tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שג'וני קייג' מזמין את גורו לקרב ומביס אותו (בהפלה ל"תהום", זירת קרב מהמשחק הראשון), שאנג טסונג חוטף את סוניה ודורש ממנה להילחם נגדו בקרב הסופי של התחרות, שיתרחש בעולם החיצון.
לו קאנג וג'וני קייג' מגיעים בעקבותיו לעולם החיצון, שם לו קאנג מגלה את הנינג'ה החמקמקה רפטייל, ונלחם בו.
לאחר מכן הוא מוצא את הנסיכה קיטאנה, שעוזרת להם למצוא את דרכם לטירה, שם הוא נלחם בקרב הסופי נגד שאנג טסונג ומביס אותו.
לאחר התחרות מתקיימת חגיגה לכבוד ניצחון כדור הארץ, החגיגה נקטעת על ידי הקיסר שאו קאהן שפולש לכדור הארץ.
ריידן ושלושת לוחמיו נכנסים למצב לחימה, ובכך מסתיים הסרט.
כריסטופר למברט - לורד ריידן, אל הרעם ומגן ממלכת הארץ.
קארי הירויוקי-טגאווה - שאנג טסונג, מכשף רב עוצמה ומארח הטורניר "מורטל קומבט".
רובין שאו - ליו קאנג, נזיר שאולין לשעבר, שנכנס לטורניר כדי לנקום את מות אחיו.
לינדן אשבי - ג'וני קייג', כוכב הוליוודי שנכנס לטורניר כדי להוכיח לעולם שכישוריו כלוחם הם אמיתיים.
ברידג'ט וילסון - סוניה בלייד, קצינת הכוחות המיוחדים שרודפת אחרי קיינו לאחר שהרג את השותף שלה.
טליסה סוטו - הנסיכה קיטאנה, בתו המאומצת של קיסר העולם החיצון שמחליטה לעזור ללוחמי ממלכת הארץ.
טרבור גודארד - קיינו, ברון פשע של העולם התחתון שמצטרף לכוחותיו של שאנג טסונג.
כריס קסמסה - סקורפיון, לוחם אלמת שנמצא תחת שליטתו של שאנג טסונג.
פרנסואה פטיט - סאב זירו, לוחם ששולט בקרח ונמצא תחת שליטתו של שאנג טסונג.
קית' קוק - רפטייל, יצור שחבוי בצללים ושמשרת את שאנג טסונג.
למרות שהסרט מבוסס ברובו של המשחק הראשון בסדרה, ישנם מספר אלמנטים שהוצגו מהמשחק השני.
ג'אקס וקיטאנה הוצגו במשחק השני, וכך גם עם רפטייל שבמשחק הראשון הוצג רק בדמות האנושית שלו.
כמו במשחק הראשון, גם בסרט רפטייל הוא אויב סמוי ולמעשה "דמות חבויה".
שאנג טסונג מציג בסרט את לקיחת הנשמה, מהלך ה-Fatality שהוצג רק במשחק השני.
ג'וני קייג' משליך גלויה חתומה בסיום הקרב נגד סקורפיון, מה שמתייחס לסיום מהלך ה-Friendship שלו ב-MK II.
לו קאנג משתמש במהלך של בעיטת האופניים, שהוצגה רק במשחק השני.
שאו קאהן אומר בסרט, "!You weak pathetic fools", כאשר במשחק השני הוא אומר זאת ליריביו כדי להקניט אותם.
בנוסף למהלכים של שאנג טסונג ולו קאנג, קיימים מהלכים לכל דמות ודמות אשר נלקחו ישירות מהמשחקים: בעיטת הצל של ג'וני קייג'; כדור האש של לו קאנג; תפיסת הרגליים של סונייה בלייד; שליחת הצלצל של סקורפיון; שליחת הקרח של סאב זירו; ויריקת החומצה של רפטייל.
מורטל קומבט: כיבוש היא סדרת טלוויזיה אמנויות לחימה אמריקאית המבוססת על זיכיון משחקי הווידאו מורטל קומבט.
הסדרה הופקה על ידי החברות Threshold Entertainment וחטיבת הטלוויזיה של ניו ליין סינמה ושודרה ברשת TNT מ-3 באוקטובר 1998 ועד 22 במאי 1999. היא צולמה באולפני הוליווד של דיסני באורלנדו, פלורידה.
למרות פופולריותה הרבה, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד עקב עלויות הפקה גבוהות וסופה נשאר עם קליף האנגר פתוח.
סדרה זו היוותה הקדמה לסרטי הקולנוע "מורטל קומבט" ו"מורטל קומבט 2".
בתקופה קדומה, ממלכת הארץ הייתה צעירה ונחשקת.
הקיסר שאו קאהן, שהיה מגלומן חזק ואכזר, רצה לצרף את כדור הארץ לאוסף הממלכות הכבושות שלו, הידועות בשם "העולם החיצון" (Outworld).
כדי להגן על כדור הארץ, נערכת מדי דור אליפות "מורטל קומבט", תחרות שבה מתחרי ממלכת העולם החיצון וממלכת הארץ מחליטים על גורל כדור הארץ.
לפני כ-500 שנה, הנזיר קונג לאו הדגול הביס את מכשפו של שאו קאהן, שאנג טסונג.
לאחר שקונג לאו ריחם על חייו, שאו קאהן כלא את שאנג טסונג במערות הקובלט.
המתכת הזו מחלישה מכשפים ונוטלת כוחות מהם.
מטלתו הבאה של קונג לאו היא לאמן דור חדש של לוחמים למען התחרות הבאה, ואשר יחרפו את נפשם למען כדור הארץ.
בתמורה הוא מקבל נעורי נצח- עד הטורניר הבא (ממשחקי המחשב משתמע שזה פעם ב-50 שנה).
הוא מתחבר לשני לוחמים - סירו, שומר ראש לשעבר, וגנבת בשם טז'ה.
שלושת החברים החדשים מודרכים בעיר ז'וזין המסתורית על ידי אל הרעם ריידן, ונמצאים בקרבות תמידיים עם לוחמים של ממלכת העולם החיצון וממלכת הארץ כסקורפיון, סאב זירו, רפטייל, נוב-סאיבוט, המכשף קואן-צ'י ולוחמותיו, וכן המכשף שאנג טסונג הכלוא אשר נשבע לנקום בקונג לאו על תבוסתו המשפילה.
יחד עם שאנג טסונג כלואה גם וורפקס, לה יש אג'נדה משלה.
הסדרה מציגה לראשונה את השבטים המאכלסים את ממלכת העולם החיצון - את סאב זירו משבט הלין-קוויי, את הלוחם האלמותי סקורפיון משבט השיראי-ריו, ואת רפטייל, לוחם שבט הזאטרנים דמויי הלטאה.
מוצגת הנסיכה קיטאנה, שמצודדת עצמה עם קונג לאו (כשם שצודדה עצמה עם צאצאו לו קאנג בסרט מורטל קומבט), וכן דמות חדשה שאינה מוכרת בזיכיון המשחקים בשם הקיסרית קרייה, המצודדת עצמה עם רפטייל.
נקודות דמיון בין הסדרה למשחקי הווידאו
המכשפים שאנג טסונג וקוואן צ'י כורתים ברית במהלך הסדרה.
זו הייתה תחזית למשחק שיבוא בהמשך, "מורטל קומבט: ברית קטלנית".
כנופיית "הדרקון השחור" הוצגה לראשונה בסדרה.
בהמשך יצאו במשחק דמויות החברות בכנופיה זו כקיינו, קאבאל, ג'ארק, קוברה וקירה.
פאולו מונטלבן - קונג לאו הדגול (הראשון), אלוף ממלכת הארץ
דניאל ברנדהרט - סירו, שומר ראש לשעבר שהוגלה
קריסטנה לוקן - טז'ה, גנבת
טרייסי דגלאס - וורפקס, אסירה של שאו קאהן שמשתפת פעולה עם שאנג טסונג.
ברוס לוק - שאנג טסונג, מכשפו של שאו קאהן שהוגלה לכלא-תהום בעקבות תבוסתו לקונג לאו בטורניר הקודם.
ג'ף מיק - ריידן אל הרעם ושאו קאהן, קיסר העולם החיצוןשחקנים אורחים
אדוני מארופיס - המכשף קואן צ'י
אנג'ליקה ברידג'ס - המכשפה אומג'יס
ג'יימי פרסלי - מיקה, אחת מלוחמותיו של קואן צ'י
כריס קאסאמאסה - סקורפיון, נינג'ה משבט השיראי-ריו
ג'יי ג'יי פרי - סאב זירו, נינג'ה משבט הלין-קוויי
ג'ון ולרה - רפטייל, מפקד לוחמי שבט הזאטרנים הלטאיים
אודי אינגלנד - נסיכת עדניה קיטאנה, ביתו המאומצת של הקיסר שאו קאהן לאחר שזה רצח את אביה ג'רוד והתחתן עם אמה סינדל (שמאוחר יותר התאבדה) תוך הריסת עדניה.
מורטל קומבט 2 הוא סרט פעולה-הרפתקאות-אמנויות לחימה אמריקאי משנת 1997, בבימויו של ג'ון ר.
לאונטי, בהפקתו של לורנס קאסאנוף ובכתיבתם של ברייס זאבל וברנט וי פרידמן.
הסרט מהווה המשך לסרט הקודם "מורטל קומבט" משנת 1995. הסרט מבוסס על סדרת משחקי הווידאו תחת אותו השם, ובעיקר על עלילת המשחק "Mortal Kombat 3".
בסרט מככבים רובין שו, טליסה סוטו, ג'יימס רימר, סנדרה הס, כריס קונרד, ג'יי ג'יי פרי, קית' קוק ובריאן תומפסון כנבל הסרט שאו קהאן.
הסיפור ממשיך את עלילותיהם של גיבורי ממלכת הארץ כנגד כוחות העולם החיצון, שלפי חוקי התחרות שנקבעו על ידי האלים הבכירים צריכים לנצח בעשרה קרבות ה"מורטל קומבט" כדי לפלוש לכדור הארץ.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בנובמבר 1997. עם יציאתו לאקרנים, "מורטל קומבט 2" היה כישלון קופתי צורב כשגרף 51 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כ-30 מיליון דולר בלבד, וקיבל ביקורות רעות מאוד מצד המעריצים ומבקרי קולנוע כאחד ששמו דגש ביקורתי שלילי על התסריט, העלילה והאפקטים שלטענתם היו זולים ודלי-תקציב.
