tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין תנאי ההסכם נכללו טיסות של קטר איירווייז לנמל התעופה הבינלאומי עדן עדה.
הסכם על הגירת הסומלים לקטר נחתם בשנת 1983.
לרפובליקה הפדרלית של סומליה יש משלחת במדינת קטר והיא שגרירות רשמית בעיר דוחה.
בראש המשלחת עומד השגריר עומר אדריס.
קטר מחזיקה שגרירות במוגדישו גם היא, בראשות השגריר חסן בן חמזה אסד מוחמד.
היחסים שבין הממלכה הערבית הסעודית לבין הרפובליקה הערבית הסורית הם יחסים היסטוריים אשר החלו בשנות הארבעים של המאה ה-20 עם עצמאותה של סוריה והכרת כל מדינה ברעותה.
נציגות סורית נפתחה בערב הסעודית בשנת 1941. אבן סעוד דגל בעצמאותן של סוריה ולבנון מן המנדט הצרפתי ונפגש בשנת 1945 עם שוכרי אל-קוותלי, מפגש ראשון של נשיא סוריה עם מנהיג מדינה כלשהי בעולם.
שתי המדינות הן מהמייסדות של הליגה הערבית.
בדצמבר 1950 תמכה ערב הסעודית במהפכות הצבאיות שהנהיג אדיב שישכלי.
אף על פי כן, סוריה וערב הסעודית נעשו ליריבות קשות בשנות ה-50 וה-60 כתוצאה של האיחוד עם מצרים וההפיכה לרפובליקה הערבית המאוחדת.
הרפובליקה הפכה לסוציאליסטית בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר ונתמכה על ידי ברית המועצות בעוד שערב הסעודית הייתה בעלת ברית של ארצות הברית.
לאחר הפירוק של הרפובליקה הערבית המאוחדת עלתה לשלטון בסוריה מפלגת הבעת' לה יש קשרים מאוד עוינים ומסויגים עם ערב הסעודית, שנות ה-60 של המאה ה-20 הסתיימו בניתוק יחסיה של ערב הסעודית עם סוריה.
היחסים בין ערב הסעודית לבין סוריה בשנות ה-70 של המאה ה-20 ובשנות ה-80 של המאה ה-20 התחממו מאוד על רקע הפלת הנאו-בעת', עליית חאפז אל-אסד וח'אלד, מלך ערב הסעודית לשלטון ומלחמת האזרחים בלבנון.
היחסים בין ערב הסעודית לבין סוריה בשנות ה-90 של המאה ה-20 היו יחסים טובים אשר התבססו על מחויבותן של שתי המדינות לשחרור כווית מידי עיראק וסדאם חוסיין.
שתי המדינות היו חברות בקואליציית 34 המדינות ולקחו חלק פעיל במלחמת המפרץ.
כתוצאה מכך, השגריר הסורי בערב הסעודית גורש ושגרירות ערב הסעודית בסוריה נסגרה בפברואר 2012, והיחסים נותקו.
ב-4 במאי 2021 פורסם שהיחסים בתהליכי שיקום, והשגרירות הסעודית בסוריה תיפתח מחדש.
שר החוץ הסורי פייסל אל-מקדאד ביקר ב-12 באפריל 2023 בעיר ג'דה הסעודית במסגרת פסגת הליגה הערבית, והיה לדיפלומט הסורי הבכיר הראשון שהגיע לביקור בממלכה אחרי יותר מעשור.
בפברואר 2025 ביקר נשיא סוריה הזמני אחמד א-שרע ושר החוץ אסעד חסן א-שיבאני בערב הסעודית.
יחסי סומליה–תימן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של סומליה לבין הרפובליקה של תימן.
שתי המדינות ייסדו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-18 בדצמבר 1960. שתי המדינות גם חברות בליגה הערבית.
לסומליה שגרירות בצנעא, ואילו לתימן שגרירות במוגדישו.
ראשית היחסים בין שתי המדינות מצויה כבר בימי קדם.
מסמכים שנמצאו מדווחים כי כבר במאה ה-1 לספירה התנהל סחר בין ערי המדינה ששכנו על חוף הים.
חפצים רבים המתוארכים לתקופה זו נמצאו בסומליה, לדוגמה באתר "דאמו" שבפונטלנד.
בימי הביניים גייסו הסולטנים הסומליים לעיתים קרובות חיילים מאזור תימן.
במהלך השנים היו גלי הגירה רצופים מתימן לסומליה, כאשר מהגרים מתימן סייעו לגיבוש הקהילה המוסלמית באזור החוף של בנאדיר.
במהלך התקופה הקולוניאלית, תימנים שהתייאשו מהמלחמות השונות בתימן, ביקשו וקיבלו מקלט בערים סומליות שונות.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה בתחילת שנות ה-90 פתחה תימן את גבולותיה ללא הגבלה לאזרחים סומלים שנמלטו מהלחימה.
במהלך תקופת הביניים שלאחר מכן קיימו שלטונות תימן קשרים עם ממשלת המעבר החדשה של סומליה, שירשה את סמכויות הממשלה הפדרלית.
בספטמבר 2012, בוועידת פסגה שעסקה בסומליה, שהתקיימה במושב ה-67 של העצרת הכללית של האו"ם, בירך שר החוץ התימני אבו בכר אל-קירבי, בשם נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי, על השלמת הממשלה הסומלית לעבור מממשלת מעבר לממשלה קבועה וקרא לקהילה הבינלאומית להמשיך את תמיכתה במאמצי השיקום המתמשכים בסומליה לאחר סכסוך.
הממשלה הפדרלית של סומליה הוקמה ב-20 באוגוסט, בחודש שלאחר מכן נבחר חסן שיח' מוחמד לנשיא סומליה.
הבחירות התקבלו בברכה על ידי השלטונות התימניים, שאימצו מחדש את תמיכתה המתמשכת של תימן בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה.
במהלך ההתקוממות החות'ית בשנת 2015 בתימן, שר החוץ של סומליה עבדאללה עומר, חזר על תמיכתו בלגיטימיות של ממשלת תימן בראשות הנשיא עבד רבו מנסור האדי.
בחודש מאי 2014 נפגש שר החוץ הסומלי מוחמד חמאזה עם שגריר תימן בסומליה, פואד מוחמד אל-זורקה, ודן עמו בשיתוף הפעולה בין המדינות.
השיחה התקיימה במתחם משרד החוץ במוגדישו ועסקה במספר נושאים, בהם פתיחת טיסה ישירה בין צנעא ומוגדישו.
הקו מופעל על ידי אל סעידה איירליינס.
זהו נתיב האוויר הראשון המקשר ישירות בין שתי הערים מאז קריסת ממשלת סומליה ב-1991.
בחודש יוני 2014 הודיע שר הדיג של מדינת פונטלנד, חסן מחמוד כי ממשלות סומליה ותימן אמורות לחתום על מזכר הבנות כדי להסדיר את הדיג במים הטריטוריאליים של סומליה לדייגים תימנים, במטרה לשמר ולנצל באופן יעיל את המשאבים הימיים.
לסומליה שגרירות בתימן, שגריר סומליה בתימן הוא איסמעיל קאסם נג'י.
לתימן שגרירות במוגדישו, שגריר תימן בסומליה הוא אחמד עומאר.
במאי 2015 פתחה תימן קונסוליה בפונטלנד.
פונטלנד עתידה לפתוח קונסוליה בצנעא.
במהלך השנים שיתפו פעולה אסד וצפון קוריאה בפרויקטים צבאיים רגישים.
קוריאה הצפונית בנתה כור גרעיני בסוריה על בסיס התוכנית של הכור הגרעיני שלה ביונגביון, ופקידים רשמיים בקוריאה הצפונית ביקרו באופן קבוע באתר.
הכור הסורי נהרס על ידי ישראל במהלך תקיפה אווירית בשנת 2007. ארצות הברית חיקקה את "החוק למניעת נשק גרעיני לצפון קוריאה וסוריה" בשנת 2000. בשנת 2016 היו דיווחים כי כוחות קוריאה הצפונית נלחמים כדי להגן על המשטר הסורי במלחמת האזרחים בסוריה.
לאחר נפילת משטר אל-אסד, הנספחות הצפון-קוריאנית עזבה את דמשק עם נפילת משטר אסד.
מקורות שונים דיווחו כי ממשלת סוריה החדשה שמרה על נוכחות דיפלומטית בפיונגיאנג.
יחסי סוריה–סן מרינו הם מערכת היחסים המורכבת שבין הממשלה והעם של הרפובליקה הערבית הסורית לבין הממשלה והעם של הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו עוינת כלפי סוריה עקב הפגיעה החמורה שנעשית בה בזכויות האדם, היא נוהגת לגנות אותה בפורומים בינלאומיים שונים ורבים כגון: האומות המאוחדות, האיחוד האירופי וכו'.
יחסי סומליה-קנדה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה הפדרלית של סומליה לבין קנדה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמים בשנת 1968, אם כי בשנת 1991, ממשלת קנדה השעתה יחסים אלו בשל קריסת הממשל הסומלי במדינה.
בשנת 2012, קנדה חידשה את היחסים הדיפלומטיים עם סומליה בעקבות המעבר המדיני למשטר רפובליקני פדרלי בסומליה.
חלק גדול מהפליטים הסומליים מתגוררים בקנדה, וכן פליטים אלה מהווים את אחת מקהילות הפליטים הסומלים הגדולות בעולם.
קנדים סומלים רבים מקיימים קשרים עם סומליה, ואף חלקם תופסים עמדות בכירות בממשלות הפדרליות והאזוריות בסומליה.
קנדה מסייעת לממשלת סומליה לשפר את היציבות הביטחונית והכלכלית במדינה, ומאז 2015, קנדה העניקה מספר סיועים בשווי מעל 4 מיליון דולר אמריקאי על מנת לשפר את המצב הביטחוני והטרור בסומליה ובמזרח אפריקה.
