tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), זכייה בתחרות במקום הראשון יחד עם אדריכל שמעון פובזנר, 1952.
כיכר העצמאות, נתניה, זכייה בתחרות במקום הראשון יחד עם האדריכל שמעון פובזנר, ובשיתוף הפסל משה ציפר, 1953.
קבר אחים למגיני ניצנים, קיבוץ ניצנים.
בשיתוף האדריכל שמעון פובזנר והפסל משה ציפר, 1954.
הפקולטה לכלכלה ומדעי החברה ע"ש קפלן בגבעת רם, יחד עם אדריכל שמעון פובזנר, 1955.
הוסטל לאקדמאים בבאר שבע, 1957.
תוכנית בינוי לשיכון לדוגמה בבאר שבע, ומרכז קליטה יעלים ("שיכון רבע הקילומטר") בשכונה ה', 1960.
המכון למתכות בקריית הטכניון, חיפה, 1963.
בית מגורי העיתונאים בתל אביב (בשיתוף האדריכל אמנון אלכסנדרוני), 1963.
בית ספר בשכונת הקטמונים (בשיתוף האדריכל אמנון אלכסנדרוני), ירושלים, 1964.
מעונות סטודנטים (מעונות איינשטיין) באוניברסיטת תל אביב (בשיתוף אדריכל יעקב גיל), תל אביב, 1983-1969.
בית חולים הרצפלד בגדרה, זכה על תכנון הפרויקט בפרס רכטר.
בית הלוחם תל אביב (עם יעקב גיל וחייקה פרידמן), 1975.
בית יבמ, בשדרות שאול המלך פינת רחוב ויצמן, תל אביב, 1978.
מגדל חברת החשמל במפגש הרחובות דרך בגין ורחוב החשמל בתל אביב.
קניון השרון ברחוב הרצל 60 נתניה, 1985
מגדלי עזריאלי (התכנון העיקרי נעשה על ידי אלי עטיה), שנות ה-90.
מגדלי צמרת ברחוב פנקס, תל אביב, 2003.
(משרד יסקי-סיוון אדריכלים והמעצב פיליפ סטארק), 2005.
שימור בית השגרירות הרוסית, תל אביב.
שכונות מגורים בבית אל, 1983.
קניון חברת אזורים בקריית אונו.
אברהם (אבי) יחזקאל (נולד ב-10 ביוני 1958), הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
מכהן כיום כסגן יו"ר ההסתדרות ויו"ר אגף ארגון ומרחבים בהסתדרות.
הוא שימש מזכ"ל המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה וטרם כניסתו לכנסת כיהן כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות ויו"ר אגף כח אדם בהסתדרות.
יחזקאל נבחר לראשונה לכנסת בשנת 1992, וכיהן כחבר הכנסת עד תום כהונת הכנסת החמש עשרה.
כיהן כיו"ר ועדת הספורט בכנסת השלוש עשרה, כיו"ר ועדת הכלכלה בכנסת הארבע עשרה וכיו"ר הוועדה לפניות הציבור וועדת המשנה לתקציב הביטחון בכנסת החמש עשרה.
ב-1997 הציג שאילתה למשרד המדע בשאלה האם יש לממשלה קשר עם חייזרים או שהמדינה חוקרת בתחום.
בממשלת שרון הראשונה מונה לסגן שר התחבורה, אך התפטר מהתפקיד ב-29 באפריל 2002 תוך שהוא מכנה את הממשלה "ממשלת כישלון", תוקף את התוכנית הכלכלית שאושרה באותו יום בממשלה כ"בדיחה, גסות רוח וכניסה לכיסי האזרחים" וקורא לחבריו למפלגת העבודה לפרוש גם הם מהממשלה.
יחזקאל הגיש בשנת 2002 מספר הצעות חוק אשר הגיעו לידי מימוש.
בין השאר הוא הציע לאסור עיסוק נוסף על רבנים ראשיים, רבני ערים וחברי מועצות דתיות, להעניק נקודות זיכוי ממס הכנסה למקבלי תואר אקדמי, לחיוב הבנקים לעבוד עם כל חברות כרטיסי האשראי ולחייב כל רוכב אופניים בחבישת קסדת מגן.
בשלהי ימי הכנסת ה-16, בעקבות ריבוי ההתפטרויות מהכנסת לצורך מעבר למפלגות אחרות, נכנס יחזקאל לכנסת ב-17 בינואר 2006 במקומה של דליה איציק, אך התפטר מתפקידו ב-28 בינואר, עוד קודם שהצהיר אמונים, ובמקומו נכנס לכנסת דני קורן.
מאז פברואר 2007 מכהן יחזקאל כחבר הנהגה וכיו"ר אגף ארגון ומרחבים בהסתדרות החדשה.
ביולי 2021 מונה לתפקיד סגן יו"ר ההסתדרות.
יחזקאל בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא מתגורר בראשון לציון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
אברהם יוסף (מוניה) שפירא (כ"ב באדר א' ה'תרפ"א, 2 במרץ 1921 – כ"ג בסיוון תש"ס, 26 ביוני 2000) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל ויהדות התורה ואיש עסקים.
אברהם יוסף שפירא (כונה גם אברמ'ל או מוניה) נולד ב-1921 ברומניה, לפנחס שפירא, בן של אלתר שפירא צאצאו של רבי פנחס שפירא מקוריץ, ולהינדה בקנרוט, ממשפחת רבי שמואל יצחק שור, בעל "מנחת שי".
למד תחילה ברומניה בישיבה בטעמשוואר (טימישוארה) בראשות הרב אשר יונה ויינברגר, שם נקשר לרבי אליעזר הגר (דמשק אליעזר).
כן למד בישיבת כוכב מיעקב של רבי דב בעריש וידנפלד, בטשעבין (Trzebinia) בגליציה המערבית שבפולין, ושם הוסמך להוראה.
ניצל מן השואה, בעת שהוריו עברו לבוקרשט, בירת רומניה.
לאחר המלחמה עברו הוריו לשווייץ, הוא עצמו עלה לישראל בשנת 1949, בגיל 28. לאחר שעלתה משפחתו ארצה הקים אביו מפעל לייצור סרטים לתעשיית הקונפקציה, בדרום תל אביב.
היה חסיד סדיגורא ומקורב לחסידות גור.
אברהם שפירא החל את דרכו בעסקים, כשעבד עם אביו במפעל התל אביבי.
ב-1959 הוזמן על ידי שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר, לרכוש מפעל שטיחים באור עקיבא.
המפעל הוקם במחצית שנות ה-50 על ידי אפרים טרוגובוב אשר נקלע לקשיים כספיים, וספיר שהכיר את שפירא מהיכרות מוקדמת, הציע לו הלוואות ממשלתיות כדי שירכוש את המפעל על כל הציוד שבו.
שפירא לקח לידיו את המפעל, שנקרא שטיחי כרמל.
בשנת 1961 המפעל העסיק יותר מ-100 עובדים ושפירא ביקש מספיר סיוע בבניית מבנה נוסף למפעל כדי להתרחב.
כעבור שנים אחדות הקים שפירא מפעלים דומים בנתיבות, ובנצרת עילית.
בתחילת שנות ה-80 כבר עמד שפירא בראש "תשלובת השטיחים כרמל קיסריה גלנויט" אשר כללה שבעה מפעלים ברחבי הארץ, שלוחות בחוץ לארץ, והעסיקה כ-1,500 עובדים.
בשנת 1980 זכה שפירא בפרס התעשייה בקטגוריית הטקסטיל.
בימים של מכס גבוה על ייבוא שטיחים מחו"ל – תשלובת השטיחים כרמל הייתה בעלת השליטה הכמעט מלאה בשוק השטיחים בישראל.
במשך השנים נטען נגד שפירא כי הפעיל בכנסת את כוחו הפוליטי להשאיר מצב זה, כדי שיוכל להגדיל את רווחי עסקיו.
העיתונאי אריה אבנרי פרסם ספר אודותיו ובו טען לשחיתות חמורה מצד שפירא.
שפירא נלחם כנגד פרסום הספר ובית המשפט המחוזי קיבל את טענותיו ואסר את פרסומו, אך בית המשפט העליון קבל את ערעור אבנרי והתיר לפרסם את הספר.
ב-25 באוקטובר 1980 מפעל השטיחים "גלנויט" שבנתיבות שייצר שטיחים מקיר לקיר בשיטת הנעיצה (טפטינג) נשרף כליל עד היסוד לרבות המבנה, המכונות הסחורות המוגמרות ומלאי חומרי הגלם.
שפירא הפעיל קשרים רבים שהזרימו כספים לבניית המפעל מחדש.
ב-1991 התברר כי מצבה הפיננסי של התשלובת חמור, והמדינה סיפקה לשפירא סיוע בדרך של ערבויות בסך של 100 מיליון דולר.
למרות זאת לא הצליחה התשלובת להתאושש.
ב-1993 שר האוצר אברהם שוחט מינה כונס נכסים.
במהלך פעולות הכונס, ולאחר שהתבררו היקפי החובות נתבע שפירא לשלם כמיליארד שקל.
בסופו של דבר החזיר כ-130 מיליון שקלים וב-1995 כל התביעות נגדו בוטלו.
בניו המשיכו להרחיב את עסקי המשפחה הנחשבת כיום (נכון ל-2010) בין המשפחות החרדיות העשירות בישראל ומחוצה לה.
האדמו"ר מגור בעל הלב שמחה ביקש מהרב אברהם יעקב פרידמן (השלישי) - האדמו"ר מסדיגורא שיאשר לו לשים את הרב שפירא, כנציג חסידות גור ברשימה הארצית של אגודת ישראל על אף היותו חסיד סדיגורא, ולעמוד בראשה.
בשנת 1981 נבחר לראשונה לכנסת ה-10, כהונתו נמשכה גם בכנסת ה-11, ולאחר הפסקה של קדנציה שב לכהן בכנסת ה-13 (1992–1996).
לאורך כל שנות כהונתו בכנסת היה חבר ועדת הכספים, ובכנסת העשירית היה גם חבר בוועדת הכלכלה.
בכנסת ה-10 שימש כיושב ראש הנהלת הקואליציה, אך תפקידו החשוב ביותר בשנות כהונתו, היה תפקיד יושב ראש ועדת הכספים, אותו מילא בכנסת ה-11 (1984–1988).
בתקופה זו של אינפלציה תלת ספרתית, עליה באבטלה ומשברים פיננסיים – ועדת הכספים היוותה מוקד של עוצמה, ואברהם שפירא ידע למצות את התפקיד.
