tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנס פלוריס, שהיה אז צייר ההיסטוריה הפלמית המוביל, מעולם לא התאושש מההלם כשראה את יצירות האמנות שלו נהרסות.
פלוריס עצמו התדרדר בענייניו האישיים והמקצועיים כאחד.
כאשר פלוריס כמעט והפסיק לצייר אחרי 1566, דור צעיר של אמנים ניצל את ההזדמנות להשתלט על תפקידו החשוב בציור ההיסטוריה בהולנד הבסבורגית.
בין האמנים הללו הפך מרטין דה פוס לבולט ביותר.
דה פוס קיבל בשנת 1570 את המשימה לקשט את הקפלה הפלאטית של ויליאם, הדוכס מבראונשווייג-לינבורג בסל, גרמניה.
המוניטין שלו גדל ובשנת 1572 מונה לדיקן הגילדה באנטוורפן.
דה פוס התנצר בתחילה לאמונה הלותרנית, אך הוא המיר את אמונתו לאחר נפילת אנטוורפן ותבוסת המהפכה הפרוטסטנטית בהולנד הבסבורגית.
הקריירה שלו המריאה כשזכה בעבודות חשובות מהאחוות והגילדות של אנטוורפן.
דה פוס היה דיאקון של גילדת אנטוורפן של סנט לוק בשנים 1572-1573.
המוניטין שלו היה כזה שבשנת 1589 ביחד עם אמברוסיוס פרנקן מונה על ידי שופט השלום בגנט להעריך את ציור "המשפט האחרון" על ידי רפאל קוקסי.
רפאל קוקסי היה מעורב בסכסוך עם שופט השלום בגנט, שהזמין את הציור, אך שקוקסי הרגיש שהוא מציע סכום שהיה נמוך מדי ליצירת המופת שלו.
מרטן דה פוס ואמברוסיוס פרנקן נבחרו גם כמעצבים הראשיים של הקישוטים לאנטוורפן בשנת 1594 של מושל דרום הולנד שמונה באותה העת, הארכידוכס ארנסט מאוסטריה.
מרטן דה פוס היה ממקימי גילדת הרומאים שהוקמה בשנת 1572 בקתדרלת גבירתנו באנטוורפן.
הגילדה הכניסה אמנים, מצטיינים שנסעו לרומא והעריכו את התרבות ההומניסטית.
החברות בגילדה הזאת, נתנה לאמנים הזדמנות טובה להתחבר עם לקוחות פוטנציאליים.
כדי לענות על הביקוש הרב לעבודותיו, כולל מצד פטרונים זרים, פיתח דה פוס סדנה יעילה.
מרטין דה פוס היה בעיקר צייר של סצנות דתיות.
הוא היה גם צייר דיוקנאות מיומן.
הוא הכין מספר איורים להדפסים עבור ספרים.
החל בסגנון מאנסטריזם, והתפתח לסגנון בהיר ותיאורי, שתאם בצורה מושלמת את רעיונות הקונטרה רפורמציה.
אחיו פיטר דה פוס היה גם צייר ומספר עבודות שיוחסו בעבר למרטן דה פוס יוחסו לאחיו, או קבלו את הכינוי "פסאודו דה פוס".
בעקבות מאורעות האיקונוקלסטיקה של "סופת בלדן", שהגיעה לשיאה בשנת 1566 והביאה להרס של חלק גדול מהאמנות בכנסיות בפלנדריה, הפך דה פוס לאחד האמנים שהוטל עליהם לשחזר את הכנסיות הפגועות עם יצירות חדשות.
רבים מאלה, דוגמת הציור של "סנט לוקס המצייר את הבתולה" (1602), ציירו לקתדרלת גבירתנו באנטוורפן, כדי להחליף ציור באותו נושא שצייר קווינטן מטסי והושמד עשרים שנה לפני כן.
ציור אחר "הנישואין בקאנה" (1597), שצויר עבור גילדת סוחרי היין, הוזמן על ידי ארגונים מובילים באנטוורפן.
מרטן דה פוס לא הייתה אמן חדשני אלא אקלקטי שהשאיל באופן חופשי מאמנים איטלקים.
עבודותיו היו מבוססות על אחד או יותר מהציירים האיטלקיים: ורונזה, טינטורטו ומיכלאנג'לו, כמו גם לציירים פלמיים כמו פיטר ארסן, והציירים הפלמיים שהושפעו מאמנות איטלקית שהיו בגילדת הרומאים, כמו למברט לומברד, פרנס פלוריס ומישאל קוקסי.
הסגנון שלו היה מזוהה מאוד והאיקונוגרפיה שלו ונושאיו היו ברוח קונטרה-רפורמציה מובהקת.
בתקופה מאוחרת לוח הצבעים שלו נעשה רך וטונלי יותר.
דה פוס היה אומן פורה מאוד והייתה לו תפוקה גדולה שהופצה באופן נרחב באמצעות חריטות שנעשו על ידי רפאל סאדלר, אחים וייריקס ואחרים.
דה פוס עיצב גם איורים להוצאת פלנטין באנטוורפן.
אלה כללו עיצובים ל־Breviarium Romanum ו-Missale Romanum, הוא גם עיצב את האיורים ל"טריומפוס מרטירום", סדרה של 13 הדפסים המראים קדושים מ"הברית הישנה".
פרסומים אחרים עליהם עבד כללו סדרות על חמשת החושים, שבעת החטאים הקטלניים, המעלות הנוצריות, 12 חודשי השנה, ארבע העונות ושבעת פלאי העולם.
דה פוס סיפק 78 רישומים לציורי התנ"ך המאויר שהתפרסם בשנת 1585 על ידי ג'רארד דה ג'וד.
הפצת התנ"ך המאויר הזה מאת דה ג'וד, כמו גם פרסומו באמסטרדם במהדורה מתוקנת, תרמו לפופולריות של איורי דה פוס ברחבי אירופה.
עיצובים שלו נחקקו על ידי חרטים מובילים באנטוורפן ופורסמו על ידי העיתונות המקומית.
דה פוס יצר בערך 1600 הדפסים.
רישומיו של דה פוס ידועים באופיים התוססים והחיוביים בדרך כלל, ונופים רומנטיים מופיעים לרוב ברקע.
מרטינוס פלטמן (בהולנדית: Martinus J.
Veltman, בהגייה אנגלית: מרטינוס ולטמן; 27 ביוני 1931 – 4 בינואר 2021) היה פיזיקאי הולנדי, שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1999 עם חרארד 'ט הופט "על הבהרת המבנה הקוונטי של האינטראקציות האלקטרו-חלשות בפיזיקה".
מרטינוס פלטמן נולד ב-27 ביוני 1931 ב.
אביו ושלושה מאחיו של פלטמן היו מורים בבית הספר המקומי.
הוא החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אוטרכט בשנת 1948. כנער היה לפלטמן עניין רב באלקטרוניקת רדיו.
בשנת 1955 החל לעבוד במעבדות באמסטרדם.
בשנת 1955 סיים פלטמן את התואר השני והתגייס לצבא למשך שנתיים.
בשנת 1966 הפך לפרופסור באוטרכט.
בתקופה זו החל פלטמן לעבוד גם ב-CERN.
בשנים 1981–1996 עבד באוניברסיטת מישיגן.
מרטיניזם הוא מסדר אחוותי נלווה לבנייה החופשית.
המרטיניזם הוא כיוון בבנייה החופשית המיסטית, שמשנתה מתארת את נפילתו של האדם מהאלוהי (רוחני) לחומר, כמו גם את דרך חזרתו לאלוהות באמצעות התחדשות, או הארה רוחנית, שהושגה באמצעות תפילה מהלב.
בין השנים 1909–1916 בסנט פטרסבורג יצא המגזין "איזיס", שהפך במרוצת השנים לבית הוצאה לאור רשמי של מרטיניסטים ברוסית, שתרגם, בין השאר, את ספרי פאפוס.
ניתן לחלק את המרטיניזם לשלוש צורות קיומו, כמסורות שבאמצעותן עברו בסדר כרונולוגי:
מסדר האבירים - הבונים החופשיים של היקום ("Ordre des Chevaliers-Macons Elus-Cohen de L'Univers") היא מערכת אזוטרית ותיאורגית של הדרגות הגבוהות של הבונים החופשיים, שנוצרה על ידי, המיסטיקן, המקובל והתאורטיקן מרטינז דה פסקוולי, המנטור של סנט-מרטין.
הדרך המקורית והבלעדית היחידה לתהליך ההשתלבות.
הנוסח הסקוטי ("Rite écossais rectifié"), או אבירי העיר הקדושה (ציון) ("Chevaliers Bienfaisants de la Cite-Sainte"), גרסה מתוקנת, בה התוכן הפילוסופי מבוסס על מנהגיהם של הרוזנקריצריים הקיימים עד היום, בשתי צורות שונות רגולריות ולשכות נשים.
מרטיניזם מסורת מיסטית המתמקדת במדיטציה רוחנית פנימית ואלכימיה של התת מודע.
סנט-מרטין הציע מסלול שונה מרעיונות בני דורו על מרטיניזם, "נתיב הלב" השקט המוביל להשתלבות מחודשת.
מורשתו של סנט-מרטין הוסבה למסדר המרטיניסטי המאוחד בשנת 1886 על ידי אוגוסט שאבו וג'רארד אנקוסזה (פאפוס).
מרטינז דה פסקוואלי, נולד בשנת 1727 בגרנובל, ונפטר בשנת 1774 בסן דומינגו, עסק בענייני חברה.
מגיל 28, מרטינז דה פסקוולי דמות פעילה בבונים החופשיים בצרפת.
בשנת 1765 הוא הקים את מסדר האבירים הבונים החופשיים, שפעל בצרפת.
פעילות המסדר כללה שלוש דרגות, שהיו מקבילות לדרגות הסמליות של הבונים החופשיים, אך הדרגה השלישית הייתה קסומה לחלוטין: בה למדו גירוש שדים נגד עין הרע הן ברחבי העולם והן עבור האדם היחיד.
דרגה זו הקרובה ביותר לדרגת האביר של מסדר צלב הוורד בה נלמדת תיאורגיה שבאמצעותה ניתן לתקשר עם עולמות הרוח שמחוץ לעולם הפיזי ויציאה חוץ גופית.
לואי קלוד דה סנט-מרטין נולד בשנת 1743 בצרפת, בעיר אמבואז, ונפטר בשנת 1803, עבד כעורך דין, לאחר ששירת בצבא בבורדו.
