tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סימן הדגש הקל, בצורת נקודה במרכז האות, זהה לסימון של הדגש החזק.
הסימן ההפוך לדגש הקל הוא סימן הרפה שלא נוהג כיום בעברית המודרנית.
ההבחנה בין סוגי הדגשים בעברית המודרנית, שבה לא נהגה הדגש החזק, נעשית בדרך כלל לפי הסביבה הפונולוגית.
סימן דגש באותיות בג"ד כפ"ת לאחר עיצור שסוגר הברה (היינו, לאחר שווא נח) הוא דגש קל.
כמו כן, סימן דגש באותיות בג"ד כפ"ת, הבאות בראש מילה, הוא דגש קל בעברית המודרנית.
אותיות בג"ד כפ"ת נדגשות בדגש קל בבואן בראש המילה, וכן בבואן אחרי שווא נח באמצע המילה.
בצירופי מילים מסוימים, למשל אַחֲרֵי־כֵן ואַף־עַל־פִּי־כֵן, יש חריגה מכלל זה.
ברצף המיליות אַף־עַל־פִּי־כֵן, האות כ' אינה נחשבת בתחילת מילה (כן), אלא באמצעה של מילה ארוכה המורכבת מכמה מיליות מוקפות (אף־על־פי־כן).
מאחר שהאות כ' במילית כן אינה באה אחרי שווא נח, אלא אחרי הברה הנסגרת בתנועה פתוחה (הברה פתוחה), האות כ' במילית כן לא תקבל דגש קל.
בשל הזיקה החזקה שבין מילים מוקפות, חלק מן הביטויים הללו נוטים להתחבר בהצמדת מילים לכדי מילה אחת.
וכך קיבלנו את אֵיפֹה (תולדה של אֵי־פֹה) ואת לְפִיכָךְ (תולדה של לְפִי־כָךְ), שתיהן ללא דגש קל.
כלל זה הוא צמצום של כלל רחב יותר בעברית המקראית, שלפיו אות מאותיות בגד כפת המופיעה בראש מילה המצויה בתוך משפט באה בצורה הרפה, אם המילה שקודמת לה במשפט מסתיימת בתנועה (בהברה פתוחה שלא נסגרת על ידי עיצור).
כלל זה לא חל, אם לפני המילה יש הפסקה (פסיק בעברית המודרנית) או אם חל אחד משני כללים שאינם נהוגים היום.
אות בג"ד כפ"ת תהיה רפה, כלומר ללא דגש קל, אחרי תנועה, ודגושה בדגש קל אחרי שווא נח ("אפס תנועה").
במקרא בא החוק הזה לידי ביטוי בכך שבג"ד כפ"ת רפות בכל פעם שהן באות אחרי שווא נע או תנועה.
במקרא כלל זה רחב יותר וחל גם בראש מילה, אם המילה הקודמת מחוברת אליה (מוטעמת בטעם מחבר/משרת כגון "מרכא") ומסתיימת בתנועה.
לעומת זאת, דגש קל יבוא אחרי שווא נח, וגם בראש מילה אם היא פותחת משפט, או אם המילה הקודמת מסתיימת בעיצור, או אם היא מנותקת מהמילה הבאה לפניה על ידי טעם מפסיק מטעמי המקרא, כגון "טפחא".
למרות הכלל הקובע כי בג"ד כפ"ת תהיינה דגושות אחרי שווא נח, ישנן מילים המהוות חריגה מכלל זה, כמו מרבֿד, שרבֿיט או שכבֿה.
וכן במשקל קַטְלוּת, שבו נוטים שמות, דוגמת סמכֿות וכן עצבֿות.
דגש חזק, המכונה גם "מִכְפָּל" או "כַּפְלָן", הוא סימן ניקוד בעברית, המורה להכפיל את האות שבה הוא נמצא.
דגש חזק יכול לבוא ברוב האותיות, למעט האותיות א, ה, ח, ע, ר.
צורתו הגרפית של הדגש החזק היא נקודה בתוך האות והוא זהה לסימונו של הדגש הקל.
בתעתיק פונטי יש שתי דרכים לסמן מכפל – באמצעות כתיבת העיצור פעמיים, או באמצעות נקודתיים הנכתבות אחרי העיצור הכפול.
שתי השיטות משמשות גם לציון תנועה ארוכה.
התעתיק המובא כאן אינו משקף את ההגייה המקובלת היום בעברית ישראלית, אלא את זו המתבטאת בניקוד הטברני שפותח בטבריה במאה ה-8 לספירה.
המימוש הפונטי של הדגש החזק, מתבטא בהגיית העיצור למשך זמן ארוך מהרגיל, ובאותיות בג"ד כפ"ת גם גורם לביטוין בצורת הדגש הקל, ומבוטא כעיצור סותם.
כיוון שמטרתו של הדגש החזק היא להכפיל את ההיגוי ולמושכו להברה שאחריו, דגש הבא בסוף מילה באות שוואית, אף שאיננו אחרי שווא, יהיה דגש חזק; למשל הדגש החזק המכפיל במילה הערבית dubb, לא קיים בעברית בה אין ההכפלה בסוף מילה.
בעקבות כך רפה העיצור ב ונוצרה המילה דֹּב (על קיום ההכפלה המקורית מעידה צורת הרבים דֻּבִּים = dubbim).
דגש תבניתי הוא דגש חזק שמקורו בדגש מקורי המופיע בצורת הבניין של הפועל או במשקל.
במערכת הפועל מצוי הדגש התבניתי ב-ע' הפועל (האות האמצעית של השורש) של הבניינים הכבדים פיעל, פועל והתפעל.
דגש משלים הוא דגש חזק שמקורו בהבלעת אות מסוימת כתוצאה מתופעות לשוניות שונות.
יכול להופיע בכל אחת מאותיות המילה.
הדגש המשלים יכול להיווצר כתוצאה מהידמות מלאה או כאשר תצורת המילה גורמת לרצף של שני עיצורים זהים, שאיננו נובע מהכפלה תבניתית.
לקבוצה זו שייך גם הדגש של השורשים הכפולים - דגש שמופיע במילים הבנויות משורשים שבהם העיצור השני והשלישי זהים.
הכפלה תניינית (משנית - סקונדרית) - דגש חזק המופיע בהטיה של מילה ותפקידו כנראה לשמור על התנועה שלפניו כדי שלא תתקצר.
למשל הריבוי של גָמָל הוא גְמַלִּים ולא גְמָלִים, כנראה כדי שבהטיה תישאר תנועת a אחרי העיצור מ: גְמַלֵּיהֶם ולא גַמְלֵיהֶם.
לתפארת הקריאה - דגש נדיר שמטרתו להטעים את מבטא המילים בהן הוא מופיע.
דגש חזק קיים גם בערבית, ושם הוא מסומן בסימן הנקרא "שַּדָּה" (شدّة "חיזוק").
כיום נראה הסימן כעין w קטנה מעל האות, והוא נגזר מצורת האות הערבית ش שהיא האות הראשונה במילה "שַדה".
התופעה של הכפלת עיצור קיימת בשפות רבות נוספות.
ברוב שיטות הכתב היא מסומנת באמצעות הכפלה של האות המסמנת את העיצור המוכפל, למשל, במילה האיטלקית benedetto הכפלת האות t מסמנת שיש לקרוא את העיצור באופן מודגש וממושך יותר.
על פי רוב, בתחילת מילה יבוא דגש קל ובאותיות בג"ד כפ"ת בלבד.
אולם קיימים מקרים מסוימים שיבוא דגש חזק בתחילת מילה (בכל האותיות הסובלות אותו).
המאפיין המובהק של מקרים אלו הוא שסמוכה לה מילה המסתיימת בהברה פתוחה, (לרוב פתח, סגול או קמץ).
למקרים אלו יש כללים מיוחדים, ושמם הכולל הוא דחיק.
דד קנדיז (Dead Kennedys, "הקֶנֶדים המתים"), היא להקת פאנק אמריקאית.
המקור לשמה הוא במשפחת "האצולה" האמריקאית, משפחת קנדי ובשרשרת האסונות אשר פקדו אותה ובראשם רצח הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ורצח אחיו, המועמד הדמוקרטי לנשיאות רוברט.
הלהקה נוסדה בשנת 1978 על ידי הגיטריסט איסט ביי ריי (שמו מרמז על המקום בו נולד - אזור המפרץ של סן פרנסיסקו) והונהגה מרגע הקמתה על ידי הזמר ג'לו ביאפרה (נולד בשם אריק ריד בּוּשֵה).
בשנת 1979 הוציאה הלהקה את תקליט השדרים הראשון שלה "California Über Alles" (גרמנית: קליפורניה מעל לכל, כפרפרזה על השורה הראשונה בהמנון גרמניה, "Deutschland über alles", גרמניה מעל לכל), בו מתאר ביאפרה בסגנונו המיוחד איך מדינת קליפורניה בה פועלת הלהקה, הולכת ונהפכת לשמרנית, ואף משווה אותה לגרמניה הנאצית.
חוש ההומור המיוחד של ביאפרה בצוותא עם מקצבי הפאנק של הלהקה, הפכו את דד קנדיז למובילה בסצנת הפאנק האמריקאית.
הלהקה פעלה בהצלחה רבה לאורך שנות ה-80 ובנובמבר 1986 הוציאה את תקליטה האחרון.
במהלך שנות ה-90, התעורר סכסוך משפטי בין חברי הלהקה לביאפרה, שבסופו הותר לשאר חברי הלהקה לשוב ולפעול תחת השם דד קנדיז.
לאחר מכן צירפה הלהקה סולן חדש והחלה במסע הופעות עולמי.
ג'לו ביאפרה והדד קנדיז הרבו במהלך שנות פעילותם לבקר את החברה האמריקאית, שהתאפיינה לדעתם בקפיטליזם, בשובינזם ובכוחניות.
שנות ה-80, שנות שלטונה של המפלגה הרפובליקנית השמרנית והנשיא רונלד ריגן אופיינו במספר רב של "הרפתקאות" אמריקאיות מעבר לים, והתערבויות צבאיות רבות במשטרים פרו-קומוניסטים בעולם.
גם בארצות הברית עצמה, התחוללה מהפכת שמרנות אשר העמידה את הכנסייה והערכים הקפיטליסטים בראש המדרג.
