tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1993 - אורי פיינמן (מתוך האלבום "אהבה מחודשת")
1999 - שימי תבורי (מתוך האלבום "תמיד רומנטי")
2003 - בר כהן (מתוך האלבום "משולש ישראלי")
2006 - אורלי ורדי (מתוך האלבום "משירי אורי אסף")
2020 - יהודה אליאס (מתוך המיזם "ישראל מחוברת")
2023 - רון שובל (מתוך "מופע המחווה לזכר חופני כהן")
2024 - טל סונדק (מתוך "פסטיבל ימי זמר בחולון")
עפרה יסמין שטראוס (נולדה ב-22 באוגוסט 1960) היא אשת עסקים ישראלית, המכהנת כיו"ר שטראוס גרופ.
נולדה בנהריה, למיכאל שטראוס שעלה מגרמניה ולאלה שטראוס שעלתה מיוגוסלביה.
הוריה התגרשו ב-1981. אמה נפטרה ב-1985 במהלך לימודיה.
שטראוס סיימה את לימודיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב ב-1987. אחר כך הייתה מנהלת אזור בחברת אסתי לאודר בניו יורק.
בשובה לישראל ב-1989 הייתה מנהלת המכירות בשטראוס, אחר כך מנהלת השיווק של "גלידות שטראוס".
ב-1993 מונתה למנכ"ל חברת "מעדני עולם בע"מ".
ב-1996 מונתה למשרת מנכ"ל חברת "שטראוס עלית" והמשנה לנשיא החברה.
ב-2001 נבחרה ליו"ר שטראוס עלית, במקום אביה, מיכאל שטראוס.
הקבוצה הנסחרת בבורסה של תל אביב בשווי של 6.2 מיליארד ש"ח.
בשנת 2000 זכתה בפרס התעשייה בקטגוריית המזון, מטעם התאחדות התעשיינים.
שטראוס מכהנת כנשיאת ארגון יסמין לקידום עסקים קטנים, כיו"ר לשכת המסחר ישראל-אמריקה, בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית וכחברת דירקטוריון בקרן "הישג".
בעבר כיהנה כיו"ר ארגון מעלה – עסקים מנהיגים אחריות חברתית, כיו"ר המגבית של ויצו ישראל ויו"ר קרן "אמץ לוחם".
יזמה, יחד עם שדולת הנשים, את השקת מדד קאטליסט בישראל, לבחינת ייצוג נשים בדירקטוריונים של חברות ציבוריות בישראל.
בשנת 2007 נמנתה ברשימת חמישים הנשים המשפיעות ביותר בעולם בתחום העסקים של כתב העת פורצ'ן (במקום ה-46)
בשנת 2009 דורגה במקום ה-12 ברשימת נשות העסקים המשפיעות ביותר בעולם של עיתון ה-Financial Times.
שנה לאחר מכן, בשנת 2010 דורגה במקום ה-16.
בשנים 1987–2001 הייתה שטראוס נשואה לעורך הדין דן להט, בנו של ראש עיריית תל אביב לשעבר, שלמה (צ'יץ') להט.
בשנים 2005–2010 הייתה נשואה לאיש העסקים עדי קייזמן ולשניים נולדה בת.
עפרוני עב-מקור (שם מדעי: Ramphocoris clotbey) הוא מין ציפור ממשפחת העפרוניים.
שמה ניתן לה בגלל המקור העבה והגדול יחסית לגופה.
אורך גופו של העפרוני עב המקור הוא 17-18 ס"מ.
העפרוני עב-המקור נפוץ בעיקר במדבריות סהרה ולעיתים נדירות מאוד חולף גם בישראל.
בתחילת המאה ה-20 מצא הזואולוג ישראל אהרוני לראשונה עפרוני עב-מקור במדבריות סוריה והיה לתגלית מרעישה בזמנה בתחום הצפרות באירופה.
את קינו בונה העפרוני עב-המקור על הקרקע.
המקור העבה כנראה משמש להבאת אבנים לבניית סוללת הגנה לקן מתנאי מזג האוויר הקשים והרוחות החזקות במדבריות.
לאחר בניית הסוללה העפרוני עב-מקור מביא כמה זרדים לריפוד הקן והנקבה מטילה בו ארבע ביצים בגוון אדום-ורוד.
הוא דוגר במדבריות צפון מערב אפריקה, מלוב ועד למאוריטניה, ובתפוצה מקוטעת גם במזרח התיכון - בחצי האי ערב, בירדן ובדרום ישראל.
בישראל עד לסוף שנות ה-90 העפרוני עב המקור היה מזדמן נדיר ביותר, עם תצפיות ספורות של פרטים בודדים או קבוצות קטנות, לרוב במעוף.
בשנת 1999 נמצא דוגר לראשונה בהרי אילת, בעקבות גשמי חורף יוצאי דופן באזור זה שגרמו להתפתחות כתמי צמחייה עשירים.
מאז דוגר לא קבוע, ונצפה כמעט בכל שנה באופן קבוע בנגב הדרומי, בהרי אילת ובערבה.
בעקבות גשמים עזים בינואר 2010 בערבה ובנגב הדרומי, התרחש אירוע דגירה המוני ויוצא דופן, וכנראה שאלפי זוגות דגרו בדרום ישראל.
בעקבות כך, בשנה שלאחר מכן נצפו ריכוזים של מאות פרטים יחד במספר אתרים בנגב הדרומי.
עֶפְרוֹן הַחִתִּי, ובשמו המלא עֶפְרוֹן בֶּן-צֹחַר, הוא דמות מקראית המופיעה בתחילת פרשת חיי שרה שבספר בראשית.
לאחר מותה של שרה, מבקש אברהם אבינו לקנות חלקת קבר על מנת לקבור אותה.
הוא פונה לחתים אשר יושבים בארץ, ואלה מציעים לו לקבור אותה בחינם היכן שיחפץ, תוך התייחסות אל אברהם בכבוד כ"נשיא אלהים".
אברהם מצידו מתעקש לקנות חלקת קבר בכסף מלא, ומבקש לפגוש בעפרון ולקנות ממנו את מערת המכפלה:
גם עפרון מתעקש לתת לאברהם את המערה ואת השדה סביבה ללא תשלום:
לאחר דין ודברים בין השניים מוסכם כי עפרון ימכור את החלקה לאברהם תמורת "ארבע מאות שקל כסף", והעסקה מתבצעת ומוצגת בפני העם החתי.
הפרשנות המקובלת של האירוע מתמקדת בכך שאברהם התעקש שלא לקבל את מערת המכפלה בחינם, ודרש לשלם עליה כסף מלא - בבחינת "שונא מתנות יחיה".
עם זאת, פרשנות אחרת לסיפור גורסת כי בעוד אברהם ביקש לקנות אחוזת קבר פרטית (), החתים התעקשו להקצות לו קבר באחת החלקות ששייכות להם ().
רק לאחר משא ומתן, מסכים עפרון למכור לאברהם את מערת המכפלה.
עפרון אף מדגיש כי מדובר במחיר זעום (), אף על פי שארבע מאות שקל כסף הם סכום רב במונחים של התקופה.
"עפרון הטבע" הוא שמה של סדרה בת שישה אלבומים שהוציא הצלם האנגלי וחלוץ הצילום ויליאם הנרי פוקס טלבוט.
האלבומים, שהכילו תצלומי קלוטייפ שהודפסו באופן ידני מתשלילים והודבקו לאלבומים מהווים את הפרסום הראשון של ספר אשר עוטר כולו בתצלומים.
חלקו הראשון של האלבום יצא ביוני 1844. ששת האלבומים הכילו יחדיו 24 לוחות של תצלומים.
בהקדמה תיאר טלבוט את המצאת הקולוטייפ ואת המניע ליצירת האלבום.
"לוחות התצלומים בעבודה זו", כתב טלבוט, "שואבים את השראתם מן האור בלבד, ללא סיוע מעפרונו של מאייר.
אלו הם ציורי-שמש, ולא, כפי ששיערו מספר אנשים, תחריטים במסווה".
כל תצלום לווה בכותרת ובהסבר קצר אודות תהליך היצירה.
נושאי התצלומים הציגו מגוון של אפשרויות לשימוש בתהליך הקולדין.
לצד שיעתוק טכני של הדפסים תיאר טלבוט, בחלק מן ההסברים, גם את הערך האומנותי של התצלומים.
רובם של התצלומים מתארים נוף פתוח או טבע דומם.
חלק גדול מן התצלומים צולם באחוזתו המשפחתית של טלבוט בליקוק אבי.
רק מעטים מן התצלומים מתארים דמות.
אחד מהם מציג דמות אנושית במסווה של תיאור תנ"כי.
בתצלום אחר מופיעות דמויות לצד סולם.
1. חלק ממבנה קולג' המלכה (The Queen's College) באוקספורד.
5. פסל ראש של פאטרוקלוס.
9. שיעתוק (Fac-simile) של דף עתיק
13. קולג' המלכה, אוקספורד: שער הכניסה.
17. פסל ראש של פאטרוקלוס.
18. השער של כנסיית ישו (Christ Church) באוקספורד.
אטקין נולד לשושנה לבית הופמן ולצבי אטקין בקיבוץ חצור למשפחה בת שלושה בנים.
אביו היה פעיל ב"הגנה" ומורה לערבית.
אטקין סיים את החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והשתלם במשחק ב-H.B Studio בניו יורק אצל אוטה הגן והרברט ברגהוף.
בשירות סדיר ומילואים היה קצין איסוף במודיעין חיל האוויר.
אטקין השתתף בהצגות התיאטרון הבאות:
תיאטרון הבימה: "חלום ליל קיץ", "אילוף הסוררת", "גיסתו של גולדין", ו"חזרות אחרונות בהחלט".
תיאטרון אורנה פורת: "הלילה השנים עשר", "בית משותף" ו"רכבת ההצלה".
התיאטרון הקאמרי: "ריצ'רד השלישי", "ענבי הזעם", "בוייטרה", "השחקן", "פעורי פה", "תיקון חצות", "שיינדלה" ו"מבקר המדינה".
תיאטרון באר שבע: "המתאבד", "ילדים חורגים לאלוהים", תפקידו האחרון בתיאטרון
בנוסף הוא הופיע גם בפסטיבל עכו ובהצגות של תיאטרון שוליים בתיאטרון הפרינג', תיאטרון תמונע, תיאטרון הסימטה ותיאטרון הקומה השלישית.
