tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פנלבה התמודד על תפקיד הנשיא ב-1924, אך הובס על ידי גסטון דומרג'.
המשבר הכלכלי שהביא לפיחות הפרנק גרם לאריו לפרוש באפריל 1925, וב-17 לחודש זה, פנלבה מונה שוב לראש הממשלה.
ב-21 בנובמבר 1925 נאלץ פנלבה להתפטר, לאחר שנכשל בניסיונו להתמודד עם המשבר.
בשנת 1932 הוצעה מועמדתו של פנלבה לתפקיד נשיא צרפת, אך הוא פרש מהמרוץ.
בהמשך השנה מונה לשר התעופה, ובמסגרת תפקידו פעל למען אמנה בינלאומית כנגד ייצור מפציצים, ולמען הקמת חיל אוויר בינלאומי שיעסוק באכיפת השלום.
נפילת הממשלה בינואר 1933 הביאה את הקריירה הפוליטית של פול פנלבה אל קיצה.
פול פרטור (בצרפתית Pol Fraiture; 17 בדצמבר 1946 – 8 בנובמבר 1981) היה צייר בלגי.
במהלך שנות יצירתו פול פרטור פיתח ושכלל טכניקת ציור ייחודית, בה השתמש בצבעי שמן בגוונים רבים, אותם ערבב על בד הציור (הקנבס), בעיקר באמצעות מריות (שְפַּכְטֶל) בעלות צורות שונות וברוחב שונה.
כשבחר ליצור ציור פיגורטיבי, ולא להשאיר את הציור כמופשט (אבסטרקטי), היה חורט את נושא הציור בשכבת הצבע הטרי העליונה ובכך חושף את הגוון שהוכן לפני כן כשכבת בסיס.
באופן זה קבלו ציוריו שני ממדים - מופשט מרחוק וצורני מקרוב.
את רוב עבודותיו של פול פרטור ניתן לחלק לשני סוגים עיקריים: ציורים שנעשו בטכניקה שלו, בשלבי התפתחותה השונים, ומונוטייפים (Monotype - טכניקה בה מועתק ציור השמן, בעוד הצבע טרי, למשטח או לדף המונח על הציור המקורי והסופח אליו חלק מהצבע של הציור המקורי).
המונוטייפים חשפו בדרך כלל את הצדדים המיוסרים באישיותו.
למעט מיצירותיו פול פרטור יצר ליטוגרפיות (הדפסי אבן).
נולד בבריסל שבבלגיה למשפחה ואלונית (מוולוניה).
בגיל צעיר מאוד פול פרטור עבר עם הוריו מבריסל לארדנים הבלגיים בשל עיסוקו של אביו כיערן.
כילד, כשנלווה לאביו, נחשף לטבע ההררי ולמגוון העצים שהופיעו תכופות בציוריו הראשונים.
פרטור היה כבד שמיעה ולכן בתחילה התקשה בלימודיו עד אשר הוריו עלו על הבעיה והחלו לטפל בה.
בתקופה זו בנה את עולמו הפנימי המיוחד, שהתבטא כלפי חוץ בציוריו, שהוו אמצעי תקשורת.
הוא פיתח יכולת רישום וגיוון מרשימה שזיכתה את ציוריו בפרסים כבר מגיל צעיר ביותר.
כבר בתחילת דרכו נטש את המכחול ויישם את הצבע על הקנבס באמצעות מרית, הוא העריץ את אומנותו של וינסנט ואן גוך, דבר שקיבל ביטוי בכמה מציוריו הראשונים.
במשך שנים רבות הוריו התנגדו לאפשרות שיגדל להיות אמן, וניסו לדחפו לכיוון מקצוע חפשי.
רק מאוחר יותר ולמעשה מחוסר ברירה הסכימו שיפנה להשכלה בתחום האומנות.
כילד, פול פרטור השתתף בתחרויות ציור וזכיותיו עודדוהו לפתח את אומנותו.
הוא החל להציג את ציוריו בגלריות ובתערוכות כבר בגיל 18, ומגיל 20 החל להציגם גם מחוץ לארצו, בעיקר בהולנד, בשווייץ, בפריז וב-נסאו שבאיי בהאמה.
בגיל 25 היה בעל גלריה בבריסל, בה הוצגו עבודותיו כמו גם עבודות של אמנים אחרים.
בשל מיקומה באזור מרכזי ושוקק חיים של בריסל עברו בגלריה לא מעט עבודות של אמנים ידועים ומפורסמים.
סיים בהצטיינות לימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של בריסל, בתחומים: Arts décoratifs, Dessin, Arts graphiques.
למד גם היסטוריה של האמנות באקדמיה לאמנויות היפות בפריז.
הצלחתו של פול פרטור הוכרה עוד בהיותו צעיר מאוד, הוא השתתף וזכה בתחרויות ציור כבר בגיל 13. במהלך חייו, שהוקדשו לאומנותו, יצר כ-800 עבודות שנמכרו ברובן לאנשים פרטיים ולאספנים במערב אירופה ובארצות הברית.
אף על פי שנפטר צעיר, בטרם מלאו לו 35 שנה, זכה להכרה ולהערכה רבה בקרב מבקרי האומנות בעיקר בצרפת, בהולנד, בשווייץ, ובארצו, בלגיה.
מבקרי האומנות, שלא מצאו תנועה אומנותית בתחום הציור שאליה ניתן היה לשייך את עבודתו, כינו את אומנותו: "אבסטרקטי מרחוק ופיגורטיבי מקרוב" (בצרפתית Abstrait de loin, figuratif de près), ו"קולוריסט" , ו"לומיניסט" , והיו מבקרי אומנות שקבעו כי פול פרטור יצר תנועה אמנותית חדשה..
מי שהיה שר התרבות בצרפת, אנדרה מאלרו (André Malraux), שביקר בשנת 1972 באחת מתערוכותיו של פול פרטור בפריז כתב: (תורגם מצרפתית באדיבותה של גב' שולמית הרן):
פול פרטור נפטר בנובמבר 1981. ארבע שנים אחר כך העמידה אלמנתו – קלודט דה ויל – תערוכה רטרוספקטיבית של ציוריו מילדות ועד לאחרית ימיו, בגלריה ידועה בבריסל.
בנובמבר 2012 פרסמה אלמנתו את הספר "פול פרטור – חיי עם פול" (בצרפתית Pol Fraiture- Histoire de ma vie avec Pol).
בספר תוארו חייו דרך יצירתו, באמצעות צילומים של כ-130 מעבודותיו, קטעי עיתונות וציטוטים מתוך כתביו.
בנוסף קוימה תערוכה של ציוריו בגלריה "אלפיקאן" (Alfican) שבכיכר הסבלון (Sablon) במרכז בריסל, והוקם אתר באינטרנט (ראה ב"קישורים חיצוניים" שבהמשך).
מאז ציוריו מוצגים מדי שנה בתערוכות שונות, בעיקר בבלגיה, פרטים מפורסמים באתר הרשמי של פול פרטור.
פול ג'וזף סלבה הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כסגן יושב ראש המטות המשולבים.
ב-1980 התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית לאחר שסיים לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר.
ב-1998 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד כנף התמיכה האווירית 60. ביולי 2000 מונה למפקד כנף התובלה האווירית 62. ב-2002 מונה לסגן מפקד המרכז לבקרה האווירית לתדלוק אווירי ושנה אחר כך מונה למפקד המרכז.
בדצמבר 2004 מונה לקצין המבצעים של פיקוד התובלה של ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל.
באוגוסט 2006 מונה לסגן לענייני תכנון אסטרטגי של ראש מטה חיל האוויר.
באוקטובר 2008 מונה לעוזר יושב ראש המטות המשולבים בדרגת לוטננט גנרל.
באוקטובר 2011 מונה לסגן מפקד פיקוד כוחות האוויר בפיקוד האוקיינוס השקט.
בנובמבר 2012 מונה לגנרל 4 כוכבים ולמפקד פיקוד התובלה של חיל האוויר.
במאי 2014 מונה למפקד פיקוד התובלה של ארצות הברית.
ביולי 2015 מונה לסגן יושב ראש המטות המשולבים, הוא שירת בתפקיד עד פרישתו בתחילת אוגוסט 2019.
במהלך שירותו בחיל האוויר צבר למעלה מ-3,100 שעות טיסה והטיס בין היתר מטוסי C-5 גלקסי, בואינג C-17 גלובמאסטר III, לוקהיד מרטין C-141 סטארליפטר, גאלפסטרים 5, מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר ובואינג KC-135 סטרטוטנקר.
סלבה נשוי לריקי שאף היא משרתת בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, בעל תואר שני בניהול מהאוניברסיטה הנוצרית באבילין שבטקסס, בוגר בית הספר לפיקוד ומטה של חיל האוויר ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת אובורן.
פאנק השני (נולד ב-1960) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, כיהן כמפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
פאנק נולד בפורט הוד שבטקסס.
אביו פול "בוטש" פאנק שירת כלוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, פיקד על הדיוויזיה המשוריינת השלישית בתקופת מלחמת המפרץ ועל הקורפוס ה-3.
התגייס לצבא ב-1982 והחל את שירותו כמפקד מחלקה בגדוד השני של רגימנט הפרשים השמיני.
שירת כמפקד פלוגה בגדוד השני של הרגימנט המשוריין ה-32 בדיוויזיה המשוריינת השלישית שהוצבה בגרמניה המערבית.
בתקופת מלחמת המפרץ לחם כמפקד פלוגת המפקדה של הגדוד הרביעי ברגימנט המשוריין ה-67 של הדיוויזיה המשוריינת השלישית.
בשנים 1992–1994 הדריך במרכז האימונים הלאומי בפורט ארווין שבקליפורניה.
שימש קצין אג"ם ברגימנט הפרשים המשוריין השלישי בפורט קרסון שבקולורדו.
בשנים 1998–2000 שירת כראש ענף אימונים משותפים בפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה.
בשנים 2000–2002 פיקד על גדוד הסיור הראשון ברגימנט הפרשים השביעי במסגרת החטיבה הרביעית של דיוויזיית הפרשים הראשונה.