בנוסף, קנדה מספקת סיוע הומניטרי לסומליה, שרובו מתמקד במגזרי המזון, המים והתברואה, התמיכה הרפואית ומקלטי החירום.
יחסי סומליה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של סומליה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה הפדרלית של סומליה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, סומליה היא אחת מהמדינות המועדפות בקרן אפריקה לשיתופי פעולה.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של סומליה מהממלכה המאוחדת ואיטליה מיד לאחר שזכתה בה – 1 ביולי 1960. שווייץ מעורבת במיזמי פיתוח במדינה ומספקת סיוע הומניטרי.
בסומליה מתקיים תהליך של הקמה מחדש של המדינה לאחר עשרים שנים של לחימה במלחמת האזרחים בסומליה (שלפי רבים תמה ב-2006).
שווייץ מעמיקה את היחסים שלה עם סומליה ומינתה לה שגריר היושב בשגרירות שווייץ בניירובי.
שווייץ עובדת עם הממשל הפדרלי הסומלי במוגדישו ותומכת גם בשכנותיה של סומליה.
סוכנויות האומות המאוחדות, ארגונים לא ממשלתיים וארגונים אזוריים כמו האיחוד האפריקאי הם פרטנרים של שווייץ במעורבותה בסומליה.
הסיוע ההומניטרי של שווייץ עזר לסומלים רבים שסבלו.
שווייץ תומכת בתהליך בניית השלום במדינה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2015 התגוררו בסומליה עשרים אזרחים שווייצרים, מהם אחד הוא בעל אזרחות כפולה – דרכון סומלי ודרכון שווייצרי.
סומליה אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ אינה מיוצגת בסומליה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבניירובי, בירת קניה הסמוכה, על סומליה.
יחסי סומליה–קוריאה הדרומית (בסומלית: Xiriirka Soomaaliya iyo Koofurta Kuuriya, בקוריאנית: 소말리아-한국 관계) הם היחסים הדיפלומטיים שבין סומליה לקוריאה הדרומית.
יחסים דיפלומטיים בין סומליה לקוריאה הדרומית היו קיימים מ-25 בספטמבר 1987 כשממשלת קוריאה הדרומית, ובראשה נו טהאו, הכירה בסומליה רשמית כמדינה.
מהלך מפתיע זה היה חלק ממהפך שלם של המשטר הקוריאני אותה שנה - בשנת 1987 התרחשה מהפכה בקוריאה הדרומית בה עלה משטרו הדמוקרטי של נו טהאו אחרי שנים של משטר דיקטטורי.
כחלק מהמהפכה הזאת הכיר משרד החוץ של קוריאה הדרומית במדינות שונות ברחבי העולם, וביניהן גם סומליה.
אמנם, לא היה סחר רב בין המדינות אך קשרים דיפלומטיים כן התקיימו ושגרירות סומלית נפתחה בסיאול במקביל לשגרירות דרום קוריאנית במוגדישו.
היחסים היו בכי טוב, עד שנת 1991. באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בסומליה ובהיעדר שלטון יציב הכריז ממשל קוריאה הדרומית על הפסקת היחסים עם סומליה, עד להתבהרות המצב.
הרפובליקה של קוריאה הדרומית חידשה את הקשר הדיפלומטי עם הרפובליקה של סומליה בשנת 2013. בחודש מאי אותה שנה קיבל נשיא סומליה, חסן שייח מוהוד, הודעה על כניסה של השגריר הדרום קוריאני החדש במוגדישו, קים צ'אן-וו, כנציג הדיפלומטי הראשון של מדינה טראנס-פסיפית בסומליה מאז פרוץ מלחמת האזרחים.
צ'אן-וו הודיע גם כי קוריאה הדרומית תפתח מחדש את שגרירותה בבירת סומליה בשנת 2014. בנוסף, השגריר ציין כי ממשלת קוריאה הדרומית תתמוך בשיקום שלטון יציב בסומליה, תוך כדי ניצול הניסיון של קוריאה הדרומית בשיקום ופיתוח לאחר הסכסוך שעברו במלחמת קוריאה.
כמו כן הוא הודיע כי הממשל שלו ישיק שוב פרויקטים חקלאיים וטכנולוגיים בסומליה, כפי שעשו הרשויות בדרום קוריאה בעבר.
יחסי סומליה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה וסומליה.
צ'ילה וסומליה לא כוננו מעולם יחסים דיפלומטיים רשמיים.
הסחר בין שתי המדינות הוא כמעט זניח, והסתכם ב-41,000 דולר בשנת 2016.
סומליה לא מיוצגת בצ'ילה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
צ'ילה לא מיוצגת בסומליה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי סומליה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה לבין סומליה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לסומליה כוננו ב-11 בספטמבר 1960. ביוני 1961 נחתם הסכם בנושא שיתוף פעולה תרבותי בין המדינות.
בשנת 1962 התקיימו המגעים הצבאיים הראשונים: 50 אנשי צבא מסומליה נשלחו למוסדות החינוך הגבוהים בברית המועצות.
במקביל, ברית המועצות העניקה לסומליה הלוואה בסך 32 מיליון דולר לצורך מודרניזציה והגדלת הצבא.
ב-11 ביולי 1974 חתמו ברית המועצות וסומליה על חוזה ידידות ושיתוף פעולה לתקופה של 20 שנה.
עם זאת, לאחר תחילת התוקפנות של צבא סומליה נגד אתיופיה, ברית המועצות התייצבה לצד אתיופיה, והיחסים בין המדינות נותקו.
בנובמבר 1977 הודיע נשיא סומליה על סיום אמנת הידידות הסובייטית–סומלית משנת 1974.
נכון לעכשיו, היחסים בין רוסיה לסומליה הם ברמה נמוכה מאוד.
מספר פעמים רוסיה שלחה סיוע הומניטרי לסומליה.
בשנת 2016 התנהל משא ומתן להגברת האינטראקציה בתחומים הפוליטיים, המסחריים, הכלכליים האחרים וכן בנושא יישוב המשבר בסומליה ובקרן אפריקה בכלל.
סומליה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה.
רוסיה אינה מיוצגת בסומליה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי סומליה–צרפת הם יחסים דו-צדדיים בין צרפת לסומליה.
היחסים הדו-צדדיים בין צרפת לסומליה כוננו זמן קצר לאחר עצמאותה של סומליה.
ממשלת צרפת פתחה שגרירות במוגדישו, וגם סומליה פתחה שגרירות בפריז.
בהמשך נסגרה שגרירות צרפת ביוני 1993, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסומליה.
בשנים שלאחר מכן שמרה צרפת על יחסים דיפלומטיים עם ממשלת המעבר הלאומית הסומלית ויורשתה ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה.
בנוסף היא גם תמכה ביוזמות שלום מקומיות של האיחוד האירופי והקהילה הבינלאומית.
לאחר מכן, הקמת הממשלה הפדרלית של סומליה באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי הרשויות הצרפתיות, אשר אישרו מחדש את המשך תמיכתה של צרפת בממשלת סומליה, ביושרה הטריטוריאלי ובריבונותה.
מפקד האוכלוסין הצרפתי בשנת 2006 קבע כי ישנם 1,373 תושבים ילידי סומליה החיים בצרפת.
בעקבות שיפור משמעותי במצב הביטחוני, מינתה ממשלת צרפת בינואר 2014 את רמי מארקו לשגריר הצרפתי החדש בסומליה.
שגריר צרפת הנוכחי בסומליה הוא מר אנטואן סיון, שהוסמך מאז יולי 2017.
יחסי סומליה–קניה (בסוואהילי: Uhusiano wa Somalia na Kenya, בערבית: العلاقات الصومالية كينيا) הם היחסים הבילטרליים בין סומליה לקניה.
ב-26 ביוני 1960, ארבעה ימים לפני שהעניקה את עצמאותה של סומלילנד הבריטית, הכריזה ממשלת בריטניה כי יש לאחד את כל האזורים המאוכלסים בסומליה במזרח אפריקה באזור מנהלי אחד.
עם זאת, לאחר פירוק המושבות הבריטיות לשעבר באזור, העניקה בריטניה את ניהול מחוז הגבול הצפוני ללאומנים קנייתים על אף החלטה לא פורמלית שהוכיחה את רצונה הגדול של אוכלוסיית האזור להצטרף לרפובליקה הסומלית החדשה שהוקמה.
ערב עצמאות קניה באוגוסט 1963 הבינו באיחור של גורמים בריטים שהממשל הקנייתי החדש אינו מוכן לוותר על האזורים המיושבים בסומליה שזה עתה הוענק להם לניהול.
בראשות המפלגה הפרוגרסיבית העממית של המחוז הצפוני (NPPPP), סומלים ב-NFD חיפשו נמרצות איחוד עם קרוביהם ברפובליקה הסומלית מצפון.
בתגובה, חוקקה ממשלת קניה מספר אמצעי דיכוי שנועדו לסכל את מאמציהם במה שכונה מלחמת שיפטה.
אף שהסכסוך הסתיים בהפסקת אש, הסומלים באזור עדיין מזהים ושומרים על קשר הדוק עם קרוביהם בסומליה, ורואים עצמם עם אחד.
סומלים בקניה אכלסו באופן היסטורי את מחוז הגבול הצפוני (NFD), שלימים שונה שמו למחוז צפון מזרח.
ה-NFD קם בשנת 1925, כאשר הוא נגולף מאזור ג'ובאלנד בדרום סומליה של ימינו.
באותה תקופה שהיה תחת הממשל הקולוניאלי הבריטי, המחצית הצפונית של ג'ובאלנד נמסרה לאיטליה כפרס על תמיכת האיטלקים בבעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בריטניה שמרה על השליטה במחצית הדרומית של השטח, שלימים נקראה מחוז הגבול הצפוני.
החל משנות ה-20 ואילך, בתקופת ניהולו של אחמד מדוב, הקשר בין קניה לג'ובאלנד התהדק, במיוחד בצורה של שיתוף פעולה כלכלי וצבאי.