בקולנוע הופיע אטקין בסרטו של דרור שאול, מבצע סבתא, בתפקיד אלוף הפיקוד.
בטלוויזיה השתתף ב-2011 בסדרה החיים זה לא הכל (בתפקיד עורך הדין אודי), ובעונה השנייה של הסדרה פולישוק (בתפקיד מיקי כץ, לאחר פרישתו של נבו קמחי מהסדרה).
בנוסף הופיע בתפקידי אורח בסדרות "ארץ מולדת" ו"רמת אביב גימל".
מאז תחילת שנות ה-90 השתתף אטקין בדיבוב מספר סדרות אנימציה וסרטים.
הדיבובים האחרונים שלו בשנת 2012 היו בסדרות "אומי זומי" ו"פו הדב יוצא להרפתקה קטנה".
בשנת 2005 היה עפרון במאי דיבוב בווידאופילם אינטרנשיונל.
ביים את דיבוב הסדרות "מרטין על הבוקר", "חברים בחווה", "צבי הנינג'ה", "בקוגן", "שומר גן החיות" ו"אומי זומי".
לקראת סוף שנת 2011 התגלתה בגופו מחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-16 בינואר 2012 ונטמן בבית העלמין של קיבוץ חצור.
בחודש מרץ 2012, כחודשיים לאחר מותו, הועלה מופע לזכרו בהשתתפות עמיתיו עמי מנדלמן, גדי לוי ודדי זהר.
עפרה שפּירא-אלוֹני (12 במרץ 1940 – 3 באוקטובר 2003) הייתה מדענית ישראלית.
שימשה כמנהלת הקרן הלאומית למדע.
שפירא-אלוני נולדה לרחל וירמיהו שפירא - מחנכים ידועים שבעת ההיא היו מורים בכפר הנוער בן שמן.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, הוריה החלו בתהליכים לקראת הקמת כפר נוער לילדים פליטי שואה, ובשנת 1947 הגשימו את חזונם בהקמת "כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים".
עופרה, מתוך אידיאליזם ועל מנת שלא ייווצר פער בינה לבין חבריה לספסל הלימודים, עברה להתגורר בפנימיה כשאר התלמידים.
את לימודיה האקדמיים עשתה בפקולטה לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיימה תואר שלישי (דוקטורט) בגיל 22. במקביל עסקה בריקוד (הייתה סולנית להקת הסטודנטים של האוניברסיטה) ובכתיבת שירים, מהם ידוע "זה הזמר שלי ושלך" ששרו הפרברים, ו"זמר בדרכים" שבוצע על ידי הגבעתרון.
היא עבדה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ועסקה בחקר ויסות הפרשת הורמונים ובעיקר הורמוני בלוטת התריס.
את רוב עבודותיה פרסמה תחת שם נישואיה עפרה שפירא-אלוני וכך נהגה לאיית שמה גם אחרי גירושיה.
עם פּרישתה מן האוניברסיטה הצטרפה לקרן הלאומית למדע, תחילה כיועצת ומשנת 2000 ועד מותה בשנת 2003 כמנהלת הקרן המחלקת 250 מיליון ש"ח מדי שנה למחקר מדעי.
נפטרה ב-3 באוקטובר 2003 ונקברה בבית הקברות בקיבוץ עין חרוד איחוד.
עֹפרה פוּקְס מנור (נולדה ב-4 בינואר 1942) היא שחקנית, זמרת, רקדנית ובמאית טלוויזיה ישראלית.
פוקס נולדה בקיבוץ בית אורן, בת לשחקן יהודה פוקס, למעצבת התלבושות מינה פוקס ואחות לשחקנית עדנה פוקס.
כשהייתה בת 12 עברה המשפחה להרצליה ואביה הקים את תיאטרון זירה.
פוקס החלה את הקריירה שלה בגיל 17 בלהקת כרמון.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד המרכז.
למדה משחק בניו יורק, ושם פגשה את אהוד מנור.
בשנת 1964 התחתנו וחזרו לישראל.
פוקס למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובנוסף, היא בוגרת לימודי בימוי לטלוויזיה ממורלי קולג' בלונדון.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 הייתה זמרת פופ.
בין להיטיה נמנים השירים "שיר אהבה" ("כמו גלגל"), "אני שומעת צעדים", "איזה בוקר של זהב", "אחי הצעיר יהודה" (שנכתב על גיסה), "הבתים שנגמרו ליד הים" ועוד.
פוקס שיחקה בהצגות "פטר והזאב", "היידי בת ההרים", "מחכים לגודו", "הזוג המוזר" ועוד.
ב-1972 שיחקה פוקס בסרט הקולנוע "הגלולה".
באותה השנה השתתפה פוקס בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "רולי רול" שהגיע למקום האחרון.
ב-1997 יצא האלבום "שפה משותפת" - אלבום משותף של עפרה פוקס ואהוד מנור.
פוקס מתגוררת בתל אביב ולה שלושה ילדים.
עֹפְרָה ישוּעה-לָיית (נולדה בינואר 1950) היא עיתונאית, מתרגמת ואשת תקשורת ישראלית, חברת מערכת "מעריב" לשעבר.
ישועה-ליית, ילידת תל אביב, שירתה בדובר צה"ל ועם שחרורה ב-1972 החלה לשמש כעורכת חדשות בעיתון על המשמר ובשנה העוקבת עברה ל"מעריב".
לאורך 17 שנה שבהן עבדה ב"מעריב", עסקה במגוון תפקידי כתיבה, עריכת מדורים וביקורת תרבות, ולזמן קצר שימשה כעורכת המגזין "סופשבוע".
בין 1986-1983 דיווחה מבון בירת גרמניה, כשליחת "מעריב" באירופה ובהמשך מוושינגטון ככתבת בכירה של העיתון בארצות הברית, תפקיד שממנו שבה לישראל ב-1989.
ב-1990 פנתה לעולם העסקים והייתה לדוברת הבנק הבינלאומי הראשון.
כעבור שש שנים הקימה משרד יחסי ציבור, שבשנת 2000 התמזג למשרד שבו היא שותפה עד היום.
ספר פרי עטה ראה אור בשנת 2004 תחת השם "ארץ, ברית".
היא שבה ל"מעריב" כבעלת טור פובליציסטי שהתפרסם אחת לשבועיים במדור הדעות של העיתון לאורך כמה חודשים ב-2008, ורשימותיה המשיכו להופיע ב-nrg עוד כברת זמן אחרי כן.
בנוסף כתבה מאמרי אקטואליה גם עבור יתר היומונים הארציים כמו גם באתרי אינטרנט בעל אופי שמאלני בולטים, וב"האפינגטון פוסט".
בשנת 2022 תרגמה מחדש את הספר ננה שנכתב על ידי אמיל זולא.
מתגוררת בתל אביב, גרושה ואם לבת.
ישועה-ליית היא מהעיתונאים הבולטים בתמיכתם ב"פתרון מדינה אחת" ופעילה למען הפרדת הדת מהמדינה.
היא כורכת את שאלת יחסי דת–מדינה בתוך ישראל עם הפולמוס הפוליטי-לאומי של ישראל-פלסטין, ונמנית עם ותיקי הקוראים לביטול זהותה של ישראל כמדינה יהודית לטובת קיום יהודי-ערבי חילוני משותף ושוויוני.
היא כיהנה כדוברת עמותות: "הל"ל" (האגודה ליוצאים לשאלה) ב-1998 ו"סיכוי" בין 2003 ל-2005 (פרו בונו), ומילאה תפקידים אחדים ב"פרופיל חדש" מ-2007 עד 2010 - כשבין היתר יצאה מטעם הארגון לקליפורניה, לסיבוב הרצאות שסוכל בחלקו בשל זעם הקהילות היהודיות והתנגדות מרצים ישראלים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
בקיץ 2010 הייתה, לצד אילנה המרמן, בין מקימות קבוצת "לא מצייתות" שהחברות בה מבריחות במכוניותיהן פלסטיניות מיהודה ושומרון לתוך הקו הירוק תוך הפרת חוק הכניסה לישראל, פעילות שבעקבותיה היא זומנה לחקירה פלילית.
היא חברה ב"וועד למען מדינה חילונית דמוקרטית בכל פלסטין" כמו גם בוועד תנועת "אני ישראלי" מייסודו של עוזי אורנן, העותרת להכרה ב"לאום ישראלי" בצד דחיית ההגדרה הלאומית היהודית – עתירה שבאוקטובר 2013 נדחתה על ידי בית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
ב-2008 וב-2010 היא נטלה חלק פעיל ב"וועידת חיפה למען זכות השיבה והמדינה החילונית הדמוקרטית בפלסטין".
ספר הביכורים של ישועה-ליית, "ארץ, ברית: איך ניגפה הציונות המדינית בפני הדת היהודית", יצא בשנת 2004 בהוצאת נמרוד.
החיבור החצי-אוטוביוגרפי, שמבקש להעלות את הסתירות שמוצאת המחברת במבנה הנוכחי של ישראל (אותן היא מכנה "הכשל הציוני"), זכה אמנם למחמאות מאישים כסמי מיכאל, יוסי שריד ונועם חומסקי אולם לא הצית דיון בקנה מידה גדול.
המהדורה השנייה, המורחבת, הופיעה ב-2011 בספריית מעריב תחת הכותרת "ארץ, ברית: מדוע אין לישראלים מדינה דמוקרטית חילונית", ונענתה ברשמי ביקורת אוהדים בעיתונות.
בחוגי התקשורת היו מי שהתייחסו לעובדה שמאמרו של אהרן אמיר מ-2005 הדן בספר, נכתב במקור בהזמנת הארץ אולם נגנז בידי מערכת העיתון.
עפרה מייזלס (נולדה ב-1954) היא פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה התפתחותית בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה שכיהנה כדיקנית הפקולטה משנת 2006 עד 2012, וכיו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
מייזלס חוקרת את היחסים בין הורים לילדים, בעיקר בגיל ההתבגרות והבגרות הצעירה, ובייחוד מתמקדת בהקשר הישראלי הייחודי של המעבר מהתבגרות לבגרות.
