tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך החקירה שינה את גרסתו מספר פעמים והקדים בהדרגה את שנת גיוסו.
גרסתו האחרונה שאותה כתב בספרו הייתה שגויס בשנת 1950 על ידי קומוניסט שפגש בעת ששהה בבית הבראה בקיבוץ גבעת ברנר אך טען שאינו זוכר את שמו.
התברר שבתקופת פעילותו העביר לסובייטים כמות עצומה של מידע על הפעילות במכון בתחומים הכימיים והביולוגיים.
כתוצאה מכך, מצבה של ישראל במישורים אלו היה גלוי לחלוטין בפני ברית המועצות.
קלינגברג סיפר בגרסתו האחרונה כי המפגשים הראשונים עם מפעילו התקיימו ברכב של שגרירות ברית המועצות שאסף אותו מנקודת איסוף קבועה כאשר במושב האחורי ממתין לו מפעילו "ויקטור" כאשר המידע הועבר במהלך נסיעה סתמית ברחובות יפו.
בהמשך התקיימו המפגשים בכנסייה הרוסית באבו כביר בפגישות אלה סיפק צילומי מסמכים מהמכון הביולוגי שצילם לבקשת מפעיליו בביתו.
בהדרגה העלו מפעיליו בקשות נוספות באיתור מדענים נוספים שיכולים לשמש סוכנים.
בעקבות בקשה זו הצליח קלינגברג לגייס גם את אשתו ד"ר ונדה קלינגברג שעבדה גם היא במכון הביולוגי ושני מדענים נוספים.
באחד המפגשים הסכים למסור למפעילו תרבית חידקים מזן אלים.
פעולה זו בוצעה על ידי ונדה בשבת בזמן שהפעילות במכון הביולוגי מועטה והייתה מסוכנת הן בשל סיכויי גילוי גנבת המבחנה על ידי עובדי המכון והן בשל הסיכון שבחשיפה לחיידק המסוכן.
על פעולה זו זכה לדבריו להערכה רבה ממפעיליו.
בשנת 1967 בעקבות מלחמת ששת הימים סגרה ברית המועצות את השגרירות בישראל.
זמן קצר לפני פינוי סגל השגרירות נקרא קלינגברג לפגישה דחופה שבה נפרד ממנו מפעילו והבטיח לשמור על קשר בעתיד.
לאחר כחמש וחצי שנות נתק בינואר 1973 בעודו בביקור בחו"ל במסגרת עבודתו יצרו עמו קשר גורמי הביון הסובייטים וביקשו ממנו לחזור ולעבוד עבורם.
קלינגברג הביע הסתייגות בטענות שונות אך לבסוף נעתר והמשיך לרגל עבור ברית המועצות כאשר המפגשים עם מפעיליו נערכו במהלך ביקוריו הרבים במדינות אירופה.
לדבריו בשנת 1977 הודיע למפעילו כי ברצונו לנתק את הקשר עמם ולא נעתר עוד להפצרותיהם.
על פי קלינגברג, הוא לא הסכים לקחת כסף מהסובייטים ופעילותו הייתה מונעת ממטרות אידאולוגיות: הכרת תודה לברית המועצות שהצילה אותו מידי הנאצים, ואיפשרה לו ללחום בפאשיזם, וכן רצון לשמור על האיזון בין הגושים במלחמה הקרה.
הוא סבר שלא בגד במדינת ישראל, וטען שהקפיד שלא לחשוף סודות שהיו יכולים לפגוע בישראל.
טענה נוספת שלו, שאחר כך חזר בו ממנה, הגרסה שרווחת מאז בשב"כ, הייתה שנסחט על כך שלא סיים את לימודי הרפואה שלו, שכן באמת חסרה לו שנה אחת להשלמת התואר ופחד מכך שהדבר יתגלה.
לאחר שהודה בריגול הועבר למעצר עד תום ההליכים בבית המעצר באבו כביר שם ניסה פעם נוספת לשים קץ לחייו באמצעות בליעת עשרות גלולות קומדין לדילול דם אולם נשלח בבהילות לבית חולים, שם בוצעה לו שטיפת קיבה.
בתקופת החקירות נעצרה ונחקרה גם אשתו ונדה בחשד לריגול.
ונדה הכחישה בתוקף את החשדות.
במהלך החקירות ניסתה גם היא לשים קץ לחייה, באמצעות חיתוך ורידיה בסכין.
היא הובהלה לבית חולים ואושפזה באותה המחלקה בה אושפז קלינגברג מבלי שידעו זה על זה.
קלינגברג נשפט בבית המשפט המחוזי בדלתיים סגורות בהרכב של שלושה שופטים באשמת ריגול.
לאחר כארבעה חודשים נידון לעשרים שנות מאסר.
על דבר תפיסתו ומאסרו הוטל צו איסור פרסום וזהותו הוסתרה גם ממפקד בית סוהר שקמה בו נאסר בתנאי בידוד על פי בקשתו.
בתקופת המאסר הוצג כ"אברהם גרינברג", איש אקדמיה מתחום מדעי החברה שביצע עבירות ביטחון.
סיפור כיסוי להיעלמותו של קלינגברג מסביבתו המקצועית והחברתית היה אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי באירופה.
בתחילת תקופת מאסרו ניסה לשים קץ לחייו בפעם השלישית באמצעות חלק מסכין גילוח שהצליח לפרק ולהסתיר בחדרו (סכיני הגילוח נמסרו לאסירים ונלקחו מהם בסוף השימוש במטרה למנוע התאבדויות).
הוא חתך את ורידיו בידיים ובצוואר אך נתגלה על ידי הסוהרים שהבהילו אותו לבית חולים והצילוהו.
בשנת 1985 כשנתיים לאחר שנאסר הצליח להעביר לבתו סילביה במהלך ביקורה בכלא פתק שבו ביקש ממנה לידע את מפעיליו הסובייטים שנתפס.
סילביה יצרה קשר בצרפת עם עורך דין ממזרח גרמניה שהתמחה בעסקאות חליפין לשחרור מרגלים.
בשנת 1987 סילביה זומנה לברלין לפגישה עם אנשי ביון סובייטיים שביררו פרטים על מאסרו במטרה להציע עסקה לשחרור מרגלים.
כתוצאה מהמגעים עם הסובייטים ולאחר שריצה כעשר שנות מאסר פורסמו בעיתונות פרטים ראשונים על הפרשה.
באמצעות עו"ד אמנון זכרוני, ששימש כמתווך, ישראל הביעה הסכמה לשחרור קלינגברג בתמורה לשחרור הנווט השבוי רון ארד מידי ארגון חזבאללה, אולם לאחר שנחטף עבד אל-כרים עובייד במבצע של צה"ל בלבנון בשנת 1989, זה האחרון נחשב ל"קלף מיקוח" מתאים יותר, ונזנחו המגעים לשחרור קלינגברג.
בשנת 1997 פנה ארגון אמנסטי אינטרנשיונל בבקשה לשיפור תנאי מאסרו של קלינגברג מסיבות רפואיות.
אחרי שש עשרה שנות מאסר ומאבק מתוקשר, הוא שוחרר לביתו בשנת 1998 בתנאים מגבילים, על אף התנגדותו של הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (המלמ"ב), יחיאל חורב, ובסיוע ראש השב"כ לשעבר, יעקב פרי.
מעצר הבית נעשה תוך קביעת תנאים מגבילים ופיקוח קפדני.
בין היתר קלינגברג חויב בהתקנת מצלמות בדירתו שיאפשרו מעקב של השב"כ אחר תנועותיו בזמן אמת, הוא חויב בליווי של שומר שזהותו אושרה על ידי השב"כ.
נקבע עוד כי עלויות האבטחה שנכפו עליו ימומנו על ידו.
עלויות אלה רוששו אותו בתוך חודשים אחדים, והוא נכנס לחובות שאותם כיסה באמצעות מכירת דירתו בתל אביב ובסיוע כספי של עורך דינו באותה העת אביגדור פלדמן.
לאחר שחרורו המשיך לקבל מצה"ל תשלום פנסיה כגמלאי בדרגת סגן-אלוף.
השב"כ עתר לבית המשפט פעמיים בניסיון לשלול תשלומי פנסיה אלה ואף דרש חלק מהם רטרואקטיבית, אך בית המשפט דחה את בקשת השב"כ, ותשלומי הפנסיה שולמו לו ברציפות עד לפטירתו.
בינואר 2003 הסתיימו עשרים שנות המאסר שנגזרו על קלינגברג, והוא היגר לצרפת באשרת תייר שאותה חידש מעת לעת.
שם חי בדירת חדר בשטח 35 מ"ר בפריז בקרבת בתו ונכדו.
במהלך שהותו בפריז המשיך לגלות עניין בנעשה בישראל ונהג לרכוש עיתונים בעברית.
ב-2007 יצא לאור ספרו "המרגל האחרון" בו הוא מגלה שגייס עוד שני מרגלים לעבוד למען הביון הסובייטי: מהנדס שהכיר ומדען ידוע שהיה חברו הקרוב.
קלינגברג נקב בשמו של המדען, אך ההוצאה השמיטה את שמו עקב התנגדות המשפחה.
כמו כן מגלה קלינגברג כי העביר למפעיליו צילומים של מסמכים סודיים מהמכון - וזאת בניגוד להודאתו בחקירה כי הסתמך אך ורק על זיכרונו.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות ועד למותו קלינגברג נותר קומוניסט וסוציאליסט ולא הביע חרטה מעולם על מעשיו.
הוא נפטר בפריז ב-30 בנובמבר 2015, גופתו נשרפה ואפרו נטמן בבית הקברות פר לשז בעיר.
לאחר שחרורו טען קלינגברג כי אשתו, ונדה, ריגלה גם היא למען ברית המועצות (בשב"כ אישרו זאת בדיעבד, והודו כי קלינגברג הצליח להוליך אותם שולל בעניין אשתו), וכי היו לו מסייעים נוספים שאותם הצליח שלא לחשוף במהלך חקירותיו.
קלינגברג מעולם לא הביע חרטה על מעשיו, ואולם טען כי הוא מתבייש בכך שנשבר והודה ביום הרביעי לחקירתו.
על פי העיתונאים יוסי מלמן ואיתן הבר בספרם "המרגלים":
משפחתו של קלינגברג נספתה בשואה.
