tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לכתיבה מנקודת מבט לאומנית, רבים גם החלו לכתוב על פשעי הטרור האדום ללא חשש להיתפס כפרו-לאומניים, תוך שאיפה לבחינה אובייקטיבית ולא חד צדדית כמו שנעשה בתקופת פרנקו.
מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה בארצות הברית בשנים 1861–1865. 11 מדינות בדרום ארצות הברית שבהן עבדות הייתה חוקית, הכריזו על פרישה מארצות הברית, והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, הידועה גם בשמה המקוצר "הקונפדרציה".
אל מולן התייצבו המדינות שכונו "האיחוד".
הן כללו את 23 המדינות הנותרות, שמתוכן 19 היו מדינות "חופשיות", שבהן עבדות לא הייתה חוקית, ו-4 היו "מדינות הגבול", שבהן עבדות הייתה חוקית אך אחוז העבדים באוכלוסייה היה נמוך יחסית.
מתוך הארבע האחרונות, בשתי מדינות, מיזורי וקנטקי, היו ממשלות יריבות, שכל אחת מהן תמכה בצד אחר במלחמה, אך הממשלות תומכות האיחוד שלטו במדינה בפועל.
ב-1863 פרשה וירג'יניה המערבית מווירג'יניה (שהייתה חלק מהקונפדרציה) והצטרפה לאיחוד.
ב-1864 הוכרה נבדה כמדינה והצטרפה לאיחוד.
הקונפדרציה, בהנהגתו של ג'פרסון דייוויס, לחמה על עצמאותה מארצות הברית, והציגה את מלחמת האזרחים כמלחמת העצמאות של הקונפדרציה.
האיחוד הונהג על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שבראשו עמד הנשיא אברהם לינקולן.
המניע המרכזי למלחמה היה הוויכוח על התפשטות העבדות בארצות הברית לטריטוריות במערב ארצות הברית ולמדינות החדשות שהיו צפויות להיווצר במקומן.
המפלגה הרפובליקנית התנגדה להתפשטות העבדות, ואילו מדינות העבדות בדרום חששו שמניעת התפשטות העבדות למערב תביא לרוב יציב של נציגי מדינות חופשיות בקונגרס.
בעקבות הבחירה בלינקולן, רפובליקני שהתנגד להתפשטות העבדות למערב, החלו מדינות בדרום לפרוש – שבע מדינות פרשו בינואר ופברואר 1861, עוד לפני שלינקולן הושבע, וארבע פרשו בחודשים אפריל–יוני.
הן הממשל היוצא של הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן והן הממשל הנכנס של הנשיא הרפובליקני אברהם לינקולן, דחו את חוקיותו של מהלך הפרישה, והכריזו עליו כמרד.
הוויכוח על השאלה הרחבה יותר, לגבי ביטול מוחלט של העבדות, התעצם לאחר פרוץ המלחמה, והפך לאחת ממטרות האיחוד המוצהרות רק בינואר 1863, עם פרסום הצהרת האמנציפציה.
מסתבר שבריטניה לא רצתה לקרוא תיגר על הסגר.
הקונפדרציה רכשה ספינות מלחמה ספורות מכמה בוני ספינות מסחריים בריטים.
המפורסמת מכולן הייתה אלבמה (ספינת קונפדרציה), שגרמה לנזק רב והובילה לחילוקי דעות חריפים.
למרות זאת, דעת הקהל נגד העבדות יצרה חופש מדיני למדינאים האירופאים, במיוחד בבריטניה (שביטלה בעצמה את העבדות במושבותיה בשנת 1834).
המלחמה הפציעה (באופן מעורפל) בשלהי שנת 1861 בין ארצות הברית לבריטניה בעקבות פרשת טרנט, כאשר ספינת צי ארצות הברית עלתה על ספינת דואר בריטית כדי ללכוד שני דיפלומטים של הקונפדרציה.
אך למרות זאת לונדון ווושינגטון הצליחו להחליק את הבעיה לאחר שלינקולן שחרר את השניים.
בשנת 1862, שקלו הבריטים לנסות ולתווך, אף על פי שגם הצעה שכזו הייתה כרוכה בסכנת מלחמה בארצות הברית.
הלורד פלמרסטון, ראש ממשלת בריטניה, כפי שנמסר, קרא את הספר אוהל הדוד תום שלוש פעמים לפני שהחליט החלטה זו.
ניצחונו של האיחוד בקרב אנטיאטם גרם להם לעכב החלטה בעניין הצעה זו.
הצהרת האמנציפציה המשיכה וחיזקה את החופש המדיני לתמיכה בקונפדרציה.
פלמרסטון ניבא רעות ליחסי ארצות הברית ובריטניה, וחשש מפני פרוץ מלחמה, כפי שניבא במכתב שלו לשר החוץ ג'ון ראסל: למעשה, לא היה אף אירי ששלט על עיתון כלשהו בצפון וארצות הברית החליטה לשחרר את שני העצורים כדי להימנע מהסתכנות במלחמה.
פלמרסטון היה משוכנע שנוכחותם של הכוחות הבריטים בקנדה גרמה לאמריקאים להסכים לכך.
המלחמה הביאה לכך שמקבלי החלטות בלונדון שקלו מחדש את ההתייחסות לקנדה, שהייתה בפועל פגיעה מפני פלישה מצידו של צבא האיחוד במצב של מלחמה.
דרך כך מלחמת האזרחים האמריקאית האיצה את תהליך איחוד קנדה.
הקיסרות הצרפתית השנייה, בהנהגתו של נפוליאון השלישי, ניצלה את מלחמת האזרחים כדי להשיג דריסת רגל אירופית חדשה באמריקה הלטינית.
מאז כינונה של דוקטרינת מונרו מנעה ארצות הברית כל התערבות קולוניאלית של מעצמות אירופיות ביבשת אמריקה ופעלה לשמור על ריבונותן של מדינות אמריקה הלטינית.
לנוכח המשבר בתוך ארצות הברית, הניח נפוליאון כי וושינגטון לא תוכל להכפיף את עמדותיה ומדיניותה על צרפת.
מתוך כך החלה האחרונה בפלישה וניסיון כיבוש של מקסיקו, שהייתה בחובות עמוקים למדינות אירופה, אותם התקשתה לשלם.
עקב חובותיה של מקסיקו למדינות כמו ספרד ובריטניה בנוסף לצרפת, אלו גם כן תמכו במאמץ המלחמה הצרפתי.
במהלך המלחמה ממשל לינקולן תמך בהעברת נשק ואספקה דרך גבול ארצות הברית–מקסיקו לאנשי המיליציות הליברליות שנלחמו נגד הפלישה הצרפתית.
בנוסף, האיחוד תמך בהתנדבותם של אזרחים לשירות במקסיקו לשמען שימור ריבונותה.
לקראת סיומה של מלחמת האזרחים, האיחוד העביר יותר אספקה ונשק לידי המקסיקנים והמשיכו בכך גם לאחר סיום המלחמה.
אחרוני הכוחות הצרפתים נסוגו ממקסיקו ב-1867, לאחר שבשיא ניצחונותיהם שלוש שנים קודם לכן שלטו בעיקר הערים הגדולות, כולל מקסיקו סיטי, ובחופיה של המדינה מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט.
שיתוף הפעולה נגד הפלישה הצרפתית אפשרה חיזוק של יחסי ארצות הברית–מקסיקו.
למרות הסימפתיה לקונפדרציה, ההתערבות הצרפתית במקסיקו מנעה הצטרפות צרפתית למלחמה נגד האיחוד, כיוון שעיקר מאמציה של צרפת הופנו למלחמה במקסיקו עצמה.
הצעותיה של הקונפדרציה, בשלביה המאוחרים של המלחמה, לסיים את העבדות בתמורה להכרה בינלאומית לא נשקלו ברצינות על ידי לונדון או פריז.
ההיסטוריונים התווכחו האם הקונפדרציה הייתה יכולה לנצח במלחמה.
המלומדים הטעימו כי לאורך זמן היה לאיחוד יתרון בלתי ניתן לביטול על הקונפדרציה במונחים של כוח תעשייתי ואוכלוסין.
לטענתם פעולותיה של הקונפדרציה רק דחו את התבוסה.
היסטוריון מלחמת האזרחים שלבי פוט מביע את השקפה זו באופן תמציתי: "אני חושב שהצפון נלחם את המלחמה ההיא עם יד אחת מאחורי הגב...אם היו יותר ניצחונות של הדרום, ורבים יותר, הצפון היה מוציא גם את היד הזו מאחורי גבו.
אני לא חושב שלדרום היה אי פעם סיכוי לנצח במלחמה ההיא." הדרום ביקש לזכות בעצמאות על יד כך שיאריך ימים אחרי לינקולן; אולם לאחר נפילת אטלנטה וניצחונו של לינקולן על מקללן בבחירות של שנת 1864, נמוגו כל תקוות הדרום לניצחון מדיני.
באותה הנקודה, הצליח לינקולן לזכות בתמיכתן של מדינות הגבול, של קבוצת חברי המפלגה הדמוקרטים שכונתה "דמוקרטים של מלחמה", עבדים משוחררים, בריטניה וצרפת.
על ידי הבסת הדמוקרטים ומקללן, הוא גם ניצח את הקופרהאדס ומצע השלום שלהם.
לינקולן מצא מפקדים צבאיים כדוגמת גרנט ושרמן שתרגמו את יתרונו המספרי של צבא האיחוד לניצחונות בשדה המערכה על צבא הקונפדרציה.
אלה היו גנרלים שלא נרתעו משפיכות דמים כדי לנצח במלחמה, ומשנת 1864 והלאה לא נשארה עוד כל תקווה לקונפדרציה.
מצד שני, ג'יימס מקפרסון טען כי יתרונו של הצפון באוכלוסין ובמשאבים הפך את ניצחון האיחוד לצפוי, אך לא לבלתי נמנע.
לפיו, לא הייתה צריכה הקונפדרציה לפלוש ולאחוז באדמת האויב כדי לנצח, אלא רק להתבצר על מנת לשכנע את הצפון כי מחיר הניצחון יהיה גבוה מידי.
הצפון היה צריך לכבוש ולהחזיק בשטחים עוינים נרחבים לאורך זמן ולגבור על צבאות הקונפדרציה כדי לנצח.
חשיבות נודעה גם ליכולתו של לינקולן להצדיק בלשון צחה את המטרה הלאומית, ויכולתו לשמור את מדינות הגבול מחויבות למטרות האיחוד.