באמצעות שירים כמו "California Über Alles" ,"Kill the Poor" וכן "MTV Get Off the Air" ידעה הלהקה להצביע על הנושאים הכאובים לרוב הדומם, כל זאת בצורה בוטה המלווה בהומור משובח.
גם השמאל האמריקאי לא שבע נחת מידי הלהקה, אשר נהגה לבקר את הצביעות הרבה של בעלי ההשפעה בצד השני.
דד קנדיז לא הסתפקה בהתמקדות בתחום הפוליטי הצר, אלא הייתה גם להקת הפאנק הראשונה שעסקה באופן פעיל בגינוי ההרס הסביבתי שיוצרת החברה המתועשת.
לדוגמה בשירם "סהר מעל ים" הם כותבים:
מדינת ישראל הוזכרה אף היא על ידי הלהקה, אשר ראתה במדינה שלוחה פאשיסטית של ארצות הברית.
לתקליט "Plastic Surgery Disasters" אף צורפה חוברת מעוצבת ובה בין היתר, תמונה של שר הביטחון דאז אריק שרון בעת טיסה במסוק וכן של ראש הממשלה מנחם בגין אשר נראה לוחץ יד לבדרן האמריקאי-יהודי סמי דייוויס ג'וניור.
דדווד היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית מבית HBO שמתארת את קורותיו של המחנה "דדווד" באזור הגבעות השחורות של טריטוריית דקוטה, מערב ארצות הברית, בסביבות שנת 1876. המחנה הוקם לאחר גילוי זהב באזור, והיה בית למחפשי הזהב הרבים.
הסדרה מתארת את מחנה הספר ב"מערב הפרוע", בעודה מתמקדת בזונות, בבעלי הבארים ובמהגרים.
הסדרה מבוססת בחלקה על דמויות היסטוריות ואירועים אמיתיים.
בעונה הראשונה בולטים סיפוריהם של סת בולוק וסול סטאר, שמגיעים לדדווד מעיר אחרת כדי להקים בה חנות כלבו.
אל דדווד מגיעים באותה תקופה, ובאותה שיירה, ביל היקוק הפראי, קלמיטי ג'יין וצ'ארלי אטר, בדומה להתרחשויות ההיסטוריות.
בעונה השלישית מתמקדת הסדרה במאבק של המחנה דדווד נגד השלטונות שמנסים להפוך אותה לעיר משלמת מיסים.
"דדווד" הייתה מועמדת לשבעה פרסי אמי וזכתה בשניים.
הסדרה הייתה ידועה בשימוש רב בניבולי פה: שלוש עונותיה יחד עומדות על קצב ממוצע של 1.54 חזרות על המילה "fuck" בדקה.
סת' בולוק (טימותי אוליפנט): בולוק מגיע לעיירה במטרה להקים חנות כלבו, אולם במהרה ממונה לאיש החוק של דדווד ומאוחר יותר לשריף.
הוא מנהל רומן עם אלמה גארט.
אל סוורינג'ן (איאן מקשיין): סוורינג'ן הוא הבעלים של הבר המרכזי בעיר ולמעשה מנהל את העיירה.
סול סטאר (ג'ון הוקס): ה"יהודי" של דדווד.
מגיע עם בולוק לדדווד כדי להקים חנות כלבו, ובהמשך מקים גם בנק.
אלמה גארט (מולי פארקר): מגיעה למחנה עם בעלה, שרכש שטחי כריית זהב.
טריקסי (פאולה מלקומסון): זונה במסבאה של אל סוורינג'ן, שהופכת למאהבת של סול סטאר.
דד קן דאנס (Dead Can Dance) היא להקת את'ריל וייב, מוזיקת עולם, ודארק וייב ממלבורן, אוסטרליה המורכבת מברנדן פרי וליסה ג'רארד.
הלהקה הוקמה ב-1981 במלבורן, התפרקה ב-1998 אך אוחדה מחדש לצורך סיור הופעות ב-2005.
להקת Dead Can Dance נוצרה במלבורן, אוסטרליה על ידי ברנדן פרי וליסה ג'רארד.
כעבור זמן קצר עברו השניים ללונדון, אנגליה ושם הוחתמו על ידי חברת התקליטים האלטרנטיבית 4AD Records שהייתה בעלת מוניטין גבוה במיוחד בסצנת המוזיקה האלטרנטיבית.
תוך זמן קצר הם נהיו אחת הלהקות החשובות של החברה.
הם עבדו ביחד עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אז הם החלו להתרחק זה מזו.
ג'רארד חזרה לאוסטרליה ואילו פרי עבר לאירלנד, שם הוא קנה כנסייה ישנה בשם Quivvy Church בה הוא חי ועובד.
יש המשערים שהמרחק בין חברי הלהקה השפיע עליהם בפרידתם למרות שפרי עצמו אמר שהמרחק עזר להם לשמור על חופש אישי ויצירתיות.
להקת Dead Can Dance מנגנת מוזיקה אקלקטית ומשלבת בין השאר מוזיקה אתנית עם את'ריל ודארק-וייב (Darkwave) כאשר יש שירים שליסה ג'רארד שרה (כגון Host of Seraphim) ויש שירים שברנדן פרי שר (כגון Spirit).
המוזיקה משלבת בין כלים מודרניים (כגון קלידים) לכלים עתיקים.
קשה לקבוע במדיוק ז'אנר מוזיקלי ללהקה, שכן הסגנון שלה אקלקטי.
למרות זאת, את יצירתה המוקדמת אפשר לתייג כ"דארק-וייב".
ביצירתם המאוחרת, כולל באלבום The Serpent's Egg הלהקה השתמשה במוזיקת עולם ומוזיקה אתנית עתיקה כמקור עיקרי, כאשר ג'רארד שרה גלוסולליה (כלומר: בלשון זרה בלתי מובנת).
כתוצאה מכך, האלבומים המאוחרים שלהם שונים משלושת הראשונים.
מקורות שונים תייגו את אלבומיהם המאוחרים כנאו-קלאסיים, אתרלים או מוזיקת עולם אפלה.
השם Dead Can Dance משמעותו היא לנסוך חיים במשהו שהוא מת, או לא נמצא יותר בשימוש.
הלהקה משתמשת בין השאר בכלי נגינה עתיקים, שכוחים או שלא נחשקים על ידי רוב המוזיקאים.
עוד משמעות לשם היא הרעיון של נסיכת חיים בדומים, כפי שברנדן פרי אמר:
לאונרדו דה דאוס סנטוס (פורטוגזית: Leonardo de Deus Santos; נולד ב-18 באפריל 1978), המכונה דדה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
דדה נולד בבלו הוריזונטה, וכבר בהיותו ילד שיחק כדורגל עם ששת אחיו.
את קריירת המועדונים שלו הוא החל בקבוצת הנוער של המועדון המקומי, אתלטיקו מיניירו.
בסיום תקופת הנוער צורף לסגל הבוגר של הקבוצה.
ב-1997 נבחר לשחקן העונה בליגת העל הברזילאית על ידי המגזין Placer.
ביולי 1998 חתם בבורוסיה דורטמונד, הפך לאחד השחקנים המרכזיים בקבוצה והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הבונדסליגה בעונת .
ב-18 באוגוסט 2007 הפך דדה לשחקן הדרום אמריקני עם הכי הרבה הופעות בבונדסליגה, לאחר שעבר את בן ארצו ג'ובאני אלבר.
הוא גם השחקן הוותיק ביותר בדורטמונד, ומאז ה-23 באוקטובר 2007 הוא מחזיק באזרחות גרמנית.
במשחק הפתיחה של עונת , שהסתיים בניצחון 2:3 על באייר לברקוזן, נפצע דדה ברצועה הצולבת הקדמית.
פציעה זו התבררה כקשה, והוא חזר לשחק רק בהפסד 2:1 לשטוטגרט ב-7 במרץ 2009.
בשנת 2011 עבר דדה לקבוצת אסקישהירספור הטורקית שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2014, ומונה לעוזר מאמן הקבוצה.
אחיו, לוקאס ולאנדרו גם הם כדורגלנים מקצועיים.
גביע הליגה הגרמני: סגנות (2003)
דוד (דדי) בורוביץ (30 ביוני 1941 – 2 באוגוסט 2025) היה איש עסקים ישראלי, מבעלי חברת התעופה אל על.
הוא היה אחיו התאום של פרופסור ישראל (איזי) בורוביץ, שהיה לשותפו העסקי במשך שנים.
עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין הנח"ל, התנדב דדי בורוביץ' לצנחנים ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר בורוביץ' מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים חי"ר.
בהמשך השלים קורס קציני חי"ר, ובסיומו שב לתפקידי פיקוד בגדוד 50. במלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, לחם כאיש מילואים בחטיבת הצנחנים 55 שבפיקוד דני מט, אשר לחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב.
לאחר ארבע שנים בהן עבד בחברת "הנמר המעופף" בארצות הברית ונחשף לתחום התעופה, הקים בישראל ב-1968 את חברת "כנף" לתעופה כללית, שהפכה לאחר מכן לשותפות "כנף-ארקיע".
ב-1976 הקים עם מוטי הוד את חברת "ק.א.ל." להובלת מטענים חקלאיים.
בשנים 1979–1980 הקים מטעם חברת "הנמר המעופף" את חברת "מטרו אינטרנשיונל".
בשנת 1980 רכש את חברת "ארקיע", וב-1993 הונפקה כנפיים - אחזקות ארקיע בע"מ בבורסה לניירות ערך של תל אביב.
ב-2004 השלימה "כנפיים" את רכישת "אל על", אשר הוגדרה עד אז "חברת התעופה הלאומית של ישראל".
ב-2005 נזכר שמו כאחד השותפים ברשת "קלאבמרקט" שנקלעה לחובות כספיים גבוהים, והוצא צו להגנתה מפני נושים עד למכירתה לרשת המתחרה, "שופרסל".
בדיון בבקשת הקפאת ההליכים של קלאבמרקט, העירה השופטת ורדה אלשיך לעברו ולעבר אשתו כי היא מצפה מבעלי הרשת לתרום את חלקם הכספי בהצלתה.
