים.
טורבינת פלטנר או ספינת רוטור היא שיטה מבוססת רוח שנועדה להנעה של ספינות.
ההנעה מתבצעת על ידי צילינדרים שמסתובבים תחת זרימה של אוויר, הזרימה יוצרת כוח עילוי בניצב לכיוון הזרימה המשמש להנעת הספינה.
המהנדס הגרמני אנטון פלטנר היה הראשון שבנה ספינה כזאת.
את ההנעה של הספינה מבצע רוטור פלטנר.
רוטור פלטנר בנוי מגליל הניצב לפני הספינה העשוי מפח, המסתובב במהירות זוויתית .
בתחילה חשב פלטנר לייצר סיבוב לרוטור על ידי רצועה שתחבר בין שני צילינדרים, אולם בסוף החליט שהצילנדרים יסתובבו בצורה טובה יותר בעזרת מנוע לכל אחד מהם בנפרד.
פלטנר הגיש פטנט על הספינה הממונעת בעזרת טורבינת פלטנר ב-16 בספטמבר 1922.
פלטנר בנה ניסוי לבדיקת הטורבינה תוך כדי שהוא נעזר באלברט בטס (מדען גרמני מחלוצי טורבינות הרוח), יעקוב אקרט (מדען שוודי המתמחה באווירונטיקה), לודוויג פרנטל (מהנדס גרמני המתמחה באוורונטיקה).
באוקטובר 1924 סיימו מספנות גרמניה לבנות שתי ספינות שנקראו Backau, הספינות הללו היו מפרשיות שהותאמו לשאת שני צילינדרים גדולים בגובה של בערך 15 מטר וקוטר של 3 מטר, שמונעים בעזרת מנוע חשמלי בהספק 37kw .
בפברואר 1925 יצאה Backau מדנגיז (פולין) לסקוטלנד דרך הים הצפוני.
הרוטור עבד ללא שום הפרעה לאורך כל הדרך, תוך כדי עמידה במזג אוויר קשה.
הרוטור של הספינה יכל לנסוע לתוך הרוח בזווית של 20-30 מעלות בזמן שספינת המפרש המקורית יכלה לנסוע רק בזווית מינימלית של 45 מעלות.
ב-31 במרץ 1926 Buckau נקראה באדן באדן על שמה של עיר המרחצאות הגרמנית.
באותו תאריך הפליגה הספינה לניו יורק דרך דרום אמריקה, והגיעה לשם ב-9 במאי.
את תנופת טורבינת פלטנר עצר הפיתוח של מנועי הדיזל, שפותחו עבור ספינות.
ב-1931 נהרסה באדן באדן בסופה בקאריבים.
בזכות עליית מחירי הדלק ובזכות הנושא הסביבתי החלה התעניינות מחודשת בטורבינות פלטנר בשנות ה-20 המאוחרות.
האוניברסיטה של פלסבורג (גרמניה) מפתחת קטמרן שבו המפרשית אמורה להיות מוחלפת בטורבינת פלטנר.
יצרנית טורבינות הרוח אנרקון השיקה לראשונה את ה E-ship באוגוסט 2008 והיא משמשת להעברת טורבינות ושאר חלקים מסביב לעולם.
ב-2009 חברה פינית שמתעסקת באנרגיה וציוד ימי בשם וורטסילה, הציעה קונספט של אוניית תענוגות שתשתמש בטורבינת פלטנר כדי להקטין צריכת דלק ופליטת מזהמים.
טורבינת פלטנר פועלת על פי אפקט מגנוס, ניתן להסביר את התופעה בצורה אינטואיטיבית כך: כאשר הגליל מסתובב הוא דוחף חלק מהאוויר לצד השני של הטורבינה, בכך יוצר הסיבוב הפרשי מהירויות בין מהירות הזרימה בחלק העליון של הגליל ובחלקו התחתון, הפרש זה יוצר הפרשי לחצים על פי משוואת ברנולי.
הסבר מתמטי מעמיק לתופעה ניתן בתחילת המאה ה-20 על ידי מרטין קוטה וניקולאי ג'קובסקי.
השערת קוטה ג'קובסקי באה לקשר בין כוח העילוי הפועל על צילינדר מסתובב בנוזל או גז, לבין סירקולציה וצפיפות הנוזל/הגז.
כאשר סירקולציה מגודרת כאינטגרל מסלולי סביב הגוף כאשר הסירקולציה מוגדרת חיובית בסיבוב נגד כיוון השעון.
התאוריה מדברת על זרימה דו־ממדית סביב צילינדר, ומציאת כוח העילוי ליחידת שטח המופעל על הגוף.
עבור מספרי ריינולדס גדולים ניתן למדל את הבעיה על ידי זרימה פוטנציאלית סביב גליל.
פירוק זרימות פוטנציאליות ל-3 זרימות בסיסיות זרימה מציפה, זוגן (מבנה הגליל), ערבול (סיבוב הגליל).
התחזית של קוטה ג'קובסקי עבור כוח העילוי נמצאה להיות דיי מדויקת במציאות למרות הזנחת שכבת הגבול בה כוחות הצמיגות משמעותיים עבור זרימה תמידית לא מאיצה.
בנוסף ניתן לראות שהשערת קוטה ג'קובסקי מנבאת , כוח הגרר =0,
משמע שאילו היינו מקנים לספינה אנרגיה קינטית התחלתית כלשהי היא לעולם לא הייתה עוצרת, מה שכמובן לא נכון.
הטעות הזאת נובעת מכך שהתייחסנו לזרימה כזרימה פוטנציאלית תוך התעלמות משכבת הגבול שהיא המקור לכוחות גזירה הפועלים על הגוף ומכאן כוחות גרר.
טורבייחה (בספרדית: Torrevieja; בוולנסית: Torrevella, נהגה: טורבליה) היא עיר במחוז אליקנטה בקהילה האוטונומית ולנסיה בספרד.
העיר שוכנת על חוף הים התיכון בצדה המזרחי של ספרד, במרחק של 48 קילומטרים דרומית לאליקנטה, בירת המחוז.
עד תחילת המאה ה-19 במקום היה רק מגדל שמירה ישן ונטוש, ככל הנראה מתקופת הרקונקיסטה, שהעניק לעיר את שמה (השם הוא הלחם בסיסים של המילים Torre ו-Vieja ומשמעו "מגדל ישן").
ב-1803 הורה קרלוס הרביעי, מלך ספרד, להעביר מתקנים להפקת מלח מהעיירה הסמוכה לה מטה לטורבייחה, ובמקביל התחילו להקים עיירה בשביל העובדים שם.
ב-1829 העיירה נחרבה ברעידת אדמה אך היא שוקמה לאחר מכן.
ב-1931 אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, העניק לטורבייחה מעמד של עיר.
כלכלת העיר מסתמכת קיום בעיקר על תיירות ועל מגזר השירותים.
ענפי הפקת המלח והדיג, שהיו בעבר מקורות הפרנסה העיקריים של אנשי טורבייחה, עדיין נותרו משמעותיים בכלכלה המקומית, אם כי ברמה פחותה מבעבר.
המלח מופק משתי לגונות באזור הנכללות בפארק הטבעי של הלגונות של לה מטה וטורבייחה.
טוראקו צהוב מקור (שם מדעי: Pseudopoetus macrorhynchus) הוא עוף טרופי צבעוני ממשפחת הטוראקיים והמין היחידי בסוגו.
הוא חי בטבע ביערות מערב אפריקה.
הטוראקו הוא עוף בגודל של יונה המגיע לאורך של 40-43 ס"מ ולמשקל 261-272 גרם בזכרים ו-216-234 גרם בנקבות.
הם בעלי נוצות ירוקות על ראשם, מקור מעוגל צהוב, עיניים אדומות ופס לבן מתחתיה ונוצות כנפיים וזנב כחולות כשתחתית הבטן אדומה.
כמו שאר הטוראקיים הוא ניזון בעיקר מפירות היער וכן מחרקים.
