tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנטי-פדרליסט "ברוטוס" כתב שהסמכות להכריע לגבי עובדות היא למעשה דרך לעקוף משפט בפני מושבעים, שכן השופטים יוכלו להחליף את שיקול הדעת של המושבעים לגבי העובדות בשיקול הדעת של עצמם ("תהיה להם אותה סמכות לקבוע את העובדות כפי שהם יקבעו את הדין, ולא נשאר מקום לחבר מושבעים בערעורים לבית המשפט העליון").
המילטון התייחס לביקורת זו בכתבי הפדרליסט מס' 81. הוא הסכים שבחלק מהמקרים על בית המשפט העליון להימנע מבחינת העובדות ולהתמקד רק בדין, ובכלל זאת רוב המקרים שבהם בירור העובדות נעשה על ידי מושבעים, אך הוא השיב שההרשאה הרחבה לבחון גם עובדות נחוצה במקרים אחרים, שבהם המשפט לא נעשה בפני מושבעים.
הטענה שהסעיף מוביל לביטול המשפט בידי מושבעים היא לדבריו "שקרית", שכן הפסוקית הבאה בסעיף מאפשרת לקונגרס לקבוע חריגים והסדרים לסמכות הערעור של בית המשפט העליון ובאופן זה להחריג ערעור על עובדות שהתבררו על ידי מושבעים.
התיקון השביעי לחוקה קובע ש"אף עובדה שנידונה על ידי חבר מושבעים לא תיבחן מחדש בשום בית משפט של ארצות הברית".
בכך צמצם התיקון את הסמכות של בית המשפט לדון בעובדות רק למקרים שבהם בירור העובדות לא נעשה בערכאות קודמות על ידי מושבעים.
הסיפא של הסעיף מכונה "פסוקית החריגים" (Exceptions Clause), והיא קובעת כי סמכותו של בית המשפט כערכאה לערעורים קיימת "בהתאם לחריגים ולהסדרים שיקבע הקונגרס".
אחת השאלות שפסוקית זו מעוררת היא האם לבית המשפט סמכות לדון בערעורים רק כאשר הקונגרס מעניק לו את הסמכות הזו במפורש, או שהחוקה עצמה מעניקה לבית המשפט סמכות כללית לדון בערעורים, שמצומצמת רק כאשר הקונגרס קובע במפורש חריגים לסמכות זו.
בפסק דין משנת 1796 (Wiscraft v.
Dauchy) פסקו רוב השופטים לטובת הפרשנות הראשונה, לפיה בית המשפט זקוק לאישור מפורש לדון בערעורים.
מרבית הפסיקות במאות הבאות הסכימו עם פרשנות זו.
עם זאת, גם כיום ישנם משפטנים שסבורים שהפרשנות השנייה היא נכונה.
פסוקית זו, יחד עם הסמכות של הקונגרס לכונן ערכאות הכפופות לבית המשפט העליון, היא המקור לסמכות מעוררת המחלוקת של הקונגרס "להפשיט" את בתי המשפט מסמכויות שיפוט , כלומר למנוע ערעורים על סוג מסוים של תיקים או אפילו על תיקים בודדים.
סמכות זו נתפסת על ידי חלק מהמשפטנים כסכנה לשלטון החוק ואף תוארה כ"חרב דמוקלס" המאיימת על מערכת המשפט.
דוגמה בולטת לשימוש של הקונגרס בסמכותו להחריג נושאים מסמכות הערעור של בית המשפט התרחשה ב-1869, בזמן תקופת השיקום, בהקשר של תיק אקס פרטה מק'קרדל (Ex Parte McCardle).
ויליאם מק'קרדל היה מוציא לאור ועורך ממיסיסיפי, שפרסם מאמרים נגד הקונגרס וצבא האיחוד.
הוא נעצר על ידי מפקד צבא בגין המרדה, ובקשתו מבית המשפט הפדרלי המקומי למתן צו הביאס קורפוס נדחתה.
מק'קרדל ביקש לערער לבית המשפט העליון, שקיים דיון בעניינו.
לפני שהתקבלה ההחלטה, הקונגרס, שחשש כי הערעור יתקבל, ביטל את החוק שהעניק לבית המשפט העליון את הסמכות לדון בערעור.
פסק הדין של בית המשפט קיבל את פעולת הקונגרס כחוקתית וקבע כי אין לבית המשפט סמכות שיפוטית לדון בתיק.
מאז פסק דין זה, אישר בית המשפט פעמים רבות את הסמכות של הקונגרס להגביל את סמכותו של בית המשפט העליון לדון בערעורים.
עם זאת, בשאלה האם יש גבול לכוחו של הקונגרס להפשיט את בית המשפט העליון מסמכות שיפוטית, ובפרט האם הקונגרס יכול לעשות זאת באופן שפוגע בליבת שלטון החוק, קיימת מחלוקת רבה בין משפטנים.
היסטורית, הזכות למשפט בידי מושבעים נמצאת כבר במגנה כרטה (1215), וההליך של משפט בפני 12 מושבעים, כפי שנהוג עד היום בארצות הברית, התבסס במאה ה-16. עם זאת, החוקה לא קובעת את מספר המושבעים שבפניהם ייערך המשפט.
המתיישבים הבריטיים הביאו עימם את הכלל של משפט בפני מושבעים כבר בראשית ההתיישבות באמריקה הצפונית, והוא הובטח כזכות בחוקות של כל שלוש-עשרה המושבות.
השימוש במושבעים נתפס כזכות העומדת למתיישבים אל מול השלטון הקולוניאלי הבריטי וכאחד מהכלים שעומדים לרשות הפרטים כדי להתגונן מפני עריצות.
המשפטן האנגלי ויליאם בלקסטון, שכתביו היו מוכרים למנסחי החוקה, התייחס למשפט בפני מושבעים כאבן יסוד של מערכת המשפט וכמחסום מפני שימוש בפררוגטיבה של המלוכה כנגד החירויות של העם.
במספר מקרים במושבות, כגון במשפט של ג'ון פיטר זנגר, חברי מושבעים (גדולים וקטנים) מקומיים מנעו אישום או הרשעה של אישים שהיו ביקורתיים כלפי השלטון הבריטי.
בתגובה, השלטון הבריטי הרחיב את הסמכות השיפוטית של בתי משפט שמנהלים משפט ללא מושבעים (כגון בתי משפט למשפט ימי).
המתיישבים באמריקה ראו בפעולות אלה פגיעה חמורה בחירותם וזכויותיהם, ורשימת התלונות כלפי המלך ג'ורג' השלישי בהכרזת העצמאות של ארצות הברית כוללת תלונה על כך שהוא נתן את הסכמתו לחקיקה שנועדה "לשלול מאיתנו, במקרים רבים, את היתרונות שבעמידה למשפט בפני מושבעים".
בוועידת החוקה, לא היה דיון רב על סעיף זה, ונראה שכל הצדדים הסכימו על החיוניות של משפט בפני חבר מושבעים.
הכללים החוקתיים שקבועים בסעיף זה נמצאים גם בתיקון השישי לחוקה, שמפרט יותר על זכויותיו של הנאשם בפלילים.
כפילות זו נוצרה כיוון שחלק מהמשתתפים בדיון על אשרור החוקה ועל ניסוח מגילת הזכויות הרגישו שסעיף זה אינו מספק הגנה חזקה מספיק לנאשמים.
רוב הכללים הקבועים בתיקון השישי הוחלו באמצעות התיקון ה-14 לחוקה גם על המדינות, ועל אף שבית המשפט העליון הכיר בכך שהזכות למשפט פלילי בפני חבר מושבעים מוגנת פעמיים בחוקה, מרבית הפסיקה הסתמכה על התיקון כמקור המרכזי לזכות.
התיקון השביעי לחוקה מקנה זכות למשפט בפני חבר מושבעים גם במקרים מסוימים של משפט אזרחי.
העיסוק בבגידה הוא חריג בתוך המבנה הכללי של הפרק – זהו החלק היחיד בפרק שעוסק בעבירה ספציפית – ומעיד על החשיבות הרבה שהקנו מנסחי החוקה לפשע עצמו ולשימוש האפשרי לרעה בהרשעה וענישה בגינו.
יחס מיוחד זה לפשעי בגידה אינו חריג בנוף התאוריה המשפטית והפוליטית של המאה ה-18. משפטנים רבים, כולל אדוארד קוק, מונטסקייה וויליאם בלקסטון ראו בבגידה את העבירה החמורה ביותר במדינה, והדגישו את הצורך להגדירה במדויק על מנת למנוע שימוש פוליטי בה בידי הממשל.
כפי שהעיר רופוס קינג במהלך דיוניה של ועידת החוקה, הסעיף לא מונע מהממשל להאשים בוגדים בעבירות דומות שיצר הקונגרס תחת שם שונה (כגון ריגול או המרדה), והמחוקק יכול לקבוע לעבירות אלו עונש מוות, מבלי להתייחס למגבלות הקיימות בסעיף.
אכן, לאחר שהתגלו קשיים בהרשעה בבגידה, נטה הממשל להאשים בעבירות אחרות ובתי המשפט לא מצאו בעיה עם פרקטיקה זו.
סעיף 1: הגדרת בגידה ותנאים להרשעה בגינה
הסעיף הראשון מגדיר בגידה כגיוס לפעולה מלחמתית נגד ארצות הברית או סיוע פעיל לאויבים, וקובע שניתן להרשיע אדם בבגידה רק אם ישנם שני עדים לאותו מעשה שנקט האדם באופן מכוון או בעקבות הודאה שנמסרה בפומבי:
המקור המוקדם ביותר לשפה שבה נוקטת החוקה הוא חוק הבגידה של שנת 1351 , מתקופת אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
החוק מ-1351 כולל בהגדרת הבגידה את האשמה של "גיוס מלחמה כנגד אדוננו המלך בממלכתו, או דבקות באויביו של המלך בממלכתו, במתן סיוע ותמיכה".
מילים אלו אומצו על ידי מנסחי החוקה (בניקוי ההתייחסות למלך).
מנסחי החוקה הכירו את נוסח החוק מההתייחסויות הרבות אליו בכתביהם של משפטנים, שלאורך ההיסטוריה נטו לשבח את החוק במיוחד בשל הגדרתו המצמצמת של המונח "בגידה".
