tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בן-סירה נולד כיעקב שיפמן ב-1899 בעיר קנייב במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה (אז תחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנם בכורם של גיני (בת פנחס צ'ודנובסקי) ופנחס שיפמן (שם המשפחה עוברת משיפמן ל"בן-סירה" – תרגום מילולי – ב-1945, זמן קצר לפני מות אביו בתל אביב).
עד לעלייתו לארץ ישראל למד יעקב שיפמן בישיבת לידא, שבראשה עמד הרב יצחק יעקב ריינס, ובה לימד אביו עברית ושימש יד ימינו של הרב ריינס.
ב-3 בנובמבר 1913 עלה יעקב לארץ ישראל בגפו, מתוך כוונה שהוריו וחמשת אחיו ואחיותיו יעלו בעקבותיו כעבור זמן קצר .
כרוב החלוצים והעולים לארץ ישראל הגיע יעקב באונייה לנמל יפו.
בהגיעו ארצה, כשהוא בן 14, החל יעקב ללמוד בגימנסיה הרצליה והתגורר בשכונת נווה צדק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר עם בני משפחתו, ורק כעבור שלוש-עשרה שנים, והוא כבר נשוי ובעל תואר אינג'ינר, התאחד עם משפחתו שהגיעה בעזרתו ובתמיכתו לארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זומנו חבריו, הבוגרים יותר, של יעקב לגיוס לצבא העות'מאני ונשלחו להכשרות בקושטא.
לאחר ששמע מהם את קשיי הצבא מיהר לשנות את נתינותו לספרדית כדי להיות מוגן מגיוס על ידי הקונסול.
במהלך התקופה התקיים יעקב שיפמן מעבודות מזדמנות, ובמקביל סיים את לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה במחזור החמישי.
ב-1918, עם תום לימודיו בגימנסיה, הצטרף לקבוצה "עבודה" שבראשה עמד לוי שקולניק, ובמשך תקופה מסוימת עבד בפרדסי פתח תקווה, בבן שמן, ראשון לציון (שם עבד ביקב), בפוריה ובכנרת.
כמו כן השתתף בפעולות "ההגנה" במאורעות תר"פ בירושלים (1920), ובקיץ אותה שנה נמנה עם השומרים הרוכבים בגליל התחתון.
כעבור זמן הצטרף לסוללי כביש טבריה-צמח והשתתף בארגון פלוגת העבודה בהר הכרמל.
הודות למלגת לימודים, יצא בשלהי 1921 ללמוד הנדסה באוניברסיטת לונדון, בה השלים בהצטיינות את הכשרתו כמהנדס.
במהלך לימודיו בלונדון התפרנס יעקב שיפמן מהוראת עברית.
זמן קצר לאחר הגיעו ללונדון הצטרפה אליו חברתו (ולימים רעייתו) חיה הורביץ.
משפחתה של הורביץ, מצאצאי אנוסי ספרד, עלתה לארץ ישראל ב-1910, והיא עצמה הייתה בוגרת בית המדרש לגננות ביפו בשנת 1921 ונמנתה עם הגננות הראשונות של תל אביב.
כעבור שנת עבודה בחברת "של" בלונדון חזר לארץ ישראל, ובשנת 1926 עבד כמהנדס ב"סולל בונה", ובין היתר עסק בשיקום מגדל דוד.
משם פנה לתכנון ערים והיה עוזרו של קליפורד הולידיי, המהנדס ומתכנן הערים האנגלי הנודע בממשל המנדט הבריטי בירושלים.
אחת המשימות הראשונות שהוטלו על בן-סירה במשרדו של הולידיי הייתה ארגון פעולות השיקום בירושלים לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל (1927).
במחיצתו של הולידיי התמקד בתוכניות הקשורות בעיר העתיקה בירושלים ובעיצוב תוכניות בניין העיר לבאר שבע ולתל אביב.
בשנת 1929 מינה אותו מאיר דיזנגוף למהנדס העיר תל אביב על-פי המלצתו של הולידיי, וכעבור פרק זמן קצר החל לטפל בהכנסת שינויים בתוכנית גדס, היא תוכנית האב שהכין לתל אביב מתכנן הערים הבריטי פטריק גדס.
השינויים הוכנסו בעיקר בחלק הצפוני של תל אביב, והעיר התרחבה לכיוון הירקון.
פעילותו בתפקיד מהנדס העיר ניכרה מתחילתה בכמה תחומים.
הוא פעל נמרצות להפיכת תל אביב לעיר בעלת חזות מודרנית, וכתוצאה ממדיניותו העקבית הוכתרה העיר כעבור שנים בתואר "העיר הלבנה - עיר הבאוהאוס".
בנוסף, ניכר חותמו בתכנון ובבניית בתי הספר בעיר.
בין אלה ניתן למנות את בתי הספר ביאליק, הכרמל, ביל"ו, בלפור, בית-ספר לדוגמא, סמינר לוינסקי בצפון העיר, ומבנה שוק העלייה בדרום העיר בסוף שנות ה-30. מפעליו כללו גם תכנון שטחים גדולים בשולי העיר שסופחו לתל אביב מתוך ראיית התפתחותה המהירה.
בדרום-מזרח תכנן את שיכון יד אליהו, ובצפון העיר הרחיק בתכנון שטחים שנמצאו בצדו הצפוני של הירקון.
בן-סירה גילה גם דאגה ל"ריאות ירוקות" בכל מקום שבו ניתן לפתחן.
אחד הפרויקטים הגדולים שהוביל היה הקמת נמל תל אביב.
ממשלת המנדט אישרה את בניית הנמל לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו (1939-1936), ולצורך הקמתו השתמש בן-סירה בחלק משטחי התערוכה של יריד המזרח שגם בהקמתו היה מעורב.
עקב רצח יהודים ביפו בפרוץ מאורעות תרצ"ו, הוטל עומס תכנוני מיוחד על מחלקת ההנדסה של תל אביב: בן-סירה, שעמד בראשה, נדרש למצוא מקומות חלופיים למוסדות ציבור ששכנו ביפו.
נוסף על הקמת נמל, בית מטבחיים, בתי ספר ומוסדות נוספים, לא הזניח בן-סירה את פיתוח העיר והכניס שינויים שנדרשו מכורח המציאות המשתנה בתוכנית האב של גדס.
על אחד השינויים האלה כתב בן-סירה: "העיר התחילה להתפתח צפונה לאורך תוכנית גדס, אולם תיקנתי אותה בהתאם לידיעות שנתקבלו בינתיים, ולפי המגמות של המגורים בצפון העיר, ובמקום המיפגש המתומן קבענו עגול, שנקרא כיכר צינה דיזנגוף וגם נערכה תחרות שזכתה בה האדריכלית ג'ניה אוורבוך" (1934).
"האריה שבנה את תל אביב"
פעילותו הציבורית של בן-סירה כבר נודעה בשנים 1919–1920 כאשר בהיותו אתלט מצטיין כיהן כמזכיר מרכז "מכבי" וארגן את הכינוס הראשון של תנועת הספורט בסוכות תר"פ (1920).
פעילות זו התרחבה עם שובו לארץ ונמשכה כמעט עד לשנותיו האחרונות.
הוא נטל חלק פעיל בעיצוב החקיקה התכנונית עוד בתקופת המנדט הבריטי והמשיך בכך גם לאחר הקמת המדינה.
כשמלאו לו תשעים שנה קיימה אגודת המהנדסים מסיבה מיוחדת לכבודו ב"בית המהנדס" ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בין מברכיו היה האדריכל הנודע אברהם יסקי, חתן פרס ישראל לאדריכלות, שהגדירו כמי ש"היה שייך לדור של חלוצי היישוב ובוניו, אולי האחרון מדור הנפילים של מניחי היסוד למדינת ישראל המתחדשת".
באותו מעמד הוסיף וקבע יסקי כי יעקב בן-סירה הוא "האריה שבנה את תל אביב".
הצעיר הארצישראלי, שהגיע ללונדון בלי פרוטה בכיסו ובלי ידיעת השפה האנגלית, חזר ממנה כמהנדס והוא בעל שליטה מוחלטת בשפה האנגלית ואף עיצב לעצמו סגנון וניסוח מרתקים.
דרכו הארוכה זרועה בהישגים מרשימים.
הוא נמנה עם מקימי אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ-ישראל, אשר בהמשך נודעה כלשכת המהנדסים.
לימים גם נעשה נשיא הלשכה.
בן-סירה גם קנה לעצמו שם כאחד ממקימי מרכז השלטון המקומי ומכון התקנים הישראלי.
נוסף על הקמת נמל תל אביב הקים את הטיילת בתל אביב ומבנים ואתרים ציבוריים רבים.
בין אלה בית מד"א ברחוב מזא"ה, שוק לוינסקי, השוק הסיטונאי ברחוב החשמונאים, אצטדיון המכביה, ומקומות אחרים ובהם שורת בתי הספר שעד היום מפתיעים בחדשנותם.
מחמת מגבלות תפקידו כמהנדס העיר תכנן רק בית מגורים אחד בתל אביב, ביתו בשדרות רוטשילד 133.
כשהחל בן-סירה לעבוד בעיריית תל אביב הייתה העיר בנויה בחלקה בלבד, רק עד רחוב בוגרשוב, והתפתחותה חייבה את התאמת תוכנית גדס למציאות החדשה ולאילוצים שנוצרו בגלל גלי עלייה פתאומיים.
