tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיר פועלות מספר קבוצות תיאטרון וכן קונסרבטוריון למוזיקה שנוסד ב-1931. במהלך עונת הקיץ נערכים בעיר ירידי מוזיקה, תיאטרון, מחול, וידאו-ארט ופולקלור.
בעיר העתיקה ממוקמים מוזיאון הפולקלור, המוזיאון להיסטוריה ימית, ותערוכת מוצגים מן התקופה הביזנטית.
בעיר החדשה מצוי המוזיאון הארכאולוגי הממוקם במנזר פרנצסקוס הקדוש ומציג ממצאים מתקופת האבן החדשה ועד התקופה הרומית.
עוד מצוי בעיר מוזיאון המלחמה של כרתים, המציג ממצאים מההיסטוריה הצבאית של האי מעידן התחייה הלאומית היוונית ועד מלחמת העולם השנייה וכן ארכיון מסמכים היסטוריים, השני בגודלו ביוון לאחר הארכיון באתונה.
בעיר שורר אקלים ים תיכוני והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 12.5oc בחודש ינואר ל-25.5oc בחודשים יולי ואוגוסט, ובממוצע שנתי 19oc.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 653 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא ינואר ובו יורדים בממוצע 142 מילימטרים של גשם.
ראשית התיישבותם של יהודים בעיר מתוארכת לשלהי המאה ה-3 לפנה"ס, תקופת ממלכות הדיאדוכים אשר קמו לאחר מותו של אלכסנדר הגדול.
נוכחות יהודים באזור חאניה מאוזכרת בספר מקבים ב', ומניחים ששפתם הייתה היווניטיקה וכי הם הגיעו לאי ממצרים או מרודוס.
כתבים עתיקים שנמצאו באי דלוס מלמדים על נוכחות שומרונית בכרתים במהלך המאה ה-1 לפנה"ס ועל סמך זאת ניתן להניח כי גם יהודים התגוררו במקום.
בשנת 67 לפנה"ס נכבשה העיר בידי הרומאים, סופחה לפרובינציית קירנאיקה וגם מהעת הזו קיימות עדויות שניוניות לקהילה יהודית מאורגנת שהתגוררה בעיר.
לדוגמה, יוסף בן מתתיהו נישא ברומא בפעם הרביעית ליהודיה ממשפחה מיוחסת באי כרתים, עניין המלמד על המצאות קהילה יהודית מאורגנת באי ועל חשיבותה.
עדויות שניוניות לקהילה היהודית מצויות גם בתעודות ביזנטיות מתקופת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית בהן מוזכרות רדיפות היהודים ובכלל זה איסור בניית בתי כנסת באי כרתים.
כאמור, ב-825 נכבש האי על ידי המורים מאנדלוסיה, והיהודים התרכזו אחרי שנה זו בחאניה ובהרקליון וכפי הנראה זכו לחופש פולחן מסוים.
מצד שני עולה מעדויות אחרות, כי המורים (המוסלמים) המירו בכפייה את דתם של בני האוכלוסייה הנוצרית וב-961, משכבשו הביזנטים מחדש את האי הם פעלו באגרסיביות להחלת הנצרות האורתודוקסית מחדש על תושביו, הגבילו את חופש הפולחן של בני הקהילה היהודית ולא אפשרו בניית בתי כנסת חדשים.
בראשית המאה ה-13, משעברה העיר לשליטת הרפובליקה של ונציה הפכו רבים מבני הקהילה סוחרים, תוך ניצול שיעור האוריינות הגבוה בקרבם ושליטתם במספר שפות והקהילה שגשגה כלכלית.
החופש היחסי ממנו נהנו היהודים הביא לסכסוכים עם בני הקהילה הנוצרית בחאניה ובמהלך ההתקוממויות הרבות שפרצו באי, היוו היהודים מטרה להתקפות מצד המקומיים.
הרובע היהודי העתיק בעיר, מצוי בעיר העתיקה ליד הנמל, עד למאה ה-16 היה מחוץ לחומות ועדיין מכונה בימינו "רובע העברים".
לאחר הכיבוש העות'מאני הורשו היהודים להתיישב בכל רחבי האי כרתים ואף להגר ממנו וכך הלכה אוכלוסיית היהודים והתמעטה בהדרגה.
העות'מאנים התייחסו ליהודים בכל רחבי האימפריה כמיעוט הנאמן לסולטאן ומועיל לאימפריה ותחתם נהנו יהודי חאניה מחופש פולחן ועיסוקים שלא ידעו בעבר.
כשהחלה ההתעוררות הלאומית באי במהלך המאה ה-19 האשימה האוכלוסייה המקומית את היהודים בשיתוף פעולה עם הכובש העות'מאני ותועדו התקפות ועלילות דם כנגד הקהילה.
במקביל, תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי חריף אשר הביא להגירת המונית של יהודי כרתים בכלל וחאניה בפרט.
ב-1881 נותרו באי 647 יהודים, מרביתם בחאניה.
ב-1867 מינה הסולטאן אבדילאזיז את הרב אברהם איבלאגון לרב הראשי, (חכם באשי), של קהילת כרתים.
איבלאגון שהתגורר בחאניה היה הרב הראשי האחרון של הקהילה וכיהן במשרתו עד לפטירתו ב-1933. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, מנתה קהילת יהודי העיר 364 יהודים ולמעשה הייתה הקהילה היחידה באי.
בראשית שנת 1944 מנתה קהילת יהודי העיר 276 נפשות.
בסוף חודש מאי נעצרו היהודים והועלו על הספינה טאנאיס מתוך כוונה להביאם למחנה הריכוז חיידרי ומשם לגרשם לאושוויץ.
בנוסף הועלו לספינה כ-600 שבויי מלחמה יוונים ואסירים איטלקים.
משחתת בריטית אשר מפקדיה סברו בטעות שמדובר בספינת קרב גרמנית, טיבעה את הספינה בירי טילי טורפדו וכל נוסעיה טבעו עימה.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר חאניה כעשרה יהודים.
בעיר חאניה פעלו שני בתי כנסת, האחד ספרדי והשני רומניוטי.
העתיק משניהם, "עץ החיים" הרומניוטי, שרד.
המבנה בו שוכן בית הכנסת "עץ החיים" נבנה בשנת 1487 וכנראה במקורו שימש ככנסייה.
בסוף המאה ה-17 בעת הכיבוש העות'מאני המבנה נמסר לחזקת הקהילה היהודית ושוקם.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע בית הכנסת מהפצצות הגרמנים וננטש.
בשנת 1995 פקדה רעידת אדמה את העיר, מבנה בית הכנסת ניזוק קשות ועמד בפני הריסה.
לאחר רעידת האדמה החלו פעולות לשיקום המבנה מתוך ראיית חשיבותו ההיסטורית ובסוף שנות ה-90 הוא נפתח מחדש לקהל.
ב-1996 נבחר בית הכנסת כאחד ממאה אתרים בעולם הראויים לשימור על ידי ה-WWF, הקרן העולמית לשימור אתרים.
בבית הכנסת קיים מקווה וכן ספריה ובה 1,700 ספרים בתחומי ההיסטוריה, הפילוסופיה והתאולוגיה.
בינואר 2010 הוצת בית הכנסת בעיר וכ-2,500 ספרים, מרביתם עתיקים ונדירים, נשרפו.
בית הכנסת ממשיך להתקיים, הוא פתוח לקהל תמורת תשלום סמלי, והציבור מוזמן בין השאר לעשות שימוש בספרייה הכוללת כ-4500 ספרים.
חאנות חיווה (באוזבקית: Xiva Xonligi) הייתה מדינה במרכז אסיה, באזור ח'ווארזם, שהתקיימה בשנים 1511–1920. החל משנת 1873 הייתה תחת חסות האימפריה הרוסית.
שטחי הח'אנות מחולקים עתה בין אוזבקיסטן לבין טורקמניסטן.
תושבי המדינה קראו לה "ח'ווארזם", והשם "חאנות חיווה" הוא המצאה של היסטוריונים, על שם חיווה, בירת המדינה.
אזור ח'ווארזם היה מיושב במשך שנים רבות, החל מהעת העתיקה.
ערי האזור היו נקודת מעבר חשובה לאורך דרך המשי.
בשנת 1388 האזור נכבש ונהרס על ידי כוחות של טימור לנג.
בהמשך שוקמו הערים, והוקמה מחדש מדינה עצמאית.
בתחילת המאה ה-16, בעקבות שינוי הנתיב של אמו דריה, היה צורך להעתיק את בירת הח'אנות, והוחלט להעבירהּ לחיווה.
בשנת 1611 עברה הבירה לחיווה באופן סופי, והבירה הישנה ננטשה.
בתקופה זו הועבר השלטון לשושלת של שבטים אוזבקים, והח'אן היה מצאצאיו של ג'ינגיס חאן.
המדינה כללה בנוסף לנווה מדבר באזור חיווה גם שטחים נרחבים שאוכלסו על ידי שבטים טורקמנים באזור מדבר קאראקום.
המדינה הייתה למעשה קונפדרציה של ישויות בשליטה של סולטאנים עצמאיים באופן חלקי, תחת שליטה כמעט לא מורגשת של הח'אן.
החולשה הכלכלית של המדינה ניכרת בכך שעד לסוף המאה ה-18 ההילך החוקי בה היה מטבעות של אמירות בוכרה.
השבטים האוזבקים היו המעמד הצבאי השולט במדינה.
שבטים ממוצא תדז'יקי היוו את רוב האוכלוסייה בערים ואת רוב משלמי המסים.
כדי להקטין תלות זו, היה הח'אן מממן יחידות צבא משכירי חרב ממוצא טורקמני; כתוצאה מכך, הלך וגדל חלקם של הטורקמנים באוכלוסיית האזור.
יחסי הח'אנות עם אמירות בוכרה היו מתוחים.
בתחילת המאה ה-17 הגיעה לשלטון ח'אן דומיננטי.
בתקופתו בוצעו מספר עבודות ששיפרו את יכולת עיבוד הקרקעות, הוסדרו היחסים עם השבטים האוזבקים והוקטנה עצמאותם של השליטים המקומיים.
