tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערב 14 בינואר 1858, כשהקיסר נפוליאון השלישי והקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו היו בדרכם לתיאטרון ברחוב רו לה פלטייה, שקדם לאופרה גרנייה, כדי לראות, באופן אירוני למדי, את וילהלם טל של רוסיני, המהפכן האיטלקי ושותפיו השליכו שלוש פצצות לעבר הכרכרה הקיסרית.
הפצצה הראשונה נחתה בין הפרשים לפני הכרכרה.
הפצצה השנייה פצעה את החיות וניפצה את זכוכית המרכבה.
הפצצה השלישית נחת מתחת לכרכרה ופצעה קשה שוטר שמיהר להגן על היושבים.
שמונה בני אדם נהרגו ו-142 נפצעו, אם כי הקיסר והקיסרית לא נפגעו.
אורסיני עצמו נפצע ברקה הימנית והיה המום.
הוא טיפל בפצעיו וחזר למגוריו, שם המשטרה מצאה אותו למחרת.
מבין חמשת הקושרים, רק אחד נותר בלתי מזוהה.
בשנת 1908 (שבע שנים לאחר מותו של קריספי) טען אחד מהם, , כי ראה, חצי שעה לפני הפיגוע, אדם מתקרב ומשוחח עם אורסיני, וזיהה אותו כקריספי.
אבל מעולם לא נמצאו ראיות לגבי תפקידו של קריספי בתקיפה.
בכל מקרה ב-7 באוגוסט 1858, הוא גורש מצרפת.
ביוני 1859 חזר קריספי לאיטליה לאחר שפרסם מכתב בו הוא דוחה את הרחבה של פיימונטה באיחוד איטליה.
הוא הכריז על עצמו כרפובליקאי ותומך של אחדות לאומית.
הוא הסתובב ברחבי איטליה בתחפושות שונות ועם דרכונים מזויפים.
פעמיים באותה שנה הוא הסתובב בערים הסיציליאניות במסווה והכין את תנועת ההתקוממות של 1860.
הוא עזר לשכנע את ג'וזפה גריבלדי להפליג עם משלחת האלף שלו, שהפליגה לסיציליה ב-11 במאי 1860. המשלחת הוקמה על ידי חיל מתנדבים בראשות גריבלדי, שנחת בסיציליה במטרה לכבוש את ממלכת שתי הסיציליות, שנשלט על ידי בית בורבון.
הפרויקט היה מיזם שאפתני ומסוכן שמטרתו לכבוש, עם אלף איש, ממלכה עם צבא סדיר גדול יותר וצי חזק יותר.
המשלחת זכתה להצלחה והסתיימה במשאל עם שצירף את נאפולי וסיציליה לממלכת סרדיניה, הכיבוש הטריטוריאלי האחרון לפני הקמת ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861.
המיזם הימי היה הפעולה הרצויה היחידה שהוחלט במשותף על ידי "ארבעת אבות האומה" - ג'וזפה מציני, ג'וזפה גריבלדי, המלך ויטוריו אמנואלה השני וקמילו קאבור - כשכל אחד שואף למטרות שונות.
קריספי ניצל את השפעתו הפוליטית כדי לחזק את פרויקט איחוד איטליה.
הקבוצות השונות השתתפו במסע מסיבות שונות: עבור גריבלדי, זה היה להשיג איטליה מאוחדת; עבור הבורגנות הסיציליאנית, סיציליה עצמאית כחלק מממלכת איטליה, ועבור המון החקלאים, חלוקת הקרקעות וקץ הדיכוי.
לאחר כיבוש פלרמו מונה קריספי למזכיר המדינה הראשון בממשלה הזמנית; תוך זמן קצר החל מאבק בין ממשלתו של גריבלדי לשליחי קאבור בשאלת העיתוי של סיפוח סיציליה לאיטליה.
הוא הקים צבא סיציליאני וצי של ממשלת הדיקטטורה של סיציליה.
קצב הניצחונות של גריבלדי הדאיג את קאבור, שבתחילת יולי שלח לממשלה הזמנית הצעה לסיפוח מיידי של סיציליה לפיימונטה.
אולם גריבלדי סירב בתוקף לאפשר מהלך כזה עד תום המלחמה.
שליחו של קאבור, , נעצר וגורש מהאי.
הוא הוחלף על ידי אגוסטינו דפרטיס הגמיש יותר, שזכה באמונו של גריבלדי ומונה כפרו-דיקטטור.
במהלך ממשלתו הדיקטטורית של גריבלדי, קריספי דאג להבטיח את התפטרותו של הפרו-דיקטטור דפרטיס, והמשיך בהתנגדותו העזה לקאבור.
בנאפולי, ממשלתו הזמנית של גריבלדי נשלטה במידה רבה על ידי קאבור.
קריספי, שהגיע לעיר באמצע ספטמבר, ניסה להגביר את כוחו והשפעתו, על חשבון נאמני קאבור.
עם זאת, הדחף המהפכני שהניע את המשלחת התפוגג, במיוחד לאחר קרב וולטורנו.
ב-3 באוקטובר 1860, כדי לחתום ברית עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, מינה גריבלדי לפרו-דיקטטור של נאפולי, את ג'ורג'יו פלביצ'ינו (Giorgio Pallavicino), תומך של בית סבויה.
פלביצ'ינו הצהיר מיד שקריספי אינו מסוגל ולא ראוי לכהן בתפקיד מזכיר המדינה.
בינתיים, קאבור הצהיר שדרום איטליה לא תקבל דבר מלבד הסיפוח בלא תנאים לממלכת סרדיניה במשאל עם.
קריספי, שעדיין הייתה לו תקווה להמשיך את המהפכה להצלת רומא וונציה, התנגד בתוקף לפתרון זה, והציע לבחור אספה פרלמנטרית.
הצעה זו נתמכה גם על ידי הפדרליסט .
גריבלדי הודיע כי ההחלטה צריכה להתקבל על ידי שני הפרו-דיקטטורים של סיציליה ונאפולי, אנטוניו מורדיני (Antonio Mordini) וג'ורג'יו פלביצ'ינו, ושניהם בחרו במשאל עם.
ב-13 באוקטובר התפטר קריספי מממשלת גריבלדי.
קריספי הצטרף ללשכת הבונים החופשיים של פלרמו ב-13 בנובמבר 1860 בעידודו של גריבלדי שהיה בונה חופשי מסור (ושעתיד להפוך לרב-בונה (Grand Master)).
רבים מהדמוקרטים המובילים שהיו מעורבים באירועי 1860 היו גם בונים חופשיים, וגם הם בוודאי עודדו את קריספי להצטרף, בטענה שהמאבק עם המתונים על נפשה של איטליה, שאותו זה עתה הפסידו, יעבור בקרוב להתרחש בתוך תנועת הבונים החופשיים האיטלקים.
הבחירות הכלליות של איטליה ב-1861 התקיימו ב-27 בינואר, עוד לפני לידתה הרשמית של ממלכת איטליה, שהתקיימה ב-17 במרץ.
פרנצ'סקו קריספי נבחר כחבר ב, במחוז הבחירה ; הוא ישמור על מושבו בכל בתי המחוקקים עד סוף ימיו.
קריספי רכש את המוניטין של החבר הכי אגרסיבי והכי פזיז בקבוצתו הפרלמנטרית.
הוא גינה את הימין על "דיפלומטיזציה של המהפכה".
שאפתנות אישית וחוסר שקט הקשו עליו לשתף פעולה והוא קנה לעצמו את הכינוי "איל סוליטאריו" (Il Solitario,"המתבודד").
ב-1864 הוא נטש לבסוף את מציני והכריז שהוא מונרכיסט, כי כפי שניסח זאת במכתב למציני: "המלוכה מאחדת אותנו; הרפובליקה תחלק אותנו".
ב-1866 הוא סירב להיכנס לממשלתו של הברון בטינו ריקאסולי; ב-1867 הוא פעל למניעת פלישת גריבלדי למדינת האפיפיור, תוך שהוא צופה מראש את הכיבוש הצרפתי של רומא ואת .
בשיטות בעלות אופי זהה לאלו שהפעיל נגדו לאחר מכן , הוא המשיך את התסיסה האלימה המכונה פרשת לוביה, שבה הואשמו צירים שמרנים שונים בשחיתות, בלא עדויות.
עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, הוא פעל במרץ כדי למנוע את הברית המתוכננת עם צרפת, ולהניע את ממשלת לכבוש את רומא.
מותו של אורבנו רטאצי ב-1873 גרם לחבריו של קריספי להעלות את מועמדותו להנהגת השמאל; אבל קריספי, שדאג להרגיע את המלך, הבטיח את בחירתו של אגוסטינו דפרטיס.
נשיא בית הנבחרים של איטליה
לאחר הבחירות הכלליות ב-1876, שבהן השיג השמאל כמעט 70% מהקולות, נבחר קריספי לנשיא לשכת הצירים.
במהלך סתיו 1877, כנשיא הלשכה, הוא נסע ללונדון, פריז וברלין בשליחות סודית, תוך יצירת קשרים אישיים לבביים עם ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון ושר החוץ ועם מדינאים אנגליים אחרים, ועם אוטו פון ביסמרק, שהיה אז קנצלר הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1877 במהלך המשבר המזרחי הגדול הוצעה אלבניה לקריספי כפיצוי אפשרי על ידי ביסמרק וה הבריטי אם האימפריה האוסטרו-הונגרית תספח את בוסניה, אולם הוא סירב והעדיף לקבל את אזורי האלפים האיטלקיים תחת שלטון אוסטרו-הונגריה.
בדצמבר 1877 החליף את כ בממשלתו של דפרטיס.
אף על פי שתקופת כהונתו הקצרה נמשכה 70 יום בלבד, הוא סייע בהקמת מונרכיה מאוחדת.
יתרה מכך, במהלך כהונתו כשר, ניסה קריספי לאחד את הפלגים הרבים שהיו חלק מה, באותה תקופה.
ב-9 בינואר 1878, מותו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ועלייתו לשלטון של המלך אומברטו, אפשרו לקריספי להבטיח את הקמתה הרשמית של מונרכיה מאוחדת, שהמלך החדש קיבל את התואר אומברטו הראשון, מלך איטליה, במקום אומברטו הרביעי מסבויה.
ב-7 בפברואר 1878, מותו של האפיפיור פיוס התשיעי הצריך קונקלווה הראשונה שנערכה לאחר איחוד איטליה.