בן-סירה הוציא לפועל את התוכניות שעדכן בתקופת ראשי העיר מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
גדס לא עסק בנושאי פני העיר מבחינת האדריכלות, ותל אביב גלשה כבר מימיה הראשונים לסגנונות שהתאימו לאקלימים ונופים זרים.
תפישתו של בן-סירה את העיר העברית הראשונה הייתה מודרנית בתכלית, תוך התאמת הנדרש גם לנתונים הפיזיים של העיר המתפתחת.
הוא נקט מדיניות ברורה וחדה בנושא זה, עצר את הבנייה האקלקטית, וסייע לכל מי שיכול היה לתרום לשיפור חזות העיר.
ידוע גם כי סירב לעיתים להוסיף קומות לבניינים שלא נבנו בהתאם לתפישה המודרנית, והקל על הוספת קומות בבניינים שחזותם הותאמה לפנים החדשות האלה.
גישתו עודדה את התפתחות מגמת הבאוהאוס, סגנון שהצטיין בחסכנות בקווים ובנטייה לצורות גאומטריות פשוטות ויסודיות, ובו נמצא סוד הקסם המיוחד של "העיר הלבנה".
כיום "העיר הלבנה" נחשבת למרכז עולמי, ובו האוסף הגדול בעולם של מבנים בסגנון מיוחד זה.
הכוונה הקולעת של מתכנן העיר המקורי, פטריק גדס, הייתה להעניק לכל בית נפח עצמאי משלו ולתת לו את "האוויר" הנדרש לו כיצירה המתקיימת מכוח עצמה.
גישה זאת הייתה נבדלת מהמקובל בערים רבות באירופה, שם עיקר הבנייה היא בנייה טורית בה הבתים צמודים זה לזה.
יסוד חשוב זה שקבע גדס איפשר לבן-סירה לנקוט בשינוי החזותי המשמעותי הזה, ואין ספק כי בכך קידם את תרומתם המיוחדת של האדריכלים הצעירים, מקימי "חוג האדריכלים", לשינוי פני העיר.
עם אדריכלים אלה נמנו זאב רכטר, אריה אלחנני, ג'ניה אוורבוך, יוסף נויפלד, אריה שרון, דב כרמי, שמואל ברקאי ואחרים שחשיבותם אינה נופלת.
בין אדריכלים אלה לבין מהנדס העיר בן-סירה התקיים דיאלוג פורה שתוצאותיו ניכרות בחזית ובחזות תל אביב עד עצם הימים האלה.
גם בקטלוג של תערוכת "התחדשות הבאוהאוס בתל אביב" שהוצגה לפני שנים אחדות ב"מרכז באוהאוס" בתל אביב צוינה במיוחד תרומתו של מהנדס העיר יעקב בן-סירה להקניית חזות אחידה ומודרנית כבר בשנות השלושים של המאה ה-20. וכך נכתב:
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר
עם פרישתו של בן-סירה מהעירייה הסתיימה תקופה מרתקת בתכנון פני העיר, שחזותה הושפעה רבות מאישיותו התקיפה, תקופה בה נולדה "העיר הלבנה".
לאחר שפרש מעבודתו כמהנדס העיר הקים משרד פרטי לתכנון שביצע פרויקטים אחדים, ובהם "בית מעריב" ברחוב קרליבך.
במרוצת השנים מאז מילא בן-סירה תפקידים נוספים הקשורים בעיסוקיו, והיה חבר בארגונים בינלאומיים וגם מודד ושמאי.
הוא כיהן בתפקיד נשיא אגודת המהנדסים ושימש יו"ר המכון לחקר הבנייה והטכניקה של האגודה במשך כעשרים שנה.
במהלך תקופה זו נמנה עם אלה שפעלו להקמת המועצה הארצית לתכנון ובנייה שהחלה לפעול ב-1965, ובן-סירה נתבקש לייצג בה את אגודת המהנדסים.
במקביל לפעילות זו שימש יועץ לתכנון ערים בעיריות אחדות, וייצג את ישראל בכנסים בינלאומיים.
במרוצת שנים אלה הרבה להרצות בישראל ומחוצה לה בנושאי תכנון ערים ופרסם בעברית ובאנגלית מחקרים ומאמרים רבים בתחומי עיסוקיו המקצועיים.
מאמריו התפרסמו גם בעיתון אגודת האינג'ינרים, בידיעות עיריית תל אביב, בעיתון "פלסטיין אוף מידל איסט", בירחונים, רבעונים ובבמות נוספות.
ב-1954 ערך ופרסם את המחקר והספר על בתי ספר בישראל.
בשנת 1977 העניק ראש העיר שלמה להט לבן-סירה התואר "יקיר העיר תל אביב", על תרומתו לשגשוגה של תל אביב לצורכי הכלל ולרווחת תושביה.
ב-1981 הוענק לו "פרס אלחנן פלס" לציון פעילותו החשובה לקידום המעמד הציבורי והמקצועי של המהנדסים והאדריכלים.
בגיל מופלג עדיין המשיך בפעילותו בחבר יקירי העיר, בייעוץ מקצועי ובהגשת סיוע לוועדי ארגונים ציבוריים שונים.
בהיותו בן תשעים ושתיים ביקר אותו בביתו העיתונאי שמעון סאמט מ"הארץ" ומצא אותו שוקד על לימוד חומר תכנוני חדש שהגיע אליו מרחבי עולם.
"בריאותי נסבלת", אמר בן-סירה לסאמט, "ועדיין אני שקוע בעיון בחומר מקצועי הנדסי-תכנוני ארצי ובינלאומי כדי ללמוד ולדעת יותר ויותר".
באותו פרק זמן אמר עליו יו"ר אגודת מהנדסי ערים, פנחס וימר כי "מאז פרש יעקב בן-סירה מתפקידו כמהנדס העיר ת"א, נעשתה קפיצת דרך לרעה בנושא ההנדסה העירונית".
לדבריו בתקופתו של בן-סירה היה מהנדס העיר הדמות הדומיננטית ששלטה בכל תחומי ההנדסה בעיר.
קיימות עדויות רבות על חזונו של יעקב בן-סירה בנוגע לפני העיר בעתיד.
באחת מהן, שהתפרסמה בביטאון לשכת המהנדסים והאדריכלים שנים אחדות לפני פטירתו, מופיעה אזהרתו: "תוך בניית מפעלים כלכליים והיכלי תרבות רבי-תפארת, הולכת ונשמטת הקרקע מתחת לרגליהם של תושבי הערים.
המגורים הנוחים - לאו דווקא דירות הלוקסוס - הם העיקר, ולא הבניינים המונומנטליים".
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים ב-1967 נהרג בנו הבכור משה במילוי תפקידו.
הבן, שנמנה עם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, היה מרצה בכיר בפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה.
רעייתו חיה הלכה לעולמה ב-1981, ובשנותיו האחרונות היה בן-סירה מוקף בבני משפחתו ובעיקר נשען על בנו הצעיר, יצחק.
בשנת 1994 נפטר בדירתו בבית שבנה בשדרות רוטשילד והוא בן תשעים וחמש.
חמש-עשרה שנים לאחר פטירתו, בשנת 2009, התפרסם ספרו של האדריכל נתי מרום "עיר עם קונספציה" המתמקד בתכנונה של תל אביב.
בספר זה מוקדש פרק רחב יריעה לפועלו העשיר של יעקב בן-סירה כשהכותב מעלה על נס את גישתו המודרנית וחשיבות תרומתו להתפתחותה של תל אביב ומדגיש את שיתוף הפעולה ההדוק שהתקיים בינו לבין ראש העיר ישראל רוקח, יורשו של מאיר דיזנגוף.
יעקב בן-תוֹר (13 בפברואר 1910 – 29 באוקטובר 2002) היה פרופסור לגאולוגיה ומנהל המכון הגיאולוגי לישראל.
בן-תור נולד בשם קורט וִינְטֶר בשנת 1910 בקניגסברג שבגרמניה.
הוא למד משפטים בעיר הולדתו, ולאחר מכן משפטים בברלין ובלשנות בסורבון שבצרפת.
בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל ושינה את שמו.
לאחר עלייתו הצטרף בן-תור ליהודה פיקרד והיה מראשוני החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא נשלח מטעמו של פיקרד ללימודים בשווייץ ולמד לימודי דוקטורט בנושא סלעים וולקניים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאסר בשווייץ כמרגל גרמני, וברח חזרה לארץ ישראל.
ב-1945 הוענק לו תואר דוקטור בחוג לגאולוגיה והיה לראשון בתחום לו העניקה האוניברסיטה העברית תואר דוקטור.
בשנת 1949 מונה למדריך באוניברסיטה העברית.
בשנת 1957 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בן-תור כיהן כחבר אספת הנבחרים הרביעית (1944–1948) מטעם מפלגת עלייה חדשה של יוצאי גרמניה.
כן כיהן בוועד הקהילה של ירושלים.
כיוון שהיה פעיל "ההגנה", גויס על ידי פרופ' ישראל דוסטרובסקי לשורות חיל המדע.
בעיצומה של מלחמת העצמאות ביצע, יחד עם עקיבא פרומן ואחרים, סקר ומיפוי גאולוגי של הנגב.
