tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד משיאי הקריירה של האן היה הפקת הסרט שובר הקופות של דיסני "היפה והחיה" משנת 1991, אשר היה לסרטו הראשון שהועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
השיא הבא הגיע כאשר הפיק את סרט הפולחן "מלך האריות" משנת 1994, אשר הוכרז זמן לא רב מאוחר יותר כסרט המצליח ביותר של דיסני.
לאורך שנות התשעים הפיק האן סרטים רבים כמו "הגיבן מנוטרדאם" והקיסר נפל על הראש.
בשנת 2000 ביים האן את הסרט "פנטסיה 2000" בהשתתפות שחקנים רבים כגון סטיב מרטין, ג'יימס ארל ג'ונס, קווינסי ג'ונס, יצחק פרלמן ואנג'לה לאנסברי.
בשנה שלאחר מכן הפיק את הסרט "אטלנטיס: האימפריה האבודה".
בשנת 2003, יחד עם שותפו ליצירת "מלך האריות", רוב מינקוף, הפיק את הסרט "האחוזה הרדופה" בכיכובו של אדי מרפי, מה שהפך אותו לסרט המצולם הראשון שהפיק האן.
בשנת 2009 יצא הסרט התיעודי "היפהפייה הנרדמת מתעוררת" בביומו של האן, אשר גם קריין והפיק אותו.
לאחר סרט זה הוא הפיק סרטים תיעודיים נוספים, ביניהם "המוזיקה של הווארד".
דון פפיין שיפר (בהולנדית: Don Pepijn Schipper; נולד ב-27 בפברואר 1980), הידוע יותר בשם הבמה דון דיאבלו (Don Diablo), הוא מפיק מוזיקלי, תקליטן ופזמונאי הולנדי.
הוא נחשב כאחד מחלוצי הז'אנר פיוצ'ר האוס, יחד עם אוליבר הלדנס וצ'אמי .
ב-2016, הוא דורג כאמן הפיוצ'ר האוס של השנה בביטפורט.
ב-2002, הוא הוציא את אלבום האוסף הראשון שלו, M8 Worldwide Volume Nine - Storming.
ב-2004, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, .
בהמשך השנה, הוא השיק את פרויקט המוזיקה שלו, Divided, שבו הציא 2 סינגלים: "The Music, the People" ו-"Easy Lover".
הסינגל "Easy Lover" היה גרסה מחודשת ללהיט של פיליפ ביילי ופיל קולינס מ-1985.
ב-2005, הוא הוציא את אלבום האוסף השני שלו, Sellout Sessions 01.
ב-2006, הוא הוציא את הסינגל "Who's Your Daddy".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-25 במצעד 100 הסינגלים ההולנדי ולמקום העשירי ב-Dutch Top 40.
ב-2007, הוא הוציא את אלבום הרמיקס הראשון שלו, The Face of a New Generation.
בהמשך השנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ביזיי את הסינגל "This Way (Too Many Times)".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-25 במצעד 100 הסינגלים ההולנדי ולמקום החמישי ב-Dutch Top 40.
ב-2008, הוא הוציא את אלבום האוסף השלישי שלו, Sellout Sessions 02. בהמשך השנה, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Life Is a Festival.
ב-2009, הוא הוציא את אלבום האוסף הרביעי שלו, Sellout Sessions 3. בהמשך השנה, הוא הוציא את אלבום האוסף החמישי שלו, Drive-By Disco.
ב-28 ביוני 2009, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אקסמפל, את הסינגל "Hooligans".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-15 במצעד הדאנס הבריטי.
ב-8 במרץ 2010, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם סידני סמסון , את המיני-אלבום הראשון שלו, Monster.
ב-10 באוקטובר 2010, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הלהקה דרגוניט , את הסינל "Animale".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-33 במצעד הסינגלים ההולנדי ולמקום השני בפלנדריה.
ב-2012, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Lights Out EP.
בהמשך השנה, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, M1 Stinger EP.
ב-2013, הוא יצר את שיר הנושא "Origins" של המשחק באטמן: ארקהם אוריג'ינס.
ב-2013, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם המפיק מאט נאש, את הסינגל "Starlight (Could You Be Mine)".
הסינגל מאוחר יותר הופיע בהופעה האחרונה של Swedish House Mafia באותה שנה.
מאוחר יותר, השיר נהיה להיט בביטפורט.
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-19 ב-Dutch Top 40.
באוקטובר 2014, דיאבלו הופיע במקום ה-82 ברשימת 100 התקליטנים המובילים של DJ Magazine.
באוקטובר 2015, הוא הופיע במקום ה-30 ברשימת 100 התקליטנים המובילים של DJ Magazine.
ב-21 בספטמבר 2015, הוא הוציא בשיתוף עם טייסטו ותומאס טרואלסן , את הסינגל "Chemicals".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום השמיני ב-Dutch Top 40, למקום ה-26 בפלנדריה, ולמקום ה-84 בשוודיה.
ב-2016, הוא הופיע במקום ה-15 ברשימת 100 התקליטנים המובילים של DJ Magazine.
ב-7 באוקטובר 2016, הוא הוציא את הסינגל "Cutting Shapes".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-16 בוולוניה, ולמקום ה-84 בצרפת.
ב-2017, הוא הוציא את אלבום האוסף השישי שלו, Past.Present.Future.
בהמשך השנה, הוא הופיע במקום ה-11 ברשימת 100 התקליטנים המובילים של DJ Magazine.
ב-27 באוקטובר 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הלהקה אריזונה , את הסינגל "Take Her Place".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום השני בוולוניה, למקום החמישי במצעד הדאנס של וולוניה, ולמקום ה-23 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד.
ב-12 בינואר 2018, הוא הוציא את אלבום הרמיקס השני שלו, Reconstructions.
ב-9 בפברואר 2018, הוא הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Future.
ב-13 במרץ 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הזמר ג'יימס ניומן, את הסינגל "Head Up".
ב-23 במרץ באתה שנה, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם הזמר אנסל אלגורט את הסינגל "Believe".
ב-25 באפריל באותה שנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קאלום סקוט, את הסינגל "Give Me Love".
ב-11 במאי 2018, הוא הוציא גרסת רמיקס לשיר "Kids in Love" של קייגו ודה נייט גיים .
ב-12 ביולי באותה שנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם זונדרלינג, את הסינגל "No Good".
ב-3 באוגוסט באותה שנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הזמר אלכס קלייר, את הסינגל "Heaven to Me".
ב-9 בספטמבר 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אמילי סאנדיי וגוצ'י מיין, את הסינגל "Survive".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון בפולין, ולמקום השישי בחבר המדינות.
ב-20 במרץ 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הזמר זאק אייבל, את הסינגל "Bad".
ב-2021, הוא הוציא את אלבום הרמיקס השלישי שלו, Reconstructions Part II.
ב-10 בספטמבר 2021, הוא הוציא את אלבום האולפן הרביעי שלו, Forever.
2010: Monster (ביחד עם סידני סמסון )
100 התקליטנים המובילים של DJ Magazine
דונלד "דון" מונטגומרי האטסון היה שחקן פוטבול ועוזר מאמן אמריקאי.
האטסון שיחק בתפקיד התופס (Wide Receiver) בקבוצת גרין ביי פאקרס מליגת ה-NFL לאורך כל 11 שנות הקריירה המקצוענית שלו.
האטסון בינואר 1913 בפיין בלאף, ארקנסו.
את קריירת המכללות שלו הוא התחיל ב-1932 באוניברסיטת אלבמה ושנתיים לאחר מכן זכה עימה באליפות ה-NCAA.
בעקבות הישגיו, נבחר האטסון לנבחרת ה-All-America הראשונה על ידי שישה ארגונים שונים.
בסיום לימודיו באוניברסיטה, לא תכנן האטסון להמשיך ולשחק פוטבול מקצועני, אך שוכנע על ידי מאמנה של גרין ביי פאקרס, קרלי למבו.
בעונתו הראשונה בליגה, תפס האטסון שישה טאצ'דאונים והוביל את ה-NFL בקטגוריה הזו.
בעונה השנייה הוא כבר זכה עם גרין ביי באליפות הליגה, לאחר שזו ניצחה 6-21 בגמר את בוסטון רדסקינס, ושבר שיאי NFL בתפיסות (34) ויארדים בתפיסה (536).
ב-1939 קבע האטסון שיא ליגה נוסף - תשעה טאצ'דאונים בתפיסה בעונה אחת.
באותה עונה זכתה גרין ביי באליפות נוספת, אך האסטון, שהיה פצוע במשך ארבעה שבועות, שותף רק בדקות הסיום של הגמר נגד ניו יורק ג'איינטס.
שנתיים לאחר מכן, הפך האטסון לתופס הראשון אי פעם שתפס 50 מסירות בעונה, ובמקביל המשיך להוביל את ה-NFL ביארדים וטאצ'דאונים בתפיסה.
באותה עונה הוא זכה לראשונה בפרס ה-MVP של הליגה, לאחר שקיבל שש מתוך תשע ההצבעות למקום הראשון.
עונה אחר כך, שיחזר האטסון את ההישג וזכה שוב בפרס ה-MVP, לאחר שהפך לתופס הראשון בהיסטוריה שחוצה את רף 1,000 היארדים בתפיסה.
בפברואר 1943 הודיע האטסון על פרישה ממשחק בעקבות פציעה, אך התחרט בהמשך וחזר לתחילת העונה בספטמבר.
בסיום אותה עונה, הוא הודיע על פרישה נוספת, הפעם כדי לקבל את משרת עוזר המאמן של גרין ביי.
גם הפעם הפרישה לא ארכה זמן רב, והאסטון חזר לשחק במקביל לעבודתו כעוזר מאמן.
את עונת 1944 סיימה גרין ביי כאלופת ה-NFL, כשהאטסון מסיים עם שתי תפיסות ל-47 יארדים במשחק הגמר נגד ניו יורק ג'איינטס.