שני תפקידים אלה היקנו לו מעמד של "המוציא והמביא" בקואליציה באותו הזמן.
תפקיד זה, פעילותו למען הציבור החרדי במסגרת "הכספים הייחודיים" וכן נטייתו לקשור החלטות של ועדת הכספים לתמיכות כספיות במוסדות דתיים וחרדים, הקנו לו באמצעי התקשורת את התואר "המנכ"ל של המדינה".
בהיותו איש עסקים, נלווה לו גם התואר "הגביר".
בתקופה זו של ממשלת האחדות הלאומית, ובהיות מפלגתו לשון מאזניים בין המפלגות הגדולות, תמרן היטב בין ממשלתו של שמעון פרס וממשלתו של יצחק שמיר.
שפירא יזם את חוק חג המצות, יחד עם אבנר חי שאקי.
הוא כיהן גם כיושב ראש המועצה והוועדה המייעצת של בנק ישראל, וכן כיושב ראש סניף אגודת ישראל בתל אביב.
בשנת 1994 החלה הידרדרות במצב בריאותו של שפירא, עקב מחלת הסוכרת בה לקה, דבר שהצריך את התניידותו בכיסא גלגלים.
בגיל 21 נישא שפירא לטובה שרייבר-סופר, בתו של הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"חשב סופר", מממשיכי שושלת החת"ם סופר.
היה אב לארבעה בנים ושתי בנות.
בנו, הרב פנחס (רוזי) - חתנו של האדמו"ר מסדיגורה ומשמש כרב בית המדרש של חסידות סדיגורה בתל אביב
בנו, יצחק - נגיד מלונדון, מקורב לחסידויות גור, חב"ד וסאדיגורה
בנו, אלימלך שרגא - ראש הקהל של סאדיגורה
בנו, שמואל בנימין - נגיד מוינה
אברהם יוסף לייזרזון (1943 – י"ד בטבת תש"ף, 11 בינואר 2020) היה איש ציבור חרדי-ישראלי, סגן ראש עיריית ירושלים, יושב ראש החינוך העצמאי וחבר הכנסת מטעם יהדות התורה בכנסת ה-14.
אביו, שמחה בונם לייזרזון, נפטר בילדותו.
אמו, רחל, היא בתו של הרב חיים יהודה לייב אוירבך ואחותו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
למד בישיבת בית מאיר ובישיבת סלבודקה בבני ברק, והוסמך לרבנות.
בנישואיו הראשונים היה חתנו של ראש ישיבת חידושי הרי"ם הרב גדליה הרץ, ונולד לו בנו שמחה בונם, מוציא לאור סדרת ספרי "שולחן שלמה".
לאחר מכן נישא לצירל לבית פרסטר, להם נולדה בתם לאה.
כיהן כדובר אגודת ישראל ושימש מטעמה חבר המועצה הדתית בירושלים, חבר מועצת העיר וסגן ראש העירייה.
למעלה מארבעים שנה כיהן בצוות החינוך העצמאי, כבר בתחילה בתפקיד סמנכ"ל מרכז החינוך העצמאי, ובהמשך בתפקיד יושב ראש.
לייזרזון נכנס לכנסת ה-14 ב-23 באוקטובר 1998, עקב רוטציה באגודת ישראל והתפטרותו מהכנסת של משה גפני, וכיהן בה עד לפיזורה ביוני 1999. בבחירות לכנסת ה-15 הוצב במקום ה-120 הסמלי ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ כנציג חסידות גור במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה.
במרץ 2015 עבר התקף לב ואושפז.
נפטר ב-11 בינואר 2020 בעקבות מחלה בכליות, ונקבר בהר המנוחות.
רבי אברהם יהושע העשיל מאפטא (נקרא גם הרבי מאפטא, ולפי זה כונה ביידיש: אפטר רב (Apter Ruv), והאוהב ישראל, על שם ספרו; תק"ח, 1748 – ה' בניסן תקפ"ה, 1825) היה אדמו"ר.
אבי שושלות אפטא-זינקוב (מז'יבוז') וקופיטשניץ.
הרבי מאפטא היה נצר למשפחות רבניות מפורסמות מצד שני הוריו, ואביו, הרב שמואל, שכיהן כראב"ד ניישטאט, היה מחשובי רבני פולין.
עוד בילדותו הפגין יכולות מבטיחות, וכבר בצעירותו נודע כבקי גדול בתלמוד ופוסקים בדרכי עבודת ה' ופנימיות התורה השתלם אצל הרבי רבי אלימלך מליז'נסק.
את הנהגתו הרבנית החל כרב העיירה קולבסוב (Kolbuszowa) בפולין, ובתק"ס (1800) הסכים להתמנות לרב באפטא (Opatów).
בתקס"ח (1808) הוזמן להיות רב ביאשי, בירת נסיכות מולדובה, על ידי הבנקאי החסיד יחיאל דניאל, שהבטיח להעמיד לרשותו בית שבו יוכל לארח את הבאים ללמוד איתו תורה.
מעמדו בקרב תנועת החסידות בדורו, היה בין הבולטים ביותר ורבים מהמנהיגים היו כפופים לדרכו והוראותיו.
בתקע"ו (1816), לאחר פטירת הרבי ר' ברוך ממז'יבוז' ולאחר מחלוקות בקהילת יאשי, עזב והתיישב במז'יבוז', עירו של הבעש"ט וערש החסידות, שם היו בקרבתו חסידים רבים.
הוא המשיך לשמור על קשרים עם הקהילות החסידיות של נסיכות מולדובה, ונקרא לעיתים לפתור בעיות הלכתיות שהתעוררו שם.
תכונתו הבולטת ביותר הייתה אהבתו לעם היהודי.
חיבר שני ספרים: "תורת אמת" (לבוב, ה'תרי"א) ו"אוהב ישראל" (ז'יטומיר ה'תרכ"ה), שעל שמו כונה ה"אוהב ישראל".
נקבר במז'יבוז בסמוך לקבר הבעש"ט, ואוהל מיוחד מציין את קברו.
האגדה החסידית מספרת שמלאכים נשאו את גופתו וקברוה בבית הקברות בטבריה, שם מוצבת אבן סמלית לכבודו.
ביאסי הוקם בית כנסת על שמו.
בית כנסת נוסף על שמו יוסד לאחר קום המדינה בחיפה (רחוב עבאס), על ידי אחד מצאצאיו.
הרב מאפטא מוזכר כדמות מפתח ברומן "הכנסת כלה" של ש"י עגנון.
רבי יצחק מאיר מז'ינקוב, נפטר א' באדר תרט"ו בגיל 79, לו נולד בן אחד:
רבי משולם זוסיא מז'ינקוב, נפטר ג' באלול תרכ"ד בגיל 52.
חתנו הרב שמואל אשכנזי, חותנו של רבי יהושע רוקח מבעלז.
רבי יוסף משה ממעז'בוז', נפטר ט"ו בחשון תרט"ז בגיל 75.
הרבנית יוכבד אשר התחתנה עם רבי דן מראדוויל נכדו של המגיד מזלוטשוב, להם היו שתי בנות:
הרבנית בלומה רייזל אשר השתדכה עם רבי שלום יוסף פרידמן בנו הבכור של רבי ישראל מרוז'ין.
בת נוספת אשר הייתה נשואה לרבי יצחק מסקווירא (שושלת טשרנוביל).
רבי יעקב יואל, חתנו של רבי משה מקוז'ניץ.
על צאצאיו נמנה אברהם יהושע השל, תאולוג ורב אמריקאי.
זלמן אפטר - חבר ארגון ההגנה ויליד תל אביב, נפטר ב-1983 בגיל 71
רבי אברהם יהושע העשיל היה בסוף ימיו לזקן צדיקי דורו והשפעתו הייתה עצומה במזרח אירופה.
רוב אדמור"י החסידות שחיו אחריו היו מתלמידיו.
רבי אריה לייבוש מלאנצהוט מחבר ספר חומת אריאל.
רבי קלונימוס קלמן הלוי מקראקא מחבר ספר מאור ושמש.
רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (מוגלניצא)
רבי צבי יעקב קאפל מגוואדזיץ
רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב.
רבי יצחק אייזיק ספרין מקומרנא.
אַבְרָהָם יַעֲקֹב בְּרָוֶר (לעיתים ברוור או בראוור; על פי רוב א.
Brawer; ד' בניסן ה'תרמ"ד, 30 במרץ 1884 – ד' בכסלו ה'תשל"ו, 8 בנובמבר 1975) היה גאוגרף והיסטוריון ישראלי יליד גליציה.
ביצירתו על יהודי גליציה ועל היהודים בקהילות המזרח התיכון, בהן הרבה לסייר, ביטוי לצדדים החיוביים בחיי היהודים בגולה.
בארץ ישראל עסק בהוראה, במחקר גאוגרפי על הארץ ועל ארצות המזרח התיכון, במסגרת "החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה".
חיבר ספרי לימוד לבתי הספר, חלקם היו היחידים במקצוע הגאוגרפיה במשך שנים רבות.
הגאוגרף יהודה קרמון מסכם: "דרכי מחקר (מדעי) ומחשבה (יהודית תורנית), הסותרות כביכול זו את זו – הגיעו אצל ברור למזיגה מושלמת, ואישיותו זכתה להערכה גם בחוגי חרדים וגם בקרב אנשי ההתיישבות ומדעי הטבע".
ברור נולד בסטרי שמדרום ללבוב, אז בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, למיכאל וללאה לבית זיימר.
קיבל את חינוכו בחדר בגליציה.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת וינה.
באותו זמן למד גם בבית המדרש לרבנים בווינה, וזכה להסמכה כרב ולתואר דוקטור לפילוסופיה במקצועות היסטוריה וגאוגרפיה.
נישא לשרה (סופי) לבית מאירסון.
אביה, הרב מאיר מאירסון, נמנה עם ראשי הקהילה היהודית בווינה.
עלה עם רעייתו ובנו התינוק לארץ ישראל בשנת 1911, השתקע בירושלים, ועסק בחקירת הגאוגרפיה וההיסטוריה של ארץ ישראל.
הוא לימד תחילה ב"בית המדרש למורים" של חברת עזרה (בניהולו של אפרים כהן-רייס).
בערב מלחמת העולם הראשונה נמנה ברור עם חוג קטן של אנשי מדע ביישוב היהודי בארץ, שהיו החלוצים בפעילות מדעית בתחומי הגאוגרפיה, האתנוגרפיה, הגאולוגיה, הקלימטולוגיה, הבוטניקה, האגרונומיה ועוד.