עבודתם נערכה לצורך איתור נפט ואורניום, אך ממצאיה התרכזו בחשיפת מרבצי הפוספטים בתמנע.
על עבודתם זו זכו בן-תור ופרומן בפרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשט"ו (1955).
במקביל לעבודתו בשנים אלו השלים בן-תור דוקטורט נוסף, בהצטיינות, מהסורבון.
בשנת 1952 כיהן כראש המחלקה למינרולוגיה ולפטרולוגיה במכון הגיאולוגי.
בן-תור כיהן בשנת 1953 כנשיאהּ של החברה הגיאולוגית הישראלית.
בשנת 1954 מוּנה למנהל המכון הגאולוגי, ולימים היה גם לראש החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
לאחר מלחמת ששת הימים יצא לסיני לצורך מחקר ומיפוי.
לאחר מכן עבד במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
המינרל בנתוריט, שנתגלה ב-1980 על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים, נקרא על שמו.
נפטר ב-2002, הותיר אחריו את רעייתו מרים קסטנר, פרופסור במכון סקריפס, ושלושה ילדים.
בנו היה הארכאולוג אמנון בן-תור.
יעקב (יענקל'ה) בן-סירא (נולד בשם: ז'אק שירצקי; 20 במרץ 1927 – 4 בפברואר 2016) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, קומיקאי, סטנדאפיסט וזמר ישראלי.
יעקב בן-סירא נולד בשם ז'אק שירצקי בעיר בריסל שבבלגיה.
בהיותו בן 15 בשנת 1942, כשנתיים לאחר כיבוש בלגיה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, נשלח אביו למחנה עבודה, ובן-סירא החליט לברוח.
אימו ציידה אותו בכסף ומזון, והוא עלה לבדו על רכבת לצרפת ומשם לשווייץ.
בן-סירא, היחיד מכל משפחתו ששרד את השואה, עלה לארץ ישראל בסוף שנת 1945 במסגרת עליית הנוער, ונשלח לגבעת ברנר.
הוא השתלם במשחק אצל במאי תיאטרון הילדים אליעזר אנסקי.
ב-1957 חבר לגדעון זינגר, שמעון בר וראובן שפר להקמת רביעיית מועדון התיאטרון שהופיעה במשך שנים במופעים ששילבו בידור, זמר וסאטירה.
על במת התיאטרון הופיע בן-סירא במסגרת האהל, הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון חיפה ועוד.
בין ההצגות בהן השתתף: "דון קישוט איש למאנשה", "רומיאו ויוליה", "הקמצן", "תעלולי סקפן", "אגדת חורף", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "החייל האמיץ שווייק", "המכתב האבוד", "תל אביב הקטנה", "הלילה השנים עשר", "סמרטוטר", "חלום ליל קיץ", "מרד הימאים" והצגות נוספות.
בן-סירא הופיע בשורה ארוכה של סרטים בקולנוע הישראלי, בהם: "נורית", "רק בלירה", "רק היום", "מוישה ונטילטור", "ארבינקא", "הוא הלך בשדות", "לופו בניו יורק", "הגונב מגנב פטור", "הגלולה", "קזבלן", "נורית 2", "מבצע שטריימל", "טיפת מזל", "צלקת", "תלווה לי את אשתך", "סאלח שבתי" ועוד.
בן-סירא הרבה לגלם דמויות קומיות של שמנמן, גוץ ומשעשע.
השתתף בסדרת הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום" בעונה השנייה בטלוויזיה החינוכית בשנת 1985.
בן-סירא היה מקורב לרב שמואל אליהו טאוב, רבה השלישי של חסידות מודז'יץ, והרבה להגיע לתפילות בבית המדרש שלו ברחוב דיזנגוף בתל אביב, כמו כן היה מגיע ללמוד אצלו בכולל בשנותיו האחרונות.
בן-סירא היה נשוי לשחקנית עדינה בן-סירא, שהייתה ממנהלי כתב-העת "פרוזה", ובשנים האחרונות לחייו הופיע עמה בתוכנית משותפת "יענקל'ה ועדינה בהומור וסאטירה".
ב-4 בפברואר 2016 נפטר מדום לב, מעט לפני יום הולדתו ה-89. ארונו הוצב על במת הקאמרי בתל אביב, שם נערך לו טקס אשכבה.
הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הוצבה בפברואר 2018 לוחית זיכרון לזכרו בכניסה לבית בו התגורר ברחוב הנביאים 4 בתל אביב.
"מניו יורק באהבה" (1985) בתפקיד סוכן תיירות
"עדיין לא גן עדן" (בריטניה) (1985) בתפקיד דובוש
"Das Schweigen des Dichters" (גרמניה המערבית) (1986) בתפקיד שיפרין
"אהבה צעירה" (סרט המשך בסדרת סרטי אסקימו לימון) (גרמניה מערבית) (1987)
"Beauty and the Beast"("היפה והחיה") (ארצות הברית - ישראל) (1987) בתפקיד בייליף
"Rumpelstiltskin" ("עוץ לי גוץ לי") (ארצות הברית - ישראל) (1987) בתפקיד שומר
"Sleeping Beauty" ("היפהפייה הנרדמת") (ארצות הברית - ישראל) (1987) בתפקיד הקונסול הראשון
"Puss in Boots" ("החתול במגפיים") (ארצות הברית - ישראל) (1988) בתפקיד ראש הממשלה
"פספורט" (ברית המועצות) (1990) - בתפקיד דוד איזיה הצלם
יעקב בן-אריה (נולד ב-1950) הוא אלוף פאראלימפי.
השתתף במשחקים הפאראלימפיים שלוש פעמים (1964, 1968, 1972) וזכה בשש מדליות: שלוש מדליות בשחייה ושלוש מדליות בכדורסל.
בן-אריה נולד בקיבוץ נען, נכדו של ירחמיאל צימבל.
זמן קצר לאחר מכן עברו הוריו לקיבוץ גשר, שם חלה בשיתוק ילדים.
ב-1962 הצטרף לפעילות מרכז הספורט לנכים.
הוא השתתף במשחקי סטוק מנדוויל וזכה להישגים.
ב-1966 זכה במדליות זהב במשחה 50 מטר חזה, במשחה שליחים 150 מטר ובטורניר כדורסל כיסאות גלגלים.
ב-1967 זכה שוב בזהב עם נבחרת הכדורסל וזכה במדליית כסף במשחה בסגנון חזה.
ב זכה במדליית זהב במשחה 25 מטר בסגנון חזה (0:58.30 שניות) וזכה במדליות ארד במסגרת משחה שליחים (יחד עם ברוך חגאי ואברהם קפטלוביץ') וכחבר בנבחרת הכדורסל.
ב זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל, זכה במדליית כסף במשחה 50 מטר בסגנון חזה (55.1 שניות) ודורג במקום החמישי בתחרות שליחים במרוץ עגלות 4X40 ובמשחה מוקדמות ל-50 מטר בסגנון חופשי.
ב היה בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים ושותף לזכייה במדליית כסף.
המשיך בפעילות ספורט עם נבחרת הכדורסל והיה שותף בין היתר לזכייה באליפות אירופה 1978.
בשנת 2002 החל לנהל את מרכז הספורט לנכים ועמד בראשו עד 2011. בהמשך החל לשמש יושב ראש המרכז.
היה נציג איל"ן בהנהלת ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
יעקב בן זבדי (או יעקב הקדוש; בשפות אחרות: סנט ג'יימס, סן ז'אק, סנטיאגו, יקובוס, זנקט יקוב, סן דייגו) (מת בשנת 44) היה אחד מתלמידי ישו.
יעקב בן זבדי נחשב לקדוש נוצרי ונושא בדרך כלל את השם "יעקב הגדול", על מנת להבדיל בינו לבין שליח אחר ששמו יעקב (יעקב בן חלפי; יעקב הקטן).
יעקב היה בנם של זבדי ושלומית ואחיו של יוחנן השליח.
בברית החדשה מתואר יעקב כאחד מתלמידי ישו הראשונים.
מוזכר כי יעקב ויוחנן שהו עם אביהם על החוף כשישו קרא להם להפוך לתלמידיו.
הוא ואחיו מכונים על ידי ישו "בני רעם".
יעקב היה אחד משלושת השליחים אשר נכחו בהשתנות של ישו (האחרים היו אחיו יוחנן ופטרוס).
ב"מעשי השליחים" מסופר כי אגריפס הראשון ציווה להוציא את יעקב להורג במכת חרב, וכך הפך אותו למרטיר הראשון מבין שנים עשר השליחים.
יעקב נחשב ל"מרטיר" הראשון מבין השליחים, והוצאתו להורג במכת חרב מהווה סימן לתחילת הרדיפות המאורגנות כנגד נוצרים.
ראשו הופרד מגופו ונקבר בקתדרלת יעקב הקדוש בהרובע הארמני בעיר העתיקה של ירושלים.
מסורת ועיר סנטיאגו דה קומפוסטלה
על פי המסורת, עצמותיו נדדו על גבי צדפה, עד שהגיעו לחופי חצי האי האיברי, במקום שבו נבנתה העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה שבספרד.
סנטיאגו הוא השם הספרדי המקובל ליעקב, ולכן שמות רבים באזור מתייחסים אליו, כמו דרך סנטיאגו, מסלול צליינים נודע שמוביל לכנסיית קברו.