הוא מצוי ביערות אפריקה המערבית באנגולה, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רפובליקת קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גאנה, גינאה, גינאה המשוונית, ליבריה, ניגריה וסיירה לאון.
טוראקו לבן לחיים (שם מדעי: Menelikornis leucotis) הוא מין יחידי של עוף ממשפחת הטוראקיים החי במזרח אפריקה.
בעבר הוא נכלל בסוג טוראקו.
הוא בעל ראש וחזה ירוקים, מקור כתום ועיניים בעלי סימנים כתומים מעבריהן ומעליהן פס לבן וכן כתם לבן מאחורי הלחי.
לטוראקו ציצה שחורה גבוהה לראשו וכנפיים כחולות עם קצוות אדומים.
הטוראקו חי ביערות וסוואנות אפריקה בסודאן, דרום סודאן, אתיופיה ואריתריאה.
הוא נפוץ במיוחד במרומי העצים מהסוגים ערער (Juniperus) ועצי Podocarpus.
הוא ניזון מהפירות והפרחים של העצים.
המין הגיע לאנגליה ושם צבעו העיקרי הוא קינמון.
הוא חיה פולשת שמתחרה בהצלחה שם ואף פלשה לעוד כמה מדינות.
ייתכן שהוא גם מזדווג עם המין טוראקו הנסיך רוספולי (Tauraco ruspolii) המצוי בסכנה.
טוראקו לבן ציצית (שם מדעי: Tauraco leucolophus) הוא עוף טרופי צבעוני ממשפחת הטוראקיים החי באפריקה.
תפוצתו בטבע היא ממזרח ניגריה למערב קניה.
בתי הגידול שלו הם יערות שפלה,יערות הררים וסוואנות מיוערות.
לטוראקו נוצות כחולות בוהקות עם עורף ירוק, צוואר וראש לבנים והפנים שחורות עם עיניים אדומות.
הטוראקו נפוץ על העצים ביערות הגשם האפריקניים וניזון ממגוון פירות וזרעים.
טוראקו זה תואר לראשונה בשנת 1855 על ידי החוקר והאוריתולוג הגרמני תיאודור פון הוגלין.
מחקרים גנטיים מראים כי מין זה קרוב מאוד למינים טוראקו אדום ציצית וטוראקו בנרמן.
האולוכסיה של טוראקו זה יציבה ומצב השימור שלו הוא ללא חשש.
טוראקו שאלו (שם מדעי: Tauraco schalowi) הוא עוף טרופי ממשפחת הטוראקיים החי ברחבי אפריקה הטרופית.
הוא קרוי על שם החוקר הגרמני הרמן שלאו (Herman Schalow).
עוף זה מגיע לאורך 41–44 סנטימטר ושוקל 270 גרם.
הוא בעל כסות נוצות ירוקה-נחושתית עם זנב וכנפיים כחולים כהים, עיניים מוקפות טבעת אדומה וכנפיים קצרות, מעוגלות ואדומות בוהקות.
הטורקו מצוי בטבע ביערות גשם בזמביה, מרכז אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רמות דרום קניה, צפון ומערב טנזניה ומערב מלאווי.
הוא נמצא לעיתים גם בבוצואנה, נמיביה וזימבבואה לצד נהרות הזמבזי ונהר קואנדו (Cuando River).
הוא מצוי גם ברמות ויערות ההר של דרום אפריקה המרכזית.
בחלק מתחומי מחייתו הוא מצוי לצד קרובו, טוראקו ליווינגסטון (Tauraco livingstonii).
מין זה הוא אוכל פירות שונים ביער, אותם הוא קוטף בקבוצות גדולות.
כאשר לטוראקו ישנם גוזלים הוא יגוון בחרקים מלאי חלבון.
כמו קרוביו הוא עוף מונוגמי כאשר שני הזוויגים מטפלים בגוזליהם, בדרך כלל שניים, עד לגיל שלושה שבועות.
טֻרבַּאי הייתה משפחה בעלת שורשים בדוויים, שראשיה החזיקו במרוצת המאה ה-16 והמאה ה-17 בתפקיד מושלי (סנג'ק ביי) מחוז לַג'וּן בארץ ישראל.
כמו כן היו מפקדי שיירת החג' השנתית מדמשק למכה, בצד משפחות פרוח' ורדואן, ונשאו בתואר אמיר אל-חג'.
בני טורבאי התייחסו לשבט בני חארת'ה והתנחלו עוד בתקופה הממלוכית באזור שכם.
בראשות קַרַגָ'ה אבּן טורבאי חַברוּ לסלים הראשון העותמאני בהבסת הממלוכים (1516–1517) כששירתו כמורי דרך לגייסותיו בדרכם למצרים.
ממשיכו, טורבאי אבּן קרג'ה, התמיד בנאמנותו לסולטאן סולימאן הראשון גם בעת ההתקוממות ב-1520–1521 של גַ'נבַּרידי אל-ע'זאלי (جنبريدي الغزالي), מושל דמשק.
כאות תודה ניתן תוקף רשמי לשלטונה של משפחת טורבאי באזור שהקיף את עמק יזרעאל, צפון שומרון והגליל התחתון, מדרום הכנרת במזרח ועד הכרמל על שלוחותיו וחופו במערב (לימים סנג'ק לג'ון).
ראשיה הורשו להחזיק בתפקידיהם המסורתיים מימי הממלוכים ובתואר "מושל שתי הדרכים" (אמיר אל-דַרבַּיין) – סעיפי דרך הדואר מדמשק לקהיר שהתפצלו סמוך לחאן אל-תוג'אר לדרך הפונה דרומה בנתיב ואדי עארה ולדרך העולה מן העמק להרי שומרון – לשכם ולירושלים.
אנשי טורבאי מונו לתפקיד המלווים של שיירות עולי הרגל למכה ושימשו כממלאי מקומם של אנשי רדואן במחוז עזה, כאשר אלה עסקו בליווי השיירות.
אנשי טורבאי שמרו על אורח חייהם המסורתי – חיו במאהלים וגידלו גמלים שאותם סיפקו לעולי הרגל.
הכנסותיהם באו מדמי הגנה ששילמו העוברים בדרכים (ע'פֿר), ממכסים שנגבו במעגני חיפה וטנטורה ומן המיסים שהעלו הכפרים במחוזם.
מעת לעת מנהיגי השבט הציקו לשלטון המרכזי, והגיעו הדברים לידי כך שבשנת 1552 יצאה אזהרה כתובה מטעם השלטונות שלא למכור לאנשי השבט "חצים, קשתות, סנדלי ברזל לסוסים, מסמרים, מזון ולבוש".
עלי אבּן טורבאי מונה למושל לג'ון ב-1559. אחריו משל עַסאף (عساف), שהרחיב את גבולו גם בתחומי סנג'ק שכם.
צו עותמאני מ-1579 מעיד על טווח הדרכים שעל שמירתן הופקדו אנשיו – מקוניטרה ברמת הגולן ועד ג'לג'וליה בשרון.
למרות הדחתו והגלייתו של עסאף ב-1583 נותר מחוז לג'ון בשליטת משפחתו, ובנו טורבאי ירש את מקומו.
נכדו של עסאף, אחמד אבן טורבאי, משל במשך תקופה ארוכה – מ-1601 ועד מותו ב-1647 – ונודע במנהיגותו ובעוז רוחו.
בתקופתו של אחמד טורבאי נערכו ההסדרים עם המסדר הכרמליתי ונציגם האב פרוספר על מאחזי הכרמליתים בהר הכרמל.
רשימותיו של ד'ארבייה מתקופה זו ראו אור ב-1717, אחרי מותו, בספרו "מסע בארץ ישראל ב-1664 אל האמיר הגדול של הבדווים", והן מהוות מקור חשוב לחוקרי התקופה.
עוד בזמנו של מוחמד טורבאי, שהיה מכור לחשיש, ניכרו סימני ההתערערות במעמדה של המשפחה בניו משלו אחריו, אך ב-1700 דיכאו הטורקים את אנשי השבט ומינו מפקד מחוז מטעמם.
עוד קודם לכן בא לקיצו שלטונם של המושלים המקומיים בארץ ישראל – פרוח' ורדואן.
