tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד עם קום המדינה היה בין המארגנים של ועידת האיחוד בקולנוע מאי בחיפה, שבה התמזגו המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) והליגה לשחרור לאומי לתנועה אחת, היא המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י).
חודשיים לאחר מכן יצא לפולין על מנת לייצג את המפלגה המאוחדת בוועידת האיחוד של שתי מפלגות הפועלים, הסוציאליסטית והקומוניסטית, בשובו נהרג בתאונת מטוס ביוון.
השאיר אחריו אישה ובן – יורם, לימים בעלה של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.
גרודנה; הקדמה: מאיר וילנר; תרגום מאידיש: ברזילי נוף, תל אביב: המפלגה הקומוניסטית הישראלית, תשל"ח.
מעמד הפועלים במערכה, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, תש"ו.
דער מענטש האָט געזיגט: א כראָניק פון א שטאָט, ורשה; תל אביב: יידיש בוך, 1949. (רומן)
האדם ניצח: כרוניקה של עיר; תרגם מאידיש: מאיר פרוש, בת ים: תמר ויורם גוז'נסקי, 2011.
במערכות המעמד והעם: קובץ מאמרים ונאומים, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1959.
תמר גוז'נסקי (עורכת), קום התנערה!: אליהו (אליושה) גוז'נסקי – כתביו ועליו, חיפה: פרדס, תשס"ט 2009.
אליהו גמליאל (3 במאי 1926 – 10 במרץ 2013) היה מוזיקאי, מורה למוזיקה, כוריאוגרף ומרקיד ריקוד עם ישראלי.
אליהו גמליאל נולד בטבריה ולמד בה ב"תלמוד תורה" ואחר כך, בבית הספר העממי בעיר.
כבר מגיל צעיר גילה נטייה למוזיקה, ובהיותו בגיל 12 ניגן במפוחית פה ובתופים, וליווה בנגינתו את ריקודי העם שנערכו בצריף הצופים בטבריה.
בנעוריו התחנך בחברת הנוער בעין חרוד וברמת יוחנן, וארגן ערבי ריקודי עם אחרים בקיבוץ בערבי שבת.
ברמת יוחנן פגש את המלחין מתתיהו שלם, שהתרשם מכישוריו ושלח אותו ללמוד במדרשה למורים למוזיקה.
במקביל ללימודיו המוזיקליים רקד אליהו גמליאל בלהקת המחול "ענבל".
גמליאל התגייס לפלמ"ח, ועם הקמת צה"ל שירת ביחידת חבלנים.
מאוחר יותר ליווה בנגינת חליל צד את תזמורת צה"ל, שהייתה בשלבי התארגנות והקמה ראשונים, והופיע עמה ברחבי ישראל.
גמליאל היה חבר ב"חבורת האש", והרבה להופיע עמה וגם בנפרד בשירי רועים ביישובים שונים ברחבי ישראל, כשהוא שר, רוקד, מתופף ומחלל בחלילים שונים שחלק מהם יצר במו ידיו.
גמליאל השתתף בחוגי ריקודי עם ברחבי ישראל, הדריך וארגן הרקדות עם, ושימש מורה למוזיקה בבתי ספר ובסמינר הקיבוצים.
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1965 היה גמליאל חבר בוועדת בחירת השירים לצד פאול בן-חיים, יחזקאל בראון, אהרן מגד, נעמי פולני ונוספים.
בסוף אוקטובר 2011 ערכה אקו"ם בבית אגודת העיתונאים "בית סוקולוב" מסיבת הוקרה לגמליאל ולאמנים ותיקים אחרים.
גמליאל, על אף שחצה את גיל ה-80, הופיע עם בתו יסמין, שהייתה חברה בלהקת הבנות "מנגו".
גמליאל התגורר בחיפה עד לפטירתו בגיל 87. נקבר בבית העלמין בקיבוץ רמת יוחנן.
גמליאל חיבר ריקודים רבים הנרקדים ברחבי ישראל והעולם, ובהם ריקודים לשירים: "מי האיש", "שני שושנים", "ציון תמתי", "איילת אהבים", "כל הכבוד".
גמליאל הלחין את השיר הידוע "ארץ זבת חלב ודבש", שהפך לקלסיקה בזמר הישראלי, ואף חיבר לשיר זה ריקוד.
אליהו בשייצי (בטורקית: Bašyazi; 1420 (בערך) – 1490, אדירנה) היה חכם קראי בן המאה ה-15. מחבר הספר "אדרת אליהו", הנחשב לספר ההלכה המחייב של היהדות הקראית.
מראשי האסכולה שפעלה למען קירוב בין היהודים הקראיים לרבניים.
הוא תלמידם של אביו, משה בשייצי ושל סבו, מנחם בשייצי – שניהם מנכבדי וחכמי הקהילה הקראית באדירנה.
בתקופה מאוחרת יותר בחייו למד אצל החכם הרבני מרדכי כומטיאנו, שעמו התפלמס בספרו מספר פעמים.
תלמידו וממשיך דרכו של בשייצי היה החכם הקראי כלב אפנדופולו.
בשנת 1460 החליף את אביו כחכם הקהילה הקראית באדירנה.
סמוך לשנת 1480 מונה בשייצי לראש הקהילה הקראית בקונסטנטינופול.
בתוקף תפקידו ניהל קשרים עם הקהילות הקראיות במזרח אירופה ובמזרח התיכון וכן עם חכמים רבניים.
הוא חולל תנועת חזרה למקורות בקרב הקהילה הקראית ועודד את חבריה לעסוק בהלכה הקראית כדי שלא תישכח, ובמסגרת מאמציו אלו חתר להכריע במחלוקות הלכתיות שנותרו פתוחות בין חכמי הקראים.
הוא אף תיקן תקנות חדשניות במטרה לקרב את הקראים אל היהדות הרבנית.
ספרו החשוב הוא ספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו" (יצא לראשונה בקונסטנטינופול, 1530).
ספר זה הקנה לו את מעמדו כפוסק האחרון של היהדות הקראית, והוא מבטל הלכה למעשה את כל ספרות ההלכה הקראית שקדמה לו, למעט ספר "גן עדן" של אהרן בן אליהו ניקומודיאו.
נותרו גם מספר פיוטים ותפילות שחיבר.
הרב אליהו דב וכטפוגל (בדרך כלל בכתיב יידי: וואַכטפויגעֶל; ידוע בכינוי רֶבּ אֶלֶ'ה בּעֶר; נולד ה'תש"ב, 1942) הוא ראש ישיבת "זיכרון משה" בסאות' פולסברג בארצות הברית.
על אף שהוא אינו חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית מטעמים עקרוניים, הוא מעורב בפעילותה ונמנה עם השורה הראשונה של הרבנים החרדים-ליטאיים בארצות הברית.
נולד בקנדה לרב נתן מאיר ווכטפוגל, ולחוה, בתו של הרב ישראל זלמן שלומוביץ, רבה של גנינץ, שהייתה מייסדת ומנהלת בית יעקב בבורו-פארק.
בילדותו מינה רבי אהרן קוטלר את אביו כמשגיח בישיבת לייקווד, והמשפחה היגרה לעיירה לייקווד שבניו ג'רזי.
למד בישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית, בישיבת לייקווד אצל רבי אהרן קוטלר ובישיבת בריסק אצל רבי יוסף דב סולובייצ'יק.
בשנת תשכ"ו נישא למינה, בתו של הרב משה שמואל שפירא, ראש ישיבת באר יעקב, ועבר ללמוד בכולל שבישיבת חמיו.
לאחר שנים מעטות עברו בני הזוג לארצות הברית.
בני הזוג התגרשו והרב ווכטפוגל נישא בשנית לזיווה בתו של הרב עמרם בלום, רב בקליבלנד.
הוא מונה כר"מ בישיבת "זיכרון משה" בסאות' פולסבורג, מחוז סאליבן בניו יורק שעמדה בראשות הרב צבי אבא גורליק, בנו של מייסד הישיבה הרב ירוחם גורליק.
במשך השנים מונה לראש הישיבה, ותרם לפרסומה.
בישיבה לומדים כ-170 בחורים, בעיקר מארצות הברית.
כאשר ביקר הרב אהרן יהודה לייב שטינמן בארצות הברית הוא הזמין את הרב ווכטפוגל להצטרף למועצת גדולת התורה של אגודת ישראל באמריקה.
הזמנה דומה שלח אליו בכתב הרב יוסף שלום אלישיב, אולם הוא סירב.
הרב וכטפוגל נחשב לאחד מגדולי הדור בארצות הברית, והוא אחד ממנהיגיו הבולטים של הציבור החרדי ליטאי בארצות הברית.
כאמור לעיל, על אף שהרב וכטפוגל אינו חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית מטעמים עקרוניים, הוא מעורב בפעילותה ונמנה עם השורה הראשונה של הרבנים החרדים-ליטאיים בארצות הברית.
חלק גדול מהציבור הישיבתי ובני התורה בארצות הברית סרים למשמעתו, ולדידם הוא בעל המילה האחרונה ברוב הנושאים.
בעניינים שונים הוא נוקט בשיטתה של חסידות סאטמר.
פרידא - נישאה לר' מאיר חיים זילבער, ר"מ בישיבה כלל חסידית במונסי
ר' אריה - ר"מ בישיבה לצעירים בלייקווד
הרב מאיר חיים זילבער, ר"מ בישיבה כלל חסידית במונסי
הרב מאיר וויינשטיין - שואל ומשיב בישיבה בסאות' פולסברג
הרב שמואל שוסטל, בנו של ראש ישיבת לייקווד הרב דוד שוסטל
אליהו גלעזר (30 בינואר 1912 – 14 במאי 1989) היה פעיל ציוני בתנועת בית"ר, ממארגני עליית ההצלה מהשמדה בארצות אירופה, פובליציסט, נואם מוערך.
אליהו גלעזר נולד ב-1912 לאהרון ופרידה גלזר (גלזריס) בווילנה שבליטא.
בשנת 1915, עם התקרבות הצבא הגרמני לליטא, עברה משפחתו לרוסיה.
במוסקבה חזה כילד בן 5 בהתנגשויות מזוינות בין הפלגים הלוחמים במהפכה.
אז לדבריו התגבשה אצלו הדעה שהיהודים זקוקים לנשק להגנה עצמית ואכן מאוחר יותר, בהיותו פעיל בבית"ר, הוביל אימונים של יהודים בנשק בקובנה שבליטא.