ישנה מחלוקת מחקרית האם יעקב אכן ביקר בספרד להפצת הנצרות, שכן אין הוכחות היסטוריות ברורות לכך.
עם זאת, המסורת הספרדית מקבלת זאת כבעלת משמעות דתית ותרבותית עמוקה.
בגמרא מוזכרים שני מינים בשם יעקוב, אחד מהם "יעקוב איש כפר סכניא", ולפחות אחד מהם היה תלמיד של ישו עצמו לפי עדותו (הושמט על ידי הצינזורא).
אולם לא ידוע אם אחד מהם הוא יעקב בן זבדי.
יעקב נחשב לאחד מקדושי המגן של ספרד, ולדמות מרכזית בנצרות הקדומה.
שמו ומשמעותו קשורים ללגיטימציה דתית ופוליטית באירופה הנוצרית במשך מאות שנים.
יעקב בן דב (21 ביוני 1882 – 7 במרץ 1968) היה צלם במקצועו וצלם קולנוע, מחלוצי הצלמים היהודים בארץ ישראל.
נודע כ"חלוץ הפילם הארץ-ישראלי" ו"אבי הסרט העברי".
נולד בד' בתמוז תרמ"ב לדב לסוטרה ולרייזל בת יעקב כץ בעיירה פאלין ליד קייב (כיום אוקראינה), אז חלק מן האימפריה הרוסית.
הוא למד בחדר בילדותו ורכש השכלה כללית אצל מורים פרטיים.
בנערותו ארגן פעילות ציונית בפלך ז'יטומיר ולאחר מכן המשיך ללמוד באקדמיה לאומנויות בקייב.
בשנת 1906 כתב למנחם אוסישקין שיסייע לו לעלות לארץ ישראל בעלייה השנייה על מנת שיוכל לצלם את המעשה הציוני.
אוסישקין כתב לו "מה צורך לה לירושלים בצלם?" ובן דב כתב בתגובה "יותר משירושלים זקוקה לצלם זקוק אני לירושלים", תשובה זו סיפקה את אוסישקין שסייע לצעיר (ה"פוטוגרף") לעלות לארץ ישראל.
בכסלו תרס"ח (סוף שנת 1907) הגיע ארצה.
בימיו הראשונים בארץ, הצטרף לתנועת "הפועל הצעיר", עבד כשומר בפרדסי רחובות וצילם את עצמו בדמות "היהודי החדש", חמוש ברובה.
לאחר זמן קצר השתקע בירושלים וחבר לבוריס שץ, מייסד האקדמיה לאמנות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות והמשיך שם בלימודיו.
במקביל עבד כעוזרו של הצלם ארמני-ירושלמי גאראבד קריקוריאן.
בשנת תר"ע (1910) נשא אישה את רוזה בת ישעיה דב רבינוביץ, רוקחת במקצועה, שעלתה לירושלים מז'יטומיר לשם כך (נפטרה בירושלים ב-1940).
ב-1910, לאחר סיום לימודיו, נותר בן דב בבצלאל וייסד שם את המחלקה לפוטוגרפיה, בה לימד צילום סטילס כאמצעי הכנה לאיור, תחריט והדפס.
בשנת 1912 הכריז יחד עם שץ על הקמת תעשיית סרטים יהודיים בארץ-ישראל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת כצלם בבית חולים צבאי אוסטרי בירושלים.
בשנת 1922, הקים את ביתו בירושלים, מבין ראשוני הבתים של שכונת תלפיות.
מאוחר יותר בנה גם בית במרכז העיר.
במקביל עסק בייצור גלויות מנופי הארץ, שאוירו על ידי הצייר שמואל בן דוד, הכנת שקופיות ל"פנס קסם" וצילום דיוקנאות של ראשי היישוב וצילומי סטודיו.
הוא הפיק כשמונה מאות גלויות, תחילה שיווקן באמצעות חברת "הלבנון", ואחר כך באופן עצמאי בהוצאת "י' בן דב.
בצלאל ירושלים", בהוצאה זו אף הוציא שישה אלבומים מנופי ההתיישבות.
למרות ההכרזה על הקמת תעשיית הסרטים בארץ ישראל לא היה יכול בן דב לממש את שאיפתו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועקב מחסור כספי.
אולם ב-1917 השיגו לו חברים מיחידת הרפואה האוסטרית בירושלים ציוד צילום ראינוע.
השימוש הראשון שעשה בן דב בציוד היה צילום כניסת הגנרל אלנבי לירושלים ב-11 בדצמבר 1917.
- MENORAH) והפיק מדי שנה סרט תעודי באורך מלא, המבוסס על "יומנים" שסקרו את תולדות היישוב העברי באותה שנה.
בשנת 1918 סייר במושבות העלייה הראשונה והפיק סרטים קצרים על ראשון לציון, רחובות, גדרה, עקרון ובאר יעקב.
באותה שנה ערך מסרטים אלה ומצילום כניסת אלנבי לירושלים את הסרט העברי הראשון בארץ ישראל, "יהודה המשוחררת", המורכב מ-34 סצנות.
כיום אין בנמצא עותק של "יהודה המשוחררת" אלא מספר קטעים מן הסרט שהועתקו לסרטים אחרים שנשתמרו.
ב-1921 הפיק את סרטו השני "שיבת ציון", העוסק גם הוא במפעל הציוני, שהוקרן בקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבאד.
ב-1923 הפיק את "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" בהשתתפות שחקנים, הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגים בין הגיבורים.
באותה תקופה צילם באופן תדיר יומנים ובהם תמונות מחיי היישוב כגון חתונת בתו של מנחם אוסישקין, בה ביקרו כל ראשי היישוב דאז, הוא ליווה את הנציב העליון הרברט סמואל במסעותיו בארץ, תיעד עלייה על הקרקע של קיבוצים ומושבים ואת בניין הערים העבריות החדשות וליווה אמנים, אנשי תרבות ואישי ציבור.
במשך שנים רבות פעל בשירות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל וסרטיו שימשו על מנת להציג את המפעל הציוני בארץ ישראל בפני תורמים יהודים מחו"ל.
בן דב המשיך לערוך סרט תיעודי באורך מלא על אירועי השנה ביישוב, מדי שנה עד 1933.
בן דב המשיך להתגורר בירושלים, בשכונת תלפיות עד מותו בגיל 86. הוא הותיר אחריו את שתי בנותיו אורה וחנה.
חלק מהנגטיבים שצילם הצליח לשמור, אך רבים אבדו.
לאחר מותו העבירה בתו, הציירת חנה בן דב, את שארית עיזבונו ובו כ-3,000 תשלילים למוזיאון ישראל ולארכיון הציוני.
שרידי סרטיו שהתפזרו ושנאספו בכמה ארכיונים בעולם עברו תהליכי שימור בארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית ובסינמטק ירושלים ורבים מהם רוכזו על ידי יעקב גרוס.
גלויותיו מצויות בעיקר באוסף בוקי בועז, הכולל גם מאות בודדות של צילומי מקור ואוספו של האדריכל אביה השמשוני.
בשנת 1993 הוכן סרט תיעודי באורך של 30 דקות בבימויו של יעקב גרוס על יצירתו ופעלו של בן דב.
בשנת 2007 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל: משנת 1907 ועד ראשית שנות השלושים במבחר תצלומים מתוך ארכיון בן-דב במוזיאון ישראל, יעקב בן דב; (בעריכת יונה פישר וניסן פרץ).
היה הראשון שהפיק סרט על הווי הארץ בשנת 1920, "שיבת ציון"
יקיר ירושלים לשנת תשכ"ז - 1967
על שמו קרוי רחוב בשכונת תלפיות בירושלים.
בן דב היה יוצר עצמאי שהצליח לשכנע את ראשי היישוב בכוחה התעמולתי של אמנותו וגייס את תמיכת ההנהגה הציונית והמוסדות הלאומיים להפקת סרטיו.
למרות הקשיים הכלכליים והטכניים הצליח להפיק מדי שנה סרט תעודה באורך מלא במשך 16 שנים רצופות.
"תצלומיו אידיאליסטיים והם מדגישים את המטרות הלאומיות, בקומפוזיציות מעוצבות להפליא.".
רבי יעקב בן יקר (בערך 990 – ד'תתכ"ד, 1064/1063), מראשוני וגדולי הראשונים שבאשכנז, רב ופוסק.
רבי יעקב נולד במגנצא לרבי יקר.
והיה תלמידו של רבנו גרשום וחברו של רבי אליעזר הגדול בן יצחק.
נקבר במגנצא ופעל בה חלק מימי חייו, אבל ככל הנראה חי ופעל אף בוורמייזא.
תלמידו הידוע הוא רש"י המביא בכמה מקומות בפירושיו דברים בשמו, ומכנהו "מורי" או "מורי הזקן" ועוד לשונות של שבח.
רש"י כתב עליו: "כי ידעתי מדתו בחר לו בגדולה מכולם והנהיג עצמו כאסקופה הנדרסת ושם עצמו שירי שיריים ולא מלאו לבו לעטרת הראויה לו לחדש דבר בדורו".
בספר חסידים מובאת אגדה שכנראה מכוונת כלפיו: מעשה בר' יעקב ברבי יקר שהיה מכבד בזקנו לפני ארון הקודש.
