tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נקראת גם "איסטנבול הקטנה", מכיוון שיש לה גם קהילה טורקית אמריקאית הולכת וגדלה.
בשיקגו, אילינוי, מתגוררת גם אוכלוסייה משמעותית של פלסטינים.
בשיקגו ישנה אוכלוסייה של 85,000 פלסטינים, והפלסטינים מהווים 60% מהקהילה הערבית באזור.
גם בברידג'ייב, אילינוי, מתגוררת אוכלוסייה גדולה של פלסטינים אמריקאים.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000, חיו בארצות הברית 72,112 אנשים ממוצא פלסטיני, מספר שגדל ל-85,186 לפי סקר הקהילה האמריקאית לשנים 2009–2013. קשה לספור את מספר האמריקאים הפלסטינים, מכיוון שארצות הברית אינה מכירה במדינת פלסטין, ורק מכירה בפלסטינים כלאום.
האמריקאים הפלסטינים הם ברובם סונים, מהאסכולה החנפית ומהאסכולה השאפעית.
חלק גדול מהנוצרים הפלסטינים שייך לכנסייה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, עם נוכחות משמעותית של הפטריארכיה הלטינית של ירושלים ומהכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
מיעוטים קטנים יותר דבקים בכתות שונות של נצרות פרוטסטנטית.
מלבד אנגלית, אמריקאים פלסטינים רבים דוברים פלסטינית.
פלסטינים שחיו או עבדו פעם בישראל או בשטחים הפלסטינים מדברים אולי עברית מודרנית כשפה שנייה.
פלסטינים רבים שולטים בשפות אחרות.
בקרב 90% מהגברים הפלסטינים האמריקאים ו-40% מהנשים הנמצאים בכוח העבודה, 40% ו-31%, משמשים בעלי תפקידים מקצועיים, טכניים או ניהוליים.
ישנם גם מספרים גדולים במכירות: 26 אחוזים מהגברים, ו-23 אחוזים מהנשים.
עובדים עצמאיים 36% הוא השיעור לגברים ורק 13 אחוז לנשים, לעומת 11 אחוז לגברים שאינם מהגרים.
מתוך העצמאים, 64 אחוזים עוסקים במסחר קמעונאי, כאשר מחציתם מחזיקים בחנויות מכולת.
רוב העסקים האלה נמצאים בערים גדולות כמו ניו יורק ושיקגו.
מבחינת הכנסה, ממוצע המשפחות הפלסטיניות בשנת 1979 היה 25,400 דולר, כאשר 24 אחוזים הרוויחו מעל 35 אלף דולר ו-20 אחוזים הרוויחו פחות מ-10,000 דולר.
סקר שנערך באוקטובר 2016 מצא כי 60% מהמצביעים הערבים-אמריקאים (כולל פלסטינים-אמריקאים) הצביעו עבור הילרי קלינטון (כאשר 26% הצביעו לדונלד טראמפ).
הסקר מצא עדויות להמשך התנועה של מצביעים ערבים-אמריקאים הרחק מהמפלגה הרפובליקנית, וכי 52% מהמצביעים הזדהו כדמוקרטים ורק 26% כרפובליקנים.
ערבים אמריקאים שתמכו בהילרי קלינטון האמינו כי ההתייחסות לאלימות נשק, לבריאות ולביטוח לאומי חשובה לבחירת הנשיא, אולם אלה שתמכו בדונלד טראמפ ראו במאבק בטרור, הסדרה נוספת של הוצאות הממשלה ויצירת מדיניות הגירה מחמירה כבעלת חשיבות מרכזית.
שתי הקבוצות האמינו שהילרי קלינטון היא בחירה חזקה יותר בכל הנוגע לשיפור החינוך ולפתרון המתח הגזעי.
אף על פי ש-26% של ערבים-אמריקאים הצביעו עבור טראמפ ב-2016, המדיניות הפרו-ישראלית של הנשיא, כדוגמת הכרה של ירושלים כבירה של ישראל, והזזת השגרירות האמריקנית מתל אביב לירושלים פחתה במידה ניכרת תמיכתם של הערבים-אמריקאים ופלסטינים -אמריקאים בפרט.
בעוד האמריקאים הפלסטינים בדרך כלל אינם פעילים פוליטית יותר מהאוכלוסייה, הם כן מודעים מאוד פוליטית להיסטוריה שלהם ולנושאים העומדים בפני מולדתם.
הם פעילים יותר בארגונים חברתיים כגון ה-BDS, באמצעות מסגדים, כנסיות וארגונים מקומיים, מאשר בארגונים פוליטיים גדולים יותר, אף על פי שלראשונים יש השלכות פוליטיות חזקות.
בהיעדר מדינה פלסטינית, האחדות ושימור הקהילות בגולה משמשות עבורם שמירה על זהות פלסטינית.
רק כמה אמריקאים ממוצא פלסטיני שירתו או מכהנים כיום כחברי קונגרס.
רשידה טליב, אמריקאית שנולדה להורים פלסטינים, היא חברת קונגרס דמוקרטית בבית הנבחרים של מישיגן, שהתמודדה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס ה-13 של מישיגן.
היא הפכה לאחת הנשים המוסלמיות הראשונות שנבחרו לקונגרס (יחד עם אילהאן עומאר הסומלית-אמריקאית ממינסוטה), והאישה הפלסטינית-אמריקאית הראשונה בקונגרס.
ג'סטין עמאש, היה עצמאי שהפך לרפובליקני חבר קונגרס ממוצא פלסטיני, ומשרת בבית הנבחרים האמריקאי המייצג את המחוז השלישי של מישיגן.
פלסטינים נוצרים הם נוצרים הדוגלים בלאומיות הפלסטינית השייכים לאחת ממספר עדות נוצריות: הכנסייה המזרחית האורתודוקסית, הכנסיות האוריינטליות האורתודוקסיות, הכנסייה הקתולית (כולל זרמים מזרחיים ומערביים), אנגליקניזם, לותרניות, ענפים שונים של הפרוטסטנטיות ואחרים.
ברנרד סבלה (Sabella) מאוניברסיטת בית לחם מעריך כי 6.5% - 10% מהאוכלוסייה הפלסטינית ברחבי העולם היא נוצרית, וכי 56% מהם חיים מחוץ לרשות הפלסטינית, ובכלל זה פליטים פלסטינים.
גם בניב המקומי של הערבית הפלסטינית וגם בערבית קלאסית או ערבית תקנית מודרנית, נוצרי נקרא "נַסְרַאנִי" (نصراني; מהמילה הערבית לנצרת) או "מַסִיחִי" (مسيحي; נגזרת של המילה הערבית "מַסִיחְ", שפירושה משיח).
ישנם גם נוצרים פלסטינים רבים שהם צאצאים של פליטים פלסטינים מהתקופה שלאחר 1948, שברחו למדינות בעלות רוב נוצרי ויצרו קהילות נוצריות גדולות בפזורה.
בהגדרה הרחבה יותר של נוצרים פלסטינים, שכוללת את הפליטים הפלסטינים, הפזורה, ואנשים ממוצא פלסטיני נוצרי מלא או חלקי – הנוצרים הפלסטינים מהווים כ-6%-7% מכלל האוכלוסייה הפלסטינית בעולם.
נוצרים פלסטינים חיים בעיקר במדינות ערביות המקיפות את ארץ ישראל ההיסטורית וברחבי העולם, במיוחד באירופה וביבשת אמריקה, כולל קהילה גדולה בארצות הברית ובצ'ילה, שהקהילה הפלסטינית שבה נחשבת לגדולה ביותר מחוץ לעולם הערבי.
במפקד האוכלוסין של 1922 תועדו כ-73,000 פלסטינים נוצרים: 46% נוצרים אורתודוקסים, 40% קתולים (20% קתולים לטינים ו-20% קתולים מזרחיים).
במפקד זוהו למעלה מ-200 יישובים עם אוכלוסייה נוצרית.
ב-2009, על פי ההערכות, היו בשטחים הפלסטיניים כ-50,000 נוצרים, בעיקר בגדה המערבית, וכ-3,000 ברצועת עזה.
מתוך כלל האוכלוסייה הנוצרית המונה 154,000 בישראל, כ-80% מוגדרים כערבים, אף שרבים מהם מזהים את עצמם כפלסטינים., בעוד חלק מהערבים הנוצרים מזהים עצמם כארמים.
רוב הנוצרים הפלסטינים (56%) חיים בפזורה הפלסטינית.
כ-50% מהנוצרים הפלסטינים שייכים לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים, אחת מ-15 הכנסיות של האורתודוקסיה המזרחית.
לצידם קיימים מרונים, מלכיטים, יעקוביטים, כלדים, קתולים, קתולים סורים, קופטים אורתודוקסים, קופטים קתולים, ארמנים אורתודוקסים קתולים ארמנים, קווייקרים, מתודיסטים, פרסביטריאנים, אנגליקנים, אוונגליסטים לותרנים, פנטקוסטלים ואחרים.
הפטריארך תיאופילוס השלישי הוא מנהיג הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים מ-2005. הוא החליף את אירינאוס הראשון (שהיה בתפקיד משנת 2001), שהודח על ידי הסינוד של הכנסייה לאחר קדנציה רווית מחלוקת ושערוריות, לאחר שמכר קרקעות ורכוש כנסייתי ליהודים.
ממשלת ישראל סירבה בתחילה להכיר במינויו של תיאופילוס, אך לבסוף העניקה לו הכרה, בדצמבר 2007, למרות מאבק משפטי מצד קודמו אירנאיוס נגד המינוי.
הארכיבישוף תיאודוסיוס עטאללה-חנא מהכפר סבסטיה הוא איש הדת הפלסטיני בעל הדרגה הגבוהה ביותר בפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
הבישוף האנגליקני בירושלים הוא סוהיל דוואני, שהחליף את הבישוף רִיַא֫ח אבו אל-עַ֫סַל ב-2007. הבישוף אבו אל-עסל אירח את מרדכי ואנונו לאחר ששוחרר בכנסיית סנט ג'ורג' בירושלים הבישוף ד"ר מוניבּ יונאן הוא נשיא הפדרציה הלותרנית העולמית והבישוף של הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית בירדן ובארץ הקודש (ELCJHL).
הקהילות הנוצריות הראשונות בפרובינקיה יודיאה היו של יהודים-נוצרים דוברי ארמית, ורומאים ויוונים דוברי לטינית ויוונית קוינה, שהיו בחלקם צאצאים של מתיישבים קודמים של האזורים, כמו סורים-פיניקים, ארמים, יוונים, פרסים וערבים-נבטים.