חניכתו של סנט-מרטין התרחשה בשנת 1768, והקריירה שלו במסדר נמשכה לפחות שש שנים.
ואז הוסמך לדרגה הגבוהה ביותר של המסדר ואף היה מזכירו של פסקוולי בשנת 1770.
סנט-מרטין הרגיש סטייה הולכת וגוברת מהטקסים התיאורגיים, מתוך אמונה כי מסלול זה נטול רגש מכדי להשיג את המטרה הרצויה.
הוא נבהל יותר מההתבוננות הפנימית, אותה כינה "דרך הלב".
בנוסף, סנט-מרטין קיבל השראה מכתביו של ג'ייקוב בוהם.
סנט-מרטין תיאר את הפילוסופיה שלו במספר ספרים, אותם כתב תחת שם בדוי "הפילוסוף הלא נודע".
הטבלה הטבעית של מערכת היחסים בין האל, האדם והיקום, 1782
יש מחלוקת האם סנט-מרטין קשור בהקמת המסדר המרטיניסטי.
רוברט אמבליין, מרטיניסט ומחבר ספרים על מרטיניזם של המאה ה-20, טען תחילה כי סנט-מרטין היה האבא הרעיוני, אולם לאחר מספר שנים התפכח מהמושג.
אחרים טוענים כי סנט-מרטין היה מעורב במסדרם הקיים של הפילוסופים הלא נודעים.
עם זאת, האמירה שאף על פי שלסנט-מרטין אכן היו חסידים, הם קיבלו ממנו ידע ללא כל ארגון רשמי.
המסדר המרטיניסטי עצמו לא היה שב לפעילות ללא מאמציהם של פאפוס ושאבו.
ז'אן-בפטיסט וילרמוז נולד בשנת 1730 בליון, שם גם נפטר בשנת 1824. הוא התקבל לבונים החופשיים, בגיל עשרים.
בשנת 1767 הוסמך וילרמוז לנשיא לשכה, ובסופו של דבר הגיע לתואר הגבוה ביותר של המסדר.
מודאג לגבי המחלוקות במסדר שהתרחשו לאחר מותו של פסקוולי, ב-1778 וילרמוז גיבש את הרעיון של דרגות נוספות עבור הלשכות של המחוז של אוברן, המכילות את הפילוסופיה של המסדר כולל שיטות כמוסות של כשפים, המייצגות את הדרגות של האבירים הטמפלרים.
הסדר של דרגות אלה הוא כדלקמן:
המהפכה הצרפתית הגבילה באופן משמעותי את פעילותם של הבונים החופשיים בצרפת, אך לא השפיעה על פעילות אחיהם בשווייץ.
כשלוחות פזורות בכל רחבי העולם: בשווייץ, ארצות הברית, צרפת.
שתי לשכות גדולות של ווייט ולסלי דרינג נמצאות באנגליה, בגרמניה, בלגיה, ספרד, פורטוגל, ברזיל ואיטליה עבור ארתור ווייט, הטקס הסקוטי המתוקן היה המסורת הסודית של המערב שעבורו הגיע למרטיניזם ממסדר השחר המוזהב.
חסידיו של סנט-מרטין, שנקראו S ::: I :::, ועבדו במערכת בנייה חופשיות של סנט-מרטין, הפיצו את תורתו של הפילוסוף הלא נודע בצרפת, גרמניה, דנמרק ואפילו רוסיה.
בשנת 1881 נודע לרופא הצרפתי ג'רארד אנקוסאזה (לימים בשם פאפוס) על תורת סנט-מרטין, ממנו קיבל חניכה בשנת 1882 לבנייה החופשית סנט-מרטין.
בשנים 1884–1887 הקים פאפוס ביחד עם פייר אוגוסט שאבו, וז'וזפן פלדאן את המסדר המיסטי המאוחד.
הקמת המסדר הגיעה לאחר אחד מפגישותיו של פאפוס עם שאבו, כאשר נודע כי לשניהם כי יש רצף של שני מסדרים שונים המגיעים מסנט-מרטין ואיחדם לאחד.
המסדר המרטיניסטי, של פאפוס, היה בנוי מלשכות, תחת הלשכה הגדולה בכל מדינה.
כל הלשכות הגדולות היו כפופות למועצה העליונה הריבונית של המסדר המרטיניסטי.
לא נודע נעלה (S ::: I :::סופרייר אינקונו)
הלא נודע העליון (S ::: I ::: I :::סופריין אינקונו)
במערכת דרגות זו, שני התארים הראשונים מספקים למועמד את הרעיונות המרטיניסטים, ואילו השלישית מעבירה ככל הנראה את החניכה הישירה שהעביר סנט-מרטין למקוריים.
לרוב, מרטיניסטים מאמינים שכדי להיות אח אותנטי, אדם צריך להיות מסוגל להראות את שרשרת הירושה של החניכה, החל מסנט-מרטין עצמו.
עם זאת, על פי ההיסטוריון המרטיניסט מייק רסטיבו, "מידת האותנטיות של החניכה המרטיניסטית אינה תלויה בשאלה אם התקבל המרזניסט בירושה של מרטיניסטים אחרים, מכיוון ששרשת החניכה האישית מלואי-קלוד דה סנט-מרטין קיימת בצורה קדושה.
הסמכה, שהיא שיאו של העברת מיומנות בצו החניך".
לגבי טקסי החניכה עצמו: ההתמצאות מיסטיות במרטיניזם מודגשת מהעובדה שכל הלשכות נפתחות על ידי קריאה על הפנטגרמטון כי הוא שם הוי"ה השם האלוהי שבמרכזו מתווספת האות העברית "שין" כמו בפסוק שִׁוִּיתִי יְהוָה לְנֶגְדִּי תָמִיד.
למרות המבנה הארגוני במרטיניזם, הטקסים עצמם דומים לדרגות הסמליות של הבונים החופשיים, אך לטקסים יש תוכן דרמטי אזוטרי וכישופי יותר.
הטקסים מכילים אלמנטים מהפילוסופיה של מרטינז דה פסקוואלי, הם מכילים אזכורים לקבלה, יחד עם התוכן העיקרי המורכב מתורתו של סנט-מרטין.
בנקודות מפתח בטקסים, המועמד צפוי להגיב מיוזמתו.
בו או בה מעודדים כל העת את הרצון להרהר בסמליות המיוצגת במהלך הטקס.
הטקסים מכילים לעיתים קרובות אלמנטים של הפתעה כדי להעצים את המוממנטום.
הוא גם ייעץ למשפחת המלוכה כרופא.
על פי מספר עדויות, הקיסר ניקולאי אלכסנדרוביץ' עצמו קודש למרטיניזם על ידי פאפוס.
בשנת 1909, בפטרסבורג, טרויאנובסקי מייסד את המגזין "איזיס", בו הוא מפרסם ספרים ומאמרים, מתורגמים לרוסית מאת פאפוס.
מגזין זה היה בהמשך בית ההוצאה הרשמי של מרטיניסטים רוסים, והיה הגוף העיקרי לתרגומם של ספרים על אוקולטיזם ואסטרולוגיה ברוסיה הקדם-מהפכנית.
מלחמת העולם השנייה הייתה הרת אסון עבור המסדר באירופה כמו הראשונה.
המשטר הנאצי דיכא את כל האגודות הסודיות ומרטיניסטים רבים מתו במחנות ריכוז.
המרטיניסטים באירופה והלשכה הגדולה האמריקנית שלו קיימים עד היום.
המרטיניזם פועל כיום כמעט בכל מדינה חופשית בעולם בהגנת הלשכה הגדולה.
המרטיניזם עדיין צומח בפופולריות, ועם כניסתו של האינטרנט צצו ברחבי העולם מסדרים חדשים רבים וקבוצות מקוונות המביעות עניין במרטיניזם.
המסדר המרטיניסטי (L'Ordre Martiniste) שאוחד על ידי פאפוס בשנת 1887 ממשיך וצומח ברחבי העולם עם קבוצות ברחבי אירופה, אפריקה, ארצות הברית והמזרח התיכון, המרטיניזם פועל גם בישראל.
מרטינס דפקוס (בליטאית: Martynas Dapkus; נולד ב-16 בפברואר 1993) הוא כדורגלן ליטאי, המשחק בעמדת המגן הימני בפ.א.
דפקוס התחיל את הקריירה שלו באקדמיית הכדורגל של ליטא.
בשנת , הצטרף לאיסצ'יאי קובנה, ממנה עבר לאטלטס קובנה.
בקיץ , דפקוס הצטרף לקבוצת הנוער מכבי חיפה, בהמלצתו של ריימונדס ז'וטאוטאס, שחקן העבר של המועדון.
בקיץ , דפקוס הושאל להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית, בה שיחק שנתיים.
בעונת , חזר לליטא וחתם בשטרומבס.
לקראת עונת חתם בטרקאי, אך בתחילת העונה נפצע וגמר את העונה.
לקראת עונת , דפקוס חתם ביונאבה, במדיה שיחק שנתיים.
לקראת עונת , דפקוס חתם בז'לגיריס קובנה.
בצעירותו, דפקוס שיחק בנבחרת הצעירה של ליטא.
ב-26 במרץ 2013, דפקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 4-1 ל.
מרטיני-הנרי הוא רובה מחורק נטען מכנס יריה בודדת אשר פותח ב-1870 בבריטניה ושימש את הצבא הבריטי ומספר מדינות נוספות החל מ-1871 ועד לסוף מלחמת העולם הראשונה.
רובה המרטיני-הנרי החליף את הסניידר-אנפילד ונקלט ב-1871 בתור רובה השירות של כוחות הצבא הבריטי והאימפריה הבריטית.
בין חצי מיליון למיליון רובים סך הכל יוצרו בארבעה דגמים עיקריים (סימן 1 עד סימן 4) עם גרסת קרבין מקוצרת לשימוש פרשים וכוחות ארטילריה.
הוא נותר בשימוש סדיר עד 1918 למרות פיתוחו של הלי-מטפורד ולאחר מכן הלי אנפילד שבהדרגה החליפו אותו.
המרטיני-הנרי שירת במערכות השונות ברחבי האימפריה הבריטית, כולל המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, מלחמת הזולו, מלחמת הבורים ומלחמת העולם הראשונה.
הסניידר-אנפילד אומנם היה הרובה הבריטי הראשון שכלל טעינת בית בליעה (במקום מהלוע), המרטיני-הנרי פותח בתצורה זו מתחילתו והיה מהיר וקל לתפעול בהרבה מקודמו.