אף על פי שהתייחסותו של לינקולן לאמנציפציה הייתה איטית, הצהרת האמנציפציה הייתה שימוש יעיל בסמכויות המלחמתיות של הנשיא.
הקונפדרציה נכשלה בניסיונה לערב את אירופה באופן צבאי במלחמה, במיוחד את בריטניה ואת צרפת.
מנהיגי הדרום נזקקו לגייס את המעצמות האירופאיות כדי לקבל עזרה בשבירת הסגר אותו הטיל האיחוד על נמלי וערי הדרום.
הסגר שלינקולן הטיל הצליח לעצור 95% מהמסחר והתוצר; כתוצאה מכך, צנחו הייצוא והייבוא של הדרום באופן משמעותי.
השפע בכותנה האירופאית ועוינותה של בריטניה למוסד העבדות, יחד עם הסגר שהטיל לינקולן מהאוקיינוס האטלנטי וממפרץ מקסיקו, הקטינו באופן משמעותי את הסיכוי למעורבות בריטית או צרפתית.
היתרון התרחב באופן משמעותי במהלך המלחמה, כאשר כלכלת הצפון גדלה, ושטחי הדרום הצטמקו וכלכלתו נחלשה.
בשנת 1861 מנתה אוכלוסיית האיחוד 22 מיליון ושל הדרום 9 מיליון.
אוכלוסיית הדרום מנתה יותר מ-3.5 מיליון עבדים ו-5.5 מיליון לבנים, ומכאן שיתרונו המספרי של הצפון היה של 4 ל-1.
הכלכלה המתועשת יותר של הצפון סייעה בייצור נשק, חימוש, ואספקה, כמו גם במימון הובלתם.
הטבלה מראה את היתרון היחסי של האיחוד על קונפדרציית המדינות של אמריקה בתחילתה של המלחמה.
השוני גדל כאשר האיחוד השתלט על כמות גדלה והולכת של שטחים על חשבונה של הקונפדרציה עם עוצבותיו, וקטע את החלק הטרנס-מסיסיפי של הקונפדרציה.
בתחילה שלט האיחוד על 80% מהמספנות, ספינות הקיטור, ספינות הנהר והצי.
הוא הגדיל פער זה באמצעות תוכנית בנייה מאסיבית של ספינות.
זה איפשר לאיחוד להשתלט על מערכת הנהרות בכללותה ולהטיל סגר על כל קו החוף של הדרום.
ערי האיחוד היו מקושרות ברשת ענפה של מסילות רכבת שאיפשרה תנועה זולה ומהירה של חיילים ואספקה.
התחבורה הייתה איטית וקשה בהרבה בדרום שלא היה מסוגל להגדיל את מערכת הרכבות הקטנה יחסית שלו, לתקן נזקים, או אפילו לבצע תחזוקה שוטפת.
אי הצלחתו של ג'פרסון דייוויס לתחזק קשרים טובים וחיוביים עם מושלי המדינות (במיוחד עם ג'וזף בראון מושל מדינת ג'ורג'יה וזבולון ואנס מושל מדינת צפון קרוליינה) פגעה ביכולתו לשאוב ממשאבים אזוריים.
הקונפדרציה טעתה בתפיסתה העצמית כ"מלך הכותנה", הפריזה בהערכת חשיבותה שלה לכלכלה העולמית, מה שהוביל אותה להחלטות אשר גרמו לה יותר נזק מאשר תועלת כדוגמת הסירוב לשלוח כותנה עוד טרם החל הסגר.
הצהרת האמנציפציה איפשרה לאפרו-אמריקאים, הן החופשיים והן העבדים הנמלטים, להצטרף אל צבא האיחוד.
בסביבות 190,000 התנדבו, חיזוק נוסף ליתרון המספרי שממנו נהנו צבאות האיחוד על פני הקונפדרציה, שלא העזה לנסות ולגייס את תושביה השחורים, כיוון שחששה לערער את יסודות הלגיטימיות של העבדות.
עבדים משוחררים התעסקו בדרך כלל במשימות גדודיות, ונלחמו במספר קרבות בין השנים 1864–1865. מהגרים אירופאים הצטרפו אל צבא האיחוד במספרים גדולים, בהם 177,000 ילידי גרמניה ו-144,000 ילידי אירלנד.
תעשיית הרכבת הפכה למעסיקה הגדולה ביותר במדינה לאחר החקלאות.
לאחר מלחמת האזרחים החלה תנופה רבה בבניית רשת רכבות, שתרמו לבהלה של שנת 1873.
עבדותם של כ-3.5 מיליון השחורים שחיו במדינות הקונפדרציה הסתיימה עם הגעת צבאות האיחוד; כמעט כולם שוחררו עקב הצהרת האמנציפציה.
עבדים במדינות הגבול ואלה שנמצאו בכמה טריטוריות של הקונפדרציה שנכבשו לפני הצהרת האמנציפציה שוחררו על ידי פעולה מצד המדינה או (ב-18 בדצמבר 1865) על ידי התיקון ה-13 לחוקה.
השבת האיחוד לקדמותו הייתה כתוצאה מעבודה פולמוסית עיקשת בתקופה שלאחר המלחמה, הנודעת כתקופת השיקום.
המלחמה גרמה לכ-1,030,000 נפגעים (3% מהאוכלוסייה), בהם 620,000 חיילים הרוגים – כשני שלישים מהם עקב מחלות.
המלחמה גבתה, בהערכה גסה, מספר הרוגים הגבוה מכל שאר מלחמותיה של ארצות הברית יחדיו.
הגורמים למלחמת האזרחים האמריקנית, הסיבות לתוצאותיה, ואפילו הכינויים למלחמת האזרחים האמריקנית הם נושאים למאבקים וויכוחים הנמשכים עד היום.
לפי מספרי מפקד האוכלוסין של שנת 1860, 8% מכל הגברים הלבנים בין הגילאים 13–43 מתו במלחמה, 6% מהצפון, ו-18% מהדרום.
כ-56,000 חיילים מתו בבתי הכלא במהלך מלחמת האזרחים.
אחת הסיבות למספר הנפגעים הגבוה בקרבות היה השימוש בשיטות קרב נפוליאוניות, כמו הסתערות.
עם המצאתם של יכולות טעינה מדויקות יותר לרובים, כדורים קטלניים יותר (כמו המינייה בצבא האיחוד בשלהי המלחמה), כלי נשק בעלי ירי חוזר כמו רובה ספנסר, חיילים נהרגו כשרק עמדו בשורות בשדה הפתוח.
דבר זה הובילו לאימוץ לוחמת שוחות, סגנון לחימה שהגדיר את חלקה העיקרי של מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה הרסה את מרבית העושר שהיה קיים בדרום.
ההכנסה הממוצעת לאדם צנחה בדרום לכ-40% מזו של אדם בצפון, נתון שנותר בעל השפעה גם עמוק בתוך המאה ה-20. השפעתו של הדרום בממשל הפדרלי, שהייתה ניכרת בעבר, הפכה למצומצמת עד למחצית השנייה של המאה ה-20.
הבנייה מחדש החלה עוד במהלך המלחמה (ונמשכה עד 1877) כדי לפתור את הבעיות שנוצרו עם האיחוד מחדש, במיוחד את מצבן החוקי של 11 המדינות הפורשות, הנהגת הקונפדרציה, ושל העבדים המשוחררים.
מנהיגי הצפון הסכימו כי ניצחון ידרוש יותר מאשר הפסקת הקרבות.
עליו להקיף את שתי מטרות המלחמה: יש להתכחש לפרישה ויש לחסל את כל צורותיה של העבדות.
קיים היה חוסר הסכמה בין לינקולן לרפובליקנים הקיצוניים לגבי מידת יישומן של מטרות אלה.
הם גם לא הסכימו על השליטה הפדרלית שיש לאכוף על הדרום, ועל התהליך בו מדינות הדרום ישולבו מחדש לתוך האיחוד.
חילוקי דעות אלה הפכו למרכזיים בדיונים המדיניים לאחר התמוטטותה של הקונפדרציה.
ב-19 בנובמבר 1963 נערך מצעד בגטיסבורג, פנסילבניה לכבוד נאום גטיסבורג של אברהם לינקולן שאותו נשא שישה חודשים לאחר קרב גטיסברג.
לינקולן נשא את הנאום 100 שנה קודם לכן במהלך מלחמת האזרחים בגטיסבורג בשנת 1863. שיירת המכוניות עברה באותו המסלול אותו עברו הנשיא לינקולן והמושל אנדרו קורטין מאה שנים קודם לכן.
הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר השתתף מלווה במושל ויליאם סקרנטון.
מספר המשתתפים באירוע ההנצחה היה נמוך מאלה שהשתתפו בנאום המקורי (בין 20,000–30,000 במקור).
אלפי צלמים נכחו באירוע בשעה שמטוסי חיל האוויר האמריקני חלפו מעל.
המצעד הסתיים בכניסה האחורית של בית העלמין הלאומי בגטיסבורג.
ברחבי ארצות הברית ציינו בשנת 2011 150 שנה למלחמת האזרחים.
רבים בדרום מנסים לשלב בין נקודות מבט והשקפות של אפרו-אמריקנים ולבנים.
בעוד סרטים אמריקנים מסורתיים מציגים את הנושא של "אח נגד אח", סרטים המטפלים בנושא מלחמת האזרחים מתפתחים ומציגים דמויות אפרו-אמריקאיות.
אך אפרו-אמריקאי אחד, בנארד סימלטון, נשיא האגודה הלאומית לקידום הצבעונים באלבמה (NAACP), אמר כי לחגוג את מלחמת האזרחים כמוה כמו לחגוג את השואה.
בהקשר העבדות אמר סימלטון כי "זכויות (השחורים) נלקחו מהם" וכי התייחסו לשחורים "כפחותים מבני אנוש".
החוקר ההיסטורי בוב סאטון אמר כי העבדות הייתה "הסיבה העקרונית" למלחמה.
עוד טען סאטון כי נושא זכויות המדינות שולב על ידי הקונפדרציה כצידוק למלחמה כדי להשיג הכרה על ידי בריטניה.
סאטון המשיך וציין כי במהלך יובל ה-100 למלחמת האזרחים הלבנים מהדרום התרכזו בציון גאונותם הטקטית של הגנרלים הדרומיים, במקום בעבדות.
בווירג'יניה במהלך סתיו שנת 2010, נערכה ועידה בנושא העבדות.
החל משנת 2017 בוצע הסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי.
