tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין עונת המשחקים 2004/2005 לבין עונת המשחקים 2005/2006 עלתה התוכנית "קיץ ביציע" בהנחיית מירי נבו והפרשנים רון קופמן ושלמה שרף.
בעונת המשחקים 2006/2007, עלתה התוכנית "היציע המרכזי" בהנחיית ניב רסקין והפרשנים רון קופמן ושלמה שרף.
בתוכנית זו סיקרו את מחזור הליגה הישראלית שחלף.
במונדיאל 2010 עלתה תוכנית הבידור "מונדיאל ביציע".
את התוכנית הנחה דוד ליפשיץ (הכותב הראשי של ארץ נהדרת) ולצידו ישבו אנשי בידור מובילים כדוגמה טל פרידמן, איל קיציס, אלי פיניש, מריאנו אידלמן ועוד.
בתוכנית הביאו זווית קומית ייחודית עם פינות וכתבות צבע ייחודיות והומוריסטיות.
בשנת 2010 עלתה תוכנית זהה לתוכנית "היציע המרכזי" אך בשם שונה "שבת ביציע".
את התוכנית הנחה נתן זהבי עם הפרשנים רון קופמן, אלי אוחנה ושלמה שרף.
ביורו 2012 עלתה התוכנית "יורו ביציע" שבו סיקרו את יורו 2012. את התוכנית הנחה עמיחי שפיגלר והפרשנים שהיו לצידו הם אבי מלר, שלמה שרף ואלי אוחנה.
בעונת המשחקים 2012/2013 עלתה שוב התוכנית "שבת ביציע".
את התוכנית מנחה עמיחי שפיגלר ולצידו הפרשנים רון קופמן, שלמה שרף ומשה פרימו.
ישנן ביקורות רבות ומשונות כנגד התוכנית וחברי הפאנל, הן חיוביות, והן שליליות.
לטענת המבקרים, מנחה התוכנית, לא מצליח להשתלט על חברי הפאנל ורק "מחמם את האווירה" ו"מרים להנחתות".
עם זאת יש הטוענים שזה מה שעושה את התוכנית למעניינית, תוססת וקצבית.
פרשני הפאנל זוכים לביקורות קשות על השיח האלים, הוויכוחים התמידיים, השפה הבוטה והצעקות שגורמות לצופים לא להבין על מה מדובר.
בנוסף, האורחים שבאים להתראיין לא מצליחים לסיים את דבריהם וקוטעים אותם באמצע, או שבלי סיבה משתלחים עליהם.
עם זאת יש גם הטוענים שזה מה שמושך את הצופים לתוכנית.
לטענתם, הצופים לא מחפשים תוכנית ספורט רגילה, מעוניינים שהתוכנית "תרוץ", לא ידברו על אותו נושא זמן רב.
בנוסף טוענים, שהאקשן, הוויכוחים אחד עם השני, וההתבטאויות החריפות של חברי הפאנל מבדרות ומשעשעות את הצופים.
למרות זאת מדי פעם השיח גולש לדיבורים אשר אינם קשורים לנושא עליו אמורים לדבר, דבר שפעמים רבות מאכזב את מרבית הצופים.
ביקורת קשה ביותר מופנית כלפי הפרשן רון קופמן על שפתו האלימה והבוטה ואופיו הכעסני.
במהלך התוכנית רון קופמן נוהג להשתלח קשות הן באנשי ספורט, הן בפוליטיקאים והן בחרדים שאל האחרונים לפעמים ללא קשר לספורט.
מספר גבוה של תביעות בסכומי כסף גבוהים ותלונות הוגשו כנגדו וכנגד ערוץ הספורט.
התביעה הזכורה ביותר שהוגשה נגדו הייתה בשנת 2009 שבה ההתאחדות לכדורגל תבעה אותו בסכום של 1.5 מיליון שקל, על כך שלטענתם אמר דברים שקריים והסית את הציבור כנגד ההתאחדות.
חמישה חודשים לאחר מכן קופמן חזר לערוץ הספורט אך לתוכניות אחרות בערוץ ולא ליציע העיתונות.
מראשיתה התוכנית זכתה לרייטינג גבוה והצלחה רבה.
התוכנית הצליחה למשוך את קהל הצופים והתקשורת לענפי ספורט שונים שפעם לא נהגו להתעניין כדוגמה טניס, כדוריד, כדורעף.
בנוסף, אנשים רבים מעלים לאינטרנט חיקויים רבים של משתתפי התוכנית.
חברי הפאנל הפכו לידועים בציבור עקב התוכנית והוזמנו לתוכניות אירוח כדוגמת "מועדון לילה", "הלילה עם ליאור שליין", "יאיר לפיד" ועוד.
בסדרה "מסודרים" השתתפו כל חברי התוכנית באחד הפרקים שסיקרו את המשחק של "הפועל קריית אונו".
בסדרת בובה של לילה זכו כל אחד מחברי התוכנית לחיקוי משלו.
כל אחד מחברי התוכנית החל להנחות תוכניות הספורט ברדיו בתחנות השונות עקב פרסומם בתוכנית.
הפרשן רון קופמן זכה לפרסום גדול עקב שפתו הבוטה ודמותו הרגזנית.
הוא השתתף כפאנליסט קבוע בתוכנית "הספסל האחורי", השתתף בתוכנית "פעם בחיים", זכה לחיקוי בתוכנית ארץ נהדרת, החל להנחות את התוכנית "מתמסרים" בערוץ הספורט, להשתתף בתוכניות אחרות בערוץ, לפרשן משחקי ספורט מטעם הערוץ וגם להנחות תוכניות ספורט ואקטואליה בתחנות הרדיו השונות ואף מדי פעם גם להגיש בעצמו מהדורות של יציע העיתונות.
בשנת 2009 השיקה חברת yes את התוכניות "תרבות רעה" שמבוססת על אותו פורמט, אך נושאים הנידונים בתוכנית הם נושאי תרבות.
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תוכנית ספורט
יציבות האוויר (או יציבות אטמוספירית) היא היכולת של עמודת אוויר להישאר במקומה המקורי.
היא משפיעה על תופעות מזג האוויר השונות.
אוויר עשוי להיות יציב אם שכבת אוויר חמה נמצאת מעל שכבת אוויר קרה.
המצב ההפוך הוא אי יציבות, שבו אוויר קר נמצא מעל אוויר חם.
רק במצב כזה מתאפשר מזג אוויר סוער.
כאשר בשכבת אוויר יציבה מסת אוויר נעה קלות מעלה או מטה היא חוזרת מיד למקומה.
ניתן להמשיל את היציבות או את היעדרה לשני מצבים שונים.
בראשון, כדור נמצא בפסגת גבעה כך שכל דחיפה קלה של הכדור תגרום לנפילתו.
בשני, הוא נמצא בעמק, וכל דחיפה שלו לכל כיוון תוביל לחזרתו לאותה הנקודה.
המצב הראשון משל לחוסר יציבות והמצב השני משל ליציבות.
במצב לא יציב באוויר כל תנודה קטנה באוויר תגרום לתנועה גדולה יותר שתלך ותגבר.
אוויר חם מתפשט, הוא יותר קל ולכן מרחף מעל שכבת אוויר קרה ממנו.
כאשר יש מצב ששכבת אוויר קרה נמצאת מעל שכבת אוויר חמה, עשוי להיווצר מצב של חוסר יציבות, שכן האוויר החם ישאף לעלות מעלה, בעוד הקר מטה.
לעומת זאת, במצב הפוך, שבו האוויר הקר והאוויר החם מעלה קיימת יציבות.
ככל שעולים באטמוספירה, לחץ האוויר נהיה נמוך ונמוך יותר, כך גם הטמפרטורה.
כאשר מסת אוויר עולה כלפי מעלה ומתקררת בקצב נמוך יותר משיעור ההתקררות האדיאבטי היא תהיה כל הזמן חמה מסביבתה, ולכן תמשיך לעלות, כך שהאוויר לא יהיה יציב.
כשקצב ירידת הטמפרטורה גבוה מהשיעור האדיאבטי תהיה האטמוספירה יציבה.
מצב זה יכול לקרות גם כשלא מתרחשת ירידה בלחץ עם הגובה.
כשיש שכבת אוויר שהטמפרטורה עולה עם הגובה היא יציבה במיוחד, והיא נקראת אינוורסיה.
כשיש אינוורסיה השפעת זיהום האוויר משמעותית יותר.
עשן המפעלים עולה מעלה, מתקרר ומגיע לשכבת אוויר באותה הטמפרטורה כך שהוא מפסיק לעלות ומזהם שכבות אוויר נמוכות.
מצב של יציבות אטמוספירית מוחלטת יתרחש כאשר מפל הטמפרטורה הסביבתי באטמוספירה קטן הן מהמפל היבש (10 מעלות לקילומטר) והן מהמפל הלח (6 מעלות לקילומטר).
במצב זה עמודת אוויר שתגביה רום (משיקולי לחץ וצפיפות) תהיה בטמפרטורה נמוכה מהסביבה (לדוגמה, מפל הטמפרטורה שלה 10-6 מעלות לקילומטר, בעוד מפל הסביבה 4 מעלות לקילומטר) וכפועל יוצא כבדה מהסביבה ולכן תשאף לחזור למקומה המקורי.
היציבות באוויר נמדד באמצעות רדיוסונדה, אשר נותנת את ערכי הטמפרטורה, מידע על נקודת הטל ועוד.
ניתוח הנתונים ליציבות האוויר, והסיכוי ליצירת עננים ערמתיים (למשל קומולוס וקומולונימבוס) נבדקת באמצעות דיאגרמות תרמודינמיות שונות, ביניהן, טפיגרמה.
בדיני זכויות יוצרים, יצירה נגזרת היא יצירה שמתבססת באופן מהותי על יצירה אחרת, הכוללת מרכיבים עיקריים המוגנים בזכויות יוצרים של יצירה מקורית ראשונה שנוצרה בעבר (היצירה הבסיסית).
היצירה הנגזרת הופכת ליצירה שנייה, נפרדת, עצמאית מהראשונה.
ההתמרה (שינוי הצורה), ההתאמה או עיבוד של היצירה חייבים להיות מהותיים ולשאת את טעמו האישי של היוצר במידה מספקת כדי להיות מקורית ובכך מוגנת בזכויות יוצרים.
