tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סופרמן מונע מבוסטר להיסחף בחלל ומחזיר אותו לאדמה, וזה האחרון מכריז "כאילו שיום הדין הגיע" - ובכך מעניק למפלצת את שמה.
סופרמן מגיע למקום האירוע, והקרב בינו וליגת הצדק לבין המפלצת מותיר את ביתה של אם חד הורית ושני ילדיה בחורבות.
הליגה תוקפת את דומסדיי בכל כוחותיה, אולם לניסיונותיהם אין כל השפעה על היצור ורק קורעים את חליפתו מעליו.
דומסדיי מביס את הליגה, גורם לבית להתפוצץ ומזנק הרחק משם.
סופרמן עוקב אחריו, אחרי שהוא מציל את המשפחה.
הוא משליך את היצור לקרקעית האגם, אך זה נמלט והשניים מנהלים קרב והורסים רחוב של עיירה סמוכה.
לויס ליין וג'ימי אולסן נשלחים לסקר את הקרב לחדשות, בזמן שלקס לות'ר משכנע את סופרגירל שלא להצטרף לקרב.
הקרב ממשיך בתחנת דלק, שם מקסימה קורעת עמוד תאורה מהקרקע, והניצוץ שנוצר מכך מצית נזילת דלק וגורם להתפוצצות התחנה.
סופרמן ממשיך לעקוב אחר שביל ההרס של דומסדיי, כשהוא מחפש אחר הזדמנות להתקיפו.
לקס לות'ר הבן משכנע את סופרגירל (מטריקס) שזקוקים לעזרתה במטרופוליס, בשעה שסופרמן נלחם במקום אחר.
כשדומסדיי הורס חנות כלבו, הוא רואה פרסומת טלוויזיה למופע היאבקות המתרחש בעיר מטרופוליס, ולאחר שהוא מגלה את שלט העיר, הוא שם את פעמיו לכיוון זה.
סופרמן עוצר בעדו וזורק אותו לכיוון הנגדי, היכן שהוא נוחת על ההר בו מתנהל פרויקט קדמוס.
היאבקותם לכל אורכו של היער השכן גורמת להשטחת המרחב הטבעי, שבסופה דומסדיי מחדש את מסעו לכיוון מטרופוליס.
היצור קורע כבלי חשמל וצינורות גז מתחת לעיר וכן משטח את מחוז ניוטאון עד חורבה.
סופרגירל נחלצת לעזרתו של סופרמן, אך אגרוף אחד של דומסדיי מעלף אותה.
פרופסור אמיל המילטון וביבו ביבאוסקי - בני בריתו של סופרמן - יורים בתותח לייזר על דומסדיי, אך זה אינו מזיק כלל ליצור האימתני.
המשטרה המקומית פותחת באש עליו, אך גם זה אינו מזיק לו.
סופרמן חוזר לקרב, והמהלומות שהשניים מחטיפים זה לזה יוצרות גלי הדף שמנפצים חלונות.
בסופו של הקרב הגורלי מול בניין "הדיילי פלאנט", כל צד מנחית על השני מכה ניצחת, והשניים מתמוטטים.
מספר רגעים לאחר מכן, סופרמן נכנע לפצעיו האנושים בזרועותיה של לויס ליין המתייפחת, ומת.
הקרב הסופי התנהל בחוברת Superman vol.2 #75.
בלוויה שמתרחשת לאחר מכן משתתפים רבים מגיבורי-העל וחבריו של סופרמן, ומאוזוליאום נבנה לכבוד איש הפלדה במטרופוליס.
באופן אירוני, לקס לות'ר העניק לתושבי העיר את המבנה באומרו כי אם לא יכל להרוג את סופרמן, לפחות הוא יקבור אותו.
בתקופה זו, כל גיבור-על ביקום DC (כולל גאי גרדנר והחץ הירוק, אשר לא הסתדרו עמו היטב) ענד רצועת זרוע שחורה שעליה סמל ה-S באדום.
מעט לאחר מכן, פרויקט קדמוס גנב את גופתו של סופרמן מהמאוזוליאום.
עלו תאוריות לגבי ניסיונות הפרויקט לשבט אותו.
את הגופה החזירו סופרגירל ולויס ליין.
הסיפורים שלאחר הלוויה דנו ברגשות ותגובות הציבור למותו של איש הפלדה, כמו גם לקורותיהם של אלה הקרובים אליו ביותר כמו לויס ליין, הוריו של קלארק קנט ואף חלק מנבליו הידועים לשמצה.
בעקבות מותו, אחוז הפשיעה בעיר עלה דרמטית, וגיבורי העל החליפו את מקומו כמגני העיר, אך ללא הועיל.
ג'ונתן קנט, אביו המאמץ, לקח את מותו קשה ביותר, וסבל מהתקף לב.
בנקודה זו, כותרי סופרמן יצאו לפגרה בת שלושה חודשים.
לאחר שלושה חודשי פגרה, כותרי סופרמן המשיכו בהרצתם עם הצגתם של ארבעה גיבורי-על חדשים, כל אחד בכותר אחר, אשר תבעו כי הם סופרמן האמיתי.
נוסף על כך, בחוברת The Adventures of Superman #500, ג'ונתן קנט הוזה שהוא משכנע את נשמתו של סופרמן לחזור איתו מהחיים שלאחר המוות.
איש המחר - נקרא גם סייבורג סופרמן.
הגיע כשלתוך גופו מורכבת טכנולוגיה קריפטונית.
מבחינה מדעית הוא הוכח כסופרמן האמיתי, אך סבל מאמנזיה בעקבות מאפייניו המכניים.
2 החל מחוברת מספר 78. לאחר שהתגלה כי הוא אסטרונאוט נאס"א לשעבר בשם האנק הנשו, דמותו הפכה לנבל-על.
נער מטרופוליס - שיבוט צעיר ופזיז של סופרמן, ששנא להיקרא סופרבוי.
כיכב בחוברות The Adventures of Superman החל מחוברת מספר 501.
איש הפלדה - ג'ון הנרי איירונס היה עובד מתכת ומעצב נשק לשעבר עבור הצבא, אשר עוטה על עצמו חליפת שריון ונושא פטיש.
הוא היחיד מבין הארבעה שמעולם לא טען כי הוא סופרמן האמיתי, אך כי ייצג את רוחו והמשיך את מורשתו.
סטיל כיכב בחוברות Superman: The Man of Steel החל מחוברת מספר 22.
הבן האחרון של קריפטון - חייזר בעל כוחות אנרגיה שטיפל בפושעים ביד קשה וקטלנית.
הוא טוען כי יש ברשותו את זכרונותיו של סופרמן האמיתי, אך התנכרותו הרגשית גורמת ללויס ליין להטיל ספק בכך.
מתגלה בהמשך שמדובר באויב לשעבר של סופרמן שהשתקם, "המכחיד", נשק קריפטוני עתיק.
הדמות כיכבה בחוברות Action Comics החל מחוברת מספר 687.
חלקה הראשון של קשת הסיפור "שלטונם של הסופרמנים" מתמקד בסופרמנים השונים, ש"מחזירים" לעצמם את התפקיד כמגני העיר מטרופוליס.
סייבורג סופרמן והבן האחרון של קריפטון מתקבלים עד מהרה בידי תושבי העיר כסופרמן האמיתי, אך לא סופרבוי וסטיל, שחזותם שונה בהרבה.
למעשה, הבן האחרון של קריפטון גנב את גופתו של סופרמן, הכניס אותה למטריצת התחדשות במבצר הבדידות ושאב כוח מאנרגיות ההתחדשות שלה.
סייבורג סופרמן התגלה כתודעתו המעוותת של האנק הנשו, שהשתמש במטריצת הילודה של סופרמן כדי לתעתק את גופו.
מטריצת ההתחדשות נפתחת, ממנה מגיח סופרמן המקורי - מחוסר כוחות אך חי ונושם.
בינתיים, סייבורג סופרמן עוזר למונגול להשמיד את קוסט סיטי.
סייבורג מאמין כי הרג בפיצוץ את הבן האחרון ולכד את סופרבוי במבנה מיתמר בשם "אנג'ין סיטי" מעל לחורבות העיר.
סופרבוי נמלט וטס למטרופוליס בניסיון לגייס את סטיל להילחם בסייבורג.
לפני שהוא מספיק לסיים את סיפורו, חליפת מלחמה קריפטונית עולה ממעמקי הנמל, ושני הגיבורים מתקיפים אותה.
לאחר שניזוקה קשות, חליפת המלחמה נפתחת, ממנה יוצא סופרמן החלוש, שהתברר כי השתמש בה לצורך המסע הארוך ממבצר הבדידות.
למרות מצבו החלש, הוא מצטרף לשניים בהגנה על קוסט סיטי.
הוא היה החמישי שלקח על עצמו את זהות סופרמן, וכאשר נשאל בידי לויס ליין אודות השוני בינו לבין האחרים, הוא מציין בפניה פרט אישי שרק קלארק קנט ואלה הקרובים אליו יודעים.
במהלך הקרב בקוסט סיטי, סייבורג סופרמן משגר טיל לכיוון מטרופוליס מתוך כוונה לשטח אותה עד היסוד ולבנות מעליה מבנה נוסף.
סופרבוי מצליח להדוף את הטיל הרחק מהעיר.
הגרין לנטרן האל ג'ורדן חוזר ממשימה בחלל ומגלה את עיר הולדתו בחורבות.
הוא מיד מתקיף את אנג'ין סיטי, לוחם במונגול ומנפץ את פטישו של סטיל על פניו.
בינתיים, הבן האחרון/המכחיד חוזר לקרב לאחר שהחלים במבצר הבדידות ומגן על סופרמן מפני גז הקריפטונייט הקטלני של סייבורג.
גז הקריפטונייט עובר דרך המכחיד לתוך סופרמן, ומשיב את כוחותיו במקום להרוג אותו.
גופו של המכחיד קמל ומת, וסייבורג סופרמן מחפש אחר גופתו חסרת החיים של סופרמן בין ההריסות וענן הקריפטונייט.
סופרמן מגיח לפתע, מעוור אותו באמצעות כוחו הרב ופוער בגופו חור.
גופו של סייבורג סופרמן נהרס אך תודעתו נשארת שלמה.