בשנת 1919 חזרה משפחתו לווילנה ובשנת 1921 נכלא אביו, על ידי הפולנים, יחד עם יהודים רבים, במחנה מעצר.
עם שחרורו הוכה אביו בראשו במוט על ידי קצין פולני, מכה ממנה נפטר שבועות אחדים לאחר מכן.
בעקבות מות אביו נשלח אליהו בשנת 1923 לעיר החופשית דנציג לדודו ירחמיאל גלזר, שהיה חשוך ילדים, ובילה הרבה מזמנו עם אחות דודתו ממשפחת לנדוי (לנדאו), שם קיבל חינוך ציוני ותרבותי אירופאי, יחד עם הבנים מיכאל ומשה – לימים נשיא בית המשפט העליון.
אבי המשפחה יצחק לנדוי היה יו"ר ההסתדרות הציונית בדנציג ויו"ר אגודת הספורט היהודית בר כוכבא.
חינוכו הציוני של אליהו גלעזר בבית לנדוי הוביל להצטרפותו לבית"ר דנציג בשנת 1929 ומאז ועד שנת 1940 פעל באירופה בהקמה וניהול סניפי בית"ר וארגון העפלה לישראל, אז תחת המנדט הבריטי (ראה פירוט להלן).
בעת מלחמת העולם, אמו ושתי אחיותיו, הדסה וטובה, נרצחו בליטא ביער פיבוניה שליד וילקומיר.
בשנת 1940 עלה לארץ במסגרת עליית אף-על-פי באנייה סקריה.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ובהמשך עבר לבריגדה היהודית, במסגרתה לחם בחזית איטליה.
לאחר תום המלחמה המשיך לשרת כחייל בבריגדה באיסוף ניצולי המחנות והעלאתם לארץ, עד שחרורו ב-1946. כך מצא את אחותו מאשה.
בשנת 1943, בהייתו חייל בבריגדה, נשא את הצברית גאולה אזרחי לאשה.
לימים נולדו להם שני בנים, אלדד ויורם.
אלדד גל-עזר היה ד"ר לפיזיקה וממייסדי תוכנית החלל הישראלית חתן פרס ביטחון ישראל.
לאחר שחרורו עסק לפרנסת המשפחה במקצוע האופטיקה, אותו למד מדודו ירחמיאל, ולאחר שסיים השתלמות מקצועית, כאופטומטריסט.
אליהו גלעזר נפטר ב-14 במאי 1989 לאחר 3 שנים של סבל ממחלת אלצהיימר, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1929 הצטרף לבית"ר דנציג ובשנת 1931 התמנה לנציב בית"ר דנציג.
פעילותו הראשונה בארגון העפלה לישראל הייתה ב-1932 כאשר ארגן בדנציג קבוצה של 10 בית"רים שעלו לארץ דרך לבנון.
קבוצה נוספת שארגן, הפעם של 30 בית"רים, נעצרה בנמל בירות והוחזרה לאירופה.
בשנת 1934 נתמנה לנציב בית"ר בלטביה ובאסטוניה ונציג שלטון בית"ר בארצות הבלטיות ובארצות סקנדינביה.
בשנת 1935 התמנה כנציב בית"ר ליטא ומזכיר הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים).
בשנת 1937 התמנה כנציב בית"ר צ'כוסלובקיה ופעל לארגון ספינות העפלת "אף על פי" ממשרד בפראג.
בשנה זו, בעת כינוס הצה"ר בפראג, הכריז שבית"ר מחזירה את 8 הסרטיפיקטים (אישורי כניסה לישראל המנדטורית) אשר הוקצו לצה"ר על ידי ההסתדרות הציונית ובמקומם יעפילו 800 בית"רים בדרכים אחרות.
בשנים 1938–1939 פעל במרכז אירופה לארגון ספינות העפלה.
עקב מרצו, הצלחתו ומסירותו, נשלח, תחת כסות תעודת עיתונאי ליטאי, על ידי הנהגת בית"ר בלונדון בראשותו של זאב ז'בוטינסקי, לפתרון בעיות בסניפים ולהקמת סניפים חדשים בכל רחבי אירופה.
ב-1939, לאחר פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה, עבר לפריז בתור נציג שלטון בית"ר בארצות הדוברות צרפתית ומשם ניהל את מבצעי העלייה מארצות מרכז אירופה ומערבה.
בשנת 1940, כחודש לאחר פלישת הנאצים לצרפת, נמלט מצרפת ועלה לארץ באניית המעפילים סקאריה שהפליגה מרומניה והיה נציג בית"ר במפקדת האנייה.
בהגיעם לארץ ישראל נכלא יחד עם 1,600 מן המעפילים למשך כשישה חודשים במחנה המעצר בעתלית, שם ניהל את חיי המעפילים במחנה.
בישראל היה מ"מ הנציב ונציב בית"ר בפועל, כאשר פורמלית דוד רזיאל היה הנציב בנוסף לתפקידו כמפקד האצ"ל.
לאחר נפילתו של דוד רזיאל ב-1941 היה אליהו גלעזר אחד מ-4 חברי מפקדת האצ"ל עד למינויו של יעקב מרידור כמפקד.
ביולי 1942 התנדב לחטיבה הארץ ישראלית של הצבא הבריטי (החל מספטמבר 1944 הבריגדה היהודית), שירת בגדוד השני ונלחם בחזית איטליה.
בנובמבר 1943 השתתף במאבק על הסמל בו 69 חיילים מישראל דרשו סמל עברי במקום הכיתוב "פלשתינה (א"י)" ונדונו לחודשיים מאסר עם עבודת פרך.
לבסוף הסכימו הבריטים ביולי 1944 בהוראת צ'רצ'יל (ההכרזה בספטמבר) להכניס את הגדודים למסגרת של בריגדה יהודית עם סמל ייחודי המכיל מגן דוד זהוב על רקע שני פסים כחולים והכיתוב חי"ל (חטיבה יהודית לוחמת).
בתום המלחמה עסק, במסגרת הבריגדה שטרם פורקה, באיסוף ניצולי המחנות והעלאתם לארץ, עד לשחרורו ביולי 1946.
למרות תמיכתו בתנועת החרות לא עסק לאחר קום המדינה בפעילות פוליטית גלויה.
מאחורי הקלעים גויס כמפשר בסכסוך הפוליטי בין מנחם בגין לשמואל תמיר, סכסוך שהביא בסופו של דבר לפרישת תמיר ויסוד מפלגת "המרכז החופשי" על ידו.
בשנת 1955 הקים ביחד עם 6 רוויזיוניסטים את המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי וכיהן כנגידו הראשון.
פרסם מאמרים בבטאון המסדר "האומה" ובעיתונים "חרות" בטאון תנועת החרות בראשות מנחם בגין, ולאחר מכן "מעריב".
כאופטיקאי ואחר כך כאופטומטריסט פעל לרגולציה של מקצועות אלה והיה פעיל באיגוד האופטיקאים ואחר כך באיגוד האופטומטריסטים והאופטיקאים.
רשימת אוניות העפלת אף-על-פי אותן ארגן או לקח חלק נכבד בארגונן
במהלך הפלגתה קלטה את 775 עולי ג'פו ב' שעלתה על שרטון
בטרם זרחה השמש בשרות תנועת ז'בוטינסקי, אליהו גלעזר 1984
בשנת 1985 קיבל את פרס ז'בוטינסקי על ספרו האוטוביוגרפי "בטרם זרחה השמש".
בשנת 2022 נקרא רחוב על שמו בתל אביב, באזור דרום העיר, ליד רחוב האצ"ל.
הרב אליהו בר־שלום (י"ב באב ה'תשכ"א, 25 ביולי 1961) הוא רבה הראשי של בת ים, וראש בית הוראה וכולל אברכים בעיר.
מחבר ספרי ההלכה "משפט הכתובה".
נולד ב-1961 ליעל ולרב יוסף בר-שלום.
בבחרותו למד בישיבת קול תורה בירושלים שם היה תלמידו של הרב שלמה זלמן אויערבך.
לאחר נישואיו בשנת תשמ"ג למד בכולל "בית דוד" בחולון, שבראשות הרב יצחק זילברשטיין, שם הוסמך לרב עיר, ואחר כך גם לדיינות.
בשנת ה'תשנ"ו מונה לרב בשכונת רמת שלמה בירושלים.
דודו הוא הרב עזרא בר-שלום, שכיהן בעבר כדיין בבית הדין הרבני הגדול ובעלה של הרבנית עדינה בר-שלום, בתו של הרב עובדיה יוסף.
אביו, הרב יוסף בר-שלום, שימש כרבה של בת-ים שנים רבות.
הוא נפטר באלול תשע"ה ובהלוייתו הכריז הרב הראשי לישראל, הרב יצחק יוסף, על הרב אליהו בר-שלום כממלא-מקומו ברבנות.
כשלש שנים לאחר מכן, בחנוכה תשע"ח נבחר לתפקידו כרבה הראשי של העיר.
ספרו משפט הכתובה כולל 8 כרכים על שטר הכתובה, חופה וקידושין, והעניינים הנגזרים מכך.
אליהו ברקאי (ברקו) (1936 – 18 ביוני 1960) היה שחקן, זמר וחקיין ישראלי בוגר להקת הנח"ל, מכוכבי להקת הבידור "בצל ירוק" .
אליהו ברקאי ("ברקו") נולד בשנת 1936 בתל אביב כבן הבכור לחנה ויהודה ברקוביץ, במשפחה בת שלושה ילדים.
כעבור שנים ספורות עבר להתגורר עם משפחתו במושב נהלל שבעמק יזרעאל, שם גם למד בבית ספר היסודי.
בהיותו בן 9 לערך, עברה המשפחה להתגורר בגבעתיים.
אב המשפחה יהודה ברקאי, עבד באגף הבינוי של משרד הביטחון, ברקו למד בבית הספר כצנלסון בגבעתיים.
התגייס ב-1954 ונשלח לשרת בנח"ל.
עבר הכשרה בקיבוץ תל יוסף.
בשנת 1957 היה ממייסדי להקת הבידור "בצל ירוק".
יחד עם חיים טופול אורי זוהר, גבי עמרני ועוד כמה מיוצאי להקת הנח"ל.
