tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שוודראוגו סילק מתפקיד ראש הממשלה את תומא סנקרה ועצר אותו, גם הוא הודח בשנת 1983 בהפיכה צבאית נוספת, שנהנתה ככל הנראה מתמיכת המשטר הלובי של מועמר אל קדאפי שהיה מסוכסך עם צ'אד וצרפת.
במהלך הפיכה זו עלה סנקרה לשלטון.
קומפאורה תמך במינויו של סנקרה לנשיא ושימש כסגנו, חבר במועצה המהפכנית הלאומית ואף שימש כשר המדינה ומאוחר יותר כשר המשפטים בממשלתו של סנקרה.
במאי 1985 נישא לשנטל טראסון דה פוז'ר, אישה מולאטית שנולדה וגדלה בחוף השנהב, והייתה חברה קרובה של נשיא חוף השנהב, פליקס הופואה-בואני.
הופואה-בואני, אשר חשש מההשפעה של סנקרה באזור ומהתקרבותו לגוש הקומוניסטי וללוב, ונתמך בשירות הצרפתי החשאי, העביר כספים רבים (שקיבל מפרנסואה מיטראן, נשיא צרפת) לקומפאורה דרך אשתו, והצליח להסית אותו נגד חברו סנקרה.
ב-15 באוקטובר 1987, "יום חמישי של הדמים", ניהל קומפאורה הפיכה, שבמהלכה נהרג סנקרה, ותפס את השלטון במקומו כשהיה בן 36 בלבד.
הוא הציג על רציחתו של סנקרה כ"תאונה" והאשים את המנהיג המנוח ב"התרחקות מדרך המהפכה".
תקופת שלטונו של סנקרה אופיינה במאבק בשחיתות וברצון ליצור עצמאות כלכלית, תוך כדי התרחקות מצרפת והתקרבות ללוב של קדאפי ולברית המועצות ולגוש המזרחי.
סנקרה התנגד לחיי פאר ולרכישות חוץ – בורקינאיות, במטרה ליצור עצמאות כלכלית ואי-תלות במדינות אחרות ובמעצמות.
הוא דגל בייצור עצמאי ותמך בביצוע רכישות פנים, תוך המעטה ברכישות ממדינות אחרות, ואף ביצע מספר יוזמות מהפכניות ורודניות ביניהן הקטנת שכרם של כל עובדי הציבור, איסור איגודים ועיתונות חופשית, וכן, פעל לשיפור החינוך, לחיזוק מעמדן של נשים בחברה ולשיפור הסביבה האקולוגית והתחבורה.
הוא נשאר, עוד יותר אחרי רציחתו, דמות נערצת בקרב אפריקאים רבים, אף-על-פי שגם משטרו התאפיין בשיטות דיכוי.
מיד לאחר כניסתו לתפקיד, חולל קומפאורה מפנה אידאולוגי כאשר ביטל את כל המדיניות של סנקרה.
בין צעדיו המרכזים היו חזרה אל קרן המטבע הבינלאומית ואל הבנק העולמי, ולמעשה חזרה לשיטות של נאו קולניאליזם ולתלות בצרפת.
צעד אשר הוביל לביטול המדיניות ששאפה ליותר עצמאות הכלכלית.
הוא הצהיר כי הידרדרות יחסי החוץ הייתה אחת הסיבות להפיכה, וטען כי סנקרה סיכן את יחסי המדינה עם חוף השנהב השכנה ועם צרפת.
קומפאורה התייחס למדיניותו כ "תיקון" לקו המדיני של סנקרה, שנועד להחזיר את בורקינה פאסו אל ה"נתיב הנכון", הוא ביטל צעדים ומהלכים רבים שלו.
בתחילה הנהיג קומפאורה את המדינה כחלק משלישייה, יחד עם אנרי זונגו וז'אן-בטיסט בוקארי לינגני, אך במהרה האשים את שותפיו לשלטון במזימה להדיחו, ובמשפט מהיר הוציאם להורג.
בשנת 1991 נבחר באופן רשמי לנשיא בבחירות דמוקרטיות שהתקיימו באותה שנה.
הבחירות הוחרמו על ידי מפלגות האופוזיציה העיקריות במחאה על האמצעים המפוקפקים ששימשו את קומפאורה כאשר תפס את השלטון בשנת 1987. קומפאורה זכה בבחירות ברוב קולות כאשר רק 25% מבעלי זכות ההצבעה הצביעו.
בשנת 1998, הוא נבחר מחדש בבחירות שהוחרמו שוב, אם כי הפעם רק על ידי מועמדי האופוזיציה העיקריים.
בנוסף לחרם בבחירות בשנים 1991 ו-1998, התמודד קומפאורה מול מחלוקות אחרות ותסיסה עממית.
באוגוסט 2005 הוא הודיע על כוונתו להתמודד שנית בבחירות הבאות לנשיאות.
אנשי האופוזיציה התנגדו וטענו כי מדובר בהפרה של החוקה, בשל תיקון חוקתי הנחקק בשנת 2000, שהגביל את הנשיא לשנתי קדנציות, והוריד את טווחי הזמן מ-7 ל-5 שנים.
תומכיו של קומפאורה התווכחו על כך ואמרו כי לא ניתן ליישם את התיקון באופן רטרואקטיבי, ואכן, באוקטובר 2005 קבעה המועצה החוקתית כי התיקון לא יחול עד תום כהונתו השנייה, כדי לאפשר לו להציע את מועמדותו לבחירות 2005.
ב-13 בנובמבר 2005, קומפאורה נבחר מחדש כנשיא, ניצח 12 מתחרים וזכה ב-80.35% מקולות המצביעים.
מוות חשוד בשנת 1998 של נורברט זונגו, עיתונאי בולט, שדיבר נגד הממשל של קומפאורה, יצר פרקים תקופתיים של תסיסה שנמשכה עד שנות ה-2000. התפתחויות פוליטיות וכלכליות לא פופולריות הובילו גם להפגנות, כולל אלה שהתרחשו בשנים 2006, 2008, ו-2011.
ב-21 בפברואר 2011 החל גל מחאות שכלל גם הפגנות ושביתות של סטודנטים ועובדי ציבור, בדרישה לחקור את מותו של תלמיד (ז'וסטן זונגו) שהוכה למוות על ידי שוטרי משטרת קודוגו שבבורקינה פאסו ללא סיבה מוצדקת.
המחאה גאתה ונחלשה לסירוגין, ובמהלך מרץ-אפריל התגברה, תוך קבלת השראה מגלי המחאות בארצות ערב ("האביב הערבי") שהתרחשו באותה עת.
ב-16 באפריל, פוזרה הממשלה על ידי קומפאורה, שפיטר גם את ראש המשמר הנשיאותי (האחראי לאבטחת ראש המדינה) ואת מפקד הצבא.
ביוני 2014 מפלגת השלטון ברשות קומפאורה, ארגנה משאל עם במטרה לאפשר לשנות את החוקה, על מנת שקומפאורה יוכל לנסות ולהיבחר מחדש ב-2015.
ב-30 באוקטובר 2014, האספה הלאומית הייתה אמורה לדון בתיקון לחוקה שיאפשר לקומפאורה לעמוד לבחירה מחדש כנשיא ב-2015, מה שהוביל להתחדשות המחאות נגד קומפאורה, בניסיון למנוע ממנו את שינוי החוקה שיאפשר את הארכת כהונתו.
המחאות כללו את הצתת בניין הפרלמנט, ומתנגדי הנשיא השתלטו על בניין הטלוויזיה הלאומית.
ב-31 באוקטובר הודיע קומפאורה על התפטרותו, לאחר 27 שנות כהונה, ואת השלטון תפס מפקד הצבא, הגנרל אונורה נאברה טראורה .
דובר האופוזיציה, פארגי אמיל פארה (Pargui Emile Paré) מהמפלגה הפדרלית תיאר את ההפגנות כ"אביב השחור של בורקינה פאסו", כמו האביב הערבי".
המשמעות היא שהעם החליט לפתוח במחאה מתוך רצון אמיתי לשנות את מה שקורה במדינה, וזאת בהשפעת הצלחותיהן של מחאות האביב הערבי בצפון אפריקה.
אחרי שנת שלטון זמנין תחת נשיאותו של מישל קפאנדו, ב-29 בדצמבר 2015 התמנה לתפקיד הנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה, אזרח ראשון אחרי עשרות שנים, שנבחר בבחירות לנשיאות.
ב -1993 עמד הנשיא קומפאורה בראש משלחת בורקינה פאסו שהשתתפה בכנס הבינלאומי הראשון בטוקיו שעסק בפיתוח אפריקה.
קומפאורה היה פעיל כמגשר בנושאים אזוריים.
ב-26 ביולי 2006 הוא הוגדר כמתווך בדיאלוג פנימי בטוגו שהתקיים בוואגאדוגו באוגוסט 2006 והביא להסכמה בין הממשלה לבין מפלגות האופוזיציה שחתמו על הסכם המאפשר השתתפות של מפלגות האופוזיציה בממשלת המעבר לאחר מות הנשיא הקודם ומינוי בנו.
ההסכם הוביל לשיתוף פעולה כלכלי מלא עם האיחוד האירופי לאחר 14 שנה של השעיה.
הוא גם שימש כמתווך במשבר בחוף השנהב שהתנהל בין תומכי ממשל לוראן גבאגבו לבין המורדים בממשל, בראשות אלאסן ואטארה.
הגורם העיקרי למשבר היה מתח בסוגיות אזרחות וזכויות לקבוצות שהיגרו לחוף השנהב.
קומפאורה תיווך את הסכם השלום בין הצדדים שנחתם ב-4 במרץ 2007 בוואגאדוגו בירת בורקינה פאסו.
במרץ 2012 הוא שימש כמתווך בשיחות בין נציגי ההפיכה שהתחוללה בבמקו בירת מאלי נגד משטרו של הנשיא, אמדו טומני טורה על רקע התפשטות אל-קאעידה.
קומפאורה תיווך בין נציגי המהפכה ובין מנהיגים אזוריים אחרים.
ה BBC ציין ב-2014 כי הוא "בעל הברית החזק ביותר של צרפת וארצות הברית באזור", וזאת בשל עזרתו במאבק בזרוע אל-קאעידה ולקיחת חלק חשוב במלחמה שהתנהלה במאלי.
צרפת וארצות הברית תמכו בקומפאורה, כי הוא החזיר את שליטתו של ההון המערבי בבורקינה פאסו.