אשתו, ד"ר ונדה קלינגברג, נפטרה בשנת 1990 מהתקף לב בזמן מאסרו של קלינברג.
לאחר מותה נתגלה שגם היא ריגלה עבור הסובייטיים ואף שהשתתפה בהברחת מבחנה שנמסרה למפעיליה ובה תרבית חיידקים מזן אלים מהמכון הביולוגי.
לקלינגברג בת יחידה, סילביה, שהייתה חברה בתנועת השמאל הרדיקלי "מצפן".
היא נישאה לאודי אדיב בתקופת מאסרו, אך התגרשה ממנו לאחר שלוש שנים.
בהמשך עברה לצרפת ונודעה כפעילה קומוניסטית.
היא נישאה לאלן ברוסה, פרופסור לפילוסופיה בסורבון, ובשנת 1980 נולד בנם, יאן ברוסה (Ian Brossat).
לאחר שנים אחדות, הזוג התגרש.
יאן ברוסה, נכדו היחיד של קלינגברג, שמר על קשר קבוע עם סבו החל מתקופת המאסר של קלינגברג, בה עוד היה ילד, ועד למותו.
יאן ברוסה פעיל במפלגה הקומוניסטית של צרפת ומכהן מטעמה כסגנו של ראש עיריית פריז וכחבר מועצה בעיריית פריז.
מרקוס קלינגברג, המרגל האחרון, נכתב יחד עם מיכאל ספרד, תל אביב, הוצאת מעריב הד ארצי, 2007
מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס (95 לפנה"ס - 46 לפנה"ס), הידוע יותר בשם קאטו הצעיר (כדי להבדילו מאבי סבו, מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס) הוא פוליטיקאי רומי מתקופת הרפובליקה המאוחרת.
הוא זכור בהיסטוריה בעיקר כיריבו הפוליטי של יוליוס קיסר וכן בזכות היותו עקשן ובלתי-ניתן להשחתה (incorruptibilis).
קאטו הצעיר נולד בשנת 95 לפנה"ס למרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס האב ולליוויה דרוסה.
בגיל צעיר מאוד הוא התייתם מהוריו והועבר לבית אחי אמו, מרקוס ליוויוס דרוסוס, אשר קיבל אפוטרופסות גם על שאר בניה של אחותו.
דרוזוס נרצח כאשר קאטו היה בן ארבע שנים בלבד.
כבר בשנים המוקדמות החלה לבלוט אחת מתכונותיו העיקריות של קאטו, והיא עקשנותו.
מאוחר יותר הוא החל להיפגש עם סולה, שהיה חבר קרוב של המשפחה, ולדון עמו בנושאים שונים.
כאשר הוא קיבל את ירושתו, יצא קאטו ללמוד פילוסופיה ומדע המדינה.
הוא הפך חסיד של הפילוסופיה הסטואית והחל לנהוג לפי כלליה, ובראש ובראשונה באורח חיים צנוע, כמו של אבי-סבו קאטו הזקן.
הוא מיעט באכילה ובשתייה וחישל את גופו לעמוד בפני קור וגשם.
באותה תקופה גם נשא את אשתו הראשונה, אטיליה.
בשנת 67 לפנה"ס נשלח קאטו, שהיה טריבון צבאי, למקדוניה.
עם פקודיו נהג ביד קשה ובמשמעת ברזל, אך גם היה הוגן וחי באותם תנאים כמוהם, ולכן היה אהוב על חייליו.
בשנת 65 לפנה"ס חזר קאטו לרומא משליחותו המקדונית דרך אזור המזרח התיכון.
עם שובו נבחר לכהונת קוואיסטור ולמד בדקדקנות את החוקים הנוגעים למשרה, ובמיוחד את דיני המיסים.
עם היכנסו לתפקיד תבע לדין את קודמיו באשמת שימוש לא נאות בכספים ומרמה.
בנוסף לכך היה קאטו חבר בסנאט, ובתפקידו זה לא נעדר מאף ישיבה וגינה בפומבי את אלה אשר נעדרו בקביעות.
מיומו הראשון בסנאט הצטרף לסיעת האופטימטים השמרנית.
בשנת 63 לפנה"ס נבחר קאטו למשרת טריבון הפלבס ובתפקידו זה עשה רבות, יחד עם מרקוס טוליוס קיקרו, שהיה אז אחד הקונסולים, לגילוי ודיכוי קשר קאטילינה, שנקשר באותה השנה.
אציל רומי, לוקיוס סרגיוס קאטילינה שמו, תכנן לבצע הפיכה ולהנהיג ברומא שלטון דיקטטורי.
קיקרו וקאטו הנהיגו את חקירת הקשר ודרשו לדון את כל המעורבים למיתה, בניגוד לדעתו של יוליוס קיסר, אשר טען דווקא לעונש של גלות.
הקולות בסנאט התחלקו לפי מאפיין סיעתי: רוב האופטימטים הצביעו בעד עונש מוות, ורוב הפופולרים הצביעו בעד גלות.
מאותו יום החלה יריבותם של קאטו וקיסר, אשר רק התחזקה כאשר הסתבר שקיסר ניהל רומן עם אשתו של קאטו, אטיליה.
קאטו מיהר להתגרש ממנה בשנת 63 לפנה"ס ונשא לאישה את מרקיה פיליפה, בתו של לוקיוס מארקיוס פיליפוס, אופטימאט נודע.
אחרי השערורייה סביב קיסר ואשתו, הפנה קאטו את כל מרצו לסיכול תוכניותיהם של הפופולרים: היה בין המתנגדים הבולטים של גנאיוס פומפיוס מאגנוס שחזר בשנת 62 לפנה"ס עטור ניצחון מניצחונותיו במלחמת מיתרידטס השלישית והדברת שודדי הים הקיליקיים.
פומפיוס ביקש לבצע שתי משימות.
פומפיוס הצליח להעביר חוק שהעניק קרקע עבור חייליו הספרדים, אך הסנאט לא סיפק את המשאבים הדרושים והחוק נותר אות מתה.
קאטו היה מראשי המתנגדים למהלך זה ונקט כל תחבולה פוליטית שהייתה ברשותו, כולל פיליבסטר.
גם יריבותו עם קיסר התלהטה בשנת 60 לפנה"ס: קיסר סיים את כהונתו כמושל עם אימפריום פרו-פראיטורי בהיספניה בייטיקה והמתין לטריומף שהגיע לו.
הענקת טריומפים לפראיטורים הייתה אירוע נדיר מאוד ברפובליקה הרומית וקיסר חיכה בחדווה לפרס חשוב זה, שהיה צפוי להעניק תוספת יוקרה משמעותית לקריירה שלו.
כדי לזכות בטריומף היה קיסר צריך להמתין מחוץ לפומריום (הגבול שמחוצה לו יכול היה המצביא להישאר עם חייליו) עם צבאו, אך מאידך גיסא היה חייב להיכנס לרומא כדי להכריז על מועמדותו על כהונת הקונסול.
קאטו נקט פעם נוספת בטקטיקת הפיליבסטר ומנע כל דיון לגבי הטריומף של קיסר וכך נאלץ קיסר לבחור בין הטריומף למועמדות לכהונת הקונסול.
במהלך שנת 59 לפנה"ס ולאחריה המשיך קאטו להתנגד לקיסר וחבריו לטריאומווירט הראשון, פומפיוס וקראסוס.
כך, למשל, הוא הכריח את קיסר ופומפיוס לבחור בין קבלת טריומף לבין התמודדות על משרת הקונסול, על ידי כך שהתנגד בתוקף לדחיית בחירות הקונסולים.
כאשר קיסר היה קונסול בשנת 60 לפנה"ס, התנגד קאטו בתוקף לכל הצעותיו, עד כדי כך שקיסר הורה לאסור אותו.
ברם, אפילו זה לא מנע ממנו להתנגד לקיסר בחריפות ולנסות ולמנוע את מינויו למושל איליריה וגאליה קיסאלפינה.
בשנת 58 לפנה"ס העביר פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, חוק ברומא ההופך את קפריסין לפרובינקיה רומית.
לפני כן נשלטה קפריסין על ידי מצרים התלמיית באמצעות המלך תלמי שהיה אחיו של תלמי השנים עשר.
חברי הטריאומווירט החליטו בשלב כלשהו, שעל מנת שקאטו לא יסכל את תוכניותיהם, יש לסלקו מרומא.
קאטו אמנם הבין שמתכוונים לסלק אותו מהבמה המרכזית, אך ההצעה הייתה טובה מדי בשביל לסרב.
לאחר הגיעו הציע קאטו למלך קפריסין בתמורה לממלכתו את תפקיד הכהן הגדול במקדש אפרודיטה בפאפוס.
בקפריסין הראה קאטו את אופיו הסטואי.
אף על פי שהפרובינקיה הייתה עשירה ואפשרה אפשרויות רבות להתעשרות על חשבון התושבים, קאטו - בניגוד לפרקטיקה המקובלת אז - לא לקח לעצמו פרוטה וניהל ספרי חשבונות קפדניים ביותר.
מעבר לזאת, כמושל הוא חשב על כל בעיה אפשרית מראש וניסה להתכונן מולה.
ברם, באופן אירוני הוא לא הצליח למנוע את אובדנם של ספרי החשבונות שלו: אחד מהם נשרף, והשני, שנשלח לרומא, נטרף עם הספינה.
רק שמו הטוב של קאטו מנע את האשמתו בשחיתות.
הידוק קשריו עם פומפיוס ומלחמת האזרחים
לאחר שובו לרומא, נבחר קאטו פעם נוספת לתפקיד פראיטור בשנת 54 לפנה"ס.
בשנה שלאחר-מכן הטריאומוויראט התפרק לאחר תבוסתו ומותו של קראסוס בקרב חרן בניסיון הפלישה לפרתיה.
קאטו וסיעתו ניסו בתקופה זו להחזיר את קיסר מגאליה לרומא ולנתקו מצבאותיו; בו-בזמן איחד קאטו כוחות עם פומפיוס.
קיסר נכנס עם צבאו לאיטליה עצמה והאופטימטים בראשות פומפיוס וקאטו נמלטו ליוון.
לאחר שהובסו על ידי קיסר בקרב פארסאלוס בשנה שלאחר מכן ולאחר שפומפיוס נרצח במצרים, סירב קאטו להודות בהפסד ונמלט לפרובינקיה אפריקה, שם ניהל את מאבקו בקיסר מהעיר המבוצרת אוטיקה - ועל כן כונה קאטו אוטיקנסיס.