התעצמותם הייתה לצנינים בעיני העותמאנים והדחתם הייתה חלק ממהלכי הריכוזיות שהובילו הווזירים הגדולים מבית קפרולו (Köprülü).
משפחת טורבאי נשכחה עד מהרה, וכבר בתחילת המאה ה-18 תפסה משפחת זידאני (שבניה ידועים כ"בַּ֫נוּ זידאן") בראשות דאהר אל-עומר את השליטה בצפון ארץ ישראל.
טוראקו צבעוני או טוראקו סגול-ציצה (שם מדעי: Tauraco porphyreolophus) הוא מין של עוף ממשפחת הטוראקיים ומהסוג טוראקו אשר חי ביערות של אפריקה הדרומית.
זהו העוף הלאומי של מדינת אסוואטיני (בעבר: סווזילנד) והוא נפוץ גם במוזמביק, דרום אפריקה וזימבבואה.
הטוראקו הצבעוני מגיע לאורך 40 ס"מ השווה אצל הזכר והנקבה והוא בעל נוצות מקושטות לאורך גופו ופניו.
הכנפיים והגב התחתון בעלי נוצות ירוקות כהות-כחולות והחלק הפנימי של הכנפיים אדום-עז.
החזה והבטן ירוקים בהירים-צהובים, הזנב והרגליים בעלי נוצות כחולות ארוכות והצוואר ירוק.
הראש בעל ציצה סגולה-כחולה בולטת ששונה מציצות שאר הטורקים.
העיניים שחורות ובעלות טבעת אדומה סביבם והפנים ירוקות.
הטוראקו מצוי לאור גדות נהרות וחופים בין שיחים וביערות סבוכים עד פתוחים.
זהו עוף נחבא וביישן ומעדיף להסתתר בין העלים.
הוא נראה בשטחים פתוחים רק לעיתים רחוקות ומצוי בזוגות או בקבוצות קטנות.
הטוראקו ניזון בעיקר מפירות, חרקים, שבלולים וצדפות.
הוא מקנן על עצים גבוהים והנקבה מטילה 4–5 ביצים בעונת הרבייה, אשר בוקעות כעבור 4–5 שבועות.
ישנם 2 תת-מינים של טוראקו זה:
"טורביניה" היא ספינה בריטית חלוצה ופורצת דרך, הראשונה בעולם שהונעה על ידי טורבינת קיטור.
היא נבנתה ב-1894 ככלי שיט ניסיוני על ידי צ'ארלס פארסונס , ממציא טורבינת הקיטור המודרנית.
הופעתה הדרמטית של "טורביניה" במִסְקַר הצי בספיטהד ב-1897 , אז הגיחה ושטה בין שורות האוניות במהירות שיא של 34.5 קשרים, מציינת את ראשיתו של דור חדש בהנעת אוניות.
ב-1899 נבנתה אוניית המלחמה הראשונה המונעת על ידי טורבינות של פארסונס – המשחתת "וייפר" , וב-1901 הושקה אוניית הטורבינה המסחרית הראשונה – אוניית הנוסעים "קינג אדוארד", בת 650 טון.
"טורביניה" השתמרה לימינו והיא מוצגת במוזיאון "דיסקברי" בניוקאסל, בצפון-מזרח אנגליה.
הטורבינה המקורית והראשונה שלה מוצגת במוזיאון המדע בלונדון.
צ'ארלס אלג'רנון פארסונס (1854–1931), ממציא טורבינת הקיטור המודרנית, היה בן למשפחת אצולה בריטית ממוצא אירי.
אביו, ויליאם פארסונס, הרוזן רוֹס , היה אסטרונום מפורסם.
את חינוכו קיבל בביתו, מפי מורים פרטיים, והצטיין במדעים.
הוא למד מתמטיקה בטריניטי קולג' בדבלין ובסנט ג'ון קולג' בקיימברידג', וב-1877 סיים בהצטיינות את לימודיו.
אחר כך עבד ארבע שנים כחניך (apprentice) בחברת ההנדסה Elswick Works בניוקאסל, לימים "ארמסטרונג-וִיטווֹרת'" .
בשנים 1881–1883 עבד בחברת קיטסון ושות' מלידס שבנתה קטרי קיטור.
באותה תקופה המציא ורשם פטנט על מנוע קיטור 4 צילינדרים אפיציקלואידי מהיר.
ב-1884 הצטרף פארסונס כשותף זוטר לחברת קלארק, צ'פמן ושות' בגייסטהד ליד ניוקאסל, שייצרה מכונות עזר לאוניות, והתמנה למנהל מחלקת החשמל החדשה שלה.
אספקת החשמל לתאורה באוניות נעשתה אז על ידי גנרטור לזרם ישר (דינמו) , שהונע על ידי רצועות מגלגל התנופה של מנוע קיטור.
הספק הדינמו היה קטן, ומהירות הסיבוב שלו 1000–1500 סל"ד.
כדי להגדיל את ההספק הגה פארסונס את הרעיון לבנות דינמו שיונע ישירות על ידי טורבינת קיטור, שמהירות הסיבוב שלה גדולה פי כמה.
תחילה פיתח את הדינמו ואחר כך את הטורבינה וב-1884 רשם פטנט על שניהם.
הטורבינה הייתה טורבינת ריאקציה רב-דרגתית שהקיטור זרם בה במקביל לציר (parallel-flow reaction multi-stage turbine).
הטורבו-גנרטור הראשון שבנה עוד באותה שנה היה בהספק של 7.5 קילוואט, מהירותו 18,000 סיבובים לדקה ולחץ הקיטור להפעלתו – 60 ליברות לאינץ' מרובע.
הוא נחל מיד הצלחה מסחרית, ועד 1888 יוצרו כ-200 טורבו-גנרטורים, גדולים ומשוכללים יותר ויותר, מרביתם לתאורת חשמל באוניות.
ב-1889 נפרד פארסונס מחברת קלארק-צ'פמן והקים עם כמה שותפים את C.
Parsons and Company, חברה לבניית טורבו-גנרטורים למאור ולתעשייה.
המשמעות של צעד זה הייתה אובדן זכויות הפטנט על טורבינת הקיטור שפיתח ותחילתו של מאבק משפטי להשבת זכויותיו שנמשך חמש שנים.
על כן נאלץ לפתח טורבינה אחרת, שאינה מפרה את זכויות הפטנט.
הטורבינה שפיתח הייתה טורבינת ריאקציה עם זרימת קיטור רדיאלית (radial flow turbine), שפארסונס הוסיף לה מעבה להגדלת הנצילות.
היא נפלה אומנם מן הטורבינה בעלת הזרימה המקבילה, אך בדגמיה המשוכללים פיתחה הספק של 100 קילוואט במהירות של 4,800 סל"ד.
הטורבו-גנרטורים שייצרה החברה הלכו וגדלו, והם נפוצו בתחנות כוח עירוניות ובמפעלים ברחבי בריטניה, באירופה ובארצות הברית.
תחנת הכוח הראשונה בעולם שהונעה על ידי טורבינת קיטור הוקמה ב-1890 בניוקאסל, ובה הותקנה טורבינה של פארסונס בהספק של 75 קילוואט.
פארסונס זכה עוד בחייו לראות טורבינה לייצור חשמל פרי פיתוחו שהספקה 200,000 קילוואט.
בפטנט שרשם פארסונס ב-1884 הוא התייחס גם לאפשרות ניצול טורבינת הקיטור להנעת אוניות, אך רק בשלהי 1893 התפנה לעסוק בזה.
לשם כך הקים בינואר 1894, בוולסנד על הטיין , חברה בשם Marine Steam Turbine Co.
באותה שנה הסתיים גם המאבק המשפטי, ופארסונס קנה את זכויותיו על טורבינת הריאקציה בעלת הזרימה המקבילה בסכום קטן הרבה פחות משדרשו צ'פמן-קלארק בתחילה.
