tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין תפקידיו הידועים היה ג'וקסר בהפקה המקורית של המחזה "יונו והטווס" מאת שון או'קייסי.
הוא חזר וגילם את אותה דמות על מסך הקולנוע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "יונו והטווס".
מורגן נפטר בסארי שבאנגליה בשנת 1931.
סידני בבינו האב היה נגן אקורדיון וזמר אפרו-אמריקאי קריאולי יליד לואיזיאנה, מחלוצי מוזיקת זיידיקו שנוצרה במפגש בין הבלוז למוזיקת קייג'ון וקריאולית מלואיזיאנה.
בבינו נולד בשנת באכדיה, לואיזיאנה, בארצות הברית, כילד החמישי של ברונו מנטור בבינו ושל אֶמֵה לבית לֶדו (Aimée Ledoux).
הוא חי תקופה בוורד ת'רי, אכדיה, ובריין (Rayne), לואיזיאנה.
ניגן באקורדיון בעל שתי שורות ואחר כך שלוש שורות כפתורים ונמנה עם הראשונים שעברו לנגן באקורדיון-פסנתר.
הופיע תכופות יחד עם ג'ו פלקון בעיקר בפאבים ומועדוני ריקודים.
סגנונו השפיע על קליפטון שנייה.
תזמורתו ניגנה גם קטעים בסגנון רגטיים.
קנרה פונטנו ייחס לבבינו את המנגינה "Pine Grove Blues" ׁ(במקור: Ma Négresse) שהתפרסמה בביצועו של נייתן אבשייר.
בשנת 1961 מייסד חברת ההקלטות Arhoolie, כריס סטראכוויץ, הקליט אותו לראשונה בביתו בריין עם הקטע Rayne One Step.
בבינו האב התחתן בשנת 1923 ביישוב קראולי, אקדיה, עם מארי אני אוניבון לבית סונייה.
לזוג נולדו שבעה ילדים:סידני הבן, ג'וזף, לורטה ועוד ארבע בנות.
סידני בבינה חי את שנותיו האחרונות ביוניס, סנט לנדרי, לואיזיאנה.
שם נפטר בשנת 1975 והובא לקבורה בבית הקברות סנט פול .
סידני בבינו האב היה אחי סבתו של בוזו צ'ייביס.
סידן קרביד (Calcium carbide) היא תרכובת של סידן ופחמן.
החומר הוא מוצק לבן בצורתו הטהורה אם כי החומר הטכני עשוי להיות בגוון אפור או חום בשל המצאות אי נקיונות.
משתמשים בסידן קרביד לייצור אצטילן וציאנמיד הסידן.
מפיקים סידן קרביד מתגובה אנדותרמית (ΔH=+460kJ/mol) של סיד CaO עם פחם קוק בכבשן חשמלי בטמפרטורה של 2200°C
דרגת הניקיון של התוצר בשיטה זו היא כ 80% והאי נקיונות כוללים סידן פוספין Ca3P2 הפולט פוספין בהידרוליזה וכן שאריות סיד, סידן סולפיד CaS, סידן ניטריד Ca3N2 וצורן קרביד.
בשנת 2010 פותח תהליך להחלפת חלק מהפחם בפסולת פלסטיק.
השימוש המרכזי בסידן קרביד הוא בייצור אצטילן
סידן קרביד שימש כמקור לאצטילן במנורות קרביד.
כיום, עיקר הייצור של אצטילן נעשה באמצעות שרפה חלקית של מתאן או כתוצר לוואי בייצור אתילן.
סידן קרביד משמש גם לייצור סידן ציאנמיד.
סידני לונג היה אמן אוסטרלי, שחי תקופות ארוכות בלונדון.
נולד ב-20 באוגוסט 1871 באיפילד, גולבורן, ניו סאות' ויילס, סידני לונג החל בשיעורי אמנות פורמליים בחברה לאמנות בניו סאות' ויילס בשנת 1890. בשנת 1894 ציורו בהשפעת אסכולת היידלברג, "מים שקטים" גרם לשערורייה קטנה, אך נרכש על ידי הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס.
המכירה הביאה את שמו של לונג לידיעתו של ג'וליאן אשטון, נאמן הגלריה ומייסד בית הספר לאמנות ג'וליאן אשטון (שנקרא באותה תקופה בית הספר לאמנות בסידני), ובשנת 1907 הוא הפך למורה בבית הספר.
בשנת 1898 הוא התארס לזמן קצר עם תיאה פרוקטור.
בשנת 1910 עבר ללונדון, שם למד תחריט והפך לעמית של החברה המלכותית של ציירים, תחריטאים וחרטים.
הוא חזר לאוסטרליה בשנת 1921 ועזר בהקמת אגודת הציירים והחרטים האוסטרלים.
הוא התגורר באנגליה בתקופה 1922–1925, ואז חזר פעם נוספת לאוסטרליה, והיה לנשיא האגודה.
בין השנים 1933 ל-1949 הוא היה נאמן של הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס.
הוא זכה פעמיים בפרס וויין.
בשנת 1938 עבור "הסערה המתקרבת", ובשנת 1940 עבור ה"אגם נרביין".
הוא נשאר מנהל האגודה במשך שנים רבות, וכן מורה פעיל לאמנות.
בשנת 1952 שב שוב לאנגליה.
אחרי שנת 1895 לונג התרחק עוד יותר מגישתה של אסכולת היידלברג לנוף האוסטרלי (שילוב של ציור ז'אנר ויקטוריאני וריאליזם בלתי פורמלי דמוי ברביזון), וביקש במקום זאת להשיג "חינניות של רוח הארץ".
בפועל הסגנון יצר אסכולה חדשה של פגאניות אוסטרלית, שבאה לידי ביטוי בספרות התקופה באותה מידה כמו באמנות, כפי שביטאו אותה ליונל לינדזי ואחיו נורמן.
הניצחון הגדול ביותר של לונג בסגנון זה היה הציור "רוח המישורים" (1897), תוך שימוש בדפוסים הזורמים ובצבעי הפסטל של ארט נובו כדי ליצור חזון פיוטי של הבוש האוסטרלי.
"סינתזה של צורה חזותית מנצנצת, נושא מיתולוגי ורמיזה מוזיקלית, ביססו את חזונו של הנוף כניסוח חלומי ופואטי." דוגמה נוספת לסגנון זה היא יצירתו המתארת את האל המיתולוגי פן (1898) אשר נרכש על ידי הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס.
עבודות אלה שצוירו לאחר 1897 היו פופולריות ביותר וסיפקו את הכסף כדי לאפשר לו להגשים את חלומו ללמוד בלונדון לאחר שנת 1910. הוא למד הדפסה בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות ולמד תחריט אצל פרנק עמנואל ומלקולם אוסבורן.
עבודתו שלאחר שנת 1910 שמרה רק על הדים קלושים ביותר לנופים הפואטיים האוסטרלים הקודמים.
תערוכה גדולה של עבודותיו של לונג נערכה על ידי הגלריה הלאומית באוסטרליה בין התאריכים 17 באוגוסט עד 11 בנובמבר 2012.
סידני גאזט היה העיתון הראשון שנדפס באוסטרליה, היה פעיל בין 5 במרץ 1803 עד 20 באוקטובר 1842. העיתון שימש ככלי תקשורת חצי רשמי של ממשלת ניו סאות' ויילס, שהיה בפיקוחו של מושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג, והודפס על ידי ג'ורג' האו.
ב-14 באוקטובר 1824, השלטון הקולוניאלי הפסיק לצנזר חלקים מהעיתון.
במטען של 11 האוניות של הצי הראשון הגיעו לניו סאות' ויילס בינואר 1788, היה בית דפוס קטן יד שנייה שנועד להדפיס פקודות כלליות, תקנות והכרזות רשמיות במושבת העונשין החדשה, אך התחיל לעבוד רק כשבע שנים מאוחר יותר.
ב-1795–1799, הנידון ג'ורג' יוז השתמש בו כדי להדפיס יותר מ-200 צווים ממשלתיים.
יוז השתמש בה גם בשביל עיתונאות ובשביל כתיבת תוכניות למופיע מופעי תיאטרון בסידני במרץ ואפריל 1800, כאשר בחלקן הופיע כשחקן תיאטרון.
בהמשך השנה, ג'ורג' האו החליף אותו בתפקיד.
בין היתר הדפיס האו את הספר הראשון שיצא לאור באוסטרליה, New South Wales Wales Standing Orders.
ב-1803, במכתב ששלח מושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג למזכיר המדינה למלחמה ומושבות , רוברט הוברט :
העיתון עבר דיגיטציה כחלק מפרויקט Trove של הספרייה הלאומית של אוסטרליה.
סידנהם אדוארדס היה מאייר של צמחים, ציפורים ובעיקר נודע בפרסום ספר מאויר על גזעי כלבים בבריטניה.
אדוארדס נולד בשנת 1768 באוסק, מונמות'שייר, בנו של לויד פיטל אדוארדס, מנהל בית ספר ומנגן עוגב, ואשתו, מרי ריס, אחותו של הכומר, ריצ'רד ריס, שהשיא אותם ב-26 בספטמבר 1765. בנו הנוסף ריצ'רד ריס היה רופא מצטיין וכתב מספר עבודות בנושא רפואה.
לאדוארדס הצעיר היה כישרון מלידה לרישום וציור ובגיל 11 העתיק לוחות של ציורי צמחים להנאתו.
מר דנמן ראה בשנת 1779 כמה מעבודותיו של אדוארדס.
בהיותו חבר של הבוטנאי ויליאם קרטיס שפרסם כמה ספרים בוטניים וייסד מגזין בוטני חשוב, סיפר לו על הילד.
קרטיס הכשיר את אדוארדס הן בוטניקה והן באיור בוטני.
אדוארדס ייצר ציורי צמחים בקצב גדול: בין השנים 1787–1815 הוא ייצר למעלה מ-1,700 צבעי מים למגזין הבוטני בלבד.
הוא אייר את האנציקלופדיה לגזעי כלבים בבריטניה שמכילה 1800 איורים של כלבים.