ב-1945 פרש האסטון בשלישית, אך חזר בו שוב והצטרף לסגל שחקני הקבוצה.
בשבוע השלישי של העונה, במשחק נגד דטרויט ליונס, קבע האטסון שיא של 29 נקודות אישיות ברבע, לאחר שהשיג ארבע טאצ'דאונים בתפיסה ובעט חמש נקודות אקסטרה.
שיא זה נחשב עד היום לאחר מהשיאים הבלתי שבירים של ה-NFL.
בסיום אותה עונה, פרש האסטון סופית ממשחק, כשבאמתחתו למעלה מ-20 שיאי ליגה שונים.
בנוסף ליכולתו המצוינת כתופס, שימש האסטון כבועט (Placekicker) של הקבוצה, והשיג 172 נקודות אקסטרה מתוך 183 ניסיונות ושבעה שערי שדה מתוך 15 ניסיונות.
כמו רבים מהשחקנים באותה תקופה, האסטון שיחק גם בעמדות הגנה, ובעונת 1940 אף הוביל את הליגה עם שש חטיפות מסירה.
בשתי עונותיו האחרונות בגרין ביי, הוא שימש כמאמן-שחקן, ואחרי פרישתו המשיך בתפקיד עוזר המאמן עד 1948.
האטסון נחשב לתופס המודרני הראשון, ועד היום הוא מדורג כאחד התופסים הטובים בתולדות הליגה.
ב-1951 נכנס האטסון להיכל של פוטבול המכללות, וב-1963 הוא היה אחד מ-17 האישים הראשונים שהוצגו בהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
ב-1969 הוא נבחר לקבוצת השנה ה-50 של ה-NFL, ב-1994 לקבוצת השנה ה-75 וב-2019 לקבוצת השנה ה-100. האטסון הוא אחד משישה שחקנים בלבד שנכללו בכל שלוש קבוצות השנה של הליגה.
מגיל צעיר התעניין האטסון בעולם העסקים.
בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטת אלבמה, הוא פתח מכבסה עם חברו לקבוצה בר בראיינט, אך הם מכרו את העסק לאחר שנתיים.
בהיותו שחקן בגרין ביי הוא פתח אולם באולינג, שזכה להצלחה כה גדולה, עד שהוא שקל פעמיים פרישה ממשחק כדי להקדיש את רוב זמנו להפעלתו.
לאחר מכן, הוא הקים סוכנות כלי רכב וב-1951 אף רכש סוכנויות של שברולט וקאדילק ברסין, ויסקונסין.
בנוסף, שימש האטסון כחבר בדירקטוריון של גרין ביי מ-1952 עד 1980, אז נבחר לדירקטור אמריטוס.
לאחר שפרש מהחיים הציבוריים, התיישב האסטון ברנצ'ו מיראז', קליפורניה, שם התגורר עד מותו ב-26 ביוני 1997, בגיל 84.
דון אדוארד פאגנסון הידוע כדון ואס הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי ממוצא יהודי, זכה במספר פרסי גראמי.
דון פאגנסון נולד וגדל בדטרויט.
אביו היה יהודי בעל מדליה על שרותו במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום בית הספר הוא החל ללמוד באוניברסיטת מישיגן, אך נשר לאחר שנה.
בשנת 1971 הפיק את האלבום Rama Rama / Endless Path עבור המתופף מורוגה בוקר.
היה זה פרויקט ההקלטה הראשון בו לקח ואס חלק.
הוא החל לעשות שימוש בשם הבמה "דון ואס", ויחד עם חברו דייוויד וייס הקים את הלהקה "Was (Not Was)" בשנת 1979. הם הוציאו לאור מספר אלבומים וזכו להצלחה.
בשנת 2008 הם ההתאחדו והוציאו אלבום נוסף.
בשנת 1989 הפיק ואס את האלבום Nick of Time עבור הזמרת בוני רייט אשר זכה בפרס הגראמי לאלבום השנה.
ואס זכה בפרסים נוספים עבור אלבומים אחרים שהוא הפיק בשנים 2009 ו-2016.
בשנת 1992 הפיק את אלבומה של הזמרת הישראלית עפרה חזה, "Kirya" שהיה מועמד לפרס הגראמי בקטגוריית מוזיקת העולם.
בשנת 1995 הפיק ואס סרט תעודה על בריאן וילסון.
סרט זה זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בסן פרנסיסקו.
על מוזיקה שהוא כתב לסרט "Backbeat" דון ואס זכה בפרס של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
בשנים 2009–2012 דון ואס הנחה תוכנית רדיו.
בשנת 2012 דון ואס מונה לנשיא של חברת "בלו נוט".
לדון ואס שלוש בנים, כולם מוזיקאים בהרכבים שונים.
דון יוסף (בתעתיק מאסטורית: Don Yuçaf) או דון יוסה (Yuça) הוא רופא יהודי-ספרדי שהתגורר באוביידו, אך מוזכר גם בכמה תעודות מחבל הארץ וילהויקיוסה שבאסטוריאס.
הוא הרופא הראשון במחקר ההיסטורי של חבל ארץ זה ב ואחד מיהודי אסטוריאס המוכרים ביותר כיום למחקר, ואף הוגדר במאמר כ"רופא החשוב בזמנו בעיר אוביידו".
כפי הנראה שאותו "יוסף היהודי", כפי שכונה בכתבים שמזכירים אותו, שגשג מבחינה כלכלית, ועל כך העיד כינויו "דון".
דון חואן דה-מרקו הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1995 בכיכובם של ג'וני דפ ומרלון ברנדו.
הסרט עוסק בדמותו של דון חואן, ומתבסס בין היתר על הפואמה "דון חואן" מאת הלורד ביירון.
בניו יורק המודרנית, גבר בן 21 אשר לובש מסיכה וגלימה, מאיים בהתאבדות לאחר אהבה נכזבת.
המשטרה שולחת את ג'ק מיקלר, פסיכיאטר מזדקן על סף הפנסיה, כדי להניא אותו מכך.
מיקלר משוחח עם האיש, שמציג את עצמו כ"דון חואן" - המאהב האגדי.
מיקלר משכנע אותו לוותר על תוכנית ההתאבדות, ודון חואן נלקח לאשפוז של עשרה ימים במוסד לחולי נפש.
מיקלר מבקש מדון חואן לספר לו את סיפור חייו במטרה לתהות על קנקנו.
בהדרגה, סיפורו של דון חואן מתחיל להשפיע גם על מיקלר, ומפיח מחדש רומנטיקה ושמחת חיים בחייו המשעממים.
דון דונלד הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1937 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט, שבוים על ידי בן שרפסטין וכולל מוזיקה מאת פול סמית' שעובדה משירי עם מקסיקנים, עוקב אחר דונלד דאק המנסה לחזר אחרי ברווזה מקסיקנית בשם דונה דאק.
קלרנס נאש דיבב גם את דונלד וגם את דונה.
למרות שהוגדר בזמנו כעוד סרט מצויר בסדרת "מיקי מאוס", דבר המסביר את פניו של מיקי מאוס בתחילת הגרסה המקורית, הסרט הוא למעשה החלק הראשון בסדרת "דונלד דאק" והראשון שמציג את דונלד כדמות הכוכב הראשי כמו גם מושא אהבה לדונלד.
הסרט נוצר במקור כחלק מ"סימפוניות טיפשיות", תחת השם "The Little Burro" (Burro - חמור בספרדית).
העלילה הייתה כמעט זהה לגרסה הסופית, אלא שהגיבורים היו ילד וילדה מקסיקנים חסרי שם שמתחרטים על החלפת החמור שלהם במכונית וכך, בשמחה רבה מתאחדים איתו בסוף.
דונלד דאק רוכב על גבי חמור דרך המדבר המקסיקני מנגן בגיטרה וחובש סומבררו בדרכו לביתה של חברתו, דונה דאק.
דונה רוקדת את ריקוד הכובעים המקסיקני ובסופו של דבר נוחתת על החמור של דונלד שמשליך אותה מגבו.
צחוקו של דונלד גורם לדונה לכעוס והיא סוטרת לו על הלחי, זורקת אותו לתוך המזרקה ושוברת לו את הגיטרה על הראש ומיד חוזרת בזחיחות לתוך הבית.
בחזרה בחוץ, חמורו של דונלד לועג על כישלונו ומר גורלו של בעליו.
דונלד מחליט להחליף את החמור במכונית בתחנת סחר סמוכה.
דונלד זוכה מיד בחיבתה של דונה כאשר הוא מופיע עם המכונית מתחת לחלונה.
היא מתיישבת במושב האחורי ואף מנשקת את דונלד בלהט.
יחד הם יוצאים לסיבוב במדבר, אך לבסוף המכונית סובלת מבעיות במנוע ומפסיקה לעבוד.
דונלד מנסה בביטחון לתקן את הבעיה, אך המכונית משליכה אותו החוצה וממהרת משם בלעדיו.
המושב האחורי מתקפל ונסגר על דונה והיא נלכדת בפנים בעוד דונלד במרדף אחר המכונית הסוררת.
המכונית מתנגשת בסלע ומתרסקת, פולטת מתוכה את דונה לתוך שלולית בוץ, ודונלד צוחק עליה.
דונה שוב זועמת על כך שהוא לועג עליה, מרימה את צופר המכונית ומכה איתו את דונלד, עד שהאחרון נוחת על קקטוסים ושם דונה דוחפת את הצופר לפיו.
לאחר מכן דונה רוכבת על החד-אופן שלה, אותו היא נשאה בתוך ארנקה, מצהירה בכך שמערכת היחסים ביניהם נגמרה.
דונלד, לבדו במדבר עם החמור שנמלט מתחנת הסחר, זועם על המכונית וזורק לעברה את הצופר כנקמה.
עם זאת, זה גורם לרדיאטור של המכונית להתפוצץ והמים החמים נוחתים על הסומבררו של דונלד ומכווצים אותו.
ושוב חמורו של דונלד צוחק עליו.
לא ברור אם דונה דאק פשוט מייצגת גרסה קודמת לדמותה של דייזי דאק או שהיא דמות נפרדת לחלוטין.
