tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף היא נמצאת באיים הים תיכוניים רודוס (נדירה), קפריסין (נפוצה למדי, תיעוד ראשון משנת 1983) ובדרום סרדיניה שם התגלתה בשנת 2014 בבריכה באי קרלופורטה, דרום-מערב סרדיניה.
על-פי נתונים מטורקיה, עונת התעופה של הבוגרים היא מאפריל עד נובמבר.
הזכרים יושבים באופן בולט בקצות הקנים והגומרים מעל המים.
המעוף מהיר וזריז והם חוזרים במהירות לעמדה.
ניתן למצוא את הנקבות באותם אזורים כמו הזכרים, אך הן נפוצות יותר רחוק יותר מהמים בין עצים ושיחים.
התנהגותם דומה לזו של מיני מצנחיות אחרות.
הנקבות מטילות את ביציהן בתנועות טבילה מהירות על גבי אצות צפות.
המצנחית השחורה מעדיפה בתי גידול של מים עומדים מתוקים ומליחים ללא צל, תעלות ניקוז ולפעמים גם בחלקים שקטים של נחלים.
היא מצויה בעיקר בבריכות טבעיות או מלאכותיות, באגמים עם צמחייה עשירה ובאזורים מוצפים עם צמחייה ביצתית, הן בפנים היבשת והן בחוף.
בתי הגידול העיקריים של האוכלוסיות האירופיות הם ביצות חוף (מליחות) ובריכות דיונות.
נראה כי בניית בריכות בפנים היבשת ואגני סכרים תורמת להתפשטות המין הרחק מבתי הגידול החופיים שלו, כפי שקורה גם עם ריחופית אגמים.
לרוב קיימת צמחייה צפופה ונמוכה יחסית, המורכבת לעיתים קרובות מעשבים.
מצעד האיוולת (במקור מאנגלית: "The March of Folly") הוא ספרה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן, המנתח כמה דוגמאות היסטוריות למדינאות אווילית, בעיקר את מדיניות האפיפיורים שקדמו לרפורמציה, את מדיניות הבריטים בטרם עצמאות ארצות הברית ואת מדיניות האמריקנים בווייטנאם.
לאחר תרגום הספר על ידי יוסף אשכול בשנת 1986, הפך הביטוי אותו הגה המתרגם, "מצעד האיוולת", למונח שגור בשפה העברית - לעיתים, צד בוויכוח מדיני-פוליטי טוען כי פעולותיו של הצד השני הן בגדר "מצעד איוולת".
ספרה של טוכמן היווה מקור השראה לרב המכר הישראלי מצעד האיוולת היהודי מאת אמוץ עשהאל.
בפרק המבוא סוקרת טוכמן בקצרה שורה של התרחשויות היסטוריות שלדעתה ניתן להגדירן כאוויליות במובהק.
טוכמן מנתה שלושה תנאים "על מנת שמדיניות תהיה מוגדרת כאיוולת לצורך מחקר זה":
חובה שתוצאותיה השליליות ייראו בעליל בזמנה, ולא בראייה שלאחר מעשה.
בהקשר זה היא מצטטת היסטוריון אשר אמר: "אין דבר פחות הוגן מאשר לדון את אנשי העבר לפי מושגי ההווה".
חייבת להיות דרך פעולה חלופית, שאותה אפשר היה לנקוט.
המדיניות היא מדיניותה של קבוצה, לא של שליט יחיד, ושהיא נשארה בתוקף יותר ממשך חייו של דור פוליטי אחד."כשל שלטון שנעשה בידי מלך או רודן יחיד שכיח מדי ואישי מכדי שיהיה ראוי למחקר כוללני".
עם זאת, טוכמן מתייחסת גם לכמה אירועים שאינם עומדים בכל שלושת תנאיה.
הראשון שבהם, שבו האיוולת הייתה החלטתו של שליט יחיד, הוא תנ"כי: החלטת רחבעם שלא להקל את עול העבודה שהטיל אביו: .
התוצאה הייתה פילוג ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
התנהגות אחרת של רחבעם הייתה אולי מונעת את מנת הסבל שהייתה חלקו של עם ישראל מאז.
בהמשך מתייחסת טוכמן למונטסומה, שליט האצטקים, בעל כוח צבאי רב, שהתעקש לפתוח את השערים לכובש הלבן ולא להילחם בו, מתוך אמונה שבואו מהווה את חזרת האל קצלקואטל.
מקרה איוולת אחר שסוקרת טוכמן בקצרה הוא רדיפת ההוגנוטים, הפרוטסטנטים בצרפת בידי המלכים הבורבונים.
מלחמות העולם מספקות לטוכמן שתי דוגמאות נוספות.
שתיהן קשורות להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה.
גם הגרמנים ב-1916 וגם האימפריה היפנית ב-1941 נקטו מדיניות יהירה וחסרת זהירות שקוממה עליהם את המעצמה של העולם החדש.
הגרמנים החליטו לפתוח במלחמת צוללות בלתי מוגבלת, והיפנים החליטו לתקוף בפרל הארבור.
לגבי התקיפה בפרל הארבור היא כותבת:
"יפן לא העלתה בדעתה כי ההשפעה של התקפה על פרל הארבור עשויה להיות לא הרס המוראל, אלא איחוד העם למלחמה.
חלל ריק מוזר זה בהבנה נבע ממה שאפשר לכנות בשם בורות תרבותית, שהיא לעיתים אחד ממרכיבי האיוולת".
מנגד מעלה טוכמן על נס כמה שליטים, החל מסולון איש אתונה, פריקלס, כמה מקיסרי רומא, קארל הגדול, פרידריך השני, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ובעיקר את מקימיה של ארצות הברית.
במידת מה של פטריוטיות אמריקאית כותבת טוכמן:
"מן הראוי שנזכור את האבות המייסדים כתופעה שיש בה כדי להביאנו לידי הערכה רבה יותר לגבי יכולתו של האדם, גם אם דוגמתם נדירה ואין בה כדי לשמש בסיס לציפיות נורמליות".
לטובה מציינת טוכמן גם את מדיניות המנצחים במלחמת העולם השנייה כלפי הארצות הכבושות.
טוכמן חותמת את המבוא באזכור "המקרה הנדיר ביותר של מהפך - זה של שליט המכיר בכך שמדיניות מסוימת איננה משרתת את האינטרס העצמי ומעז להסתכן בשינויה ב-180 מעלות".
בעיניה זו החלטתו של אנואר סאדאת לכונן יחסי שלום בין מצרים לישראל.
את החלטתם של הטרויאנים להכניס את סוס העץ לעירם רואה טוכמן כאבטיפוס לאיוולת מדינית.
היוונים העמידו פנים כאילו צבאם עזב את שערי העיר והותירו אחריהם סוס עץ, ועליו כתובת שלפיה הוא מוקדש לאלה אתנה.
לאחר התלבטות, הטרויאנים, שראו בסוס חיה קדושה, החליטו להכניסו למקדש שבעירם.
בתוך אותה מתנה כביכול, הסתתרו הלוחמים היוונים.
לפי האגדה, לא השתכנעו אנשי טרויה בקדושתו של הסוס אלא כאשר, את הכוהן שניסה להטיל בה ספק, טרפו נחשים כבירים שהופיעו פתאום.
הופעת הנחשים מקורה בכך ש"נחרץ גורלה של טרויה להיהרס".
"אנו יכולים לפרש זאת בכך שבאנושות, בדמותם של אזרחי טרויה, טבועה ההתמכרות לנקוט מדיניות המנוגדת לאינטרס העצמי".
"למרות האזכורים התכופים המצויים באפוס לכך שגורלה של טרויה נחרץ מראש, לא הגורל אלא הבחירה החופשית היא שהביאה את הסוס אל תוך העיר הבצורה.
"הגורל", כדמות באגדה, מייצג את התגשמות ציפיותיו של האדם מעצמו".
בנושא הסוס הטרויאני מודה טוכמן כי איננו עומד בכללים שהיא עצמה קבעה: אין זו מדיניות של דורות פוליטיים רבים, אלא מעשה נקודתי.
אך האיוולת שבהכנסתו לעיר היא כה גדולה, לטענתה, שאין מנוס אלא לציינה.
בזבזנותם של האפיפיורים בתקופת הרנסאנס, שחיתותם הבלתי-מוסווית ורדיפת העינוגים שלהם משתקפת באמרה המיוחסת לאפיפיור ליאו העשירי: "אלוהים נתן לנו את האפיפיורות - הבה ונהנה ממנה".
שחיתותה של הכנסייה התבטאה גם בהפצת כתבי מחילה ובשימוש ציני ברצונם של בני העם הפשוטים להקל על ייסורי קרוביהם שבכור המצרף.
כתבי המחילה היו אלה שבסופו של דבר הביאו לכינון תנועת הרפורמה בידי מרטין לותר.
לדעת טוכמן גילו האפיפיורים אדישות ועיוורון מוחלטים להתמרמרות ההולכת וגוברת.
הם לא היו מסוגלים לשנות את המערכת הרקובה, ולא היה בכך פלא, שכן היא זו שהולידה אותם.
אשליה נוספת שליוותה את האפיפיורים הייתה אי הפגיעות.
הם לא שיערו שיש דבר מה היכול לכנסייה, שבמשך דורות כה רבים הביסה כל קריאת תִּגָּר.
ממשלות בריטיות שונות ניהלו מדיניות נפסדת ועקבית שבסופו של דבר הובילה לאובדן המושבות באמריקה ולעצמאות ארצות הברית.
השאלה המרכזית הייתה האם לפרלמנט הבריטי יש זכות להטיל מיסים על המושבות.
"אין מיסוי ללא ייצוג", טענו האמריקנים, שלא שלחו ללונדון צירים.
על מזבח סכסוך זה הקריבה בריטניה את שליטתה בעולם החדש, שהייתה חשובה לה לאין ערוך יותר מאשר כסף.
את שורש האיוולת מוצאת טוכמן ביהירות ובהתנשאות.
האמריקאים נראו למנהיגי בריטניה כאספסוף ולא כיריבים שווים.
גנרל בריטי אחד תיאר את האמריקאים "הכלבים המלוכלכים ביותר והפחדניים הנקלים ביותר שניתן לדמיין".
