tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השאלה האם בחירת האותות פועלת ברמת האורגניזם או הגן הבודדים, או ברמת הקבוצה, נדונה על ידי ביולוגים.
ריצ'רד דוקינס טען שפרטים מתפתחים כדי לאותת ולקבל אותות טוב יותר, כולל היכולת לעמוד בפני מניפולציה.
אמוץ זהבי הציע שניתן לשלוט במידת המניפולציה על ידי עקרון ההכבדה, המודגם בכך שהסוס הטוב ביותר במרוץ נכים הוא זה שנושא את המשקל הגדול ביותר.
לפי התיאוריה של זהבי, למאותתים כמו טווסים זכרים יש זנבות שמגבילים אותם.
הם יקרים לייצור אבל המערכת יציבה מבחינה אבולוציונית מכיוון שהזנבות הגדולים והראוותניים הם אותות כנים: הם משדרים כשירות גבוהה יותר.
ביולוגים ניסו לאמת את עקרון ההכבדה, אך בתוצאות לא עקביות.
הביולוג המתמטי רונלד פישר ניתח את התרומה של שני עותקים בכל גן (דיפלואידיות) לאיתות כן.
הוא הוכיח כי מפלט פישרי יכול להתרחש בברירה זוויגית.
שיווי המשקל האבולוציוני תלוי במאזן העלות והתועלת.
ניתן לצפות לאותם מנגנונים בבני אדם.
ואכן, חוקרים חקרו התנהגויות, כגון לקיחת סיכונים על ידי גברים צעירים, ציד של חיות גדולות, וטקסים דתיים יקרים, ומצאו שככל הנראה מדובר באותות כנים יקרים.
כאשר בעלי חיים בוחרים בני זוג להזדווגות, תכונות כמו איתות נתונות ללחץ אבולוציוני.
לדוגמה, צפרדע העץ האפורה הזכר, Hyla versicolor, מייצר קריאה על מנת למשוך נקבות.
ברגע שנקבה בוחרת בן זוג, הדבר יוצר ברירה לטובת סגנון ספציפי של קריאת זכר, וכך מפיץ יכולת איתות ספציפית.
האות יכול להיות הקריאה עצמה, עוצמת הקריאה, סגנון הווריאציה שלה, קצב החזרות שלה וכן הלאה.
השערות שונות מבקשות להסביר מדוע נקבות יעדיפו קריאה אחת על פני אחרת.
השערת הניצול החושי (The sensory exploitation hypothesis) מציעה שלנקבות הקולטות יש העדפות שקיימות מראש, שיכולות להניע התפתחות של חדשנות בייצור האותות אצל הזכרים המשדרים, בדומה להשערת ההעדפה הנסתרת (The hidden preference hypothesis), שמציעה את האפשרות שקוראים מוצלחים מסוגלים להתאים יותר ל"העדפה נסתרת" כלשהי של הנקבה.
חלק מהמאותתים פיתחו מספר קישוטים מיניים, וחלק מהקולטות פיתחו מספר העדפות לתכונות.
בביולוגיה, אותות הם תכונות, כולל מבנים והתנהגויות, שהתפתחו בתהליך ברירה טבעית מפני שהם משנים את התנהגות הקולט בדרכים שמועילות למאותת.
תכונות או פעולות שמועילות אך ורק לקולט נקראות "סימנים" (cues).
לדוגמה, כאשר ציפור ערנית נותנת קריאת אזהרה לטורף עוקב והטורף מוותר על הציד, הצליל הוא "אות".
אבל כאשר ציפור שמחפשת מזון משמיעה מבלי משים צליל רשרוש בעלים שמושך טורפים ומגביר את הסיכון לטריפה, הצליל אינו אות, אלא סימן.
מערכות איתות מעוצבות על ידי אינטרסים הדדיים בין מאותתים לקולטים.
ציפור ערנית לסכנה, כמו עורבני שחור-כיפה, המזהירה טורף שעוקב אחריה, מאותתת לטורף מידע שימושי עבורו: שהוא זוהה על ידי הטרף, ולכן עדיף לו להפסיק לבזבז את זמנו במעקב אחרי טרף שהבחין בו, ולא סביר שיצליח לתפוס.
כאשר הטורף מוותר, המאותת יכול לחזור למשימות אחרות כמו אכילה.
מרגע שהטורף מתגלה, לטרף המאותת ולטורף הקולט יש אינטרס משותף להפסיק את הציד.
בקרב בני אותו מין, האינטרסים ההדדיים גדלים בהתאם לקרבת המשפחה.
מידת הקִרבה ממלאת תפקיד מרכזי במודלים של איתות בין קרובי משפחה, למשל כאשר גוזלים עופות מקננים מתחננים בפני הוריהם למזון, ובכך מתחרים עם אחיהם.
השימוש במונח "כנות" שנוי במחלוקת בהקשר של תקשורת בין בעלי חיים, מכיוון שבשימוש לא טכני הוא מרמז על כוונה, לצורך הבחנה בין הונאה ליושר באינטראקציות בין בני אדם.
בניגוד לכך, ביולוגים משתמשים בביטוי "אותות כנים" במובן סטטיסטי ישיר.
אותות ביולוגיים, כמו קריאות אזהרה או נוצות זנב זוהרות, הם כנים אם הם מעבירים מידע שימושי לקולט באופן "אמין".
התכונה המשמשת כאות מספרת לקולט על גורם שאינו ניתן לצפייה באופן אחר.
סימנים ביולוגיים כנים אינם צריכים להיות אינפורמטיביים באופן מושלם, ולהפחית את אי הוודאות לאפס; כל מה שהם צריכים כדי להיות שימושיים הוא להיות נכונים "בממוצע", כך שאיזושהי תגובה התנהגותית לאות תהיה מועילה, סטטיסטית, בהשוואה להתנהגות שתתרחש בהיעדר האות.
בסופו של דבר, הערך של המידע המאותָת תלוי במידה שבה הוא מאפשר לקולט להגביר את כשירותו.
סוג אחד של אות כן הוא אות האזהרה האַפּוֹסֵמָטִי, שהוא בדרך כלל חזותי, הניתן על ידי בעלי חיים רעילים או מסוכנים כמו צרעות, צפרדעים רעילות ודג הנפוחית.
אותות אזהרה הם אינדיקציות כנות לטרף מזיק, מכיוון שהבולטוּת מתפתחת במקביל לרעילות (אורגניזם בולט ולא מזיק נאכל).
לפיכך, ככל שהאורגניזם בהיר יותר ובולט יותר, כך הוא בדרך כלל רעיל יותר.
הצבעים הנפוצים והיעילים ביותר הם אדום, צהוב, שחור ולבן.
יש יתרון אבולוציוני ברור לזיוף אות כמו "אל תאכל אותי, אני רעיל"; השולח מפחיד טורפים מבלי לשלם את העלות המטבולית שכרוכה בלהיות רעיל באמת.
אותות מזויפים כאלה של "אני מזיק" נקראים חקיינות בטסיאנית.
יש גם יתרון אבולוציוני ברור לטורף הלומד להבחין בין אות אמיתי למזויף; למידה כזו פותחת מרוץ חימוש אבולוציוני, מה שהופך אותות מזויפים כאלה לבלתי יציבים מבחינה אבולוציונית.
"אות ישר", לעומת זאת, לא יכול להיות מזויף על ידי המאותת (הנוצות לא יכולות להיראות זוהרות אלא אם כן הציפור בריאה) או שלא ניתן לזייפו ללא עלות החורגת מהתועלת (כמו קריאות אזהרה בלתי פוסקות).
חוסר היכולת לזייף את האות היא שהופכת אותו לאמין (ולכן "כן").
לפיכך, אותות "כנים" הם יציבים מבחינה אבולוציונית.
הביולוג המתמטי ג'ון מיינרד סמית דן בשאלה אם איתות כן חייב להיות יקר.
הוא מציין כי הוכח ש"בנסיבות מסוימות" אות הוא אמין רק אם הוא יקר.
לדבריו, בעבר הניחו שפרמטרים כמו תמורה ועלות האיתות הם קבועים, אך ייתכן שהדבר אינו מציאותי.
תחת הגבלות מסוימות, האותות יכולים להיות חסרי עלות, אמינים, ויציבים מבחינה אבולוציונית.
עם זאת, אם העלויות והיתרונות "משתנים באופן אחיד לאורך כל הטווח", אז אותות כנים אכן צריכים להיות יקרים.
ישנם אינטרסים הדדיים ומנוגדים כאחד ברוב מערכות האיתות של בעלי חיים.
על כן, בעיה מרכזית בתאוריית האיתות היא חוסר יושר או רמאות.
לדוגמה, אם ציפורים שמחפשות מזון הן בטוחות יותר כשהן משמיעות קריאת אזהרה, ציפורים רמאיות עלולות להשמיע אזעקות שווא באקראי, למקרה שטורף נמצא בקרבת מקום.
אבל יותר מדי רמאות עלולה לגרום לקריסת מערכת האיתותים.
כל אות לא כן מחליש את תקינות מערכת האיתות, וכך מפחית את כשירות הקבוצה.
דוגמה לאיתות לא ישר מגיעה מסרטנים כנרים כגון Uca lactea mjoebergi, אשר הוכח שהם מרמים (לא משתמעת מכך כוונה מודעת) לגבי יכולת הלחימה שלהם.
כאשר סרטן מאבד את הצבת שלו, הוא לעיתים מצמיח מחדש צבת חלשה יותר, שבכל זאת מפחידה סרטנים עם צבתות קטנות יותר אך חזקות יותר.
שיעור האותות הלא כנים נמוך מספיק כדי שלא יהיה כדאי לסרטנים לבדוק את היושרה של כל אות באמצעות לחימה.
ריצ'רד דוקינס וג'ון קרבס תהו ב-1978 האם פרטים מאותו מין יתנהגו כמנסים לרמות זה את זה.
הם יישמו תפיסה של "גן אנוכיי" של אבולוציה על תצוגות איום של בעלי חיים כדי לראות אם לגנים שלהם יש אינטרס שהם ייתנו אותות לא ישרים.
הם מתחו ביקורת על אתולוגים קודמים, כמו ניקולאס טינברגן ודזמונד מוריס, שטענו שתצוגות כאלה הן "לטובת המין".
