tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, לא נמצאו הוכחות חותכות לכך שהוא אכן הסגיר אותם לידי הנאצים.
בהליך משפטי שנערך בשנת 1949 זוכה ואן מארן מכל אשמה.
ב-1963 איתר צייד הנאצים שמעון ויזנטל את קרל זילברבאואר, אולם הוא לא ידע מי היה המלשין.
מעצרו של זילברבאואר, גרמו לפתיחה מחדש של התיק, וואן מארן נחקר בשנית.
גם הפעם לא נמצאו עדויות לכך שהוא היה הבוגד.
כמו כן לא נמצאו עדויות לכך שהוא שנא יהודים או את משפחת פרנק.
מיפ חיס חזרה בה באמונתה שוואן מארן היה הבוגד, והודתה שרק התנהגותו הלא-סימפתית גרמה לה לחשוב כך.
אוטו פרנק גם כן יצא נגד האשמתו של ואן מארן, אולם בראיון אחר כן רמז שהוא היה הבוגד.
ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד מותו באמסטרדם ב-28 בנובמבר 1971.
עד היום לא הוכח בוודאות מי היה המלשין.
חשודים נוספים הם לני הרצוג, טוני אהלרס ונלי ווסקאול (אחותה של בפ).
יש אף הטוענים שמשפחת פרנק נתפסה באקראי במהלך פשיטה למציאת תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.
וילם ואן דה פול (בהולנדית: Willem van de Poll; 13 באפריל 1895 – 10 בדצמבר 1970) היה צלם עיתונות הולנדי.
הוא יצא למסעות צילום רבים ברחבי העולם, ובין השאר הנציח את ארץ ישראל ואת התפתחותה של מדינת ישראל ברבבות צילומים שהותיר אחריו.
ואן דה פול נולד באמסטרדם שבהולנד.
הוא למד צילום ב-1919 בווינה שבאוסטריה.
לזמן מה שימש כעוזרו של הבמאי אלכסנדר קורדה, עד שחזר להולנד ב-1920. הוא החל בקריירה של כתב-צלם-נוסע במסעות לפולין ולאיסלנד, ב-1934 למצרים, ולברלין ופריז ב-1935. במהלך מלחמת העולם השנייה, או לקראתה, הוא תיעד את גטו ורשה ואת חבל הסודטים.
בסוף המלחמה תיעד את יום השחרור של ערי הולנד השונות ושל מחנה הריכוז אמרספורט.
לאחר המלחמה מונה לצלם הרשמי של משפחת המלוכה ההולנדית.
הוא תיעד את מלחמת העצמאות והחיים האזרחיים בזמן המלחמה.
בשנת 1950 שהה במדינות השכנות לישראל, כולל במזרח ירושלים, וצילם רבות את האזור.
הוא צילם שוב בישראל ובשכנותיה ב-1953, וחזר לאזור ב-1960. תקופת צילומים פורייה נוספת שלו בישראל החלה בסוף שנת 1963 והסתיימה במהלך שנת 1965.
ואן דה פול נפטר באמסטרדם ב-10 בדצמבר 1970.
בעשור השני של המאה ה-21 תרמה ממשלת הולנד לוויקיפדיה מעל 27,300 תמונות מאת ואן דה פול, מרביתן צולמו בארץ ישראל.
וילם הסלץ דה פלמינך (בהולנדית: Willem Hesselsz de Vlamingh, נולד ב-28 בנובמבר 1640, מת ב-1698 או מאוחר יותר) היה רב-חובל הולנדי, שחקר את החוף המערבי המרכזי של אוסטרליה (אז הולנד החדשה) בשלהי המאה ה-17. משימתו לא נשאה פרי, אבל הוא מיפה חלקים מן החוף המערבי של יבשת אוסטרליה.
וילם דה פלמינך נולד באוסט-פלילנד ברפובליקה ההולנדית ב-28 בנובמבר 1640.
בשנת 1664 הפליג דה פלמינך לנובה זמבלה וגילה את יֶלְמֶרְלַנְד.
בשנת 1668 נשא פלמינך אישה; מקצועו היה רב-חובל בספינת ציידי לווייתנים, והוא המשיך לחיות באי פלילנד.
ב-1687 מכרו הוא ואשתו את מקום מגוריהם וב-1688 הצטרף פלמינך לחברת הודו המזרחית ההולנדית ויצא למסעו הראשון לבטאביה באותה שנה.
לאחר מסע שני, בשנת 1694, התבקש על ידי ניקולאס ויטסן להרכיב משלחת לחיפוש ה"רידרשאפ ואן הולנד" (1682), אוניית דגל של החברה, שאבדה על 326 נוסעיה וצוותה בדרכה לבטאביה מוקדם יותר באותה שנה.
פקידי החברה סברו, שייתכן והאונייה עלתה על שרטון על החוף המערבי של טרה אוסטרליה.
וילם מרוברוק (בהולנדית: Willem van Rubroeck; בערך 1220 – בערך 1293) היה מיסיונר פרנציסקני ומגלה ארצות פלמי, יליד רוברוק, פלנדריה.
תיאור מסעותיו הוא אחת מיצירות המופת של הספרות הגאוגרפית של ימי הביניים, הדומות לאלה של מרקו פולו ואבן בטוטה.
הוא נסע למקומות שונים של האימפריה המונגולית באסיה לפני שחזר לאירופה.
וילם ליווה את המלך לואי התשיעי מצרפת במסע הצלב השביעי בשנת 1248. ב־7 במאי 1253, בהוראתו של המלך, הוא יצא למסע מיסיונרי כדי להמיר את המונגולים הטטרים לנצרות.
וילם מרוברוק היה השליח האירופי הרביעי אצל המונגולים.
קדמו לו ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה ואשלינו מלומברדיה בשנת 1245 ואנדרה דה לונג'ומאו בשנת 1249. לואי התשיעי מלך צרפת ביקש לשגר שליחים נוספים בשל הדיווחים על נוכחות נוצרים נסטוריאנים בקרב המונגולים, אך נמנע מלעשות זאת במשלחת רשמית.
וילם מרוברוק עצר בהתחלה בקונסטנטינופול כדי להתייעץ עם בלדווין מאנו, שחזר ממסע בקרקורום מטעם בלדווין השני, הקיסר הלטיני בקונסטנטינופול .
נתיב מסעו נבחר בעקבות זה של הנזיר הדומיניקני ההונגרי יוליאנוס והאיטלקי ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה.
כשיצא לדרכו, בשנת 1253, התלווה אליו, לכל הפחות מקונסטנטינופול, נזיר פרנציסקני נוסף בשם ברתולמיאו מקרמונה.
הפמליה כללה גם את אחד מפקידי המלך בשם גוסה שתפקידו היה לשמור על הכספים שהוקצו להוצאות המסע, וכן מתורגמן, שנקרא בדו"ח של וילם – Homo Dei (איש אלוהים), אולי תרגום לשם הערבי עבדאללה, עבד אלוהים.
לאחר שהגיע לעיירה סודאק בחצי האי קרים, המשיך וילם בדרכו בעגלות רתומות לשוורים.
תשעה ימים לאחר חציית הדון הוא פגש את סרטאק ח'אן , שליט אורדת הזהב.
החאן שלח את וילם לאביו, באטו חאן, בסראי העתיקה שליד הוולגה, משום שלא היה בסמכותו לאשר את שהותם של השליחים.
חמישה שבועות לאחר היציאה מסודאק הוא הגיע למחנה של באטו חאן.
באטו סירב להתנצר, אך העביר את השליחים למונגקה חאן, החאן הגדול הרביעי של האימפריה המונגולית.
גוסה, שליח המלך, הוחזר אל סרטאק כבן ערובה.
וילם ואנשיו למסע רכבו על סוסים מ־16 בספטמבר 1253 למסע של 9,000 ק"מ עד לחצרו של החאן הגדול בחרחורין.
בהגעתם התקבלו באדיבות, ווילם הוזמן לפגישה עם החאן הגדול ב־4 בינואר 1254. סיפורו של וילם סיפק תיאור נרחב של חומות העיר, שווקיה ומקדשיה.
הוא תיאר את המגורים הנפרדים לאומנים מוסלמים וסינים בקרב אוכלוסייה קוסמופוליטית רחבה.
הוא פגש נציגים של האימפריה של ניקאה.
בין האירופאים בהם נתקל איו אחיין של בישוף אנגלי, אישה מלורן שבישלה לוילם את ארוחת הפסחא, וצורף צרפתי שיצר קישוטים לנשות החאן ולמזבחות של הנוצרים הנסטוריאנים.
אל הנוצרים הללו התייחס בביקורת, שכן ראה בהם כופרים.
וילם שהה במחנה של החאן עד 10 ביולי 1254, כשהחל את דרכו הארוכה בחזרה בלוויית המתורגמן שלו ומדריך מונגולי.
הם עברו דרך מחנותיהם של באטו וסרטאק, היכן שהוחזר לו פקיד המלך, גוסה, שהושאר כבן ערובה.
משם המשיכו לקווקז, ובחג המולד שהו בנחצ'יבאן שבארמניה.
באנטוליה חצו את ממלכת קיליקיה הארמנית וב־15 באוגוסט 1255 הגיעו נחתו בבירת רוזנות טריפולי הצלבנית.
שם מינה ראש המסדר הפרנציסקני בארץ הקודש את וילם כמרצה של המנזר הפרנציסקני בעכו.
בעת שהותו שם הוא חיבר את יומן המסע המתאר את כל נדודיו, ה'איטינראיום' (מדריך דרכים).
וילם קיווה לפגוש שם את המלך לואי, אך גילה כי המלך כבר חזר לצרפת.
את יומן המסע שכתב הוא נאלץ לשלוח בידי גוסה.
בסוף החיבור הוא ביקש את התערבות המלך על מנת לאשר את עזיבתו מעכו חזרה לצרפת.
הפילוסוף האנגלי הנודע, רוג'ר בייקון, אף הוא נזיר פרנציסקני, מעיד כי שוחח עימו בפריז בתקופה מאוחרת יותר ומכך ניתן להסיק כי בקשה זו נענתה.
בייקון התעניין רבות במסעותיו של וילם מרוברוק והוא אף כתב עליו בהרחבה בחיבורו אופוס מאיוס .
