tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם קבע שרק אצילים קתולים ובריאים רשאים להחזיק ברכוש קרקע במחוז שלסבס במחוז טמס.
לאיוש תמך במסדרים הדתיים, במיוחד בפרנציסקנים ובפאולינים, עבורם הוא ואמו הקימו עשרות מנזרים חדשים.
על פי בקשתו של לאיוש, האפיפיור אורבנוס החמישי אישר את הקמתה של אוניברסיטה בפק ב-1367, למעט פקולטה לתאולוגיה.
עם זאת, לאיוש לא סידר הכנסה מספקת והאוניברסיטה נסגרה עד 1390.
ולדיסלב ולאיקו מוולאכיה כרת ברית עם איוואן שישמן, אחיו למחצה של שליט וידין לשעבר, איוואן סרצימיר.
צבאותיהם המאוחדים הטילו מצור על וידין.
לאיוש צעד אל הדנובה התחתונה והורה למיקלוש לאקפי, ווייבוד טרנסילבניה, לפלוש לוולאכיה בסתיו 1368. צבא המחוז צעד דרך עמק נהר איאלומיצה, אך הוולאכים ארבו להם והרגו חיילים הונגרים רבים, כולל הווייבוד.
עם זאת, המערכה של לאיוש נגד ולאכיה מהמערב הצליחה וולדיסלב ולאיקו נכנע לו בקיץ הבא.
ביוזמתו, לאיוש החזיר לשלטון את איוואן סרצימיר בוידין.
איוואן סרצימיר נשבע אמונים ללאיוש ושלח את שתי בנותיו כבנות ערובה להונגריה.
מסוף שנות ה-60 של המאה ה-14, לואי סבל ממחלת עור עם תסמינים דומים לצרעת.
לאחר מכן הוא נעשה קנאי עוד יותר והקדיש זמן רב יותר לתפילה ולהתבוננות דתית.
לאחר פגישתו עם לאיוש בשנת 1372, הצהיר האפיפיור, ג'ון דה קרדיילהק: "אני קורא לאלוהים כעד שלי שמעולם לא ראיתי מלך מלכותי וחזק יותר ...
הוא גם שינה את סדרי העדיפויות של מדיניות החוץ שלו והחל להזניח את מדינות הבלקן.
קז'ימייז' השלישי, מלך פולין ולאיוש חתמו על הסכם נגד הקיסר קרל הרביעי בבודה בפברואר 1369. בפגישתם הבאה בפרסבורג (כיום ברטיסלבה בסלובקיה) בספטמבר, הצטרפו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ורופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ לקואליציה נגד הקיסר וההבסבורגים.
עם זאת, הקיסר קרל הרביעי שכנע את שני בני בית ויטלסבאך (אלברכט הראשון ורופרכט הראשון) לפרק את הקואליציה בספטמבר 1370.
קז'ימייז' השלישי, מלך פולין נפטר ב-5 בנובמבר 1370. לאיוש הגיע לאחר הלוויית דודו והורה על הקמת אנדרטה מפוארת משיש גותי למלך המנוח.
הוא הוכתר למלך פולין בקתדרלת קרקוב ב-17 בנובמבר.
קז'ימייז' השלישי רצה להוריש את נחלותיו - כולל דוכסויות סיארדז', ליצ'יקה ודובז'ין - לנכדו, קז'ימייז' הרביעי, דוכס פומרניה.
עם זאת, הפרלטים והאדונים הפולנים התנגדו לחלוקת פולין וצוואתו של קז'ימייז' השלישי הוכרזה בטלה.
לאיוש ביקר בגנייזנו והפך את אמו הפולניה, אליזבת, לעוצרת לפני שחזר להונגריה בדצמבר.
שתי בנותיו של דודו ששרדו (אנה וידוויגה) ליוו אותו, ותכשיטי הכתר הפולניים הועברו לבודה, מה שעורר אי שביעות רצון בקרב נתיניו החדשים של לאיוש.
אשתו של לאיוש ילדה בת, קטלין, בשנת 1370, שבע עשרה שנים לאחר נישואיהם; בת שנייה, מריה, נולדה בשנת 1371. לאחר מכן עשה לאיוש מספר ניסיונות לשמור על זכותן של בנותיו לרשת אותו.
במהלך מלחמה בין הקיסר קרל הרביעי לשטפן השני, דוכס בוואריה, התערב לאיוש בשמו של הדוכס והצבא ההונגרי פלש למורביה.
לאחר שהדוכס והקיסר חתמו על הסכם שלום, סיכמו לאיוש והקיסר על אירוסי ילדיהם בתחילת השנה הבאה.
העות'מאנים השמידו את הצבאות הסרבים בקרב על מאריקה ב-26 בספטמבר 1371. לזר הרבליאנוביץ', אחד מהאצילים הסרבים, נשבע אמונים ללאיוש.
האפיפיור גרגוריוס האחד עשר דחק בלאיוש להתנגד לעות'מאנים אך גם הפציר בו לשלוח תגבורת לאיטליה כדי להילחם נגד ברנבאו ויסקונטי.
מלחמה פרצה בין הרפובליקה של ונציה לבין פרנצ'סקו הראשון דה קררה, לורד פדובה, שהיה בן בריתו של לאיוש, בקיץ 1372. לאיוש שלח תגבורת לאיטליה כדי לסייע לפרנצ'סקו דה קררה.
הוונציאנים הביסו את החיילים ההונגרים בטרוויזו ולכדו את מפקדו, מיקלוש לאקפי, ואילצו את לאיוש הראשון לחתום על הסכם שלום ב-23 בספטמבר 1373.
לאיוש ונציגי האצולה הפולנית החלו במשא ומתן על הירושה של לאיוש בפולין בסתיו 1373. לאחר שנה של משא ומתן, הוא הוציא את מה שנקרא הפריבילגיה של קושיץ' ב-17 בספטמבר 1374, והפחית את המס שהאצילים הפולנים שילמו למלך בכ-84% והבטחת שכר לאצילים שהשתתפו במסעות צבאיים זרים.
בתמורה אישרו האצילים הפולנים את זכותן של בנותיו של לאיוש לרשת את פולין.
לאיוש פלש לוולאכיה במאי 1375, משום שהנסיך החדש של ולאכיה, ראדו הראשון, כונן ברית עם השליט הבולגרי, איוואן שישמן, והסולטאן העות'מאני מוראט הראשון.
הצבא ההונגרי כיתר את הכוחות המאוחדים של הוולאכים ובני בריתם, ולאיוש כבש את בנאט סברין, אך ראדו הראשון לא נכנע.
במהלך הקיץ הסתערו כוחות ואלכיה על טרנסילבניה והעות'מאנים בזזו את הבנאט.
מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-14 פחתה השפעתם של בני הזוג לאקפיס והופיעו אהובים חדשים בחצר המלוכה.
יאקוב ספסי מונה לשופט מלכותי ב-1373, ומיקלוש גארי הפך לפלטין ב-1375. ארגון השלטון המרכזי שונה גם הוא כדי ליצור מבנה כוח ריכוזי יותר.
ה"חותם הסודי" של לאיוש, שתמיד לקח עמו במהלך מלחמותיו ומסעיו, הוכרז אותנטי, ולאיוש הפקיד אותו בידי הקנצלר הסודי שהיה אמור תמיד ללוות אותו.
פקיד גבוה חדש, הלורד קנצלר הוסמך להשתמש בחותם הגדול בשם המלך ב-1376 או ב-1377. דמטריוס, בישוף זאגרב, שהיה ממוצא צנוע, היה הראשון שכיהן בתפקיד חדש זה.
הלורד קנצלר הפך לראש בית דין מרכזי חדש לצדק, שנקרא בית המשפט של "הנוכחות המיוחדת של המלך" בשנת 1377. בערך באותו זמן, העיירות המלכותיות החופשיות האצילו מושבעים לסייע לאדון האוצר, שעמד בראש בית המשפט לערעורים של הערים.
פקיד חדש, הגזבר, קיבל על עצמו את חובותיו הכספיות של בעל האוצר.
הליטאים ביצעו פשיטות בהליץ', לודומריה ופולין, וכמעט הגיעו לקרקוב בנובמבר 1376. מהומה פרצה בקרקוב נגד המלכה האם הבלתי פופולרית, אליזבת, ב-6 בדצמבר.
הפורעים טבחו כ-160 משרתים של המלכה האם, ואילצו אותה לברוח להונגריה.
תוך ניצול המצב, ולדיסלב הלבן, דוכס גנייבקובו, שהיה חבר זכר בשושלת פיאסט המלכותית, הכריז על תביעתו לכתר הפולני.
עם זאת, תומכיו של לאיוש הביסו את הטוען לכתר, ולאיוש הפך אותו לאב המנזר של ארכנסיית פאנונהלמה בהונגריה.
לאיוש מינה את ולדיסלב השני מאופול למושל שלו בפולין.
בקיץ 1377 פלש לואי לשטחים שהחזיק הנסיך הליטאי, גיירג, בלודומריה.
חייליו הפולנים כבשו במהרה את חלם, בעוד לואי תפס את מושבו של גיירג, בעלז, לאחר שצר עליו במשך שבעה שבועות.
הוא שילב את השטחים הכבושים בלודומריה, יחד עם גליציה, בממלכת הונגריה.
שלושה נסיכים ליטאים - פדור, נסיך רטנו, ושני נסיכי פודוליה, אלכסנדר ובוריס - קיבלו את מרותו של לאיי.
טברטקו הראשון מבוסניה הכתיר את עצמו למלך, ואימץ את התואר "מלך סרביה, בוסניה וחבל החוף", בשנת 1377. לא ניתן להחליט אם לאיוש אישר את הכתרתו של טברטקו.
מלחמה חדשה פרצה בין ונציה לג'נובה בשנת 1378. לאיוש תמך בג'נובה וטרוגיר הפכה לבסיס הקבוע של הצי הג'נואי, מה שהפך את דלמטיה לזירת מלחמה חשובה.
לאיוש גם שלח תגבורת לפרנצ'סקו הראשון דה קררה כדי להילחם נגד הוונציאנים.