מאוחר יותר דונה זכתה להמשכיות רטרואקטיבית ברצועת הקומיקס של דיסני משנת 1951, בתור יריבתה של דייזי.
דונה הופיעה מספר הופעות נוספות במגזין הבריטי "Mickey Mouse Weekly".
מבחינת מדיום הסרטים, דונה אינה הופיעה באף סרט נוסף.
בסרט זה דונה משמשת כמושא האהבה הראשון והאחרון של דונלד עד לשנת 1940, עם הופעת הבכורה של דייזי דאק בסרט "מר דאק צועד החוצה".
דונלד ג'ין דייוויס הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הצפונית מאז 2023. דייוויס, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את המחוז החמישי בסנאט של קרוליינה הצפונית משנת 2013 עד 2023.
דייוויס נולד בעיירה סנו היל שבקרוליינה הצפונית.
ב-1989 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מקארתור באירווינג, טקסס.
הוא קיבל תואר ראשון במדעים במדעי החברה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, ותואר שני במינהל עם התמחות במנהל כללי מאוניברסיטת מרכז מישיגן, ותואר שני באמנויות בסוציולוגיה עם ריכוז בנושאים חברתיים בפיתוח אזורי מאוניברסיטת מזרח קרולינה.
הוא גם קיבל תואר דוקטור לחינוך במנהיגות חינוכית עם ריכוז במינהל להשכלה גבוהה מאוניברסיטת מזרח קרוליינה.
דייוויס השלים קורסים בתוכנית השרים הממונה על ידי כנסיית תקווה חדשה, הכנסייה הפרסביטריאנית ארצות הברית של אמריקה.
דייוויס נבחר לראשות העיר סנו היל בשנת 2001, וגם עמד בראש המפלגה הדמוקרטית של מחוז הקונגרס הראשון של המדינה.
הוא הגיש בקשה לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הראשון ב-2004, אך נשר לפני הבחירות המקדימות.
בשנת 2005 נבחר בשנית לראשות העיר.
ב-1 באוקטובר 2007, הוא הכריז על תוכניות להגיש בקשה למחוז החמישי בסנאט של צפון קרוליינה.
דייוויס היה אחד משישה מועמדים דמוקרטיים שהגישו מועמדות למושב שהחזיק הסנאטור הפורש ג'ון קר השלישי.
הוא קיבל את מרב הקולות, 36%, בבחירות המקדימות ב-6 במאי 2008. מכיוון שלא קיבל את 40% מהקולות הנדרשים על מנת לזכות בפריימריז, הוא התמודד מול קתי טאפט בסיבוב שני.
ב-24 ביוני 2008 זכה דייוויס במועמדות הדמוקרטית עם 63% מהקולות בשלב השני.
הוא התמודד מול לואיס פאטה בבחירות נכלליות, ניצח ב-4 בנובמבר 2008 עם 53% מהקולות.
כהונתו החלה ב-1 בינואר 2009. הוא המשיך לכהן ברציפות בסנאט ב-14 השנים הבאות.
ב-1 בדצמבר 2021, הכריז דייוויס על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר פרישתו של ג'.
הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי בבחירות 2022 עבור מחוז הקונגרס הראשון של צפון קרוליינה לאחר שניצח את הסנאטורית לשעבר אריקה ד' סמית'.
בנובמבר 2022, דייוויס ניצח בבחירות הכלליות, כשניצח את המועמדת הרפובליקנית סנדי סמית'.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023 והוא חבר השדולה השחורה בקונגרס.
דון ברנרד זאגייר הוא מתמטיקאי גרמני-אמריקאי שתחום עבודתו העיקרי הוא תורת המספרים.
הוא אחד המנהלים של מכון מקס פלנק למתמטיקה בבון שבגרמניה.
מאז אוקטובר 2014 הוא גם עמית במרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית (ICTP).
דון זאגייר נולד ב-1951 בהיידלברג שבגרמניה המערבית.
אמו הייתה פסיכיאטרית, ואביו היה דיקן ההוראה בקולג' האמריקאי של שווייץ.
אביו החזיק בחמש אזרחויות, והוא בילה את נעוריו במדינות רבות.
בשנים 1971–1984 היה חבר סגל במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת בון, ובשנת 1976 מונה לפרופסור שם.
בשנים 1979–1990 היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מרילנד.
בשנים 1990–1991 ו-1992–1993 היה פרופסור באוניברסיטת קיושו בפוקואוקה שביפן.
בשנים 1990–2001 היה פרופסור באוניברסיטת אוטרכט שבהולנד.
משנת 1984 נמנה עם סגל מכון מקס פלנק למתמטיקה ובשנים 1995–2019 היה מנהל המכון.
בשנים 2006–2014 היה פרופסור בקולז' דה פראנס בפריז.
זאגייר שיתף פעולה עם הירצברוך בעבודה על משטחי הילברט מודולריים .
עבודה משותפת שלו עם בנדיקט גרוס הניבה את נוסחת גרוס-זאגייר, המקשרת את הנגזרת הראשונה של פונקציית L של עקום אליפטי ב-1 לגובה של נקודת היגנר מסוימת.
למשפט זה יש כמה יישומים, כולל מקרים מסוימים של השערת ברץ' וסווינרטון-דייר, יחד עם היותו מרכיב בפתרון של דוריאן גולדפלד לבעיה מסוימת .
זגייר שיתף פעולה עם ג'ון הרר בתחום של עקומים אלגבריים, והקשר שלהם לערכים מיוחדים של פונקציית זטא של רימן.
זאגייר מצא נוסחה לערך של פונקציית זטא של דדקינד.
מצא הוכחה קצרה ואלמנטרית למשפט שני הריבועים של פרמה
פרס קול בתורת המספרים בשנת 1987.
הרצאת גאוס של האגודה הגרמנית למתמטיקה בשנת 2007.
חבר זר באקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים של הולנד משנת 1997.
חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית משנת 2017.
דון הנלי (נולד ב-22 ביולי 1947) הוא מוזיקאי, זמר, וכותב שירים אמריקאי, אשר נודע בעיקר כאחד מהחברים המייסדים, כמתופף וכזמר בלהקת הרוק האיגלס והוא היה הזמר הראשי בכמה מהלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה כולל "Witchy Woman", "Desperado", ו-"Hotel California".
לאחר שלהקת האיגלס התפרקה בשנת 1980 הנלי המשיך בקריירת סולו והוציא בסך הכל חמישה אלבומי אולפן ומספר סינגלים כאשר המצליח ביותר מביניהם היה הסינגל "The Boys of Summer" .
הנלי נחשב לאחד מאמני מוזיקת הרוק המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
כאמן סולו, הנלי מכר בסך הכל מעל ל-10 מיליון אלבומים ברחבי העולם, זכה בשני פרסי גראמי ובחמישה פרסי וידאו קליפים של MTV.
בשנת 2008 הנלי דורג במיקום ה-87 ברשימת הזמרים הגדולים ביותר בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון.
דון הנלי נולד בעיר גילמר אשר בטקסס, והוא גדל בעיירה הקטנה הסמוכה לינדן .
הנלי הוא ממוצא אנגלי, סקוטי ואירי.
בתיכון הוא התמקד בתחילה בכדורגל, אך משום שהיה לו מבנה גוף קטן יחסית המאמן הציע שהוא יפרוש, ובעקבות כך הוא הצטרף ללהקה של התיכון בה הוא ניגן בהתחלה בטרומבון ובהמשך ניגן בכלי הקשה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1965, הנלי למד באוניברסיטת סטיבן פ.
הנלי נשר לבסוף מהלימודים על מנת לטפל באביו אשר היה גוסס ממחלות לב ועורקים.
הקריירה המוזיקלית המוקדמת של הנלי החלה בתיכון כאשר הצטרף ללהקת מוזיקת דיקסילנד ג'אז שהוקמה על ידי אביו של חבר הילדות ריצ'רד בודן, ואשר חבריה כללו את הנלי, וחבריו ריצ'רד בודן וג'רי סוראט.
בהמשך הוא וחבריו הקימו את הלהקה "Four Speeds".
שם הלהקה שונה בהמשך ל"Felicity" ובמשך תקופה מסוימת בוצעו מספר שינויים שונים בהרכב הלהקה.
באותה התקופה הלהקה הוחתמה על חוזה עם מפיק מוזיקלי מקומי והם הוציאו לשווקים ב-1969 את השיר "" שנכתב על ידי הנלי.
בהמשך הלהקה קיבלה סיוע רב מהזמר קני רוג'רס.
באותה התקופה הלהקה שינתה את שמה ל"Shiloh", חתמה על חוזה עם חברת התקליטים Amos Records, עברה ללוס אנג'לס, והקליטה את אלבום הבכורה של הלהקה.
בתקופה בה הלהקה הקליטה את אלבום האולפן שלהם הם גרו בביתו של קני רוג'רס במבשך מספר חודשים.
הלהקה התפרקה לבסוף בשנת 1971 בשל מחלוקת יצירתית בין הנלי לבאודן.
ב-1970 ניגן עם גלן פריי, רנדי מייזנר וברני לידון כהרכב ליווי של לינדה רונסטאדט.
ב-1971 הקימו ארבעתם את להקת האיגלס, וחתמו על חוזה עם חברת התקליטים Asylum Records של דייוויד גפן.
אלבום הבכורה של הלהקה יצא לשווקים בשנת 1972 וזכה להצלחה רבה.
הלהקה הפיקה לאורך שנות השבעים שורה ארוכה של אלבומים ולהיטים מצליחים, והנלי היה שותף לכתיבת השירים ושר בחלק גדול מהלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה, כולל בשירים "Desperado", "Hotel California" ו-"Witchy Woman".
הלהקה הפכה לאחת מלהקות הרוק המצליחות בכל הזמנים, זכתה במספר פרסי גראמי והפכה לאחת מהלהקות האמריקאיות שזכו להצלחה המסחרית הגדולה ביותר.