כמו כן אייר במקביל כתבי עת בוטנאיים.
הוא גם סיפק ציורים לאנציקלופדיות כמו Pantologia ו-Cyclopædia של ריס.
הוא השלים מספר איורי תוכים בין השנים 1810–1812 שנרכשו על ידי אדוארד סמית-סטנלי, הרוזן מדרבי.
אדוארדס נבחר כעמית האגודה הלינאית של לונדון בשנת 1804.
עבודתו של אדוארדס עוררה השראה לקישוטי קרמיקה שנעשו על ידי מספר קדרים מרכזיים באותה תקופה.
הוא נקבר בכנסיית צ'לסי הישנה, לונדון.
באנדרטת זיכרון בכנסייה בה נקבר, כתוב כי היה "מגדיר נאמן של הטבע, מעטים שווים לו, אף אחד לא הצטיין כמוהו".
המצבה נהרסה בהפצצות במלחמת העולם השנייה, אך הוחלפה.
סידני במקסימום היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית משנת 2019. הסדרה נוצרה על ידי מארק רייזמן ושודרה בערוץ דיסני מ-25 בינואר 2019. בסדרה מככבים רות ריגי, אווה קולקר, ג'קסון דולינגר, כריסטיאן ג'יי סיימון, איאן ריד קסלר וקרוליין ריה.
סידני ריינולדס היא ילדה בת 12 המתגוררת בפורטלנד, אורגון עם אביה מקס וסבתה מצד אביה ג'ודי, כשהיא מנווטת את החיים בחטיבת הביניים עם חברתה הטובה אוליב.
כל פרק של חצי שעה כולל קטע פלאשבק שנערך ב-1992, המפרט את מקס בן ה-12 וחברו ליאו, ששניהם עובדים בקניון קניות בבעלות אביו של ליאו.
שני הקטעים מראים את סידני ומקס הצעיר מגיעים למצבים דומים.
קומדיה המתרחשת במקביל בהווה ובפלשבקים לשנות ה-90. סידני ריינולדס, נערה מוחצנת שלומדת בחטיבת הביניים, חיה עם אביה מקס וסבתה הנמרצת והפרוגרסיבית ג'ודי, שלושה דורות תחת קורת גג אחת.
סידני ריינולדס (רות ריגי) - תלמידת חטיבת ביניים חברותית; שמה האמצעי מתגלה כוואלאס ב"As Bad as She Gets".
אוליב (אווה קולקר) - חברתה הטובה ביותר של סידני שיש לה ארבעה אחים; שם המשפחה שלה מתגלה כרוזלסקי ב"ציד בכיתה טובה"; שמה האמצעי מתגלה כאן ב"As Bad as She Gets".
מקס ריינולדס (ג'קסון דולינגר) - שחי עם אמו ג'ודי; שמו המלא מתגלה כמקסוול קית' ריינולדס ב"As Bad as She Gets".
ליאו (כריסטיאן ג'יי סיימון) - חבר ילדות של מקס שנראה בפלאשבקים שלו; שם משפחתו מתגלה כ-Webb ב"מלך השונות"; שמו המלא מתגלה כלאונרד לורנס ווב ב"As Bad as She Gets".
ליאו הוא בן דודה של אלישה, ולפיכך בן הדוד הראשון לעתיד הוסר מסידני.
מקס ריינולדס (איאן ריד קסלר) - אביה המגן של סידני ובעל חנות האופניים, ריינולדס רידס, שגידל את סידני מאז שאשתו, אלישה, מתה 5 שנים לפני אירועי הסדרה ב-2019; ברגעים מסוימים יש לו פלאשבקים לימי חטיבת הביניים שלו; שמו המלא מתגלה כמקסוול קית' ריינולדס ב"As Bad as She Gets".
ג'ודי (קרוליין ריאה) - סבתה הרוחנית של סידני ואמו של מקס שעוזרת למקס לגדל את סידני; בפלאשבקים, היא משגיחה על מקס בזמן שאביו דאג לא עובד כטייס בעיר אחרת עם לוח זמנים בלתי צפוי.
סגן המנהל וירמאני (ריזוואן מאנג'י) - סגן המנהל של בית הספר התיכון קלרה ברטון שהיה סגן המנהל מאז ילדותו של מקס.
אמי (ג'וליה גרסיה) - חברתם והחברה הגאה והטובה לכיתה של סידני ואוליב; שם המשפחה שלה מתגלה כמנדוזה ב"רוק דה צף".
סופיה (אמיליה ריי) - חברתם והחברה הגאה והטובה לכיתה של סידני ואוליב.
הסדרה מרובת המצלמות זכתה לתאורה ירוקה על ידי ערוץ דיסני ב-6 בספטמבר 2018, והייתה אמורה לצאת לאקרנים בתחילת 2019. הסדרה נוצרה על ידי מארק רייזמן, המשמש גם כ-showrunner, מפיק בפועל וכותב.
בסדרה מככבים רות ריגי בתור סידני ריינולדס, איאן ריד קסלר בתור מקס, כריסטיאן ג'יי סיימון בתור ליאו, אווה קולקר בתור אוליב, קרוליין ריאה בתור ג'ודי, והעולה החדשה ג'קסון דולינגר בתפקיד יאנג מקס.
ב-19 בנובמבר 2018, הוכרז שהסדרה תעלה לאקרנים ב-25 בינואר 2019. שיר הנושא מופק ונכתב על ידי קיי הנלי, מישל לואיס ודן פטי ובביצועם של רות ריגי ודן קונקלין.
ב-16 בינואר 2019, ערוץ דיסני פרסם את רצף הפתיחה הרשמי.
ב-23 במאי 2019, הוכרז כי ערוץ דיסני חידש את הסדרה לעונה שנייה.
ב-21 בנובמבר 2019, הוכרז כי ערוץ דיסני חידש את הסדרה לעונה שלישית, לקראת הבכורה של העונה השנייה.
סידני קלופטון לניר היה משורר, סופר ומוזיקאי אמריקאי, ניגן בחליל ובעוגב.
לימד כמרצה לספרות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
היה גם עורך דין בהכשרתו.
סינדי לניר נולד בשנת 1842 במייקון (ג'ורג'יה) כבן לרוברט סמפסון לניר ולמרי ג'יין לבית אנדרסון.
המשפחה הייתה ברובה ממוצא אנגלי ושמה נגזר משמם של אבות רחוקים צרפתים הוגנוטים שהיגרו לאנגליה במאה ה-16 בגלל רדיפות על רקע דתי.
לניר ניגן מילדותו בחליל ואהבתו לכלי זה ליוותה אותו כל חייו.
הוא למד באוניברסיטת אוגלת'ורפ על יד מילדג'וויל, ג'ורג'יה, והיה חבר באחוות סיגמה אלפא אפסילון .
ב-1860 סיים את לימודיו כראשון בכיתתו זמן קצר לפני פריצת מלחמת האזרחים האמריקאית.
כעבור שנה הוא שב לאוגלת'ורפ כמדריך והתיידד עם מילטון הרלו נורת'רפ, יליד ניו יורק, שעבד כמנצח באוניברסיטה.
לניר התגייס לצבא הדרום (של קונפדרציית המדינות של אמריקה) במסגרת יחידת מתנדבים מעירו, ושירת כגשש בחבל טיידווטר של וירג'יניה, אחר כך כחייל בחיל המאותתים.
מאוחר יותר, יחד עם אחיו קליפורד, שירת כנווט על אוניות אנגליות שוברות מצור בוילמינגטון (קרוליינה הצפונית).
ב-3 בנובמבר 1864 ספינתו, "לוסי", נתפסה על ידי אוניית הסיור האמריקאית "סנטיאגו דה קובה".
דחה את עצת הקצינים הבריטים ללבוש מהר מדים משלהם ולהעמיד פני בריטי, ונלקח בשבי של הצפוניים.
נאסר בכלא הצבאי פוינט לוקאוט במרילנד, בו לקה בשחפת.
כל שאר חייו סבל מאוד מהשלכותיה של מחלה זו.
זמן קצר אחרי תום המלחמה לימד לניר כמורה בבית ספר, אחר כך עבר למונטגומרי (אלבמה), בה עבד כפקיד קבלה במלון "Exchange" וכמוזיקאי.
הוא ניגן באופן סדיר ב"כנסייה הפרסביטריאנית הראשונה" על יד פרטוויל.
באלבמה הוא כתב ב-1867 את הרומן היחיד שלו, " Tiger Lilies" .
בספר זה שהוא בחלקו אוטוביוגפי, תיאר את ביקורו ב-1860 אצל סבו במלון שבמרחצאות במונטווייל ספרינגס על יד נוקסוויל, טנסי.ב-1867 עבר לגור בפרטוויל, אז עיירה קטנה בסביבת מונטגומרי, בה עבד כמורה ומנהל בית ספר.
ב-1867 התחתן עם מרי דיי ממייקון וחזר לעיר הולדתו כדי לעבוד במשרד עריכת הדין של אביו.
לניר התקבל בלשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה ועבד במקצוע זה למשך מספר שנים.
בתקופה זו כתב מספר שירים בניבים המקומיים "קרקר" ו"ניגרו" של זמנו
על מצוקות החקלאים הלבנים והשחורים בדרום המשתקם.
הוא טייל רבות בדרומה ובמזרחה של ארצות הברית תוך חיפוש מזור לשחפת.
באחד הטיולים האלה גילה מחדש את העיניין בנגינה בחליל והחליט לנסוע לצפון-מזרח כדי למצוא עבודה כחלילן בתזמורת כלשהי.
אחרי שלא מצא עבודה בניו יורק, בפילדלפיה ובבוסטון, חתם לבסוף חוזה עם "תזמורת פיבודי" שקמה זה עתה בבולטימור, מרילנד.
הוא למד לבד תווים ועלה מהר לתפקיד של חלילן ראשי.
שמו הלך לפניו בגלל ביצועיו לקטע המוזיקלי "השחרורים" שהלחין ושבו חיקה את שירת הצפורים האלה.
על מנת לתמוך באשתו ובשלושת בניו שלח לניר שירים למגזינים.
השניים האחרונים נחשבים לפסגת שירתו.
