tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניב זה נעשה שימוש בכתבים ממשלתיים במצרים בתקופה ההלניסטית והוא היה מוכר פחות.
מסיבה זו, ניתן להבחין כי בתרגומים הראשונים של הטקסט היווני נאבקו המתרגמים להבין את ההקשר ההיסטורי ואת הז'רגון המנהלי והדתי שבו נעשה שימוש לאורך הטקסט.
חוקר העתיקות סטפן ווסטון היה בין הראשונים להציג תרגום אנגלי אפשרי של הטקסט היווני.
התרגום הוצג באופן מילולי בלבד בכנס של אגודת חוקרי העתיקות של לונדון ב-1802. במקביל, הגיעו שני העתקים ליתוגרפיים של האבן שנעשו במצרים לידי המכון של צרפת בפריז, שם החל גבריאל דה לה פורט די תיי, חוקר עתיקות וספרן במכון, במלאכת התרגום של הטקסט היווני.
זמן קצר לאחר מכן, הועבר די תיי למקום אחר בהוראת נפוליאון והשאיר את עבודתו הלא-גמורה בידיו של עמיתו לעבודה, איבר-פסקל אמלון.
ב-1803 פרסם אמלון לראשונה תרגום כתוב ראשון של הטקסט היווני.
התרגום פורסם הן בלטינית והן בצרפתית על מנת להבטיח תפוצה נרחבת ככל האפשר.
באותה שנה, עבד החוקר ריצ'רד פורסון מאוניברסיטת קיימברידג' על השלמת הטקסט היווני החסר בחלק הימני-תחתון של האבן.
פורסון הציע שחזור מתקבל על הדעת של הטקסט החסר והוא הופץ בתוך זמן קצר ברבים על ידי אגודת חוקרי העתיקות של לונדון.
במקביל, פרסם ההיסטוריון הקלאסי כריסטיאן גוטלוב היינה מאוניברסיטת גטינגן תרגום חדש לטקסט היווני.
התרגום נעשה לשפה הלטינית והוא היה מהימן יותר מזה של אמלון.
בעת גילוי האבן, עבד הדיפלומט והפלאוגרף השוודי, יוהאן דויד אקרבאלד, על כתב לא מוכר אשר דוגמאות שלו נמצאו זמן קצר לפני כן במצרים.
כתב זה נודע בשם "הכתב הדמוטי".
לכתב היה דמיון מסוים לאלפבית הקופטי, ואקרבאלד היה משוכנע שגם הכתב הדמוטי קשור לשפה זו.
ב-1801 העביר ז'אן-אנטואן שפטל, שר הפנים של צרפת, את אחד הליתוגרפים הראשונים של אבן רוזטה לידיו של האוריינטליסט הצרפתי סילבסטר דה סאסי.
סאסי, שהיה בקיא בעבודתו של אקרבאלד, הבין שהטקסט האמצעי שעל האבן חקוק בכתב הדמוטי שאותו חקר אקרבאלד.
הוא העביר מידע זה לאקרבאלד והשניים פתחו במאמצים משותפים לפענח את הטקסט האמצעי, תוך שהם יוצאים מנקודת הנחה שהכתב הוא אלפביתי.
השניים ניסו להשוות בין הטקסט הדמוטי לטקסט היווני, על מנת למצוא את המקומות בטקסט הדמוטי שבהם מאוזכרים שמות יווניים.
מאמציהם נשאו פרי כאשר ב-1802 גילה סאסי לשפטל שהוא הצליח לזהות חמישה שמות ("אלכסנדרוס", "אלכסנדריה", "תלמיוס", "ארסינואי" ותוארו של תלמי "אפיפנס"), בעוד אקרבאלד פרסם זמן קצר לאחר מכן אלפבית של 29 אותיות דמוטיות (שיותר ממחציתן היו נכונות כפי שהתברר מאוחר יותר).
אף על פי כן, השניים לא הצליחו לפענח את שאר סימני השפה.
כיום ידוע שהשפה הדמוטית כוללת לא רק סימנים פונטיים, כפי שחשבו סאסי ואקרבאלד, אלא גם אידאוגרמות וסימנים מסוגים נוספים אחרים.
דה סאסי נטש לבסוף את עבודתו על האבן, אך לפני כן תרם תרומה נוספת להבנתה.
ב-1811, בהשראת דיון עם סטודנט סיני על מערכת הכתב הסינית, החליט דה סאסי לבחון סברה של גאורג סואגה מ-1797, לפיה השמות הזרים נכתבו בכתב החרטומים בצורה פונטית; כמו כן, זכר את הסברה שהציע ז'אן-ז'ק ברתלמי כבר ב-1761, לפיה הטקסט המוקף בתיבות כרטוש בכתב החרטומים מייצג שמות פרטיים.
כך, כאשר כתב אליו בשנת 1814 תומאס יאנג, מזכיר החוץ של החברה המלכותית של לונדון, בעניין האבן, הציע לו דה סאסי בתשובה כי בנסותו לקרוא את כתב החרטומים, כדאי שיחפש אחר תיבות כרטוש, שאמורות להכיל שמות יווניים, וינסה לזהות ביניהן תווים פונטיים.
יאנג פעל כעצתו והשיג שתי תוצאות חשובות שיחד סללו את הדרך לפענוח הסופי.
הוא גילה בטקסט את התווים הפונטיים "p t o l m e s" (בתעתיק בן ימינו "p t w l m y s"), שבאמצעותם נכתבה המילה היוונית "Ptolemaios" (תלמיוס).
הוא אף גילה כי התווים הללו דמו למקביליהם הדמוטיים, ובעקבות זאת המשיך וגילה עוד 80 נקודות דמיון בין כתב החרטומים לטקסט הדמוטי באבן; הייתה זו תגלית חשובה, מאחר שקודם לכן נחשבו שתי מערכות הכתב שונות לחלוטין האחת מהשנייה.
גילויים אלו הובילו אותו למסקנה הנכונה שמערכת הכתב הדמוטית היא פונטית רק בחלקה, וכוללת גם תווים אידאוגרפיים שמקורם בכתב החרטומים.
גילוייו החדשים של יאנג הובלטו בערך הארוך שכתב על מצרים באנציקלופדיה בריטניקה ב-1819. עם זאת, יאנג לא הצליח להשיג תוצאות נוספות מעבר לכך.
ב-1814 התכתב יאנג לראשונה על אודות האבן עם ז'אן-פרנסואה שמפוליון, מורה בעיר הצרפתית גרנובל שחיבר מחקר על מצרים העתיקה.
ב-1822 נתקל שמפוליון בהעתק של הטקסטים הקצרים, ביוונית ובכתב חרטומים, המופיעים על אובליסק פילה (Philae), שבהם סימן ויליאם ג'ון בנקס את השמות "תלמיוס" ו"קלאופטרה" בשתי השפות.
בעזרת המסמך זיהה שמפוליון את התווים הפונטיים "k l e o p a t r a" (בתעתיק בן ימינו ).
בעזרת מידע זה, ובעזרת השמות הזרים שנמצאו באבן רוזטה, חיבר שמפוליון טבלה של התווים הפונטיים בכתב החרטומים, אשר הופיעה בכתב ידו במכתב ששלח בשלהי 1822 לבון-ז'וזף דסייה (Bon-Joseph Dacier), מזכיר האקדמיה לכתובות ולספרות יפה (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres) של פריז, שבאקדמיה הצרפתית.
מכתב זה, שנודע בשם "Lettre à M.
בשנת 1823 אימת סברה זו, כשזיהה את שמותיהם של רעמסס ותחותמס, כתובים בין תיבות כרטוש, בכתבי חרטומים עתיקים בהרבה שהועתקו על ידי בנקס באבו סימבל ונשלחו לשמפוליון על ידי ז'אן-ניקולא איוֹ (Jean-Nicolas Huyot).
החל מנקודה זו והלאה מתפצלים סיפוריהם של אבן רוזטה ושל פענוח כתב החרטומים המצרי, מאחר ששמפוליון הסתמך על טקסטים רבים אחרים כדי לגבש מודל ראשוני לדקדוק המצרי העתיק וכן מילון לכתב החרטומים – שני אלו פורסמו לאחר מותו.
לאחר הפענוח התמקדה העבודה על האבן בהבנה עמוקה יותר של הטקסטים ושל הקשרם ההיסטורי והתרבותי כמו גם בהשוואתם אחד לשני.
בשנת 1824 הבטיח החוקר ז'אן לטרון (Jean Antoine Letronne) להכין עבור שמפוליון תרגום מילולי של הכתב היווני.
שמפוליון הבטיח בתמורה לחקור את כל נקודות השוני בין שלושת הטקסטים, אולם לאחר מותו הפתאומי של שמפוליון ב-1832 לא נמצאו טיוטות מחקר זה ועבודתו של לטרון נעצרה.
עם מותו של פרנסואה סלווליני, עוזרו ותלמידו של שמפוליון, נמצאה בין ניירותיו טיוטה של מחקר זה, וכן טיוטות אחרות, אשר הוכיחו בדיעבד שפרסומיו של סלווליני בנושא האבן ב-1837 היו גנבה ספרותית.
כעת היה באפשרותו של לטרון לסיים את הערותיו על הכתב היווני ואת התרגום החדש לצרפתית שראה אור ב-1841. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוציאו שני אגיפטולוגים גרמנים, היינריך ברוגש (Heinrich Karl Brugsch) ומקס אולמן (Max Uhlemann), תרגום מתוקן ללטינית שהתבסס על הכתב הדמוטי ועל כתב החרטומים.
התרגום הראשון לאנגלית יצא לאור ב-1858 בעקבות עבודת חברי האגודה הפילומתית (Philomathean Society) של אוניברסיטת פנסילבניה.
השאלה איזה מתוך שלושת הטקסטים שימש בסיס לתרגום הטקסטים האחרים נותרה עדיין פתוחה.
לטרון ניסה להראות בשנת 1841 שהכתב היווני הוא המקורי.
מבין החוקרים המודרניים, סבר ג'ון ריי כי "כתב החרטומים הוא החשוב מבין הטקסטים על האבן: הוא כאן כדי שהאלים והחכמים מבין הכוהנים יקראו אותו".
פיליפ דרשאן והיינץ-יוסף תיסן טענו שכל שלוש הגרסאות חוברו במקביל, בעוד סטיבן קירק (Stephen Quirke) ראה בצו ממפיס "שילוב מורכב של שלוש המסורות הטקסטואליות".