סופרגירל משתמשת בשאריות חליפת הקרב הקריפטונית השחורה כדי לשחזר את חליפתו המקורית של סופרמן, והקבוצה חוזרת למטרופוליס.
מאוחר יותר, סופרמן, סופרגירל ולויס ליין מביימים את חילוצו של קלארק קנט.
סופרגירל משתמשת בכוחות שינוי הצורה שלה כדי להתחזות לקלארק וליצור את התחושה שהוא היה כלוא בבונקר תת-קרקעי במהלך מתקפתו הראשונית של דומסדיי, והצליח לשרוד הודות לאספקת החירום עד אשר סופרמן חזר והשתמש בראיית הרנטגן שלו כדי לאתר אותו.
עד לאירוע "מותו של סופרמן", כותבי חברת DC עבדו לפי סט חוקים קבוע בכל הנוגע לתיאור כוחותיו של סופרמן שלאחר המשבר.
עקבות השינוי הגיעו כאשר המכחיד שינה את אנרגיית הקריפטונייט למשהו שיכול לחדש את כוחותיו של סופרמן.
בקרב נגד לובו, סופרמן גילה כי הוא מסוגל לשרוד בריק החלל לתקופת זמן בלתי מוגבלת, דבר שאותו סופרמן שלאחר המשבר לא יכל לעשות טרם מותו.
הוא נכח לדעת גם כי כוחו התעצם.
אף על פי שהיה זה חלק מעלילה שבה כוחותיו של סופרמן יצאו מכלל שליטה היות שספג יותר מדי קרינה סולארית, תיאור כוחותיו לא היה עקבי כמקודם.
נוסף על כך, בזמן שסופרמן החלים בקיפאון במצודת הבדידות, שיערו גדל לאורך הכתפיים.
אפילו לאחר שהשיב לעצמו את תואר הסופרמן האחד והיחיד, הוא שמר על חזותו זאת, וכך הוא תואר בסיפורים של שנות ה-90. לפני חתונתו עם לויס, הוא קיצץ את שיער ראשו.
נער מטרופוליס (לימים סופרבוי) ואיש הפלדה (סטיל) הפכו להיות דמויות משנה חוזרות ביקום DC, ובסופו של דבר קיבלו סדרת כותרים משלהם.
סופרבוי היה חבר בקבוצת צדק צעיר, לגיון גיבורי-העל והטיטאנים הצעירים לפני שמת באירועי המשבר האינסופי.
הוא הוחזר לחיים באירועי "המשבר האחרון: לגיון שלושת העולמות".
נודע לו כי הוא היבריד קריפטוני/אנושי, שנוצר מ-DNA של סופרמן ולקס לות'ר.
סטיל, לעומת זאת, הופיע בסדרות האנימציה של DC וכן בסדרת קומיקס וכחבר בליגת הצדק.
למשך זמן קצר הוא הפך לעל-אנושי אמיתי אשר אינו נאלץ להסתמך על מקורות כוח חיצוניים.
הוא משמש בהמשך לדמות אב לקבוצת אינסופיות בע"מ.
המכחיד הפך למנהיג קבוצה חדשה של האאוטסיידרס.
סייבורג סופרמן הפך לדמות נבל קבועה בכותרי סופרמן וגרין לנטרן, כשהוא מנהיג את ארגון ציידי האדם הקיברנטיים ולאחר מכן הצטרף לשורות חיל סינסטרו.
דרך מותו לכאורה של סופרמן הביאה לגל החייאות מחדש ביקום DC של דמויות כהחץ הירוק, בארי אלן, ג'ייסון טוד, האל ג'ורדן, באטמן וכיוצא בזה.
המיתות והחזרה לחיים התאפשרו משום שדלת המעבר בין החיים למוות נותרה פתוחה מאז שסופרמן מת.
כישות קריפטונית, החומר הגנטי החייזרי של סופרמן אפשר לו לספוג את אור השמש ולבצע הישגים על-אנושיים.
הוא שרד את מותו על ידי כניסה למצב תרדמתי, ועצם זה שהמכחיד השתמש בו כמוליך כדי לספוג אנרגיה סולארית אתחל את גופו של סופרמן.
מפגש עתידי עם שמש תבונתית שנודעת בשם "סולאריס" מגלה לקורא עתיד רחוק מאוד שבו סופרמן עדיין חי ומעלה את ההשערה שמוות לעולם לא יגיע עבורו.
השלכות השמדתה של העיר קוסט סיטי ב"שלטונם של הסופרמנים" הובילה לשכתובו מחדש של כותר גרין לנטרן.
לאחר גיליון שבו נקבע כי כמה מדמויות המשנה שרדו את השמדת העיר (כמו חברתו של ג'ורדן, קרול פריס), חברת DC המשיכה עם קשת הסיפור דמדומי הברקת.
בקשת סיפור זו, האל ג'ורדן סבל מהתמוטטות נפשית לאחר שניסה לבנות מחדש את עיר הולדתו בעזרת טבעת הכוח, אך נקרא לכוכב הלכת "אואה" ונענש בידי שומרי היקום משום שהפר את חוקי החיל והשתמש בטבעת לצרכים אישיים.
כתגובה, ג'ורדן השמיד את חיל הפקחים הירוקים וספג את מלוא כוחה של סוללת הכוח הראשית לתוך עצמו, בכך הפך לנבל "פאראלקס".
דבר זה הוביל להצגתה של דמות חדשה לכותרי גרין לנטרן - קייל ריינר - כמחליפו של ג'ורדן באירועי שעת אפס: משבר בזמן.
אפילו אחרי שסופרמן חזר לחיים, לקח לתוכניות לחתונתם של לויס וקלארק זמן מה להתפתח.
מערכת היחסים ביניהם הפכה לסוערת במיוחד, ולמשך זמן הם נפרדו.
לבסוף בשנת 1996, לויס חוזרת למטרופוליס ומציתה מחדש את הרומן בינה לבין קלארק.
השניים ממשיכים בתוכניתם לחתונה ונישאים במהדורת ספיישל מיוחדת, Superman: The Wedding Album.
האירוע מתקשר לפרק החתונה של לויס וקלארק בסדרת הטלוויזיה לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן.
במיני סדרה בת שלוש חוברות בשם Superman\Doomsday: Hunter\Prey משנת 1994, סופרמן עורך מסע לכוכבי הלכת אפוקוליפס וקאלאתון כדי למצוא את גופתו של דומסדיי.
הוא מתעמת מול דארקסייד והאנק הנשו, מוצא שרוצחו עדיין חי, וכן מגלה פרטים על מקורו של דומסדיי כישות חיים מהונדסת גנטית שנוצרה בידי קריפטונים מהעבר הקדום ואשר היוותה השראה על תושבי קריפטון להתעסק עם הנדסה גנטית.
בסיפור Superman: Doomsday War משנת 1998, מוחו של דומסדיי נמצא תחת השפעתו של ברייניאק, מה שמאלץ את סופרמן להילחם בו זמנית כנגד שניים מיריביו החזקים ביותר כדי להציל את הרך הנולד של לאנה לאנג.
לבסוף, סופרמן מצליח להדוף את השפעתו של ברייניאק מעל דומסדיי וללכוד את היצור בארבעה משגרים הנעולים בלולאה תמידית ומונעים ממנו להתמזג ולברוח.
הכותב והאמן דן ג'ורגנס שיחזר את הקרב של סופרמן עם דומסדיי במיני סדרה "סופרמן: יום הדין" משנת 2003, אשר הוסיפה לחקור כיצד האירוע השפיע על אלה אשר הכירו את הגיבור הנופל, וגם הציגה נבל חדש בשם "רמננט" (Remnant, שארית).
בימים שלפני יום השנה למותו של סופרמן, מוטל על כתב הדיילי פלאנט טיי דאפי לשחזר את הקרב חוצה המדינות בין סופרמן לדומסדיי, למורת רוחו.
במהלך חקירתו, דמות מסתורית אף היא עוקבת אחר מסלול ההרס של דומסדיי, ומבצעת סדרת רציחות לכל אורכו.
דאפי מגלה שרבים מנבליו של סופרמן תבעו אחריות ליצירתו של דומסדיי, וכן רבים מאלה ששרדו את חרונו של דומסדיי ואת השמדת קוסט סיטי הביעו שנאה לגיבור.
דאפי פוגש באיש הפלדה פנים מול פנים ומגלה לו כי אביו התאבד משום האבדות הרבות שהתרחשו כתוצאה מהקרב עם דומסדיי.
עוד הוא אומר לו, שאנשים מעדיפים להתמקד בהחייאתו המחודשת מאשר באותן אבדות, וכי ההרגשה הרווחת היא שהחייאתו המחודשת מוזילה את חיי הנספים.
אף על פי שסופרמן אינו מסכים עמו, הוא חש רגש אשמה גדול על מותם.
בדרכו לביתו, דאפי נחטף בידי רמננט, שמבקש להראות לעולם כי סופרמן הוא רע.
כמו כן, הוא מבקש לביים מעשי טרור לכל אורך שביל ההרס של דומסדיי.
סופרמן מציל את דאפי ואת פרי וייט, שגם נחטף.
למרות ניצחונו, כרזות ברחבי העיר מפרסמות כי סופרמן איננו המשיח כי אם הרוע בהתגלמותו.
סופרמן כרך שני גיליון מספר 175
לאחר מלחמת אימפריאקס, כפי שסופרה בסיפור "עולמנו במלחמה" של שנת 2001, דומסדיי פיתח אינטליגנציה, והוא תכנן להרוג את לקס לות'ר.
סופרמן מביס את המפלצת ללא כל עזרה מבני בריתו ביום השנה לתבוסתו, כאשר הוא ניצל את העובדה שהאינטליגנציה החדשה של דומסדיי מעניקה לו גם תחושת פחד מפני מוות, תחושה שהייתה חסרה לו מקודם.
בסיפור "המשבר האחרון: לגיון שלושת העולמות", סופרבוי (שנהרג במהלך קרב עם סופרבוי פריים), מוחזר לחיים במאה ה-31 בידי לגיון גיבורי-העל בעזרת אותה מטריצת החייאה שהחזירה את סופרמן לחיים.