בלז'יצה (בפולנית: Bełżyce) היא עיירה במחוז לובלין שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראשיתו של היישוב במאה ה-13, ובמאה ה-14 קיבל זכויות עיר.
בראשית המאה ה-15 אישר המלך ולדיסלב השני יגיילו לפתח את היישוב, ולבנות בו ארמון.
במאה ה-16 התפתחה ביישוב פעילות קלוויניסטית ואריאנית.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיירה מפשיטות חמלניצקי.
זכויות העיר של היישוב ניטלו ממנו במחצית השנייה של המאה ה-19 בעקבות מרד ינואר, והושבו לו רק בשנת 1958.
תיעוד לישיבת יהודים בעיירה, ולקיום בית מדרש במקום, קיים מהמאה ה-16. במחצית הראשונה של המאה ה-17 נהג להתכנס בעיירה ועד ארבע הארצות.
במחצית המאה ה-17, במהלך פרעות ת"ח ות"ט, טבחו הקוזאקים ביהודי העיירה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שבה הקהילה היהודית בעיירה לאיתנה, והמשיכה להתפתח גם בראשית המאה ה-19, חרף פניות של תושבי היישוב הפולנים לשלטונות ההאימפריה הרוסית בבקשה לאסור על ישיבת יהודים במקום.
בתחילת המאה ה-19 עזריאל יצחק משה ליכט היה רב הקהילה.
בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית, ופעלו בו תנועות הנוער בית"ר, גורדוניה והשומר הצעיר.
כמו כן, פעל ביישוב בית ספר מרשת תרבות.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בבלז'יצה כ-2,100 יהודים, רוב תושביה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לבלז'יצה כמה מאות פליטים יהודים משצ'צ'ין ומיישובים אחרים במערב פולין.
במאי 1940 נלקחו מאות מיהודי היישוב לעבודות כפייה, ובהמשך השנה חנויות ועסקי היהודים ביישוב הוחרמו, והועברו לידי פולנים.
בתחילת 1941 הוקם ביישוב יודנרט, שנצטווה למסור לשלטונות רכוש יהודי, ולאחר מכן הוקם במקום גטו, אליו הועברו כל יהודי היישוב.
לגטו הועברו תוך זמן קצר עוד כ-500 יהודים מקרקוב וכ-500 יהודים מלובלין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
בקיץ 1941 פרצה בגטו מגפת טיפוס.
בסתיו 1941 נערכה בכיכר המרכזית ביישוב סלקציה, בסיוע כוח עזר של אוקראינים, וגברים יהודים צעירים נשלחו למחנה העבודה פוניאטובה.
במהלך הסלקציה נרצחו מספר זקנים יהודים.
סלקציה נוספת נערכה כעבור מספר חודשים, וקבוצת עובדים נשלחה למחנה מיידאנק.
בתחילת 1942 הועברו לגטו המקומי יהודים נוספים מכפרי ועיירות הסביבה, ובאביב 1942 שולחו רוב יושבי הגטו, כ-3,000 איש, למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר האקציה נותרו בגטו כ-300 יהודים, והוא שימש כמחנה עבודה, אליו הועברו יהודים נוספים מהסביבה, ובהם קהילת ביחאווה.
לקראת סוף 1942 שהו במקום למעלה מ-1,200 יהודים, שהועסקו בין היתר באיסוף ומיון רכושם של מגורשי הגטו.
לאחר דיכוי מרד גטו ורשה הובאו לבלז'יצה כ-150 יהודים מורשה.
מתוכם 50 נשים וילדים הוצאו להורג במקום.
במאי 1943 נכנסה ליישוב קבוצה אוקראינית בפיקוד אנשי ס"ס, וביצעה אקציה, תוך מעשי התעללות קשים, בייחוד בנשים.
כ-300 יהודים הועברו לגטו בנדין וכ-800 היהודים הנותרים נרצחו במקום, חלקם בבית העלמין היהודי בעיירה, תוך שאולצו לחפור את קבריהם בעצמם.
בלז'ינימה צירמפילוב (רוסית: Бальжинима́ Цыренжа́пович Цыремпи́лов; נולד ב-9 באפריל 1975 בבוריאטיה) הוא קשת רוסי מקצועי לשעבר, שהיה אלוף עולם ומדורג מספר 1 בדירוג איגוד הקשתות העולמי.
בין היתר זכה בתשע מדליות באליפויות אירופה ואליפויות העולם, מהן ארבע מדליות זהב באליפויות אירופה.
צירמפילוב התמודד באולימפיאדת אתונה (2004) בקטגוריית יחידים.
הוא ניצח את משחקו הראשון, והתקדם לסיבוב 32 האחרונים.
בסיבוב זה ניצח שוב והתקדם לשלב 16 האחרונים.
במשחק השלישי הודח, כשהפסיד לשן צו-יואן מטאיוואן.
צירמפילוב סיים במקום ה-14 בטורניר.
באליפות העולם בקשתות בשטח פתוח מס' 44, שנערכה ביולי 2007 בלייפציג, זכה צירמפילוב במדליית הכסף בקטגוריית היחידים בקשתות בעלות כנפיים מעוגלות (recurve).
בקטגוריית היחידים באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים צירמפילוב את שלב הדירוג עם 671 נקודות, שמונה נקודות מתחת לחואן רנה סראנו, מנצח הסיבוב.
כך היה מדורג בהגרלה לשלב התחרות הסופית, וקיבל בה את הבולגרי דניאל פבלוב שאותו ניצח 112-102. בסיבוב השני שיחק צירמפילוב מול שן צו-יואן, שמולו הפסיד בסיבוב השלישי באולימפיאדת אתונה, אך הפעם ניצח 109-101. עם זאת, גם הפעם הודח צירמפילוב בסיבוב השלישי לאחר שנוצח 113-110 על ידי ריוצ'י מורייה היפני.
הוא אף ייצג את נבחרת רוסיה יחד עם אנדריי אברמוב ובאיר בדנוב.
הנבחרת הייתה בדירוג הרביעי לאחר שלב הדירוג (צירמפילוב 671, אברמוב 660, בדנוב 658), שהוביל אותם ישירות לשלב רבע הגמר.
אולם כבר בשלב זה הם הודחו לאחר הפסד 217-209 לנבחרת סין, שלבסוף זכתה במדליית הארד.
בלאז' לנדייל (בהונגרית: Lengyel Balázs; 1918, בודפשט – 2007, בודפשט) היה סופר הונגרי וחסיד אומות העולם.
לנדייל סיים את לימודיו בגימנסיה לותרנית בבודפשט בשנת 1936 והחל לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט.
בתקופת לימודיו היה לנדייל חבר בחוג אנטי-פשיסטי.
הוא כתב מאמרים תחת שמות בדויים בעיתון הונגרי בעל נטייה לאומית, ועבד בשירות הציבורי.
לנדייל היה אחיה התאום של פירושקה לנדייל, שלימים הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם.
בשנת 1940 השלים את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים.
באביב 1942 הכיר לנדייל את המשוררת אגנש נמש נאג' והתגורר עמה בבודפשט.
בסתיו 1942 גויס לצבא הונגריה והיה מפקד מחלקה בבצ'יי שבסרביה ובמוראו שבאוסטריה.
ב-1943 ובתחילת 1944 הופיעו כתביו בעיתון ההונגרי "Magyar Csillag" ("הכוכב ההונגרי").
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 עדיין היה לנדייל בצבא ההונגרי.
הוא היה לבוש מדים וכך הצליח להבריח יהודייה מאחד מהבתים בבודפשט שסומנו בטלאי צהוב אל מחוץ לעיר, אל העיר מזקבשד , שם שהתה בחסות מסמכים מזויפים של זהות ארית.
מאוחר יותר ליווה אותה בחזרה לבודפשט, ושם הסתתרה עד הגעת הצבא האדום.
באפריל 1944 התחתן לנדייל עם אגנש נמש נאג'.
בתקופת שלטון צלב החץ בסוף 1944 עזב לנדייל את הצבא ונע עם אשתו לכפר הקטן אלשומיהאיפאלבה (Alsómihályfalva) בדרום מערב הונגריה (כיום הכפר דוני מיהאלייבץ (Donji Mihaljevec) בצפון קרואטיה).
לנדייל הבריח יהודיה לכפר זה והוא ואשתו הסתירו אותה למרות הסיכון לחייהם.
לנדייל היה עובד השירות הציבורי ולאחר מכן עורך שותף בכתב העת הספרותי "Újhold" ("ירח חדש"), בו היו נותני הטון יאנוש פילינסקי ואיוואן מנדי .
בשנת 1947 קיבלה אשתו מלגה והוא נסע עמה לרומא ולפריז.
בשנת 1948 התפרסם ספרו הראשון, "A mai magyar líra" ("שירה הונגרית עכשווית").
כתיבתו ספגה ביקורת על רקע פוליטי, וכששב להונגריה נלקח דרכונו.
בשנת 1949 אולץ לפרוש ממשרתו והחל ללמד באוניברסיטת סגד.
לאחר שנה הופסקה עבודתו גם שם והוא החל להתפרנס מתרגום וכן מכתיבת ספרות ילדים.
הוא כתב כעשרים ספרים, בהם ספרי ילדים וקובצי מאמרים של ביקורת ספרותית.
בשנת 1997 הוכר לנדייל על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
בלוקצ'יין (מאנגלית: Blockchain; בתרגום חופשי: "שרשרת בלוקים") היא תפיסה טכנולוגית במחשוב המאפשרת ביזור משאבים דיגיטליים באינטרנט ואימות של טרנזקציות ומקוריות נתונים בין צדדים שונים ללא צורך בישות ניהול מרכזית.
את הגורם המנהל מחליפים "בלוקים" משורשרים של מידע הנוצרים באמצעות שיתוף מבוסס רשת תקשורת מסוג עמית לעמית (P2P)
בלוקצ'יין מיועד להגיע להסכמה בין גורמים שונים ובלתי תלויים על בלוקים של מידע שמחוברים בשרשרת.
כל בלוק כולל מזהה וגיבוב של תוכן הבלוק הקודם ובכך מתחבר אליו.
כך נוצר מבנה נתונים מבוזר שעל תוכנו (תוכן השרשרת הראשית) יכולים להסכים כל הגורמים המעורבים.
אין אפשרות לשנות את תוכן הבלוקים מרגע שהם נקבעו.
