tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בשעה שהגיעו כוחות רומיים נוספים לדיכוי המרד, לאחר שניסיונו של גאלוס נכשל, ובראשם אספסיאנוס, הגיש לו אגריפס עזרה צבאית, בדומה לשאר מלכי החסות באזור.
אספסיאנוס החל בדיכוי מהיר יחסית של המרד בגליל, כשאגריפס טורח לארח אותו ואת צמרת הפיקוד הרומי.
הרומאי הגיש עזרה צבאית חשובה לאגריפס להדביר את ההתנגדות המרדנית בשתי הערים שהיו תחת שליטתו, בטבריה ובטריכאי (מגדל) שעל שפת הכנרת, ועל שום הידידות בין השניים לא ציווה אספסיאנוס להרוס את חומות טבריה.
לעומת זאת, על שום ההתנגדות המרה בטריכאי הורה אגריפס למכור, בהנחיית הרומאים, חלק מהמורדים לעבדות.
אגריפס אף הקצה כוחות לטובת ניהול המצור על גמלא שבגולן, אזור שהיה חלק משטח מלכותו.
בשעת ניהול המצור על גמלא ניסה אגריפס, כפי שנהג גם בירושלים, להניא את המורדים מהמשך הלחימה.
בתגובה נורתה אליו אבן קלע והוא נפצע במרפקו.
בשנת 68 נרצח הקיסר נירון ואת מקומו תפס גלבה.
משנודע הדבר לאגריפס, עזב יחד עם טיטוס את יהודה ועשה דרכו בספינה לרומא.
השניים נשלחו למעשה על ידי אספסיאנוס על-מנת לברך את הקיסר החדש.
אולם בדרכם, מששמעו שניהם על הירצחו של הקיסר החדש, מיהר טיטוס לאביו ביהודה, ואילו אגריפס המשיך בדרכו לרומא כדי להבטיח את המשך שלטונו ומעמדו.
כאשר הפך אספסיאנוס לקיסר, העמיד עצמו אגריפס לרשותו ובתמורה זכה בנחלות קרקע באזור הצפון.
בין השנים 75 ל-79 שהה אגריפס ברומא ובשנתו האחרונה שם אף זכה לדרגת פראיטור, תואר פקידותי גבוה בהירארכיה הרומית.
מערכת היחסים בין אגריפס ליוסף בן מתתיהו
מערכת היחסים בין אגריפס ליוסף בן מתתיהו הייתה מורכבת, מכיוון שיוסף בן מתתיהו פיקד על המרד בגליל, על שטחים שהיו ברובם חלק מממלכתו של אגריפס, ולמרות זאת שמר על יחס אוהד אליו במקרים רבים.
מערכת יחסים זו מתגוללת בספרו האוטוביוגרפי "חיי יוסף", ממנה עולה כי בין השניים התגלעו לא פעם חילוקי דעות קשים ואף התעמתויות צבאיות, בעיקר באזור טבריה וטריכאי (מגדל), אלא שתמיד נשמר ביניהם הכבוד ההדדי ויוסף בן מתתיהו הקפיד תמיד לכנות את אגריפס בשם "המלך".
פעם נמלטו אל יוסף שנים משרי צבאו הלא-יהודים של אגריפס, ויוסף התעקש להעניק להם חיסיון על אף שדרשו ממנו היהודים כתנאי לכך שהשניים ימולו או שיומתו.
לפי יוספוס הסיוע של אגריפס לאספסינוס לא היה בוגדני, אלא מהווה המשך לשיתוף הפעולה של מלכי החסות הרומיים, ובעיקר נבע מכך שאגריפס עדיין היה משוכנע שהמרד מיותר, שהמחיר שישלמו עליו יהיה גבוה מאוד, ושחלק נכבד מההנהגה הירושלמית מתנגדת למרד וכמותה רבים מהעם.
צעירים יהודים קנאים ארבו לאשת תלמי, אחד מנציבי המלך אגריפס, ושדדוה.
יוסף זעם על כך, לכד את העבריינים והשיב את הכבודה לבעליה.
יוסף מתוודה כי עותק אחד מספרו נשלח לאגריפס.
הלה קרא את חיבורו ושיבחו על כך, ובעיקר על דברי האמת שכתב.
באחת מאגרות התגובה כתב לו אגריפס, כי ישנן עובדות שאינן ידועות לו לכותב, והוא בהזדמנות יספר לו על כך.
תקרית אחת בין השניים נקשרה בברניקי, אחות אגריפס, שהיו אסמי חיטה בבית שערים שבעמק יזרעאל ויוסף השתלט עליהם וסיפק בעזרתם את צורכיהם של נזקקים.
יש הרואים את הכתוב על שמועת גילוי העריות בין אגריפס לברניקי כהוכחה לכך שכתביו פורסמו לאחר מות אגריפס, ובכך מקדימים את מותו.
ישנם סימנים לכך שאגריפס נפטר בשנת 92, כלומר כעשרים שנה לאחר סיום המרד הגדול וחורבן הבית.
לא ברור מדוע לא הנהיג את העם לאחר המרד, ומה עלה בגורלו.
תשובה לכך לא נמצאה במקורות התקופה, למעט העובדה כי היו לו בנים.
עקבותיו אבדו לאחר דיכוי המרד הגדול.
אגריפס המשיך לכהן בשטחי ממלכתו בצפון עד פטירתו, ומאז הועברו נחלות אלה לידי השלטון הרומי.
בספר "יוסיפון" (סוף פרק 76), שנתחבר במאה ה-10, מסופר שאספסיאנוס הרג "את אגריפס המלך ואת מונבז בנו" שלוש שנים וחצי לפני החורבן, בסמוך להפיכתו לקיסר, זאת בעקבות הלשנה יהודית שאגריפס חשב לבגוד בו ושלח מכתב בעניין לירושלים.
כך גם לפי פרשנות למסורת הכתובה בספר "סדר הדורות", טיטוס ואספסינוס הרגו את אגריפס שלש שנים קודם לחורבן הבית (כלומר בשנת 67 לספירה).
אלא שמטבעות של אגריפס ועליהם הכתובת "יודיאה קפטה" ("יהודה הכבושה") מפריכות דעה זו.
כתובת לטינית מביירות מנציחה את אגריפס השני לצד אחותו, בזכות תרומות לשיקום בניין בעיר וקישוטו: "ברניקי המלכה והמלך אגריפס תיקנו מן היסוד את המקדש הזה...
שהמלך הורדוס, שהם מצאצאיו, בנאו, אחרי שהידרר הבניין ברבות השנים, וגם קישטו אותו בשיש ובשישה...עמודים".
קיימת אי בהירות לגבי מקורות המזכירים את השם 'אגריפס'.
במסורת היהודית יש התייחסות רבה וחיובית למלך בשם אגריפס, והוא נזכר בספרות חז"ל בהקשרים חיוביים, וכמי שהקפיד על קיום המצוות.
גם במסורת הנוצרית, בתפיסה העממית, ואף בעולם האקדמי במשך שנים רבות ההנחה הייתה שמדובר באגריפס הראשון.
בשנים האחרונות ישנם חוקרים שהוכיחו שלפחות חלק ממקורות אלו, מתייחסים דווקא לאגריפס השני.
גם לגבי מהות היחס אליו (אם אמנם עליו נאמרו הדברים), חוקרים עכשוויים טוענים כי ייתכן שהקריאה של העם "אחינו אתה" לאחר הקראת "פרשת המלך" במקדש ופריצתו בבכי, אינם חיוביים כלל אלא הם למעשה אמירה צינית ולעגנית, האומרים את ההפך הגמור.
אגריפס השני תרם להפצת ולהעמקת התרבות ההלניסטית, כהמשך למדיניות הרומית.
אגריפס ניהל וקיים פעילות ספורט, תיאטרון ותחרות גלדיאטורים במתקנים שבנו אבותיו בעיקר בטבריה ובקיסריה.
הוא הגדיל את שטחה של קיסריה פיליפי וקרא לה נירוניה על שם הקיסר המכהן.
סביר להניח, שכקודמיו, ארגן בעיר תחרויות גופניות ומוזיקליות לרגל חנוכתה.
לתושבי ביירות (בריטוס) העניק תיאטרון, שהוצאותיו היו רבות ודאג שהרפרטואר השנתי יהיה מגוון ואטרקטיבי.
אגריפס הזרים לרשות המקומית כספים רבים למימון צורכי התושבים וחילק להם תבואה ושמן וכן דאג לקשט את העיר בפסלים מרהיבים.
טביעת החותם של התרומה ההלניסטית עולה ממספר כתובות ואף מהמטבעות שטבע והנפיק.
מערכת היחסים עם הציבור היהודי
מוצאו של אגריפס, המסורת הארוכה של משפחתו ובעיקר הסמכויות שהואצלו לו על ידי הרומאים – הפיקוח על המקדש ומינוי כהנים גדולים – הביאו את אגריפס למעורבות במצבו ובגורלו של העם היהודי.
בכתבי יוסף בן מתתיהו ישנן התייחסויות רבות לכך שהיהודים אהבו את אגריפס הראשון, אך הסתייגו מאגריפס השני.
ד"ר דליה טריפון מאוניברסיטת חיפה ותלמידיה חקרו את החומר הכתוב והממצא הארכאולוגי ובאפריל 1986 היא הציעה פרשנות חדשה לנתונים, על פיה היהודים התייחסו לאגריפס השני כ'מלך ישראל', למרות שתואר זה לא ניתן לו על ידי הרומאים.
התייחסות זו באה לו בגלל נסיונותיו לפשר בין היהודים לרומאים, ואולי גם בגלל היותו בנו של אגריפס הראשון והאהוד.
לפי השערתה, ביקשה לפרש את הכתובים והמסורות באופן אחר.
לפי פרשנות זו, המסופר על 'אגריפס המלך' שהרבה למנות ולפטר כהנים גדולים בדומה להורדוס בשעתו - מדבר באגריפס השני.
אחד מכהנים אלו היה ישמעאל בן פיאבי שהתמנה בתקופת סכסוך קיסריה ערב המרד הגדול.
לכהן זה יש יחס אוהד במשנה, וכתוב שנתמנה על ידי המלך.
אגריפס בנה בארמונו שבירושלים קרוב ללשכת הגזית (הקסיסטוס - בלשונו של בן מתתיהו) אולם גדול ומפואר, שממנו ניתן היה לצפות ולהשקיף על העיר, ובכלל זאת על הנעשה בבית המקדש.