הם מהווים חלק ממחזור של שירי טבע ליריים הנקרא "המנוני הביצות" - "Hymns of the Marshes",
המוקדשים לביצות המלוחות של מחוז גלין על חופה של ג'ורג'יה.
מאוחר יותר התמנה לניר בסגל אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כמרצה לספרות אנגלית.
הוא לימד על כותבי הרומנים האנגלים, על שייקספיר, על יוצרי הסונטות האליזבתנים, על צ'וסר ועל המשוררים האנגלים העתיקים.
הוא פרסם סדרת הרצאות על "הרומן האנגלי" (שפורסמה אחרי מותו, ב-1883) וספר בשם "מדע השירה האנגלית" (1880) שבו פיתח תאוריה חדשה שחקרה את הקישורים בין הסימון המוזיקלי למשקל בשירים.
ב־7 בספטמבר 1881 בעת ששהה עם המשפחה לצורך הבראה על יד לין, קרולינה הצפונית, נפטר לניר בעקבות סיבוכי השחפת, בגיל 39. הוא הובא לקבורה בבית הקברות גרין מאונט בבולטימור.
במדינות דרום ארצות הברית ידוע לניר כ"משורר הקונפדרציה"
בית הולדתו של סידני לניר (Sidney Lanier Cottage) במייקון רשום בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית.
ב-3 בפברואר 1942 לרגל מלאת מאה שנה להולדתו נחנכה אנדרטה בצורת ריבוע אבן של ארבעת משוררי הדרום בפארק פידמונט באוגוסטה (ג'ורג'יה) בין הרחובות 7 ו-8, מזכירה את לניר כאחד מארבעת המשוררים הגדולים של ג'ורג'יה, שכולם שירתו בצבא הקונפדרציה.
(האחרים הם ג'יימס ריידר רנדאל, אברם רייאן, ופול היין)
עץ האלון של לניר בברונסוויק, ג'ורג'יה
1890 - ספריית לניר - בטריון, קרולינה הצפונית
הגשר הארוך ביותר במדינת ג'ורג'יה נקרא לניר - Sidney Lanier Bridge - מעל נהר ברונסוויק דרום בברונסוויק, ג'ורג'יה
בבולטימור בקמפוס אוניברסיטת ג'ונס הופקינס הוצבה אנדרטה של לניר מברונזה וגרניט, יצירה של הפסל הנס ק.
1935-1930 - בקפלת אוניברסיטת דיוק בדרהם נמצא פסלו של לניר, לצד פסליהם של עוד שני אנשי דרום מפורסמים: תומאס ג'פרסון ורוברט לי
מחוז בג'ורג'יה (בירה:לייקלנד (ג'ורג'יה)) ואוניית מלחמה אמריקאית שנקראה לפי המחוז - כונו לזכרו.
שני אגמים בארצות הברית נקראו על שמו:
צפונית-מזרחית מאטלנטה - מופעל על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית
אי בנהר מקקיי, במחוז גלין, ג'ורג'יה
רחובות בדקטור, אלבמה ובפאייטוויל בג'ורג'יה, שכונה בוושינגטון די.סי - (Lanier Heights), שדרה בדולות', נקראים על שמו
סוויטה סידני לניר ב קוטג' הרווד במייקון ההיסטורית,
בתי ספר בארצות הברית נקראים על שמו :
בתי ספר תיכון במונטגומרי, בשוגר היל, ג'ורג'יה;ב אוסטין, טקסס (הוחלף שמו ב-2019 ל "חואן נבארו"), חטיבת ביניים ביוסטון, טקסס (שונה שמה ל"בוב לניר"); תיכון בסן אנטוניו טקסס
בתי ספר יסודיים בגיינסוויל, פלורידה; בגיינסוויל, ג'ורג'יה, בטולסה, אוקלהומה; בית ספר יסודי לאמנויות בדאלאס, יסודי - בטמפה, פלורידה, מכללה טכנית באוקווד, ג'ורג'יה;
חטיבת ביניים בפרפקס, וירג'יניה - ב-2021 שונה שמה ל"קתרין ג'ונסון".
אוניברסיטה בפטיסטית קצרת ימים, אחר כך לזמן קצר בבעלות הקו קלוקס קלן באטלנטה, ג'ורג'יה
בניין לניר בקמפוס אקדמיית גלין בברונסוויק, ג'ורג'יה,
אונייה של חיל הים האמריקאי
1972 - הדואר של ארצות הברית הנפיק בול בערך שמונה סנט לזכרו כ"משורר אמריקני".
אוניברסיטת UCLA מעניקה מלגה על שם סידני לניר
1969 - לניר, חייו ושירתו שימשו את הסופר פירס אנתוני ברומן המדע הבדיוני שלו, Macroscope .
ברומן מופיעים, בין השאר, ציטוטים מתוך "ביצות גלין"
1986 - בחנוכת האולם ע"ש אדריאן בולט בברמינגהאם, אנגליה, בוצעה קנטטה מאת אנדרו דאונס לפי שירתו של לניר, "ביצות גלין"
1980 - להקת הרוק היוגוסלבית " לוטאיוצ'ה סרצה" (Lutajuća Srca) הקליטה את השיר "Večernja pesma" הכולל פסיקות משירו של סידני לניר "שיר ערב" ("An Evening Poem" )
סידני לוהמן היא כדורגלנית גרמנייה, המשחקת בעמדת הקשרית במנצ'סטר סיטי מהסופר ליג האנגלית לנשים ובנבחרת גרמניה.
לוהמן החלה את קריירת הנוער שלה ב-2016, כשהצטרפה לקבוצת פירסטנפלדברוק .
לקראת עונת 17–2016, עברה לוהמן למחלקת הנוער של באיירן מינכן מבונדסליגה לנשים.
במהלך עונה זו השתתפה בשישה משחקים בבונדסליגה הצעירה וכבשה שני שערים.
את שערה הראשון כבשה בהופעת הבכורה שלה ב-17 בספטמבר 2016 בניצחון 3:1 על קבוצת הנוער של נירנברג.
במקביל השתתפה במשחקיה של הקבוצה בבונדסליגה השנייה .
ב-19 במרץ 2017 ערכה את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה לנשים, בהפסד באיירן 2:0 לוולפסבורג.
את שערה הראשון כבשה ב-5 בנובמבר 2017, בניצחון 3:1 על דואיסבורג .
ב-4 באוקטובר 2020 כבשה שער בפנדל בניצחון 2:0 על אסן.
שער זה היה השער ה-1,000 של באיירן בבונדסליגה.
בעונת 21–2020 זכתה באליפות הבונדסליגה יחד עם באיירן, כשהקבוצה מסיימת את העונה במרחק 2 נקודות מהיריבה המושבעת, וולפסבורג.
ב-9 ביולי 2025 חתמה לוהמן במנצ'סטר סיטי מהסופר ליג האנגלית לנשים.
לוהמן ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה עד גיל 15 ב-28 באוקטובר 2014, בניצחון 13:0 על נבחרת סקוטלנד עד גיל 15, בגלאזגו.
את צמד שעריה כבשה יומיים לאחר מכן, במשחק נוסף מול סקוטלנד, שהסתיים בתוצאה 8:0.
יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 16 , השתתפה ב-2015 בטורניר הגביע הנורדי בדנמרק.
במאי 2016 השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 בבלרוס.
כשהיא משתתפת בשני משחקים, סייעה לנבחרתה לזכות בטורניר.
באפריל 2018 השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 19 במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 19 .
ב-10 בנובמבר 2018 ערכה לוהמן את הופעת הבכורה שלה בגרמניה, בניצחון 5:2 על נבחרת איטליה במסגרת משחק ידידות.
את שערה הראשון כבשה ב-22 בספטמבר 2020, במסגרת מוקדמות יורו 2022, בניצחון 3:0 על מונטנגרו .
לקראת יורו 2022, זומנה לוהמן לסגל הנבחרת על ידי המאמנת מרטינה פוס-טקלנבורג.
בטורניר הגיעה נבחרת גרמניה עד לגמר, בו הפסידה לאנגליה.
לוהמן שותפה ב-4 משחקים במהלך הטורניר, ועלתה כמחליפה במשחק הגמר.
הבונדסליגה השנייה לנשים : 2017
הגביע הגרמני לנשים; מקום שני: 2018
סידני גוטיירס הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
סידני גוטיירס נולד בעיר אלבקרקי שבמדינת ניו מקסיקו.
בשנת 1973 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בהמשך הוא עשה תואר שני במנהל באוניברסיטת ובסטר.
גוטיירס השתתף בתחרויות צניחה רבות.
לאחר סיום הלימודים גוטיירס סיים קורס טיס.
עד לשנת 1977 הוא היה מדריך במטוס "T-38 טאלון".
בשנת 1978 הוא הועבר ליחידת מבצעית והיה טייס מקדונל דאגלס F-15 איגל.
בשנת 1981 גוטיירס סיים קורס טייסי ניסוי.
הוא היה מעורב בבדיקות של מטוס ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון.
בסך הכל הוא ביצע כ-4500 שעות טיסה בכ-30 סוגי כליי טייס.
בשנת 1984 גוטיירס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1991 הוא השתתף במשימת STS-40 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (בריאן או'קונור היה מפקד צוות).
המשימה פעלה לפי תוכנית שכללה בעיקר ניסויים בתחום ביולוגיה.
במשימת STS-59 בשנת 1994 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל אנדוור.
צוות פעל לפי תוכנית שכללה בעיקר בחקר כדור הארץ.
בשנת 1994 גוטיירס פרש מנאס"א, חזר לעיר בה נולד והצטרף לצוות של Sandia National Laboratories שהיא מעבדה לאומית למחקרים בתחומים שונים.
הוא כיהן במעבדה בתפקידים ניהוליים שונים.
בשנת 2015 הוא פרש מ-SNL ומונה ליושב ראש של Rocket Crafters.
סידני ואן הוידונק (בהולנדית: Sydney van Hooijdonk; נולד ב-6 בפברואר 2000 בברדה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת נאק ברדה מליגת העל ההולנדית.