באוגוסט 2014 ביקשה הממשלה הפדרלית של סומליה רשמית מבית הדין הבינלאומי לצדק "לקבוע, על בסיס החוק הבינלאומי, את המסלול השלם של הגבול הימי המחלק את כל האזורים הימיים הנוגעים לסומליה ולקניה ב."
בפברואר 2019 זימנה קניה את שגרירה בסומליה וביקשה ממקבילו בסומליה מוחמד מוחמוד נור לחזור למוגדישו להתייעצות עם ממשלתו לאחר החלטת ממשלת סומליה למכירה פומבית של זיכיונות חיפושי נפט וגז במרכז הימי של שתי המדינות ב.
ביולי 2019 הגישה סומליה מחאה לממשלת קניה על התייחסותה לסומלילנד כמדינה.
באוקטובר 2011, במבצע מתואם בין הצבא הסומלי והצבא הקנייתי, מבצע לינדה נצ'י, החל נגד א-שבאב קבוצת המורדים בסומליה הדרומית.
המשימה הובלה באופן רשמי על ידי צבא סומליה, כאשר הכוחות הקנייתים סיפקו תפקיד תמיכה.
בתחילת יוני 2012 שולבו רשמית כוחות קניה ב-AMISOM.
עד ספטמבר 2012, הצבא הלאומי הסומלי והצבא הקנייתי עם כוחות ברית האיחוד האפריקאי הצליחו לכבוש את המעוז הגדול האחרון של אל-שבאב, הנמל הדרומי של קיסמאיו, במהלך קרב קיסמאיו.
בשנת 2013 חתמו UNHCR, ממשלות קניה וסומליה על הסכם משולש שמקל על חזרתם של פליטים סומלים בדאדאב.
ב-15 בדצמבר 2020 ממשלת סומליה הודיעה כי תנתק את היחסים הדיפלומטיים עם קניה, בין היתר לאחר שיפור ביחסים בין קניה וסומלילנד, חבל ארץ שהכריז עצמאות מסומליה.
לאחר כחצי שנה במאי 2021 המדינות הודיעו על שחזור היחסים בעזרת תיווך של קטר.
הממשלה הפדרלית של סומליה מחזיקה שגרירות בניירובי.
את המשלחת הדיפלומטית מוביל השגריר ג'מאל מוחמד חסן.
יחסי סומליה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין סומליה וספרד.
באביב 2011 החלה תקופת הבצורת הקשה ביותר של 60 השנים האחרונות בקרן אפריקה.
מצב זה החמיר משמעותית באזורים בשליטת אל-שבאב.
באוגוסט 2011 הכריז האו"ם על מצב רעב בשישה ממחוזות סומליה, ומצא כי 3.7 מיליון בני אדם נמצאים בסיכון ו-250,000 עלולים למות אם לא יינתן סיוע מיידי למזון.
ספרד הייתה פעילה ותמכה בהיבטים ההומניטריים של המשבר, והפכה לתורמת ההומניטרית החמישית לסומליה ב-2010 וב-2011, באמצעות תרומות למערכת האומות המאוחדות.
התרומה הספרדית למשבר זה הסתכמה בשנת 2011 ב-25 מיליון אירו.
ספרד פעילה גם בתחום הביטחון למען סומליה, בהיותה מדינה מובילה במשימת האימונים של ה-EUTM עבור צבא סומליה ובהשתתפות משמעותית ביותר למשימת EUCAP Néstor ו-ATALANTA.
פעולה נגד פיראטיות במים ליד סומליה, עם נוכחות מתמדת של שתי ספינות ומטוס סיור ימי.
ראוי להזכיר גם את ביקוריו במוגדישו של שר ההגנה, מר מורנס, במאי 2015 ובינואר 2016.
כמה חברות דיג ספרדיות המשיכו לדוג במים בינלאומיים ליד סומליה.
דיג הטונה רווחי במיוחד באזור זה, ולכן, באופן צפוי, צי הטונה הספרדי פועל בשטח הדיג הזה כאשר מתקיימים תנאי הבטיחות החוקיים והימיים.
שר החוץ לשיתוף פעולה בינלאומי ביקר במוגדישו באוגוסט 2011 כדי ללמוד ישירות על פעולות תוכנית המזון העולמית בעיר זו וקיים פגישת עבודה עם נציגי הממשלה.
נשיא TFG, שייח שריף, ביקר במדריד בספטמבר 2010 כדי להשתתף בפגישות קבוצת הקשר הבינלאומי (ICG), ושר החוץ, מר ביילה, ביקר במדריד ביולי 2014. שר ההגנה, מר מורנס, ביקר במוגדישו במאי 2015 ובינואר 2016.
סומליה אינה מיוצגת בספרד לא בדרג שגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
ספרד מיוצגת בסומליה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
יחסי סומליה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין קוריאה הצפונית וסומליה.
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה (הידועה בכינויה קוריאה הצפונית) וסומליה כוננו רשמית ב-13 באפריל 1967. התקופה של שנות ה-50 המאוחרות עד שנות ה-60 הייתה כאשר קוריאה הצפונית הכריזה לראשונה על דיפלומטיה אוטונומית.
במהלך תקופת הרפובליקה הדמוקרטית הסומלית, היחסים עם קוריאה הצפונית היו הדוקים, בשל אידיאלים משותפים ואינטרסים גאופוליטיים.
שתי המדינות דבקו רשמית באנטי-אימפריאליזם ובמרקסיזם-לניניזם, והיו מיושרים עם ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
המועצה המהפכנית העליונה כוננה יחסים עם קוריאה הצפונית ב-1970. נשיא סומליה סיאד בארה ביקר שני ביקורים בפיונגיאנג במהלך כהונתו, פעם אחת ב-1971. לאחר מכן הוא נפגש עם קים איל-סונג, וחתם על הסכם דו-צדדי של סיוע טכני וכלכלי.
במהלך השנים שלאחר מכן, התגבר שיתוף הפעולה הצבאי, כאשר קוריאה הצפונית אימנה וציידה את הכוחות המזוינים הסומליים.
בנוסף, עקב טינה נגד אתיופיה על מעורבותה של המדינה במלחמת קוריאה, יועצים צפון קוריאנים אימנו כוחות גרילה פרו -סומליים שהשתתפו בסכסוך האתיופי-סומלי.
זה השתנה במידה ניכרת לאחר עלייתה של החונטה הצבאית האתיופית הקומוניסטית לשלטון ב-1974, מה שגרם בסופו של דבר ליישור מחדש של התמיכה הסובייטית כלפי אתיופיה.
קוריאה הצפונית הלכה בעקבותיה וסיפקה סיוע צבאי לאתיופיה נגד סומליה במהלך מלחמת אוגדן.
נכון למרץ 2014, קוריאה הצפונית וסומליה עדיין מקיימות רשמית יחסים דיפלומטיים על פי הוועדה הלאומית של קוריאה הצפונית.
יחסי סומליה–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין סין לסומליה.
לסומליה וסין יש יחסים ארוכים במונחים של סחר, צבא, תרבות ושפה.
היחסים בין סומליה לסין החלו עוד בימי הביניים.
באמצעות המסחר יצרו עמי שני האזורים יחסים טובים.
ג'ירפות, זברות וקטורת יוצאו לאימפריית מינג הסינית, אשר ביססה את הסוחרים הסומלים כמובילים במסחר בין אסיה ואפריקה, ותוך כדי כך השפיעה על השפה הסינית עם השפה הסומלית ולהפך.
הסינים ייצאו מוצרי צלדון, תבלינים ומוסקטים בתמורה לסוסים, חיות אקזוטיות ושנהב.
החוקר החווי הבולט, הימאי, הדיפלומט ואדמירל הצי, ג'נג חה, הגיע בבמסעו הרביעי והחמישי לערים הסומליות מוגדישו, זיילה, מרקה וברברה.
סעיד ממוגדישו, חוקר סומלי, נסע לסין במאה ה-14, כאשר סין נשלטה על ידי שושלת יואן, וציין את קהילות המסחר של הנמלים והערים הסיניות.
היחסים הרשמיים בין ממשלות סומליה וסין כוננו ב-14 בדצמבר 1960. סומליה וסין חתמו מאוחר יותר על הסכם הסחר הרשמי הראשון שלהן ביוני 1963.
בתקופת המלחמה הקרה, ממשלת סומליה שמרה על קשרים פעילים עם מקבילה הסיני.
השלטונות הסומליים פעלו למען קץ לבידוד הדיפלומטי של סין ותמכו במקום זאת בכניסתה לאומות המאוחדות.
לפילוג הסיני-סובייטי הייתה השפעה רבה על יחסי סין עם מדינות אפריקה.
כבר ב-1964 תוארה סומליה כמרכז הגדול הראשון של היריבות הסינית-סובייטית ביבשת.
כאשר הצד הסומלי גירש נציגים סובייטים בסוף 1977, סין הסכימה להשתלט על רבים מפרויקטי הפיתוח שהחלו על ידם.
בינואר 1991 סגרה שגרירות סין במוגדישו את הפעילות עקב תחילת מלחמת האזרחים.
למרות עזיבתם של רוב הפקידים הסינים, שתי המדינות שמרו על יחסי מסחר קטנים בשנים שלאחר מכן.
נפח הסחר הכולל בשנת 2002 היה 3.39 מיליון דולר, כאשר סומליה ייצאה סחורות בשווי של 1.56 מיליון דולר לסין וייבאה בשווי 1.83 מיליון דולר.
משנת 2000 עד 2011 הושקו בסומליה כשבעה פרויקטי פיתוח סיניים.
יוזמות אלו כללו 6 מיליון דולר בסיוע כלכלי, תרומה של תרופות נגד מלריה, ו-3 מיליון דולר בשמיטת חובות.
לאחר הקמת הממשלה הפדרלית של סומליה באמצע 2012, הרשויות הסיניות אישרו מחדש את תמיכתן בממשלת סומליה וקראו לקהילה הבינלאומית לחזק את מחויבותה לתהליך השלום הסומלי.