במקביל מייזלס חוקרת את המערכת המוטיבציונית של טיפול (Caring) כפי שהיא באה לידי ביטוי בהקשרים שונים ובהם היחסים בין הורים לילדים, מורים לתלמידים, מטפלים למטופלים, ומנהיגים למונהגים.
בשני תחומים אלו פרסמה מייזלס שני ספרים בעריכתה ועשרות מאמרים ופרקים.
נשואה לד"ר מאיר מייזלס ואם לשלושה.
סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה ב-1984 באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1986–1993 כיהנה כחוקרת בכירה במכון הישראלי למחקרים צבאיים בזכרון יעקב.
מ-1991 היא מרצה בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
ב-2012 מונתה ליו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
לאורך השנים זכתה בשמונה פרסי מחקר.
פרסמה שני ספרים וכ-50 מאמרים בכתבי עת מדעיים.
תחומי המחקר של מייזלס מעוגנים בשדה של הפסיכולוגיה ההתפתחותית והפסיכולוגיה חברתית, והם כוללים מחקר של התפתחות יחסים קרובים, בעיקר בהתבגרות ובבגרות הצעירה, והתבטאויותיהם הייחודיות בחברה הישראלית.
בתחילת עבודתה המחקרית חקרה עמדות כלפי השירות הצבאי והשלכות של השירות הצבאי על בני נוער וצעירים בשנות העשרים לחייהם.
אחד הממצאים החשובים בהקשר זה היה החשיבות הרבה של תחושת הצלחה בשירות הצבאי על ההתפתחות האישית אחריו – גם מספר שנים אחרי סיום השרות – באופן שלא היה קשור לאופי השירות ולתוכנו.
בנוסף מייזלס עסקה במאפייני ההורות בישראל, תוך התמקדות במעבר מהתבגרות לבגרות, שיש לו מאפיינים ייחודיים בארץ.
אחד הממצאים החשובים הוא העדר אכיפה ביחסים בין הורים לילדים בארץ, שמביא למערכת יחסים שבה יש חום אך חסרה סמכות.
מחקר זה הביא את מייזלס לזהות מאפיין בולט של החברה הישראלית שכולל התייחסות ועמדות מיוחדות לנושא הסמכות.
אחד הממצאים המרכזיים הוא האופי המורכב של היחס לסמכות, כך שדמויות סמכות כמו הורים או מורים למעשה מעודדות אי ציות לסמכות, באופן מכוון אך סמוי ולא תמיד מודע.
מבחינה זאת הצעירים הם "ממושמעים" – הם לומדים שדמויות סמכות אינן בהכרח מעוניינות במשמעת, אלא לעיתים אפילו להפך, ו"נשמעים" להנחיה זו.
פריזמה תאורטית מרכזית בעבודתה היא תאוריית ההתקשרות.
מחקרה עסק בין היתר במאפיינים של תהליכי התקשרות בגיל ההתבגרות והבגרות הצעירה בישראל.
בשיתוף עם ד"ר מירי שרף בשני מחקרי אורך גדולים, האחד עם נשים והשני עם גברים, הן חקרו תהליכי מעבר מהתבגרות לבגרות בהקשר הישראלי ומעבר לשירות הצבאי, מנקודת מבט של תהליכי התקשרות.
בנוסף עסקה מייזלס במחקר על תהליכי התקשרות ו-caring במערכות יחסים שונות, כולל במנהיגות.
בשנים האחרונות מתמקדת מייזלס בחשיבה ומחקר על נושאים שקשורים למימד הרוחני של ההתפתחות האנושית, ומסייעת לקדם את הפתיחות של האקדמיה ושדה החינוך לתחום הרוחני.
מייזלס יחד עם פרופ' מריאנה רוח-מדבר שפירא היא היוזמת והיו"ר של הכנס הישראלי לחקר רוחניות עכשווית, שהתקיים לראשונה במרץ 2009 ונערך מאז מדי שנה.
במרץ 2012 התקיים הכנס הישראלי הרביעי לחקר רוחניות עכשווית באוניברסיטת חיפה, ככנס בינלאומי.
מייזלס הרצתה לקהל אנשי חינוך, מורים, הורים, מפקחים, יועצים חינוכיים, הצוות החינוכי והפיקודי של הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, מורי מכללות לחינוך ועוד, בנושאים מגוונים, במטרה לנסות ולהנגיש לציבור הרחב ולעוסקים והמעורבים בשדה החינוך את התובנות שעלו מן המחקר.
דוגמאות מרכזיות לכך הן הרצאות על מקום ותפקיד השירות הצבאי בהוויה הישראלית והשפעתו על צעירים בתהליך ההתפתחות שלהם, הרצאות על מאפייני ההורות בישראל והשלכות מאפיינים אלו על הקשר בין ההורים לבית הספר, הרצאות בנושא היחס הדיאלקטי של החברה הישראלית לסמכות כפי שהדבר בא לידי ביטוי בסמכות הורים ובסמכות מורים, ועוד.
עפרה מייזלס, (2002) צעירים ישראלים במעבר לבגרות: השפעת השירות הצבאי.
עפרה מייזלס, (2001) יחסי הורים ומתבגרים בישראל עם המעבר אל גיל ההתבגרות.
עפרה מייזלס, (2005) לקראת גיוס.
עפרה מייזלס, (1998)להתבגר בישראל: עמדות וערכים של נוער ישראלי בעשור האחרון.
עפרה מייזלס, (1993) השירות הצבאי כמרכיב מרכזי ב '4 חוויה הישראלית'.
הסמכות ההורית והקשר בינה לבין תפקוד רגשי חברתי והתנהגותי בבית הספר.
נוער ישראל מה יש לו בחייו?
את הוריו, את הוריו ואת הוריו.
נוער בישראל - 2004. ת"א:אוניברסיטת ת"א
מאפייני הנוער בישראל - קטבים סותרים ומשלימים, ביטחון עצמי ותחושת לחץ קרבה וחיכוך, קונפורמיות ואי ציות.
נוער בישראל - 2004 .ת"א:אוניברסיטת ת"א
סמכות הורים, סמכות מורים: הבטים תרבותיים בחברה הישראלית.
(עורך), החינוך כמבחן הזמן 2. הוצאת רכס
"הערכים הסמויים" של תרבות שיעורי הבית.
יום עיון: מה לשיעורים ולבית?
עפרה נחמד (נולדה ב-8 בספטמבר 1950) היא אשת רדיו ישראלית.
שימשה כתבת, עורכת ומגישה ב"קול ישראל".
נולדה בירושלים וגדלה במושב בית זית שליד ירושלים.
שרה במקהלת הנוער של "קול ישראל".
עם סיום שנות חטיבת הביניים, עברה ללמוד בתיכון "הר הנגב", הסמוך לשדה בוקר, והיא בוגרת המחזור הראשון שלו.
שירתה בגרעין הנח"ל "אל מול אדום" של בני המושבים, שהקימו את היאחזות הנח"ל ארגמן בבקעת הירדן.
למדה לשון וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד לאמצע שנת 2015, עבדה במשך כארבעה עשורים בקול ישראל.
היא החלה את עבודתה שם בגיל 22 ולאחר סיום קורס כתבים, התקבלה, יחד עם כרמלה מנשה, לעבודה כעיתונאית.
בהמשך, שימשה עורכת ומגישת יומנים ותוכניות ברשת ב'.
הייתה שנים רבות כתבת הבריאות של רשת ב' ומאז תחילת שנות האלפיים, ערכה והגישה את התוכנית השבועית "לבריאות".
בשנותיה האחרונות ברשות השידור, הגישה את התוכנית "כל היום" ושילבה בה פינה על לקחים ולמידה לחיינו האישיים מפרשת השבוע.
במקביל, במשך כשלוש שנים, ערכה והגישה, יחד עם סמדר טל, את התוכנית "במחשבה חיובית", על העצמה והתפתחות אישית.
במוצאי שבת, בלילה שבין ה-31 ביולי ל-1 באוגוסט 2015, הגישה את מהדורת החדשות של חצות הלילה ואת סיכום אירועי סוף השבוע, שבא באופן קבוע לאחר מכן.
בסופם, ציינה כי הייתה זו מהדורת החדשות האחרונה בהגשתה.
שיר השירים שלי - געגועים, הוצאת כרמל, 2012 (ספר שירה)
לאור פרשות השבוע שלי, הוצאת ספרי מקור, 2014 (הגוּת)
לפעמים האור, הוצאת ספרי צמרת, 2021 (שירה)
עפרוני מצויץ (עֶפְרוֹנִי מְצֻיָּץ, שם מדעי: Galerida cristata) (שם הציפור בערבית: قبرة متوجة קֻבַּרַה מְתַוַּגַ'ה) הוא מין של עפרוני, ציפור שיר החיה במדבר ממשפחת העפרוניים.
הפרט שמבדיל אותו משאר העפרונים היא הציצה הקטנה שעל ראשו, שהקנתה לו את שמו.
הוא נפוץ בכל חלקי ארץ ישראל, מלבד אזורים צחיחים בדרום מדבר יהודה ובדרום הנגב.
השם המדעי הנוכחי מלטינית; Galerida מקורו בשם של עפרוני עם ציצה, מ-galerum, "כיפה", ו-cristata שפירושו "ציצה".
מחקר שנערך לאחרונה ציינו את הייחודיות של אוכלוסיות מאזור המגרב - לפרטים באזורים היבשים יותר של מרוקו ותוניסיה יש מקורים ארוכים יותר, בעוד שלאלו מהאזורים הצפוניים יותר של החוף היו מקורים קצרים יותר האופייניים לתת-המין האירופי.
מחברי המחקר דגמו את ה-DNA המיטוכונדריאלי ומצאו שהם שונים מבחינה גנטית.
ישנן רשימות המחשיבות אוכלוסיות אלו כמין מובחן בשם "עפרוני מגרב" תחת השם המדעי Galerida macrorhyncha.
שמו העברי של העפרוני המצויץ נובע מצבע ניצויו, הדומה לצבע העפר, ומציצת הנוצות שעל ראשו.
pallida) - כריסטיאן לודוויג ברם, 1858: מצוי בפורטוגל וספרד
עפרוני מצויץ מרכז אירופאי (G.
cristata) - (קארולוס ליניאוס, 1758): מצוי מדרום סקנדינביה וצרפת מזרחה עד לאוקראינה והונגריה
עפרוני מצויץ מערב איטליקי (G.
neumanni) - הילגרט, 1907: מצוי במערב-מרכז איטליה
ברם, 1841: תואר במקור כמין נפרד.
