tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלמון הספק הוא ספר מאת סופר המדע הבדיוני הסאטירי דאגלס אדמס.
הספר כולל מאמרים, סיפורים קצרים ורעיונות.
הספר, אשר פורסם ב-2002, שנה לאחר מותו של אדמס, הורכב מרשמיו אשר נתגלו במחשבו האישי לאחר מותו.
שם הספר לקוח מספר אותו התחיל אדמס, הספר השלישי בסדרת סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי, לו התעתד לקרוא "סלמון הספק" (פן הומוריסטי ל"סלמון החכמה", סיפור נודע מהמיתולוגיה של אירלנד).
הספר כולל פרולוג מאת ניקולאס רו - עורך ספרותי בעיתון הגארדיאן, הקדמה מאת סטיבן פריי, אפילוג מאת ריצ'רד דוקינס ובסופו תיאור לוח הזמנים של מסע האשכבה של אדמס.
עיקר הספר הוא אכן הטיוטה של אדמס לחלק זה בסדרה.
העורך, פיטר גוזארדי, ליקט את פרקי הרומן הלא גמור מתוך שלושה קבצים שנמצאו במחשבו של אדמס: "הסלמון הזקן" (The Old Salmon), "סלמון הספק" ו-"לוס אנג'לס/קרנף/אחוזת ראנטינג" (LA/Rhino/Ranting Manor).
הספר תורגם על ידי מרב זקס-פורטל ויצא לאור בהוצאת כתר ב-2005.
הרב סלמון בן ירוחם או שלמה בן רוּחַיְם (רסב"י), היה מפרש מקרא, פייטן וחכם קראי שחי בירושלים במאה ה-10. הרבה להתפלמס עם רבנים מהיהדות הרבנית ועם רב סעדיה גאון בפרט.
סלמון בן ירוחם נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 900-910 לערך, בנעוריו נסע למצרים שהייתה אז מרכז עולמי לעדת הקראים ואשר בה היה אחד מבתי המדרש הטובים ביותר.
בראש בית מדרש זה, עמד ר' משה המדקדק בן ר' אברהם אלפסי.
בהגיעו לגיל הבר-מצווה (חתן תורה) חיבר הקדמה על פרשת יתרו וקראה לפני קהל המתפללים בשבת בבית הכנסת ובה הלהיב את קהל המתפללים וגרם להתפעלות רבה בקרב מוריו ורבותיו.
בחיבורו זה, הוכיח שליטה מלאה בשפה העברית ודקדוקיה, וידע בסיסי בפרשנות המקרא, ובקיאות רבה במשנה ובתלמוד.
היא לזוכרו בקידוש על היין ואלפונו אבו נסי ומורי רבי עובדיה אלבצרי ירחמם האל השיבו כי אין זה כי אם תובע הפרישות כמו שכתוב וקדשתם היום ומחר, והאדון משה רע"ה באר: "אל תגשו אל האשה".
כלומר, בעוד ההלכה הרבנית מתירה קיום יחסי אישות בשבת, ואף ממליצה על כך, ופירשה את "זכור את יום השבת לקדשו" כחובה להזכיר את יום השבת ולציין אותו בקידוש על היין - לדעתו כוונת הכתוב "לקדשו" בהימנעות מיחסי אישות.
רסב"י אשר הלהיב את שומעיו ורבותיו בהקדמתו זו, חיש מהר הפך להיות מתלמיד למורה כשאל בית מדרשו נוהרים תלמידים רבים.
על פי הגרסה הקראית, מסופר שבין תלמידיו הרבים היה התלמיד סעדיה אלפיומי, הידוע היום כרב סעדיה גאון.
רסב"י לא רק רכש את לימודיו בבית המדרש של משה אלפסי, אלא נסע לרוב קהילות ישראל, בחלב שבסוריה, לירושלים וכו' וזה על מנת ללמוד וללמד.
מביקוריו אלו למד ולימד תורה ברוב הקהילות בהם ביקר, ולא רק שהפך להיות מתלמיד למורה, אלא למנהיג גדול בקרב ישראל.
הוא פונה בקריאה נרגשת בהזהירו את העם, שיש לירוא את ה', לשמור את מצוותיו, לחקור אותם ולקיימם.
הואיל והם אמיתיים וקנויים מעולם מקדם.
אחת מההתפלמסויות הבולטות ביותר של סלמון בן ירוחם כלפי היהדות הרבנית היה כנגד רב סעדיה גאון.
רס"ג תקף רבות את הקראים והקראות, ובתגובה חיבר רסב"י ספר בשם "מלחמות ה'", שנחשב לאחד הספרים הקשים והבוטים ביותר שחוברו אי פעם נגד הרבנים והתורה שבעל-פה בכלל, ובו דחה בתוקף את טענות רס"ג.
הספר כלל הרבה מאוד עניינים, כעניין קדוש החודש, והדחיות של המועדים ועניין חג השבועות, השבת, על בן פקועה, על השיעור אחד מששים, על ביטול הטומאה בגלות, על לחש וקמע, התגשמות ושיעור קומתו של הבורא ועוד.
רסב"י חי בתקופה שהיה ליהודים בית תפילה על הר-הבית, תקופה זו הייתה תקופת פריחה ושגשוג לקהילה הקראית בירושלים כשאליה נוהרים משפחות רבות לביסוסה ולחיזוקה דבר זה מוצא את ביטויו בפירושו לתהילים פרק ל'- 95 וזו לשונו:
"כאשר בחסד אלהי ישראל נעתקו הרומאים ממנה [ירושלים] והופיעה מלכות ישמעאל נתנה הרשות לישראל להיכנס ולגור שם.
נמסרו להם חצרות בית ה' והיו מתפללים שם משך שנים...
וקם עלינו מי שגירש אותנו משער בית המקדש.."
בפירושו זה מציין רסב"י שלוש תקופות במעמדם של היהודים בהר-הבית.
מימי הכיבוש הערבי ועד ימיו תקופה ראשונה ובה נמסרו לקראים חצרות בית ה', תקופה שנייה צמצום נוכחות הקראים וחלק אחד קטן בהר-הבית.
תקופה שלישית שבה הוציאו את היהודים בכלל "קראים ורבניים כאחד" מ"שער בית המקדש" הוא מוסיף ואומר: "והנה עתה מתנכלים הערלים להוציאנו מירושלים להפריד בינינו לבינה".
דבריו אלו של הרסב"י מתאשרים על ידי הרבנים עצמם ובמלואם ואף על ידי מבקרים לא יהודים אשר ביקרו בירושלים בימים ההם.
רסב"י מת זקן ושׂבע ימים בחלב שבסוריה וקברו היה ידוע עד המאה הקודמת.
פירושיו וחיבוריו של סלמון בן ירוחם הידועים לנו:
פירוש על חמש מגילות: קהלת, רות, אסתר, שיר-השירים, איכה.
ספר מלחמות ה' - כתוב בחרוזים ושירה, ספר התפלמסות כנגד רס"ג.
סלמיס (ביוונית עתיקה: Σαλαμίς, בלטינית: Salamis), נימפה במיתולוגיה היוונית ואחת משתים-עשרה בנותיהם של אל הנהר אסופוס (Asopos) ורעייתו מטופה, (Metope) בתו של לאדון.
דיודורוס סיקולוס מספר, כי סלמיס נחטפה על ידי פוסידון אל האי שנקרא לימים על שמה, וילדה בו את בנם קיכראוס (Cychreus).
הלה נעשה למלך האי, ונתפרסם על שהרג נחש עצום-מידות, שהפיל את חיתתו על יושביו.
סלמיס (ביוונית עתיקה: Σαλαμίς; ביוונית מודרנית: Σαλαμίνα - סאלאמינה) הוא הגדול באיי המפרץ הסרוני שביוון.
הוא נמצא מרחק מייל ימי אחד לערך מפיראוס וכ-16 קילומטרים מערבית לאתונה.
שטחו של האי 96.09 קמ"ר ובשנת 2001 נמנו בו 38,022 תושבים ובכך הוא האי הצפוף ביותר ביוון עם 413 תושבים לקמ"ר.
הוא נקרא על שם הנימפה סלמיס.
בגלל צורת הסהר של האי, הוא מכונה בפי תושביו קולורי (κουλούρι), כשמו של כעך עגול.
העיר הראשית באי, סאלמינה, שוכנת לחופו של מפרץ סלמיס, הפונה אל המפרץ הסרוני.
הנמל הראשי של האי, פאלוקיה, שני בגודלו רק לפיראוס ונמצא בצדו המזרחי.
סלמיס משמש כיום כבסיס הראשי של הצי ההלני.
את עיקר פרסומו חב האי לקרב סלמיס שנערך לחופיו ב-480 לפנה"ס בין הצי הפרסי לצי היווני.
ניצחון היוונים בקרב הציל את ארץ יוון מכיבוש בידי מלך פרס, והוא ציון דרך חשוב בתולדות התרבות המערבית.
סלמי (איטלקית Salame) הוא סוג של נקניק מומלח שמקורו במטבח האיטלקי.
בעבר נבעה הפופולריות של הסלמי מהיותו מוצר בשר שניתן לאחסנו בטמפרטורת החדר.
מקור שמו של הסלמי במילה האיטלקית להמלחה (Salatura).
הסלמי המסורתי מורכב מתערובת של:
בשר קצוץ של חזיר, עגל, עז, סוס ואווז.
בסלמי המודרני התערובות כוללות מרכיבים נוספים כדי לגרום לתסיסה מהירה יותר ולשימור הנקניק לזמן רב יותר.
ישנם יצרנים שנמנעים מלהוסיף חנקה וניטריטים (חומצות מלח חנקני) כדי לייצר מוצר הנחשב בריא ואורגני יותר.
קיימים סוגי סלמי רבים, רבים מהם נקראים לפי מקורם (האזור או ארץ המקור שלהם).
בין השאר סלמי נקראים על שם ארל, ג'נובה, הונגריה ומילאנו.
ישנם סוגים מסוימים, בעיקר אלו שמקורם בספרד, רוב הסוגים ההונגריים וחלק מהסוגים מדרום איטליה (כמו פפרוני שמקורו בנקניקיה נפוליטנית פיקנטית) המכילים פפריקה או אבקת צ'ילי שונים ברמת קיצוץ הבשר, בגודלם ובסוג המעטפת.