במהלך אירועי הלילה האפל ביותר, יום השנה למלחמתו של סופרמן בדומסדיי הפך ליום זיכרון המכבד את זכרם של גיבורי-על נופלים ואת אלה אשר הם כשלו בהצלתם.
במהלך פלישתו של חיל הפקחים השחורים, מנהיג החיל נקרון מגלה שהוא אפשר למכחיד להחיות את סופרמן ובכך יהיה לו סוכן רדום יחד עם גיבורים נופלים אחרים.
הודות למצבו הקודם של סופרמן כמת, הדבר אפשר לטבעת הכוח השחורה של נקרון להפוך את קאל-אל לפקח שחור אלמת העונה לכל פקודותיו.
סופרבוי אף הוא הפך לפקח שחור (כיוון שנהרג בידי סופרבוי פריים).
השניים משוחררים מעול טבעת הכוח השחורה בידי ישות החיים הלבנה.
בשנת 2010, דן ג'ורגנס חזר לסאגת מותו של סופרמן בסיפורו של הגיבור בוסטר גולד, שבו בוסטר מנסה למנוע ממתנקש נוסע בזמן להרוג את האנק הנשו לפני שהפך לנבל המיועד.
אף על פי שהציל אותו ממוות, בוסטר שואל את עצמו האם היה עדיף אילו השאירו למות כדי להציל את החיים אותם גזל.
באירוע הקרוסאובר "שלטונו של דומסדיי" משנת 2011, דומסדיי חוזר ומנסה לצוד את ארבעת הסופרמנים שנוצרו עם מותו של סופרמן.
לפני שהתעמת מול סופרמן, דומסדיי נלחם עם סופרגירל וליגת הצדק, בדומה לאירועי "מותו של סופרמן".
קשת הסיפור "מותו של סופרמן" הביאה מיליוני קוראים חדשים ל-DC קומיקס, אף על פי שכל הסיפור התחלק בין כותרי קומיקס רבים, לרבות ארבעת כותרי סופרמן.
יוצרו של סופרמן, ג'רי סיגל - שניבא את מותו של סופרמן בסיפור דמיוני משנת 1961 - נפגש עם עורך DC בזמנו מייק קרלין כדי להגיד לו שהתרשם מאוד מגרסתו של קרלין.
2 #75, בה נראתה גלימתו של סופרמן קרועה ותקועה על מוט, כמסמנת את מקום מותו של סופרמן, הפכה לתמונה אייקונית.
חברת DC פרסמה בין 2.5 ל-3 מיליון עותקים של הגיליון, כאשר ברוב חנויות הקומיקס אזל המלאי כבר ביום הראשון למכירתו.
מותו של סופרמן התרחש חודשים לפני שבירת גבו של באטמן בקשת הסיפור "נפילתו של אביר".
מספר מבקרים שיבחו את תעוזתה הרבה של החברה בדרכה למשוך קוראים חדשים.
אולם, היו כאלה שטענו ששתי קשתות הסיפור היו תעלול פרסומי, משום שאין זה מקובל שהחברה תהרוג שניים מגיבוריה הפופולרים ביותר.
מספר שנים לאחר מכן, בעליה של חברת הקומיקס Miles High Comics צ'אק רוזנסקי יפרסם מאמר שבו האשים את הקידום האינטנסיבי של "מותו של סופרמן" בהתמוטטות תעשיית הקומיקס של סוף שנות ה-90.
קשת הסיפור זכתה בפרס ה-Comics Buyer's Guide של שנת 1992 לסיפור הקומיקס הפופולרי ביותר.
מותק, הילד השתגע 2 הוא סרט קומדיה משנת 1991, בו מככבים ג'ון ריטר, אמי יסבק, ג'ק וורדן ומייקל אוליבר.
זהו סרט המשך ללהיט מותק, הילד השתגע.
בסרט זה אמי יסבק (שגילמה את פלו בסרט הקודם) גילמה את אנני יאנג.
בן הילי ובנו ג'וניור עוזבים את "קולד ריבר" ועוברים לעיירה חדשה ושלווה בשם "מורטוויל", שם ג'וניור מתמודד מול יריבים ותיקים כגון פיבודי (גילברט גוטפריד) ויריבים חדשים כגון מרף, אשר נשאר כיתה מאז 1970 וכמובן טריקסי (אייביאן שאן), הבת המרדנית של השכונה.
כאשר בן הלך לקחת את ג'וניור הביתה, הוא נפגע מצלחת הלוויין שהפיל עליו מרף כמטרה לנקום בג'וניור.
בן טופל על ידי אחות בית הספר הנחמדה וטובת הלב אנני יאנג (אמי יסבק).
כמו כן, בן יוצא לדייטים על מנת להתחתן ולמצוא אמא לג'וניור.
כאשר הם הלכו ליום הפתוח בבית הספר, צפה בן בתיאטרון הבובות וכאשר דברים נוראים יצאו מפי הבובות, בן חשב שזה ג'וניור והוריד את הבובות, אולם זו הייתה טריקסי ושאנני רצה אליה בן וג'וניור גילו שטריקסי היא הבת של האחות אנני יאנג.
מאוחר יותר בן וג'וניור הלכו לפיצרייה ופגשו שם את אנני וטריקסי, בן ואנני דיברו ביניהם וג'וניור וטריקסי התיידדו ביניהם והתעללו בפיבודי כך שזרקו עליו זיתים, בן, אנני, ג'וניור וטריקסי החלו להשתתף בקרב פיצות וסולקו מהפיצריה.
ג'וניור הציע לטריקסי שבן יצטרך להתחתן עם אנני וטריקסי הסכימה.
ג'וניור וטריקסי ברחו מביתיהם על מנת למצוא את סלע האהבה הגדול וכאשר בן ואנני חפשו אותם הם מצאו אותם ישנים ליד הסלע והחזירו אותם הביתה.
בחתונה, בן עמד להתחתן עם לואנדה המרשעת, למרות התעלול של ג'וניור להאריך לה את האף שלא ממש הצליח, למרבה המזל טריקסי הגיעה עם הדחפור ועליו סלע האהבה הגדול והצליחה לדרוס את לואנדה באמצעות הסלע.
אנני הגיעה והתנצלה בפני בן, אולם בן אמר שאנני היא הבחורה שהוא רוצה וגם שכנע את ביג בן להתחתן עם לואנדה.
הסרט מסתיים כאשר בן, ג'וניור, אנני וטריקסי מטיילים יד ביד בעודם מאושרים.
ביג בן - ג'ק וורדן
אנני יאנג - אמי יסבק
מר פיבודי - גילברט גוטפריד
מותק, הילד השתגע 3 הוא סרט משפחה-קומדיה אמריקאי בבימויו של גרג בימן, שיצא לטלוויזיה ברשת NBC ב-13 במאי 1995. גילברט גוטפריד (פיבודי) וג'ק וורדן (ביג בן הילי) הם השחקנים היחידים מהסרט המקורי שחזרו לשחק בסרט.
בסרט זה ג'וניור הילי (ג'סטין צ'פמן) מאוהב בילדה בשם טיפאני ועושה הכל כדי לצאת איתה, גם אם זה להביס את דיוק, בלייד וקורקי המאהבים שלה.
לשם כך, הוא מצטרף לצופים מקבל תפקיד בהצגת התיאטרון "פיטר פן" (בתור שיח) ומצטרף לקבוצת הוקי קרח.
כמו כן, בן הילי (וויליאם קאט) מתאהב באישה בשם שרה ומנסה להתמודד עם בוץ', האקס מרושע שלה.
בסרט מופיע גם מר פיבודי בתור רופא שיניים אשר עשה לג'וניור גשר בפה.
לאחר שג'וניור שם את הגשר באקווריום, הוא הפעיל גז צחוק על פיבודי ועל העוזרת שלו קיקי וכבל אותם לכיסא ולמאוורר.
כדי לקבל את טיפאני הביס ג'וניור את שלושת המחזרים דיוק בלייד וקורקי.
לאחר שנצחו בתחרות הספורט בן קיבל את שרה וג'וניור קיבל את טיפאני, ודיוק בלייד וקורקי חבושים מפציעות.
בסוף הסרט, ג'וניור תלש לטיפאני את השמלה כי היא נדנדה לו, לאחר מכן הוא התאהב בילדה אחרת, אשר גם לה היה גשר, המחופשת למכשפה והיא גם התאהבה בו.
מותק, הילד התנפח הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה של חברת וולט דיסני, בבימויו של רנדל קלאיסר משנת 1992, המשלב אלמנטים של מדע פופולרי.
כשנתיים לאחר מאורעות הסרט הקודם, "מותק, הילדים התכווצו", ויין סלינסקי (ריק מוראניס) עובד כממציא ומשתתף בצוות הבונה מכונה שמכווצת ומגדילה עצמים באופן משמעותי ביותר (אדם שכווץ בה יכול לרכב על נמלה, או תפוח יכול לגדול בה לגודל של מכונית).
ד"ר צ'ארלס הנדריקסון, ראש צוות פיתוח המכונה, מתחרה בוויין סלינסקי ושואף להדיחו ממעבדות סטרלינג בתמיכת חבר המנהלים של החברה, אך היו"ר סטרלינג תומך בסלינסקי ומסרב לפטרו.
המשפחה עוברת דירה למקום חדש בנבאדה, שם נתקל ניק הבן הצעיר בבעיות חברתיות, עקב המצאותיו הבולטות של אביו.
הבת הבכורה איימי טסה לאוניברסיטה והאם דיאן מצטרפת אליה, ומשאירה לוויין הוראות כיצד להסתדר בהיעדרותה.
ויין לא מצליח יותר מידי בתפקידו זה, ועושה נזקים במטבח כאשר התינוק אדם בן השנתיים חופשי לטייל ברחבי הבית ולעשות נזקים.
ויין מניח את אדם על כיסא האוכל עם השפן, מדליק את המיקרוגל והולך לומר לניק שהם יוצאים לבדם לסרט.
בינתיים נוצר קשר אלקטרומגנטי בין אדם התינוק למיקרוגל – קשר שמגדיל את אדם לגודל של 2.5 מטר וגורם לכלבלב המבוהל לקרוא לוויין וניק.
אלה נבהלים ונמלטים מהמטבח עד שהם מעזים לחזור ומגלים את אדם עושה נזקים ברחבי הבית.