הם טענו שיש להתייחס לתקשורת כזו כאל מרוץ חימוש אבולוציוני שבו המאותתים משפרים בהדרגה את יכולתם לעשות מניפולציות על קולטי האותות, בעוד שקולטי האותות, מצידם, מפתחים עמידות רבה יותר בפני מניפולציות.
גם מודל "מלחמת ההתשה" בתורת המשחקים מצביע באופן דומה על כך שהצגת איום אינה חייבת להעביר מידע מהימן על כוונות.
בשנת 1975 הציע אמוץ זהבי מודל מילולי לאופן שבו עלויות האותות יכולות להגביל רמאות ולייצב מתאם "כן" בין אותות שנצפו ואיכויות בלתי נצפות, בהתבסס על אנלוגיה למערכות הכבדה בספורט.
הוא כינה את הרעיון הזה עקרון ההכבדה.
המטרה של מערכת הכבדה ספורטיבית היא לצמצם פערים בביצועים ולהפוך את התחרות לתחרותית יותר.
במרוץ כזה, סוסים מהירים יותר מקבלים משקלים כבדים יותר לשאתם מתחת לאוכף.
בדומה, בגולף חובבני לשחקני גולף טובים יותר יש פחות חבטות מופחתות מהניקוד הגולמי שלהם.
זה יוצר קורלציות בין האיכות לבין הביצועים של אלה שלא ניתנת עליהם הכבדה, אם אלה שמוטלת עליהם הכבדה פועלים כפי שהם אמורים.
אם שום דבר לא היה ידוע על שני סוסי מרוץ או שני שחקני גולף חובבים מלבד ההכבדה המוטלת עליהם, צופה יכול להסיק מי סביר שינצח: הסוס עם מוגבלות המשקל הגדולה יותר והגולף עם מספר החבטות המופחתות הרב יותר.
באנלוגיה, אם זנבות של טווסים (נוצות סמויות זנב גדולות) פועלים כמערכת מגבילה, והטווסה לא יודעת דבר על שני טווסים מלבד גודל זנבותיהם, היא יכולה "להסיק" שלטווס עם הזנב הגדול יותר יש יתרון בלתי ניתן לצפייה – מעין איכות פנימית, כושר שרירי, חסינות מתולעים או ממחלות וכו'.
עלויות תצוגה יכולות לכלול עלויות חברתיות חיצוניות.
הסביבה יכולה לבדוק ויריבים יכולים להעניש.
יש גם עלויות ייצור פנימיות.
דוגמה נוספת היא האייל האירי שנכחד.
הקרניים העצומות של זכר האייל האירי התפתחו אולי כמציגות יכולת להתגבר על מוגבלות, אם כי ביולוגים מציינים שאם ההכבדה עוברת בתורשה, יש כאן ברירה טבעית נגד גנטיקה כזו.
לא תמיד הכבדה תורשתית נופלת בברירה הטבעית.
במקרים של מפלט פישרי, הכבדה עשויה להתעצם.
זהבי הסביר שטווסים באיכות גבוהה יותר, עם זנבות גדולים יותר, מאותתים בכך על יכולתם "לבזבז" יותר משאב כלשהו על ידי החלפתו בזנב גדול יותר.
מקביל לכך בחברת האדם הוא הרעיון של תורסטן ובלן, שצריכה בולטת וסמלי סטטוס אקסטרווגנטיים יכולים לאותת על עושר.
בתחילה עקרון ההכבדה לא התקבל על ידי ביולוגים אבולוציוניים.
עם זאת, בשנת 1984, נור וחסון השתמשו בתאוריית היסטוריית החיים כדי להראות כיצד הבדלים בעלויות האיתות, בצורה של פשרות הישרדות-רבייה, יכולים לייצב מערכת איתות בדומה לעיקרון שניסח זהבי.
גם מודלים גנטיים הצביעו על אפשרות זו.
בשנת 1990 הראה אלן גרפן שמערכת איתות דמוית הכבדה עצמית היא יציבה מבחינה אבולוציונית אם מאותתים באיכות גבוהה יותר משלמים עלויות הישרדות שוליות נמוכות יותר עבור האותות שלהם.
בשנת 1982, ויליאם המילטון הציע מנגנון מוגבלות ספציפי אך ישים – הברירה המינית בתיווך טפילים.
הוא טען שבמרוץ הקו-אבולוציוני הבלתי נגמר בין המארחים וטפיליהם, אותות שנבחרו בברירה מינית מעידים על בריאות.
רעיון זה עבר ניסוי ותצפית בשנת 1994 בסנוניות הרפתות, מין שבו לזכרים יש זנב ארוך.
מולר גילה שלזכרים עם זנבות ארוכים יותר ולצאצאיהם יש פחות קרדיות מוצצות דם, בניגוד לצעירים מאומצים.
ההשפעה הייתה אפוא גנטית, מה שמאשש את התיאוריה של המילטון.
דוגמה נוספת היא ההשערה של לוזאנו כי לקרוטנואידים יש שני תפקידים שאינם מתיישבים זה עם זה, בתפקוד מערכת החיסון ובאיתות.
בעלי חיים אינם יכולים לסנתז קרוטנואידים "דה נובו", ולכן חייבים להשיג אותם מהמזון.
ההשערה קובעת שבעלי חיים עם אותות מיניים תלויי קרוטנואידים מפגינים את יכולתם "לבזבז" קרוטנואידים על אותות מיניים על חשבון מערכת החיסון שלהם.
עקרון ההכבדה התגלה כקשה לבדיקה אמפירית, חלקית בגלל פרשנויות שאינן מתיישבות זו עם זו של המטאפורה של זהבי ושל מודל הכשירות השולית של גרפן, וחלקית בגלל תוצאות אמפיריות סותרות: במחקרים מסוימים נראה שפרטים עם אותות גדולים יותר משלמים עלויות גבוהות יותר, ובמחקרים אחרים נראה שהם משלמים עלויות נמוכות יותר.
הסבר אפשרי לתוצאות האמפיריות הבלתי עקביות ניתן בסדרת מאמרים מאת גטי (Getty), שהראה כי ההוכחה של גרפן לעקרון ההכבדה מבוססת על ההנחה המפשטת הקריטית שמאותתים נושאים בעלויות תמורת הטבות באופן תוספתי (additive), כפי שבני אדם משקיעים כסף כדי להגדיל הכנסה באותו מטבע.
אבל ההנחה שהעלויות והתועלות מתקזזות אלה עם אלה באופן תוספתי נכונה רק בקנה מידה לוגריתמי; מפני שמניחים שהאבולוציה של אותות שמתפתחים כתוצאה מברירה מינית תלויה בטרייד אוף בין הפגיעה בהישרדות ובין התועלת לרבייה.
כשירות תלויה בהפקת צאצאים, שהיא פונקציית מכפלה של ההצלחה ברבייה ושל סיכוייו של הפרט להישאר בחיים, בהינתן ההשקעה באותות.
איתות יקר ודינמיקה דיפלואידית פישרית
המאמץ לגלות כיצד עלויות יכולות להכתיב מִתאם "כן" בין אותות גלויים לאיכויות נסתרות בקרב מאותתים בנוי על מודלים אסטרטגיים של משחקי איתות, עם הרבה הנחות מפשטות.
לאורך הדורות, בנים ראוותנים יותר צריכים לשאת גם גנים הקשורים לבנות בררניות יותר, וגם בנות בררניות יותר צריכות לשאת גנים הקשורים לבנים ראוותנים יותר.
זה יכול לגרום לדינמיקה האבולוציונית המכונה מפלט פישרי, שבה הזכרים הופכים לראוותנים יותר ויותר.
ראסל לנד חקר זאת באמצעות מודל גנטי כמותי, המראה כי הדינמיקה הדיפלואידית הפישרית רגישה לעלויות איתות וחיפוש.
מודלים אחרים משלבים גם איתות יקר וגם מפלט פישרי.
מודלים אלה מראים שאם כשירות תלויה הן בהישרדות והן ברבייה, הבאה לעולם של בנים סקסיים ובנות בררניות (במודל הסטריאוטיפי) יכולה להיות אדפטיבית, ולהגביר את הכשירות באותה מידה כמו הבאה לעולם של בנים ובנות בריאים.
סם בראון וויליאם המילטון, ומרקו ארצ'טי, הציעו שצבע העלים בסתיו הוא אות ששולחים העצים לכנימות ולמינים אחרים של מזיקים הנודדים בסתיו אל העצים.
לפי התאוריה שלהם, צבעי הסתיו הבהירים שכוללים גוני ורוד וצהוב הם יקרים עבור העצים מכיוון שסינתוז הפיגמנטים דורש אנרגיה, אבל ההשקעה עשויה לעזור לעצים להפחית את עומס הטפילים שלהם.
דלגנות, כמו בצבי תומסון, מובאת כדוגמה לאיתות: הצבאים קופצים קרוב לטורף במקום לברוח, במה שיכול להיות אות לעוצמתם, מהירותם וכשירותם, וכך הטורף לא ירדוף אחריהם כי יבין שאם יעשה זאת, יבזבז אנרגיה לשווא ולא יתפוס אותם.
גם התנהגות אנושית עשויה לספק דוגמאות לאותות יקרים.
באופן כללי, אותות אלו מספקים מידע על האיכות הפנוטיפית של האדם או על נטיותיו לשיתוף פעולה.
עדויות לאיתות רב השקעה נמצאו בתחומים רבים של אינטראקציה אנושית, כולל לקיחת סיכונים, ציד ודת.
צֵיד חיות גדולות נחקר בהרחבה כאות לנכונות של גברים לקחת סיכונים פיזיים, כמו גם כדרך להציג כוח וקואורדינציה.
תאוריית האיתות היקר היא כלי שימושי להבנת חלוקת מזון בין מלקטים וציידים מכיוון שניתן ליישם אותה במצבים שבהם הדדיות מושהית (אני אתן לך עכשיו, אתה תיתן לי אחר כך) אינה הסבר בר-קיימא.
מקרים שאינם עולים בקנה אחד עם השערת ההדדיות המושהית הם אלו שבהם צייד חולק את בשר הציד שלו ללא הבחנה עם כל החברים בקבוצה גדולה.
במצבים אלו, ליחידים החולקים בשר אין שליטה לגבי השאלה אם יקבלו החזר על נדיבותם, ונצלנות הופכת לאסטרטגיה אטרקטיבית עבור אלה שמקבלים בשר.