מאפיין משמעותי במרטיני-הנרי היה טעינת הידית שפותחה על ידי הנרי פיבודי ושוכללה על ידי פרידריך פון מרטיני.
אופן הטעינה כלל הורדת ידית מתחת לרובה אשר פתחה את בית הבליעה מחלקו העליון, כדור בודד היה מוכנס לתוך בית הבליעה, ובהרמה חזרה של הידית בית הבליעה היה נסגר והכדור היה נכנס למקומו.
הורדה חזרה של הידית לאחר הירי הייתה פותחת את בית הבליעה והתרמיל היה נזרק החוצה.
מרטינס או מרטינז (Martinez) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
הקוקטייל מורכב ג'ין, ורמוט אדום מתוק, מעט ליקר מרסקינו, ומספר טיפות של ביטרס תפוזים.
הקוקטייל מזכיר בשמו ובאופן הכנתו אל הקוקטייל מרטיני, אך שונה ממנו בהרבה בטעם ומראה.
היסטורית, מרטינס נחשב למין "אב קדמון" של המרטיני.
מוצאו המדויק של המרטינס שנוי במחלקות.
בעיר מרטינז בקליפורניה תלוי שלט המספר כי כ-1874 ברמן בשם ג'וליו ריצ'ליו לראשונה מזג קוקטייל המורכב מג'ין, ורמוט, טיפה של ביטרס תפוזים וזית.
הקוקטייל נראה "מרטינז ספיישל" על שם העיר, אבל ה-Z נעלם לאחר מספר מנות קוקטייל.
בספר Modern Bartender's Guide שיצא לאור ב-1884 הקוקטייל מרטינז מופיע כ"זהה למנהטן, אבל יש להחליף את הוויסקי לג'ין".
מתכון דומה מאוד לזה המוכר כיום מופיע בספר Jerry Thomas' Bartender's שיצא לאור ב-1887. בספר New and Improved Illustrated Bartender's Manual שיצא בשנת 1888 הקוקטייל מופיע בתחת השם "מרטינה" ("Martine") ויכן והשם הזה התפתח בסופו של דבר לשמו של קוקטייל הקאלסי מרטיני.
מרבית הגרסות מכילות ג'ין וורמוט אדום (בדרך כלל מתוק) ביחס דומה, בתוספת מספר טיפות של ליקר או ביטרס פירותי כמו תפוז ודובדבן.
הגרסה של Trader Vic's מ-1947 לוקחת יחס דומה בין ג'ין לבין ורמוט צרפתי בתוספת כפית קורסאו ביטרס תפוזים.
הגרסה של Diffords' guide מכילה ז'נבר, ורמוט מתוק, ורמוט יבש, קורסאו ואנגוסטורה ביטרס.
המדריך טוען שגרסה זו היא המתכון המקורי מ-1884 וגרסת הג'ין הופיעה שלוש שנים לאחר מכן.
ב-2008 הופיעה גרסה פופולרית נוספת המבוססת זנבר במקום ג'ין.
מרטינה בסנטה קרידי היא שחקנית ספרדייה, אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות השתתפותה בסדרה "אליטה".
מרטינה קרידי נולדה במדריד שבספרד ב-30 במאי 2001. היא שחקנית ממוצא איטלקי.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2010, בבית הספר העירוני לאמנות ודרמה במדריד, כאשר לקחה קורס תיאטרון.
מאוחר יותר, היא נרשמה למרכז כריסטינה רוטה ליוצרים חדשים, שם למדה קורסים בסיסיים למשחק.
בהמשך, נרשמה לסטודיו חואן קודינה ועברה קורס אמנות ודרמה.
בשנת 2017 היא פרצה לתודעה כאשר השתתפה בסרט "השומר הבלתי נראה" בבימויו של פרננדו גונזלס מולינה.
בשנת 2018 היא הופיעה באחד מפרקי העונה ה-19 של "ספר לי איך זה קרה", כששיחקה את לורה.
כעבור שנה קיבלה תפקיד משני בסרט העלילתי "בזמן שהמלחמה נמשכת" בבימויו של אלחנדרו אמנבר.
בשנת 2020, הוכרז כי היא תקבל תפקיד ראשי בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "אליטה".
שנהשםתפקידבמא/יתהערות2017"השומר הבלתי נראה"ילדה באוטובוספרננדו גונזלס מולינההופעת בכורה בקולנוע2019"בזמן שהמלחמה נמשכת"קונצ'האלחנדרו אמנבר2021Muere padre muereאווהלואיס גריירהסרט קצר
שנהשםתפקידהערות2018"ספר לי איך זה קרה"לורהפרק אחד2021–הווה"אליטה"מנסיה בלאנקו קומרפורדתפקיד ראשי, 8 פרקים (עונה 4)
שנהשםתפקידהערות2021"המופע של מרטינה"מגישהמאחורי הקלעים של "אליטה"
מרטינוס רורבי (בדנית: Martinus Rørbye; 17 במאי 1803 – 29 באוגוסט 1848) היה צייר דני, הידוע ביצירות ז'אנר ונופים.
הוא היה דמות מרכזית בתור הזהב של הציור הדני במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19.
הצייר הנוסע ביותר מבין ציירי תור הזהב הדנים, הוא נסע לנורווגיה ולשוודיה ולאיטליה, יוון וקונסטנטינופול.
הוא היה גם הצייר הדני הראשון שצייר בסקיין בצפון יוטלנד, כמעט חצי מאה לפני שהקהילה המשגשגת של ציירי סקיין הגיעה לתהילה, באמצעות מייקל ואנה אנקה ואחרים.
מרטינוס רורבי נולד בדראמן בנורווגיה ב-17 במאי 1803 להורים הדנים פרדיננד הנריק רורבי ואשתו אלונור קתרין דה שטוקפלט.
בשנת 1820 החל את לימודיו באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות בגיל 17. הוא למד אצל כריסטיאן אוגוסט לורנץ וכריסטופר וילהלם אקרסברג, שהייתה להם השפעה חזקה על דור אמנים בתקופת הזהב הדנית.
רורבי היה תלמיד אהוב על אקרסברג, והם יצרו קשר הדוק.
הוא זכה במדליית הכסף הקטנה של האקדמיה בשנת 1824, ובמדליית הכסף הגדולה בשנת 1828. הוא התחרה על מדליית הזהב וזכה בפרס כספי.
בשנת 1829 זכה במדליית הזהב הקטנה לציורו "ישו מרפא את העיוורים", שנשאר בבעלות האקדמיה המלכותית הדנית.
הוא מעולם לא זכה במדליית הזהב הגדולה למרות ניסיונות חוזרים ונשנים.
רורבי הציג לראשונה את ציוריו בשרלוטנבורג בשנת 1824 ועשה זאת כמעט מדי שנה עד 1848. עבודותיו היו במחיר צנוע, והוא מצא מספיק קונים ליצירותיו.
רוב עבודותיו בשנות ה-20 של המאה ה-19 כללו נופים מקופנהגן ומהאי זילנד, אם כי הוא צייר גם מספר דיוקנאות כולל אחד של לורנץ, מדריך הציור שלו.
במסעות הראשונים אלה הוא ביקר בדרך ביוטלנד, יעד נדיר לציירים באותה תקופה.
ב-31 במאי 1830 הוא נסע לאורהוס על ספינת הקיטור.
נוסע נוסף בספינה היה הנס כריסטיאן אנדרסן ושני האמנים החליטו לנסוע יחד לזמן מה.
לאחר מכן נפרדו רורבי ואנדרסן.
ב-7 ביולי הוא עזב את טיסטד ונסע לנורווגיה.
בנורווגיה צייר נופים בהשפעתם של יוהאן כריסטיאן דאהל וקספר דוד פרידריך.
בשנת 1834 קיבל רורבי מלגת טיולים מהאקדמיה בשל כישרונותיו כצייר פורטרטים.
הוא נסע דרך של הולנד וצרפת לרומא.
באיטליה נסע לסורנטו, הרי סבין וסיציליה.
בשנה שלאחר מכן נסע רורבי לאתונה בליווי האדריכל מיכאל גוטליב בינדסבול, אחד מבני ארצו שפגש ברומא.
משם המשיכו לקונסטנטינופול שבאימפריה העות'מאנית, הרפתקה נדירה באותם ימים.
ציוריו במזרח היו מהמקומות האקזוטיים, והם משכו את תשומת הלב של הציבור הדני.
האקדמיה, שהכירה במצוינות עבודתו במהלך מסעותיו, הזמינה אותו להגיש בקשה לחברות על ידי הגשת ציור.
משימתו הייתה ליצור סצנת עם טורקית.
המוטיב שלו הגיע מרישום שעשה ליד סמירנה.
הוא הסתיים בשנת 1838 והוא נבחר פה אחד לאקדמיה.
ציוריו מיוון וטורקיה המשיכו לשמש בסיס לעבודתו.
הוא התחתן עם רוז פרדריק שיוט ב-29 באוגוסט 1839. אולם מצבו הבריאותי לא היה טוב, ובאותו סתיו נסע שוב לאיטליה בתקווה לחדש את כוחו.
הוא צייר את "הרחבה באמלפי" במהלך שהות זו, והיא הוצגה בשנת 1842.
הוא נתן שיעורי ציור פרטיים לכריסטן דלסגארד, ובשנת 1844 הפך לפרופסור באקדמיה.
מצבו הבריאותי הידרדר, והוא מת ב-29 באוגוסט 1848 בקופנהגן, והשאיר את אשתו הצעירה אלמנה ועם כמה ילדים קטנים.
היא הציגה שתים עשרה מציוריו, בעיקר נושאים איטלקיים, בשנת 1849.
הוא זכור בזכות ציורי הז'אנר שלו, בנופיו ובציוריו האדריכליים, כמו גם בשל הרישומים שעשה במהלך מסעותיו הרבים.
הוא צייר סצנות חיים רבות בקופנהגן, כמו גם יצירות גדולות המציגות נופים איטלקיים וטורקים וסצנות של חיי עם.
רורבי ביקר בשלוש הזדמנויות בסקיין וצייר את הדייגים המקומיים וסביבת הים הצפוני.
הפעם הראשונה הייתה בשנת 1833, שנה לפני שיצא למסעותיו לאזור הים התיכון וכמעט חצי מאה לפני שנוצרה שם קהילת אומני סקיין והגיעה לתהילה.
הוא חזר לסקיין לקראת סוף חייו, בקיץ 1847 ו-1848.
ציורו של אנשי סקיין בערב קיץ במזג אוויר נאה היה אחד האחרונים שהשלים.