המלקיטים עברו התייוונות רבה במאות הבאות, ונטשו את השפות הארמיות המערביות המובהקות שלהם לטובת היוונית.
עד המאה ה-7, ירושלים וארץ ישראל הביזנטית הפכו למוקד התרבות היוונית במזרח.
זמן קצר לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, החלו המלכיתים לנטוש את היוונית לטובת הערבית, כחלק מהתהליך הערביזציה, שהפך אותם לחלק מקבוצת הערבים הנוצרים בלבנט.
העובדה שהפלסטינים הנוצרים רואים עצמם כערבים באופן לאומי משקפת גם את העובדה, שנכון לתחילת המאה ה-20, הם חלקו רבים מאותם מנהגים כמו שכניהם המוסלמים.
במובנים מסוימים, זה היה תוצאה של אימוץ על ידי הנוצרים של מה שהיו בעצם מנהגים איסלמיים, שרבים מהם נגזרו מהשריעה.
במקרים אחרים, המנהגים המשותפים גם למוסלמים וגם לנוצרים לא נבעו מהאמונה הדתית, אלא היו תוצאה של תהליך של סינקרטיזציה, לפיו מה שהיו במקור מנהגים פגאניים, הוגדרו מאוחר יותר כנוצריים ולאחר מכן אומצו על ידי המוסלמים.
זה היה בולט במיוחד בעובדה שהמוסלמים והנוצרים של ארץ ישראל חלקו רבים מאותם ימי חג, לכבוד אותם קדושים, גם אם הם התייחסו אליהם בשמות שונים.
לדוגמה מבני מקאם שהוקדשו לגאורגיוס הקדוש, למשל, הפכו למקדשים המכבדים את אליהו – אל-חַ֫'דִ֗ר, שילוב של אליהו הנביא והדמות המיתולוגית של אל-ח'ד֗ר, בן האלמוות.
בנוסף לכך, מוסלמים רבים ראו בכנסיות נוצריות מקומיות מקומות קדושים.
כך, למשל, נשים מוסלמיות שהתקשו להרות עשויות היו לנסוע לבית לחם כדי להתפלל לילד לפני מרים, אם ישו.
זה אפילו לא היה נדיר שמוסלמי הטביל את ילדו בכנסייה נוצרית, בשם ח'ד֗ר.
דוגמה נוספת לקשר בין המסורות של הנוצרים והמוסלמים בארץ ישראל הן חגיגות עממיות "מואסם" (או מוסם), חלקם מקומיות וחלקם רבות משתתפים, בעיקר חגיגות בתקופת האביב.
חגיגות נבי רובין, וחגיגות נבי צלאח שנערכו במקאם נבי צאלח ליד המסגד הלבן ברמלה.
חגיגות אלו בתקופת האביב נקבעו לפי מועד חג הפסחא הנוצרי.
הקטגוריה 'נוצרי ערבי פלסטיני' קיבלה ממד פוליטי ב, כאשר העניין הבינלאומי בארץ הקודש גדל והתפתחו בה מוסדות זרים.
האליטה העירונית החלה לקדם את בנייתה של חברה אזרחית ערבית רב-דתית מודרנית.
כאשר הבריטים קיבלו מחבר הלאומים מנדט לנהל את ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכבדים בריטים רבים בלונדון הופתעו לגלות כל כך הרבה מנהיגים נוצרים בתנועות הפוליטיות הערביות הפלסטיניות.
שלטונות המנדט הבריטי התקשו להבין את מחויבותם של הנוצרים הפלסטינים לתנועה הלאומית הפלסטינית.
העיתון "פלסטין", שהיה בבעלות פלסטינית נוצרית, נוסד בשנת 1911 בעיר יפו, ומתואר לעיתים קרובות כאחד העיתונים המשפיעים ביותר באותה תקופה, וכנראה המבקר החריף והעקבי ביותר של התנועה הציונית.
הוא עזר לעצב את הזהות והלאומיות הפלסטינית ונסגר מספר פעמים על ידי השלטונות העות'מאניים והבריטיים, רוב הזמן עקב תלונות של ציונים.
תופעת הפליטים שקרתה בעקבות מלחמת העצמאות, הותירה את הקהילות הערביות הנוצריות הרב-עדתיות בחוסר סדר, ומשימתן המיידית הייתה לסייע לאלפי הפליטים חסרי הבית.
אבל היא גם זרעה את הזרעים לפיתוח תאולוגיית השחרור בקרב נוצרים ערבים פלסטינים.
הייתה מדיניות דיפרנציאלית של גירוש.
הקלה רבה יותר הוחלה על הנוצרים בגליל, שם הגירוש פגע בעיקר במוסלמים: בתרשיחא, דיר אל-קאסי וסבלאן, נוצרים הורשו להישאר בזמן שהמוסלמים גורשו.
באיקרית ובירעם הורה צה"ל לנוצרים להתפנות לזמן קצר, הוראה שהפכה לבסוף לגירוש לצמיתות.
לפעמים בכפר מעורב דרוזי-נוצרי כמו ראמה, רק הנוצרים גורשו בתחילה לכיוון לבנון, אך הודות להתערבותם של הדרוזים המקומיים, הם הורשו לחזור.
דמויות נוצריות חשובות הורשו לפעמים לחזור, בתנאי שיעזרו לישראל בקרב קהילותיהם.
הארכיבישוף ג'ורג' חכים, עם מאות רבות של נוצרים, הורשה להיכנס מחדש על רקע הבעת נכונות למערכה נגד הקומוניסטים בישראל ובקרב הקהילה.
לאחר מלחמת העצמאות, האוכלוסייה הנוצרית בגדה המערבית, שהייתה בשליטה ירדנית, פחתה מעט, בעיקר בגלל בעיות כלכליות.
זה מנוגד לתהליך שהתרחש בישראל שבו נוצרים עזבו בהמוניהם במהלך ולאחר מלחמת העצמאות.
נוצרים היו 21% מהאוכלוסייה הערבית בישראל ב-1950, ונכון ל-2013 הם רק 9% מקבוצה זו.
מגמות אלה הואצו לאחר מלחמת ששת הימים בעקבות השתלטות ישראל על הגדה המערבית ועל עזה.
נוצרים בתוך הרשות הפלסטינית היוו בערך אחד מכל שבעים וחמישה תושבים.
בשנת 2009 דיווחה רויטרס כי 47,000–50,000 נוצרים נותרו בגדה המערבית, כאשר כ-17,000 הם מקהילות קתוליות שונות והשאר הם מהכנסייה האורתודוקסית וזרמים מזרחיים אחרים.
גם בבית לחם וגם בנצרת, שבעבר היו נוצריות ברובן, יש כיום רוב מוסלמי.
כשלושה רבעים מכלל הנוצרים בבית לחם חיים מחוץ לאזור בעיקר באירופה ואמריקה, ויותר נוצרים ירושלמים חיים בסידני שבאוסטרליה מאשר בירושלים.
הנוצרים מהווים, נכון ל-2009, 2.5% מאוכלוסיית ירושלים.
אלה שנותרו כוללים כמה שנולדו בעיר העתיקה כאשר הנוצרים שם היוו רוב.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן נערכה בחיפה הפגנה נוצרית ערבית-ישראלית במחאה נגד הקיצוניות המוסלמית במזרח התיכון (בעניין עליית המדינה האסלאמית) ובתמיכה בישראל ובצה"ל.
ערבים נוצרים הם אחת הקבוצות המשכילות ביותר בישראל.
סטטיסטית, לערבים הנוצרים בישראל יש את שיעורי ההשכלה הגבוהים ביותר מבין כל הקהילות הדתיות.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2010, 63% מהערבים הנוצרים הישראלים היו בוגרי מכללה או בעלי תואר שני, השיעור הגבוה ביותר מבין כל הדתות והקבוצות האתניות-דתיות.
למרות העובדה שהנוצרים הערבים מייצגים רק 2.1% מכלל אוכלוסיית ישראל, בשנת 2014 הם היוו 17.0% מתלמידי האוניברסיטאות במדינה, ו-14.4% מתלמידי המכללות שלה.
יש יותר נוצרים שהשיגו תואר ראשון או תארים אקדמיים גבוהים יותר מאשר האוכלוסייה החציונית בישראל.
כמו כן, לערבים נוצרים יש את אחד משיעורי ההצלחה הגבוהים ביותר בבחינות הבגרות (73.9%), בשנת 2017, הן בהשוואה למוסלמים ולדרוזים והן בהשוואה לכלל התלמידים במערכת החינוך היהודית.
נוצרים ערבים היו גם החלוץ מבחינת הזכאות להשכלה גבוהה, והם השיגו תואר ראשון ותואר אקדמי יותר מהאוכלוסייה החציונית בישראל.
בתי ספר נוצרים בישראל פתחו במחאה בשנת 2015, בתחילת שנת הלימודים, על קיצוצים בתקציבי החינוך שלהם.
בשנת 2013 כיסתה ישראל 65% מתקציב בתי הספר הנוצרים הפלסטינים בישראל, נתון שירד באותה שנה ל-34%.
נוצרים אומרים שהם קיבלו כעת שליש ממה שמקבלים בתי ספר יהודיים, עם מחסור של 53 מיליון דולר.
שיעור הסטודנטים הלומדים בתחום הרפואה היה גבוה יותר גם בקרב הסטודנטים הערבים הנוצרים, בהשוואה לכלל הסטודנטים ממגזרים אחרים.
אחוז הנשים הנוצריות הערביות שהן סטודנטיות להשכלה גבוה יותר מבמגזרים אחרים.
בספטמבר 2014 חתם שר הפנים על צו לפיו המיעוט בישראל שמגדיר את עצמו כ'נוצרי ארמי' יוכל להירשם כארמי ולא כערבי בתעודת הזהות.
ראשי הערים של רמאללה, ביר זית, בית לחם, א-זבאבדה, ג'יפנה, עין עריכ, עאבוד, טייבה, בית ג'אלא ובית סאחור הם נוצרים.
מושל טובאס, מרואן טובסי, הוא נוצרי.
הנציג הפלסטיני לשעבר בארצות הברית, עפיף סאפייה, הוא נוצרי, וכך גם שגריר הרשות הפלסטינית בצרפת, הינד ח'ורי.
