tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונה 1, אורח בעונה 2 השר ריסקין אריה צ'רנר שר הביטחון של מדינת ישראל.
עונות 1–2 עזריאל קראוס אבי פניני מדען שעובד בבסיס הצבאי שבראשו עומד פינטו.
זהבה גילת אנקורי שכנתו של קראוס, שמסייעת לו בהסתרתה של סקיי.
עונה 2 ניסן אוראל צברי תלמיד בכיתתו של יוני והאקר במקצועו.
סיגל גל גברעם עובדת בבית הקפה המקומי.
אלי גבאימתיאס חימנס נייבלט מפקד צבאי, בעלה של איריס ואביהם של אריק ויוני, שמת לפני אירועי הסדרה.
סלע (עומר עציון) – המורה לספורט בתיכון המקומי.
נירה פישמן (מרב שפר) – אמה של מילי.
ראובן פישמן (בועז קונפורטי) – אביה של מילי.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק431חבורת ילדים משועממים442החיים יפים453אגודת ידידי המוזיאון464וופלים לימון475הכל כשר486ג'ירף מגודל497הצד של השקרנים508רייצ'ל519שקר לבן5210נערה ארץ ישראלית5311זה הדיל5412מספר חסוי5513האקר חובב5614הפסקת חשמל5715לא בכיוון5816הסיפור נגמר5917מה התוכנית?
6018אבדות ומציאות6119אסיה6220חברים בלי גבול6321הפנינה של הצפון6422התחקיר6523שוקו חם6624שם חזק6725הארוחה6826טבעת לב6927דלוס7028השמש שוקעת7129הסכם זה הסכם
בריאיון שנערך עם גיורא חמיצר ב-4 באוגוסט 2019, חמיצר חשף לראשונה שהוא שוקד על כתיבת והפקת סדרה לבני הנעורים שתתמקד בחייזרים.
ב-16 בספטמבר 2019, הוכרז על ליהוקם של רביד רונן, עידו טאקו, מעיין רחימה, אופק פסח, עופרי פרישקולוניק, דולב סלע, בר מיניאלי, שחר טבוך, דניאל גד, לידור אדרי וחי דוידוב.
ב-1 במרץ 2021, שלושה שבועות לפני שידור בכורת הסדרה, כבר נודע כי חמיצר ופניני שוקדים על כתיבת והפקת העונה השנייה.
צילומי העונה הראשונה החלו ב-17 בפברואר 2020, והתקיימו בין היתר ביישוב כרמי יוסף, מועצה אזורית חבל מודיעין, כפר הנוער בן שמן, כפר הרא"ה, קבוצת שילר ובבית אלעזרי.
צילומי הסצנות שמתקיימות בביתם של בני משפחת גבאי התקיימו במושב גאליה.
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בישראל, הוקפאו הצילומים למשך שלושה חודשים והתחדשו רק ביוני 2020. צילומי העונה הראשונה הסתיימו באוגוסט 2020.
במקור, התעתדו צילומי העונה השנייה להתחיל בקיץ 2021, אך ב-10 בינואר 2022, חשף חמיצר את תחילתם.
הסדרה הייתה מועמדת ל-11 פרסים בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-1, כשבסופה, רועי ניצן זכה בקטגוריית אנימציה ואיתן חתוכה בקטגוריית צילום.
סקיוואל D11 (בשפות סיניות: 开沃D11, באנגלית: Skywell D11) היא מכונית מסחרית, המיוצרת בגרסה מנוע בנזין ובגרסה רכב חשמלי, מתוצרת חטיבת "Skywel" בבעלות Nanjing Golden Dragon Bus , בסינית: 南京金龙开沃客车, (קרויה גם: Nanjing Golden Dragon Skywell) אשר מיוצרת משנת 2015 בסין
העיצוב של דגמי המסחריות "סקיוואל D11" דומה מאוד לעיצוב המסחריות של "מרצדס-בנץ ספרינטר" כולל, סגנונות מרכב וממדי הרכב הכוללים.
סוגי מנועים: מנוע בנזין 4 צילינדרים 2.8 ליטר (מגדש טורבו-דיזל), מנוע מכונית חשמלית המפיק 82 כ"ס
מחיר היחידה בפברואר 2015 בסין היה 263,000 רנמינבי (דגם מנוע בנזין)
מחיר היחידה בפברואר 2015 בסין היה 758,000 רנמינבי (דגם מנוע חשמלי)
מיניבוס דגם מנוע חשמלי, 18-10 מושבים.
ניתן לרכוש בגרסת אוטובוס בינוני.
סֵקֶיי (בהונגרית: Székely) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית סקיי קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,043 תושבים בשנת 1990 עד 1,003 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בסקיי בתקופות זמן שונות.
בשנת 1944 יהודי סקיי עם שאר יהודי הונגריה גורשו ונרצחו בשואה.
סקיי ברידג' 721 הוא גשר תלוי להולכי רגל שהקמתו הושלמה בשנת 2022 בהר שליד הכפר שבצ'כיה, סמוך לגבולה עם פולין.
הגשר הוא בגובה 95 מטרים מעל פני האדמה ובאורך 721 מטרים, והוא הארוך ביותר מסוגו בקטגוריה "גשר תלוי להולכי רגל" (יותר מאשר מחזיק השיא הקודם, גשר ארוקה 516).
הגשר משתרע בין שתי פסגות.
קצהו האחד הוא בגובה 1,135 מטרים מעל פני הים, וקצהו האחר הוא בגובה 1,125 מטרים מעל פני הים.
רוחב הגשר הוא 1.2 מטרים והוא תלוי באמצעות שישה כבלים מרכזיים ו־60 כבלים משניים.
ההליכה בגשר היא חד-סטרית, ומסתיימת בשביל סלול ביער בשם "גשר הזמן", שבו ניתן ללמוד על ההיסטוריה של צ'כיה מאז 1935 באמצעות קורותיה של משפחה מקומית.
הירידה לנקודת המוצא היא במסלול של שני ק"מ.
סמוך לגשר נמצאת טיילת עץ ספירלית בגובה של 55 מטר בשם "סקיי ווק" (Sky Walk).
סקיט אולריץ' ב-20 בינואר 1970) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בשל תפקידיו בסרטים פופולריים משנות ה-90, כולל גילום דמותו של בילי לומיס בסרט "צעקה" (1996), דמותו של כריס הוקר ב"הכישוף" (1996) ודמותו של וינסנט לופיאנו ב"הכי טוב שיש" (1997).
בין השנים 2017–2021, גילם אולריץ' את דמותו של פורסיית' פנדלטון "אף.
פי." ג'ונס השני בדרמת הנעורים "ריברדייל מבית The CW.
בריאן ריי טראוט נולד ב-20 בינואר 1970, בלינצ'בורג, וירג'יניה.
אמו, קרולין איליין וקס (לבית ראד), היא בעליה של סוכנות השיווק לאירועים מיוחדים "Sports Management Group", ואביו הוא מסעדן.
אביו החורג הראשון היה , נהג נאסקאר, אותו החשיב לאביו האמיתי.
בשנת 1990, נישאה אמו בשנית לאדוארד לואיס וקס.
דודו מצד אמו של אולריץ' הוא נהג הנאסקאר בדימוס , וסבו מצד אמו הוא אלווין ריי ראד האב, נשיא רשת לממכר חלקי חילוף לרכבים.
אביו של אולריץ' חטף אותו ואת אחיו בהיותו בן שש, והשלושה העבירו את שלוש השנים הבאות במעבר מפלורידה לניו יורק ולאחר מכן לפנסילבניה.
אולריץ' ואחיו התאחדו עם אמם בצפון קרוליינה, שם נעלם אביו מחייו.
מקור שמו, "סקיט", הוא בכינוי "סקיטר", אותו קיבל מאמו בהיותו בליטל ליג בייסבול בשל קומתו הקטנה והיותו מהיר כמו יתוש.
עם זאת, סבל אולריץ' מבריאות לקויה בילדותו, לרבות התקפי דלקת ריאות רבים; ואף עבר ניתוח לב פתוח.
אולריץ' סיים את לימודיו בתיכו נורת'ווסט קאבראס Northwest Cabarrus בצפון קרוליינה.
לאחר שנרשם ל ללימודי ביולוגיה ימית, עבר אולריץ' לאוניברסיטת ניו יורק, שם הבחין בו המחזאי דייוויד מאמט.
לאחר שזכה לתשומת לבו של מאמט, הופיע אולריך לראשונה על מסך הקולנוע כניצב ללא קרדיט בסרטים "סוף שבוע אצל ברני" (1989) ו"צבי הנינג'ה" (1990).
הבמאית סטייסי קוקרן שמה לב להופעותיו וליהקה אותו ל-"CBS Schoolbreak Special".
בסיועה, זכה אולריץ' לתפקידו הבולט הראשון על המסך בשנת 1996 כבן-זוגה של דמותה של וינונה ריידר בסרט "Boys".
באותה שנה, הופיע אולריץ' בסרטו של קווין ספייסי, "Albino Alligator" ובסרט "הכישוף", לצד רובין טוני ונב קמפבל, לצדה כיכב גם בסרט הסלאשר של וס קרייבן, "צעקה"; במהלך צילומי הסרט נדקר בטעות באזור בו עבר ניתוח לב פתוח.
בשנת 1997, כיכב אולריץ' בסרט "הכי טוב שיש" (יחד עם שחקן ה-Scream עמית ג'יימי קנדי).
הוא הופיע בסרטים כמו הניוטון בויז (1998) ו-Chill Factor (1999).
הוא כיכב בתפקיד Juvenal, צעיר עם סטיגמטה וכוחות ריפוי בסרט "מגע" של פול שרדר (1997), והופיע ב-Ride with the Devil (1999), דרמה אמריקאית של מלחמת האזרחים בבימויו של אנג לי.
בשנת 2000, הוא גילם את האקר מחשבים קווין מיטניק בסרט "Takedown".
בטלוויזיה, כיכב אולריץ' במיני-סדרה "Miracles" והופיע במיני-סדרה "Into the West" מבית "TNT".
בשנת 2005, כיכב אולריץ' לצד קרי ראסל בסרט הטלוויזיה "".
בשנת 2006, גילם אולריץ' את דמותו של ג'ייק גרין בדרמה הפוסט-אפוקליפטית "יריחו" מבית "CBS", שעלתה לשידור ב-20 בספטמבר 2006, והסתיימה ב-25 במרץ 2008. הסדרה בוטלה לאחר עונתה הראשונה, אך שבה לעונה שנייה מקוצרת עקב לחץ המעריצים על האולפנים..