בשנת 46 לפנה"ס הביס קיסר את צבאו של קאטו בקרב תאפסוס, וקאטו, אשר לא רצה לסבול את מרותו של קיסר, התאבד.
מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס (Marcus Porcius Cato Censorius; 234 לפנה"ס – 149 לפנה"ס), הידוע גם כקאטו הזקן (להבדילו מנינו, קאטו 'הצעיר'), היה מדינאי וסופר רומאי שפעל בתקופת הרפובליקה הרומית.
ראשון כותבי הסיפורת וההיסטוריה בלטינית, שמרן אנטי הלני.
מפורסם בעקבות אמירתו החוזרת בסוף כל נאום: "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו".
קאטו נולד בעיר טוסקולום למשפחה אמידה של מגדלי חזירים (ומעיסוק זה נובע הנומן של המשפחה).
משפחתו השתייכה לאצולה המקומית של טוסקולום אשר לא הרבה לפניו חלה עלייה בכוחה הכלכלי.
גם סבו ואביו של קאטו שירתו בהצטיינות בצבא הרומאי.
המלחמה הפונית השנייה שפרצה בשנת 218 לפנה"ס הייתה הרסנית מבחינת רומא; האבדות הכבדות בשדה הקרב והצורך בחיילים פתחו מסלול קידום לאנשים חדשים כגון קאטו.
קאטו התגייס לצבא והחל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 216 לפנה"ס, תחילה הוא שירת כטריבון צבאי בצבאו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס בזמן המערכה בסיציליה והשתתף במצור על סירקוסאי, הוא שירת בצבאו של קווינטוס פאביוס מאקסימוס בעת כיבושה של טרנטום (כיום טאראנטו שבאיטליה) בשנת 209 לפנה"ס.
קאטו השתתף בקרב מטאורוס תחת פיקודו של גאיוס קלאודיוס נירון וזכה לשבחים רבים על הצטיינותו במהלך הקרב, קרב זה הוא בעל חשיבות מרובה שכן הוא חסם את הדרך בפני התגבורת הקרתגנית בראשותו של עזרובעל ברקא וכך מנע את הסיכוי מחניבעל לקחת לידיו את היוזמה במלחמה באיטליה.
קאטו התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 204 לפנה"ס שבה התחיל במסלול המשרות כאשר נבחר לכהן כקוואיסטור.
מי שסייע לו בכניסה לחיים הציבוריים היה לוקיוס ואלריוס פלאקוס שהיה איש אצולה פטריקי ובן למשפחה קונסולרית.
את שירותו כקוואיסטור קאטו עשה בזמן המלחמה באפריקה תחת פיקודו של פובליוס קורנליוס סקיפיו, זאת הייתה התנגשותו הראשונה עם סקיפיו שעתיד להיות יריבו המרכזי, קאטו סלד מדרך התנהגותו הבזבזנית והנהנתנית וסבר שדבר זה מזיק למשמעת הצבא ולמהלך התקין של התנהלות המלחמה.
עם סוף כהונתו של קאטו כקוואיסטור הוא חזר לרומא, איתו בא מסיציליה גם המשורר קווינטוס אניוס, אניוס נעזר בקאטו בשנותיו הראשונות ברומא והוא הפך לפטרונו, דבר זה הוא בעל משמעות גדולה שכן במהלך חייו ברומא אניוס היה מראשוני הכותבים של שירה רומאית ונחשב לאבי הסוגה הזאת בספרות הרומאית.
בשנת 199 לפנה"ס נבחר קאטו למשרת האיידיל הפלבאי.
הוא ערך משחקים מפוארים יחד עם עמיתו גאיוס הלוויוס.
האהדה לה זכה במהלך כהונתו כאיידיל שימשה לו כקרש קפיצה למשרת הפראיטור, שאליה נבחר בשנת 198 לפנה"ס.
כפראיטור, הפרובינקיה שהוקצתה לקאטו הייתה סיקיליה, ובמהלך כהונתו הוא ריסן את פעילותם של מלווים בריבית, ריסן את בזבוז כספי הציבור על ידי המינהל המקומי באי, שלח אספקה לצבא הרומאי שנלחם ביוון כנגד מוקדון במלחמה המקדונית השנייה ובאופן כללי התייחס לתושבי הפרובינקיה בהגינות ובכבוד.
בשנת 195 לפנה"ס נבחר קאטו למשרת הקונסול יחד עם הפטרון הוותיק שלו פלאקוס.
בכך הוא הפך ל"איש חדש", הראשון במשפחתו במשרה הרמה.
הוא היה פעיל בניסיון לדחות את הצעתם של שני טריבונים פלבאים לבטל חוק מימי המלחמה הפונית השנייה, המגביל את חפצי המותרות שנשים יכולות לרכוש ולהחזיק בהם.
ניסיונו נכשל בסופו של דבר, אולם זאת הייתה הפעם הראשונה שבה ניסה קאטו לרסן את חברת השפע שנוצרה ברומא, מתוך אמונה שהיא תביא להתנוונות המדינה הרומאית.
מרידה של שבטים מקומיים בהיספניה סיכנה את האחיזה הרומאית באזור וכך נבחר קאטו לצאת להיספניה בראש צבא של שני לגיונות, 15,000 חילות עזר, 800 פרשים וצי של 25 ספינות.
קאטו נחת בהיספניה קיטריור בעיר אמפוריה (כיום אמפוריאס שבספרד) והקים את בסיסו הראשי ליד העיר, הוא החל לאמן את חייליו ולבצע מספר פשיטות קטנות כנגד האויב כהכנה להתמודדות הגדולה בשדה הקרב.
כאשר הוא הרגיש שכוחותיו מוכנים לקרב הוא יצא בשעת הלילה וחנה סמוך למחנהו הראשי של האויב.
בקרב שהתרחש קאטו זכה לניצחון מכריע וכבש את מחנה האויב.
קאטו ניצל את ניצחונו עד תום, הכניע את כל השבטים בפרובינקיה והשקיט את המרד.
כדי לפייסם ולהוכיח את הכדאיות שבכניעה מהירה, הוא נהג באויביו לשעבר ברחמים וחנן רבים מהם.
תחילה קאטו ניסה להגיע להסכמה עם הקלטברים כדי שינטשו את בריתם עם המורדים לאחר שצעד זה נכשל הוא יצא לקרב עם המורדים הביסם וביסס מחדש את שליטתה של רומא בפרובינקיה.
קאטו חזר עטור ניצחון לרומא, הסנאט העניק לו טריומף שהוא חגג בראוותנות.
אף על פי שניצחונותיו בהיספניה לא השקיטו את האזור, והמלחמה כנגד השבטים המקומיים עתידה הייתה להימשך עוד שנים רבות, הם הצליחו לגבש את אחיזתה של רומא באזור, דבר שלא התערער גם בעקבות המרידות העתידיות.
אחרי חזרתו לרומא שירת קאטו בשנת 194 לפנה"ס כלגאטוס תחת פיקודו של הקונסול טיבריוס סמפרוניוס לונגוס במהלך המלחמה כנגד שבט הבואיים שישב בגאליה קיסאלפינה.
בשנת 193 לפנה"ס עם תום המלחמה קאטו חזר לרומא.
כאשר אנטיוכוס השלישי, מלך הממלכה הסלאוקית, פלש לשטח יוון בשנת 192 לפנה"ס, הוא החל מאיים על בעלות בריתה והאינטרסים של רומא באזור, ושנה לאחר מכן שוגר צבא רומאי בראשות הקונסול מניוס אקיליוס גלבריאו ליוון כדי להילחם באנטיוכוס.
קאטו הצטרף למשלחת הצבאית כטריבון צבאי, ובתחילה ביקר בכמה מערי הליגה האכאית ובאתונה כדי להבטיח את נאמנותם לרומא.
קאטו חזר והצטרף אל צבאו של גלבריאו לפני הקרב כנגד אנטיוכוס.
כאשר הצבא הרומאי עשה את דרכו דרומה דרך תסליה, אנטיוכוס הבין שהוא בעמדם נחיתות כנגד הכוחות הרומאים העדיפים, ולכן בחר לבצר את צבאו בתרמופילאי שהיה מעבר נוח להגנה.
במהלך הקרב קאטו יצא בראשות כוח קטן של 2,000 חיילים במטרה לאגף את אנטיוכוס דרך הערים שבקרבת המעבר.
הוא הצליח להביס את בעלי בריתו של אנטיוכוס האטולים ולהניס אותם מעמדתם וכך חשף את צבאו של אנטיוכוס לאיגוף.
רוב המקורות העתיקים מייחסים את הניצחון הרומאי בקרב לפעולותיו של קאטו, אולם ייתכן שהם מושפעים מתיאור הקרב שנכתב על ידי קאטו, שבו הוא מייחס את הניצחון לפעולותיו שלו.
קאטו חזר לרומא בשנת 190 לפנה"ס ובמהלך השנים הבאות הוא עתיד להיות מעורב בכמה עימותים פוליטיים כנגד אישים בולטים.
הוא התמודד ביחד עם פלאקוס על משרת הקנסור של שנת 189 לפנה"ס, אולם נכשל בניסיונו להיבחר אליה.
באותה שנה הוא שימש כלגאטוס של הקונסול מרקוס פולביוס נוביליאור במהלך מלחמתו כנגד האטולים, אולם הוא לא שבע נחת מדרך ניהול המלחמה של נוביליאור והיה נוהג לבקר אותה.
בין האישים שקאטו תקף היו גלבראיו, שנטען שהוא לא דיווח כראוי על השלל שלכד במלחמה כנגד אנטיוכוס.
בנוסף, הוא האשים את קווינטוס מינוקיוס תרמוס בכך שמסר דיווח מפוברק על הצלחותיו במלחמה, ואף עמד מאחורי האשמה בלקיחת זהב שהיה רכוש המדינה, שהועלתה על ידי שני טריבונים פלבאים כנגד לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס ואחיו סקיפיו אפריקנוס.
קאטו התמודד שוב למשרת הקנסור יחד עם פלאקוס בשנת 184 לפנה"ס, מועמדותו עוררה התנגדות עזה בקרב חלקים מהאצולה, מכיוון שהוא היה צפוי לנצל את סמכויותיו עד תום, ובניגוד לקנסורים של השנים הקודמות לא לנהוג בהקלה.