מהלך זה הרגיז חלק מתושבי ירושלים, שבתגובה הקימו חומה, שתחצוץ בין המקדש לארמון, ובכך בקשו למנוע את הפולשנות המלכותית אל תוך המקדש.
הן אגריפס והן הנציב פסטוס זעמו, והאחרון ביקש להרוס את מחיצת האבן.
התערבותו של הקיסר נירון לטובת יהודי ירושלים, בהשפעת אשתו פופאיה, מנעה את התחממות הרוחות.
כדי להתחשב מחד בדרישות הלויים המשוררים, ומאידך לקצץ קצת ביוהרת הכהנים, נעתר אגריפס לבקשת הלויים לאפשר להם ללבוש בגדי בד בדומה לכהנים, ואף כינס לצורך זאת מושב מיוחד של הסנהדרין.
ביטוי נוסף להתחשבותו של אגריפס בצורכי קבוצות שונות בירושלים התגלם בעובדה, כי לאחר סיום העבודות השונות במקדש והפסקת בניין החומה השלישית (עוד מימי אביו אגריפס הראשון) נותרו בירושלים כ-18 אלף מובטלים.
אגריפס הציע לרצף את האזור בשיש ובכך נמצאה פרנסה למובטלים.
לבסוף, ד"ר טריפון משערת שעליית בית רבן גמליאל לנשיאות באה לאחר מותו של אגריפס "אחרון המלכים לבית חשמונאי".
השערה זו באה מאחר שידועים כתובות ומטבעות שלו, עוד עשור לאחר החורבן, אך אין התייחסות למלוכה זו בכתבי היהודים.
השם 'אגריפס' מוזכר בכמה מקומות בספרות חז"ל, רובם בהקשר חיובי, אולם ברוב המקרים קיים קושי רב בקביעה אם מדובר באגריפס הראשון או השני.
דוגמה לכך הוא תיאור מעמד הקהל המופיע במשנה במסכת סוטה:
אלה הטוענים כי משנה זו מיוחסת לאגריפס הראשון מנמקים את הנחתם במידע על שמירת המצוות על ידי המלך והאהדה שהופגנה כלפיו.
לעומתם טוענים אחרים המייחסים את המעשה לאגריפס השני, כי קריאות העם - "אחינו אתה" – היו אירוניות וציניות.
טענה אחרת היא שרק אגריפס הראשון מלך בירושלים, ולעומתה גורסים כי אגריפס השני היה "מפקח המקדש" ועל כן היו שכינוהו "מלך במקדש" ועוד.
במסורת תנאית אחרת מתברר הקשר בין (חורבן) בית המקדש לבין אגריפס: "משום רבי נתן אמרו: נתחייבו ישראל כליה (משום) שחינפו לאגריפס המלך" (תוספתא סוטה ז, 16) ובתלמוד הירושלמי נמסר כי "הרבה חללים נפלו באותו היום, שהחניפו לו (לאגריפס)" (סוטה פרק ז' כב ע"א).
ההקשר הכרונולוגי בין האירוע לבין החורבן מחייב יותר את המסקנה, כי מדובר באגריפס השני.
בכל מקרה, התכונה של מחילה על כבודו של מלך בהקשר ל'אגריפס' מופיעה עוד מספר פעמים בספרות חז"ל, כגון בוויקרא רבה, עת ביקש אגריפס להקריב אלף עולות ביום אחד ודרש מהכהן המשרת לא לאפשר לאף אחד להקריב באותו יום.
עם זאת, כשהגיע עני אחד ובידיו שני תורים לקרבן, הניח לו הכהן שימלא את רצונו והקריב, כאשר שמע המלך על המעשה, שיבח את הכהן.
על-פי עדות אחרת במשנה (ביכורים ג, ד) השתתף 'אגריפס' בטקס הביכורים במקדש – "אפילו אגרפס המלך נוטל את הסל על כתפו ונכנס, עד שהוא מגיע לעזרה.
הגיע לעזרה, דברו הלויים בשיר ...".
אם נכון ההסבר שמדובר באגריפס השני, תפקידו כ"מפקח המקדש" המתועד אצל יוסף בן מתתיהו, עולה מדי פעם בפעם בספרות חז"ל.
פעם אחת זיכה במתנות רבות את גביני הכרוז, שהיה מדרבן את בעלי התפקידים במקדש וקולו הרם היה מתגלגל בירושלים למרחק של שלוש פרסאות.
במקרה אחר פנה 'אגריפס המלך' לכוהני המקדש, וביקש לדעת כמה יהודים פוקדים את ההיכל בפסח על ידי חשבון מעניין של ספירת קרבנות הפסח.
באחד המקרים פנה 'אגריפס המלך' וברר אצל רבי אליעזר בן הורקנוס מדוע מצוַת ברית מילה אינה נכללת בעשרת הדיברות, בבחינת שאלה מהותית ביותר.
שאלות מסוג זה הופנו לחכמי יבנה, ומתוך כך ברור שמדובר באגריפס השני.
האגרסטה (בפורטוגזית: Agreste) הוא אזור צר העובר במדינות ברזיל: פאראיבה, פרנמבוקו, אלגואס, סרז'יפה ובאהיה בין חופי ה-"Zona da Mata" (אזור היער) לבין האזור החצי-צחיח סרטאו.
האגרסטה, המסתיים לפני ריו גראנדה דו נורטה, התעשר בצמחייה בשל התמוטטותה של שרשרת הרים שגרמה לירידת גשמים רבים באזור המיוער לאורך החוף.
רוב האגרסטה הוא אזור משופע בגבעות, כאשר הגבעות הדרומיות הן הגבוהות ביותר, מלבד בסביבת העמק הצר שבו זורם נהר סאו פרנסיסקו.
האקלים חם ולח לעיתים, עם גשמים רבים בעיר המרכזית באזור - קמפינה גרנדה.
בממוצע יורדים בו כ-700 מילימטר גשם בשנה - המתפרסים על פחות מ-10 מ"מ באוקטובר ובנובמבר עד ל-120 מ"מ במאי וביוני.
השימוש העיקרי שנעשה בקרקע הוא גידול חקלאות מעורבת, כאשר הגידול החקלאי המרכזי הוא המלון.
האגרסטה סובל לעיתים קרובות מבצורות, כמו הסרטאו, אם כי השפעותיהן בדרך כלל אינן כה חמורות.
מרקוס ויפסניוס אגריפה פוסטומוס הידוע גם כאגריפה פוסטומוס היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
אגריפה נולד בשנת 12 לפנה"ס, לאימו יוליה שהייתה בתו של הקיסר אוגוסטוס ולאביו מרקוס ויפסניוס אגריפה, מפקד הצבא הבכיר ביותר של הקיסר וחברו הקרוב.
מספר חודשים לפני לידתו נפטר אביו.
הוא היה גם דודו של הקיסר קליגולה מצד אימו, בן דוד מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס, ודוד רבא של הקיסר נירון.
אגריפה נקרא על שם אביו המת ולאחר לידתו נלקח להתחנך בביתו של אוגוסטוס ותחת הדרכתו.
אולם בניגוד לאחיו הבכורים, גאיוס ולוקיוס, לא אומץ אגריפה על ידי אוגוסטוס.
ייתכן, שהסיבה לאי אימוצו הייתה בכך שאוגוסטוס לא ראה באגריפה יורש.
עם זאת, בעקבות מותו של לוקיוס בשנת 2 ושל גאיוס בשנת 4, אימץ אוגוסטוס מחוסר ברירה את אגריפה וטיבריוס כבניו.
אימוץ זה הפך את אגריפה לאויבו של טיבריוס ואימו ליוויה מכיוון שהדבר איים על מעמדו של טיבריוס כיורשו של אוגוסטוס.
למרות זאת וככל הנראה, לאימוצו על ידי אוגוסטוס לא הייתה שום כוונה פוליטית והדבר נעשה מסיבות אישיות של אוגוסטוס.
ההיסטוריונים של העת העתיקה מתארים את דמותו של אגריפה באופן שלילי כטיפוס גס רוח, טיפש, חסר צניעות והולל הנתון להתפרצויות זעם אלימות.
ככל הנראה הוא היה פחות מוכשר מאחיו הבכורים וזו אחת הסיבות שאוגוסטוס, שחשק תמיד שצאצא שלו ירש אותו, לא הועיד אותו להיות יורשו.
ידוע כי אוגוסטוס התעלם מאגריפה בסדר הירושה ונמנע מלתת לו תפקידים חשובים, לדוגמה בשנת 7 לספירה כאשר נשלחה תגבורת צבאית לטיבריוס שעסק בדיכוי המרד הפאנוני, לא היה אגריפה בן ה-19 חלק מן המשלחת הצבאית.
דברים אלה הגבירו את תסכולו ואכזבתו של אגריפה שכן חש שאוגוסטוס מונע ממנו את מקומו הראוי בסדר הירושה.
לא ידוע הסיבה הוודאית לכך, אך אגריפה הוגלה על ידי אוגוסטוס לסורנטום בשנת 7 לספירה, התנהגותו האלימה בגלות הביאה למעברו לאי פלנסיה שם הושם תחת משמר צבאי.
גלותו הפכה לקבועה על ידי סנאטוס קונסולטום.
כשהיה ברור שאוגוסטוס עומד למות ושטיבריוס ירש אותו כקיסר, הוכנה קנוניה ברומא.
עיקריה של הקנוניה היו מניעת הגלות על ידי חילוצם של אגריפה בן ה-28 ואימו יוליה, שאף היא הייתה בגלות בשל ניאופיה, אחרי מותו של אוגוסטוס, הבאתם ללגיונות הרומאים שחנו בגרמניה והכרזה על אגריפה כיורשו של אוגוסטוס והקיסר החדש.
הקושרים גם הפיצו את שמו של אגריפה כמועמד אפשרי לרשת את אוגוסטוס והם ככל הנראה היו המקור לשמועה שטקיטוס מדווח עליה שכביכול לפני מותו אוגוסטוס ביקר את אגריפה במקום גלותו והתכוון לבטל את הגלייתו ולהחזירו לרומא.
אולם הקנוניה נתגלתה ואגריפה הוצא להורג לפני שהקושרים יכלו לחלצו, לא ברור על פי פקודתו של מי התבצעה ההוצאה להורג אולם ככל הנראה זה היה מעשה ידיו של אוגוסטוס, אחד ממשרתיו או ליוויה ולפי תגובתו המופתעת של טיבריוס כשהודיעו לו על ההוצאה להורג הוא לא היה מעורב בכך.