בשנת 1914 היה מנהל בית הספר היהודי של חברת "עזרה" בסלוניקי שביוון.
משם עבר לאיסטנבול שבטורקיה, שם שימש כרב הקהילה האשכנזית ומנהל בית הספר היהודי של חברת "עזרה".
עם שובו לארץ ישראל בשנת 1920 התמסר לחקר ידיעת הארץ, ופרסם מספר רב של מאמרים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה.
כן הרבה לכתוב מאמרים בעיתונים, תחילה ב"הארץ" ואחר כך גם בעיתונים "דבר" ו"הצופה".
מ-1920 ועד לפרישתו ב-1950 הורה בבית המדרש הכללי למורים ובסמינר למורים "מזרחי" בירושלים.
ב-1922 החל לנהל את בית הספר העברי הראשון למורי דרך בארץ ישראל.
היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית בשנים 1949–1962, וכתב מאות ערכים בתחומי הגאוגרפיה וההיסטוריה.
בתו, חולדה ליברנומה, הייתה כתבת עיתון "הארץ" באיטליה במשך שנים רבות.
בנו, משה ברור, היה גאוגרף, שהמשיך בדרכי אביו ועסק בהוצאת אטלסים עבריים.
על שמו קרויים מצפה אבי"ב, יישוב קהילתי בגליל המערבי (אברהם יעקב ברור), רחוב "פרופ' אברהם ברור" בבאר שבע ו"גן ברור" בבת-ים.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית
בחקר ארץ ישראל היה ברור, מצד אחד, יהודי הבקי בתולדות העם והארץ, שמכיר את כל מקורות המסורת; ומצד שני, הוא חונך על תורת האינטגרציה הגאוגרפית, הרואה בנוף ובתמורות החלות בו תוצאה של שילוב בין תופעות הטבע ובין פעילותו של האדם.
התיאור והניתוח התבססו על מיפוי מדויק שבו החלה הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה, ואשר נמשך על ידי ממשלת המנדט.
על-סמך מיפוי זה הכין ברור מפות של ארץ-ישראל, ששימשו דורות רבים של תלמידים בישראל.
הוא חיבר גם אטלס גאוגרפי של העולם, עם שמות אתרים וגורמים גאוגרפיים, הניתנים כולם בתעתיק עברי.
פעילותו הציבורית הייתה בתחום יישומו של המחקר הגאוגרפי וההיסטורי בחיי הארץ ובחיי היישוב.
עוד לפני מלחמת-העולם הראשונה הגה את הרעיון של הקמת חברה, שתעסוק במחקר הארץ ותולדותיה.
כאשר הוקמה חברה כזאת, בשם "החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה", לאחר תחילת המנדט הבריטי, שימש כמזכירה הראשון.
ברור היה פעיל בחברה עד סוף ימיו, והיא הביעה לו את הוקרתה על-ידי מינויו ל"חבר כבוד" שלה.
במשך כל תקופת המנדט הבריטי היה יועץ גאוגרפי למוסדות ההסתדרות הציונית.
הוטלה עליו הכנת "נייר רקע" בעניין גבולות הארץ, בעת המשא-ומתן שהתנהל עם השלטון הבריטי, מיד אחרי תום מלחמת העולם הראשונה, על עתידה של הארץ.
ברור היה לוחם להשתרשות השפה העברית, לא רק בחיי היום-יום, אלא גם לחדירתה בתחום המדעים, במיוחד הגאוגרפיה ומדעים הקשורים בה.
למען מטרה זו היה פעיל ב"ועד הלשון העברית" (שנקרא היום האקדמיה ללשון העברית), ובמשך שנים רבות השתתף בוועדותיה השונות, ובעיקר בוועדה למונחים גאוגרפיים.
ועדה זו הוציאה לאחר שנות עבודה רבות את המילון למונחים גאוגרפיים.
כמו כן היה ברור חבר, מ-1920 ועד לפטירתו, בוועדת השמות, שהעניקה שמות ליישובים ולגורמים גאוגרפיים שונים, והסבה לעברית שמות גאוגרפיים זרים.
שילוב התרבויות שאפיין את ברור מתגלה גם באמצעות פעילותו בוועדים רבים של חוגים דתיים, שעסקו בפעולה תורנית ובצדקה.
עגנון נועץ בבירור ותיקן תיקונים שונים בנושאים גאוגרפיים, שמות מקומות שהוזכרו בכתביו ועוד.
ברור אף כתב לעגנון אגרות ממסעותיו בעולם.
עגנון הצטרף מדי פעם לסיורים לימודיים שערך ברור לתלמידיו ברחבי ארץ ישראל.
בסיפורו של עגנון "עידו ועינם" מובאים תיאוריו של גבריאל גמזו, המתאימים לדמותו של ברור: "בן תורה ומכיר את רוב העולם וסייר ארצות רחוקות והגיע למקומות שלא קדמו שם שום תייר"; "קרא הרבה ושנה הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה וסיבב את חצי העולם.
ממש אין יישוב של יהודים שלא היה גמזו שם...
הביא מכל המקומות סיפורי אגדות ומנהגות ומשלי חכמים ופתגמים ושיחות עוברי דרכים ועל כל מאורע ומאורע היה מספר מעין המאורע" וכן "לימים התחיל נוסע לארצות הרחוקות.
לימים התחיל נוסע למקומות שלא עבר בהם אדם אירופי.
עד לקדקדו של מדבר הגיע".
ברור כתב בקביעות, כל ימיו בארץ, מאמרים לעיתונים, תחילה ל"הארץ" ואחר כך גם לעיתונים אחרים, במיוחד ל"הצופה".
תוכנם כלל בעיקר הסברים על הרקע הגאוגרפי וההיסטורי של מאורעות התקופה.
הוא הקדיש רבים ממאמריו לבעיות איכות-החיים בארץ, ולא חסך את שבט ביקורתו מפעולות ציבוריות שונות שנעשו בארץ או בחוץ-לארץ.
בנימה כואבת הוא סיקר את התופעות השליליות בחיים הציבוריים והפרטיים – את השחתת הנוף והמידות – ולא חסך במילים חריפות על-מנת להוקיע תופעות אלה.
אטלס תל אביב: הוצאת אמנות, 1935.
מפת ארץ ישראל (מהדורות שונות).
הארץ: ספר לידיעת הארץ תל אביב, דביר, תרפ"ח, תרפ"ט ותש"י.
ארץ מולדתנו, ספר לימוד לבתי-ספר תיכוניים, תל אביב, דביר, תרפ"ט – ספר זה הופיע בשמונה מהדורות ובשנת תשי"ב גם במהדורה מנוקדת.
הארץ וגלילותיה תל אביב: הוועד הארצי למען החייל העברי, תש"ו.
אסיה הקדמית וארצות הנילוס: ספר לימוד, תל אביב: דביר, תש"ט.
הנגב, הערבה והר אדום, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, תש"ז–1947.
הוראת ידיעת המולדת בבית-הספר העממי, תל אביב: דביר, תר"צ.
הנגב, הערבה והר אדום, ירושלים, המחלקה לענייני נוער של ההסתדרות הציונית, קו לקו, ספריה ליריעת ארץ-ישראל ועם ישראל, תש"ז.
השרון בחוף הים, הדפסה מיוחדת מתוך ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים: ת"ש, שנה ז' חוברת א'.
תל אביב והסביבה הקרובה, תל אביב, הוצאת המחלקה הטכנית של עיריית תל אביב, תרצ"ב.
פרקי גיאוגרפיה וטופוגרפיה של תל אביב, תל אביב: תרצ"ז (הדפסה מיוחדת מתוך "ספר תל אביב").
פתח-תקווה – סקירה גיאוגרפית: אם המושבות – פתח-תקווה 1878–1953, פתח-תקווה, עיריית פתח-תקווה, 1953.
ספר לידיעת ארץ ישראל תל אביב: דביר, תרפ"ז–1928.
ראשון לציון, סקירה גיאוגרפית, ראשון לציון, התרמ"ב–התש"א, ראשון לציון, עיריית ראשון לציון, 1941.
במחיצתו של ש"י עגנון, האומה, כרך י"ב, 1974.
על תוצאות הבדיקה של חול הים-התיכון בארץ-ישראל הופיע בקובץ "החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה", כרך א', ספר שני, בשנת 1924.
האור באקלימה של ארץ-ישראל, הרפואה, כרך ב'.
חומר חדש לידיעת עלילת דמשק, ירושלים: ר' מס, תרצ"ז (הדפסה מתוך "ספר-היובל לפרופיסור שמואל קרויס" עמ' 260–302).
ירושלים באמצע העולם, ירושלים: דפוס א.מ.
לונץ, תרע"ג הדפסה מיוחדת מה"ירושלים" כרך X.
גליציה ויהודיה, מחקרים בתולדות גליציה במאה השמונה-עשרה.
תשכ"ה – הספר כולל גם עיבוד של ספר גרמני שהופיע בשנת 1909.
הקיסר יוסף השני ויהודי גליציה, השילוח, כרך כ"ג, 1910.
לקורות יישוב החסידים בארץ-ישראל (שני מכתבים), ירושלים, תרפ"ד.
ראשית השימוש בזכות הקפיטולציות על ידי יהודים בארץ-ישראל", ירושלים: תרע"ט (הדפסה מיוחדת מ'ציון', שנה ה', ספר ב', ע"ע 161–169).
בנימין בן יונה מטודלה, מחוך ספר המסעות.
בנימין מטודלה (מונוגרפיה) תל אביב, אומנות, 1930.
עלילות דם בסוריה ובארץ-ישראל לפני עלילות דמשק, ציון.
"ערך פעולתו של הרא"מ לונץ לשעתה ולדורות", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, יט (תשט"ו), חוב' א–ב.
תל אביב: דפוס הצופה, תש"ד.
תיקוני לשון במקרא ובתרגומיו הקדומים, ירושלים: החברה לחקר המקרא בישראל, 1975.
אבק דרכים (שני כרכים), תל אביב: עם עובד, תש"ד–תש"ו.
ספר מסעות בסוריה, בבל, אשור, קורדיסטאן ופרס.
מסות ורשימות מספר זה הופיעו תחילה ב"סיני" (כתב עת).
זכרונות אב ובנו, מאת מיכאל הכהן ברור ובנו אברהם יעקב ברור, ירושלים: מוסד הרב קוק, 1966.
המאמרים המדעיים העיקריים מפרי טיוליו בארץ:
טיול לנחל פרת ולעין פואר, שהופיע בקובץ לזכרו של הרב גדליה אונא, קיבוץ רודגס, ת"ש.