טוכמן סבורה שהערכה מעליבה זו נבעה פשוט מהופעתם החיצונית המרושלת.
"האם, לו היו שריו של ג'ורג' השלישי אחרים מכפי שהיו, אפשר היה להגיע למעמד או צורה כלשהם של איגוד בין בריטניה ואמריקה, וכך היה נוצר כוח טרנס-אטלנטי בעל עוצמה אדירה, שהיה מרתיע יריבים ואולי חוסך לעולם את המלחמה הגדולה של 1914–1918 ואת המלחמות הבלתי-פוסקות שבאו בעקבותיה".
כבר בתקופה שאחרי תום מלחמת העולם השנייה, שבה סייעו האמריקאים לצרפתים לשוב ולהשתלט על הודו סין, מוצאת טוכמן איוולת.
לדעתה, במקום לקדם קולוניאליזם שעבר זמנו, מוטב היה אילו האמריקאים היו תומכים בתנועת העצמאות, על אף זיקתה הקומוניסטית.
הזדמנות לחמוק מהשליטה בווייטנאם הייתה לאמריקאים אחרי משבר הטילים בקובה.
היוקרה שרכשו בעימות זה, שממנו יצאו כשידם על העליונה, יכולה הייתה לאפשר להם השלמה מכובדת עם הישגי הקומוניזם במזרח אסיה.
אל תוך הביצות הצעיד את אמריקה לינדון ג'ונסון, שהיה סבור שאובדן וייטנאם יכול להוביל למלחמת עולם שלישית, אם מוסקבה ובייג'ינג יעמדו על חולשתה של ארצות הברית.
בתקופת ריצ'רד ניקסון אומנם הסתיימה מלחמת וייטנאם, אך לא לפני שארצות הברית יזמה גם פלישה לקמבודיה, מוסיפה אש על המדורה הבוערת של התנגדות הציבור.
כפי שזלזול בלאומיות האמריקאית הצעירה הביא את הבריטים לנקיטת צעדי איוולת מאתיים שנה קודם לכן, כך זלזול בווייטנאמים היה שורש המפלה של ארצות הברית במלחמתה הכושלת ביותר.
"אין גבול לאירוניה של ההיסטוריה", כותבת טוכמן.
בנוסף, הייתה הפרזה גדולה בהערכת שרידותו וכושרו של הדרום.
בשל תווית "לוחמי החופש" שהודבקו לו, לאור התנגדותו לקומוניזם, תלו בו האמריקאים תקוות שאינן מציאותיות.
האמריקאים גם הגזימו בהערכת חשיבות המערכה כולה.
טוכמן מצטטת גנרל אשר פסק כי: "לא היה צורך בכושר חזון רב כדי להבין כי שום אינטרס חיוני אמיתי של ארצות הברית איננו מעורב".
איוולת נוספת אשר כמעט תמיד מעורבת בכל מחדל היא אשליית היעדר הפגיעות, שהייתה כל כך דומיננטית גם במפלתם של האפיפיורים לפני התנועה הפרוטסטנטית.
לסיכום מזכירה טוכמן את אטימות המוחין, הסירוב להסיק את המשתמע מסימנים שליליים, אשר עומד בבסיס כל כך הרבה מעשי איוולת.
היא מצטטת את דבריו של ג'ורג' אורוול בספרו "1984":
"עצר פשע היא הסגולה להיעצר, כאילו באינסטינקט, על ספה של כל מחשבה מסוכנת.
היא כוללת את היכולת לא לתפוס אנלוגיות, לא להבחין בשגיאות לוגיות, לא להבין את הטיעונים הפשוטים ביותר, ולהיות נרגז בגלל כל שרשרת מחשבות העלולות להוביל לכפירה".
ביקורת על התאוריה של טוכמן
פרופסור עודד בלבן מאוניברסיטת חיפה מעביר בספרו 'Politics and Ideology' ביקורת על גישתה של טוכמן.
על פי בלבן, טוכמן עצמה נופלת בכשל חריף שהוא הנחת המבוקש - היא מניחה מראש מה היו המטרות אותן נועדה להשיג ההתנהלות המדינית ובכך היא מסמנת מראש את כישלונה של מדיניות זו.
אולם, לטענת בלבן, אין ביכולתנו לדעת מה היו המטרות שאותן שאפו מנהלי המדיניות להשיג.
לכן טיעון האיוולת של טוכמן הוא טיעון ריק, שכן הוא נועד לשפוט בדיעבד את נשואי המחקר ופוטר אותנו מלברר מדוע ננקטה המדיניות שננקטה.
כלומר טיעון האיוולת, אליבא דבלבן, הוא טיעון של עצלות מחשבתית.
בלבן טוען עוד כי טוכמן נופלת בכשל שהיא עצמה הגדירה - בחלק מהניתוחים שלה היא מניחה שהתוצאות השליליות של מעשה היו ידועות בזמנו, גם במקרים שזה לא בהכרח כך.
כמו כן, הוא מבקר את טיעון ה"מדיניות של קבוצה" בטענה שלקבוצה אין מדיניות אלא רק לאינדיבידואלים, ועל כן במקרה זה השלם אינו סכום חלקיו שכן בתוך הקבוצה יכולים להיות אינטרסים מנוגדים לגמרי.
ב-1 במאי 1941, חודש ושלושה שבועות לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, נערך במוסקבה מצעד ראווה של הצבא האדום.
המצעד התקיים לרגל חגיגות אחד במאי, אך מטרה נוספת שלו הייתה להפגין את עוצמתה הצבאית של ברית המועצות, כדי להרתיע את גרמניה מלתקוף אותה.
ערב פלישת גרמניה הנאצית לפולין נחתם במוסקבה הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות.
הסכם זה אפשר לגרמניה לפלוש לפולין ולכבוש אתה ללא סכנת התערבות מצד ברית המועצות, שכנתה של פולין ממזרח.
כמו כן, היטלר ביקש למנוע מלחמה בשתי חזיתות, כשיתקוף את המערב.
בחתימתו על ההסכם לא זנח היטלר את מטרתו לכבוש את ברית המועצות, כיבוש שיהיה בו כדי לממש את האידאולוגיה הנאצית של מרחב המחיה.
לאחר כיבוש צרפת ודחיית מבצע ארי הים לפלישה לבריטניה, בשל כישלון חיל האוויר הגרמני בקרב על בריטניה, אישר היטלר ב-5 בדצמבר 1940 עקרונית את התוכנית להתקפה על ברית המועצות.
ב-18 בדצמבר 1940 חתם היטלר על הוראת מלחמה מס' 21 למבצע "להכנעה מהירה של רוסיה הסובייטית".
למבצע ניתן שם הקוד "ברברוסה".
הידיעות על כוונתו של היטלר לפלוש לברית המועצות זרמו למוסקבה, במחצית הראשונה של שנת 1941, מכל מקור מודיעיני ותקשורתי אפשרי, לרבות מן המרגל הבכיר ריכרד זורגה שישב ביפן והעביר את המידע על המתקפה הצפויה מחוגי השגרירות הגרמנית בטוקיו.
סטלין בטח בבן בריתו היטלר כי לא יפר את החוזה וברית המועצות המשיכה באספקתם לגרמניה של אלפי טונות של חומרי גלם אסטרטגיים, נפט, כרום וניקל, ממש עד לרגע המתקפה.
הרכבת האחרונה הנושאת טונות של חיטה חצתה את הגבול מערבה בחצות ה-21 ביוני 1941, שלוש שעות לפני התקפת הגרמנים.
יחד עם זאת נקט סטלין צעדי כוננות ותגבור כוחות הצבא האדום משולבים בצעדי הרתעה.
במסגרת זו הוחלט על מצעד ראווה של הצבא האדום במוסקבה באחד במאי 1941 שיפגין את עוצמתה הצבאית של ברית המועצות.
פקודת היום של המרשל טימושנקו
בפקודת היום שהוציא לקראת המצעד שר ההגנה של ברית המועצות, המרשל סמיון טימושנקו, נאמר:
"הצבא האדום מוכן להשיב בהתנגדות ניצחת לכל התנקשות באינטרסים של המדינה הסוציאליסטית שלנו"
בהמשך תיאר המרשל את המלחמה, כפי שהתנהלה באותו שלב, כ"מלחמה האימפריאליסטית השנייה המכוונת לחלוקת העולם מחדש והיא מקיפה כמעט את כל המדינות הקפיטליסטיות וניזונה מן האוצרות של אמריקה הצפונית והדרומית".
המרשל התייחס להסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני, שנחתם זמן קצר קודם לכן בחודש אפריל, וציין אותו כ"תעודה בעלת חשיבות פוליטית גדולה המהווה צעד חשוב לשיפור יחסי הגומלין בין יפן לברית המועצות." בכך הצביע על דאגת ההנהגה הצבאית הסובייטית להבטחת גבולה המזרחי של ברית המועצות מפני תוקפנות משולבת גרמנית-יפנית.
"הצבא האדום צריך לשמור על אבק השריפה שלו שיישאר יבש ולהיות במצב של גיוס וכוננות כדי ששום מקרה ושום תחבולה מצד אויביו הזרים לא יפתיעו אותו"
מצעד אחד במאי נערך בכיכר האדומה.
על במת ההצדעה ניצבו סטלין ושר החוץ מולוטוב ויתר אנשי ההנהגה הסובייטית.
אלפי חיילים צעדו בשורות של עשרות חיילים לרוחב.
בין הצועדים היו אנשי חיל הרגלים והצי על מדיהם השונים והססגוניים, ולאחריהם נסעו כלי שריון וארטילריה ממונעים.
חתמו את המצעד אלפי צועדים אזרחיים, פועלים וספורטאים שנשאו דגלים וכרזות ושרו שירים פטריוטיים.
מעל חלפו במטס הצדעה מטוסי חיל האוויר הסובייטי.
המצעד הבא שיערוך הצבא האדום בכיכר האדומה, שישה חודשים לאחר מכן, ב-7 בנובמבר 1941, מצעד יום המהפכה 1941, נערך בעיצומו של הקרב על מוסקבה, כאשר הצבא הגרמני התקרב לעיר.