בנוסף, הסרט נקטל בביקורות רבות על משחקו ונחשב עד היום לאחד מבין הסרטים הגרועים בכל הזמנים.
באתר "Rotten Tomatoes", הסרט קיבל ציון של כ-3% בלבד וב-IMDb, הסרט קיבל ציון של כ-3.1/10 בהתאמה.
לאחר שהביסו את שאנג טסונג וכוחותיו מהעולם החיצון בסרט הקודם, מוצאים עצמם לו קאנג, הנסיכה קיטאנה, כוכב הקולנוע ג'וני קייג' וסוכנת הכוחות המיוחדים סוניה בלייד ניצבים בפני איום חדש: קיסר העולם החיצון שאו קאהן מקים לתחיה את מלכתו סינדל, אמהּ של קיטאנה.
תחייתה של סינדל מתאפשרת רק בכדור הארץ והדבר פותח שער בין עולמו החיצון של הקיסר לעולם הגיבורים, אשר מתמזגים והופכים לאחד.
בפתיחת הסרט, צבאות ההשמד של שאו קאהן פולשים לכדור הארץ.
גיבורי ממלכת הארץ מוצאים עצמם ניצבים בפני שאו קאהן, שבעצמו מופיע יחד עם הגנרלים שלו – מוטארו, שיבה, ארמק וריין.
מתנהל קרב בין ריידן, מדריכה של חבורת הגיבורים, לשאו קאהן, שבסופו ריידן משתלט על צבאו של שאו קאהן, בעוד שזה לוקח את קייג' כבן ערובה.
ריידן מאיים על הקיסר שאם לא יעזוב את כדור הארץ, יהרוג את הגנרלים שלו.
הקיסר דורש מריידן להשתחוות לפניו, וכאשר ריידן משחרר את צבאו של הקיסר מאחיזתו, שאו קאהן רוצח את ג'וני קייג'.
משלמדו על בגידתו של שאו קאהן נמלטים הגיבורים מפני יחידות ההשמד שלו.
ריידן מציע שיתפצלו בחיפוש אחר לוחמים וכוחות נוספים אשר יוכלו לסייע להם.
סוניה עורכת מסע לחיפוש אחר ג'אקס, חברהּ לכוחות המיוחדים, ומוצאת אותו במעבדה לאחר שעבר השתלה של זרועות מכניות.
בעקבותיהם נשלח סיירקס, נינג'ה קיברנטית.
קיטאנה ולו קאנג עורכים מסע לחיפוש אחר השמאן נייטוולף, שילמד אותם כיצד להביס את שאו קאהן.
במסע חיפושם אחר נייטוולף, נתקלים השניים בנינג'ה קיברנטית נוספת בשם סמוק, שאותו לו קאנג מביס בעזרתו של סאב זירו, אשר אחיו (סאב זירו המקורי) הומת בקרב על ידי לו קאנג בסרט הקודם.
סאב זירו מגלה ללו קאנג כי סאב זירו הקודם היה בעצם אחיו וכי קיטאנה היא ה"מפתח" לעצירתו של הקיסר, אך זמן קצר לאחר מכן מופיע אויבו הנצחי של סאב זירו – סקורפיון, אשר מצליח לחטוף את הנסיכה.
ריידן הולך לאלים הבכירים (שמייצגים כ"א את ארבעת היסודות) לשאול מדוע הורשתה בוגדנותו של קאהן.
אחד האלים מסביר לריידן שרק על ידי איחודה של קיטאנה עם אמהּ סינדל, יוכל ריידן לעצור את הפלישה.
האלים שואלים את ריידן עד כמה הוא מוכן להרחיק לכת כדי לעזור לבני האדם, וריידן, מרוב אמונתו בבני האדם, מסכים לוותר על כוחותיו ולהפוך לבן אנוש.
לו קאנג מוצא את נייטוולף, שמסביר לו שכדי להביס את קאהן חייב ללמוד את אומנות ה"חייתיות" (Animality), שהיא למעשה שינוי צורה לחיה שמוסיפה כוח ויכולות ללוחם.
ליו קאנג עובר שלושה מבחנים שבאחד מהם פוגש את ג'ייד, לוחמת מסתורית.
ג'ייד מציעה את עזרתה נגד הקיסר ללו קאנג, שמקבל את ההצעה ולוקח אותה למקדש האלים הבכירים שם הוא מתאחד עם שאר הלוחמים וריידן.
הלוחמים מגיעים למקדש האלים, שם הם חוזים בהגעת חוליות ההשמד של שאו קאהן ומלכתו סינדל, אשר בכוח קולה האימתני מחוללת הרס רב באזור באמצעות צעקה.
ריידן, כעת בן אנוש, פותח שער לעולם החיצון בעזרת שארית כוחותיו וכל הלוחמים בורחים מהמקדש.
בעולם החיצון ג'ייד מראה ללו קאנג פתח סודי לתוך טירתו של הקיסר, שם הוא מוצא את קיטאנה ומציל אותה, לא לפני שנאבק בבאראקה, יצור מעוות שנשאר לשמור על מקום כלאה.
לאחר שריידן מגלה את הנינג'ה רפטייל באזור, הוא נלחם בו ואילו סינדל נלכדת, כאשר היא וקיטאנה מתאחדות.
אך כל זאת ללא הועיל לגיבורים, שכן סינדל עודה תחת כישופו של קאהן.
לו קאנג מגלה שג'ייד היא מרגלת שאותה הקיסר השתיל בכוונה כדי לרמות אותם.
קעקוע של דרקון, שמופיע על כתפיהם של מספר מלוחמי העולם החיצון, גורם לחבורה לחשוד בריידן, שאף לו קעקוע דרקון.
ריידן מגלה לחבורה כי רק לבעלי מלוכה נחקק הסמל, וכי שאו קאהן הוא אחיו.
כאשר החבורה מגיעה לשאו קאהן וחבורת לוחמיו, שאו קאהן מתקיף את ריידן והורגו.
לו קאנג, קיטאנה, סוניה וג'אקס יוצאים להילחם נגד הקיסר וצבאו.
בעקבות מפלת הקיסר הכישוף מוסר מסינדל, ריידן מוחזר לחיים בידי האלים הבכירים וממונה לאל בכיר, והעולם חוזר לקדמותו.
שאו קאהן (בריאן תומפסון) – האנטגוניסט הראשי בסרט.
קיסר העולם החיצון, שבעזרת המכשף שאנג טסונג זכה בתשע תחרויות של מורטל קומבט ברציפות, אך נמנע ממנו הניצחון העשירי והמכריע, לאחר שהלה הובס בידי ליו קאנג.
קהאן פולש בכוח לממלכת הארץ ובכך מפר את החוקים שנקבעו בידי האלים הבכירים.
ריידן (ג'יימס רימר) – אל הברק והרעם.
משמש כמדריך לגיבורי ממלכת הארץ במלחמתם נגד כוחות העולם החיצון.
לו קאנג (רובין שו) – נזיר השאולין, שנבחר ליצג את ממלכת הארץ בידי ריידן כנגד כוחות העולם החיצון, בעיקר שאנג טסונג בסרט הראשון והקיסר שאו קאהן בסרט השני.
הנסיכה קיטנה (טליסה סוטו) – בתו המאומצת של הקיסר שאו קאהן.
קיטנה היא המפתח לעצירת השתלטותו של קאהן על ממלכת הארץ.
עזרה לחבורה בסרט הקודם להביס את המכשף שאנג טסונג.
סוניה בלייד (סנדרה הס) – סוכנת הכוחות המיוחדים שבסרט הקודם נמשכה לתחרות בעל כורחה כאשר רדפה אחר הפושע המבוקש קיינו, חבר כנופיית הדרקון השחור.
ג'וני קייג' (כריס קונרד) – כוכב קולנוע ואמן אמנויות לחימה שהצטרף לתחרות כדי להוכיח לעולם שאינו זיוף.
ג'אקס בריגס (לין וויליאמס) – חבר צוות של סוניה בלייד בכוחות המיוחדים.
עזר לה למצוא את קיינו בסרט הקודם, אך לא הצטרף לתחרות.
בסרט זה סוניה מאתרת אותו כדי שיצטרף לעזרתם.
נייטוולף (לייטפוט) – שמאן אינדיאני שקיבל חזיונות בדבר פלישת צבאו של שאו קאהן (יחידות ההשמד).
ג'ייד (אירינה פנטאייבה) – לוחמת מסתורית שעוזרת לליו קאנג בהמשך דרכו, אך בעלת מניעים נסתרים.
סאב זירו (קית' קוק) – קוואי ליאנג, אחיו הצעיר של בי-האן הסאב זירו הראשון, לוחם ה"לין-קוויי" מהסרט הראשון, כעת עוזר לליו קאנג ולקיטנה.
סקורפיון (ג'יי ג'יי פרי) – הלוחם האלמותי של ה"שיראי-ריו", שהתחבר לכוחות העולם החיצון ומנהל מסע נקמת דם אישי כנגד סאב זירו.
סינדל (מוסטה וונדר) – אימהּ המתה של קיטנה ומלכתו של שאו קאהן.
מוקמת לתחייה על ידו בסרט זה.
מוטארו (דרון מקבי) – קנטאור.
גנרל צבאות ההשמדה של שאו קאהן.
שיבה (מרג'ין הולדן) – שייכת לגזע השוקאן אליו השתייך גורו, היצור האימתני בעל ארבע הזרועות מהסרט הקודם.
שינוק (ריינר שנה) – אחד האלים הבכירים שאחראים לאיזון העדין בין הממלכות.
צמא לכוח ואביו של שאו קאהן, הוא זה שאחראי להפרת החוקים הקדושים של האלים.
כתוצאה מגילוי בגידתו הוא מופל ממעמדו בידי שאר האלים.
ארמק/נוב סאיבוט, ריין – נינג'ות מיוחדות של שאו קאן.
קוג'ין (לאנס לגולט) וסויג'ין (קרוליין סימור)- 2 אלים בכירים, של אש ומים, שמתנגדים לשינוק.
מופיעים באמצע הקרב של שאו קהן ולו קנג ומתערבים כדי להשאיר את הקרב הוגן.
לא מוזכרים בשמותם אך שמותיהם ידועים מאותה מיתולוגיה של ריידן ופוג'ין.
אחת מקריאותיו של שאו קאהן, "אתה לעולם לא תנצח!" (!You will never win), כמו גם צעקת הקרב של ריידן בזמן מהלך הטורפדו שלו לקוחים מהמשחקים.