היישום הראשון והמוכר ביותר בבלוקצ'יין הוא ביטקוין, שבו נעשה שימוש לראשונה בינואר 2009. תפיסת הבלוקצ'יין נהגתה ביחד עם המצאת מטבע זה.
רוב המטבעות המבוזרים מבוססים על טכנולוגיה דומה.
שרשרת הבלוקים משמשת לרישום כל ההעברות במטבע ובכך מתפקדת כספר חשבונות כללי.
אולם שרשרת הבלוקים יכולה להכיל גם סוגי מידע אחרים.
מומחים צופים שימושים משמעותיים נוספים בבלוקצ'יין בשנים הקרובות בתחום הפיננסי ובתחומים אחרים, כגון יצירת חוזים, שמירה על זכויות יוצרים, העברת רשומות רפואיות ועוד.
הרעיון המרכזי מאחורי בלוקצ'יין הוא יצירת מערכת לניהול עסקאות כספיות ללא גורם מרכזי מנהל.
באופן מסורתי, בסיס הנתונים המרכזי של גורם מנהל מהווה את החוליה החלשה הן בהיבטי אבטחת מידע (חדירה, שינוי, השחתה וכו'), והן מכיוון שעצם קיומו מחייב מתן אמון באדם או בקבוצת אנשים המנהלים את רשומותיו.
הבלוקצ'יין, לעומת זאת, מנוהל באופן מבוזר, בתפיסת קוד פתוח.
כל אדם יכול לקרוא ממנו, לכתוב עליו, להשתתף בניהולו, או לשנות את קוד התוכנה שמפעילה אותו, ואין גורם מרכזי אשר המידע שייך לו או שביכולתו לנהל אותו כרצונו.
כל הצמתים ברשת, שהם מחשבים שונים ברחבי העולם, בונים מעין סולם דיגיטלי הכולל את כל נתוני הטרנזאקציות.
הנתונים נכתבים לבלוק אשר מידי כעשר דקות ננעל ומצטרף כחוליה חדשה בשרשרת (Chain) לבלוקים הקודמים.
הבלוקים משורשרים כך שכל בלוק חדש מכיל ערך גיבוב (SHA-256) של נתוני הבלוק הקודם ובנוסף אליהם גם מספר אקראי נוסף (nonce), כזה אשר בזכותו תוצאת הגיבוב תהיה מספר נמוך מערך מטרה מוגדר כלשהו.
מנגנון כזה של הוכחת עבודה מבטיח שני עקרונות: הראשון, שפעולת יצירת הבלוק תהיה "קשה", כלומר ידרשו בממוצע ניסיונות רבים למציאת מספר אקראי כזה אשר יוביל לתוצאת גיבוב נמוכה מערך המטרה; והשני ששינוי בדיעבד של היסטוריית הבלוקים יחייב את הגורם המבקש לשנותה לבצע עבודה אשר באופן מעשי איננה אפשרית.
כל צומת מחזיק עותק של הבלוקצ'יין, ובכל פעם שצומת כלשהו מפרסם ברשת אודות מציאת בלוק חדש, עליו לספק את הבלוק החדש יחד עם המספר האקראי שנמצא.
כל הצמתים האחרים מוודאים שתוצאת הגיבוב של הבלוק החדש בצירוף המספר האקראי היא גם תוצאת גיבוב תקינה עבור ערך הבלוק הקודם, וגם אכן קטנה מערך המטרה שנקבע.
באופן זה מצטרף הבלוק החדש כחוליה נוספת בשרשרת הבלוקים ומתחיל מאמץ חדש ליצירת בלוק חדש נוסף מעליו.
מימושים שונים של בלוקצ'יין נבדלים זה מזה בכמות המשתמשים ובסוגם, במבנה הנתונים ובאלגוריתמים.
בסיס הנתונים של בלוקצ'יין מורכב מבלוקים המחזיקים אוסף טרנזקציות ואלה מאורגנות בתצורת עץ מרקל.
טכניקת בלוקצ'יין מוזכרת לראשונה בשנת 1991 בספרות האקדמית.
כפי הנראה הניסיון הראשון ליישמה היה בשנת 2009 כחלק מתשתית התוכנה של הביטקוין: ניסיון זה מיוחס לאדם או קבוצה שכינה את עצמו בשם סאטושי נאקאמוטו בקבוצת דיון אינטרנטית שעסקה בקריפטוגרפיה.
נאקאמוטו הציג בפניה את המערכת שלו של כסף אלקטרוני חדש, פיתח הפעיל ופרסם אותה, ולאחר מכן נעלם.
זהותו האמיתית לא נודעה מעולם.
ב-2015 השיק המתכנת ויטליק בוטרין את אתריום (Ethereum), פלטפורמת קוד-פתוח מבוססת בלוקצ'יין המבוססת על מכונה וירטואלית וה-P2P המאפשרת יצירה ושימוש בחוזים חכמים.
הפלטפורמה מספקת מכונה וירטואלית הנקראת EVM שמפעילה ומריצה סקריפטים על גבי רשת בינלאומית של צמתים פומביים וזו מאפשרת אישור ואכיפה של חוזים חכמים והעברת מידע וערך באמצעותם ממשתמש אחד למשנהו.
החוזים החכמים של אתריום פועלים באופן עצמאי ופרט לפעולות אחסון והעברת ערך הם גם יכולים "לתקשר" עם חוזים אחרים.
המטבע הקריפטוגרפי של הרשת, האת'ר, הפך למטבע הקריפטוגרפי השני בשימושו בעולם אחרי הביטקוין.
בשנת 2016 ייסדה קרן לינוקס את מיזם הייפרלדג'ר .
בהמשך הפך המיזם לקרן עצמאית בחסות קרן לינוקס שמתחתיה פועלים מיזמים שונים לבניית תוכנות בלוקצ'יין שונות.
בשנת 2021 התחילה לצבור תאוצה הטכנולוגיה NFT שנוסדה ב-2017. הטכנולוגיה מאפשרת לסחור בעותקים של יצירות אמנות דיגיטלית באמצעות טכנולוגיית בלוקצ'יין.
כל עותק ממוספר ולפי נדירותו נקבע ערכו.
הערך של העותק הוא לא בגלל היכולת לצפות בו, שכן אפשר להעתיק אותו בקלות למקומות אחרים באינטרנט, אלא ערך של אספנות.
תפיסת הבלוקצ'יין, הנמצאת בימינו בשלבי ניסוי בארגונים שונים, עשויה לחסוך זמן ועלויות ולהקטין את הסיכון של הונאה.
בנוסף לאבטחת מידע משופרת נחסכת התלות בגורם הניהול המרכזי והעלות של התשלומים לאותו גורם בין היתר – בשל שיטת ה-DEFI המאפשרת פיקוח ללא מנגנון מרכזי.
כך למשל, מתבצעות בימינו העברות כספים בין בנקים באמצעות האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין-בנקאית .
העמלה על ההעברה גדולה יותר בגלל התיווך של SWIFT.
שימוש בבלוקצ'יין עשוי לחסוך את הצורך בתיווך של SWIFT.
בדומה לכך, הבלוקצ'יין עשוי לייתר עמלות סליקה נוספות שאותן גוזרים מתווכים פיננסיים.
זו הסיבה העיקרית, שבנקים, חברות ביטוח וחברות פיננסיות אחרות מגלות עניין בטכנולוגיה זו, שנתפסת כ"חדשנות משבשת".
כך לדוגמה בשנת 2015 הוקם קונסורציום בלוקצ'יין בשם R3, שמונה בימינו 70 מהגופים הפיננסיים הגדולים בעולם, ובסוף 2016 חברות הביטוח הגדולות הקימו את קונסורציום b3i לאותה מטרה.
עם זאת, יודגש כי לצורך ספציפי של ניהול ורישום נתונים, טכנולוגיית בלוקצ'יין נחותה משמעותית מכל מסד נתונים מסורתי שכן היא איטית מאוד, מסורבלת, מכפילה את המידע פעמים רבות, ולא מאפשרת גמישות בעריכת המידע לאחר קליטתו.
יתרונה החשוב של בלוקצ'יין, אשר ע"מ לזכות בו מסכימים לשלם את המחיר הכבד של חוסר היעילות שלה, הוא הביזור.
בלוקצ'יין פועל בלי שישנו גורם מרכזי כלשהו אשר שולט במידע ובמערכת.
לכל צורך אחר, למשל ניהול של בנק או משרד ממשלתי, לניהול על ידי מסד נתונים מסורתי תהיה עדיפות אדירה על פני בלוקצ'יין שכן אין שם צורך בוויתור על שליטה מרכזית.
שימושים אפשריים נוספים של הבלוקצ'יין הם אמצעי למעקב אחרי משאבים הנעים בשרשרת אספקה, אמצעי ליצירת חוזים ולמימוש חוזים באופן אלקטרוני, וכן העברת רשומות רפואיות באופן מאובטח בין גורמים רפואיים המטפלים בחולה.
טוקן הוא נכס דיגיטלי שמבוסס ומועבר על גבי רשת הבלוקצ'יין (Blockchain).
טוקן הוא יחידת ערך שאינה בהכרח נחשבת למטבע; הוא יכול לשמש לכל מה שהאדם או הארגון שפיתח אותו יחליט ולהכיל בתוכו מספר שכבות של ערך.
בהתאם, נהוג בימינו להבחין בין שני סוגי אסימונים מרכזיים:
Native Token – מטבע קריפטוגרפי שמהווה חלק אינהרנטי מתשתית הבלוקצ'יין ואין לו שימוש ספציפי נוסף מעבר ליכולת העבירוּת (חליפין), דוגמת הביטקוין.
Utility Tokens – מטבע קריפטוגרפי ייעודי לשימוש מסוים בפלטפורמה או בשירותים של הגוף המנפיק.
ההקשר המרכזי לכך הוא הנפקות ICO למטרות גיוס, בהן נהוג להציע Utility Tokens; טוקנים שמלבד לערך שלהם כמטבעות עבירים, גם ברי שימוש במסגרת הפעילות העסקית של החברה המנפיקה.
טוקן כזה יכול להעביר מידע, להוות אמצעי תשלום ייעודי לשירותים ומוצרים (מהימורים ועד שירותים פיננסים), לשמש כתמריץ ועוד.
בלז דה ויז'נר דיפלומט, מומחה בהצפנה ואלכימאי צרפתי.