בנוסף, דיבב אולריץ' בקומדיית המערכונים בסטופ מושן של Adult Swim, "רובוט צ'יקן"; וכיכב בתפקיד אורח בשלושה פרקים של סדרת הדרמה המשטרתית "CSI: ניו יורק" בדמותו של רוצח מורכב ומופרע.
בין השנים 2017–2021, גילם אולריץ' את דמותו של פורסיית' פנדלטון ג'ונס השני, אביו של ג'אגהד ג'ונס, בדרמת הנעורים "ריברדייל" מבית "The CW", המבוססת באופן רופף על חוברות הקומיקס של "ארצ'י.
בשנת 2017, כיכב אולריץ' בסרט "I Am Elizabeth Smart", המבוסס על מקרה חטיפתה ושבייה של אליזבת סמארט בשנת 2002. בנוסף, גילם אולריץ' את דמותו של בריס בסרט האימה "Escape Room", משנת 2017.
בשנים 2022–2023, שב אולריץ' לגלם את דמותו של בילי לומיס בסרטים "צעקה" ו"צעקה 6".
אולריץ' שיחק בסדרה בתור מכר ותיק של פאריש בשם קולין.
במרץ 2025 לוהק לסרט Street Smart של הבמאית קתרין הארדוויק.
בשנת 1997, נישא אולריץ' לשחקנית האנגלייה ג'ורג'ינה קייטס בטקס קטן שנערך בנכס חקלאי שרכשו במחוז מדיסון, וירג'יניה.
לזוג נולד תאומים, בת ובן, ילידי 2001. אולריץ' וקייטס נפרדו בשנת 2004 ובשנת 2005 נמסר על הגשת בקשה לגירושין מטעם שניהם, בשל "הבדלים בלתי-ניתנים לגישור".
בשנת 2012, נישא אולריץ' לשחקנית אמיליה ג'קסון-גריי, ממנה התגרש בשנת 2015. בשנת 2016, התארס לדוגמנית הברזילאית רוז קוסטה, אך בשנת 2017, נמסר על פרידתו ממנה.
בזמנו הפנוי, נהנה אולריץ' לעסוק בנגרות.
פי." ג'ונס השני תפקיד משני תפקיד ראשי 2020 סגן מייק טרוט תפקיד ראשי 2024 פאריש קולין
שנה פרס קטגוריה בשל תוצאה1997 פרס פנגוריה צ'יינסושחקן המשנה הטוב ביותר"צעקה" פרס סטורן 2006 פרס CAMIE "" פרס מורשת המערב סרט טלוויזיהInto the West 2014 פסטיבל הסרטים העצמאיים של ויליאמסבורג במאי פורץ הדרך הטוב ביותרThe Girl on the Roof
סקיבידי טוילט היא סדרת רשת מאשינימה (Machinima) של סרטוני יוטיוב ושורטס שנוצרו על ידי אלכסיי גרסימוב והועלתה בערוץ היוטיוב שלו .
הסדרה, שהופקה באמצעות Source Filmmaker, עוקבת אחר מלחמה בדיונית בין אסלה עם ראש דמוי אדם ודמויות אדם עם מכשירים אלקטרוניים לראשים.
מאז פרסום הסרטון הקצר הראשון בפברואר 2023, הסדרה הפכה לויראלית כמם אינטרנטי בפלטפורמות שונות של מדיה חברתית.
ב-2024, נודע כי הסדרה "סקיבידי טוילט" תעובד לסדרת טלוויזיה או סרט על ידי הבמאי והמפיק מייקל ביי.
העיבוד יכלול אנימציה משולבת בלייב אקשן ויופק בשיתוף עם המפיק ונשיא סרטי פרמאונט לשעבר, אדם גודמן.
הסדרה מתארת קונפליקט בין שירותים מזמרים עם ראש אדם - הנקראים "סקיבידי טוילטס" - לבין יצורים דמויי אדם עם מצלמות אבטחה, רמקולים וטלוויזיות במקום ראשיהם.
בסביבה שמזכירה את ניו יורק, אסלות הסקיבידי ומנהיגם "ג'י מן" (גם "ג'י-טוילט"), מאיימים על האנושות.
שני סוגים של דמויי אדם, צלמים ודוברים, כורתים ברית נגד השירותים.
לכל אחד מהצדדים יש לוחם גדול מהשאר, המכונה "טיטאן".
"טפיל שירותים" מדביק את טיטאן הרמקול, מה שמוביל לנפגעים.
בהמשך הסדרה מוצגים דמויי אדם בעלי ראשי טלוויזיה והטיטאן שלהם, ובעזרתם משתחרר טיטאן הרמקול משליטה מחשבתית.
הקרב מתפשט לערים אחרות, שם הטיטאנים הורסים את מה שנראה כ-"ג'י מן", אך מאוחר יותר מתגלה כמתחזה.
הטיטאנים מתכנסים ונראה שהם מביסים את המוח, אסלת המדען, אך שוב מתועתעים על ידי פתיון, כאשר אסלת המדען האמיתית נמצאת במבוא.
לאחר תקיפה ממוקדת, אסלת המדען מובסת, אך כל חברי הצוות מלבד אחד נהרגים.
חבר הצוות האחד שנותר מועבר לפגוש את הסוכן החשאי, אדם מסתורי המעורב לכאורה ביצירת השירותים.
Business Insider תיאר את הסדרה כ"מרוץ חימוש אינסופי, כאשר גם השירותים וגם אויביהם מייצרים לוחמים חזקים יותר".
במרבית הפרקים מתנגן מאשאפ, שנוצר על ידי משתמש הטיקטוק doombreaker03, של השירים "Give It to Me" מאת Timbaland ו-"Dom Dom Yes Yes" מאת האמן הבולגרי Biser King.
חברת התקליטים שהפיצה את שירי המקור היא UMG, דיווחה של השימוש בשירים אלה, וכתוצאה מכך הוסרו מספר סרטונים מהאינטרנט המציגים את המאשאפ.
השיר "Everybody Wants to Rule the World" מאת טירז פור פירז מופיע בחלק מהסרטונים כהמנון של כוחות ההתנגדות.
התוכנית מכילה התייחסויות למשחקי וידאו, כמו הדמות ג'י מן, ששמה ודמותה מגיעים מסדרת משחקי הווידאו Half-Life.
הריקודים המבוצעים לעיתים קרובות הם מהמשחק פורטנייט.
סקי חצי-צינור (או האלף-פייפ) הוא ענף ספורט בו גולשים על גבי מגלשי שלג בתוך מתקן בצורת חצי צינור.
המתחרים מבצעים סדרה של פעלולים תוך כדי ירידה במורד הצינור.
שיא העולם הנוכחי לקפיצה הגבוהה ביותר בחצי-צינור נקבע על ידי ג'ופרי פולט-וילארד, עם 8 מטרים.
הספורט נחשב למסוכן בהשוואה לענפי ספורט אחרים, וחובה לחבוש קסדות במהלך התחרויות.
סקי חצי-צינור מהווה חלק ממשחקי ווינטר אקס מאז 2002 והענף הופיע לראשונה במקצה אולימפי באולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י, רוסיה.
דיוויד וייז מארצות הברית הפך לאלוף האולימפי הראשון בתחום זה עם סך של 92.00 נקודות.
בימים הראשונים של גלישת הסנובורד, אתרי סקי נרתעו מאוד מלהרשות לגולשי סנובורד לעלות על ההר.
שני תושבי לייק טאהו, בוב קליין ומארק אנוליק, טיילו ברחבי טאהו סיטי בשנת 1979 וחיפשו מקומות להתאמן בהם בסנובורד, שכן כל אתרי הנופש באזור עדיין לא אפשרו גלישת סנובורד.
הם מצאו אדמה בבעלות חברת התברואה טאהו-טראקי והחלו להשתמש בחצי-הצינור שנוצר באופן טבעי בקרקע.
הידיעה על חצי-הצינור התפשטה במהירות ברחבי קהילת לייק טאהו והמקום הפך ליעד פופולרי עבור גולשי סנובורד וחובבי התחום.
המקום נודע באזור בשם "טאהו סיטי פייפ" והפך לנקודת ציון פופולרית גם עבור גולשי סקייטבורד.
ארבע שנים לאחר גילוי חצי-הצינור הראשון בעולם, טום סימס ארגן את אליפות העולם הראשונה בסודה ספרינגס, קליפורניה, שם נבנה חצי-הצינור הראשון מעשה ידי אדם.
אליפות חצי-הצינור הראשונה נתקלה בקשיים.
שכן מעולם לא נעשה קודם לכן ניסיון ליצור חצי-צינור מושלם..
בסופו של דבר, סימס הזיז אותו לכיוון תחתית אתר הנופש כדי להפוך אותו לפחות תלול ונוח יותר לגלישה עבור גולשי סנובורד ששולטים במהירותם.
בשנת 1986, אליפות העולם עברה לברקנרידג', קולורדו.
שוב, הם נתקלו בקשיים בבניית חצי-הצינור, מכיוון שהעובדים בברקנרידג' מעולם לא בנו חצי-צינור ומעטים ראו אחד אי פעם.
לאחר התחרות, חצי-הצינור נותר בשימוש והפך לצינור הקבוע הראשון באתר נופש.
הימצאותו תרמה רבות למודעות לענף החדש.
עד 1988, הפך חצי-הצינור לסנסציה תקשורתית.
מגזינים, תוכניות טלוויזיה ועיתונים מכל רחבי העולם רצו לעשות כתבות על גולשי סנובורד שנחשבו למטורפים מכיוון שבחרו לגלוש על חצי-הצינור.
בשנת 1991, דאג וו, מכונאי מכונות, פיתח מכונה בשם "Pipe Dragon", שהיה ביכולתה לעצב את המדרונות בעיקול והקלה משמעותית על בניית מתקני חצי-צינור.
ה-Pipe Dragon שימש בכל אתרי הנופש הגדולים ברחבי קולורדו והחוף המערבי והוביל לתרבות המיינסטרים של חצי-הצינור.
כיום, כמעט בכל אתר סקי גדול במדינה ובעולם ישנם מתקנים מסוג זה, לפחות בחלק מהעונה.
רבים מאתרי הנופש הללו מקיימים גם תחרויות מקומיות על חצי-צינור.