הדברים עוררו מהומה והזוג בורוביץ' מצא עצמו תחת מתקפה על חלקו בקריסת הרשת.
בשנת 2014 לערך פסקה פעילותו העסקית עקב הידרדרות במצבו הבריאותי.
בורוביץ נפטר ב-2 באוגוסט 2025, בגיל 84. הוא היה נשוי לתמי מוזס-בורוביץ', נצר למשפחת מוזס.
לזוג נולדו שני ילדים ולדדי היו שלושה ילדים נוספים מנישואיו הראשונים.
דגש הוא מעבד תמלילים בעל תמיכה בריבוי שפות, שהיה נפוץ בישראל בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים.
יתרונותיה של דגש על תוכנות עיבוד תמלילים אחרות, מתבטאים בעיקר בתמיכה בריבוי שפות ובכתיבה דו-כיוונית, בניקוד אוטומטי (תוכנת הניקוד של דגש היא חצי אוטומטית) ובתמיכה בטעמי המקרא, במאגר טקסטים יהודיים ובמיקום ניקוד מדויק.
מעבד התמלילים פותח בחברת "אקסנט תוכנה" על ידי ג'פרי רוזנשיין ואחיו בוב רוזנשיין, והיה הראשון שפעל בעברית על מערכת ההפעלה Microsoft Windows וגם מעבד התמלילים הישראלי הראשון שתמך בעריכת מסמכים בשיטת WYSIWYG, בניגוד למקביליו מבוססי ה-DOS בהם היה ניתן לראות את המסמך הסופי רק לאחר הדפסתו.
הפורמט הסטנדרטי לשמירתם של מסמכי דגש הוא פורמט DGS, אם כי היא מאפשרת לקרוא ולשמור מסמכים בפורמטים אחרים כגון DOC, HTML, איינשטיין ו-Qtext.
כבכל מעבד תמלילים, גם דגש תומך בתכונות אלו: עיצוב טבלאות, סידור מלל בטורים, יצירת קובצי תבנית, הערות שוליים והערות סיום, יצירת טפסים ושדות, חיפוש והחלפת טקסט, בדיקת איות ושגיאות כתיב.
תכונות ייחודיות, המקנות יתרונות לדגש על פני מעבדי תמלילים אחרים הן:
בדגש מוטמעת התוכנה AutoNikud המאפשרת לנקד טקסטים שלמים בצורה חצי אוטומטית (דהיינו באופן שהתוכנה מנקדת מילה-מילה לפי בחירת המשתמש, לעומת ניקוד אוטומטי מלא בו מנקדת התוכנה את כל הטקסט בהתאם להקשר, ולמשתמש נותר רק להגיהו)
ניתן להוסיף טעמי המקרא ללא צורך בגופנים מיוחדים.
ניתן למקם את הניקוד בצורה מדויקת, ללא תלות בגופני OpenType
דוד (דָּדוֹ) בַּר כָּלִיפָא (נולד ב-20 באוגוסט 1976) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשרת כראש אגף כוח האדם.
קודם לכן שירת כמפקד עוצבת געש, מפקד עוצבת סיני, מפקד חטיבת גבעתי, מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, נספח צה"ל במארינס, מפקד בא"ח גבעתי ומפקד גדוד שקד.
בר כליפא נולד וגדל בקריית אונו.
למד בפנימייה הצבאית לפיקוד "אור עציון" שבמרכז שפירא ובמכינה קדם-צבאית "חוסן" בפדואל.
התגייס לצה"ל בשנת 1994, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני.
בסיום הקורס שב לחטיבה ושימש מפקד צוות בפלנ"ט גולני.
בהמשך מונה למפקד פלוגת מסלול בחטיבת גולני, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש מפקד פלוגה בבה"ד 1. בשנת 2002 עבר לחטיבת גבעתי, ומונה למפקד פלוגת החוד בגדוד צבר.
לאחר נפילת מחליפו, רס"ן , שב לשמש לזמן מה מפקד הפלוגה.
לאחר מכן שימש סגן מפקד גדס"ר גבעתי.
בשנת 2003 נרשמה לו הערה פיקודית על מעורבותו במותם של ארבעה חיילים ברצועת עזה אשר עלו על מטען גחון סמוך לדוגית.
בהמשך מונה למפקד בית הספר להכשרות בגדס"ר גבעתי.
לאחר מכן שימש מפקד "סדרת קומנדו" בחטיבת גבעתי.
באוגוסט 2008 הועלה לדרגת סא"ל, מונה למפקד גדוד שקד, והוביל אותו בלחימה במבצע עופרת יצוקה, בין היתר בקרב בשכונת תל אל-הווא.
ב-20 ביולי 2017 מונה למפקד חטיבת גבעתי, ושימש בתפקיד עד 14 ביולי 2019.
ב-1 באוגוסט 2019 נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת סיני, וב-16 בספטמבר מונה במקביל למפקד קורס פו"ם אלון במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, תפקידים אותם מילא עד 18 במאי 2022. ב-29 במאי 2022 מונה למפקד עוצבת געש, ופיקד עליה במלחמת חרבות ברזל.
ב-8 באוקטובר 2024 הועלה לדרגת אלוף, וב-18 בנובמבר נכנס לתפקידו כראש אגף כוח האדם.
ב-7 בנובמבר 2025 הודיע ראש המטה הכללי אייל זמיר על מינויו הזמני של בר כליפא למפקד הפרקליטות הצבאית עד כניסת איתי אופיר לתפקיד, שהחליף את יפעת תומר-ירושלמי לאחר פרשת הדלפת הסרטון ממחנה שדה תימן.
בר כליפא מתגורר בכפר פינס, נשוי לקרין ואב לחמישה.
בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
דדו - 48 שנה ועוד 20 יום הוא ביוגרפיה של רא"ל דוד אלעזר, רמטכ"ל צה"ל בעת מלחמת יום הכיפורים, מאת הסופר חנוך ברטוב.
הספר יצא לאור בשנת 1978 בהוצאת ספרית מעריב, ובשנת 2002 יצא לאור במהדורה מורחבת ומוערת בהוצאת דביר.
הכרך הראשון מספר את קורות חייו של דוד אלעזר עד 1973: עלייתו לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, שירותו בפלמ"ח במלחמת העצמאות, הקריירה הצבאית שלו כולל שירותו כמפקד גייסות השריון ואחרי כן כאלוף פיקוד הצפון בזמן מלחמת ששת הימים ועד מינויו לרמטכ"ל ותחילת כהונתו בתפקיד זה.
הכרך השני עוסק בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה, בצורה של יומן מפורט שבו מתוארים בפירוט מהלכי הלחימה ותהליכי קבלת ההחלטות הצבאיות והמדיניות שבהן היה מעורב אלעזר.
לאחר שוועדת אגרנט מצאה את אלעזר אחראי למחדל תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, יעץ לו עורך דינו, אמנון גולדנברג, לכתוב בספר את גרסתו לנסיבות הכניסה למלחמה.
אלעזר פנה לחנוך ברטוב שיהיה שותפו למשימה זו, והחל באיסוף המידע הרלוונטי.
בערב פסח תשל"ו (1976) הודיע אלעזר לברטוב שהשלים את איסוף המידע, ולמחרת נפטר מהתקף לב.
ברטוב נרתם למשימה, והחל לעיין במסמכים ובהקלטות שאסף אלעזר.
כתיבת הספר עלתה לו במאמץ נפשי כבד.
הספר הוגש לאישור הצנזורה הצבאית, שהשמיטה מידע על פגישתו של ראש "המוסד", צבי זמיר, עם מקור שנודע בשם "בבל" (ולימים נחשף כאשרף מרואן).
שר המשפטים, שמואל תמיר, הציע שברטוב ימסור את הספר גם לוועדת השרים למתן היתר לפרסומים, אך ברטוב, שלא היה חייב בכך משום שלא היה עובד ציבור, סירב.
טרם צאתו לאור של הספר פורסמו פרקים מתוכו בעיתון "מעריב".
הספר יצא לאור בדצמבר 1978 בשני כרכים בהוצאת ספרית מעריב.
הספר נמכר ב-50 אלף עותקים וזיכה את ברטוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978. בשנת 2002 הספר יצא לאור בהוצאת דביר במהדורה מורחבת ומוערת, שלה נוספו כ-600 הערות שוליים ופרטים שלא היו ידועים לברטוב בעת פרסום המהדורה הראשונה.
דגרתל וולאס (שם מדעי: Eulipoa wallacei) הוא מין יחיד בסוגו של עוף קרקע ממשפחת הדגרתיליים החי באיים באינדונזיה.
אורך הדגרתל הוא 31 ס"מ וצבעו חום-זית.
הזכר גדול מעט מהנקבה אבל דומה לה בצבעו.
המקור כחלחל והנוצות כתומות לאורך הגוף עם בטן ורדרה ורגליים חזקות ושחורות.
על הגב ותחילת הכנפיים פסים אדומים-כהים מאונכים אותם יש רק לזכרים.
הדגרתל של וולאס שקרוי ע"ש אלפרד ראסל וולאס, מצוי ביערות גשם של כמה איים בארכיפלג מאלוקו: הלמהרה, בורו, סראם, אמבון, טרנאטה, הארוקו ובאצ'אן.
ייתכן שהוא חי גם באי מיסואול שבפפואה המערבית.
כמו רוב מיני הדגרתליים הנקבה מטילה ביצים בגומות קרקעיות ביער או ליד החופים והחול מחמם את הביצים.
הזכר בוחן את חום הקן ומוסיף או מוריד חול או בוץ לפי הצורך.
הדגרתל נפגע באזור חיותו כתוצאה מפגיעה ביערות והוא בסכנת הכחדה כיום.
דגרתל ההודו (שם מדעי: Alectura lathami) הוא מין של עוף אוסטרלי גדול ממשפחת הדגרתיליים שבסדרת התרנגולאים.
מין זה הוא היחידי בסוגו וקיבל את שמו בגלל דמיונו לתרנגול הודו.
הדרגתל חי ביערות צפון קוויסלנד וצפון אוסטרליה עד לניו סאות' ויילס בדרום ולאי הקנגורו.
הוא המין גדול ביותר במשפחה ואורכו 60-75 ס"מ עם מוטת כנפיים של 85 ס"מ.