היהודים, אשר נטמעו בקהילות בהן חיו, שירתו הן בצבא האיחוד והן בצבא הקונפדרציה, בהתאם למיקום מגוריהם, וראו עצמם כשייכים לישות המדינית המקובלת באזור בו חיו.
בתקופת המלחמה התגוררו כ-150,000 יהודים ברחבי ארצות הברית, והיוו כ-0.5% מהאוכלוסייה.
הערכה אקדמית אחת הייתה כי לפחות 8,000 יהודים השתתפו במלחמת האזרחים למען האיחוד או הקונפדרציה.
דונלד אלטשילר מעריך כי לפחות 10,000 יהודים שרתו במהלך המלחמה, כ-7,000 למען האיחוד ו-3,000 למען הקונפדרציה, כאשר 600 יהודים לערך נהרגו במהלך הקרבות.
היהודים מילאו גם תפקידי פיקוד בשני הצדדים, כאשר תשעה יהודים הגיעו לדרגת גנרל ו-21 הגיעו לדרגת קולונל במלחמה.
יהודה פיליפ בנימין, שימש כמזכיר המדינה וכמזכיר המלחמה בפועל בקונפדרציה.
במהלך המלחמה לחמו כ-10,000 יהודים (מתוך אוכלוסייה של 150,000 ברחבי ארצות הברית) לצד האיחוד.
שתי יחידות צבאיות הוקמו, ובכללן מחלקה 3 של גדוד 82 ממילציית המתנדבים של אילינוי, שהורכבה בעיקרה ממהגרים אירופאים שהגיעו זמן קצר לפני כן לארצות הברית, ו"רובאי פרקינס" מסירקיוז שבניו יורק.
אך רוב היהודים שרתו במהלך המלחמה יחד עם חיילים נוצרים, רבים ביחידות כמו פלוגה די (D) בגדוד השמיני של המשמר הלאומי של ניו יורק וחיל רגלים קל מריצ'מונד.
ארבעה יהודים (בנימין לוי ולאופולד קרפלס) קיבלו מדליית כבוד עבור השתתפותם בלחימה.
במהלך מלחמת האזרחים, השתלבו המתחים הגזעיים כמו גם אלה הקשורים להגירה, תחרות כלכלית בין יהודים ללא יהודים, ויצרו את ההתפרצויות האנטישמיות החריפות ביותר עד לאותו זמן.
אמריקנים משני צידי המתרס (תומכי עבדות ומתנגדיה) הוקיעו את היהודים כלא נאמנים וכספסרים, והאשימו אותם בפגיעה בעסקים של נוצרים, ובסיוע לאויב.
מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, מוביל צבא האיחוד, הושפע מרגשות אלה וב-17 בדצמבר 1862 הוציא את צו מספר 11 שהורה על גרושם של היהודים מהאזורים בהם שלט צבאו במערב טנסי:
מנהיגי הקהילה היהודית מחו על הפקודה בפני נשיא האיחוד אברהם לינקולן וזה ביטל אותו בהוראה שהוציא ב-4 בינואר 1863, אם כי לא לפני שנאכף בכמה עיירות.
מאוחר יותר הוציא גרנט צו "כי אין להתיר ליהודים לנוע בדרכים מערבה." עוזרו, קולנל ג'ון דה-בוייס, הורה כי "על כל ספסרי הכותנה, יהודים, נוודים, ללא כוונות ישרות של תמיכה", לעזוב את המחוז.
"בייחוד יש להרחיק את העבריים...
הם כאלה מטרד בלתי נסבל."
במהלך המלחמה לחמו כ-3,000 יהודים לערך (מתוך אוכלוסייה של 150,000 בארצות הברית ובקונפדרציה) לצד הקונפדרציה.
על אף שהאנטישמיות הייתה נפוצה בדרום, וחרף תיוגם של היהודים לעיתים קרובות כמתחלים (כדי לחמוק משירות) וכספסרים חסרי עקרונות וחסרי מצפון, שירתו יהודים רבים בצבא הקונפדרציה.
ככל הנראה, הדמות היהודית הידועה ביותר הייתה יהודה פיליפ בנימין (ג'ודה בנג'מין, 1811–1884), שהיה לפני מלחמת האזרחים לחבר הקבינט היהודי הראשון בממשל כלשהו בצפון אמריקה.
בנימין נולד כנתין בריטי באי סנט קרואה לפיליפ בנימין, יהודי אנגלי, ולאשתו רבקה מנדס, יהודיה פורטוגזית.
הוא היגר עם הוריו לארצות הברית כמה שנים מאוחר יותר וגדל בצפון ודרום קרולינה.
בורגארד ותומאס ג'קסון על מדיניות אסטרטגית.
בשנת 1864, כאשר עמדותיו הצבאיות של הדרום הפכו לנואשות ביותר, תמך בנימין בתוכנית שחרור עבדים אשר יסכימו להתגייס לצבא הדרום, אך הצעתו נתקלה בהתנגדות נחושה מצידם של אלה הדבקים במסורת הדרום.
תוכניתו לא אושרה עד לחודש מרץ 1865, אז כבר לא הייתה רלוונטית.
דמויות בולטות נוספות של יהודים בקונפדרציה כללו את קולונל אברהם מאיירס מצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, שהחזיק בתפקיד קצין אפסנאות ראשי של צבא הקונפדרציה והיה אחראי על אספקת הציוד לכלל הצבא ודוקטור דוויד דלאון, קצין הרפואה הראשי של הצבא.
הרופא המנתח סימון ברוך, אביו של איל ההון ברנרד ברוך, ששירת בצוותו האישי של הגנרל רוברט לי.
אלמנתו הפכה לאחת החברות הראשונות של ארגון בנות הקונפדרציה, ארגון הנצחה לחללי וחיילי הקונפדרציה.
מייג'ור רפאל מוזס, איש עסקים מג'ורג'יה שהפך מאוחר יותר לנציג בבית הנבחרים של המדינה, היה קצין ההספקה של מדינת ג'ורג'יה.
עם התבוסה, ביצע את ההוראה האחרונה של ממשלת הקונפדרציה, כאשר קיבל לידיו 40,000 דולר במטבעות זהב וכסף, להזנה והלבשה של חיילי הקונפדרציה המובסים בדרכם הביתה.
כל שלושת בניו של מוזס שירתו בצבא הקונפדרציה, ואחד מהם נהרג בקרב שבעת האורנים.
צללים של אפור (על מלחמת האזרחים בורג'יניה) - ג'סיקה ג'יימס
כבוד ותהילה - קים מרפי
מחיר הכלה - טרייסי ג'קסון
צללי השחר - דברה דיאז
קולד מאונטן - צ'ארלס פרייזר
גטיסבורג:רומן של מלחמת האזרחים - ויליאם פורסטצן וניוט גינגריץ'
אנדרסוויל (ספר) - מקינלי קנטור
חלומו של מלך (ספר) - דייוויס גרוב
אש על ההר - טרי ביסון • אלים וגנרלים - ג'ף שארה
חלף עם הרוח (ספר) - מרגרט מיטשל
גרנט מגיע מזרחה - ויליאם פורסטצן וניוט גינגריץ'
ניצחון אפור - רוברט סקימין
צפון ודרום (טרילוגיה) - ג'ון ג'ייק
מלאכי ההרג - מייקל שארה
לי וגרנט באפוצטוקס - מקינלי קנטור
נשים קטנות - לואיזה מיי אלקוט
תג הגבורה האדום (ספר) - סטפן קרנה
סקרלט (ספר) - אלכסנדרה ריפלי
יצורים יפהפיים - קאמי גרסייה
הצפון נגד הדרום - ז'ול ורן
זעקת החירות: עידן מלחמת האזרחים
מלחמת האזרחים ברוסיה פרצה מייד לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 – בה השתלטו הבולשביקים והפילו את הממשלה הזמנית הדמוקרטית, שהוקמה מיד לאחר התמוטטות משטר הצאר במהפכת פברואר, וויתור הצאר ניקולאי השני על כיסאו.
המלחמה התנהלה בין הבולשביקים ותומכיהם הצבא האדום לבין קואליציה רופפת שהורכבה מהצבא הלבן, מלוכנים תומכי המשטר הישן, אס.
בנוסף אליהם השתתפו במלחמה כוחות נוספים שלא היו קשורים בצד מסוים, אך לעיתים קשרו בריתות זמניות עם מי מהצדדים כגון הצבא השחור האנרכיסטי באוקראינה או הצבא הירוק שהורכב מאיכרים שמרדו בשלטון.
עליהם יש להוסיף ערב רב של כוחות קטנים שחלקם פעלו באופן עצמאי או בשיתוף פעולה עם צד זה או אחר.
כמו כן, פלשו לרוסיה כוחות זרים ממדינות ההסכמה (בהם בריטניה, ארצות הברית, צרפת ויפן) שהשתלטו על חלק מהנמלים.
המלחמה נמשכה 6 שנים והסתיימה רשמית ב-17 ביוני 1923 – עת הניחו את נשקם הכוחות הלבנים האחרונים במזרח המדינה בהנהגתו של גנרל אנטולי פפלייב.
הקרבות האינטנסיביים התרחשו בין השנים 1918–1920.
בעקבות מהפכת פברואר 1917 ויתר הצאר ניקולאי השני על כיסאו והוקמה ממשלה דמוקרטית זמנית בראשותו של אלכסנדר קרנסקי.
באוקטובר אותה שנה התרחשה מהפכה נוספת מהפכת אוקטובר במהלכה, המשמרות האדומים בהנהגתה של המפלגה הבולשביקית שעלתה לשלטון החלו להשתלט על שטחים נרחבים ברחבי האימפריה הרוסית.
במהלך חודש ינואר 1918 הם פיזרו בכוח את האספה המחוקקת והכריזו על הקמתן של מועצות פועלים מהפכניות סובייטים שייטלו לידיהם את השלטון – ובכך הניחו את הבסיס להקמתה של ברית המועצות הקומוניסטית.
מיד לאחר עלייתם לשלטון הבולשביקים מיהרו לחתום על הסכם שלום חוזה ברסט-ליטובסק עם גרמניה ומעצמות המרכז כפי שהבטיחו לעם הרוסי לפני המהפכה.
אויביו של לנין מיהרו לטעון כי הסכם זה נבע מהתמיכה שהוענקה ללנין על ידי גרמניה הקיסרית, ששימשה לו כמקלט לפני המהפכה ועמדה מאחורי הברחתו ברכבת בקרון חתום לפטרוגרד – באפריל אותה שנה.