למרות שמתקן זה נתפס בעיקר כפעילות סנובורד, הוא הפך פופולרי יותר בקרב גולשים במגלשיים המסורתיים ככל שמשחקי ה-X הפכו פופולריים יותר בשנות ה-2000.
גלישה בחצי-צינור אושרה רשמית על ידי איגוד הסקי הבינלאומי ביוני 2010, ואושרה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי באפריל 2011 כספורט רשמי במשחקים האולימפיים 2014 בסוצ'י, מחוז קרסנודר, רוסיה.
היא הייתה חלק מהווינטר דו טור, מתחרות הסקי העולמית ומאולימפיאדת החורף לנוער הראשונה בשנת 2012. שיא העולם הנוכחי לקפיצת חצי-צינורהגבוהה ביותר נקבע בשנת 2015, והוא מוחזק על ידי ג'ופרי פולט-וילארד עם גובה של 26 רגל ו-3 אינץ' (8.00 מטר).
גלישת סופרפייפ היא צורה חלופית לגלישת חצי-צינור המשתמשת בסופרפייפ (חצי צינור גדול המשמש בספורט אתגרי).
להבדיל מחצי הצינור הקלאסי בו השוליים מגיעים לכל היותר לגובה של 4 מטרים, הסופרפייפ מתנשא לגובה של 6.7 מטרים לכל הפחות, על פי התקן האולימפי, אך לעתים קרובות עשוי להיות גבוה יותר.
הגובה הרב מאפשר להפיק מהירות גבוהה יותר ולכן גם זמן רב יותר באוויר המאפשר לבצע תרגילים מורכבים בהרבה.
גם ענף זה מהווה חלק ממשחקי וונטר אקס מאז 2002. אלוף משחקי ווינטר אקס במקצה זה היה דיוויד וייז עם ציון גבוה של 93.00 נקודות.
גלישת חצי-צינור נחשבת לספורט מסוכן בהשוואה לענפי גלישה אחרים.
בינואר 2012, שרה בורק נפטרה כתוצאה מפציעות שנגרמו לה במהלך תאונת אימון.
חבישת קסדות מהווה חובה במהלך תחרות וישנן כריות אוויר בצידי הצינורות במהלך אימונים.
מושל קולורדו ביל אוונס חתם על חוק שהגן על אתרי סקי מתביעות הקשורות לפציעות במהלך ספורט זה.
ככל שגלישה בחצי הפייפ הן בסקי והן בסנובורד הפכה פופולרית יותר, הפעלולים והתמרונים הפכו מסובכים יותר, מה שהוביל לסיכון גבוה יותר לפציעות.
בנוסף, טכניקה, ציוד ואימונים משופרים שיפרו את האווירודינמיקה של יכולות הקפיצה של המשתמשים.
כך התמרונים נעשו מהירים ובגובה רב יותר, מה שתרם גם לעלייה במספר הפציעות.
סקייטבורד (מאנגלית: Skateboard; לפי הצעת האקדמיה ללשון העברית: גַּלְגֶּשֶׁת) הוא כלי תחבורה, ספורט ושעשוע, העשוי מלוח עץ צר רב שכבתי המחובר לשני זוגות של צירים וגלגלים.
הסקייטבורד פותח בשנות החמישים של המאה ה-20 על ידי גולשי גלים שרצו "לגלוש" מחוץ למים ובכך להימנע מהתלות במזג האוויר ובתנאי הים.
כיום, תחום הגלישה בסקייטבורד נפרד מגלישת הגלים ועבורו התפתחו אופני שימוש ותרגילים הייחודיים לו.
השם הנפוץ לגולש סקייטבורד הוא סקייטר.
הסקייטבורד משמש להחלקה ולביצוע פעלולים.
המשתמש בסקייטבורד מכונה לעיתים "סקייטר" או "גולש".
לגבי השימוש בסקייטבורד נהוגים בעברית פעלים שונים: הפועל "לגלוש" המדמה את השימוש בסקייטבורד לגלישה על גלשן גלים, הפועל "לרכוב" המגיע מתחום האופניים, הפועל "להחליק" מתחום הגלגיליות ועוד.
הגלישה בסקייטבורד נעשית כאשר רגל אחת נשארת עומדת על הקרש ורגל שנייה דוחפת מדי פעם נגד הקרקע ליצירת תנופה.
ישנם סוגי סקייטבורד שונים, כ"לונגבורד" ארוך ובעל גלגלים גדולים המיועד לנסיעה מהירה, או "סרף סקייט" אשר אמור לדמות החלקה על שלג בסנובורד, וכמו כן יש "וייב בורד" שמדמה גלישת גלים על ידי קרש העשוי משני חלקים נפרדים המחוברים בציר, עם גלגל אחד מסתובב בכל צד.
הגלישה בסקייטבורד נעשית לעיתים עם מיגון גוף, שיכול לכלול קסדה, מגיני ברכיים, מגיני מרפקים, מגינים של פרקי הידיים וכדומה.
הסקייטבורד מורכב ממספר חלקים: גוף הסקייטבורד הוא הקרש, המספק מקום עמידה לשתי הרגליים.
חלקו העליון של הקרש מצופה בשכבת נייר זכוכית הנקראת גם "גריפ" שמספקת חיכוך בין הסקייטבורד לנעלי הגולש, למניעת החלקה ממנו.
אורכו של הקרש הוא בדרך כלל בין 76–91 ס"מ (או יותר במקרה של "לונגבורד").
הקרשים יוצרו במקור משכבה אחת של עץ, אך כיום הם מיוצרים לרוב ממספר שכבות של עץ מייפל קנדי, בדרך כלל 7 שכבות, או מחומרים מרוכבים.
לקרש מחוברים שני צירי מתכת הנקראים Trucks.
כל ציר מורכב משני חלקי מתכת המופרדים על ידי גומייה ומחוברים בבורג הנקרא פין ראשי (King Pin).
לכל ציר מחוברים שני גלגלים עשויים מפוליאוריתן ולפעמים גם מגומי, כאשר בתוך כל גלגל קבועים שני מיסבים כדוריים.
מספר תרגילים נפוצים בגלישת סקייטבורד:
"אוֹלִי" (Ollie) - קפיצה עם הסקייטבורד על ידי מתן מכה בטייל (זנב הסקייטבורד), קפיצה ובו בזמן גריפת הרגל הקדמית כלפי מעלה.
"קיקפְליפ" (Kickflip) - הפיכת הסקייטבורד באמצעות "בעיטה" (קיק - מכאן שם התרגיל) ב-360 מעלות הצידה לכיוון גב הגולש ונחיתה עליו שוב.
"אימפוסיבל" (Impossible) - הפיכת הסקייטבורד ב-360 מעלות באמצעות ליפוף סביב הרגל האחורית תוך כדי קפיצה באוויר ונחיתה עליו שוב.
"סלייד" (Slide) - החלקה של הסקייטבורד עם הגולש עליו על אובייקט מסוים שלא בעזרת נסיעה על הגלגלים אלא כשהקרש מבצע את פעולת ההחלקה.
"גריינד" (Grind) - החלקה של הסקייטבורד בעזרת הצירים שלו.
"מניואל" (Manual) - נסיעה על שני הגלגלים הקדמיים או האחוריים של הסקייטבורד בלבד.
"הילפליפ" (Heelflip) - הפיכת הסקייטבורד באמצעות מכה עם עקב הרגל (היל - מכאן שם התרגיל) ב-360 מעלות הצידה לכיוון מבטו של הגולש ונחיתה עליו שוב.
"שאביט" (Shuvit) - סיבוב של הסקייטבורד ב-180 מעלות כאשר הגריפ כלפי מעלה (ללא קפיצה).
"פופ שאביט" (Pop Shoveit) - סיבוב של הסקייטבורד ב-180 מעלות כאשר הגריפ כלפי מעלה תוך ביצוע קפיצה.
"180" - סיבוב של הסקייטבורד בזווית של 180 מעלות לצד מסוים (ימין/שמאל) באוויר, כאשר הגולש עליו.
"360" - סיבוב של הסקייטבורד בזווית של 360 מעלות לצד מסוים (ימין/שמאל) באוויר, כאשר הגולש עליו.
"נו-קומפליי" (No Comply) - מהתרגילים הוותיקים שהומצאו עבור סקייטבורד.
העלאת הסקייטבורד לאוויר בשימוש רגל אחת להקפצה ו"תפיסת" הסקייטבורד באוויר בעזרת שתי הרגליים.
על כך ניתן להוסיף סיבוב של 180 מעלות או פליפ תוך כדי הביצוע.
"בונלס" (Boneless) - תרגיל שבו הגולש מוריד את הרגל הקדמית מהקרש בעוד הרגל האחורית נשארת, מקפיץ את הסקייט לאוויר באמצעות הרגל האחורית והיד האחורית וקופץ אל מעל הקרש על מנת לנחות עליו שוב.
"פאוורסלייד" (Powerslide) - חיכוך גלגלי הסקייטבורד ברצפה כאשר מבצעים סלייד על הגלגלים, תרגיל זה מבוצע בעיקר בירידות ועוזר להפחית את מהירות הגולש.
"באקסייד" (Backside) - הסקייטבורד והסקייטר מסתובבים יחד לכיוון הגב של הסקייטר.
"פרונטסייד" (Frontside) - ההפך מבאקסייד, הסקייטר מסתובב לכיוון הפרונט.
"360 פליפ" (360 Flip, נקרא גם "אוסי") - סיבוב של הסקייטבורד ב"שאביט 360" תוך כדי "קיקפליפ"
"גראב" (Grab) תפיסה של הסקייטבורד בטייל, בנוז או בקרש עצמו תוך כדי קפיצה באוויר (Air).
"תיילסלייד" (Tailslide) משמעות התרגיל הוא למעשה כמו סלייד פשוט, אבל ההחלקה נעשית עם הזנב של הסקייטבורד .
"ביג ספין" (Big Spin) - סיבוב של הסקייטבורד ב-360 מעלות ובו זמנית 180 עם הגוף.
"אדולפליפ" (Adol Flip) - תרגיל שהומצא ב-2001. קפיצה מהסקייטבורד היפוכו מעל היד, כאשר היד בזווית של 90 מעלות עם הגוף ונחיתה.
"נוז סלייד" (Nose Slide) - משמעות התרגיל הוא למעשה החלקה (סלייד) על החלק הקדמי של הקרש (נוז).
לסקייטבורד הפעלולים גלגלים קטנים ורמפות בשני קצוות הקרש.
ה"לונגבורד" ארוך ובעל גלגלים גדולים והוא מיועד לנסיעה מהירה.