בשלהי 1893 החליט פארסונס לבנות ספינה ניסיונית קטנה ומהירה כדי לבחון באמצעותה הלכה למעשה את ההנעה על ידי טורבינת קיטור; אורכה 100 רגל, רוחבה 8 רגל (שהוגדל אחר כך ל-9 רגל), העומק "½5-7 רגל והשוקע 3 רגל.
הספינה, שנקראה בתחילה סתם experimental launch, תוכננה על ידי פארסונס, אף שלא היה לו ניסיון קודם בבניית כלי שיט.
אחר כך נבנה דגם בקנה מידה לניסויים (experimental model), עשוי עץ, אורכו 6 רגל.
הדגם צויד במדחף אחד בקוטר 2.5 אינץ', שהונע במהירות של 8,000 סל"ד על ידי שלושה מיתרי גומי מפותלים ותמסורת גלגלי שיניים.
דינמומטר אוויר זעיר שתכנן פארסונס מדד את המומנט שמסר "קפיץ" הגומי לגל המדחף.
הדגם נוסה בבריכת מים, ועל פי תוצאות הניסויים עוצבו סופית קווי הגוף של הספינה וחושב ההספק הנדרש להנעתה.
רפליקה מדויקת של הדגם מוצגת במוזיאון המדע בלונדון.
"טורביניה" נבנתה על ידי הפירמה Brown and Hood בוולנסד, שלא הייתה מספנה אלא מפעל לעבודות מתכת.
היא הורדה למים ב-2 באוגוסט 1894 ללא כל פרסום.
אף על פי שסוגיית הפטנט על טורבינת הריאקציה האקסיאלית כבר נפתרה, הותקנה בספינה טורבינת ריאקציה רדיאלית בהספק 1000 כוחות סוס, מצוידת במעבה, שסובבה מדחף אחד בהנעה ישירה.
טורבינה מקורית זו, שפורקה אחר כך מהספינה והוחלפה, שמורה באוספי המוזיאון למדע בלונדון.
דוד הקיטור היה מסוג צינורות מים מתוצרת Yarrow , שפעל בלחץ 210 ליברות לאינץ' מרובע.
הפלגות הניסוי החלו ב-14 בנובמבר 1894. תוצאותיהן היו מאכזבות, כי "טורביניה" לא הגיעה למהירות המתוכננת.
פארסונס מצא שהבעיה אינה בטורבינת הקיטור אלא בהחלקת המדחף, אשר מסר רק 50% מכוח הדחף המתוכנן שלו לספינה.
נעשו ניסיונות עם למעלה מתריסר מדחפים שונים, אך הבעיה לא נפתרה.
גם התקנת שלושה מדחפים על גל המדחף, כדי להגדיל את שטחם הכללי, לא שיפרה במידה משמעותית את ביצועי הספינה, והיא הגיעה למהירות מרבית של 19.75 קשרים ב-1750 סל"ד ולהחלקה של 37.5%.
בתחילת 1895 התעורר חשדו של פארסונס כי הגורם לביצועים הירודים של המדחף היא קוויטציה (מִיעוּר).
תופעה זו הייתה מוכרת, אך לא נחקרה עד אז במידה מספקת.
הוא בנה מכל מים מצויד בחלון זכוכית, ועל ידי הפעלת הבזקי אור לסירוגין הצליח לצלם את הקוויטציה שיוצר המדחף תוך כדי סיבובו ולאמוד את גודלה.
תצלומים אלה שמורים באוספי המוזיאון למדע בלונדון.
שלוש הטורבינות היוו יחד מערכת רב-דרגתית: קיטור מהדוד נכנס לטורבינת הלחץ הגבוה, ולאחר ביצוע העבודה ונפילת לחצו עבר לטורבינת לחץ הביניים וממנה אל טורבינת הלחץ הנמוך.
טורבינה רביעית קטנה, לנסיעה אחורנית, חוברה לגל המדחף האמצעי.
אספקת מי הים לשני המעבים נעשתה דרך שני כונסי מים (scoops) בתחתית הספינה.
משאבת מי ים שימשה לאותה מטרה בזמן התנעת הטורבינות וכשהספינה עמדה ללא תנועה.
שלוש הטורבינות פיתחו יחד 2,100 כוחות סוס במהירות סיבוב של 2,300 סל"ד.
לחץ הקיטור בכניסה לטורבינה הראשונה היה כ-155 ליברות לאינץ' מרובע.
מערכת ההנעה החדשה התגלתה כמוצלחת ביותר.
בדצמבר 1897 הגיעה "טורביניה" למהירות ממוצעת של 29.6 קשרים.
התקנת מדחפים משופרים העלתה את מהירותה באפריל שנה לאחר מכן ל-32.76 קשרים, ובסופו של דבר הגיעה למהירות של 34 קשרים, כלי השיט המהיר ביותר בעולם עד אז.
"טורביניה" זכורה במיוחד בשל הופעתה הדרמטית במסקר הצי שנערך ב-26 ביוני 1897 בספיטהד לציון יובל 60 שנה להכתרתה של המלכה ויקטוריה.
באירוע החגיגי השתתפו 170 אוניות סוחר ומלחמה בריטיות, שנערכו בשורות לאורך 7 מייל.
"טורביניה" הגיחה ממקום עומדה ושטה בין שתי שורות האוניות במלוא הקיטור ובמהירות שלא נודעה כמוה, לעיניהם המשתאות של נסיך ויילס (לימים אדוארד השביעי), האורחים רמי המעלה וקציני ומלחי האוניות.
למרות הדעה הנפוצה, הופעתה יוצאת הדופן במסקר הצי נעשתה בידיעת שלטונות הצי והייתה למעשה תרגיל שיווקי מוצלח.
ב-1897 הקים פארסונס חברה חדשה בשם Parsons Marine Steam Turbine Company , שקיבלה זיכיון בלעדי מאת הממשלה לבניית טורבינות קיטור ימיות, ואף נבנה מפעל חדש לשם כך בוולסנד, שנקרא Turbinia Works.
באותה שנה הוזמן פארסונס לתכנן מערכת הנעה לשתי משחתות חדשות של הצי מדגם "וייפר" , אוניות המלחמה הראשונות בעולם שהונעו על ידי טורבינות קיטור.
הוא אף ערך ניסויים עם תמסורת להפחתת סיבובי מדחף פרי תכנונו, שנועדה להגדיל את נצילות המדחף.
הטורבינה הראשונה בעולם בעלת תמסורת הותקנה על ידי פארסונס ב-1897 ביכטת קיטור קטנה בשם Charmian באורך 22 רגל; הספקה 10 כוחות סוס והיא סובבה שני גלי מדחף ביחס של 14:1.
באפריל 1898 רשם פארסונס פטנט על מערכת הנעה ימית הכוללת שתי טורבינות קיטור של לחץ גבוה ושתיים של לחץ נמוך בעלות הספק כולל של 10,000 כוחות סוס המסובבות ישירות שני גלי מדחף, והיא מיועדת למשחתת או לספינת מלחמה מהירה.
ב-1900 השתתפה "טורביניה" בתערוכה העולמית של פריז, שסיכמה את השגי המאה ה-19 וציינה את פתיחת המאה ה-20. בשובה לבריטניה כמעט והתנגשה באוניית מפרשים, ואחר כך נקלעה לסערה עזה ונאלצה להיכנס לנמל מחסה.
ב-1902 נעשה בה שינוי אחרון, כאשר שלושת המדחפים על כל ציר הוחלפו במדחף יחיד בקוטר 28 אינץ'.
את הפלגתה האחרונה עשתה "טורביניה" ב-22 באוקטובר 1906, כאשר הוזמנה כחלוצת ספינות הטורבינה להשתתף במסע הפרסום של אוניית הנוסעים האוקיאנית החדשה "מוֹרִיטֶנְיָה" , וללוות אותה בהפלגת הניסוי הראשונה שלה מוולסנד אל טיינמאות' ומשם סביב סקוטלנד אל ליברפול.
"מוֹרִיטֶנְיָה" הייתה בעלת הדחק של 40,000 טון והספק טורבינות הקיטור שלה — שנבנו על ידי Parsons Marine Steam Turbine Company — היה 68,000 כוחות סוס.
