tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נירה אורני ורחל אלתרמן, 1995. הפקעות קרקע: היחיד מול הציבור – ההסדר בישראל במבט בינלאומי משווה, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן וארזה צ´רצ´מן, 1998. הגברת יעילות הניצול של קרקע עירונית למגורים.
בשיתוף מאיר גרון, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן, 1998. השמירה על קרקע חקלאית מול לחצי העיור: האם ניתן ללמוד מניסיונן של מדינות אחרות?
המדען הראשי והרשות לתכנון ולפיתוח החקלאות, ההתיישבות והכפר שבמשרד החקלאות
לירית מרגלית ורחל אלתרמן, 1998. מהיטלים ועד הסכמים: דרכים לשיתוף יזמים בנטל פיתוח והקמה של מוסדות ושירותי ציבור, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן, 1999. בין הפרטה להמשך הבעלות הלאומית: מדיניות קרקעית עתידית לישראל, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ירושלים
נורית קורן ורחל אלתרמן, 1999. בקרת העיצוב בישראל: בין חופש היצירה האדריכלי ליעדי התכנון הציבורי, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן ותמי סתו, 2001. עימות והסכמה ביד הלשון: יחסן של תוכניות עירוניות ואזוריות למגזר הערבי בישראל, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב
רחל אלתרמן ואיריס האן, 2004. הכלים לשמירה על שטחים פתוחים: מה ניתן ללמוד ממדינות אחרות וליישם בישראל.
הקרן הקיימת לישראל והמרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן וטל צפריר, 2004. היבטים משפטיים ומינהליים של בנייה לגובה: הצורך בשינוי מדיניות.
המרכז לחקר העיר והאזור, ומוסד שמואל נאמן, הטכניון בשיתוף משרד הפנים
רחל אלתרמן ועינת גבריאלי, 2008].
בין מרכוז קיצוני לביזור קמצני: תוכניות שבסמכות מקומית לפי חוק התכנון והבנייה, מוסד שמואל נאמן
אביבה צוברי ורחל אלתרמן, 2008. בין מטרות ציבוריות למטלות פרטיות: הסכמים בין יזמים לרשויות התכנון – הדוגמה של תל אביב, המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
חדוה חברוני ורחל אלתרמן, 2008. צדק חלוקתי במקרקעין: תוכניות חלוקה חדשה לפי חוק התכנון והבניה.
המרכז לחקר העיר והאזור ומוסד שמואל נאמן
רחל אלתרמן, 2009. מגדלים כושלים: בעיית התחזוקה ארוכת הטווח במגדלי מגורים.
המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
רחל אלתרמן ושרה גזית ויצמן, 2009. החוליה החלשה: נספחי בינוי וחוק התכנון והבניה המרכז לחקר העיר והאזור, הטכניון
דורון דרוקמן ורחל אלתרמן, 2010. מקונפליקט לשיתוף: זיהוי פוטנציאל ההתנגדויות הצפוי לתוכניות בנין עיר, סדרת מחקרי המרכז לחקר העיר והאזור
שירה ברנד ורחל אלתרמן, 2010. הזכות שקמה על יוצרה: תביעות לפיצויים בגין נזקי תכנון בישראל, סדרת מחקרי המרכז לחקר העיר והאזור
דפנה כרמון ורחל אלתרמן, 2011. התשמע קולי?
הזכות להתנגד בפני מוסדות התכנון בחוק ובפועל, סדרת מחקרי המרכז לחקר העיר והאזור
רחל אלתרמן, אמילי סילברמן, וחיים פיאלקוף, 2012. דיור בר השגה: כלים של תכנון סטטוטורי ומדיניות מקומית.
ניר מועלם ורחל אלתרמן, 2013. דיור בר השגה בישראל – היבטים משפטיים.
רוית חננאל ורחל אלתרמן, 2015. נטורי קרקע: הערכים והשיקולים מאחורי המדיניות הקרקעית בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד
רחל אשד (נולדה ב-31 במרץ 1951) היא משוררת וציירת ישראלית.
אשד נולדה בדגניה א' להורים ניצולי שואה שעלו לארץ בשנת 1947. כשהייתה בת שנתיים וחצי עברה משפחתה לרמת החייל בתל אביב.
למדה בבית הספר היסודי ברמת החייל ולאחר מכן בגימנסיה העברית "הרצליה" במגמה דו-לשונית.
בתקופת מלחמת ההתשה התגייסה אשד לצה"ל ושירתה שירות מלא כחובשת תעופתית בחיל האוויר בבית הספר לטיסה בחצרים.
עם תום שירותה הצבאי למדה תפאורה ותלבושות בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1972 עברה ללמוד ציור באקדמיה לאמנות Central School of Art & Design בלונדון.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים חזרה אשד לארץ והתנדבה ככוח עזר סיעודי במחלקת כוויות בבית החולים תל השומר.
בעקבות המראות הקשים שראתה בבית החולים חוותה טראומה ונאלצה להפסיק את לימודיה, היא עזבה את תחום הציור והתמקדה בכתיבת שירה.
שיריה של אשד התפרסמו בכתבי העת עתון 77, שבו ופסיפס, בעיתונים הארץ, דבר, ידיעות אחרונות וישראל היום, וכן בכתבי עת בארצות הברית.
בשנת 2003 חזרה לצייר, ועד כה הוצגו ציוריה בשתי תערוכות יחיד, בצוותא - בשנת 2008, ובגלריית מחניים - בשנת 2013 ובעוד מספר תערוכות קבוצתיות.
ציוריה מעטרים את כריכות מרבית ספריה.
בקיץ 2020 השתתפה בתערוכה בינלאומית בקטוביץ שבפולין במסגרת הפסטיבל לאמנות נאיבית.
הייתי רק מפרץ, הוצאת עקד, 1988
הבטחות קטנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995. תורגם לאנגלית בידי המשורר דויד קופר וראה אור בארצות הברית בהוצאת Mayapple Press, 2006
שקופה בחלון, הוצאת כרמל, 1999
רגש הוא מותרות, הוצאת כרמל, 2007
אין חתול בארנק, הוצאת סטימצקי, 2012
געגוע לזמן שיגעון, הוצאת עתון 77, 2019
פרס אקו"ם ליצירות המוגשות בעילום שם, תשנ"ב - על כתב היד של ספרה הבטחות קטנות
פרס ברנשטיין לשירה עברית מקורית, תשס"א - על ספרה שקופה בחלון
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, תשע"ז
רחל גלון (3 באפריל 1926 – 17 באפריל 2023) הייתה אנטומולוגית ישראלית, פרופסור במחלקה לפרזיטולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אביה, יהודה רבינוביץ', היה דור תשיעי לבעש"ט; סבה, אהרן, היה בן למשפחת סוחרי טקסטיל מברדיצ'ב.
בני המשפחה פתחו מספר סניפים באימפריה הרוסית, אולם רכושם הוחרם בידי כוחות המהפכה הקומוניסטית.
אמה, דינה לבית שפירא, בת לאב סוחר עצים, גדלה בעיירה דרז'נה, אוקראינה ולמדה שנתיים רפואה, עם פרוץ המהפכה גויסה כאחות לצבא הבולשביקי.
הוריה עלו לארץ ישראל מרוסיה ב-1922 במסגרת תנועת "החלוץ".
הם נדדו בישראל במשך 11 שנה, עבדו בעבודות זמניות ונדדו בכפר יחזקאל, המושבה כנרת ועתלית, עד שב-1933 רכש יהושע חנקין את אדמות כפר ויתקין והם היו בין שלושים המשפחות שהקימוהו.
במחזור שלה למדו הסופר שבתי טבת, הכנר חיים טויב, המהנדס משה אפשטיין, מבקר התרבות אורי אפשטיין והאדריכל אברהם שפירא.
בקיץ 1943 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית.
במשך שנתיים התגוררה בביתה של חמדה בן-יהודה, אלמנתו של אליעזר בן-יהודה והייתה מזכירתה האישית.
למדה במשך שנתיים בפקולטה לביולוגיה בהר הצופים ואחר-כך עברה ללמוד במחזור השני של לימודי החקלאות ברחובות.
ב-1947, בהיותה בת עשרים ואחת, סיימה תואר שני במדעי החקלאות.
עבודת התזה עסקה בהשפעת הקולכיצין על חלוקת הכרומוזומים בנחשוני האבקה של הצמח; היא נעשתה על פי רעיון של פרופ' ארנסט ברגמן, בהנחייתו של פרופ' משה פלאוט.
מהמחזור שלה ברחובות יצאו הפרופ' יצחק הרפז, אבי מראנו, פנחס שפיגל וד"ר שושנה יתום.
מהמחזור שלה בעברית יצאו הפרופ' מיכאל פלדמן, חפציבה איל-גלעדי, עזרה זהר ומיכאל קוסטא.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית הכירה את אריה גלון והם נישאו במאי 1948. מספר חודשים לאחר החתונה גויסה לצה"ל, היא נשלחה לקורס מפקדות ושירתה כקצינת ח"ן ואחר-כך כממונה על הפרסומים בחיל הטכנאים (שלימים אוחד עם חיל ההנדסה).
ב-1950 עברה לחיל המדע כמשרתת קבע.
בחמ"ד עבדה על הפיזיולוגיה של היתושים.
בשנים 1953–1955 שהתה גלון עם בעלה באורבנה, אילינוי, הם עשו דוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין: רחל באנטומולוגיה ואריה בכימיה.
עבודת הדוקטור שלה הייתה בנושא: "יכולת הניצול של סוכרים בעלי מבנה שונה על ידי יתושים וזבובים", בה היא גילתה כי זבובי בית יכולים לפרק לקטוז ולחוש במתיקותו והיא נעשתה בהנחיית פרופ' גוטפריד פרנקל.
ב-1963 השתתפה בקורס בינלאומי בנושא: "שימוש באנרגיה אטומית בחרקים", שהתקיים בפלורידה מטעם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
לאחר שובה לישראל ב-1956, ניהלה גלון את המחלקה לאנטומולוגיה במכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה ועמדה בראשה עד 1978. ממייסדי החברה האנטומולוגית בישראל ב-1962.