עבודותיו מופיעות במספר מוזיאונים לאמנות דנית, כולל הגלריה הלאומית הדנית (מוזיאון סטטנס לאמנות) ואוסף הירשפרונג.
מרטירוס סאריאן (בארמנית: Մարտիրոս Սարյան; ברוסית: Мартиро́с Сарья́н; 28 בפברואר 1880 – 5 במאי 1972) היה צייר ארמני והמייסד של הציור הארמני המודרני.
הוא נולד למשפחה ארמנית ברוסטוב-על-דון, רוסיה.
ב-1895, בגיל 15, סיים את בית הספר ובין 1897 ל-1904 למד בבית הספר לאמנויות במוסקבה, כולל בסדנאות של ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין.
הוא הושפע מאוד מעבודתם של פול גוגן ואנרי מאטיס.
הוא הציג את עבודותיו בתערוכות שונות.
היו לו עבודות שהוצגו בתערוכת הוורד הכחול במוסקבה.
הוא ביקר לראשונה בארמניה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, בשנת 1901. הוא צייר את נופיו הראשונים המתארים את ארמניה: מקראוואנק, 1902; ארגטס, 1902; תְאוֹ.
סבן, 1903; ערב בגן, 1903; בכפר הארמני, 1903 וכו', שזכו לשבחים רבים בעיתונות מוסקבה.
בשנים 1910 עד 1913 הוא טייל רבות בטורקיה, מצרים ואיראן.
בשנת 1915 הוא נסע כדי לעזור לפליטים שברחו מרצח העם הארמני באימפריה העות'מאנית.
בשנת 1916 נסע לטביליסי שם נישא ללוסיק אגיין, ועזר בארגון אגודת האמנים הארמנים.
לאחר תפיסת השלטון הבולשביקית ב-1917 נסע עם משפחתו לגור ברוסיה.
בעוד שרוב עבודתו שיקפה את הנוף הארמני, הוא גם עיצב את סמל ארמניה הסובייטית ועיצב את המסך לתיאטרון הממלכתי הארמני הראשון.
הוא גם הציע הצעה לדגל של ארמניה עצמאית על בסיס הצבעים והעיצובים של בדים ושטיחים ארמניים מסורתיים, אם כי עיצובו נדחה.
בשנים 1926 עד 1928 הוא חי ועבד בפריז, אך רוב היצירות מתקופה זו נהרסו בשריפה על סיפון הספינה שבה חזר לברית המועצות.
משנת 1928 ועד מותו חי סאריאן בארמניה הסובייטית.
בשנים הקשות של שנות ה-30 הוא התמסר שוב בעיקר לציורי נוף, וגם לפורטרטים.
הוא גם זכה שלוש פעמים במסדר לנין ופרסים ומדליות נוספים.
הוא היה חבר באקדמיה לאמנות של ברית המועצות (1974) ובאקדמיה הארמנית למדעים (1956).
סאריאן מת בירוואן ב-5 במאי 1972. ביתו לשעבר בירוואן הוא מוזיאון המוקדש לעבודתו עם מאות פריטים המוצגים.
בנו גזרוס (לזרוס) סאריאן היה מלחין ומחנך אמריקאי.
נינתו מרים פטרוסיאן היא גם ציירת אמריקאית וגם קריקטוריסטית וסופרת עטורת פרסים.
מרטינש פיניקיס (בלטבית: Mārtiņš Peniķis; 6 בנובמבר 1874 – 18 בפברואר 1964) היה גנרל לטבי, אשר שימש כמפקד הצבא הלטבי בין 1921–1923, ופעם נוספת בין 1928–1934.
פניקיס נולד ב-6 בנובמבר 1874 באזור טורלבה בפלך קורלנד שבאימפריה הרוסית.
ב-1896 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא לחם במלחמת רוסה-יפן, והשתתף בין היתר בקרב מוקדן.
ב-1913 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית ניקולאי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פיניקיס היה מפקד פלוגה.
הוא פיקד על הפלוגה שלו במהלך קרב גליציה, ובדצמבר 1914 נפצע.
הוא השתתף בקרבות בבלארוס ובלטביה עד מהפכת אוקטובר, אז פרש מהצבא בדרגת קולונל.
הוא נותר באזור וידזמה, ולאחר שזו נכבשה בידי הצבא הקיסרי הגרמני, הוא נלקח בשבי.
הוא שוחרר עם סיום המלחמה בנובמבר 1918.
עם שחרורו, חזר פיניקיס למולדתו ללטביה, שהכריזה בינתיים על עצמאותה.
המדינה הצעירה הותקפה בידי הצבא האדום, ופניקיס התגייס לצבא הלטבי הצעיר.
הוא פיקד בתחילה על כל היחידות הלטביות באזור קורלנד, ולאחר מכן על חיל המצב של לייפאיה.
הלטבים הצליחו להדוף את המתקפה הסובייטית, ובשל כך החליט פיניקיס לפרוש משירות פעיל ומונה למפקד בתי הספר הצבאיים.
עם זאת, נסיגתם של הגרמנים מהאזור הבלטי (בעקבות הסכם ורסאי), הותירה ואקום שעד מהרה הפך למלחמת הכול בכול.
גנרל רוסי בשם פאבל ברמונט-אבלוב הקים את צבא המתנדבים של מערב רוסיה – גוף שהורכב בעיקר מחיילים רוסים ששוחררו מהשבי הגרמני, וכונו "ברמונטיאנים" על שמו של ברמונט.
לנוכח המשבר הלאומי, חזר פיניקיס לשירות פעיל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-2. תחת פיקודו, הדיוויזיה הצליחה לשחרר חלקים גדולים מלטביה מידי הברמונטיאנים.
ב-1 באפריל 1921 (לאחר סיום המלחמה), הוא מונה למפקד הצבא הלטבי.
הוא כיהן בתפקיד עד 23 בפברואר 1923. ב-25 באפריל 1928 הוא מונה לקדנציה שנייה בתפקיד, שבה כיהן עד 14 בנובמבר 1934, אז פרש מהצבא.
לאחר פרישתו, הוא עבד כהיסטוריון צבאי.
הוא כתב ספרים העוסקים בהיסטוריה של לטביה, ומסר הרצאות בנושא.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה לטביה בידי גרמניה הנאצית.
הגרמנים הקימו את הלגיון הלטבי – יחידה של מתנדבים לטבים שפעלה במסגרת הוואפן אס אס.
הגרמנים הציעו לפיניקיס לשמש כמפקד הלגיון, אולם הוא סירב.
לקראת סוף המלחמה הוא היגר לגרמניה, אולם לאחריה חזר ללטביה, שנכבשה מחדש בידי ברית המועצות.
בניגוד לגנרלים לטבים אחרים, השלטונות הסובייטים לא רדפו את פיניקיס, והוא המשיך לעסוק בחקר ההיסטוריה הלטבית.
הוא נפטר בריגה ב-18 בפברואר 1964.
מרטיני (באיטלקית: Martini) הוא מותג של משקאות איטלקי, הנקרא על שם מזקקת Martini & Rossi Nazionale di Spirito di Vino, בטורינו.
קלמנטה מישל, קרלו רה, קרלו אניילי ואליג'ו באודינו הקימו את החברה בשנת 1847 כמפעל ביקבוק ורמוט בפסיונה (כיום קיארי).
כמה שנים מאוחר יותר הצטרף לצוות אלסנדרו מרטיני, והפך למנהל ב-1863 יחד עם טאופילו סולה ולואיג'י רוסי (שהיה ממציא של ורמוט).
ב-1863 הם שינו את שם החברה ל-Martini, Sola & Cia.
הם החלו לייצא בקבוקי ורמוט לרחבי העולם.
העיר ניו יורק קיבלה את הארגזים הראשונים שלה בשנת 1867. באותה תקופה הוענקו לפירמה כמה פרסים, שעדיין רשומים על הבקבוקים: דבלין (1865), פריז (1867 ו-1878), וינה (1873) ופילדלפיה (1876).
שלושים שנה בלבד לאחר הקמתו, מרטיני היה זמין בארצות הברית, ברזיל, ארגנטינה, יוון, פורטוגל, בלגיה, מצרים ומדינות נוספות.
בשנת 1879 מכרה משפחת סולה את זכויותיה לשותפים הנותרים, ששינו את שמה של החברה ל-Martini & Rossi, כפי שהיא נראית כיום.
ייתכן שהמותג נתן לקוקטייל הוורמוט והג'ין האמריקאי מרטיני את שמו (מתכון מוקדם שלו ידוע משנת 1888), אם כי קיימות גם השערות אחרות לגבי האטימולוגיה של הקוקטייל.
ב-1892 השתלטו על העסק ארבעת בניו של רוסי.
השליטה עברה לאחר מכן לנכדיו ב-1930. בשנת 1929 נרשם לראשונה הלוגו של Martini Ball & Bar.
ארגון מחדש בוצע בשנת 1977 וכתוצאה מכך הוקם תאגיד המשקאות הכללי.
ב-1992 התמזגו מרטיני ורוסי עם בקארדי.
"מרטיני הוא מותג האלכוהול הרביעי בעוצמתו בעולם" על פי סקר שנערך בשוק בשנת 2006.
ב-1970 וב-1971 תמכו מרטיני יחד עם רוסי במה שנקרא "אליפות העולם בכדורגל לנשים".
טורנירים אלה היו עצמאיים לחלוטין מפיפ"א ומאיגודי הכדורגל הלאומיים הנפוצים.
מרטיני עשוי מארבעה מרכיבים: יין, צמחים, סוכר ואלכוהול.
Martini Extra Dry – הושק בראש השנה האזרחית 1900
מרטיני רוזה חצי יבש – 2009
מרטיני גולד מאת דולצ'ה וגבאנה – 2010
מרטיני גראן לוסו מהדורה מוגבלת 150 שנה – 2013
מרי איינסוורת' הייתה פסיכולוגית התפתחותית אמריקאית, אשר תרמה לתאוריית ההיקשרות.
מפתחת פרדיגמת "סיטואציית הזר", שמטרתה בחינה וסיווג סגנון התקשרות של פעוטות וילדים צעירים.
מרי איינסוורת' (במקור סטלר) נולדה באוהיו לצ'ארלס ומרי סטלר, כבכורה מבין שלוש בנות.
הוריה של מרי היו בוגרי "דיקנסון קולג'" ואיינסוורת' תיארה כי הוריה ראו את השכלתן של שלוש הבנות כחשובה במיוחד, וכי ההורים הניחו שבבגרותן הן יגיעו למסלול של לימודים אקדמאים.