הלהקה העלתה חמש תוכניות עד שהתפרקה ב-1961. ברקו היה אחד מכוכבי "בצל ירוק" ונודע בחיקויו של ראש הממשלה דאז – דוד בן-גוריון.
במוצאי שבת, 18 ביוני 1960, רכב ברקו על קטנועו יחד עם חברה שישבה מאחור.
ברחוב עוזיאל ברמת גן, סמוך לבית הקולנוע גל אור, ניסה ברקו לעקוף מונית.
תוך כדי העקיפה העיפה המונית את הקטנוע מתחת לגלגלי אוטובוס.
ברקו נפצע קשה בראשו ונפטר זמן קצר לאחר מכן בבית החולים בלינסון.
ברקו עמד להינשא לבחירת ליבו, גאולה לוי, שבועות ספורים לאחר מכן.
הותיר אחריו הורים, אחות ואח.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
"ברקו" נחשב לשחקן קומי וחקיין מוכשר וניבאו לו עתיד גדול.
אליהו ברוכי (נולד ב-22 בינואר 1976, כ' בשבט תשל"ו) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת דגל התורה בסיעת יהדות התורה.
ברוכי נולד ליצחק ברוכי וגדל באשדוד.
למד בישיבת היכל התורה בירושלים.
לאחר נישואיו למד בכולל אברכים בהרצליה ובפתח תקווה.
משנת 2004 ניהל ופיתח את עמותת "קופת צדקה פתח תקווה".
ב-2008 מונה ליו"ר סניף יהדות התורה בפתח תקווה.
בתפקיד זה שימש עד 2020.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, העשרים ושתיים והעשרים ושלוש (2019–2020) שובץ במקום העשירי ברשימת יהדות התורה.
ב-24 ביוני 2020 החל לכהן כחבר הכנסת במקום סגן שר התחבורה אורי מקלב שהתפטר במסגרת החוק הנורווגי.
לאחר מכן התמנה לסגן יו"ר הכנסת מטעם יהדות התורה.
ב-15 בספטמבר 2020 עם התפטרות יעקב ליצמן מהממשלה וחזרתו לכנסת, חברותו של ברוכי בכנסת נפסקה.
לאחר כחודש, חזר לכנסת, בעקבות התפטרותו של חבר הכנסת אליהו חסיד בעקבות לחצים שהופנו למפלגת אגודת ישראל על ידי דגל התורה.
בכנסת העשרים וארבע החל לכהן באמצעות החוק הנורווגי, אך עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, הסתיימה כהונתו.
בכנסת העשרים וחמש ב-25 בינואר 2023 חזר לכהן בכנסת עם התפטרותו של אורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי".
וביולי 2023 נבחר לכהן כחבר בוועדה לבחירת דיינים
לאחר שיצחק גולדקנופף הודיע על התפטרותו מתפקיד שר הבינוי והשיכון, וחזר לכהן כחבר כנסת במסגרת החוק הנורווגי, ברוכי סיים את כהונתו בכנסת ב-15 ביוני 2025. ב-2 ביולי חזר לכנסת בעקבות התפטרותו של סגן השר יעקב טסלר במסגרת "החוק הנוורווגי".
ב-16 ביולי הסתיימה כהונתו בכנסת לאחר שחברי יהדות התורה התפטרו מתפקידיהם בממשלה.
ברוכי נחשב מקורב לראש ישיבת אור ישראל הרב יגאל רוזן.
במסגרת פעילותו הפרלמנטרית קידם, בין היתר, את הפטור מהצורך לשמור חשבוניות לזיכוי מס ע"פ סעיף 46, את אסדרת הפעלת כטבמי"ם ורחפנים בישראל, ואת הקמת מאגר החיסונים הלאומי.
נשוי לבתו של דוקטור בושרט, רופא הקהילה החרדית בפתח תקווה של שנות ה-80. אב לשבעה ומתגורר בפתח תקווה.
הרב אליהו פנחס ברזילי היה רבה הראשי של הקהילה היהודית באתונה.
סייע להצלת יהודי העיר מהשמדה במהלך שואת יהודי יוון.
לאחר השואה כיהן כרב הראשי ליוון.
נולד בסלוניקי בשנת 1891 לרב פנחס עזרא ברזילי, אב בית הדין בעיר.
למד ב"תלמוד תורה הגדול" ובישיבת בית יוסף בעיר, והוסמך לרבנות.
בשנת 1914 נשלח על ידי אגודת עזרא, יחד עם עוד צעירים יהודים מסלוניקי, ללמוד בבית המדרש למורים העברי של דוד ילין בירושלים.
הוא שב לבלקן, ושימש כרב, מוהל, מורה לעברית ומנהל בית ספר בקהילת סקופיה, ולאחריה בקהילה היהודית בבלגרד (1933–1934) וזמן קצר בשנת 1934 בדידימוטיכו.
בשנת 1935 התמנה לרבה של אתונה.
ב-20 ביולי 1941 מינה אותו הגסטפו ל"נשיא הקהילה היהודית" – ראש היודנראט באתונה.
באותו קיץ, הצליח בקושי רב, בסיוע המשטרה האיטלקית, להציל את בית הכנסת ומשרדי הקהילה משרפתם על ידי "הארגון הפטריוטי הסוציאליסטי היווני" (ESPO) , ארגון ימני קיצוני שבראשו עמד ספירוס סטרודימס.
בעקבות האירוע, השיג אישור רשמי מהמשטרה הגרמנית שמסמכי הקהילה נשדדו, דבר שסייע לו בהמשך להציל את היהודים.
בקיץ 1943 עברה יוון לשליטה גרמנית ישירה, ולאתונה הגיע דיטר ויסליצני.
המודיעין הגרמני על יהודי העיר לקה בחוסר רב, וויסליצני דרש מהרב ברזילי להכין לו תוך 12 שעות רשימות מפורטות של כל היהודים בעיר ורכושם.
הקהילה מנתה אז, לפי עדותו של הרב ברזילי, כ־3,000 חברים רשומים, ועוד כ-4,000 יהודים שנמלטו מסלוניקי.
לפי מקורות אחרים, מספרם הכולל של היהודים בעיר הגיע לכ־8,000 עד 10,000. כמו כן, נתבע ממועצת היהודים להקים משטרה יהודית שתהיה אמונה על הוצאה לפועל של דרישות הנאצים.
הרב ברזילי ניצל את 12 השעות הללו כדי להשמיד את מסמכי הקהילה, לכנס את היהודים ולהתריע בפניהם שעליהם לברוח או להתחבא.
ליהודים שלא הגיעו לכינוס התקשר הרב ברזילי באופן אישי והזהיר אותם.
בסיום 12 השעות הציג בפני ויסליצני את האישור הרשמי על כך שמסמכי הקהילה הושמדו, ועל כן אין בידו את רשימות היהודים.
ויסליצני נתן לו ארכה של 48 שעות נוספות.
את הזמן הזה ניצל כדי לקשור קשר עם אנשי המחתרת היוונית מחזית השחרור הלאומית ולסכם עמם שיסייעו בחילוץ היהודים מאתונה וידאגו להם למחסה ולמזון בהרי מרכז יוון, ושילם על כך מכספי הקהילה.
בין ה-23 ל-25 בספטמבר, נמלט אף הוא עם משפחתו, בסיוע המחתרת היוונית, והתחבא בהרים.
ממקום מחבואו, המשיך הרב ברזילי לדאוג להצלת יהודי אתונה, בין השאר באמצעות פנייה למדינות הלוחמות בגרמניה שיתמכו במחתרת היוונית.
לאחר המלחמה שב לכהן כרבה הראשי של אתונה ושל הקהילה היהודית ביוון כולה, עד שנת 1962. בשנת 1949 ניסה לבטל את גזר דין המוות שהוטל על יהודי מלאריסה שהואשם בקיום קשרים עם ארגוני הפרטיזנים הקומוניסטיים.
לשם כך, נפגש עם המפקד הכללי של צבא יוון, וקיבל ממנו הבטחה להמתקת הדין, אך למרות זאת גזר הדין בוצע.
ביקר מספר פעמים בישראל: בשנת 1950 ביקר במשרדי הברית העברית העולמית, בשנת 1955 ביקר בטקס ההכתרה של הרב הראשי לישראל והראשון לציון יצחק נסים וכן נפגש עמו לשיחה על מצבה של יהדות יוון ובשנת 1956 ביקר אצל הנשיא, יצחק בן-צבי.
בשנת ה'תשי"ד כתב את זכרונותיו מימי השואה.
אלו פורסמו לאחר מותו בקובץ הזכרונות "יהדות יוון בחורבנה" (תל אביב, ה'תשמ"ח).
אחרי מותו, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה 2019 הוענק למשפחתו אות המציל היהודי מטעם ארגון בני ברית.
בבית הכנסת "בית שלום" באתונה מתארגן פעם בשנה אירוע לזכר הרב ברזילי בחסות קהילת יהודי אתונה והלשכה "פילון" של "בני ברית"
אליהו (אלי) גפני (נולד ב-7 ביולי 1980) הוא ראש המועצה המקומית עמנואל.
גפני משתייך לחסידות גור ומתגורר בעמנואל מאז שנת 2001.
אליהו גפני נולד ב־7 ביולי 1980 לאריה גפני.
ב התמודד מול ראש המועצה המכהן מטעם מפלגת ש"ס, עזרא גרשי, אך הפסיד.
ב פרש גרשי מהתמודדות שבוע לפני הבחירות, והעביר את תמיכתו לגפני.
במקביל פרש מועמד נוסף, דוד נוריאן, ומולו התמודד משה חגיאל סגן ראש המועצה היוצאת.
גפני נבחר ברוב של 93.94% מסך הקולות.
במהלך הכהונה הסתכסך גפני עם סיעתו, כאשר חברי המועצה מטעם אגודת ישראל הצביעו נגד תקציב המועצה ב־2021. לקראת הבחירות למועצת עמנואל ב־2024 הריצה סיעת אגודת ישראל מטעמה את יהודה שפיצר לראשות המועצה, בעוד גפני התמודד על כהונה נוספת מטעם דגל התורה.
בבחירות ניצח גפני כשהוא מקבל כ־60% מהקולות.
גפני נשוי לבתו של ישכר פרנקנטהל, ששימש כראש מועצת עמנואל ולאחר מכן ראש עיריית בני ברק.
דודו הוא חבר הכנסת משה גפני.