קריספי, בסיוע מנצ'יני והקרדינל פצ'י (לאחר מכן לאו השלושה-עשר), שכנע את חבר הקרדינלים לקיים את הקונקלווה ברומא, וביסס את הלגיטימיות של הבירה.
התכונות המדינאיות שהפגין לא הספיקו כדי למנוע את סערת הזעם של מתנגדיו של קריספי כאשר הואשם בביגמיה.
כאשר התחתן בשנית, אישה שהתחתן איתה ב-1853 עדיין חיה.
אבל בית משפט קבע שנישואיו של קריספי ב-1853 במלטה אינם תקפים מכיוון שהם התבצעו בזמן שאישה אחרת שנישאה לו עוד קודם לכן עדיין בחיים.
עד נישואיו השלישיים, אשתו הראשונה נפטרה ונישואיו לאשתו השנייה בוטלו בצורה חוקית.
לכן, נישואיו לאשתו השלישית נקבעו כתקפים ולא ביגמיים.
למרות זאת הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר שלושה חודשים בלבד במרץ 1878, והפיל יחד איתו את כל הממשלה.
במשך תשע שנים קריספי נשאר פוליטית תחת עננה של חשדות, והוביל את האופוזיציה ה"פרוגרסיבית".
ב-1881 היה קריספי בין התומכים העיקריים של זכות הבחירה האוניברסלית לגברים, שאושרה על ידי ממשלתו של אגוסטינו דפרטיס.
ב-1883 כרתו מנהיגי השמאל, אגוסטינו דפרטיס, והימין, , ברית המבוססת על ממשלת קואליציה מרכזית גמישה אשר בודדה את הקיצונים של השמאל והימין; הפוליטיקה הזו הייתה ידועה בשם .
קריספי, שהיה תומך נלהב של מערכת דו-מפלגתית, התנגד מאוד לטרספורמיזמו והקים קבוצה פרלמנטרית פרוגרסיבית ורדיקלית בשם .
הקבוצה נודעה גם בשם "הפנטארכיה" (מושג מיוונית שמשמעו "שלטון החמישה"), בשל חמשת מנהיגיה, ג'וזפה צנארדלי, , , אלפרדו בקאריני (Alfredo Beccarini) וקריספי.
המפלגה תמכה במדיניות פנים סמכותנית ופרוגרסיבית, ב ובמדיניות חוץ גרמנופילית, ובמדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית.
לאחר הבחירות הכלליות במאי 1886, שבהן השיג השמאל הדיסידנטי כמעט 20% מהקולות, חזר קריספי לתפקיד שר הפנים בממשלת דפרטיס.
לאחר מותו של דפרטיס ב-29 ביולי 1887, נטש קריספי את השמאל הדיסידנטי והפך למנהיג קבוצת ; הוא גם מונה על ידי המלך, לראש ממשלת איטליה ו.
ב-29 ביולי 1887 הושבע פרנצ'סקו קריספי לראש הממשלה החדש.
הוא היה הראשון מדרום איטליה.
קריספי התבלט מיד, בשל היותו מנהיג רפורמי, אך סגנונו הפוליטי עורר מחאות רבות מצד מתנגדיו, שהאשימו אותו כראש ממשלה סמכותני ו.
נאמן לנטיותיו הפרוגרסיביות הראשוניות הוא המשיך עם רפורמות שנעצרו, ביטול עונש המוות, ביטול חוקים נגד שביתות, הגבלת סמכויות המשטרה ורפורמה בחוק העונשין ובניהול המשפטים בעזרת שר המשפטים שלו ג'וזפה צנארדלי, ארגון מחדש של ארגוני צדקה והעברת חוקי בריאות וחקיקה להגנה על מהגרים שעבדו מחוץ לאיטליה.
הוא חיפש תמיכה עממית למען המדינה עם תוכנית של פיתוח מסודר בבית והתרחבות מחוץ לאיטליה.
אחד המעשים החשובים ביותר היה הרפורמה במנהל המרכזי של המדינה, שבעזרתה חיזק קריספי את תפקיד ראש הממשלה.
הצעת החוק נועדה להפריד בין תפקידי הממשלה לתפקידי הפרלמנט, בניסיון לנתק את הראשונה מהמעללים הפוליטיים של השני.
הנקודה הראשונה של החוק הייתה לתת לממשלה את הזכות להחליט על מספר המשרדים ותפקידם.
הסיכוי היה גם להשאיר את המלך (בנוסף למה שקבע החוק האלברטיני) חופשי להחליט על ארגון המשרדים השונים.
יתרה מכך, הרפורמה אפשרה את מינוי המזכירים, שהיו אמורים לסייע לשרים ובמקביל להיות הדוברים בפרלמנט.
הרפורמה זכתה לביקורת חריפה מצד האופוזיציה הימנית אך גם מצד השמאל הקיצוני.
ב-9 בדצמבר 1887 היא אושרה על ידי לשכת הצירים.
ב-1889 קידמה ממשלתו של קריספי רפורמה בבתי המשפט ופרסמה חוק עונשין חדש, שאיחד את חקיקת העונשין באיטליה, ביטלה את עונש המוות והכירה בזכות לשבות.
החוק החדש נתפס כיצירה גדולה על ידי משפטנים אירופאים בני אותו דור.
החוק נקרא על שמו של ג'וזפה צנארדלי, , שקידם את החקיקה בנושא.
רפורמה חשובה נוספת הייתה זו של השלטון המקומי, או קומוני, שאושרה על ידי הלשכה ביולי 1888, תוך שלושה שבועות בלבד.
הרפורמה החדשה כמעט הכפילה את קהל הבוחרים המקומי, והגדילה את זכות הבחירה.
אבל החלק השנוי ביותר במחלוקת בחוק היה קשור לראשי הערים, שמונו בעבר על ידי הממשלה, ואשר ייבחרו כעת על ידי האלקטורים, בעיריות עם יותר מ-10,000 תושבים ובכל בירות נפות איטליה.
החוק הקים גם את משרת הפרפקט.
הרפורמה אושרה על ידי הסנאט בדצמבר 1888 ונכנסה לתוקף בפברואר 1889.
ב-22 בדצמבר 1888, חוקק קריספי את החוק האיטלקי הראשון למערכת הבריאות הלאומית, כולל שריפת גווייה לאחר מגפות הכולרה בשנים 1835–37, 1854–55 ו-1856–67, שגרמו למותם של יותר מ-160,000 אנשים.
קריספי היה גם הפוליטיקאי הראשון שיישם את תפקידה של המדינה החילונית האיטלקית בתחומי הצדקה והסולידריות שעד אז היו באופן מסורתי מונופול של אזרחים פרטיים וארגונים, בעיקר של הכנסייה הקתולית האיטלקית שהתנגדו לרפורמות שלו.
כראש ממשלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 ניהל קריספי מדיניות חוץ תקיפה כדי לחזק את המוסדות השרויים במצוקה של איטליה.
הוא ראה בצרפת את האויב הקבוע והוא סמך רבות על תמיכה בריטית.
בריטניה הייתה ביחסים טובים עם צרפת וסירבה לעזור, והותירה את קריספי מבולבל ובסופו של דבר מאוכזב ממה שהוא הרגיש שהוא ידידות מיוחדת בין שתי המדינות.
הוא פנה לאימפריאליזם באפריקה, במיוחד נגד הממלכה העצמאית של אתיופיה, והמחוז העות'מאני טריפוליטניה העות'מאנית (בלוב של היום).
אחת מפעולותיו הראשונות כראש הממשלה היה ביקור אצל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, איתו ביקש להתייעץ בנוגע לפעילותה של הברית המשולשת.
מדיניות החוץ שלו התבססה על הברית, שאליה שנוסף החוזה הימי עם בריטניה, אותו חתם קודמו, .
פרנצ'סקו קריספי היה פטריוט ו, ורצונו להפוך את איטליה למעצמה קולוניאלית הוביל לסכסוכים עם צרפת, שדחתה את התביעות האיטלקיות כלפי תוניסיה והתנגדה להתפשטות האיטלקית במקומות אחרים באפריקה
לפי האמנה, איטליה הבטיחה סיוע כספי ואספקה צבאית.
הגאופוליטיקה של הבלקן והחששות הביטחוניים דחפו את איטליה לחפש מעמד של מעצמה גדולה בים האדריאטי וקריספי ראה באלבניה כאוטונומיה עתידית בתוך האימפריה העות'מאנית או כמדינה עצמאית המשמשת להגנה על האינטרסים האיטלקיים.
קריספי חשב שהאינטרסים של אלבניה נגד הפאן-סלאביזם ופלישה אוסטרו-הונגרית אפשרית יקבלו את השירות הטוב ביותר באמצעות איחוד יווני-אלבני והוא ייסד ברומא ועדה פילהלנית שפעלה למען מטרה זו.
קריספי, לאחר שהפך לראש ממשלה, עורר והעצים את היחסים האתנו-תרבותיים בין איטלקים-אלבנים לאלבנים מהבלקן, מהלכים שנחשבו כמרחיבים את ההשפעה האיטלקית על האלבנים על ידי אוסטריה-הונגריה.
כדי לנטרל את ההשפעה האוסטרו-הונגרית בצפון אלבניה, יזם קריספי את פתיחת בתי הספר האיטלקיים הראשונים בשקודרה ב-1888. אלבנים בולטים המעורבים בהתעוררות הלאומית של אלבניה כמו ו התכתבו עם קריספי בשאלת האלבנים.
הבחירות הכלליות ב-1890 היו ניצחון יוצא דופן עבור קריספי.
מתוך 508 צירים, 405 צידדו בממשלה.
אבל כבר באוקטובר צמחו הסימנים הראשונים למשבר פוליטי.
הקיסר מנליק ערער על הנוסח האיטלקי של הסכם ווצ'אלה, וקבע שהוא לא מחייב את אתיופיה להיות מדינת חסות איטלקית.
מנליק הודיע לעיתונות הזרה והשערורייה פרצה.
זה קרה ימים ספורים לאחר ש ויריבו הפוליטי הראשי הוותיק של קריספי, ג'ובאני ג'וליטי, נטש את הממשלה.
אולם האירוע המכריע היה מסמך שפרסם שר האוצר החדש , שחשף כי הגירעון המתוכנן גבוה מהצפוי; לאחר מכן, הממשלה איבדה את הרוב שלה עם 186 קולות נגד ו-123 בעד.