וכשהיו הקהל הולכים לפני המלך או לפני השלטון אז חולץ מנעליו ואומר "אני עני, הם בכספים ואני ברחמים ובתחנונים, נמצא הם בשלהם ואני בשלי".
רבי יעקב בן יקר לימד מקרא במגנצא, אך נדמה שלא כתב את פרשנותו, אלא לימד בעל פה.
פרשנותיו על ספר איוב פרק כב, פסוק ל נשתמר בהערתו של רש"י על המלים "ימלט אי נקי" באותו פסוק: "ל' אחר שמעתי שהיו אומרים מפי ר' יעקב שהוא לשון אדם השרוי בצער ובאנקה והיו"ד יתירה בתיבה כמו היושבי בשמים (תלים קכג) אבל לא שמעתי מפי הרב."
חיבר פירוש לתלמוד שלא הגיע לידינו, אבל ישנם מספר מובאות בראשונים, בעיקר בפירוש רש"י.
רש"י מזכיר חיבור שהוא קורא "קונטרס מורי הזקן" שכתב רבי יעקב בן יקר.
לדעת אברהם גרוסמן אפשר שהוא מחבר הספר "בשר על גבי גחלים".
רבי יעקב בן יקר נקבר במגנצא, מצבת קברו נמצאה בחומה קדומה בעיר, והוצבה מחדש בבית הקברות היהודי במקום.
בקיץ 1922 מצבתו הורמה ממבנה של ביצור מקומי, ועל המצבה נכתב: "זו מצבת רבינו רבי יעקב ב̇ר̇ יקר הנפטר לגן עדן בשנת ת̇ת̇כ̇ד̇ לפרט תהא נפשו בעדן".
יעקב בן-הרצל (28 ביוני 1930 – 29 באוקטובר 2022) היה עיתונאי, מגיש חדשות ושדרן תוכניות רדיו בקול ישראל, ומפיק תוכניות ומופעים שונים.
שימש כמנהל התוכניות בימיה הראשונים של הטלוויזיה הישראלית וניהל בשנות ה-70 את להקת ענבל.
בן-הרצל נולד בווילנה, ובהיותו בן ארבע עלה לארץ ישראל עם הוריו רבקה ושמעון.
בשנת 1944 סיים את בית הספר היסודי "בלפור", וב-1948 סיים את לימודי התיכון בגימנסיה העברית הרצליה.
שירת בצה"ל, תחילה בחטיבת גולני, אז השתתף בקרב על דגניה.
לאחר מכן עבר לחיל הרפואה כקצין כוח אדם בדרגת סגן, ונטל חלק בהקמת "בית חולים מספר 5", הידוע כיום כבית החולים שיבא בתל השומר.
עם שחרורו מצה"ל פנה בן-הרצל ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל, בהמלצת חנה בן-ארי שהייתה קריינית ב"קול ההגנה" וב"קול ישראל", התקבל לעבודה ב"קול ישראל", כקריין חדשות ומגיש תוכניות רדיו שונות, בהן תוכניות ג'אז ותוכניות ששידרו לראשונה את שירי להקת הביטלס בישראל.
בשנת 1955 נשלח בן-הרצל, בהמלצת ראש לשכת העיתונות הממשלתית ומנהל הרדיו דאז מויש פרלמן, להשתלמות בארצות הברית במסגרת "פוינט 4" - תוכנית הסיוע האמריקאית לארצות מתפתחות.
בן-הרצל למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר "מוסמך לטלוויזיה" בהצטיינות.
במהלך שהותו בארצות הברית למד אצל גדולי שדרני הטלוויזיה דאז ובהם אדוארד מורו, סטיב אלן, וולטר קרונקייט, ג'ק ווב ומילטון ברל.
עם שובו לארץ החל לשדר ברדיו את תסכית המתח "מלכודת" – תיקי משטרה מספרים.
לאחר מכן שידר את מרבית התוכניות הדוקומנטריות בקול ישראל, בהן התוכנית אודות המגילות הגנוזות, עם מוזיקה אלקטרונית של יוסף טל, שהוגשה לפרס איטליה.
הוא שידר בשידור חי רבים מן האירועים הממלכתיים בארץ, ובהם השידור הנודע על אסון מעגן.
בן-הרצל היה גם מבקר קולנוע וקריין חדשות ברדיו.
הוא ערך לצד רפאל בשן את התוכנית "דיוקנו של רחוב", ולצד אלימלך רם את התוכנית "בצרור אחד".
בן-הרצל עמד בראש הצוות ששידר בשידור חי את התוכנית "יום ביישוב", בה נודע בין השאר הריאיון שלו עם "הילדה הרעבה מבית שאן" (יפה לוי).
תוכניתו הפופולרית ביותר הייתה "בית המשפט", בהפקת רחל הרמתי; התוכנית כללה הליך משפטי המבוסס על מקרה אמיתי, בהשתתפות שופטים ומשפטנים כגון שלמה תוסיה כהן, ויקטוריה אוסטרובסקי כהן, שרה סירוטה, שופט בית המשפט העליון גבריאל בך, לצד שחקנים שגילמו את תפקידי הנאשמים והעדים.
מסוף שנת 1955 עד 1968 היה בן-הרצל עורך יומני גבע הפופולריים, יומני קולנוע שהציגו חדשות לפני הקרנת סרטים בכל בתי הקולנוע בארץ, בתקופה שלפני הקמת הטלוויזיה הישראלית.
כאשר הוקמה הטלוויזיה הישראלית (ערוץ 1), מונה בן-הרצל על ידי המנכ"ל דאז חגי פינסקר לשמש כמנהל התוכניות.
לעיתים הגיש את התוכנית המרכזית "יום השישי" ותוכניות אחרות.
משנות השבעים המוקדמות ניהל את להקת ענבל במשך עשור שנים.
במלאת 25 שנים למדינת ישראל הפיק את המחזמר "כה לחי", האירוע המרכזי לציון אירוע זה.
ביוזמתו של אלי שטרית, בן-הרצל הפיק, כתב וביים מטעם "ברית חיילי האצ"ל" וחוג "תגר" מופעים רבים, בהם שחזור כיבוש יפו, הפריצה לכלא עכו, תולדות האצ"ל ומפעלותיו, העצרת לזכר הרוגי המלכות ו-100 שנה להולדת מנחם בגין.
בנוסף הופיע גם בסרט "מי האבא?" בתפקיד פרופסור.
בן-הרצל היה נשוי לעיתונאית והמבקרת יהודית אוריין (בתו של מאיר אוריין), עד שהכיר במסגרת הפקת התוכנית "כה לחי" שהופקה למלאת 25 שנה למדינת ישראל את נירה גל, זמרת ומורה לפיתוח קול ולדיבור, ונישא לה.
בן-הרצל נפטר ב-29 באוקטובר 2022, בגיל 92. הותיר אחריו שלושה ילדים.
יעקב בן-טולילה (נולד ב-30 ביוני 1935 בתטואן שבמרוקו) הוא פרופסור אמריטוס ללשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע וחבר באקדמיה ללשון העברית.
בן-טולילה נולד בתטואן שבמרוקו לוידל ומרסדס, כבן בכור למשפחה בת 3 ילדים.
אביו שימש כמזכיר קהילת תטואן, בעוד שסבו יעקב היה שו"ב, דיין וראש ישיבת "יגדיל תורה" בעיר.
את לימודיו היסודיים למד בבית הספר כי"ח, ואף הספיק ללמוד במשך שנת לימודים אחת במכון ללימודים תיכוניים הספרדי-מרוקני בתטואן.
בשנת 1950, במסגרת עליית הנוער, עזב הנער בן-טולילה את עירו תטואן, בדרכו לעלות לארץ ישראל.
במסגרת זו שהה, עם עוד 3 בני דודים, בבתי ילדים בצרפת, עד ליוני 1951, אז הפליגו לישראל, באונייה נגבה.
בישראל נקלטו ארבעת הילדים בחברת הנוער בקבוצת יבנה, שם שהה בן-טולילה עד לגיוסו לצה"ל כחייל במסגרת גרעין נח"ל שהצטרף לקיבוץ לביא.
בשנת 1956 הגיעו הוריו של בן-טולילה לארץ ישראל ביחד עם שני אחיו הקטנים, וכיוון שקליטתם בקיבוץ לא צלחה, עזב יעקב בשנת 1957 את הקיבוץ ועבר לגור עם הוריו במעברת קריית גת.
בקריית גת עבד כחשמלאי, אך בראשית שנת 1958 עזב את המקום לאחר שקיבל הצעה מבני עקיבא לשמש כשליח התנועה בצפון אפריקה.
עבודת השליחות במרוקו הייתה כרוכה בביקורים בצרפת, במחנות קיץ ובסמינרים של התנועה.
בביקורים אלו הכיר את אשתו תמר, יהודייה-צרפתייה ממוצא הונגרי-פולני, שהייתה חברה בבני עקיבא בצרפת, ובינואר 1961 הם נישאו בעיר שטרסבורג.
באותה שנה החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ללשון עברית ותרבות צרפת.
את לימודיו בירושלים המשיך כתלמיד, עוזר מחקר וכמרצה עד לשנת 1983, אז קיבל תואר דוקטור בלשון עברית (התזה נכתבה בהדרכת הפרופסורים דוד טנא וחיים בלנק, בנושא "מבטאי העברית המשמשת במושב של יוצאי מרוקו בנגב - פרק בפונולוגיה חברתית").