טיול מדעי בבקעת סיה, קובץ החברה העברית לחקירת א"י ועתיקותיה, ספר ראשון, ירושלים, 1921.
בשנים 1966–1976, פרסם בכתב העת "בית מקרא" יותר מ-40 מאמרים בנושאים גאוגרפים ולשוניים.
אברהם (יאן) יוזפוביץ (=בן יוסף) (1449–1519) היה יהודי מומר, מוכס ולבסוף שר אוצר בפולין, תחת מלכותו של זיגמונד הראשון.
משפחת יוזפוביץ שנקראה בתחילה "של יוסלה" על שם אבי המשפחה, יוסף, שהיה מוכסן מקייב, התעשרה מאוד.
הבן, אברהם, הצטרף לעסקי אביו, ולאחר מכן פתח בית מכס בקובנה.
לקראת סוף המאה ה-15 התנצר, והתמנה לסטרוסטה, כלומר, נציג הדוכס הגדול של ליטא בקובנה.
אט אט נוצר קשר בינו לבין זיגמונד הראשון, עוד בהיותו נסיך.
כאשר התמנה זיגמונד למלך (1506), למרבה ההפתעה, הציע לו את משרת שר האוצר של פולין וליטא (1510), והעניק לו במתנה אחוזה ליד וילנה.
בניגוד למומרים אחרים בתקופתו, אברהם לא פעל נגד היהודים אלא להפך, ביסס עוד יותר את מעמד המוכסנים היהודים בפולין, ובכך עזר גם לכלכלה הפולנית.
כמו כן, פעל אברהם גם נגד גזירות גירוש על יהודי פולין וליטא.
בספרו העלילתי של הרב מאיר להמן מסופר כי בסוף ימיו חזר אברהם ליהדות וברח מפולין.
מאיר להמן, האנוסים מווילנה, בהוצאת "נצח".
אברהם ילובסקי (ה'תר"י, 1850 – י' בטבת ה'תרמ"ט, 15 בדצמבר 1887) היה מקורבנותיו הראשונים של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל.
ילובסקי נהרג בבקתתו על ידי מרצחים ערבים אחרי התנגדות עזה מצדו תוך שימוש בגרזנו.
ביתו היה ליד הצומת (צומת אברהם ילובסקי) הנושא את שמו ובה אנדרטה לזכרו.
מונצח לצד חללי מערכות ישראל הראשונים ביישוב היהודי המתחדש.
היה נפח במקצועו ובהמשך גם עסק בחקלאות בארץ ישראל.
בבית אביו התחנך על ברכי המסורת ולימים הוסמך לרבנות.
עלה לארץ ישראל ותר את הארץ וחיפש מקום למשפחתו.
היה בין חברי הקבוצה הראשונה שרכשה חלקות ב"נחלת ראובן", נחלתו של ראובן לרר, החלוץ למושבה נס ציונה לעתיד לבוא.
המתיישבים התגוררו יחדיו בחצר החאן ואברהם היה יחיד בהם שבנה במו ידיו את ביתו על אם הדרך לראשון לציון.
לנחלה זו הביא בשנת 1888 את משפחתו מביאליסטוק.
באותה שנה היה החורף קשה.
מפחד השיטפונות והקור העביר אברהם את משפחתו לחצר החאן.
והוא עצמו נשאר לשמור על מקום מגוריו והנפחיה שממנה התפרנס.
ביום י' בטבת תרמ"ח (25 דצמבר 1887), נהרג בבקתתו על יד מרצחים אחרי התנגדות עזה מצדו תוך שימוש בגרזינו.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות של ראשון לציון.
נינו הוא אהרן שביט מבכירי טייסי חיל האוויר הישראלי.
נינה אחרת היא אראלה לבית זייצוב, אשת חה"כ לשעבר מרדכי בר-און.
יכין נולד בירושלים, בכור לאם ממוצא מצרי ולאב ממוצא סורי (חלבִּי).
מילדותו גילה נטייה אמנותית והחל לצייר.
בנערותו יצא לעבודה כדי לסייע בכלכלת המשפחה, והשלים את השכלתו בלימודי ערב.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצי המלכותי הבריטי, במסגרתו הפליג בין חופי הים התיכון וזכה לבקר במרכזי אמנות בצרפת, איטליה, יוון ומצרים.
לאחר המלחמה החל לימודי אמנות באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, ולמד בהנחיית האמנים מרדכי ארדון, איזידור אשהיים, יעקב שטיינהרדט ואחרים.
בצעירותו הצטרף לפעילות קומוניסטית, וב-1946 נתפס על ידי הבריטים בעת שהדביק כרוזים קומוניסטיים ללא אישור, ונידון לקנס של 15 לא"י.
עם הכרזת מדינת ישראל התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות.
בשנת 1953 הציג בירושלים את תערוכת הציורים הראשונה שלו, וב-1960 התקבל יכין כחבר באגודת הציירים והפסלים.
ב-1957 נישא לחנה יכין, ילידת הולנד, סופרת ואמנית בזכות עצמה, ואיתה גידל שמונה ילדים.
בני הזוג הציגו במשותף בתערוכות אמנות בישראל, באירופה ובארצות הברית.
עבודותיהם של בני הזוג יכין הוצגו במוזיאונים שונים בהולנד וכן במוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון היהודי בפריז.
אחד מפסליו, פסל הג'ירפה מוקם מעל גג קיוסק ברחוב רמב"ן בשכונת רחביה בירושלים.
בני הזוג גרו בשכונת מחנה יהודה בירושלים, בבית בו נולד אברהם.
ציוריו של אברהם יכין התאפיינו באקספרסיביות, בצבעוניות עזה ובחוסר דיוק בפרטים.
העיר ירושלים, על הקשריה הרוחניים, היוותה מוטיב מרכזי ברבים מציוריו.
אברהם יכין נפטר ב-10 במאי 2020. הוא היה אחיהם של לוחמי הלח"י לשעבר עזרא יכין ויהושע יכין, ושל איש האצ"ל דוד יכין.
בן אחיו הוא הבמאי ההוליוודי בועז יכין.
הרב אברהם יוסף (נולד בכ"ה בתמוז ה'תש"ט, 22 ביולי 1949) הוא אב בית דין, רב ופוסק הלכה ספרדי ששימש כרבה הראשי הספרדי של חולון וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל והתפטר במסגרת הסכם טיעון.
נולד במצרים לרב עובדיה ולמרגלית יוסף.
למד 14 שנים בישיבות פורת יוסף, קול תורה, וישיבת תורה והוראה.
הרב יוסף שירת בצה"ל במשך כ-13 שנה כרב צבאי במגוון תפקידים, בהם רב בבסיס חיל האוויר ברפידים, רב מחוז חיפה, סגן רב חיל האוויר, ואחראי על תחום ההלכה וההסברה.
במקביל כיהן כרב קהילה בצפון תל אביב בבית כנסת אבשלום במשך שלושים שנה עד בחירתו לרבנות העיר חולון.
כמו כן, היה מנהל מכון אור המזרח להוצאת כתבי רבני המזרח, ויו"ר הוצאת שולחן ערוך המלא על ידי מכון ירושלים.
הרב יוסף מנחה תוכנית שאלות ותשובות ברדיו קול חי, וכן הוא עונה על שאלות באתר "מורשת" ובעלוני "הידברות".
בשנת תשנ"ט נבחר לכהן כרב הראשי הספרדי של חולון לצד הרב האשכנזי הרב אליהו יוחנן גוראריה.
לאחר פטירת הרב של אור יהודה מינתה מועצת הרבנות הראשית את הרב יוסף כממלא מקומו, תפקיד אותו מילא בין 2008 ל-2011.
בחודש נובמבר אושר הסדר טיעון והרב יוסף נידון לחמישה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 75 אלף שקל.
במסגרת ההסדר הוסכם גם שהרב יוסף יתפטר מכהונתו כרב העיר וכחבר מועצת הרבנות הראשית ולא יתמודד בשבע השנים הקרובות לתפקיד אחר ברבנות.
לאחר שעזב את משרת הרבנות הוא רב בית הכנסת 'מגן דוד' שבחולון.
לרב יוסף ארבעה בנים ובת.
בנו הרב יצחק מכהן כרב קהילה בעיר אלעד.
אמרי אבי - שיחות ומאמרים על פרשת השבוע חמשה חלקים
טהרת יוסף - הלכות טהרת המשפחה
הרבה תשובות בקובצים זכור לאברהם
הרב עזרא עטיה - ראש ישיבת פורת יוסף
הרב שלמה זלמן אוירבך - ראש ישיבת קול תורה
אביו הרב עובדיה יוסף - הראשון לציון והרב הראשי לישראל
הרב בן ציון אבא שאול - ראש ישיבת פורת יוסף
הרב אברהם יעקב הכהן אורלנסקי (ה'תרל"ט, 1879 – י"ח באב ה'תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה רבה הראשון של המושבה זכרון יעקב, חוקר תורני וביבליוגרף.
נרצח בטבח חברון שאירע במסגרת מאורעות תרפ"ט.
נולד בביאליסטוק (אז בהאימפריה הרוסית, כיום בפולין) לרב אהרן אורלנסקי.
בשנת ה'תרמ"ג (1883) עלה עם הוריו לארץ ישראל.
המשפחה התגוררה זמנית בירושלים עד שבשנת ה'תרמ"ד (1884) התמנה אביו לרבה של פתח תקווה.
בצעירותו למד ערבית מפי אליהו ספיר בפתח תקווה.
בגיל 13 עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים, שם היה מקורב לרב צבי פסח פרנק (לימים גיסו).
בהמשך למד בישיבת תורת חיים ששכנה בעיר העתיקה.
הוסמך להוראה על ידי רבני ירושלים: הרב חיים ברלין, הרב משה נחום ולנשטיין והרב צבי פסח פרנק.
בשנת ה'תרנ"ט (1899), בגיל 19, נישא לינטה צפורה פרנק, בתו של הרב יהודה לייב פרנק, ממייסדי חדרה.
נולדו להם בן, שבתי, ושלוש בנות: חנה, רחל ומינה.
הרב אורלנסקי המשיך ללמוד בכולל של ישיבת עץ חיים עד שנת ה'תרע"א (1911), שבה נפטר אביו.
הוא שב לפתח תקווה בתקווה לרשת את מקומו ברבנות העיר, אך לא נבחר לתפקיד.
בשנת ה'תרע"ג (1913) הוציא לאור את ספרו של אביו, "תקוות אהרן", בתוספת הערות וחידושים משלו.