ויין מחליט לקחת את אדם למעבדה ושם לכווץ אותו חזרה, הוא מחפש את אדם והם נוסעים למעבדה שם נתקל ויין בד"ר הנדריקסון האומר לו שכל הניסוי נמחק בגללו, ואומר לוויין שאין זה ענינו מתי ישוחזר הפרויקט משום שהוא מפוטר ממנו.
ויין ניק ואדם חוזרים לביתם ומגלים את אימם שוויתרה על הטיסה, ויין נמלט מהחנייה עם המכונית אך מחליט לחזור ביודעו שהדבר הטוב הוא לספר, כאשר דיאן האמא רואה את אדם היא מתעלפת וויין נזעק לטפל בה בעוד ניק מנסה למנוע מאדם להזיק לבית, ניסיון שנכשל מתחילתו.
השכנים מתחילים להתאסף סביב הבית עקב הצעקות וקולות הניפוץ הנשמעים מתוכו ודיאן מרגיעה אותם, לבסוף מצליח ויין להרדים את אדם בתוך לולו הגדול באמצעות השפן האהוב עליו.
אדם הולך לשכנים והורס את המסיבה המתקיימת אצלם ויוצא לסיבוב הרסני בעיר, ד"ר הנדריקסון מגיע למקום על מנת לחקור את ויין אודות התינוק והארנב שנראו במצלמות המעבדה בשעת הקצר, ורואה את אדם ולידו ניק ומנדי, המשטרה מגיעה ומעלה את אדם למשאית ואת ניק ומנדי למכונית המשטרה.
הם מצליחים לעצור אותו בדרך ללאס וגאס אך הניסיונות להעמידו במקום על מנת להקטינו נכשלים והוא ממשיך ללאס וגאס בליווי המשטרה.
הוא מכוון את הרובה בשלישית ואז נתפס המסוק בידי דיאן שהוגדלה בידי ויין על מנת לתפוס את אדם, מאחר שהבינו שאדם מצפה לראות את אמו גדולה ממנו.
דיאן מניחה את המסוק על הקרקע ואדם מחבק אותה ומסתובב לכיוון אביו, ויין מקטין את שניהם לגודלם הרגיל, ולאחר תום ההתרגשות הם נזכרים בניק ומנדי שבלי לשים לב הוקטנו לגודל מזערי כאשר דיאן ואדם הוקטנו, סצנת הסיום מראה את מנדי וניק המוקטנים מתחברים, וויין מכין את המכונה להגדלתם.
דמותשחקןהערותויין סלינסקיריק מוראניסדיאן סלינסקימרשה סטראסמןאשתו של ווין ואמם של אדם וניק.ניק סלינסקירוברט אוליבריאדם סלינסקייהושע שליקר
דניאל שליקרעקב הסצנות הרבות של אדם, שיחקו אותו זוג תאומים זהיםקליפורד סטרלינגלויד ברידג'סהבעלים של מעבדות סטרלינג ואוהדו של וייןמנדי פארקקרי ראסלאהבתו של ניקד"ר צארלס הנדריקסוןג'ון שיאההנבל של הסרט הזומם להדיח את ויין
הסרט קיבל ציון של 41% באתר Rotten Tomatoes.
מותו של פלוי הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור תורגם לעברית בגיליון 19 של מגזין פנטסיה 2000.
פלוי, חייזר מגזע בן אלמוות, מת על פני כדור הארץ.
מוד בריסקו, מנתחת, רוצה לנתח את גופתו כדי לפצח את סוד חיי האלמוות של הפלויים.
עם זאת, אצל הפלויים יש טאבו חמור על ניתוח שלאחר המוות.
לכן, היא ועמיתה ריי ג'ונסון, משקרים לפלוי ואומרים לו שהם דורשים את חמשת הלבבות כתשלום על ארגון טקס שעל פי הדת האנושית יאפשר לנשמתו של פלוי להמשיך לעולם הבא.
מאחר שהפלוויין מנומסים מאוד ולא מטילים ספק באמונותיהם של גזעים אחרים, הפלוי מסכים לעסקה.
מותחים בהליכה היא תוכנית מציאות המשלבת בתוכה קומדיית מצבים.
הסדרה משודרת בדיסני XD וערוץ דיסני החל מ-1 באפריל 2016 כחלק מספיישל 1 באפריל, ובאופן רשמי ב-6 באפריל 2016. בערוץ דיסני ישראל הסדרה החלה את שידוריה ב-1 באפריל 2017 כחלק מספיישל 1 באפריל ובאופן רשמי ב-7 ביוני 2017.
ב-20 במרץ 2017 עלה ספיישל עם ת'ומס אנדרס ודייוויד לופז.
העונה השנייה עלתה בדיסני XD וערוץ דיסני ב-1 באפריל 2017. בישראל החלה את שידוריה ב-1 באפריל 2018 כחלק מספיישל 1 באפריל ובאופן רשמי ב-7 במאי 2018.
ב-31 באוגוסט 2017 הסדרה חודשה לעונה שלישית ביחד עם "קיקיוואקה: מחנה קיץ" ו-"הארלי באמצע".
העונה החלה את שידוריה בארצות הברית ב-21 באפריל 2018.
הסדרה משלבת בתוכה שני אלמנטים: אלמנט קומדיית המצבים, בו מראים את חייהם של ארבעת המותחים צ'אנס, הרמן, דסטי וביילי.
אלמנט המציאות, בו מראים את הילדים מותחים אנשים אקראיים ברחוב.
ג'יליאן שי ספיידר בתפקיד ביילי
טובי ווינדהם בתפקיד דוד וויל
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון 1201 באפריל 201610 בנובמבר 20161 באפריל 2017ספיישל20 במרץ 20172261 באפריל 201727 בינואר 20181 באפריל 201831321 באפריל 201816 ביולי 2018
מספר הפרק שם הפרק שידור מקורי בארצות הברית שידור מקורי בישראל21Talk the Prank with Thomas Sanders and David Lopez20 במרץ 2017
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק שידור מקורי בארצות הברית שידור מקורי בישראל481Fallout Shelter21 באפריל 2018492There's a New Kid in Town28 באפריל 2018503Substitute Dad5 במאי 2018514The Alex Baldwin Blues Explosion12 במאי 2018525.Say Goodnight to J.D19 במאי 2018
מותו של סוקרטס הוא ציור משנת 1787 בסגנון נאו-קלאסי בטכניקה של שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד.
הציור מתאר את סיפור הוצאתו להורג של סוקרטס כפי שסופר על ידי אפלטון בדיאלוג פיידון.
הציור הוזמן על ידי שני פעילים פוליטיים רדיקליים צרפתיים כמה שנים לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
תומאס ג'פרסון נכח בהצגתו הראשונה של הציור בשנת 1787 בלובר.
בדיאלוג האלפטוני פיידון מסופר שסוקרטס הואשם בהשחתת הנוער ובכפירה באלים.
על כך נגזר עליו עונש מוות בשתיית רעל (העשוי מצמח מסוג רוש).
לפי המסופר, סוקרטס הגיב בשלווה לבשורה המרה ואף סירב להמלט מהעיר כשניתנה לו האפשרות (חלק זה מסופר בדיאלוג אפלטוני אחר - קריטון).
דויד לא ציין מי הן הדמויות המצוירות אך ניתן להסיק זאת על סמך מקורות היסטוריים.
סוקרטס מופיע במרכז הציור כאדם זקן לבוש חלוק לבן כשהוא יושב זקוף על מיטה.
ידו האחת מורמת בזווית ישרה ואצבעו מורה כלפי מעלה.
ידו השנייה מושטת לגביע ובו הרעל המוגש לו.
תלמידו, לבוש בבגד אדום, מגיש את הרעל אך אינו מסוגל לראות את המעשה, מסב לאחור את ראשו ואוחז בו.
מימין נראים מספר גברים שהבעת פניהם כאובה.
הדמות האוחזת בירכו של סוקרטס היא קריטון, תלמידו הוותיק והנאמן ביותר.
בראש המיטה יושב אדם זקן נוסף, לבוש חלוק לבן, ראשו מורכן והוא נראה ישן.
מאחורי אפלטון, מתחת לקשת, עומד שעון על הקיר תלמידו של סוקרטס אפולודורוס איש פלרון .
בצד שמאל בעומק הציור מצוירות שתי דמויות עוזבות את המקום ומאחוריהן אישה.
זו ככל הנראה קסנתיפה, אשתו של סוקרטס.
ניתן לקרוא את הציור משני כיוונים:
מימין לשמאל- פניהם הכאובות של תלמידי סוקרטס מובילות את המתבונן לפניו השלוות.
משם המבט ממשיך לאורך ידו של סוקרטס המושטת לגביע ובו הרעל.
המרווח בין ידו של סוקרטס לגביע הוא מרכז הכובד של הציור, הנקודה בה הסיפור מגיע לשיאו.
ידו של התלמיד שמגיש את הרעל משלימה מלמטה את ידו של סוקרטס.
משם המבט ממשיך לאפלטון שיושב בראש המיטה.
משמאל לימין- כל האירוע נראה כמו בוקע מראשו של אפלטון.
אפלטון מעלה בזכרונותיו תמונה אידיאלית של סוקרטס ומדמיין אותו כמו שאפלטון עצמו מתואר בציורו של רפאל אסכולת אתונה (יש הטוענים שדויד קיבל השראה למחוות היד של סוקרטס מהמשורר אנדרה שנייה).
בנוסף, סוקרטס ותלמידיו מצוירים על רקע קיר שטוח, חסר עומק.
רקע זה מבטא רגע קפוא בזמן.
לעומת זאת אפלטון מצויר על רקע עמוק שמבטא את עומקו של הזמן.
דמותו של אפלטון בציור שוברת את תחושת הריאליזם.
האירוע נראה כמו חלום שנולד מזכרונו של אפלטון ולא כאירוע שקורה כעת.
דויד חתם את שמו בשני מקומות בציור וכמו בציוריו האחרים גם בציור זה יש משמעות למיקומי החתימות.
חתימה אחת - L.D - מופיעה על ספסל האבן עליו יושב אפלטון.
החתימה דווקא שם מביעה את הכרת התודה לאפלטון, על כך שבזכות הדיאלוגים שלו חוכמתו של סוקרטס עברה לדורות הבאים.