תרגומים, עיבודים קולנועיים ועיבודים מוזיקליים הם סוגים נפוצים של יצירות נגזרות.
למשל, השינוי יכול להיות מדיום אחר, פורמט אחר, שינוי גודל או צורה, או שימוש חלקי ביצירה.
למשל, תרגום של יצירה ספרותית משפה אחת לשנייה, צילום של ציור או ציור של צילום, פסל שנעשה על בסיס ציור או צילום, הפיכת טקסט כתוב למחזה, הקטנה של צילום לצילום ממוזער, דיגיטיזציה של טקסט וכדומה.
הזכות להכין יצירה נגזרת נתונה באופן בלעדי לבעלי זכות היוצרים ביצירה המקורית, בהנחה שהיצירה המקורית מוגנת בזכויות יוצרים.
הזכות היא מרכיב אחד באגד הזכויות שניתן לבעלי היצירה הראשונה.
משמעות הדבר היא שמי שמכין יצירה נגזרת ללא רשות בעלי היצירה המקורית, מפר את זכות היוצרים של היוצר המקורי.
היצירה הנגזרת, למרות שמבחינת תוכנה היא מבוססת על יצירה אחרת, היא יצירה עצמאית מבחינה משפטית, ובעליה זכאי לכל ההגנות האפשריות הנתונות לו בדין, בתנאי שהיצירה מקורית, וכפוף לחריגים והגנות הקבועות בדין.
מקור ההגנה על יצירות נגזרות הוא באמנת ברן (1886), להגנה על יצירות ספרותיות ואומנותיות, כפי שתוקנה במהלך השנים.
ישראל, כמו מרבית מדינות העולם, מחויבת לאמנת ברן וקלטה אותה לתוך דיני זכויות יוצרים.
בדיני זכויות יוצרים בישראל, עד מאי 2008, מועד שבו נכנס לתוקף חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, לא הוכרה זכות כללית להכין יצירה נגזרת.
חוק זכות יוצרים משנת 1911 הכיר במפורש בזכות נגזרת בקשר לתרגומים ובקשר לדרמטיזציה של מחזה.
עם זאת, בתי המשפט ראו ביצירה הנגזרת משום העתקה של היצירה המקורית, למרות שמדובר בהעתקה תוך כדי שינוי.
חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, קובע במפורש את הזכות ליצירה נגזרת בסעיף 11(6), ומגדיר, בסעיף 16, כך: "עשיית יצירה נגזרת היא עשיית יצירה מקורית, המבוססת באופן מהותי על יצירה אחרת, כגון תרגום או עיבוד".
יציקה היא תהליך ייצור שבו מוזגים חומר גלם מותך, כגון מתכת או פלסטיק, לתוך תבנית בעלת צורה רצויה, שבה הוא מתמצק ומקבל את צורת חלל התבנית.
כשהחומר מתמצק מוציאים אותו על ידי הסרת התבנית או שבירתה.
חומרי היציקה הם בדרך כלל מתכות, זכוכית, או חומרים שמתקשים כתוצאה מערבוב של שני רכיבים או יותר יחד כדוגמת סוגי פלסטיק, בטון וטיח.
תהליך היציקה משמש לרוב ליצירת צורות מורכבות שקשה לייצר אותן בשיטות אחרות כגון עיבוד שבבי או פיסול.
תהליך היציקה הוא תהליך קדום שקיים מעל ל-6,000 שנים.
היציקה הידועה העתיקה ביותר ששרדה היא צפרדע מנחושת אשר נוצרה בשנת 3200 לפנה"ס.
יציקת מתכת היא אחת מתהליכי היציקה הנפוצים ביותר.
כשמדובר בכמויות גדולות שיטה זו היא הזולה ביותר.
טיח וחומרים כימיים אחרים כגון בטון ופולימרים אפשר ליצוק בכמה סוגי תבניות כגון תבניות חד פעמיות לייצור חלקים ספציפיים (תבניות אלו יכולות להיות עשויות מחומרים רכים כגון גומי שנתמך על ידי תבנית קשיחה חיצונית) ובנוסף אפשר ליצוק לתוך תבניות רב-פעמיות לייצור המוני כמצוין לעיל.
כאשר יוצקים טיח או בטון אפשר ליצור צורות שונות על התבנית עצמה ואף צבעים ומרקמים ייחודיים.
דוגמאות לשימושים אלו אפשר לראות בטיח אשר המראה החיצוני שלו הוא כשל אבן טבעית, ותחריטים מסוימים על קירות בניינים.
כאשר יוצקים בטון אפשר אפילו ליצור פסלים, מזרקות, ספסלים לשימוש חיצוני וכו'.
לפני ביצוע היציקה עושים סימולציה של התוצאה שבה מחשבים את איכות התוצר, החוזק שלו ותכונות מכניות נוספות.
הסימולציה יכולה לתת תמונה מדויקת של תכונות התוצר וע"כ אפשר לתכנן מראש תכנות ספציפיות של הרכיב ע"פ השימוש הצפוי בו.
היתרון המובהק של הסימולציה הוא בחיסכון בחומר, אנרגיה ושימוש מיותר במכונות הייצור.
שימוש בתהליך הסימולציה התחיל בתחילת שנות השבעים באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית.
במהלך חמישים השנים האחרונות התהליך התקדם מאוד הודות לשימוש בתוכנות מחשב מיוחדות כגון מגמה ("MAGMA") ואוטוקאסט ("AutoCAST") הנותנות זווית ראייה חדשה למהנדסים לתהליך הפנימי בתוך התבניות.
יציבותה של מערכת השמש היא אחת הבעיות הוותיקות במכניקה השמיימית, ומטרתה להבין את מסלולי כוכבי הלכת בטווח הארוך, ובפרט לברר האם בעוד כמה מיליארדי שנים תהיה מערכת השמש דומה לזו של היום.
את הבעיה העלה אייזק ניוטון לאחר שפענח את חוק הכבידה האוניברסלי, והיא מעסיקה מאז אסטרונומים, פיזיקאים ומתמטיקאים.
חוק הכבידה, המתאר את המשיכה בין גופים כפונקציה של מסתם והמרחק ביניהם, מאפשר לתאר מערכת של שני גופים, כגון השמש וכוכב לכת אחד, בקלות יחסית: ניוטון הראה שבמקרה כזה שני הגופים ינועו במסלולים אליפטיים סביב מרכז הכובד המשותף שלהם.
לעומת זאת, בעיית התנועה היחסית של שלושה גופים לא נפתרה באופן מלא עד היום.
לכאורה ייתכן שהתנועה המחזורית של כוכבי הלכת תצבור השפעות הדדיות שעוצמתן תלך ותגבר, עד שכדור הארץ, או אחד מכוכבי הלכת האחרים, ישנה באופן דרמטי את מסלולו.
בראשית דרכה הייתה בעיית היציבות קשורה במחלוקת תאולוגית.
ניוטון סבר שההשפעה ההדדית של כוכבי הלכת צוברת אי-סדירויות עד שמפעם לפעם נדרשת התערבות אלוהית כדי להשאיר את הכוכבים במסילותם, בדומה לפתרון שהציע לפרדוקס בנטלי.
ניוטון אף ראה בכך ראיה להשגחה כללית.
בר הפלוגתא שלו, גוטפריד לייבניץ, דחה את ההשקפה הזו, בטענה שהיא מפחיתה מיכולותיו של האל, האמור כביכול להיזקק לנסים כדי לשמור על הבריאה מהתמוטטות.
ויכוח זה הביא את פייר-סימון לפלס לנסח את עקרונות הדטרמיניזם: אם ישות בעלת תבונה עילאית יודעת היכן נמצא כל חלקיק חומר ביקום (דאז, היינו מערכת השמש) ומהי המהירות הרגעית של כל חלקיק, היא תוכל לחשב את מקומם לעדי עד.
על בעיית היציבות עבדו מדענים רבים, והיא הביאה להתפתחות של תאוריות מתמטיות חשובות, כמו תורת ההפרעות ומשפט קולמוגורוב-ארנולד-מוסר .
בכמה מודלים מקורבים של מערכת השמש אכן הוכחה יציבות, אלא שזה אינו פתרון לבעיה האמיתית.
לבעיית היציבות השלכות גם על מערכות אחרות שבהן יש לעקוב אחרי תנועה מורכבת לאורך זמן, כגון שינויי אקלים או אפילו שמירת המסלול במאיץ חלקיקים, אחרי מיליוני הקפות בתוך הליבה המגנטית.
הגישה הישירה ביותר לבעיית היציבות היא לחשב באופן נומרי את תנועת כוכבי הלכת, על-פי הנתונים – המדויקים למדי – שיש היום לגבי המסלולים שלהם, ובהנחה שבאלו שאינם מוכרים פרטנית די הצורך (שביטים, אסטרואידים וכדומה) אפשר לטפל בכלים סטטיסטיים.
בפני גישה זו עומדים שני מכשולים: ראשית, הדמיה שתישאר מדויקת לאורך מיליארדי שנים דורשת כלים נומריים מספקים.
אלו אכן פותחו בשנות ה-90 של המאה ה-20, בדמות האלגוריתמים לאינטגרציה סימפלקטית המשמרים את מצב המערכת בממד גבוה.
המכשול השני הוא כוח החישוב הדורש מערכות מחשב גדולות וייעודיות.
הקושי כאן הוא שהדמיה לטווח ארוך היא בעיה סדרתית מטבעה, שקשה לה להיעזר ביכולות של חישוב מקבילי.
מתברר שמערכת השמש כאוטית במובן מוגבל – הגודל והצורה של מסלולי הכוכבים יציבים למדי, אולם מקומו של כל כוכב לכת לאורך המסלול תלוי מאוד בתנאי ההתחלה, וסטייה קלה בנתוני ההווה עלולה להתפתח בתוך מיליוני שנים לסטייה גדולה במיקום.
התאוריה הכללית על מחזור החיים של כוכבים צופה שהשמש תהפוך לענק אדום בעוד כשמונה מיליארד שנים, ותבלע את כוכבי הלכת הפנימיים.
מרבית התחזיות קובעות שעד אותה עת יישארו כל כוכבי הלכת במקומם, במסלולים דומים לאלו שאנו מכירים היום.