קריספי התפטר מראשות הממשלה ב-6 בפברואר 1891.
לאחר נפילת ממשלתו של קריספי, אומברטו הראשון הטיל את המשימה להרכיב את הקבינט החדש על המרקיז .
הממשלה התמודדה עם קשיים רבים מתחילתה ובמאי 1892 החליט ג'וליטי, שהפך למנהיג השמאל החדש לאחר התפטרותו של קריספי, לא לתמוך בה יותר.
לאחר מכן, המלך אומברטו הראשון מינה את ג'וליטי לראש הממשלה החדש.
אולם הקבינט הראשון של ג'וליטי הסתמך על רוב דחוק ובדצמבר 1892 היה ראש הממשלה מעורב בשערורייה גדולה.
צצה בינואר 1893 באיטליה על רקע פשיטת הרגל של בנקה רומאנה (Banca Romana), אחד מששת הבנקים הלאומיים שקיבלו רשות להנפיק מטבעות.
השערורייה הייתה הראשונה מבין פרשיות שחיתות איטלקיות רבות, וכמו האחרות, היא הכפישה את המערכת הפוליטית כולה.
הבנק הלווה סכומים גבוהים לקבלנים, אך נותר עם חובות עצומים כאשר בועת הנדל"ן קרסה ב-1887, אך חשש שהפרסום עלול לערער את אמון הציבור והסתיר את הדו"ח.
אפילו אומברטו הראשון היה מעורב בשערורייה והמוניטין של קריספי התחזק מאוד: הוא יכול להפיל את ממשלתו של ג'וליטי בכל עת או לפגוע במוניטין של המלך.
ג'וליטי ובני בריתו הגנו על עצמם בניסיון לאסוף מידע מחשיד נגד קריספי, אך החקירה המשפטית של בנקה רומאנה ניקתה את האחרון מחשדות.
בדצמבר 1893 חוסר האונים של הקבינט של ג'וליטי להשיב את הסדר הציבורי, איום מהומות בסיציליה ו, הולידו דרישה כללית כי קריספי יחזור לשלטון.
הייתה תנועה עממית בעלת השראה דמוקרטית וסוציאליסטית, שקמה בסיציליה בשנים שבין 1889 ל-1894. הפאשי זכו לתמיכתם של המעמדות העניים והמנוצלים ביותר באי על ידי תיעול התסכול ואי שביעות הרצון שלהם לתוכנית קוהרנטית המבוססת על ביסוס זכויות חדשות.
התנועה מורכבת ממערבולת של סנטימנט מסורתי, דתיות ותודעה סוציאליסטית, התנועה הגיעה לשיאה בקיץ 1893, כאשר הוצגו תנאים חדשים לבעלי הקרקעות ולבעלי המכרות של סיציליה בנוגע לחידוש חוזי האריסות וחוזי שכירות.
בשל דחיית התנאים הללו, הייתה התפרצות של שביתות שהתפשטה במהירות ברחבי האי, והתאפיינה בסכסוך חברתי אלים, וכמעט הגיעה לכדי התקוממות.
ראשי התנועה לא הצליחו למנוע מהמצב לצאת משליטה.
בעלי הרכוש ובעלי הקרקע ביקשו מהממשלה להתערב.
ג'ובאני ג'וליטי ניסה לעצור את הגילויים והמחאות של ה, צעדיו היו מתונים יחסית.
ב-24 בנובמבר התפטר ג'וליטי רשמית מתפקיד ראש הממשלה.
בשלושת השבועות של חוסר ודאות לפני שקריספי הקים ממשלה ב-15 בדצמבר 1893, ההתפשטות המהירה של האלימות דחפה רשויות מקומיות רבות להתעלם מהאיסור של ג'וליטי על השימוש בנשק חם.
בדצמבר 1893 נהרגו 92 איכרים בהתנגשויות עם המשטרה והצבא.
בנייני ממשלה נשרפו יחד עם טחנות קמח ומאפיות שסירבו להוריד את מחיריהן כשהמיסים הורדו או בוטלו.
ב-3 בינואר 1894 הכריז קריספי על מצב חירום ברחבי סיציליה.
חיילי מילואים של הצבא נקראו לשירות והגנרל רוברטו מורה די לבריאנו (Roberto Morra di Lavriano) נשלח עם כוח בן 40,000 חיילים.
הסדר הישן הושב על כנו באמצעות שימוש בכוח קיצוני, כולל הוצאות להורג בלא משפט.
מרד של אנרכיסטים ורפובליקנים ב שפרץ מתוך סולידריות עם הפאשי סיצ'יליאני דוכא גם כן.
הדיכוי של הפאשי סיצ'יליאני הפך לרדיפה מוחלטת.
הממשלה עצרה לא רק את מנהיגי התנועה, אלא המוני איכרים עניים, סטודנטים, אנשי מקצוע, אוהדי הפאשי, ואפילו כאלה שפשוט נחשדו כמי שהביעו אהדה עם התנועה בנקודת זמן מסוימת, במקרים רבים ללא כל ראיות להאשמות.
לאחר ההכרזה על מצב חירום, הוכנו כתבי אישום מסיבות זניחות.
פורעים רבים נכלאו על כך שצעקו דברים כמו "תחי האנרכיה" (Viva l'anarchia) או "בוז למלך".
בפלרמו, באפריל ומאי 1894, התקיימו המשפטים נגד הוועד המרכזי של הפאשי וזו הייתה מכת המוות של תנועת הפאשי סיצ'יליאני.
קריספי תמך ללא לאות בשינויים שיזם שר האוצר שלו סידני סונינו כדי להציל את האשראי האיטלקי, שזועזע מאוד במשבר הפיננסי של 1892–1893 ובשערוריית בנקה רומאנה.
הצעותיו של סונינו זכו לביקורת חריפה הן מצד חברי השמאל והן מצד הימין, מה שגרם להתפטרותו ב-4 ביוני 1894; למחרת התפטר גם קריספי, אך המלך הטיל עליו שוב את המשימה להרכיב ממשלה חדשה.
ב-16 ביוני 1894 ניסה האנרכיסט לירות בקריספי אך הניסיון נכשל.
ב-24 ביוני הרג אנרכיסט איטלקי אחר את נשיא צרפת מארי פרנסואה סדי קארנו.
באקלים זה של פחד מוגבר מאנרכיזם, הצליח קריספי להנהיג סדרה של חוקים אנטי-אנרכיסטיים ביולי 1894, ששימשו גם נגד סוציאליסטים.
הוכרזו עונשים כבדים בגין "הסתה לשנאת מעמדות" והמשטרה קיבלה סמכויות מורחבות של מעצר מונע וגירוש.
הפרלמנט כולו הביע הזדהות עם ראש הממשלה שראה את עמדתו מתחזקת במידה ניכרת.
זה אפשר את אישור חוק סונינו.
הרפורמה הצילה את איטליה מהמשבר והחלה את הדרך להתאוששות כלכלית.
בשנת 1894 הוא אוים בגירוש מהלשכה Grande Oriente d'Italia של הבונים החופשיים בשל היותו ידידותי מדי כלפי הכנסייה הקתולית.
הוא היה בעבר אנטי-קלריקלי מאוד, אך השתכנע בצורך בהתקרבות לאפיפיור.
בסוף 1894 ניסה ג'ובאני ג'וליטי, יריבו הוותיק של קריספי להכפיש את קריספי בכך שהגיש לפרלמנט כמה מסמכים שהיו אמורים להרוס אותו.
זה היה למעשה כמה עיתונים ישנים המעידים על הלוואות שקיבלו קריספי ואשתו מבנקה רומאנה.
יתרה מכך, הדיכוי הבלתי מתפשר של ההתפרעויות על ידי קריספי, וסירובו לנטוש את הברית המשולשת או את המושבה האריתראית, או לנטוש את שר האוצר שלו, סידני סונינו, גרמו לנתק עם המנהיג ה .
קוואלוטי החל במסע השמצה נגדו.
קוואלוטי עצמו הציע להקים ועדה, שתחקור את היחסים בין קריספי לבאנקה רומנה.
ב-15 בדצמבר פרסמה הוועדה את הדו"ח שלה וזה גרם למהומות בפרלמנט.
קריספי הגיש למלך צו לפיזור הפרלמנט, במטרה להגן על המוסדות.
ב-13 בינואר 1895 פיזר אומברטו הראשון את הפרלמנט וג'וליטי, שהועמד לדין בשל שערוריית הבנק, נאלץ לעבור לברלין, משום שחסינותו הפרלמנטרית פגה, והסיכון שיעצר.
התקפותיהם של ג'וליטי וקוואלוטי חודשו עד מהרה בחריפות מתמיד.
הם השפיעו מעט והבחירות הכלליות של 1895 העניקו לקריספי רוב עצום של 334 מושבים מתוך 508. ב-25 ביוני 1895 סירב קריספי לבקשה לאפשר חקירה פרלמנטרית על תפקידו בשערוריית בנקה רומאנה, ואמר שכראש ממשלה הוא חש שהוא "בלתי פגיע" כי הוא "שירת את איטליה במשך 53 שנים".
למרות הרוב שלו, קריספי העדיף לשלוט באמצעות צו מלכותי במקום לקבל חקיקה בפרלמנט, מה שהוביל לחששות לגבי סמכותנות.
קריספי המשיך במהלך כהונתו השנייה במדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שלו במזרח אפריקה.
המלך אומברטו הראשון העיר כי "קריספי רוצה לכבוש בכל מקום, אפילו סין ויפן".
קריספי זכה לתמיכה איתנה מהמלך, שרמז על סלידתו האישית ממנו, כשהצהיר "קריספי הוא חזיר, אבל חזיר הכרחי", שעל אף שחיתותו, חייב להישאר בשלטון למען "האינטרס הלאומי, שהוא האינטרס היחיד שחשוב".
קריספי, שהעדיף קו אנטי-צרפתי לוחמני, רצה לשנות את הברית המשולשת שכן ההקדמה לברית המשולשת דיברה על שימור השלום באירופה בעוד ש"עבור איטליה, זה חייב להיות ההפך; עבורנו, הברית המשולשת חייבת להיות מלחמה!".
אלה שהכירו אותו בשלב זה של חייו, העריכו את קריספי כשש אלי קרב פזיז, כאשר הוא ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם פורטוגל בשל עלבון קל כביכול, באומרו שמגיע לו יותר כבוד מ"מדינה חסרת חשיבות לחלוטין" זו שנשלטת על ידי "מלוכה זעירה".