אזכור זה של בייקון הוא היחיד מתקופה זו המספר על וילם מרוברוק, אך הוא עורר עניין והביא לשימור כתביו.
עם זאת, וילם מרוברוק נשכחעד שחיבורו נגאל בידי הגאוגרף ריצ'רד האקלוט ופורסם באנגליה ב-1599.
אחרי שובו כתב וילם דוח והגיש אותו למלך לואי ה-9. חיבורו, שנודע בקיצור שם כ'איטינראריום', כלל 40 פרקים.
עשרת הראשונים הוקדשו לתיאורי המונגולים ומנהגיהם.
יתר הפרקים מתארים את אירועי מסעו.
התיאורים כללו תצפיות גאוגרפיות וגם אנתרופולגיות, בהן סקירת הנוכחות האסלאמית באסיה הפנימית ).
וילם היה ביקורתי על המסורות ההלניות בהן נתקל בקרב הנוצרים של האימפריה הביזנטית לשעבר, כולל יום חג לפליסיטאס.
בין היתר, וילם גם ענה לשאלה ארוכת שנים במעברו מצפון ל.
הוא קבע כי מדובר באגם פנים יבשתי שלא זורם לאוקיינוס הארקטי.
אף על פי שחוקרים סקנדינביים קודמים כמו אינגוואר היו בעלי ידע נרחב על האזור, וילם היה הראשון שענה על השאלה הזאת בצורה ברורה.
הדו"ח של וילם מרוברוק הוא אחת מיצירות המופת הגדולות של הספרות הגאוגרפית של ימי הביניים.
וילם היה צופה טוב וסופר מצוין.
הוא שאל שאלות רבות לאורך הדרך ולא התייחס לאגדות עממיות.
יומנו נכתב מנקודת מבט אישית ואינטימית.
הוא מעניק מבט ראשוני על המונגולים, וחשיבותו ההיסטורית זהה לזו של היומן של מרקו פולו, אשר נדד במזרח דור אחד אחרי וילם מרוברוק.
נוסע נוסף אשר נדד עד למונגולים והוא בן התקופה הוא ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה.
חיבורו "תולדות המונגולים, שאנו מכנים טטרים" הושווה ל'איטינראריום' של וילם מרוברוק.
קרפיני היה דיפלומט מנוסה בזמן מסעו וחיבורו שיטתי יותר ומטרתו הייתה להעריך את הסכנה המונגולית ולהציע דרכי התמודדות.
אולם חיבורו של וילם מרוברוק מגיע מנקודת מבט אינטימית יותר ומלאה בחוויות ראשוניות ותיאורים עד כי נכתב עליו: "שהוא סרט באותה מידה שהוא ספר".
במאי 1254, במהלך שהותו בקרב המונגולים, וילם התמודד בתחרות מפורסמת בחצר המלכותית המונגולית, שכן החאן עודד דיון רשמי בין הנוצרים, הבודהיסטים והמוסלמים, כדי לקבוע איזו מהאמונות היא הנכונה, וזאת לפי שלושה שופטים, אחד מכל אמונה.
סיני השתתף עם וילם בתחרות.
כתב היד המקורי של ה'איטינראריום' שרד בחמישה עותקים מן המאות 13, ה-14 וה-15. שלושה מהם, כולל העתיק ביותר, אצורים בספריית קולג' קורפוס כריסטי באוניברסיטת קיימברידג'.
העותק הרביעי נמצא ב והחמישי - בספריית אוניברסיטת ליידן.
היומן הכיל תיאורים רבים בעלי ערך רב הן למלך לואי והן מבחינה היסטורית.
הרבה מהתוכן מתאר חוויות אישיות ועוקב אחר סדר המאורעות, אם כי, הפירוט על דרך ההלוך ארוך משמעותית מאשר הפירוט על החזור.
ישנם קטעים לא מבוטלים בהם הוא עוסק באופן מרוכז בנושאים מסוימים, כגון מבנה האוהלים של המונגולים, תפריט תזונתי, לבוש ומראה, שיטות ציד, חלוקת העבודה בין המגדרים, חוקים וטקסי הקבורה ואופן הכנת המשקה הנפוץ הנקרא קומיס אשר מיוצר מחלב סוסה מותסס.
וילם מרוברוק הוא הנוסע המערבי הראשון אשר נכנס לבירת המונגולים קראקורום, והוא מעניק תיאור של העיר.
באופן מעט מפתיע אין חלק אשר מוקדש לתיאור עניינים צבאיים אלא ישנן רק מעט הערות על הנושא.
הערה מעניינת במיוחד אומרת שהמונגולים היו חוזרים להונגריה אלמלא השמאנים היו אוסרים זאת.
עדותו של וילם מרוברוק על השמאנים המונגולים היא היחידה שקיימת על השמאניזם המונגולי ואמונותיהם העממיות לפני אימוץ הבודהיזם במאה ה-16, אשר השפיעו על האמונות הישנות יותר.
החיבור מכיל עדות גם על הבודהיזם, ובכך מהווה עדות ראשונית בעולם המערבי על אמונה זו.
וילם מרוברוק מעביר ביקורת על גאוגרפים מערביים אשר קדמו לו, ודוגמה לכך היא שהוא מתאר את נתיב נהרות הוולגה והדון באופן אחר ממה שהיה מקובל ואף טען כי הים הכספי מוקף יבשה מכל אבריו ואינו מחובר לאוקיינוס.
בנוסף, הוא מספק מידע רב אודות דרכי המסחר באסיה, קרבה של השפות השונות באזור ותיאור של חיות לא מוכרות.
בין תיאוריו ישנם גם אשר צריך לבחון בזהירות רבה יותר.
הוא מסביר שהמונגולים לא כבשו אף מדינה בכוח אלא בתחבולות בלבד.
הוא מתאר כי הם חלשים מההונים אשר בתקופתם הצליחו להגיע עד צרפת, אך מתעלם מכך שמרכז הכובד של האימפריה ההונית ישבה מערבית יותר.
תיאור נוסף אשר מעלה ספקות הוא הוויכוח הפומבי בין נציגי הנוצרים, המוסלמים והבודהיסטים, אשר נערך בקראקורום בהוראת מונגקה חאן.
הוא מתאר את דרכו בוויכוח כמתוחכם יותר משאר הנציגים וכמי שבסוף מביא את האחרים להודות בדבריו.
תיאור זה מעלה חשד לגבי הדיוק שבו מדווח על אירוע זה.
גם כך, קשה למדי להעלות על הדעת שהוויכוח היה יכול להתנהל בצורה טובה עקב מגבלות השפה.
חשד נוסף עולה מחלק מהדעות הבודהיסטיות שהוא מתאר משום שהן לא עולות בקנה אחד עם התורה הבודהיסטית כמו שהיא ידועה.
משלחת קודמת של מלך צרפת הגיעה ליורש העצר המונגולי אשר קיבל את מתנת המלך כאות כניעה, דבר אשר היה ממנהגם של המונגולים.
המילה ששימשה אותם לבטא רצון לשלום שימשה אותם גם לבטא כניעה, המושג שלום כלל אצלם גם את הכניעה לריבונות שלהם.
סיפור זה העכיר את רוחו של וילם מרוברוק אשר נשאל מספר פעמים במהלך המסע 'מדוע באת אם לא לעשות שלום?'.
למעט מקרה בודד בו הואשמה המשלחת כמתחזה הם נחשבו כנציגים רשמיים של המלך.
בשל כך הם לוו לאורך דרך הדואר של המונגולים הנקראת יאם, מערכת השליחים של המונגולים אשר הייתה מפותחת ביותר.
וילם מרוברוק חשד כי המתרגמים הארמנים של המכתב גרמו למונגולים לחשוב כי הוא בא לבקש עזרה צבאית כנגד המוסלמים.
רושם זה בוודאי התחזק כאשר וילם תיאר את המכתב כמסר לשלום, מילה שאת ההקשר המקומי שלה בוודאי לא העריך נכון.
משימתו המיסיונרית, להפיץ את הבשורה, לא צלחה.
הוא מציין כי לאחר שנערך ויכוח פומבי בין-דתי אף לא אחד מהנוכחים הראה רצון להתנצר.
בכל זמן שהותו באימפריה המונגולית המיר לנצרות שש נפשות.
ניתן לתלות כישלון זה, ברמה מסוימת, במתורגמן שלו, אדם שהוא מתאר כלא חכם ולא רהוט, אשר נטה להשתכר ברגעים קריטיים, ובכל אופן לא היה בעל ידיעות מתאימות בשפה.
גורם נוסף אשר פגע ביכולתו להשפיע על המונגולים נבע מכך שנחשב כשגריר רשמי, לכן הוא נסע בליווי צמוד ובמהירות מסוימת כך שנמנע ממנו לסטות מהדרך.
רצונו לבקר את החטופים גם הוא לא התממש משום שהם הועברו מרחק רב מזרחה לבולאד, שבאזור דזונגריה של היום.
בשנת 1267 מפרסם רוג'ר בייקון רשימת מתכונים בחיבורו השלישי, ה"אופוס טרטיום", בו הוא מתאר מרכיבים של אבקה אשר יכולה לשמש צבאות.
בייקון התעניין רבות במסעותיו של וילם מרוברוק, שחזר מהמזרח שנים ספורות קודם לכן.
לאור ההשערה הרווחת לפיה אבק השריפה הובא לאירופה מסין לא מן הנמנע שווילם מרוברוק הביא איתו את המתכון שפורסם על ידי בייקון.
וילם יאנסזון (בהולנדית: Willem Janszoon, או בקיצור Willem Jansz, וילם יאנס; 1570 לערך – 1630 לערך) היה נווט הולנדי ומושל קולוניאלי.
שירת בהודו המזרחית הולנדית בתקופות 1603–1611 ו-1612–1616, כולל בתפקיד מושל פורט הנריקוס באי סולור.
הוא היה האירופי הראשון שידוע שראה את חופי אוסטרליה במהלך הפלגתו בין השנים 1605–1606.
וילם יאנסזון נולד בסביבות 1570, אך דבר לא ידוע על ראשית חייו.
הוא תועד לראשונה כשנכנס לשירותה של חברת המסחר האוד, אחת מקודמותיה של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC), בשנת 1598, כמלח על סיפונה של האוניה "הולנדיה" - חלק מהצי השני בפיקודו של ג'ייקוב קורנליז, שנשלח על ידי ההולנדים לאיי הודו המזרחית ההולנדית.