בנבחרת הפלסטינית בכדורגל נשים יש רוב של בנות מוסלמיות, אבל הקפטן, הַ֫נִי תַ'לְגִ֫'יה, היא נוצרייה מבית לחם.
רבים מהפקידים הפלסטינים הבכירים כגון שרים, יועצים, שגרירים, קונסוליות, ראשי נציגויות, מנהיגי פתח ואחרים הם נוצרים.
חלק מהנוצרים היו מהחלקים האמידים של החברה הפלסטינית שעזבו את הארץ במהלך מלחמת 1948. במערב ירושלים, למעלה מ-50% מהפלסטינים הנוצרים איבדו את בתיהם לישראלים, לפי ההיסטוריון סאמי הדאווי.
קיימת קהילה קטנה של מוסלמים שהתנצרו, המונה כמה מאות איש.
הם אינם מרוכזים בעיר מסוימת ושייכים לרוב לקהילות אוונגליסטיות.
בשל העובדה שההמרה הרשמית מאסלאם לנצרות אינה חוקית בהתאם לחוק השריעה האסלאמי ברשות הפלסטינית, מומרים נוטים לשמור על פרופיל נמוך.
סביל - המרכז האקומני לתאולוגיית שחרור הוא ארגון נוצרי לא ממשלתי שבסיסו בירושלים; שנוסד ב-1989 כפועל יוצא של כנס בנושא "תאולוגיית השחרור הפלסטינית".
לפי אתר האינטרנט שלה, סַבִּ֫יל היא "תנועה אקומנית עממית של תאולוגיית שחרור בקרב נוצרים פלסטינים.
בהשראת חייו ומשנתו של ישו המשיח, תאולוגיית שחרור זו מבקשת להעמיק את אמונתם של נוצרים פלסטינים, לקדם אחדות ביניהם ולהוביל אותם לעשייה למען הצדק והשלום.
סַבִּיל שואפת לפתח רוחניות המבוססת על אהבה, צדק, שלום, אי-אלימות, שחרור ופיוס עבור הקהילות הלאומיות והאמוניות השונות."
הקרן האקומנית הנוצרית של ארץ הקודש
הקרן האקומנית הנוצרית של ארץ הקודש (HCEF) נוסדה בשנת 1999 על ידי קבוצה אקומנית של נוצרים אמריקאים כדי לשמר את הנוכחות הנוצרית בארץ הקודש.
המטרה המוצהרת של HCEF היא לנסות להמשיך את נוכחותם ורווחתם של נוצרים ערבים בארץ הקודש ולפתח את קשרי הסולידריות בינם לבין נוצרים במקומות אחרים.
HCEF מציע סיוע חומרי לנוצרים פלסטינים ולכנסיות באזור.
HCEF דוגל בסולידריות מצד נוצרים מערביים עם נוצרים בארץ הקודש.
ברצועת עזה יש כ-1,300 נוצרים ומספרם יורד בהתמדה.
הקהילה הנוצרית של עזה מתגוררת בעיקר בתוך העיר, במיוחד באזורים הסמוכים לשלוש הכנסיות המרכזיות: כנסיית סנט פורפיריוס, הקהילה הקתולית של המשפחה הקדושה ברחוב זיתון והכנסייה הבפטיסטית בעזה, בנוסף לקפלה אנגליקנית באל-אהלי אל-ערבי – בית החולים הערבי האוונגליסטי.
סנט פורפיריוס היא כנסייה אורתודוקסית שראשיתה במאה ה-12. הכנסייה הבפטיסטית בעזה היא הכנסייה האוונגליסטית היחידה בעיר.
נוצרים בעזה מקיימים את דתם באופן חופשי.
אלו שביניהם העובדים כעובדי מדינה בממשלה ובמגזר הפרטי מקבלים חופש רשמי במהלך השבוע של חג המולד, שחלקם מקדישים לתפילה משותפת בכנסיות.
נוצרים רשאים להשיג כל עבודה, בנוסף לכך יש להם מלוא הזכויות והחובות כעמיתיהם המוסלמים, בהתאם להכרזת העצמאות הפלסטינית, המשטר וכל המערכות הממשלתיות.
מפקד אוכלוסין גילה כי 40 אחוז מהקהילה הנוצרית עבדו במגזרי הרפואה, החינוך, ההנדסה והמשפטים.
בנוסף, הכנסיות בעזה ידועות בשירותי הסעד והחינוך שהן מציעות, ואזרחים מוסלמים משתתפים בשירותים אלו.
אזרחים פלסטינים בכללם נהנים משירותים אלה.
בית הספר לפטריארכיה הלטינית, למשל, מציע הקלות בצורת תרופות ושירותים חברתיים וחינוכיים.
בית הספר מציע שירותים כבר קרוב ל-150 שנה.
בשנת 1974 הוצע הרעיון להקים בית ספר חדש על ידי האב ג'ליל עוואד, כומר קהילה לשעבר בעזה שזיהה את הצורך להרחיב את בית הספר לפטריארכיה הלטינית ולבנות מתחם חדש.
בשנת 2011 למדו בבית הספר למשפחה הקדושה 1,250 תלמידים, ואל בית הספר היסודי הקתולי, שהוא הרחבה של בית הספר לפטריארכיה הלטינית, ממשיכים להירשם מספר הולך וגדל של תלמידים צעירים.
בית הספר היסודי הוקם לפני כ-20 שנה.
מלבד חינוך, שירותים אחרים מוצעים למוסלמים ונוצרים כאחד ללא אפליה.
השירותים כוללים קבוצות נשים, קבוצות סטודנטים וקבוצות נוער, כמו אלו המוצעות בכנסייה הבפטיסטית בימי חול.
נכון לשנת 2013, רק 113 מתוך 968 תלמידי בתי ספר נוצריים אלה היו נוצרים.
באוקטובר 2007 נרצח רמי עיאד, המנהל הבפטיסטי של 'חנות הספרים למורה', חנות הספרים הנוצרית היחידה ברצועת עזה, בפיגוע בחנות הספרים שלו, לאחר שקיבל איומי מוות מקיצונים מוסלמים.
בפברואר 2008, חבורה של 14 חמושים פרצה למשרדי ימק"א בעזה ופוצצו את הספרייה במקום.
מדינת ישראל אינה מאפשרת את תנועת הנוצרים בעזה יותר משאר תושביה, ומגבלות התנועה המוחלות על תושבי הרצועה מוחלות עליהם במידה שווה.
בשנים 2019–2021 ישראל אסרה עליהם לחלוטין לצאת מהרצועה, כמו על שאר אוכלוסיית עזה.
ב-17 ביולי 2025 שלושה בני אדם נהרגו בתקיפת צה"ל בכנסיית המשפחה הקדושה.
בנוסף להגירה למדינות שכנות, כמו לבנון וירדן, נוצרים פלסטינים רבים היגרו למדינות באמריקה הלטינית (בעיקר ארגנטינה וצ'ילה), וכן לאוסטרליה, לארצות הברית ולקנדה.
הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לא מצליחה לשמור נתונים מדויקים.
אחוז הנוצרים באוכלוסייה ירד גם בגלל שיעור הילודה הגבוה בקרב פלסטינים מוסלמים יחסית לנוצרים.
הסיבות לעזיבה הנוצרית ההמונית נתונות לוויכוח חריף, והועלו אפשרויות שונות.
רבים מהנוצרים הפלסטינים בפזורה הם אלה שברחו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות וצאצאיהם.
לאחר דיון בין יוסף ויץ ומשה שרת, אישר דוד בן-גוריון פרויקט לעידוד מעבר הקהילות הנוצריות בגליל לארגנטינה, אך ההצעה נכשלה מול התנגדות נוצרית.
על פי ה-BBC, הירידה הכלכלית ברשות הפלסטינית והלחץ מהסכסוך הישראלי-פלסטיני אחראיים לעזיבה ההמונית.
דו"ח על תושבי בית לחם קבע שהן נוצרים והן מוסלמים ביקשו להגר, אך לנוצרים היו קשרים טובים יותר עם אנשים בחו"ל ורמות השכלה גבוהות יותר.
הוותיקן והכנסייה הקתולית האשימו את ישראל בכיבוש ובגרימת סכסוך בארץ הקודש, דבר המשפיע על היציאה הנוצרית מארץ הקודש ומהמזרח התיכון בכלל.
ב"ג'רוזלם פוסט" נטען כי: "התכווצות הקהילה הנוצרית הפלסטינית בארץ הקודש באה כתוצאה ישירה מהסטנדרטים הכלכליים שלה כמעמד בינוני", וכי הלחץ המוסלמי לא שיחק תפקיד מרכזי על פי התושבים הנוצרים עצמם.
הוא דיווח כי לנוצרים יש תדמית ציבורית של אליטיזם ושל פריבילגיות מעמדיות כמו גם של אי-אלימות ושל אורח חיים פתוח, מה שמותיר אותם פגיעים יותר לפושעים מאשר מוסלמים.
חנא סניורה, פעיל זכויות אדם נוצרי פלסטיני בולט, ייחס הטרדה נגד נוצרים ל"קבוצות קטנות" של "חוליגנים" ולא לממשלות חמאס ופתח.
ברומן האחרון של הסופר הנוצרי הפלסטיני אמיל חביבי יש דמות שמאשרת כי:"אין הבדל בין נוצרים למוסלמים: כולנו פלסטינים במצוקה שלנו".על פי כתבה בעיתון "אינדפנדנט", אלפי פלסטינים נוצרים "היגרו לאמריקה הלטינית בשנות ה-20, כאשר ארץ ישראל המנדטורית נפגעה מבצורת ומשפל כלכלי חמור".
בצ'ילה שוכנת הקהילה הנוצרית הפלסטינית הגדולה בעולם מחוץ למזרח התיכון, כאשר כ-350,000 פלסטינים נוצרים מתגוררים בצ'ילה, רובם הגיעו מבית ג'אלא, בית לחם ובית סאחור.
גם המדינות נוספות באמריקה הלטינית, כגון אל סלוודור, הונדורס, ברזיל, קולומביה, ארגנטינה, וונצואלה קיימות קהילות נוצריות פלסטיניות משמעותיות, שחלקן היגרו לפני עוד בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
במהלך מבצע צוק איתן ב-2014, נוצרים פלסטינים בצ'ילה הפגינו נגד ההפצצה הישראלית של אזרחים בעזה, והפגנות משמעותיות נערכו גם בברזיל ובארגנטינה.