למרות זאת, המדינה הייתה ענייה מאוד, והכסף לאוצר הח'אן הגיע מפלישות לשטחים סמוכים.
לקראת תחילת המאה ה-18 נחלשה השושלת הקיימת, ונציגיה הזמינו לכס הח'אן צאצאי ג'ינגיס חאן משבטים הקזחים.
לאחר תקופה של חוסר יציבות שלטונית, נכבשה המדינה בשנת 1740 על ידי ממלכת פרס של המלכים האפשארים.
בשנת 1747 עזבו הפרסים את האזור, אך המאבק בין האצולה המקומית על השליטה במדינה נמשך.
בשנת 1770 כבש נציג השושלת הקונגרטית את חיווה, והיה למייסד של השושלת החדשה.
ואולם רק כמה עשרות שנים אחר מכן נאלצה שושלתו לתת את השלטון הפורמלי במדינה לנציגי צאצאיו של ג'ינגיס חאן.
רק בשנת 1804 מוּנה הנכד של מייסד השושלת החדשה לח'אן באופן פורמלי.
בשנת 1811 הוא הרחיב את המדינה לכיוון ימת ארל, והשתלט על השטחים של הטורקמנים בדרום.
הוא ויורשיו הצליחו לשבור סופית את הכוח הצבאי של הטורקמנים.
הם בנו מדינה עם שלטון מרכזי חזק, שנתמך על ידי מושלים מקומיים בעלי סמכויות מוגדרות.
הרחבת מערכת ההשקיה הביאה לכך שהשבטים האוזבקים נטשו באופן סופי את אופן החיים הנוודי, והוקמו ערים חדשות.
באותה תקופה החלה הח'אנות בהטבעת מטבעות משלה.
למרות ההצלחות, הורגש חוסר באמצעים פיננסיים, וצבא הח'אן לא הפסיק את פלישותיו לשטחי אמירות בוכרה ולשטחים סמוכים אחרים לצורך ביזה.
בשנת 1855 נחל צבא הח'אן תבוסה צבאית בקרב נגד הטורקמנים, והח'אן נהרג.
בעקבות זאת, החל מרד של הטורקמנים שבתוך הח'אנות, אשר נמשך עד לשנת 1867. כתוצאה מן המרד המתמשך נחלשה כלכלת המדינה, וחלק מהשטחים החקלאיים ננטשו.
השליטה על שטחים הדרומיים, שאוכלסו על ידי הטורקמנים, אבדה.
בנוסף לכל אלה, התקרב הקונפליקט הגדול עם האימפריה הרוסית.
ב-1717, בתקופת פיוטר הגדול נשלחה משלחת מרוסיה לשטחי הח'אנות בראשות אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי.
מטרת המשלחת הייתה לבדוק אפשרות לפתיחת דרך מסחר להודו.
הח'אן קיבל את המשלחת יפה, אך בסופו של דבר הרג את כל חבריה, פרט לעשרה אנשים, שלהם הרשה לחזור לרוסיה.
פאבל הראשון שלח משלחת נוספת, אך היא לא אורגנה כראוי וחזרה ללא הצלחות.
הניסיונות הרוסים לכבוש את הח'אנות חודשו בתקופת אלכסנדר השני.
בשנת 1839 נשלח כוח צבאי משמעותי בטענה שיש לשחרר שבויים רוסים המוחזקים בח'אנות.
לאור החורף הקשה ששרר באזור, חזרה המשלחת תוך אבדות גדולות עוד בטרם פגשה בצבא הח'אן.
גם האנגלים ניסו לחדור לשטחי הח'אנות.
הם שלחו מספר חוקרים ואף הצליחו לשחרר שבויים רוסים שהועסקו כעבדים.
בשנת 1848 הקימו הרוסים מבצר על שפת ימת ארל בשפך סיר דריה.
הייתה זו תחילתה של נוכחות רוסית קבועה באזור.
במהלך השנים כבשו הרוסים באזור מדינות מוסלמיות, שלא יכלו לעמוד נגד הכוח הצבאי הרוסי.
בשנת 1873 החל כוח רוסי בפיקוד קונסטנטין פון קאופמן פלישה גדולה לח'אנות.
הכוח כלל 13,000 חיילים רגלים ופרשים.
בהתאם להסכם, הוקטן שטח הח'אנות באופן משמעותי והיא הפכה למדינת חסות רוסית.
ב-2 בפברואר 1920 התפטר החאן האחרון, והוקמה הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם, שהייתה חלק מרוסיה הסובייטית.
לאחר מספר שנים, בתקופת ברית המועצות, במהלך סתיו 1924, חולקה הרפובליקה בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית לבין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית.
במאה ה-16 לא הייתה הח'אנות מדינה עם שלטון מרכזי חזק, והייתה מחולקת לאזורים בשליטת בני המשפחה השלטת.
השלטון המקומי לא היה מוכן לקבל את הנחיות השלטון המרכזי.
כתוצאה מכך התחוללו מאבקים בלתי פוסקים בין הח'אן לבין המושלים המקומיים.
עד להשתלטות השושלת הקונגרת בתחילת המאה ה-19, היו ראשי השבטים האוזבקים שליטים מקומיים כמעט עצמאיים, והם השפיעו מאוד על המצב במדינה.
במחצית השנייה של המאה ה-16 התרחש אסון כלכלי של ממש: נהר אמו דריה שינה באופן מהותי את נתיבו, וכתוצאה מכך, שטחים לאורך הנתיב הישן הפכו לשטחים שלא ניתנים לעיבוד חקלאי, ואוכלוסיית הסביבה נאלצה לעזוב את האזור לטובת אזורים חדשים.
בנוסף לכך, השלטון המקומי לא היה מסוגל להתמודד עם פלישות צבא אמירות בוכרה; ולדבר נודעה השפעה ניכרת על מעבר הסחורות ונתיבי המסחר.
אוכלוסיית הח'אנות הייתה חייבת לשלם לח'אן מספר רב של מיסים: כ-20 סוגי מיסים בסך הכול.
בנוסף לכך, הייתה חובת השתתפות בעבודות ציבוריות שהיו קשורות בעיקר בבנייתה ותחזוקה של מערכות השקיה אך גם בביצורים סביב מעוזי הח'אן.
מעריכים כי במהלך המאה ה-19 התגוררו בח'אנות כ-800 אלף תושבים: מהם כ-65% אוזבקים, כ-26% טורקמנים והיתר קזחים ובני עמים אחרים.
הנכס העיקרי במדינה היה אדמה.
היא הייתה מחולקת לאדמה עם מערכות השקיה לעיבוד חקלאי וחלקות אדמה לא מעובדות.
משפחת החאן הייתה בעלת כ-50% מכל האדמות.
האיכרים שעבדו על אדמות הח'אן נדרשו לתת לו כמחצית היבול.
אנשי דת ופקידות בכירה היו מקבלים מהח'אן אדמות לשימוש, והיו פטורים מתשלום מיסים.
חאנות קוקנד (באוזבקית: Qo'qon xonligi) הייתה מדינה באזור עמק פרגנה שבמרכז אסיה שהתקיימה בשנים 1709–1876. שטחי הח'אנות מחולקים עתה בין אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, דרום קזחסטן וקירגיזסטן.
הח'אנות הוקמה בשנת 1709 כאשר אציל מקומי הכריז על עצמאותם של שטחים שבשליטתו, בחלק המערבי של עמק פרגנה, מאמירות בוכרה.
הוא בנה מבצר חדש בעיר קוקנד, ועם הזמן הפכה עיר זו לבירת המדינה החדשה.
היות שביקש לבסס את שאיפותיו לשלטון, הוא טען כי מוצאו מצאצאי טימור לנג.
השליטים החדשים ניצלו את החולשה השלטונית באמירות בוכרה באותה העת, והחלו בהתרחבות המדינה החדשה.
ככל הנראה בסביבות 1735 הם אף כבשו את סמרקנד.
בשנת 1740 השאה הפרסי כבש את בוכרה, וכוחותיה של קוקנד נאלצו לעזוב את סמרקנד.
באותה שנה שונה שם בירת הח'אנות מ"אסקי-קורגן" ל"קוקנד".
שליטי הח'אנות המשיכו בהתרחבות לכיוון מזרח ונכנסו למגע עם השטחים שהיו בשליטת סין.
בעקבות המגעים הדיפלומטיים נשלחו מתנות לבייג'ינג.
בהתאם לרשומים במקורות סיניים מסוף המאה ה-18, הסינים ראו את שטח הח'אנות כמדינת חסות.
בתחילת המאה ה-19 נמשכה מדיניות ההתרחבות, ובעזרת הכוחות המקומיות נכבשו ח'וג'נד וטשקנט.
באותה תקופה שליט הח'אנות היה אלים-ביי.
במקורות הוא מאופיין כבן אדם אלים במיוחד.
בשנת 1809 הוא נהרג על ידי תומכיו של אחיו, עומר.
בתקופת הח'אן עומר לא נוהלו מלחמות ארוכות, אך נמשכה מדיניות של התפשטות איטית.
בשנת 1821 נפטר הח'אן עומר, והשלטון הועבר לבנו מוחמד אל ח'אן.
בתקופה זו המדינה הגיעה לשיא התפשטותה.
לשליטתה התווספו שטחים בדרום קזחסטן וצפון קירגיזסטן.
להתבססות השליטה באזור הוקמו מבצרים חדשים.
גם שטחים באזור הרי פמיר הועברו לשליטת החא'נות.
התנהגות מוחמד אל ח'אן הגיע לשיאים חדשים.
הוא התחתן עם אמו החורגת, מעשה האסור לפי חוקי האסלאם.
מנהיגי התקוממות מקומית פנו בבקשת עזרה לאמיר בוכרה.
בעקבות זאת נהרג הח'אן בקרב, קוקנד נכבשה, ולמשך תקופה קצרה עברה השליטה בח'אנות לנציג הבוכרים.
החל מתקופה זו, ההיסטוריה של הח'אנות מהווה רצף בלתי פוסק של הפיכות שלטוניות במהלך מאבקי שליטה בין שני המחנות היריבים.
כל הפיכה שלטונית הייתה מלווה בהרג מספר רב של תומכיו של הצד שהובס.