מצעד זה כבר לא היה כה חגיגי.
הוא נועד להעלות את המוראל של הסובייטים ולהפגין כי המצב אינו נואש.
הגייסות שצעדו במצעד הוזעקו מן החזית ולא היו לבושים במדים מהודרים, כמדי הצועדים במצעד אחד במאי, אלא במדי קרב, והמשיכו משם הישר לקווי החזית.
שר ההגנה הסובייטי, המרשל טימושנקו, ניגש לנציגים הגרמנים והצדיע להם בהדרת כבוד.
בכך הוגשמה מטרתם של הסובייטים שהגרמנים יצפו במצעד שבו יופגן כוחה של ברית המועצות.
המצעד היה כה חשוב בעיני הנאצים עד כי מלבד הנציגים הרשמיים, הם שלחו לחזות בו את איש האס אס ולטר שלנברג, מראשי הביון הנאצי, מי שהיה אחראי על מזימות רבות של ריגול וריגול נגדי.
שלנברג הגיע למוסקבה בבגדים אזרחיים במסווה של נציג מכירות של התעשייה הכימית הגרמנית.
הוא הצליח להשיג כרטיס למצעד והתרכז בסקירת הטכנולוגיה הצבאית הסובייטית שהופגנה בו, אך גם באווירה הפסיכולוגית שסביבו.
תקוותם של הסובייטים כי המצעד יהיה גורם מרתיע מפני תקיפה גרמנית נכזבה.
השכם בבוקר של היום שלאחר המצעד המריאו קרבס ושלנברג לברלין.
היה עליהם להגיש בדחיפות להיטלר דו"ח על אשר ראו ושמעו במצעד.
הם מסרו להיטלר את התרשמותם כי מצב סגל הקצונה של הצבא האדום רע וכי ברית המועצות תזדקק לעשרים שנה כדי להגיע לרמה נאותה של קציניה וצבאה.
קרבס סיכם באומרו שהצבא האדום נמצא ב"רמה נמוכה".
מבחינה מסוימת היה הדבר נכון עקב הפגיעה הקשה שספג סגל הקצינים של הצבא האדום בטיהורים הגדולים.
יחד עם זאת לקה דיווחם של שני הקצינים בחסר מאחר שלא ידעו על פיתוחו של הטנק טי-34 שעתיד יהיה להכריע את גורל המערכה לטובת הסובייטים, וכן על אודות מטול הרקטות הסובייטי רב העצמה הקטיושה, שהנאצים ילמדו עליו מבשרם במהלך המלחמה ויזכה להיות מכונה בפיהם "עוגבו של סטלין".
דיווחם של הקצינים להיטלר היה במידה מסוימת מוטה, מאחר שהיו מודעים לחפצו העז של היטלר לתקוף את ברית המועצות כדי להשיג "מרחב מחיה", דבר שהיה אחד מיסודות האידאולוגיה שלו.
על כן מסרו להיטלר את מה שחפץ היה לשמוע.
לא חלפו אלא חודש ושלושה שבועות מיום המצעד והוורמכט פלש לברית המועצות.
אלבומי הרית'ם אנד בלוז/היפ הופ הטובים ביותר הוא מצעד המפורסם על ידי בילבורד, המגזין מדרג את אלבומי ההיפ הופ וה-R&B על פי נתוני המכירות שמלוקטים על ידי Nielsen SoundScan.
ב-1999 שמו של המצעד שונה מ-"Top R&B Albums".
המצעד יצא לאור בפעם הראשונה בשנת 1965 במגזינים כ-Hot R&B LPs, ושמו היה "Top Black Albums".
המצעדים שפורסמו בשנים 1969–1978 הוגדרו כמצעדי מוזיקת נשמה.
מצעד אלבומי הרית'ם אנד בלוז/היפ הופ הכי טובים של בילבורד כולל את הסגנונות: quiet storm, urban contemporary, מוזיקת נשמה, R&B, היפ הופ ולפעמים מוזיקת האוס.
האלבומים שנשארו הכי הרבה זמן במקום הראשון
37 שבועות: Thriller - מייקל ג'קסון
23 שבועות: Can't Slow Down - ליונל ריצ'י
20 שבועות: Street Songs - ריק ג'יימס
18 שבועות: Bad - מייקל ג'קסון
17 שבועות: Aretha Now - אריתה פרנקלין
16 שבועות: Off the Wall - מייקל ג'קסון
16 שבועות: Recovery - אמינם
מצעד בעלי החיים הוא הפגנה שנתית בישראל למען זכויות בעלי חיים וטבעונות.
המצעד מתקיים בתל אביב-יפו, בסוף הקיץ.
בנוסף לאזרחים רגילים, המצעד מונה ארגונים רבים ביניהם אנימלס, ויגן-פרנדלי, תנו לחיות לחיות, החזית לשחרור בעלי חיים ועוד.
המצעד השנתי הרביעי התקיים ב-9 בספטמבר 2017, והיה למצעד הגדול בעולם, בו השתתפו בין 15 ל-30 אלף איש.
המצעד החל את דרכו כהפגנה שהתקיימה ב-24 באוגוסט 2013, ובה השתתפו כ-3,000 איש.
עם פרסום קיום ההפגנה בארץ, התארגנו מחאות גם בכ-40 ערים נוספות ברחבי העולם ביניהן לונדון, סן פרנסיסקו וקוסטה ריקה.
בשנה השנייה להתארגנות, ב-20 בספטמבר 2014 התקיים מצעד, ובו השתתפו כ-5,000 איש, ביניהם חברי הכנסת איתן כבל ותמר זנדברג.
את המצעד קידמו תחקירי אנימלס וכולבוטק על התעללות בבעלי החיים במשחטות תנובה וזוגלובק, דבר שהגביר את כמות המשתתפים במצעד.
ב-3 באוקטובר 2015 התקיים המצעד השלישי, בו השתתפו כ-15,000 איש.
המצעד הסתיים בכיכר רבין, שם התקיימה עצרת מחאה בהנחיית אורלי וילנאי ובהשתתפות מיקי חיימוביץ'.
המחאה התמקדה בדרישה להפסיק את המשלוחים החיים של עגלים וכבשים מאוסטרליה ומאירופה, לעצור את הרפורמה בשוק העופות, להשקיע בעיקור וסירוס כלבים וחתולים, ולהטיל אחריות פלילית על מנהלים בתאגידים שמתעללים בבעלי חיים.
ב-9 בספטמבר 2017 התקיים המצעד הרביעי, שהיה למצעד זכויות בעלי החיים הגדול בהיסטוריה ומנה בין 15 ל-30 אלף משתתפים.
המצעד החל בגן מאיר והסתיים בכיכר רבין.
בשיאו של המצעד המשתתפים יצרו מיצג מבריסטולים בו נראית צורת כף רגל של בעל חיים.
היה זה המיצג האנושי הגדול ביותר שנעשה למען בעלי חיים.
בסוף המצעד הייתה עצרת בהנחיית מיקי חיימוביץ' ובה נאמו אינגריד ניוקירק מנכ"לית עמותת PETA, האקטיביסט הטבעוני האוסטרלי ג'יימס אספי, עדית רומנו מייסדת חוות החופש ורעות הורן מנכ"לית עמותת אנימלס.
בעצרת הופיעו גבע אלון ועלמה זהר.
המצעד אורגן על ידי עמותת ויגן-פרנדלי, במסגרת הפרויקט ויגן-אקטיב, ומומן באמצעות תרומות מכ-1000 תורמים בסכום מצטבר של כ-150 אלף ש"ח.
ההכנות למצעד כללו צוות של כ-200 מתנדבים שפעלו במשך ארבעה חודשים.
גם בעקבות המצעד הזה, התארגנו מצעדים נוספים ברחבי העולם למען זכויות בעלי החיים.
מצעד האלבומים הבריטי הוא מצעד אלבומים אשר מופעל על ידי חברת המצעדים הרשמית.
המצעד המלא מכיל את 100 האלבומים הגדולים בממלכה המאוחדת, אשר מבוססים על הורדות דיגיטליות הזרמות מדיה ומכירות נקיות.
מצעד זה קיים כבר מיולי 1956, ומתעדכן בימי שישי בכל שבוע.
המצעד בדומה למצעד הסינגלים הבריטי, מתעדכן בימי שישי, ומכיל בתוכו את 100 האלבומים הגדולים ביותר בבריטניה.
חלק מן האלבומים אשר נמצאים במצעד הם אלבומי רמיקס, אלבומי אולפן, מיני-אלבומים, אלבומי להיטים, וכולי.
בשונה מהבילבורד 200, אשר מכיל בתוכו גם אלבומי די וי די, במצעד האלבומים הבריטי ישנו מצעד משני שנועד עבור אלבומי די וי די בלבד.
בשנות ה-2000, פרסמו המצעד טבלה המכילה בתוכה "זמרים של להיט אחד", שנכללים בה בשל הוצאת אלבום מצליח אחד בלבד.
האמן הראשון אשר נכלל ברשימה היה פרדי קנון עם אלבומו "The Explosive Freddy Cannon".
ב-8 בספטמבר 2012, הזמרת הבריטית ריטה אורה, נכנסה לרשימה גם כן עם אלבומה היחידי, Ora.
על פי מצעד האלבומים הבריטי, חמשת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בבריטניה הם, Greatest Hits של קווין, Gold: Greatest Hits של אבבא, Sgt.
להלן רשימת שיאים נבחרים מתוך מצעד האלבומים הבריטים:
הזמרים עם הכי הרבה אלבומים בפסגה
(811) בוב מארלי והוויילרס - Legend
(719) פליטווד מק - Rumours
(357) איימי ויינהאוס - Back to Black
מצעד האיוולת היהודי הוא רב-מכר מאת אמוץ עשהאל, המציע קריאה מהפכנית של ההיסטוריה הפוליטית היהודית מתקופת התנ"ך ועד המאה ה-21 ומציב במרכזה 12 מלחמות אזרחים מתקופת השופטים ועד הכיבוש הרומאי.
עשהאל מייחס את מלחמות האזרחים למורשת אנרכיסטית שהובילה להפקרה של עתיד העם היהודי על ידי מנהיגיו, עד עליית הציונות.
