tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק איתן נולד בשנת 1952. עד לגיוסו לצה"ל גדל בקריית חיים, והוא בוגר תיכון עירוני מקיף קריית חיים.
עם גיוסו לצה"ל ביולי 1970 במסגרת גרעין של תנועת הנוער השומר הצעיר התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום קורס הקצינים שב איתן לנח"ל ומונה למפקד מחלקה.
במלחמת יום הכיפורים היה איתן מפקד פלוגה ב' בגדוד ולחם בראשה בקרב הבלימה מול המתקפה הסורית בדרום רמת הגולן.
לאחר שניתנה לו הפקודה לסגת כינס את חייליו בקיבוץ עין גב.
על אף שגדוד הנח"ל המוצנח נפגע קשות ואיבד רבים מלוחמיו ומפקדיו, הוא המשיך, בלחץ המג"ד, יורם יאיר, לקחת חלק בלחימה.
הגדוד הוטס לסיני, ואיתן ופלוגתו לחמו בחזית המצרית, במסגרת אוגדה 162. איתן הוביל את פלוגתו בלחימה בצדה המערבי של התעלה כנגד הקומנדו המצרי, בקרבות לטיהור החיץ החקלאי, עד לפאתי העיר סואץ.
לאחר המלחמה החליף את אריק מורן כמפקד הפלוגה המסייעת של הגדוד.
כמו כן השתתף איתן, כקצין המבצעים של חטיבת הצנחנים במבצע אנטבה.
בשנים 1976–1979 שירת בסיירת מטכ"ל כמפקד פלגת האימונים וכסגן מפקד היחידה.
במלחמת לבנון לחם בביירות ובמהלכה נתמנה למפקד גדוד 450, גדוד קורס המ"כים של חטיבת הצנחנים שמפקדו, סא"ל , נהרג בקרבות ליד צור.
בשנים 1982–1984 שירת בתפקידי פיקוד והדרכה בבית הספר למ"כים ובבה"ד 1. ב-1984 מונה למפקד גדוד 50 של הצנחנים, והוביל אותו בפעילות מבצעית בלבנון וביהודה ושומרון.
לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד חטיבה 5. בהמשך מונה למפקד חטיבת הנח"ל, ולאחר מכן למפקד בה"ד 1. ב-1994 מונה למפקד עוצבת סיני.
בשנים 1995–1997 פיקד על אוגדת עזה, בין היתר בלחימה במהלך מהומות מנהרת הכותל.
ב-1997 מונה למפקד אוגדת איו"ש, בשנת 1998 בהחלטת הרמטכ"ל שאול מופז קיבל בתפקיד זה דרגה אישית של אלוף.
ביולי 2000 מונה למפקד פיקוד המרכז ופיקד עליו עם פרוץ האינתיפאדה השנייה ובמבצע חומת מגן.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-2003 כיהן כיושב ראש האגודה למען החייל.
לאחר מלחמת לבנון השנייה עמד איתן בראש צוות בדיקה בתחום ה"פיקוד כמנהל מערכה", אשר בחן כיצד פיקוד מרחבי, ובמלחמה הנ"ל פיקוד הצפון, מתמודד עם מלחמה בגזרתו בשנת 2007 פרש מתפקידו.
ב-4 בפברואר 2008 הודיעה פרקליטות המדינה לבג"ץ כי איתן יכהן בוועדה לבדיקת קבלת ההחלטות בהריגת בכיר החמאס סלאח שחאדה.
בשנת 2015 מונה לרכז צוות חקירה מטכ"לי אודות אירועים חריגים" במבצע צוק איתן, אותו ריכז קודם לכן האלוף נעם תיבון.
בהמשך שימש איתן כיועץ לחברות בתחום הניהול והארגון וניהל משק חקלאי של גידול זיתים ובננות במושב כרם מהר"ל שבו הוא מתגורר.
איתן בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לביטחון באנגליה.
יצחק אליה נבון (י"ג באייר תרי"ט, 17 במאי 1859 – כ"ט באלול תשי"ב, ספטמבר 1952) היה איש ציבור, עיתונאי, סופר, משורר ומלחין יהודי-טורקי-ישראלי.
נולד בי"ג באייר ה'תרי"ט באדריאנופול שבטורקיה לרב אליהו נבון.
בילדותו התחנך אצל אביו ושאר רבני העיר, ובהמשך היה בוגר בית המדרש לחזנים בעירו.
בגיל 18 עבר עם הוריו להתגורר בקושטא, ולאחר תקופה החל לשמש כמזכירו של הגביר משה בר נתן.
תנועת חובבי ציון משכה את תשומת לבו, וכדי להתעדכן בפעילותה חתם על מנוי להצפירה.
בתקופה זו התכתב עם סופרים כדוגמת הרב קלמן שולמן, הרב חיים זליג סלונימסקי, דוד גורדון ואחרים.
כשנחום סוקולוב ביקש ממנו להיות סוכן וכתב הצפירה בטורקיה, ובהמשך של האסיף, נענה לבקשתו ושימש במקצוע זה ללא תמורה במשך כ-30 שנה.
בכתבותיו ב"הצפירה" שנקראו "קושטא מקושטא" הרבה לכתוב אודות המתרחש בטורקיה.
בשל עיסוקו בספרות, ראה בהרחבת חוג דוברי העברית חשיבות עליונה.
בקושטא פעל עם ידידיו לייסד בתי ספר עבריים, והשפיע על מנהלי בתי ספר קיימים להנהיג את הוראת השפה העברית במוסדותיהם.
בתקופה זו כתב בכל עיתוני קושטא, לרוב תחת שמות העט "ינון" ו"בן אמיתי" בשל הביקורת מטעם הממשל.
כן כתב שורת מאמרים בעיתון "לה ב'ארה" שיצא בקהיר, ובהמגיד.
מתוקף היותו נמנה עם מנהיגי וחברי מקהלת המפטירים של ערי טורקיה, קיבץ את כל הפיוטים והשירים שהיו מושרים על ידיה, וערך והגיה את כתבי היד בנושא שאסף הרב בנימין בכר יוסף, ובהמשך הוציאם בספר "שירי ישראל בארץ הקדם".
בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) ביקר לראשונה בארץ ישראל למשך כחודש.
גם לאחר שחזר לקושטא, העיתונות הישראלית והשד"רים שהיו מגיעים לביתו של הגביר משה בר נתן, השאירו אותו מעודכן בקורות היישוב היהודי בישראל.
כשישראל דוב פרומקין ביקש ממנו לשמש כנציג חברת "עזרת נדחים" בקושטא, נענה בחיוב, וסכומי הכסף שגייס שימשו במידת מה להקמת בתי התימנים בכפר התימנים בשילוח.
באביב של שנת 1929 (ה'תרפ"ט) עלה לישראל והשתקע בשכונת אהל משה בירושלים.
בירושלים פעל לאיסוף לחנים מזרחים עממיים ורומנסות עתיקות.
לאחר תקופה בירושלים עבר לתל אביב.
היה חבר באגודת הפייטנים שירי ציון שפעלה בבתי הכנסת הספרדיים בשכונת פלורנטין.
הלך לעולמו בכ"ט באלול ה'תשי"ב.
הוא קבור בבית הקברות נחלת יצחק.
בשנת 1916 כתב והלחין בהשפעת מלחמת העולם הראשונה את השיר "ברכת שלום".
בשנת 1918, בתקופה מלאת התקווה שלאחר פרסום הצהרת בלפור וסיום מאות שנות השלטון העות'מאני בארץ ישראל, כתב את השיר "ניצני שלום", שהוקלט בין היתר בביצועם של הלנה הנדל ומקהלת רינת.
השיר נלקח ממנגינה ספרדית יהודית שאותה שרים בעת אמירת הקדיש או בתפילת ראש חודש.
נבון שהיה בוגר בית המדרש לחזנים באדריאנופול השכיל לשלב זאת.
כמו כן, שילב בשיר זה את שמו בצורה נסתרת בשתי האותיות הראשונות בכל שורה שנייה:
שירו הידוע ביותר הוא "טעם המן"; מקורו הוא בקופלאס (שיר מועד) הספרדי-יהודי "פורים לנו, פסח אן לה מאנו".
שיר זה הוקלט על ידי זמרים ישראלים רבים, בהם שושנה דמארי באלבומה "מכלניות עד אור", נחמה הנדל, רן אלירן וגאולה גיל, וגם לא-ישראלים – אלי סטון (Elly Stone), מרתה שלאם (Martha Schlamme) ואחרים.
בנוסף, כתב המלחין מרק לברי וריאציות על שיר זה לפרק השלישי של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 שלו.
במרץ 2006 התארח נגן הקלרינט הכליזמר גיורא פיידמן לרגל יום הולדתו ה-70 בתוכניתו של אריה ורדי "אינטרמצו עם אריק", ובחר לסיים את התוכנית בשיר זה.
ארכיונו של י"א נבון שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
ינון: (שירים), ירושלים: דפוס ארץ ישראל, תרצ"ב.
(בסוף הספר מאמר: "חלק היהודים במוזיקה המזרחית")
יונה הומיה: משירי יצחק אליהו נבון; רשומים וערוכים על ידי יצחק לוי, תל אביב: המרכז לתרבות ('ספריה מוזיקלית'), תשי"א 1950.
יצחק אלטרמן (לעיתים אלתרמן; 3 ביוני 1881, ו' בסיוון ה'תרמ"א – 2 בפברואר 1939, י"ג בשבט ה'תרצ"ט) היה מחנך, מורה, משורר ופזמונאי עברי.
אביו של המשורר נתן אלתרמן.
יצחק אלטרמן נולד באוברוביצ'י (מחוז הומל) שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) כבנם השלישי של איידלה ואריה אהרן.
קיבל חינוך מסורתי, ואחר-כך למד בישיבות בשצ'דרין ובבוברויסק.
בעת שלמד בישיבה היה אלטרמן מורה בכפרים, עד שככל הנראה בסביבות 1899 עבר לעיר הומל.
בסתיו 1905 עבר לוורשה והחל ללמד ב"חדר המתוקן" בעיר של המספר, המשורר והמתרגם הציוני אהרן לובושיצקי, והיה פעיל באגודת "חובבי שפת עבר".
בוורשה ייסד בשנת 1910, עם חברו יחיאל היילפרין, בית-ספר לגננות עבריות ("הקורסים הפרֶבֶּלים"), במטרה שהן תלמדנה את הילדים עברית.