ההסכם העניק לגרמניה הקיסרית ולאימפריה העות'מאנית שטחים נרחבים מאדמת רוסיה.
בשטחים עליהם ויתרו הבולשביקים נוצרו שורה של מדינות לוויין קטנות בתחום השפעתה שכללו את פינלנד, פולין, ליטא, לטביה, אסטוניה, בלארוס ואוקראינה באירופה, וכן גאורגיה אזרבייג'ן וארמניה באסיה.
בתום המלחמה לאחר תבוסת גרמניה החזירו לעצמם הרוסים חלק מהשטח אך מדינות מסוימות נותרו עצמאיות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר התבסס הכוח הצבאי של הבולשביקים על המשמרות האדומים של מתנדבים שתוגברו בכוחות המשטרה החשאית – הצ'קה.
בינואר, לאחר מפלות משמעותיות בלחימה מול הלבנים החל לאון טרוצקי הקומיסר הצבאי ומראשי הבולשביקים בארגון מחדש של הכוחות, גיוסם של פועלים ואיכרים ומינוים של קומיסרים פוליטיים לכל יחידה צבאית.
כוח זה שימש בסיס לצבא מאורגן בעל פיקוד מרכזי – הצבא האדום.
גיוסם של האיכרים שנועד להרחיב את בסיס כוחו של הצבא בוצע לעיתים קרובות תוך שימוש באמצעים של טרור והפחדה – כמו ירי בבני ערובה על מנת לגרום לשיתוף פעולה מצד האיכרים, וגיוסם בכוח של מפקדים מקצועיים מקרב הקצונה הצארית – כאשר נאמנותם הובטחה על ידי לקיחת בני משפחותיהם כבני ערובה.
בבחירות לאספה המכוננת הבולשביקים לא הצליחו לזכות ברוב אל מול המנשביקים וגרמו לפיזורה.
ככלל, מעוזי התמיכה של הבולשביקים היו במוסקבה, בסנט פטרסבורג ובעוד מספר מחוזות תעשייתיים.
ההתנגדות למשמרות האדומים החלה מיד לאחר מהפכת אוקטובר, אך תפסה תאוצה משמעותית בעקבות הסכם ברסט ליטובסק, שאז החלו להתארגן קבוצות אנטי בולשביקיות בתוך רוסיה ומחוצה לה.
הללו התארגנו לכדי קואליציה רופפת של כוחות שכללו בעלי אדמות, רפובליקנים, שמרנים, בורגנים ממעמד הביניים, ריאקציונרים, מלוכנים, ליברלים, אנשי צבא, סוציאליסטים ממורמרים וכאלה שדגלו ברפורמות דמוקרטיות.
הדבק המאחד בין כל הכוחות המנוגדים האלה היה אחד – התנגדותם לבולשביקים.
הכוחות הצבאיים התארגנו לכדי שלושה צבאות מרכזיים בהנהגת גנרל ניקולאי יודניץ', האדמירל אלכסנדר קולצ'ק וגנרל דניקין לכדי מה שכונה "הכוחות הלבנים" או הצבא הלבן.
המנהיג הסמלי של הצבא הלבן היה קולצ'ק אולם בפועל הם תפקדו באופן עצמאי בתיאום רופף למדי.
תנועה לאומנית אוקראינית שנודעה בשם הצבא הירוק של האיכרים הייתה פעילה באוקראינה בתחילת המלחמה.
כוח צבאי משמעותי יותר היה הצבא השחור האנרכיסטי של נסטור מאכנו, שפעל גם כן באוקראינה – ואליו התנדבו יהודים רבים ואיכרים אוקראינים.
כוח זה שיחק תפקיד משמעותי בבלימת המתקפה של הצבא הלבן בראשותו של דניקין על מוסקבה במהלך 1919 ובגירוש כוחות קוזקים (שתמכו בלבנים) מחצי האי קרים.
מדינות ההסכמה נחרדו מעליית הבולשביקים והחליטו לסייע לכוחות הלבנים בשל חשש מברית בין רוסיה וגרמניה – לאחר פרישתה של רוסיה מהמלחמה כנגד מעצמות המרכז והחתימה על חוזה ברסט ליטובסק.
כמו כן היה חשש שהבולשביקים יתנערו מהחובות העצומים של רוסיה הצארית מדינות ההסכמה כתוצאה מהלוואות זרות.
החשש מ"הסכנה האדומה", שלו היו שותפות גם מעצמות המרכז, היה התפשטות המהפכה הקומוניסטית מערבה – הואיל והבולשביקים דגלו במהפכה עולמית ורעיונותיהם חלחלו וזכו לתמיכה ניכרת גם במדינות אחרות.
גורמים אלה הביאו רבות מארצות אלה לתמוך בלבנים, דבר שבא לידי ביטוי בסיוע בנשק ואף במשלוח תגבורות צבאיות.
וינסטון צ'רצ'יל הצהיר ש"צריך לחנוק את הבולשביזם בעודו בעריסה".
המלחמה בין ה"אדומים" ל"לבנים" התנהלה באינטנסיביות עד 1920 – השנה בה הובס צבאו של הגנרל פיוטר וראנגל בחצי האי קרים.
אך פעולות התנגדות מצד הלבנים באזורים מסוימים נמשכו עד 1923 (מרד קרונשטדט, מרד טמבוב, מרד בוסמאצ'י, והקרבות האחרונים שהתרחשו במזרח הרחוק עד כניעתם של שרידי הכוחות הלבנים בראשות פפלייב במחוז איינו מייסקי על חופו של האוקיינוס השקט).
בעקבות התערערות יציבותה הפנימית של רוסיה, שהובילה למהפכת אוקטובר, החליטו מדינות ההסכמה להתערב במלחמת האזרחים הרוסית, כנגד הכוחות שחוללו את המהפכה.
התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה אירעה בעיקרה בשנים 1918–1920, והיפנים – עד 1922. התערבותן לא עלתה יפה, והן התפנו מרוסיה, שנשלטה לאחר מלחמת האזרחים בידי הקומוניסטים.
החזיתות בהן פעלו כוחות של אותן מדינות:
צפון-מערב רוסיה: חזית ארכנגלסק וחזית מורמנסק
בחלק האירופאי של רוסיה התנהלה המלחמה בשלוש חזיתות עיקריות: החזית המזרחית, החזית הדרומית והחזית הצפונית.
ניתן לחלק את המלחמה לארבעה שלבים עיקריים:
השלב הראשון נמשך ממהפכת אוקטובר ועד לשביתת הנשק – מיד לאחר מהפכת אוקטובר, הגנרל קלידין סירב להכיר בשלטון החדש וביסס לעצמו סמכות שלטונית באזור הדון תוך שצבא המתנדבים שלו תופס תאוצה.
החתימה על חוזה ברסט ליטובסק הביאה להתערבות ישירה של מדינות ההסכמה ברוסיה וחימושן של הקבוצות האנטי-בולשביקיות.
כמו כן היו מפקדים גרמנים רבים שהציעו תמיכה נגד הבולשביקים מחשש שהעימות העתידי איתם הוא רק שאלה של זמן.
מרבית הלחימה בתקופה זו הייתה ספורדית, של כוחות קטנים בזירת קרב משתנה במהירות.
בין הכוחות שנלחמו בצד הלבנים בלטה מעורבותם של כוחות זרים ש"נקלעו" למערכה שכללו את הלגיון הצ'כוסלובקי, האוגדה הרובאית החמישית של הפולנים ובצד הבולשביקים אוגדת הרובאים הלטבית ה"אדומה".
זאת בנוסף למעורבותן של מדינות ההסכמה ויפן.
השלב השני של הלחימה נמשך במהלך 1919 מינואר עד נובמבר – בתחילה, הכוחות הלבנים בפיקוד של אנטון דניקין התקדמו מדרום, ממזרח בפיקוד של אלכסנדר קולצ'ק ומצפון מערב בפיקוד של ניקולאי יודניץ' – תוך שהם מאלצים את הבולשביקים ובני בריתם לסגת בכל החזיתות.
בתגובה לכך לאון טרוצקי, הקומיסר הצבאי, כרת ברית עם הצבא השחור ובכך מנע חבירה אפשרית של האנרכיסטים לכוחות האנטי בולשביקים.
ולאחר סדרה של התכתשויות צבאיות תוך שהם נעזרים במתקפה על קווי האספקה של הלבנים שבוצעה על ידי הצבא השחור, הצליח הצבא האדום במהלך אוקטובר-נובמבר להנחיל תבוסה גם לכוחות של דניקין ויודניץ' שנסוגו.
השלב השלישי של המלחמה התרחש בקרים – שם אסף גנרל פיוטר וראנגל את שרידי צבאו של דניקין והשתלט על מרביתו של חצי האי.
וראנגל ניסה כוחו בתמרון צבאי נוסף בכיוון צפון כנגד הצבא האדום אך נהדף אחורנית על ידי שני הצבאות.
בנובמבר 1920 התפנו שרידי כוחותיו של וראנגל לקונסטנטינופול.
השלב האחרון, 1921–1923, מתאפיין על ידי שלושה אירועים מרכזיים:
חיסולו של הצבא השחור ושאר תנועות השמאל על ידי הבולשביקים (בעלות בריתם לשעבר).
דיכוי התקוממויות האיכרים שהחלו ב-1918 אך לובו בשל פירוקה של הממשלה המקומית באוקראינה.
חיסולם של קבוצות אסלאמיות (בסמאצ'י) וכוחות לאומניים מקומיים במזרח סיביר (בבאיקל, יקוטיה, מרכז אסיה והמזרח הרחוק).
ב-25 באוקטובר 1922 נפלה ולדיווסטוק (העיר הגדולה במזרח הרחוק) לידי הבולשביקים אך הלחימה נמשכה בעצימות נמוכה עד ל-17 ביוני 1923 עם כניעתם של שרידי הכוחות הלבנים האחרונים במזרח.
מיד לאחר אירועי מהפכת אוקטובר נעשה ניסיון להפיכת נגד מצד כוחות הממשלה המודחת בראשות אלכסנדר קרנסקי ופיוטר קרסנוב, שנתמך על ידי צוערים מהאקדמיה הצבאית בפטרוגרד, ניסיון זה דוכא במהירות, אך ההתנגדות לממשלה הבולשביקית החלה לצבור תאוצה.
במחוז הדון הקוזאקים הצליחו להשתלט על רוסטוב על דון בדצמבר 1917.