אגריפינה הזקנה (14 לפנה"ס - 18 באוקטובר 33) הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית.
אגריפינה נולדה בשנת 14 לפנה"ס, אמה הייתה יוליה, בתו של אוגוסטוס ואביה היה מרקוס ויפסניוס אגריפה, מצביאו הבכיר ביותר של אוגוסטוס.
בנוסף לכך, היא הייתה אמו של הקיסר קליגולה, גיסתו של הקיסר קלאודיוס וסבתו של הקיסר נירון מצד אמו.
בשנת 4 נישאה אגריפינה למצביא גרמניקוס, בנו של דרוסוס ונכדה של ליוויה.
את הנישואים ארגן סבה אוגוסטוס, כחלק מהסדרי הירושה.
במקביל אימץ אוגוסטוס את טיבריוס והכריז עליו כיורשו, בעוד שטיבריוס עצמו אימץ את גרמניקוס כאדם שעתיד לרשת את כס הקיסרות אחריו.
שישה מתוכם שרדו והגיעו לגיל בגרות: נירון (אין לבלבל בינו לבין אחיינו הקיסר באותו שם), דרוסוס, קליגולה, אגריפינה הצעירה, ליווילה הצעירה ודרוסילה.
כשגרמניקוס עזב את רומא בשנת 14 לטפל בהתקוממות הלגיונות בגרמניה, הצטרפו אליו אגריפינה וילדיהם.
כשחזר גרמניקוס לרומא בתום המערכה, הם השתתפו בטריומף שהוענק לו.
אגריפינה שוב הצטרפה אל בעלה גרמניקוס כשלאחרון הוענקה השליטה בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה בשנת 18, אולם כעבור שנה מת גרמניקוס מהרעלה.
מילותיו האחרונות היו עצה לאגריפינה לשמור על פרופיל נמוך ולא להתעמת עם מוקדי הכוח ברומא.
אולם אגריפינה לא שעתה לאזהרותיו של בעלה המנוח והחלה מקדמת את מעמדם של בניה הבכורים, דרוסוס ונירון, כיורשי טיבריוס.
דבר זה הביא אותה לעימות עם טיבריוס, שרצה להוריש את הקיסרות לבנו הטבעי דרוסוס יוליוס קיסר.
בקשתה להינשא מחדש נענתה בשלילה על ידי טיבריוס, שחשש שבעלה החדש יהפוך למגנם של בניה ויחד הם יפעלו לחתור תחתיו.
המצב החמיר כתוצאה מהסתתו של סיאנוס, מפקד המשמר הפרטוריאני, שהודיע לאגריפינה שטיבריוס מתכנן להרעיל אותה.
כתוצאה מכך היא סירבה לאכול משולחנו.
אגריפינה ובנה הבכור נירון נעצרו בפקודת טיבריוס בשנת 27. כעבור שנתיים הם הוגלו לאיים הפונטיים.
אגריפינה מתה מרעב בשנת 33, לא ידוע אם כתוצאה מהרעבה מכוונת או מהחלטה שלה.
אגרקסקו יצוא בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת ביצוא תוצרת חקלאית מישראל.
שוק היעד המרכזי שלה הוא אירופה אך היא פעילה גם במדינות אחרות בעולם.
כחברה חצי ממשלתית ובמשך 37 שנים נהנתה ממעמד מונופוליסטי בתחום היצוא החקלאי.
במחצית השנייה של 2011 עברה אגרקסקו משבר שלאחריו נמכרה והפכה לחברה פרטית.
בעקבות המשבר נמתחה, על ידי חלק מהממסד הכלכלי, ביקורת על המדינה ומוסדותיה שנמנעו מתמיכה בחברה שלממשלה היו בה אחזקות ושליטה על המינויים בה.
אגרקסקו הוקמה בשנת 1956 בעקבות החלטה להקים גוף מרכזי לטיפול בייצוא חקלאי, למעט פירות הדר, שייצואם נותר בידי המועצה לשיווק פרי הדר.
מטרת החברה הותוותה כמציאת שווקים לייצוא, הזמנת התוצרת מהחקלאים, ביקורת על האיכות ושיווק בחוץ לארץ.
החברה הוקמה בעקבות הגידול בייצור החקלאי בישראל והיווצרות עודפי ייצור גדולים.
בעת ייסודה, החזיקו ממשלת ישראל, תנובה והסוכנות היהודית כל אחת ב-28% ממניות החברה, וארבע מועצות הייצור: ירקות, פירות, עופות ופרחים החזיקו 4% כל אחת.
בשנת 1969 יצאה הסוכנות מהחברה והוגדל הון המניות שלה, כך שהממשלה החזיקה 50%, תנובה 20%, מועצות הפירות והירקות 10% כל אחת, מועצת הפרחים 4%, מועצת החלב 4% ומועצת הבקר 2%.
במניות השליטה של החברה, שהייתה חברת היצוא החקלאי הגדולה בישראל, החזיקו עד 2011:
מועצות הייצור והשיווק - 59%
בנוסף, היו קיימים בחברה 11 סוגי מניות הוניות שב-97% מהן החזיקו מועצות היצור החקלאיות ותנובה.
על פי תקנון החברה היא לא הייתה אמורה לייצר רווחים לבעליה ובמידה ונוצרו רווחים, היה עליהם לכסות גירעונות או להיות מחולקים לחקלאים שתוצרתם שווקה על ידי החברה.
ב-2002 הוחלט להביא את נושא הפרטת החברה בפני ועדת השרים לענייני הפרטה אך הנושא התעכב במשך מספר שנים.
ב-2006 החל שר החקלאות שלום שמחון לקדם את תהליך ההפרטה של החברה.
בדצמבר 2007 אישרה מועצת הצמחים את מתווה ההפרטה המוצע, ובעיתונות פורסם שהחברה שווה כחצי מיליארד שקלים, הגם שלא נערכה לחברה הערכת שווי.
בספטמבר 2008 אישרה ועדת השרים לענייני הפרטה את מתווה ההפרטה המוצע בו אולם ההפרטה נתקעה בשל מספר סיבות ובהם: הסכם המייסדים שהקנה לתנובה עדיפות ברכישת החברה ותנובה, שנשלטה על ידי קרן אייפקס, התמהמהה בגיבוש עמדתה בנושא ההפרטה.
כמו כן, הייתה התנגדות בקרב חלק מהחקלאים לכך שיצטרכו לשלם עבור חלקה של המדינה בחברה, כפי שהתבטא בנובמבר 2008 יוסטה בלייר, מנכ"ל התאחדות חקלאי ישראל: "אני חושב שבאופן מעשי אגרקסקו נמצאת בידי המגדלים.
כל הכספים שהושקעו בה הם של המגדלים, וכל מה שקרה בה היה בזכות המגדלים, ולכן הממשלה לא יכולה להיתמם ולדרוש תשלום עבור יציאתה מהחברה.
אם זה התנאי של הממשלה, עדיף לא להפריט את החברה."
על רקע חילוקי הדעות בנושא דרך הפרטת החברה, הודיע ב-2010 מנהלה הקודם של החברה, שלמה תירוש, על פרישתו.
מחליפו היה דוד בונדי, שנדרש על ידי הממשלה לבצע תוכנית הבראה בחברה ב-2011.
בסוף יוני 2011 מונה לחברה מפרק מפעיל, רו"ח שלמה נס.
ביולי 2011 התפטר בונדי מתפקידו.
מאמצי המפרק למצוא לחברה קונה שיפעילה כעסק חי נכשלו בתחילה וב-11 בספטמבר נכנסה החברה לפירוק.
המפרק המשיך לקבל הצעות לרכישת החברה ובסופו של דבר אישר בית המשפט את הצעת אנשי העסקים גדעון ביקל וחן למדן לרכוש את החברה תמורת 17.6 מיליון ש"ח במזומן ו-24.4 מיליון ש"ח המותנים בביצועי החברה בעתיד.
עיקר עסקיו של ביקל לפני רכישת אגרקסקו היו בתחום גידול ויצוא פרחים ועיסוק בנדל"ן.
בנובמבר 2011 אישר הממונה על ההגבלים העסקיים את העסקה והיא יצאה אל הפועל.
בשנת 1961 הייתה החברה במקום השני בייצוא, לאחר המועצה לשיווק פרי הדר.
בשנת 1966 החלה החברה לייצא כמויות גדולות של תוצרת בדרך האוויר.
בשנים 1969-1970 היו ענפי הייצוא העיקריים של החברה: פרחים, תות שדה, ארטישוק, חסה, פלפל, אבוקדו ומלון.
היצוא כלל כ-50,000 טונות ירקות, 21,000 טונות פירות ומעל 100 מיליון פרחים.
עד מכירת החברה הייתה התפלגות העסקים של אגרקסקו לפי ענפים:
אגרקסקו מחזיקה במותג Carmel והיא ידועה באירופה בשם זה.
עד מכירתה, החזיקה החברה סניפים בלונדון, פרנקפורט, רוטרדם, פריז, ציריך, וינה, מדריד, מילאנו וניו יורק.
כמו כן, טיפל המשרד בישראל ביצוא למדינות נוספות כמו: רוסיה, מזרח אירופה והמזרח הרחוק.
מאז 2001 אגרקסקו משווקת תוצרת חקלאית פלסטינית בשם המותג Coral.
לאגרקסקו היה מעמד מונופוליסטי בשוק הישראלי מאחר שהחקלאים היו מחויבים לייצא את תוצרתם דרכה.
בשנת 1978 דרשו גורמים במפלגה הליברלית לפתוח את היצוא החקלאי לחקלאות אך הדבר לא יצא אל הפועל בגלל התנגדות במשרד החקלאות.
בשנת 1993 נפתחה הדרך גם לחברות אחרות לעסוק ביצוא חקלאי ונכון ל-2008 היו כ-120 יצואנים בענף.
בענף הפרחים, לעומת זאת, היו יצואני פרחים פרטיים.
בשנת 1980 המליצה ועדה בראשות יקיר פלסנר לרכז את כל ייצוא הפרחים בידי אגרקסקו.
ההמלצות נתקלו בהתנגדות של היצואנים הפרטיים.
בשנת 1982 הגיעה חברת פרחי סלע להסכם שיתוף פעולה עם אגרקסקו בייצוא פרחים.