בשנים 1965–1972 לימדה פיזיולוגיה של החרקים במחלקה לביולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בדרגת פרופסור חבר; ב-1969 החלה ללמד אנטומולוגיה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974–1975 הייתה פרופסור אורח בבית ספר לרפואה של הטכניון ולימדה אנטומולוגיה רפואית.
ב-1977 עזבה את המכון למחקר ביולוגי ועברה לאוניברסיטה העברית כפרופסור מן המניין, בשנים 1978–1982 עמדה בראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-1985, לאחר שובה משבתון בארצות הברית, עברה למחלקה לפרזיטולוגיה בבית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1987–1993 עמדה בראש המכון למיקרוביולוגיה בפקולטה לרפואה.
כיהנה כיושבת ראש הוועדה לדירוג מקצועות מדעי הטבע והמדעים המדויקים באוניברסיטה העברית.
ב-1996 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
בין תלמידיה: פרופ' יואל מרגלית, מגלה הבצילוס טורינגזיס וזוכה פרס טיילר לאקולוגיה, פרופ' אלון ורבורג, פרופ' בועז יובל וכריסטין מנגו (לימים חברת קונגרס בקניה).
הייתה חברה בוועדה העליונה לדירוג מחקר בשירות המדינה.
לאחר פרישתה טיפלה בדירוג חוקרי המכון לחקר הימים והאגמים.
הייתה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנים 2002–2006 פרסמה מעל חמישים מאמרי מדע פופולרי באנטומולוגיה בעיתון הילדים "ראש גדול – ירחון מדע לצעירים".
עסקה בברידג' מגיל צעיר וזכתה בפרסים רבים.
ב-1969 ייסד ד"ר תומאס אודיהמבו בניירובי, קניה את "המרכז הבינלאומי לפיזיולוגיה ואקולוגיה של החרקים" – ICIPE (International Center of Insect Physiology & Ecology), בחסות קונסורציום אקדמיות בינלאומי והבנק העולמי.
כנציגת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, גלון שימשה מעת הקמת המרכז כאחד מהמנהלים המדעיים החיצוניים עד לשנת 1994 ולקחה בו חלק בתפקידים שונים: אחראית על חקר הקרציות והצה צה במרכז, חברה בחבר הנאמנים, רכזת הוועדה המדעית והממונה על מתן המדליה השנתית.
במרכז הוקם מסלול לתארים מתקדמים וגלון לימדה בו.
בשנים 1969–1973 פעלה באפריקה מטעם המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ הישראלי בסיוע, הכשרה והדרכה ברפואה ובחקלאות.
בשנות השבעים עבדה בתחנת שדה לגידול המוני ועיקור של זבוב הצה צה בטאנגה, טנזניה, בחסות הסוכנות לפיתוח בינלאומי של מחלקת המדינה של ארצות הברית (U.S.
ב-1974 ארגנה את כנס אוהלו במעלות בחסות המכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.
ב-1975 ארגנה כינוס בנושא אקטופרזיטים של בקר במסגרת מרכז CIAT בקולומביה.
ב-1977 העבירה סמינר נייד בארצות אמריקה הדרומית בנושא זבוב הים התיכון ביחד עם פרופ' אלכס טהורי וד"ר יורם רסלר.
ב-1980 מונתה לחברת מועצה של הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי (International Congress of Entomology), ב-1987 מונתה לנשיאת מועצת הקונגרס.
ב-1996 כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-20 בפירנצה, איטליה וב-1992 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-19 בבייג'ינג, סין.
בשנים 1981–1992, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, השתתפה המחלקה לפרזיטולוגיה בעברית בעשרות מחקרים עם המחלקה לאנטומולוגיה של אוניברסיטת עין שאמס במצרים.
ב-1984 עשתה שבתון במכון הבריאות הלאומי (National Institute of Health) בבתסדה, מרילנד שליד וושינגטון.
ב-1987 עשתה שבתון במחלקה לאנטומולוגיה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בזייברסדורף הסמוכה לווינה.
ב-1992 הייתה McArthur distinguished visiting professor במרכז למדע החרקים, אוניברסיטת אריזונה.
שימשה כיועצת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית והשתתפה בכנסים רבים שלה בנושא טכניקות עיקור זכרי חרקים וכיועצת אנטומולוגית לארגון הבריאות העולמי.
בשנים 1997–2000 כיהנה כמנהלת אזורית לשיתוף פעולה מדעי ישראלי-מצרי, במסגרת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר הפועל תחת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
במסגרתו התקיימו כנסים ומחקרים משותפים ישראלים-מצרים, ביניהם פרויקט חיפושית חדקונית התמר.
רחל גלון התגוררה ברמת חן, רמת גן; הייתה נשואה לאריה גלון מנהל חברת כימיקלים ופרופ' לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עד למותו ב-1995; אחיו, עזרא גלון, היה פרופסור לגנטיקה של הצמח במכון ויצמן למדע.
לרחל גלון שני ילדים: הבכור, ד"ר אייל גלון, הוא רופא שינים; הצעירה, מירב אחישר, היא פרופ' למדעי המוח במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית; בעלה, אהוד אחישר, הוא פרופ' למדעי המוח במכון ויצמן.
הנושא המרכזי של מחקריה היה זיהוי המרכיב הכימי של הדם שמביא את מוצץ הדם לאכילה (פאגו סטימולנט).
נחקרו יתושים שונים, זבובי צה צה, פרעושים, קרציות ועלוקות.
פרסמה למעלה מ-170 מאמרים בכתבי עת מדעיים, מתוכם תשעה ב-Nature ושניים ב-Science.
ביחד עם ד"ר סיסטר מרי ליהי פרסמה כתבה ב-Nature בנושא פרומונים שגורמים להתגודדות אצל קרציות.
גלון בדקה את התנהגות האכילה של נקבת היתוש אאדס אייג'יפטי (Aedes aegypti) מוצצי דם.
בדם מצוי ריכוז חלבון הנחוץ ליתושה לצורך ייצור הביצים.
רק 2-1% מעורנו הוא דם ואין אפשרות סטטיסטית שהיתושה תדע אחרי החדרת החדק לרקמה מתי הגיעה לכלי דם והיא יכולה להתחיל לשאוב ולמצוץ אותו.
גלון יצרה קרום מחקה-עור ומתחתיו חיממה תמיסות שונות בטמפרטורות חום גוף.
היא גילתה שהיתושה מזהה את הדם אחרי שבאה במגע עם ATP.
היא בדקה זאת גם בקרצית המערות, וגילתה שהן מוצצות דם לאחר שבאו במגע עם גלוטתיון, חומר הנמצא בכמויות גדולות בכדוריות דם האדומות.
גלון בדקה את זיהוי הדם של זבוב הצה צה מסוג גלוסינה אוסטני (Glossina austeni) וגילתה שהוא דומה לזה של יתושת אאדס אייג'יפטי.
ביחד עם ד"ר מרטין רייס האכילה יתושים וזבובי צה צה בשתי פרקציות שונות: האחת בעלת ריכוז של טסיות והשנייה של כדוריות דם חסרי טסיות.
החרקים העדיפו את מקטע הטסיות.
העבודה הזו מצביעה על כך שהמנגנון שהגוף פיתח לתיקון נזקים ומפעיל את הטסיות לבוא ולתקן את הנזק, מנוצל על ידי היתוש לזיהוי הדם ולמציצתו.
פרסמה עם מרטין רייס ויואל מרגלית סדרת עבודות שתיארו את איברי החוש על גפי הפה של זבוב הצה צה.
ביחד עם אנה לישה (מסרדיניה) ערכה רישום אלקטרוני של תגובת איברי תאי החוש הנמצאים בחדק יתוש הקולקס (Culex pipiens) ובאים במגע עם הדם, והראתה את עדיפותו של ה-ADP על ה-ATP וה-AMP.
1988 – נבחרה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי.
1991 – נקרא אולם על שמה במרכז ICIPE.
1992 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-19 בביג'ינג, סין.
1996 – נבחרה כעמיתת כבוד של החברה האנטומולוגית האמריקאית.
1996 – נבחרה לחברת כבוד של מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי.
1996 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-20 בפירנצה, איטליה.
1996 – זכתה באות יקירת הגנת הצומח.
1998 – על שמה נקרא העכביש זלוטוס גלוני (Zelotes galuni) שגילה הד"ר גרשם לוי.
2001 – זכתה באות יקיר העיר רמת גן.
2007 – זכתה בתעודת הוקרה מאוניברסיטת אילינוי על הישגים לבוגרת מצטיינת.
רחל (חלי) בן נון (נולדה בשנת 1953) היא יזמית ומנכ"לית חברות, מובילה למעלה משלושים שנה בתחום ההיי-טק, הייתה אחת המקימות והמנכ"לית של הראל תקשורת בע"מ ושל הראל נט, ושל חברות היי-טק נוספות.
בן נון נולדה בשנת 1953 בראשון לציון, למדה בגימנסיה הריאלית בראשון לציון, ובצבא הדריכה בנושאי מתמטיקה ופיזיקה בקורס טיס.
כבר מילדותה אהבה מאוד הנדסה ויזמות, וכבר אז ידעה שאלה יהיו התחומים שהיא תעסוק בהם במהלך חייה.
לאחר מכן, למדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וסיימה עם תואר ראשון ושני בהנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1988 הייתה אחת המקימות והמנכ"לית של אראל תקשורת בע"מ, חברה שעסקה בתחום העברת מסרים בעולם התקשורת והונפקה בנאסד"ק בשנת 1994. בשנת 1995, הייתה אחת המקימות והמנכ"לית של אראלנט, חברה אשר עסקה בטלפוניה אינטרנטית, והונפקה בבורסת תל אביב בשנת 2000. בהמשך עסקה בטכנולוגיה עילית לחקלאות בחברות אורגניטק אינק, ו-אורגניטק בע"מ.