גם בקולוניות באמריקה הצפונית ובמדינות בתקופת המהפכה נטו להשאיל את הביטויים האלה מהחוק האנגלי.
ג'וזף סטורי כתב על מנסחי החוקה שהם "אימצו את המילים של חוק הבגידה של אדוארד השלישי; ובכך, במשתמע, על מנת לשלול לחלוטין את הסיכויים לפרשנויות שרירותיות, הם הכירו בפרשנות של הביטויים האלה במשפט הפלילי, ששרדו במשך עידנים".
עם זאת, בתקופת המהפכה הפרשנות המצמצמת של המונח בגידה לא תמיד נשמרה, ובחלק מהמקרים המחוקקים במדינות נתנו לביטוי "לגייס מלחמה" פרשנות רחבה.
מקור היסטורי נוסף שהשפיע על ניסוח הסעיף הוא "חוק הבגידה של שנת 1695", שהתקבל בפרלמנט של אנגליה בתקופת ויליאם השלישי.
חוק זה קבע, בין השאר, שלא ניתן להאשים אדם בבגידה, אלא אם יימצאו שני עדים לאותה עבירה גלויה.
גם כלל זה אומץ, לפני שנוסחה החוקה, על ידי רוב הממשלות במושבות באמריקה הצפונית והמדינות בתקופה המהפכנית.
מנסחי החוקה אימצו את הכלל הזה, עם שני שינויים: במקום התייחסות ל"אותה עבירה גלויה" (overt offence) הם קבעו שנדרשת עדות לגבי אותו "מעשה גלוי" (overt act), ונוספה התייחסות להודאה במשפט פתוח כתמיכה אלטרנטיבית למעשה בגידה של נאשם.
הדיונים בוועידת החוקה מראים שעיקר הדאגה של מנסחי החוקה הייתה האפשרות לשימוש לרעה במשפטי בגידה, ומתוך כך הצורך לצמצם את ההגדרה ולקבוע באופן ברור מגבלות על האפשרות להרשעה.
בדיונים על אשרור החוקה אחת הביקורות הבולטות על המסמך הייתה שהיא אינה כוללת מגילת זכויות.
בתגובה, תומכי החוקה הבליטו את המגבלות שמציבה החוקה לגבי הגדרת "בגידה" והרשעה בגינה, כדוגמה לאופן שבו מגינה החוקה על האזרחים.
אף על פי שמדיסון הביע בוועידת החוקה דאגה מכך שהסעיף מצר מידי את ההגדרה של בגידה, בכתבי הפדרליסט מס' 43 הוא שיבח הסעיף שמגן על האזרחים מפני האשמות שווא.
גם המילטון הזכיר את הסעיף (בכתבי הפדרליסט מס' 84) כאחד הביטחונות שנותנת החוקה לשמירה על זכויות האזרח.
מהות ההגדרה החוקתית של בגידה, ובאופן ספציפי של הביטוי "לגייס מלחמה" (levying war), עמדה למבחן לראשונה במשפטים הקשורים להאשמות נגד סגן הנשיא לשעבר ארון בר וכמה ממקורביו.
הנשיא תומאס ג'פרסון הציג בפני הקונגרס, בינואר 1807, את מה שהוא כינה "הקשר של בר", שלטענתו כלל ניסיון להקים צבא בדרום-מערב ארצות הברית במטרה לכבוש שטחים ממקסיקו ומארצות הברית ולהקים בהם מדינה עצמאית.
ההאשמות נסמכו בחלקן על מידע שסיפק אחד ממשתפי הפעולה של בר, הגנרל ג'יימס וילקינסון, ששנים רבות לאחר מותו התגלה כי היה מרגל בשליחות הכתר הספרדי.
שניים ממשתפי הפעולה של בר הועמדו לדין באשמת בגידה, אך בפסק דין "אקס פרטה בולמן", משנת 1807, קבע ג'ון מרשל שההאשמות נגדם לא עולות לכדי עבירת בגידה, כפי שהיא מוגדרת בחוקה.
מרשל הבהיר בפסק הדין שהביטוי "לגייס מלחמה" אינו כולל בתוכו פשע של קונספירציה.
בנוסף הוא הבהיר שעל מנת שפעולות ייחשבו לגיוס מלחמה, חייבות להיות עדויות להתאספות ממשית של אנשים לצורך ביצוע הפעולה הבוגדנית.
מרשל חזר על הגדרה זו גם בפסק הדין במשפט של בר עצמו, שם הוא הדגיש גם את הצורך בהבאת שני עדים לפחות למעשה שמצוי בגדר גיוס מלחמה.
בר לא נכח בהתאספות עצמה של אנשי המזימה, וכיוון שהתביעה לא הצליחה להביא שני עדים למעורבותו בתכנונה, לא ניתן היה להרשיע אותו בבגידה.
הפרשנות שנתן מרשל לחוקה הפכה את ההרשעה בבגידה לקשה ביותר להשגה.
מספר פסקי דין של בית המשפט העליון במהלך מלחמת העולם השנייה הוסיפו קשיים להגדרת "בגידה" ופירוש התנאים שנחוצים לצורך הרשעה.
בפסק הדין הראשון, "קרמר נגד ארצות הברית" (Cramer v.
United States), קבעו רוב של השופטים שעדותם של שני אנשים דרושה להוכחה של כל מעשה וכל מילה של הנאשם, ושלא ניתן בשום שלב להסתמך על ראיות נסיבתיות.
פסק הדין, שנכתב על ידי רוברט ה.
ג'קסון, רימז גם שהמשמעות של "overt act" כוללת גם את קיומה של כוונה לבגידה.
כתוצאה מכך בוטלה ההרשעה של אנתוני קרמר, שהואשם בסיוע למבצע פסטוריוס הכושל של המודיעין הגרמני.
מנגד, בפסק דין "הופט נגד ארצות הברית" (Haupt v.
United States), שבו לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית הורשע אדם בבגידה, נקבע שהוכחת המוטיבציה או הכוונה של הנאשם אינה דרושה כדי לבסס מעשה בגידה.
הנאשם היה אביו של הרבר הנס הופט , שלקח חלק במבצע פסטוריוס.
הוא סייע לבנו בכך שנתן לו מחסה ועזר לו בקבלת עבודה ובקניית רכב.
בפסק הדין נכתב שגם אם האב לא פעל מתוך רצון לבגוד בארצות הברית, אלא רק מתוך דאגה לבנו, מעשיו מהווים סיוע לאויב ולכן הם נמצאים בגדר בגידה על פי הגדרתה בחוקה.
במקרה נוסף מתקופת מלחמת העולם השנייה, האשימה ארצות הברית את טומויה קוואקיטה, שהיה בעל אזרחות כפולה, יפנית ואמריקאית, בבגידה בארצות הברית, לאחר שנמצא כי הוא שימש כמתורגמן במכרות ביפן, ששימשו את מאמץ המלחמה היפני וכן כמחנות עבודה לשבויי מלחמה אמריקאים.
בכתב האישום שהוגש נגדו נטען שהוא גם התעלל בשבויים בברוטליות.
United States (1952), נקבע ברוב דעות (4–3) שהעובדה כי לנאשם הייתה אזרחות כפולה לא פותרת אותו מחובות הנאמנות לארצות הברית ועל כן גם לא מונעת את האשמתו בבגידה.
אי הבהירות לגבי התנאים שדרושים להרשעה בבגידה והקושי להוכיח בגידה על פי הגדרתה הצרה בחוקה הובילו לכך שהממשל נוטה, על פי רוב, לא להאשים בבגידה אלא בעבירות זהות תחת שם אחר, כגון המרדה, ריגול, קונספירציה וכדומה.
הרשעה תחת עבירות אלו לא מחייבת עמידה בתנאים המצוינים בסעיף זה: בפסק דין של בית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית, שעסק באישומים נגד יוליוס ואתל רוזנברג, נקבע שהרשעה בריגול תחת "חוק הריגול של 1917" לא מחייבת עדות של שני אנשים, כפי שנדרש בהרשעה בעבירת בגידה.
הפעם הראשונה והיחידה (נכון ל-2023) שבה הואשם אדם בבגידה, מאז האישומים שהוגשו לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה ב-2006, אז הואשם בבגידה אדם יחיא ע'דן , אמריקאי שפעל בשירות אל-קאעדה.
ע'דן נהרג בתקיפה של ארצות הברית בפקיסטן ב-2015.
סעיף 2: ענישה בגין בגידה
סעיף זה קובע שלקונגרס תהיה הסמכות לקבוע בחוק את עונשם של בוגדים.
בנוסף הוא מציב מגבלה על חקיקת הקונגרס, והיא שהקלון בגין בגידה לא ימנע מיורשיו של המורשע מלרשת את נכסיו ולא יוביל לחילוט נכסיו מעבר לתקופת חייו:
במשפט המקובל האנגלי, התוצאה המיידית של גזר דין מוות הייתה המחיקה המוחלטת של האישיות המשפטית של הנידון והביטול של הזכויות הקשורות בה.
ההכרזה על אדם ככזה נקראה "Attainder", מהפועל בצרפתית עתיקה ateindre שמשמעותו להחזיק, להכות או להאשים.
במרוצת השנים חל בלבול בעקבות הדמיון לפעלים אחרים בצרפתית ובאנגלית שמשמעותם להכתים (בצרפתית, teindre; באנגלית, to taint), ומכאן הקשר למושג המשפטי "קלון".
המילים שבהם משתמשת החוקה, "Attainder of Treason", מתייחסות למקרה הספציפי של קלון המבטל זכויות של המורשע בבגידה.
לפעולה זו היו שתי משמעויות מעשיות מרכזיות.
ראשית, נכסיו של האדם המורשע בבגידה חולטו ועברו לרשות הכתר, למשך תקופה או עד תום חייו, ונמנעה ממנו גישה לנכסיו ולאדמותיו.
שנית, "השחתת הדם", שפירושה מניעת האפשרות של הנידון לרשת נכסים או להוריש את נכסיו.
מנסחי החוקה היו מודעים לשימוש הפוליטי הרחב שעשתה המלוכה באנגליה במוסד זה.