היא תוכננה ב-1904 ובנייתה הושלמה ב-1907, עשר שנים אחרי "טורביניה" בעלת ההדחק של 40 טון.
איתרע המזל, וברגע האחרון ארעה תקלה במשאבת האוויר של המעבה ו"טורביניה" לא יכלה להשלים את ההפלגה ההיסטורית.
זמן מה אחר כך ניזוקה "טורביניה" על ידי אונייה שהושקה מגדת הטיין.
האונייה ניגחה את "טורביניה" באמצעיתה, מאחורי בית ההגה, וכמעט שגזרה אותה לשניים.
"טורביניה" הוצאה מן המים ותוקנה, אך עמדה מאז ללא שימוש.
ב-1926 תרמה החברה את "טורביניה" למוזיאון המדע בלונדון.
בשל חוסר מקום יכול המוזיאון לקבל רק את חלקה האחורי של הספינה, באורך 45 רגל, שכלל את הטורבינות ואת גלי המדחף.
הספינה נחתכה לשניים, והחלק הקדמי נשאר במפעלי החברה עד 1944, אז נמסר למוזיאון העירוני למדע ולתעשייה בניוקאסל, לימים מוזיאון "דיסקברי" .
ב-1959 העביר המוזיאון בלונדון את החלק האחורי של הספינה למוזיאון בניוקאסל, שני החלקים חוברו והספינה הועמדה לתצוגה ב-1961. ב-1994 עברה הספינה למשכנו החדש של המוזיאון בבלנדפורד האוס והועמדה לתצוגה ב-1996. "טורביניה" היא חלק מהצי הלאומי ההיסטורי של בריטניה .
טורבן מיקלסן (בדנית: Torben Mikkelsen; נולד ב-11 במרץ 1963) הוא קונטר-אדמירל דני, המשמש כמפקד הצי המלכותי הדני מאז 1 ביוני 2017.
מיקלסן נולד ב-11 במרץ 1963. הוא למד בבית ספר תיכון בעיר ויבורג, וב-1982 התגייס לצבא המלכותי הדני ושרת ברגימנט המשמר של זילנד.
ב-1984 הוא עבר לצי המלכותי הדני ולמד באקדמיה הימית המלכותית עד 1987, אז החל לשרת כקצין ימי על סיפונן של ספינות שונות.
ב-1994 הוא השתתף במבצע משמר חד - מצור משותף שהטילו ציי נאט"ו במטרה למנוע משלוחי נשק ליוגוסלביה.
בין השנים 1999–2001 הוא שרת באגף כוח האדם בפיקוד ההגנה.
בין 2001-2002 הוא שרת בקבוצת המשימה הדנית - יחידה מיוחדת של הצי הדני, המופקדת על חינוך והכשרה של הכוחות הימיים הדנים בימות שלום.
בין 2003-2004 הוא שימש כמפקד הקורבטה "פטר תורדנסקיולד".
בין 2006-2010 שימש בתפקידים בכירים בפיקוד ההגנה.
בין 2013–2015 שימש כמפקד השייטת ה-2. בתפקיד זה, הוא השתתף במלחמת האזרחים בסוריה.
בין 2015–2017 שימש כמפקד קבוצת המשימה הדנית.
ב-1 ביוני 2017 הוא מונה למפקד הצי הדני.
מיקלסן נשוי לקירסטן, ואב לתאומים.
טורבינת מגח אוויר (RAT – Ram Air Turbine) היא טורבינה קטנה מונעת אוויר המחוברת למשאבה הידראולית, או לגנרטור חשמלי, המותקנת במטוס ומשמשת כמקור כוח.
ההתקן מייצר כוח מזרם אוויר בלחץ גבוה הנוצר ממהירות המטוס.
במטוסים מסוימים ייקרא ההתקן גנרטור מונע באוויר (ADG).
מטוסים מודרניים משתמשים בטורבינת מגח-אוויר כמעט רק לעת חירום.
במקרים בהם אובד מקור הכוח הראשי או המשני, ה-RAT יפעיל מערכות חיוניות (בקרות טיסה, מערכות הידראוליות ומכשור קריטי להטסה).
התקני RAT מסוימים ייצרו רק כוח הידראולי, אשר בתורו משמש להנעת גנרטורים חשמליים.
בחלק מהמטוסים המוקדמים (כולל ספינות אוויר), הותקנו מערכות אלו באופן קבוע.
המערכות הפעילו גנרטור חשמלי קטן או משאבת דלק.
במנועים אשר להם מדחפים במהירות קבועה, כמו של מנועי Argus As 410 הגרמנים שהותקנו במטוסי Foke-Wulf Fw 189, השתמשו בהתקן להפעלת בקרת מהירות המדחף.
במטוסים מודרניים, ייצור הכוח מבוצע על ידי מנועי המטוס הראשיים או במנוע טורבינה נפרד הנקרא יחידת כוח עזר (APU), המותקן לרוב בחלקו האחורי של המטוס או בכן הנסע של גלגלי המטוס.
הטורבינה מייצרת כוח מזרם האוויר המתקבל ממהירות המטוס.
בתנאים רגילים, הטורבינה תתכנס לתוך גוף המטוס (או הכנף), ותיפתח באופן ידני או אוטומטי לאחר אובדן כוח במנוע המטוס.
בזמן שבין אובדן הכוח במטוס להפעלת ופריסת הגנרטור, יעשה שימוש בסוללות.
טורבינת מגח אוויר נפוצה מאוד בכלי טיס צבאיים האמורים לשרוד אובדן כוח פתאומי ומוחלט.
המערכת מספקת כוח גם למערכות המותקנות בפודים מוטסים כגון לתותח M61 וולקן.
דגמים מסוימים של פצצות גרעין מתוצרת בריטניה עשו שימוש בטורבינה כדי להפעיל מדי גובה ומערכות נוספות שכן הייתה זו חלופה אמינה יותר לעומת סוללות.
מערכות אלקטרוניות הצורכות חשמל רב, כגון מערכת הל"א AN/ALQ-99, יכולות להיות מופעלות על ידי הטורבינה באופן שוטף.
הדבר מאפשר התקנת פודים אלו על כל מתלה קשיח סטנדרטי, ללא צורך באספקת חשמל נקודתית לפוד.
כך ניתן להרכיב עד חמש מערכות AN/ALQ-99 עם טורבינות מגח-אוויר על מטוסי בואינג EA-18G Growler, עם שתיים מתחת לכל כנף ואחת מתחת לגוף המטוס.
כל פוד כזה מכיל שני משדרים, כל אחד עם אנטנה כיוונית משלו והטורבינה נשארת פרוסה לאורך כל הטיסה.
מטוסי נוסעים מסחריים מדגמים רבים, החל מה-Vickers VC10 של שנות ה-60, מצוידים בטורבינת מגח-אוויר.
למטוס האיירבוס A380 יש את טורבינת מגח האוויר הגדולה בעולם בקוטר של 1.63 מטר.
הדגם הנפוץ יותר הוא בסביבות 80 סנטימטרים.
טורבינת מגח אוויר טיפוסית במטוס מסחרי יכולה להפיק 5 עד 70 קילוואט.
דגמים קטנים יותר, בטיסה במהירות אוויר נמוכה, עשויים להפיק עד 400 וואט.
בטורבינה נעשה שימוש גם להפעלת משאבות צנטריפוגליות להפעלת מערכות של מטוסי ריסוס.
הסיבה העיקרית לבחירת הטורבינה היא בטיחות; כך, שימוש בטורבינה למטרת ריסוס בארצות הברית מאפשר למנוע ומערכות הכוח במטוס אשר קיבלו הסמכה של ה-FAA להישאר ללא שינוי.
כך, במקרה תקלה במשאבה אינה משפיעה על יכולת הטיסה של המטוס או מערכותיו מלבד העובדה שמערכות הריסוס אינן מתפקדות.
טורבינה סולארית היא טכנולוגיה חדשנית המשלבת אנרגיית סולארית (אנרגיה שמקורה בשמש) ואנרגיית רוח לייצור חשמל.