על שמו קרוי צופן ויז'נר, אחד מן הצפנים החשובים שהומצאו בתקופת הרנסאנס.
בלז דה ויז'נר נולד ב-5 באפריל 1523 למשפחת אצולה בעיירה סן-פורסן-סור-סיול שבמרכז צרפת.
בגיל 17, שנת 1545 הוא ליווה (בתפקיד עוזר זוטר) את שגריר צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן טייל ברחבי גרמניה וארצות השפלה.
לאחר שחזר מונה לדיפלומט בצבא הצרפתי.
בגיל 26 ביקר ברומא למשך שנתיים במסגרת עבודתו הדיפלומטית וביקר שוב בעיר בגיל 38. במהלך ביקורו נחשף לספרי הצפנה שעניינו אותו מטעמים מעשיים כחלק מעבודתו.
כשפרש לפנסיה בגיל 39 (או לפי מקורות אחרים, בגיל 47),תרם 1000 ליברות לעניים.
לאחר שפרש לפנסיה הקדיש את עצמו למחקר בהצפנה.
הבעיה אותה ניסה ויז'נר לפתור הייתה שלאחר שניתוח תדירויות הפך לנפוץ, לא היו שיטות הצפנה מועילות, ולכן הוא בחן בדקדקנות רעיונות חדשניים שנודעו בתקופתו במטרה לפתח שיטת הצפנה חדשה.
הרעיון עליו מבוסס צופן ויז'נר הוא שימוש בצופן פוליאלפא-ביתי - כלומר, צופן המשתמש ביותר מאלף בית אחד להצפנה.
באותם ימים, לכל צופן החלפה נדרש אלף בית אחד לכדי להצפין את ההודעה.
'סודות ההצפנה - תולדות המצפינים והמפענחים ממצרים העתיקה ועד פיזיקת הקוונטים'-סיימון סינג
בלזינו הוא יישוב ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה, על הגדה השמאלית של נהר הצ'פצ'ה.
בלזינו הוקמה ב-1897 כתחנה על הרכבת הטרנס-סיבירית.
היישוב נקרא על שם כפר בעל שם דומה הממוקם על הגדה הימנית של נהר הצ'פצה אשר נוסד במאה ה-16. לבלזינו היה מעמד של התיישבות עובדים עד מרץ 2012 אז המעמד שונה לכפר.
הכלכלה במקום מתבססת על מפעלי תעשיות המזון, העור והעץ.
היצרן הגדול ביותר הוא מפעל יציקה מכני.
בתחילת המאה ה -21 נפתח מוזיאון ההיסטוריה המקומי.
איסטסימה בלז נקופו הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ.
הקבוצה בה נקופו רשם את הצלחתו הגדולה ביותר בקריירה הייתה טוונטה אנסחדה ההולנדית.
נקופו ערך 34 הופעות והבקיע שבעה שערים במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף במונדיאל 2010.
נקופו נולד בזאיר, כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והיגר עם משפחתו לשווייץ בגיל שבע, ובהמשך קיבל אזרחות שווייצרית.
נקופו החל את קריירת הבוגרים שלו בלוזאן מליגת העל השווייצרית בעונת 1993/94, אך ערך רק שתי הופעות בעונה זו.
בקיץ 1994 עבר נקופו לפ.צ.
אשלנס מליגת המשנה השווייצרית, והבקיע תשעה שערים ב-16 הופעות ליגה בעונת 1994/95. בזכות יכולתו הטובה, חתם נקופו באל-ערבי (קטר), שם שיחק בעונת 1995/96 והבקיע שישה שערים ב-12 הופעות, ואף זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הקטרית.
לאחר עונה זו, נקופו חזר לשווייץ וחתם ביברדון ספורט מליגת המשנה השווייצרית.
נקופו שיחק ביברדון בעונת 1996/97 והבקיע 12 שערים ב-35 הופעות, וסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בליגת המשנה.
נקופו שוב עבר קבוצה בתום עונה אחת, כשחתם בקיץ 1997 בלוזאן, ולמעשה חזר למועדון בו החל את קריירת הבוגרים.
בלוזאן סיים נקופו בעונת 1997/98 במקום השלישי בליגת העל השווייצרית, כשהוא מבקיע 18 שערי ליגה, וזכה עם הקבוצה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון בפנדלים בגמר על פ.צ.
בקיץ 1998 חתם נקופו בגראסהופרס ציריך, והושאל מיד לפ.צ.
לוגאנו, אף היא מליגת העל השווייצרית.
נקופו הבקיע עשרה שערים ב-11 הופעות בחצי עונה בלוגאנו.
בפגרת החורף של עונת 1998/99, אחרי חצי עונה בלבד בלוגאנו, חזר נקופו לגראסהופרס ציריך.
עד לתום עונת 1998/99 הבקיע נקופו שני שערים, וסיים עם גראסהופרס במקום השני בליגת העל השווייצרית.
את עונת 1999/00 החל נקופו בגראסהופרס, והבקיע שני שערי ליגה בחמישה מחזורים, אך במחצית העונה עבר שוב ללוגאנו בהעברה חופשית.
עד לסיום עונת 1999/00 הבקיע ארבעה שערים וסיים עם לוגאנו במקום העשירי.
בקיץ 2000 חתם נקופו בפ.צ.
לוצרן, שם ערך 19 הופעות והבקיע שבעה שערים במהלך החצי הראשון של עונת 2000/01. בהמשך העונה, עבר נקופו למיינץ 05 מהבונדסליגה השנייה, וסיים שם את העונה במקום ה-14, כשהוא מבקיע שישה שערי ליגה.
את כל עונת 2001/02 העביר נקופו במיינץ, וסיים עמה במקום הרביעי בבונדסליגה השנייה, ולא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה על אף שהבקיע 14 שערי ליגה.
בקיץ 2002 עזב נקופו את מיינץ וחתם בהנובר 96 מהבונדסליגה.
נקופו לא התאקלם בהאנובר, ולא הבקיע אף שער בתשע הופעות במהלך עונת 2002/03.
בקיץ 2003 עבר נקופו לטוונטה אנסחדה מליגת העל ההולנדית, תחילה בהשאלה ואחר כך נמכר תמורת 600 אלף אירו.
בטוונטה אנסחדה מצא נקופו את מקומו לאחר שסבל מחוסר יציבות ולא הצליח לתקוע יתד במועדונים הקודמים בהם שיחק.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2003/04, הבקיע נקופו 14 שערים וסיים עם טוונטה במקום השמיני בליגה.
בעונת 2004/05 נקופו הבקיע 16 שערי ליגה וסיים עם הקבוצה במקום השישי.
בעונת 2005/06 נקופו הבקיע 12 שערי ליגה וסיים עם הקבוצה במקום התשיעי.
בשתיהן הבקיע נקופו 22 שערי ליגה ב-34 הופעות, ובשתיהן סיים עם הקבוצה במקום הרביעי.
בעונת 2007/08 הודחו נקופו וטוונטה ממוקדמות גביע אופ"א על ידי חטאפה כבר אחרי סיבוב אחד.
בעונת 2008/09 צלחו נקופו וטוונטה את שלב הבתים של גביע אופ"א, אך הודחו על ידי אולימפיק מרסיי בפנדלים בשלב הנוק אאוט הראשון.
באותה עונה, נקופו הבקיע 16 שערי ליגה, וסיים עם טוונטה במקום השני בליגה ההולנדית.
בעונת 2009/10 הודחו טוונטה ונקופו על ידי ספורטינג ליסבון במוקדמות ליגת האלופות, והמשיכו אל הליגה האירופית, שם צלחו את שלב הבתים אך הודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי ורדר ברמן.
בתום אותה עונה, זכו נקופו וטוונטה באליפות ליגת העל ההולנדית, כשנקופו תורם 12 שערי ליגה.
לאחר הזכייה באליפות, עזב נקופו את טוונטה לאחר שבע עונות, וחתם בסיאטל סאונדרס מליגת ה-MLS, שם ערך 11 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים, ואף זכה בגביע ארצות הברית הפתוח.
במרץ 2011, לאחר שלא שיחק תקופה, הסכימו סיאטל סאונדרס ונקופו על סיום החוזה, ונקופו על פרישה ממשחק פעיל.
נקופו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ בשנת 2000, אך לא הצליח לתפוס מקום של קבע בנבחרת בשנים הבאות ועד לשנת 2007 ערך הופעות ספורות בלבד.
כמו כן, הבקיע נקופו את השער לשווייץ בהפסד הביתי המפתיע 2-1 ללוקסמבורג, שהיה ההפסד היחיד של שווייץ באותו קמפיין.
בשנת 2010 זומן נקופו לסגל השווייצרי למונדיאל 2010. נקופו שיחק בהרכב 90 דקות בניצחון המפתיע 1-0 על ספרד במחזור הראשון של שלב הבתים, ופתח בהרכב והוחלף בשני המשחקים הנותרים, בהפסד 1-0 לצ'ילה ובתיקו 0-0 מול הונדורס.
שווייץ ונקופו הודחו מהמונדיאל כבר בתום שלב הבתים, על אף הניצחון על ספרד, שבהמשך זכתה במונדיאל זה.
לאחר מונדיאל 2010, נקופו לא שיחק עוד בנבחרת שווייץ, וסיים קריירה בה ערך 34 הופעות בהן הבקיע שבעה שערים.
בְּלוֹרִיתָנִיִּים (שם מדעי: Centrolophidae) הם משפחת דגים ימיים מקבוצת דמויי-כפחן שבסדרת הדקראים בה 7 סוגים ו-31 מינים.
הם חיים בימים ממוזגים וטרופיים ברחבי כל האוקיינוסים, ושוחים בשכבה האפיפלגית, אך יכולים גם לצלול מתחת 1,500 מטרים.
חלק מהמינים כמו היפרוגליף אנטארקטיקה יכולים להגיע לאורך 1.4 מטרים ולשקול עד 63 קילוגרם ובלוריתן שחור (Centrolophus niger) שמגיע לאורך של 150 סנטימטרים.
גופם עגלגל, והם בעלי עיניים גדולות מאוד אך, פיות וסנפירים קטנים עם סנפירי שת גבוהים.
צעירי חלק ממיני דגים החיים בצפון האוקיינוס השקט מסתובבים סביב מדוזות כדי להתגונן מטורפים, וכדי להיזון משיירי ארוחת המדוזות.