נצלנים הם אנשים שקוטפים את היתרונות של חיים קבוצתיים מבלי לתרום לתחזוקתם ולהשקיע בהם.
תאוריית האיתות היקר יכולה למלא חלק מהפערים שהותירה השערת ההדדיות המושהית.
הוקס הציע שגברים מבצעים ציד גדול וחולקים בשר בפומבי כדי למשוך תשומת לב חברתית או כדי להשוויץ.
הצגה כזו ותשומת הלב החיובית כתוצאה מכך יכולים לשפר את המוניטין של צייד על ידי מתן מידע על איכותו הפנוטיפית.
איתותים באיכות גבוהה מאפשרים הצלחה רבה יותר ברכישת בני זוג ובעלי ברית.
לפיכך, תאוריית האיתות היקר יכולה להסביר התנהגות בזבזנית ואלטרואיסטית לכאורה.
כדי להיות יעילים, אותות יקרים חייבים לעמוד בקריטריונים ספציפיים.
ראשית, מאותתים חייבים לשאת ברמות שונות של עלות ותועלת עבור התנהגות איתות.
שנית, עלויות ותועלות חייבות לשקף את האיכות הפנוטיפית של המוסרים.
שלישית, המידע המסופק על ידי אות צריך להיות מכוון לקהל ונגיש.
קולט יכול להיות כל מי שעומד להפיק תועלת מהמידע שהמאותת שולח, כגון בני זוג פוטנציאליים, בעלי ברית או מתחרים.
כנות מובטחת כאשר רק יחידים באיכות גבוהה יכולים לשלם את העלויות (הגבוהות) של איתות.
לפיכך, אותות יקרים לא מאפשרים לאנשים באיכות נמוכה לזייף אות ולהטעות את הקולט.
בליג' בירד ועמיתיו צפו בדפוסים של צֵיד צבים ודיג בחניתות בקהילה של בני מריאם במצר טורס באוסטרליה, ופרסמו את ממצאיהם ב-2001. רק חלק מהגברים הצליחו לצבור רווחים קלוריים גבוהים בהשוואה למשך הזמן שהושקע בציד צבים או דיג בחנית (הגעה לסף שנמדד בקק"ל/שעה).
מכיוון ששלל הדגים היומי נישא הביתה בידיים וצבים מוגשים לעיתים קרובות בסעודות גדולות, חברי הקהילה יודעים אילו גברים הביאו להם בשר צבים ודגים בצורה מהימנה ביותר.
לפיכך, צֵיד צבים עונֶה על ההגדרה של אות יקר.
יתר על כן, ציד צבים ודיג בחניתות הם למעשה פחות פרודוקטיביים (בקק"ל/שעה) מאשר חיפוש אחר רכיכות, שבו ההצלחה תלויה רק במשך הזמן המוקדש לחיפוש, ולכן חיפוש רכיכות הוא איתות המעיד באופן גרוע על מיומנות או כוח.
ניתן להסיק מכך שרווחים אנרגטיים אינם הסיבה העיקרית לכך שגברים משתתפים בציד צבים ודיג חניתות.
מחקר המשך מצא כי בקרב בני מריאם, ציידים מצליחים נהנים מיתרונות חברתיים רבים יותר ומהצלחה גדולה יותר ברבייה מאשר ציידים פחות מיומנים.
גם אנשי ההדזה בטנזניה חולקים אוכל, אולי כדי לצבור מוניטין.
לא ייתכן שהציידים חולקים בשר בעיקר כדי לפרנס את משפחותיהם או כדי לזכות בהטבות הדדיות, מכיוון שגם נערים מתבגרים לעיתים קרובות נותנים את הבשר שצדו אף על פי שעדיין אין להם נשים או ילדים, ולכן ההסבר הסביר הוא שמדובר באיתות יקר המפגין את תכונותיהם.
תכונות אלו כוללות ראייה טובה, קואורדינציה, כוח, ידע, סיבולת, או אומץ.
ציידי הדזה משתדכים לעיתים קרובות יותר לנשים פוריות שעובדות קשה, יותר מאשר לא ציידים.
אישה מרוויחה מהזדווגות עם גבר בעל תכונות כאלה, מכיוון שסביר מאוד שילדיה יירשו תכונות שמגבירות את הכשירות וההישרדות.
היא עשויה גם להרוויח מהמעמד החברתי הגבוה של בעלה.
לפיכך, ציד הוא אות כן ויקר של איכות פנוטיפית.
בקרב אנשי האטול איפאלוק , תאוריית האיתות היקר יכולה גם להסביר מדוע גברים צדים דגים בלפידים.
דֵיג לפידים הוא שיטת דַיִג פולחנית באיפאלוק.
גברים משתמשים בלפידים העשויים מעלים מיובשים של דקל הקוקוס כדי לתפוס דגי טונה גדולים מהמין בוניטן ערטילאי.
ההכנה לדיג לפידים דורשת השקעת זמן משמעותית וכרוכה בהתארגנות רבה.
בשל הזמן והעלויות האנרגטיות של ההכנה, דיג לפידים מביא לאובדן קלוריות נטו לדייגים.
לכן, דיג לפידים הוא הכבדה עצמית, המשמשת כדי לאותת על הפרודוקטיביות של גברים.
דיג לפידים הוא פעילות הדיג שהגברים מפרסמים באיפאלוק יותר מכל פעילות דיג אחרת.
נשים ואחרים בדרך כלל מבלים זמן בתצפית על סירות הקאנו השטות מעבר לשונית.
כמו כן, טקסים מקומיים עוזרים לשדר מידע על דייגים מצליחים ולשפר את המוניטין שלהם במהלך עונת דיג הלפידים.
מספר התנהגויות פולחניות ומגבלות תזונתיות מבדילות בבירור בין דייגי לפידים לגברים אחרים.
ראשית, לזכרים מותר לדוג דגים בשיטה זו רק אם השתתפו ביום הראשון של עונת הדיג.
הקהילה מעודכנת היטב מי משתתף ביום זה, ויכולה לזהות בקלות את דייגי הלפידים.
שנית, דייגי הלפידים מקבלים את כל ארוחותיהם בבית הקאנו ואסור להם לאכול מאכלים מסוימים.
אנשים דנים לעיתים קרובות בתכונות של דייגי לפידים.
באיפאלוק, נשים טוענות שהן מחפשות בני זוג חרוצים, ובהתחשב בחלוקת העבודה המובהקת בין המינים באיפאלוק, חריצות היא מאפיין מוערך מאוד אצל גברים.
דיג לפידים מספק אפוא לנשים מידע מהימן על מוסר העבודה של בני זוג פוטנציאליים, וזה הופך אותו לאות יקר וכן.
במקרים רבים, מוניטין חזק שנבנה באמצעות איתות יקר משפר את מעמדו החברתי של גבר על פני מעמדם של גברים שמאותתים בהצלחה פחותה.
בקרב קבוצות חיפוש מזון בצפון קלהארי, ציידים מסורתיים בדרך כלל לוכדים שתיים או שלוש אנטילופות בשנה לכל היותר.
על צייד מסוים שהיה מוצלח במיוחד נאמר:
"אמרו עליו שהוא מעולם לא חזר מציד בלי שהרג לפחות גנו, אם לא משהו גדול יותר.
מכאן שהאנשים שקשורים אליו אכלו הרבה מאוד בשר והפופולריות שלו גדלה".
אף על פי שהצייד הזה חלק בשר, הוא לא עשה זאת במסגרת של הדדיות.
המודל הכללי של איתות יקר אינו הדדי; במקום זאת, אנשים חולקים רוכשים יותר בני זוג ובעלי ברית.
איתותים יקרים בקבוצות חיפוש מזון בקלהארי, חלים על מצבים שבהם הנתינה מגיעה לרוב למקבלים שאין להם מה להציע בתמורה.
לצייד צעיר יש מוטיבציה להרשים את חברי הקהילה שיש להם בנות כדי שיוכל להשיג את אשתו הראשונה.
ציידים מבוגרים עשויים לרצות למשוך נשים המעוניינות במערכת יחסים מחוץ לנישואים, או להיות רעיה משותפת.
בקבוצות אלו בצפון קלהארי, הריגת חיה גדולה מעידה על כך שהגבר רכש שליטה באמנות הציד ומסוגל לפרנס משפחה.
נשים רבות מחפשות גבר שהוא צייד טוב, בעל אופי נעים, נדיב, ובעל קשרים חברתיים מועילים.
היות שיכולת ציד היא תנאי מוקדם לנישואין, גברים שהם ציידים טובים נכנסים לשוק הנישואים מוקדם יותר.
תאוריית האיתות היקר מסבירה תצוגות חיפוש וציד בזבזניות לכאורה.
ניתן ליישם את תאוריית האיתות היקר במצבים הכרוכים במאמץ פיזי וסיכון לפציעה פיזית או מוות.
מחקר על נטילת סיכונים פיזיים חשוב מכיוון שמידע בנוגע לפעילויות בסיכון גבוה שבהן משתתפים גברים, במיוחד גברים צעירים, יכול לעזור בפיתוח תוכניות מניעה.
נהיגה בחוסר זהירות היא בעיה קטלנית בקרב גברים צעירים בחברות מערביות.
זכר שלוקח סיכון פיזי מעביר את המסר שיש לו מספיק כוח ומיומנות כדי לשרוד פעילויות מסוכנות ביותר.
אות זה מכוון לעמיתים ולבנות זוג פוטנציאליות.
כאשר אותם עמיתים הם פושעים או חברי כנופיה, הסוציולוגים דייגו גמבטה וג'יימס דנסלי גילו שאותות המעידים על לקיחת סיכונים יכולים לעזור לזרז את הקבלה לקבוצה.
במחקר על נטילת סיכונים, סוגים מסוימים של סיכונים, כגון סיכון פיזי או הרואי לטובת אחרים, נתפסים בצורה חיובית יותר מאשר סוגי סיכונים אחרים, כגון נטילת סמים.
גברים ונשים העריכו דרגות שונות של סיכון הרואי עבור בני זוג וחברים בני אותו מין.
גברים העריכו נטילת סיכונים הרואיים על ידי חברים גברים, אך העדיפו מידה פחותה של נטילת סיכונים אצל בנות זוג.
נקבות העריכו נטילת סיכונים הרואיים בבני זוג גברים ומידה פחותה של נטילת סיכונים אצל חבֵרות.