איינסוורת' סיפרה על עצמה כי הייתה קרובה לאביה אך פחות קשורה לאמה.
כשהייתה בת חמש משפחתה עברה לקנדה בעקבות עבודתו של אביה, ושם היא בילתה את רוב שנותיה הצעירות.
בגיל חמש-עשרה איינסוורת' קראה את ספרו של ויליאם מקדוגל - "Character and the Conduct of Life", והוא לטענתה גרם לה לראות כי ניתן להבין את מעשיו של אדם על ידי בחינת עולמו הפנימי ולא בהכרח דרך הקונטקסט הסביבתי שלו.
לאחר הבנה זו החליטה איינסוורת' ללמוד פסיכולוגיה.
בשנת 1929 נרשמה איינסוורת' ללימודים אקדמאים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת טורונטו, ושם, לאורך עשור, היא סיימה לימודי תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה וכן דוקטורט בנושא פסיכולוגיה התפתחותית.
במשך 3 שנים המשיכה איינסוורת' ללמד באוניברסיטה כחברת סגל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, איינסוורת' הצטרפה לדיוויזיית הנשים בצבא הקנדי, ושרתה שם כמאבחנת ומראיינת.
היא התקדמה במהירות בדרגות ובתפקידים, וב-1945 הגיעה לדרגת מייג'ור, המקבילה לרב-סרן בישראל.
לאחר סיום המלחמה איינסוורת' חזרה לאוניברסיטת טורונטו והמשיכה ללמד שם.
בשנת 1950 היא נישאה ללאונרד איינסוורת', והזוג עבר להתגורר בלונדון על מנת להשלים את הדוקטורט של לאונרד.
לאחר מעברם של הזוג ללונדון איינסוורת' החלה לעבוד כחוקרת במעבדת טביסטוק בלונדון, תחת החוקר ג'ון בולבי.
איינסוורת' החלה את דרכה המחקרית במהלך התואר השני שלה, במכון לחקר הילד באוניברסיטת טורונטו, שם היא הצטרפה למחקרו של Blatz.
המחקר עסק בתיאורית הביטחון של Blatz.
בהקשר זה כתבה איינסוורת' (אז בשם סטלר) ב-1940 כי "כאשר ביטחון במשפחה חסר, האינדיבידואל מוגבל בשל החוסר בבסיס בטוח, ממנו הוא יכול לצאת אל העולם ולפעול".
באופן המעיד על המשך דרכה המקצועית, כבר בעבודת הדוקטורט שלה בנושא תיאורית הביטחון, ניסתה איינסוורת' לתקף את רעיונותיה באופן מדעי.
היא עשתה זאת על ידי שאלוני דיווח עצמי, שהיו בתקופה זאת נדירים למדי בתחום המחקר הפסיכולוגי.
לאחר סיום שירותה הצבאי, באוניברסיטת טורונטו, איינסוורת' החלה לעבוד יחד עם קלופר על טכניקת ניתוח של מבחן רורשאך.
בסוף 1950 איינסוורת' הצטרפה למעבדת טביסטוק בלונדון, תחת הנחייתו של ג'ון בולבי, שם הם חקרו את השפעתו של ניתוק ממושך מהאם בילדות המוקדמת על בריאותם הנפשית של ילדים.
במעבדה, איינסוורת' נפגשה עם ג'יימס רוברטסון, חוקר פסיכולוגית ילדים שהתעמק בשיטות של תצפית נטורליסטית לשם מחקר, והושפעה מאד ממנו.
איינסוורת' החליטה שבמחקר הבא שתבצע היא תשתמש בשיטות של תצפית נטורליסטית.
מאמר זה היווה יריית פתיחה לתחילת פרסומם של תכנים בנוגע לתאוריית ההתקשרות.
תרומתה של איינסוורת' למאמר הייתה מערכת סיווג של שלושה דפוסי התקשרות שהראו הילדים שהשתתפו במחקר.
שלושת הדפוסים היו: ילדים שהגיבו באופן חיובי חזק לאימותיהם, ילדים שהגיבו באופן אמביוולנטי לאימהות, וילדים שלא הגיבו באופן חיצוני להימצאות האם, נראו אדישים לנוכחותה, או הגיבו אליה בעוינות.
עבודתם המשותפת של איינסוורת' וג'ון בולבי בנתה את תאוריית ההתקשרות.
עבודתה של איינסוורת' ביצירת פרדיגמת המצב הזר סיפקה יכולת למדוד באופן אמפירי את התאוריה של בולבי, וכן הרחיבה אותה בכך שיצרה סיווג צורות התקשרות שונות.
זאת ועוד, איינסוורת' הייתה מהראשונות בתחום הפסיכולוגיה שיצרה פרדיגמה שבחנה תאוריה פסיכולוגית באופן ניסויי, ובכך תרמה לצורת החשיבה והמחקר בתחום כולו.
השפעה זאת ניכרת במיוחד בתחום הפסיכולוגיה התפתחותית.
מרי אזרחי הוגדר על ידי הפילוסוף ג'ון רולס כ"פעולה ציבורית, בלתי אלימה, מצפונית אך פוליטית ומנוגדת לחוק, הנעשית בדרך כלל כדי לחולל שינוי בחוק או במדיניות הממשלה".
המרי האזרחי הוא מחאה של אזרחים נגד מעשי השלטון ומדיניותו באמצעות פעולות בלתי חוקיות.
מחוללי מרי אזרחי מקבלים את לגיטימיות השלטון אך לא את מעשיו, והם מנסים לשנות את פעולות השלטון.
מרי אזרחי נבדל מהפיכה בכך שמבצעי הפיכות אינם מקבלים את לגיטימיות השלטון, ומנסים להחליפו תוך שימוש בכוח.
הוגים רבים הגדירו את המרי האזרחי ועל אף השונות בהגדרות, הם מסכימים כי מדובר בפעולה בלתי חוקית של אזרח המכוונת כלפי ממשלתו שלו.
מקור המרי האזרחי הוא לרוב תחושת סתירה בין חוק המדינה לבין חוק מוסרי שנתפס בעיני המוחים כחוק עליון על חוקי האדם וכחוק אוניברסלי.
מימוש המחאה יתבצע לרוב באמצעות הפרה סמלית ומכוונת של אותו חוק שנגדו מוחים, וזאת תוך נכונות לשאת בעונש על הפרה זאת.
המרי האזרחי הוא בראש ובראשונה אקט פוליטי: מטרתו הראשונה היא שכנוע הרוב בצדקת המרי.
המרי פונה לחוש הצדק של הציבור.
מבצעי מרי אזרחי עשויים להיעזר בבתי משפט, אך לא יקבלו פסק דין של בית משפט הנוגד את דעתם.
המרי האזרחי הוא פעולה פומבית המהווה פנייה לרוב.
המרי האזרחי אינו יכול – ואף אינו מנסה - למנוע את המעשים עליהם המחאה.
המרי האזרחי אינו אלים, היות שאלימות נוגדת את הצגת המרי כפנייה לדעת הרוב, וכן בשל המודעות לחוסר היכולת למנוע, גם על ידי פעולה אלימה, את מעשי הממשלה.
המרי מקפיד על "אי ציות לחוק בגבולות הנאמנות לחוק" (רולס): היות שהמרי רואה את הממשלה ואת חוקי המדינה (מלבד נשוא המחאה) כלגיטימיים, לא ינקטו פעולות הנוגדות מהותית את חוקי המדינה.
לפיכך, מרי אזרחי בא לידי ביטוי בפעולות שקטות יחסית אך מאורגנות היטב של סרבנות, הבנויה בעיקר על הימנעות מביצוע פעולות שהשלטון דורש: הימנעות משירות בצבא, הימנעות מתשלום מיסים, שביתה כללית וכדומה, ועד פעולות אקטיביות יותר: הפגנות, שריפת צמיגים, חסימת כבישים וכדומה.
מרי אזרחי ייתכן במדינות דמוקרטיות, המגלות סובלנות כלפיו, אך במקרים מסוימים גם תחת שלטון של כיבוש.
ישנם מקרים נדירים, כמו בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, שבהם מידרדר מרי אזרחי למלחמת אזרחים של ממש.
מקרים נודעים של מרי אזרחי
סירובן של שלוש עשרה המושבות האמריקניות לשלם את מיסי הכפייה הבריטיים, דבר שהוביל לבסוף למלחמת העצמאות של ארצות הברית; מרי אזרחי זה התפתח למאבק לעצמאות.
מסילת הרכבת המחתרתית שהבריחה עבדים נמלטים מארצות הברית לקנדה; הנרי תורו, שהשתתף בפעילות, הושפע ממנה בכתיבת מסתו "אי־ציות אזרחי"
מאבקו של גנדי בשלטון הבריטי בהודו: זהו מקרה של מאבק לעצמאות על ידי מרי אזרחי.
מאבקו של מרטין לותר קינג למען שוויון זכויות לאפרו־אמריקאים בארצות הברית.
מאבק תנועת החרות ומנחם בגין נגד הסכם השילומים; במסגרת המאבק אף הסתערו אזרחים על הכנסת.
ההתנגדות בארצות הברית למעורבות במלחמת וייטנאם (כגון ילדי הפרחים).
מאבק תנועת "זו ארצנו" נגד הסכמי אוסלו.
פעולות התנגדות שונות לתוכנית ההתנתקות, בעיקר בהתבצרות במבנים.
פתיחת תלמודי התורה בהוראת הרב חיים קניבסקי בתקופת מגפת הקורונה בישראל.
מאפייני מרי אזרחי נמצאו גם בקיום חתונות במגזר הערבי וקיום מסחר בקרב החילונים.
המחאה כנגד הרפורמה המשפטית בישראל.
מרי, מלכת הסקוטים (בסקוטית: Mary, Queen of Scots; 8 בדצמבר 1542 – 8 בפברואר 1587) הייתה מלכת סקוטלנד משנת 1542, שבוע לאחר היוולדה, ועד הדחתה מהכס ב-24 ביולי 1567. בחייה עוררה מרי מחלוקות רבות.
מרי גדלה בחצר המלוכה הצרפתית, וחונכה על פי ערכים קתוליים.
נישואיה הראשונים היו לפרנסואה השני, מלך צרפת, אך הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
מרי חזרה לסקוטלנד, שם נאלצה להתמודד עם יריבות פוליטיות ומאבקים דתיים.