בשנת 1991 הופרט שיווק פירות הדר ואגרקסקו נכנסה לתחום.
בשנת 2006 נקשר שמה של אגרקסקו בחקירה משטרתית שנערכה בעקבות טיסות של חברי הכנסת אלי אפללו ורוחמה אברהם לחו"ל במימון החברה.
החשד היה שמימון הטיסות היווה שוחד שניתן לחברי הכנסת תמורת קידום ענייני אגרקסקו בוועדות הכנסת.
לאחר כמעט שנתיים נסגר תיק החקירה ללא הגשת כתבי אישום ולאחר שחברי הכנסת שילמו את עלות הטיסה.
שנה לאחר מכן, מתח מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, ביקורת על התנהלות החברה בנושא מיזם בניית אניות להובלת תוצרת חקלאית ובנושא חכירתן מהאחים עופר.
על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועל רקע היותה מותג ישראלי מפורסם, עמדה אגרקסקו בשנות האלפיים במוקד מספר פעולות מחאה של תומכי העניין הפלסטיני באירופה.
הפעילות באנגליה התמקדה במרכז הלוגיסטי של החברה במידלסקס.
טענתם המרכזית של המפגינים הייתה כי אגרקסקו אחראית לשני שלישים מהיצוא החקלאי של ההתנחלויות היושבות על שטח כבוש וכי לא ניתן לדעת איזה חלקים מהתוצרת המשווקת על ידי אגרקסקו באה מאזורים כבושים.
ב-2004, ביולי ובאוגוסט 2007 ובאוגוסט 2008 נכנסו פעילים של תנועות אנרכיסטיות למרכזים ולמחסנים של אגרקסקו באנגליה, כבלו את עצמם לשערים ולציוד, חיבלו ברכוש, תלו דגלי פלסטין במקום דגלי ישראל והשביתו את העבודה למשך מספר שעות.
אגרת גודש בלונדון היא אגרה הנגבית מכלי רכב מסוימים הנוסעים באותם חלקים של לונדון אשר נקבעו כאזורי אגרת גודש .
גבולו של אזור האגרה נקבע לפי כביש הטבעת הפנימי המקיף את מרכז לונדון באורך של כ-19 ק"מ.
מטרותיה העיקריות של האגרה הן להפחית את גודש התנועה ולגייס מימון להשקעה במערכת התחבורה של לונדון.
אזורי הגודש החלו לפעול בחלקים ממרכז לונדון ב-17 בפברואר 2003 והם הורחבו לחלקים ממערב לונדון ב-19 בפברואר 2007. כלי רכב החייב באגרה, מחויב ב-11.50 ליש"ט לכל יום שבו הוא נכנס לאזור אגרת הגודש, בין השעות 7 בבוקר ו-6 בערב.
הקנסות המוטלים על אי תשלום האגרה נעים בין 180-60 ליש"ט.
החברה העירונית "תחבורה ללונדון" אחראית לגביית האגרה.
מערכת הגבייה מבוססת על מצלמות במעגל סגור ומערכת אוטומטית לזיהוי לוחיות רישוי.
עיריית לונדון פרסמה נתונים אודות הגודש, ומצאה שלאחר שלוש שנים הגודש חזר לרמתו שלפני האגרה והמשיך להחמיר.
מכון המחקר INRIX ממשיך לפרסם מידע על הגודש בלונדון, שממשיך להחמיר למרות אגרת הגודש.
רשות התחבורה של לונדון מייחסת את העלייה בגודש לגידול משמעותי בביצוע עבודות בכבישים ושינויים ברשת הכבישים שהפחיתו את בקיבולתם לשנע רכבים פרטיים, שלוותה בירידה בנְסוּעָה.
ראש העיר של לונדון הורה בשנת 2020 לבחון הרחבה של אגרת הגודש לאזור לונדון רבתי.
הצעד עורר ביקורת על כך שאגרת הגודש לא הפחיתה את הגודש והיא נתפשת בתור אמצעי גביית מס בלבד.
אגרת בית משפט היא אגרה שעל המגיש תביעה לבית המשפט לשלם למדינה עם הגשת התביעה.
האגרה נועדה לקדם אינטרס כלל מערכתי של השתתפות (חלקית) של בעלי הדין במימון עלויות ההתדינות.
בישראל, גובה האגרה משתנה בהתאם לסוג התביעה.
בבית משפט לתביעות קטנות האגרה היא 1% מסכום התביעה, אך לפחות 50 שקלים.
בבית משפט השלום או מחוזי האגרה היא 2.5% מהסעד הנתבע עד לסכום של כ-22 מיליון ש"ח ו-1% מהסעד הנתבע מעל סכום זה, אולם כאשר מדובר בתביעה על נזקי גוף, האגרה היא 6,261 ש"ח לתביעה המוגשת בבית משפט השלום ו-39,132 ש"ח לתביעה המוגשת בבית המשפט המחוזי ללא קשר לגובה התביעה.
בנוסף, בתביעה על נזקי גוף רוב האגרה משולמת אחרי תום המשפט ולא עם הגשתה.
תביעה נחשבת לתביעה על נזקי גוף רק אם נדרש פיצוי בגין "נזק שנגרם לגופו או נפשו של התובע-הניזוק כתוצאה מפגיעה, מוות או מחלה".
כאשר מוגשת תביעה מעורבת על נזקי גוף ונזקים אחרים, על התובעים להבחין בין הסכומים הנתבעים עבור נזקי גוף ועבור נזקים אחרים ולקבוע את האגרות בנפרד.
בבית המשפט לענייני משפחה נקבעו כללים שונים לגבי אגרות.
עבור תביעה לסכום קבוע נדרשת אגרה של 1% מהתביעה, עבור תביעה בענייני רכוש שאינה לסכום כסף קצוב 2,586 ש"ח ולתביעות אחרות 432 ש"ח.
באגרות של בית משפט לענייני משפחה אין סיווג לעניין נזקי גוף, שכן באופן כללי בית משפט זה אינו עוסק בנזקי גוף.
לגובה האגרה שהתובע משלם יכולות להיות השפעות על גובה הפיצוי שיקבל בפסק הדין, שכן גובה האגרה יכול להיחשב כראיה לכך שסכומים מסוימים לא נכללו במסגרת התביעה.
בהגשת בקשות, ככלל, ישולם סכום קבוע על-פי בית המשפט בו נתבקשה הבקשה.
עם זאת, בקשות בבית המשפט לתביעות קטנות, בהליכים שאינם אזרחיים, ובהליכים שבהם אין נדרשים לשלם אגרה - פטורות מאגרה.
יתר על כן, ישנה רשימת בקשות שונות במסגרת ההליך, אשר אין נדרשים לשלם בגינן אגרה.
בתביעה ובה נתבעו מספר סעדים, יקבע גובה האגרה לפי הסעד הגבוה מביניהם.
בתביעה שעניינה סעדים שאינם ניתנים לשומה בכסף (למשל צו מניעה), תשולם האגרה בתחילת ההליך בסכום חד פעמי.
לבית המשפט סמכות לפטור מגיש תביעה מחלק מהאגרה או מכולה, בהתאם למצבו הכלכלי של מגיש התביעה.
המדינה וכן המוסד לביטוח לאומי פטורים מתשלום אגרה.
אסירים חסרי אמצעים פטורים כדבר שבשגרה מאגרת בית משפט, דבר המביא לכך שישנם אסירים המגישים עשרות ואף מאות עתירות אסיר.
כדי להתמודד עם העומס על בית המשפט נקבע במקרהו של בני סלע, באופן תקדימי, מגבלה על מספר העתירות שהוא יוכל להגיש כל שנה בלא לשלם אגרה.
תאגידים עשויים לזכות בפטור מאגרת בית משפט, חרף העובדה כי הם אינם מנויים במפורש בתקנות.
עם זאת, הן המחוקק והן בתי המשפט טרם התוו במפורש כיצד יש לזכות תאגידים בפטור מאגרה.
עד שנת 1987 ניתן היה לדחות את תשלום האגרה עד לאחר מתן פסק דין.
אולם בשנת 1987 בוטלה אפשרות זאת.
בשנת 2007 נקבעו תקנות אגרה כלליות חדשות שהוסיפו את האפשרות לאפשר לתובע לשלם את האגרה בתשלומים, אולם נקבע שתשלומים אלו ישולמו תוך כדי ההליך המשפטי ולא אחריו.
ישנם אף הליכים הפטורים מאגרה.
הליכים לפי חוק הנכים, חוק משפחות החיילים שנספו במערכה, חוק שירות הקבע בצה"ל (גמלאות), חוקק נכי רדיפות הנאצים, חוק נכי המלחמה בנאצים, חוק טיפול בחולי נפש, חוק הנוער (טיפול והשגחה), פקודת ביזיון בית המשפט - כולם פטרוים מאגרה.
אף בקשות בהליכים אלה פטורות מאגרה, וכן בקשות ביניים בהליכים שאינם אזרחיים.
באשר לתובענות ייצוגיות, הרי שהגשת תובענות ייצוגיות בקשר למפגע סביבתי, חוק איסור אפליה במוצרים ושירותים, תובענה ייצוגית הקשורה בנגישות לאנשים עם מוגבלויות פטורות מאגרה.
אף תובענות ייצוגיות המוגשות על-ידי המועצה הישראלית לצרכנות, שוכר בדיור ציבורי התובע חברה לדיור ציבורי ועמותה או הקדש שהגשת התובענה אינה נכללת בגדר פעילותם העיקרית.
במקרה שהצדדים הגיעו לפשרה או שמגיש התביעה בטל אותה לפני ישיבת קדם המשפט הראשונה, זכאי משלם האגרה להחזר כמעט מלא.
במקרה שהושגה פשרה או התביעה בוטלה במועד מאוחר יותר אבל לפני הדיון בתביעה עצמה, או שניתן פסק דין בהיעדר הגנה או בלא רשות להתגונן, זכאי משלם האגרה להחזר מחציתה.
אף שמדובר בתשלום חובה, האגרות אינן ניגבות על-פי פקודת המיסים גבייה.
אגרה שלא שולמה יכול שתיגבה באמצעות מערכת ההוצאה לפועל, או באמצעות כספים שהופקדו בקופת בית המשפט על-ידי הצד החייב באגרה.
אם לא שולמה האגרה או חלקה, יוציא בית המשפט לחייב דרישה לשלם את האגרה בתוך 20 ימים.
לבית המשפט שיקול דעת בהקשר זה, והוא יכול להורות בהודעתו על פרק זמן ארוך יותר לתשלומה.