בסקר שנערך ב-2006 בקרב נוצרים בבית לחם על ידי המרכז הפלסטיני למחקר ודיאלוג תרבותי, 90% דיווחו שיש להם חברים מוסלמים, 73% הסכימו שהרשות הפלסטינית מתייחסת בכבוד למורשת הנוצרית בעיר, ו-78% ייחסו את היציאה המתמשכת של נוצרים מבית לחם לכיבוש הישראלי ולהגבלות נסיעה על האזור.
דניאל רוסינג, איש הקשר הראשי של משרד הדתות לנוצרים בשנות ה-70 וה-80, הצהיר כי מצבם בעזה החמיר מאוד לאחר בחירת חמאס.
הוא גם הצהיר כי הרשות הפלסטינית, שסומכת על תמיכה כספית מהנוצרים במערב, מתייחסת למיעוט בהגינות.
הוא האשים את גדר ההפרדה כבעיה העיקרית של הנוצרים.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2006 על חופש דת, ביקר הן את ישראל על הגבלותיה על נסיעות לאתרים קדושים לנוצרים, והן את הרשות הפלסטינית על כישלונה לפעול להפסקת פעולות אנטי-נוצריות.
עוד דווח כי ישראל נותנת יחס מועדף בשירותים אזרחיים בסיסיים ליהודים והרשות עושה זאת למוסלמים.
הדו"ח קבע כי בדרך כלל, אזרחים מוסלמים ונוצרים נהנים מיחסים טובים ביניהם בניגוד ליחסי היהודים והערבים ה"מתוחים".
דיווח של BBC משנת 2005 תיאר גם הוא את יחסי המוסלמים והנוצרים כ"שלווים".
האגודה הערבית לזכויות אדם, ארגון חוץ-ממשלתי ערבי בישראל, הצהירה כי הרשויות הישראליות מנעו מנוצרים פלסטינים בישראל גישה למקומות קדושים, מנעו תיקונים הדרושים לשימור אתרים קדושים היסטוריים, וביצעו התקפות פיזיות על מנהיגים דתיים.
גורמים רבים תרמו להגירה הנוצרית, שמתרחשת בקביעות מאז תקופת המנדט הבריטי.
"נכון לעכשיו, רק 13 אחוז מהאדמה באזור בית לחם נותרה לתושביה הפלסטינים".
פיירבטיסטה פיצבאלה, דובר משמורת ארץ הקודש ונציג קתולי בכיר לאזור, הצהיר כי חוסר מעש של משטרת ישראל ותרבות חינוכית המעודדת ילדים יהודים להתייחס לנוצרים ב"בוז" הפכו את החיים ל"בלתי נסבלים" יותר ויותר עבור נוצרים רבים.
ההצהרה של פיצבאלה הגיעה לאחר שקיצונים תומכי מתנחלים הציתו את דלת מנזר השתקנים בלטרון וריססו על הקירות כתובות גרפיטי אנטי-נוצריות.
התקרית באה בעקבות סדרה של מעשי הצתה והשחתה, בשנת 2012, כוונו למקומות פולחן נוצריים, כולל מנזר המצלבה בירושלים, שבו הוטחו על קירותיו סיסמאות כמו "מוות לנוצרים" וכתובות נאצה פוגעניות.
גם ארמנים בירושלים, שזוהו כנוצרים פלסטינים, הותקפו וקיבלו איומים מצד קיצונים יהודים וארכיבישוף ארמני אחד הוכה והצלב שלו נשבר.
בספטמבר 2009, שני אנשי דת נוצרים ארמנים גורשו לאחר קטטה שפרצה עם קיצוני יהודי על יריקה על חפצים נוצריים קדושים.
בפברואר 2009, קבוצה של פעילים נוצרים בגדה המערבית כתבה מכתב פתוח וביקשה מהאפיפיור בנדיקטוס ה-16 לדחות את נסיעתו המתוכננת לישראל אלא אם כן ממשלת ישראל תשנה את יחסה לנוצרים.
הם הדגישו את שיפור הגישה למקומות פולחן והפסקת המיסוי על נכסי כנסייה כדאגות מרכזיות.
האפיפיור החל את ביקורו בן חמישה ימים בישראל וברשות הפלסטינית ביום ראשון, 10 במאי, בתכנון להביע תמיכה בנוצרים באזור.
בתגובה להצהרות הפומביות הפלסטיניות, דובר משרד החוץ הישראלי, יגאל פלמור, מתח ביקורת על הקיטוב הפוליטי של ביקור האפיפיור, והעיר כי "[זה] ישרת את מטרת השלום הרבה יותר טוב אם הביקור הזה ייחשב למה שהוא, עלייה לרגל, ביקור למען השלום והאחדות".
ביוני 2015 הוצתה כנסיית הלחם והדגים ונזק רב נגרם למקום.
בספטמבר 2017, כנסיית סטפנוס הקדוש שבמנזר בית ג'מאל הושחתה.
בדצמבר 2021, הפטריארך של ירושלים ו-13 הכנסיות המרכזיות בעיר פרסמו הצהרה משותפת, שבה דרשו מהרשויות בישראל לפעול נגד התנכלויות יומיומיות ופשעי שנאה נגד נוצרים.
מארי אלפונסין דניל גטאס – נזירה ערבייה-קתולית, חברת מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות בירושלים.
מישל סבאח – הפטריארך הלטיני לשעבר של ירושלים
פואד טוואל – הפטריארך הלטיני לשעבר של ירושלים
אליאס שקור – ארכיבישוף עכו, חיפה, נצרת והגליל של הכנסייה הקתולית המזרחית המלכית
בני הין – מטיף ודרשן טלוויזיוני אוונגליסט
הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים – הפטריארך האורתודוקסי הנוכחי של ירושלים
הפטריארך דיודורוס מירושלים – הפטריארך האורתודוקסי המנוח של ירושלים
הפטריארך אירניוס – הפטריארך האורתודוקסי לשעבר של ירושלים
טורקום מנוגיאן – הפטריארך הנוכחי של הפטריארכיה הארמנית של ירושלים
מוצא אביו הוא מהקהילות הלבנוניות והפלסטיניות שהשתייכו לכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים.
ג'ו הוקי – גזבר אוסטרליה (2013–2015), חבר פרלמנט עבור צפון סידני (1996–2015), שגריר אוסטרליה בארצות הברית אביו נולד בבית לחם והיגר לאוסטרליה ב-1948
רימונדה טוויל – משוררת, פעילה פוליטית, עיתונאית וחמותו של יאסר ערפאת
ג'סטין עמאש – לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס השלישי של מישיגן, המקיף את אזור גרנד ראפידס, וחבר המפלגה הרפובליקנית (לימים המפלגה הליברטריאנית)
ורה באבון – ראש העיר הראשון של בית לחם
עזמי בשארה – ח"כ לשעבר ובן-דודו של ח"כ לשעבר באסל גטאס שנחשד בריגול ובסיוע לאויב
ג'נט מיכאיל – ראש עיריית רמאללה לשעבר
כרים חלף – עו"ד ופוליטיקאי שכיהן כראש עיריית רמאללה, שכף רגלו נקטעה בהתפוצצות, וחייו ניצלו בנס בפיגוע שביצעה המחתרת היהודית ב-1980
ויקטור בטארסה – ראש עיריית בית לחם לשעבר
אליאס בנדק – ראש עיריית בית לחם לשעבר
חנא נאסר – ראש עיריית בית לחם לשעבר
אליאס פריג' – ראש עיריית בית לחם לשעבר
אמיל חביבי – פוליטיקאי ערבי ישראלי נוצרי
אמיר מח'ול – מנכ"ל ארגון אתיג'אה – עמותת הגג המאגדת את כל העמותות של החברה האזרחית הערבית בישראל, שנידון לתשע שנות מאסר על ריגול עבור חזבאללה.
ג'ורג' חבש – מייסד ההחזית העממית לשחרור פלסטין ותנועת הלאומיים הערבים
נאיף חוואתמה – מייסד ומזכיר כללי של החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין
חנאן עשראווי – פוליטיקאית, מחוקקת, פעילה ומלומדת.
בעבר היא הייתה הדוברת של ערפאת.
אמיל אל-ע'ורי – לשעבר מזכיר הוועד הערבי העליון והמזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית
חנא נאסר (איש אקדמיה) – איש אקדמיה, דמות פוליטית ונשיא לשעבר של אוניברסיטת ביר-זית
ע'סאן אנדוני – פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בירצייט, מייסד שותף של תנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM) ומייסד המרכז הבינלאומי למדיה במזרח התיכון
דאוד תורכי – משורר והיה מנהיג קבוצת השמאל היהודי-ערבי בשם החזית האדומה
אימיל ג'רג'ועי – חבר לשעבר במועצה המחוקקת הפלסטינית ובוועד הפועל של אש"ף
הווידה עראף (هويدا عراف) – פעילת זכויות אדם ומייסדת-שותפה של תנועת הסולידריות הבין-לאומית
כמאל נאצר – חבר באש"ף, סופר ומשורר
ליילה מורן – חברת הפרלמנט הבריטית הראשונה ממוצא פלסטיני
האלה ח'ורי-בשאראת – משפטנית ואקטיביסטית
באסל גטאס – ח"כ לשעבר ובן-דודו של ח"כ לשעבר עזמי בשארה שנחשד בריגול ובסיוע לאויב
סוהא ערפאת – אלמנתו של מנהיג הרש"ף יאסר ערפאת
ג'וני סרוג'י – מדען תוכנה ומפתח חומרה פרו-פלסטיני, בכיר בחברת Apple, ובוגר הטכניון שבחיפה (2 תארים אקדמיים ברצף)
עאידה תומא סלימאן - חברת כנסת מטעם מפלגת חד"ש.
מטאנס שחאדה - יו"ר וחבר כנסת לשעבר מטעם מפלגת בל"ד.
חנא סוויד - חבר כנסת לשעבר מטעם מפלגת חד"ש.
ודיע חדאד - אחד ממנהיגי החזית העממית לשעבר.
עיסא אל-עיסא – מייסד העיתון פלסטין ביפו, בשנת 1909
יוסף אל-עיסא – בן דודו של עיסא שייסד גם את עיתון פילסטין בשנת 1909, הקים גם את העיתון "אליף בא" בדמשק, סוריה
רַגַ'א אל-עיסא – בנו של עיסא, שנכנס לתפקיד מנהל העיתון לאחר מות אביו, היה גם היו"ר הראשון של אגודת העיתונאים הירדן בעמאן, ירדן ב-1956
דאוד אל-עיסא – אחיינו של עיסא שהיה גם בתפקיד המנהל של העיתון, הקים את עיתון "אל-בילאד" בירושלים ב-1956 והפך לחבר באגודת העיתונאים הירדן ב-1976
שירין אבו עאקלה – עיתונאית אל-ג'זירה שנהרגה במהלך סיקור פעולת צה"ל בג'נין.