היא נישאה שוב, הפעם ללורד דרנלי, אך דרנלי נרצח, ומרי הואשמה במעורבות ברצח.
היא נישאה שוב, הפעם לג'יימס הפברן, רוזן בות'וול, אך נישואים אלו עוררו שערורייה ציבורית.
מרי התעמתה עם האצולה הסקוטית, ובסופו של דבר נאלצה לברוח לאנגליה, שם ביקשה מקלט אצל בת דודתה, המלכה אליזבת הראשונה.
אליזבת, שחששה ממעמדה של מרי כיורשת פוטנציאלית של הכתר האנגלי, כלאה אותה למשך 19 שנים.
במהלך מאסרה, מרי הייתה מעורבת במזימות רבות כנגד אליזבת.
בסופו של דבר, היא הוצאה להורג ב-8 בפברואר 1587, לאחר שהורשעה בקשירת קשר להתנקש בחייה של אליזבת.
למרות מערכת היחסים המורכבת ביניהם, אליזבת הראשונה והמלכה מרי מעולם לא נפגשו פנים אל פנים.
מרי נולדה ב-8 בדצמבר 1542 בארמון לינלית'גו.
היא הייתה בתם היחידה ששרדה של המלך ג'יימס החמישי ומארי דה גיז, רעייתו השנייה.
מרי הייתה נינתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, מצד סבתה מרגרט טיודור.
מרגרט הייתה אחותו הבכורה של הנרי השמיני.
קשרי המשפחה הללו העניקו למרי זכות ירושה פוטנציאלית לכתר האנגלי, עובדה שהשפיעה רבות על חייה ועל המתחים הפוליטיים בין סקוטלנד לאנגליה.
אגדה נפוצה, אשר תועדה לראשונה על ידי ג'ון נוקס, מספרת כי ג'יימס החמישי הגיב בעת ידיעה על לידת בתו במילים: "הדבר החל בנערה, ויסתיים בנערה".
אמרה זו מבטאת את האמונה הרווחת כי שלטון בית סטיוארט בסקוטלנד החל עם נישואיה של מרג'ורי ברוס, בתו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד, וכי עתיד היה להסתיים עם ירידת שושלת סטיוארט מהשלטון דרך אישה.
עם זאת, יש לציין כי תיעודיים מאוחרים יותר מצביעים על כך שהאמרה הוטבעה למעשה בתקופה מאוחרת יותר, בהקשר של המלכה אן, ולא בהקשר של מרי.
שישה ימים לאחר לידתה, מת אביה של מרי, כנראה כתוצאה מהתמוטטות עצבים בעקבות קרב סולוויי מוס או משתיית מים מזוהמים.
מות אביה הפך אותה למלכת סקוטלנד בעודה תינוקת.
בשל גילה הצעיר, מרי לא יכלה לשלוט באופן עצמאי, ולכן מונה עוצר לניהול הממלכה.
בשנת 1543, הנרי השמיני, מלך אנגליה, ביקש לאחד את ממלכות אנגליה וסקוטלנד והציע את נישואי בנו ויורשו, אדוארד, עם מרי סטיוארט.
אמנה זו קבע כי מרי, אז בת שישה חודשים בלבד, תינשא לאדוארד בהגיעה לגיל עשר ותועבר לאנגליה, שם תתחנך תחת פיקוחו של הנרי השמיני.
החוזה כלל גם סעיפים בדבר המשך ההפרדה החוקית בין שתי הממלכות וכי אם הנישואים לא יניבו ילדים, האיחוד הזמני יתפרק.
עם זאת, הקרדינל דייוויד ביטון, שתמך במדיניות פרו-קתולית ופרו-צרפתית, שב וצבר השפעה בחצר הסקוטית, עובדה שהובילה להתנגדות מצד הנרי השמיני, שחתר לשבירת הברית בין סקוטלנד לצרפת.
ביטון פעל להעברתה של מרי לטירת סטרלינג.
ב-27 ביולי 1543 ליווה הרוזן מלנוקס את מרי ואמה לסטרלינג בראש כוח צבאי שמנה 3,500 חיילים.
הכתרתה של מרי נערכה בקפלת הטירה ב-9 בספטמבר 1543.
סמוך לפני הכתרתה של מרי, הורה הנרי השמיני על מעצרם של סוחרים סקוטים בדרכם לצרפת ועל החרמת סחורתם.
צעד זה עורר זעם בסקוטלנד והוביל את העוצר אראן לחבור לקרדינל ביטון ולאמץ מחדש את אמונתו הקתולית.
בדצמבר, דחה הפרלמנט הסקוטי את חוזה גריניץ' באופן רשמי.
דחייה זו, יחד עם חידוש הברית בין צרפת לסקוטלנד, היוותה את הטריגר ל"חיזור הגס" (Rough Wooing) של הנרי השמיני - מערכה צבאית שמטרתה הייתה לכפות את נישואיה של מרי לבנו, אדוארד.
כוחות אנגליים פתחו בסדרת פשיטות צבאיות על שטחים סקוטיים וצרפתיים.
במאי 1546 נרצח ביטון על ידי אצילים פרוטסטנטים.
ב-10 בספטמבר 1547, תשעה חודשים לאחר מותו של הנרי השמיני, נחלו הסקוטים תבוסה משמעותית בקרב פינקי.
העוצרים בשמה של מרי, שחששו לשלומה העבירו אותה למנזר לשהות קצרה של כשלושה שבועות ופנו לעזרה צבאית מצרפת.
אנרי השני, מלך צרפת, הציע איחוד בין צרפת וסקוטלנד באמצעות נישואיה של מרי לבנו, פרנסואה, שהיה אז בן שלוש בלבד.
אראן, בתמורה להבטחה לתמיכה צבאית צרפתית והענקת תואר דוכס צרפתי לעצמו, הסכים להצעה.
בפברואר 1548, הועברה מרי שוב לטירת דאמברטון.
הכוחות האנגליים המשיכו במסעם והותירו אחריהם הרס רב, תוך שהם כובשים את העיר האדינגטון.
ב-7 ביולי 1548, אישר פרלמנט סקוטי, שהתכנס במנזר סמוך לעיר, את הסכם הנישואין עם צרפת.
שהותה של מרי בצרפת ויחסיה עם אנגליה
בשנת 1548, בהיותה בת חמש, נשלחה מרי לצרפת בהתאם להסכם הנישואים.
מרי תוארה כילדה יפה, חכמה ומלאת חיים, ואהובה על כולם מלבד על קטרינה דה מדיצ'י, חמותה.
מרי למדה לנגן בלאוטה, רכיבה על סוסים וציד; היא למדה מספר שפות ביניהן: צרפתית, איטלקית, לטינית, ספרדית ויוונית, בנוסף לסקוטית.
דיוקנאותיה של מרי מציגים תווי פנים עדינים, עור חיוור, עיניים חומות ושיער בהיר.
היא נחשבה לילדה יפה, ומחלת האבעבועות השחורות שפקדה אותה בילדותה לא הותירה צלקות.
מרי נחשבה גבוהה במיוחד ביחס לסטנדרטים של המאה ה-16, כשהגיעה לגובה של 1.80 מטר (5 רגל ו-11 אינץ').
לעומת זאת, פרנסואה, סבל מגמגום ונודע בקוֹמתו הנמוכה יחסית.
אנרי השני ציין כי "מהיום הראשון בו נפגשו, בני והיא הסתדרו היטב כאילו הכירו זה את זה זמן רב".
ב-4 באפריל 1558 חתמה מרי על הסכם המוריש את תביעותיה לכתר הצרפתי במקרה של מותה ללא יורשים.
עשרים ימים לאחר מכן, נישאה מרי לפרנסואה בקתדרלת נוטרדאם, ובכך הפך פרנסואה לבעלה של מלכת סקוטלנד.
עם מותו של אנרי השני ב-10 ביולי 1559, כתוצאה מפציעות שספג במהלך טורניר, הוכתרו פרנסואה בן החמש עשרה ומרי בת השבע-עשרה כמלכי צרפת.
שניים מדודיה של מרי, פרנסואה, דוכס גיז ושארל, קרדינל לורן, שלטו בפועל בפוליטיקה הצרפתית באותה עת, וצברו כוח רב אשר היסטוריונים מסוימים כינוהו "עריצות בית גיז".
בנובמבר 1558 מתה מרי הראשונה, מלכת אנגליה, בתו הבכורה של הנרי השמיני והמלכה הקתולית האחרונה של אנגליה, ואת כס המלכות ירשה אחותה למחצה, אליזבת הראשונה.
על פי סדר הירושה הגנאלוגי, מרי מרי (סטיוארט) הייתה הבאה בתור לכס המלכות האנגלי לאחר בת דודתה, אליזבת.
תביעתה של מרי התבססה על קשר משפחתי דרך האחים הנרי השמיני ומרגרט טיודור (סבתהּ של מרי מצד אביה).
מרגרט נישאה לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, אביו של ג'יימס החמישי וסבה של מרי.
באנגליה, לעומת זאת הכיר חוק הירושה השלישי, שאושרר על ידי הפרלמנט בשנת 1543, באליזבת כיורשת לאחותה למחצה, שכן צוואתו האחרונה של הנרי השמיני שללה את זכות הירושה משושלת סטיוארט.
התביעה לכתר האנגלי נותרה מוקד מחלוקת מתמשך בין ממלכות סקוטלנד ואנגליה.
בינתיים בסקוטלנד התחזק מעמדם של הלורדים הפרוטסטנטים, על חשבון מארי דה גיז, אשר שמרה על שליטה באמצעות חילות צרפתיים.
הלורדים הפרוטסטנטים אף הזמינו כוחות אנגליים לסקוטלנד בניסיון לבסס את מעמדם הדתי.
במרץ 1560, התקוממות ההוגנוטים בצרפת, הידועה כ"קנוניית אמבואז", מנעה מצרפת לשלוח תגבורת נוספת לסקוטלנד.
בני משפחת גיז שלחו שליחים לנהל משא ומתן על הסכם.
ב-11 ביוני 1560 נפטרה מארי דה גיז, ואילצה דיון דחוף בנוגע לעתיד היחסים בין צרפת לסקוטלנד.
במסגרת תנאי הסכם אדינבורו, שנחתם על ידי נציגיה של מרי ב-6 ביולי 1560, הסכימו צרפת ואנגליה לסגת מכוחותיהן בסקוטלנד, בעוד צרפת הכירה בזכותה של אליזבת הראשונה למלוך באנגליה.