משעבר המועד לתשלום, רשאי בית המשפט למחוק את ההליך.
ערעור על-ידי המדינה לעניין גובה האגרה מתאפשר אף כאשר המדינה איננה צד להליך, ובמקרה כזה יכול שיתבצע אף לאחר המועד שנקבע לערעור.
הרציונל הוא שלמדינה תמיד יש אינטרס בעניין שאלות של אגרה.
צירוף המדינה להליך נחשב כראוי כאשר בית המשפט דן בסוגיה עקרונית בנושא אגרה.
בנוסף, כאשר המדינה איננה צד להליך, הכרעה בעניין האגרה נחשבת ל"פסק דין" עבורה, ולא כ"החלטה אחרת", שכן עבורה ההליך הסתיים.
בתביעה שעניינה נזקי גוף, ישנם כללים מיוחדים לעניין תשלום האגרה.
על התובע להגיש את האגרה בסכום קבוע בפתיחת ההליך, ויתרת הסכום תשולם בתום ההליך, בהתאם לתוצאות ההליך.
במצב הפרדיגמטי שבו התביעה מתקבלת בפסק דין, יתרת התביעה משולמת על-ידי הנתבע.
מצב זה נשמר אף כאשר ההליך הסתיים בפשרה, גישור או בוררות.
אם לעומת זאת נמחק ההליך או נדחה בפסק דין, חובת התשלום תושת על התובע.
בנוסף, נקבעו בנזקי גוף מספר כללים נוספים.
פטורים בתביעה שעניינה נזקי גוף
בתביעה שעניינה נזקי גוף נקבעו מספר פטורים ייחודיים:
בתביעה שעניינה נזקי גוף, אם ההליך הסתיים לפני ישיבת קדם המשפט השלישית, חל פטור מתשלום יתרת האגרה.
אם הסתיים ההליך לאחר ישיבת קדם המשפט השלישית ולפני הדיון, וזה נמחק או נדחה - ישולם שליש אגרה על ידי התובע.
אם הסתיים ההליך לאחר ישיבת קדם המשפט השלישית ולפני הדיון, בבוררות או בגישור - ישולם השליש בידי הנתבע.
במקרה זה, יש לבית המשפט סמכות להורות כי לא תשולם יתרת האגרה.
בתביעה נגזרת, משתתפת החברה ביתרת האגרה, ואם התביעה אינה לסכום קצוב - עליה אף לשפות את מגיש התביעה.
כך, על התובע בתביעה נגזרת לשלם רק חלק מסכום התביעה, ואם זו מאושרת, הרי שעל החברה לשלם את היתרה (ובתביעות שאינן לסעד כספי - על החברה אף לשפות את מגיש התביעה על הסכום הראשוני ששילם).
בתובענה ייצוגית שאינה נגד רשות, חל הכלל לעניין הפרדת תשלומי האגרה לשני חלקים.
כך, עם הגשת הבקשה לאישור התובענה כייצוגית, משלם המבקש סכום ראשוני.
יתרת הסכום תשולם על-ידי הנתבע אם ניתן פסק דין המקבל את התובענה הייצוגית, כולה או חלקה, או אם הגיעו הצדדים להסדר פשרה.
עם זאת, לבית המשפט מסורה הסמכות לפטור את המשיב מתשלום יתרת האגרה מטעמים מיוחדים שירשמו.
במקרים בהם אושרה הסתלקות התובע הייצוגי או שתביעתו נדחתה, הרי שתשלום יתרת האגרה מושתת עליו.
בתובענה ייצוגית המוגשת נגד רשות, לא חל הכלל לעניין הפרדת תשלומי האגרה, אלא הסכום משולם בבת אחת בראשונה.
בפסקי דין המאשרים הסדר פשרה או מקבלים את התובענה, כולה או חלקה, נדרשת הרשות לשפות את התובע על האגרה ששילם.
אם ניתן פסק דין בתובענה ייצוגית נגד רשות ובו אושר הסדר הסתלקות, יש לבית המשפט הסמכות להורות כי הרשות עדיין תשפה את המבקש על האגרה ששילם.
לבסוף, בהתאם לסמכותה של רשות להביא למחיקת תובענה ייצוגית נגדה באם זו מודיעה כי תחדל מהגבייה האסורה, דינם של אותם מקרים לעניין האגרה כדין מקרים בהם התקבלה התובענה, והרשות תשפה את המבקש על האגרה ששילם, אך זאת בניכוי סכום מסוים.
אגרנולוציטוזיס (Agranulocytosis), הידועה גם כאגרנולוזיס (Agranulosis) או גרנולופניה (Granulopenia), היא סוג של לויקופניה (חוסר בתאי דם לבנים) חמורה ומסוכנת, בעיקר של נויטרופילים (תת-סוג של תאי דם לבנים), שגורמת לנויטרופניה (ירידה בכמות הנויטרופילים בדם).
הפרעה זו מייצגת חוסר חמור בקבוצה עיקרית אחת של תאי דם לבנים שנלחמים בזיהומים.
בעלי הפרעה זו חשופים ברמת סיכון גבוהה במיוחד לזיהומים חמורים עקב דיכוי מערכת החיסון שלהם.
באגרנולוציטוזיס, הריכוז של גרנולוציטים (קבוצה עיקרית של תאי דם לבנים שכוללת נויטרופילים באזופילים ואאוזינופילים) יורד מתחת ל-100 תאים/מ"מ³ של דם, ריכוז של פחות מ-5% מהערך הנורמלי.
אגרנולוציטוזיס היא הפרעה חמורה יותר מגרנולוציטופניה ויכולה לכלול מספר רב יותר של תת-סוגים של תאי דם לבנים מאשר נויטרופניה.
מקור המונח הוא מהשפה היוונית: א, משמעותו ללא; גרנולוציט, קבוצת תאי דם לבנים; אוזיס, הפרעה.
כתוצאה מכך, אגרנולוציטוזיס מפורשת לפעמים כ"חוסר בגרנולוציטים", אבל חוסר מוחלט אינו הכרחי לצורך האבחנה.
המונחים אגרנולוציטוזיס, גרנולוציטופניה ונויטרופניה משמשים לעיתים בערבוביה.
אגרנולוציטוזיס מציין הפרעה חמורה יותר מאשר גרנולוציטופניה, ונויטרופניה מציינת חוסר בנויטרופילים (תא הגרנולוציט הנפוץ ביותר) בלבד.
ליתר דיוק, גרנולוציטופניה הוא מונח המשמש באופן תקין לציון ספירת נויטרופילים אבסולוטית (ANC) של פחות מ-500 תאים למיקרוליטר, כאשר אגרנולוציטוזיס שמור למקרים עם ANC של פחות מ-100 תאים למיקרוליטר.
המונחים הבאים יכולים לשמש בהתייחסות פרטנית לסוג הגרנולוציט:
חסר בנויטרופילים: נויטרופניה (הנפוץ ביותר)
חסר באאוזינופילים: אאוזינופניה (לא נפוץ)
חסר בבאזופילים: באזופניה (נדיר ביותר)
אגרנולוציטוזיס יכול להופיע כאסימפטומטי (נטול תסמינים), או להופיע כחום פתאומי, צמרמורות, תשישות חום, כיבים בפה ברקטום ובנרתיק, וכאבי גרון.
זיהום שמופיע באיבר כלשהו עלול להיות בעל התקדמות מהירה ביותר (לדוגמה דלקת ריאות, דלקת בדרכי השתן).
אלח דם (ספסיס) עלול גם להתקדם במהירות.
נויטרופניה ואגרנולוציטוזיס מקושרות למחלות חניכיים, כדוגמת דימום ספונטני מהחניכיים, הפרשת רוק מוגברת, באשת (ריח רע מהפה), דלדול עצם (אוסטאופורוזיס) בלסתות, והרס של הרצועה הפריודנטלית.
הגורם לאגרנולוציטוזיס הוא נזק שנגרם למח העצם.
למרות שהתגובה היא ייחודית לכל חולה יותר מאשר יחסית לכל תרופה, מומחים ממליצים כי כל חולה אשר נוטל תרופות אלו יהיה מודע לסימנים ותסמינים של זיהומים הקשורים לאגרנולוציטוזיס, כחום וגרון כואב.
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) עקב לאחרונה אחר התפרצות אגרנולוציטוזיס אצל משתמשי קוקאין, בארצות הברית ובקנדה, בין מרץ 2008 לנובמבר 2009, והקשר לנוכחות לבמיסול (Levamisole) בסם [לבמיסול היא תרופה אנטיהלמינטית (נוגדת תולעים) המשמשת לטיפול בבעלי חיים].
המנהל לאכיפת הסמים בארצות הברית (DEA) דיווח שנכון לפברואר 2010, 71% ממשלוחי הקוקאין לארצות הברית שנתפסו הכיל לבימסול כחומר מדלל.
הסיבה להוספת הלבימסול לקוקאין אינה ידועה עדיין.
אבחון אגרנולוציטוזיס מתבצע לאחר ספירת דם כוללת (CBC), שהיא בדיקת דם שגרתית.
התוצאה לערך ספירת נויטרופילים אבסולוטית (ANC) יהיה פחות מ-100, ויכול להגיע עד 0 תאים/מ"מ³ של דם.
סוגי תאי דם אחרים יהיו בדרך כלל בגדר הנורמה.
על מנת לאבחן אגרנולוציטוזיס באופן רשמי, יש לשלול מצבים פתולוגיים אחרים בעלי תסמינים דומים, כגון אנמיה אפלסטית, המוגלובינוריה לילית פראוקסימלית (PNH) (סוג של אנמיה המוליטית כרונית שבה עקב חוסר בחלבונים המגינים על תאי דם אדומים יש הרס של תאי הדם האדומים), תסמונת מיאלודיספלסטית (MDS), ולוקמיה על שלל סוגיה.
לשם כך יש לבצע בדיקת מח עצם, שמראה כמויות וסוגי תאים תקינים, עם פרומילוציטים (אחד השלבים המוקדמים בהתפתחות גרנולוציטים) לא מפותחים.
אותם פרומילוציטים לא מפותחים, היו אמורים להבשיל לגרנולוציטים החסרים.
בחולים ללא סימני זיהום, הטיפול הכולל מעקב קפדני ביחד עם ספירות דם סדרתיות, טיפול בגורם הפוגע (לדוגמה גמילה מהתרופה), והסבר על משמעות הופעת חום אצל חולה זה.
