tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאור הממצאים החיוביים שגילתה בשטח ביחס לנורמות הצה"ליות לגבי המשפט הבינלאומי, החליטה לא להיכנס לעובי הקורה מטעמים שונים שהיא מפרטת אותם.
עם זאת היא קבעה כי ראוי ונכון שמדינת ישראל תקיים בדיקה הולמת בכל מקרה שנשמעות טענות, שלכאורה יש בהן ממש, על חריגות מכללי המשפט הבינלאומי או כללי המשפט הישראלי.
(עמ' 484)בחלק הזה קבעה הוועדה חמש המלצות:
הטמעה שיטתית ומסודרת של דיני הלחימה בדרג המדיני, המקצועי ובכוחות הביטחון.
מדינת ישראל וצה"ל יקפידו על תחקור מיידי ואמין ככל האפשר של אירועים שבהם מתעורר חשש לסטייה מן החוק הצבאי, המשפט הישראלי, או דיני הלחימה של המשפט הבינלאומי.
כחלק מן ההיערכות לפעולה צבאית יש לדאוג להיערכות אפקטיבית ממוסדת ומתוכללת למתן מענה הומאניטארי בחירום ובמלחמה.
דרוש להמשיך לקדם היערכות של צה"ל ושל הייעוץ המשפטי לשיפור האפקטיביות של הלחימה במסגרת עקרונות המשפט הבינלאומי.
על סמך לקחי המלחמה תיבחן מחדש שאלת השימוש בחימוש מצרר על מנת, להבהיר את כללי השימוש בחימוש זה בעתיד, ולהבטיח את הטמעתם ואכיפתם.
הוועדה הקדישה תשומת לב מיוחדת לנושא ביטחון המידע וקבעה, שבניגוד גמור לחזבאללה, מדינת ישראל נוהגת באופן חסר אחריות במידע החסוי והרגיש ביותר שלה (שם עמ' 473).
"החשש המוצדק מהדלפות היה נימוק חשוב בצמצום דיונים בהחלטות מדיניות-ביטחוניות בפורומים ממשלתיים ופוליטיים והימנעות מהצגת מידע.
להימנעות כזו היו השלכות מרחיקות לכת על איכות הדיונים" (עמ' 584).
הוועדה גם התייחסה לחטיפות כאיום אסטרטגי, לאור רגישותה של ישראל נושא, וקבעה "שחובת הממשלה לעסוק בנושא זה ברמה עקרונית ולאמץ אסטרטגיה כוללת, שתשמש כבסיס לפעולות הן בהקשר המאמץ לצמצם מימוש חטיפות והן בפעולות במקרה שלמרות מאמצים אלה מומש איום כזה" (עמ' 501–508).
בחלק זה קבעה הוועדה ארבע עשרה המלצות:
על הדרג המדיני להנחות ולכוון את פעולת הדרג המקצועי בגופי הביטחון ומדיניות החוץ ולפקח עליהם.
הדרג המדיני ידרוש - והדרג המקצועי יעמיד לרשותו - את המידע שיאפשר הנחיה ופיקוח כאלה.
תפיסות פעולה ותוכניות עיקריות מחייבות אישור מוקדם של הדרג המדיני.
הדרג המדיני ידרוש - והדרג המקצועי יציג בפניו - תמונה מלאה של הערכות מצב וחלופות מנותחות בדבר מהלכים ביטחוניים או מדיניים חשובים העומדים על הפרק, וכן מידע מלא בזמן אמת על מבצעים ביטחוניים ומדיניים עיקריים.
הדרג המדיני ייעזר בגופים השונים העוסקים בביקורת ופיקוח על גופי הביטחון ויפעל לתיקון הליקויים המנויים בדוחות שלהם וליישום אותן מהמלצותיהם שיאושרו על ידיו.
ייקבעו נהלים להבהרה, מימוש ואכיפה של עקרונות אלה לאורך זמן.
למסד מוסד דמוי "קבינט מלחמה", שיופעל בשעת משברים ביטחוניים חמורים, שייפגש בתכיפות, וידון במתווה המהלכים הכולל כמו גם בסוגיות ספציפיות מרכזיות.
בפורום זה צריכים, בין השאר, להיות חברים שרי ממשלה בעלי ניסיון מדיני וביטחוני, ללא קשר לצרכים קואליציוניים.
במצבי משבר כאלה, ראוי גם לתת לצה"ל שיקול דעת מבצעי פרטני רחב יותר מאשר בשגרה.
יש לספק לדרג המדיני מודיעין מדיני-ביטחוני מקיף, מעמיק, ארוך-טווח, מתוכלל ומעודכן.
כן יש להעמיק את השיח בין הדרג המדיני וראשי גופי המודיעין להבנת הצרכים והטמעת ההערכות.
על הדרג המדיני לדרוש ולהנחות פיתוח מסמכי-יסוד אסטרטגיים בנושאים מרכזיים ולאשרם, תוך תכלול לראייה מדינית-ביטחונית כוללת.
דרוש לפתח אסטרטגיה כוללת וארוכת-טווח להתמודדות עם חטיפות שתצמצם את התמריץ לביצוען.
לממש את חובת המדינה להבטיח את שלום תושביה, כולל הגנה על העורף.
להבטיח רמה מקצועית מעולה בעבודת מטה גבוהה, כגון הערכה, תכנון מדיני-ביטחוני והיערכות למשא ומתן.
לצורך זה מומלץ לפעול להכשרת בעלי מקצוע בכירים בגופים המדיניים והביטחוניים, וכן למצות את הידע והניסיון של אנשי מקצוע מחוץ לממסד.
על הגופים שהיו מעורבים במלחמת לבנון השנייה לקיים הפקת לקחים מסודרת ולממש את מסקנותיהם.
הכרחי להבהיר, להטמיע ולאכוף נורמות של סודיות ושל ביטחון מידע.
כך הן ביחס לדרגים המדיניים והמקצועיים והן ביחס לאמצעי התקשורת למיניהם.
על צה"ל לפעול להטמעה מלאה של נורמות יסוד של התנהגות בכל הרמות, כולל משמעת, דבקות במשימה, טוהר הנשק, כללי המשפט הישראלי והבינלאומי, נטילת אחריות והטלתה, ודיווח מלא ומדויק.
על צה"ל לפעול לשיפור התרבות הארגונית הנהוגה בו.
על צה"ל לפעול לשיפור שיטתי של הכשרת מפקדים ושיבוצם.
על צה"ל לפתח מדדי מוכנות, כוננות וכשירות, כולל בחינת הנחות בדבר הזמן הדרוש למלא את החסר בזמן רגיעה ובחירום.
הממצאים יובאו בחשבון בתכנונים והחלטות על פעולות, ויוצגו תקופתית בפני הדרג המדיני.
פעול בדחיפות לדיון בהמלצות ולאישורן על ידי הממשלה, תוך קביעת נוהל מעקב קבוע אחרי ביצוען המהותי על ידי ראש הממשלה, שר הביטחון, שרת חוץ והרמטכ"ל, שיכלול דיווח תקופתי לממשלה ולוועדת החוץ והביטחון של הכנסת ומסירת מידע על הביצוע לציבור.
פרסום הדו"ח הסופי לווה בקריאות של ארגוני מילואימניקים, משפחות שכולות ומפלגות האופוזיציה מימין ומשמאל להתפטרות ראש הממשלה אולמרט ושר הביטחון ברק.
עם זאת, עד להקראת הדו"ח התרכזו ארגוני המחאה בעיקר ב-60 השעות האחרונות של המלחמה ובתקיפת אולמרט על כך שהמהלך הקרקעי היה לצרכים פוליטיים.
לאחר הקראת הדו"ח, אשר קבע דווקא כי ההחלטה התקבלה באופן ענייני ואף ציין כי אישור המהלך היה "כמעט הכרחי", נאלצו הארגונים לזנוח קו זה.
מקורביו של ראש הממשלה פרסמו כי הוקל לו לאחר קריאת הדו"ח, בשל ראייתו כי הוא ניקה אותו מ"כתם מוסרי" וכי "הצדק יצא לאור".
למעט התפטרותו הצפויה של חבר הכנסת אביגדור יצחקי, שרי מפלגת קדימה הפגינו תמיכה בראש הממשלה, וחלקם אף דרשו התנצלות על "רצח האופי" שנגרם לו ועל "הירידה לחייו".
ב-3 בפברואר 2008 הודיע שר הביטחון אהוד ברק, בפתח ישיבת הממשלה, כי הוא נשאר בממשלת אולמרט ולא פורש ממנה כפי שהבטיח בעת פרסום דו"ח הביניים.
ב-7 בפברואר התפטר אביגדור יצחקי (שקודם לכן פרש מתפקיד יו"ר הקואליציה) מהכנסת לאחר שלא הצליח לעורר מרד במפלגת קדימה כנגד ראש הממשלה.
בתחום הצבאי, הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי הגיב בהקשר לדו"ח: כי "צה"ל רואה בדו"ח - שאותו הוא מקבל כמסמך מקצועי - הזדמנות ומנוף לשיפור וטיפול יסודי בממצאים שעלו בו, על ידי יצירת מנגנון לבחינת יישום ההמלצות בתוכנית העבודה של גופי צה"ל.
צה"ל הפיק את לקחי המלחמה, עוד לפני פרסום הדו"ח וימשיך לפעול ליישום לקחים אלו.
צה"ל הוא צבא חזק, שאיננו זקוק לשיקום, אלא לתיקון.
במקביל יפעל צה"ל לשיפור מתמיד של הכשירות והמוכנות, על מנת לתת מענה לאיומים הקרובים והרחוקים שעומדים לפנינו".
הוא מינה את סגנו אלוף דן הראל לעמוד בראש עבודת מטה ליישום לקחי הדוח בצה"ל, והנחה את ראשי הפיקודים, האגפים והזרועות לאתר את הלקחים אשר בתחום אחריותם, ולהטמיע אותם בתוכניות העבודה השנתיות.
מענה לדוח נמצא גם בתוכנית "אשד הנחלים" להצטיידות רב שנתית ובתוכנית העבודה הרב שנתית "תפן".