מצוי ממזרח קרואטיה עד מרכז יוון ומערב טורקיה
cypriaca) - ולנטין לבוביץ' ביאנקי, 1907: מצוי ברודוס, קרפאתוס וקפריסין
עפרוני מצויץ דרום-מזרח אירופאי (G.
ברם, 1858: מצוי ממזרח הונגריה ורומניה עד דרום רוסיה וקזחסטן
caucasica) - ולדיסלב טצנובסקי, 1888: מצוי במזרח האיים האגאיים, צפון טורקיה ודרום הקווקז
עפרוני מצויץ צפון-מערב מרוקאי (G.
kleinschmidti) - קארלו פון ארלנגר, 1899: מצוי בצפון-מערב מרוקו
עפרוני מצויץ מערב מרוקאי (G.
riggenbachi) - ארנסט הארטרט, 1902: מצוי במערב מרוקו
עפרוני מצויץ צפון אלג'יראי (G.
carthaginis) - אוטו קליינשמידט והילגרט, 1905: מצוי מצפון-מזרח מרוקו עד צפון תוניסיה
עפרוני מצויץ צפון-מזרח אלג'יראי (G.
arenicola) - הנרי בייקר טריסטראם, 1859: תואר במקור כמין נפרד.
מצוי בצפון-מזרח אלג'יריה, בדרום תוניסיה ובצפון-מערב לוב
festae) - הארטרט, 1922: מצוי בצפון-מזרח לוב באזור החוף
עפרוני מצויץ צפון-מזרח לוב (G.
טריסטרם, 1865: מצוי מצפון-מזרח לוב בפנים הארץ ועד לדרום עיראק וצפון חצי האי ערב
עפרוני מצויץ דרום מזרח אלג'יראי (G.
helenae) - לואי לאבוודן, 1926: מצוי בדרום מזרח אלג'יריה ודרום-מערב לוב
jordansi - גונתר ניטהאמר, 1955: מצוי בהרי אייר (בצפון ניז'ר)
עפרוני מצויץ של דלתת הנילוס (G.
ברם, 1855: תואר במקור כמין נפרד.
מצוי בדלתת הנילוס (צפון מצרים)
עפרוני מצויץ של עמק הנילוס הצפוני (G.
ברם, 1858: מצוי במרכז מצרים
עפרוני מצויץ של עמק הנילוס הדרומי (G.
halfae) - מייקל ג'ון ניקול, 1921: מצוי בדרום מצרים וצפון סודאן
somaliensis) - אנטון רייכנוב, 1907: מצוי בדרום אתיופיה, בצפון סומליה וצפון קניה
balsaci - אנדרה וויליאר ופייר דקייסר, 1950: מצוי בחוף מאוריטניה
senegallensis) - (פיליפ לודוויג סטטיוס מולר, 1776): תואר במקור כמין נפרד בסוג Alauda.
alexanderi) - אוסקר רודולף נוימן, 1908: מצוי מצפון ניגריה עד מערב סודן וצפון מזרח הרפובליקה המרכז אפריקאית
isabellina) - שארל לוסיאן בונפרטה, 1850: תואר במקור כמין נפרד.
עפרוני מצויץ של חוף הלבנט (G.
cinnamomina) - הארטרט, 1904: מצוי במערב לבנון ובצפון-מערב ישראל
עפרוני מצויץ של מזרח הלבנט (G.
Zion) - ריצ'רד מיינרצהגן, R, 1920: מצוי מדרום טורקיה לצפון- מזרח ישראל
עפרוני מצויץ מרכז טורקי (G.
subtaurica) - (פול קוליביי, 1912): מצוי ממרכז טורקיה לדרום- מערב טורקמניסטן וצפון איראן
עפרוני מצויץ קזחסטני או עפרוני מצויץ בלוצ'יסטני (G.
magna) - אלן אוקטביאן יום, 1871: תואר במקור כמין נפרד.
מצוי ממרכז איראן ומרכז טורקמניסטן לצפון-מערב פקיסטן, קזחסטן, דרום מונגוליה וצפון-מערב סין
leautungensis - (רוברט סווינהו, 1861): תואר במקור כמין נפרד בסוג Alauda.
lynesi) - יו ויסלר, 1928: מצוי בצפון פקיסטן
chendoola) - (ג'יימס פרנקלין, 1831): תואר במקור כמין נפרד מינים בסוג Alauda.
מצוי ממרכז ומזרח פקיסטן דרך מערב וצפון הודו לדרום נפאל
זהו עפרוני קטן וחום בעל זנב קצר עם נוצות חיצוניות חומות בהירות.
גופו בצבע חום אפרפר מפוספס, ובטנו בהירה.
בין הזוויגים אין הבדלים ממשיים, אך לפרטים צעירים יש יותר כתמים על הגב מאשר לבוגרים.
הציצה הבולטת שהעניקה לעפרוני המוייץ את שמו בולטת בכל עת, אך בולטת יותר במהלך תצוגות טריטוריאליות או חיזור ובזמן שירה.
בתעופה ניתן להבחין בתת-כנף אדמדמה.
קולני ביותר; שירתו נעימה לאוזן, ולעיתים הוא אף משלב בה חיקויים של ציפורים אחרות.
הוא מבלה את רוב זמנו על הקרקע.
העפרוני המצויץ חי בשטחים נרחבים באירואסיה ואפריקה, הכוללים את פורטוגל, ישראל, סין, בריטניה, צרפת, הודו וניגריה.
הוא חובב שדות, שטחי מרעה, ערבות ומדבר.
ניזון מחרקים, פרוקי-רגליים, זרעים, תולעים זחלים וחלקים מהצומח.
חי את רוב חייו על הקרקע, ובה הוא גם מקנן.
העפרוני הוא עוף חברתי מלבד בעונת הקינון, ונצפה לעיתים קרובות בחברת פרטים נוספים.
עונת הקינון והחיזור בארץ מתחילה בפברואר ומסתיימת ביוני.
כחלק מעונת הקינון, הזכר שר תוך כדי מעוף, על מנת להרשים את הנקבות.
צורת הקן כמעין סלסילה שטוחה, והוא בנוי מעשבים וענפים, ומצוי בדרך כלל תחת סלע או שיח.
הנקבה מטילה 3 עד 5 ביצים בהטלה.
צבע הביצים לבן-אפרפר, והן מכוסות בכתמים בצבע חום.
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 9 עד 13 ימים.
נולדה בישראל בשנת 1939. בין השנים 1971–1975 למדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב.
בין השנים 1971-1975 למדה בבית הספר לאמנות הציור קלישר בתל אביב.
בין השנים 1975 ל-1976 למדה ליתוגרפיה, תחריט והדפס רשת ב"סדנאות האמנים" בתל אביב.
החלה לצייר וליצור תבליטים בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. החל מסוף שנות ה-80 החלה ליצור מיצבים, בהם מוטיב חוזר של דמויות יצוקות וצבועות בצבעים אחידים (רבות מהן, בכחול).
גדעון עפרת אמר על יצירתה כי יש בה מוטיב חוזר של הקפאת התנועה ושל דמויות שותקות מול גורלן הקיומי.רותי אופק כתבה על פסלי הדמויות שלה שהם "עוסקים בנושאים מוכרים ובשאיפות אנושיות, ולכן המפגש עימם מעורר תחושה של מפגש חוזר עם מכרים ותיקים".
עבודותיה כוללות מוטיבים חוזרים של משחקים קרקסיים ותיאטרליים.
החל מאמצע שנות ה-80, הוצגו יצירותיה במוזיאון הפתוח תפן בתחילת דרכו, לאחר שהאוצר עמוס קינן הכיר בינה לבין התעשיין סטף ורטהיימר.
בין פסליה המוצגים במקומות ציבורים, נמצאים פסל של שלושה זמרי מקהלה, על מרפסת בבית המלון ברוטשילד 96 בתל אביב ובגן הסיפור לפי הספר "והילד הזה הוא אני" שבחולון.
התגוררה בקריית אונו ובתל אביב ועבדה בקריית אונו ובאשדוד.
אמו של נגן כלי ההקשה הישראלי חן צימבליסטה.
בשנות השמונים התיידדה צימבליסטה עם המשוררת יונה וולך, שגרה אף היא בקריית אונו.
בעקבות החברות נוצרה תערוכה משותפת שבה הוצגו שירים של וולך בכתב ידה על נייר ממוחזר שהכינה צימבליסטה.
צימבליסטה הנחתה את וולך בנוגע לעיצוב הטקסט על הנייר.
התערוכה, "נייר+כתב", הוצגה ב-1984 בגלריה שרה לוי בתל אביב וזכתה לעניין רב.
היא הוצגה שוב בשנת 2014 במסגרת התערוכה "הברכה והקללה" בבית הנסן.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-22 ביוני 2014, והובאה לקבורה בבית הקברות שבקיבוץ עינת.
בשנת 2025 הוקמה על שמה בתל אביב גלריה צימבליסטה - בית לאמנות פלסטית ולמוזיקה ע"ש האמנית עפרה צימבליסטה.
בשנת 1974 קיבלה מלגה מלגה עבור לימודי אומנות מטעם משרד החינוך והתרבות.
בשנת 1981 זכתה בפרס פלטת הזהב של הפסטיבל הבינלאומי לציור במוזיאון גרימלדי באקנייה-סור-מר, צרפת.
בשנת 1990 זכתה בפרס 'ביצוע השלמת עבודה' מטעם משרד החינוך והתרבות.
ב-1992 קיבלה את 'פרס הצילינדר' מטעם אמנות לעם ובשנת 1995 את מלגת פרויקט קולנוע של קרן יהושוע רבינוביץ'.
