tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנגורו אילני לומהולץ הוא בעל חיים סוליטרי הפעיל מרבית הזמן בגפו, למעט בעונת הרבייה.
מדי פעם, עד כ-4 פרטים עשויים להראות ביחד, אולם ככלל מדובר ביונק טריטוריאלי יחסית למינים אחרים בסוגו.
כל קנגורו חי בתוך טריטוריה קבועה עליה הוא מגן מפני פולשים מאותו הזוויג, כלומר: זכר יפגין עוינות אך ורק כלפי זכר אחר וכנ"ל לגבי הנקבה.
החריג היחיד בהקשר זה הוא היחס הסובלני של הזכר כלפי הגור שלו.
זכרים בוגרים תוקפניים במיוחד זה כלפי זה, והם עשויים להילחם לעיתים עד למותו של אחד מהם.
שטחי הזכרים גדולים משל הנקבות, וחופפים למספר שטחים של קנגורים אחרים משני הזוויגים.
קנגורו אילני לומהולץ מפגין נאמנות חזקה לטריטוריה שלו, והוא נשאר בה אף אם היא הופכת בהדרגה ללא מתאימה למחיה עבורו כתוצאה מהפרעה אנושית או פגיעה בבית הגידול.
נקבת קנגורו אילני לומהולץ מגיעה לבגרות בגיל שנתיים, והזכרים בגיל ארבע שנים.
הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה, ותלויה במחזור היחום של הנקבה.
הזכר מסייר תדיר בשטחו שכולל כאמור מספר שטחי נקבות, ומאתר באמצעות חוש הריח נקבה מיוחמת.
לאחר שמצא נקבה כזאת, המפגש ביניהם יהיה תכוף, והזכר עשוי לשהות בחברת הנקבה מספר ימים, במהלכם יזדווג עימה עד 3 פעמים ביום; ההזדווגות האגרסיבית יחסית עשויה להימשך בין 10 ל-35 דקות.
לאחר תקופת היריון של 42–48 ימים, הנקבה ממליטה וולד זעיר יחיד שגודלו כ-2 סנטימטרים בלבד.
הוולד זוחל מהרחם החוצה לתוך הכיס של האם ונצמד לפטמות.
לאחר חמישה חודשים הוא עוזב לראשונה את הכיס ונע בסמיכות לאימו.
הוא עוזב את הכיס סופית בגיל שנה, ונגמל לאחר מספר חודשים מעזיבת הכיס.
הזכר אינו משתתף כלל בגידול הגור, אך מאפשר לו לשהות בשטחו מספר שנים.
הנקבה לעומתו מקדישה זמן רב לגידול הגור, ובמקרים שהוא עוזב את הכיס היא תופסת אותו לפעמים ומעודדת אותו לחזור לכיס.
היא גם חולקת עימו את מזונה, ומקדישה זמן רב ללמד אותו כיצד לתמרן בבטחה במרומי העצים.
גם לאחר הגמילה, הגור עשוי לשהות בטריטוריה של אימו עד גיל 3 שנים.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל שנתיים, והזכרים בגיל ארבע שנים וחצי.
תוחלת החיים הממוצעת של המין בטבע היא כ-8 שנים.
קנגורו אילני לומהולץ מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל טווח התפוצה המצומצם והמוגבל יחסית, ואוכלוסייה עולמית המוערכת בכ-10,000 פרטים בוגרים.
אין הערכות מהימנות אודות מגמת האוכלוסייה, אך נראה שמתרחש ירידה מתונה ולא עקבית במספריו, כך שהוא עשוי בעתיד להעפיל לקטגוריית שימור מאוימת יותר.
מבחינה היסטורית, האיום העיקרי שרחף על קנגורו אילני לומהולץ היה אובדן בית הגידול וצמצום יערות הגשם.
לאחר ההכרזה על היערות הטרופיים בצפון אוסטרליה כאזור מורשת עולמית, האיום חדל, והאוכלוסייה מצליחה להתקיים בפסיפס של יערות גשם מקוטעים.
במקומות מסוימים ברמת אתרטון, הקיטוע בבית הגידול גורם להם להיות פגיעים יותר לטריפה על ידי כלבים, מאחר שהם נאלצים לרדת לאדמה על מנת לנוע מאזור לאזור.
פעולות הייעור של רשויות השימור האוסטרליות עתידות לצמצם בהדרגה את הבעיה הזאת.
האיום העתידי על המין נשקף מצד שינויי האקלים בעקבות ההתחממות הגלובלית; על פי ארגון השימור IUCN, הקנגורו עשוי להיות מושפע מהם באופן ישיר או עקיף באמצעות צמצום יערות הגשם, נזקים לבית הגידול מצד סופות ציקלון, עלייה בטמפרטורות, צמצום שיעור המים בערפל וכתוצאה מכך הקטנת שכיחות הלחות במזונו.
ביוני 2019, התגלתה תופעת עיוורון אצל קנגוריי לומהולץ; אף שבדרך כלל הם מבלים את מרבית זמנם על העצים וכמעט בלתי נראים, פרטים ממין זה החלו להיראות בתדירות גבוהה על הקרקע בתוך יישובים ובדרכים לאחר שהתבלבלו ואיבדו את דרכם בשל חוסר ראייה.
ד"ר אנדרו פיטרס, וטרינר מאוניברסיטת צ'ארלס סטורט, מצא עדויות לנזק מוחי ופגיעה בעצב הראייה הנובעים מזיהום חדש.
נטען שהגורם לכך הוא תקופות ממושכות של מזג אוויר יבש בבתי הגידול של הקנגורו; על פי התאוריה, אף על פי שקנגוריי העצים ניזונים מעלי העצים הרעילים מבלי להינזק, מזג האוויר היבש הוביל לרעל מרוכז יותר בעלים אשר הוביל לפגיעה בעצב הראייה.
לעת עתה, קנגורו אילני לומהולץ מוגן פחות או יותר מצד אובדן בית גידול, ואינו סובל מציד לא חוקי כקרוביו הניו-גינאים, אך נדרשים מחקרים מעמיקים יותר אודות סביבת המחיה שלו וההסתגלות שלו לבתי גידול ליד התיישבות אנושית.
רשויות השימור האוסטרליות פועלות לקדם את מעמדו כ"מין דגל" (Flagship species) של האזור הטרופי בצפון אוסטרליה.
קנגורו אילני סרי (שם מדעי: Dendrolagus stellarum), הוא מין יונק כיס בסוג קנגורו אילני שאנדמי למרכז האי גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1990 בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה, וקיבל מעמד של מין נפרד בשנת 2005 בעקבות מחקר פילוגנטי.
הוא קרוי על שמו של הזואולוג לסטר סרי.
קנגורו אילני סרי דומה מבחינה חיצונית לקנגורו אילני דוריה, אך קטן ממנו משמעותית.
יש לו ראש גדול ועבה, עיניים ואוזניים קטנות, ואף גדול ורחב.
מבנה גופו מוצק, זנבו קצר יחסית ומסתיים בציצת-שיער גדולה וזרועותיו ורגליו עבות.
הוא מתאפיין בכפות רחבות עם טפרים גדולים וחזקים, ובתחתיתן כריות ספוגיות.
הדו-צורתיות הזוויגית מתבטאת אצל מין זה בעיקר במידות הגוף: משקל הזכר 9.5 קילוגרם, ומשקל הנקבה: 6.8 קילוגרם; אורך גופו של הזכר עד 70 סנטימטרים, ושל הנקבה עד 61 סנטימטרים.
אורך הזנב זהה פחות או יותר אצל שני הזוויגים (58-49 סנטימטרים).
לקנגורו אילני סרי פרווה קצרה וצפופה.
הפרווה בצבע חום כהה עד חום שחרחר, כאשר באזור הכתפיים ובזרועות היא שזורה בשערות לבנות המקנות להם מראה כסוף וחיוור.
הבטן חיוורת במעט, והאזור שסביב הזנב בעל גוון צהבהב.
הגורים של קנגורו זה נולדים עם זנב צהוב בוהק וגוף כהה במיוחד, אך ככל שהם מתבגרים הזנב מאפיר והגפיים והירכיים מקבלות גוון צהבהב מעט.
הראש זהה לצבע הגוף עם גוון אדמדם או צהבהב, כשהפנים והאוזניים כהים יותר.
הצבע החום-כסוף של פרוות הבוגרים, משתלב בצורה יוצאת מן הכלל עם צבע הטחבים, האפיפיטים והחזזיות שבבית גידולו, ומספק לו הסוואה מושלמת.
קנגורו אילני סרי אנדמי לאי גינאה החדשה.
הוא נפוץ לאורך רכס מאוקי במרכז האי שנופל ברובו בשטחה של אינדונזיה, ומצוי במידה פחותה גם בפפואה השכנה.
בקצה המזרחי של תפוצתו הוא מוחלף באיפולה, ובקצה המערבי, ישנה אוכלוסייה ייחודית שמעמדה הטקסונומי לא היה ברור במשך שנים רבות, עד שקיבלה בשנת 2019 מעמד של מין נפרד הקרוי קנגורו אילני הוזר.
בית הגידול של קנגורו אילני סרי הוא ביערות עננים בגבהים יוצאי דופן של 4,000-2,600 מטר מעל פני הים.
סביבת מחיה זו נבדלת ממרבית קנגוריי העצים השוכנים בבתי גידול נמוכים יותר; לא ברורה הסיבה לכך, ובייחוד עם מתחשבים בכך שקרובו האיפולה שכיח באזורים נמוכים בהרבה.
סיבה אפשרית, היא צפיפות האוכלוסייה האנושית על המדרונות הנמוכים בצד האינדונזי אשר גורמת לקנגורו אילני סרי לנדוד למרומי הרכס במטרה להתחמק מהציד האינטנסיבי לבשרו.
סביבת המחיה של קנגורו אילני סרי מתאפיינת באדמה בוצית ורטובה, בשפע של טחב, אפיפיטים וחזזיות, ובטמפרטורות קרות למדי.
בגבהים מתחת ל-2,600 מטר, הטחב והחזזיות הופכים לנדירים יחסית, כך שהקנגורו אינו יורד מתחת לגובה זה.