יהושע כתב על מצעד האיוולת היהודי שהוא "נועז, חכם, עמוק, כתוב מצוין",
ההיסטוריון יובל נח הררי כתב עליו שהוא "מחבר ביד אמן את הסיפור היהודי בעבר עם דאגות ההווה",
חוקר ההגות היהודית פרופ' משה הלברטל מהאוניברסיטה העברית כתב עליו שהוא "רב השראה",
והעיתונאי אורן נהרי בחר בו לאחד מעשרת הספרים הטובים בעשור השני של המאה.
אמוץ עשהאל הוזמן על ידי הרמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי להרצות על מצעד האיוולת היהודי בפני פורום מטכ"ל ביום השנה לרצח יצחק רבין.
בישיבת הממשלה ב-8 במאי 2022 חילק רה"מ נפתלי בנט את מצעד האיוולת היהודי לשרי הממשלה, ב-19.2.23 הוזמן עשהאל על ידי הנשיא יצחק הרצוג להרצות על הספר בבית הנשיא על רקע המשבר החוקתי, וקודם לכן הזמין אותו הנשיא ראובן ריבלין להרצות על הספר בבית הנשיא במסגרת דיון על משילות.
מטרת הספר, כדברי המחבר, אינה להעשיר את המחקר המדעי, אלא להפרות את הדיון הציבורי.
הספר יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת ידיעות ספרים ונכלל ברשימות רבי המכר של סטימצקי, "עברית" וחנויות הספרים הפרטיות.
הספר מחולק לחמישה חלקים: סולידריות, שלטון, מקום, זמן ונפש.
בתוך כך יוצאים פרקי הספר לחמישה מסעות גאוגרפיים:
מהרי מואב למֵצר קורינתוס שבשערי יוון.
מחורבות ירושלים דרך הגליל לנהרות בבל.
מיצירותיהם של מלומדים כמו רש"י, אברבנאל והמהר"ל מפראג, דרך חייהם הסוערים של מהפכנים כמו לאון טרוצקי, רוזה לוקסמבורג ואנה פאוקר, אל המפעל המדעי של פליטי אירופה הנאצית שהשתתפו בהמצאת פצצת האטום, חוויה שעשהאל משחזר כאחרית הדבר, כתמצית הפרדוקסים וכהתגלמות הטרגדיה של מצעד האיוולת היהודי.
על האירועים המרכזיים המנותחים בספר נמנים: מלחמות ישראל ויהודה, מאבקי הנביאים במלכים, הברית בין יהושפט ואחאב, אירועי מגילת אסתר, המרד הגדול, גירוש ספרד, השואה ואירועים נוספים.
בכולם יוצא המחבר להראות איך המורשת הפוליטית של ישראל הקדום הקרינה על שלושת האסונות הגדולים של ההיסטוריה היהודית: אובדן עשרת השבטים, התבוסה לרומא ושואת יהדות אירופה.
התזה המרכזית בספר היא, שישראל הקדום הנחיל מורשת של חשדנות גורפת כלפי כל שלטון אנושי, וזו הולידה קוצר ראות פוליטי, מדיני וצבאי שהוביל דורות של מנהיגים לפעול בניגוד לתבונה המדינית ולסולידריות הלאומית.
בביקורת על הספר מימין, כתב יואב שורק שהמחבר "טווה יריעה שמצליחה לחדש ולהפתיע" אולם "בוחן את הכול מנקודת המבט של תבונה מדינית ואחריות לאומית, נראטיב שהינו בכוונה תחילה עיוור וחירש לקולות האחרים – אלה הנוגעים לייעוד המוסרי של עם ישראל, לבריתו עם אלוהים, לייחודו ההיסטורי."
בביקורת משמאל כתב אברהם בורג שהספר אומנם "בעל אנלוגיות ותובנות מרתקות" ושהמחבר "מעלה טענות אמיצות", אבל באותו הזמן הוא "ציוני קלאסי ומכיוון שכך הוא נמצא בקרב מאסף".
בביקורת מן המרכז כתב בן דרור ימיני בידיעות אחרונות שהספר הוא "שילוב מרתק בין ידע רחב וחובק עולם לבין הגות פוליטית".
אריאל הורוביץ, עורך הספר, הגדיר את הספר "כתב אישום ארוך ונוקב כלפי אבות אבותינו".
מצעד אלבומי קטלוג הפופ הוא מצעד אלבומים שבועי, בו מדורגים 50 אלבומים.
המצעד הופק על ידי מגזין הבילבורד, המדרג את אלבומי הקטלוגים הנמכרים ביותר בארצות הברית, ללא קשר לז'אנר שהוא מכיל בתוכו.
אלבומים שצועדים במצעד זה יצעדו בתנאים שהבילבורד מציב, תוך שיש מתן דגש על מצעד הבילבורד 200.
המצעד מכיל בתוכו גם הוצאות מחודשות של אלבומים ישנים.
כמו כן, לא צריכים האלבומים לשהות במצעד הבילבורד 200, כדי להיכנס למצעד אלבומי קטלוג הפופ.
בנוסף לכך, אלבומי חג מולד הם דוגמה לאלבומים יוצאי דופן שיכולים לצעוד במצעד בכמה תקופות שונות.
האלבום ששהה הכי הרבה זמן במצעד הוא The Dark Side of the Moon של פינק פלויד, אשר שהה במצעד למעלה מ-1,600 שבועות.
(31 שנים) האלבום הפך לאלבום הראשון בהיסטוריה אשר הצליח לחצות את רף שהיית ה-1,000 שבועות במצעד, תוך שהיה לראשון שחצה גם את רף ה-1,500 שבועות.
האלבום השני ששהה הכי הרבה זמן במצעד הוא אלבום האוסף Legend של בוב מארלי, שהצליח לשהות במצעד למעלה מ-975 שבועות.
מצעד אלבומי הראפ הוא מצעד אלבומים שבועי, בו מדורגים 25 אלבומים.
המצעד הופק על ידי מגזין בילבורד, המדרג את אלבומי הראפ הנמכרים ביותר בארצות הברית.
המצעד החל להתפרסם ב-13 בנובמבר 2004. האלבום הראשון שהגיע לצמרת המצעד הוא Unfinished Business של ג'יי זי ואר.
האלבומים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
19 שבועות - Recovery - אמינם
16 שבועות - Take Care - דרייק
11 שבועות - - קנדריק לאמאר
האמנים בעלי מספר האלבומים הרב ביותר בצמרת המצעד
מצעד האלבומים הדיגיטליים היה מצעד אלבומים הכולל את האלבומים הדיגיטליים הנמכרים ביותר בארצות הברית בלבד, על סמך נתונים שנאספו על ידי נילסן סאונדסקאן ומפורסמים על ידי בילבורד.
המצעד הראשון פורסם בגיליון שהונפק ב-22 בינואר 2005, וכלל את כל הגרסאות של שיר שנמכר ממפיצי מוזיקה דיגיטלית.
הנתונים של אותו השיר שולבו בהוט 100 שבועיים לאחר מכן.
מאז אוקטובר 2004, המכירות הדיגיטליות שולבו ברבים ממצעד הסינגלים של בילבורד.
כמו כן, הוחלט לעשות זאת בעיקר בגלל העלייה הדרמטית בפופולריות של השוק הדיגיטלי בעוד שמכירות סינגל מסחריות הפכו "זניחות".
האלבום הראשון בשנת 2014 דורג במקום הראשון היה Beyoncé של ביונסה.
ג'סטין טימברלייק – Justified (439,000)
מצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני (מוכר כמצעד האלבומים האלקטרוניים; באנגלית: Dance/Electronic Albums) הוא מצעד אלבומים המפורסם מדי שבוע על ידי מגזין בילבורד ובו מדורגים אלבומי המוזיקה האלקטרונית הנמכרים ביותר בארצות הברית.
המצעד נוסד ופורסם לראשונה ב-30 ביוני 2001. במקור, הוא התחיל כמצעד בעל חמישה עשר מקומות, ומאז התרחב לעשרים וחמישה מקומות.
דירוג האלבומים נקבע על סמך מכירות המתקבלות על ידי נתוני נילסן סאונד-סקאן והורדות דיגיטליות חוקיות בלבד, מחנויות דיגיטליות כמו אפל מיוזיק, אייטונס וכולי.
בשנת 2019 ייסד מגזין בילבורד מצעד נלווה: מצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני המסחריים.
במצעד מדורגים 15 האלבומים הפיזיים הנמכרים ביותר במדינה.
הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, היא האמן המצליח ביותר בכל הזמנים במצעד, היות שאלבומה The Fame שהה במשך 119 שבועות בראש הצמרת שלו.
כמו כן, הוא שהה במצעד במשך 361 שבועות.
כל אלבומי הסולו שלה פרט ל-Joanne (אלבום מסוגת הקאנטרי-פופ), כבשו את צמרת המצעד.
האמנים בעלי מרבית האלבומים בצמרת המצעד
אלבומיםאמנ/יתמקור7לואי דוויטו6ליידי גאגא5דאפט פאנק4אפקס טווין (אחד כ-"AFX")מ.י.ה.3ביורקהכמיקל בראדרסdeadmau5דפש מודדי.
האמנים בעלי מרבית האלבומים במצעד
לואי דוויטו (19) (שיא משותף)
פט שופ בויז (12) (שיא משותף)
דייוויד וקסמן (12) (שיא משותף)
האלבומים בעלי מרבית השבועות בצמרת המצעד
האלבומים בעלי מרבית השבועות במצעד
(361 שבועות) The Fame – ליידי גאגא
(314 שבועות) Demon Days – גורילז
(226 שבועות) Born This Way – ליידי גאגא
(223 שבועות) Collage – הצ'יינסמוקרס
(201 שבועות) Memories...Do Not Open – הצ'יינסמוקרס
(179 שבועות) Motion – קלווין האריס
(176 שבועות) Discovery – דאפט פאנק
מצעד אלבומי הקאנטרי הוא מצעד מוזיקה, המפורסם מדי שבוע על מגזין בילבורד בארצות הברית.
המצעד כולל בתוכו 50 מקומות ומפרט את אלבומי מוזיקת הקאנטרי הפופולריים ביותר במדינה.