בשנת 1908 (או 1909) נשא לאישה את בלה ליבוביץ, שעברה להתגורר עמו בוורשה.
מאוחר יותר הצטרפה לדירת הזוג גם אימה של בלה, סטרנה פרידה.
מבין תלמידותיו של אלטרמן ניתן למצוא בין היתר את המשוררת היידית קדיה מולודובסקי, אשר לימודיה במוסד של יצחק אלטרמן מוכיחים את ניסיונו של האחרון למצוא את שביל הזהב בין השפה העברית ובין היידיש בתקופת מלחמת הלשונות.
בין האורחים שפקדו את ביתו של אלטרמן ניתן למנות את י"ל פרץ, חיים נחמן ביאליק, חנה רובינא ועמיתו המחנך יחיאל היילפרין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר למוסקבה וייסד וניהל קורסים עבריים לגננות מטעם רשת "תרבות".
לאחר מכן העתיק מקום מגוריו לאודסה וביחד עם חברו יחיאל הלפרין ייסד סמינריון לגננות.
כתב שירים ומחזות קצרים אשר הועלו בחגים השונים.
בעקבות פריצת מלחמת האזרחים ברוסיה עבר לקייב, וגם שם המשיך עם קורסי הגננות.
אבל בעקבות השתלטות הבולשביקים על המדינה נסגרו כל בתי הספר של "תרבות", ובתוכם גם הקורסים לגננות.
בספטמבר 1921 השתתף ב שנערך בקרלסבד.
בשנת 1920, יצא מרוסיה במשלחת מרכז ההסתדרות הציונית במוסקבה לעזרת הפליטים היהודים שעברו את הגבול בסביבות נהר הדנייסטר, ונשלח לעבר הגבול הרומני לקישינוב, לדון עם השלטונות ברומניה על הקלת מצב הפליטים שם.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והתמנה למפקח כללי על גני הילדים בארץ ישראל.
בשנת 1934 מונה למנהל מחלקת החינוך של עיריית תל אביב.
פרסם ספר שירי משחק עבריים לטף עבור הגננות, הכולל הוראות על אופן המשחק.
באחד מהם, "משחקים פרֶבֶּליים - שירים, משחקים ומחזות לגני ילדים ולבתי ספר" (התפרסם לראשונה בווילנה ב-1913, ושוב בוורשה ב-1922), פורסם גם השיר הנודע "יש לנו תיש".
השיר הופיע בספר בליווי תווי הנגינה והוראות המשחק, ועם השנים נוצרו לו גרסאות שונות ויותר מלחן אחד (אשכנזי וספרדי).
כמו כן, ערך בין השנים 1917–1918 יחד עם יחיאל היילפרין את "הגנה: מכתב-עתי לענייני גן-הילדים העברי להלכה ולמעשה", שיצא לאור "פעם בשני חודשים", ובו הופיעו תווים לשירי ילדים, ובהשתתפותו הקבועה של יעקב פיכמן.
היה נשוי לבֶּלָּה ליבוביץ, ונולדו להם שני ילדים: המשורר נתן אלתרמן ולאה.
יצחק אלטרמן נפטר בשנת 1939, בגיל 58, ונטמן בשדרת הסופרים והעסקנים בבית הקברות טרומפלדור.
בשנת 1967 נפטרה אלמנתו בלה.
משחקים פרבלים: שירים משחקים ומחזיות לגני ילדים ולבתי ספר; ערֻכים ומעֻבדים על ידי י.
אלתרמן; עם תווי זמרה מעֻבדים על ידי הקומפוזיטור מ.
הרב יצחק אלחנן ספֶּקטוֹר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ספעקטאָר, בניו נקראו בשם רבינוביץ' - ראַבינאָוויץ), (ה'תקע"ז, 1817 - כ"א באדר ה'תרנ"ו, מרץ 1896), היה רבה הראשי של קובנה.
היה מגדולי הפוסקים בדורו וכונה "רשכבה"ג" (ראשי תיבות: רבן של כל בני הגולה).
נחשב לאוטוריטה בתחום התרת עגונות.
נולד בעיירה ראש (רוס) שבמחוז גרודנו ברוסיה (כיום בלרוס), לרחל ולרב ישראל איסר, רב ומו"ץ בעיר, שהיה גם מורו הראשון.
שמו הראשון יצחק נקרא על שם אבי אמו.
בגיל בר מצווה נשא לאישה את שרה רייזל מהעיר וולקוביסק, שם גם למד אצל רב העיר, רבי בנימין דיסקין, ואצל רבי אליהו שיק, והתיידד עם בנו, רבי יהושע לייב דיסקין.
הוסמך לרבנות מרבי בנימין דיסקין ומרבי יצחק אייזיק חבר מטיקטין.
בשנת תקצ"ז, בטרם מלאו לו עשרים, התמנה כרב בזעבלין.
בשנת תקצ"ט התמנה לרבנות ברזה (כיום ברזה קרטוסקה), ב-תר"ו בנישוויז וב-תרי"א בנובוגרודק.
כבר בתקופה זו הורצו אליו שאלות בהלכה מכל רחבי רוסיה ומחוצה לה, והם היו הבסיס לספרו "שו"ת באר יצחק".
בשנת תרכ"ד התמנה לכהונת הרב של קובנה ושימש בתפקיד זה במשך 36 שנה, עד מותו.
בשנת תרמ"ב נפטרה זוגתו שרה רייזל, ובשנת תרמ"ג נשא בזיווג שני את חנה לבית מייזלש, שהייתה בזיווג ראשון כלתו של רבי חיים דוידזון אב"ד וורשא.
נפטר בקובנה בכ"א באדר ה'תרנ"ו - ונקבר בבית החיים בקובנה.
בנו, רבי צבי הירש רבינוביץ (הקבור בסמוך אליו), היה מגדולי המתנגדים לתנועת המוסר, והתמנה לאב"ד קובנה אחריו.
הרב ספקטור היה פעיל מרכזי בהנהגה התורנית, הציבורית והמדינית של העולם היהודי בדורו.
עודד את הקמת כולל קובנה על ידי ראש הקהל ר' אברהם יצחק נבייזר-נביאסקי בראשות הרב ישראל מסלנט.
נאבק נגד מספר חוקים של הממשלה הרוסית כלפי יהודים, בהם בחינה בשפה הרוסית למורים יהודיים ואיסור שחיטה כשרה.
נוסף על פעילותו לביצור החיים הדתיים, ועבודתו הספרותית העשירה, עסק רבות בעניינים ציבוריים ומדיניים.
בעיתות רעב ארגן ועד לגיוס תרומות נרחב לאנשי קובנה, כמו גם בשריפות שפקדו את קובנה ווילקומיר.
לרגל פעולותיו בא במגע עם רבנים עסקנים ואילי הון ברוסיה ובמערב אירופה.
בין הרבנים, עמד בקשר עם הרש"ר הירש, רבי עזריאל הילדסהיימר בברלין, רבי צדוק כהן בפריס ועוד.
עם מוקיריו נמנו עתירי הון כרוטשילד, הירש וגינזבורג.
הרב ספקטור פעל רבות למען יהודי רוסיה, שהיו נתונים אז לפרעות מחד, ולגזירות מהממשלה מאידך.
היה הרב היחיד שהוזמן לוועידת המנהיגים היהודים ב-תרמ"ב בסנקט פטרבורג שניסתה לטכס עצה להקלת הרדיפות.
בתחילה חשב הרב ספקטור כי מצב יהדות רוסיה ישתפר על ידי לחץ מצד דעת הקהל בעולם הנאור, ועל כן כתב קונטרסים שהופצו בעילום שם, בהם כתב בפרוטרוט על מצבם העגום של יהודי רוסיה ושלחם למזכיר הקהילה היהודית בלונדון.
הקונטרסים תורגמו לשפות רבות והופצו באנגליה, צרפת, איטליה וארצות הברית, ובעקבותיהם כונסו הפגנות ואסיפות מחאה נגד רדיפת יהודי רוסיה בהשתתפות מדינאים ואנשי רוח בארצות רבות.
ברבות הימים, נוכח הרב ספקטור לדעת כי הלחץ המדיני, אשר באמצעותו ניסה לפעול לרווחת יהודי רוסיה, אינו מועיל, מצב יהודי רוסיה אינו משתפר, וכי התנאים מחייבים פתרון מהפכני יותר, כהגירה.
הרב ספקטור החל פועל לעידוד הגירה מרוסיה לארץ ישראל, ותמך בתנועת "חובבי ציון" ובתרומות ליישוב ארץ ישראל.
קיבל בהתלהבות את ועידת קטוביץ של חובבי ציון בשנת תרמ"ה, ותיאר אותה כ"כינוס לצדיקים שכמותם נאה להם ולעולם".
באספת נכבדים בביתו הוחלט על שליחת שני שליחים מקובנה לוועידה, שקיבלו את ייפוי כוחו.
בתקופה שלאחר הוועידה, שבה היו ניגודים וחילוקי דעות בין האגודות הציוניות השונות, יצא בקריאה לראשי העסקנים להשכין שלום ביניהם ולא להפקיר את המתיישבים, ואמר:
באספה השנייה של "חובבי ציון" בוועידת דרוסקניק, נבחר הרב ספקטור פה אחד ל"גבאי נכבד", אך הוא לא קיבל את המינוי בטענת חולשה וזקנה.
עם זאת, עד שנת תר"ן נמנע הרב ספקטור מהזדהות רשמית עם חובבי ציון, בשל היותה תנועה בלתי חוקית.
לאחר שאושרה התנועה רשמית מטעם הממשלה, החל לחתום על כרוזים רשמיים של התנועה, ואף פרסם בגלוי את דעתו בעניין יישוב ארץ ישראל:
הרב ספקטור תמך בפסק הרבנים ישראל יהושע מקוטנא, שמואל מוהליבר ושמואל זנויל קלפפיש, שהתירו היתר מכירה לגוי בשנת השמיטה במושבות החדשות בארץ ישראל, אך התנו זאת "באופן שיסכים עמנו הרב הגאון יצחק אלחנן".
גדולתו הייתה בעיקר כמשיב וכפוסק הלכה.
כתביו מאופיינים בבקיאותו המרשימה, סברתו הישרה, יכולת הניתוח שלו וכישרונו הסדרני.