""סלמיס גלורי (Salamis Glory) הייתה אוניית נוסעים רשומה בלימסול שבקפריסין, שהפליגה בין נמלי האגן המזרחי של הים התיכון (איי יוון, סוריה, לבנון, ישראל ומצרים).
האונייה הושקה בשנת 1996, הייתה במהלך תולדותיה בבעלות כמה חברות ספנות ונשאה כמה שמות: "אנה נרי", "דנאוס", "קונסטליישן", "מורנינג סטאר" ו"ריג'נסי ספיריט".
אורכה 150 מטר, רוחבה 20 מטר ותפוסתה ברוטו 10,444 טונות.
בעת בנייתה היו בה 222 תאים ל-600 נוסעים, שמונה סיפוני נוסעים, מסעדה, קזינו, שני אולמות שעשועים, בריכת שחייה ועוד.
היא הוצאה משימוש ונגרטה ב-2009.
האונייה נבנתה ב-1962 עבור חברת הספנות הברזילאית Companhia de Navegação Costeira, ונשאה את השם "אנה נרי".
שנה אחר כך ניזוקה בהתנגשות עם המכלית "פרזידנטה דאודורו" (Presidente Deodoro).
בין השנים 1965 ו-1968 פעלה בקו שבין ריו דה ז'ניירו וסנטוס.
אחר כך הובילה "אנה נרי" נוסעים בקווים חופיים וטרנס-אטלנטיים ושימשה כאוניית נוסעים לעינוגים (cruise ship) בחודשי הקיץ.
בעקבות השפל בענף אוניות הנוסעים נמכרה האונייה ב-1978 לחברת האוניות היוונית Hellenic Cruises.
במהלך השיפוצים והתיקונים שונה שם האונייה ב-1979 ל"דנאוס" (Danaos) ושוב ב-1982 ל-"קונסטליישן" (Constllation).
חברת הספנות שהפעילה את האונייה פשטה את הרגל ב-1987, והאונייה הוצאה משירות למשך ארבע שנים.
ב-1992 נקנתה האונייה על ידי בעלים יווניים אחרים ושוב שונה שמה, הפעם ל"מורנינג סטאר" (Morning Star), והופעלה כאוניית נוסעים לעינוגים באוקיינוס השקט.
שם האונייה הוחלף פעם נוספת ל"ריג'נסי ספיריט" (Regency Spirit), היא נרשמה בבהאמה והועברה לבעלות חברת האוניות האמריקנית Regency Cruise, שהפעילה אותה לאורך חופי מקסיקו בחודשי החורף ובים התיכון בחודשי הקיץ.
ב-1995 הוכרזו בעלי האוניות כפושטי רגל והאונייה נתפסה בנמל ניס שבצרפת.
היא נמכרה במכירה פומבית לחברת האוניות הקפריסאית Cypriot Salamis Cruises ב-1996, ושמה הוחלף ל-"סלמיס גלורי" (Salamis Glory).
האונייה עברה שיפוצים נרחבים בשנת 2000.
ב-30 באוגוסט 2007 התנגשה "סלמיס גלורי" ב"שלי", אוניית משא קטנה בבעלות ישראלית ובעלת צוות זר, שהובילה גבס.
התאונה הימית ארעה סמוך מאוד לנמל חיפה.
ב-24 בנובמבר 2009 נמכרה האוניה תמורת 530,000 יורו לסוחרי גרוטאות.
בפברואר 2010 נגרטה האוניה באלאנג, הודו.
חכם סלמן חוגי עבודי (תמוז ה'תרנ"ד, 1894 או ה'תרנ"ו – כ"ה באדר א' ה'תשל"ג, 27 בפברואר 1973) היה הרב הראשי האחרון של בגדאד ובסוף ימיו אב בית דין בירושלים, וחבר מועצת הרבנות הראשית ובית הדין הרבני הגדול.
למד בתלמוד תורה "מדרש תלמוד תורה", ובישיבת מדרש בית זלכה.
כדי להימנע מגיוס לצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה נמלט בשנת 1916 (ה'תרע"ו) עם הרב יהושע משה לבצרה, שם התארחו בבית הרב המקומי יחזקאל ששון.
בתקופה זו ייסד את ישיבת "עזרא הסופר" בכפר שבו נקבר עזרא הסופר.
בסיום המלחמה חזר לבגדאד והחל לשמש כראש ישיבת "תומכי תורה".
מסר שיעורים גם במדרש בית זלכה.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) נבחר לשמש כחבר הוועד הרוחני וחבר בית הדין בבגדאד.
בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) מונה לאב בית הדין בבגדאד.
בשנת ה'תר"ץ ביקר בארץ ישראל ושינה את לבושו בדומה ללבוש הרבנים המקומי (מגבעת וחליפה), והיה הראשון בחכמי בבל שנהג כך.
ובשנת 1947 (ה'תש"ז) החל לשמש כרבה הראשי של בגדאד וראש בית הדין לערעורים.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל במבצע עזרא ונחמיה ונשלח לעבוד בנטיעת עצים עבור קרן קיימת לישראל.
אחד ממכריו שראה זאת דאג לפרסם את שמו, ובחודש פברואר 1952 (שבט ה'תשי"ב) הוא מונה לדיין בבית הדין בפתח תקווה.
ובשנת 1957 (ה'תשט"ז) מונה לאב בית דין בירושלים.
בשנת 1960 (ה'תש"ך) החל לשמש כנציג של מועצת הרבנות הראשית בוועדה לבחירת הרבנים הראשיים והתפטר ממנה יחד עם מספר נציגים נוספים לאחר שעמדתם לא התקבלה, ופנה לבג"ץ נגד החלטות שהתקבלו לאחר מכן.
בשנת 1964 (ה'תשכ"ד) החל לשמש כחבר מועצת הרבנות הראשית, ובשנת 1965 (ה'תשכ"ה) התמנה לבית הדין הרבני הגדול לערעורים.
מסר שיעורים בבית הכנסת "אוהל רחל" שבשכונת רוחמה.
קיבל את תואר יקיר ירושלים לשנת תשל"ג.
בכ"ה באדר א' ה'תשל"ג (27 בפברואר 1973), באמצע שיעור גמרא שמסר בבית הכנסת "אוהל רחל" בירושלים, הלך לעולמו.
אחיו היו רבי יחזקאל רבה של בצרה ולאחר מכן של אור יהודה ורבי משה רבה של אל-חלה.
שלושת האחים שימשו כרבני שלושת המחוזות היהודיים הגדולים בעיראק.
היה נשוי לרבקה בתו של חכם מיכאל ירמיה, בנו הרב ראובן הוא דיין בבית הדין של חברת אהבת שלום.
סלמיס (ביוונית עתיקה: Σαλαμίς; ביוונית: Σαλαμίνα - "סאלאמינה") הייתה עיר-מדינה עתיקה לחופו של מפרץ מאוסה שבים התיכון, במזרחו של האי קפריסין.
שרידי העיר שוכנים סמוך לשפך הנהר פדיאוס, כשבעה קילומטרים מצפון לעיר פמגוסטה (גזימאוסה) ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
לפי המיתולוגיה היוונית נוסדה סלמיס בידי טאוקרוס בנו של טלאמון, מלך האי סלמיס שבמפרץ הסרוני, ואחיו של איאס גיבור מלחמת טרויה.
טאוקרוס הגיע לקפריסין לאחר המלחמה, הקים בה מקדש לזאוס ונשא לאישה את בתו של המלך קינירס.
בהמשך הקים טאוקרוס עיר חדשה לה קרא על-שם האי ממנו הגיע, והיה למלכה הראשון.
הממצאים המוקדמים ביותר באתר, בדמות מעגן ונקרופוליס, הם מהמאה ה-11 לפנה"ס, וקבורת ילדים בכדים כנעניים מעידה על השפעה פיניקית.
העיר החלה לגדול במאה ה-8 לפנה"ס בזכות הסחר המשגשג עם ערי הלבנט, במיוחד הפיניקיות, אסיה הקטנה ומצרים העתיקה; באותה תקופה היה האי נתון תחת שלטונה ההגמוני שלל צור.
בתחילת המאה הבאה נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, וביניהם כיסו/כישו מלך סלמיס השמי, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוותו עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
טקסטים וכתובות מצביעים על כך שבתקופה הקלאסית הייתה סלמיס לעיתים בתחרות עם כתי, אחת המעצמות המקומיות העיקריות.
החל במאה ה-6 לפנה"ס הלכה סלמיס והפכה לעיר החשובה בקפריסין, והייתה הראשונה שטבעה מטבעות משלה, החל בשנת 515 לפנה"ס.
העיר לקחה חלק חשוב במרד האיוני נגד הפרסים, וקרב סלמיס הימי והיבשתי התחולל סמוך לה בשנת 497 לפנה"ס, והכריע את גורל המרד.
חודשים ספורים לאחר הקרב השתלטו הפרסים על האי.
אוגורס הראשון, מלך סלמיס בין השנים 410-374 לפנה"ס, היה בן בריתן של אתונה העתיקה ושל מצרים.
הוא נלחם, ככל הנראה, יחד עם הפפים בקרב ימי ויבשתי גדול בכתי (ששימשה בסיס עורפי למצור של ארתחששתא על סלמיס), מכיוון שביקש להגדיל את שטחיו על האי והיה היריב הקבוע של מלך כתי.
כתי ניצחה בקרב, ואף שלא הגדילה את שטחיה, היא שמה קץ להתערבות מלך סלמיס, חיזקה את בעלי הברית של הפרסים באי וביססה את ההגמוניה הפרסית במזרח הים התיכון, כפי שהוגדרה בשלום אנטלקידס.
אוגורס הצליח להתנער משלטון פרס, השתלט על האי כולו ושעבד את צור וצידון, ואולי אף את דור.
בשנת 343 לפנה"ס, בימי בנו, אוגורס השני, שב ארתחשסתא השלישי, מלך פרס, וכבש את קפריסין.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את האי, ובתחילת מלחמות הדיאדוכים, לאחר קרב עזה, קיבל תלמי סוטר לידיו את השלטון על קפריסין, וביטל את הממלכות המקומיות בה; ניקוקראון מלך סלמיס, שימש כמלך בובה באי עד 311 לפנה"ס, עת תלמי הראשון אילצו להתאבד יחד עם בני משפחתו.