הגוף שחור עם זנב פרוש ארוך ועור ורוד בוהק על הראש.
בתחתית הצוואר ישנו פס צהוב בוהק.
בני מין זה מסוגלים רק למעוף קצר ומסורבל.
משתמשים ביכולת התעופה רק כדי לעלות על עצים ללינת לילה או כדי לברוח מטורפים.
הם מקימים תלים גדולים המשמשים להם כמדגרות.
התלים עשויים מאדמה וחומרים צמחיים.
דגרתל זכר שולט על תל, אותו הוא מתחיל לבנות, מגרש זכרים מתחרים ומזדווג עם נקבות, אשר באות כדי להטיל ביצים בתל המוקם.
הזכר עורם על הביצים ערימת עפר נוספת ומשגיח על הטמפרטורה בתל באמצעות חיישן אטמוספירה, המצוי בקצה מקורו.
כשקר מדי הוא מוסיף אדמה וכשחם הוא גורע אדמה, כך עד שהאפרוחים בוקעים.
דְּגַרְתֵּל מדולדל (שם מדעי: Aepypodius arfakianus) הוא מין של עוף קרקע מאינדונזיה וגינאה החדשה והוא קרוב רחוק של התרנגול.
דגרתל זה הוא עוף בגודל בינוני החי על הקרקע ביערות טרופיים וסובטרופיים שונים במערב אינדונזיה וניו גינאה.
אורכו הממוצע 42 ס"מ והוא בעל נוצות שחורות על רוב גופו למעט הראש הכחול ובעל הציצה והרגליים האפורות.
הזוויגים דומים אך הזכרים גדולים מהנקבות.
עוף זה חי רוב זמנו על הקרקע ומעופף לעיתים רחוקות.
הוא ניזון מפירות, זרעים, תולעים וחרקים אותם הוא מלקט מהקרקע.
הזכרים והנקבות חיים יחדיו ובונים תל עשוי בוץ בתור מדגרה לביצים.
הזכר בודק את הטמפרטורה בתוך התל באמצעות מקורו.
כשהאפרוחים בוקעים מהביצים הם חותרים את דרכם מחוץ לתל ומתחילים חיים עצמאיים, ללא נוכחות ההורים.
לדגרתל זה יש שני תת-מינים:
דגרתל מיקרונזי (שם מדעי: Megapodius laperouse) הוא עוף טרופי קרקעי ממשפחת הדגרתיליים והוא הקטן מבני המשפחה.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע באזור חיותו - איי מיקרונזיה.
הדגרתל הוא עוף בינוני החי על קרקע.
אורכו 38 ס"מ והוא בעל כסות נוצות שחורה או חומה כהה וראש בהיר יותר ובעל ציצה קנה ממעל.
המקור כתום ועל הצוואר חלק עור אדום.
הוא חי בשטחים מיוערים באיי האוקיינוס השקט וניזון על קרקע היער ממגוון מזונות מהחי והצומח.
הוא חי באיי מריאנה באסנשן, אגריגן, פאגן, אגויגאן ואלמגן וכמה בודדים נצפו בסאיפאן וטיניאן.
הדגרתל מצוי בסכנת הכחדה בטבע מכיוון שהתקיים במשך תקופה ארוכה באיים מבודדים שהפכו אותו לחסר פחד מפני ציידים ומטורפים שהובאו על ידי האדם לאיים.
כמו כן שריפת צמחייה והכנסת צמחים פולשים שפגעו ביערות גרמו למין להתמעט.
דדו פון שנק (; 11 בפברואר 1853 – 28 באפריל 1918), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון שנק נולד ב-11 בפברואר 1853, בטירת מנספלד שהשתייכה לפרובינציית סקסוניה בממלכת פרוסיה.
ב-1 במאי 1870 התגייס פון שנק לצי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, ממנו פרש כעבור זמן קצר, וב-19 ביולי 1870 התגייס לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 (פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה), עמו לחם במלחמת צרפת–פרוסיה.
בהמשך מילא פון שנק תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 (פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה).
בשנת 1904 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1908 הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2. בשנת 1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ובשנת 1912 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-18.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון שנק מפקד הקורפוס ה-18 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
לאחר מכן לחם כחלק מהארמייה השנייה, ובשנת 1916 לחם כחלק מהארמייה החמישית בקרב ורדן.
לאחר מכן לחם עם הארמייה הראשונה בקרב על הסום, ובהמשך לחם שוב כחלק מהארמייה השנייה.
בשנת 1917 פרש שנק לביתו עקב מחלתו, וב-28 באפריל 1918 מת פון שנק בביתו שבויסבאדן.
ב-2 באוקטובר 1884 התחתן פון שנק עם הלנה פון ורדנברג, בתם של אוגוסט, נסיך וירטמברג ומריה בתגה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
דגרתל שיחים או דגרתל (שם מדעי: Megapodius) הוא עוף מסוג הדגרתיליים מעל-סדרת דמויי תרנגול.
סוג זה כולל 13 מינים קיימים ועוד שניים שנכחדו.
עופות מהסוג הזה חיים מדרום-מזרח אסיה, לאורך איי אינדונזיה עד צפון אוסטרליה וכמה איים באוקיינוס השקט.
הם חיים בעיקר ביערות גשם וביערות שפלה אך חלקם חיים גם באזורים פתוחים יותר ואף בחופים.
הם בעלי מקור צבעוני, ראש וצוואר חשופים מנוצות, גוף שחור ורגליים צהובות וארוכות.
הם מיוחדים באופן גידול הצאצאים: בני הזוג אינם דוגרים.
הביצים מוטלות בראש תל אדמה ומכוסות בשכבת אדמה נוספת.
ההורים בודקים בהמשך את הטמפרטורה במדגרה שיצרו באמצעות מקוריהם, המצוידים ב"חיישן טמפרטורה".
הם מוסיפים או גורעים אדמה כדי לשמור על הטמפרטורה הרצויה.
הם אינם עושים כל מאמץ להיות נוכחים בבקיעת הביצים.
האפרוחים הבוקעים מסוגלים לפרוץ את מעטה האדמה, ללכת וללקט מזון בעצמם.
יכולות הישרדות האלה מייתרות את תפקיד ההורים בגידולם.
דְּגַרְתֵּל מדולדל (שם מדעי: Aepypodius) הוא סוג עוף קרקע מדרום-מזרח אסיה ואינדונזיה, השייך למשפחת הדגרתליים.
לדגרתל זה יש דלדל, בליטה בשרנית מעל מקורו, בדומה לתרנגול הודו.
הדגרתל מצוי בעיקר ביערות גשם באינדונזיה ובפפואה ניו גיני והוא בעל נוצות כהות על גופו, זנב גדול ורגליים אפורות ארוכות.
הצוואר של הדגרתל חסר נוצות ובמקומו עור אפור או כחול המגיע עד הפנים הכחולות או האדומות.
לדגרתלים אלו יש דלדל בשרני מעל המקור - ומכאן שמם.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות וצבעוניים מעט יותר.
הדגרתליים מקימים במקום קנים משטחי הטלה עשויים מחול, בוץ ולבה.
הם מטילים ביצים בתוך מכתש חול כזה ואז קוברים אותו ושומרים באזור ודואגים להוריד חול אם חם או להוסיף חול אם קר.
הם בודקים זאת על ידי מקורם.
דגרתל הפורפיריה או טָלֵגָלוּס (שם מדעי: Talegalla) הוא סוג של דמויי-תרנגול ממשפחת הדגרתיליים שבסדרת התרנגולאים.
דגרתלים אלה בעלי מקור המזכיר את מקורה הקצר והחזק של הפורפיריה.
הסוג כולל 3 מינים החיים רק באינדונזיה ובפפואה ניו גיני ביערות גשם או באזורים הרריים.
הדגרתלים חיים בקבוצות קטנות והם מסתובבים ביער ומחפשים מיני צמחייה, פירות או חרקים למאכל.
הם מצויים רוב הזמן על הקרקע ועפים לעיתים רחוקות.
הם בונים את קינם במכתש חול עליו הם דוגרים וממלאים בחול ואז בודקים את הטמפרטורה ומורידים או מוסיפים חול על פי הצורך.
דֶד מוֹרוֹז הוא דמות בדיונית בפולקלור הסלאבי המזכירה במאפייניה את סנטה קלאוס במערב ואת איאז אטה במזרח.
התרגום המילולי הוא "סבא כפור".
על פי האגדות הסלאביות, מורוז מביא מתנות לילדים, לעיתים קרובות פנים אל פנים בזמן הנובי גוד.
עד להגעת הנצרות במאה התשיעית והעשירית לאזור רוסיה התקיימו מספר אמונות סלאביות באזור.
אחד השדים במיתולוגיה היה מורוזקו.
מורוזקו היה עוזר לילדים טובים ואנשים עובדי כפיים ולפעמים אף חילק מתנות, ולעומת זאת העניש ילדים חצופים (באגדת ילדת השלג הוא מקפיא למוות את הילדה החצופה בעודו נותן מתנות יקרות ערך לילדה טובת הלב).
במהלך המאה ה-19 לאחר שמספר מחזות שפורסמו ברבים, התעצבה דמותו של דד מורוז בדומה למה שמקובל לראות היום.
לפי המסורת, במהלך החג מחלק דד מורוז מתנות בחשאי בליל השנה החדשה, ומניחן למרגלות עץ היולקה בעזרת נכדתו סנגורוצ'קה (נערת השלג).
דד מורוז נוהג על סוס או על טרוייקה , שהיא כרכרה הרתומה לשלושה סוסים (ולא לאיילים כפי שמקובל במסורת של סנטה קלאוס).
לפי המסורת, סנגורוצ'קה לובשת גלימה כסופה כחולה ארוכה וכובע פרווה או כתר דמוי פתית שלג.
דד מורוז עוטה מעיל פרווה המגיע עד עקביו, כובע פרווה חצי עגול ומגפי לבד על רגליו.
יש לו זקן לבן ארוך.
ברוסיה העיירה וֶליקי אוּסטיוּג שבמחוז וולוגדה נחשבת למקום מגוריו; בבלארוס יער ביאלובייסקה נחשב למקום מגוריו.