1978 - גלריה הקומה השלישית ביפו
1979 - גלריה מבט בתל אביב
1980 - גלריה שרה לוי בתל אביב
1981 - הביתן לאמנות בפארק הירקון, תל אביב
1983 - מוזיאון גרימלדי, קאנייה-סור-מר, צרפת
1984 - 'נייר+כתב' עם יונה וולך, גלריה שרה לוי בתל אביב
1986 - גלריה שרה לוי בתל אביב
1988 - 'מצב אדם', מוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית
1990 - 'מיצב כחול' במוזיאון ערד
1992 - 'כחליל הרימון', גלריה טובה אוסמן בתל אביב
1993 - מיצב 'המשתה השביעי', המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן
1995 - 'נידונים למשחק', הגלריה על שם קונסטנט ברמת גן
1999 - 'מיצב', קונסטהאלה שוואבן, ויטנאו-הופן, גרמניה
2000 - 'גן כחול' המוזיאון הפתוח, גן התעשייה עומר
2002 - מעבר לכחול, מגדל דוד בירושלים
2004 - 'מיצב' בפסטיבל אדינבורו, סקוטלנד
2005 - 'פיסול כתיאטרון' - פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי
2006 - 'עפרה צימבולסטה - עבודות חדשות', גלריה גל-און מקום לאומנות, תל אביב
2007 - 'פיסול כתיאטרון', ארטמיל, סנטנדרה, הונגריה
2011 - 'כתוב בבגד' (באירוח של אגי משעול), גלריה המשרד, תל אביב
2012 - 'מרחב מוגן' בבית האמנים תל אביב
2015 - 'היטהרות' בגלריה ארט מרקט תל אביב
2015 - 'עפרה צימבליסטה בכחול' במגדל המוזיאון וגשר בית המשפט תל אביב
2016 - 'עפרה צימבליסטה המופע הגדול', המוזיאון הפתוח תפן
עפרה תכבס הוא שיר אהבה קצר מאת רבי יהודה הלוי.
המשורר מתאר כיצד אהובתו היפה תכבס בגדיה בדמעותיו, ותייבשם בזוהר יופייה.
היא אינה נזקקת למי מעיינות לכביסה, ואינה נזקקת לשמש כדי לייבש את הכבסים.
אף שהשיר קצר מאוד, מופיעים בו מוטיבים אחדים שאופייניים לשירי אהבה:
יופייה של האהובה מושווה לשמש
האוהב המתייסר מזיל דמעות כמים
האהובה מתעלמת מייסורי האוהב, ואף משפילה אותו בנצלה את דמעותיו למטרה בנלית ככביסה.
רינה צדקה רואה בשיר פארודיה על שירי אהבה, ומציינת ששילוב המוטיבים הסנטימנטליים עם פעולה יומיומית ככביסת הבגדים וייבושם, מבליט את הגוזמה והמלאכותיות שבהם.
"במקום עולם 'פיוטי'-פתטי שנשתגר לעייפה, מתקבלת כך התפייטות הומוריסטית שובבה המשתעשעת לרגע בדפוסיו השחוקים".
לשיר ישנה גם גרסה נוספת - "יפה תכבס...".
עפרה קלינגר (נולדה ב-1962) כיהנה כנציבת בתי הסוהר בשנים 2015–2018.
קלינגר נולדה וגדלה בבת ים ובירושלים.
בצה"ל שירתה ביחידת 8200 של אגף המודיעין.
לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב והתמחתה במשפט פלילי.
היא ביצעה את התמחותה בפרקליטות מחוז מרכז אצל יהודית אמסטרדם ועבדה כתובעת בפרקליטות תחת עדנה ארבל.
ב-1989 הצטרפה לשירות בתי הסוהר (שב"ס), שם הייתה בין עורכי הדין הראשונים בלשכה המשפטית, ושימשה כתובעת בבית הדין למשמעת.
ב-1993 מונתה למשנה ליועץ המשפטי של שב"ס, ובין השנים 2007–2002 כיהנה כראש מחלקת האסיר.
לאחר מכן מונתה לראש מחלקת הסגל, ובמאי 2008 לראש חטיבת הכליאה בדרגת תת-גונדר.
בשנת 2011 הועלתה לדרגת גונדר ומונתה לראש אגף האסיר, ובמסגרת התפקיד כיהנה כנשיאת בית הדין לערעורים של השב"ס והצטרפה כחברה בארגון הסוהרים הבינלאומי ().
קלינגר השתתפה בוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים בראשות השופטת דליה דורנר.
קלינגר בוגרת המכללה לביטחון לאומי (מחזור ל"ו) ובעלת תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
במהלך לימודיה כתבה את העבודה "הגירה מאפריקה לישראל והשפעותיה על הביטחון הלאומי".
בנובמבר 2015 קיבלה את דרגת רב-גונדר ומונתה לנציבת בתי הסוהר – הנציבה הראשונה מתוך שירות בתי הסוהר.
בדצמבר 2016 עברה שבץ מוחי ומילא את מקומה גונדר אשר וקנין, ובאפריל 2017 שבה לתפקידה.
בסוף 2018 סיימה את כהונתה.
נשואה לעו"ד מאיר קלינגר ואם לשלושה.
עפרה נבו (נולדה ב-9 באוקטובר 1942), היא פרופסור אמריטה לפסיכולוגיה תעסוקתית באוניברסיטת חיפה.
מחקרה עוסק בפיתוח קריירה ובחקר ההומור.
נבו נולדה בדגניה ב', לאלישבע לבית קפלן וללוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
אחות לנועה (מנישואיו הראשונים של אשכול), לתמה ולדבורה.
נשואה לפסיכולוג ברוך נבו ואם לאשכול ולנועם.
נבו סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בנעוריה פעלה בתנועה המאוחדת כחברה וכמדריכה.
נבו החלה בלימודי פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בשנת 1962, ובהמשך השלימה את לימודי המוסמך בחוג בתחום הפסיכולוגיה הקלינית.
בין השנים 77–1971 עסקה בפיתוח המרכז לייעוץ תעסוקתי באוניברסיטת חיפה בין היתר בפיתוח אמצעי הדרכה, הקמת מערכת מבחנים בתחום הייעוץ התעסוקתי, בניית ספריית מקצועות ופיתוח שיטות ייעוץ והדרכה.
בין השנים 1977–1980 השלימה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה בנושא "תגובות הומור כביטוי לתוקפנות אצל יהודים וערבים בישראל: הדגשת היבטים שונים של הומור - יצירה, הערכה ודווח".
בשנים 88–1985 יזמה ועמדה בראש תוכנית לריכוז מידע ויצירת כלים שהופיעו בספר הדרכה בבחירת מקצוע.
פרויקט זה יצא לאור כספר: "כל מה שרצית לדעת על בחירת מקצוע: מידע והכוון ללימודים גבוהים ועל תיכוניים" את הספר כתבה יחד עם פייזר קרלוס, רוזן אמיר ושרה שפירא, והוא פורסם על ידי המרכז הארצי לבחינות והערכה.
נבו הקימה וניהלה את מרכז הייעוץ התעסוקתי באוניברסיטת חיפה, מרכז העוסק בריכוז מידע אודות עיסוקים וביצוע הערכה אישית לגבי התאמה מקצועית.
בהמשך הקימה וניהלה את מרכז ברמן לייעוץ פסיכולוגי והכוון תעסוקתי.
מרכז ברמן כולל שני מדורים מרכזיים: מדור קליני המטפל במשברים וקשיים רגשיים של סטודנטים במהלך התואר, ומדור לימודי תעסוקתי העוסק בקשיים לימודיים ובהכוון תעסוקתי למועמדים, סטודנטים ובוגרים.
במסגרת המרכז סיימו את התמחותם עשרות פסיכולוגים המשמשים בתחומי מפתח בתחום.
בצד מיומנות בתחום הייעוץ לקריירה, עוסקת נבו בחקר ההומור כ-40 שנים.
במהלך השנים שילבה בין שני התחומים, לדוגמה "שימושים של הומור בייעוץ", "פיתוח חוש הומור" והעברת סדנאות על שימוש בהומור במהלך הייעוץ.
בשנים האחרונות מחקריה מתמקדים בתחום הייעוץ.
כיום נבו היא פרופסור חברה (אמריטה) בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
כמו כן, היא עורכת שותפה יחד עם בני בנימין בכתב העת הדיגיטלי "אדם ועבודה".
כל מה שרצית לדעת על בחירת מקצוע: מידע והכוון ללימודים גבוהים ועל תיכוניים.
המועצה להשכלה גבוהה והמרכז הארצי לבחינות והערכה, ירושלים.
עפרה נבו-אשכול, הוצאת עידנים, 1989.
נבו עפרה, גישה הכרתית לייעוץ: ציפיות לא הגיוניות בייעוץ מקצועי, פסיכולוגיה וייעוץ בחינוך.
נבו עפרה, הייעוץ המקצועי מנקודת מבטו של הנועץ: ניתוח שאלוני משוב של נועצים תקופה קצרה לאחר הייעוץ.
אדם ועבודה, כתב-עת לייעוץ תעסוקתי, 1988.
נבו עפרה, פייזר קרלוס, נעמן עינת ואלה שוהם ספיר: מלימודים לעבודה : מעקב אחרי השתלבותם בעבודה של בוגרי אוניברסיטת חיפה, 1998
טל קלמר- גומא, נבו עפרה, הקשר בין ייעוץ תעסוקתי לייעוץ אישי: סוגיות מרכזיות.
נבו עפרה, ויסמן הדס, בין טיפול קצר מועד לייעוץ תעסוקתי: הצעה למודל עבודה.
נבו ברוך, נבו עפרה, סלע רוני, פייזר קרלוס, שוהם אלה, לשאלת תקפות המבנה של הציון הפסיכומטרי: שלשה מחקרים ודיון אחד.
נבו עפרה, לימור גנץ בר-נדב, מילי אבירם וורד יעקב, התפתחות הקריירה של מסיימי תואר שני בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בין השנים תשל"ד לתשנ"ט (1998-1973) חיפה, מרכז ברמן, 2004.
נבו, עפרה: ציפיות ורגשות - גישה לפתרון בעיות אישיות.
המרכז לייעוץ פסיכולוגי והכוון מקצועי, אוניברסיטת חיפה, 2004
סיון אמסלם- ויינר, גלית ערמון, עפרה נבו : מעקב: הקשר בין קבלת המגבלה בקרב נועצים בעלי נכות פיזית לבין יישום ההמלצות של תהליך האבחון התעסוקתי לאחר שלש שנים ומעלה מסיום הייעוץ.
עפרה עמית (נולדה ב-1967) היא אמנית ומאיירת ספרים ישראלית, זוכת עיטור אנדרסן, פרס מוזיאון ישראל לאיור ספרי ילדים, מדליית הכסף מטעם איגוד המאיירים האמריקאי ופרסים נוספים.