Parkinson) מציין שכתב החרטומים סוטה במקומות מסוימים מהפורמליזם הארכאי ונוטה להתקרב לשפה הדמוטית ששימשה את הכוהנים בחיי היום יום.
העובדה שכל שלושת הטקסטים לא זהים באופן מילולי, עוזרת להבין מדוע הפענוח היה הרבה יותר קשה ממה שחשבו, במיוחד עבור אותם החוקרים שציפו לקבל מפתח מדויק לסימני כתב החרטומים המצריים.
המחלוקת בדבר תרומתם היחסית של יאנג ושמפוליון לפענוח
עוד לפני פרשת סלווליני התעוררו מחלוקות סביב הפענוח בעניין קדימות וגנבה ספרותית.
עבודתו של תומאס יאנג מוזכרת במכתבו מ-1822 של שמפוליון Lettre à M.
Dacier, אך לדעת המבקרים הבריטים, לא ניתן לה קרדיט מלא.
למשל, ג'יימס בראון , שהיה עורך-משנה של אנציקלופדיה בריטניקה, אשר הוציאה לאור מאמר של יאנג ב-1819, כתב ב-1823 בעילום שם סדרה של כתבות ל-Edinburgh Review בהן הוא שיבח את עבודתו של יאנג והאשים את שמפוליון "חסר המצפון", לדבריו, בגנבה ספרותית.
הכתבות הללו תורגמו לצרפתית על ידי יוליוס קלפרות (Julius Klaproth) ויצאו לאור כספר ב-1827. המאמר של יאנג עצמו משנת 1823 אישר שנית את תרומתו לפענוח.
פטירתם של יאנג ושמפוליון ב-1829 וב-1832 לא שמה קץ למחלוקת.
עבודה מקיפה בנושא האבן, מאת אוצר המוזיאון הבריטי ארנסט ווליס באדג', שפורסמה ב-1904, שמה דגש מיוחד לתרומתו של יאנג בהשוואה לשמפוליון.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התלוננו המבקרים הצרפתים במוזיאון הבריטי שתמונתו של שמפוליון קטנה יותר מזו של יאנג.
המבקרים הבריטים התלוננו שההפך הוא הנכון.
למעשה, שתי התמונות הן בגודל זהה.
המונח "אבן רוזטה" משמש בהשאלה לדבר המהווה מפתח חשוב לשם פענוח מידע מוצפן, במיוחד כאשר חלק קטן מוכר וידוע מתגלה כמפתח להבנת השלם.
לפי מילון אוקספורד, השימוש הראשון של המונח הופיע במהדורת 1902 של אנציקלופדיה בריטניקה בערך על אנליזה כימית של גלוקוז.
השימוש הכמעט מילולי של המונח הופיע בספר המדע הבדיוני "The Shape of Things to Come" של הרברט ג'ורג' ולס; בספר זה, הפרוטגוניסט מוצא איגרת שכתובה בקצרנות, אשר מהווה מפתח להבנת חומרים נוספים הכתובים הן בכתב יד והן בדפוס.
אחד השימושים הידועים והחשובים ביותר של הביטוי בספרות מדעית היה של חתן פרס נובל לפיזיקה תאודור הנש.
במאמרו בנושא ספקטרוסקופיה משנת 1979 בסיינטיפיק אמריקן כתב הנש: "הספקטרום של אטומי מימן הוא אבן רוזטה של הפיזיקה המודרנית: לאחר שתבנית הקווים פוענחה, ניתן היה להבין גם דברים רבים אחרים".
מאז נמצא הביטוי בשימוש רחב במדע בהקשרים שונים.
לדוגמה, פענוח מלא של הגנים העיקריים במערך תיאום הרקמות תואר כ"אבן רוזטה של האימונולוגיה".
לצמח תודרנית לבנה קראו "אבן רוזטה של בעלי פרחים".
התפרצות גמא שנמצאה בהתקבצות עם סופרנובה זכתה לשם "אבן רוזטה להבנת מקור התפרצויות גמא".
טכניקת אקוקרדיוגרפיית דופלר נקראה בשם אבן רוזטה על ידי חוקרים שניסו להבין תהליך מורכב שבו החדר השמאלי של לב האדם מתמלא בזמן אי ספיקת-לב דיאסטולית.
הגשושית "רוזטה" משייטת בחלל במסגרת משימה לחקר השביט צ'וריומוב-גרסימנקו, במטרה להכריע בשאלת מבנה השביט ולגלות מקורות של מערכת השמש.
בשם "אבן רוזטה" נעשה שימוש גם בסוגים שונים של תוכנות תרגום.
"Rosetta" הוא כלי תרגום מקוון שמיוצר ומתוחזק על ידי חברת "קנוניקל" כחלק מפרויקט "Launchpad" ונועד לסייע בהפצת תוכנות בשפה מקומית.
באופן דומה, "Rosetta@home" הוא פרויקט המשתמש בחישוב מבוזר קהילתי במטרה לפתור את בעיית חיזוי (או תרגום) מבנה החלבון.
"פרויקט רוזטה" נועד לקבץ יחד מומחים ודוברי שפות שונות כדי ליצור מסד נתונים וארכיון של 1,500 שפות שיחזיק מעמד משנת 2000 ועד שנת 12000.
אִבְּן קַ֫יִּם אל-גַ'וְזִיַּה , או בשמו המלא אבו עבדאללה שמס אל-דין מוחמד בן אבי בכּר בן איוב בן סעד בן חריז אל-זרעי, היה פוסק הלכה מוסלמי המשתייך לאסכולת ההלכה החנבלית, תאולוג, וסופר בתחום הרוחניות.
אבן קיים נולד בכפר קטן בקרבת דמשק, בשנת 1292. בצעירותו, הוא למד אצל אביו, שהיה המנהל של בית הספר.
בהמשך, הוא החל לחפש אחר ידע אצל מורים ידועים ומלומדים בתקופתו, וחקר לעומק את עבודותיהם וכתביהם של מורים רוחניים סופים בתקופתו.
לימודיו התרכזו בתחומי הפיקה והחדית'.
אבן קיים נכלא בבית מאסר ביחד עם אבן תיימיה.
לפי היסטוריונים, היו שתי סיבות עיקריות לכליאתו של אבן קיים.
הסיבה הראשונה הייתה דרשה שנשא אבן קיים ובה הביעה סלידה מעלייה לרגל לבתי קברות, והסיבה השנייה הייתה דעתו בנושא הגירושין, דעה שהייתה מנוגדת לדעת שאר פוסקי ההלכה בזמנו.
יצירת המופת המפורסמת ביותר של אבן קיים היא "מדארג' אל-סאלכּין" (مدارج السالكين), יצירה שמהווה למעשה פרשנות עמוקה ונרחבת על הספר מַנאזִל אל-סַאִירין ( منازل السائرين) שנכתב על ידי המורה הרוחני של אבן קיים, האימאם עבד אללה אנצארי הסופי, אותו כינה אבן קיים שייח' אל-אסלאם.
אבן קיים כתב כ-98 ספרים וטקסטים אחרים, ומהם:
אחכּאם אהל אל-ד'מה (أحكام أهل الذمة)
אקתדאא אל-ד'כּר בחסול אל-ח'יר ודפע אל-שר (اقتضاء الذكر بحصول الخير ودفع الشر)
אל-תביאן פי אקסאם אל-קוראן (التبيان في أقسام القرآن)
זאד אל-מעאד פי הדי ח'יר אל-עבאד (زاد المعاد في هدي خير العباد)
שרח אסמאא אלכּתאב אלעזיז (شرح أسماءِ الكتابِ العزيزِ)
שרח אל-אסמאא אלחסנא (شرح الأسماء الحسنى)
עדת אל-סאברין וד'חירת אל-שאכּרין (عِدَةُ الصَّابرين وذخيرةُ الشَّاكرين)
טריק אל-הג'רתין ובאב אל-סעאדתין (طريق الهجرتين وباب السعادتين)
מורה נבוכים בתשובותיהם של היהודים והנוצרים (هداية الحيارى في أجوبة اليهود و النصارى) – בספר זה הוא מצטט רבות מהספר אפחאם אל-יהוד של היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי
אבן על כל מיל הוא סרט קולנוע ישראלי אבוד משנת 1955 שביים אריה להולה.
דני, נהג משאית במקצועו, מוכן לעשות הכל על מנת להרוויח כסף ולקנות את המשאית המשופצת שמחכה לו במוסך בחיפה, אך כמה שהוא לא יטרח, הוא לא מצליח לאסוף מספיק כסף.
ניסיונותיה של אנה, אשתו, לעקור מתוכו את ה"דיבוק" למשאית הזאת אינם עולים יפה.
בסופו של דבר המשאית מושגת וחלום חייו של דני מתגשם.
מיכאל, פעיל בארגון "ההגנה", דורש מדני את המשאית.
הוא זקוק לה לצרכים לאומיים, הימים הם ימי הדמדומים של השלטון המנדטורי ומיכאל עומד בראש קבוצת אנשי מחתרת.
את התסריט כתבו חיים חפר ואריה להולה, שגם ביים את הסרט.
היה זה סרט העלילה ראשון של להולה באורך מלא.
התקציב להפקה (200,000 לירות) הגיע מהמשקיעים הפרטיים: יקותיאל פדרמן, שאול גוסקינד וגוסטב שטיינמץ ומן הקיבוץ המאוחד, שהקים לשם כך את חברת ההפקות "שדות".
לתפקיד רעייתו של דני לוהקה השחקנית הצרפתייה סופי לקלר.
בתחילת 1954 החלו הצילומים (הצלם היה יעקב יונילוביץ').
בסוף מאי 1954 הוכרז על סיום הצילומים.
העריכה הייתה אמורה להתבצע בפריז ולהסתיים בתוך חודשיים.
להולה יצא לפריז ושב באוקטובר, אולם הסרט עוד לא היה גמור.
עריכת הסרט הושלמה במעבדות "ליאנו-פילם" בצרפת והעותק הגמור היחיד הגיע לישראל בתחילת ינואר 1955.
הסרט הוקרן לראשונה ביוני 1955 בערב הפתיחה של פסטיבל הסרטים הארצי בחיפה ונקטל על ידי המבקרים.
בו ביום הוחלט להוריד את הסרט מן האקרנים והוא לא הופץ מסחרית עד היום.
מפיקי הסרט הפסידו כסף רב (פדרמן הפסיד 140 אלף דולר - סכום עתק בעת ההיא) והכריזו על פשיטת רגל.
הסרט אבד במשרדי ההוצאה לפועל.