זיהום אצל חולים עם ספירת תאי דם לבנים נמוכה מטופלת בדרך כלל ללא דיחוי, וכוללת בדרך כלל פניצילין רחב טווח או צפלוספורין מדור שני או שלישי, או מרופאנם (מקבוצת קרבפנם) בשילוב עם גנטאמיצין או אמיקצין.
אם החולה עדיין קודח מחום לאחר 4–5 ימים ולא זוהה אורגניזם שגורם לזיהום, הטיפול מוחלף לאנטיביוטיקה מקבוצת הגליקופפטידים (ונקומיצין), ולאחר מכן מצטרף למשטר הטיפולי גם אנטיביוטיקה אנטי-פטרייתית (אמפותריצין B).
לעיתים באגרנולוציטוזיס שימוש בגורם גדילה מסוג G-CSF שעבר שינוי (כדוגמת פילגראסטים) תורם להחלמה של הדם.
עירוי של גרנולוציטים יכול להיות פתרון לבעיה.
הבעיה היא שאורך החיים של גרנולוציטים בזרם הדם היא בערך 10 שעות (ועד ארבעה ימים בטחול וברקמות אחרות), מה שנותן השפעה קצרת טווח ביותר.
בנוסף, יש סיבוכים רבים בפרוצדורה שכזו.
"אגריפס" נגד "נמרוד" הוא מאמר העוסק באסתטיקה, שפורסם בשנת 1988 על ידי מבקרת האמנות הישראלית שרה ברייטברג-סמל.
המאמר מציג את פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939) ואת ציורו של אריה ארוך "רחוב אגריפס" (1964), כמבטאים תפיסות מנוגדות של תרבות ולאומיות עברית בישראל.
חשיבותו של המאמר הייתה בניסיון לביטוי ערכי המסורת היהודית באמנות הישראלית, באופן שביקר את הלאומיות הציונית של אותה עת.
המאמר פורסם ב-1 ביולי 1988 במוסף תרבות של העיתון "ידיעות אחרונות".
את הרקע לכתיבת המאמר ניתן למצוא בשני רבדים.
ראשית, שתי יצירות האמנות שבמרכז המאמר עלו לכותרות זמן קצר טרם כתיבתו.
ב-25 במאי 1988 נמכר "רחוב אגריפס" במכירה פומבית שערכה גלריה גורדון בשטח מרכז הירידים והקונגרסים בישראל, ומכירה זו זכתה להד ציבורי גדול במיוחד.
הציור הוערך בכ-45,000-35,000 דולר ונרכש במשותף על ידי מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות תמורת סכום של 48,400 דולר, שהושגו בתרומת בני הזוג וולטר ומאריאנה גריסמן מאנגליה.
ב-14 במאי נפתח פסטיבל ישראל, ובכרזה שיצר עבורו אלדד זיו נעשה שימוש בדימוי של הפסל "נמרוד".
שנית, ברייטברג-סמל ביקשה כנראה לפתח וליישם את התזה שבבסיס טקסט התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", שהוצגה בשנת 1986 במוזיאון תל אביב, וזכתה לפופולריות רבה כסגנון "דלות החומר".
על פי תזה זו ה"ישראליות" מתבטאת בחיבור בין המסורת היהודית לבין פלורליזם חילוני, ומתגלמת בראייה ביקורתית של המציאות הישראלית.
ב"אגריפס נגד נמרוד" מבקרת ברייטברג-סמל את התפיסה הקאנונית של הפסל הכנעני "נמרוד", כמייצג אולטימטיבי של ה"ישראליות".
במקומו מציעה ברייטברג-סמל לבחון את "רחוב אגריפס" כמודל ישראלי חלופי ופלורליסטי יותר:
מאז הופעתו המקורית, פורסם המאמר פעמים נוספות.
בינואר 1989 הופיע המאמר בגיליון מס' 9 של כתב העת "קו".
בשנת 2003 הופיע בקובץ מאמרים וראיונות בנושא אריה ארוך ויצירתו בהוצאת בבל.
אגריפרוססורס הייתה חברה שהחזיקה בבעלותה משחטה ומפעל לאריזת בשר בעיירה פוסטוויל שבאיווה.
מוצרי הבקר והעופות של החברה שווקו תחת המותג "Iowa Best Beef".
שני שלישים מהתוצרים של החברה היו לא כשרים.
המוצרים הכשרים של החברה שווקו תחת תוויות שונות, בהם של "Aaron's Best", "Shor Habor", "Supreme Kosher" ו-"Rubashkins".
החברה נוסדה על ידי אהרון רובשקין, לאחר שבשנת 1987 רכש מתקן לא כשר לאריזת בשר שבאותה העת היה לא פעיל במשך שבע שנים.
רובשקין ניהל את החברה יחד עם שניים מבניו, שלום רובשקין וחשי רובשקין.
בסופו של דבר "אגריפרוססורס" הפך למפעל לאריזת בשר כשר הגדול ביותר בארצות הברית.
בעקבות סדרה של הפרות לכאורה של דיני עבודה והאשמות חוזרות ונשנות בדבר התעללות בבעלי החיים וזיהום סביבתי, ב-12 במאי 2008 ערכו רשויות ההגירה של ארצות הברית פשיטה מסיבית על המפעל ועצרו קרוב ל-400 עובדים מהגרים בלתי חוקיים (רובם ממקסיקו).
ביולי 2009 נרכש המפעל במכירה פומבית על ידי חברת "SHF Industries", שבבעלותו של התעשיין הקנדי החרדי הרשי פרידמן.
החברה חידשה את הייצור במפעל תחת המותג "Agri Star".
העיירה פוסטוויל וחברת אגריפרוססורס זכו לסיקור נרחב בכלי התקשורת בארצות הברית ובישראל, במיוחד לאחר הפשיטה הפדרלית במאי 2008, אשר בחרו בעיקר להתמקד באלמנט היהודי.
כמו כן, לאורך השנים יצאו גם שני ספרים, מחזה, ומספר סרטים תיעודיים שהתמקדו בחברת "אגריפרוססורס" ובמאבקים החברתיים בעיירה פוסטוויל.
בשנת 2000 יצא לשווקים הספר "Postville: A Clash of Cultures in Heartland America" מאת העיתונאי האמריקני סטיבן בלום.
הספר תיעד את המאבקים בין אוכלוסיית התושבים הוותיקים ההומוגנית יחסית של העיירה פוסטוויל לקבוצת התושבים החרדים שעברה להתגורר בעיירה.
בשנת 2008 יצא לאור ספר נוסף ועדכני יותר בשם "Postville USA: Surviving Diversity in Small-Town America" מאת מארק גריי ומישל דוולין (סוציולוגים באוניברסיטת צפון איווה) ואהרון גולדשמידט (חסיד חב"ד וחבר לשעבר במועצת העיר פוסטוויל).
אשר סקר את האירועים שאחרי הפשיטה הפדרלית.
במהלך השנים הופקו שני סרטים תיעודיים העוסקים בנושא - הסרט התיעודי "Postville: When Cultures Collide" יצא לאקרנים בשנת 2001 והסרט התיעודי "abUSed" (אשר מתמקד בפשיטה הפדרלית) יצא במהלך 2009.
בשנת 2009 שבעה גברים, אשר נעצרו במקור בפשיטה הפדרלית, כתבו מחזה בספרדית בשם "Historia de la Vida Nuestras" ("סיפור חיינו") אשר הוצג בכנסיות הלותרניות בעיירה דקורה שבאיווה ובמיניאפוליס.
הפרעת אגרנות כפייתית או הפרעת אספנות כפייתית היא סוג של הפרעה נפשית, הגורמת ללוקים בה לאגור ולאסוף באופן אובססיבי חפצים ופריטים שונים, שלרוב חסרי כל שימוש או ערך ממשי.
לפי DSM-5, פסיכיאטר יאבחן אדם כסובל מההפרעה אם יתקיימו התנאים הבאים:
קושי מתמשך להיפטר או לתת חפצים, זאת בלי קשר לערכם.
קושי זה נובע מצורך לשמור את החפצים, וכן הוא נובע ממצוקה המתלווה לזריקת החפצים לפח.
הקושי להיפטר מחפצים גורם להצטברות של חפצים אשר ממלאים את חלל הדירה, מה שגורם להגבלת יכולת השימוש בדירה ותחזוקתה.
אם חלקים מהדירה אינם מסומנים זה רק בזכות פעולתם של אחרים הגרים בדירה (בדרך כלל בני משפחה).
האגרנות גורמת למצוקה נפשית ניכרת ולפגיעה בתפקודו החברתי והתעסוקתי של האדם או כל תפקוד נוסף אחר המשמעותי בשבילו.
האגירה אינה תוצאת מצב רפואי ידוע (למשל פגיעת ראש, מחלה קרדיווסקולרית, או תסמונת פראדר וילי).
לא ניתן להסביר את האגירה באמצעות אבחנה של הפרעה נפשית אחרת: אובססיות בהפרעה טורדנית-כפייתית, ירידה באנרגיה כתוצאה מדיכאון, אמונות שווא כתוצאה מסכיזופרניה או הפרעה פסיכוטית אחרת או חסך קוגניטיבי כתוצאה מהפרעות נוירו-התפתחותיות ואובדן עניין בסביבה כתוצאה מהפרעות הספקטרום האוטיסטי.
עם רכישה מרובה - כאשר האדם עם ההפרעה רוכש חפצים באופן אינטנסיבי, אף על פי שאין לו שימוש בהם ואף על פי שלעיתים גם אין מקום בבית לחפצים אלה.
עם תובנה טובה או סבירה - האדם עם ההפרעה מבין שהתנהגויות ורגשות הקשורות לאגירה, כמו הקושי להיפטר מחפצים וקניה מרובה, הם בעייתיים.
עם תובנה נמוכה - האדם משוכנע בעיקר, שהתנהגויות ואמונות, הקשורות לאגירה, אינן בעייתיות, אף על פי שהעובדות מוכיחות את ההפך (הוצאות מרובות, מחאת דיירי הבית האחרים, תלונות שכנים).
ללא תובנה כלל - האדם משוכנע לחלוטין שאותן התנהגויות ומחשבות, הקשורות לאגירה, אינן בעייתיות, אף על פי שהעובדות מוכיחות את ההפך.
ההערכה, המתבססת על סקרים מקומיים היא, שבאירופה ובארצות הברית בין 2% ל-6% מהאוכלוסייה חיים עם הפרעה זו, במידת חומרה זו או אחרת.