הרב אליהו דב ברקובסקי (ה'תרכ"ה, לובצ'ה - כ"ה באדר א' ה'תש"ג, 2 במרץ 1943, תל אביב) היה המשגיח הרוחני בישיבת נובהרדוק, בישיבת לידא ובישיבת תל אביב.
נולד בשנת ה'תרכ"ה בלובץ' לאביו ר' נתן נטע מרדכי.
למד בישיבת מיר אצל הרב חיים לייב טיקטינסקי, בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב ובגרעין הראשוני של הכולל שהפך לישיבת סלבודקה, אצל "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל, שם היה מקורב לרב יצחק בלאזר.
בפולמוס המוסר בשנת ה'תר"ן נשלח על ידי הרב יצחק בלאזר להחתים רבנים על כרוז תמיכה בתנועת המוסר.
לאחר נישואיו ללאה (בת-דודו של הרב שלמה פוליצ'ק) חזר ללמוד בכולל של ישיבת וולוז'ין.
נסמך לרבנות על ידי רבה של נובהרדוק, הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ורבה של לובץ' הרב יצחק בונימוביץ'.
עם הקמתה של ישיבת נובהרדוק, בסביבות שנת ה'תרנ"ה, נקרא על ידי מייסדה הרב יוסף יוזל הורוביץ לשמש כמשגיח, ושימש בתפקיד זה כעשר שנים.
בנוסף לתפקידו המוסרי, היה אחראי גם על חלוקת הכסף לאברכי הכולל.
בסביבות שנת ה'תרס"ה פרש מתפקיד זה, בשל אי הסכמתו לשיטתה החינוכית-מוסרית הנוקשה של הישיבה.
הוא עבר לשמש כמשגיח רוחני בישיבת לידא.
לצד הרב שלמה פוליצ'ק, הוביל את הישיבה בשנות מלחמת העולם הראשונה (הרב יצחק יעקב ריינס נפטר ב-1915), כאשר גלתה מליטא לאוקראינה, שם התקיימה עד סביבות שנת 1920 (לאחר פרעות פטליורה), אז התפזרה.
לאחר סגירת הישיבה עבר לגבולות רפובליקת פולין.
התגורר מספר שנים ברובנו, וכחצי שנה שימש כר"מ בישיבת תחכמוני בביאליסטוק.
בשנת ה'תרפ"ד עלה לארץ ישראל, והתיישב בתל אביב.
הוא מונה למשגיח בישיבת תל אביב שהוקמה על ידי רב העיר, שלמה הכהן אהרונסון, והכניס בה סדרים חדשים.
במקביל, שימש רב בבית המדרש "ירושלים" בעיר, והיה מוסר בו שיעור יומי בגמרא.
בשנת ה'תרצ"ה פרש מתפקידו בשל גילו המתקדם, אך המשיך בעבודתו החינוכית בישיבה.
היה חבר תנועת המזרחי בארץ ישראל.
פרסם מאמרים בעיתוני התקופה, הצופה, ההד, הארץ, היסוד ועוד, בהם מאמרים בתחומי משפט העברי, הלכה, לשון העברית והשקפה.
הותיר בכתב יד חידושים בהלכה ובאגדה.
נפטר בכ"ה באדר א' ה'תש"ג (2 במרץ 1943) ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב אליהו דב ליזרוביץ מקובנה (1854 – 1941, כ"ב בשבט ה'תש"א) היה אחד המשגיחים הראשונים, ואולי הראשון במסגרת תנועת המוסר הליטאית.
תלמידו של רבי שמחה זיסל זיו (רש"ז) מקלם.
אביו של הסופר והעיתונאי יצחק אליעזר ליזרוביץ.
אליהו דב ליזרוביץ נולד בינישוק בליטא.
הוריו מתו בילדותו והוא התחנך בבית דודו.
בגיל 12 הביא אותו דודו לעיר קלם לבית התלמוד לנערים שבפיקוחו של שמחה זיסל זיו, שם גדל והתחנך לצדו של נחום זאב זיו, בנו של הסבא מקלם, שהיה חברו.
לאחר שרש"ז העביר בשנת 1875 את בית תלמודו מקלם לעיירה גרובין (גרוביצה) בלטביה הוא הטיל על אליהו דוב תפקיד של השגחה וניהול חבורות במוסד זה והיה למשגיח מוסרי.
לאחר כמה שנים נשא לאישה את רחל לבית מילנר בטרקאי (טרוקי) שליד וילנה.
רש"ז בא להשתתף בחתונתו בניגוד למנהגו, משום שלא היו לאליהו דב הורים.
מאוחר יותר מונה למשגיח בישיבת ישיבת אור החיים (סלובודקה) מיסודו של ר' צבי הירש לויטן.
משפחתו עברה איתו מטרוקי והם התיישבו בקובנה, סמוך לגבול סלובודקה.
אשתו פתחה שם חנות מכולת ואילו הוא התמסר כולו לתפקיד ההשגחה בישיבה.
לבני הזוג נולדו שבעה ילדים: יעקב, מיכאל, יצחק אליעזר, בילה טיבה (טובה), דבורה (דורה) ואסתר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה עם תלמידיו לטרוקי ולוילנה.
לאחר המלחמה התפזרה הישיבה והוא שב לגור עם משפחתו.
בשנת 1925, לאחר מות אשתו, עלה לארץ ישראל והתיישב בחברון, שם הצטרף לישיבת חברון כנסת ישראל שהוקמה בסלובודקה וראשיה העבירו חלק ניכר ממנה לארץ ישראל.
לאחר זמן מה עבר לגור בירושלים בקרבת חצר שטרויס ובילה שם בלימודי התורה והמוסר.
בשנת 1927 עבר לתל אביב בעקבות מות בנו הסופר והעיתונאי יצחק אליעזר ליזרוביץ, שהוא ואשתו נפטרו בפריז ובנם היחיד שמעון הובא על ידי משפחת אמו לתל אביב.
אליהו דב דאג לחינוכו של נכדו.
אליהו דב נקבר בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותו נפל נכדו, סמל בהתקפת האצ"ל על יפו.
אליהו ברק (25 בינואר 1925 – יוני 2024) היה שגריר ישראל בקולומביה, מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל רכבת ישראל.
קודם לכן שירת בחיל החימוש והשתחרר בדרגת אל"ם.
ברק עלה לישראל מספרד בשנת 1948. הוא השתקע ברחובות, ומיד התגייס לצה"ל.
השתחרר מחיל החימוש בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שירותו הצבאי נבחר ב-1973 למועצת העיר רחובות, כנציג סיעת חרות.
מונה ב-1978 למשך חצי שנה לראש עיריית רחובות בפועל, בעקבות הרשעת ראש העירייה שמואל רכטמן בפלילים.
מונה לשגריר ישראל בקולומביה ב-1978. ב-27 בפברואר 1980 השתלטו חמושים על בניין השגרירות הדומיניקנית, בעת שאירחה מספר רב של דיפלומטים, שהוחזקו על ידם כבני ערובה.
בין בני הערובה היו ברק ורעייתו יהודית.
יהודית שוחררה לאחר 27 שעות יחד עם נשות דיפלומטים אחרות ופצועים.
ברק ערך סדר פסח עם השבויים האחרים לאחר 35 יום בשבי, בעזרת חבילת מזון שהעבירה אשתו דרך הצלב האדום.
לאחר 61 יום שוחרר ברק ביחד עם הדיפלומטים האחרים, לאחר תשלום כופר לטרוריסטים על ידי מספר מדינות, ביניהן ישראל.
משרד החוץ סירב לגלות את סכום התשלום.
בשנת 1982 מונה למנכ"ל משרד התקשורת ופרש בשנת 1984.
בשנת 1985 מונה למנכ"ל רכבת ישראל ופרש בשנת 1990.
ברק היה נשוי ליהודית עד למותה ב-2017 ואב לשתי בנות.
אליהו גוטקובסקי (בפולנית: Eliahu Gutkowski או Eliasz Gutkowski, אליאש גוטקובסקי; בליטאית: Eliyahu Gotkovskis; 1900–1943) היה מורה ומומחה בתרבות העברית יהודי-פולני, מנהיג בכיר במפלגת "פועלי ציון".
במלחמת העולם השנייה לקח חלק פעיל במחתרת היהודית שפעלה בגטו ורשה כחבר מרכזי בחבורת ארכיון עונג שבת.
אליהו גוטקובסקי נולד בקלווריה שבליטא ב-1 ביוני 1900. כשהיה בן 7 עבר לגור עם הוריו בלודז' שבפולין.
בעודו תלמיד בגימנסיה הצטרף לתנועת פועלי ציון.
אחרי הפילוג בתנועה ב-1920, נותר בין המעטים בלודז' שהקימו את מפלגת פועלי ציון ימין, והיה נאמן לה עד יומו האחרון.
גוטקובסקי היה מורה מכובד להיסטוריה ומומחה בתרבות העברית.
את השכלתו בעברית רכש מאביו, הרב יעקב גוטקובסקי (1946–1870), שהיה תלמיד חכם, מטיף, מורה לעברית ומחבר ספרים עבריים.
גוטקובסקי לימד בבתי ספר תיכוניים בלודז' ובשעות הערב למד לבחינות האוניברסיטה וסיים את לימודיו בהצטיינות.
הוא הקדיש הרבה מזמנו לעבודת יום-יום של מפלגת "פועלי ציון" ובעיקר לעבודת החינוך של הנוער במפלגה.
יתר על כן, ניהל חוגים לכלכלה מדינית, סוציולוגיה, תורת בורוכוב והרצה הרצאות פומביות על נושאים אידאולוגיים.
גוטקובסקי הכניס נשמה ותוכן במפלגה בתנועות הנוער, היה אדם חביב מאוד על כולם, מסור, בעל מוסריות ואינטלקטואליות גבוהה.
לגוטקובסקי הציעו לא אחת להפסיק את עבודתו המקצועית ולהתמסר רק לעבודת התנועה, אך הוא סירב כי הוא רואה בעבודת התנועה עבודת קודש, ולכן העדיף לעסוק בה ממניע אידאולוגי ולא עבור תמורה כספית.
גוטקובסקי נישא ללובה לבית פיוטרקובסקי, ובשנת 1939 לשניים נולד בן בשם גבריאל זאב.