הלהקה התפרקה לבסוף בשנת 1980.
בעקבות הפירוק של להקת האיגלס הנלי החליט להתחיל קריירת סולו.
אלבומו משנת 1989 "The End of the Innocence" זכה אפילו להצלחה רבה יותר והסינגל "The End of the Innocence" מתוך האלבום, אותו הנלי ביצע בשיתוף עם ברוס הורנסבי, הפך ללהיט גדול.
במהלך שנות השבעים הייתה להנלי מערכת יחסים מתוקשרת עם הזמרת סטיבי ניקס ועם השחקנית/דוגמנית ונערת בונד לואיס צ'ילס.
בתחילת שנות ה-80 הנלי היה מאורס לשחקנית בטלסטאר גלקטיקה מרן ג'נסן .
הנלי התחתן עם הדוגמנית שרון סאמרול ב-1995. לבני הזוג שלושה ילדים.
הנלי גר יחד עם אשתו בעיר דאלאס שבטקסס.
לפי הערכה משנת 2012 הנלי היה באותה העת אחד מהמתופפים העשירים ביותר בעולם (אחרי רינגו סטאר, פיל קולינס ודייב גרוהל), כאשר הונו הכולל הוערך בכ-200 מיליון דולרים.
אלבומי אולפן עם להקת האיגלס
דון הול הוא במאי סרטי אנימציה, מדבב ותסריטאי אמריקאי הידוע בסרטים שביים באולפני ההנפשה של וולט דיסני דיסני, "פו הדוב", "שישה גיבורים", "ריה והדרקון האחרון" ו-"עולם מוזר".
סרטו "שישה גיבורים" זכה בפרס אוסקר לסרט האנימציה הטוב ביותר.
הול נולד וגדל בעיירה גלנווד שבאיווה שבארצות הברית.
כבר בגיל צעיר גילה עניין בציור ובאמנות חזותית, ועסק בציור באופן קבוע.
על פי ראיונות וכתבות עיתונאיות, משפחתו עודדה את נטייתו האמנותית ותמכה ברצונו לעסוק ביצירה.
דון הול למד באוניברסיטת איווה שם השלים תואר בציור ורישום.
במהלך לימודיו רכש הכשרה באמנות פלסטית מסורתית, שהתמקדה בציור ידני, קומפוזיציה וסיפור חזותי – יסודות שהשפיעו בהמשך על עבודתו באנימציה קולנועית.
דון הול החל את דרכו המקצועית באולפני ההנפשה של וולט דיסני בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר הצטרף לאולפן כאמן סטוריבורד של שלל סרטים כמו "צ'יקן ליטל", "טרזן" ו-"הקיסר נפל על הראש" ומפתח פרויקטים שונים בתחום האנימציה.
לאחר מכן קיבל את תפקיד "ראש צוות סיפור", ובתפקיד זה עבד על "פגוש את הרובינסונים" (2007) וגם "הנסיכה והצפרדע" (2009).
בשנת 2024 הכריז כי עזב הול את דיסני והצטרף לאולפן "Skydance Animation" לפתח וליצור סרט אנימציה מקורי במסגרתו.
דון הול השתתף גם בדיבוב של כמה סרטי דיסני שבהם היה מעורב בהליך ההפקה, בדמויות משניות או קטנות, בין השאר בסרטים "הנסיכה והצפרדע" ו-"לפגוש את הרובינסונים".
+שנהסרטבמאיתסריטאימפיק בפועלראש צוות סיפוראמן סטוריבורדדיבובאחרהערות1999טרזן2000הקיסר נפל על הראשחומר סיפורי נוסף2003אחי הדובחומר סיפורי נוסף2005צ'יקן ליטלמעצב דמויות2007לפגוש את הרובינסוניםגסטון פרמגוקי2008בולטתודות מיוחדות2009הנסיכה והצפרדעדרנלמפקח אמנותי - סיפור2011פו הדוב2014שישה גיבוריםהובלה יצירתית2016זוטרופוליסהובלה יצירתית2016מואנהבמאי שותףהובלה יצירתית2018ראלף שובר את האינטרנטנוסףהובלה יצירתית2019לשבור את הקרח 2הובלה יצירתית2021ריה והדרקון האחרוןהובלה יצירתית2021אנקאנטוהובלה יצירתית2022עולם מוזרהובלה יצירתית2023המשאלההובלה יצירתית2024מואנה 2הובלה יצירתית
דון מקלֵיין הוא זמר וכותב שירים אמריקאי.
מקליין נולד בעיר ניו רושל שבמדינת ניו יורק.
את תחילת דרכו במוזיקה עשה עת רכש את הגיטרה הראשונה בגיל העשרה וכן בלימודי אופרה שמימנה אחותו.
לימודי האופרה ואימוניו בשחייה אפשרו לו להשיג שליטה על הנשימה באופן שאפשר לו לשיר משפטים ארוכים מבלי לחדש את הנשימה כמו בשיר "Crying", וזאת על אף מחלת האסתמה ממנה סבל מאז ילדותו.
לאחר מות אביו, בגיל 15, החליט להקדיש את חייו למוזיקה ויצר קשר עם גורמים בתעשיית הבידור.
עד שנת 1968 הופיע בפני קהלים קטנים ובבתי קפה תוך כדי לימודים לתואר אקדמי במנהל עסקים ואז ויתר על מלגת לימודים באוניברסיטת קולומביה לטובת תפקיד זמר הבית ב-Café Lena בניו יורק.
בתקופת הופעותיו ב-Café Lena הזמינה מועצת האמנות של מדינת ניו יורק את מקליין להיות "הטרובדור של נהר ההדסון" וכך בילה את הקיץ בהופעות בעיירות עמק ההדסון.
האלבום הראשון של מקליין, "Tapestry", שהוקלט בחברת Mediarts בברקלי בשנת 1969, הגם שעורר ביקורות חיוביות, זכה להצלחה מוגבלת מאוד.
בעקבות הכישלון הפסיקה חברת Mediarts את ההתקשרות עם מקליין אך חברת יונייטד ארטיסטס רקורדס זיהתה את הפוטנציאל שלו והקליטה את להיטו הראשון, "אמריקן פאי", בסוף מאי 1971. בהופעה הראשונה עם השיר החריג באורכו זכה ליחס אדיש מצד הקהל.
ההפצה המסחרית של השיר החלה בנובמבר אותה שנה על גבי סינגל.
מפאת אורכו של השיר חולקה היצירה לשניים והודפסה משני צידי התקליט.
במהירות רבה מצא עצמו הלהיט בראש מצעד המכירות האמריקאי ומקליין הפך לכוכב בינלאומי מוכר.
מרוב הצלחת השיר מקליין הפסיק לשיר אותו בהופעות בטענה ש"המעריצים באים להופעות רק כדי לשמוע אותו".
מילות השיר זכו להתייחסות רבה ולפרשנות אך מקליין עצמו סירב להתייחס לפרשנויות ולמשמעות השיר ותרם למסתורין.
אולם, כיום ידוע שהשיר נכתב לזכרו של זמר הרוקנרול המצליח באדי הולי, שנהרג בתאונת מטוס ב-1959, תאונה שקיבלה את הכינוי "היום שבו מתה המוזיקה".
הסינגל השני, "וינסנט" ("Vincent"), שנכתב על הצייר וינסנט ואן גוך ובהשראת הציור "ליל כוכבים", יצא במרץ 1972 ונחל אף הוא הצלחה בבריטניה ובארצות הברית.
לאור הצלחת שני הלהיטים, שבה יונייטד ארטיסטס והוציאה את התקליט הראשון שלו בהדפסה מחודשת שזכתה, כצפוי, להצלחה גדולה יותר.
במהלך שנות ה-70 הוסיף מקליין להופיע ולהקליט, אך העדיף להישאר נאמן לאמת האמנותית שלו ונמנע מליצור להיטים נוסחתיים על יסוד להיטיו הקודמים ולמחזר את הצלחותיו.
תקליטיו זכו להצלחה מוגבלת, אך הופעותיו תמיד מילאו אולמות.
בשלהי שנות ה-70 ניהל מקלין רומן ממושך עם נערה ישראלית בשם אורלי צרפתי (כיום אורלי זיו הגרה בטורונטו).
קשר זה נמשך 7 חודשים ופסק בראשית שנות ה-80.
בתחילת שנות ה-80 חזר לתודעה עם שני שירים שפילסו את דרכם לצמרת מצעדי המכירות.
להיטה הידוע של רוברטה פלאק, "הורג אותי ברכות בשירו" ("Killing Me Softly with His Song") נכתב על ידי נורמן גימבל, ופלאק הקליטה לו גרסה ב-1973. השיר בוצע לראשונה ב-1972 על ידי לורי ליברמן.
ליברמן טענה, שאחרי שהאזינה לשיר "כיסאות ריקים" של דון מקליין (מתוך אלבומו American Pie), היא עברה חוויה חזקה של הזדהות, וכתבה על כך שיר.
כשסיפרה על כך לגימבל, הוא כתב את השיר, שהולחן על ידי צ'ארלס פוקס ובוצע על ידי ליברמן.
המלחין פוקס הכחיש את היותה של ליברמן המקור לשיר.
הוא טען, שגימבל והוא כתבו את השיר, נתנו אותו לליברמן, וזו העירה שהשיר מזכיר לה את תגובתה הרגשית החזקה למשמע שירתו של דון מקליין.
מקליין עצמו טוען עד היום, שהוא אכן היווה את ההשראה לשיר של גימבל.
אחדים משיריו בוצעו בגרסאות כיסוי על ידי זמרים והרכבים שונים.
וינסנט בוצע בין היתר על ידי חוליו איגלסיאס ועל ידי וונדה שפרד בסדרה "אלי מקביל".
אמריקן פאי בוצע בין היתר על ידי טורי איימוס, ובשנת 2000 חודש על ידי מדונה וזכה להצלחה רבה.
שירים אחרים שלו בוצעו על ידי פרי קומו ואחרים וכן ביצע מקליין בעצמו גרסאות כיסוי לשירים של אחרים.