נקבות עשויות להימשך לזכרים הנוטים להגן פיזית עליהן ועל ילדיהן.
גברים עשויים להעדיף נטילת סיכונים הרואיים על ידי חברים גברים מכיוון שאלה יכולים להיות בעלי ברית טובים.
בחברות מערביות, תרומת דם מרצון היא צורה נפוצה, אך פחות קיצונית, של לקיחת סיכונים.
העלויות הקשורות לתרומות אלו כוללות כאב וסיכון לזיהום.
אם תרומת דם היא הזדמנות לשלוח אותות יקרים, אז התורמים ייתפסו בעיני אחרים כנדיבים ובריאים פיזית.
בסקר, הן התורמים והן שאינם תורמים ייחסו לתורמים בריאות, נדיבות, ויכולת לפעול במצבי לחץ.
טקסים דתיים יקרים כמו מילת גברים ונשים, מניעת מזון ומים וטיפול בנחשים נראים פרדוקסליים במונחים אבולוציוניים.
אמונות דתיות אדוקות שבהן נהוגות מסורות כאלה נראות כפוגעות בכשירות וביכולת ההסתגלות.
ייתכן שהדת קמה כדי להגביר שיתוף פעולה תוך קבוצתי ולשמור עליו.
שיתוף פעולה מוביל להתנהגות אלטרואיסטית, ואיתותים יקרים יכולים להסביר זאת.
כל הדתות עשויות לכלול טקסים יקרים ומשוכללים, המבוצעים בפומבי, כדי להפגין נאמנות לקבוצה הדתית.
בדרך זו, חברי הקבוצה מגבירים את נאמנותם לקבוצה באמצעות איתות על השקעתם בתחומי העניין של הקבוצה.
עם זאת, ככל שהקבוצה האנושית גדלה, האיום של "נצלנים" (free riders) גדל.
תאוריית האיתות היקר מסבירה זאת בכך שטקסים דתיים אלה יקרים מספיק כדי להרתיע נצלנים.
איירונס הציע שתאוריית האיתות היקר יכולה להסביר התנהגות דתית יקרה.
הוא טען שגילויי דת שהם קשים לזיוף מגבירים את האמון והסולידריות בקהילה, ומייצרים יתרונות רגשיים וכלכליים.
הוא הראה שאותות תצוגה בקרב יומוט טורקמנים מצפון איראן עזרו להבטיח הסכמי סחר.
גילויים "ראוותניים" אלה סימנו מחויבות לאסלאם כלפי זרים וחברי קבוצה.
ריצ'רד סוסיס הוכיח שלאנשים בקהילות דתיות יש סיכוי גבוה פי ארבעה לחיות זמן רב יותר מאשר עמיתיהם החילונים, וכי תוחלת החיים הארוכה הייתה בהתאמה עם מספר הדרישות היקרות שנדרשו מחברי הקהילה הדתית.
עם זאת, ייתכן שלא נשללו משתנים מתערבים.
ווד מצא שהדת מציעה תחושה סובייקטיבית של רווחה בתוך הקהילה, שבה איתותים יקרים מגינים מפני נצלנים ועוזרים לבנות שליטה עצמית בקרב חברים מחויבים.
איאנקון (Iannaccone) חקרה את ההשפעות של אותות יקרים על קהילות דתיות.
בסקר שבוצע, ככל שהייתה הכנסייה קפדנית יותר, הנוכחות והתרומות לאותה כנסייה עלו באופן יחסי.
למעשה, אנשים היו מוכנים יותר להשתתף בכנסייה שיש לה דרישות מחמירות יותר מחבריה.
למרות תצפית זו, תרומות ומעשים יקרים המתקיימים בהקשר דתי אינם מוכיחים בפני עצמם שהחברות במועדונים אלו שווה למעשה את עלויות הכניסה המוטלות.
למרות התמיכה הניסיונית בהשערה זו, היא נותרה שנויה במחלוקת.
ביקורת נפוצה היא שקל לזייף את האדיקות, למשל פשוט על ידי השתתפות בטקס דתי.
עם זאת, ההשערה צופה שאנשים נוטים יותר להצטרף ולתרום לקבוצה דתית כאשר הטקסים שלה יקרים – למשל צומות, סיגוף (נזירות) או פגיעה עצמית (כמו בטקס העשוראא).
ביקורת נוספת שואלת במפורש: מדוע דת?
אין יתרון אבולוציוני לדת המתפתחת על פני אותות אחרים של מחויבות כמו לאום, כפי שאיירונס מודה.
עם זאת, החיזוק של טקסים דתיים כמו גם מערכת התגמול והענישה הפנימית שנמצאת בדת הופכת אותה למועמדת אידיאלית להגברת שיתוף הפעולה בתוך הקבוצה.
לבסוף, אין מספיק ראיות לעלייה בכשירות כתוצאה משיתוף פעולה דתי.
עם זאת, סוסיס טוען שקיימות תועלות מהדת עצמה, כגון תוחלת חיים גבוהה יותר, בריאות משופרת, סיוע הדדי בזמן משברים ורווחה פסיכולוגית רבה יותר, אם כי גם היתרונות כביכול שיש בדת וגם מנגנון האיתות היקר הועמדו למבחן.
חלק מהחוקרים רואים בהופעתה של השפה תוצאה של שינוי חברתי כלשהו, שינוי שבאמצעות יצירת רמות חסרות תקדים של אמון ציבורי, שחרר פוטנציאל גנטי ליצירתיות לשונית, שהיה בעבר רדום.
"תאוריית האבולוציה ההדדית של הטקסים ושל הדיבור" ("Ritual/speech coevolution theory") רואה בטקסים סימנים יקרים המבטיחים כנות ואמינות של תקשורת בשפה.
חוקרים במחנה האינטלקטואלי הזה מצביעים על העובדה שאפילו לשימפנזים ולבונובו יש יכולות סמליות חבויות, שהם משתמשים בהן בטבע רק לעיתים רחוקות, אם בכלל.
המחברים הללו מתנגדים לרעיון המוטציה הפתאומית של גולד ואלדריג', וטוענים שגם אם מוטציה מקרית תתקין איבר שפה בפרימאט דו-רגלי מתפתח, היא תהיה חסרת תועלת הסתגלותית בתנאים החברתיים של כל הפרימטים הידועים.
מבנה חברתי מאוד ספציפי – כזה שמסוגל לשמור על רמות גבוהות מהרגיל של אחריות ואמון ציבוריים – חייב להתפתח לפני או במקביל לשפה כדי להפוך את ההסתמכות על "אותות זולים" (מילים) לאסטרטגיה יציבה מבחינה אבולוציונית.
האופי האנימיסטי של שפת האדם הקדום יכול לשמש כעלות דמוית הכבדה שעזרה להבטיח את מהימנות התקשורת.
ייחוס מהות רוחנית לכל מה שסבב את בני האדם הקדומים שימש כמנגנון מובנה קשה לזיוף, שסיפק אימות מיידי והבטיח את מהימנות הדיבור.
תאוריית ההשוואה החברתית היא תאוריה שהוצעה על ידי לאון פסטינגר שלפיה יש דחף אנושי ללמוד על עצמך, יכולותיך ודעותיך, על ידי ההשוואה אל אחרים.
בבסיס ההשוואה החברתית קיים מניע להשתפרות מתמדת בביצועים ובאמצעות השוואה זו אדם יכול לבחון את עצמו ואת התקדמותו.
עם זאת, ההשוואה של הפרט עם אחרים אינה תמיד בכיוון המקדם את הפרט.
לעיתים בני אדם מעדיפים לערוך השוואה חברתית לאחרים התפסים בעיניהם כטובים פחות (השוואה כלפי מטה), למשל במצבים שהם חשים נחיתות גופנית.
השוואה זו גורמת לשיפור עצמי והאדרה של הדימוי העצמי.
במצבים אחרים בני אדם עורכים השוואה חברתית לאחרים הנתפסים בעיניהם כטובים יותר (השוואה כלפי מעלה).
בהשוואה הזאת, אנשים מעוניינים להאמין שהם עצמם חלק מאליטה ומבצעים השוואות המראות את הדמיון בינם לבין קבוצת ההשוואה.
מחקרים מראים כי השוואה כזאת כלפי מעלה עשויה למעשה לפגוע בדימוי העצמי.
בנוסף, קיימת גם השוואה חברתית צדדית (Lateral), התפיסה הראשונית של פסטינגר, בהם בני אדם משווים את עצמם לאחר שנתפס על ידיהם כ"שווה" אליהם בתחומים שונים.
ילדים קטנים בונים את דימויים העצמי ללא השוואה לאחרים.
השימוש בהשוואה חברתית מתחיל עם הגיעו של הילד לגיל 8 וגובר בהדרגה.
מגיל 9 ואילך הילד מתחיל לערוך השוואות חברתיות באופן קבוע.
מנגד, ישנם מחקרים הטוענים כי השוואה חברתית מתבצעת מגיל מוקדם מזה.
מחקר המתייחס לגילאי 3, הגיל הצעיר ביותר שנבדק בהקשר זה, הראה כי ילדים הגיבו בתגובות מצוקה כאשר ביצועיהם היו נמוכים משל אחרים.
עם זאת, התמונה אינה חד משמעית וממחקרים שונים עולות תמונות שונות לגבי התפתחותה וזמן הופעתה של ההשוואה החברתית בקרב ילדים.
מחקרים מראים שתהליך ההשוואה החברתית הוא ספונטני, לא דורש מאמץ, לעיתים גם לא מכוון ואוטומטי באופן יחסי.
באופן כללי, הצורך בהשוואה חברתית מתקשר למצבים בהם האי-ודאות גוברת.
כך, בתקופות של מתח, חדשנות ושינוי הנטייה להשוואה חברתית תגבר.
באופן דומה, מצבי תחרות מגבירים גם את העניין בהשוואה חברתית לגבי רוב האנשים, בעוד שמצבים בהם התנהגות מבוצעת במצבים שאינם תחרותיים תוביל להשוואה חברתית בקרב קבוצה מצומצמת יותר.
בהיעדר יכולת השוואה לקריטריון פיזיקאלי ישיר, המייצר מידע אובייקטיבי על הנ"ל, בני אדם ינסו להשיגו על ידי השוואתם לדעותיהם ויכולותיהם של אינדיביאולים אחרים.