הנציג הקבוע של סין באו"ם, לי באודונג, הדגיש גם את תמיכת הממשל שלו בתוכנית הייצוב של הממשל הפדרלי הסומלי, לרבות מאמציו של האחרון ב"יישום חוקת ביניים, ביצוע תוכנית שש הנקודות שלה, חיזוק היכולת המוסדית, מימוש תפקידי הממשלה והרחבת סמכות אפקטיבית על כל שטחה הלאומי".
באוגוסט 2013, בעקבות פגישה עם סגן ראש ממשלת סין ואנג יאנג, שר החוץ של סומליה, פווזיה יוסוף חאג'י עדן, הודיע כי הרשויות הסומליות מצפות לשיתוף פעולה עם ממשלת סין במגזרי האנרגיה, התשתיות, הביטחון הלאומי והחקלאות, בין היתר.
וואנג גם שיבח את הידידות המסורתית בין שתי המדינות ואישר מחדש את מחויבותה של סין לתהליך השלום הסומלי.
ביוני 2014, במהלך הפסגה הערבית-סין בבייג'ינג, נפגש שר החוץ הסומלי, עבדירהמן דואלה בייל, עם מקבילו הסיני ואנג יי כדי לדון בשיתוף פעולה דו-צדדי בין סומליה לסין.
הפגישה נערכה במרכז משרד החוץ הסיני והתמקדה במסחר, ביטחון ושיקום.
בין הנושאים שנדונו היו פרויקטי הפיתוח הסינים השונים שהיו בתהליך יישום בסומליה.
בייל גם ציינה כי הרשויות הסיניות אמורות להרחיב את תמיכתן בסומליה, שתשמש ליצירת הזדמנויות תעסוקה חדשות.
בנוסף, וואנג שיבח את הממשלה הפדרלית הסומלית על מאמציה לבניית השלום.
כמו כן, הוא אישר מחדש את הקשרים הדיפלומטיים ההדוקים ההיסטוריים בין שני הטריטוריות, ונזכר בהכרה של סין ברפובליקה הסומלית המתהווה ב-1960 ובמערכה של סומליה שלאחר מכן שסייעה לסין להשיג מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
ב-30 ביוני 2014, דובר משרד החוץ הסיני, הונג ליי, הודיע כי סין תשלח צוות דיפלומטי ב-1 ביולי כדי לפתוח מחדש את שגרירות סין במוגדישו.
הוא תיאר את המהלך כהכרה בכך שהרשויות הסומליות מתקדמות במאמצי השיקום הלאומי שלהן והן כסמל לחשיבות שהממשלה הסינית מייחסת ליחסיה הדו-צדדיים עם סומליה.
ב-3 ביולי 2014, הציג שר החוץ של סומליה, עבד העניינים של שגרירות הרפובליקה העממית של סין, ווי הונגטיאן, את תעודתו לשר החוץ של סומליה, עבדירהמן דואלה בייל, באירוע בבירת סומליה.
בייל גם בירך על המינוי כסימן לחיזוק הביטחון והיחסים הדיפלומטיים של האומה.
ב-12 באוקטובר 2014, השגרירות הסינית החדשה נפתחה רשמית במוגדישו.
ב-15 בדצמבר 2014, וי הונגטיאן הציג את כתב האמנתו לנשיא חסן שייח' מחמוד כשגריר סין החדש בסומליה.
שר החוץ של סומליה בייל והשגריר ווי ערכו לאחר מכן מסיבת עיתונאים משותפת, שבה התחייבו הפקידים לחזק עוד יותר את הקשרים הבילטרליים.
כחלק מתהליך השיקום המקומי, ווי גם ציין כי השלטונות הסיניים אמורים ליישם פרויקטי פיתוח שונים בסומליה.
ביולי 2019, שגרירי האו"ם של 37 מדינות, כולל סומליה, חתמו על מכתב משותף למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם המגן על היחס של סין לאויגורים ולקבוצות מיעוט מוסלמיות אחרות באזור שינג'יאנג.
ביולי 2020, סומלילנד כוננה קשרים עם טאיוואן שכללו גם פתיחת נציגויות במדינות שלהם.
בתגובה, משרד החוץ הסיני טען כי טאיוואן שמה לה למטרה "לערער את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של סומליה" והוא מתנגד לשתי הישויות ליצירת קשרים.
ביוני 2020, סומליה הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
ביולי 2007, חברת הנפט הסינית בבעלות המדינה CNOOC חתמה על הסכם חיפושי נפט עם ממשלת סומליה במחוז צפון-מרכז מודוג, הממוקם באזור פונטלנד האוטונומי.
בספטמבר 2013 חתמו שתי הממשלות על הסכם שיתוף פעולה רשמי במוגדישו כחלק מתוכנית הבראה לאומית לחמש שנים בסומליה.
ההסכם יראה את הרשויות הסיניות משחזרות כמה ציוני דרך מרכזיים בתשתית בבירת סומליה ובמקומות אחרים, כולל התיאטרון הלאומי, בית חולים ואצטדיון מוגדישו, כמו גם את הכביש בין גלקאיו לבוראו בצפון סומליה.
בנוסף, שגריר סין ליו גואנגיון ציין כי סין תפתח מחדש את שגרירותה במוגדישו על קרקע שנתרמה למטרה זו על ידי ממשלת סומליה.
באפריל 2015, שר החוץ של סומליה עבדיסלם עומר נפגש במוגדישו עם שגריר סין בסומליה וי הונגטיאן כדי לדון בקשרים בין שתי המדינות.
הפגישה הסתיימה בהסכם דו-צדדי חתום, המחזק את היחסים הדיפלומטיים ושיתוף הפעולה.
כחלק מהוראות האמנה, 13 מיליון דולר בכספים סיניים יועדו ליוזמות שיקום ופיתוח במגזרי הכלכלה, הבריאות, החינוך והתשתיות בסומליה.
לדברי השגריר וי, הרשויות הסיניות אמורות להמשיך את תמיכתן במאמצי הייצוב של ממשלת סומליה.
עומר שיבח את ממשלת סין על שיתוף הפעולה המתמשך שלה.
סומליה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה בסומליה שגרירות במוגדישו.
יחסי סומליה–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין פקיסטן וסומליה.
שתי המדינות שמרו על קשרים חזקים באופן היסטורי.
סומליה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד.
היחסים בין השטחים המודרניים של פקיסטן וסומליה נמשכים עוד מימי קדם.
המסמך מהמאה ה-1 לספירה השיוט בים האריתריאי, בין היתר, מדווח על חילופי מסחר מוקדמים בין סוחרים המאכלסים את הערים הסומליות השונות וסוחרים מדרום אסיה, מעבר לים הערבי.
בסומליה נחשפו חפצי אמנות רבים מתקופה זו.
במהלך המאות ה-7 וה-8, חלקים מפקיסטן וסומליה היו תחת השפעת הח'ליפות המוסלמית האומיית והעבאסית.
התפשטות האימפריה הבריטית במאה ה-19 הובילה לכך שחלקים מפקיסטן המודרנית נכנסו תחת הראג' הבריטי, בעוד שאזור סומלילנד הפך למדינת חסות תחת סומלילנד הבריטית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לאחר העצמאות כוננו רשמית ב-18 בדצמבר 1960, זמן קצר לאחר הקמת הרפובליקה הסומלית.
ב-1969, פקיסטן וסומליה היו בין החברות המייסדות של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC).
יחסי סומליה עם פקיסטן נותרו חזקים בשנים שלאחר מכן ובמהלך תקופת מלחמת האזרחים שלאחר מכן, כאשר הצבא הפקיסטני תרם למבצע שמירת השלום של האו"ם בדרום סומליה.
ב-2010 הגישה פקיסטן הצעה למושבים במועצת הביטחון של האו"ם למדינות ה-OIC והליגה הערבית, שבהן גם סומליה חברה.
הממשלה הפדרלית של סומליה הוקמה מאוחר יותר ב-20 באוגוסט 2012, וייצגה את הממשל המרכזי הקבוע הראשון במדינה מאז תחילת הסכסוך.
ההתפתחות התקבלה בברכה על ידי השלטונות הפקיסטניים, אשר אישרו מחדש את המשך תמיכתה של פקיסטן בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה, כפי שמתואר בהצהרת אסלאמאבאד שאומצה על ידי ועידת שרי החוץ האסלאמית (ICFM).
במהלך מלחמת האזרחים הסומלית בשנות ה-90, עד 5,700 חיילים פקיסטניים נפרסו לשמירת השלום של האו"ם.
ב-5 ביוני 1993 הותקף כוח משימה פקיסטני בזמן שכחלק מהמנדט המורחב של האו"ם הוא חקר מצבור נשק השייך לפוליטיקאי סומלי המתחרה על הנשיאות, מוחמד פארה איידיד; התקיפה, שבוצעה על ידי מיליציה פרו-איידד, גרמה ל-24 קורבנות והובילה להחלטה 837, המאשרת את מחויבות האו"ם לשמירת שלום ולפעולה נגד המורדים המעורבים.
פקיסטן גם הפכה לחברה בקבוצת הקשר של האומות המאוחדות בנושא פיראטיות מול חופי סומליה.
עקב עלייה משמעותית באבטחה וביציבות בתוך סומליה ומאמץ שיקום גדול סביב הכוחות המזוינים והמשטרה שכבר בעיצומו, חיל האוויר הסומלי וחיל האוויר הפקיסטני חתמו על הסכמי הכשרה בשנת 2020 לחינוך והכשרת טייסים של סומליה.
וקצינים כדי לשפר ולחזק את מסע המיליטריזציה הגדול ממילא של סומליה בשנים האחרונות.
פקיסטן וסומליה הן שותפות מסחריות פעילות, הסוחרות במגוון סחורות.
בשנים 2008–2009 ייצאה סומליה סחורות בשווי 34,822.059 מיליון דולר לפקיסטן, כאשר פקיסטן בתמורה ייצאה סחורות בשווי 17,781.883 מיליון דולר לסומליה.