אף על פי שקנגורו אילני סרי חי באזורים גבוהים, הוא נראה לעיתים רחוקות באחו התת-אלפיני שמעל קו העצים חרף הצמחייה הנמוכה והמגוונת שבו.
על פי הזואולוג האוסטרלי , ייתכן שקנגורו אילני סרי נמנע במכוון מאזורים הללו כדי לא להתחרות עם הדינגיסו על מקורות המזון; בצד הפפואני של הרכס שבו הדינגיסו נעדר, ניתן לצפות בקנגורו אילני סרי גם באחו תת-אלפיני.
אין עדיין בנמצא מידע אודות האקולוגיה והרבייה של קנגורו אילני סרי, אך מאחר שכל הפרטים שניצודו היו בגפם, נראה שהוא פעיל בגפו בניגוד לקנגורו דוריה החי בקבוצות משפחות.
הרבייה ומחזור החיים דומים למינים אחרים בסוג.
קנגורו אילני סרי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), על בסיס ההערכה שהוא חווה ירידה בשיעור של 30% במספריו בשלהי המאה ה-21, כתוצאה מציד וירידה באיכות בית הגידול.
האיום העיקרי על קנגורו אילני סרי הוא ציד על ידי האדם למזון, שנעשה בסיועם של כלבי ציד.
האוכלוסיות בטווח התפוצה המזרחי הושפעו לרעה משריפות שפרצו על ההרים כתוצאה מתופעת אל-ניניו בשנת 1998. קנגורו אילני סרי מצוי בלפחות שני אזורים מוגנים, ובית גידולו ההררי והבלתי נגיש מגן עליו באזורים רבים מפני הציד.
נדרשים מחקרים נוספים אודות האקולוגיה, טווח התפוצה וגודל האוכלוסייה שלו.
קנגורו אילני שפלתי (שם מדעי: Dendrolagus spadix), הוא מין יונק כיס בסוג קנגורו אילני שאנדמי לדרום-מזרח האי גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1936 בתור תת-מין של מינים אחרים, וקיבל מעמד של מין נפרד בשנת 1990. נכון לשנת 2020, רק שבעה פרטים נצפו בחיים על ידי זואולוגים מערביים מאז גילויו של המין.
אף על פי שהוא שונה למדי מבחינה חיצונית, הקנגורו השפלתי קרוב ביותר מבחינה גנטית ומורפולוגית לקנגורו הואון וקנגורו גודפלו, ובעבר נחשב לסירוגין כתת-מין של שניהם.
לקנגורו השפלתי גוף כבד ומוצק, ראש קצר וזנב ארוך במיוחד.
הפרווה שלו דלילה, דקה וקצרה.
צבעה הוא אדום-ערמוני אחיד, והיא נוטה להיות חיוורת יותר באזור הבטן, החזה והראש.
מלבד זאת, הווריאציה היחידה בצבע, היא מראה צהבהב סביב בסיס הזנב, ולעיתים שני פסים צהבהבים חיוורים באמצע הזנב.
להוציא את המראה החדגוני יחסית של הפרווה, הקנגורו השפלתי דומה בכל מאפייניו הפיזיים לקנגורו גודפלו.
אורך ראשו וגופו: 74-50 סנטימטרים ואורך זנבו: 72-61 סנטימטרים; רק שני זכרים בוגרים נשקלו אי פעם, וטווח המשקל היה 7–9 קילוגרם.
גורי הקנגורו השפלתי נבדלים מהבוגרים בפרוותם הצפופה ובבטנם הצהובה.
הקנגורו השפלתי אנדמי לאי גינאה החדשה.
תפוצתו מוגבלת לדרום-מזרח האי בשטחה של פפואה, בתחומי מחוז פלאי ומחוז המפרץ.
כפי שמרמז שמו, הקנגורו השפלתי הוא המין היחיד מבין קנגוריי העצים אשר חי בשפלות נמוכות, לעומת שאר קרוביו המאכלסים רכסים הרריים גבוהים; טווח הגובה המקסימלי שלו הוא 800 מטר מעל פני הים בלבד.
מאחר שבית גידול זה נגיש מאוד לציידים, הקנגורו השפלתי הפך לנדיר מאוד באזור התפוצה המקורי שלו, והוא מוגבל יותר ויותר לרכסי הקרסט הבלתי נגישים בשפלה הפפואנית ובמספר יערות מנגרובים ויערות ביצתיים לא מיושבים על נהר פלי ודרומית לאגם מארי.
במקומות מסוימים הוא נמצא גם בקרבת החוף.
אין שום מידע אודות הביולוגיה והאקולוגיה של מין זה.
על פי אמונות עממיות של הילידים הפפואנים באזור השפלה, ישנו אזור גדול דרומית-מזרחית לאגם מארי שאינו מיושב על ידי האדם מפחד הקנגורו השפלתי; לטענת המקומיים, הקנגורו השפלתי הוא יונק מסוכן שמנסה לצוד את האדם באותה דרך שמנסים לצוד אותו.
האמונה העממית הזאת שאמיתותה מוטלת בספק, היא ככל הנראה פרט המידע היחיד שידוע כיום אודות מין זה.
הקנגורו השפלתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), על בסיס ההערכה שאוכלוסייתו חוותה ירידה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21. תופעת בירוא היערות הפכה לשכיחה יותר ויותר בעשורים האחרונים של המאה ה-20, והיא מתרחשת כעת בלא פחות מ-75% מטווח התפוצה המקורי של המין.
ככל הנראה בירוא היערות הוא הגורם העיקרי לירידה באוכלוסיית הקנגורו השפלתי, אולם לא ניתן לקבוע זאת בבירור בטרם יהיה מידע מפורט יותר על סוגי בתי הגידול שהמין תופס.
בעוד שבעבר הצפיפות האנושית בתחומי המחייה שלו הייתה נמוכה כתוצאה מרכסי הקרסט הבלתי נגישים וגרמו לו להיות מוגן מפני ציד, כריתת העצים לצד קידוחי נפט וגז, הובילו לסלילת כבישים לתוך יערות השפלה ולרכסי הקרסט, והפכו את בית גידולו של הקנגורו לנגיש יותר עבור ציידים.
המשך חדירת הפעילות האנושית לבית גידולו, צפויה לסכן בעתיד את מרבית האוכלוסיות ברכסי הקרסט.
ארגון IUCN ממליץ לחקור בדחיפות את האקולוגיה והביולוגיה של המין, ולהעריך את האיומים הנשקפים לו מצד הפעילות האנושית בשביל לקבוע אסטרטגיית שימור עבורו.
קנגורו אילני עטוי-זהב (שם מדעי: Dendrolagus pulcherrimus; מוכר גם בכינוי הפפואני וימאנג), הוא מין של כיסאי ססגוני ונדיר בסוג קנגורו אילני, האנדמי ליערות הגשם ברכסי ההרים של צפון גינאה החדשה.
לצד קנגורו אילני וונדיוואי והטנקיל, הוא נחשב לאחד מקנגוריי העצים הנדירים בעולם, עם אוכלוסייה של מאות בודדות.
בשנת 1988, ארגנו הזואולוגים האוסטרלים , לסטר סרי, וירי קולה ופאוול גרמן, משלחת לאזור החוף הצפוני של פפואה במטרה לחקור את המגוון הביולוגי באזור, שלא היה מוכר עדיין דיו לעולם המערבי.
במהלך 5 השנים הבאות, ביקרה קבוצת הזואולוגים בכל פסגה הררית גבוהה באזור הצפוני במטרה לגלות מינים לא מוכרים.
בשנת 1990, הגיעה לאוזנם שמועה מפי ציידים פפואנים מקומיים, על יצור בשם "וימאנג" החי ברכס הרי טוריצ'ילי אשר על פי התיאורים דמה לקנגורו אילני.
הזואולוגים שהראו למקומיים ספר תמונות של מינים שהתגלו, שמעו מפיהם שהווימאנג דומה מאוד לקנגורו אילני גודפלו שתמונתו הופיעה בספר, אך נבדל ממנו בפניו לבנות.
במהלך ראיונות עם ציידים ותושבים מקומיים, הסתבר שרק זקנים ספורים במספר כפרים צפו בפרטים חיים לפני מספר עשורים, והזואולוגים הגיעו למסקנה שהווימאנג הוכחד מהאזור לפני כ-60 שנה.
עד אותה עת, היה ידוע על שני מיני קנגורו אילני החיים על הרכס: קנגורו אילני אפרורי, והטנקיל הכהה והנדיר שהתגלה שנה קודם לכן על ידי טים פלנרי.
במהלך 1990, לסטר סרי ופאוול גרמן נסעו לבקר בכפרים באזור הר סאפאו שהוא הפסגה הגבוהה ביותר בכל רכס טוריצ'ילי.
הציידים המקומיים סיפרו שלהם שהחיה שאותה הם מחפשים אכן נמצאת ביערות שעל ההר.
זמן קצר לאחר שהגיעו להר סאפאו, חלה לסטר סרי במלריה ובקושי הצליח ללכת; למרות זאת, הוא סירב לעצור את המסע, וייעץ לפאוול גרמן לטפס לפסגת ההר בליווי מקומיים במטרה למצוא הוכחה לקיומו של הווימאנג.
גרמן יצא לדרך, ולאחר שבוע חזר עם פרט אחד שנראה כמו קנגורו אילני יוצא דופן, והפך לזואולוג המערבי הראשון לכאורה שצפה בווימאנג.
הדגימה נשלחה על ידי סרי וגרמן לטים פלנרי, וכאשר הלה פתח את החבילה שהגיעה לידיו, היה ברור לו שזהו הווימאנג האגדי עוד לפני שקרא את המכתב שצרפו עמיתיו, והוא ציין ביומניו שברור לו שמדובר במין חדש ולא בתת-מין של קנגורו אילני אחר.
פלנרי העניק לו את השם המדעי: "Dendrolagus pulcherrimus", שפירושו: "ארנב-עצים יפהפה".
בבדיקת יומנים של חוקרי טבע נוספים שביקרו בצפון פפואה, הסתבר שהביולוג ג'ארד דיימונד צפה בווימאנג כבר ב-1981 בעת שביקר בהרי פוג'ה המבודדים בצד האינדונזי של גינאה החדשה, אך חשב שמדובר באוכלוסייה של קנגורו גודפלו.