במשך כ-10 שנים ניסו הנושים, ללא הצלחה, למכור קטעים מהסרט ולשלב אותם בסרטים חדשים.
בשנת 2017 נמצאו מספר גלילים מן הסרט.
הם עברו דיגיטציה ונשמרו בארכיון הסרטים הישראלי.
יוסף ידין – דני, התפקיד הראשי
חנה מרון – אנה, אשתו של דני
אריה אליאס – בתפקיד העולה מעיראק
שייקה אופיר – בתפקיד עולה חדש, ניצול שואה מצרפת
הוא שימש כשופט במהלך הח'ליפות העבאסית, אך היה ידוע בעיקר בזכות תרומתו לספרות הערבית.
הוא היה איש אשכולות שכתב על נושאים מגוונים, כגון פרשנות הקוראן, החדית', תאולוגיה, פילוסופיה, חוק ומשפט, בלשנות, פילולוגיה, היסטוריה, אסטרונומיה, חקלאות ובוטניקה.
הוא נולד בכופה שבעיראק, ממוצא איראני; אביו היה ממרב.
לאחר שלמד מסורת ופילולוגיה הוא מונה לקאדי בדינאוואר במהלך שלטונו של אל-מתוכל הראשון, ולאחר מכן למורה בבגדאד שם נפטר.
הוא היה הנציג הראשון של בית הספר לפילולוגים בבגדאד שהחליף את בתי הספר של קופה בצרה.
הוא היה ידוע כמתנגד חריף לאסלאם שועובי, הפתוח לחוכמה ולערכים שאינם אסלאמיים.
אבן קותייבה נחשב על ידי המוסלמים הסונים כאשף החדית', בראש ובראשונה פילולוג, בלשן ואיש אשכולות.
בנוסף לביקורת הספרותית ולאנתולוגיות שלו, הוא היה ידוע גם בפועלו בתפסיר (פרשנות הקוראן).
הוא חיבר גם עבודות בנושא אסטרונומיה ותורת משפט.
ספרו עיון אל-אח'באר, יחד עם הספרות הרומנטית של מוחמד בן דאוד אל-זהרי ואבן אבי טהיר תיפור, נחשבו על ידי הלקסיקוגרף אבן דורייד לשלוש היצירות החשובות ביותר עבור אלה שרצו לדבר ולכתוב ברהיטות.
אבן קותייבה כתב יותר מ-60 ספרים, ובהם:
תַאְוִיל מֻחְ'תַלִף אל-חדית' (הפרשנות לסיפורים סותרים), הגנה על החדית' נגד מבקרים מועתזילים.
כתאב אל-מַעַ֫אנִי אל-כביר פי אַבְּיַ֫את אל-מעאני.
כתאב אל-מַעַארִ֫יף, היסטוריה אוניברסלית קצרה, מהבריאה ועד הגַ'אהִלִ֫יַּה (התקופה הקדם-אסלאמית); עם רשימת בני לווייתו של מוחמד, פוסקי הלכה מפורסמים ומומחי חדית' ("Ibn Coteiba's Handbuch der Geschichte", בעריכת פרדיננד ווסטנפלד, גטינגן, 1850); (עורך, Tharwat 'Ukāshah, קהיר, 1960).
(קהיר, 1925-30); היסטוריה ביוגרפית של דמויות בולטות.
כתאב אל-ערב ועֻל֫וּמֻהַא; היסטוריה של חוקרים ערבים
כתאב פַדְ֗ל אל-עַ֫רַב עלא אל-עַ֫גַ'ם, בשבח הערבים על פני הפרסים.
כתאב אִעְרַ֫אבּ אל-קוראן, פרשנות פילולוגית על הקוראן.
כתאב אל-אִחְ'תִלַ֫אף פי א-לַּפְז וא-רַּדּ עלא אל-ג'חמיה וול-מֻשַבִּّהַה, הפרכה של האלגוריזמים והאנתרופומורפיסטים.
כתאב אִסְ֗לַ֫אח עַ֫'לַט, תיקונים של ע'ריב אל-חדית' על ידי אל-קאסם בן סלאם.
כתאב גַ'אמִע אל-פִקְהּ, משפט משפטי, שנפסל כלא אמין על ידי א-תעברי ואבן סורייג', וכך גם אל-אמוואל של אבן קותייבה.
כתאב אל-אִמאמה וא-סיאסה (שנוי במחלוקת)
כתאב אל-מַיְסַר ואל-קִדַאח ('קוביות ומזלות').
כתאב א-נַּעְם ואל-בַּהַ֫אאִם, בקר ובעלי חיים.
כתאב א-רַּדּ עלא אל-קַ֫אאִל בִּחַ'לְק אל-קוראן ('התשובה למי שטוען שהקוראן נברא').
כתאב תעְבּיר א-רֻּ֫אְיַא ('פרשנות החלומות').
אבן רוּנוֹת היא לרוב אבן גבוהה עם צד שטוח עליו יש כיתוב באלפבית הרוּני.
המסורת של יצירת אבני רונות החלה במהלך המאה הרביעית לספירה ונמשכה עד המאה ה-12. מרבית אבני הרונות נוצרו במהלך תקופת ימי הביניים (תקופת הוויקינגים המאוחרת).
רוב אבני הרונות נמצאים ברחבי סקנדינביה כאשר הריכוז הכי גדול שלהם נמצא בשוודיה.
נמצאו גם מספר אבני רונות במקומות שונים בעולם בהם ביקרו/התיישבו הוויקינגים, בין היתר, באמריקה הצפונית.
אבני רונות הן לעיתים רבות למעשה אנדרטאות לאנשים שמתו - במקרים רבים מוות שנגרם על ידי אירועים פתאומיים ובלתי צפויים.
ישנם גם אבני רונות שהוקמו כנקודות ציון.
אבני רונות היו לרוב במקור בצבעים עזים, אם כי הדבר לא ניכר יותר משום שהצבע המקורי נשחק מהם לאורך השנים.
ישנן לא מעט אבני רונות שמשלבות ציורים לצד הכיתובים, למשל דמויות של יצור דמוי נחש.
לעיתים קרובות הכיתובים על אבני הרונות מעוצבים בצורה אמנותית.
למשל, הכיתוב עשוי להיות מעוצב כאילו הוא מופיע על גבי סרטים עם לולאות.
שָׁמוֹט הוא סוג של אבן חימר חסינת אש המשמשת לייצור קרמיקה, ולבני אש.
הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA) מגדירה שמוט באופן כללי כ"צבר מינרלי המורכב מסיליקטים מימיים של אלומיניום (Al2O3·2SiO2 ·2H2O) עם או בלי סיליקה חופשית".
כדי להיקרא "אבן שמוט" החומר חייב לעמוד בטמפרטורה מינימלית של C° 1,515. אבן שמוט באיכות טובה יכולה לעמוד בטמפרטורות של עד C° 1,775, ועשויה מחומרים טבעיים, בעיקר חומרי קבוצת קאוליניט, יחד עם נציץ וקוורץ, וכמו כן, עשויים להכיל גם חומרים אורגניים ותרכובות גופרית.
השמוט עמיד לטמפרטורות גבוהות, ולו נקודות היתוך גבוהות מ-C° 1,600; לכן הוא מתאים לציפוי תנורים, לייצור של אבן שמוט לאפייה, ולייצור כלים המשמשים בתעשיות עיבוד המתכת.
יציבותו בזמן השריפה בכבשן גורמת לכך שניתן לייצר ממנו פריטי חרס מורכבים כמו צינורות וכלים סניטריים.
אבן השמוט, היא כלי חשוב באפייה ביתית ומסחרית.
האבן תורמת לתהליך האפיה ביכולתה לשמור על טמפרטורה גבוהה ואחידה לאורך זמן, גם כשדלת התנור נפתחת ונסגרת, ותומכת בתהליך התפיחה ויצירת הקרום.
השימוש באבן השמוט נפוץ בטאבונים ותנורים, בעיקר לצורך אפיית פיצה ולחם.
לאחרונה נפוץ השימוש בחומרים נוספים ליצירת אבני אפיה, כמו אבן, חומרים קרמיים ואף מלח.
המוצר, שנודע במקור כליתודיפירה, נוצר בסביבות שנת 1770 על ידי אלינור קואדה, שניהלה את מפעל אבן המלאכותית של קואדה בלמבת', לונדון, מ-1769 ועד מותה ב-1821. המפעל המשיך לפעול על ידי שותפה העסקי האחרון, ויליאם קרוגון, עד 1833.
אלינור קואדה נולדה באקסטר בשנת 1733, בתו של סוחר צמר.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 היא התגוררה בלונדון ומכרה פשתן.
בשנת 1769 נכנסה קואדה לשותפות עם דניאל פינקוט, שהיה לו עסק לייצור אבן מלאכותית בדרום לונדון.
השניים הסתכסכו וב-1771 פיטרה קואדה את פינקוט והחליפה אותו בפסל ג'ון בייקון.
עיצוביו ועבודתו המבריקים של בייקון סייעו לבסס את חברת האבן המלאכותית של קואדה כחברה המובילה בתחום.
למרות היותה לא נשואה, תמיד כונתה אלינור בשם "גברת קואדה".
אמנית מוכשרת בזכות עצמה, היא הייתה גם אשת עסקים מרשימה אף יותר, שניהלה את החברה שלה עד מותה בשנת 1821.
זה לא היה הניסיון הראשון ליצור חומר בניין חדש.
אדריכלים חיפשו תחליף לאבן שיהיה שימושי, ניתן לעיצוב ועמיד מאז המאה ה-17, ומאמצע שנות ה-1670 נעשו ניסיונות שונים לייצר אחד כזה.
החומר שקואדה ייצרה לא היה למעשה אבן.
זו הייתה קרמיקה - תערובת של חימר, טרה-קוטה, סיליקטים וזכוכית - שנשרפה במשך ארבעה ימים ברציפות בכבשנים חמים במיוחד.
המתכון ותהליך הייצור נשמרו בסודיות מוחלטת, מה שרק הגביר את האטרקטיביות של המוצר שלה.
המחויבות של קואדה להעסקת אמנים ובעלי מלאכה מיומנים במיוחד הבטיחה איכות עקבית.
ההצלחה של אבן קואדה נתמכה גם על ידי שינוי בטעם האדריכלי.
בשנות ה-1760, אדריכלים כמו רוברט אדם חיפשו דרך להוסיף עיטורים עדינים יותר ויותר לבניינים שלהם.
אבן קואדה סיפקה את הפתרון האמין ביותר להשגת מטרה זו והייתה בשימוש על ידי האדריכלים המובילים של התקופה, כולל אדם, סר ויליאם צ'יימברס, סר ג'ון נאש, סר ג'ון סואן, וג'יימס וייאט.