תלמי העביר את מוקד השלטון בקפריסין לפאפוס שבדרום-מזרחו של האי, וסלמיס ירדה מגדולתה.
במסגרת מאבקו של אנטיגונוס מונופתלמוס לשליטה על האי, בשנת 306 לפנה"ס התחולל מול חופי העיר קרב ימי שבמהלכו הביס דמטריוס פוליורקטס בן אניטוגונוס את צבא תלמי ונטל את השליטה על כל קפריסין בשם אביו, אולם מעט לאחר מכן חזרה השליטה לבית תלמי בקביעות.
לפי "מעשי השליחים" הטיף פאולוס בעיר:
לפי המסורת הנוצרית, ברנבא אשר הביא את הנצרות לקפריסין ונחשב למייסד הכנסייה הקפריסאית, נסקל למוות בסלמיס בשנת 61. ברנבא היה חברו של פאולוס ובן האי, ומעל קברו שממערב לשרידי העיר, הוקמו במאה ה-5 כנסייה ומנזר הקרויים על-שמו.
כנסייה זו נהרסה והמבנה הנוכחי במקום הוא מהמאה ה-18. בשנת 115 פרץ מרד התפוצות של היהודים נגד הקיסר טראיאנוס.
יהודי קפריסין התקוממו בראשותו של ארטמיון, וסלמיס חרבה.
לפי דיו קסיוס 240,000 מתושבי האי היוונים מצאו את מותם במרד, ולאחריו נאסרה ישיבת יהודים בקפריסין.
בשנים 332 ו-342 חרבה העיר ברעידות אדמה, ובשנייה פגע בה גם גל צונאמי.
קונסטנטיוס השני בנה עיר חדשה וקטנה יותר על חורבות סלמיס המקורית, והעניק לה את השם "קונסטנטיה".
העיר הפכה למושב בישוף בסוף המאה ה-4, והידוע שבנושאי תפקיד זה היה אפיפניוס מסלמיס שהתמנה בשנת 367 וכיהן במשרה עד מותו בשנת 402. במאה ה-6 שיפצו יוסטיניאנוס הראשון ואשתו תאודורה את העיר ובנו בה מספר בניני ציבור.
במאה ה-7, בעקבות אסונות טבע וכיבוש האי בידי מועאויה הראשון בשנת 649 ננטשה העיר וחרבה.
כפר הדייגים הסמוך, ארסינואה (לימים פמגוסטה/גזימאוסה), ירש את מקומה והפך לעיר נמל.
החפירות בסלמיס החלו בשנת 1952 ונמשכו עד פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974. חלק מהממצאים שנחשפו באתר, שמורים במוזיאון שבמנזר ברנבא הקדוש, כ-2.5 קילומטרים דרומית-מערבית לשרידי העיר.
רוב הממצאים בסלמיס הם מהתקופה הרומית, אם כי שרידי מקדש זאוס שנחשפו באתר הם מסוף התקופה ההלניסטית (הקמת מקדש זה יוחסה במיתולוגיה למועד ייסודה של העיר במאה ה-11 לפנה"ס).
המרכז העירוני של סלמיס בתקופה הרומית שכן בקצה הצפון-מזרחי של העיר, מקום בו נחשפו גימנסיון ותיאטרון ששוחזרו באופן מקיף, וכן אמפיתיאטרון, בית מרחץ ואצטדיון.
הגימנסיון מלבני ובמרכזו ניצב פסלו של הקיסר אוגוסטוס.
המוסד כלל בתי שימוש ובריכת שחייה קטנה.
במקום ניצבים מספר פסלים, רובם חסרי ראש, וחלקם הועברו לכאן מהתיאטרון לאחר רעידת האדמה שהחריבה את העיר במאה ה-4. התיאטרון שפונה לכיוון צפון-מערב הוקם בימי אוגוסטוס והיו בו מקומות ל-15,000 צופים.
ממצאים נוספים מהעת העתיקה כוללים שתי אגורות, האחת הלניסטית והשנייה רומית, ושרידי אמת מים שהובילה מים אל העיר מקיתראה (Κυθραία) שלמרגלות הרי קירניה.
מהתקופה הביזנטית נחשפו שרידי בזיליקה שהוקמה במאה ה-4 בידי אפיפניוס מסלמיס והיא חרבה במאה ה-7 בידי הערבים.
בבזיליקה שהייתה הגדולה בקפריסין, התגלו שרידי בפטיסטריום ופסיפסים, ובחלקו הדרומי של האפסיס קבור הבישוף אפיפניוס.
הנקרופוליס של העיר משתרע ממערב לה על-פני שטח נרחב.
הקבורה במקום החלה לפחות במאה ה-11 לפנה"ס ונמשכה עד לתקופה הרומית.
למרות שרוב הקברים נשדדו בחלק מהם התגלו ממצאים רבים המלמדים כי המתים נהגו להיקבר עם כל רכושם, לעיתים אפילו עם עבדיהם.
הקבר הידוע ביותר באתר הוא "קבר 79" שנחשף בשנת 1966, ובו מנחות קבורה יקרות ערך, בין היתר ממצרים ומסוריה.
בקבר זה נמצאו גם מרכבות ושרידי סוסים.
כלי קדרות יווניים בעלי עיטורים גאומטריים שנמצאו בקברים שונים, מעידים על קשרי המסחר של סלמיס עם העולם האגאי.
סמוך מדרום לנקרופוליס, מצידו הדרומי של נהר פדיאוס, שוכנים שרידיה של העיר אנקומי (Έγκωμη), עיר מתקופת הברונזה, ששימשה, אולי, כבירת ממלכת אלשיה הקדומה.
סלמון מעושן הוא שיטה להכנת דג סלמון למאכל.
בשיטה זו פרוסות הדג נכבשות ולאחר מכן עוברות עישון קר או עישון חם.
המאכל נחשב למעדן ולרוב מחירו יקר למדי.
לעיתים מתייחסים ללקס כאל סלמון מעושן, אולם מדובר בשיטות שונות להכנת דג הסלמון.
הסלמון המעושן מוגש כמתאבן, לרוב לצד גבינת שמנת.
בצפון אמריקה הדג מוגש לרוב על לחם, לצד פרוסות של בצל אדום, לימון וצלפים.
באירופה מקובל לשלב את הסלמון המעושן בפשטידות, להגישו בצורת פאטה או לשלבו ברוטב לפסטה.
השימוש בסלמון מעושן כמרכיב בסושי מקובל בצפון אמריקה, אולם אינו מקובל ביפן.
הסלמון המשמש בייצור סלמון מעושן הוא לרוב סלמון אטלנטי, המגודל בחוות בנורווגיה, סקוטלנד, אירלנד ומפרץ פונדי שבקנדה.
הסלמון מעושן בעישון קר, לרוב בטמפרטורה של 37 מעלות צלזיוס.
עישון קר זה אינו מבשל את הדג, ושומר על מרקמו של הדג.
פרוסות הדג נתלות על מתלים ומדורות נסורת לחה מובערות מתחת הפרוסות.
הלחות של הנסורת מבטיחה עשן רב, והמרחק בין המדורה לדגים מבטיח שהדג לא יתבשל.
שיטת העישון הקר של סלמון התפתחה במזרח אירופה.
מהגרים יהודים שהגיעו לאנגליה מפולין ורוסיה והתיישבו באזור האיסט אנד של לונדון בשלהי המאה ה-19 הביאו עימם את שיטת העישון.
לימים הביאה הגירה יהודית לצפון אמריקה את שיטת הבישול גם ליבשת זו.
שיטת עישון זו נועדה לשמר את הדג בתקופה בה לא היו אמצעי קירור.
מהגרים יהודים אלה נהגו לייבא את הסלמון מהים הבלטי, ולא השתמשו בדג סלמון מקומי שנדוג באנגליה ובסקוטלנד.
הדג שהגיע מהים הבלטי – שומר בזמן העברה בחביות מי מלח.
כאשר החלו לייצר את הדג מדגים מקומיים, נהגו, על מנת להגיע לאותו טעם, לכבוש את הדגים קודם לעישונם במי מלח, וכך התפתחה שיטת הייצור המקובלת כיום.
עישון חם של הדג יוצר מרקם וטעם שונה למאכל.
בשיטת הכנה זו יש לכבוש את הדג בחומץ קודם לעישונו.
סלמוניים (שם מדעי: Salmonidae) היא משפחה של דגי גרם החיים במים מתוקים וגם בים והיא המשפחה היחידה בסדרת הסלמונאים (Salmoniformes).
בני משפחה זו כוללים מספר מינים של דגי מאכל חשובים.
חלק מהסוגים ידועים בשמות העממיים סלמון וטרוטה, שאינם טקסונומיים וחלק ממיני הסלמונים והטרוטות שייכים יחדיו לאותו הסוג.
דגים אלה חיים בקבוצות גדולות והם ידועים במנהגם של חלקם להגר ממקווי מים מלוחים כמו הים לעבר נהרות ואגמים, בעודם מזנקים מעל מפלים.
הצעירים הבוקעים עושים את הדרך חזרה לים, שם הם מתבגרים.
לדגים אלה חוש ריח וטעם חדים ביותר, ואלה מאפשרים להם לזהות הן את מזונם והן את הנהרות בהם נולדו.
הם מושכים אחריהם טורפים רבים וגם נידוגים כדגי מאכל נפוצים.
חלק מדגי הסלמון גדולים יחסית והגדול שבהם הוא המין סלמון סיבירי מנהרות סיביר שמגיע למשקל מרבי של 105 ק"ג.
הקטנים בהם שוקלים קילוגרמים בודדים.
סוג Coregonus - בו 78 מינים, ביניהם האומול.
סוג Prosopium - בו 6 מינים.
סוג Stenodus - בו 2 מינים, ביניהם סטנודוס לאוכיכטיס שנכחד בטבע.
סוג Thymallus - בו 13 מינים.
סוג אאוסלמו (Eosalmo) - נכחד.
סוג Hucho - בו 5 מינים.
סוג אלתית פסיפית (Oncorhynchus) - בו 12 מינים.
סוג סלמו (Salmo) - בו 43 מינים.
סוג Salvelinus - בו 51 מינים.
פרופ' סלמה פרייברג הייתה פסיכואנליטיקאית ילדים ועובדת סוציאלית אמריקאית.
