tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1942 עסקו כיתות הרג של האס-אס במעשי טבח בשיתוף עם הוורמאכט.
כ-1,300,000 מיהודי ברית המועצות נרצחו בשיתוף פעולה זה.
מיתוס מוצא הוא מיתוס המתאר את מוצאו של מאפיין טבעי או חברתי של העולם.
למשל, מיתוסים של בריאה (קוסמוגוניה) מתארים את מוצא היקום ומוצא העולם, ומיתוסים של מוצא עממי (אתנוגוניה) מתארים את ייסודם של עמים, קבוצות אתניות, מדינות ומוסדות חברתיים שונים, תכופות על-ידי דמויות של אבות מייסדים או אבות קדמונים גנאלוגיים.
מיתוסי מוצא הם לפעמים סיפורים אטיולוגים, וכן לפעמים הם סיפרים בעלי תפקיד חברתי, המסופרים בטקסים ציבוריים, בחגים וביצירות אמנות וספרות, ובכך מחזקים את תחושות הזהות וההשתייכות של בני-אדם לקבוצות שלהם.
אתנולוגים וחוקרי מיתולוגיה השוואתית תכופות מחלקים מיתוסי מוצא לארבעה סוגים עיקריים, הקיימים במרבית התרבויות:
תאוגוניה: מיתוסים המתארים את מוצא האלים (מקור המונח בתאוגוניה של הסיודוס)
קוסמוגוניה: מיתוסים המתארים את בריאת העולם.
אנתרופוגוניה: מיתוסים המתארים את בריאת האדם.
אתנוגוניה: מיתוסים המתארים את מוצא העמים.
לפי ההיסטוריון של הדת וחוקר הפולקלור מירצ'ה אליאדה, בחברות מסורתיות רבות ניתן לראות כמעט כל סיפור מקודש כמיתוס מוצא.
לדעתו, בחברות מסורתיות יש נטייה לראות את החיים כשיבה נצחית – היכולת לשוב אל עידן מיתי שבו התרחשו האירועים הקדושים.
אינדקס המוטיבים של הספרות העממית של הפולקלוריסט האמריקני סטית תומפסון מציין מאות מוטיבים שונים של פולקלור המספרים על מוצאם של ישויות שונות במציאות.
רובם מרוכזים בקבוצה A של האינדקס "מוטיבים מיתיים".
במסגרת קבוצה זו, אחת מתוך חמש תת-קבוצות היא "A600-A899: קוסמולוגיה וקוסמוגוניה".
A510: מוצאו של גיבור תרבות (אל למחצה).
A770: מוצאם של כוכבים מסוימים.
A980: מוצאם של מקומות מסוימים.
A1230: הופעת או השתלשלות האדם הראשון על האדמה.
A1330: מוצאן של צרות האדם.
מיתוס מכונן או סיפור מכונן (Foundation story) הם מיתוסי מוצא וסיפורי מוצא המתארים את ייסודם של מוסדות חברתיים, למשל עמים, שבטים, מדינות, ערים, שושלות מלוכה, אצולה וכהונה, וכיוצא בזה, על-ידי מייסדים שהם גיבורי הסיפור.
תכופות מוצגים המייסדים בסיפור כדמויות מפורסמות מן ההיסטוריה, המסורת או הפולקלור, או כגיבורי תרבות מיתיים, ואז דמויות אלו נחשבות לאבות מייסדים.
לעיתים קרובות אלו אבות ואמהות קדמוניים המתוארים כמייסדים שושלת גנאלוגית, ואף שבט או עם שלם.
במקרים רבים, שמו של המוסד הוא שם אפונימי, כלומר לפי הסיפור הוא נקרא על שם המייסד, ובמקרים כאלו המיתוס לפעמים כולל סיפור ביוגרפי על חיי המייסד, לידתו, ילדותו או חניכתו, המסביר מדוע נקרא בשם זה.
למשל, לפי המיתוסים המכוננים שלהן נקראת העיר אתונה על-שם האלה הפטרונית שלה אתנה, והעיר רומא על שמם של מייסדיה רמוס ורומולוס.
לפי ספר בראשית, "עם ישראל" הוא שם אפונימי שנקרא על שמו של ישראל, השם שניתן ליעקב, והביטוי המקראי "בני ישראל" ניתן להתפרש גם כאנשי העם ישראל וגם כצאצאיו של יעקב.
מיתוסים מכוננים מעין אלו נושאים מסר או מוסר השכל שכל חברי המוסד הם קרובי משפחה, ובכך הם עשויים לסייע ליצור תחושות של אחדות ואחווה ביניהם.
היסטוריונים, חוקרי ספרות וחוקרי פולקלור מעריכים כי במציאות, רבים משמות אלו הופיעו למעשה בסדר הפוך: על-מנת להסביר את קיומם של מקום, מוסד או קבוצה הקרויים בשם מסוים, חובר סיפור על דמות מייסד מיתי בשם דומה, ולכן הסיפור לעיתים מסביר מדוע ניתן למייסד דווקא שם זה.
למשל, לפי הסיפור המקראי על עשו, הנקרא גם "אדום", הוא האב המייסד של העם האדומי, ונולד כשהוא שעיר ואדמוני: "וַיֵּצֵא הָרִאשׁוֹן אַדְמוֹנִי כֻּלּוֹ כְּאַדֶּרֶת שֵׂעָר".
קרוב לוודאי שפרטים אלו נוספו לסיפור כדי להסביר מדוע נקרא האזור בו שכנו האדומים הר שעיר והרי אדום.
מיתוס מכונן גם תכופות מסביר מדוע וכיצד הופיעו מאפיינים מוכרים נוספים של המוסד.
למשל, האפיון המקראי של עשו כצייד ואיש השדה קרוב לוודאי משקף את האופן שבו נראו בני העם האדומי לבני-ישראל, ותאור היחסים בסיפור בין התאומים יעקב ועשו משקף את היחסים בין עם ישראל והעם האדומי: הקרבה ביניהם מצד אחד והיריבות מצד שני.
במינוח חופשי יותר, ניתן לתאר כ"מיתוס מכונן" כל סיפור, בין אם היסטורי או אמנותי, אשר ממלא תפקיד חשוב בתפיסה של אנשי מוסד כלשהו את עצמם ואת ייחודם.
בפרט מדובר באירועים היסטוריים אשר, באמצעות סיפורם בדרך מסוימת, הופכים לסיפרים מרכזיים של אומות ותנועות.
למשל, ניתן לומר כי מלחמת העצמאות האמריקנית ממלאת תפקיד של מיתוס מכונן בארצות הברית, שם יש לה חשיבות רבה במוסדות החינוך ובחגים רשמיים, בעוד שבבריטניה אין מייחסים לה חשיבות מעבר לאירועים היסטוריים אחרים בזמנה.
דמויות חשובות ממלחמת העצמאות האמריקנית אף קיבלו בארצות הברית מעמד של אבות מייסדים, אם כי ברמה הלאומית והרוחנית, ולא ברמה הגנאלוגית.
במעשיות ילדים עממיות ובספרות הילדים המודרנית נפוצה סוגה ספרותית המכונה לפעמים סיפורי "ככה סתם" או "דווקא ככה", על שמו קובץ הסיפורים הפופולרי לילדים "סיפורי ככה סתם" מאת הסופר האנגלי רודיארד קיפלינג.
אופייניים לסוגה זו סיפורים משעשעים וגוזמאות, המספרים כיצד כביכול הופיעו תכונות שונות של המציאות.
למשל, שמות סיפורים מתוך ספרו של קיפלינג הם "ככה קיבל הגמל את דבשתו" או "ככה קיבל הפיל אף ארוך שכזה".
סוגה זו היא מעין פארודיה על מיתוסי מוצא.
דוגמה לסוגה זו מספרות הילדים בישראל היא הספר "איך האדם הקדמון המציא לגמרי במקרה את הקבאב הרומני" מאת מאיר שלו.
בקולנוע, בסדרות טלוויזיה, בקומיקס, ובשאר צורות של בידור בתרבות הפופולרית, סיפור מקור הוא סיפור המעניק לקהל את הרקע שמגלה כיצד ומדוע דמות הפכה לפרוטגוניסט או לאנטגוניסט.
בתעשיית הקומיקס האמריקאית, סיפור המקור מציג גם את הדרך בה דמויות השיגו את כוחות העל שלהן, ואת הנסיבות שבשלהן הפכו לגיבורי או לנבלי-על.
מיתופואיה - או מיתופואזיס - היא סוגה נרטיבית בספרות ובקולנוע שבה סופר, משורר או תסריטאי בורא מיתולוגיה מלאכותית או בדיונית.
מיתופואיה היא גם פעולת יצירת מיתולוגיה.
משמעות זו של המונח נוצרה בהשפעתו של טולקין, שהשתמש בה בשנות ה-30 של המאה העשרים.
בסוגה זו המחברים משלבים נושאים וארכיטיפים מיתולוגיים מסורתיים בסיפורת.
מיתופואיה מכונה לפעמים מיתולוגיה מלאכותית, מונח המדגיש שהיא לא התפתחה באופן "טבעי" ודומה יותר לשפה מלאכותית.
לדוגמה, חוקר הפולקלור אלן דנדס טען כי "אין רומן שיכול לעמוד בקריטריונים התרבותיים של המיתוס.
אי אפשר לומר שיצירת אמנות, או חפץ אמנותי, היא הנרטיב של מסורת קדושה של תרבות...[זהו] לכל היותר מיתוס מלאכותי."
ההגדרה של מיתופואה כ"יצירת מיתוס" מתועדת לראשונה משנת 1846.
בשימוש מוקדם, המשמעות הייתה יצירת מיתוסים בימי קדם.
הוא אומץ על ידי טולקין ככותרת של אחד משיריו, שנכתב ב-1931 ופורסם בעץ ועלה.
בעוד שיצירות ספרותיות רבות עוסקות בנושאים מיתיים, רק מעטות מפגינות התייחסות עצמית עמוקה או שואפות להגיע למטרה של המיתופואיה.
בין הסופרים שניתן להגדיר כ"מיתופואים" נכללים טולקין,
לטענתו של ג'וזף קמפבל, יצירות מיתופואטיות מסווגות לרוב כפנטזיה או מדע בדיוני אך ממלאות בעולם המודרני צורך קמאי במיתולוגיה.
קמפבל דיבר על עולם ניטשיאני שהאריך ימים יותר מן המיתולוגיות של העבר.