בשנת 2003 הקליט ג'ורג' מייקל את "The Grave" כמחאה על המעורבות האמריקאית בעיראק.
גם אלביס פרסלי הקליט גרסה לשירו של מקליין "And I Love You So".
בשנת 2016 הודה מקליין כי תקף את אשתו ואם שני ילדיו, פטרישה שנייר מקליין, בביתם במדינת מיין.
הוא נעצר אך שוחרר בעסקה שכללה תשלום קנס.
השניים נפרדו ומקליין הודה פומבית כי הוא מנהל קשר רומנטי עם דוגמנית שצעירה ממנו ב-50 שנה.
בשנת 1978 הופיע מקלין בישראל.
ביוני 2018 הגיע מקליין לשתי הופעות בישראל, האחת בפארק רעננה והשנייה ברדינג 3 בתל אביב.
דונלד סיגל היה במאי ועורך קולנוע יהודי-אמריקאי.
סיגל נולד בשיקגו, ולאחר שהשלים את לימודיו בקיימברידג' עבד במחלקת הארכיון של אולפני וורנר.
סיגל פילס את דרכו לעשיית הסרטים, כאשר בתחילה היה במשך שנים ארוכות האחראי על מחלקת המונטאז' באולפנים, והיה שותף לעשיית סרטים כ"קזבלנקה".
סיגל שאף להפוך לבמאי, אך האולפנים, שהכירו בכישרונו בתחום המונטאז', החתימו אותו על חוזה ארוך טווח, שמנע ממנו לעבוד כבמאי.
בשנת 1945 ביים סיגל שני סרטים קצרים, "היטלר חי", ו"כוכב בשמי הלילה"; שני סרטים אלו זכו באותה שנה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרטים הקצרים, וכתוצאה מכך החל סיגל לביים סרטים באורך מלא.
סרטיו של סיגל במסגרת האולפנים הגדולים היו בדרך כלל סרטי "הזרם המרכזי", מותחנים, סרטי מלחמה ופעולה.
סיגל נודע בסגנונו האלים והישיר.
כישרונו היה בלקיחת סרט שיגרתי, שהוצע לו על ידי האולפנים, ולהפוך אותו לסרט בעל נגיעה אישית, תוך התגברות על מכשולי תקציב והפקה.
סיגל היה הבמאי הראשון אשר סירב להופעת שמו על סרט שיצר.
היה זה בסרט "מותו של אקדוחן", שיצא לאקרנים בשנת 1969. הסרט החל בבימויו של במאי אחר, אשר הסתכסך עם הכוכב ריצ'רד וידמרק ופוטר.
בסופו של דבר החליט סיגל כי אינו יכול לקבל קרדיט על בימוי הסרט, וביקש מגילדת הבמאים כי בכותרות הסרט יינתן הקרדיט ל"אלן סמית'י", דמות דמיונית שהומצאה לצורך זה.
מאז זכה סמית'י ל"קריירת בימוי" מפוארת, שכן בכל מקרה דומה של סכסוך בין במאי, כוכב ואולפן, שגרם לכך שהבמאי לא ראה בסרט את המוצר לו התכוון, ניתן היה לבקש כי הקרדיט על הבימוי יינתן ל"אלן סמית'י".
סיגל היה מורהו הרוחני של קלינט איסטווד, שהקדיש לו את סרטו זוכה האוסקר "הבלתי נסלח" (1991), וכיכב בכמה מסרטיו, בין היתר "הארי המזוהם", ו"הבריחה מאלקטרז".
בסרט "מיסטי", סרטו הראשון של איסטווד כבמאי, מופיע סיגל בתפקיד משנה משמעותי של ברמן.
כן הופיע סיגל, שביים את "פלישת חוטפי הגופות" ב-1956, בתפקיד קטן בגרסה חדשה לסרט זה שיצאה ב-1978.
האוטוביוגרפיה של סיגל "A Siegel Film" יצאה לאור לאחר מותו בשנת 1993.
פלישת חוטפי הגופות (1956) – עלילתו של סרט מתמקדת ברופא בעיירה קטנה המקבל תלונות על התנהגות אדישה וחסרת רגשות של התושבים.
מסתבר כי חלק מהם מוחלפים בשנתם בחייזרים, שהתנהגותם קפואה ואוטומטית.
החייזרים משתלטים על העיירה, ומנסים לגרום להחלפתם של כל תושביה, ביניהם הרופא.
סיגל יצר סרט מטריד, מפחיד ועוכר שלווה; בניגוד לרעשנות והמשחק המוגזם שאפיינו את סרטי המדע הבדיוני של שנות החמישים, הצליח סיגל להפיק משחקניו משחק מאופק, וליצור תחושה של פרנויה, מחנק ואיום, תחושות ההולכות ומתגברות עד לסיומו של הסרט.
הסרט אמנם מסתיים ב"סוף טוב", שכפי הנראה הוכתב לסיגל על ידי האולפן (הרופא נמלט להרים ומצליח להזעיק עזרה ולהתריע על הסכנה לשלום העולם), אך התחושה היא כי הסוף הוא "מודבק", וכי הסרט מיועד ליצור הרגשה כבדה של חרדה עמומה בקרב הצופים.
את הסרט ניתן לבחון על רקע תקופתו, תקופת המלחמה הקרה, שבה נאבקו האמריקאים כנגד גורם זר (הקומוניזם), הנראה כמשתלט על נשמותיהם של אנשים תמימים, והורס את אמריקה מבפנים, בדיוק באופן שבו השתלטו החייזרים בסרט זה על תושבי העיירה.
סרט זה הוא ביטוי מדויק לפחדיה של אמריקה במהלך המלחמה הקרה, לתחושת הרדיפה שחשו תושביה, שהביאה לתופעות כגון "ציד המכשפות" של הסנאטור ג'וזף מקארתי.
יש הנותנים פירוש הפוך לסרט, ורואים בעמידתו של הרופא הבודד כנגד הגל הלא אנושי הגובר והולך מסביבו, התרסה כנגד המקארתיזם.
לסרט נעשתה גרסה נוספת בשנת 1978, ובה השתתף סיגל בתפקיד זעיר כנהג מונית.
כן נעשתה גרסה בשנת 1993, ובה הוחלף הרופא בנערה המגלה כי בני עירה מוחלפים בידי חייזרים.
בעוד שהגרסה של 1978 זכתה להצלחה מסוימת, הגרסה של 1993 הייתה כישלון, ושתי הגרסאות, לדעת רבים, מחווירות לעומת המקור.
הרוצחים (1964) – סרט זה נעשה במקורו עבור הטלוויזיה, אך לאחר שהתברר כי רמתו גבוהה מהסטנדרטים הרגילים של סרטי טלוויזיה, יצא הסרט אף בגרסה לקולנוע, והצליח מאוד.
עלילת הסרט היא עיבוד לסיפור קצר של ארנסט המינגוויי.
סגנונו הישיר של סיגל יוצר סרט מותח ומרתק, העוסק בסיפורה של חבורת רוצחים המספרת על רצח שזה עתה ביצעה.
הסרט הוא עיבוד מחדש לסרט דומה שנעשה ב-1946, אם כי הוא אלים בהרבה מן המקור.
בין שחקני הסרט ניתן למנות את ג'ון קסאווטס, שהפך לאחר מכן לבמאי.
חשיבותו ההיסטורית של הסרט היא בכך שזהו סרטו האחרון של רונלד רייגן, אשר פרש לאחריו לקריירה פוליטית, שהביאה אותו עד לנשיאות ארצות הברית.
בניגוד לכל הסרטים האחרים שעשה רייגן, בהם הקפיד לשחק את דמות הגיבור הכול-אמריקאי טוב הלב, בסרט זה מגלם רייגן ברמה גבוהה את תפקיד ה"נבל" של איש עסקים חסר מצפון.
הארי המזוהם (1971) – זהו הראשון בסדרה של חמישה סרטים, שבהם מגלם קלינט איסטווד את דמותו של "הארי המזוהם", שוטר המנוכר לסביבתו, מסתכסך עם כל מקורביו, ובמיוחד עם מפקדיו, ובעל דעה משלו באשר לאכיפת החוק.
בסרט זה רודף הארי אחר רוצח פסיכופת (אנדרו רובינסון) אשר נטפל לנערות, כולא אותן, מתעלל בהן ולבסוף הורג אותן.
זהותו של הרוצח ידועה מראש לצופים, וכן להארי ולשלטונות החוק, אך בשל ניצול של פרצות חוקיות על ידי הרוצח, הוא מצליח להמשיך במעשיו, כאשר ידו של החוק קצרה מלהושיע.
אז לוקח הארי את החוק לידיו, ומשליט סדר באופן אישי, בניגוד לחוק, ובניגוד לפקודות שקיבל.
משחקו של איסטווד הוא אבטיפוס לכל שוטר בעל בעיות עם סמכות שנראה מאז על מסך הקולנוע והטלוויזיה.
הדימוי החזק של איסטווד העומד מעל פושע שזה עתה תפס, מכוון אליו את אקדח המגנום בקוטר 44., ושואל אותו "Do you feel lucky, Punk?" ("האם אתה מרגיש בר מזל, פרחח?") היה לקלישאה קולנועית שחזרה בצורות שונות בסרטים רבים.
איסטווד היה מזוהה עם הדמות במשך מספר שנים.
לצד זאת, עבודת הבימוי והעריכה הטובה של סיגל, הפכה את הסרט למעניין ויוצא דופן, בעוד שהמשכיו, אותם לא ביים סיגל, נחשבים כמעניינים ומוצלחים פחות.
הסרט, כ"פלישת חוטפי הגופות" בזמנו, הוא ראי לתקופתו.
הסרט מקדם ערכים של אמריקה השמרנית והימנית - האדם היחיד הלוקח את החוק לידיו במקום בו החוק אינו יכול לעזור, היה תגובה ל"תרבות הנגד", ההיפית, השמאלנית והליברלית.