היחסים עם האימפריה הרוסית התפתחו בהדרגה, והיו מסובכים.
לדעת רוב ההיסטוריונים המקומיים, היוזמה להרעה ביחסים הייתה של הח'אן.
בדרך כלל היו בשלטון נציגי הקבוצות העוינות לרוסיה.
כתוצאה מכך, אנשי מסחר רוסים סבלו מאי-צדק וספגו הפסדים כספיים.
אנשי קוקנד היו מעוניינים להרחיב את שליטתם גם לשטחי קזחסטן, שהיו בשליטה רוסית עוד משנות ה-40 של המאה ה-18. בשנות ה-30 של המאה ה-19 אורגנו מספר פלישות, והיו ניסיונות לארגן מרד מסיבי בשטחי קזחסטן.
בסופו של דבר, הצבא הרוסי החזיר לרוסים שליטה מלאה על האזור, ויחידות צבאיות של הח'אנות חזרו לטשקנט.
סכסוכי גבול בלתי פוסקים הקשיחו את המדיניות הרוסית כלפי האוכלוסייה המוסלמית המקומית, והוקמו מספר מבצרים נוספים באזור.
החל משנת 1855, לאור המהומות הפנימיות, החלו שבטים באזורי הגבול לעבור לנתינות של האימפריה הרוסית.
כתוצאה מכך החלו סכסוכי גבול עם הרוסים.
הרוסים החלו בהקמת מבצרי גבול ולהתקדם לחלקים הפנימיים של הח'אנות.
במקביל למהומות שלטוניות פנימיות התחיל לחץ כוחות האימפריה הרוסית על הח'אנות.
בשנת 1864 החלו הרוסים במתקפה כוללת על שטחי הח'אנות.
הם שלחו שתי יחידות צבאיות (אחת מאורנבורג והשנייה ממערב סיביר) לשטחי הח'אנות.
במהלך המערכה הצבאית נכבשו מספר ערים, אך הניסיון לכיבוש טשקנט נכשל.
בשנת 1865 הגיעו שמועות לשלטונות הרוסים באזור שאמיר בוכרה מעוניין לכבוש את טשקנט.
לאור זאת, התקרב לעיר כוח צבאי בהיקף של כ-2,000 לוחמים ו-12 תותחים.
בתוך העיר התבצר כוח בהיקף של כ-30 אלף לוחמים ו-50 תותחים.
במהלך הקרב ב-9 במאי 1865 נהרג המפקד של כוח הח'אנות באזור.
כתוצאה מכך החל מאבק פנימי בתוך העיר בין הקבוצות השונות, והרוסים החליטו לבצע מתקפה כוללת על העיר.
לאחר קרבות שנמשכו 3 ימים, נכבשה טשקנט על ידי הרוסים.
בעקבות התקדמות צבא רוסיה, איבדה הח'אנות רצף טריטוריאלי עם אמירות בוכרה.
הפעילות הצבאית נמשכה מספר שנים, כאשר למרות עדיפות מספרית ברורה, כוחות הח'אנות לא הצליחו להדוף את מתקפות הרוסים.
בשנת 1868 נחתם חוזה בין חודויאר-ח'אן לבין קונסטנטין פון קאופמן מהצד הרוסי.
השטח שבשליטת החאן הוקטן באופן משמעותי.
למעשה, בהתאם לתנאי ההסכם הח'אנות איבדה את עצמאותה.
במשך שנים פעל חודויאר-ח'אן על פי הנחיות של השלטון הרוסי.
בהתאם לדרישות של קונסטנטין פון קאופמן, הוא הפסיק את הפעולות הצבאיות נגד אמירות בוכרה, גירש מספר אצילים שניסו להיאבק נגד הרוסים, והעביר חלק מהשטח לשליטה של אצילים בוכרים.
העברת חלק מהשטח לשליטה רוסית הקטינה באופן משמעותי את העברות המסים לח'אן.
ההנהגה הרוסית התריע בפני הח'אן על בעייתיות המצב.
בשנים 1873–1874 היו מספר מרידות, אך הח'אן הצליח להתמודד עמן.
בנוסף לכך, חיילי הח'אן התחילו בביזת אוכלוסייה לאור אי-קבלת תשלומים מהשלטון.
כמו כן, הורחב הנוהג לחייב את האיכרים לבצע עבודות ציבוריות לטובת הח'אן.
כדי לשפר את מצבו, הוגדלו באופן משמעותי המיסים בשטח שנותר בשליטת הח'אן.
לאור אי-הסכמה רחבה עם מדיניות הפנים של הח'אן, החל בשנת 1875 מרד נרחב נגד השלטון.
למורדים הצטרפו גם אחיו של החאן ואף בנו – יורש העצר.
בנוסף לכך הצטרפו למרד כל מתנגדי הרוסים באזור ואנשי הדת.
כתוצאה מכך הוכרז על מלחמת קודש נגד הרוסים.
חיילים רבים של צבא הח'אן הועברו לצד המורדים.
בקיץ 1875 החליטו הח'אן ומשלחת רוסית שהייתה בבירה לצאת מן העיר.
הח'אן רצה להתחיל בקרב נגד כוחות המורדים בשטח הפתוח, אך רוב חייליו שאיתם יצא מהעיר, עברו לצד המורדים.
רק קומץ חיילים המשיכו עם הח'אן.
למחרת התקרב הכוח המצומצם לשטח שהיה בשליטת הרוסים.
לאחר בריחת הח'אן, הכריז השליט החדש שבכל הבעיות אשמים הרוסים, וחובה להחזיר לשליטת הח'אנות את כל השטחים שהיו בה בטרם ההסכם עם הרוסים.
כוחות גדולים של המורדים נכנסו לשטחים שבשליטה רוסית ואף התקדמו לפרברי הערים.
לאחר התארגנות, החלו הרוסים להתקדם לשטחי הח'אנות.
ב-22 באוגוסט 1875 התקדמו הרוסים למעוז הראשי של המורדים.
לאחר קרב, המורדים הובסו תוך אבדות קשות של מעל 2,000 איש.
ב-29 באוגוסט נכנסו הרוסים לקוקנד.
ב-22 בספטמבר נחתם הסכם שלפיו הח'אן החדש קיבל על עצמו את חסות האימפריה הרוסית, הסכים לשלם כל שנה חצי מיליון רובל, וכל השטחים צפונית לנהר נרין הועברו לרוסיה.
מיד עם עזיבת הכוחות הרוסים החל מרד חדש.
הרוסים בפיקוד מיכאיל סקובלב הצליחו לייצב את המצב ולהחזיר את הח'אן לשלטון.
על אף שחזר לשלטון בתמיכת הרוסים, הוא החל לתמוך במחנה שהתנגד לרוסים.
לאור המצב, הרוסים חזרו פעם נוספת, וב-8 בפברואר 1876 הם נכנסו לקוקנד.
ב-19 בפברואר פורסם צו קיסרי על סיפוח כל השטח לרוסיה.
משפחת הח'אן הועברה להתגורר באורנבורג.
האזור היחיד שלא היה בשליטת הרוסים היו אזורים הררים בפמיר.
בקיץ 1876 החל מיכאיל סקובלב בהשתלטות על האזור.
עם סיום הקרבות, כל שטחי הח'אנות נכללו באובלסט פרגנה.
לאחר מהפכת אוקטובר, הוכרזה לתקופה לקצרה מדינה עצמאית, אך עד מהרה היא נכבשה על ידי צבא רוסיה הסובייטית.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 חולק השטח בין הרפובליקות הסובייטיות שהוקמו באזור.
תפקידי הפקידות המרכזיים היו היועץ, האוצר, שר הביטחון ושר המשטרה.
כמו כן פעלה מועצה, שכללה פקידים המקורבים לח'אן.
להנהגה הדתית היה תפקיד שלטוני חשוב.
ראש ההנהגה הדתית היה חבר קבוע במועצה ועמדתו היה בין החשובות.
שליט טשקנט היה במעמד מיוחד: הוא היה ממונה על ידי הח'אן בעצמו, והיה לו תואר מיוחד – "בקלרי-בגי" (הביי הראשי).
בכפרים השלטון המקומי היה בידי זקני הכפר.
אנשי הדת היו משגיחים על התנהגות התושבים ושמירת חוקי האסלאם.
עונש מוות ועונשים פיזיים היו מקובלים מאוד.
המערכת המשפטית הייתה בידי הקאדים.
בדרך כלל לתפקידי השופטים מונו אנשי הדת, בהיותם מומחי בחוקי האסלאם.
בתחילת המאה ה-19 הגיעה אוכלוסיית הח'אנות לכ-3 מיליון תושבים.
לאחר העברת חלק משמעותי של השטח לאימפריה רוסית, הצטמצמה אוכלוסיית המדינה לכמיליון תושבים.
האוכלוסייה כללה אוזבקים, טג'יקים, קירגיזים וקזחים שהיו שייכים לשבטים וקלאנים שונים.
אוזבקים היו דוברי טורקית, וטג'יקים דוברי השפה הפרסית.
בדרך כלל אוכלוסיית היישובים הייתה מעורבת וכללה עמים שונים.
רוב האוזבקים והטג'יקים התגוררו בערים.
רוב הקזחים והקירגיזים היו נוודים.
הכלכלה הייתה מבוססת על חקלאות.
רוב השטחים המעובדים היו שייכים לח'אן.
מעבדי האדמה היו צריכים לשלם מס לפי גודל היבול ולפי גודל החלקה המעובדת.
החקלאים היו מגדלים מספר רב של סוגי פירות וירקות.
גידול חיטה היה נפוץ מאוד.
גידול כותנה התפתח רק לאחר הכיבוש הרוסי בשנת 1876. רוב השטחים המעובדים היו מבוססים על השקיה.
מערכת זו התבססה על מי נהר נרין, והייתה מפותחת מאוד.
בשטחי המדינה היו גם מכרות זהב, כסף, נחושת ואבני חן.
כמו כן היו מכרות פחם.
על בסיס זה הוקמו מפעלי ברזל ומפעלי לייצור נשק בטשקנט, קוקנד ואנדיז'ן.
בנוסף לכך, הח'אנות הייתה ידוע כמקור לכלי חרסינה ובדים.