הקרדינלים שפנו נגד האפיפיור אורבנוס השישי בחרו אפיפיור חדש, קלמנס השביעי ב-20 בספטמבר 1378, מה שהוליד את הקרע המערבי.
לאיוש הכיר באורבנוס השישי כאפיפיור הלגיטימי והציע לו תמיכה להילחם נגד מתנגדיו באיטליה.
כאשר ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי החליטה להצטרף למחנה של קלמנס השביעי, האפיפיור אורבנוס נידה והדיח אותה ב-17 ביוני 1380. האפיפיור הכיר בשארל מדוראצו, שחי בחצר לאיוש, כמלך החוקי של נאפולי.
לאחר ששארל מדוראצו הבטיח שלא יתבע את הונגריה נגד בנותיו של לאיוש, לאיו שיגר אותו לפלוש לדרום איטליה בראש צבא גדול.
תוך שנה כבש שארל מדוראצו את ממלכת נאפולי, ואילץ את המלכה ג'ובאנה להיכנע לו ב-26 באוגוסט 1381.
שליחי לאיוש וונציה החלו בינתיים במשא ומתן על הסכם שלום חדש, שנחתם בטורינו ב-24 באוגוסט 1381. על פי ההסכם, ונציה ויתרה על דלמטיה וגם הבטיחה לשלם 7,000 פלורין זהב כמחווה שנתית להונגריה.
לאיוש גם קבע כי ונציה תעביר את השרידים של פאולוס הקדוש מתבאי למנזר פאוליני שהוקם לאחרונה בבודאזנטלורינץ.
אמנות מלכותיות התייחסו לפעולות צבאיות בלודומריה ובוולאכיה במחצית הראשונה של 1382, אך מידע נוסף על המלחמות הללו לא נשמר.
לאיוש, שבריאותו התדרדרה במהירות, הזמין את נציגי הפרלטים והאצילים הפולנים לפגישה בזוליום (כיום זבולן בסלובקיה).
על פי דרישתו, הפולנים נשבעו נאמנות לבתו, מריה, ולארוסה, זיגיסמונד מלוקסמבורג, ב-25 ביולי 1382. לאיוש מת בנאגיסומבאט (כיום טרנבה בסלובקיה) בלילה ב-10 או 11 בספטמבר 1382. הוא נקבר בקתדרלת סקשפהרוואר בקפלה שנבנתה בהוראתו.
בין השנים 1342 ל-1345 התחתן לאיוש עם מרגרט מבוהמיה, מלכת הונגריה, בתם של קרל, מרקיז מורביה ואשתו הראשונה בלאנש מוולואה.
מרגרט מתה ללא ילדים ב-7 בספטמבר 1349.
ביוני 1353 התחתן לאיוש עם אליזבתה מבוסניה, בתם של סטפן קוטרומניץ' השני, באן בוסניה ואלז'בייטה מקויאוויה, ממנה נולדו לו שלוש בנות:
הכרוניקן יאנוש קיקיליי כתב כרוניקה של ימי מלוכתו - Chronicon de Ludovico rege
לאיוש ורקנר (בהונגרית: Werkner Lajos; 23 באוקטובר 1883 – 12 בנובמבר 1943) היה סייף יהודי-הונגרי.
אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב בחרב.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ורקנר במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי.
לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ה פלדש, וינה פוקס.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות בחרב אישי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ורקנר במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד.
לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים אוסקר גרדה, דז'ה פלדש, ויינה פוקס ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בתחרות בחרב אישי.
בשנת 1943 נפטר ורקנר בבודפשט.
ב-1999 הונצח ורקנר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
לאימה ואיקולה היא זמרת אסטרדה סובייטית ממוצא לטבי.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות היא המשיכה לשיר ברוסית וממשיכה להיות פופולרית ברוסיה.
לאימה ואיקולה נולדה בעיר צסיס שבלטביה למשפחת פועלים.
סבתה שרה במקהלה של הכנסייה.
כאשר הייתה בת שלוש עברה משפחתה לריגה.
בגיל 12 השתתפה ואיקולה בתחרות כישרונות צעירים ולאחר זכייה החלה לשיר בביג בנד.
לאחר סיום בית הספר החלה ללמוד בבית ספר לאחיות.
במקביל, היא החלה לשיר בלהקה בראשותו של ריימונד פאולס.
בשנת 1979 החלה להשתתף בהופעות קברט, תחילה כרקדנית ואחר כך כזמרת.
בשנת 1984 החלה ללמוד במוסקבה באוניברסיטה לאמנויות הבמה בפקולטה לבמאים.
בשנת 1986 היא ביצעה מספר שירים עם מילים של איליה רזניק ומוזיקה של ריימונד פאולס שהעניקו לה פופולריות רחבה בברית המועצות באותה תקופה היא ביצעה דואט עם ולרי לאונטייב.
במאי 1987 הזמרת בפרס ראשון בתחרות זמר בברטיסלאבה.
באותה שנה היא השתתפה בקונצרט חגיגי של ריימונד פאולס שהוקרן בטלוויזיה סובייטית וזה ביסס אותה באופן סופי כאחת הזמרות המובילות של המדינה.
מאז היא ממשיכה בקריירה מוצלחת של זמרת בלטביה ורוסיה.
בתחילת שנות ה-90 היא התגוררה מספר שנים בארצות הברית והוציאה מספר תקליטים עם שירים באנגלית.
ואיקולה מופיעה רבות ברחבי ברית המועצות, אירופה, ארצות הברית וגם בישראל.
על פי רוב היא מבצעת שירים על מוזיקה של ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי.
ב-1993 זכתה בפרס "האמן הרוסי הנמכר ביותר" בטקס פרסי המוזיקה העולמית.
ואיקולה היא אורחת קבועה בתחרות בינלאומית "הגל החדש" המתרחשת כל שנה ביורמלה.
במהלך הקריירה שלה הצטלמה במספר סרטים מוזיקליים שהוקרנו בטלוויזיה הרוסית.
בשנת 2013, לאחר הפסקה של מספר שנים ואיקולה הוציאה דיסק חדש עם שירים שהיא מבצעת בשפה הלטבית.
לאימדוטה סטראויומה (בלטבית: Laimdota Straujuma; נולדה ב-24 בפברואר 1951) היא כלכלנית לטבית אשר כיהנה בתור ראש הממשלה של לטביה החל מ-2014 עד פברואר 2016. היא האישה הראשונה שכיהנה כראש הממשלה בלטביה.
לאחר סיום בית הספר למדה מתמטיקה באוניברסיטת לטביה בריגה וסיימה אותה בשנת 1973. היא עבדה במוסדות הממשל והתמחה בתחום הכלכלה.
בשנת 1992 סיימה את עבודת הדוקטורט בתחום זה.
מ-2000 עד 2006 היא כיהנה כמזכירת המדינה של המשרד לחקלאות, ומ-2007 עד 2010 כיהנה כמזכירת המדינה של המשרד לפיתוח אזורי.
לפני היבחרה לראש הממשלה כיהנה כשרת החקלאות מ-2011 עד 2014.
בשנת 2014 הייתה סטראויומה מועמדת מפלגת "האיחוד" לראשות הממשלה, עקב התפטרותו של ואלדיס דומברובסקיס (שהיה ראש הממשלה הקודם).
היא זכתה עקב תמיכה של מפלגת "הרפורמה", מפלגת "הברית הלאומית" ומפלגת "איחוד הירוקים והחקלאים".
ב-7 בדצמבר 2015 התפטרה מתפקידה כראש ממשלת לטביה.
לאיוש פורטיש (נולד ב-4 באפריל 1937 בזאלאגרסג, הונגריה) הוא שחמטאי הונגרי בדרגת רב-אמן, מהשחקנים החזקים בעולם בין תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 שלא היה שחמטאי סובייטי.
פורטיש השתתף שתים עשרה פעמים רצופות בין השנים 1962–1993 בתחרויות הבינאזוריות והעפיל לתחרות המועמדים לאליפות העולם שמונה פעמים בשנים 1965, 1968, 1974, 1977, 1980, 1983, 1985 ו-1988. סגנונו העמדתי הקנה לו את הכינוי "בוטביניק ההונגרי".
פורטיש ניצח בתחרויות בינלאומיות רבות במהלך הקריירה הארוכה שלו.
בשנת 2004 קיבל פורטיש את פרס 'Nemzet Sportoloja' התואר הגבוה ביותר שהונגריה מכבדת בו הישג ספורטיבי.
תחביבו העיקרי של פורטיש הוא שירה של אריות מאופרות, בקול הבריטון הנעים שלו, תחביב שמשותף לו ולוסילי סמיסלוב אלוף העולם לשעבר בשחמט.
אחיו הצעיר של פורטיש, פרנץ (יליד 1939) הוא אמן בינלאומי לשחמט.
פורטיש ייצג את הונגריה באליפות העולם לנוער בשנת 1955. בסיבוב המוקדם השיג 4.5/7 והתקדם לגמר, שם השיג 5.5/9 וסיים במקום הרביעי.
הזוכה בתחרות היה בוריס ספאסקי.
בשנת 1956 חלק פורטיש מקום 1–3 בתחרות אמנים שנערכה בבודפשט, עם ויוסף סצילי לפני פאל בנקו.
שלושת המנצחים השיגו 7/11. בתחרות אמנים נוספת שנערכה בבודפשט בשנת 1956 השיג פורטיש 7.5/11.
פורטיש ייצג בהצלחה את הונגריה בכמה תחרויות קבוצתיות בשנים 1956–1957; נגד פולין, אסטוניה, ברית המועצות, בלארוס ויוגוסלביה.
השתתף לראשונה באולימפיאדת הסטודנטים ובסגל לאולימפיאדה הרשמית בשנת 1956. פורטיש ייצג את הונגריה במספר שיא של 20 אולימפיאדות.
בתחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף, ליד אגם בלטון, הצטיין וניצח עם 9/11 לפני רבי אמנים חזקים כלאסלו סאבו ו.
השגים אלו הביאו אותו לדרגת אמן בינלאומי.
בתחרות החזקה בהייסטינגס 9–1958 סיים שני עם 7/9 לאחר וולפגנג אולמן.
16 התמודדויות על אליפות הונגריה
פורטיש השתתף לראשונה באליפות הונגריה בשנת 1955, בגיל 18.