דגים גדולים יותר ניזונים מדגים קטנים ומחסרי חוליות ימיים כגון סרטנאים, רכיכות, מדוזות, הידרתים, מסרקניות וסלפיים.
סוג ומין יחיד בלוריתן שחור (Centrolophus niger)
Tubbia - בו 2 מינים
בַּלְח' (בפרסית/דארי/פשטו: بلخ) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
המחוז ממוקם בצפון-מרכז אפגניסטן, שטחו 16,186.3 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 1,245,100 איש (נכון לרישום משנת 2012) מזאר-י שריף, בירת המחוז, היא העיר הרביעית בגודלה בכל אפגניסטן ובתוכה ממוקם נמל תעופה בינלאומי.
במחוז זה שוכנת העיר העתיקה בלח' (ידועה גם בשמה היווני "באקטריה").
לעיר חשיבות היסטורית מרכזית, שכן שימשה כנקודת מפנה דרכו עברה דרך המשי.
אבי הזורואסטריות, זרתוסטרה, נפטר בעיר ובמקום מקדש אש זורואסטרי ומקדש בודהיסטי.
כמו כן בעיר ישנו מסגד חאג'י פיאדה, המסגד הראשון שאי פעם נבנה באפגניסטן.
אומנים וסופרים רבים חיו בעיר כגון ג'לאל א-דין רומי.
בעבר, כחלק מיהדות אפגניסטן הייתה קהילה יהודית בעיר שכללה את המלומד חיוי הבלכי.
הדיפלומט הסיני ג'אנג צ'יאן היה הראשון לעבור מדרך המשי למרכז אסיה ומערבה דרך אזור בלך כדי לסבסד יחסים עם הממלכות הפרסיות בהוראתו של וו, קיסר סין.
למקום השפעה רב תרבותית היסטורית רחבה אך התרבות הפרסית, שהייתה בשיאה בתקופות איראן רבתי, היא בעלת ההשפעה החזקה ביותר.
בבירה המחוזית, מזאר-י שריף, נבנה המסגד הכחול שהושמד תחילה במהלך הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי אך נבנתה מחדש בהוראתו של טימור לנג.
מחוז בלח' חולק גבולות בינלאומיים בצפון עם המדינות טורקמניסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן (המחוז הוא היחיד באפגניסטן החולק גבול עם מדינת אוזבקיסטן, בצפונו ישנו גשר המעבר היחיד אל המדינה, "גשר הידידות אפגניסטן-אוזבקיסטן"), מחוז קונדוז חולק גבול ממזרח, ג'וזג'אן במערב ואילו מחוז סר-י פול וסמנגאן שכנים בדרומה.
לפי הנתונים שמסרה המחלקה הסטטיסטית המרכזית בבלך, נמדד המחוז בשטח של 16,840 קילומטרים רבועים.
אוכלוסייתה נאמדה בכ-1,219,200 אנשים על פי נתוני המחלקה הסטטיסטית המרכזית בשנת 2011 כי 66 אחוז מהם גרים בכפרים ואילו השאר 34 אחוזים גרים בערים.
בקיץ הטמפרטורה שלה מגיעה ל-43 מעלות צלזיוס ואילו בחורף הטמפרטורה שלה עומדת על מינימום של 2 מעלות צלזיוס.
באביב, המחוז חווה מזג אוויר גשום.
במחוז בלך ישנם שני אגני מים שמקורם בחלקים הדרומיים וההרריים של המחוז.
מבחינת טופוגרפיה, דרום המחוז הוא הררי בהמשך לרכס הינדו-כוש בעוד הצפון מישורי וצחיח בהמשך לחבל קאראקום וח'וראסאן.
הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במחוז הם אוזבקים, טג'יקים, טורקמנים, הזארים וטטרים.
ישנו מיעוט פשטוני ומיעוט ערבי.
השפה המרכזית המדוברת כשפת אם היא דארי, ניב של השפה הפרסית.
אחר כך שפות האם הגדולות הם פשטו, אוזבקית וטורקמנית.
95% מהאוכלוסייה העירונית בעלת גישה לחשמל בעוד 26% באזורים הכפריים.
ישנם 8 בתי חולים מרכזיים במחוז בלח' ול-85% מהאוכלוסייה יש גישה לשירותי בריאות בזמן של שעה לערך (ברגל או על בעל חיים).
ישנה תעשיית כרייה במחוז ובּוּזְקָאשִי הוא ספורט לאומי.
מונופול השלטון בבלח' הוחזק זמן רב על ידי איל המלחמה לשעבר אתא מוחמד נור, שלימים הפך למושל בלח' עד אשר בסופו של דבר התפטר בדצמבר 2017 בעקבות סכסוך עם נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי.
רוב הנפות (יחידה שלטונית) בבלח' מסווגות תחת שליטה ממשלתית, כאשר שתי נפות מסווגות כנמצאים במאבק ממושך בין הממשלה לכוחות טרור ומורדים ונפה אחת מסווגת תחת שליטת הטליבאן.
תועדו 227 נפגעים אזרחיים (85 הרוגים ו-142 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 16 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בעלייה של 76% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו פיגועים שהתרחשו באזורים מיושבים, ואחריהם הטלות מטעני חבלה והרג ממוקד.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז בלח' ואוכלוסייתן.
בלט בולשוי היא להקת בלט קלאסי בעלת שם בין-לאומי, השוכנת בתיאטרון בולשוי במוסקבה, רוסיה.
להקת בלט הבולשוי נוסדה בשנת 1776, והיא בין להקות הבלט הוותיקות ביותר בעולם.
עם זאת, שמה יצא לתהילה בעולם כולו רק בראשית המאה ה-20, כשמוסקבה הייתה לבירת ברית המועצות.
מאז ועד היום, להקת הבולשוי מוכרת כאחת מלהקות הבלט הראשונות במעלה בעולם.
יש לה סניף אחד בבית הספר לתיאטרון ובלט של בולשוי בז'וינווילי, ברזיל.
אף כי רקדנים אורחים באים והולכים מלהקות בלט יוקרתיות אחרות, כגון מריאינסקי ותיאטרון הבלט האמריקאי, רוב רקדני הלהקה הם בוגרי האקדמיה.
ב-1989 היה מייקל שאנון רקדן הבלט האמריקאי הראשון שסיים את האקדמיה של בלט הבולשוי והצטרף ללהקת הבולשוי.
על אף המספר הרב של בלטים מפורסמים שהעלה, התקשה בלט הבולשוי לעמוד בתחרות מול המוניטין של הבלט הרוסי האימפריאלי, כיום בלט מריאינסקי מסנקט פטרבורג.
רק עם מינויו של אלכסנדר גורסקי כמנהל בלט בשנת 1900 החלה הלהקה לפתח את זהותה הייחודית, בהפקות מהוללות של בלטים חדשים או מחודשים, בהם דון קישוט (1900), קופליה (1901), אגם הברבורים (1901), הנערה הסוררת (1903), ז'יזל (1911), "לה קורסר" (1912) ו"הבייאדרה" (1917).
העדפת ההנהגה הסובייטית לנושאים מוסרניים פשטניים באמנויות באה לביטוי במינויו של יורי גריגורוביץ' כמנהל ב-1964. גריגורוביץ' החזיק במשרה עד 1995, אז החלה שורה של מנהלים, בהם בוריסב אקימוב, אלכסיי רטמנסקי, יורי בורלאקה וברגיי פילין להביא ללהקה רעיונות ביצוע למחולות מודרניים יותר.
בשנת 2000 פתח בלט הבולשוי את אקדמיית הבלט הראשונה שלו מחוץ לרוסיה, בז'וינווילי, ברזיל.
בלט הבולשוי היא אחת הלהקות הגדולות בעולם, עם כ-220 רקדנים.
הלהקה פועלת בשיטה היררכית, בדומה לאלה הנהוגות בלהקות בלט אחרות חשובות באירופה, כשרקדנים בכירים מדורגים כראשיים, ומטה בסדר החשיבות דרך סולן/סולנית מוביל/ה, סולן/סולנית ראשון/נה, סולן/סולנית ולבסוף, רקדני ורקדניות הלהקה (corps de ballet).
הבלרינה אנסטסיה וולוצ'קובה טענה, שרקדניות נדרשות לשכב עם פטרונים עשירים.
היא אמרה: "זה קרה בעיקר עם הלהקה, אבל גם עם הסולניות.
[...] אני קיבלתי הזמנות חוזרות ונשנות אל מיטותיהם של אוליגרכים." הרקדנית האמריקאית ג'וי וומארק חזרה על טענה זו כשעזבה את הלהקה אחרי שנאמר לה, שכדי להבטיח לעצמה תפקידי סולו, היא חייבת או לשלם $10,000 או "ליזום יחסים עם פטרון."
בינואר 2013, נפלה על הלהקה עוד שערורייה, כשהאחראי על התפאורות סרגיי פילין היה קורבן להתקפה בחומצה גופריתית.
רקדן הבולשוי פאבל דמיטריצ'נקו הורשע בארגון ההתקפה ונידון לשש שנות מאסר.
הסיבות להתקפה כללו שחיתות בתוך הלהקה.
ב-2014, הוכרז על היעלמותה של רקדנית הבלט אולגה דמינה בת ה-25 בנסיבות מסתוריות.
בספטמבר 2020 הודיעו חוקרים רוסים, שהם סבורים שייתכן ודמינה נפלה קורבן לקשר סחיטה שיזם מלחאז דז'אבוייב, שעמו הייתה בקשר ואשר שימש לכאורה כ"מנהל עסקיה".
ביולי 2017 ביטל תיאטרון בולשוי את הצגת הבכורה של בלט על הרקדן הסובייטי רודולף נורייב, שהיה הומוסקסואל מוצהר.
המנהל הכללי טען, שההופעה בוטלה בגלל איכות ריקוד ירודה; עם זאת, הרקדנית הראשית מריה אלכסנדרובה טענה, שהיה זה הסימן הראשון ל-"תקופה חדשה" של צנזורה.
הייתה זו הפעם הראשונה שהצגה בוטלה באופן כזה מאז נפילת ברית המועצות, והיא הציתה שמועות בנוגע למניע למעשה.
בלט ג'ופרי היא להקת בלט ובית ספר לבלט מן הראשונים במעלה בעולם כיום.