במלחמת העולם השנייה גורש גוטקובסקי לגטו ורשה, שם היה מזכיר שותף בעונג שבת יחד עם הירש ואסר.
במסגרת תפקידו היה אחראי על ענייני היום-יום של עונג שבת.
עונג שבת הוא ארכיון שפעל בגטו ורשה בניהולו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום, וכלל עשרות גברים ונשים שתיעדו את חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי.
על אף המחלוקות הפוליטיות בינו לבין ואסר, רינגלבלום היה נחוש בדעתו להתרכז במטרה המשותפת והעניק לגוטקובסקי מעמד חשוב בארכיון.
בתוך עונג שבת היו ואסר וגוטקובסקי אחראים על ענייני היום-יום - ברגע שהוועד הפועל החליט לשלוח מישהו לבצע רעיונות או להזמין מאמר מסוים, הם אלו שהיו מבצעים זאת.
כאשר גוטקובסקי היה בגטו, הוא לקח חלק בעריכת עיתון המחתרת של "פועלי ציון" ימין, והתקרב לאנשי ארגון "תנועת דרור".
גוטקובסקי פיתח יחסים חמים עם יצחק צוקרמן שהיה חלק מאותה תנועה, יחד הם ערכו את האנתולוגיה "פיין און גבורה" (ביידיש: ענות וגבורה).
"תנועת דרור" הוציאה עיתון מחתרתי בשם "ידיעות" שמטרתו היה להביא את כל האינפורמציה מכל מה שקורה בגטו, לספר ליהודים בגלוי את מה שידעו אנשי התנועה.
גוטקובסקי היה מביא ידיעות בלעדיות מעיירות, ערים, כפרים וידיעות אלו היו חלק עיקרי בעיתון.
גרמנים תפסו את יוסף לברטובסקי ואת אליהו גוטקובסקי ולקחו אותם בטרנספורט לטרבלינקה.
גוטקובסקי הצליח לקפוץ מהרכבת וחזר לוורשה
לפי שמואל ד' קאסוב, נכתבה תוכנית בכתב ידו של אליהו גוטקובסקי, שעסקה בעיקר בגטו ורשה עצמו, והכילה לא פחות משמונים ואחת תת-כותרות.
כמו כן, נמצאה רשימה חלקית של תזות וקווים מנחים שגיבש צוות עונג שבת, וכללה מחקרים על נשים, נוער וילדים, על שחיתות, על חיי הדת, על יחסי פולנים-יהודים, על יחסים גרמנים-יהודים, על ההיסטוריה החברתית של הגטו והרחובות שלו ועל דעות בדבר עתידו של העם היהודי.
אחרי המלחמה, כשנפתח ארכיון עונג שבת לראשונה, התגלה דו"ח ארוך שכתב גוטקובסקי שבו בין היתר סיכם את כל שהיה ידוע על הפתרון הסופי.
הדו"ח התחיל בהדגשת המאפיינים המעשיים והתאורטיים של האנטישמיות בשיטה הנאצית.
בדו"ח נקבע כי במשך עשרים ושתיים שנים ניסחו הנאצים קשת רחבה של צווים שנועדו להוציא את היהודים אל מחוץ לחוק.
באופן כללי, מטרתו של הדו"ח, שכתב גוטקובסקי יחד עם ואסר ורינגלבלום, הייתה לתאר כיצד הרסו הגרמנים את הכלכלה היהודית, איך גורשו המוני יהודים מבתיהם אל גטו ורשה, מדוע זינקו מחירי המזון בגטו, וכן את תהליך החיסול של התרבות היהודית באמצעות הריסת בתי כנסת וחיסול ספריות ובתי קברות.
בדו"ח תיארו חברי עונג שבת את תוכנית ההשמדה הגרמנית לפי אזורים, ודגלו בטענה חד משמעית:
"רק פעולה במישור הבינלאומי, פעולה שהגרמנים יבינו בבירור, יכולה להציל את היהודים הנותרים מההשמדה הגמורה".
גוטקובסקי נהרג במהלך מרד גטו ורשה באפריל 1943 יחד עם אשתו לובה ובנם בן ה-4 גבריאל זאב.
לדברי צוקרמן, הם נהרגו כאשר ניסו להימלט מהגטו הבוער דרך הביבים.
ככל הנראה, כל המשפחה הורעלה בגזים על ידי הגרמנים בזמן שחיפשו דרך לחמוק אל הצד הארי של ורשה.
רבי אליהו גאליפפה (נפטר ברודוס ה'ת"ק), ממפרשי הרמב"ם, מחבר הספר ידי אליהו.
נולד לרבי דוד בן רבי אליהו גאליפפה.
בצעירותו עסק במסחר לפרנסתו, ולאחר מכן עלה לירושלים על מנת לעסוק שם בתורה ובתפילה.
בירושלים סבל יחד עם היישוב היהודי מהשלטונות (בין היתר בגלל היחלשות השלטון העות'מאני), ומשום כך ברח לעיר רודוס.
בתקופתו ברודוס רב העיר היה רבי משה ישראל.
חיפש נושא בתורה בו יוכל לחדש באופן שדבריו יהיו לו לזכר עולם, ומצא לנכון לחבר ספר בו יברר איזו הלכה חיובה מהתורה, איזו מתקנות חכמים משום גזרה ואיזו תקנה גרידא.
חיבורו מעמיק בסוגיות רבות בתלמוד ובמפרשיו.
את החיבור הדפיס בקושטא בשנת ה'תפ"ח.
החיבור נכלל במפרשי הרמב"ם שבפרויקט השו"ת.
דבריו מובאים פעמים רבות בספרי חכמי הדורות שלאחריו.
מתלמידיו היה רבי ידידיה שמואל טאריקה, מחבר הספר "בן ידיד".
נפטר בשנת ה'ת"ק (1740) ברודוס ובה נטמן.
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת; 4 ביוני 1843, ו' בסיוון ה'תר"ג, פיקעלין – 8 בפברואר 1905, ג' באדר א' ה'תרס"ה, ירושלים), היה רבן של הערים פוניבז' ומיר שבליטא, ובסוף ימיו רב בירושלים.
האדר"ת נולד בחג השבועות בשנת ה'תר"ג, יחד עם אחיו התאום הרב צבי יהודה, בעיירה פיקעלין (Pikeliai) שבליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית), לרב בנימין רבינוביץ' ולאשתו טויבא.
כשהיה בן חמש שנים נפטרה אם המשפחה, והאב נאלץ לגדל את בניו לבדו.
בהיותו בן תשע עברה המשפחה לעיר שיללה, שם כיהן אביו ברבנות.
בגיל שלוש עשרה עד חמש עשרה חיבר עם אחיו-תאומו את החיבור "שבת אחים" על כללי הש"ס.
ביומנו התבטא האדר"ת ביחס לאחיו: "אהבת עולם אהבתיו ממש כנפשי".
איתו חיבר גם את החיבור "בני בנימין".
ב-1860, כשהיה בגיל 16, עברה המשפחה לעיר אריוגלה שבמרכז ליטא, שם החל האדר"ת בכתיבת חידושים על הרמב"ם בשם "מעשי למלך".
כתיבת חידושים אלו נמשכה עד שנת ה'תרס"ב, בשתי מחברות.
בי"ח באלול ה'תר"ך השתדך עם בתו של אריה לייב חזן מפוניבז' הרבנית פיגא מינא.
בחול המועד סוכות ה'תרכ"א עקר מבית אביו אל בית חותנו.
הוא למד בקלויז בפוניבז', והעיד על עצמו: "חזרתי על כל הש"ס במרוצה וזכרוני קלט בעה"י את הכל".
בחודש אדר חזר אל בית אביו, אשר בינתיים עבר לשמש כרב העיר ווילקומיר.
בשנתיים הראשונות לנישואיו חלה במחלת עיניים שממנה התקשה להתרפא, והעיד על עצמו כי "שתי שנים רצופים שלא יכולתי ללמוד, וכמעט שלא למדתי מאומה".
הוא עיין וכתב באותה תקופה בשיטת הפלפול, ולדבריו "זאת הייתה לי בנקל, לאשר לא יכולתי לעיין בשקידה".
בשנת ה'תרל"ג הוצעה לו כהונת רבנות העיירה פיקעלין, עיירת נערותו, אך הוא סירב, משום שחשש מהקפדתו של הרב המכהן אשר חלה בשיתוק.
מספר פעמים נוספות הוצעו לו משרות רבנות ברוסיה ולא הסתייע הדבר.
בחורף ה'תרל"ד נולדה בתו אסתר פריידל.
לאחר שתלמידו של הרב ישראל מסלנט, הרב הלל מיליקובסקי, עזב את רבנות פוניבז' בתום חמש שנות כהונה, התמנה האדר"ת בגיל עשרים ותשע כרבה של העיר תחתיו.
בתקופת כהונתו שם הרבה לדאוג לצורכי הנזקקים ונסע בעצמו כדי לאסוף תרומות עבורם.
כאשר הוזמן לכהן ברבנות העיר ורשה, ויתר על ההצעה מאחר שהיה צריך לפרוע את חובותיו לאנשים שלווה מהם כדי לפרנס את עניי העיר.
משכורתו הרבנית הייתה מצומצמת ומשפחתו חיה בתנאים קשים.
כמה מילדיו מתו ממחלות עקב חוסר אמצעים.
בראשית שנת ה'תרמ"ג שוב הוצעה לו משרת רבנות ווילקומיר, עיירת רבנות אביו האחרונה.
הוא שעה להפצרות בני פוניבז' שהציעו להכפיל כמעט את משכורתו, ונשאר בקהל עדתו.
גם לאחר מכן היה מצבו דחוק.
במקרה אחד לא קיבל משכורת של כמה חודשים ונאלץ להפסיק לקבל אנשים בחג הסוכות, כדי להסב את תשומת לב הקהילה למצבו הקשה.
בשנת ה'תרמ"ו התחתנה בתו, אלטה בת-שבע, עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
היא נפטרה כעבור שלוש שנים והוא כתב לרב קוק כי צר לו להפסיד את קשר המשפחה איתו ועל כן הוא מציע לו להשתדך עם אחייניתו.
הרב קוק קיבל את ההצעה ונשא את רייזא רבקה, בת אחיו של האדר"ת, הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
לאחר 18 שנות רבנות בפוניבז', נעתר האדר"ת בל"ג בעומר ה'תרנ"ג לתושבי מיר לקבל את רבנות עיירתם.