ואן הוידונק הוא בנו של כדורגלן נבחרת הולנד לשעבר פייר ואן הוידונק.
ואן הוידונק גדל במחלקת הנוער של נאק ברדה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל ההולנדית, במדיה ערך 65 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
ב-3 ביולי 2021 חתם ואן הוידונק על חוזה לארבע שנים בבולוניה 1909 מהסרייה א'.
ב-25 בינואר 2022 הושאל ואן הוידונק עד לתום עונת 2021/2022. ב-25 ביולי 2022 הושאל ואן הוידונק להירנפיין לעונה נוספת.
כשחזר לבולוניה, התקשה לקבל דקות משחק תחת המאמן טיאגו מוטה ושימש בעיקר כמחליף של ג'ושוע זירקזיי.
ב-1 בפברואר הושאל ואן הוידונק אל נוריץ' סיטי עד לסיום העונה, שם שיחק ב-12 משחקי ליגה שבכולם עלה מהספסל.
סידני דרינקווטר (נולדה בינואר 1994) היא שוערת ישראלית המשחקת בליגת העל בכדורגל נשים.
התפרסמה במיוחד לאחר שעצרה שלושה פנדלים בקרב ההכרעות מ"הנקודה הלבנה", והביאה את קבוצתה מ.ס.
קריית גת לגמר בית המוקדמות בליגת האלופות לנשים.
הצטיינותה בשער הקבוצה במשחק הזה הייתה לאחר ששבוע בלבד לפני המשחק, פונתה על אלונקה לבית החולים לאחר שסובבה את הרגל ורק ביומיים האחרונים חזרה לעמוד על הרגליים.
בשלב הבא דרינקווטר אמנם הצטיינה, וגם עצרה פנדל בדו-קרב הפנדלים בסיום המשחק, אך הקבוצה הפסידה, ולא עברה לשלב הבתים.
סידני ריצ'רד ייטס היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי ממדינת אילינוי.
יליד שיקגו, הוא סיים את בית הספר התיכון לייק ויו ב-1928. הוא קיבל תואר ראשון (1931) ותואר במשפטים (1933) מאוניברסיטת שיקגו, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין בשיקגו.
בנוסף לעבודה כעורך דין, ייטס שיחק גם כדורסל חצי מקצועי בשנות ה-30. הוא רכש את ניסיונו הראשוני בממשלה כעורך דין של כונס הנכסים של בנק המדינה (1935–1937), וכעוזר התובע הכללי של המדינה המתמחה במסילות ברזל עבור ועדת המסחר של אילינוי (1937–1940).
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת ייטס בצי ארצות הברית במשך שנתיים (1944–1946) כעורך דין שבסיסו בוושינגטון הבירה.
ב-1948, ייטס נבחר לקונגרס, וכיהן בין השנים 1949 ל-1963. לאחר התמודדות לא מוצלחת נגד אוורט דירקסן לסנאט של ארצות הברית ב-1962, ב-1964 נבחר ייטס שוב לבית הנבחרים.
הוא כיהן בין 1965 ל-1999, ולא התמודד לבחירה מחדש ב-1998. הוא היה חבר ותיק בוועדת ההקצאות של בית הנבחרים, שם נודע בזכות תמיכה אמריקאית נחרצת בישראל ובמימון פדרלי לפארקים, שימור היסטורי ואמנויות.
ייטס גם תמך בכמה מטרות ליברליות, כולל התנגדות לאפליה על רקע גיל.
בזמן שסיים את כהונתו, הוא היה האדם השלישי הכי מבוגר שכיהן אי פעם בבית הנבחרים (בן 89) לאחר צ'ארלס מנלי סטדמן ואייזק ר.
שרווד, ואחד החברים הוותיקים ביותר בהיסטוריה של הקונגרס (כהונה במשך 48 שנים).
ייטס מת בוושינגטון בשנת 2000. הוא נקבר בבית הקברות ממוריאל פארק בסקוקי, אילינוי.
ייטס נולד ב-27 באוגוסט 1909 בשיקגו, אילינוי, והיה הצעיר מבין שישה ילדים של המהגרים היהודים הליטאים לואי ואידה ייטס.
הוא גדל בשיקגו והיה נער משרד במשרד וראייטי בשיקגו במהלך שנות ה-20. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת שיקגו ב-1931 עם תואר ראשון בפילוסופיה וקיבל תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו ב-1933. בזמן לימודיו בקולג', ייטס הצטרף לאחווה Pi Lambda Phi.
הוא גם שיחק כדורסל, ונבחר לוועידת עשרת הגדולים.
באמצע שנות ה-30 שיחק כדורסל חצי מקצועני ועסק בעריכת דין.
ייטס היה עורך דין של כונס הנכסים של מדינת אילינוי מ-1935 עד 1937. משנת 1937 עד 1940 הוא היה עוזר התובע הכללי של המדינה שהוצמד לוועדת המסחר של אילינוי כעורך דין צמוד.
הוא שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, הוצב כעורך דין של לשכת הספינות בוושינגטון הבירה.
למרות שגבולות המחוז שלו השתנו במהלך השנים, הוא תמיד היה מעוגן בשפת האגם של שיקגו.
משנות ה-70 ואילך, הירידה באוכלוסיית שיקגו הביאה לכך שהמחוז גלש לפרברים הצפוניים.
עד שפרש, המחוז שלו כלל גם את אוונסטון, דה פליינס, גלנוויו, רוזמונט וסקוקי.
ייטס היה אחד מחברי הקונגרס הראשונים שהתבטאו נגד אפליה על רקע גיל, וטען ב-1951 כי פרישת חובה של עובדים היא שגויה ומונעת מאנשים מבוגרים את "זכותם לנהל חיים גאים, יצרניים ועצמאיים".
במהלך שנות ה-50 המאוחרות, לאחר שסדרה של כתבות מגזינים מפחידות וסרטים הוליוודיים עזרו לסנסציונליות של כנופיות נוער ואלימות, קרא ייטס לחקיקה לאסור על סכינים הנפתחים אוטומטית או אולר קפיצי, והכריז בצורה מלודרמטית כי "פנטזיות מרושעות של אומניפוטנציה, עבודת אלילים...
ברברית וזוועות סדיסטיות, והפרות מפלצתיות של ערכים מקובלים נובעות מפולחן הנשק, וסכין ה־Switchblade נכללת בזה ותחושת הכוח המעוותת שהם מולידים - כוח מטורף, פזיז ומגרד לבטא.
עצמו באלימות - מהמתבגרים העבריינים שלנו ייפטרו מאחד מאמצעי ההסתה החזקים ביותר שלהם לפשע".
עם זאת, בעוד שיבוא סוויצ'בלייד, הייצור המקומי והמכירות לבעלים חוקיים הסתיים במהרה, מחקר חקיקתי מאוחר יותר הראה ששיעורי האלימות של כנופיות נוער עלו למעשה במהירות, כאשר חברי כנופיות החלו להשתמש בנשק חם במקום בסכינים.
ייטס נכשל בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1962 נגד הרפובליקני המכהן ומנהיג המיעוט בסנאט אוורט דירקסן.
הוא שירת לזמן קצר באו"ם לפני שחזר לבית הנבחרים לאחר הבחירות ב-1964. עמיתו הדמוקרט אדוארד פינגן זכה במושב הישן של ייטס לאחר שהמחוז הקודם שלו מוזג עם ה-9, אבל ראשי המפלגה של שיקגו שכנעו אותו לקבל מעמד של שופט מחוזי בתמורה לאפשר לייטס להחזיר את המושב הישן שלו.
ייטס כיהן בוועדת ההקצאות לאורך הקריירה שלו וכיהן כיו"ר ועדת המשנה הפנימית מ-1975 עד 1995. בוועדה זו הוא תמך בתוכניות סביבתיות ובקרן הלאומית לאמנויות.
ייטס נשאר ביחסים טובים הן עם הרפורמים הליברלים והן עם פוליטיקאים בשיקגו לאורך הקריירה שלו.
הוא גם שירת בוועדת המשנה למבצעי חוץ והיה תומך נמרץ בתמיכה האמריקאית בישראל.
הוא עבד יד ביד עם ראש הסגל שלו, מרי ביין, כדי לשמור על מימון פדרלי לאמנויות ולתוכניות לשימור מורשת טבעית, ולהקים את המוזיאון לזכר השואה בארצות הברית.
בשנת 1993 הוענק לו מדליית האזרחים הנשיאותיים על ידי הנשיא קלינטון ובשנת 1997 הוא קיבל את פרס ארבע החירויות לחופש הביטוי.
בשנת 1999, שונה שמו של בניין המבקרים בוושינגטון הבירה לבניין סידני ייטס לכבודו.
הוא החבר בעל הכהונה הארוכה ביותר אי פעם בבית הנבחרים של ארצות הברית ממדינת אילינוי.
הוא מחזיק בשיא כחבר ה-10 בעל הכהונה הכי ארוכה בתולדות הקונגרס האמריקני, וגם בעל הכהונה הארוכה ביותר מבין כל החברים שתקופתם בקונגרס כללה הפסקה בכהונה.
ייטס מת בוושינגטון הבירה ב-5 באוקטובר 2000. הוא נקבר בבית הקברות ממוריאל פארק בסקוקי, אילינוי.
הם היו הוריו של סטיבן ר.
ייטס (1940–2000), ששימש כשופט בבית המשפט המחוזי באילינוי.
אחיו צ'ארלס היה סוכן כישרונות של בוב הופ, בינג קרוסבי ומרתה ריי.
סידני בריז היה עורך דין, חייל, סופר ומשפטן יליד ניו יורק, מחלוצי ההתיישבות באילינוי אותה ייצג בסנאט של ארצות הברית וכן שימש כזקן השופטים בבית המשפט העליון של אילינוי ויו"ר בית הנבחרים של אילינוי, והוא כונה "אבי הרכבת המרכזית של אילינוי".
בריז נולד ב-15 ביולי 1800 בוייטסבורו שבניו יורק, והיה בנם השני של ארתור בריז (1770–1825) ואשתו הראשונה קתרין ליווינגסטון (1775–1808).