בשנת 1975 הומצא בקליפורניה הסקייטבורד הממונע שכלל מנוע בנזין חזק, מרעיש ביותר ומזהם.
סקייטבורד חשמלי או לונגבורד חשמלי, הומצא על ידי לואיס פינקל בשנת 1993 בקליפורניה וכולל מערכת הנעה חשמלית.
פינקל רשם פטנט שכלל את מערכת ההנעה וההפעלה באמצעות שלט אלחוטי אף על פי שטרם בנה אב טיפוס.
רק כעבור שבע שנים, בשנת 2000 יצאו הסקייטבורדים החשמליים הראשונים לשוק בארצות הברית.
בין השנים 2003–2004 החלו לצאת לשוק מנועים חשמליים חדשים עם מספיק עוצמה כדי להניע במהירות סקייטבורד או לונגבורד.
עד לשנים הללו נדרש יותר ממנוע אחד על מנת להניע את הסקייטבורד, דבר שגרם לסירבול ותקלות מרובות.
במקביל, פינקל נתקל בקשיים רבים בייצור, שיווק והפצת הסקייטבורד החשמלי, ולבסוף מכר את החברה והזכויות לשימוש בפטנט שרשם.
נכון לשנת 2016, פועלות בעולם כ-40 חברות שמייצרות ומשווקות סקייטבורד או לונגבורד חשמלי.
כל חברה מבדלת את עצמה במפרט הטכני, אפשרויות השליטה ושילוב המנוע והסוללה בסקייטבורד עצמו.
הטכנולוגיות הזמינות היום של רכיבים הנשלטים בטכנולוגית Wi-Fi או בלוטות' ומנועים חשמליים המופעלים בסוללות ליתיום.
תקנות משרד התחבורה בישראל לגבי סקייטבורד ממונע
נכון לשנת 2009 סקייטבורד ממונע הוא כלי שאסור בייבוא ארצה, והשימוש בו על הכביש הציבורי מסוכן מאוד.
מערכות ההיגוי והבלימה של כלים מסוג זה, כמו-גם של רוב הקורקינטים הממונעים (בבנזין או בסוללה), אינן מאפשרות לנוהג בהם לקיים רמת בטיחות מינימלית הדרושה להשתלבות בתנועה.
לדברי דובר משרד התחבורה משנת 2009: "מדובר בכלי שאסור בייבוא ובוודאי בשימוש על הכביש הציבורי.
מדי שנה נתפסים ומוחרמים על ידי המכס מאות כלים לא חוקיים כמו קורקינטים ממונעים וסקייטבורדים".
דמויות מצוירות המזוהות עם הסקייטבורד כוללות את בארט סימפסון, דני שובבני ואחרות.
בסדרת סרטי "בחזרה לעתיד" משתמש מרטי מקפליי, גיבור הסרט, בסקייטבורד בעודו בהווה, בשנות השמונים.
בהגיעו לשנות החמישים בהן טרם הומצא הסקייטבורד הוא מאלתר התקן דמוי סקייטבורד כשהוא תולש את קופסת העץ מעגלת סבון ששימשה ילד.
בסצנה מפורסמת במיוחד מגלה מרטי שבעתיד גולשים הצעירים בסקייטבורד מרחף שנקרא הוברבורד.
סקיילאבּ הייתה תחנת החלל האמריקאית הראשונה, ששוגרה והופעלה על ידי נאס"א - סוכנות החלל של ארצות הברית.
סקיילאב הייתה במסלול סביב כדור הארץ בין 1973 ל־1979 וכללה מעבדה, מצפה כוכבים ומערכות נוספות.
התחנה, במשקל 77 טון, שוגרה ב־14 במאי 1973 ללא אנשי צוות על גבי משגר סטורן INT-21. שלוש משימות מאוישות ביקרו בתחנת החלל בשנים 1974–1973. כל משימה כללה שלושה אנשי צוות ששוגרו בחלליות אפולו על גבי משגרי סטורן IB.
סקיילאב כללה מצפה כוכבים בשם "מצפה אפולו", שני מסופי עגינה, מנעל אוויר, ומעבדה - שתפסה את רוב נפח המגורים בתחנה.
הכח החשמלי סופק לתחנת על ידי לוחות סולאריים ועל ידי תאי הדלק שבחללית האפולו המעוגנת לתחנה.
באחורי התחנה מוקמו מכל אשפה, מכלי דלק ורדיאטור.
סקיילאב נפגעה במהלך השיגור כאשר מגן המיקרו־מטאוריטים נקרע וניתק מהתחנה.
דבר זה מנע מהתחנה לייצר אנרגיה, והיא נותרה חשופה לטמפרטורות קיצוניות שהיו עלולות לגרום לתחנת לצאת מכלל פעולה.
הצוות הראשון שביקר בתחנה הצליח לתקן את התחנה על ידי פרישת מגן חדש ושחרור הלוח הסולארי הראשי הנותר, שהיה תקוע.
במהלך תקופת הפעילות של סקיילאב בוצעו בה ניסויים מדעיים רבים בתנאי חוסר משקל ובוצעו תצפיות רבות על כדור הארץ והשמש.
בתחנה נבחנה גם יכולת השהייה הממושכת של בני אדם בחלל - מספר חודשים (ולא מספר שבועות כמו בתוכנית אפולו) - ונשברו שיאי שהייה בחלל.
סקיילאב ננטשה בידי הצוות האחרון בפברואר 1974, ומאז הייתה לנאס"א שליטה מעטה על תחנת החלל, שמסלולה החל לדעוך.
היא הייתה אמורה להישאר בחלל עד כניסת מעבורות החלל לפעילות, שהיו מחזירות אותה לשימוש.
ואולם סופות שמש חזקות גרמו לאטמוספירה בגובה בו שייטה התחנה להתעבות ועל כן גבר החיכוך בין התחנה לאטמוספירה והיא החלה לאבד גובה במהירות, עד שלבסוף, ב־11 ביולי 1979 היא חדרה לאטמוספירה והתפרקה בה, כאשר שרידיה מתרסקים באוסטרליה המערבית.
את סקיילאב החליפה יחידת המעבדה ספייסלאב ששוגרה בתוך מעבורות החלל והייתה ניתנת לשימוש חוזר.
ב־1984 החלה נאס"א לתכנן את תחנת החלל הבאה של ארצות הברית - פרידום - שהפכה לבסוף לחלק מתחנת החלל הבינלאומית, שחלקה הראשון שוגר ב־1998, ואשר מאוישת ברציפות מאז ה־31 באוקטובר 2000.
קשה לציין בוודאות מתי התחיל פרויקט תחנת החלל, זאת מכיוון שמספר הצעות שונות אך דומות פותחו במהלך השנים על ידי סוכנויות ממשלתיות שונות, לפני שסקיילאב שוגרה.
מאורע מרכזי בפיתוח תחנת החלל אירע ב־1959, כאשר מדען הטילים וארכיטקט החלל וורנר פון בראון, אז ראש מחלקת הפיתוח המבצעי בסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA), הציג בפני צבא ארצות הברית את תוכניותיו הסופיות לפרויקט הורייזון.
באופן כללי, מטרת הפרויקט הייתה להציב אדם על הירח, מטרה שנלקחה ויושמה לבסוף על ידי נאס"א, שהוקמה חודשים ספורים לפני כן.
אף על פי שפון בראון התמקד בנחיתה על הירח, הוא הציג גם רעיון לבניית תחנת חלל שתוצב במסלול סביב כדור הארץ, תחנה שתיבנה משלב עליון של משגר שישמש את פרויקט הורייזון.
קונספט זה אכן שימש את בניית סקיילאב, שבעצם הייתה שלב עליון שהורכב על גבי משגר סטורן V.
ההצעות נעו משיגור תחנה שתתבסס על רכיבי תוכנית אפולו שתכיל 2–3 אנשי צוות, או שיגור "קופסה" קטנה שתכיל 4 אנשי צוות וחלליות ג'מיני יתספקו אותה, עד לשיגור תחנה גדולה שתסתובב סביב עצמה (ובכך תיצור כבידה מלאכותית) ותכיל 24 אנשי צוות.
הצעת מחקר לשימוש בשלב סטורן S-IV כמעבדת חלל מאוישת תועדה ב־1962 על ידי חברת דאגלס איירקראפט.
בספטמבר 1963 הסכימו נאס"א ומחלקת ההגנה לשתף פעולה בבניית תחנת חלל.
בדצמבר אותה שנה הציג חיל האוויר האמריקאי את תוכנית MOL (Manned Orbital Laboratory - מעבדה מסלולית מאוישת).
MOL הייתה תחנת חלל קטנה וחד פעמית, שקוטרה היה כקוטר שלבו השני של משגר טיטן 2, ושבחרטומה הייתה מורכבת חללית ג'מיני, איתה היה חוזר זוג האסטרונאוטים בתום המשימה.
משימת המעבדה הייתה לשמש בעצם כמטוס ריגול.
תוכנית MOL התחרתה בתוכנית סקיילאב במשך 5 השנים הבאות, דבר שהביא את נאס"א לשנות את סקיילאב כך שתדמה ל־MOL פחות.
בסופו של דבר ננטשה תוכנית MOL ביוני 1969 לאחר שהתברר כי לווייני ריגול הם זולים ויעילים בהרבה מתחנת חלל.
לאחר נחיתת אפולו 11 על הירח ב־1969 והשלמת מטרתה המרכזית של תוכנית אפולו, הייתה נאס"א חרדה ל־400,000 עובדיה שעבדו על התוכנית, ושעמדו לאבד את עבודתם עם סיומה.
כדי לשמור על העובדים, הקימה נאס"א את המשרד למערכות תמיכה לוגיסטיות של תוכנית אפולו (Apollo Logistic Support System Office), שמטרתה המקורית הייתה לחקור דרכים להסבת החומרה ששימשה את תוכנית אפולו למשימות מחקר חדשות.
אף על פי שהתוכנית לא התמקדה בפיתוח תחנת חלל, במהלך השנתיים שלאחר מכן התמקד המשרד יותר ויותר ברעיון זה.
באוגוסט 1965 שונה שם המשרד ל"תוכנית יישומי אפולו".
כחלק מתפקידו המרכזי, באוגוסט 1964 הציג מרכז טיסות החלל המאוישות, MSC (הנקרא במאה ה־21 "מרכז ג'ונסון") מחקרים אודות תחנת חלל חד־פעמית שנודעה בכינוי "אפולו X" (קיצור ל־Apollo Extension System).
