tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1926 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולאס אס.
בין השנים 1933–1941 עבד במשרדים של המטה המרכזי של האס האס, ה-WVHA (בגרמנית SS-Wirtschafts- und Verwaltungshauptamt "המשרד הראשי למנהל וכלכלה של האס אס").
בשנת 1941 הצטרף לוואפן אס אס ושירת בגדוד מילואים.
באביב 1943 הגיע למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, שם נהיה למנהל אדמיניסטרטיבי.
מקל שירת במחנה עד לפינוי האסירים וצעדת המוות ממנו בינואר 1945. תפקידו במחנה כלל אחריות על תקצוב מזון וביגוד לאסירים וכן רישום ומעקב על רכושם.
כמו כן, האגף עליו מקל פיקד היה אחראי על ספירת ושליחת רכושם של הנרצחים, תחזוקת המחנה ובכללם אספקת הגז למשרפות ולקרמטוריום, כך שמקל הואשם גם בביצוע רצח וסיוע לפשע השואה.
בשל השלל הרב שנגזל מן האסירים (בעיקר תכשיטים ושעונים מזהב וממתכות יקרות אחרות), אנשי האס אס עמלו קשה כדי לרשום את כל הפריטים, לאמוד את שוויים ולמיין אותם.
מקל הצהיר שמדי רבעון בין 15 ל-20 ארגזים נשלחו למטה המרכזי של האס אס.
מקל נשפט בפני בית הדין העליון בקרקוב, נמצא אשם בפשעי מלחמה ונידון למוות.
גזר דינו בוצע בכלא מונטלופיך ב-28 בינואר 1948 והוא נתלה למוות.
בתור קצין שהחזיק בדרגת ס.ס אובר-שטורמבנפיהרר (דרגתו של מפקד מחנה אושוויץ, רודולף הס), הוא היה מהנשפטים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר במשפט אושוויץ, יחד עם מפקדו הנוסף של המחנה ארתור ליבהנשל.
קארל אורטווין סאוור היה גאוגרף אמריקאי, ופרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי משנת 1923, עד שהפך לפרופסור אמריטוס בשנת 1957. הוא כונה "דיקן הגאוגרפיה ההיסטורית האמריקאית" והוא היה דמות מרכזית בהתפתחות המוקדמת של "אסכולת ברקלי גאוגרפיה".
אחת מעבודותיו הידועות ביותר הוא "מקורות חקלאיים ופיזורים" (1952).
בשנת 1927 כתב קארל סאוור את המאמר "התפתחויות אחרונות בגאוגרפיה תרבותית", אשר ניסה לענות על השאלה כיצד נופים תרבותיים מתפתחים על צורות הנוף הפיזי.
קארל אורטווין סאוור נולד בוורנטון, מיזורי.
אביו לימד בסנטרל וסליאן קולג', מכללה גרמנית מתודיסטית שמאז היא סגורה.
בצעירותו שלחו אותו הוריו לבית הספר בגרמניה, אך מאוחר יותר הוא חזר לארצות הברית כדי ללמוד במכללת וסליאן.
הוא סיים בשנת 1908, זמן קצר לפני יום הולדתו התשע עשרה.
משם הלך קארל סאוור ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון, אילינוי.
בנורת'ווסטרן למד סאוור גאולוגיה לאחר מכן עבר להתעניין בנושא הרחב של הגאוגרפיה.
בתוך תחום זה הוא התעניין בעיקר בנוף הפיזי, בפעילויות התרבות האנושית בעבר.
הוא עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם למד אצל רולין סולסברי, וקיבל את הדוקטורט שלו בגאוגרפיה בשנת 1915. עבודת הדוקטורט שלו התמקדה בהרי אוזרק במיזורי וכללה מידע רגיונלי מלא - בתחומים הפיזיים והאנושיים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת שיקגו, החל קארל סאוור ללמד גאוגרפיה באוניברסיטת מישיגן, שם נשאר עד 1923. בתקופה הראשונה באוניברסיטה לימד וחקר בכיוון דטרמיניזם סביבתי, היבט של הגאוגרפיה שטוען שהסביבה הפיזית היא האחראית הבלעדית על התפתחות תרבויות וחברות שונות.
זו הייתה נקודת המבט הרווחת בגאוגרפיה באותה תקופה, וסאוור חקר על כך בהרחבה באוניברסיטת שיקגו.
לאחר שחקר את הרס יערות האורנים בחצי האי של מישיגן, דעותיו של סאוור על הדטרמיניזם הסביבתי השתנו, והוא השתכנע שבני האדם שולטים בטבע ומפתחים את התרבויות שלהם מתוך שליטה זו, ולא להפך.
לאחר מכן הוא הפך למבקר חריף של דטרמיניזם סביבתי ונשא את הרעיונות האלה לאורך הקריירה שלו.
במהלך לימודיו בגאולוגיה ובגאוגרפיה למד סאוור גם את חשיבות תצפית השדה.
לאחר מכן הוא הפך את התצפיות להיבט חשוב של ההוראה שלו באוניברסיטת מישיגן.
במהלך השנים המאוחרות שלו שם, הוא יצר מיפוי השטח של הנוף הפיזי ושימושי קרקע במישיגן והסביבה.
הוא גם פרסם בהרחבה על קרקעות האזור, הצמחייה, השימוש בקרקע ואיכות הקרקע.
במהלך ראשית המאה העשרים, הגאוגרפיה בארצות הברית נחקרה בעיקר בחוף המזרחי ובמערב התיכון.
בשנת 1923, קארל סאוור עזב את אוניברסיטת מישיגן כאשר הוא קיבל משרה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שם הוא כיהן כראש המחלקה וקידם את רעיונותיו לגבי הגאוגרפיה.
כאן הוא פיתח את אסכולת ברקלי במחשבה הגאוגרפית אשר התמקדה בגאוגרפיה אזורית מאורגנת סביב תרבות, נופים, היסטוריה.
תחום זה של המחקר היה חשוב עבור סאוור כי כל הזמן הביע את התנגדותו לדטרמיניזם סביבתי, על ידי הדגשת הדרך בה בני אדם מתקשרים עם מקומם ומשנים את הסביבה הפיזית שלהם.
כמו כן, הוא העלה את החשיבות של ההיסטוריה כאשר הוא חיבר את המחלקה לגאוגרפיה של ברקלי עם מחלקות להיסטוריה ואנתרופולוגיה.
כבר בשנות העשרים, החל סאוור ליישם את רעיונותיו המחקריים גם לגבי מקסיקו וכך החל העניין שלו באמריקה הלטינית.
במשך רוב שנות חייו הוא חקר את האזור ואת תרבותו ופרסם עבודות רבות על האינדיאנים באמריקה הלטינית, תרבותם והגאוגרפיה ההיסטורית שלהם.
בשנות השלושים עבד סאוור בוועדה הלאומית לשימוש בקרקע והחל לחקור את היחסים בין האקלים, הקרקע והמדרון עם אחד מתלמידי המחקר שלו, צ'ארלס וורן ת'ורנטווייט, כדי לאתר סחיפת קרקעות.
אולם לאחר זמן קצר הפך סאוור למבקר של הממשל ועל כישלונו ליצור חקלאות בר-קיימא ורפורמות כלכליות ובשנת 1938 כתב שורה של מאמרים שהתמקדו בסוגיות סביבתיות וכלכליות.
נוסף על כך, סאוור התעניין גם בביוגאוגרפיה בשנות השלושים וכתב מאמרים המתמקדים בביות של צמחים ובעלי חיים.
לבסוף, סאוור ארגן את הכנס הבינלאומי, "תפקידו של האדם בשינוי פני כדור הארץ", בפרינסטון, ניו ג'רזי ב -1955 ותרם מאמר לספר באותו שם.
בו הוא הסביר את הדרכים שבהן בני האדם השפיעו על נופי כדור הארץ, על האורגניזמים, על המים ועל האוויר.
המאמר של קארל סאוור "המורפולוגיה של הנוף", היה ככל הנראה המאמר המשפיע ביותר בשפה האנגלית על הצגת רעיונות בנופי תרבות והוא מצוטט שנים רבות.
למעשה המאמר של סאוור היה על חזונו עבור מקצוע הגאוגרפיה, שרצה לבנות אותו על בסיס פנומנולוגי, ולא התמקד רק בנושא נופי תרבות.
"כל תחום ידע מאופיין בעיסוק המוצהר שלו עם קבוצה מסוימת של תופעות", אמר סאוור.
הגאוגרפיה התייחדה בחקר הידע והנופים או הכורולוגיה - זאת בעקבות רעיונותיו של אלפרד הטנר.
"בתוך כל נוף יש תופעות שאינן פשוט נמצאות שם, אלא קשורות או עצמאיות זו מזו".
סאוור חשב כי המשימה של הגאוגרף היא לגלות את הקשר המרחבי בין תופעות.
לפיכך, "משימת הגאוגרפיה נתפסת כקביעת מערכת רעיונות המאמצת את הפנומנולוגיה של הנוף, כדי לתפוס אותו בכל משמעותו וצבעיו המגוונים".
כאמור, סאוור היה מבקר חריף של הדטרמיניזם הסביבתי, שהייתה התאוריה הרווחת בגאוגרפיה כשהחל את הקריירה שלו.
הוא הציע במקום זאת גישה בשם "מורפולוגיה נוף" או "היסטוריה תרבותית".
גישה זו קשורה באיסוף של עובדות בנושא ההשפעה האנושית על הנוף לאורך זמן.
סאוור דחה את הפוזיטיביזם, והעדיף את הפרטני ואת ההבנות ההיסטוריות של העולם.
הוא צייר על עבודתו של האנתרופולוג אלפרד קרובר והושפע מגאוגרף גרמני אוסקר שמידר - תלמידו של הטנר.
מאוחר יותר מבקריו טענו נגדו כי הכניס תפיסה תרבותית "סופר- אורגנית" לגאוגרפיה.