באוקטובר 2008 במסגרת נטישת "השפה הגבוהה" שהייתה אחת מכשלי המלחמה, חתם סגן הרמטכ"ל אלוף דן הראל, על פקודה שמפשטת ושקובעת שפה אחידה ליבשה, לאוויר, למודיעין ולים
פרופ' יחזקאל דרור, אחד מחברי הוועדה, אמר במרכז הבינתחומי הרצליה בפברואר 2008, כי יש לראות בדו"ח, "אזעקה המתריעה על ליקויים חמורים ביכולתה של ישראל להתמודד עם אתגרים מדיניים-ביטחוניים", ותמצת אותו בחמישה ממדים עיקריים:
בעיות רציניות בטיב מרביתה של המנהיגות
חולשות חמורות של "המוח המרכזי של הממשל", במיוחד בכל הנוגע לעיצוב אסטרטגיה מדינית-ביטחונית כוללת, מקיפה, ארוכת טווח, יצירתית ומתוחכמת
יכולות ביצוע מוגבלות של צה"ל ושל חלק מהגופים המדיניים והביטחוניים האחרים
אי התאמה של המשטר הפרלמנטרי-קבינטי ושל המערכת הפוליטית והתרבות הפוליטית בכללותן לאתגרים העומדים בפני ישראל, כולל הצורך לקבל ולבצע החלטות ברורות בנושאים השנויים במחלוקת ערכית עמוקה
ומאפייני חברה ואתוס חברתי שאינם הולמים את צורכי הקיום הארוך טווח של ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית במזרח תיכון בלתי יציב, המתמלא בתנועות פנאטיות ונשק קטלני".
עוד קרא להקים צוות להערכת מודיעין לאומית, שבו ראש אמ"ן יהיה אחראי להתרעת מלחמה מבחינת צבאית בלבד.
הוא טען כי החטיפות אינן גזרת גורל, וכי ישראל במדיניותה הלכה למעשה לימדה את אויבה להשתמש בחטיפות כנשק אסטרטגי.
ארגון החזבאללה חגג עם פרסום הדו"ח, פעילים בארגון תלו בדרום כרזות ענק בהן נראה ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כשלצידו תמונות של טנק ישראלי פגוע, וספינה ומסוק ישראלים העולים באש.
מפקד החזבאללה הבכיר ביותר בדרום לבנון, השייח' חסן עזדין, אמר כי "הדוח אישר את העובדה שהמנהיגות הפוליטית והצבאית של ישראל כשלה, כאשר החליטה להתעמת עם החזבאללה במהלך המלחמה שפרצה בקיץ".
ועדת זורע היא ועדת בירור שמונתה על ידי שר הביטחון משה ארנס, בעקבות דרישתו של היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, שנדחתה תחילה, לחקר נסיבות מותם של שני מחבלים שהיו מעורבים בחטיפת אוטובוס "אגד", לאחר שנלקחו חיים לחקירת אנשי השב"כ בראשותו של אהוד יתום.
אירועים אלו כונו פרשת קו 300. בראש הוועדה עמד האלוף במיל' מאיר זורע, החבר הנוסף בוועדה היה יוסי גנוסר.
אילן שיף כיהן כיועץ משפטי של הוועדה.
מינוי ועדת החקירה נשמר בסוד, אך נחשף בעיתון "חדשות" ב-27 באפריל 1984.
הוועדה שמעה עדויות של אנשי סיירת מטכ"ל שהשתלטו על האוטובוס, של יצחק מרדכי שפיקד על ההשתלטות ושל אנשי השב"כ שקבלו את המחבלים מידי הצבא.
אנשי סיירת מטכ"ל העידו שהם הכו את המחבלים כדי להשתלט עליהם.
יצחק מרדכי הודה שהכה את המחבלים כדי לברר אם יש מטען חבלה באוטובוס.
לאור המצאות התמונה שצילם אלכס ליבק של המחבל מובל כשהוא בחיים, הוועדה הניחה ששני המחבלים הומתו לאחר שהורדו מהאוטובוס, וניסתה לברר אם מתו כתוצאה ממכות שקבלו מיצחק מרדכי או ממכות שקבלו כשהיו בידי חוקרי השב"כ שקבלו את המחבלים מידי מרדכי.
אנשי השב"כ, שהונחו לשקר על ידי גינוסר על פי מידע ששמע גינוסר בוועדה, מסרו לוועדה עדות שקרית, שכשהמחבלים היו בידיהם הצטופפו סביבם חיילים רבים שהכו את המחבלים.
אהוד יתום ואחרים גם שיקרו וטענו שראו את תת-אלוף יצחק מרדכי, חובט באקדחו בראשי המחבלים והגזימו בעצמת המכות שמרדכי נתן.
גם אנשיו של יתום מסרו עדויות שקריות לפני ועדת זורע, וזאת על-פי הנחייתו של יתום, שניתנה להם על-דעת ראש השב"כ, אברהם שלום, ויועצו המשפטי.
בדו"ח משרד המשפטים מסוף 1986 נכתב:
בדין וחשבון שהוגש על ידי הוועדה (ב-20 במאי 1984) נקבע, כי שני המחבלים הומתו במכות שהונחתו על ראשיהם, אך שלא ניתן היה לברר מי האחראי למותם.
בעקבות זאת, החליט משה ארנס, בניגוד לעמדתו של יצחק שמיר, להעביר את העניין להכרעה של היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר.
זמיר הקים את ועדת בלטמן, בראשות פרקליט המדינה, בניסיון להגיע לחקר האמת.
על-פי המלצת הוועדה הועמד יתום לדין משמעתי על שסטר, כדבריו, לאחד מהמחבלים.
על יסוד עדותו של יתום הועמד לדין משמעתי גם תת-אלוף יצחק מרדכי.
הליכים משמעתיים אלה הסתיימו בזיכוי הנאשמים.
הוועדה להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה ולבחינת הקלות אפשריות נוספות לסטודנטים היא ועדה ציבורית שמונתה בשנת 2000 על ידי שר החינוך, יוסי שריד, על מנת לבחון את נושא שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה במדינת ישראל.
בראש הוועדה עמד השופט בדימוס ד"ר אליהו וינוגרד.
באוקטובר 1998 פתחה התאחדות הסטודנטים בישראל במאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל.
מאבק זה כלל השבתה של כל מוסדות ההשכלה הגבוהה למשך יותר מחודש, הפגנות (שלוו במעצרים ובתלונות על אלימות משטרתית), שביתת רעב של חלק ממנהיגי הסטודנטים והקמת אוהל מחאה בכיכר אנטין שבכניסה לאוניברסיטת תל אביב, בו התקיימו 'שיעורים אלטרנטיביים' עם אנשי רוח שבאו לתמוך בשובתים.
בין מנהיגי המאבק היו ארז אשל, יו"ר תנועת דור שלום (סטודנט באוניברסיטת תל אביב), גילה גמליאל, לימים חברת הכנסת מטעם הליכוד (סטודנטית באוניברסיטת בן-גוריון), ליאור רוטברט (כיום בעליה של חברה ליחסי ציבור ואסטרטגיה) וליאור ורונה (כיום מנכ"ל פורום החברות הסלולריות).
למרות תמיכה ציבורית רחבה ומעקב יומיומי מצד העיתונות, הסתיים המאבק בהבטחה מעורפלת של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, להקים ועדה שתדון בהפחתת שכר הלימוד, הבטחה שלבסוף לא קוימה במהלך כהונתו.
ההחלטה לסיים את המאבק בתמורה להבטחה זו ספגה ביקורת קשה, ומנהיגי הסטודנטים הואשמו כי "נקנו בפיצות" (אזכור לביקורה של אשת ראש הממשלה שרה נתניהו והצעתה להזמין לסטודנטים השובתים רעב פיצות).
עם זאת, מאבקם של הסטודנטים מיקד את תשומת הלב הציבורית בשכר הלימוד, ואהוד ברק כלל הבטחה מפורשת להפחתת שכר הלימוד במסע הבחירות שלו לראשות הממשלה ב-1999.
ב-24 במאי 2000 מינה שר החינוך, יוסי שריד, את הוועדה להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה ולבחינת הקלות אפשריות נוספות לסטודנטים.
על-פי כתב המינוי, ובהסכמת כל הצדדים, כיהן השופט (בדימוס) ד"ר אליהו וינוגרד כיו"ר הוועדה.
הגופים המיוצגים בוועדה היו: משרד האוצר, משרד החינוך והמועצה להשכלה גבוהה, ועד ראשי האוניברסיטאות והתאחדות הסטודנטים.
להחליט על הדרכים, השיעורים והמועדים להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה.
להציג דרכים ואמצעים שיבטיחו נגישות להשכלה גבוהה לכל צעיר וצעירה בישראל.
לבחון מנגנונים לשיתוף סטודנטים בקבלת ההחלטות במוסדות להשכלה גבוהה.
לדון בהרחבתה של תוכנית פר"ח ובתוכניות אחרות לשיתוף סטודנטים ביזמות לאומיות בתחום החינוך, תמורת הפחתה בשכר הלימוד.
לקבוע מנגנון בוררות מוסכם לעניין מחלוקות העלולות להתעורר במהלך מימוש החלטותיה.
כל הגורמים המיוצגים בוועדה התחייבו לראות בהחלטות הוועדה החלטות מחייבות.
כחלק מדו"ח הוועדה נכללו מכתבים המציינים את ההתחייבויות הבאות:
התחייבות של הממשלה למימון ההפחתה בשכר הלימוד (נספח ג' בדו"ח).
התחייבות של ראש הממשלה, שר החינוך ושר האוצר, כי ההפחתה בשכר הלימוד לא תהיה על חשבון המוסדות להשכלה גבוהה (נספח א' בדו"ח).
ועדת וינוגרד החליטה על הורדה הדרגתית של שכר הלימוד האקדמאי, לתקופה של 5 שנים, מסכום של כ- 10,000 ש"ח בשנת תשס"א לכ- 5,000 ש"ח בשנת תשס"ו.
הוועדה קבעה שיש להפחית 14% משכר הלימוד בשנת הלימודים תשס"ב, ובשנים לאחר מכן - הפחתה של 9% לשנה.
בסופו של התהליך, אמור היה שכר הלימוד לרדת בשיעור של 50% ביחס לשכר הלימוד ששולם בשנת הלימודים תשס"א (10,463 ש"ח)
החל משנת הלימודים תשע"ב (2012) סטודנט לתואר ראשון, אשר ביום הרשמתו צבר 18 נקודות זכות ומעלה, ישלם שכר לימוד מופחת.