הוא טען שיש ליצור מיתוסים חדשים, אך האמין שהתרבות הנוכחית משתנה מהר מדי מכדי שהחברה תתואר לחלוטין על ידי כל מסגרת מיתולוגית כזו עד לעידן מאוחר יותר.
ויליאם בלייק יצר מיתולוגיה ב"יצירות הנבואיות" שלו כדוגמת ואלה.
ביצירות אלה מופיעים כמה אלים מקוריים, כמו אוריזן, אורק, לוס, אלביון, רינטרה, אחניה ואניתרמון.
במהלך במאה ה-19, סיפורים מאת ג'ורג' מקדונלד והנרי ריידר הגרד יצרו עולמות בדיוניים; ק"ס לואיס שיבח את שניהם על היכולות ה"מיתופואיות" שלהם.
ת"ס אליוט ביצירתו ארץ הישימון (1922) ניסה במכוון ליצור מיתולוגיה של המאה ה-20 שעוצבה לפי מוטיב הלידה ולידה מחדש שתואר על ידי האנתרופולוג וחוקר הפולקלור ג'יימס ג'ורג' פרייזר.
טולקין כתב שיר בשם "מיתופואיה" (Mythopoeia) בעקבות דיון בליל ה-19 בספטמבר 1931 במכללת מודלין שבאוקספורד עם ק"ס לואיס והוגו דייסון, שבו ניסה להסביר ולנתח מהי יצירת מיתוסים.
השיר מתאר את המחבר האנושי היוצר כ"בורא קטן" האוחז ב"שרביט זהב קטן" ומושל ב"תת-בריאה" שלו, יצירתו של בן אנוש בתוך היצירה העיקרית של אלוהים.
הלגנדריום של טולקין כולל לא רק מיתוס מוצא, מיתוסים של בריאת העולם ומחזור של שירה אפית, אלא גם בלשנות, גאולוגיה וגאוגרפיה.
טולקין מדגיש את חשיבותה של השפה ביצירת תת-הבריאה, בהתייחס ליכולת הלשונית האנושית בכלל, ובפרט של השפה המשמשת במסורת מסוימת, במיוחד בצורת סיפור ושיר.
חוקרי טולקין השוו את דעותיו על יצירת המיתוס לתפיסה הנוצרית של הלוגוס ("המילה") הפועל כ"שפת הטבע" הנאמרת על ידי אלוהים, כמעין ביטוי אנושי של היצירה הבוראת האלוהית.
בתקופה שבה טולקין התווכח עם ק"ס לואיס על התועלת של המיתוס והמיתופואיה ב-1931, לואיס היה תאיסט,
שאהב מיתולוגיה אך היה ספקני לגביה.
מאוחר יותר החל לואיס לדבר על הנצרות כעל "המיתוס האמיתי" היחיד.
הוא כתב: "הסיפור של ישו הוא פשוט מיתוס אמיתי: מיתוס שפועל עלינו באותו אופן כמו האחרים, אבל עם ההבדל האדיר הזה שזה באמת קרה".
יצירתו המפורסמת דברי ימי נרניה נחשבת כמיתופואיה, עם קווי עלילה המתייחסים לאותה מיתולוגיה נוצרית, כלומר הנרטיב של מלך גדול שהוקרב להצלת עמו וקם לתחייה.
לעיתים יש בלבול של הכוונה המיתופואית של לואיס עם אלגוריה, לפיה הדמויות והעולם של נרניה מושווים עם מושגים ואירועים מהתאולוגיה וההיסטוריה הנוצרית, אך לואיס הדגיש שוב ושוב שקריאה אלגורית מחמיצה את הנקודה (המיתופואיה) של סיפורי נרניה.
הוא חולק את הספקנות הזו כלפי האלגוריה עם טולקין, שלא אהב אלגוריה "מודעת ומכוונת" שכן היא עומדת בניגוד לאלגוריה הרחבה וה"בלתי נמנעת" של נושאים כמו "נפילה" ו"תמותה".
הקולנוען ג'ורג' לוקאס דיבר על קו העלילה הקולנועי של מלחמת הכוכבים כדוגמה ליצירת מיתוסים מודרניים.
ב-1999 הוא אף אמר לביל מויירס, "עם מלחמת הכוכבים התכוונתי ליצור מחדש מיתוסים ואת המוטיבים המיתולוגיים הקלאסיים".
סדרת סרטי מלחמת הכוכבים עברה מהר למדי ממעמד של סרט שגרתי למעמד של מיתולוגיה פופולרית ומושרשת.
עוד נטען כי מלחמת הכוכבים מציגה מחדש נושאים דתיים ומיתיים.
יש הרואים במלחמת הכוכבים את הדוגמה העיקרית של המיתופאה האמריקאית.
סוגת גיבורי העל בקומיקס ובקולנוע יכולה להחשב לסוג של מיתופואיה.
סופרמן, למשל, שנשלח מה"שמים" על ידי אביו כדי להציל את האנושות, הוא דמות משיחית במסורת התנ"כית.
יתר על כן, יחד עם שאר חברי ליגת הצדק של אמריקה של DC קומיקס, סופרמן משגיח על האנושות ממגדל השמירה בשמיים; בדיוק כמו שעושים האלים היוונים מהר אולימפוס.
האגודה המיתופואטית הוקמה כדי לקדם ספרות מיתופאית, בין השאר באמצעות פרסי המיתופואה.
מיתוסים על אונס (או: מיתוסי אונס) הם עמדות ואמונות שקריות, שבדרך כלל מוחזקות באופן נרחב, שמטרתן להכחיש או להצדיק תוקפנות גברית כנגד נשים.
מיתוסי אונס משקפים, בין השאר, תפיסות סטריאוטיפיות והחזקה בדעות קדומות כלפי אונס, אנסים וקורבנותיהם.
למשל, הנחות כגון: "אישה שבאמת לא רוצה להיאנס יכולה למנוע זאת" או "גבר לא יכול להיאנס על ידי אישה" הן חלק מהמיתוסים הטומנים בחובם ייחוס אשמה לקורבנות.
רוב המחקרים שבחנו החזקה במיתוסים על אונס, התמקדו בתפיסה הרווחת, שלפיה אישה היא קורבן פוטנציאלי לאונס, ואילו גבר הוא תוקף פוטנציאלי.
ככלל, הנטייה להאשים את הקורבן, או לראות בו אחראי לתקיפה, נמצאה במחקרים רבים.
במחקרים הללו הסתמנה המגמה שהאשמת הקורבן קשורה בקבלה (acceptance) של מיתוסי אונס.
נמצא כי גברים ונשים בעלי תפיסות סטריאוטיפיות שמרניות לגבי תפקידי מין החזיקו יותר במיתוסי אונס, ונטו יותר להאשים את הקורבן.
ממצאים אלה עולים בקנה אחד עם טענתה של ברט (1980), מחברת ההגדרה המקורית, שלפיה נאמנות לתפקידי מגדר מסורתיים משפיעה על סובלנות לאונס והיא גורם משמעותי של קבלת מיתוסי אונס.
עוד נמצא כי מיתוסי אונס משפיעים באופן משמעותי על נקודת המבט של חבר מושבעים, חוקרי משטרה, שופטים, עברייני מין וקורבנות.
נשים בדרך כלל משקרות לגבי אונס
מה שהקורבן לובש יכול להוביל לתקיפה מינית, או שאונס הוא אשמתו של הקורבן אם היא לבשה בגדים חושפניים
קורבנות נושאים באחריות לתקיפה אם הם היו שיכורות בזמן שזה קרה
רוב מקרי האונס מבוצעים על ידי זרים
רק נשים צעירות ומושכות יכולות להיאנס
כאשר גבר משלם על ארוחת ערב או דייט, מצופה מהאישה לגמול לו בקיום יחסי מין
נשים שנאנסות ראויות לכך – במיוחד אם הן נכנסו לביתו של גבר או נכנסו למכוניתו, או שפעולות כאלה מעידות על הסכמה ליחסי מין.
זה לא אונס אם הקורבן לא נלחם/מתנגד פיזית, או שזה לא אונס אלא אם הקורבן מאולץ פיזית או נפצע
אישה יכולה להימנע מאונס אם "תהדוף" את האנס, ומוטלת עליה אחריות לעשות זאת
יש נשים שרוצות בחשאי שיאנסו אותן
אישה נהנתה מהאונס אם היא חוותה אורגזמה או חוותה עוררות מינית.
זה לא אפשרי לאנוס את בת הזוג או את האישה אליה אתה נשוי
אונס הוא בסך הכל מין לא רצוי, לא פשע אלים
נשים "מבקשות" להיאנס – למשל על ידי פלירטוט, בגדים פרובוקטיביים, צריכת אלכוהול או התנהגות מופקרת – או שרק סוגים מסוימים של נשים (כלומר, "ילדות רעות") נאנסות.
הרבה נשים משחקות אותה "קשות להשגה" ואומרות "לא" שהן בעצם מתכוונות "כן"
גברים לא מסוגלים לשלוט בעצמם ברגע שהם חרמנים, וכך נשים אחראיות לאונס אם הן מאפשרות לדברים להגיע כל כך רחוק, או שהסכמה לנשיקה, ליטוף וכולי מהווה הסכמה ליחסי מין.
נשים מתלוננות על אונס מתוך רגשות טינה, כדי להתגבר על רגשות אשמה שמופיעות לאחר מפגש מיני שהן מתחרטות עליו, כדי לזכות בתשומת לב.
אונס חייב להיות בעל מניעים מיניים (עם זאת, חוקרים רבים הגיעו למסקנה שכוח/כעס/סדיזם, לא מין, הם המניע הדומיננטי של רוב האנסים).
רוב מבצעי האונס הם פסיכוטיים, סובלים ממחלת נפש, או מוגבלים שכלית.
הסכמה למפגש מיני אחד מהווה הסכמה לאחר (כלומר, שלא יכול להיות אונס אם הקורבן והאנס קיימו בעבר יחסי מין בהסכמה)
"קורבנות אמיתיים" מדווחים על אונס מיד.
כאמור, רוב המחקרים שבחנו החזקה במיתוסים על אונס, התמקדו בתפיסה הרווחת שלפיה אישה היא קורבן פוטנציאלי לאונס ואילו גבר הוא תוקף פוטנציאלי.