יש הסתברות של כאחוז אחד לכך שמסלולו של כוכב חמה יהפוך אקסנצטרי במידה כזו שהוא יתנגש בנוגה לפני מות השמש.
שימוש בהדמיות מראה שמערכת השמש "מלאה", במובן שקשה להוסיף לה כוכב לכת באופן שישמור על היציבות שלה.
זוהי ראיה לכך שבמערכת התרחש תהליך הפוך, כאשר היה בה עודף של כוכבי לכת שמסלוליהם לא היו יציבים, והם סולקו ממנה בזה אחר זה עד שנותרה המערכת שאנו מכירים היום.
גילוים של כוכבי לכת במערכות שמש רחוקות מעלה את האפשרות שהתכונות של המערכות שאנו רואים מוכתבות בראש וראשונה על ידי דרישת היציבות, שבלעדיה אורך החיים של המערכת קצר מכדי שתיפול בחלקנו ההזדמנות לצפות בה.
תיאורית היציבות ההגמונית היא תאוריה המתייחסת למספר גישות אשר מתמקדות בתפקיד המעצמה או ההגמון בפוליטיקה הגלובאלית.
הטענה המרכזית המשותפת בהנחת היסוד של כלל הגישות מקורה בטענתו של החוקר קינדלברגר (Kindleberger) מ-1973 כי "בשביל שהכלכלה הבינלאומית תהיה יציבה, צריך להיות מייצב, מייצב אחד בלבד".
כלומר, כלכלה עולמית פתוחה ויציבה דורשת קיומו של הגמון או מעצמה דומיננטית.
החוקר רוברט קוהן (Keohane) פיתח את "תאורית היציבות ההגמונית".
התאוריה טענתו כי מבנים הגמונים של עוצמה שנשלטים על ידי מדינה אחת, תורמים רבות להתפתחותם של משטרים בינלאומיים חזקים, יציבים ובעלי שיעור ציות גבוה.
מכאן שכאשר אותם מבנים הגמונים מאבדים מכוחם, אזי יש לצפות לירידה בכוחם של המשטרים הכלכליים הבינלאומיים".
תאוריית היציבות ההגמונית מציבה מחד את רעיון קיומו של הגמון כגורם מייצב של המערכת הכלכלית הבינלאומית, כאשר ההגמון משמש כגורם מתאם ומחנך למדינות אחרות, על מנת שיוכלו להרגיש בטוחות דיין לפתוח את שווקיהן.
מאידך, התאוריה גורסת כי ירידה בכוחו של ההגמון נוטה להיות מקושרת לסגירות כלכלית, חוסר יציבות וליצירת גושים מתחרים.
גרעין רעיוני זה עלה לראשונה בכתביו של קינדלברגר כחלק מניתוח היסטורי שהופיע בספרו The World in Depression 1929-1939, בו חקר את הגורמים להיווצרות השפל הכלכלי העולמי של 1929 ואת הסיבות להיותו של המשבר כה נרחב, עמוק וארוך (עד 1939).
ניתוחו ההיסטורי מעיד כי המערכת הכלכלית הבינלאומית הפכה לבלתי יציבה וזאת משום חוסר היכולת הבריטית וחוסר הרצון האמריקאי לקבל את האחריות על ייצובה באמצעות שלושה גורמים ספציפיים: 1. שמירה על שוק פתוח יחסית עבור סחורות בשעת חירום, 2. אספקה של הלוואות תקופתיות לטווח הארוך ו-3. ביצוע פיחותים בעיתות משבר.
במילים אחרות, המערכת הכלכלית העולמית נותרה חסרת יציבות וללא מדינה שתייצב אותה כמו בריטניה, שלאורך המאה ה-19 הייתה זו שביססה הגמוניה כלכלית על רובו של העולם.
המנהיגות הבריטית קושרה עם הגלובליזציה של השווקים, הפתיחות של המסחר הבינלאומי ותנועות ההון, עלייתם של תאגידים בינלאומיים ויציבות כלכלית ופוליטית כללית.
מלחמת העולם הראשונה בישרה למעשה את סופה של ההגמוניה הבריטית והתנאים שאותם קידמה.
הפרוטקציוניזם גבר, נוצרו גושים אזוריים ותנועת ההון פחתה.
הללו גרמו לחוסר יציבות וכתוצאה מכך לשפל הכלכלי שאירע במהלך שנות ה-20 וה-30. בו בזמן, סוף מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית הפכה להיות המעצמה הכלכלית החזקה בעולם אך עם זאת, היא סירבה בעקביות לקבל את התפקיד שבריטניה לא יכלה עוד להמשיך לקחת על עצמה.
יתרה מכך, ארצות הברית אף נקטה במדיניות פרוטקציוניסטית שבאה לידי ביטוי במכס סמוט האולי (1930), אשר קבע הטלת מכס בשיעור של 40% על ייבוא סחורות לתוך שטחה ובכך למעשה, ארצות הברית סגרה את שווקיה לסחורות חיצוניות.
בנוסף, ארצות הברית סירבה לתאם את המדיניות המוניטרית עם שאר המדינות.
התוצאה שנבעה מחוסר יכולתה של בריטניה להוביל ומחוסר רצונה של ארצות הברית להנהיג, הביאה לכך שרוב מדינות המערכת ובעיקר אלו החזקות, פנו להגן על האינטרסים הפרטיים שלהן ואילו האינטרסים הציבוריים העולמיים ירדו לטמיון ואיתם למעשה, גם האינטרסים הפרטיים של כל מדינה ומדינה.
מהניתוח ההיסטורי עולים מספר עקרונות מרכזיים לתאוריה המהווים דרישות סף ליישומה של תיאורית היציבות ההגמונית.
המעצמה ההגמונית צריכה להיות בעלת יכולת כלכלית המאפשרת לה לספק מנהיגות, כמו גם רצון לכונן ולשמור על הנורמות והחוקים של הסדר הליברלי הכלכלי.
תאוריית היציבות ההגמונית כפי שהיא מיושמת בכלכלה הפוליטית הבינלאומית, מגדירה את העוצמה ההגמונית כבעלת עליונות על משאבים חומריים.
Keohane מונה ארבעה סוגי משאבים ששליטה עליהם חשובה במיוחד: חומרים גולמיים, משאבי הון, שליטה על שווקים ויתרון יחסי בייצור של מוצרים בעלי ערך גבוה.
גורמי העוצמה הללו מעידים כי ההגמון הוא בעל היכולת להנהיג את שאר הכלכלות האחרות, באמצעות השליטה על ההון הפיננסי, טכנולוגיות ייחודיות ומשאבים טבעיים.
עם זאת התאוריה אינה מסיקה זיקה אוטומטית בין העוצמה שמחזיקה מעצמה לבין לקיחת תפקיד מנהיגות על ידה .
קל וחומר ההגמוניה עצמה מוגדרת כמדינה אשר היא חזקה דיה לשמר את החוקים ההכרחיים המפקחים על היחסים בין המדינות ואשר מוכנה לעשות זאת.
כלומר הגדרה זו אינה מניחה שעוצמה יוצרת באופן אוטומטי תמריצים למעצמה להקרין את עוצמתה כלפי חוץ.
יש לקחת בחשבון את הלכי הרוח המקומיים, המבנים הפוליטיים ואת תהליכי קבלת ההחלטות אשר מהווים גורמים חשובים ברצון של מעצמה לקבל על עצמה את תפקיד המנהיגות.
על פי תאוריית היציבות ההגמונית, הכלכלה ההגמונית מבצעת מספר תפקידים הכרחיים לפעילותה התקינה של הכלכלה העולמית:
העוצמה ההגמונית משתמשת בהשפעתה על מנת ליצור משטרים בינלאומיים המוגדרים באופן פשטני כעקרונות, נורמות, חוקים ותהליכי קבלת החלטות.
המשטרים משרטטים את ההתנהגות הלגיטימית והלא לגיטימית, במטרה להגביל עימותים, להבטיח נכסים ולכונן את ההסכמים.
העוצמה ההגמונית צריכה למנוע רמייה ואת תופעת ה-free riding (טרמפיסטים) ולעודד שחקנים נוספים לחלוק את ההוצאות הכרוכות בשמירת המערכת הקיימת.
קרי, שמירה על כללי המשחק.
ההגמון הוא בעל תפקיד כפול: עליו למנוע ממדינות בעלות מונופול בתחומים מסוימים מלנצל מדינות אחרות ובאותה העת, עליו לשכנע מדינות שעלולות לפחות בהתחלה להפסיד מסחר חופשי, להסיר את מחסומי הסחר שלהן.
ההגמון חייב לנהל, לפחות ברמה אלמנטרית את מבנה שערי החליפין ולספק בסיס מסוים של תיאום במדיניות המוניטרית המקומית.
הצמיחה והדינמיות של העוצמה ההגמונית, מהווים דוגמה להטבות של מערכת השוק ומשמשים כמנוע של צמיחה לשאר המערכת.
הייבוא מצד המעצמה ההגמונית, מעורר את הצמיחה של שאר הכלכלות ואילו ההשקעות מצד ההגמון, מספקות למדינות המתפתחות את המימון הדרוש לצמיחתן.
כמו כן דרך תהליך של העברת טכנולוגיה וידע, ההגמון מספק למדינות המתפתחות אמצעים הדרושים לפיתוח התעשייתי והכלכלי שלהן.
כפי שניתן להסיק, ההגמון מבצע מספר תפקידים החיוניים לתפקודה התקין של המערכת הכלכלית הבינלאומית.
לשם ביצוע תפקידים אלו, קיימים ברשותו שלושה אמצעים עיקריים:
גודלו היחסי של שוק ההגמון הוא מקור של עוצמה המאפשר לו לבסס זירת השפעה.
ההגמון יכול לבסס את השפעתו על מדינות אחרות על ידי פתיחת השוק שלו למדינות "ידידותיות" או מנגד למנוע כניסה ממדינות "אויבות".
תפקידו המרכזי של מטבע (Currency) ההגמון במערכת המוניטרית הבינלאומית, מהווה גם כן מקור עוצמה פיננסית ומוניטארית מרכזית, על ידי הנפקת ואספקת הנזילות.
מקור עוצמתו הגדול ביותר של ההגמון נובע מהיכולת של הכלכלה להיות גמישה וניידת.