סחורות היצוא העיקריות של סומליה לפקיסטן התרכזו במגזר בעלי החיים במדינה, וב-2009 כללו 3.190 מיליון דולר בעורות גולמיים.
הייצוא של פקיסטן לסומליה במהלך אותה שנה כלל 53.254 מיליון דולר באורז, 0.627 מיליון דולר בתרופות, 10.400 מיליון דולר בממתקים ו-0.20 מיליון דולר בצעיפים, משתיקי קול, מנטיליות ובגדים דומים.
לאחר פגישה בין נציגי משרד הסחר של סומליה ולשכת המסחר והתעשייה של אסלאמאבאד, הסכימו שתי המדינות לשפר את היחסים המסחריים ביניהן, במיוחד בחקלאות, מוצרי מזון, בעלי חיים, גידול דגים, טקסטיל, מוצרים פרמצבטיים, מוצרי עור, עורות ומגזרי מלט.
רוב הסחר בין סומליה לפקיסטן התנהל עד כה דרך דובאי, ולכן הרשויות הסומליות ביקשו ליצור קשרי סחר ישירים עם פקיסטן.
לדברי שר הסחר לשעבר של סומליה, עבדי ראשיד מוחמד עבדי, סומליה רצתה לרכוש מוצרים שהיא ייבאה ממקומות אחרים ישירות מפקיסטן.
הוא גם הדגיש את הפוטנציאל המסחרי של סומליה בהתחשב במיקומה האסטרטגי ובמעמדה כשער לשווקים באפריקה, והציע שפקיסטן תוכל לכבוש חלקים גדולים משוקי סומליה אם תספק מוצרים איכותיים במחירים תחרותיים.
נכון לסוף 2012, חיה בפקיסטן קהילה קטנה של כ-2,500 סומלים.
רובם סטודנטים בינלאומיים, עם כמה מהגרים נוספים.
בנוסף, הייתה קהילה קטנה מאוד של פקיסטנים בסומליה.
הם עסקו בעיקר בעסקי קמעונאות באזורים עירוניים.
סומליה מחזיקה שגרירות באסלאמאבאד שהוקמה בשנת 1976, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקראצ'י.
לפקיסטן הייתה בעבר שגרירות במוגדישו, שהוקמה ב-1973.
יחסי סוריה–רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית הם היחסים בין הרפובליקה הערבית הסורית לרפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
היחסים בין שתי המדינות נחשבים לידידותיים וקרובים.
סוריה, היסטורית, סיפקה תמיכה פוליטית לחזית פוליסריו, קבוצה שתובעת הכרה בעצמאות מדינית של סהרה המערבית ונלחמת נגד מרוקו.
דבר זה גרם למתיחות בין מרוקו לסוריה, שכבר קיימת מאז שנות ה-60. גם קשריה ההדוקים של סוריה עם איראן נתנו תנופה למתחים, עובדה שתרמה לתמיכתה של סוריה בפוליסריו ובסהרה המערבית נגד מרוקו.
סוריה נותרה בחוזקה בצד של סהרה המערבית והכירה רשמית בעצמאותה.
מלחמת האזרחים בסוריה יצרה פילוגים בין שתי קבוצות.
האופוזיציה הסורית הגולה, שנתמכה על ידי בעלות ברית נגד אסד, כולל מרוקו, הביעה את תמיכתה בשלמותה של מרוקו.
בינתיים, ממשלת סוריה בראשות בשאר אל-אסד שמרה על תמיכתה בפוליסריו ובסהרה המערבית.
אלג'יריה אפשרה לכאורה ללוחמי פוליסריו להילחם בסוריה לצד כוחות ממשלת אסד.
עם סיומה של מלחמת האזרחים בסוריה, וניצחונו של אסד, היחסים צפויים להניב פירות נוספים, שכן אסד נותר תומך מוכר היטב בעניין סהרה המערבית.
יחסי סוריה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבן סוריה ורוסיה.
לסוריה ולרוסיה מערכת יחסים איתנה ורבת שנים שראשיתה כבר בימי ברית המועצות.
יחסים דיפלומטיים בין ברית המועצות וסוריה הוקמו ביולי 1944. ב-10 בפברואר 1946, ברית המועצות וסוריה חתמו על הסכם לכינון היחסים בין שתי המדינות, מה שהוביל להקמת השגרירויות על ידי שתי המדינות.
בשנת 1971, על פי הסכם עם הנשיא חאפז אל-אסד, ברית המועצות הורשתה לפתוח את בסיס הצי הרוסי בנמל טרטוס, מתקן בו היא ממשיכה להשתמש עד היום.
ב-8 באוקטובר 1980, סוריה וברית המועצות חתמו בנוסף גם על הסכם ידידות ושיתוף פעולה.
האמנה פעלה במשך עשרים שנה, ומתחדשת באופן אוטומטי מדי חמש שנים, אלא אם אחד הצדדים יגרום לביטול ההסכם.
האמנה מספקת התייעצויות קבועות על נושאים בילטראליים ורב-צדדיים בהם מוצאות שתי המדינות עניין, תיאום של תגובות במקרה של משבר, ושיתוף פעולה צבאי.
האמנה נשארה בתוקף עד עצם היום הזה.
בינואר 1992, ממשלת סוריה הכירה בפדרציה הרוסית כיורשת החוקית של ברית המועצות.
בשנים 2011–2012 השתמשה רוסיה בזכות הוטו שלה במועצת הביטחון של האו"ם כדי לבלום החלטות שונות שמקדמות מדינות מערביות וערביות, שמטרתם להטיל סנקציות אפשריות או התערבות צבאית נגד ממשלת סוריה.
בשנת 1893 האימפריה הרוסית הקימה משרד קונסולרי בדמשק, אז חלק מסוריה העות'מאנית.
בעקבות מהפכת אוקטובר (1917), והקמת ברית המועצות (1922), הנוכחות הרוסית בסוריה הגיע לקיצה, למשך תקופה שנמשכה כל ימי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
למרות שברית המועצות לא שיחקה תפקיד פוליטי באזור בתקופה זו, זה לא מנע את הקמתה של המפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית בשנת 1924.
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין ברית המועצות וסוריה הוקמו ביולי 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה ברית המועצות להתעניין במזרח התיכון.
שתי המדינות חתמו על הסכם סודי ב-10 בפברואר 1946, זמן קצר לפני הכרזת העצמאות הסורית ב-17 באפריל 1946, אז הסכימה ברית המועצות לספק עזרה צבאית בהיווצרות הצבא הערבי הסורי, ובתמיכה דיפלומטית ופוליטית בזירה הבינלאומית.
במהלך המלחמה הקרה (1947 – 1991) התפתח קשר פוליטי חזק בין המדינות, וסוריה נחשבה לבעלת הברית של ברית המועצות כנגד המעצמות המערביות.
עד 1949 היה המצב הפוליטי בסוריה רגוע יחסית.
בשנת 1949, לאחר מלחמת העצמאות הישראלית בה הייתה מעורבת סוריה, היא חוותה מספר הפיכות צבאיות ועלייה של מפלגת הבעת'.
שלוש הפיכות התרחשו ב-1953, בהם הצבא היה מעורב פעמיים.
הסכם אי-התקפה שנחתם ב-10 באפריל 1950 ביצר עוד יותר את קשרי ברית המועצות-סוריה.
בתקופת המלחמה הקרה, כל סכסוך או מלחמה שפרצה במזרח התיכון פעלו כגורם שהוביל את סוריה לקשור קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות.
בעקבות ההפיכה הצבאית ב-25 בפברואר 1954, מפלגת הבעת' נעשתה דומיננטית בפוליטיקה הסורית.
בשנות ה-50 הקימה ארצות הברית את ברית בגדאד (שכללה את הממלכה המאוחדת, טורקיה, איראן, עיראק ופקיסטן), במטרה ליצור חיץ פיזי בין ברית המועצות ובין מדינות המזרח התיכון ושדות הנפט באזור.
הברית הביאה לקירוב דיפלומטי נוסף ביחסי ברית המועצות-סוריה, ובעיני הסורים נתפס ההסכם כברית נגדם עצמם.
ואכן, בין ההשלכות של ברית בגדאד היה לא רק העמקת היחסים בין סוריה עם ברית המועצות, אלא גם הצטרפות של מדינות נוספות מהמזרח התיכון (כמו מצרים, סעודיה וירדן) לצד ברית המועצות.
ההפיכה בסוריה בפברואר 1966 נתנה לברית המועצות את ההזדמנות לקדם את תמיכתה בסוריה, ומאז השתפרו יחסי המדינות לאין ערוך.
משטר הבעת' נטה אז לכיוון סוציאליסטי יותר, והמפלגה הקומוניסטית בסוריה התחזקה.
בכינוס הוועידה ה-23 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית במרץ 1966 הפגינה ברית המועצות תמיכה נלהבת ונטולת סייגים בסוריה.
שובו של מנהיג המפלגה הקומוניסטית, ח'אלד בקדש, לסוריה וצירוף חבר המפלגה הקומוניסטית לממשלה סימלו את הידוק היחסים בין שתי המדינות.
הידוק הקשרים בין סוריה לברית המועצות בא לידי ביטוי מובהק בחתימתן על הסכם צבאי ב-2 במאי 1966, שגרמה לישראל להגיב מידית ב-19 במאי 1966 בפרסום ידיעה על אספקת מטוסים וטנקים מארצות הברית לישראל.
לאחר מהפכת הנאו-בעת', נאלצה ברית המועצות לאמץ קו אנטי-ישראלי ברור.
תגובותיה החריפות של ישראל נגד משטר הניאו־בעת' בסוריה עוררו חרדות עמוקות בברית המועצות וגרמו לה לנהל תעמולה תקיפה נגדה.
בחוששה מנפילת המשטר הסורי שישליך על כל השפעתה במזרח התיכון תמכה ברית המועצות באיחוד ערבי חזק יותר כאמצעי הרתעה כנגד ישראל.