אשרף ברהום – שחקן נוצרי מתרשיחא, צפון ישראל
אדוארד סעיד – תאורטיקן ספרותי פלסטיני, מבקר תרבות, פעיל פוליטי
ג'ורג' אנטוניוס – מייסד ההיסטוריה הלאומית הערבית המודרנית
ח'ליל ביידס – מלומד, מחנך, מתרגם וסופר בתקופת הרנסאנס התרבותי של הנהדה
ח'ליל א-סכאכיני – מחנך, מלומד, משורר ולאומן ערבי בתקופת הרנסאנס התרבותי של הנהדה
תאופיק כנעאן – רופא, חוקר המורשת העממית הפלסטינית
מאי זיאדה – משורר, מסאי ומתרגם בתקופת הרנסאנס התרבותי של הנהדה
אליה סולימאן – יוצר ושחקן קולנוע פלסטיני
חנה מוסלה – יוצר קולנוע פלסטיני ופרופסור באוניברסיטה
רג'א שחאדה – עורך דין וסופר
ג'ורג' סאליבה – פרופסור למדע ערבית ואסלאמי במחלקה ללימודי המזרח התיכון, דרום אסיה ואפריקה, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית
ראמי ג'ורג' ח'ורי – עיתונאי ועורך
רים בנא – זמרת, מלחינה ומעבדת הידועה בפרשנויות המודרניות שלה לשירי עם פלסטינים מסורתיים
אנטון שמאס – מסאי, כותב ספרות ושירה ומתרגם
פאדי אנדראוס – זמר ושחקן
קארל סבאג – סופר, עיתונאי ומפיק טלוויזיה פלסטיני-בריטי
סולימאן מנסור – צייר פלסטיני בולט
סברי ג'ריס – סופר ועורך דין
מירה עווד – אשת בידור ותקשורת ממוצא אתני ערבי פלסטיני (נוצרי) מעורב עם סלאבי בולגרי (נוצרי)
לוסי איוב – מנחה ואשת מדיה חברתית ממוצא אתני ערבי פלסטיני (נוצרי) מעורב עם יהודייה מומרת ממוצא אשכנזי (נוצרייה)
שליישת האחים ג'יג'י חדיד, בלה חדיד ואנואר חדיד – דוגמניות מפורסמות ואקטיביסטים פרו-פלסטינים נודעים, ממוצא אתני ערבי פלסטיני (מוסלמי) מעורב עם הולנדי (נוצרי)
נורמן עיסא – שחקן, איש בידור ובמה (ואביהם של השחקנים ליר עיסא ושל שון עיסא - שני בניו הם ממוצא אתני ערבי פלסטיני נוצרי מעורב עם יהודייה ישראלית, מאשתו גדעונה רז)
יוסף (ג'ו) סוויד – שחקן ובמאי; ובעלן לשעבר של הבמאית יעל רונן ושל המנחה עדי שילון
ג'ואל אבו חנא – כדורגלן ממוצא אתני ערבי פלסטיני (נוצרי) מעורב עם גרמני (נוצרי)
לינא מח'ול – זמרת ערבייה-ישראלית (שהתפרסמה כזוכת תוכנית "דה וויס" הישראלית) המציגה עצמה בעולם, קודם כל כפלסטינית–אמריקאית
(ילידת- אוהיו, ארצות הברית; שנת 1993)
מונא חוא – שחקנית ומוזיקאית
עזמי נסאר – כדורגלן עבר ומאמן נבחרת פלסטין לשעבר
זאהי ארמלי – כדורגלן עבר ומאמן שבאב יאטה מהליגה הפלסטינית
סכנדר קובטי – קולנוען מצרי-נוצרי-קופטי-פלסטיני-ערבי (יליד-יפו; שנת 1975)
פלסטיה חוסאם כאמל אל-עקאד היא עיתונאית, משוררת ויוצרת תוכן פלסטינית מרצועת עזה.
החלה את דרכה כעיתונאית אזרחית, תיעדה את המתרחש ברצועה בתקופות של סכסוך, וזכתה להכרה בינלאומית בזכות סגנונה הישיר והאישי.
עבודתה התפרסמה ברשתות חברתיות ובמסגרות תקשורת שונות, והיא נחשבת לאחת הדמויות הבולטות בדור הצעיר של יוצרות פלסטיניות.
היא פרסמה שירים וסיפורים קצרים העוסקים בזהות, חופש וחיים תחת מצור, ושיריה תורגמו לשפות שונות.
בשנת 2025 השתתפה בתוכנית !Democracy Now עם העיתונאית האמריקאית איימי גודמן, שם הקריאה את שירה "Only in Gaza", שזכה לתהודה רחבה.
אל-עקאד למדה בבית הספר הבינלאומי האמריקאי בעזה.
לאחר מכן סיימה תואר ראשון בעיתונאות ובניו מדיה ב שבפמגוסטה, צפון קפריסין.
לפני מלחמת חרבות ברזל כלל התוכן המקוון של אל-עקאד בעיקר דיווחים על נסיעות לקפריסין ולדובאי.
אל-עקאד התפרסמה באינטרנט אחרי שהחלה לפרסם בחשבונה באינסטגרם תיעודי וידאו על החיים בעזה במלחמת חרבות ברזל.
עד 8 בנובמבר 2022 צברה אל-עקאד 2.8 מיליון עוקבים באינסטגרם.
ב-3 בנובמבר היו לה 2.1 מיליון עוקבים.
סרטוני אל-עקאד פורסמו ב-BBC, בתאגיד השידור האוסטרלי, ב"ביזנס היום" בהודו, ב"אינדפנדנט", ב"", וב"".
ב-2 בנובמבר 2023 פרסם ה"ג'רוזלם פוסט" כתבה שטענה כי אל-עקאד פועלת במסגרת תקשורתית המזוהה עם חמאס.
בפרסום נטען כי היא חלק ממערך ההסברה של הארגון, לצד עיתונאים פלסטינים נוספים.
עם זאת, אל-עקאד עצמה מעולם לא התייחסה באופן פומבי לטענות אלה.
עבודתה כוללת דיווחים אזרחיים מרצועת עזה במהלך הלחימה, שחלקם עוררו ויכוחים תקשורתיים בישראל ובעולם.
פלסטין הכבושה הוא השם שנתנו מדינות ערב לשטח שהחזיקה ישראל (בלשונן: הישות הציונית, בערבית: الكيان الصهيوني, תעתיק: אלכיאן א-סהיוני) לאחר הנכבה ב-1948, אותו כבשה במהלך מלחמת העצמאות (בלשונן: מלחמת פלסטין, בערבית: حرب فلسطين, תעתיק: חרב פלסטין).
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 משמעות המונח הורחבה וכללה גם את שטחי רצועת עזה ויהודה ושומרון שנכבשו על ידי צה"ל (בלשונן: צבא הכיבוש הציוני/הישראלי).
ב-2005 פינתה ישראל את רצועת עזה ממתנחליה כחלק מתוכנית ההתנתקות, אך, ישנן עדיין מדינות הרואות בה כסוג של שטח כבוש עקב המצור שהוטל עליה והשליטה במרחב האווירי והימי שלה בידי ישראל.
בתחילה המונח "פלסטין הכבושה" שימש רק את אלה שלא הכירו בלגיטימיות של מדינת ישראל להתקיים, אך המונח נמצא בשימוש גם בקרב התומכים בהקמת מדינה פלסטינית לפי גבולות 1967 תוך הכרה בקיומה של ישראל.
מפת פלסטין הכבושה היא הסמל המזוהה ביותר עם הארגונים הפלסטינים השונים כגון: הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), פת"ח, חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, החזית העממית לשחרור פלסטין ועוד.
עם זאת, השקפות ועמדות אחרות מבקשות לחיות בדו-קיום דו-לאומי תחת מדינה אחת, כשהעם הפלסטיני הוא זה שיהיא השולט ברוב אוכלוסיית ומוסדות ה"ישות הציונית הכבושה" לשעבר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תו המחשב 𓂆 שבצורתו דומה למפת פלסטין הכבושה, הפך לסמל פופולרי ברשתות החברתיות המציין תמיכה או סולידריות עם המאבק הפלסטיני.
מקור התו הוא בכתב חרטומים.
גם האמוג'י/צימוד שני התווים הייחודים שיוצרים בתורם את הצירוף המיוחד PS במדיה החברתית הגלובלית, מאפשרים למשתמשי סמארטפונים תומכים ועדכניים להציג סמליל של דגלון פלסטין.
ערוץ פלסטין אליום הוא ערוץ טלוויזיה לווייני המזוהה עם הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
הערוץ הושק ב-2009 ועוסק ב"סוגיית פלסטין" בממדיה הלאומיים, הערביים, האיסלאמיים וההומניטריים.
ערוץ הטלוויזיה הגיע לראש טבלת ערוצי הלוויין המקומיים הנצפים ביותר בשטחים הפלסטיניים עם אחוז של (11%), לצד אל-ג'זירה (36%) וערוץ אל-אקצא (11%), בסקר שנערך על ידי המרכז הפלסטיני לחקר מדיניות וסקרים במהלך החודשים אוקטובר ונובמבר 2022.
לערוץ יש כ-150 עובדים ומשרדים בשטחים הפלסטיניים ובמקומות אחרים, עם 20 כתבים שעובדים עבורו 24 שעות ביממה.
הערוץ בבעלות אנשי עסקים ותקשורת ערבים ופלסטינים, ומשדר בערבית 24 שעות ביממה.
הערוץ מפיק גם סרטים מקוריים, וזכה במספר פרסים לאורך השנים.
הערוץ הושק ב-2009 בלונדון ועבר לביירות, כאשר ב-4 בנובמבר 2010 החלו שידוריו הניסיוניים.
ב-2016 כוחות צה"ל בשיתוף המנהל האזרחי פשטו על משרד הערוץ הפועל מרמאללה שבגדה המערבית, עצרו את מנהלו בנוסף לעוד 3 עיתונאים והחרימו את הציוד בתחנה.
כמו כן הוצא צו סגירה למקום.