עם זאת, במחקרים שבחנו את הקשר ההפוך, או את האונס של גבר על ידי גבר אחר, נמצאו הבאים:
גבר לא יכול להיאנס על ידי אישה
גבר שנאנס על ידי גבר אחר "מאבד את הגבריות" שלו
אם גבר נהיה מגורה מינית או גומר תוך כדי האונס, אז הוא בטח אהב את זה
גברים שמותקפים מינית על ידי גברים אחרים הם הומואים
גברים לא מסוגלים לתפקד מינית אלא אם כן הם חווים עוררות מינית
לא ניתן לכפות על גברים לקיים יחסי מין בניגוד לרצונם
גברים פחות מושפעים מתקיפה מינית מאשר נשים
גברים נמצאים במצב מתמיד של נכונות לקבל כל הזדמנות מינית
גברים חזקים יותר מנשים והם מסוגלים להתגונן מפני תקיפה מינית
גברים לא חווים טראומה או מעט מאוד טראומה, שהם נאנסים על ידי אישה
חוקרים טוענים כי גזענות נותרה מרכיב קריטי בשיח על אלימות מינית בתוך ארצות הברית.
אלקוף וגריי טוענים כי קורבנות לבנים המדווחים כי נאנסו על ידי עבריינים לא-לבנים, זוכים לאמון רב יותר לעומת קורבנות שאינם לבנים המדווחים על עבריינים לבנים.
נוסף לכך שאנשים שאינם לבנים נתפסים כאנשים שלא סביר שיאנסו, אלא שגברים לא-לבנים נתפסים כסוטי-מין, אלימים ומסוכנים.
בהקשר של גברים אפרו-אמריקאים, Dawn Rae Flood טוען שההיסטוריה של יחסי הגזע בתוך ארצות הברית מבנה גברים אפרו-אמריקאים נאשמים כאשמים בכל האשמה נגד אישה לבנה, בגלל "טבעם המיני הפלילי".
בתקופת הלינצ'ים הגדולה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 נרצחו אלפי שחורים וכן בני מיעוטים אחרים ולבנים.
האשמה הנפוצה ביותר הייתה רצח או ניסיון לרצח.
האשמה הנפוצה לאחר מכן הייתה ניסיון לביצוע אונס, במיוחד של נשים לבנות בידי שחורים.
מקרים ידועים כוללים את הלינץ' בג'סי וושינגטון.
הנער אמט טיל נרצח משום שתקף לכאורה "לידי" לבנה דרומית.
משפטים מפורסמים בהם שחורים חפים מפשע הורשעו בכך שאנסו נשים לבנות, למרות ראיות קלושות כוללים את משפט נערי סקוטסבורו בשנות ה-30, ופרשת האצנית בסנטרל פארק ב-1989.
בקריקטורות תעמולה אנטישמיות של השלטון הנאצי, תוארו יהודים לפעמים כטיפוסים כעורים המנסים לפתות או לתקוף נערות אריות תמימות.
מיתון תנועה מתייחס לכלל הפעולות שמבוצעות בתוואי דרך מסוים כדי להריד את מהירות הנסיעה או לצמצם את התנועה, במיוחד עבור תנועה ממונעת.
מיתון תנועה נעשה מתוך מטרה למנוע נסיעה לא זהירה בשכונות ובאזורי מגורים, ולשפר את הבטיחות בדרך עבור הולכי רגל ורוכבי אופניים.
קיימות אפשרויות רבות למיתון תנועה, והמרכזיות שבהן כוללות פסי האטה והצרת נתיבים, לצד כלים נוספים.
מיתון תנועה נפוץ באירופה ובאוסטרליה, ובמידה פחותה בארצות הברית ובצפון אמריקה.
בתחילת קיומו בבריטניה בראשית שנות ה-30, מיתון תנועה היה מבוסס על העיקרון שאזורי מגורים צריכים להיות מוגנים מפני תנועה עוברת.
בהמשך, התבהרה ההבנה שלמיתון התנועה יכולת לשפר את בטיחות הולכי הרגל ולצמצם את הרעש וזיהום האוויר שנגרם מהתנועה.
במהלך רוב המאה ה-20 תוכננו רחובות כך שיתאימו לזרימה חלקה ומהירה ככל הניתן של התנועה, וראו בהם צירים להעברת נוסעים יותר מאשר רחובות שבהם שימושים נוספים.
עם זאת, מחקר שנערך ב-1981 מצא כי לתושבים ברחובות שבהם תנועה ממונעת מצומצמת, היו בממוצע שלושה חברים יותר ופי שניים יותר מכרים לעומת תושבים בעלי רקע זהה שהתגוררו ברחובות שבהם תנועה עמוסה.
כלים הנדסיים למיתון תנועה כוללים בין השאר את שינוי המשטח בדרך (אספלט מול אבנים מרוצפות, לדוגמה), או צעדים אקטיביים שנועדו לצמצם את התנועה:
הגדלת העומס המנטלי של הנהגים והפיכת הנהיגה לקשה יותר
הגדלת הסיכוי שהפרעה בדרך תגרום להאטה או לעצירה זמנית של התנועה (לדוגמה על ידי ביטול מפרץ תחנת אוטובוס ואילוץ האוטובוס לעצור בנתיב הנסיעה)
יצירת אי נוחות לנוסעים או נזק של ממש לרכב אם הנהג לא יכבד את מגבלת המהירות
התקנת פסי האטה, הפרעה בנתיב הנסיעה (לדוגמה על ידי מניעה של נסיעה בקו ישר), הקטנת רדיוס הסיבוב, יצירת מסנן תנועה (שמונע מעבר כלי רכב מסוימים) והפיכת הרחוב לדרך משותפת למשתמשי דרך נוספים הם צעדים במיתון תנועה.
לדוגמה, העיר הילדן שבגרמניה הגיעה לשיעור של 24% מהנסיעות שמבוצעות על כלים דו-גלגליים, בעיקר באמצעות מיתון תנועה והגבלת מהירות הנסיעה ל-30 קמ"ש.
לעומת זאת, בבריטניה ובאירלנד יש שרואים באמצעי מיתון תנועה, העיקריים שבהם כוללים הצרת נתיבים כעוינים ונטען שהם תרמו לפציעתם ולמותם של הולכי רגל ורוכבי אופניים.
בנוסף, מבוצעים גם שינויים ויזואליים לדרך כדי לעודד נסיעה איטית יותר ולצמצם את התאונות.
לדוגמה, הצרת נתיבים, דיאטת כביש (ביטול נתיבים) ושימוש בעצים, חניות ובניינים.
אמצעיים פיזיים כוללים פסי האטה וכריות האטה המותאמים למהירות הרצויה.
אמצעים אלה מגבילים את מהירות הנסיעה בדרך כלל ל-16–40 קמ"ש.
רובם עשויים מאספלט או ריצוף, אך נעשה גם שימוש בחומרים המיוצרים מגומי.
הצרת נתיבים: הצרת הנתיב בכביש נראית טבעית בעיני הנהגים ואינה כוללת אמצעים הנראים נוקשים יותר.
כמו כן, איי תנועה והפיכת רחוב חד-סטרי לדו-סטרי הופכת אותו לצפוף יותר ואת הנהיגה לקשה יותר וכך מאלצת נסיעה איטית יותר.
קיימים גם שינויים במפלס הכביש שגורמים לאי נוחות אצל הנהגים ולנזק לרכבים בעת נסיעה במהירות גבוהה.
אמצעים אלו כוללים פסי האטה וכריות האטה (מעין פסי האטה המחולקות למספר חלקים כדי לאפשר מעבר מכוניות רחבות יותר); משטחי האטה (דומים לפסי האטה אך בהם המשטח המוגבה ארוך יותר ומאפשר האטה מתונה יותר); הגבהת מעברי חציה; שינוי משטח הכביש (מאספלט לאבנים משולבים או לחומרים אחרים).
קיימות שתי דרכים עיקריות ליישם מיתון תנועה.
הראשונה היא שיפוץ כולל של הרחוב, דבר שכרוך בהעתקת תשתיות (חשמל, מים וביוב), ובדרך כלל אורכת זמן רב לתכנון ולביצוע וכוללת עלויות גבוהות.
האפשרות השנייה היא ביצוע שינויים תפעוליים בכביש כחלק משינויים קצרי טווח ושאינם מצריכים שיפוץ כללי.
דוגמה ליישום מסוג זה כולל הצבת קונוסים או עמודונים גמישים, ומשמשים בין השאר לבדיקת יעילות השינוי בטרם יוחל בשיפוץ מלא של הרחוב או בשינוי משמעותי שלו.
הפחתת מהירות הנסיעה נוסתה פעמים רבות על ידי הצבת מגבלת מהירות.
יש תומכים רבים בטענה שמהירות נסיעה של עד 30 קמ"ש היא העדיפה באזורי מגורים שכוללים תנועה משולבת.
העיר האוסטרית גראץ הגבילה את מהירות הנסיעה ל-30 קמ"ש ב-80% מהרחובות שלה.
עם זאת, מגבלות מהירות שנתפסות על ידי הנהגים כנמוכות משמתאפשר בנסיעה בתנאי הדרך, דורשות פעולות נוספים כדי להבטיח את הציות שלהם, לדוגמה על ידי אכיפה, קמפיין חינוכי או ביצוע פעולות הנדסיות בכביש.
סקירה שנערכה מצאה כי ישנן עדויות המוכיחות את היעילות של מיתון תנועה בהפחתת הפציעות בתאונות וכי הוא אף עשוי להפחית את מספר מקרי המוות בתאונות דרכים.
עם זאת, נכתב שיש למצוא ראיות נוספות כדי להוכיח את יעילות מיתון התנועה במדינות בעלות הכנסה נמוכה.
במקביל ישנם שטוענים כי למיתון תנועה מטרות אחרות.
לפי הפרשן הכלכלי רנדל אוטול, המטרה העיקרית של מיתון תנועה היא להגביר את העומסים כדי לאפשר הנדסה חברתית.
לדבריו, אמצעים כמו הפיכת רחוב חד-סטרי לדו-סטרי או יצירת פסי האטה מגדילים את העומסים וגורמים לעלייה בהולכי הרגל שנהרגים בתאונות דרכים.
אמצעים של מיתון תנועה קיימים באירופה במשך עשורים.
לדוגמה, ברחוב "חי" או Woonerf בהולנדית, הידוע גם כרחוב משולב, צורכי הנהגים מוגדרים כמשניים לצורכי יתר משתמשי הדרך, ואמצעי מיתון תנועה משולבים בתכנון הרחוב.