תפקיד חשוב בכלכלה היה מסחר עם אמירות בוכרה וסין.
בערים היו שווקים גדולים, ושוק קוקנד היה גדול אף משוק טשקנט.
לאחר הסיפוח לרוסיה, התפתחה כלכלת הח'אנות בהדרגה והפכה לספק כותנה עיקרי לתעשיית הטקסטיל הרוסית ויבוא התוצרת התעשייה הרוסית.
אבראהים דאד-ח'אה (Ibrahım Dad-khwah), 1842 (מושל מטעם אמירות בוכרה)
חָאסְקוֹבוֹ (בבולגרית: Хасково) היא עיר בדרום בולגריה, בירת מחוז חאסקובו, סמוכה לגבולות יוון וטורקיה ושוכנת 203 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה סופיה.
ראשית ההתיישבות האנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים החלה במהלך תקופת הברונזה המאוחרת.
במהלך המאה ה-9 נבנתה במקום מצודת דרכים כחלק ממערך מצודות ששימשו להגנת שטחי האימפריה הבולגרית הראשונה.
תיעוד כתוב לעיר מצוי בתעודות עותמאניות מהמאה ה-14 המציינות את המקום כנקודת מסחר והארחה על צומת הדרכים בין פלובדיב לאדירנה ומרוסה לים האגאי.
במהלך המאה ה-19 הייתה הגירה נרחבת של בולגרים לעיר, כחלק מעידן התחייה הלאומית הבולגרית.
בראשית 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית והפכה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין חלק מהמחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד בין המחוז לנסיכות הבולגרית ומאז נותרה העיר בחזקת הבולגרים.
בשטח הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת.
הגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה, תירס, שבולת שועל, חמניות, תפוחי אדמה, תפוחי עץ וענבים לתעשיית היין.
כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיות החלב והבשר.
קיימת כוונה להגדיל באופן משמעותי את התוצר המקומי הגולמי מענף התיירות ובכלל זה בנייתם של בתי מלון ובתי הארחה באזור.
כמו כן הולך ומוקם מרכז מסחרי ותעשייתי בפאתי העיר, שממוקם בהצטלבות עורקי התחבורה מס' 4 ומס' 9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
אוכלוסיית חאסקובו מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על ילודה ובשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה.
36% הם בעלי השכלה יסודית, 34% בעלי השכלה תיכונית ו-30% בעלי השכלה על תיכונית.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 80.9% הם בולגרים, 11.26% הם טורקים ו-6.13% צוענים.
בחאסקובו שורר אקלים ממוזג עם השפעות רבות של אקלים ים תיכוני והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.6oc.
תיעוד לקהילה יהודית בעיר קיים מראשית המאה ה-19. ב-1840 נבנה בית הכנסת המרכזי וב-1879, עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית, נמנו בחאסקובו 250 יהודים.
לאחר המלחמה החלה הגירת יהודים מבולגריה לחבל רומליה המזרחית שהיה נתון רשמית עד 1885 תחת שלטון עות'מאני.
ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה כ-500 נפשות.
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת חאסקובו בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי מנחם ניסים גֶרוֹן ראש הקהילה.
ב-1920 למדו כל 121 תלמידי הקהילה במערכת החינוך היהודית בעיר, וב-1925 עלה מספרם ל-139. ידע העברית בקרב יהודיה הביא לכינויה של העיר "ארץ ישראל של בולגריה".
הממשלה הבולגרית מימנה 2% מתקציב מערכת החינוך ועיריית חאסקובו 11% נוספים.
ב-1927 ירד מספר התלמידים ל-123 והם למדו בארבע כיתות בית ספר יסודי ושתי כיתות גן.
ב-1928 אירעה רעידת אדמה חזקה בדרום בולגריה ונגרמו נזקים כבדים גם בעיר חאסקובו ובכלל זה למבני הציבור והמגורים של בני הקהילה.
בחאסקובו נרשמה פעילות ציונית ענפה עוד מראשית המאה ה-20. בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1923 וב-1926 ניגשה רשימה אחת ציונית מאוחדת.
בבחירות שנערכו ב-1932 זכתה רשימת פשרה של הציונים הכלליים ופועלי ציון ב-150 קולות לעומת 36 קולות למפלגה הקומוניסטית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה קהילת יהודי העיר 1,865 נפשות ורבה של העיר היה דוד בן בסט.
על יהודי העיר הוחל החוק להגנת האומה, והגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית על שילוח מכסה ראשונית של 20,000 יהודים המצויים בחזקת בולגריה אל מחנות ההשמדה.
ב-4 במרץ עצרו חיילים ושוטרים בולגרים את 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ו-188 יהודי פירוט ובהמשך גירשו אותם אל מחנות ההשמדה.
כדי להשלים את המכסה הראשונית הוחלט לגרש 6,365 יהודים מ"בולגריה הישנה".
הגירוש נקבע ל-10 במרץ לפנות בוקר, וברישומי משרד הפנים הבולגרי נרשמו 117 יהודים שיועדו לגירוש מחאסקובו.
ב-9 במרץ הוטל עוצר על חאסקובו, ושוטרים וחיילים בולגרים פקדו את בתי היהודים והורו להם להכין ערכות לבוש לקראת גירושם.
ב-10 במרץ לפנות בוקר נערכה אקציה בעיר.
מספר לא ידוע של יהודים נעצרו ורוכזו בחצר בית הספר היהודי שבעיר.
בצהרי 10 במרץ הגיעה מסופיה פקודה לביטול הגירוש, ובני הקהילה שוחררו לבתיהם.
בשלהי 1943, במקביל להרעת מצב הגרמנים בחזית הרוסית, התגברה מגמת הצטרפות בני הקהילה היהודית בבולגריה לשורות הפרטיזנים.
השלטונות הבולגרים הרבו לבצע מעצרים בקרב יהודי פלובדיב, רוסה וחאסקובו שהיו סמוכות למרכזי פעילותם של הפרטיזנים.
חלק מיהודי העיר, ובכלל זה הנהגת הקהילה, גורשו למחנה הריכוז בסומוביט שליד פלבן.
כדי לשחרר את העצורים נאלצו פרנסי הקהילה לשלם שוחד רב למשטרה הבולגרית.
לאחר מלחמת העולם השנייה מנו בני הקהילה 700 נפשות ורובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ב-28 במאי 1949, בשלהי גל העלייה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מפקד אוכלוסין, ובחאסקובו נמנו 122 יהודים.
ב-2022 התגוררו בחאסקובו 50 יהודים.
מחוז (אובלסט) חאסקובו (בולגרית Област Хасково) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בדרום המדינה וגובל ביוון וטורקיה.
המחוז משתרע על כ-5% משטח המדינה ועיר הבירה שלו היא חאסקובו.
בשטחי המחוז מצויים רכס הרי רודופי, מישור תראקיה העילי וכן זורם הנהר מריצה.
האזור יושב באופן מאורגן על ידי שבטים תראקים במהלך תקופת הברונזה המאוחרת.
נתגלו שרידים ארכאולוגיים ליישובים מבוצרים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
במהלך המאה ה-1 עבר האזור לשליטת האימפריה הרומית.
בשלהי המאה ה-4, לאחר הפיצול באימפריה הרומית עברה החזקה על השטח לידי האימפריה הרומית המזרחית.
במהלך המאה ה-8 נכבשו שטחי המחוז בידי האימפריה הבולגרית הראשונה ובעיר חאסקובו נבנתה מצודת דרכים, שהייתה חלק ממערך מצודות ההגנה של האימפריה.
בתקופת איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה נכלל האזור בשטחי האימפריה הבולגרית השנייה.
במחצית השנייה של המאה ה-14 נפל האזור בידי האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשו שטחי המחוז בידי צבא האימפריה הרוסית.
לאחר המלחמה נכלל האזור בשטחי המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
ב-1885 הכריז באופן חד צדדי אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית ונסיכות בולגריה ומאז נכללים שטחי מחוז חאסקובו בבולגריה.
בבחינת התוצר המקומי הגולמי עולה, כי הענפים המובילים הם טקסטיל, טבק, ביגוד, תעשייה כימית, מפעלי עיבוד מזון, וחקלאות.
כמו כן ידוע האזור ביקביו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל להתפתח גם ענף התיירות.
שיעור האבטלה במחוז עומד על 7.89 אחוזים.
בשטח מחוז חאסקובו עובר נתיב עורקי התחבורה מס' 4 ומס' 9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון, בעיקר בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה.
בין 2004 ל-2009 עמד שיעור הקיטון השנתי הממוצע על 6 אחוזים.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 81% הם בולגרים, 11.27% ממוצא טורקי ו-6.16% הם צוענים.
82% מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית ו-12.17% הם מוסלמים סונים.
חאנות (גם: ח'אנות; טורקית Kağanlık או Hanlık; אזרית Xanlıq; מונגולית Xанлиг) היא ישות פוליטית, בדרך כלל של עמים טורקים או מונגולים, הנשלטת בידי חאן.
חאנויות התקיימו לאורך השנים בערבה האירואסייתית.
חאנויות בקווקז תחת השושלת הקאג'ארית
חאפז מח'לוף הוא קולונל סורי ששימש כאחראי על מחוז דמשק במינהל הביטחון הכללי הסורי.
מח'לוף נולד בדמשק בשנת 1971. הוא בן דודו של הנשיא בשאר אל-אסד מצד אמו, ואחיו של ראמי מח'לוף, אחד מאנשי העסקים המצליחים בסוריה.
חאפז מח'לוף נודע יותר מכל כאחד משני הניצולים בתאונת דרכים בה נהרג אחיו הבכור של בשאר, באסל אל-אסד, שיועד לרשת את אביו, הנשיא חאפז אל-אסד.
בשנת 2007 הוטלו על מח'לוף סנקציות על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית בשל תפקידו בערעור היציבות השלטונית בלבנון ובתהליכים הדמוקרטיים שלה ובמוסדותיה.
הסנקציות כללו הקפאה של כל הנכסים שעשויים להיות בארצות הברית.
בשנת 2011 מחלקת האוצר החמירה את הסנקציות עליו והאיחוד האירופי הטיל עליו סנקציות גם כן בגין השפעתו באלימות שהופגן כלפי המפגינים בסוריה.