בתקופת מלחמת עיראק שירת כעוזר ראש מטה של דיוויזיית הפרשים הראשונה.
בשנים 2005–2008 פיקד על החטיבה הראשונה דיוויזיית הפרשים הראשונה.
במאי 2008 מונה לראש מטה הקורפוס ה-3. באפריל 2009 מונה לסגן מפקד מרכז האימונים המשולב בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
במהלך תפקידו זה, קודם באוגוסט 2010 לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 2011 מונה לסגן לנושאי תמרון של מפקד דיוויזיית החי"ר הראשונה ובמסגרת זו שירת כסגן מפקד הגזרה המזרחית באפגניסטן.
באפריל 2013 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ובמאי 2013 מונה למפקד הדיוויזיה ומפקד פורט ריילי שבקנזס.
כמפקד הדיוויזיה פיקד עליה בעת שהוצבה בעיראק כחלק מהכוח ללחימה במדינה האסלאמית בסוריה ובעיראק.
ביולי 2015 מונה לעוזר קצין אג"ם ותכנון במטה צבא ארצות הברית.
באפריל 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל והחליף את שון מקפרלנד כמפקד הקורפוס ה-3 של הצבא בבסיס פורט הוד..
הוא פיקד עד לשנת 2017 כאשר במקומו מונה פט וייט.
בספטמבר 2017 הוא מונה למפקד כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה למלחמה בארגון המדינה האסלאמית.
ביוני 2019 מונה למפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית בדרגת גנרל.
פאנק בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של מונטנה ובעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן.
הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא בפורט לוונוורת' ותוכנית העמיתים למשרתים בכירים באוניברסיטת טקסס באוסטין.
פאנק נשוי לבת', בתו של לוטננט גנרל ג'ון יוסק שפיקד על הארמייה השלישית בתקופת מלחמת המפרץ.
פול ג'ורג' פיינמן היה שופט יהודי אמריקאי.
מיוני 2017 היה חבר בבית המשפט העליון (ערכאת הערעורים) של מדינת ניו יורק.
פיינמן כיהן כשופט מדינתי ובהמשך שופט בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, במשך 20 שנה, לפני קידומו לבית המשפט לערעורים.
היה כפי הנראה, השופט הראשון בארצות הברית, שיצא מהארון כהומוסקסואל עוד לפני בחירתו.
פיינמן גדל במשפחה יהודית בלונג איילנד.
הוריו הם צאצאי מהגרים, אביו היה בעל עסק קטן בעיר ניו-יורק, אמו עובדת סוציאלית.
פיינמן למד לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת קולומביה וסיים בשנת 1981. לאחר שסיים החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מינסוטה.
פיינמן החל את הקריירה המשפטית בסנגוריה הציבורית במחוז נסאו.
לאחר מכן שימש כפקיד בית המשפט (law clerk) במשך שבע וחצי שנים, מ-1989 עד 1996, היה פעיל בלשכת עורכי הדין ובמפלגה הדמוקרטית.
כהומוסקסואל מוצהר היה פעיל בארגוני להט"ב אמריקאים בניו יורק.
ב-1996, הוא זכה בבחירות של העיר ניו יורק בבית המשפט האזרחי.
במשך מספר פעמים הוזמן לשפוט, באופן זמני, בבית המשפט העליון של ניו יורק.
ב-2007, פיינמן נבחר לבית המשפט העליון; ב-2012, בחר בו המושל אנדרו קואומו כנציגו לבית המשפט הגבוה לערעורים.
היה נשיא האיגוד הבינלאומי של שופטים להט"בים בשנים 2008 עד 2011.
ביוני 2017, היה פיינמן נציגו של המושל קואומו לבית המשפט לערעורים, הערכאה הגבוהה במדינה.
המושב היה פנוי עקב פטירתה של השופטת שילה עבדוס-סלאם.
מינויו אושר פה אחד על ידי הסנאט של מדינת ניו יורק, ללא מתנגדים.
עם בחירתו הפך לשופט העליון הראשון בארצות הברית שהוא גיי מחוץ לארון.
פיינמן נחשב כשופט מתחשב ובעל גישה שיפוטית מתונה והומניסטית.
פיינמן נישא בשנת 2013 לג'יי רוברט אוסטרגארד, עורך אינטרנטי, הם התגוררו בבית באי רוזוולט.
הוא היה חובב של התרבות הצרפתית, ובנוסף אהד את הניו יורק מטס.
פול מארי סזאר ז'רלד פו היה גנרל צרפתי ששירת במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה.
הוא השתתף במלחמת צרפת–פרוסיה, שבה איבד את החלק התחתון של זרועו הימנית.
בשנת 1884 התחתן עם מארי הנרייט גונץ.
ב-1903 הוא הועלה לדרגת גנרל, ובין השנים 1903–1909 פיקד על הקורפוסים ה-16 וה-20. עם זאת, הוא פרש משירות פעיל בשנת 1911, לאחר שהיה מועמד לתפקיד הרמטכ"ל על ידי שר המלחמה, אדולף מסימי, אך מועמדותו הוסרה בגלל דעותיו הפוליטיות האנטי-רפובליקניות, והתעקשותו על הסמכות למנות אישית גנרלים לפיקוד גבוה.
במקום זה מונה ז'וזף ז'ופר, שהיה למפקד העליון הצרפתי במלחמת העולם הראשונה.
למרות שהצליח בתחילה, נאלץ פו לסגת אחרי התבוסה של הארמייה הראשונה בקרב לורן.
כאשר היה ברור לז'ופר כי התקוות לניצחון מהיר באלזס נמוגו, וכי צרפת עומדת בפני סכנה ממשית לתבוסה מהירה (בגלל תוכנית שליפן), הארמייה של פו פורקה, נשלחה לצפון כדי להצטרף לארמייה השישית של מישל-ז'וזף מונורי, והגיעה בזמן להשתתף בקרב הראשון על המארן.
לאחר מכן לא ניתן לפו תפקיד פיקודי אחר.
לאחר שירות במועצת המלחמה העליונה בצרפת, הוא נשלח בינואר 1916 כנציג צרפתי לסטאבקה הרוסית.
פו גם סייר באוסטרליה בספטמבר 1918, ושם נפגש עם חיילים משוחררים אוסטרלים, והשתתף בעצרות מלחמה.
הוא נפטר בפריז ב-2 בינואר 1932.
פול פרונטל עם סמנתה בי היא תוכנית לייט-נייט וסאטירה חדשותית אמריקאית, המשודרת בימי רביעי ברשת TBS ומונחת על ידי הקומיקאית ילידת קנדה סמנתה בי.
בי, לשעבר כתבת בדיילי שואו, היא האישה הראשונה שמנחה תוכנית לייט-נייט בארצות הברית.
התוכנית מצולמת מול קהל חי בניו יורק, שודרה לראשונה ב-8 בפברואר 2016. בנובמבר 2016 חידשה TBS את התוכנית לעונה שנייה, ובינואר 2018 לעונות שלישית ורביעית.
בי הייתה הכתבת הוותיקה ביותר בדיילי שואו של קומדי סנטרל, בה השתתפה במשך 12 שנים בתקופה בה הנחה את התוכנית ג'ון סטיוארט.
כשסטיוארט פרש לא פנו אל בי להנחות את התוכנית למרות הוותק הרב שלה.
בי ובעלה, ג'ייסון ג'ונס, הציעו מספר תוכניות לרשתות הטלוויזיה ותוכנית שכתבו, The Detour, החלה משודרת ב-TBS בפברואר 2015. בהצעת הרשת, החלה בי לפתח תוכנית אירוח לייט-נייט עבור TBS שתשלים את התוכנית שהונחתה על ידי קונאן או'בריאן.
בי גייסה את ג'ו מילר ומיילס קאהן, מפיקים לשעבר בדיילי שואו, לשמש כמפיקי התוכנית שלה.
הם הקימו תהליך מיון עיוור לכותבים לתוכנית שמטרתו להסתיר את מין הכותבים והוותק שלהם, תהליך שיצר צוות כתיבה שבערך חציו נשים ושליש ממנו מיעוטים, מה שהפך את צוות הכתיבה של התוכנית למגוון ביותר בלייט נייט האמריקאי.
התוכנית מצולמת במרכז השידור של רשת CBS, וחולקת את אותו סטודיו צילום עם השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר.
כל פרק בתוכנית מורכב מחמש מערכות ואורכו הכולל 21 דקות.
לכל מערכה נושא מכווין, לרוב מורכבות ממונולוג קומי הכולל קטעי סרטונים, תמונות וסלפסטיק.
לעיתים מערכה כוללת סרטון "כתבת שטח" שהוכנה על ידי בי או כתב משנה.
התוכנית מארחת מספר כתבי משנה, ביניהם ארבעה ראשיים - איימי הוגארט, אלאנה הארקין, אשלי ניקול בלאק ומייקל רובנס.
בארצות הברית התוכנית משודרת ברשת TBS.
העונה הראשונה שודרה בימי שני בשעה 22:30 (שעון ניו יורק).
לאחר חידוש התוכנית לעונה שנייה הועברה לשדר בימי רביעי בשעה 22:30 (שעון ניו יורק) החל מה-11 בינואר 2017.
בנוסף התוכנית משודרת גם באוסטרליה, גרמניה, ניו זילנד וקנדה.
התוכנית קיבלה ביקורות חיוביות מאוד.
ייחודיות התוכנית גם כהיותה קול נשי פמניסיטי בז'אנר שנשלט על ידי גברים וגם בבוטות הביקורת שמעבירה הגדילה את הערכתה בקרב המבקרים.
באתר Rotten Tomatoes העונה הראשונה זכתה לדירוג ממוצע של 8.5/10 בהתבססות על 25 ביקורות, כאשר כל הביקורות חיוביות
, העונה השלישית זכתה לדירוג ממוצע של 8/10 בהתבססות על 6 ביקורות בלבד.