אף שבתחילה הווימאנג או בשמו המערבי "קנגורו אילני עטוי-זהב" סווג על ידי זואולוגים מסוימים כתת-מין של קנגורו גודפלו, בסופו של דבר, בשנת 2005 הוא קיבל מעמד של מין נפרד על ידי הזואולוג האוסטרלי קולין גרובס.
כבר בעת גילויו, העריך טים פלנרי על פי עדויות המקומיים שקנגורו עטוי-זהב איבד 95% מהתפוצה ההיסטורית שלו, וכי מדובר באחד המינים הנדירים ביותר של קנגוריי העצים שעשוי לעמוד בפני הכחדה מוחלטת.
פלנרי ששמע על מקומיים אשר מחזיקים וימאנגים כחיות מחמד, הציע לאסוף את הפרטים הללו בדחיפות ולהקים אוכלוסייה שבויה, אותה הגדיר כתקווה האחרונה להציל את מין זה מהכחדה מוחלטת.
קנגורו אילני עטוי-זהב מתאפיין בגב קמור ועגלגל, במותניים וירכיים רחבות, ובראש וצוואר קצרים.
פלג גופו האחורי רחב וכבד יותר מפלג גופו הקדמי.
רגליו האחוריות ארוכות במעט מזרועותיו, אם כי אין זה ניכר, ובוודאי שלא כמו הקנגורו הקרקעי.
הזרועות עצמן מפותחות היטב וחזקות, ומותאמות לטיפוס ואחיזה בענפים.
יש לו אוזניים משולשות וקטנות שאורכן אינו עולה על 5 סנטימטרים, וחרטום רחב וקצר במיוחד עם אף גדול ועגול ושפה שסועה.
העיניים קטנות יחסית למינים אחרים.
כפות ידיו ורגליו גדולות ורחבות, והן בעלות טפרים ארוכים ומעוקלים עם כריות ספוגיות בצידן הפנימי.
העצמות שלו מסיביות וחזקות ומאפשרות לו לבצע נפילה חופשית ממרומי העצים לקרקעית היער מבלי להינזק.
הזנב הגלילי שלו ארוך מאוד - אף יותר מאורך הגוף, והוא עבה בצורה אחידה לכל אורכו.
ממדי גופו של קנגורו עטוי-זהב אינם ידועים במדויק, אך הוא קטן מקנגורו הואון או מקנגורו גודפלו.
אורך ראשו וגופו בסביבות 58–63 ס"מ ואורך זנבו כ-72 ס"מ.
המשקל המרבי שלו הוא 7.2 ק"ג.
הפרווה של קנגורו עטוי-זהב עבה וצפופה, והיא בעלת מרקם משי רך.
הפרווה של מין זה היא אולי אחת הססגוניות ביותר בקרב קנגוריי העצים, עם ניגודיות חדה ויוצאת דופן: הצלעות, הזרועות והירכיים בצבע אדום מהגוני או ארגמני, אשר עשוי להתכהות לערמון או אף לבורדו, בעוד שהבטן, המפשעה, החזה והגרון בצבע חום-צהבהב חיוור עד לבן.
סימן ההיכר המפורסם ביותר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא גלימת הזהב המדהימה שלו אשר מקיפה את כל אזור העורף, הצוואר והכתפיים ומשתרעת עד למרכז הגב; לעיתים קרובות הגלימה עשויה להיות כתומה או צהובה בוהקת, בסתירה מוחלטת לפרווה האדומה-מהגונית שסביבה.
את גלימת הזהב חוצה פס ערמוני-שוקולדי כהה המשתרע מהקודקוד והעורף עד לזנב; בנוסף, בפלג גופו האחורי והכהה של הקנגורו, ישנם שתי פסי זהב עבים הממוקמים משני צידיו של הפס הגבי הכהה ומשתרעים ממרכז הגב עד לבסיס הזנב.
רצועה אדומה מהגונית מפרידה בדרך כלל במרכז הגב בין קצה גלימת הזהב לפסי הזהב האחוריים, אך הם עשויים להתחבר.
שלא כמו הזרועות והירכיים הארגמנים והכהים, הרגליים וכפות הידיים בהירות בהרבה וצבען חום קפה או אדמוני דהוי.
החלק האחורי של ראש הקנגורו, מושפע עדיין מגלימת הזהב שמסתיימת בעורף וצבעו נע בין זהוב לכתמתם או צהבהב החיוור במעט מהגלימה; בחלק הקדמי לעומת זאת, הצבע הבהיר מקצין עוד יותר: הפנים מורכבות משכבה דלילה וקצרה של שערות צהובות ואדומות, אשר מקנות להן מראה חיוור של וורדרד-לבנבן.
האף קירח משיער לחלוטין ובעל צבע ורוד בולט, וסביב העיניים השחרחרות יש טבעות קירחות וורודות.
האוזניים הוורודות מחופות בשיער לבן בוהק, והן מייצגות את החלק הבהיר ביותר בגופו של הקנגורו.
הכריות הספוגיות בכפות הידיים והרגליים בצבע ורוד, צהוב או לבן, והטפרים בצבע אדום-אפרפר דהוי.
קנגורו אילני עטוי-זהב אנדמי לצפון האי גינאה החדשה.
הוא מוגבל כיום לאזור מצומצם בגודל 250 קילומטרים רבועים במזרח הרי טוריצ'ילי הנמצאים בצד הפפואני של האי, ולהרי פוג'ה המבודדים בצד האינדונזי של האי.
בעבר היה נפוץ לכל אורך רכס טוריצ'ילי, אך בתחילת המאה ה-20 הוא הוכחד ממרביתו כתוצאה מציד אינטנסיבי, ושרד בעיקר סביבות הפסגות הגבוהות במרכז הרכס.
שרידי מאובנים מצביעים על כך שהוא היה מצוי בתקופה הקדומה גם בחצי האי ראש-ציפור שבקצה המערבי של האי.
בית הגידול של קנגורו אילני עטוי-זהב מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים בגבהים של 1,700-600 מטר מעל פני הים.
אזור זה מתאפיין בסביבה סבוכה ומיוערת במיוחד, עם רמות יוצאות דופן של משקעים המובילים לקרקע בוצית אשר עשירה בטחב, חזזיות, שרכים ואפיפיטים.
המקומות האחרונים שבהם המין שורד, קשים במיוחד לגישה.
אין שום מידע זמין אודות האקולוגיה של המין.
הסיבה לכך היא שילוב של בית הגידול הבלתי נגיש, הנדירות של המין, והזהירות שלו מפני האדם.
על פי מצלמות נסתרות שנפרסו במרומי הרי טוריצ'ילי, נראה שהוא פעיל יום, ומבלה זמן ניכר על האדמה בחיפוש אחר מזון.
ייתכן שהוא חי בקבוצות חברתיות.
ככל הנראה, אין לו טורפים טבעיים.
הביולוג ג'ארד דיאמונד שהיה המערבי הראשון שצפה במין זה, נתקל בפרט אחד בגובה של 1,500 מטר בהרי פוג'ה בשעת בוקר מוקדמת; אותו פרט, שהה על ענף נמוך בגובה 2 מטר, ודיאמונד ציין ביומניו שהוא התקרב אליו עד למרחק נגיעה מבלי שהלה הפגין חשש ממנו.
מפגש כה קרוב בין האדם לקנגורו עצים בלתי אפשרי במקומות אחרים בגינאה החדשה, אולם הרי פוג'ה הם יוצאי דופן בהקשר זה: כתוצאה מכך שהם אינם מיושבים והילידים הפפואנים אינם נכנסים לתוכם, עולם החי שבהם חי ללא הפרעה במשך מאות שנים, ובעלי החיים שם אינם חוששים מפני האדם.
קנגורו אילני עטוי-זהב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל ירידה דרסטית בגודל האוכלוסייה, שמוערכת בלא פחות מ-90% במהלך המאה ה-20. הירידה נגרמה בעיקר מציד אינטנסיבי לבשר ולפרווה על ידי הילידים הפפואנים, וכן מצד אובדן בית גידול באמצעות בירוא יערות למטרות חקלאיות.
הברית לשימור הטנקיל, אשר הוקמה בשנת 2001 במטרה להגן על הטנקיל הנדיר בהרי טוריצ'ילי, הרחיבה במהלך 2006 את פעילותה להגנה גם על הקנגורו האילני עטוי-הזהב.
הברית הקימה תוכנית שימור קהילתית, שכללה העלאת המודעות בקרב המקומיים למצבו הגרוע של המין, ושילוב המקומיים בפעולות השימור.
בעקבות מאמצי הברית, כ-30 כפרים הנמצאים סביבות אזור המחיה של הקנגורו האילני עטוי-הזהב, הסכימו להפסיק לחלוטין את הציד ולהתייחס אליו כיונק מוגן.
כתוצאה מכך, לחץ הציד הפסיק לחלוטין, וישנן אינדיקציות לכך שהמין מתחיל להתאושש והאוכלוסייה מתייצבת בהדרגה.
עם המגמה הזו תימשך, צופה ארגון השימור IUCN שניתן יהיה להוריד את רמת האיום על המין לסכנת הכחדה (EN).
ארגון IUCN ממליץ להקים אזורים מוגנים רשמיים באזורי המחיה שלו בטוריצ'ילי ובפוג'ה, ולהרחיב את הפעילות של הברית לשימור הטנקיל.
האוכלוסייה העולמית של קנגורו אילני עטוי-זהב מוערכת בכ-500 פרטים בהרי טוריצ'ילי, בעוד שגודל האוכלוסייה בהרי פוג'ה אינו ידוע, אך סביר שהיא די קטנה.
ישנם מספר פרטים החיים בשבייה במתקנים של הברית לשימור הטנקיל.
קנגורו חולדתי ארך-רגל (שם מדעי: Potorous longipes; מוכר בשם הרשמי פוטורו ארך-רגל), הוא מין כיסאי דמוי חולדה גדולה בסוג קנגורו חולדתי שאנדמי לדרום-מזרח אוסטרליה.
הוא התגלה בשנת 1967 ותואר מדעית ב-1980 על ידי הממולוגים האוסטרלים פיטר ג'ונסון וג'ון הילרי סבק.
מין זה חי באזורים לחים במיוחד בתוךיערות גשם הרריים או שפלתים, והוא נוטה לשהות תמיד בסבך צפוף המספק לו הגנה מטורפים.