פיתוח הטורבינה הסולארית נעשה בישראל ומאפשר ניצול יעיל של שני מקורות אנרגיה מתחדשים באותו מתקן.
המערכת פועלת באופן שיאפשר עבודה רציפה בכל תנאי מזג אוויר על פי העיקרון הבא:
בימים מעוננים עם רוחות חזקות - להבי הטורבינה מייצרים חשמל מאנרגיית הרוח.
בימים שטופי שמש - הפאנלים הסולאריים שעל הטורבינה מייצרים חשמל מקרינת השמש.
מערכת סנכרון מיוחדת מווסתת את פעולת שני המרכיבים לניצול מיטבי של תנאי מזג האוויר ולאספקת חשמל רציפה, המפחיתה את התלות בתשתיות חשמל מקומיות.
המערכת מהווה פתרון מתאים במיוחד לאזורים מרוחקים או בעלי תשתיות חשמל לקויות.
פיתוח נוסף העוסק בחיבור טכנולוגיית הטורבינה ואנרגיה סולארית היא טורבינה שמאפשרת הפקת חשמל באמצעות המרת אנרגיית השמש לקיטור שמסייע בהפעלת טורבינת הרוח.
טורבו-פולק (בסרבית: 'Турбо-фолк; באנגלית: Turbo-folk) הוא ז'אנר מוזיקלי סלאבי המתבסס על מוזיקת פולק סרבית, מוזיקת פופ, יורודאנס וטכנו, שהתפתח בשנות ה-1980 ושנות ה-1990 ביוגוסלביה.
המונח לראשונה נטבע על ידי המוזיקאי רמבו אמדאוס .
מאמר מ-2011 של המגזין Vice תיאר את הז'אנר כ-"Musik für Idioten" ("מוזיקה לאידיוטים").
הז'אנר צמח בעיקר במדינות יוגוסלביה לשעבר, בין היתר סרביה וקרואטיה.
בקרואטיה הז'אנר צמח בזכות הזמרת סברינה וושקוביץ' .
בעקבות הקמתו של מצעדי שירי קרואטיה , כחלק מבילבורד להיטי העולם, ב-15 בפברואר 2022, השירים בראש המצעד היו לרוב מהז'אנר טורבו-פולק, או לפחות אלו שנקראו במילת הגני "cajka" על ידי מבקרי המוזיקה.
מבקרי הז'אנר טוענים כי ז'אנר זה שימש ככלי לקידום האידאולוגיה הפוליטית של סרביה בתקופת סלובודן מילושביץ'.
כמו כן, נטען כי יצירות מהז'אנר הן קיטש וולגרי, כמעט פורנוגרפי, המהלל פשיעה, שחיתות מוסרית ושנאת זרים לאומנית.
בספרה Smrtonosni sjaj של התאורטיקנית הסרבית איוונה קרוניה, היא התייחסה לז'אנר כ-"איקונוגרפיה אגרסיבית, סדיסטית וארוטית פורנוגרפית".
התאורטיקן הבריטי אלכסיי מונרו כינה את הז'אנר "פורנו-לאומיות".
לעומת זאת, מבקרים אחרים סבורים כי הדבר מתעלם מההקשר החברתי והפוליטי הספציפי שהביא לפופולריותו של הטורבו-פולק, אשר, לדבריהם, היה שונה לחלוטין מההקשר של התרבות הפופולרית המערבית בת זמננו.
לדעתם, הז'אנר היה פרדיגמה דומיננטית של המשטר ה"לאומני-מיליטנטי" של סלובודן מילושביץ', "שנשלט במלואו על ידי מנהלי התקשורת של המשטר".
ג'ון פיסקה סבור שבמהלך אותה תקופה, טורבו-פולק ויורודאנס סרבי היו הז'אנרים הפופולריים ביותר באופן רשמי, בעוד שלדבריו, לעומת זאת, תרבות התקשורת המערבית של התקופה סיפקה מגוון של ז'אנרים מוזיקליים אחרים, וכתוצאה מכך גם עמדות אידאולוגיות אחרות.
טורומירו (שם מדעי: Sophora toromiro) – עץ (לעיתים שיח) שהיה אנדמי לאי הפסחא, אך נכחד מהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. קיים כיום רק במספר גנים בוטניים בעולם.
שיח או עץ קטן בגובה של עד 5 מטר.
קליפת העץ בגון חום־אדמדם, חרוצה לאורך.
פטוטרות משניות ועורקים משניים מכוסים שערות לבנות צפופות.
העלעלים בגודל 1.0 - 1.5 × 0.3 - 0.5, בצורת אליפסה צרה, מנוגדים עד מסורגים, מכוסים במעט שערות לבנות ממעל וקצת יותר מתחתיהם, דמויי נייר, בגון צהבהב עד ירוק בהיר בעלעלים חדשים.
5 עלי הגביע יוצרים שפופרת אלכסונית בצורת פעמון רחב באורך 7 מ"מ, מכוסים בצפיפות בשערות לבנות.
עלי הכותרת בצבע צהוב בגודל 0.9 × 2.7 ס"מ בצורת אליפסה צרה.
עמוד העלי קצר בגודל 2 מ"מ.
השחלה מלבנית בגודל 1.6 ס"מ מכוסה שערות לבנות.
פרי – תרמיל חום על עוקץ ארוך בגודל של עד 10 ס"מ.
קליפתו דקה ובתוכו שבעה תאים מופרדים על ידי מחיצה דקה דמוית נייר.
כשהגיע ההולנדי יאקוב רוחבן לאי הפסחא ב-1722 הוא מצא אי שעל פי תיאורו היה צחיח למחצה ונטול עצים לחלוטין.
גם הספרדים שביקרו באי 50 שנה אחריו דיווחו כי אין באי אפילו עץ אחד שממנו ניתן לייצר קורות ברוחב סביר.
לא תמיד היה המצב באי הפסחא כך.
להפך, כשהגיעו המתיישבים הראשונים מפולינזיה לאי הפסחא הם מצאו אי ירוק שצמחייתו עבותה ומגוונת.
שטחי יערות נרחבים של דקל אי הפסחא, מין דקל אנדמי, כיסו חלקים גדולים באי.
בשולי היערות צמח סבך שיחים (בתה) ובו בין השאר צמחו עצי טורומירו (Sophora toromiro), עץ ממשפחת הקטניות.
תושביו הפולינזים של אי הפסחא גרמו הרס מתמשך לצמחיית האי.
הדקלים נכחדו במאה ה-14, ועצי הטורומירו שנוצלו לבניין, ליצירת כלי בית ולבניית סירות (אך לא, כפי שטענה המסורת המקובלת, ליצירת לוחיות העץ עליהם חקקו את הכתובות בכתב הייחודי לאי הפסחא, הרונגו-רונגו) נותרו רק במקומות גבוהים או במקומות שהגישה אליהם קשה.
האיסוף המדעי הראשון של טורומירו נעשה בשנת 1774 בידי ג' פורסטר (G.
Forster) במסע השני של ג'יימס קוק.
דגימה מיובשת של הצמח ממסע זה מצויה עד היום במוזיאון לתולדות הטבע בלונדון.
מרישומים ביומנו עולה כי המין שרד בסבכי שיחים מפוזרים.
פורסטר כתב כי ההר ליד האנגה רואה (היישוב היחידי באי הפסחא כיום): "היה מכוסה בשיחי מימוזה (טעות בזיהוי של פורסטר, הכוונה לטורומירו השייך גם הוא לקטניתיים) שגדלו כאן לגובה של 3-2.5 מטר, ולחלקם היה גזע בעובי ירך אדם".
בעלי החיים שהאירופאים הביאו לאי החל בשנת 1886: ארנבים, כבשים, חזירים, סוסים ובקר, השלימו את ההרס האקולוגי.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 דיווח תומסון (Thomson) : "קבוצות שיחים קטנות של Edwardia (טורומירו, שוב טעות בזיהוי) והיביסקוס, מתים כולם מכיוון שקליפתם נאכלה בידי כבשים".