מקור הרעיון, שהחל בהולנד, התרחב החל משנות ה-80 ברחבי אירופה.
דרך אחרת בבריטניה נקראת "רחובות בתי ספר", אשר כוללים הגבלות על תנועה מוטורית בשעות הכניסה והיציאה מבית הספר.
בשנת 2020, במהלך משבר הקורונה, הוצג המודל של שכונה דלת תנועה, ונמצא כי תושבים בשכונות אלו בעלי סיכוי נמוך יותר להחזיק ברכב ושהם הולכים ברגל ורוכבים על אופניים בתדירות גבוהה יותר.
קיימות צורות שונות של מיתון תנועה ביפן, בעיקר בערים הגדולות דוגמת טוקיו ויוקוהמה.
הרחובות הצרים של טוקיו מאלצים נהגים והולכי רגל להתנייד בצמידות אחד לשני.
בנוסף, נהוג ביפן לשנות את סוג המשטח בשולי הכביש כדי להגדיר את השטח להולכי הרגל בבירור, ועם זאת מתאפשר לנהגים לעלות על המשטח הזה כדי לעבור מול תנועה שמגיעה ממול.
בשנת 2002 פרסם משרד התחבורה הנחיות למיתון תנועה בישראל, מתוך כוונה לשפר את איכות החיים, לקדם את השימוש בתחבורה ציבורית, בהליכה ובאופניים, וכן להפחית את השפעת המכוניות על סביבתן בהיבטי הרעש והזיהום.
בנוסף, בשנת 2020 פרסם משרד התחבורה עדכון להנחיות לתכנון רחובות בערים שכלל התייחסות לתנועה מוטורית, תנועת אופניים, תכנון צמתים וכדומה.
מקורות האינקה מתבססים על מיתוסי המקור של אימפריית האינקה.
רק שני מיתוסים או אגדות שרדו עד היום, באמצעות מסורת שבעל פה.
אגדות אלו הן "המיתוס של האחים אייר" ו"האגדה של מאנקו קאפאק ו".
הכרוניקנים הספרדים, שמיד לאחר הכיבוש, חקרו את בני האינקה על מוצאם, אספו סיפורים רבים על ההיסטוריה של הקבוצה האתנית השלטת.
האגדה הנפוצה ביותר, לדעת כל הסופרים האיבריים באותה תקופה, הייתה זו שהתכוונה לאחים אייר ולנשותיהם האחיות.
כמעט כל המחברים תמללו את הסיפורים הללו בפירוט פחות או יותר, אבל רק אחד השאיר חשבון שלם וממצה.
זהו , אנין של קצ'ואה ומתורגמן של פרנסיסקו פיסארו.
בנוסף להיותו בעלה של האינקה ה, , מקושר לשושלת של .
באמצעות יצירתו "Suma y narración de los Incas" שפורסמה ב-1551, הוא מספר לנו את הסיפור הזה (פרקים 3–5):
מאנקו קאפאק, אייאר אוקה וארבע הנשים והאיילו שלהן נסעו לקוסקו לראות את אלקביזה.
לפני שנכנסה לאדמותיה, בעיירה סמוכה בשם אקאמאמה, מאמה ואקו פגעה באינדיאני עם "הייבינטו (בולאדורה) והרגה אותו ולפתע פתחה אותו והוציאה את לחייו ולבו, ולעיני שאר העיר הוא התנפחו המכות שנשפו לעברם...".
האינדיאנים החוששים ברחו לעמק גואלס.
משם הם נסעו לקוסקו, שם שוחחו עם אלקביזה, שקיבל אותם.
הם הקימו את ביתם, שבו נמצא , עבור "השתיים וארבע הנשים".
עם זרעים ש"הם הביאו מפקאריטמבו", הם הקדישו את עצמם לשתילת תירס.
כעבור שנתיים מת אייאר אוקה, ללא ילדים.
למאנקו קאפאק ו היה רק בן אחד, סינצ'י רוקה.
כשהנסיך הזה היה בן 15 או 16, מאנקו קאפאק מת.
חמש שנים מאוחר יותר, אלקביזה מת.
כשסינצ'י רוקה היה בן 20, הוא התחתן עם , "בתו של צ'יף, לורד של עיר ליגה אחת מקוסקו, שנקראת ז'אנו, שבה לגברת סינצ'י רוקה היה בן בשם יוקי יופאנקי."
מיתוס מאנקו קאפאק ומאמה אוקיו
אגדה זו נודעה על ידי אינקה גרסילאסו דה לה וגה.
כותב הכרוונים של המסטיזו היה בנם של הקפטן הספרדי וה , נכדתו של טופאק אינקה יופאנקי.
דודו הקשיש היה זה שסיפק לו את מרב המידע.
מכניס את הסיפור לפיו של דודו, גרסילאסו מספר את האגדה הזו.
הביוגרפיות של בטנזוס וגרסילאסו נקשרו לפנאקות האימפריאליות החשובות ביותר.
בטנזוס לזו של הוטאן איילו, שושלת של פאצ'אקוטי ואטוואלפה; וכן, גרסילאסו, לשושלת קאפאק אילו, טופאק אינקה יופאנקי וואסקאר.
זה גורם לנו להבחין בחזון מאוד מסוים של כל איילו על מקור האימפריה.
אפשר לומר ש"מיתוס האחים אייר" הוא חזון יצירתה של אימפריית האטון איילו; וכן, "האגדה של מאנקו קאפאק ומאמה אוקיו", חזון יצירת האימפריה של הקאפאק איילו.
מיתוס אוסיריס הוא הסיפור המפורט, המשוכלל והמשפיע ביותר במיתולוגיה המצרית העתיקה.
המיתוס עוסק ברצח האל אוסיריס, השליט הקדום של מצרים, והשלכותיו.
הרוצח של אוסיריס, אחיו סת, גוזל את כס השלטון.
במקביל, אשתו של אוסיריס, איסיס, מאתרת את גופת בעלה, מתעברת ממנו לאחר מותו ומביאה לעולם את בנם, הורוס.
שאר הסיפור מתמקד בהורוס, תוצר האיחוד של איסיס ואוסיריס, בתחילה ילד פגיע המוגן על ידי אמו ולאחר מכן הופך ליריבו של סת על כס השלטון.
הסכסוך האלים ביניהם מסתיים בניצחון הורוס, אשר מחזיר את המאעת (הסדר הקוסמי והחברתי) למצרים לאחר שלטונו הבלתי צודק של סת ומשלים את תהליך תחייתו של אוסיריס.
המיתוס, על הסמליות המורכבת שלו, הוא חלק בלתי נפרד מהתפיסות המצריות הקדומות של מלכות וירושה, מאבק בין סדר ואי-סדר, ובעיקר מוות והעולם הבא.
הוא גם מבטא את האופי המהותי של כל אחת מארבעת האלוהויות שבמרכזו, ומרכיבים רבים מהפולחן בדת המצרית העתיקה נגזרו ממיתוס זה.
מיתוס אוסיריס הגיע לצורתו הבסיסית במאה ה-24 לפני הספירה או לפניה.
רבים ממרכיביו מקורם ברעיונות דתיים, אך ייתכן שהמאבק בין הורוס לסת נוצר בהשראה חלקית מסכסוך אזורי בתקופה הקדם-שושלתית או בתקופה השושלתית הקדומה.
חוקרים ניסו להבחין באופי המדויק של האירועים שבגינם נוצר הסיפור, אך לא הגיעו למסקנות סופיות.
חלקים מהמיתוס מופיעים במגוון רחב של כתבים מצריים, מכתבי הלוויה ולחשים קסומים ועד לסיפורים קצרים.
הסיפור הוא, אם כן, מפורט יותר ומגובש יותר מכל מיתוס מצרי קדום אחר.
עם זאת, אף מקור מצרי לא נותן הסבר מלא על המיתוס, והמקורות משתנים מאוד בגרסאותיהם לאירועים.
כתבים יווניים ורומיים, במיוחד "על איסיס ואוסיריס" מאת פלוטרכוס, מספקים מידע נוסף, אך לא תמיד משקפים במדויק את האמונות המצריות, מאחר שנכתבו מנקודת מבט יוונית-רומית.
בזכות כתבים אלה שרד מיתוס אוסיריס עד ימינו, לאחר שאבד הידע על רוב האמונות המצריות הקדומות.
מיתוס אוסיריס היה בעל השפעה עמוקה על הדת המצרית העתיקה ופופולרי בקרב כלל האוכלוסייה.
אחת הסיבות לפופולריות הזו היא המשמעות הדתית העיקרית של המיתוס, שמרמזת שכל מת יכול להגיע למקום טוב לאחר המוות.
סיבה נוספת היא שהדמויות והרגשות שלהן מזכירים יותר את חייהם של אנשים אמיתיים מאשר את אלו שברוב המיתוסים המצריים, מה שהופך את הסיפור ליותר מושך עבור האוכלוסייה הכללית.
בפרט, המיתוס מעביר "תחושה חזקה של נאמנות משפחתית ומסירות", כדברי האגיפטולוג ג'ון גווין גריפית'ס , ביחסים בין אוסיריס, איסיס והורוס.
עם המשיכה הנרחבת הזו, מופיע המיתוס בכתבים עתיקים יותר מכל מיתוס אחר ובמגוון רחב במיוחד של סגנונות ספרותיים מצריים.
מקורות אלה מספקים גם כמות בלתי רגילה של פרטים.
לרוב, המיתוסים המצריים הקדומים מקוטעים ומעורפלים; המטאפורות הדתיות הכלולות במיתוסים היו חשובות יותר מאשר נרטיב עקבי.
כל טקסט המכיל מיתוס, או קטע ממיתוס, עשוי לעבור עיבוד כך שיתאים למטרותיו המיוחדות, כך שכתבים שונים יכולים להכיל גרסאות סותרות של אירועים.
מכיוון שמיתוס אוסיריס שימש במגוון רחב כל כך אופנים, גרסאותיו לעיתים קרובות מנוגדות זו לזו.
אף על פי כן, הגרסאות המקוטעות, ביחד, מעניקות לו דמיון רב יותר לסיפור מגובש מאשר לרוב המיתוסים המצריים.
האזכורים המוקדמים ביותר של מיתוס אוסיריס נמצאים בכתבי הפירמידות, כתבי הלוויה המצריים הראשונים, שהופיעו על קירות חדרי הקבורה בפירמידות בסוף השושלת החמישית, במהלך המאה ה-24 לפני הספירה.