הנתונים מחושבים מדי שבוע על ידי נילסן סאונד-סקאן, בהתבסס על מכירות פיזיות, דיגיטליות והזרמת מוזיקה.
המצעד נוסד ופורסם לראשונה ב-11 בינואר 1964, בשם מצעד אלבומי הקאנטרי החמים.
האלבום הראשון בהיסטוריית המצעד שכבש את פסגתו, היה Ring of Fire: The Best of Johnny Cash של ג'וני קאש.
שם המצעד שונה ל-Top Country LP's ב-13 בינואר 1968, Top Country LPs (ללא גרש) ב-31 במאי 1980, ולבסוף למצעד אלבומי הקאנטרי (Top Country Albums) 20 באוקטובר 1984.
מאז השקתו ועד מאי 1991, הורכב התרשים על סמך מסמכי מכירות, שהוגשו על ידי מדגם מייצג של חנויות תקליטים בפריסה ארצית.
בשנת 1991, המסמכים הוחלפו בנתונים אלקטרוניים.
מאז פברואר 2017 מצעד אלבומי הקאנטרי מתבסס ומורכב על סמך יחידה שקולה לאלבום.
במרוצת השנים, הפכו המכירות הדיגיטליות ונתוני הסטרימינג לחלק חשוב במצעד, המתבסס בין היתר גם עליהם.
האדם הראשון בהיסטוריית המצעד שהצליח לשהות 50 שבועות בצמרת המצעד, היה שאניה טוויין עם אלבום הקאנטרי הנמכר ביותר בכל הזמנים, Come On Over.
בהמשך, השתווה אליה לוק קומבס שהצליח לשהות 50 שבועות בצמרת המצעד גם כן עם אלבומו, This One's for You.
ג'ורג' סטרייט נחשב לאמן עם מרבית האלבומים שכבשו את צמרת המצעד, 27 בסך הכול.
האמנים עם מרבית השבועות בצמרת המצעד (מצטבר)
שבועות בצמרת המצעדאמנ/ית169גארת' ברוקס125אלבמה106וילי נלסון98קני רוג'רס97שאניה טוויין88לוק קומבס87טיילור סוויפט85צ'רלי פרייד80רנדי טראוויס76טים מקגרו75הצ'יקס69ויילון ג'נינגס61ג'ורג' סטרייט60באק אוונס59ג'וני קאש51גלן קמפבל51אדי ארנולד50קני צ'זני
האמנים עם מרבית האלבומים שכבשו ברציפות את צמרת המצעד
אמנ/יתאלבומים רצופיםמקורקארי אנדרווד9גארת' ברוקס8מירנדה למברט7
מצעד אלבומי הקומדיה הוא מצעד מוזיקה המפורסם על ידי מגזין בילבורד, הכולל בתוכו את "אלבומי הקומדיה המדוברים והנמכרים ביותר" בכל שבוע בארצות הברית, לפי דירוג נתוני המכירות שנאספים על ידי נילסן סאונדסקאן.
המצעד נוסד לראשונה בשם Top Comedy Albums, באוקטובר 2004 (במקביל למצעד אלבומי הראפ) ופורסם באתר האינטרנט ובמגזינים של בילבורד בלבד.
האלבום הראשון שכבש את פסגת מצעד היה Lord, I Apologize, מאת לארי איש הכבלים.
משנת 2006, מתפרסמים גם מצעדים שנתיים הכוללים בתוכם את אלבומי הקומדיה המצליחים ביותר לפי שנה בארצות הברית.
בין השנים 2010-2015 דורג במצעד הסאטיריקן הישראלי-אמריקאי רוקה רוקה עלי במגוון שירי סינגלים ואלבומים ובשנת 2010 אף החזיק לזמן קצר ב-5 מתוך 10 המקומות הראשונים במצעד הרצועות הדיגיטליות של בילבורד בקטגוריה זו.
ב-16 במאי 2014, ייסד מגזין הבילבורד את מצעד "20 אלבומי הקומדיה הנמכרים ביותר", הכולל בתוכו את עשרים אלבומי הקומדיה הנמכרים ביותר בארצות הברית לפי שבוע.
מצעד אלבומי הילדים (נודע בעבר כ-Top Kid Audio) הוא מצעד מוזיקה המפורסם על ידי מגזין בילבורד, הכולל בתוכו את "אלבומי הילדים המצליחים והנמכרים ביותר" בכל שבוע בארצות הברית, לפי דירוג נתוני המכירות שנאספים על ידי נילסן סאונדסקאן.
המצעד הראשון פורסם ב-9 בספטמבר 1995. בהתחלה, כלל בתוכו 15 מקומות, אך לאור הצלחתו התרחב ל-25 מקומות בסך הכול.
המצעד כולל בתוכו אלבומים מסוגת מוזיקת הילדים, תוך שאלבומי אולפן, מיני-אלבומים, אלבומי אוסף ופסקולים רשאים להיכלל בו גם כן.
האלבום הראשון שכבש את פסגת מצעדי אלבומי הילדים היה Classic Disney, Vol.
1, שיצא לאור על ידי חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס.
מצעד האלבומים האירופאי או מצעד 100 האלבומים המובילים באירופה היה הגרסה האירופאית של מצעד הבילבורד 200 של בילבורד.
המצעד פורסם ממרץ 1984 עד דצמבר 2010. המצעד התבסס על נתונים שנאספו על ידי הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית, מ-19 מדינות שונות באירופה.
מצעד האלבומים האירופאי התבסס על מכירות פיזיות ודיגיטליות של אלבומים.
המצעד פורסם ופעל בדרך כלל, לפי מצעד הבילבורד 200. ספירת המכירות החלה ביום שני של כל שבוע והסתיימה ביום ראשון שלאחר מכן.
המצעד נסגר לאחר שמשרדי מגזין הבילבורד בלונדון, הממלכה המאוחדת נסגרו.
ב-30 ביוני 1986 יצא אלבום האולפן השלישי של מדונה True Blue, על ידי חברת התקליטים סייר רקורדס.
היא עבדה עליו עם סטיבן בריי ופטריק לאונרד, תוך שהייתה שותפה בכתיבת כל השירים שבו.
True Blue זכה להצלחה עולמית מיידית, והגיע למקום הראשון ב-28 מדינות ברחבי העולם, כולל אוסטרליה, קנדה, צרפת, גרמניה, בריטניה וארצות הברית.
הוא שהה 34 שבועות רצופים בראש מצעד האלבומים האירופאי, זמן רב יותר מכל אלבום אחר בהיסטוריה.
הוא הפך לאלבום הנמכר ביותר בשנת 1986, כמו גם האלבום הנמכר ביותר בשנות השמונים של אישה, ונותר אחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם מכירות של יותר מ-25 מיליון עותקים ברחבי העולם.
האלבום הראשון שכבש את פסגת מצעד היה Thriller של מייקל ג'קסון.
האלבום האחרון שעשה זאת, היה Progress של טייק ד'את.
מצעד ה-Heatseekers או טופ Heatseekers הם מצעדי מוזיקה שמפורסמים מדי שבוע על ידי מגזין בילבורד.
מצעד אלבומי ה-Heatseekers ומצעד שירי ה-Heatseekers נוסדו על ידי בילבורד בשנת 1991, במטרה להדגיש את המכירות של האמנים החדשים והמתפתחים, שעוד לא זכו להצלחה בינלאומית.
אלבומים ושירים המופיעים במצעדי ה-Heatseekers עשויים להופיע גם במצעדי הבילבורד הוט 100 ובילבורד 200.
מצעד אלבומי ה-Heatseekers כולל 25 מיקומים, המדורגים על פי נתוני המכירות שנאספים על ידי נילסן סאונדסקאן.
ברגע שלאמן יש אלבום שדורג ב-100 העליונים במצעד הבילבורד 200, או בעשירייה הפותחת של מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ, מצעד אלבומי הקאנטרי, מצעד האלבומים הלטיניים, מצעד האלבומים הנוצריים או מצעד אלבומי הגוספל, אותו האלבום אינו יכול להיכלל יותר במצעד אלבומי ה-Heatseekers וגם האלבומים שיצאו אחריו.
המטרה היא לגרום לאמנים לפרוץ הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת ההצלחה המסחרית.
עם זאת, ישנם אמנים שזכו להצלחה עוד כשהוציאו את אלבום הבכורה שלהם, מה שהוביל לכך שהם כלל לא דורגו במצעד אלבומי ה-Heatseekers.
מצעד שירי ה-Heatseekers כולל 25 מיקומים גם כן, המדורגים על פי נתוני המכירות הדיגיטליות והסטרימינג שנאספים על ידי נילסן BDS.
ברגע שלאמן יש שיר שדורג ב-50 העליונים במצעד הבילבורד הוט 100, אותו השיר אינו יכול להיכלל יותר במצעד שירי ה-Heatseekers וגם השירים שיצאו אחריו.
כמו כן, אם לאמן היה שיר שנשלח לרדיו לפני 5 בדצמבר 1998, הוא אינו יכול להיכלל במצעד שירי ה-Heatseekers.
מצעד האלבומים האירי הוא מצעד האלבומים הרשמי של אירלנד, המפורסם מדי שבוע על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האירי (IRMA).
המצעד פורסם בעבר מטעם IRMA, בהתבסס על Chart-Track.
הוא מתפרסם באתר של חברת המצעדים הרשמית מאז 2017. הדירוגים במצעד מבוססים על מכירות בפורמטים שונים שנאספים על ידי האיגוד, תוך שקמעונאים שונים במדינה מגישים את המסמכים עם נתוני המכירות, שמתורגמים למצעד.
במקור, כלל המצעד 100 מקומות, אך בהמשך הוחלט כי רק 75 העליונים יפורסמו.
האלבומים עם מספר השבועות הרב ביותר במקום הראשון
שבועות במקום הראשוןאמנ/יתאלבוםשנה35אדל212011–201228אד שירן÷2017–2018 24x2014–2017דרמוט קנדיWithout Fear2019–202122אמנים שוניםThe Greatest Showman2018–2019 15אדל252015–2016לואיס קפלדיDivinely Uninspired to a Hellish Extent2019–202014ג'יימס בלאנטBack to Bedlam2005–2006 11הקילרסHot Fuss2005סנואו פטרולEyes Open2006–2007ליידי גאגא ובראדלי קופרA Star Is Born2018
האמנים שהיו מקום ראשון ושני בו-זמנית
מצעד אלבומי הפופ הלטיניים הוא מצעד מוזיקה המתפרסם על ידי מגזין בילבורד.