מבחינה פוליטית, סאוור היה שמרן, אך הביע דאגה מהדרך בה הקפיטליזם המודרני והממשל המרכזי הורסים את המגוון התרבותי ואת בריאות הסביבה של העולם.
הוא האמין שלחקלאות ולביות של צמחים ובעלי חיים יש השפעה על הסביבה הפיזית.
קרל סאואר פרש זמן קצר לאחר מכן בשנת 1957. לאחר פרישתו, התפתחה האסכולה של אקולוגיה תרבותית, אקולוגיה פוליטית ואקולוגיה היסטורית.
האקולוגיה ההיסטורית שומרת על תפיסת העולם של סאוור בשינוי אנושי בנוף ובתרבויות הפרה-מודרניות.
סאוור זכה במדליית ויקטוריה על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית של בריטניה ב-1975
במדליית אלכסנדר פון הומבולדט מטעם החברה הגאוגרפית בברלין וועדת הומבולדט של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1959.
במדליית וגה מהחברה השוודית לאנתרופולוגיה ולגאוגרפיה ב -1957.
הוענק לו דוקטור כבוד של אוניברסיטאות היידלברג, גלאזגו, סירקיוז, קליפורניה.
הוענקו לו אותות כבוד של האגודה הגאוגרפית האמריקאית בשנת 1935, ובשנת 1940.
קארל מאי היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
הוא היה חלק מהסגל של נבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1954. הוא ערך 21 הופעות עבור הנבחרת וכבש שער אחד.
במהלך קריירת המועדונים שלו שיחק מאי בקבוצות spVgg פירט ובבאיירן מינכן.
זפ הרברגר, מאמנה של נבחרת גרמניה המערבית אז, השווה את סגנון המשחק של מאי לזה של אנדראס קופר, שחקן שנות השלושים.
בגמר מונדיאל 1954 סייע בעצירת שנדור קוצ'יש, חלוץ נבחרת הונגריה שכבש עד הגמר 11 שערים במהלך הטורניר.
מאי הצליח ומנע ממנו לכבוש בגמר.
גרמניה ניצחה בגמר 2–3 וזכתה במונדיאל ראשון בהיסטוריה.
לאחר הקריירה המקצועית שלו הוא הפך למאמן בשנות ה-60 ואחר כך למאמן בית ספר.
בתחילת שנות ה-90 סבל מבעיה בריאות, וכתוצאה מכך נאלצו להסיר את ריאתו הימנית.
קארל מדיץ היה צייר נוף ודיוקן אוסטרי.
רבות מיצירותיו הם בסגנון סימבוליסטי.
מדיץ נולד למשפחת סוחרים וגדל אצל דודתו, בהמשך עבד בחנות הכלבו של דודו.
לאחר שהתגלו כישרונותיו האמנותיים, והמלצתו של צייר הקיסר פרידריך פון אמרלינג, הוא נשלח ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אצל כריסטיאן גריפנקרל ופריץ ל'אלמן.
לאחר מכן עבר ללמוד במינכן עם פול הרמן וגנר (1852–1937) ואלכסנדר דמטריוס גולץ.
הוא סיים את האקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1888, במושבת האמנים בדכאו, הוא פגש את הציירת אמילי פליקאן, לה נישא בשנת 1891. למרות היכרותו עם תיאודור פון הורמן והמלצות פריץ פון אוהדה, פרנץ פון לנבאך ולודוויג הבסי, הוא ואמילי לא יכלו להתקדם וחיו בעוני בווינה.
הם עברו לקרמס על הדונאו ובעזרתם הכספית של חברים הוא הצליח ללמוד באיטליה.
בשנת 1894 הזוג התיישב בדרזדן.בין השנים 1902–1912 הוא היה חבר ב"האגנבונד", שנתן חסות לתערוכה משותפת שלו ושל אשתו אמילי 1903. הוא הציג גם בווינה ב-1904 ובברלין ב-1905 וב-1906.
לאחר מותה הפתאומי של אמילי מאי ספיקת לב בשנת 1908, הוא היה בדיכאון ומעולם לא התאושש לחלוטין.
הוא ערך רק עוד תערוכה אחת, ברומא בשנת 1911, ואז נעלם מהחיים הציבוריים והתרכז בציור.
הוא מת לפני הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה.
עד מהרה עיזבונו עבר לידי השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית והן נשכחו עד שנת 1986, אז הוצגה תערוכת ציוריו ושל אמילי באוברסטררייכישה לנדסמוזין בלינץ.
קארל נהאמר הוא פוליטיקאי אוסטרי ממפלגת העם האוסטרית (ÖVP) אשר כיהן כקנצלר אוסטריה מ־6 בדצמבר 2021 עד 10 בינואר 2025. כיהן גם כשר הפנים האוסטרי מ-2020 עד 2021, כמזכיר כללי של מפלגת העם מ-2018 עד 2020, והיה חבר במועצה הלאומית מ-2017 עד 2020.
נהאמר גדל בווינה, וסיים את לימודיו ב-1992. את שירותו בצבא אוסטריה סיים ב-1997 עת השתחרר כאובר-לויטננט (סגן).
לאחר מכן עבד כמאמן הדרכה לקציני מידע במשרד הפדרלי להגנה לאומית וכמאמן לתקשורת אסטרטגית עבור מוסדות שונים ובהם המכון לקידום מקצוע (BFI) והאקדמיה הפוליטית של מפלגת העם האוסטרית.
בשנת 2012 סיים קורס אוניברסיטאי בן שנתיים בתקשורת פוליטית באוניברסיטת דנובה קרמס וסיים תואר שני.
נהאמר הפך לפעיל במפלגת העם האוסטרית לאחר שחרור מהצבא, והיה בעל תפקידים שונים במפלגה החל מ-2007. באוקטובר 2015 התמנה לסגן מזכ"ל של הסתדרות העובדים של מפלגת העם.
בבחירות הפדרליות של 2017 נבחר לפרלמנט כנציג וינה, ובנובמבר אותה השנה הפך לסגן ראש הסיעה בפרלמנט.
בבחירות ב־2019 היה מקום 5 ברשימת מפלגת העם במחוז וינה ומקום 11 ברשימה הפדרלית.
נהאמר הושבע כשר הפנים ב-7 בינואר 2020 בממשלת סבסטיאן קורץ השנייה.
במהלך כהונתו, התרחש פיגוע הירי בווינה (2020).
הוא היה אחד משלושה מנהלי משברים ציבוריים במהלך מגפת הקורונה באוסטריה שהוביל את מדיניות אכיפת הסגרים וההגבלות.
הוא נחשב לתומך נלהב של מדיניות הפליטים של סבסטיאן קורץ.
נהאמר הוביל את תגובת הממשלה בעקבות הפיגוע בווינה בשנת 2020. הוא תיאר את התוקף כ"טרוריסט אסלאמיסטי" ואוהד המדינה האסלאמית והודה ששירותי הביון שהוא אחראי להם לא הצליחו להעביר מידע שיכול היה למנוע את הפיגוע.
אשתו וילדיו של נהאמר קיבלו הגנה משטרתית כתוצאה מאיומי רצח שהתקבלו לאחר הפיגוע.
כלקח מכשלי המודיעין הוא הורה לפרק את המשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור ולהקים במקומו את המינהל לביטחון המדינה ושירותי מודיעין.
בנובמבר 2021 ערך ביקור רשמי בישראל.
ב-2 בדצמבר 2021 קנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ הודיע כי יתפטר מכל תפקידיו ויפרוש מחייו הפוליטיים.
זמן קצר לאחר מכן, ממלא מקום הקנצלר אלכסנדר שלנברג הודיע כי יתפטר מתפקידו לטובת מי שיבחר למנהיג ה-ÖVP החדש.
ב-3 בדצמבר מונה נהאמר פה אחד כמנהיג מפלגת העם על ידי ועדת המפלגה הפדרלית ומתוקף זאת הוצע לתפקיד קנצלר.
הוא הושבע על ידי הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן ב-6 בדצמבר.
באמצע יולי 2022 הגיע לביקור בישראל בראש משלחת שרים, ביקורו השני בארץ והראשון בתור קנצלר.
במהלכו, ביקר שוב ביד ושם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הביע תמיכה בישראל כמה פעמים וביקר בה לאחר טבח שבעה באוקטובר.
במהלך כהונתו עוגנה בחוקה הזכות להשתמש בכסף מזומן.
בהנהגתו של נהאמר, ממשלת אוסטריה יישמה בשנת 2022 חבילת צעדים בשווי שישה מיליארד יורו שמטרתה לרכך את המכה למשקי הבית בשל עליית יוקר המחיה במדינה.
ב-8 בדצמבר 2022 היה נהאמר האדריכל של הווטו נגד צירוף בולגריה ורומניה לאזור שנגן ב-1 בינואר בשנה שלאחר מכן.
הדבר גרם לזעם ברומניה, שהפחיתה באופן דרסטי את היחסים הבילטרליים עם אוסטריה כתוצאה מכך.
נכון לנובמבר 2024, בולגריה ורומניה אינן חלק מלא מאזור שנגן.
בראיון לעיתון הגרמני די ולט בספטמבר 2023, נהאמר הביע התנגדות לצירוף טורקיה לאיחוד האירופי ולפיתוח תפיסה חדשה במסגרת היחסים בין האיחוד האירופי לטורקיה.
בבחירות שנערכו ב-29 בספטמבר 2024, מפלגת העם האוסטרית הגיעה למקום השני לאחר מפלגת החירות האוסטרית.
עם זאת, אף מפלגה בפרלמנט לא הסכימה להקים קואליציה עמה, מה שהוביל לכך שנהאמר התבקש על ידי הנשיא להקים ממשלה חדשה ב-22 באוקטובר.
ב-4 בינואר 2025 הודיע נהאמר כי יתפטר, לאחר קריסת המשא ומתן להרכבת קואליציה.
נהאמר נשוי לקתרינה ויש להם שני ילדים.
קארל למבלי הוא שחקן אמריקאי.