ב־5 במאי 1601 הפליג שוב לאיי הודו המזרחית בפיקוד האוניה "לאם", אחת משלוש אוניות בצי ג'וריס ואן ספילברגן.
יאנסזון הפליג מהולנד להודו המזרחית בפעם השלישית ב־18 בדצמבר 1603, כקפטן הספינה "דייפקן", אחת משתים עשרה אוניות בצי הגדול של סטיבן ואן דר האגן.
כשיצאו הספינות האחרות מג'אווה, נשלח ינזון לחיפוש אחר נתיב סחר אחר, במיוחד ב"ארץ הגדולה של גינאה החדשה ובארצות המזרח והדרום אחרות".
ב־18 בנובמבר 1605 הפליגה ה"דייפקן" מבנטם (בג'אווה) לחוף מערב גינאה החדשה.
לאחר מכן חצה יאנסזון את הקצה המזרחי של ים אראפורה למפרץ קרפנטאריה, מבלי שהיה מודע לקיומו של מצר טורס.
הדייפקן הייתה למעשה במצר טורס בפברואר 1606, חודשים ספורים לפני שהחוקר הספרדי לואיס ואס דה טורס עבר דרכו.
ב־26 בפברואר 1606 נחת יאנסזון בפתח נהר פאנפאדר בחוף המערבי של כף יורק בקווינסלנד, בסמוך לעיר וייפה.
זוהי הנחיתה האירופית הראשונה שתועדה ביבשת אוסטרליה.
יאנסזון המשיך לתאר כ-320 ק"מ מקו החוף, שלדעתו היה הרחבה דרומה של גינאה החדשה.
במסעו ובירידה לחופים, יאנסזון נוכח שמצא ארץ ביצתית והאנשים שלה עוינים (עשרה מאנשיו נהרגו במהלך הירידות השונות לחוף).
הוא החליט לחזור למקום שכינה "קייפ קירוואר", דרומית למפרץ אלבטרוס, והגיע חזרה לבנטם ביוני 1606. הוא קרא לאדמה שגילה "ניו זילנד", על שם מחוז בהולנד, אך השם לא אומץ באותה תקופה.
מאוחר יותר השם שימש את הקרטוגרפים ההולנדים לסימון ניו זילנד הנוכחית.
בשנת 1607 שלח האדמירל קורנליוס מטליף דה יונג את יאנסון לאמבון ובנדה.
בשנת 1611 חזר יאנסזון להולנד, כשהוא האמין כי החוף הדרומי של גינאה החדשה מצטרף לארץ שלאורכה הפליג, ובמפות ההולנדיות יחזרו על הטעות הזאת במשך שנים רבות.
אף על פי שהיו שהאמינו כי נווטים קודמים מסין, צרפת או פורטוגל גילו חלקים מאוסטרליה מוקדם יותר, ה"דייפקן" היא הספינה האירופית הראשונה שידוע בוודאות שעשתה זאת.
יאנסזון דיווח כי ב־31 ביולי 1618 הוא נחת על אי בקו רוחב של 22 מעלות דרום, שגודלו כ-35 קילומטרים, ונמצא כ-350 קילומטרים דרום-דרום-מזרחית ממצר סונדה.
בדרך כלל התיאור הזה מתפרש כתיאור חצי האי מפוינט קלואטס לצפון מערב הכף בחוף המערבי של אוסטרליה, שלגביו שיער יאנסזון שמדובר באי, מבלי שניסה להקיף אותו במלואו.
בסביבות 1617/18 שב יאנסזון להולנד ומונה כחבר במועצת הודו.
הוא שימש אדמירל בצי ההגנה ההולנדי.
לינסזון הוענק אות כבוד בצורת שרשרת זהב בשווי 1,000 גולדן בשנת 1619 על חלקו בלכידת ארבע אוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית ליד טיקו במערב סומטרה, שסייעו לאנשי ג'אווה נגד ההולנדים.
בשנת 1620 היה אחד המתווכים עם האנגלים, וכתוצאה מכך הם יצאו בצי משולב והפליגו למנילה כדי למנוע מסוחרים סינים לסחור עם הספרדים.
יאנסזון הפך לסגן אדמירל, ושנה לאחר מכן לאדמירל.
קרוב לסיום חייו כיהן יאנסזון כמושל בנדה (1623–1627).
הוא שב לבטביה (ג'קרטה) ביוני 1627, וזמן קצר אחר כך, כאדמירל צי של שמונה כלי שיט, שיצא למשימה דיפלומטית להודו.
ב־4 בדצמבר 1628 הפליג להולנד וב־16 ביולי 1629 דיווח על מדינת הודו בהאג.
הוא היה כנראה בן שישים שנה ומוכן לפרוש מהקריירה העשירה והמצליחה שלו בשירות ארצו.
לא ידוע דבר על ימיו האחרונים, אך מעריכים כי הוא נפטר בשנת 1630.
היומנים המקוריים של יאנסזון, שנערכו במהלך מסע 1606, אבדו.
לרישומים של האוניה "דויפקן", שמציגים את מיקום הנחיתה הראשונה באוסטרליה של ה"דויפקן", היה גורל טוב יותר.
הדבר קשור לאמסטרדם כאשר הקרטוגרף הסל חריץ שרטט את מפת האוקיינוס השקט בשנת 1622, וסימן עליה את המיקום הגאוגרפי של האוניה דייפקן, ובכך שירטט את המפה הראשונה שהכילה חלק מיבשת אוסטרליה.
התרשים המקורי היה קיים עוד בסביבות שנת 1670, אז נעשה העתק של המפה.
עותק זה הגיע בסופו של דבר לספרייה הקיסרית בווינה ונשכח שם במשך מאתיים שנה.
המפה היא חלק מאטלס בלאו ואן דאר חאם, שהובא לווינה בשנת 1730 על ידי הנסיך יוג'ין מסאבוי.
המידע מתרשימים שלו, נכלל במפות השיש והנחושת של חצאי הכדור על רצפת אולם האזרחים בארמון המלכותי באמסטרדם.
וילם יאנסון בלאו (בהולנדית: Willem Janszoon Blaeu; 1571 – 21 באוקטובר 1638) היה קרטוגרף הולנדי, יצרן אטלסים ומו"ל.
יחד עם בנו יוהאנס בלאו, וילם נחשב לאחת הדמויות הבולטות של בית הספר לקרטוגרפיה ההולנדי.
בלאו נולד באייטחיסט או אלקמאר כבנו של מוכר דגים אמיד.
הוא היה עתיד לרשת את אביו בענף, אך תחומי העניין שלו היו יותר מתמטיקה ואסטרונומיה.
בין השנים 1594–1596, כסטודנט של האסטרונום הדני טיכו ברהה, הוא יצר גלובוס.
בשנת 1600 גילה את הכוכב המשתנה השני שהתגלה אי פעם, שכונה P Cygni.
לאחר שחזר להולנד, הוא הפיק מפות של המדינה וגלובוסים של העולם.
מאחר שהיה ברשותו בית דפוס משלו, הוא הצליח להפיק באופן קבוע מפות מדינה בפורמט אטלס, שחלקן הופיעו ב"אטלס נובוס" שפורסם בשנת 1635. בשנת 1633, אחרי מותו של הסל חריץ מונה בלאו ליצרן המפות של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
הוא גם היה עורך ומוציא לאור ופרסם חיבורים של וילברורד סנל, דקארט, אדריאן מטיוס, רומר ויסשר, גרארדוס ווסיוס, ברלאוס, הוגו גרוטיוס, יוסט ואן דן וונדל וההיסטוריון והמשורר פיטר קורנליזון הוף.
וילם בלאו נפטר באמסטרדם ב-1688. שני בניו, יוהנס וקורנליס בלאו, המשיכו בעסקי המפות וההוצאה לאור של אביהם לאחר מותו.
הדפסים מיצירות המשפחה נמכרים עד היום.
מפות מקוריות הן פריטי אספן נדירים.
המפות של בלאו הוצגו ביצירותיו של הצייר ההולנדי יאן ורמיר מדלפט (1632–1675), שנודע לתהילה בקרב היסטוריוני המפות.
כמה מציוריו של ורמיר מציגים מפות התלויות על קירות או גלובוס העומדים על שולחנות או ארונות.
ורמיר צייר את המסמכים הקרטוגרפיים האלה בפירוט כה רב עד שלעיתים קרובות ניתן לזהות את המפות בבירור.
נראה כי ורמיר היה קשור במיוחד למפת וילם בלאו של הולנד ומערב פריסלנד, שכן הוא ייצג אותה כקישוט קיר בשלושה מציוריו.
אף על פי שאינה קיימת עוד, המפה מוכרת ממקורות ארכיוניים ומהמהדורה השנייה שפרסם וילם בלאו בשנת 1621, תחת הכותרת Nova et accurata totius Hollandiae Westfrisiaeq(ue) topographia.
כנראה עמד לרשות ורמיר עותק (או מסמך קודם שפרסם ואן ברנקרוד) של המפה.
בסביבות שנת 1658 הוא תיאר אותה כקישוט קירות בציור "הקצין והנערה הצוחקת" שלו, המתאר חייל בכובע גדול שישב עם גבו לצופה, מדבר עם ילדה מחייכת המחזיקה כוס בידה.
אור שמש בהיר שוטף את הילדה ואת המפה הגדולה שעל הקיר.
כישרונו של ורמיר ליצירת דימויים ריאליסטיים בא לביטוי בכך שהמפה, המונחת על אריג פשתן ומוטות עץ, ניתנת לזיהוי כמפת מפת הולנד ומערב פריסלנד של בלאו משנת 1621. הצייר לכד בצורה נאמנה את העיצוב האופייני, העיטור והתוכן הגאוגרפי שלה.
המפות שלו היוו את עיקר אטלס מאיור, שהפך לפריט אספנים באמסטרדם.
וילם ויסינג (בהולנדית: Willem Wissing; 1656 – 10 בספטמבר 1687) היה אמן פורטרטים הולנדי, שעבד באנגליה.
הוא נולד באמסטרדם או בהאג, ולמד בהאג.