החומר התאים לכל מיני פרטים אדריכליים, אך גם לאנדרטאות, פסלים, קישוטים ורהיטי גן.
מותה של גברת קואדה בשנת 1821 הותיר את החברה ללא המנהיגה האנרגטית והיזמית שלה.
שינוי בטעם האדריכלי גם הוא תרם לירידה בביקוש לאבן מלאכותית.
החברה נסגרה בשנת 1840 והסוד של אבן קואדה אבד.
רק בסוף המאה ה-20 נחשפה מחדש ההרכב האמיתי של החומר ושוחזרה בהצלחה.
עמידותה וחוזקה של אבן קואדה הביאו לכך שרבים מהאובייקטים שיוצרו במאה ה-18 עדיין קיימים, מדויקים וחזקים כמו שהיו כאשר נוצרו לראשונה.
ב-1769 רכשה אלינור קואדה את העסק של דניאל פינקוט בלמבת', לונדון.
העסק הפך למפעל לאבן מלאכותית של קואדה, וכעבור שנתיים פיטרה את פינקוט.
קואדה לא המציאה את האבן המלאכותית, אך כנראה הייתה אחראית לשיפור המתכון והשריפה בתנור.
אבן קואדה היא סוג של אבן קרמית.
צבעה של האבן נע בין אפור בהיר לצהוב בהיר והיא בעלת גימור מט.
ניתן לעצב את החומר לצורות מורכבות, מה שהופך אותו לאידיאלי לפסלים גדולים, חזיתות פיסוליות וקישוטים אדריכליים.
אבן פלנברג הוא סופר ומתרגם ישראלי-אמריקאי, זוכה הפרס הלאומי לספרים יהודיים.
ספרו הראשון, "Light Fell" זכה בפרס סטונוול לספרות ובפרס אדמונד וייט .
לצד פרסום מספר ספרים פרי עטו, תרגם לאנגלית ספרים של יוצרים ישראלים כגון מאיר שלו, אלון חילו, מישקה בן-דוד, רון לשם, ובתיה גור.
נולד בקליבלנד, אוהיו ובעל תואר ראשון בדיפלומטיה מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בנוסף, בעל תואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת וורמונט.
כיום משמש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
פלנברג מלמד תרגום וכתיבה יוצרת וראש מסלול בתוכנית לתואר שני בכתיבה יוצרת.
יזם ומנהל את המסלול לתרגום ספרות בבר-אילן.
ב-2016 פלנברג שיפץ בית ישן בעכו ופתח את מרכז האמנות "ערבסק" בשיתוף פעולה עם בנו מיכה.
במהלך המהומות במהלך מבצע שומר חומות, נהרס מרכז האמנות.
עם זאת, לאחר מספר חודשים הוא שופץ ונפתח מחדש.
פלנברג שימש כחבר בוועד השופטים של מספר פרסים ספרותיים כגון פרס סמי רוהר.
על עבודתו קיבל מלגות מארגונים ומוסדות אקדמאים מרחבי העולם והרצה בכנסים ופסטיבלים ברחבי העולם.
2007: הפרס הלאומי לספרים יהודיים
אַבְנֵי אֵיתָן (בתעתיק לטיני: Avney Eytan) הוא מושב דתי לאומי בדרום רמת הגולן, השייך למועצה אזורית גולן ולארגון המושבים של הפועל המזרחי.
מייסדי המושב קראו שמו "אבנ"י אית"ן" ראשי תיבות שמותיהם של שבעה מחבריהם:
א - - קצין נח"ל מוצנח שנהרג במלחמת יום כיפור בסיני
בנ - - קצין נח"ל מוצנח שנהרג במלחמת יום כיפור ברמת הגולן
י - - קצין נח"ל מוצנח שנהרג במלחמת יום כיפור ברמת הגולן
ת - תמר נחמה דרור - שלוש צעירות חברות תנועת "הצופים הדתיים" שנהרגו כשרכב בו נסעו עלה על מוקש בשדות רמת מגשימים בגולן
ן - נגר עשירה - חברת הקבוצה שנפטרה ממחלה קשה.
היישוב ממוקם בדרום רמת הגולן, בגובה 385 מטרים מעל גובה פני הים, בקרבת המפל השחור שבנחל אל על.
הגרעין המייסד עלה בשנת 1974 למחנה זמני בנוב הסמוכה.
ב-1978 לאחר תום בניית יישוב הקבע עברו חברי היישוב ליישובם.
בשנת 2006 קלט היישוב 16 משפחות בעיקר מהיישוב נצר חזני, לאחר תוכנית ההתנתקות.
כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות (מטעי תפוחים, אפרסקים, נקטרינות, משמש, אבוקדו, גפן ושזיפים), פרות לחלב ולבשר, יקב ליין וגידול צאן ועופות.
ביישוב יש פעילות תיירותית: סדנאות הכנת סבונים, טיולי אופניים, חמורים ורכב שטח.
מגוון שירותי הלנה, אוהלים, בונגלוס, אוהלים אינדיאניים וצימרים.
כמו כן, היישוב היה שותף, יחד עם ארבעה יישובים דתיים אחרים בגולן (רמת מגשימים, יונתן, נוב, ואלוני הבשן), בהקמת בית המלון "כינר - גליל" על חוף הכנרת.
ילדי המושב לומדים בבתי הספר בסביבה, היסודי בבית הספר הממלכתי דתי שבחספין, בתלמוד תורה שבחספין, בבית הספר האנתרופוסופי שבנטור - מעיינות, בבית הספר המכיל והמשולב בנטור - שורשים, ובבית הספר לבנות בקשת - 'ואהבת'.
במושב גם מתנהל סניף של בני עקיבא
אבנאא אלבלד היא תנועה פלסטינית הפועלת בישראל בעיקר בקרב ערבים ישראלים, כשבשורותיה גם מספר יהודים.
התנועה הוקמה בשנת 1969 אך התפרסמה בקרב הציבור הרחב לאחר אירועי יום האדמה בשנת 1976.
התנועה מגדירה עצמה כ"תנועה פלסטינית בתוך תחומי הקו הירוק" הקוראת לזכות השיבה לכלל הפליטים הפלסטינים, סיום "הכיבוש הישראלי" בארץ ישראל וכינון מדינה ערבית, חילונית ודמוקרטית בכל שטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל ("פלסטין ההיסטורית").
התנועה קוראת ופועלת להחרמה אקטיבית של הבחירות לכנסת.
ב-1996 אבנאא אלבלד הייתה מיוזמי הקמת מפלגת בל"ד, ורבים מפעיליה היו ממייסדי בל"ד ופעלו במסגרתה.
לאחר שהנהגת בל"ד דרשה את פירוק התנועה, פרשה אבנאא אלבלד מבל"ד (באוגוסט 1998) וחזרה לפעול כתנועה עצמאית.
בעקבות הפרישה מבל"ד פרסמה התנועה גילוי דעת בו הגדירה את תפקידה בהקמת בל"ד כטעות, והבטיחה לתקן טעות זו בחזרתה למדיניות החרמת הבחירות לכנסת.
אבנאא אלבלד מגדירה את מאבקה כחלק אינטגרלי של המאבק הפלסטיני ופעיליה מפגינים רבות עם דגלי פלסטין בהפגנות נגד ישראל.
ב-7 בפברואר 2004 נעצרו ארבעה בכירים בתנועה עקב חשד שהעבירו לפעילי פת"ח בג'נין הנחיות להרכבת מטעני חבלה ורקטות בעקבות הוראה של סוכן חזבאללה.
בית המשפט המחוזי בחיפה גזר על מוחמד כנאענה מאסר של שנתיים וחצי בגין מגע עם סוכן זר, ואילו על אחיו חוסאם נגזרו עשר וחצי שנות מאסר על סיוע לאויב.
שני העצורים הנוספים שוחררו ללא שהוגש נגדם כתב אישום.
בנובמבר 2005, בעקבות ערעור של הפרקליטות, החליט בית המשפט להאריך את עונשו של כנאענה בשנתיים נוספות.
התנועה טענה בתגובה כי זהו חלק מהרדיפות הפוליטיות נגדה ונגד ערביי ישראל בכלל.
על פי תיאורי המקרא, אבנט היה החגורה אותה הכהנים חגרו על כותנתם בשעת העבודה במקדש.
אבנט הוא אחד מארבעה בגדי הכהונה של הכהן ההדיוט, ומשמונה בגדי הכהונה של הכהן הגדול.
המילה קימת טרם מגעם של אנשי יהודה עם הפרסים.
המילה "אבנט" נשאלה לעברית מן המצרית העתיקה
הציווי על עשיית האבנט מופיע בפרשת תצווה: .
בהמשך, בפרשת פקודי מתוארת עשיית האבנט: .
ישנם שלושה מיני אבנטים בבגדי הכהונה: אבנט של כהן גדול בכל ימות השנה, אבנט של כהן גדול ביום הכיפורים ואבנט של כהן הדיוט.
האבנט שחגר הכהן הגדול בכל ימות השנה, פרט ליום הכיפורים, היה עשוי מארבעה מיני חוטים: פשתן (הקרוי בלשון הכתוב 'שש משזר'), צמר צבוע בתכלת, צמר צבוע בארגמן וצמר צבוע בתולעת שני.
אבנט זה נעשה מעשה רוקם, כפי שנאמר : "ואבנט תעשה מעשה רקם".
בביאור רקימה זו נחלקו המפרשים: לדעת רוב הראשונים שזרו תחילה כל אחד מארבעה חוטים אלו משישה חוטים קטנים, ולאחר מכן שזרו את ארבעת החוטים ביחד, כך שנוצר חוט המורכב מעשרים וארבעה חוטים, ובו ארגו את האבנט.
לעומתם, יש הסוברים שכל חוט נשזר משישה חוטים, אך לא שזרו את החוטים מהמינים השונים ביחד, אלא ארגו את האבנט מחוטי הפשתן, ולאחר מכן הוסיפו עליו מעשה רקמה משלושת מיני הצמר - תכלת, ארגמן ותולעת שני.
כדעה זו משמע מתיאורו של יוסף בן מתתיהו, אלא שלדבריו הרקמה נעשתה גם מהפשתן: .
קיימת הסכמה, כי אבנט זה היה עשוי כלאיים, שהרי היה בו צמר ופשתים יחדיו.