למרות כל ההתנגדויות קאטו נבחר בשנת 184 לפנה"ס למשרת הקנסור, שהייתה היוקרתית ביותר מבין כל המגיסטראטורות הרומאיות וכהונה בה נחשב להישג יוצא דופן במיוחד לאיש חדש כמו קאטו.
קאטו שוב כיהן במשותף עם פלאקוס, ובתוקף תפקיד זה רכש את יוקרתו הרבה ביותר.
הכהונה שלו התנהלה בהרמוניה מוחלטת עם עמיתו פלאקוס שאותו מינה לפרינקפס סנאטוס, והוא גם נטה להיות הקנסור הפעיל יותר משניהם.
קאטו נלחם בתקיפות על שמירת הסדר החברתי ומסורת האבות ברומא, וכנגד חדירת התרבות היוונית.
למרות שהעריך אספקטים מסוימים של התרבות היוונית, הוא תפס את העיסוק האינטנסיבי בה כמשחית, שכן עיסוק יתר בפילוסופיה וספרות יוונית יגרום להזנחת חובותיו הציבוריות והצבאיות של הרומאי הממוצע ולפגיעה במנהגי האבות הרומאיים.
בנוסף לכך, הייתה לקאטו דעה שלילית ביותר על היוונים של תקופתו, אותם הוא ראה כמושחתים, בוגדניים ולא אמינים.
הוא אף קישר בין תרבות המותרות שפשטה ברומא לתרבות היוונית, מכיוון שמקור רוב המותרות היה מיוון.
בתוקף תפקידו כקנסור הוא הטיל מיסים כבדים על מותרות על ידי הערכה בלתי פרופורציונלית של שוויים, ובכך הוא קיווה לרסן את היקפם של המותרות ברומא.
פעילות זאת נבעה מתוך השקפת עולם שרואה בדברי מותרות דבר שמשחית את דרך החיים הרומאית, וכתוצאה מכך פוגע בתפקודה של המדינה הרומאית.
בזמן עריכת הקנסוס קאטו סילק סנאטורים שלא עמדו בדרישותיו המוסריות מחברותם בסנאט ופסל פרשים שנראו לו כבלתי כשירים לשירות צבאי או שרמת התנהגותם המוסרית לא הייתה משביעת רצון.
בניגוד לרוב הקנסורים שסילקו אנשים בעל מעמד זוטר, קאטו נהג בחומרה ולא נרתע מסילוקו של הקונסולאר לוקיוס קווינקיטוס פלמיניוס מהסנאט או מסילוקו של לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס משורות הפרשים.
הוא גם נהג להוריד אזרחים שלא טיפלו כיאות בחלקותיהם למעמד אירארי.
קאטו היה פעיל בתביעה לדין של פקידים מושחתים של הרפובליקה.
כמו כן ביצע קאטו מספר עבודות בנייה חשובות ברומא, כולל ריצוף קווי אמות המים בניסיון למנוע התחברות פיראטית של אנשים פרטיים לאספקת המים, שיפוץ רשת הביוב והרחבתה כך שתוכל לשרת רבעים נוספים ברומא, והקמת הבסיליקה פורקיה.
הוא הורה על הריסת כל המבנים הפרטיים שנבנו על אדמות ציבוריות.
כהונתו של קאטו כקנסור זכורה כמחמירה ביותר והוא לא חשש להתעמת עם בכירי הסנאט ואף לסלק מספר סנאטורים בכירים שכיהנו בעבר כקונסולים.
לאחר תום כהונתו כקנסור, קאטו לא כיהן עוד בשום מגיסטראט, אולם למרות זאת הוא נשאר אחד מן הסנאטורים המכובדים ביותר והיה בעל השפעה גדולה על מדיניות הסנאט.
האויבים שהוא קנה לעצמו במהלך כהונתו כקנסור המשיכו ללוות אותו.
עד מותו הוא נתבע לדין ארבעים וארבע פעמים ויצא זכאי בכל פעם, אולם עובדה זאת מלמדת על האיבה הגדולה שעורר בקרב מתנגדיו.
אויביו ניסו לטעון, ללא הצלחה יתרה, שכהונתו כקנסור הייתה פגומה.
מנגד, קאטו המשיך את מדיניותו בעת כהונתו כקנסור ולא חשש לתבוע לדין בעצמו את יריביו.
ביחסי החוץ קאטו התנגד לסיפוח מוקדון לאחר הניצחון הרומאי במלחמה המוקדונית השלישית מתוך מחשבה שהצבא הרומאי לא יוכל להגן על הפרובינקיה.
הוא דיבר בשם אנשי רודוס כנגד הקולות בסנאט שקראו להכריז מלחמה נגדם, בשל העובדה שבמהלך המלחמה המקדונית הם לא היו איתנים בתמיכתם ברומא ואפילו נטו לסייע לפרסאוס, מלך מוקדון.
התנגדותו נבעה מן העובדה שמלחמה כזאת לא תהיה צודקת וככזאת תפגע בתדמיתה של רומא.
בסכסוך בין פרוסיאס השני מלך ביתיניה ואטלוס השני מלך פרגמון הוא תמך בנאום בסנאט במלך פרגמון.
לאחר שהוטל קנס כבד על העיר אתונה בשנת 155 לפנה"ס, נשלחה משלחת של פילוסופים מן העיר אתונה לרומא במטרה להופיע בפני הסנאט ולשדלו לבטל את הקנס.
הדיון בעניינם התעכב ובינתיים הפילוסופים עסקו במתן הרצאות לציבור הרומאי, שקיבל אותם באופן כללי בהתלהבות.
נאמן לאמונותיו שספיגת תרבות יוונית במידות גדולות מדי תשחית את הרומאים, הפציר קאטו בסנאט להגיע להחלטה כדי שהפילוסופים יוכלו לעזוב את העיר וכך רומא תשתחרר מהשפעתם השלילית.
במהלך ביקורו בקרתגו בשנת 153 לפנה"ס כחלק ממשלחת מטעם הסנאט שמטרתה הייתה ליישב סכסוך גבולות בין קרתגו למסיניסה מלך נומידיה, חזה קאטו למרבה הפתעתו בהתאוששותה הכלכלית של קרתגו ותחילת החזרת הביטחון העצמי שלה כמעצמה, בד בבד עם התחזקות הסיעה האנטי-רומאית בסנאט הקרתגני.
בעקבות כל אלו קאטו השתכנע שרומא לא תוכל להיות בטוחה כל עוד קרתגו ממשיכה להתקיים והוא נהפך לתומך נלהב ביציאה למלחמה חדשה בעיר הפיניקית.
קאטו התפרסם בכך שנהג לסיים כל נאום בסנאט במילים הבאות: "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו" (Ceterum censeo Carthaginem esse delendam).
בשנת 149 לפנה"ס, במידה רבה הודות למאמציו של קאטו, יצאה רומא למלחמה הפונית השלישית בקרתגו, שבסופה הושמדה העיר.
קאטו לא זכה לחזות בניצחון הרומאי באותה שנה והוא הלך לעולמו מספר חודשים לאחר תחילת המלחמה.
מלבד הקריירה המדינית שלו היה קאטו בין הסופרים הפוריים בתקופתו.
הוא הסופר הרומאי הראשון שכתב ספרי סיפורת והיסטוריה בלטינית וככזה היה בעצם מייסד הסוגה הזאת בספרות הרומאית.
רוב ספריו כתובים בטון ובצורה דידקטית, ככל הנראה מתוך מחשבה להציג אלטרנטיבה לספרות היוונית שאותה ראה כסכנה לרומאים וגם מתוך מניע פטריוטי ושאיפה ליצור ספרות לאומית רומאית שתוכל להשתוות לזאת היוונית.
ספרו "על החקלאות" (De Agricultura) הוא יצירתו היחידה ששרדה עד ימינו בשלמות.
זוהי היצירה הקדומה ביותר בלטינית שהשתמרה עד ימינו, וככזאת היא בעלת חשיבות לחקר השפה הלטינית, החברה והדת הרומאית.
הספר עוסק בעבודת החקלאות תוך התמקדות בגידול גפנים ועצי זית, למרות שפעמים אחדות הוא סוטה מנושאו המרכזי ומתעסק בנושאים אחרים.
הספר מחולק ל-162 פרקים שכל אחד מהם עוסק בנושא אחר עם דגש על יישום פרקטי יותר מאשר יישום תאורטי.
ספר ההיסטוריה שכתב, "דברי בראשית" (Origines), הוא ספר ההיסטוריה הראשון שנכתב בשפה הלטינית.
הספר השלם אבד אולם השתמרו ממנו חלקים.
החיבור מורכב משבעה ספרים המספרים את תולדות רומא מהמסורות הקדומות של איניאס ותקופת המלוכה ועד זמנו הנוכחי של קאטו כאשר החיבור מסתיים בשנת 149 לפנה"ס שהיא שנת מותו.
כמו כן החיבור עוסק בהרחבה במקורם של העמים האיטלקים, והמקור העיקרי לספר זה הוא חיבורו של קווינטוס פאביוס פיקטור שכתב את ההיסטוריה של רומא בשפה היוונית.
בנוסף לספרים אלו קאטו כתב עוד מספר ספרים שאבדו או שנשתמרו מהם חלקים מעטים וקטנים.
הספר "לבני" (Ad Filium) הוא ספר שנכתב על ידי קאטו ויועד לבנו הבכור.
הספר נועד לסייע בחינוך בנו וכלל מספר ערכים על מגוון נושאים עם דגש על נושאים שבנו יכול לעשות בהם שימוש פרקטי.
מכתב מקאטו אל בנו הבכור שנכתב אחרי השתתפות הבן בקרב פידנה בשנת 168 לפנה"ס, ככל הנראה המכתב פורסם בתקופה מאוחרת יותר (לא ידוע האם על ידי קאטו או אחרי מותו) והיה ידוע עדיין בתקופתו של קיקרו.
"על הצבא" (De re Militari) הוא ספר העוסק בצבא הרומאי עם דגש על הצד המעשי ובמיוחד על הטקטיקה הצבאית שלו.
הספר השפיע על כותביו מאוחרים שעסקו בצבא הרומאי והיה ידוע בימי וגטיוס שמזכיר אותו כאחד המקורות לחיבורו על הצבא.
הוא חיבר ספר העוסק במשפט רומאי אזרחי אולם ספר זה התיישן במהירות ולא נודעה לו השפעה בדורות הבאים.