האפולו X היה מחליף את ה־LEM על גבי שלב ה־S-IVB עם תחנת חלל גדולה במעט מה־CSM, שהייתה מכילה אספקה וניסויים למשימות באורך של 15 עד 45 יום.
בהתבסס על מחקרים אלו, במהלך ששת החודשים שלאחר מכן נבחנו מספר פרופילי משימה אפשריים.
וורנר פון בראון הציע תוכנית שאפתנית בהרבה לבניית תחנת חלל גדולה יותר.
בעיצובו הוא החליף את שלב ה־S-IVB - השלב העליון - של הסטורן V בגוף גלילי ששימש גם כמתאם לחללית אפולו שהורכבה בראש המשגר.
לתוך הגוף הגלילי הוכנסה יחידת ציוד גלילית שקוטרה היה קטן במעט מקוטר תא השירות של החללית אפולו.
לאחר ההגעה למסלול היה מרוקן שלב ה־S-II (שלבו השני של הסטורן V) מכל המימן שנותר בו, ויחידת הציוד הגלילית הייתה מחליקה לתוכו דרך פתח מבוקר, ובכך היה הופך הגוף הגלילי, שגודלו היה 10.1 על 13.7 מטרים, לשטח מגורים.
אנרגיה חשמלית הייתה מסופקת לתחנה על ידי תאי דלק שהיו מורכבים על שלב ה־S-II.
הבעיה היחידה בתכנון זה הייתה שהוא דרש משגר סטורן V משל עצמו, ולא ניתן היה לשגרו כ"טרמפיסט" בשיגור למשימה ירחית.
בזמן שהרעיון הוצג, כל משגרי הסטורן V שהיו תחת בנייה יועדו למשימות ירחיות.
מכיוון שנותרו מספר משגרי סטורן IB חסרי שימוש, הועלו רעיונות לבנות תחנת חלל קטנה יותר (גם כן מבוססת על שלב ה־S-IVB) שתשוגר על גבי סטורן IB.
מכיוון שלסטורן IB הייתה יכולת נשיאה קטנה בהרבה מזו של הסטורן V, לא ניתן היה להשאיר את שלב ה־S-IV ריק מדלק, שהיה נחוץ ליצירת דחף להגעה למסלול.
הגבלה זו הובילה לפיתוח רעיון ה"סדנה הרטובה" (הסבת שלב משגר משומש המרחף בחלל לתחנה מאוישת), שהתבסס גם על רעיונו של וורנר פון בראון, רק שבמקרה זה התחנה הייתה נבנית משלב ה־S-IVB עצמו ולא משלב ה־S-II שתחתיו.
מספר תכנונים לתחנה מבוססת שלב S-IVB נבחנו ב־MSC החל מ־1965, וכפי שיצא לבסוף, היה להם הרבה במשותף לתחנת החלל ששוגרה לבסוף.
מנעל אוויר היה מחובר למכל המימן, במקום בו ה־LEM היה ממוקם במשימה ירחית, ומעט ציוד היה מורכב בפנים המכל עצמו, זאת כדי שיישאר כמה שיותר מקום לדלק.
רצפת התחנה הייתה נעשית מרשת ברזל כך שהדלק היה יכול לזרום דרכה.
לאחר השיגור, משימה נוספת שהייתה משוגרת על גבי סטורן IB הייתה נושאת עימה ציוד נוסף, כולל לוחות סולאריים, מסוף עגינה וניסויים שונים, שהיו מורכבים על ובתוך שלב ה־S-IVB המרוקן - שבעצם הפך לתחנת חלל.
דאגלס איירקראפט קומפני, יצרנית שלבי ה־S-IVB, התבקשה להכין הצעות שיתבססו על רעיונות אלו.
דאגלס כבר הציעה מספר רעיונות, בשנים שלפני כן, לתחנת חלל שתתבסס על שלב ה־S-IV.
ב־1 באפריל 1966 מסרה MSC חוזים לחברות דאגלס, גראמן ומקדונל להמרת שלב S-IVB משומש, בשם Saturn S-IVB spent-stage experiment support module (SSESM).
במאי 1966 העלו אסטרונאוטים חששות מהצורך לטהר בחלל את פנים שלב ה־S-IVB מהמימן שבו (כדי שניתן יהיה לגור בו).
אף על פי כן, בסוף יולי הוכרז כי התחנה תשוגר כחלק ממשימת AS-209 (שהייתה במקור אחת ממשימות המבחן לחללית האפולו במסלול סביב כדור הארץ), ולאחריה ישוגרו שתי משימות מאוישות על גבי סטורן IB, שזוהו כ־AAP-1 ו־AAP-2.
MOL המשיכה להיות מתחרתה העיקרית של משימות ה־AAP, אף על פי ששתי התוכניות שיתפו ביניהן מידע טכנולוגי.
נאס"א אף שקלה לשגר ניסויים ב־MOL או להשתמש במשגר טיטן 3C שהיה זול בהרבה מהסטורן IB, אך לבסוף החליטו כי MOL קטנה מדי וכי התאמת רכיבי האפולו לשימוש על משגר הטיטן תהיה איטית ויקרה מידי כאמור, ביוני 1969 ביטלה מחלקת ההגנה של ארצות הברית את תוכנית MOL.
עבודות העיצוב נמשכו בשנתיים לאחר מכן, בתקופה בה התקציבים שקיבלה נאס"א החלו להתכווץ.
באוגוסט 1967 הודיעה נאס"א כי משימות מיפוי הירח ובניית בסיס ירחי (במסגרת תוכנית AAP) בוטלו, וכי רק משימות התצפית על כדור הארץ נשארו, כלומר כעת התמקדה תוכנית AAP רק בבניית תחנת חלל.
מאוחר יותר הודיעה נאס"א כי היא נאלצת לבטל שלוש משימות נחיתה על הירח (אפולו 18, 19 ו־20) בגלל קיצוצי תקציב.
ביטול המשימות הביא לכך שנותרו שלושה משגרי סטורן V חופשיים לשימוש עבור תוכנית AAP.
אף על פי שכעת ניתן היה לחזור אל תוכניתו המקורית של פון בראון, מאחר שהושקעה עבודה רבה כל כך בתכנון תחנה המבוססת שלב S-IV, הוחלט להמשיך בתכנון תחנה המבוססת על שלב זה.
כעת, משהיו משגרים בעלי עוצמה מספקת, כבר לא היה צורך ב"סדנה רטובה", אלא ניתן היה לשגר "סדנה יבשה" - שלב S-IV ריק מדלק שבתוכו ועליו כבר מורכבים כל חלקי תחנת החלל, כולל הלוחות הסולאריים, מסוף העגינה והטלסקופ.
כמו כן בצורה זו נחסך הצורך לטהר את פנים התחנה לפני שניתן היה להשתמש בה.
בניית תחנת חלל מ"סדנה יבשה" הקלה מאוד על תכנון פנים התחנה.
חברת העיצוב התעשייתי של ריימונד לואוי ווילאים סניית' המליצה על השמת דגש לנוחיות הצוות על ידי, לדוגמה, הוספת "חדר צוות" בו ניתן יהיה לאכול ולנוח, הרכבת חלון תצפית על כדור הארץ, ובחירת ערכת צבעים נוחה לתחנה - דבר אשר בחיוניותו פקפקו האסטרונאוטים שהשתתפו גם הם בתכנון התחנה.
המגורים לא היוו בעיה בפרויקטים קודמים של נאס"א, גם מכיוון שהחלליות היו קטנות מכדי לאפשר נוחיות וגם כי המשימות אליהן נשלחו לא ארכו זמן רב.
לעומתן, משימות סקיילאב תוכננו להימשך מספר חודשים.
כדי ללמוד על דרך החיים והמגורים למשך זמן רב במקום אחד, בחנה נאס"א את צורת המגורים בצוללות, ואף שלחה את המדען ז'ק פיקארד, יחד עם חמישה אנשי צוות נוספים, למשימה בת ארבעה שבועות בצוללת.
האסטרונאוטים שיועדו לשהות בתחנה לא התעניינו במערכת הבידור ובמשחקים שהוצעו להרכבה בתחנה, אך כן רצו ספרים ומוזיקה בתחנה.
בתכנון הארוחות גם נדרשה מחשבה רבה, שוב מהסיבה שהמשימות ארכו מספר חודשים.
צוותי חלליות האפולו התלוננו בעבר על איכות האוכל שקיבלו, ומתנדב מנאס"א מצא כי אכילת אוכל זה במשך ארבעה ימים על כדור הארץ הייתה בלתי נסבלת.
טעמו של האוכל וצורתו - קוביות וכדורים נמעכים - היו לא נעימים.
לכן באוכל שתוכנן לסקיילאב הושמה עדיפות בטעמו וצורתו מאשר במרכיביו המדעיים.
אחד היתרונות בסקיילאב היה חלל המגורים הגדול שלו, שאיפשר הרכבת מקרר ופריזר בהם נשמרו מאכלים שונים.
המקרר היה כל כך חשוב לאסטרונאוטים עד שמרכז הבקרה השאיר אותו פועל גם בזמן שלתחנה כמעט ולא הייתה אנרגיה חשמלית לאחר שנפגע בשיגורו.
לכל אסטרונאוט היה "חדר" שינה פרטי משלו, שהיה בעצם מעין תא עם וילון, שבתוכו היה שק שינה (שהוצב "בעמידה" - בחלל אין משמעות לכיוון השינה) ותא קטן לחפצים אישיים.
בחללית הותקנו גם מקלחת ושירותים השירותים שימשו גם למטרות נוחיות וגם למטרות איסוף דוגמיות שתן וצואה מן האסטרונאוטים.
ב־8 באוגוסט 1969 זכתה מקדונל דאגלס במכרז להסבת שני שלבי S-IVB למעבדה מסלולית.
בינואר 1970 הועבר למקדונל דאגלס אחד מדגמי הניסוי הראשונים של שלב ה־S-IV, שישמש לבניית דגם של המעבדה.
בפברואר 1970 קיבלה המעבדה את השם "סקיילאב" - שם שניצח בתחרות שערכה נאס"א.
השלב שהוסב למעבדה עצמה היה שלב ה־S-IVB של משגר הסטורן IB AS-212.
סקיילאב שוגרה ב־14 במאי 1973 על גבי משגר סטורן INT-21 - משגר סטורן V ששלבו השלישי הוחלף בתחנת החלל, למסלול בגובה 45 ק"מ.
שיגור התחנה מזוהה לעיתים כמשימת "סקיילאב 1" או "SL-1".