בינואר הכוחות הסובייטיים בפיקודו של מורבייב פלשו לאוקראינה וכיתרו את קייב שנשלטה על ידי ממשלה רפובליקנית עממית.
בסיוע מצד הפועלים של מפעל הנשק בקייב שפתחו במרד עממי מזוין העיר נכבשה על ידי הבולשביקים ב-26 בינואר.
בזמן שמלחמת האזרחים הפכה למציאות החליטה הממשלה הבולשביקית להחליף את המשמרות האדומים הארעיים בצבא קבע מאורגן הוא הצבא האדום בהנהגתו של טרוצקי – שהודיע על כינונו בהצהרה מיום 28 בינואר 1918. ב-23 בפברואר הבולשביקים כבשו מחדש את רוסטוב על דון מידי הקוזאקים.
יום קודם צבא המתנדבים בפיקוד של לאוור קורנילוב נסוג מהעיר במה שכונה "צעדת הקרח" לעבר מחוז קובאן – שם הם הצטרפו לקוזקים המקומיים ופתחו במתקפה כושלת על קרסנודר.
הגנרל קורנילוב נהרג בלחימה ב-13 באפריל, והפיקוד המבצעי עבר לידי אנטון דניקין שפתח בארגון מחדש של הכוחות הצבאיים – תהליך שנמשך חודשים ספורים.
קודם לכן, ב-18 בפברואר שיחות השלום של הממשלה הבולשביקית והגרמנים עלו על שרטון, והגרמנים פתחו בפלישה כוללת למרחבי רוסיה כשהם מתקדמים למעשה ללא התנגדות כלשהי במהלך צבאי שנמשך 11 ימים.
על אף גיוס מסיבי של מגויסים טריים הצבא האדום נכשל בבלימת ההתקדמות הגרמנית והסובייטים חתמו על הסכם שלום בתנאים שהוכתבו על ידי גרמניה.
חוזה ברסט-ליטובסק נחתם ב-3 במרץ 1918 ורוסיה הודיעה על "פרישתה" מהמלחמה לצד מדינות ההסכמה והעבירה לידי הגרמנים שטחים נרחבים במערב רוסיה.
הסכם זה היווה מהלומה קשה לבריטניה וצרפת שתמכו ברוסיה בהיקף נרחב, באספקת ציוד צבאי ומימון במהלך המלחמה כנגד מעצמות המרכז.
לאחר החתימה על ההסכם נראה היה שחלק רב מהציוד הצבאי עומד ליפול לידי האויב הגרמני.
בנסיבות אלה מעורבותן של בריטניה וצרפת במלחמת האזרחים הייתה בלתי נמנעת והן מיהרו לשלוח כוחות לערי הנמל הרוסיות בהם פרצה התכתשות אלימה בין חייל המשלוח הבריטי והצרפתי לבין החיילים המקומיים שהיו נאמנים לבולשביקים.
באמצע אפריל המשטרה החשאית הסובייטית הצ'קה ערכה פשיטה לילית על מעוזי האנרכיסטים בפטרוגרד וביצעה מעצרים המוניים.
בסוף אפריל נערכו בו זמנית פשיטות דומות ומעצרים בפטרוגרד ובמוסקבה (פאול אווריץ', גרגורי מקסימוב).
במהלך מרץ 1918 גנרל פיוטר קרסנוב בתמיכה גרמנית גירש את השלטון הסובייטי מאזור דון והכריז על רפובליקת דון.
בהמשך לאור קריסת גרמניה שהייתה בעלת הברית העיקרית שלו הוא הצטרף לצבא הלבן.
ב-13 באפריל הוכרז על הקמתה של קומונת באקו שהתקיימה עד 25 ביולי 1918. הצבא האדום של באקו גילה התנגדות עיקשת לצבא האסלאם העות'מאני שפלש לאזרבייג'ן אך נאלץ לסגת לבאקו.
עם זאת, כוחות ההפדרציה המהפכנית הארמנית, הס"רים הימניים והמנשביקים פתחו במשא ומתן עם גנרל דנסטרוויל מפקד החילות הבריטיים בפרס.
הבולשביקים ובעלי בריתם הס"רים השמאליים התנגדו לכך אך היו במיעוט בהצבעה שהתקיימה בסובייט של באקו שהחליט לזמן את הכוחות הבריטיים כתוצאה מכך הודיעו הבולשביקים על התפטרותם מהמועצה.
הקומונה של באקו חדלה להתקיים והוחלפה בדיקטטורה המרכז-כספית.
לקראת סוף מאי התחוללה הסלמה של הקונפליקט בשל מרד הלגיון הצ'כי.
כוח זה היה חלק מהצבא הצארי וערב המהפכה מנה קרוב ל-30,000 חיילים.
שאת רובם היוו שבויי מלחמה לשעבר ועריקים מהצבא האוסטרו-הונגרי.
בעידודו של טומאש מסריק הלגיון קיווה להמשיך את הלחימה נגד הגרמנים.
הממשלה הבולשביקית הסכימה לאפשר ללגיון גישה לנמל ולדיווסטוק על מנת שיוכלו להגיע דרך הים לצרפת ולהצטרף ללגיונות הצ'כוסלובקיים בצרפת, אולם העניינים השתבשו בשל ניסיון של הבולשביקים לפרוק את הלגיון מנשקו במקום זאת הלגיון פרק מנשקו את הכוחות הבולשביקיים ביוני 1918 בצ'לייבינסק.
בתוך כחודש חלש הלגיון על רוב המסילה הטרנס-סיבירית מאגם באיקל ועד הרי אורל.
ב-26 ביולי הוא השתלט על יקטרינבורג.
זמן קצר לפני נפילת יקטרינבורג (ב-17 ביולי 1918), בוצע רצח משפחת הצאר ניקולאי השני בהוראת סובייט אורל, כביכול על מנת למנוע נפילתם לידי הכוחות הלבנים.
המנשביקים והס"רים הימניים תמכו במאבק האיכרים כנגד השתלטות הבולשביקים על אספקת המזון.
במאי 1918, בעזרת תמיכה מצד הלגיון הצ'כוסלובקי, הם ייסדו באזור השליטה של הלגיון מעין ממשל סוציאל-דמוקרטי שכונה בשם קומוץ'.
בין הצעדים שניסתה ממשלה זו לכונן היה מעבר ליום עבודה בן 8 שעות ופעולות "השבה" של מפעלים ואדמה לבעליהם הקודמים (לאחר שהולאמו בידי הבולשביקים).
ביולי שני ס"רים שהועסקו בצ'קה, יעקב בלומקין וניקולאי אנדרייב, התנקשו בשגריר הגרמני, הרוזן מירבאך, במוסקבה בניסיון לעורר את הגרמנים לפעולת תגמול ולחדש את הלחימה נגדם.
ס"רים שמאליים אחרים ניסו לעורר מרד של חיילים בצבא האדום נגד המשטר.
הסובייטים בסיוע כוחות צבאיים של הצ'קה הצליחו לדכא התקוממויות מקומיות אלה, ולנין התנצל אישית בפני הגרמנים על ההתנקשות.
בעקבות כך נערכו מעצרים המוניים של הס"רים.
ממשלות קונסרבטיביות ולאומניות הוקמו על ידי הבשקירים, הקירגיזים והטטרים כמו גם ממשלה אזורית סיבירית באומסק.
בספטמבר 1918, נערך מפגש בין כל הממשלות האנטי-סובייטיות באופה והם הגיעו להסכמה על הקמת ממשלה זמנית מרכזית באומסק, שבראשה יעמדו חמישה: 3 ס"רים (ניקולאי אבקסנטייב, בולדברב וולדימיר זנזינוב) ושני קדטים (ו.א.
באוקטובר, גנרל מיכאיל אלכסייב מפקד הכוחות הלבנים בדרום רוסיה מת מהתקף לב והוחלף על ידי דניקין.
באומסק הממשלה הזמנית הפכה במהירות להיות נטולה תחת השפעתו של גנרל קלצ'אק שמונה לשר המלחמה.
ב-18 בנובמבר הפיכה שקטה ביססה מעמדו של קלצ'אק כדיקטטור.
חברי הממשלה נאסרו וקלצ'אק הכריז על עצמו כ"שליט העליון של רוסיה".
בעיני רבים הוא נחשב מנהיג כושל הן מהבחינה הצבאית (לא הייתה לו הכשרה בתחום של לחימה יבשתית) והן מהבחינה המדינית כאשר הוא הסתכסך עם מנהיגי הלגיון הצ'כוסלובקי – שהיו הכוח הצבאי החזק ביותר באזור.
לאחר ארגון מחדש של "צבא העם", כוחותיו של קלצ'אק השתלטו על פרם ואופה בדצמבר 1918. אך מדובר היה בהישג צבאי שהשפעתו הכוללת על המערכה הייתה זניחה.
בנוסף לכך שימשה ההפיכה כנשק תעמולתי בידי הבולשביקים שהיה להם נוח להציג את הכוחות הלבנים כריאקציונרים אנטי-דמוקרטיים.
הבמה הייתה מוכנה עתה לשנת המפתח במלחמת האזרחים.
הממשלה הבולשביקית ביססה בצבת ברזל את שליטתה בליבה של רוסיה, מפטרוגרד דרך מוסקבה ודרומה – עד צאריצין (כיום וולגוגרד).
לאלכסנדר קולצ'ק, המנהיג הסמלי של הלבנים, היה כוח צבאי קטן ושליטה מסוימת לאורך מסילת הברזל הטרנסיבירית – שטח נרחב ביותר אך מאוכלס בדלילות רבה, שחשיבותו מבחינה פוליטית הייתה מועטה.
בדרום החזיקו הלבנים במרבית שטחה של אוקראינה ובחבל הדון.
בחבל הקווקז, התארגן דניקין עם כוח צבאי נוסף.
ובאסטוניה שזה עתה זכתה בעצמאות ארגן יודניץ' צבא נוסף.
אסטוניה לחמה בבולשביקים כבר מנובמבר 1918 שלא הכירו בממשלתה הזמנית ופלשו לשטחה.
הצרפתים החזיקו באודסה על שפת הים השחור.
האמריקאים והבריטים השתלטו על ארכנגלסק והיפנים על ולדיווסטוק.
הקוזקים של אוקראינה ושל הדון לא הצליחו להתארגן ולמנף את הצלחותיהם הראשוניות בתחילת המערכה.