לכן, סביר שהשוואה חברתית תתרחש במיוחד בתחומים שבהם קשה להשיג מידע עובדתי ואובייקטיבי, כמו המישור החברתי.
פסטינגר התעניין בדרכים שבהן אנו מגבשים ידע על עצמנו.
עם השנים הצטבר מידע רב התומך בתאוריה המקורית של פסטינגר, יחד עם זאת ככל שהצטבר מידע חדש בושא התגלה כי התאוריה מורכבת יותר ונערכו בה מספר שינויים חשובים.
כיום התאוריה מתייחסת לכל תהליך שבו אינדיבידואלים מקשרים את מאפייניהם לאלו של אחרים, לרבות אמונות, ערכים, תכונות אישיות והעדפות.
שנית, בניגוד לתפיסה הראשונית של פסטינגר כי הפרט פועל באופן רציונלי ולא מוטה, גוף המחקר הנוכחי טוען כי לא כך הדבר והפרט נוטה להערכות שגויות ולהטיות רבות.
כלומר אנשים מונעים לערוך השוואה חברתית לא רק ממניעים של השגת מידע על העצמי, אלא גם לשימור ההערכה העצמית, האדרה עצמית ולביסוס הזהות.
המניע העיקרי להשוואה חברתית, לפי התאוריה המקורית של פסטינגר, הוא הרצון לקבל מידע על העצמי.
אולם חוקרים אחרים הצביעו על כך שייתכנו מניעים נוספים:
הערכה – מבין המניעים שהוצעו רק מניע זה נובע באופן ישיר מהמודל המקורי.
פסטינגר הציע שההשוואה נעשית בשני ממדים, יכולות ודעות, אולם חוקרים מאוחרים טענו שהשוואה יכולה להיעשות על היבטים רבים נוספים של העצמי – הישגים, תכונות, רכוש או רגשות.
אולם עדיין ההבחנה בין יכולות ודעות משמעתית מכוון שהיא מעוררת 2 תהליכים מעט שונים.
לגבי יכולות, השאלה הנשאלת היא "מה מצבי?"; לעומת זאת, לגבי דעות השאלה היא אחרת – "איך אני צריך לחשוב או להרגיש?".
שיפור – פסטינגר לא דן בשיפור כמניע נפרד, אך בהחלט ניתן להסיק על מניע זה מההשערה לגבי הנטייה להשוואה כלפי מעלה.
כך, סיבה אפשרית להשוואה חברתית היא שעל ידי ההשואה אנשים לומדים לגבי יכולותיהם ובעשותם כך הם פועלים לשיפור עצמי.
תחושה טובה – פסטינגר לא כלל מניע זה בין המניעים לדעתו להשוואה חברתית.
חוקרים מאוחרים הציעו שהשוואה יכולה להיעשות על מנת להרגיש טוב יותר לגבי עצמך תוך שיפור תחושת ההערכה העצמית.
הרצון לתחושה טובה יותר לגבי העצמי יכול להכתיב את כיוון ההשוואה (כלפי מעלה או כלפי מטה) וגם את השפעתה.
תאוריית ההיכרות עם העצמי היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית לפיה לאדם יש מוטיבציה להתבונן פנימה על מנת להעריך היבטים החשובים לזהותו.
בבסיס תאוריית ההיכרות עם העצמי עומדת ההנחה כי לאדם יש מוטיבציה ללמוד על עצמו, לפתח הערכה מציאותית של יכולותיו ושל מגבלותיו.
זאת היא אחת משלוש גישות מוטיבציוניות של ההערכה העצמית, יחד עם שיפור העצמי ואימות העצמי.
סדיקידס (1993) מציע שהמוטיבציה להיכרות עם העצמי תניע אנשים לחפש מידע שמאשר תפיסה עצמית המאופיינת באי-ודאות, ובמקביל הם יחפשו להגביר את רמת הוודאות שלהם בידע העצמי.
כמו כן, אנשים נוטים לבחור במטלות שאכן מאפשרות בדיקה של יכולותיהם – כלומר, פלוני יבחר מטלה שתספק לו מידע חדש על יכולותיו.
למשל, אדם שיודע שיכולתו אינה נמוכה, אך לא יודע עד כמה היא גבוהה – יבחר במטלה שתבדוק אם הוא בינוני או גבוה; לעומת זאת אדם שיודע שיכולתו אינה גבוהה, אך לא יודע עד כמה היא נמוכה – יבחר מטלה שתבדוק אם הוא בינוני או נמוך.
לשם המחשה, פלוני יתחקר את סביבתו לאחר שביצע מטלה חדשה.
שלא כמו שני המניעים האחרים, באמצעות היכרות עם העצמי אנשים מעוניינים ברמת הנכונות של ההשקפות הנוכחיות שלהם, במקום בשיפור עצמי.
כך, ההיכרות עם העצמי היא המניע היחידי שעלול לגרום להערכה העצמית של האדם להיפגע.
טרופ (1986) מציע שהיכרות עם העצמי היא דרך לשיפור עצמי בעתיד.
למשל, בטווח הקצר היכרות עם העצמי עלולה לגרום לפגיעה בתפיסה העצמית, באמצעות ההבנה של האדם שאולי לא הגיע להישגים גבוהים כפי שרצה; אולם, בטווח הארוך, האדם יעבוד קשה יותר כדי להשיג דברים גדולים יותר, וכתוצאה מכך ההערכה שלו את עצמו תשתפר.
כך, התפיסה העצמית של הפרט היא עקבית, בטוחה, נכונה, ומשופרת.
תאוריית הבחירה הרציונלית היא תאוריה בתחומים שונים של מדעי החברה, כמו מדע המדינה וקרימינולוגיה, המניחה שבני אדם מתנהגים באופן רציונלי בבואם לקבל החלטות.
אנתוני דאנס יישם בשנות החמישים את התאוריה על חקר התנהגות מצביעים במערכות בחירות וטען שהמצביע הפרטי מחפש את המפלגה שתועיל לו ביותר.
מנסור אולסון הסביר בשנות השישים את ההימנעות של פרטים מלשתף פעולה למען האינטרס הציבורי המשותף בכך שהם ממוקדים בתועלת הפרטית שלהם, ואם המחיר של הירתמות למען התועלת הכללית הוא גבוה, יימנעו מכך אנשים על אף שגם הם מרוויחים מהפעולה המשותפת.
בתחום הקרימינולוגיה, הגישה מניחה שפשיעה היא התנהגות תכליתית ועבריינים פוטנציאליים מקבלים החלטות רציונליות, שבהן משך תקופת המאסר או הסיכוי להיתפס מהווים מרכיבים מרכזיים בשיקוליהם.
כלומר, כאשר פלוני מחליט לבצע עבירה, הוא מבצע הערכה של העלות לעומת התועלת בפעולה מסוימת.
אם הסיכונים והמאמצים גבוהים יותר מהתועלת הפוטנציאלית שבביצוע עבירה מסוימת, הסבירות שתתבצע תהיה נמוכה יותר.
מכאן, שאם עבריינים מקבלים החלטות שמבוססות על תפיסותיהם את מידת ההתאמה לבצע עבירות, אז הסביבה המצבית ניתנת לשינוי בצורה כזאת שתשנה את הרצון הנתפס שלהם לבצע את העבירות.
התאוריה מסייעת להבין מדוע ישנם מקומות שבהם מתבצעות יותר עבירות ומדוע מטרות מסוימות מהוות קורבן ומדוע אחרות אינן מהוות קורבן.
התאוריה פותחה כדי לסייע במניעה מצבית של פשיעה, וטכניקות מניעה רבות נובעות ממנה.
במהלך השנים ספגה התאוריה ביקורת רבה.
בעיה אחת בגישה זאת היא הנחת היסוד שבני אדם הם יצורים רציונליים השוקלים את השלכות התנהגותם לפני שהם מחליטים לבצע עבירה, ואת ההבחנה בין עבירות תגובתיות (למשל, אלימות עקב פרובוקציה) לבין עבירות הדורשות מחשבה ותכנון.
השיקול התועלתני פוחת לגבי הראשונות ככל שלהט הרגע גובר על היכולת לבצע חישוב רציונלי, במיוחד כאשר מעורבים בתמונה חומרים ממכרים, רקע אישיותי או לחץ חברתי.
לפיכך, הציע אוג'ריידי (2011) כי התאוריה מסבירה טוב יותר פשעים אינסטרומנטליים ולא פשעים אקספרסיביים.
תאוריית ההתחברות הדיפרנציאלית היא במהותה תאוריה של למידה.
מוסכם בתאוריה כי השפעתה של הסביבה על גיבוש התנהגותו של הצעיר פוחתת ככל שגילו של הצעיר מתקדם, וגוברת ככל שמשך האינטראקציה עם הסביבה מתארך ועוצמת הקשר גוברת.
התערבות המכוונת להפחית סטייה חברתית יכולה להתבצע דרך סביבתו הראשונית של הצעיר (משפחה וחברים) או דרך גורמים משניים (כגון מורים, יועצים ושכנים).
התאוריה גובשה על אדווין סאת'רלנד, והיא נחשבת לתאוריה החשובה ביותר מבין התאוריות המסבירות סטייה חברתית באמצעות למידה.
תאוריית האם הקרה הידועה גם בתור תאוריית האוטיזם של בטלהיים, היא תאוריה שטענה כי הסיבה לאוטיזם היא חוסר בחום אימהי.
המונחים "אמא קרה" והורים קרים נוצרו בערך באמצע המאה העשרים
כתווית לאימהות או אבות לילדים שאובחנו עם אוטיזם או סכיזופרניה.
כאשר ליאו קנר זיהה לראשונה אוטיזם בילדים ב-1943, הוא ציין במאמריו כי הבחין בחוסר חום בקרב הורים לילדים אוטיסטים.
הורים, במיוחד אימהות, הואשמו שהן הגורמת להתנהגויות האופייניות לאוטיזם כגון טקסים נוקשים, קושי בדיבור והתבודדות.
טיעונים נגד תאוריית האם הקרה החלו בסוף שנות ה-70, בעקבות מחקרי תאומים המצביעים על אטיולוגיה גנטית, כמו גם גורמים סביבתיים שונים כגורמים לאוטיזם.
מרבית החוקרים כיום שוללים את התיאוריה של 'אם קרה', אך היא המשיכה להיות מקובלת על חלק קטן מהחוקרים עד המאה ה-21. מחקרים כיום מסכימים לרוב כי האטיולוגיה של אוטיזם היא אפיגנטית בעיקרה.