בלט ג'ופרי שוכן בשיקגו, אילינוי, ומבצע בדרך קבע בלטים קלאסיים ומודרניים במהלך עונת ההופעות השנתית שלו בבית האופרה הלירית, ובכלל זה מופע שנתי של מפצח האגוזים.
את בלט ג'ופרי ייסדו בשנת 1956 רוברט ג'ופרי וג'רלד ארפינו.
הלהקה נודעה בהפעותיה פורצות הגדר, בהן הצגת פולחן האביב של ואצלב ניז'ינסקי בשנת 1987, שחזרה את הכוריאוגרפיה המקורית מהצגת הבכורה ב-1913, שנחשבה לאבודה.
כוריאוגרפים רבים עבדו עם ג'ופרי, בהם פול טיילור, טווילה תארפ וז'ורז' בלנשין.
בשנת 1956, תקופה שבה רוב להקות הבלט הנודדות ביצעו רק גרסאות מקוצרות של קלאסיקות בלט, רוברט ג'ופרי וג'רלד ארפינו יצרו הרכב של שישה רקדנים ורקדניות, שסיירו באמריקה במכונית דו-שימושית
עם קרון נגרר, וביצעו בלטים מקוריים שיצר ג'ופרי.
ששת הרקדנים המקוריים היו ארפינו, דיאן קונסואר, ברונילדה רואיז, גלן טטלי, ביאטריס טומפקינס וג'ון וילסון.
בעוד שג'ופרי נשאר בניו יורק כדי לתת שיעורי בלט ולהרוויח כסף לתשלום משכורות הרקדנים, ארפינו ניהל את הלהקה הנודדת.
ההרכב הופיע תחילה בכרך בשיקגו בשנת 1957. בלט ג'ופרי השתקע לבסוף בניו יורק, בשם "תיאטרון הבלט רוברט ג'ופרי".
בשנת 1962 הוזמן הכוריאוגרף המודרני אלווין איילי ליצור בלט בשביל הלהקה.
רבקה הארקנס הייתה נדבנית חשובה, שעזרתה אפשרה בראשית הדרך יציאה למסעות הופעות בינלאומיים (ברית המועצות 1963), אבל ב-1964 ניתקו היא וג'ופרי את הקשר ביניהם.
ג'ופרי החל להקים להקה חדשה, שהופיעה לראשונה ב-1965 בשם "בלט ג'ופרי".
לאחר עונה מצליחה בניו יורק סיטי סנטר ב-1966, הוזמנה הלהקה להיות להקת הבית של סיטי בנטר עם ג'ופרי כמנהל אמנותי וארפינו ככוריאוגרף ראשי.
ב-1973 ביקש ג'ופרי מטווילה תארפ ליצור את הבלט המוזמן הראשון שלה, "דאוס קופ".
הלהקה המשיכה כ"בלט ג'ופרי של סיטי סנטר" עד 1977. משנה זו, הופיעה כ"בלט ג'ופרי", וביתה השני היה בלוס אנג'לס מ-1982 עד 1992. ב-1995 עזבה הלהקה את ניו יורק והתיישבה בקביעות בשיקגו.
השנים הראשונות בשיקגו היו קשות כלכלית ללהקה, ופעמים אחדות כמעט הביאו לסגירתה, אבל במשך הזמן גדל הקהל שבא להופעותיה והתרבו בו הצעירים.
ב-2005 חגג בלט ג'ופרי את יום השנה העשירי שלו בשיקגו.
וב-2007 סיכם חגיגות יובל 50 שנמשכו שתי עונות, וכללו סיור "מנהר לנהר" של הופעות חינם תחת כיפת השמים ברחבי איווה, במימון אודיטוריום האנצ'ר באוניברסיטת איווה.
"בלט ג'ופרי" הייתה להקת המחול הראשונה שהופיעה בבית הלבן בהזמנת ז'קלין קנדי, הראשונה שהופיעה בטלוויזיה האמריקאית, להקת המחול הקלאסי הראשונה שהשתמשה במולטי-מדיה, הראשונה יצור תפאורת בלט למוזיקת רוק, הראשונה שהופחעה על שער טיים מגזין, והראשונה שסרט קולנוע חשוב התבסס עליה, "הלהקה" של רוברט אלטמן.
בסרטו הלפני-אחרון של אלטמן, "הלהקה", שיחק מלקולם מקדוול את המנהל האמנותי של הלהקה, דמות שהתבססה על ג'רלד ארפינו.
הסרט מורכב מסיפורים שנאספו מאנשים אמיתיים, רקדנים, כוריאוגרפים, וצוות בלט ג'ופרי.
את רוב התפקידים משחקים חברי לחהקה בפועל.
בלט ג'ופרי הופיע בסרט הקולנוע "שמרי את הריקוד האחרון" (2001), כששני גיבורי הסיפור ראו את הלהקה מבצעת את "צל הים" ו"Les Présages" בשיקגו.
בסדרת הטלוויזיה "Glee", (2012)" מייק צ'אנג מקבל מלגת לימודים לאקדמיית ג'ופרי למחול בשיקגו.
בסתיו 1987 העלה בלט ג'ופרי בהצגת בכורה בלוס אנג'לס גרסה משוחזרת של פולחן האביב, הבלט שהשפיע על התפתחות המחול בשנים הבאות.
הבלט המקורי בוצע לראשונה ב-1913 בפריז, בכוריאוגרפיה של ואצלב ניז'ינסקי.
חוקרי המחול מיליסנט הודסון וקנת ארצ'ר הקדישו 18 שנים לאיסוף חומר על הבלט המקורי כדי להשיג שחזור נכון ומדויק.
שמונים אחוז מן התלבושות המקוריות נמצאו ושוחזרו להופעה, והודסון וארצ'ר הספיקו להתייעץ עם עוזרת החזרות של ניז'ינסקי, מארי ראמבר, באשר לכוריאוגרפיה מהמקורית, לפני מותה בשנת 1982.
הלהקה, המונה 40 רקדנים ורקדניות, מופיעה במשך העונה הקבועה שלה בין ספטמבר למאי בשיקגו ויוצאת לכמה סיורי הופעות בארצות הברית ומחוצה לה במשך השנה.
הרפרטואר שלה מקיף יצירות קלאסיות ומודרניות, נוסף למופעי דצמבר השנתיים של מפצח האגוזים, שהוא מבצע עם הפילהרמונית של שיקגו.
מאז 2016, מציגה הלהקה את גרסת "מפצח האגוזים" שהוזמנה מן הכוריאוגרף כריסטופר וילדון, הממוקמת מחדש בתקופת היריד העולמי 1893 בשיקגו.
בשנת 2007 פרש ג'רלד ארפינו מפעילות סדירה והיה למנהל אמנותי אמריטוס עד למותו בשנת 2009. באוקטובר 2007 התמנה אשלי וטר, לשעבר רקדן בבלט ג'ופרי, עוזר מנהל אמנותי ומנהל בלט בבלט סן פרנסיסקו, למנהל האמנותי השלישי.
ב-2019 הציג בלט ג'ופרי את הבכורה העולמית של "סיפור בלט" חדש לחלוטין, מבוסס על אנה קרנינה, בכוריאוגרפיה של יורי פוסוחוב.
בלט ג'ופרי והבלט האוסטרלי הזמינו פרטיטורה תזמורתית חדשה באורך מלא אצל המלחין איליה דמוצקי, הראשונה בתולדות בלט ג'ופרי.
בלט ג'ופרי שוכן במגדל ג'ופרי ברחוב איסט רנדולף 10 במרכז שיקגו.
הלהקה מקיימת לוח סיורים נרחב, תוכנית חינוכית הכוללת את "אקדמיית ג'ופרי למחול", "בית הספר הרשמי של בלט ג'ופרי", "תוכנית שילוב בקהילה",
בלוקבאסטר היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי ונסה ראמוס, והיא מבוססת על סיפורו של חברת בלוקבסטר.
כל 10 פרקיה של עונתה הראשונה עלו ביחד בשירות הסטרימינג של נטפליקס ב-3 בנובמבר 2022.
זאת הפעם השנייה שנטפליקס משתמשת במותג "Blockbuster", כשהפעם הראשונה הייתה כששידרה את הסרט התיעודי "The Last Blockbuster".
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בעקבות ביקורות שליליות.
עלילת הסדרה הבדיונית מתרחשת בחנות סרטי הווידאו האחרונה של חברת בלוקבסטר בארצות הברית.
רנדל פארק בתפקיד טימי יון, מנהל חנות הווידאו האחרונה בלוקבאסטר.
מליסה פומרו בתור אלייזה ווקר, המאוהבת ביון ועובדת בחנותו.
אולגה מרדיז בתור קוני סראנו, עובדת מבוגרת בחנות.
טיילר אלוורז בתור קרלוס הררה, עובד צעיר בחנות שחולם להיות במאי, בדומה לקוונטין טרנטינו.
מדלן ארתור בתפקיד האנה הדמן, עובדת בחנות.
ג'יי בי סמוב בתור פרסי סקוט, החבר הטוב ביותר של טימי ולקוח קבוע בחנות.
קמאיה פיירבורן בתור קיילה סקוט, בתו של פרסי שעובדת בחנות.
לאונרד רובינסון בתור אארון ווקר, בעלה של אלייזה.
קיגן קונור טרייסי בתור רנה, מושא אהבה פוטנציאלית של טימי.
בובי מויניהן בתור סטיבי, שחקן עבר בילדותו.
במקור, הסדרה הוצגה למנהלים בערוץ NBC; עם זאת, הם לא נתנו להפקת הסדרה אור ירוק.
"יוניברסל טלוויזן" פנתה לנטפליקס שליהקה את רנדל פארק לתפקיד הראשי.
נטפליקס הכריזה רשמית על הפקת הסדרה ב-17 בנובמבר 2021. הסדרה נוצרה על ידי ונסה ראמוס שעבדה בעבר בתוכניות כמו "סופרסטור" ו"ברוקלין תשע-תשע".
יחד עם הכרזת הסדרה אושר כי הסדרה תופק על ידי דייוויס בידור ויוניברסל טלוויזן.
כמו כן, הוכרז שדייוויד כספי וג'קי קלארק ישמשו כתסריטאים בסדרה, וג'ון דייוויס ישמש כמפיק בפועל תחת "דייוויס אנטרטיינמנט".
קלארק, כספי, ג'ון פוקס וראמוס ישמשו כמפיקים בפועל, כאשר ברידג'ר וינגר ורוברט פטרוביץ' ישמשו כמפיקים משותפים.