המצב הפוליטי והדתי המורכב בצרפת לא הותיר פתרונות אחרים, אך מרי שעדיין התאבלה על מותה של אמה, סירבה לאשרר רשמית את ההסכם.
השיבה לסקוטלנד ונישואיה ללורד דרנלי
מותו של פרנסואה וחזרתה של מרי לסקוטלנד
ב-5 בדצמבר 1560, כשנתיים לאחר נישואיהם נפטר פרנסואה השני מדלקת באוזן התיכונה שהובילה למורסה במוחו.
אחיו, שארל התשיעי, ירש את הכתר וחמותה, קטרינה דה מדיצ'י, הפכה לעוצרת בשמו.
מרי, אלמנתו, הייתה שרויה באבל כבד; היא החלה ללבוש בגדי אבל לבנים ונהגה מנהגי אבלות במשך ארבעים יום בבדידות.
קטרינה דה מדיצ'י, אשר שימשה כבר כעוצרת עבור אחיו בן העשר של המלך המנוח, שארל התשיעי, סברה כי נוכחותן של שתי מלכות אלמנות בחצר המלוכה הצרפתית אינה רצויה, ועם שובה של מרי מחצר המלוכה, הורתה לה לשוב לסקוטלנד ולטפל במשבר הפוליטי והדתי שפקד את ארצה.
למעשה, הפרלמנט הסקוטי, ללא אישור מלכותי, חוקק חוקים ששינו את דת המדינה מקתוליות לפרוטסטנטיות.
המלכה סירבה להכיר בחוקים אלו, והכנסייה הפרוטסטנטית החדשה נותרה במצב של אי-בהירות משפטית.
ב-19 באוגוסט 1561, תשעה חודשים לאחר מות בעלה, שבה מרי לסקוטלנד, שם חיכתה לה אי-ודאות פוליטית רבה.
לאחר שחיה בצרפת מגיל חמש, היה לה ניסיון מועט מאוד במצב הפוליטי המסוכן והמורכב ששרר בסקוטלנד.
כקתולית אדוקה, עוררה מרי חשדנות בקרב רבים מנתיניה, כמו גם אצל אליזבת, מלכת אנגליה.
סקוטלנד באותה תקופה הייתה מפוצלת בין פלגים קתוליים ופרוטסטנטים, ומרי נאלצה להתמודד עם התנגדות רבה מצד שני הצדדים.
ג'ון נוקס, רפורמטור פרוטסטנטי ידוע, הטיף נגד מרי וגינה אותה על אמונתה הקתולית.
מרי ניסתה להביאו לדין, אך ללא הצלחה.
למרות ציפיותיה של המפלגה הקתולית, מרי הפתיעה רבים כאשר גילתה סובלנות כלפי עליית הפרוטסטנטיות בסקוטלנד.
ב-6 בספטמבר 1561 מינתה מרי מועצה, שרוב חבריה היו פרוטסטנטים, ורק ארבעה היו קתולים.
בינתיים אליזבת חששה מהתביעה של מרי לכתר האנגלי, והתחמקה מלהכיר בה כיורשת.
היא ניסתה לנטרל את מרי על ידי הצעות נישואין שונות, בין היתר לרוברט דאדלי, הרוזן מלסטר.
מרי ניסתה למצוא בעל חדש מבין בני המלוכה של אירופה.
ניסיונה לנהל משא ומתן על נישואין לקרלוס, יורש העצר של ספרד, נדחה על ידי אביו, המלך פיליפה השני.
הצעתה של אליזבת שמרי תתחתן עם דאדלי נדחתה.
דאדלי עצמו לא היה מעוניין בנישואין, וגם מרי לא ראתה בו בן זוג מתאים.
מרי פגשה לראשונה את הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, בפברואר 1561, זמן קצר לאחר מות בעלה הראשון.
דרנלי היה בן דודה למחצה, יליד אנגליה, וצאצא של משפחת אצולה סקוטית ואנגלית.
הוריו שלחו אותו לצרפת כביכול כדי להביע תנחומים, אך חשבו גם על אפשרות של נישואים בין בנם למרי.
מרי התאהבה במהירות בדרנלי, שהיה גבוה ויפה תואר.
למרות התנגדויות מצד חצר המלכות ומהמלכה אליזבת הראשונה, הם התחתנו בארמון הולירוד ב-29 ביולי.
הנישואין עוררו מחלוקת רבה, בין היתר בגלל היותם בני דודים ראשונים וקתולים, ללא אישור מהאפיפיור.
המדינאים האנגלים ויליאם ססיל והרוזן מלסטר פעלו להשגת אישורה של המלכה אליזבת לנסיעתו של דרנלי מסקוטלנד לאנגליה, שם שהה.
אף על פי שיועציהם תמכו באיחוד בין השניים, אליזבת הראשונה חשה מאוימת מנישואים אלו, שכן הן מרי והן דרנלי היו צאצאים של מרגרט טיודור, דודתה של מרי, ולפיכך טענו שניהם לכתר האנגלי.
לפיכך ילדיהם היו עתידים לרשת תביעה זו.
עם זאת נראה כי נחישותה של מרי להינשא לדרנלי נבעה מרגש אישי ולא משיקולים פוליטיים.
השגריר האנגלי, ניקולס ת'רוקמוטון, אף העיר כי "אומרים שהיא בוודאי מכושפת" וכי ניתן יהיה למנוע את הנישואים רק "באלימות".
איחוד זה עורר את זעמה של אליזבת אשר סברה כי נישואים אלו לא היו צריכים להתקיים ללא אישורה, שכן דרנלי היה בן דודהּ ונתין אנגלי.
נישואיה של מרי לדרנלי הובילו את אחיה למחצה, הרוזן ממוריי, להצטרף למרד נרחב יחד עם לורדים פרוטסטנטים נוספים, ביניהם הלורד ארצ'יבולד קמפבל.
ב-26 באוגוסט 1565 עזבה מרי את אדינבורו כדי להתעמת עם המורדים.
ב-30 באוגוסט נכנס מוריי לעיר, אך נטש אותה זמן קצר לאחר מכן.
מרי שבה לעיר בחודש שלאחר מכן כדי לגייס חיילים נוספים.
במהלך אירוע שנודע כ"Chaseabout Raid", מרי וכוחותיה, יחד עם מוריי והלורדים המורדים, נעו ברחבי סקוטלנד ללא עימות צבאי ישיר.
מעמדה של מרי התחזק וכן שובו של ג'יימס הפברן, רוזן בות'וול מגלותו בצרפת.
מוריי, שלא הצליח לגייס תמיכה מספקת, נמלט מאוחר יותר באוקטובר לאנגליה וביקש בה מקלט.
מרי הרחיבה את המועצה הסודית שלה וכללה בה קתולים נוספים.
נישואיה של מרי, מלכת הסקוטים, להנרי סטיוארט, לורד דרנלי, היו רצופי קשיים מראשיתם.
דרנלי התגלה כאדם יהיר וקפריזי, והיחסים בין בני הזוג התדרדרו במהירות.
הוא עורר את חמת האצולה הסקוטית, והיה מעורב במספר תככים פוליטיים.
הוא לא הסתפק במעמדו כבן זוגה של המלכה ודרש את "כתר הנישואין ", אשר היה מעניק לו מעמד של שליט משותף בסקוטלנד ואף את הזכות לרשת את כס המלכות הסקוטי במקרה שיאריך ימים אחרי מרי.
מרי סירבה לדרישתו, ובעקבות זאת החלו נישואיהם להתערער, אף על פי שעד אוקטובר 1565 נודע כי מרי בהיריון.
דרנלי קינא בידידותה של מרי עם איש אמונה וסודה, דייוויד ריציו, אשר היו שמועות כי הוא ומרי ניהלו פרשת אהבים והוא אביו האמיתי של בנה.
במרץ 1566, הצטרף דרנלי לקנוניה חשאית עם אצילים פרוטסטנטים.
ב-9 במרץ, קבוצת קושרים, בליווי דרנלי, רצחה בדקירות סכין את ריצ'יו לעיני מרי ההרה, בעת סעודת ערב בארמון הולירוד.
בליל ה-11–12 במרץ נמלטו דרנלי ומרי מהארמון.
הלורדים המורדים לשעבר הושבו למועצה הסודית.
מרי ילדה את בנה היחיד, ג'יימס, ב-19 ביוני 1566 בטירת אדינבורו.
סנדקיו של ג'יימס היו שארל התשיעי, מלך צרפת, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה.
רציחתו של דייוויד ריציו הובילה להידרדרות משמעותית ביחסיה עם דרנלי.
מרי חלתה במחלה קשה שכללה הקאות תכופות, אובדן ראייה זמני, קשיי דיבור, פרכוסים ותקופות של אובדן הכרה.
סברו כי היא על סף מוות עם זאת מצבה הבריאותי השתפר.
סיבת מחלתה נותרה לא ידועה ובין האבחנות האפשריות נמנו תשישות פיזית ולחץ נפשי ופורפיריה.
בסוף ינואר 1567 שכנעה מרי את בעלה לשוב לאדינבורו.
מרי נהגה לבקרו מדי יום, דבר שיצר רושם של פיוס בין השניים.
בלילה שבין התשיעי בפברואר לבין העשירי בפברואר ביקרה מרי את בעלה בשעות הערב המוקדמות ולאחר מכן השתתפה בחגיגות נישואיו של אחד מאנשי ביתה.
בשעות הבוקר המוקדמות אירע פיצוץ עז באחוזת שדה קירק או, אשר גרם להרס רב.
דרנלי נמצא מת בגן הסמוך, ככל הנראה מחנק.
על גופתו לא נמצאו סימני חנק או אלימות גלויים.
בין החשודים במעורבות במותו נמנו הרוזן בות'וול וארצ'יבלד דאגלס, כומר דאגלס.
עד סוף פברואר, רווחה ההערכה כי הרוזן בות'וול אחראי להתנקשות בחייו של דרנלי.
לנוקס, אביו של דרנלי, דרש להעמיד את הרוזן בות'וול לדין בפני הפרלמנט הסקוטי, ומרי נענתה לדרישה.
עם זאת, בקשתו של לנוקס לדחיית מועד המשפט לצורך איסוף ראיות נוספות נדחתה.
בהיעדרו של לנוקס ומבלי שהוצגו ראיות כלשהן, זוכה הרוזן בות'וול לאחר משפט שנמשך שבע שעות בלבד, ב-12 באפריל.
שבוע לאחר מכן, הצליח הרוזן בות'וול לשכנע מספר לורדים ובישופים לחתום על הסכם תמיכה בנישואיו למלכה.