סטודנט לתואר ראשון שביום הרשמתו טרם צבר 18 נקודות זכות, ישלם שכר לימוד מלא ללא ההפחתה האמורה.
בתשס"ב (2001), השנה הראשונה ליישום המלצות ועדת וינוגרד, הופחתו, כמוסכם, 14% משכר הלימוד.
בשנת תשס"ג (2002), לאחר שהמשק הישראלי נכנס למיתון עמוק, הוחלט כי יופחתו 3% בלבד משכר הלימוד ולא 9% כפי שהומלץ על ידי הוועדה.
לאחר מכן, עם המשך המצב הכלכלי הקשה, כחלק מתוכנית החירום הכלכלית, הציע משרד האוצר, לבטל את ההנחה שכבר ניתנה בשכר הלימוד לסטודנטים, וכן להימנע מביצוע כל ההפחתות המובטחות לעתיד.
בנובמבר 2006 כינסו שרת החינוך יולי תמיר ושר האוצר אברהם הירשזון ועדה חדשה לבחינת נושא שכר הלימוד בישראל, והעמידו בראשה את שר האוצר לשעבר אברהם שוחט.
ועדה זו קמה מתוך מטרה להמליץ לבדוק את מצב ההשכלה הגבוהה ושכר הלימוד בישראל.
נציגי מרצים, סגל זוטר וסטודנטים הביעו התנגדות לעצם כינוס הוועדה והטילו ספק במנדט שניתן לה, בשל הרכבה של הוועדה, אשר ייצג לטענתם בעיקר את משרד האוצר ולא כלל נציגים מטעמם, ומכיוון שלשיטתם מדובר במסמוס ההחלטה שנתקבלה כבר בוועדת וינוגרד.
בהמשך לאחר הסכמי הבנות, שביניהן גם הכנסת נציגי הסטודנטים לתת-הוועדה העוסקת בענייני שכר, המרצים קיבלו על עצמם את הוועדה, אולם הסטודנטים ערכו מחאות והשביתו מספר פעמים את האוניברסיטאות במהלך 2006 ו-2007.
ועדת חקירה בצה"ל משמשת לחקירת עניין הנוגע לצה"ל.
היא מוקמת על ידי שר הביטחון, הרמטכ"ל או קצין שהרמטכ"ל הסמיכו לכך.
"ועדת חקירה היא כלי בידי המפקד לאיתור כשלים בגוף, שעליו הוא מופקד באופן ישיר, או שנמצאים בשרשרת הפיקוד או בתחומים הנתונים להנחייתו המקצועית, במטרה להפיק לקחים ולשפר את תפקוד אותו הגוף".
הוראות בחוק ובהוראות הפיקוד העליון
לחוק השיפוט הצבאי מעניק לשר הביטחון ולרמטכ"ל סמכות למנות ועדת חקירה, לשם חקירת כל עניין הנוגע לצה"ל.
הרמטכ"ל רשאי לאצול למפקד אחר את סמכותו זו.
בהתאם להוראות הפיקוד העליון (הפ"ע), כל קצין, שדרגתו סא"ל לפחות, מוסמך למנות ועדת חקירה בכל עניין הקשור לייעוד יחידתו ולתפקידיה או לגוף שעליו הוא מופקד, או שנושא החקירה (החייל, המתקן, המסמך וכדומה) נתון לפיקודו הישיר, או נמצא בשרשרת הפיקוד או בתחומים הנתונים להנחייתו המקצועית.
עוד נקבע בהפ"ע שהרמטכ"ל רשאי להורות שלא תמונה ועדת חקירה במקרים שבהם הוא סבור שמינוי הוועדה אינו רצוי או מיותר, והוא רשאי לבטל את מינויה של הוועדה מהטעמים הנ"ל.
ועדת-חקירה תהיה מורכבת מאדם אחד או יותר, ובראשה יעמוד קצין, הבכיר מבין חבריה.
כחברי ועדת חקירה ניתן למנות חיילים בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל או אזרח עובד צה"ל.
במידת הצורך, ובאישור של אלוף, ניתן למנות גם אזרחים, המומחים בתחום הנחקר.
ועדת חקירה מתמנה באמצעות כתב מינוי, שיקבע, בין היתר, את הדברים האלה:
הרכב הוועדה: פרטיהם האישיים של יושב ראש הוועדה ויתר חבריה והיחידות שאליהן הם משתייכים.
הוראות בדבר עריכת החקירה, ובמיוחד יקבע אם הוועדה תקבע עובדות בלבד או אם עליה גם להסיק מסקנות ולתת המלצותיה.
המועד שבו נדרשת הוועדה לסיים את עבודתה ולהגיש את הדו"ח שלה לרשות הממנה.
הוועדה מוסמכת להזמין עדים ולגבות עדויות בשבועה או ללא שבועה.
שום דבר שהושמע במהלך חקירתה של ועדת חקירה, בין מפי עד ובין באופן אחר, ושום דין וחשבון של ועדת חקירה, לא יתקבל כראיה במשפט, אלא אם הועמד הנידון לדין על עדות שקר שמסר לאותה ועדת חקירה.
עם זאת, ניתן להעמיד חייל לדין משמעתי על סמך ממצאי ועדת חקירה, וניתן להעביר חומר חקירה של ועדת חקירה לידי קצין בודק.
אם נתמנתה ועדת החקירה לשם חקירת עניין הנוגע לשמו הטוב של חייל, או נתקלה בעניין כזה תוך עבודתה, תינתן לאותו חייל הזדמנות להיות נוכח בשעת החקירה לחקור עדים ולהשמיע דברו.
הוראות הפיקוד העליון מפרטות מקרים שבהם חלה חובה למנות ועדת חקירה, אלא אם כן נחקר הנושא על ידי מצ"ח או מונה קצין בודק, שאזי רשאי מפקד למנות ועדת חקירה על-פי שיקול דעתו:
בכל מקרה של מות גדנ"עי תוך כדי שירות במסגרת צה"ל.
בכל מקרה של מות שוחר עקב לימודיו בבית ספר קדם צבאי או תוך כדי אימונים במסגרת צה"ל.
בכל מקרה של נפילת חייל בשבי האויב, שלא בתקופת לחימה.
בכל מקרה של פציעה, שלא בקרב, של חייל, פציעת גדנ"עי תוך כדי עבודה או פעילות גדנ"ע או שירות בצה"ל, פציעת שוחר עקב לימודיו בבית ספר קדם צבאי או תוך כדי אימונים בצה"ל.
פציעה, שכתוצאה ממנה אושפזו במתקן רפואי ומצבם הוגדר "בינוני" לפי פקודות הצבא, אלא אם כן נחקר הנושא על ידי רשות אחרת (משטרת ישראל, חוקר בוחן וכדומה).
בכל מקרה, כשמשרד הביטחון-יחידת ביטוח ותביעות-מדור נזקים של מערכת הביטחון הורה על כך, בעקבות גרימת נזק לרכוש צבאי על ידי אזרח, או בעקבות פגיעה באזרח או ברכוש אזרחי על ידי חייל או אזרח עובד צה"ל או גדנ"עי.
על קצין רפואה ראשי חלה החובה למנות ועדת חקירה, של שני רופאים או יותר, כשמת חייל כתוצאה ממחלה, כשמת גדנ"עי תוך כדי עבודה או שירות בצה"ל או כשמת שוחר בעת לימודיו בבית ספר קדם צבאי.
עם סיום החקירה תגיש הוועדה לרשות הממנה תיק חקירה שיכלול דו"ח בכתב בנושאים הבאים:
נושא החקירה כפי שנקבע בכתב המינוי.
העובדות כפי שנקבעו על ידי הוועדה.
מסקנות הוועדה, אם נדרשה על ידי הרשות הממנה להסיק מסקנות.
המלצות הוועדה, אם נדרשה על ידי הרשות הממנה להמליץ המלצות.
ועדת שמגר, שנקראה לבדוק האם קיים קשר נסיבתי בין זיהום נחל הקישון לבין ריבוי מקרי מחלת הסרטן בקרב צוללים לשעבר של חיל הים הישראלי, הוקמה מכוח הוראות אלה.
ועדת ידין-שרף היא ועדה שהוקמה בשנת 1963 על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, במטרה לבחון את חלוקת האחריות בתוך קהילת המודיעין הישראלית.
הוועדה מנתה שני חברים, הרמטכ"ל לשעבר, רב-אלוף יגאל ידין, וכן זאב שרף, פעיל ותיק במפא"י, מזכיר הממשלה לשעבר, ולימים חבר הכנסת ושר.
הוועדה הגישה את מסקנותיה לראש הממשלה הנכנס, לוי אשכול, ב-31 ביולי 1963.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקש לכנס את הוועדה כדי להבטיח כי קהילת המודיעין הישראלית תמשיך לעמוד לשירות ראש הממשלה הישראלי גם לאחר פרישתו שלו.
זאת, מאחר שבן-גוריון עצמו שימש במקביל כשר הביטחון וכראש ממשלה, ולאור חששו כי ביום שהסמכויות יפוצלו תעמוד קהילת המודיעין לשירותו של שר הביטחון באופן שיפגע בתפקודו ובכוחו של ראש הממשלה.
על הוועדה היה להבטיח, על כן, את זרימת המידע גם לראש הממשלה.
בנוסף לאמור, ברקע להקמת הוועדה ניצבו מספר אירועים בקהילת המודיעין הישראלית.
כך, ייתכן כי התפטרותו של מי שהיה ראש המוסד והממונה על השב"כ מטעם ראש הממשלה, איסר הראל, הייתה למעשה זו שהובילה להקמת הוועדה.
הראל, התפטר בשל חילוקי דעות בינו לבין בן-גוריון בענייני הערכת המודיעין, וביחס לסמכות ההערכה של המוסד.
בעקבות ההתפטרות שימש ראש אמ"ן, מאיר עמית, גם בתפקיד ראש המוסד.
פרשייה נוספת שהדיה טרם שככו באותה העת, הייתה מה שכונה כוננות רותם, שכללה הפתעה ישראלית מכניסת כוחות צבא מצרים למרחב סיני, וגיוס המילואים בשל כך בישראל.
במבט רחב יותר, ייתכן וגם פרשיית העסק הביש, ושאלת הסמכות על פעילות הארגונים החשאיים שעלו עמה, עדיין עמדה ברקע להקמת הוועדה ולעבודתה בצורה שהתבטאה גם במסקנותיה.