לאחר ששימש שבע שנים כרב במיר נקרא על ידי הרב שמואל סלנט, שהיה כבר מבוגר מאוד וראייתו נחלשה, לשמש כעוזרו ברבנות ירושלים, על מנת שימלא את מקומו לאחר פטירתו.
האדר"ת עלה לארץ בשנת ה'תרס"א, אולם נפטר כעבור ארבע שנים, עוד בחייו של הרב סלנט, בג' באדר א' ה'תרס"ה.
התבטא שקיצרו את ימיו בכך שמיקמו את דירתו ממול להר הבית, מרוב צער שהוסב לו בכל פעם שהבחין בחורבנו.
ביוזמת האדר"ת הוקם עירוב בין העיר העתיקה בירושלים לשכונות החדשות מחוץ לחומה, והוא אף מימן מכיסו האישי בסתר את הוצאות הקמת העירוב.
בג' באדר א' ה'תרס"ה לפנות בוקר, הרופאים פתחו במאמצי החייאה לאדר"ת, לאחר מאמצי ההחייאה האדר"ת פקח את עיניו, קרא את פרשיות התפילין ונפטר מיד, בטרם האיר הבוקר.
במשך כמה עשרות שנים נהג ללכת במהלך היום עם תפילין קטנות.
היה לוקח איתו לנסיעות ברכבות קונטרסים של תפילת הדרך לחלק לנוסעים.
הקפיד לקרוא קריאת שמע כמה דקות לפני הנץ החמה, כוותיקין, אף בקיץ, אף שבמקום מגוריו בליטא זהו זמן מוקדם מאוד.
חיבר את החיבור האוטוביוגרפי "נפש דוד" על הנהגותיו ואורחות חייו, שם נראית הקפדתו על פרטים קטנים.
הוא מספר כי בליל הסדר היה מתרגש מאוד בפסקה "והיא שעמדה" ופורץ בבכי על הייסורים שעבר עם ישראל ועל החסדים שגמל עמם הקב"ה, "עד שבושתי מבני ביתי".
כשגר מול מקום המקדש בירושלים אמר כי הדבר מקצר את ימיו, בכל פעם שהוא רואה את מקום המקדש חרב.
ארבעה בנים של האדר"ת האריכו ימים אחרי פטירתו.
אחד מהם, הרב אברהם משה רבינוביץ, היה מזכירו של גיסו הראי"ה קוק הוציא לאור את שני כרכי חוקת משפט.
בן אחר, ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים היה גם חתנו של הרב קוק וראש המועצה הראשון של בת ים.
אשתו פיגא מינא נפטרה בראשית 1918 בכפר סבא לאחר שהוגלתה עם יהודי תל אביב יפו בידי הטורקים
על שמו נקראת ישיבת בני עקיבא אדר"ת בבת ים.
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת קריית שמואל.
הרב קוק חיבר לזכרו את הספר אדר היקר.
רק שניים מהם הודפסו בחייו.
בשנים האחרונות מודפסים רבים מספריו על ידי מכון אהבת שלום ומכונים נוספים.
להלן רשימה חלקית של ספריו:
שתי תשובות בעניין כלאיים ושמיטה
אליהו הכהן (22 במרץ 1935 – 8 בנובמבר 2023) היה חוקר זמר עברי, מרצה בנושא ומגיש תוכניות ברדיו ובטלוויזיה בתחום.
חתן פרס ישראל על מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשע"ג (2013).
אליהו הכהן נולד ב-1935 בשכונת נווה צדק.
הוא בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
התוודעותו לשירי ארץ-ישראל החלה בסוף שנות ה-50. הכהן שימש כמפקד בסיס הגדנ"ע חוות באר אורה, והדפיס לחייליו קובץ של אלף שירים עבריים.
אחד השירונים הגיע לידיו של איש קול ישראל מאיר הרניק שהזמין את אליהו הכהן להיות אורחו באחת מתוכניותיו ברדיו.
התוכנית נקראה "יין ישן נושן", והכהן הגיש אותה במשך ארבע שנים, ובמסגרתה ערך היכרות עם מקורות השירים וראיין את ותיקי היישוב שזכרו את השירים מבית הוריהם.
המשיך להגיש ברדיו בשנות ה-60 סדרות נוספות כגון "מי יודע?" על מקורם וגלגוליהם של שירים, ו"יפים הלילות בכנען" על השתקפות נוף הארץ בזמר העברי.
החל לפרסם מאמרים באכסניות שונות על ממצאיו בזמר העברי, וגילה את מחבריהם ואת מקורותיהם של שירים שנחשבו לעממיים, כלומר שירים בהם שם היוצר הבלתי ידוע עד אז הוחלף במילה "עממי".
חקר את תולדותיו וגלגוליו של ההמנון הלאומי "התקווה", וייחד לו שלוש תוכניות רדיו (1964–1965) ומאמרים אחדים
אליהו הכהן הגיש בצוותא עם דן אלמגור את התוכנית "שרתי לך ארצי" בה התארחו מיטב יוצרי הזמר העברי.
בשנות ה-70 וה-80 הגיש בטלוויזיה את סדרת התוכניות "על הדשא" שהוקלטו בקיבוצים ברחבי הארץ.
בשנים 1986–1987 לימד את הנושא "תולדות הזמר העברי" במדרשה למוזיקה שליד מכללת לוינסקי לחינוך.
בשנים 2001–2012 ערך סדרת מופעים ברחבי ישראל על שירת היישוב לתקופותיה, בליווי אורה זיטנר.
בשנים 2005–2021 ערך והנחה באודיטוריום של מכללת לוינסקי לחינוך סדרה רב-שנתית של תוכניות על חלוצי הזמר העברי והחינוך המוזיקלי, בהשתתפות מקהלת המכללה בניצוחו של פרופ' רון זרחי.
התוכניות, כל אחת בת שעתיים, הוקדשו למלחינים חנינא קרצ'בסקי, יוסף מילט, פואה גרינשפון, יואל אנגל, שלום פוסטולסקי, משה ביק, ידידיה אדמון, עמנואל עמירן, מרדכי זעירא ועוד.
בתוכניות אלה חודשו, בין היתר, שירים נשכחים של יוצרים אלה בעיבודים חדשים.
החל מאמצע העשור השני של המאה ה-21 תיעד את ראשית הזמר בארץ ישראל בסדרת מאמרים פרי מחקר רב-שנים המתפרסמת בבלוג "עונג שבת" של פרופ' דוד אסף.
עד ספטמבר 2021 הופיעו כ-70 מאמרים על זמרת העלייה הראשונה, בליווי הקלטות של ותיקי היישוב שהכהן הקליט לפני כיובל שנים, וכן תווים של שירים נשכחים המתפרסמים לראשונה ושפע תמונות ואיורים.
חקר רבות את תולדות היישוב, וכתב מאמרים רבים בנושא, והוא נחשב לבר סמכא בתחום ספרות המסעות לארץ ישראל במאות שעברו.
הכהן היה מוותיקי ענף עיבוד הנתונים בישראל.
מיטווך ובניו, נציגי "NCR" בישראל.
בפעילותו בחברה עסק בהתקנת מכונות להנהלת חשבונות בבנקים בישראל, בהתקנת מערכות מיון וסליקה מגנטיות ואופטיות של צ'קים, בהתקנת מיכון אלקטרוני במנהלות העיתונות היומית בישראל, ובהמשך בהתקנת כספומטים ומחשבים ובהדרכות בתחום המיכון הבנקאי.
במהלך שנים אלה עסק גם בחקר ההיסטוריה של המחשוב בישראל, ופרסם מאמרים על כך בכתב העת "מעשה חושב", בטאון האיגוד הישראלי לעיבוד אינפורמציה (איל"א), שהכהן היה חבר מועצה בו.
במסגרת הכנסים השנתיים של איל"א, שהיו בזמנם הכנסים העיקריים של אנשי המחשוב בישראל, הפיק שני חזיונות אורקוליים בני 40 דקות כל אחד:
1976: 'מהחשבונייה עד המחשב' - תולדות עיבוד הנתונים בארץ מימי המקרא ועד 1976.
1988: 'היינו כחולמים' - כיצד חזו את עתיד הארץ לפני מאה שנה.
יזם תערוכות אחדות שבהן הציג מאוספיו:
בשנת 1985 הציג בכנס השנתי של איל"א בבנייני האומה בירושלים תערוכה בשם 'ראשית דעת הטבע בעברית', ובה 150 ספרי טבע, בוטניקה, זואולוגיה, אסטרונומיה ('תכונה') ומתמטיקה, שיצאו לאור בעברית מאז המאה ה-18 ועד הקמת המדינה, עם קטעי הסבר לכל ספר.
בשנת 1987 ערך תערוכה של 140 מקראות עבריות מאז המאה ה-18 ועד הקמת המדינה.
התערוכה נמשכה חודשים אחדים וביקרו בה רבבות מורים, סטודנטים ותלמידי בתי ספר.
בתום התערוכה העביר את האוסף שלו למרכז לוין קיפניס שליד מכללת לוינסקי, והוציא בדפוס ביבליוגרפיה מוארת, מאויירת ומוערת בשם 'מאתיים שנות המקראה העברית', עם תצוגת שערי המקראות השונות.
בשנת 1988 ערך במכללת לוינסקי תערוכה של עיתונות הילדים העברית ובה עשרות עיתוני הילדים הראשונים, שיצאו לאור בארץ ישראל ומחוצה לה, החל מ"עולם קטון", עיתון הילדים הראשון שפרסם אליעזר בן יהודה בירושלים בשנת 1892.
אוסף התקליטים שלו נתרם ב-2022 לספרייה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1962 נישא לדליה, ונולדו להם שתי בנות.
נפטר ב-8 בנובמבר 2023, בגיל 88, והובא לקבורה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
2004 - פרס ימי הזמר בחולון, "על מפעל חייו בחקר ושימור הזמר העברי ועל תרומתו העצומה להבנת יוצריו"
2005 - פרס אנגל לחקר המוזיקה העברית מטעם עיריית תל אביב, על "מפעל חיים בחקר הזמר העברי"
2007 - "פרס הרצל", המוענק על ידי עיריית הרצליה, "על תרומתו הבולטת בתחום הציונות".