האירוע המרכזי שהתרחש במהלך כהונתו היה המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שמקורה בהסכם ווצ'אלה השנוי במחלוקת, אשר, לטענת האיטלקים, הפך את אתיופיה למדינת חסות איטלקית.
להפתעתם הרבה, הם גילו שהשליט האתיופי מנליק השני, קיסר אתיופיה, שבמקום שיתנגדו לו כמה מאויביו המסורתיים, דווקא נתמך על ידם, ולכן הצבא האיטלקי, שפלש לאתיופיה מ ב-1893, עמד בפני חזית מאוחדת יותר ממה שציפו.
בנוסף, אתיופיה נתמכה על ידי האימפריה הרוסית, אומה נוצרית אורתודוקסית כמו אתיופיה, באמצעות יועצים צבאיים, אימוני צבא ומכירת נשק.
צרפת תמכה באתיופיה באופן דיפלומטי על מנת למנוע מאיטליה להפוך למתחרה קולוניאלית.
מלחמה בקנה מידה מלא פרצה ב-1895, כאשר חיילים איטלקיים בפיקודו של הגנרל זכו להצלחה ראשונית עד התקפת הנגד של כוחות אתיופיים כנגד עמדות איטלקיות והם צרו על המבצר האיטלקי של מקלה, שנאלץ להיכנע.
באפריל 1895, קריספי הוציא חלק מהצבא האיטלקי מאתיופיה כדי לחסוך כסף.
הוא אמר לגנרל בראטיירי שאם הוא צריך עוד כסף שיטיל עוד מיסים על האתיופים ו"להעתיק את מה שנפוליאון עשה מלחמה עם הכסף של אלה שכבש".
קריספי לא הבין שאתיופיה היא מדינה ענייה ולא ניתן היה לגייס את הכסף הדרוש לקיום צבא מודרני ממיסוי על האתיופים, מה שגרם לבעיות גדולות עבור הצבא האיטלקי באתיופיה.
אף שקריספי ניהל את המלחמה נגד אתיופיה תוך קיצוצים כספיים, הוא ניצל כספי ציבור ששימשו כדי לשחד בחשאי עיתונאים כדי לכתוב מאמרים התומכים במלחמה בעיתונים האיטלקיים בעוד אותם עיתונאים זרים שדיווחו באופן ביקורתי על המלחמה גורשו מאיטליה.
עיתונים איטלקיים שדיווחו בביקורתיות על המלחמה עם אתיופיה נקנסו בסכומים גדולים על ידי ממשלת קריספי כאשר המהדורות הפוגעניות של העיתונים נשרפו בטענה שזה "לא פטריוטי" לבקר את הממשלה בזמן מלחמה.
ב-22 בפברואר 1896 פיטר אומברטו הראשון את הגנרל בראטיירי כמפקד כוח המשלוח האיטלקי, והורה לו להישאר בפיקוד עד שיגיע יורשו.
ב-25 בפברואר שלח קריספי מברק לבראטיירי, שהאשים אותו בצורה מצועפת בפחדנות ובחוסר יכולת על ידי השתתפות בהתכתשויות קטנות והימנעות מקרבות הכרעה ("[שלך] זה לא כל כך מלחמה, אלא הגרסה הצבאית של מחלת השחפת"), והסתיים בדרישה לנקוט פעולה נחרצת "בכל מחיר להצלת כבוד הצבא ויוקרת המלוכה".
בתגובה למברק של קריספי, בערב ה-29 בפברואר נפגש בראטיירי עם הגנרלים שלו ובתמיכתם החליט להתעלם מהספקות שלו ותקף כוח אתיופי גדול בהרבה ב-1 במרץ 1896 ליד עדווה.
בקרב עדווה הנחיל הצבא האתיופי הגדול בהרבה מהצבא האיטלקי תבוסה מכרעת לאיטלקים ואילץ את נסיגתם חזרה לאריתריאה.
הגנרל בראטיירי לא נטל אחריות על התבוסה, האשים את אנשיו ואמר שהם פחדנים שאכזבו אותו בעדווה.
לעומת זאת, המשקיף הצבאי הבריטי קבע כי החיילים האיטלקים הפשוטים בעדווה "היו חומר לחימה טוב כפי שניתן למצוא באירופה", אך הם אוכזבו על ידי הקצינים שלהם שלא הראו כישורי מנהיגות כלשהם.
שיעור האבדות שספגו הכוחות האיטלקיים בקרב עדווה היה גדול יותר מכל קרב אירופי גדול אחר במאה ה-19, אפילו מעבר לקרבות ווטרלו ואילאו של תקופת המלחמות הנפוליאוניות.
יותר איטלקים נהרגו בלחימה של יום אחד בעדווה מאשר בכל מלחמות איחוד איטליה.
קריספי הודיע לאחר עדווה כי הוא מתכנן להמשיך במלחמה נגד ה"ברברים" של אתיופיה, וישלח חיילים נוספים לקרן אפריקה, מה שגרם לתגובת נגד פומבית חריפה נגד המלחמה הלא פופולרית.
לאחר התבוסה המשפילה של הצבא האיטלקי, פרצו מהומות בכמה ערים איטלקיות, ותוך שבועיים קרסה ממשלת קריספי על רקע התפכחות איטלקית מ"הרפתקאות זרות".
ברומא הפגינו אנשים בסיסמאות "מוות למלך!" ו"תחי הרפובליקה!" שכן המלחמה פגעה קשות ביוקרתו של אומברטו שתמך בקריספי בעוצמה כה רבה.
קריספי התנגד לכריתת שלום עם אתיופיה, ואמר שהוא רואה בכך השפלה עבור האיטלקים לעשות שלום עם "ברברים" כפי שכינה את האתיופים, ואמר שלא אכפת לו מחייהם של כמעט 3,000 איטלקים שנפלו בשבי האתיופים, שהיו מוחזקים כבני ערובה, באומר "שאפשר להקריב אותם" בהשוואה למשימה הלאומית "המפוארת" של כיבוש אתיופיה.
הקבינט המחליף של לאחר מכן השאיל את עצמו למסע הבחירות של קוואלוטי, ובסוף 1897 פנו רשויות המשפט ללשכת הצירים בבקשה לקבל רשות להעמיד לדין את קריספי בגין מעילה.
ועדת חקירה פרלמנטרית גילתה רק שקריספי, עם כניסתו לתפקיד ב-1893, מצא את קופת השירות החשאי ריקה, ולווה כסף מבנק ממלכתי כדי לממן אותו, והחזיר אותו בתשלומים החודשיים שניתנו באופן קבוע על ידי האוצר.
הוועדה, בהתחשב בהליך לא סדיר זה, הציעה, והלשכה אימצה, הצבעת גינוי, אך סירבה לאשר העמדה לדין.
קריספי התפטר ממושבו בפרלמנט, אך נבחר בשנית ברוב מוחץ באפריל 1898 על ידי בוחריו בפלרמו.
במשך זמן מה הוא לקח חלק מועט בפוליטיקה פעילה, בעיקר בגלל העיוורון הגובר שלו.
ניתוח מוצלח של קטרקט החזיר לו את ראייתו ביוני 1900, ולמרות 81 שנותיו, הוא חידש במידה מסוימת את פעילותו הפוליטית הקודמת.
אולם זמן קצר לאחר מכן, בריאותו החלה להתערער והוא מת בנאפולי ב-11 באוגוסט 1901; על פי עדים רבים, מילותיו האחרונות היו: "לפני שאעצום את עיני לחיים, תהיה לי הנחמה העילאית לדעת שמולדתנו אהובה ומוגנת על ידי כל בניה".
קריספי היה דמות צבעונית ופטריוטית נמרצת.
הוא היה אדם בעל אנרגיה עצומה אך עם מזג אלים.
כל חייו, הציבוריים והפרטיים, היו סוערים, דרמטיים ואופיינו ברצף של פעולות איבה אישיות מרות.
על פי כמה הערכות נבעו "הגאווה הלוהטת של קריספי, הרגישות הכמעט מטורפת והאדישות לשיטות ממשל תקינות" מהירושה האלבנית שלו.
למרות שהחל את חייו כדמות מהפכנית ודמוקרטית, ראשות הממשלה שלו הייתה סמכותנית והוא גילה בוז לליברלים האיטלקיים.
בסוף המאה ה-19, קריספי היה הדמות הדומיננטית של הפוליטיקה האיטלקית במשך עשור.
ג'וזפה ורדי הצדיע לו בתור 'הפטריוט הגדול'.
הוא היה מדינאי קפדן יותר מקאבור, קונספירטור ריאליסטי יותר ממציני, דמות יותר ממולחת מגריבלדי.
מותו הביא להספדים ארוכים יותר בעיתונות באירופה מאשר עבור כל פוליטיקאי איטלקי מאז קאבור.
כראש ממשלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, קריספי היה מפורסם בעולם והוזכר לעיתים קרובות יחד עם מדינאים עולמיים כמו אוטו פון ביסמרק, ויליאם גלאדסטון והמרקיז מסולסברי.
אף שבמקור פטריוט איטלקי נאור וליברל דמוקרטי, הוא הפך בהמשך לראש ממשלה סמכותני לוחמני ובעל ברית ומעריץ של ביסמרק.
לעיתים קרובות הוא נתפס כמבשר של בניטו מוסוליני.
מוסוליני תיאר את העידן הליברלי (1861–1922) כעיוות של החזון האידיאליסטי של מציני וגריבלדי, וקריספי היה ראש הממשלה הבודד של העידן הליברלי שאותו תיאר "איל דוצ'ה" במונחים אוהדים.
במיוחד, שיבח מוסוליני את קריספי כממציא ה"אימפריאליזם האיטלקי" בניגוד ל"אימפריאליזם המערבי", והציג את מדיניות החוץ שלו כהשראה למדיניות החוץ הפשיסטית, והתקופה שאחרי 1896 הוכתרה כתקופת דעיכה שנגרמה לכאורה על ידי מדיניות החוץ ההססנית של ג'וליטי.
מוסוליני הציג את מדיניות החוץ שלו כמו כיבוש אתיופיה כדי "לנקום את עדווה" וכריתת ברית עם גרמניה הנאצית כהמשך למדיניות החוץ של קריספי שכמוהו ניסה לכבוש את אתיופיה וכרת ברית עם האימפריה הגרמנית.