ביקור ראש הממשלה הסובייטי, קוסיג'ן, במאי 1966 במצרים נועד, בין היתר, להביא להתקרבות סורית-מצרית.
אלף קציני צבא ואנשי מקצוע סוריים רכשו את השכלתם ברוסיה בתקופת נשיאותו של אסד (1971 – 2000).
בחודש אפריל 1977, חאפז אל-אסד ביקר במוסקבה ונפגש עם מנהיגי ברית המועצות, ביניהם ליאוניד ברז'נייב, ואלכסיי קוסיגין, כסימן לביסוס ושיפור של היחסים בין סוריה עם ברית המועצות.
בחודש אוקטובר 1980, סוריה וברית המועצות חתמו על חוזה של עשרים שנה של ידידות ושיתוף פעולה.
התפרקות ברית המועצות – 1991
עם היחלשותה הכלכלית של ברית המועצות מסוף שנות השמונים ואחרי קריסתה ב-1991 נוצר קרע בין המדינות, והקשרים, לפחות אלו הישירים, נותקו.
סלע המחלוקת העיקרי בין רוסיה לסוריה היה חוב גדול של כ-13 מיליארד דולר בגין רכישת מערכות נשק סובייטיות, שהסורים התכחשו לו.
גם מצד סוריה חל צינון ביחסיה עם רוסיה על רקע מה שכונה אז "בגידה בעניין הערבי".
בעקבות כך התמיכה הכלכלית הרוסית נפסקה, אך הסיוע הצבאי והדיפלומטי נמשך.
רוסיה המשיכה לספק נשק לסוריה, ולא פעם השתמשה בזכות הוטו שלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות כדי להגן על בת חסותה.
בשנת 1994 סיכמו הצדדים עקרונית על החזר החוב עד שנת 2015, ובאותה שנה ערך הנשיא חאפז אל-אסד ביקור ממלכתי ראשון במוסקבה לאחר התפרקות ברית המועצות.
שני הצדדים דנו בעסקת נשק הכוללת מטוסי מיג-29 משופרים טנקי T-80 ועוד.
בסופו של דבר העסקה לא יצאה אל הפועל בשל סירובה של מוסקבה להעניק לסוריה את תנאי התשלום הנוחים שהיו נהוגים בתקופה הסובייטית, והתעקשותה לקבל מסוריה את התשלום במזומן.
ב-10 ביוני 2000 מת חאפז אל-אסד, והוחלף על ידי בנו בשאר אל-אסד, שנבחר לנשיא במשאל עם, ברוב של למעלה מ-97% מהקולות.
החל מעליית הנשיא ולדימיר פוטין לשלטון במוסקבה, ובמסגרת מאמצי השיבה הרוסית למזרח התיכון וגיבוש החזית האנטי מערבית
באזור, שינתה רוסיה את יחסה לסוריה.
הקשרים בין שתי המדינות התחזקו במהלך נשיאותו של דימיטרי מדבדב, ומאז אימצה רוסיה גישה פרואקטיבית כלפי המשבר בסוריה.
נשיא סוריה בשאר אל־אסד ביקר ברוסיה לראשונה בשנת 2005 ומאז היחסים בין המדינות הלכו והתהדקו.
פריצת דרך בנושא החוב הסורי הושגה גם היא בהזדמנות זו, כאשר הרוסים הסכימו למחוק 73 אחוזים ממנה (9.8 מיליארד דולר).
עם זאת, רוסיה דרשה מסוריה לשלם עבור אספקת נשק חדש, וכך היא קיבלה כמה נתחים רווחיים בשוק הגז הסורי.
בתמורה למחיקת חובה העניקה סוריה לרוסיה דריסת רגל מחודשת בנמל הים טרטוס (להלן), ובכך הצליחה רוסיה לממש חלום בן מאות שנים, הקמת בסיס צבאי לחופו של הים התיכון.
מאז זיהתה סוריה שוב את רוסיה כשותפה מדינית חשובה, בפרט על רקע בידודה הבינלאומי.
רוסיה מצדה הביעה לאורך השנים תמיכה גורפת בסוריה, תוך שהיא דוחה את ההאשמות כלפיה במגוון סוגיות בעייתיות, כגון התוכנית הגרעינית הסורית, פעילותה בלבנון, חימוש חזבאללה, תמיכתה בארגוני טרור ושיתוף הפעולה בינה לאיראן.
מעורבות רוסיה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה
אחד הביטויים המובהקים לתמיכה זו ניתנה במהלך מלחמת האזרחים הסורית שהחלה בשנת 2011, אז נהנתה הממשלה הסורית מתמיכה בינלאומית של רוסיה וסין.
רוסיה, יחד עם סין הצביעו בפברואר 2012 נגד הגינוי הרשמי של מועצת הביטחון של האו"ם כנגד ממשלת בשאר אל-אסד אשר תקפה לכאורה אזרחים בעיר חומס.
מלבד גיבוי דיפלומטי תמכה רוסיה בממשלה הסורית גם בפעילויות אקטיביות, החל מייעוץ צבאי בשלב הראשון, ולאחר מכן במשלוחי אמצעי לחימה, כלי טיס ותחמושת, זאת על אף הביקורות במערב.
ב-30 בספטמבר 2015 החלה רוסיה להתערב ישירות בלוחמה, לאחר בקשות התערבות רשמיות מצד ממשלת סוריה, במטרה לכבוש מחדש שטחים מארגוני המורדים.
רוסיה הציבה בסוריה מטוסי קרב וכוחות קרקע, שהשתתפו בלחימה לצד אסד, וביצעו תקיפות אוויריות של מטרות הכוללות קבוצות מיליטנטיות המתנגדות לממשלת סוריה, ירי של טילי שיוט, ועוד.
ב-14 במרץ 2016 הודיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי תם המבצע הרוסי בסוריה.
הסגת הכוחות הרוסיים החלה למחרת, אך לא כל הכוחות רוסיים פונו מסוריה.
באפריל 2020 התקשורת הרוסית הודיעה נגד אסד כי הוא אדם חלש ומושחת, פרשנים רוסים החלו לעסוק בניחושים לגבי החלפתו של אסד בנשיא אחר.
בדצמבר 2024, בקרבות שנמשכו 11 ימים בלבד, משטרו של אל-אסד נפל.
לאחר נפילת משטר אל-אסד, מנהיג המורדים אבו מוחמד אל-ג'ולאני אמר כי לסוריה יש אינטרסים אסטרטגיים עם רוסיה, וכי הוא ואנשיו אינם רוצים שרוסיה תעזוב את המדינה "באופן שאינו הולם את יחסיה עם סוריה".
מאז הפלת המשטר לא היה ברור אם רוסיה תמשיך להחזיק בסוריה את בסיס חיל האוויר שלה בלטקייה ואת בסיס חיל הים שלה בטרטוס, שניהם בסיסי אם אסטרטגיים לפעילותה במזרח התיכון.
בינואר 2025, מוסקבה שיגרה משלחת לדמשק במטרה להיפגש עם אל-ג'ולאני.
לפי רויטרס ומקורות סוריים הוא דרש "צעדים בוני אמון", בהם החזרת אל-אסד הנמלט וסיוע בשיקום סוריה, אחרי שנים שבהן הפציצו שם הרוסים.
רוסיה הציעה הזדמנויות כלכליות בתמורה לשמירה על בסיסיה הגדולים בטרטוס ובחמיימים.
בין השאר הציעה רוסיה לסוריה שורה של הצעות להסכמים כלכליים, למשל בתחום האנרגיה ומשאבי הטבע, וגם סיוע כלכלי בשעה שמדינות המערב.
ב-16 באוקטובר 2025, נשיא רוסיה אירח בקרמלין את נשיא סוריה אחמד א-שרע - בביקור ראשון במדינה מאז הפיל את משטר אסד, בעל בריתו המקורב של פוטין.
א-שרע, שכונה בעבר אל ג'ולאני, דרש את הסגרתו של אסד, בתמורה להמשך הפעלת בסיסי צבא רוסיה במדינה.
מתקן חיל הים הרוסי בטרטוס, סוריה, הוקם במהלך המלחמה הקרה תחת ההסכם ב-1971 עם סוריה.
זהו המתקן הימי היחיד של רוסיה באזור הים התיכון, והמתקן הצבאי היחיד שנותר מחוץ לברית המועצות לשעבר.
בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, הצי ה-5 בים התיכון, אשר הורכב מספינות מהצי הצפוני וצי הים השחור, הפסיק להתקיים.
עם התדרדרות יחסיה של רוסיה עם המערב, על רקע המלחמה בדרום אוסטיה בשנת 2008, וכוונת ארצות הברית להציב מערכות הגנה מפני טילים על אדמת פולין הסכים הנשיא אסד להפוך את בסיס הצי בטרטוס לנמל קבע של אוניות מלחמה רוסיות הנושאות טילים גרעיניים.
מאז 2009, רוסיה החלה לשפץ את בסיס צי טרטוס כולל העמקת הנמל במטרה לאפשר לאוניות מלחמה גדולות יותר לעגון בו.
ביוני 2013, סגן שר החוץ הרוסי, מיכאיל בוגדנוב אמר כי בסיס הצי הרוסי בטרטוס פּוּנַה.
בוגדנוב צוטט כאומר כי "נכון להיום, למשרד ההגנה הרוסי אין אף אדם המוצב בסוריה.
לבסיס אין שום חשיבות צבאית אסטרטגית".
עם זאת, ב-1 באוקטובר 2015, משרד הביטחון הרוסי אמר כי צי האוויר הרוסי בסוריה כולל למעלה מ-50 מטוסי קרב ומסוקים בתחנתם בטרטוס.
מלבד הצי בתדמור, רוסיה מחזיקה, מאז 2013, בבסיס אוויר גם בעיר תדמור (פלמירה).
בנוסף, נמל לטקיה שבסוריה משמש גם את צי הים השחור הרוסי.
ביטוי נוסף לשיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות הוא נוכחותם של מומחים צבאיים רוסים בבסיסים שונים ברחבי המדינה.