באתר Metacritic העונה הראשונה קיבלה ציון של 84/100 בהתבססות על 16 ביקורות, כולן חיוביות.
בפרק ששודר ב-8 במרץ 2017 שודרה כתבת שטח בכנס CPAC של המפלגה הרפובליקנית בו הקריין, כתב המשנה מייקל רובנס, מתייחס לכתב מגזין OUTSET ואומר שיש לו "שיער נאצי".
אותו כתב היה בתהליך כימותרפיה כטיפול לסרטן המוח שהוביל למראה שערו.
התוכנית התנצלה יום למחרת השידור בטענה כי לא הכירו את מצבו הרפואי של הכתב ואף תרמו להוצאותיו הרפואיות באתר GoFundMe .
הכתב סירב לקבל את התנצלות התוכנית.
בפרק ששודר ב-30 במאי 2018, בי הגיבה לציוץ של איוונקה טראמפ בו היא מופיעה יחד עם הילד שלה: "את יודעת, איוונקה, זו תמונה יפה שלך ושל הילד שלך, אבל תני לי רק לומר, כאמא אחת לחברתה: תעשי משהו לגבי מדיניות ההגירה של אבא שלך, יא כוסית חסרת תועלת !
סטנדרט כפול, אבל זה בסדר, אנחנו מנצחים, ונמשיך לעשות כן עוד הרבה זמן!".
קתי גריפין, מישל וולף, שרה סילברמן, וג'ון סטיוארט הגנו על בי, וסטיוארט טען שהרבה מהזעם על הבדיחה הוא בעצם אסטרטגי ולא אמיתי.
התוכנית תורמת חלק מהכנסותיה ישירות למספר צדקות וארגונים שונים כגון הורות מתוכננת, הצופות האמריקאיות, עיתון "ניו ברונסוויק טודיי" והמועצה האמריקאית להגנה על עיתונאים.
ביולי 2017 קמפיין חולצות עליהן כתוב "Nasty Woman", כינוי הגנאי בו קרא דונלד טראמפ להילרי קלינטון בעימותים בזמן הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הצליח לגייס למעלה ממיליון דולרים שנתרמו להורות מתוכננת.
התוכנית תרמה 10,000 ספרי קריאה וצביעה למחנה פליטים כורדים בעיראק בה ביקרה בי במסגרת אחת הכתבות בתוכנית.
"לא ארוחת הערב של תא כתבי הבית הלבן"
המופע נערך ב-29 באפריל 2017 בוושינגטון די.
המופע הצליח לגייס מעל 200,000 דולרים.
פול ג'ונס פאנין היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה בשנים 1965–1977, וקודם לכן כמושל אריזונה בשנים 1959–1965.
פאנין נולד באשלנד שבקנטקי, בנם של תומאס ניוטון ורודה קתרין (לבית דייוויס) פאנין.
אביו עבד כרפתן והיה בעל חנות רתמות.
פאנין ומשפחתו עברו לפיניקס שבאריזונה כשהיה בן שמונה חודשים בשל המצב הבריאותי של אביו.
את השכלתו המוקדמת רכש בבית הספר היסודי קנילוורת', וסיים את לימודיו בתיכון פיניקס יוניון ב-1925. פאנין למד שנתיים באוניברסיטת אריזונה לפני שהועבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם קיבל תואר ראשון במנהל עסקים ב-1930. לאחר מכן הוא שב לפיניקס, שם הצטרף לעסקי כלי המתכת של משפחתו.
בהמשך, הוא ואחיו ארנסט הקימו את "חברת פאנין לגז ולאספקה", חברה העוסקה בציוד לגז ולנפט.
הוא שימש כנשיא החברה בשנים 1945–1956, עד שמכר את החברה.
ב-1934 נישא פאנין לאלמה אדינגטון, והשניים היו נשואים זה לזה עד למותה של אלמה ב-2001. לזוג נולדו בת אחת ושלושה בנים.
ב-1958 נבחר פאנין למושל אריזונה, אחרי שבבחירות הכלליות גבר על התובע הכללי של אריזונה רוברט מוריסון בפער של כשלושים אלף קולות.
הוא הושבע לתפקידו ב-5 בינואר 1959, ונבחר מחדש בשנים 1960 ו-1962. במהלך כהונתו כמושל הגדיל פאנין את המימון למערכת החינוך הציבורית באמצעות העלאת מסי קנייה, האיחד את תשלומי מסי הרכוש, נתן את ברכתו להקמת בית הספר הראשון לרפואה באריזונה, וייסד את "ועדת אריזונה-מקסיקו" לקידום תיירות ומסחר מעבר לגבול.
הוא שימש גם כיושב ראש אגודת המושלים המערבית, וכן חבר בוועד המנהל של מועצת מושלי המדינה ובמועצה הלאומית המייעצת לביטחון אזרחי.
ב-1964, כאשר בחר הסנאטור בארי גולדווטר שלא להתמודד מחדש לסנאט במטרה להתמקד במסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית בבחירות 1964, נבחר פאנין למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח בקושי את הדמוקרט רוי אלסון, לשעבר עוזר לסנאטור קרל היידן, בהפרש של 51% לעומת 49%.
הוא נבחר שוב לכהונה שנייה ב-1970, כשהוא גורף 56% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו, החזיק פאנין בשולחן הממתקים של הסנאט.
ב-1976 בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה שלישית.
במהלך הקריירה שלו בסנאט, פאנין הפגין עמדות שמרניות נוקשות, והצביע פעמים תכופות עם הסנאטור גולדווטר בנושאים מגוונים, בין היתר נגד התיקון לשוויון זכויות ב-1972. בתור הרפובליקני הבכיר בוועדת הפנים של הסנאט, היה פאנין הדובר של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד בכל הנוגע למדיניות אנרגיה.
עם זאת, הוא חבר לעמיתיו השמרניים מהמפלגה הדמוקרטית כדי לשמור על סעיף בחוק טאפט-הרטלי שאפשר למדינות ארצות הברית להחליט אם לאסור על חיוב חברות של עובדים באיגוד עובדים.
ב-1968 נהפך לנותן החסות הראשי של מיזם מרכז אריזונה שהסיט את מי נהר הקולורדו למרכז ודרום אריזונה.
פאנין המשיך להתגורר בפיניקס עד שנפטר כתוצאה משבץ מוחי בינואר 2002.
פול ברג'ס פיי הבן היה מזכיר הצי של ארצות הברית בפועל במהלך חודש נובמבר 1963, החודש האחרון לכהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהיה ידידו הקרוב.
פול פיי נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה לפול ברג'ס פיי האב ולרעייתו, קתרין אוליבר פיי.
הוא התחנך בבית הספר תאצ'ר שבאוג'יי, קליפורניה, ולמד באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1941, לאחר סיום לימודיו בסטנפורד, הוא עבד בחברת הבנייה של אביו שעסקה בעבודות ריצוף באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוא התגייס לצי ארצות הברית.
הוא עבר הכשרה בבית הספר לקצינים של הצי והוצב לאימונים בטרפדת סיור במלוויל, רוד איילנד, שם ג'ון קנדי היה מדריכו.
השניים הוצבו יחדיו באותו בסיס בדרום האוקיינוס השקט, אם כי הם לא צוותו על אותו כלי שיט.
במהלך המלחמה עוטר פיי בכוכב הארד, כאשר סירתו נפגעה על ידי טורפדו שהוטל על ידי מטוס יפני, שבקע חור בגוף הסירה מתחת לפני המים אך לא התפוצץ.
פיי הצליח להשיב את הסירה לבסיס שם היא הוטבעה.
עם תום שירותו הצבאי שב פיי לארצות הברית וחזר לעבוד בחברה של אביו.
ב-5 באוקטובר 1946 הוא נשא לאישה את אניטה מרקוס ונולדו להם שלושה ילדים.
פיי וקנדי הפכו לידידים קרובים ופיי היה פעיל במסעי הבחירות של קנדי כאשר זה האחרון התמודד על מושב בבית הנבחרים, לאחר מכן על מושב בסנאט, ולבסוף, כאשר הוא התמודד בבחירות לנשיאות של 1960. בחתונתו של קנדי שימש פיי כסדרן.
ב-1961, עם בחירתו של קנדי כנשיא מונה פיי כתת-מזכיר הצי, על אף התנגדותו של מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה.
בחודש נובמבר 1963 שימש פיי כמזכיר הצי בפועל ולאחר רצח קנדי הוא התפטר והמשיך לשמש כתת-מזכיר הצי עד 1965.
ב-1966 הוא כתב ספר על קנדי,שהיה לרב-מכר, "העונג שבחברתו" (The Pleasure of His Company).
ב-1967 נמכרה חברת הבנייה המשפחתית של פיי והוא ייסד חברת השקעות.
הוא היה דירקטור בשתי חברות פיננסיות וחבר בחבר הנאמנים של קרן מכללת המלחמה של הצי.
פול פיי נפטר בביתו בוודסייד, קליפורניה ב-23 בספטמבר 2009, לאחר ששנים רבות לפני כן סבל ממחלת אלצהיימר.
הוא נטמן בבית הקברות הולי קרוס בקולמה, קליפורניה.
פול סקאלפר הוא דוגמן ושחקן בריטי.
סקאלפר נולד ברובע הברינג באנגליה, הוא למד התעמלות ולאחר מכן הצטרף למועדון אגרוף והשתתף בתחרויות אגרוף מקצועיות.
הוא ניהל מערכות יחסים עם ליסה סנואודון, ג'ניפר אניסטון וקמרון דיאז.
הוא זכה בתחרות הדוגמנות "הפנים של 92" ועבודת הדוגמנות הראשונה שלו הייתה עבור מגזין "".
ב-1993 הופיע בקמפיין של חברת הביגוד בננה ריפבליק ודרכו הוא אף הופיע בשלט חוצות בכיכר טיימס.
הוא הוביל במשך שלוש שנים את הפרסום של הבושם "Tendre Poison" של כריסטיאן דיור.
בנוסף הוא הופיע בין היתר בקמפיינים בטלוויזיה ל-Next ולואי ויטון.