ידוע בזכות משחקו כד"ר הלורן
בסרט "דוקטור סליפ", בלש NYPD מרקוס פטרי בסדרה המשטרתית "קגני ולייסי", סוכן ה-CIA מרקוס דיקסון בסדרה "זהות בדויה" ובדיבוב דמותו של ז'ון ז'ונס/הצייד ממאדים בסדרה "ליגת הצדק: סדרת האנימציה" והמשכה "ליגת הצדק ללא גבולות".
בהמשך, למבלי הופיע בסדרת "סופרגירל" של יקום החץ בדמות אביו של ז'ון ז'ונס, וכן כחייל-העל האפרו-אמריקני הראשון איזאיה בראדלי בסדרת "הפלקון וחייל החורף" של שירות הסטרימינג דיסני+ - תפקיד אותו שב לגלם בסרט "קפטן אמריקה: סדר עולמי חדש".
למבלי נולד במיניאפוליס, מינסוטה למהגרים מג'מייקה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון סאות' ולאחר מכן במכללת מקאלסטר שבסיינט פול הסמוכה.
הקריירה הראשונה של למבלי הייתה כעיתונאי במינסוטה.
בעת כתיבת מאמר על סדנה לתיאטרון, הוא קיבל תפקיד כשחקן.
הוא נשאר בחברה לאימפרוביזציה למשך שנתיים, כשלאחר מכן עבר לסן פרנסיסקו וענה למודעת דרושים המחפשת אחר "שני שחקנים שחורים עבור מחזות פוליטיים על דרום אפריקה".
הוא הלך למבחן בד וזכה לאחד התפקידים (לצד דני גלובר הלא ידוע בזמנו).
יחד עם גלובר, למבלי ערך סיבוב הופעות למחזות "בנזי מת" ו"האי" של את'ול פיוגארד.
תפקידו הגדול הראשון של למבלי היה כבלש מרקוס פטרי בסדרה המשטרתית "קגני ולייסי", שרצה בין השנים 1982–1988, ובה דמותו צוותה לבלש ויקטור איזבקי (בגילומו של מרטין קוב).
בשנת 1985 הוא הופיע בתפקיד תסאוס בעיבוד האפרו-אמריקני "הבשורה בקולונוס" למחזה אדיפוס בסדרת "ההופעות הגדולות" ברשת PBS.
בשנת 1987, למבלי זכה לביקורות חיוביות על משחקו כפעיל זכויות האזרח בובי סיל ומייסד הפנתרים השחורים בסרט "קנוניה: משפטם של השמונה משיקגו" של רשת HBO.
בין השנים 1989 ל-1990, הוא גילם בסדרה "פרקליטי אל איי" את דמותו החוזרת של ארל ויליאמס (על שם האסיר בסיפור "כותרת ראשית" של בן הכט וצ'ארלס מקארתור), מורה שהואשם בשוגג על אונס ורצח סטודנטית.
בשנת 1990 השתתף בסרטו עטור השבחים "לישון בכעס" של הבמאי צ'ארלס בארנט.
בין השנים 1994 ל-1995, למבלי כיכב בתפקיד הראשי בסדרת המדע בדיוני קצרת-הימים "M.A.N.T.I.S".
אחד מתפקידיו הבולטים היו של סוכן ה-CIA מרקוס דיקסון בסדרה "זהות בדויה", שרצה בין השנים 2001 ל-2006.
תפקידים נוספים של למבלי כללו דיבוב דמותו של ז'ון ז'ונס/הצייד ממאדים בסדרה "ליגת הצדק: סדרת האנימציה" והמשכה "ליגת הצדק ללא גבולות".
בהמשך, למבלי הופיע בסדרת "סופרגירל" של יקום החץ בדמות אביו של ז'ון ז'ונס.
בסופרמן: סדרת האנימציה, למבלי דיבב את דמותו של ראש העיר מטרופוליס בפרק Speed Demons משנת 1997, וכן של גנרל צבאי בפרק Absolute Power משנת 1999. בהמשך, הוא דיבב את דמותו של נבל-על בשם סטוקר ב"באטמן: הדור הבא".
בשנת 2000, למבלי גילם את דמותו של האקטיביסט ואיש הקונגרס רון דלמס בסרט הטלוויזיה משנת 2000 "צבע החברות" של ערוץ דיסני.
למרות שהסרט התמקד ביחסי החברות בין בתו של דלמס לנערה דרום אפריקאית, הסרט מתאר גם את עזרתו של דלמס בסיום האפרטהייד בדרום אפריקה.
באותה שנה, למבלי הופיע בהופעת אורח בעונתה הראשונה של "הבית הלבן" בתפקיד ג'ף ברקנרידג', מועמד לעוזר התובע המחוזי התומך בתגמולים לנפגעי עבדות.
בהמשך, הוא הופיע בתפקיד דניאל "בולדוג" נובאצ'ק בסדרת המדע בדיוני "בטלסטאר גלקטיקה".
כמו כן, הוא השתתף בדיבוב דמות בחבילת ההרחבה "זעמו של קיין" למשחק המחשב "Command & Conquer 3: Tiberium Wars".
לאחרונה, הוא גילם את דמותו של קפטן המשטרה ג'ו ראקר בסדרה "סאות'לנד" של רשת TNT.
בשנת 2021, למבלי השתתף במספר הופעות אורח בסדרה "הפלקון וחייל החורף" של שירות הסטרימינג דיסני+ בתפקיד איזאיה בראדלי, שאותו ישוב לגלם בסרט היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה: סדר עולמי חדש".
בנוסף, הוא מגלם את דמותו של אברהם קלארק, אביה של בת' פירסון בסדרה "החיים עצמם".
במשך השנים, למבלי השתתף גם בסדרות שיקגו הופ, מגע של מלאכים, תיקים באפלה, עולמו המופלא של דיסני, מחשבות פליליות, ER, פשע מן העבר, צ'אק, NCIS ו-NCIS: לוס אנג'לס, האנטומיה של גריי, פחמן משודרג ו-S.W.A.T..
בשנת 2023 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה מתודלקים.
למבלי היה נשוי פעמיים ולו ילד אחד מהשחקנית וונטה מקגי, לה היה נשוי משנת 1987 ועד למותה ב-2010. למבלי נישא בשנית לסופרת דבורה סנטנה בשנת 2015, אך השניים התגרשו בשנת 2019.
סיינט3 פרקים2023מתודלקיםלנגדון, ראש ה-CIA6 פרקים נפילת בית אשר ק' אוגוסט דופןמיני-סדרה
קארל אדוארד סנדרס האב היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-74 בשנים 1963–1967.
קארל סנדרס נולד באוגוסטה, ג'ורג'יה למשפחה מהמעמד הביניים.
לימים הוא ציין שהייתה לו "ילדות מאושרת ובטוחה במיוחד".
הוא התחנך בבית הספר התיכון אקדמיית מחוז ריצ'מונד, שם הוא הצטיין בלימודיו ושיחק בנבחרת הפוטבול של בית הספר.
הוא היה מועמד ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך בסופו של דבר הוא קיבל מלגת פוטבול באוניברסיטת ג'ורג'יה.
ב-1942 הוא שיחק כקוורטרבק בנבחרת השנה הראשונה של האוניברסיטה.
בעת לימודיו, נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וב-1943 הוא עזב את לימודיו והתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
הוא הוצב כלוטננט והטיס מטוסי בואינג B-17 מבצר מעופף.
למטוס האישי שלו הוא קרא "האפרסק של ג'ורג'יה" (Georgia Peach), אך מעולם לא הוצב מעבר לים.
לאחר המלחמה הוא שב לאוניברסיטה כדי להשלים את לימודיו.
הוא למד משפטים, בראשית 1947 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין, וסיים את לימודיו בדצמבר אותה שנה.
סנדרס שיחק בקבוצת הפוטבול "ג'ורג'יה בולדוגס" והשתתף במשחק הגמר "אויל בול" .
הוא היה חבר באחוות כי-פי ובאגודה הספרותית פי-קפא, והשתתף בנבחרת הדיבייט של האוניברסיטה.
בספטמבר 1947 הוא נשא לאישה את בטי פוי, סטודנטית לאומנות שהוא הכיר בעת לימודיו, ולשניים נולדו שני ילדים.
סנדרס החל לעסוק בעריכת דין באוגוסטה בשותפות עם הנרי המונד לפני שהקים משרד משל עצמו בשותפות עם כמה שותפים אחרים.
הוא הקדיש זמן בעבודתו כדי לממן חוב שנוצר בשל טיפול רפואי שעברה אשתו.
סנדרס גילה עניין בפוליטיקה בזכות אביו ששימש כחבר מועצת מחוז ריצ'מונד.
ב-1954 הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
שנתיים לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה.
באותה תקופה היה נהוג הסכם רוטציה, על פיו המושב אותו אייש סנדרס בסנאט היה עובר לסירוגין בין נציגים ממחוז ריצ'מונד, מחוז גפרסון ומחוז גלאסקוק.
סנדרס נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1958 וב-1960, ובכך היה האדם היחידי אי פעם שכיהן בשלוש תקופות כהונה רצופות מטעם מחוז בחירה של שלושה מחוזות בסנאט המדינתי בתקופה בה היו נהוגים הסכמי הרוטציה.
ב-1958 שימש סנדרס כיושב ראש ועדת הסנאט שחקרה אפשרויות לשחיתות ברשות הכבישים הכפריים במהלך תקופת כהונתו של המושל מרווין גריפין.
הוועדה מצאה שהרשות הוציאה יותר מדי כספים על מיזמי בנייה, קבעה תוואי של כבישים חדשים ללא דיון מעמיק, ופעלה בחוסר יעילות בתחזוקת כבישים קיימים.
היא המליצה שהרשות תפורק ושמיזמי כבישים כפריים עתידיים יוקצו על בסיס צפיפות אוכלוסין וימומנו מתקציבים קיימים.
כתוצאה מעבודת הוועדה היה סגן המושל ארנסט ונדייבר לבעל ברית של סנדרס, וב-1959 הוא היה מנהיג הסיעה בסנאט.