המוניטין שלו היה קורבן של הפשיזם האיטלקי, שהעניק לו בשפע שמות רחובות, רובם נמחקו לאחר 1945. עם התמוטטות הפשיזם, המוניטין של קריספי הוכתם אנושות.
פרנצווארוש או רובע 9 של בודפשט (בהונגרית: Budapest IX.
kerülete) הוא אחד הרבעים של בירת הונגריה בצד של פשט.
שמו ההיסטורי המסכם היה אכן Ferencváros (העיר של פרנץ), המשמש גם את עיריית הרובע.
הרובע קיבל את השם הזה בשנת 1792 לרגל עלייתו לכס המלכות של פרנץ הראשון, מלך הונגריה, הלא הוא פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גבולותיו הרובע מצפון מערב, רובע 5. מצפון מזרח, רובע 8, מדרום מזרח, רובע 10 וגם רבעים 19 ו-20. שכנתה הדרומית מעבר לענף הדנובה של ראצקווה היא רובע 21, צ'פל, ובמערב מעבר לדנובה (בצד של בודה) הוא רובע 11.
פרנצווארוש יכול להביט אחורה למאות רבות של היסטוריה.
המקורות הארכאולוגיים והכתובים העדכניים ביותר מוכיחים שבאזור התחום על ידי גשר החירות של היום, גשר פטפי ושדרת פרנץ שהיא קטע של השדרה הגדולה, היה יישוב כבר במאה ה-13 מתקופת בית ארפאד של ממלכת הונגריה הראשונה שנקרא Szenterzsésébetfalva (בקיצור Szentfalva).
ליישוב היה כבר כנסייה עצמאית.
ב-19 בספטמבר 1526, הצבא הטורקי שניצח בקרב מוהאץ חצה לאחר מכן לגדה השמאלית של הדנובה והצית את העיר פשט.
אז כנראה גם היישוב סנטפלבה נהרס.
במהלך המאה וחמישים שנות כיבוש טורקי (הונגריה העות'מאנית), האזור התרוקן, האוכלוסייה ברחה ולא שבה.
רק לאחר כיבושה מחדש של בודה ב-1686, החל אכלוס מחדש של הפרבריים הדרומיים של פשט.
הפיתוח של הפרנצווארוש הפנימי של היום החל באמצע שנות המאה ה-18, עם ההתיישבות ההדרגתית.
אורחים שהגיעו אל מול השער הדרומי המוקף חומה של העיר פשט, עצרו מול שער קצ'קמט.
היו אלה סוחרי בקר ופרשיהם שהגיעו מטרנסילבניה (היה חלק מהונגריה במשך 900 שנה) ומהמישור ההונגרי הגדול, כדי למכור את הבקר שלהם בירידים של פשט.
בכיכר קאלווין, אז שוק סנה, היה המקום שבו יכלו בעלי החיים שלהם וגם הם עצמם לנוח בפעם הראשונה כשהגיעו לפשט.
בעלי הפונדקים ובעלי הטברנות ששירתו אותם בנו באופן הגיוני למדי את הפונדקים והטברנות על החלקות הקרובות לשוק סנה.
הפרק הראשון של העיור קשור אפוא לסחר בבעלי חיים מחד גיסא, ולתעשיית ההסעדה מאידך גיסא.
בשנת 1792 נפטר לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, (גם מלך הונגריה).
כיורשו עלה לכס המלכות פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אזרחי החלק הזה המתפתח של העיר חשבו שהגיע הזמן שהאזור יקבל שם נפרד, בדיוק כמו פרברי פשט האחרים, טרזווארוש (רובע 6), ליפוטווארוש, ויוז'פווארוש (רובע 8).
הם שלחו עצומה למועצת העיר כדי שתעביר את בקשתם לרישום למועצת המושלים ולמלך.
הפלטין שאנדור ליפוט בתמליל שלו מ-4 בדצמבר 1792 הודיע לכותבים על המענה לבקשה, שהמלך נתן לה את הסכמתו והאזור שמדרום לפשט יכול להיקרא פרנצווארוש.
בשנת 1806 נערך מפקד אוכלוסין בהונגריה, נספרו בפרנצווארוש 1831 תושבים ו-220 מבנים.
בשלב זה, התעצב פרנצווארוש הפנימי של היום, נבנה ונוצרו קוי הרחובות.
מידת העיור מוכחת על ידי העובדה שכבר בסוף המאה ה-18 פעל ברחוב ראדאי של היום בית ספר יסודי בשפה הגרמנית, ומשנת 1803 התקיים חינוך גם בשפה ההונגרית בבית הספר בכיכר סנה.
שנת 1896 התבררה כשנה חשובה ביותר לא רק עבור הונגריה ובודפשט (חגיגות ה-1000 שנה - המילניום - של התיישבות המדיארים במרכז אירופה), אלא גם עבור פרנצווארוש.
כתוצאה מסדרת חגיגות המילניום, הרובע התעשר במספר מבני ציבור שקיימים עד היום.
בשנה זו נמסר גשר פרנץ יוז'ף (גשר החירות של היום), שהבטיח את החיבור בין פשט לבין בודה כגשר הדרכים השלישי בבודפשט אחרי גשר השלשלאות וגשר מרגיט.
המוזיאון לאמנויות שימושיות נחנך באוקטובר אותה שנה, שהפך בצדק לאחד מסמליה של הבירה עם המורשת האדריכלית הייחודית שלה.
גם השוק המרכזי של בודפשט הושלם ב-1896, ועם מסירתו הרשמית של קטע שדרת פרנץ, נפתחה גם השדרה הגדולה לכל אורכה.
בתחילת המאה, פרנצווארוש, שנקראה גם "הקיבה של בודפשט" בגלל יחידות תעשיית המזון שלה, הגיעה לאותה נקודה שהייתה המפותחת ביותר בתולדותיה.
אחת מאגודות הספורט הגדולות במדינה, ה-FTC, פועלת כאן, ואצטדיון הכדורגל שלה, Groupama Aréna, ממוקם בדרך אילאי.
שדרת בית המכס (Vámház körút} (החלק הדרומי של השדרה הקטנה)
שדרת קניבש קלמן (Könyves Kálmán körút) (הקטע הדרומי של שדרת הטבעת הונגריה)
שדרת פרנץ (Ferenc körút) (החלק הדרומי של ה-השדרה הגדולה )
לוחות זיכרון ברובע 9 של בודפשט
פרנצ'סקו קמארדה (באיטלקית: Francesco Camarda; נולד ב-10 במרץ 2008) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בלצ'ה מהסרייה א' בהשאלה ממילאן.
הוא החל לשחק כדורגל בילדותו, והתעניין גם בקיקבוקס.
קמארדה החל את קריירה המשחק שלו באפורזה, בית ספר לכדורגל במילאנו.
במהלך תקופתו באפורזה התאמן מדי פעם באקדמיה של מילאן המקצועית, וב-2015, בגיל שבע ולאחר שנה אחת באפורזה, הצטרף למחלקת הנוער של המועדון.
באימון הראשון במילאן הוצב כמגן, אך לאחר שכדרר וכבש הועבר לשחק כחלוץ.
בתקופתו באקדמיה של מילאן הוא ביסס את עצמו ככובש שערים פורה.
למשל, בטורניר עד גיל תשע ב, אוסטריה, הוא הוחלף לאחר שנפצע כשקבוצתו בפיגור 0–2 מול באיירן מינכן.
הוא ביקש ממאמנו לחזור למפגש, ורשם צמד ובישול בניצחון 2–3. בעונת 2021/2022 כבש 22 שערים ב-24 משחקים, וזכה עם מילאן באליפות איטליה עד גיל 15 לאחר שכבש את שער הניצחון בגמר מול פיורנטינה.
יכולות כיבוש השערים שלו הפנתה אליו את תשומת הלב התקשורת הבין-לאומית, לאחר שכבש 485 שערים ב-89 משחקים בלבד, ממוצע של 5.45 שערים למשחק.
הוא החל להתאמן בקבוצה עד גיל 14 של מילאן, וגם כבש במדיה צמד במשחק ידידות נגד סולביאטזה מהליגה החמישית.
ב-19 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות לנוער, וכבש צמד בניצחון 0–4 על ניוקאסל יונייטד.
בגיל 15 שנים ו-193 הוא הפך לכובש השני הכי צעיר בהיסטוריה של המפעל, ולאיטלקי הצעיר ביותר שעושה זאת.
ב-7 בנובמבר הוא כבש שער נוסף, בבעיטת מספריים, בניצחון 2–3 על פריז סן-ז'רמן.
ב-24 בנובמבר 2023 הודיע מאמן מילאן, סטפאנו פיולי, שקמראדה ייכלל בסגל הקבוצה למשחק מול פיורנטינה במסגרת המחזור ה-13 בעונת 2023/2024 בסרייה א'.
למחרת הוא נכנס בדקה ה-83 כשהחליף את לוקה יוביץ' בניצחון 0–1, ובגיל 15 ו-256 ימים הפך לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של הסרייה א'.
ב-7 ביולי 2025 הושאל קמארדה ללצ'ה.
קמארדה ייצג את איטליה בנבחרות הצעירות.
עם הנבחרת עד גיל 17 זכה באליפות אירופה ב-2024 ונבחר כשחקן המצטיין של הטורניר.
מ-2024 נכלל גם בסגל נבחרת איטליה עד גיל 19 והשתתף באליפות אירופה עד גיל 19 של אותה שנה, בה כבש שני שערים.
נבחרת איטליה עד גיל 17
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2024
השחקן המצטיין של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2024
נבחרת המצטיינים של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2024
פרנצ'סקו קלצונה (באיטלקית: Francesco Calzona; נולד ב-24 באוקטובר 1968) הוא מאמן כדורגל איטלקי המשמש כמאמן נבחרת סלובקיה בכדורגל.
לקלצונה הייתה קריירה קצרה מאוד ככדורגלן, והוא הופיע שלוש פעמים בלבד כקשר במדי ארצו בסרייה ב', לצד הופעה בודדת בקופה איטליה.
קלזונה עבד כמאמן חובב וכסוחר קפה במהלך שנות ה-90. במהלך עונת 1999/2000, כשאימן את טגולטו החובבנית, הגיש את התפטרותו מהקבוצה והציע למנות למחליפו את מאוריציו סארי, שהיה אז חובבני גם הוא.
מאז הוא הפך לחלק מצוות האימון של סארי, והיה העוזר הראשי שלו כשאימן בפרוג'ה, אלסנדריה, סורנטו, אמפולי ונאפולי.