כתבים אלה, המורכבים מלחשים או "אמירות" שונות, מכילים רעיונות שנחשבים לזמנים קדומים יותר.
הכתבים עוסקים בחיים שלאחר המוות של השליט הקבור בפירמידה, ולכן מתייחסים לעיתים קרובות למיתוס אוסיריס, המעורב עמוקות במלכות ובעולם הבא.
מרכיבים עיקריים בסיפור, כגון מותו ותחייתו של אוסיריס והמאבק בין הורוס לסת, מופיעים באמירות של כתבי הפירמידות.
כתבי קבורה שנכתבו בתקופות מאוחרות יותר, כמו כתבי ארונות קבורה מתקופת הממלכה התיכונה (בערך 2055–1650 לפני הספירה) וספר המתים מתקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפני הספירה), מכילים גם הם מרכיבים מהמיתוס.
סוגים אחרים של כתבים דתיים מהווים עדות למיתוס, כמו שני הכתבים מתקופת הממלכה התיכונה: פפירוס רמסאום הדרמטי ואסטלת איכרנופרט .
הפפירוס מתאר את הכתרתו של סנוסרת הראשון, בעוד שהאסטלה רומזת לאירועים בפסטיבל השנתי של חויאק (Khoiak).
הטקסים בשני הפסטיבלים הללו שיחזרו אלמנטים של מיתוס אוסיריס.
התיאור המצרי הקדום השלם ביותר של המיתוס הוא המזמור הגדול לאוסיריס, כתובת מתקופת השושלת השמונה-עשרה (בערך 1550–1292 לפני הספירה) הנותנת את המתאר הכללי של הסיפור כולו אך כוללת מעט פרטים.
מקור חשוב נוסף הוא התאולוגיה הממפית , נרטיב דתי הכולל תיאור של מותו של אוסיריס וכן פתרון המחלוקת בין הורוס לסת.
נרטיב זה מקשר בין המלכות שאוסיריס והורוס מייצגים לפתח, האלוהות הבוראת של ממפיס.
זמן רב חשבו שהטקסט מתוארך לתקופת הממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפני הספירה) והתייחסו אליו כמקור למידע על השלבים המוקדמים בהתפתחות המיתוס.
אולם מאז שנות ה-70 של המאה העשרים, הגיעו האגיפטולוגים למסקנה שהטקסט מתוארך לתקופת הממלכה החדשה לכל המוקדם.
מקור מידע מרכזי נוסף הוא הטקסים לכבוד אוסיריס.
חלק מהטקסטים הללו נמצאים על קירות מקדשים המתוארכים לתקופת הממלכה החדשה, מהתקופה התלמית (323–30 לפני הספירה), או מהתקופה הרומית (30 לפני הספירה עד המאה הרביעית לספירה).
כמה מהכתבים הפולחניים המאוחרים הללו, שבהם איסיס ונפתיס מבינות את מות אחיהם, הותאמו לכתבי לוויה.
בכתבים אלה, הפצרותיהן של האלות נועדו לעורר את אוסיריס - ובכך את האדם הנפטר - לחיות שוב.
לחשי ריפוי קסומים, ששימשו את המצרים מכל המעמדות, הם המקור לחלק חשוב מהמיתוס, שבו הורוס מורעל או חולה בדרך אחרת, ואיסיס מרפאת אותו.
הלחשים מזהים אדם חולה עם הורוס כדי שהוא או היא יוכלו להפיק תועלת ממאמצי האלות.
הלחשים מוכרים מעותקי פפירוס, המשמשים כהנחיות לטקסי ריפוי, ומסוג מיוחד של אסטלת אבן כתובה הנקראת קיפוס.
אנשים שחיפשו ריפוי שפכו מים על קיפוסים אלו, פעולה שעל פי האמונה החדירה למים את כוח הריפוי הכלול בטקסט, ולאחר מכן שתו את המים בתקווה לרפא את מחלותיהם.
הנושא של ילד בסכנה המוגן על ידי קסם מופיע גם על שרביטים פולחניים כתובים מתקופת הממלכה התיכונה, שנעשו מאות שנים לפני לחשי הריפוי המפורטים יותר שקושרים ספציפית נושא זה עם מיתוס אוסיריס.
פרקים מהמיתוס נרשמו בכתבים שאולי נועדו גם לבידור.
הבולט מבין כתבים אלו הוא "המאבקים של הורוס וסת" , שחזור הומוריסטי של מספר פרקים מהמאבק בין שני האלוהויות, המתוארך לתקופת שלטונה של השושלת העשרים (בערך 1190–1070 לפני הספירה).
הוא מאפיין בצורה חיה את האלוהויות המעורבות; כפי שאומר האגיפטולוג דונלד ב.
סופרים יווניים ורומיים עתיקים, שתיארו את הדת המצרית בשלב מאוחר בתולדותיה, תיעדו חלק גדול מהמיתוס של אוסיריס.
הרודוטוס, במאה ה-5 לפני הספירה, הזכיר חלקים מהמיתוס בתיאורו של מצרים ב"היסטוריות", וארבע מאות שנים מאוחר יותר סיפק דיודורוס סיקולוס סיכום של המיתוס בביבליותקה היסטוריקה שלו.
בתחילת המאה ה-2 לספירה, כתב פלוטרכוס את התיאור העתיק והשלם ביותר של המיתוס ב"על איסיס ואוסיריס", ניתוח של אמונות דתיות מצריות.
התיאור של פלוטרכוס על המיתוס הוא הגרסה שכתבים פופולריים מודרניים מספרים לרוב מחדש.
כתביהם של מחברים קלאסיים אלה עשויים לתת מבט מעוות על האמונות המצריות.
לדוגמה, "על איסיס ואוסיריס" כלולות פרשנויות רבות לאמונות מצריות המושפעות מפילוסופיות יווניות שונות, ותיאור המיתוס שלהם מכיל חלקים שאין להם מקבילה ידועה במסורת המצרית.
גריפית'ס הגיע למסקנה שמספר מרכיבים בפרשנויות אלו נלקחו מהמיתולוגיה היוונית, וכי העבודה בכללותה לא התבססה ישירות על מקורות מצריים.
לעומתו, עמיתו ג'ון ביינס אומר שייתכן ושמרו במקדשים גרסאות כתובות על מיתוסים שאבדו מאוחר יותר, ושפלוטרכוס יכול היה להיעזר במקורות אלו כדי לכתוב את הנרטיב שלו.
בתחילת הסיפור, שולט אוסיריס במצרים, לאחר שירש את המלוכה מאבותיו בשושלת המשתרעת עד לבורא העולם, רע או אתום.
מלכתו היא איסיס, שיחד עם אוסיריס ורוצחו, סת, היא אחת מארבעת ילדיהם של אל האדמה גב ואלת השמים נות.
במקורות מצריים מופיע מידע מועט על שלטונו של אוסיריס; ההתמקדות היא במותו ובאירועים הבאים.
אוסיריס קשור לכוח מעניק חיים, למלכות צדקנית ולשלטון המאעת, הסדר הטבעי האידיאלי ששמירה עליו הייתה מטרה בסיסית בתרבות המצרית העתיקה.
סת קשור קשר הדוק לאלימות וכאוס.
לכן, הריגת אוסיריס מסמלת את המאבק בין סדר ואי-סדר, ואת שיבוש החיים על ידי המוות.
מספר גרסאות של המיתוס מספקות את המוטיבציה של סת להרוג את אוסיריס.
על פי לחש בכתבי הפירמידות, נוקם סת על בעיטה שנתן לו אוסיריס, ואילו בטקסט של תקופה מאוחרת, התלונה של סת היא שאוסיריס קיים יחסי מין עם נפתיס, בת זוגו של סת והילדה הרביעית של גב ונות.
הרצח עצמו מוזכר לעיתים קרובות, אך אף פעם לא מתואר בבירור.
המצרים האמינו שלמילים כתובות יש את הכוח להשפיע על המציאות, ולכן הם נמנעו מלכתוב ישירות על אירועים שליליים עמוקים כמו מותו של אוסיריס.
לפעמים הכחישו את מותו כליל, למרות שעיקר המסורות עליו מבהירות שהוא נרצח.
במקרים מסוימים הכתבים מעידים על כך שסת לובש צורה של חיית בר, כגון תנין או שור, כדי להרוג את אוסיריס; באחרים הם מרמזים שגופתו של אוסיריס מושלכת למים או שהוא טבע.
מסורת אחרונה זו היא מקור האמונה המצרית שאנשים שטבעו בנילוס נחשבו לקדושים.
אפילו זהות הקורבן יכולה להשתנות, מכיוון שלעיתים מדובר באל הרוריס (Haroeris), צורה מבוגרת של הורוס, שנרצח על ידי סת ולאחר מכן נוקם על ידי צורה אחרת של הורוס, שהוא בנם של הרוריס ואיסיס.
עד סוף תקופת הממלכה החדשה, התפתחה מסורת לפיה סת ביתר את גופתו של אוסיריס לחתיכות ופיזר אותן ברחבי מצרים.
מרכזי הפולחן של אוסיריס בכל רחבי המדינה טענו שהגופה, או חלקים מסוימים ממנה, נמצאו בקרבתם.
ניתן לומר שמספר החלקים המבותרים מגיע עד לארבעים ושתיים, כאשר כל חלק משווה לאחד מארבעים ושניים הנומים, או המחוזות, במצרים.
כך הופך אל המלכות להתגלמות ממלכתו.
מותו של אוסיריס מלווה באינטררגנום או בתקופה שבה סת מקבל את המלוכה.
בינתיים, איסיס מחפשת את גופת בעלה בעזרתה של נפתיס.
כאשר מחפשות ומתאבלות על אוסיריס, שתי האלות אהובות לעיתים קרובות על בזים או דיות, אולי בגלל שדיות מרחיקות בחיפוש אחר נבלות, משום שהמצרים קשרו את הקריאות שלהן עם קריאות היגון, או בשל הקשר של האלות עם הורוס, המיוצג לעיתים קרובות כבז.
בתקופת ממלכה החדשה, כאשר מותו והתחדשותו של אוסיריס היו קשורים להצפה השנתית של הנילוס שהפרתה את מצרים, הושוו מי הנילוס לדמעות האבל של איסיס או לנוזלי גופו של אוסיריס.