מגוון מהלכים מתוך המשחקים מופיעים כאן.
ארמק מכפיל את עצמו, והכפיל הופך לנוב סאיבוט.
זה מהלך של נוב סאיבוט עצמו במשחק "אולטימייט מורטל קומבט 3".
משה "מורי" ארקין (נולד ב-23 באוקטובר 1952) הוא איש עסקים ישראלי.
ארקין נולד בשנת 1952 ברמת גן.
הוריו לובה וזיאמה ארקין, אשר באו מרוסיה ב-1932, עסקו ברוקחות והיו בעלי בית מרקחת ברחוב לוינסקי בתל אביב.
בשנת 1961, בשובו מקלן, יסד אביו את חברת "אגיס" (מלטינית: פעלתנות), שעסקה ביבוא תרופות לישראל.
כדובר רוסית, הוצב ארקין לשירות באגף המודיעין ביחידה 848 בסיני.
שירת בתקופת במלחמת יום הכיפורים.
בתחילת שנות ה-70 מת אביו, ומורי, אז חייל בן 19, קיבל לידיו את האחריות על החברה.
ארקין רכש תואר ראשון בארכאולוגיה ומקרא ולמד לתואר שני בפסיכולוגיה פיזיולוגית באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפילוסופיה של המדע.
הוא פרסם בשנת 1997 מאמר ברבעון "Art Bulletin" בשם "ניתוח אינטרדיסציפלינרי של הפייטה מפירנצה של מיכלאנג'לו".
בשנת 2003 הפיק דיסק משירי משוררים אותם הוא הלחין וביצעו אשתו, דוריס ארקין, לצד קרן הדר ואריק לביא.
הוא עובד על דיסק נוסף משירי רחל המשוררת.
בשנת 2004 נמכרה "אגיס" לחברת התרופות האמריקאית "פריגו" בסכום של 831 מיליון שקל.
באוקטובר 2005 רכש מניות בחברת בזק בסך 170 מיליון דולר.
בשנת 2007 מכר אותן לשלמה נחמה ב-470 מיליון דולר.
ארקין מחזיק ב-1.5% מבנק הפועלים ובנק לאומי והיה בשנים 2010 עד 2013 הבעלים של הפועל רמת גן בכדורגל, אותה רכש לאחר שנקלעה לחובות.
הוא בעל החזקות בכעשרים חברות המפתחות ציוד רפואי ותרופות.
בשנת 2015 הטילה עליו רשות המיסים לשלם כופר בסך 10,000 ש"ח, משום "שנחשד באי-דיווח על מימוש אופציות בשנים 2006–2010 ללא הצדק סביר".
ב-2017 נודע כי ארקין השקיע כ-90 מיליון ש"ח עבור 5.6% בקבוצת ביטוח ישיר.
בשנת - 2019 רכש ארקין את החזקותיה של קרן פימי בחברת נובולוג.
נכון לסוף שנת 2019 מחזיק ארקין כ-12% מחברת נובולוג.
ב-2016 העריך פורבס את הונו של ארקין ב-1.3 מיליארד דולר.
ארקין נשוי לדוריס, פסיכולוגית, וגר בכפר שמריהו.
הוא אב לשלושה ילדים: ניר, לשעבר אלוף ישראל לנוער בסקווש וכיום שחקן בנבחרת ישראל; איתי, לשעבר שוער הפועל רמת גן בכדורגל; וקרן.
מורטן פר אולסן (בדנית: Morten Per Olsen; נולד ב-14 באוגוסט 1949) הוא כדורגלן עבר דני וכיום מאמן כדורגל.
משנת 2000 ועד 2015 היה מאמנה של נבחרת דנמרק, ובשל הישגיו הוא נחשב לאחת מהדמויות הבולטות בתולדות הכדורגל הדני.
במהלך הקריירה שלו כשחקן תפקד אולסן בעמדות הקשר ההגנתי והליברו, ושיחק במועדונים בבלגיה ובגרמניה.
בתקופתו כשחקן אנדרלכט הוא היה שותף לזכייה בגביע אופ"א ב-1983 ובשלוש אליפויות ליגת העל הבלגית.
בנוסף, הוא שיחק בין בשנים 1970 ו-1989 בנבחרת דנמרק וערך במדיה 102 הופעות.
במהלך שנות ה-80 הוא כיהן כקפטן הנבחרת, והשתתף עמה במונדיאל 1986 ובשלוש אליפויות אירופה.
כמאמן הוביל אולסן את קבוצת ברונדבי לזכייה בשתי אליפויות ליגת העל הדנית, ואת אייאקס אמסטרדם לזכייה בדאבל ב-1998. את נבחרת דנמרק הוביל להופעות במונדיאל 2002, ביורו 2004 ובמונדיאל 2010.
אולסן נולד בוורדינגבורג, והחל לשחק במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי ב-1957. הוא החל את הקריירה שלו בעמדת הקיצוני הימני.
ב-1970, בגיל 20, הוא צורף לקבוצת בולדקלאב 1901 ששיחקה בליגת העל הדנית, והחל במדיה את קריירת הבוגרים שלו.
בקבוצה זו, שמאמנה היה קורט נילסן, הוסט אולסן לעמדת הקשר המרכזי על מנת לאפשר לקיצוני אחר בסגל לקבל דקות משחק.
אולסן שיחק במשך שלוש עונות בבולדקלאב 1901, אך עבר לשחק בקבוצה הבלגית סרקל ברוז' בשנת 1972. שנה קודם לכן העפילה הקבוצה לליגת העל הבלגית.
בברוז' שיחק אולסן לצד חברו לנבחרת דנמרק, בני ניילסן, שהמליץ עליו למאמן הקבוצה אורביין בראמס.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1972/1973, סיימה ברוז' במקום ה-11 בליגה, ובמהלך השנים הבאות ביססה את מעמדה כקבוצה במרכז הטבלה.
בתקופתו בקבוצה שימש אולסן לתפקידים רבים ושיחק בכל העמדות על המגרש.
ב-1976 עבר אולסן למולנביק, שהייתה אחת מהקבוצות החזקות בליגה.
הוא הצטרף במולנביק לשני דנים אחרים: בני ניילסן, שעבר גם הוא מברוז, וקרסטן בייר.
בתקופתו במולנביק הוא הגיע להישגים טובים יותר, כשהקבוצה סיימה בקביעות בין שלוש הראשונות בליגה.
בשנת 1980 עבר אולסן לקבוצת אנדרלכט, ושיחק בה לצידם של בני ניילסן וקנת' ברייל.
בעונתו הראשונה באנדרלכט, 1979/1980, הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות הליגה הבלגית, והיה חלק מהגנה חזקה של הקבוצה שספגה 24 שערים בלבד.
אליפות זו היה התואר הראשון בו זכה בקריירה שלו.
אולסן המשיך ושיחק שש עונות במדי אנדרלכט במהלכן סייע לה לזכות בשלוש אליפויות בלגיה, ובעקבות חשיבותו הרבה לקבוצה מונה לקפטן שלה לקראת סיום תקופתו במדיה.
במשך מרבית עונת 1981/1982 סבל אולסן מפציעה קשה בשוק, ולאחר שובו מהפציעה הוסט על ידי המאמן טומיסלאב איביץ' מחוליית הקישור לתפקיד הליברו.
בתפקידו כליברו הוא הנהיג את חוליית ההגנה של הקבוצה והיה אחראי על יצירת מלכודת נבדל לשחקני ההתקפה היריבים.
בעונת 1982/1983 סייע אולסן לאנדרלכט לגבור על פורטו ועל ולנסיה הספרדית, בין השאר, ולהעפיל למשחק הגמר של גביע אופ"א.
אנדרלכט פגשה בגמר את בנפיקה ליסבון, וזכתה בגביע לאחר שניצחה 1-2 בסיכום שני המפגשים.
באותה עונה זכה אולסן בתואר האישי של כדורגלן השנה בדנמרק.
גם בעונה הבאה, 1983/1984, העפילה הקבוצה לגמר גביע אופ"א שם פגשה את טוטנהאם הוטספר האנגלית.
במפגש הראשון מבין שניים הבקיע אולסן שער, אך החמיץ אחד מהפנדלים בדו-קרב בעיטות העונשין שהכריע את הגמר לזכות טוטנהאם.
בגיל 36, עזב אולסן את אנדרלכט לאחר טורניר מונדיאל 1986. הוא עבר לגרמניה, ושיחק בקבוצת פ.צ.
בתקופתו בקלן הוחזר לתפקידו הקודם בעמדת הקשר ההגנתי.
הוא סייע לקלן לסיים במקום השלישי בבונדסליגה בעונת 1987/1988 ובמקום השני בעונה שלאחר מכן.
הוא שיחק ב-80 משחקים והבקיע שני שערים במסגרת הליגה במדי קלן, וביוני 1989 הודיע על פרישתו מכדורגל, בגיל 39.
אולסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק עד גיל 21 במשחק מול הנבחרת המקבילה של פולין, והבקיע שער בתיקו 2-2. שלושה שבועות מאוחר יותר הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של דנמרק על ידי המאמן רודי סטריטיך, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת נורווגיה.
בתחילת דרכו בנבחרת הוא שיחק כקיצוני ימני, אך בהמשך התקבע בעמדת הקשר ההגנתי.
הוא סייע לדנמרק להעפיל לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מינכן 1972, אך לא היה יכול להשתתף בטורניר מאחר שחתם על חוזה מקצועני קודם לכן בסרקל ברוז'.
ביוני 1981 הפך אולסן לשחקן השביעי בתולדות נבחרת דנמרק שמגיע ל-50 הופעות במדיה.
באפריל 1983, במשחקו ה-53 במדי הנבחרת, הוא קיבל מהמאמן ספ פיונטק את סרט הקפטן של הנבחרת.
הוא החליף בתפקיד את פר רונטווד, ושיחק במקומו גם בעמדת הליברו.
יחד עם סיורן באסק היה אולסן חלק מחוליית הגנה שהרכיבה מלכודת נבדל חזקה במיוחד, בדומה למה שעשה באנדרלכט.
אולסן כיהן כקפטן נבחרת דנמרק שהעפילה ליורו 1984, הטורניר הבינלאומי הראשון בו השתתפה מאז אולימפיאדת מינכן.
הוא סייע לנבחרתו להעפיל לחצי גמר הטורניר, שם הפסידה לנבחרת ספרד בדו-קרב בעיטות עונשין.
באוקטובר 1985 הפך אולסן לשחקן הדני השני שמגיע ל-75 הופעות במדי הנבחרת.