קרי, היכולת של הכלכלה להפוך עצמה ולהגיב באופן מהיר לשינויים בסביבה הכלכלית הגלובלית.
דוגמה לכך ניתן לראות בשינויים במחירים או ביתרון היחסי.
תיאורית היציבות ההגמונית היא למעשה תאוריה היברידית המשלבת הן מהגישה הליברלית והן מהגישה הריאליסטית, כמו גם מגישות מוסדיות היסטוריות.
לפיכך, ניתן למנות מודלים שונים של הגמוניה הבאים לידי ביטוי בה ואשר ניתן לסווגם על פי המניעים והאסטרטגיות של המדינות ההגמוניות עצמן בבואן לכונן כלכלה בינלאומית ליברלית:
ההגמון המנצל - על פי ראיה זו, ההגמון מונע על ידי אינטרסים פרטיים ואבטחת ביטחונו הפרטי.
החוקר סטפן קרסנר (Krasner) טוען כי ההגמון ינצל את עליונות עוצמתו במטרה להבנות את מערכת המסחר באופן שיצור יתרון להגמון עצמו.
כלומר ההגמון יכול ועלול לנצל את מעמדו במטרה לייצר תוצאות המטיבות עמו יותר מאשר עם מדינות אחרות.
כמו כן ההגמון יכול להשתמש באמצעי כפייה בניסיון לשפר את מעמדו, לדוגמה דרך קביעת מכס אופטימלי ומניפולציות מטבע.
החוקר גילפין (Gilpin) בספרוThe Political Economy of the International Relations, טוען כי ארצות הברית אימצה לעצמה את תפקיד המנהיגות והאחריות הנלווית, משום האינטרס הפוליטי, הכלכלי, והאידאולוגי שטמון בו.
לשם הבטחת האינטרסים הללו, היא הייתה מוכנה לשלם את ההוצאות לטווח הקצר, כמו גם את ההוצאות הנלוות האחרות שנדרשו לתמיכה במערכת הכלכלית והפוליטית.
ארצות הברית ביקשה לקדם את מוצריה מחוץ לשטחה, ליצור משטר עולמי יציב ולחזק את הקשרים הפוליטיים עם בנות בריתה.
לפיכך כאשר החלה במערכת שערי חליפין קבועים (הסכמי ברטון וודס), יישמה את תוכנית מרשל והנהיגה את המשא ומתן ב-GATT על הליברליזציה במסחר, היא למעשה דאגה לאינטרסים שלה.
ארצות הברית, כמו גם מספר מדינות חזקות אחרות, הרוויחה מהפחתת החסמים של המסחר במיוחד באמצע שנות ה-60 ובהמשך בעת יישום סיבוב קנדי והפחתת התעריפים וזאת משום המונופול הטכנולוגי ומיקומה התחרותי החזק בשוקי העולם.
ההגמון הנאצל / המטיב - הגמון המספק את הטובין הציבורי ההכרחי למען האינטרס הכללי של החברה הבינלאומית.
קינדלברגר אף טבע את המשפט כי "מנהיגות, משמעותה אספקת הטובין הציבורי של האחריות ולא הניצול של המדינות ההולכות אחרי ההגמון".
הוא מוסיף דוגמאות לאחריותו של ההגמון באספקת הטובין הציבורי, כגון: זרימה של הון, מנגנון הפחתה למען אספקת נזילות כאשר המערכת המוניטרית קפואה במשבר, ניהול שיעורי החליפין ויצירת תיאום למדיניות המוניטרית המקומית בין המדינות.
כמו כן הוא יוצא נגד דעותיהם של חוקרים כגון קרסנר וגילפין וטוען כי אלו אינם מבחינים בין דומיננטיות לבין מנהיגות במערכת הכלכלית הבינלאומית.
לדעתו של קינדלברגר, המנהיגות דוחה את רעיון הניצול ומציבה את רעיון האחריות כאספקת הטובין הציבורי.
ראיית ההגמון כמקדם אינטרסים כלליים נטמעה והורחבה על ידי החוקר איקנברי (Ikenberry), אשר טוען כי מעצמות משתמשות במוסדות על מנת לייצר מצב מועדף לאחר עיתות מלחמה ובמטרה לרסן את עוצמתן שלהן ולהרוויח מכך את שיתוף הפעולה של מדינות אחרות העלולות לחשוש מפעולותיו של ההגמון.
ההגמון למעשה יוצר מוסדות המפחיתים את חוסר הוודאות באשר להתנהגות הרצויה במערכת הבינלאומית במטרה לשמור על הסדר הקיים.
איקנברי טוען כי הסדר שלאחר מלחמת העולם השנייה מוכיח טענה זו בכך שהוא שיקף את טבעה של המערכת האמריקאית אשר סיפקה שקיפות ויצרה הזדמנויות.
המוסדות שימשו להצר את עוצמת ההגמון ולהרגיע את המדינות החברות בסדר החדש כי הן לא ינוצלו או יוזנחו בעתות משבר.
ההגמון כבעל אינטרסים ואסטרטגיות מעורבות - הגמון זה מונע על ידי אינטרסים כלליים ביניהם יצירת הטבות פרטיות לעצמו, דרך שילוב אסטרטגיות של כפייה ומתן תמריצים.
החוקר יונג (Young) מגדיר משטר מסוג כזה, שנוצר על ידי השחקנים הדומיננטיים במערכת, משטר כפוי.
משטרים אלו אינם מושתתים על הסכמתם הברורה של שאר השחקנים על אף שהם מצייתים למעצמה הדומיננטית, אך אלו מכוננים עקב העדר פתרון פורמלי אחר לבעיות.
ההגמון גורם להם לציית לדרישות המשטר על ידי שילוב בין כפייה, שיתוף פעולה ומניפולציה של מתן הטבות.
בריטניה במאה ה-19 מהווה דוגמה להגמון שכונן משטר הנוגע לשייט באוקיינוסים והימים ובכך ענה על צורך מסחרי שהיה באותה התקופה ועם זאת יצר הטבות גבוהות יותר בעבור המעצמה הבריטית.
רוברט קוהן, בספרו After Hegemony העלה מספר חששות ביחס להיבט זה של ההגמוניה.
בעוד שקוהן טוען כי ההגמוניה והאסטרטגיה של שיתוף הפעולה הם הדדיים בתקופה שלאחר המלחמה, הוא הכיר בכך שההגמוניה עלולה ליצור כפייה בתחומים מסוימים על המדינות החברות במשטר כלשהו ואף לנצל מדינות שאינן חברות.
עם זאת, הכפייה היא בבחינת אסטרטגיה המבוססת בעיקר על יצירת הזדמנויות ומניפולציות של תמריצים ולא על כפייה במובן של איום בסנקציות.
אין בראייה זאת כדי לשנות את התפיסה לפיה שיתוף פעולה הגמוני ומנהיגות הגמונית פועלים למען אינטרסים של הכלל, כמו גם למען האינטרסים של ההגמון.
מעיון במודלים הללו ניכר כי סוגי ההגמוניה נבדלים זה מזה בעיקר באינטרסים ובאסטרטגיות המיושמות לשם השגתם.
ההגמון המטיב, הוא בעל אינטרס בקידום הטבות כלליות דרך אספקה של הטובין הציבורי ואילו ההגמון המנצל, הוא בעל מוטיבציה לקדם את האינטרסים הצרים של עצמו.
עם זאת אין הדבר מעיד על כך שההגמון המנצל אינו מספק טובין ציבורי לשאר המדינות.
גילפין טוען שההגמון יוצר סדר עולמי האמור לקדם את האינטרס העצמי שלו, אך טוען גם כי הסדר העולמי הוא למעשה טובין ציבורי בפני עצמו המטיב גם עם המדינות המצייתות.
יתרה מכך, יש בכוחו של ההגמון לחלץ "תרומות" למען אספקת הטובין הציבורי מהמדינות הכפופות לו.
מכאן שניתן לתאר את המעצמה ההגמונית כמעין ממשלה למחצה, המספקת טובין ציבורי ומטילה מס על המדינות הכפופות לה בעבור אספקתו.
תיאורית היציבות ההגמונית בראי הגישות
על פי הגישה הליברלית, ההגמון לרוב הוא הגמון מטיב, כלומר הגמון המעוניין לספק את הטובין הציבורי במטרה ליצור ולתחזק סדר כלכלי בינלאומי פתוח ויציב.
טיעון זה הנוגע לאספקה של טובין ציבורי על ידי השחקן ההגמוני במערכת, מהווה בסיס לתאוריית היציבות ההגמונית.
טובין ציבורי הוא מוצר שצריכתו על ידי אינדיבידואל, משק בית או פירמה, אינה מפחיתה מהכמות המוצעת בעבור צרכנים פוטנציאלים אחרים.
מתוקף הגדרה זו ניתן להסיק שני אלמנטים חשובים: 1. הטובין הציבורי פתוח לכלל ואינו מדיר את רגליו של אף צרכן, גם אם צרכן מסוים לא שילם על טובין זה.
2. הצריכה של הטובין הציבורי על ידי צרכן כלשהו, אין בכוחה להפחית או לפגוע בצריכה פוטנציאלית של צרכן אחר.
דוגמה פשוטה להמחשת רעיון הטובין הציבורי, היא המדרכה, המאפשרת צעידה בטוחה בעבור כלל האנשים החפצים בכך.
צעידה על המדרכה מצד אדם אחד אינה פוגעת ביכולתו של אדם אחר לצעוד עליה וכמוכן אלו אינם מחויבים לשלם בעבורה.
בזירה של היחסים הבינלאומיים ניתן לומר כי קיימים מספר טובין ציבוריים.
דוגמה לכך ניתן לראות בקיומו של מטבע חליפין קבוע ויציב וזאת משום שהוא מכונן מסחר, ממנו כולם יכולים ליהנות.
דוגמה נוספת היא, המשטר הקיים באשר לסחר חופשי המבוסס על כלל ה-MFN, עיקרון אי האפליה וההדדיות.
עיקרון זה מעניק ויתור על מכסי המגן הניתנים למדינה מסוימת כלפי כלל המדינות החברות במשטר זה.
הריאליסטים נוטים לצייר את ההגמון כבעל אסטרטגיות ומניעים מעורבים.