סבו מצד אמו היה הנרי ביקמן ליווינגסטון.
אחיו הבכור היה למפקד הצי האמריקני סמואל ליווינגסטון בריז , והיו לו גם אחיות גדולות שרה בריז לנסינג (1795–1879) ואליזבת בריז סנדס (1796–1890) וכן אחות למחצה, שרה אן בריז ווקר (1811–1882).
סמואל מורס היה בן דודו.
אמו של בריז מתה כשסידני היה בן שמונה, ולמרות שאביו התחתן בשנית, הכומר ג'סי טאונסנד עזר לגדל את בריז.
במהלך תקופה זו, סידני התיידד עם בן דודו הרחוק (והמבוגר מעט) אליאס קיין, גם הוא בן למשפחת סקיילר מניו יורק.
בהדרכתו של טאונסנד בריז נכנס לקולג' המילטון בגיל 14 בלבד, ולאחר מכן הועבר ליוניון קולג' ב-1816. בשנת 1818, הוא סיים את לימודיו במקום השלישי בכיתה של 64 והיה חבר באחווה של ניו יורק של פי בטא קפא.
באילינוי בריז גם למד משפטים תחת קיין ב-1820.
בשנת 1823 נישא בריז לאלייזה מוריסון (1808–1895), בתו של הסוחר העשיר ויליאם מוריסון.
היו להם ארבעה עשר ילדים.
קיין עבר לטריטוריית אילינוי לאחר סיום לימודיו במכללת ייל ב-1814, והציע לבריז להצטרף אליו לאחר סיום לימודיו.
בריז קיבל את הצעתו, ויהפוך לאחד מחלוצי אילינוי.
אילינוי הפכה למדינה ב-1818 ולאחר שקיין הפך למזכיר המדינה של אילינוי, הוא מינה את בריז לעוזרו (וכן המשיך לפקח על לימודי המשפטים שלו).
בריז גם התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי בשנת 1821.
בשנת 1820, הבירה של אילינוי הועברה מקסקסקיה המועדת לשיטפונות במחוז רנדולף על נהר המיסיסיפי, לואנדליה שעל .
בריז היה אחראי להעברת הרישומים של מחלקת המדינה, דבר שעשה באמצעות עגלה.
הוא נשאר עוזר מזכיר המדינה עד תום מושב החקיקה ב-1821, אז חזר לקסקסקיה ופתח משרד עורכי דין עצמאי.
במקרה בשנת 1821, פנה אליו יום אחד במשרד עורכי הדין שלו ממחלקת הדואר כדי לקבל על עצמו את תפקידו של מנהל הדואר עבור קסקסקיה.
בריז קיבל ולאחר מכן הרוויח עמלות על מכירת בולי דואר.
בשנת 1822, בריז מונה לפרקליט המחוז השיפוטי השלישי באילינוי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1826, אז הודח על ידי המושל החדש, ניניאן אדוארדס.
בשנת 1827, נשיא ארצות הברית ג'ון קווינסי אדמס הוויגי מינה את בריז לפרקליט פדרלי למדינת אילינוי.
הוא נשאר בתפקיד זה עד שהנשיא הדמוקרטי החדש שנבחר אנדרו ג'קסון החליף אותו ב-1829.
לאחר שעבר למשרד פרטי בעקבות פיטוריו ב-1829, ב-1831 החל בריז גם לרכז את הדוחות של בית המשפט העליון של אילינוי.
אלו היו הספרים הראשונים שפורסמו באילינוי, ונודעו כ"דו"חות בריז".
גם במהלך תקופה זו תחת השם הבדוי ר.
בשנת 1831 התמודד בריז לבית הנבחרים של ארצות הברית על מצע המעדיף את העברת כל הקרקעות הציבוריות לכל מדינה.
לאחר פרוץ ב-1832, בריז התנדב לשירות צבאי, והתגייס כטוראי.
לאחר מכן הוא קודם למייג'ור.
הגדוד התאסף בבירדסטאון, מחוז קאס, אילינוי, וצעד לנהר אילינוי ליד פרו.
לאחר שהגיע למחנה וילבורן, התפטר לוטננט קולונל תיאופילוס וו.
סמית' (שופט בבית המשפט העליון של אילינוי), ובריז נבחר למלא את התפקיד הפנוי.
תחת פיקודו שרתו רוברט אנדרסון, לימים קצין במלחמת האזרחים האמריקנית וזאכרי טיילור לימים נשיא ארצות הברית.
לאחר המלחמה חזר בריז לעיסוק פרטי במשפטים.
בשנת 1833, הוא היה היועץ הראשי בהגנתו של שופט בית המשפט העליון של אילינוי תיאופילוס וו.
סמית', אותו החליף בפיקוד הצבאי קודם לכן, במהלך משפט ההדחה שלו על ידי בית הנבחרים של אילינוי.
השופט סמית' נשאר בתפקידו מכיוון שבבית המחוקקים לא התגבש רוב של שני שלישים הנדרש להדחה.
בריז גם תכנן תוספת לעיר החדשה של שיקגו.
לאחר הקמת בתי המשפט המחוזיים באילינוי בשנת 1835, מינה בית המחוקקים את בריז לשופט האחראי על המחוז השני.
תיק שהוגש לבית המשפט שלו ב-1838 עניינו האם המושל (הוויגי ג'וזף דאנקן) יוכל להדיח מזכיר מדינה (הדמוקרטי אלכסנדר פופ פילד) ולמנות אחר.
באווירה מפלגתית לוהטת, בריז מסר חוות דעת משפטית גרידא שאשרה את כוחו של המושל.
על חוות הדעת הוגש ערעור לבית המשפט העליון, שם בוטלה חוות דעתו.
כנקמה הדמוקרטים בבית המחוקקים של המדינה הגדילו את מספר השופטים בבית המשפט מארבעה לתשעה (אם כי המספר יצטמצם שוב בעקבות קבלת חוקת מדינה חדשה ב-1848), ובריז מונה לאחד משופטי בית המשפט.
שופט בית המשפט העליון של אילינוי
ב-1841, בעקבות הסכסוך המשפטי, קיבל בריז את תפקידו כשופט בבית המשפט העליון של אילינוי ב-22 בפברואר.
בריז כתב 34 מתוך 131 פסקי דין שנתן בית המשפט במהלך כהונתו.
בדצמבר 1842, בריז נבחר לסנאט האמריקאי כדמוקרטי.
בריז היה מקורב לנשיא לעתיד אברהם לינקולן בתקופה זו, שהיה חבר בתקופה זו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בריז כיהן כיו"ר ועדת הקרקעות הציבוריות וכחבר בוועדת מחוז קולומביה בסנאט.
הוצע לו התפקיד היוקרתי יותר כיו"ר ועדת המשפט, אך הוא העדיף את ועדת הקרקעות הציבוריות, שהייתה חשובה עבור הקמת מסילת חוצת יבשת, ובסופו של דבר הביא להקמת מסילת הרכבת המרכזית של אילינוי.
הוא גם שימש כעוצר של מוסד סמית'סוניאן במהלך ממשל פולק.
אחד מנאומיו הראשונים היה בעד סיפוח טקסס, ובריז הציג חקיקה תומכת ב-1845, שהתרחשה בסופו של דבר מאוחר יותר באותה שנה.
סידני תמך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שבאה לאחר מכן, נשא את אחד הנאומים המפורסמים ביותר בתולדות הסנאט בנוגע לטקטיקות מלחמה והתנגדות לסנאטור ג'ון קלהון.
בריז היה איש התפשטות דמוקרטי שהתנגד נחרצות לאמנת אורגון משנת 1846 עם בריטניה, והתעקש שבריטניה תישאר מבודדת מחוף האוקיינוס השקט וקרא להרחיב את הגבולות של מדינת אורגון לקו הרוחב ה-54, הגובל באלסקה הרוסית.
בסופו של דבר נחתמה האמנה, שבה הכריז סידני כי ארצו נגנבה שלא בצדק על ידי הבריטים.
ב-1849 בריז לא הצליח להיבחר מחדש כמועמד הדמוקרטי לסנאט.
משנת 1835 החל בריז לקרוא למסילת רכבת המחברת את תעלת אילינוי ומישיגן עם נהר המיסיסיפי התחתון ובסופו של דבר לאוקיינוס השקט.
עם הגעתו לוושינגטון, אחד ממעשיו הראשונים היה הצעת חוק, שהתקבלה ב-1844, המאפשרת לבחון את האפשרות של בניית מחסן ימי ומספנה במפגש הנהרות אוהיו ומיסיסיפי, הדבר יעודד את הממשלה לאשר קרקע למסילת הברזל על ידי אינטרס ממשלתי בחיבור המחסן עם הימות הגדולות.
בשנת 1846, הציע בריז הצעת חוק נוספת המבקשת מהממשלה להעניק קרקע באילינוי לבניית הכביש, שכיושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות, בריז פרסם את הדו"ח המלא הראשון לקונגרס בנושא.
בדו"ח, בריז טען לחשיבותה של מסילת הברזל, שתחבר את המדינה מחוף לחוף תוך ארבעה ימים, בין סין לבין ערי האוקיינוס האטלנטי האמריקאי תוך 30 יום, בין סין לבריטניה ב-45 ימים ובין העולם עם אמריקה בעוד 30 יום.
בריז הציע שני דוחות נרחבים נוספים ב-1848, כולל ניתוח חוקתי של הצעת החוק של סנאטור סטיבן דאגלס לתמיכה במסילת הברזל.
הצעות חוק הרכבת אוחדו עם הצעת חוק מהסנאטור ויליאם רופוס קינג, שעברה ונחתמה על ידי הנשיא מילרד פילמור ב-1850, זמן קצר לאחר שסידני עזב את תפקידו.
בשנת 1851, חברת הרכבות המרכזית של אילינוי קיבלה זיכיון ממדינת אילינוי, וקיבלה את מענקי הקרקע מהממשלה הפדרלית.
על מאמציו, בריז זכור כ"אבי הרכבת המרכזית של אילינוי".
יושב ראש בית הנבחרים של אילינוי
ב-1850, בריז נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, שם נבחר לתפקיד יושב ראש הבית.