במהלך השיגור והפרישה האוטומטית של התחנה בחלל אירעו מספר תקלות, כולל איבוד מגן המיקרו־מטאוריטים של התחנה, ואיבוד אחד משני הלוחות הסולאריים הראשיים של התחנה.
כמו כן, חלקים ממגן המטאוריטים גרמו לתקיעת הלוח הסולארי הנותר, וכך נותרה התחנה כמעט ללא אנרגיה חשמלית.
שלוש משימות מאוישות שוגרו אל התחנה.
המשימות קיבלו את הזיהוי "סקיילאב" ולאחריו מספר סידורי שהחל מ־2 (הזיהוי "סקיילאב 1" ניתן לשיגור התחנה).
כל משימה כללה שלושה אנשי צוות ששוגרו בחלליות אפולו על גבי משגרי סטורן IB.
הצוות הראשון - סקיילאב 2 - ששוגר ב־25 במאי 1973 הצליח לתקן את התחנה במספר הליכות חלל, שכללו פרישת מגן חדש לתחנה ושחרור הלוח הסולארי הנותר.
צוות זה שהה בתחנה 28 יום.
ב־28 ביולי 1973 שוגרה משימה נוספת - סקיילאב 3 - ששהתה בתחנה 59 יום, וב־16 בנובמבר 1973 שוגרה המשימה האחרונה - סקיילאב 4 - ששהתה בתחנה 84 יום.
בצורת מספור משימות הסקיילאב חל בלבול מסוים.
במקור, השיגור הלא מאויש של התחנה ושלוש המשימות המאוישות אליה מוספרו מ־SL-1 עד SL-4. כשהחלו ההכנות לשיגור המשימה המאוישת הראשונה (שלפי המספור המקורי הייתה "סקיילאב 2"), קיבלה המשימה זיהוי חדש - SLM-1 - ששימש לזיהוי המשימה במספר מקורות, כולל תג המשימה (עליו נכתב "סקיילאב 1").
שתי המשימות המאוישות הנוספות מוספרו כהמשך למשימה המאוישת הראשונה - SLM-2 ו־SLM-3. למרות זאת, הזיהוי המקובל יותר הוא הזיהוי המקורי.
סקיילאב הקיפה את כדור הארץ 2,476 פעם במהלך 171 הימים ו־13 השעות בהם הייתה מאוישת.
צוות התחנה ביצע 10 הליכות חלל שנמשכו סך הכל 42 שעות ו־16 דקות.
סקיילאב רשמה כ־2,000 שעות ניסויים מדעיים ורפואיים, 127,000 פריימים מצילום השמש ו־46,000 פריימים מצילום כדור הארץ.
בין הניסויים הסולאריים נכללו תצלומים של שמונה התפרצויות שמש שהפיקו מידע רב, אשר מדענים ציינו כי ספק אם היה מושג על ידי חללית לא מאוישת.
בזכות מאמצים אלו הוכח קיומם של "חורים" (אזורים חשוכים) בעטרת השמש.
ניסויים רבים לבחינת יכולת השהייה הממושכת של בני אדם בתנאי חוסר משקל בוצעו בתחנת החלל.
יום עבודה רגיל החל בדרך כלל בשעה 6 בבוקר זמן מרכז ארצות הברית (שם נמצא "מרכז הבקרה" - יוסטון, טקסס) - כל השעות המצוינות בפסקה זו הן לפי אזור זמן זה.
אף על פי שחדר השירותים בתחנת החלל היה קטן ורועש, גם אסטרונאוטים ותיקים (שהתנסו במערכות איסוף פסולת) וגם טירונים החמיאו לו.
הצוות הראשון בתחנה נהנה ממקלחת שבועית אך בגלל הקושי לסלק את המים העודפים ולהתייבש, הצוותים הבאים ניקו את עצמם כל יום בעזרת מגבות רטובות.
האסטרונאוטים מצאו גם כי התכופפות בתנאי חוסר משקל לשם לבישת גרביים וקשירת שרוכים מתחה את שרירי הבטן שלהם.
ארוחת הבוקר החלה בשעה 7 בבוקר.
בדרך כלל עמדו האסטרונאוטים בעת האכילה, כי גם הישיבה בתנאי חוסר משקל מתחה את שריריהם.
למרות השיפור באוכל לעומת האוכל שאכלו במשימות אפולו, התלוננו האסטרונאוטים על כך שהאוכל "משעמם וחוזר על עצמו".
בעקבות חוסר הכבידה ריחפו כלי האוכל, מכלי האוכל ופיסות האוכל ברחבי התחנה.
כמו כן התלוננו האסטרונאוטים כי הגזים שהיו במי השתייה שלהם גרמו להם לנפיחות.
עם סיום ארוחת הבוקר וההכנות לארוחת הצהריים, החלו האסטרונאוטים לבצע ניסויים, בדיקות ותיקונים, ואם היה זמן, גם פעילות גופנית.
בתחנה היו אופניים וציוד נוסף, והאסטרונאוטים יכלו לרוץ סביב למכל המים.
לאחר ארוחת הערב, שהייתה ב־6 בערב, ביצעו האסטרונאוטים "מטלות בית" והכינו את הניסויים ליום המחרת.
עם סיום קריאת ההוראות ליום המחרת, שנשלחו באמצעות טלפרינטר ושהגיעו לעיתים לאורך של 15 מטרים, היה יכול הצוות ללכת סוף סוף לישון.
כל משימת סקיילאב קבעה שיאי שהייה חדשים של בני אדם בחלל.
התחנה הציעה את מה שסוכם לאחר מכן במחקר: "סביבת מגורים ועבודה משביעת רצון", עם מספיק מקום לפרטיות.
אף על פי שהיו בתחנה סט הטלת חיצים, קלפי משחק ומשחקים נוספים, בנוסף לספרים ונגני מוזיקה, צפייה מחלון תחנת החלל שהשקיף על כדור הארץ הייתה הדרך הפופולרית ביותר להעברת הזמן הפנוי.
סקיילאב ננטשה בפברואר 1974 עם עזיבת משימת סקיילאב 4. אף על פי שאף משימה אל תחנת החלל עוד לא אושרה, השאיר הצוות האחרון חבילת אספקה בתחנה והשאיר את פתח מסוף העגינה לא נעול.
באותה תקופה נאס"א לא דנה בשיגור משימות נוספות אל התחנה, זאת בשל גילה "המופלג" (יחסית לתחנות החלל של אז), אך בשנים 1978–1977, כשהסוכנות עוד האמינה כי מעבורות החלל יכנסו לשירות ב־1979, היא סיימה שני מחקרים להחזרת התחנה לפעילות.
בספטמבר 1978 העריכה נאס"א כי המערכות החשובות ביותר בסקיילאב עדיין פועלות וכי ניתן יהיה לשגר אליה משימה מאוישת.
בסקיילאב היו מספיק מים ל־180 "ימי־אדם" ומספיק חמצן ל־420 "ימי־אדם", ומשימות שהיו משוגרות לתחנה היו מתספקות אותה.
סקיילאב יכלה להכיל מים עד לכ־700 "ימי־אדם" ואוכל עד לכ־420 "ימי־אדם".
המחקרים שביצעה נאס"א ציינו מספר יתרונות בהחזרת סקיילאב לפעולה.
במחקר אחד נכתב כי סקיילאב היא "משאב" השווה "מאות מיליוני דולרים" ובעלת "יכולות ייחודיות לטיסות חלל ממושכות".
מכיוון שעם תום תוכנית אפולו לא היו עוד משגרי סטורן V ניתנים לשיגור, אם היו רוצים לבנות תחנת חלל זהה ביכולותיה ובממדיה לסקיילאב (בנפח של 350 מ"ק), היה נדרש שיגורם של לפחות ארבע משימות מעבורות וארכיטקטורת חלל מסובכת.
שטח המגורים הענק שהיה בסקיילאב - שהיה גדול בהרבה משטח המגורים במעבורת החלל (65.8 מ"ק), ואפילו יותר משטח המגורים של המעבורת ועוד השטח המדחס בספייסלאב - היה יכול להכיל (עם מספר התאמות) עד ל־7 אנשי צוות משני המינים, ניסויים הדורשים שהייה ממושכת בחלל ואפילו מקרן לצפייה בסרטים בשעות הפנאי.
תומכי החזרת סקיילאב לפעולה טענו גם כי תיקון ושדרוג סקיילאב יספק מידע על שהיית גופים זמן רב בחלל, מידע שיוכל לשמש בעת בניית תחנות עתידיות.
הבעיה החמורה ביותר שנדרש לפותרה על מנת להחזיר את סקיילאב לפעולה הייתה בעיית היציבות המסלולית של סקיילאב, שלא הייתה יציבה מכיוון שאחד הגירוסקופים של התחנה חדל לעבוד ושהדלק ששימש לשמירת יציבות התחנה כמעט ואזל.
תיקון הבעיה היה דורש פעילות חוץ רכבית במהלכה היו מוחלפים או מתוקנים הרכיבים הבעייתיים, אך סקיילאב לא תוכננה לשדרוגים נרחבים אלא רק לפעילויות תחזוק פעוטות, אף על פי שבמשימות SL-2 ו־SL-4 בוצעו בהצלחה מספר תיקונים נרחבים בתחנה בעזרת פעילות חוץ רכבית.
המחקרים טענו גם כי מלבד הניסיון הרב שיתקבל עם תיקון ושדרוג התחנה, החזרת התחנה לפעולה תאפשר למעבורות החלל להתפנות לפעילויות לא־מחקריות שתוכננו עבורן, ותחסוך את הצורך להתאים את המעבורות למשימות חלל ממושכות.
מחקר אחד טען גם כי אפילו אם התחנה לא תהיה מאוישת, ניתן יהיה להשתמש בה כפלטפורמה לניסויים שונים.
החזרת סקיילאב לפעולה באמצעות מעבורות החלל הייתה מבוצעת ככל הנראה בארבעה שלבים:
מעבורת חלל הייתה משוגרת אל עבר סקיילאב ומגביהה את מסלולה ובכך מוסיפה לתחנה מספר שנים עד שתחדור לאטמוספירה.
נבחנו שתי אפשרויות להגבהת מסלול התחנה באמצעות המעבורת.
האפשרות הראשונה הייתה שהמעבורת תתחבר אל התחנה באמצעות כבלים ואז תפעיל את מנועיה ובכך תגביה את מסלול התחנה.