האופוזיציה בסוריה אף טענה שהשפעתו רבה יותר מזה של ראש מינהל הביטחון הכללי, עלי ממלוכ.
הוא נחשב לחלק מהחוג הפנימי הנשיא אסד.
השלטונות בשווייץ הקפיאו 3 מיליון אירו מחשבונו בחשד להלבנת כסף.
הוא עתר נגד ההחלטה וזכה, אולם עקב אי יכולתו להיכנס לשווייץ לפגוש את פרקליטיו, עתירתו נדחתה על ידי בית המשפט העליון של שווייץ.
ב-18 ביולי 2012, רשת אל-ערביה דיווחה שהוא נהרג בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי, ומקורות אחרים ציינו כי הוא רק נפגע.
בספטמבר 2014 התפרסמו דיווחים שהוא עזב את סוריה לבלארוס.
חאנבאליק או יואן דאדו (בסינית: 元大都, במונגולית: ᠻᠠᠨᠪᠠᠯᠢᠺ) הייתה בירת שושלת יואן, המרכז העיקרי של האימפריה המונגולית שנוסדה על ידי קובלאי חאן במקום שניצבת העיר בייג'ינג, בירת סין הנוכחית.
ממנה ניהלו ישירות את אזור המרכז של אימפריית יואן (שכלל את בייג'ינג, המפרץ, שאנדונג, שאנשי, וחלקים מהנאן ומונגוליה הפנימית).
משם הכתיבו את המדיניות לשאר המחוזות.
קובלאי וממשיכיו טענו גם לעליונות על האימפריה המונגולית כולה: אם כי בפועל האימפריה המאוחדת כבר התפצלה למספר ממלכות בעקבות מותו של מונגקה חאן (אחיו וקודמו של קובלאי) בשנת 1259.
השם "חאנבאליק" מקורו בשילוב המילים khan ו-balik במונגולית ("עיר" ו-"יישוב קבע", בהתאמה): "עיר החאן".
השילוב הלשוני הזה היה למעשה בשימוש בקרב הטורקים והמונגולים המזרחיים בהתייחסות לקיסרי ג'ין.
השילוב נכתב באופן מסורתי כמו קמבלוק באנגלית, לאחר איותו בספרו החדש של רוסטיקלו דה פיזה על מסעותיו של מרקו פולו.
(בספר המסעות משתמשים גם באיות Cambuluc ו־Kanbalu.)
השם דאדו, שתועתק בעבר טא-טו, הוא תעתיק של השם הסיני 大都 (פין-יין: Dàdū) ופירושו - הבירה הגדולה.
המונגולים כינו גם את העיר Daidu, שהייתה תעתיק ישירות מהסינים.
בסינית המודרנית מכונה יואן "דאדו", כדי להבדיל אותה מערים אחרות שנשאו שמות דומים.
ז'ונגדו, "הבירה המרכזית" של שושלת יורצ'ין ג'ין, שכנה באתר סמוך, בהווה היא חלק ממחוז שינג'נג.
האתר נהרס על ידי ג'ינגיס חאן בשנת 1215 כאשר החצר המלכותית בג'ין החלה לשקול לעבור דרומה למקום בר הגנה טובה יותר כמו קייפונג.
המטבעה הקיסרית שהוקמה בשנת 1260 ואחראית על הדפסת שטרות הנייר יואן, שכנה ככל הנראה בנג'ינג הסמוכה עוד לפני הקמת הבירה החדשה.
בשנת 1264 ביקר קובלאי חאן בארמון הדנינג באי ג'ייד באגם טאי והיה מוקסם מהאתר, ותכנן את בירתו שתבנה סביב הגן.
האדריכל והמתכנן הראשי של הבירה היה ליו בינג-ג'ונג, ששימש גם כמפקח על בנייתו.
גם תלמידו גו שוג'ינג והאדריכל איכטיאר אלדין המוסלמי היו מעורבים.
בניית חומות העיר החלה באותה שנה, בעוד הארמון הקיסרי הראשי נבנה משנת 1274 ואילך.
העיצוב של חאנבליאק פעל לפי מספר כללים שהוגדרו בקלאסיקה הקונפוציאנית, כולל "תשעה צירים אנכיים ואופקיים", "ארמונות מקדימה, שווקים מאחור", "פולחן אבות משמאל, פולחן אלוהי מימין".
המתחם היה רחב בהיקף, היה קפדני בתכנון ובביצוע, ומושלם בציוד.
שנה לאחר הקמתה של שושלת יואן בשנת 1271, קובלאי חאן הכריז על העיר את בירתה בשם דאדו אף על פי שהבנייה לא הושלמה במלואה עד 1293. מושבו הקודם בשנגדו הפך לבירת הקיץ.
כחלק ממדיניות הסובלנות הדתית של הקיסר הגדול, היו בח'אנבאליק בתי פולחן שונים, בין השאר גם מקום מושבו של הנציגות הקתולית של חאנבאליק משנת 1307 עד 1357. שנפתחה שוב ב־1609 בפקין.
קיסר הונגוו משושלת מינג שלח צבא לח'אנבאליק בשנת 1368, וקיסר יואן האחרון נמלט צפונה אל קסאנאדו בזמן שצבא המינג הרס את ארמונות בירתם עד היסוד.
עיר הבירה לשעבר קיבלה שם חדש ביפינג ובמקום האזור המלכותי, הוקם מחוז שונטיאן המנהלי.
קיסר הונגוו הוחלף על ידי נכדו הצעיר קיסר ג'יאנוואן.
ניסיונותיו לרסן את פקידיהם של דודיו החזקים עוררו את מרד ג'ינגנן.
בסיס הכוח של יאן היה בשונטיאן והוא החליט במהירות להעביר את בירתו צפונה מיינגיאן (נאנג'ינג) לחורבות בביפינג.
הוא קיצר את גבולותיה הצפוניים של העיר המונגולית והוסיף מחוז דרומי וחומה בנפרד.
לאחר הרחבה הדרומית של אגם טאי (Nanhai הנוכחי), הגבהת גבעת וואנסוי מעל חורבות העיר המונגולית, והשלמת העיר האסורה מדרומה, הכריז על העיר כבירתה הצפונית בייג'ינג.
הריסות חומות יאנאן של תקופת יואן עדיין קיימים וידועים כטוצ'נג,"קיר העפר".
פארק טוצ'נג משמר חלק מהחומות הצפוניים הישנים, יחד עם כמה פסלים מודרניים.
למרות כיבוש העיר ושינוי שם העיר על ידי שושלת מינג, השם דאידו נשאר בשימוש בקרב המונגולים של שושלת יואן הצפונית, ממונגוליה.
שירת קינה של קיסר יואן האחרון, טוגון טמור, העוסקת באובדן של חאנבאליק ושנגדו, פורסמה בכרוניקות מונגוליות היסטוריות רבות.
חאנבאליק נשאר השם הסטנדרטי של בייג'ינג בפרסית ובשפות הטורקיות של מרכז אסיה והמזרח התיכון עוד הרבה זמן.
השם ששימש בגרסאות הפרסיות והטורקיות של אל-דיקן נקשש על המסע בשנת 1419 של שליחי השאה הפרסי לבירת מינג.
התיאור נותר אחד מהדיווחים המפורטים והנקראים ביותר על סין בשפות אלה במשך מאות שנים.
כאשר הגיעו נוסעים אירופאים לסין דרך הים ממלאקה והפיליפינים במאה ה-16, הם לא היו מודעים בתחילה לכך שסין היא אותה מדינה שנקראת "קתאי" עליה קראו אצל מרקו פולו, וגם לא ש"קאמבלוק" שהוא כתב עליה הייתה עיר הבירה, המוכרת לסינים הדרומיים בשם פקין.
רק בביקורו הראשון של הישועי מטאו ריצ'י בבייג'ינג בשנת 1598 הוא נתקל במבקרים ממרכז אסיה ("טורקים ערביים, או מוחמדנים" בתיאורו) שאישרו כי העיר בה הם היו זאת "קאמבלוק".
פרסום עובדות אלה באירופה הוכיח כי "קתאי" היא סין ו"קמבלוק" היא בייג'ינג (כתב העת הסביר אז בצורה מפוארת שהשם הזה היה "חלקית מסינית ובחלקה ממוצא טרטרי").
מפות אירופיות רבות המשיכו להציג את "קתאי" ובירתה "קאמבלוק" אי שם צפונית-מזרחית לסין, בחלק ניכר מהמאה ה-17.
מוחמד חאפז אבראהים היה משורר מצרי בן ראשית המאה ה-20. הוא כונה "משורר הנילוס", ולפעמים "משורר העם", בשל הערצת הציבור.
שירתו התייחסה לדאגות המצרים הרגילים, כולל זכויות הנשים, העוני, החינוך, והיא כללה ביקורת על האימפריה הבריטית ועל הכיבוש הזר.
הוא היה אחד ממספר משוררים מצריים שהחיו מחדש את השירה הערבית הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-19. בעודם משתמשים במערכת הערבית הקלאסית של משקל וחריזה, משוררים אלה כתבו כדי לבטא רעיונות ורגשות חדשים שלא מופיעים בכתבי המשוררים הקלאסיים.
אבראהים ידוע בכתיבת שירים שעסקו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
הוא נולד בשנת 1871 בדיירוט , באסיוט שבמצרים.
אביו היה מהנדס מצרי בשירות השלטונות, ואמו הייתה טורקית.
לאחר מות אביו, בגיל ארבע, נשלח אבראהים לגור אצל דודו מצד האם בטנטא, שם למד בבית הספר היסודי.
לאחר מכן עבר לקהיר והתגורר עם אמו ודודו.
בקהיר סיים את לימודיו התיכוניים.
לאחר שאמו נפטרה, כמה שנים אחרי הגעתו לקהיר, הוא חזר לטנטא, התגורר עם דודו, ועבד לצד עורך הדין הלאומני המצרי מוחמד אבו שאדי; כאן גילה את הספרות והתוודע למנהיגים בולטים של התנועה הלאומית המצרית.
בשנת 1888 למד אבראהים באקדמיה הצבאית וסיים את לימודיו לאחר כשלוש שנים כסגן.