עד 1919 נוצר אצלם מחסור חריף באספקה ובציוד צבאי, כתוצאה מכך, כאשר החלה מתקפת הנגד של הצבא האדום בינואר 1919 בפיקודו של אנטונוב-קווסינקו, הכוחות הלבנים התפוררו במהירות.
בעוד הלחימה בין הצבא השחור והלבנים מתנהלת באוקראינה, שלח טרוצקי תגבורות לחזית המזרחית כנגד כוחותיו של קולצ'ק.
צבא זה בהנהגתו של המפקד המוכשר והמנוסה מיכאיל טוכאצ'בסקי, השתלט מחדש על יקטרינבורג ב-27 בינואר 1919 והמשיך להדוף את הלבנים מזרחה לאורך המסילה הטרנס-סיבירית.
שני הצדדים נחלו ניצחונות ומפלות בשדה הקרב, אך באמצע הקיץ החזיק הצבא האדום בעדיפות מספרית, הצליח להשיב שטחים שאבדו ואף להביא לקריסה כללית של החזית המזרחית.
ב-14 בנובמבר 1919, הצבא האדום כבש את אומסק.
קולצ'ק איבד את השליטה בממשלתו זמן קצר אחרי התבוסה; בדצמבר הכוחות הלבנים בסיביר הפסיקו להתקיים הלכה למעשה.
עם נסיגתו של אלכסנדר קולצ'ק, הבריטים והאמריקאים החליטו לפנות את כוחותיהם ממורמנסק וארכנגלסק – לפני שהחורף המתקרב ילכוד אותם בנמלים.
על אף שהבריטים הסיגו למעשה את כוחותיהם מהמערכה הם הוסיפו לספק עזרה צבאית משמעותית (נשק ותחמושת, מזון, כסף ויועצים צבאיים) לצבאות הלבנים במהלך 1919, ובייחוד לגנרל יודניץ'.
על אף סיוע נרחב זה, רבים מהמפקדים הלבנים חשו שעזרה זו אינה מספקת.
מלחמת העולם הראשונה השפיעה על החשיבה הטקטית של רבים מהמפקדים בשני הצדדים הלוחמים, שגרמה לרבים מהמפקדים לדרוש כמות גדולה של רובים וארטילריה כבדה מעבר לנדרש בלוחמה ניידת בערבות העצומות של רוסיה.
עם זאת, כאשר התבצעה התקפה על ערים מרכזיות בעלות אוכלוסייה אוהדת ברובה לממשלה הבולשביקית, המציאות הייתה שנדרשה כמות גדולה של תותחים כבדים, חיילים ואפילו זמן שלא היו ברשותם של הלבנים.
בתחילת הקיץ 1919, הצבא הקווקזי (עתה בפיקודו המבצעי של גנרל וראנגל), תקף צפונה בניסיון להקל מהלחץ על צבא קולצ'ק או אף לחבור אליו.
וראנגל הצליח לכבוש את צאריצין ב-17 ביוני 1919. טרוצקי הגיב לאיום זה בשליחת צבא בפיקודו של טוכאצ'בסקי, הצבא הקווקזי שסבל מנחיתות מספרית נאלץ לסגת דרומה ולפנות את העיר, המתקפה נכשלה.
בהמשך הקיץ, צבא הדון של הקוזקים בפיקודו של גנרל ממנטוב תקף לכיוון אוקראינה.
הצבא האדום שנלחץ בין כל החזיתות נאלץ לסגת מקייב ב-2 בספטמבר 1919. כוחותיו של ממונטוב פנו צפונה לכיוון וורוניז' אך נתקלו בכוחותיו של טוכאצ'בסקי ונחלו מפלה ב-24 באוקטובר.
טוכאצ'בסקי פנה עתה לכיוונו של איום נוסף מצידו של צבא המתנדבים של אנטון דניקין.
כוחותיו של דניקין היוו איום מוחשי, ואיימו להגיע למוסקבה, אולם התערבותו של הצבא השחור הייתה בעוכריהם בשבשו את מערך קווי האספקה של הלבנים כאשר הוא משתלט על נקודות מפתח לאורך מסילת הרכבת, ערים ומחסני תחמושת תוך שהוא מביס בדרך מס' רגימנטים לבנים של חי"ר.
נרעשים בשל התפתחויות אלה המפקדים האוקראינים אילצו את דניקין להפנות כוחותיו לחזית הדרומית.
במהלך אוקטובר-נובמבר צבאו של דניקין שסבל ממחסור חריף בתחמושת ארטילריה ותגבורות רעננות, נחל שורה של מפלות, הצבא האדום השתלט מחדש על קייב והנחיל מפלה מוחצת לקוזקים שנסוגו בחזרה לים השחור.
בעוד הלבנים מובסים בחזית המרכזית והמזרחית הם הצליחו להדוף את הצבא השחור מדרום אוקראינה וביססו שליטתם בחצי האי קרים, על אף התפתחויות אלה מוסקבה נמנעה מלשלוח כוחות לסייע למכנו או לספק נשק לכוחותיו באוקראינה.
טרוצקי חשף את תקוותו ששני הצבאות יתישו אחד את השני ואז הבולשביקים יוכלו לנצל את המצב לטובתם, בהתאם למדיניות זו הוא אף הורה ליחידות של הצבא האדום לסגת ממאחזיהן וסייע בכך להשתלטותם על דרום אוקראינה ועל קרים.
בינתיים פנה הצבא האדום להתמודד מול איום חדש.
זה בא מכיוונו של גנרל יודניץ' שניצל את האביב והקיץ לארגן צבא קטן באסטוניה בתמיכה בריטית.
באוקטובר 1919 הוא פתח בניסיון לעלות על פטרוגרד (לנינגרד) במתקפת פתע בכוח של כ-20,000 חיילים.
הוא זכה להצלחה ראשונית כאשר הוא מבצע פשיטות ליליות ותמרוני בזק של חיל הפרשים על מנת לאגף את כוחות הצבא האדום.
יודניץ' גם החזיק ברשותו 6 טנקים בריטיים שהצליחו ליצור בהלה בשורות האדומים.
באוקטובר 1919 חייליו של יודניץ' הגיעו לפרברי העיר.
מס' חברים בוועדה המרכזית הבולשביקית היו מוכנים להיכנע ולהסגיר את העיר, אך טרוצקי סירב לקבל את עמדתם ופעל אישית על מנת לארגן את ההגנה על העיר.
בהצהירו ש"אין זה אפשרי שצבא קטן של 15,000 קצינים לשעבר ישלטו במעמד הפועלים של עיר בת 700,000 תושבים".
הוא בנה אסטרטגיה של הגנה אורבנית, והצהיר שהעיר "תגן על עצמה על אדמותיה היא", שצבא הלבנים ילך לאיבוד במבוך של רחובות מבוצרים ושהם "יפגשו את קברם".
טרוצקי חימש את כל הפועלים הכשירים, גברים ונשים, והורה על שינוע כוחות תגבורת ממוסקבה לעבר פטרוגרד.
תוך שבועות ספורים הצבא האדום המגן על פטרוגרד שילש את כוחותיו כשהוא עולה על הכוחות הלבנים ביחס של שלוש לאחד.
בנקודה זו יודניץ' שסבל ממחסור בנשק וציוד, החליט להסיר את המצור מעל העיר, והסיג כוחותיו בחזרה לאסטוניה.
הממשלה האסטונית שחששה מפעולת תגמול של מוסקבה והקומיסר הצבאי מטיל המורא של האדומים אלצה את צבאו של יודניץ' לפרוק את נשקו.
חשש זה התאמת כשהבולשביקים פתחו במהלך צבאי לעבר אסטוניה, אך האסטונים הצליחו להסיגם לאחור ובסופו של דבר חתמו על חוזה שלום (חוזה טרטו) שאילץ את יודניץ' וחייליו לצאת לגלות.
בסיביר צבאו של אלכסנדר קולצ'ק החל להתפרק והוא החליט לותר על הפיקוד ולהעביר אותו לגריגורי סמיונוב שהפך למפקד החדש של שרידי הצבא הלבן בסיביר.
זמן קצר לאחר מכן קולצ'ק נתפס על ידי חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי לאחר שניסה להגיע לאירקוצק.
ב-15 בינואר הוסגר לידי "המרכז הפוליטי" הסוציאליסטי ששולט באירקוצק.
6 ימים מאוחר יותר שלטון ארעי זה הוחלף על ידי ועדה צבאית מהפכנית של הבולשביקים.
קולצ'ק נחקר על ידי קבוצת חוקרים הכוללת בולשביק אחד, מנשביק ושני ס"רים.
התוכניות להעמידו למשפט במוסקבה התבטלו כאשר כוח של הלבנים בראשותו של הגנרל סרגיי וויצחובסקי הופיע בשערי העיר מכיוון מערב.
בניגוד להוראותיו המפורשות של לנין ב־6–7 בפברואר, קולצ'ק וראש ממשלתו הוצאו להורג בירייה וגופותיהם הוטבעו בנהר זמן קצר לפני הגיעם של הכוחות הלבנים לאזור.
הלחימה הספורדית בסיביר המשיכה כאשר כנופיות חמושות של פושעים עוררו כאוס וזרו אימה וטרור.
סמיונוב ושארית הצבא הלבן נסוגו לבסוף לסין.
הלגיון הצליח לפנות את כל כוחותיו דרך נמל ולדיווסטוק (זו הייתה תוכניתו המקורית כבר ב-1918).
ועד אפריל 1920 חייליו האחרונים עזבו את אדמת רוסיה יחד עם חיילי ארצות הברית.
נחוש במאמציו לבסס שליטה באוקראינה פנה ורנגל צפונה במתקפה על הצבא האדום, תוך שהוא מקווה לנצל את התבוסות שספגו הבולשביקים במלחמה הפולנית-סובייטית 1919–1920. מתקפה זו נבלמה לבסוף על ידי הצבא האדום בנובמבר ורנגל נאלץ שוב לסגת לחצי האי קרים כשהוא נרדף על ידי הצבאות המשותפים של הבולשביקים והאנרכיסטים.
ורנגל ושארית צבאו הובסו במהלך מבצע פרקופ והתפנו לבסוף בסיוע בריטים ב-14 בנובמבר.
לאחר מאבק ממושך הצבא האדום הביס למעשה את אויביו הפנימיים מהאגף הימני; עתה פנו הבולשביקים כנגד בעלי בריתם לשעבר ותוך זמן קצר כוחות מזוינים של נסטור מאכנו פורקו מנשקם.