1958 - חלק מקום 1–3 עם גדעון ברצה ולסלו סאבו - לסלו סאבו ניצח בתלת-קרב
1959 - חלק מקום 1–3 עם גדעון ברצה ולסלו סאבו - לסלו סאבו ניצח בתלת-קרב
1961 - חלק מקום 1–2 עם לסלו סאבו - פורטיש ניצח בדו-קרב
1981 - חלק מקום 1–2 עם אישטון פאראגו - פורטיש ניצח בדו-קרב
1991 - 4.5/9 מקום שישי, בתחרות ניצחה יהודית פולגאר
12 התמודדויות על אליפות העולם
פורטיש נכנס למעגל אליפות העולם לראשונה בתחרות האזורית שהתקיימה במדריד בשנת 1960, שם חלק מקום 2–3 עם 13.5/21, ביחד עם ארתורו פומאר.
מנצח התחרות היה סבטוזר גליגוריץ'.
כל השלושה העפילו לשלב הבא ולפורטיש הוענקה דרגת רב-אמן בשנת 1961.
התחרות הבינאזורית התקיימה בשנת 1962 בסטוקהולם, שם חלק פורטיש מקום 8–9, ולא עבר לשלב הבא.
פורטיש ניצח בתחרות האזורית של 1963 עם 14/19, העפיל לשלב הבינאזורית שם חלק מקום 8–9 עם 14.5/23 (המנצחים: מיכאל טל, בוריס ספסקי, וסילי סמיסלוב ובנט לארסן).
בדו-קרב על הכרטיס האחרון לעליה לתחרות המועמדים ניצח פורטיש את שמואל רשבסקי אך נוצח בסיבוב הראשון של תחרות המועמדים על ידי מיכאל טל - 5.5-2.5.
פורטיש ניצח בתחרות האזורית של 1967 עם 15.5/19, העפיל לשלב הבינאזורית שם חלק מקום 4–5 עם 13.5/21. המנצח - בנט לארסן.
פורטיש הפסיד בסיבוב הראשון של תחרות המועמדים לבנט לארסן 5.5-4.5.
פורטיש העפיל מהתחרות הבינאזורית של 1973 עם 11.5/17 וחלוקת מקום 2–4 (המנצח: אנריקה מקינג).
לאחר מכן העפיל מתלת-קרב מול יפים גלר ולב פולוגייבסקי לאחר שניצח עם 5.5/8. פורטיש הפסיד בסיבוב הראשון בתחרות המועמדים מול טיגראן פטרוסיאן 6-7.
בתחרות הבינאזורית ב-1976 חלק פורטיש מקום 2–4 עם 12/19 עם טיגראן פטרוסיאן ומיכאל טל - המנצח בנט לארסן.
בתלת קרב על העלייה לשלב המועמדים ניצחו טיגראן פטרוסיאן ופורטיש כאשר מיכאל טל הודח.
פורטיש התקדם לשלב חצי הגמר לאחר שניצח את בנט לארסן 6.5-3.5 אך הפסיד לספסקי 8.5-6.5.
בתחרות הבינאזורית ב-1979 חלק פורטיש מקום 1–3 עם 11.5/17 ביחד עם טיגראן פטרוסיאן ורוברט היבנר.
פורטיש סיים בתיקו בשלב הראשון של תחרות המועמדים מול בוריס ספסקי 7-7 אך העפיל לשלב חצי הגמר עקב מספר ניצחונות רב יותר בצבע השחור.
בחצי הגמר הפסיד פורטיש לרוברט היבנר 6.5-4.5.
בתחרות הבינאזורית של 1982 חלק פורטיש מקום 1–2 עם 8.5/13 ביחד עם אאוגנו טורה אך הפסיד בשלב הראשון של תחרות המועמדים לויקטור קורצ'נוי 6-3.
בתחרות הבינאזורית של 1985 פורטיש השיג 10/16 והעפיל לתחרות המועמדים, אך לא עבר לשלב הבא.
בתחרות הבינאזורית של 1987 פורטיש השיג 12/17 וחלק מקום 3–4 יחד עם ג'ון נאן.
פורטיש ניצח בדו-קרב ביניהם 2–4 והעפיל לתחרות המועמדים.
שם ניצח בסיבוב הראשון את רפאל ואגניאן 3.5-2.5 אך בסיבוב השני הפסיד ליאן טימן 3.5-2.5.
בשתי התחרויות הבינאזוריות של 1990 ו-1993 השתתף פורטיש אך לא העפיל לשלב המועמדים.
בין השנים 1956 ל-2000 השתתף לאיוש פורטיש ב-20 אולימפיאדות שחמט:
לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה (בהונגרית: II.
Jagelović;), היה מלך בוהמיה והונגריה בין השנים 1516–1526.
לאיוש נולד ב-1 ביולי 1506 בבודה, ילדם השני של אולסלו השני, מלך הונגריה ובוהמיה ואן דה פואה.
על מנת להבטיח את ירושתו דאג אביו עוד בחייו להכתיר את לאיוש כיורשו, ואכן לאיוש הוכתר ב-4 ביוני 1508 בבזיליקת סקשפהרוואר כמלך הונגריה, וב-11 במרץ 1509 הוכתר בקתדרלת ויטוס הקדוש כמלך בוהמיה.
ב-22 ביולי 1515 בהתאם לתנאי קונגרס וינה, התארס לאיוש למריה מאוסטריה, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה.
הזוג הוכתר בסקשפהרוואר ב-11 בדצמבר 1521 ובפראג ב-1 בינואר 1522. בנוסף לכך, אחותו הגדולה של לאיוש אנה נסיכת הונגריה ובוהמיה התארסה לאחיה של מריה, פרדיננד ארכידוכס אוסטריה.
כמו כן הוסכם שאם לאיוש ימות ללא ילדים, פרדיננד יירש אותו כמלך הונגריה ובוהמיה.
במהלך חייו, לאיוש ספג ביקורת על התנהגותו וכן על אורח חייו הראוותני אשר לווה בהוצאות כספיות רבות.
בשנת 1516 מת אביו אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ולאיוש עלה לשלטון במקומו בהונגריה, קרואטיה ובוהמיה.
לאחר מותו של הקיסר מקסימיליאן ב-1519, החלה תחרות בין בית הבסבורג ובית וולואה על כתר האימפריה.
בנוסף להם, לאיוש בן ה-13 גם הוא התחרה על כס האימפריה כאשר הוא משמש כאלקטור של בוהמיה.
אך למרות הצהרות מצד הוונציאנים ופחדו של האפיפיור מהגמוניה צרפתית או הבסבורגית, קרל החמישי עלה לכס האימפריה והונגריה המשיכה להיות מבודדת פוליטית.
החל מימי שלטון אביו, ממלכת הונגריה הייתה במצב של שקיעה.
המדיניות הכושלת של אביו הובילה לכך שהמגאנטים היו בעלי רוב האדמות והכתר היה מרושש.
כמו כן, המתקפות העותמאניות בגבולה הדרומי של הממלכה המשיכו להחמיר.
ב-1521 ניצב הצבא העותמאני מול חומות בלגרד, אך הפעם מול 700 חיילים בלבד.
המגאנטים סירבו לשתף פעולה עם המלך והאיכרים אשר עדיין ניקו את פצעיהם מכישלונה של מלחמת האיכרים בראשות גיירג' דוז'ה סירבו לשתף פעולה עם המגנאטים: נפילתה של הונגריה נהפכה לשאלה של זמן.
הטירות פטרוורדין, אילוק ואושייק נפלו במהירות מסחררת והצבא הטורקי הספיק לחצות את הדראווה.
בזמן שהצבא העות'מאני כבש את דרום הממלכה, הצבא ההונגרי ריכז את צבאו בעיירה טולנה, כ-144 קילומטר דרומה מבודה.
כאשר הובן שההונגרים הובסו, המלך לאיוש נס מהקרב, אך סוסו השליך אותו לנקיק, שריונו הכבד מנע ממנו לקום והוא טבע למוות.
בשנת 1538 בהסכם נאג'וואראד (כיום אוראדיה) סוכם שיאנוש יישאר כמלך הונגריה, בעוד שפרדיננד ימונה כיורשו.
לאיוש התחתן ב-1521 עם מריה מאוסטריה, אך לזוג לא נולדו ילדים.
ללאיוש נולד בן מבת לויתה של אמו אנגלתה וואס.
בנם ששמו היה יאנוש נולד ככל הנראה בשנת 1521.
לאיוש שטיינר (בהונגרית: Steiner Lajos; 14 ביוני 1903, אוראדיה – 22 באפריל 1975, סידני) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-אוסטרלי, אחיו של אנדרה שטיינר ובן דוד של הרמן שטיינר.
לאיוש שטיינר למד הנדסת מכונות בבודפשט ובגרמניה.
במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות שחמט רבות.
בשנת 1931 הוא זכה באליפות הונגריה.
באותה שנה הוא סיים במקומות 5–6 תחרות בברלין שזכה בה בן דודו הרמן שטיינר.
בשנת 1934 הוא חלק מקומות 1–2 עם וסיה פירץ במריבור וב-1935 מקומות 1–2 עם אריך אליסקסיס בווינה.
ב-1936 הוא ניצח באליפות הונגריה ביחד עם מיגל ניידורף.
בשנת 1939 שטיינר עבר לאוסטרליה.
הוא ניצח באליפות אוסטרליה בשנים 1945, 1947, 1953 ו-1959. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שטיינר חזר להשתתף בתחרויות באירופה.
בשנת 1948 הוא סיים במקום ה-19 בתחרות בינאזורית (חלק של תהליך העפלה לקרב על אליפות העולם).
בין השנים 1931 ל-1936 השתתף לאיוש שטיינר ב-3 אולימפיאדות שחמט:
לאיוש סאבולצ'י (בהונגרית: Szabolcsi Lajos; בודפשט, 17 באוקטובר 1889 – בודפשט, 11 בנובמבר 1943.) סופר יהודי-הונגרי ועורך עיתון.
אחיו הוא בנצה סאבולצ'י היסטוריון מוזיקה ואומנות.