2008 - יקיר העיר רמת גן, "בזכות תרומתו רבת הערך לחקר הזמר העברי, ופעולתו הענפה לטיפוח, שימור והנחלת מורשת ותרבות ישראל".
2009 - אות הוקרה מטעם הפורום לשימור הזיכרון האודיו-ויזואלי, על "תרומתו הייחודית לשימור הזמר העברי"
2010 - אות הוקרה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על "מפעל חיים ללא אח ורע בחקר מורשת הזמר העברי, שימורו והנחלתו לעם לדורות".
2013 - פרס ישראל על מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשע'ג, "על תרומתו לתרבות העברית, בחקר השיר והפזמון"
2015 - תואר "מורה לשם כבוד" ממכללת לוינסקי.
על "תרומה מיוחדת להנחלת מורשת הזמר העברי בהקשר ההיסטורי והתרבותי שלה...
על דורות של סטודנטים במכללה"
2021 - תעודת הוקרה ממכללת לוינסקי לחינוך על עריכת והנחיית הסדרה "חלוצי הזמר העברי" במכללה
100 שירים שרנו לך ארץ ישראל, חוברת שירים, עורכי החוברת - דן אלמגור, אליהו הכהן, עריכה גרפית - אלדד זקוביץ, מעריב, תל אביב, תשל"ה-1975
זמר לך מכורתי, שירי ארץ ישראל, ערך אליהו הכהן, ידיעות אחרונות, תל אביב, תשמ"ב-1982
בכל זאת יש בה משהו, עם תווים, שירי הזמר של תל אביב בצליל, באומר ובתמונה, עם חג השבעים וחמש לייסודה, סיפר, עיטר וערך אליהו הכהן, דביר, ירושלים, תשמ"ה-1985
מאתיים שנות המקראה העברית, 1789–1988, תערוכה וקטלוג, מאוספו ובעריכתו של אליהו הכהן, תל אביב, המכללה לחינוך ע"ש לוינסקי-מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים, תשמ"ח-1988
לילה, לילה, משירי המלחין מרדכי זעירא, עורך - גיל אלדמע, מבוא ופרטי מידע - אליהו הכהן, 1998
לוין קיפניס - ביבליוגרפיה, בעריכת אליהו הכהן, תל אביב, מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים - מכללת לוינסקי לחינוך, תשנ"ט-1999
שיר מזמור לתל אביב, עם תווים, לקט פזמונים ושירים ששרו בתל אביב לתקופותיה, ליקט הסביר וההדיר אליהו הכהן, בנק לאומי תל אביב
עשר השנים הראשונות - משירי ירושלים בראשית תקופת המנדט תרע"ח-תרפ"ח, ירושלים בתקופת המנדט, תשס"ג-2003
מדריכי ארץ ישראל הראשונים, בשיתוף עם אלי שילר, הוצאת אריאל, 2016
'אהבת ציון', מכמנים בידיעת הארץ, הוצאת אריאל, 2017
ירושלים בזמר העברי בתקופת היישוב, הוצאת אריאל, 2018
"על הררי ציון, בחיפוש אחר המנון לאומי", בספר: יפה ברלוביץ ויוסף לנג (עורכים), לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 223–247.
"התקליט העברי - סיבובים ראשונים", פרקים בדיסקוגרפיה של הזמר העברי, בספר: יאיר סתוי ויוסי מר חיים (עורכים), הכל זהב, הוצאת מעריב, 1993
אליהו דוֹבְּקִין (31 בדצמבר 1898 – 26 באוקטובר 1976) היה ממנהיגיה של תנועת העבודה בארץ ישראל, חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית, מחותמי מגילת העצמאות וממייסדי מוזיאון ישראל.
נולד בעיר בוברויסק, בפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס) למשפחה יהודית דתית וציונית.
אביו, יוסף דובקין, עסק בסחר יערות ועצים ואחר כך בבנקאות והיה מעסקני המזרחי.
בסוף מלחמת העולם הראשונה נמלטה המשפחה מפני הבולשביקים לפולין, והתיישבה בעיר ביאליסטוק.
למד בחדר ואת חינוכו התיכוני הכללי קיבל בגימנסיה "צווירקו" בבוברויסק.
היה מייסד של ארגון הסטודנטים הציוניים "החבר" בחרקוב בשנת 1914. ב-1917, כסטודנט בחרקוב, הצטרף לתנועת "החלוץ" שהוקמה באותה שנה על ידי יוסף טרומפלדור.
היה מראשי החלוץ ותנועת העבודה בפולין.
בשנת 1921 נבחר כמזכיר הכללי של מרכז "החלוץ" העולמי שמושבו היה בוורשה.
שם הכיר את שמחה בלאס, שמאוחר יותר נשא את אחותו יהודית לאשה.
היה מראשי מפא"י, וב-6 ביוני 1932 עלה עם רעייתו ובתו באניה "קרנארו", מטריאסטה לארץ ישראל וגר במעונות עובדים ד' ברח' מאפו בתל אביב.
באותה שנה נבחר למועצת הסתדרות העובדים הכללית ולמנהל המרכז לעלייה שלה.
מ-1933 ועד פרישתו ב-1968 היה חבר בועד הפועל הציוני.
עם התמנותו, מטעם מפא"י, כסגן חבר בהנהלת הסוכנות היהודית עבר לירושלים.
בשנת 1936 נבחר כחבר מלא בהנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית ועד 1968 מילא תפקידי ראש מחלקה שונים בהנהלת הסוכנות.
במלחמת העולם השנייה עמד בראש מחלקת העלייה של הסוכנות ועסק בהצלת יהודים והעלאתם לארץ ולאחר מכן בהעפלה (עלייה "בלתי לגלית").
דובקין כיהן בהנהלת הסוכנות וההנהלה הציונית כראש המחלקות: העלייה, הארגון, הנוער והחלוץ (משנת 1945 עד 1968).
היה חבר מועצת העם ומחותמי מגילת העצמאות.
בעת הכרזת המדינה היה בירושלים הנצורה, וחתימתו על המגילה הייתה במועד מאוחר יותר.
לאחר קום המדינה, המשיך להיות חבר הנהלת הסוכנות.
היה יו"ר הנהלת קרן היסוד, לסירוגין, משנת 1948 עד 1961.
דובקין היה גם אספן אמנות, יושב ראש בית הנכות בצלאל, ולאחר הקמת מוזיאון ישראל היה חבר הנהלתו עד פטירתו.
תרם אוסף גדול של כלי זכוכית עתיקים שנקרא על שמו למוזיאון ישראל.
הותיר אחריו בן (דוד דובקין), שהיה חבר קיבוץ חצרים, ובת (נחמה), שנישאה ליהודה דקל, שהיה מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות.
נכדו, אבישי דקל, היה פרופסור לאסטרופיזיקה.
"העלייה וההצלה בשנות השואה", ההסתדרות הציונית העולמית, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ, ירושלים, 1946.
רבי אליהו הזקן בן מנחם ממאנש (Le Mans), פוסק הלכה ופייטן ממנהיגי יהדות צרפת הצפונית בתקופתו.
התואר "הזקן" הוצמד אליו כבר בחייו וכמה סדרות טורים באזהרת "אמת יהגה חכי" שחיבר נושאות אקרוסטיכון "אליהו הזקן".
אין להניח שהיה זה שם משפחתו שכן אחיו לא כונה הזקן.
האזהרה שחיבר "אמת יהגה חכי" זכתה לתפוצה רחבה ולדיון בספרות ההלכה החל מרבינו תם ועד למחקר המודרני.
האזהרה זכתה למספר מהדורות מדעיות ומוערות.
היא מעוררת שאלות מחקריות רבות כגון: הצופן הגלום באקרוסטיכון,
היחס בין הפיוט להלכה ועוד.
מסורת מהמאה ה-13 בשם "סדר היחס", אשר פורסמה במאה ה-15 בשו"ת מהרש"ל, קובעת כי רבי אליהו הזקן היה בעל אחותו של רב האי גאון.
צונץ פיקפק במסורת זו, ובעקבותיו חוקרים רבים דחו אותה כאגדה, משום שלא סביר שחכם צרפתי לא נודע במיוחד ישא את אחותו של הגאון הבבלי.
גם מבחינה כרונולוגית היא קשה שכן רבי אליהו הזקן חי דור שלם לאחר רב האי גאון.
אולם, עזרא פליישר מצא בסוף האקרוסטיכון של אזהרות רבי אליהו את הכינוי "אלוף".
התואר "אלוף" היה תואר כבוד בבלי, שמעניקיו היו ראשי הישיבות והגאונים שבבבל.
בכך ראה פליישר הוכחה שרבי אליהו היה בעל זיקה חזקה לישיבות בבל ואולי אף נסע ללמוד בה, ולכן הציע שניתן לקיים את המסורת שהוא נישא לאחות רב האי גאון.
אברהם גרוסמן צירף לכך תוספת למדרש קהלת רבה שנמצאה בכתב יד בידי מנחם הירשמן, שנכתבה בידי חכם בשם אליהו בן מנחם המתאר את עלייתו לירושלים בשלושת הרגלים.
בניגוד למגלה התוספת הירשמן, גרוסמן טען שהמדובר כאן ברבי אליהו בן מנחם מצרפת, והביא מכאן ראיה נוספת לשהייתו של רבי אליהו בארצות המזרח.
על כך הוסיפו פליישר וגרוסמן ראיות שונות לזיקה של רבי אליהו למורשת בבל, בין השאר במניין המצוות באזהרותיו, ובנכונותו לדון בשאלת היתר אמירת קרובות בתפילה.
את הקושי הכרונולגי הציע גרוסמן לתרץ בכך שמדובר על קרובת משפחה רחוקה יותר של רב האי גאון, ואולי מדובר בבת אחותו ולא באחותו עצמה.
יונה פרנקל התייחס לשיטת גרוסמן ופליישר, ודחה אותה.
לדבריו, מציאת התואר "אלוף" בחתימת האזהרות היא מלאכותית ומאולצת.
גם את הידיעה על עלייתו לרגל של חכם בשם רבי אליהו בן מנחם אין כל סיבה לפרש כמתייחסת לחכם הצרפתי, וסביר יותר לדעתו שהיא עוסקת בחכם בשם זהה מארצות המזרח.