פרסמה מאמרים וספרים מקצועיים חשובים בתחום הקשר בין הורים לתינוקם; ספריה "רוחות רפאים בחדר הילדים" ו"השנים המופלאות" נודעו כבעלי השפעה רחבה בפסיכולוגיה.
בשנות השבעים של המאה ה-20 עסקה בחקר תינוקות עם עיוורון מולד.
תיארה בממצאיה שלושה קשיים שתינוקות עם עיוורון צריכים להתגבר עליהם בהתפתחותם המוקדמת: ללמוד לזהות את הוריהם על פי קול בלבד, ללמוד על קביעות אובייקט וכן לרכוש דימוי עצמי תקין ובריא.
היא הבחינה כי לראייה תפקיד ריכוזי בגירוי התפתחותו התקינה של המוח והעדר הראייה מאט את התפתחות התינוק.
בנוסף לעבודה זו עם תינוקות עיוורים, הייתה פרייברג ממייסדות תחום בריאות הנפש של תינוקות ופיתחה גישות טיפוליות המתאימות לתינוקות, ילדים קטנים ומשפחותיהם.
עבודתה על העברה בין-דורית של טראומה תוארה בספרה פורץ הדרך שנקרא "רוחות רפאים בחדר הילדים" והשפיעה על עבודתם של פסיכולוגים וחוקרים קליניים כמו אליסיה ליברמן
כמו כן, תרומתה המכוננת לידע על התפתחות פסיכולוגית של ילדים שהובאה בספר "השנים המופלאות" עדיין רלוונטית ונלמדת עד היום.
ספר זה תורגם ל-11 שפות, כולל עברית, ונכתב כאשר לימדה בבית הספר לרפואה טולאן בניו אורלינס.
עד מותה, הייתה סלמה פרייברג פרופסור של פסיכואנליזה של הילד באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, ומטפלת קלינית אשר הקדישה את הקריירה שלה כדי לעזור לילדים עם קשיים רגשיים.
הייתה גם פרופסור אמריטוס של פסיכואנליזה של הילד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן, שם לימדה משנת 1963 עד 1979, ועמדה גם בראש פרויקט התפתחות הילד במחוז וושנטאו, מישיגן (Washtenaw, Mich).
עבודתה של פרייברג מוערכת על ידי רבים כמקבילה בחשיבותה לזו של אנה פרויד, שהייתה חלוצה בתחום הפסיכואנליזה של הילד.
שתיהן התעניינו בעיוורון של ילדים.
במשך 15 שנים למדה פרייברג את התפתחותם ילדים עיוורים מלידה, וכתבה "תובנות מהעיוורים: מחקרים השוואתיים של תינוקות עיוורים ורואים" שפורסם בשנת 1977. באותה השנה, היא כתבה "זכות מולדת של כל ילד: בהגנה על הטיפול האמהי".
זהו מחקר של קשרי אם-ילד מוקדמים שטענתו כי איכות ההתקשרות הראשונית אם-ילד משפיעה על כל התפתחותו העתידית של הילד.
סלמה פרייברג נולדה כסלמה הורביץ ב-8 במרץ 1918 בדטרויט, מישיגן.
הוריה היו דורלה וג'ק הורוביץ, סלמה הייתה הבכורה מבין שלושת ילדיהם.
אביה עבד בעסק העופות המשפחתי ואמה הייתה עקרת בית.
המשפחה המורחבת הייתה אמידה ומעורבת בחיי הקהילה היהודית בעיר.
לפרייברג היו יחסים קרובים עם סבתה מצד אמה, ג'ני ג'ייקובס, סופרז'יסטית לשעבר בעלת אופי חזק, שכמו נכדתה, לא התעניינה בעסקי המשפחה.
ב-1945 נישאה לפרופסור לואיס פרייברג, אותו פגשה בזמן לימודיה ב-Wayne State University.
הזוג אימץ ילדה, ליסה, ב-1956. פרייברג נשארה עם בתה בבית, ובשנים אלו כתבה את הספר "השנים המופלאות", שזכה ב-1959 בפרס הספר הטוב של השנה מטעם האגודה האמריקאית לחקר הילד.
ב-1979 עברה המשפחה לסן פרנסיסקו.
באוגוסט 1981, אובחנה פרייברג כסובלת מגידול ממאיר במוח.
היא נפטרה ארבעה חודשים מאוחר יותר, ב-19 בדצמבר 1981, בגיל 63.
פרייברג סיימה את לימודיה ב-Wayne State University עם תואר שני בעבודה סוציאלית ב-1940 ועברה למכון הפסיכואנליטי בדטרויט במכון כדי להשלים את הכשרתה הפסיכואנליטית.
מ-1963 עד 1979 הייתה פרופסור לפסיכואנליזה באוניברסיטת מישיגן.
במהלך תקופה זו הייתה גם מנהלת פרויקט מקומי להתפתחות הילד.
בסן פרנסיסקו עמדה בראש התוכנית "תינוק-הורה" בבית החולים הכללי של סן פרנסיסקו.
סלמה פרייברג בדקה במחקרה את ההשפעה של העדר אפקטים חזותיים על התפתחות תינוקות.
היא רצתה להבין את השפעות העיוורון על ארגון ההתנסויות והתפתחות האגו אצל תינוקות.
דוגמה לחשיבות עבודה זו ניתן למצוא בתיאור פעוט אחד, טוני, שנבדק על ידי פרייברג במחקר והוגדר על ידה כ"עיוור נורמלי", כלומר בעל התפתחות תקינה.
המעקב אחריו תרם לשני ממצאים חדשים: לפני המחקר הייתה סברה כי תינוק מחייך רק כתגובה לגירוי חזותי - ראייה של אדם אחר.
סברה זו הופרכה כאשר טוני נמצא מחייך לאחר ששמע את קול אימו, כלומר כתגובה לגירוי קולי.
חרדת זרים נחשבה גם היא כמושפעת מההבחנה הוויזואלית שעושה התינוק המתפתח בין פנים מוכרות ללא מוכרות.
גם הנחה זו הופרכה כאשר נמצא כי טוני לא חייך כתגובה לשום קול מלבד קולה של אימו, בהיותו בן שמונה חודשים.
פרייברג גם הדגישה את חשיבות הפה אצל התינוק העיוור במילוי החסכים בגירויים חזותיים.
היא ראתה כי תינוקות עיוורים משתמשים בפה שלהם כדרך להבין את העולם הרבה יותר מאשר תינוקות רואים.
מאחר שלתינוקות עיוורים חסרה תפיסה חזותית, הם מסתמכים על הפה שלהם כדי לחקור את העולם בשנתיים הראשונות.
בנוסף הם משתמשים יותר גם באמצעים טקטיליים (מישוש) כדי לפתח את ההבחנה בין מה שבפנים ומה שמחוץ לעצמי.
ניכר איחור מסוים בהבחנה בין מה שהוא "עצמי" ל"לא עצמי" אצל ילדים עיוורים, כנראה בשל הצורך בגיוס מתווכים חושיים שונים.
טיפול נפשי לילדים - "טיפול שולחן המטבח"
בנוסף לחקר השפעות העיוורון על התפתחות תינוקות, לסלמה פרייברג היה חלק בפיתוח גישות חדשות עבור טיפול נפשי בילדים צעירים.
גישה מרכזית חדשה שהציעה נקראה "טיפול שולחן המטבח".
פרייברג נהגה ללכת לביתם של הורים עם תינוקות עד גיל שנתיים לצורך הטיפול בהם.
בכך אימצה ערך חשוב מהעבודה הסוציאלית אל תוך הגישה הפסיכואנליטית, "לפגוש את האנשים היכן שהם נמצאים" (במרחב הביתי ובסביבה הטבעית שלהם, ולא בקליניקה של המטפל).
מכיוון שתינוקות, וגם הוריהם, עצורים יותר בסביבה זרה, הבית מאפשר למטפל לראותם בסביבתם הטבעית ולצפות בטווח האופטימלי של יכולות התינוק, יכולות ההורה ואיכות התקשורת שלהם.
כתוצאה מעבודתה, ביקורי בית נעשו פרקטיקה מקובלת ביותר בתחום זה.
יש שלושה סוגי טיפול שהיא הציעה ב"טיפול שולחן המטבח": התערבות קצרה במשבר, טיפול תמיכתי-ייעוצי מכוון התפתחות, ופסיכותרפיית הורה-ילד.
כל סוג של טיפול משמש עבור מצבים שונים, והבחירה הייתה תלויה בהערכה של פרייברג או עמיתיה לגבי מקור הבעיות ביחסי ההורה-ילד.
התערבות קצרה במשבר הופעלה כאשר אבחנו כי יחסי הורה-ילד הם כללית תקינים וכי ההורה מתקשה לסייע בהתפתחות הילד רק סביב מצבים או עניינים ספציפיים.
טיפול תמיכתי-ייעוצי מכוון התפתחות שימש במצבים בהם לתינוק אובחנה מחלה כרונית או הפרעה, וההורים נאבקו למצוא דרך להתגבר על הבעיה הזאת; טכניקת טיפול זו התאימה כאשר הוערכה יכולת מספקת של ההורים לתפקד, והדרכה יכלה לכוונם לכך.
פסיכותרפיית תינוק-הורה התאימה להורים אשר קשיים רגשיים ומאבקים בלתי פתורים מעברם שלהם כילדים עצרו אותם מלפתח קשר רגשי עם הילד שלהם; מטרת הטיפול במקרה זה הייתה לסייע להם לפתור את סוגיות העבר, ובכך למנוע העברה בין-דורית של הקשיים שלהם לילדיהם.
שלוש דרכי הטיפול הללו נועדו למנוע עיכובי התפתחות אצל ילדים.
טכניקות הטיפול משלבות עקרונות מן הפסיכואנליזה, הפסיכיאטריה והעבודה הסוציאלית כדי לעזור להורים וילדיהם לבסס את היסודות להתפתחות והתקשרות תקינה של הילד בשנות החיים הראשונות.
פרייברג פיתחה גישה חדשה לטיפול בהורים ותינוקם.
גישה זו לפיתוח יחסי התינוק עם ההורים בשלב מוקדם, הביאה את הטיפול לתוך ביתם.
עבודתה היוותה נקודת פתיחה לגישה לבריאות הנפש של התינוק, והיא עדיין בשימוש היום, בהתאמות הלוקחות בחשבון הבדלים תרבותיים וסגנונות חיים שונים (עיר-כפר וכדומה).