ב-2020 הוא מונה לעוזרו של אאוזביו די פרנצ'סקו בקליארי, וחזר לנאפולי בשנה שלאחר מכן כמנהל טכני לצד המאמן לוצ'אנו ספאלטי.
ב-30 באוגוסט 2022 מונה קלצונה למאמן נבחרת סלובקיה בכדורגל, והוביל אותה להעפלה ליורו 2024.
ב-19 בפברואר מונה לראשונה למאמן ראשי בקבוצה מקצוענית, כשהחליף את וולטר מצארי כמאמן נאפולי מהסרייה א'.
ב-5 ביוני 2024 הוחלף על ידי אנטוניו קונטה.
פְרַנְצבְּרֶטְשֶן הוא מאפה קטן ומתוק אפוי עם חמאה וקינמון, בדומה לשבלול קינמון.
בהכנת המאפה משתמשים לפעמים גם במרכיבים נוספים, כמו שוקולד או צימוקים.
זהו סוג מאפה נפוץ בצפון גרמניה, במיוחד בהמבורג והוא מוגש על פי רוב לארוחת בוקר, אך צורכים אותו גם יחד עם קפה ועוגה.
כפי ששמו מעיד ("לחמנייה צרפתית"), הפרנצברטשן נוצר כנראה בהשראת מאפים צרפתיים.
במקור, ניתן היה למצוא אותו רק באזור המבורג, אך כעת נמכר הפרנצברטשן גם בברמן, ברלין וערים נוספות בגרמניה.
מרכיבי הבצק כוללים קמח, חמאה, שמרים, חלב, סוכר וקורט מלח.
המילוי הוא תערובת של סוכר וקינמון.
מספר פעמים ברצף מקפלים ומרדדים את הבצק דק ומצופים בחמאה.
ברגע שהבצק נמתח מספיק לשכבה דקה כמו סרט, מרטיבים אותו במעט מים, בוזקים תערובת סוכר וקינמון ולבסוף מגלגלים אותו.
על מנת לספק לרולדת הבצק הממולאת את הצורה האופיינית לפרנצברטשן, יש לחתוך אותה לפרוסות, כל אחת בעובי של כארבעה סנטימטרים.
לאחר מכן, החתיכות נלחצות יחד באמצע הפיסות החתוכות בעזרת ידית כף עץ, מה שגורם למילוי לזלוג החוצה.
באפייה, בצק השמרים תופח ותערובת הסוכר והקינמון מתקרמל מעט בצד החיצוני של השכבות.
בגלל החמאה והסוכר המקורמל, הפרנצברטשן לרוב מעט דביק.
גרסאות של הפרנצברטשן עשויות להכיל צימוקים, זרעי חמניות, פיסות שוקולד או גרעיני דלעת.
הפרנצברטשן נקרא כנראה בסגנון הדגם ה"צרפתי" , כלומר הקרואסון, שגם הוא מוצר מגדנאות והפך פופולרי בגרמניה לאחר שחיילי נפוליאון כבשו את המבורג ושלטו בה בין 1806 לבין 1814. לפי מסורת היסטורית אחרת, הם ייצרו פרנצברוט (Franzbrot) ארוך (שפירושו בגרמנית "לחם צרפתי") שדמה לבגט.
האגדה מספרת, שאופה בהמבורג צרב פעם פרנצברוט כזה במחבת עם שומן, שנחשב למקורו של פרנצברטשן בן זמננו.
פיירפרנצ'סקו רנגה (באיטלקית: Pierfrancesco Renga; נולד ב-12 ביוני 1968) הוא זמר-יוצר איטלקי.
הוא זכה בפסטיבל סן רמו לשנת 2005 עם השיר "Angelo".
בשנת 2001 זכה בפרס המבקרים על שם מיה מרטיני בפסטיבל.
הוא השתתף בו פעמים נוספות ב-2009 עם השיר "Uomo senza età", וב-2012 עם "La tua bellezza".
בשנת 2024 שב לתחרות עם השיר "Pazzo di te".
פרנציסקוס מאסיזי (באיטלקית: Francesco d'Assisi; 1181 או 1182 – 3 באוקטובר 1226) היה נזיר איטלקי קתולי, מייסד המסדר הפרנציסקני, יליד אסיזי שבאיטליה.
פרנציסקוס החל את חייו בשם ג'ובאני ברנרדונה.
הוא נולד באסיזי שבאומבריה באיטליה לפיקה בורלמנט ופייטרו ברנרדונה.
אביו היה סוחר בדים עשיר ונהג לצאת למסעות בצרפת.
פרנציסקוס הוטבל ונקרא תחילה על שם יוחנן המטביל – ג'ובאני.
אביו נעדר מטקס הטבלתו בשל מסע לצרפת ועם חזרתו לאסיזי החליט לשנות את שמו לפרנציסקוס, "איש צרפתי", בשל אהבתו לתרבות צרפת.
עד גיל 20 בילה פרנציסקוס את רוב זמנו בסיוע לאביו בעסק המשפחתי.
הוא חי חיים מלאים ועשירים.
אולם, חייו עברו נקודת מפנה בשנת 1202, כשהשתתף בקרב בין אסיזי לפרוג'יה ונפל בשבי.
הוא שוחרר לאחר מספר חודשים אך חלה במחלה קשה שגרמה לו לדבוק בתפילה ובאורח חיים עני.
בהמשך אף הפך את העוני לערך דתי מרכזי.
מעט אחר כך, כשעלה לרגל לרומא, מימש את החלטתו והחליף את בגדיו המהודרים לבגדי קבצן.
פרנציסקוס לא זכה לתמיכה בקרב משפחתו וחבריו.
אביו דחה אותו ומחה על אורח החיים החדש שאימץ בנו.
אולם, עובדה זו הניעה את פרנציסקוס לדבוק בגישתו החדשה ובמהרה השלים את המהפך בחייו.
הוא החל לעסוק בשיפוץ כנסיות חרבות באסיזי וסייע לנזקקים ולעניים.
יום אחד, כשעסק בשיפוץ כנסיית דמיאנוס הקדוש , התגלה אליו ישו וקרא לו ללכת בעקבותיו (כהד ללוקס יד: 26).
פרנציסקוס ראה בכך ציווי המכוון אליו באופן אישי.
הוא לבש טוניקת קרעים וקשר סביב מותניו חבל.
הוא החל להטיף לאורח חיים של פשטות ועוני מתוך מתן דוגמה אישית.
תוך זמן קצר אסף סביבו מספר תלמידים וניסח עבור תלמידיו תקנון בסיסי, הוא התקנון המקורי (Regula primitive), המבוסס על האוונגליונים.
תקנון זה אבד ולא הגיע בשלמותו לידינו, ידוע כי היה מושתת על שני עקרונות בולטים; האחד, כפיפות מוחלטת לאפיפיור (על מנת למנוע אפשרות שהאפיפיור יוקיע את המסדר ככפירה, כפי שקרה עם התנועה הוולדנסית), והשנייה התמסרות מוחלטת לחיי העוני.
בשנת 1209 הלך לרומא יחד עם תלמידיו על מנת לקבל את אישור האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
משנתן האפיפיור את אישורו, שלח את פרנציסקוס יחד עם אחד עשר תלמידיו לקבל טונזורה (תגלחת ראש), המסמלת הצטרפות למעמד הכמורה.
אישורו הרשמי של האפיפיור הניע מאמינים נוספים להצטרף לשורותיו של פרנציסקוס.
מעתה, אימצה קהילתו את הכינוי "אחים קטנים" (מלטינית: Fratres minors) וחיה במבנים רעועים, תוך דבקות בעזרה לעניים ולנזקקים.
מסדר זה יקרא לימים המסדר הפרנציסקני.
בין השנים 1209–1210 ערך פרנציסקוס מסעות לספרד וצרפת על מנת להפיץ את משנתו ולהמיר את דתם של המוסלמים שחיו אז בחצי האי האיברי.
ב-1213 הפליג במטרה להגיע לצפון אפריקה, אולם מחלה קטעה את מסעו בחצי האי האיברי והוא חזר לאסיזי וצירף למסדר מספר גברים משכילים ומספר אצילים.
בין המצטרפים היה תומאסו מצ'לאנו שמאוחר יותר כתב את שתי גרסאות הביוגרפיה של פרנציסקוס.
ב-1215 נסע לרומא להשתתף בוועידת לטראנו הרביעית.
בשנת 1219 ערך מסע נוסף באירופה המזרחית ולבסוף הגיע עד מצרים, שם נכח בכיבוש העיר דמיאט על ידי הצלבנים וניסה ללא הצלחה להמיר את דתו של הסולטאן אל-מלכ אל-כאמל.
משחזר מערבה החליט לוותר על סמכותו כמנהיג המסדר ופרש לחיי בדידות בהרי האפנינים.
על פי המסורת, מעט לפני מותו קיבל את סימני הסטיגמטה, שסימלו את הקשר הרוחני והפיזי, בינו לבין ישו המשיח.
ב-3 באוקטובר 1226 נפטר פרנציסקוס באסיזי.
שנתיים לאחר מותו הועלה לדרגת קדוש על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
פרנציסקוס יצר אידיאל חדש לדמות הנזיר הפורש והציע תפיסה חדשה של חיי נזירות: על הנזיר להתערבב בין הבריות ולעזור לחלשים, לחולים ולעניים באשר הם.
עיקרון זה היווה חידוש בקרב תפיסת חיי הנזירות, שעד ימיו התנערו מעקרון הסולידריות.
בניגוד לעקרון הפרישות מן העולם, שהיה סימן ההיכר של הזרמים הבנדיקטינים, טען פרנציסקוס כי "העולם כולו הוא מנזרי" וכי אהבת האל מחייבת לאו דווקא חיי פרישות מן החברה, כי אם מתן סיוע לחלש ולעני מתוך התערות בה.
מתוך כך ביטל פרנציסקוס את עקרון הקביעות במנזר.
יחד עם תלמידיו הוא נע ונד ברחבי אירופה והמזרח.
בניגוד למגמתם של המסדרים הקרטוזיאנים והציסטרציאנים שהקימו את בתיהם הרחק מריכוזי אוכלוסין, הפרנציסקנים פעלו בתוך הערים וגרו בשכונות העוני שבשוליהן.
הם העניקו סיוע וסיעוד לנזקקים ולחולים.