סטלין הורה כי מורוז ילבש אך ורק מעיל בצבע כחול, כדי לבדל אותו מסנטה קלאוס הנוצרי האדום, עם זאת, הרוסים אינם מקפידים על כך.
בתקופת קיומה של ברית המועצות והמלחמה הקרה התפשטה דמותו של דד מורוז במרבית מדינות הגוש המזרחי (בארמנית מכונה הדמות:"פאפ דזמר" (Ձմեռ Պապ), בבולגרית:"דידו קולדה" (Дядо Коледа) וכו').
אצל חלק מהעמים הלא סלאבים שחיו תחת השלטון של האימפריה הרוסית, קיימים שמות לדד מורוז בשפה המקומיות:
בשפה הטטרית והבשקירית דד מורוז ידוע כ-Ҡыш бабай Qïš babay, (זקן החורף), ובשפה היקוטית ידוע כ-Chys Khan (אדון הקור), בשפה הננטית ידוע כ-Yamal Iri (סבא ימאל).
באזרבייג'ן דד מורוז ידוע כ-Şaxta Baba (סבא כפור) ומלווה בילדת הקרח Qar Qız.
בטורקיה, נוצרה דמותו של נואל באבא כדמות מחלקת מתנות לשנה החדשה, כחלק מרפורמות אטאטורק שנועד להקנות לעם הטורקי המוסלמי מקביל לחג המולד בראש השנה האזרחית.
דדו זמיר (נולד ב-1969) הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המשרת כראש חטיבת התביעות באגף החקירות והמודיעין.
ב-1987 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים עד 1993. במהלך שירותו עבר קורס חובלים ושירת כסגן מפקד בסטי"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, את התמחותו בעריכת דין עשה בפרקליטות מחוז מרכז.
ב-1998 התגייס למשטרת ישראל ושירת כתובע משטרתי במרחב השפלה.
בהמשך שירותו שימש ראש שלוחת התביעות במחוז מרכז וסגן ראש יחידת תביעות מרחבית במחוז.
לאחר הקמת חטיבת התביעות במטה הארצי שימש בה ראש מחלקת התביעות.
ב-2014 מונה קצין אגף חקירות ומודיעין במחוז מרכז.
באפריל 2017 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש חטיבת התביעות.
החל משנת 2018 חבר בוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, בראשות השופט בדימוס יורם דנציגר.
על זמיר נמתחה ביקורת מצד נציב הביקורת על מערך התביעה, השופט בדימוס דוד רוזן, בפרשת רפ"ק צ' וניצב רוני ריטמן, על כך שזמיר בחר להציג בפניו "תמונה חלקית, שלא לומר מגמתית".
בהמשך חזר בו הנציב רוזן מהביקורת האישית נגד זמיר, וקבע כי: "אין לייחס לתנ"צ זמיר כל מניע אישי לפעולותיו בניהול התיק דנן ...
והנני לחזור בי מקביעותיי אלה כנגד תנ"צ זמיר, משלא פעל על דעת עצמו, אלא בשם הארגון".
כראש חטיבת התביעות באגף החקירות והמודיעין היה שותף בהחלטה על הגשת כתב אישום חריג תוך פחות מ-24 שעות נגד ירדן מן שהואשמה בתקיפה השרה עידית סילמן.
בתום המשפט זוכתה מן מההאשמות וביקורת ציבורית נמתחה על טיפול המשטרה באירוע ועל זמיר עצמו.
בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
דָּגֵשׁ הוא סימן ניקוד בעברית, שנראה כמו נקודה בתוך האות.
אף שתפקידיהם שונים, הדגש זהה בצורתו למפיק ולשורוק.
במחשבים, שלושת הסימנים מיוצגים באמצעות אותו תו יוניקוד, HEBREW POINT DAGESH OR MAPIQ (מס' U+05BC).
ניתן לסמן במפורש את חוסר הדגש באמצעות הסימן רפה, שנראה כמו קו מעל האות.
הסימן הזה היה בשימוש נרחב בכתבי יד עבריים עתיקים והוא משמש בכתיב תקני של יידיש, אבל בעברית החדשה השימוש בו נדיר.
דגש קל, מורה על שינוי איכותי בהגיית אות.
הדגש הקל נכתב רק באותיות בג"ד כפ"ת כאשר הן באות בראש מילה או אחרי שווא נח, למשל במילה כַּפְתּוֹר.
בעברית החדשה המדוברת אין הבדל נשמע בהגיית צורתן הדגושה והרָפָה של אותיות גד"ת.
דגש חזק, מורה על הגיית האות ככפולה.
הדגש החזק יכול לבוא בכל האותיות למעט האותיות הגרוניות, אהחע"ר (למעט פעמים אחדות במקרא).
בעברית החדשה המדוברת הוא משנה רק את הצליל של האותיות בכ"פ, כמו הדגש הקל.
דגש חזק יכול להיות תבניתי או משלים:
הדגש התבניתי טבוע במשקל או בבניין של המילה.
למשל במילה שַׁפַּעַת יש דגש באות פ משום שבמשקל קַטֶּלֶת תמיד חייב להיות דגש באות האמצעית של השורש.
הדגש המשלים נובע מהתלכדות עיצורים.
למשל, במילה לְהַפִּיל, האות נ מהשורש נ־פ־ל מתלכדת עם האות פ, וכתוצאה מזה יש דגש באות פ.
כך מקלידים את הדגש במערכות הפעלה שונות:
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והאות ד
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על (סימן שווה)
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ד.
מילאדין "דדו" פרשו (נולד ב-5 בנובמבר 1974) היה כדורגלן קרואטי ממוצא סרבי ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא נולד במשפחה סרבית שהתיישבה באזור זאדאר.
פרשו שיחק עבור מספר מועדוני כדורגל בקרואטיה, צרפת וסקוטלנד, כשבמאזנו מעל ל-300 הופעות.
הוא היה חלק מהסגל של מונקו בגמר ליגת האלופות 2004, וחלק מהסגל של גלאזגו ריינג'רס, שזכה בדאבל ב-2004/05.
פרשו רשם 32 הופעות במדי הנבחרת והיה חלק מיורו 2004 ומונדיאל 2006. הוא פרש מכדורגל ביוני 2009.
הוא מחזיק גם באזרחות צרפתית, שגרמה לו לא להיחשב כשחקן זר במהלך שהותו במועדוני כדורגל צרפתיים בליגת העל הצרפתית.
פרשו נולד בזאדאר, ובגיל שבע החל להתאמן בקבוצות הנוער של בגת וזאדאר עד שעבר בגיל 12 להיידוק ספליט.
הוא הפך לאחד השחקנים הבכירים של היידוק, עד שנת 1991, שבה בדיקה רפואית גילתה שיש לו פעימות לב בלתי רגילות, מה שהוביל לשחרורו המיידי מהקבוצה.
פרשו לא ויתר והמשיך לשחק כדורגל.
כשהליגה הקרואטית הוקמה, הוא הצטרף למועדון הכדורגל פאזינקה ושיחק את העונה היחידה שלו בכדורגל המקומי כבר בגיל 18. בשנת 1993, הוא עבר לצרפת ושיחק עבור מועדון הכדורגל רואן ולאחר שנתיים עבר למועדון הכדורגל סטאד רפאלואה, שם עבד כמכונאי רכב בזמן שהוא שיחק כדורגל.
בשנת 1996, מאמן מונקו ז'אן טיגנה, שם לב לכישוריו של פרשו וקנה את החלוץ, אף על פי שהוא שיחק את עונתו הראשונה בקבוצת המחליפים (ביחד עם דויד טרזגה) ועונה אחת לאחר מכן נשלח להשאלה באז'אקסיו.
בעונת 2000–1999, הוא עזר למונקו לזכות באליפות צרפת.
כמו כן, הוא עזר לקבוצתו להגיע לגמר ליגת האלופות בשנת 2004. אחד מרגעיו הגדולים במסגרת ליגת האלופות היה כיבוש ארבעת השערים בניצחון 3–8 על דפורטיבו לה קורוניה (משחק ששוחק ביום הולדתו); ניצחון שהיה התוצאה הגדולה ביותר בתולדות המפעל.
באותו הערב, הוא הצטרף למרקו ואן באסטן וסימונה אינזאגי ככובש השערים הרב ביותר למשחק בודד; הישג זה נשבר על ידי ליונל מסי ולואיס אדריאנו.
במאי 2004, פרשו חתם בהעברה חופשית במועדון הכדורגל הסקוטי, גלאזגו ריינג'רס.
בעונתו הראשונה בקבוצה, פרשו שיחק 34 משחקי ליגה והבקיע 18 שערים.
במהלך העונה הוא היה חלק מזכייה בליגה ובגביע המקומיים.
מאמן ריינג'רס היוצא, אלכס מקליש, שיבח את פרשו כשאמר עליו שהוא "ההחתמה הטובה ביותר בתולדות ריינג'רס".
פרשו היה חלק מהקבוצה בעונת 07–2006, אף על פי שהודיע על פרישה מהנבחרת.
הוא הודיע שהוא יפרוש גם מקריירת המועדונים בתום החוזה שלו בשנת 2007. למרות זאת, סוכנו של פרשו הודיע בתחילת שנת 2007 שהוא מקווה שפרשו ימשיך לשחק במדי ריינג'רס כל עוד הכושר שלו מאפשר זאת, אך כבר בחודש פברואר אמר שהפרישה קרובה מתמיד.
לאחר שריקת הסיום במשחקו האחרון של פרשו באצטדיון אייברוקס, הוא עלה למגרש כדי להודות ל-50 אלף האוהדים, בעוד שהקרסול שלו היה חבוש בגבס.
פרשו רשם 32 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת קרואטיה, כשהספיק להבקיע תשעה שערים.
הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2004, שם שיחק שלושה משחקים.
פרשו זכור בעיקר בשל השער שלו בטורניר נגד נבחרת צרפת ב-17 ביוני 2004. לאחר שהבקיע ארבעה שערים במוקדמות מונדיאל 2006, הוא נבחר להיות חלק מסגל הנבחרת למונדיאל 2006; פרשו לא הבקיע אף שער בטורניר זה, כשנבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים, בדומה לטורניר יורו 2004.