כחלק מניסיונם למזער את האפשרות לשימוש ברעה בהאשמות בבגידה, הם קבעו שהעונש שהקונגרס יקבע לא יכול לכלול את התוצאות שהיו לבגידה בבריטניה.
הקונגרס הראשון של ארצות הברית קבע שהעונש על בגידה הוא מוות.
עם זאת, בכמה מתוך המקרים המעטים שבהם הורשעו אמריקאים בבגידה נקצב לבסוף עונשם על ידי הנשיא ובמקרים אחרים (כגון במרד הוויסקי) נמנע ההליך המשפטי באמצעות חנינה נשיאותית.
יש מקרים בהם פרצות אלו באות לידי ביטוי יחד עם מתקפות נוספות, הפופולרית שבהם היא כופרה, בתקווה לכך שחשיבות המידע והנזק התדמיתי לארגון יהוו תמריץ לחברה לשלם את הכופר.
פרצות נתונים מתגלות בדרך כלל על ידי פצחנים, אך לעיתים גם בשגגה בידי הציבור הרחב.
ההבדל בין פרצת נתונים לזליגת מידע
מקור השם באנגלית הוא data breach, ופרצת נתונים היא התרגום החופשי שלו, אך בעברית לפעמים אומרים זליגת מידע כאשר מתכוונים בעצם לפרצת נתונים.
זליגת נתונים – המידע נחשף בתמימות או בטעות לציבור, במילים אחרות מדובר בלקות בתכנון שלא לקחה בחשבון את האפשרות שהמידע הרגיש יהיה זמין לגורמים שאינם מורשים.
פרצת נתונים – מתרחשת כתוצאה מהתקפת סייבר ייעודית על מערכות שמכילות מידע, כלומר גם אם היו או לא היו הגנות מספקות, המידע "ניצוד" מלכתחילה.
חשוב לזכור שמבחינת הנזק והתוצאה הסופית הם זהים, מדובר רק באפיון הדרך בה הגיעו למידע.
פרצות נתונים יכולות להיגרם מהדברים הבאים:
טעות אנוש – שינוי הגדרות אבטחה מסוימות, נפילה בהתקפות הנדסה חברתית, איבוד המידע פיזית, ואף רישום הסיסמאות במקום גלוי ליד המחשב
טעויות ארגוניות – חוסר מדיניות חברה או ארגון בנושא ותשומת לב לקויה יכול להוביל להזנחה בנושא ולפתוח דלת לטעויות, כגון לא לעדכן מערכת אשר נמצאה אצלה פגיעות
מתקפת אפס ימים – פרצת אבטחה המשתמשת בחולשה שלא הייתה ידועה לציבור הרחב, ולכן היה קשה להתגונן מפניה
גורם זדוני פנים-ארגוני (גורם פנימי) – גורם זדוני המשתמש בהרשאותיו על מנת להוציא החוצה מידע
מדיניות אבטחה ארגונית – מדיניות זו תבטיח למזער טעויות אנוש
הדרכת עובדים – השכלת העובדים בסכנות ובדרכי ההתמודדות מולם
צימצום שיתוף מידע מול חברות חיצוניות – חברות או קבלנים חיצוניים ללא מדיניות אבטחה נאותה עלולים לחשוף בדרך עקיפה את המידע על הארגון או לקוחותיו.
ראוי לשתף את המידע ההכרחי בלבד איתם
מיקור חוץ – ספציפית של חברות ייעודיות לאבטחה, אשר יכולו לייעץ או למכור פתרונות בנושא מניעה.
באופן אידיאלי, מומלץ שהחברות יהיו באותו תחום שיפוט מדיני, בעלות מספר רב של לקוחות והיסטוריה של מעט או אפס זליגות מידע תחתיהן
שימוש בכלי אבטחה – כגון מערכת למניעת דלף מידע
בדיקות פנימיות קבועות של חברות אבטחה – ניסיון חדירה של החברה לתוך עצמה, והסקת מסקנות
בדיקות חיצונית של חברות אבטחה – שימוש בחברות חיצוניות על מנת לבדוק את הגנות הארגון, והסקת מסקנות
תיעוד פעולות ומידור – בכך הארגון יכול לדכא ולהקשות על גורמים פנים ארגוניים בעלי כוונות זדוניות להבריח מידע, שכן יהיה קל לאתר את מקור ההברחה בקלות יחסית לאחר מכן
פרק 15 של מגילת האומות המאוחדות עוסק במזכירות האו"ם.
הפרק מגדיר את מזכ"ל האו"ם כמנהל הראשי של הארגון, הכולל את צוות המועצה הכלכלית-חברתית, מועצת הנאמנות וארגונים אחרים.
פרק 15 מקביל לפרק 6 לאמנת חבר הלאומים .
בדומה לחובה המוטלת על נשיא ארצות הברית לשאת נאום מצב האומה לקונגרס האמריקני בחוקת ארצות הברית, מחייבסעיף 98 של אמנת האו"ם את המזכיר הכללי "לפרסם דוח שנתי לאספה הכללית על עבודת הארגון".
סעיף99 מסמיך את המזכיר הכללי "להביא לידיעת מועצת הביטחון כל עניין שלדעתו עלול לאיים על שמירת השלום והביטחון הבינלאומיים".
סעיף זה מופעל לעיתים רחוקות.
בין המקרים שבהם הופעל הסעיף:
1960: דאג המרשלד הפעילו בהקשר למשבר קונגו, ובעקבות זאת הוצבו 20,000 חיילי שמירת שלום של האו"ם שם.
1971: הופעל על ידי או תאנט בעקבות מלחמת השחרור של בנגלדש ופוטנציאל ההתפשטות שלה לכל תת-היבשת ההודית.
1979: קורט ולדהיים הפעיל את סעיף 99 בשל משבר בני הערובה באיראן ובעקבות המהפכה האיראנית .
1989: הופעל על ידי חוויאר פרז דה קוויאר בהקשר של מלחמת האזרחים בלבנון, והביא למשימת חקירה של האו"ם.
2023: אנטוניו גוטרש הפעיל את הסעיף בעקבות פעולות האיבה בעזה ובישראל, הזהיר מפני "קטסטרופה הומניטרית" בעזה וקרא להפסקת אש.
קופי אנאן הביע הסתייגות משימוש בסעיף 99, משום שהוא יכול לגרום למזכ"ל לקחת תפקיד פוליטי במקום תפקיד אדמיניסטרטיבי.
סעיף 100 קובע את עצמאותם וחוסר פניותם של המזכיר הכללי ושל חברי הצוות האחרים, וקובע כי הם "לא יבקשו או יקבלו הנחיות מכל ממשלה או מכל רשות [חיצונית] אחרת".
באופן דומה, הוא מחייב את המדינות החברות "לכבד את האופי הבינלאומי הבלעדי של אחריות [הצוות]" ולהימנע מלבקש להשפיע עליהן.
סעיף101 מגדיר את הקריטריונים להעסקה באו"ם, וקובע: "השיקול העליון בהעסקת הצוות ובקביעת תנאי השירות יהיה ההכרח בהבטחת הסטנדרטים הגבוהים ביותר של יעילות, כשירות ויושרה.
יש חשיבות לגיוס הצוות על בסיס גאוגרפי רחב ככל האפשר".
פרצראורוס (שם מדעי: Paraceraurus) הוא סוג נכחד של פרוקי-רגליים מקבוצת הטרילוביט, אשר התקיים במשך האורדוביק שלפני 485.4 עד 443.4 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של יצור זה התגלו בסין, אסטוניה, שוודיה ובצפון אמריקה.
הסוג תואר למדע בשנת 1958 בידי החוקר מגיל ונכללו בו מספר מינים.
לטרילוביט זה היה מבנה מעוגל וקמור באורך בינוני.
הוא היה בעל "קסדת" ראש-חזה רחבה ומעט מלבנית.
בית החזה שלו היה קטוע ל-11 חלקים ובקצהו בלטו זוג אונות דמויות-זנב ששימשו כנראה להנעה.
עקב מבנה צורתו כנראה התקיים בדומה לחסילונים מודרניים וניזון משיריים על קרקעית הים הקדומה.
הפרק הרביעי לחוקת ארצות הברית מתווה את היחסים בין המדינות השונות ואת היחסים בין כל מדינה לממשל הפדרלי.
שני החלקים הראשונים מגדירים כללי יסוד ליחסים בין המדינות השונות, פן של צורת הממשל שמכונה לעיתים "פדרליזם אופקי".
הפרק הראשון מחייב כל אחת מהמדינות לתת אמון בפעולות ציבוריות, החלטות שיפוטיות וניהול הרשומות הציבוריות של מדינות אחרות.
הפרק השני נועד ליצור הרמוניה ושיתוף פעולה בין המדינות.
הוא קובע שמדינות ייתנו לאזרחי מדינות אחרות את אותן הזכויות וההגנות שמהם נהנים אזרחי המדינה, ובכך אוסר על המדינות להפלות נגד אזרחי מדינות אחרות.
בנוסף, הוא מחייב מדינות להשיב נאשמים ועבריינים נמלטים למדינה שבה הם הואשמו.
סעיף נוסף בחלק זה מחייב החזרה של עבדים נמלטים; על אף שהסעיף לא בוטל באופן רשמי, התיקון ה-13 לחוקה, שאוסר על עבדות, מבטל אותו למעשה.
החלק השלישי והחלק הרביעי של הפרק מגדירים פנים מסוימים ביחסים בין המדינות לבין הממשל הפדרלי.
החלק השלישי מעניק לקונגרס של ארצות הברית את הסמכות לקבל מדינות חדשות לאיחוד ולמשול בטריטוריות של ארצות הברית ובקניין פדרלי אחר.
החלק הרביעי מבטיח שלכל המדינות בארצות הברית תהיה "צורת ממשל רפובליקנית".
עם זאת, החוקה אינה מגדירה מהי צורת ממשל זו, ובית המשפט העליון של ארצות הברית נמנע באופן כללי מלהתייחס לסעיף זה, למעט מקרים נדירים.
חלק זה מבטיח גם שארצות הברית תגן על המדינות השונות מפני פלישה, ולפי בקשת המדינה גם מפני אלימות פנימית.