להשקפתם, היות שהאינדיבידואל יכול "לצרוך" את הטובין הציבורי מבלי לשלם עליו, הטובין הציבורי נוטים להיות מסופקים פחות, אלא אם שחקן הגמוני יהיה מוכן לספק את הטובין הציבורי במטרה לקדם את האינטרס הלאומי שלו יותר מאשר את טובת הכלל.
אפשרות נוספת על פי הריאליסטים היא, כי ההגמון ישמש מעין ממשלה/סוכנות עולמית שתכריח את הצרכנים לשלם בעבור הטובין הציבורי באמצעות תמריצים או איומים לעצירת הסחר, ההשקעות או העזרה.
על פי תאוריית היציבות ההגמונית, ההגמון הוא בעל האחריות להבטיח את אספקת הטובין הציבורי של מערכת סחר עולמית פתוחה ומטבע יציב.
עם זאת, מערכת כלכלית פתוחה ויציבה שכזו מאוימת באופן מיוחד מתופעת "הטרמפיסטים" - אותן מדינות אשר מרוויחות מהטובין הציבורי, אך מסרבות לשלם את חלקן בעלויות אספקתו.
על פי הגישה הריאליסטית, קיומו של הגמון מגביר את הסבירות לקיומה של מערכת כלכלית פתוחה ויציבה ולפיכך הריאליסטים רואים בהגמון כגורם הכרחי ומספיק בעבור קיומה של מערכת כלכלית שכזאת.
ההגמון הוא הכרחי משום שהוא מקדם את הפתיחות והיציבות של המערכת הבינלאומית על ידי יצירתם ותחזוקתם של משטרים בינלאומיים, המספקים למעשה רמה מסוימת של ממשול מעל לרמת המדינה בתחומים מסוימים של היחסים הבינלאומיים.
לדוגמה, ארצות הברית לקחה את תפקיד ההגמון המנהיג לאחר מלחמת העולם השנייה וכוננה את המשטרים של ה-GATT וה-IMF (קרן המטבע העולמית), אשר היוו מעין סמכויות על לאומיות בתחומן והטביעו ערכים ונורמות ליברליים.
כמו כן ההגמון הוא מספיק, כיוון שבמצב בו הוא נמצא בדעיכה או בהיעדרו, קשה לתחזק את אותה מערכת כלכלית פתוחה ויציבה.
דוגמה לכך היא למעשה ההגמוניה הבריטית במאה ה-19, אשר היוותה גורם משמעותי בכינון מסחר חופשי ולמעשה דעיכתה, היא זו שהובילה לדעיכת הסחר החופשי ובנוסף גם לפרוטקציוניזם הלאומי שאירע בתקופת בין המלחמות והוביל לשפל הכלכלי הגדול.
בעבור הגישה המרקסיסטית הקלאסית, הכוחות הבסיסיים המשפיעים בעולם של הכלכלה הפוליטית הם אלו של מאבק המעמדות וההתפתחות הלא שוויונית.
רעיון זה בראשיתו הוצג על ידי הוגה התאוריה קארל מרקס, כתהליך המתקיים רק ברמת המדינה ולפיכך ניתן לטעון כי המרקסיזם הקלאסי אינו עולה בקנה אחד מבחינה תאורטית עם תאוריית היציבות ההגמונית.
כמו כן על פי המרקסיזם, אין התפתחות או התקדמות חלקה ללא תקלות, של גורמי הייצור בתוך המערכת הקפיטליסטית וזאת משום שהמערכת הקפיטליסטית מכילה סתירות פנימיות שיובילו לסטגנציה ודעיכה של הרווח ויסתיימו במשבר לגיטימיות של המדינה הקפיטליסטית.
מכאן ניתן להבין כי תאוריית היציבות ההגמונית בפריזמת המרקסיזם נראית כתאוריה חלקית בלבד, שכן היא איננה מסבירה את הסתירות או את השינויים הקיימים בתוך המערכת הקפיטליסטית בה ההגמון פועל.
גם בעבור הניאו מרקסיסטים אשר מנתחים את רמת המערכת, יהיה זה חסר ערך לדבר על הגמוניה ומוסדות בינלאומיים מבלי להכיר בהם כפועלים במערכת העולמית בתוך הקשר קפיטליסטי המעוצב על ידי הדרישות הפונקציונליות של הקפיטליזם.
עם זאת הניאו מרקסיסטים מגדירים הגמוניה לרוב באופן פשוט כדומיננטיות.
החוקר עמנואל וולרשטיין (Wallerstein) הגדיר את ההגמוניה במונחים כלכליים כמצב בו המוצרים של מדינת ליבה מסוימת מיוצרים באופן כל כך יעיל, עד שהם עולים מבחינת התחרות על מוצרים ממדינות ליבה אחרות ובשל כך אותה מדינת ליבה יעילה, תהא המרוויחה העיקרית ממערכת של שוק עולמי פתוח.
המרקסיסטים כמו גם הריאליסטים, רואים בעוצמה ובעושר כמשלימים.
שתי האסכולות מדגישות את תפקיד ההגמוניה האמריקאית ביצירת הסדר החדש לאחר מלחמת העולם השנייה ואף בוחנות את ההשפעות המטרידות שבשחיקת העוצמה האמריקאית.
עם זאת ישנו פן נוסף באשר לתפיסת המרקסיזם את ההגמוניה והוא בא לידי ביטוי בגישתו של החוקר אנטוניו גרמשי המבחין את ההגמוניה מרק דומיננטיות ומציג את "ההגמוניה האידאולוגית".
גרמשי עושה שימוש במושג ההגמוניה במטרה לבטא אחדות בין הכוחות הרעיוניים והכוחות החומריים.
טענתו העיקרית היא, כי ההגמוניה באה לידי ביטוי בשליטתה של הקבוצה ההגמונית במדינה, במוסדותיה העיקריים ובתרבות, קרי, ההגמוניה מתבצעת לא רק דרך אמצעי הכפייה כי אם בעיקר דרך האידאולוגיה, באמצעות שליטה תרבותית ופוליטית.
אם נשתמש בטיעון זה ברמה הבינלאומית, ניתן לראות כי ההגמון על פי תאוריית היציבות ההגמונית עונה על היבט זה, שכן הוא מפיץ את התרבות, האידאולוגיה והנורמות שלו דרך אותם משטרים ומוסדות אותם הוא מכונן.
דוגמה למוסדות כאלו הם קרן המטבע העולמית ומשטר ה-GATT המפיצים את האידאולוגיה המערבית האמריקאית.
ההגמון מספק סדר ויציבות למערכת הבינלאומית, תפקיד זה אינו יוצר רק תפישת אחריות מצד המעצמה ההגמונית אלא מביא עמו עלויות חדשות ומתעצמות.
ככל שעלויות ההגמון עולות, העודפים שלו הולכים וקטנים כמו גם יכולתו לממן את הוצאותיו שלו.
גורם זה בנוסף לביזור של היתרונות הכלכליים, הטכנולוגיים והצבאיים, פועל גם הוא לשחיקת מעמדו של ההגמון.
עם התזוזה בחלוקת העוצמה הכלכלית והצבאית הבינלאומית מההגמון למעצמה אחרת אשר נמצאת בנסיקה, יכולתו של ההגמון לתחזק את המערכת פוחתת.
ניתן להסביר את אובדן רצונו ויכולתו של ההגמון לנהל את המערכת, הן בסיבות פנימיות והן בסיבה חיצונית.
הסיבות הפנימיות: 1. הצריכה הציבורית והפרטית כמו גם עלויות הגנת המערכת מבחינה צבאית, עולות בהשוואה לחיסכון הלאומי ולהשקעה בייצור.
2. ההגמון הופך יגע ומתוסכל מתופעת "הטרמפיסטים" כמו גם מכך ששותפיו הכלכליים מתחילים להרוויח מהסחר החופשי יותר ממנו.
הסיבה החיצונית היא הופעתן של כלכלות חדשות שהן יותר תחרותיות, דינאמיות ויעילות, העולות וחותרות תחת מעמדו הבינלאומי של ההגמון ופוגעות בעודפים הכלכליים שמימנו את העוצמה ההגמונית הגלובאלית.
יציבות כלכלית מחודשת דורשת הגמון חדש, בעל סט כללים המוסכמים על כולם (כולל על ההגמון הדועך) או לחלופין, המשך תיאום מדיניות בין המעצמות הכלכליות במערכת.
כאמור, תאוריית היציבות ההגמונית טוענת כי עם דעיכת ההגמון המערכת הכלכלית נעשית בלתי יציבה.
החוקר בארי אייכנגרין (Eichengreen) חקר את הדינמיקה של הדעיכה ההגמונית והציב את השאלה: האם המערכת המוניטרית הבינלאומית אשר תלויה בדומיננטיות של ההגמון כדי לתפקד באופן תקין, תהפך לפחות יציבה?
שאלה זו נגזרת ממחקרו הרחב יותר אשר ביקש לבחון את אחת מהנחות היסוד של תאוריית היציבות ההגמונית, האם ההגמוניה אכן מובילה ליציבות המערכת המוניטארית הבינלאומית?
לשם כך חקר אייכנגרין באופן אמפירי את השאלה, האם העוצמה של שתי המעצמות (בריטניה וארצות הברית) הייתה קשורה באופן סיבתי ליציבות המערכת המוניטארית הבינלאומית וזאת על ידי בחינת צמיחתן של שלוש מערכות מוניטאריות: 1. סטנדרט הזהב הקלאסי, 2.סטנדרט חליפין הזהב בתקופת בין המלחמות ו- 3. המערכת של ברטון וודס.
ניתוחו ההיסטורי מעיד כי העוצמה הדומיננטית הכלכלית במערכת ההגמונית, תרמה לייצובה ולתפקודה של המערכת המוניטארית הבינלאומית.
עם זאת אייכנגרין מוצא כי גם למשא ומתן בינלאומי כמו גם לשיתוף פעולה בינלאומי, יש תרומה מרכזית הן בעתות של הגמון מערכתי והן בתקופות של העדר הגמון.
יתרה מכך, הוא מוצא כי מגבלותיה של תאוריית היציבות באות לידי ביטוי בעיקר לאורך תקופות זמן ארוכות.
קרי, מערכת מוניטארית בינלאומית שתפקודה התקין נחזה על סמך הדומיננטיות של מדינה אחת, עלולה להתברר כלא יציבה לאורך הזמן.