הפרט האחרון של הטורומירו שצמח בר צולם בשנת 1934, עץ קטן שגדל במדרונות הפנימיים של לוע הר הגעש הכבוי "ראנו קאו".
שם היה מוגן על ידי גל סלעים מפני בעלי החיים שהביא האדם הלבן.
החוקר הנורווגי תור היירדאל תיאר גם הוא עץ זה, ובדיעבד היה למבקר האחרון שראה את הטורומירו באי הפסחא, משום שבשנת 1962 נכרת עץ אחרון זה בידי התושבים לצורכי הסקה.
בשנת 1978 קבע האיגוד העולמי לשימור, ה-IUCN (International Union for Conservation of Nature), כי המין טורומירו "כנראה נכחד".
בשנת 1956, בזמן מסע החקר הארכאולוגי שנערך באי הפסחא, אסף תור היירדאל זרעים מהעץ שב"ראנו קאו".
זרעים אלה באו מעץ בודד, ולכן סביר להניח כי נוצרו בהאבקה עצמית.
היירדאל העביר את הזרעים למוזיאון להיסטוריה של הטבע שבסטוקהולם, שוודיה.
בסתיו 1958 הועברו הזרעים ל, שוודיה.
שישה או שבעה זרעים נשתלו ומתוכם נבטו בהצלחה ארבעה שתילים.
בסוף שנות ה-70 חילק הגן הבוטני של גטבורג שתילי טורומירו לכמה גנים בוטניים באירופה.
ביניהם בגרמניה והגנים הבוטניים המלכותיים בקיו שליד לונדון.
עצי טורומירו גדלים גם בצ'ילה השולטת באי הפסחא, למשל ב.
ההנחה היא שאת הזרעים של העץ תרם לגן אפראין וולוסקי (Efrain Volosky) שאסף זרעים מאי הפסחא בשנת 1953. כמו כן יש בצ'ילה עצי טורומירו בגנים פרטיים ובמשתלות.
מקורם של עצים אלה אינו ידוע.
ב-1994 נשלחו זרעים של העץ מצ'ילה לגן בוטני במיזורי, ארצות הברית והשתילים שנבטו הועברו לגן הבוטני בהוואי.
בשנת 1996 התגלה מקום נוסף שבו גדל העץ - במלבורן, אוסטרליה.
מקור העץ באוסטרליה אינו ידוע.
קבוצת ניהול הטורומירו - Toromiro Management Group) TMG) היא ארגון שהוקם על ידי קבוצה של מוסדות וגנים בוטניים במטרה לשמר את הטורומירו ולהחזירו לאי הפסחא.
המטרה הראשונה של הארגון היא להבטיח שעץ הטורומירו לא יכחד.
לשם כך, מנהל הארגון רישום על כל עצי הטורומירו בעולם ומנהל מאגר מידע גנטי לגבי עצים אלה.
הרישום ומאגר המידע מצויים בגן הבוטני המלכותי בקיו.
מאגר מידע זה הראה כי קיימת שונות גנטית מועטה ביותר באוכלוסייה הקיימת.
תוך שימוש במידע זה הוכנה תוכנית להפצת העץ במשתלות באירופה, צ'ילה ואי הפסחא.
ארגון ה-TMG עובד בשיתוף פעולה עם ארגון הייעור הצ'יליאני – Corporación Nacional Forestal) CONAF) על מנת להשיב את העץ לאי הפסחא.
ב-1995 הובאו 150 שתילים מהגנים הבוטניים בבון ובגטבורג לאי הפסחא.
שורשי השתילים הותקפו על ידי נמטודות ומתו.
עתידו של עץ הטורומירו תלוי בשיתוף הפעולה שבין הגנים הבוטניים וארגוני השימור בצ'ילה ובאי הפסחא.
אי הפסחא כיום שונה מאוד אקולוגית מאי הפסחא בתקופה שבה היה עץ הטורומירו נפוץ.
לכן תהליך החזרתו לאי יהיה איטי וחייב להיות בשיתוף פעולה של התושבים המקומיים.
ההחזרה לטבע של הטורומירו תשיב על כנו אחד מהמרכיבים הביולוגים האבודים במורשת התרבותית של אחד מאתרי המורשת העולמית המפורסמים ביותר.
טורוזאורוס (שם מדעי: Torosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת צרטופסיים.
היה ידוע בעבר כבעל הגולגולת הגדולה ביותר בכל הדינוזאורים.
הטורוזאורוס נתגלה לראשונה על ידי הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש והוגדר ב-1891.
הטורוזאורוס היה דינוזאור בעל ציצית או עטרה קשיחה בראשו (סביב צווארו) ושלוש קרניים.
בעטרה שבראשו היו שני חללים (או "חלונות" fenestrae) שהיו מכוסים בעור דק.
הטורוזאורוס חי באמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון, כ-66.8 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו.
הטורוזאורוס שקל 6–11 טונות ואורכו היה כ-.
אורך הגולגולת שלו, כולל העטרה היה 2.6 מטר.
ב-2023 דווח על מאובן גדול במיוחד, שכונה "אדם", שכלל גולגולת באורך כ-.
מעריכים שהיא באה מפרט באורך 9–10 מטר ומשקל של 10–12 טונות, דבר שהופך אותו לצרטופסיד הגדול ביותר, קצת יותר מהאאוטריצרטופס והטריצרטופס.
רבים חושבים שפירוש השם "טורוזאורוס" הוא "לטאת שור" עקב פירוש המילה "טורו" בספרדית והתיאור שאכן מתאים לדינוזאור המקורנן הזה.
פירוש זה שגוי ולמעשה משמעות השם היא "לטאה מחוררת" והשם ניתן לה בגלל שני ה"חלונות" הגדולים בעטרה של הטורוזאורוס.
ב-2010 הציע הפלאונטולוג ג'ון סקנלה יחד עם ג'ק הורנר בעקבות מחקר שעשו (בשנים 2009–2010) שהטורוזאורוס הוא לא סוג טקסונומי נפרד אלא טריצרטופס בוגר ובשל (mature), שגופו ועטרתו גדלו וכן שבגלל הגדילה נוצרו "חלונות" בעטרה.
לדבריהם אנטומית הטריצרטופס והטורוזאורוס כמעט זהים, וגם הגולגולת שלהם דומות למדי (למעט העטרה שמשתנה עם הגדילה).
עוד נימוק נוגע למבנה העצם: כאשר בוחנים עצמות של טריצרטופס (גם גדול, כלומר: לא גור אלא גם מבוגר צעיר) מגלים שמדובר בעצם שעדיין גדלה, לעומת מבנה העצמות של הטורוזאורוס שמראות עצם מבוגרת שגדלה ובגרה לחלוטין.
עוד נימוק נוגע למציאת פרטים בגילאים שונים: בעוד שנמצאו טריצרטופסים בכל שלבי ההתפתחות: מביצה, תינוק, גור וכלה במבוגר צעיר, מעולם לא נמצא טורוזאורוס צעיר.
הסברה שהטורוזאורוס מייצג טריצרטופס מבוגר יכולה לפתור תעלומה זו.
לונגריץ' ופילד פרסמו מאמר הסותר לטענתם את התזה של הורנר וסקנלה.
הם ניתחו גולגולות שונות של טריצרטופס וטורוזאורוס ואמרו כי מצאו גולגולות של טריצרטופסים מבוגרים וכן של טורוזאורוסים צעירים.
לטענה שיש התדלדלות עצם בעטרה של טריצרטופס שגורמת להיווצרות ה"חלונות" בעטרה של טורוזאורוס, ענו לונגריץ' ופילד, שהמקומות בהם יש הדלדלות עצם בעטרה של טריצרטופס לא תואמים למקומות בהם נמצאים ה"חלונות" בעטרה של טורוזאורוס.
אנדרו פארקה ועמיתיו פרסמו מאמר ובו טענו שלפי ניתוח מורפולוגי שביצעו עבור כ-30 גולגולות של טריצרטופס, טורוזאורוס ונדוצרטופס עולה שטורוזאורוס הוא סוג טקסונומי נפרד.