בשנת 1676 עבר לאנגליה, שם למד עם פיטר לילי וסייע לו.
לאחר מותו של לילי בשנת 1680, התגלה ויסינג כתלמידו החשוב ביותר.
גודפרי נלר היה אמן הדיוקנאות היחיד באנגליה שהתחרה בויסינג.
המצוירים המלכותיים של ויסינג כללו את צ'ארלס השני, מלך אנגליה, קתרין מברגנזה, ג'ורג' מדנמרק וג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמאות'.
בשנת 1685 שלח ג'יימס השני, מלך אנגליה, את ויסינג להולנד לצייר דיוקנאות של חתנו ההולנדי ובתו, מי שבעתיד היה ויליאם השלישי, מלך אנגליה ואשתו מרי השנייה.
ציור הדיוקנאות שלהם נעשה מספר פעמים ולעיתים קרובות.
גרסאות מוצגות באולם הגדול של בניין הרן בקולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, וירג'יניה.
ויסינג נפטר בשנת 1687 בשיא תהילתו כצייר פורטרטים, בביתו של ג'ון ססיל, הרוזן החמישי של אקסטר ליד סטמפורד בלינקולנשייר.
היו שחשדו שהוא הורעל מרוב קנאה בהצלחתו.
הוא נקבר בכנסיית סנט מרטין, סטמפורד, לינקולנשייר.
עמיתו ההולנדי יאן ואן דר וארט עבד בבית המלאכה שלו והוסיף את הווילונות והנופים בפורטרטים שצייר ויסינג.
לאחר מותו של ויסינג, המשיך ואן דר וארט לעבוד בסדנתו של ויסינג.
רבים מדיוקנאותיו המפורסמים של ויסינג ודיוקנו העצמי הופצו בהדפסים.
וילם "וים" ואן הנחם (בהולנדית: Willem van Hanegem; נולד ב־20 בפברואר 1944) הוא כדורגלן ומאמן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר מרכזי.
הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני הולנד בכל הזמנים.
ואן הנחם נולד ב-20 בפברואר 1944 בברסקנס, זיילנד שבהולנד.
אביו, לו ואן הנחם, ואחיו הגדול של וילם נהרגו כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית כנגד מטרות של הורמאכט בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה.
בזמן המלחמה איבד ואן הנחם אח נוסף ואחות.
הוא התעניין במאורעות המלחמה ובכך פיתח שנאה לכל החיים כלפי העם הגרמני.
בשנת 1946 הוא, אמו והאחים שלו עברו לגור באוטרכט שם גדל עם אחיו החורג.
ואן הנחם נחשב עד היום לאחד השחקנים הגדולים בהיסטוריה של הולנד.
החוזקות שלו היו שליטה הטובה בכדור ויכולת המסירה.
פעמים רבות כדרר ובעט בעזרת החלק החיצוני של כף הרגל, דבר שנתן לו את הכינוי "דה קרומה" (De Kromme).
בנוסף לכך, היה גם טוב בחלק ההגנתי.
בתחילת הקריירה שיחק ואן הנחם באוטרכט ממקום מגורו בליגת המשנה בשנת 1962, וכעבור ארבע שנים בה עבר לקסרקסס רוטרדם שברוטרדם ששיחקה בליגה הבכירה.
ואן הנחם סיים עימה במקום העשירי בליגה בעונתו הראשונה ובשנת 1968 עבר ליריבתה המקומית, פיינורד.
בשנת 1976 ואן הנחם עבר לאלקמאר לשלוש שנים וזכה עימה גם בגביע.
לאחר מכן הוא רצה לסיים את הקריירה בארצות הברית כששיחק בשיקגו סטינג, אך התחרט וחזר להולנד בשביל לשחק בקדנציה שנייה באוטרכט ופיינורד אחר כך.
במדי נבחרת הולנד היה שותף במשחקי מונדיאל 1974 שבגרמניה.
הולנד, שדגלה בטוטאל פוטבול, שיחקה במערך 3–3–4 וואן הנחם הוצב בעמדת הקשר השמאלי לצד יוהאן ניסקנס ורוב רנסנברינק.
הוא הגיע עימה עד לגמר בו הפסידה 2–1 למארחת גרמניה המערבית.
ואן הנחם שידוע כשונא גרמניה עודד את חבריו לפרק את הגרמנים ולאחר ההפסד בגמר הוא עזב את המגרש בבכי.
שנתיים אחר כך סיים עימה במקום השלישי ביורו 1976 לאחר שהולנד הודחה על ידי צ'כוסלובקיה בחצי הגמר.
ואן הנחם לא השתתף במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה ושנה אחר כך פרש מהקריירה הבינלאומית.
בסך הכל ערך במדיה 52 הופעות וכבש 6 שערים.
אחרי שפרש מקריירת משחק ואן הנחם הצטרף בשנת 1983 לשורות פיינורד כעוזר מאמן ונשאר בתפקיד זה עד 1986. משם היה אותו דבר גם למועדונים אוטרכט ו-FC ווגינגן.
הוא חזר לפיינורד בשנת 1992, הפעם כמאמנה, והוביל אותה לזכייה באליפות בעונת 1992/93 ובגביע ב-1994 ו-1995. לאחר מכן גם אימן באל-הילאל מערב הסעודית ובאלקמאר ב-1997. ואן הנחם אימן לזמן קצר את ספרטה רוטרדם ב-2001 ואחר כך היה עוזר מאמן בנבחרת ההולנדית.
הקבוצה האחרונה שאימן הייתה אוטרכט כשהתחיל ביולי 2007 ופוטר ממנה ב-23 בדצמבר 2008.
בנו, וילן ואן האנחם, הוא חלק מצמד יוצרי המוזיקה האלקטרונית W&W.
וילם ואן ריין (בהולנדית: Willem van Rijn; 29 בדצמבר 1915 – 20 באוקטובר 1997) היה גנרל הולנדי אשר שימש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) בין 1972–1973.
ריין נולד בהאג ב-29 בדצמבר 1915. הוא עבד בחברת גז בעיר הולדתו, אולם ב-1938 החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה, וב-1939 החל לשרת בצבא כקצין זוטר.
במהלך הקרב על הולנד לחם נגד הפולשים הגרמנים, אולם לאחר כניעתה של הולנד חזר לעבוד בחברת הגז.
ב-1942 הוא נעצר בידי הגרמנים ועד סוף המלחמה הועבר בין מחנות ריכוז בגרמניה.
לאחר המלחמה חזר ריין לצבא ולמד בבתי ספר צבאיים בהולנד ובצרפת.
ב-1963 הוא מונה למפקד בריגדת השריון ה-43. שנה לאחר מכן עבר לשמש כראש מטה הקורפוס ה-1. ב-1966 מונה לסגן יושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) ולסגן מפקד זרוע היבשה של הצבא.
ב-1968 הוא מונה למפקד זרוע היבשה.
ב-1972 הוא מונה ליו"ר מטה ההגנה המאוחד, עד 1973, אז פרש מהתפקיד כמחאה על תקציב ההגנה הקטן מדי לטעמו.
וילם הטוב ( בהולנדית: Willem I van Henegouwen; בצרפתית: Guillaume Ier de Hainaut; 1286 – 7 ביוני 1337) היה רוזן אנו (כווילם הראשון), אווסנס, הולנד (כווילם השלישי) וזיילנד (כווילם השני) מ-1304 ועד מותו.
וילם, נולד ב-1286, והיה בנם של יוהאן השני, רוזן אנו, ופיליפה מלוקסמבורג, בתו של היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג.
הוא היה אח של יוהאן מבומון ואליס מאנו.
וילם לא היה צפוי להיות רוזן במקור.
לאחר מותם של אחיו הגדולים, יוהאן (נהרג בקורטרייק ב-1302) והיינריך (נפטר ב-1303), הוא הפך ליורש של מחוזות אביו.
לפני שנהפך לרוזן, הוא הובס על ידי גי מנאמור בקרב באי דויבלנד ב-1304. גי ויוהאן השני, דוכס בראבנט כבשו אז את רוב זיילנד והולנד, אך השטחים הללו התאוששו שוב כאשר וילם הפך לרוזן החדש באותה שנה.
וילם המשיך במלחמה עם פלנדריה עד לשלום פריז ב-1323, שבמהלכו התנער רוזן פלנדריה מכל התביעות על זיילנד.
וילם, בתורו, הרוויח את כל זיילנד אך הסכים לוותר על כל התביעות על פלנדריה הקיסרית.
וילם כבש את רוב בישופות אוטרכט וניסה לכבוש את פריסלנד אך נהדף על ידי הסל מרטנה.
עם מותו של דודו, גי ד'אווסנס, הבישוף של אוטרכט, לקח וילם את הפייף של אמסטרדם וסיפח אותו להולנד.
רבות מבנותיו נישאו עם שליטים חשובים באירופה; אדוארד השלישי, מלך אנגליה ולודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היו נשואים לבנותיו, ואילו הוא היה נשוי לאחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת.
עם הבריתות החשובות הללו זכה וילם להשפעה וכבוד ניכרים, שבהם השתמש כדי לקדם את האינטרסים של מחוזותיו.
ב-19 במאי 1305 התחתן ויליאם עם ז'אן מוולואה, אחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת, ונולדו לו הילדים הבאים:
מרגרט השנייה, רוזנת אנו (1311–1356), התחתנה עם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פיליפה מאנו (בערך 1313–1369), התחתנה עם אדוארד השלישי, מלך אנגליה
יוהאנה מאנו (1315–1374), התחתנה עם וילהלם החמישי, דוכס ייליך
איזבל מאנו (1323–1361), התחתנה עם רוברט מנאמור
הוא היה גם רוזן הולנד (כווילם הרביעי ) ורוזן זיילנד.
הוא ירש את אביו, וילם הראשון, רוזן אנו.
תוך כדי לחימה בפרוסיה, התקוממו הפריזים.
וילם חזר הביתה ונהרג בקרב וורנס.
וילם נולד בשנת 1307, והיה בנם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה.
בשנת 1334, הוא נישא ליוהאנה, דוכסית בראבנט, בתו ויורשתו של יוהאן השלישי, דוכס בראבנט, אך לא היו לו ילדים.
הוא לחם בצרפת כבעל ברית של האנגלים (הוא היה גיסו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה).