בהמשך נבחר ונדייבר כמושל, ובאותה שנה הורה שופט פדרלי למועצת החינוך של אטלנטה לנסח תוכנית לבתי ספר בהם יונהג שילוב גזעי.
ונדייבר זימן שישים איש למעון המושל כדי לדון בשאלה אם להמשיך בתהליך השילוב הגזעי או לסגור את בתי הספר.
רק סנדרס ומנהיג הסיעה בבית הנבחרים פרנק טוויטי תמכו בשילוב הגזעי, כאשר טוויטי חשש שסגירת בתי הספר "תיצור דור של אנאלפביתים".
בסופו של דבר החליט ונדייבר על סגירת בתי הספר באופן זמני בלבד בזמן שבית המחוקקים של ג'ורג'יה יעדכן את חוקי ההפרדה הגזעית.
הוא התנגד להצעה להעלאת שאלת בתי הספר למשאל עם מדינתי.
בתמיכת ונדייבר, שימש סנדרס כנשיא הזמני של הסנאט בשנים 1960–1962.
ב-1962 החליט סנדרס להתמודד בבחירות למשרה ציבורית בכירה יותר.
בתחילה הוא התלבט בנוגע להתמודדות על משרת סגן המושל, שהמכהן בה עמד לפרוש, והיו לו ספקות כאשר מועמד מאטלנטה בשם דומה, קארל פ.
סנדרס חשד שהמועמד השני נשתל כדי לבלבל את הבוחרים ולחבל בסיכויים על ידי הצבתו של מועמד אחר, פיטר זאק גיר.
לאחר מכן החליט קארל א.
סנדרס להתמודד על משרת המושל.
במועד בו הוא הגיש את מועמדותו בסוף אפריל, הייתה נהוגה בבחירות המקדימות בג'ורג'יה שיטת הבחירות האזוריות, לפיה מועמד שזכה ברוב מחוזות הבחירה הבטיח את זכייתו במועמדות מפלגתו, במקום האפשרות שהמועמד המנצח יהיה זה שזכה במרבית הקולות ברמה המדינתית.
שיטה זו הגבילה את סיכוייהם של מועמדים עירוניים לנצח במשך עשורים רבים.
כמה שבועות לאחר תחילת הבחירות המקדימות, הכריזו בתי משפט פדרליים שהיא נוגדת את החוקה, והותירה את שיטת הבחירות הכלליות כדרך להחליט על המנצח.
סנדרס ניהל מסע בחירות על "מצע של קידמה", התחייב לשיפור החינוך, לארגון מחדש של מחלקת הכבישים המדינתית, לחידוש המוסדות לחולי נפש ובתי הכלא, למשוך למדינה תעשיות, ולחלק מחדש את מחוזות הבחירה בבית המחוקקים.
מי שכבר שאף לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל היו המושל לשעבר מרווין גריפין וסגן המושל המכהן גרלנד בירד.
בירד פרש מהמרוץ לאחר שבמאי לקה בהתקף לב.
גריפין היה תומך קנאי בהפרדה הגזעית.
הוא תקף את סנדרס על כך שהוא היה צעיר מדי לתפקיד המושל ולא מחויב דיו להגנה על ההפרדה הגזעית.
סנדרס תמך בהפרדה הגזעית, אך חש שיהיה זה חסר תועלת להתנגד להוראות השילוב הגזעי של הממשל הפדרלי.
הוא הבטיח "לשמור על ההפרדה המסורתית של ג'ורג'יה", אך אמר שהוא מתנגד לצעדים פוליטיים מסוג של פיתיונות וש"אני מטה את הכובע שלי אל העבר, אך אני מסיר את המעיל שלי לעתיד".
הוא גם הבטיח להשאיר את בתי הספר הציבוריים פתוחים, גם אם הממשלה הפדרלית תורה ליישם בהם שילוב גזעי.
גריפין קיים עצרת בחירות יחד עם מושל אלבמה הנבחר ג'ורג' וולאס, תומך אדוק נוסף בהפרדה הגזעית, כדי להפגין את תמיכתו בה.
בעצרת בחירות שלו שהתקיימה באותו יום לעג סנדרס לאסטרטגיה שלו, ותיאר את גריפין כאדם "כה חלש באמונתו בג'ורג'יה ובאנשיה עד שהוא מתכנן לייבא אדם מבחוץ כדי להתערב בעניינינו.
אני לא זקוק למשענת של אלבמה כדי שתעזור לי".
לאורך כל מסע הבחירות שלו התחייב גריפין להתנגד להחלטות של בתי המשפט הפדרליים על שילוב גזעי והשמיץ את "גוש המצביעים הכושים" בג'ורג'יה.
לאחר עימות בין ארגון הקו קלוקס קלאן לבין משטרת המדינה בעצרת של הארגון, הציע גריפין שהוא יבטיח כיצד לטפל במצב כזה.
סנדרס האשים את המושל לשעבר על כך שהיה לו ידע מוקדם על העצרת ועל הבאת אנשי הקלאן לתוך ג'ורג'יה.
סנדרס גם האשים את גריפין בניהול ממשל מושחת בתקופת כהונתו הקודמת.
בבחירות המקדימות הוא הביס את גריפין כאשר קיבל 494,978 קולות (58.7 אחוזים) מול 332,746 הקולות (39 אחוזים) שקיבל גריפין.
רוב התמיכה בו הגיעה מאזורים עירוניים.
לאחר מכן הוא ניצח בבחירות הכלליות והושבע כמושל ג'ורג'יה ב-14 בינואר 1963. בגיל 37 הוא היה אז צעיר מושלי מדינות ארצות הברית באותה עת.
סנדרס מינה את ועדת המושל ליעילות ולשיפורים בממשלה, שניהלה רפורמות במערכת הכליאה, בשירותי בריאות הנפש, בשירות הציבורי, במחלקת הכבישים, במחלקת החקלאות ובמחלקת החינוך.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם ראש עיריית אטלנטה איוון אלן הבן כדי להביא קבוצות ספורט מקצועני לעיר, וב-1963 הוא גייס את ידידו, רנקין מ.
סמית' האב כדי לממן את הקמתה של קבוצת הפוטבול אטלנטה פלקונס.
סנדרס ניהל את מסע הבחירות שלו כגזען תומך ההפרדה הגזעית ולא תמך באופן פעיל בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח כאשר כיהן בתפקידו, אך נאלץ לטפל בסוגיות גזעיות בכמה הזדמנויות.
הוא נחשב על ידי פרשנים כמתון בסוגיות גזע, ותיאר את עמדתו בנושא כ"תומך ההפרדה הגזעית אך לא שוטה ארור".
הוא נחשב הן על ידי הראקציונרים הלבנים והן על ידי פעילי זכויות האזרח השחורים כקיצוני מבחינה פוליטית.
מתוך דאגה שאלימות גזעית תחבל בתוכניותיו להרחבת כלכלת ג'ורג'יה, הוא אמר, "כל עוד אני המושל, אנחנו נציית לחוקים, אנחנו לא מתכוונים להתנגד להוראות בית המשפט הפדרלי תוך שימוש באלימות, ואנחנו לא נסגור אף אחד מבתי הספר".
הוא מינה כמה שחורים למועצות מדינתיות ואת השחורים הראשונים במשטרת המדינה ובמשמר הלאומי שלה.
מעל הכול, ממשלו אויש בעיקר בלבנים והוא לא מינה אף שחור לתפקיד ראשי הסוכנויות או כשופטים.
כאשר התחוללו עימותים בין קבוצות שונות בסוגיות גזעיות, הוא נטה לנסות ולהגיע לפשרות, אף על פי שהוא שיגר את משטרת המדינה לסוואנה ביולי 1963 כדי למנוע אלימות והציב את משטרת המדינה בכוננות באטלנטה באמצע 1966 כאשר ראש העיר אלן התעמת עם מפגינים שחורים זועמים.
הוא מתח ביקורת על הפורעים והעיד בפני הקונגרס נגד העברתו של חוק זכויות האזרח של 1964, בטענה שהוא הפר זכויות קניין.
בעת שהושבע סנדרס לתפקידו, היה מקובל שלמושל הייתה השפעה רחבה על האספה הכללית של המדינה, כולל אפשרות להשפיע על זהותו של יושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה ועל זהותו של יושב ראש ועדת החקיקה.
הוא היה אחד המושלים האחרונים שהיה מסוגל ליישם היקף כזה של סמכות כלפי בית המחוקקים.
ב-1963 היה לירוי ג'ונסון השחור הראשון שנבחר כחבר הסנאט של ג'ורג'יה מזה עשורים.
כאשר המאבטחים בקפיטול המדינתי הודיע לסנדרס שג'ונסון ואנשי צוותו התעלמו מהשלטים שהגדירו הפרדה ללבנים ולשחורים בחדרי השירותים בבניין, הורה סנדרס על הסרת השלטים.
מאחר יותר, ניסה ג'ונסון לסעוד במועדון המסחרי, שהיה מקום מפגש באטלנטה למחוקקים ולאישים אחרים באליטה הפוליטית והכלכלית של המדינה.
רב המלצרים סירב לתת לג'ונסון שירות, ואז הוא פנה לסנדרס.
סנדרס התקשר למייסד המועדון, רוברט ו.
וודרף, שבסופו של דבר הנחה את רב המלצרים לתת שירות לג'ונסון.
סנדרס היה שמרן בהיבט הכלכלי.
מוקד פעולות התקצוב שלו כוון לחינוך הציבורי.
המלצות ממשלו בנוגע לתקציב 1963 לאספה הכללית כללו הקצאה של 56 אחוזים מההוצאות לחינוך.
לבקשתו, הקים בית המחוקקים את ועדת המושל לשיפור החינוך, ש-25 חבריה מונו על ידו.
גוף זה כלל את השחורים הראשונים שמונו לוועדה מדינתית מאז תקופת השיקום.
כשבידו המלצות הוועדה, נכללה בתקציב של השנה הבאה ההצהרה שמערכת החינוך של ג'ורג'יה נמצאה ב"משבר מודרני" והוא קרא להגדלה של 30 מיליון דולר במיסים לצורך שיפור בתי הספר.