לעומת זאת, האבנט שחגר הכהן הגדול ביום הכיפורים, בזמן שעסק בעבודות המיוחדות ליום זה, היה עשוי מפשתן בלבד, ללא צמר, וכפי שנאמר: "ובאבנט בד יחגור".
נחלקו תנאים בתלמוד, האם האבנט של הכהן הדיוט היה דומה לאבנט אותו לבש הכהן הגדול בכל ימות השנה, והיה עשוי כלאיים, או שהיה עשוי רק מפשתן, בדומה לאבנט המיוחד של הכהן הגדול ביום הכיפורים.
להלכה נפסק, שהאבנט של הכהן ההדיוט עשוי כאבנטו של הכהן הגדול בכל ימות השנה, וכך עולה מתיאורו של יוסף בן מתתיהו.
אורך האבנט היה שלושים ושתים אמות, שהם כשישה עשר מטר בקירוב.
רוחב האבנט, לפי הרמב"ם היה "כמו שלוש אצבעות" (בערך כשישה ס"מ; וראו בערך רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה), ולפי יוסף בן מתתיהו "עד לארבע אצבעות לערך".
עוד מובא בדברי יוסף בן מתתיהו, שהאבנט היה משתלשל עד הקרסוליים, אך בזמן שהכהן היה עוסק בעבודת הקרבנות, הוא היה מפשיל את החגורה על כתפו השמאלית, כדי שלא תפריע לו בעבודתו.
הכוהנים היו חוגרים את האבנט על כותנתם, מעל מותניהם, בגובה המרפק, והיו מסובבים אותו סביב גופם שוב ושוב, בשל אורכו.
לאחר מכן הם היו קושרים אותו.
כאמור, האבנט הוא בגד כלאיים, ולכן אסור לכהן ללובשו מחוץ למקדש.
לדעת הרמב"ם, האיסור נוהג גם במקדש, כל אימת שהכהן אינו עוסק בעבודה, אולם לדעת הראב"ד (שם), כל זמן שהכהן במקדש – מותר לו ללבוש את האבנט, למרות שאינו עובד באותו זמן.
לדעת חז"ל כל בגד מבגדי הכהונה מכפר על עוון מסוים.
האבנט היה מכפר על הרהור רע שבלב שהרי היה נחגר כנגד הלב, ולפי דעה אחרת היה מכפר על הגנבים.
האבנטים, כשאר בגדי הכהנים ההדיוטים, היו נשמרים בלשכת פנחס המלביש, שם היו חלונות (כעין ארונות קבועים בקיר) מיוחדים לאחסון האבנטים של כל משמר ומשמר, והיה כתוב עליהם 'אבנט'.
בשנים האחרונות שוחזרו בגדי הכהונה במכון המקדש, וביניהם גם האבנט.
אַבְנֵט הוא סרט רחב עשוי מבד המעטר בגדי שרד טקסיים.
לעיתים הוא נחגר במותניים (אך לא נועד להחזיק את המכנסיים), לעיתים נמתח באלכסון מכתף אלי מותן.
משמש גם אביזר נוי אופנתי.
לעיתים נחגר האבנט באירועים רשמיים או חגיגיים תחת טוקסידו מהודר, כחלק מכללי הלבוש הרשמי באותו האירוע, ובכך מבדל את הלבוש כ'מיוחד' או 'טקסי', לעומת 'יום-יומי'.
דוגמה דומה לבידול זה היא אבנט הנחגר על ידי אומנים ובעיקר על ידי חזנים, בקונצרטים ובאירועי תרבות.
אבנט הוא אחד מארבעה בגדי כהונה שהיו הכהנים לובשים בשעת העבודה בבית המקדש.
האבנט היה עשוי מחוטי פשתן הטוויים יחד עם חוטי צמר הצבועים בצבעי תכלת, ארגמן ותולעת שני.
כיום מקובל אצל חלק מהגברים החרדים ללבוש אבנט המכונה גרטל, בדרך כלל רק במהלך התפילה.
במסכת זבחים מובא סיפור על המלך הסאסאני-זורואסטרי יזדגרד הראשון ("איזגדר מלכא") שתיקן את מקום אבנטו של הונא בר נתן בטענה שהיהודים הם "ממלכת כהנים".
האבנט הוא פריט לבוש סמלי מאוד בדת הזורואסטרית, ונקרא קושטי .
הקושטי הוא פתיל העשוי משזירה של 72 חוטי צמר לבן, ונכרך 3 פעמים על המותניים.
בתפקידו הוא נועד לשמש כהפרדה בין החלקים העליונים של הגוף לבין חלקיו התחתונים, כעין מחסום בפני הרע, בהתאם לתפיסה הדואליסטית של הזורואסטרים.
אבנון (שם מדעי: Synanceia) הוא דג טורף ארסי, סוג ממשפחת האבנוניים.
האבנון נפוץ באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי, אך חדר גם לים התיכון.
ניתן למוצאו גם בים האדום על-גבי סלעים בעומק של עד 20 מטרים ומתחת לקרקע חולית.
אבנון הים האדום (Synanceia nana)
האבנון הוא דג טורף, אך למרות זאת הוא לא נמצא בתנועה רוב ימי-חייו, ולכן הוא מסוגל לשרוד תקופות ארוכות ללא מזון.
עקב כך, מתפתחים עליו אצות ובעלי-חיים קטנים המעניקים לו מראה של אלמוג או של אבן, ומכאן שמו.
האבנון משיל את עורו בין ארבע לחמש פעמים בשנה, ומגדל עליו מושבה חדשה.
מראהו ושהותו על גבי סלעים בעומק של עד 20 מטר ומתחת לקרקע חולית לצורכי הסוואה, עוזרים לו ללכוד את טרפו.
כאשר דג מתקרב אליו, הוא פוער את פיו הגדול ושואב אותו אל קיבתו בדרך של יניקה (יצירת ריק בחלל הפה).
האבנון נחשב לארסי ביותר בין הדגים, והופך למסוכן ביותר הודות להסוואה שהוא יוצר.
בגופו קיים סנפיר בעל קוצים רבים הנפתח בעת שבעל-חיים גדול מתקרב אליו.
הארס משמש את האבנון כמנגנון הגנה והוא הורג את טרפו בהתקפות מהירות במקום.
ארס המוזרק מתוכו לאדם הדורך עליו בטעות, יכול לגרום לכאבים עזים, שיתוק זמני ואפילו אי ספיקת לב עד מוות.
האבנון המגושם, המשויך לסוג זה, נחשב לדג הארסי בעולם, ולאחד מבעלי החיים הימיים המסוכנים בעולם.
נקבת האבנון מטילה אחת לשנה כ-200,000 ביצים מהן מתפתחים דגיגים שוחים.
לאחר תקופה מסוימת הם עוברים לחיות על הקרקעית כמו הוריהם.
המין המצוי בים האדום הוא האבנון המגושם, שארכו מגיע עד ל-30 סנטימטרים.
אַבַּנְדִינוּס (Abandinus) הוא אל במיתולוגיה הקלטית, שפולחנו היה נפוץ באזור גודמנצ'סטר שבקיימברידג'שייר בבריטניה בתקופה הקלטית ובתקופה הרומית.
מזבח המוקדש לאל אבנדינוס התגלה בקיימברידג'שייר.
בשל העובדה שלא התגלו מזבחות נוספים ברחבי האימפריה הרומית, סבורים כי מדובר באל מקומי, וייתכן שמדובר באל של מעיין או נחל מקומי.
באתר התגלתה כתובת המוקדשת לאל.
הכתובת מופיעה על גבי נוצה עשויה ברונזה.
אבנובה היא אלת היער והנהר מהמיתולוגיה הקלטית, שפולחנה היה נפוץ באזור היער השחור (בגרמניה של ימינו).
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית, זוהתה אבנובה עם האלה דיאנה מהמיתולוגיה הרומית.
באזור היער השחור התגלו תשע כתובות המוקדשות לאלה, וכן מזבחות שהוקדשו לה – האחד בבאדן ויילר והאחר במולנבאך.
בתבליט שעל מזבח זה מתוארת אבנובה בתיאור האופייני לדיאנה – דמות אישה לבושת טוגה, עומדת בסמוך לעץ שמאחוריו ארנבת.
כתובות מהתקופה הרומית מתייחסות לכל אזור היער השחור בשם "מונס אבנובה" על שם האלה.
אסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף ופרידריך שוואסמן, נקרא על שמה.
אֶבֶּנְזֶה היה מחנה ריכוז נאצי לעבודת כפייה, שמבחינה מינהלית נחשב אחד ממחנות-המִשנה (מחנות חוץ) של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
המחנה הוקם על ידי האס.אס בנובמבר 1943 בקרבת העיירה אבנזה שבאוסטריה עילית (שאז נקראה "רייכסגאו של הדנובה העילית"), למרגלות הרי האלפים.
רוב עובדי הכפייה בו, כ-20,000 אסירים, הועבדו בו למוות.
עם הקמתו היו כשליש מהאסירים במחנה יהודים, במשך השנים, על אף שהיהודים סבלו מהתנאים הגרועים ביותר והתמותה בקרבם הייתה הגבוהה ביותר, עלה אחוז היהודים במחנה לכ-40%.
האסירים האחרים היו צוענים, רוסים, פולנים, צ'כוסלובקים וגם אסירים פוליטיים מגרמניה ואוסטריה.
מטרת עבודות הכפייה במחנה הייתה חציבה ובנייה של מערכת מנהרות בצלע ההר, שנועדו למפעל לפיתוח טילי V-2 והרכבתם.
חלק קטן של המנהרות שהושלמו היו בעומק של כמה קומות ובאורך של 250 מטר לעומק ההר, מדופנות בבטון.
עבודת החציבה והעברת הסלעים הכבדים נעשתה באופן ידני, בכל תקופות השנה ובכל ימות השבוע, בתנאים לא הומניים של קור קיצוני, תת-תזונה ומחלות.
רוב האסירים הגיעו מהמחנה הראשי וממחנות-המשנה האחרים של מאוטהאוזן.
במחנה היו 25 צריפי מגורים, שלכל אחד מהם הוכנסו 750 אסירים.
בנוסף היו במחנה בנייני מינהלה ומשרפה.
למרות הצפיפות, היה מספר האסירים גבוה מיכולת האכלוס, וחלק מהאסירים נדרשו לשהות תחת כיפת השמים ללא הגנה.
בתחילה נדרשו עובדי הכפייה במחנה לעבוד מ-04:30 בבוקר עד 18:00 בחציבת המנהרות והרחבתן.