הוא כיהן כקפטן הנבחרת גם במונדיאל 1986 – ההשתתפות הראשונה שלה בתולדות גביע העולם – וסייע לה להעפיל לשמינית הגמר, שם הפסידה פעם נוספת לספרד.
המהלך הזכור ביותר של אולסן מאותו טורניר הגיע בניצחון 0-2 על נבחרת גרמניה המערבית בשלב הבתים.
הוא כדרר ממחצית המגרש של נבחרתו עד לרחבת העונשין של הנבחרת היריבה, וסחט פנדל אותו הבקיע יספר אולסן.
בעקבות יכולתו באותו מונדיאל נחשב אולסן לאחד מהשחקנים הבולטים בטורניר, וזכה בתואר כדורגלן השנה בדנמרק לשנת 1986, בפעם השנייה בקריירה.
בעוד שהוסט בחזרה לעמדת הקשר ההגנתי במדי קלן, המשיך אולסן לתפקד כליברו במדי הנבחרת.
הוא השתתף עם הנבחרת כקפטן ביורו 1988, בו הודחה דנמרק כבר בשלב הבתים.
במהלך הטורניר הוא הפגין יכולת חלשה כליברו ועל כן הוחזר לעמדת הקשר ההגנתי.
לאחר אותו טורניר הוא הודיע על סיום דרכו בנבחרת הלאומית לאחר שערך במדיה 99 הופעות, אך זומן אליה מחדש כעבור עשרה חודשים.
בסך הכול שיחק אולסן 102 פעמים במדי נבחרת דנמרק, וקבע שיא של 50 משחקים בתור קפטן הנבחרת.
במהלך הקריירה שלו בנבחרת הוא הפגין משחק הוגן במיוחד וקיבל כרטיס צהוב אחד בלבד.
אולסן החל את קריירת האימון שלו בינואר 1990, כמאמנה של ברונדבי הדנית.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הוא הצעיד אותה לזכייה באליפות דנמרק, וחזר על ההישג גם בעונה העוקבת.
בעת אימוניו הוא שם דגש על אימונים חזקים, ולשיטה זו, על אף שלא הייתה לשביעות רצונם של מספר שחקנים, היה חלק חשוב בהובלת הקבוצה לצמרת הגבוהה של מועדוני הכדורגל באירופה.
אולסן הצעיד את ברונדבי להעפלה לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1990/1991. עם זאת, ולמרות החתמתו המוצלחת של הבלם הניגרי אוצ'ה אוקצ'קוו, מרבית פעולותיו בשוק העברות השחקנים התבררו כשגויות.
הדבר גרם לכעס בקרב מחלקת הנוער של המועדון, שחשה כי אולסן מתעלם ממנה.
כאשר המועדון נקלע לקשיים כלכליים והחל מעונת 1992 הדבר התבטא גם ביכולתה המקצועית של הקבוצה, פוטר אולסן ממשרתו באמצע העונה.
באפריל 1993 מונה אולסן למאמנה של פ.צ.
בששת המשחקים האחרונים של עונת של הבונדסליגה הוא הצליח למנוע מהקבוצה לרדת לליגת המשנה הגרמנית.
בתקופתו בגרמניה הוא הפך למאמן מוסמך, וקיבל תעודת מאמן מטעם התאחדות הכדורגל הגרמנית ב-1993. גם בשתי העונות שלאחר מכן הצליחה הקבוצה להישאר בבונדסליגה, על אף ששחקניה לא נחשבו לטובים במיוחד.
עם זאת, בפתיחת עונת היא הודחה מטורניר הגביע הגרמני על ידי קבוצת חובבים מבקום, ואולסן פוטר מתפקיד המאמן.
אולסן נותר מחוץ לכדורגל מקצועני למשך קרוב לשנתיים, עד שחתם על חוזה כמאמן אייאקס אמסטרדם ביולי 1997. הוא הצליח לשכנע את אחד מבולטי השחקנים הדנים באותו זמן, מיכאל לאודרופ, להצטרף לאייאקס.
בעונת הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה ב"דאבל" של אליפות ליגת העל ההולנדית והגביע ההולנדי.
בפתיחת העונה שלאחר מכן שררה אווירה קלוקלת בקבוצה, כאשר השחקנים רונלד דה בור ופרנק דה בור החרימו את האימונים על מנת שיוכלו לעבור לברצלונה.
הקבוצה החלה להציג יכולת חלשה, ואולסן פוטר מאייאקס בדצמבר 1998.
בסתיו 1999 חתם אולסן על חוזה עם התאחדות הכדורגל הדנית כמאמנה של נבחרת דנמרק, שנכנס לתוקף לאחר השתתפות הנבחרת ביורו 2000. אולסן החליף בתפקיד מאמן הנבחרת את בו יוהנסון, ובחר במיכאל לאודרופ לעוזרו.
השניים הובילו את הנבחרת להעפלה לטורניר מונדיאל 2002, בו הודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד לנבחרת אנגליה.
לאחר שלאודרופ עבר לאמן את ברונדבי, בחר אולסן בקלד בורדינחארד לתפקיד עוזר המאמן.
עם בורדינחארד הוביל אולסן את דנמרק להעפלה ליורו 2004, בו הודחה פעם נוספת בסיבוב השני.
אולסן לא הצליח להעפיל עם הנבחרת לטורניר מונדיאל 2006, אך חתם על חוזה חדש עם ההתאחדות הדנית בנובמבר 2005. בעסקה נקבע כי הוא יאמן את הנבחרת עד ל-2010. בעקבות ניסיונו כמאמן הנבחרת הדנית ועבודתו היעילה גם עם הנבחרות הצעירות, נחשב אולסן למי שאחראי על עתיד הכדורגל בדנמרק .
אולסן לא הצליח להעפיל עם דנמרק גם ליורו 2008, ובחודש אוגוסט של אותה שנה הודיע כי לא יחדש את חוזהו בנבחרת עם תומו, מאחר שברצונו לחזור לאמן מועדונים.
ב-10 באוקטובר 2009 רשם אולסן את משחקו ה-100 על הקויים כמאמן נבחרת דנמרק.
דנמרק ניצחה במשחק 0-1 את נבחרת שוודיה, והבטיחה את העפלתה למונדיאל 2010. על אף שהצהיר שנה וחצי קודם לכן כי לא יחדש את חוזהו בנבחרת, בינואר 2010 הוא חתם על הארכת החוזה עד לשנת 2012.
אולסן לא הצליח להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2014, ולאחר שהנבחרת כשלה גם בניסיון להעפיל ליורו 2016, בנובמבר 2015 סיים אולסן את תפקידו כמאמן הנבחרת.
מורטמיה היא להקת יחיד נורווגית בסגנון מטאל גותי, שנוסדה ב-2009 על ידי מורטן ולנד, זמר יוצר רב-נגן ומלחין, שהיה פעיל בלהקות המטאל הגותי הנורווגיות טריסטניה וסירניה.
ב-6 ביולי 2009 חתמה הלהקה על חוזה עם נאפלם רקורדס.
אלבומה הראשון, Misere Mortem, יצא לאור בפברואר 2010 כאשר סינגל ראשון ווידאו קליפ של השיר "The One I Once Was" הוצגו כבר ב-17 בינואר 2010. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות Audio Avenue של ולנד בסטבנגר, נורווגיה, כאשר ולנד אחראי על הפקת האלבום, הקלטתו, עריכתו והמיקסינג שלו.
האלבום לא זכה להצלחה, והלהקה הפסיקה את פעילותה מתישהו אחרי 2010. ולנד ממשיך לפעול בלהקתו הקודמת, סירניה.
ב-2021 חידשה "מורטמיה" את פעילותה והוציאה אלבום EP בשם "The Pandemic Pandemonium Sessions" , הכולל זמרות אורחות רבות.
זהו אלבום דיגיטלי מתעדכן שהוקלט בתקופת מגפת הקורונה.
כל כמה חודשים הוציאה מורטמיה שיר חדש לאלבום.
ב-2023, אחרי תום מגפת הקורונה, הוציאה מורטמיה את The Covid Aftermath Sessions - אלבום דיגיטלי בשיתוף עם זמרות אורחות שממשיך את אלבום הקורונה.
ב-2025 החלה מורטמיה בפרויקט הקלטת גרסאות כיסוי בסגנון מטאל גותי לשירים ידועים, ואיגודם לאלבום דיגיטלי בשם The Cover Collab Sessions.
ולנד ממשיך את קו המטאל הגותי הסימפוני שהנהיג בטריסטניה, בעיקר באלבום Beyond The Veil, ומאוחר יותר גם בסירניה.
השירה משלבת גרואלינג עם קטעי מקהלה.
בניגוד לטריסטניה וסירניה, בלהקה זו אין סולנית וכתוצאה מכך לא הייתה שירה נשית נקייה באלבום הראשון.
באלבומה השני מ-2021 שילבה הלהקה 9 זמרות אורחות, אחת לכל שיר, והמעיטה את השימוש במקהלה.
גם באלבומיה הבאים הרבתה מורטמיה לשלב זמרות אורחות.
מורטן ולנד - שירה, כל הכלים, הפקה, עריכה ומיקסינג
The Cover Collab Sessions – אלבום דיגיטלי של גרסאות כיסוי בשיתוף זמרות אורחות (2025)
מורטן טילדום הוא במאי קולנוע וטלוויזיה נורווגי.
הוא ידוע בעיקר בשל בימוי סרטים בעלי הצלחה בינלאומית כמו "ציידי הראשים" (2011), מותחן נורווגי הרווחי ביותר בכל הזמנים נכון ל-2015 ו"משחק החיקוי" (2014), סרט דרמה היסטורית שעבורו היה מועמד לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הוא למד בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק.
בתחילה רצה להיות מוזיקאי אך בהמשך זנח שאיפה זו כשנכנס לבית הספר לקולנוע.
סרט הבכורה של טילדום היה Buddy (2003), סרט שזכה בפופולריות רבה ובביקורות משמעותיות.
קודם לכן עסק בטלוויזיה, פרסומות וסרטים קצרים.
הוא כונה "כישרון הקולנוע של השנה" על ידי העיתון "דאגבלאדט" ב-1999. מאז Buddy הוא ביים את הסרט
מלאכים שסרחו (Fallen Angels) ב-2008 וציידי הראשים (Headhunters) ב-2011. הסרט ציידי הראשים מבוסס על רומן מ-2008 בעל שם זהה מאת הסופר יו נסבו.