אלו כללו העלאה של 50 סנט בשיעור המס לגלון של משקאות חריפים, הגדלה של 12 סנט במס על ארגז בירה, העלאה של אחוז אחד בשיעור מס ההכנסה לתאגידים, וביטול העמלה ששולמה למוכרים על גביית מס המכירות הכללי.
בהמשך הוא ביקש שלמועצת החינוך המדינתית תינתן הסמכות להגדיר תקנים מינימליים וש-100 מיליון דולר באיגרות חוב יגויסו כדי לממן את בנייתם של מוסדות חינוך חדשים.
האספה הכללית אימצה את הצעותיו של סנדרס בשינויים קלים.
במהלך תקופת כהונתו של סנדרס, הועלו משכורות המורים והמרצים באוניברסיטאות, התקבלו לעבודה 10,000 מורים נוספים, הושג מספר שיא חדש של בניית בתי ספר, הוקמו קולג'ים חדשים לצעירים ובתי ספר מקצועיים, ונוצרה תוכנית ההצטיינות של המושל.
סנדרס ביקש מבית המחוקקים להקצות כספים לבניית שדות תעופה כדי למשוך תעשיות לקהילות מרוחקות.
כתוצאה מכך, בין השנים 1965–1966 נבנו 33 שדות תעופה קהילתיים בג'ורג'יה.
כלכלת המדינה התנהלה היטב בתקופת כהונתו, ותקציב המדינה היה במצב של עודף כאשר סיים אותה.
בעת כהונתו כמושל תמך סנדרס בניסיון של האספה הכללית לנסח חוקה חדשה למדינה.
בטיוטת החוקה המוצעת נמנע קיום משאל עם הדרוש לאשרורו על ידי בית משפט פדרלי מחוזי, שפסק שמאחר והמחוקקים שכוננו את החוקה היו ממחוזות בחירה בחלוקה לא נכונה, צעדיהם היו בלתי תקפים.
סנדרס התאכזב קשות מפסיקה זו.
מאוחר יותר נהפכה החלטה זו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך עד אז כבר לא היה רצון פוליטי לחדש את החוקה.
ב-17 בפברואר 1964 פסק בית המשפט העליון בפסק הדין וסברי נגד סנדרס שעל ג'ורג'יה לבצע חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה שלה לקונגרס כדי לעמוד בעקרון של קול אחד לכל אחד.
לאספה הכללית נותרו רק ארבעה ימים כדי לקיים את ההוראה לפני פיזורה המתוכנן, אך סנדרס דחק במחוקקים לבצע את מהלך החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה.
המחוקקים קיימו מאבק במסגרת התהליך, ולאחר שמנהיג הסיעה התפטר, ביקר סנדרס במליאת הבית ב-21 בפברואר כדי לעודד את חברי הבית להמשיך ולעבוד.
על אף חוסר השביעות הקולני מצד כמה מהמחוקקים, הועברה בסופו של דבר תוכנית לעדכון מחוזות ההצבעה.
זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות, ערך סנדרס ביקור אצל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי.
באופן כללי הוא תמך בממשל קנדי ועשה שימוש ברטוריקת הסְפר החדש שלו.
ב-1964 מינה סנדס משלחת דו-גזעית שתייצג את ג'ורג'יה בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, הפעם הראשונה בה היו במשלחת נציגים שחורים.
סנדרס הסביר, "זהו לא מועדון חברתי.
זהו אך ורק ארגון פוליטי, המתבסס על העיקרון שכל מצביע צריך להיות מיוצג".
על פי הגבלת הכהונה בחוקת ג'ורג'יה, היה סנדרס מנוע מלהתמודד בבחירות 1966. במערכת הבחירות הכלליות באותה שנה, הוא תמך במועמד הדמוקרטים לסטר מדוקס, תומך ההפרדה הגזעית, כיורשו בתפקיד אף על פי שהשניים היו חלוקים בדעותיהם בסוגיות רבות.
בוועידה המדינתית של הדמוקרטים שהתכנסה במייקון ב-15 באוקטובר אותה שנה, פנה סנדרס לנציגים ואמר: "אדם צריך להיות נאמן לארצו, למשפחתו, לאלוהיו ולמפלגתו - ולעולם אל תשכחו זאת".
בנאומו, השווה סנדרס את יריבו הרפובליקני של מדוקס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בו קאלווי, ל"יהירות של ריצ'רד ניקסון, למיומנויות הזיקית של רונלד רייגן להחליף צדדים במקום להיאבק, ואת הדאגה העמוקה לצורכי האנשים שהייתה חזרה לאחור למקינלי, הרדינג וקולידג'".
קאלווי מתח ביקורת על סנדרס על הניהול הכושל בעודף התקציבי של המדינה, טענה שהחלישה את הרפובליקנים בקרב המצביעים המתונים נגד מדוקס.
קאלווי הוביל אחרי מדוקס בסך כל הקולות אך לא עלה בידו להשיג רוב, וכתוצאה מכך האספה הכללית של ג'ורג'יה, שנשלטה על ידי ההדמוקרטים, בחרה במדוקס כמושל.
ב-10 בינואר 1967 הושבע מדוקס כמחליפו של סנדרס.
סנדרס סיים את כהונתו כמושל כאשר היה בשיא הפופולריות שלו ודחה כמה הצעות לתפקידים בממשלה הפדרלית שקיבל מהנשיא לינדון ג'ונסון.
תחת זאת הוא פתח ב-1970 במסע בחירות בלתי מוצלח למשרת המושל.
שני המועמדים האחרים בבחירות המקדימות של הדמוקרטים היו חבר הסנאט המדינתי לשעבר ג'ימי קרטר ועורך הדין השחור שווין באוורס קינג.
בתחילה הועדף סנדרס על ידי רוב המשקיפים הפוליטיים כמי שהיה בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לנצח.
סקרים מוקדמים שהתקיימו מטעם קרטר הראו שרוב תושבי ג'ורג'יה ראו בחיוב את תקופת כהונתו הקודמת של סנדרס כמושל.
קרטר הנחה את צוות הקמפיין שלו ליצור ליריבו תדמית של אנטי-דמוקרטי, נובו ריש, "איש אטלנטה", ליברל יתר על המידה ועוין לג'ורג' וולאס.
קרטר ניסה להציג את עצמו כידידותי כלפי "האדם הממוצע" וכלפי המצביעים ממעמד העובדים, בעוד שהוא הציג את סנדרס כמנותק ובאופן כללי התייחס אליו כ"קארל של החפתים".
הוא גם טען ללא כל ביסוס שסנדרס ניצל את תקופת כהונתו כמושל כדי להתעשר.
סנדרס ניהל מסע בחירות תחת הסיסמה "קארל סנדרס חייב להיות מושל שוב", שנראתה לחלק מהמצביעים כשחצנית.
יותר מכך, בעוד שתשדירי הטלוויזיה שלו הראו אותו כאדם מצליח שמבצע ג'וגינג, שט בסירה וטס במטוס, התשדירים של קרטר התמקדו ברקע שלו כחוואי וטענו שסנדרס היה מועמד של "נערי הכסף הגדול".
צוות מסע הבחירות של קרטר הפיץ תצלום של סנדרס נשטף בבקבוק שמפניה על ידי שחקן שחור של קבוצת הכדורסל אטלנטה הוקס שחגגה את ניצחונה במשחק.
התצלום העביר כמה מסרים עם פוטנציאל לנזק לסנדרס, כולל עושרו, התחברותו לאלכוהול (שממנה סלדו קהילות כפריות מתנגדות לשתייה) וקשר אישי עם אדם שחור.
מטה קרטר גם פרסם בעילום שם "דפי עובדות" שתיארו את סנדרס כבעל ברית אדוק של המחוקק השחור השנוי במחלוקת ג'וליאן בונד (השניים למעשה סלדו זה מזה), ציינו את נוכחותו של סנדרס בהלווייתו של מרטין לותר קינג, ותקפו אותו על כך שמנע מוולאס לקיים ביקור רשמי במדינה.
בה בעת, הקים צוות מסע הבחירות "ועדה לדאגה לשחורים" פיקטיבית כדי למשוך תמיכה של ציבור האפרו-אמריקאים מסנדרס על סמך טענה שהוא כשל בכיבוד הבטחותיו לקהילה השחורה בעת שכיהן כמושל.
מזכיר העיתונות של מטה קרטר תיאר מאוחר יותר את המאמצים האלו כ"מסע בחירות כושי".
בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-9 בדצמבר, הגיע קרטר למקום הראשון עם 388,280 קולות מול 301,179 הקולות של סנדרס, רובם משחורים ומעירוניים.
בשל העובדה שהיה דרוש סיבוב שני מאחר שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הנדרש, החל סנדרס בסדרה של מתקפות על קרטר.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה זמן קצר לאחר הבחירות, הוא כינה את קרטר "מתחסד חייכן" וליברל אדוק.
כאשר סירב קרטר לקיים אתו עימות בחירות, אירח סנדרס עימות טלוויזיוני מול כיסא ריק, אם כי קרטר התייחס לאירוע באירוניה באומרו, "יש האומרים שהכיסא ניצח".
לאחר שקרטר הבטיח לעצמו את תמיכתו של המוציא לאור תומך ההפרדה הגזעית רוי ו.
האריס, הוציא צוות מסע הבחירות של סנדרס עלון שתיאר את קרטר מטפס למיטה יחד עם האריס.
הצוות גם הוציא עלון נוסף שהראה תמונת בית רעוע של דייר בחווה של קרטר, שתחתיה הכיתוב "האם לא הגיע הזמן שמישהו ידבר לטובת האנשים הללו?".
קרטר גינה את הפרסומים הללו כהשמצות והזהיר את צוותו מפני הפצתם.
במהלך הימים האחרונים של מסע הבחירות, נקט צוותו של סנדרס במאמצים אינטנסיביים לפזר עלונים באזורים נידחים של המדינה.