דגרתל מלנזי (שם מדעי: Megapodius eremita) הוא מין של עוף טרופי ממשפחת הדגרתיליים החי בטבע רק באיי האוקיינוס השקט לאורך ארכיפלג ביסמרק (ממערב לפפואה ניו גיני) ובאיי שלמה באזורי יער גשם טרופי ויערות הרריים.
דגרתל זה תואר למדע בידי החוקר הגרמני גוסטב הארטלאוב בשנת 1867 והוא שויך לסוג דגרתל שיחים.
הדגרתל הוא עוף קטן באורך 34 עד 39 ס"מ.
הוא דומה לחוגלה שצבעו שחור או חום כהה עם כיפת ראש ומקור אדומים.
שני הזוויגים דומים במראם והם בעלי רגליים חזקות עם אצבעות ארוכות העוזרות להם לנוע במהירות על הקרקע, אף שלרוב אין להם טורפים.
הדגרתל מקנן בנקרות טבעיות של חול או עלווה ובהם קובר את ביצתו הבודדת.
האפרוח הבוקע מהביצה נאלץ לטפס לבדו לראש הערימה אל העולם.
בכמה מקרים הדגרתל מקנן סמוך להרי געש פעילים העוזרים לביצים לבקוע מהר מהרגיל.
דדו איוואן (במקדונית: Дедо Иван) היה עיתון מקדוני לא חוקי, שהיה שייך למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה בקומאנובו.
העיתון פורסם בין 15 באוגוסט ל-15 בספטמבר 1941 ונכתב בניב קומאנובו .
בסך הכל, העיתון פרסם 3 גיליונות.
העורך הראשי של העיתון היה אפוסטול זורדומיק-טולי, וחברי מערכת המערכת היו בויאן זפירובסקי , פנצ'ה פשב , קוצ'ו פופוב ולזר סוקולוב .
המהדורה הראשונה הודפסה בביתו של יורדן צ'קוב-דיין .
כפי שנכתב בעיתון עצמו, מטרת העיתון הייתה:
בקשר לשם העיתון, במאמר "הציבור הכל ישר" (במקדונית: На сета чесна јавност), בגיליון הראשון של ה-"דדו איוואן", שיצא ב-15 באוגוסט 1941, נכתב כי:
דדבן יוסוף (נולד ב-9 באפריל 2000) הוא יזם ומשקיע בתחום הקריפטו מעיראק.
בזכות השקעותיו החכמות והראשוניות בביטקוין, הוא הפך לביליארדר הצעיר ביותר בשווייץ.
בנובמבר 2021, נבחר יוסוף לרשימת 30 מתחת ל-30 של פורבס.
יוסוף נולד ב-9 באפריל 2000 בעיר זכו שבכורדיסטן העיראקית.
אביו, שהיה חלק מכוחות הפשמרגה, ברח לשווייץ עוד לפני שנולד.
שלוש שנים לאחר מכן, אמו עזבה את עיראק יחד עם שלושת ילדיה.
כבר בילדותו, יוסוף גילה עניין בתחום הפיננסים, בעיקר בתחום הביטקוין ומעברי הכספים הבינלאומיים.
בגיל 11, יוסוף מכר כמה צעצועים כדי לממן השקעה בביטקוין.
הוא השתמש בכסף הזה לרכישת 10 ביטקוינים במחיר של 15 אירו כל אחד, והמשיך לעסוק במסחר במטבעות דיגיטליים.
בשנת 2012, הוא השקיע ברכישת 1000 ביטקוינים במחיר של 11,126 אירו ליחידה.
דרך עסקאות הקריפטו שלו הפך יוסוף למיליונר רב-מיליונים, ונחשב למיליונר השווייצרי הצעיר ביותר שהרוויח את הונו בכוחות עצמו.
בסוף שנת 2021, יוסוף קנה את מרבית מניות חברת קרודליטוקן, סטארטאפ מליכטנשטיין המתמחה בהשקעות נדל"ן באמצעות מניות דיגיטליות המיוצגות בטוקנים.
לאחר הרכישה, הוא מונה למנכ"ל החברה והצטרף לדירקטוריון שלה.
בתקופת כהונתו, רכש יוסוף עבור החברה נכס מסחרי בהיימברג שבשווייץ, אשר שוויו כ-5.65 מיליון פרנק שווייצרי, עם הכנסות שכירות שנתיות של כ-285,000 פרנק שווייצרי.
תחת ניהולו, התיק ההשקעות של החברה הוכפל.
בפברואר 2022, מספר כתבות ביקורתיות חקרו את פעילויותיו המקצועיות של יוסוף וטענו כי היו אי-סדרים בעסקאותיו.
בעקבות הפרסומים, יוסוף הגיש תלונת דיבה נגד שני עיתונאים מרשת SRF Investigativ השווייצרית, במרץ 2022. כתבה בעיתון ולטושה טענה כי העיתונאים של SRF השתמשו בשיטות מפוקפקות בחקירתם את יוסוף, ובין השאר הועלתה טענה שעיתונאי התחזה לשכן כדי לאסוף מידע על משפחת יוסוף.
יוסוף פרסם את אוטוביוגרפיה שלו ב-24 באוקטובר 2022. בדצמבר אותה שנה, השתתף יוסוף בסרט דוקומנטרי של ARD שכונה 'Money Maker', שעקב אחר המסע שלו מילדות כפליט בכורדיסטן ועד להצלחה כבירה בתחום הקריפטו בשווייץ.
על פי הצהרת המס שהוגשה בשנת 2020, הנכסים החייבים במס של יוסוף בתחום הקריפטו עמדו על 189 מיליון פרנק שווייצרי, מה שיצביע על שווי נטו מוערך של 270 מיליון פרנק שווייצרי.
ב-20 במאי 2024, יוסוף השיג הישג חסר תקדים כשהיה האדם העיראקי והכורדי הראשון שהגיע לפסגת הר האוורסט.
במהלך הטיפוס, הוא הניף בפסגה בגובה 8,849 מטרים את דגלי הביטקוין וכורדיסטן.
המסע הארוך, שנמשך כ-50 ימים, נועד להעלות מודעות לפערים הגלובליים בגישה לחינוך פיננסי.
דֶדָה (מסעדות גאורגיות) (בלועזית: Deda.
משמעות השם בגאורגית: "אמא"), היא רשת ישראלית של חמש מסעדות גאורגיות הפועלת במרכז הארץ בערים בת ים, גבעתיים, נתניה וראשון לציון.
דֶדָה היא רשת מסעדות המתמחה במטבח הגאורגי.
המסעדות נמצאות בבעלותם של גור אוגנסיאן ומשפחתו.
פתיחת רשת המסעדות קשורה לעליות מגאורגיה וממדינות חבר העמים (בשנות ה-70 ובשנות ה-90 של המאה העשרים), שהביאו להיווצרותו של קהל לקוחות החובב מאכלים אלו.
גור אוגנסיאן עצמו הגיע לישראל מארמניה עם משפחתו בגיל 14, למד בתיכון מקיף שז"ר בבת-ים, ואחרי שירותו הצבאי למד בטכניון לתואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה, ותואר שני במנהל עסקים.
אז החליט לפנות לתחום של מסעדנות, פתיחת מסעדות וניהולן.
בתחילה נעזר בסבתו ובאמו, נלי אוגנסיאן, בקביעת התפריט במסעדה ובבישול והכנת המאכלים הגאורגיים המסורתיים.
בשנת 2008 הוקם הסניף הראשון של הרשת ברחוב כצנלסון 113 בגבעתיים, ואִפשר לקהל הישראלי להכיר את הקולינריה של גאורגיה.
בהמשך נפתחו עוד ארבעה סניפים ברשת:
בית החצ'פורי, דרך בן-גוריון 105, בת ים.
דֶדָה, גיבורי ישראל 5, נצבא סנטר, אזור תעשייה, נתניה.
דֶדָה, רחוב הרצל 75, ראשון לציון.
כל סניפי הרשת מנוהלים על ידי בני המשפחה המורחבת של אוגנסיאן, או על ידי חברים קרובים של המשפחה.
במסעדות מוגש תפריט מגוון המשלב מאכלים טיפוסיים מגאורגיה ומחבל הקווקז, עם מאכלים ישראליים.
ניתן למצוא במסעדות מאפים, בשרים, גבינות, מנות ראשונות, מרקים ותבשילים מגאורגיה.
בתחום המשקאות האלכוהוליים מוגשים ברשת: בירה מגאורגיה, יינות גאורגיים וצ'אצ'ה (משקה אלכוהולי הקרוי גם "וודקה גאורגית").
דֶַדָלוֹס (ביוונית Δαίδαλος, דַיידָלוֹס) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, ממציא ואדריכל גאון.
במיתולוגיה מסופר שדדלוס הוזמן על ידי מינוס, מלך האי כרתים לבנות לו לבירינת (מבוך).
במבוך שיכן המלך את המינוטאורוס נגדו נלחם תסאוס.
אלא שאחרי השלמת הבניה החליט המלך מינוס לכלוא במבוך גם את דדלוס ואת בנו איקרוס.
לאחר שהמלך מינוס גילה כי הם יצאו מן המבוך (דדלוס היה הבונה, ולכן הכיר את הדרך החוצה).
המלך כלא אותם במגדל, כדי שלא יגלו את סודו ולא יעזרו לאיש לפתור את המבוך.
כדי לברוח, אסף דדלוס נוצות מציפורים שעפו לגובה המגדל וחיבר אותן בשעווה לכדי שני זוגות כנפיים.
אחרי שהרכיב לכנפיים רתמה, דדלוס ואיקרוס עטו על גופם את הכנפים פרי המצאתו של דדלוס וכך הצליחו לעוף ולהימלט מכרתים.
לפני שנמלטו דדלוס ואיקרוס מהאי, הזהיר דדלוס את בנו שלא יעוף נמוך מידי, כדי שאדי הים לא יחלישו את השעווה ושלא יעוף גבוה מדי, כדי שהשמש לא תמס את השעווה.
אולם איקרוס, שהיה צעיר ופזיז, התלהב מכך שהוא יכול לעוף והמריא גבוה מדי.
השמש המסה את השעווה שחיברה את הכנפיים לגופו והוא נפל ונהרג.