הוא כולל מידע על מוזיקה לטינית מסוגת הפופ והוקם ביוני 1985. הוא מדרג אלבומים באורך מלא ומבוסס על נתוני מכירותיהם.
המידע נאסף על ידי נילסן סאונדסקאן מתוך מדגם המייצג יותר מ-90% משוק הקמעונאות למוזיקה בארצות הברית, הכולל לא רק חנויות מוזיקה ומחלקות מוזיקה בחנויות אלקטרוניקה ובבתי כלבו, אלא גם עסקאות ישירות לצרכן ומכירות אינטרנטיות.
(כמו כן, משוכללים גם נתוני ההורדות הדיגיטליות של כל האלבומים)
האלבומים הנמכרים ביותר בכל שנה
1 של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה היה אלבום הפופ הלטיני הנמכר ביותר בשנות ה-90 של המאה ה-20.
1Epicפלטינה 11× (לטיני)2006RBDNuestro AmorEMI לטיןפלטינה 2× (לטיני)2007CelestialEMI טלוויזיה/וירג'ין2008מרקו אנטוניו סוליסLa Mejor...
Colecciónפונוביסה רקורדס2009לואיס פונסיPalabras del Silencioיוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנטפלטינה (לטיני)2010אנריקה איגלסיאסEuphoriaיוניברסל ריפבליק/יוניברסלפלטינה 2× (לטיני)2011כריסטיאן קסטרוViva el príncipeיוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנטפלטינה 2× (לטיני)2012ריקרדו ארג'ונהIndependienteוורנר מיוזיקפלטינה (לטיני)2013ג'ני ריברהJoyas Prestadas: Popפונוביסה רקורדספלטינה 2× (לטיני)2014אנריקה איגלסיאסSex and Loveיוניברסל מיוזיק לטינופלטינה 2× (לטיני)2015חואן גבריאלLos Dúoפונוביסה רקורדספלטינה (לטיני)2016חואן גבריאלLos Dúo, Vol.
2פונוביסה רקורדס2017שאקירהEl Doradoסוני מיוזיק לטיןפלטינה 10× (לטיני)
מצעד אלבומי העידן החדש הוא מצעד אלבומים המפורסם על ידי מגזין בילבורד, הכולל בתוכו את "אלבומי העידן המצליחים והנמכרים ביותר" בכל שבוע בארצות הברית, לפי דירוג נתוני המכירות שנאספים על ידי נילסן סאונדסקאן.
המצעד הראשון פורסם ב-27 באוגוסט 1988. בהתחלה, כלל בתוכו מקום אחד בלבד, אך לאור הצלחתו התרחב ל-25 מקומות בסך הכול.
המצעד כולל בתוכו אלבומים מסוגת מוזיקת העידן החדש, תוך שאלבומי אולפן, מיני-אלבומים, אלבומי אוסף ופסקולים רשאים להיכלל בו גם כן.
האלבום הראשון שכבש את פסגת מצעדי אלבומי העידן החדש היה Cristofori's Dream, שיצא לאור על ידי חברת התקליטים נארדה פרודקשנס.
אלבום הלהיטים The Very Best of Enya, של הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה, נחשב לאלבום העידן החדש המצליח ביותר בכל הזמנים, כאשר סך השבועות שלו בפסגת המצעד עומד על 86 שבועות.
מצעד האביונים או המערכה למען העניים היה שמה של תנועת מחאה, שפעלה בארצות הברית בשנת 1968 לצמצום אי-השוויון הכלכלי וה.
מנהיגי התנועה היו מרטין לותר קינג והתאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית.
הם ארגנו מצעד תמיכה ממיסיסיפי לוושינגטון, בדומה למצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות והמצעדים מסלמה למונטגומרי.
התנועה דרשה זכויות אדם וזכויות כלכליות עבור תושבי ארצות הברית מכל מוצא אתני וצבע-עור – שחורים, אינדיאנים, לבנים, אסייתים, לטינים ופורטו-ריקנים.
קינג דרש תעסוקה עבור כל מי שמסוגל לעבוד, סיוע כלכלי לאלו שאינם מסוגלים לעבוד, דיור ציבורי לחסרי הבית והפסקת ה.
קינג נרצח באפריל 1968, והמצעד לוושינגטון התרחש לאחר מותו.
במהלך חודש מאי השתתפו כ-3,000 מפעילי התנועה במחאת אוהלים במול בוושינגטון, ולאחר מכן המאבק עצמו התמוסס וגווע נוכח מריבות פנימיות והתנגדות לקיומו.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון קידם עם כניסתו לתפקיד בשנת 1964 את חוק זכויות האזרח, ובחודש יולי חתם עליו בבית הלבן, בנוכחות מרטין לותר קינג וחברי קונגרס רבים שתמכו בחוק.
כמו כן הוא השיק תוכנית כלכלית בת מספר שלבים, בשם "החברה הגדולה", שמטרתה הייתה חיסול העוני והגזענות בחברה האמריקאית.
התוכנית כללה רפורמות בחינוך, שירותי בריאות, תחבורה, ופרק בשם ובו דרכים לצמצום העוני בערים ובכפרים של ארצות הברית.
באותה תקופה בין 22 ל-33 אחוזים מתושבי ארצות הברית חיו מתחת לקו העוני.
המלחמה בעוני הגבירה את כוחם הפוליטי של המעמדות הנמוכים בארצות הברית, וקינג ניסה להעלות את מודעות הציבור לעניים באוכלוסייה באמצעות מצעד לוושינגטון.
הוא אמר: "אנחנו נבוא בעגלות רתומות לפרדות, כלי רכב ישנים וכל כלי תחבורה שאנשים יוכלו להשיג.
אנשים יבואו לוושינגטון ויישבו באמצע הרחוב, אם יש צורך, ויאמרו – אנחנו פה, אנחנו עניים, אין לנו כסף, אתם הבאתם אותנו לכך...
ואנחנו באנו לכאן ונישאר כאן עד שתעשו משהו בעניין."
במדינות הדרום השתמשו במס גולגולת כדי למנוע משחורים להצביע.
רבים מהם העדיפו לא להצביע בגלל תשלום המס.
מרטין לותר קינג פעל כבר משנת 1965 לביטול מס זה.
יוזמת המערכה למען העניים הייתה שנויה במחלוקת.
אזרחים אמריקאים רבים נרתעו ממלחמת מעמדות, והייתה הסתייגות גם בקרב הארגונים למען זכויות האזרח.
אחד המתנגדים הבולטים היה ביירד רסטין, ממנהיגי הציבור האפרו-אמריקאי, שטען כי מטרות התנועה מעומעמות ודרישותיו של קינג אינן מציאותיות, והוא חשש כי בסיכומו של דבר המערכה תיכשל ויגבר הלחץ על השכבות החלשות ועל הציבור האפרו-אמריקאי.
מרטין לותר קינג שקל להביא המוני עניים לבירת ארצות הברית לפחות מאוקטובר 1966, כאשר פעילים למען מדינת רווחה קיימו מצעד של יום אחד במול בוושינגטון די.
במאי 1967, במהלך פגישה עם אנשי התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית אמר קינג כי ההתאחדות תצטרך להגביר את רמת הפעילות הלא-אלימה כדי להפעיל לחץ על הקונגרס להעברת חוק זכויות כלכליות לעניי האומה.
ההתאחדות החליטה להרחיב את המאבק לזכויות האזרח כך שיכלול דרישות לצדק כלכלי וכן התנגדות למלחמת וייטנאם.
בפגישה נוספת שהתקיימה בנובמבר–דצמבר 1967 הוחלט לקיים את מצעד האביונים לוושינגטון.
קינג אמר: "לא יהא זה סתם מצעד של יום אחד לוושינגטון, אלא מסע אל הבירה הנערך על ידי אזרחים סובלים וזועמים, אשר יישארו שם עד אשר תיעשה פעולה החלטית וחיובית לתת תעסוקה והכנסה לעניים."
בינואר 1968 פרסמה ההתאחדות נייר עמדה כלכלי ובו נתונים סטטיסטיים אודות העוני בארצות הברית, וכן פרטים על המצעד המתוכנן, עם דגש על מחויבות התנועה לאי-אלימות.
על פי התכנון, הצועדים היו אמורים להגיע לוושינגטון ב-2 במאי.
בפברואר 1968 יצא קינג למסע גיוס תמיכה במצעד ברחבי ארצות הברית, והציג את מטרות התנועה: הקצאת 30 מיליארד דולר למניעת עוני, תעסוקה מלאה, הבטחת הכנסה ובניית 500,000 יחידות בשנה של דיור בר-השגה לשכבות החלשות.
ב-18 במרץ 1968 ביקר קינג בעיירה במיסיסיפי.
בבית הספר של העיירה הוא ראה מורה מחלק לתלמידים ארוחת צהריים המורכבת רק מפרוסת תפוח וכמה קרקרים, והתרגש עד דמעות.
כמה ימים לאחר הביקור הוא נאם בוושינגטון ואמר: "אנחנו מגיעים לוושינגטון במערכה למען העניים.
הייתי לפני כמה ימים בעיירה מרקס, מיסיסיפי, שנמצאת במחוז קיטמן, המחוז העני ביותר בארצות הברית, וראיתי שם מאות ילדים וילדות שחורים אביונים מסתובבים יחפים ברחובות." בעקבות הביקור החליט קינג שהמצעד יתחיל במרקס.
מנהיגי המערכה גייסו משתתפים רבים למצעד, בתחילה במזרח ובדרום ארצות הברית, ולאחר מכן בטקסס ובחוף המערבי.
רבים מהמתנדבים ציינו שהם מעוניינים להשתתף בהחלטות שישפיעו על חייהם.
רובם גרו בשכירות בשכונות בעלות מעמד סוציו-אקונומי נמוך, ולא קיבלו סיוע פדרלי כלשהו.