רבים מהם יורטו על ידי תומכי קרטר שהתחזו לאנשיו של סנדרס והושמדו.
בסיבוב השני ניצח קרטר לאחר שזכה ב-60 אחוזים מהקולות.
סנדרס קיבל 93 אחוזים מקולות השחורים וזכה בקולות של תומכיו הוותיקים, אך קרטר זכה בניצחון סוחף באזורים הכפריים.
הוא חש אשם על הטקטיקות בהן הוא נקט, ולאחר ניצחונו הוא התנצל בפני סנדרס על המתקפות האישיות.
קרטר ניצח בסופו של דבר בבחירות הכלליות, כיהן כמושל, ובבחירות לנשיאות של 1976 נבחר כנשיא.
סנדרס נותר מריר בנוגע למערכת הבחירות של 1970, ומאוחר יותר אמר על קרטר, "הוא לא גאה על מערכת בחירות זו, והוא לא צריך להיות גאה בה", אף על פי שהוא סבר שקרטר נקט "ביותר הבחנות מעמדיות מאשר הבחנות גזעיות" במסע הבחירות שלו.
לאחר הפסדו בבחירות אלו הוא מעולם לא ביקש להיבחר למשרה ציבורית ונותר פעיל כמגייס כספים למועמדים דמוקרטים.
במהלך תקופת כהונתו של ג'ורג' באסבי כמושל הוא שימש כיושב ראש הוועדה הפיננסית של המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
ב-1967, יחד עם כמה עורכי דין נוספים, הקים סנדרס את משרד עורכי הדין "טרוטמן, סנדררס, לוקרמן ואשמור" באטלנטה.
לאחר הפסדו בבחירות 1970 הוא חידש את התמקדותו במשרד עורכי הדין, שב-1992 שונה שמו ל"טרוטמן סנדרס", והוא גייס את חברות התשתיות Georgia Power ו-Southern Company כלקוחות המשרד.
ב-1973 הוא היה ליושב הראש של הבנק הראשון של ג'ורג'יה.
הוא שימש כיושב ראש שותף של משרד עורכי הדין שלו במשך שלושים שנה, וב-2006 היה ליושב ראש אמריטוס.
בעת מותו הועסקו במשרד 600 עורכי דין.
קארל סנדרס נפטר באטלנטה ב-16 בנובמבר 2014 כתוצאה מנפילה בביתו.
הוא נטמן בפארק הזיכרון ווסטאובר שבאוגוסטה.
לאות הכרה בחלקו בעידוד הבנייה והרחבת שדות התעופה בג'ורג'יה, הוכנס סנדרס ב-1997 להיכל התהילה של התעופה של ג'ורג'יה.
ב-2000 נפתח בניין ימק"א על שם משפחת קארל א.
סנדרס בבאקהד שבאטלנטה, על בסיס תרומה שניתנה לכבודו של סנדרס על ידי איש העסקים גאי מילנר.
קארל ליסמונט הוא אתלט עבר בלגי בתחום של ריצה למרחקים ארוכים.
סגן אלוף אולימפי (מינכן 1972), זוכה מדליית ארד אולימפית (מונטריאול 1976) ואלוף אירופה (הלסינקי 1971) בריצת מרתון.
באליפות העולם למרוצי שדה לצעירים שנערכה בתוניס, תוניסיה סיים במקום ה-24 במירוץ ל-7 ק"מ.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אליפות של 2:13:09 שעות לפני הבריטים טרבור רייט (2:13:59 שעות) ורון היל (2:14:34 שעות).
באותה אליפות סיים ליסמונט במקום ה-16 בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:31.17 דקות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בסן סבסטיאן, ספרד סיים במקום ה-23 במירוץ ל-12 ק"מ.
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:14:31.8 שעות אחרי פרנק שורטר מארצות הברית (2:12:19.8 שעות) ולפני מאמו וולדה מאתיופיה (2:15:08.4 שעות).
ליסמונט התחרה גם בריצת 10,000 מטר וסיים במקום התשיעי בתוצאה של 28:41.8 דקות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בקיימברידג', אנגליה סיים במקום ה-17 במירוץ ל-12 ק"מ.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בוורגם , בלגיה סיים במקום ה-28 בריצת 12 ק"מ.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה סיים במקום ה-11 בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:41.2 דקות ולא סיים את ריצת המרתון.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה במונצה, איטליה זכה במדליית ארד במירוץ ל-12 ק"מ.
באולימפיאדת מונטריאול זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:11:12.6 שעות אחרי ולדמאר סירפינסקי ממזרח גרמניה (שיא אולימפי 2:09:55.0 שעות) ופרנק שורטר מארצות הברית (2:10:45.8 שעות).
ליסמונט התחרה גם בריצת 10,000 מטר וסיים במקום ה-11 בתוצאה של 28:26.48 דקות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בצ'פסטו, ויילס סיים במקום הרביעי בריצת 12 ק"מ.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בדיסלדורף, גרמניה סיים במקום השביעי בריצת 12 ק"מ.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:12:07.7 שעות אחרי אתלטי ברית המועצות ליאוניד מוסייב (שיא משחקים 2:11:57.5 שעות) וניקולאי פנזין (2:11:59.0 שעות).
ליסמונט התחרה גם בריצת 10,000 מטר וסיים במקום ה-18 בתוצאה של 28:49.2 דקות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד זכה במדליית ארד במירוץ ל-12 ק"מ.
באולימפיאדת מוסקבה סיים במקום התשיעי בריצת המרתון בתוצאה של 2:13:27 שעות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בפריז, צרפת סיים במקום ה-11 בריצת 12 ק"מ.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:16:04 שעות אחרי ג'רארד נייבור מהולנד (2:15:16 שעות) וארמנד פרמנטייר מבלגיה (2:15:51 שעות).
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה ברומא, איטליה סיים במקום ה-43 בריצת 12 ק"מ.
זכה במקום הראשון במרתון ברלין בתוצאה של 2:13:37 שעות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בגייטסהד, אנגליה סיים במקום ה-46 בריצת 12 ק"מ.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד סיים במקום התשיעי בריצת המרתון בתוצאה של 2:11:24 שעות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס סיים במקום ב-27 בריצת המרתון בתוצאה של 2:17:07 דקות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה באיסט רת'רפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית סיים במקום ה-62 בריצת 12 ק"מ.
זכה במקום הראשון במרתון המבורג בתוצאה של 2:12:12 שעות.
באליפות העולם למרוצי שדה שנערכה בקולומבייה , נשאטל, שווייץ סיים במקום ה-127 בריצת 12 ק"מ.
זכה במקום הראשון במרתון המבורג בתוצאה של 2:13:46 שעות.
קארל אנדֶרְס תאודור סְטַארְפֶלְט (בשוודית: Carl Anders Theodor Starfelt; נולד ב-1 ביוני 1995) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הבלם בסלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת שוודיה.
סטארפלט החל את הקריירה שלו בקבוצת ברומאפויקרמה השוודית, במדיה שיחק ארבע עונות.
בהמשך עבר לגטבורג במדיה שיחק שתי עונות, לפני שעבר לרובין קאזאן הרוסית במדיה שיחק גם כן שתי עונות.
ב-21 ביולי 2021, סטארפלט חתם על חוזה לארבע שנים בסלטיק, במדיה שיתף פעולה עם קמרון קרטר-ויקרס, שותפו לחוליית ההגנה.
ב-2 בדצמבר 2021, סטארפלט קיבל את פרס השחקן המצטיין הראשון שלו אי פעם על הופעתו בניצחון ביתי 1–0 נגד לב היילנדס בפרמייר ליג הסקוטית.
ב-19 בדצמבר 2021, סטארפלט פתח עבור סלטיק נגד היברניאן בגמר גביע הליגה הסקוטית 2021/22. סלטיק ניצחה 2–1, הודות לצמד של קיוגו פורוהאשי, וסטארפלט זכה בתואר הראשון בקריירה שלו.
בתום העונה זכתה הקבוצה באליפות הליגה הסקוטית.
ב-18 באפריל 2022, סטארפלט כבש שער עצמי נגד ריינג'רס בהארכה ונתן להם ניצחון 2–1 על סלטיק במסגרת הגביע הסקוטי.
ב-14 באוגוסט 2022, סטארפלט כבש את שער הבכורה שלו עבור סלטיק בניצחון 5–0 בקילמארנוק בליגת העל הסקוטית.
שערו השני עבור המועדון הגיע בניצחון 9–0 על דנדי יונייטד ב-28 באוגוסט 2022.
ב-2 בנובמבר 2022, סטארפלט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות נגד ריאל מדריד בהפסד בסנטיאגו ברנבאו.
ב-2023 חתם בסלטה ויגו מהליגה הספרדית.
לאחר שערך שתי הופעות עבור נבחרת שוודיה עד גיל 19 בשנת 2014, סטארפלט זומן לנבחרת הלאומית של שוודיה בפעם הראשונה ב-30 בספטמבר 2020 לקראת משחקיה נגד רוסיה, קרואטיה ופורטוגל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-8 באוקטובר 2020 במשחק ידידות נגד רוסיה, כשהוא שיחק את כל 90 הדקות לצד סבסטיאן הולמן במרכז ההגנה בניצחון 2–1 של שוודיה.
קבוצת העונה בליגת העל הסקוטית: 2022/2023
קרל וולפגנג פרנץ הרוזן מוטזיצקי (נולד ב-25 במאי 1904 בווינה; נספה באושוויץ ב-25 ביוני 1943) היה סטודנט אוסטרי לרפואה ופסיכואנליזה ומתנגד פעיל של הנאציזם.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה, הסתיר יהודים ואנשים אחרים שנרדפו.
הוא נעצר על ידי הגסטאפו ב-13 באוקטובר 1942 בגין סיוע ליהודים לברוח לשווייץ, ונספה במחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר מותו, הוכר כחסיד אומות העולם.
קארל מוטזיצקי גדל במשפחה אריסטוקרטית וינאית עשירה.
למשפחה היה בית אחוזה גדול בהינטרברל ברחוב קרופלשטייג.