מיקלוש סאבולצ'י, בנו של סאבולצ'י היה היסטוריון ספרות, מבקר, ופרופסור באוניברסיטה.
לאיוש סאבולצ'י הוא בנם של מיקשה סאבולצ'י (1857- 1915 ) ושל מתילד בושקוביץ.
הוא למד באוניברסיטה וסיים דוקטורט בפילוסופיה (.Ph.D).
שירי נעוריו הופיעו במגזין "הֵט" (בהונגרית: "שבוע") שהיה בבעלות המשורר ההונגרי-יהודי יוז'ף קיש.
סאבולצ'י עבד במדור הספרות וגם במדור התיאטרון של שבועון זה.
משנת 1911 היה סגן עורך "השוויון", ואחרי מות אביו לקח על עצמו את האחריות לעריכת כתב העת.
מאותו זמן הוא פיתח אך ורק פעילות קהילתית יהודית, פובליציסטית, ספרותית וחברתית.
בשנת 1915 הוא הצטרף לתא הבונים החופשיים הרפורמיים.
בשנת 1918 הוציא לאור ספר תעמולה בשם "מהי האמת?" בספר הוא הביע עמדה נחרצת והתנגד בחריפות לאנטישמיות המדעית של פטר אגושטון ואוסקר יאסי.
ב־28 בדצמבר באותה שנה נשא לאישה את אֶרְזֵ'בֶּט מֵסַארוֹש, בתם של שאנדור פליישמן, עורך דין ועיתונאי, ושל ברטה גרינפלד.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה התעמת בעיתונו עם האנטישמיות העזה שפרצה ונאבק למען הליברליזם וביטול הנומרוס קלאוזוס.
יחד עם וילמוש וואז'וני (וייספלד) והרב צדוק (שימון) הבשי הקים את הוועד המרכזי לסיוע לסטודנטים יהודים, שתמך בסטודנטים יהודים-הונגרים שנאלצו ללמוד בחו"ל.
הוא מת מבעיית כליות ושלפוחית השתן.
חזיון תעתועים (מיראז') (סיפור קצר, 1927)
בגיל 11 איבד טיהני את שמיעתו בגלל סיבוך של דלקת קרום המוח.
בגלל חרשותו קולו היה מעוות, הוא קרא שפתיים, וכשדיבר הגה רק כמה מילים בקול גרוני.
כתוצאה מכך נאלץ לוותר על לימודיו בתיכון.
הוא התחיל לשרטט והמשיך בלימודיו במה שנקרא היום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות שהיא כיום המרכז הלאומי להשכלה גבוהה באמנויות יפות בהונגריה.
המוסד החינוכי הזה נוסד בשנת 1871 בשם "בית הספר המלכותי ההונגרי ללימוד דפוס וציור למורים".
טיהני המשיך את לימודיו בבתי ספר פרטיים שונים.
בשנת 1907 יצא למסע לימודים קצר בפריז, שם הפוביזם השפיע בעיקר על אמנותו, ואחר כך יצא לאיטליה.
במשך ארבעה קיצים (1907–1910) הוא צייר בעיר באיה מארה, במושבת האמנים של באיה מארה, שהייתה סדנת אמנות חשובה לציירים ופסלים, אך הוא לא היה חלק מבית הספר.
הוא היה בעצם אוטודידקט מחוץ לבית הספר הפתוח ולמד בעצמו.
בבאיה מארה הוא היה מקורב לקבוצת ה"ניאו", ומשנת 1909 הפך לחבר מייסד של ה"שמונה".
בתערוכה השנייה של חוג האימפרסיוניזם והנטורליזם ההונגרי הציג לראשונה את ציוריו (1908).
בסוף שנות העשרה של המאה העשרים פגש את לאיוש קשאק, שארגן עבורו תערוכה בסלון של כתב העת מא (Ma) ברחוב ואצי בשנת 1918. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר טיהני לווינה ועד מהרה עבר לברלין.
בשנת 1923 חזר שוב לפריז.
העולם האמנותי שם חיבק אותו במהירות, כולל ז'אן קוקטו, טריסטן צארה, קונסטנטין ברנקוש ומוריס אוטריו.
הטבע הדומם, הדיוקנאות והתצורות העירוניות של הקוביזם האנליטי ואחר כך של הסינתטי, הוחלפו אצלו בקומפוזיציות מופשטות יותר ויותר, והגיעו לאומנות מופשטת מלאה בראשית שנות השלושים.
את יצירותיו המאוחרות כבר לא יכול היה לראות הקהל בהונגריה, מכיוון שטיהאני דחה את הרעיון של תערוכה רטרוספקטיבית בבודפשט בשנת 1937.
הוא אחד היוצרים הבולטים של האוונגרד ההונגרי.
הסגנון שלו נגזר מפול סזאן והלך לכיוון הקוביזם.
גם הפוביזם והאקספרסיוניזם (אוסקר קוקושקה) השפיעו עליו.
הוא התעניין בכל אמנות, כולל מוזיקה.
בקונצרטים הוא חש את המוזיקה על ידי כך שנצמד לכיסא שלפניו.
לאיוש מאניאי (במקור מַנְדְל-Mandl, בהונגרית: Mányai Lajos; בודפשט, 10 בפברואר 1912 – בודפשט, 24 בנובמבר 1964) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס מארי יאסאי, ופרס האמן המצטיין.
בתו הייתה השחקנית ז'וז'ה מאניאי זוכת פרס קושוט.
לאיוש מאנדל נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד מאניאי, זמר אופרה (בריטון), ושל פלורה קראוס.
לאיוש בחר בפרוזה במקום לשיר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1933 והחל את דרכו בברטיסלבה, ובקאפושוואר.
תקופת שהייתו בדברצן משנת 1937 תחת הנהלתו של ארפאד הורוואט הייתה מכריעה בהתפתחות המשחק שלו.
משנת 1939, כתוצאה מהחוק היהודי השני, הוא לא יכול היה להיות חבר באגודה מקצועית.
במשך שנים במהלך מלחמת העולם השנייה עד 1944 יכול היה להופיע רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי.
בשנת 1940 התחתן עם השחקנית ז'וז'ה שימון (מקודם וייס), ששיחקה וביימה גם היא בחברת "המגורשים מהבמה ההונגרית", כלומר השחקנים והשחקניות היהודים.
אחרי המלחמה, בשנת 1945 הם נסעו יחד לאוראדיה, שם הפך ז'וז'ה שימון למנהלת התיאטרון ההונגרי, והשחקן לאיוש מאניאי עבד תחתיה.
הם שיחקו יחד בהרבה יצירות.
עקב געגועיו הם שבו לבודפשט בשנת 1947 יחד עם אשתו.
מאניאי קיבל חוזה מהתיאטרון הלאומי של בודפשט.
בתם, ז'וז'ה מאניאי, נולדה בשנת 1949. משנת 1950 היה חבר בתיאטרון צבא העם ההונגרי (תיאטרון הקומדיה של בודפשט ששונה שמו לזמן מה), אך בשנת 1954 חזר לתיאטרון הלאומי ושיחק שם עד מותו.
בשנותיו האחרונות הופיע לעיתים קרובות גם בתיאטרון "הבמה העליזה".
בשנת 1953 קיבל את פרס יאסאי מארי.
בשנת 1960 הוענק לו פרס האמן המצטיין.
הוא התבלט על הבמה בכוחו המאפיין דמויות שונות וההומור הסאטירי שלו.
תפקידיו המפורסמים ביותר היו בידרמן (מקס פריש:"בידרמן וההצתות") והמנהל סאבו (בלה גאדור:"חור בביוגרפיה").
בחייו הפרטיים, היה אדם חברתי "בוהמי", שצרך סיגריות וקפה רבים, שבנוסף למחלת הלב שלו יכול היה לגרום למותו המוקדם.
שלא אחיה, אם זה לא נכון!
האריה האדום (1962) תפקיד מוזג המשקאות בפונדק
לאסלו בלאשי: שיר מעל הנהר (1963)
לאיוש פורייס (בהונגרית: Purjesz Lajos; נאג'יטוטיפוסטה, 4 בספטמבר 1881 – בודפשט, 7 בינואר 1925) היה פובליציסט, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
לאיוש פורייס נולד במשפחה יהודית.
כסטודנט הוא היה כתב בכתב העת "ההסכמה" (Egyetértés) וכבר היה בעל טור פוליטי בגיל 19. לאחר מכן הפך לכתב של "הונגריה העצמאית" (Független Magyarország).
בשנים 1904 עד 1913 היה העורך האחראי של ה"הסכמה".
עם מאמרי המערכת שלו, השפיע משמעותית על המדיניות של "מפלגת העצמאות וארבעים ושמונה".
בשנים 1913 עד 1920 הפך פורייס לעורך הראשי של ה"עולם" (Világ).
העולם שיחק תפקיד מרכזי בפיתוח התוכנית של "המפלגה הרדיקלית האזרחית" והפך לעיתון הרשמי שלה מ-1914. בנוסף לפורייס, אוסקר יאסי, גזה פלקי (מקודם:פיקסל-Füchsl), פאל איגנוטוש ואנדרה אדי היו הפובליציסטים המשמעותיים ביותר בעיתון.
עורכיו היו יוז'ף ניטראי, אדן גרה (מקודם: גרינהוט-Grünhut), גזה פלקי, רז'ה רוז.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, לאיוש פורייס היה העורך הראשי של ה"עולם" בין השנים 1921 לבין 1924. בניהולו הפך העיתון של רדיקליות הבורגנית (אזרחית), לגורם בחיים הפוליטיים ההונגריים.
זמן רב, עד לפירוק התאים, ערך גם את העיתון הרשמי של הבונים החופשיים ההונגרים, "המזרח והאורינט" (Kelet és az Orient).
הוא נאבק למען זכות בחירה כללית ודרישות אחרות של הדמוקרטיה האזרחית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאיוש פורייס היה העיתונאי האזרח הראשון שהחל להפיץ תעמולה פציפיסטית.
בשנת 1918 השתתף בהקמת "המועצה הלאומית ההונגרית" (Magyar Nemzeti Tanács).
הוא היה מעורב בהקמת קופת החולים וקופת האלמנות והיתומים של אגודת העיתונאים של בודפשט.