גישתה לבריאות הנפש של התינוק היוותה חידוש בזמנה וממשיכה להיות מאבני הבניין של בריאות הנפש של תינוקות היום.
בספרה "רוחות רפאים בחדר הילדים", הסבירה כי בעיות בהתפתחות והתקשרות טובה של תינוקות נובעות מ"רוחות הרפאים" של הוריהם: חוויות העבר הקשות והנשכחות של ההורים מפריעות בפיתוח התקשרות עמוקה עם תינוקם אשר כה חיונית להתפתחותו.
הטיפול, לגישתה, מכוון לחיבור של ההורה לחוויותיו אלו, כדי לעבדן ולהתגבר עליהן ולאפשר בכך יצירת קשר טוב יותר ומשוחרר עם התינוק.
לדברי פרייברג, "רק כשיישמע בכיין של האימהות, הן (האמהות) תוכלנה לשמוע את בכיו של ילדן".
מושג ה"רוחות" משמש גם בפסיכותרפיה כללית באותה פונקציה של שחרור המטופלים ממשאות העבר כדי לאפשר להם להתקדם בחייהם.
אליסיה ליברמן, פסיכואנליטיקאית ידועה שהושפעה מאוד מגישתה של פרייברג, פיתחה בעקבות מאמרה את המונח "מלאכים בחדר הילדים", כדי לתאר דווקא את ההשפעות ההוריות המיטיבות על הילדים, המתפתחות מחוויות מיטיבות שעברו כילדים בעצמם; לטענתה, שבאמצעות פסיכותרפיה ניתן לשלוף אותן ולהסתייע בהן כדי לשפר קשיים בקשר הורה-תינוק.
סלמון ברגה הוא אתלט אתיופי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) בריצת 10000 מטר, סגן אלוף העולם (דוחה 2019) בריצת 5000 מטר ואלוף העולם באולם (בלגרד 2022) בריצת 3000 מטר.
ברגה נולד וגדל באתיפיה, הוא בן להורים חקלאים ולו שבעה אחים ואחיות.
הצטיינותו באתלטיקה בגיל צעיר הביאה לצירופו לפרויקט טיפוח כישרונות.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שהתקיימה ב-2016 זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:2.21 דקות.
ב-2017 זכה במדליית זהב באליפות העולם לקדטים בריצת 3000 מטר.
הוא סיים חמישי באליפות העולם במרוצי שדה.
בתחרות ליגת היהלום באותה שנה שהתקיימה בלוזאן קבע שיא אישי של 12:55.58 דקות בריצת 5000 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 היה לרץ הצעיר ביותר שהעפיל לגמר ריצת 5000 מטר בתולדות האליפות לאחר שקבע במוקדמות את הזמן הטוב ביותר.
הוא סיים בגמר במקום החמישי בתוצאה של 13:35.34 דקות.
בפברואר 2018 שיפר את שיאו האישי בריצת 3000 מטר באולם כשקבע תוצאה של 7:36.64 דקות.
באוגוסט 2018 ניצח בתחרות גמר ליגת היהלום בריצת 5000 מטר שנערכה בבריסל בשיא אישי של 12:43.02 דקות, תוצאה המדרגת אותו רביעי בכל הזמנים ומהווה שיא עולם לנוער.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:15.59 דקות, לאחר בן ארצו יומיף קג'לצ'ה.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 12:59.70 דקות.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:43.22 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:41.38 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים במקום החמישי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:28.39 דקות.
סלמונלוזיס הוא זיהום הנגרם על ידי חיידק הסלמונלה בבני אדם ובבעלי חיים, כאשר הסימן הקליני העיקרי הוא דלקת בדרכי העיכול (Gastroenteritis).
התסמינים השכיחים ביותר הם שלשולים, כאבי בטן מלווים בהתכווצויות, חום גבוה, כאבי ראש, בחילות והקאות.
מקור הזיהום בדרך כלל נמצא בבשר, בביצים, בחלב או בכל מזון מזוהם אחר שבא במגע עם פסולת.
בנוסף למזון, חיות מחמד רבות כמו חתולים, כלבים וזוחלים שונים, עשויות להפיץ את הזיהום.
רוב סוגי הסלמונלה רגישים מאוד לחום גבוה, על כן ניתן להימנע מהידבקות במחלה באמצעות בישול מוצרי המזון בחום גבוה.
ברוב המקרים, בהם הזיהום אינו משמעותי, אין צורך בטיפול מיוחד, אך מקרים חמורים יותר עלולים לגרום למחלות הטיפואיד או הפראטיפואיד.
לאחר תקופת דגירה קצרה של מספר שעות עד יממה בה החיידקים מתרבים בחלל המעי, נוצרת דלקת ההולכת ומתפתחת עם הזמן.
בין 12 עד 72 שעות לאחר החשיפה, רוב האנשים יפתחו שלשול, חום גבוה, הקאות וכאבי בטן.
השלשול לעיתים קרובות מכיל הפרשות מוגלתיות, ריריות ואף דמיות.
ברוב המקרים, המחלה נמשכת ארבעה עד שבעה ימים כאשר רוב האוכלוסייה לא נזקקת בטיפול מיוחד.
במקרים מסוימים, בהם השלשול חריף וגורם להתייבשות קיצונית של הגוף, נדרשת התערבות רפואית בבית החולים.
בבית החולים, המטופל יקבל עירוי נוזלים תוך ורידי ותרופות המקלות על התסמינים כמו משככי כאבים ותרופות להורדת חום הגוף.
במקרים חמורים אף יותר, הזיהום עלול להתפשט מהמעיים אל זרם הדם.
במצב כזה, הימנעות מטיפול אנטיביוטי עלולה להוביל למוות.
ספסיס, זיהום רב מערכתי, יתבטא במקרים חריגים בלבד בהם החולה בעל מערכת חיסונית חלשה מאוד.
אוכלוסיות מסוימות כמו תינוקות, ילדים קטנים וקשישים עלולות לפתח סיבוכים.
לדוגמה, בקרב תינוקות, ההתייבשות עלולה לגרום למצב חמור של רעילות וילדים הנמצאים במצב חריף של התייבשות לאורך זמן, עלולים לפתח דלקת קרום המוח.
בנוסף לכך, ילדים עם אנמיה חרמשית, עלולים לפתח דלקת עצם מוגלתית בעקבות החשיפה לחיידק.
ברוב המקרים, השיקום אינו תהליך ארוך ורוב המערכות חוזרות לתפקוד תקין, מלבד המעי שיתקשה לחזור לתפקוד תקין ומלא.
מחלת הטיפואיד מתרחשת כאשר חיידק הסלמונלה חודר למערכת הלימפה.
כך תאי הדם הלבנים הופכים למובילים של הסלמונלה ואיתם היא עוברת למערכת הרטיקולואנדותליאלית (טחול, כבד, בלוטות לימפה, מח עצם), שבה מתרבה החיידק.
האנדוטוקסינים של החיידק משפיעים תחילה על מערכת כלי הדם והעצבים מה שמתבטא בחדירות מוגברת, ירידה בטונוס של כלי הדם, פגיעה בויסות חום הגוף, הקאות ושלשולים.
במקרים חמורים של המחלה, אובדן כמות גדולה של נוזלים יגרום לפגיעה במאזן האלקטרוליטי בדם ובסרקולציית הדם, מה שיוביל להלם היפוולמי.
ברוב המקרים החמורים, הלם היפוולמי ילווה בהלם ספטי.
בשלבים מתקדים אף יותר, בעקבות היפוקסיה, אי ספיקת חמצן, עלולה להתפתח אי ספיקת כליות המתבטאת באצירת פסולת חנקתית בגוף.
למרות החוסר בראיות ומחקרים בנושא, חולי הסלמונלוזיס נוטים לפתח תסמונת המעי הרגיז ובשלבים מאוחרים יותר של החיים, התסמונת עלולה להדרדר למחלת מעיים דלקתית.
בנוסף, אמנם מדובר באחוז קטן בקרב בחולים, אבל מדובר בסיבוך אפשרי של המחלה והוא מתבטא בהתפתחות דלקת מפרקים תגובתית שיכולה להימשך חודשים או שנים ואף להוביל לדלקת מפרקים כרונית.
בקרב הסובלים מאנמיה חרמשית ונחשפו לחיידק הסלמונלה, ישנו סיכוי גבוה לפתח דלקת עצם מוגלתית, על אף העובדה שהגורם הנפוץ ביותר להתפתחות דלקת עצם מוגלתית, בקרב חולי אנמיה חרמשית, הוא חיידק הסטפילוקוק.
ישנם מקרים בודדים שהחשיפה לחיידק לא התבטאה בסימנים חיצוניים קליניים.
מצב כזה מתאר נשאים של החיידק הרדום.
נראה שהסיבה לתצפיות הנמוכות של המקרה נובעת מהעובדה שהנשאים לא נוטים להיבדק בהיעדר סימנים חריגים.
מזון מזוהם, לעיתים קרובות מלווה בריח יוצא דופן ומראה מחשיד.
בעייתי במיוחד במסעדות ומוסדות בעלי מטבחים משותפים בעיקר בגלל הסיכון לחשיפה גבוהה והתפרצות המחלה בקרב כמות גדולה של אנשים.
משטחי מים מזוהמים, בעיקר מים עומדים כמו במקלחות.
עופות קפואים למאכל – מים מופשרים מכילים כמות גדולה מאוד של חיידקים ולכן אחוז התפתחות חיידק הסלמונלה גם הוא גבוה.
זוחלים ודו חיים רבים הם נשאים נפוצים של החיידק.
חיידקי הסלמונלה בעלי עמידות מאוד גבוהה.
החיידקים יכולים לשרוד לאורך זמן מחוץ לגוף וזו הסיבה להימצאותם במים מזוהמים או בהפרשות של בעלי חיים.
לפיכך הרשות האירופאית לאיכות המזון ממליצה כי כל מגע בבשר קפוא בשרשרת העיבוד, ילווה בשמירה על היגיינה גבוהה.
ביצי עוף הם אחד המקורות העיקריים לחיידק.
הסיבה עלולה להיות זיהום קליפת הביצה על ידי צואה של בעל חיים, או חלמון שהזדהם בעקבות חדירה של חיידקים דרך נקבובי הקליפה על ידי עופות בזמן הדגירה.