ב-2010 קיבל את פרס "הגבר הסטייליסטי ביותר" (Most Stylish Man Award) מטעם מגזין GQ.
ב-1997 הופיע בסדרת הקומדיה "Light Lunch" של ערוץ 4 הבריטי.
ב-2009 לקח חלק בהנחיית הערב הראשון מתוך חמישה של פסטיבל סן רמו במסגרת פורמט בו בכל ערב של הפסטיבל מצטרפים למנחים הקבועים דוגמן וידוענית.
ב-2012 היה שופט אורח בעונה השמינית של תוכנית "הטופ מודל הבאה של בריטניה ואירלנד" ולאחר מכן בעונות העשירית והאחד העשר של התוכנית היה לשופט קבוע.
פּוֹל פלקוֹנר פּוּל היה צייר ז'אנר אנגלי.
אף על פי שהיה אוטודידקט, תחושתו המשובחת לצבע, אהדת שירה וכוחו הדרמטי הביאו את פול למעמד גבוה בקרב אמנים בריטים.
פּוֹל פלקוֹנר פּוּל נולד ב־28 בדצמבר 1807 בבריסטול, אנגליה, בנו הרביעי של ג'יימס פּוּל, סוחר פחם מבריסטול.
פּוּל הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בגיל עשרים וחמש, הנושא היה "הבאר", סצנה בנאפולי.
עברו שבע שנים עד שהציג בפעם הבאה את הציור "הפרידה" בשנת 1837, ואחריו הציג את "עזיבת המהגר", ואת "הרמן ודורותיאה".
בשנת 1843, מעמדו הובטח על ידי הציור "סלומון איגל", ועל ידי הצלחתו בתערוכת הקריקטורות, בה קיבל פרס של 300 לירות שטרלינג.
לאחר הצגת התמונה "כניעת בית סיון", הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1846, והפך לאקדמאי מלא בשנת 1861. בשנות ה-50 של המאה ה-19 התגורר בקמדן רוד ליד קמדן טאון.
פּוּל היה חבר קרוב של אמן הנוף תומאס דנבי (1818–1886 לערך), איתו חלק בית בהמפסטד, לונדון במשך זמן מה.
ניתן לסווג את נושאי עבודותיו של פול כאידיליסטים או דרמטיים.
הציור "יום במאי" שלו (1852) הוא דוגמה אופיינית ליצירותיו האידיליסטיות.
ציורים משני הסגנונות, נראו באוסף הקטן של עבודותיו שהוצגו בבית ברלינגטון בתערוכת החורף של 1883–1884. בין תמונותיו הדרמטיות המוקדמות היה "סולומון איגל המצווה לעם לחזור בתשובה במהלך המגפה של 1665," שצויר בשנת 1843.
לסוג זה של נושאים שייך גם "רוברט, דוכס נורמנדי וארלטה" (1848).
דוגמאות נוספות לסגנונו הבוגר בכיוון זה ניתן למצוא ב"בן האובד", שצויר בשנת 1869. ציורים בסגנון שקט יותר הם "שירת הטרובדור" (צויר בשנת 1854) והגותים באיטליה (1851), האחרון הוא יצירה היסטורית חשובה.
בציורים הפסטוראליים הוא מייצג אוירה רכה ונינוחה, כמו ב"נתיב ההרים" (1853), "מלקטי גרגרי המים" (1870).
אבל יש כשהוא פונה אל ציורים בסגנון מפואר ונשגב ועבודתו נועזת ונמרצת.
דוגמאות יפות לסגנון זה ניתן לראות ב"חזון יחזקאל" מהגלריה הלאומית, "בדידות" (1876), "הכניסה למערת ממון" (1875), "מערת הדרקון" (1877), ואולי הדוגמה הטובה ביותר היא "נתיב האריה" (1873), עם ייצוג ייחודי של צורת הרים והעננים.
פול-אנרי פושה היה מחזאי, מבקר תיאטרון ומוזיקה, עיתונאי פוליטי וסופר צרפתי.
פושה נולד בפריז והחל את הקריירה שלו כשכיר במשרד המלחמה.
בביקור אצל המשורר אלכסנדר סומה שאל אותו זה, אם קרא את המחזה של גיסו, "אמי רובסאר".
(אחותו הבכורה של פושה, אדל, נישאה לויקטור הוגו בשנת 1822).
"אם לא קראת אותו, יש שם כמה סצנות משובחות".
פושה שאל את הוגו, אם יוכל לקרוא את המחזה, והוגו, ששקל להעלותו באש, בחר למסור אותו לפושה והרשה לו להכניס בו תיקונים.
הוגו כתב את שלוש המערכות בעצמו בגיל תשע-עשרה.
אז הראה אותו לסומה, שסלד ממנו, ועל כן נתן הוגו את הסכמתו לסומה לשנות את המחזה ולסיים אותו.
המחזה לא התפרסם מעולם, אם כי הוגו נתן את כתב היד לאלכסנדר דיומא האב, שהחזיק בו במשך זמן רב.
עד מהרה השיג פושה עבודה כעיתונאי והחל לכתוב מחזה חדש, "Yseul Raimbaud", שהוצג לראשונה בתיאטרון האודיאון ב-17 בנובמבר 1830. ה"קלאסיקאים" (כפי שנקראו אז יריבי הרומנטיקה תקפו את המחזה, "אך כולם הסכימו, שיש בו כישרון ועוצמה.
מנקודה זו ואילך הייתה הצלחת המחבר מובטחת."
תוך זמן קצר הוכיח עצמו פושה ככותב עתיר דמיון ופורה, שהפיק ברצף מהיר את "Saynètes" בשנת 1832, "La Misère dans l'Amour" (1832) ו"Les Passions dans le Monde" (1833).
הרברט ויינשטוק, בביוגרפיה שלו לדוניצטי, העלה השערה, לפיה הושפע פושה עצמו מן הטרגיקומדיה של ג'ון דריידן מ-1690 "דון סבסטיאן".
רוב יצירותיו הדרמטיות של פושה נכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים ידועי-שם כמו מאזילייר, אדולף ד'אנרי, פליקס ארוור, אוגוסט אניסט-בורז'ואה, אלי ברתה ואחרים.
קריירה כעיתונאי וכותב ספרי עיון
בשנת 1848 החל פושה לעסוק בפוליטיקה והיה לכתב בפריז מטעם ה"אינדיפנדנט בלז'" בבריסל.
מאמריו היו "ראויים מאוד לציון" ו"מלאי חיים ועוז רוח, כמו גם גדושי מידע." במקביל היה גם למבקר מוזיקה ותיאטרון בעל חשיבות, תחילה ל"ל'אופיניין נאסיונל", שם היה בהמשך לבעל טור בשם "ביקורת דרמה ושירה", שהופיע מדי יום שני, אחר ב"לה פראנס" בשנת 1865, ולבסוף ב"לה פרסה".
פושה היה המבקר המכובד ומפיל המורא מכולם, שני רק לז'יל ז'אנין.
רבים ממאמרי הביקורת שלו קובצו ויצאו לאור ב-1867 בספר בשם "Entre cour et jardin: études et souvenirs du théâtre" ("בין חצר לגן: עיונים וזכרונות מן התיאטרון").
ב-1873 פרסם אוסף סקיצות של מחזאים מפורסמים בשם "Les Coulisses du passé" ("בכנפי העבר") ואת הספר "Les Sièges héroiques" ("סיפורי מצור הרואיים"), המספר את עלילותיהם של אירועי מצור מהוללים, החל במצור על אורליאן ושחרורה בידי ז'אן ד'ארק ב-1429 וכלה במצור על שטרסבורג ב-1870.
פושה פרסם שני רומנים בהמשכים ב"לה פראנס" וב"ל'אופיניין נסיונאל".
בהמשך יצאו שני הרומנים בפורמט של ספר: "Le Guetteur de Cordouan" ("שומר המגדלור קורדואן") ב-1853 ו"La Vie du plaisir" ("חיי תענוגות") ב-1860.
פושה ניחן בכמה תכונות אישיות ייחודיות.
הוא היה קצר-ראייה במידה כזאת, שבפריז היה לקנה מידה להשוואה: "myope comme Paul Foucher." (קצר ראייה כמו פול פושה).
כתב היד שלו היה גרוע כל כך, שכתבי העת שבהם עבד נאלצו להעסיק מעתיק מיוחד, שמשימתו היחידה הייתה לבצע את "תרגומי פושה".
והוא נודע לשימצה בפיזור הרוח שלו.
פעם בא לנשף שערך השגריר הטורקי, ו'לי-פאשה.
כשרצה ללכת, חיפש בכיסיו את כרטיס הפקדת המעיל במלתחה, אבל לא מצא אותו.
שומרת המלתחה לא יכלה לעזור לו, ועל כן פנה בהמשך הערב בבקשת עזרה אל שלושה אורחים טורקיים בזה אחר זה, כל אחד מהם מעוטר ורם-דרג מקודמו, אך לשווא.
לבסוף אמרה שומרת המלתחה, "אתה ממש סיוט, עדיף שפשוט תשב ותחכה." עדיין ללא מעילו עם בוקר, החליט פושה לבסוף ללכת הביתה, שם מצא סוף סוף את מעילו והבין, מדוע לא נמצא מספר ההפקדה.
סיפורים רבים כאלה סופרו על פושה, "שקיבל את כולם ברוח טובה וללא נטירת טינה."
פושה עוטר באות אביר לגיון הכבוד ב-29 באפריל 1847. הוא מת בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
ויקטור הוגו הלך אחרי הארון ברגל, עד שלבסוף אילצו אותו תשואות ההמון של הרובע הלטיני להיכנס אל אחת ממרכבות הלוויה.
פול פרנסיס פלוסי האב הוא איש עסקים אמריקאי, הבעלים ומנהל של "שירותי החכרה פיננסית" (Financial Leasing Services), חברה להשקעה וייעוץ בתחום הנדל"ן וההשקעות השוכנת בסן פרנסיסקו.
בנוסף, הוא היה הבעלים של קבוצת הפוטבול "אריות ההרים של סקרמנטו", אשר שיחקה בליגת הפוטבול המאוחדת (UFL).