ציידי הראשים הוא הסרט הנורווגי הרווחי ביותר בכל הזמנים.
סרט הבכורה שלו באנגלית היה הדרמה ההיסטורית "משחק החיקוי", על חייו של המתמטיקאי אלן טיורינג בכיכובו של בנדיקט קאמברבאץ'.
משחק החיקוי הפך מיד להצלחה בינלאומית והועמד לפרס האוסקר בשמונה קטגוריות בטקס פרסי האוסקר ה-87, כולל הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2012 עבר טילדום להתגורר בבוורלי הילס עם אשתו ג'יין ובנם, מרטין (נולד ב-2008).
במרץ 2020 חזר עם בנו לאוסלו, נורווגיה לאחר שאשתו התאבדה, והותירה אחריה את מרטין בן ה-12, את שתי בנותיה של ג'יין מנישואים קודמים ג'נט (נולדה ב-1989) וקרוליין (נולדה ב-1994).
שנה שם הסרטהערות 2003 Buddy 2008 מלאכים שסרחו 2011 ציידי הראשים 2014 משחק החיקויסרט אמריקאי ראשון 2016 הנוסעים
+שנהשם הסדרהערוץ שידור2017מקבילStarz2018ג'ק ראייןAmazon2019להגן על ג'ייקובApple TV2023144 קומות
מורי אלילי (שם מדעי: Zanclus cornutus) הוא דג שונית בינוני המזכיר בצורתו את דגי הפרפרוניים (Chaetodontidae), אך שייך למשפחה אחרת - מורים אליליים (Zanclidae).
זהו המין היחיד במשפחה כיום.
מקור שמו הוא עקב המורים המוסלמים מאפריקה שהאמינו שדג זה יכול להביא לאושר.
דג זה מצוי בימים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי בימי שוניות אלמוגים.
קשה מאוד להחזיק אותו בשבי עקב תזונתו הבררנית ומקומות הקיום היקרים בהם הוא חי.
אורכו יכול להגיע ל-23 ס"מ והוא בעל גוף לבן בעל סנפיר גב גבוה דמוי מגל.
הגוף מפוספס בשני פסים שחורים גדולים וזנב שחור והוא בעל כתם צהוב בולט על אפו.
הוא נראה מאוד דומה לסוג הפרפרון Heniochus ובייחוד הפרפרון Heniochus diphreutes.
בדרך כלל המורים משייטים לבדם או בזוג שכמו אצל הפרפרונים נשאר רק לסוף עונת הרבייה.
תזונתם העיקרית היא מספוגיים, פולי אלמוגים, מיתרני זנב וחסרי חוליות איטיים דומים.
בפיו שיניים רבות והוא מרסק מזון קשה לחתיכות.
מורטימר בנימין "מורט" צוקרמן הוא איש עסקים יהודי-קנדי-אמריקאי המשמש כיושב ראש "בוסטון פרופרטיס" - אחת מקרנות הנדל"ן הגדולות בארצות הברית והמוציא לאור של המגזין U.S.
בעבר היה הבעלים של כתבי העת The Atlantic וה-Fast Company והעיתון היומי "ניו יורק דיילי ניוז".
על פי המגזין פורבס, נכון לנובמבר 2025, הונו הוערך בכ-2.8 מיליארד דולר.
צוקרמן נולד במונטריאול שבקוויבק לאסתר ואברהם צוקרמן, בעלי חנות טבק וממתקים.
צוקרמן נרשם לאוניברסיטת מקגיל בגיל 16 וקיבל תואר ראשון (BA) בשנת 1957, ותואר ראשון במשפט אזרחי (BCL) בשנת 1961, למרות שלא נבחן בבחינות הסמכה ללשכת עורכי הדין.
באותה השנה נרשם לבית הספר וורטון באוניברסיטת פנסילבניה לתואר שני במנהל עסקים (MBA), אותו סיים בהצטיינות.
בשנת 1962 קיבל תואר שני במשפטים (.LL.M) מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו נשאר צוקרמן כמרצה בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד במשך תשע שנים ואף לימד באוניברסיטת ייל.
הוא עבד בחברת הנדל"ן קבוט, קבוט ופורבס במשך שבע שנים, והגיע לתפקיד סגן נשיא בכיר ומנהל כספים ראשי (CFO).
ב-1980 רכש את הירחון The Atlantic, וכיהן כיו"ר הירחון במשך 19 שנים, עד 1999, כאשר מכר את המגזין לדייוויד ג'י ברדלי, תמורת 12 מיליון דולר.
בשנת 1984 רכש צוקרמן את כתב העת "U.S.
News & World Report", שם שימש גם כעורך ראשי במשך שנים רבות.
בשנת 1989 התמודד על רכישת העיתון "ג'רוזלם פוסט" בישראל, שעמד אז למכירה.
אך חברת "הולינג'ר", שבבעלות איל העיתונות הקנדי קונרד בלק, הציעה מחיר גבוה יותר.
ב-1993 קנה את "ניו יורק דיילי ניוז", הצהובון הנפוץ ביותר בעיר ניו יורק, לאחר שהעיתון נקלע למשבר כספי.
העיתון המשיך להפסיד כספים וב-1999 הזרים לו 19 מיליון דולר מכספו לשם הצלתו.
במשך שנים רבות היה "ניו יורק דיילי ניוז" הצהובון המוביל בעיר, מבחינת מספר העותקים היומי שמכר.
איל התקשורת המיליארדר רופרט מרדוק רכש את העיתון המתחרה "ניו יורק פוסט" ב-1993, לאחר שגם הוא נקלע לקשיים כספיים.
מרדוק ביקש להגדיל את התפוצה של "הפוסט" על חשבון ה"דיילי ניוז", ובספטמבר 2000, הוריד את מחיר גיליון יום חול ל-25 סנט מ-50 סנט.
בעקבות שינוי המחיר תפוצת "הניו יורק פוסט" זינקה ב-45% ל-620,000 עותקים יומיים ב-2003, עם זאת באותה עת "ניו יורק דיילי ניוז" עדיין הוביל עם 737,000 עותקים.
ה"דיילי ניוז" הוביל גם בצורה משמעותית בימי ראשון, עם מכירות של 811,000 עותקים לעומת 420,000 של ה"ניו יורק פוסט".
בשנת 2008 שוב נקלעו מרדוק וצוקרמן למאבק, הפעם על רכישת היומון "ניוזדיי" מלונג איילנד, שהיה השלישי בתפוצתו במדינת ניו יורק.
לבסוף חברת "כייבלוויז'ן" רכשה את העיתון.
באותה שנה צוקרמן הוא אחד המשקיעים שהונו על ידי ברנרד מיידוף, דרך השקעות שהחזיק אצל יועץ ההשקעות ג'יי עזרא מרקין, שהחזיק בכ-10% (כ-30 מיליון דולר) מקרן הצדקה של צוקרמן אצל מיידוף.
באפריל 2009 הגיש צוקרמן תביעה נגד ג'יי עזרא מרקין והחברה שלו Gabriel Capital LP.
לטענתו למרקין היה תמריץ עצום לא לחשוף את מעשיו של מיידוף, מכיוון שהוא גבה מלקוחות עמלות גבוהות על ההשקעות אצלו.
בעקבות המעבר לקריאת חדשות באינטרנט, סבל ה"ניו יורק דיילי ניוז" מירידה חדה בתפוצתו, הוא צבר הפסדים כבדים ומספר העובדים בו קוצץ באופן משמעותי.
במהלך שנת 2015 ניסה צוקרמן למכור את העיתון, אך לא מצא רוכשים שישלמו את הסכום שביקש עבורו.
לבסוף מכר את העיתון, לחברת "טרונק", המוציאה לאור את העיתונים "לוס אנג'לס טיימס" ו"שיקגו טריביון", תמורת דולר אחד, בנוסף לללקיחת התחייבויות של ההוצאות תפעוליות ותשלומי פנסיה, בספטמבר 2017.
בדצמבר 2012 תרם 200 מיליון דולר למכון לחקר התנהגות המוח על שם מורטימר ב.
בינואר 2016 הודיע על הקמת קרן מלגות ותוכנית לתמיכה בישראל, במחקר בהיקף של כ–100 מיליון דולר.
שתפעל ב, ב, באוניברסיטת תל אביב ובמכון ויצמן.
בשנת 2006 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
צוקרמן הפך לאזרח ארצות הברית ב-1977.
ב-1996 התחתן צוקרמן עם מרלה פראת'ר (ילידת 1956), אוצרת של הגלריה הלאומית לאמנות; יש להם בת אחת והם התגרשו ב-2001.
ב-19 בדצמבר 2008 נולדה בתו השנייה של צוקרמן, רנה אסתר, אך אמה לא זוהתה.
לידתה של הוכרזה בטור ב"ניו יורק דיילי ניוז", ב-23 בדצמבר 2008.
מורטימר דייוויס היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי קנדי.
נחשב לאחת הדמויות הבולטות בתעשייה ובקהילה היהודית בקנדה בראשית המאה ה-20. הוא היה בעלה של ליידי דייוויס.
דייוויס נישא להנרייטה קייזר, שלימים נודעה כליידי דייוויס, בשנת 1898 בטקס שנערך בסן פרנסיסקו.
לזוג נולד בן יחיד, מורטימר דייוויס ג'וניור, שנפטר בשנת 1940. למרות מעמדם הגבוה, חיי הנישואין של בני הזוג ידעו מתיחות, ובשנת 1924 הם התגרשו באופן רשמי — דבר נדיר באותה תקופה בקרב בני המעמד הגבוה.
בשנת 1917 קיבל דייוויס תואר אבירות מטעם ממשלת בריטניה, והיה בכך ליהודי הקנדי הראשון שזכה לכבוד זה.
הענקת התואר שיקפה את מעמדו הבכיר בעולם העסקים הקנדי ואת תרומתו לפיתוח הכלכלה ולחברה.
לאורך חייו המשיך דייוויס לשלב בין פעילות עסקית ענפה לפילנתרופיה, תוך שמירה על קשרים קרובים עם הקהילה היהודית במונטריאול.
הוא נודע באורח חייו היוקרתי, אך גם במחויבותו לערכים של נתינה והשקעה בחברה.
מורטימר דייוויס נפטר ב-22 במרץ 1928 בגיל 62. שמו הונצח במספר מוסדות ציבוריים, והותיר אחריו מורשת של יזמות, השפעה חברתית ומנהיגות קהילתית.