תשובותיו סדורות לכללים ופרטים, סימנים וענפים.
במרוצת השנים הפך לגדול המשיבים והפוסקים בכל תפוצות ישראל.
נודע במיוחד בעסק התרת העגונות, הידוע כמסובך וקשה, ואת העיסוק בו ראה כמצווה גדולה.
דרכו הייתה להקל, והוא דגל בכלל "כוח דהיתרא עדיף".
עץ פרי - מאמר לחיזוק לומדי תורה (ב' חלקים, וילנא תרמ"א, ירושלים תשנ"ט)
תשובות רבנו יצחק אלחנן (ירושלים תש"ע)
על שמו של הרב ספקטור נקראו:
בית היתומים היהודי בקובנה ע"ש רבי יצחק אלחנן ספקטור, הוקם על ידי ד"ר אבא לפין ופילנתרופים נוספים.
הישיבה שבתוך ישיבה יוניברסיטי בניו יורק: "ישיבת רבי יצחק אלחנן" במימון הגביר והנדבן האמריקני יעקב שיף
ישיבת כנסת בית יצחק נקראת גם ישיבת קמניץ או ישיבת כנסת בית יצחק קמניץ בראשה עמד הרב ברוך דב לייבוביץ בעל הברכת שמואל
שכונת נחלת יצחק בתל אביב ובית הקברות שלידה
ישיבת המקובלים נחלת יצחק ירושלים על שמו ועל שם זקן המקובלים הרב יצחק כדורי
רחובות בירושלים, חיפה, רמת השרון, ראשון לציון ועוד
יצחק אֶנְגְלָרְד הוא פרופסור אמריטוס למשפטים, שופט בית המשפט העליון בשנים 1997–2003, ונשיא עמותת המשפטנים ישראל-גרמניה.
חתן פרס ישראל לחקר המשפט (1997).
אנגלרד נולד בפרנקפורט שבגרמניה הנאצית (1933) וגדל בבאדן ובציריך.
כנער היה חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא.
מבין מדריכיו בתנועה, מציין אנגלרד כי לרב אלי תורן ולפרופ' ראובן פוירשטיין הייתה השפעה גדולה על חניכי התנועה באותן שנים.
בשנים 1948 - 1949 למד בישיבת עץ חיים בשווייץ ובשנת 1951 סיים בשווייץ את לימודיו.
נרשם ב-1952 ללימודי משפטים באוניברסיטת ציריך, שם השלים סמסטר אחד.
לאחר מכן חזר ארצה, והשלים תואר ראשון ותואר שני בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית (1952 - 1956).
בשנת 1957 הוענק לו תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פריז בצרפת.
עבודתו לדוקטורט עסקה בדיני נזיקין, וכותרתה הייתה "הכלל הדבר מדבר בעדו במשפט הישראלי".
את התמחותו ערך אצל שופט בית המשפט העליון דוד גויטיין, עורך הדין שצ'ופק ובמחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
בשנת 1960 הוסמך לעריכת דין, לצד היותו עוזר הוראה לפרופסור גד טדסקי באוניברסיטה העברית.
את שירותו הצבאי עשה בפרקליטות הצבאית (1963-1962).
לאחר טירונות החל לשרת בבית הדין הצבאי בקסטינה, בתחילה כסנגור פלילי ובהמשך כתובע פיקודי של פיקוד הדרום וגייסות השריון.
בתפקידו זה היה תובע במאות תיקים פלילים.
לאחר שחרורו מהצבא היה מרצה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בסוף שנות ה-60 הוא חקר את נושא האימוץ, בדק סטטיסטיקות של אימוץ והמליץ המלצות שונות לגבי חוק האימוץ.
בשנת 1970 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר ובשנים 1984–1987 היה דיקן הפקולטה למשפטים.
בשנים 1971–1974 עמד בראש המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי באוניברסיטה העברית ובשנים 1980–1981 היה מנהל המכון לחקר המשפט העברי.
לאורך השנים שימש גם יועץ חיצוני ל של הכנסת והיה פרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה ושווייץ ובהן אוניברסיטת ייל.
אנגלרד נחשב למומחה עולמי בתחום דיני הנזיקין ובין חיבוריו כתב ספר יסוד על פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
בשנת 1992 היה לחבר האקדמיה הישראלית למדעים ובשנת 1996 לחבר מן המניין באקדמיה הבינלאומית למשפט השוואתי.
בשנת 1997 הוענק לו פרס ישראל לחקר המשפט.
בבית המשפט העליון כיהן החל מ־15 בספטמבר 1997 עד 3 באפריל 2003.
בשנת 2007, ארבע שנים לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, שבר אנגלרד שתיקה ממושכת כאשר יצא בביקורת חריפה נגד שר המשפטים, פרופסור דניאל פרידמן, שהיה גם ידיד אישי שלו.
אנגלרד חלק על קביעתו של פרידמן לפיה הרכב בית המשפט העליון מונוליתי מדי, קבע שהצעת פרידמן לשנות את מבנה הוועדה למינוי שופטים באופן שיקטין בה את השפעתו של בית המשפט העליון היא שגויה ונימק כי גם בימי הסנהדרין מינה הגוף השיפוטי את החברים שכיהנו בו.
אנגלרד תקף את ביקורתו של פרידמן על התערבותו של בית המשפט העליון בסוגיות ביטחוניות ואמר כי תפקידו של בית המשפט העליון הוא להתערב בכל מקום ובכל תחום בהם מתבצעות פעולות בלתי חוקיות.
בסיום דבריו אף השווה את פעילותו של פרידמן למעשה המוזכר בתנ"ך בו גונב אבשלום את לב בני ישראל כאשר הוא ממריד אותם נגד הסמכות השיפוטית של אביו, דוד, בהבטיחו לכל אדם כי הוא עצמו יצדיקו במשפט.
יצחק אלבלג (בספרדית: Isaac Albalag) היה פילוסוף אריסטוטלי ופרשן מקרא יהודי.
נודע בגישתו המיוחדת לסתירות שבין הדת לפילוסופיה ולמדע, הנקראת "האמת הכפולה".
אלבלג חי בשלהי המאה ה-13. הדעות חלוקות אם חי בפרובאנס בדרום צרפת, או בקטלוניה בצפון ספרד.
תרגם לעברית את ספרו של התאולוג המוסלמי אבו חאמד אלגזאלי הנקרא "כוונות הפילוסופים", על ספר זה הוסיף את הערותיו הביקורתיות וכינה אותן "תיקון הדעות".
אלבלג היה בקיא בספרות נוצרית אוורואיסטית וממנה נטל כנראה חלק מרעיונותיו.
את כל הגותו של אלבלג אנו מכירים מספרו "תיקון הדעות".
ספר זה הוא למעשה אוסף הערותיו של אלבלג על תרגום הספר "כוונות הפילוסופים" של אלגזאלי.
"תיקון הדעות" מורכב משבעים וששה סעיפים.
אלבלג לא הספיק לתרגם את כל שלושת חלקי ספרו של אלגזאלי והפסיק בתחילת החלק השלישי.
הספר נכתב כנראה בשנת 1292.
בהקדמת הספר אלבלג מסביר שהסיבה שהביאה אותו לתרגם את ספרו של אלגזאלי היא הרצון להראות ש"אמונת התורה והפילוסופיה אחת ואין בה שום הפרש", ובאמת רובו של הספר עוסק ביחס שבין התורה (המקרא והמצוות) לבין הפילוסופיה (ההכרה והמדע).
את הספר "כוונת הפילוסופים" של אלגזאלי תרגמו עוד כמה פילוסופים יהודים לעברית, ואף כתבו עליו הערות, בהם משה נרבוני ור' יצחק אבן שם טוב.
זה האחרון כתב על אלבלג: "אין טעותו ושיבושו בחוק החכמה פחות משיבושו וכפירתו בחוק התורה".
יש הרבה כתבי יד לספר "תיקון הדעות" ורובם מהמאה ה-15. הבאת חלקים מהספר לדפוס נעשתה לראשונה על ידי יהושע השל שור בכתב העת החלוץ לפי כתב יד שרכש מעזבונו של יצחק שמואל רג'יו.
התרגום השלם לעברית והאחרון שיצא הוא של יהודה אריה וידה מ-1973. וידה אף הוסיף מבוא קצר.
אלבלג רואה ארבעה יסודות משותפים לכל התורות ההגותיות:
מציאות אדון בעל יכולת לגמול (לתת שכר) ולהעניש
לכן, לדעתו, אין הבדל בין אמונת התורה לפילוסופיה פרט לכוונת התורה.
לפי אלבלג התורה לא באה להורות אמיתות דתיות ומטאפיזיות, אלא חוקיה הם חוקים מדיניים שתכליתם להסדיר את חיי החברה והמשפט.
בעניין זה חלק אלבלג על שיטת האריסטוטלים המוסלמים שטענו שתכלית הדת היא הוראת הדרך לאושר של העולם הבא.
בנוגע לסתירות שבין התבונה למדע דבק אלבלג בתורת "האמת הכפולה" (בדרך חדה וקיצונית מזו של אבן רושד), כלומר שבמקום שיש סתירה ביניהן חייב אדם מבחינת האמונה לאמר הן, ומבחינת ההכרה לאמר לאו, וזאת כדי לא להפחית ממעמדו של כל תחום.
בעניין זה הוא אף חולק על הרמב"ם שדחה את הוכחת אריסטו בדבר קדמות העולם שסותרת את סיפור התורה על בריאת העולם.
לדעתו של אלבלג העולם קדמון, וכך הוא מפרש גם את מעשה בראשית שבמקרא.
בעניין זה אלבלג סוטה מדרכו, שכן לפי "האמת הכפולה" סיפור מעשה בראשית יכול להורות על בריאה יש מאין ומבחינה פילוסופית-מדעית אין אנו חייבים לקבל זאת, ואין צורך להידחק ולפרש את מעשה בראשית על פי הנחת קדמות העולם.
אלבלג טוען שבעוד שבמורה נבוכים הרמב"ם הסתיר את דעתו האמיתית בדבר קדמות העולם, הרי שבספרו משנה תורה (הלכות יסודי התורה, פרק א', הלכה ה') הוא טען שלגלגל אין קץ ותכלית והוא סובב תמיד, ולפי אלבלג זו אמירה ברורה על נצחיות העולם.