חלק ראשון: מתן אמון ותוקף לפעולות, הליכים ורשומות
החלק הראשון בפרק כולל סעיף יחיד, המכונה "Full Faith and Credit Clause", והוא דורש מכל אחת מהמדינות להעניק מידה של כבוד, אמון והכרה להליכים הרשמיים במדינות אחרות.
בנוסף, הוא מסמיך את הקונגרס להתקין חוקים שיכתיבו את דרך היישום של ציווי כללי זה ואת השלכותיו:
חלקו הראשון של הסעיף נלקח כמעט מילה במילה מתקנון הקונפדרציה.
לפני המהפכה האמריקאית, הייתה מחלוקת, הן בבריטניה והן במושבותיה, לגבי האופן שבו על ישות ריבונית אחת להתייחס להחלטות, חוקים ורשומות של ישויות ריבוניות אחרות.
עיקר הקושי, תחת החוק האנגלי, נגע לאכיפת החלטות שקשורות לחובות כספיים ודיני חדלות פירעון.
נתינים במושבות רצו לאכוף החלטות כאלה שהתקבלו במושבה אחת גם כאשר החייב נמצא במושבה אחרת, אולם החוק האנגלי חייב לקבל החלטה שיפוטית כראיה בבית הדין רק אם הייתה לה חותמת תוקף ציבורי (Seal of Public Credit) מבית משפט אנגלי, ולא במקרה שהחותמת ניתנה על ידי ישות זרה או פרטית.
קושי זה הביא את מושבת מפרץ מסצ'וסטס לחוקק חוק שחייב קבלת החלטה שיפוטית במושבות אחרות כראיה בבתי הדין של המושבה, ומושבות אחרות חוקקו לאחר מכן חוקים דומים שהיו בשימוש תדיר.
נושא זה היה מוכר למהפכנים האמריקאים, ובתקנון הפדרציה (פרק 4 סעיף 3) הם אימצו סעיף הקובע כי "אמון ותוקף מלאים יינתנו על ידי כל אחת מהמדינות לרשומות, מעשים וההליכים המשפטיים של בתי הדין והמגיסטרטים של כל מדינה אחרת".
עם זאת, תקנון הקונפדרציה דרש מתן אמון תוקף אך ורק בנוגע ל"הליכים של בתי הדין והמגיסטרטים", ואילו מנסחי החוקה דנו בשאלה האם להרחיב את הדרישה גם להכרה בחוקי המדינות השונות, כגון חוקים הקשורים לדיני חדלות פירעון.
הגישה המכלילה זכתה לתמיכה, ועל כן הנוסח הסופי של החוקה מחייב מתן אמון ותוקף "לפעולות הציבוריות, הרשומות וההליכים המשפטיים של כל מדינה אחרת" ולא רק של בתי הדין והמגיסטרטים במדינה.
שאלה נוספת שנידונה בוועידת החוקה היא האם להסתפק בציווי כללי על מתן אמון או לאפשר להסמיך את הקונגרס להכתיב את משמעות הציווי ואת דרך יישומו.
חלק מהנציגים סברו שמבלי לתת סמכות זו למחוקק הפדרלי, הדרישה הכללית תהיה חסרת משמעות, בעוד שאחרים, כגון אדמונד רנדולף חששו שמתן סמכות כזו תיתפס כפגיעה בריבונות של המדינות.
בסיכומו של דבר התגבש רוב קולות לטובת מתן הסמכות לקונגרס.
ג'יימס מדיסון, מהחשובים שבמנסחי החוקה, כתב בכתבי הפדרליסט מס' 42 (תחת שם העט "פובליוס") שהתוספת מהווה "שיפור בעל ערך" ביחס לסעיף בתקנון הקונפדרציה, כיוון שהמשמעות של המשפט הראשון אינה מוגדרת די הצורך וללא התוספת הוא יהפוך לחסר חשיבות.
עם זאת, התוספת מעלה שאלה פרשנית לגבי היחס בין המשפט הראשון, שנראה כציווי כללי ומחייב, והמשפט השני, שמאפשר לקונגרס לקבוע כללים בנושא.
לדוגמה, משפטנים דנו בשאלה האם הקונגרס רשאי לצמצם את התחולה של הסעיף הראשון, כך שפעולות מסוימות של מדינה לא יוכרו על ידי מדינות אחרות.
הקונגרס מיעט להשתמש בסמכות שמעניק לו חלק זה של הפרק, כך שגבולות הסמכות הזו לא נבחנו.
מנסחי החוקה ראו חלק זה כהכרחי על מנת להפוך את האוסף של המדינות הריבוניות הבודדות לכדי איחוד מתפקד.
בדיונים לקראת אשרור החוקה, חלק זה לא עורר מחלוקת ומעט מאוד נכתב לגביו.
במאי 1790, מעט פחות משנתיים לאחר אשרור החוקה, עבר בקונגרס הראשון חוק ליישום חלק זה של הפרק.
החוק חייב מדינות להכיר בליכים משפטיים וברשומות של מדינות אחרות, אך לא עסק במתן תוקף או בהכרה לחוקים של מדינות אחרות.
בנוסף, על אף שהטקסט של חלק זה עוסק רק ביחסים ה"אופקיים" בין המדינות, החוק שקבע הקונגרס מתייחס ל"כל בית דין בארצות הברית", ובכך הוא מחיל את האמור בחוקה גם לגבי מערכת המשפט הפדרלית.
ב-1804 תוקן החוק כך שהוא חל גם על הטריטוריות של ארצות הברית.
הוא תוקן בפעם האחרונה ב-1948, ובתיקון זה נקבע שהמדינות מחויבות לתת תוקף גם לחוקים של מדינות אחרות.
עם זאת, הפרשנות הקיימת של הטקסט החוקתי ושל החוק היא שהמדינות רשאיות להחיל את החוק של עצמן בהליכים שמתקיימים בתחום שיפוטן.
מתן תוקף להחלטות שיפוטיות שהתקבלו במדינות אחרות
ליבת הסעיף, כפי שהוא יושם ופורש על ידי בתי המשפט בארצות הברית, היא החובה של כל מדינה לחייב החלטות שיפוטיות סופיות של כל מדינה אחרת.
גישה רווחת בקרב פרשני החוקה היא שכוונתם המקורית של מנסחי החוקה הייתה לחייב קבלת החלטות שיפוטיות של מדינות אחרות כראיות בלבד, ושכל חובה מעבר לזה אינה נובעת מהחוקה, אלא מהחוק שחוקק הקונגרס; אך במהלך המאה ה-19 התקבעה גישה פרשנית נגדית שמעניקה תוקף מחייב להחלטות סופיות של בתי המשפט במדינות אחרות.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע ב-1813, בתיק "מילס נגד דוריי" שיש לתת תוקף מחייב להחלטות; עם זאת, פסיקה זו הותירה אי-ודאות מסוימת, שכן היא לא הבהירה האם השופטים התבססו על החוק הפדרלי ליישום חלק זה של הפרק, או על הטקסט של החוקה עצמה.
יותר מחצי מאה מאוחר יותר, בתיק "", קבע בית המשפט העליון, מבלי להסביר, שהמסקנה מבוססת על החוקה עצמה.
למסקנה זו קיימים מספר סייגים.
ראשית, תחת תנאים מסוימים יכול בית דין במדינה אחת לא לתת תוקף להחלטה של בית דין במדינה אחרת אם במהלך הליטיגציה מתגלה כי בית המשפט במדינה האחרת חרג מסמכות השיפוט שלו.
שנית, בית המשפט העליון קבע שהסעיף אינו מחייב בהקשר של החלטות שיפוטיות הנוגעות לעונשין (Penal judgments) שמטרתן אינה לתת סעד לפגיעה בזכות פרטית אלא להעניש אדם שביצע עבירה כנגד המדינה.
מתן תוקף לחוקים של מדינות אחרות
במקרים רבים, אירוע יחיד עשוי באופן סביר להישקל תחת החוק של יותר ממדינה אחת.
לדוגמה, בעניין תביעות ביטוח, כאשר אדם עובד עבור חברה ממדינה אחת ונפצע בעבודתו במדינה אחרת, טענות שונות יכולות להצדיק החלה של החוק של כל אחת מהמדינות.
הפרשנות של בית המשפט העליון לדרישות סעיף זה במקרים מעין אלה השתנתה עם הזמן.
ב-1932, בתיק "חברת ברדפורד אלקטריק לייט נגד קלאפר", קבע בית המשפט העליון כלל שלפיו כאשר מגיע לבתי המשפט במדינה אחת מקרה כזה, עליהם לאזן בין האינטרסים של המדינות השונות בקובעו אלו חוקים יוחלו על המקרה.
Industrial Accident Commission" נטש בית המשפט את הפרשנות הזו וקבע ש"מתן אמון ותוקף מלאים לא מאפשר למדינה אחת לחוקק עבור מדינה אחרת או להשליך את חוקיה מעבר לקווי הגבול בין המדינות".
מאז פסק דין זה דבק בית המשפט העליון בפרשנות שמאפשרת לכל מדינה להחיל את חוקיה על מקרים שנידונים בבתי הדין שלה, מבלי לדרוש איזון בין האינטרסים של המדינות השונות בהחלת חוקיהן.
קיים מספר מצומצם של חריגים לכלל שלפיו מדינות רשאיות להחיל את חוקיהן בבתי הדין שלהן.
ראשית, בית המשפט פירש את הסעיף כאוסר על המדינות לאמץ כללים מיוחדים שמפלים מדינות אחרות או מהווים "מדיניות של עויונות" כלפי מדינות אחרות.
סייג זה הובהר בפסק דין משנת 2016, שעסק בהחלטה שיפוטית שהתקבלה בנבדה בתביעה נגד סוכנות של מדינת קליפורניה; בית המשפט בנבדה פסק פיצויים של מיליון דולר נגד קליפורניה, אף על פי שהחוק בנבדה מגביל פיצויים בתביעות נגד סוכנויות של נבדה עצמה ל-50,000 דולר.
בפסק דין של סטיבן ברייר, ביטל בית המשפט ביטל את ההכרעה ברוב דעות וקבע שבכך אימצה נבדה, בניגוד לסעיף זה בחוקה, כלל מיוחד שפועל נגד מדינה אחרת ומהווה מדיניות עוינת.