בשנת 1345 חודשיים לפני מותו, הוא הטיל מצור וכבש את אוטרכט, משום שהבישוף, יאן ואן ארקל, ניסה להחזיר את עצמאותה ההיסטורית של הבישופות מהולנד.
וילם נלחם נגד הסרצנים, ויצא למסע צלב עם המסדר הטווטוני בפרוסיה.
הוא נהרג ליד סטבורן, במהלך אחד מקרבות ווארנס נגד הפריזים ב-1345.
את וילם ירשה אחותו, מרגרט מאנו, שהייתה נשואה ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אנו, הולנד וזיילנד הפכו לחלק מתחומי הכתר הקיסרי.
וילם הנדריק הכטר הוא מפקד חיל האוויר הדרום אפריקאי לשעבר.
נשוי לאסטל הכטר ולהם ארבעה ילדים.
הכטר הצטרף לחיל האוויר המלכותי בינואר 1960 וקיבל את כנפיו בדצמבר 1960 בבית הספר לטיסה בדנוטר.
הוא שירת כקצין מפקד בית הספר המתקדם לטיסה בפיטרסבורג ובטייסת 1. שירת כטייס קרב וקצין בכיר במטה חיל האוויר.
הכטר פיקד על בסיס חיל האוויר פיטרסבורג לפני שכיהן כמפקד הכנת הכוח, ראש מטה המבצעים האווירי וראש מטה האוויר.
הוא מונה למפקד חיל האוויר החל מ-1 במאי 1996 ושירת בתפקיד עד 29 בפברואר 2000.
גנרל הכטר זכה בעיטורים הבאים:
וילמה גלודין רודולף , שכונתה "האיילה השחורה", הייתה ספורטאית אמריקאית.
האצנית האמריקאית הראשונה שזכתה בשלוש מדליות זהב אולימפיות.
היא עשתה זאת במשחקי רומא 1960, בריצת 100 מטר, 200 מטר, ובמרוץ השליחות 4x100 מטרים.
גם הזמנים שהשיגה רודולף בכל אחת מן הריצות היו מעולים, אך מה שהפך אותה לאחת הדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה של הספורט היא הדרך המדהימה שהובילה להישג המרשים.
וילמה הייתה ילדה נכה, בת למשפחה אפרו-אמריקאית ענייה ומרובת ילדים, שגדלה בדרום ארצות הברית.
הצלחתה הגדולה הייתה כנגד כל הסיכויים, הרפואיים, החברתיים והתרבותיים.
וילמה רודולף נולדה ב-23 ביוני 1940 למשפחה מרובת ילדים שחיה בעיירה קלארקסוויל שבמדינת טנסי.
היא הייתה הילדה ה-20 של אביה (מתוך 22, ומשתי נשים), ובשנותיה הראשונות סבלה מבריאות ירודה במיוחד.
כשהייתה בת חמש, ולאחר שהתאוששה פעמיים מדלקת ריאות קשה, הותקפה על ידי נגיף הפוליו.
התוצאה הייתה שיתוק ברגלה השמאלית.
הרגל הוקפה במעטפת מתכתית, מעין אזיקי ברזל שאפשרו לה ללכת, ובמקביל החלה סדרת טיפולים ארוכה.
האחים של וילמה דאגו לעסות את רגלה הפגועה מדי יום, והשגיחו שלא תסיר מעליה את הברזלים.
אמה נסעה איתה פעם בשבוע לבית חולים מרוחק לשם טיפול פיזיותרפי מיוחד.
המאמץ השתלם, ובגיל תשע הורדו הברזלים מרגלה של וילמה.
מעט לאחר מכן החלה דרכה של רודולף להצלחה הספורטיבית.
בגיל 11 החלה וילמה רודולף לשחק כדורסל בבית הספר התיכון המקומי, שהיה מיועד לאפרו-אמריקנים בלבד.
באותה תקופה הייתה במדינת טנסי הפרדה מוחלטת בין שחורים ללבנים, וזו באה לידי ביטוי גם בבתי ספר נפרדים.
בשנות התיכון אותרה רודולף על ידי אד טמפל, מאמן נבחרת מסלול הריצה של אוניברסיטת המדינה של מדינת טנסי הוא הציע לה לנטוש את הכדורסל, אף על פי שגובהה היה 1.80 מטר, והזמין אותה להצטרף לאימוני הנבחרת של האוניברסיטה.
רודולף נענתה להזמנתו, והפכה עד מהרה לאחת האצניות הטובות בארצות הברית.
ב-1956, בגיל 16 בלבד, השתתפה באולימפיאדת מלבורן (1956) בה זכתה עם נבחרת השליחות של ארצות הברית במדליית הארד בריצת שליחות 4x100 מטרים.
ההצלחה של רודולף באולימפיאדת רומא הייתה לא רק במדליות, אלא גם בזמני הריצות שהשיגה.
בריצת חצי הגמר ל-100 מטר השוותה את שיא העולם כשרצה בזמן של 11.3 שניות.
בריצת הגמר עברה את המרחק ב-11 שניות, אולם הדבר לא הוכר כשיא עולם עקב רוח גבית של 2.75 מטר לשנייה (הרף המותר לצורך קביעת זמן רשמי הוא 2 מטר לשנייה לכל היותר).
בשלב המוקדמות של ריצת ה-200 מטר שברה את השיא האולימפי כשקבעה זמן של 23.2 שניות.
בגמר מרוץ השליחות השיגה הנבחרת האמריקאית זמן של 44.5 שניות, לאחר שבחצי הגמר קבעה שיא עולמי של 44.4 שניות.
בגמר עצמו הייתה רודולף הרצה האחרונה ברביעיית הרצות, שהייתה מבוססת על הנבחרת של אוניברסיטת טנסי.
מאוחר יותר סיפרה כי ריצת השליחות היה האירוע המועדף עליה, מפני שבזכותו יכלה לעמוד על בימת המדליות יחד עם חברותיה הטובות.
בעקבות האולימפיאדה כונתה רודולף בעיתונות "הפנינה השחורה".
אישיותה הנינוחה, כספורטאית וכדמות ציבורית שסוקרה בהרחבה על ידי העיתונות, הקנו לה אהדה ציבורית עצומה.
עד היום היא נחשבת כפורצת הדרך של הספורטאיות האפרו-אמריקניות בארצות הברית, כמו פלורנס גריפית' ג'וינר – האצנית האמריקאית השנייה שזכתה בשלוש מדליות זהב אולימפיות (בסיאול, 1988) וג'קי ג'וינר קרסי, שזכתה ב-6 מדליות אולימפיות.
הישגה הגדול בתחום החברתי היה התעקשותה לקיים - לאחר האולימפיאדה – מצעד הוקרה מעורב, ללא הפרדה בין שחורים ללבנים.
מושל טנסי, ביופורד אלינגטון, ביקש לערוך מצעד לכבודה תוך שמירה על ההפרדה הגזעית כמנהג המקום, אך התעקשותה של רודולף הביאה לכך שבפעם הראשונה בתולדותיה של קלארקסוויל התקיים בעיירה אירוע מעורב.
לאחר האולימפיאדה חזרה רודולף לגור בעיירת הולדתה, נישאה ולימדה חינוך גופני בבית הספר התיכון שבו למדה.
בהמשך שימשה בתפקידי אימון בכירים במיין ובאינדיאנה.
היא הקימה קרן על שמה, שמטרתה לסייע לילדים מוגבלים באמצעות פעילות ספורטיבית.
ב-1973 נבחרה להיכל התהילה של האתלטים האפרו-אמריקנים וב-1974 נבחרה כחברה בהיכל התהילה הלאומי של מקצועות השדה.
ב-1977 חיברה אוטוביוגרפיה, שהפכה מאוחר יותר לסרט טלוויזיה.
במהלך השנים הללו ילדה ארבעה ילדים.
וילמה רודולף נפטרה ב-12 בנובמבר 1994, בגיל 54, לאחר חודשים של מאבק בסרטן המוח.
עשרים שנה לאחר מותה, ב-21 בנובמבר 2014, נכנסה רודולף כחברה בהיכל התהילה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
וילם קס (בהולנדית: Willem Kes; 16 בפברואר 1856, דורדרכט, הולנד – 22 בפברואר 1934, מינכן, גרמניה) היה מנצח וכנר הולנדי.
הוא היה המנצח הראשי הראשון של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, בשנים 1888–1895. הוא פרש מן הקונצרטחבאו אל משרת ניצוח בסקוטלנד, על התזמורת הסימפונית של גלאזגו.
משנת 1905 עד 1926 היה קס מנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בקובלנץ, גרמניה.
וילם פיט רכנספורך (Willem Piet Regenspurg; 6 במרץ 1894 – 23 במאי 1966), היה אמן הולנדי רב תחומי.
רכנספורך צייר בצבעי שמן ופסטל בעיקר נופים ודוממים, היה צורף וייצר תכשיטים ומוצרי נוי רבים מזהב, כסף, ברונזה ונחושת.
הוא למד קדרות ויצר כלי קרמיקה ייחודיים אגרטלים, כדים ופסלים.
היה אמן אמייל ויצר תכשיטים וחפצי נוי ייחודיים המשלבים אמייל נחושת וזהב.
פיט רכנספורך נולד באנסחדה כבנה הצעיר של משפחה ענפה ומוכרת בעיר.
את הכשרתו החל כחרש ברזל והתמחה בריקוע נחושת.
במקביל למד ציור אצל הציירים בולינג (B.H.
הודות למלגה שקיבל, למד באקדמיה לאומנות בהאג את מקצוע הצורפות.
בתום לימודיו בשנת 1920 שב לאנסחדה ומיד קיבל הזמנות עבודה ממשפחות יהודיות אמידות.
עבורם יצר כלי אוכל מכסף, אגרטלים וקערות מנחושת.
בשנת 1928 יצר עבור בית הכנסת החדש שנבנה באנסחדה, מנחושת את נר התמיד את החנוכיה ושאר חפצי היודאיקה שמפארים את המקום עד היום.
במקביל המשיך לצייר עצים גזעי עצים כרותים ואת נוף האברשים של עיר הולדתו.
הוא נישא ליט לפינג שתמכה בו והיוותה לו מקור השראה, כשנפטרה בשנות החמישים התקשה להתגבר על האובדן.