השערה זו עדיין נתונה בוויכוח מדעי
, אך למרות זאת, הורנר, אוצר מחלקת הפלאונטולוגיה במוזיאון הרי הרוקי, החליט על מחיקת השם "טורוזאורוס" מהתצוגות במוזיאון והחלפתו בשם "טריצרטופס".
הטורוזאורוס מוצג בסדרה של ה-BBC: הולכים עם דינוזאורים בפרק האחרון כיצור הנע בעדרים וחלק מהזכרים נלחמים על נקבות.
עם זאת הם בירידה גדולה בעיקר עקב התנאים הקשים שנוצרים וכן עקב מהומות עקב טורפים ואוכלי נבלות הנעים בעקבותיהם.
הוא מוצג גם בסדרה בראשית, אך רק בספרים (אם כי יש בובה בדמותו גם בעונה ראשונה בסדרה).
הטורוזאורוס נראה בסרט "The Dino King", בו הוא שכן באסיה הפרהיסטורית.
פסל של טורוזאורוס ניצב בחזית מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע של אוניברסיטת ייל.
טורגו (באסטונית: Torgu, בגרמנית: Torken, "קיטור") הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
היא ממוקמת בדרום האי סארמאה כשמצפון נמצאת נפת סאלמה.
שטחה של טורגו הוא 126 קמ"ר.
בשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 407 אנשים.
היישוב הגדול והמרכזי בטורגו ("בירת הנפה") הוא העיירה אידה (Iide) בה 381 תושבים.
בנוסף, יש בנפה עוד 21 כפרים.
טורגו ממוקמת בקצה חצי האי סורבה המהווה מוקד משיכה לחובבי טבע ותיירים.
בשנת 1944 התנהלו קרבות קשים רבים בין החיילים הגרמנים לבין הצבא האדום, בנסיגת גרמניה הנאצית מאסטוניה.
כיום עדיין נמצאים במקום שרידים של בסיסים צבאיים ואנדרטה סובייטית.
בשנת 1992 הוכרז על קיומה ממלכת טורגו, מדינה לכאורה.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
טורגוט אזאל (בטורקית: Turgut Özal; 13 באוקטובר 1927 – 17 באפריל 1993) היה מדינאי טורקי, ראש ממשלת טורקיה בשתי כהונות ונשיא טורקיה השמיני.
טורגוט אזאל נולד במלטיה למשפחה שחלקה ממוצא כורדי.
הוא סיים את לימודיו בהנדסת חשמל בטכניון של איסטנבול ב-1950 ולמעט תקופת לימודים נוספת בארצות הברית בשנים 1952 עד 1953 ותקופת שירות צבאי, הוא עבד במוסדות ממשלתיים בתחום החשמל והאנרגיה עד 1971. ב-1971 עבד אזאל כיועץ בבנק העולמי וב-1973 פנה לשוק הפרטי.
ב-1979 שב אזאל לשירות הציבורי ושימש כתת-מזכיר ראש ממשלת טורקיה סוליימאן דמירל עד להפיכה הצבאית השלישית ב-1980. קנן אוורן שעמד בראש ההפיכה והיה לראש המדינה מינה את אזאל כשר וכסגן ראש הממשלה לעניינים כלכליים, ואזאל שימש בתפקיד עד מחצית 1982.
ב-20 במאי 1983 ייסד אזאל את מפלגת המולדת והיה למנהיגה.
בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו לאחר ההפכה הצבאית בשנת 1983, זכתה מפלגת המולדת ואזאל היה לראש ממשלת טורקיה ב-13 בדצמבר 1983. במהלך שלטונו של אזאל הונהגו בטורקיה רפורמות כלכליות שמטרתן הייתה להביאה למצב של כלכלת שוק, תוך צמצום ההתערבות הממשלתית בכלכלה ועידוד יוזמה פרטית.
בשנת 1987 הגישה טורקיה את בקשתה להצטרף לקהילה האירופית אך נסוגה מכוונתה זו משהחליטה כי התנאים שהציבה לה הקהילה אינם עולים בקנה אחד עם אינטרס המדינה.
אזאל נבחר לכהונה שנייה ב-1987, וב-18 ביוני 1988, במהלך ועידה של המפלגה, ניצל מניסיון התנקשות בחייו.
ב-31 באוקטובר 1989 בחרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה באזאל לנשיא טורקיה השמיני, והוא החל בתפקידו ב-9 בנובמבר 1989. במהלך שנות נשיאותו יזם אזאל את הידוק הקשרים עם מדינות מרכז אסיה שזכו בעצמאותן לאחר התפרקות ברית המועצות, ובראשן אזרבייג'ן, ובעת המשבר בנגורנו קרבאך אף איים בפלישה לארמניה.
אזאל מת מהתקף לב פתאומי בלשכתו באנקרה ב-17 באפריל 1993, לאחר שהשלים 3 וחצי שנים בלבד מכהונת הנשיא בת שבע השנים.
טורה אנונציאטה (באיטלקית: Torre Annunziata) היא עיירה לחופו המזרחי של מפרץ נאפולי במחוז קמפניה באיטליה, היושבת בין הים לבין הוזוב.
בימי קדם נודעה העיר בשם אופלונטיס (Oplontis) והיא הופיעה במפת פויטינגר.
העיר שהייתה ככל הנראה פרבר חצי עירוני של פומפיי, חרבה כמוה וכמו הרקולנאום בעת התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 באוגוסט 79 וכמו הרקולנאום נקברה תחת שכבת אפר געשי שזרם בנחשולים פירוקלסטיים.
ב-4 בדצמבר 1997 הוכרז האתר הארכאולוגי שבעיר, יחד עם פומפיי והרקולנאום, כאתר מורשת עולמית.
טורה או טוגרא (בטורקית עות'מאנית طغراء; בטורקית Tuğra) הייתה חתימתו או חותמו של השליט העות'מאני אשר עוצבה וסוגננה באופן קליגרפי ואשר הוטבעה על מטבעות, בולים, תכתובות ועל כל מסמך רשמי אחר.
לכל שליט עות'מאני הייתה טורה משלו, וזו עוצבה בתחילת שלטונו על ידי הנישנג'ה (nişancı), קליגרף החצר.
הטורה הראשונה עוצבה עבור ביי אורהן הראשון, בנו של עות'מאן הראשון, אשר היה השליט העות'מאני השני ושלט במאה ה-14. זו הסיבה לכך שלמרות שהיו 36 שליטים עות'מאניים, עוצבו רק 35 טורות.
לעות'מאן הראשון הייתה כמובן דוגמת חתימה אך חסרו בה שניים מארבעת מרכיבי הטורה .
הטורה המשיכה והתפתחה לצורתה הקלאסית בימיו של הסולטאן סולימאן הראשון במאה ה-16. אף שהטורה מזוהה במיוחד עם הסולטאנים העות'מאניים, עשו בה שימוש גם עמים טורקיים אחרים.
לטורה הקלאסית היו ארבעה חלקים, שיצרו ביחד את צורתה האופיינית:
"בייזה" (Beyze, מערבית "ביצה") – שני קווים מעגליים בצד שמאל, שיש הטוענים כי סימלו את שני הימים עליהם שלטו הסולטאנים – המעגל הגדול הוא הים התיכון והקטן הוא הים השחור.
בבייזה הופיעה גם המילה Dâimâ ("שריר" או "קיים").
"טו" (Tuğ) – שלושה קווים אנכיים בחלק העליון המסמלים עצמאות.
קווים אלה, שנדמו לאות אליף בערבית, כונו üç Elife ("שלוש (אותיות) א"), ולעיתים נקראה ה"טו" כולה בשם Elif ("אליף").
קווים אלה עוטרו בקווים מעוקלים המכונים "זילפה" (Zülfe) או "זיליף" (Zülüf), ואשר סימלו את תנועת הרוחות ממזרח למערב, או את כיוון נדידתם ההיסטורי של הטורקים.
פירוש אחר גורס כי שלושת הקווים המעוקלים רומזים לצורתה של להבה.