בשנת ה'תרע"ט (1919) התמנה לרבה של זכרון יעקב וניהל את חיי הדת במושבה במשך עשור.
הוא פעל בדרכי נועם, נמנע ממחלוקות עם תושבי המושבה והתמסר לפעולות של קירוב לבבות והשכנת שלום.
ייסד במושבה בית הכנסת אורחים ומסר שיעורים קבועים בתלמוד.
הרבה לעסוק במסכתות סדר זרעים ובספרות השו"ת של חכמי ספרד.
מלבד עיסוקו הרבני, התמחה הרב אורלנסקי בתחום הביבליוגרפיה ובתולדות חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים.
הוא שלט בשפה הערבית (ובפרט בערבית יהודית) וחקר את חיבוריהם של חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים שנכתבו בשפה זו.
עסק בפענוח כתבי יד עתיקים של חכמי התלמוד הכתובים בערבית יהודית, ותרגם מערבית לעברית כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית.
ספרייתו הייתה עשירה בספרים נדירים שרכש לצורך מחקריו.
חיבר מספר ספרים בהלכה שנותרו בכתב יד, בעיקר בנושא מצוות התלויות בארץ.
כמו כן, פרסם מאמרים וחידושי תורה בכתבי עת תורניים בני התקופה.
ניהל חליפת מכתבים הלכתית ענפה עם גיסו, הרב צבי פסח פרנק.
רבים מחידושיו פורסמו בירחון התורני "שערי ציון", שהתמקד בבירור הלכות התלויות בארץ, וב"הדביר", ירחונו של "המזרחי הצעיר" בארץ ישראל.
באמצע חודש אב ה'תרפ"ט (אוגוסט 1929) נערכה בתל אביב חתונת בתו, רחל, עם יעקב ברונשטיין-ברוש.
שבת השבע ברכות הייתה אמורה להתקיים בחברון, בבית בתו הגדולה חנה ובעלה אליעזר דן סלונים, שהיה מנהל סניף בנק אפ"ק ומראשי הציבור היהודי בעיר.
ביום חמישי, ט"ז באב, נסעו לחברון הרב אורלנסקי, רעייתו ינטה צפורה ובתם הצעירה מינה.
למחרת היו אמורים להצטרף אליהם החתן והכלה, אך בשל המתיחות הביטחונית נחסמו הדרכים, והזוג הטרי לא הצליח להגיע לחברון.
גם בנם שבתי, שהיה אז בן 18, לא הצליח להגיע מאותה סיבה.
בשבת, י"ח באב, פרצו מאורעות תרפ"ט בחברון, והמון ערבי רצח עשרות מיהודי העיר.
בליל שבת התאספו עשרות מיהודי העיר בביתו של אליעזר דן סלונים, מתוך אמונה שבשל מעמדו וקשריו הטובים עם נכבדים ערבים בעיר, ביתו יהיה מקום מבטחים.
ביום שבת בבוקר, י"ח באב, במהלך תפילת השבת שנערכה בבית סלונים, בעת שהרב אורלנסקי ניגש לדוכן לברכת כהנים, פרצו פורעים ערבים לבית ורצחו את הנוכחים.
בטבח נרצחו 24 יהודים, ובהם הרב אורלנסקי (שהיה עטוף בטלית), רעייתו ינטה צפורה, בתם חנה סלונים, בעלה אליעזר דן סלונים ובנם הפעוט אהרן (בן ארבע).
בנם הקטן של אליעזר דן וחנה סלונים, שלמה, שהיה אז תינוק בן שנה, ניצל מהטבח.
בתם הנוספת של הרב אורלנסקי ורעייתו, מינה, אז בת 16, ניצלה מהטבח מאחר שהסתתרה בחדר צדדי.
הנרצחים נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי בחברון.
בשנת ה'תרצ"א (1931) נישאה מינה לרב יקותיאל עזריאלי (אז קושלבסקי), שזמן קצר לאחר מכן התמנה תחת חותנו לרבה של זכרון יעקב.
על שמו של הרב אורלנסקי נקרא רחוב בזכרון יעקב.
ב-2009, במלאת שמונים שנה לטבח, נערכה עצרת זיכרון לרב אורלנסקי בבית הכנסת המרכזי של המושבה.
בתו, רחל ברוש, קראה לבנה הבכור אבא, על שם אביה.
הרב אברהם יהושע הלוי סולובייצ'יק (נולד בב' בתמוז תש"ט, 29 ביוני 1949) הוא ראש ישיבת בריסק בירושלים.
נולד בירושלים לעטיל לבית ויינשטיין ולרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו של 'הרב מבריסק' הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
נקרא על שם שני סביו של אמו הרב אברהם ויינשטיין והרב יהושע צימבליסט.
בילדותו למד בתלמוד תורה ובישיבה הקטנה של עץ חיים, בהמשך למד בישיבה למצוינים בירושלים בראשות הרב חיים אהרן טורצ'ין והרב יצחק חיים קרסניצקי.
אחר כך למד אצל אביו בישיבת בריסק בירושלים.
נישא למלכה, בתו של הרב שמעון ברייש מציריך - בנו של הרב מרדכי יעקב ברייש, בעל שו"ת "חלקת יעקב".
בשנת תש"ם נפטר אביו והוא התמנה לראש הישיבה בגיל 31. הישיבה בראשותו מונה כאלף תלמידים.
הקים מוסדות נוספים, בהם ישיבת "יד הלוי" ישיבה גדולה בירושלים (שבה, נלמדים סדרי נשים ונזיקין ולא סדר קדשים) ובית ספר וסמינר לבנות "מסילת ישרים".
משמש גם כאחד מנשיאי ארגון "אתרא קדישא".
הרב סולובייצ'יק מעביר לעיתים תכופות, במוצאי שבת בביתו "שיעור חומש".
השיעור עוסק בפרשת השבוע ובענייני השקפה.
הוא מרבה לדבר בו על הציבוריות החרדית ומבקר לא פעם רבנים שסוטים לדעתו מן הדרך.
בשונה מדודיו הרב משולם דוד והרב מאיר, הוא הביע ביקורת חריפה על הפלג הירושלמי בכמה הזדמנויות בטענה שמאבקם בגיוס בני הישיבות שקרי.
עם זאת אמר שגם נגד ההנהגה בבני ברק (בראשות הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן) הייתה לו ביקורת בעבר.
רבני 'הפלג' תקפו אותו חזרה.
בימי התפרצות נגיף הקורונה בישראל יצא נגד רבנים שתמכו בהוראות של משרד הבריאות בטענה שלא ייתכן שמידת ההישמרות הנכונה היא בדיוק מה שקבע משרד הבריאות.
עוד אמר שכל אחד יבחר לעצמו האם הוא רוצה ללכת עם מסיכה או לא.
בניו, הרב מרדכי יעקב ('יענק'ל'), הרב חיים והרב יוסף דב (בערל) והרב יצחק זאב (וועלוול) מוסרים שיעורים בישיבתו.
חתנו הרב חיים ישראל הערץ הוא ראש ישיבת "יד הלוי".
חתניו הרב ישראל איסר שפירא, הרב יעקב משה לייבוביץ, והרב ישראל חיים פוברסקי - הם ר"מים בישיבת "יד הלוי".
שניים מגיסיו הם הרב חיים פיינשטיין ראש ישיבות עטרת שלמה ובית יהודה (שהוא גם בן-דודו) והרב משה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים.
הרב צבי קפלן, ראש ישיבה
הרב מאיר קסלר, רבה של מודיעין עילית
הרב יעקב ליברמן, מחבר ספרי זבח יעקב ומראשי ישיבת נר משה
הרב מרדכי קרליבך, מחבר ספרי חבצלת השרון
הרב יצחק דב שכטר, מחבר ספרי יד הלוי וראש ישיבה
הרב אהרן אסייג ראש מוסדות יאדיר תורה בנתיבות.
אברהם יונה יֶבנין (מהרא"י; בכתיב יידי: יעוונין; בכתב לועזי: Jewnin; תקע"ג, 1813, פַּאריץ', פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י"א בסיוון תר"ח, 12 ביוני 1848, גרודנה) היה חוקר תלמוד, נחשב לאחד מגדולי למדני גרודנה בזמנו.
נולד בשנת 1813 בעיירה פַּאריץ' שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום במחוז הומל בבלארוס).
בהמשך עבר לעיר גרודנה, שם חי כל שארית חייו.
חרף מותו המוקדם (נפטר ב-1848, בגיל 35) נודע כלמדן מופלג.
חיבר הגהות לרמב"ם בשם "נימוקי מהרא"י", שנדפסו במהדורת ורשה 1882 של משנה תורה, וחידושים לספר המצוות לרמב"ם, שחלקם ראו אור במסגרת ספר הפירושים לספר המצוות "מחשבת משה" (וילנה, 1866).
כן חיבר חיבורים על סדרי המשנה ועל התלמוד.
ליבנין היו ארבעה בנים: הרב נתן נטע והרב שמואל, שניהם מחברי ספרים ידועים.
בן שלישי, הרב בצלאל, היגר לארצות הברית והטיף שם ליהודים לשמור על דתם וזהותם ובן רביעי, אריה לייב מביאליסטוק.
רבי אברהם יהושע השיל פרידמן (כ"ט בשבט תרי"ח – ט"ו באלול ת"ש) היה האדמו"ר מאדז'וד .
נולד כבן שלישי לרבי יצחק פרידמן מבוהוש.
אביו היה נכדו של רבי ישראל מרוז'ין וסבתו, אם אביו, הייתה נכדת רבי אברהם יהושע השיל מאפטא שעל שמו נקרא.
רבי אברהם יהושע העשיל נשא את בת דודו זקינו, אחי סבו, רבי מנחם נחום משטפנשט.
אחר חתונתו התגורר מספר שנים בשטפנשט ליד חותנו ולאחר כמה שנים חזר לבוהוש.
לאחר זמן נשא את אשתו השנייה את בתו של הרב זלמן הורנשטיין צאצאו של הרב נפתלי כ"ץ.
לאחר פטירת אביו מונה אחיו הגדול רבי ישראל שלום יוסף לממשיך ורבי אברהם יהושע העשיל עבר לגור באדז'וד ומשם החל לנהל חצר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לגאלאץ שם התגורר עד פטירתו.
היה מפורסם כאדם מורם מעם וכפועל ישועות.
בקידוש ליל שבת היה מתלהב מאוד ורוב היין היה נשפך מהכוס והיו צריכים למלא את הכוס מחדש בסיום הקידוש.