באחד הצעדים החשובים ביותר במערכה, התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית ארגנה ב-14 במרץ 1968 כנס של כ-80 נציגים של ארגוני קבוצות מיעוט אחרות, בהם היספנים מאטלנטה, כורי פחם לבנים מקנטקי וממערב וירג'יניה, פעילים אינדיאנים ופורטו-ריקנים, וארגוני חקלאים.
בסוף הכנס החליטו מרבית הנציגים להשתתף בפעילויות התנועה, מתוך אמונה כי זו תשרת את מטרותיהם.
כמו כן תמכו בתנועה ארגון המורים בארצות הברית, ימק"א, ארגוני קווייקרים וארגונים נוספים.
בפברואר–מרץ 1968 שבתו עובדי התברואה של ממפיס, וקינג הכריז על השביתה כחלק מרכזי מהמערכה למען העניים.
הוא נסע קינג לממפיס לסייע לפועלי זבל שחורים ששבתו מול בניין העירייה, וזכו ליחס עוין.
באותה תקופה סבלו עובדים שחורים מ, ובכללם פועלי הזבל.
בין היתר הם לא הורשו ללון במבנים בעיר, ונאלצו לפעמים ללון בתוך הזבל או מתחת למשאית.
שני פועלים מתו כאשר נמחצו מתחת לרכב לפינוי אשפה.
ב-28 במרץ התרחשו תקריות אלימות במחאה בממפיס, דבר שגרר פרסומים שליליים אודות המערכה למען העניים של קינג.
בעיתונים פורסמו מאמרים שליליים (מאוחר יותר נחשף שהם נכתבו על ידי אנשי ה-FBI) ובהם נכתב כי ההתפרצויות ממפיס הן רק ההקדמה למהומות דומות שעלולות להתרחש במצעד האביונים בוושינגטון.
בתגובה פרסמה התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית מאמרים בהם נכתב: "הנושא המונח על כף המאזניים הוא לא אלימות לעומת אי-אלימות, אלא מאבק בעוני ובגזענות".
ההכנות למצעד האביונים בוושינגטון עוררו חשש למהומות, וממשל ג'ונסון התכונן למצעד כאל אירוע ביטחוני.
צבא ארצות הברית הציב 20,000 חיילים בוושינגטון, מוכנים לפעולה צבאית במקרה של התפרצות אלימה.
מספר חברי קונגרס סיפרו על הפחד שלהם מהמצעד, וניסו למצוא דרכים למנוע אותו.
ריצ'רד ניקסון, שהתמודד באותה עת לתפקיד נשיא ארצות הברית, ביקש מחברי הקונגרס שלא להיכנע לדרישות המוחים.
הבולשת הפדרלית (FBI) ניסתה לשבש את פעילות התנועה, במבצע שנקרא POCAM (קיצור של Poor People's Campaign).
אנשי הבולשת ביצעו האזנות סתר לשיחות הטלפון של קינג משנת 1962 וניסו להפריע לפעילותו במסגרת מבצע COINTELPRO.
הם חששו מהשפעתו על שחורים וכן חששו מהתנגדותו למלחמת וייטנאם.
הם הפיצו שמועות לפיהן קינג הוא קומוניסט והוא "מופעל על ידי כוחות חתרניים המבקשים לערער את יסודות האומה."
במבצע POCAM גויסו אלפי מלשינים בגטאות השחורים, ובוצעו בו האזנות סתר רבות.
ה-FBI הפיץ שמועות שווא על סכסוכים פנימיים בין הגופים המארגנים את המצעד, וכן הפיץ שמועות שקריות לפיהן מי שישתתף במצעד יאבד את זכותו לקבל קצבאות רווחה.
שמועות אלה הצליחו להקטין את מספר המתנדבים בתנועה במספר ערים בארצות הברית.
כמו כן הוקם ארגון קש בשם "האמת על המרי האזרחי" (TACT) שקיים אירועים בהשתתפות אישה שחורה בשם ג'וליה בראון, שלטענתה הצליחה להסתנן לשורות התנועה לזכויות האזרח, ו"חשפה" כי חברי ההנהגה הם בעצם קומוניסטים.
ב-29 במרץ 1968 יצא קינג לממפיס, טנסי, כדי להצטרף למחאת פועלי התברואה האפרו-אמריקאים בעיר, ששבתו מ-12 במרץ במטרה לשפר את תנאי העסקתם ולהשוותם לפועלי התברואה הלבנים.
ב-3 באפריל נשא קינג את הנאום , בו התייחס לשביתת עובדי התברואה בממפיס וקרא לאחדות, לחקיקת חוקים כלכליים לטובת העניים ולמחאה לא אלימה, תוך התבססות על ערכי היסוד של ארצות הברית.
קינג נרצח למחרת, בשעות הערב של 4 באפריל.
בהלוויה של קינג ב-9 באפריל 1968 צעדו עשרות אלפים באטלנטה עם קורטה סקוט קינג, בעקבות ארונו של קינג שנישא על עגלת פרדות.
ברצח הורשע אסיר נמלט בשם ג'יימס ארל ריי שנעצר ב-8 ביוני 1968 בנמל התעופה לונדון הית'רו כשברשותו דרכון קנדי מזויף.
לא ברור מה היו המניעים שלו ברצח קינג, וכיצד הגיע מביצוע עבירות רכוש לביצוע של רצח פוליטי.
כמו כן התפתחו מספר תאוריות קשר סביב הרצח.
ההתנקשות בחייו של קינג פגעה קשות במערכה למען העניים, שכן הנהגת המחאה נותרה ללא מנהיג כריזמטי ומשפיע, ובהמשך פרצו מאבקים וסכסוכים בקרב ההנהגה.
המשך המאבק: מחאת האוהלים בוושינגטון
מונה למנהיג התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית לאחר מותו של קינג.
הוא ערך כנס באטלנטה ב-16 באפריל בו הוחלט להמשיך בפעילות התנועה, לאור ההצלחה של שביתת עובדי התברואה בממפיס.
ההתאחדות הגישה בקשה להיתר למחאת אוהלים במול של וושינגטון די.
ב-16 באפריל פרסם מגזין מאמר של מרטין לותר קינג שכותרתו "Showdown for Nonviolence", שכתב זמן קצר לפני מותו, במסגרת המערכה למען העניים.
המאמר מזהיר מפני התמוטטות חברתית קרובה, ומציע לדרוש חקיקת "חוק זכויות אדם כלכלי" שבאמצעותו יושג שינוי בדרכי שלום.
ב-7 במאי 1968 החלו המשתתפים במחאה לצעוד לכיוון וושינגטון.
ב-21 במאי החלה מחאת אוהלים בוושינגטון, שנמשכה כשישה שבועות, בה השתתפו אלפי עניים מרחבי ארצות הברית.
מנהיגי ההתאחדות הובילו קבוצות של תושבים לצעדות ומאבקים קטנים בניסיונות להיפגש עם חברי קונגרס.
המחאה הייתה קטנה בהרבה מזו שקינג חזה ברוחו.
עצרת סולידריות תוכננה ל-30 במאי, אך נדחתה עקב חילוקי דעות בין אברנתי לבין ביירד רסטין, שפרש מהתנועה עקב המחלוקת.
העצרת התקיימה לבסוף ב-19 ביוני והשתתפו בה בין 50,000 ל-100,000 בני אדם, בהם לבנים רבים.
בפני ההמון נאמו אברנתי וקורטה סקוט קינג (שדיברה נגד מלחמת וייטנאם), וכן פעילי זכויות אדם היספנים ואינדיאנים, ונציגים של איגודי עובדים.
בעצרת נאמו גם מספר פוליטיקאים, בהם יוג'ין מקארתי (שזכה לתשואות) ויוברט האמפרי (שזכה לקריאות בוז).
במחאת האוהלים אירעו גם מספר מקרים אלימים והתנגשויות עם המשטרה.
ב-24 ביוני הגיעו למעלה מ-1,000 שוטרים לפנות את מחנה האוהלים, והמשטרה עצרה 288 מפגינים, בהם אברנתי.
חוק זכויות האדם הכלכלי, שהוצע על ידי קינג, מעולם לא הועבר, ובדיעבד מנהיגי התנועה התחרטו על הדרך בה נוהל המאבק.
בכלי התקשורת תוארו המצעד לוושינגטון ומחאת האוהלים באופן שלילי, לעומת המצעד לוושינגטון של 1963, שתואר כמאורגן וחיובי.
עם זאת, המאבק סייע מעט למאבק בעוני והעלה את המודעות לבעיה.
נוספו תקציבים לארוחות צהריים בבתי הספר ולתוכניות לפיתוח הקהילה במיסיסיפי ובאלבמה, הורחבה תוכנית בולי המזון, שופרו תנאי הסעד הפדרליים, וגופי ממשל הונחו להעניק תשומת לב רבה יותר להתמודדות עם העוני.
ריצ'רד ניקסון, שהתמודד בשנת 1968 לנשיאות, פגע קשות בפעילות התנועה.
בקמפיין שלו הוא נהג לומר שהשחורים תמיד אלימים, הבטיח שיטור יתר בשכונותיהם, סנקציות על המתפרעים וקץ לאינטגרציה בחינוך.
על אף זאת, לאחר שניקסון נבחר בשנת 1969 נפגשו איתו מנהיגי המערכה למען העניים, בראשות ראלף אברנתי, וביקשו ממנו לתת מענה לבעיות של רעב ושל תת-תזונה.
בערב שיגור אפולו 11 צעד אברנתי אל השער המערבי של מרכז החלל קנדי עם 25 משפחות שחורות עניות וארבע פרדות מטונפות שמשכו שני קרונות רעועים.
הוא הסביר לתקשורת שאין הוא מוחה נגד שיגור החללית, אלא מטיל ספק במה שכינה "סדר העדיפויות הלאומי המעוות", שהותיר חמישית מהאזרחים ללא מזון, בגדים ומגורים.
"מצעד 68' צועד לאחור" (1999) הוא מיצב מאת הצלם הישראלי שוקה גלוטמן.