הוא שירת שם קדנציה ועזב ב-1852.
בריז עזב את האספה ב-1852 וחזר לעיסוק משפטי פרטי, וכן שימש כדירקטור של חברת הרכבות של אוהיו ומיסיסיפי.
בריז דחה מועמדות לבית המשפט העליון של אילינוי ב-1853. בריז קיבל מינוי כשופט בבית המשפט המחוזי ב-1855, לפני שנבחר לבית המשפט העליון של אילינוי כשופט עמית ב-1857. עד 1850, בריז התגורר בקרלייל, אילינוי, מושב המחוז של מחוז קלינטון, אילינוי, ובמיקום מרכזי יחסית בתוך המדינה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860, בריז היה אז מדינאי מבוגר של המפלגה הדמוקרטית.
בעוד מלחמת האזרחים האמריקנית התנהלה, בריז היה דמוקרט תומך שלום שהיה מאוד בעד זכויות של מדינות, אך התנגד לפרישת מדינות מהאיחוד.
שניים מבניו שירתו בצבא האיחוד ובצי.
בעוד המלחמה התחוללה, בשנת 1863, הציע בריז תיקונים קיצוניים לחוקה לתהליך השיקום הבלתי נמנע שיבוא בעקבות המלחמה, כזה שהבטיח אי-התערבות בעבדות.
התיקונים כללו גם שינוי מוחלט של שיטת הבחירות הפדרלית, כולל אופן בחירת הנשיא, והקניית סמכות חדשה לסנאט לשמש כבית המשפט חוקתי לסוגיות זכויות של מדינות או לחוקתיותו של חוק.
התיקונים הוצגו לפרסום בשיקגו טיימס התומך בשלום, אך העורך ראה אותם קיצוניים מדי.
מסילת הברזל הטרנס-יבשתית שבה דגל בריז כסנאטור הושלמה.
ב-1869 פרסם בריז כרך על ההיסטוריה של אילינוי, וכן את "מקור והיסטוריה של הרכבת הפסיפית".
בריז מת בפינקניוויל, אילינוי, ב-27 ביוני 1878.
העיירה בריז באילינוי נקראת על שמו.
סר סידני סולומון "סולי" אברהמס היה אתלט, עורך דין ושופט יהודי-בריטי.
בתקופת האימפריה הבריטית כיהן כנשיא בית המשפט העליון של אוגנדה הבריטית, טנגניקה וציילון הבריטית (סרי לנקה).
אברהמס נולד כבן שני לאסתר ואיזק בברמינגהאם, למשפחה בת שלושה ילדים.
הוא עבד בתור איש כספים ונישא לאסתר, ילידת ויילס.
אחיו הבכור של הרולד, סר אדולף אברהמס, היה לימים רופא ומייסד תחום מדעי הספורט בבריטניה.
אחיו הצעיר הרולד אברהמס היה אלוף אולימפי (פריז 1924)) בריצת 100 מטר.
הוא למד בבית הספר המודרני של בדפורד בבדפורד ובעמנואל קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
באולימפיאדת אתונה הבלתי-רשמית הוא סיים במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.21 מטר.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1909 הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.53 מטר, אחרי טים הירן האלוף האולימפי (אולימפיאדת לונדון) בקפיצה משולשלת (6.81 מטר)
באולימפיאדת סטוקהולם הוא סיים במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.72 מטר.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1913 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.86 מטר.
אברהמס נבחר לנשיא מועדון האתלטיקה של לונדון והיה ליהודי הראשון שכיהן בתפקיד.
הוא למד משפטים במידל טמפל וסיים בשנת 1909. הוא הצטרף לשירות הקולוניאלי.
ב-1920 עבד כפרקליט הראשי בבגדד בעיראק המנדטורית וכיהן כנשיא בתי המשפט האזרחיים בבצרה ב-1921. לאחר מכן כיהן כתובע הכללי של זנזיבר (1922), אוגנדה הבריטית (1925) וחוף הזהב (גאנה; 1928).
ב-1933 אברהמס מונה לנשיא בית המשפט העליון של אוגנדה ולנשיא בית המשפט העליון של טנגניקה ב-1934. בשנים 1936–1939 כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ציילון הבריטית.
ב-1941 נבחר ל וכיהן בוועדה השיפוטית שלה.
אברהמס היה נשוי לרות באומן ונולדו להם שני ילדים, ואלרי ואנתוני אברהמס.
בשנת 1936 קיבל תואר אביר.
סידני בן שטרית (נולד ב-3 ינואר 1958) הוא פרופסור ונפרולוג ישראלי, המכהן כמנהל המערך הנפרולוגי ויתר לחץ דם במרכז הרפואי מאיר.
בנוסף לתפקידו הקליני, הוא משמש כחבר סגל בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פרופ' בן שיטרית הוא מומחה בתחומי הנפרולוגיה, רפואה פנימית ויתר לחץ דם.
תרומתו המשמעותית לתחום הנפרולוגיה בישראל זכתה להכרה עם קבלת פרס מפעל חיים.
סידני בן שיטרית נולד בקזבלנקה שבמרוקו.
בילדותו עבר עם משפחתו לפריז, צרפת, שם גדל והתחנך.
את לימודי הרפואה השלים פרופ' בן שיטרית בפריז.
בשנת 1990, לאחר סיום לימודיו, עלה פרופ' בן שיטרית לישראל.
העלייה לישראל היוותה נקודת מפנה משמעותית בחייו ובקריירה המקצועית שלו, כאשר בחר להקים את ביתו ולפתח את הקריירה הרפואית שלו במדינת ישראל.
עם עלייתו לישראל החל פרופ' בן שיטרית את עבודתו במחלקה פנימית ב' במרכז הרפואי מאיר.
תקופה זו של עבודה ברפואה פנימית אפשרה לו לרכוש ניסיון רחב בתחומים שונים של רפואת מבוגרים לפני שהתמקד בתחום הנפרולוגיה.
בהמשך, השלים את התמחותו בנפרולוגיה, ובכך הפך למומחה בתחום מחלות הכליה.
תחילת עבודתו במרכז הרפואי מאיר וסיום ההתמחות בנפרולוגיה סימנו את תחילת הקריירה המקצועית הממוקדת שלו בתחום זה.
פרופ' בן שיטרית מכהן כמנהל המערך הנפרולוגי ויתר לחץ דם במרכז הרפואי מאיר משנת 2011. הוא משויך למחלקה לנפרולוגיה ויתר לחץ דם במרכז הרפואי מאיר.
כמו כן, הוא מנהל מכון הדיאליזה בבניין סטולברג של שירותי בריאות כללית בכפר סבא.
המרכז הרפואי מאיר, השוכן בכפר סבא, מהווה מרכז רפואי גדול וחשוב בישראל, וניהול יחידה בו משקף את מעמדו המקצועי הבכיר של פרופ' בן שיטרית.
פרופ' בן שיטרית מחזיק במשרה אקדמית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא חבר סגל אקדמי קליני ברפואה פנימית בבית הספר ללימודי המשך ברפואה ובתוכנית ניו יורק להוראה קלינית.
מעורבותו בהוראה קלינית מצביעה על תרומתו להכשרת דור העתיד של רופאים.
פרופ' בן שיטרית רשום כחבר סגל אקדמי קליני במחלקות הקליניות, רפואה פנימית, בפקולטה לרפואה, וכן בבית הספר ללימודי המשך ברפואה.
הוא אף חבר במועצת הפקולטה לרפואה, כנציג המרכז הרפואי מאיר.
פרופ' בן שיטרית הוא מומחה בנפרולוגיה, תחום העוסק במחלות כליה וטיפולן.
בנוסף, הוא מומחה ברפואה פנימית, המהווה בסיס רחב להבנת מחלות מבוגרים, וכן ביתר לחץ דם, מצב רפואי בעל חשיבות רבה לבריאות הכליות.
פרופ' בן שטרית ניהל בעבר את יחידת הנפרולוגיה בבית החולים ביקור חולים בירושלים ובמרכז הרפואי מעייני הישועה בבני ברק.
ביולי 2024 זכה פרופ' בן שיטרית בפרס מפעל חיים מטעם האיגוד הישראלי לנפרולוגיה ויתר לחץ דם.
הפרס הוענק לו כהוקרה על תרומתו הרבה והמשמעותית לתחום הנפרולוגיה בישראל.
פרופ' בן שיטרית, העומד בראש המערך הנפרולוגי במרכז הרפואי מאיר מאז 2011, נחשב למומחה בעל שם בתחומי רפואה פנימית, נפרולוגיה ויתר לחץ דם, ופרס זה מהווה הכרה רשמית בהישגיו לאורך הקריירה.
קבלת פרס מפעל חיים מהאיגוד המקצועי המוביל בתחום הנפרולוגיה בישראל מעידה על הערכה עמוקה מצד עמיתיו למקצוע ועל השפעתו המרכזית על התפתחות התחום בארץ.
פרופ' בן שיטרית פרסם למעלה מ-100 מאמרים בעיתונות מקצועית בינלאומית בתחומי מדע בסיסי, מחקרים קליניים ו-MEGADATA.
היקף הפרסומים מעיד על פעילות מחקרית ענפה ותרומה משמעותית לידע המדעי בתחום הנפרולוגיה.
מחקריו עוסקים במגוון רחב של נושאים, החל ממחקר בסיסי ועד למחקרים קליניים רחבי היקף.
בין הנושאים שבהם עוסקים פרסומיו ניתן למצוא מחקרים על שביעות רצון מטופלים בדיאליזה, קלציפיקציה וסקולרית במחלת כליה סופנית והשימוש באספירין בחולי כליה כרונית.
פרופ' בן שיטרית אף שימש כיו"ר מושב בנושא "סוכרת והשמנה" בכנס של האגודה הבינלאומית לדיאליזה פריטונאלית (ISPD), דבר המעיד על מעורבותו בקהילה הנפרולוגית הבינלאומית.
פרסומים אלה, יחד עם תפקידי מפתח בכנסים בינלאומיים, מדגישים את תרומתו של פרופ' בן שטרית לקידום הידע והפרקטיקה בתחום הנפרולוגיה הן בישראל והן בעולם.