ההפרעה קיימת אצל נשים וגברים, אך מחקרים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שאצל גברים היא שכיחה יותר.
תסמיני אגרנות כפייתית (לא בהכרח כאלה העומדים בקריטריונים לאבחנה הרשמית) קיימים פי שלושה בקבוצת הגיל 55–94 בהשוואה לקבוצת הגיל 34–44.
אישיותיים - חוסר החלטיות היא מאפיין אישיותי הקיים אצל כל האנשים החיים עם הפרעה זו.
סביבתיים - אנשים החיים עם הפרעה זו מדווחים לפעמים על אירועי חיים מעוררי מצוקה ועל התנסויות טראומטיות, שקדמו להופעת התסמינים או קדמו להחרפתם.
גנטיים ופיזיולוגיים - התנהגות אגרנית היא משפחתית.
בערך 50% מהאנשים האוגרים יכולים לדווח על קרוב משפחה האוגר גם הוא.
מחקרי תאומים מצביעים על כך ש-50% מהשונות באגרנות כפייתית ניתנת לייחוס לגורמים גנטיים.
אף שמרבית המחקר על ההפרעה נעשה במדינות העולם המערבי, מחקרים, שהגיעו ממדינות המזרח הרחוק ומדיניות אסיה האחרות, מצביעים על כך שהאגרנות הכפייתית היא הפרעה אוניברסלית.
ההפרעה מתחילה מגיל צעיר ומתפתחת בהדרגה.
הסימפטומים הראשונים עשויים להופיע בגיל 11–15. בשנות העשרים של האדם מתחילים הסימפטומים להפריע לחייו בצורה משמעותית והם גורמים לפגיעה משמעותית מבחינה קלינית סביב גיל 30. המשתתפים במחקרים קליניים, העוסקים באגרנות כפייתית, הם בדרך כלל בני 50 ומעלה.
החומרה של תסמיני ההפרעה גדלה עם כל עשור בחיי האדם.
משהחלו התסמינים להופיע, המהלך של ההפרעה הוא בדרך כלל כרוני.
אגירה פתולוגית אצל ילדים או רכושנות שלהם ניתנת להבדלה בקלות מהפרעת אגירה כפייתית, שכן ילדים אינם שולטים בסביבת מגוריהם.
התמונה הקלינית תכלול תופעות כמו שמירה כפייתית של פריטים ישנים שחלקם אינו נמצא בשימוש וחלקם האחר תופס מקום רב בבית עד כדי חוסר יכולת לזוז בו ולנקות אותו.
אצל חלק מהאנשים עם ההפרעה ישנה רכישה מוגזמת של מוצרי מזון ופריטים שונים לבית.
ישנם קשיים וחרדה בכל הקשור להשלכת חפצים מהבית, אף על פי שחלק מהחפצים (מזון וכדומה) נרקבים ומעלים ריח רע.
האיסוף יכול לכלול עיתונים, דברי דואר, מגזינים וכדומה.
הוא יכול לכלול חיטוט בערימות אשפה ומזבלות ואיסוף פריטים שונים מפחי האשפה.
תכונות נוספות, המאפיינות את האדם עם ההפרעה יכולות להיות פרפקציוניזם, קושי לתכנן דברים מורכבים ולקבל החלטות.
האגרנות יוצרת מצב בו קשה לזרים להיכנס לבית המלא כולו בערימות של חפצים ובדברים רבים המדיפים ריח ריקבון קשה מנשוא.
האגירה הכפייתית עלולה להוביל את האדם, החי עם הפרעה זו, למצבי חרדה ודיכאון, שהסיבות להן תלויות ברמת התובנה של האדם עם ההפרעה.
אגרנות כפייתית יכולה לבוא לידי ביטוי לא רק באגירה של חפצים, אלא גם באגירה של בעלי חיים.
כלומר, אגירה של בעלי חיים רבים (חיות מחמד או חיות משק) במקום אחד בלא שיש לאדם עם ההפרעה, היכולת לדאוג לצרכים, גם לא הבסיסיים ביותר, של בעלי חיים אלה.
DSM-5 מציין אגירת בעלי חיים כתופעה הקיימת אצל אגרנים כפייתיים מסוימים ולא כתת-סוג של הפרעת אגרנות כפייתית.
עם זאת, DSM-5 מציין כי אנשים האוגרים בעלי חיים הם בדרך כלל בעלי תובנה נמוכה יחסית להפרעת האגירה.
אגרנות כפייתית גורמת סבל, לא רק לאדם הסובל מהבעיה, אלא גם לסביבתו הקרובה.
בחלק גדול מהמקרים, דירותיהם של האגרנים הכפייתיים אטומות וחשוכות לאורך כל שעות היממה, בשל תחושת קנאות לפרטיותם וגם תחושת בושה, המתלווה לחייהם.
האגרנות הכפייתית עלולה להוביל לסכנות בשני תחומים עיקריים: בתחום הבריאותי – אישי וסביבתי ובתחום הנפש.
אגירה כפייתית בשטח מגורים עלולה להוביל להופעת ריחות צחנה, העולים מחלל הדירה ומתפשטים ליתר חללי המגורים הסמוכים לה.
הופעת תחלואים ומפגעים סביבתיים כתוצאה מהופעת חרקים ומזיקים בשטח הדירה.
תחלואים, הנובעים כתוצאה מריבוי החפצים בשטח המגורים: אבק, קרדית האבק, פטרת הקיר, עובש, ריקבון של רהיטים שונים בשטח הדירה ועוד – אבק מצטבר בדירה כתוצאה מאיסוף קדחתני של חפצים שאינם בשימוש.
חוסר היגיינה - אגרנות ברמות מתקדמות אינה מותירה אפשרות לניקיון ולהיגיינה בסיסית.
הופעת מכרסמים ומזיקים אחרים בדירה.
קשיי נשימה ותחושת מחנק כתוצאה מריבוי החפצים בדירה.
סכנת התלקחות הפריטים שנאגרו והפיכת הדירה למלכודת אש עקב חסימת חלונות ודרכי מילוט אחרות.
לכ-75% מהאנשים החיים עם הפרעת אגירה כפייתית, יש גם הפרעת חרדה או דיכאון.
ההפרעה השכיחה ביותר היא דיכאון מז'ורי (50%), הפרעת חרדה חברתית, והפרעת חרדה מוכללת (בערך 20%).
לרבים מהם יש תסמינים של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), ולעיתים אף הפרעה מלאה.
כמו כן, נמצא קשר בין השילוב של OCD עם הפרעת קשב, לבין אגרנות כפייתית.
מצב רפואי: יש לשלול אפשרות של פגיעת ראש או גידול במוח שגרמו להופעת התסמינים.
הפרעות נוירו-התפתחותיות: אגרנות כפייתית לא תאובחן אם האדם כבר מאובחן עם הפרעה נוירו-התפתחותית (הספקטרום האוטיסטי וכדומה).
הפרעות פסיכוטיות (ספקטרום הסכיזופרניה): אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של דלוזיות ומלווה בתכנים פסיכוטיים של הפרעות הספקטרום הסכיזופרני.
אפיזודת דיכאון מז'ורי: אגרנות לא תאובחן במקרה, שבו אגירת החפצים היא תוצאה של נסיגה מנטלית, של תשישות או של אובדן אנרגיה, כחלק מתמונה של אפיזודת דיכאון מז'ורי.
הפרעה טורדנית כפייתית: אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של סימפטומים של טורדנות כפייתית.
במקרה כזה הצורך לשמר את תולדות החיים יהיה גדול יותר מהצורך לשמר חפצים.
הפרעות נוירו-קוגניטיביות: אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של הפרעה, המתאפיינת בהידרדרות מנטלית דוגמת אלצהיימר, ומחלות דמנטיות אחרות.
עזרה לאדם עם אגרנות כפייתית חייבת להתחיל בסביבה תומכת, שתלווה אותו לאורך כל הדרך.
בישראל, עומדים לרשות האגרנים הכפייתיים מספר מוקדי סיוע, שיכולים להעניק להם ייעוץ מקצועי בנוגע להתנהלות בחיי היומיום.
מוקדי סיוע אלו כוללים בין היתר: בעלי מקצוע בתחום הנפש (פסיכיאטר, פסיכולוג וכדומה), רשויות מקומיות, המפעילות עובדי רווחה ועובדים סוציאליים צורך טיפול בבעיה ומספר קבוצות תמיכה, העוסקות בנושא ופעילות בכל רחבי הארץ.
ישנן עדויות לגבי הצלחה של טיפול קוגניטיבי התנהגותי באנשים עם אגרנות כפייתית.
יוליה אוגוסטה אגריפינה , הידועה יותר בשם אגריפינה הצעירה (Agrippina Minor), הייתה אצילה רומאית מהשושלת היוליו-קלאודית.
לאגריפינה נודעה השפעה רבה על הפוליטיקה הרומית במאה ה-1 לספירה.
היא הייתה בתו של גרמניקוס, נכדתו המאומצת של טיבריוס, נינתו של אוגוסטוס, אחותו של קליגולה, אשתו של קלאודיוס ואימו של נירון.
אגריפינה נודעה כאישה יפה, עשירה ומשפיעה, אך גם כמושחתת, שתלטנית ואכזרית.
נטען שרצחה שניים מבעליה, אולם הדבר אינו וודאי.
היא עצמה נרצחה בסופו של דבר בהוראת בנה, נירון.
אגריפינה נולדה בשנת 15. היא הייתה בתם של המצביא גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר, שהיה אז יורש העצר של הקיסר טיבריוס, ושל אגריפינה הזקנה.
אביה היה בנם של נירון קלאודיוס דרוסוס ושל אנטוניה הצעירה, ונכדם של מרקוס אנטוניוס, אוקטביה וליוויה.
אמה הייתה בתו של המצביא המהולל מרקוס ויפסניוס אגריפה ושל יוליה אוגוסטי פיליאה, ונכדתו של אוגוסטוס.
מבין תשעת ילדיהם של גרמניקוס ואגריפינה הזקנה, רק שישה הגיעו לבגרות: שלושה בנים ושלוש בנות.
אגריפינה הצעירה הייתה הבכורה מבין הבנות.
שלושת אחיה הגדולים היו נירון יוליוס קיסר (אין לבלבל עם נירון קיסר), דרוסוס קיסר ומי שהיה לימים הקיסר קליגולה.