זהו יונק לילי ובודד החופר באדמה באינטנסיביות על מנת לאתר את מזונו העיקרי - הכמהין, וחפירותיו הרבות גורמות לאוורור האדמה ולשיפור יכולת ספיגת המים שלה.
הפוטורו ארך-הרגל הוא המין הגדול בסוגו ואוכלוסייתו מוערכת באלפים בודדים.
הוא מאוים מצד טריפה על ידי השועל האדום וחתול הבית, וכן מפגיעה אנושית בבית גידולו המצומצם.
הפוטורו ארך-הרגל הוא המין הגדול בסוגו ודומה מבחינה חיצונית לחולדה גדולה או לטנרק.
יש לו מבנה גוף גוצי ומוצק וראש חרוטי מחודד שאופייני למינים בסוג.
הוא נבדל מהפוטורו החוטמני בכך שאוזניו העגלגלות ארוכות יותר, חוטמו קצר יותר וזנבו ארוך ועבה במיוחד.
סימן ההיכר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא כפות רגליו האחוריות אשר ארוכות משמעותית מהמינים האחרים (11-10 סנטימטרים) וזהות לאורך הראש; בנוסף, יש לו כרית עור ייחודית על כף הרגל.
כיתר הקנגורים החולדתים, גם למין זה גפיים אחוריות שריריות ומפותחות וגפיים קדמיות קצרות ודקות.
בכפות ידיו טפרים ארוכים ומעוקלים המשמשים לחפירה, ובכפות רגליו טפרים עבים וחזקים המשמשים אותו להתגוננות.
אורך ראשו וגופו של הפוטורו 38–41 סנטימטרים וזנבו מגיע לאורך של 32 סנטימטרים; הזכרים גדולים וכבדים מן הנקבות: משקל הזכר עד 2.3 קילוגרם ומשקל הנקבה עד 1.4 קילוגרם.
הפרווה של הפוטורו ארך-הרגל קצרה, צפופה וזיפית.
צבעה נע בין חום סיינה לחום נחושת או ערמוני, והיא נוטה להתכהות בכתף ובגב ולהתבהר במותניים.
הבטן, החזה, הגרון והמפשעה נעים בין אפרפר חיוור ללבן קרמי.
הפנים בצבע חום דהוי, חום כהה או אפור, והמצח בצבע קפה, שוקולד או ערמוני.
הסנטר ולעיתים גם עצמות הלחיים, לבנים.
האוזניים וכפות הידיים והרגליים ורודות.
הזנב בצבע בז' עם רצועה כהה יותר בצידו העליון.
הפוטורו הארך-רגל חי בחוף הדרום-מזרחי של אוסטרליה, שם הוא מוגבל לדרום-מזרח ניו סאות' ויילס ולצפון-מזרח ויקטוריה באזור הגאוגרפי המכונה גיפסלנד.
הטווח המקורי שלו הצטמצם מעט בעקבות ההתיישבות האירופאית והתפצל לשלושה אזורים עיקריים.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם ממוזגים וחמים בגובה 150 מטר מעל פני הים, ויערות סקלרופיליים לחים בשפלות נמוכות או יערות הרריים בגבהים של 1,200 מטר מעל פני הים על מורדות האלפים האוסטרליים.
העצים בסביבת המחיה שלו כוללים: לילי פילי (Acmena smithii), אקליפטוס נטוי (Eucalyptus obliqua), אקליפטוס הרים אפור (Eucalyptus cypellocarpa), אקליפטוס חביתי חום (Eucalyptus fastigata) ושיטה שחורה (Acacia melanoxylon), בעוד שהסבך מורכב בעיקר מפעמונית ורודה (Tetratheca juncea), גומא (Cyperus), גומא מסורי אדום ( Gahnia sieberiana), גומא אמיתי (Carex) ושרכים שונים.
דרישות בית הגידול של הפוטורו ארך-הרגל, הן נוכחות של כיסי סבך צפופים למקלט, ואדמה בעלת לחות גבוהה (בגלל הגיוון בפריטי המזון המועדפים); בשל כך, הוא נמצא לעיתים קרובות בסמיכות לנהרות ונחלים.
כמות המשקעים הממוצעת בבית גידולו נעה בין 1,100 עד 1,200 מילימטר לשנה.
הפוטורו ארך-הרגל הוא יונק פעיל לילה המבלה את שעות היום בסבך צפוף של שרכים, שיחים ועשבים המסתירים אותו מטורפים פוטנציאליים.
בעומק הסבך, הפוטורו בונה לעצמו קן פשוט בתוך שקע שחפר באדמה, ועשוי לבנות מספר קינים ברחבי השטח.
הוא משתמש בזנבו הגמיש כדי לשאת חומרי קינון.
הפוטורו ארך-הרגל הוא יונק ביישן וחמקמק.
בעת סכנה, הוא פותח בריצה קופצנית דו-רגלית מהירה לעומק הסבך, כשידיו צמודות לחזה וזנבו מתוח אחורנית בתור שיווי משקל.
בתורו אחר מזון לעומת זאת, הוא נע על ארבע רגליו וזנבו בצורה דומה לארנב.
הפוטורואים מתקשרים ביניהם באמצעות צלילי לחישות נמוכים, והם נשמעים בעיקר בתגובה לסכנה או בתקשורת בין האם לצאצאיה.
אף שהמין לילי כאמור לעיל, הוא עשוי לפרקים להשתזף להנאתו בשמש בשעות הבוקר המוקדמות.
הפוטורו חי בטריטוריה קבועה שמשתרעת על מספר דונמים, ולעיתים קרובות זכר ונקבה שמתרבים יחדיו חיים בטריטוריה חופפת.
גבולות הטריטוריה משתנים בהתאם לזמינות המזון, והזכר תופס שטח גדול יותר מן הנקבה.
גודל השטח גם הוא משתנה בין האזורים ונע בין 14 ל-60 דונם.
הפוטורו אינו תוקפני כל כך כלפי בני מינו, ויתנהג באגרסיביות רק בתגובה לפלישה לקינו.
הפוטורו מאתר את מזונו באמצעות חוש הריח ומשיג אותו על ידי חפירה אינטנסיבית של חורים חרוטים עם טפריו הגדולים.
מין זה הוא אוכל פטריות מובהק אשר תלוי בהם יותר מכל יונק אחר באוסטרליה: 91-80% מתזונתו מורכב מ-58 מינים של כמהין, והשאר מורכב מכמויות קטנות של פירות, חרקים, זרעים, שורשים ומזונות צמחיים אחרים.
הפוטורו ניזון מאותם מיני כמהין הן בקיץ והן בחורף, אך הכמות מכל מין משתנה בהתאם לזמינות.
הפוטורו משמש כמפיץ העיקרי של נבגי הכמהין ברחבי היער באמצעות גלליו, ובכך משפיע על הפלורה באופן חיובי.
החורים החרוטיים הרבים שהוא מותיר בשטחו, משפרים את ספיגת המים של האדמה והופכים אותה לפוריה יותר.
הפוטורו מסוגל להתרבות בכל השנה, אך לרוב יש שיא המלטות בחורף, באביב, ובתחילת הקיץ.
מאחר שטריטוריות הזכר והנקבה חופפות זו לזו, הן גורמות לכך שהמין חי בזוגות עם מערכת רבייה מונגומית.
בעת הצורך, הזכר עשוי להילחם עם זכר שפלש לשטח עד שהלה יתרחק מהנקבה.
תקופת ההיריון היא 38 יום, ולאחריה נולד ולד זעיר לא מפותח.
בתקופות של משקעים גבוהים, האדמה הלחה רוויה בכמהין ומאפשרת לנקבה להיכנס שוב להיריון מיד לאחר הלידה; בדרך זו היא מביאה לעולם 2–3 גורים בשנה עם תנאים אופטימלים.
הגור חי בכיס 4.5 חודשים ולאחר עזיבתו מתלווה לאם 5 חודשים נוספים עד שהופך לעצמאי; גם לאחר מכן, הגור יישאר בטריטוריה של האם עד הגיעו לגיל שנה.
הפוטורו מגיע לבגרות בסביבות גיל שנתיים.
תוחלת החיים של הפוטורו ארך-הרגל בשבי עד 15.3 שנים.
האיומים העיקריים המרחפים על הפוטורו ארך-הרגל, הם טריפה על ידי טורפים פולשים דוגמת השועל האדום, חתול הבית וכלב הבית ואובדן ופיצול בית הגידול באמצעות סלילת כבישים ובירוא יערות.
חזיר הבר שהובא על ידי האדם ליבשת, עשוי להתחרות עם הפוטורו על מקורות המזון, ובראשם הכמהין שמהווים את מזונו העיקרי של הפוטורו.
על אלה ניתן להוסיף היעדר שריפות מבוקרות קטנות אשר גורם להתיישנות הצמחייה ולפריצת שריפות בר גדולות.
הפוטורו ארך-רגל מוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין פגיע (VU), מכיוון שטווח התפוצה שלו משתרע על פחות מ-1,000 קילומטרים רבועים, האוכלוסיות שלו מפוצלות ומרוחקות זו מזו, ויש ירידה מתמשכת באיכות בית הגידול כתוצאה מפעילות אנושית ישירה או עקיפה.
הפוטורו הוא יונק מוגן בחוק האוסטרלי.
המחלקה למשאבי טבע והסביבה של אוסטרליה, הקימה תוכנית שימור ספציפית עבור הפוטורו בשנת 2000. היא כוללת פעולות ייעור ופיזור אינטנסיבי של פתיונות במטרה להפחית את אוכלוסיית השועלים והחתולים.
מרבית הטווח שלו בניו סאות' ויילס נמצא בשמורות טבע כך שאין חשש לפגיעה בבית הגידול, ואילו בוויקטוריה יש פיקוח על כריתת עצים ושריפות יער.
בנוסף, מתבצעים מחקרים וסקרים בשביל לדעת יותר על האקולוגיה של המין וכן לגלות אוכלוסיות לא ידועות נוספות, וישנה פעילות הסברתית שמטרתה להעלות את המודעות הציבורית למצבו של הפוטורו.
בעבר הייתה קיימת מושבה שבויה של המין במקלט חיות הבר הילסוויל, אולם היא נסגרה בסופו של דבר בשל שיעור רבייה נמוך.