בשנת 1966, כשסיים את התואר הראשון, נודע לו שמחפשים מורה ללשון ולספרות בישיבת בני עקיבא "בית יהודה" בכפר מימון.
הוא קיבל את המשרה ועבר עם משפחתו להתגורר בכפר מימון.
כעוזר הוראה ומחקר השתתף במפעל משותף לאוניברסיטת הנגב ולאקדמיה ללשון עברית בנושא "אוצר מלים וצורותיהן לפי תעודות שבכתב".
לימד ארמית, ותחביר לשון המקרא, כן השתתף במחקר במעבדה לחקר הדיבור באוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך השנים שימש בן-טולילה כמרצה אורח במרכזים אוניברסיטאיים בחו"ל, כגון: המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מונטריאול והמרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד, במרכז הלאומי למחקר מדעי בצרפת, המועצה הלאומית הספרדית למחקר בספרד ועוד.
משנת 1996 כיהן בן-טולילה כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך הקריירה האקדמית של בן טולילה הוא כיהן כיועץ לגופים שונים.
היה חבר בוועדה משותפת למשרד החינוך ולאוניברסיטת בן-גוריון, להכנת השתלמויות למורים לעברית בבתי הספר במחוז הדרום.
חבר המועצה הארצית של איל"ש, חבר הוועדה האקדמית של "המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם" של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היה חבר יועץ באקדמיה ללשון העברית ולאחר מכן נבחר כחבר מלא בה, כן השתתף מטעמה כחבר בוועדה לקביעת מונחי תחבורה ובוועדה למונחי גאוגרפיה.
היה חבר מועצת המערכת של כתב העת חלקת לשון, ויעץ בפרויקט כינונו של מאגר העברית המדוברת בישראל.
היה חבר הדירקטוריון של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו וחבר ועדת ההיגוי והוועדה האקדמית של מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו.
ב-2015 נבחר לשמש חבר מתכתב באקדמיה המלכותית של ספרד.
גישתו באשר ללימוד הלשון העברית
בן טולילה הוא פטריוט של הלשון העברית, לדבריו הלשון היא מרכיב חשוב בתרבותו ובזהותו הלאומית של כל עם, ועל אחת כמה וכמה אצל העם היהודי שהביא לעולם את התנ"ך הכתוב עברית.
הוא מציג את טעותו של הרצל כאשר כתב בספרו "מדינת היהודים" כי לכשתקום המדינה, היא לא תוכל להשתמש בשפה העברית, "לשון עתיקת יומין שאינה בשימוש" - והכול ישוחחו בשפות שונות כמו בקנטונים בשווייץ, בעוד שבפועל השפה העברית במדינת ישראל, פורחת.
בן טולילה סבור שעל המורים ללשון ללמד באופן כזה, שהתלמיד יהיה מסוגל לפרש טקסט כתוב באמצעות הידע והכלים שרכש, זאת לעומת המצב הקיים בו המורים מתווכים בין הטקסט לבין התלמיד.
במקום להדריך אותו להבין את הטקסט בעצמו.
הוא גם מעביר ביקורת על תרגום טקסטים על ידי המורים לשפה דלה.
זכה בפרס רנה ונסים גאון על תרומה ייחודית ליצירה בתחום מורשת יהודי צפון-אפריקה לשנת תשע"ו.
יעקב בן טולילה חיבר ספרים ומאמרים רבים, להלן רשימה נבחרת.
מבטאי העברית המשמשת במושב של יוצאי מרוקו בנגב — פרק בפונולוגיה חברתית (מבוסס על עבודת הדוקטור), מפרסומי המדרשה ללימודים מתקדמים, הפקולטה למדע הרוח, האוניברסיטה העברית בירושלים, ה'תשמ"ד.
מסורת צרפתית-איטלקית של לשון המשנה, עדה ולשון, י"ד, בהוצאת מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל של האוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ה'תשמ"ט.
קונקורדנציה ל"שירים שמכבר" לנתן אלתרמן הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון.
(בשיתוף עם פרופ' אהרן קומם) ה'תשנ"ח.
"מילה בשעתה זהב מעלתה" – הפתגם הספרדי-יהודי בצפון אפריקה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, (בשיתוף עם פרופ' תמר אלכסנדר) ה'תשס"ח.
מילון הרכיב העברי בחכתייה (הספרדית-היהודית של צפון אפריקה)".
הספר, הכתוב בשפה הספרדית, יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קורדובה שבספרד.
"הלועיות כמשתנים סוציולינגויסטיים", אשל באר-שבע ג, הפקולטה למדעי הרוח והחברה, אוניברסיטת בן-גוריון, תשמ"ו, עמ' 371-353.
"העברית המדוברת (חוברת א וחוברת ב)".
לשוננו לעם טו-טז: האקדמיה ללשון העברית, תש"ן.
"הצצה אל האיטלקית-היהודית של פיאמונטה מבעד ל'טבלה המחזורית' של פרימו לוי", לשון ועברית, 8, תשנ"א, עמ' 25-30
"דבור אשור ליצחק הלוי: ספר ללימוד דקדוק הלשון העברית שנתחבר במרוקו." מחקרים בתרבותם של יהודי צפון-אפריקה.
"מסורת תטואן המשתקפת בשני ספרי לימוד לעברית שנכתבו בשנות העשרים", מסורות, ח, תשנ"ד, עמ' 191-159
"היש חוק בגד(כפת) טבעי בעברית הישראלית." שי להדסה: מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים.
באר-שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ז.
"הומונימיוּת עממית." ספר רפאל ניר: מחקרים בתקשורת, בבלשנות ובהוראת הלשון.
"חקר הספרדית-יהודית של צפון-אפריקה", אצל ת' אלכסנדר וי' בן-טולילה (עורכים), איל פריזינטי - מחקרים בתרבות יהודי ספרד, מרכז דוד גאון, מרכז הקשרים והוצאת כתר, ירושלים תשס"ז.
"המבול שהיה בתיטואן וסיפורים אחרים: כרוניקות שנרשמו בספרדית היהודית מצפון אפריקה." שערי לשון - מחקרים בלשון העברית, בארמית ובלשונות היהודים מוגשים למשה בר-אשר.
"לשון ותרבות בשאלוניקי היהודית על-פי ספרו של דוד בוניס." לשונות יהודי ספרד והמזרח וספרויותיהם.
ירושלים: משגב ירושלים, מוסד ביאליק, תשס"ט.
"ניתוח טקסט עברי בעזרת מחשב." צפנת פענח: מחקרי לשון מוגשים לאלישע קימרון במלאת לו שישים וחמש שנה.
באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ט.
"יעקב חסן ז"ל כרפורמטור של הכתיב בלאדינו", לאדינאר, ה (תש"ע), עמ' 14-9.
"הארכיב של רבי יהודה לאון כלפון איש טיטואן." מחקרים בתרבותם של יהודי צפון אפריקה - תעודות מוהדרות ומפורשות.
ירושלים: התוכנית למדעי היהדות, אוניברסיטת ייל, ניו הייבן, המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א.
"ה-jota ההיספאנית בלאדינו של צפון-אפריקה." חקרי מערב ומזרח - מוגשים ליוסף שטרית.
"שיר תוכחה בספרדית היהודית של מרוקו." מחקרים בעברית החדשה ובלשונות היהודים - מוגשים לאורה (רודריג) שורצולד.
"המכתבים העבריים של רבי יהודה ליאון כלפון." עיונים בתרבותם של יהודי צפון אפריקה.
ירושלים: המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם, האוניברסיטה העברית בירושלים, התוכנית למדעי היהדות, אוניברסיטת ייל, ניו הייבן, תשע"ה.
אשל באר-שבע ה', שי להדסה: מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, ה'תשנ"ז.
יעקב בן-שאול (נולד ב-1957 בחיפה) הוא סופר עברי ועתידן בתחום הזקנה.
בין השנים 1992 – 1994 סיים תואר שני במינהל ציבורי, כולל הגשת תזה מחקרית שזכתה בפרס.
בשנים 2009 – 2010 למד בחוג לגרונטולוגיה באוניברסיטת חיפה לימודי השלמה לדוקטורט.
בשנת 2012 נמנה עם קבוצת 40 האישים שנבחרו לרגל השקת ארגון ידידי ובוגרי האוניברסיטה.
בין השנים 1989 – 1992 היה יועץ השר הראשון לאיכות הסביבה ומשרדים נוספים.
היה מהיזמים ואנשי העסקים הבולטים שפעלו בחיפה עד למיתון האינתיפאדה בשנים 2002 – 2003.
בשנת 2007 פרסם בן-שאול את ספר הניהול "למות כלכלית ולהישאר בחיים – ספר חובה למנהל המצליח", שבו תיעד באוטוביוגרפיה אישית את קריסת קבלניה הגדולים של חיפה, את מיתון 2003 ואת תחילת היווצרותה הנחותה כלכלית של "ישראל השנייה" בפריפריה.
הספר נפתח במילים "מחר ב-10 אני מתאבד" וזכה לסיקור רב.
בספרו, במאמרים נוספים ובהרצאותיו של המחבר הוא תוקף בחריפות את חוסר החמלה בחברה הישראלית העכשווית החומרנית וקובל על יחס בתי המשפט כנגד מי שקרס כלכלית בתום לב במהלך האינתיפאדה.