הזעם הגובר על הדיכוי החריף והמתמשך מצד הממשלה הבולשביקית והשימוש במשטרה החשאית הסובייטית לרציחתם של איכרים וגורמים אנרכיסטיים, גרמו לפריצת מרד קרונשטאדט של המלחים ומרידות איכרים נוספות באוקראינה, טמבוב וסיביר.
היפנים, שתכננו לספח את מחוז אמור נאלצו לבסוף להסיג את כוחותיהם בעוד הצבא האדום מתקדם בהדרגה ומשתלט על כל סיביר.
ב-25 באוקטובר 1922 נפל המעוז האחרון של הלבנים בוולדיווסטוק וממשלתם פורקה (הממשלה הזמנית של מחוז אמור).
עם זאת הגנרל האחרון של הלבנים אנטולי פפלייב המשיך בהתנגדות חמושה במחוז איינו-מייסקי עד כניעתו ביוני 1923. במרכז אסיה הבולשביקים המשיכו להיתקל בהתנגדות חמושה מצד הבסמאצ'י (קבוצות גרילה איסלאמיות) שנשבעו להילחם בבולשביקים עד כלות.
המחוזות של קמצ'טקה וצפון סחלין שבמזרח נותרו תחת שליטה יפנית עד ההסכם שנחתם עם ברית המועצות ב-1925 כאשר כוחותיהם (הכוחות הזרים האחרונים) נאלצו להתפנות.
הפרעות ביהודים – פרעות פֶּטְליוּרָה
לפי ההיסטוריון סיימון דובנו, במהלך מלחמת האזרחים התקיימו בתקופה זו למעלה מ-1,000 פוגרומים באוקראינה, כאשר 530 קהילות יהודיות הותקפו.
למרות שרוב היהודים קיבלו בתחילה בהסתייגות את התנועה הבולשביקית, בעקבות הפרעות האכזריות ביהודי אוקראינה ודרום רוסיה שנעשו על ידי הצבא הלבן והאיכרים, צידדו רוב היהודים ברוסיה בבולשביקים כהרע במיעוטו והצטרפו לשורות המפלגה ולצבא האדום.
סמיונוב לבדו ערך טבח ב-100,000 גברים, נשים וילדים באזורים שהיו בשליטתו.
כ-100,000 יהודים נטבחו באוקראינה בפוגרומים שבוצעו על ידי כוחות לבנים אנטישמיים.
גופי עונשין של מחוז הדון שפטו למוות כ-25,000 איש בין מאי 1918 לינואר 1919.
ממשלת קלצ'אק הוציאה להורג ביריה 25,000 בני אדם רק במחוז יקטרינבורג.
רוסיה הסובייטית שצמחה מתוך המלחמה הייתה לעיי חורבות.
מגפות פרצו בשל תנאי המלחמה והרעב והביאו למותם של כ-3 מיליון תושבים ממגפת טיפוס ב-1920. מיליונים מתו כתוצאה מהרעב והמחלות, מעשי טבח בהיקף נרחב משני הצדדים, ופוגרומים נגד יהודים באוקראינה ודרום רוסיה.
ב-1922 היו לפחות 7 מיליון ילדים שנפלטו לרחובות כתוצאה מכמעט עשור של הרס וחורבן ממלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים.
קרוב ל-2 מיליון איש מתומכי הלבנים נמלטו מרוסיה רבים עם גנרל רנגל, חלקם דרך המזרח הרחוק, אחרים נמלטו מערבה לתוך המדינות הבלטיות שנוסדו זה מכבר.
מהגרים אלה כללו אחוז ניכר משכבות האליטה המשכילה והאריסטוקרטיה של רוסיה.
הכלכלה הרוסית הושבתה כליל בשל המלחמה, מפעלים נהרסו, מקורות המזון נבזזו, המכרות הוצפו, הייצור התעשייתי פחת לכדי שביעית מכמותו ב-1913, וזה החקלאי לשליש מכמותו.
פראבדה העיתון הסובייטי תיאר את המצב ששרר: "העובדים בערים ובחלק מהכפרים נחנקו בייסורי הרעב.
מגפות משתוללות והמוות מכה בכל פינה – התעשייה הרוסה".
הקומוניזם מלחמתי הציל אומנם את הממשלה הסובייטית במהלך מלחמת האזרחים, אבל הכלכלה הרוסית הייתה משותקת כמעט לחלוטין.
האיכרים הגיבו למדיניות הפקעת המזון על ידי הממשלה הסובייטית בסירוב לעבד את אדמותיהם.
ב-1921 אחוז השטח המעובד התכווץ ל-62% מהתקופה שלפני המלחמה, והיבול ירד ל-37% מהתפוקה הרגילה.
שער החליפין של המטבע הרוסי לעומת הדולר עלה מ-2 רובל לדולר ב-1914 לשער של כ-1,200 רובל לדולר ב-1920.
עם תום המלחמה לא נשקף יותר איום צבאי ממשי למפלגה הקומוניסטית שהתבססה בשלטון בצבת ברזל.
עם זאת החשש מפני התערבות חיצונית נוספת, יחד עם כישלונן של מפלגות הסוציאליסטים לחולל מהפכה במדינות המערב, ובייחוד ניסיון הנפל של המהפכה הגרמנית, חייבו את הממשלה הסובייטית לתהליך של התעצמות צבאית.
על אף הצמיחה הכלכלית המהירה שהתרחשה ברוסיה בשנות ה-30, האפקט המשולב של מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הותירו צלקת עמוקה בחברה הרוסית, והשפיע על אופן התפתחותה של ברית המועצות במשך השנים הבאות.
דוקטור ז'יוואגו (1957) מאת בוריס פסטרנק; הוצאת עם עובד 1979
חיל הפרשים ועוד סיפורים, מאת איסאק באבל, תרגמה נילי מירסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1987. מהדורה חדשה (הספריה החדשה) ב-2002.
הגווארדיה הלבנה, מאת מיכאיל בולגקוב, תרגמה נילי מירסקי, הוצאת עם עובד, 2002.
הדרך לגולגותא (1922-41) אלכסיי טולסטוי
שיטפון הברזל (1924) אלכסנדר סרפימוביץ'
כיצד נתחשלה הפלדה (1934) ניקולאי אוסטרובסקי
טרגדיה אופטימיסטית (1934) וסבולוד וישנבסקי
הדון השקט (1940) מיכאיל שולוחוב
בן שלוש עשרה (1936), בבימויו של מיכאיל רום
אנחנו מקרונשדטט, בבימויו של יפים דזיגן
חיל הנחתים הבלטי (1939), בבימויו של א.
שורס (1939) בבימויו של דובז'נקו
אדומים (1981) – בכיכובו של וורן בייטי
רבותיי הקצינים: הצילו את הקיסר (2008)
מלחמת האזרחים השנייה בלבנון פרצה ב-13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת ומעמדות קודמים בלבנון ונמשכה, בין הפסקת אש אחת למשנתה, עד 13 באוקטובר 1990, עם כיבוש מזרח ביירות על ידי צבא סוריה.
מבין הגורמים הישירים לפרוץ מלחמת האזרחים הוא התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון, אשר בשנת 1975 הגיעו לידי התנגשות חמושה עם מיליציות נוצריות.
ממשלת לבנון אישרה כי במלחמה, על כל שלביה, נהרגו כ-150,000 איש, נפצעו כ-200,000 איש וכ-17,500 איש הוגדרו כנעדרים והוכרזו כמתים.
בנוסף עזבו את ביתם, מרצון או שלא מרצון, כ-790,000 איש וכ-1,000,000 איש היגרו אל מחוץ לגבולות לבנון.
הנזק הוערך על ידי קרן המטבע הבין-לאומית בכ-25 מיליארד דולר.
מרביתו של הנזק מקורו בבריחת כ-200,000 מומחים ובעלי מקצוע אל מחוץ לגבולות לבנון והרס רוב מפעלי התעשייה במדינה.
חאפז אל-אסד העריך כי כמיליון פליטים נכנסו לתחום סוריה.
רבים אחרים נהפכו פליטים בלבנון גופא.
המחנה הרדיקלי (נקרא לעיתים קרובות גם בשמות: המחנה המוסלמי, האופוזיציה, המחנה לשינוי הסטטוס-קוו.
רוב הארגונים במחנה זיהו עצמם בשם "תנועה לאומית" או "חזית פרוגרסיבית"), אגף זה נודע במערב כ"שמאל הלבנוני" ומרבית כוחותיו התאגדו בתחילת המלחמה לתנועה הלבנונית הלאומית.
השינויים אשר ניסה להנחיל האגף הפוליטי של המחנה, שנתקבעו למעשה על עמדתו כמאל ג'ונבלאט, כללו את ביטול המפתח העדתי; ארגון מחדש של המבנה הארגוני של הממשל; שינוי חוק הבחירות ושינוי חוק האזרחות; וביטול ההפרדה העדתית בצבא.
למעשה ניתן לסכם את השינויים שביקש המחנה לערוך בביטול האמנה הלאומית של 1943. בהמשך הלחימה הוסיף המחנה לרשימת עקרונותיו את ההתנגדות לחלוקת לבנון למדינות נפרדות על בסיס עדתי – רעיון אשר רווח בעיקר בקרב החוגים המרוניים.
המחנה כלל ערב-רב של קבוצות אשר נטו לחוסר-ארגון ועקביות, בעיקר משום שמניעיהם ללחימה לא היו אחידים.
בקרב המחנה נעשו מספר ניסיונות לאחד את חבריו השונים תחת קורת גג פיקודית אחת, אך בלי הצלחה.
את חברי המחנה ניתן לחלק למספר קבוצות עיקריות:
הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) – הארגון הפלסטיני המרכזי בזירה הלבנונית שהונהג על ידי יאסר ערפאת.
הארגון הורכב ממספר רב של תתי-ארגונים שהמרכזי שביניהם הוא תנועת פת"ח.
בתחילת מלחמת האזרחים השתתפו בלחימה בעיקר קבוצות שוליות של אש"ף, אבל תוך זמן קצר, הצטרפו ללחימה, עד ינואר 1976, כל שאר תתי-הארגונים וביניהם פתח אשר ניסו שלא להתערב במלחמה.
עם התקדמות המלחמה נעשה אש"ף לעמוד התווך של המחנה.
יחידות סוריות של "צבא שחרור פלסטין" (צש"פ).
א-סאעקה – פלג פרו-סורי באש"ף.
רבים רואים בהתנהגות ארגון זה מדד למדיניות סוריה במלחמת האזרחים בלבנון.