בין השנים 1907–1918 הוא היה המזכיר הכללי של BÚE (אגודת העיתונאים של בודפשט).
בתחילת שנת 1919 השיק עיתון בשם "עולם חדש" (Uj Világ) מגזין הנוער הרדיקלי, שפורייס הייה עורכו הראשי, מרצל בנדק היה הכתב הראשי וגזה שופקה היה העורך האחראי.
המהדורה הראשונה הופיע עם כתבותיהם של מיהאי באביץ', מרצל בנדק, אלאדר שופלין, ז'יגמונד מוריץ, לאיוש ברטה וקלמן סטרוקאי.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית פורייס נקט עמדה כנגד נקמה.
לאיוש פורייס הובא למנוחת עולמים בגיל 43 בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
דיולה קרודי: העורך הראשי (אבירי הערפל של אתמול.
ז'וז'אנה ברני: שמות תאי הבונים החופשיים שלנו עד תחילת שנת 2000
ז'וז'אנה ברני: הבנייה החופשית ההונגרית ורעיון הרפובליקה
ארפאד קופאן, בונים חופשיים באוראדיה
לַאיוֹש צַ'אבַּאִי אֵקֶש (במקור אנגל, בהונגרית: Csabai Ékes Lajos; בודפשט, 2 באוגוסט 1896 – האי הארוש, 1944) היה גרפיקאי וצייר יהודי-הונגרי שנרצח בשואה.
לאיוש צ'אבאי אקש נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד אנגל ואדל קוֹהְן (הגרסה הגרמנית-הונגרית לכהן).
לאביו הייתה בית מלאכה לציור וייצור שלטים.
לאיוש החל את לימודיו בבית הספר לאמנויות יישומיות בבודפשט, ואחר כך באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות אצל הצייר אישטוואן רטי.
הוא התחיל כגרפיקאי ויצר איורים לאגדות, לעטיפות ספרים ולפלקטים.
הוא היה לוחם אש (כבאי) במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 שירת בשדות הקרב האיטלקיים והרוסיים, נפצע וזכה במדליית הצטיינות כסג"ם מילואים.
לאחר שחרורו למד גם בבית הספר החופשי של הצייר קארוי קרנשטוק.
בשנת 1919 פתח בעצמו בית ספר לאמנויות יפות ויישומיות.
הוא ערך סיורי לימוד ארוכים יותר באיטליה (1922) ובגרמניה (1924).
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל גם לצייר, הוא הופיע לראשונה בתערוכה בהיכל האמנות (בודפשט) בשנים 1920–1921. עד מהרה חזר לגרפיקה.
הוא הציג את עבודותיו בתערוכת הגרפיקה ההונגרית בשווייץ (1924), בתערוכת הספרים בלייפציג (1927), בקלן (1928) ובפריז (1931) וכן בתערוכה העולמית בברצלונה (1929).
הגרפיקה שלו הופיעה בכתבי עת זרים רבים, אפילו בעיתונים יפניים.
בשנת 1927 הציג את עבודות הגרפיקה שלו בסלון הלאומי והמגזין "גרפיקה הונגרית" (Magyar Grafika) הקדיש גיליון מיוחד ליצירותיו.
ב-17 ביולי 1922 הוא התחתן עם אדית טולנאי, בתם של בלה טולנאי ואראנקה קראוס שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים.
הם התגרשו בשנת 1929. ב-9 בנובמבר 1932 נשא לאישה את אליז, בתם של אימרה קשוני ומטילד קולקה.
הוא היה חבר ב"חברת לאסלו פאל" לציור וב"חברה ההונגרית של אמני ספרים ופרסום".
כיוון שמשנת 1939 לא היה יכול כבר לעבוד בשל החוקים האנטי יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני, המקום היחיד שיכול היה להתפרנס היה במסגרת התערוכות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
כיהודי, צ'אבאי אקש זומן לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) מספר פעמים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בקיץ 1944 הוא נראה לאחרונה בתחנת הרכבת של האי הרוש.
(כיום חצי אי על הדנובה ברובע 22 של בודפשט).
לאיוש מרק (בהונגרית: Márk Lajos; באנגלית: Louis Marc; רטג, 25 באוגוסט 1867 – ניו יורק, 18 במרץ 1942) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
הוא עבד בהצלחה רבה בכמה ז'אנרים, בהיותו צייר דיוקנאות מעולה, מאייר ספרים, קריקטוריסט ויוצר כרזות.
הוא היה אחד ממייסדי גילדת מונקאצ'י ונשיאה.
מרק נולד ברטג, בטרנסילבניה, במחוז סולנוק-דובוקה לשעבר.
אביו, מרקוס מרק, היה אחד הכלכלנים והמומחים הפיננסיים הידועים של המאה ה-19. לאיוש מרק סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בטרגו מורש והחל את לימודיו בתיכון בשנת 1880 בבית הספר התיכון הישועי בקאלוצ'ה.
בשנת 1885, בהסתמך על מחלתו, הוא פנה לשר הדת והחינוך הציבורי לקבלת תעודת בגרות בבית ספר תיכון בבודפשט.
לאחר בחינות בגרות מוצלחות, הצעיר, שהתברך בכישרון רישום מיוחד, נרשם על ידי אביו בשנת 1885 לבית הספר המלכותי ההונגרי הלאומי לעיצוב וציור, שם למד כ"סטודנט אורח"; המורים הראשונים שלו לציור היו איז'ו קבש (מקודם: ישראל שרייבר), יאנוש גרגוש וברטלן סקיי.
הוא עזב את בית הספר כעבור חצי שנה, עבר למינכן והפך לתלמיד בבית הספר הפרטי לציור של שימון הולושי.
הוא התכונן אצל הולושי למבחני הכניסה של האקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
באקדמיה התחיל את לימודיו בכיתת ההכנה של יוהאן הרטריך בשנת 1886. את הציור שצייר שם "עירום גברי" בגודל טבעי נקנה בשנת 1888 על ידי מדינת בוואריה בסכום פי חמישה מהסכום שהיה מקובל: 100 מארק.
מרק עבר ממינכן לפריז והמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן במשך כמעט שנתיים.
הוא היה תלמידו של טוני רוברט-פלורי ושל ויליאם אדולף בוגרו.
בחוזרו לבודפשט בשנים 1890–1891 סיים שירות צבאי בהתנדבות.
ככל שידוע הוא צייר שלושה ציורים על נושא צבאי: ההוסאר, תרגיל בפאפא וכיבוש טירת בודה בשנת 1849. בין השנים 1892–1897 הוא חידד ופיתח את כישוריו בבית הספר שהובל על ידי הצייר דיולה בנצור.
כדי להציג את אמנותו הוא נסע לארצות הברית בשנת 1910 בהזמנת ה-National Arts Club ונשאר שם עד 1921 וחזר שוב בשנת 1924. גם את השנים האחרונות לחייו בילה בארצות הברית.
בסיורו הראשון הגיע לניו יורק ב-18 בפברואר 1910, שם קיבלו אותו חברי האליטה החברתית המקומית ונציגי שגרירות האוסטרו-הונגרית.
עם הגעתו הניו יורק טיימס הציג את עבודתו בדו"ח מיוחד.
הוא הוכר ב"עולם החדש" ונחשב לצייר פורטרטים פופולרי ומצליח מאוד.
הוא צייר רבים מהאליטה החברתית והפוליטית האמריקאית, כולל נשיא ארצות הברית תומאס וודרו וילסון ורוברט פירי, כובש הקוטב הצפוני.
כהוקרה על פועלו האמנותי נבחר כחבר ב־National Arts Club האמריקני.
בין השנים 1889–1910, הוא הופיע כמעט בקביעות עם עבודותיו בתערוכות האביב והחורף של החברה הלאומית לאמנויות יפות בהונגריה ובסלון הלאומי.
בנובמבר 1907 הציג 137 ציורים ו-14 קריקטורות בתערוכת אוסף בסלון הלאומי.
בשובו מארצות הברית, הציג את הרבגוניות שלו במוזיאון ארנסט בתערוכה קבוצתית בשנים 1923, 1927 ו-1932, ובכמה הזדמנויות בתערוכות הייצוגיות של גילדת מונקאצ'י ובפני קהל חובבי הציור שלו בברטיסלבה ובלגרד.
הוא צייר בתערוכת בלגרד גם את אשתו של ראש ממשלת יוגוסלביה.
הוא תרם להכרה בינלאומית ולהכרה בציור ההונגרי בכמה הזדמנויות בביאנלה של ונציה (1901, 1905, 1909, 1910, 1930 ו-1932) וביריד העולמי ברומא בשנת 1911. לאיוש מרק מעולם לא היה מורה במכללה לאמנויות.
יחד עם זה ב-1907, יחד עם הפסל אדה קלוש, הם תכננו להקים בית ספר "משולב" לציור ופיסול.
התבטאויותיו האירוניות והמתלוצצות הפכו אותו לאחת הדמויות האדיבות והאהובות של עולם האמנות, בעולם האמנות הוא נקרא רק "לואי".
אינספור סיפורים והערות מצחיקים נרקמו סביב אישיותו במשך עשרות שנים.
הוא שמר וטיפח קירבה ויחסי ידידות עם סופרים הונגרים בולטים ועם משוררי התקופה (אנדרה נאג', יוז'ף קיש, קלמן מיקסאט, פרנץ מולנר, פרנץ הרצג, ינה הלטאי ורבים בולטים אחרים), ועיטר כמה ספרים שלהם באיורים צבעונים ועשירים.
הוא צייר רבים בין הבולטים בחיי התיאטרון ההונגריים ובין היתר את השחקניות אמיליה מרקוש, יוצי לאבש, אלה קרטס וגיזי באיור, את זמרות האופרה ברטה הנדל ומריה יריצה.
בעבור הדורות הבאים הוא צייר את הציירים קארוי קרנשטוק, דיולה קוסטולאני-קאן, את מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ורבים מהפוליטיקאים ההונגרים, אנשי דת וציבור מובילים של התקופה.
בשנת 1933 הוא תרם כמעט חמישים רישומים ששימשו להכנת ציוריו למוזיאון בניין הפרלמנט ההונגרי.