סבל כל חייו בייסורי הנפש, וישב שבעה שמונה עשרה פעמים בחייו ועם כל זאת לא התלונן וקיבל הכל באהבה.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים.
בנו רבי מנחם נחום ובנו הרב אהרן מתתיהו.
רבי מנחם נחום (תרל"ט-כ"א בסיוון תרצ"ג) היה חתנו של רבי ישראל פרידמן מטשורטשקוב, בן דודו של סבו רבי יצחק מבוהוש ובן דודה של אמו.
בשנת תרפ"ג עבר לשטפנשט שם דודו רבי אברהם מתתיהו פרידמן לקחו תחת חסותו והועידו ליורשו אך נפטר חודש לפניו.
כיהן כאדמו"ר לא רשמי בשטפנשט.
הרב אהרן מתתיהו מצ'רנוביץ (נפטר תרע"ז) נשא את בתו של דודו רבי משה יהודה לייב מפאשקאן.
מאשתו השנייה נולד לו בנו יצחק מפריז.
רבי אברהם יהושע פריינד (תרט"ז - י"א באלול תרצ"ב) מנאסויד היה רב ואדמו"ר בהונגריה.
נולד לרבי משה אריה ראש הקהל סיגט.
היה חתן רבי מרדכי יהודה לעוו אב"ד אינטרדם (אינטערדאם).
היה תלמידם של רבי חיים הלברשטאם מצאנז ושל רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט.
הוא נהג בקדושה וסגפנות גדולה ובפיזור כספו לצדקה.
נודע כקנאי גדול וכבעל מופת ורוח הקודש.
רבי חנוך העניך, אב"ד רוגנא ואחר כך ממלא מקום אביו ברבנות אינטערדאם ונאסויד.
חתן הרב משה אליקים בריעה בינדיגר.
רבי ישראל (א' באדר ת"ש) רב וראש ישיבה בהוניאד.
בנו של ר' ישראל הוא ר' משה אריה פריינד, גאב"ד העדה החרדית בירושלים
הרב אברהם יוסף קרייזווירט (ח' באייר תרל"ו, 1876 – ט"ו בתשרי תש"ב, 1941) היה רבה של וואויניטש שבגליציה, מחבר הספר בית אברהם.
נולד במגנישוב שבפולין לרב יעקב שרמן, מצאצאי הרב חיים רפופורט, רבה של לבוב.
בשנת תרס"ה (1905) עבר לגליציה והתיישב בעיר וואויניטש.
נישא לפרלה, בתו של רבי אהרן קרייזווירט מוואיניטש.
לאחר נישואיו שינה את שם משפחתו כשם משפחת חותנו.
כעבור זמן התמנה למרא דאתרא.
בשנת תרס"ט הוציא את ספרו "בית אברהם".
חיבוריו "שו"ת מהרי"א" ו"שמלה רחבה" על הלכות טרפה עמדו לצאת לאור, אך נאבדו בתקופת השואה.
במלחמת העולם השנייה עבר לקוז'ניץ, שבסמוך לעיירת הולדתו.
בתחילת שנת תש"ב הובל למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נספה עם אשתו וארבעת ילדיו.
בנו, הרב חיים קרייזווירט, הוא היחידי שניצל מכל משפחתו.
רבי אברהם יהושע השיל (ד' באייר תרמ"ח, 1888 – ט"ז בתמוז תשכ"ז, 1967) היה האדמו"ר השני של חסידות קופיטשניץ.
נולד בהוסיאטין לרבי יצחק מאיר השיל אבי חסידות קופיטשניץ, ולגיטל בתו של רבי מרדכי שרגא פרידמן, אבי חסידות הוסיאטין.
באלול תרס"ט נישא לשרה ברכה בת דודו רבי משה מרדכי השיל, האדמו"ר ממז'יבוז'-וורשה.
לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה בוורשה, שם התוודע לאדמו"רי פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח עם אביו ומשפחתו לווינה, שם סייע במלאכת הארגון והסיוע להמוני הפליטים.
לאחר פטירת אביו בשנת תרצ"ו מונה לממלא מקומו באדמו"רות.
לאחר האנשלוס עזב את וינה ונסע לארצות הברית בה הקים בשנת תרצ"ט את חצרו.
בהתחלה התגורר באיסט סייד בה הקים את בית מדרשו "בית אברהם", ובשנת תשכ"ה עבר לבורו פארק.
היה מראשי אגודת ישראל, ובעיקר התמקד בפעילות למען החינוך העצמאי.
כמו כן עזר רבות בגיוס כספים ותרומות לרב יוסף שלמה כהנמן לייסודה של ישיבת פוניבז' בבני ברק.
עם ביקורו הראשון בארץ ישראל לאחר השואה, הקים את מוסד "בית אברהם" בפתח תקווה לבנות יתומות פליטי השואה, ובהמשך למדו שם בנות מהעליות השונות.
נפטר בשנת תשכ"ז והובא לקבורה בבית הקברות העתיק בטבריה.
בנו רבי משה מרדכי מילא את מקומו.
בנו רבי יקותיאל זושא, החל לכהן בשנת תשע"ז כאדמו"ר מקופיטשניץ בבורו פארק.
בנו רבי משולם זושא, בתו שושנה רייזיל בלומה נישאה לרבי נחום דב ברייאר מבויאן.
בתו לאה רחל הורוויץ, נישאה לרב פישל הורוויץ מסטניסלב.
בתו חוה גוראריה, אשת הרב שניאור זלמן גוראריה.
בתו מלכה, אשת אהרן למברגר אחיו של רבי משה נתן נטע, בתם גיטל נישאה לרב מרדכי אוירבך.
בתו בת שבע, נשאה להרב אהרן דוד פלינטנשטיין, ובנם הוא האדמו"ר מקופיטשניץ רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין.
בתו פערל, אשת רבי יעקב יוסף טברסקי מאזארניץ-חאטין.
רבי אברהם יהושע השיל טברסקי (מצ'ודנוב) (י' בטבת ה'תר"ך – י"ח בתמוז ה'תרע"ד) נינו של רבי אהרן טברסקי, האדמו"ר השלישי מצ'רנוביל.
נולד בליטא בי' בטבת ה'תר"ך לרבי מרדכי טברסקי מלויעב וללאה בתו של רבי שמואל אשכנזי.
נישא ליוכבד בתו של רבי יעקב שפירא מדלוטין (נכד רבי פנחס מקוריץ).
מונה על ידי אביו עוד בחייו לאדמו"ר, בתחילה בצ'ודנוב שבפלך זיטומיר שם שימש כמגיד ואדמו"ר.
בשנת תרס"ח כשנה לאחר פטירת אביו, עבר למאזיר שבבלארוס ופתח שם את חצרו ואלפים מחסידי צ'רנוביל הסתופפו בצילו.
בשנת תרע"ד חלה ונסע לעיירת המרפא אוטבוצק שם נפטר בי"ח בתמוז תרע"ד, ונטמן בעיירה הסמוכה קורטשוב הסמוכה כשאוהל הוקם על קברו.
במשך שנים רבות לא נודע מקום קברו עד שבשנת תשע"ז אותר ושוקם הקבר על ידי חסידי טשרנוביל בסיועו של הרב נפתלי צבי הלפרין רב הקהילה בירושלים, ואף נערך בחודש תמוז תשע"ז מסע של נכדו האדמו"ר מטשערנאביל עם חסידים רבים לרגל חנוכת הציון.
רבי חיים יצחק, ממלא מקום אביו באדמו"רות, חתן רבי יצחק ישעיה הלברשטאם.
צפורה, אשת רבי יצחק טברסקי, בן רבי משה דן מסקווירא.
אשת רבי מרדכי ישראל טברסקי מחאטין (נרצחו בשואה)
חנה חיה, אשת הרב יעקב חיים פרלוב מסטולין-ניו יורק
רבי אברהם יחזקאל רייך (תקע"ג, ורבאו - י"ט בסיוון תרמ"ח, 29 במאי 1888, באנוביץ), היה רב הונגרי אורתודוקסי, רבן של קרלבורג ובאנוביץ.
נולד בשנת תקע"ג (1813) לרב יעקב קופל אלטנקונשטט ולליבלה לבית פעססעלס.
נישא לשרה (שרל) יוסט, בתם של רבי חיים צבי הירש ומרים יוסט.
בשנת תקצ"ו, והוא בן עשרים ושלוש שנים, נסמך בידי החתם סופר, בתעודת "מורינו".
באותה שנה נפטר אביו בפתאומיות.
על כסאו של אביו התמנה הרב בנימין וולף לעוו מחבר "שערי תורה", רבי אברהם יחזקאל, נשאר בוורבאו תחת הנהגתו של הרב החדש, הוא נעשה מקורבו והיה דורש לפני הקהל בבית הכנסת המרכזי.
הוא לא עזב את העיר לטובת משרות רבנות עד פטירתו של הרב לעוו בשנת תר"י.
לאחר פטירת אביו, סידר והכין לדפוס חלק מכתביו על מסכת חולין, והדפיס מהם בשנת תקצ"ז את הספר "חידושי יעב"ץ".
בשנת תר"י (1850) התמנה כרבה של קרלבורג , שבה כיהן אביו כחמישים שנה קודם לכן, במשרה זו החזיק במשך חמש שנים.
בשנת תרט"ו התקבל על ידי רוב חברי הקהילה היהודית בוורבאו לשבת על כיסא אביו ברבנות העיר, לאחר שהרב ירמיה לעוו בנו של הרב הקודם עזב את העיר לטובת רבנות אויהל.
למעשה, לא יצא המינוי לפועל בשל בעיה חוקית שבה נתלו חלק מהמתנגדים לבחירתו, וחששו שתיווצר מחלוקת.
בהמשך השנה הוצע לו לשמש כרבה של באנוביץ (באן), הוא קיבל את ההצעה, ובשבת האחרונה של השנה הגיע אל העיר והחל לשמש בה כרב, משרה שבה נשא קרוב ל-34 שנים עד פטירתו.
הוא בא בכתובים עם חכמי דורו, בהם: הרב עזריאל הילדסהיימר, הרב חיים סופר, הרב דוד ניימן, הרב אלעזר הורוויץ, הרב שמחה בונם סופר והרב גרשון ליטש-רוזנבוים.
נפטר בי"ט בסיוון תרמ"ח (29 במאי 1888), ונקבר בבאנוביץ.