בפברואר 2022, "דדליין הוליווד" דיווחה שפיימן בנץ יביים ארבעה פרקים של הסדרה כולל הפיילוט.
בנץ ישמש גם כמפיק בפועל עבור ארבעת הפרקים הללו.
במאיות בעונה הראשונה בנוסף לבנץ.
ריק פייג' משמש כצלם של הסדרה.
טריילר הסדרה שוחרר ב-5 במאי 2022 במהלך פסטיבל "Netflix Is A Joke".
הסדרה עלתה לאקרנים ב-3 בנובמבר 2022.
עם ההכרזה על הסדרה בנובמבר 2021, רנדל פארק לוהק לתפקיד ראשי כטימי יון.
דמותו מתוארת כאדם חולם וחובב סרטים.
בפברואר 2022, מליסה פומרו לוהקה לדמות בשם אלייזה שמתוארת כאם שנישואיה לאהובה מהתיכון, רעועים.
במרץ 2022, טיילר אלוורז, מדלן ארתור ואולגה מרדיז לוהקו לתפקידים שמשחקים את קרלוס, האנה וקוני בהתאמה.
בנוסף, ג'יי בי סמוב לוהק לתפקיד חברו הטוב ביותר של טימי.
פרסי וקמאיה פיירבורן לוהקו לתפקיד בתו של פרסי, כששתיהן הופיעו בתפקידי אורח.
במאי 2022, דווח כי אשלי אלכסנדר ורובין בראדלי יופיעו בתפקידי אורח.
ההפקה של העונה הראשונה החלה ב-28 בפברואר 2022. הצילומים החלו בוונקובר, קנדה באפריל 2022. הצילומים לעונה הראשונה הסתיימו ב-4 במאי 2022.
בדצמבר 2022 אושר שהסדרה לא תמשיך לעונה נוספת מפאת ביקורות שליליות.
בלזיוס אדלר פון שמואה היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר שימש לתקופה קצרה כראש המטה הכללי, וכן שימש כמפקד הקורפוס ה-2 בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
שמואה נולד בקלנגפורט ב-2 בינואר 1856. אביו היה מאיור בצבא האוסטרי, ואחיו הגיע גם הוא לדרגת גנרל.
הוא למד בבית הספר לצוערים במרבורג ולאחר מכן באקדמיה הצבאית התרזיאנית בווינר נוישטאדט.
ב-1874 החל לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת לויטננט.
בין 1879–1881 היה חבר במשלחת צבאית אוסטרו-הונגרית שנשלחה לסייע לשושלת הקאג'ארית.
לאחר חזרתו לאוסטריה, למד בבית הספר למלחמה בווינה עד 1884. ב-1885 הוא החל לשרת במטה הכללי.
ב-1894 הוא החל לעבוד כמורה צבאי בבית הספר למלחמה.
ב-1898 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1902 הוא מונה למפקד גדוד הרגלים ה-66. ב-1905 הוא הועבר לפקד על הבריגדה ה-55. ב-1908 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-18. ב-1909 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לויטננט.
ב-3 בדצמבר 1911 פוטר קונרד פון הצנדורף מתפקיד ראש המטה הכללי לאחר מחלוקת עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
כעבור שנה אחת בתפקיד, הקיסר פיטר את שמואה והחזיר את הצנדורף לנוכח איום למלחמה בבלקן.
שמואה הועבר לפקד על הקורפוס ה-16, וכעבור שנה הועלה לדרגת גנרל.
באפריל 1914 הוא הועבר לפקד על קורפוס וינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר שמואה לפקד על הקורפוס ה-2, שהיה חלק מהארמייה ה-4 בפיקודו של מוריץ פון אופנברג.
הוא השתתף בניצחון על הרוסים בקרב קומרוב, אולם לאחר מכן הובס בקרב רווה.
בעקבות התבוסה הוא הודח מהפיקוד על הקורפוס והועבר למפקח על קו הביצורים פרשבורג-קרמס.
במרץ 1915 הוא פרש מהצבא ועבר להתגורר בעיר הולדתו, ונפטר ב-21 בנובמבר 1920.
בלט בז'אר לוזאן היא להקת בלט שווייצרית השוכנת בעיר לוזאן ומופיעה ברחבי העולם.
בלט בז'אר נוסד בשנת 1987 בידי מוריס בז'אר, כוריאוגרף ידוע-שם, שקודם לכן ייסד וניהל את בלט המאה ה-20 בבריסל, בלגיה.
מאז מותו של מייסד הלהקה בשנת 2007, שימש ג'יל רומן, רקדן וכוריאוגרף, כמנהלה האמנותי עד נובמבר 2021.
מוריס בז'אר השתוקק תמיד לפתוח את עולם הבלט לקהל רחב יותר.
מונעים בכוח אותה רוח, מבצעים ג'יל רומן ורקדניו בכל רחבי העולם.
להקת בלט בז'אר של לוזאן היא אחת הלהקות הספורות שבכוחן למלא אולמות רחבי-ידיים כמו NHK בטוקיו, ארמון הקרמלין הממלכתי במוסקבה, אודיאון הרודס אטיקוס באתונה, פאלה דה קונגרס בפריז, פורסט נסיונל בבריסל או הפאטנינואר של מאלי בלוזאן.
משנת 2007 עד 2021 פעל ג'יל רומן לחקור וליצור מחול מודרני במטרה לבנות ולפתח רפרטואר לבלט בז'אר.
עבודתו של מוריס בז'אר עומדת בלב הרפרטואר הזה, בכוריאוגרפיות עתירות סמלים כגון פולחן האביב, בולרו, "הסימפוניה התשיעית" או "בלט לחיים", אבל ג'יל רומן גם שואף להציג את מגוון הרפרטואר שלו עצמו, "פיאף" או חליל הקסם, לדוגמה.
נוסף לתרומותיו של המנהל האמנותי להעשרת הרפרטואר, היו גם כוריאוגרפים נוספים, בהם אלונזו קינג, טוני פאבר, כריסטוף גרסיה, ג'ורג'ו מאדיה, יוקה אוישי וג'וליו ארוצארנה, שתרמו להתפתחותה היצירתית של חהקת בלט בז'אר.
הלהקה שומרת אמונים לייעודה: שימור יצירתו של מוריס בז'אר, תוך קיום מרחב יצירתי.
בָּלזָ'אן בּוּלטרִיקוֹבָה (בקזחית: Балжан Бөлтірікова; 15 בנובמבר 1921 – 14 במאי 1998) הייתה מורה ומדינאית סובייטית וקזחית שההייתה בין מקימי הסגל הדיפלומטי ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשרת החוץ והדיפלומטית הקזחית הראשונה שהשתתפה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
היא זכתה במדליות ובפרסים רבים, כולל עיטור אות הכבוד ועיטור הדגל האדום של העמל.
בולטריקובה נולדה בכפר קאסיק (Kassyk) במחוז ז'אמבול ברפובליקה הסובייטית האוטונומית הסוציאליסטית של קירגיז (Kirghiz Autonomous Socialist Soviet Republic), שהייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
היא הייתה הבת הצעירה להוריה ושני אחיה הגדולים ממנה.
מגיל צעיר שאפה להיות מורה ולאחר סיום כתה ו' בבית הספר המקומי, כבר החלה ללמד שיעורי אוריינות למבוגרים.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות, זכתה במדליית זהב ובנסיעה למוסקבה.
בשנת 1937 עברה בולטריקובה לאלמטי כדי ללמוד בבית ספר רגיל ולמדה רוסית.
במהלך לימודיה, היא פגשה ונישאה לאיסכנדר קוז'בייב (Iskander Kozhabayev), אחד הקזחים הראשונים שקיבל תואר דוקטור.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות, בשנת 1941, נרשמה לאוניברסיטה הפדגוגית הלאומית הקזחית ולמדה שפה וספרות.
בשל מלחמת העולם השנייה היא עברה ללמוד בהתכתבות וב-1943 סיימה את לימודיה בהצטיינות.
בשנת 1942, בולטריקובה החלה את דרכה כמנהלת בית הספר התיכון במחוז אלמטי.
בנוסף למתן גמלאות, היא ארגנה גני ילדים ומשפחתונים, מימנה בתי ספר וסדנאות לסיוע לקזחים עיוורים, חירשים ואילמים והקימה מפעל לייצור תותבים.
בשנת 1957, כהוקרה על פועלה, הוענק לה "עיטור מסדר הכבוד".
במשך עשור היא שירתה במשרד העבודה וההגנה החברתית, ובשנת 1966 קודמה לסגנית יו"ר מועצת השרים ולשרת החוץ, האישה הקזחית הראשונה שמונתה לכהן כשרת החוץ והייתה הנציגה הקזחית הראשונה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, במשך חמש וחצי שנים.
במושב 1970 (המושב ה-25) של העצרת הכללית, היא פעלה כדי להתנגד להקמת נציב עליון לזכויות אדם, שכן ברית המועצות הורתה לנציגים להסיר את הנושא מסדר היום, כנושא שאינו מועיל.
על מאמציה אלה היא זכתה בעיטור מסדר הדגל האדום של העמל.
בולטריקובה נפטרה ב-11 במאי 1998, באלמטי, קזחסטן.
הדירה בה התגוררה היא ומשפחתה בת שש נפשות, עד מותה, עוטרה בלוחית לזכרה.
בלט רוס היא להקת מחול שהקים וניהל האמרגן ואיש האמנות הרוסי סרגיי דיאגילב.
הלהקה פעלה בצרפת החל משנת 1909 עד שנת 1929, שנת מותו של דיאגילב.
בשנות פעילותה סיירה והופיעה הלהקה בדרום אמריקה, אנגליה וארצות הברית.
הלהקה נודעה בשל הצלחתה לשלב תחת שרביטו של דיאגילב יוצרים מתחומים שונים: מחול, ציור, מוזיקה, עיצוב, ספרות ושירה, שיחדיו העלו יצירות מופת שהשפיעו על עולם המחול והאומנות וחוללו את מהפכת המחול המודרני.
דיאגילב נודע אף ביכולתו לזהות כישרונות גדולים בראשית דרכם ולתת במה לכישרונם.
רוב רקדניה ויוצריה של הלהקה בתחילת דרכה היו רוסיים אך בהמשך פעלו בה גם יוצרים מארצות אחרות.