אלבלג סובר כי האמת הנבואית אינה יכולה להיות מובנת אלא רק על ידי נביא, ואילו שאר בני האדם צריכים לקבל אותה כקבלה מפי הנביא.
לדעתו, דרך זו אינה בטוחה מכיוון שאין אפשרות לרדת לעומקם של כוונת כתבי הקודש ללא נבואה, ולכן הפילוסופיה עדיפה עליה, מכיוון שהיא פועלת על פי השכל.
המסקנה היא שעל האדם לדבוק בדרך ההכרה השכלית מצד אחד ובדרך האמונה ה"נסית" (הלא-רציונלית) מצד אחר מבלי לנסות לאחד ביניהן באופן מלאכותי.
אלבלג, כמו הרמב"ם לפניו, יצא נגד שימוש בקמיעות: "ואלו הם השמות אשר הגיעו לידי בעלי הקמיעות ונפתו בהם קצת תמימי לב בין המקובלים, וחשבום מן השמות הקדושים לדמיון אשר ביניהם במשקל ובשיתוף האותיות, והאמינו בהם שהם מן הקבלה.
ובאמת לפי דעת הפילוסוף אינו אלא זיוף שאירע בה ורעיון רוח, יוצא מן המקובל כשגגה היוצאת מלפני השליט".
אלבלג היה מראשוני המבקרים הפילוסופיים של הקבלה.
כמו כן התנגד לחישוב הקץ.
ר' משה אשכנזי מסתמך עליו בכתביו נגד הקבלה.
אף על פי כן אלבלג האמין שהקבלה היא אכן קדמונית אלא שלא נשאר ממנה שריד וכמעט שאבדה לגמרי.
את ר' משה מבורגוש הוא מכנה "הגדול שבכולם".
יצחק אלמוג (במקור, "יצחק ורצמן"; 5 באוקטובר 1922 - 21 בדצמבר 2012) היה איש צבא ישראלי.
שימש קצין הקשר הראשי השני בצה"ל וסיים את שירותו הצבאי בדרגת אל"ם.
אלמוג נולד ב-1922 בבלץ שבבסרביה בנם של רות וחנוך ורצמן, עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1933, בוגר הגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1937 הוא הצטרף לארגון "ההגנה" ושירת בשירות הקשר.
ב-1942 הצטרף לצבא הבריטי ושירת כקצין קשר בבריגדה היהודית.
במלחמת העצמאות הדריך את קשרי חטיבות גבעתי וקרייתי ושימש קצין הקשר במבצע נחשון.
בנובמבר 1949 מונה לקצין הקשר הראשי השני (אחרי אל"ם יעקב ינאי (יאן)), תפקיד בו כיהן עד אוגוסט 1954, אז פינה את מקומו לאריאל עמיעד.
לאחר שחרורו מצה"ל, עמד בראש משלחת משרד הביטחון בבריטניה ובהמשך במזרח הרחוק.
בשנת 1957 הוא מונה לראש אמ"ת, ובשנת 1958 לראש אגף הבינוי והמשק במשרד הביטחון.
בשנת 1960 הוא מונה לעמוד במקביל גם בראש אגף האספקה במשרד הביטחון, ושימש בתפקידים אלו עד 1961.
היה פעיל במפלגת העבודה וחבר מרכז-המפלגה.
נפטר ב-21 בדצמבר 2012 בגיל 90. הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
אחיו הבכור היה מרדכי אלמוג, מייסד יחידת האיסוף 8200.
ד"ר יצחק איצקוביטש (יצחק איצקוביץ, 9 בדצמבר 1891 – 13 בפברואר 1980) היה הרנטגנולוג הראשון בצפון ארץ ישראל, פעיל ציבור ואזרח כבוד של חיפה.
איצקוביטש נולד בבאקו שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אזרבייג'ן) לאליעזר איצקוביטש, ציוני סוחר ותעשיין נפט אמיד.
למד רפואה באוניברסיטת מינכן, וקיבל בה תואר דוקטור ב-1914. לאחר מכן שב לרוסיה, וגויס לצבא עד 1921. במסגרת השירות הצבאי קיבל שני אותות הצטיינות מיוחדים.
לאחר מכן עבד כרופא רנטגנולוג.
ב-1924 נשא את עליזה (אליז) בת יעקובוס קאן (בנקאי, פעיל ציוני והקונסול הראשון של הולנד בירושלים) לאישה, עלה לארץ ישראל ב-1926 והשתקע בחיפה.
במאי 1926 פתח ד"ר איצקוביטש בחיפה מכון רנטגן ברחוב החדש (כיום רחוב שיבת ציון); היה זה המכון הראשון בצפון ארץ ישראל.
ביתה של משפחת איצקוביטש (ברחוב ארלוזורוב 16) תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בסוף שנות ה-20, ולאחר שהמשפחה, לאחר הפצצת האיטלקים עברה לגור בכרמל, שכן בו משרד ועד הקהילה החיפאי.
יותר מאוחר שימש את משרדי הרבנות הראשית של חיפה ואת בית משפט השלום.
ב-1999 נתנה העירייה את המבנה למכון ה.ל.כ.ה - המכון לפיתוח כושר הלמידה.
נכון לאוקטובר 2013 מציעה עמותת המכון טיפולים דידקטיים, רגשיים ופרא-רפואיים לילדים תושבי חיפה והסביבה.
במשך שנים היה איצקוביטש יושב ראש הסתדרות הרופאים בחיפה, ובמסגרתה ניסה לשתף פעולה עם אגודת הרופאים הערבים.
ב-1949 היה בין יוזמי הקמת "בית הרופא", שהיה ראשון בתי הרופא בארץ, ואת "מעון הרופא" לרופאים שהגיעו לגיל הזהב.
ב-1970 קיבל את אזרחות הכבוד של העיר חיפה ואת מדליית הזהב על שם רוזנפלד של ההסתדרות הרפואית.
על שמו רחוב בחיפה, ליד מעון הרופא שהקים.
אחותו, שרה סולוביצ'יק, הייתה אף היא רופאה והתמחתה ברפואת ילדים וכאחיה השתלבה בעשייה ציבורית.
עליזה ויצחק איצקוביטש היו הורים לשלושה דוד, איתמר ויונה.
בנם איתמר ארבל, קצין קרבי בגדוד השלישי של הפלמ"ח, נשא לאישה את זיוה ארבל ("הנערה עם האקדח"), שאותה הכיר בשירותם בפלמ"ח.
בתם, יונה, הייתה קצינה בצה"ל ואחות מוסמכת, נישאה לרופא פרופ' אגון ריס רופא הרובע היהודי במלחמת העצמאות ומחלוצי הקרדיולוגיה בישראל.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י.
בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה
יצחק אלרון (5 באוקטובר 1924 – 29 באפריל 2017) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששירת כיועץ הכספי לרמטכ"ל, ולאחר פרישתו מצה"ל היה גזבר עיריית תל אביב-יפו.
אלרון נולד ב-1924 בלובלין שבפולין, בנם של הדסה וישראל הלפרין.
עלה לארץ ישראל ב-1935 ולמד בבית הספר תחכמוני בתל אביב ובבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1938 נסע עם אמו לבקר את משפחתה בפולין, וחזר לארץ ישראל לאחר שמונה חודשים, זמר קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1942 עבר קורס מ"כים בשפיה ושירת בתל אביב, בגבעת עדה, בבן שמן ובכפר מנחם.
ב-1947 עבר קורס מפקדי מחלקות של "ההגנה" ושימש מפקד מחלקה בחי"ש בתל אביב.
במלחמת העצמאות שירת כקצין המודיעין של חטיבת גבעתי, וכמפקד קורס מ"כים של החטיבה.
לחם עם חניכי הקורס במבצע נחשון ולאחר מכן מונה למפקד פלוגה ולחם בחזית הדרום.
לאחר המלחמה שירת, בדרגת סרן, בענף המחקר של אגף המודיעין כראש הדסק לסוריה וללבנון.
בהמשך היה קצין המודיעין של פיקוד הדרום.
ב-1954 נמנה עם בוגרי הקורס הראשון של המכללה לפיקוד ולמטה ומונה לראש ענף המודיעין הקרבי באגף המודיעין.
בשנים 1956 עד 1959 שירת כעוזר ראש אמ"ן לארגון, בעת שראש אמ"ן היה האלוף יהושפט הרכבי.
ב-1960 מונה לנספח צבאי בארגנטינה, צ'ילה, פרגוואי, ברזיל ואורוגוואי.
הוא היה מעורב במבצע ללכידת אדולף אייכמן.
ב-1962 מונה לשליש ראשי באגף כוח האדם.
ב-1970 מונה לראש מחלקת הארגון באגף וסגן ראש האגף, בדרגת תת-אלוף.
ביולי 1972 מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל ולראש אגף התקציבים במשרד הביטחון ושירת בתפקיד זה עד סוף 1975. במהלך תפקידו נטל חלק במשלחת משרד הביטחון לארצות הברית בו גובש הסכם הסיוע הביטחוני.
בשנים 1977 עד 1995 עבד כגזבר עיריית תל אביב-יפו תחת ראש העירייה שלמה להט.
ב-2010 זכה לתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אלרון היה חבר המועצה לשלום ולביטחון.
כמו כן היה חבר הוועד המנהל של סטודיו למשחק ניסן נתיב וחבר חבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בוגר תואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1947 נישא לשרה בבצ'וק והיה אב לשתיים.
נפטר ב-29 באפריל 2017 והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
הרב יצחק איציק אוירבך (?
– ז' באדר תר"ז, 1847) היה רבה של לונטשיץ בפולין.
בנו של הרב חיים אוירבך, בעל "דברי משפט", שכיהן כרבה של לונטשיץ.
נישא להענא, בת זאב וולף מזאלשין.
בשנת תקע"ה נולד בנו הבכור הרב מאיר אוירבך.
כעבור זמן קצר נפטרה אשתו והוא נישא בשנית.
כיהן כרב בעיירה דוברי שבמחוז קאליש ולאחר מכן כרב ואב"ד בפלוצק.
בט' באלול תקצ"ט חלה אביו והוא הובהל מפלוצק ללונטשיץ כדי לשהות במחיצת אביו הנוטה למות.
הרב יצחק איציק היה ראשון הסופדים ואחריו בנו הרב מאיר אוירבך.