כיום בן נון היא יו"ר פעילה של חברת רדקום, משקיעה בסטארט-אפים ומנהלת טכנולוגית בהתנדבות של חברת Rishon Start Up.
עד לפטירתו, חיה בן נון בזוגיות עם זהר זיסאפל.
בן נון היא אם לשלושה ילדים, אחד מהם הוא המנכ"ל של חברת "Argus", שעוסקת באבטחת סייבר למכוניות.
בנוסף מתעניינת בן נון מתעניינת בסוגי אומנות שונים.
בן נון צברה ניסיון מעמיק בתחום העברת מסרים, טלפוניה אינטרנטית, מערכות וידאו, תכנון ופיתוח של מערכות חומרה ותוכנה, וניהול כללי, מתמחה בתקשורת בין מחשבים, וניהול חברות בשוק ההון הישראלי ובבורסת נאסד"ק, ויזמה והובילה חברות רבות בתחום ההיי-טק הישראלי.
בנוסף, בן נון עסקה בטכנולוגיה לחקלאות.
כיום, בן נון משקיעה ותורמת לסטארט-אפים, יו"ר פעילה של חברת "רדקום בע"מ", חברה שעוסקת בטכנולוגיה חדשה שמקדמת את המהפכה של שימוש נרחב יותר בשמירה של נתונים בענן.
בנוסף, עוזרת בן נון ומייעצת לנשים בתחילת דרכן, אשר רוצות להצטרף לעולם ההנדסה והיזמות.
רחל ברגשטיין (נולדה בשנת 1939) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ברגשטיין התאמנה בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1952 זכתה ברגשטיין במדליית ארד במשחה ל-100 מטר בתוצאה של 1:40.9 דקות, אחרי ויויאן חסון שקבעה שיא ישראלי חדש לנוער של 1:37.4 דקות, שיפור לשיא הישראלי של אסתר וייסליצר מהפועל חיפה (1:37.8 דקות) וש.
לנדס מברית מכבים עתיד (1:40.8 דקות).
בתחרות שנערכה בכפר המכבי בסוף אוקטובר 1953 קבעה ברגשטיין במשחה ל-150 מטר מעורב שיא ישראל חדש של 2:32.2 דקות, שיפור לשיא הקודם (2:39.8 דקות).
באליפות הקרב רב הראשונה שנערכה בישראל, ברמת השופט, בתחילת אוקטובר 1954 זכתה ברגשטיין במקום הראשון עם 1523 נקודות, לפני אילנה רייזנר חברתה לקבוצה (1006 נקודות) ונועה מוזר מהפועל תל עמל (1004 נקודות).
בתחרות שנערכה במזרע בנובמבר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראל חדש, שיא יסוד של 3:31.5 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1956 זכתה ברגשטיין במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:17.1 דקות, אחרי שושנה ריבנר (1:09.3 דקות) ולפני דורית שרצר (1:19.6 דקות).
רחל דייטש (נכתב לעיתים: דויטש; 1868–1965), המכונה גם "רוחל דה-בובה", הייתה המיילדת המדופלמת הראשונה ביישוב העברי.
היא פעלה כיובל שנים בצפת וסביבותיה ויילדה כ-50 אלף תינוקות.
רחל דייטש נולדה בצפת והתייתמה מהוריה בגיל צעיר.
היא גדלה אצל סבה, הרב שמואל הלר, רבה של צפת.
דייטש נישאה בגיל 17 ליצחק, אברך בן 19, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
לאחר שבעלה חלה ורותק למיטתו, החליטה דייטש, בעצת סבה, לצאת לחוץ לארץ כדי ללמוד מקצוע.
הסב הפקיד בידי נכדתו מכתב המלצה המיועד לבנימין זאב הרצל.
בשנת 1898 הגיעה דייטש לווינה, יחד עם שניים מילדיה.
היא פגשה את הרצל שהציע לה ללמוד מיילדות בצורה מקצועית, על מנת שתוכל לעבוד במושבות בארץ ישראל.
דייטש נועצה גם באדמו"ר מוויז'ניץ, שנתן לה את ברכתו והחלה בלימודים, שהוצאותיהם מומנו על ידי הרצל.
עם תום לימודיה בבית הספר למיילדות בווינה, אותם סיימה בהצטיינות, שבה דייטש לארץ ישראל ועבדה כמיילדת במושבות.
לאחר מכן שבה לצפת, שם עבדה כחמישים שנה.
היא פרשה מעבודתה בגיל 86 ועזבה את צפת למשך שנה, על מנת לנוח מקריאות הלילה.
בגיל 92 נכחה בפעם האחרונה בלידה, כאשר נולד נינה רפי בן-גור.
על פי ההערכות, דייטש יילדה במהלך שנות עבודתה כ-50 אלף תינוקות.
דייטש הלכה לעולמה בשנת 1965 ונקברה בבית העלמין העתיק של צפת.
המצבה של קברה עוצבה בדומה לקבר רחל בבית לחם.
עיריית צפת הנציחה את זכרה בשלט על גבי ביתה של דייטש בעיר העתיקה.
רחל גרא-שטיינברג (1936 - 13 בפברואר 2023) הייתה אמנית רב תחומית, התפרסמה כתכשיטנית, ציירת, קרמיקאית, פסלת ואשת עסקים.
היא נחשבת לאחת מילדי טהראן, אף כי נולדה בישראל.
גרא גדלה בתל אביב, בשכונת נווה צדק, להוריה יהודית ואברהם שטיינברג, ילידי פולין.
בשנת 1939, בהיותה בת שלוש, נסעה עם אמה לפולין לביקור משפחתי.
בשהותן שם, פרצה מלחמת העולם השנייה וכתוצאה מכך נמנעה מהן האפשרות לחזור ארצה.
גרא ואמה ברחו מזרחה לצד הסובייטי, לעיר לבוב ושם עצרו אותן אנשי הגסטאפו.
באזור זה, אשר נתפס על ידי הצבא האדום ב-19 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נעצרו שתיהן על ידי חיילים רוסים, אשר הגלו אותן ,עם נתינים פולניים אחרים, למחנה עבודה בסיביר בהרי האורל.
כעבור כשנתיים הממשלה הרוסית שחררה אותן, והן נסעו דרומה לעיר טשקנט.
עם חתימת הסכם בין ממשלת פולין בגולה (לונדון) ובין ממשלת ברית המועצות ביולי 1941, הורשו עשרות אלפי הפליטים הפולנים, כולל ילדים, שבשטחי ברית המועצות להתגייס לצבא הפולני תחת פיקודו של הגנרל אנדרס.
בעיר טשקנט נפתח משרד לטיפול בילדים יתומים יהודים ושאינם יהודים.
המשרד לא קיבל אליו את גרא כיוון שלא הייתה יתומה, אך אמה הצליחה לדחוף אותה לרכבת
מסע היתומים ברכבת הוביל אותם לטהראן.
הילדים הובאו למחנה צבאי אנגלי נטוש בו שהו כארבעה חדשים, עם חיילי צבא אנדרס.
המסע מטהרן לישראל נמשך כמה חדשים, דרך עומאן, עדן, שיט על גבי אניה לאורך ים סוף עד פורט סעיד במצרים.
מפורט סעיד, נמשך המסע ברכבת, שהביאה את גרא עם ילדי טהראן לעתלית שם פגשה את אביה.
גרא נחשבה לאחת מילדי טהראן אף כי הייתה צברית, ילידת הארץ.
סיפורה זה של גרא מתועד בסרט: ילדי האודיסיאה.
סרט זה הופק בגרמניה, בשנת 2008, על ידי סטפן פוגל ובו מתראיינים חמישה מילדי טהרן, ביניהם רחל גרא.
גרא למדה בבצלאל בשנים 1958–1959, ובשנים 1960–1962 למדה ציור בארנים, אצל האמן מרסל ינקו.
נודעה כתכשיטנית מיוחדת אשר יצירותיה נרכשו על ידי ידוענים כליז טיילור, פיטר יוסטינוב, דני קיי, יפה ירקוני, שושנה דמארי, נינה סימון, הנסיכה גרייס קלי ואחרים.
בשנים 1960–1976 התגוררה בקריית-עמל (כיום קריית טבעון) ובהמשך קבעה את מגוריה ביפו.
רחל הייתה נשואה לאמן אלי גרא, יליד שכונת בורוכוב בתל אביב, שהיה גם שחקן תיאטרון, ממנו התגרשה כעבור 5 שנות נישואין.
בדברי ההספד מפי ליאורה גולדנברג-שטרן סיפרה שבראיון שנתנה רחל לרותי קדוש בשנת 2013 אמרה: על פי צוואתה, בחרה שלא לקיים הלוויה ותרמה את גופתה למדע.
רחל הֶבֶּר (נולדה ב-5 באוגוסט 1967, כ"ח בתמוז ה'תשכ"ז) היא אשת חינוך ויושבת ראש עמותת "מתנת חיים", כלת פרס ישראל בתחום מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
נולדה בירושלים לאברהם ושרה כץ, אנשי חינוך, בת בכורה מתוך חמש בנות.
בגיל 12 נסעה עם משפחתה לשליחות בשיקגו שבארצות הברית.
לאחר שנתיים חזרה המשפחה לישראל.
בגיל 19 התחתנה עם אברהם ישעיהו הבר.
למדה הוראה בסמינר בית יעקב ועבדה כמורה, כמחנכת וכמנחת סטודנטיות להוראה בסמינר "בית יעקב".
בשנת 2009 ייסד בעלה יחד איתה את עמותת "מתנת חיים", שמטרתה לסייע במציאת תורמי כליה למען חולי כליות בישראל.
במהלך מגפת הקורונה בישראל נדבק בעלה בנגיף, וב-23 באפריל 2020 נפטר מסיבוכי המחלה.
לאחר מותו מונתה רחל ליושבת ראש העמותה, ובמקביל המשיכה לעבוד בהוראה.