לאיוש מרק היה פעיל בחיים הציבוריים.
באיגוד הלאומי לאמנויות יפות בהונגריה ולאחר מכן בהתאחדות הלאומית לאמנים הונגרים, מילא תפקידים שונים - חבר ועדה, סגן נשיא, נשיא מחלקת הציור, יו"ר ועדת הפיקוח וכו'.
הוא היה גם חבר מייסד באיגוד אמני הונגריה, בסלון הלאומי ובחברת ציירי הדיוקנאות.
הוא נבחר לוועדות מכרזים שונות של החברה לאמנויות יפות והסלון הלאומי.
הוא היה חבר מייסד במועדון האמנים (Fészek Művészklub), שאיחד את קהילת האמנות ההונגרית.
הוא נסע לארצות הברית עם משפחתו לארגן תערוכת תמונות הונגרית בשנת 1938, אך אירועי מלחמת העולם השנייה מנעו ממנו לחזור חהונגריה.
הוא חי בניו יורק עד מותו ושמר על הסטודיו שלו ברחוב 57 מערב מספר West 57th Street) 130).
לאחר 1945 המסגרות והגבולות האמנותיים נקבעו על ידי יחסים פוליטיים-כלכליים.
עבודתו של לאיוש מרק לא התאימה למדיניות התרבותית הרשמית.
חייו ופועלו כמעט ולא הוזכרו בכתבי עת תרבותיים רשמיים, בעיתונות המקצועית ובלקסיקונים ביוגרפיים.
חלק מיצירותיו של לאיוש מרק נעלמו או נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
כיום, בנוסף למוזיאון הלאומי של הונגריה והגלריה הלאומית של הונגריה, מוזיאון ברוקלין, מועדון מנהטן (Manhattan Club) וגלריית האמנות אלברי-נוקס (Albrigh-Knox Art Gallery) בבאפלו משמרים חלק מיצירותיו בארצות הברית.
1900 במדליית כסף ביריד העולמי בפריז ב-1900.
1906 "מכתב לשבח" בתערוכה הבינלאומית במילאנו.
מדליית ארד ב-1908 בתערוכת האמנות ההונגרית הראשונה בלונדון.
מדליית זהב 1908 בתערוכה הבינלאומית במינכן.
1911 "Diploma di Honore" ביריד העולמי בטורינו.
מדליית הזהב הגדולה ב-1915 ביריד העולמי בסן פרנסיסקו.
פרס האגודה הלאומית לאומנויות הונגריה ב-1902 4,000 כתרים (דיוקן של אנגלה הבשי, אשתו של קלמן רוז'אהדי, "דיוקן נשי").
פרס הקזינו של ליפוטווארוש 1904,
מדליית זהב קטנה של הונגריה 1912 (לציורו "טואלט").
לאיוש יאמבור (במקור פרומר, בהונגרית: Jámbor Lajos; פשט, 31 באוקטובר 1869 – בודפשט, 6 בנובמבר 1955) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אחת הדמויות המצטיינות בארכיטקטורת האר-נובו ההונגרית.
לאיוש פרומר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר איגנץ פרומר ושל פאני וינטר (1837–1902).
הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ואחר כך עבד זמן מה במשרדו של אלאיוש האוזמן.
מאוחר יותר עבד בקבוצת הבניינים ההיסטוריים של הפארק העירוני של בודפשט וניהל אותה לצד איגנץ אלפר, ולאחר מכן הועסק במשרד האדריכלות של אדן לכנר.
בשנת 1897 הוא פתח את משרד האדריכלים שלו יחד עם זולטאן באלינט.
הוא יצר איתו כמה וכמה עבודות, למשל הביתן ההונגרי של התערוכה העולמית של פריז (1889), בניין מטה המחוז בדברצן, הארמון של בנק החיסכון באסטרגום ולשכת ביקורת המדינה לשעבר (כיום משרד החוץ).
בשנת 1901 התקבל ל"תא דמוקרטיה" של הבונים החופשיים, למעשה הלך בעקבות שותפו, זולטאן באלינט.
כיצירת מופת של הבונים החופשיים, הם תכננו את אכסנייתו של "תא המלך לאסלו" באוראדיה בשנת 1901.
בהנהגת אדן לכנר הוקמה אגודת האדריכלים ההונגרים באביב 1902 שלאיוש יאמבור היה אחד החברים המייסדים שלה.
באמנותו המשיך את הצורות האדריכליות של אדן לכנר.
לאיוש יאמבור הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
לאיוש טיכי (בהונגרית: Tichy Lajos; 21 במרץ 1935 – 6 בינואר 1999) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
נחשב לאחד מגדולי חלוצי הונגריה בכל הזמנים.
טיכי נולד בשנת 1935 בבודפשט שבהונגריה.
הוא החל את דרכו המקצועית בבודפשט הונבד בשנת 1953. באותה העת הייתה הונבד לאחת הטובות באירופה עם שחקנים דוגמת פרנץ פושקש, שנדור קוצ'יש וזולטן צ'יבור.
הוא זכה עימה בשני תוארי אליפות בשנות החמישים.
בעקבות מאורעות המרד ההונגרי ב-1956 איבדה הונבד את פושקש וקוצ'יש שעברו לשחק במערב אירופה.
עזיבתם הפתאומית גרמה לבעיות כלכליות חמורות עבור הקבוצה.
התואר הבא שטיכי זכה עימה היה גביע מיטרופה ב-1959 בו סיים כמלך שערי הטורניר עם תשעה שערים.
הונבד ניצחה בגמר את יריבתה העירונית מ.ט.ק הונגריה, כשהוא כובש שלושער במשחק הראשון שנגמר בניצחון 3–4 ובמשחק השני כבש עוד אחד בתיקו 2–2. באותה שנה סיים גם כמלך שערי הליגה ההונגרית בצוותא עם שני שחקנים, ובשנות השישים המשיך לזכות בתואר האישי ובסך הכל רשם חמש זכיות בתואר.
טיכי הספיק גם לזכות בגביע ההונגרי ב-1964 לפני פרישתו ב-1971, ובסך הכל ערך במדיה 320 הופעות ליגה בהן כבש 244 שערים.
הטורניר הגדול הראשון של טיכי היה מונדיאל 1958 בו כבש ארבעה שערים במשחקים נגד שוודיה המארחת, מקסיקו וויילס.
הוא תרם להעפלתה למונדיאל 1962 עם שלושה שערים במוקדמות, ובטורניר עצמו כבש את אותה הכמות נגד הנבחרות אנגליה ובולגריה (צמד).
ביורו 1964 טיכי הגיעה עימה למקום השלישי ובמונדיאל 1966 שהיה לטורניר האחרון הגדול בו שיחק לא השכיל לכבוש.
בסך הכל ערך במדיה 72 הופעות בהן כבש 51 שערים המציבים אותו במקום ה-4 בטבלת הכובשים של הנבחרת בכל הזמנים.
עם סיום הקריירה עזב טיכי את עולם הכדורגל למשך חמש שנים עד שמונה למאמן הונבד ב-1976. ב-1980 הוביל אותה לזכייה באליפות ובתואר ראשון מזה 16 שנים.
תחתיו הצליחה הונבד לחזור לתקופה מוצלחת נוספת שהגיעה לשיאה עם שש אליפויות בשנות השמונים.
ב-1982 עזב אותה טיכי ופרש לגמלאות.
הוא נפטר ב-6 בינואר 1999 בבודפשט בגיל 63.
מלך השערים של גביע מרכז אירופה: 60–1955 (7 שערים)
מלך השערים בגביע מיטרופה: 1959 (9 שערים)
לאיוש שלזינגר (בהונגרית: Schlesinger Lajos; בגרמנית: Ludwig Schlesinger; טרנבה, 1 בנובמבר 1864 – גיסן, 16 בדצמבר 1933) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי-גרמני זוכה פרס לובצ'בסקי, פרופסור באוניברסיטה.
לאיוש שלזינגר נולד במשפחה יהודית.
אביו היה ברנאט שלזינגר, סוחר, ואמו הייתה רגינה אופנהיים.
הוא התחיל בית ספר יסודי בעיר הולדתו ואחר כך למד בתיכון בברטיסלבה (אז ממלכת הונגריה).
הוא למד מתמטיקה ופיזיקה בהיידלברג ובברלין לאחר מכן קיבל את הדוקטורט בברלין בשנת 1887 בהנחיה של לזרוס עמנואל פוקס ולאופולד קרונקר.
משנת 1889 עבד בברלין, ואחר כך בשנת 1897 בהמלצתו של מור ריטי (1846–1925) הוא נסע לאוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, שם לימד עד 1911. בשנת 1902 נבחר לחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת הלימודים 1906–1907 היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע.
שלזינגר קיבל את פרס לובצ'בסקי הבינלאומי (של האקדמיה הרוסית למדעים) על עבודתו הגאומטרית בשנת 1909 (הוא למעשה קיבל את הפרס ב־1912, אך בציון 1909).
בשנת 1911 הוזמן לאוניברסיטת בודפשט כפרופסור מן המניין, אך לימד בבודפשט רק זמן קצר מכיוון שהוזמן לאוניברסיטת גיסן.
הוא עבר לגור בגרמניה בשנת 1911 ולימד ב עד לפרישתו בשנת 1930. בתקופה זו הנחה 24 דוקטורנטים לתואר דוקטור.
בשנת 1897 נשא את קלרה, בתו של לזרוס פוקס, ונולדו להם שלושה ילדים בקלוז'-נאפוקה.
מחקריו של שלזינגר הם בעיקר בתחום תורת הפונקציות ובתחום המשוואות דיפרנציאליות ליניאריות.
במקרה מיוחד הוא פתר את 23 הבעיות של הילברט (האם יש משוואה דיפרנציאלית ליניארית לכל סינגולאר ולקבוצת מונודרומיה נתונה?).
המקרה הכללי הוכח בשנת 1994 כלא נכון.
שמו של שלזינגר נקשר בחיפוש אחר בית הולדתו של יאנוש בויאי בקלוז'-נאפוקה, ובפרסום מספר מאמרים מדעיים מצוינים המעריכים את בויאי.
הוא העביר הרצאות על הגאומטריה הבויאית (הלא אוקלידית) ב.