חתימה נוספת - L.David - מופיעה על ספסל האבן עליו יושב קריטון שתופס את סוקרטס בירכו.
ייתכן שבכך דויד מבטא את הזדהותו עם קריטון- כמו שקריטון נאחז בסוקרטס, כך דויד נאחז במידות הטובות והערכים להם סוקרטס הטיף.
דויד בוחן בציור את יחסו של הפילוסוף למוות.
סוקרטס מתואר סטואי מאחר שהוא רואה את המוות כממלכה נפרדת, מצב אחר של הקיום, ששונה מהחיים, אך אינו מהווה את סוף הקיום.
סוקרטס מנצל את רגעיו האחרונים כדי להעביר שיעור אחרון לתלמידיו- אל לו לפילוסוף לפחד מהמוות אלא לראותו כשיא של חיי נשמתו.
כמו כן, דויד רצה להעביר דרך הציור מסר לעם הצרפתי, שנתיים לפני המהפכה המתקרבת וארבע שנים לאחר סופה של מלחמת העצמאות האמריקאית - המחויבות לאידיאלים נעלים גם אל מול פני המוות.
פניו של סוקרטס נעימים יותר מאלה המתוארים בדרך כלל בדיוקנאות שלו.
אפלטון לא נכח בזמן מותו של סוקרטס.
אפלטון מצויר כאדם זקן בעוד שבמציאות היה צעיר בזמן מותו של סוקרטס.
דויד לא כלל בציור מספר דמויות שמוזכרות בדיאלוגים האפלטוניים בעוד שאת אפולודורוס איש פלרון כן צייר.
זהו הצעיר שנראה רכון על הקשת בצד שמאל של הציור.
לפי אפלטון, אפולודורוס לא נכח בזמן מותו של סוקרטס - סוקרטס דרש ממנו לעזוב לאחר ששקע ביגון עמוק לנוכח מותו הקרב של מורו.
דויד צמצם את מספר הנוכחים באירוע ממעל 15 ל-12 (לא כולל סוקרטס) כרמז לציורו המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י הסעודה האחרונה.
דויד השתמש בצבעים כדי להביע רגש בציור.
גוני האדום רכים יותר בצידי הציור, מתחזקים ככל שמתקרבים למרכזו ושיאם בחלוק האדום של התלמיד שמגיש לסוקרטס את גביע הרעל.
בניגוד לגוני האדום, סוקרטס ואפלטון השלווים לבושים בבגדים לבנים-אפרפרים שמבדילים אותם משאר הדמויות.
ייתכן שהצבעים הרכים מבטאים את תגובתו של דויד לביקורת שספג ביחס לציורו שבועת האחים ההוראטים, ביקורות שכינו את צבעי הציור צעקניים.
כמו בציור שבועת האחים ההוראטים גם בציור זה הדמות האצילה והנועזת מצוירת זקופה וגאה בעוד שהדמויות הרגשניות מצוירות כפופות, מעוגלות וחלשות.
מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2009, המבוססת על הרומן בעל אותו השם מאת יורי טיניאנוב אודות השנה האחרונה לחייו של אלכסנדר גריבוידוב, סופר, דיפלומט ומלחין רוסי.
האריסטוקרט הרוסי הצעיר אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב, שהשתתף בכינון השלום בטורקמנצ'אי, מגיע לבירה סנקט פטרבורג, שם הוא זוכה להצלחה בחברה, מנהל חיים נעימים, ובין לבין מפתח תוכנית לקולוניזציה הרוסית ולפיתוח הכלכלי של הקווקז.
הצאר ניקולאי מעוניין יותר בגריבוידוב כדיפלומט המסוגל לדרוש תשלום פיצויים מהפרסים.
גריבוידוב מעוניין גם לקבל כספים — הוא מקווה שאלה ילכו לפיתוחה של גאורגיה.
זמן קצר לפני עזיבתו הגורלית לפרס, התחתן גריבוידוב עם הנסיכה הגאורגית נינה צָ'בצָ'בַדזֶה.
בקרוב בני הזוג יגלו: יהיה להם ילד.
אך החובה התבררה כגבוהה יותר מאהבה, וגריבוידוב נאלץ לנסוע לטהראן לנהל משא ומתן ישיר עם שאה פתח עלי.
עם הגעתו לטהראן התנהג גריבוידוב בהתרסה ובחוצפה; התנהגותו בקהל הגבוה ביותר זעזעה את הפרסים.
נוספו לכך תככים של אויבים פוליטיים ואישיים: מנהיגי הצבא של השאה אלאייר חאן והעריק הרוסי שמשון חאן, כמו גם דיפלומטים בריטים.
בבוקר 30 בינואר 1829, התקהל קהל מחוץ למסגד הראשי בטהראן ובצעקות התקדם אל בניין השגרירות הרוסית.
במהלך המתקפה על השגרירות, שהתרחשה בתמיכת השלטונות, נהרגו כל עובדיה, למעט המזכיר הראשון מלצוב שהסתתר מתחת לשטיחים.
גם הסריס הראשי המבושה של הרמון השאה, מירזה יאקוב, שהיה בתפקיד לאבטחת השגרירות, נמחץ למוות.
השאה שלח שגרירים לפטרבורג להתנצל והגיש לקיסר הרוסי ניקולאי הראשון, בין היתר, את יהלום השאה המפורסם מכתר המוגול.
מעוניין בנייטרליות של הפרסים בעיצומה של המלחמה הרוסית באימפריה העות'מאנית, הצאר סולח להם על רצח הדיפלומטים, כמו גם כחלק מהפיצויים שדרש השגריר במחיר חייו.
מותו של סוכן הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1951, בבימויו של לסלו בנדק, עם פרדריק מארץ', מילדרד דאנוק, קווין מקארתי וקמרון מיטשל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה מותו של סוכן מאת ארתור מילר (1949).
זה העיבוד הקולנועי הראשון למחזה.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בארבעה פרסי גלובוס הזהב.
וילי לומן (פרדריק מארץ') חוזר עייף ותשוש מבוסטון לביתו בניו יורק.
הוא בן 63 ועובד במשך 34 שנים כסוכן מכירות נודד ברחבי ניו אנגלנד.
בבית מקבלת אותו אשתו לינדה (מילדרד דאנוק) ושני בניו - ביף (קווין מקארתי) בן ה-34 ואחיו הצעיר הפי (קמרון מיטשל).
ביף חזר הביתה אחרי שנים שעבד בחקלאות והחליף עבודות.
וילי תלה בו פעם תקוות כשהיה שחקן פוטבול מבטיח אבל כעת הוא מאוכזב ממנו.
הוא מאוכזב מכל חייו והוזה מדי פעם באחיו המנוח בן (רויאל ביל) שעזב את המשפחה לאפריקה, עסק ביהלומים ונהיה מיליונר.
בן אומר לו כי הוא נכנס לג'ונגל בגיל 17 ויצא מיליונר בגיל 21. בכל פעם "מתייעץ" וילי עם בן מה לעשות.
לינדה מבקשת מביף לא להרגיז את וילי.
היא מגלה לבנים כי וילי מצליח פחות במכירות מפני שלא הסתגל לקהל הקונים הצעיר וכי הם נאלצים לבקש כל פעם הלוואות מהשכן צ'רלי (הווארד סמית') שבנו ברנרד (דון קיפר) שבגילו של ביף, הוא כעת עורך דין מצליח לעומת ביף שעדיין לא מצא את עצמו.
לינדה מגלה כי וילי מיואש וכי ניסה פעם להתאבד והיא הצילה אותו.
ביף מודיע לוילי כי הוא ילך למעבידו לשעבר כדי לבקש הלוואה לשם פתיחת עסק לו ולהפי.
וילי מתעתד ללכת לבוס שלו, הווארד (דייוויד אלפרט), כדי לבקש לעבוד כסוכן מכירות מהמשרד כי אין לו כבר כוחות לנדוד ממקום למקום.
הוא בטוח כי הווארד יסכים לכך כי הוא מכיר אותו עוד כשהיה תינוק והוא אף הציע לאביו את השם הווארד.
העתיד נראה מבטיח אך מתנפץ במהירות.
הווארד מקבל את וילי בקרירות ומתעסק כל הזמן בשמיעת של קולה של בתו מרשמקול.
לבסוף הוא מתפנה לוילי אך דוחה את בקשתו ומפטר אותו.
וילי המיואש הולך לפגישה בבית קפה עם בניו כדי לשמוע מביף אם הצליח לקבל הלוואה אך ביף מבשר לו שמעבידו הקודם לא זכר אותו וסילק אותו כעבור דקה.
וילי חוזה בפלשבק באירוע בו ביקר אותו ביף במפתיע בחדרו בבוסטון וגילה אותו עם נערת ליווי (קליר קרלטון).
זה גרם לביף משבר אמון באביו והוא עזב את לימודיו ואת הפוטבול.
וילי חוזר הביתה מיואש מכל הצדדים "מתייעץ" עם בן ומגיע למסקנה שאין לו דרך אחרת.
נכנס למכוניתו, נוסע לא מרוכז ונהרג בתאונת דרכים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרדריק מארץ'וילי לומןמילדרד דאנוקלינדה לומן ג'סי וייט סטנליקווין מקארתיביף לומןקמרון מיטשלהפי לומןהווארד סמית'צ'רלישכן של וילירויאל בילבןאחיו המת של וילידייוויד אלפרטהווארדהבוס של וילידון קיפרברנרדהבן של צ'רליקליר קרלטוןמיס פרנסיסנערת ליווי
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה - פרדריק מארץ'
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע - לסלו בנדק
פרס גלובוס הזהב לצילום הטוב ביותר - שחור לבן - פרנץ פלאנר
פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - קווין מקארתי
פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקן הטוב ביותר - פרדריק מארץ'
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - פרדריק מארץ'
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - קווין מקארתי
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - מילדרד דאנוק
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - פרנץ פלאנר
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - אלכס נורת'
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר - לסלו בנדק
פרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר - פרדריק מארץ'
פרס אריה הזהב - לסלו בנדק
מותחן ארוטי הוא סוגה קולנועית המוגדרת כמותחן עם עלילה על בסיס רומנטיקה אסורה או פנטזיה ארוטית.