מורטן הארקט (בנורווגית: Morten Harket; נולד ב-14 בספטמבר 1959) הוא מוזיקאי, זמר, וכותב שירים נורווגי, הידוע בעיקר כסולן של להקת הסינת'-פופ הנורווגית המצליחה א-הא.
מורטן הארקט נולד ב-14 בספטמבר 1959 בעיירה קונגסברג אשר במזרח נורווגיה.
כאשר היה בן חמש עבר יחד עם משפחתו לעיר אסקר אשר בפאתי אוסלו.
מורטן הוא הבן השני מבין חמישה ילדים - שלושה אחים ואחות אחת.
אביו היה רופא ואמו הייתה מורה לכלכלת בית.
במהלך ילדותו הוא היה התמודד עם בריונות יומיומית בבית הספר, חוויה שהשפיעה עליו עמוקות.
בבגרותו העביר הרצאות רבות בבתי ספר נורווגיים שהתמקדו בנושא הבריונות וקידום המודעות להשפעתה.
בצעירותו, לפני שהקים את להקת א-הא, הארקט הופיע במשך תקופה קצרה עם להקת הבלוז Souldier Blue.
בשנת 1982, בהיותו בן 22, הקים את להקת הסינת'-פופ א-הא יחד עם הגיטריסט פול וואקטר-סבוי והקלידן מאגנה פיורהלמן אשר תהפוך להרכב הנורווגי המצליח ביותר בעולם מבחינה מסחרית בכל הזמנים.
אלבום הבכורה פורץ הדרך של הלהקה, "Hunting High and Low", אשר יצא לשווקים בשנת 1985, הפך לרב מכר עולמי אשר מכר לאורך השנים מיליוני עותקים.
הלהקה עודנה פעילה, וממשיכה לקיים הופעות חיות מעת לעת.
הארקט הופיע מספר פעמים לאורך השנים בקונצרט פרס נובל לשלום, הן כזמר סולו והן במסגרת להקת א-הא.
לאורך השנים הוא גם שיתף פעולה עם אמנים בולטים שונים, בהם הזמרת השוודית קרולה הגקוויסט.
בשנת 2005 הופיע בקונצרט של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים שנערך בקופנהגן.
בשנת 1988 הארקט שיחק בתפקיד ראשי בסרט הילדים הנורווגי "קמילה והגנב".
בשנה שלאחר מכן שיחק בסרט ההמשך "קמילה והגנב 2".
בשנת 2010 הארקט שיחק בסרט הילדים הנורווגי "יוהאן".
בשנת 1996 היה אחד מהמנחים של תחרות האירוויזיון שהתקיימה באותה השנה בנורווגיה.
מ-2017 עד 2019 הארקט היה שופט בגרסה הנורווגית של תוכנית המציאות The Voice.
בשנת 2021 הארקט הופיע בעונה השנייה של תוכנית המציאות הבריטית "הזמר במסכה".
בין השנים 1989 עד 1998 הארקט היה נשוי לקמילה מלמקוויסט הארקט.
בנוסף לכך יש לו גם בת ממערכת היחסים הקודמת שלו עם אן מט אונדליין, ויש לו גם בת נוספת ממערכת היחסים הקודמת עם אינז אנדרסון.
בשנת 2012 הוא ושני החברים הנוספים בלהקת א-הא קיבלו תואר אביר דרגה ראשונה במסדר אולב הקדוש מהמלך הנורווגי האראלד החמישי על תרומתם למוזיקה הנורווגית.
הארקט נודע גם כפעיל סביבתי, ולאורך השנים פעל לקדם את מודעות הציבור לקיימות ושינויי אקלים.
1988 - "Kamilla og tyven" (שיר הנושא מתוך פסקול הסרט הנורווגי "קמילה והגנב")
1995 - "Evig ung" (שיר מחאה נגד עבדות ילדים)
"קמילה והגנב", בתפקיד כריסטופר (1988)
"קמילה והגנב 2", בתפקיד כריסטופר (1989)
מורי אוגאי (ביפנית: 森 鷗外 / 森 鴎外; 17 בפברואר 1862 – 8 ביולי 1922) נחשב מגדולי סופרי יפן בכל הזמנים, ופעל בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
גם אם היה יפני בכל רמ"ח איבריו, ניתן בהחלט להגדרה כ"איש אשכולות" במובנו האירופאי הקלאסי.
אינטלקטואל, בעל ידע עשיר בשפות, ספרות, תרגום, ביקורת ועריכה; אשר במקביל לקריירה ספרותית ענפה וחשובה פיתח גם קריירה מדעית-רפואית מצליחה ושירת כמדריך וקצין רפואה בצבא הקיסרי של יפן.
ניתן לחלק את פועלו של אוגאי לשני מישורים – הספרותי-תרבותי והרפואי-צבאי.
שני המישורים נשקו זה לזה בשלבים מסוימים בחייו של אוגאי, ואף הושפעו זה מזה.
נקודות משיקות נוספות בחייו היו התקופות בהן חי, או ליתר דיוק, המעבר בין תקופת אדו (תקופת השוגונים האחרונה ביפן) לתקופת מייג'י, על הרסטורציה שהועברה במהלכה.
מורי אוגאי נולד ב-19 בינואר 1862, בשם מורי רינטארו (Mori Rintaro).
כפר היוולדו, המרוחק מהפעילות השוקקת של עיר הבירה דאז, קיוטו, וכן של הבירה המאוחרת יותר, טוקיו, שכן באזור שימאנה של היום, והשתייך באותה תקופה וטרום הרסטורציה של מייג'י לאחוזה הפיאודלית של משפחת טסוואנו (Tsuwano).
אביו של אוגאי היה רופא בשירות הדאימיו, וכתמורה לפעילותו הורשה לשלוח את בנו ללמוד בבית הספר אליו נשלחו ילדי משפחת הדאימיו.
לימודיו של אוגאי הצעיר בבית הספר אפיינו את אותה תקופה, וכללו שינון נמרץ של קלאסיקות מהפילוסופיה הסינית, כגון כתבי קונפוציוס ומנציוס, וכן כתיבה תמה בשפה הסינית.
במקביל ללימודיו הסינים, נשלח אוגאי לטוקיו בשנת 1872. שם למד גם את השפה הגרמנית, השפה המערבית היחידה דאז שנלמדה ביפן, ואשר נחשבה לשפת הרפואה המודרנית.
הציפייה מאוגאי הייתה ללכת בעקבות אביו ולהפוך לרופא בעצמו, ואכן כך היה.
אוגאי פיתח בהמשך חייו קריירה מרשימה בתחום הרפואה, גם ובעיקר במסגרת פעילותו בצבא הקיסרי של יפן.
בשנת 1877 החל ללמוד בבית ספר לרפואה בטוקיו, וארבע שנים מאוחר יותר סיים את לימודיו וקיבל משרת קצין בחיל הרפואה בצבא, שם התמחה בלימודי היגיינה.
עם כניסתה של מדיניות הפתיחות למערב גם לשורות הצבא, הוא נשלח להתמחות וללימודים בגרמניה, שם שהה כארבע שנים.
עם חזרתו ליפן שימש במדריך בבית הספר לרפואה של הצבא.
לכשפרצה מלחמת סין-יפן בשנת 1894, נשלח אוגאי לחזית בתור רופא צבאי.
מספר שנים מאוחר יותר הוא נשלח לחזית מלחמה נוספת, היא מלחמת רוסיה–יפן אשר פרצה ב-1904, שם שירת במנצ'וריה ובטיוואן.
שהותו הארוכה של אוגאי בגרמניה, ובעיקר בברלין, לא תרמה אך ורק לידע שלו בתחום הרפואה.
ההפך הוא הנכון: במהלך שהותו שם, נחשף אוגאי לתרבות, לפילוסופיה ולספרות גרמנית ואירופאית במלוא עוצמתן.
הוא הוקסם מיצירות המופת של התרבות המערבית ושמח להיות עד לתרבות העשירה והתוססת של אירופה בסוף המאה התשע עשרה.
הוא החל לכתוב יומנים, בהם תיאר בפרוטרוט את התקדמות קריאותיו ביצירות וחיבורים של גדולים ומפורסמים כגון גתה, פון-הארטמן ושופנהאוור.
עם סיום מלחמת רוסיה–יפן בשנת 1905 ושובו של אוגאי לטוקיו, החלה התקופה היצירתית ביותר בחייו הספרותיים, במהלכה עסק יותר ויותר בכתיבת ספרים וסיפורת מקוריים.
סיפורים אלה הפכו לנכסי צאן ברזל ביפן ומחוצה לה, ובלט בהם במיוחד ספרו "אווז הבר" (Wild Goose) שתורגם לעשרות שפות ועברית ביניהן.
ספריו של אוגאי הושפעו הן מהתרבות האירופאית שספג והן מתחקירים היסטוריים ענפים שערך וסביבם ביסס את עלילות ספריו, ואף נגעו לא פעם במין ומיניות (כגון Vita Sexualis האוטוביוגרפי מ-1909), מה שמשך אליו אש מקהיליית הספרות היפנית, במקביל להערכה הרבה לה זכה ביפן ומחוצה לה.
אוגאי היה נשוי פעמיים דרך נישואין מאורגנים וכפויים.
לראשונה התחתן בשנת 1889, והתגרש לאחר שנה אחת בלבד.
במהלכה נולד בנו הראשון וכן פורסם את ספר הפרוזה הראשון שלו, The Girl Who Danced, אשר נכתב, כנראה, בהשראת פרשיית אהבהבים שניהל בגרמניה עם אישה גרמניה, מקרה נדיר יחסית של סיפור אהבה בין גבר יפני לאישה מערבית.
נישואיו השניים היו בשנת 1902, וגם אם לא הסתיימו בגירושין, היו לא קלים ומלווים במהמורות לא מעטות.
בשנת 1920 החלה להתפתח אצל אוגאי מחלת כליות, ועם החמרתה נבצר ממנו להמשיך ולכתוב.
אוגאי נפטר ב-9 ביולי 1922, כשהוא בן 60, ולו חמישה ילדים.
פועלו ותרומתו להצלחתה של יפן המודרנית
מורי אוגאי הוא דוגמה קלאסית להצלחה של רסטורציית מייג'י להוציא את יפן מהסגירות התרבותית והמדעית שאפיין אותה בשלהי תקופת אדו.
כמוה הוא מסמל קידמה, אינטלקט ופתיחות למערב, ונחשב לאחד מהאינטלקטואלים הראשונים אשר תרמו לביסוסה של הספרות המודרנית ביפן.