אביו, אדמונד פון מוטזיצקי דה קסלוקאו, היה כימאי שנפטר ב-1909. אמו, הברונית הנריאטה פון מוטסיצקי (לבית פון ליבן), השאירה את גידול ילדיה למטפלות, מורות פרטיות וצוות עוזרים, אך דאגה שקארל יתחנך לערכים דמוקרטים.
מ-1914 למד בבית ספר התיכון, ומ-1920 ניגן בצ'לו באקדמיה האימפריאלית למוזיקה ואמנויות הבמה בווינה.
לאחר סיום לימודיו, למד באוניברסיטת וינה תחילה רפואה, ולאחר מכן משפטים.
בשנת 1924 הפך לידידו של הסופר היימיטו פון דודרר וארגן מפגשי קריאה בווינה ולאחר מכן בהיידלברג, פרנקפורט ומנהיים.
ב-1928 עבר להיידלברג, וב-1930 למרבורג, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה.
בשל מחויבותו לתנועה הסטודנטיאלית הסוציאליסטית, בא במגע עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה וארגן עבורם קריאות בווינה ואחר כך בהיידלברג, פרנקפורט ומנהיים.
ב-1931 עבר לברלין, שם פגש את הפסיכואנליטיקאי הווינאי השמאלני וילהלם רייך והפך למטופל ותלמיד שלו.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היגרו יחד מקופנהגן לאוסלו, שם המשיך רייך את עבודתו.
מוטזיצקי הפך למחבר ותמך כלכלית בכתב העת "מגזין לפסיכולוגיה פוליטית וכלכלה מינית" של רייך.
בין השנים 1934–1938 פרסם מוטזיצקי מספר מאמרים פוליטיים בכתב עת זה תחת השם העט קארל טשיץ, וספר בשם "דת, כנסייה וסכסוכים דתיים בגרמניה" (Religion, Kirche, Religionsstreit in Deutschland).
באוסלו למד רפואה וטיפל בחולים בפסיכואנליזה תחת הנחייתו של רייך.
כאשר התאכזב מרייך, שב לאוסטריה ב-1937.
יום לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה ב-12 במרץ 1938, ברחו אמו היהודייה ואחותו מרי-לואיז מוטזיצקי להולנד.
אף על פי שהיה ממוצא יהודי, נשאר באוסטריה לאחר השתלטות הנאצים.
המשיך ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה והצטרף לסמינר פסיכואנליטי לא רשמי בראשותו של אוגוסט אייכהורן.
בעקבות הפירוק הכפוי של האגודה הפסיכואנליטית בווינה, המפגשים היו בלתי חוקיים והתקיימו בביתו של אייכהורן.
בשל סיווגו כ"מישלינג" (מדרגה ראשונה) על פי חוקי נירנברג, לא הורשה מוטזיצקי להמשיך בהכשרתו כאשר הסמינר קיבל הכרה רשמית ב-1941. ב-1940 קיבל היתר לסיים את לימודי הרפואה מאחר שכבר עבר את הבחינה הרפואית הראשונה.
עם זאת, הובהר לו כי אנשים מגזע מעורב לא יקבלו רישיון עיסוק.
בית האחוזה שלו בהינטרברל הפך למוקד מפגש למשפחות יהודיות ומתנגדי הנאציזם שאינם יהודים, כגון הפסנתרניות ארנה גאל ואיזה שטרסר, ארנסט וילדגנס, משפחת פריזברם, אלה לינגנס וקורט לינגנס.
אם מישהו היה בסכנת מעצר על ידי הגסטאפו, הוא נתן לו מחסה וסייע לרבים לעזוב.
בסתיו 1939 הקים קבוצת התנגדות עם כמה חברים, ובהם אלה וקורט לינגנס ורוברט למר.
ביולי 1942 הגיעו שני זוגות שנמלטו מקרקוב הכבושה לווינה כדי להגיע לשווייץ בעזרתו.
לאחר שהוסגר על ידי משתף פעולה, נעצר מוטזיצקי יחד עם אלה לינגנס על ידי הגסטאפו ב-13 באוקטובר 1942. לאחר ארבעה חודשים בכלא הגסטאפו בווינה, נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם מת מטיפוס ב-25 ביוני 1943.
בשנת 1980 הכיר בו יד ושם כחסיד אומות העולם.
בחודש אוגוסט 2019, כללה קרן ראול ולנברג את רכושו לשעבר בהינטרברל ברשימת "בתי החיים", לציון פועלם של קארל מוטזיצקי וחבריו בהצלת אנשים שנמלטו מפני הנאציזם.
הרכוש הוחזר לאמו ואחותו לאחר המלחמה ונמכר על ידם באמצע שנות החמישים לארגון SOS כפרי ילדים, עמותה בינלאומית המפעילה רשת "כפרים" למען עבודה הומניטרית עם ילדים.
אמו ואחותו גם דאגו להקים מצבה לזכרו ב-1961. המצבה של מוטזיצקי הושחתה בקיץ 2000 ו"קושטה" בצלבי קרס, ונאלצו לשחזרה.
ב-2007, הונחה אבן נגף לזכרו.
קארל צָ'אפֶּק (בצ'כית: Karel Čapek, , 9 בינואר 1890 – 25 בדצמבר 1938) היה מהחשובים שבסופרי צ'כוסלובקיה במאה ה-20. צ'אפק טבע את המילה "רובוט" במחזהו "R.U.R" ("רובוטים אוניברסליים של רוסום") משנת 1920.
סיפוריו של צ'אפק מאופיינים בהומור, שנינות ואירוניה מפוכחת, אך גם בנקודת מבט אופטימית על בני האדם.
יש המחשיבים אותו כאחד החלוצים של המדע הבדיוני האירופי, שעוסק בהשפעה של טכנולוגיות חדישות על החברה האנושית.
ניתן להשוותו עם כותבים נוספים ששילבו ביצירותיהם מוטיבים של מדע בדיוני, דוגמת ג'ורג' אורוול ואלדוס האקסלי, אף כי נהוג לטעון כי התחזיות שלו אינן כה פסימיות כשלהם.
דוגמה לנימה האופטימית שלו ניתן למצוא בספרו הרובוטים, שם מתוארת השתלטות רובוטים על האנושות, אך הסיפור מסתיים בנימה מפוייסת כאשר האהבה הופכת את הרובוטים לאנושיים.
צ'אפק הביע חשש מפני הסכנות האורבות בדיקטטורות, בארגונים בעלי כוח בלתי מוגבל ובאובדן פרופורציות, תוך שהוא מנסה לעיתים להצביע על החיוב ולמצוא נקודות אור שבהן טמונה תקווה למין האנושי.
בספרו המלחמה בסלמנדרות ניתן לראות את חששו זה ואת ההשלכות מרחיקות הלכת אשר צפה כי ינבעו מסכנות אלה, דבר ההגיוני לאור הביוגרפיה שלו והתנגדותו העזה למשטר הנאצי.
בספרים אחרים שלו עסק צ'אפק בשאלה "מהו ידע?" תוך הצגת המורכבות שיכולה לאפיין גם סיפורים שנדמים פשוטים.
בעיקר בא הדבר לידי ביטוי בשלושת הרומנים שזכו לשם "הטרילוגיה הצ'כית": "הורדובל", "כוכב נופל" ו"חיים רגילים".
צ'אפק אף כתב מספר יומני מסע אותם אייר בעצמו, המתארים את נסיעותיו הרבות ברחבי אירופה.
בתחילת דרכו כתב קארל צ'אפק ביחד עם אחיו יוזף, אך בהמשך נפרדו דרכיהם.
יוזף שם דגש על ציור וקארל על כתיבה, אם כי המשיך לאייר כמה מסיפוריו.
יוזף היה קומוניסט ואילו קארל כתב רשימה תחת הכותרת: "למה אינני קומוניסט" שהטענה העיקרית בה הייתה שהקומוניזם אינו מטיב עם האדם אלא מחזק שררה ושלטון.
צ'אפק נפטר, מדלקת ריאות, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגיל 48, כשהוא שבור לב על הפקרת צ'כוסלובקיה לציפורני הנאצים בהסכם מינכן.
עם הפלישה לצ'כיה באו הנאצים לחפשו בביתו, ואשתו הראתה להם את תעודת הפטירה.
אחיו, יוזף צ'אפק, נעצר בידי הנאצים ונשלח אל מחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם שרד לאורך כל שנות מלחמת העולם השנייה אך נרצח בסיומה ממש, באפריל 1945 - שבועות בודדים לפני כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה, נאסרה הדפסת יצירותיו של צ'אפק, ורק בהדרגה הן הותרו שוב לפרסום.
אחרי מותו ראו אור כל כתביו.
היו שביקרו את צ'אפק על אהדתו היתרה לשלטון וידידותו החזקה עם הנשיא תומאש מסריק.
כמו כן ביקרו אותו על היותו עממי מדי: צ'אפק, שהיה דוקטור לפילוסופיה בוגר אוניברסיטאות פראג, ברלין ופריז כתב במכוון בצורה שתובן להמון, כי לא רצה שכתביו יהיו אליטיסטיים.
למרות הביקורת, צ'אפק זכה לפופולריות רבה, ספריו תורגמו לשפות רבות והוא אחד הסופרים הצ'כים הראשונים שזכו להכרה בינלאומית.
הורדובל: רומן; תרגם: יצחק שנברג, תל אביב: שטיבל ('ספרית שטיבל'), 1934. (Hordubal)
הוצאה מחודשת: סופו האומלל של הורדובל: רומן; תרגם: יצחק שנברג; עדכון והבאה לדפוס: אליעזר כרמי, תל אביב: ברונפמן, 1977.
משני הכיסים גם יחד; עברית: אליעזר ארנשטיין ופסח ליפובצקי, ל אביב: צ' ליינמן, תש"ה.
(מבחר מסיפורי הקבצים "סיפורים מכיס אחד" ו"סיפורים מכיס שני")
כבוד השופט צוחק: סיפורים; תרגום: אליעזר ארנשטין ופסח ליפובצקי, תל אביב: ידיעות אחרונות (דפוס מל"ן), תש"ו.