אז נשלח לשרת מטעם על ידי משרד הפנים, ובשנת 1896 הוצב בסודאן כחלק מהמלחמה המהדית.
שם היו אבראהים וכמה מעמיתיו מעורבים במרד נגד ההתעללות בסודאנים, והוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי ונשלח חזרה למצרים.
בשנת 1903 תרגם לערבית את "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
בשנת 1911 הוא מונה לראש המדור הספרותי בספרייה הלאומית של מצרים, ושר החינוך העניק לו את התואר "ביי", שהקנה לאבראהים יציבות כלכלית.
לאחר מכן החל להקדיש זמן רב יותר לספרות ולשירה.
הוא הצטרף לחוגם של אמנים נאו-קלאסיים של שירה ערבית מודרנית, כמו אחמד שאוקי ומחמוד סאמי אל-בארודי, שחיקו את סגנון הכתיבה הערבי הקלאסי של משקל וחריזה.
ישנו פסל של חאפז אבראהים, שפיסל פארוק אבראהים, באי גזירה .
על שמו רחוב בירושלים, בשכונת שועפאט.
חאסאן הוא יישוב עירוני במחוז חאסאנסקי בפרימוריה, רוסיה הממוקם ליד משולש הגבולות על נהר טיומן, שם נפגשים גבולות רוסיה, סין וצפון קוריאה.
חאסאן הוא היישוב הרוסי היחיד המאוכלס בגבול עם צפון קוריאה והוא שוכן ליד אגם חאסאן ונהר טיומן.
הגבול בין רוסיה לצפון קוריאה נוצר על ידי הנהר, אך מסלולו משתנה לעיתים במהלך שיטפונות, ובכך למעשה מצמצם את שטחה של רוסיה ומאיים להציף את היישוב ותחנת הגבול פשצ'אנאיה.
מאז 2003 מתקיימות עבודות לחיזוק האזור בקרקע סלעית להגנה מפני סחף ליד הנהר.
יש מאחז רוסי ליד הגבול עם מערך מכ"ם גדול.
בצד הצפון קוריאני של הגבול שוכנת טומנגאנג.
העיירה הסינית הקרובה ביותר היא פנגצ'ואן.
לחאסאן תחנת רכבת בקו הרכבת בראנובסקי-חאסאן מולדיווסטוק לראסון שבצפון קוריאה.
זהו הקישור בין רוסיה לצפון קוריאה, על ידי גשר רכבת מעל נהר טיומן הנקרא גשר הידידות קוריאה-רוסיה (קוריאנית: 조로 친 선교).
התחנה הצפון קוריאנית במחוז הפועלים טומנגאנג, מחוז סונבונג, נמצאת ממש מעבר לנהר.
הבנייה החלה על קו הרכבת מתחנת הרכבת בראנובסקי עד הקילומטר ה-190 בכיוון ההפוך לקרסקינו והושלם בשנת 1941. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך קו בראנובסקי-קרסקינו לגבול עם צפון קוריאה, והתוצאה הייתה אורך כולל של 238 קילומטרים.
סוף הקו היה תחנת חאסאן שנמצאת בסמוך לאגם חאסאן.
בשנת 1955 ייצאו לצפון קוריאה 530 מכוניות או 7,200 טונות, בעוד שיובאו 295 מכוניות או 4,800 טון מטען.
שנתיים לאחר מכן, הייצוא בתחנת חאסאן גדל פי ארבעה עשר והייבוא פי שישה.
גשר העץ הזמני לא הספיק לתנועה הגוברת, ולכן בשנת 1959 התקבלה החלטה משותפת לבנות גשר מתכת, המכונה "גשר הידידות".
הוא הוזמן באוגוסט 1959. יש פער מסילתי בין שתי הרכבות מאחר שמערכת הרכבות הרוסית היא בעוד מערכת הרכבות הצפון קוריאנית היא .
קו זה נמצא כיום בשימוש מועט, כשרק 10,000 נוסעים הועברו בשנת 2005. בשנת 1988 תעבורת המטען הדו-כיוונית עברה את היקף 5 מיליון טון בשנה, אך עד שנת 2001 נפח ההיקף הכולל ירד ל-144,000 טון בלבד.
בשנת 1989 עברו 830,000 טון משא בגבול מרוסיה (חאסאן) לצפון קוריאה (טומנגאנג).
החלק הקוריאני מטומנגאנג לנמל ראג'ין נהרס בשנת 1950.
לאורך שנות ה-90, מצב הרכבת הידרדר בחדות בשל המשבר הכלכלי ברוסיה.
עד 1996, צפון קוריאה הייתה חייבת 20 מיליון דולר למפעילת הרכבות הרוסית, חברת הרכבות הרוסית.
חוב זה הצטבר במהלך חמש השנים הקודמות כאשר צפון קוריאה השתמשה בקרונות רכבת רוסיים שהיו בצפון קוריאה.
המצב הוביל לכך שמשרד הרכבות ברוסיה הוציא הנחיה האוסרת מעבר של רכבות מחאסאן לצפון קוריאה, ובכך למעשה בודד את צפון קוריאה מהשוק הרוסי.
המשבר נפתר בספטמבר 1996, כאשר צפון קוריאה הסכימה לשלם 26 מיליון דולר.
בתחילת המאה ה-21 המצב השתפר והושקע הון בשיפור ומודרניזציה של מערכת הרכבות באזור.
תחנת הרכבת קיבלה גג חדש בשנת 2002 ומסילת הרכבת הוגבהה באמצעות אבנים מרוסקות בשנים 2002–2003. בשנת 2001, חברת הרכבות הרוסית הניחה סיבים אופטיים לקישור אוסוריסק ים תחנת רכבת חאסאן, אשר אפשרו לחבר את חאסאן למערכת הנתונים המאוחדת של הרכבות במזרח הרחוק.
באפריל 2008 חתמו רוסיה וצפון קוריאה על עסקה לבניית קו הרכבת לצפון קוריאה.
במסגרת העסקה, שתי המדינות ישפצו את קו הרכבת מעיירת הגבול של רוסיה חאסאן לנמל ראג'ין הצפון קוריאני, שם ניתן יהיה לפרוק מטען ים לדרום קוריאה וממנה.
כדי להוציא לפועל את הפרויקט הקימו בית המסחר של חברת הרכבות הרוסית ונמל רג'ין מיזם משותף שיבטיח השקעות בפרויקט וכן העסקת קבלנים לעבודות תכנון ובנייה.
המיזם המשותף אמור להימשך 49 שנים, כאשר 70 אחוז מהמניות שייכות לרוסיה ו-30 אחוז לצפון קוריאה.
אנשי הרכבת הרוסים החלו בשיפוץ קטע הרכבת חאסאן-רג'ין באוקטובר 2008, ורכבת הורצה על ציר רג'ין-חאסאן באוקטובר 2011. כבר בפברואר שלאחר מכן הוצב מד כפול חדש באורך של 32 ק"מ בקטע רג'ין-חאסאן.
בוצע שיפוץ מלא של 20 ק"מ מהמסילה, הותקנו מסוטי רכבת ומסילה, שוחזרו מספר תחנות, העבודות במנהרות החלו, קווי תקשורת וקווי מטען חשמליים נמתחו ושוחזרו מבני ניקוז.
הובלת פחם מצפון קוריאה החלה בקיץ 2014.
כביש חאסאן-ראזדולנויה הוא הכביש המחבר את חאסאן, נמלי זארובינו ופוסייט, וכן הקישור עם היישוב ראדזולנויה, הושלם בנובמבר 2007. באפריל 2015 חתמו סגני שרי התחבורה של רוסיה וצפון קוריאה, ניקולאי אסאול וקווק איל-ריונג, על הסכם לפיתוח כבישים בין רוסיה לצפון קוריאה.
בחאסאן יש אקלים יבשתי לח האופייני לפרימוריה.
בשל מיקומה, הוא מכיל תנודות עונתיות פחותות מאשר באזורים יבשתיים בצפון הארץ.
כמאפיין לאזור זה, המונסון המזרח אסייתי בקיץ והגובה הסיבירי בחורף הם המניעים העיקריים של האקלים המקומי, והתוצאה היא קיץ רטוב ולח וגם בקיץ חם מאוד.
אחריו מגיעים חורפים קרים ויבשים.
חאפז הוא מונח המשמש מוסלמים לתאר את מי ששינן לחלוטין את הקוראן.
חאפזה (حافظة) היא המקבילה הנשית.
אנשים רבים לאורך ההיסטוריה שיננו את כל הקוראן וזכרו אותו בעל פה, אנשים אלו מכונים בלשון רבים חֻפאז (حُفَّاظ).
ביניהם ניתן למצוא את אלו שלהלן:
האימאם מוחמד אבן אדריס א-שאפעי
אתר לאומי חאן שער הגיא (מכונה גם בָּאב אל-וָאד) הוא אתר זיכרון לאומי בשער הגיא המנציח את מבקיעי הדרך אל ירושלים הנצורה במלחמת העצמאות.
המבנים בחאן הוכרזו כאתר לאומי בשנת 1979. בסוף שנת 2020 נחנך אתר הזיכרון ונפתח לציבור.
הדרך מיפו לירושלים שימשה לאורך דורות רבים כדרך ראשית ובפרט עבור עולי רגלים.
ברוב הדורות בטרם נסללה הדרך והחלו להשתמש באמצעי תחבורה, היו עושים את הדרך ברגל או באמצעות רכיבה על חמורים.
הדרך מיפו לירושלים נחשבה לקשה וארוכה מכדי לבצעה ביום אחד ולכן היו עושים אותה לפחות ביומיים עם לינה בדרך.
לשם כך נבנה חאן זה ששימש רבים על דרך זו.
האתר ממוקם במפתח הצר של נחל נחשון על הדרך המרכזית של כביש מס' 1 המחבר בין השפלה לירושלים.
בסמוך לאתר נמצאת דרך בורמה, שנפרצה בהמשך הקרבות כדרך חלופית כדי לעקוף את החסימה של הלגיון הירדני בלטרון.