זיהום חלמון הביצה אמנם הגיוני תאורטית, אך לא סביר במציאות.
בהתבסס על נתונים מספריים, שיעורם של זיהומים אלו קטן מאוד (0.6% נגעים במחקר של ביצים טבעיות ו-3.0% במחקר של ביצים מלאכותיות).
ה-FDA פרסם הנחיות מפורטות במטרה להקטין את סיכויי ההמצאות של חיידקי הסלמונלה במוצרי מזון.
המזון המוצק חייב להיות מבושל בתנאים של 68-72 °C ונוזלים כמו מרקים ורטבים חייבים להגיע לרתיחה.
ישנן עדויות המצביעות על כך שקיפאון מוריד את כמות החיידקים, אך הנתונים לא מספיקים כדי להסתמך על תהליך הקיפאון כמחסל משמעותי של החיידק.
לעומת זאת, חיידקי הסלמונלה רגישים מאוד לחום גבוה, על אף שביכולתם לרכוש עמידות לחום במוצרי מזון עתירי שומן כמו חמאת בוטנים.
נוגדנים נמצאו לראשונה במלאווי, במחקר שפורסם ב-2008. החוקרים המקומיים זיהו היווצרות של נוגדן המגנים מפני זיהומים חיידקיים במערכת הדם הנגרמים על ידי חיידק הסלמונלה.
במחקר המשך שנעשה בבית החולים על שם המלכה אליזבט בבלנטייר נמצא כי ילדים עד גיל שנתיים, בעלי היכולות לפתח נוגדנים המסייעים בחיסול החיידקים.
מחקר שנערך לאחרונה בחן את החיסון על עופות.
תוצאות המחקר מעידות על יעילות החיסון בהגנה מפני חיידק הסלמונלה.
בעקבות תוצאות המחקר וחיסון האוכלוסייה בממלכה המאוחדת, נמחקה המחלה בגבולות המדינה.
למרות התוצאות, סרבה ארצות הברית להכיר בחיסון.
בדנמרק, מאז 2011, אחוז האזרחים שהורעלו בסלמונלה עומד על 0. המדינה הכחידה את החיידק ללא התערבות רפואית כמו אנטיביוטיקה או חיסונים, אלא בעזרת התמקדות בנושא המניעה הכולל היגיינה קפדנית של מוצרי המזון ושל האנשים המעורבים בתעשיית המזון ופיקוח נרחב על התעשייה הזו.
במצבי התייבשות, מאזן האלקטרוליטים בגוף ניפגע.
חידוש מאזן האלקטרוליטים בגוף יכול להתבצע בשתי צורות.
הצורה המועדפת היא שתיית נוזלים המכילים מלחים ומינרליים חיוניים לגוף כמו סודיום כלוריד ואשלגן כלורי.
במקרים חריגים בהם אין אפשרות במתן נוזלים בצורה אוראלית, מתן עירוי נוזלים תוך ורידי הוא הפתרון.
טיפול אנטיביוטי אמנם יכול להיות יעיל ומסוגל לחסל את חיידק הסלמונלה, אבל לא כל מקרה דורש התערבות אנטיביוטית.
רמת הסבילות של החיידקים לאנטיביוטיקה בעולם עולה ולכן על המטפל לשקול בקפידה האם יש צורך בטיפול כזה ואם כן, להתאים את האנטיביוטיקה המתאימה.
ספטריאקסון זוהי אנטיביוטיקה יעילה לרוב האוכלוסייה הנדרשת בטיפול, אבל במקרים בהם החיידקים בעלי עמידות גבוהה, מומלץ להשתמש באנטיביוטיקה חזקה יותר כמו אזיטרומיצין.
ברוב המקרים הטיפול הוא סימפטומטי בלבד וכולל מנוחה, מתן משככי כאבים, הורדת חום גוף וצריכת מזון מבוקרת.
מאמצע המאה ה-20 ועד סופה, מקור נפוץ של חיידק הסלמונלה היו בביצים מזוהמות.
כיום, ברוב האזורים בעולם, הטכנולוגיה מאפשרת שמירה על היגיינה בתעשיית הביצים וחיסון העופות במטרה למנוע זיהום הביצים והפצת החיידק.
סלמונלוזיס הוא אחד הגורמים הנפוצים ביותר לשלשול ברחבי העולם.
ב-2015, תועדו 90,300 מקרי מוות מסלמונלוזיס ו-178,000 מקרי מוות ממחלת הטיפואיד שמקורה בסלמונלוזיס.
בארצות הברית, מתועדים על ידי מערכות הבריאות מדי שנה כ-1.2 מיליון מקרי סלמונלוזיס וכ-450 מקרי מוות כתוצאה מהזיהום.
מתוכם, כ-142,000 אזרחים נחשפים לחיידק הסלמונלה שמקורו בביצים נגועות, וכ-30 לא שורדים ומתים.
ב-2010, לאחר חקירה במאגר סיבות המים בארצות הברית, נמצאו 1,316 סיבות מוות הקשורות במחלת הסלמונלוזיס בין השנים 1990–2006. בנוסף נמצא כי רוב מקרי המוות משויכים לאוכלוסיות של מבוגרים או אנשים בעלי מערכת חיסונית חלשה.
ממשלת ארצות הברית דיווחה כי בסוף שנות ה-90, 20% מכלל העופות במשק של המדינה נשאו את החיידק ואילו ב-2005 ניתן לראות ירידה קלה ל-16.3%.
אחוזי ההתרבות של החיידק בארצות הברית היו בעלייה מתמדת בין השנים 2001 ל-2011, מה שגרם לממשלת ארצות הברית להתחיל מאבק נגד החיידק.
באירופה, מדובר בגורם השני הכי נפוץ להרעלת מזון.
מאז יולי 2012,החלו התפרצויות של הזיהום ברחבי צפון אירופה.
מקור הזיהום יוחס לדגי סלמון מעושן אשר היוו חלק גדול בתעשיית המזון.
רוב הדיווחים היו מהולנד ומספרם עמד על 1060 מקרי חשיפה לחיידק כאשר 4 מתוכם הובילו למוות.
בשנת 2012 החל הזיהום להתפשט בצורה נרחבת ותקף כ-7 מדינות באירופה.
מעל 400 אנשים נחשפו לחיידק ספציפי שבעבר היה נפוץ בצפון אסיה בלבד.
לאחר מספר מחקרים בנושא DNA, גילו כי מקור הזיהום הוא מטורקיה.
שיעור ההיארעות השנתי של סלמונלוזיס לא-טיפואידי בישראל, בין השנים 2005–2012, נע סביב 30 מקרים חדשים בשנה לכל מאה אלף תושבים.
בשנת 2014, העלה מחקר שבישראל קיים תת-דיווח של התפרצויות סלמונלה, מה שאומר שחלק מההתפרצויות אינן מזוהות ונחקרות על ידי משרד הבריאות בגלל היעדר ניטור סטטיסטי של הסרוטיפים על בסיס שבועי.
בסקר משנת 2006 של משרד החקלאות נמצא כי כ-40% מלהקות תרנגולות ההטלה נגועות בסלמונלה.
בנוסף, החל מפברואר 2017 מפעילה מועצת הלול תוכנית לניטור סלמונלה בלולים.
השם סלמונלוזיס הוא על שמו של דניאל סלמון, וטרינר כירורג אמריקאי, אשר בעזרתו של תאובלד סמית' מצא את הבקטריה בגופם של חזירים.
בשנת 1975, פרסם מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) תקנה, אשר התייחסה להגבלת מכירת צבים בעלי שריון קטן באורכו מארבעה אינצ'ים (10 ס"מ).
התקנה התבססה על דיווחים רבים בהם ילדים קטנים נטו להכניס צבים לחלל הפה ובעקבות הנשאות הגבוהה של החיידק בקרב צבים, ילדים רבים נחשפו לחיידק, מה שהדרדר לזיהומים מרובים.
סלמון סיבירי (שם מדעי: Hucho taimen) הוא מין של דג ממשפחת הסלמוניים הנחשב לגדול שבסדרת הסלמונאים.
הוא חי בנהרות של סיביר.
סלמון זה מצוי בנהרות הוולגה, פצ'ורה ומזרחה עד נהר יאנה (Yana River) בצפון, עד נהר אמור בדרום.
ייתכן שהוא מצוי גם באזורים הארקטיים, בים הכספי או במונגוליה.
דג זה הוא הגדול שבמיני הסלמונים ואורכו מגיע ל-70–120 ס"מ ומשקלו ל-15–30 ק"ג בממוצע.
אולם נתפסו פרטים בגודל של 180 ס"מ ומשקל 105 ק"ג.
משקלו של הדג תלוי בגילו ובכמות המזון שהוא אוכל.
דגים בני 55 יכולים לשקול מעל 40 ק"ג.
צבעו אפור כהה עם סנפירים קצרים ולסת גדולה.
דג זה מצוי בנהרות ובמים מתוקים ולא בים והוא אוכל דגים קטנים יותר.
סלמון אוסטרלי (שם מדעי: Kuhliidae) הוא סוג דג יחיד במשפחת האריפיים (Arripidae) שבתת-סדרת דמויי-דקר בסדרת הדקראים.
בסוג ארבעה מינים החיים במימי אוסטרליה וניו זילנד ובעוד איים ברחבי האוקיינוס השקט.
למרות שם הסוג, הקרוי עקב דמיונם השטחי למיני הסלמוניים מחצי הכדור הצפוני למתיישבים האירופאים שהגיעו לאירופה.
הדמיון היחיד בינם לסלמונים הוא מנהגם לנדוד למים מליחים ואף למים מתוקים, אך רוב חייהם הם מצויים במי החופים הרדודים.
כמו כן הם מהווים דגי מאכל מסחריים חשובים בדרום אוסטרליה וניו זילנד ורשתות רבות עוסקות בדיג שלהם.
אורך מינים אלה משתנה מהמין Arripis georgianus שאורכו עד 40 סנטימטר ומשקלו כ-800 גרם למין Arripis truttaceus שאורכו 96 סנטימטר ומשקלו עד 10.5 קילוגרגם.
הם בעלי גוף זרים ובעלי זנבות מפוצלים ארוכים.