רעייתו היא ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר.
פלוסי נולד וגדל בסן פרנסיסקו.
הוא בעל תואר ראשון בשירות דיפלומטי מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, ולאחר מכן השלים לימודי תואר שני במנהל עסקים בבית הספר סטרן לעסקים של אוניברסיטת ניו יורק.
לאחר מכן פתח בקריירה עסקית, ובהווה הוא חבר במועצות מנהלים ובגופים נדבניים רבים.
מאז 2009 הוא יו"ר מועצת שירות החוץ של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-7 בספטמבר 1963 נישא פלוסי לננסי ד'אלסנדרו בבולטימור שבמרילנד, ב"קתדרלת מרי מלכתנו" .
לימים תהא רעייתו יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית וחברה בו מטעם מחוזות קונגרס אחדים בקליפורניה.
לבני הזוג חמישה ילדים: ננסי קורין, כריסטין, ז'קלין, פול הבן ואלכסנדרה.
פלוסי ייסד את חברת הון הסיכון "שירותי החכרה פיננסית" (Financial Leasing Services), דרכה הוא ורעייתו ננסי צברו הון אישי של כ-114 מיליון דולר אמריקני.
לאחר שהשקיע בעבר בקבוצת הפוטבול "Oakland Invaders" של ליגת הפוטבול של ארצות הברית (United States Football League), בשנת 2009 רכש פלוסי את זיכיון "קליפורניה רדווד" בליגת הפוטבול המאוחדת תמורת 12 מיליון דולר.
מאוחר יותר עברה קבוצה זו לסקרמנטו ומותגו בשם "אריות ההרים של סקרמנטו".
בשעות המוקדמות של 28 באוקטובר 2022, חדר לביתם של בני הזוג פלוסי בסן פרנסיסקו פורץ וצרח "איפה ננסי?" שוב ושוב, ולאחר מכן הכה את פול פלוסי בפטיש.
התוקף, דייוויד ויין דיפפה, נלקח למעצר משטרתי, ובהמשך פורסם כי ניזון בתיאוריות קשר שונות בהן QAnon.
פלוסי אושפז בבית החולים הכללי של סן פרנסיסקו, ולאחר שעבר ניתוח בגולגולתו, היה צפוי להחלמה מהירה.
דיפפה דרש לנוכחותה של ננסי בזמן שפרץ לביתם, על אף ששהתה בגבעת הקפיטול בשעת האירוע.
פול ספיד הוא סרט קולנוע ישראלי, מסוגת דרמה, הרפתקאות ונעורים, אשר משמש כספין אוף לסרט "פול גז" משנת 2019. הסרט בוים ונכתב על ידי קובי מחט, בשיתוף כתיבתו של איתי מאירסון.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 2021.
בשנת 2023 החלה להיות משודרת סדרת הטלוויזיה "פול ספיד", אשר משמשת כספין אוף לסרט זה.
ב-31 ביולי 2025 יצא לאקרנים הסרט "פול ספיד מוטורסטאר" המשמש כהמשך לסדרה.
לאקדמיה לספורט מוטורי מתקבלים מדי שנה רק המובחרים ביותר בענפי הספורט המוטורי השונים, כשהחניכים מתחרים על שני כרטיסים לאקדמיה הבינלאומית בדייטונה, פלורידה.
השנה חל שינוי במוסד הוותיק, כאשר מנהל האקדמיה פתח לראשונה את שערי המוסד בפני נשים.
יעל המדריכה ואלונה החניכה במהלך הסרט מנסות לשבור את האפליות בין נשים וגברים מול חניכים מגוונים: נמרוד הנלחם בשדי העבר, עידו הדייקן, פלג בן העשירים ורוי השוביניסט.
הסרט הוא ספין אוף לסרט "פול גז", כאשר עלילתו מתקיימת שנה לאחר עלילת הסרט המקורי.
בסרט רואים איך לאחר שנה נמרוד, אחד מגיבורי הסרט הקודם, המשיך את חייו לאחר ההפסד לתומר וכיצד השתנה.
אלונה מיכאלי (שירה לוי) – חניכה חדשה באקדמיה לספורט מוטורי.
זוכה במקום הראשון ביחד עם עידו בגמר, אך לא עולה למטוס לתחרות.
מתאהבת בנמרוד והופכת לבת זוגו.
נמרוד גולן (קווין רובין) – חניך באקדמיה לספורט מוטורי הנלחם בשדי העבר.
מילא את המכוניות בפחיות אך גל הגן עליו וגורש במקומו.
מגיע לגמר אך מודח ממנו.
מתאהב באלונה והופך לבן זוגה.
רונה (בר כהן) – חניכה חדשה באקדמיה לספורט מוטורי.
פורשת מהאקדמיה בעקבות השוביניזם שבאקדמיה.
עידו ארני (אברהם ארנסון) – חניך דייקן הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
פלג רוזן (נועם אימבר) – חניך בן עשירים הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
פורש באמצע הגמר כי לא שיחק הוגן.
רוי ברוך (און רפאלי) – חניך שוביניסט הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
מילא את האופנועים בצואה של פרות, אך מאשים את אבנר במקרה ואבנר גורש במקומו.
בעקבות סרטון שהגיע להנהלה הושעה ממרוצים ל-5 שנים.
חברו הטוב ביותר של אבנר.
גל יצחק (עידן תלם) – חניך שוביניסט הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
אבנר סונינו (דין גרבר) – חניך שוביניסט הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
חברו הטוב ביותר של רוי.
תום שורש (טל גרושקה) – חניך הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
עמרי בן נעים () – חניך שוביניסט הנמצא באקדמיה לספורט מוטורי.
חבר של גל, רוי, ואבנר.
מודח בחצי הגמר של האקדמיה.
נועם גיגי () – חניך לשעבר ממחזור י"ג שמתחרה במקום אבנר על מקום בגמר של האקדמיה לתחרות שבדייטונה.
ארנון הולנדר (אקי אבני) – מנהל האקדמיה לספורט מוטורי.
יעל (חן אמסלם-זגורי) – מדריכה באקדמיה לספורט מוטורי.
פמיניסטית ובעד השתתפותם של רונה ואלונה.
ארנון מאוהב בה ומטריד אותה.
חליבה (גל אמיתי) – מדריך באקדמיה לספורט מוטורי.
מר רוזן (נתן רביץ) – אבא של פלג.
דואג שפלג יהיה הכי טוב באקדמיה, ויסע לתחרות שבדייטונה.
מיכאלה ארני (אופנוע) – האופנוע של עידו.
אופנוע נמוך ונוח לטענתו של עידו.
עידו אומר שהיא חלק מהמשפחה והשם המלא שלה הוא מיכאלה ארני.
לאחר הצלחת הסרט "פול גז" שיצא לאקרנים בשנת 2019, הוכרז בפברואר 2020 שיופק לו ספין אוף קולנועי, כאשר רק דמותו של נמרוד בגילום קווין רובין תיקח בו חלק.
עוד באותו חודש, דווח שמתקיימים ליהוקים לדמויות, והוכרז ששם הסרט יהיה "פול ספיד".
בחודש מרץ נחשף הקאסט שיצטרף לרובין, הכולל את און רפאלי בתפקיד רוי, שירה לוי בתפקיד אלונה, דין גרבר בתפקיד אלכס, טל גרושקה בתפקיד תום, אברהם ארנסון בתפקיד עידו, חן אמסלם-זגורי בתפקיד יעל, אקי אבני בתפקיד ארנון, נתן רביץ בתפקיד מר רוזן, גל אמיתי בתפקיד חליבה ועידן תלם בתפקיד גל.
עוד הייתה אמורה לקחת חלק בקאסט ריף נאמן בתפקיד רונה, אך ברגע שהתברר שתפקידה בסרט לא ראשי היא פרשה ממנו, ואותה החליפה בר כהן.
צילומי הסרט החלו במרץ 2020, והם היו צפויים להמשך לאורך מספר חודשים, אך הם הופסקו באותו חודש עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
הצילומים נמשכו בסיום הסגר הראשון, והסתיימו ביוני 2020. צילומי הסרט התרחשו, בין היתר, במסלול פצאל שבבקעת הירדן, כאשר אחוז ניכר מאנשי ההפקה על הסט היו משם, בזכות תמיכתה של "קרן קולנוע שומרון" שהקים ראש המועצה יוסי דגן.
טריילר הסרט פורסם ב-12 ביולי 2021, ואיתו תאריך הבכורה, 5 באוגוסט, זאת לאחר שהוא היה צפוי לצאת לאקרנים בקיץ 2020, דבר שלא קרה עקב התפרצות נגיף הקורונה.
פול אנרי פלאנשון היה זמר בס אופראי צרפתי בולט (basse chantante).
הוא היה אחד הזמרים המהוללים ביותר שפעלו בשנות ה-80 וה90 של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 - תקופה שמרבים להתייחס אליה כ"תור הזהב של האופרה".
נוסף להיותו בין ראשוני כוכבי האופרה הבינלאומיים שהוציאו הקלטות, היה פלאנשון זמר רב-אנפין, שביצע תפקידים החל בסאראסטרו בחליל הקסם של מוצרט ועד לתפקידי הבס העיקריים של מאיירבר, גונו, ורדי ווגנר, בין השאר.
פלאנשון נודע בשירת הלגטו שלו כמו גם בדיקציה הברורה, גון הצליל הבהיר, האינטונציה המדויקת והשליטה הווירטואוזית בעיטורים ובקישוטים.
קולו לא היה אדיר, אך אופיו החודר הטביע תמיד את רישומו באולמות גדולים כמו המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הוא הצטיין תמיד בגמישות מופתית, שאפשרה לו לבצע סלסולים ומעברים מהירים, מדויקים ומלוטשים.
פול פלאנשון נולד בפומיי שבארדנים של צרפת, סמוך לגבול עם בלגיה.