הנס "סידני" ברגמן היה מתאבק יהודי-אוסטרי.
ייצג את אוסטריה במשחקים האולימפיים (פריז 1924) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל והיה לספורטאי הראשון מהכוח וינה שהשתתף במשחקים האולימפיים.
ברגמן התאמן בקבוצת "הכח וינה".
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1922 הוא זכה במדליית כסף
באליפות וינה שנערכה בשנת 1923 הוא זכה במדליית זהב ובאליפות אוסטריה שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת פריז (1924) הוא סיים במקום 20 לאחר שהפסיד בשני הקרבות הראשונים שלו בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל (עד 67.5 ק"ג) ובכך היה לספורטאי הכוח וינה הראשון שהשתתף במשחקים האולימפיים.
באליפות וינה שנערכה בשנת 1925 הוא זכה במדליית כסף.
באליפות וינה שנערכה בשנת 1927 הוא זכה במדליית זהב.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1930 הוא זכה במדליית ארד.
ברגמן התאבק בשנות ה-30. ב הוא זכה במדליית כסף בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל חצי כבד, אחרי שמואל רוזנברג מצ'כוסלובקיה ולפני אלינסקי ממצרים.
בשנת 1939 ברח לארץ ישראל מאימת הנאצים.
הוא הצטרף למועדון מכבי תל אביב בהיאבקות.
סידני בוהם היה תסריטאי ומפיק אמריקאי.
בוהם נולד בפילדלפיה בשנת 1908. הוא החל את דרכו בעולם העיתונאות.
ב-1944 החל את דרכו בעולם הקולנוע, שם עבד עד לפרישתו.
במקביל המשיך לעסוק בעיתונאות עד לשנת 1947. ב-1971 פרש מהתחום.
כל תסריטיו, מלבד שניים, התבססו על שיתופי פעולה עם תסריטאים אחרים או עיבודים קודמים שלהם.
הוא היה שותף, בין היתר, לעשיית הסרטים "בחור ושמו ג'ו" ו"החום הגדול".
בוהם נפטר בקליפורניה בגיל 82.
סידני גוסטב גומפרץ היה סמל ראשון בצבא ארצות הברית בעל העיטור הצבאי הגבוה ביותר על גבורתו בקרב – מדליית הכבוד, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
גומפרץ נולד בסאן רפאל, קליפורניה, ב-24 באוקטובר 1879. לאחר שלמד בבית ספר ציבורי, הוא החל לעבוד כעיתונאי.
בשנת 1917 התגייס לצבא ארצות הברית.
הוא שובץ בדיוויזיה ה-33 ושירת בצרפת במהלך הקרב על הסום.
עם שובו לארצות הברית, גומפרץ מצא עבודה בתעשיית הפרסום בניו יורק.
כדי לסייע במאבק באנטישמיות האמריקאית, הוא כתב בשנת 1934 ספר בשם "הלגיון היהודי של גבורה" שתיאר את הישגיהם של חיילים יהודים אמריקאים ממלחמת העצמאות האמריקאית ואילך.
גומפרץ נפטר בבית חולים בניו יורק ב-16 בפברואר 1971. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי לונג איילנד ב-23 בפברואר 1971.
כאשר התקדמות הכוח נעצרה על ידי אש מקלעים, סמל ראשון גומפרץ עזב את המחלקה עליה פיקד והחל להתקדם עם שני חיילים נוספים דרך מטח כבד לעבר המקלעים.
שני שותפיו הפכו במהרה לנפגעים מפגזים שהתפוצצו, אך סמל ראשון גומפרץ המשיך לבדו לנוכח אש ישירה מהמקלע, קפץ לתוך הקן ונטרל את המקלע, תוך שהוא לוכד 9 מאנשי הצוות.
סידני אפלבום (בהולנדית: Sidney Appelboom; נולד ב-24 בפברואר 1967), שחיין יהודי-בלגי, אלוף המכביה השלוש עשרה (1989) במשחה ל-200 מטר חזה שייצג את בלגיה במשחקים האולימפיים במשחה זה (סיאול 1988) וסיים במקום 11.
אפלבום התאמן בקבוצת מכבי אנטוורפן ובהמשך עבך לקבוצת סקאלדיס באנטוורפן.
הוא למד כלכלה באוניברסיטת מישיגן, בארצות הברית.
באולימפיאדת סיאול הוא סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.08 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 2:18.02 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.21 דקות ובמקום 33 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.55 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השלוש עשרה שנערכו ביולי 1989 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:22.01 דקות, לפני סמואל שוורץ ארצות הברית (2:24.39 דקות) ושגיא שטיגמן מישראל (2:26.17 דקות).
לאחר קריירת השחייה המקצועית שלו, הוא פתח בית מכירות פומביות וגם עבד כפרשן שחייה עבור VRT-Flemish Radio and Television Broadcasting Organisation בתחרויות שחייה בינלאומיות.
סידני לופש קאברל (בפורטוגזית: Sidny Lopes Cabral; נולד ב-18 בספטמבר 2002) הוא כדורגלן כף ורדי יליד הולנד, המשחק בעמדת המגן הימני בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת כף ורדה.
לופש קאברל נולד ברוטרדם, הולנד, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של ספרטה רוטרדם.
בשנת 2018 הצטרף למחלקת הנוער של טוונטה.
בקיץ 2020 מצא עצמו לופש קאברל ללא מועדון בעקבות מגפת הקורונה, ובמרץ 2021 הצטרף לקבוצת הנוער של הליסנגבורג משוודיה.
ב-1 בפברואר 2022, עבר לופש קאברל לגרמניה והצטרף למועדון רוט-וייס ארפורט מהליגה הגרמנית החמישית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-26 בפברואר 2022 בניצחון 5–0 על קרישוב.
ב-6 באפריל כבש את שער הבכורה שלו במועדון ואף השלים צמד בניצחון 5–0 על מרטינרודה.
את העונה סיים קאברל עם 2 שערים ב-11 הופעות, ועלה עם הקבוצה לליגה הרביעית.
את עונת 2022/2023 בליגה הרביעית סיים קאברל עם שער אחד ב-17 הופעות.
קאברל החל גם את עונת 2023/2024 בליגה הרביעית עם רוט-וייס ארפורט ועד ינואר הופיע ב-15 משחקים אך לא כבש.
ב-7 בינואר 2024 עבר לופש קאברל לויקטוריה קלן מהליגה הגרמנית השלישית.
ב-23 בינואר 2024, ערך קאברל הופעת בכורה בוויקטוריה קלן ובכדורגל המקצועני בהפסד 1–3 לרוט-וייס אסן.
ואת העונה סיים עם 17 הופעות וללא שערים.
בעונת 2024/2025 הפך קאברל לשחקן משמעותי במועדון וסיים אותה עם שער אחד ב-29 הופעות.
ב-1 ביולי 2025, חתם קאברל באסטרלה דה אמדורה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-11 באוגוסט 2025 ערך קאברל את הופעת הבכורה של באסטרלה דה אמדורה ובליגה הפורטוגלית בתיקו 1–1 עם אשטוריל.
ב-25 באוגוסט כבש קאברל את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2–2 עם אלוורקה.
קאברל כבש 5 שערים ב-15 הופעות בליגה עד ינואר והיה מלך שערי הקבוצה, פתיחת העונה המוצלחת שלו יצרה בו עניין על ידי המועדונים הבכירם בפורטוגל.
ב-1 בינואר 2026 חתם קאברל על חוזה לשלוש וחצי שנים בבנפיקה ליסבון.
ב-4 בינואר ערך קאברל את הבכורה שלו בבנפיקה ואף בישל שער בניצחון 3–1 על אשטוריל.
ב-25 בינואר 2026 כבש קאברל את שער הבכורה שלו עבור בנפיקה בניצחון 4–0 על קבוצתו לשעבר אסטרלה דה אמדורה.
קאברל נולד בהולנד להורים מכף ורדה, ושיחק בנבחרות הצעירות של כף ורדה.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–5 לאלג'יריה במשחק ידידות.
ב-29 במאי 2025 כבש קאברל את שערו הראשון במדי הנבחרת הבוגרת בתיקו 1–1 מול מלזיה במסגרת משחק ידידות.
אדמירל ויליאם סידני סמית' היה קצין-ים בריטי בתקופת מלחמות נפוליאון, שעליו אמר נפוליאון "איש זה גרם לי להחמיץ את ייעודי".
ב-1782 שירת תחת פיקוד אדמירל ג'ורג' ברידג'ס רודני, והצטיין בקרב איי לה סנט, שהתנהל בקרבת איי הודו המערבית כנגד הצי הצרפתי במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עד מהרה מונה לקפטן וקיבל לפיקודו פריגטה, אך ב-1783, עקב חתימת "חוזה פריז" שהכיר בעצמאות ארצות הברית, קורקע סמית' ונשאר על היבשה כשהוא מקבל חצי ממשכורתו.
בתקופה זו ביקר סמית' בצרפת, והיה מעורב בענייני מודיעין כשצפה בבניית הנמל החדש בשרבור.
הוא ביקר גם בספרד ובמרוקו שהיו אף הן בהמשך שדות קרב פוטנציאליים לחילות בריטניה, במהלך עימותים בעתיד.
בשנת 1790 ביקש סמית' רשות לשרת בצי השוודי, במלחמה בין שוודיה ורוסיה.
המלך גוסטב השלישי מינה אותו למפקד השייטת הקלה וליועצו הימי הראשי.
סמית' הוביל את כוחותיו וטיהר את מפרץ ויבורג מכוחות רוסיים, בקרב שנודע כקרב סבנסקונד.
בקרב סבנסקונד איבדו הרוסים שישים וארבע ספינות ומעל אלף מלחים, בעוד שהשוודים איבדו רק ארבע ספינות ומלחים מעטים.
בשל כך הוכתר סמית' כאביר במסדר החרב השוודי.
ברשותו של המלך ג'ורג' השלישי השתמש סמית' בתואר, אך בצי הבריטי נודע בלעג כ"אביר השוודי".