ניתן לנתח את הסרט על רקע מלחמת וייטנאם בה עמדו אז האמריקנים בפני תבוסה, כאשר הדרישה הימנית הייתה להמשיך את המלחמה עד הסוף ובכל האמצעים, בעוד שהשמאל דרש לסיים את המלחמה ולהחזיר את החיילים הביתה.
עמדתו של "הארי המזוהם" בשאלה זו נראית ברורה ומובנת מאליה.
צ'ארלי וריק (1973) – סרט זה הוא לכאורה סרט פשע שגרתי, אך הוא מכיל את כל האלמנטים שהביאו לסיגל את הצלחתו.
הסרט הוא בעל עלילה מותחת, ערוך היטב, ומלא בדמויות קשוחות, שפה בוטה, וסצנות של אלימות ורצח.
מוזיקת הרקע שהלחין לאלו שיפרין (שהלחין פסקולים לסרטים רבים של סיגל, וידוע בזכות נעימת הרקע לסדרה "משימה בלתי אפשרית") תורמת אף היא לאווירת הסרט.
עלילתו של הסרט עוסקת בחבורת שודדים, אשר לאחר ששדדו בנק קטן בעיירה נידחת, הסתבר כי הבנק שימש כתחנת הלבנת כספים של המאפיה, ועל השודדים למצוא דרך להימלט מהמאפיה ולשמור את הכסף לעצמם.
דון לוריין פרייזר, היא שחיינית ופוליטיקאית אוסטרלית, חברת הפרלמנט של מדינת ניו סאות' ויילס.
פרייזר נחשבת לאחת מהשחייניות הבולטות בתולדות השחייה העולמית, ובין הישגיה הבולטים ביותר ניתן למנות את היותה האישה הראשונה אשר ירדה מגבול הדקה במשחה ל-100 מטר חופשי ואת זכייתה במדליית זהב במשחה 100 מטר חופשי בשלוש אולימפיאדות רצופות, השחיינית הראשונה שהשיגה הישג כזה.
בשנת 1964, נבחרה לאשת השנה של אוסטרליה .
בשנת 2000 זכתה במדליית הספורט האוסטרלית .
בנוסף לקריירה הספורטיבית רצופת ההישגים שלה, התפרסמה בשערוריות הרבות שליוו את כל מהלך הקריירה שלה ובעימותיה הבלתי פוסקים עם הממסד הספורטיבי באוסטרליה.
נולדה בבלמיין, פרוור של סידני, כבת הזקונים במשפחה מרובת ילדים ממעמד הפועלים.
בגיל 12 החלה להתאמן בהדרכתו של מאמן השחייה הארי גלאגר, לאחר שצפה בה שוחה בים.
הוא הסכים לאמן אותה ללא תשלום בשל מצבה הכלכלי הדחוק של משפחתה.
היא אף עברה איתו לאדלייד כשעבר לאמן שם.
גאלגר אימן סגל של שחיינים צעירים ומוכשרים שכונו "The Water Babes".
שחיינים בולטים נוספים שהיו בסגל של גלאגר הם ג'ון הנריקס ולוריין קראפ שהייתה ידידתה הטובה של פרייזר והמתחרה העיקרית שלה.
בגיל 16 שברה לראשונה שיא לאומי.
באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בפברואר 1956, קבעה פרייזר שני שיאי עולם.
הראשון, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.5 דקות, שיפור לשיא בן 20 שנה של וילי דן אודן מהולנד (1:04.6 דקות); והשני, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:20.7 דקות, שיפור לשיא בן 18 שנה של רנהילד ווגר מדנמרק (2:21.7 דקות).
מספר חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת מלבורן (1956), זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי קבעה שיא עולם של 1:02.0 דקות, ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי קבעה שיא עולם נוסף של 4:17.1 דקות.
כמו כן, זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:02.5 דקות, אחרי לוריין קראפ (4:54.6 דקות).
גם באולימפיאדת רומא (1960) זכתה פרייזר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, והפכה לאישה הראשונה בתולדות האולימפיאדה שהגנה על תוארה.
היא אף זכתה בשתי מדליות כסף במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
למרות הצלחתה הגדולה, המשחקים ברומא היו מלווים בעימותים רבים בינה ובין מנהלי המשלחת האוסטרלית.
לאחר שובה לאוסטרליה ולאחר שהתעמתה שוב עם הממסד הספורטיבי, הושעתה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות.
מספר שבועות לפני אולימפיאדת טוקיו (1964) פרייזר הייתה מעורבת בתאונת דרכים קטלנית בה נהרגה אמה והיא עצמה נפצעה בצווארה ובעמוד השדרה שלה.
למרות התאונה הקשה, התחרתה באולימפיאדה והצליחה לזכות בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי כשגברה על האמריקאית הצעירה, כוכבת תחרויות השחייה במשחקים, שרון סטודר.
גם משחקים אולימפיים אלו היו רצופי עימותים בין פרייזר ובין מנהלי נבחרת השחייה האוסטרלית.
למרות הנחיה מפורשת שאסרה עליה להשתתף במצעד המשלחות בטקס הפתיחה של המשחקים, היא צעדה יחד עם המשלחת האוסטרלית.
בנוסף, היא התייצבה למשחים לבושה בבגד הים שבו נהגה להתחרות ולא בבגד הים הרשמי של המשלחת האולימפית האוסטרלית, אף על פי שהמשלחת התחייבה בהסכם ליצרן בגדי הים הרשמיים (בגד הים שלבשה היה של יצרן מתחרה).
להגנתה טענה כי בגד הים הרשמי לא היה לה נוח.
לשיא הגיעו הדברים כאשר בלילה שלאחר ניצחונה הגדול, לאחר שחגגו במסיבה, התגנבו פרייזר ומספר חברים במשלחת האוסטרלית אל הארמון הקיסרי של טוקיו והסירו את הדגל האולימפי מהתורן, ואף נטען בטעות כי פרייזר היא זו שטיפסה על התורן.
החבורה נתפסה על ידי שומרי הארמון, הוסגרה למשטרה המקומית ונכלאה למעצר לילי.
כשהתבררה לשוטרים זהות העצורים הם העניקו את הדגל לפרייזר לאות כבוד.
אולם ארבעה חודשים לאחר שובה מטוקיו, החליט איגוד השחייה האוסטרלי להשעותה לעשר שנים.
בעקבות ההשעייה הודיעה פרייזר על פרישתה משחייה תחרותית.
מאוחר יותר, קוצרה ההשעיה לארבע שנים, אולם לא היה בכך כדי לשנות את החלטת הפרישה שלה.
לאחר פרישתה ניהלה פאב בבלמיין ועסקה באימון שחייה.
ב-1988 נבחרה כנציגת בלמיין באספת המחוקקים של מדינת ניו סאות' ויילס.
למרות עימותיה עם הממסד הספורטיבי באוסטרליה, זכתה פרייזר ועדיין זוכה לתמיכה ציבורית נרחבת באוסטרליה.
היא אמרה בזמנו: "תמיד הייתי ידועה בכך שאני אומרת את מה שאני חושבת, אולי זו הסיבה שאנשים מחבבים אותי".
ב-1964 נבחרה כאשת השנה באוסטרליה.
ב-1967 קיבלה תואר של חברה במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1996 נבחרה לדמות שמסמלת בצורה הטובה ביותר את אוסטרליה.
ב-1998 קיבלה תואר של קצינה במסדר אוסטרליה.
הייתה מנושאות הלפיד האולימפי בטקס פתיחת בהמשחקים האולימפיים בסידני בשנת 2000.
פרייזר היא אוהדת נלהבת של קבוצת רוגבי מסידני, ואף נמנית עם מועצת המנהלים של הקבוצה.
בין השנים 1959–1964 שברה 39 שיאי עולם (חלקם במשחים בהם המרחק נמדד ביארדים).
במשחה 100 מטר חופשי שברה בפברואר 1956 שיא עולם בן 20 שנה של ההולנדית וילי דן אודן, וקבעה זמן של 1:04.5 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי שברה בפברואר 1956 שיא עולם בן 18 שנה של הדנית רנהילד ווגר, וקבעה זמן של 2:20.7 דקות.
היא שיפרה שיא זה מספר פעמים נוספות, וב-1960 קבעה את שיאה האחרון במשחה זה בזמן של 2:11.6 דקות.
ב-27 באוקטובר 1962 קבעה במשחה 100 מטר חופשי במלבורן זמן של 59.9 שניות, והייתה לאישה הראשונה ששחתה 100 מטר בפחות מדקה.
ב-1964 קבעה את שיאה העולמי האחרון במשחה 100 מטר חופשי בזמן של 58.9 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 8 שנים, ונשבר לבסוף על ידי בת ארצה, שיין גולד.
כמו כן הייתה שותפה לקביעת שיאי עולם במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי, כחלק מקבוצת השליחות של אוסטרליה.
בשנת 1965 פרייזר זכתה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פרייזר הייתה נשואה והיא אם לבת.
באוטוביוגרפיה שפרסמה ב-2001 תיארה מערכת יחסים לסבית שחוותה בתקופה של מתח רב, אך טענה כי אינה לסבית.
בשנת 2005 השתתפה בגרסה האוסטרלית ל, וסיימה במקום השישי.
דון לנקסטר הוא סופר, ממציא וחלוץ בתחום המיקרו-מחשבים אשר זכה להכרה בזכות טוריו העיתונאיים.
הוא ידוע גם בזכות פרויקט "מכונת הכתיבה הטלוויזיונית", ספרו על יזמות טכנולוגית הקרוי "The Incredible Secret Money Machine" וכן בזכות נכונותו לתמוך בטכנולוגיית הדפסה על פי דרישה.
באמצעות שיטת ההדפסה על פי דרישה של לנקסטר הוא פרסם באופן עצמאי מספר ספרים.
השיטה כללה קוד פוסטסקריפט שנשלח למדפסת לייזר באמצעות שקע משחקים שהיה בApple II והייתה תחליף לשיטה שעשתה שימוש במחשב מקינטוש המריץ את אפליקציית PageMaker.