אוסיריס ייצג אפוא את הכוח האלוהי מעניק החיים שהיה קיים במי הנהר ובצמחים שצמחו לאחר ההצפה.
האלות מוצאות ומשחזרות את גופתו של אוסיריס, לעיתים קרובות בעזרת אלוהויות אחרות, כולל תחות, אלוהות שלזכותה כוחות קסם ומרפא גדולים, ואנוביס, אל טקסי החניטה והלוויה .
אוסיריס הופך למומיה הראשונה, ומאמצי האלים לשקם את גופו הם הבסיס המיתולוגי לשיטות החניטה המצריות, שביקשו למנוע ולבטל את הריקבון שאחרי המוות.
חלק זה של הסיפור מורחב לעיתים קרובות עם פרקים שבהם סת או חסידיו מנסים לפגוע בגופה, ואיסיס ובני בריתה חייבים להגן עליה.
לאחר שגופת אוסיריס חוברה בשלמותה, הוגה איסיס את בנו ויורשו החוקי, הורוס.
כישוף דו-משמעי אחד בכתבי ארונות הקבורה עשוי להצביע על כך שאיסיס ספוגה בהבזק ברק, בעוד שבמקורות אחרים, איסיס, עדיין בצורת ציפור, מפיחה נשימה וחיים בגופו של אוסיריס בכנפיה ומזדווגת איתו.
תחייתו של אוסיריס ככל הנראה אינה קבועה, ולאחר נקודה זו בסיפור הוא מוזכר רק כשליט הדואת, ממלכת המתים הרחוקה והמסתורית.
למרות שהוא חי רק בדואת, הוא והמלכות שהוא מייצג, במובן מסוים, יוולדו מחדש בבנו.
הגרסה המגובשת של פלוטרכוס, העוסקת בעיקר בחלק זה של המיתוס, שונה במובנים רבים מהמקורות המצריים הידועים.
סת - פלוטרכוס משתמש בשמות יווניים לרבים מהאלוהויות המצריות ומכנה אותן "טיפון" - זומם נגד אוסיריס עם שבעים ושניים שותפים לא מוגדרים, כמו גם מלכה מאתיופיה העתיקה (נוביה).
לסת יש תיבה שבנה אותה מבעוד מועד ועשויה להתאים למידות המדויקות של אוסיריס.
לאחר מכן, במשתה, מצהיר סת כי הוא יעניק את התיבה במתנה למי שיתאים לה בממדיו.
האורחים, בתורם, שוכבים בתוך התיבה, אך אף אחד מהם לא נכנס בתוכה מלבד אוסיריס.
כשהוא שוכב בתיבה, סת ושותפיו טורקים את המכסה, אוטמים את התיבה ומשליכים אותה ליאור.
עם גופתו של אוסיריס בפנים, צפה התיבה אל הים הפתוח ומגיעה לעיר ביבלוס, שם צומח סביבה עץ.
מלך ביבלוס כורת את העץ והופך אותו לעמוד עבור הארמון שלו, כאשר התיבה עדיין בתוך העץ.
איסיס חייבת להסיר את התיבה מתוך העץ כדי להחזיר את גופת בעלה.
לאחר שלקחה את התיבה, היא עוזבת את העץ בביבלוס, שם הוא הופך למושא פולחן עבור המקומיים.
פרק זה, שאינו ידוע ממקורות מצריים, נותן הסבר אטיולוגי לפולחן של איסיס ואוסיריס שהתקיים בביבלוס בתקופת פלוטרכוס ואולי כבר בתקופת ממלכה החדשה.
פלוטרכוס גם קובע שסת גנב וביתר את הגופה רק לאחר שאיסיס החזירה אותה.
לאחר מכן מוצאת איסיס וקוברת כל חלק מגופה של בעלה, למעט הפין, שעליה לשחזר בקסם, מכיוון שהמקור נאכל על ידי דגים בנהר.
לפי פלוטרכוס, זו הסיבה שלמצרים היה טאבו נגד אכילת דגים.
עם זאת, בסיפורים המצריים, איבר מינו של אוסיריס נמצא שלם, וההקבלה הקרובה היחידה לחלק זה בסיפורו של פלוטרכוס היא ב"סיפורם של שני אחים" , סיפור עם מתקופת הממלכה החדשה עם קווי דמיון למיתוס אוסיריס.
הבדל אחרון בגרסתו של פלוטרכוס הוא לידתו של הורוס.
צורתו של הורוס הנוקם באביו ונולד לפני מותו של אוסיריס.
זהו ילד שני מוקדם וחלש, חר־פא־חֿרד, שנולד מהזיווג של אוסיריס לאחר מותו עם איסיס.
כאן, שתיים מהצורות הנפרדות של הורוס הקיימות במסורת המצרית קיבלו עמדות ברורות בתוך הגרסה של פלוטרכוס למיתוס.
בגרסאות מצריות, איסיס ההריונית מסתתרת מסת, שכן הילד שטרם נולד מהווה איום עבורו, בסבך פפירוס בדלתא של הנילוס.
מקום המסתור נקרא אח-ביטי (Akh-bity), כלומר "סבך הפפירוס של שליט מצרים התחתונה" במצרית.
סופרים יוונים מכנים את המקום הזה חממיס (Khemmis) ומציינים שהוא נמצא ליד העיר בוטו , אך במיתוס, המיקום הפיזי חשוב פחות מאופיו כמקום איקוני של הסתגרות וביטחון.
מעמדו המיוחד של הסבך הוא בתיאורו התכוף באמנות המצרית; עבור רוב האירועים במיתולוגיה המצרית, הרקע מתואר או מאויר באופן מינימלי.
בסבך זה, יולדת איסיס את הורוס ומגדלת אותו, ומכאן שהוא נקרא גם "קן הורוס".
התדמית של איסיס מניקה את ילדה היא מוטיב נפוץ מאוד באמנות המצרית.
ישנם כתבים כמו אסטלת מטרניך המתוארכים לתקופה המאוחרת שבה מטיילת איסיס בעולם הרחב.
היא נעה בין בני אדם רגילים שאינם מודעים לזהותה, והיא אף פונה לאנשים אלו לעזרה.
זהו מצב חריג נוסף, שכן במיתוס המצרי, אלים ובני אדם הם בדרך כלל נפרדים.
כמו בשלב הראשון של המיתוס, היא נעזרת לעיתים קרובות באלים אחרים, המגינים על בנה בהיעדרה.
על פי לחש קסום אחד, שבעה אלוהויות עקרבים קטנות מטיילות עם איסיס ושומרות עליה כשהיא מחפשת עזרה עבור הורוס.
הם אפילו נוקמים באישה עשירה שסירבה לעזור לאיסיס על ידי עקיצת בנה של האישה, מה שגרם לאיסיס לרפא את הילד חסר האשמה.
סיפור זה מעביר מסר מוסרי לפיו העניים יכולים להיות בעלי סגולה יותר מהעשירים וממחיש את אופיו ההוגן והחומל של איסיס.
בשלב זה של המיתוס, הורוס הוא ילד פגיע המוקף בסכנות.
הכתבים הקסומים משתמשים בתקופת ילדותו של הורוס כבסיס לכישופי הריפוי שלהם ומעניקים לו מחלות שונות, מעקיצות עקרבים ועד כאבי בטן פשוטים, התאמת המסורת כך שתתאים למחלה שכל כישוף נועד לטפל בה.
לרוב, האל-ילד מוכש על ידי נחש, מה שמשקף את הפחד של המצרים מהכשת נחש ומהרעל שנוצר.
חלק מהטקסטים מצביעים על כך שהיצורים העוינים הללו הם שליחי סת.
איסיס עשויה להשתמש בכוחות הקסם שלה כדי להציל את ילדה, או שהיא עשויה להתחנן או לאיים על אלוהויות כמו רע וגב, כדי שהם ירפאו אותו.
כפי שהיא הארכיטיפ לאבל בחלק הראשון של הסיפור, כך במהלך ילדותו של הורוס היא האם האידיאלית המסורה.
באמצעות טקסטי הריפוי הקסומים, מאמציה לרפא את בנה מורחבים כדי לרפא כל חולה.
השלב הבא של המיתוס מתחיל כאשר הורוס המבוגר מאתגר את סת לכס המלכות של מצרים.
התחרות ביניהם היא לעיתים קרובות אלימה, אך מתוארת גם כפסק דין משפטי בפני תשיעיית האלים, קבוצת אלים מצריים שנאספה כדי להחליט מי צריך לרשת את המלוכה.
השופט במשפט זה עשוי להיות גב, אשר, כאביהם של אוסיריס וסת, החזיק בכס המלכות לפני כן, או שזה יכול להיות אחד מהאלים הבוראים רע או אתום, מחוללי המלוכה.
אלוהויות אחרות תופסות גם הן תפקידים חשובים: תחות פועל לעיתים קרובות כמפשר בסכסוך או כעוזר לשופט האלוהי, וב"התמודדויות", איסיס משתמשת בכוחה הערמומי והקסום כדי לסייע לבנה.
היריבות של הורוס וסת מתוארת בשתי דרכים מנוגדות.
שתי נקודות המבט מופיעות כבר בכתבי הפירמידות, המקור המוקדם ביותר של המיתוס.
במספר לחשים מהכתבים הללו, הורוס הוא בנו של אוסיריס ואחיינו של סת, והרצח של אוסיריס הוא הדחף העיקרי לסכסוך.
המסורת האחרת מתארת את הורוס וסת כאחים.
חוסר ההתאמה הזה נמשך ברבים מהמקורות הבאים, שבהם ניתן לכנות את שני האלים אחים או דוד ואחיין בנקודות שונות באותו טקסט.
המאבק האלוהי כולל פרקים רבים.
"התמודדויות" מתאר את שני האלים הפונים לאלוהויות שונות כדי לדון במחלוקת ומתחרים בסוגים שונים של תחרויות, כגון מרוץ סירות או לחימה זה בזה בצורה של היפופוטמים, כדי לקבוע מי מנצח.
בגרסה זו, הורוס מביס שוב ושוב את סת ונתמך על ידי רוב האלוהויות האחרות.
עם זאת, המחלוקת נמשכת שמונים שנה, בעיקר בגלל שהשופט, האל היוצר, מעדיף את סת.
בכתבים פולחניים מאוחרים, הסכסוך מאופיין כקרב גדול המערב את חסידיהם של שתי האלוהויות.
המאבק בתחום האלוהי משתרע מעבר לשני הלוחמים.