לפני מותו ציווה הרב חיים אוירבך שעל כס הרבנות בלונטשיץ יישב בנו.
אף על פי שרבי יצחק איציק כיהן כרב בפלוצק, שנחשבה משרה רבנית מכובדת, הוא עזב את רבנותו בפלוצק כדי למלא את מקום אביו כרבה של לונטשיץ.
הוא הקים בה ישיבה שמנתה מאות תלמידים.
בין התלמידים רבי חנוך הניך הכהן לוין.
חיבר ספר בירורי הלכה על סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך והנציח בו את שם אביו - "דברי חיים".
השאיר אחריו ארבעה בנים ובת.
בנו הבכור הוא הרב מאיר אוירבך.
על פי מצוות הרב חיים אוירבך שצאצאיו ימשיכו את שושלת הרבנות בלונטשיץ, לאחר מותו של רבי יצחק איציק פנו ראשי הקהילה לבנו רבי מאיר בהצעה לרשת את משרת אביו, אך סמוך לאותו זמן התמנה כרבה של קולו (Koło).
רבי מאיר אוירבך, שהתייתם בינקותו ולא הכיר את אמו, הנציח בשם ספרו, "אמרי בינה", את זכר הוריו: "בינה" ראשי תיבות בן יצחק הענא.
יצחק אלידר (סולימנוב) (י"ד בטבת ה'תרפ"ז, 19 בדצמבר 1926 – ה' באדר ה'תשפ"ג, 26 בפברואר 2023) היה איש חינוך, מורה ומנהל ישראלי.
היה חבר בארגון הלח"י (לוחמי חרות ישראל) וקריין בתחנת השידור "לחרות ירושלים".
הקים את "המכון למורשת יהדות אתיופיה" והיה מנהלו הראשון.
אלידר נולד בעיר כרמאן שבאיראן.
אביו עסק ביציקת גלילי דפוס ואמו הייתה עקרת בית.
אב המשפחה רצה לגדל את ילדיו בארץ הקודש ועל כן יצא לדרך בלווית מבריחי גבול ערבים, שנטשו את המשפחה באישון ליל בהרי הגליל.
בהאיר השחר נתגלו העולים הבלתי חוקיים על ידי ערבים מקומיים, ואלה מסרו אותם לשלטונות המנדט הבריטי.
הם נעצרו בצפת ונשפטו לשלושה חודשי מאסר בכלא עכו ובכלא בית לחם.
ב-1940 הצטרף אלידר לבית"ר ולאחר מכן לברית החשמונאים, וכמו רבים מחברי תנועה זו, הצטרף לארגון הלח"י בהיותו בן 15. פעילותו במחתרת הקיפה תחומים רבים כגון הפצת חומר הסברה, גיוס כוח אדם וכספים, תצפיות והטמנת מוקשים.
כמו כן שימש כאחראי על מחסן, עסק בהדרכה והיה קריין בתחנת השידור "לחרות ירושלים".
ב-1946 סולק מבית הספר התיכון בשל חברותו בלח"י.
אלידר גם שימש כמפקד מחנה הנוער "מחנה יואב" בשייח' באדר.
לאחר ההתנקשות ברוזן ברנדוט, נכלא אלידר ביפו והועבר לעכו.
עם שחרורו מהכלא התגייס לצה"ל.
שירת כקשר מורס בגדוד 9 בחטיבה 7 והשתחרר ב-1951.
לאחר שחרורו מצה"ל למד בבית המדרש למורים מטעם האוניברסיטה העברית וקיבל תעודת מורה מוסמך בכיר.
כמו כן, למד בישיבת מרכז הרב.
בין השנים 1952–1984 עסק בהוראה ובניהול בתי ספר בירושלים ובפרוזדור ירושלים.
היה חבר בתא המנהלים בירושלים ובתא הארצי.
פעילותו בתחום החינוך לא פסקה גם לאחר יציאתו לגמלאות (1985), אלידר המשיך ללמוד וללמד עד שנת 1994, בישיבת "מכון מאיר", כדי להקים מנהיגות רוחנית לעדה האתיופית בישראל.
הוא הקים את "המכון למורשת יהדות אתיופיה" והיה מנהלו הראשון מטעם הרבנות הראשית, משרד הדתות, משרד הקליטה וארגון ג'וינט ישראל.
אלידר היה חבר בחוג "סולם" וכתב בביטאון בשם י.
בן-רחל ופעיל בהנהלת "המרכז הרוחני" של הרב הראשי לישראל לשעבר מרדכי אליהו.
אלידר נפטר ב-26 בפברואר 2023. הותיר אחריו אישה וארבע בנות.
בתו היא הסופרת מירה קדר.
יצחק איתן (נולד ב-9 בספטמבר 1945) הוא קריין חדשות, שדרן רדיו, מנחה, עיתונאי ומשורר ישראלי.
שימש במשך עשרות שנים בתפקיד קריין חדשות ב"קול ישראל".
בפרישתו לגמלאות היה יצחק איתן הוותיק בעובדי "רשות השידור".
נולד (בשם יצחק תם) בשכונת נחלת אחים וגדל בשכונת נחלת צדוק בירושלים, להורים דתיים יוצאי יהדות תימן שעלו ארצה בשנת 1933 מהעיר צנעא שבצפון תימן.
החל לעבוד ב"קול ישראל" כנער בשנת 1961 במסגרת "הנוער העובד והלומד" כששימש עוזר הפקה בתוכניות פופולריות, עבד בתקליטיה ובסרטיה, והשתתף בתסכיתים לנוער.
את שירותו הצבאי עשה ב"גלי צה"ל", שם שימש קריין ועורך ומגיש תוכניות: יומני חדשות, תוכניות דוקומנטריות, ותוכניות מוזיקה קלה.
בתקופה זו הוריד את הכיפה מראשו.
לאחר שירותו בגל"צ שב איתן ל"קול ישראל" כקריין חדשות, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו לגמלאות ב-28 בספטמבר 2012, אז הגיש את מהדורת החדשות בפעם האחרונה ובסופה נפרד מהמאזינים.
בנובמבר 2014 שב יצחק איתן להגיש את מהדורת החדשות מדי פעם בפעם.
איתן ליווה בקולו אירועים מרכזיים בחייה של המדינה במהלך חמישה עשורים.
כך למשל שידר את המהדורה שבישרה על הפסקת האש בסוף מלחמת ההתשה באוגוסט 1970, ואת זו שבישרה על סופה של מלחמת יום הכיפורים.
ביומני החדשות מאותה התקופה נראו חיילי צה"ל שבחזית מתאספים מסביב למקלטי הרדיו, כשהם מאזינים לו ומוחאים כפיים בהתלהבות למשמע הידיעה.
כן שידר את המהדורה שבישרה שהכנסת אישרה את הסכם השלום עם מצרים וכי טקס החתימה צפוי להתקיים בוושינגטון כעבור ארבעה ימים, קרי, ב-26 במרס 1979. כמו כן שידר את המהדורה ובה הידיעה על היבחרו של ריצ'רד ניקסון לנשיא ארצות הברית בשנת 1968.
בין שאר תפקידיו בעבר היו הגשת יומני חדשות ויומני שבוע ברשת ב', הנחיית מופעים פומביים לרדיו, השתתפות בתוכניות בידור כשחקן וכחקיין, קריאה אמנותית והגשת תוכניות תיעודיות.
במשך שנתיים, מדי שבת בשבתו, הגיש בצהרי היום ברשת ג', את התוכנית "ציוניוני הדרך".
נוסף על כך, ארח בתוכנית "דו-שבועון ללשון העברית" שאותה גם ערך, אנשי אקדמיה, בלשנים ומורים ללשון שעסקו בהנחייתו, בסוגיות שונות שהועלו בתוכנית.
במסגרת "מרכז ההדרכה" של רשות השידור, הדריך איתן בסדנאות לשיפור הדיקציה, הקריאה וההגשה לקריינים ולכתבים שמילאו אחר כך תפקידים בתקשורת.
כמו כן כתב שירי שבת לתוכנית הטלוויזיה "לקראת שבת" ששודרה בימי שישי בערוץ הראשון, ובמסגרתה גם השתתף בקריאה אמנותית משירי משורר יהדות תימן ר' שלום שבזי.
ב-14 במאי 2017, אחרי 56 שנות שידור, עם סגירתה של "רשות השידור", הגיש איתן את מהדורת החדשות האחרונה בקולו.
במקביל לקריירה הרדיופונית, משמש איתן מנחה אירועים וטקסים פומביים וממלכתיים; מקריין לסרטים דוקומנטריים ותדמיתיים.
בנוסף הוא עוסק בציור, כתיבת שירים ובכלל זה שירי ילדים, וכן בגרפולוגיה.
איתן מתגורר במבשרת ציון, נשוי לירדנה שלומי, אב לשלושה בנים וסב לשבעה.
יצחק אמיתי (ז'טלני) (נולד ב-5 במאי 1951) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אלוף בחיל האוויר, אשר כיהן כראש להק כוח האדם.
אמיתי נולד בתל אביב, למד בבית הספר "אחד העם" ולאחר מכן סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה".
באוקטובר 1969 התגייס לצה"ל והוא בוגר קורס טיס מס' 64. במהלך הקורס הוסב למגמת נווטים והוסמך כנווט קרב.
במרץ 1971 שובץ בטייסת 201, טייסת מטוסי ה-F-4 פנטום אשר נקלטו זה מכבר בחיל האוויר.
הוא עברת את שם משפחתו מז'טלני לאמיתי בעקבות השתתפותו במשלחת חיל האוויר לאיראן.
בתחילת 1973 השתתף בגיחה למצרים יחד עם הטייס אמנון גוריון במהלכה הפילו בקרב אוויר, אשר נערך בגובה נמוך, מטוס מיג 21 מצרי מעל מפרץ סואץ.
הוא חזר לטייסת ובהמשך המלחמה השתתף בגיחות נוספות, במהלך אחת מהן (אשר נערכה ב-19 באוקטובר) הפיל יחד עם הטייס רון חולדאי מטוס סוחוי-7 מצרי מעל ראש גשר צליחת התעלה.
סך הכל נרשמו לזכותו 5 הפלות מטוסי אויב, אשר הופכות אותו לאחד מ-3 נווטי הקרב בעלי התואר "אלוף הפלות".