בשל הקושי לזהות את המין, אין הערכה ודאית אודות גודל האוכלוסייה העולמית של הפוטורו ארך-הרגל; משערים שגודלה נע בין מאות בודדות עד ל-3,000 פרטים.
קנגורו חולדתי רחב-פנים (שם מדעי: Potorous platyops; מוכר יותר כפוטורו רחב-פנים) הוא מין כיסאי קטן דמוי אוגר בסוג קנגורו חולדתי שחי בדרום-מערב יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם בשלהי המאה ה-19. מין זה היה הקטן ביותר בסוגו, ובעל מאפיינים אנטומיים ייחודים דוגמת פנים רחבות וקצרות ולחיים נפוחות.
כבר בעת גילויו באמצע המאה ה-19 דווח שהוא יונק נדיר למדי, וסך הכול נאספו בחיים כתריסר פרטים בלבד.
הפוטורו רחב הפנים נכחד בין 1874 ל-1905 מסיבות לא ברורות; ההכחדה שלו מיוחסת לטריפה על ידי חתול הבית שהובא ליבשת על ידי האדם, בשילוב עם תנאי בצורת והתפרצות חמורה של מחלה.
התיאור המדעי הראשון של הפוטורו רחב הפנים, פורסם בשנת 1844 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד.
הדגימות ששימשו לתיאור המין, נאספו על ידי ג'ון גילברט בשנת 1839 במפרץ המלך ג'ורג' וב"ביצות וולימה ליד נורת'ם" באוסטרליה המערבית שזוהו מאוחר יותר כאגם וולימורורינג (150 קילומטרים צפונית-מזרחית לפרת').
גילברט הגיע לאזורים הללו במהלך ביקורו במושבת נהר הברבורים שהוקמה זמן קצר קודם לכן, ובילה את הזמן באיסוף בעלי חיים אוסטרליים עובר ג'ון גולד.
הדגימות שנשלחו לגולד, הוצגו בפני האגודה הזואולוגית של לונדון, והגולגולות והעור הופקדו למשמרת במוזיאון להיסטוריה של הטבע.
בשנת 1934, הממולוג האוסטרלי הדלי הרברט פינליסון שחקר יונקי כיס קטנים רבים ברחבי אוסטרליה, בחן שרידים מגוונים של כיסאים שנמצאו במערת קלי היל באי הקנגורו בחופי אוסטרליה הדרומית.
הוא גילה בתוכם להפתעתו שרידים של פוטורו אשר חלקו קווי דמיון עם השרידים הידועים של פוטורו רחב-פנים.
עם זאת, העצמות הללו נמצאו באזור רחוק בהרבה מטווח התפוצה המשוער של המין, והשיניים גם הן היו שונות מהדגימות האחרות.
פינליסון החליט שהשרידים הללו מייצגים מין פוטורו חדש, אותו כינה "פוטורו מורגן" (Potorous morgani) על שם האספן שמצא אותם.
בהמשך, הוא השיג גולגולת שנייה שלמה יותר מאותה מערה, והשוואה בינה לבין השרידים הקודמים והדגימות האחרות, הובילה אותו למסקנה שמדובר בפוטורו רחב-פנים.
בספר "היונקים של אוסטרליה" ג'ון גולד קרא למין "קנגורו חולדתי-רחב פנים", אולם שמו האוסטרלי הנפוץ הוא פוטורו רחב-פנים שהושאל מהכינוי של המין הראשון שהתגלה (פוטורו חוטמני כיום), כחלק מהמדיניות האוסטרלית להעדיף שמות המבוססים על כינויים מקומיים בשפת הילידים האבוריג'ינים.
האספן ג'ון גילברט שרכש את הדגימה הראשונה מהילידים האבוריג'ינים, כתב לג'ון גולד שהיונק מוכנה מודה, מור-דה או מורט בשפת ניונגר של הילידים במערב אוסטרליה.
השם המדעי שניתן למין על ידי גולד הוא "פוטורוס פלטיפוס" (Potorous platyops), שמשמעותו: הפוטורו בעל כף הרגל הרחבה והשטוחה.
הפוטורו רחב הפנים היה המין הקטן ביותר בסוגו, והזכיר במראהו החיצוני אוגר או נברן גדול.
מבנה גופו היה קומפקטי וגוצי, והוא התאפיין בראש גדול ועגלגל עם חרטום חרוטי.
הגולגולת שלו הייתה רחבה יחסית ובעלת לסתות קטנות, והאף היה עגול וקצר בדומה לקנגורו חולדתי מדברי או לקנגורו חולדתי אדמוני ובניגוד מובהק למיני הפוטורו.
סימן ההיכר הבולט של המין, היו הלחיים הנפוחות והגדולות שלו אשר הזכירו גור של וומבט.
האוזניים של הפוטורו היו קטנות ועגולות, ועיניו החרוזיות בלטו מחוריהן.
למין היו רגליים אחוריות ארוכות וחזקות, וגפיים קדמיות דקות וקטנות.
זנבו היה דקיק וקצר לעומת מינים אחרים.
הפרווה של הפוטורו רחב הפנים הייתה צפופה, רכה וזיפית.
צבעה הכללי היה חום בהיר, בז' או אפרפר בחלק העליון ולבן-קרמי או שמנת בחלק התחתון.
הפרווה הייתה שזורה בשערות צהובות ולבנות שהעניקו לה מראה מפוספס.
הפנים היו בהירות במעט מהגוף, עם סנטר לבנבן וסימונים לבנים דהוים בלחיים, סביב האף וליד האוזניים.
אורך ראשו וגופו של הפוטורו היה 24 סנטימטרים, ואורך זנבו 18 סנטימטרים בלבד; משקלו היה 0.8 קילוגרם.
הפוטורו רחב הפנים היה אנדמי לאוסטרליה.
הפרטים הבודדים שנאספו בחיים, היו מוגבלים לחגורת החיטה בדרום-מערב אוסטרליה המערבית.
שרידים ומאובנים שהתגלו במשך השנים, מצביעים על כך שטווח התפוצה ההיסטורי השתרע מדרום-מערב אוסטרליה לאורך קו החוף הדרומי ומישור נולארבור, עד לחצי האי אייר באוסטרליה הדרומית; שרידים שלו נמצאו גם באי הקנגורו.
בית הגידול שלו כלל ככל הנראה פסיפס של שיחים, כרי דשא וביצות מלוחות לצד מישורים חוליים, ונראה שהוא לא אכלס כלל יערות בניגוד לקרוביו.
בהתחשב בנדירות של המין והכחדתו המוקדמת, אין כלל מידע אודות ההתנהגות והתזונה שלו.
המידע היחיד שהאספן ג'ון גילברט הצליח לחלץ מפי האבוריג'ינים, הוא שהפוטורו שנרכש מהם נהרג בסבך סביב אחד מלגונות המלח בביצות וולימה.
כבר בדיווחים המוקדמים של אספנים מהמאה ה-19, צוין שהפוטורו רחב הפנים היה מין נדיר.
הפעם האחרונה שהמין נאסף בטבע הייתה בשנת 1874. גיא שורטרידג שניסה ללא הצלחה למצוא פרטים חיים במסעו ליד מפרץ ברמר, מצא שרידים שלו במערה ליד נהר מרגרט לצד שרידים של דיבלר ופוטורו גילברט, אולם הם זוהו מאוחר יותר כשרידים של קואקה צעירה.
ממין זה נותרו מספר פוחלצים, גולגולות ועצמות השמורים במוזיאונים באוסטרליה ובאירופה.
הסיבות להכחדה המוקדמת של הפוטורו אינן ברורות.
המין נעלם עוד לפני הבאת השועל האדום ליבשת, ולפני שהחלה המרת שטחי טבע לחקלאות בחגורת החיטה בדרום-מערב אוסטרליה.
רעיית עדרי בקר וצאן שהייתה לפגוע עלולה במשאבי המזון של המין, לא הייתה עדיין נפוצה באותה תקופה, והיא גם הוגבלה משמעותית בעקבות נוכחות הצמח עלי-לב רעיל (Gastrolobium bilobum מהפרפרניים) שגרם למותם של הבהמות.
על בסיס הכחדות מוקדמות אחרות של יונקים אוסטרלים קטנים, ישנן שתי תאוריות מרכזיות להכחדת המין:
התאוריה השנייה סבורה, שאוכלוסיית המין סבלה מהתפרצות מחלה אפיזוטית חמורה שהתפשטה ברחבי הטווח ומחקה אוכלוסיות שלמות; הערכה זאת נתמכת גם היא במקרים דומים שאירעו לכיסאים אחרים בתקופה מאוחרת יותר.
קנגורו חולדתי גילברט (שם מדעי: Potorous gilberti; קרוי גם פוטורו גילברט או נג'ילקאט), הוא מין של יונק כיס קטן ונדיר בסוג קנגורו חולדתי, אשר אנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1841, ונחשב לנכחד במשך 120 שנה עד שנתגלה מחדש בשנת 1994. הפוטורו הוא יונק לילי שחי בתוך סבך צפוף במיוחד.
הוא ניזון בעיקר מכמהין שאותם הוא מאתר באמצעות חוש הריח ויכולת החפירה שלו.
מין זה הוא הכיסאי המאוים ביותר באוסטרליה ובין היונקים הנדירים בעולם.
האוכלוסייה הטבעית היחידה שלו נמצאת בתוך שמורת הטבע של מפרץ העמים באוסטרליה המערבית שבה הוא חי לצד הקואקה, והיא כוללת פחות מ-100 פרטים.
בתחילת המאה ה-21, הפוטורו שוחרר על ידי רשויות השימור האוסטרליות לאזורים נוספים במטרה להגדיל את מספריו.
הפוטורו התגלה במפרץ המלך ג'ורג' בשנת 1840 על ידי האספן ג'ון גילברט, במהלך ביקורו במושבות החדשות בדרום-מערב אוסטרליה במטרה לאסוף דגימות של יונקים וציפורים עבור הזואולוג ג'ון גולד.
גילברט האמין שמדובר במין פוטורו חדש, ושלח לגולד גולגולת ופיסת עור של נקבה.