השירות במהלך מלחמות צרפת המהפכנית
ב-1792 מונה אחיו הצעיר של סמית', ג'ון ספנסר סמית', לשגריר בריטניה באיסטנבול והוא קיבל רשות לבקרו בטורקיה.
כאשר שהה שם בינואר 1793, פרצה מלחמה עם צרפת בעקבות המהפכה הצרפתית.
סמית' ועמו מספר יורדי ים אנגלים, הפליגו מטורקיה והצטרפו לצי הבריטי בפיקודו של האדמירל סמואל הוד, שהחזיק בנמל הצרפתי טולון לחופו של הים התיכון, לשם הוזמן על ידי המלוכנים הצרפתים.
כשהגיע סמית' לטולון, בדצמבר 1793, הכוחות המהפכנים, ביניהם נפוליאון בונפרטה שהיה קולונל בחיל התותחנים, צרו על הנמל ועל הכוחות המחזיקים בו.
הבריטים ובעלי בריתם לא היו חזקים מספיק כדי להחזיק בעיר, והיה עליהם להתפנות מן הנמל.
סמית' ששירת כמתנדב, קיבל על עצמו את המשימה לשרוף כמה שיותר ספינות צרפתיות ואספקה לפני שייתפס הנמל.
חרף מאמציו נותרו כחצי מהספינות שלמות.
אף שהשמיד יותר ספינות ממה שיכול היה הצי האנגלי לחסל בקרב באותו זמן, האשים האדמירל נלסון את סמית' בכך שלא הצליח להשמיד את הצי כולו.
בשובו ללונדון קיבל סמית' את הפיקוד על אניית הקרב "דיאמונד" וב-1795 הצטרף לשייטת הפריגטות המערבית, בפיקוד האדמירל וורן.
שייטת זו הייתה ידועה בעצמאותם של מפקדיה, וסמית' התאים לתבנית.
בהזדמנות אחת אף הגיע לנמל ברסט על מנת לצפות בתמרוני הצי הצרפתי שם.
מומחיותו של סמית' הייתה דווקא במבצעים על החוף, וב-1796 נתפס כשניסה לחבל באנייה צרפתית בנמל לה האבר.
הוא הובל לפריז כדי לעמוד לדין על חבלה בספינות בנמל טולון, ומכיוון ששירת כמתנדב, לא עמדה לו ההגנה שהייתה לחייל המבצע את פקודות הממונים עליו.
בפריז הוחזק סמית' במעצר כשנתיים, על אף מאמצים להחליפו בשבויים רמי מעלה אחרים.
כמה פעמים איימו השלטונות להעמידו למשפט, אך מעולם לא עשו כן.
לבסוף הוא נמלט מכלאו בסיוע מלוכנים צרפתים שהתחזו לחיילים המעבירים אותו לכלא אחר.
המלוכנים הובילו אותו לחוף, שם נלקח בספינת דיג וממנה הועלה על סיפונה של פריגטה בריטית שסיירה בתעלת למאנש.
אחד מן המלוכנים שסייעו לסמית' היה קצין תותחנים צרפתי בשם אנטואן דה פיליפו, אשר נלווה אליו מאז במהלך מסעותיו.
בעקבות ניצחונו הגדול של נלסון בקרב על הנילוס נשלח סמית' לאזור הים התיכון כמפקדה של הספינה "טייגר", ספינה צרפתית שנפלה בשבי ובה שמונים תותחים.
תמונת המצב האסטרטגית הייתה כי נפוליאון וכוחותיו שלטו ביבשה במצרים, אך התבוסה הימית גרמה לכך שיהיו מנותקים ממקורות אספקתם.
מינויו של סמית' לא היה מינוי ימי טהור, על אף שהוא הושם תחת פיקודו של האדמירל ג'ון ג'רוויס, מפקד הצי בים התיכון.
ג'רוויס נתן לו דרגת קומודור שהייתה מלווה בעצמאות פיקודית והרשה לו להגיע עם ספינות שהושמו תחת פיקודו לכל מקום במזרח התיכון בו יידרשו שירותיו.
הוא אף שימש כשליח מיוחד לאיסטנבול, שם שימש אחיו כמיופה הכוח הבריטי לחצרו של הסולטאן.
משימתו הייתה לחזק את ההתנגדות הטורקית לנפוליאון ולסייע לטורקים במלחמתם בצבא הצרפתי, שכבש את מצרים ועלה אז צפונה לעבר ארץ ישראל.
שליחותו גרמה לנלסון שהיה בכיר מג'רוויס, להתנגד לסמכויות הרבות שניתנו לסמית' במזרח התיכון.
לאחר שהביס את הכוחות העות'מאניים במצרים, עלה נפוליאון על ארץ ישראל, ועמו 13,000 אנשי צבא.
הוא כבש את עזה ואת יפו, וגילה ברוטליות כלפי האוכלוסייה האזרחית, וטבח באלפי חיילים טורקים שנפלו בשבי ביפו, כי לא היה ביכולתו לקחת אותם עמו או לשלחם למצרים.
משם עלה נפוליאון לעכו, שבאותם ימים הייתה בירתה המנהלית של הארץ, תחת שלטון הפחה אחמד אל ג'זאר.
סמית' סייע לאל ג'זאר לחזק את הביצורים בעכו, וסיפק לו תותחים וחיילים מספינותיו.
הוא השתמש בספינותיו על מנת לתפוס תותחי מצור שנשלחו אל נפוליאון בדרך הים ולהפנותם כנגד הצרפתים, וכן על מנת לחסום מעבר כוחות ואספקה בדרך החוף.
בהגנת העיר נעזר סמית' בקצין הצרפתי אנטואן דה פיליפו (שנהרג בעת המצור) וביועצו היהודי ואיש סודו של אל ג'זאר, חיים פרחי.
דה פיליפו ופרחי תכננו את הגנת העיר, וחיזקו את ביצוריה.
כאשר החל המצור על עכו במרץ 1799, השתמש סמית' בספינותיו, הטייגר והתזאוס, לסייע במערכה.
התקפות הצרפתים נהדפו, ומספר ניסיונות לפריצת החומה נמנעו.
במאי הגיעה בדרך היבשה ארטילריית מצור אל הצבא הצרפתי, והחומה נפרצה.
אך ההתקפה נהדפה שוב, שכן בינתיים בנו מגיני העיר קו הגנה נוסף.
בה בעת נחתו בחוף תגבורות טורקיות שהגיעו מן האי רודוס.
ב-9 במאי נערכה המתקפה הצרפתית האחרונה, ומשזו נהדפה אף היא, החליט נפוליאון לשוב עם צבאו למצרים.
הייתה זו תבוסתו הראשונה של נפוליאון בקרב יבשתי.
לאחר ששב עם חילותיו למצרים, עזב נפוליאון את חילותיו והפליג לצרפת, כשהוא מתחמק מן המצור הימי הבריטי במזרח התיכון, על מנת להילחם באנשי "הקואליציה השנייה" שקמה כנגד צרפת, ולמנות עצמו למשרת "הקונסול הראשון".
בשנת 1800 הוקמה בחומה הדרומית של יפו מצודת סידני סמית', שנבנתה במימון בריטי.
סמית' ניסה לשאת ולתת על כניעת הכוחות הצרפתים שנותרו במצרים תחת פיקודו של הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר ואף חתם על הסכם באל עריש.
עם זאת, בשל הטינה בינו ובין האדמירל הוריישו נלסון, התקבלה הדעה שיש להשמיד כוחות אלו ולא לאפשר חזרתם לצרפת, וההסכם בוטל על ידי האדמירל לורד קית', שהיה מחליפו של ג'רביס בפיקוד על הצי בים התיכון.
הבריטים החליטו לנחות ביבשה, במפרץ אבוקיר, בפיקודו של סיר ראלף אברקרומבי.
סמית' והטייגר היו מעורבים בהנחתת החילות, בסיוע טורקי, אך חוסר הפופולריות של סמית בצי עלה לו באובדן משרותיו הדיפלומטיות והמינוי המיוחד שקיבל.
הצרפתים הובסו בקרב אבוקיר, על אף שאברקרומבי נהרג בקרב, ולבסוף הושבו לצרפת על פי תנאים הקרובים לאלו שהשיג סמית' באל עריש.
עם שובו לאנגליה בשנת 1801 קיבל סמית' עיטורים ופנסיה בשל שירותו, אך שב ונחסם על ידי נלסון, שעלה לגדולה בשל ניצחונו בקרב קופנהגן.
במהלך ההפוגה בקרבות שבאה בעקבות הסכם אמיין, נבחר סמית' לחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז רוצ'סטר, בבחירות שהתקיימו בשנת 1802. ישנן עדויות שבתקופה זו ניהל רומן עם הנסיכה קרוליין מברונסוויק, אשתו בנפרד של הנסיך מוויילס, שהיה לימים למלך ג'ורג' הרביעי.
למרות שהרתה, היו לה מאהבים אחרים באותה התקופה, כך שאין ביטחון כי ילדה הוא אף ילדו של סמית'.
כאשר הנסיכה נאלצה להתרחק מחצר המלכות עקב השערוריות שיצרה, יצאה במסע לעכו - המקום שבו זכה סמית' לתהילה כמנצחו של נפוליאון.
לאחר חידוש הקרבות כנגד צרפת בשנת 1803 הועסק סמית' באזור הדרומי של הים הצפוני על מנת למנוע פלישה נפוליאונית לאזור.
בשנים 1804 ו-1805 עבד סמית' עם הממציא רוברט פולטון על ייצורם של פצצות טורפדו ומוקשים ימיים על מנת להרוס את הצי הצרפתי שנאסף בנמלי צרפת ובלגיה.
התקפה בכלי הנשק החדשים על הצי בבולון נכשלה בשל מזג אוויר גרוע.
על אף כישלון זה, המליץ סמית' להשתמש בכלי הנשק החדשים כנגד הצי הצרפתי והספרדי המשולב שעגן בקדיס.
אך צי זה יצא מהנמל והושמד בקרב טרפלגר באוקטובר 1805, בטרם היה סיפק בידי סמית' להשלים את תוכניותיו.