פלאנשון, שניחן בקול טבעי מעולה, החל את לימודי השירה אצל הטנור החשוב ז'ילבר דיפרה (הראשון שחולל את הפקת הדו הגבוה בצליל חזה), שפנה להוראה לאחר פרישתו מן הבמה.
דיפרה נהנה מקריירה מכובדת באיטליה, שם יצר את אדגרדו בלוצ'יה די למרמור של דוניצטי בשנת 1835. פלאנשון הוסיף ללימודיו אצל דיפרה שיעטורין אצל ג'ובאני סבריליה, שלימד הרבה זמרי אופרה ידועי-שם באולפנו בפריז, הנודעים בהם האחים יאן ואדואר דה רשקה, עמם יזדמן לפלאנשון לשיר לעיתים קרובות בשנים הבאות.
בריאיון משנת 1905 לעיתון ניו יורק טיימס, אמר פלאנשון, כי עיצב את הטכניקה שלו על פי שיטתו של קודמו המהולל, הבריטון ז'אן-באטיסט פורה, שהה אליל הקהל הפריזאי בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19.
הופעת הבכורה של זמר הבס הגדול הייתה בתיאטרון האופרה בליון ב-1877, בתפקיד סן-ברי בהוגנוטים של מאיירבר.
הוא נשאר בליון עד מאי 1879. אז עבר לפריז וב-1880, הופיע בתפקיד קולונה באופרה "פטררקה" של איפוליט דופרה בתאטר דה לה גטה-ליריק בפריז.
לבסוף, ב-1883, הוזמן פלאנשון לראשונה לשיר באופרה של פריז, שם ביצע בהצלחה את תפקיד מפיסטופלה ב"פאוסט" של גונו.
הוא נשאר באופרה של פריז בעשר השנים הבאות, שם השתתף בביצוע הבכורה של "אל סיד" מאת מאסנה בתפקיד דון גורמה (יחד עם האחרים דה רשקה.
עוד בכורה אופראית חשובה שבה השתתף הייתה "אסקניו" של סן-סאנס ב-21 במרץ 1890, שם שר בתפקיד פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
לצדו הופיעה ב"אסקניו" הזמרת האמריקאית אמה איימס, זמרת הסופרן שהרבתה להופיע לצדו בשנים הבאות.
גם יריבתה של איימס, הסופרן האוסטרלית המבריקה נלי מלבה, הייתה שותפתו לשירה בהזדמנויות רבות.
פלאנשון הופיע בזירה האירופאית משנת 1891 עד 1904, והופעותיו החשובות ביותר היו בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, שם השתתף שוב במספר רב של בכורות.
אחת מהן, ב-11 ביוני 1892, הייתה ההפקה הראשונה של "האור של אסיה" מאת איזידור דה לארה.
בכורה אחרת הייתה של אחת מיצירותיה של ססיל שמינאד.
עוד הצגות בכורה שפלאנשון תרם להן בנוכחותו היו: ב-20 ביוני 1894, "האישה מנאווארה" מאת מאסנה; ב-30 ביוני 1901, העיבוד לאופרה של מהומה רבה על לא דבר של שייקספיר מאת צ'ארלס סטנפורד; ב-1901, "מלך איס" מאת אדואר לאלו; וב-1904, "ארודיאדה" מאת מאסנה.
פרשני מוזיקה אנגלים התלהבו מתרומתו לבכורות הללו, כמו גם משירתו בתפקידים מן הרפרטואר המוכר, בהם רוקו בפידליו של בטהובן, מפיסטופלה ב"פאוסט", ראמפיס באאידה של ורדי, פוגנר באמני השירה מנירנברג של וגנר או יופיטר ב"באוקיס ופילמון" של גונו.
רק גילום מפיסטופלה מאת אריגו בויטו, שעלה לבמה ב-1895, התקבל בהסתייגות מצד מבקרי המוזיקה.
הם גרסו, שכוחו האמיתי של פלאנשון היה ברפרטואר הבל קאנטו הצרפתי והאיטלקי, וכתוצאה מכך, השטן הנוהם וחושף השיניים של בויטו לא מצא ביטוי נכון בסגנון המקסים והחינני של הזמר, שהתאים להפליא להצגת השטן האלגנטי ב"פאוסט" של גונו.
בשיא תהילתו של פלאנשון בקובנט גארדן, הביא אותו האמרגן מוריס גראו למטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הופעתו הראשונה שם הייתה ב-29 בנובמבר 1893, כיופיטר ב"פילמון ובאוקיס".
הוא הופיע שם בעונות שבין 1893 ל-1897, בעונת 1890–1891, ובעונות שבין 1903 ל-1908, ובסך הכל שר ב-612 הופעות עם המטרופוליטן, שכללו הן הצגות אופרה והן הופעות קונצרטיות, בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית, כחלק מן האנסמבל המסייר של המטרופוליטן.
הוא שר את מפיסטופלה ב"פאוסט" 85 פעמים, והשתתף בבכורה הבימתית באמריקה של "קללת פאוסט" מאת ברליוז בשנת 1906, בתפקיד אותו מפיסטו אחר מפורסם.
ב-1899, שר בהופעת הפתיחה של האופרה "הרו וליאנדרו" מאת מנצ'ינלי (בתפקיד אריופרנה).
ב-1906, שהה בסן פרנסיסקו עם להקה אורחת של זמרי המטרופוליטן (בהם אנריקו קארוזו, כשרעש אדמה עז ובעקבותיו שריפת ענק הרסו את העיר.
הוא ניצל מן האסון מזועזע אך ללא פגע.
ב-1908 עזב את המטרופוליטן לאחר הופעת פרידה כפלאנקט ב"מרתה" של פרידריך פון פלוטו, בבית האופרה.
במהלך חורף 1896–1897, צייר הצייר האמריקאי אדולפו מילר-אורי דיוקן של פלאנשון בהזמנת מלחינת האופרטה העשירה
תמונת הדיוקן הוצגה במרץ 1897 בגלריות דוראנד-רואל בניו יורק.
בשובו לפריז בגיל 57, פרש פלאנשון מן הלחץ והמהומה של הבמה כשקולו היה עדיין במצב כללי מצוין, אם כי הצלילים הגבוהים בטווח הקול החלו להיחלש.
הוא מילא את זמנו במתן שיעורים לתלמידים נבחרים.
במותו היה בן 63. הוא מת בפריז בקיץ 1914, ממש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה.
פלאנשון ניחן בקול בס אמיתי, שהקיף את הצלילים מן ה-פה העליון עד ל-רה התחתון, הקל והמהדהד, אף כי הקלילות והזריזות שאפיינו את גון שירתו הזכירו כלי נגינה גבוה יותר.
בשנות השיא של קריירת 30 השנה שלו, התמודד פלאנשון עם נבחרת כוכבים של בסים אופראיים, בהם בני ארצו ז'אן-פרנסואה דלמא (שאת קולו המלא ומהדהד העריך במיוחד), פדרו גאייאר, ז'וסט ניווט, איפוליט בלאום ומרסל ז'ורנה.
יריבים אחרים היו אדואר דה רשקה הפולני, וילהלם הש יליד בוהמיה, האיטלקים פרנצ'סקו נאוואריני וויטוריו ארימונדי וכן, מדור צעיר יותר של זמרים, הרוסים לב סיביריאקוב ופיודור שליאפין והפולני אדאמו דידור.
הוא שמר על מקומו בכבוד בחבורה המזהירה הזאת, והיה, אז כעתה, מופת לווקאליות מתוחכמת ורבת-חן.
פול פלאנשון הקליט שירים שונים, אריות אופראיות והרכבים לחברות התקליטים הבאות: קול אדוניו, לקודמתה של EMT (לונדון, 1903-1902), לזונופון (פריז, 1902), ולויקטור טוקינג משין (ניו יורק, 1908-1903).
נאמר גם שפלאנשון הקליט באופן פרטי ארבעה גלילים אקוסטיים לחברת הפונוגרף ג'אני בטיני בשנת 1897, אבל שום שריד להקלטות אלה לא נמצא.
רוב הקלטותיו יצאו מחדש על תקליטים אריכי-נגן או על תקליטורים.
ב-1993 הוציאה חברת רומופון תקליטור כפול, המכיל את כל 46 תקליטי ויקטור הקיימים שלו (מספר קטלוגי 2–82001).
תקליטורים אלה פותחים צוהר לסגנון השירה והמיומנות של המאה ה-19, שנגוזו ונשכחו.
להלן רשימה של התפקידים הבימתיים של פול פלאנשון (בלוויית האופרות והמלחינים), מדויקת ככל האפשר בהתחשב במקורות הקיימים:
אבימלך, בשמשון ודלילה של קאמי סן-סאנס
אלוויז" ב"לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי
אריופרנה ב"ארו וליאנדרו" של לואיג'י מנצ'ינלי
אסטולאט ב"אליין" של הרמן במברג
בלתאזאר ב"לה פאבוריטה" של גאטנו דוניצטי
ברטרם ב"רובר השד" של ג'אקומו מאיירבר
קפולט, ב"רומיאו ויוליה" של שארל גונו
קלאודיוס ב"המלט" של אמברואז תומא
Des Grieux (Count) ב"מאנון" של ז'יל מאסנה
הדוכס מאלבה ב"פאטרי" של אמיל פַלַדיל
אסקאמיו בכרמן של ז'ורז' ביזה
יוסטאש ב"אטיין מרסל" של סן-סאנס
פרנסואה הראשון, ב"אסקאניו" של סן-סאנס
האח אבי ב"מהומה רבה על לא דבר" של צ'ארלס ויליירס סטנפורד
דון גורמה ב"אל סיד" אל מאסנה
האח לורן ב"רומיאו ויוליה" של גונו
גארידו ב"האישה מנווארה" של מאסנה
גסלר בוילהלם טל של ג'ואקינו רוסיני
האינקוויזיטור הגדול ב"האפריקאית" של מאיירבר
היינריך בלוהנגרין של ריכרד וגנר
כוהן גדול ב"אפריקאית של מאיירבר
יופיטר ב"פילמון ובאוקיס של גונו
המלך הנרי ב"נסיכה אוזרה" של הרברט באנינג
מפיסטופלה ב"מפיסטופלה" של אריגו בויטו
מפיסטופלה ב"קללת פאוסט" של הקטור ברליוז
אוברטל (רוזן) ב"הנביא" של מאיירבר
עברי זקן בשמשון ודלילה של סן-סאנס
פלאנקט ב"מרתה" של פרידריך פון פלוטו
פוגנר באמני השירה מנירנברג של וגנר
ראמפיס באאידה של ג'וזפה ורדי
רוקו בפידליו של לודוויג ואן בטהובן
רודולפו ב"לה סונאמבולה" של וינצ'נצו בליני
הרוזן מסן ברי בהוגנוטים של מאיירבר
סאראסטרו בחליל הקסם של וולפגנג אמדאוס מוצרט
פול סריזייה היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי צרפתי, הקשור לתנועת הנאבי.