בנוסף, בעוד שבתי הדין של מדינה יכולים לפסוק על פי חוקי המדינה, הם אינם לסגור את שלתותיהם לחלוטין לתביעות שמתבססות על חוקים של מדינות אחרות.
ככלל, הפרשנות שאימץ בית המשפט העליון לסעיף מחייבת מדינה לתת תוקף להחלטות שיפוטיות של מדינות אחרות גם כאשר אלה מנוגדות למדיניות או לעקרונות פוליטיים שלהם המדינה מתנגדת.
כך, למשל, מדינה חייבת להכיר בהחלטה הנוגעת לחוב הקשור בהימורים, גם אם באותה מדינה הימורים אינם חוקיים כעניין של מדיניות.
לעומת זאת, באשר לחוקים של מדינות טאומץ הכלל שנוטה לכבד את זכותה של מדינה להחיל את חוקיה שלה על תיקים שנידונים בבתי הדין שלה.
על אף שכללים אלה מוכרים כפרשנות השלטת של הסעיף, הם מעוררים שאלות שעוד לא נפתרו בתחומים רגישים כגון דיני משפחה.
דוגמה מרכזית למחלוקת שהתעוררה בעשור האחרון של המאה ה-20 ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 היא באשר להכרה בנישואים של זוגות מאותו המין.
בשנת 1993 בית המשפט העליון של הוואי קבע בתיק "באהר נגד לווין" שבהיעדר נימוק משכנע, האיסור על נישואים של זוגות מאותו המין במדינה אינו חוקתי, על פי חוקת המדינה .
על אף שההחלטה לא הייתה סופית ובסופו של דבר היא התבטלה, היא גרמה לדאגה בקרב המתנגדים לנישואים של זוגות מאותו המין במדינות אחרות, שחששו שבעקבותיה ובהתאם לסעיף זה בחוקה הפדרלית יחויבו כלל המדינות להכיר בנישואים של זוגות מאותו המין שהתקיימו בהוואי.
בעקבות ההחלטה המליצה ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית על חקיקת "חוק הגנת הנישואים" , שהתקבל בספטמבר 1996 וקבע במפורש חריג לסעיף זה בחוקה.
בנוסף, בעוד שמדינות אחרות החלו להכיר ביחסים בין בני זוג מאותו המין, מדינות שמרניות יותר החלו להעביר חוקי מדינה (שכונו מיני-DOMA) שקבעו במפורש אי-הכרה בנישואים כאלה שמקורם במדינה אחרת.
תהליך זה הביא לפולמוס משפטי באשר לשאלה האם הסעיף בחוקה אכן מחייב הכרה בנישואים שמקורם במדינה אחרת.
פרשנים רבים ענו על שאלה זו בשלילה, אך אחרים תמכו בפרשנות מרחיבה של הסעיף.
הדיון לא הגיע לפתרונו בבתי המשפט לפני שפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס מ-2015 קבע שכל המדינות מחויבות להכיר בנישואים של זוגות מאותו המין, על בסיס התיקון ה-14 לחוקה, וכיוון שכך הוא מעולם לא הגיע הוכרע.
דוגמה נוספת למחלוקת שאינה פתורה היא בנוגע לחוקי מדינה הקשורים להפלות.
בתגובה לחוק זה החלו מדינות שבהם קיימת התנגדות חזקה למגבלות על הפלות להעביר חוקי מדינה שהחריגו הליכים הנוגעים להפלות מהדרישה הכללית לכבד הליכים משפטיים שמקורם במדינות אחרות.
כך למשל, חוק AB 1242 בקליפורניה משנת 2022 אוסר על בתי דין במדינה לכבד צווי חיפוש, זימונים לבתי דין, והחלטות שיפוטיות אחרות שמקורן מחוץ למדינה, אם החלטות אלה קשורות בעבירות ביצוע או סיוע לביצוע של הפלות שמוגדרות כחוקיות בקליפורניה.
לאחר פסק דין "דובס", הגיבו מדינות רבות נוספות בחקיקת "חוקי הגנת הפלות" .
חוקים מעין אלה עוררו פולמוס משפטי בשאלה האם הם סותרים את הדרישה ל"אמון ותוקף מלאים" בחוקה.
בעוד שחלק מהמשפטנים טענו כי החוקים אינם חוקתיים, אחרים סברו כי הם הסייגים ל"סעיף האמון ותוקף מלאים" מחריגים את החוקים האלה מהדרישה הכללית לכבד החלטות שיפוטיות של מדינות אחרות.
נכון ליוני 2025, בית המשפט העליון של ארצות הברית לא חיווה דעתו בנושא.
חלק שני: זכויות אזרחים והסגרה
החלק השני לפרק ממשיך את העיסוק בפדרליזם "אופקי" – היחסים בין המדינות ויחס המדינות לאזרחי מדינות אחרות.
חלק זה כולל שלושה סעיפים.
הסעיף הראשון נוגע לזכויות ולהגנות שעל מדינה להעניק לאזרחי מדינות אחרות, והשני עוסק בהסגרה של עבריינים שנמלטו ממדינה אחת למדינה אחרת.
הסעיף השלישי עוסק בעבדים נמלטים; על אף שבאופן רשמי הוא עדיין חלק מהחוקה, ביטול העבדות בתיקון ה-13 הפך את סעיף לחסר רלוונטיות.
הסעיף הראשון מכונה בספרות "סעיף זכויות היתר והחסינויות" (Privileges and Immunities Clause) או "סעיף ההסכמה המדינית" (Comity Clause):
מקור הביטוי "זכויות היתר והחסינויות" הוא ביחסים הפיאודליים בימי הביניים באנגליה, בין המלך לבין מוסדות שונים כגון בעלי אדמות, מנהלות מקומיות (Boroughs) גילדות ואגודות מסחריות.
בתמורה למילוי חובות מסוימות כלפי המלך, קיבלו מוסדות אלה כתבי זכויות המבטיחים זכויות יתר מסוימות – פריווילגיות – כגון הזכות לניהול עצמי וחסינויות משפטיות, פיננסיות, דתיות וצבאיות שונות – אימוניטאס.
זכויות היתר והחסינויות עוגנו פעמים רבות בצ'רטרים מלכותיים.
עם התרחבות הסחר הבינלאומי והקולוניזציה השפה של "זכויות יתר וחסינויות" יוצאה אל מחוץ לאנגליה דרך צ'רטרים שניתנו לחברות ואגודות מסחר ולמתיישבים, ואשר כללו לעיתים קרובות זכויות למונופולים מסחריים, להתיישבות, עצמאות ולחסינויות משפטית.
לצד זאת, הביטוי "זכויות יתר וחסינויות" החל בהדרגה לשמש מתיישבים להבעת דרישות ועמדות בעת קונפליקטים עם הכתר.
במאה ה-18, החלו מתיישבים במושבות באמריקה לעשות שימוש בביטוי "זכויות היתר והחסיניות של האנגלים" (Privileges and Immunities of the Englishmen) על מנת לדרוש השוואה של מעמדם לזה של אזרחים במדינה האם.
כך, הביטוי שהביע בתחילה מידה מערכת של הבחנה ואי-שוויון (זכות יתר), הפך כלי לביטוי דרישות לשוויון זכויות ומעמד אזרחי.
ב-1774 השפה של "זכויות יתר וחסינויות" נכללה בהצהרת הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, עדיין כביטוי לדרישה מהכתר הבריטי לכבד "את כל החסינויות והפריווילגיות שניתנו להן ואושרו [למושבות] בצ'רטרים מלכותיים או הובטחו בספרי החוקים הפרובינציאליים השונים שלהן".
לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית נזנחה ההתייחסות להבטחות מצד הכתר ולזכויות הנתינים האנגלים, אך השימוש בביטוי המשיך להתייחס לדרישות בנוגע לשוויון בזכויותיהם של אזרחים.
בפרק 4 סעיף 1 של תקנון הקונפדרציה, שהשפיע ישירות על ניסוח הסעיף בחוקה, הביטוי משמש בהקשר של שמירה על קשרי ידידות ומסחר בין תושבי המדינות השונות.
הסעיף מבטיח ש"האזרחים החופשיים של המדינות, למעט מחוסרי כל, נוודים ונמלטים מין הדין, יהיו זכאים לכלל הפריווילגיות והחסינויות של אזרחי המדינות השונות".
הסעיף בתקנון הקונפדרציה כלל גם רשימה של זכויות וחירויות הקשורות בו: חופש תנועה בחציית גבולות בין מדינות, זכות לעסוק במסחר, ומכסים, מיסים ומגבלות זהים לאלה של תושבי המדינה.
מנסחי החוקה לא כללו בה את הרשימה הזו, שבחלקה נוגעת לסמכויות שהואצלו לקונגרס בפרק הראשון לחוקה.
עם זאת, בית המשפט העליון קבע מאוחר יותר שכוונת מנסחי החוקה הייתה לכלול בסעיף את הדוגמאות הספציפיות המוזכרות בתקנון.
בוועידת החוקה התקבל הסעיף ללא דיון רב, והסעיף לא עורר מחלוקת גם בדיונים על אשרור החוקה.
בכתבי הפדרליסט לא קיים דיון מפורט על הסעיף, אך אלכסנדר המילטון הקנה לו חשיבות רבה כשכתב, בכתבי הפדרליסט מספר 80, שניתן להחשיב את הסעיף ל"בסיס של האיחוד".
איסור אפליה בנוגע לזכויות וחסינויות יסודיות
בשנים הראשונות לאחר אשרור החוקה הציעו משפטנים מספר פרשנויות לסעיף.
בין השאר, הוצע שהוא מבטיח יחס שוויוני לכלל אזרחי המדינות מצד הקונגרס של ארצות הברית, שהוא מבטיח זכויות יסוד מסוימות שאף מדינה לא יכולה לקחת מאזרחיה או תושביה ושהוא מבטיח כי זכויותיהם של אזרחי מדינה יישמרו כאשר הם עוברים למדינה אחרת.
שלוש הפרשוניות האלה נדחו במפורש על ידי בית המשפט העליון.
תחתן אימת בית המשפט בפסיקתו את הפרשנות שלפיה הסעיף מספק הגנה נגד אפליה מצד מדינות כלפי אזרחי מדינות אחרות.