לאחר מספר חודשי עבודה הוחלט כי העבודה תיעשה במשמרות במשך כל שעות היממה.
גם בחודשי החורף לא נעשה כל מאמץ להגן על האסירים מפני קור החורף האוסטרי שלמרגלות האלפים, והתמותה עלתה באופן מתמיד.
האסירים לבשו כותנות אסיר מבד דק ונעלו כפכפי עץ, או הלכו יחפים לאחר שהכפכפים התפרקו, למרות הקור.
לא הייתה כל אפשרות להיגיינה ולרחצת הגוף לאחר הפרשות.
מנות המזון כללו: בבוקר חצי ליטר תחליף קפה; בצהריים: שלושת רבעי ליטר של מים חמים המכילים קליפות תפוחי אדמה; ובערב, 150 גרם לחם.
למרות תזונה זו נדרשו האסירים לעבודה פיזית קשה וסיזיפית.
הגופות נערמו בערימות, ואחת לשלושה ימים נלקחו למשרפה.
האסירים לא הורשו ללכת לשירותים ונדרשו להמשיך לעבוד כשברקע, באופן קבוע, צחנת הגופות וההפרשות.
אסירים שלא עמדו במכסות העבודה נרצחו.
בשבועות האחרונים של המלחמה עלה שיעור התמותה ל-350 מתים ליום.
הקרמטוריום לא היה מסוגל לעמוד בקצב שריפת הגופות, וגופות עירומות נערמו מחוץ לצריף כשהן חוסמות את הקרמטוריום עצמו.
כדי לצמצם את העומס נחפרה תעלה מחוץ למחנה, והאסירים נדרשו להשליך אליה את הגופות, לשורפן ולכסותן בסיד.
כוחות בעלות הברית הגיעו אל המחנה ב-6 במאי 1945. עבור חלק גדול מהאסירים היה זה מאוחר מדי, וחלקם נפטרו בשבועות שלאחר מכן עקב תת-תזונה ומחלות.
באתר הוקמו אנדרטאות הנצחה ושלטי הסבר על המחנה.
במלאת שבעים שנה לשחרור המחנה, התקיימו במאי 2015 טקסי זיכרון באתר המחנה.
אבני ג'ורג'יה , הידועות גם כ"אנדרטת ג'ורג'יה", היו מונומנט עשוי גרניט במחוז אֶלברט במדינת ג'ורג'יה בארצות הברית.
המיצג מוקם על גבעה לצד כביש 77 במרחק של כ-140 ק"מ מזרחית לאטלנטה.
על גבי מצבות המבנה נחרתה הודעה הכוללת 10 הנחיות בשמונה שפות מודרניות (כולל עברית), והודעה קצרה ממנה נחרתה על גבי שוליה של אבן הראשה, בארבע שפות סקריפטים עתיקות.
מצבה אחת הוצבה במרכז המונומנט, והוקפה ב-4 מצבות מסביב לה, ואבן ראשה מלוח גרניט שטוח סוגרת על כל חמש המצבות האחרות מלמעלה.
המונומנט יושר באופן אסטרונומי כך שהצביע במדויק לכיווני השמיים.
אבן נוספת היוותה חלק מהמונומנט, והוצבה במרחק קצר מערבה ממנו, כך שהיא לא הייתה מחוברת אליו.
האבן סיפקה דברי הסבר למונומנט עצמו ולתכליתו.
המבנה, שכונה לעיתים "סטונהנג' האמריקאי", היה עשוי שישה לוחות גרניט, במשקל כולל של יותר מ-110 טונות.
גובהו היה 6 מטרים ו-10 ס"מ, מתוכם 5.5 מטרים מעל פני האדמה.
בתאריך 6 ביולי 2022 נהרסה אחת האבנים בפיצוץ מכוון, שמחולליו אינם ידועים.
ביוני 1979, לקוח שהזדהה בשם הבדוי ר.
כריסטיאן, שכר את שירותיה של חברת "אֶלברט גרניטון פינישינג" להקים את המבנה.
בעבר הייתה הקרקע עליה נבנה המיצג, בבעלות חווה פרטית סמוכה.
השטח נקנה על ידי ר.
זה האחרון העביר את שטר המכר והבעלות על הקרקע, לרשויות מחוז אלברט בג'ורג'יה.
הלוט הוסר מעל גבי המיצג בחודש מרץ 1980, בנוכחות 100 אנשים.
המסר אשר היה חרוט על צידי האבנים, הורכב מסדרה של עשר הנחיות או עקרונות בשמונה שפות שונות, שפה אחת על פני כל צד לארבע המצבות.
השפות מצד צפון ועם כיוון השעון: אנגלית, ספרדית, סווהילית, הודית, עברית, ערבית, סינית, ורוסית.
ארבע השפות העתיקות ששימשו לכתיבת מסרים קצרים יותר על אבן הראשה, היו אכדית (השפה הבבלית), יוונית עתיקה, סנסקריט, וכתב החרטומים המצרי.
ניתן לשער כי שפתו של מנסח ההנחיות הללו, היא אנגלית.
הנוסח האנגלי להנחיות, רהוט מבחינה לשונית.
יש הקבלת מה בין חלק מהמסרים שמופיעים באנדרטה לבין המטרות שמנוסחות באג'נדה 2030 של האו"ם, כמו גם למטרות ויעדים המופיעים בספר קוביד-19: האיפוס הגדול מאת קלאוס שוואב, מייסד ומנכ"ל הפורום הכלכלי העולמי.
הכיתוב המקורי תורגם בעברית על ידי ד"ר מרטה פסטרנק, לוקה בשגיאות כתיב, שגיאות ניסוח או שגיאות תרגום ביחס לכיתוב האנגלי, אך הוא מובא כאן כמות שהוא, על שגיאותיו, בתוספת מספור (שאינו מופיע במקור).
לכלכל אנושות אשר תחיה מתחת לחמש מאות מיליון איש, בשוי משקל תמידי עם הטבע.
לכון את הילודה בתבונה־ על ידי שיפור הכושר והרבגוניות.
לאחד את האנושות בלשון חדשה וחיה.
לשלוט ביצר, אמונה, מסורת, ויתר העניינים באזון המתקבל על הדעת.
להגן על אנשים ואומות בחוקים הוגנים ובבתי משפט ישרים.
לאפשר לעמים משל פנימי, משא ומתן בינלאומי יקבע בּבּית הדין העולמי.
מחוקים קטנוניים ומפקידים חסרי תועלת.
לאזן זכויות אשיות עם חובות חברתיות.
להעריך אמת, יופי ואהבה, בחיפוש הרמוניה עם האין סופי.
אל תהייו לסרטן עלי ארץ, השאירו מקום לטבע, השאירו מקום לטבע!
עשר ההנחיות מובאות להלן בנוסח האנגלי, שגם הוא (כאמור) חקוק על גבי לוחות מצבת המונומנט.
כמה מטרים מערבה מן המונומנט, הוצב לוח גרניט נוסף בגובה הקרקע, כך שהוא מאוזן ושקוע.
הלוח מספק הסבר מפורט לגבי מבנה המונומנט עצמו, השפות החרוטות על מצבות המונומנט, משקלה וגודלה, וכן לגבי היישור האסטרונומי של האבנים.
הלוח מציין גם את התאריך בו הותקן המונומנט וכן את העובדה כי מתחתיו קבורה "קפסולת זמן", כלומר תיבה המכילה מסרים כלשהם לעתיד לבוא ושנועדה להיפתח במועד עתידי כלשהו.
התאריכים על גבי "כמוסת הזמן" הזו, לא נחקקו, על כן לא ברור מתי יש לפתוח את "כמוסת הזמן" הזו.
בנוסף לכל המידע הטכני החקוק על אבן ההסבר, מופיע גם הכיתוב הבא באנגלית:
ארבע המצבות החיצוניות מיושרות כך שהן מסמנות את גבולות המחזור בן 18.6 השנים לנסיגת הירח.
במצבה המרכזית, קיים נקב, שמבט דרכו אמור להצביע על כוכב הצפון ללא תלות בגורם הזמן.
בנוסף קיימים חריצים נוספים כך שקרני השמש זורחות דרכם בימי השוויון ובימי היפוך העונה.
אבני ג'ורג'יה מהוות מוקד לתאוריות קונספירציה שונות ומגוונות.
אחד מהטוענים לקשר קונספירציה, מארק דייס, דרש לנפץ את המונומנט לרסיסים, בטענה שמקורה של המונומנט ממקורות שטניים.
במעמד הסרת הלוט של המונומנט, אחד השרים המקומיים ציין כי הוא מאמין שהמונומנט נועדה כאמצעי פולחן לשמש ולשטן.
ישנם גם מתנגדים אחרים הטוענים כי אלו עשרת הדיברות של השטן.
אחרים טוענים כי מדובר למעשה בעשרת הדיברות של האילומינטי.
אלכס ג'ונס, תאורטיקן קונספירציות, ציין בסרטו Endgame משנת 2008, שהוא מאמין שהמונומנט נבנה בידי אגודת סתרים ששמה לעצמה למטרה להשמיד מיליארדי אנשים, כדי להגיע אל אותו "איזון עם הטבע" הכולל 500 מיליון אנשים ולא יותר.
אותה קבוצה סודית רואה באנושות "סרטן" שיש להסיר מעל פני האדמה.
עוד הוא טוען כי אותה קבוצה סודית מתכוונת לשעבד את כל אלו שיישארו בחיים ולכפות עליהם דת עולמית חדשה.
קנדיס טיילור, פוליטיקאית רפובליקנית קיצונית, התייחסה במאי 2022 לאבנים במצע הפריימריז שלה בקמפיין הבחירות כשהתמודדה למשרת מושלת ג'ורג'יה והבטיחה להשמידן בטענה שמדובר במונומנט ל"קַאבָּלָ שטני" שזומם להשמיד את העולם.
הטענות של גורמים שונים הקשורות בכינון סדר עולמי חדש, מתייחסות לרעיון אשר בוטא במיצג, לפיו יש לצמצם את כמות בני האדם על כדור הארץ, ולכונן ממשל כלל-עולמי ועל-מדינתי.
יוקו אונו ואחרים טענו כי יש לשבח את המסרים החקוקים על גבי המצבה.
אדם בשם ואן סמית' (Van Smith), טוען שהוא גילה מסרים נומרולוגיים מוצפנים ביחסי המידות בין המצבות השונות.
ב-2008 וגם לאחר מכן, היו מספר מעשי השחתה למיצג, כגון גרפיטי, פיזור צבע ואף ניסיון להפיל את אבן הראשה (האבן הסוגרת מלמעלה).