אייכנגרין אינו מסתפק בבחינת תרומת ההגמון להתפתחות המשטרים, אלא בוחן גם כיצד תאוריית היציבות מיושמת על הפעילות של המערכות המוניטאריות הבינלאומיות.
ממחקרו עולה כי תאוריית היציבות ההגמונית עוזרת להבנת הפעילות התקינה יחסית של המערכות המוניטאריות של תקופת סטנדרט הזהב הקלאסי ותקופת מערכת ברטון וודס המוקדמת.
עם זאת אייכנגרין מוצא גם כי המערכת המוניטארית מבוססת יותר על שיתוף פעולה בינלאומי.
בדומה לאייכנגרין, גם רוברט קוהן המזוהה בעיקר כתומך התאוריה וכמי שהעניק לה את שמה, בוחן את התאוריה ואף מותח ביקורת על טווח ישימותה.
קוהן בוחן את תאוריית היציבות ההגמונית והשפעתה על השתנות המשטרים הבינלאומיים מתוך ההנחה, כי שינויים במבנה הכלכלי הבינלאומי הכללי, אמורים להסביר את השינויים במשטרים הבינלאומיים.
לשם כך קוהן חקר את השינויים שחלו בין השנים 1967–1977, בשלושה תחומים: 1. המסחר בסחורות מיוצרות, 2. יחסים מוניטארים בינלאומיים ו-3. המסחר בנפט.
קוהן מוצא כי תאוריית היציבות ההגמונית מסבירה היטב שינויים שחלים באופן כללי במשטרים (regimes) ספציפיים, רק כאשר שינויים אלו מצריכים ניתוח של חלוקת העוצמה החומרית שקיימת במערכת.
סמנים של עוצמה חומרית יכולים להיות תוצר מקומי גולמי של מדינות, עתודות מוניטאריות, אחוז יבוא/יצוא נפט מדיני וכדומה.
עם זאת קוהן טוען כי תאוריית היציבות ההגמונית אינה מכילה סמנים פחות מוחשיים המהווים גם כן מקורות עוצמה, כגון אמון (של מדינה בעצמה או במטבע), מעמד פוליטי ביחס לשחקנים אחרים במערכת ועוד.
לפיכך קוהן מגיע למסקנה כי תאוריית היציבות ההגמונית מספקת הסבר טוב אך ורק בנושאים ספציפיים הדורשים ניתוח של מקורות עוצמה חומריים, אך אינה יעילה בהסברת תחומים אחרים הנוגעים גם למקורות עוצמה שאינם חומריים.
אי לכך קוהן טוען כי התאוריה היא תאוריה המתאימה לתחומים מסוימים ואינה מהווה מודל מבני כללי של המערכת.
כמו קודמיה, גם החוקרת הלן מילנר (Milner) דנה בשאלה האם ההגמוניה מייצרת יציבות.
היא סוקרת את הגישה הריאליסטית של תיאורית היציבות ההגמונית הרואה את חלוקת העוצמה בין המדינות, כגורם המרכזי בהסברת הפתיחות והיציבות של הכלכלה הבינלאומית.
מילנר חולקת על השקפה זו ומצטרפת לטענתו של קוהן כי חלוקת העוצמה במערכת, אינה גורם בלעדי שמעצב את מאפייני הכלכלה הבינלאומית, אלא גם המוסדות הבינלאומיים שותפים לכך.
לטענתה הכלכלה העולמית כמו גם הפוליטיקה העולמית, יהיו פחות יציבים, פחות פתוחים ויותר נוטים לקונפליקט בהיעדר המוסדות הבינלאומיים.
מילנר מציגה סמנים נוספים המשפיעים על הכלכלה הבינלאומית ויציבותה כגון: הערכים וכוחם בקביעת יעדים, מטרות וסדרי עדיפויות.
היא מביאה את עליית התמיכה בתוכנית המאקרו כלכלית הקנסייאנית לאחר מלחמת העולם השנייה ואת הדומיננטיות של אמונות מונטריסטיות המדגישות את תפקיד הממשלה בשליטה על כמות הכסף, כהסבר מרכזי לכינונם של מגוון מוסדות בינלאומיים.
מילנר מציינת אף את השפעתה של הפוליטיקה המקומית וטוענת כי התמקדות בשחקנים החברתיים והמקומיים כמו גם במוסדות, עשוי להביא להבנה כי סמנים אלו הם מרכזיים בעיצוב המערכת הכלכלית ולא רק חלוקת העוצמה שהיא הגורם המסביר המרכזי בתאוריה.
חוקרת נוספת המבקרת את ההנחות הבסיסיות של תאוריית היציבות ההגמונית היא ג'ואן גואה (Gowa).
תאוריית היציבות ההגמונית מניחה כי הגמונים פועלים ליצירת סחר חופשי אך גואה מצידה מראה, כי הגמונים רציונליים לא תמיד יעדיפו סחר חופשי אלא דווקא יבקשו ליצור מכס אופטימלי, אשר ייטיב עימם.
כמו כן, תאוריית היציבות ההגמונית טוענת כי ההגמון פועל לספק טובין ציבורי.
כפי שהוזכר לעיל, טובין ציבורי הוא בעל שתי תכונות מרכזיות: 1. פתוח לצריכת הכלל ו-2. צריכתו אינו פוגעת בכמות המוצעת לאחרים.
גואה טוענת כי סחר חופשי, איננו טובין ציבורי כפי שתומכי תאוריית היציבות ההגמונית טוענים וזאת משום שסחר חופשי נכשל בקיום העיקרון הראשון של הטובין הציבורי, דהיינו, הוא כן מדיר את רגליהם של שחקנים מסוימים והוא איננו פתוח לכולם.
לפיכך היא מסיקה כי קיומו של הגמון אינו הכרחי לקיומה של מערכת כלכלית בינלאומית יציבה.
עם זאת לטענתה, הפגם המשמעותי ביותר בתאוריית היציבות ההגמונית, הוא במהות זירת הפעלתה של התאוריה, קרי הזירה הגלובאלית של הסחר בין המדינות בעולם אנארכי.
המשמעויות הביטחוניות מסחר בעולם אנרכי, עולות מקשרו ההדוק עם היעילות שבה משאבים מקומיים מתפנים בעבור שימושים צבאיים.
הסחר מגביר את פוטנציאל העוצמה הצבאית של כל מדינה אשר סוחרת ומכאן שסחר חופשי עלול לערער את מאזן העוצמה בין מדינות המערכת.
גואה מסכמת את טענותיה באומרה כי מתוך ההשפעות הביטחוניות הנגזרות מעולם אנרכי, סביר להניח כי מערכת כלכלית פתוחה, לא תהא מועדפת על ההגמון.
בשל כך היא מאמינה כי תאוריית היציבות ההגמונית איננה ישימה בעולם שכזה משום שהיא אינה לוקחת בחשבון את הזווית הביטחונית.
באנליזה נומרית, יציבות נומרית מציינת את מידת דיוקו של האלגוריתם הנומרי ובהתאם את שגיאת הקירוב המוערכת שלו.
אי יציבות נומרית נוצרת ממגבלת ייצוג מספרים במחשב (או בכל אמצעי אחר), המוגבל על ידי גודל הזיכרון המוקצה למטרה זו, וגורם לכך שהמספר מקוצץ או מעוגל מעבר למספר ספרות זה.
מגבלת הייצוג עלולה לגרום לשגיאות בחישוב אם האלגוריתם רגיש לתנודות קטנות במספרים שלאחר הנקודה העשרונית, תנודות שעלולות לשנות את תוצאת החישוב בצורה ניכרת.
לעיתים, מגבלת ייצוג העשרוני יכולה לגרום לשגיאה לגדול במהלך חישוב אלגוריתם התלוי בתוצאת חישובים קודמים שלו (לולאה או רקורסיה) ועלולה להשפיע במידה משמעותית על תוצאת הסופית.
מצב זה נקרא אי-יציבות נומרית.
יצירה ואסון: סיפור אמיתי הוא סיפור קצר שנכתב על ידי הסופר הבריטי רואלד דאל, ופורסם לראשונה במגזין "פלייבוי".
הסיפור מתאר באופן בדיוני אירוע שהתרחש במציאות, שהוא היוולדותו של מנהיג גרמניה הנאצית דאז, אדולף היטלר.
הסיפור מתחיל בסיטואציה בה קלרה, גברת ממוצא גרמני, סיימה זה עתה את לידתה.
היא מלאת פחד שבנה אשר נולד לה ימות בקרוב, כפי ששלושת ילדיה הקודמים נפטרו: אוטו, גוסטב ואידה.
בעלה, אלואיס היטלר, רואה כמה קטן וחלש התינוק הנולד ובאופן מיידי צופה לו את גורלם של הבנים אחרים.
לעומת זאת, הדוקטור והמיילדת בטוחים בכך שהתינוק תקין ובריא לחלוטין.
הם מתחננים בפני האב להביע יותר אופטימיות וחמלה כלפי אשתו וכמו כן לקוות להישרדותו של הילד.
הסיפור מסתיים ברוח תפילתה של קלרה: "הוא חייב לחיות, אלואיס.
הו אלוהים, היה רחום וחנון כלפיו..."
שם בנה הוא אדולף היטלר.
יציבות במובן ליאפונוב מתייחסת ליציבות של משוואות דיפרנציאליות עבור מערכת דינמיות.
התאוריה הבסיסית מתייחסת ליציבות של נקודת שיווי משקל (נש"מ) של המערכת , כלומר מערכת ללא כניסה חיצונית.
ניתוח היציבות מבוסס על "פונקציית אנרגיה" חיובית של המערכת , אשר ערכה יורד עם הזמן לאורך מסלולי המערכת.
פונקציה כזאת תקרא "פונקציית ליאפונוב".
המונח יציבות במובן ליאפונוב נקראת על שמו של המתמטיקאי הרוסי אלכסנדר ליאפונוב אשר פרסם את ספרו הבעיה הכללית של יציבות בתנועה בשנת 1892. ליאפונוב היה הראשון שלקח בחשבון את כך שדרושה התאמה מסוימת עבור מערכת לא ליניארית על מנת שיהיה ניתן להשתמש בתאורית היציבות של מערכות ליניאריות עבורה.
דבר זה נעשה על ידי ליניאריזציה של המערכת בסביבת הנש"מ.