"הנוסחה למוסריות" (Carmen de Morbius) הוא ספר העוסק בענייני מוסר מראייה פרקטית רומאית ולא תאורטית או פילוסופית.
ספר שאוסף מספר אמרות שנונות, קיקרו מצטט מן הספר בהרחבה באחד מכתביו.
קאטו, שהיה איש חדש, הצליח בקריירה הפוליטית שלו מעבר למצופה.
לא רק שהוא הצליח להיכנס לסנאט ולכהן כקונסול, הוא אף הצליח לשמש בקנסורה, המגיסטראטה היוקרתית ביותר ברפובליקה, שמעטים זכו לכהן בה, וגם לאחר כהונה זאת הוא המשיך להיות אחד מהסנאטורים המשפיעים ביותר במשך עשרות שנים.
קאטו קנה לעצמו מוניטין של אדם הגון, ישר וצנוע, שמשמר את הצניעות הרומאית של ימי קדם, נוהג לשתות מאותו יין כמו עבדיו, לא לוקח את שלל המלחמה אלא מחלקו לחייליו הפשוטים, ומתפקד כמגנה של הרפובליקה מפני שחיתות המידות וכמשמרם של מנהגי אבות.
כבר בעת העתיקה היה מזוהה קאטו כמי שדחף להשמדתה של קרתגו ובעידן המודרני הוא זכור בעיקר בשל כך.
יש המצדיקים את פועלו הזה בטענה שקרתגו הייתה במסלול עליה, ואם לא היה נעשה כל דבר נגדה היא הייתה פותחת במלחמה חדשה כנגד רומא, אולם יש הסבורים, כגון תאודור מומזן שקרתגו בעצם הייתה במסלול השתלבות במערך הרומאי של מדינות לווין והשמדתה מעידה על צרות אופקיו של קאטו.
מלבד הקריירה המדינית שלו קאטו הרים תרומה נכבדת לתרבות הרומאית, כראשוני הסופרים והרטוריקנים שכתבו ודיברו בלטינית ולמרות שנעדר את הרהיטות של הדורות הבאים הוא פרץ את הדרך לממשיכיו כדוגמת קיקרו.
קאטו נשא לאשה את ליקיניה בשנת 194 לפנה"ס לערך.
היו אלו נשואים פוליטיים לאשה ממשפחה סנאטורית מבוססת ודבר זה תרם לחדירתו של קאטו למעמד הנוביליטאס.
בנו נולד בשנת 192/191 לפנה"ס, הוא שירת בהצטיינות תחת פיקודו של לוקיוס אמיליוס פאולוס ובשנת 161 לפנה"ס לערך נשא את בתו.
הוא נבחר לכהונה כפראיטור בשנת 152 אולם נפטר זמן קצר לפני כניסתו למשרה.
קאטו התחתן בשנית בסביבות שנת 155 לפנה"ס עם סלוניה שהייתה בתו של אחד ממזכיריו לשעבר, שככל הנראה היה עבדו המשוחרר, והיא ילדה לקאטו בן.
צאצאיו של קאטו כיהנו משך מאות בשנים במספר רב של מגיסטראטות, כולל מספר כהונות כקונסולים.
צאצאו המפורסם ביותר היה מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס, הידוע כ"קאטו הצעיר", שהיה מגינה של הרפובליקה יריבו המושבע של יוליוס קיסר.
צאצאו האחרון שכיהן כמגיסטראט היה מרקוס פורקיוס קאטו ששימש כקונסול מחליף בסוף שנת 36. ילדיו היגרו לאתונה ובנו אומץ על ידי אחד מנכבדי העיר.
מרקוס קלאודיוס מרקלוס (לטינית: Marcus Claudius Marcellus; 268 – 208 לפנה"ס לערך) היה מצביא רומאי שהשתתף במלחמה הפונית השנייה והתפרסם ככובש סירקוסאי.
נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-222 לפנה"ס, ויחד עם עמיתו גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס לחם בגאלים האינסוברים.
בקרב קלאסטידיום (Clastidium), בו הכו השניים את הגאלים מכה ניצחת, נחל קלאודיוס את הכבוד הגבוה ביותר בו יכול לזכות מצביא רומי; הוא שב כמנצח ובידיו ה"ספוליה אופימה" (spolia opima), שלל כלי הנשק של מצביא האויבים, לאחר שהכריע והרג במו ידיו את וירידומארוס (Viridomarus) מלך הגאיסטים.
פלוטרכוס מספר, כי לאחר שניצח את יריבו, "תפס בידיו את כלי-נשקו של החלל, תלה עיניו לשמיים ואמר: הו יופיטר פיריטריוס...
אתה עדי שאני גברתי על האיש הזה והרגתיו במו ידי, ואני הוא המושל והמצביא הרומאי השלישי שהרג מושל ומלך...".
ב-216 לפנה"ס, בעקבות תבוסת הרומאים בקרב קאנאי, קיבל את הפיקוד על שרידי הצבא החונה בקאסילינום, ואף שלא היה בכוחו למנוע מקפואה לעבור לצדו של חניבעל, הציל את נולה ואת דרום קמפניה.
ב-214 לפנה"ס נבחר שוב לקונסול ונשלח אל הזירה הסיקיליאנית כדי למנוע את השתלטות סירקוסאי על האי כולו, לאחר שעברה לצדם של הקרתגים.
הוא כבש בסערה את לאונטיני והטיל מצור על סירקוסאי, אך כל התקפותיו סוכלו על ידי ארכימדס ומכונותיו.
לאחר שתי שנות מצור הצליח לחדור לעיר בהדרגה ולהשתלט עליה, חרף תגבורות גדולות שהחישו הקרתגים להצלתה.
פלוטרכוס מספר, כי מרקלוס ניצל נקודות תורפה בהגנת חומות העיר וביצוריה, עליהן למד במהלך המשא ומתן להסגרתה, וכך עלה בידו לפרוץ לתוכה.
הוא רצה לחוס על חיי הסירקוסאים, אך לא יכול היה למנוע את משיסת העיר בידי חייליו, אשר אחד מהם הרג את ארכימדס.
על פי מקור אחר חס מרקלוס על חיי התושבים, אך לקח שלל את כל אוצרותיה והעבירם לרומא.
מרקלוס מונה לקונסול פעם נוספת בשנת 210 לפנה"ס.
הוא כבש את סלאפיה באפוליה, שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה.
שנה אחר כך, בהיותו פרוקונסול, התנגש בחניבעל בקרב קנוסיום ליד ונוסיה בחבל בזיליקטה.
לאחר לחימה נואשת וללא הכרעה נסוג לעיר הסמוכה ונוסיה שבחבל בזיליקטה.
הוא הואשם במצביאות כושלת, ונאלץ לעזוב את חייליו ולשוב לרומא כדי לגונן על שמו הטוב.
הוא נהרג במהלך הקונסולאט האחרון שלו, ב-208 לפנה"ס, בהתקפת פתע על צבאו ליד ונוסיה.
טיטוס ליוויוס מפריז בהערכת הישגיו, אך השם שהעניק לו – "חרבה של רומא" – נשתמר עד לימינו.
מרקוס פוריוס קאמילוס (לטינית: Marcus Furius Camillus; סביבות 446 לפנה"ס - 365 לפנה"ס) מצביא רומאי מהולל והאדם שנחשב במסורת הרומית כ"מייסדה השני של רומא" וכ"רומולוס השני".
המקורות העיקריים על חייו ופועלו של קאמילוס הם טיטוס ליוויוס ופלוטרכוס.
אף על פי שרבים מהפרטים המתוארים עליו נחשבים בעיני המחקר המודרני כאגדיים, הדעה הרווחת היא שהוא היה דמות היסטורית אמיתית ושהתיאור של מעשיו נכון באופן כללי.
קאמילוס נולד למשפחה פטריקית מיוחסת.
הוא היה בין הבולטים שבמנהיגי הרפובליקה הרומית במאות החמישית והרביעית לפנה"ס ובין השאר כיהן כטריבון קונסולרי שש פעמים, כדיקטטור חמש פעמים וזכה בעריכתם של שישה מצעדי ניצחון לכבודו.
בשנותיה האחרונות של המלחמה בוויי פיקד קאמילוס על הצבא הרומי וניצח על כיבוש וחורבן העיר בידי הרומים בשנת 396 לפנה"ס.
לאחר שריפת רומא בידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס מונה קאמילוס לדיקטטור פעם נוספת.
כאשר הועלתה הצעה לנטוש את רומא השרופה ולהתיישב מחדש בויי, הוביל קאמילוס את ההתנגדות למהלך זה ואת בנייתה מחדש של רומא.
לפי המסורת הרומית קאמילוס אף יצא אחרי הגאלים הנסוגים מרומא, והחזיר את הזהב שניתן להם כשוחד בתמורה לנסיגתם.
סיפור זה נחשב כמפוקפק בעיני המחקר המודרני.
חורבנה הזמני של רומא הוביל להתמרדות כללית ברומא, בעיקר על ידי האטרוסקים, קאמילוס הצליח לדכא מרידות אלה במהירות ולהחזיר לרומא את מעמדה הקודם.
בשנת 367 לפנה"ס הכה צבא בראשותו של קאמילוס את הגאלים ליד אלבה.
קאמילוס פעל רבות כדי לפשר בין הפטריקים והפלבאים ולפי המסורת הרומית אף הקים בשנת 367 מקדש לכבוד "קונקורדיה", שמשמעותה אחדות לבבות, כדי לציין את סיומו של המאבק הבין מעמדי בין הפטריקים והפלבאים.
קאמילוס מת ממחלת הדבר בשנת 365 לפנה"ס.
מרקוס קלאודיוס מרקלוס (לטינית: Marcus Claudius Marcellus; 42 לפנה"ס – 23 לפנה"ס) היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
מרקלוס נולד בשנת 42 לפנה"ס, אביו היה הקונסול גאיוס קלאודיוס מרקלוס ואמו הייתה אוקטביה אחותו של הקיסר אוגוסטוס.
מצד אביו הוא השתייך לבית האב של הקלאודיים והיה צאצא של המצביא הרומאי המפורסם מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
אביו של מרקלוס נפטר בשנת 40 לפנה"ס ומרקלוס עצמו גדל בביתו של דודו אוגוסטוס יחד עם יוליה, טיבריוס ודרוסוס.