תוכן הסיסמאות מכיל בדרך כלל כיתוב בסגנון "מוות לסדר העולמי החדש".
מאז, הותקנו באזור מצלמות ביטחון.
חרף אמצעים אלה, גורמים עלומים הצליחו להביא להרס המיצג בשנת 2022.
ב-6 ביולי 2022, פוצצה האבן הנושאת את הכיתוב בהינדי ובסווהילית, על ידי שימוש בחומר נפץ.
אחת האבנים הצדדיות נשברה לחלוטין, וגם חלק מהאבן העליונה.
חבלנים מטעם הבולשת של מדינת ג'ורג'יה (GBI) החלו לחקור את הנסיבות אך עדיין לא ברור מי עומד מאחורי מעשה הוונדליזם.
בעקבות הפיצוץ, הרשויות המקומיות הורידו את שאר אבני הגרניט מסיבות בטיחותיות.
לאחר שפורסם על הפיצוץ, קאנדיס טיילור כתבה לעוקביה בטוויטר: "אלוהים הוא אלוהים בכוחות עצמו.
הוא יכול לעשות כל מה שהוא רוצה, כולל להשמיד את האבנים השטניות".
כריס קובאס, סגן נשיא איגוד חרשי הגרניט של אלברטון, התייחס לפרשה וציין שמדובר ביום עצוב מאוד לתושבי ג'ורג'יה והעולם כולו.
"זאת הייתה אטרקציית התיירות הגדולה ביותר באזור, עם מבקרים שהגיעו מכל העולם כדי לראות אותה", אמר.
"הלוחות נחצבו מהאדמה במיומנות רבה והחריטה עליהם הייתה מושלמת.
אי אפשר למצוא משהו שדומה לזה בשום מקום אחר בעולם".
בחודש יולי, בו התרחש הפיצוץ, מר דניאל גרייבס, ראש העיר המקומי, התייחס לפרשה, ואמר כי בכוונת עיירו אלברטון לבנות מחדש את המיצג.
חרף כך, בחודש אוגוסט אותה שנה, הצביעה מועצת העיר על החזרת השטח עליו עמד המיצג לבעלות החווה הסמוכה, כפי שהייתה טרם הבנייה המקורית.
מועצת העיר פרסמה לאחר מכן הודעה לכלי התקשורת, כי שיירי המיצג, שפונו משכבר למקום בטוח, יועברו לרשות אגודת הגרניט של אלברטון.
מועצת העיר ואגודת הגרניט הביעו ספק כי המיצג ייבנה מחדש, אך גם תקווה כי אולי בעתיד הדבר יתאפשר.
אבני איקה הן אוסף של אבנים מעוטרות בצורות גאומטריות, שנמצאו באזור איקה שבפרו, המוכרות כזיוף עתיקות.
באיקה ישנו מוזיאון המציג לראווה כ-10,000 אבנים שנאספו לכאורה על ידי ד"ר חוויר קבררה החל משנות ה-60. האבנים הן בעלות מרקם שחור חלק, שעליו מגולפות דמויות אנשים ובעלי חיים.
האבנים כבדות מאוד, וייתכן שהן מצופות בחומר מסוים המוסיף למשקלן.
חלק מהאבנים כוללות ציורים המתארים דינוזאורים, רפואה מודרנית, כגון: עירוי דם וניתוחי השתלת איברים, עובדה שהוסיפה למסתורין סביב האבנים.
בשנות השבעים הודה איכר מהאזור, שהוא זייף את האבנים על ידי העתקת ציורים ממגזיני קומיקס וספרים.
גבעת אבני חמשת המלכים היא גבעה בגובה 204 מטר מעל פני הים, מדרום לעיר מודיעין-מכבים-רעות, בין העיר ליישוב מבוא חורון.
על הגבעה נמצא מחשוף ייחודי של אבני צור, חלק משורת מחשופי צור הממוקמים לאורך הדופן התוחמת את קצהו הצפון-מערבי של עמק איילון.
ישנה השערה לפיה האבנים הגדולות, הנראות כאילו הוטלו על הגבעה מן השמיים, הם עקבות המסופר בספר יהושע, פרק י', אודות הקרב שניהלו בני ישראל עם מלכי האמורי במסגרת מלחמת מלכי הדרום, במהלכו
מחשופי הצור אינם ייחודיים לגבעה זו, אלא מצויים לאורך עמק איילון, כולל ריכוז גדול בכפר הפלסטיני בית עור א-תחתא.
דב גינזבורג מן המכון הגאולוגי לישראל מסביר כי הגושים מונחים בשדה, בנטייה כמעט אנכית, מפוזרים בצורה בלתי רציפה על גבי קרקע חרסיתית עמוקה, באופן שניתן להסבר כעדות להתמוטטות סלעים והיסחפותם, עקב פעילות אקטיבית בקווי השבירה של בקע.
גושי הצור הקשה גלשו משכבת צור קדומה עקב רעידת אדמה לאחריה סחפו שיטפונות את גושי האבן למדרגות הנמוכות יותר ולבסוף נשארו כתמי צור במרחבי השטח.
בעקבות ברייתא זו נפסקה הלכה שעל הרואה מקומות אלו לברך ברכת הנסים:
מאיר בר-אילן כתב על הברייתא הזו שהיא ייחודית במגמתה ה"תיירותית", שנועדה עבור נוסעים וצליינים שביקשו לראות בארץ את המקומות בהם אירעו ניסים ושמורי דרך השתמשו בה על מנת להראות לחפצים בכך את אשר ביקשו לראות בשטח.
מאחר שזיהוי מחשוף האבנים שבגבעה עם האבנים עליהם מסופר בספר יהושע הוא השערה בלבד וישנו איסור הלכתי לברך מספק, אין הנחיה למבקרים במקום לברך את ברכת הניסים.
אבנט היא אחת מהחברות הגדולות בעולם בתחום שיווק רכיבי אלקטרוניקה ומחשבים, עם מחזור מכירות עולמי של 27 מיליארד דולר (2013).
החברה הוקמה על ידי מהגר יהודי מרוסיה בשם צ'ארלס אבנט, שפתח בברוקלין בתחילת שנות ה-60 חנות למוצרי אלקטרוניקה (כגון רדיו, שפופרות וכדומה).
מאז, החברה עברה עשרות רכישות ומיזוגים, אך שמרה על שמה המקורי.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק מאז 1959.
בישראל מיוצגת אבנט על ידי אבנט ישראל, הנמצאת בתל-מונד עם כ-110 עובדים ובניהולו של דני קורן.
אבנט ישראל מפיצה רשמית של כ-150 יצרני רכיבים.
אבנון מגושם (שם מדעי: Synanceia verrucosa) הוא מין דג ממשפחת האבנוניים.
האבנון המגושם הוא דג טורף, נמנה עם מקריני הסנפיר ובעל קוצים רעילים.
הוא חי בתחתית שוניות ומסווה עצמו כאבן.
דג זה הוא הדג הארסי ביותר בעולם, ארסו החזק יכול להרוג בני אדם.
האבנון המגושם הוא לרוב חום או אפור, ולפרטים מסוימים ייתכן שיהיו אזורים בעלי צבע צהוב, כתום או אדום.
מין זה של האבנוניים מגיע לאורך של 30 עד 40 סנטימטרים, אולם נמצא פרט שהגיע לאורך של 51 סנטימטרים.
האבנון המגושם מצוי בעיקר צפונית לחוג הגדי.
שטח התפוצה שלו הוא הנרחב ביותר משל כל יתר האבנוניים ומשתרע על פני האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי, הים האדום ושונית המחסום הגדולה (אוסטרליה).
ישנן עדויות לכך שאבנון זה פלש אף לים התיכון כפי הנראה במסגרת ההגירה הלספסית.
פרט בוגר אחד נתפס בקרבת יבנה בשנת 2010.
דג זה חי בשוניות אלמוגים לרוב.
הוא ישתקע על אבנים וצמחים או מסביבם או שפשוט ינוח על קרקעית הים.
האבנון ניזון בעיקר מדגים קטנים, מיני סרטנאים וחסילונים.
האבנון המגושם נרכש בעיקר כדי להוות חיית נוי באקווריום.
בשרו נמכר בעיקר בשוקי הונג קונג, וכן בפיליפינים, ביפן ובמסעדות סיניות.
כאמור, האבנון המגושם הוא הדג הארסי ביותר בעולם.
מגבו יוצאים 13 קוצים ובכל אחד מהם שני שקי רעל.
קוצים אלה חדים וקשים מאוד, דווח שקוץ כזה הצליח לחדור סוליית מגפיים.
התסמינים של הרעל כוללים כאב עז, הלם נוירולוגי, שיתוק ומוות תאים.
כמות גדולה של הרעל עלולה להיות קטלנית לבני אדם, בעיקר ילדים, קשישים וכל מי שמערכת החיסון בגופו חלשה.
טיפול רפואי בארס האבנון כולל נסיוב נגד ארס.
הרדמה מקומית יכולה לסייע בהקלת הכאב.
עזרה ראשונה לנפגע מהארס היא טבילת האיבר העקוץ במים חמים, שכן סבורים שהחום גורם לדנטורציה (הרס מבנה החלבון והפיכתו ללא פעיל) של הארס.
שימוש בחוסם עורקים או בחבישה אחרת העוצרת את מחזור הדם אינה מומלצת.
קורבנות הארס עלולים לסבול מנזק עצבי שיכול להוביל לירידה במסת השריר.
ארס האבנון מכיל תערובת של חלבונים ורעלים שונים התוקפים את תאי הדם, את תאי הגוף (הבשר, השרירים) ואת הלב: סטונוסטקוסין, וורוקוטוקסין וקרדיולפוטין.
אבנונית (שם מדעי: Inimicus) הוא סוג של דגי קרקעית ממשפחת האבנוניים.
דגים אלה חיים באזור האינדו-פסיפי הטרופי בקרקעית של ימים רדודים וכן בחופים, לגונות ושוניות.
חלק מהמינים חיים גם בים סוף.
אלו דגים טורפים הקרובים לאבנון אך בעלי סנפירים מקושטים יותר ו"חוטם" ארוך יותר.
כמותו הם שוכבים על הקרקעית מוסווים עד שדג קטן או סרטן מרחף מעליהם ושואבים אותו ביניקה מהירה לתוך פיהם.
כמו האבנון גם לדגים אלה ישנם קוצים ארסיים המזדקרים בתגובה למגע בהם.