הלהקה רקדה ופיתחה סוגי מחול שונים מבלט קלאסי ורומנטי ועד מחול מודרני, תיאטרון מחול, ואוונגרד.
בין יצירותיה המקוריות של הלהקה: רוח הורד, פטרושקה, פולחן האביב, ציפור האש, אחר הצהריים של פאון, שחרזאדה.
בין היוצרים הרבים והחשובים שפעלו בלהקה במהלך שנות פעילותה וחלקם הגדול התגלו בה: ואצלב ניז'ינסקי, לאוניד מאסין, סרז' ליפר, ג'ורג' בלנשין, נינט דה ולואה, מרי ראמבר (מחול), איגור סטרווינסקי (מוזיקה), ליאון באקסט (ציור), קוקו שאנל (עיצוב תלבושות), ז'אן קוקטו (ספרות ושירה).
בשנת 1907, לאחר שנות פעילות ענפה בעולם התרבות והאמנות הרוסי, החליט דיאגילב לחשוף בפני הקהל הפריזאי את המוזיקאים הרוסים ויצירתם (סרגיי רחמנינוב, רימסקי קורסקוב ואחרים).
שנה לאחר מכן הגיע לפריז והביא עמו את האופרה הרוסית "בוריס גודונוב", עם כוכבה הגדול פיודור שאליאפין.
בשנת 1909 הביא לפריז להקת בלט, היא הבלט רוס (בעברית, "הבלטים הרוסיים"), שאת רוב רקדניה ויוצריה אסף מהבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג, בין סולניה: ואצלב ניז'ינסקי אנה פבלובה, ותמרה קרסבינה.
המוזיקה, האופרה ועתה המחול זכו להצלחה מסחררת בקרב הקהל הפריזאי שהוקסם מן הצד האקזוטי והאקספרסיבי של היוצרים הרוסיים.
סולן להקת הבלט רוס ואצלב ניז'ינסקי הצליח להפנט ולהקסים את הקהל הפריזאי בנוכחותו ובווירטואוזיות המרשימה שלו.
בין היצירות שנרקדו בעונה הראשונה: הסילפידות, הנסיך איגור, וקלאופטרה, כולן על פי כוריאוגרפיה של מיכאל פוקין.
לאור ההצלחה החליט דיאגילב להישאר בפריז ולרכז בה מעתה עם להקת הבלט את פעילותו האמנותית.
בעונה הבאה הועלו בין היצירות: ציפור האש, קרנבל, שחרזאדה.
דיאגילב הבין שהמהפכה צריכה להתרחש גם בתחום המחול שקפא מעט על שמריו, למול ההתרחשויות המהפכניות באמנויות האחרות (למשל ציור ומוזיקה) בראשית המאה-העשרים.
בעונה הבאה ב-1911 בחלק מן היצירות כבר הופיע יסוד חדשני ומהפכני שיהיה מעתה אופייני ללהקה: כגון, תפקיד מרכזי לגבר ותנועות גוף לא מתוך לקסיקון הבלט הקלאסי (רוח הורד), תיאטרון מחול (פטרושקה).
גם את הכוריאוגרפיות ליצירות החדשניות בעונה זאת יצר מיכאל פוקין.
ב-1912 קיבל ניז'ינסקי לראשונה את תפקיד הכוריאוגרף בלהקת הבלט ויצר את "אחר הצהריים של פאון" על פי פואמה של המשורר הצרפתי סטפן מלרמה ומוזיקה של קלוד דביסי, ריקוד אוונגרדי בעל תנועות חדות ושבורות בהשראת יוון העתיקה, המסתיים במעין סצנת אוננות של הפאון.
"עד מהרה נפוצה השמועה כי מפקד המשטרה, על פי בקשתו של קלמט, הוציא צו מניעה נגד המשך המופע, במועדונים, בסלונים, בבתי-קפה ובמסדרונות בית הנבחרים לא דיבר איש על שום נושא אחר; לשעה קלה שבה ונחלקה פריז לשני מחנות.
השגריר הרוסי, מ' איזוולסקי, ביקש לדעת אם לה פיגארו התכוון לתקוף את הברית הצרפתית-רוסית.
ביום המחרת פרסם "לה מטן" מכתב מאת אוגוסט רודן, שיצא להגנת ניז'ינסקי על שהחזיר למחול את "חופש האינסטינקט והרגש האנושי", (ברברה טוכמן המגדל הגאה).
שנה לאחר מכן יצר ניז'ינסקי את הכוריאוגרפיה ל"פולחן האביב", תוך שיתוף פעולה עם איגור סטרווינסקי, והצליח שוב לעורר סנסציה.
ניז'ינסקי, סולנה החשוב ביותר של הלהקה, בן-זוגו של דיאגילב והכוריאוגרף שיצר בלטים מהפכניים בלהקה פרש מן הלהקה ב-1913 עקב סכסוך עם דיאגילב ונישואיו לאחת מרקדניות הלהקה, רומולה דה פולסקי בעת מסע הופעות לבואנוס איירס.
בהמשך הופיע עם הלהקה פעם אחת נוספת ב-1916 לבקשת הקהל האמריקאי בעת סיור הופעות בארצות הברית, ויצר יצירה חדשה, "טיל אוילנשפיגל", שזכתה להצלחה חלקית.
ב-1917 הופיע בפעם האחרונה בפני קהל בעת סיור הופעות בדרום אמריקה.
זמן קצר לאחר מכן שקע אל עולם הדמדומים ועד יום מותו כשלושים שנה לאחר מכן חי כחולה נפש.
שנות פעילותו בלהקה היו מתקופותיה הפורות והחשובות.
בשנים הבאות תעלה הלהקה יצירות רבות ובהן: "פאראד", בלט קוביסטי בעיצובו של פבלו פיקאסו וכוריאוגרפיה של לאוניד מאסין, "הרכבת הכחולה" עם עיצוב ותלבושות של פיקאסו וקוקו שאנל, כלולות לכוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה אחותו של ניז'נסקי ומוזיקה מקורית של סטרווינסקי (ביצעה בעבר גם להקת בת-שבע), ועוד רבות אחרות.
ידועה הייתה בקשתו של דיאגילב מיוצריו: "הפתיעו אותי".
עם מותו של דיאגילב ב-1929 נעשו ניסיונות להמשיך את פעילות הלהקה בניהולם של רנה בלום ושל קולונל דה בזיל אך אלו זכו להצלחה חלקית בלבד והולידו סכסוכים שונים שהביאו לבסוף לפיצולה.
אחת מן הלהקות הללו, בלט רוס דה מונטה קרלו נדדה והעבירה את פעילותה לארצות הברית בתמיכתו של סרגיי דנהם.
רקדני הלהקה המקורית ויוצריה נפוצו ברחבי העולם והקימו להקות מחול חשובות ובתי ספר לבלט, כניו יורק סיטי בלט (ג'ורג' בלנשין), הבלט המלכותי (נינט דה ולואה), בלט ראמבר (מארי ראמבר) ועוד, חלקם מהווים עד ימינו בסיס מרכזי למחול.
אחרים תפסו מקומות חשובים כסולנים וכמנהלי להקות כסרגיי ליפר באופרה של פאריס ולאוניד מאסין בבלט רוס דה מונטה קרלו.
איגור סטרווינסקי, אחד מן המוזיקאים החשובים והמהפכניים במאה-העשרים, תגליתו של דיאגילב, שיתף פעולה עם ג'ורג' בלנשין שנים רבות אחר כך ולא שכח לדיאגילב את חסד הנעורים ובמותו 42 שנה לאחר מות דיאגילב נקבר לצידו בבית הקברות בוונציה.
בלטו היה כלב האסקי סיבירי שידוע בכך שהוביל את קבוצתו בקטע האחרון של מסע ההצלה במזחלות הכלבים באלסקה.
בינואר 1925, עשרות ילדים ומבוגרים מתו בעיר נום.
רופאי נום גילו כי מדובר במחלת הדיפטריה.
בנום לא הייתה התרופה נגד המחלה, והדרך היחידה למנוע את התפרצותה, הייתה להביא את התרופה מאנקורג', כאשר המרחק בין אנקורג' לנום הוא כ-1,600 קילומטרים.
לא הייתה דרך להעביר את התרופה מאנקורג' לנום מלבד באמצעות צוותי מזחלות כלבים.
התרופה הועברה ברכבת מאנקורג' לעיר ננאנה, השוכנת כ-1,100 קילומטרים מנום.
יותר מעשרים רוכבי מזחלות כלבים השתתפו בהעברת התרופה, כאשר כל אחד מהם העביר את התרופה מעיר לעיר לרוכב הבא בתור במסע.
בחוץ שררה רוח חזקה והטמפרטורה הייתה מינוס 31 מעלות צלזיוס.
ב-2 בפברואר 1925, רוכב מזחלות השלג הנורווגי גונאר קאסן קיבל את התרופה.
קאסן היה צריך להעבירה לרוכב רוהן שהמתין בסייפטי פורט, התחנה האחרונה לפני נום.
שם הכלב שהוביל את מזחלת הכלבים של קאסן היה בלטו.
בלטו הוכיח את נאמנותו לקאסן, כאשר הציל אותו ואת יתר כלבי המזחלת ממוות בטוח.
מקרה ההצלה התרחש כאשר במהלך נתיב איידיטרוד, הנתיב המחבר בין מזרח אלסקה למערבה, איבד קאסן את הדרך, והם הגיעו לנהר טופקוק שקפא; אם היו עוברים דרכו, הכלבים היו מאבדים את רגליהם וקופאים למוות.
חרף סופת שלגים גדולה שכיסתה את הנתיב בלבן, מצא בלטו את הדרך, והם ניצלו.
קאסן ובלטו הגיעו לסייפטי פורט וחיכו לרוכב המזחלות האחרון, אשר היה צריך להביא את התרופה עד לנום.
לאחר שהרוכב לא הגיע, החליט קאסן להמשיך את המסע עם בלטו כדי להביא את התרופה ליעדה.
הם האריכו את המסע שלהם והמשיכו עד לנום.
הם התקבלו בכבוד רב, ואף נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', בירך אותם.
לאחר המסע, בלטו וקאסן הפכו לידוענים.
ב-17 בדצמבר 1925, כ-10 חודשים לאחר הגעתם של קאסן ובלטו לנום, פסל של בלטו שפיסל פרדריק רוט, הונח בסנטרל פארק שבניו יורק.
את פסל זה ניתן לבקר כיום.