ב-23 באוקטובר 1973 היה ממובילי תקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה, אותה תכנן.
לאחר המלחמה החל ללמוד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, תואר אותו סיים ב-1979.
במאי 1980 מונה לראש מדור תקיפת טילים במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, עמד בראש צוות שהקים אביאם סלע, אשר פיתח פתרונות ללוחמה בטילי קרקע-אוויר ותכנן וניהל את מבצע ערצב 19 להשמדת הטילים הסורים במלחמת לבנון הראשונה.
בין יתר התפקידים שמילא בחיל האוויר - ראש מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר), ומפקד כנף.
כמו כן סיים שנת לימודים בבית הספר הגבוה למלחמה אווירית בפריס (Ecole Militaire).
בתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו הצטרף לחברת סיבם שהקים אביאם סלע, כיהן כמנהל אזור המרכז בחברת תבל דיגיטל ובשנת 2001 מונה למשנה למנכ"ל ואחראי על המבצעים בחברת אל על.
הוא שימש כמנכ"ל בפועל עד מינויו של עמוס שפירא למנכ"ל, וב-2005 פרש מתפקידו.
לאחר מכן עסק במספר תפקידי ייעוץ ופיתוח בתעשיות הביטחוניות.
כיהן אמיתי כדירקטור במספר חברות ועמותות, בהן מנועי בית שמש, יו"ר הוועד המנהל של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, חבר הוועד המנהל טכנודע חדרה, סטרלינג, ממ"ן, מילא, רשות שדות התעופה, א.ת.
הרב יצחק אלחנן וולקין (תר"ס, 1900 - תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של אנטופול.
בנו של הרב אהרן וולקין רבה של פינסק, ורחל, בת הרב בן ציון סורוצקין ואחותו של הרב זלמן סורוצקין.
בשנת תרע"ג נכנס ללמוד בישיבת מיר וכעבור שנתיים עבר לישיבת ראדין.
כעבור זמן השתוקק לשוב לישיבת מיר.
הוא עבר את הגבול כשהוא מסכן את חייו והגיע לפולטבה, שבה שכנה אז הישיבה.
חלה בטיפוס, ולאחר החלמתו חזר לליטא ולמד בתלמוד תורה בקלם.
כששבה הישיבה למיר, שב אליה.
נישא לבתו של הרב משה וולפסון, רבה של אנטופול.
בשנת תר"צ, לאחר פטירת חותנו, התמנה תחתיו כרבה של אנטופול וכיהן בתפקידו עד כיבושה של העיר בידי הגרמנים.
הובל יחד עם בני קהילתו לכיכר העיר ושם הוצא להורג.
חתנו, שנספה גם הוא, היה הרב שמואל דוד גרשונוביץ, שכיהן כממלא מקום אביו הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, אב"ד ז'אבינקה.
יצחק אלוני (שֶכטֶר) (Schächter; 5 באפריל 1905 – 2 ביוני 1985) היה אמן שחמט יהודי-פולני וישראלי, שהיה אלוף ישראל בשחמט שלוש פעמים.
אלוני נולד כיצחק שכטר בבוצ'אץ', באותה תקופה באימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין.
הוא למד שחמט בגיל שש, היה אלוף לבוב בשנים 1936 ו-1939 והשתתף באליפויות פולין בשחמט.
במהלך השתתפותו בתחרויות בלבוב הכיר אלוני ב-1932 את בת העיר מרים והשניים נישאו בלבוב ב-1938. סמוך לנישואיו זכה לתעודת אמן שחמט פולני שניתנה לו על ידי שר הספורט של המחוז בעקבות הישגיו.
מעט לאחר נישואיו, פרצה מלחמת העולם השנייה ואלוני נפרד מאשתו ונשלח לקזחסטן, שם גויס לצבא אנדרס בפיקודו של ולדיסלב אנדרס.
צבא אנדרס נשלח לאיראן והמשיך למזרח התיכון.
תוך כדי שירותו נודע למפקד הרגימנט שלו שיש חייל יהודי המשחק מצוין שחמט.
אלוני השתדל לעשות טעויות במטרה להפסיד אך לדבריו "המפקד שיחק כל כך רע, שלקח לו שלוש שעות קשות עד שעלה בידו להפסיד".
ב-1944 במהלך המלחמה הגיע לארץ ישראל, התיישב בחיפה ועברת את שמו ל"אלוני".
בישראל הוא הופיע במשחקים סימולטניים במקומות שונים והשתתף באליפויות השחמט המקומיות.
היה אלוף חיפה, ובשנת 1945 כשהתקיימה אליפות ארצית, לראשונה אחרי חמש שנים, זכה במקום הראשון.
שנים רבות שיחק במועדון השחמט המוביל דאז "לסקר".
בשנות המלחמה נמקה אשתו מרים בגטו לבוב, אך הצליחה להימלט ממנו ומגורלה של מרבית קהילת לבוב שנספתה בתאי הגזים ולהסתתר ביערות עד שחרורה של לבוב בידי הצבא הרוסי.
לאחר שהתפרסמה ב"דבר השבוע" רשימת דיוקן מאת שאול הון על אלוף ישראל יצחק אלוני זיהתה אותו מרים ושלחה מלבוב פניה למערכת העיתון האם זה אותו יצחק שכטר השחמטאי המפורסם מפולין ובעקבות פניה זו, יצר אלוני קשר מחודש עם אשתו שעלתה ארצה והם התאחדו שוב ערב הכרזת המדינה.
בשנת 1955 תיאר אותו שאול הון במעריב:
"אלוני [...] איננו עשיר בידיעה של תאוריה, אולם הוא תכססן מעולה ולוחם נמרץ."
ב-1948 התגייס לצבא והשתתף בהגנת שכונת התקווה.
מ-1949 עבד כפקיד גבייה בעיריית תל אביב.
נפטר ב-1985, בגיל 80 ונקבר בבית העלמין הדרום.
1938 - זכה במקום ראשון באליפות קרקוב
1945 - זכה במקום ראשון באליפות ארץ ישראל
1954 - זכה במקום ראשון באליפות תל אביב
יצחק אלוני השתתף 8 פעמים בנבחרות ישראל באולימפיאדות השחמט.
משחקו באולימפיאדת 1954 בו ניצח את רב-אמן קוטוב מברית המועצות, מנדולי שחקני השחמט בתקופתו, התפרסם בארץ ובעולם.
באולימפיאדה זו גם סיים בתיקו עם רבי אמנים מפורסמים אחרים.
באולימפיאדת 1960 ניצח את רב-אמן דמיאנוביץ מיוגוסלביה.
רבי יצחק בן ברוך אלבאליה (ד'תשצ"ה, 1035 – ד'תתנ"ד, 1094) חכם ספרדי תלמודי במחצית השנייה של המאה ה-11 ויועץ למלך העבאדי אל-מעתמד .
נולד לרבי ברוך, בקורדובה בחודש אייר שנת ד'תשצ"ה (1035).
משפחת אביו היא מהוותיקות ביהדות ספרד, אשר לפי המסורת גלתה שם בימי חורבן בית שני, משום שאבי המשפחה יודע היה לרקום פרוכות לבית המקדש, ולבקשת מושל ספרד הגלה לשם טיטוס אותו ואת משפחתו.
בתחילה למד אצל חכם בשם רבי פריגורס, ולאחריו למד תורה מספר שנים אצל רבי שמואל הנגיד עד לפטירתו בשנת ד'תתט"ו.
ומאז היה לחברו הקרוב של בנו, רבי יהוסף הנגיד עד שנרצח בשנת ד'תתכ"ז.
שנתיים לאחר מכן, בשנת ד'תתכ"ט (1069), נקרא על ידי מלך הטאיפה של סביליה אל-מעתמד לשרתו כאיצטגנין החצר, ולאחר מכן אף עלה והיה ליועץ המלך, ומעמדה זו השפיע רבות לטובת עמו, עד שסמכוהו לרב ספרד הדרומית, אז עבר להתגורר בעיר סביליה, ושם אף לימד את תלמידו רבי יוסף אבן מיגאש.
בשנים האחרונות לחייו התגלעה מחלוקת קשה בינו ובין חברו רבי יצחק אלפסי, הרי"ף.
אכן קודם פטירתו קרא לבנו, רבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה, שהיה בן 17 שנים, וציווה אותו שילך לפייס את הרי"ף, וילמד תורה מפיו, וכן עשה (ראה בערכו).
נפטר בגרנדה בחודש ניסן ד'תתנ"ד (1094) קודם היותו בן חמישים ותשע שנים, ונקבר בקורדובה.
חיבר חיבור גדול לפרש את כל ההלכות הבלתי מבוארות שבתלמוד, וקראו בשם "קופת הרוכלים", אך נפטר קודם זקנותו ולא זכה לסיימו, חיבור זה אבד מאתנו.
כמו כן כתב ספר בענייני קידוש החודש ונקרא "מחברת עיבור" ושלחו לידידו רבי יהוסף הנגיד, אף ספר זה אבד ולא הגיע אלינו.
כן חיבר מספר פיוטים ורבי יהודה אלחריזי משבח את פיוטיו.
שהיה אף הוא מגדולי החכמים בדורו.
בן בתו הרב אברהם בן דאוד הלוי (הראב"ד הראשון) הכותב עליו בספרו, "ספר הקבלה" שהיה חכם אף בחכמה יוונית ובעוד מדעים.
הרב יצחק אלפייה (1878–1955) היה רב ודיין, מגדולי מקובלי ירושלים, יליד חלב שבסוריה.
נולד בסביבות שנת 1878 (ה'תרל"ח) בחלב שבסוריה, לרב יעקב חיים ישראל ולשרה (צלחה).
בגיל 5 לערך התייתם מאמו, וסבו, הרב יצחק ישעיה אלפייה גידלו בביתו.
בצעירותו עלה לישראל עם משפחת אביו וסבו, והשתכן בעיר העתיקה בירושלים, שם החל ללמוד בישיבת המקובלים בית אל.
בתקופה זו הוסמך לשחיטה על ידי סבו, ומעבודה זו התפרנס בהמשך חייו.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) מונה לשמש כחבר בית דין בירושלים, אך התפטר ממשרה זו לאחר תקופה קצרה והקים יחד עם רבנים נוספים את חברת "אור חדש וצמח צדיק" בבית הכנסת של בית החולים משגב לדך.