אף על פי שההגדרות המדויקות של מותחן ארוטי יכולות להשתנות, מוסכם בדרך כלל שסכנה גופנית והנאה חייבות להיכלל בעלילה באותה המידה.
רוב המותחנים הארוטים מכילים סצנות של סקס רך ועירום, אם כי התדירות של הסצנות האלו שונות מסרט לסרט.
מותחנים ארוטיים הופיעו כז'אנר מובהק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעקבות הצלחת הסרט "חיזור גורלי" ב-1987, והמשיכו להיות פופולרים תחילת שנות ה-90. סרטי אולפן של "התקופה הקלאסית" הזו, דוגמת "אינסטינקט בסיסי" של פול ורהובן, היו שוברי קופות, עם במאים בעלי שם, וכיכבו בהם שחקנים בעלי פרופיל גבוה.
הפופולריות של הז'אנר הולידה תעשיית של הפקות רווחיות, בידי מפיקים עצמאיים, עבור שוקי קלטות ה-VHS והטלוויזיה בכבלים, שהתפתחו באותה העת ברחבי העולם.
עד סוף שנות ה-90, שינויים תרבותיים ועליית האינטרנט, הביאו לירידה בכוח המשיכה הפופולרי של הז'אנר ומספר ההפקות.
מאפייני הז'אנר כוללים לרוב שתי דמויות עיקריות הפאם פאטאל ו"הבחור הרע".
סוג הדמות של הפאם פאטאל - אישה מושכת, מסתורית ומפתה - משותף לסרטי מתח ארוטי רבים.
נשים מרושעות, אפילו קטלניות, שמבצעות מניפולציות וממלכדות את הדמויות הגבריות, ולעיתים הן בשליטה מוחלטת על הגברים.
דוגמת "קתרין טרמל" הקפואה של שרון סטון ב"אינסטינקט בסיסי", או "ברידג'ט" של לינדה פיורנטינו בסרט "הפיתוי האחרון".
נשים הדוחות באופן אקטיבי את הביתיות על כל צורותיה, מחזיקות מעמד בצורה מאיימת ובעלות קריירות מצליחות.
התיאור הבוטה ביותר של הפאם פטאל הוא דמותה של רבקה קרלסון, אותה גילמה מדונה בסרט "גוף הראיות" משנת 1993. במשפט על רצח אהובה, רבקה מתוארת על ידי התובע בתור "לא שונה מאקדח או סכין או כל סוג של נשק".
במותחנים ארוטיים, הדינמיקה הכוחנית מתערערת כאשר הנשים הופכות גברים לכלי משחק גמישים, ולקו העלילה של כמעט כל הסרטים הללו סובב סביב רעיון אחד: גברים הם בעצם טיפשים; מסונוורים ממין וחסרי אונים מול הפאם פאטאל.
הפאם פטאל של מותחנים ארוטיים התגבש על רקע מה שהסקסולוג/סוציולוג הגרמני וולקמאר סיגוש ראה כ"מהפכה הנאו-מינית", טרנספורמציה תרבותית וחברתית אדירה של המיניות במהלך שנות ה-80 וה-90".
תנועות פמיניסטיות של שנות ה-60 וה-70 הביאו להזדמנויות סוציו-אקונומיות גדולות יותר לנשים של שנות ה-80; לפיכך, הפאם פטאל במותחנים ארוטיים "מגלמות באופן בוטה את החרדות הגבריות מפני עצמאותן הכלכלית והמקצועית המתפתחת של נשים".
אף על פי שדמויות נשיות אלו החזיקו בעצמאות וכוח, הן היו מוגבלות בדרך כלל לשימוש בגופן ובמיניות שלהן ככלי נשק.
יתר על כן, סרטים מסוימים ראו את הגיבור הגברי מנצח בסופו של דבר את הפאם פטאל, ומכניע את האיום שהיא מייצגת.
המקבילה לפאם פטאל הוא הבחור הרע, גבר שעובר מניפולציה בקלות על ידי הפאם פטאל.
הבחור הרע מוצג בעצמו באופן מיני, כאשר חלק מהסרטים מציגים עירום גברי חזיתי מלא בנוסף לעירום נשי, כמו בסרטים: ג'יגולו אמריקאי, Color of Night ו-Wild Things.
הבחור הרע, שעובד בדרך כלל במקצוע צווארון לבן, רואה בפאם פטאל דרך לעבור מעולם של נורמליות לעולם של סכנה ארוטית.
המותחן הארוטי הוא צאצא ישיר של סרטי פילם נואר של שנות ה-40 וה-50, ז'אנר של סרטי פשע ותעלומה מסוגננים, החוקר את העולם התחתון האפל של אמריקה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הסרט "כחום הגוף" משנת 1981, אחד הסרטים הראשונים ב"תקופה הקלאסית" של המותחן הארוטי, נוצר בעצמו בהשראת הסרט "ביטוח חיים כפול" משנת 1944.
שורשיו של המותחן הארוטי הן גם בז'אנר המסתורין, ז'אנר האימה והפורנוגרפיה.
"לבוש לרצח" של בריאן דה פלמה (1980), עוד סרט ארוטי של תחילת שנות השמונים, מכיל מספר התייחסויות ישירות לסרט האימה הפסיכולוגי של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" (1960).
יוסיף סטלין, המנהיג השני של ברית המועצות, מת ב-5 במרץ 1953 במעונו האישי לאחר שלקה בשבץ מוחי בגיל 74. לאחר מותו, הוכרזו בברית המועצות כ-4 ימי אבל.
גופתו של סטלין נחנטה ונקברה במאוזוליאום של לנין, סטלין היה קבור במקום עד 1961, אז הועבר לבית הקברות של חומת הקרמלין (לשם הועבר כחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה של יורשו, ניקיטה חרושצ'וב).
על ארגון הלווייתו של סטלין היו אחראים ראש סניף מוסקבה של המפלגה הקומוניסטית, ניקיטה חרושצ'וב, ראש הנ.ק.ו.ד., לברנטי בריה, יו"ר הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית, גאורגי מלנקוב ושר החוץ, ויאצ'סלב מולוטוב.
בריאותו של שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין החלה להידרדר לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה.
הוא סבל מטרשת עורקים (כתוצאה מעישון כבד), שרד שבץ מוחי קל לקראת מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ואף שרד התקף לב חמור באוקטובר 1945.
עשרות שנים לאחר מותו, ההיסטוריון הצבאי, דמיטרי וולקוגונוב תיאר כיצד ב-28 בפברואר 1953 סטלין, לברנטי בריה, ניקיטה חרושצ'וב, גאורגי מלנקוב, ויאצ'סלב מולוטוב נפגשו ונהנו בערב של בידור ושתיה.
לאחר שהאורחים התפזרו ב-04:00 בלילה (ב-1 במרץ, י"ד אדר ה'תשי"ג), פרש סטלין למגוריו והורה לאנשיו באופן מפורש לא להפריע לו לישון.
בנוסף לכך, סטלין אמר לשומרי ראשו שהם חופשיים לפני שהלך לישון (פעולה חריגה ביותר שכן ידוע שהיה בודק את שומרי ראשו בלילות ומוודא שהם ערניים).
סטלין היה נוהג להתעורר בשעות הבוקר המאוחרות, אך באותו יום הוא לא קם ומשרתיו חשבו שהוא ישן יותר מהרגיל.
מספר שעות לאחר מכן, החלו אנשי ביתו לשמוע קולות מחדרו של סטלין המעידים על כך שכנראה התעורר אך הזמן עבר וסטלין עדיין לא יצא מחדרו.
בסופו של דבר, בשעה 23:00 נכנסה בזהירות לחדרו עוזרת ביתו של סטלין, שם היא מצאה אותו שכוב על הרצפה בפיג'מה שרוי בשתן של עצמו, הוא היה מחוסר הכרה ולא הגיב לניסיונות להעיר אותו.
ב-2 במרץ, בשעה 07:00, זומנו בריה וקבוצת רופאים כדי לבדוק את סטלין.
לאחר בדיקה, מצאו רופאיו של סטלין כי לחץ דמו עומד על 190/110 והגיעו למסקנה שסטלין, שסבל לאורך השנים מבעיות יתר לחץ דם סובל כרגע גם משבץ מוחי שפוגע בעורק השמאלי של המוח.
ביומיים הבאים, סטלין קיבל מגוון טיפולים להורדת לחץ הדם, שכבר עלה ל-210/120. הרופאים ניסו פעמיים למרוח שמונה עלוקות על צווארו ופניו במהלך היומיים הבאים ללא הצלחה.
מצבו של סטלין הידרדר במהרה וב-5 במרץ, בשעה 21:50 מת סטלין.
מיד לאחר מותו, נלקחה גופתו של סטלין למקום לא ידוע, שם בוצעה בגופתו נתיחה שלאחר המוות.
מיד לאחר הניתוח, הגופה עברה חניטה, ניסיונות לאתר ולגשת לדוח הנתיחה המקורי לא צלחו וטרם נמצא דו"ח הנתיחה המקורי.
ב-6 במרץ הוצג ארון המתים של סטלין בהיכל העמודים בבית האיגודים, שם הוצב במשך שלושה ימים לעיניי העוברים והשבים.
ב-9 במרץ הגופה הועברה לכיכר האדומה, במאוזוליאום של לנין.
מולטוב, מלנקוב, חרושצ'וב ובריה נשאו הספדים לזכרו.
בזמן קבורת הגופה התקיימה דקת דומייה ברחבי ברית המועצות כשפעמוני הקרמלין צלצלו נערכה הצעדה ובו 21 רובאים ירו מהקרמלין.
מיד לאחר מכן, להקה צבאית ניגנה את המנון ברית המועצות ולאחר מכן נערך מצעד צבאי של פיקוד מוסקבה לכבודו של סטלין.
במאמציהם לחלוק כבוד אחרון לסטלין, מספר אזרחים מרחבי ברית המועצות שהגיעו ללוויה, נמחצו ונרמסו למוות לאחר שנמעכו ונחנקו כתוצאה מתדחוקת קהל.
מספר ההרוגים המדויק לא ידוע והסובייטים תחילה הסתירו את האירוע מהתקשורת הסובייטית אך חרושצ'וב העריך כי כ-109 אנשים מתו באסון, אם כי ייתכן שמספר ההרוגים האמיתי הגיע למאות או אלפי אנשים.