מכיוון שלאוגוסטוס לא היה בן ומשטר הפרינקיפאט מעצם טיבעו היה חסר מערכת להסדרת הירושה כל שלושת הבנים נחשבו כיורשים פוטנציאלים וקיבלו בהתאם את החינוך המעולה ביותר באימפריה.
הקריירה של מרקלוס התחילה בשנת 27 לפנה"ס כשהוא וטיבריוס ליוו את אוגוסטוס במהלך מסע לגאליה שבו התחילו בהכשרתם הצבאית.
למרקלוס ניתנה הזכות להתמודד על משרת הקונסול עשר שנים לפני גיל המינימום על פי חקיקה מיוחדת של הסנאט בשנת 24 לפנה"ס.
כמו כן מרקלוס נבחר כאידיל באותה שנה.
כהכרה במרקלוס כיורשו המיועד אוגוסטוס השיא אותו לבתו יוליה בשנת 25 לפנה"ס, כשאוגוסטוס נפל למשכב באותה שנה הכול ציפו שהוא ימנה את מרקלוס ליורשו אולם אוגוסטוס, ככל הנראה כתוצאה מחוסר הניסיון של מרקלוס ומנעוריו, בחר למנות את חברו הקרוב ומצביאו הראשי מרקוס ויפסניוס אגריפה ליורשו המיועד.
ככל הנראה יצר הדבר מתיחות בין מרקלוס לאגריפה וכשאוגוסטוס החלים הוא בחר לרומם את מרקלוס שוב כיורשו ובכדי לפייס את אגריפה הוא מונה למושל החלק המזרחי של האימפריה תוך כדי שהעניק לוסמכויות צבאיות.
מרקלוס נפטר בשנת 23 לפנה"ס, סיבת מותו לא ידועה.
לזכרו אוגוסטוס בנה את תיאטרון מרקלוס.
מרקוס אנטונלי רומולו (נולד ב-25 בפברואר 1982 בברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אתלטיקו טרינידד מברזיל.
רומולו החל את דרכו כשחקן בקבוצת בוטפוגו הברזילאית, כשאחריה נדד בין מספר קבוצות ברזילאיות, ובדרך אף רשם קדנציה קצרה בקבוצת מיינץ הגרמנית.
בשנת 2007 הגיע רומולו לבית"ר ירושלים במדיה זכה בדאבל הראשון בתולדות הקבוצה.
בסיום אותה עונה, חזר רומולו לברזיל בה נדד בין קבוצות רבות, עד שבשנת 2011 חזר לישראל וחתם בעירוני רמת השרון.
בינואר 2012 עזב לפורטלזה מהליגה השלישית בברזיל.
ביולי 2013 חתם בוולטה מליגת העל המלטזית.
נילס מרקוס רוזנברג (שוודית: Nils Markus Rosenberg; נולד ב-27 בספטמבר 1982 במאלמה, שוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת חלוץ.
בצעירותו שיחק בקבוצות הנוער של המועדון העירוני המפורסם.
בשנת 2001 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת, במשחק מחצית מול יפלה במסגרת הגביע השוודי.
רוזנברג שיחק במאלמה במשך ארבע עונות, בהן השתתף ב-52 משחקים והבקיע 19 שערים.
בעונת מיעט לשחק במדי קבוצתו, ובסופה הושאל להאלמסטד לעונה אחת.
בהאלמסטד הוא הציג יכולת מרשימה, ובחלון ההעברות בחודש ינואר עבר למועדון הכדורגל אייאקס אמסטרדם.
רוזנברג הפך לאהוד בקרב האוהדים והעיתונאים ברחבי שוודיה, הולנד ושאר אירופה.
בעונתו הראשונה באייאקס זומן לראשונה לסגל הבוגר של נבחרת שוודיה.
באייאקס כבש 12 שערים, במהלך 40 הופעות במדי המועדון.
במשך תקופתו באייאקס זכתה הקבוצה פעמיים בגביע ההולנדי.
רוזנברג עזב את אייאקס בעקבות סכסוך עם מאמנו, האנק טן קאטה, ועבר למועדון ורדר ברמן.
הוא היה תחת חוזה עם הגרמנים במשך חמש שנים, מתוכן שיחק 4 בקבוצה ועוד אחת כמושאל לראסינג סנטנדר הספרדית.
כשחקנה של ברמן, העפיל רוזנברג בעונת עד לגמר גביע אופ"א, שם פתח בהרכב בהפסד קבוצתו 2–1 לשחטאר דונצק.
בשנת 2012 תם חוזהו של רוזנברג בורדר ברמן והוא עבר לוסט ברומיץ' אלביון מהפרמייר ליג.
רוזנברג לא זכה להצלחה רבה בווסט ברומיץ', ובפברואר 2014 חתם במאלמה.
בנבחרת שוודיה, רוזנברג נמנה בסגל לטורנירי מונדיאל 2006, יורו 2008 ויורו 2012.
מרקוס אנטוניו סנה דה סילבה (בספרדית: Marcos Senna; נולד ב-17 ביולי 1976 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
על אף מוצאו הברזילאי, סנה התאזרח בספרד ושיחק בנבחרתה.
לאחר ששיחק במספר קבוצות בברזיל, עבר סנה לוויאריאל מסאו קייטנו.
בשתי עונותיו הראשונות הופיע בסך הכול ב-24 משחקי ליגה, אך בעונות הבאות זכה למקום קבע בהרכב והופיע בממוצע ב-33 משחקי ליגה לעונה.
לאחר מספר שנים בקבוצה התמנה להיות הקפטן שלה.
עם הקבוצה הגיע לחצי גמר ליגת האלופות בעונת 2005/2006 ולמקום השני בליגה הספרדית בעונת 2007/2008. ב-27 באפריל 2008 הבקיע סנה שער ייחודי לאחר בעיטה מכחמישים מטרים לשערה של ריאל בטיס.
בסוף עונת ירדה ויאריאל לליגה הספרדית השנייה.
לאחר שמועות רבות על כך שסנה יעזוב את ויאריאל, הוא החליט להישאר במועדון.
בסוף עונת , לאחר שוויאריאל הבטיחה את חזרתה ללה ליגה, ולאחר שהסתיים חוזהו של סנה בקבוצה, הודיע סנה כי יעזוב את ויאריאל, לאחר 11 עונות בהן שיחק במדי הקבוצה.
ב-13 ביוני 2013 חתם סנה בניו יורק קוסמוס, מהליגה הצפון אמריקאית - NASL.
בסיום עונת 2015 זכה עם הקבוצה באליפות, והודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 39.
סנה התאזרח בשנת 2006, ולכן יכל לשחק בעבור נבחרת ספרד.
סנה זכה עם נבחרת ספרד את יורו 2008, בו נכלל בסגל המצטיין של הטורניר, והיה בסגל הנבחרת גם למונדיאל 2006. את שערו היחיד בנבחרת ב-28 משחקים הבקיע מול , במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. סנה לא זומן לסגל נבחרת ספרד למונדיאל 2010 ובכך סיים את דרכו בנבחרת ספרד.
אחד מ-23 השחקנים הטובים בטורניר יורו 2008
פרס דון בלון לכדורגלן הספרדי של העונה –
מרקוס פולביוס פלאקוס היה מדינאי רומי, סנאטור, קונסול ובעל בריתם של "האחים הגרקכים".
בשנת 130 לפנה"ס מונה למנהלן של הרפורמה האגררית.
כפתרון לבעיה של חלוקת אדמות לבעלות הברית האיטלקיות של רומא, הציע להעניק אזרחות רומאית לאזרחים של בעלות הברית, ובכך עורר שאלה שהטרידה את הפוליטיקה הרומית במשך שנים רבות.
בשנת 125 לפנה"ס נבחר לקונסול והצטווה על ידי הסנאט לעזור למסיליה (מרסיי המודרנית) כנגד ביזה בידי ה- Salluvii.
הוא היה הראשון שגבר על הליגוריאנים שמעבר לאלפים וחזר לרומא כמנצח בשנת 123 לפנה"ס.
בשנת 129 לפנה"ס התמנה פלאקוס לוועדה האגררית.
בשנת 122 לפנה"ס התמנה לטריבון הפלבס על מנת לעזור לגאיוס גרקכוס ליישם גרסה מתוקנת של המדיניות שלו בנוגע לאזרחות רומית לאיטלקים, ובכך היה לקונסול-לשעבר היחיד שהחזיק במשרת טריבון.
פלאקוס פנה לייסד פרובינקיה רומית על חורבותיה של קרתגו.
כאשר הוא וגרקכוס נכשלו בניסיונם להיבחר מחדש בשנת 121 לפנה"ס, הוביל פלאקוס מחאת המונים על גבעת האוונטין, אולם הקונסול לוקיוס אופימיוס דיכא אותה באכזריות.
פלאקוס נהרג יחד עם רבים אחרים, וגרקכוס התאבד.
פלוטרכוס מתאר אותו כתועמלן מלידה.
קיקרו מתאר את פלאקוס כנואם ממוצע.
לא ידוע מי הייתה אשתו של פלאקוס.
היה לו בן בשם מרקוס פולביוס פלאקוס במבליאו, אשר נישא לסמפרוניה גרקכה, בתו של גאיוס גרקכוס.
מנישואים אלו נולדה בתם היחידה פולביה פלאקה במבולה, שהייתה נכדתו היחידה של פלאקוס.
מרקוס קלפוריוס ביבולוס (בלטינית Marcus Calpurnius Bibulus סביב 102 לפנה"ס - 48 לפנה"ס) היה פוליטיקאי בולט בשלהי הרפובליקה הרומית.
נודע כיריבו המר של יוליוס קיסר ואף נלחם נגדו במהלך מלחמת האזרחים.
היה נשוי לפורקיה קאטוניס, בתו של קאטו הצעיר, יריב עיקש נוסף של קיסר.
בדומה לאופטימטים אחרים, התנגד בתוקף לכל רפורמה בממשל הרומי, שקיסר היה בין מצדדיה.
ביבולוס היה שייך למשפחת הקלפוריניים החשובה מקרב הפלבס הרומאי.
בשנת 65 לפנה"ס נבחר לכהונת האיידיל הקורילי לצדו של יוליוס קיסר, שהאפיל על ביבולוס.
ביבולוס נתקל שוב בקיסר בשנת 62 לפנה"ס, עת שניהם כיהנו כפראיטורים.