הערותיו שהוצאו באוניברסיטת קלוז'- נאפוקה
ההערות המשוכפלות בכתב ידו של שלזינגר ניתן למצוא עדיין בספרייה המתמטית של אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה לגבי:
תיאוריה ויישומים של פונקציות אליפטיות, 1898–1899, עמ' 290
מכניקת גופים שמימיים, 1898/9, סמסטר ב' עמוד 103 טור פורייה עם יישומים פיזיקליים, 1899. עמוד 137
חשבון דיפרנציאלי, קלוז'-נאפוקה, 1900, עמ' 187
פונקציות אליפטיות, קלוז'-נאפוקה, 1901, עמ' 203
על קבוצות לא רציפות שנוצרו מתזוזות המישור המוחלט, קלוז'-נאפוקה, 1906, סמסטר א ', עמ' 237
תורת הקווים והמשטחים המעוקלים, קלוז'-נאפוקה, 1907– סמסטר א'
פרקים נבחרים מגאומטריה אינסופית, קלוז'-נאפוקה, 1908
על סיבוב גופי השמים, קלוז'-נאפוקה, 1908. סמסטר א'
תורת המשוואות הדיפרנציאליות, קלוז'-נאפוקה, 1909, סמסטר א ', עמ' 223
מבוא לתורת פונקציות של פוקס
חלק מההערות הללו ניתן למצוא בצורה דיגיטציה באתר EMT.
לאיוש ויידה (בהונגרית: Vajda Lajos; זאלאגרסג, 6 באוגוסט 1908 – בודקסי, 7 בספטמבר 1941) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הונגרי.
1908 לאיוש ויידה נולד למשפחה יהודית ב-6 באוגוסט 1908 בעיירה זאלאגרסג, הונגריה.
אביו, עמנואל ויידה, היה פקיד בית משפט בבית המשפט המחוזי המקומי.
תחת השפעתה שמרה המשפחה על החגים היהודיים והדליקה נר בערבי שבת.
ללאיוש ויידה היו שני אחים ואחות: מיקלוש, טרז ומרטון.
כל האחים ואחותו של לאיוש ויידה נספו בשואה.
"לאיוש ויידה התחיל לצייר בקביעות בגיל חמש.
הוא עשה איורים לסיפורים על ידי העתקת ציורים לדוגמה.
מאוחר יותר הוא הגדיל את ציוריו המקוריים תוך הסתמכות על טכניקה מדויקת וממושמעת.
בציוריו הראשונים יש ספינות מלחמה, סימני קרב, ומאוחר יותר הוא כבש את כל סביבתו ואת בני משפחתו.
1916 עברה המשפחה לסרביה שהייתה אז תחת כיבוש צבאי אוסטרי.
בבלגרד ויידה למד בבית ספר סרבי, וחר כך בבית ספר גרמני.
במכתב שכתב לאהובתו ולאשתו לעתיד, יוליה ריכטר, הוא כותב כך: "את חושבת שאני לא יודע גרמנית.
האמת היא שלמדתי גרמנית במשך שנתיים (כיתות שלוש וארבע) בבלגרד, בבית הספר היסודי האוסטרי שנקרא K.U.K.Guvermentalschule".
מאוחר יותר התיישבה המשפחה בעיירה במערב סרביה.
"המשפחה חיה בעוני מחפיר במשך שש שנים, קודם בבלגרד, אחר כך בוואליבו.
לאיוש למד תחילה בבית ספר יסודי גרמני בכיתות ג' ו-ד' בבלגרד, בבית הספר האוסטרי.
אחר כך למד בבית ספר תיכון בסרביה.
הוא היה תלמיד מצוין שהתעניין במיוחד בהיסטוריה ובגאוגרפיה בסרביה.
באותו זמן, הוא צייר דיוקנאות.
מוריו ואוהבי האמנות שלו חזו עתיד גדול לילד.
1917 נולדו הציורים הידועים הראשונים שלו.
האמן הצעיר והמוכשר קיבל עידוד ממוריו ולמד בבית הספר לציור הפתוח בבודפשט אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בהדרכת ליפוט הרמן.
דודו, מיהאי ויידה, הפך לדמות חשובה בחייו.
בתקופה זו ויידה "ראה שהסקולנוע הופך להיות הז'אנר האמנותי המתאים ביותר להבעת מאמץ חדש.
הוא מכיר בתפקיד המכריע של הקולנוע המודרני.
(...) במאי הקולנוע שיוצר משמעות באירועים אקראיים ובגורל מסוגל ליצור השקפת עולם אמנותית חדשה.
כך ווג'דה ניגש לסוריאליזם כטכניקת יצירה.
הפוטומונטאז'ים שנעשו בפריז, ומאוחר יותר זרם המונטאז'ים, הקולאז'ים והיצירות הסימולטניות ממחישים את אמונותיו האמנותיות: בעיות הציור יכולות להיפתר באמצעות רעיונות המגיעים מעולם הקולנוע.
בפוטומונטאז'ים של ויידה "הכוחות הקיצוניים של העולם האנושי מופיעים בו זמנית דרמטית: תינוקות מתים וזקנים רעועים, סכין ולחם, רובה וציפור, נמר ושושן: חוקי הג'ונגל של המאבק להישרדות ופרחים טהורים מורכבים לתמונה אחת באלכסונים של מתח.
הפוטומונטאז'ים "מאופיינים בעיקר בהתמודדות עם קיצוניות.
זה כאילו כל אחד מהמונטאז'ים האלה מראה לנו דרמה מרוכזת לתמונה אחת.
פרטים שונים שנגזרים מעיתונים ומגזיני תמונות, המשולבים בקרטון נייטרלי, גורמים למתח יוצא דופן.
"בכל טבע דומם משנת 1934, ויידה נהנה מתוצאות של גישה קוביסטית.
הוא הופך את החלל למטוס.
"ההכלה העצמית" של התמונה היא כל כך אינטימית, שבמקום טבע דומם, נראה שאנחנו מקבלים הצצה לעולם אטום הרמטית.
עם זאת, האחדות הקומפקטית והשיטתית של הציור מפרישה את הרמוניית החיים.
זה, מלבד גורמים אחרים, הוא גם בשל שתי תכונות קומפוזיציה.
הראשון הוא הכללה בו זמנית של כל נקודות המבט האפשריות של הנושא, השני הוא שהמישורים היוצרים את הרקע של התמונה נוטים להתארך באופן לא רצוני בדמיון."
כשחזר להונגריה בסביבות 1935, החל לאסוף מוטיבים בסנטנדרה ובסביבתה עם חברו, [דז'ו קורניס].
בנוסף לחלונות, חזיתות בית, מצבות, רציפי שער, הוא שלף מנורת נפט, עגלת איכרים או שולחן שעליו סכין, תפוח וכיכר לחם.
הוא לא התעניין כל כך במקורות המוטיבים כמו במה שהם הפכו להיות, איזו משמעות חדשה הם הניחו בתוך מיקום מסוים.
בתחילה, הוא צייר את החפצים במקום, ומאוחר יותר העתיק אותם זה על זה.
לפעמים הוא חתך את הציורים והדביק אותם יחד כמונטאז'.
רוב התמונות והציורים הללו מורכבים במעגל, וכולם ללא רקע קונקרטי.
דברים אדריכליים, גאומטריים עם או בלי דמויות אנושיות.
הנוף הוא אורגני ולכן לא הולם להביע את מה שיש לנו לומר.
עכשיו התנסיתי באופן שבו לאובייקטים שונים מסביבות שונות, שנאספו במישור תמונה, יש השפעה (סמנטיקה סוריאליסטית בונה)".
"הסמטיקה הבונה-סוריאליסטית" המצוטטים במכתב מרמזת על כך ש"ווג'דה באמת 'מרכיב' את המוטיבים שלו, מותח אותם על מישור התמונה או יוצר מהם מערכת אורגנית.
האלמנט השני של השיטה, הגישה הסוריאליסטית, לעומת זאת, מצביע על כך שהאלמנטים האינדיבידואליים משתלבים זה בזה לא רק מבחינת המבנה, אלא גם על פי קווי החלומות והאסוציאציות החופשיות של הדימויים".
המוטיבים שלו יוצרים סדר אורגני.
שיטת העבודה שלו היא כדלקמן: הוא חותך את הציורים שלו ומדביק אותם על התמונה על פי שיטת הקומפוזיציה שלו ולאחר מכן מצייר על התמונה.
בסיורי איסוף המוטיבים שלו בעיר סטננדרה ובסביבתה, ווג'דה משתמש בשיטה סוריאליסטית בונה המבוססת על עקרון המונטאז' כדי לשלב חפצים יומיומיים וקרביים, פשוטים לסמלים, עם מוטיבים עממיים, כמו בציור שלו 'בתים בסנטנדרה עם צלב'".
בהתבסס על ציורי הקיץ, קורניס פיתח את הציורים בסטודיו עם שמן וגואש, Vajda עם טמפרה.
ב-11 באוגוסט 1936 כתב וג'דה לג'וליה ריכטר, והזכיר את חברו הטוב ביותר באותה תקופה, [[דז'ו קורניס]: "הבה נבחן שני אנשים.
שניהם נולדו בשנת 1908, ב"מה שהיה פעם גדול" הונגריה.
ווג'דה ממוצא יהודי, הונגרי, מושפע מהתרבות הסרבית.
(...) השאיפות שלנו הן לפתח אמנות חדשה ספציפית למזרח-מרכז אירופה, תוך הסתמכות על ההשפעות הצרפתיות והרוסיות של שני מרכזי התרבות האירופיים הגדולים.
מיקומה הגאוגרפי של הונגריה באירופה מבשר על קשר בין המערב (אמנות צרפתית) לבין המזרח (אמנות רוסית).
אנחנו רוצים להתיך יחד את מה שהוא תרבותי (ובאמנויות החזותיות) את הביטוי האמנותי של שני סוגי האנשים בשני הקטבים האלה: אנחנו רוצים להיות בוני גשרים.
באמצעות סדרה של אייקונים דיוקן עצמי Lajos Vajda מנסה ליישב את הפרט ואת הכוחות הקהילתיים, ואת הספירות הגשמיות והנשגבות.