העיתונות הישראלית דיווחה על מותו של סטלין והאירועים סביב המוות בהרחבה.
ראש ממשלת פולין, בולסלאב ביירוט
ראש ממשלת בולגריה, וולקו צ'רבנקוב
ראש ממשלת רומניה, גאורגה גאורגיו-דז'
ראש ממשלת גרמניה המזרחית, אוטו גרוטווהל
ראש ממשלת הונגריה, מתיאש ראקושי
ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ג'ואו אנלאי
ראש ממשלת מונגוליה, יומג'אגין טסדנבאל
שר ההגנה של הרפובליקה העממית הפולנית, קונסטנטין רוקוסובסקי
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, פלמירו טוליאטי
המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, ולטר אולבריכט
המזכירה הכללית של המפלגה הקומוניסטית הספרדית, דולורס איברורי
המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, פייטרו נני
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, הארי פוליט
ראש ממשלת אלבניה, אנוור הוג'ה, לא נסע למוסקבה כדי להשתתף בהלוויה מחשש שעזיבתו תעודד מרד פנימי במפלגת הפועלים של אלבניה.
תאוריית קונספירציה לגבי נסיבות מותו של סטלין
היסטוריונים ורופאים כגון ד"ר מיגל פריה והחוקרים ג'ונתן ברנט וולדימיר נאומוב טוענים כי דו"ח הנתיחה שלאחר המוות הצביע על דימומים פנימיים חריגים שאינם אופייניים לשבץ רגיל, ואיחור חשוד בטיפול הרפואי נגרם לכאורה במכוון על ידי לברנטי בריה.
לפי עדויות של מקורבים כמו ויאצ'סלב מולוטוב, בריה אף התבטא בגלוי שהייתה לו יד במותו של סטלין.
להערכתם של היסטוריונים כמו אדוארד רדזינסקי, בריה היה בעל המניע והאמצעים לבצע התנקשות באמצעות הרעלה או מניעת טיפול, במטרה להציל את עצמו ואחרים מגל טיהורים שעמד לצאת לפועל.
גרסה מסוימת גורסת כי מזימתו של בריה התבצעה בשיתוף עם כרוסטלב, אחד משלושת הקצינים השומרים של סטלין.
לפי גרסה זו, מה שגרם למות סטלין היה וארפרין שלברנטי בריה מזג ליינו של סטלין.
כרוסטלב מנע טיפול רפואי בזמן במכוון בכך שאמר לשומרי הראש כי אין להפריע לסטלין במהלך הבוקר.
מרבית החוקרים עדיין מעדיפים את ההסבר הפשוט, לפיו סטלין נפטר כתוצאה טבעית משבץ מוחי עקב בריאותו הלקויה.
לאחר שמחליפו, ניקיטה חרושצ'וב, צבר כוח פוליטי די הצורך, וכחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה שלו, בצעד סמלי הוצאה גופתו של סטלין ב-31 באוקטובר 1961 בלילה ונקברה בקבר רגיל בבית הקברות של חומת הקרמלין, שמעליו הונחה מצבה עם פסל בדמותו.
במהלך המבצע הקיפו אנשי משטרה את הכיכר האדומה כדי למנוע סקנדל ציבורי.
באותה עת, אלכסנדר שלפין שעמד בראש המבצע, אמר בראיון כי הוא ממש פחד שסטלין יתעורר ויצעק "מה אתם עושים לי ארורים שכמותכם!".
בנוסף הוא אמר כי חרושצ'וב היה חייב לעשות זאת על מנת לבסס את שלטונו שכן מיליונים עדיין העריצו את הרודן המנוח.
מותק, הילדים התכווצו הוא זיכיון מדיה אמריקאי המורכב מסדרה של סרטי קומדיה - מדע בדיוני - ועיבוד טלוויזיה, בין היתר, מבוסס על קונספט שנוצר על ידי סטיוארט גורדון ובריאן יוזנה, וסיפור מקורי נכתב על ידי גורדון, יוזנה ואד נהה.
לאחר יציאתו לאקרנים של מותק, הילדים התכווצו (1989), והצלחתו בקופות ובביקורות שלאחר מכן, באו שני סרטי המשך וסדרת טלוויזיה; בשם מותק, הילד התנפח (1992), מותק, ההורים נעלמו (1997) ומותק הילדים התכווצו-סדרת הטלוויזיה, בהתאמה.
סדרת הסרטים התרחבה לזיכיון כשנוספה לה תוכנית הטלוויזיה הנושאת את אותו השם.
זה נמשך ב-1999 כאשר סרטי הזיכיון שולבו יחד עם מספר סדרות סרטים אחרות של דיסני, לזיכיון כחלק מהאטרקציות של דיסני פארקים שבו נכללו אלמנטים מכל סרט.
מותו של סוכן הוא עיבוד קולנועי אמריקאי שנעשה לטלוויזיה משנת 1985 למחזה בעל אותו השם משנת 1949 מאת ארתור מילר, בבימויו של וולקר שלונדורף, ובכיכובם של דסטין הופמן, קייט ריד, ג'ון מלקוביץ', סטיבן לאנג צ'ארלס דרנינג.
התסריט מבוסס על המחזה משנת 1949, עם הבדלים קלים בלבד, והוקרן בבכורה בערוץ CBS ב-15 בספטמבר 1985. הסרט זכה בעשר מועמדויות לאמי בטקס פרסי האמי ה-38 בפריים טיים, וארבע מועמדויות לגלובוס הזהב בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-43, וזכה בשלושה ובאחד, בהתאמה.
וילי לומן (דסטין הופמן) חוזר עייף ותשוש מבוסטון לביתו בניו יורק.
בבית מקבלת אותו אשתו לינדה (קייט ריד) ושני בניו - ביף (ג'ון מלקוביץ') בן ה-34 ואחיו הצעיר הפי (סטיבן לאנג).
היא מגלה לבנים כי וילי מצליח פחות במכירות מפני שלא הסתגל לקהל הקונים הצעיר וכי הם נאלצים לבקש כל פעם הלוואות מהשכן צ'רלי (צ'ארלס דרנינג) שבנו ברנרד (דון קיפר) שבגילו של ביף, הוא כעת עורך דין מצליח לעומת ביף שעדיין לא מצא את עצמו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדסטין הופמןוילי לומןקייט רידלינדה לומןג'ון מלקוביץ'ביף לומןסטיבן לאנגהפי לומןצ'ארלס דרנינגצ'רלישכן של וילילואיס זוריקבןאחיו המת של ויליג'ון פאלטוהווארדהבוס של וילידייוויד צ'נדלרברנרדהבן של צ'רליקליר קרלטוןמיס פרנסיסנערת ליווי
פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה לשחקנית קייט ריד
מותו של רובין הוד הוא סרט דרמה אפי אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי מייקל סרנוסקי ומבוסס על אגדות רובין הוד.
בסרט מככבים יו ג'קמן, ג'ודי קומר, ביל סקושגורד, מאריי ברטלט ונואה ג'ופ.
רובין הוד מתמודד עם השלכות עברו האלים בעודו פצוע קשה ונמצא בידי אישה מסתורית.
יו ג'קמן – רובין הוד
במאי 2024 הוכרז כי עיבוד מחודש ואפל יותר של אגדת רובין הוד נמצא בפיתוח, כאשר מייקל סרנוסקי משמש כתסריטאי ובמאי, ויו ג'קמן וג'ודי קומר מככבים בתפקידים הראשיים.
זמן קצר לאחר מכן רכשה חברת "A24" את זכויות ההפצה בארצות הברית לאחר מכרז אינטנסיבי מול החברה "מארשה דו פילם".] בפברואר 2025 נמסר גם על ליהוקם של ביל סקושגורד, מארי ברטלט ונואה ג'ופ.
הצילומים החלו בתחילת פברואר 2025 בצפון אירלנד, והסתיימו בשלהי מרץ 2025.
מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2020 בבימויו של דני רוזנברג, עם רוני קובן ומרק רוזנבאום בתפקידים הראשיים.
זה סרט אישי של במאי המשלב סרטוני משפחה שצילם עם עלילה המתארת את יחסו לאביו הנוטה למות מסרטן.
הקטעים הדוקומנטריים מתחלפים בקטעים עם שחקנים ומתארים את ניסיונותיו של הבמאי דני/אסף לשתף את אביו נתן/יואל בעשיית הסרט כדי להקל עליו את ימיו האחרונים.
זה למעשה סרט בתוך סרט.
הסרט נבחר לבחירה הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2020. בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2020 - (זוכה פרס הסרט הטוב ביותר; פרס העריכה - נילי פלר; מוזיקה - יובל סמו; ציון לשבח לשחקן - מארק רוזנבאום)
יואל אדלשטיין (מרק רוזנבאום) מקבל "ידיעה סודית" מאחיו גדעון (אורי קלאוזנר) שעומדים לתקוף את איראן וישראל בסכנה.
הוא רדוף בהלה ומפנה את אמו (רות פרחי), את אשתו נינה (אינה רוזנברג) ואת בנו הבמאי אסף (רוני קובן).
אסף אוסף את בנו אביבי בהסכמת גרושתו זוהר (נועה קולר) ויואל מסיע את משפחתו לירושלים שהיא עיר קדושה למוסלמים ושם לדעתו לא יפציצו האיראנים.
הפקת הסרט נתקלת בקשיים בגלל מחלת האב (רוזנברג/רוזנבאום).
דני מלווה את אביו נתן לבית חולים עם בני המשפחה.
לפי רצונו של האב מזמין יואל/אסף נציג חברת "עלי שלכת" (יובל סגל) שדן אתם על פרטי שריפת הגופה.
בסוף הסרט המשפחה צועדת בחוף הים ומשליכה את אפרו של האב, והבמאי אסף, שזה עתה התגרש ונולד לו ילד, מנסה להמשיך בהפקת הסרט.