כיום מנחה עמית עבודות גמר באיור באקדמיה לעיצוב ויצו בחיפה, ומרצה על עבודותיה במוסדות אמנות שונים.
עמית נהגה לצייר מאז ילדותה.
למדה עיצוב גרפי ב, והיא בוגרת המחלקה לשנת 1995. ברבע השלישי ללימודיה החלה לעבוד בחברת אנימציה ממוחשבת, שבה פעלה במשך ארבע שנים.
היא החלה את הקריירה שלה כמאיירת רק לאחר שחזרה מניו יורק, שם התגוררה במשך שנתיים עם משפחתה, ונחשפה לתחום האיור.
מאז שנת 2004 איוריה זיכו אותה בשלל פרסים בתחום.
במהלך חייה איירה ספרים שונים, מספרי שירה וסיפורים למבוגרים ועד ספרי ילדים, ביניהם "כנפיים" מאת מאיה חנוך, שזיכה אותה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספרי ילדים בשנת 2010. עמית נבחרה מבין למעלה ממאה מאיירים.
בנימוקי השופטים לבחירה בעמית כזוכה נכתבה עליה שהיא "מפליאה ליצור עולם סוריאליסטי, פיוטי, אוורירי וחולמני (...) אף שדמות הילדה כמעט מופשטת ומסוגננת בצורה מינימליסטית, היא אנושית ואפשר להזדהות איתה".
בעבודותיה, עמית חוקרת את יחסי הגומלין של המלל והאיור - השקפת העולם החזותית לצד המילולית.
היא יוצרת מציאות המתמקדת ברגשות, באווירה ובסובייקט על-זמניים.
היא משתמשת בצבעי אקריליק על נייר או לוח עץ, ולעיתים משלבת בהם הֶדְבֵּקים, שמוסיפים רבדים פיזיים למתבונן בעבודה ומאפשרים לו לחקור ולחשוף אותם.
בין האמנים המשפיעים עליה נמנים פבלו אולדל, גבריאל פאצ'קו, גלנדה סבורלין, וניקולטה סקולי.
עמית איירה ספרים של דפנה בן צבי, נירה הראל, מיריק שניר ועוד.
2006 – תערוכת אגודת המאיירים השנתית ה-48
2008 – The Original Art Show – תערוכת איור ספרי הילדים של אגודת המאיירים
2009 – 2014 - תצוגת האיור המקצועית השנתית של המגזין 3X3
2010 – תערוכת המאיירים בבולוניה
2004 – הפרס השנתי ה-45 לאיור של מגזין Communication Arts
2004 – הפרס השנתי לאיור של מגזין Applied Arts
2005 – יריד ספרי הילדים של בולוניה– מאיירים אנדרסן
2006 – זכתה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספרי ילדים, מדליית כסף
2008 – זכתה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספרי ילדים, מדליית כסף
2008 – הפרס השנתי ה-49 לאיור של מגזין Communication Arts
2010 – פרס הכבוד של המועצה הבינלאומית לספרים לאנשים צעירים
2015 – מדליית כסף מטעם איגוד המאיירים האמריקאי #57
2010 – פרס מוזיאון ישראל לאיור ספרי ילדים, מדליית זהב
2012 – הפרס השנתי ה-53 לאיור של מגזין Communication Arts
2013 – פרס לאורה אורבייטו
2014 – הפרס השנתי ה-55 לאיור של מגזין Communication Arts
עפרוני מדבר (שם מדעי: Ammomanes deserti) היא ציפור שיר קטנה ממשפחת העפרוניים.
מין זה הוא מהנפוצים במדבריות אפריקה ואסיה.
יציב בישראל והוא מצוי בנגב, בערבה ובמדבר יהודה.
ניתן לעיתים לצפות בו גם באזורים הים תיכוניים.
צבע נוצותיו חום-חולי בהיר, המאפשר לו הסוואה טובה, בעת חיפוש מזון על הקרקע המדברית.
על גבי החזה זרועים כתמים כהים קטנים ובקצה הזנב קיים פס כהה.
מקורו בעל גוון צהוב, עבה יחסית וארוך.
מזונו המועדף הוא זרעים אך הוא ניזון גם מחרקים.
עפרוניים חיים בדרך כלל בזוגות.
הקינון מתבצע בגומה בקרקע סמוך לשיח או בכוכים בסלע.
נקבת עפרוני מדבר, מטילה שלוש עד ארבע ביצים.
הנקבה דוגרת לבדה על הביצים במשך ארבעה עד עשרה ימים.
הקן מוסתר במעין בור קטן בצידו של סלע או שיח, כאשר הזכר מצפה את שפת הקן באבנים קטנות ושטוחות.
ביצי עפרוני מדבר לבנות-צהבהבות ומשובצות בנקודות חומות ואפורות.
הגוזלים בוקעים עיוורים עם פלומה דלילה צהבהבה.
לאחר הבקיעה, גידול הגוזלים בקן נמשך בין 12 ל-14 יום.
עפרוני עורבני (שם מדעי: Grallina) הוא סוג של ציפורי שיר המשתייכות למשפחת המונרכיתיים הקרובים מעט לעורביים.
בעבר הם היו שייכים למשפחה נפרדת Grallinidae יחד עם בני משפחת הקורקורקסים, אך המשפחה בוטלה ויש חוקרים שמשייכים אותו למשפחת הדרונגים או לזנבני מניפה אך לרוב משייכים אותו למונרכיתיים.
עופות אלה חיים באוסטרליה וגינאה החדשה וכן כמה איים באינדונזיה.
רגליהם גדולות יחסית וזנבם ארוך.
יש דמיון מסוים בינם לעפרונים למרות שהם כלל אינם קרובים.
הם חיים על הקרקע ביערות ואזורי אחו לחים וגם ליד אגמים ונחלים.
הם אוכלי כל וניזונים מזרעים, פירות, תולעים וחרקים.
הם מחפשים את מזונם על הקרקע.
מין עפרוני עורבני מצוי (Grallina cyanoleuca)
מין עפרוני עורבני נחלים (Grallina bruijni)
עפרוני פסגות (שם מדעי: Melanocorypha bimaculata) הוא מין של עוף ממשפחת העפרוניים שבסדרה ציפורי שיר.
בישראל הוא חולף, בעיקר בחורף ובאביב.
נצפו גם פרטים יציבים ברמת הגולן ובערבה.
עפרוני הפסגות דומה לעפרוני ענק אך נבדל מעט בגודלו.
אורך גופו 16–18 ס"מ, מקורו גדול, עבה וכבד, ראשו עם פס גבה לבן ורחב, פס עין כהה ופס כהה נוסף מתחת לעין, ולחלקים העליונים שולי נוצות בהירים יותר.
צבע תת-הכנף חום אפרפר והזנב קצר וקצהו לבן.
בצידי החזה ישנם כתמים כהים.
החלקים העליונים חומים ומפוספסים והחלקים התחתונים אפרפרים לבנים.
עפרוני פסגות אוכל זרעים, צמחים וחרקים.
עפרוני פסגות מקנן באזורים של מישורים סלעיים צחיחים (בספר-המדבר) ועל צלעות ההרים.
לעיתים הוא מקנן גם בשדות מעובדים כמו עפרוני הענק, אך לרוב בגובה רב יותר.
בישראל: נדיר באביב ובסתיו, בעיקר בחלקים המזרחיים של הארץ, ובחורף נדיר ביותר בערבה.
מקום מומלץ לצפייה: שדות חקלאיים בערבה באביב.
הקריאה של עפרוני כוללת פטפוט יבש בנוסח "טריפ, טרופ" המזכיר עפרונן קצר אצבעות, אך גס ומגוון יותר.
השירה דומה לשירת עפרוני ענק, אך מעט נמוכה ונוקשה יותר.
היא כוללת פטפוט מהיר, יבש ומתגלגל (ללא סלסולים), חד-גוני יותר ודל יותר בחיקויים, וצלילים רכים מזה של שירת עפרוני ענק.
עד לשנות ה-80 הייתה אוכלוסייה קבועה מקייצת ומקננת של עפרוני פסגות בצפון רמת הגולן שמנתה כ-50 זוגות.
המין התחיל להיכחד כמקנן בישראל במהלך שנות ה-90 כתוצאה מהרס שטחי הקינון על-ידי הקמת מטעים ומחצבות, ומאז שנות ה-2000 לא נצפו יותר ניסיונות קינון של המין בישראל.
כיום הוא נצפה כחולף נדיר בעונות הנדידה, שכיח מעט יותר באביב, ופרטים מעטים חורפים בערבה.
עפרוני ענק (שם מדעי: Melanocorypha calandra) הוא מין של עוף ממשפחת העפרוניים שבסדרת ציפורי שיר.
שם הסוג מורכב משתי מילים: melano - שחור ו-Corypha שפירושו כובע, חלק עליון או צעיף, המתייחס לכתמים השחורים בחזהו.
מקור שם המין: calandra - איש יפה, כנראה מתייחס לשירה היפה של הזכרים) הוא מין ציפור ממשפחת העפרוניים והמין הגדול מבין העפרונים בישראל.
אולם את שמו הוא קיבל בזכות שני הכתמים הכהים שעל צווארו, הנקראים ענק במשמעות תכשיט.
אותו המקרה הוא עם יונת הענק שחורפת בישראל בכמויות גדולות.
גם היא הגדולה מבין היונים בארץ, וגם היא זכתה בשמה בזכות דגם התכשיט שעל צווארה.
העפרוני גדול מאוד ביחס לשאר מיני העפרוניים.
מקורו גדול וחזק, והראש כולו נראה גדול וכבד.
בצידי החזה בולט כתם שחור.
תת-הכנף השחרחרה בולטת בתעופה, וכן שפת הזרימה הלבנה הרחבה.
הוא דומה לעפרוני פסגות, אך דגם הראש שלו מודגש פחות, והוא גדול וכבד ממנו.
שירתו חקיינית בצורה יוצאת דופן.
השירה הולכת וגוברת מחודש פברואר - עת הוא מבסס לעצמו נחלה לקראת עונת הקינון.
השירה העזה והיפה מתחילה עוד בטרם מפציע השחר והיא מורכבת מ"מיקס" חיקויים של הציפורים הנמצאות בשכנות עם עפרוני הענק, למשל - גיבתון עפרוני וסלעית לבנת-כנף (בספר המדבר).