מטרות החברה הייתה עריכת לימוד תורה משותף לאנשים מכל שכבות האוכלוסייה.
בשנת 1911 (ה'תרע"א) התגורר בראשון לציון, שם ייסד את חברת "עולי רגלים" שמנתה כ-50 חברים שהיו עולים מדי חג לירושלים, כדי לקיים את מצוות עלייה לרגל.
לאחר מכן שב לגור בעיר העתיקה בירושלים.
בחודש יוני 1936 (סיוון ה'תרצ"ו) החל בהפצת לימוד "יאיר נתיב" שתיקן, הכולל סדר לימוד המשלב את רוב ספרי היסוד ביהדות.
בהמשך איגד תלמידי חכמים שעסקו בקבלה בישיבת בית אל, ודאג למשכורתם מתרומות שאסף.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נסע למצרים ברכבת צבאית לאחר שקיבל אישור מהמושל הצבאי, להתפלל על קברו של הרב יעקב אבוחצירא עם מספר יהודים מהקהילה היהודית במצרים, בעקבות חלום שחלם.
לפני חתימת הסכם הכניעה עם מפקד הלגיון הירדני על הרובע היהודי בשנת 1948 (ה'תש"ח), ניסה ללא הצלחה ליזום השארת 10 משפחות יהודיות ברובע תחת השלטון הירדני, והוא הוגלה לאחת משכונות ירושלים החדשה, יחד עם שאר משפחות הרובע.
בתקופה זו איבד את כל כתביו, חוץ מאלו שהוצאו לאור.
נפטר ב-13 בספטמבר 1955 (כ"ו באלול ה'תשט"ו) לאחר מחלה, ונטמן בחלקת הרבנים שבהר המנוחות.
בשנים שלאחר פטירתו הוקמה קרן להוצאת ספריו, ושמו הונצח בקריאת רחוב על שמו בשכונת בית וגן בירושלים.
תלמידו היה הרב עובדיה הדאיה.
הרב מרדכי אליהו התבטא עליו שהוא אחד מל"ו צדיקים.
נודע בפעילותו למען קיום תעניות הדיבור והדגשת עדיפותן על תעניות צום, ויזם ימי תעניות דיבור ציבוריים המלוות בלימוד תורה, ובקריאת תהילים הוא כתב, כי תענית דיבור של יום שלם תוך קריאת שלשה ספרי תהילים נחשבת כמו 65,650 תעניות.
בכך הוא השפיע בכך על קהילות רבות, ביניהם גם אצל יהודי צפון אפריקה ישנם קהילות בקרב עדות המזרח (בעיקר ה'ירושלמים') שנוהגים בעקבותיו יום תענית דיבור וקריאת 3 פעמים תהילים בתאריך ג' או ו' שבט.
הקונטרס היחיאלי - "בית השם" - הנהגות בבית הכנסת, הודפס בשנת ה'תרפ"ח בעילום שמו, אך נרמז במילת "היחיאלי", ירושלים ה'תרפ"ח
הקונטרס היחיאלי - "בית עולמים" - ענייני פטירת האדם עד קבורתו, הודפס בשנת ה'תרפ"ח בעילום שמו, אך נרמז במילת "היחיאלי", ירושלים ה'תרפ"ח
הקונטרס היחיאלי - "בית האדם" - בעניין ההודאה לה' יחד עם סדר "חנוכת הבית" ודיני מזוזה ומעקה, על כל פרטיהם ודיניהם, הודפס בשנת ה'תרפ"ח בעילום שמו, אך נרמז במילת "היחיאלי", ירושלים ה'תרפ"ח
יאיר נתיב - מעלות וסדר לימוד שתיקן, הכולל שילוב של לימוד תנ"ך, משנה, עין יעקב, מדרשים, שולחן ערוך, רמב"ם, זוהר, עץ חיים, שמונה שערים וספר הליקוטים, כולל לוח הלימוד ואורך זמן הלימוד, ירושלים ה'תרצ"ו
שיח יצחק - חלק א', תפילות ותיקונים, ירושלים ה'תרפ"ג
שיח יצחק - חלק ב', חידושי תורה ודרשות, ירושלים ה'תרפ"ג
ריח ליצחק - אוסף דברי קבלה, כולל דרשות ופסקים של אביו, ירושלים ה'תרצ"ד
אהבת השם - איסור שינוי מנהגי ישראל והאיסור ללכת במנהגי עכו"ם
אור חדש וצמח צדיק - סדר ומעלת תענית הדיבור, דרשות, סדר תפילות למקומות הקדושים ומכתבי שו"ת, הובא לדפוס על ידי הרב דוד יהודיוף בשנת ה'תשכ"ט
יצחק אלדן (נולד ב-30 באוקטובר 1943) הוא דיפלומט ושגריר ישראל לשעבר.
כיהן בין היתר כשגריר ישראל בדנמרק, במועצת אירופה ובאונסק"ו.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש כנשיא מועדון השגרירים בישראל וראש בית הספר הישראלי לשגרירים צעירים.
יצחק (דנינו) אלדן נולד בקזבלנקה, מרוקו.
עם סיום בית הספר היסודי אליאנס, בגיל 12, הצטרף לגרעין בני עקיבא "חובבי השפה".
בסוף 1955 עזב את משפחתו ועלה לישראל בפברואר 1956 במסגרת עליית הנוער.
עד 1961 התחנך בבית הספר האזורי שדה אליהו שבעמק בית שאן והתגורר בקיבוץ טירת צבי.
ב-1961 הצטרף למשפחתו שעלתה בינתיים ארצה והתיישבה במושב ברק שבחבל תענך.
את לימודיו התיכוניים השלים ב-1963 בבית הספר התיכוני המחוזי בעפולה.
בין 1963 ל-1965 שירת בצה"ל ולאחר מכן פנה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968 סיים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה, יחסים בינלאומיים והיסטוריה של ארצות האסלאם.
ב-1972 סיים לימודי אפריקה ל-MA תוך שהוא משמש כעוזר מחקר.
ב-2002 הוא סיים לימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז.
יצחק אלדן הצטרף לשירות החוץ ב-1970. הוא שירת בשורה של תפקידים בצפון אמריקה ובאירופה, בשגרירויות ובקונסוליות, ובתפקידים בילטרליים ומולטילטראליים כאחת.
ב-1974, השליחות הראשונה, הייתה ליוסטון שבטקסס בתפקיד סגן קונסול למדינות דרום-מערב ארצות הברית.
ב-1975 עבר לפריז ושימש קצין העיתונות ודובר השגרירות.
ב-1983 יצא לשליחות במונטריאול כקונסול לקוויבק ולפרובינציות הימיות של קנדה.
ב-1985, בתום שלוש שנים ב"רצועת הקרח", מונה לסגן קונסול כללי בלוס אנג'לס.
ב-1990, יצא לשליחות שנייה בפריז, שנמשכה כחמש שנים, והפעם כסגן שגריר לצרפת בדרג ציר מדיני.
במהלך תקופה זו הוא כיהן כחצי שנה בתפקיד ממלא מקום השגריר לצרפת (ממונה על היחסים).
כמו כן שירת בתפקיד נציג ישראל לאונסק"ו, במקביל לתפקידו כציר המדיני של השגרירות.
במהלך תקופת השירות הזו התרחשו אירועים בעלי השלכה ישירה לעבודת השגרירות בצרפת וביניהם מלחמת המפרץ, פרשת המחבל אבו דאוד, והסכמי אוסלו.
ב-1999, מונה לראשונה אלדן לתפקיד שגריר.
היה זה כשגריר לדנמרק, כולל טיפול בטריטוריות של גרינלנד ואיי פארו.
התפקיד המרכזי במהלך שירותו שם היה בבלימת הביקורת הדנית על ישראל לנוכח האינתיפאדה השנייה.
ב-2001, עבר לזירה המולטילאטרלית כשגריר באונסק"ו בפריז ובמועצת אירופה בשטרסבורג.
באונסק"ו המאבק התמקד בבלימת ההחלטות השנתיות האוטומטיות נגד ישראל וקידום אג'נדה חיובית בארגון האו"ם העוסק בחינוך תרבות ומדע.
במועצת אירופה שבה חברים הפרלמנטים של כל מדינות אירופה המשימה הייתה לסייע לכנסת ישראל, בעלת מעמד המשקיף באספה הפרלמנטרית, הן בקידום היחסים בנושאים אזרחיים שונים והן בדיונים על הסכסוך (שבהן השתתף גם המשקיף הפלסטיני).
בין שליחות אחת לשנייה אלדן שירת במטה משרד החוץ בירושלים במגוון תפקידים ובראשם שניים.
ב-1994 התמנה לראש חטיבת ההדרכה ותכנון כוח האדם (בית הספר לצוערים ולדיפלומטים) במטרה להכשיר את הדיפלומטים הישראלים ובעיקר הצעירים שביניהם למשימות החדשות הקשורות לקידום תהליך השלום למחרת הסכמי אוסלו ואיוש כוח האדם הדיפלומטי בנציגויות החדשות שנפתחו בארצות ערב ובמדינות ברית המועצות לשעבר.
ב-2003 התמנה לתפקידו האחרון במשרד החוץ: ראש הטקס של המדינה.
התפקיד כלל את האחריות לטקסים הבינלאומיים, הטיפול בסגל הדיפלומטי הזר בישראל, הטיפול במינוי קונסולים ישראליים בחו"ל ומינוי קונסולים של מדינות זרות בישראל והאחריות על ניסוח ההתכתבות הטקסית הרשמית בין ישראל למדינות העולם.
בתפקידו זה שימש תקופת שיא של שבע שנים.
ב-30 באוקטובר 2010, אחרי 40 שנות שירות דיפלומטי פרש ממשרד החוץ בדרג שגריר בכיר.
במהלך הקריירה הדיפלומטית שלו, יצחק אלדן היה גם מעורב בשליחויות דיפלומטיות מיוחדות וביניהן ההשתתפות במשא ומתן לנורמליזציה של היחסים בין ישראל למצרים והחברות בוועדת המעקב שהוקמה אחרי מבצע "ענבי זעם" בלבנון.
אלדן משמש כנשיא "מועדון השגרירים בישראל" (The Ambassadors' Club of Israel), אותו ייסד ב-2011. אלדן גם מנהל את בית הספר הישראלי לשגרירים צעירים ב"מרכז הישראלי למנהיגות צעירה".