גולד הציג את הדגימה והתיאור המדעי של המין בישיבה של האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1841, ושייך אותו לסוג Hypsiprymnus שהוחלף בהמשך ל-Potorous.
השם המדעי של המין (gilbertii), הוצע על ידי ג'ון גולד כהכרת תודה לאספן ג'ון גילברט על תגליותיו הרבות ועל פעילותו המתמדת להשגת דגימות בעלי חיים אוסטרליים.
בשפת ניונגר של הילידים האבוריג'ינים בדרום-מערב אוסטרליה, פוטורו גילברט מכונה נג'ילקאט, נג'יל-ג'ייט או גרול-ג'ייט.
כאשר גילברט רכש את הדגימה הראשונה מהילידים האבוריג'ינים, הוא דווח לגולד שהמין היה נפוץ מאוד בתחומים שבהם היה מצוי, וכי הילידים צדו אותו במספרים עצומים.
פוטורו גילברט נחשב למין נכחד במהלך המאה ה-20, עד שהתגלה מחדש באופן מקרי ב-29 בדצמבר 1994 בשמורת הטבע מפרץ שני העמים הנמצאת 35 קילומטרים מזרחית לאולבני.
אליזבת סינקלייר, סטודנטית מאוניברסיטת מערב אוסטרליה שעשתה מחקר על הקואקה בשמורה, פרסה מספר מלכודות ברחבי השמורה במטרה ללכוד קואקות, וגלתה באחד הבקרים יונק לא מזוהה שנתפס בהם, אותו חשבה בתחילה למין בנדיקוט.
מין זה חפף כנראה בעבר עם פוטורו רחב-פנים שנכחד מן העולם.
פוטורו גילברט הוא אחד מתוך ארבעת המינים בסוג קנגורו חולדתי, ומשויך למשפחת קנגוריים חולדתיים בסדרת הקנגוראים.
פוטורו גילברט הוא יונק קטן-ממדים המזכיר במראהו החיצוני את הדיבלר או עכבר גדול; מבנה גופו עגלגל וקומפקטי, ראשו גדול ומחודד ופניו ארוכות וצרות.
העיניים החרוזיות שלו גדולות ובולטות מחוריהן, והאוזניים קצרות ועגלגלות ומחופות בשיער.
הגפיים הקדמיות זעירות ודקות, בניגוד מוחלט לגפיים האחוריות המפותחות והארוכות.
בכפות ידיו טפרים מעוקלים וחדים המשמשים לחפירה, ואילו בכפות רגליו זוג טפרים גדולים ועבים המשמשים להתגוננות וזוג טפרים סינדקטיליים זעירים המיועדים לסירוק הפרווה.
הזנב ארוך, דקיק ודליל בשיער.
אורכו של הפוטורו 27–29 סנטימטרים ואורך זנבו 21–23 סנטימטרים; משקלו הממוצע 785–965 גרם.
הזכרים והנקבות זהים כמעט לחלוטין בממדי הגוף, להוציא הבדלים מינוריים במשקל.
הפרווה של פוטורו גילברט צפופה וזיפית ובעלת מרקם משי רך.
צבעה נע בין חום אפרפר דהוי לבז' או קפה, ולעיתים קרובות היא בעלת גוון זהוב או אדמדם.
הפרווה שזורה בשערות במגוון צבעים (צהוב, זהוב, חום, אפור, לבן ושחור) המקנות לה מראה מנומר, וכתוצאה מכך עשויים להיות מקטעים בצבעים שונים.
הגב, הכתף ופלג הגוף האחורי של הפוטורו נוטים לשחרחר בדרך כלל, לעומת המותניים ופלג הגוף הקדמי שחיוורים יותר.
החזה, הזרועות והבטן בצבע לבן בוהק או אפרפר, וכפות הידיים והרגליים חומות, ורודות או לבנות.
ראשו של הפוטורו בצבע חום-אפרורי דהוי, והחרטום והמצח כהים במעט.
לעיתים קרובות, החלק העליון של הפנים בצבע כסוף עם כתמים לבנים גדולים סביב העיניים והחלק התחתון כהה יותר.
הלחיים והסנטר לבנים, האף שחור, ומהאף עד למצח יש פס שחור שנעדר לפרקים.
האוזניים אפורות מבחוץ וורודות מבפנים.
הזנב אפור בבסיסו ושחור בקצהו.
פוטורו גילברט אנדמי לדרום-מערב אוסטרליה.
טווח התפוצה ההיסטורי שלו היה מצומצם מאז ומתמיד, והוא היה מוגבל לחוף הדרומי של אוסטרליה המערבית, מנהר מרגרט עד למפרץ המלך ג'ורג' ליד העיר אולבני; שרידים תת-מאובנים מצביעים על כך שהטווח ההיסטורי היה גדול משמעותית והשתרע עד לכף נטורליסט דרומית לפרת'.
כל הדגימות הידועות של המין נאספו במפרץ המלך ג'ורג', ומגלה המין - ג'ון גילברט, כתב לג'ון גולד שהוא לא שמע מהילידים על הימצאותו באזורים נוספים חוץ מהמפרץ.
פוטורו גילברט נעלם במהירות בסוף המאה ה-19, ונחשבה לנכחד עד גילויו מחדש בשנת 1994 בהר גרדנר בתוך שמורת מפרץ שני העמים הסמוכה למפרץ המלך ג'ורג'.
למרות חיפושים איטנסיביים, לא נמצאה אוכלוסייה נוספת של המין מאז גילויו מחדש.
רשויות השימור האוסטרליות, שחררו פוטורואים באי בולד מזרחית למפרץ המלך ג'ורג' בשנת 2005, ומאוחר יותר שוחררו פוטורואים נוספים לאי אקולוגי (שטח יבשתי מגודר), בתוך הפארק הלאומי וייצ'יניקופ (Waychinicup National Park) הנמצא מול האי בולד.
האוכלוסייה המקורית במפרץ שני העמים שהכילה פחות מ-100 פרטים, כמעט הושמדה לחלוטין בשנת 2015 כתוצאה משריפת בר גדולה על מורדות ההר, האוכלוסייה באי בולד הסתגלה בהצלחה למקום החדש, והאוכלוסייה בווייצ'יניקופ גודלת באיטיות יחסית לקודמתה.
בשנת 2016, רשויות השימור החליטו להקים אוכלוסייה חדשה של הפוטורו באי מייקלמס הנמצא מול מפרץ שני העמים; אי זה משמש כשמורת טבע למינים נדירים לאחר שנוקה כליל מטורפים פולשים.
גילברט ציין שהפוטורו חי בסביבה ביצתית ובקרבת נחלים, וכינה אותו "בן הזוג של הקואקה", היות ששניהם נמצאו באותם אזורים.
בית הגידול הנוכחי של פוטורו גילברט, שוכן בשיחים צפופים בעמקים שעל מורדות הר גרדנר.
שטח ההר משתרע על פחות מאלף מדונם, ועל מורדותיו הפוטורו מאכלס 4 אזורים נפרדים.
הבתה הצפופה שעל מורדות ההר מורכבת בעיקר מכיסי סבך של מיני הדס דבשי (Melaleuca) בגובה 2-1.5 מטר, לצד שקעים עם שכבה צפופה של מין גומא מהסוג Lepidosperma, ומין של אנארתריה (Anarthria scabra - מין דגן ממשפחת הרסטוניים).
הצמחייה הסבוכה של ההר לא נשרפה למעלה מ-50 שנה, והיא הייתה הגורם העיקרי לכך שהמין שרד בטבע בעקבות ההגנה שסיפקה לו מפני טורפים פולשים.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21, פרצו שריפות על מורדות ההר שכילו כ-90% מבית הגידול של הפוטורו.
בית הגידול באי בולד ובאי מייקלמס דומה פחות או יותר למפרץ שני העמים.
פוטורו גילברט הוא ככל הנראה יונק פעיל לילה ודמדומים, הספון במהלך היום בתוך קינו ויוצא לתור אחר מזון לפני השקיעה עד אחר הזריחה; הן ביום והן בלילה הוא נשאר בתוך הסבך הצפוף והמוגן, וחוצה שטחים פתוחים לעיתים נדירות.
כל פרט חי בטריטוריה קבועה קטנה שחופפת עם בני הזוויג האחר, אך המין נחשב לסובלני יחסית, והזכר יפגין אגרסיביות כלפי זכרים שפלשו לשטחו רק כשיש באזור נקבות מיוחמות.
שטחו של הזכר משתרע על 15–25 דונם, ושל הנקבה על 3–6 דונם, והשניים מסמנים את שטחם באמצעות בלוטות ריח שבסנטר ובחזה.
במהלך שיחור המזון, עשויים להיווצר קבוצות ארעיות קטנות שמתפזרות לאחר זמן קצר.
הפוטורואים מתקשרים זה עם זה באמצעות צלילים נמוכים וחותמי ריח.
בניית הקן פשוטה למדי: הפוטורו חופר שקע קטן באדמה תחת שיח צפוף, וממלא אותו במצע רך כמו עשבים וגבעולים.
חומרי הקינון נאספים לערימה עם כפות הידיים, ולאחר מכן הפוטורו דוחף אותה עם רגליו האחוריות לעבר זנבו, שנכרך סביבה כמו חבל.
אחדים מהפוטורואים שהוחזקו בשבי יצרו מחילה בתוך חומרי קינון שהונחו עבורם, כך שייתכן שמין זה עשוי בטבע לבנות מחילות או קינים מורכבים יותר בדומה לבטונג ובשונה ממיני פוטורו אחרים.
פוטורו גילברט נע באיטיות על ארבעת הרגליים והזנב, כאשר הכפות הקדמיות נשלחות קדימה ואוחזות באדמה, והרגליים האחוריות מוקפצות קדימה מתחת לגוף.
במהלך תנועה זו המזכירה את תנועת הארנב, זנבו של הפוטורו זקוף ומורם מעט מאחורי הגוף.
בהלה פתאומית מובילה את הפוטורו להחיש את הצעדים הללו, והוא יעבור לקפיצה דו-רגלית רק בעת צורך ממשי.
בתגובה לאיום, הפוטורו יבעט באדמה וישמיע קריאת אזהרה בטרם ימלט למקום מסתור.
לעיתים קרובות, הפוטורו עוצר במקומו, מזדקף ומרחרח את האוויר במטרה לאתר טורפים פוטנציאליים.