דון פסקואלה היא אופרה בופה בשלוש מערכות מאת מלחין האופרות האיטלקי גאטנו דוניצטי.
דוניצטי חיבר את המוזיקה ואף היה שותף לכתיבת הליברטו ביחד עם ג'ובאני רופיני.
הצגת הבכורה של האופרה התקיימה בתיאטרון האיטלקים שבפריז ב-3 בינואר 1843, והשתתפו בה ארבעה מהזמרים הנודעים ביותר של התקופה: ג'וליה ג'ריזי בתפקיד נורינה, ג'ובאני מריו בעלה בתפקיד ארנסטו, לואיג'י לבלש בתפקיד דון פסקואלה ואנטוניו טמבוריני בתפקיד הדוקטור מלטסטה.
האופרה נחשבת לחביבת הקהל מאז ועד היום, בעיקר הודות למוזיקה התוססת ושופעת העליצות והעלילה המבדחת.
האוברטורה, שאורכה כשש וחצי דקות, אופיינית לסגנון האופרה בופה.
היא כוללת כמה נושאים מתוך האופרה עצמה, בהם האריה המפורסמת של נורינה מהמערכה הראשונה.
נורינה, אהובתו של ארנסטו, אלמנה צעירה- סופרן
דוקטור מלטסטה, ידידו ורופאו של דון פסקואלה- בריטון
ארנסטו, אחיינו של דון פסקואלה- טנור
מקום המעשה: רומא, המאה השמונה עשרה
דון פסקואלה הוא רווק זקן ונרגן, שממונו הרב הוא הדבר החשוב לו ביותר.
דון פסקואלה מעוניין לשאת לו עלמה צעירה, ובכך לשלול מאחיינו ארנסטו את הסיכוי לרשת את כספו - מה גם שארנסטו מסרב לשאת את האישה שדודו בחר לו, כיוון שהוא מאוהב בנערה אחרת, נורינה.
כעבור זמן מה מגיע דוקטור מלטסטה, רופאו וידידו של דון פסקואלה.
הוא מספר לו שמצא בשבילו את האישה האידיאלית, ושלדעתו אחותו סופרוניה תתאים לו מאוד.
למעשה לדוקטור אין כלל אחות.
הדוקטור, ששמע כי דון פסקואלה מונע מארנסטו לשאת את נורינה אהובתו ומעוניין לקחת לעצמו לאישה עלמה צעירה, רוקם מזימה שמטרתה לעזור לארנסטו ולהבהיר לדון פסקואלה כמה מגוחך שאדם בגילו ייקח לו אישה צעירה.
נורינה מקבלת מכתב מארנסטו אהובה.
במכתב נאמר שדוקטור מלטסטה שידך את אחותו לדון פסקואלה שבשל כך נישלו מהירושה וגרשו מן הבית.
עתה, באין פרנסה וקורת גג הוא נאלץ, לדבריו, לוותר על הרומן עם נורינה.
אולם אז מגיע דוקטור מלטסטה, המספר לנורינה על תוכניתו: נורינה תעמיד פנים שהיא אחותו של הדוקטור ותכבוש את דון פסקואלה הזקן בקסמיה.
לאחר נישואים מדומים עם דון פסקואלה נורינה תהפוך את עורה ותיעשה לאישה איומה ובלתי נסבלת.
היא תלמד את פסקואלה הזקן לקח שלא יישכח במהרה.
דוקטור מלטסטה מציג בפני דון פסקואלה את אחותו סופרוניה (שהיא נורינה, למעשה).
נורינה מיטיבה לגלם את העלמה היפה התמה והענוגה, והזקן נופל שבי בקסמיה תוך זמן קצר.
עתה מגיע נוטריון, היודע על תוכניתו של הדוקטור ועורך את טקס הנישואים בין השניים, בנוכחות מלטסטה וארנסטו (שבינתיים סופרו לו פרטי התוכנית).
אולם לאחר טקס הנישואים המדומה, נורינה עורכת קניות שעולות הון עתק, לועגת לפסקואלה, מפלרטטת בגסות עם ארנסטו וממנה משרתים חדשים.
התנהגותה של נורינה מעוררת את זעמו של דון פסקואלה, שאינו יודע מה לעשות.
דון פסקואלה הזועם, העד לשינוי שבהתנהגות אשתו הבזבזנית, העוקצנית והשתלטנית, מגלה מכתב שנפל מידיה של נורינה (בכוונה תחילה).
במכתב נאמר שנורינה תיפגש עם מאהב בפגישה רומנטית בגינה.
דון פסקואלה רוצה להשתמש בפגישה הרומנטית כאמתלה להיפטר מאשתו הטרייה והאיומה, והוא קורא למלטסטה כדי שיעזור לו להפתיע אותה בגינה ולתפוס אותה בשעת מעשה.
נורינה וארנסטו שרים דואט אהבה.
לפתע מגיעים דון פסקואלה ומלטסטה.
פסקואלה מאשים את אשתו בבגידה, אך ארנסטו מתרחק בינתיים ונורינה מכחישה הכל.
אז מבקש הדוקטור חופש פעולה.
הוא מספר ל"סופרוניה אחותו" שארנסטו ונורינה יעברו למחרת לגור יחד בביתו של דון פסקואלה.
לשמע הבשורה נורינה ממש יוצאת מכליה.
היא מציבה אולטימטום: שתי הנשים לא יוכלו לחיות יחד באותו הבית.
על דון פסקואלה לבחור מי תישאר לגור ומי תעזוב.
דון פסקואלה, שרוצה להיפטר מאשתו, מחליט לתת לארנסטו וזוגתו לגור בביתו והוא מעניק להם גם הכנסה שנתית בסך ארבעת אלפים כתרים.
אז מגלה מלטסטה את התוכנית לדון פסקואלה, שמבין שסופרוניה היא למעשה נורינה אהובתו של ארנסטו ושנישואיו לנורינה היו נישואים מדומים.
הוא מברך את הזוג הצעיר ונורינה מסיימת במוסר השכל: אסור לאיש זקן לשאת לו אישה צעירה, כי בכך יביא על עצמו רק צרות.
דון פרינס-יוז היא אנתרופולוגית, פרימטולוגית ואתולוגית.
השלימה את עבודת הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה בין תחומית באוניברסיטת הריסאו, שבשווייץ.
היא מרצה באוניברסיטת וושינגטון המערבית.
פרינס-יוז היא מחברת הספרים "שירת הגורילות, התמודדותה של אישה יוצאת דופן עם האוטיזם" (מאנגלית: דפנה לוי, הוצאת דביר, 2006) ו-"גורילות ביננו" ואף ערכה את הספר "אקוומרין 5: סיפורים אישיים של סטודנטים אוטיסטים".
היא נחשבת לאחת מהפעילות המרכזיות של התרבות האוטיסטית ומאמינה שקיומה של התרבות האוטיסטית מתאפשר בעיקר בזכות האינטרנט.
בספרה "שירת הגורילות" מספרת יוז איך למדה להתמודד עם סוג האוטיזם שלה, תסמונת אספרגר, באמצעות התבוננות בגורילות שבגן החיות של סיאטל.
דּוּן מִינַּהּ וְאוֹקֵי בְּאַתְרַהּ הוא כלל תלמודי לפיו גם כאשר למדים דין מסוים מדין אחר, עדיין גדרי הדין הנלמד הם כפי שאר הדינים באותו עניין ולא כפי דיני המלמד.
התרגום לעברית של המונח הוא "למד ממנה והעמד במקומה".
בתלמוד הובאו דעות חולקות, הסוברות כי "דון מינה ומינה", לפיו חלים על הדין הנלמד כל הדינים והפרטים שיש בדין המלמד.
דוגמה למחלוקת בנוגע לכלל זה נמצאת בתלמוד ב: ההלכה היא שממזר אסור לבוא בקהל, איסור זה חל על כל צאצאיהם לעולם.
בתלמוד נחלקו אמוראים האם איסור נישואי עם ממזר חל על נשים אף לאחר שעברו עשרה דורות, כלומר האם ניתן להינשא לצאצא של ממזרת לאחר עשרה דורות.
שורש המחלוקת הוא מחמת שאף שבתורה נאסרו נישואי ממזר, הן נשים והן גברים, אך לא נאמר עד כמה דורות.
ולמדו בגזירה שווה מאיסור עמוני ומואבי שלגביהם האיסור לעולם מפורש בתורה, שאף איסור ממזר הוא לעולם.
אמנם איסור נישואין עם עמוני ומואבי, אינם תקפים לנשים אלא רק לזכרים.
משכך הסובר "דון מינה ואוקי באתרה" סובר שאף על פי שהאיסור נלמד מאיסור עמוני ומואבי, האיסור מקבל את הגדרים המקוריים של איסור ממזרות, וממילא הוא חל גם על נקבות לעולם.
אמנם לדעה ש"דון מינה ומינה" מכיוון שלמדנו שהאיסור חל לעולם מעמוני ומואבי, ובהן אין איסור על נשים, לכך אף ממזר לאחר עשרה דורות אינו חל על נשים.
דהיינו, הסובר "דון ממינה ומינה" סובר שיש ללמוד מן המלמד הן את עצם הדין והן את פרטיו, ולכן סובר "דון מינה (את עצם הדין) ומינה (גם את פרטיו)".
לעומת זאת, הסובר "דון מינה ואוקי באתרה" סובר שיש ללמוד מן המלמד רק את עצם הדין, ואילו את פרטיו להשאיר כפי שהיו לולא נלמדו מן המלמד, ולכן סובר "דון מינה (את עצם הדין) ואוקי באתרה (את פרטיו)".
בתלמוד מבואר שכלל זה תקף לא רק כאשר הדין נלמד בגזירה שווה, אלא גם כאשר הדין נלמד בבניין אב או בריבוי.
אמנם כאשר הדין נלמד בהיקש, קיימת מחלוקת ראשונים האם אומרים כלל זה או שבמקרה כזה לכל השיטות אומרים "דון מינה ומינה".