לעיתים קרובות השירה מושמעת מהאוויר, כאשר עפרוני הענק מרחף במקומו, בגובה של כמה מטרים ושר.
גם בערב, לפני שעפרוני הענק מסתתר על הקרקע לקראת השינה, הוא מקפיד לנצל את שעות האור האחרונות למטרות שירה מהאוויר.
בתאורה הזו, קשה לאתר אותו - זעיר באוויר מצד אחד, ומצד שני קולני.
מבנה גופו גדול ומשתנה עם הזמן.
פרט בעל מקור עבה וחזק.
לפרט הגבה בהירה והכנפיים שלהן כהות עם שפת זרימה לבנה.
סטטוס שימור בינלאומי של עפרוני הענק הוא ללא סיכון (Least Concern), אך סטטוס שימור אזורי - בסכנת הכחדה (Endangered), על פי העדכון ברשימת המינים בסכנת הכחדה של הספר האדום של העופות בישראל.
עפרוני הענק חובב אזורים חקלאיים המעובדים בשיטות מסורתיות של שדות קטנים וללא חומרי הדברה.
הוא נפגע ככל הנראה מהפיתוח החקלאי, הכולל עיבוד מכני של שדות גדולים ואחידים (מונוקולטוריים) תוך שימוש בחומרי הדברה.
באזורים מסוימים דוגמת צפון הנגב, הוא נפגע מרעיית-יתר, נטיעות והתרבות מינים מתפרצים.
הוא דוגר סביב הים התיכון, בדרום מערב רוסיה ובמזרחה עד לקזחסטן.
חלק מהאוכלוסיות נודדות דרומה בחורף.
בישראל, הוא דוגר במספר אתרים ברמת הגולן, בגליל התחתון, במורדות הגלבוע ובגליל המזרחי, ובשומרון.
הוא חולף בכל חלקי הארץ, ובחורף נמצא בעיקר בנגב הצפוני.
עפרה לקס (נולדה בב' בטבת ה'תשל"ו, 6 בדצמבר 1975) היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני חינוך, תרבות וחברה.
לקס משתתפת בתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בערוץ "כאן 11" ובעלת טור במוסף "יומן" של עיתון "מקור ראשון".
נולדה בבני ברק, גדלה ברעננה ולמדה בתיכון באולפנית בני עקיבא בתל אביב.
שירתה בשירות לאומי במשך שנתיים בבני עקיבא ובמפת"ן.
למדה במשך שנה במדרשת הרובע.
לקס היא בעלת תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במדעי המדינה ותקשורת.
במהלך השנה הראשונה למדה בתוכנית "מתיבתא" ללימודי יהדות מוגברים במדרשה לבנות באוניברסיטה.
עבדה בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ככתבת אזור המרכז ובחדשות האינטרנט של הערוץ.
כותבת בעיתון בשבע, כתבות מגזין ואקטואליה, ראיונות, טור אישי וביקורות בתחום התרבות.
מרבה לכתוב בענייני יהודים יוצאי אתיופיה, נושא הגיור ומעורבות חברתית.
מנובמבר 2018 משתתפת ב"הפרלמנט" פינת פרשנים ב"בעשר" תוכניתו של בני טיטלבוים ב"כאן מורשת" עם אשת התקשורת שלומית גולדין הלוי.
מתראיינת מפעם לפעם בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
מעבירה סדנאות בעקבות הספרים שכתבה, הרצאות על עולם התקשורת, סדנאות כתיבת דעה, מנחה ומשתתפת בפאנלים.
במהלך הקריירה שלה פרסמה לקס סקופים וידיעות, לרבות ראיונות בלעדיים, שלעיתים פורסמו מאוחר יותר בכלי תקשורת אחרים.
בשנת 2003 קיימה ריאיון מקיף עם אסתר פולארד ואף שוחחה עם יונתן פולארד מכלאו, ריאיון שנתן "רוח גבית חזקה" לתנועה למען שחרורו של הסוכן הישראלי.
ביוני 2019 קיימה ריאיון עם בני זוג שנפגעו מעזרא שיינברג, ולראשונה ניתן מקום לסיפורם של הגברים בפרשייה הזו.
ביולי 2019 קיימה ריאיון עם ראשי מפלגת נעם, שחשפה את עקרונותיה של המפלגה בנושאים שונים.
בנובמבר 2021 החלה להתארח באופן קבוע בתוכנית מהצד השני עם גיא זהר, במסגרת הפינה "פערים של אחרים".
מאפריל 2022 היא מגישה לסירוגין את "הולכות בחצות" בגלי צה"ל.
באוקטובר 2024 הודיעה על הפסקת כתיבת הטור השבועי בעיתון בשבע, לאחר 22 שנות כתיבה.
בהמשך החודש הצטרפה לעיתון "מקור ראשון" בו מובילה מדור מדי שבוע בעמוד 3 בעמודי החדשות של העיתון, במסגרתו מראיינת דמות מרכזית מאירועי השבוע האחרון.
בנוסף, היא בעלת טור אישי קבוע במוסף יומן.
בשנת 2016 יצא לאור סיפרה "מקום", בהוצאת ספרית בית אל, שעסק במסע שערכו קהילות גוש קטיף, מהרגע שפונו מהיישובים בגוש ועד שבנו מחדש את ביתן ביישובים שהקימו או שהשתלבו בהם.
הספר מביא הן את הסיפור הקהילתי של היישובים והן את הסיפורים האישיים וההשלכות של העקירה.
בשנת 2019 יצא לאור הספר "ציר ולרשטיין" ביוגרפיה של פנחס ולרשטיין, ממקימי עפרה, מייסד המועצה האזורית בנימין ומי שעמד בראשה והיה מראשי מועצת יש"ע שנים ארוכות.
הספר מלווה את פנחס מילדות בכפר אתא ופציעה במלחמת ששת הימים דרך ההתמודדות עם בניית היישובים, האינתיפאדות הקשות, ההתנתקות והתרומה לבניית יישובי הנגב.
בשנת 2021 יצא לאור ספרה "דביר – תשע עשרה שנה של אור" שפורש את מגילת חייו של דביר יהודה שורק.
נער שנרצח בידי מחבל בקיץ 2019, בדרכו לישיבת מחניים בה למד, ובידיו מתנות סוף שנה לרבותיו.
דביר היה נער מופלא, בעל יכולת הקשבה נדירה, סבלנות ושקט פנימי, אהבה לבני אדם ולעולם.
בשנת 2024 יצא לאור ספרה "במקום שבו צריך אותי: פסיפס של רעות וגבורה מ-7.10".
מתועדים בו סיפורי גבורה מיום מתקפת הפתע של חמאס, המתקפה שבה נהרג גם בנה נוה .
כלולים בו 14 סיפורים, המובאים בהרחבה ובפירוט יחסי כמונולוגים ערוכים מפיהם של גיבורי הסיפורים ועדי ראייה.
בין השאר מופיעים בו סיפור הקרב על תחנה המשטרה בשדרות, סיפורי הקרב במוצב נחל עוז וכיתת הכוננות בקיבוץ זה, סיפור לחימת השריונריות בדרום העוטף, סיפורם של לוחמי האבטחה במסיבה נובה ועוד.
פרק מיוחד בסוף הספר הוא מונולוג של המחברת עצמה על בנה, נוה, וסיפורו ביום הלחימה.
הספר ראה אור בהוצאת ידיעות ספרים.
נשואה לנועם, מנהל פרויקטים בתעשייה האווירית, אם לשישה.
מתגוררת כ-21 שנה בלוד ומעורה בענייני רווחה בעיר.
בעבר הייתה חברה בוועד המנהל של הגרעין התורני בעיר.
בנם, סגן , היה לוחם סיירת מטכ"ל ונהרג ביום הראשון של טבח שבעה באוקטובר במהלך בלימת המשך הטבח בקיבוץ בארי.
עפרה מרים קליסקי (1951 – 6 באוגוסט 2016) הייתה כימאית ומובילת חדשנות טכנולוגית, אשר כיהנה כמנהלת מאגדים לאומיים למחקר ופיתוח בשנים 1999–2013, וכמרצה (2002–2016) וראש המחלקה (2005–2007) למנהל עסקים במרכז האקדמי לב.
קליסקי הייתה מנהלת מוצרים בתעשייה הכימית, ויזמית ומיסדת חברות הזנק.
בשנים 1996–2016 הייתה קליסקי יועצת למדען הראשי של משרד התעשייה והמסחר (כיום, רשות החדשנות) ולחברות שונות בתעשייה הישראלית והבינלאומית בתחום המחקר והפיתוח הטכנולוגי והשיווקי של מוצרים חדשים.
עפרה נולדה במקוה ישראל בשנת 1951 לפרופ' אפרים גוטליב ולפראדל שמחה לבית בראון.
בן זוגה ושותפה לחלק ממחקריה המדעיים הוא הכימאי ד"ר יהושע קליסקי.
קליסקי גדלה בירושלים והתגוררה בבאר-שבע ובמיתר.
היא רכשה תואר שני בכימיה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית וב-1980 סיימה בהצטיינות תואר שלישי בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בהנחית פרופ' מיכאל אוטולנגי.
יחד עם פרופ' אוטולנגי חקרה קליסקי את החלבון הרגיש לאור הנמצא בעין, רודופסין.
בהמשך הקריירה הרחיבה קליסקי את התעניינותה באינטראקציה בין חומר ואור לתחומים כמו לייזרים, גבישים אופטיים, ובולעים מתרווים.
לאחר סיום הדוקטורט יצאה קליסקי בשנים 1981-1983להשתלמות בתר דוקטורט במחלקה להנדסת כימיה, אוניברסיטת רוצ'סטר, ניו-יורק.
מאוחר יותר, לאחר שצברה ניסיון רב בתעשייה הכימית, העשירה קליסקי את מומחיותה העסקית ברכישת תואר מוסמכת במנהל עסקים (MSM) מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1996.
עם חזרתה לארץ ב-1983 עסקה קליסקי במיקרו-אלקטרוניקה בבית הספר למדע שימושי באוניברסיטה העברית ורכשה מומחיות שסייעה לה מאוחר יותר בניהול מאגד מחקר ופיתוח EDCOT.