הרב יעקב קופל רייך - רבה הראשי של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, ומראשי היהדות האורתודוקסית ההונגרית במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
הרב חיים יהודה רייך (היינריך ליאופולד) - מחבר "קול יהודה" על קרי וכתיב בתהלים וחיבורים נוספים בגרמנית, רבן של כמה עיירות בהונגריה ואוסטריה, ובסוף ימיו רב רובע מארגרטן בווינה
הרב בנימין זאב רייך (וילהלם) (תרי"ג-תרפ"ט) - רבן של שרוואר, ושל באדן ליד וינה.
מחבר פירוש לספר ישעיהו בגרמנית, וספרים נוספים
הרב משה רייך (מוריץ) - יורשו ברבנות באנוביץ
יחיאל מיכל רייך - כונה מאֶכְל, הוא נפטר בבחרותו, היה עילוי והשאיר אחריו חידושי תורה על מאה סוגיות בתלמוד.
אביו הספיד אותו בהספד משותף יחד עם כמה מגדולי רבני הונגריה שנפטרו באותה תקופה
רבקה קיילא ובעלה הרב דוב בר דושינסקי
ספרו על התורה, "תורת יחזקאל" בשני חלקים הודפס מכתביו לאחר פטירתו, בידי בנו הרב משה מוריץ רייך, בשנים תרפ"ט-תרצ"ה.
מלבד ספר זה, השאיר אחריו כתבים רבים בכל מקצועות התורה, רובם אבדו ומיעוטם השתמרו בכתבי רבני דורו עמם בא בכתובים.
חלק מכתבי היד התפרסמו בבמות תורניות שונות:
דרשה לראש השנה, נדפסה בספרו של נכדו הרב ישראל רייך דרשות לימים נוראים ולמועדים.
חידושים שונים בדברי אגדה, התפרסמו בכתב העת התורני "עמק הלכה", שיצא לאור בבטורקסי , בעריכת נכדו הרב ישראל רייך.
רבים מחידושיו מצוטטים בכתבי בנו, שחלקם נדפסו בהוספות בנו לספרו של אביו "חידושי יעב"ץ" על מסכת פסחים וחידושי סוגיות (ירושלים תשס"ט).
הערות בשו"ת חתם סופר חלק יורה דעה, בתוך: אוצרות הסופר - יג, לונדון, תשס"ג, עמ' לד ואילך.
רבי אברהם יואל אבלסון (ה'תר"א, 1841 - ה'תרס"ג, 1903) היה רב ליטאי, מחובבי ציון, עורך הירחון "כנסת חכמי ישראל".
נולד במריאמפולה שבליטא ולמד תורה בעיר הזו, כיהן כרב בערים: סוקולוב, סטוויסקי, טורוב ובעשר שנותיו האחרונות כמו"צ באודסה.
הוא הצטרף לתנועת חובבי ציון והיה מהמטיפים להצטרפות רבנים לתנועה הציונית, ערך את כתב העת התורני "כנסת חכמי ישראל" שיצא לאור באודסה.
כתב מאמרים רבים בהלבנון, המליץ והצפירה.
פרסם קונטרס בשם "תקנות עגונות" ובו אוסף תשובות מפוסקי דורו, כדי לפרסם את היתרה של אישה שלפי דעתו הייתה פטורה מחליצה בשל העובדה שאחיו של בעלה השתמד.
נותרו ממנו כתבי יד רבים, ביניהם הספר "שרשרות החושן".
בנו, הרב יצחק, מילא את מקומו באודסה.
בן נוסף, הרב יהודה שרגא (תרכ"ו-תרצ"ו), כיהן ברבנות בפיוטרקוב, ויסוצק ופלוטניצא.
רבי אברהם יוסף אש (ה'תקע"ג, 1813 – כ"ה באייר ה'תרמ"ח, 6 במאי 1888) היה רב אורתודוקסי-אמריקאי ממוצא פולני.
נולד בסמיאטיץ', אז בתחומי פולין הקונגרסאית של האימפריה הרוסית.
היגר לארצות הברית בשנת 1852 וייסד עם קבוצת חברים בניו יורק את בית המדרש האורתודוקסי הראשון של יוצאי פולין (ברחוב פרל פינת סנטר) שנקרא מאוחר יותר "בית המדרש הגדול".
שנים ספורות לאחר מכן (1860) בחרו בני הקהילה רב, הוא התמודד למשרה ונבחר, אף שלא הייתה לו סמיכה לרבנות והיתר הוראה.
פרש לזמן קצר בניסיון להתפרנס כסוחר, אך נכשל וחזר לשמש כרב.
עם השנים צבר ניסיון כרב, וידע הלכתי סביר שאפשר לו לפסוק בשאלות הלכתיות פשוטות, ובהיעדר סמכות הלכתית גבוהה יותר, הוא קנה לו מעמד של רב ראשי.
למרות מעמדו בקהילה, גופים עתירי כח כמו שוחטי וקצבי העיר לא ראו בו סמכות ופסקו לעצמם דרך קבע בשאלות הלכתיות שהתעוררו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 ניהלו נגדו הרבנים יוסף משה אהרנסון ויודל מיטלמן מחלוקת גדולה, מחלוקת זו לא צלחה והם נאלצו לעזוב את הקהילה.
למרות זאת לא הייתה הרבנות יציבה בידיו, חוגים אורתודוקסיים ראו בו רב בלתי מספק, והוא לא הצליח להשליט משמעת כוללת על הקהילה ההולכת וגדלה.
תנאים אלו הובילו מיד לאחר פטירתו לחיפוש ומינוי "רב כולל" לניו יורק, הרב יעקב יוסף.
הוביל מחאה כנגד הנוהג שרווח אז לאפשר לרבנים רפורמים לנאום גם בקהילות האורתודוקסיות, מחאה זו החלה בעקבות נאומו של הרב הרפורמי קאופמן קוהלר בבית המדרש החרדי של יוצאי סובאלק ביום שבת 12 ביולי 1884.
הרב אש נפטר בניו יורק בכ"ה באייר ה'תרמ"ח, 6 במאי 1888. מיד לאחר פטירתו הוקמה "אגודת הקהלות באמריקא" והחל תהליך החיפוש אחר רב כולל לניו יורק.
הרב אברהם יעקב גרשון לסר (בכתיב יידי: לעססער; כ"ג בכסלו ה'תקצ"ד, 5 בדצמבר 1833 – ליל יום הכיפורים, י' בתשרי ה'תרפ"ה, 7 באוקטובר 1924) היה רב ליטאי-אמריקאי.
רבן של כמה עיירות בליטא ואחר כך רב בשיקגו ובסינסינטי ונשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
נולד לרב עזריאל מאיר לסר בעיירה מיר, למד בישיבת מיר ואחר כך בישיבתו של רבי גרשון תנחום ממינסק.
היה תלמידם המובהק של רבי יוסף המו"צ מקלצק ושל רבי שמואל אביגדור תוספאה מקרלין, שאף העניק לו סמיכה לרבנות.
הוא נסמך לרבנות גם על ידי רבי יוסף רייזין מסלונים ורבי יחיאל הלר מחבר "עמודי אור", רבי יצחק אלחנן ספקטור ורבי יהושע יצחק שפירא (ר' אייזיל חריף) מסלונים.
בשנת ה'תרכ"א, 1861, קיבל משרת רבנות ראשונה באמסטיבאווה () שבפלך גרודנו, ואחריה כיהן בהאלינקה שליד סובאלק, בהורודוק הסמוכה לוולוז'ין ובלודווינוב שבפלך סובאלק.
הוא הוזמן בידי בני עירו שהשתקעו בארצות הברית לבא לכהן כרבם, ובשנת ה'תרמ"ב, 1882, היגר לארצות הברית והתמנה כרבן של קהילות בית המדרש הגדול ו"בני יעקב" בשיקגו.
בשנת ה'תרנ"ח, 1898, נקרא לכהן כאב"ד סינסינטי.
הוא עבר לעיר וכיהן כרבן של שלוש קהילות של יוצאי רוסיה ופולין, קהילות "בית תפילה".
הוא היה מראשוני הרבנים הבכירים שהגיעו לארצות הברית, והיה שותף לייסוד אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה ונשיאה הראשון של האגודה (תרס"ב, 1902) בתור זקן הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית.
לאחר שהתפטר מתפקידו זה, מונה לנשיא הכבוד של האגודה.
השתתף גם בייסוד "עזרת תורה".
מלבד ספריו, פרסם הרב לסר מחידושי תורתו במאסף התורני "בית ועד לחכמים".
הוא נפטר בליל יום הכיפורים, י' בתשרי ה'תרפ"ה, 7 באוקטובר 1924.
לאחר פטירתו החליף אותו ברבנות קהילות "בית תפילה", הרב בצלאל אפשטיין.
רבי אַבְרָהָם יְהוֹשֻעַ הֶשִׁיל טְבֶרְסְקִי (ה'תקפ"ה – ג' בכסלו ה'תרמ"ז) בנו הגדול של רבי יצחק מסקווירא, ואדמו"ר בדור השני של שושלת סקווירה.
נולד לרבי יצחק טברסקי מסקווירא, בנו של המגיד מטשרנוביל, ולבת רבי דן מראדוויל.
נקרא על שם סבו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי שמואל אשכנזי חתן דודו רבי יצחק מאיר מז'ינקוב, ובזיווג שני נישא לפייגא יענטע בת רבי יוסף זילברפרב, חתן רבי שלמה מסאווראן.
נהג באדמו"רות עוד בחיי אביו, ולאחר פטירתו בי"ז בניסן ה'תרמ"ה נתמנה לממלא מקומו יחד עם שני אחיו רבי ישראל ורבי דוד.
אחרי שנה וחצי של הנהגה נפטר בג' בכסלו תרמ"ז ונקבר ליד אביו בסקווירא.
בנו השני רבי משה דן מילא את מקומו באדמו"רות.
רבי יוסף מאיר ממחנובקא, חתן רבי מנחם נחום (השני) מטשרנוביל.
רבי משה דן מסקווירא, חתן ר' חיים יהודה מאיר חודרוב מברדיטשוב.
רבי יעקב מסקווירא-ליניץ, חתן רבי מרדכי מקוריסטשוב.
דבורה, אשת רבי מרדכי בן דודה רבי דוד'ל מסקווירא.
מלכה, אשת רבי מרדכי יוסף בן רבי דוד מזלטיפולי.
שפרה, אשת רבי דוד מרחמסטריווקה (ב"ר מנחם נחום בן רבי יוחנן מרחמסטריווקה; בנם הוא רבי יוחנן מרחמסטריווקה).
רבי דוד יהודה לייב, חתן אחיו ר' יוסף מאיר.
נהרג על ידי בולשביקים בי"ב בשבט תר"פ.