במסגרת פעילותה בעמותה נפגשת רחל הבר עם מנהלי מחלקות ומתאמי השתלות במרכזים רפואיים, מעבירה הרצאות על תרומת כליה, נמצאת בקשר עם ממתינים להשתלה ועם תורמים בתהליכי תרומה, ומבקרת תורמים בבתי חולים.
בנוסף, היא מנהלת את עובדי המשרד ומתנדבי העמותה.
מתחילת כהונתה ועד שנת 2023 בוצעו מעל 600 תרומות כליה באמצעות העמותה.
בשנת 2023 זכתה בפרס ישראל למפעל חיים על פעילותה.
ועדת הפרס ציינה בנימוקיה כי היא "מפיחה בחולי הכליה רוח חיים ותקווה לחיים: היא מלווה את התורמים, המושתלים ובני משפחותיהם לאורך כל הדרך, ועד להחלמתם".
בחודש יוני 2024 קיבלה תואר ד"ר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אריאל.
מתגוררת בשכונת הר נוף בירושלים ואם לשניים.
רחל בירנבאום (נולדה ב-26 בספטמבר 1941) היא פרופסור בדימוס, חוקרת את הספרות הרומית; תרגמה לעברית את שירי קאטולוס, הוראטיוס, יובנאליס והטרגדיות של סנקה.
בעבר חברת סגל אוניברסיטת תל אביב.
רחל בירנבאום נולדה ברוסיה בעיר מַגניטוגורְסְק להורים שנמלטו מפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עלתה לישראל ב-1949 גרה במעברה בפאתי רחובות ובשכונת עג'מי ביפו.
בשנת 1950 המשפחה עברה לחולון, שם סיימה את בית הספר היסודי 'ביאליק' ואת 'התיכון ע"ש קוגל' במגמה הביולוגית (בו קיבלה את 'פרס קוגל' על הצטיינות בלימודים).
בשנים 1960–1962 שֵרתה בצה"ל כשַׁלֶמֶת חטיבה 4. בשנת שירותה השנייה למדה לימודי ערב בבית הספר ללבורנטים ב'אורט', רמת גן, והוסמכה ללבורנטית רפואית.
קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית ובלימודים קלאסיים, תואר שני בלימודים קלאסיים (תזה: 'אובידיוס וסנקה בגלות') ותואר שלישי בשנת 1981 (דוקטורט: 'bonus בכתבי קיקרו'), שלושתם באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1968–2009 לימדה בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב
בשנים 1985–1991 יועצת החוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב
בשנים 1985–1987 מזכירת האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל
משנת 2004 חברה במועצת המערכת של כתב העת 'קתרסיס: כתב עת לביקורת'
נשואה, אמא לשלושה וסבתא לתשעה.
1970 – פרס שפאן, אוניברסיטת תל אביב, החוג ללימודים קלאסיים
1971 – פרס כ"ץ, אוניברסיטת תל אביב, החוג ללימודים קלאסיים
1975 – פרס ארן, אוניברסיטת תל אביב, בית הספר להיסטוריה
סֵנֵקא, שיגעונו של הרקולס • אוקטאוויה (ירושלים: מוסד ביאליק, תשפ"ה-2024)
סֵנֵקא, אגאממנון • אוידיפוס (ירושלים: מוסד ביאליק, תשפ"ג-2022)
סֵנֵקא, מדאה • פיידרה (ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ט-2019)
סֵנֵקא, הדלעתו של קלאודיוס האלוהי • קאסיוס דיו, היסטוריה רומית (ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ז-2017)
הוראטיוס, האיגרות • אמנות הפיוט (ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ה-2015)
הוראטיוס, הסַטירות (ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ב-2012)
יובנאליס, הסַטירות (ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ג-2003)
הוראטיוס, השירים [האוֹדוֹת] (ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח-1998)
כותב נוסף: דוד וייסרט, שירי קאטולוס (ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ט-1989)
עבודת גמר (מ.א.) באוניברסיטת תל אביב, תש"ל - אובידיוס וסנקה בגלות: מחקר משווה
דיסרטציה, אוניברסיטת תל אביב, 1980 - המושג בונוס בכתבי קיקרו
מאמר: לאט לך לקיקרו, קתרסיס; כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה 29 (תשע"ח) עמודים 52–76
"שנינותו של מרטיאליס", הוצאת כרמל, ירושלים, תשפ"א-2021, קתרסיס (אלול תשפ"ב /ספטמבר 2022), עמודים 42–58
"הומור שחור בשיר אפודי ג מאת הוראטיוס", טקסטוס, כה (תשע"א-2011), עמודים 165–204
"מועיל ומהנה, סקירה ביקורתית על א.ד.
קולמן, עולמה של הספרות הרומית", זמנים, (חורף תשמ"ד-1984) עמודים 98–99
אשר עובדיה ורחל בירנבאום, כתובת יוונית מהכנסייה הביזאנטית הקדומה שנחשפה באפולוניה, פורסם בספר מאת ישראל רול ואיתן איילון בשם אפולוניה ודרום השרון (הוצאת הקיבוץ המאוחד, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשמ"ט-1989), עמודים 279–288
א.ד.קולמן, מרקוס טוליוס קיקרו, כתבים נבחרים (ירושלים: מוסד ביאליק, 1985)
רחל בנגורה (נולדה ב-22 בנובמבר 1956) היא כוריאוגרפית, מתופפת, אמנית רב-תחומית ישראלית והמנהלת האמנותית של להקת המחול האפריקאי-עכשווי 'בנגורה'.
בצעירותה, למדה בלט קלאסי אצל מיה ארבטובה בבית ספרה בתל אביב ולאחר מכן בבית הידידות ביפו.
המשיכה למחול מודרני בסטודיו B בתל אביב ובמועדון הסמטה ביפו העתיקה.
בנגורה למדה תיפוף וריקוד אפריקאי בלונדון בבית הספר אודזידו ובארגון הראסטפארי "שנים עשר השבטים של ישראל".
הופיעה בריקוד אפריקאי במופעים של מוזיקאים ממערב אפריקה כמו איוב אוגדה (Ayub Ogada), אס אי רוג'י (S E Rogie ), דויד אולאדוני, רגי פארמר ועוד.
ב-1998 שהתה ולמדה בגמביה במתחם להקת הבלט האפריקאי Fatala, שם הכירה את בן זוגה, המאסטר האפריקאי סבולה בנגורה.
בשנת 2000, עברו השניים לישראל והתיישבו בפרדס חנה-כרכור, בה הקימו את להקת 'בנגורה' המתמחה בריקוד אפריקאי.
באותה השנה כתבה מסה על "תולדות הבלט האפריקאי - ממעמקי היער לקדמת במת העולם".
ככוריאוגרפית יצרה עד היום כ-12 עבודות מחול שונות בנושא הבלט האפריקאי שהועלו על במות שונות, בהן תאטרון מחול ענבל, מרכז סוזן דלל והיכלי תרבות ברחבי הארץ.
יצירותיה של בנגורה מבטאות את אהבתה לאפריקה, וניזונות מהידע הרחב שלה ושל בן זוגה.
השניים מנהלים להקת רקדנים ומתופפים הפועלת בישראל מזה 23 שנה, והם גם מאמנים, יוצרים ומלמדים יחד במרחב הכפרי שלהם בפרדס חנה-כרכור.
החל מ-2004 בנגורה מעלה יצירות מחול מקוריות המבוססות על תיפוף וריקוד מערב אפריקאי.
בשנת 2008 הקימה את המרכז הלימודי הראשון בישראל לתיפוף וריקוד מערב אפריקאי - בית בנגורה.
בשנת 2009 הופיעה עם אלפא בלונדי בפתיחת מרכז אפריקה באוניברסיטת בן-גוריון על שם תמר גולן.
בשנת 2016 הופיעה מול הנשיא דאז שמעון פרס בכנס קשרי חקלאות אפריקה-ישראל.
בשנת 2018 הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים.
בשנת 2022, המציאה טכניקת תיפוף וריקוד אפריקאי לפי רצף פיבונאצ'י.
באותה השנה, זכתה בפרס קרן היוצרים העצמאיים ליצירה האישית "תוף לאינסוף".
רפרטואר ריקודים וחיבורים של המחול האפריקאי המסורתי עם האפרו מודרני-עכשווי.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל 'מחולוהט 2012' במרכז סוזן דלל.
יצירה המוקדשת ליחסים המיוחדים בין קצב התופים למחול האפריקאי, בליווי שירה שנכתבה במהלך מסעות לימוד במערב.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל 'מחולוהט 2013' במרכז סוזן דלל.
אדאמאווה - הומאג' אפריקאי ל'בראשית' (2015)
יצירה המעבירה את סיפור בראשית בצורה שונה וקצבית בהשראת מסודות הקבלה שאדם וחוה היו מחוברים גב אל גב בגן עדן, עד שטעמו מהפרי האסור ורק אז, גופיהם נפרדו.
היצירה הועלתה בבכורה במרכז סוזן דלל ב-16.7.15 במסגרת 'תל אביב דאנס'.
יצירת מחול מקורית שחודרת לתוך עולם המיסטיקה האפריקאית.
היצירה חושפת את נושא הדיבוק וגירוש שדים כפי שנעשה באפריקה עם תופים, יצירה אוטוסוגסטית על נושא גירוש פחדים, גירוש מחלות וכו'.
ריקוד אפריקאי – מודרני ומוזיקה חיה שנעה בין מלודיות שקטות לבין הלמות תופים במקצבים מלאי עוצמה של אפריקה המערבית.
היצירה הועלתה בבכורה במרכז סוזן דלל במסגרת פסטיבל 'מחולוהט 2017'.
סיפור אישי של היוצרת אשר מתוך בעיות, מאבקים, מלחמות פנימיות ותסכול מגלה לפתע את התוף.
שהוא כלי של עוצמה שהנגינה עליו היא שלמות מתמטית ודיוק.
ביצירה משובצים ומולחנים קטעים מתוך ספר הזוהר.
היצירה זכתה במענק קרן היוצרים העצמאיים לשנת 2022.