הנחות היסוד של הוועדה היו כי בידי ראש הממשלה הישראלי חייבת להיות תמונה מלאה של כל פעילות השירותים החשאיים בישראל, וכן חיוני שיהיו בידיו הערכות של גופים שונים המתבססות על נקודות מבט שונות.
על מנת לממש את הנחות אלו, הוועדה המליצה על חיזוק מחלקת המחקר במשרד החוץ כך שתאזן את ההערכות המתקבלות ממחלקת המחקר באמ"ן "בנושאי המזרח התיכון ובנושאים מדיניים".
זאת, לצד המשך קיום תהליכי הערכה, אם כי מוגבלים, גם במוסד, בשל יכולות האיסוף החשאי המצויות בידיו.
היבט נוסף בהמלצות הוועדה, הנוגע לריכוז הסמכויות על הארגונים החשאיים בידי הממשלה, הוא מינוי יועץ מיוחד לענייני מודיעין שיסייע לראש הממשלה, וירכז את המעקב אחר פעילות השירותים החשאיים והערכתם.
ליועץ יוקנו סמכויות חוקיות שיאפשרו את השקיפות הנדרשת.
ניכר בראיית הודעה, מדובר בעיקר על גוף ביקורת שמטרתו לסייע לממשלה ולראשה להפיק את המרב משירותי המודיעין השונים.
דו"ח הוועדה הוגש לשולחנו של ראש הממשלה, לוי אשכול, ב-31 ביולי 1963 והובא לדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בספטמבר.
עם זאת, מסקנותיו לא יושמו הלכה למעשה ומחלקת המחקר במשרד החוץ לא חוזקה.
גם מינוי יועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין לא מומש בשל התנגדויות של ראשי השירותים, ומגבלות סמכותיות שמנעו את איושו.
אמנם, למעט פרק זמן של שנה אוישה המשרה, כאשר איסר הראל שימש בתפקיד, אך זה האחרון פרש בשל מיעוט הסמכויות.
היחס בין מסקנות הוועדה למסקנות ועדת אגרנט והביקורת על המלצותיהן
קיים דמיון רב בין מסקנות ועדת ידין-שרף ומסקנותיה הארגוניות ביחס לקהילת המודיעין של ועדת אגרנט.
זאת, הן בנוגע למינוי יועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין, והן בשאלת ה"פלורליזם המחקרי" ובכללו חיזוק גופי הערכה נוספים, שהעסיקה רבות את ועדת אגרנט.
ייתכן וברקע לכך ניצבת שותפותו של יגאל ידין בשתי הוועדות.
עם זאת, הדמיון הרב הוביל חלק מן החוקרים לטעון כי ועדת אגרנט לא ירדה עד לבסיס הכשל התפישתי שנחשף במלחמת יום הכיפורים, וכי המלצותיה הן בגדר "עוד מאותו הדבר".
חוקר שטען כך, היה ד"ר צבי לניר בספרו "ההפתעה הבסיסית - מודיעין במשבר".
לאחר שהוא טוען כי המלצות ועדת אגרנט תואמות לאלו של ועדת ידין-שרף, כמו גם לוועדות מקבילות בארצות הברית, לניר תוקף את הנחת היסוד של ההמלצה:
לדבריו, לא עוד, אלא שייתכן ובשל ריבוי גורמי ההערכה, נוצרת מערכת יחסים של כלכלת שוק בין המודיעין והצרכנים.
זו מובילה לכך שגורמי המודיעין ינסו לקלוע לטעמו של מקבל ההחלטות, ובכך קטנה גם יכולתם לשנות את תפיסתו.
ועדת חקירה היא ועדה המוקמת כדי לבחון אירועים חריגים.
במדינת ישראל ישנם חוקים המורים את נוהלי הקמת ועדות חקירה ציבוריות.
התפתחות מוסד החקירה החלה בבריטניה בסוף המאה ה-17. ישנן עדויות לכך שוועדה מיוחדת בפרלמנט הבריטי ערכה חקירה לאחר שמועות על בזבוז כספי ציבור בצי הבריטי.
כמו כן, במאה ה-19 נערכו חקירות בנושאים הקשורים למלחמה עם צרפת ולמלחמת קרים.
בשנת 1888 ניסו הבריטים לקיים חקירה שלא באמצעות ועדה פרלמנטרית, וזאת על ידי חוק שיצר ועדת חקירה מיוחדת, המורכבת ממשפטנים ובעלת סמכויות לזמן עדים שיופיעו בפניה ויציגו לפניה מסמכים.
הציבור הבריטי הביע אמון רב בוועדה זו שלא הייתה פרלמנטרית, ובכך הביא למעשה לחקיקת חוק ועדות החקירה 1921 (Tribunals of Inquiry Act).
החוק אפשר לממשלה הבריטית להקים ועדות חקירה במטרה לחקור נושא בעל חשיבות ציבורית דחופה באישור שני בתי הנבחרים.
חודשיים לפני שחוקק בבריטניה חוק ועדות חקירה בשנת 1921, נחקקה בארץ ישראל המנדטורית פקודת ועדות החקירה.
ועדת החקירה הייתה מוסד מייעץ אשר עסק בנושאים כמו מצוקת הדיור ונוהלי העבודה של הנמלים.
הנציב העליון היה בעל הסמכות להחליט על הקמת ועדת חקירה, שכן היה הרשות המחוקקת והמבצעת.
פקודת ועדות החקירה נשארה גם במדינת ישראל, בשינויים קלים, עד לחקיקת חוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968.
סוגי ועדות חקירה ציבוריות בישראל
ועדת חקירה ממלכתית – ועדת חקירה ציבורית המוקמת על פי החלטת הממשלה או הוועדה לביקורת המדינה של הכנסת.
את חברי ועדת החקירה הממלכתית ממנה נשיא בית המשפט העליון.
ועדת חקירה פרלמנטרית – ועדת חקירה המוקמת בידי הכנסת כדי לחקור נושא העומד על סדר היום הציבורי.
ועדת בדיקה ממשלתית – ועדה ציבורית שמוקמת על-פי החלטתו של שר בממשלת ישראל לבדיקת נושא בתחום אחריותו.
ועדת חקירה בצה"ל – בצה"ל, לשר הביטחון ולרמטכ"ל יש סמכות למנות ועדת חקירה שתחקור כל נושא הנוגע לצה"ל.
ועדת ונציה, ובשמה הרשמי המועצה האירופית לדמוקרטיה בעזרת חקיקה, היא גוף מייעץ למועצת אירופה.
הוועדה מורכבת ממשפטנים וממומחים עצמאיים בתחום המשפט החוקתי.
היא הוקמה בשנת 1990, כאשר לאחר נפילת חומת ברלין היה צורך מידי בעזרה למדינות מרכז ומזרח אירופה בחקיקה דמוקרטית.
הוועדה מתכנסת כארבע פעמים בשנה בוונציה, ומכך נגזר שמה.
מיד לאחר הקמתה, חברו לוועדה כל המדינות המשתתפות במועצת אירופה.
בשנת 2002 נפתחה החברות בה גם למדינות לא אירופיות.
נכון לשנת 2010, חברות בוועדה כ-57 מדינות, מתוכן כ-47 הן חברות מועצת אירופה.
ישראל חברה בוועדה מ-1 במאי 2008. הרשות הפלסטינית התקבלה כחברה בעלת "סטטוס מיוחד" בוועדה, עם סמכויות דומות ל"מדינות משקיפות".
בפברואר 2023 התייחסה נשיאת הוועדה לרפורמה המשפטית המוצעת בישראל בביקורתיות, וציינה כי עמדת הוועדה היא שביקורת שיפוטית על חוקים היא הכרחית, מינוי שופטים צריך להיות מבודד מהשפעות פוליטיות, והחלטות של בית משפט עליון צריכות להיות סופיות.
הוועדה לשינוי חברתי כלכלי, שנודעה בשם "ועדת טרכטנברג", על שמו של העומד בראשה, הייתה ועדה ציבורית שמינה ראש הממשלה בנימין נתניהו באוגוסט 2011, בעקבות מחאת האוהלים בקיץ 2011, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל.
בראש הוועדה עמד פרופ' מנואל טרכטנברג, יו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
הוועדה כללה 14 חברים, מהמגזר הציבורי, מהאקדמיה ומהמגזר הפרטי.
שני שרים, מיכאל איתן ולימור לבנת, מונו כמשקיפים בוועדה.
הוועדה עסקה בחמישה תחומים: הצעות לשינוי סדרי עדיפויות במטרה להקל על הנטל של אזרחי ישראל, שינוי תמהיל תשלומי המיסים, הנגשת השירותים החברתיים, הגברת התחרות במשק וצעדי יישום להורדת מחירי הדיור.
הוועדה הגישה את המלצותיה ב-26 בספטמבר 2011, וב-9 באוקטובר 2011 אישרה הממשלה את דו"ח הוועדה ברוב גדול.
ב-5 בדצמבר 2011 אישרה הכנסת את פרק המסים בדו"ח שכולל הקלות מסוימות בנטל המס, כגון תוספת של שתי נקודות זיכוי לאבות עובדים עם ילד עד גיל 3, והעלאת נטל המס על בעלי הכנסות גבוהות ועל רווחי הון.
הפרוטוקולים המלאים של הוועדה נחשפו ב-24 בפברואר 2013 בעקבות עתירה לבג"צ.
ב-25 באוגוסט צורפה חברה נוספת ד"ר רביעה בסיס אשת חינוך מדלית אל-כרמל.
בוועדה פעלו שישה צוותים מקצועיים - חמישה צוותים כלכליים וצוות הידברות.
הצוותים הכלכליים: מיסוי, דיור, תחרותיות ויוקר מחיה, שירותים ציבוריים, מאקרו.
צוות ההידברות הורכב משלושה תתי צוותים – הידברות עם המאהלים, הידברות פורמלית ומפגשי שיתוף ושימוע, וצוות הידברות ברשתות חברתיות באינטרנט שכונה "צוות מנואל".
"צוות מנואל" הוקם על ידי ד"ר אורן צוקרמן ושירי פרציגר כהן ב-11 באוגוסט 2011, לאחר מפגש עם פרופ' טרכטנברג, שבו הוחלט על הידברות בלתי אמצעית עם ציבור הגולשים דרך רשתות חברתיות.