היריבות ביניהם הייתה מרה והם התנגחו ללא הפסקה האחד בשני.
במהלך כהונותו כפראיטור נקרא לטפל בקשר קאטילינה.
כשקיסר הכריז על מועמדותו לבחירות למשרת הקונסול, בתמיכת הטריומווירט הראשון, האופטימטים העניקו את תמיכתם לביבולוס שנבחר לקונסול ביחד עם קיסר והיה שותפו בתפקיד.
היריבות בין האישים המשיכה ואף התגברה.
לרוע מזלו של ביבולוס, הוא לא היה מסוגל לעמוד בקצב ויוליוס קיסר האפיל עליו לחלוטין.
בתחילת כהונתם המשותפת, ניסה להתנגד לחוק שקיסר ביקש להעביר למען הסדרת הענקת האדמות לחייליו המשוחררים של גנאיוס פומפיוס, שותפו לברית הטריאומווירט.
כוחו של ביבולוס לא עמד לו ולמרות טריקים פוליטיים שניסה להפעיל, החוק עבר.
לאחר כישלונו, הסתגר בביתו ולא השתתף יותר בישיבות הסנאט וכך נותר קיסר קונסול יחיד הלכה למעשה.
המעשה הפוליטי היחיד שהיה בעל משמעות כלשהי מצדו של ביבולוס היה ניסיונו להתנגד למינוי של קיסר לפרו-קונסול בגאליה ובאיליריה לחמש שנים.
גם ניסיון זה כשל וקיסר התמנה לתפקיד שחפץ בו.
בשנת 51 לפנה"ס התמנה לנציב סוריה וניכס לעצמו את ניצחונו של גאיוס קאסיוס לונגינוס על האימפריה הפרתית.
על כך נחגגו לכבודו חגיגות במשך 20 יום ברומא.
כמו כן, שלח את שני בניו למצרים כדי להזעיק את החיילים הרומאים שניצבו שם, אך החיילים סירבו לציית להוראות ואף רצחו את בניו.
כשסיים את כהונתו וחזר לרומא, גילה כי פרצה מלחמה בין קיסר לפומפיוס.
ביבולוס צידד בפומפיוס וקיבל את האחריות על הצי בים האדריאטי.
ניסיונו למנוע מקיסר את הפלישה הימית ליוון כשלה, אחרי שקיסר בחר לצאת לים בסוף הסתיו, כהים גועש ומזג אוויר איננו נח לשיט.
יחד עם זאת, ביבולוס הצליח למנוע את הגעת התגבורות לקיסר, אך אספקתו אזלה.
הוא התעקש ונותר בעמדתו ולא נטש אותה, למרות קשיי האספקה.
בסופו של דבר חלה ומת בתחילת שנת 48 לפני הספירה.
מרקוס אלכסיי "נוטץ" פרסון הוא מפתח משחקי מחשב שוודי.
פרסון מוכר בעיקר בשל ייסוד Mojang אשר פיתחה את משחק המחשב הפופולרי Minecraft.
את החברה הקים פרסון בשביל לפתח בצורה מסודרת את Minecraft אשר צבר פופולריות רבה מאז גרסת הדמו שלו.
ב-2011, עם ההשקה הרשמית של Minecraft, העביר פרסון את סמכות פיתוח המשחק לשותפו ינס ברגנסטן.
מרקוס פרסון נולד ב-1 ביוני 1979 בסטוקהולם שבשוודיה לאמא פינית ולאב שוודי.
במשך שבע השנים הראשונות לחייו התגורר פרסון בעיר השוודית אדסבין.
עוד בילדותו התעניין בממשקי משחקי המחשב וכך להגיע לפיתוח משחקי מחשב.
ב-2005 החל לעבוד כמפתח משחקי מחשב לראשונה בחייו באופן מקצועי, עבור חברת קינג, אך ב-2009 פרש מעבודתו על מנת להתרכז בפיתוח Minecraft.
ב-17 במאי 2009 הוציא את הגרסה הראשונה למשחק שנקראת "הגרסה הקלאסית" והייתה תוכנה חינמית, לאחר יציאת הגרסה הראשונה למשחק הוא החל לצבור פופולריות.
בשלהי 2010 שכר פרסון מספר עובדים והקים את Mojang.
בספטמבר של אותה שנה הכריז על גרסת בטא למשחק.
ב-18 בנובמבר 2011 הוציא לאור את הגרסה הרשמית של המשחק, וב-1 בדצמבר 2011 העביר את ניהול פיתוח המשחק לינס ברגנסטן.
ב-28 בפברואר 2014 החל לעבוד יחד עם "חטיבת ההנפשה של האחים וורנר" ו-Mojang על סרט לא מונפש באורך מלא שיבוסס על המשחק Minecraft.
ב-13 באוגוסט 2011 נשא לאישה את אלין זאטרסטרנד, הידועה גם בכינוי "Ez" בקהילת Minecraft.
ב-15 באוגוסט 2012 הודיע פרסון בטוויטר כי הוא נפרד מזאטרסטראנד וכעת הוא לבד.
מאז פרידתו מזאטרסטרנד לא נישא ולא הודיע על מערכת יחסים חדשה.
פרסון חבר במפלגת הפיראטים של שוודיה.
הוא הצהיר כמה וכמה פעמים כי הוא אתאיסט, ב-2011 הוא דיבר על השקפותיו הדתיות והתאולוגיות.
במאי 2012 כינה בטוויטר שלו את חברת המשחקים EA "חבורה של ציניקנים ארורים" בעקבות חבילת משחקי האינדי שהוציאה החברה, רבים יצאו נגדו על האמירה וקראו להחרימו אך היו כמה שתמכו בדעתו.
ב-19 בדצמבר 2012 תרם לקרן החזית האלקטרונית 250,000 דולר לפרויקט החדשנות של הקרן להגנה על EFF.
ב-2017, על רקע פרשת גיימרגייט, פרסם פרסון פוסט בחשבון הטוויטר שלו בו טען שתופעת הפמיניזם היא "מחלה חברתית" וכינה את מפתחת משחקי הווידאו זואי קווין בתואר "זונה".
בהזדמנות אחרת קרא פרסון לארגן "מצעד גאווה הטרוסקסואלי" כתגובת-נגד למצעדי הגאווה הלהט"ביים.
בתגובה, הסירה מיקרוסופט (שקנתה את Mojang ב-2014) את שמו של פרסון מהקרדיטים של המשחק החל מגרסת Java Edition 19w13a וסרבה להזמין אותו לכנס חגיגות ה-10 שנים למשחק.
דובר מיקרוסופט הצהיר כי דעותיו של פרסון "אינן משקפות את הדעות של מיקרוסופט או של Mojang".
פאוסטינו מרקוס אלברטו רוחו (בספרדית: Faustino Marcos Alberto Rojo; נולד ב-20 במרץ 1990) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בבוקה ג'וניורס ובנבחרת ארגנטינה.
רוחו יכול לשחק כמגן שמאלי וכבלם.
רוחו נולד וגדל בעיר לה פלאטה שבארגנטינה, בקרבת אצטדיונה של הקבוצה המקומית המצליחה אסטודיאנטס לה פלאטה.
בשנת 2000, כשהוא בן עשר, החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אסטודיאנטס.
ב-2008 הצטרף לקבוצה הבוגרת ותחת המאמן אלחנדרו סאבלה היה שותף לזכייתה של אסטודיאנטס בגביע הליברטדורס של שנת 2009 ובאליפות של 2010 (אפרטורה).
ב-2011 עזב את אמריקה הדרומית ועבר לשחק בקבוצת ספרטק מוסקבה.
תקופתו ברוסיה לא נחשבה להצלחה וב-2012 עבר לספורטינג ליסבון הפורטוגזית תמורת 3.5 מיליון יורו.
בליסבון הצליח רוחו יותר, הוא הפך לשחקן הרכב קבוע ולחלק חשוב בהגנת ספורטינג.
ב-20 באוגוסט 2014, הושלמה עסקת העברתו של רוחו מספורטינג ליסבון למנצ'סטר יונייטד כשנמכר לקבוצה האנגלית בעבור 16 מיליון אירו וחתם על חוזה לחמש עונות.
ב-14 בספטמבר 2014, ערך רוחו את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד בניצחון קבוצתו 4:0 על קווינס פארק ריינג'רס במסגרת המחזור הרביעי של הפרמייר ליג.
ב-4 במרץ 2017, כבש רוחו את שער הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד בתיקו 1-1 נגד בורנמות'.
ב-30 בינואר 2020 חזר רוחו לקבוצת נעוריו אסטודיאנטס לה פלאטה והושאל עד לסוף העונה.
ב-2 בפברואר 2021, חתם רוחו בבוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית.
רוחו שיחק לראשונה בנבחרת ארגנטינה ב-9 בפברואר 2011, במשחק ידידות נגד .
הוא שיחק בכמה ממשחקי מוקדמות קופה אמריקה 2011 ונכלל בסגל הנבחרת לטורניר ואף פתח במשחקה הראשון.
לאחר הטורניר מונה למאמן הנבחרת אלחנדרו סאבלה, מאמנו באסטודיאנטס, ותחתיו הפך רוחו לשחקן הרכב בנבחרת ארגנטינה.
הוא השתתף במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014 ופתח בהרכב הנבחרת בטורניר עצמו כמגן השמאלי במערכים של ארבעה וחמישה שחקני הגנה.
במשחק מול ניגריה באותו טורניר, רוחו כבש את שערו הראשון במדים הלאומיים, אותו שער הוא גם שער הניצחון של אותו משחק שנגמר בתוצאה 3:2 לארגנטינה.
במונדיאל 2018 במשחק הסיום של שלב הבתים מול נבחרת ניגריה, הבקיע רוחו את שער הניצחון בדקה ה-85 ובכך הציל את ארגנטינה מהדחה.
התוצאה 2:1 מול ניגריה אפשרה לארגנטינה להעפיל לשמינית הגמר.
מרקוס רדיקר הוא היסטוריון ופעיל חברתי אמריקאי.
מחברם של מספר מחקרים וספרים פופולריים-למחצה בנושאי היסטוריה ימית של האוקיינוס האטלנטי ובהם, בפרט, סחר העבדים ופיראטיות, כולל פיראטיות של אפרו-אמריקאים.