"בשל מעשים אלו, יש חוקרים הרואים בפרנציסקנים את העובדים הסוציאליים הראשונים במערב האורבני." (מנשה 2005: 234)
תפיסת עולמו של פרנציסקוס בנוגע לדמות הנזיר השמח בחלקו, באה כתגובת נגד לבנדיקטינים שדגלו בתפיסת חיים מחמירה.
הוא קרא לחסידיו לשמש "ליצני האלוהים" מתוך מחשבה כי השמחה מקרבת את המאמין לאלוהיו.
פרנציסקוס לא ראה בהשכלה מצרך הכרחי.
לדידו, אין היא מקרבת את הנזיר לאלוהיו אלא עלולה להרחיק ביניהם.
אהבתו של פרנציסקוס לבריות פרצה אל מעבר גבולות הנצרות.
הוא התנגד למסעי הצלב והעמיד כנגדם את עקרון המיסיון, הגורס כי את הנצרות יש להפיץ מתוך דרכי נעם – מתוך הנחה שגם ישו המשיח היה בוחר בדרך זו.
תלמידיו, שאימצו גישה זו, השקיעו בפעילות מסיונרית בארצות האסלאם ובקרב המונגולים.
הם עודדו את לימוד השפות המזרחיות, ובהשפעתם התקבלה החלטה אשר אימצה את חשיבות לימוד השפות בוועידה הכנסייתית בוויין שנערכה ב-1311.
פרנציסקוס נמנע מלהחמיר עם תלמידיו אולם לא כך היה בשאלת העוני.
בהשראת הכתוב בברית החדשה, הטיף פרנציסקוס לעוני מוחלט ודרש זאת אף מתלמידיו הן כיחידים והן כקולקטיב.
נאסר עליהם לקבל תרומות מעבר לצורכי היום והם חיו מעמל כפיהם או מנדבות המאמינים.
מתוך תפיסת עולם זו, המעלה על נס את עקרון העוני המוחלט, התחתן פרנציסקוס בנישואים מיסטיים עם "הגבירה עוני".
דמותו של פרנציסקוס הייתה להשראה רבה עבור רבים מהאנשים ששמעו אודותיו.
קלרה מאסיזי הושפעה רבות מדרשותיו ובמרץ 1212 עזבה את ביתה לטובת הצטרפות לשורות חסידיו.
יחד עם פרנציסקוס, ייסדה את מסדר הקלאריסות העניות.
היה זה מסדר נשים, אשר היווה מקבילה למסדר הפרנציסקנים של פרנציסקוס.
עבור אותם אנשים שלא יכלו לעזוב את ביתם ולהתמסר לחיי נזירות, ייסד פרנציסקוס את מסדר האחים והאחיות החוזרים בתשובה שקיבלו על עצמם מחד את עקרונות חיי הפרנציסקנים אך מאידך המשיכו לחיות את חייהם בבתיהם.
שלוש הביוגרפיות הרשמיות על חייו של פרנציסקוס נכתבו על ידי תומאס דה צ'לאנו.
הראשונה, שנקראת "חיי פרנציסקוס המבורך" (Vita Beati Francisci) הוזמנה על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי בשנת 1228 לקראת הכרזתו של פרנציסקוס כקדוש.
הגיוגרפיה זו מכסה את שנותיו הראשונות של פרנציסקוס ואת הקמת המסדר.
השנייה המכונה "חיים שניים" (בשמה הרשמי: Memoriale Desiderio Animae de Gestis et Verbis Sanctissimi Patris Nostri Francisci), הוזמנה על ידי קרסצנטיוס מיזי שכיהן כמזכיר הכללי של המסדר (ראש המסדר).
עבודה זו, שנכתבה ב-1246 לערך משקפת את הבדל ההשקפה על פרנציסקוס לאחר מותו ומציגה אותו בצורה הנוחה להנהגת המסדר של אותה תקופה (פחות דגש על מוטיב העוני, הוויתור על רכוש וההקרבה).
השלישית, מסה עממית על הניסים שחולל פרנציסקוס הקדוש, נכתבה ב-1255 לערך על פי הוראתו של המזכיר הכללי ג'ובאני די פארמה .
בניסיון להאדיר את שמו של פרנציסקוס, נכתב עליו כי עוד בהיותו תינוק, אמר עליו אדם מבוגר כי יהיה קדוש, בדומה למעשהו של שמעון הקדוש כלפי ישו, על מנת להאדיר את ההשוואה, המתבססת גם על סימני הצליבה (סטיגמטה) שהופיעו על גופו.
מסופר גם כי בעלייתו לרגל לרומא ליוו אותו 12 מתלמידיו (כמספר תלמידיו של ישו).
אישיותו המיוחדת של פרנציסקוס קרנה פשטות, ענווה, אהבת הבורא והבריות, סגפנות, חסידות עממית ושמחה.
הוא האמין כי הטבע עצמו מהווה מראה לאלוהים.
הוא השאיר רושם עמוק, שהבשיל תוך זמן קצר לאוסף אגדות אודות מנהגיו וחוויותיו.
נפוץ במיוחד אוסף האגדות הקדום "הפרחים הקטנים של פרנציסקוס" .
אוסף זה מספר אודות דמותו של פרנציסקוס וקשור לפועלו ולתוכן דבריו בנוגע לטבע ולבריות.
כך למשל מסופר כי יום אחד, כשטייל פרנציסקוס יחד עם תלמידיו, הבחין בעץ מלא ציפורים.
הוא פנה לתלמידיו ואמר: "המתינו כמה רגעים, אני הולך לדבר באוזני אחיותיי הציפורים".
הציפורים הקיפוהו, מהופנטות מקולו, נטולות כל פחד ויראה.
ב-29 בנובמבר 1979, הכתיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני את פרנציסקוס כ"הקדוש המגן על בעלי החיים והסביבה".
במרץ 2013 בחר האפיפיור חורחה מריו ברגוגליו מארגנטינה את השם פרנציסקוס כשמו הרשמי, ובכך הפך לאפיפיור הראשון שאימץ שם זה.
כנשאל מדוע, ענה כי בחר בשם זה מתוך כבוד והערכה לדמותו של פרנציסקוס הקדוש, כמי שראה את העניים והנזקקים והיה להם כעזר.
"הוא שינה את ההיסטוריה", אמר.
דמותו של פרנציסקוס נזכרת רבות גם במוזיקה, בספרות ובאמנות.
צ'ארלס פרנסיס "פרנק" או'קונור היה שחקן קולנוע אמריקני, הידוע בעיקר כבעלה של הפילוסופית והסופרת איין ראנד.
או'קונור, שהיה שחקן זוטר בסרטים בתקופת הסרט האילם, נישא לראנד ב-15 באפריל 1929 ונותר נשוי לה עד יום מותו, למרות העובדה שבמהלך שנות נישואיהם ניהלה ראנד רומן עם נתניאל ברנדן.
רבים נוטים להניח כי א'וקונור היה אובייקטיביסט משום שהיה נשוי לראנד, אך ככל הנראה דעותיו האישיות היו שונות במידת מה.
בשנותיו האחרונות, איבד את זיכרונו וסבל מבעיות לב, שהביאו לבסוף גם למותו.
פְּרֶנְצְלָאוּאֶר בֵּרְג (גרמנית: Prenzlauer Berg) הוא רובע בברלין, גרמניה, הממוקם במזרח העיר, בצמוד למה שהייתה פעם חומת ברלין.
פרנצלאואר ברג גובלת בשכונות הבאות: בדרום-מערב במיטֶה (Mitte), בצפון בפַּנְקוׂ (Pankow), במערב בוודינג (Wedding), בצפון-מזרח בווייסנזה (Weißensee) ובהוהנשנהאוזן, בדרום-מזרח בפרידריכסהיין (Friedrichshain), ובמזרח בליכטנברג.
בשנת 2001, במסגרת רפורמת הרבעים של ברלין, אוחד פרנצלאואר ברג עם הרבעים פנקו ווייסנזה לישות מנהלית אחת.
הרובע המאוחד נקרא "פנקו", אך בפי התושבים והמבקרים משתמרים שמות הרבעים הישנים.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 משך הרובע צעירים רבים, שחיפשו פתרונות דיור חלופיים וזולים וסגנון חיים אלטרנטיבי והוא ידוע בפיהם בתור "פרנצלברג" (Prenzlberg), או פרנצי (Prenzi).
בשנות האלפיים המשיך פרנצלאואר ברג להוות מוקד עניין ותיירות, ועובר שלבים מאוחרים של ג'נטריפיקציה.
אוכלוסייתה מתאפיינת ביאפיוּת ומשפחות צעירות בעלות מקצועות יצירתיים וחופשיים.
בשכונה קהילה גדולה של מהגרי-פנים "שוואבים" (מאזור באדן-וירטמברג) וסביבתה וכן בתושבים ממדינות אחרות כגון צרפת, ארצות הברית ופולין.
רובע פרנצלאואר ברג קרוי על שמה של הדרך הראשית שהובילה צפון מזרחה מברלין לכוון העיר פרנצלאו.
הוא התפתח במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 על בסיס תכנון עירוני של ג'יימס הוברכט (James Hobrecht), שנקראה על שמו, תוכנית הוברכט.
הוא סווג כרובע של מעמד הפועלים, אך שכנו בו אינטלקטואלים, אמנים וסטודנטים.
בניגוד לרבעים רבים במערב ברלין, שבהן בתים רבים שניזוקו קשות בזמן מלחמת העולם השנייה, נהרסו, ותחתם קמו בנייני קומות מודרניים, במזרח ברלין שופצו הבתים בצורה שתאפשר מגורים, וחלקם נשארו כפי שהיו בסוף המלחמה, פעמים רבות עם חורי כדורים במבנה.
לאחר איחוד גרמניה התחיל ברובע תהליך שיפוץ מסיבי שנמשך עד היום.
הבתים האפורים, שברובם היו מערכות חימום מבוססות על תנור עצים, ובחלקם אף לא היו שירותים צמודים וחדרי אמבטיה, נצבעו, שופצו ביסודיות, והותקנו בהם מערכות מודרניות.
תהליך זה ומחירי הדיור, שעלו משמעותית עם הביקוש, גרמו לתושבים עשירים יותר וליאפים לעבור לאזורים מסוימים בשכונה, והיא נחשבת היום לאחת השכונות המבוקשות ביותר בעיר.