שם השחקן שם הדמות הערותרוני קובןאסף אדלשטייןבמאימרק רוזנבאוםיואל אדלשטייןאבא של אסףנועה קולרזוהר אדלשטייןאשתו של אסףנתן רוזנברגבתפקיד עצמואבא של דנידני רוזנברגבתפקיד עצמובמאיאינה רוזנברגנינהאשתו של נתן/יואלרות פרחיסבינהאמא של יואלאורי קלאוזנרגדעוןאח של יואליובל סגלנציג עלי שלכתסבינה רוזנברגבתפקיד עצמהסבתא של דני רוזנברגיונתן בר אורמיכאל
מותו של טאטיוס , הידועה גם בשם רומולוס מורה להוציא להורג את טאטיוס ("Romulus faisant tuer Tatius"), היא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון, שנוצר בשנת 1788 ומציג סצנה מההיסטוריה האגדית של רומא.
היצירה שמורה כיום במוזיאון לאמנויות יפות שבאנג'ה, צרפת.
הציור מתאר רגע דרמטי בהיסטוריה האגדית של רומא: לאחר שמלך קורס, טאטיוס, חלק את השלטון עם רומולוס בעקבות סיום מלחמת הסבינים, נרצח טאטיוס על ידי אנשי העיר לאוויניום.
רומולוס, שנותר שליט יחיד, לא נקט פעולה כדי למצוא את הרוצחים.
ז'ירודה ממחיש את הסצנה ברגע שיא תיאטרלי: במרכז הקומפוזיציה נראה טאטיוס שרוע על הקרקע, רגע לפני שיקבל את מכת המוות מידי חייל, בעוד רומולוס ניצב משמאל, זקוף ומעורר יראה, משגיח על ההוצאה להורג.
הציור מצטיין בדיוק קלאסי בציור הדמויות, לצד תאורה דרמטית והבעת רגשות עזה, המצביעים על המעבר הסגנוני של האמן מנאו-קלאסיציזם לרומנטיקה.
מות יוליוס קיסר הוא ציור שמן על בד מאת ז'אן-לאון ז'רום, המתאר את הרגע שלאחר רצח יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס.
בניגוד למסורת האמנותית שקדמה לו, בחר ז'רום שלא להציג את רגע ההתקפה עצמו, אלא את תוצאותיה המיידיות של ההתנקשות ואת היעדרותו הפתאומית של השליט מן הזירה הציבורית.
בקדמת הציור נראית גופתו של יוליוס קיסר מוטלת על הרצפה לצד כס מלכות שהופל, בעוד קבוצת הסנאטורים ממהרת לצאת מן האולם אל אור היום כשחרבותיהם מורמות.
בצדו הימני של הציור נותר אדם יחיד בלבד, היושב ביציע ומהרהר במתרחש.
השימוש באדריכלות, בתאורה ובאביזרים מדגיש את אופייה הבימתי של הסצנה ואת תחושת הריק שנוצרה לאחר מעשה הרצח.
הציור מציג את ההתנקשות בקיסר כהתנגשות בין אידיאלים רפובליקניים לבין אלימות פוליטית.
קיסר מוצג כשליט שנפל לאחר שנתפס כאיום על רצון הציבור, אך הסצנה בכללותה רוויה גם באי־סדר ובתחושת קריסה.
ייצוג זה מותיר את הצופה ללא הכרעה מוסרית חד־משמעית, ומאפשר קריאה כפולה: הן כהצדקה רעיונית למעשה והן כביקורת על תוצאותיו ההרסניות.
בציור נבדלת דמותו של מרקוס יוניוס ברוטוס משאר הקושרים בכך שאינו מניף את נשקו, והדבר נתפס כרמז לכך שהיה זה שהנחית את המכה הסופית ביוליוס קיסר לפני שהצטרף לאחרים.
לפי אחת הקריאות המוצעות, היצירה משקפת תפיסות רפובליקניות שהיו רווחות בצרפת במאה ה־19, ולפיהן כוחו של שליט צריך לנבוע מהסכמת הציבור.
עם זאת, מותו של קיסר מסמן גם את קץ הרפובליקה הרומית ואת ראשית שלטון הקיסרים, ובכך מצביע על הפער שבין כוונה אידיאלית לבין תוצאה היסטורית הפוכה.
מן הבחינה האמנותית, הציור יוצר אשליה חזקה של מציאות באמצעות פרספקטיבה אדריכלית מודגשת וקיצור אנטומי מדויק של גופו של קיסר.
מבטו של הצופה מובל אל עומק החלל דרך פתחים מקושתים ועמודים הנסוגים אל הצל, מה שמעצים את האפקט הדרמטי ומחזק את האופי התיאטרלי של ההתרחשות.
במחקר הושוותה יצירה זו לציורים נוספים מאת ז'אן־ליאון ז'רום, ובהם הדו־קרב לאחר נשף המסכות, בהקשר של נטיית האמן להימנע מתיאור רגע האלימות עצמו ולהתמקד בשלב שלאחריו.
בדומה להדו־קרב לאחר נשף המסכות, גם מותו של קיסר מציג את תוצאות המעשה האלים ולא את שיא ההתרחשות, ובכך מדגיש את הממד הדרמטי באמצעות שקט, קיפאון וסידור מוקפד של הדמויות במרחב.
גישה זו זוהתה כמאפיין עקבי ביצירתו של ז'רום, המבקש להעצים את תחושת הטרגדיה וההשלכות המוסריות של האלימות באמצעות הצגת תוצאתה ולא באמצעות המחשה ישירה של המעשה עצמו.
מותו של קפטן ג'יימס קוק, 14 בפברואר 1779 הוא ציור שמן לא גמור מאת הצייר הגרמני-בריטי יוהאן זופאני, שנוצר בסביבות השנים 1795–1798. הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו נהרג מגלה הארצות הבריטי קפטן ג'יימס קוק במהלך מסעו השלישי באוקיינוס השקט, בחוף מפרץ קיאלאקקואה שבהוואי.
הציור נחשב לדוגמה מובהקת של ציור היסטורי-הרואי מהמאות ה־18 וה־19, המשלב דרמטיזציה קלאסית עם סצנה עכשווית.
הוא מוצג כיום בהמוזיאון הימי הלאומי בגריניץ', לונדון.
קפטן ג'יימס קוק נחת בהוואי במהלך מסעו השלישי (1776–1780) והתקבל בתחילה בכבוד רב, ככל הנראה משום שתושבי האי זיהו אותו בטעות עם האל המקומי לונו.
לאחר עזיבתו, שב קוק לאי בעקבות סערה ושבר בתורן, דבר שגרם לבלבול ולחוסר אמון מצד המקומיים.
בעקבות גניבת סירת שירות מהספינה Discovery, ניסה קוק לשוב לנוהג שהיה מקובל עליו באיים אחרים – להחזיק את המנהיג המקומי כבן ערובה עד להשבת הרכוש.
הניסיון נכשל, ובמהלך עימות ליד החוף, קוק נדקר ונהרג.
האירוע הסתיים גם במותם של ארבעה נחתים בריטיים נוספים.
הציור מציג את רגע מותו של קוק: הוא נראה שוכב על שפת המים, לבוש מעיל קצין כחול ומכנסיים לבנים, ואוחז ברובה מוסקט.
סביבו מתוארים לוחמים הוואיים, חלקם עם כיסויי ראש מסורתיים.
רק ארבע דמויות בציור צוירו בפירוט: קוק, לוחם הדוקר אותו, לוחם נוסף עטוי גלימה וכיסוי ראש, ולוחם הוואי הרוג מימין.
שאר הדמויות והנוף (הכולל את המפרץ והגבעות) נותרו ברמת סקיצה.
תנוחתו של קוק מזכירה את הפסל היווני גלדיאטור לודוביסי, ואילו תנוחת התוקף מזכירה את זורק הדיסקוס, ביטוי לשאיפתו של זופאני למזג בין סצנה עכשווית לבין אידיאלים קלאסיים.
הציור נוצר לפי תיאורים של עדים, במיוחד עבודתו של ג'ון וובר, הצייר הרשמי של המסע השלישי, אם כי גם הוא לא נכח בעת המוות.
זופאני שואב השראה מן הסגנון ההיסטורי-תיאטרלי של תקופתו ומעצב את קוק כדמות הרואית.
הציור אינו מתאר תוקפנות חד-צדדית אלא טרגדיה קלאסית, שבה שני הצדדים – הבריטי וההוואי – מוצגים כאצילים בעימות קטלני.
הבחירה להציג את מותו של קוק כסצנה קלאסית שואבת השראה גם מיצירתו של בנג'מין וסט, מותו של וולף (1770), שהפכה את רעיון "מות הגיבור המודרני" לנושא מרכזי באמנות ההיסטורית.
זופאני, לעומת זאת, מדגיש את העימות הפיזי והטראגי דרך שימוש באסתטיקה דרמטית, תנוחות השאובות מהפיסול הקלאסי, והצבה ברורה של קוק במרכז הרגשי והחזותי של הסצנה.
הוא הופך את הרגע ההיסטורי לסצנה של טרגדיה קלאסית, שבה שני הצדדים, המגלה האירופי והלוחם הילידי מוצגים כדמויות הרואיות.
הציור של זופאני גם משקף את השיח התרבותי האירופי של המאה ה-18 סביב דמותו של "הפרא האציל" (noble savage) ומפגש התרבויות.
הוא בוחר לא להציג את ההוואיים כברברים, אלא כלוחמים אציליים, מעוררי כבוד, תפיסה שביקשה להכיר באנושיותו של "האחר" גם בתוך הקשר של עימות אלים.
בכך, הציור לא רק משקף את הלך הרוח האמנותי של זמנו, אלא גם משתתף בדיון התרבותי והפוליטי שהתעורר סביב דמותו של קוק וסיום מסעותיו באוקיינוס השקט.
מותו של חד קרן ("Death of a Unicorn") הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2025 בז'אנר פנטזיה אפלה, קומדיה ואימה, שנכתב ובוים בידי אלכס שרפמן בסרט הביכורים שלו כבמאי.
בסרט מככבים פול ראד וג'נה אורטגה, ולצדם ויל פולטר, טֵיאה ליאוני וריצ'רד אי.
העלילה עוסקת באב ובתו היוצאים לסוף־שבוע, ובמהלך נסיעתם פוגעים בטעות בחד־קרן והורגים אותו, בדרכם לביתו של מיליארדר המבקש לנצל את כוחות הריפוי יוצאי הדופן של היצור.