החל מספרו השני "מחזור החיים השני – החינוך החדש למחזורי חיים וקריירה" מתמודד המחבר עם התהליך המואץ של תוחלת החיים העולה בעולם המערבי וגיבושה של קבוצת גילאים חדשה, שעתידה להיות קבוצת הגיל הגדולה ביותר, של אנשים שיחוו מחזור פעיל נוסף.
בספריו מציע בן-שאול דרכים להתמודד עם החיים הארוכים, לדוגמה, על ידי שינויים ביחסינו לקריירה, שלא יתבסס עוד על תפישת הזמן המוגבל ועל הצורך לשנות את כל האקסיומות עליהן עומדת כיום הפסיכולוגיה התעסוקתית.
לראשונה מופיעים רעיונותיו לגבי החמרה צפויה במצבן החברתי של הנשים, שינויים נדרשים במוסד הנישואים, שיחייבו חוזה חדש ובו מנגנון של גירושים אוטומטיים או שינויים צפויים במבנה רפואת המשפחה, שיביאו להיווצרותו של רופא מניעה ורפואת תחזוקה.
בספרו "מגה חיים", המחבר נותן את הפרשנות שלו לעובדה שמזה 50 שנה לא נכתבה תאוריה פסיכולוגית מקיפה בנושא הזקנה, וטוען שארגון הבריאות הבינלאומי טועה כשהוא משמר הגדרה גילאית אוניברסלית אחידה לזקנה המבוססת על גיל כרונולוגי.
לדעתו, על ההגדרה להיות גמישה ולפיה אדם עובר להגדרה של זקן כאשר גילו שמונה שנים פחות מתוחלת החיים הממוצעת במקום ובחתך הסוציו-אקונומי שאליו הוא משתייך.
על פי הגדרה זו, הרי אפילו באותה מדינה נמצא אנשים שיהיו זקנים על פי הגדרתם בגילאים שונים, כיוון שתוחלת החיים הממוצעת הרלוונטית לגביהם שונה.
הספר יצא גם במהדורה בינלאומית.
עת ניתנה אפשרות להורדה חופשית של הספר, הוא הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של אתר אמזון, בתחום הספרות הסוציו-פסיכולוגית.
הספר "לזרוס לונג בן 213" (Lazarus Long) נקרא על שם גיבור הספר "בני מתושלח", אותו כתב סופר המדע הבדיוני רוברט היינליין.
במרכז הספר מוצגת דמותה של רפואת העתיד על בסיס מחקרים מדעיים המתקיימים כיום בישראל.
בספר פרסום ראשון ל"מדד סינוף לזקנה", שהוא מבדק אישי ללא תלות בגיל כרונולוגי הנותן מענה לשאלה "האם אני זקן?".
בפרק הסיום המחבר מעלה על נס את יעילותה של ה"גרונטולוגיה הנרטיבית", ככלי טיפולי עיקרי לאנשים בגיל הפרישה מעבודה, ומעבר לגיל זה.
הספר הוכרז כספר העיון המסוקר ביותר בתקשורת בישראל לשנת 2012.
יעקב בן-שאול מרבה להופיע בתקשורת ומתאר את התמורות החלות בגיל היציאה לגמלאות, תוך הפיכת הגרונטולוגיה למקצוע מעשי.
במסגרת הניסיון להתאמת חוק גיל הפרישה לעליה בתוחלת החיים, היה הראשון ליישם הערכה תפקודית כוללת כמדד לשאלת המשך ההעסקה,
תוך המתמקדת בירידות תלויות גיל.
הערכה זו מתבצעת כיום על ידי רופא גריאטרי ופסיכולוג תעסוקתי, וכוללת גם מבחנים ממוחשבים לגילוי ירידות קוגניטיביות.
יעקב בן שאול, למות כלכלית ולהישאר בחיים, "פרדס", 2007.
יעקב בן שאול, מחזור החיים השני, "ספרות עכשיו", 2008.
יעקב בן שאול, מגה חיים, "קונטנטו דה סמריק", 2011.
יעקב בן שאול, לזרוס לונג בן 213, "קונטנטו דה סמריק", 2012
יעקב (ינק) בן-יהודה (14 באוקטובר 1917 – 13 בנובמבר 1973) היה מנכ"ל כימיקלים לישראל, יו"ר מועצת המנהלים של מפעלי הפיתוח בנגב ומפעלי ים המלח, ולפני כן פעיל ב, ראש מרחב צפון של שירות הביטחון ומנכ"ל מכרות נחושת תמנע.
יעקב בן-יהודה נולד בלודז', פולין, בשם יעקב (ינק) דז'בינצקי,
אביו יהודה, יליד בדזי-לושיפה; אמו סטפניה-שיינדלה לבית לובלינר, ילידת קרקוב שבפולין.
אחיו הבכור אברהם (אדק), נפטר בגיל 17 ממחלה, אחיו הצעיר פרדיק נפטר בוורשה בשנת 1942,
בגיל 19. הוריו נרצחו במחנות השמדה בשנת 1944.
ינק גדל במשפחה אמידה, סבו מצד אמו היה דתי מאוד ועסק במסחר של תבואה ועצים.
להוריו היה בית חרושת לגרביים בעיר לודז'.
בגיל ארבע נכנס לגן ילדים של המשורר יצחק קצנלסון בלודז'.
כעבור שנתיים התחיל ללמוד באותו בית ספר ושם המשיך 11 שנה עד קבלת תעודת בגרות.
בגיל תשע נכנס עם אחיו הגדול לתנועת "ירדניה", ששינתה את שמה ל"הרצליה".
בגיל ארבע עשרה התחיל לקבל תפקידים בקן ולימד עברית, בהיותו בכיתה י"א היה ראש גדוד, האחראי לארבעה-חמישה ראשי קבוצות.
בן-יהודה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בלגרד, אולם ויתר על הלימודים והתמנה כראש קן של כאלף חברים.
בשנת 1935 נסע כמשקיף לוועידת התנועה הציונית הכללית בקרקוב.
בשובו ללודז' עסק בנוסף לניהול הקן גם בניהול העבודה בגליל לודז'.
הופיע בהרצאות באולמות ובבתים פרטיים, בעשרות עיירות בסביבת לודז'.
בסוף שנת 1935 נבחר למועצה הראשית של "הנוער הציונית" להנהגה הראשית בוורשה.
היה מנהל המחלקה הארגונית, תקופה מסוימת שימש כגזבר, ובעיקר עסק בניהול מחלקת הקיבוצים – הכשרות.
ארגון וליווי אוניית אסימי ארצה
בן-יהודה נשא ונתן מטעם "הנוער הציוני" עם מנהיגי התנועה הציונית כדי שישתפו חלוצים מתנועתו בעלייה ב', אולם מכיוון שהקצו לה מספר מקומות מצומצם, החליט יחד עם חברי ההנהגה הראשית ובהם משה קול לארגן עלייה בלתי חוקית של תנועתו בשיתוף הפועל המזרחי והציונים הכלליים.
בסתיו 1938 יצא בן-יהודה ונפגש עם ארקאדי סלוצקי, יהודי רוסי-יווני וז'אן פנדליס היווני, בעלי חברת אוניות ושכר מהם אונייה כדי להוביל את העולים לישראל, כשהיא נושאת את דגל פנמה.
אחר-כך בסיוע עורך הדין היהודי קראו-דנקנר קיבלו רישיונות מעבר דרך רומניה ומזון לאונייה.
ואילו משה קליינבוים (סנה) השיג דרכוני הגירה משלטונות פולין ורישיון להוצאת כספים במטבעות חוץ.
בן-יהודה מונה כאחראי על האונייה מטעם הארגונים החלוציים בעוד שוולף גולדמן היה האחראי על הקשר עם החברים בארץ בזמן הורדת המעפילים.
ב-1 באפריל 1939 הפליגו מנמל קונסטנצה שברומניה באונייה אסימי שנשאה 470 מעפילים, כעבור שישה ימים הגיעו לחופי הארץ.
בשני הלילות הראשונים הורידו 230 איש עד שהאונייה התגלתה על ידי הבריטים.
בן-יהודה היה מבוקש על ידי הבריטים והסתתר מהם במשך חודש בדירתו של משה קול בתל אביב,
אחר-כך יצא לאי קאה ביוון שם עגנה אסימי, הוא עשה הכנות להפלגת הספינה וחידש את החוזה עם בעלי האונייה.
בן-יהודה, גולדמן והאלחוטאי יצאו לפיראוס ועלו לאונייה.
אסימי הגיעה לנהריה והמעפילים הגיעו לחוף בסירה שבן-יהודה רכש ביוון ונגררה אחרי אסימי.
המשטרה הבריטית גילתה את האונייה, המעפילים נעצרו ושוחררו לאחר שהורידו עבורם רישיונות עלייה מהמכסה הכללית שהוקצתה לסוכנות היהודית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלייה לישראל והגיוס לפלמ"ח
בן-יהודה הגיע לנמל פיראוס, שכר מסלוצקי ופנדלוס את האניה "הילדה" והכין משלוח נוסף.
מכיוון שהמלחמה עמדה לפרוץ, שלטונות רומניה ביטלו את רישיונות המעבר מפולין, מתוך חשש שהמעפילים יישארו כפליטים ברומניה.
בן-יהודה היה פעיל בתנועת הנוער הציוני.