הצוות פעל כגוף עצמאי במסגרת צוות ההידברות של ועדת טרכטנברג.
השם "צוות מנואל", הבלוג, עמוד פייסבוק וחשבונות טוויטר ויוטיוב עלו לאוויר ב-14 באוגוסט.
הצוות אחראי על האסטרטגיה ברשתות החברתיות ועל ניהול השיחה עצמה על ידי תגובות מהירות והתייעצות טלפונית עם נציגי ועדת טרכטנברג ובעיקר צוות ההידברות.
"צוות מנואל" עבד במקביל ובתיאום לאתר שיתוף הציבור הממשלתי, אך תיפקד בצורה עצמאית.
ב-14 באוגוסט פרסמה ועדת טרכטנברג פנייה לציבור להציע רעיונות והצעות לוועדה.
בתוך שבוע התקבלו בוועדה כ-1,100 פניות שונות מאזרחים ומארגונים שונים.
על פי נתוני הוועדה, 29% מהפניות שהתקבלו עסקו בסוגיית הדיור, 22% מהפניות עסקו בסוגיית השירותים החברתיים, 19% מהפניות התייחסו לשיטה ולמדיניות הכלכלית-חברתית, 17% מהפניות עסקו במיסוי ו-13% מהפניות נגעו לסוגיית התחרותיות והמחירים.
85% מהפניות הגיעו מאזרחים, 7% מהפניות הגיעו מאנשי מקצוע שכתבו מתחומם ו-7% נוספים הגיעו מארגונים.
שאר הפניות הגיעו מנבחרי ציבור.
ב-23 באוגוסט החלה הוועדה את דיוניה, בסדרת מפגשים פומביים במטרה לשמוע הצעות ורעיונות מהציבור.
הדיונים התקיימו במכון ון ליר בירושלים ושודרו בשידור חי באתר האינטרנט של הוועדה.
עשרה מוזמנים, ובהם דב לאוטמן והרב שי פירון, הציגו את דבריהם בפני הוועדה.
הנושא המרכזי שעליו דיברו הדוברים היה הצורך בהשקעה בחינוך.
ב-24 באוגוסט התקיים דיון שני שבו הופיעו, בין השאר, פרופ' צבי ארד, שחר אילן וטלי ניר.
חלק מהדוברים דיברו על הצורך בשילוב החרדים במעגל העבודה.
עוד מהצעות הדוברים: על המדינה להתערב באופן אקטיבי בשוק התעסוקה, להעלות את שכר המינימום ולאכוף אותו, לעגן את הזכות לפנסיה בחוק, להרחיב את מרכיבי השכר בפנסיה, לפתח תוכנית לעידוד תעסוקה במקום תוכנית ויסקונסין, להגביל את כוחם של קרנות הפנסיה כדי למנוע סיכון של השקעות החסכון הפנסיוני.
בפני חברי הוועדה הופיע מוטי היינריך, מנהל אתר אינטרנט העוסק ברפורמות משקיות, שטען כי הפתרון לא קשור בעלות תקציבית או בחקיקה, אלא דווקא בביטול חקיקה.
הוא הציע לבטל את כל המכסים ואישורי היבוא לכלל מוצרי הבנייה.
כמו כן הציע לבטל לגמרי את מס השבח, בנימוק שכמות העסקאות שתיגרם אחרי ביטולו גדולה עשרות מונים מהתועלת הכספית שצומחת ממנו.
מיכאל פואה, מנכ"ל מנהיגות יהודית, הציע לשחרר קרקעות מדינה לאזרחים, ובעיקר באזור יהודה ושומרון.
ב-28 באוגוסט נפגש סגן שר הבריאות יעקב ליצמן עם פרופ' טרכטנברג והציג בפניו את רפורמת הסיעוד שגיבש משרד הבריאות.
על פי הרפורמה המוצעת ייכללו לראשונה שירותי סיעוד נרחבים בתוך סל הבריאות הממלכתי, ובמקרים רבים יתייתר הצורך ברכישת ביטוחים סיעודיים פרטיים.
פרופ' טרכטנברג הבטיח להביא את הנושא לדיון מהיר בוועדה.
ב-30 באוגוסט התמקד הדיון בוועדה ביוקר המחיה בישראל.
בפני הוועדה הופיעו 17 נציגי ארגונים ונציגי ציבור.
יו"ר הוועדה פרופ' טרכטנברג אמר כי השינויים שצפויים להיות לא נמדדים רק בתקציב ובכסף, שכן מדובר גם בשינויים מבניים, כגון מבנה הסקטור הציבורי, נושאים של סדרי עדיפויות, סוגיית יוקר המחיה, ונושא הריכוזיות והשפעתו על המחירים.
עוד אמר כי אחת ההמלצות בדו"ח תהיה לגבי דרך עבודת הממשלה על ידי יצירת יחסי גומלין בין הממשלה לציבור, באמצעות שימועים פומביים ושיתוף הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות של הממשלה בעתיד.בין הדוברים: נשיא התאחדות התעשיינים שרגא ברוש ונשיא התאחדות הקבלנים נסים בובליל.
ברוש הציג בפני הוועדה את תוכנית התאחדות התעשיינים להקלה על מצוקת יוקר המחיה, הכוללת הפחתת מע"מ על מוצרי יסוד, סיוע בעלויות דיור, הוזלת הארנונה העירונית, החשמל, הדלק והמים, הפחתת הריכוזיות על ידי תמיכה בעסקים קטנים ועוד.
מקורות ההכנסה לתוכנית, שעלותה 11 מיליארד שקל, יבואו מהגדלת היקפי הבנייה, הקפאת ההפחתה במס החברות והוספת שתי מדרגות מס נוספות.
נשיא התאחדות הקבלנים בובליל אמר כי מחירי הדירות לא יירדו כל עוד לא תטופלנה הבעיות המרכזיות של ענף הבנייה ובראשן בעיית הריכוזיות והמונופולים שמונעים התנהלות של הענף כשוק חופשי.
הוא קרא להגדיל את מספר הקבלנים שמשתתפים במכרזי משרד השיכון לרכישת קרקעות.
ב-31 באוגוסט נערך דיון הציבורי האחרון של הוועדה.
הוא הוקדש לנציגי המאהלים מכל רחבי הארץ, שייצגו סטודנטים, אמהות חד הוריות, דתיים ועוד.
מובילי המחאה החרימו את הדיון.
מתחילת ספטמבר עברה הוועדה מדיונים פומביים לעבודה מקצועית, לקראת גיבוש המלצותיה.
עד תום השלב הראשון של דיוני הוועדה הגיעו אליה כ-5,000 פניות, מהן כ-700 מלוות בניירות עמדה ובקשות להשתתף בישיבות הוועדה.
ב-5 בספטמבר נפגשו חברי הוועדה עם ראשי הסטודנטים בראשות איציק שמולי, ממנהיגי מחאת האוהלים.
במקביל להקמת ועדת טרכטנברג הוקם באופן עצמאי צוות מומחים אלטרנטיבי, שייעץ למחאה החברתית, בראשות פרופ' אביה ספיבק ופרופ' יוסי יונה.
ראשי הצוות האלטרנטיבי מתחו ביקורת על הגדרת המנדט של ועדת טרכטנברג ועל הכללת אנשים שהיו אחראים למדיניות הכלכלית הנוכחית, לטענתם.
לאחר פרסום מסקנות ועדת טרכטנברג, מתחו עליהן ביקורת ראשי המחאה וצוות ספיבק-יונה במסיבת עיתונאים ובתקשורת.
ב-26 בספטמבר 2011 הגישה הוועדה את המלצותיה.
התוכנית התקציבית שהוועדה ממליצה מייעדת לטובת הציבור סך כולל של כ-60 מיליארד שקל על פני חמש שנים.
המלצות הוועדה מגדילות את תוספת התקציב ליעדים חברתיים ב-5-6 מיליארד שקל בשנה בממוצע למשך חמש שנים, ובסך הכול כ-30 מיליארד שקל.
מקורות המימון הנדרש ליישום מסקנות הוועדה באים מתוך התקציב, ובפרט מקיצוץ בתקציב הביטחון, וכן על ידי הפניית החיסכון בריבית המשולמת על החוב הלאומי לטובת היעדים החברתיים.
סך התקבולים הנוספים שיתקבלו כתוצאה מביטול מתווה הורדת המיסים והעלאת מיסים אחרים וסך הורדות המיסים העקיפים ומתן נקודות הזיכוי יסתכמו בכ-30 מיליארד שקל על פני החומש.
להעלות את שיעור המס השולי, על הכנסות מעל ל-40 אלף ש"ח בחודש, ל-48%.
עדכון מדרגות המס ברמות הנמוכות בלבד.
הגדלת המס על רווחי הון ל-25%.
מתן שתי נקודות זיכוי לאבות לילדים בגילאים 0-3.
הגדלת מס ההכנסה השלילי ב-50% לאימהות עובדות.
הפחתת התקרה לדמי ביטוח לאומי לגובה 5 פעמים השכר הממוצע.
הטלת מס יסף של 2% על הכנסות מהון ומעבודה של מעל למיליון ש"ח לשנה.
העלאת הפרשות המעסיקים לדמי ביטוח לאומי ל-7.5% מהשכר, על חלק השכר הגבוה מ-60% מהשכר הממוצע.
ביטול ההעלאה המתוכננת ב-40 אגורות של הבלו על הדלק.
ביטול המכס של 15% על מוצרי חשמל ואלקטרוניקה.
הפחתת המכס על מוצרי מזון מיובאים.
חוק חינוך חובה חינם לגילאי 3–4.
יום לימודים ארוך עד השעה 16:00 בהדרגה עד 2016.
המדינה תפקח על כל מעונות היום, פרטיים וציבוריים, כולל על שכר הלימוד.
הרחבת היצע מעונות היום במחיר מפוקח - תוספת 60 אלף מקומות לילדים במעונות.
הפחתת נטל תשלומי ההורים ברכישת ספרי לימוד לתלמידים בכיתות א'- י"ב באמצעות סבסוד.
בניית 5,000 יחידות דיור להשכרה ו-5,000 לרכישה במחירים זולים יחסית למשפחות מהמעמד הבינוני שמשתכרות עד 15 אלף שקל בחודש.
הכפלת ארנונה לדירות שאינן מאוכלסות.