על אף שבית המשפט הכיר בכך מטרת הסעיף היא למנוע אפליה מצד מדינות כלפי אזרחי מדינות אחרות, הפסיקה הגבילה את התחולה של הסעיף לשמירה על זכויות וחסינויות המוגדרות כיסודיות והתירה יחס המעדיף את אזרחי המדינה בנוגע לתחומים אחרים, כגון השתתות בפעילויות פנאי.
פסק דין קורפילד נגד קורייל , שנכתב על ידי בושרוד וושינגטון ב-1823, נחשב לתקדים שלאורו מבחינים בתי המשפט בין זכיויות וחסינויות יסודיות לבין אלו שאינן יסודיות.
פסק הדין כולל רשימה לא ממצה של זכויות וחסינויות יסודיות שמוגנות מפני אפליה:
הזכות לרכוש ולהחזיק קניין מכל סוג שהוא, כולל מקרקעין, ולשאוף ולהשיג אושר וביטחון, בכפוף למגבלות שמטילה הממשלה למען כולם;
הזכות להתגורר בכל מדינה, ובכלל זאת למטרות מסחר, חקלאות, השגת מקצוע וכל סיבה אחרת;
הזכות לתבוע את ההגנה של צו הביאס קורפוס;
החסינות מפני מיסים והטלים גבוהים מאלו שמוטלים על אזרחי המדינה;
הזכות להשתתף בבחירות בכפוף לחוקים ולחוקה של המדינה.
פסיקות מאוחרות יותר של בית המשפט הוסיפו לפרט לגבי זכויות וחסינויות יסודיות שאסור להפלות לגביהן.
הפרק החמישי בחוקת ארצות הברית מתייחס לאפשרויות לתקן את החוקה, והוא מציב את הנוסחה לעשות זאת.
למעשה, הפרק החמישי הוא שאפשר את הוספת מגילת הזכויות של ארצות הברית במסגרת עשרת התיקונים הראשונים לחוקה.
ראשית, על שני שלישים מחברי הבתים (הסנאט ובית הנבחרים) לראות בכך צורך ולהציע תיקונים, או שהבקשה תגיע מצדם של בתי המחוקקים של לפחות שני שלישים מהמדינות.
במקרה כזה, יש לכנס ועידה שתציע את התיקונים, והללו ייחשבו חלק מהחוקה אחרי שיאושרו בבתי המחוקקים או בוועידות מקומיות של לפחות שלושה רבעים מהמדינות.
מגבלה ספציפית מתייחסת לסעיף ההגירה שמופיע בפרק 1 לחוקה, ואשר באותו סעיף מפורש כי הקונגרס לא יוכל לשנות אותו עד שנת 1808. מגבלה נוספת קובעת כי שום תיקון לא יוכל להוביל לכך "שזכות ההצבעה השווה של שום מדינה לא תישלל ממנה בלא הסכמתה".
הפרק השישי בחוקת ארצות הברית מורכב משלושה סעיפים ועוסק בארבע סוגיות שונות.
בסעיף הראשון הוא קובע כי חובות כספיים או התחייבויות שהיו לארצות הברית לפני החוקה, יישארו בעינם גם אחריה.
הסעיף השני הוא סעיף העליונות, הקובע כי הן החוקה עצמה והן חוקים שיחוקקו על פיה בקונגרס או אמנות שתחתום עליהן ארצות הברית, מחייבות כל שופט בכל אחת ממדינות ארצות הברית – גם במקרה שקיים חוק סותר או אפילו חוקה סותרת באותה מדינה.
הסעיף השלישי דורש שבועת נאמנות לחוקה, ולפיו כל "הסנאטורים והנציגים בבית הנבחרים אשר נזכרו לעיל, והחברים בבתי המחוקקים של המדינות, וכל הפקידים הביצועיים והשיפוטיים, הן של ארצות הברית והן של המדינות בה, יהיו מחויבים לפי שבועה או הצהרה, לתמוך בחוקה זו".
עם זאת, הסעיף השלישי גם מוסיף סייג חשוב, ולפיו "שום שבועה דתית לא תידרש כתנאי לכהונה באף משרת אמון ציבורית תחת ארצות הברית".
לסעיף השני בפרק השישי, סעיף עליונות החוק, היו השלכות משמעותיות: הסעיף חיזק את כוחה של הממשלה הפדרלית על פני המדינות, וביסס את עקרון עליונות החוק הפדרלי במערכת המשפט האמריקאית.
הסעיף גם תרם ליצירת מערכת משפטית אחידה יותר ברחבי ארצות הברית, שכן חוקים פדרליים ואמנות בינלאומיות מחייבים את כל המדינות, וכמו כן, הוא אפשר את יישומם של חוקים פדרליים ואמנות בינלאומיות שמגנים על זכויות אדם וחירויות, גם אם חוקי המדינה סותרים אותם.
דוגמה משפטית מפורסמת ניתנה בפסק דין מק'קולוך נגד מרילנד ב-6 במרץ 1819. בתמצית: ב-1816 חוקק הקונגרס חוק שאפשר את הקמת הבנק השני של ארצות הברית, ובמסגרת זו נפתח סניף במרילנד.
ב-11 בפברואר 1818 הטילה מרילנד מס על כל שטר שמקורו בבנק שהונפק מחוצה לה.
ג'יימס מק'קולוך, הקופאי הראשי בסניף בולטימור של הבנק, סירב לשלם את המס והגיש תביעה נגד המדינה.
בבית המשפט לערעורים של מרילנד נקבע כי היות שהקמת בנק אינה מוזכרת במפורש בחוקה, הדבר מאפשר למדינה מרווח של הטלת מיסוי על הבנק.
אולם כאשר הגיע הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהרכב בראשות ג'ון מרשל, הוא הפך את ההחלטה וקבע כי הבנק "הכרחי וראוי" עבור הממשלה הפדרלית כדי למלא את תפקידיה, ומשכך, החקיקה כלולה בסעיף העליונות ומדינת מרילנד לא יכולה להטיל חוק שימסה אותו.
במקרים דומים שימש הסעיף לביטול חקיקות גזעניות בחלק מהמדינות או לביטול חקיקות שסתרו אמנות בינלאומיות עליהן חתמה ארצות הברית.
פרק ב' הוא מחזה דרמטי-קומי מאת המחזאי היהודי-אמריקאי ניל סיימון, שהוצג לראשונה ב-1977. המחזה היה מועמד לארבעה פרסי טוני, עובד לסרט קולנוע והופק גם על-ידי תיאטראות בישראל.
ג'ורג' שניידר הוא סופר שהתאלמן לאחרונה וג'ני מאלון היא שחקנית שזה עתה התגרשה.
ליאו, אחיו וסוכנו של ג'ורג', ופיי, חברתה של ג'ני, משדכים בין גורג' לבין ג'ני.
הם מתאהבים זה בזו אך הם עדיין מתקשים להשתחרר ממערכות היחסים הקודמות שלהם.
המחזה מבוסס על ניסיונו האישי של סיימון, שנישא לשחקנית מרשה מייסון לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה.
המחזה, שבויים על-ידי הרברט רוס, הוצג לראשונה בתיאטרון אהמנסון בלוס אנג'לס ב-7 באוקטובר 1977. צוות השחקנים כלל את ג'אד הירש בתפקיד ג'ורג', אניטה ג'ילט בתפקיד ג'ני, קליף גורמן בתפקיד ליאו ואן וודג'וורת' בתפקיד פיי.
הצגת הבכורה של המחזה בברודוויי הייתה ב-4 בדצמבר 1977 בתיאטרון אימפריאל.
בינואר 1979 עבר המחזה לתיאטרון יוג'ין אוניל והוא ירד בדצמבר 1979 לאחר 857 הופעות ו-7 הצגות הרצה.
המחזה היה מועמד לארבעה פרסי טוני: פרס המחזה הטוב ביותר, פרס השחקנית הטובה ביותר עבור אניטה ג'ילט ופרס שחקן המשנה הטוב ביותר עבור קליף גורמן.
אן וודג'וורת' זכתה בפרס הטוני עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנוסף לכך היה ג'אד הירש מועמד לפרס דרמה דסק עבור השחקן הטוב ביותר.
סרט המבוסס על המחזה יצא לאקרנים ב-1979 בבימויו של רוברט מור.
ג'יימס קאן ומרשה מייסון (אשתו של ניל סיימון) גילמו את התפקידים הראשיים.
עוד השתתפו בסרט: ואלרי הרפר, ג'וזף בולוניה ודברה מוני.
הסרט זיכה את מייסון במועמדות לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב ואת ואלרי הרפר במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
המחזה הועלה בתיאטרון הקאמרי ב-1979 בבימויו של היי קלוס ובתרגומו של נסים אלוני ובהשתתפותם של אילן דר, ג'יטה מונטה, שלמה וישינסקי ותיקי דיין.
המחזה הועלה מחדש בתיאטרון הקאמרי ב-2003 בבימויו של אלון אופיר ובהשתתפותם של שמואל וילוז'ני, לימור גולדשטיין, יפתח קליין ואסי לוי-קופמן.
במהלך ריצת ההצגה יצאה גולדשטיין לחופשת לידה והוחלפה על-ידי ענת עצמון.
שמואל וילוז'ני זכה בפרס ראש העיר תל אביב, על שם השחקן אברהם בן-יוסף על השתתפותו בהצגה.
ב-2011 הועלה המחזה בתיאטרון הספרייה בבימויו של מורדי גרשון ותרגומו של דורי פרנס.
השתתפו בהצגה: אפי מרדכי, הראל אלקלעי, ימית אטיאס ואנה צ'רנוב צנחני.
ב-2015 הועלה המחזה בתיאטרון באר שבע בבימויו של רפי ניב ותרגומו של עידו ריקלין.
השתתפו בהצגה: מיכל ינאי, אדוה עדני, אמיר קריאף ומולי שולמן.
פרק 4: בילי היקר הוא הפרק הרביעי בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית מסוגת מדע בדיוני-אימה "דברים מוזרים", והפרק ה-29 בסדרה כולה.
הפרק נכתב בידי פול דיכטר ובוים בידי שון לוי.
הוא עלה לשידור ב-27 במאי 2022 בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס", לצד ששת הפרקים הנוספים המרכיבים את חלקה הראשון של העונה.