המנהל האדמיניסטרטיבי והפיננסי של הערוץ נהרג במשרד בעזה ב-17 באוקטובר 2023, כתוצאה מתקיפה אווירית ישראלית בשכונת אל-ספטאווי בצפון עזה.
מטוסי קרב ישראליים תקפו את משרד הערוץ וכן את רכב השידור שלו ב-22 בדצמבר 2023.
משפט הפתיחה של הערוץ בעמוד הבית שלו, "פלסטין היום...
ערוץ כל פלסטין", מצביע על כך שהערוץ מתיימר להוות פלטפורמה תקשורתית לכל הפלסטינים, על כל מרכיביהם, והאוריינטציות הפוליטיות השונות שלהם.
פלסטיות (המכונה גם דפורמציה פלסטית) בפיזיקה והנדסת חומרים היא היכולת של חומר מוצק לעבור דפורמציה קבועה, כלומר שינוי בלתי הפיך בצורה בתגובה לכוחות שהופעלו עליו.
לדוגמה, חתיכת מתכת מוצקה שמכופפת או נלחצת לצורה חדשה מציגה פלסטיות, שכן שינויים קבועים מתרחשים בתוך החומר עצמו.
בהנדסה, המעבר מהתנהגות אלסטית להתנהגות פלסטית מכונה כניעה.
דפורמציה פלסטית נצפית ברוב החומרים, במיוחד מתכות, קרקעות, סלעים, בטון וקצף.
עם זאת, המנגנונים הפיזיים הגורמים לדפורמציה פלסטית יכולים להשתנות באופן רחב.
ברמת הגביש, הפלסטיות במתכות היא לרוב תוצאה של נקעים.
פגמים כאלה הם נדירים יחסית ברוב החומרים הגבישיים, אך רבים בחלקם ומהווים חלק מהמבנה הגבישי שלהם; במקרים כאלה, יכולה להתרחש פלסטיות גבישית.
בחומרים שבירים כמו סלע, בטון ועצם, הפלסטיות נגרמת בעיקר על ידי החלקה בסדקים מיקרוסקופיים.
בחומרים תאיים כמו קצף נוזלי או רקמות ביולוגיות, הפלסטיות היא בעיקר תוצאה של סידור מחדש של בועות או תאים, במיוחד תהליכי T1.
עבור מתכות דקטיליות רבות כמו נחושת ואלומיניום, מאמץ המתיחה המופעל על דגימה תגרום לה להתנהג בצורה אלסטית.
כל עלייה בעומס מלווה בעלייה פרופורציונלית באורך.
כאשר העומס מוסר, החתיכה חוזרת לגודלה המקורי.
עם זאת, כאשר העומס עולה על סף מסוים – חוזק הכניעה – העלייה באורך גדלה יותר מהר מאשר באזור האלסטי; כעת, כאשר העומס מוסר, תישאר מידה מסוימת של הארכה.
דפורמציה אלסטית, לעומת זאת, היא קירוב ואיכותה תלויה במסגרת הזמן שנבחנה ומהירות ההעמסה.
אם, כפי שמוצג בגרף המצורף, הדפורמציה כוללת דפורמציה אלסטית, היא מכונה לעיתים קרובות "דפורמציה אלסטו-פלסטית" או "דפורמציה אלסטית-פלסטית".
פלסטיות מושלמת היא תכונה של חומרים לעבור דפורמציה בלתי הפיכה ללא כל עלייה במתחים או בעומסים.
חומרים פלסטיים שהוקשחו כתוצאה מדפורמציה קודמת, כמו עיצוב קר, עשויים לדרוש מתחים גבוהים יותר כדי להתעוות יותר.
בדרך כלל, הדפורמציה הפלסטית תלויה גם במהירות הדפורמציה, כלומר מתחים גבוהים יותר צריכים להיות מיושמים כדי להגדיל את קצב הדפורמציה.
חומרים כאלה נאמרים שהם מתעוותים באופן ויסקו-פלסטי.
פלסטין הוא עיתון יומי פלסטיני בשפה הערבית, מזוהה חמאס, שבסיסו בעזה ונוסד ב-2006. הוא מתפרסם בפורמט גיליון רחב.
זהו העיתון היומי הגדול ביותר ברצועת עזה לפי תפוצה.
שם העיתון וכן הסמל שלו מגיעים ככל הנראה מהעיתון "פלסטין" שהיה נפוץ בקרב הערבים בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 2009 עורך העיתון היה מצטפא צואף.
נכון ל-2025, עורך העיתון הוא איאד אל-קרא.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-3 במאי 2007, ויצא ב-10,000 עותקים.
במסיבת ההשקה שלו השתתף אסמאעיל הנייה.
הדמויות הבולטות בו מזוהות עם החמאס.
בשנת 2009 נראה גלעד שליט בסרטון וידאו שצילמו חוטפיו, כשהוא מחזיק בעותק של "פלסטין".
הצלם התמקד בתאריך המודפס עליו, כדי להוכיח שהסרטון צולם סמוך למועד פרסומו.
פלסטין TV או ערוץ הלוויין הפלסטיני הוא ערוץ טלוויזיה לווייני פלסטיני, המהווה הערוץ הראשי של תאגיד השידור הפלסטיני של אש"ף.
פלסטין טי וי, שהוקמה בשנת 1994, פועלת לצד תחנת רדיו, קול פלסטין, שהושקה בשנת 1995. הטלוויזיה הפלסטינית משדרת בטלוויזיה יבשתית מקומית בשטחים הנמצאים תחת הרשות הפלסטינית, שם ישנם כ-11 מגדלים לחיזוק הגל היבשתי בערים הפלסטיניות.
הערוץ החל לשדר בשנת 1999 מרצועת עזה על ידי הרשות הפלסטינית במסגרת הסכמי אוסלו משנת 1994.
ערוץ הלוויין של פלסטין TV משדר ברחבי העולם דרך Nilesat ניילסאט, Arabsat וחמשת הלוויינים הבאים:
קיטוב: אופקי, קצב קידוד 27.5 מילישניות
תדירות: 3.880 מגהרץ, מיקום מסלולי: 105.5° מזרח, קיטוב: אופקי, קצב קידוד 27.5 מילישניות
תדירות: 12.132 מגהרץ, מיקום מסלולי: 30° מזרח, קיטוב: אופקי, קצב קידוד 27.5 מילישניות
תדירות: 11.898 מגהרץ, מיקום מסלולי: 97° מערב, קיטוב: אנכי, קצב קידוד 22.0 מילישניות
תדירות: 4.171 גיגה-הרץ, מיקום מסלולי: 333° מזרח, קיטוב: RHCP, קצב קידוד 27.5 מילישניות
פלסטין TV משדרת גם בטלוויזיה יבשתית מקומית בשטחים הנמצאים תחת הרשות הפלסטינית, שם ישנם כ-11 מגדלים לחיזוק הגל היבשתי בערים הפלסטיניות.
פלסטין אקשן היא רשת מחאה פרו-פלסטינית הנוקטת בפעולה ישירה.
חבריה משבשים את הפעילות של תעשיית הנשק בבריטניה באמצעות ונדליזם ופעולות התבצרות.
משרד הפנים הבריטי הודיע כי ב-30 ביוני 2025 הוכרז "פלסטין אקשן" כארגון טרור בממלכה המאוחדת, וזאת לאחר תקרית שבה חברי הקבוצה פגעו במטוסים של חיל האוויר המלכותי RAF Brize Norton ו-איירבוס A330 MRTT.
בפברואר 2026 קבע בית המשפט בבריטניה כי ההכרזה אינה חוקית
פלסטין אקשן הכריזו על הקמתם ב-30 ביולי 2020 באמצעות השחתת מטה אלביט מערכות בבריטניה.
מייסדי הרשת הם הודא עמורי, בת לאב פלסטיני, וריצ'רד ברנרד, פעיל שמאל ותיק.
ב-19 במאי 2021, ארבעה פעילים עם צבע אדום עלו על הגג של מפעל אלביט לייצור רחפנים הממוקם בלסטר ושפכו עליו צבע אדום.
עשרה אנשים נעצרו בשל הפעולה וחלק מהפעילים נאשמו בהסגת גבול.
באפריל 2022, פעילי פלסטין אקשן קשרו את עצמם לגדרות של מפעל לייצור כלי טיס בלתי מאוישים ("UAV Tactical Systems Ltd") ששייך לאלביט בלסטרשייר, אנגליה.
אקטיביסטים אחרים קשרו את עצמם לשלט סמוך וקראו "תשוחרר פלסטין" (Free Palestine).
המפגינים נעצרו ודובר הרשת אמר שהפעולה הישירה לא תפסיק עד שכל מפעלי אלביט יסגרו.
במאי 2024, חלק מהפעילים נכנסו למאסר של 12 חודשים.
ביוני 2023, פעילים תקפו את חברת Hydrafeed על "סיפוק ציוד צבאי" לישראל.
הפעילים פגעו בציוד של החברה וקראו לא לספק מוצרים לאלביט.
בינואר 2024, פעילים פרצו לבורסה לניירות ערך בלונדון ופגעו במבנים שנמצאו בתוך המטה.
שישה אנשים נעצרו בעוון פעולת השיבוש.
באותו החודש, פעילים פרצו לחברת הלוגיסטיקה Kuehne + Nagel במילטון קינס והרסו חלונות, פגעו בציוד וקראו להפסיק לספק ציוד צבאי לישראל.
במרץ 2024, פעילים השחיתו תמונה של ג'יימס בלפור בטריניטי קולג', קיימברידג'.
הפעילים טענו שעשו זאת בשל הצהרת בלפור, שתמכה בתנועה הציונית.
ביוני 2024, פרצו פעילים למפעל "לאונרדו" וריססו צבע על מטוסי קרב.
פעילים אחרים השחיתו את בית הסנאט שבקיימברידג'.
בספטמבר 2024, השתלטו פעילים על המטה הלונדוני של חברת יחסי הציבור APCO Worldwide מכיוון שהוא "ייצג אינטרסים של ישראל בשל שיתוף הפעולה עם אלביט מערכות".
לאחר זמן קצר, הם ריססו צבע אדום על המבנה וחסמו את הכניסה באמצעות מנעול לאופניים.
באוקטובר 2024, פרצו פעילים לחדר נקי של מפעל לייצור מטוסי לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II בחצי האי וירל שבבעלות טלדיין.
טלדיין בתגובה הזהירה שכל פעולת פריצה לחדר נקי עלולה להביא ל-12 חודשי מעצר.