הגישה הרווחת היא שאוטיזם אינו נגרם מהורות קרה, אלא הוא הפרעה נוירו-התפתחותית מורכבת.
במאמרו משנת 1943 שזיהה לראשונה אוטיזם, הפנה ליאו קנר את תשומת הלב למה שנראה לו כחוסר בחום בקרב אבות ואמהות לילדים אוטיסטים.
במאמר משנת 1949, קנר הציע שאוטיזם עשוי להיות קשור ל"חוסר אמיתי בחום אימהי", וכן ציין כי האבות של אותם ילדים כמעט ולא השתתפו במשחקים של ילדיהם.
בנוסף הוא הבחין, לטענתו, כי ילדים עם אוטיזם נחשפו לקור הורי, אובססיביות וסוג מכני של תשומת לב לצרכים חומריים בלבד.
הוא טען כי הנסיגה שלהם היא פעולה של התרחקות ממצב כזה על מנת לחפש נחמה בבדידות.
בראיון משנת 1960, קנר תיאר בבוטות הורים לילדים אוטיסטים ככאלו "שהפשירו מספיק רק על מנת להביא ילד לעולם".
ברונו בטלהיים, פסיכולוג ילדים ופסיכואנליטיקאי מאוניברסיטת שיקגו, היה גורם מרכזי בקבלה הנרחבת של התיאוריה הן בציבור הרחב והן בממסד הרפואי.
בטלהיים התקבל לעבודה ב-1944 כמנהל בית הספר האורתוגני לילדים בעייתיים באוניברסיטת שיקגו כסביבה טיפולית עבור ילדים כאלה, שלדעתו ייהנו מ"כריתת הורים" (מונח שנשאב מכריתת אונה).
תהליך זה סימן את פסגת התיאוריה שבה נטען כי אוטיזם נגרם מהתנהגות הורית.
בטלהיים פירט מאוחר יותר את התיאוריות שלו לגבי אוטיזם בספרו מ-1967 Empty Fortress: Infantile Autism and the Birth of the Self.
בשנות ה-50 וה-60, בהיעדר כל הסבר ביו-רפואי לאוטיזם, לאחר שהמאפיינים של אוטיזם תוארו לראשונה על ידי קנר, בטלהיים וחוקרים אחרים, התיאוריה שהאוטיזם הוא תוצר של אמהות שהיו קרות, מרוחקות ומרחיקות כלפי ילדיהן, ובכך שוללות את הסיכוי שלהם להצליח, הייתה פופולרית מאד.
התיאוריה אומצה על ידי הממסד הרפואי ונותרה כמעט ללא עוררין עד אמצע שנות ה-60. מאמרים וספרים רבים שפורסמו בתקופה ההיא האשימו את חוסר החיבה האימהי בפרט וההורי ככלל כגורם לאוטיזם.
בשנת 1964, ברנרד רימלנד, פסיכולוג שהיה לו בן אוטיסט, פרסם ספר שסימן את הופעתו של הסבר הנוגד את התפיסות השגויות שנקבעו לגבי הגורמים לאוטיזם.
בשנת 1969, קנר התייחס לנושא האם הקרה במפגש השנתי הראשון של מה שהיא כיום האגודה לאוטיזם של אמריקה, שבו הדגיש כי תמיד ציין כי האוטיזם הוא מצב מולד וכי הוא הובן באופן לא נכון:
השקפותיו המשתנות של ליאו קנר
על פי הספר In a Different Key: The Story of Autism (2016), במאמרו המקורי של ליאו קנר משנת 1943 נאמר כי "בדידות הילד" ניכרת "מתחילת החיים".
יתר על כן, הוא הציג ניגוד בין אוטיזם וסכיזופרניה, בכך שאוטיזם היה חלק מהילד ואילו סכיזופרניה התפתחה מאוחר יותר בחייו.
מאמרו הראשון של קנר המתייחס לאוטיזם, לא פורסם בהרחבה בספרות הרפואית, או בעיתונות של התקופה.
בנוסף, רופאים במקומות אחרים בעולם לא איששו את הבחנותיו של קנר, ולכן עד 1950 בערך, כמעט כל מקרי האוטיזם אובחנו על ידי קנר עצמו.
קנר התכתב ארוכות עם לואיז דספרט, שהייתה פסיכיאטרית ניו-יורקית שזכתה להערכה רבה.
קנר הגן על התיאוריות שלו ואילו דספרט טענה שהוא לא ראה שום דבר מלבד סכיזופרניה של ילדים.
בעקבות הביקורת של דספרט קנר תיקן את הספר שכתב בנושא והעביר את האוטיזם לקטגוריית הסכיזופרניה בכותרת משנה.
ג'יימס האריס וג'וזף פיבן טוענים שקנר לא האשים את ההורים.
במקום זאת, קנר תיאר מאפיינים של ההורים, שלימים יראו כחלק מהפנוטיפ הרחב יותר של אוטיזם.
לדוגמה, במאמר משנת 1956 כתבו קנר ומחבר משותף, "אם מחשיבים את האישיות של ההורים שתוארו כאוטיסטית, ניתן לחשוב כי הם עשויים לייצג ביטויים מתונים יותר ושהילדים מראים את ההופעה המלאה של האוטיזם".
בנוסף, תחילת שנות ה-40 עדיין הייתה תקופה שבה התיאוריה של האיגניקה שלטה עדיין, ובארצות הברית, עיקור של אנשים עם מוגבלות שכלית היה חוקי.
יתר על כן, זו הייתה תקופה שבה הפסיכואנליזה עם הדגש שלה על חוויות חיים מוקדמות הייתה ההשקפה השלטת בקרב הממסד הקליני והמדעי.
בנוסף, אם אוטיזם נגרם למעשה על ידי הורות שלילית, נראה שזה נותן יותר תקווה לטיפול בילד או בבמשפחה.
בשנת 1949 פרסם קנר את המאמר הגדול השלישי שלו על אוטיזם.
לפי In a Different Key, במאמר זה הוא החל להאשים את האימהות הקרות.
בעוד שבעבר היו לו דברים חיוביים לומר על אמו של דונלד טריפלט, מרי, כעת הוא צייר תמונה שבה מרי נראתה "קרה".
והוא הציג את ההורים באופן כללי כאשמים לפחות חלקית במאפיינים האוטיסטיים של ילדיהם.
האשמת הורים, ובפרט האשמת אמהות, נתפסה כדבר הגיוני בחברה הרחבה יותר.
לדוגמה, לאחר שקנר האשים את האמהות, המגזין "טיים" החל לכתוב על אוטיזם.
קנר ראה ב-1951 נקודת מפנה להבנה הרחבה יותר של אוטיזם.
בתוך עשר שנים התפרסמו כחמישים ושניים מאמרים וספר אחד על ידי מגוון הוגים ורופאים, ואוטיזם החל להיות מאובחן גם מחוץ לארצות הברית, תחילה בהולנד ואחר כך במקומות אחרים.
בגרסה של In a Different Key (2016), המחברים ג'ון דונבאן וקארן צוקר טוענים כי "קנר, במקום לדבוק בהשערה הראשונית שלו לגבי אוטיזם כדבר מולד החל לשנות את דעתו".
המחברים מציינים עוד בעקבות כך כי "מיתוס האם הקרה יצא לעולם למשך שנים רבות".
בנאום משנת 1969 בכנס אמריקאי להורים עם ילדים על הספקטרום האוטיסטי, אמר קנר, "בזאת, אני מזכה אתכם רשמית כהורים".
עם זאת, במהדורת 1979 של ספר הלימוד שלו Child Psychiatry, הוא קובע כי סכיזופרניה בילדות (ביטוי ששימש לעיתים קרובות לאוטיזם עד שנות ה-70) הייתה קשורה יותר עם עמדות ההורים מאשר עם הרקע הגנטי של האדם.
עבור סילבנו ארייטי, פסיכיאטר איטלקי שכתב את מאמריו המרכזיים משנות החמישים ועד שנות השבעים, המונחים "מחשבה אוטיסטית" ומה שהוא כינה "מחשבה פליאולוגית" הם ככל הנראה אותה תופעה.
מחשבה פליאולוגית משמשת גם כיום על מנת לאפיין אנשים עם סכיזופרניה ונחשבת למחשבה של גברים פרימיטיביים.
לטענתו ילד אוטיסט מדבר על עצמו כ"אתה" ועל האם כ"אני".
ה"אתה" נשאר "אתה" ואינו הופך ל"אני", מה שהוא תיאר כמחשבה פרימטיבית ולא מפותחת.
ארייטי הזהיר כי נטייה אוטיסטית היא סימן לסוג של הפרעה בתהליך החיברות, וכי כאשר מופיעים ביטויים אוטיסטים יש להניח שקיים סוג של קושי בין הילד להוריו, במיוחד האם הסכיזוגנית.
ילדים המשתמשים בביטויים אוטיסטיים, מציין ארייטי, הם ילדים שאינם יכולים להתחבר חברתית.
בפרשנות של סכיזופרניה (1955) טען ארייטי כי עבור תהליך סוציאליזציה נורמלי, נדרשים יחסי הורה-ילד תקינים.
עמדות הוריות אוהבות או לא חרדות עדיפות עבור סוציאליזציה.
ארייטי לא רק טען שיחסי הורים וילדים הם המעשה החברתי הראשון והמניע העיקרי של חיברות, אלא גם מה שממריץ לקבל או לדחות את החברה.
העצמי של הילד בהשקפה זו הוא השתקפות של התחושות, המחשבות והעמדות של ההורים כלפי הילד.
ילדים אוטיסטים מראים הפרעה חברתית קיצונית ואינם רוצים כל סוג של מערכת יחסים עם אנשים.
אצל ארייטי הפחד מההורים מתרחב למבוגרים אחרים: נטייה לנתק תקשורת עם בני אדם.
עבור מרגרט מאהלר, פסיכיאטרית הונגריה, ועמיתיה, אוטיזם הוא צורת הגנה של ילדים שאינם יכולים לחוות את האם כאובייקט העיקרי.
הם קיבלו את התיאוריה שבה התסמונת האוטיסטית היא סימביוטית וכינו אותה "תסמונת מאהלר", משום שמאהלר תיאר אותה לראשונה: הילד אינו מסוגל להבדיל עצמו מהאם.