העבודה "מצעד 68' צועד לאחור" מבוססת על שידור הטלוויזיה של מצעד צה"ל, שהתקיים ביום העצמאות ה-20 של מדינת ישראל (1968).
היא הוצגה לראשונה בתערוכת היחיד של גלוטמן "כאן גרים בכיף מר פואטי ומר פאתטי", שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2000 (25/2/00-27/5/00).
המיצב מכיל שחזור של סלון דירה ישראלית משנות ה-60 של המאה ה-20, שבמרכזה מקלט טלוויזיה המקרין את מצעד צה"ל.
לבד מריהוט מן התקופה, המכיל ה"סלון" גם פריטים שונים המבססים זהות לאומית-ציונית ישראלית, כגון כרכי האנציקלופדיה העברית, תרמיל פגז שבתוכו ענף של כותנה.
ספרים של ש"י עגנון ויוסף חיים ברנר, צלחת מתכת ועליה דיוקן של משה דיין, שר הביטחון בתקופת מלחמת ששת הימים, תקליט של מלחמת ששת הימים, קרמיקה תעשייתית ישראלית, פסלוני גמלים מעץ זית ועוד.
סרט הווידאו של המצעד, שאורכו 10:21 דקות, מתחיל במוזיקה של "מארש צה"ל" וההכנות למצעד, המשודרות בשחור-לבן ומתוארות על ידי הקריין יורם רונן.
כאשר מתחיל המצעד, המשודר בצבע, מתברר כי המצעד צועד לאחור.
לאחר סיום המצעד, חוזר השידור לשחור-לבן ומתאר את סיום האירוע.
הווידאו יוצר הזרה פארודית של האירוע, באופן המערער על המיליטריזם הישראלי שאחרי מלחמת ששת הימים.
מאז היווצרה, התערוכה הוצגה מספר פעמים.
בין היתר היא הוצגה בתערוכות "שישה ימים ועוד ארבעים שנה" (2007) במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בתערוכה "לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל (2008), שהתקיימה במוזיאון אשדוד לאמנות.
בשנת 2017 הוצג הווידאו בתערוכה "המון שנים טובות – חדר זיכרון" במשכן לאמנות עין חרוד.
עותק של הסרט נמצא כיום באוסף מוזיאון ישראל, והוא הוצג שם לראשונה בתערוכה "הווה מתמשך" בשנת 2021.
מצעד האלבומים הדיגיטליים הבריטי מפורסם על ידי חברת המצעדים הרשמית (OCC) מטעם תעשיית המוזיקה.
מאז יולי 2015, הספירה נמשכת במהלך כל שבוע מיום שישי עד חמישי, כאשר תאריך המצעד נתון ביום חמישי העוקב אליו.
המצעד הונפק באפריל 2006 כדי להתאים להחלטת ה-OCC לכלול מכירות של הורדות אלבומים במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום הראשון שהגיע לראש מצעד ההורדות היה This New Day של אמברייס.
המצעד מתפרסם ב-Music Week, ובאתר הרשמי של ה-OCC, כאשר הראשון כולל את 75 השירים המובילים ואת ה-100 המובילים בשני הגופים האחרונים.
המצעד מתבסס רק על מכירות של הורדות דיגיטליות קבועות; כלומר הורדות אלבומים בחנויות מוזיקה מקוונות ללא מנוי.
מצעד אלבומי הסטרימינג הבריטי () הוא מצעד מוזיקה המבוסס על מספר ההשמעות של אלבומים בפלטפורמות הסטרימינג השונות, כמו ספוטיפיי, דיזר, Google Play Music, אפל מיוזיק וטיידל ב.
הוא כולל נתונים הן משירותי הסטרימינג החינמיים והן מהשירותים שכרוכים בתשלום נוסף.
הנתונים נאספים על ידי חברת המצעדים הרשמית הבריטית ומפורסמים מדי שבוע באתר הרשמי שלה ובמגזין Music Week.
הוצג חראשונה ב-1 במרץ 2015, לאחר שאושרה ההחלטה לשלב נתוני סטרימינג במצעד האלבומים הבריטי.
הנוסחה לחישוב מצעד זה לוקחת את המספר הכולל של ההשמעות משתים עשרה הרצועות המצליחות ביותר בגרסה הסטנדרטית של אלבום, ומפחיתה את ההפרש בין שתי הרצועות המושמעות ביותר לבין הממוצע הכללי של השאר.
האלבום הראשון שכבש את פסגת המצעד היה x של אד שירן עם מכירות סטרימינג העומדות על 3,369 עותקים., האלבום השלישי של שירן, ÷, מחזיק בתואר "האלבום ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון במצעד".
מצעד אלבומי הוויניל הרשמי הוא מצעד מוזיקה שבועי ב, שמאורגן על ידי חברת המצעדים הרשמית (OCC).
הוא מפרט את ארבעים האלבומים הפופולריים ביותר בפורמט ויניל בכל שבוע.
המצעד, יחד עם מצעד סינגלי הוויניל הרשמי, הושק ב-6 באפריל 2015 לרגל חגיגות יום חנות התקליטים, והוצג בתגובה לעלייה החדה בקניית תקליטי ויניל, שירים ואלבומים כאחד.
ב-2014 נמכרו למעלה מ-1.3 מיליות עותקי ויניל לראשונה מאז 1995.
– אמר מנכ"ל חברת המצעדים הרשמית.
שנהאלבוםאמןחברת תקליטיםהערות.2011The King of LimbsרדיוהדXL2012CoexistThe xxיאנג טראקס2013AMארקטיק מאנקיזדומינו2014The Endless Riverפינק פלוידפרלופון201525אדלXL2016Blackstarדייוויד בואיRCA2017÷אד שירןאסיילום2018Tranquility Base Hotel & Casinoארקטיק מאנקיזדומינו2019ליאם גלאגרוורנר2020Rumoursפליטווד מקוורנר2021Voyageאבבאפולר
מצעד אריכי הנגן מתחת לצועדים בפסגה היה מצעד מוזיקה שבועי שפורסם בארצות הברית על ידי המגזין בילבורד בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. במצעד זה, הופיעו אלבומי מוזיקה שהופיעו במצעד השירים מתחת להוט 100, אך לא הופיעו בבילבורד 200.
מצעד המוזיקה פורסם לראשונה בגיליון 26 בדצמבר 1970 של המגזין, אך ללא מספור המופעים.
מאז גיליון 13 במרץ 1971, בוצע מספור המופעים.
עד לגיליון 6 ביולי 1974, הופיעו במצעד זה בין 4 ל-35 אלבומי מוזיקה.
מאז 6 ביולי 1974 ועד לפירוק המצעד, מספר האלבומים שהופיעו במצעד זה היה עשרה.
ב-20 באוקטובר 1984, שונה שמו של המצעד ל-מצעד האלבומים מתחת למצעד 200 האלבומים (Bubbling Under the Top 200 Albums).
ב-9 בפברואר 1985, שונה שמו של המצעד ל-מצעד האלבומים מתחת למצעד האלבומים (Bubbling Under the Top Pop Albums).
הגיליון האחרון שבו הופיע מצעד מוזיקה זה, לצד מצעד השירים מתחת להוט 100, היה בגיליון 24 באוגוסט 1985 של המגזין.
בעוד שמצעד השירים מתחת להוט 100 חזר להופיע במגזין בילבורד ב-1992, בילבורד לא פרסמה יותר את מצעד אריכי הנגן המפעפעים תחת הצועדים בפסגה.
מצעד 40 שירי הקלאב (Club 40) הוא מצעד מוזיקה שבועי צרפתי של Yacast France, המבוסס על נתוני איירפליי של איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי על השמעת שירים ב-80 מועדונים ודיסקוטקים בצרפת.
המצעד החל לפעול בספטמבר 2002. בתחילה, נתוני המצעד פורסמו מדי שבת/ראשון ב-22:00–01:00 בערוץ הטלוויזיה המוזיקלי הצרפתי Europe 2 בשתי תוכניות שונות: מצעד 5 השירים החמים ומצעד 40 שירי הטכנו/האוס.
הערוץ הפסיק לפרסם את המצעד ב-31 ביולי 2004.
בספטמבר 2005, המצעד החל להופיע בתחנת הרדיו הצרפתית Fun Radio תחת השם Fun Club 40. הוא מופיע ברדיו מדי שבת ב-17:00–19:00. השידור כלל 2 חלקים.
החלק הראשון של השידור כלל את מצעד 5 השירים החמים של השבוע הקודם, ואילו החלק השני של השידור כלל את מצעד 40 שירי הקלאב של השבוע.
מ-2010 ועד לפירוק הערוץ ב-17 בנובמבר 2015, המצעד שודר גם בערוץ הטלוויזיה המוזיקלי הצרפתי MTV Idol מדי ימי ראשון ב-00:00–01:30.
מצעד הגאווה (ידוע גם כמחאת/הפגנת להט"ב, צעדה או אירועי גאווה) הוא מצעד מחאה שנתי, המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באופן כללי (להט"ב) את מאבקם לקבלה חברתית בקרב הציבור ובאופן עצמי, הכשרת זכויות משפטיות ותחושת גאווה.
עם זאת, חלק גדול מהמשתתפים במצעד הם הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
השם "מצעד הגאווה" הוא תרגום שאילה מהשפה האנגלית, "Pride Parade".
עם זאת, נראה כי המילים "גאה" ו-"גאים" בעברית, בהקשר של אוכלוסיית הלהט"ב, נוצרו כשילוב של מצעד הגאווה ושל המילה "Gay".
מקור הביטוי "Pride" - "גאווה" הוא בהיפוך מהמילה "בושה".
המצעדים התפתחו מהפגנות מחאה או תביעת זכויות ובמקומות שונים הם עדיין נושאים אופי הפגנתי, אך במקומות אוהדים יותר עבור חברי הקהילה הפכו ברבות השנים למצעדים ססגוניים בעל אופי קרנבלי, שבו אופייניים הנפת דגלי גאווה, הפעלת מוזיקה קצבית, הופעות דראג ועוד.
עם זאת, גם במצעדים אלו קיים אלמנט מחאתי המוקדש לזיכרון קורבנות של בריונות ואלימות נגד להט"ב שהובילו גם כן להתאבדויות בעקבותיהן.