הם בעלי עיניים גדולות, לסתות קצרות בעלות שיניים חדות ומצח גבוה ובעלי סנפיר גבי משולש היוצר מפרש נמוך עד הזנה.
צבע הדגים ירקרק-כחול עד אפור והבטן בהירה.
תזונתם מורכבת מדגים קטנים יותר ומקריל והם בתורם משמשים למזון למגוון מינים ובעיקר ליונקים ימיים, עופות ים ומיני כרישים.
סלמון אקווה-אדוונטג' הוא השם המסחרי של דגי סלמון אטלנטי מהונדסים גנטית.
זן זה של דג הסלמון פותח על ידי חברת אקווה-באונטי טכנולוגיות בשנת 1989 על ידי הוספת גן הורמון הגדילה של הסלמון הגמלוני הפסיפי, יחד עם גן מהדג Ocean pout, לגנים של הסלמון האטלנטי.
שני גנים אלה מאפשרים לסלמון אשר הונדס גנטית לגדול כל השנה במקום רק במהלך האביב והקיץ.
המטרה העיקרית לכך שדג הסלמון האטלנטי הונדס גנטית הייתה על מנת להגדיל את המהירות שבה הדגים גדלים מבלי להשפיע על גודלו הסופי או תכונות אחרות.
דג הסלמון הונדס גנטית כך שיגיע לגודל המרבי במהירות כפולה מסלמון רגיל שגדל בחוות דגים (16 עד 18 חודשים במקום שלוש שנים).
הנתון האחרון מתייחס לזנים ששיעור הצמיחה שלהם כבר השתפר פי 2 כתוצאה מריבוי סלקטיבי.
דג ה"סלמון אקווה-אדוונטג'" הוא בעל החיים הראשון שמהונדס גנטית אשר משווק כפריט מזון.
סלמון פורטלנד צ'ייס היה פוליטיקאי ושופט עליון אמריקאי, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון השישי של ארצות הברית.
הוא גם כיהן כמושל אוהיו ה-23, ייצג את אוהיו כסנאטור, וכיהן כמזכיר האוצר ה-25 של ארצות הברית.
צ'ייס הוא לפיכך אחד הפוליטיקאים היחידים שכיהנו בתפקידים בכל שלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
הוא נולד בקורניש, ניו המפשייר.
הוא למד משפטים בהדרכתו של התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם וירט ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בסינסינטי.
הוא היה פעיל בתנועה לביטול העבדות ולעיתים קרובות הגן בבתי המשפט על עבדים נמלטים.
ב-1841 עזב צ'ייס את המפלגה הוויגית והיה למנהיג "מפלגת החירות" באוהיו.
ב-1848 הוא סייע להקים את "מפלגת הארץ החופשית" וגייס את נשיא ארצות הברית לשעבר מרטין ואן ביורן שישמש כמועמד המפלגה לנשיאות.
בשנה שלאחר מכן נבחר צ'ייס לסנאט של ארצות הברית.
הוא התנגד לפשרת 1850 ולחוק קנזס נברסקה.
בתקופה שלאחר חקיקת חוק קנזס נברסקה הוא סייע להקים את המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה להרחבת העבדות בארצות הברית אל הטריטוריות.
לאחר תום כהונתו בסנאט כיהן צ'ייס כמושל אוהיו בשנים 1856–1860.
צ'ייס שאף לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות של 1860, אך המפלגה בחרה באברהם לינקולן.
לאחר ניצחונו של לינקולן בבחירות הכלליות, הוא ביקש מצ'ייס לשמש כמזכיר האוצר.
צ'ייס שימש בתפקיד זה בשנים 1861–1864, ופעל כדי להבטיח את המימון התקין של האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא התפטר מהקבינט ביוני 1864, אך זכה לתמיכה מצדם של הרפובליקנים הרדיקליים.
בין השאר כדי לרצות את הרפובליקנים הרדיקליים, מינה הנשיא לינקולן את צ'ייס כנשיא בית המשפט העליון במקומו של רוג'ר טוני שנפטר.
צ'ייס כיהן כנשיא בית המשפט העליון מ-1864 ועד למותו ב-1873. הוא ישב בראש ועדת ההדחה בסנאט במשפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון ב-1868. על אף כהונתו בבית המשפט העליון, המשיך צ'ייס לשאוף להיבחר כנשיא ארצות הברית.
הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות של 1868 ובבחירות של 1872 מטעם הפלג הליברלי של המפלגה הרפובליקנית.
סלמון צ'ייס נולד בקורניש שבניו המפשייר.
הוריו היו איתמר צ'ייס וג'נט רלסטון.
אבי המשפחה שהיגר לצפון אמריקה היה אקילה צ'ייס מקורנוול, אנגליה, רב-חובל שהתיישב בניוברי, מסצ'וסטס ב-1640 לערך.
סבו וסבתו מצד אמו, אלכסנדר רלסטון וג'נט באלוק, היו סקוטים שהיגרו מפולקרק, סקוטלנד.
לאחר מות אביו נותרה אמו עם עשרה ילדים ועם משאבים כספיים דלים, ולפיכך, בין השנים 1820–1824 חי סלמון צ'ייס באוהיו אצל דודו, הבישוף פילנדר צ'ייס, דמות מובילה בכנסייה האפיסקופלית.
דוד אחר שלו היה הסנאטור דאדלי צ'ייס מוורמונט.
צ'ייס למד בבתי ספר יסודיים בווינדזור, ורמונט ובוורת'ינגטון, אוהיו, ובקולג' סינסינטי, לפני שהחל את לימודיו בדארטמות' קולג', שם הוא סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1826. בעת לימודיו בדארטמות' הוא לימד בבית הספר התיכון ברויאלטון שבוורמונט.
לאחר מכן הוא עבר לוושינגטון, שם הוא פתח בית ספר ובמקביל למד משפטים בהדרכתו של התובע הכללי של ארצות הברית, ויליאם וירט.
ב-1829 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1830 עבר צ'ייס לבית כפרי ליד לאבלנד, אוהיו, והחל לעסוק בעריכת דין בסינסינטי הסמוכה.
הוא בלט בידע הסמכותי שלו בחוקי המדינה, שהיו לבסיס חשוב לתחום עיסוקו.
כבר מראשית דרכו, על אף הסכנה שנשקפה מכך לפרנסתו, הוא הגן על עבדים נמלטים ועל כאלה שהועמדו לדין על סיוע להם.
מסירותו לביטול העבדות החלה בעיקר לאחר מותה ב-1835 של אשתו הראשונה, קתרין ג'יין גרמיס, שנפטרה זמן קצר לאחר חתונתם במרץ 1834, אירוע שגרם לו להתעוררות רוחנית.
בתחילה הוא עבד יחד עם "איגוד בתי הספר האמריקאים של יום ראשון" .
באותה תקופה, דעת הקהל בסינסינטי הושפעה רבות מהקשרים העסקיים עם מדינות הדרום, וצ'ייס, שהושפע מהאירועים המקומיים, כולל ההתקפות על בית הדפוס של מתנגד העבדות ג'יימס בירני במהלך המהומות שהתרחשו בעיר ב-1836 , ראה את עצמו כחלק מהתנועה לביטול העבדות.
צ'ייס גם היה חבר במועדון הספרותי סמי-קולון , שעל חבריו נמנו הארייט ביצ'ר סטואו ובן זוגה קלווין אליס סטואו.
צ'ייס היה למנהיג הרפורמטורים הפוליטיים, בניגוד לתנועת ביטול העבדות בראשותו של .
כמי שהגן על אלו שנעצרו באוהיו על סמך חוק העבד הנמלט של 1793, כונה צ'ייס "היועץ המשפטי של העבדים הנמלטים" (Attorney General for Fugitive Slaves).
הטיעון שלו מול בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק "ג'ונס נגד ואן זנדט" על החוקתיות של חוקי העבד הנמלט, משך תשומת לב מיוחדת.
בתיק מסוים זה, פסק בית המשפט נגדו ופסק הדין נגד ג'ון ואן זנדט , מתנגד עבדות, אושר.
צ'ייס טען שהעבדות הייתה מוסד מקומי, לא לאומי, ושהיא יכלה להתקיים רק על פי חוקי המדינות.
הוא טען שלממשלה הפדרלית לא הייתה הסמכות על פי חוקת ארצות הברית להנהיג את העבדות בכל המקומות ושכאשר עבדים עזבו את תחום השיפוט של המדינות בהן העבדות הייתה חוקית, הם חדלו מלהיות עבדים.
אף על פי שצ'ייס נבחר ב-1840 כנציג המפלגה הוויגית לתקופת כהונה בת שנה במועצת העיר סינסינטי, בשנה שלאחר מכן הוא פרש מהמפלגה.
במשך שבע שנים הוא היה מנהיג "מפלגת החירות" באוהיו.
הוא עזר לאזן בין האידיאליזם של הגישה הפרגמטית של המפלגה לבין המחשבה המדינית שלה.
הוא היה מיומן בניסוח המצעים והנאומים, והוא הכין את המצע הלאומי של המפלגה ב-1843 וב-1845. בניית כוחה של המפלגה התנהלה בעצלתיים.
ב-1848 הנהיג צ'ייס את המאמצים לשלב את מפלגת החירות עם מתנגדי העבדות מקרב תומכיו של מרטין ואן ביורן במפלגה הדמוקרטית בניו יורק, כדי ליצור את "מפלגת הארץ החופשית" .
צ'ייס ניסח את המצע של המפלגה, ובעיקר בזכות השפעתו הוצב ואן ביורן כמועמד המפלגה לנשיאות בבחירות של 1848, אך ללא הצלחה.
ב-1849 נבחר צ'ייס לסנאט של ארצות הברית כנציג מפלגת הארץ החופשית.
בכל אופן, מטרתו של צ'ייס הייתה לא למסד מנגנון מפלגתי קבוע חדש, אלא להפעיל לחץ על הדמוקרטים הצפוניים כדי לאלץ אותם להתנגד לתהליכי הרחבת העבדות.
במהלך כהונתו בסנאט, בשנים 1849–1850, הוביל צ'ייס את הקו של מתנגדי העבדות.
הוא התנגד לפשרת 1850, ולחוק קנזס נברסקה של 1854. לאחר חקיקתו של חוק קנזס נברסקה ואירועי קנזס המדממת שבאו אחריה, עזב צ'ייס את המפלגה הדמוקרטית כדי להקים את המפלגה הרפובליקנית יחד עם חברים שלעבר של המפלגה הוויגית המתדלדלת ומתנגדי עבדות מקרב חברי המפלגה האמריקנית.