בשלב מסוים מנסה איסיס להרוס את סת כשהוא נעול בקרב עם בנה, אך היא מכה את הורוס במקום זאת, ולאחר מכן כורת את ראשה בהתקף זעם.
תחות מחליף את ראשה של איסיס בראש של פרה; הסיפור מהווה מיתוס מוצא לכיסוי הראש של קרן פרה שאיסיס נוהגת ללבוש.
בפרק מפתח בסכסוך, סת מתעלל מינית בהורוס.
ההפרה של סת נועדה בחלקה להשפיל את יריבו, אך היא כרוכה גם בתשוקה הומוסקסואלית, בהתאם לאחד המאפיינים העיקריים של סת, המיניות הכוחנית וחסרת ההבחנה שלו.
בתיאור המוקדם ביותר של פרק זה, בפפירוס מקוטע מתקופת הממלכה התיכונה, מתחיל המפגש המיני כאשר סת מבקש לקיים יחסי מין עם הורוס, אשר מסכים בתנאי שסת ייתן להורוס חלק מכוחותיו.
המפגש מעמיד את הורוס בסכנה, כי במסורת המצרית זרע הוא חומר חזק ומסוכן, הדומה לרעל.
על פי מספר טקסטים, זרעו של סת נכנס לגופו של הורוס וגורם לו לחלות, אבל ב"התמודדויות", הורוס מסכל את סת בכך שהוא תופס את זרעו של סת בידיו.
איסיס מגיבה בכך שהיא שמה את הזרע של הורוס על עלי חסה שסת אוכל.
התבוסה של סת מתבררת כאשר הזרע הזה מופיע על מצחו כדיסקת זהב.
כשהוא ספוג בזרע של יריבו, "יולד" כתוצאה מכך את הדיסקה.
ב"התמודדויות", לוקח תחות את הדיסקה ומניח אותה על ראשו; דיווחים אחרים מרמזים שתחות עצמו נוצר כתוצאה מלידה חריגה זו.
פרק חשוב נוסף נוגע למומים שהלוחמים מטילים זה בזה: הורוס מעליב או גונב את אשכיו של סת וסת פוגע או קורע את אחת, או מדי פעם את שתיהן, מעיניו של הורוס.
המום של סת מסמל אובדן של גבריות וחוזק.
הסרת העין של הורוס חשובה עוד יותר, שכן עין הורוס הגנובה הזו מייצגת מגוון רחב של מושגים בדת המצרית.
אחד מתפקידיו המרכזיים של הורוס הוא כאלוהות שמיים, ומסיבה זו נאמר שעינו הימנית היא השמש ועינו השמאלית הירח.
גניבה או הרס של עין הורוס משווים אפוא להחשכת הירח במהלך מחזור השלבים שלו, או במהלך ליקויים.
הורוס עשוי לקחת בחזרה את עינו האבודה, או שאלוהויות אחרות, כולל איסיס, תחות וחתחור, עשויות לאחזר או לרפא אותה עבורו.
האגיפטולוג הרמן טה ולדה (Herman te Velde) טוען שהמסורת על האשכים האבודים היא וריאציה מאוחרת על אובדן הזרע של סת להורוס, ושהדיסקה דמוית הירח שיוצאת מראשו של סת לאחר הספגתו היא עין הורוס.
אם כן, פרקי ההשחתה וההתעללות המינית יהוו סיפור אחד, שבו סת תוקף את הורוס ומאבד לו זרע, הורוס מתגמל ומכניס את סת להריון, וסת מגיע לרשותו של העין של הורוס כשהיא מופיעה על ראשו של סת.
מכיוון שתחות הוא אלוהות ירח בנוסף לתפקידיו האחרים, יהיה הגיוני, לפי טה ולדה, שתחות יופיע בצורת העין וייכנס לתווך בין האלוהויות המתקוטטות.
בכל מקרה, החזרת עין הורוס לשלמות מייצגת את החזרת הירח לבהירות מלאה, את החזרת המלכות להורוס, ועוד היבטים רבים נוספים של המאעת.
לפעמים שיקום עינו של הורוס מלווה בשיקום אשכיו של סת, כך ששני האלים נעשים שלמים סמוך לסיום המאבק ביניהם.
כמו בכל כך הרבה חלקים אחרים של המיתוס, הרזולוציה מורכבת ומגוונת.
לעיתים קרובות, הורוס וסת מחלקים את התחום ביניהם.
ניתן להשוות חלוקה זו לכל אחת מכמה דואליות יסוד שראו המצרים בעולמם.
עם זאת, בתאולוגיה הממפית, גב, כשופט, מחלק תחילה את התחום בין התובעים ולאחר מכן הופך את עצמו, ומעניק את השליטה הבלעדית להורוס.
באיחוד השליו הזה, הורוס וסת מתפייסים, והדואליות שהם מייצגים נפתרות לכדי שלם מאוחד.
באמצעות החלטה זו, הסדר מוחזר לאחר הסכסוך הסוער.
השקפה שונה על סופו של המיתוס מתמקדת בניצחונו היחיד של הורוס בגרסה זו, סת אינו משלים עם יריבו אלא מובס לחלוטין, ולעיתים הוא מוגלה ממצרים או אפילו מושמד.
תבוסתו והשפלתו בולטים יותר במקורות מתקופות מאוחרות יותר של ההיסטוריה המצרית, כאשר הוא הושווה יותר ויותר לאי סדר ולרוע, והמצרים כבר לא ראו בו חלק בלתי נפרד מהסדר הטבעי.
בחגיגה גדולה בקרב האלים, הורוס תופס את כס המלכות, ולמצרים יש סוף סוף מלך חוקי.
ההחלטה האלוהית שסת טועה מתקנת את העוול שנוצר בעקבות הרצח של אוסיריס ומשלימה את תהליך שיקומו לאחר מותו.
לפעמים מחייבים את סת לשאת את גופתו של אוסיריס אל קברו כחלק מעונשו.
השליט החדש עורך טקסי לוויה עבור אביו ונותן מנחות מזון כדי לקיים אותו - לעיתים קרובות כולל עין הורוס, שבמקרה זה מייצגת חיים ושפע.
לפי מקורות מסוימים, רק באמצעות מעשים אלו ניתן להחיות את אוסיריס במלואו לחיים שלאחר המוות ולתפוס את מקומו כמלך המתים, במקביל לתפקיד בנו כמלך החיים.
לאחר מכן, אוסיריס מעורב עמוקות במחזוריות טבעית של מוות והתחדשות, כגון גידול שנתי של יבולים, המקבילים לתחייתו שלו.
גרסה חלופית של המיתוסים שבהם סת מובס, אוסיריס חזר לחיים לאחר הקרב בין סת להורוס.
כפי שמיתוס אוסיריס מופיע לראשונה בכתבי הפירמידות, רוב המאפיינים המהותיים שלו ודאי התגבשו מתישהו לפני שהכתבים נכתבו.
ייתכן שהקטעים המובהקים של הסיפור - מותו ותחייתו של אוסיריס, ילדותו של הורוס והמאבק בין הורוס לסת - היו במקור פרקים מיתיים עצמאיים.
אם כן, הם בוודאי החלו להתלכד לסיפור אחד עד לתקופת כתבי הפירמידות, המחברים באופן רופף את הקטעים הללו.
בכל מקרה, המיתוס נוצר בהשראת מגוון השפעות.
חלק ניכר מהסיפור מבוסס על רעיונות דתיים ועל האופי הכללי של החברה המצרית: האופי האלוהי של המלוכה, הירושה ממלך אחד למשנהו, המאבק לשמירה על המאעת, והמאמץ להתגבר על המוות.
למשל, הקינות של איסיס ונפתיס על אחיהם המת עשויות לייצג מסורת מוקדמת של אבל טקסי.
עם זאת, ישנן נקודות חשובות של אי הסכמה.
מקורות אוסיריס מתפלמסים רבות, וגם הבסיס למיתוס מותו אינו ודאי במקצת.
השערה משפיעה אחת ניתנה על ידי האנתרופולוג ג'יימס פרייזר, שבשנת 1906 אמר שאוסיריס, כמו "אלים גוססים ועולים" אחרים ברחבי המזרח הקרוב הקדום , החל כהאנשה של הצמחייה.
לפיכך, מותו ותחייתו התבססו על מוות שנתי וצמיחה מחדש של צמחים.
אגיפטולוגים רבים אימצו את ההסבר הזה.
אבל בסוף המאה ה-20, ג'יי גווין גריפית'ס, שחקר רבות את אוסיריס והמיתולוגיה שלו, טען שמקורו של אוסיריס כשליט אלוהי של המתים, והקשר שלו עם הצמחייה היה התפתחות משנית.
בינתיים, חוקרי דת השוואתית מתחו ביקורת על המושג הכולל של "אלים גוססים ועולים", או לפחות על ההנחה של פרייזר שכל האלים הללו מתאימים היטב לאותו דפוס.
לאחרונה, האגיפטולוגית רוזלי דייוויד טוענת כי אוסיריס "מאפיין במקור את הלידה מחדש השנתית של העצים והצמחים לאחר ההצפה [של הנילוס]".
פולמוס מתמשך נוסף נוגע ליריבותם של הורוס וסת, שאותה ניסו אגיפטולוגים לעיתים קרובות לקשר עם אירועים פוליטיים בתחילת ההיסטוריה או הפרהיסטוריה של מצרים.
המקרים שבהם הלוחמים מחלקים את הממלכה, והקשר הזוגי התכוף של הורוס וסת עם האיחוד של מצרים העליונה והתחתונה, מצביעים על כך ששתי האלוהויות מייצגות סוג של חלוקה בתוך המדינה.
מסורת מצרית ועדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שמצרים הייתה מאוחדת בתחילת ההיסטוריה שלה כאשר ממלכת מצרים העליונה, בדרום, כבשה את מצרים התחתונה בצפון.
שליטי מצרים העליונה קראו לעצמם "חסידי הורוס", והורוס הפך לאל הפטרון של האומה המאוחדת ומלכיה.
עם זאת, לא ניתן להשוות בקלות את הורוס וסת לשני חצאי המדינה.
לשתי האלוהויות היו מספר מרכזי פולחן בכל אזור, והורוס מקושר לעיתים קרובות עם מצרים התחתונה וסת עם מצרים העליונה.