הוא תרגם ספרים אירופאים רבים ליפנית, והכיר לעם היפני סופרים כגון האנס כריסטיאן-אנדרסן, הנריק יוהאן איבסן, יוהאן וולפגנג פון-גתה ועוד.
הדינמיקה והעושר התרבותיים שאוגאי סייע לקדם לא תרמו רק ברמה הישירה ליפן עצמה, אלא גם בצורה עקיפה להפיכתה של יפן לאומה בין אומות, לחלק תרבותי לגיטימי מהעולם ולמדינה שמושפעת אבל גם משפיעה על השיח התרבותי הבינלאומי.
ספריו תורגמו לשפות רבות, וסיפור קצר שכתב בשנת 1912 בשם "סאנשו הפקיד" (Sansho the Bailiff) אף עובד ב-1954 לסרט שנחשב לאחת מיצירות המופת הגדולות ביותר של הקולנוע היפני, המוערך מאוד בעולם.
אוגאי ערך בתחילת דרכו הספרותית מספר כתבי עת ספרותיים ובהמשך אף חנך ביפן את תחום הביקורת הספרותית, שעד אז לא היה קיים במדינה.
תרומה נוספת של אוגאי לתרבות ביפן הייתה מלאכת התרגום בה עסק, ואף בתרגום פורץ דרך לפרוזה מערבית אשר עד אותה תקופה תורגמה ביפן בצורה מאוד "יפנית", דהיינו הותאמה לסגנון של שירה יפנית מסורתית כגון הייקו או וואקה.
אוגאי וחבריו נטשו סגנון זה, אשר עקר מהיצירות כל הקשר תרבותי אירופאי, וביצעו תרגומים מדויקים יותר ליפנית.
תרגומים אלה אפשרו, עד כמה שניתן, להכיר ולהתוודע לתרבות האירופאית ביפן, שעד כה זכתה לתרגומים מעוותים תרבותית.
אוגאי הציג לקהל היפני את זרם הרומנטיקה, יחד עם פילוסופיה וביקורת של ספרות מודרנית.
הוא הקים ויזם כתבי עת ופיתח את תחום היזמות הספרותית במדינה, הפיק כמה מהתרגומים המרשימים ביותר של פרוזה מערבית ליפנית ושימש כמתווך תרבותי.
זאת ועוד: אוגאי שימש לא פעם כמעין שגריר לא רשמי של יפן באירופה, והשתתף בפולמוסים עם אינטלקטואלים מערביים אודות אופייה של יפן.
אוגאי כתב מאמרי נגד לתפיסה זו, בה הציג את יפן כארץ מתקדמת ותרבותית, וכך דאג להכניס איזון לביקורת על יפן באירופה של אותה תקופה.
עם זאת, חשיפתו של אוגאי להשקפה האירופאית כלפי יפן בהחלט גרמה לו להכיר בחשיבות של המסורת היפנית, במיוחד לאור סחרור המערבי של אותה תקופה, סחרור בו לו עצמו היה חלק גדול.
אוגאי העביר את הידע הזה הלאה והכיר בחשיבותה של המסורת היפנית, במיוחד בזמנים בהם התרבות המערבית הייתה כה דומיננטית ביפן.
תובנות אלה מימש מאוחר יותר בתחקיריו ההיסטוריים ובספריו אשר התבססו על היסטוריה ותרבות יפנית, ובמובן זה הוא גם סייע לשמר את המסורת היפנית, במקביל לאהדתו הברורה למערב.
תחום נוסף לו תרם אוגאי ישירות הוא כתיבת ביוגרפיות.
תחום זה, אשר היה ועדיין בעל היסטוריה ענפה ביפן, פרח במיוחד בתקופת אדו והושפע מאד מהכתיבה הקלאסית הסינית.
בשנת 1916 פרסם אוגאי את הביוגרפיה שכתב לרופא היפני אשר פעל בתקופת אדו, שיבואה צ'וסאי (Shibue Chusai), בה הציג טכניקות כתיבה חדשות בתחום הביוגרפיות ביפן, כגון שימוש בגוף שלישי ובמחבר כל-יודע.
שיטה זו הביאה לחיבור חזק יותר בין הקוראים לדמות עליה נסובה הביוגרפיה, ואפשרה לפתח מימד חדש של הצגת דמויות.
מעבר לחשיבות של כתבי אוגאי לקהל היפני, גם הקהל המערבי הסתקרן ממנו עד מאוד והעריך את עבודתו הספרותית.
מורי אוגאי נולד להורים ממעמד גבוה.
שיוך אריסטוקרטי זה הביא לדחיפתו ללמוד גרמנית כבר מגיל צעיר, שכן גרמנית נחשבה אז לשפתה של הרפואה המודרנית.
היות שלימוד שכזה דרש משאבים רבים ואך היכרות הכרחית עם האנשים הנכונים (קרי, הדאימיו בכבודו ובעצמו), אין ספק שנסיבות אישיות אלה היוו את הקטליזטור הראשוני במעלה לגיבושו של מורי אוגאי הצעיר.
תקופת רסטורציית מייג'י, שהחלה בשנת 1868, הביאה בין השאר לפתיחתה של יפן למערב.
ההיסטוריון בן-עמי שילוני מסביר, כי הדרך הנכונה והטובה ביותר לדעת היפנים לגרום לארצם להפוך למפותחת, מכובדת וחזקה, הייתה לאמץ את הציוויליזציה המערבית ואת דרכיה.
היות שהמערב לא כפה את תרבותו על יפן בכוח, היא יכלה לבחור בעצמה את ההיבטים של המערב אותם רצתה לאמץ לחיקה, ולסנן את אלה שלא היו לרוחה.
תפיסה זו תאמה את הלך רוחו של אוגאי, שהחל להישאב לעולם התרבותי והמדעי של המערב עוד לפני תחילתו של תהליך הרסטורציה.
ניתן לומר, אם כך, שאילולא הרסטורציה, אוגאי לא היה מתגייס לצבא היפני, לא היה יוצא לביקוריו באירופה ולא היה עד לשום עידוד מדיני או פוליטי לעסוק בנושאים בהם עסק בתחום התרבות (גם אם עידוד זה אותגר בהמשך על ידי גופים שמרניים יותר).
אירוע חשוב נוסף שהתרחש במסגרת רסטורציית מייג'י הוא התיעוש המואץ שיפן החלה עוברת; מה שהפך את תחום הפצת והעיסוק בתרבות – כתבי עת, הדפסות וספרים – ליותר נגיש ופשוט, ומורי אוגאי אכן נהנה מהפריחה בתחום הזה.
בעקבות הרסטורציה, שהביאה עימה חוק חובת גיוס לכל גבר שהגיע לגיל 20 (על פי צו הגיוס הקיסרי שפורסם בשנת 1873), גויס אוגאי לצבא היפני ונשלח בתור קצין ורופא צבאי למלחמת סין-יפן וכן רוסיה-יפן.
בהקשר זה חשוב לציין כי מלחמה זו היוותה עבורו, כמו גם עבור אינטלקטואלים יפנים אחרים, מלחמה בעייתית בהרבה מזו שהתחוללה נגד סין, שכן במסגרתה התעמתה יפן לראשונה עם כוח אירופאי תרבותי עשיר אשר רבים מהם נשאו עיניהם אליו בהערצה.
בתקופת המלחמה הוצב אוגאי בתור מנתח צבאי בחזית המנצ'ורית וכן בטיוואן.
יש המאמינים שהצבתו רחוק ממרכז ההתרחשות האינטלקטואלית היפנית בטוקיו הייתה החלטה של קצינים ואנשי צבא שמרניים, אשר התקבלה מאחורי הקלעים, בשאיפה להרחיקו מהמרכז התרבותי של טוקיו וכך "לסרס" את דעותיו המתקדמות מידי, לדידם.
בשנים שלאחר מכן אף עסק רבות בכתיבה ביקורתית והתעמת בכתיבתו עם גורמים שמרניים בצבא ובממשלה, אשר רדפו גורמים סוציאליסטיים ואינטלקטואלים ביפן עקב היותם מושפעים יתר על המידה מהלכי רוח מערביים אשר עשויים להוות סכנה ליפן.
התקופה בה שירת בחזית ורחוק מטוקיו, נחשבה כתקופה לא יצירתית מבחינת אוגאי, תקופה שבה כמעט ולא כתב או עסק בתרגום, ולא היה יכול לתרום או להמשיך ולפתח את כתבי העת שלו.
הוא העיד לא פעם ביומניו כמה הרגיש בודד, עזוב ומנותק.
עם זאת, התקופה הקשה "בניכר" הפיזי והמטאפורי הביאה להבנות ותובנות מצידו, תובנות שנשאו פרי עם חזרתו ופנייתו לכתיבת ספרות מקורית של ממש ולא רק עריכה, תרגום או כתיבת מאמרים, כמו גם העמקה בלימוד היסטוריה יפנית וכתיבה עליה.
הוא זיכיון משחקי לחימה מסוגת האימה, פנטזיה ואמנויות לחימה שפותח במקור בידי אד בון וג'ון טוביאס מחברת "Midway Games" בשנת 1992. המשחק המקורי הוביל למספר משחקי המשך ולזיכיון נרחב שכלל גם סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה (שניהם בלייב אקשן ובאנימציה), סדרת חוברות קומיקס, קלפי משחק והופעות תיאטרליות מול קהל.
יחד עם סדרות המשחקים סטריט פייטר ו-Tekken, מורטל קומבט הפך לאחד מזיכיונות משחקי הלחימה המצליחים ביותר בהיסטוריה של משחקי הווידאו ולאחד מזיכיונות הבידור הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
סדרת המשחקים נודעה במיוחד בעקבות קרבות ברוטליים עקובים מדם, ובעיקר מהלכי סיום בשם "פטליטי" (Fatality) - מהלך סיום אכזרי במיוחד וייחודי לכל דמות שבו המנצח מחסל את יריבו באופן אלים למדי.
האלימות הגורפת במשחק גרמה, בחלקה, להקמת "הוועדה לדירוג תוכנות בידוריות" שמסווגת משחקי מחשב לפי גילאים בהתבסס על תוכנם ומידת האלימות בהם.
משחקים מוקדמים בסדרה היו נודעים גם בזכות דיגיטציה ריאליסטית.
בעקבות פשיטת הרגל של מידוויי גיימס בשנת 2009, שהגישה בקשה לפירוק, הזיכיון נרכש בידי "האחים וורנר" והצוות הקריאייטיבי של המשחקים שינה את שמו ל-"NetherRealm Studios".