ניתן לראות במנשר "הפנייה אל הדמוקרטים העצמאיים" שנכתב על ידי צ'ייס וג'ושוע גידינגס, ופורסם בניו יורק טיימס ב-24 בינואר 1854, כטיוטה המוקדמת ביותר של עיקרי האמונה של המפלגה רפובליקנית.
ב-1855 נבחר צ'ייס כמושל אוהיו.
הוא היה הרפובליקני הראשון בתפקיד זה וכיהן בו בשנים 1856–1860. הוא תמך בזכויות הנשים, בחינוך ציבורי וברפורמה בבתי הסוהר.
צ'ייס קיווה להיבחר כמועמד לנשיאות בבחירות של 1860. למעט ויליאם סיוארד, היה צ'ייס הרפובליקני הבולט ביותר בארצות הברית והוא פעל יותר מכל חברי המפלגה כנגד העבדות.
אך הוא התנגד למכסי המגן שבהם תמכו רוב חברי המפלגה האחרים, ושיתוף הפעולה שלו עם הדמוקרטים הרגיז רפובליקנים רבים שהיו וויגים לשעבר.
בוועידת המפלגה של 1860 זכה צ'ייס ב-49 קולות בסבב ההצבעה הראשון, אך הוא זכה לתמיכה מועטה מחוץ לאוהיו.
בסופו של דבר זכה במועמדות המפלגה לנשיאות אברהם לינקולן וצ'ייס הביע את תמיכתו בו.
בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה נבחר צ'ייס שוב כסנאטור.
עם זאת, יומיים לאחר שהושבע, הוא התפטר כדי להתמנות כמזכיר האוצר בקבינט של לינקולן.
הוא גם השתתף בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון ב-1861, בה ניסו פוליטיקאים אמריקאים מובילים לפתור את משבר הפרישה שהתפתח ולשמור על שלמות האיחוד ערב פרוץ מלחמת האזרחים.
צ'ייס כיהן כמזכיר האוצר בקבינט של הנשיא לינקולן בשנים 1861–1864, במשך רובה של מלחמת האזרחים.
בתקופת משבר זו, חלו שני שינויים משמעותיים במדיניות הפיננסית האמריקאית, הקמתה של מערכת הבנקאות הלאומית והנפקתם של שטרות הכסף.
הצעד הראשון ננקט במפורש על ידי צ'ייס.
הוא הציע את הרעיון, עבד על העקרונות החשובים שלו ועל רבים מהפרטים, והשפיע על הקונגרס לאשר אותו.
צעד זה לא רק הבטיח שוק מיידי לאיגרות החוב של הממשלה, אלא גם סיפק מטבע לאומי קבוע, אחיד ויציב.
צ'ייס הבטיח שהאיחוד יוכל לממן את המאמץ המלחמתי.
הוא פעל יחד עם חברת Jay Cooke & Company כדי לנהל בהצלחה את מכירת 500 מיליון דולר באגרות מלחמה (נודעו בכינוי 5/20) ב-1862.
שטר הכסף הפדרלי האמריקאי הראשון, בעל הגב הירוק, הודפס בשנים 1861–1862 במהלך כהונתו של צ'ייס כמזכיר האוצר.
עיצוב השטרות היה באחריותו של צ'ייס.
במאמץ לקדם את הקריירה הפוליטית שלו, הופיע דיוקנו על מגוון של שטרות, החל מעריך של דולר אחד, כדי שהציבור יוכל לזהותו.
ב-5 במאי 1862 התלווה צ'ייס לנשיא לינקולן, למזכיר המלחמה אדווין סטנטון ולבריגדיר גנרל אגברט לודוויקוס וייל, במה שהיה לשבוע מכריע עבור כוחות האיחוד.
הפמליה הנשיאותית יצאה מבסיס הצי בוושינגטון על סיפון ספינת שירות ספינות המכס "מיאמי", הפליגה לפורט מונרו "כדי לוודא את הצורך לפעולות של הצבא והצי באותה עת" כדי לקבוע אם נורפוק עשויה להיכנע.
לאחר הפלגה של 27 שעות, הגיע ה"מיאמי" לפורט מונרו בליל ה-6 במאי.
צ'ייס יצא עם מייג'ור גנרל ג'ון וול, שפיקד על הכוח בפורט מונרו, כדי לבדוק מיקומים בחוף לנחיתה אפשרית של כוחות, ומסר לנשיא לינקולן שהוא והגנרל וול מצאו "מקום נחיתה טוב ונוח" על החוף הדרומי, בטוח מהאונייה מחופת השריון של הקונפדרציה "וריג'יניה".
השתתפותו של צ'ייס בסיור הסתיימה עם כניעתה של נורפוק והשמדתה של ה"ווירג'יניה".
ב-10 באוקטובר אותה שנה, כתב מזכיר הצי גדעון ולס שהתקיימו "תוכנית להיתרים, העדפות מיוחדות, וניהול בלתי ראוי" ששאורגנו על ידי מזכיר האוצר צ'ייס עבור הגנרל ג'ון אדמס דיקס.
ככל הנראה, הליקוי העיקרי של צ'ייס היה שאיפה שאינה יודעת שובע להתמנות למשרה רמה.
במשך כל תקופת כהונתו כמזכיר האוצר הוא ניצל את מעמדו כדי לגבש תמיכה פוליטית למירוץ נוסף לנשיאות ב-1864.
לימים זכה צ'ייס לכבוד שדיוקנו הודפס על שטר של 10,000 דולר שהיה בשימוש בשנים 1928–1946. לצ'ייס היה חלק חשוב בהחלטה להדפיס את המשפט באל נשים מבטחנו על המטבעות שהונפקו ב-1864.
ביוני 1864 הפתיע הנשיא לינקולן את צ'ייס כאשר קיבל את התפטרותו שאותה הוא הגיש בפעם הרביעית.
באותה נקודת זמן כבר בחרה המפלגה הרפובליקנית בלינקולן כמועמדה לנשיאות בבחירות של 1864 והאוצר היה במצב יציב, כך שלינקולן לא היה עוד צריך להחזיק את צ'ייס בקבינט כדי לקדם את פני האתגר למינויו כמועמד המפלגה.
אך כדי לרצות את האגף הרדיקלי של המפלגה, נקב לינקולן בשמו של צ'ייס כמועמד אפשרי לבית המשפט העליון.
באוקטובר 1864 נפטר נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, ולינקולן הציג את מועמדותו של צ'ייס כמחליפו.
ב-6 בדצמבר הוגש המינוי לסנאט וב-15 בדצמבר הוא אושר.
בו ביום הוא הושבע לתפקידו וכיהן בו עד למותו במאי 1873. צ'ייס היה שינוי מוחלט בהשוואה לקודמו רוג'ר טוני, שהיה תומך עבדות.
אחד מצעדיו הראשונים של צ'ייס כנשיא בית המשפט העליון היה לאפשר לעורך הדין האפרו-אמריקאי ג'ון רוק להופיע בפני בית המשפט.
בין פסקי הדין החשובים שנדונו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של צ'ייס היו:
"טקסס נגד וייט" , שנדון ב-1869, ובו נקבע שהחוקה יצרה איחוד קבוע, המורכב ממדינות שלא ניתן לפרקן, בעוד שהיא מאפשרת התחלקות "באמצעות מהפכה, או באמצעות הסכמה של המדינות".
"בנק ויזי נגד פנו" , שגם הוא נדון ב-1869, פסק דין שאישר את חקיקת הבנקאות מתקופת מלחמת האזרחים שהטילה מס בשיעור 10% על השטרות של המדינות.
"הפבורן נגד גריסוולד" , שנדון ב-1870, והכריז שחלקים מסוימים של חוקי המטבע מנוגדים לחוקה.
כאשר נהפך פסק דין זה בעקבות מינוי של שופטים חדשים ב-1871 ו-1872, כתב צ'ייס דעת מיעוט מנומקת.
בכל אופן, ההגנה הטובה ביותר שעמדה לזכותו של דייוויס הייתה שהוא איבד את אזרחותו עם פרישת מדינות הדרום, ולפיכך הוא לא היה יכול לבצע פשע כמו בגידה.
הרשעתו של דייוויס הייתה עלולה גם להפריע לשאיפותיו של צ'ייס לנשיאות.
לאחר קבלת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית ב-1868, הזמין צ'ייס את עורך הדין של דייוויס לפגישה אישית, והסביר את התאוריה שלו שסעיף 3 לתיקון החדש אסר על הטלת עונשים נוספים על אנשי הקונפדרציה לשעבר.
כאשר עורך דינו של דייוויס חזר על טיעון זה בבית המשפט, דחה צ'ייס את התביעה, בניגוד להתנגדותו של עמיתו לכס השיפוט, ג'ון קרטיס אנדרווד.
הממשלה בחרה שלא לערער על ביטול התיק בפני בית המשפט העליון.
בהדרגה נסחף צ'ייס בחזרה לנאמנותו הישנה למפלגה הדמוקרטית ועשה ניסיון בלתי מוצלח לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות בבחירות של 1868. "במפלגה התעלמו ממנו בשל עמדתו לטובת זכות הבחירה לשחורים".
ב-1871 זכתה מדיניות "היציאה החדשה" של הדמוקרט מאוהיו, קלמנט ולאנדיגהאם לתמיכתו של צ'ייס.
ב-1872 הוא סייע להקים את "המפלגה הליברלית הרפובליקנית" וניסה, שוב ללא הצלחה, לקבל את מועמדותה לנשיאות.
הוא היה גם חבר הבונים החופשיים והיה פעיל בלשכות של המסדר במערב התיכון.
הוא שיתף פעולה עם ג'ון פרדו, מייסד בנק לאפייט ואוניברסיטת פרדו.
חודשים ספורים לפני מותו מצא צ'ייס את עצמו במיעוט של 4 מול 5 שופטים בפסק הדין של "תיקי בתי המטבחיים" , שהגבילו באופן כללי את היקף הסמכויות של הממשלה הפדרלית על פי התיקון ה-14 להגן על האמריקאים מההפרות של זכויות האזרח שלהם מצד המדינות.