הטורפים הטבעיים שלו הם פיתון השטיחים ותנשמת אוסטרלית, ועליהם התווספו בהמשך חתול הבית והשועל האדום.
הפוטורו הצליח להתקיים במשך מאה שנה בשמורת מפרץ שני העמים חרף נוכחות שועלים וחתולים באזור; עובדה זו מיוחסת לכיסי הסבך הצפופים במיוחד בשמורה, שאפשרו לו למצוא מחסה מפני טורפיו.
פוטורו גילברט הוא יונק אוכל פטריות מובהק (עד 90% ממזונו), ותזונתו מורכבת מ-44 מינים מגוונים של כמהין.
הפוטורו תר אחר הכמהין באמצעות חוש הריח, ולאחר שאיתר מקום פוטנציאלי, הוא חופר בו בזריזות עם טפריו החדים והארוכים עד שמשיג את מבוקשו.
החיפוש אחר כמהין מוביל את הפוטורו להזיז כמויות ניכרות של אדמה ממקום למקום, והגומות שהוא יוצר משפרות את ספיגת המים של האדמה.
נבגי הכמהין שורדים את מערכת העיכול, ומתפזרים ברחבי הסבך באמצעות גללי הפוטורו.
בתור תזונה משלימה, הפוטורו אוכל עלים, זרעים של פירות בשרניים, שורשים, גבעולים וחסרי חוליות; האחרונים נאכלים על ידו בדרך אגב במהלך הנבירה באדמה.
במהלך האכילה, הפוטורו משתמש בתדירות גבוהה בכפות ידיו כדי להרים את המזון מהאדמה ולאחוז בו במהלך הנגיסה, וכן לצורך טיפוח הפרווה.
אין מידע ספציפי אודות הרבייה ומחזור החיים של פוטורו גילברט, והם דומים כנראה לאלו של הפוטורו החוטמני.
ההערכה היא שהוא יונק מונגומי, המסוגל להתרבות לאורך השנה ללא עונת רבייה קבועה עם שיאים בחודשי נובמבר ודצמבר.
הנקבה ממליטה גור אחד בכל פעם, ומביאה לעולם כשני צאצאים בשנה.
ההיריון נמשך 38 יום, לאחריהם נולד ולד זעיר שמטפס בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס בתהליך שלוקח 10 דקות.
לאחר שמצא את הכיס באמצעות חוש הריח, הוא נכנס לתוכו, נצמד לאחת הפטמות ויונק ללא הפסקה בשבועות הראשונים לחייו.
מיד לאחר הלידה הנקבה יכולה להתרבות ולהרות שוב, אך העובר החדש נותר מוקפא למשך 4.5 חודשים עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס וייגמל.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 6–12 חודשים, והזכרים בגיל 14 חודשים.
הניסיונות לגדל את פוטורו גילברט בשבי לא זכו להצלחה.
תוחלת החיים אינה ידועה, אולם סביר להניח שהיא דומה לזו של מינים אחרים (7-4 שנים בטבע).
בסוף המאה ה-19, פוטורו גילברט נעלם לחלוטין ממפרץ המלך ג'ורג' וסביבותיו וחוקרי טבע האמינו שהוא נכחד מן העולם.
הגורמים להיעלמותו היו טורפים פולשים שהובאו על ידי האדם ליבשת, מחלות, פתיונות מורעלים, וצמצום בית הגידול בעקבות רעיית בקר וצאן או תחרות עם הארנבונים שהובאו אף הם על ידי האדם.
מאז הגילוי מחדש של פוטורו גילברט בשנת 1994 במפרץ שני העמים, הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין הנתון בסכנת הכחדה חמורה (CR) עקב התפוצה המוגבלת שלו, ואוכלוסייה קטנה שכוללת פחות מ-100 פרטים.
האיומים העיקריים המרחפים כיום על הפוטורו, הם טריפה על ידי שועל אדום וחתול הבית ושריפות בר גדולות שמשמידות את בית הגידול המצומצם בלאו הכי של המין, והופכות אותו חשוף לטורפים.
בנובמבר 2015 למשל, פרצה שרפה גדולה בשמורת מפרץ שני העמים שהשמידה כ-90% מבית הגידול של הפוטורו, והאוכלוסייה הגיעה לשפל חסר תקדים של פחות מ-50 פרטים.
איום אחר מגיע מצד טפיל הפיטופטורה (Phytophthora) שעלול לפגוע בצמחייה ובפטריות.
בשל מספר הפרטים הנמוך והעדר שונות גנטית מספקת, אוכלוסיית הפוטורו סובלת מצוואר בקבוק הגורם לשכיחות מחלות.
על מנת להתגבר על איום זה, האוכלוסייה צריכה להגיע לגודל מינימלי של 500 פרטים - יעד שנחשב לבלתי אפשרי במצב הנוכחי.
הפוטורו הוא יונק הכיס הנדיר והמאוים ביותר ביבשת האוסטרלית, ואחד מתוך 20 המינים האוסטרלים שהצלתם נמצאת בעדיפות עליונה עבור רשויות השימור.
למעט גידול בשבי שלא צלח וחיפושים שלא הניבו תועלת, כל הפעולות הנזכרות מבוצעות עד היום.
במפרץ שני העמים, פקחי השימור מפזרים מהאוויר או מהקרקע פתיונות רבים לשליטה על אוכלוסייה השועלים, פורסים מלכודות לחתולים, מנסים לשמור על כיסי הסבך הצפופים של הר גרדנר מפני שריפות, ומנהלים מעקב צמוד אחר אוכלוסיית פוטורו גילברט ואוכלוסיית ציפור השיחים הנדירה.
פקחי השימור מבצעים באופן קבוע בווייסצ'יניקופ בדיקה ותחזוקה של הגדר, כיבוי שריפות בר, מעקב אחר סימנים לטורפים פולשים, ופיזור פתיונות סביב הגדר.
בשנת 2016, האי מייקלמס הנמצא מול מפרץ שני העמים נבחר כמקום המיועד הבא להקמת אוכלוסייה חדשה.
האי שנוקה לחלוטין משועלים וחתולים, כולל בית גידול דומה מאוד לשמורה במפרץ ורשויות השימור תולות באי תקוות גדולות לשיקום הפוטורו.
שלוש השמורות שבהם פוטורו גילברט נמצא (מפרץ שני העמים, וייצ'יניקופ ובולד), מנוהלות על ידי המחלקה לפארקים וחיות הבר של אוסטרליה המערבית.
פעולות השימור השוטפות עבור פוטורו גילברט ממומנות על ידי המחלקה לאיכות הסביבה של מערב אוסטרליה, קרן המורשת הטבעית של ממשלת אוסטרליה, הקרן למינים המאוימים באוסטרליה, ה-WWF, והקבוצה לשימור פוטורו גילברט שפועלת גם להעלאת המודעות למצבו של המין.
האוכלוסייה העולמית של פוטורו גילברט אינה ידועה במדויק, אך כוללת ככל הנראה פחות מ-100 פרטים; על פי הערכות, יש 30–40 במפרץ שני העמים, עד כ-40 באי באלד ופחות מ-20 בפארק הלאומי וייצ'יניקופ.
קנגורו חולדתי חוטמני (שם מדעי: Potorous tridactylus; מוכר יותר כפוטורו חוטמני), הוא כיסאי קטן דמוי חולדה או בנדיקוט בסוג קנגורו חולדתי ממשפחת הקנגוריים החולדתיים, שאנדמי לחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה.
הפוטורו דומה במידות גופו לארנבון: אורך גופו 30–40 סנטימטרים (לא כולל הזנב) ומשקלו כ-1.6 קילוגרם בממוצע.
מין זה הוא יונק פעיל לילה החי רוב הזמן בגפו, ושוהה כמעט תמיד בתוך צמחייה סבוכה המגנה עליו מפני טורפים.
הפוטורו החוטמני נודע בחוטמו המחודד וביכולת החפירה שלו, ומהווה מהנדס סביבה בולט.
הוא ניזון בעיקר מפטריות, אך גם מזרעים, שורשים וחסרי חוליות.
הפוטורו החוטמני הוא בין היונקים האוסטרלים הראשונים שתוארו מדעית על ידי זואולוגים מאירופה, והוא המין הנפוץ ביותר בסוגו.
האזכור הראשון של הפוטורו החוטמני בספרות המודרנית, מגיע מהצי הקולוניאליסטי הראשון שהגיע מאנגליה לחופי אוסטרליה בשנת 1789, במטרה להקים את מושבת העונשין הבריטית הראשונה ביבשת החדשה.
הצי בראשות האדמירל ארתור פיליפ וקצין הרפואה הראשי שלו ג'ון וייט, נתקל בפוטורו במפרץ בוטאני באזור סידני של היום ושלח בהמשך זוג פוטורואים לאירופה שם הם הוצגו בגן חיות בלונדון.
וייט ציין שהיונק המוזר מכונה על ידי המתיישבים החדשים "פוטו-רו", "קנגורו-חולדה" או "חולדת הוולבי".
הפוטורו תואר מדעית שנתיים לאחר מכן על ידי צמד המנתחים הסקוטים רוברט קר וג'ון האנטר והפך לאחר היונקים האוסטרלים הראשונים שקיבלו תיאור מדעי.
השם המדעי שניתן לו על ידי רוברט קר (Potorous tridactylus - פוטורוס טרידקטילוס), משמעותו: "הפוטורו בעל שלוש האצבעות"; אף על פי שלפוטורו יש ארבע אצבעות כיתר חיות הכיס, קר והאנטר האמינו שהמין תלת-אצבעי, מאחר שהייתה זו הפעם הראשונה בחייהם שבה נתקלו ביונק בעל אצבעות סינדקטיליות אותם חשבו בטעות לאצבע אחת.
קר החליט לציין את התכונה הייחודית בעיניו בשמו המדעי, והשם השגוי דבק מאז בפוטורו ולא הוחלף על ידי טקסונומים מאוחרים.
צ'ארלס דרווין שביקר באוסטרליה במהלך המסע של אה"מ ביגל סביב העולם, תיאר בכתביו את הפוטורו כ"חיה דמוית קנגורו בגודל ארנב".