לאחר שנים נישא בשנית לוילי בוטסה, שלוותה אותו עד מותו ב-1966.
עם השנים פיתח פיט טכניקה ייחודית למיצוי גוני נחושת ייחודיים ושילב אותם בפסלים של דגים, צפרדעים ולטאות.
בתקופת השפל, ערב מלחמת העולם השנייה נאלץ לעבור למרכז העיר ונתמך על ידי העיר.
בזמן הכיבוש הגרמני נתפס ונשלח לגרמניה שם עבד בעבודות כפייה.
אחרי המלחמה שב לאנסחדה והמשיך ליצור בחנות והאטלייה הקטן בלב העיר.
לפיט לא היו ילדים ולאחר מותו הורישה אלמנתו את יצירותיו למוזיאון בעיר הנגלו (Hengelo).
פיט היה אדם צנוע ושקט ורק בשנת 1981 אורגנה לראשונה תערוכה של יצירותיו, שהוצגה ברייקסמוזיאום.
כמעט כל היצירות בתערוכה הגיעו מאוספים פרטיים ושיקפו את יכולתו המגוונות כאמן:
כלי אוכל וכדים מקרמיקה כסף ונחושת.
עבודות אימייל עדינות על רקע זהב בטכניקה ייחודית.
חפצי יודאיקה, תכשיטים מכסף וזהב ותמונות שמן ופסטל.
ידיות הנחושת הענקיות של דלתות היכל התרבות העירוני.
לוח ברונזה במשקל 900 ק"ג שעיטר את כניסת בית החרושת לטקסטיל "מנקו".
נר תמיד, נברשת נחושת והחנוכיה בבית הכנסת של אנסחדה.
המצבה על קבר אחיו ואשתו שרוקעה בברונזה.
וילהלמוס (וילם) אנטוניוס סאסן (בהולנדית: Wilhelmus Antonius Sassen; ) היה עיתונאי נאצי הולנדי, חבר אס אס, שפעל בשרות הנאצים בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה.
סאסן נודע בשנות ה-60 בעקבות ראיון שערך עם אדולף אייכמן, לפני שהאחרון נתפס ונחטף לישראל בידי סוכני המוסד.
סאסן נולד בהולנד, למשפחה קתולית מסורתית, בעיירה חרטרוידנברח (Geertruidenberg) שבצפון בראבנט בדרומה של הולנד.
סאסן למד משפטים בלוון ובגנט, ובזמן לימודיו הצטרף לקבוצת העבודה הפלמית-גרמנית (בהולנדית: Duitsch-Vlaamsche Arbeidsgemeenschap, נודע יותר בשם DeVlag), ארגון סטודנטים פרו-נאצי.
כסטודנט, צפה באולימפיאדת ברלין, ממנה חזר כמעריץ של היטלר.
עקב דעותיו גורש מבלגיה, והפסיק את לימודיו.
ב-1938 גויס כתותחן לצבא ההולנדי.
עם הפלישה הגרמנית להולנד ב-1940 נלקח בשבי הגרמני לזמן קצר.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, התנדב סאסן לעבוד בתעמולה הנאצית בהולנדית.
הוא סיקר את המלחמה במזרח ואף נפצע ברוסטוב על הדון, והשתקם בבתי חולים משך שמונה חודשים.
לאחר מכן שימש כעורך של רדיו בריסל, וב-6 ביוני 1944 דיווח מהחזית על פלישת בעלות הברית בנורמנדי.
אף על פי שקיבל הוראה לסגת לגרמניה נשאר בהולנד, ודיווח על מהלך המלחמה שם.
בשלב מסוים המליץ לרעבי אמסטרדם הרועדים מקור לשדוד דלק ואוכל מאזורים עשירים יותר.
בעקבות דבריו אלה פוטר מעבודתו בשירות התעמולה הנאצי.
סאסן נאסר על ידי הבריטים ב-5 ביוני 1945. הוא ארגן הצגה בכלא, שהוצגה בערב חג המולד ושימשה ככיסוי לבריחתו.
בשנות ה-70 שימש יועץ תקשורת למשטרים הדיקטטוריים של פינושה בצ'ילה ושל סטרסנר בפרגוואי.
בסוף שנות ה-50 ראיין סאסן את אדולף אייכמן בארגנטינה, בעיקר על חלקו בפתרון הסופי.
חלקים מהראיונות פורסמו ב-1960, לאחר מעצרו של אייכמן, בשני מאמרים במגזין LIFE.
המידע בראיונות (שכונו "מסמך סאסן") או "מסמך סאסן", נחשב אמין מזה שהופיע בכתבי אייכמן מן הכלא הישראלי, שכן ניתן מרצונו של אייכמן ובהיותו חופשי ואילו יומנו של אייכמן שנכתב בכלא נחשב כאפולוגטיקה מוטית מפיו של נאצי.
ב-1980 הועברו רשימות סאסן (כ-600 עמודים) לאלמנתו של אייכמן.
בראיון המצטט מ"מסמכי סאסן" מובאים בין השאר הדברים הבאים מפי אייכמן:
"כאמור, שוחחתי על כל הדברים האלה עם ד"ר קסטנר ומסרתי לו בדיוק נמרץ על הפקודה שקיבלתי.
הוא הסכים להניא את היהודים מהתנגדותם לגירוש ואף לדאוג לסדר במחנות הריכוז, בתנאי שאעצום עין ואניח למאות אחדות או אלפים אחדים של יהודים צעירים לעלות באורח בלתי חוקי לארץ ישראל.
היה זה עסק טוב בשבילי - המחיר של 15,000 - 20,000 יהודים לא היה גבוה מדי תמורת הסדר במחנות ...
ומשום שקסטנר העניק לנו שירות גדול בכך שסייע לשמירת השקט במחנות, הנחתי לקבוצות שרצה בהן להימלט.
אחרי ככלות הכול לא הייתי מעוניין בקבוצות קטנות של כאלף יהודים."
"מסמכי סאסן" לא הובא כראיה במשפט אייכמן: אייכמן וסנגורו סירבו, מטבע הדברים, לאשר את אמיתותו.
התובע, גדעון האוזנר, ניהל משא ומתן לרכישת סלילי ההקלטה אך לא הצליח לעשות זאת ובחר שלא להביא את סאסן מארגנטינה בשל הסיבוכים הכרוכים בכך (גזר דין מוות התלוי ועומד כנגדו בהולנד).
תמלול חלק מההקלטות נמצא בקבצים סרוקים בארכיון המדינה.
רבות מהקלטות דיברי אייכמן במהלך הראיונות פורסמו בשנת 2022 בסדרה תיעודית.
חלק קטן מההקלטות הוצגו בשנות החמישים של המאה ה-20. סאסן – שהיה נתון למתקפות ולאיומים, בין היתר על ידי בניו של אייכמן – נפטר במהירות מסלילי ההקלטות.
ההקלטות התגלגלו, ככל הנראה, מסאסן למשפחת אייכמן, ומשם להוצאות לאור בשווייץ ולארכיון בגרמניה, מבלי שאיש כמעט זכה להאזין להן (קטע קצר שודר בסרט גרמני ב-1998).
בהקלטות, בין היתר, התגאה אייכמן בחלקו בהובלת יהודים בהמוניהם אל מותם ואמר:
אילו המתנו 10.3 מיליון יהודים, הייתי אומר בסיפוק: 'יופי, חיסלנו את האויב' ...".
סאסן התחתן עם פאולה פיסט (Fisette) ב-1940, התגרש והתחתן שנית עם מייפ ואן דר וורט (Voort), ממנה נולדו לו שתי בנות, המבוגרת שבהן, ססקיה סאסן, ילידת 5 בינואר 1947, היא פרופסור לסוציולוגיה, אשר תחומי עיסוקה העיקריים הם גלובליזציה והגירה.
בשנות ה-70 התחתן בשלישית עם אלס דלבאר (Delbaere), בתו של אמן פלמי שברח לארגנטינה עקב עברו הנאצי.
וילם שלפהוט (בהולנדית: Willem Andreas Theodorus Schelfhout ; 19 במאי 1874 - 8 בינואר 1951) היה שחמטאי הולנדי.
במהלך המלחמה (הולנד שמרה על נייטרליות) שיחק שלפהוט במספר תחרויות, מהן ניצח בתחרות האג בשנת 1917. לאחר המלחמה סיים במקום השביעי בתחרות אמסטרדם 1920 (ניצח: ריכרד רטי) , והשתתף מספר פעמים באליפות הולנד.
הוא חלק מקום 6-8 בתחרות האג 1919 (ניצח: מקס מארשנד), הגיע שישי בתחרות ניימיכן בשנת 1921 (ניצח: מקס אויבה ),, חלק מקום רביעי בתחרות אמסטרדם 1924 (ניצח: מקס אויבה), הגיע רביעי בתחרות אוטרכט 1926 (ניצח: מקס אויבה) והגיע למקום השישי בתחרות רוטרדם 1936 (ניצח: שלמה לנדאו ).
שלפהוט סיים בתיקו דו-קרב קצר עם מקס אויבה 1-1 בשנת 1923 והפסיד לו 2-0 בשנת 1927, שני הדו-קרבות התקיימו באמסטרדם.
שלפהוט שיחק בנבחרתה האולימפית של הולנד בשלוש אולימפיאדות רשמיות:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח המילואים השיג תוצאה של +1 -0 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +2 -3 =6
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח המילואים השיג תוצאה של +2 -1 =2
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיע שלפהוט למקום השלישי בתחרות אמסטרדם (ניצח: מקס אויבה).
יונקר וילם יאקוב הנרי ברנד סנדברג (בהולנדית: Jonkheer Willem Jacob Henri Berend Sandberg, בהגייה הולנדית: סנדברך; 24 באוקטובר 1897 – 9 באפריל 1984) היה טיפוגרף ואוצֵר הולנדי.
מנהלו של מוזיאון סטדלייק באמסטרדם בין השנים 1945–1963.
סנדברג נולד באמרספורט שבהולנד בשנת 1897.
בצעירותו הושפע מן הספיריטואליות של תנועת ה"מזדזנן" (Mazdaznan).
לאחר לימודי האמנות שימש כשוליה של צייר בהרילברג (Herrliberg) שבשווייץ.