פול סריזייה נולד למשפחה עשירה ממעמד הביניים.
אביו, איש עסקים שעבד בתעשיית הבשמים, סיפק לו השכלה קלאסית.
בשנת 1875 התקבל ללימודים בפריז, שם למד פילוסופיה, יוונית, לטינית ומדעים.
הוא קיבל את שני התארים שלו בפילוסופיה ומתמטיקה ב-1883.
בשנת 1885, לאחר שעבד בחברה של אביו במשך זמן קצר, הוא נכנס לאקדמיה ז'וליאן.
החברות שלו עם מוריס דני היא מתקופה זו.
הוא בילה חלק מקיץ 1888 בפונט-אוון, בברטני, כפר שמשך אליו אמנים צרפתים וזרים רבים.
שם, תשומת לבו התמקדה בקבוצה קטנה של אמנים הסובבים סביב אמיל ברנאר ופול גוגן.
הוא התקרב לפול גוגן, לאחר שהראה לו את אחד מציוריו.
גוגן עודד את סריזייה להיפטר מאילוץ החיקוי של הציור, להשתמש בצבעים טהורים וחיים, לא להסס להגזים בחזיונותיו ולתת לציוריו הגיון דקורטיבי וסמלי משלו.
סריזייה חזר לפריז עם תמונה קטנה שצוירה בהנחייתו של גוגן, והראה אותה בהתלהבות לחבריו, ובכך שיתף את רעיונותיו החדשים שלמד מגוגן.
לאחר מכן שונה שם הציור ל"קמע".
התפתחו ויכוחים בינו לבין שאר חבריו.
בקיץ 1889 הוא חזר לאזור פונט-אוון והתיישב בכפר פולדו עם פול גוגן, צ'ארלס פיליגר ומאיר דה האן בפונדק הקטן של מארי הנרי, שהפך במהרה לבית הספר של פונט-אוון.
עם קרוביו, פייר בונאר, מוריס דני, אנרי-גבריאל איבלס, פול רנסון, שחלקו את רעיונותיו, הקים את "תנועת הנאבי" ("הנביאים" בעברית).
הם נפגשו בקביעות כדי לדבר על תיאוריות של אמנות, סמליות, תורת הנסתר.
מאוחר יותר הצטרפו אליהם לתנועה ארמנד סגה, אדואר וויאר ואחרים.
לתקופה קצרה התנועה תרמה לעולם אמנות האוונגרד על ידי השתתפות בתערוכות, הפקת תפאורות תיאטרליות.
עם זאת, בסביבות 1896 התרופפו הקשרים של הקבוצה וכל אחד מהם הלך בכיוון האישי.
בקיץ 1891 עזב סריזייה את פונט-אוון והתיישב ב-Huelgoat, לשם חזר בקיץ 1892, אז פגש את השחקנית הפולניה גבריאלה זפולסקה.
הוא צייר דמויות מונומנטליות ומוצקות של איכרים ברטונים.
לוח הצבעים שלו השתנה, הוא כבר לא השתמש בצבעים טהורים אלא שבר אותם באפור.
משנת 1893 עבר עם גבריאלה זפולסקה לשאטונוף-דו-פאו (Châteauneuf-du-Faou) מקום שהפך למגוריו הראשי משנת 1906 ועד סוף ימיו.
הוא בילה את החורפים בפריז, ועבד עם חברו, מייסד התיאטרון דה ל'אובר.
אמני הנאבי, כולל סריזייה, עבדו על תפאורות ותלבושות של התיאטרון הסימבוליסטי.
בעבודות אלו הביעו האמנים את האידיאלים והסינתזה שלהם באמצעות מספר אמצעי ביטוי.
ב-1895 נענה סריזייה להזמנה לבקר במנזר הבנדיקטיני של ביורון, בגרמניה.
לנזירים-האמנים של המנזר היו עקרונות לפיהם חוקי היופי הם אלוהיים, וחבויים בצורה מסתורית בטבע, ויכולים להתגלות רק לאמנים בעלי חוש פרופורציה והרמוניה של צורה.
הוא התלהב מהדוקטרינה הזו, ובשובו לפריז ניסה לשכנע את חבריו בחידושה ובחשיבותה, אך היא לא זכתה להצלחה הצפויה וסריזייה התרחק מחבריו הוותיקים.
לאחר מספר נסיעות לביורון, הוא שם לעצמו מטרה ליישם את תורת הנזירים על ידי פיתוח אמנות המבוססת על חישוב ומדידה.
התמקדותו המאוחרת באמנות מצרית, איטלקית ושטיחי קיר מימי הביניים הובילים אותו ליצור עבודות דקורטיביות.
הוא לימד בקביעות באקדמיה רנסון בפריז משנת 1908.
ב-22 בפברואר 1912, הוא התחתן עם אחת מתלמידותיו שנפגש באקדמיה זו, מרגריט גבריאל-קלוד, הידועה יותר כציירת בשם מרגריט סריזייה, לה מוריס דני הציע כמתנת חתונה את ציורו.
פול סריזייה מת ב-7 באוקטובר 1927 מהתקף לב בזמן שנסע לבקר את אשתו המאושפזת.
הוא נקבר בבית הקברות סן-צ'ארלס.
ביוזמת חבריו הוקמה על קברו אסטלת קבורה שעוצבה על ידי מוריס דני.
ספרינגר הוא סופר, פרופסור והיסטוריון צבאי אמריקאי.
ספרינגר נולד באיווה, למד בבית הספר התיכון באורבנדייל, איווה ובאוניברסיטת טקסס A&M, וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה ב-1997 ותואר דוקטור בהיסטוריה צבאית ב-2006.
ספרינגר הוא פרופסור להיסטוריה במכללת הפיקוד והסגל האווירי.
בנוסף לימד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
ספרינגר הופיע כיועץ בתוכניות בערוץ ההיסטוריה, בערוץ דיסקברי ובערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
בשנת 2014 מונה ספרינגר לעמית בכיר במכון לחקר מדיניות חוץ.
ספרינגר חיבר מספר ספרים בנושא השבויים של אמריקה: טיפול בשבויי מלחמה ממלחמת העצמאות ועד למלחמה בטרור.
בשנת 2022 טען כי חייזרים יתקיפו את כדור הארץ בעזרת אסטרואידים בעלי חימוש או וירוסים קטלניים.
פול לינטון פטרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כנשיא הסנאט של אורגון בשנים 1951–1952, ולאחר מכן ועד למותו כמושל אורגון ה-26. פטרסון היה מושל אורגון הראשון שנולד במאה ה-20, והאחרון מבין מושלי המדינה עד כה שנפטרו בעת כהונתם.
פול פטרסון נולד בעיר קנט שבאוהיו, לאביו ג'ורג' א.
פטרסון, באותה עת סטודנט בקולג' באוהיו, ולאמו עדה לינטון פטרסון.
לאחר סיום לימודיו בקולג' היה פטרסון האב לכומר והמשפחה עברה ב-1908 לפורטלנד, אורגון.
עבודתו הראשונה של פול פטרסון הייתה כמחלק עיתונים ברחובות פורטלנד, ובהמשך היה בבעלותו קו חלוקת עיתונים.
הוא השלים את השכלתו וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון וושינגטון שבעיר.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת זמן קצר בחיל התותחנים של צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה החל פטרסון את לימודיו באוניברסיטת אורגון, שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים ב-1923, ותואר במשפטים ב-1926 בעת לימודיו הוא הכיר את ג'ורג'יה סירל בנסון, בת למשפחה מכובדת בפורטלנד.
ב-1927 נישאו השניים ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר סיום לימודיו התקבל פטרסון ללשכת עורכי הדין והוא פתח משרד עורכי דין בעיר הילסבורו.
פטרסון המשיך בעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי עד 1952.
הקריירה המשפטית של פטרסון הובילה אותו לקריירה פוליטית.
בשנים 1926–1933 הוא שימש כסגן התובע המחוזי של מחוז וושינגטון.
לאחר מכן הוא שימש בתקופות שונות כפרקליט העירייה של הילסבורו, ושל הערים ביוורטון, גסטון, שרווד וטואלטין.
תפקידים אלו הקנו לו מוניטין בקרב הממסד הפוליטי של המחוז.
עד 1944 היה פטרסון יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז וושינגטון.
באותה שנה הוא ראה שלא הוצג אף מועמד מטעם המחוז לסנאט המדינתי.
הוא הסכים להתמודד על מושב זה ובבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה הוא ניצח.
פטרסון כיהן בסנאט המדינתי בשנים 1945 -1952, ובשנתו האחרונה בסנאט הוא כיהן כנשיאו.
ב-1952 התפטר מושל אורגון דאגלס מקיי מתפקידו כדי לקבל להתמנות כמזכיר הפנים בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
באותה עת, פטרסון, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט המדינתי, היה הבא בסדר הירושה למשרת המושל.
ב-27 בדצמבר אותה שנה הושבע פטרסון כמושל אורגון ה-26.
פטרסון נכנס לתפקידו כאשר מעמדו הפוליטי במדינה היה חלש, אך הוא הוכיח את עצמו כמושל פופולרי.
הוא זכה בקלות במועמדות המפלגה הרפובליקנית וב-1954 נבחר לכהונה שנייה כמושל בזכות עצמו.