מחבר הספר ספינת העבדים: היסטוריה אנושית וכן ספר על המרד בספינת העבדים "לה אמיסטאד".
רדיקר נולד באוונסבורו, קנטקי וגדל בטנסי ובווירג'יניה בדרום ארצות הברית.
רדיקר סבור כי אמו של אביו הייתה כנראה ממוצא שחור וילידי.
את הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת פנסילבניה.
בין 1982 ל-1994 לימד באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולאחר מכן באוניברסיטת פיטסבורג, שם הוא מכהן כראש המחלקה להיסטוריה.
עמית הקרן הלאומית למדעי הרוח בשנים 2005–2006.
לפיכך הצליח לחקור עדויות וסוגיות שכותבי ההיסטוריה לא ייחסו להן חשיבות קודם לכן.
במחקריו ניקה את הפיראטיות מן ההילה הרומנטית שאפפה את הנושא והציג את העליבות וההתעמרות הממסדית שדחפו גורמים שונים מלאומים שונים לעסוק בשוד הימי.
רדיקר זכה במספר פרסים על ספריו ומחקריו.
בהם פרס ג'ורג' וושינגטון לספרות אמריקאית (George Washington Book Prize) ופרס מרל קורטי של איגוד ההיסטוריונים האמריקאים לשנת 2008 על "ספינת העבדים",
The Slave Ship: A Human History (2007) - ספינת העבדים: היסטוריה אנושית
מרקוס פיזאלי (בפורטוגזית: Marcos Pizzelli, בארמנית: Մարկոս Պիզզելլի; נולד ב-3 באוקטובר 1984) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-ארמני ששיחק בעמדת החלוץ.
פיזאלי התחיל את הקריירה שלו בנוער של סאו קרלוס.
ב-30 באפריל הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד אוליסס ירוואן.
במשחק הליגה הבא נגד אוליסס שנערך ב-16 ביוני, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו.
בשנים ו- הוא היה הכובש המצטיין של הליגה.
לאחר שהמועדון נקלע לבעיות כלכליות, הוא הושאל ל-ASA יסי מהליגה החמישית בצרפת.
בקיץ סיים את חוזהו באררט וחתם בפיוניק ירוואן.
עם פיוניק הוא זכה בשתי דאבלים והיה מלך השערים של הליגה בעונת ביחד עם חברו לקבוצה גאבורג גאזריאן.
ביוני הוא חתם במטאלורג דונייצק האוקראינית.
כבר בהופעת הבכורה שלו בליגה נגד צ'רנומורץ אודסה, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו.
ב-13 בינואר 2012 חתם בקובאן קרסנודאר ל-3 שנים.
ב-18 במרץ הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במשחק נגד רובין קאזאן.
ביוני הצטרף לקרסנודאר היריבה העירונית.
בינואר הושאל לאקטובה עד לתום העונה בקזחסטן ובאוקטובר של אותה שנה רכש המועדון את כרטיס השחקן שלו.
במאי קיבל אזרחות ארמנית, דבר המאפשר לו לשחק בנבחרת ארמניה.
ב-28 במאי 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-11 בספטמבר 2012 הורחק במהלך המשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
מרקוס פוילנר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר בבאיירן מינכן, פ.צ.
קלן, מיינץ 05, בורוסיה דורטמונד, נירנברג ואאוגסבורג.
פוילנר שיחק כנער באקדמיית הצעירים של באיירן מינכן.
בשנת 2000 עלה לבוגרים, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, ועד לשנת 2003 צבר 13 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, בהן לא הבקיע.
עם זאת, פוילנר זכה בדאבל עם הקבוצה בעונת 2003.
בינואר 2004 חתם פוילנר בפ.צ.
קלן, בה שיחק לסירוגין בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה במשך שנתיים, כשבקבוצה הבכירה צבר 38 הופעות והבקיע ארבעה שערים.
קלן ירדה אל הבונדסליגה השנייה בעונת 2006, ופוילנר בחר לעבור למיינץ מליגת הבונדסליגה.
גם עם מיינץ פוילנר ירד ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, אך בחר להישאר במועדון והפך לחלק מרכזי ממנו, ובשלוש עונות כבש 12 שערים ב-87 הופעות, וזכה להתעניינות מקבוצות בכירות בגרמניה.
בעונתו השלישית במיינץ הצליח להחזיר את הקבוצה אל הבונדסליגה.
בשנת 2009 חתם פוילנר בבורוסיה דורטמונד לשלוש שנים בהעברה חופשית, וחזר לשתף פעולה עם מאמנו שהגיע ממיינץ אף הוא, יורגן קלופ.
בשתי עונות בדורטמונד פוילנר לא הרבה לשחק, וצבר רק 15 הופעות, אך זכה עם דורטמונד באליפות הבונדסליגה בשנת 2011. בתום אותה עונה עבר לנירנברג, שם שיחק שלוש עונות, צבר 76 הופעות והבקיע שבעה שערים, אך גם רשם ירידת ליגה שלישית בקריירה בתום עונת 2014.
בקיץ 2014, לאחר ירידת הליגה עם נירנברג, חתם פוילנר באאוגסבורג, ובעונתו הראשונה בקבוצה הגיע עמה להישג מפתיע כשסיים במקום השישי בטבלה, שהקנה לקבוצה מקום בליגה האירופית בעונת 2015/16. בעונתו השלישית באאוגסבורג, 2016/17, פוילנר כמעט ולא שיחק.
בתום העונה חתם פוילנר על חוזה בקבוצת המילואים של המועדון לשתי עונות, ובמקביל החל לשמש עוזר מאמן בקבוצת הנוער של אאוגסבורג עד גיל 16, על מנת לצבור ניסיון באימון.
לפוילנר 13 הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
מרקוס קנטיניוס פנולה היה מצביא רומאי שהתפרסם בכך הנהיג את הכוח הרומאי בקרב סילארוס במהלך המלחמה הפונית השנייה.
המקור היחיד אודות חייו הוא טיטוס ליוויוס, הנחשב באופן כללי לבלתי אמין.
על פי ליוויוס, שמו הפרטי המקורי היה מרקוס קנטיניוס, והקוגנומן "פנולה" שמשמעותו "הנועז" הוסף לו רק אחרי מותו.
הוא שירת בצבא הרומי כחייל פשוט.
בשנת 212 לפנה"ס הוא הגיש בקשה חריגה בפני הסנאט הרומי.
אותה תקופה השתוללה ברחבי חצי האי האפניני המלחמה הפונית השנייה.
המצביא הקרתגי חניבעל ברקה בזז את איטליה כולה כאשר המפקדים המקצוענים של הצבא הרומי אינם מעזים להגיע לקרב סדיר עמו.
קנטיניוס ביקש מהסנאט להוביל נגד חניבעל צבא של 5,000 מתנדבים נגד חניבעל.
בהמלצת הפראיטור פובליוס קורנליוס סולה, הוא הורשה להוביל צבא כזה שכלל בפועל 8,000 מתנדבים חצי מהם היו בני העיר רומא וחצי מבין בעלות הברית של רומא.
קנטיניוס צעד דרך לוקאניה מתוך מחשבה לפגוש את חניבעל בקמפניה.
בדרכו הצטרפו אליו איכרים רבים וצבאו כמעט הוכפל.
הוא נפגש עם חניבעל בקרב סילארוס באזור נהר סאלה של ימינו.
הקרב לא היה שקול מלכתחילה, חניבעל היה מצביא מוכשר ובעל ניסיון וחייליו היו וותיקים ומוכשרים, ולעומתו היה קנטיניוס חסר הכשרה פיקודית וחייליו היו חמושים באופן דל וחסרי כל ניסיון צבאי.
כשראה קנטיניוס שהוא עומד להפסיד, הוא השליך את עצמו בכוונה תחילה אל בין החניתות של האויב ונתן שיהרגו אותו.
צבאו התפזר, אולם הסחת הדעת הזעירה אפשרה לקונסולים של אותה שנה להתארגן ולהטיל את המצור על קפואה.
מרקוס קורנליוס קאתאגוס היה פוליטיקאי רומאי אשר שימש כקונסול וקנסור במהלך המלחמה הפונית השנייה.
הוא שימש כאיידיל קוריולי בשנת 213 לפנה"ס יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו הצעיר (לימים אפריקנוס), וכן כיהן כפונטיפקס מקסימוס במקום לוקיוס קורנליוס לנטולוס שמת באותה שנה.
נבחר כפראיטור של סרדיניה בשנת 211 לפנה"ס.
בשנת 209 לפנה"ס נבחר כקנסור יחד עם פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס.
במסגרת תפקידם הם נדרשו להרכיב את "רשימת הסנאט" (lectio senatus), אשר הורכבה מהמגיסטראטים שנבחרו על ידי הקנסורים בסדר יורד.
הרכבת הרשימה התעכבה בשל המחלוקת בשאלה מי ימונה כפרינקפס סנאטוס - ראש הסנאט.
קורנליוס רצה לבחור בטיטוס מאנליוס טורקוואטוס בעוד סמפרוניוס הציע את פאביוס מאקסימוס.
בסופו של דבר קורנליוס ויתר ופאביוס קיבל את התפקיד.
בשנת 204 לפנה"ס נבחר כקונסול שוב יחד עם סמפרוניוס טודיטאנוס, וקיבל פיקוד על הלגיונות שהוצבו באטרוריה מול המצביא הקרתגי מאגו ברקה.
הוא המשיך לפקד על הלגיונות הללו כפרוקונסול, ובשנה הבאה (203 לפנה"ס) ניהל נגד מאגו קרבות נסיגה שהסתיימו בגירושו של מאגו מאיטליה.
מרקוס טוליו קול טסייו (בספרדית Marco Tulio Coll Tesillo) (23 באוגוסט 1935 – 6 ביוני 2017) היה כדורגלן קולומביאני ששיחק עם נבחרתו בטורניר גביע העולם 1962 שנערך בצ'ילה וזכור כשחקן היחידי עד היום שכבש שער אולימפי בהיסטוריה של הטורניר.
מרקוס קול נולד ב-23 באוגוסט 1935 בברנקייה שבקולומביה לזוג אליאס קול ואמלינה טסייו.
אביו היה שופט הכדורגל הראשון שניהל משחק רשמי בליגת העל הקולומביאנית שהוקמה ב-1948 והיה לשופט הקולומביאני הראשון שקיבל את תג השיפוט הבינלאומי של פיפ"א.