עלילת הפרק מתרחשת ב-24 במרץ 1986, ומתמקדת בהתמודדותה הנפשית של מקס מייפילד ובמאבקה לשרוד את רדיפתו של וקנה.
הפרק זכה לשבחים גורפים מצד מבקרי הטלוויזיה ונחשב לאחד מרגעי השיא של העונה ושל הסדרה כולה.
הביקורות היללו את ביצועיהם של השחקנים, האפקטים החזותיים, הצילום והעוצמה הרגשית של הפרק.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לקו העלילה של מקס ולביצועיה של סיידי סינק, כמו כן לשימוש בשיר "Running Up That Hill" של קייט בוש בשיאו של הפרק ולעיסוק בולט בתמות הקשורות לדיכאון קליני, פוסט-טראומה ומחשבות אובדניות.
הפרק היה מועמד לשבעה פרסי אמי, מתוכם זכה בשניים.
השימוש המרכזי בשירה של קייט בוש בפרק הוביל לתופעה תרבותית יוצאת דופן המכונה "אפקט קייט בוש"; השיר, שיצא במקור בשנת 1985, הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בעולם כ-37 שנים לאחר צאתו ושבר שלושה שיאי גינס.
בנוסף, הפרק צוין ואוזכר על ידי מומחים לבריאות הנפש בשל הייצוג המדויק והרגיש של התמודדות עם טראומה ואשמה.
מבקרים נוספים שיבחו את הופעת האורח של רוברט אנגלונד, כמו גם את כתיבתו של דיכטר ואת בימויו של לוי – ובפרט את סצנת ה הבולטת בפרק.
לאחר שאילבן מקבלת את הצעתו של סם אוונס להשיב לעצמה את כוחותיה, הוא שולח את הסוכנים סטינסון, הרמון ו-וולאס להודיע למייק וילר ולוויל וג'ונתן באיירז כי בזמן שאילבן תשלים את אימוניה, הם יישארו במעצר בית בבית משפחת באיירז בלנורה הילס, קליפורניה.
במקביל, בהוקינס שבאינדיאנה, מקס מייפילד מספרת לחבריה כי היא חוששת שווקנה סימן אותה כקורבנו הבא.
בעוד שדסטין הנדרסון, לוקאס סינקלייר וסטיב הרינגטון מלווים את מקס בזמן שהיא כותבת ומוסרת מכתבי פרידה לחבריה ולאנשים הקרובים אליה, ננסי וילר ורובין באקלי מתחזות לסטודנטיות באוניברסיטה במטרה לראיין את ויקטור קריל המוחזק במוסד הפסיכיאטרי "פנהרסט".
במהלך הביקור הן מגלות כי משפחת קריל חוותה תופעות על-טבעיות וחזיונות בביתם, אשר הגיעו לשיאם ברציחתם של אשתו וילדיו של ויקטור, ולאחר מכן במעצרו.
ננסי ורובין מגלות גם כי מוזיקה היוותה גורם מרכזי בהישרדותו של ויקטור.
במקום אחר, ג'ויס באיירז ומורי באומן נוחתים באלסקה, שם הם מוסרים את כספי הכופר לאיש הקשר של אנטונוב, יורי, בתמורה לשחרורו של ג'ים הופר.
אולם יורי מסמם אותם ומתכנן להסגיר אותם, יחד עם הופר ואנטונוב, לידי הרוסים תמורת רווח כספי גדול יותר.
ברוסיה, הופר מצליח להימלט ממחנה הכלא, אך נתפס מחדש זמן קצר לאחר מכן.
בחזרה בלנורה הילס, מייק וויל מאשרים מחדש את חברותם, והוא וג'ונתן מתחילים לתכנן בריחה חזרה להוקינס כדי להזהיר את חבריהם מפני המתרחש.
עם זאת, תוכניתם משתבשת כאשר חיילים חמושים תוקפים את בית משפחת באיירז, ופוצעים את וולאס בעוד הרמון מגן על הנערים.
בעזרת חברו של ג'ונתן, ארגייל, מצליחים מייק, ויל וג'ונתן להימלט, כשהם לוקחים עמם את הרמון הפצוע.
לאחר שמקס חווה חזיון נוסף בזמן שיחה עם אמה, היא מבקרת בקברו של בילי הארגרוב כדי לקרוא את מכתב הפרידה שכתבה לו.
זמן קצר לאחר מכן היא נשלטת בידי וקנה ומוצאת את עצמה על מזבח בתוך תודעתה.
לוקאס, דסטין וסטיב מנסים לעורר אותה ללא הצלחה.
ננסי ורובין מודיעות להם כי השמעת מוזיקה שוברת את שליטתו של וקנה, והם מנגנים עבור מקס את שירה האהוב, "Running Up That Hill", בנגן הקסטות שלה.
הדבר פותח שער בתוך תודעתה של מקס, ולאחר שהיא נזכרת בזיכרונות שמחים עם חבריה, היא מצליחה לרוץ לעבר השער ולהימלט מווקנה ברגע האחרון.
הפרק נכתב על ידי פול דיכטר ובוים בידי שון לוי.
אחת המשימות המורכבות בהפקת הפרק הייתה שילובו של השחקן דייקר מונטגומרי, המגלם את בילי הארגרוב.
עקב מגבלות מגפת הקורונה על צילומי הסדרה, מונטגומרי לא יכול היה לטוס לארצות הברית וצילם את הופעת האורח שלו מעיר מגוריו פרת', אוסטרליה.
לוי הנחה את מונטגומרי ואת צוות הצילום המקומי באמצעות שיחות זום בזמן אמת, תהליך שלוי תיאר ככזה שדרש תקשורת מדויקת מאוד כדי לשמור על המשכיות העלילה מול צוות השחקנים הראשי.
בניגוד לעונותיה הראשונות של הסדרה, שבהן צוות ההפקה בחר שירים ללא שיקולים חיצוניים מיוחדים, החל מהעונה השלישית נקטו היוצרים זהירות רבה יותר בבחירת המוזיקה, מתוך מודעות להשפעה התרבותית האפשרית של הסדרה לאור פופולריותה.
במסגרת שיקולים אלו נבחר השיר "Running Up That Hill" בביצוע קייט בוש.
האחראית על המוזיקה, נורה פילדר, ציינה כי השיר נבחר בשל הדהוד המילים שלו למאבקה של מקס בטראומה נפשית ובאובדן.
תהליך השגת האישור היה חריג, שכן בוש ידועה כמי שממעטת לאשר שימוש ביצירותיה, אך היא נתנה את הסכמתה האישית לאחר שקיבלה תיאור מפורט של חשיבות השיר כ"קמע הגנה" עבור הדמות ואף הצהירה כי היא מעריצה של הסדרה.
חלק ניכר מהמאמץ ההפקתי הוקדש ליצירת ה"מיינדסקייפ" (Mindscape) – המרחב המנטלי שבו מתרחש העימות של מקס נגד וקנה.
מפקח האפקטים הוויזואליים, ז'וליין הרי, הסביר כי הסט נבנה בשילוב של אפקטים מעשיים (כמו עשן ותפאורה פיזית) לצד עבודת CGI מורכבת שנועדה להעצים את תחושת הבידוד והסיוט של מקס.
סצנת השיא של הפרק, הכוללת את ריצתה של מקס מה"מיינדסקייפ" בחזרה למציאות, תוכננה כסצנת דינמית.
הבמאי שון לוי בחר להימנע מחיתוכים מרובים כדי לשמר את הרצף הרגשי ואת תחושת הדחיפות של הדמות.
הצילום בוצע באמצעות מצלמת "טכנו-קריין" (Technocrane) שעקבה אחרי סיידי סינק בזמן שרצה על סט פיזי, כאשר האפקטים הוויזואליים נוספו בשכבות סביב תנועותיה; הרי ציין כי האתגר המרכזי היה שימוש בטכניקת "Match-move" כדי לסנכרן בין הבעות הפנים של סינק לבין הסביבה הדיגיטלית המשתנה במהירות.
בצילומי הסצנה שבה ננסי וילר ורובין באקלי מבקרות בבית החולים הפסיכיאטרי "פנהרסט", שוחחו בתחילה המאפרת איימי ל.
פורסיית' והאמן דבין מוראלס עם השחקניות נטליה דייר ומאיה הוק על מראה הדמויות, במטרה ליצור מראה אקדמי מבוגר המותאם לתקופת שנות ה-80. בגרסה מוקדמת של התסריט נכתב כי עליהן להיראות "סקסיות יותר", אולם רעיון זה נזנח לטובת עיצוב מראה אקדמי ומרוסן יותר.
צוות האיפור והשחקניות ניסו למצוא "נקודות איזון" בין הרצון לשקף את ניסיונן של הדמויות להיתפס כדמויות סמכותיות ומקצועיות בתוך המוסד הרפואי, לבין הרצון להימנע ממראה "אינסטגרמי" מודרני.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכה הפרק לציון של 100% על סמך חמש ביקורות, עם דירוג ממוצע של 9.0/10. נטפליקס הגישה את הפרק להתמודדות בשבע קטגוריות בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-74. בסופו של דבר זכה הפרק בשני פרסי אמי: עבור פיקוח מוזיקלי ועבור איפור תותבות.
הופעתה של סיידי סינק בתפקיד מקס מייפילד זכתה לשבחים יוצאי-דופן ונחשבת לנקודת המפנה בקריירה שלה.
מבקרים במגזין "הוליווד ריפורטר" ציינו כי סינק הצליחה להעביר "דיוק רגשי שובר לב", בעוד שבמגזין "וראייטי" נטען כי הופעתה בפרק זה לבדו "שינתה את מרכז הכובד של הסדרה כולה".
מעבר להישגיו הקולנועיים, הפרק זכה להכרה נרחבת בזכות הייצוג המדויק של בריאות הנפש.
מומחים ואנשי מקצוע בתחום הפסיכולוגיה ניתחו את דמותו של וקנה כמטאפורה לדיכאון קליני ולמחשבות אובדניות.
בעוד שמפלצות קודמות בסדרה היו איומים חיצוניים ופיזיים, וקנה פועל בתוך המרחב המנטלי של קורבנותיו, תוך שהוא מנצל את הבושה והבידוד החברתי שלהם.