הפוטורו החוטמני שייך לסוג קנגורו חולדתי לצד 3 מינים נוספים (פוטורו גילברט, פוטורו רחב-פנים ופוטורו ארך-רגל), והוא מסווג במשפחת קנגוריים חולדתיים שבסדרת הקנגוראים.
השם הרשמי האוסטרלי "פוטורו", מקורו בשפת הילידים האבוריג'ינים שבניו סאות' ויילס, והוא משמש גם כשם המדעי של הסוג.
tridactylus - בעל פרווה בהירה וחוטם קצר יחסית; נפוץ בקווינסלנד, ניו סאות' ויילס ובאי פרייזר.
trisulcatus - בעל חוטם ארוך; נפוץ בויקטוריה, באוסטרליה הדרומית ובאיים במפרץ הנמל המערבי.
apicalis - בעל פרווה כהה וחוטם צר ומחודד; נפוץ בטסמניה ובאיי מצר בס.
הפוטורו החוטמני הוא כיסאי עגלגל וגוצי בגודל ארנבון הדומה במראהו החיצוני לבנדיקוט ולחולדה; ראשו הצר והחרוטי מתאפיין בחרטום מחודד בצורה יוצאת דופן, בעיניים חרוזיות ובולטות ובאוזניים עגולות וזקופות.
נוסחת השיניים שלו דומה לקנגוריים ובעלת ניבים וטוחנות מפותחים.
הגפיים האחוריות חזקות ושריריות עם קרסוליים ארוכים ההופכים אותו לקפצן מיומן וזריז בדומה לקנגורו, ואילו הגפיים הקדמיות קצרות ודקות.
כפות ידיו הקטנות מתאפיינות בטפרים חדים וארוכים במיוחד המתאימים לשריטה וחפירה, ובכפות רגליו הרחבות יש זוג טפרים עבים, וזוג טפרים סינדקטיליים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
לפוטורואית יש כיס עור מפותח עם שרירי סגירה שנפתח קדימה ובו 4 פטמות.
הזנב של הפוטורו חלק וקירח משיער בדומה לחולדה, והוא משמש לשיווי משקל במהלך הקפיצה.
הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת יותר אצל הפוטורו החוטמני מאשר אצל קרובי משפחתו דוגמת הבטונג המברשתני, קנגורו חולדתי אדמוני או קנגוריל המושק.
אורך גופו של הזכר: 41-28 סנטימטרים ושל הנקבה 25–37 סנטימטרים; אורך זנב הזכר: 26-20 סנטימטרים ושל הנקבה: 25-15 סנטימטרים; משקל הזכר: 1.8-0.7 קילוגרם ומשקל הנקבה: 1.3-0.6 קילוגרם.
הפרווה של הפוטורו החוטמני חלקה, רכה וזיפית.
צבעה חדגוני באופן כללי, ונע בין אפור צפחה לחום-אפרורי או חום-בהיר.
לרוב, הגב והכתף בעלי גוון כהה (עד שחרחר), ואילו הצלעות והמותניים חיוורים יותר.
מאחר שהפרווה שזורה בשערות בגוונים שונים (אפור, לבן, חום, שחור וצהוב) היא עשויה גם להראות מנומרת.
גרונו, חזהו ובטנו של הפוטורו בהירים, וצבעם אפרפר חיוור עד לבן בוהק.
הראש אפרפר חיוור והפנים לעיתים קרובות בצבע בז'.
המצח והחרטום נוטים להתכהות בצורה ניכרת (חום/אפור כהה עד שחרחר), הסנטר לבן, והאף סגלגל או שחור.
סימונים אופיינים לפנים הם כתם לבן סביב האף הקירח, טבעות בהירות סביב העיניים ופסים לבנים דקיקים בצידי החרטום.
האוזניים אפורות בצידן החיצוני, ולבנות, חומות או ורודות בצידן הפנימי.
הזנב שחור מבריק עם קצה ורוד או לבן.
הפוטורו החוטמני מציג שוני מורפולוגי וחיצוני ניכר על פני טווח התפוצה שלו; בטסמניה למשל, תוך מרחק של 200 ק"מ בלבד ממערב למזרח האי, גודלו הממוצע של הפוטורו כמעט מכפיל את עצמו, וצבעו משתנה מחום כהה לחום אפרורי.
אצל פוטורואים מקווינסלנד החוטם המפורסם קצר יחסית ודומה למינים אחרים, בניו סאות ויילס הוא מתארך יותר, ובטסמניה החוטם מוארך וצר במיוחד.
הקצה הלבן-ורוד בקצה הזנב נעדר לחלוטין בקווינסלנד, בניגוד מובהק לטסמניה שבה הוא נפוץ אצל 80% מהאוכלוסייה.
הפוטורו החוטמני מצוי לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה.
התפוצה הגאוגרפית היא בחלק הדרומי של הרי החיץ הגדול, והיא כוללת את דרום-מזרח קווינסלנד, מזרח ניו סאות' ויילס וצפון-מזרח ויקטוריה, כאשר בשתיים האחרונות יש לו חפיפה עם קנגורו חולדתי ארך-רגל; יש גלישה קטנה גם לשולי אוסטרליה הדרומית.
שרידי עצמות שנמצאו במערות, מצביעים על כך שטווח התפוצה ההיסטורי היה רחב יותר מהטווח הנוכחי.
בית הגידול של הפוטורו החוטמני מגוון למדי, וכולל יערות גשם ממוזגים או טרופיים עם מזג אוויר חם ולח, יערות אקליפטוס פתוחים ויערות סקלורפילים עם בתה סבוכה וצפופה, חורש ים-תיכוני, ופסיפס דיונות ושיחים ביערות דלילים שעל קו החוף.
לפוטורו יש מספר גורמים המשפיעים על בחירת אזור המחיה: כיסי סבך עבים למשל, חיוניים עבורו לצורך מחסה מפני טורפיו ואספת חומרי קינון; בנוסף, הוא מגלה העדפה לקרקעות רכות או חוליות המקלות עליו את מלאכת החפירה במהלך החיפוש אחר מזון.
נוכחות של נחלים ונקיקים גם היא משפיעה על בחירת בית הגידול.
הפוטורו מצוי בשפלות החוף עד גבהים נמוכים של 650 מטר מעל פני הים, אך על מורדות הרי החיץ הגדול הוא חי עד גבהים של 1,600 מטר.
כמות המשקעים הממוצעת בסביבת המחיה שלו היא 760 מילימטר ומעלה לשנה.
הפוטורו החוטמני הוא יונק פעיל דמדומים ולילה בדרך כלל, ומבלה את רוב זמנו בצמחייה העבותה ויוצא רק לעיתים נדירות לשטח הפתוח והחשוף.
במהלך היום הפוטורו ישן בקן המוגן, ומתעורר ויוצא לפעילות בשעות הדמדומים עד לאחר הזריחה; אף על פי שהפעילות הלילית תופסת נפח חשוב מכלל הפעילות, הפוטורו נחשב לפחות לילי מקנגוריים חולדתיים אחרים, ובחורף למשל, הוא יוצא לתור אחר מזון בימים מעוננים.
הפוטורו הוא אוכל כל, ומשיג חלק ניכר ממזונו באמצעות חוש הריח וחפירת חורים רדודים באדמה עם הגפיים הקדמיות.
בתורו אחר מזון, הוא נוהג לנבור עם חוטמו הארוך באדמה או בפסולת ולרחרח אותה, ולאחר שאיתר ריח של מזון, הוא מתייצב במקומו ומתחיל לחפור בזריזות עם טפריו הארוכים והמעוקלים.
מדי שנה, פוטורו בודד עשוי להזיז בדרך זו עד מספר טונות אדמה ממקום למקום.
החפירות הרבות מאווררות את האדמה ומשפרות את ספיגת המים שלה, וכן משמשות כמקום אופטימלי לנביטת זרעים.
הפוטורו צורך לא פחות מ-60 מיני פטריות וכמהין, ולחלקן אין מנגנון הפצת נבגים כך שהן תלויות בו לחלוטין בפיזור הנבגים שלהם באמצעות גלליו.
הפוטורו החוטמני פעיל רוב הזמן בגפו, להוציא מפגשים קצרים לצורך רבייה, ואם המטופלת בצאצא; עם זאת, מספר פרטים עשויים להתרועע יחדיו באזור האכלה ולהתפזר חזרה למקומם.
בשבי, הפוטורו חי לעיתים קרובות בזוגות.
הזכר והנקבה חיים בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בין הזוויגים: הזכר תופס עד כ-47 דונם, והנקבה מסתפקת ב-12.5 דונם; בהתאם לכך, שטחו של הזכר כולל מספר שטחי נקבות.
הפוטורו בונה לעצמו קן בתוך שקע שחפר תחת שיחים, נקיקים או גזעי עצים, אך הוא אינו משקיע בבנייה כמו הבטונג אלא מסתפק במילוי השקע במצע רך.
חומרי הבנייה כוללים דשא, גבעולים וזרדים, והפוטורו עשוי לבנות לעצמו עד כשבעה קינים ברחבי השטח המשמשים אותו למנוחה ולמקלט.
הפוטורו מגן בקנאות על הקן האישי שלו מפני פוטורואים אחרים, ועשוי לגרש את הפולש באמצעות בעיטות אחוריות חזקות; אף על פי כן, אין ראיות מוכחות לכך שהמין טריטוריאלי גם בשאר השטח הביתי, ופרטים שנפגשים באזורי האכלה אינם מפגינים עוינות זה כלפי זה.
עם זאת, החפיפה בין פוטורואים מאותו הזוויג אינה נפוצה.
לפוטורו שני סוגי תנועה: הליכה ארנבית איטית, וריצה קופצנית דו-רגלית מהירה המזכירה את הקנגורו; התנועה האיטית נמצאת בשימוש במהלך החיפוש אחר מזון, והריצה הקופצנית מתרחשת במהלך בריחה מאיום או במעבר בין אזור האכלה למשנהו.
במהלך דקת ריצה, הפוטורו גומע כ-35 מטרים, והוא מסוגל לקפוץ לגבוה ניכר בעת הצורך.
טורפיו של הפוטורו כוללים דורסי לילה, דינגו, מיני פיתונים ולטאות כוח.
בתגובה לאיום, הפוטורו ימלט לעומק הסבך שבו ייקשה על הטורף לתופסו.