נולד לרבי יוסף מאיר טברסקי ממכנובקה.
נישא לבתו של רבי דוד אהרן מז'וריק.
לאחר פטירת אביו בכ"ט באב תרע"ז סירב להתמנות לאדמו"ר, עד שדודו רבי דוד מסקווירא לחץ עליו להסכים לקבל את המינוי.
בשנת תרצ"ב, עבר למוסקבה כדי להעמיד שם את הדת על תילה.
השלטונות שהתנגדו לפעולותיו אלו הגלו אותו לסיביר, ורק בהשתדלות רבי יעקב יוסף מסקווירא שוחרר משם.
לאחר שחרורו מסיביר ניתנה לו האפשרות לעזוב את ברית המועצות, אך הוא סירב לכך, בנימוקו כי עליו לדאוג למצבם הרוחני של יהודי המדינה.
בשנת תשכ"ה עלה לישראל ופתח מחדש את חצרו בבני ברק.
היה חשוך בנים ועוד בחייו אימץ כבן את בן-אחיינו, רבי יהושע רוקח (נינו של רבי ישכר דב מבעלז).
לאחר פטירתו בליל יום הכיפורים תשמ"ח התמנה רבי יהושע לממלא מקומו.
ברשותו היה ספר תורה שהיה שייך ל.
אברהם יוסף בהרל (1886 – 2 ביוני 1910) היה נצר למשפחת בהר"ל (בני הרב לייבּ) הענֵפה ברובנו שבאוקראינה, מצאצאי רבי לייבּ בן-שרה.
בקיץ 1908 עלה לארץ ישראל ובשנת 1910 הצטרף לארגון 'השומר' (ברשומות הארגון נכתב שמו – בַּרַל).
נהרג ב-2 ביוני 1910 בעת השמירה על המושבה אילניה (סג'רה).
מראשוני חללי ארגון 'השומר' וטמון בחלקת השומרים בבית העלמין בכפר גלעדי.
אברהם יוסף בהרל נולד בשנת ה'תרמ"ו (1886) ברובנו למשפחה שומרת מסורת, והתחנך לתורה ומצוות.
כמחצית מתושבי רובנו שבחבל ווהלין באוקראינה היו יהודים, ובקהילה נודעה משפחת בהר"ל בשושלת שהעמיד רבי יוסף (יוסל'ה) בהר"ל ששימשו בתפקיד השוחט-בודק (שו"ב) ובעלי תפילה.
אברהם יוסף בהרל היה בן יחיד להוריו ואח לבנותיהם.
הוא למד תחילה בחדר ואחר כך בישיבה.
בגיל צעיר התייתם מאביו, אך אִמו ואחיותיו אִפשרו לו להשלים את לימודיו בישיבה.
נאמר עליו "גאון יהיה בישראל", ובעודו צעיר קיבל סמיכה לרבנוּת.
מכיוון שדבק בציונות הוא עלה ארצה בשִלהי ה'תרס"ח (קיץ 1908) והתיישב במושבה גדרה כדי להכשיר עצמו לעבודת האדמה.
לאחר זמן מה רכש חלקת קרקע בחדרה בכוונה להקים בה חווה חקלאית עם מטע שקדים, פרדס תפוזים וגן פרחים.
הוא תִכנן להעלות ארצה את אִמו, את אחיותיו ואת ארוּשׂתו, ולשכן אותן בנחלתו.
אברהם בהרל מתואר כחלוץ צעיר המסור לעבודתו, חבר טוב ועליז בעל נפש יקרה, שהיה מרבה לשיר ולרקוד.
הוא היה בעל מבנה גוף צנום אבל תואר כמי שיוקד באש פנימית, נסחף בהתלהבות חסידית, פורץ לו דרך בין חבריו, מרקד ופוזם את ניגונו.
בהיותו בחדרה נערכה במושבה קבלת פנים לביאליק שהגיע לביקור בארץ.
פועלי המושבה צעדו לכבודו בתהלוכה ל'הוטל' בשירת תחזקנה.
בהגיעם לבית האירוח פרץ במקום עימות סוער בין האיכרים לפועלים שהגיע לכדי מהלומות.
לפתע בקע קול זמר חסידי.
הכול השתתקו ולאחר מכן הצטרפו לניגונו של בהרל.
הודלקה מדורה ובהרל החל בריקודו 'חֻסיד'ל'.
האיכרים, הפועלים והשומרים יצרו מעגלי מחוללים סביב בהרל האחוז בדבֵיקות בריקודו.
במסכת הברכות נאם ביאליק, שסיים את דבריו בהבעת תקווה לימים שבהם תושר שירה חדשה, דוגמת ריקודו הסוחף והמאחד של אברהם בהרל.
בין הבאים לקבלת הפנים הייתה קבוצת חברים בדרכה לשמירה בגליל.
הם ביקשו מבהרל להצטרף אליהם, והלה ניאות מיידית לפנייה.
הוא כתב מכתב לאִמו והצטרף לחבורת השומרים.
בארגון 'השומר' מילא אברהם בהרל תפקידי שמירה במושבה אילניה (סג'רה), שבה רכש את אהבת חבריו ושם דבק בו הכינוי 'חֻסיד' ו'דער שוחט'ל' (השוחט).
פעם הגיב ואמר: "אין זה מצב עלוב, אלא עמדה שכולה כבוד והדר וגבורה.
כי מה טעם יש לשמירה בהיותנו פה רבבות, בשעה שהכלל ישמור על היחיד?
אדרבה, רק עתה, אין אנו מרגישים שעמום בבדידותנו, ואין אנו חשים כל פחד בלִבנו, כי בשומרי פה על הקומץ הדל והעלוב הזה של בתים וחצרות, הרי זה כאילו שמרתי על כל ארץ ישראל".
בהרל שמר ארבעה חודשים בסג'רה ולאחר מכן קיבל הוראה מוועד 'השומר' לעבור לשמירה בימה (יבנאל).
בלילו האחרון בסג'רה, כ"ד באייר ה'תר"ע (2 ביוני 1910), הציעו לו חבריו לישון עד הבוקר לפני המעבר למקומו החדש, אך הוא סירב לכך.
"אתן בקשיש עוד לילה", אמר.
עד חצות רקד עם חבריו באופן יוצא מגדר הרגיל.
בשעת השמירה נפגע מכדור ונפטר לאחר עשרים שעות גסיסה בדרך לטבריה.
בן 23 שנים היה במותו.
אברהם בהרל הובא למנוחת עולמים בבית הקברות בסג'רה ואחר כך הועברו עצמותיו לחלקת השומרים בבית העלמין בכפר גלעדי.
לאחר מות אברהם בהרל באה אִמו ארצה כדי להתחקות אחר גורלו.
בספר יזכֹּר לחללי העלייה השנייה העיד ב' אסטראבסקי: הסופר יוסף חיים ברנר כתב עליו כך:
הרב אברהם יצחק הכהן קוק כתב עליו:
ברשימת הספד לזכר אברהם יוסף בהרל כתבה ציפורה זייד כך:
ההיסטוריון נקדימון רוגל חקר את פרשיית הריגתו של בהרל ופרסם בשנת 1993 את ממצאיו במאמר בכתב עת אקדמי.
בחיבור נחשף כי חמישה חודשים לאחר מותו של בהרל פרסם ועד ארגון 'השומר' בנובמבר 1910 הודעה קצרה וסתומה בשני הביטאונים של מפלגות הפועלים (האחדות, הפועל הצעיר), שלפיה הורחק אליהו קמינצקי-איתן (לימים אביהם של שמואל ורפאל איתן) מהסתדרות 'השומר'.
הסיבה להדחת אליהו איתן מ'השומר' נבעה מכך שנמצא "בתור איש שאינו מסוגל להיות שומר".
אליהו קמינצקי-איתן היה שותפו לשמירה של אברהם בהרל בלילה שבו הוא נורה למוות בסג'רה.
בספר תולדות ההגנה משנת 1954 מאוזכרת פרשת הריגתו של אברהם בהרל באורח כללי, ללא פירוט הקשר להדחת אליהו קמינצקי-איתן מהארגון.
קיילה גלעדי, חברת ארגון 'השומר' ואחותה של ציפורה זייד, הייתה באותו הלילה עם בעלה השומר אליהו גלעדי בסג'רה.
ב-10 בספטמבר 1951 שוחח שאול אביגור, מראשי ארגון ההגנה ומשרד הביטחון, עם קיילה גלעדי בכפר-גלעדי ורשם את עדותה.
גלעדי אמרה כי "אליהו איתן (קמינצקי) הוצא מ'השומר' בגלל הריגת בהרל".
גם גרשון גרא, סופר תולדות היישוב, חקר את הפרשה, וציין כי "חברו לשמירה (של בהרל) ירה בו בשגגה".
לימים סיפר גרא שגנז את הריאיון שערך עם קיילה גלעדי, שבו היא אמרה שהרקע להריגת אברהם בהרל היה קנאה רומנטית.
שמו של אברהם בהרל מתנוסס בלוח חללי המושבה שבבית הכנסת בכפר תבור, וזכרו הונצח בשלוש המהדורות של הספר יזכֹּר: מצבת זיכרון לחללי הפועלים העברים בארץ-ישראל, בספר השומר ובספר תולדות ההגנה.
תיקו האישי גנוז ביחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ובארכיון מוזיאון בית השומר בקיבוץ כפר גלעדי.
הרב אברהם יחיאל פיש (ידוע בכינוי: הבנאי הקדוש) נולד בעיירה טרנוב שבגליציה ועלה לארץ ישראל במהלך השואה.
פעל והתגורר בתל אביב, בסמוך לשוק הכרמל, אליו הכניס עניים ונזקקים ודאג לכל צורכיהם.
נפטר בי"ג באלול ה'תשנ"ח (4 בספטמבר 1998) ונטמן בבית הקברות העתיק בצפת.
פיש נולד בעיירה טרנוב שבגליציה לרב יוסף חיים פיש.
למד אצל האדמו"רים מסטוטשין ורופשיץ.
בזמן השואה ברח לארץ ישראל.
רוב שנות חייו למד אצל הרב משה יעקב רביקוב ("הסנדלר הקדוש").
לימים, קיבל הוראה מהבאבא סאלי להתגלות והחל לקבל אנשים לברכות.
בנוסף, לפני פטירתו של הבאבא סאלי, קרא למקורביו ואמר להם כי "רבי אברהם הוא ממשיך דרכו והוא זה שימלא את מקומו בהשפעת ברכותיו לעם ישראל".
התגורר בתל אביב עם רעייתו, פראדל (שרה).