עבודתו שתחילה פורסמה ברוסית ולאחר מכן תורגמה לצרפתית זכתה למעט תשומת לב לאורך שנים רבות.
השינוי החל בתקופת המלחמה הקרה כאשר השיטה המכונה "השיטה העקיפה של ליאפונוב" נמצאה בעלת ערך רב עבור יציבות של מערכות ניווט אוויריות אשר בדרך כלל אינן ליניאריות בצורה חזקה ולא ניתנות לפתרון באמצעות שיטות אחרות.
יציבות מקומית של נקודת שיווי משקל
נניח שהמערכת היא n ממדית וללא כניסה חיצונית .
נש"מ-נקודת שיווי משקל (equilibrium point): הנש"מ של המערכת מוגדרת כנקודה הנמצאת במישור המצב ומקיימת את האילוץ .
עבור מערכת לא ליניארית יכול להיות מספר כלשהו (כולל 0) של נש"מ.
יציבות במובן ליאפונוב: הנש"מ תקרא יציבה במובן ליאפונוב אם:
משמעות הביטוי המתמטי במילים פשוטות הוא שעל מסלול המערכת להישאר "בקרבת הנש"מ" אך לא בהכרח להתכנס אליה.
הגדרה זו היא הגדרת היציבות החלשה ביותר.
נש"מ שאיננה יציבה על פי הגדרה זו תקרא בלתי יציבה (Unstable).
יציבות אסימפטוטית: הנש"מ תוגדר כיציבה אסימפטוטית אם:
במילים פשוטות המערכת יציבה אסימפטוטית אם מסלול המערכת יציב במובן ליאפונוב ובנוסף לכך המסלול מתכנס בסוף התהליך לנש"מ.
נניח כמקודם שהמערכת היא n ממדית וללא כניסה חיצונית ובעלת הנש"מ .
לשם הפשטות נניח כי , ניתן להראות שההכללה לנש"מ נעשית בפשטות יחסית על ידי הזזת קואורדינטות, דוגמה לכך ניתן למצוא בספר Nonlinear system.
נניח פונקציה (תסומן כפונקציית ליאפונוב) אשר גזירה ברציפות בכל התחום הדרוש.
הגדרת נגזרת לאורך מסלול המערכת:
נגדיר: , כאשר מסלול כלשהו של המערכת .
זוהי הנגזרת של הפונקציה אשר מחושבת בנקודה .
על ידי השימוש בנוסחת הגזירה עבור הרכב פונקציות נקבל לבסוף את הביטוי הבא:
היא פונקציה של המצב ולא של הזמן .
פונקציה זו מוגדרת כ: הנגזרת של לאורך מסלולי המערכת השונים.
תהי הנש"מ של המערכת .
תהי סביבה פתוחה כלשהי של הראשית
נניח כי גזירה ברציפות ב ומקיימת:
אזי הנה נש"מ יציבה (במובן ליאפונוב).
אם במקום מתקיים עבור .
אזי הנה נש"מ יציבה אסימפטוטית.
את ההוכחה המלאה למשפט ניתן למצוא בספר Nonlinear system
ניתן לראות בפונקציית ליאפונוב מעין "פונקציית אנרגיה" של המערכת, אם כי אין בהכרח קשר לאנרגיה הפיזיקלית.
הקושי העיקרי בשיטת ליאפונוב הוא במציאת פונקציית ליאפונוב מתאימה.
ניתן לראות כי וכי עבור כל
לכן עבור כל ערך הנמצא התחום ומכאן כי הנש"מ של המערכת יציבה אסימפטוטית.
אחת מן השאלות העולות האם עבור כל נש"מ יציבה (אסימפטוטית) ניתן למצוא פונקציית ליאפונוב?
התשובה לשאלה זאת היא חיובית, אולם הבעיה העיקרית שההוכחה של עובדה זו אינה קונסטרוקטיבית, כלומר שההוכחה אינה מראה כיצד ניתן למצוא פונקציה זו.
ליניאריזציה מקומית (השיטה העקיפה של ליאפונוב)
ניתן לקבוע יציבות מקומית של נש"מ המערכת באמצעות ליניאריזציה של המערכת סביב לנש"מ.
שיטה זו ידועה גם בשם "השיטה העקיפה של ליאפונוב"
נתבונן במערכת הליניארית בעלת הנש"מ .
עבור המערכת מתקיים המשפט הבא:
הנש"מ של המערכת יציבה אסימפטוטית אם ורק אם עבור כל .
הערה: את ההוכחה עצמה ניתן למצוא בספרות
הסבר: ניקח את המערכת , בעלת הנש"מ כלומר .
כמו כן נניח שהמערכת היא בעלת נגזרות רציפות בסביבת הנש"מ.
מכיוון ש , אזי פיתוח טור טיילור מסדר ראשון של המערכת מסביב לנש"מ נותן:
כלומר ש היא מטריצת היעקוביאן של המערכת בנש"מ .
משפט: הם הערכים העצמים של מטריצה
הנש"מ יציבה אסימפטוטית אם עבור כל .
הנש"מ בלתי יציבה אם עבור כלשהו.
במקרה גבולי בו עבור כלשהו (בעוד כל השאר שליליים), לא ניתן לקבוע יציבות באמצעות שיטה זו.
בחלקים הקודמים הגדרות היציבות היו בעלות אופי מקומי, כלומר אפיינו את התנהגות המערכת בסביבת הנש"מ.
בחלק זה תוגדר יציבות המערכת המתקיימות עבור כל תנאי ההתחלה.
הנש"מ תוגדר כיציבה אסימפטוטית גלובאלית אם ההתכנסות מובטחת עבור כל תנאי ההתחלה בתחום .
נניח כי מוגדרת על ובעלת נגזרות רציפות בכל התחום ומקיימת:
אזי הנש"מ יציבה אסימפטוטית גלובאלית.
נש"מ יציבה גלובאלית היא יחידה.
במערכת ליניארית יציבות גלובאלית מתלכדת עם יציבות מקומית.
נבדוק את פונקציית ליאפונוב הבאה:
ניתן לראות שמתקיימים תנאי המשפט והנש"מ יציבה אסימפטוטית גלובאלית.
גם במקרה בו הנש"מ של המערכת אינה יציבה באופן גלובאלי ישנה חשיבות להערכת "אגן המשיכה" שלה.
כלומר מהן אוסף הנקודות במרחב מהן קיימת התכנסות לנש"מ זו.
אגן המשיכה של היא הקבוצה המקסימלית כך ש:
גוררת כל תת-קבוצה של תקרא אגן משיכה של .
משפט: אגן משיכה של נש"מ יציבה
נניח כי בסביבה כלשהי של הראשית מתקיימים תנאי משפט ליאפונוב ליציבות אסימפטוטית (מקומית).
יהי (רצוי גדול ככל האפשר) כך שמתקיים:
אזי היא אגן המשיכה של הנש"מ .
ניקח את הדוגמה שהוצגה קודם:
פונקציית ליאפונוב היא כאשר הנגזרת היא .
תנאי המשפט מתקיימים עבור ולכן זהו תחום המשיכה של הנש"מ .
ההגדרות עבור יציבות המערכת עד כה הוצגו ללא כל דרישה לגבי קצב התכנסות המערכת לנש"מ.
בפרק זה יוגדר קצב התכנסות אקספוננציאלי.
הגדרה: הנש"מ היא יציבה אקספוננציאלית אם קיימים מספרים , כך שעבור כלשהו ועבור המקיים נקבל:
הנש"מ היא יציבה אקספוננציאלית גלובלית אם החסם האקספוננציאלי על מתקיים לכל
ניתן לראות שההתכנסות לנש"מ המערכת יציבה אקספוננציאלית.
הערה: ניתן להראות כי במערכת ליניארית, יציבות אסימפטוטית גוררת יציבות אקספוננציאלית.
תהיי פונקציית ליאפונוב גזירה ורציפה בסביבה של הראשית.
נניח כי קיימים קבועים חיובים ו- כך ש: עבור כל אזי הנש"מ היא יציבה אקספוננציאלית.
אם הנ"ל מתקיים עבור כל אזי הנש"מ יציבה אקספוננציאלית גלובאלית.
ניקח את המערכת הליניארית .
נניח שהמערכת בראשית יציבה אסימפטוטית, כלומר .
עבור המערכת הנ"ל קיימות מספר שיטות למציאת פונקציית ליאפונוב.
המטריצה מגדירה תבנית ריבועית בווקטור המשתנים - , כלומר .
כל תבנית ריבועית ניתן להגדיר באמצעות מטריצה סימטרית .
ננסה למצוא את פונקציית ליאפונוב עבור המערכת הליניארית באמצעות הפונקציה הבאה .
עבור קבלת נדרוש שמטריצת תהיה מוגדרת כסימטרית וחיובית .
עבור התנאי השני נחשב את .
נסמן אזי ועל מנת לקיים את התנאי נדרוש .
ניתן לראות שהמטרה היא מציאת שיבטיח .
נניח שהמערכת יציבה כלומר עבור כל .
למשוואה זו פתרון סימטרי יחיד.
פתרון זה הוא חיובי .
פתרון קיים אם ורק אם יציבה.
המשוואה (*) נקראת משוואת ליאפונוב.
ניתן לראות כי זוהי משוואה ליניארית באיברי המטריצה .
על מנת למצוא פונקציית ליאפונוב עבור מערכת הליניארית נעשה את השלבים הבאים:
נפתור את משוואת ליאפונוב , נקבל פתרון אם ורק אם יציבה.
פונקציה זו מקיימת וכן את עבור .
נבחר ונקבל את פונקציית ליאפונוב הבאה
מפתרון המערכת נקבל ש: , , כלומר ש והמערכת יציבה.
מציאת פונקציית ליאפונוב עבור מערכות לא-ליניאריות
כנכתב מקודם הקושי העיקרי הוא מציאת פונקציית ליאפונוב עבור המערכת הלא ליניארית .
לא קיימת שיטה כללית שהצלחתה מובטחת.
בפרק זה יתוארו מספר שיטות אפשריות.
נקודת התחלה אפשרית היא התבנית הריבועית כאשר (מוגדרת כמטריצה חיובית).
בפרט ניתן להתחיל מהמקרה האלכסוני: .
דרוש לבדוק האם מקיימת את האילוץ הבא .