בנובמבר 2024, פעילים שברו חלון של מבנה באוניברסיטת מנצ'סטר, שקרוי על שמו של חיים ויצמן, נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל, שהיה כימאי ומראשי הציונות.
נכון לנובמבר 2024, נעצר פעיל אחד בשל הפעולה.
במרץ 2025, פעילי פלסטין אקשן שפכו צבע אדום על מבנה עתיק באוניברסיטת קיימברידג' וקראו לאוניברסיטה לעצור את שיתוף הפעולה עם חברות שמוכרות ציוד צבאי לצבא הישראלי.
ביוני 2025, הודיע משרד הפנים הבריטי על כוונתו להכריז על "פלסטין אקשן" כארגון טרור בממלכה המאוחדת, וזאת לאחר תקרית שבה חברי הקבוצה פגעו במטוסים של חיל האוויר המלכותי בבסיס RAF Brize Norton כולל מטוס איירבוס A330 MRTT.
ההכרזה, שנכנסה לתוקף ב-5 ביולי.
לאחר ההכרזה על "פלסטין אקשן" כארגון טרור, נעצרו יותר מ-2,000 איש בגין תמיכה בארגון, רובם בגלל החזקת שלטים שעליהן כתובות סיסמאות כמו "אני מתנגד לג'נוסייד, אני תומך בפלסטין אקשן" בהפגנות שונות.
במקביל עתר הארגון לבית המשפט לערעורים של אנגליה וויילס נגד ההכרזה עליו כארגון טרור.
בפברואר 2026 קיבל בית המשפט העליון בבריטניה את עתירת פלסטין אקשן נגד ההכרזה עליו כארגון טרור.
בית המשפט קבע כי ההכרזה אינה מידתית וכי ההכרזה פוגעת בחופש הביטוי וההתאגדות
פלסטין היא ארצנו והיהודים הם כלבינו (בערבית זה חורז: فلسطين بلادنا واليهود كلابنا, בתעתיק: פַלַסְטִין בְּלַדְנָא, וְאֵל-יָהוּד כְּלָאבְנָא) היא סיסמה אנטישמית הנפוצה בעולם הערבי החל משנות ה־20 של המאה ה־20, כתגובת נגד לציונות.
דימוי היהודים לכלבים נבחר עקב היחס המוסלמי לכלב כחיה טמאה.
קיימות גם גרסאות נוספות אשר היו נפוצות ברחוב הפלשתיני: "הארץ היא ארצנו, והיהודים כלבינו" (בתעתיק: אל בלאד בלאדנא, ואל יאהוד כלאבנא); "הממשלה איתנו, והיהודים כלבינו" (אל דאולה מענא, ואל יאהוד כלאבנא).
הסיסמה הופיעה לראשונה בארץ ישראל בשנים 1918–1919. הפזמון הזה שימש בהפגנות הערבים בירושלים במרץ 1920 ו-1923. הסיסמה נקראה גם באפריל 1920 על ידי ההמונים בהפגנה שהובילה אמין אל-חוסייני (שמונה כעבור שנה למופתי הגדול של ירושלים) ועל ידי עורך העיתון סוריא אל-ג'נוביה, עארף אל-עארף.
מהפגנה זו התפתחו מאורעות תר"פ.
קריאות סיסמה זו הפכו למאפיין קבוע בחגיגות נבי מוסא המוסלמי בירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
בתחילת שנות ה-30 בפגישה בין חאג' אמין אל-חוסייני לכמה מראשי שבטים בדואים בה ניסה לשכנע אותם לא למכור אדמות ליהודים הם ענו לו: "חאג' אמין אל תדאג!
[...] הארץ היא ארצנו והיהודים הם כלבינו".
הסיסמה התפשטה מארץ ישראל למדינות השכנות.
בסוריה ובלבנון, בשנת 1948, קראו המונים גם את הסיסמה "פלסטין היא ארצנו והיהודים הם כלבינו" לעבר היהודים שחיים שם, לפעמים הקריאה הייתה הקדמה לפרעות.
בשנת 1987 נעשה שימוש בסלוגן בהפגנות ובהפרות סדר שבוצעו על ידי אזרחים ערבים ישראלים ביפו, בחיפה ובנצרת, כסולידריות עם מעשי הפלסטינים באינתיפאדה הראשונה.
אסירים פלסטינים בכלא קציעות בשנת 1991 נהגו לקרוא את הסיסמה הזו מדי פעם, כולל כאשר עיראק ירתה טילים על ישראל במהלך מלחמת המפרץ.
בשנת 2020 נחקר אזרח פלסטיני במשטרת ישראל לאחר שהעלה שידור חי בו הוא צועק את הסיסמה הזו לעבר קבוצת יהודים חרדים בעיר העתיקה בירושלים.
במאה ה-21 הסיסמה התפשטה לצפון אמריקה.
בשנת 2006, שם נקראה הסיסמה (בערבית) בהפגנות פלסטיניות בסן פרנסיסקו שאורגנו על ידי ארגון אל-עוודה.
בשנת 2009 נעשה שימוש בפזמון בהפגנה פרו-פלסטינית במונטריאול.
בשנת 2020 הפזמון (בערבית) צולם בווידאו בהפגנה פלסטינית באונטריו.
המארגנים פרסמו התנצלות מאוחר יותר.
גם ילדים פלסטינים משתמשים בפזמון הזה.
כך למשל, דווח על תקרית ב-1936, שבה קראו ילדים את הסיסמה הזו לעבר נוסע יהודי ביפו, בעוד הפלסטינים המבוגרים שהתלוו אליהם לא מחו ולא השתיקו אותם.
גרסה אחת היא: "פלסטין היא ארצנו, היהודים הם כלבינו, שים ענף אחד על השני, שאללה ישבור את היהודים".
גרסאות נוספות לשיר הילדים: "פלסטין היא ארצנו והיהודים הם כלבינו.
הם הגיעו לארצנו כמו קבצנים".
"הערבים הם החברים שלנו, היהודים הם כלבינו".
השוואות אחרות של יהודים לכלבים בשיח הערבי/פלסטיני
יהודים וישראלים מושווים לכלבים בשיח הערבי/פלסטיני גם ללא קשר ישיר לסיסמה.
בתקרית בשנת 1928, קהל ערבים בירושלים, שכעס על כך שהיהודים הקימו מחיצה בכותל המערבי כדי להפריד בין מתפללים לגברים ונשים, צעק "מוות לכלבים היהודים".
באותה שנה פרסמה קבוצת תלמידים של עז א-דין אל-קסאם בחיפה הצהרה המפרטת את "כלבים יהודים החולמים על בית לאומי" בין אויבי האומה.
בשנת 1992, יאסר ערפאת, שהיה אז יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין, הוקלט בשיחה עם נציג אש"ף בפריז, בו הוא מכנה את היהודים "הכלבים".
בשנת 2022, סרטון בדף הפייסבוק הרשמי של ועדת ההסברה והתרבות של פתח הסביר כי מחנה קיץ, שבו ילדים מקבלים הכשרה בסדר ובמשמעת צבאית, היה הכרחי משום ש"המאבק שלנו עם בני הכלבים ארוך ואנחנו זקוקים לדור צעיר".
ברומן העיון הגרפי "פלסטין" מאת ג'ו סאקו, שפורסם בשנת 2001, הוא מתאר מפגש עם אישה פלסטינית שאמרה לו שקתולים כמוהו רצויים בביתה, אך "יהודים הם כלבים".
בשנת 2007, בתוכנית הטלוויזיה "אל-אקצא" של חמאס לילדים, אמר ילד בן 3: "אנחנו לא אוהבים את היהודים כי הם כלבים!
בשנת 2014, כתב עדלי סאדק, השגריר הפלסטיני בהודו, במאמר דעה ב"אל-חיאת אל-ג'דידה" כי הפלסטינים נמצאים "בקו ההגנה הראשון בקרב האנושות נגד הכלבים".
בשנת 2015 אימאם פלסטיני-ישראלי כינה את ראש הממשלה בנימין נתניהו "כלב יהודי" במהלך דרשה.
אחד המשתתפים בטבח שבעה באוקטובר תועד אומר על קורבנות התקיפה "כלבים יהודים".
פִלָסְטִינֻנָא, נִדָאא אל־חיאת היה מגזין פוליטי שהיה הביטאון הראשון של התנועה הפלסטינית פת"ח.
המגזין נוסד בשנת 1959 על ידי יאסר ערפאת וח'ליל אל-וזיר (אבו ג'יהאד), והופץ בין השנים 1959–1968.
הביטאון "פִלסטינֻנָא" נוסד בשנת 1959. הגרעין המייסד של פת"ח חיפש במה ציבורית להציג את התנועה, וזו סופקה על ידי תופיק חורי, חבר לשעבר בסניף של "האחים המוסלמים" בלבנון, שברשותו היה רישיון של כתב עת בשם "אל־נִדָאא".
חורי החליף את השם ל"נִדָאא אל־חיאת־פִלָסְטִינֻנָא", שהחל לצאת לאור בביירות כביטאון פת"ח.
הגיליון הראשון יצא לאור באוקטובר 1959.
הביטאון היה כלי התקשורת הרשמי של קבוצת פת"ח, ובו הוזכר לראשונה השם "פת"ח".
"פִלָסְטִינֻנָא" היה ירחון בן שלושים עמודים, שבסיסו בביירות, לבנון.
כותרת המגזין לא הזכירה את שמות העורכים והכותבים, וכתובתו הייתה תיבת דואר.
עם זאת, הוא לא היה פרסום מחתרתי, והוא נמכר בפומבי.
עורכי הביטאון היו אל-וזיר ותופיק חורי, העורך האחראי, שהיה גם המוציא לאור של העיתון.
חורי היה חבר באגודת עובאד אל-רחמן הלבנונית, שסייעה בהקמת העיתון.
תפוצת הביטאון הייתה נמוכה מאוד בשלב הראשוני, והוא לא כלל פרסומות.
הוא הופץ במדינות ערב, אך לא הגיע למדינות בהן הייתה מדיניות צנזורה נוקשה כמו מצרים וסוריה, או למדינות אחרות שראו בשלילה את ההשקפה שהציבה את פלסטין בראש האג'נדה.
באמצע שנות ה-70 הוא נאסר רשמית במדינות ערב, ולאחר מכן הופץ בהן בחשאי.
כתוצאה מכך, הופץ העיתון בעיקר במדינות אירופה, ובהן גרמניה המערבית.