פרנקל סבור כי בלתי סביר כלל לטעון שרבי אליהו נסע לבבל או לארץ ישראל, כי אילו היה נוסע היה לבטח מכיר שם את אזהרותיו של רב סעדיה גאון שהיו נפוצות בארצות אלה, והיה מושפע מהן בכתיבת אזהרותיו.
מאחר שאין רואים כל השפעה של רס"ג על רבי אליהו (אלא רק השפעה של אתה הנחלת, הלכות גדולות ורבי בנימין בן שמואל), לא ייתכן שרבי אליהו בקר בבבל.
את המסורת על נישואיו על משפחת רב האי גאון הוא דוחה כאגדה.
אליהו וינוגרד (ו' בטבת ה'תרפ"ז, 10 בדצמבר 1926 – כ"ו בטבת ה'תשע"ח, 13 בינואר 2018) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בין השנים 1989–1996 וכשופט בפועל בבית המשפט העליון במשך כשנה.
עמד בראש מספר ועדות ציבוריות, בהן ועדת וינוגרד לבדיקת אירועי מלחמת לבנון השנייה וועדת וינוגרד בנושא שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה.
וינוגרד נולד בתל אביב, בן לישראל וינוגרד וחנה לבית גליק.
סבו, הרב פנחס מרדכי וינוגרד, היה שד"ר של ישיבת תורת חיים (אין קשר משפחתי למשפחת וינוגרד מייסדי הישיבה) ואחיו של הרב ישעיהו זאב וינוגרד, מראשי ישיבת עץ חיים.
למד בבית הספר התיכון של בית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
בשנת 1946 למד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב.
בשנים 1948–1950 שירת בצה"ל, וסיים את שירותו כראש המחלקה המשפטית במטכ"ל, בדרגת סגן.
בשנת 1952 הוסמך כעורך דין, ועד שנת 1960 עסק במקצוע זה במשרד עורכי דין "יזהר הררי ושות'".
בשנים 1960–1963 היה עוזר לפרקליט מחוז תל אביב בפרקליטות המדינה.
ב-1972 מונה לשופט בבית משפט השלום בתל אביב, ובשנת 1977 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר.
בתפקידו זה היה בין השופטים שהרשיעו את חברי כנופיית מע"צ.
בשנת 1983 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון, ובשנים 1989–1996 כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
תיק מרכזי שבו טיפל במסגרת תפקידו זה הוא הליכי הפירוק והשיקום של קונצרן "כור".
ב-12 בפברואר 1996 פרש מכס השיפוט בהגיעו לגיל 70. באותה שנה קיבל את אות אביר איכות השלטון.
לאחר פרישתו שימש יושב ראש של ועדות ציבוריות רבות:
בשנת 1997: יושב ראש ועדת החקירה בפרשת אסון הכבל בחיל האוויר.
בשנת 2000: יושב ראש ועדת הבדיקה בעניין החלפת חלקי גופות של חיילי שייטת 13 שנהרגו בלבנון באסון השייטת.
בשנת 2000: יושב ראש הוועדה הציבורית לבחינת שכר הלימוד של סטודנטים באוניברסיטאות, שהמליצה להפחית את שכר הלימוד באופן הדרגתי עד ל-50% משיעורו.
בשנת 2002: יושב ראש הוועדה הציבורית שבדקה את השתלשלות העניינים בעניין הנווט השבוי רון ארד, ואת המידע הקיים אודותיו.
בשנים 2003–2005: יושב ראש הוועדה הציבורית לעניין הסדר קרנות הפנסיה.
בשנת 2005: יושב ראש הוועדה הציבורית שדנה בעניין דרגותיו של האלוף (במילואים) יצחק מרדכי, והחליטה לא לשלול אותן, למרות הרשעתו בתקיפה מינית.
בשנים 2006–2008: יושב ראש ועדת וינוגרד לבדיקת אירועי מלחמת לבנון השנייה והאירועים שקדמו לה.
בין השנים 1996–2000 שימש יושב ראש מועצת רואי חשבון בישראל.
לצד פעילותו בוועדות ציבוריות עסק בבוררויות, בהן המחלוקת במשפחת אייזנברג על עיזבונו של שאול אייזנברג והמחלוקת בין אנשי העסקים ארקדי גאידמק ויוסי טרוים.
בשנת 2008 הצטרף כשותף למשרד גדעון פישר ושות', ושימש כמנהל המקצועי במשרד.
לצד כהונתו כבורר בבוררויות גדולות מטעם המשרד, עסק וינוגרד בתיקי ליטיגציה מורכבים.
בדצמבר 2013 ייצג מטעם משרד זה את חברת "איקיוטק" במבצע הגבייה שלה שספג ביקורת ציבורית.
וינוגרד זכה בתואר יקיר רמת השרון ב-1995.
אליהו וינוגרד נפטר ב-13 בינואר 2018, ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
וינוגרד כתב מספר ספרי משפט, בהם:
תקנות סדרי הדין האזרחי, 1963
דיני רשויות מקומיות, הוצאת הלכות בע"מ, 1988
צווי מניעה, הוצאת הלכות בע"מ, 1993
גדעון פישר, "בוררות בעולם העסקי", 2016.
"דינים" - קובץ החיקוקים הישראלי.
ב-1950 התחתן עם יוכבד, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
הזוג התגורר שנים רבות ברמת השרון, ולאחר פטירת אשתו ב-2003 עבר להתגורר בהרצליה.
אליהו זהבי (11 בנובמבר 1923 - 16 באוקטובר 2006) היה כתב קול ישראל ומעריב בסקנדינביה.
זהבי נולד בעיר עזה, עוד בתקופה בה הייתה קהילה יהודית בעיר.
זהבי חי עם משפחתו בעיר עד למאורעות תרפ"ט, אז פונתה כל הקהילה ללוד.
מאז שנות ה-60 התגורר זהבי בקופנהגן ושימש ככתב קול ישראל ומעריב בסקנדינביה.
בעבר היה זהבי גם חבר מערכת שבועון העולם הזה.
זהבי פרסם מספר סיפורים קצרים ואף זכה בפרס הספרותי של עיתון הארץ על סיפורו "חלקת השדה".
נפטר ב-16 באוקטובר 2006. ציווה את גופתו למחקר מדעי.
הרב אליהו בן משה אבא דלמדיגו (1458, כרתים – 1493) היה פילוסוף אריסטוטלי ותאולוג יהודי רציונליסטי, מחבר ספר בחינת הדת - בו מתח ביקורת על תורת הקבלה, ופיקפק באותנטיות של ספר הזוהר.
דלמדיגו היה צאצא למשפחת רופאים מושרשת באיי כרתים.
הוא זכה לחינוך רבני בבית אביו, ובצעירותו חיבר קונטרסים בענייני הלכה.
דלמדיגו העמיק בעיקר בספרות הפילוסופיה.
בתקופתו הפכה כרתים לכפופה למלכות ונציה - אליה הוא הגיע ושם (וכן בעיר פדובה) עסק בפילוסופיה ונשא הרצאות על משנתו האריסטוטלית של אבן רושד.
הוא לימד מלומדים נוצריים עברית, ספרות ופילוסופיה יהודית.
החשוב והמפורסם בין תלמידיו היה הפילוסוף האיטלקי ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, מראשי ההומניזם ואביה של הקבלה הנוצרית.
דלמדיגו נרדף על פתיחותו הפילוסופית והתאולוגית, וכן על התקפותיו כנגד הקבלה, מידי המהגרים היהודים שהגיעו לאיטליה מאשכנז.
אחד מברי הפלוגתא שלו היה הרב יהודה הלוי (מהר"י) מינץ.
אחד מצאצאי משפחתו המפורסמים של דלמדיגו היה היש"ר מקנדיה.
הלה חיבר ספר בשם "מצרף לחכמה" אשר משיב על טענותיו ופקפוקיו של אליהו דלמדיגו על תורת הקבלה ומשבח אותה.
אמנם יש סוברים כי הטענות ב"מצרף לחכמה" נגד טענות "בחינת הדת" חלשות בכוונה תחילה מהמחבר, ושגם יחסו שלו לקבלה היה מסויג.
לפי דעה זו חיבורו של הספר בעצם רק שימש עילה להפצתו והפצת איגרת ר' שאול אשכנזי המצורפת לו, שאילולא הפרסום שהעניק להם ספר מצרף לחכמה כבר נשכחו ואבדו.
ולחיזוק טענה זו מועלית ההשוואה לספר הוויכוח על שיטת קופרניקוס שחיבר גלילאו, שאצלו יש"ר מקנדיה למד, שכביכול התיימר לסתור אותה בראיות אורתודוקסיות של אריסטו ושל הכנסייה הקתולית.
ספרו של דלמדיגו "בחינת הדת" זכה לההדרה וביאור בתקופתה של תנועת ההשכלה היהודית המודרנית (על ידי יצחק שמואל רג'יו), ששאפה להבליט את הפילוסופיה היהודית הרציונלית של ימי הביניים ואת הביקורת כנגד הקבלה וכנגד האותנטיות של ספר הזוהר.
בשנים האחרונות זכה חיבורו של דלמדיגו למהדורה ביקורתית ומבוארת של יעקב יהושע רוס, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
דלמדיגו חיבר ספרים נוספים שנכתבו בלטינית - ביניהם: ספר 'אחדות השכל' (הגנה על עמדתו של אבן רושד בפירושו ל'על הנפש' של אריסטו), ספר 'מניע ראשון' וספר 'מהות המציאות', ביאורים על אבן רושד ועוד.
אך מבין כל חיבוריו, עד לאחרונה לא נתפרסם אלא ספר בחינת הדת.
אליהו הכרמלי (לולו) (ט' בתמוז תרנ"ב, 1 באוגוסט 1891 – ג' בטבת תשי"ג, 21 בדצמבר 1952) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
הכרמלי נולד בשם אליהו לולו בחיפה בשנת 1891. את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר "כל ישראל חברים" בחיפה, לאחריהם השתלם בבית המדרש למורים "כל ישראל חברים" בפריז שבצרפת.
בשנים 1920–1930 עסק בהוראה והיה מורה ומחנך במנחמיה, יבנאל וטבריה.
בתקופה זו שימש יו"ר סניף הסתדרות המורים בגליל התחתון.
פעילותו הציבורית התרחבה מעבר לתחום ההוראה, בהיותו יו"ר הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) היה ציר באספת הנבחרים השנייה.
במהלך תקופה זו, בשנת 1930, עבר להתגורר בירושלים.