היצירה הועלתה בבכורה בבית היוצר
יצירה בנושא רצף פיבונאצ'י הידוע כמושג מתמטי, ביצירה אנו בתהליך הבנת המספרים הראשונים בסדרה במקצב במחול וברעיון כחיבור אסכולות של מחול עם מתמטיקה, מוזיקה חיה ושירה – POETRY.
היצירה הועלתה בבכורה במרכז סוזן דלל ב-6.7.23
רחל גרוסמן (נולדה ב-1972) היא נוירוכירורגית ישראלית, פרופסור בפקולטה לרפואה בטכניון, מנהלת את המרכז לגידולי מוח וסגנית מנהל המחלקה הנוירוכירורוגית בבית החולים רמב"ם.
רחל גרוסמן נולדה וגדלה בפרדס חנה.
סבה שעלה מאודסה היה ממקימי פרדס חנה והמוכתר הראשון שלה.
סבתה הייתה חברה בארגון ניל"י.
מצד אמה היא נצר למשפחת שלוש שהקימה את העיר תל אביב, וכן לאר"י הקדוש.
גרוסמן למדה לימודי רפואה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן ביצעה פוסט דוקטורט מחקרי בתחום מדעי המוח באוניברסיטת ברקלי, בארצות הברית.
גרוסמן התמחתה בנוירוכירורגיה במרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל-השומר ולאחר מכן ביצעה תת-התמחות בתחום גידולי המוח בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, ארצות הברית, ובמרכז הרפואי UCSF בקליפורניה, ארצות הברית.
לאחר מכן, חזרה לישראל והחלה לעבוד כרופאה בכירה וכסגנית מנהלת של המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל- אביב (איכילוב).
בדצמבר 2020 מונתה לפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2023 גרוסמן מנהלת את המרכז לגידולי מח ומשמשת סגנית מנהל המחלקה הנוירוכירורוגית בבית החולים רמב"ם.
ב-2023 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "מנתחים" של כאן 11.
גרוסמן פרסמה כ־70 מאמרים בספרות המדעית הבינלאומית, וכן כתבה פרקים בספרים.
היא מובילה מספר רב של מחקרים קליניים ייחודיים בתחום גידולי המוח ומחקרי מעבדה ומקיימת שיתופי פעולה עם מרכזי מחקר בישראל, באירופה ובארצות הברית.
גרוסמן עורכת בעיתונים מובילים בתחום גידולי המוח ומרצה בכנסים בינלאומיים.
גרוסמן עוסקת בניתוחים מיקרוכירורגיים מורכבים להסרת גידולים מוחיים שפירים וממאירים.
עיקר התמחותה היא בניתוחים הדורשים שימוש בטכנולוגיות מיקרוכירורגיות וניטור מתקדמות, כולל ניתוחים במצב עירות, שמטרתם שימור תפקודי שפה ותפקודים קוגניטיביים של החולים, על מנת למנוע פגיעות נוירולוגיות.
בנוסף היא עוסקת בניתוחים אנדוסקופיים המבוצעים דרך האף (טרנס ספנוידלי) להסרת גידולי היפופיזה (בלוטת יותרת המוח) והסרת גידולי מוחיים הממוקמים בבסיס הגולגולת.
נשואה לאיש העסקים גדעון אליהו ואם לתאומים.
חברה בוועדה בתחום גידולי המוח הארופאי (TUMOR SECTION)
2008 פרס מטעם חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון והחברה הישראלית לנוירוכירורגיה, לעבודת מחקר מצטיינת.
2008 מלגת השתלמות בנוירו-אונקולוגיה ע'ש קלייר ועמנואל רוזנבלט.
2009 פרס מטעם ארגון הנוירוכירורגיה האמריקאי (AANS/CNS) וחברת BrainLAB על הצעת מחקר מצטיינת בתחום גידולי מוח ממאירים.
2013, 2022 מענק מחקר מטעם האגודה למלחמה בסרטן בנושא שימור תפקודים חיוניים במהלך ניתוחי מוח.
2015 פרס הוקרה על קידום המחקר במרכז הרפואי תל אביב.
2016 פרס הצטיינות דיקאן בהוראת סטודנטים לרפואה.
2021 פרס מטעם האיגוד הנוירוכירורוגי האמריקאי (CNS Congress of Neurological Surgeons) על עבודת מחקר מצטיינת.
רחל יהודית גולומב (לבית גליקסמן; 24 ביולי 1874 - 27 ביוני 1965) הייתה פעילת ציבור, פמיניסטית ישראלית ילידת פולין.
רחל גולומב נולדה ב-24 ביולי 1874 בעיר לודז', פולין.
אביה, אברהם צבי גליקסמן, היה מגדולי תעשיית הצמר בלודז'.
היה בעליו של בית החרושת הגדול ביותר לאריגה בלודז'.
גולומב למדה בבית ספר עממי, וגמרה אותו בהצטיינות.
היא נישאה לברוך גולומב ויחד עמו ועם שני ילדיהם הגיעו ארצה בתשרי 1909 והתיישבו בפתח תקווה.
בשנת 1919 יסדה בפתח תקווה אגודת נשים להפצת השפה העברית ושעורי ערב לאמהות בשם "עבריה".
היא הייתה בין מייסדות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, ארגון נשים פמיניסטי ציוני, על-מפלגתי.
בתקופה זו פעלו החרדים להדרת נשים ממרחבי החיים האזרחים והמדיניים, ונאבקו לביטול החלטת ה"מועצה הארץ ישראלית" לאפשר לנשים לבחור ולהיבחר לאספת הנבחרים וגולומב הייתה מעורבת במאבק על זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל.
גולומב הייתה הפעילה הראשונה והראשית של הדסה וטיפת חלב בפתח תקווה ב-1925.
משנת 1926 הייתה חברה בהנהלת קרן קיימת לישראל בפתח תקווה.
ב-1928 הייתה חברת ועד בקרן היסוד בנוסף הייתה בין מיסדי הליגה למלחמה בשחפת בשנת 1930 ובין מיסדי הלשכה לעזרה סוציאלית בפתח תקווה בשנת 1931. באותה שנה הייתה חברת וועד בהתאחדות יחד עם מאשה סקיבין.
ב-1940 הייתה מעורבת פוליטית בבחירות בפתח תקווה וכן כחלק מארגוני נשים בעיר.
גולומב הייתה במקום השני ברשימה מטעם ההתאחדות בבחירות למועצת פתח תקווה, הן זכו ב־499 קולות ורק רבקה נוביק הראשונה ברשימה קיבלה מקום במועצת העיר.
הייתה נשואה לברוך גולומב (1865 - 1922), חבר הנהלת פרדס בין מיסדי בית הספר החקלאי בפתח תקווה חבר ועד המושבה פתח תקווה שנפטר במפתיע ב-1922.
בתה שושנה פלד (איזנברג) (1895 - 1981) שהייתה נשואה לזלמן פלד (איזנברג), פעיל בארגון ההגנה.
השניים היו חלוצים וחקלאים במושב נהלל וכתבו ספר.
נכדה, בנה של בתה שושנה, הוא האלוף משה פלד.
גולומב נפטרה ב-27 ביוני 1965. היא נקברה בבית הקברות בנהלל.
רחל דיין (נולדה בשם רחל ניימרק ב-17 בספטמבר 1949) היא שחקנית ישראלית.
ב-1973 שיחקה את קלרה בסרט "אור מן ההפקר".
ב-1975 גילמה את נורית בסדרת הטלוויזיה "גם אנו שופטים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1976 שיחקה בסרט "המלאך היה שטן" בתפקיד מאושפזת בבית חולים.
ב-1977 שיחק את פנינה אייזן בסרט "בדרנית בחצות".
באותה השנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, שיחק בתפקיד אמא.
בנוסף באותה השנה גם הופיעה בסרט "סרט וארוחת בוקר".
ב-1978 שיחקה בתפקיד ראשי בהצגה "מחזור אלכוהולי".
ב-1979 שיחקה בתפקיד ראשי בהצגה "מצבים".
ב-1981 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "סופו של מילטון לוי" גילמה את תרזה.
באותה השנה גם שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "אהבה ללא רחמים" גילמה את רינה.
ב-1982 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "כשנותנים - קח!".
ב-1983 שיחקה בתפקיד ראשי לצידם של אושיק לוי ועמוס לביא בסרט "אני והמאהב של אשתי".
ב-1985 שיחקה את אילנה בסרט "גשר צר מאד".
ב-1992 הופיעה בסרט "סיפורי תל אביב" בתפקיד וטרינרית.
ב-1994 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, שיחק בתפקיד יועצת בית הספר.
באותה השנה גם שיחקה את מרים בסרט הטלוויזיה "סיפור מקומי".
ב-1995 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סיטון" ששודרה בערוץ הראשון, גילמה את דמותה של אורה מנור.
ב-1997 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל" ששודרה בערוץ 2 שיחקה בתפקיד עובדת סוציאלית.
ב-1999 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "טירונות" בתפקיד תובעת.
באותה השנה גילמה את אוולין בסרט "גופה בחולות".
ב-2003 הופיעה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "טיפול נמרץ" בתפקיד גברת מדמוני.
ב-2008 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "לא יודעת איך" גילמה את אלגריה.
ב-2023 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של כאן 11 "אבירם כץ".
דיין השתתפה בפרסומת של "משען אמנים" ו"איקאה מוזיאון".
דיין הייתה נשואה לבמאי נסים דיין ששיחקה גם בשלושה מסרטיו ("אור מן ההפקר", "סופו של מילטון לוי" ו"גשר צר מאד").
רחל בְּלוּבְשְׁטֵיין סלע (י"ט בתשרי ה'תרנ"א, 2 באוקטובר 1890 – כ"ט בניסן ה'תרצ"א, 16 באפריל 1931), המוכרת בשם העט "רחל" (בספרות העברית: רחל המשוררת), הייתה מהמשוררות הבולטות בשירה העברית הקלאסית המחודשת.