בספרו של פיטר ברגין, פסיכיאטר אמריקאי, מ-1991 Toxic Psychiatry, הוא טוען כי התיאוריה הפסיכוגנית של אוטיזם נזנחה בגלל לחץ פוליטי מצד ארגוני הורים, ולא מסיבות מדעיות.
לדוגמה, כמה דיווחי מקרים הראו כי מחסור בקשר עם מוסדות יכול לגרום לתסמינים כמו-אוטיסטים.
הפסכיותרפיסטית הבריטית פרנסס טוסטין הקדישה את חייה לתיאוריה.
הפסיכולוגית השווייצרית אליס מילר, אחת הכותבות הידועות ביותר של ההשלכות של התעללות בילדים, טענה כי אוטיזם הוא פסיכוגני, וכי הפחד מהאמת לגבי התעללות בילדים הוא המוטיב של כמעט כל צורות הטיפול האוטיסטי המוכרות לה.
כשמילר ביקרה בכמה מרכזים לטיפול באוטיזם בארצות הברית, היא טענה כי סיפוריהם של הילדים "עוררו פחד אצל רופאים ואמהות כאחד".
כמו ארייטי וטוסטין, מילר האמינה שרק עמדות הוריות אמפתיות מובילות לפריחה מוחלטת של אישיותו של הילד.
הקונצנזוס במחקר המודרני הוא שלאוטיזם יש בסיס גנטי חזק, אם כי הגנטיקה של אוטיזם מורכבת ואינה מובנת היטב.
יתרה מכך, חשיפה של עוברים ותינוקות לגורמים סביבתיים כמו חומרי הדברה, וירוסים וכימיקלים ביתיים הוערכה גם כעשויה לגרום לתסמונת.
על אף שמחקרים עדכניים הצביעו על כך שחום הורים, שבחים ואיכות מערכת היחסים קשורים להפחתת בעיות התנהגות אצל מתבגרים ומבוגרים אוטיסטים, ושביקורת הורים קשורה להתנהגויות ותסמינים לא מסתגלים, רעיונות אלה שונים מהשערת האם הקרה.
בגיל הינקות, ילדים על הספקטרום האוטיסטי אינם שונים בממוצע בהיקשרות להורים מתינוקות ופעוטות אחרים.
עבור תת-קבוצת התינוקות האוטיסטים שמפגינים "היקשרות לא מאורגנת", היא עשויה להיות מוסבר בקלות רבה יותר על ידי מוגבלות אינטלקטואלית מאשר על ידי התנהגות ההורים.
העובדה שאוטיזם הוא בעיקר הפרעה גנטית מרמזת שהתצפיות של בטלהיים היו מדויקות בעוד שפרשנותו לא הייתה מדויקת.
סביר יותר שהורה לילד אוטיסט יהיה אוטיסט בעצמו, מאשר הורה לילד טיפוסי.
חלק מהמאפיינים הנפוצים אצל אוטיסטים שהכרחיים לאבחון, אינם עולים בקנה אחד עם היותו הורה חם הצופה את צורכי התינוק.
עם זאת, אוטיזם אצל הילד נובע ככל הנראה מהנטייה הגנטית ולא מההשפעה של גידול על ידי הורים אוטיסטים.
לפיכך יכול להיות שבטלהיים צדק חלקית בלבד.
לילדים אוטיסטים יש סיכוי גבוה יותר להיוולד להורה שנראה קר או מרוחק אבל זה לא הגורם לאוטיזם של הילד.
תאוריית האם הקרה שייחסה להתנהגות ההורים את הסיבה להתפתחות אוטיזם זכתה לביקורת רבה במהלך השנים.
סרט דוקומנטרי אמריקאי בשנת 2002 עסק בנושא.
חברת קרטמקווין סרטים הוציאו את Refrigerator Mothers, סרט דוקומנטרי העוסק באמהות אמריקאיות של שנות ה-50 וה-60 ואת האשמה שהטיל הממסד הרפואי על האמהות שגורמות לאוטיזם של ילדיהן.
הקרנת הבכורה שודרה בקיץ 2002 על ידי רשת PBS בארצות הברית.
בהקדמה לסרט תואר כי"על אף שנשללה לחלוטין היום, התאוריה של 'האם הקרה' דנה אלפי ילדים אוטיסטים לטיפולים לא מספקים ולא מתאימים, ואת אמהותיהם לסיוט ארוך של ספק עצמי ורגשות אשמה.
בסרט הדוקומנטרי של דייוויד אי סימפסון, ג'יי ג'יי הנלי וגורדון קווין, האמהות הללו מספרות את סיפורן בפעם הראשונה".
תאוריית הדחיפות היא תאוריה בכלכלה התנהגותית, קבלת החלטות, מדיניות התנהגותית, פסיכולוגיה חברתית, התנהגות צרכנים ומדעי ההתנהגות.
התאוריה סוברת כי לדחוף אנשים לבצע פעולה מסוימת על ידי שינוי הסביבה שבה הם מקבלים החלטות, מבלי להפעיל עליהם לחץ או להכריח אותם לבחור באפשרות מסוימת.
במקום להכריח או לחייב, הדחיפה מציעה דרכים קלות ועדינות להכווין את האנשים לקבל החלטות שמועילות להם.
לדוגמה להציב פירות בגובה העיניים בסופרמרקט כדי לעודד אנשים לקנות יותר פירות וירקות, במקום להציב חטיפים לא בריאים.
דוגמה נוספת בתחום החיסכון הפיננסי במקום לדרוש מהעובדים להירשם לתוכנית פנסיה בעצמם, ניתן להגדיר את ברירת המחדל כך שכל עובד חדש מצורף אוטומטית לתוכנית הפנסיה של החברה.
העובדים יכולים לבחור להפסיק את ההשתתפות אם ירצו, אך רובם לא יעשו זאת מכיוון שזה דורש פעולה אקטיבית מצידם.
מחקרים מראים כי שינוי ברירת המחדל הזו יכול להגדיל משמעותית את שיעורי החיסכון לפנסיה.
במקרה זה, הדחיפה היא בכך שהאפשרות המיטיבה עם העובדים היא ברירת המחדל, מה שמגדיל את הסיכוי שהם יישארו בתוכנית הפנסיה ויחסכו יותר לעתידם.
מושג הדחיפה פורסם בשנת 2008 בספר "Nudge: Improving Decisions About Health, Wealth, and Happiness" מאת הכלכלן ההתנהגותי ריצ'רד ת'יילר והמשפטן קאס סאנסטיין, שני חוקרים אמריקאים מאוניברסיטת שיקגו.
הוא השפיע על פוליטיקאים בבריטניה ובארצות הברית.
ניסוח הראשון של המונח "דחיפה" והעקרונות הנלווים אליו פותחו בתחום הקיברנטיקה על ידי ג'יימס וילק לפני שנת 1995, ותוארו על ידי האקדמאי ד.
סטיוארט מאוניברסיטת ברונל כ"אמנות הדחיפה".
המושג גם שאב השפעות מתודולוגיות מפסיכותרפיה קלינית המתקשרת לגרגורי בייטסון, כולל תרומות ממילטון אריקסון, וואצלוויק, ויקלאנד ופיש, וביל א'הלון.
בגרסה זו, הדחיפה היא עיצוב ממוקד-מיקרו המיועד לקבוצת אנשים מסוימת, ללא קשר להיקף ההתערבות המיועדת.
בשנת 2008, הספר "Nudge: Improving Decisions About Health, Wealth, and Happiness" מאת ריצ'רד ת'יילר וקאס סאנסטיין הביא את תאוריית הדחיפה לתודעה הציבורית.
המחברים מתייחסים להשפעה על התנהגות ללא כפייה כפטרנליזם ליברטריאני ומתייחסים למי שמבצע את ההשפעה כ"אדריכלי בחירה".
תאלר וסנסטין הגדירו את המושג שלהם כך:
בצורה זו, בהסתמך על כלכלה התנהגותית, הדחיפה מיושמת באופן כללי יותר על מנת להשפיע על ההתנהגות.
אחת הדוגמאות הנפוצות ביותר של דחיפה היא תחריט תמונת זבוב בית במשתנות של חדרי הגברים בנמל התעופה סכיפהול באמסטרדם, שנועדה "לשפר את המטרה".
הספר גם זכה לתהילה בקרב פוליטיקאים בארצות הברית ובבריטניה, במגזר הפרטי ובבריאות הציבור.
תאוריית המוזיקה היא תחום המחקר העוסק בהבטים המופשטים של המוזיקה: קצב, הרמוניה, מלודיה, מבנה ומרקם.
תאוריית המוזיקה היא חלק מתחום המוזיקולוגיה, הכולל בתוכו גם מחקר היסטורי, אנתרופולוגי, ופסיכולוגי של המוזיקה.
בערך זה מפורטים כל המושגים הידועים והענפים בתאוריית המוזיקה (או, לפחות, רובם המכריע) בצורה רחבה ושימושית.
מוזיקה בתקופה המודרנית (20th Century)
כלי מיתר: משפחה בה הצליל מופק על ידי מיתר רוטט.
כמעט בכל כלי המיתר קיימים אמצעים להגברת הצליל, כשהשכיח ביותר הוא תיבת התהודה, הקיימת בכל הגיטרות וכלי הקשת (שאינם חשמליים).
כלי קשת: בהם קשת המועברת על המיתרים גורמת להפקת צליל.
ניתן גם למרוט (pluck) על המיתרים בשיטה הנקראת פיציקטו (pizzicato; ע"ע).
החלקים בכלי הקשת הם: 1. הצמרת – מסתיימת בצורה של "שבלול", צורה זו זהה בכל כלי הקשת (למעט ויולה דה גמבה שבה אין צורה קבועה לצמרת, וניתן לגלף גם צורות אחרות כגון פרצופים), ונועדה בעיקר בשביל היופי, אך גם היא משפיעה על טיב הצליל המופק מכלי הקשת.
לכל כלי הקשת יש בצמרת מפתחות כיוון (ע"ע); 2. הצוואר – הצוואר עשוי משני חלקים אחד מהם הוא הגב – חתיכת עץ מחט לרוב מצופה בלק צורתה היא כמו חתך רדיוס של גליל וישנו השחיף זו חתיכה הנמצאת מעל הגב ועשויה מעץ שחור.
על השחיף לוחצים בעזרת ארבע אצבעות, כשמאחור מניחים את האגודל.