עם זאת האזורים הקרובים לשכונות החלשות יחסית ליכטנברג והוהנשנהאוזן עדיין סובלים מהזנחה, ובנויים בבניינים גבוהים הנחשבים לחסרי חן ואופי (Plattenbauten) שנבנו בתקופת הקומוניזם.
כיום ישנם ברובע פאבים, מסעדות, בתי קפה, גלריות וחנויות קטנות היוצרים אווירה ייחודית לברלין, ביום ובלילה.
בככר קולוויץ ובככר הלמהולץ (Helmholzplatz) מתקיימים שווקים שבועיים.
ב"שדרת הערמונים" (Kastanienallee) יש מוסדות תרבות עצמאיים כמו בית הקולנוע Lichtblick-Kino ותיאטרון Dock11. ליד שדרות שנהאוזר, במבשלת הבירה לשעבר, נמצא מוסד התרבות פפרברג (Pfefferberg) המשמש לאמנות, למידה ומחקר וכולל את המוזיאון לתרשים אדריכלי.
משנת 2015 נמצא כאן גם הסטודיו של האמן איי וייוויי.
כיכר קולוויץ וכיכר הלמהולץ - בעיקר בשוק האיכרים בימי שבת ובימים משתנים נוספים.
"שדרת הערמונים" (Kastanienallee) - שדרה אופנתית עם חנויות ביגוד ועיצוב עצמאיות ובתי קפה.
מבשלת הבירה לשעבר, ה-Kulturbrauerei ובה מוזיאון המוקדש לחיי היומיום ב-DDR.
בית הקברות היהודי בשדרת שנהאוזר, בו קבורים הציירים מקס ליברמן והמלחין ג'אקומו מאיירבר.
בית הכנסת היהודי ברחוב ריקה (Rykestraße).
פארק החומה (Mauerpark), היוצא מרחוב אודרברג (Oderberger Straße) - המקום שהיה בעבר השטח שבו עברה החומה הפך לפארק פעיל המארח בימי ראשון שוק פשפשים שוקק.
אולם מקס שמלינג (Max-Schmelling-Halle), אולם מופעים גדול ואולמה הביתי לשעבר של קבוצת הכדורסל אלבה ברלין.
פרנק אזולאי (נולד ב-1 ביולי 1968) הוא שף ישראלי.
נולד בשם הנרי פרנק אזולאי ברובע היהודי בפריז שבצרפת.
מגיל צעיר השתייך לחבורות רחוב, ובעקבות זאת נשלח לפנימייה המיועדת לנערים בסיכון תחת פיקוח קצין מבחן.
לאחר שנה, יצא פרנק מהפנימייה והחל להקדיש את זמנו לבישול.
בראשית דרכו למד פרנק בבית-ספר בשטרסבורג.
לאחר שנתיים פרש, ובגיל 18 עלה לישראל לשרת בצה"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי, חזר אזולאי לצרפת, שם עבד בשתי מסעדות.
לאחר מכן עזב את צרפת לטובת ניו יורק, בה חי שבע שנים.
ב-1992 חזר אזולאי לישראל עם רעייתו שהכיר בניו יורק והחל לעבוד כשף במסעדת "דלידג".
לאחר שש שנים הפך לשותף במסעדה, אך המסעדה נקלעה לקשיים ואזולאי נכנס לחובות וחי תחת איומים מפני עיקולים ופקודות מאסר, אך הוא הצליח להחזיר חובות אלו וסגר את המסעדה.
ניסיונות נוספים של אזולאי לפתוח מסעדות או לעבוד בהן כשף לא עלו יפה ולעיתים רבות הסתיימו בטונים צורמים.
במשך ארבע שנים השתתף בתוכנית הטלוויזיה של סיגל שחמון "סיגליות".
כן הופיע בתוכנית המתיחות "פספוסים" של יגאל שילון, התארח בתוכנית "טעמים" של צחי בוקששתר, ואף קיבל רצועה יומית של עשר דקות בטלוויזיה בשם "מנה מנה עם פרנק".
בעקבות חשיפתו לקהל התארח כשף ראשי בתוכנית "עושים חיים וטעים" של שרית וינו-אלעד, ובתוכנית "המסיבה עם יובל כספין".
כמו כן שימש מספר פעמים כשופט בתוכנית "קרב סכינים".
הוא הוציא DVD בשם "פשוט לבשל עם פרנק אזולאי", ומשמש כיועץ למסעדות שונות.
ב-2006 השתתף גם בשעשועון "פפראצי" של yes, ובתוכנית "The Show" בערוץ 10. ב-2011 הנחה את התוכנית "ירדה בגדול" בערוץ הבריאות, וכשף בתוכנית "עושים שכונה" בערוץ 2.
בשנת 2018 השתתף אזולאי בעונה השלישית של התוכנית "משחקי השף" כמתחרה בנבחרת של השף אסף גרניט, והודח שמיני.
פרנק אנתוני איירו ג'וניור (נולד ב-31 באוקטובר 1981) הוא מוזיקאי, גיטריסט הקצב וסולן הגיבוי של להקת הרוק האלטרנטיבית "My Chemical Romance" כמו גם הסולן של להקת הפוסט-הארדקור "Leathermouth" ולהקת האלקטרוני-הארדקור "Death Spells".
הוא גם המקים של פרויקט פאנק רוק (Punk rock) תחת הכותרת "FrnkIero And The Cellabration".
פרנק איירו נולד ללינדה ואנתוני בבלוויו, ניו ג'רזי וגדל בקרני, ניו ג'רזי.
הוא היה נער דחוי בתיכון ולמד באוניברסיטת "רוטג'רס" במלגה, אך נשר בעקבות הצטרפותו למיי כמיקל רומנס.
הוא ניגן בלהקות שונות מאז גיל 11. הוריו של איירו התגרשו כשהיה צעיר והוא גדל אצל אמא שלו, אשר העמידה לרשותו את המרתף שלה לחזרות הלהקה הרבות של בנה; אביו וסבו היו מוזיקאים ושניהם היו השפעות גדולות על איירו כשהיה צעיר.
אביו הפציר בו לנגן בתופים, אך איירו החל לנגן בגיטרה.
פרנק החל לנגן בלהקות מקומיות בסצנת הפאנק בניו ג'רזי בגיל 11. לפני שהצטרף אל My Chemical Romance שימש סולן של להקת הפאנק 'Pencey Prep'.
הלהקה הוציאה אלבום לפני פירוקה.
בעוד שניגן עם 'Pencey Prep' התיידד עם ג'רארד ויי ועם שאר חברי מיי כמיקל רומנס העתידית.
אחרי הלהקה שלו התפרקה, פרנק ניגן בכמה להקות, כולל I Am A Graveyard, Hybrid, Sector 12, וAmerican Nightmare לפני שהוצע לו להיות גיטריסט הקצב של להקת הרוק האלטרנטיבי מיי כמיקל רומנס.
לאחר התפרקות מיי כמיקל רומנס, איירו ניצב בחזית חמישיית ההארדקור פאנק, "Leathermouth", שהוציאה את אלבום הבכורה שלהם "XO" בינואר 2009. הלהקה התפצלה מאוחר יותר בשנת 2010. הוא היה מעורב בלהקת מחווה ל-The Cure בשם The Love Cats.
שיר הסולו הראשון שלו 'This Song Is A Curse' שוחרר כבונוס בפסקול הרשמי של הסרט של טים ברטון, פרנקנוויני.
בתחילת 2013, איירו וג'יימס דייוויס הודיעו שהם עובדים על פרויקט הארדקור דיגיטלי חדש, "Death Spells".
הם גם הודיעו על קיום תיור תמיכה בלהקת Mindless Self Indulgence והופעה בפסטיבל סקייט אנד סרפ בניו ג'רזי.
אלבום באורך מלא היה צפוי להתפרסם בסוף 2013 אך טרם פורסם.
דת' ספלס לא היו פעילים מאז אמצע 2013.
זמן קצר לאחר חוסר פעילות להקת דת' ספלס, איירו הופיע עם שירי סולו חדשים ופרסם אחרים ב-Soundcloud שלו.
מאוחר יותר הודיע על אלבום סולו שיופק מהשירים האלה.
בכל שאר 2013 הוא החל לנגן שירים אירועים והקליט אלבום באורך מלא.
ביוני 2014 הודיע על החתימה שלו בחברת ההקלטות "Staples Records" והוצאת אלבום הבכורה שלו, Stomachaches ששוחרר ב-25 באוגוסט 2014.
הוא גם הקים להקה בשם "Frnkiero andthe cellebration" המורכבת מאוון נסטור (גיטרה\קולות רקע), רוב הוגס (גיטרת בס) ומאט אולסון (תופים).
ב-22 במאי 2016, פרנק הצהיר על הקלטת אלבום חדש בשם "Parachutes", עם שינוי שם ללהקתו ל-"frnkiero and the patience", המורכבת מפרנק איירו (גיטרה/קולות ראשיים/בס), אוון נסטור (גיטרה/קולות רקע), מאט אולסון (תופים/קולות רקע/כלי הקשה) ואלכס גריפו (גיטרת בס).
בתחילת שנת 2019 פרסם שהוא עובד עם להקה חדשה, ששמה "Frank Iero And The Future Violent".
במרץ אותה שנה, הלהקה פרסמה את שירה הראשון, "Young and Doomed".
איירו מפעיל ליין בגדים, חברת תקליטים וחברת פרסום בבעלותו ובבעלות אשתו בשם "Skeleton Crew".
הוא הוציא לאור גם אלבום סולו בשם "For Jamaia" שהקדיש לאשתו.
איירו נשוי לג'מאיה נסטור ואב לשלושה.
הוא ידוע בתמיכתו הגלויה בקהילת הלהט"בים, אותה הוא מבטא בהזדמנויות רבות בהופעות.
פרנק CFA (צרפתית: CFA, "céfa", או franc) הוא ההילך החוקי ב-12 מדינות באפריקה אשר היו בעברן מושבות צרפתיות וכן בגינאה ביסאו (מושבה פורטוגזית לשעבר) ובגינאה המשוונית (מושבה ספרדית לשעבר).
שמותיו המקוצרים של המטבע על פי תקן ISO 4217 הם: XAF לפרנק CFA מרכז אפריקני ו-XOF לפרנק CFA מערב אפריקני.
לפרנק CFA שער חליפין קבוע ביחס לאירו: 100 פרנק CFA שווים ל-0.152449 אירו (שוויו של פרנק צרפתי אחד בעת המעבר ליורו).