האתר הוקם במבנים ההיסטוריים של חאן שער הגיא, שנבנה כמלון דרכים בתקופה העות'מאנית, והמבנים שסביבו, כגון: "בית כוּתְנֵה", שנבנה על ידי משפחת כוּתְנֵה, משפחה ערבית מירושלים בשנת 1894 ושימש כחווה חקלאית.
מבנה נוסף, הממוקם ממזרח למבנה החאן, שימש כקנטינה ונבנה בתחילת שנות ה-30 על ידי הצבא הבריטי, שהקים בחאן תחנת נוטרים לשמירה על המעבר בכביש.
הקנטינה שירתה את החיילים הבריטים בדרכם לירושלים וממנה.
המבנה פורק ונבנה מחדש מטעמי בטיחות.
כל המבנים עברו תהליכי שימור וחיזוק על מנת שהמבקרים יוכלו לבקר בהם.
סביב המבנים ניטעו עצים וצמחי ארץ ישראל האופייניים לאזור.
באתר נמצא מיצג אור-קולי המדמה את הקרבות שהתחוללו במלחמת השחרור על הדרך לירושלים.
המיצג משחזר את סיפורי הקרבות הקשים ומסע השיירות אל העיר, ובשלב מסוים גם המבקרים הופכים להיות פעילים במאבק על הדרך.
המקום נמצא בפאתי פארק יצחק רבין שבהרי ירושלים.
בשנת 2011 הוחלט על ידי משרד ירושלים ומורשת על הקדשת האתר להנצחתו של האלוף במיל' והשר רחבעם זאבי.
בעקבות זאת קמה מחאה של אנשי פלמ"ח ותיקים ובעיקר של בנות ובני דור ההמשך לפלמ"ח, נגד ההחלטה, כשמטרתם הייתה להנציח באתר זה את הנהגים והלוחמים שהבקיעו את הדרך אל העיר ובטענה שזאבי לא ראוי להנצחה וכלל לא לחם במקום.
הם קיימו הפגנות ועצרות מחאה סמוך לחאן.
בעקבות זאת (וגם בעקבות תוכנית התחקירים עובדה שבה נחשפו חשדות נגד זאבי), הועברה הנצחתו של זאבי להתנחלות ברקן, והתקבלה החלטת ממשלה המייעדת את האתר להנצחת מבקיעי הדרך לירושלים.
חאנשי היא דרמה קומית ישראלית-אמריקאית של HOT, בהפקת קסטינה תקשורת, ששודרה לראשונה ב-8 בדצמבר 2022. יוצרת הסדרה והתסריטאית היא עליזה חנוביץ', שמגלמת את דמותה של חאנשי, צעירה ממשפחה דתית בברוקלין, שרגע לפני חתונתה, מחליטה להפתעת כולם ובהתנגדות משפחתה, לנטוש הכל ולעשות עלייה.
את הסדרה מביימים מיקי טריאסט ואהרון גבע, ומפיקה איילת אימברמן.
ב-2023 הסדרה השתתפה בפסטיבל הסרטים סאנדנס בקטגוריית האינדי.
חאנשי, צעירה חרדית מברוקלין, מגיעה לביקור מפתיע בירושלים אצל חברתה הטובה משכבר נוקי, המצוייה בהכנות לקראת חתונתה.
במהלך שהותה מחליטה חאנשי באופן פתאומי לעשות עלייה, ואף נפרדת, באותה אימפולסיביות, מן הארוס שלה הממתין לה בניו יורק.
במהלך עשרת פרקי הסדרה אנו עוברים ביחד עם חאנשי מסע מטלטל, פרוע, מרגש, מצחיק וקיצוני, בו מתחוורים לחאנשי המהלכים והמאורעות שהתוו את מהלך חייה, כמו גם ההכחשות שהכחישה, והתובנות הנולדות בה אגב התפרקותה ההדרגתית משכבות ההגנה וההכחשה שבתוכן התחפרה במהלך השנים.
תוך כך אנו למדים גם על החברות היפה, האמיצה והמיטיבה בין חאנשי לבין חברת נעוריה נוקי, אשר גם פרידה ממושכת לא הקהתה אותה.
ועל הדרך, אנו מקבלים גם הזדמנות לראות כיצד אנו הישראלים נראים בעיניים חיצוניות.
צעירה ממשפחה דתית בברוקלין, שרגע לפני חתונתה, מחליטה להפתעת כולם ובהתנגדות משפחתה, לנטוש הכל ולעשות עלייה.
סטודנט למתמטיקה ומושא אהבתה של חאנשי.
דתי, שומר נגיעה, עד שמכיר את חאנשי.
בהמשך הוא מתאהב בה אך הם נפרדים מה שמוביל אותו להוריד את הכיפה ולעבור משבר.
מרנינה שון – נוקי נחמה.
חברת ילדות של חאנשי מברוקלין שעלתה לישראל, למדה במדרשה ועומדת להתחתן.
לקראת החתונה מגלה שהיו לה מערכות יחסים עם נשים בעבר.
היא מגדירה מערכות אלה כ'נטיות' וכ'בלבול', מתנגדת בתוקף להגדרתה כלסבית, ואף מסבירה שעברה טיפולי המרה.
הארוס של חאנשי, ממנו היא נפרדת, לאחר עלייתה לישראל.
מגיע לביקור בחתונה של נוקי.
דניאל מורשת – לוי ברגר.
ביום החתונה מתגלה לו שהיא לסבית, והוא מבקש להתגרש.
אמריקאית, חברה של נוקי, שהופכת לשותפה לדירה של חאנשי.
כל שותפותיה מתחתנות והיא נשארת לבד.
מנסה להתאבד בפרק ה-8 וחוזרת לניו ג'רזי.
בפרק הראשון והשמיני משחק דמות של חייל מתוך פנטזיה של חאנשי על חיילים ישראלים.
בפרק ה-10 מתגלה כי הוא וחאנשי הכירו בניו יורק, כאשר הוא עבד בשווארמה אליה נהגו חאנשי ונוקי ללכת.
באחת הפעמים הוא ביצע בה כפייה מינית, מה שאולי השפיע עליה בהמשך לבטל את הנישואין עם מנדי ולעלות לישראל.
כאשר הם נפגשים בישראל הוא מתכחש לכך שהוא אנס אותה, וטוען שהיו אלה יחסים בהסכמה.
הנרי וינקלר – טאטי – אביה החרדי-אמריקאי של חאנשי.
אשתו של אבא של חאנשי.
חברה של נוקי מהמדרשה, חרדית, נשואה ואמא.
מתגלה כי הייתה לה מערכת יחסים עם נוקי במדרשה.
שותפתה לדירה של נוקי, שלא מחבבת את חאנשי מלכתחילה.
נשוי לגפן ומטריד מינית את חאנשי.
ליהיא גרינר – קרובת משפחה חרדית, המשכנעת את חאנשי להינשא.
הבת של קרובת המשפחה, העומדת להתחתן.
בחורה לסבית שנכנסת לזוגיות עם נוקי.
ב-25 בינואר 2020 מסרה חברת HOT הודעה לעיתונות בדבר פיתוח סדרת מקור ישראלית בשם "חאנשי".
ב-4 בינואר 2022 נמסר דבר צירוף מספר שחקנים לסדרה: ליהיא גרינר, בתפקיד הבכורה שלה כשחקנית, תגלם אישה חרדית מניו יורק שבתה (טליה ברטפלד) מתחתנת; בר ברימר יגלם בסדרה חייל ישראלי בשם תום.
ב-28 בפברואר 2022 פורסם שהשחקן האמריקאי הנרי וינקלר יגלם את טאטי, אביה החרדי של חאנשי.
השחקנית האמריקאית קרוליין אהרון, כוכבת הסדרה "גברת מייזל המופלאה", תגלם את רעייתו באבשי.
הסדרה השתתפה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2023 בקטגוריית האינדי, ובכך הייתה לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה הלוקחת חלק בפסטיבל האמריקאי.
חאנין () היא עיירה בלבנון הממוקמת בנפת בינת ג'בייל בדרום לבנון.
העיירה נמצאת על רכס הרים בגובה של 670 מטרים מעל פני הים.
האוכלוסייה המשוערת היא כ-3,000 איש.
הוא מכיל כמה מונומנטים עתיקים, כמו מעיין המים המפורסם וכמה חורבות מתקופת האימפריה הרומית.
כמו כן בכפר נמצא מקאם שייח' חסן אל-חאניני, שהיה משפטן, מלומד ומשורר.
הוא מונה למופתי של ג'בל עאמל בימי פח'ר א-דין ובזמן שלטונו של אל-ג'זאר בעכו כתב יצירות דתיות ופואטיות רבות.
לפי אדוארד הנרי פאלמר השם חאנין בא משם פרטי.
עם זאת, לשם יש שורשים שמיים-ערביים, שפירושו "רחמים".
יש הסבורים שמקור השם הוא ארמית סורית, ופירושו "מקום עתיק הרוס".
בשנת 1875, ויקטור גרן מצא בכפר 250 תושבים מתואלים.
בשנת 1881 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את המקום כך: "כפר קטן, בנוי מאבן עם כ-100 מוסלמים, נמצא על קצה הרכס הסלעי עם כרמים ואדמה לעיבוד מקור המים ממעיין חאנין בעמק שמתחת."
הם ציינו עוד: "זהו בבירור אתר עתיק; הסלע שמדרום לכפר נחצב לבורות מים; קברים שלצידם ובקצהם גומחות קבורה; סרקופגים או קברים מכוסים במכסה שטוח על פני השטח; בריכות להחזקת מי גשמים; בתי בד וגת במספרים ניכרים, כולם חצובים בסלע.
אין בכפר בנייה עתיקה, אלא בפתחו של בור מים עצום, שבו הקשתות העגולות התומכות בגלגל לשאיבת המים עשויות להיות עתיקות.
קצת במורד הגבעה בדרום-מזרח יש כמה סרקופגים חצובים מהסלע; מדרגות מובילות בצד המערבי אל אחד מהם; ישנם חריצים שאמורים להתאים למכסים, אבל המכסים כולם חסרים; כנראה היו להם רכס וידיות בארבע הפינות, כפי שנצפה לעיתים קרובות במקומות אחרים."
בשנת 1920, חאנין נשרפה ונבנתה מחדש.