כבני תקופתו במפלגה, השקפתו הכלכלית הייתה שמרנית, אך הוא קיבל סיוע מכספי הממשלה הפדרלית לסיוע למובטלים, למיזמי תחבורה ולתוכניות לניהול משק המים.
הוא תמך בתשתית התחבורה המדינתית, ועודד את פיתוח מערכת הכבישים המהירים במדינה.
בתקופת כהונתו כמושל לא הוצעו הרחבות של תוכניות רווחה.
בחוגי המפלגה הרפובליקנית הוא זכה לאהדה הן ברמה הלאומית והן ברמה המדינתית.
הוא זכה לגיבוי של מועדון ארלינגטון בעל ההשפעה בפורטלנד, שרבים מחבריו בעלי ההשפעה סייעו לו במסעות הבחירות שלו.
ב-1956 קיוו הרפובליקנים לנצח את הסנאטור הדמוקרטי והרפובליקני לשעבר, ויין מורס, ושקלו את מועמדותו של פטרסון כמועמד בעל הסיכויים הטובים ביותר.
ב-28 בינואר אותה שנה הכריז פטרסון על מועמדותו, ובאותה עת הפופולריות שלו הייתה בשיאה.
ב-31 בינואר, שלושה ימים לאחר מכן, לאחר נאום הבחירות הראשון שלו, התמוטט פטרסון במהלך פגישה עם יועצי מסע הבחירות שלו במועדון ארלינגטון.
דווח שהוא צנח לפתע מכיסאו.
כאשר הוא נבדק, התברר שהוא סבל מחסימה כלילית.
פול פטרסון נפטר באותה פגישה, וב-3 בפברואר נערכה לו הלוויה מדינתית.
אפרו נטמן בבית הקברות ריוור ויו שבפורטלנד.
במקומו הושבע כמושל הבא נשיא הסנאט המדינתי אלמו סמית'.
פול סקרדון היה שחקן, מפיק ובמאי על במות אוסטרליה וניו יורק.
כשהיה בן 15, סקרדון הופיע לראשונה על הבמה כקונטוריסט בוודוויל.
הוא התקדם מזה לפנטומימה ואז הצטרף ללהקה בראשותו של ג'יי סי ויליאמסון, שטיילה בניו זילנד ובאוסטרליה במשך חמש שנים.
ב-1905 הוא הצטרף ללהקה בראשותו של נאנס אוניל, וסיבוב ההופעות של הלהקה הביא אותו לארצות הברית.
סקרדון נסע להוליווד בשנת 1910. בקולנוע, הוא עבד עבור Majestic Pictures, אולפני Reliance-Majestic ואולפני Vitagraph.
הוא ביים את בלאנש סוויט ב"בעל לא מוכן", את בסי באריסק בכמה מההפקות המצליחות ביותר שלה, ואת רוב המלודרמות שבהן כיכבה אשתו, השחקנית בטי בליית'.
סקרדון, שפרש עם כניסתם של סרטי הסאונד, חזר לקולנוע כשחקן בשנות ה-40 של המאה ה-20, שם שיחק בתפקידים קטנים עד שפרש מתעשיית הקולנוע ב-1948.
סקרדון היה נשוי לשחקנית בטי בליית' מ-1919. ב-18 בינואר 1954 מת סקרדון מהתקף לב בפונטנה, קליפורניה, בגיל 79.
הרפתקאותיו של מארק טוויין (1944) - רודיארד קיפלינג (ללא קרדיט)
הדלטונים רוכבים שוב (1945) - עורך דין (ללא קרדיט)
''סינדרלה ג'ונס (1946) - השופטת רוטלדג' (ללא קרדיט)
ג'נטלמן ג'ו פלוקה (1946) - דייל בחדר תיקים (ללא קרדיט)
זמן מחוץ לתודעה (1947) - באטלר (ללא קרדיט)
ג'ו פלוקה בנוקאאוט (1947) - פקיד רכבת (ללא קרדיט)
מרטון של הסרטים (1947) - חבר מועדון (ללא קרדיט)
הטקסני המופלא (1947) – אזרח (ללא קרדיט)
סוד מעבר לדלת (1947) - עיני ינשוף (ללא קרדיט)
הוא הלך בלילה (1948) – בעל חנות משקאות חריפים (ללא קרדיט)
יאנקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור (1949) - רוכל לבן שיער (ללא קרדיט)
הדולינים של אוקלהומה (1949) - תפקיד קטן (ללא קרדיט)
שמשון ודלילה (1949) – קבצן (ללא קרדיט)
בל ממקסיקו הישנה (1950) - מר אמברקרומבי (ללא קרדיט) (תפקיד קולנועי אחרון)
פול סקאלי-פאואר הוא אסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, יליד אוסטרליה הראשון שטס לחלל.
פול סקאלי-פאואר נולד בעיר סידני וסיים לימודי בית ספר בעירו.
בשנת 1966 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת סידני.
לאחר סיום הלימודים הוא הצטרף שורות הצי המלכותי האוסטרלי.
סקאלי-פאואר עבד בצי עד לשנת 1972. באותה שנה פול סקאלי-פאואר עבר לעבוד בצי ארצות הברית במסגרת חילופי מדענים.
באוקטובר 1977 הוא חזר לארצות הברית וקיבל משרה במרכז מחקר של הצי האמריקאי בו עבד מספר שנים ובשנת 1982 קיבל אזרחות אמריקאית.
בשנת 1984 פול סקאלי-פאואר נבחר לקבוצת אסטרונאוטים של נאס"א.
כבר באוקטובר 1984 הוא טס לחלל במסגרת משימה STS-41-G כמומחה מטען על מעבורת החלל צ'לנג'ר.
תוך מספר שנים סקאלי-פאואר עזב את נאס"א וחזר למחקרים בתחום חקר האוקיינוסים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא חזר לאוסטרליה.
בשנת 2004 הוא מונה למנהל Tenix Group, חברה אוסטרלית בתחום טכנולוגיה וביטחון.
בשנת 2007 הוא מונה ליושב ראש של SensorConnect Inc חברה שמבוססת בעמק הסיליקון.
בנוסף לכך היה חבר דירקטוריון בחברות נוספות.
בתחום המדע סקאלי-פאואר פרסם כ-60 מאמרים מדעים והשתתף ב-13 מסעות לחקר האוקיינוס.
פול ג'יי סמית' היה מלחין וכנר אמריקאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו בדיסני.
סמית' נולד בקאלומט, מישיגן ב-30 באוקטובר 1906. אביו, ג'וזף סמית', החל ללמד אותו לנגן במגוון כלי נגינה החל בפסנתר בגיל ארבע וכינור בגיל שבע.
כמו כן הוא גם ניגן בחצוצרה ובויולה, ועד גיל 12 ניגן בתוף בס עבור הלהקה העירונית.
הניסיון שלו עזר לו להשיג ידע מעשי יותר על התזמורת והוא המשיך להיות מנצח בתיכון.
עם סיום התיכון, הוא למד מוזיקה במכללה של איידהו מ-1923 עד 1925 לפני שהתקבל לקונסרבטוריון בוש בשיקגו, אילינוי.
יכולותיו בתיאוריה ובהלחנה זיכו אותו במלגה ללימוד תורת המוזיקה בבית הספר ג'וליארד, עם זאת, לא ברור אם אי פעם פנה להזמנה זו.
סמית' בילה חלק ניכר מחייו בעבודתו בדיסני כמלחין עבור פסקולים רבים של סרטי החברה, בהנפשה ובלייב אקשן כאחד, בקולנוע ובטלוויזיה כאחד; את עבודתו בחברה הוא החל משנת 1934, הוא היה "בוגר טרי מהאוניברסיטה ומלא ברעיונות מוזיקליים", כפי שציינו האנימטורים פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון בספרם "אשליית החיים" (1981).
משנת 1962 עד 1963, הוא הלחין מוזיקה לקומדיית המצבים "Leave It to Beaver".
ב"פנטסיה" הוא אחד מעובדי האולפן שבתזמורת.
הוא גם חיבר את מוזיקת הרקע לכמעט כל סרטי הסדרה "True-Life Adventures".
בשנת 1950, סמית' ואוליבר ולאס הלחינו את הפרטיטורה המוזיקלית לסרט "סינדרלה".
שותפתו ועמיתתו העיקרית של סמית' הייתה הייזל "גיל" ג'ורג', שכתבה את השיר לסרט "האור ביער" (1958) יחד איתו ולורנס ווטקין.
עוד אחד ממשתפי הפעולה של סמית' היה ג'ורג' בראנס שעבד איתו במספר סרטים.
סמית' זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר עם לי הרליין ונד וושינגטון עבור הסרט "פינוקיו", זו הייתה זכייתו הראשונה והיחידה באוסקר.
סמית' קיבל שבע מועמדויות נוספות לאוסקר עבור "שלגיה ושבעת הגמדים", "סלודוס אמיגוס", "ניצחון באמצעות כוח אווירי", "שלושת הקבלרוס", "שירת הדרום", "סינדרלה" ו"פרי".
לאחר כשלושה עשורים מוצלחים עם אולפני וולט דיסני, בהם חיבר בין היתר מוזיקה לכמעט 70 סרטי הנפשה קצרים, סמית' פרש מהחברה בשנת 1962. הוא נפטר ב-25 בינואר 1985 בגלנדייל, קליפורניה, ממחלת אלצהיימר בהיותו בן 78. כעשור לאחר מותו, בשנת 1994, הוא קיבל את התואר אגדת דיסני.
פול ספיד היא סדרת נוער ישראלית שעלתה לשידור בערוץ TeenNick ב-19 בנובמבר 2023, אותה ביים קובי מחט והתסריטאי הראשי שלה הוא שראל פיטרמן.
בסדרה מככב אנסמבל שחקנים רחב הכולל את קווין רובין, קים אור אזולאי, קים בן שמעון, מיכאל גבעתי ואחרים.
הסדרה מהווה ספין אוף לסרטי הקולנוע "פול גז" ו"פול ספיד".