הרשויות הישראליות לא העניקו תשומת לב לביטאון עד אמצע 1964.
הביטאון התפרסם כירחון עד נובמבר 1964. ארבעים גיליונות יצאו לאור.
בשנת 1968 הופסקה הוצאתו לאור.
לא ידוע כמה גיליונות הודפסו בביירות.
ההנהגה הוותיקה של פת"ח ציינה תפוצה של למעלה מ-5,000 עותקים, אך זוהי הערכת-יתר.
הביטאון לקה ברמת הכתיבה ובעומק הניתוח שבו.
השפעתו הכוללת הייתה מוגבלת בשל איכותו, והוא לא הגיע אל הפלסטיני הממוצע.
הסיסמה של "פִלָסְטִינֻנָא" הכריזה כי "מהפכה מזוינת עממית ארוכת טווח היא הדרך לשחרור פלסטין".
מטרתו העיקרית של הביטאון הייתה להציג את השקפותיה ועמדותיה הפוליטיות של תנועת פת"ח.
הוא מילא תפקיד משמעותי בגיוס חברים לפת"ח מהעולם הערבי וסייע לאינטראקציות בין חברי פת"ח לפלסטינים החיים באזורים שונים.
הביטאון השתמש בשפה דתית כדי למשוך את תשומת לבם של הפליטים הפלסטינים ברצועת עזה, שהגיעו מרקע כפרי ושמרני.
"פִלָסְטִינֻנָא" כלל את המדורים הבאים, שכולם עסקו באירועים הקשורים לפלסטין: מאמרי מערכת, ידיעות, שירים, מכתבים וסיסמאות.
הביטאון כינה בכל גיליון את קוראיו הפלסטינים "בני הנכבה".
ח'ליל אל-וזיר היה הכותב העיקרי.
מספר מאמרים נשאו את ראשי התיבות של יאסר ערפאת, ואת המאמרים האחרים כתב תופיק חורי.
הביטאון כלל טור קבוע, שכותרתו "דעתנו" וכותבו היה אנונימי, אך העיתונאי דייוויד הירסט טען כי הוא נכתב על ידי אל-וזיר.
ערפאת פרסם בביטאון מאמרים שפנו לפליטים הפלסטינים ולפזורה הפלסטינית.
בנובמבר 1959 פורסמה ב"פִלָסְטִינֻנָא" תוכנית הפת"ח, שהתמקדה בלאומיות הפלסטינית כפתרון לבעיה הפלסטינית.
המאמרים בביטאון הבהירו כי העם הפלסטיני, ולא מדינות ערב, הוא הסמכות הייצוגית היחידה לבעיה זו.
הסיבה לטענה זו הייתה כישלונן של מדינות ערב להשיג התקדמות כלשהי לקראת "שחרור" פלסטין.
עם זאת, כתבים מוקדמים אלה חסרו מסגרת תאורטית מבוססת היטב.
כך למשל, התייחסות קונקרטית לפלסטינים הופיעה רק בגיליון הרביעי, אז הפכו ההתייחסויות למונח זה תכופות יותר ומפורטות יותר.
בביטאון נכתבו מאמרים אידאולוגיים, והודפסו בו טקסטים קיימים של היסטוריונים פלסטינים.
הרקע הדתי של הכותבים בא לידי ביטוי בין השאר בהתייחסותם הרבה לדימויים סטראוטיפיים של היהודים והיהדות.
קהל היעד של הביטאון היו "בני הנכבה" או "צעירי הנכבה", ואלו נקראו להנהיג את העם הפלסטיני – לשחרור ולסולידריות חברתית.
הביטאון כלל פרקים מההיסטוריה הפלסטינית, כולל סיפור מאבקם של הפלסטינים בציונים, בדגש על המרד הערבי הגדול של 1936–1939, תוך שזירת סיפורי גבורה.
כמו כן, הובאו סיפורי ערים וכפרים בפלסטין.
הביטאון קרא להקמת ישות פלסטינית על ידי העם הפלסטיני, שמטרתה להוציא את הבעיה הפלסטינית ממסגרתה הנוכחית והשגת אהדתו של העולם הערבי.
הביטאון קרא להקמת שלטון לאומי פלסטיני מהפכני על החלקים הערביים של הארץ, ודחה את כל הפתרונות המוצעים לבעיה הפלסטינית, ובהם תוכנית החלוקה, ואת כל התוכניות ליישוב הפליטים הפלסטינים.
הביטאון הציג דרישה להקמת תנועה פדאינית פלסטינית בלבד, שלא תהיה קשורה במדינה ערבית כלשהי, ותחסל את קיומה של מדינת ישראל.
הביטאון קבע כי המהפכה המזוינת הפלסטינית היא הדרך היחידה לשחרור המולדת, וכי העימות הערבי-יהודי הוא בלתי נמנע, שכן קיומה של מדינת ישראל נוגד את היגיון ההתפתחות ההיסטורית.
הביטאון קרא להימנע מהצטרפות למפלגות ערביות אידאולוגיות.
הוא קבע כי אבדן האדמה שהייתה שייכת לפלסטינים הוא לא רק חמרי, אלא קודם כל חרפה כלל-ערבית – האדמה היא הכבוד והשלום, וחיפוש אחר הכבוד הוא פעולה להשבת האדמה שנגזלה.
הביטאון דן בעיקר בנושאי המלחמה במדינת ישראל.
הוא קרא לדחות כל תוכנית המאפשרת את המשך קיומה של מדינת ישראל ולהתנגד לניסיונות של מדינות ערב לקחת חסות על הפלסטינים ועל הבעיה הפלסטינית.
הוא הדגיש את חובתו של העם הפלסטיני לקחת את גורלו בידיו ואת הצורך לרכז את כל משאבי העולם הערבי למאבק המזוין בישראל.
הביטאון העניק תשומת לב מיוחדת להכרה בקיומה של ישות פלסטינית עצמאית ולקריאה לעצמאות הפעולה הפלסטינית במסגרת המאבק הערבי הכללי למען פלסטין.
הביטאון כלל קריאות להשמדת מדינת ישראל, וייחד מקום נרחב לסוגיית המאבק המזוין, כולל דוגמאות למאבק כזה של תנועות לאומיות אחרות ולתאוריות שונות של "התנגדות".
הביטאון העביר את המסר שהתנועה הלאומית הפלסטינית צריכה להיות מוכנה למאבק מזוין ארוך טווח כמו זה של האלג'יראים והווייטנאמים, ושעל המאבק הזה לקבל את תמיכת הערבים ותנועות דומות אחרות במדינות העולם השלישי.
"פִלָסְטִינֻנָא" ביטא את עמדתו העוינת של פת"ח כלפי המשטר ההאשמי, שהושפעה מעמדת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר כלפי משטרו של חוסיין, מלך ירדן בתקופה זו.
הוא כלל מאמרים על מספר "מעשי טבח" שבוצעו על ידי כוחות ישראליים נגד פלסטינים, אולם הוא לא הזכיר את טבח כפר קאסם שהתרחש ב-1956. עבור הכותבים בביטאון בשנת 1964, הארגון לשחרור פלסטין לא היה כה משמעותי למאבקם, שכן הוא הוקם על ידי מדינות ערב.
גיליון 2 (נובמבר 1959) כולל מאמר תחת הכותרת "דעתנו", בחתימת פת"ח, ובו קריאה ל"בני הנכבה" "להנהיג את עמם לשחרור המולדת".
הכותב טוען כי "הנכבה אירעה והמשיכה להתקיים כי אנו לא היינו גורם יסודי בהנהגת המערכה".
הוא קורא ל"בני פלסטין" להתלכד ולשתף פעולה, כדי ש"יחזרו למערכה חזקים יותר וחכמים יותר ולמודי לקחי העבר".
הגיליון מכיל את סיפור קרב הקסטל ובתוכו את סיפורו של המפקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
עמוד אחד בגיליון זה הוקדש ל"מצעד הנצחיים", ובו הופיעו תמונותיהם של עז א-דין אל-קסאם ומפקדי המרד של 1936–1939, וביניהם אל-חוסייני, עבד אל-רחים חאג' מוחמד ועארף אל-ג'עוני.
יום הצהרת בלפור (2 בנובמבר) גונה בחריפות בצירוף איום בנקמה ביהודים.
תחת הכותרת "לקח ראשון" התפרסם עמוד לזכרו של ח'מיס מחמוד אל-דסוקי, ש"ערך כמה פעולות פדאיניות בתקופת הכיבוש הישראלי ברצועת עזה" (1956–1957).
מאמר שכותרתו "המיליון השלישי, הוי ערבים" הזהיר מפני גל העלייה הצפוי לישראל.
מדור "גיבורינו" ייחד שני עמודים ל"שהיד חסן סלאמה".
בגיליון 4 (ינואר 1960) מתריס הביטאון: "היכן אתם בני הנכבה?...
אל תשכחו את מצבכם הנוראי, עניים מעונים באוהלים...
הביטאון פונה ל"צעירי פלסטין": "אין מולדת לבד מפלסטין...
לא נסבול עוד את מצבנו...
הביטאון סוקר פרקים מההיסטוריה הפלסטינית, כולל מאבק הערבים בבריטים ובציונים, ומציג מסקנה: "הפעולה למען פלסטין לא תהיה על ידי ישיבה של אנשי פלסטין באוהלים...
הפעולה להחזרת פלסטין דורשת גיוס הכוחות והכנות למערכה".
הגיליון כולל גם מאמר על המרד הערבי הפלסטיני של 1936 ומדור בשם "דע את אויבך".
במסגרת סיפורי יישובים, עוסק הגיליון בחיפה: "זכרו את חיפה...
את הרחובות היפים שבהם הלכתם...
הייתם מכובדים וראשכם זקוף, כי הייתם במולדתכם...
והיום יש לכם אוהלים, אך אנו נשוב".
הגיליון כולל גם סיפורי פליטים, "שער געגועים" ותגובות לאירועים הקשורים בארץ, בחתימת "בן הנכבה".
בגיליון 5 (פברואר 1960) פונה הביטאון לפלסטינים הפועלים במסגרת המפלגות הלאומיות והערביות ומוכיח אותם על כך בכותבו שההתאגדויות הללו אינן מציבות את הבעיה הפלסטינית בראש סדר היום שלהן, ושואל את "בני פלסטין": "האם יש לנו זהות (כִּיאָן) כדי להבליט את אישיותכם וישותכם?".