קנסות על בעלי מגרשים ריקים שאושרו לבנייה.
דרישה לסיוע מוגבר בשכר דירה, לזכאי הדיור הציבורי, לקשישים ולמגזר הערבי.
הפעלת רשת קווי תחבורה מהירים מהפריפריה למרכז.
יצירת כרטיסים משולבים עם הרכבת.
הגברת התחרות במשק באמצעים שאינם כרוכים בהוצאה תקציבית.
הסרת מכסי יבוא בשתי פעימות.
הקמת ועדה למתן פתרון מהיר לביטול הריכוזיות בבנקים.
הקמת מתקן ייצור מלט שישבור את המונופול של חברת נשר.
חקיקה שתחייב רגולטורים להכניס שיקולי תחרות בהחלטותיהם.
הקטנת חלקן של חברות הליסינג בענף הרכב הישראלי.
הגברת התחרותיות בשוק חלקי החילוף ויצירת "שוק רכב סיטונאי", שבו היבואן הוא רק המפיץ הראשוני ואילו המכוניות מועברות לרשת סוכנים עצמאיים.
הקמת ועדה בין משרדית שתורכב מנציגים ממשרד התחבורה וממשרד האוצר לצורך הסדרת ענף הרכב.
החזרת הפיקוח ממשלתי את מחיר גז הבישול הקמעוני והסיטונאי כדי להביא להפחתת מחירו, ולחסוך תשלום יתר של כ-150 מיליון שקל מדי שנה לספקיות הגז.
בחינת יישום רפורמה נוספת בשוק הגז הביתי.
ביצוע שינויים בשוק הגז הביתי.
כגון: לאפשר החלפת ספק גז בבתים משותפים גם בהסכמת שליש בלבד מן הדיירים, וכן להתיר אספקת גז בבניינים חדשים רק לאחר קבלת אישור מוועד בית נבחר, כדי לנתק את הזיקה שבין הקבלן הבונה לבין ספקית הגז.
ועדה להעמקת הגבייה ולטיפול בהון השחור, בראשות יו"ר רשות המיסים, יהודה נסרדישי, ובהשתתפות נציגים של רשות המיסים, משרד המשפטים ורשות ניירות ערך.
ועדה למלחמה במקלטי המס שהקימו אנשים בעשירון העליון כדי להימנע מתשלום המיסים הישירים הגבוהים.
הצוות לבחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות בראשות המפקח על הבנקים דודו זקן.
ב-9 באוקטובר 2011 אישרה הממשלה את המלצות הוועדה ברוב גדול.
בהמשך לאישור גורף זה, אושרו באופן פרטני גם אחדים מפרקי הדו"ח: פרק המיסוי, פרק התחרותיות ויוקר המחיה, פרק החינוך ופרק הדיור.
עקב תגובת הגננות לשינוי חוק חינוך חובה מגיל שלוש, לפיו יוכנסו ילדים בגיל שלוש לגנים עירוניים קיימים ללא התאמת המבנה הפיזי של הגנים ותקן הגננות קם ב-2012 ארגון הגננות המחנכות.
לפי בדיקה שערך בנק ישראל, נכון ליוני 2012 אימצה הממשלה 68% מההמלצות, אם כי עדיין לא יישמה את כולן בפועל.
עם ההמלצות שאומצו נמנים גם שני הפרקים הנחשבים לחשובים ביותר בדו"ח - הענקת חינוך חינם מגיל 3, והפסקת מתווה הפחתת המיסים שבה החלה הממשלה.
בתחום המיסוי אומצו מרבית ההמלצות, למעט שתיים: הטלת מס לעשירים (מס יסף) והעלאת הפרשות המעסיקים לדמי ביטוח לאומי.
פרקי הדו"ח שעסקו בחרדים, עובדים זרים, סיעוד, ובריאות, לא עלו לדיון בממשלה.
ביולי 2012 הושק אתר watch.gov.il של הסדנא לידע ציבורי והשר מיכאל איתן שמטרתו לעקוב אחרי המלצות הוועדה; לפי האתר, נכון ליולי יושמו 25 מתוך סך כל 139 ההמלצות, ו-47 מהן נמצאות בשלבי יישום.
23 המלצות לא אומצו ו-39 נמצאות בטיפול אך הן "תקועות" ואינן מקודמות.
ועדת חבר העמים לקברי מלחמה היא ארגון בין-לאומי שבו חברות שש מדינות, אשר תפקידו המרכזי הוא לסמן, לתעד ולתחזק את קברי אנשי הכוחות המזוינים של מדינות חבר העמים הבריטי שנפלו בשתי מלחמות העולם, ואת האנדרטאות שעל גביהן מונצחים שמותיהם.
הוועדה מופקדת גם על הנצחת שמות אזרחי מדינות חבר העמים אשר נהרגו עקב פעולת אויב במלחמת העולם השנייה.
הוועדה נוסדה על ידי הבריטי פביאן וייר והוקמה בצ'רטר מלכותי ב-1917 תחת השם הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה.
הוועדה שינתה שם זה לשמה הנוכחי בשנת 1960.
במסגרת המנדט שלה, על הוועדה להנציח את חללי המלחמה של חבר העמים באופן אישי ושוויוני.
לשם כך חללי המלחמה מונצחים בשמם על גבי מצבה, במקום קבורה מוגדר, או – בנוגע לנעדרים – על גבי אנדרטה.
הם מונצחים באופן אחיד ושוויוני, ללא קשר לדרגתם הצבאית, מעמדם האזרחי או גזעם.
כיום אחראית הוועדה על הנצחתם של 1.69 מיליון חללי הכוחות המזוינים של חבר העמים.
מאז ייסודה הקימה הוועדה למעלה מ-2,500 בתי קברות צבאיים ומספר רב של אנדרטאות.
הוועדה אחראית כיום על אחזקתם של קברי מלחמה הממוקמים ב-23,000 אתרי קבורה נפרדים בסך הכול ושל יותר מ-200 אנדרטאות, הפזורים כולם בשטחיהן של 150 מדינות.
הוועדה פועלת על בסיס התמיכה הכספית של שש המדינות החברות בה: בריטניה, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, הודו ודרום אפריקה.
הנשיאה הנוכחית של הוועדה היא אן, הנסיכה המלכותית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התברר לפביאן וייר, אז מנהל של חברה מסחרית, שהוא אינו רשאי להתגייס לצבא הבריטי מפאת גילו (45).
הוא הצליח להתמנות כמפקד יחידה ניידת של הצלב האדום הבריטי.
הוא הגיע לצרפת בספטמבר 1914 ובעת שהותו שם זועזע מעובדת אי-קיומו של מנגנון רשמי כלשהו לסימון קבריהם של הנופלים בקרב.
הוא חש מחויב להקים במסגרת הצלב האדום ארגון שיעסוק בכך.
ב-1915 קיבלה עבודתו הכרה רשמית מצד משרד המלחמה האימפריאלי, והיחידה של וייר הועברה למסגרת הצבא הבריטי תחת השם "הוועדה לרישום קברים".
כאשר נודע בציבור על עבודת הוועדה, היא החלה לקבל בקשות של קרובי הנופלים למידע ולקבלת תצלומים של קברים.
במרץ 1915 החלה הוועדה להשיב על הפניות במשלוח תצלומים ומידע אחר בסיועו של הצלב האדום.
שם הוועדה שונה באביב 1916 ל"מינהל לרישום קברים ולמידע" מתוך הכרה בהיקף עבודתה ובכך שהיא כוללת גם אספקת מידע.
עבודת המינהל אף התרחבה לחזיתות מלחמה נוספות מעבר לחזית מערב אירופה, ואנשיה פעלו ביוון, במצרים ובעיראק.
ככל שהתמשכה המלחמה גברה בקרב אנשי הוועדה הדאגה לגורלם של הקברים בתקופה שלאחריה.
הממשלה הבריטית הקימה בינואר 1916, על פי הצעת הצבא, את הוועדה הלאומית לטיפול בקברי חיילים, והנסיך אדוארד (לימים המלך אדוארד השמיני) הסכים לשמש כנשיאה.
גוף זה נועד לקבל לידיו לאחר המלחמה את עבודתו של המינהל לרישום קברים ומידע.
הממשלה העדיפה להקים לשם כך גוף מיוחד מאשר להטיל משימה זו על אחד ממשרדי הממשלה.
ב-1917 הגיש וייר בסיועו של הנסיך אדוארד תזכיר למועצת המלחמה האימפריאלית ובו הצעה להקים באמצעות צו מלכותי ארגון כלל-אימפריאלי לטיפול בקברי החללים.
הצעה זו נתקבלה, והוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה הוקמה בצו מלכותי ב-21 במאי 1917. כנשיא הוועדה נתמנה הנסיך אדוארד.
שר המלחמה אדוארד סטנלי מונה ליושב ראש הוועדה, ווייר מונה כסגן היושב ראש.
הוועדה החלה למלא את משימותיה בהיקף משמעותי לאחר סיום המלחמה.
לאחר שהובטחו שטחי קרקע עבור בתי קברות ואנדרטאות, החל ביצוע המשימה העצומה של תיעוד פרטי החללים.
עד 1918 זוהה מיקומם של 587 אלף קברים, ועוד 559 אלף חללים נרשמו ככאלו שמקום קבורתם לא נודע.
בנובמבר 1918 הגישה הוועדה (בהנהלתו של פרדריק קניון, מנהל המוזיאון הבריטי) מסמך ובו פירוט הדרך הראויה לשיטתה להקמת בתי הקברות.
עיקרון מרכזי בו היה אי-השבת גופות החללים לקבורה בארצות מוצאם – לא רק בגלל הקושי הלוגיסטי העצום הטמון בכך אלא גם משום התחושה שהחזרת החללים לארצם תתנגש עם רגשות האחווה שהתפתחו בין כל אלו ששירתו, חיילים כקצינים.
עיקרון מרכזי נוסף היה הקמת אנדרטאות בתבנית אחידה על מנת להימנע מביטוי של הבדלי מעמדות.
שני העקרונות עוררו ויכוח ציבורי נרחב, אשר חולל דיון ער בפרלמנט הבריטי ב-4 במאי 1920. בסופו של דבר התקבלו ההצעות שבמסמך הוועדה.