דדלוס מצא את גופת בנו שנסחפה אל החוף וקבר אותה באי שנקרא על שמו - איקריה.
במיתולוגיה הרומית מובא גם הרקע למות בנו של דדלוס.
שנים לפני שמינוס כלא את דדלוס ואיקרוס, הפקידה בידיו אחותו את בנה בן ה-12, כדי שילמד מדדלוס את חכמתו.
הנער היה חריף־שכל ומהיר־תפישה והחל להמציא מכשירים שונים.
ביניהם, המסור, אותו הכין לאחר שהתבונן בחוט שדרה של דג.
דדלוס קינא באחיינו־תלמידו והשליך אותו ממגדלה של מינרווה, האלה המופקדת על החכמה והמדע, בו למדו השניים.
מינרווה הצילה את הנער על ידי כך שהפכה אותו לציפור, קיכלי.
אצל אובידיוס, המשורר הרומי, מובא שהקיכלי לא עף לגבהים אלא רק מנתר.
התנהגות זו מוסברת בכך שהוא סובל מפחד גבהים לאור מעשהו של דדלוס.
הקיכלי מתגלה לדדלוס בעת שהוא קובר את בנו, וכך הוא מבין שמדובר בתגמול מהאלים.
בהמשך חייו, עסק דדלוס בבנייה ועיצוב של מבנים מיוחדים באי סיציליה, ומקדש לאל אפולו באי קוס.
קבוצת פסלים משיש שכללה את דמותו של דדלוס ואולי גם את זו של איקרוס בנו, התגלתה בשנת 1947 על צוק המצודה של רבת עמון (פילדלפיה) במרחק של כ-300 מ' מהתיאטרון הרומי.
מדמות אחת, של גבר מזוקן נותר חלק ניכר.
זהו גבר שרירי בגובה טבעי המוצג כמעט במלוא עירומו.
על גוו גלימה קלילה (כלאמיס).
ארבע רצועות המוצלבות על גוו מצביעות על זהות הדמות: האומן היווני דדלוס שכנפיים מחוברות לגופו.
מן הכנפיים לא נותר דבר.
שחזור הפסל מראה שהפסל עיצב אותו כשהוא ניצב על בהונות רגל אחת, ורגל שנייה מורמת מאחור באוויר.
ידיו פרושות, כלומר האיש במעופו.
למעשה חובר הפסל אל הקיר שמאחוריו באמצעות פיני מתכת, ומוט מתכת עבר בניצב לאורך רגלו.
פניו של הגבר המביט לרום מביעים חשש רב.
זהו העתק רומי של פסל הלניסטי מן המאה השנייה לפנה"ס, המזכיר בסגנונו את אסכולת הפסול של פרגמון.
גברים בעלי הבעה דומה, למשל, ניתן למצוא במזבח הגדול של פרגמון.
מפסלו של הנער נותרו רק שברים ספורים, אך יש להניח שהציגה את איקרוס המת, שרוע על הארץ.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי ברבת עמון, בקרבת המקום שבו התגלה.
דוד ("דדי") צוקר (נולד ב-11 בספטמבר 1948) הוא יזם, מנכ"ל חברת Mappo, ממקימי "שלום עכשיו" ומייסדו של ארגון "בצלם".
חבר הכנסת בכנסות ה-11 עד ה-14 מטעם מפלגות רצ ומרצ.
דדי (דוד) צוקר נולד בחיפה ב-1948, ילדם השלישי של שמחה וציפורה צוקר.
עד גיוסו גר בשכונת נווה שאנן בחיפה, שם למד בבית ספר יסודי 'בארי' וסיים תיכון עירוני ג', במגמה הומנית.
היה חניך קן נווה שאנן של התנועה המאוחדת שהתאחדה עם הנוער העובד והקימה את הנוער העובד והלומד.
בגיל 18 התגייס לנח"ל עם גרעין 'דלב' שיצא להגשמה בקיבוץ מעיין ברוך.
צוקר שירת בנח"ל המוצנח וחלק נכבד משירותו הצבאי היה במעוזים בתעלת סואץ בזמן מלחמת ההתשה.
את שירות המילואים שלו עשה צוקר בחטיבת הצנחנים הצפונית.
בתום שירותו הצבאי עבר לירושלים שם עבד באוניברסיטה עם עולים חדשים במהלך לימודיו לתואר ראשון.
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים (1974) ותואר שני בהצטיינות במדע המדינה (1983).
עבודת הגמר שלו עסקה בחינוך המקצועי בשנות ה-60. למד לתואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, אותו לא סיים עקב כניסתו לכנסת.
עם סיום הלימודים לתואר הראשון החל לעבוד כעוזרו של מנכ"ל משרד החינוך והתרבות, אלעד פלד, בתקופת כהונתם של יגאל אלון ואהרון ידלין כשרי חינוך ותרבות.
מייד בסיום העבודה במשרד החינוך והתרבות יצא לקריית שמונה מטעם שרי האוצר החינוך והרווחה, בניסיון ליצור מודל של איחוד כל השירותים החברתיים בעיר שדה.
בתום העבודה בקריית שמונה החל לעבוד כמנהל 'עצרת בית הנשיא לשלום הילד' שקדמה ל'המועצה לשלום הילד'.
בשנים 1977–1982 עבד ב'מכון ון ליר' בירושלים, במחקר חינוכי.
העבודה כונסה בספר שהיה בו עורך שותף וכותב שותף - 'ישראל בחברה מתהווה'.
בשנת 1978 נמנה צוקר על הקבוצה המרכזית בירושלים, שהקימה את 'שלום עכשיו', עליה נמנו צלי רשף, עמרי פדן, מוטי פרי ויולי תמיר, יחד עם פעילים בקיבוץ הארצי ובתל אביב וחיפה.
צוקר היה מדובריה המרכזיים של התנועה בשנים הראשונות לקיומה ועסק בגיוס כספי תרומות בחו"ל ובסוגיות ארגוניות של התנועה.
בשנת 1980 עוררה פגישה של צוקר ויולי תמיר עם איש אש"ף עיסאם סרטאווי, סערה בתנועת 'שלום עכשיו'.
בעקבות הסערה הושעו תמיר וצוקר מהתנועה לפרק זמן.
צוקר נטל חלק וארגן מפגשים עם פלסטינים בישראל, בשטחים ובחו"ל.
בשנת 1986, לפני שהחל לכהן כחבר כנסת, ניפגש צוקר בתוניס עם יאסר ערפאת בחשאי.
פגישה זו הובילה סדרת מפגשים עם צמרת אש"ף, במטרה להגיע למסמך פוליטי משותף.
רצ - התנועה לזכויות האזרח
יחד עם יולי תמיר, צוקר וקבוצת פעילים מ"שלום עכשיו", תמיר וצוקר הצטרפו ב-1981 ל"רצ - התנועה לזכויות האזרח" מיסודה של שולמית אלוני.
דדי צוקר מונה למזכ"ל התנועה והוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת בבחירות 1981. הרשימה זכתה במנדט אחד בלבד (שולמית אלוני).
בשנת 1985 היה היזם ומו"ל ראשון של 'פוליטיקה' – ירחון פוליטי (במסגרת רצ).
באותה שנה ייסד בשותפות עם אורנה צ'לאג את 'נוער רצ'.
בבחירות 1984, אחרי איחוד של רצ עם של"י וחבירת אישי ציבור לתנועה, הוצב במקום הרביעי.
עם התפטרותו של מרדכי (מורה'לה) בר-און שהיה במקום השלישי ברשימה, הושבע צוקר לכנסת בדצמבר 1986.
בשנת 1989 יזם את הקמת ארגון "בצלם - לשמירת זכויות האדם בשטחים".
צוקר הגה את הרעיון והקים את הארגון מחוץ למערכת המפלגתית והביא לחתימתם של 63 אישים ממספר מפלגות, מהעולם האקדמי, משפטנים ואנשי רוח, כמניחי היסוד של הארגון.
להקמת 'בצלם' קדמה פעילות של מספר שנים, במסגרתה החל משנת 1982 פרסם צוקר מדי שלושה חודשים דו"ח בשם 'שלא תאמרו לא ידעתי'.
בדו"ח קיבץ מידע על הפרות זכויות אדם של פלסטינים בשטחים ופעילות ההתנחלות שהחלה לצבור תנופה באותן שנים.
הקמת הארגון התאפשרה על ידי תרומה שגייס צוקר מ'קרן קפלן' הניו יורקית.
עם הקמתו, גויסה לפעילות זהבה גלאון בתור המנכ"לית הראשונה, ועמה עבדו נעמה ישובי ורוני טלמור.
שנה לאחר הקמת ארגון 'בצלם', קיבלו בשמו צוקר וגלאון את פרס 'קארטר-מניל', פרס בינלאומי המוענק לאנשים וגופים המקדמים פעילויות בתחום זכויות האדם ברחבי העולם.
עם הקמת ממשלת רבין סיים צוקר את תפקידו כיו"ר 'בצלם'.
עם כניסתו לכנסת מונה צוקר לוועדת הכספים בה שירת עד סוף כהונת הכנסת ה-11. בהמשך הכהונה בכנסת מילא שורת תפקידים במספר ועדות: חבר בוועדת החינוך והתרבות 1986-1992, יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט 1992–1996, חבר ועדת החוץ והביטחון 1996–1999, חבר הוועדה לביקורת המדינה 1996–1999
פעילות החקיקה של צוקר התמקדה בשאלות הנוגעות לזכויות האדם.
בתחום הפוליטי והמדיני הוא עסק בכל שנות השירות בכנסת בשאלה הפלסטינית וקידום הסיכוי לפתרון שתי המדינות.
עיקר הפעילות החקיקתית שלו הייתה בשנים בהן מילא את תפקיד יו"ר ועדת החוקה של הכנסת.
בשנת 1999 צוקר הקים סיעת יחיד לאחר שהוצב במקום לא ראלי ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-15. בבחירות התמודד צוקר כראש הרשימה הראשונה של מפלגת הירוקים לכנסת אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
צוקר הוצב בעשיריה הסוגרת של רשימת מרצ לכנסת, במערכות הבחירות שהתקיימו מאז 2019. בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום ה-113 הסמלי ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-113 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
בבחירות לכנסת ה-23 הוצב במקום ה-99 ברשימת העבודה-גשר-מרצ.