רחל (רעיה) בלובשטיין, בִּתם של איסר-לייב וסופיה (שרה) לבית מנדלשטאם, נולדה בסראטוב שברוסיה.
סבה מצד אמה, הרב משה מנדלשטאם, שימש כרב הקהילה היהודית של קייב.
אביה, במקור מפולטבה, הקפיד על קיום שמירת המסורת היהודית, על אף שנחטף בגיל 8 לצבא האימפריה הרוסית ושירת שם 25 שנה.
כאשר שוחרר, הורשה לגור היכן שיחפוץ בתחומי רוסיה, החל לסחור בפרוות והתעשר.
עם שחרורו של איסר-לייב, נודע לו כי אביו התאבד בעת שירותו בעקבות הכאב על חטיפת בנו, וכי אימו נפטרה.
איסר-לייב נשא אישה ונולדו להם ארבעה ילדים.
לאחר שנפטרה, נישא בשנית לסופיה-שרה, שהייתה צעירה ממנו ב-20 שנים, ונולדו להם שמונה ילדים.
רחל הייתה השביעית מבין השמונה.
אמה של רחל, סופיה, הייתה אישה משכילה וידענית אשר הקפידה מאוד על חינוך והשכלת ילדיה.
לרחל הוענקו שיעורים בעברית בילדותה.
האם התכתבה עם לב טולסטוי, ובביתם התארחו תדיר אנשים משכילים, בהם הסופר ולדימיר קורולנקו.
בצעירותה עברו הוריה לפולטבה שבאוקראינה, שם למדה בבית הספר היהודי ובגימנסיה כללית.
כבר בילדותה סבלה מתפקוד לקוי של הריאות ונשלחה לטיפולי מרפא, אליה הצטרפה אחותה ליזה שגם טיפלה בה.
בהשפעת אחיה יעקב גילתה נטיות ציוניות והצטרפה לתנועת נוער ציונית.
בגיל 15 החלה בכתיבת שירים ברוסית.
האם סופיה נפטרה ב-1906 משחפת.
לאחר מות האם פרסם האב מכרז לאישה שלישית והתחתן מטעמי נוחות.
יעקב אחיה של רחל הציע לאחיותיו ללמוד במהרה מחשש שהאם החורגת תשתלט על כספי האב.
בעקבות עצתו החליטו רחל ואחותה לעלות ארצה.
בגיל שבע-עשרה עברה רחל עם אחותה שושנה לקייב, שם גרה האחות הבכורה ליזה, ולמדה ציור.
בילדותה בפולטבה פגשה רחל את שולמית שימשלביץ' שהפכה לחברתה הטובה ביותר ועמה התכתבה לאורך השנים.
מכתביה של רחל לשולמית אופיינו בקרבה והומור.
שולמית כתבה בזיכרונותיה כי בנעוריה בפולטבה רחל הייתה מלאת שמחת חיים, צחוק ואור.
היא ניגנה בפסנתר וציירה וחבריה ראו בה ציירת לעתיד.
שולמית כתבה כי לדמותה הלירית של רחל צריך להוסיף דמות של רחל אחרת-בעלת ההומור הרב, המשתובב, הנוצץ.
ב-1909, בהיותה בת תשע-עשרה, באה לסייר בארץ ישראל עם אחותה שושנה.
השתיים, שהיו בדרכן לאיטליה ללמוד אמנות ופילוסופיה, החליטו להישאר בארץ ולהשתלב בבנייתה.
הן התיישבו במושבה רחובות, ולמדו עברית מהאזנה לילדים בגן הילדים.
בהמשך הצטרפה אליהן אחותן בת שבע, ובית משפחת ברוידא בו התגוררו מכונה מאז "מגדל שלוש האחיות" על שמן.
ברחובות חוותה רחל את הרומן הראשון שלה, עם בן המושבה נקדימון אלטשולר.
אביה של רחל עלה לארץ ישראל שנה אחריה עם רעייתו השלישית, מאשה נאומובנה, והתגורר בתל אביב.
ברחובות פגשה גם את נח נפתולסקי והם התאהבו.
נפתולסקי היה אידיאליסט ועובד אדמה מסור שחי מהיד לפה והתנזר ממין ובסופו של דבר הקשר לא צלח.
רחל רצתה לעסוק בחקלאות, ולכן עברה ב-1911 ל"חוות העלמות" הלימודית שהקימה חנה מייזל בחוות כנרת, שם נפגשה עם ברל כצנלסון ועם אהרן דוד גורדון, שהשפיע עליה רבות, ולאות תודה הקדישה לו את השיר הראשון שכתבה בעברית - "הלך נפש".
שם גם הכירה את זלמן רובשוב (שלימים נודע כזלמן שזר, נשיא המדינה השלישי), ובין השניים נוצר קשר רומנטי.
היא הקדישה לו שלושה משיריה מפורשות, אף שנהוג לחשוב כי שירים נוספים נכתבו אודותיו.
את השיר היא מקדישה ל"זר": זלמן רובשוב.
זוהי גם אנגרמה על שמו של שז"ר ומבטא את התנהגותו אליה, אך עם זאת היא מסתירה את זהותו כדי להגן על שמו.
גורדון לצרפת כדי להמשיך ולהשתלם במקצוע החקלאות.
היא למדה אגרונומיה באוניברסיטת טולוז, שם פגשה והתאהבה במיכאל ברנשטיין, מהנדס יהודי, אליו פנתה מאוחר יותר בשירה "זמר נוגה", הפותח במילים "התשמע קולי, רחוקי שלי?".
מברנשטיין למדה את השפה הבינלאומית אספרנטו, ולמשך זמן מה תוּבְּלה ההתכתבות ביניהם בשפה זו.
הקשר הזוגי ביניהם נמשך כשנה וחצי.
עם סיום לימודיה ב-1914, יצאה לבקר את משפחתה ברוסיה ונמנעה מלשוב לארץ ישראל בשל מלחמת העולם הראשונה.
ברוסיה עסקה בהוראת ילדי פליטים יהודים בבריאנסק ובסראטוב, שם כנראה נדבקה בשחפת.
ב-1919 חזרה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן", יחד עם אנשים ונשים שלימים בנו את צמרת ההנהגה והתרבות בארץ, כגון פרופ' יוסף קלוזנר ורחל כגן (יש הסבורים כי קבוצה זו פתחה את מה שכונה "העלייה השלישית"), ושבה אל מושא רבים משיריה, אל הכנרת האהובה עליה, לקבוצת דגניה.
בדגניה הייתה פעילה בתחום התרבות ועבדה בעיקר עם ילדי הקבוצה.
לאחר תקופה קצרה נתגלו אצלה ניצני מחלת השחפת.
בתחילה נדרשה רחל על ידי הרופא להקפיד לאכול בכלים נפרדים, אולם המחלה, שנחשבה אז לחשוכת-מרפא, גרמה לגירושה לבסוף מדגניה.
ההחלטה לא נתקבלה בפורום מסודר של הקיבוץ אלא מתוך יוזמה פרטית של אחד מהחברים שבישר לה במילים הבאות את החלטת הקבוצה: "את חולה ואנחנו בריאים.
מרבית החברים שידעו כי הדברים נאמרו הלכו לעבוד בשדות כדי להימנע מן הפרידה, מה שפגע ברחל יותר מכל.
חלק אחר מן החברים כלל לא ידע שהדברים נאמרו.
לימים אחדים מהם התביישו בהחלטה.
גם לאחר גירושה שמרה רחל על קשריה עם חלק מתושבי דגניה ואף ביקרה בה כמה פעמים.
חברי דגניה שלחו את שפרה ירובסקי הדגנייתית לטפל בה תקופה מסוימת.
כדי למצוא מזור למחלתה נדדה רחל בין צפת, עין גנים, ירושלים (שם התגוררה בחדר קטן בחצר בית הלנה כגן שאת גיסתה רחל כגן הכירה מהמסע המשותף לארץ באונייה רוסלאן) ותל אביב, בה חיה את שנותיה האחרונות (בה התגורר גם אביה).
היא התגוררה בדירה קטנה הסמוכה לים (כיום בתחילת רחוב בוגרשוב, בבית מספר 5א', בעלית הגג) ואת ימיה האחרונים העבירה בבית מרפא לחולי שחפת בגדרה בצמצום רב.
רחל התפרנסה מפרסום שיריה בעיתון "דבר" (התשלום נקבע לפי מספר שורות ושיריה של רחל לרוב אינם ארוכים) וקצבה חודשית מצומצמת שירשה מאביה.
רוב הונו של אביה הועבר למוסדות דתיים
רחל כתבה את רוב שיריה בשש השנים האחרונות לחייה, מתוכם שירים רבים נכתבו על הציפייה שלה ליום מותה.
בשנת 1927, עת שכבה במיטת חוליה בעיר, הרחק מדגניה, זכרה את ימי החסד שזכתה להם שם, שנדמו בעיניה כחלום רחוק, בשירה ואולי לא היו הדברים...:
בחודשים האחרונים לחייה, כשמחלתה החריפה, הועברה רחל לבית הבראה לחולי שחפת בגדרה אותו ניהל ד"ר אריה בן-גפן.
שם, בזמן הקצר בו קיוותה להחלים ממחלת השחפת היא כתבה את שירה האחרון "מתי".
לאחר חודשיים, כשהמחלה רק החריפה והיא חלשה ויגעה, ביקשה לשוב לתל אביב.
היא הועברה בעגלה פשוטה ופתוחה לכיוון תל אביב.
יום לפני פטירתה, בעודה גוססת, רצתה להיפרד מידיד נעוריה, האיכר נקדימון אלטשולר מהמושבה רחובות, וביקשה שיובילו אותה אליו.
רחל לוותה על ידי האחות וילקיס, והרופא הד"ר צבי כיתאין.
אלטשולר, שהיה אז כבר בעל משפחה, יצא לראותה ופרץ בבכי.
לימים מספר אלטשולר: "ראיתי לפני שבר אדם, כולו עצמות, ורק עיניה העצובות היו הדבר היחיד שהביע דבר מה והוכיח כי לפני ניצב אדם שעדיין חי".