בשנת 1927 ביקר בווינה, שם הושפע מרעיונותיו הפילוסופיים של אוטו נוירת.
לאחר מכן ביקר בבית הספר של תנועת הבאוהאוס בדרזדן ופגש את הפסל היהודי-רוסי נחום גאבו.
לאחר שובו לאמסטרדם התמחה כמעצב טיפוגרפי ויישם את שיטת "כתב התמונות" (Isotype) של נוירת.
בשנת 1932 הצטרף לאגודה ההולנדית לאמנות ואומנות (VANK), והיה שותף לוועדת התערוכות של מוזיאון סטדלייק.
בין השנים 1937–1941 שימש סנדברג כאוצר המוזיאון לאמנות מודרנית.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה ממארגני תנועת ההתנגדות לנאצים של אמנים הולנדיים.
כאמן עיצב תעודות זהות מזויפות עבור הולנדים שיועדו להישלח למחנות עבודה.
בעת שילוח יהודי הולנד להשמדה, החל מתחילת 1942, היה סנדברג פעיל במבצע לפיצוץ ולשרפת מטה השלטון הגרמני בו אוחסנו רישומי ארכיון בהם אוזכרו פרטי יהודים שהגסטפו השתמשו בהם כדי לחשוף יהודים שהשתמשו בתעודות מזויפות.
חומרי הנפץ לשם הפעולה אוחסנו זמן מה בביתו.
בגלל מעורבותו בפעולת החבלה הנ"ל הגסטפו הוציא ב-1943 פרס כספי על ראשו והוא ירד למסתור תוך שימוש בזהות סבו שלו.
אשתו ובנו, לעומת זאת, נתפסו ונאסרו למספר חודשים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התמנה סנדברג כמנהל המוזיאון, תפקיד אותו מילא עד שנת 1963.
במסגרת תפקידו ביקר סנדברג בשנת 1954 בישראל, שם נחשף לאמנות הישראלית.
במסגרת הביקור רכש עבור אוסף המוזיאון שמונה עבודות של הצייר יוסף זריצקי.
בנוסף, הביקור הוביל להצגת תערוכות יחיד של זריצקי ושל מרדכי ארדון וכן לתערוכה קבוצתית של אמנות ישראלית.
לאחר פרישתו מן המוזיאון שימש כיועץ של מרכז ז'ורז' פומפידו בפריז ושל מוזיאון ישראל בירושלים.
מוזיאון ישראל כיבד אותו בחלוקת פרס על שמו, שהוענק לראשונה בשנת 1968 לזריצקי.
על פועלו למען הצלת יהודי הולנד תוך סיכון חייו זכה סנדברג בתואר חסיד אומות העולם ב-26 בנובמבר 1968.
וילֶם קוּרְץ (בצ'כית: Vilém Kurz; 23 בדצמבר 1872 – 25 במאי 1945) היה פסנתרן ומורה צ'כי, שכיהן כפרופסור בקונסרבטוריון הממלכתי בלבוב ובווינה ובקונסרבטוריון של פראג.
בין תלמידיו היו בתו אילונה שטפאנובה-קורצובה, אדוארד שטוירמן, רודולף פירקושני, גדעון קליין ורפאל שכטר.
קורץ ביסס את שיטות ההוראה שלו במידה רבה על שיטותיו של תאודור לשטיצקי ותלמידיו, שאותם פגש בימים שלימד בלבוב.
לאחר שנים המשיכה בתו, אילונה שטפאנובה-קורצובה בפיתוחן.
הקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור של אנטונין דבוז'אק
קורץ נודע בעיבוד מחדש של תפקיד הסולו בקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור, אופוס 33, של אנטונין דבוז'אק, שחובר במקור בשנת 1876. במשך למעלה מעשור לאחר ביצועו הראשון סבל הקונצ'רטו מהזנחה ומבוז מצד הביקורת.
התייחסות נפוצה במשך שנים רבות הייתה, כי תפקיד הפסנתר נכתב "כמו לשתי ידיים ימניות".
בשנות העשרים לחייו, לקח עליו קורץ את משימת עיבודו של תפקיד הסולו, ובגרסה זו אף הרבה לבצעו.
מאז אותם ימים, הודפסו הגרסה המקורית וזו של קורץ יחדיו במהדורת הפרטיטורה הביקורתית של אוטאקאר שורק (Otakar Šourek), זו מתחת לזו, כך שהסולן יכול לבחור איזו מן השתיים לנגן.
גרסת קורץ נכנסה לרפרטואר הפסנתר הסטנדרטי.
לבחירת הסולן אין השפעה על החומר התזמורתי המקורי של דבוז'אק.
בשנת 1919 ניגנה אילונה קורצובה בביצוע ראשון את גרסת קורץ לקונצ'רטו של דבוז'אק בסול מינור, בניצוח ואצלב טאליך.
סופראפון, חברת ההקלטות הצ'כית, הוציאה תקליטור שבו איוואן מורבץ מנגן את הגרסה של קורץ, עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בניצוח ייז'י בלוהלאווק, וראדוסלב קוואפיל מנגן את הגרסה המקורית של המלחין, עם התזמורת הפילהרמונית של ברנו בניצוח פרנטישק יילק.
וילם פלוסר (בצ'כית: Vilém Flusser; 12 במאי 1920 – 27 בנובמבר 1991) היה פילוסוף, סופר ועיתונאי יהודי-צ'כי.
הוא גר במשך תקופה ארוכה בסאו פאולו (ובה הפך לאזרח ברזילאי) ומאוחר יותר בצרפת.
בעקבות זאת יצירותיו נכתבו במספר שפות שונות.
עבודותיו המוקדמות הושפעו מדיונים ברעיונותיו של מרטין היידגר.
כמו כן ניכרה עליו השפעתם של האקזיסטנציאליזם והפנומנולוגיה.
לפנומנולוגיה היה תפקיד מרכזי במעבר שלו פלוסר לשלב המאוחר של יצירתו, שבו הפנה את תשומת לבו לפילוסופיה של התקשורת ושל היצירה האומנותית.
פלוסר נולד בשנת 1920 בפראג, למשפחה של אינטלקטואלים יהודים.
אביו, גוסטב פלוסר, למד מתמטיקה ופיזיקה (בין השאר לימד אותו אלברט איינשטיין).
וילם פלוסר הוא בן דודו של דוד פלוסר.
התחנך בבתי ספר יסודיים גרמנים וצ'כיים ולאחר מכן בבית-ספר תיכון גרמני.
ב-1938 התחיל ללמוד פילוסופיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קארל בפראג.
ב-1939, זמן קצר לאחר הכיבוש הנאצי, הוא היגר ללונדון עם אדית ארת' (שהפכה לאשתו בהמשך) והוריה, כדי להמשיך את לימודיו למשך סמסטר אחד בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה של לונדון.
פלוסר איבד את כל משפחתו במחנות הריכוז הגרמניים: אביו מת במחנה בוכנוואלד בשנת 1940; סביו, אמו ואחותו הובאו לאושוויץ ומאוחר יותר לטרזיינשטט, שם הושמדו.
שנה לאחר מכן הוא היגר לברזיל, וקבע את מגוריו בסאו פאולו ובריו דה ז'ניירו.
בתקופה זו החל לעבוד בחברה צ'כית שעסקה ביבוא וביצוא, ולאחר מכן ב"סטאביוולט" (Stabivolt), יצרנית מכשירי רדיו וטרנזיסטורים.
משנות ה-1950 לימד פלוסר פילוסופיה ושימש עיתונאי.
בשנת 1960 החל לשתף פעולה עם המכון הברזילאי לפילוסופיה בסאו פאולו ומאמרו פורסם בכתב-העת הברזילאי לפילוסופיה.
כך התקרב לקהילה האינטלקטואלית הברזילאית.
באותו עשור הוא פרסם ולימד פילוסופיה במספר בתי ספר בסאו פאולו: כיהן כמרצה לפילוסופיה של המדע בבית הספר הפוליטכני של אוניברסיטת סאו פאולו וכפרופסור לפילוסופיה של התקשורת בבית הספר למשחק ובבית הספר ללימודי קולנוע מתקדמים בסאו פאולו.
הוא גם השתתף בפעילות אומנותית, והיה מעורב בבינאלה לאומנות עכשווית של סאו פאולו ובאירועי תרבות אחרים.
בשנת 1963 התפרסם בפורטוגזית את ספרו הראשון, "שפה ומציאות".
ב-1972 החליט לעזוב את ברזיל.
ייתכן כי הוצאת ספריו לאור נעשתה קשה יותר בגלל המשטר הצבאי ששלט אז בברזיל, אף שעבודותיו עסקו בתקשורת ושפה.
הוא עבר לגור באיטליה ולאחר מכן בגרמניה ובכפר רוביון בדרום צרפת.
עד למותו היה פעיל בכתיבה בתחום תאוריות של מדיה ותקשורת ונתן הרצאות בנושא.
בשנת 1991 נסע פלוסר לפראג על מנת להרצות, אך בדרכו לשם קיפח את חייו בתאונת דרכים.
מסותיו של פלוסר הן קצרות, פרובוקטיביות, צלולות ובעלות דמיון לסגנון של מאמרים עיתונאיים.
מבקריו מציינים שהוא הוגה פחות "שיטתי" מאשר "דיאלוגי" שניחן בחשיבה אקלקטית.
במרכז התעניינותו עמדו נושאים של כתיבה, תמונה טכנולוגית, צילום, נדידה, פילוסופיה, תקשורת וספרות, ובשנותיו המאוחרות - הפילוסופיה של התקשורת ושל היצירה האומנותית.
כתביו משקפים את חיי הנדודים שלו: אף כי רוב עבודותיו נכתבו בגרמנית, טקסטים אחרים שלו ראו אור בפורטוגזית ובצרפתית.
תרגומים של מאמריו לשפות אחרות הם נדירים יחסית, בין השאר משום שכתביו מפוזרים בשפות שונות, כמאמרים או כקטעי ספרים.
בשנת 2014 יצא לאור תרגום עברי של ספרו לקראת פילוסופיה של הצילום בהוצאת רסלינג, ספר שבמקור נכתב בגרמנית וראה אור לראשונה בשנת 1983.