אחד ההסברים הידועים יותר לאי-התאמות הללו הוצע על ידי קורט זתה בשנת 1930. הוא טען שאוסיריס היה במקור השליט האנושי של מצרים המאוחדת בתקופה הפרהיסטורית, לפני מרד של מתפללי-סת המצרי העליון.
חסידי הורוס ממצרים התחתונה איחדו אז בכוח את הארץ, והיוו השראה למיתוס הניצחון של הורוס, לפני שמצרים העליונה, שכעת תחת הנהגת מתפללי הורוס, הפכה שוב לבולטת בתחילת התקופה השושלתית הקדומה.
בסוף המאה ה-20, התמקד גריפית'ס בתיאור הבלתי עקבי של הורוס וסת כאחים וכדוד ואחיין.
הוא טען שבשלבים הראשונים של המיתולוגיה המצרית, המאבק בין הורוס וסת כאחים ושווים היה במקור נפרד מרצח אוסיריס.
שני הסיפורים התחברו למיתוס הבודד של אוסיריס מתישהו לפני כתיבת כתבי הפירמידות.
עם מיזוג זה, שונו שושלת היוחסין של האלוהויות המעורבות והאפיון של סכסוך הורוס-סת, כך שהורוס הוא הבן והיורש הנוקם את מותו של אוסיריס.
עקבות של המסורות העצמאיות נותרו באפיונים הסותרים של מערכת היחסים של הלוחמים ובכתבים שאינם קשורים למיתוס אוסיריס, שהופכים את הורוס לבנה של האלה נות או האלה חתחור ולא של איסיס ואוסיריס.
לכן גריפית'ס דחה את האפשרות שהרצח של אוסיריס נטוע באירועים היסטוריים.
השערה זו התקבלה על ידי חוקרים עדכניים יותר כגון יאן אסמאן וג'ורג' הארט.
גריפית'ס חיפש מקור היסטורי ליריבות בין הורוס לסת, והציב שני איחודים קדם-שושלתיים מובהקים של מצרים על ידי חסידי הורוס, בדומה לתיאוריה של סת, כדי להסביר זאת.
עם זאת, הבעיה נותרה בלתי פתורה, בין היתר משום שאגודות פוליטיות אחרות של הורוס וסת מסבכות את התמונה עוד יותר.
לפני שאפילו למצרים העליונה היה שליט אחד, שתיים מהערים הגדולות שלה היו נחן, בדרום הרחוק, ונקאדה, קילומטרים רבים מצפון.
שליטי נחן, שם הורוס היה האלוהות הפטרונית, מאמינים כי איחדו את מצרים העליונה, כולל נקאדה, תחת שלטונם.
סת היה קשור לנקאדה, כך שייתכן שהמאבק האלוהי משקף בצורה עמומה איבה בין הערים בעבר הרחוק.
הרבה יותר מאוחר, בסוף השושלת השנייה (בערך 2890–2686 לפני הספירה), השתמש השליט פרי יב סן בחיית סת בכתיבת שם הסרך שלו, במקום הירוגליף הבז המסורתי המייצג את הורוס.
יורשו, חעא סח'מוי, השתמש גם בהורוס וגם בסת בכתיבת הסרך שלו.
עדויות אלו עוררו השערות כי השושלת השנייה ראתה התנגשות בין חסידי האל הורוס לבין חסידי האל סת בראשות פריבסן.
השימוש של חעא סח'מוי בשני סמלי החיות ייצג אז את הפיוס בין שני הפלגים, וכך גם פתרון המיתוס.
בציון אי הוודאות סביב אירועים אלה, טוען הרמן טה ולדה כי השורשים ההיסטוריים של הסכסוך סתומים מכדי להיות שימושיים מאוד בהבנת המיתוס ואינם משמעותיים כמו המשמעות הדתית שלו.
הוא אומר ש"מקור המיתוס של הורוס וסת אבד בערפילי המסורות הדתיות של הפרה-היסטוריה."
השפעתו של מיתוס אוסיריס על התרבות המצרית הייתה גדולה ונפוצה יותר מזו של כל מיתוס אחר.
בספרות, המיתוס לא היה רק בסיס לסיפור חוזר כמו "התמודדויות" הוא גם סיפק את הבסיס לסיפורים קרובים יותר.
"סיפורם של שני אחים" , סיפור עם עם גיבורים אנושיים, כולל מרכיבים הדומים למיתוס אוסיריס.
איבר מינו של דמות אחת נאכל על ידי דג, ולאחר מכן הוא מת וקם לתחייה.
סיפור אחר, "סיפור האמת והשקר" , מעבד את המאבק של הורוס וסת לאלגוריה, שבה הדמויות הן הַאֲנָשָׁה ישירה של אמת ושקר ולא אלוהויות הקשורות למושגים הללו.
מתקופת כתבי הפירמידה, ואולי עוד לפניה, קיוו שליטי מצרים שאחרי מותם יוכלו לחקות את חזרתו לחיים של אוסיריס ואת שלטונו על ממלכת המתים.
עד לתקופת ממלכה התיכונה המוקדמת (בערך 2055–1650 לפנח הספירה), האמינו פשוטי העם המצרי שגם הם יכולים להתגבר על המוות כפי שעשה אוסיריס, על ידי סגידה לו וקבלת טקסי הקבורה שהתבססו בחלקם על המיתוס שלו.
בכך הפך אוסיריס לאלוהות שלאחר המוות החשובה ביותר של מצרים.
המיתוס השפיע גם על התפיסה, שהלכה והתבלטה בתקופת הממלכה החדשה, שרק אנשים בעלי סגולה יכולים להגיע לעולם הבא.
כפי שהאלוהויות שנאספו שפטו את אוסיריס והורוס כצודקים, תוך ביטול העוול של מותו של אוסיריס, כך היה צריך לשפוט נפש שנפטרה כצדיקה על מנת שמותו או מותה יבוטל.
כשליט ארץ המתים וכאל הקשור למאעת, הפך אוסיריס לשופט במשפט זה שלאחר המוות, והציע חיים שלאחר המוות למי שהלכו בעקבותיו.
כתבי הלוויה מתקופת הממלכה החדשה כמו אמדואת וספר השערים משווים את האל רע עצמו לנשמה שנפטרה.
בכתבי הלוויה אלו הוא נוסע דרך הדואת ומתאחד עם אוסיריס כדי להיוולד מחדש עם עלות השחר.
לפיכך, האמינו שאוסיריס לא רק מאפשר לידה מחדש למתים אלא הוא גם מחדש את השמש, מקור החיים והמאעת, וכך מחדש את העולם עצמו.
ככל שחשיבותו של אוסיריס גדלה כך גם גדלה הפופולריות שלו.
בשלהי תקופת הממלכה התיכונה נתפס קברו בן מאות השנים של שליט השושלת הראשונה, צ'ר , ליד מרכז הפולחן הראשי של אוסיריס בעיר אבידוס, כקברו של אוסיריס.
בהתאם לכך, הפך הקבר למוקד מרכזי של פולחן אוסיריס.
במשך 1,500 השנים הבאות צעדה תהלוכת פסטיבל שנתית מהמקדש הראשי של אוסיריס אל אתר הקבר.
מלכים ופשוטי העם מרחבי מצרים בנו חדרי תפילה, ששימשו כאנדרטאות, בסמוך למסלול התהלוכה.
בכך הם ביקשו לחזק את הקשר שלהם עם אוסיריס בחיים שלאחר המוות.
במהלך תקופת הממלכה התיכונה נקשר פסטיבל הלוויות גדול נוסף עם אוסיריס.
אירוע לאומי זה נפרש על פני מספר ימים בחודש חויאק (Khoiak) בלוח השנה המצרי .
במהלך חויאק, עמוד הצד, סמל של אוסיריס, הועלה באופן טקסי למצב זקוף, וסימל את שיקומו של אוסיריס.
בתקופת בית תלמי (305–30 לפני הספירה), חודש חויאק כלל גם שתילת זרעים ב"ערוגת אוסיריס", ערוגת אדמה בצורת מומיה, שחיברה את תחייתו של אוסיריס עם צמיחה עונתית של צמחים.
הורוס, העין של הורוס, ומלכות
חשיבותו הדתית של המיתוס השתרעה מעבר לתחום הלוויה.
מנחות מוות, שבהן בני משפחה או כוהנים שכירים הציגו אוכל לנפטר, נקשרו באופן הגיוני עם המנחה המיתולוגית של עין הורוס לאוסיריס.
באנלוגיה, פרק זה של המיתוס הושווה בסופו של דבר ליחסי גומלין אחרים בין אדם לבין ישות בתחום האלוהי.
בטקסי המקדש, הכוהן המכהן לקח על עצמו את תפקידו של הורוס, המתנות לאלוהות הפכו לעין הורוס, וכל אלוהות שקיבלה את המתנות הללו הושוותה לרגע לאוסיריס.
המיתוס השפיע גם על הדת העממית.
דוגמה אחת היא לחשי הריפוי הקסומים המבוססים על ילדותו של הורוס.
דוגמה נוספת היא השימוש בעין הורוס כסמל מגן בקמעות אפוטרופיים אישיים.
שחזורו המיתולוגי הפך אותו למתאים למטרה זו, כסמל כללי לרווחה.
האידאולוגיה סביב השליט החי הושפעה גם ממיתוס אוסיריס.
המצרים דמיינו את אירועי מיתוס אוסיריס כמתרחשים מתישהו בפרה-היסטוריה האפלולית של מצרים, ואוסיריס, הורוס וקודמיהם האלוהיים נכללו ברשימות מצריות של מלכי עבר כגון רשימת המלכים מטורינו.
הורוס, כשליט קדום וכאל האנשה של מלכות, נחשב כקודם ומופת של כל שליטי מצרים.
עלייתו על כס שלטונו של אביו ופעולותיו האדוקות כדי לקיים את רוחו בחיים שלאחר המוות היו המודל לחיקוי של השושלת הפרעונית.
המצרים האמינו שכל שליט חדש מחדש את מאעת לאחר מותו של המלך הקודם, בדיוק כפי שעשה הורוס.
בהכתרות מלכותיות רמז הפולחן לקבורת אוסיריס ומזמורים חגגו את הצטרפותו של השליט החדש כמקבילה להורוס.
מיתוס אוסיריס תרם לאפיון התכוף של סת כאל מפריע ומזיק.
למרות שרכיבים אחרים של המסורת המצרית מייחסים לסת תכונות חיוביות, במיתוס אוסיריס שולטים ההיבטים המרושעים של דמותו.