(מבחר מתוך הקובץ "משני הכיסים גם יחד")
ברחובות של לונדון; תרגם: א[מיל] פוירשטיין, תל אביב: ספרית השעות ('שעה לקריאה'), 1946.
הפלוגה הראשונה: רומן; עברית: א[שר] בן ישראל, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1947. (רומן)
כתבי קארל צ'אפק: מלוא השק: ספורים, תל אביב: כרמי את שות', 1958. (הוצאה נוספת: תל אביב: כתבי מחברים נודעים, 1960) (מבחר ממקורות שונים, בהם הרומן הלא-גמור "חייו ויצירתו של המלחין פולטין")
האיש שידע לעופף: סיפורים והומורסקות; תרגם: דב קוסטלר, תל אביב: דביר ('ספרית גביש'), תשל"ז.
(מהדורה חדשה: תל אביב: מחברות לספרות, תשע"א 2010. (סיפורים קצרים והומורסקות שנבחרו ממקורות שונים, חלקם מקוצרים) (Muž, který dovedl lítat)
המלחמה בסלמנדרות; מצ'כית: אפרים פרויד, תל אביב: זמורה-ביתן ('מבחר'), תשנ"א 1991. (רומן אלגורי, משל לאנושות ערב מלחמת העולם השנייה) (Válka s Mloky)
סיפורים מכיס אחד; תרגמה מצ'כית והוסיפה אחרית-דבר: רות בונדי, תל אביב: עם עובד ('קלסי כיס'), 1997. (שמונה סיפורים מתוך "סיפורים מכיס אחד")
בית חרושת למוחלט; תרגמה מצ'כית: הלנה שמואלי, תל אביב: י' גולן ('סדרת ברקאי לפרוזה מתורגמת'), תשנ"ח 1998. (רומן, פיליטונים)
שלושה רומנים (הטרילוגיה הצ'כית); מצ'כית: אפרים פרויד, תל אביב: י' גולן, תשס"א 2001. (התוכן: הורדובל; כוכב נופל; חיים רגילים)
שנת הגנן; איורים: יוזף צ'אפק; מצ'כית: רות בונדי; עריכת תרגום - איתנה גרין-רזניק, תל אביב: הוצאת בבל, תש"ע 2010. ("סיפורים, חלקם הומוריסטיים, העוסקים בגידול צמחים וב"גידול הטבע המשונה מכול – האדם") (Zahradníkův rok)
הסיפורים הגנוזים; מצ'כית: רות בונדי; עריכת תרגום: אירית מילר, תל אביב: בבל; משכל, תשע"א 2012. (Kniha apokryfů)
המלחמה בסלמנדרות; מצ'כית: רות בונדי, אור יהודה: מחברות לספרות, תשע"ב 2012. (Válka s mloky)
ביקורת המילים וטקסטים נוספים על הלשון; מצ'כית: פאר פרידמן, ירושלים: כרמל, תשע"ה 2014. (Kritika slov)
על הדברים הקרובים: הולמסיאנה וטקסטים נוספים; מצ'כית: פאר פרידמן, תל אביב: אפרסמון, 2020 (O nejbližších věcech)
סיפורים מביכים; מצ'כית: פאר פרידמן, תל אביב: אפרסמון, 2026 (Trapné povídky)
מסעות בצפון; תרגמה: חווה שור, תל אביב: קצין חינוך ראשי/ענף השכלה: משרד הביטחון ('ספרית תרמיל'), תשל"א.
("הרובוטים האוניברסליים של רוסום"); עברית: אברהם שלונסקי, 1930. (הועלה ב"האהל" ב-1930 וב"האהל חיפה" ב-1956), פורסם לראשונה בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016.
המגפה הלבנה; עברית: אביגדור המאירי, 1938. (הועלה ב"הבימה" החל בשנת 1938)
העולם בו אנו חיים: חיי חרקים: קומדיה; עברית: י[וסף] פסובסקי; מבוא מאת אביגדור המאירי, תל אביב: משואות, תש"ו.
("מחיי החרקים") (הועלה ב"האהל", ב-1946 בתיאטרון הקאמרי וב-1980 בתיאטרון באר שבע)
האם; עברית: מרים קייני, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ג.
מעשה השודדים: ספורים; תרגום: א[ברהם] קריב, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ה.
(הוצאה בדפוס סטראוטיפי: תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ט)
דָּשֶׁנְקָה: חייה של גורת כלבים; תרגום - תמר רז ופטר לנג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('גורים: ספריה לקורא הצעיר'), 1982. (כולל ציורים וצילומים מאת המחבר)
מעשה השודדים; נוסח עברי: בינה אופק; איורים: יוסף צ'פק, תל אביב: עופרים, תשנ"ה 1994.
איך למד נבח לנבֹח; נוסח עברי: בינה אופק; איורים: יוסף צ'פק, תל אביב: עופרים ('התחלה טובה: ספרות טובה למתחילים לקרוא'), תשנ"ו 1996.
אגדת החתול הגדולה; איורים: יוזף צ'אפק; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשס"ד 2003.
צ'אפק קיבל את אות מסדר טומאש מסריק , לאחר מותו בשנת 1991.
האסטרואיד שהתגלה על ידי האסטרונום לובוש קהואוטק ב-1969, נקרא על שמו.
קארל פובורסקי (בצ'כית: Karel Poborský; נולד ב-30 במרץ 1972) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
פובורסקי החל את הקריירה שלו בקבוצת קטנות בצ'כוסלובקיה, ולאחר פירוק המדינה חתם בקבוצת הפאר הצ'כית סלביה פראג.
משם נדד ברחבי היבשת דרך מנצ'סטר יונייטד (אנגליה), בנפיקה ליסבון (פורטוגל) ולאציו (איטליה), עד שחזר לצ'כיה בשנת 2002, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2007.
הופעתו הראשונה במדי נבחרת צ'כיה הייתה ב-23 בפברואר 1994, בניצחון 1-4 על נבחרת טורקיה.
ב-18 באוגוסט 2004 רשם את הופעתו ה-100 במדי הנבחרת, במשחק נגד נבחרת יוון.
פובורסקי שותף במשחקי הנבחרת ביורו 96, יורו 2000 ויורו 2004, ובסך הכל ערך 118 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שמונה שערים.
קארל פורמן היה תסריטאי יהודי-אמריקני אשר נרדף על ידי הממשל האמריקני בימי ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, אך עדיין הצליח ליצור תסריטים חשובים ומצליחים כ"בצהרי היום" ו"הגשר על הנהר קוואי".
פורמן נולד בשיקגו למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני.
כסטודנט בשנות ה-30 נתפס לאידאולוגיה הקומוניסטית, על רקע עליית הנאציזם בגרמניה והשפל הגדול בארצות הברית.
פורמן הצטרף ל בימי לימודיו, ולאחר סיום לימודיו עבר להוליווד, והחל לעבוד כתסריטאי.
בין 1941 ל-1942 היה מעורב בכתיבתם של שלושה סרטים, אך לאחר מכן התגייס, ושירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות הארבעים החל שוב בכתיבת תסריטים והפך לאחד מן התסריטאים המובילים בהוליווד, כאשר תסריטו לסרט "אלוף" (בכיכובו של קירק דאגלס) היה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1949. ב-1950 כתב את התסריט לסרט "איש צעיר עם חצוצרה" גם כן בכיכובו של קירק דאגלס.
בשנת 1951 בעודו עוסק בהסרטת הסרט "בצהרי היום" זומן פורמן להופיע בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
הוא העיד כי היה חבר במפלגה הקומוניסטית האמריקנית למשך כעשור בימי נעוריו, אך התפכח משהתבגר, ועזב את הפעילות במפלגה.
כתוצאה מסירובו לנקוב בשמות של חבריו למפלגה, הוכתר כ"עד עוין" ונאסר עליו לעבוד עבור אולפני הסרטים הגדולים.
פורמן היה התסריטאי של בצהרי היום, סרט שנחשב כאלגוריה לתקופת "ציד המכשפות" של ג'וזף מקארתי.
על אף ששימש כמפיק משנה לא קיבל על כך את הקרדיט בכותרות הסרט, אך הותר לו לקבל את הקרדיט עבור התסריט, אשר היה מועמד לפרס האוסקר.
הסרט נחשב לקלאסיקה בסוגת המערבון ולאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם.
זה היה הסרט האחרון שהותר לפורמן ליצור במשך שש שנים.
פורמן עזב את ארצות הברית לאנגליה שם המשיך ליצור תסריטים ולשלוח אותם להוליווד תחת שם בדוי.
הישגו הגדול ביותר של פורמן לא נושא את שמו.
בשנת 1956 היה שותף לתסריטאי נוסף ב"רשימה השחורה" לכתיבת התסריט לסרט "הגשר על הנהר קוואי" על פי ספרו של פייר בול.
השניים אינם מופיעים ככותבי הסרט בכותרותיו, ולפיכך ניתן פרס האוסקר עבור התסריט לפייר בול.
רק בשנת 1984 הכירה האקדמיה האמריקנית לקולנוע בתרומתו לסרט, והעניקה לו את הפרס לאחר מותו.
בנוסף להיותו תסריטאי עסק פורמן גם בהפקה.
בשנת 1963 הפיק את הסרט האנטי מלחמתי "המנצחים", אשר צולם במלואו בבריטניה.
בשנת 1965 מונה למנהל מכון הקולנוע הבריטי, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1970. בשנת 1971 קיבל את תואר האצולה CBE (אביר האימפריה הבריטית).
ב-1969 כתב והפיק את המערבון "זהב מק'קנה".
לקראת סוף חייו שב פורמן לארצות הברית, שם מת כתוצאה מגידול במוחו בשנת 1984 בביתו בשכונת בוורלי הילס.
בתו, אמנדה פורמן היא ביוגרפית ידועה, ובנו ג'ונתן פורמן הוא היסטוריון ומבקר קולנוע.