הארכיונים של פלוסר שכנו בעבר באקדמיה לאמנויות המדיה בקלן, וכיום הם נמצאים באוניברסיטת ברלין לאומנויות.
וילמה לוסילה אספין גילואה (בספרדית: Vilma Lucila Espín Guillois; 7 באפריל 1930 – 18 ביוני 2007) הייתה מהפכנית קובנית, פמיניסטית, ומהנדסת כימיה.
היא הייתה נשואה לראול קסטרו.
אספין מכונה בין היתר "האישה הראשונה של קובה".
אספין נולדה בסנטיאגו דה קובה למשפחה מהמעמד הבורגני.
אביה היה עורך דין עבור מפעל הרום "בקרדי".
לאחר שסיימה תואר הנדסאי בהנדסה כימית, התקבלה ללימודי תואר שני ב-MIT אשר בבוסטון, מסצ'וסטס.
בתקופת הלימודים, בשנות החמישים, פגשה את המנהיג המהפכני פרנק פאיס, וכך התוודעה למהפכה שהחלה כנגד הרודן פולחנסיו בטיסטה.
הפגישה עם פאיס הביאה את אספין להצטרף לשורות המהפיכה, והיא הפכה למנהיגת המהפיכה במחוז אוריינטה.
היא פעלה בתור שליחה בין המהפכנים של פאיס לבין "תנועת ה-26 ביולי" של פידל קסטרו, שעבר לפעול במקסיקו כדי לתכנן את הפלישה העתידית.
היה זה במקסיקו שפגשה אספין את ראול קסטרו לראשונה.
אחרי שתנועת ה-26 ביולי חזרו לקובה, אספין עברה לעבוד עם המהפכנים בהרי הסיירה מדרה.
היא וראול קסטרו נישאו בינואר 1959.
אספין יסדה את הפדרציה לנשות קובה, וכיהנה כנשיאת הארגון מ-1960 ועד מותה ב-2007. הארגון כולל את רוב נשות קובה (85.2% מכל הנשים הזכאיות מעל גיל 14—יותר מ-3.5 מיליון) כחברות, ונחשב למלכ"ר מכיוון שאינו מנוהל או נתמך כלכלית על ידי הממשלה.
היא גם הייתה חברה במועצת המדינה, וגם בוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית מ-1980 עד 1991.
אספין פעלה רבות למען זכויות נשים, כולל על זכותה של אישה לעשות הפלה, ועל זכותה לאמצעי מניעה.
פדרציית הנשים, שעמדה בראשו, הפכה לכוח רב-השפעה בקובה, ופעלה למען השכלתן של נשים ומעורבותן בפוליטיקה.
אספין הייתה אחראית ל"חוק המשפחה הקובנית" שנקבע ב-1975, אשר עיגן בחוק שוויון זכויות קניין, וקבע כי גברים מחויבים להשתתף בעבודות הבית וגידול ילדים באופן שווה, ואם לא - ייקנסו.
נזקפת לזכותה לעיתים קרובות גם העובדה שכ-65% ממחזיקי תארים בקובה הן נשים.
אספין עמדה בראש המשלחת הקובנית לקונגרס הראשון על נשים וילדים באמריקה הלטינית שהתקיים בצ'ילה ב-1959. היא גם עמדה בראש המשלחות לכנסי הנשים שהתקיימו במקסיקו, קופנהגן, ניירובי, ובייג'ינג.
בנאום בפני כנס הנשים הבינלאומי שאירע במקסיקו ב-1975, אמרה:
אחת מבנותיה, מריאלה, היא סקסולוגית ועורכת דין בכירה במדינה העוסקת בזכויות הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים כנשיאת "סנסקס — המכון הלאומי הקובני לחינוך מיני".
לטענתה, אספין היא זו שאחראית להפסקת רדיפתם של הומוסקסואלים בקובה.
אספין נפטרה בהוואנה ב-18 ביוני 2007, לאחר מחלה ארוכה.
נקבעה תקופת אבל רשמית למחרת.
גופתה נשרפה, ושרידיה הונחו במאוזוליאום "חזית פרנק פאיס".
וילמוש ואנצאק (בהונגרית: Vilmos Vanczák - IPA: ; ) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק כבלם וכמגן ימני.
ואנצאק ערך 79 הופעות בנבחרת הונגריה.
ואנצאק התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של דיאוסגיורי.
בגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של ואשאש וכעבור שנה עבר לאויפשט.
בקיץ הושאל לסינט טרוידן הבלגית.
ב-17 ביולי 2007 ואנצאק חתם ל-4 שנים בסיון, עימה זכה ב-2 גביעים בעונות וב-.
בשנת 2016 עזב את סיון לאחר תשע עונות, וחתם בפושקש אקדמיה מליגת העל ההונגרית.
ואנצאק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה במשחק ידידות ב- כאשר החליף את אדם קומלושי הפצוע.
ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
וילמומבל (בצרפתית Villemomble) היא קומונה בעלת 28,000 תושבים, בפרווריה המזרחיים של פריז, השוכנת במרחק של 12.1 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון וילמומבל ברובע רנסי במחוז סן-סן-דניס, בחבל איל-דה-פראנס.
בווילמומבל ישנה תחנה של הרכבת הפרברית הצרפתית RER בקו E.
וילמומבל מספר ערים תאומות, והן:
וילֶם קורנליס סְכַאוּטֶן (בהולנדית: Willem Cornelisz Schouten בסביבות 1567–1625) היה ימאי הולנדי שעבד בשירות חברת הודו המזרחית ההולנדית.
הוא היה הראשון שהפליג בנתיב כף הורן אל האוקיינוס השקט.
וילם קורנליס סכאוטן נולד בסביבות 1567 בהורן שבהולנד.
בשנת 1615 הפליגו וילם קורנליס סכאוטן ויאקוב לה מייר מטקסל שבהולנד, בראש משלחת במימון איזאק לה מייר ו"החברה הדרומית" שלו, חלק בחלק עם סכאוטן.
מטרתו העיקרית של המסע הייתה למצוא את "טרה אוסטרליס", שחמקה מהם.
מטרה נוספת הייתה לעקוף את מגבלות הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית במציאת נתיב חדש לאוקיינוס השקט ואיי התבלינים.
בשנת 1616 הקיף סכאוטן את כף הורן, שאותו כינה על שם ספינתו, שאבדה זמן קצר קודם לכן ולזכר הספנים, שמצאו את מותם באש שכילתה את הספינה.
הוא שייט לאורך החופים הצפוניים של גינאה החדשה וביקר באיים הסמוכים, לרבות אלה הנודעים כיום כאיי סכאוטן.
לפני שיצאו למסע ההיסטורי של הקפת כף הורן, הצטיידו סכאוטן ויאקוב לה מייר ב-24,000 לימונים, שרכשו מילידי סיירה לאון תמורת "כמה חרוזים וסכיני נירנברג", כדי למנוע את מחלת הצפדת, שעשתה שמות בימאים במסעות קודמים.
אף כי סכאוטן פתח נתיב שלא נודע קודם, חברת הודו המזרחית ההולנדית טענה להפרת מונופול הסחר שלה אל איי התבלינים.
סכאוטן נאסר (ולאחר זמן שוחרר) וספינתו הוחרמה ביאווה.
בשובו חזר להפליג כנציג חברת הודו המזרחית ההולנדית ובאחד ממסעותיו אלה מת סמוך לחופי מדגסקר, בשנת 1625.
סכאוטן תיאר את מסעותיו ב"יומן", שיצא לאור בהוצאה הולנדית באמסטרדם בשנת 1618 ועד מהרה תורגם לכמה שפות אחרות.
בין היסטוריונים שונים (בהם א.
ראוזה) אין תמימות דעים באשר לזהות מחברו של "יומן" זה.
הקרדיט עליו ניתן לסכאוטן, וכך קרה שהמסע נרשם על שמו.
כל הטקסטים, ההולנדי, הצרפתי, הגרמני והלטיני, כוללים תשע מפות וגלופות תחריט, שאינן מופיעות בגרסה האנגלית.
וילם פרדריק הרמנס (בהולנדית: Willem Frederik Hermans; 1 בספטמבר 1921 – 27 באפריל 1995) היה סופר, משורר, מחזאי ומסאי הולנדי.
הרמנס נחשב לאחד הסופרים החשובים ביותר בהולנד של אחרי המלחמה, לצד הארי מוליש וחרארד רווה.
ספרו המפורסם משנת 1966 לא לישון לעולם תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2011 בהוצאת מחברות לספרות, בתרגום רן הכהן.
וילם קליין (בהולנדית: Willem Klein; 4 בדצמבר 1912 – 1 באוגוסט 1986), נודע גם בשמות "וים קליין", "פסקל" ו"וילי וורטל", היה מתמטיקאי יהודי הולנדי וגאון חישוב מפורסם.
הישג זה תועד ונרשם בספר השיאים של גינס.
וילם קליין נולד באמסטרדם, בנו של הנרי קליין ואמה כהן.
קליין חווה ילדות קשה מאחר שאביו דחק בו להצטיין בלימודים ולהמשיך ללימודי רפואה (אביו היה רופא) אך הוא התנגד לרעיון.
בנוסף ללחצים מצד אביו, אימו התאבדה בשנת 1929. בשנת 1932, קליין סיים את לימודיו התיכוניים, ועל אף רצונו העז ללמוד מתמטיקה הוא נכנע לרצון אביו ונרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אמסטרדם.
הוא סיים את התואר הראשון שלו בשנת 1935.
שנתיים לאחר מכן אביו נפטר, הוא המשיך במסלול של לימודי הרפואה ועבר את החלק הראשון של קבלת הדוקטורט אך פרש לבסוף.
הוא לא פרש באופן רשמי מלימודי הרפואה, אך הוא הפסיק לקרוא ספרות רפואית ולכן לא היה יכול להתקדם בלימודיו.
בערך בשלב זה של חייו הוא גילה את ההומוסקסואליות שלו.
ביבי סטוקביס, נוירולוג מאמסטרדם בחן את וים ואת אחיו הגדול ליאו כדי להבין את יכולות החישוב הנדירות שלהם.
הוא תיאר את ליאו כגאון חישוב המסוגל לפתור ביתר קלות בעיות כתובות, ואת וים כאחד הנוטה לפתור יותר בעיות המושמעות לו.