הקמת בתי הקברות הקבועים הראשונים
שלושה מן האדריכלים האזרחיים הבולטים של אותה תקופה – הרברט בייקר, רג'ינלד בלומפילד ואדווין לאצ'נס – נשכרו על ידי הוועדה כדי לתכנן את בתי הקברות והאנדרטאות.
על פי המתווה שנקבע בדו"ח קניון, בנתה הוועדה שלושה בתי קברות ניסיוניים (לה טרפור (Le Treport), פורסוויל (Forceville), ולובנקור (Louvencourt)).
בסופו של דבר הוסכם שעיצובו של זה אשר נבנה בפורסוויל הוא המוצלח ביותר: בהתייעצות עם מתכננת הגנים גרטרוד ג'קיל, יצרו שם האדריכלים בית קברות מוקף גדר בתבנית של גן ובו מצבות אחידות.
אליהם התווספו צלב ההקרבה בעיצובו של בלומפילד ומצבת הזיכרון בעיצובו של לאצ'נס.
בית הקברות של פורסוויל הפך, לאחר מספר שינויים, לדגם הבנייה של הוועדה.
במקרים רבים פורקו בתי קברות קטנים והקברים הועברו מהם ורוכזו באתרים גדולים יותר.
ריכוז הקברים ובניית בתי הקברות הסתיימו ב-1938, לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מאז תחילתה של מלחמת העולם השנייה עמדה לרשות הוועדה יחידת רישום קברים.
לאור העלייה במספר האזרחים שנספו במלחמה, בהשוואה למלחמת העולם הראשונה, הסכים ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל להצעתו של וייר שהוועדה תנהל מרשם של אזרחי מדינות חבר העמים שנפלו במלחמה.
הספר רב הכרכים המכיל רשימה זו – ובה למעלה מ-67,000 שמות של גברים, נשים וילדים, נשמר מאז 1956 במנזר וסטמינסטר.
כאשר החל מהלך המלחמה לנטות לטובת בעלות הברית יכולה הייתה הוועדה להתחיל בהשבת בתי הקברות והאנדרטאות של מלחמת העולם הראשונה – שרבים מהם הוזנחו בימי המלחמה וכיבוש האזורים בהם נמצאו על ידי מדינות הציר – למצבם שלפני פרוץ המלחמה.
כמו כן היא החלה במילוי המשימה של הנצחת כ-600,000 חללי מדינות חבר העמים הבריטי מן המלחמה האחרונה.
ב-1949 השלימה הוועדה את בנייתו של בית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ – הראשון מבין 559 בתי קברות חדשים, שאליהם נוספו 36 אנדרטאות חדשות.
בסופו של דבר הוצבו 350,000 מצבות חדשות.
ההיקף הגאוגרפי הרחב יותר של מלחמת העולם השנייה, מחסור בידיים עובדות ואי השקט הפנימי במספר ארצות (שחלקן קיבלו את עצמאותן מידי בריטניה לאחר המלחמה) הביאו כולם לכך שתוכנית הבנייה של הוועדה להנצחת חללי מלחמה זו הסתיימה רק בשנות ה-60.
אתרי קבורה ואנדרטאות שבטיפול הוועדה
כיום אחראית הוועדה להנצחה המתמדת ב-150 מדינות של 1.69 מיליון אנשי צבא של מדינות חבר העמים שנפלו חלל.
כמו כן היא אחראית להנצחת שמותיהם של כ-67,000 אזרחים שנהרגו עקב פעולת אויב במלחמת העולם השנייה.
כ-935 אלף חללים צבאיים מונצחים בשמותיהם על גבי מצבה הניצבת באתר קבורה מוגדר.
שמותיהם של קרוב ל-760 אלף איש הונצחו על גבי אנדרטאות לנעדרים.
כיום מטפלת הוועדה בסך הכול באחזקת 23,000 אתרי קבורה נפרדים ו-200 אנדרטאות.
מרבית אתרי הקבורה שוכנים בתחומי בתי קברות אזרחיים בתחומיה של בריטניה.
עם זאת הוועדה עצמה תכננה ובנתה ברחבי העולם כ-2,500 בתי קברות צבאיים.
הוועדה גם תכננה והקימה אנדרטאות להנצחת חללים שמקום קבורתם לא נודע, אשר הגדולה שבהן היא אנדרטת תיאפוואל.
בנוסף לאחזקת קברי חללי מדינות חבר העמים מתחזקת הוועדה על פי הסכמים עם הממשלות הנוגעות בדבר יותר מ-40 אלף קברי מלחמה של חללים שאינם ממדינות חבר העמים.
לבסוף, בטיפול הוועדה נמצאים גם למעלה מ-25 אלף קברים של אנשי צבא ואזרחים שלא נפלו במהלך מלחמה.
הוועדה עוסקת רק בהנצחתם של אלו שמתו בתקופות מלחמה מוגדרות בעת שירות בצבאה של אחת ממדינות חבר העמים, או אלו שנפטרו מסיבות שיש ליחסן לשירות זה.
תקופות הזמן שנוהגים לפיהן לצורך זה הן:
בנוגע למלחמת העולם הראשונה – 4 באוגוסט 1914 עד 31 באוגוסט 1921;
בנוגע למלחמת העולם השנייה – 3 בספטמבר 1939 עד 31 בדצמבר 1947.
הוועדה ייחסה מראשית דרכה חשיבות רבה לתכנון האתרים שהקימה.
בית קברות אופייני שהוקם על ידה מוקף חומת אבן ובה כניסה מבעד לשערי ברזל.
בגדולים שבאתרים מותקן שלט, המתאר את המערכות הצבאיות הרלוונטיות שהתרחשו בקרבתם.
בכל האתרים, למעט הקטנים ביותר, מצויה תיבת ארד ובה ספרון המונה את שמות החללים הקבורים שם בציון מיקום מצבתם, ובו גם תרשים של האתר.
בבתי קברות שבהם למעלה מ-40 קברים מוצב (באחד משלושה ממדים אפשריים) צלב ההקרבה שתכנן הארכיטקט בלומפילד.
זהו צלב בעל חתך מתומן, הניצב על גבי בסיס מתומן גם הוא, כשאל פניו צמודה חרב.
בבתי קברות ובהם למעלה מ-1,000 קברים ניצבת גם מצבת הזיכרון, שתוכננה על ידי האדריכל לאצ'נס.
היא מנציחה את בעלי כל האמונות.
עיצובה נועד להיות מרוחק מכל צורה הקשורה לאמונה דתית כלשהי.
הקברים עצמם ערוכים במידת האפשר בשורות ישרות ומסומנים על ידי מצבות בעלות עיצוב אחיד, שמרביתן עשויות אבן גיר.
בשונה ממצבות צרפתיות, גרמניות או אמריקניות, המצבות הן מלבנים אנכיים ששוליהם העליונים מעוגלים.
מצבות כל החללים בני האמונה הנוצרית נושאים חריתה של צלב, ולאחרים ניתן על גביה סמל דתי מתאים על פי אמונתם (או שלא נחרת עליה סימול כזה, במקרה של חסרי דת).
כל מצבה נושאת את סמל הלאום של החלל או את סמל הרגימנט אליו השתייך, בצירוף פרטיו האישיים, דרגתו, שם יחידתו, מועד מותו וגילו וכן טקסט אישי שנבחר על ידי קרוביו.
מצבותיהם של אלמונים נושאות רק את אותם פרטים שניתן היה לברר על החלל משנמצאה גופתו.
באתרים המועדים לתנאי מזג אוויר קשים או לרעידות אדמה, כמו תאילנד או טורקיה, נעשה שימוש במצבות אופקיות (שהן קטנות מכדי לשאת חריתה של סמל יחידתו של החלל) במקום המצבות האנכיות הסטנדרטיות, וצלב ההקרבה הוחלף בצלב שנבנה אל תוך קיר.
אמצעים אלו נועדו למנוע מהם נזק או שקיעה בקרקע בעקבות רעידת אדמה.
הגינון הוא מרכיב קבוע בעיצובם של בתי הקברות של הוועדה והוא משתלב במרכיבים המבניים שלהם, והיווה חלק בלתי נפרד בעבודת האדריכלים שתכננו אותם.
המטרה המקורית של גינון בתי הקברות הייתה יצירת תחושה של שלווה אצל המבקרים, בניגוד לתחושה שיוצרת סביבה של מצבות חשופות.
בסיוע המלצות מקצועיות שניתנו לוועדה בתחילת עבודתה על ידי מנהלי גני קיו היא תכננה בתי קברות שבהם נעשה שימוש במינים מתאימים של צמחים.
כמו כן נבחרו צמחים שיצרו תחושה סנטימנטלית של תזכורת למראה הגנים בארצותיהם של החללים.
תשומת לב מוקדשת לשימוש בצמחים במגוון טקסטורות, גבהים ותקופות פריחה.
כך, בקרבת מצבות ניטעו מיני צמחים שלא יסתירו את הכיתוב שעליהן.
בעיצוב בתי הקברות נמנע בדרך כלל כל שימוש בריצוף בין שורות המצבות וזאת על מנת לתרום לפשטות העיצוב של בתי הקברות.
הקרקע כוסתה בדשא, המושקה במים לפי הצורך בעונות היובש.
היכן שההשקיה אינה מספקת או בלתי אפשרית לא נעשה שימוש בדשא ואדמת בתי הקברות היא חשופה בעיקרה.
שם גם נעשה שימוש במיני צמחים המתאימים לתנאי המקום.
תחזוקת הצמחייה בבתי קברות גדולים נעשית באמצעות צוותי גינון קבועים.
בבתי קברות קטנים עובדים גננים במשרה חלקית.
באזורים שבהם מרובים בתי הקברות, כמו בחזית המערבית באירופה, פועלים צוותי גינון ניידים.
פעולת הוועדה ממומנת על ידי מענקים תקציביים מטעם ממשלות שש המדינות החברות בה.
בשנת הכספים 2007–2008 הסתכמו מענקים אלו ב-43 מיליון לירות בריטיות.
היקף ההשתתפות של כל מדינה בתקציב הוועדה הוא ביחס ישר למספר הקברים של חייליה המטופלים על ידי הוועדה, כמפורט להלן:
בראש הוועדה עומדים נשיא (כיום, 2024 – אן, הנסיכה המלכותית), יושב ראש וסגנו, והמנהל הכללי.
בין חברי הוועדה נכללים הנציבים העליונים של חמש המדינות החברות בוועדה בנוסף לבריטניה.