רחל נפטרה מהשחפת ב-16 באפריל 1931, בהיותה בת ארבעים, ללא כל איש שהכירה עימה, בבית החולים הדסה שהיה ברחוב בלפור בתל אביב, ונקברה, כפי שביקשה בשירה "אם צו הגורל...", בבית הקברות כנרת.
על קברה הפתוח הקריא זלמן שזר את שירה תמורה.
על מצבתה חקוקות המילים מתוך שירה "מנגד":
שירהּ האחרון "מֵתַי", שנמצא לאחר מותה על הכוננית בחדרה, מלמד כי לקראת סופה חשה רחל בודדה: כל שנותר לה היו רק חלומותיה, כאשר האנשים שבהם האמינה ובטחה נטשוה.
שנים עשר ילדים נולדו לאביה של רחל.
ארבעה מאשתו הראשונה ושמונה מן השנייה.
חלקם עלו לארץ ישראל וחלקם נותרו מחוצה לה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1910, עם רעייתו השלישית, מאשה נאומובנה.
הוא גורש בתקופת מלחמת העולם הראשונה לרוסיה וחזר לארץ ישראל לאחריה.
באמצעות הון שהביא עמו רכש עם רעייתו שש דירות בתל אביב והקים שני בתי יתומים לילדים ברמת גן ובתל אביב (ברחוב מזא"ה 22).
אחיה, ד"ר יעקב בלובשטיין (סלע, 1880 - 1935), היה פעיל מאוד בסניף הציוני בפולטבה, לימים ייסד בארץ ישראל את רשת "בתי העם", מראשוני האינטלקטואלים ביישוב.
אחותה, שושנה (1889 - 1975), סופרת ומוזיקאית, נפטרה ערירית ונטמנה בתל אביב.
בשנת 2011 הועברו עצמותיה לצד רחל בבית הקברות של קבוצת כנרת.
אחותה, בת שבע גולדשטיין (1895 - 1946), פסנתרנית, אמה של הפסנתרנית אלה גולדשטיין.
חלתה במלריה בעמק יזרעאל ונפטרה בספטמבר 1946 בתל אביב.
אחייניתה, אלה גולדשטיין (1927–1997), פסנתרנית, ילידת חרבין, בתה של בת שבע גולדשטיין.
הופיעה בארץ ישראל לראשונה ב-1938, בגיל 11, ולאחר מכן ברחבי העולם השתקעה בארצות הברית בשנות ה-50 ונפטרה שם.
דודהּ, מאכס מנדלשטאם, היה הסטודנט היהודי הראשון לרפואה ברוסיה, ולימים ניהל את בית החולים לעיניים בקייב, היה חבר קרוב של בנימין זאב הרצל וראש הציונות הטריטוריאליסטית ברוסיה.
ההיסטוריון, ד"ר אורי מילשטיין, הוא בן אחייניתה, שרה מילשטיין.
את שיריה הראשונים כתבה רחל בנעוריה ברוסית.
שירים אלו כונו "המחברת הרוסית" ותורגמו מאוחר יותר לעברית.
אחרי שנים ששהתה באירופה הגיעה רחל לארץ והחלה לכתוב שירים בשפה העברית.
שירה הראשון בעברית היה "היום הלך והחשיך".
השיר הוקדש לאהרן דוד גורדון, אשר היה מאוד אהוב עליה.
עיקר שיריה פורסמו בעיתון "דבר", ואלו, שהצטיינו בפשטות הבעתם ובלשונם הקולעת, נתחבבו על הקוראים מהרגע הראשון.
מספרים שחובבי שירתה, שהיו לא מעטים מבין קוראי העברית בארץ ישראל, ציפו בכליון עיניים לצאת גיליון יום שישי של "דבר".
שיריה של רחל כונסו בשלושה קבצים עיקריים:
את שני קובצי השירה הראשונים פרסמה רחל עוד בחייה; הקובץ האחרון יצא לאור לאחר מותה.שמותיהם של קובצי שירתה, "מנגד" ו"נבו", סמליים לחייה הטראגיים.
בשמות אלה מורגשת העובדה כי בחייה הקצרים לא הספיקה רחל לממש את עצמה, הן בתחום שירתה והן בתחום חייה האישיים.
בשנת 1935 כונסו כל כתביה, שכללו גם תרגומי שירה ומסות, למכלול אחד הנקרא "שירת רחל".
מכלול זה כולל גם שירים אשר לא פורסמו בעבר.
כריכתו תואמת את הכריכה שבחרה רחל לקבצים הראשונים - כריכה לבנה ופשוטה.
עיצוב זה הפך לסימן ההיכר שלה, ונשמר בכל המהדורות הבאות.
הקובץ ספיח כולל 61 שירים.
השם מנגד מסמל את שאיפות חייה של רחל אשר ראתה מנגד מבלי לזכות לממשן.
השם נבו - כשם ההר שממנו ראה משה את הארץ המובטחת ביודעו כי לא יזכה להגיע אליה - רומז לחייה שבהם היו יעדים רבים שלא מומשו.
מעבר לקובצי שירה אלה כתבה רחל שירים רבים שבחרה לא לפרסם.
בראשית המאה ה-21 נתגלו שלושה שירים שכתבה רחל ברוסית.
שלושת השירים תורגמו מכתב היד בידי רנה ליטוין, ופורסמו בעיתון הארץ:.
על שירים אלה נאמר: "שיריה של רחל המובאים בזה נכתבו רוסית, בתחילת המאה העשרים, ואמנם ניכרת בהם השפעת השירה הרוסית בת הזמן.
במיוחד בולטת השפעתה של אנה אחמטובה, אשר לימים תרגמה רחל משיריה לעברית.
השפעתה של אחמטובה ניכרת בתימטיקה, בסיטואציות, במלודיה, בפשטות ובישירות – מסימני ההיכר של שירי רחל בעברית.
לעיתים נראה שרחל ממש משוחחת עם שורות משיר זה או אחר של המשוררת הרוסית.
[...] לפלא נשארת העובדה, כיצד עברה המשוררת בגיל בוגר יחסית מכתיבת שירה ברוסית לעברית כל-כך טבעית וצלולה".
"בבית ובחוץ" הוא ספרון שירי פעוטות אשר יצא לאור בשנת 1930. אלה היו שירי הילדים הראשונים שכתבה אישה בעברית ובמשך שנים רבות לא היה מוכר כחלק מיצירתה של רחל.
את הספר הוציא לאור ראובן גולדברג, חבר קבוצת קדם ומוכר סדקית מתל אביב.
הספר נמכר בחנותו בלבד והודפסו ממנו מאות ספורות של עותקים.
לימים סיפר גולדברג כי לא ראה בספר יצירה ספרותית של ממש אלא צעצוע חינוכי לפעוטות.
נראה כי גם רחל עצמה לא החשיבה יצירה זו כחלק מהקורפוס הרשמי שלה, הגם שהעניקה אותו במתנה לחבריה, לעיתים בליווי הקדשה אישית.
בשנים האחרונות הספר הודפס מחדש הן תחת הכותר המקורי והן בשם "מקהלת החיות", המבוסס ברובו על הספר המקורי.
כתיבתה של רחל הושפעה מזרמים ספרותיים אחדים וממקורות קלאסיים ומודרניים בסביבתה, בהם: התנ"ך, האקמאיזם הרוסי, האימג'יזם הצרפתי, ספרות תנועת ההשכלה והספרות העברית החדשה, ובכלל זאת הספרות שכתבו חלוצי העלייה השנייה.
מלבד השירים שכתבה, עסקה רחל גם בתרגום.
בעבודתה נכללים תרגומים משירתה של המשוררת הרוסיה אנה אחמטובה, משירי אלכסנדר פושקין, סרגיי יסנין ופרנסיס ז'ם, תרגום מאמר על חיי הדבורים מאת מוריס מטרלינק, ביקורות ספרות, מסות בנושאי תרבות ועוד.
בין כתביה נכללים גם שירים שכתבה עבור ספר מאויר לפעוטות.
מרבית שיריה נכתבו בשנותיה האחרונות, הביעו רגשות עמוקים לאור מחלתה וסבלה, והקהל אוהד אותם מאז ועד היום.
מקומה של שירתה בתרבות העברית
רחל נחשבת אחת המשוררות המקובלות על שוחרי השירה העברית.
שירתה תופסת מקום נכבד בתרבות העברית, נלמדת דרך קבע בבתי-הספר, ומושרת רבות במפגשי שירה בציבור.
שיריה המולחנים בוצעו בידי יוצרים רבים.
עם המבצעים והשירים שביצעו נמנים בין השאר:
אסתר עופרים - ואולי לא היו הדברים...
אריק איינשטיין - לא פעם, בקיץ (לחן: שולמית ליפשיץ)
חוה אלברשטיין ודני גרנות הקליטו אלבום שלם משיריה.
במיוחד התפרסם מתוכם רק על עצמי (לחן: אלברט פיאמנטה)
ירדנה ארזי - יש ונדמה (שיר)
הצמד שוקי ודורית (שוקי שוקי ודורית פרקש) התפרסם בשנת 1979 עם ביצועו לשירה של רחל גן נעול, ללחנו של שוקי שוקי.
באלבומם הראשון שיצא בשנת 1980 ונשא את שם השיר, הופיעו ביצועיהם של הצמד לשיריה של רחל זמר וחיץ, גם הם ללחניו של שוקי שוקי, וגרסה חדשה לשיר "גן נעול" שהייתה אקוסטית ומלווה בגיטרה וחליל בלבד (בניגוד לגרסה הקודמת, שהייתה מלווה בגיטרה, תופים וכלי מיתר).
הצמד הקליט את השיר פעם נוספת בשנת 1990 לאלבומו השני "תותים" בגרסה אקוסטית בליווי גיטרה וכלי מיתר ובתוספת אפקטים קלים ברקע
נורית גלרון - היה נא טוב אלי
הדודאים, הפרברים ויורגוס דאלארס - שי (לחן: לוי שער)
נחמה הנדל - אל ארצי (לחן: יהודה שרת)
חנן יובל - פגישה, חצי פגישה (לחן: חנן יובל)
יוסף מוסטקי - זמר נוגה (לחן: יוסף מוסטקי).