נסיבות מותו של דרנלי נותרו שנויות במחלוקת, אך רבים האשימו את מרי במעורבות ברצח.
מותו של דרנלי סימן את תחילתה של נפילתה של מרי.
היא הודחה מהכס הסקוטי וברחה לאנגליה, שם נכלאה על ידי אליזבת הראשונה.
הדחתה של מרי והמאסר באנגליה
בין ה-21 ל-23 באפריל 1567, ביקרה מרי את בנה, ג'יימס, בפעם האחרונה.
ב-24 באפריל, בעת שובה לאדינבורו, נחטפה מרי בין אם מרצונה ובין אם בכפייה, על ידי הרוזן בות'וול ואנשיו ונלקחה לטירת דנבר, שם ייתכן שאנס אותה.
ב-6 במאי שבו מרי ובותוול לאדינבורו.
ב-15 במאי נישאו השניים, ככל הנראה בארמון הולירוד, בטקס פרוטסטנטי.
גירושיו של בותוול מאשתו הראשונה, הושלמו שנים עשר ימים קודם לכן.
בתחילה סברה מרי כי אצילים רבים תומכים בנישואיה, אולם 26 עמיתים סקוטיים התנגדו לנישואיה של מרי, מלכת הסקוטים, ללורד ג'יימס הפברן.
הם האשימו אותה ברצח בעלה השני, לורד דרנלי, ובנישואים לא חוקיים ללורד ג'יימס.
העם הסקוטי זעם על מרי, רבים האשימו אותה בניאוף וברצח.ב-24 ביולי 1567, נאלצה מרי להתפטר מכס המלוכה לטובת בנה התינוק, ג'יימס השישי.
אחיה למחצה, ג'יימס סטיוארט, מונה לעוצר הממלכה.
ב-2 במאי 1568, הצליחה מרי לברוח והיא גייסה צבא בן 6,000 איש, אך הובסה בקרב.
מרי כנראה ציפתה שהמלכה אליזבת תאפשר לה לחזור לשלוט בסקוטלנד, אך אליזבת גילתה זהירות רבה.
היא הורתה לחקור את השאלה האם מרי אשמה ברצח בעלה השני, לורד דרנלי.
במהלך יולי 1568 הועברה מרי לטירת בולטון, שהייתה רחוקה הן מהגבול הסקוטי והן מלונדון.
צעד זה נועד למנוע ממנה גישה הן לתומכיה בסקוטלנד והן לאויביה הפוליטיים באנגליה.
ועדת חקירה מיוחדת הוקמה ביורק באוקטובר 1568, ודיוניה נמשכו בווסטמינסטר עד ינואר 1569. מטרת הוועדה הייתה לחקור את האשמות כנגד מרי.
מתוך תפיסת מעמדה כמלכה לשעבר, סירבה מרי להכיר בסמכותו של כל בית דין לשפטה.
היא נמנעה מהשתתפות אישית בחקירה שנערכה ביורק, אך שלחה נציגים מטעמה.
אליזבת, מצידה, אסרה את הופעתה בפני החוקרים.
כראיה מרכזית כנגד מרי, הציג מוריי את מה שכונה "מכתבי הארון" – שמונה מכתבים לכאורה מאת מרי לבות'וול, שני הסכמי נישואין וכן סונטת אהבה או מספר סונטות.
שנמצאו, ככל הנראה, בתוך קופסת כסף, שאורכו פחות מ-30 ס"מ, מעוטר במונוגרמה של המלך פרנסואה השני.
מרי הכחישה בתוקף את כתיבתם וטענה כי מדובר בזיופים, באומרה כי חיקוי כתב ידה אינו משימה קשה.
מקובל לחשוב כי המכתבים הללו עשוים להוות ראיה מכרעת בשאלת מעורבותה של מרי ברצח דרנלי.
ראש ועדת החקירה, הדוכס נורפוק, שלח עותקים מהם לאליזבת, בציינו כי אם יוכח אמיתיותם, הם עשויים לבסס את אשמתה של מרי.
המסמכים המקוריים, אשר נכתבו בצרפתית, הושמדו ככל הנראה בשנת 1584 על ידי בנה של מרי, ג'יימס.
העותקים ששרדו, הן בצרפתית והן בתרגום לאנגלית, אינם מהווים אוסף שלם.
קיימים תעתיקים מודפסים חלקיים באנגלית, בסקוטית, בצרפתית ובלטינית משנות ה-70 של המאה ה-16.מסמכים נוספים שנבדקו במסגרת החקירה כללו את מסמכי גירושיו של בות'וול מאשתו הראשונה.
מכתבי הארון לא הוצגו בפומבי עד לוועידה בשנת 1568, אף על פי שהמועצה הסקוטית ראתה אותם כבר בדצמבר 1567. מרי נאלצה להתפטר מתפקידה והוחזקה במעצר למעלה משנה בסקוטלנד.
חרף זאת, המכתבים מעולם לא פורסמו בפומבי כראיה לתמיכה במאסרה ובהתפטרותה הכפויה.
ההיסטוריונית ג'ני וורמלד סבורה כי הימנעותם של הסקוטים מחשיפת המכתבים והשמדתם בשנת 1584, מעידים על כך שהם הכילו ראיות כנגד מרי.
לעומת זאת, סבורה אליסון ויר כי עובדה זו דווקא מצביעה על כך שהלורדים נזקקו לזמן כדי לזייפם.
לפחות לחלק מבני דורה של מרי אשר עיינו במכתבים לא היה ספק באמיתותם.
במאי 1569 ניסתה אליזבת לתווך בניסיון להשיב את מרי למעמדה, בתמורה להבטחות בנוגע לדת הפרוטסטנטית, אולם כינוס שנערך בפרת' דחה הצעה זו מכל וכל.
הדוכס נורפוק המשיך לתכנן את נישואיו למרי, ואליזבת הורתה על מאסרו במצודת לונדון מאוקטובר 1569 עד אוגוסט 1570. בתחילת השנה שלאחר מכן נרצח מוריי.
מותו, אשר אירע זמן קצר לאחר כישלון המרד בצפון אנגליה בהנהגת רוזנים קתולים, חיזק את תחושתה של אליזבת כי מרי מהווה איום ממשי.
בעקבות זאת התערבו כוחות אנגליים במלחמת האזרחים הסקוטית וביססו את שלטונם.
מזכירהּ הראשי של אליזבת, ויליאם ססיל, הטיל על מרי מעקב הדוק.
בשנת 1571 חשף ססיל את קשר רידולפי, ניסיון להדחתה של אליזבת מכסאה והמלכת מרי תחתיה, בסיוע כוחות ספרדיים.
הפרלמנט האנגלי הגיש הצעת חוק לשלילת זכותה של מרי לכתר, אולם אליזבת סירבה להעניק לה את הסכמתה המלכותית.
במטרה להכפיש את שמה של מרי, פורסמו מכתבי הארון בלונדון.
עלילות שונות שבהן הייתה מעורבת מרי נמשכו.
האפיפיור גרגוריוס ה-13 אישר תוכנית במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-16, שבמסגרתה תינשא מרי לחואן מאוסטריה, מושל ארצות השפלה ובנו הבלתי חוקי של פליפה השני, מלך ספרד, אשר היה אמור לתאם פלישה אנגלית בתמיכה ספרדית מהולנד.
ב-11 באוגוסט 1586, לאחר שהייתה מעורבת במזימה להתנקש בחייה של המלכה אליזבת הראשונה, מרי הועברה למבצר פות'רינגיי במסע שנמשך ארבעה ימים והסתיים ב-25 בספטמבר.
באוקטובר הועמדה לדין באשמת בגידה, בפני בית משפט המורכב מ-36 אצילים.
מרי הכחישה את ההאשמות המיוחסות לה.
היא מחתה על שלילת זכותה לעיין בראיות, על החרמת מסמכיה, על מניעת גישה לייעוץ משפטי ועל העובדה שמעולם לא הייתה נתינה אנגלית, ולפיכך לא ניתן להרשיעה בבגידה.
ב-25 באוקטובר הורשעה מרי ונגזר עליה עונש מוות, כאשר רק נציב אחד, הביע התנגדות.
חרף זאת, אליזבת התמהמהה במתן הוראה לביצוע גזר הדין, אף לנוכח לחץ מצד הפרלמנט האנגלי להוציאו לפועל.
היא הביעה חשש כי הוצאתה להורג של מלכה תיצור תקדים מסוכן ודאגה מההשלכות האפשריות, בפרט מהאפשרות שבנה של מרי, ג'יימס, יכרות ברית עם המעצמות הקתוליות ויפלוש לאנגליה כנקמה.
ב-1 בפברואר 1587 חתמה אליזבת על צו המוות של מרי, אך לא מיד הורתה על ביצועו.
היא מסרה את הצו לחברי המועצה והשאירה את ההחלטה הסופית בידיהם.
ב-3 בפברואר, התכנסו עשרה מחברי המועצה של אנגליה, ללא ידיעתה של אליזבת.
הם החליטו לבצע את גזר הדין באופן מיידי, בלי לחכות להחלטה סופית של המלכה.
בליל ה-7 בפברואר 1587 נודע למרי על הוצאתה להורג למחרת.
את שעותיה האחרונות העבירה מרי בתפילה ובהתבודדות.
היא חילקה את חפציה האישיים בקרב חבריה הקרובים, כתבה צוואה ומכתב למלך צרפת.
בבוקר ה-8 בפברואר הובלה מרי אל מקום ההוצאה להורג, עריפת ראשה של מרי לא הושלמה במכה אחת.
המכה הראשונה החטיאה את צווארה ופגעה בעורף.
המכה השנייה כרתה את הצוואר כמעט לחלוטין, למעט גיד קטן שנותר, אותו חתך התליין באמצעות גרזנו.
לאחר מכן, הרים התליין את ראשה הכרות והכריז "יחי המלכה!".
באותו רגע התגלה כי השיער החום שאחז בידו היה למעשה פאה, והראש נפל ארצה, וחשף את שיערה הקצר והאפור של מרי.
עם היוודע דבר ההוצאה להורג לאליזבת, הביעה את מורת רוחה וטענה כי המועצה הסודית פעלה בחוסר סמכות.
התלבטותה של אליזבת וההנחיות הדו-משמעיות שהנחתה במכוון העניקו לה אפשרות הכחשה סבירה בניסיון להתנער מאחריות ישירה לשפיכות דמה של מרי.
בקשתה של מרי להיקבר בצרפת נדחתה על ידי אליזבת.