קיצור המיתרים, הנגרם כתוצאה מהלחיצה משנה את גובה הצליל; 3. הגוף – בקצה חלקו האחורי של הצוואר ישנה בליטה, והנגנים מנצלים אותה במעברי הפוזיציות.
בין כלי הקשת המוכרים ניתן למנות: כינור, ויולה, צ'לו, קונטרבס, קמנצ'ה.
כלי פריטה: בהם הנגן פורט על המיתרים באצבעותיו או באמצעות מפרט.
לכלי הפריטה שקיימים, יש יותר מ־3 מיתרים, ומשנים את גובה הצליל שלהם בעזרת האצבעות .
מיתרי הבס תמיד עבים, ומיתרי הסופרן דקים, ובחלק מכלי הפריטה גם קצרים.
לכלי הפריטה ישנם מפתחות כיוון, מפתח לכל מיתר.
בניגוד לכלי קשת, שבהם יש גם בורגי כיוון, בכלי הפריטה מכוונים את הצליל רק בעזרת מפתחות הכיוון משום שהמפתחות מסתובבים בקלות.
מפתחות הכיוון של כלי הפריטה עשויים מתכת.
המפתחות מחוברים למוט, שעליו מלופף המיתר, וכאשר מסובבים את המפתח, הוא משפיע על מתח המיתר.
בין כלי הפריטה המוכרים ניתן למנות: גיטרה, נבל, מנדולינה, קאנון ועוד.
כלי מקלדת: משפחת כלי נגינה להם מערכת קלידים, אשר צריך ללחוץ עליהם כדי ליצור צליל.
כלי מקלדת בעלי מיתרים: בהם הקלידים גורמים להפעלת מערכת מנופים, שבסופה פטיש המקיש או מפרט הפורט על מיתר.
כלי מקלדת בעלי מיתרים מוכרים: פסנתר (בפסנתר כנף ניתן גם למרוט את המיתרים כדי ליצור אפקטים מיוחדים), צ'מבלו, וירג'ינל, קלאויקורד, ספינט.
כלי מקלדת של הקשה: דומים לכלי המיתר, אך הפטישים מקישים על גופים שאינם מיתרים, כמו פעמונים או מוטות מתכת.
כלי מקלדת הקשתיים מוכרים: צ'לסטה, קסילופון.
כלי מפוח: בהם הקלידים גורמים להזרמת אוויר דרך צינורות, פיות או ממברנות בגדלים שונים.
כלי מפוח מוכרים: אורגן (עוגב), הרמוניום, אקורדיון, מלודיקה.
כלים אלקטרוניים: בהם הקלידים שולחים אותות חשמליים, המעובדים על ידי מחשב המתרגם אותם לצלילים.
כלים אלקטרוניים מוכרים: סינתסייזר, אורגן חשמלי, פסנתר חשמלי.
כלי נשיפה: מפיקים צליל כאשר נושפים בהם.
כלי נשיפה מוכרים: חמת חלילים.
כלי נשיפה ממתכת: הצליל שנוצר בכלי הנשיפה ממתכת מקורו בתדר העצמי של הכלי והאוברטונים שלו.
הפייה אינה יוצרת את הצליל כמו בכלי נשיפה מעץ אלא עוזרת לתאם בין השפתיים לכלי המגביר אותו ונותן לו את גוון הצליל.
כלי נשיפה ממתכת מוכרים: ביוגל, קרן יער, חצוצרה, בריטון, טרומבון טובה, קורנית, מפוחית.
כלי נשיפה מעץ: לכלי העץ הרבה חורים לאורך כל הצינור המכוסים בכפתורים דמויי מכסים ומופעלים על ידי האצבעות.
אחד ההבדלים בין כלי העץ לכלי המתכת הוא שבכלי העץ הצינור הוא ישר וארוך, ולא מסתלסל רבות כמו בכלי המתכת.
חלק מהכלים הללו אמנם עשויים כיום ממתכת, אך פעם היו עשויים מעץ.
כלי העץ מסווגים לפי הפייה שלהם, השונה מכלי הנשיפה ממתכת, מה שגורם לצלילם להיות רך במעט.
כלי נשיפה מעץ מוכרים: חליל, אבוב, בסון, קלרינט, חלילית, סקסופון.
כלי הקשה: מפיקים צליל כאשר נוקשים עליהם.
כלי הקשה מוכרים: תופים, מצלתיים, קאסטאנייטה, טימפני, קסילופון.
גשר: נמצא בין שני החתכים ועליו מונחים המיתרים.
אצל כלי הקשת הגשר גבוה ומעוגל, כדי שהנגן יוכל לנגן על כל מיתר בנפרד, ובכלי פריטה כמו גיטרה הגשר שטוח.
הגשר בעל צורה קבועה בכל כלי הקשת, והוא לא מודבק לכלי, אלא מוחזק באמצעות הלחץ הרב של המיתרים המתוחים – כ־50 קילו.
משום שאינו מצופה לכה, הגשר מתבלה מהר יותר משאר הכלי ומחליפים אותו מדי כמה שנים.
חורי הוצאת רוק: כאשר נושפים לתוך הכלי עובר גם רוק, רוק זה חוסם את הצינור ומונע מהאוויר לנוע בחופשיות ובכך יוצר צליל מעוות.
מפתחות כיוון: בעזרתם מותחים את המיתרים על מנת לשנות את גובה הצליל המופק מהם.
הם לא מחוברים לצמרת הכלי (כמו בגיטרה, למשל), אלא תפוסים לצמרת הכלי בעזרת לחץ.
מִשְחָל: המיתרים מסתיימים בחלק הנקרא מִשְחָל, שהוא תוספת לכלי הקשת, המתוח בעזרת פלסטיק אל תחתית הכלי.
חלק זה צר בתחתיתו, והולך ומתרחב, ובמעלהו ישנם 4 ברגים, 'בורגי הכיוון' עליהם מלופפים המיתרים.
ברגים אלה עוזרים לכיוון המדויק של הצליל, בחלקיקי־הטון.
עמעם: סוג של משקיט שאפשר לחבר לכלי נגינה במטרה לשנות את חוזק וגוון הצליל.
פייה: פייה היא החלק שדרכו נושפים.
לחצוצרה מתאים בדרך כלל פית בצורת ספל, בעוד שלקרן היער מתאימה פייה משולשת.
פעמון: משמש בדומה לתיבת תהודה בכלי מיתר.
פְרוֹש: (גרמנית: צפרדע, בגלל צורתו) נמצא בקצה הימני של הקשת, והוא תורם למשקלה של הקשת.
צבע: רוב כלי המתכת צבועים בצבע דמוי זהב, כלי המתכת הנחשבים יקרים ואכותיים יותר צבועים בכסף.
ישנם גם כלי מתכת הצבועים בצבעי מתכת פשוטים שונים ומשונים, כמו כחול, אדום, שחור וירוק, הם נחשבים זולים יחסית ופחות איכותיים.
צינור: בכל כלי המתכת, בין הפייה לפעמון ישנו צינור המוביל את האוויר, ככל שהאורך הכולל של הצינור גדול יותר כך הצליל נמוך יותר ולהפך.
כלומר, הוא אינו באותו קוטר בכולו, הצינור מתחיל בפייה בקוטר קטן, ומתרחב עד הפעמון.
צינורות כיוון: בדומה לחלקת של הטרומבון, לכל כלי המתכת יש צינורות כיוון, המאפשרים לכוון את אורך הצינור הכולל ובכך לכוון את גובה הצליל בחלקי הטון.
קשת: כלי שבעזרתו מנגנים על כלי קשת.
איננו יודעים מתי התחילו להשתמש בקשתות כדי להפיק צלילים ממיתרים מתוחים, אך ללא ספק מדובר בפרקטיקה קדומה, והיא קיימת בתרבויות עתיקות רבות סביב העולם.
הקשת המשמשת היום לנגינה בכלי קשת מערביים מקורה במאה ה־19, והיא פיתוח של קשתות מוקדמות יותר.
כיום עשויה הקשת מעץ גמיש, בקשתות מקצועיות – מעץ הפרנמבוקו, עליו רצועה של שיער זנב סוס.
בכל אופן, קשתות מתקופות אחרות ותרבויות אחרות בנויות ממגוון רחב של חומרים אחרים.
תיבת תהודה: מתחילה מתחת לצוואר ותפקידה להגביר את הצליל ולהוסיף נפח בצליל.
בכינור, למשל, תיבת התהודה קטנה ולכן הצליל המופק פחות עמוק, ולעומת זאת לקונטרבס יש תיבת תהודה ענקית, ולכן צלילו עמוק יותר, ישנן עוד תוספות לכלים שמאזנות הבדל זה.
לתיבת התהודה יש שוליים הבולטים החוצה לכל אורך תיבת התהודה, ומחזקים את הכלי כדי שלא יתפרק.
גובה הצליל: התדר הבסיסי של גל הקול שמפיק כלי נגינה (שאר התדרים הם כפולות שלמות של התדר הבסיסי)
חמשה (staff): חמשה היא מערכת של חמישה קווים אופקיים מקבילים, הרחוקים מרחק שווה זה מזה, שעליהם רושמים את התווים.
גובה התו על גבי החמשה מצביע על גובהו יחסית לשאר הצלילים בחמשה.
אם רוצים לסמן תו בגובה הנמוך יותר מהקו התחתון של החמשה, או גבוה יותר מהקו העליון של החמשה, ניתן להרחיב את החמשה לאותו תו ספציפי, ולהוסיף לו קווים צרים, הנקראים קווי עזר.
טון: הביטוי לגובה או תדירות הצליל.
מפתח: סימן הגובה של הצלילים, תמיד רשום ראשון על החמשה, לפני כל הסימנים כמו המשקל, וסימני ההֵיתֶק (במולים או דיאזים), ורשום לאורך כל השורות.
מפתח סול: המפתח הגבוה ביותר שקיים.
מפתח סול הוא המפתח הפופולרי ביותר בשימוש; משתמשים בו לכלים גבוהים, ומשום שמספר הכלים הגבוהים גדול יחסית, כך גם יותר כלים משתמשים במפתח סול.
מקומו של התו סול בעיגול שבאמצע.
מפתח פה: במפתח זה משתמשים בצלילים הנמוכים יותר.
מקומו של התו פה בין הנקודות שהוא מסמן.