האפשרות השנייה הייתה לחבר את סקיילאב אל ה־Teleoperator Retrieval System (TRS) שמנועיה היו מגביהים את מסלול התחנה.
אם הגבהת מסלול התחנה הייתה יוצאת אל הפועל, היא הייתה מבוצעת ככל הנראה באמצעות מערכת ה־TRS, זאת בהתבסס על כך שאסטרונאוטים התאמנו בשימוש במערכת עבור המשימה.
שתי משימות מעבורות היו משוגרות אל התחנה ומשפצות אותה.
לינואר 1982 תוכננה משימה שהייתה מחברת אל התחנה מתאם עגינה למעבורות החלל ומבצעת מספר תיקונים בתחנה.
לאוגוסט 1983 תוכננה משימה שהייתה מחליפה מספר מערכות נוספות בתחנה.
במרץ 1984 היו מעבורות משדרגות את סקיילאב בחבילת הרחבה לאנרגיה סולארית, מחליפות רכיבים מדעיים בתחנה, ומבצעות משימות מדעיות של 30 עד 90 יום בתחנה.
במהלך 5 שנים הייתה סקיילאב מורחבת ומותאמת לשהייה של שישה עד שמונה אנשי צוות, עם ממשק ומודל עגינה משופרים, יחידות אספקה נוספות, יחידות מעבדה ומשטחים חיצוניים נוספים (מספייסלאב), ו"מספנה" לחלליות שהייתה מורכבת ממכל הדלק החיצוני של מעבורת החלל.
עלות שלושת השלבים הראשונים הוערכה בכ־60 מיליון דולרים של 1980 (שהם כ־157 מיליון בדולרים של 2010), לא כולל עלויות השיגור.
עוד כשתכננו את סקיילאב דנו בנאס"א בסיכונים שנבעו מן האפשרות כי התחנה תחדור לאטמוספירה, אך בסופו של דבר החליטו לא לכלול בתחנה מערכת מנועי האטה (איתה ניתן היה לשלוט על בקרת התרסקות התחנה) בגלל העלויות ומשום שהמעיטו בהערכת הסיכון.
שלב ה־S-II ששימש את משגר הסטורן V ששיגר את סקיילאב לחלל, ששקל 49 טון ונשאר בחלל לאחר הינתקותו מבתחנה, נשאר בחלל כמעט שנתיים עד שחדר לאטמוספירה בצורה לא מבוקרת ב־11 בינואר 1975. חלקים ממנו, ובמיוחד חמשת מנועי ה־J-2 הענקיים שלו, ככל הנראה שרדו את החדירה והתרסקו בצפון האוקיינוס האטלנטי.
אף על פי שהאירוע לא זכה לתשומת לב תקשורתית או ציבורית, הוא זכה לתשומת לב מרובה מנאס"א ומחיל האוויר האמריקאי, וסייע בהבהרת הצורך בהעלאת המודעות הציבורית לחדירה העתידית של סקיילאב.
פעילות שמשית גבוהה מן המצופה חיממה את השכבות העליונות של האטמוספירה ובכך הגבירה את הגרר שהפעילה האטמוספירה על סקיילאב.
לקראת סוף 1977 חזו NORAD כי סקיילאב תחדור לאטמוספירה באמצע 1979. ב־NOAA מתחו ביקורת על נאס"א על כך שהשתמשו במודל לא מדויק עבור מחזור השמש השני בעוצמתו באותה מאה, ועל כך שהתעלמו מתחזיות NOAA שפורסמו ב־1976.
חדירתה לאטמוספירה של החללית הגרעינית הסובייטית קוסמוס 954 בינואר 1978, שחלקים רדיואקטיביים שלה נפלו בצפון קנדה, משכו תשומת לב יתרה למסלולה הדועך של סקיילאב.
אף על פי שסקיילאב לא כללה חומרים רדיואקטיביים, מחלקת המדינה של ארצות הברית הזהירה את נאס"א על ההשלכות הדיפלומטיות של התרסקות סקיילאב, אשר לפי תחזית של מכון האזכרה באטל הייתה נוחתת ב־500 חלקים באזור בגודל 6,500 על 1,500 ק"מ.
בקרי הקרקע של נאס"א הצליחו ליצור קשר מחודש עם סקיילאב במרץ 1978 והורו לתחנה להטעין את סוללותיה.
למרות תכנוניה של נאס"א להעלות את מסלול התחנה עוד ב־1978 באמצעות מעבורת חלל ומערכת ה־TRS (שכמעט הושלמה), נאס"א נטשה את התוכנית בדצמבר כאשר התברר כי המעבורת לא תושלם בזמן (המעבורת הראשונה אכן טסה לבסוף רק ב־1981).
כמו כן נדחו הצעות לשגר את מערכת ה־TRS ללא מעבורת חלל ולנסות ולהשמיד את התחנה במסלולה באמצעות טילים.
חדירתה לאטמוספירה של סקיילאב הייתה אירוע תקשורתי בינלאומי שהביא לשיווק חולצות וכובעים עליהם צוירו מטרות, ולהימורים על זמן ומקום החדירה.
ה־The San Francisco Examiner הציע פרס של 10,000 דולר לראשון שיביא פיסה מסקיילאב למשרדי העיתון, וה־San Francisco Chronicle הציע 200,000 דולר למנוי העיתון שהוא או רכושו יפגעו מפיסות תחנת החלל.
נאס"א חישבה ומצאה כי הסיכויים שפיסה מהתחנה תפגע בבן אדם הוא 1 ל־152, זאת אף על פי שהסיכויים שחלקים יפגעו בעיר מיושבת ביותר מ־100,000 תושבים היו 1 ל־7. בגלל הערכה זו אומנו צוותי חירום שהיו אמורים לסייע לערים שיפגעו מחלקי התחנה.
בשעות שלפני החדירה כיוונו בקרי הקרקע של נאס"א את סקיילאב בניסיון למזער את סיכויי הפגיעה שלה באזור מיושב.
הם כיוונו את התחנה לנקודה במרחק 1,300 ק"מ דרום דרום־מזרחית לקייפטאון, דרום אפריקה, והחדירה החלה בערך ב־16:37 UTC, ה־11 ביולי 1979. חיל האוויר האמריקאי סיפק מידע ממערכת עיקוב סודית שהייתה מסוגלת לנטר את החדירה.
מהמידע שסופק התברר כי התחנה לא בערה מהר כפי שנאס"א העריכה.
בשל טעות של 4% בחישוב, חלקי התחנה התרסקו דרום־מזרחית לפרת', אוסטרליה המערבית, ונמצאו בין אספרנס וראוולינה, בין 31° ל־34° דרום ובין 122° ל־126° מזרח.
תושבי האזור וטייס ראו עשרות הבזקים דמויי זיקוקים ובשלל צבעים כאשר חלקים גדולים של התחנה התפרקו באטמוספירה.
מחוז אספרנס, שבשטחו נפלו החלקים, קנס את ממשלת ארצות הברית ב־400 דולר בגין השלכת פסולת ברשות הרבים.
הקנס שולם רק 30 שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, לאחר ששדרן רדיו אמריקאי גייס את הסכום הדרוש ממאזיניו, ושילם אותו בשם נאס"א.
נער אוסטרלי בן 17 בשם סטן ת'ורנטון מצא 24 חלקים של סקיילאב בביתו באספרנס.
איש עסקים מפילדלפיה הטיס אותו, את הוריו ואת חברתו לסן פרנסיסקו, שם הוא קיבל את הפרס שהבטיח ה־Examiner.
במקרה יצא כי תחרות מיס תבל תוכננה לימים ספורים אחר כך, ב־20 ביולי 1979, בפרת', ולכן פיסה גדולה של סקיילאב הוצגה על הבימה.
ניתוח החלקים שנמצאו הראה כי התחנה התפרקה רק בגובה 16 ק"מ (52,000 רגל) מעל הקרקע, נמוך בהרבה משהוערך.
סקיילאב 5 יועדה להיות משימה קצרה בת 20 יום בה היו מבוצעים ניסויים מדעיים ומסלול התחנה היה מוגבה.
ואנס בראנד (מפקד), דון לינד (טייס) וויליאם לנואיר (טייס משנה) יועדו לטוס במשימה, כאשר בראנד ולינד היו גם הצוות שיועד למשימות החילוץ Skylab Rescue - משימות חילוץ לצוותי התחנה - שמעולם לא נדרשו.
בראנד ולינד התאמנו גם למשימה בה הייתה מכוונת סקיילאב להתרסקות מבוקרת.
לסקיילאב נבנתה תחנת גיבוי שהייתה משוגרת אם שיגור סקיילאב המקורית היה נכשל.
בנאס"א שקלו לשגר את תחנת הגיבוי בכל מקרה, כדי שתהיה תחנה נוספת בחלל בשם "סקיילאב B", אך התוכנית בוטלה לטובת המשך ההשקעה בפיתוח מעבורות החלל.
תחנת הגיבוי מוצגת כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון די.
תוכנית סקיילאב עלתה כ־2.2 מיליארד דולר בין 1966 ל־1974, שהם כ־10 מיליארד דולר בדולרים של 2010. מכיוון ששלושה צוותים בני שלושה אנשי צוות שהו בתחנה סך הכל 510 "ימי־אדם" בתחנה, כל "יום־אדם" עלה כ־19.6 מיליון דולר (בדולרים של 2010), זאת בהשוואה ל־7.5 מיליון ל"יום־אדם" בתחנת החלל הבינלאומית.
סקייטבורדינג הוא ענף ספורט אתגרי.
הענף נכלל לראשונה באולימפיאדת טוקיו שנערכה ב-2021.
הסקייטבורדינג החל להתפתח בתחילת שנות 50, כאשר גולשי גלים מקליפורניה רצו לגלוש כשאין גלים.
הספר והסרט "Dog Town and the Zboys" מתארים את גלישת הסקייטבורד כחיקוי וכאימוץ של תרגילי גלישת גלים.הסקייטבורדים הראשונים הוזמנו בחנות גלישה בלוס אנג'לס.
התחביב התפתח לספורט אתגרי בסוף שנות השישים ובשנות השבעים.
התפתחות הספורט כללה גלישה במגרשי אספלט בעלי שוליים משופעים, ובבריכות שחייה נטושות, שלב מוקדם לפני בניית רמפות מיוחדות לסקייטבורד.
לספורט זה אין חוקים מוגדרים, וביצוע התרגילים נבחן לפי דרגת הקושי ולפי שלמות הביצוע.