עדות לכך נמצאה בבסיס תל חארה שבקוניטרה בדרום סוריה, שנפל בידי כוחות האופוזיציה הסורית באוקטובר 2014, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ונמצאו בו מסמכים המעידים כי מדובר בבסיס מודיעין רוסי-סורי משותף.
מבחינת ישראל, שיתוף פעולה צבאי זה בין רוסיה לסוריה, ובמיוחד עסקאות הנשק בין הצדדים, גורם ללחץ בקרב גורמי הביטחון הישראלים.
אלה טוענים כי הנשק אשר מוכרת רוסיה לסוריה – עושה את דרכו לידי חזבאללה ומשמש את הארגון במסגרת התנגשויות אלימות עם ישראל.
(למשל, במלחמת לבנון השנייה, אז טילים אשר שימשו את חזבאללה היו רובם ככולם מתוצרת רוסיה).
בינואר 2005 נוצר משבר ביחסי ישראל-רוסיה בעקבות פרסומים על מכירת טילי כתף מתקדמים לסוריה.
חששה העיקרי של ישראל היה מפני זליגה של טילים אלה לידי חזבאללה.
מלבד ישראל, גם הממשל האמריקאי הביע התנגדות נחרצת לעסקה ואף איים במרומז בהטלת סנקציות נגד סוריה אם העסקה אכן תתבצע.
בביקור שערך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בארץ מספר חודשים לאחר מכן הוא התייחס לעסקת הטילים הנרקמת והודיע כי מדובר בטילים קצרי טווח (4.5 ק"מ בלבד), ולכן אין בהם כדי לסכן את ביטחונה של ישראל.
כן גילה כי הטיל וטו על הצעה של הצבא ומערכת הביטחון הרוסיים למכור מערכות כלי נשק וטילים מתקדמים למדינות במזרח התיכון, ובכלל זה לסוריה.
עד 2022, הוקמו כמה בסיסים רוסיים בסוריה, כמו בסיסים ששכנו ליד לטקיה.
לרוסיה אינטרסים כלכליים משמעותיים בסוריה.
השקעותיה במדינה זו מוערכות בכ-19.4 מיליארד דולר בשנת 2009, לפי עיתון הטיימס במוסקבה, ושווי היצוא שלה לסוריה היה 1.1 מיליארד דולר בשנת 2010.
מכירות הנשק של ברית המועצות לסוריה בשנות ה-70 וה-80 היוו 90% מכלל יבוא הנשק הצבאי לסוריה, כך לפי שירות המחקר של הקונגרס האמריקאי בדו"ח שפורסם בשנת 2008. הדו"ח ציין כי סוריה רכשה ציוד צבאי סובייטי בשווי של כמה מיליארדים, כולל "OTR-21 טוצ'קה", מערכת לשיגור טילים בליסטיים קצרי-טווח (70 ק"מ).
לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, סוריה מצאה את עצמה נטולת מקורות אספקה לנשק, אך המשיכה לחפש אותם דרך המדינות הגרורות הסובייטיות לשעבר.
הקמת הפדרציה הרוסית בשנת 1992 הביאה עמה את חידוש היחסים בין סוריה והפטרון-ספק לשעבר, שבא לידי ביטוי מיוחד במחיקת כמעט 73% מהחוב של סוריה.
על פי הדיווחים, 2.4% מסך היצוא של רוסיה מגיע ממכירות ביטחוניות.
בשנים 2000 – 2010, מכרה רוסיה לסוריה תחמושת בשווי של 1.5 מיליארד דולר, מה שהפך את סוריה ללקוחה השביעי בגודלה של התעשייה הצבאית הרוסית, על פי Dmitri Trenin בניו יורק טיימס.
בשנים 2011 – 2012 מומשו חוזים לעסקאות נשק עם סוריה בהיקף של 687 מיליון דולר, על פי המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI).
בשנת 2011, הוערך פוטנציאל השוק הסורי בלמעלה מארבעה מיליארד דולר בחוזים פעילים עתידיים.
נכון ל-2011, לחברות רוסיות נוכחות ניכרת בתחומים שונים בתעשייה הסורית, כמו תשתיות, אנרגיה ותיירות.
פעילותה העיקרית של חברת הבניה הרוסית Stroitransgaz המספקת גז טבעי היא בסוריה.
ב-2011 הסתכם שווי המעורבות של החברה בפרויקטים שונים במדינה ב-1.1 מיליארד דולר, והיא העסיקה צוות של 80 עובדים במדינה.
ל-Stroitransgaz מפעל לעיבוד גז טבעי במרחק של 200 קילומטרים סמוך לעיר חומס, והיא מעורבת בסיוע טכני בבניתו של צינור הגז הערבי.
"תתנפט" היא חברת האנרגיה הרוסית המשמעותית ביותר בסוריה.
החברה החלה להיכנס לשוק הרוסי בשנת 2010 באמצעות מיזם משותף שעשתה עם חברת הנפט הלאומית הסורית להזרים נפט סורי, ובכוונתה להוציא 12 מיליון דולר על בארות גישוש סמוך לגבול העיראקי.
חברות אחרות עם אינטרסים עסקיים גדולים בסוריה כוללות את יצרנית צינורות הפלדה TMK, מפיקת הגז, ITERA, ואת חברת התעופה הלאומית אירופלוט.
אלכסנדר ולדימירוביץ' (29 באוקטובר 2018 – הווה)
היחסים בין הרפובליקה הערבית הסורית לקטר נקשרו בהיסטוריה על ידי היותם חלק מהיחסים בין הלבנט לחצי האי ערב.
באשר להיסטוריה האחרונה, היחסים בין שתי המדינות התפתחו ברציפות ובקצב מואץ בכל הרמות, החשובה ביותר מהם הוא במישור הכלכלי.
היחסים לפני 2003 כללו כמה הסכמים בין שתי המדינות.
אחרי הביקור של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד בדוחא ב-2003 נוצר שינוי משמעותי, כאשר יותר מ-13 הסכמים שנחתמו כללו היבטים של הפעילות הכוללת של שתי המדינות והמגזרים הציבוריים והפרטיים השונים, שיתופי פעולה בתחום התיירות, שירות ואחרים.
מדינת קטר תמכה בעמדות של סוריה בנוגע לתמיכה עבור מיליציות לבנוניות התומכות במשטר בשאר אל-אסד.
סוריה תמכה בקטר בסכסוכי הטריטוריה והשטחים נגד בחריין.
יש קהילה סורית בקטר ומספר החברים בה הוא כ-20 אלף איש.
הסורים בקטר עוסקים במגוון תחומים, רובם מהנדסים ורופאים.
לפני מלחמת האזרחים קטר תרמה לסוריה תרומה כספית כאשר עזרה להקים את חברת האשראי הלאומית ותרמה לה 20 מיליון דולר אמריקאי.
כמו כן, קטר תרמה לסוריה בתחום הנדל"ן כאשר הקימה לחופיה פרויקטי בנייה רבים.
התמיכה הקטרית במורדים במלחמת האזרחים בסוריה
הניו יורק טיימס דווח כי קטר מימנה את המהפכה הסורית בראשיתה עם לפחות ממיליארד דולרים, ולאחר מכן מימנה אותה שוב, אבל הפעם עם יותר מ-3 מיליארד דולרים, במהלך השנתיים הראשונות של מלחמת האזרחים.
מספר כלי תקשורת קטריים דיווחו כי קטר תומכת במורדים בסוריה ומטרתה להפיל את משטר אסד, וזה מה שגרם להם לספק לפליטים הסורים סיוע ועזרה על ידי הזרמת 50,000 דולר לחשבונות הפליטים והעריקים מהמשטר, כמו גם משפחותיהם.
המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם טען כי קטר היא האשמה במלחמה בסוריה, משום שהיא סיפקה יותר נשק למורדים מכל מדינה אחרת.
הדיווח של אותו מכון הצביע על כך שקטר שולחת יותר מ-70 כלי נשק שונים ומגוונים למורדים בסוריה, באמצעות טיסות מטען שעוברות תחילה מטורקיה לפני שהן מגיעות לאזורים ולמחוזות שבשליטת המורדים בסוריה, ואותו דו"ח, הצביע על משלוחי נשק.
התנגדות קטר הוכפלה באופן דרמטי בין אפריל 2012 למרץ 2013.
ה-BBC חשף כי קטר מפעילה בסיס אימונים למורדים הסורים בשטחה בשיתוף פעולה עם צבא ארצות הברית, שפיקח על ההכשרה שעליה סיימו יותר מ-1,200 לוחמים מדי שנה.
קטר ספגה ביקורת על חימוש המורדים בסוריה פעמים רבות, בעיקר ממדינות מסוימות (כולל ארצות ערב) הרואות באופוזיציה בסוריה "קבוצות מורדים" שמטרתן לערער את הלגיטימיות של ממשלת בשאר אסד.
הביקורת השפיעה על קטר לא רק מבחינת חימוש, אלא גם מבחינת מימון והכשרה.
הצבא, המכונה צבא הכיבוש, מתח ביקורת על קטר על התערבותה במלחמת האזרחים ותמיכתה במפלגה אחת על חשבון צד אחר.
יחסי סוריה–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סוריה לבין עיראק.
ראשית היחסים בפיצול המדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה, מה שגרם לקץ החלום של שלטון השושלת ההאשמית בסוריה הגדולה.
במלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את שטחן של סוריה ועיראק מידי האימפריה העות'מאנית.
גבולותיהן של המדינות החדשות, שורטטו בוועידת פריז בשנת 1919. שותפה מרכזית למהלך זה הייתה גרטרוד בל, ששכנעה את וינסטון צ'רצ'יל למנות את פייסל הראשון, מלך סוריה שמודח, לאחר מסירת שטחי סוריה לדי צרפת, למלך הראשון של עיראק.
על אף שעיראק זכתה לעצמאות מהממלכה המאוחדת, ב-1932 הבריטים שמרו על זכותם להעביר כוחות צבאיים דרך עיראק.