כאשר דין נלמד בקל וחומר, מוסכם שאומרים "דון מינה ומינה", משום שכלל אחר קובע כי בקל וחומר "דיו לבא מן הדין להיות כנדון".
לרוב הדעות ההלכה נפסקה ש"דון מינה ואוקי באתרה", אך ברמב"ם יש כמה מקומות מהם רואים שלעיתים פסק לפי הכלל של "דון מינה ומינה".
בספרות האחרונים יש דיון נרחב בדעתו של הרמב"ם בניסיון להבין את המקרים השונים בהם פסק באופנים שונים.
דון סינקלייר דייוויס היה שחקן טלוויזיה ופרופסור לתיאטרון אמריקני.
עם תום לימודיו האקדמיים קיבל דייוויס תואר דוקטורט באמנויות הבמה.
בשנות ה-80 החל לשחק בתפקידי קולנוע ואף לימד משחק באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
בזמנו הפנוי הוא גם צייר ופיסל.
מ-1985, דייוויס הופיע בסדרה "מקגייוור" ככפילו של דיינה אלקר.
ב-1990–1991 הוא הופיע בסדרה טווין פיקס כמייג'ור גרלנד בריגס.
בשנת 1994 הופיע בתפקיד אביה של סקאלי בסדרה "תיקים באפלה".
ב-2000 שיחק בסרט הקומדיה "הכי טוב בשלג" לצד יוג'ין לוי.
דייוויס מת ב-29 ביוני 2008 כתוצאה מדום לב.
לאחר מותו, עלה המותחן "מעשיה על שתי אחיות" בו דייוויס שיחק.
1994 - "יומנה של אוולין לאו" - סרט טלוויזיה
2009 - מעשיה על שתי אחיות
דונלד לה פונטיין היה קריין ומדבב אמריקאי, שנחשב לאחד מן הקריינים המפורסמים בכל הזמנים.
לה פונטיין הקליט בחייו למעלה מ-5,000 טריילרים לסרטי קולנוע ומשחקי וידאו, ומאות אלפי סרטוני פרסומת.
במשך השנים זכה לכינויים רבים בזכות קול הבס העמוק שהיה לו.
דּוֹן לֶנִי־גַּבַּאי (נולדה ב-21 בדצמבר 1986) היא שחקנית, מנחה ומדבבת ישראלית.
נולדה בשם דון טאוס לני בתל אביב על שמה של סבתה.
בתה של השחקנית והמדבבת יפה גבאי.
לה אחות צעירה ששמה טומיקה לני-גבאי וגם היא מדבבת ושחקנית, ושני אחים גדולים.
לני-גבאי החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 4, אז שיחקה בהצגה בתיאטרון הילדים של אמה.
באותה תקופה גם החלה קריירת דיבוב.
בגיל 7 גילמה את הדמות הראשית, יעל, בהצגת הילדים "הבית של יעל".
בנעוריה המשיכה לגלם תפקידים בהצגות שונות בתיאטרון עד גיל 16, וכן עסקה בדיבוב תוכניות טלוויזיה וסרטים מצוירים, בהן ויטץ' (את הדמות אירמה), בובובו-בו בו-בובו (את הדמות ביוטי), פוקימון (את הדמות מיי), דיג'ימון (דמויות שונות), בובספוג מכנסמרובע (את הדמות פרל), סופר פיג (את הדמות פרודנס פלום) ושאמן קינג (את הדמות אופצאצ'ו).
בגיל 17 התקבלה למכינת הנוער בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת 2005 פרצה לתודעה עם תפקיד ראשי בסדרה "השמיניה", שם גילמה את רוני מלכי, במשך חמש עונות.
את שירותה הצבאי עשתה כמש"קית ת"ש.
במהלכו, בשנת 2006 שילבה הופעה בפסטיגל פנטזיה עם השיר "שלוש חברות", בעונה השלישית של הסדרה "השמינייה" ובשנת 2007 אף החלה לעבוד כמנחה בערוץ הילדים.
בשנת 2008 השתתפה ב"תפוס ת'פסטיגל" וזכתה יחד עם המנחה טל מוסרי במקום הראשון, בשירם "ראש בראש".
במקביל לעבודתה בערוץ שיחקה בתוכנית "כוונות טובות" ששודרה בערוץ 2, וכן בתפקידי משנה בסדרות ערוץ הילדים "הפיג'מות" ו"האי".
בשנה זו שיחקה גם בסרט המוזיקלי "היא לא תדע" ששודר בערוץ הילדים, הסרט מבוסס על שיריו של דני סנדרסון.
ב-2009 הופיעה בסדרות ערוץ הילדים כגון "האחים דה גמה", "מנדלבאום בלש פרטי" ובמופעי הקיץ של "עיר ערוץ הילדים".
בשנת 2009 השתתפה לני-גבאי ב"פסטיבל שירי הילדים" לצד דנה פרידר, דפנה דקל, טל מוסרי ועוד, והמשיכה להנחות בערוץ הילדים.
בין השאר הנחתה ב-2010 את התוכנית "המלאכיות של צ'ובה" בערוץ הילדים, לצד עדי הימלבלוי.
ב-2011 שיחקה לצד יון תומרקין, טל מוסרי, רוני דואני ומיקי קם במחזמר לחנוכה המבוסס על הסרט "שכחו אותי בבית".
בנוסף באותה שנה השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור".
בתחילת ינואר 2012 פרשה מערוץ הילדים לאחר כ-5 שנים בערוץ.
ב-2012 השתתפה במחזמר לחנוכה המבוסס על הספר "מסביב לעולם בשמונים יום", לצד אריה מוסקונה ויוליה פלוטקין.
באותה שנה גם השתתפה בשעשועון "לעוף על המיליון" בערוץ 10. ב-2013 דיבבה את דמותה של שגית, בסדרת הילדים "שגית המושגית", ששודרה בערוץ הראשון.
ב-2014 החלה להנחות את התוכנית "אולפן הילדים" בערוץ 20. בסוף 2016 הנחתה את התוכנית "הכיתה של ישראל" בערוץ Zoom.
במקביל גילמה את דמותה של מולאן בהצגה לילדים "האגדה על מולאן" שהוצגה בתיאטראות בסוף 2016. משחקת בתיאטרון אורנה פורת בהצגות "מורה לחיים" ו"מולאן".
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה "סברי מרנן" בתפקיד שי דר.
ב-2021 היא דיבבה לעברית את זואי בסרט האנימציה "ברבי: יחידת הריגול".
ב-2019 דגמנה לחברת ההלבשה התחתונה "פמינה", לצידן של עדי הימלבלוי והילה סעדה.
ב-2023 החלה לקריין ולפרסם סדרות בערוץ ניקלודיאון.
דון ניהלה מערכת יחסים במשך שלוש שנים עם השחקן יפתח קרזנר שאיתו הנחתה בערוץ הילדים.
ב-2019 נישאה לעופר רוטנברג, לאחר כארבע שנים של זוגיות, ולהם שתי בנות ובן.
דונלד וורלד "דון" מקנזי ג'וניור היה שחיין אמריקאי.
אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
מקנזי נולד בהוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה והתאמן תחת הדרכתו של ג'יימס קונסילמן.
אף על פי שלא היה מועמד לניצחון באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכה מקנזי ב-2 מדליות זהב.
במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 1:07.7 דקות, לפני ולדימיר קוסינסקי (שיאן עולם לשעבר) (1:08.0 דקות) וניקולאי פנקין שיאן העולם (1:08.0 דקות) מברית המועצות.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:08.1 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:54.9 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:57.5 דקות) וברית המועצות (4:00.7 דקות).
זמנו בסגנון החזה בזינוק שליחים היה 1:06.4 דקות.
בשנת 1969 זכה מקנזי בתואר NCAA במשחה ל-100 יארד חזה.
הוא נפטר ב-3 בדצמבר 2008 מסרטן המוח.
בסך הכל שיפר מקנזי שיא עולם אחד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ו-5 שיאים אמריקאים מהם 2 שיאים אישיים.
בשנת 1989 זכה מקנזי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
דונלד "דון" קלרנס סימפסון היה מפיק סרטים, תסריטאי ושחקן אמריקאי.
הוא ידוע בזכות חלקו בהפקת להיטים כמו השוטר מבוורלי הילס, אהבה בשחקים והפריצה לאלקטרז.
בשנת 1985 ובשנת 1988 הוא ושותפו להפקה, ג'רי ברוקהיימר, זכו בתואר מפיקי השנה על ידי האיגוד הלאומי של בעלי התיאטרון.
סימפסון נולד בסיאטל, וושינגטון וגדל בעיר אנקורג' שבאלסקה.
הוא למד בבית ספר התיכון "מערב אנקורג'".
לאחר מכן הוא המשיך ללימודים אקדמאים באוניברסיטת אורגון, שם היה חבר באחווה Phi Delta Theta.
חייו האישיים יוצאי הדופן של סימפסון תועדו במספר מקורות.
פרק בספר "אתה לעולם לא תעשה אהבה בעיר הזאת" (שנכתב על ידי ליזה גריר, רובין גריר ולינדה האמונד ומתאר ארבעה סיפורים על המפגשים המיניים שלהן עם סלבריטאים בהוליווד) דן בההעדפות שלו ומצלם בווידאו את הפגישות של הכותבות איתו.
סימפסון היה ידוע גם בכך שעשה כמה ניתוחים פלסטיים.
ביום שישי, ב-19 בינואר 1996, סימפסון נמצא מת בביתו בלוס אנג'לס.
סיבת המוות הייתה דום לב כתוצאה מהרעלה עקב ערבוב תרופות יחד (CDI).
על פי "High Concept", הביוגרפיה של סימפסון שנכתבה על ידי שארל פלמינג, ההוצאות של סימפסון על תרופות היו מעל 60,000$ בחודש בזמן מותו.
תפקידו כמנהל בסרטי פרמאונט הגיע לסיומו כאשר הוא לכאורה התעלף באמצע פגישה.