המטה הראשי של הוועדה שוכן מאז 1972 בעיירה מיידנהד (Maidenhead) שממערב ללונדון.
לוועדה גם משרדים אזוריים בבריטניה, קנדה, דרום אפריקה, צרפת, בלגיה, איטליה ומצרים.
אלו מופקדים על הטיפול באתרי הוועדה באירופה וצפון אמריקה ובחלק מארצות אפריקה ודרום מזרח אסיה.
ניהול הטיפול באתרי הוועדה ביתר המדינות נתון בידי המטה הראשי שלה.
בתי הקברות של הוועדה זוכים בדרך כלל ליחס מכבד בתור אתרים הומניטריים א-פוליטיים, ומקרי החילול וההשחתה שלהם הם נדירים.
כאשר הם מתרחשים הם זוכים לתשומת לב חדשותית במדינות חבר העמים.
כך למשל, באחד מבתי הקברות הגדולים בצפון צרפת ציירו ונדלים סיסמאות אנטי-בריטיות ואנטי-אמריקניות במרץ 2003, לאחר תחילת מלחמת עיראק.
כמו כן, תחזוקתם של בתי הקברות הרבים בעיראק הוזנחה לאחר שסדאם חוסיין אסר על עובדי הוועדה לטפל בהם לאחר מלחמת המפרץ.
כיום עוסקת הוועדה בתחזוקה השוטפת של בתי הקברות והאנדרטאות שבטיפולה, ומביאה למנוחות את נופלי שתי מלחמות העולם מצבאות חבר העמים, ששרידיהם מתגלים מעת לעת בחזיתות הלחימה לשעבר.
בנוסף עוסקת הוועדה בשנים האחרונות בשלושה פרויקטים מיוחדים:
צילום כל המצבות והאנדרטאות שבטיפול הוועדה על מנת להעמיד הצילומים לרשות הציבור – הגוף המוציא את הפרויקט לפועל הוא הפרויקט הצילומי של קברי המלחמה;
בעקבות חקירה ארכאולוגית שנערכה ב-2008 ובה נחשפו בצפון צרפת קברי אחים של חיילים אוסטרלים הוקם על ידי הוועדה בית קברות צבאי חדש בצפון צרפת (הראשון שהקימה הוועדה מאז הקמת בתי הקברות לאחר מלחמת העולם השנייה).
נקברו בו בקברים אישיים – ועודם נקברים – החללים שנתגלו בקברי האחים, ואשר נפלו בקרב פרומל (Fromelles) ביולי 1916.
הפקת אירועי זיכרון ופעילויות זיכרון רבי היקף שהתקיימו ומחוץ לה בין יום השנה המאה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אשר חל באוגוסט 2014 לבין יום המאה לשביתת הנשק במלחמה, שחל בנובמבר 2018.
ועדת החקירה הממלכתית לעניין בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור (הידועה גם בשם ועדת זיילר) היא ועדת חקירה ממלכתית שמונתה ב-2001 לבדוק את תחום הבנייה והתכנון בישראל בדגש על בטיחות המבנה, הן של מבנים חדשים והן של בניינים קיימים, והאחריות על בטיחות המבנים של הגורמים העוסקים בתחום.
ב-29 במאי 2001, חמישה ימים לאחר התרחשות אסון אולמי ורסאי, החליטה ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להקים ועדת חקירה ממלכתית.
ב-29 ביוני 2001 נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק העמיד את הנשיא בדימוס של בית המשפט המחוזי בירושלים השופט ורדימוס זיילר בראשות הוועדה וכן מינה את חברי הוועדה: פרופסור ארנון בנטור, האלוף פרופסור יצחק בן ישראל, דוקטור מחמוד עבאסי ועו"ד נעמי שטרן.
על הוועדה הוטל לבדוק את:
בדצמבר 2003 פורסם דו"ח הוועדה.
הדו"ח דיבר על כשל מערכתי בענף הבנייה בישראל וצורך בשינוי מבני ותפיסתי.
ההמלצות עסקו במגוון היבטים-טכניים, ארגונים ומשפטיים, בתחום הטיפול של מספר גופים.
ב-5 בספטמבר 2004, לאחר העמדת תקציב, הממשלה החליטה כי ועדת ההיגוי תגיש את המלצותיה עד סוף ינואר 2005.
עריכת קוד בנייה-מסמך המרכז את ההוראות החוקיות השונות, תוך הבחנה בין הנושאים הטכניים לנושאים בעלי עניין ציבורי.
עריכת תקני הבנייה, עדכונם והעברת תכנים טכניים מתוך תקנות.
"המפרט הכללי לעבודות בנייה"-קידום סטנדרטיזציה של מסמכי חוזה והטמעתם במגזר הציבורי כנוסח מחייב, עם אפשרות להכנסת התאמות
יצירת הבחנה בין תהליכים הדורשים התייעצות ציבורית לתהליכים שבמהותם טכניים
לחייב תיאום של כל החקיקה או הנחיות בנושא תכנון ובנייה, טרם פרסומם, עם הרשות לתכנון ולבניה
הקמת מכוני בקרה פרטיים לפיקוח על תכנון והקמת מבנים
פישוט הליכי בקשת היתר בנייה ומתן האחריות לאישור הנדסי למכוני בקרה ואישור התאמה לתוכנית לוועדה המקומית
קיצור הליכים לעבודות בנייה מצומצמות
אחד מתוצרי המלצות הוועדה הוא פורטל המידע לרישוי ובנייה של מינהל התכנון.
דו"ח ועדת ויזל נכתב על ידי הוועדה הבין-לאומית לחקר השואה ברומניה.
הוועדה הוקמה על ידי הנשיא לשעבר, יון איליאסקו באוקטובר 2003 על מנת לחקור ולפרסם דו"ח על תולדות השואה ברומניה, ולבסס המלצות ספציפיות לחינוך ציבורי בנושא.
ביוני 2003 פרסמה ממשלת רומניה הודעה בה נקבע שבגבולות רומניה לא התרחשה כל שואה בין השנים 1940–1945. הדבר סתר ראיות שהוכיחו כי רומניה רצחה מאות אלפי יהודים תוך שימוש בכוחות צבא ומשטרה רומניים שפעלו בשטחים בהם היא שלטה באוקראינה, בעיקר בטרנסניסטריה, וגם בשטחי רומניה עצמה.
במקביל פורסם מחקר באותה עת של ההיסטוריון הישראלי ז'אן אנצ'ל על תולדות השואה ברומניה, בהוצאת יד ושם, ובו תיעוד מקיף של רצח 420,000 יהודים (240 אלף מהם אזרחי רומניה ו-180 אלף אזרחי ברית המועצות לשעבר, בעיקר מאוקראינה הסובייטית).
מאחר שרשויות רומניה לא חזרו בהן מן ההודעה, פנה יו"ר יד ושם אבנר שלו לשרת החינוך של רומניה, אקטרינה אנדרונסקו, וקבע כי מדובר בשקר היסטורי:
ביולי 2003 התראיין נשיא רומניה יון איליאסקו לעיתון "הארץ" ופרסם שוב הצהרות שגימדו את היקף השואה ואת אחריות רומניה לשואה בשטחים שהיו בשליטתה במלחמת העולם השנייה, וניקה את העם הרומני מרצח יהודים ברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אחרי פרסום הראיון הציע אבנר שלו לנשיא רומניה להקים ועדת היסטוריונים שתחקור את הנושא.
הפניה זכתה גם לתמיכת מוזיאון השואה בוושינגטון, ארגון בני ברית ומשרד החוץ בישראל.
לבסוף, ב-22 באוקטובר 2003 הקים נשיא רומניה, יון איליאסקו את הוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
תקציב הוועדה אושר על ידי ממשלת רומניה בהחלטה מס' 227 מיום 20 בפברואר 2004, והרכבה אושר בהחלטת ממשלת רומניה מס' 672 מיום 5 במאי 2004.
בראש הוועדה עמד חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל ובין חבריה (כמפורט בהמשך) היה גם ז'אן אנצ'ל.
סגני יו"ר הוועדה היו פרופ' טוביה פרילינג, ראדו יואניד (לימים שגריר רומניה בישראל) וההיסטוריון הצבאי הרומני מיכאיל א' יונסקו (Mihail E.
הוועדה נפגשה שלוש פעמים, במאי 2004 בוושינגטון די.
סי., בספטמבר 2004 בירושלים ובנובמבר 2004 בבוקרשט.
הדו"ח הסופי הוגש לנשיא רומניה ב-11 בנובמבר 2004.
מזכיר הוועדה: יואן סקורטו (Ioan Scurtu), היסטוריון רומני.
ויורל אקים (Viorel Achim), היסטוריון רומני, מחבר הספר "הצוענים בהיסטוריה של רומניה" (Țiganii în istoria României).
ז'אן אנצ'ל, היסטוריון ישראלי יליד רומניה, מחבר "תולדות השואה - רומניה".
קולט אביטל, פוליטיקאית ודיפלומטית ישראלית ילידת רומניה.
אנדרו בקר (Andrew Baker) חבר הוועד היהודי האמריקאי.
ליאה בנימין (Lya Benjamin), היסטוריונית יהודייה רומניה.
ליביו בריס (Liviu Beris), מהתאחדות ניצולי השואה ברומניה.
ברהם (Randolph Braham), היסטוריון יהודי אמריקאי יליד רומניה.
אירינה קאז'אל מארין (Irina Cajal Marin) מפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
אדריאן צ'יופלנקה (Adrian Cioflâncă), היסטוריון רומני.
יואן צ'יופרקה (Ioan Ciupercă) דקאן הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת יאשי.
אלכסנדרו אליאס (Alexandru Elias), מפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
אלכסנדרו פלוריאן (Alexandru Florian), היסטוריון רומני.
מיכאי דינו גאורגיו (Mihai Dinu Gheorghiu), סוציולוג רומני.
הילדרון גלאס (Hildrun Glass), היסטוריון גרמני.
מנחם הכהן, רב ראשי של יהדות רומניה.
ואסילה יונסקו ממרכז הצוענים Aven Amentza.
קורנליו מיכאי לונגו (Corneliu Mihai Lungu), ארכיבר והיסטוריון מהארכיונים הלאומיים המרכזיים בבוקרשט
ויקטור אופסקי (Victor Opaschi), יועץ נשיא רומניה לתרבות ודתות.