הם בעלי גוף כדורי עם קוצים גדולים המזדקרים על גבם, הזנב שטוח והפה מגודל ובעל שפמות עדינים בקצהו.
סנפירי החזה שלהם מותאמים להליכה על הקרקעית ויש להם זיזים סביב הסנפירים.
אבנוניים (שם מדעי: Synanceiidae) היא משפחה של דגי ים טורפים מסדרת העקרבנונאים החיים באזור האינדו-פסיפי בימים רדודים ובקרבת החוף.
הם בעלי קרבה למשפחת העקרבנוניים.
דגים אלה מומחים בהסוואה תת-מימית והם דומים בצורתם לאלמוג או לסלע בעל קוצים חדים.
הם בעלי לסתות ענקיות עם יכולת יניקה מהירה מאוד.
הם בעלי צורה עגלגלה עם זנב שטוח, קוצי גב גדולים וסנפירי חזה גדולים המותאמים להיאחזות בקרקעית.
מעל הגב ישנם קוצים מזדקרים המלאים בארס שיכול להיות קטלני ביותר למי שדורך עליו.
דגים אלה טורפים יצורים ים אחרים לרבות דגים, חסילונים ורכיכות ימיות שונות.
מרקוליס (או אבני בית קוליס) היא עבודת אלילים שמוזכרת בספרות חז"ל פעמים רבות, כפולחן מוכר ונפוץ בבבל ובארץ ישראל.
ישנן השערות שונות בנוגע לזיהויו, מאחר שלא ידוע ממקורות אחרים על קיומו, כמו כן אין ממצאים ארכאולוגים התומכים בקיומו.
מרקוליס נזכר בדברי התנאים והאמוראים פעמים רבות (מעל 30 אזכורים), ונראה שהוא הפולחן האלילי המדובר ביותר בחז"ל, סביב דמותו של מרקוליס נרקמו פתגמים, ומעשים.
לפי הנאמר בתלמוד המרקוליס הוא מבנה של שלוש אבנים המונחות כך ששתים מן הצדדים ואחת על גביהן לפי מקור אחד מקום המרקוליס היה מגודר, כמו כן מדובר באבנים גדולות שהיה אפשר לעשות בהן שימוש משני.
על פי תיאורי התנאים מדובר בעבודה זרה שהייתה בצידי הדרכים.
הפולחן המרכזי של המרקוליס היה על ידי זריקת אבנים לעברו, כך נאמר , אולם במקומות אחרים נזכר גם פולחן מנחה (הנחת אוכל וכסף), והשתחוויה.
חז"ל אף פירשו את הנאמר בתורה - "לא תקימו לכם, אלו מרקוליס".
בתלמוד נזכר אף הביטוי "זורק אבן למרקוליס" הבא לציין מי שפועל לרעה אף על פי שכוונתו הייתה לטובה, מקורו בפסיקת התלמוד שאף המתכוון לזרוק אבן לעבר המרקוליס כדי לבזותו עובר על איסור עבודה זרה, בתלמוד נדרש על הפסוק במשלי - "כל השונה לתלמיד שאינו הגון, כזורק אבן למרקוליס".
לדעת רבנו תם המובאת בתוספות, שמה המקורי של עבודה זרה זו היה "קילוס" - מלשון שבח, אולם חז"ל שיבשו את שמה במכוון ל"קוליס", מלשון לעג וקלס.
המילה "מר" משמעותה בארמית לעיתים: חילוף, ולפי זה משמעות המילה מרקוליס היא: ההפך מקילוס הוא קוליס.
בדומה לזה מפרש הרשב"ץ כי השם המקורי היה "קוליס", כלשון חז"ל במקומות רבים "אבני בית קוליס", וחז"ל הוסיפו את המילה מר לשמה לתאר את החילוף כאמור.
בפנתאון היווני-רומאי המוכר לנו לא ידוע על אל בשם מרקוליס.
רבים מזהים את "מרקוליס" המוזכר בחז"ל עם האל מרקוריוס הרומי, שפסליו היו מוצבים בדרכים, וחז"ל שיבשו את שמו במכוון כדי לבזותו.
ישנן כמה עדויות במקורות יווניים על ערימות אבנים כאתרי פולחן להרמס, וכן על זריקת אבנים כחלק מהפולחן.
עם זאת, תיאורים אלה אינם תמיד תואמים בפרטיהם לתיאורים של חז"ל.
בנוסף, במקורות היווניים פולחן זה שולי ולא נפוץ כפי שמשתקף מספרות חז"ל.
יש הסבורים שחז"ל דברו על הבסיס שעליו מונח המרקוריוס, ולא על הצלם בעצמו, וכן שלא היו בקיאים בעבודתו ולכן תיארו אותו באופן שונה מהמציאות.
לדעת הרב פרופ' שאול ליברמן, המרקוליס הוא שם כולל שנתנו חז"ל לכלל האלילים שהיו בתקופתם.
בנוסף יש הקושרים בין המרקוליס לדולמנים שהיו פזורים בשדות ובדרכים, זיהוי זה מתקבל יותר עם תיאורי חז"ל בדבר מספר האבנים וגודל האבן העליונה, כמו כן דולמנים רבים נמצאו מכוסים באבנים, דבר המוכיח לדבריהם על פולחן זריקת האבנים המופיע בספרות חז"ל.
הקושי בזיהוי זה הוא כי לא ידוע על שימוש בדולמנים בתקופת המשנה והתלמוד.
הרמב"ם בתשובה (תמ"ח) מתייחס לחלק ממקורות האסלאם וסבור שהמרקוליס היא אלילות ערבית קדם איסלאמית מוכרת, לדבריו טקס סקילת השטן באסלאם מקורו בפולחן המרקוליס.
הרב יהושע ענבל סבור שזיהוי זה סביר בהתחשב בכך שלתרבות הערבית האלילית לא היו אלילים משלה, והיו מייחסים קדושה לכל מבנה קדום, וכשראו את הדולמנים היו מניחים אבנים עליהם כדי לעובדם או כדי לכסותם (לכסות את השטן).
במסכת סנהדרין נאמר שהזורק אבן למרקוליס אפילו שהתכוון לבזותה עובר איסור.
עוד נפסק שם, שגם המסיר אבן שנזרקה למרקוליס עובר משום עבודה זרה, מפני שמפנה מקום לזורקים הבאים.
נחלקו החכמים בדבר האבנים שליד המרקוליס, אם גם להם מעמד הלכתי זהה.
אבנון הוֹרִידָה או אבנון שפך הנהר (שם מדעי: Synanceia horrida) הוא מין דג ממשפחת האבנוניים החי בטבע בשוניות באזור האינדו-פסיפי.
האבנון הוא הדג הארסי ביותר בעולם, וגם קרובו, האבנון המגושם, החי בחופי מפרץ אילת, מסוכן כמעט כמוהו.
תפוצתו של מין זה היא מהודו, סרי לנקה, דרום-מזרח אסיה, דרום סין ועד לאוסטרליה ולונואטו.
הוא שוכן בים באזורי שוניות אלמוגים אך כמשתמע משמו הוא עולה גם לשפכי נהר.
אבנון זה בעל הסוואה מוצלחת ביותר, בעל צבע חום-סגול וכתמים אדמדמים ולבנים לאורכו, אשר משווים לו מראה דומה לאבן או סלע, מה שנתן לו את שמו.
אורכו של מין זה יכול להגיע ל-60 ס"מ.
הוא נצמד בעזרת סנפירי הגפיים הרחבים שלו לסלעים באופן המקשה על הזזתו.
על גבו שורה של קוצים פרוקים המכילים ארס רב היכול לייסר קשות את מי שבא עימו במגע, ולעיתים אף להרוג.
רוב האנשים נפגעים מדריכה עליו, לאחר שלא הבחינו בדג המוסווה.
דג זה הוא טורף מארב סבלני ביותר בעל לסתות היכולות לינוק במהירות כל דג, סרטן או חסילון שיעבור לידם ולשאוב אותו במהירות.
הקוצים מיועדים אך ורק להגנה.
המין מגודל לעיתים באקווריום של מגדלים שונים, פרטיים וציבוריים.
אבנונית מרתיעה (שם מדעי: Inimicus filamentosus) הוא מין של דג טורף ממשפחת האבנוניים ומהסוג אבנונית החי במי האוקיינוס ההודי ממזרח אפריקה וים סוף עד המלדיביים.
הוא מצוי במימי שוניות אלמוגים, חוליות ימיות ולגונות בקרבת החופים.
אורכו 13–25 סנטימטרים ומשקלו עד 480 גרם והוא בעל סנפירי חזה הנפרסים בשעת סכנה.
צבע סנפרי החזה והזנב צהוב בוהק.
הלסתות מופנות כלפי מעלה והעיניים בולטות מעל "גבעולי עיניים".
דג זה קבור רוב זמנו בחול וממתין במארב לדגים או טרף אחר אותם הוא בולע בשאיבה מהירה.
לרוב הוא יוצא לצוד בלילה.
על גבו של הדג סנפירים בעלי קוצים מחודדים היכולים להזריק ארס.
עם זאת, בניגוד לאבנון המוסווה, לאבנונית צבעי אזהרה המונעים הזרקה בדרך כלל.
מצב הדג הוא ללא חשש.
אבנגורו היא עיר המשמשת כבירת מחוז קומואה במזרח חוף השנהב.
העיר שוכנת בגובה של כ־200 מטרים מעל פני הים במזרח חוף השנהב.
היא ממוקמת כ־26 קילומטרים מערבית לגבול עם גאנה, כ־155 קילומטרים מצפון־מזרח לאביג'אן, העיר הגדולה במדינה, וכ־190 קילומטרים מזרחית ליאמוסוקרו, בירת המדינה.
בעיר עצמה מתגוררים כ־100,000 תושבים (נכון לשנת 2014) ובמטרופולין כולה מתגוררים מעל 164,000 תושבים נכון לשנת 2021).
רוב התושבים הם בני הקבוצה התאנית אקאן.
בדרום־מזרח העיר קיים מנחת מטוסים קטן.
העיר נמצאת לצידם של שני כבישים עיקריים: האחד מחבר בין אביג'אן בדרום לבין בונדוקו ומעברי הגבול לגאנה ולבורקינה פאסו בצפון; השני מחבר את אבנגורו גם כן עם אביג'אן, אך מכיוון מזרח (מכיוון העיר גראן־בסאם).
בעיר קיים בתי מלון ואכסניות רבים.
כמו כן מגודלים באזור פולי קפה וקקאו.
בעיר קיימת קבוצת כדורגל המשחקת בליגת העל של חוף השנהב.