בבחירות לכנסת ה-25 הוצב במקום ה-110 הסמלי ברשימת מרצ.
יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט
במהלך כהונתו של צוקר כיו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט, שמה הוועדה דגש על חקיקה הממוקדת בהגנה על חירויות הפרט.
בתקופת כהונתו העביר צוקר מגוון יוזמות חקיקה, לרבות ניסוח חקיקת האזנות סתר; חוק חופש המידע (הצעת חוק פרטית של ח"כ צוקר ששולבה עם הצעת חוק ממשלתית); חוק המחשבים; חוק המעצרים וחיפוש על גוף; ביטול מאסר על חייבים בהוצאה לפועל.
צוקר שימש כיו"ר ועדת החוקה עליה הוטל ב-1993 לנסח מחדש את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק היסוד: חופש העיסוק, בעקבות משבר שפרץ סביב 'חוק הבשר'.
ועדת החוקה ניסחה מחדש את שני חוקי היסוד, והכניסה בהם שני שינויים מרחיקי לכת: הראשון הוא קביעת מגילת העצמאות כמקור השראה לכל מעשי החקיקה והפרשנות המשפטית בישראל.
השני הוא קביעת הדרך שבה הכנסת תוכל לחוקק פסקת התגברות גם בניגוד לדעת בג"ץ, במסגרת חוק יסוד: חופש העיסוק.
שני חוקי היסוד המתוקנים אושרו במרץ 1994: החוקים אושרו בקריאה ראשונה ברוב של 82 תומכים מול 11 מתנגדים, וברוב של 67 תומכים מול 9 מתנגדים בקריאה שנייה ושלישית.
בתחום החוקתי ביצעה הכנסת בשנת 1994 מאמץ נוסף לקדם את חוקי היסוד.
ועדת החוקה קיימה במשך כשנה דיונים ארוכים בשורת חוקי יסוד והצליחה להביא שלוש הצעות חוק לאישור בקריאה ראשונה: הצעת חוק יסוד: זכויות במשפט; הצעת חוק יסוד חופש ביטוי והתאגדות; והצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות שאף היא אושרה בקריאה ראשונה.
כל שלוש ההצעות הוכנו בוועדה לקריאה שנייה, ואולם הן לא הובאו לאישורה של מליאת הכנסת.
ועדת החוקה בתקופתו עסקה בהשלכות של חוקים שונים המשפיעים על פעילות השב"כ: האזנות סתר; התרת מפגשים עם אש"ף; שינויים בחוק העונשין ("חוק המעצרים"); חיפושים על גוף; חוק שירות המדינה; הגנה על הפרטיות.
ביוזמת צוקר הוחלט על כינון ועדה משותפת עם ועדת החוץ והביטחון לפיקוח על האזנות סתר של השב"כ ועל פעילות השב"כ בכל הקשור לגיוס כוח אדם לשירות הממשלתי.
הוועדה נמנעה מהעדפת עליונות האינטרס הביטחוני בכל מקרה ובכל מצב, על פני זכויות האדם וחירויותיו.
חקיקת החוק למניעת התעללות בקטינים וחסרי ישע בשנת 1988, על בסיס הצעת חוק פרטית של חברי הכנסת חנן פורת, יצחק לוי ודדי צוקר.
החוק קבע לראשונה את חובת הדיווח לרשויות המדינה, על התעללות בקטינים וחסרי ישע.
אי מילוי חובה זו גורר ענישה פלילית.
חקיקת חוק הקולנוע יחד עם חברי הכנסת ראובן ריבלין ויונה יהב, שקבע הקצאה של סכומי כסף 'משוריינים' להפקות קולנוע ישראלי, באמצעות קרנות ייעודיות.
חוק שוויון זכויות לבעלי מוגבלויות - פרק 'חופש תנועה'.
הצעת חוק פרטית שמוזגה עם הצעת החוק הממשלתית.
בשנת 1996 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק חופש המידע שהוצעה ונוסחה על ידי ח"כ צוקר וקבוצת ח"כים ולאחר שנה הצטרפה הממשלה להצעת החוק והוא אושר סופית ב-1998.
חקיקת החוק למחזור מכלי משקה יחד עם חבר הכנסת אברהם פורז ומרינה סולודקין ב-1998.
אפליה מתקנת לנשים בדירקטוריונים ממשלתיים: בתיקון לפקודת החברות ביוזמת חברי הכנסת צוקר ואורון, נקבעה לראשונה בספר החוקים הישראלי העדפה מתקנת לנשים בעלות כישורים שווים, במינוי דירקטורים לחברות ממשלתיות.
התפיסה שעמדה מאחרי החקיקה קיבלה גיבוי מבג"ץ בשורת פסיקות.
מיד אחר כך נקבעה העדפה של נשים בעלות כישורים שווים לגברים במכרזים ממשלתיים.
אישור חוק האימוץ – אימוץ חו"ל: הצעת ממשלתית שמוזגה עם הצעת חוק פרטית של צוקר.
ההצעה הכשירה את האימוצים שנעשו עד אז בחו"ל, וקבעה את דרכי האימוץ בחו"ל והתאמתם לאמנות בין לאומיות.
הקמת בתי המשפט למשפחה – בשנת 1995 אישרה ועדת חוקה, חוק ומשפט את הצעת הממשלה להקמת בתי המשפט למשפחה, ואחרי כשנה של עבודה אישרה הכנסת את הקמת בתי המשפט למשפחה.
החוק אושר לאחר שההצעה של צוקר להקמת יחידת ייעוץ פסיכולוגית אושרה על ידי הממשלה ומשרד האוצר.
אישור חוק הסנגוריה הציבורית בשנת 1995 – החל את דרכו בהצעת החוק הממשלתית והצעת חוק פרטית של צוקר וקבוצת חברי כנסת.
החוק שאישרה הכנסת נועד לתת לכל אדם את האפשרות להגנה משפטית גם אם הוא מחוסר אמצעים.
אישור הצעת החוק להקמת בתי קברות שיאפשרו קבורה אזרחית בשנת 1996. הצעת החוק של צוקר וח"כ בני טמקין נידונה בוועדת החוקה תוך קיום דיאלוג עם הרב עובדיה יוסף והרב אליעזר שך.
הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית ללא התנגדות הסיעות החרדיות.
כיתוב על מצבות חללי צה"ל – דיון ציבורי ממושך על זכותן של משפחות לתת ביטוי אישי במקום או בתוספת לכיתוב הצה"לי האחיד, קיבל ביטוי בחקיקה ביזמת צוקר.
החוק הציע פשרה שהוסכמה על ידי הכנסת, צה"ל וארגונים המייצגים את חללי צה"ל.
החוק מאפשר להוסיף כיתוב אישי בנוסף לנוסח הצה"לי.
חוק חופש המידע נחקק על בסיס הצעת חוק פרטית של צוקר וקבוצת חברי כנסת, שאושרה בקריאה ראשונה בסוף 1996. עם תחילת החקיקה של הצעת החוק הפרטית מינה שר המשפטים ועדה ציבורית בראשות השופטת מרים אוסטרובסקי כהן, שניסחה עבור הממשלה הצעת חוק.
שתי ההצעות אוחדו, והחוק נכנס לתוקפו בשנת 1999.
הצעות חוק בולטות, שלא התקבלו
פרופיל 21 – הצעת חוק פרטית של צוקר לאסור שימוש בפרופיל הצבאי כחלק מהראיונות והשיקולים בקבלה לעבודה, הפכה בשנת 1995 לחוק שתיקן את חוק שוויון זכויות בעבודה, במסגרתו בקשת פרופיל צבאי בעת קבלה לעבודה הפכה לעבירה.
קביעת עונשי מינימום בעבירות אינוס ועבירות מין במשפחה בהתבסס על הצעת חוק פרטית של צוקר ודיין.
קביעה זו הציבה לראשונה עונשי המינימום לעבירות מין במשפחה, ואושרה במסגרת ועדת החוקה בשנת 1995. בנוסף אושרו הצעות חוק שהביאו להפרדת אולמות בין החשוד לבין הקורבן, חובת הגשת תסקיר על מצב הקורבן לפני גזר הדין והארכת תקופת ההתיישנות.
ועדת החוקה החריגה את עבירות המין משאר העבירות הפליליות בסוגיית ההתיישנות, והאריכה את תקופת ההתיישנות על עבירות מין.
הצעת חוק להחזרת עקורי בירעם ואיקרית.
יחד עם חבר הכנסת חיים אורון וחברים מרוב סיעות הבית הוגשה הצעה לתיקון העוול שנגרם לתושבי שני כפרים שפונו מבתיהם ב-1948, בהבטחה שישובו לבתיהם תוך מספר שבועות.
הצעת החוק עברה בקריאה טרומית ולא התקדמה.
בשנות ה-90 התנהלה כנגד צוקר חקירה בחשד לביצוע עבירות בעת ששימש כיו"ר עמותת בית הספר לצילום קמרה אובסקורה.
החשדות נגדו התעוררו לגבי העברות כספים ממשרד החינוך לבית הספר.
בשנת 1995 היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה החליטו לסגור את התיק.
בשנת 2000 יזם צוקר את הקמתו של בית תמחוי באזור שוק הכרמל בתל אביב, בשיתוף מספר פעילים חברתיים: ענת גוב, שלומי לחיאני, צביה ולדן ואחרים.
בית התמחוי מומן כולו על ידי חברים של היזמים, סיפק כ-250 ארוחות חמות מדי יום ופעל במשך כ-3 שנים.
בין השנים 2017 עד 2019 התנדב צוקר לעבודה ביוון עם פליטים מסוריה ועיראק.
ההתנדבות נעשתה באי קיוס, שהיווה את אחד מהמקלטים העיקריים של פליטים שחצו את הים מטורקיה ליוון.
הוא שימש במקום במגוון תפקידים ועסק בעבודות הבישול, קליטת פליטים מהים, הלבשה, נהיגה ועוד.
בשנים 2019 עד 2022 התנדב צוקר כמנטור באקסלרטור היהודי-ערבי של אוניברסיטת תל אביב להכשרת יזמים בהייטק.
פעילותו של צוקר התרכזה סביב תוכן דיגיטלי.