שלושת המשחקים הראשונים והעדכונים שלהם "אולטימייט מורטל קומבט 3" ו"מורטל קומבט טרילוגי" עוצבו בסגנון לחימה דו-ממדי.
את השניים הראשונים שיחקו במכונות הארקייד באמצעות ג'ויסטיק וחמישה כפתורי לחיצה - אגרוף גבוה, אגרוף נמוך, בעיטה גבוהה, בעיטה נמוכה וחסימה.
המשחק מורטל קומבט 3 ומשחקי העדכון שלו כללו כפתור שישי נוסף, "ריצה".
הדמויות במשחקים המוקדמים שיחקו באופן דומה מאחד לשני, כאשר השוני העיקרי ביניהם היה המהלכים המיוחדים שלהם.
במהלך שנות ה-90, החברה המפתחת מידוויי גיימס שמרה על מהלכי הלחימה של הדמויות עם ארבעה כפתורי התקפה.
המשחק החמישי "מורטל קומבט: ברית קטלנית" שינה את המצב הקיים בכך שהחליף את המהלכים הרגילים של הדמויות והעניק לכל אחד ואחד מהם שלושה סגנונות לחימה שונים - שניים ללא נשק ושלישי עם נשק (למעט המשחק השביעי "מורטל קומבט: ארמגדון", כשלבוסים דמויי המפלצות מולוך ואונאגה היה רק סגנון לחימה אחד בלבד).
בשעה שמרבית סגנונות הלחימה בהם נעשה שימוש בסדרת המשחקים הוא אמנויות לחימה, ישנם כאלה בדיוניים לחלוטין.
כך לדוגמה, סגנון הלחימה של גורו נועד להיעזר בעובדה שמדובר ביצור בעל ארבע זרועות.
לצורך המשחק השביעי - שכלל מספר עצום של דמויות מכל המשחקים הקודמים - נוצר הצורך לצמצם את סגנונות הלחימה לכל דמות לשניים - אחד ללא נשק ואחד עם.
משחק הקרוסאובר "מורטל קומבט נגד יקום DC" זנח את סגנונות הלחימה השונים והתמקד במגוון רחב יותר של מהלכים מיוחדים.
משחק האתחול משנת 2011 החזיר את סדרת המשחקים למישור דו-ממדי, בעוד הדמויות עוצבו בגרפיקת תלת-ממד.
המשחקים השישי והשביעי ("מורטל קומבט: הטעיה ", "מורטל קומבט: ארמגדון") מציגים מצב סיפור חדש בשם קונקווסט (Konquest, הלחם המילים "כיבוש" ו"קווסט" באנגלית) - משחק הרפתקה פנימי בעולם פתוח אשר מרחיב באופן ניכר את ניסיונו של השחקן היחיד.
שני המשחקים מכילים גם "מיני-משחקונים" כמו משחקון השחמט Chess Kombat, משחקון הפאזלים Puzzle Kombat ומשחקון הקארטינג Motor Kombat, שהשתמש בגרסאות מעוותות של דמויות המשחק.
משחקים אלה כוללים גם תוכן חבוי שניתן לפתיחה.
המאפיין הידוע ביותר אשר עזר להגדיר את סדרת משחקי מורטל קומבט הוא מערכת מהלכי סיום שנקראת בשם פטליטים (Fatality).
הרעיון המקורי היה לתת לגיימרים אפשרות של מכה חופשית בסיומו של הקרב.
הפטליטים הבסיסיים היו מהלכי סיום שמאפשרים לשחקנים מנצחים לסיים את הקרב בדרך מיוחדת על ידי רציחת יריביהם המובסים וחסרי ההגנה בדרך ברוטלית שאופיינית לכל דמות ודמות.
יוצא דופן מכולם היה המשחק השביעי "מורטל קומבט: ארמגדון", שהציג את האפשרות ליצור פטליטים מותאמים מראש (Kreate-A-Fatality) מתוך מאגר שמשותף לכל הדמויות.
המשחק "מורטל קומבט: הטעיה" הציג לראשונה את ההרהקירי, מהלך התאבדות עצמאי המתבצע בידי היריב המובס.
המשחק העשירי בסדרה, "מורטל קומבט אקס", הציג את הרג הסיעה (Faction Kill) לפיו ניתן לבצע פטליטים בהתאם לסיעה שאתה חבר בה.
ישנם גם כמה מהלכי סיום שאינם אלימים.
מהלכי החברותיות (Friendship) הוצגו במשחק השני כתגובה קומית לתשומת הלב שסדרת המשחקים משכה לנוכח המהלכים האלימים שבה.
מהלך קומי נוסף הוא מהלכי התינוקיות (Babality), אשר הוצגו באותו משחק, בהם המנצח הופך את יריבו המובס לתינוק.
המשחק "מורטל קומבט 3" היה הראשון שהציג את מהלך הרחמים, שבו המנצח משיב ליריב כמות מסוימת של מד הבריאות כדי שיוכל להילחם שוב פעם אחרונה.
במהלך הגרסאות השונות של סדרת משחקי מורטל קומבט הוצג מגוון עצום של דמויות משחק, כאשר כמה מהם הפכו לדמויות נודעות וקבועות.
ביניהם כלולים גיבורי ממלכת הארץ, אלים בכירים טובים ורעים, מכשפים וסייבורגים ותושבי העולם החיצון וממלכות אחרות.
סדרת המשחקים מתרחשת ביקום בדיוני הכולל שמונה עשרה ממלכות שנוצרו בידי האלים הבכירים.
האלים הבכירים קבעו כי תושביה של ממלכה אחת יוכלו לכבוש ממלכה אחרת באמצעות הבסת לוחמיה הגדולים ביותר בעשרה טורנירים של מורטל קומבט.
המשחק הראשון מתרחש בממלכת הארץ, ושבעה לוחמים מחליטים להשתתף בטורניר מורטל קומבט אשר יקבע את גורל עולמם והמשך חירותם, מאחר שהם ניצבים בפני כיבוש של ממלכת העולם החיצון.
בין הגיבורים נכללים לו קאנג, ג'וני קייג' וסוניה בלייד.
את העולם החיצון ייצגו הענק בעל ארבע הידיים גורו והמכשף הרשע שאנג טסונג.
בעזרתו של אל הרעם ריידן, לוחמי הארץ נחלו ניצחון ולו קאנג הפך לאלוף החדש של טורניר מורטל קומבט.
במקביל סקורפיון מחפש נקמה בסאב זירו, הנינג'ה היריב ששולט בקרח.
במשחק השני, קיסר העולם החיצון שאו קאהן מפתה את גיבורי הארץ אל העולם החיצון כתגובה לתבוסת משרתו, המכשף שאנג טסונג.
במשחק השלישי, שאו קאהן מחייה מחדש את מלכת עדניה לשעבר, סינדל, בממלכת הארץ, מתוך תקווה שהדבר יביא למיזוג הממלכות.
אולם, בסופו של דבר הוא מובס פעם נוספת וממלכת אדניה משתחררת מאחיזתו של קיסר העולם החיצון - הפעם תחת שליטתה של הנסיכה קיטאנה.
המשחק הרביעי מביא את ניסיון השתלטותו של האל הבכיר המושחת שינוק על הממלכות.
במשחק החמישי, "מורטל קומבט: ברית קטלנית", המכשפים שאנג טסונג וקוואן צ'י משתפים ביניהם פעולה במטרה להחיות את צבא הדרקון, להרוג את אלופי הארץ והעולם החיצון - לו קאנג ושאו קאהן, ולכבוש את הממלכות.
הם נוחלים הצלחה במשחק הבא, "מורטל קומבט: הטעיה".
מרבית לוחמי הארץ נהרגים וריידן נאלץ להתערב ולהתנגד להם.
בקווסט פנימי של המשחק, אונאגה מלך הדרקון משוחרר מכלאו בידי רפטייל והוא מטעה את שוג'ינקו הצעיר במסע להחזיר את ששת חלקי הקאמידוגו, מקור כוחו.
לאחר מכן, אונאגה מתמודד מול כוחותיהם המשולבים של ריידן, שאנג טסונג וקוואן צ'י, אך מצליח להשיג את הקמע של קוואן צ'י והחלק האחרון בקאמידוגו.
בסופו של דבר, שוג'ינקו מנצח את מלך הדרקון ומסיר בכך את האיום על הממלכות.
המשחק השביעי והאחרון בסדרת המשחקים המקורית, "מורטל קומבט: ארמגדון", מביא חזון אחרית הימים שמנבא כי כוחם ההולך וגדל של הלוחמים מכל הממלכות יביא לשרשרת אירועים ומשברים שיביאו לחורבן.
המלך ארגוס ובניו טייבן ודאיגון נכנסים להקפאה מתוך תקווה שיום אחד יתעוררו ויצילו את הממלכות מארמגדון על ידי הבסת שד השאול בלייז.
אולם, שאו קאהן הוא זה שמביס את בלייז בפירמידת ארגוס בעדניה וגורם לארמגדון.
משחק הקרוסאובר "מורטל קומבט נגד יקום DC" אינו מתרחש באותה המשכיות מרכזית כמו המשחקים הקודמים לו.
לאחר שגם שאו קאהן וגם דארקסייד מיקום DC הובסו, הם מתמזגים לישות אחת בשם "דארק קאהן", ושני היקומים הבדיוניים מתמזגים לאחד.
הדבר גורם לדמויות משני היקומים להיכנע לזעם בלתי נשלט ולהתקיף אחד את השני ללא שליטה.
הגיבורים והנבלים כאחד מתקיפים זה את זה, בהאמינם שהצד השני אחראי לקטסטרופה שנוצרה, עד אשר רק ריידן וסופרמן נותרים עומדים.
השניים מתעמתים עם דארק קאהן ומבינים שהצד השני לא עובד בשבילו.
הם משלבים כוחות ומתקיפים אותו.
עם הבסתו של דארק קאהן, שתי הממלכות חוזרות למצבן הקודם ושאו קאהן ודארקסייד נכלאים לנצח, כל אחד ביקום של השני.
משחק האתחול משנת 2011, שנקרא בפשטות "מורטל קומבט", ממשיך מאותה נקודה בדיוק בה הסתיים המשחק השביעי: קרב הלוחמים מכל שש הממלכות למורדות פירמידת ארגוס מביא לשרידתם של שאו קאהן וריידן.
דמויות רבות נהרגות בידי המלכה סינדל וריידן הורג בשוגג את לו קאנג מתוך הגנה עצמית.