דרך אחת למציאת מתאימה היא באמצעות לינארזיציה.
נגדיר ונבחר כך ש .
גישה זו תצליח תמיד כאשר יציבה (כלומר שהמערכת יציבה אסימפטוטית בסביבת הנש"מ) אולם היא אינה בהכרח מביאה לאגן משיכה מיטבי.
בגרסה הבסיסית הפונקציה המוצעת היא t .
הטענה הבסיסית היא כי אם בסביבת הראשית, אזי היא פונקציית ליאפונוב ו היא יציבה אסימפטוטית.
יתרה מזאת, אם ב"כדור" המקיף את הראשית, אזי כדור זה הוא אגן המשיכה של הראשית.
בכלליות יותר ניתן להשתמש גם במטריצה כך ש בסביבת הראשית.
לעיתים ניתן לגזור פונקציית ליאפונוב מתוך "הבנה פיזיקלית" של הבעיה, דוגמה בולטת היא פונקציית אנרגיה במערכות מכניות.
ניקח בתור דוגמה מטוטלת בעלת חיכוך ויסקוזי .
הפרמטרים מתארים את אורך הזרוע והמסה בהתאמה והפרמטר מתאר את כוח המשיכה.
משוואות התנועה של המערכת הן:
את פונקציית ליאפונוב נבחר משיקולים פיזיקליים כפונקציית האנרגיה (המנורמלת):
ניתן לראות שהמערכת יציבה במובן ליאפונוב.
עד חלק זה הוצגה התאוריה עבור מערכות רציפות בזמן.
ניתן לפתח תוצאות דומות גם
למערכות בזמן בדיד, כאשר הפרטים הטכניים פה לרוב פשוטים יותר.
נתבונן במערכת מצב בזמן בדיד:
גם במקרה זה נחפש פונקציית ליאפונוב המקבלת מינימום בנש"מ ויורדת עבור מסלולי המערכת השונים.
הדרישה הראשונה זהה לזמן רציף
לעומת זאת הדרישה השנייה משתנה ל:
במילים אחרות החלפנו את הדרישה בדרישה
יש לציין כי משוואות ליאפונוב למערכות ליניאריות בזמן רציף מוחלפת בזמן בדיד עם המשוואה הבאה .
יציבות כלי טיס היא ענף במכניקת הטיס ובהנדסת אווירונאוטיקה העוסקת בהתנהגות העצמית של כלי הטיס יחסית להפרעות בצירי התנועה של הכלי.
ניתן להבדיל בין שני מצבי יציבות: יציבות סטטית – נטייה של כלי הטיס לחזור למצבו המקורי.
ויציבות דינמית – נטיית כלי הטיס לתגובה לאורך זמן – תוך כמה זמן ותוך כמה מחזורים כלי הטיס יחזור לטיסה יציבה.
חשיבות יציבות כלי טיס היא בטיחותית, במיוחד בציר האורכי וקשורה במיקום מרכז הכובד המושפע מגורמים כמו דלק, פיזור של נוסעים ודלק ודורש הכנה קפדנית בידי צוות האוויר.
יציבות סטטית היא הנטייה של כלי הטיס לחזור למצב המקורי לו המטוס מוגדר בכוח קבוע והגאים מקוזזים, ללא התערבות – שחזור מהירות ומצב במרחב אחרי הופעה של הפרעה רגעית.
ישנם שלושה סוגים של יציבות:
יציבות סטטית חיובית – מטוס יציב – בהופעת הפרעה המטוס ישאף לחזור למצב המקורי.
כלומר תגובת המטוס תיצור שינויים שיגרמו למטוס לחזור למצב של איזון מחודש.
למרות זאת מטוס יחשב יציב גם אם הוא יצור אוסילציה מתונה סביב לטווח שאליו המטוס מקוזז.
יציבות סטטית שלילית – מטוס אל־יציב – בהופעת הפרעה המטוס יצור תגובות שיחריפו את ההפרעה וירחיקו את המטוס מהמצב המקורי.
יציבות סטטית אפסית – מטוס אדיש – בהופעת הפרעה המטוס לא תיצור שום שינוי אלא תשמור על המצב החדש ללא נטייה לתיקון או החרפה של השגיאה.
יציבות סטטית קשורה באופן אינטימי עם תכונות הניהוג של כלי הטיס.
מטוס בעל יציבות סטטית גבוהה מדי יתנגד לפקודת ההגאים ולא יאפשר לבצע תמרונים סטנדרטיים הנדרשים בטיסה.
למעלה מזאת המטוס לא יאפשר כניסה להזדקרות, שאף על פי שזהו מצב לא רצוי בטיסה, הוא קריטי במהלך נחיתה.
אם המטוס בעל יציבות סטטית נמוכה הוא יהיה רגיש מדי לפקודת טייס ויכול להיכנס מהר מאוד למצב של התבדרות שיוציא את המטוס מידי טיסה נשלטת.
בשל תכונות אלו יציבות כלי הטיס משפיע על קיזוז ההגאים הנדרש על שמירת מצב קיים.
מטוס יציב מדי ידרוש הטיה גדולה של הגאי המטוס בשביל להגיע למצב רצוי ולכן יגדיל את הגרר וישפיע לרעה על נצילות הדלק של המטוס, מטוס עם יציבות סטטית נמוכה לעומת זאת ידרוש הרבה פחות קיזוז ולכן יחווה פחות גרר.
לכן רמת היציבות הסטטית הרצויה ברוב המקרים היא בינונית – מתונה.
יציבות דינמית היא אופן התגובה של כלי הטיס להפרעות לאורך זמן.
כלומר כמה חריפה תהייה הנטייה של כלי הטיס לחזור למצב המקורי או לצאת ממנו.
ישנם שלושה סוגי יציבות דינמית:
יציבות דינמית מתבדרת – מטוס מסוג זה יגיב בחריפות לכל שינוי ויטה להתבדר.
יציבות דינמית מתרסנת – הרמה הרצוייה של יציבות דינמית בו המטוס מגיב ברמה שתאפשר חזרה למצב קודם אבל לא תגרום להתבדרות בדרך כלל מתבטא במספר מחזורים מתמתנים של תיקון עד להגעה למצב המקורי.
ישנו מצב נוסף של יציבות זה והוא יציבות דינמית מרוסנת יתר – נטייה של כלי הטיס להגיב בכבדות, מעל סף מסוים לא יאפשר למטוס לחזור למצב המקורי כלל, גם אם המטוס יציב סטטית.
יציבות דינמית אדישה – נטייה של מטוס להישאר בתנודה יציבה לאחר היווצרות שגיאה.
דוגמאות לתופעות חוסר יציבות דינמית
ישנן מספר תופעות טיסה האופייניות הן למטוסים יציבים והן למטוסים לא יציבים.
פוגואידה – תופעה של מטוסים המופיעה לאחר הפרעה.
במצב זה המטוס חוזר לזווית התקפה המקורית אבל במקום לשמור על הגובה והמהירות המטוס מייצר מעין תנועה גלית מעלה ומטה בזווית התקפה קבועה.
גלגול הולנדי – תופעה במטוסים יציבים כאשר ישנה מעין תנועה נחשית של האף ימינה ושמאלה המשולבת עם תנועה בגלגול וכתוצאה ממנה גם שינוי בזווית עלרוד.
ניתן לדמות את התנועה הזאת לתנועת מזחלת בתעלה מעוגלת בפנייה.
ישנם מספר אמצעים לשיכוך ותיקון התופעה שאופיינית להרבה כלי טיס, במיוחד אלה עם התקנת כנף נמוכה.
האמצעים העיקריים הם התקנת הגה גובה בהטייה מטה, התקנת סנפירים בזנב המטוס המוטים לצדדים ושיכוך פעיל על ידי מערכת בקרת טיסה.
יציבות אורכית היא יציבות סביב ציר העלרוד והיא לרוב המרכזית בכלי טיס, מכיוון שמצב האף של המטוס משפיע ישירות על מהירות וזווית התקפה, בעיקר כשהמטוס בישרה ואופקית.
החרפת זווית האף מעלה בפנייה, למשל תעלה את זווית ההתקפה ובכך תקרב את מהירות ההזדקרות שעולה במהלך גלגול וזאת מסוגלת להכניס את המטוס לסחרור.
יציבות אורכית תלויה רבות במיקום מרכז המסה של כלי הטיס יחסית למרכז העילוי.
במטוסים אם מרכז המסה נמצא לפני (יחסית לכיוון הטיסה) מרכז העילוי במהלך הפרעה משקל המטוס יטה למשוך אותו מטה, ומשטח מייצב הגובה ייצב אותו ויתנגד לעליית הזנב.
אם מרכז המסה יהיה מאחורי מרכז העילוי, בכל הפרעה זנב המטוס יטה ליפול ולהוציא את המטוס מטיסה נשלטת, ללא יכולת היחלצות ללא מערכות היגוי מתקדמות.
בשל התנהגות בעייתית זאת מיקום מרכז המסה הוא נתון ששמים עליו דגש מיוחד הן במהלך הנדסת כלי הטיס, והן במהלך תפעולו.
גם אם תוכנן כלי הטיס בכוונה להיות אל־יציב, מיקום מרכז המסה משפיע בצורה משמעותית על יציבות ויכולת השליטה בכלי הטיס.
פתרון נוסף המוסיף יציבות אורכית הוא "אנהדרל אורכי" שזה בעצם התקנה של הכנפיים בזווית מתונה יחסית למשטח מייצב הגובה, כאשר הכוונה היא שמייצב הגובה ינחית את הזנב ועל ידי כך יאזן את העילוי הפועל על הכנפיים.
בטיסה מעל מהירות הקול מרכז העילוי נע אחורה בגלל תופעות שונות.
בפועל מבחינת יציבות סטטית זה גורם למצב של מטוס יציב מדי.
כאמור במצב זה יידרש קיזוז רב בשביל לאזן את המטוס בעלרוד ולכן זה יפגע בביצועי השיוט של כלי הטיס במהירויות על־קוליות.
זה אחד הגורמים המגבילים את כלי הטיס ולכן מרביתם לא מסוגלים לשייט במהירות על־קולית לאורך זמן.
יציבות רוחבית כוללת בתוכה את היציבות יחסית להחלקות, היציבות בציר הסבסוב, והיציבות בגלגול, שכן אלה משפיעים אחד על השני.