דיוקן עצמי עם אייקון ויד המצביעה כלפי מעלה' היא יצירת המופת החשובה ביותר של האמן.
(כותרת התמונה לא ניתנה על ידי הצייר.
אנו רואים שני פרצופים בתמונה: פנים המציגות את תכונותיו האישיות של האמן וראש כדורי.
מהאינטרפנטציה של הדיוקן העצמי והראש הכדורי, עשוי לצוץ דיוקן "שלישי" שיש לו "מסר חדש".
"הדיוקן השלישי מראה ראש מביט שמאלה המורכב מקשת הראש הכדורי המקרין בהילה והעיניים וקו האף של הדיוקן העצמי האישי.
כך עולה "הפנים האמיתיות", "פניו של האדם" המאחדות מאפיינים אינדיבידואליים ושוגגים עם ראשו הכדורי של האייקון האלוהי." (ליתר ביטחון, גם פרשנויות אחרות אפשריות.)
"דיוקן משולש זה, שנוצר מתוך שפע של מדבקות פסטל זורמות באופן דינמי, מאפשר פרשנויות מרובות.
בנוסף לזיהוי הברור לפיו הדיוקן הראשון הוא האינדיבידואל, הספירה חסרת הפנים היא האוניברסלית, והדימוי השלישי הוא הספירה הקהילתית, ניתן לראות את הדימוי האינדיבידואלי כנציג הגוף, את הסמל כנציג הרוח ואת הפנים הנובעות מהסינתזה של השניים כנציג הנשמה.
ניקולאי ברדייב, פילוסוף נוצרי רוסי אורתודוקסי, מדבר על הסמל כביטוי ליחסי האל-אדם העולה ממערכת היחסים הדו-כיוונית בין האדם לאלוהים.
(...) בדיוקן שהגיח מתוך התבונה של הדימויים האנושיים והאלוהיים, הציג וג'דה את דיוקנו העצמי ה'אמיתי', המוחלט של עצמו, את פניו של האמן, שבאמצעות כוחה של האמנות יכול היה להיכנס למערכת יחסים עם אלוהים, עם העולם הטרנסצנדנטי שמעבר למוחשי."
עננים כהים מתנשאים באופק האמנות של ווג'דה.
האפשרות להשיג סינתזה נעלמת תחת איום הפשיזם והסטליניזם.
ווג'דה, שדחה הן את האידאולוגיה הפשיסטית והן את האידאולוגיה הסטליניסטית, יצא לדרך של דתיות אישית.
משנת 1938 ואילך, הנוף של סטננדרה נעלם מאמנותו.
מקומה נלקח על ידי נופים מוזרים, זרים עם מסכות מפחידות, לפעמים מוזרות או יצורים בשילוב עם מסכות.
רוב העבודות הללו נעשו פסטל, ו-Vajda ניצל את מלוא האפשרויות המוצעות על ידי פסטל.
מאוחר יותר, אופי המסכות משתנה.
המסכות כבר לא מבטאות חרדות ופחדים, אבל הן מעבירות את הצופה למימד אחר.
כולם צפים זה לתוך זה, הופכים למהומה חלומית, אבל הם כבר צופים את השלב הבא בהתפתחות האמנות של Vajda.
"נראה שיצירות אלה של ווג'דה מעוררות פרהיסטוריות, או אולי אפילו יותר מכך עידן פוסט-היסטורי, שבו לכל היותר, רק אביזרים מעטים נותנים לנו עקבות של ציוויליזציה שנעלמה מזמן.
כשמסתכלים על התמונות האלה, יש תחושה של ראיית מסמכי חפירה מחקרית ארכאולוגית של ציוויליזציה שאינה תרבות אנושית: שברים שוכבים בחלקי החפירה, אך ללא מפתח נראה לעין, אין דרך לפרש אותם כראוי.
העלאות כאלה של עולם ללא אדם אינן נדירות לחלוטין באמנות של תקופה זו.
(...) אחת מיצירותיו העיקריות של ווג'דה מתקופה זו היא יצירת המופת שכותרתה "נוף צפוני".
המטוס, המחולק למשטחים כחולים וחומים קרים, מחולק רק לצורות הדומות לקרחונים ולספינה טרופה.
אף אחד מאז [קספר דוד פרידריך], אחד הנציגים המבריקים ביותר של הרומנטיקה הגרמנית, לא הצליח לבטא בעוצמה כה נוקבת את שבריריות קיומו של האדם; האדם התמודד עם ריקנות החלל וחוסר הגבולות של הטבע, וגם עם פגיעותו של האדם אל מול הטבע."
ציורי פחם של השנה האחרונה (1940)
למרות מחלתו המחמירה, ווג'דה עובד עד קיץ 1940, אך הוא חושד שמסעו הגיע לסיומו.
הצורות ללא רבב, חרוטה בפחם, עכשיו מצהיב לעצם, אשר צצים על גיליונות גדולים של נייר עטיפה, יש את המשקל של חזון.
צורות בוערות ומרפרפות אלה נכנסות אל העצמי הפנימי עם התעקשות של התבוננות בשמש, הפרשת אי-נוחות וחרדה אקסטטית.
הייתה כל סיבה לחרדה הזאת.
מצד אחד, יש את גורלו האישי של ווג'דה עצמו: מאבקו חסר התקווה יותר ויותר במחלתו, בצל מוות לא רצוי ומפחיד.
מאידך גיסא, ישנה המציאות של מלחמת העולם, שבעיני ווג'דה (ושל אמנים אירופיים רבים אחרים) הופכת לטרגדיה של ציוויליזציה המבוססת על ערכים הומניסטיים ומסורות תרבותיות.
1943 Vajda Lajos festőművész emlékkállítása' (תערוכת הזיכרון של לאחוס וג'דה), אלקוטאס Művészház, 1943 באוקטובר, בודפשט.
הקדמת קטלוג מאת [ארנו קלאי]] אוצרת: בלה פקטה
1947. szeptember 28--október 12. (התערוכה ה-26 של סרטי בית הספר האירופי מאת לאג'וס וג'דה, מ-28 בספטמבר עד 12 באוקטובר), בודפשט, קטלוג מאת ארפד מייזי.
1966 Vajda Lajos emlékkiállítása (תערוכת זיכרון רטרוספקטיבית), שאצרה קריסטינה פאסות.
István Király Múzeum, מ-14 בספטמבר עד 2 בנובמבר, אוצרים: איבה קרנר ומרטה קובלובסקי
1973 לאג'וס ווג'דה', קטלוג גלריית פול פאצ'טי, ציריך, קטלוג מאת ז'אן פשטי
מגיאר נמזטי גליריה, 1978. július-szeptember (תערוכת הזיכרון של לאוס וג'דה בגלריה הלאומית ההונגרית, 1978 יולי-ספטמבר), בודפשט (אוצר ומחבר קטלוג: לנקה הוליש).)
1983 ווג'דה לאג'וס (1908–1941) אמלאקיאליטס (Lajos Vajda /1908-1941/ תערוכת זיכרון), זלאגרזג, קטלוג ואוצרות: פטר ג'ורג'י, גאבור פטאקי, יוזף סראקאני & מחקר של ארפד מייזי.
2006, קונדיטיו הומאנה–לאחוס וג'דה–דיוקנאות עצמיים וינה, קתדרלת הארכיבישוף ומוזיאון דיוקסאן
2008Vajda Lajos (1908-1941) kiállítása az MNG és az Erdész Galéria közös rendezésében (Lajos Vajda /1908-1941/ התערוכה המשותפת של הגלריה הלאומית ההונגרית וגלריה Révész של Szentendre), בודפשט, מ-12 בדצמבר עד 22 בפברואר 2009, אוצרים: גאבור פטאקי ומריאן גרגלי
2018 Világok között / Vajda Lajos(בין העולמות / אמנות לאג'וס ווג'דה), פרנצי מוזאום, סטננדרה, הונגריה, מ-11 בנובמבר 2018 עד 31 במרץ 2019
קולנוע (1928) (הרכב קונסטרוקטיביסטי, בבעלות פרטית)
Fics (1928) (הרכב קונסטרוקטיביסטי, בבעלות פרטית)
טבע דומם קונסטרוקטיביסטי (1928) (בבעלות פרטית)
טבע דומם עם נרות וכד פרחים (1928) (מוזיאון פרנצי, סנטאנדרה).
דיוקן עצמי של לילי (1936) (פסטל, נייר, 84x 62 ס"מ) (הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט)
בודפשט: קורווינה, 1974. לאיוש ויידה עמוד 388.
לאיוש סאבו (במקור גאנסל, בהונגרית: Szabó Lajos; בודפשט, 1 ביולי 1902 – דיסלדורף, 21 באוקטובר 1967) היה פילוסוף וקליגרף יהודי-הונגרי, ממייסדי בית הספר לדיאלוג בבודפשט.
סאבו לאיוש נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של יאקאב סאבו (מקודם: גאנסל) (1867–1937) ושל אאוגניה ברגר.
בשנת 1919 גורש מבית הספר התעשייתי הגבוה.
בתחילת שנות העשרים השתתף בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית במשך כמה חודשים.
במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20 היה שוליית מוכר ספרים בבודפשט ובווינה.
בין השנים 1928–1930 היה חבר בחוג כתב העת "העבודה" (Munka) של לאיוש קשאק.
הוא כתב שני מאמרים לכתב העת (אחד עם פאל יוסטוס).
בערך בתקופה זו הכיר את הפילוסוף הגרמני המרקסיסיטי קרל קורש.
בשנת 1930, יחד עם כמה מחבריו, גורש מ"חוג-העבודה".
הם הקימו תנועה שכונתה "אופוזיציה" בהונגריה.
תנועת שמאל בלתי חוקית אנטי-קפיטליסטית ואנטי-בולשביקית זו נקשרה גם למרקסיזם הבלתי-שקוף של קרל קורש.
בנוסף לסבאו, מנהיגיו האינטלקטואליים היוקרתיים ביותר היו פאל יוסטוס, פאל פרטוש ואנדור סירטש (מקודם: שוורץ).
בשנת 1930 פגש את בלה טאבור (מקודם: גרינברג), איתו ניהל יחסי עבודה וידידות קרובים מאז.