שימש כיועץ דיפלומטי בכיר לקונגרס היהודי הישראלי (The Israeli Jewish Congress).
עובד מצטיין של משרד החוץ לשנת 1994.
עובד מצטיין של נציבות שירות המדינה לשנת 1994.
אות ממשלת צרפת במסדר Palmes Academiques בדרג "אביר", בשנת 1989.
אות המופת "האריה השואג" לשנת 2009 מטעם האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ודוברות על יוזמת "דרך עץ הזית של ישראל".
העלאה לדרג "קצין" במסדר Palmes Academiques לשנת 2007.
אות נשיא הרפובליקה האיטלקית, "מפקד מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי" (Ordine Della Stella Della Solidarieta Italiana), 2009.
אות הצטיינות על דרך עץ הזית של ישראל טעם PAM - הארגון הבין פרלמנטרי של מדינות הים התיכון, בשנת 2023.
אות "החלוציות" מטעם "האיגוד העולמי של יהודי ספרד",2023.
דיפלומט ללא הפסקה, תל אביב: אופיר ביכורים, 2024
"הקוד האתי של משרד החוץ: ערכי יסוד ונורמות התנהגות", משרד החוץ, 1998
"להיות דיפלומט בישראל", מדריך טכני לדיפלומטים בהגיעם לישראל, משרד החוץ, 2005
יצחק אלחנן חסקין (20 ביוני 1905 – 8 באוקטובר 1979) היה ממייסדי כפר ביל"ו, חבר במזכירות מפא"י, חבר בוועדה המרכזת של הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, כשזו מנתה רק חברים מעטים.
במשך תקופה ארוכה כיהן גם כגזבר ההסתדרות.
חסקין נולד בתמוז תרס"ה בעיירה קראקינובה, סמוך לפוניבז' שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח ליטא), למשה חסקין, רב הקהילה, ולחנה, בת יהודה רבינוביץ'.
כפעוט למד ב"חדר" וכן למד תורה מפי אביו, שנודע בספרו "כלכלת שביעית".
בשנת 1915, בעת גירוש היהודים ממחוזות הספר בראשית מלחמת העולם הראשונה, עבר עם הוריו ואחותו מרי, לפרילוקי שבאוקראינה, על גדות הנהר אודאי, יובלו של הדנייפר.
משפחת חסקין הגיעה לעיר כחלק מגל של אלפי פליטים, שנמלטו בחוסר כל משאבלי, מקובנה ומשאר מקומות.
כפי שכתוב ברשומות אותם ימים: "יהודי פרילוקי נזדעזעו ונרתמו לפעולה למען הפליטים שנתקבלו על ידיהם בזרועות פתוחות".
אביו קיבל שם משרת רב ראשי, וכיהן בתפקיד, תחת הצקות הקומוניסטים, עד שנת 1933.
חסקין המשיך את לימודיו בישיבות לומז'ה וסלובודקה.
בשנים 1922–1923 היה חסקין חבר בקבוצה של מספר נערים יהודיים, בני 16–17, שארגנו פעילות ציונית במחתרת, בהיעדר פעילות ציונית מאורגנת בפרילוקי.
חסקין עמד בראש הסניף ועל מכתביו היה חותם בפסבדונים: "אלדד הדני" או "בן יהודה".
הם חדרו לכול החוגים היהודיים וגייסו לשורותיהם למעלה ממאה חברים.
הם הקימו קשר עם מרכזי התנועה בפולטאבה ובקייב.
הם נסעו לשם כדי לקבל חומר לפעילותם ולקבל אליהם שליחים.
כמה מהם הצטרפו לתנועת החלוץ.
ב-9 במרץ התאחדו ארגוני הנוער הציוני שפעלו באזורים שונים בברית המועצות להסתדרות אחת – "ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה", או לפי ראשי תיבות של שנה ברוסית: י.ו.או.ס.מ.".
לסוף השנה הראשונה לקיומה, מנתה כבר 140 סניפים ברחבי רוסיה.
הפעילים החליטו לעשות מעשה שיגביר את תודעת התנועה הציונית בקרב היהודים.
משום כך פרסמו כרוזים כתובים בכתב יד, באותיות דפוס בשפה הרוסית, עליהם רשמו "תחי ארץ ישראל העובדת" וקראו לציבור היהודי שלא ייתן את אמונו במפלגה הקומוניסטית.
ב-2 בספטמבר 1924 בוצעו ברוסיה הסובייטית מעצרים המוניים של פעילי כול המפלגות.
באותו לילה נעצרו והושלכו לכלא למעלה מ-3000 פעילים ציונים.
הטקטיקה של החברים הייתה הכחשה מוחלטת של כול פעילות ציונית, אם וכאשר ייתפסו.
אולם כאשר עלו שלוחי המשטר על עקבותיו של גרבובסקי, הם מצאו ברשותו עדויות מפלילות על פעילות ציונית, כולל מכתב חתום על ידי חסקין.
שוטרים הגיעו באישון לילה לעצור את חסקין, והוא הסביר את המצב להוריו והודה לפני שלוחי המפלגה שהוא חבר הוועד המקומי של המפלגה הציונית.
לאחר חיפוש יסודי וממושך בבית ובעיקר בספרייה הגדולה של האב, לקחו את חסקין לבית הסוהר של פרילוקי, שם פגש כמה מחבריו ונחקר במשך תקופה ארוכה.
לאחר כחודש הועברו לכלא גדול יותר בעיר המחוז פולטאבה, שם פתחו בשביתת רעב לשיפור תנאי המעצר.
השביתה נחלה הצלחה והעצורים הועברו לתא מרווח יותר.
העצירים הוצאו מדי לילה לחקירות.
חוקריהם היו ברובם יהודים, אם אנשי הבונד ואם ציונים לשעבר, שהיו בקיאים בזרמי הציונות השונים.
חוקרו של חסקין סיפר לו על התנאים הקשים בארץ ישראל, על העדפת הפועלים הערבים על פני היהודים, אך חסקין לא האמין לו ורק לימים, כשעלה לארץ ישראל, התפלא לגלות שהחוקר דיבר אמת.
יצחק נדון ללא משפט, לגירוש לאוראל הצפוני לשלש שנים.
באותם ימים, יקטרינה פישקובה, אשתו הראשונה של הסופר הרוסי מקסים גורקי, הייתה יושבת ראש של הצלב האדום הפוליטי ועזרה לאסירים הפוליטיים ולציונים (ביניהם בבה אידלסון, ישראל בר יהודה, אלכסנדר פן ויהושע גלוברמן) ודאגה להשיג עבורם סרטיפיקטים מארץ-ישראל.
בעזרתה המירו בשנת 1925, את הגירוש לאוראל, בגירוש מברית המועצות ובהתחייבות, שלא ינסו לשוב אליה בעתיד.
חסקין עלה לארץ ישראל בכ' תמוז תרפ"ה, 12 ביולי 1925, בעיצומו של גל העלייה הגדול, של העלייה הרביעית.
עם עלייתו, הצטרף חסקין אל מכריו מפרילוקי, שקודם לכן ייסדו את קריית ענבים.
ביניהם היו אברהם בן-נריה שהיה למומחה לגידול דבורים והזוג לייבוש ושפרה ביבר (אביו של שאול ביבר), ממייסדי קריית ענבים.
בין חברי הקבוצה היה לביטוב, אביה של הטייסת זהרה, שנפלה במלחמת העצמאות.
יצחק שם פעמיו לרחובות, שם הצטרף ל"חבורת הדרום", שנוסדה, כמו חבורות אחרות שהתארגנו באותה תקופה, כדי להקל על הפועלים להתערות במושבות ולסייע להם בכיבוש העבודה.
בהמשך הצטרף לחבורת "השחר", שמנתה 25 חברים בלבד, עבדה בפרדסי רחובות, לצד "חבורת הדרום" והייתה מורכבת מבני פרילוקי ובני עיירות סמוכות.
לאחר מאורעות תרפ"ט נוסדה בארצות הברית "קרן העזרה לארץ ישראל", בהנהלת שמואל פסמן, שאספה את הכספים שתרמו יהודי אמריקה ביד רחבה ושהוקצו להתיישבות חקלאית.
יצחק יסד יחד עם כמה חברים, ביניהם מרדכי גובר, ואליעזר מילרוד (איש "הר כנרת" ומדריך בחבורת הדרום), את "הארגון להתיישבות אינטנסיבית", שהיה לחלק מהתיישבות האלף, מבצע של הסוכנות היהודית להעלות על הקרקע, בשנה אחת, אלף משפחות.
בסופו של דבר יושבו במבצע זה 432 משפחות בלבד.
במקומות שונים בארץ התארגנו אגודות דומות, אך לא הצליחו להגיע למטרה שהציבו.
ב-1932 נטעו חברי הארגון להתיישבות את פרדסי כפר ביל"ו, שנקרא כך לציון יובל שנים לעליית הבילויים וב-1933 עלו על הקרקע .
12 חברים נבחרים, בהם יצחק, הקימו את "אגודת המים", מיד לאחר העלייה לקרקע מונה יצחק למוכתר כפר ביל"ו, היינו ראש הרשות כלפי שלטונות המנדט.
תפקיד זה העניק לו את הזכות לשאת אקדח ברישיון.
את משכורתו החצי חודשית, על סך 12 לא"י, העביר לקופת כפר ביל"ו.
עוד בשבתו ברחובות, הצטרף יצחק לארגון ההגנה ברחובות.
כמו כן היה פעיל במסגרת "ועד הביטחון".
הוא היה חבר הפועל הצעיר, מפלגה שהייתה מתונה יותר ממתחרתה אחדות העבודה (ההיסטורית).
היא הייתה יונית יותר מבחינה מדינית ופחות מהפכנית מבחינה סוציאליסטית.
ב-1930 השתתף חסקין כציר בוועידת היסוד של מפא"י.
חסקין המשיך להשתתף בכל ועידותיה של מפא"י כחבר מרכז המפלגה, וכן השתתף כציר בכל ועידות ההסתדרות מהשלישית ואילך.
היה חבר מועצת הפועלים ברחובות.
הוא חזר לעבודה חלקית במועצת פועלי רחובות, שהיה אחד ממייסדיה.
בין היתר עסק ברכישת קרקעות, עליהן הוקמה שכונת חבצלת.