ב-1984 עברה קליסקי להתגורר בנגב והחלה קריירה תעשייתית מגוונת שבמהלכה הוסיפה לעיסוקה במחקר ופיתוח היבט של ניהול מוצרים חדשניים, דבר שעשתה בשלוש חברות תעשייתיות, כרם אופטרוניקה (1984–1986), מכתשים (1986-1987) ופריקלאס (1988-1995).
בשנת 1995 מונתה קליסקי למנהלת מיזם משותף (JV) בין התאגיד האמריקאי אמפצט לבין החברה הישראלית כפרית תעשיות.
החברה עסקה עד 1997 בפיתוח תוספים לתעשיית הפלסטיקה.
בנוסף, הייתה קליסקי יזמת ומנהלת של שני מיזמי חממת מטע שפעלה בפרק רותם, חברת טרלייט לאיתור ובדיקת רעלים, וחברת דיגיפמף לפיתוח משאבות רפואיות במינונים נמוכים.
בשנת 1996 החלה קליסקי לעבוד כיועצת עצמאית לחברות תעשייה אשר שקלו להיכנס לפיתוח מוצרים חדשים או טכנולוגיות חדשניות וסיכמה את עבודתה בלמעלה מ-20 מחקרי שוק והערכה טכנולוגית מקיפים.
במקביל, בדקה קליסקי עבור המדען הראשי (מדע"ר) של משרד התעשייה והמסחר (כיום – רשות החדשנות) כ-170 בקשות תמיכה למיזמי מחקר ופיתוח אשר הגישו חברות תעשייתיות קימות וחברות הזנק .
רבות מהבקשות שקיבלו המלצה חיובית על ידי קליסקי אושרו בוועדות המדע"ר וחלקן הניבו מוצרים מוצלחים של התעשייה הישראלית.
קליסקי תרמה מניסיונה וידיעותיה לקהילה המדעית והתעשייתית והייתה מרצה מוזמנת בכנסים מקצועיים רבים.
קליסקי מונתה על ידי לשכת המדע"ר לנהל שלושה תאגידי מחקר ופיתוח לאומיים כאשר כל אחד מהם פעל במשך מספר שנים בהשתתפות מוסדות אקדמיים וחברות תעשייתיות כדי לקדם תחום מדעי-טכנולוגי חלוצי ומבטיח.
המאגד הראשון שניהלה היה מאגד לייזרים שאובי דיודה (לש"ד) שפעל בשנים 1999–2001. בשנים 2004–2008 ניהלה קליסקי את מאגד EDCOT לפיתוח טכנולוגיות ליישום מבודדים ומוליכים בהתקני העתיד.
חברות המאגד היו החברות התעשייתיות אפלייד מטריאלס ישראל, טאואר סמיקונדקטורס, קרינה שימושית, KLA, נובה, ננו-אור וסלע וקבוצות מחקר מובילות מהטכניון, מאוניברסיטת תל אביב, מאוניברסיטת ב.ג.
המאגד השלישי שניהלה קליסקי הוא מאגד MAIM למניעת יצירת משטחים מיקרוביאליים אשר פעל בשנים 2009–2013.
ב-2002 החלה קליסקי להרצות על טכנולוגיה ויזמות עסקית לתלמידות המחלקה למנהל עסקים במרכז האקדמי לב, ובשנים 2005–2007 עמדה בראש המחלקה.
בעלה היה הכימאי ד"ר יהושע קליסקי.
ילדיהם: ד"ר תומר קליסקי, ד"ר אפרת זקבך, ד"ר איתי קליסקי ועמינדב קליסקי.
עפרה שונית (1942–1999) הייתה משוררת ישראלית.
שונית החלה לפרסם משיריה בעיתונות בסוף שנות החמישים.
בגיל מאוחר, לאחר הוצאת ספרה הראשון, למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן לתואר השני.
בשנת 1994 כתבה עבודת תזה בנושא "השפה העברית באוניברסיטאות אנגליה במאה ה-18".
עפרה השתתפה בערבי קריאת שירה עם מיטב הסופרים של התקופה.
התחתנה ב-1960 עם העורך ומייסד כתב העת "עכשיו" גבריאל מוקד.
לאחר גירושיהם התחתנה עם מורה הגיטרה הקלאסית אברהם פרלמוטר.
נולדו להם שתי בנות, איריס והזמרת ענבל פרלמוטר.
לאחר שהתאלמנה מבעלה השני, ושנתיים לאחר מות בתה ענבל בתאונת דרכים בשנת 1997, נפטרה מסיבוכי מחלת אלצהיימר.
בספרה "הקומקום הסגול" עסקה שונית בסימבוליזם וידויי בתחושות של בדידות, ניכור וחריגות.
כמו כן בדומה לחברתה המשוררת דליה הרץ עסקה בשירים אחדים בבעיות של מוסר כללי אל מול מוסר אישי (הסוביקטיביות של המוסר), ובשאלה האם כדי להיות אדם טוב יותר יש להתרחק מחברת אנשים.
הקומקום הסגול, שירים, תל אביב, הוצאת "עכשו", 1963.
הקומקום הסגול (הוצאה מחודשת), שירים, הוצאת עכשיו, תל אביב, 1988.
אדם חייב, באתר מכללת אורנים
רוזי הגדולה, כפי שפורסם במאמר ביקורת בעיתון העולם הזה
שני שירים, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
עֶפְרוֹנִי חַכְלִילִי (שם מדעי: Ammomanes cinctura) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העפרוניים, שתפוצתו משתרעת ממרוקו ועד פקיסטן.
ברחבי טווח התפוצה שלו ישנם מקומות רבים בהם הוא נחשב למין נפוץ, בעוד במקומות אחרים הוא נדיר יותר.
בית הגידול הטבעי שלו הוא מדבריות חמים.
בישראל הוא יציב נדיר בנגב.
העפרוני החכלילי סווג במקור בסוג Melanocorypha, הסוג אליו שייכים, בין היתר, המינים עפרוני ענק ועפרוני פסגות.
שם הסוג Ammomanes מגיע מיוונית, מהמילים ammos - חול; ו-manes - משתוקק (מהמילה mania, תאווה אובססיבית).
שם המין הספציפי cinctura מהמילים cinctus (מלטינית) - מתוחם (מהמילה cingere, לכתר, לתחום); והסיומת ouros- (מיוונית) - הזנב (מהמילה oura, זנב).
cinctura (ג'ון גולד, 1839) - מצוי באיי כף ורדה
arenicolor (קרל יאקוב סונדוואל, 1850) - תואר בעבר כמין נפרד בסוג זרעית.
מצוי במדבריות צפון אפריקה עד חצי האי סיני ומערבה יותר בחצי האי ערב.
zarudnyi (ארנסט הארטרט, 1902) - נמצא במזרח איראן, בדרום אפגניסטן ובדרום פקיסטן.
הוא דומה במראהו לעפרוני מדבר, אך הוא נבדל ממנו בכך שהוא מעט קטן יותר, עם ראש קטן ומעוגל יותר, מקור קטן יותר וורדרד, רגליים דקות יותר, זנב קצר יותר, וחזהו וגבו החלקים וחסרי הפספוס.
חלקיו העליונים חוליים עם גוון אפור, בעוד חלקיו התחתונים לבנבנים עם פספוס מועט או לא קיים, ולעיתים יש בחזה ובצדדיו נגיעות של צבע שחור.
לכנפיו האדמדמות יש שפת זרימה כהה ולזנבו האדמוני יש פס שחור בקצהו.
לעפרוני החכלילי יש תפוצה נרחבת, המשתרעת על פני צפון אפריקה, חצי האי ערב, המזרח התיכון ומערב אסיה.
הטווח שלו כולל את אפגניסטן, אלג'יריה, בחריין, כף ורדה, צ'אד, מצרים, איראן, עיראק, ישראל, ירדן, כווית, לוב, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, ניז'ר, עומאן, פקיסטן, קטר, ערב הסעודית, סודן, סוריה, תוניסיה, איחוד האמירויות הערביות, סהרה המערבית ותימן.
בית הגידול האופייני לו הוא מדבר חולי או סלעי או מדברי למחצה, עם צמחייה פזורה נמוכה.
הוא בדרך כלל ביישן יותר מעפרוני המדבר ויש לו העדפה לקרקע מישורית, לעומת עפרוני המדבר, שמחבב יותר מדרונות סלעיים וגבעות.
העפרוני החכלילי הוא אוכל זרעים וחרקים.
הוא נוהג לרוץ מהר על הקרקע, תוך ביצוע עצירות מפעם לפעם, וממעט בתעופה.
בעת מעוף הראווה, הזכר עולה מהקרקע במעוף שירה ומתחיל לשיר בגובה של שלושה עד שישה מטרים.
בשירה, הזכר מטפס עד לגובה של 30 מטר בטיסות מעגליות ורפרפניות, לפני שהוא חוזר לקרקע.
עונת הקינון מתרחשת באיי כף ורדה בין ספטמבר לאפריל.
בפקיסטן הוא מקנן בחודשים מרץ ואפריל.
כמו כל העפרונים, עפרוני החכלילי מקנן קרקע.
שני ההורים משתתפים בבניית הקן ובגידול הצאצאים.
יש לו תפוצה נרחבת למדי והוא אינו מתמודד עם איומים ברורים, אבל ישנם סקרים שהראו ירידה איטית במספרים.
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע דירג את רמת הסיכון שלו כ"ללא חשש".
עפרוני חכלילי מוערך בארץ כמין ב"סיכון נמוך" (NT), בשל גודלה הקטן של אוכלוסייתו (מעט יותר מ־1,000 פרטים בוגרים), ובשל פגיעה בבתי גידול מישוריים בדרום הארץ כתוצאה מפיתוח חקלאי, אזורי תעשייה ופעילות צבאית.
עֶפְרוֹנִי סהרה (שם מדעי: Eremalauda dunni) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת העפרוניים.
בעבר הוא כונה בעברית עֶפְרוֹנִי שְׁחֹר-זָנָב או עֶפְרוֹנִי עֲרָבָה, עד שנערך פיצול במין, כאשר תת-המין שפוצל הוא המין המופיע בארץ (Eremalauda eremodites); ובשל כך נותר הוא עם השם העברי.
זהו מין מדברי שתפוצתו משתרעת על פני חלקים של הסהרה, ממאוריטניה ועד למרכז סודאן.