מפלגות ותיקות אשר התקיימו בטרם המלחמה
"המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית" של כמאל ג'ונבלאט – רוב כוחה הושתת על ההומוגניות הדתית הדרוזית של חבריה השונים.
מנהיגה ג'ונבלאט חתר להשגת מטרות פוליטיות שונות, בעיקר שלא באמצעים אלימים.
כוחה של המיליציה הצבאית של המפלגה, שפעלה בעיקר באזור הר הלבנון (לבנון הקטנה) הייתה שולית לאורך המלחמה
מפלגת הבעת' – מפלגת הבעת' בלבנון התחלקה לשני פלגים: אחד אשר תמך – בעקביות, אם כי לא באופן מלחמתי – בעמדה הסורית בלבנון, בראשות עצאם קנצווה; ושני התומך בעמדה העיראקית, בראשות עבד אל-מג'יד א-ראפעי.
בין שני הפלגים התקיימו סכסוכים תמידיים.
הנאג'דה (העוזרים) – ארגון סוני ברובו.
למרות דרישותיו של הארגון לביטול הסטטוס-קוו בטרם המלחמה.
הארגון כמעט ולא השתתף בלחימה והשפעתו נמוגה עם השנים.
"המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית" – מפלגה נציונל-סוציאליסטית פאשיסטית לבנונית אשר הצטרפה, בניגוד לעמדה אשר נקטה במלחמת האזרחים בשנת 1958, למחנה הרדיקלי.
בזמן המלחמה עלו מתוך המפלגה שני זרמים מרכזיים.
הראשון שבהם, בראשות אנעאם רעד, תמך במהלכיה של סוריה בלבנון והשני, בראשות ג'ורג עבד אל-מסיח, המשיך ללחום בכל שנות המלחמה לצד המחנה הרדיקלי.
עם זאת השפעתו של הארגון על מהלך הלחימה היא שולית
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית – מפלגה אשר הזדהתה עם הארגונים הפלסטינים, מפלגת הבעת' והמפלגה הפרוגרסיבית הסוציאליסטית.
מטעם המפלגה פעלה במלחמה האזרחים המיליציה המשמר העממי.
ארגון הפעולה הקומוניסטית – ארגון בעל מיליציה פעילה, אשר פעולתה הוכחשה על ידי ראש הארגון, מחסן אבראהים.
הארגון שם לעצמו כמטרה להגן על לבנון מפני "סכנת הכיבוש הציוני".
ארגונים אשר הוקמו שנים מעטות טרם המלחמה ובזמן המלחמה
רוב הפעילות הצבאית הלבנונית בוצעה על ידי ארגונים אלו, אף על פי שהיו מקומיים ודמו לכנופיות.
ארגונים נאצריים לבנוניים – ארגונים שונים אשר הזדהו עם מטרותיו של גמאל עבד אל נאצר דוגמת איחוד כלל-ערבי וחיזוק העולם הערבי.
ארגונים אלו קיבלו חיזוק בכסף ובנשק ממדינות שונות ובראשן לוב.
"איחוד כוחות העם העמל" – ארגון מקורב לסוריה אשר זרועו הצבאית, "פרקת א-נאצר", השתתף בלחימה כנגד מחנה הסטטוס-קוו, עד שינוי העמדה הסורית במאי 1976. לאחר שינוי המדיניות הסורית תמך הצהרתית בלבד בסוריה.
האיחוד הונהג על ידי כמאל שתילא ונג'אח ואכים (אשר נבחר לפרלמנט הלבנוני בבחירות שנערכו ב-1972)
"תנועת התיקונים" – ארגון בראשות עסאם ערב, שהתפלג מ"איחוד כוחות העם העמל" על רקע סכסוכים אישיים.
"הנאצריסטים הבלתי תלויים" – ארגון, בהנהגת אבראהים קוליילאת, אשר תמך בפלסטינים וראה עצמו כ"תנועה חברתית פרוגרסיבית".
מיליציית הארגון, "אל-מוראבטון", נעשתה קבוצת הלוחמים הסונית העיקרית בלחימה במלחמת האזרחים בכלל ובביירות בפרט.
הארגון תמך במחנה הרדיקלי בכל שנות המלחמה.
"הארגון העממי הנאצרי" ("צבא השחרור העממי") – ארגון שפעל בצידון בהנהגת מוסטפא סעד.
בעל חשיבות שולית ביחס לארגונים הנאצריים האחרים
תנועת 24 באוקטובר – ארגון מקומי בטריפולי בעל זיקה לארגונים הפלסטיניים, בראשות פארוק אל-מקדם.
גילתה התנגדות פעילה כנגד מעורבות סוריה בלבנון.
א-תנזים – ארגון לאומני קיצוני שהתמקד בפעילות צבאית וחברתית.
הארגון התבסס על מיליציה שהורכבה מנוצרים.
דעותיהם של המנהיגות הסונית המסורתית והממסד הדתי למלחמת האזרחים נפרדו כבר בשלב מוקדם.
המנהיגות המסורתית, בראשות צאיב סלאם וראשיד כראמה, ראתה את הגישה המהפכנית של מחנה האנטי-סטטוס-קוו כהרסנית לעדה הסונית.
בדומה למרונים, פחדו הסונים, שבאופן ברור מספרם היחסי באוכלוסיית לבנון ירד (לצד גדילת קהילת השיעים בלבנון), מאיבוד כוחם הפוליטי במקרה של ביטול המפתח העדתי בלבנון.
עם זאת, כאשר פרצה מלחמת האזרחים נדרשו, בגלל תחושת ההשתייכות העדתית שעלתה במלחמה, לשייך עצמם למחנה הרדיקלי – תוך כדי סיכון הבסיס לעוצמתם הפוליטית, בין היתר בגלל היעדר מיליציה משמעותית מטעמם.
עמדות ההנהגה המסורתית נטו עם הזמן ל"מרכז הזירה הפוליטית" וניסו לקיים תמיכה בנשיא סולימאן פרנג'יה.
עמדת הממסד הדתי הסוני והעומד בראשה, המופתי חסן ח'אלד, הייתה קיצונית יותר מזו שגילתה המנהיגות המסורתית, אך עדיין הייתה עמדתה רחוקה מזו של שאר המחנה הרדיקלי.
דעתו של הממסד הדתי הייתה כי אין לוותר על התביעות המוסלמיות השונות רק בשל חילוקי דעות פוליטיים.
הממסד הדתי עזר בארגון "פסגה אסלאמית", שבה השתתפו מנהיגים מסורתיים, אנשי דת, מדינאים (בהם יאסר ערפאת), קיצוניים ומתונים כאחד, שהתקיימה בביתו של המופתי.
במהלך המלחמה נקטו הנכבדים (ה"זועמא"), המנהיגות הפוליטית השיעית המסורתית, קו פשרני בדומה לזה שנקטה המנהיגות הדתית הסונית.
רוב כוחה של ההנהגה הפוליטית נלקח ממנה על ידי המנהיגות המיליטנטית השיעית ובעיקר על ידי תנועת המקופחים, שנוסדה שנים בודדות לפני המלחמה על ידי מוסא אל-צאדר.
בתחילת המלחמה הקימה תנועת המקופחים את המיליציה אמל.
המיליציה נטתה שלא להתערב במלחמה בשנותיה הראשונות ותמכה בעמדת סוריה, הפכה בשנים המאוחרות של המלחמה לאחד מעמודי התווך של המאבק.
האוכלוסייה השיעית השמרנית, שבתחילת העימות תמכה באש"ף שפעל באזור מגוריה בדרום לבנון, החלה להתנגד להתנהלותם של הפלסטינים בשטחה, שהקימו מחסומים בשטחה, ופעלו על פי חוקיהם שלהם.
המחנה השמרני (נקרא לעיתים קרובות גם המחנה הנוצרי או מחנה הסטטוס-קוו) – אגף זה נודע במערב כ"ימין הלבנוני".
מחנה זה הוא הומוגני, מבחינה עדתית, בהרבה מקודמו ומפולג פחות.
בספטמבר 1976, לאחר כמעט שנה של מגעים, הוקם ארגון-גג משותף, "החזית הלבנונית", אך היקף פעילותו לא היה משמעותי.
גם את אגף זה ניתן לפצל למספר קבוצות עיקריות:
מפלגות נוצריות-מרוניות ומיליציות הקשורות בהן
קבוצות אלו היו החלק המשמעותי ביותר של מחנה הסטטוס-קוו במלחמת האזרחים בלבנון והיווה את רוב כוח הלחימה.
המיליציות הנוצריות חומשו על ידי בלגיה ומערב גרמניה, ולטענת מתנגדיהם הרדיקלים, גם מישראל.
כתאיב (הפלנגות הנוצריות) – מפלגה אשר הוקמה עשרות שנים לפני הלחימה ונטתה לפשרנות לאחר מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון ונתמכה על ידי מעמד הביניים והשכבות החלשות.
לאחר 1973 התחילה המיליציה של מפלגת הכתאיב, שנודעה בשם פלנגות, לאגור נשק כהכנה לעימות, שנראה בלתי-נמנע בעיניהם, עם הארגונים הפלסטינים.
בשלב הראשון של הלחימה התרכזו הפלנגות בהגנה על השכונות הנוצריות בביירות.
עם התרחבות הלחימה אל מחוץ לביירות צברו הפלנגות, בהנהגת פייר ג'ומייל ושני בניו: בשיר ואמין, כוח רב והחלו לפתוח מחנות אימונים ולקנות נשק כבד.
בסוף השלב הראשון של מלחמת האזרחים החלו לקרוא מנהיגי הפלנגות לחלוקת המדינה הלבנונית.
המפלגה הליברלית הלאומית (מל"ל) – מפלגה מרונית שמרנית אשר למנהיגה, כמיל שמעון, שר הפנים של לבנון לאחר פרוץ הלחימה ויד ימינו של הנשיא פרנג'יה, היה סכסוך אידאולוגי ופוליטי ארוך שנים עם כמאל ג'ונבלט.
המיליציה של המל"ל, "הנמרים", מילאה תפקיד חשוב במלחמת האזרחים לצידן של הפלנגות.
צבא השחרור של זע'רתא (בריגדת מרדה) – מיליציה מרונית אשר הונהגה, באופן רשמי, על ידי טוני פרנג'יה, בנו של נשיא לבנון.
פרנג'יה האב עצמו נמנע, בזמן תפקודו כנשיא, מהתערבות בעניינים עדתיים, אך עם סיום כהונתו התחיל לפעול בצורה פעילה במחנה השמרני.