גם החלונות הגבוהים ביצעו גרסה לשיר זה, ואת הגרסה שביצעו החלונות הגבוהים לשיר זה הלחין שמוליק קראוס
האחים והאחיות - חופי ירדן (לחן: גידי קורן)
אחינועם ניני - עקרה ("אורי")
בעז שרעבי - הוי ארצי הורתי
אביתר בנאי - כה ציפיתי ליום והגיע
ענת עצמון - אל נא תשירי
שירים שכתבו אחרים - הנה אקח
זלטה רזדולינה - האתה הוא הקץ, שפתיים נצמדות, אושר שלו
מאי אסיסקוביץ - האחרת הזאת (לחן: גל שריג)
עם המבצעים הבולטים של שירת רחל נמנית חוה אלברשטיין, אשר הוציאה בשנת 1968 את אוסף ביצועיה לשירי רחל.
ב-2003 יצא האוסף במהדורה מחודשת, בעיבודיה של אלברשטיין לכל השירים, תחת הכותרת "השנים הראשונות 2: שירי רחל".
שיריה של רחל תורגמו לשפות אחדות בידי מתרגמים שונים.
זלמן שזר תרגם בשנת 1927 צרור משיריה ליידיש.
המשורר אברהם ליסין תרגם גם הוא משיריה ליידיש.
כן תרגמו ליידיש משיריה אהרן צייטלין, בר פומרנץ, דב סדן ומשה בסוק.
שירים נוספים של רחל תורגמו לאנגלית, גרמנית, צ'כית, פולנית, אספרנטו ואיטלקית.
רובם הוצאו לאור על ידי תנועות הנוער הציוניות לפני מלחמת העולם השנייה.
כמו כן תורגמו במועדים שונים מקבצים משיריה ללשון הסרבו-קרואטית, להונגרית ולסלובקית.
במהדורת מילשטיין ניתן למצוא את תרגומי שיריה להונגרית ולסלובקית בלוויית דברי הסבר נוספים.
בפרויקט בן-יהודה ניתן לקרוא את תרגום שיריה לאיטלקית.
בשנת 2002 תרגם הזמר הבסקי בניטו לרצ'ונדי את שירהּ של רחל "שי" לשפה הבסקית, בה הוא נקרא Ni, Sahatsa bezala.
לרצ'ונדי אף ביצע את השיר בשפה הבסקית וכלל אותו באלבומו.
"גן רחל" ניטע בשנת 1933 מול בית הקברות כנרת.
בגן נטעו חוטרי התמר שהביא בנציון ישראלי לארץ ישראל.
במספר ערים בארץ נקראו רחובות על שמה.
רבים משיריה שזכו ללחן, כמו "גן נעול" "ואולי" "זמר נוגה" (התשמע קולי) ו"עקרה" (אורי), נחשבים לנכסי צאן ברזל של התרבות העברית ולחלק בלתי-נפרד מן הקלאסיקה של הזמר העברי; הם מושמעים עד היום בתחנות הרדיו ונפוצים למדי בערבי שירה בציבור .
קברה בבית הקברות כנרת, הפך לאתר עלייה לרגל של מטיילים ותלמידים.
ב-19 בפברואר 1991, הנפיק דואר ישראל (במסגרת סדרה אודות נשים מפורסמות) בול בערך של 1.30 ש"ח, ובו שלושה דיוקנאות שונים של רחל המשוררת.
על השובל של הבול שהוקדש לרחל המשוררת הופיע כיתוב של שורה אחת משיר שכתבה, לאמור: "הוי, כנרת שלי, ההיית, או חלמתי חלום?"
ב-20 בספטמבר 2006, הוכרז מיזם להקמת בית לרחל המשוררת, בחסות אגודת הסופרים העבריים והמועצה לשימור אתרים.
ב-10 באפריל 2011, נבחר דימוי דיוקנה של רחל יחד עם דיוקנותיהם של לאה גולדברג, נתן אלתרמן ושאול טשרניחובסקי להופיע בשטרות החדשים של מדינת ישראל.
רחל נבחרה להופיע על שטר 20 השקלים החדשים.
בשנת 2015, יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "העלמה בלובשטיין", כחלק מסדרת העברים.
הסרט הופק על ידי יאיר קדר, בבימויה של סיון ארבל, ובהשתתפות נורית גרץ, דנה אולמרט, יהודית רביץ, חיים באר, מיכאל גלוזמן ואחרים.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בבית גבריאל, למרגלות הכנרת, בפסטיבל דוקאביב, גליל, 2015.
בשנת 2016 נקרא בית ספר יסודי על שמה בכפר סבא.
ב-2021, במלאת 90 שנים למותה, פורסם הפרויקט המוזיקלי-ספרותי "סיפורי בדים", המציג 13 ביצועים נשיים חדשים לשיריה, בהלחנת מורי ארקין ובהפקה ועיבוד של עידן טולדנו.
הזמרות המשתתפות: איה כורם, אנה שפיץ, יעל דקלבאום, יעל נחשון, מיקה שדה, מרים טוקאן, וקרן טננבאום, ולצידן חברי אנסמבל גלעד אפרת.
רחל וַרְנְהָגן פון אֶנְזֶה או רחל רובר-טורנו (Robert-Tornow); נטבלה בשנת 1814 בשם פרידריקה אנטוני (Friedericke Antonie); 19 במאי 1771, ברלין – 7 במרץ 1833, שם) הייתה סופרת גרמנייה של הזרם הרומנטי, יהודייה מומרת, שמילאה תפקיד חשוב בתנועת הנאורות באירופה.
בלטה בתמיכתה בשיווי זכויות ליהודים ולנשים.
נולדה בשנת 1771 בשם רחל אנטוני פרידריקה כבתם הבכורה של הבנקאי וסוחר התכשיטים מרקוס לוין ואשתו חיה בברלין למשפחה בת חמישה ילדים.
בשנים 1790–1806 ניהלה בעיר סלון ספרותי ידוע שבו נפגשו סופרים, מדענים, פוליטיקאיים, אריסטוקרטים ואנשי-שם אחרים תחת קורת גג אחת.
עקרון החברותא, שאפשר לבני מעמדות ואנשים ממקצועות שונים להיפגש לשיחה אינטלקטואלית, קידם את האמנציפציה.
בין אורחיה הקבועים המפורסמים נמנו ז'אן פול, לודוויג טיק, פרידריך שלגל, היינריך היינה, האחים וילהלם ואלכסנדר פון הומבולדט, פרידריך דה לה מוט פוקה והנסיך הפרוסי לואי פרדיננד.
לאחר מותו של אביה ב-1806 אימצה כאחיה, לודוויג, את שם המשפחה רוברט.
בזמן המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1813, ארגנה ורנהגן את הסיעוד של פצועי המלחמה מכל הצדדים בפראג ואספה תרומות לשארי הנספים.
לאחר סדרת מערכות יחסים כושלות היא נישאה ב-1814 לדיפלומט, ההיסטוריון והמוציא-לאור קרל אוגוסט פרנהגן פון אנזה, ונטבלה לנצרות.
היא הצטרפה אל בעלה במסעות רבים.
לאחר פרישתו מהדיפלומטיה, שבה עִמו באוקטובר 1819 לברלין, ושם הקימה את "הסלון השני" שלה.
בין אורחיה נמנו עתה בני משפחת מנדלסון, היינריך היינה, אדוארד גנז, ולודוויג ברנה, כולם דמויות מפתח בתנועת הנאורות.
בני הזוג ורנהגן ביקרו את גתה בוויימאר פעמים רבות.
בשנת 1812 פרסמה ורנהגן את חליפת המכתבים שלה עם בעלה הנוגעת לגתה, שחיזקה את מעמדו של האחרון כ"נסיך המשוררים" הוויימארי.
בעקבות פרסום זה באו פרסומים נוספים בכתבי עת ובשנתונים שונים.
היא המשיכה לפרסם בעילום שם, אף שהיה ידוע כי היא עוסקת בכתיבה.
הרוב המכריע של כתביה נערכו והוצאו לאור בידי בעלה.
כסופרת ביכרה ורנהגן את הסוגות של יומנים ומכתבים.
בכך היא טיפוסית לספרות הנשים שפרחה במאה ה-19, בה בלטו לרוב צורות ספרותיות קטנות ואינטימיות.
ליצירתה נודעה חשיבות לא רק בשל התיעוד של תהליכים היסטוריים ותרבותיים, אלא גם בשל סגנונה המבריק ואופק-ראייתה הפוליטי.
אחיה, לודוויג רוברט (1778–1832), היה מחזאי, משורר ופובליציסט.
היא ניהלה עמו תכתובת ענפה.
היא נפטרה בברלין בשנת 1833, והיא קבורה שם ב-Dreifaltigkeitsfriedhof (בית הקברות של השילוש) בקרויצברג.
עמוס אילון בספרו "רקוויאם גרמני: יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743–1933" מספר:
רחל כהן-כגן (לוברסקי) (19 בפברואר 1888 – 15 באוקטובר 1982) הייתה חברת הכנסת ויו"ר ויצו ישראל.
כגן היא אחת משתי הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות יחד עם גולדה מאיר.
רחל כהן-כגן לבית לוברסקי נולדה בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1888 למשפחה יהודית מסורתית וציונית.
אביה, יעקב לוברסקי היה ממייסדי תנועת חובבי ציון.
עיסוקו של אביה חשף אותה כבר בגיל צעיר לגדולי הציונים של אודסה, דמויות דוגמת אחד העם וחיים נחמן ביאליק.
למדה בגימנסיה באודסה, ובאוניברסיטאות אודסה ופטרוגרד, וסיימה את לימודיה במגמת מתמטיקה.
בשנת 1913 נישאה לד"ר נוח כהן, רופא משפחה וציוני מובהק, אחיה של הרופאה הלנה כגן.