שתי אחיותיה הקטנות היו דרוסילה ויוליה ליווילה.
אגריפינה גדלה במשפחה חמה ואוהבת.
בשנת 19 התהפך המזל על משפחתה, כאשר אביה נפטר והועלו שמועות על פיהן נרצח.
אמה האשימה את הקיסר טיבריוס שלא עשה די להעמדת הרוצחים למשפט, ובתגובה גירש אותה טיבריוס לאי נידח ושם מתה מרעב.
שני אחיה הגדולים אומצו בידי טיבריוס (ומאוחר יותר הוצאו להורג במצוותו), ויחד עם שתי אחיותיה ואחיה קליגולה, נשלחה לגור עם סבתא רבתא שלהם, ליוויה, אימו של טיבריוס.
בשנת 27 מתה ליוויה, והם עברו לביתה של סבתם אנטוניה הצעירה.
הן ליוויה והן אנטוניה היו נשים חזקות בעלות מעמד ועמדה בחברה הרומית, ושתיהן לא יכלו להקדיש זמן רב לגידול נכדים אלו.
כתוצאה מכך, גדלו הארבעה פרא ללא השגחה.
בשנת 28 השיא אותה טיבריוס למדינאי גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס.
טקיטוס כותב שטיבריוס בחר בו בעיקר בגלל ייחסו האצילי.
בשנת 31 מת סיאנוס, וטיבריוס מינה את קליגולה ליורשו.
טיבריוס מת בשנת 37, וקליגולה ירש אותו כקיסר.
באותה תקופה טרם התפרסם קליגולה כאכזרי ומטורף, והיה קיסר אהוב, אהוד וצודק.
עוד באותה שנה ילדה אגריפינה בן בשם לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, לימים נירון קיסר.
מסופר כי דומיטיוס אהנובארבוס העיר כששמע שנולד לו בן, כי "ממנו ומאגריפינה לא יוכל להיוולד אלא תועבה ואסון לעולם", דבר שהפך לנכון בהתחשב בשלטונו ההרסני של נירון.
אגריפינה הציעה לאחיה קליגולה להעניק לילד שם.
כבוד זה יכול היה לסמל כי הילד עתיד להיות יורש לדודו, אך קליגולה, בתור בדיחה, הציע לקרוא לילד "קלאודיוס", על שם דודו קלאודיוס, שנחשב לשוטה החצר.
אגריפינה לא הסכימה לקרוא לילד בשם זה.
היחסים בין קליגולה ושלוש אחיותיו, היו כמעט תמיד טובים וחמים.
באירועים רשמיים היה קליגולה מופיע עמן, והן גם הופיעו לצדו במטבעות.
הוא היה מושיב לצדו כל פעם אחת מהן, במקום שבאופן מסורתי היה שמור לאשתו.
הוא נהג בה כבאשתו החוקית, ומינה אותה ליורשת נכסיו.
סווטוניוס מאשים את קליגולה ש"עם כל אחיותיו חי חיי-זימה מתמידים".
אולם חלק מהחוקרים בני זמננו סוברים שסווטוניוס (ורבים אחרים) פירש בצורה חמורה מדי את קרבתו של קליגולה לאחיותיו.
שמועות אלו ככל הנראה נבעו מן השקפת העולם שלעריצים אין שום התחשבות בטאבואים חברתיים ומן העובדה שמכיוון שקליגולה היה רווק רוב שנות שלטונו אחיותיו מילאו את התפקיד שבאופן מסורתי היה שמור לאשת הקיסר.
הסבר רחוק יותר שהוצע הוא שקליגולה ניסה לחדש את המנהג ההלניסטי על פיו המלכים נישאים לאחיותיהם, מה שמסביר את הזעם הרב שבו התקבלו יחסיו עם אחיותיו.
בשנת 38 מתה דרוסילה, ומותה היווה מכה קשה לקליגולה, וגרם לכך שחינם של אגריפינה וליוויליה סר בעיניו.
בשנת 39 נחשף שבעלה של דרוסילה, מרקוס אימיליוס לפידוס, זמם קשר להדחתו של קליגולה (על הקשר עצמו ידוע מעט מאוד).
לפידוס היה מאהבה של אגריפינה, וקליגולה החליט לנצל את ההזדמנות כדי להיפטר משתי אחיותיו, ואילץ אותן לחתום על מסמך שבו הן מודות בשותפות בקשר.
הן גורשו לאי פונטינה, וקליגולה מכר את כל נכסיהן.
בשנת 40 מת בעלה של אגריפינה, ונירון נאלץ לעבור לגור בדלות עם דודתו דומיטיה לפידה הצעירה.
לימים כתבה אגריפינה ספר בו תיארה את שעבר עליה בתקופה זו.
בשנת 41 ביצע המשמר הפרטוריאני הפיכה, רצח את קליגולה, והכתיר במקומו את דודו קלאודיוס.
קלאודיוס נחשב עד אז לשוטה החצר בשל פגמים מלידה: הוא היה צולע ומגמגם.
אחת מהחלטותיו הראשונות של הקיסר החדש, הייתה ההחלטה על השבת אחיותיו הגולות של קליגולה ממקום גלותן.
מכיוון שהייתה כעת אלמנה, אגריפינה ניסתה לפתות את המדינאי (לימים קיסר) גלבה.
אולם גלבה נותר נאמן לאשתו אמיליה לפידה, ואגריפינה הפסיקה את חיזוריה כאשר אמה של לפידה הוכיחה והכתה אותה בפומבי.
לבקשתו של קלאודיוס, נישאה אגריפינה למדינאי העשיר, השנון, והמשפיע גאיוס סלוסטיוס קריספוס פאסיניוס (בן אחיינו של ההיסטוריון סלוסטיוס), אשר התגרש לשם כך מגיסתה דומיטיה הזקנה.
בשנת 47 מת פאסיניוס מוות פתאומי, ונטען שהורעל בידי אגריפינה.
כך או כך, אגריפינה ירשה את הונו הרב של פאסיניוס, והפכה כעת לאישה עשירה וחזקה.
היא ניהלה פרשת אהבים עם מרקוס אנטוניוס פאלאס, והייתה מסוכסכת עם אשתו של קלאודיוס, מסלינה.
בשנת 48 הוציא קלאודיוס להורג את מסלינה כיוון שיחד עם מאהבה גאיוס סיליוס היא זממה קשר כנגדו.
משרת הקיסרית הייתה כעת פנויה, ומקורביו של קלאודיוס היו מעוניינים למצוא עבורו אישה חדשה במהירות.
המועמדת הפוטנציאלית הייתה לוליה פאולינה, אשתו לשעבר של קליגולה.
אגריפינה הייתה מעוניינת מאוד להינשא לקלאודיוס, למרות שהוא היה דודה והיה כבר בן 57. בנימוק של קרבת משפחה, היא הצליחה להיכנס ולצאת בארמונו של הקיסר, ולפתות אותו בקסמיה הנשיים.
המכשול היחיד שעמד בפניהם הייתה העובדה שהם היו דוד ואחיינית, אולם מכשול זה סולק בידי הקנסור לוקיוס ויטליוס הזקן, שהצליח לגרום ללחץ ציבורי על קלאודיוס לשאת את אגריפינה.
קלאודיוס כביכול נכנע ללחץ, וחוקק חוק המתיר לדוד להינשא לאחייניתו.
למרות קסמיה הנשיים של אגריפינה, נראה כי האמת מאחורי הנישואין הייתה יותר פוליטית.
ניסיון ההפיכה של סיליוס ומסלינה, הראה את חולשת השושלת היוליו-קלאודית, אשר הדלדלה משנים של רציחות בתוך המשפחה.
קלאודיוס עצמו התייחס אל הקו הקלאודי בתוך המשפחה, אך לא אל השושלת היוליאנית.
לחולשה זו התווספה העובדה כי לא היה לו יורש ראוי, בהיותו של בנו בריטניקוס אך ילד.
אגריפינה הייתה אחת מן הצאצאים היחידים של אוגוסטוס שנותרו בחיים, ובנה, נירון, היה אחד מן הזכרים האחרונים שנותרו בשושלת.
עוד לפני נישואיהם, סיכמה אגריפינה עם קלאודיוס שנירון ינשא לקלאודיה אוקטביה, בתו של קלאודיוס, שהייתה כבר מאורסת לפראיטור לוקיוס סילאנוס.
אגריפינה הצליחה בעזרתו של ויטליוס להאשים את סילאנוס בפשעים שלא ביצע, וקלאודיוס ביטל את האירוסין והדיח את סילאנוס ממשרת הפראיטור (יום לפני שהייתה אמורה להסתיים בלאו הכי).
סילאנוס התאבד ביום החתונה של קלאודיוס ואגריפינה.
לאחר שאירסה את נירון לאוקטביה, אגריפינה החזירה מגלותו את סנקה והפקידה אותו על חינוכו של נירון.
בשנת 50 הוכר נירון כיורש יחד עם בריטניקוס, שהיה צעיר ממנו בשלוש שנים.
עוד באותה שנה הוענק לה התואר "אוגוסטה", והיא הייתה האישה הרומית השנייה שקיבלה את התואר עוד בחייה (הראשונה הייתה אנטוניה הצעירה).
קלאודיוס קרא לקולוניה רומאית בגרמניה בשם "קולוניה אגריפיננסיס" (Colonia Agrippinensis), על שמה של אגריפינה.
בשנת 54 יזמה אגריפינה את הוצאתה להורג של גיסתה דומיטיה לפידה הצעירה (אמה של מסלינה), בטענה שהפעילה כישופים נגדה, ובטענה שלא ריסנה כראוי את עבדיה ובכך הפרה את שלום איטליה.
הסיבה האמיתית לרצח הייתה שהיא חששה מפני השפעתה של לפידה על נירון.
בהדרגה התחרט קלאודיוס על נישואיו לאגריפינה, והחל בתהליכים להפיכתו של בריטניקוס ליורש יחיד.
אגריפינה שחששה מפני אפשרות כזו, הרעילה את קלאודיוס עוד באותה שנה.
מכיוון שנירון היה בן יחיד, הוא ואגריפינה היו קשורים מאוד.
טקיטוס אף מאשים אותם בגילוי עריות.
הוא מביא גרסה אחת על פיה אגריפינה היא שהחלה את הרומן עם בנה במטרה לחזק את שלטונה בו, אך מביא גרסה אחרת על פיה נירון החל בכך מתוך תשוקה לאימו.