המאבק של מקס אופיין כייצוג של "אשמת שורדים" בעקבות מות אחיה בילי; והמכתבים שכתבה ליקיריה נותחו כגרסה טלוויזיונית לתהליך של "חשיפה מבוקרת" (Exposure Therapy).
מומחים ציינו כי סצנת השיא במהלכה מקס נאבקת לרוץ אל עבר חבריה, ממחישה את המאבק האקטיבי הנדרש כדי "לבחור בחיים" מול כוחות נפשיים שמושכים לבידוד וייאוש, וכי המוזיקה, המשמשת במסגרתה כ"חבל הצלה", ממחישה את החשיבות של עוגנים חושיים וקשרים חברתיים כגורמים מגנים מפני מחשבות אובדניות.
בנוסף, הפרק היה מועמד לפרס הוגו בקטגוריית "הצגה דרמטית – פורמט קצר".
השימוש בשיר "Running Up That Hill" בביצוע קייט בוש במהלך שיאו הדרמטי של הפרק הביא לתחייה מחודשת וחסרת תקדים של הפופולריות של השיר.
בעקבות שידור הפרק הגיע השיר למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, וכן במצעדים במדינות רבות נוספות, בהן אוסטרליה, בלגיה, אירלנד, ניו זילנד ושוודיה.
על פי נתוני "Luminate", השמעות השיר בספוטיפיי עלו בשיעור של מעל 8,000% בשבוע שלאחר שידור הפרק.
בוש פרסמה סדרת הצהרות רשמיות בהן הודתה ליוצרי הסדרה על שחשפו את יצירתה לדור חדש של מעריצים.
פרק 8: העולם הישר הוא פרק הסיום של סדרת הטלוויזיה האמריקאית מסוגת מדע בדיוני-אימה "דברים מוזרים", זהו הפרק השמיני של העונה החמישית וה-42 במספר בסדרה כולה.
הפרק נכתב ובוים בידי יוצרי הסדרה, האחים דאפר.
הפרק עלה לשידור ב-31 בדצמבר 2025 בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס", וכן עלה לאקרנים בהקרנות נבחרות בבתי קולנוע ברחבי ארצות הברית וקנדה.
שם הפרק מהווה אנטיתזה ישירה לשמו של פרק סיום העונה הראשונה, "פרק 8: העולם ההפוך".
בעלילת הפרק נכנסת החבורה אל העולם ההפוך בפעם האחרונה, בניסיון נואש להשלים את "מבצע גבעול האפונים" – התוכנית שהגה סטיב הרינגטון להצלת העולם.
בעוד יתר החבורה מתמקדת בחילוץ הילדים שנחטפו, אילבן, בסיועם של ויל, מקס וקאלי, יוצאת להתעמת עם הנרי קריל / וקנה ולשים קץ לאיום אחת ולתמיד.
הפרק זכה לביקורות חיוביות ברובן מצד מבקרי הטלוויזיה, אשר שיבחו את המשחק (ובפרט של וינונה ריידר, דייוויד הארבור, מילי בובי בראון, פין וולפהארד, גאטן מאטרצו וג'יימי קמפבל באוור), את האפקטים החזותיים, את המטען הרגשי של האפילוג, ואת תחושת הסגירה שהוא מספק לדמויות ולסדרה כולה.
בעולם ההפוך, מטפסים מייק, ויל, ג'ויס, דסטין, לוקאס, סטיב, רובין, ננסי וג'ונתן על מגדל הרדיו WSQK, בניסיון להגיע אל התהום היורד.
במעבדת הוקינס, מכינים אילבן, הופר, מורי וקאלי מיכל בידוד חושי, במטרה לאפשר לאילבן להיכנס אל תודעתו של הנרי קריל / וקנה.
קאלי ומקס נשאבות עמה אל תוך התודעה, במטרה לאתר את זיכרונותיו של הנרי.
במהלך הטיפוס על המגדל, מתנצל מייק בפני ויל על שהתעלם מקשייו סביב זהותו המינית, והשניים מחדשים את חברותם.
כאשר הקבוצה מגיעה לראש המגדל, התהום מתחיל לרדת ומתנגש במבנה, מערער אותו; סטיב כמעט נופל אל מותו, אך ג'ונתן מושך אותו חזרה למקום מבטחים.
בתוך תודעתו, מאתרת קבוצתה של אילבן את הולי ואת יתר הילדים החטופים בתוך בית קריל.
קאלי מסתירה אותם באמצעות כוחותיה, בעוד אילבן תוקפת את הנרי וקונה זמן לקבוצת המגדל להתקרב אל התהום.
הנרי מנסה לתמרן את הופר באמצעות חזון החושף בפניו כי אילבן מתכוונת למות לצד קאלי, מה שמוביל את הופר להוציא את אילבן מהמיכל ולהתחנן בפניה שתבחר בחיים.
במקביל, כוחותיה של ד"ר קיי לוכדים את מקס, ויקי, אריקה ומר קלארק.
צוותו של אייקרס פותח במתקפה על מעבדת הוקינס ומאיים על קאלי לאלץ את הופר לחשוף את מיקומה של אילבן.
מורי מפיל מסוק צבאי באמצעות רימון, מה שמאפשר לאילבן להרוג את החיילים, אך קאלי נפצעת אנושות.
אילבן מחליטה להתעמת ישירות עם הנרי ומאלצת את הופר להבטיח שיכבד את החלטתה.
בתוך תודעתו, רודף הנרי אחר הילדים אל תוך מערה ונאלץ להתעמת עם עברו.
הולי מובילה את הילדים אל המכרה ותוקפת את הנרי כדי לקנות זמן.
הנרי נזכר כיצד פתח בילדותו מזוודה שהכילה סלע חוצני, באמצעותו הושחת בידי מצליף המוחות.
ויל מפציר בו להשמיד את הסלע, אך הנרי מסרב ומצהיר כי הוא ומצליף המוחות הם ישות אחת.
במקביל, מתגלה כי מאורתו של הנרי היא גופו הפיזי של מצליף המוחות, הקם לתחייה כיצור ענק דמוי-עכביש ותוקף את קבוצת המגדל.
אילבן מגיעה ונלחמת בהנרי מתוך המפלצת, בעוד ננסי מושכת את היצור למיקום מתאים, והקבוצה מחלישה אותו באש ובחומרי נפץ.
בעזרת ויל משפדת אילבן את הנרי, משחררת את הילדים, וג'ויס מסיימת את הקרב כשהיא עורפת את ראשו בגרזן.
הופר ומורי מחמשים פצצת־זמן להשמדת העולם ההפוך.
עם חזרת הקבוצה להוקינס, עוצרים קיי והצבא את חבריה, בעוד מייק צופה באילבן נשארת מאחור.
ברגע פרידה משותף בתוך תודעתה, אומרת אילבן למייק שהיא אוהבת אותו ומבקשת שיבין את בחירתה.
המטענים מתפוצצים, העולם ההפוך מושמד, השערים נסגרים, ונראה כי אילבן נעלמה יחד איתו.
שמונה-עשר חודשים לאחר מכן, באביב 1989, הוקינס משתקמת והצבא נסוג.
הופר מעודד את מייק האבל להתקדם ולגשת לטקס הסיום.
דסטין, שנבחר לנואם מצטיין, מנציח בנאומו את אדי מנסון במחווה חתרנית.
סטיב, ננסי, ג'ונתן ורובין נפגשים מחדש בתחנת הרדיו: סטיב משמש מאמן בייסבול זוטר; רובין לומדת במכללת סמית; ג'ונתן לומד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק; וננסי עזבה את לאחר שקיבלה הצעת עבודה בעיתון ה"הראלד".
הם מבטיחים לשמור על קשר.
הופר וג'ויס יוצאים סוף־סוף לדייט במסעדת אנזו, שם הופר מציע נישואים וג'ויס נענית לו בחיוב; הוא אף מציע להעביר את המשפחה ל, לאחר שהוצעה לו משרת מפקד משטרה בשכר גבוה יותר.
לאחר משחק "מבוכים ודרקונים" אחרון בבית משפחת וילר, שבו משתתפת גם מקס, מדמיין מייק עתידים אפשריים לחבורה.
הוא מבין שלא ייתכן שאילבן הצליחה למשוך אותו לתודעתה בזמן שכוחותיה דוכאו, ומעלה את ההשערה שקאלי השתמשה ביכולותיה כדי להקרין אשליה המציגה את מותה של אילבן, בעוד אילבן האמיתית נמלטה.
מתוך בחירה להאמין בכך, החבורה מאחסנת את תיקיות המשחק האישיות שלהם ויוצאת לארוחת ערב, בעוד מייק מתעכב לרגע, צופה בהולי ובחבריה פותחים בקמפיין חדש של "מבוכים ודרקונים", וסוגר את הדלת.
קריאת התסריט האחרונה התקיימה ב-8 בספטמבר 2024, בהשתתפות יוצרי הסדרה האחים דאפר, הבמאי והמפיק שון לוי וחברי צוות השחקנים.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה נחשפו השחקנים לתסריט, והאירוע אפשר לכולם לחוות יחד את פרק הסיום של הסדרה.
פין וולפהארד סיפר כי בתחילה חשש שפרק הסיום של הסדרה עלול להתקבל באופן שלילי, בדומה לסיום "משחקי הכס" (2011–2019), אך לאחר שקרא את התסריט הבין כי מדובר ב"משהו מיוחד".
אף שהאחים דאפר הביעו הערכה ל"משחקי הכס", הם הדגישו כי "דברים מוזרים" היא סדרה מסוג שונה לחלוטין, וציינו כי הקפידו שסיום הסדרה שלהם יימנע ממספר רב של מקרי מוות של דמויות מרכזיות, ויעניק לצופים תחושת סיפוק וסגירה רגשית.
בעקבות אירועי מחזה הפריקוול "דברים מוזרים: הצל הראשון" (2023), נרמז כי מצליף המוחות הוא זה שגרם להנרי קריל לקבל את הצד האפל שבו ואת הקשר שלו לעולם ההפוך.
מאט דאפר רמז כי פרק הסיום של הסדרה יחשוף לבסוף מיהו "הרוע האמיתי" בעלילה.