בשנת 1941 פלשה הממלכה המאוחדת לעיראק בשל חששות מניתוק אספקת הנפט למערב ומהתקרבות ממשלת רשיד עאלי אל-כילאני לגרמניה הנאצית.
במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947. שליטיה האמיתיים של המדינה בתקופת השלטון הבריטי ועד 1958 היו הפוליטיקאי נורי א-סעיד, אשר כיהן כראש ממשלת עיראק 14 פעם בתקופה זו, ועוצר עיראק עבד אל-אילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים גם את סוריה מידי אנשי צרפת של וישי, והעבירוה לידי אנשי צרפת החופשית, ובשנת 1943 זכתה סוריה לעצמאות.
בינואר 1944 ביקרה משלחת סורית ולראשונה עלתה הצעה לאיחוד של סוריה הגדולה עם עיראק למדינה ערבית אחת.
במהלך 1949 החלו דיונים מעשיים על איחוד של שתי המדינות, והקמת ברית הגנה יחד עם מדינות ערב נוספות.
במקביל נערכו שיחות על איחוד עם ירדן, שעבדאללה הראשון, מלך ירדן היה אחיו של מלך עיראק הראשון פייסל הראשון.
במהלך השנים הבאות עלו מדי פעם הצעות איחוד אך הם
לאחר עליית מפלגת הבעת' לשלטון
ב-14 ביולי 1958 הצבא ביצע העיראקי הפיכה, ביטל את המלוכה, ולנשיא המדינה מונה קולונל עבד אל כרים קאסם.
קאסם ביטל את שותפות עיראק בברית בגדאד והתקרב לברית המועצות.
זמן קצר לאחר מכן התרחשה הפיכת הבעת' בסוריה, והממשלה הסורית החדשה בחנה את האפשרות לכונן פדרציה משותפת עם עיראק הבעת'ית ומצרים.
הסכם לכינון ישות פוליטית מעין זו נחתם בקהיר ב-17 באפריל 1963, אולם מחלוקות שנתגלעו בין הצדדים הביאו לביטולה של הפדרציה המשולשת.
במקום זאת הסכימו סוריה ועיראק, באוקטובר 1963, על ברית צבאית ללא מצרים, ודנו באיחוד למדינה אחת.
שלטון קאסם בעיראק נמשך רק עד 1963, ובהפיכה צבאית מוצלחת תפס את השלטון עבד א-סלאם עארף.
לאחר מותו של עארף ב-1966 נטל את מושכות השלטון אחיו עבד א-רחמן עארף.
אולם שלטונו נמשך רק שנתיים עד להפיכה של מפלגת הבעת'.
ב-23 בפברואר 1966, ביצעה קבוצת קציני צבא סורים, עלווים ברובם, חברי מפלגת הבעת', הפיכה צבאית פנים-מפלגתית.
הם כלאו את הנשיא אל-חאפז, פיזרו את הממשלה ואת מועצת הפיקוד המהפכני, ביטלו את החוקה ומינו ממשלת בעת' אזרחית.
מנהיגי ההפיכה, שנודעה כהפיכת הנאו-בעת', תיארוה כ"אשרור" עקרונות מפלגת הבעת'.
על קבוצה זו נמנו שניים מבכירי העדה העלאווית: צלאח ג'דיד וחאפז אל-אסד, שכיהן בתקופה זו כשר ההגנה הסורי.
המאמצים של הסורים והעיראקים לאחד את עיראק וסוריה שוב חודשו בתקופה זו.
כולל ניסיון לאיחוד כפדרציה עם מדינות ערב נוספות בתחילת שנות ה-70. לאחר מלחמת יום כיפור, עשה נשיא סוריה, חאפז אל-אסד, מספר ניסיונות ב-1974 וב-1975 ליישב את חילוקי הדעות עם עיראק ולהקים ברית בין שתי המדינות.
עיראק דחתה את הצעותיו של אסד והוקיעה אותו על "נכונותו לעשות שלום" עם ישראל.
היחסים המתוחים בין עיראק לסוריה יימשכו עד 1978.
באוקטובר 1978 החל נשיא עיראק, אחמד חסן אל-בכר, לפעול באופן הדוק עם אסד כדי לסכל את הסכמי קמפ דייוויד; והשניים חתמו בבגדאד על אמנה משותפת של "פעולה צבאית משותפת", שסיפקה את "הצורה הקרובה ביותר של קשרי אחדות", כולל "אחדות צבאית מלאה" וכן "איחוד כלכלי, פוליטי ותרבותי".
באותה שנה הסכימו השניים על תוכנית שתוביל לאיחוד עיראק וסוריה.
תוכנית זו הייתה אמורה להיכנס לתוקף ביולי 1979, אולם, סדאם חוסיין, סגן מזכיר מפלגת הבעת' העיראקית, חשש לאבד את כוחו לאסד, שהיה אמור להיות סגן היושב ראש באיחוד החדש, ואיים על אל בכר שלא לקיים את התוכנית.
שיחות האחדות נמשכו בין אסד לסדאם אחרי יולי 1979, אך אסד דחה את דרישות עיראק למיזוג מלא בין שתי המדינות ולהיערכות מיידית של כוחות עיראק בסוריה.
שיחות האחדות הושעו ללא הגבלת זמן, לאחר גילוי לכאורה של מזימה סורית להפלת סדאם חוסיין באוגוסט 1979. בנובמבר 1979, הושעו יחסי שתי המדינות עקב תמיכת סוריה ב בהנהגת רוחאללה ח'ומייני.
על רקע הסכסוך במפלגת הבעת' סוריה צידדה במהלך מלחמת איראן–עיראק דווקא באיראן הלא-ערבית, בניגוד לכל המדינות הערביות.
בינואר 1982 נסגרו הגבולות בין שתי המדינות וכל המסחר והתנועה של האזרחים בין המדינות בוטלו.
היחסים בין המדינות התערערו על רקע יריבות בעניינים ערביים, טענות למעורבות בפוליטיקה הפנימית של אחת לרעותה, וסכסוכים על מי נהר הפרת, על דמי הובלת הנפט ועל העמדות כלפי ישראל.
בשנת 1991 אף הצטרפה סוריה לקואליציה נגד עיראק במלחמת המפרץ, אשר שחררה את כווית מהכיבוש העיראקי.
בשנת 1999 התחממו היחסים בין המדינות ששר החוץ הסורי, פארוק א-שרע, קרא להסיר את החרם המוטל על בגדאד וגינה את ההתקפות האמריקניות-בריטיות נגד עיראק.
א-שרע אמר את הדברים בנאום הפתיחה בפני באי כינוס הליגה הערבית.
שנה אחר שופץ צינור הנפט כירכוכ–בניאס.
הוא חזר לפעול ושימש דרך לעקיפת הסנקציות שהטיל האו"ם על עיראק.
ב-12 באוגוסט 2001 ראש ממשלת סוריה, מוחמד מוסטפא מירו, נפגש בבגדאד עם נשיא עיראק, סדאם חוסיין.
מירו היה ראש הממשלה הסורי הראשון שמבקר בעיראק לאחר יותר מ-20 שנה.
כלי התקשורת בסוריה דיווחו כי סדאם הגדיר בפגישה את יחסי שתי המדינות כ"הישג גדול שהפתיע את כל האויבים".
מירו, הגיע לעיראק בראש משלחת גדולה שכללה את סגנו וכן שישה שרים.
בשנת 2003 התנגדה סוריה בתוקף לפלישה לעיראק, הדגישה את הצורך לשמור על עצמאותה, ואף תבעה לוח זמנים לנסיגת הכוחות הזרים מעיראק.
בחודשים שקדמו למלחמה פעלה בניסיון למנוע אותה.
סוריה גם סיפקה מקלט ליותר מ-2 מיליון עיראקים.
לטענת ארצות הברית בין הפליטים היו בכירים עיראקים במשטר סאדם.
ביולי 2004 ראש ממשלת עיראק, איאד עלאווי, ביקר בסוריה ופגש את הנשיא בשאר אל-אסד.
בתום הפגישה הצהיר עלאווי שהביקור בסוריה הוא "פתיחת דף חדש ביחסים בין שתי המדינות".
והודיע ששתי המדינות יחדשו בקרוב את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
בתחילת 2007 עיראק הודיעה כי תסגור זמנית את גבולותיה עם סוריה, במטרה למנוע חדירת מורדים, כחלק מתוכנית למאבק בטרור ובאלימות במדינה.
ב-23 באוגוסט 2009 התרחשו פיגועים בבגדאד, אשר גבו את חייהם של יותר מ-100 אנשים, ועיראק האשימה את סוריה בתמיכה במתקפה, ובעקבות כך החזירו שתי המדינות את שגריריהם.
מאוחר יותר נטלה מדינת עיראק האיסלאמית אחריות על הפיגועים, ובעקבות כך חזרו היחסים לקדמותם.
עיראק נמנעה מהצבעה לגרש את סוריה מהליגה הערבית.
עיראק גם שמרה על שגרירותה בסוריה, ובמרץ 2012 הצביעו המחוקקים המקומיים מחוז דהוכ על פתיחת מחנה לפליטי מלחמת האזרחים בסוריה.
אנשי הדת השיעים של עיראק סירבו לתת תמיכה לאסד, ואילו מוקתדא א-סדר קרא לנשיא סוריה להתפטר מהשלטון.
מאז 2016, מתנדבים עיראקים נלחמו לצד הצבא הסורי, וכוחותיהם נפגשו על מעבר גבול סוריה–עיראק.
ב-29 בספטמבר 2019 נפתח מעבר הגבול בין סוריה לעיראק הסמוך לעיר אל-בוכמאל, לאחר שהיה סגור מאז 2012.
עיראק מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק וקונסוליה כללית בחלב, מאידך, סוריה מחזיקה בעיראק רק שגרירות בבגדאד.
יחסי סוריה–תימן מתייחסים למערכת היחסים הנוכחית וההיסטורית בין סוריה ותימן.
בין שתי המדינות בדרך כלל שוררים יחסים טובים.