העיירה חאנין תמכה במהפכה הפלסטינית מאז מלחמת העצמאות ואירחה בשטחה פליטים פלסטינים.
ב-16 באוקטובר 1976, בעת מלחמת האזרחים בלבנון, העיירה נכבשה על ידי כוחות צד"ל בתמיכת צה"ל.
העיירה נהרסה, ואנשיה נאלצו לעזוב את בתיהם.
חאנין נבנתה מחדש בתמיכתה של כווית ובחסות ראש הממשלה נביה ברי.
מועצת העירייה שלה מורכבת מ-12 חברים והמועצה הנבחרת שלה מורכבת מחבר אחד.
חאפאי הוא קבוצה של איים, איונים, שוניות ושרטונים בחלק המרכזי של ממלכת טונגה.
האי טונגטפו שוכנן מדרום לו, וקבוצת האיים ואוואו שוכנת מצפון לו.
אוכלוסייתם המשולבת היא 5,419. הנקודה הגבוהה ביותר בקבוצת חאפאי, ובכל טונגה, נמצאת ב, המתנשאת כמעט ל-1,050 מטר מעל פני הים.
כפר הבירה של מחוז חאפאי הוא פאנגיי, אשר ממוקם על .
חאפאי כולל 51 איים השוכנים ישירות ממערב לשקע טונגה.
הם מהווים שרשרת של איים געשיים ואיי אלמוגים, כולל קאו, הנקודה הגבוהה ביותר בממלכה, המתנשאת לגובה של 1,046 מטר (3,432 רגל).
רחוק יותר מזרחה נמצאים איי האלמוגים, המיושבים.
ארכיפלג חאפאי שוכן 204 ק"מ (127 מייל) צפונית לטונגטפו ו-130 ק"מ (81 מייל) דרומית לואוואו.
17 מהאיים מיושבים, כולל האיים הראשיים ליפוקה ופואה.
שני הכפרים העיקריים בארכיפלג הם פאנגיי על (שם נמצא נמל התעופה סאלוטה פילולבו) ו.
כל האיים הגדולים יותר של חאפאי נמצאים בקבוצת ליפוקה המזרחית.
שני האיים הגדולים ביותר הם ליפוקה ו אשר בשנת 2016 נרשמו בהם אוכלוסיות של 2,205 ו-1,392 אנשים בהתאמה.
הבאים בגודלם הם והאנו, בהם ארבעה כפרים, עם אוכלוסייה משולבת של 910. מדרום לאיים אלה נמצאת , שבה יש שני כפרים עם אוכלוסייה משולבת של 695. אויהה הוא גם אתר קבורה עתיק ואנדרטה עתיקה.
האיים הגדולים (הר געש פעיל) ו (הר געש רדום) נמצאים במערב הרחוק.
האיים של קבוצת , הידועים מקומיים בשם , נמצאים בדרום מערב הארכיפלג.
האיים של קבוצת נומוקה, הידועים מקומיים בשם 'אוטו מואמואה', נמצאים דרומה יותר.
הר הגעש הונגה טונגה ממוקם בדרום מערב חאפאי.
לווייתנים גדולי-סנפיר נודדים לאזור בעונות ה"חורף" שלהם.
עקבות של יישובים עתיקים של , החל משנת 1500 לפני הספירה, נמצאו באתרים בקבוצת האיים חאפאי.
האירופאי הראשון שביקר בחאפאי היה אבל יאנסזון טסמן, בשנת 1643. קפטן קוק עשה מספר עצירות בכמה מהאיים בקבוצה ב-1774 וב-1777. הוא העניק להם את השם "איי הידידות" ב-1777.
ב-18 במאי 1777, כאשר קפטן קוק הגיע לאחד האיים, מלווה ב, קיבל את פניהם פטאפהי פאולהו, הטואי טונגה (שפירושו 'מלך האיים'), שהיה הנערץ ביותר מבין כל מפקד טונגאי ב-1777.
ב-28 באפריל 1789, קבוצת האיים חאפאי הייתה אחד האתרים המעורבים במרד המפורסם על הבאונטי: קפטן ויליאם בליי ביקר באי הוולקני טופואה זמן קצר לאחר שצוותו הרחיק אותו בעקבות המרד שלהם.
ב-1806 הגיע לאחד האיים, על סיפון ה.
הצוות של ספינה זו נהרג על ידי לוחמים טונגאים.
מרינר שרד, וחי ארבע שנים באחד האיים לפני שהוא נמצא על ידי ספינה אנגלית חולפת והצליח לחזור לאנגליה.
בשנת 1840 ביקרה באחד האיים ונפגשה עם ג'ורג' (תאופאהאו), מפקד חאפאי.
חאנדבי (בגוג'ראטית: ખાંડવી; באנגלית: Khandvi) הוא חטיף הודי העשוי מקמח חומוס מותסס ומטוגן ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
החטיף עשוי מבלילה של קמח חומוס, מים ויוגורט ולה מוסיפים כורכום, מלח, פלפל צ'ילי וזנגביל, מערבבים ומבשלים עד לקבלת עיסה סמיכה, מורחים על משטח ישר ומגלגלים.
חאנדבי נחשב לחטיף המוגש לרוב כארוחת בוקר או כמנה ראשונה ומוגש לצד צ'אטני שום או קוקוס ומקושט עם גרגירי רימון.
חָאנָוִויֶה הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור שבמחוז דרום לבנון.
לפי החוקר אדוארד הנרי פאלמר פירוש השם הוא "העיקול הקטן".
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18, ציין ארנסט רנן: "מקבר חירם או חנאוויה ועד קאנא, נתקלים במונומנטים חצובים בסלע בכל צעד; הם עשויים להיספר במאות.
דרך קאנא היא מהבחינה הזו המדהימה ביותר שראיתי אי פעם...".
בשנת 1875, ביקר בכפר ויקטור גרן, מצא שהוא מיושב על ידי מתואלים וכתב: "במורדות הגבעה שעליה שוכן הכפר הזה צפיתי בשני בתי בד עתיקים גדולים חצובים בסלע, שכל אחד מהם מורכב משני תאים המקושרים זה לזה, האחד לסחיטת הענבים והשני כדי לקבל את המיץ.
בכפר מפוזרות אבנים מסותתות, שנלקחו כנראה מכנסייה עתיקה שקודשה ליוחנן המטביל [הנקרא בערבית] 'יחיא בן זכריה'".
בשנת 1881 ביקרה בכפר משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל וכתבה: "כפר בנוי מאבן, על ראש גבעה, מוקף תאנים, זיתים ורימונים, ומעט אדמה חקלאית.
אספקת המים היא מבורות מים".
אפמאמחאסונד גונסאלס פלאסיוס (בספרדית: Efmamjjasond González Palacios; נולד ב-12 ביוני 1999 בארבולטס שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית.
גונסאלס גדל במחלקות הנוער של אתלטיקו נסיונל וסן לורנסו.
הוא הושאל מסן לורנסו לאול בויס מליגת המשנה הארגנטינאית, ולקלוב אתלטיקו סן מיגל מהליגה הארגנטינאית השלישית.
בחודש ינואר 2023 חתם בריאל סנטה קרוס מליגת העל הבוליביאנית, במדיה ערך 35 הופעות ליגה והבקיע 14 שערים.
ב-17 באוגוסט 2023 הושאל לקייזר צ'יפס מליגת העל הדרום-אפריקאית, במדיה ערך עשר הופעות ליגה, מבלי להבקיע אף שער.
ב-27 בינואר 2025 חתם באולווייס רדי מליגת העל הבוליביאנית.
ב-13 ביולי 2025 הושאל לשה-ג'יאג'וואנג גונגפו מליגת המשנה הסינית עד לתום עונת .
הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-13 בינואר 2026 הושאל לבית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית עד לתום עונת 2025/2026.
חאנות קלמיק (בקלמיק אוירט: Хальмг хана улс) הייתה חאנות מונגולית אוירטית בערבה האירואסייתית.
החאנות שלטה על צפון הקווקז ועל הערים סטברופול ואסטרחן (כיום חלק מרוסיה).
הקלמיקים נלחמו כנגד ההטטרים הקרים , האימפריה העות'מאנית ושבטים מוסלמים סמוכים לקווקז.
החאנות סופחה אל רוסיה ב-1771. החאנות הייתה מונרכיה העוברת בירושה ואנשיה האמינו בבודהיזם טיבטי, זרם בדת הבודהיסטית.
כשהאוירטים הגיעו אל אזור הוולגה ב-1630, הם החלו ליישב את השטח שאז היה חלק מחאנות אסטרחן.
עם זאת, גם רוסיה הצארית הכריזה על השטח כחלק ממדינתה.
רוב האוירטים התיישבו באזורים הסמוכים לנהר הוולגה.
תחילה, היחסים בין הרוסים לאוירטים היו קרים.
גם הקוזאקים והבשקירים היו מורדים בהתיישבויות אוריטיות.
מספר אמנות נחתמו לאורך ההיסטוריה בשביל להבטיח את הקיום הצבאי לחאנות קלמיק.
בין 1698 עד ל-1724 עמד בראש השבטים הקלמיקיים של הוולגה החאן איוקה.
איוקה נהיה לעצמאי משלטון קלמיקיה הגדולה (ג'ונגוריה), איחד את השבטים בערבות הוולגה וכרת הסכם עם רוסיה.
לאחר מותו של החאן איוקה במאה ה-18, השלטון הרוסי ניסה להפוך את הקלמיקים לעם ואסלי, לדכא אותם מבחינה דתית ולהביא להתנצרותם.
בחורף 1771 החאן אובשי הוביל כ-200,000 קלמיקים למסע חזרה לאזור מולדתם, דזונגריה שבשינג'יאנג (כיום סין), אך בשל מזג האוויר בסמוך לוולגה חלקם נותרו מאחור, ורק כ-96,000 מהם שרדו את התנאים הקשים והגיעו לסין.
בעקבות העזיבה ההמונית, יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה סיפחה את חאנות קלמיק, שללה את תואר החאן והעבירה את סמכויותיו לשלטון הרוסי.
החאריטוֹת היו שלוש אלות במיתולוגיה היוונית: אלת החן, היופי, הפריון וכישרונות המוזיקה והאמנות.