במשך השנים פותחו תרגילים רבים (טריקים בלשון הגולשים) ותרגילים חדשים מומצאים מעת לעת.
מקובלת ההבחנה בין גלישת רמפות לבין גלישת רחוב ויש גם רמפות המתאימות לסגנון גלישת הרחוב.
מגרשים מיוחדים בהם מותקנות הרמפות לסקייטבורד נקראים בסקייטפארקים.
ב-1978 המציא אלן גלפנד, "אולי" בפי חבריו, תרגיל שנקרא על שמו וסלל את הדרך להתפתחות תרגילים רבים אחרים.
ביצוע האולי כולל מכה על זנב הסקייטבורד וקפיצה באוויר ללא נגיעה בקרקע.
האולי משמש כבסיס לתרגילים רבים.
גם כיום הוא התרגיל הראשון שצריכים ללמוד על מנת להתחיל להתקדם בסקייטבורדינג מקצועי.
בשנות ה-80 נבנו רמפות ענק והחל להסתמן דור של מחליקים צעירים ששינו את גבולות הספורט ביניהם: טוני הוק, טומי גררו, רודני מולן, טוני מגנוסון, סטיב קאבלרו.
יצרנים החלו לייצר מוצרים מיוחדים כמענה לביקוש שנוצר על ידי המחליקים המקצועיים.
לקראת סוף שנות ה-80 הגיע הסקייטבורד גם לישראל, וכאן קיבל יחס מיוחד ותרבות מיוחדת.
יוטו הוריגומה ומומיג'י נישיאה היו האלופים הראשונים.
ערוצי האקסטרים בטלוויזיה האמריקאית הכניסו חיים בענף והפיצו את ספורט הסקייטבורדינג בארצות הברית ובמערב אירופה כמו גם במקומות אחרים כמו בישראל.
אתרי אינטרנט של כתבי עת ואתרים פרטיים הכניסו את הספורט הזה לתרבות האינטרנט.
כאשר עוברים במקומות שגולשי הסקייטבורד נמצאים בהם (ספוטים) רואים לעיתים קרובות שמישהו מצלם ובדרך כלל צילום וידאו.
סרטוני הסקייטבורד האלה והתמונות מופצים אחר כך בגאווה.
גולשי הסקייטבורד המקצוענים המצליחים בתחרויות והמופיעים בערוצי האקסטרים בטלוויזיה משתתפים בסבבי הדגמה ותחרויות של סקיטבורד והם במעמד של כוכבים כמעט כמו כוכבי הטלוויזיה והקולנוע.
גם משחקי המחשב ומכונות המשחק האלקטרוניים המקובלים כל כך בתקופתנו הדיגיטלית כוללים משחקי סקייטבורד הזוכים להצלחה.
הסקייטבורדינג החל להתפתח כספורט אקסטרים בשנות ה-60 של המאה ה-20. ערוצי הספורט בטלוויזיה ורשת האינטרנט העלו את הספורט הזה למודעות והוא הפך מספורט של בודדים לספורט נפוץ.
יש אומרים שבארצות הברית ישנם כמיליון סקייטבורדרים פעילים.
מטבעו זהו ספורט עירוני ורוב האוכלוסייה גרה בערים: מדרגות, מעקות, שפות מדרכה מוגבהים, רווחים שאפשר לגשר עליהם בקפיצה וכדומה.
סביב ספורט הסקייטבורדינג התפתחה תרבות אופיינית של מוזיקה ושל לבוש מיוחד הכולל בנוסף לנעליים גם כובע וגם בגד עליון.
הסקייטבורד עצמו עבר שינוי מימיו הראשונים והיום סקייטבורד מקצועי מורכב מלוח עץ רב שכבתי גמיש וחזק, צירי פלדה מתוכננים בקפידה המהודקים ללוח בברגי פלדה חזקים.
הגלגלים עשויים מאוריטן וכוללים מיסבי כדוריות לסיבוב קל ללא חיכוך ובאיכות וחוזק גבוהים.
הבלאי הרב של חלקי הסקייטבורד והנעליים של הגולש מניעים עימם תעשייה שלמה.
יום הסקייטבורד הבינלאומי הוכרז על ידי אגודת הסקייטבורד הבינלאומית של חברות הסקייטבורד.
הוא מתקיים, גם בישראל, בתאריך ה-21 ביוני.
מעבר לכך אבי הגיע לתוצאות מדהימות באליפויות בינלאומיות, כמו Gravity games,Dew tour,munster world cup, Tampa pro.
כיום, לוזיה עוסק בתכנון סקייטפארקים מקצועיים מבטון בשיתוף עם חברות בניה מתמחות בתחום, עד היום הוא היה שותף לבניית: סקייט פארק גלית בת"א, סקייט פארק זכרון יעקב, סקייט פארק הרצליה, סקייט פארק כפר סבא וסקייטפארק באר שבע.
הסקייטבורד כבר מזמן איננו ענף ספורט מחתרתי אבל מעט מאוד רשויות מקומיות בנו מתקני סקייטבורד בתחומן, משרד הספורט איננו תומך, והרצון של סקייטרים רבים לגלוש בעיר נתפס כהפרעה לציבור וכפגיעה ברכוש.
ובשנת 2016 נפתח הסקייטפארק הציבורי הראשון בחיפה (לפניו היה סקייטפארק שנבנה בתוך פארק הספורט האתגרי "האקס-פארק" ותוכנן על ידי ליאור צלרינג וגדי נאור) והסביבה ומאז הסקייטפארק משמש הסקייטפארק הפופולרי ביותר בתחום בתוך אזור חיפה.
בשנת 2007 החל סבב התחרויות החדש בארגון מגזין האקסטרים "אדרנלין" ובניהול העורכים שי גיטרמן וליאור צלרינג התחרות הראשונה תתקיים בסקייטפארק חיפה.
סקייטים היא ברית חברות תעופה אשר נוסדה ב־22 ביוני 2000 והיא ברית חברות התעופה השנייה בגודלה בעולם, אחרי סטאר אלייאנס.
החל מינואר 2024, סקייטים מורכבת מ־19 חברות תעופה פעילות מחמש יבשות ופועלת עם הסלוגן "דואגים לך יותר".
צוות הניהול המרכזי שלה, ממוקם באמסטלפיין, הולנד.
מטוסי חברות סקייטים מקיימים 10,770 טיסות ביום בממוצע, ל־1,050 יעדים ב־166 מדינות.
נכון ליולי 2024 הטיסה סקייטים 437 מיליון נוסעים בשנה (נכון לשנת 2023).
לצד שירותי הנוסעים, מפעילה סקייטים ברית מטענים בשם "", המשותפת לעשר חברות תעופה, ובה חברות כל חברות הברית.
איסוף ושימוש במיילים באופן נוח בכל חברות הברית.
הדדיות בנגישות ליותר מ־750 טרקליני שדה תעופה של כל חברות הברית ברחבי העולם.
מקום מובטח ללקוחות העלית של תוכניות הנוסע המתמיד של חברות הברית.
הליכי בידוק אחידים ללקוחות כל החברות.
הנהגת שירות לקוחות ברמה דומה בחברות הברית.
מערך הזמנות מאוחד לכל חברות הברית.
הנוסעים מקבלים מידע מדויק ומתוזמן בטיסה.
בנוסף לשפת האם של כל מוביל, מדברים אנגלית בכל טיסה.
נכון לספטמבר 2024, חברות התעופה הבאות חברות בסקייטים:
אייר פראנס – צרפת (חברה מייסדת)
אארומקסיקו – מקסיקו (חברה מייסדת)
דלתא איירליינס – ארצות הברית (חברה מייסדת)
KLM – הולנד (חברה מייסדת)
קוריאן אייר – קוריאה הדרומית (חברה מייסדת)
אייר אירופה – ספרד, מקושרת לאייר פראנס.
קניה איירווייז – קניה, מקושרת ל-KLM.
צ'יינה איסטרן איירליינס – סין
סקנדינביאן איירליינס – דנמרק, נורווגיה, שוודיה
מידל איסט איירליינס – לבנון
אאוסטרל ליניאס אאריאס – ארגנטינה
נורת'ווסט איירליינס – ארצות הברית
צ'יינה סאות'רן איירליינס – סין
קונטיננטל איירליינס – ארצות הברית
סקייטפארק הוא מתקן ספורט שתוכנן ונבנה כך שהוא מתאים במיוחד לסקייטבורדינג.
סקייטפארקים מתאימים גם לרכיבה על סקוט(מאנגלית: scoot ובעברית: "קורקינט פעלולים") וכן יכולים להתאים גם לגלגיליות ולאופני פעלולים אך זאת בתנאי שנבנו בצורה מתאימה ומחומרים נכונים (שאם לא משקל האופניים עלול לפגוע בתקינות מתקני הפארק).
המתקנים העיקריים בסקייטפארק הם רמפות בצורת חצי צינור, רבע צינור, צינור מלא (נדיר יותר), מעקות, מדרגות, תיבות, פירמידות, משטחים משופעים, רמפות גבוהות, בריכות, אבני שפה וכדומה.
סקייטפארקים יכולים להיות בבעלות פרטית או ברשות הרבים.
הכניסה לפארקים פרטיים כרוכה בדרך כלל בתשלום.
בארצות הברית ובאירופה פארקים פרטיים רבים הוקמו בתוך מבנים או תחת גג.
הפארקים הציבוריים בדרך כלל אינם מקורים, אך חלק מהפארקים הציבוריים בארצות הברית, למשל, הוקמו מתחת לגשרים של אוטוסטרדות.
סקייטפארקים נבדלים זה מזה בחומרי הבניין העיקריים מהם הם בנויים:
סקייטפארקים החלו להבנות בארצות הברית בשנת 1976. הפארקים הראשונים היו בצורת בריכה או קערה, חצי צינור או צינור ונבנו בעיקר מבטון במגרשים לא מקורים.
רוב המתקנים הפרטיים נבנו במהירות ללא תכנון מתאים, על מנת לנצל את הביקוש למתקני סקייטבורד ולהשיג רווח מהיר ולכן לא המשיכו לפעול לאורך זמן.
השפל של תחילת שנות התשעים והתאוששות ענף הסקיטבורד שבאה אחריו הביאו לתכנון ובנייה זהירים, כאשר סקייטפארקים נבנו בשלבים של תכנון ובנייה תוך כדי בדיקה שהסקייטפארק משתלב בסביבה ושהמתקנים בו מתאימים לספורט ומאפשרים שפע מסלולים והזדמנויות לסקייטרים.