הוא ביקר בעשרות קינים של התנועה בסרביה, בוקובינה, מולדביה וטרנסילבניה והדריך אותם איך להתארגן במחתרת ולעזוב את רומניה במקרה שיפלשו הגרמנים או הסובייטים לרומניה.
במרץ 1940 הגיע לישראל כעולה חדש, הוא נקלט בקבוצת אושה בעמק זבולון, עבד במשק ובעבודות חוץ.
ב-1941, כשהייתה סכנת פלישה של הגרמנים ארצה, התגייס לפלוגה ב' של הפלמ"ח, עבר הכשרה בחבלה ואימוני שדה בבית אורן ומספר שבועות שהה בתל אביב בפלוגה הימית.
הפעילות בפרס, טורקיה ויוגוסלויה במסגרת המוסד לעלייה ב'
בשנת 1942 נקרא בן-יהודה על ידי שאול אביגור מהמוסד לעלייה לצאת לאיראן.
מתחילת 1943 עבד ביחד עם שליחים נוספים באבאדאן, מחנה של סולל בונה בדרום פרס, פעילותו התרכזה בהעברת מעפילים מפולין ומפרס, דרך שט אל-ערב לבצרה, חלקם במדים בריטיים וחלקם בסירות של דייגים מבריחים.
את המשך העלייה מבצרה (עיראק) דרך בגדד ארצה ריכז אנצו סירני.
כמו כן בן-יהודה בא במגע עם אסירים יהודיים אשר הגיעו באופן בלתי לגלי מרוסיה לפהלווי ונאסרו על ידי הצבא הפולני, חלק מהזמן התחזה לקצין פולני.
הוא גם טיפל ב"ילדי טהראן", בתי יתומים יהודים אשר הועברו מרוסיה לפרס.
בתקופה הזו התחתן עם חברת קבוצת אושה ברטה מנדלבאום.
בדצמבר 1944 נולד בנו חיים.
בפברואר 1945 יצא לטורקיה מטעם המוסד לעלייה ב', בכיסוי של עיתונאי של דבר וסוכנות הידיעות "פאלקור".
שם עבד במחיצתו של אהוד אבריאל ואחר-כך קיבל את האחריות על הסניף.
בטורקיה טיפל בקשרים עם היהודים בבולגריה, רומניה ויוון.
כמו כן טיפל בעליית יהודי טורקיה דרך סוריה ולבנון לישראל.
בפברואר 1946 יצא בן-יהודה בתור עיתונאי ליוגוסלביה, שם ריכז את הפעולה מטעם המוסד לעלייה, תוך שיתוף פעולה עם הקהילה היהודית המקומית.
בתקופת פעילותו הצליח לשלוח את האוניות "הגנה", "כנסת ישראל" ו"אבא ברדיצ'ב" (האונייה עלתה על שרטון והמעפילים הועברו ל"כנסת ישראל" בסביבות יוגוסלביה).
בן-יהודה זכה לעזרה מהשלטונות היוגוסלביים לאחר שקשר קשרים עם ברויניק, ראש שירות הביטחון היוגוסלבי (UDBA).
הקשר נוצר בזמן שחקר אותו על מעשיו ביוגוסלביה.
סיפר לו שתפקידו כעיתונאי הוא רק הסוואה ותפקידו האמיתי הוא להביא יהודים ארצה אשר ילחמו נגד הבריטים בעד עצמאות ישראל, דבריו שכנעו אותו והוא איפשר לו פעילות כמעט בלתי מוגבלת.
בסוף 1947, לאחר שפרצו קרבות בארץ יצא מטעם חבר הקבוצות ל"רמת הנגב".
במאי 1948 יצא לעזרת דגניה.
עם תום הקרבות בדגניה חזר לאושה, באושה היה מא"ז (מפקד אזור של המקום) והמשיך בעבודה ברפת.
במרץ 1949 נולדה בתו אסנת.
בינואר 1951 עזב את קבוצת אושה ועבר לשירות הביטחון בתל אביב, ב-1952 עבר לשירות הביטחון בחיפה, ב-1953 שהה תשעה חודשים ביוגוסלביה,
מ-53 עבד בחיפה וערך ביקורים בהרבה מארצות העולם (אירופה, דרום אמריקה, אפריקה המערבית, אפריקה המזרחית, אסיה).
כיהן כראש מרחב צפון בשירות הביטחון עד לשנת 1964. בשנים 58–1954 למד ובוגר החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
עם פרישתו של ראש השב"כ, עמוס מנור, היה בן-יהודה מועמד להחליפו, אולם לא זכה בתפקיד.
בפברואר 1964 מינהו שר הפיתוח יוסף אלמוגי למנכ"ל מכרות נחושת תמנע.
מפעל הנחושת בתמנע פירנס שליש מתושבי אילת, אך היה נתון בגרעונות כספיים ובהפסדים מאז הקמתו
בן-יהודה הביא אותו לרווחים משנתו הראשונה בתפקיד ואילך.
בשנת 1969 התחתן עם מלכה ברוורמן, שכיהנה כסגנית ראש "המוסד" איסר הראל, אותה הכיר בתקופת עבודתו בשירות הביטחון.
ב-1 בינואר 1971 התמנה יעקב בן-יהודה בידי שר הפיתוח חיים גבתי למנכ"ל חברת כימיקלים לישראל,
וליו"ר מועצות המנהלים של מפעלי הפיתוח בנגב,
של מכרות תמנע ומפעלי ים המלח.
חברת כימיקלים לישראל, הייתה כפופה למשרד הפיתוח וכללה את תשלובת ערד, מפעלי ים המלח, פוספטים אורון, כימיקלים צפון, מפעלי הברום ותרכובות ברום, החלק הישראלי בחברת "פריקלס" וחברת קדימה.
יעקב בן-יהודה נפטר ממחלה ממארת ב-13 בנובמבר 1973 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
חברת כימיקלים לישראל חילקה מלגות על שמו לסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון.
על-שמו נקרא "תמנע 2", פיר אותו תכנן בתקופת היותו מנכ"ל תמנע ושהושק ב-1974.
ב-1985 מפעלי ים המלח קראו על שמו בניין משרדים בשם "בית ינק" בבאר שבע.
יעקב בליימן (8 בספטמבר 1947, וילנה - 15 ביוני 2004, חיפה) היה שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי ומהנדס ברפאל.
יעקב בליימן למד לשחק שחמט בצעירותו בווילנה.
בשנת 1959 המשפחה עלתה לישראל והתיישבה בקריית חיים.
בגיל 16 הוא זכה באליפות ישראל בשחמט לנוער.
לאור הצלחותיו בשחמט, יעקב בליימן השתתף באליפות עולם לנועד בברצלונה בשנת 1965 וסיים במקום ה-7. הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט 1963 וחלק מקום 3–4.
בשנת 1971 קיבל בליימן דרגת אמן בינלאומי.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 בליימן היה פעיל והשתתף בתחרויות רבות.
באליפות ישראל 1971–1972 הוא סיים במקום ה-6 ובשנת 1978 במקום החמישי.
עקב הפעילות הרבה ברפאל, בליימן הפסיק להשתתף בתחרויות בהמשך וחזר לתקופה קצרה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
בליימן חלה בניוון שרירים ונפטר בשנת 2004.
לאחר סיום לימודי הנדסה בטכניון בליימן נקלט לעבודה ברפאל.
הוא היה חבר צוות מפתחים של פופאי.
בליימן הגה רעיון להפוך פצצה רגילה לפצצה חכמה.
הוא הצליח לשכנע את הממונים שיש סיכויים טובים להצלחת הפרויקט ומונה לראש הצוות.
הפרויקט הסתיים בהצלחה ובליימן קיבל את פרס המנהל המצטיין של רפאל.
בשנים 1970–1978 השתתף יעקב בליימן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
יעקב בן מכיר אבן תיבון (סביבות 1236, מרסיי – סביבות 1304, מונפלייה).
היה אסטרונום ומתרגם של ספרות מדעית, מיהודי פרובנס.
נכדו של המתרגם הנודע שמואל בן יהודה אבן תיבון.
שמו הלועזי היה דון פרופיאט תיבון, והסופרים הלטינים כינו אותו פרופיאט היהודי (Profatius Judæus) או פרופאטיוס.
עבודותיו במקצוע האסטרונומיה נקראו בלטינית ונידונו על ידי אסטרונומים חשובים כקופרניקוס, ריינהולד וקלאביוס.
נודע גם כרופא, ואף נשא בתפקיד רשמי (REGENT) בפקולטה לרפואה בעיר מונפלייה.
נטל חלק בפולמוס הפנים-יהודי במונפלייה על מורשתו הדתית והפילוסופית של הרמב"ם, ובהקשר זה תקף את בר הפלוגתא שלו, אבא מרי הירחי ותומכיו, וגייס לעזרתו את מנהיגי קהילת מונפלייה.
כמתרגם, בלט בתרגומים מן הערבית לעברית של חיבורים מדעיים.
החיבורים אותם בחר לתרגם עסקו ברובם באסטרונומיה, בחישובים גאומטריים, ואחדים עסקו בלוגיקה ובמקצועות מדעיים נוספים:
(א) תרגום עברי של ספר היסודות מאת אוקלידס, ב-15 פרקים.
(ב) תרגום חיבורו של האסטרונום קוסטא אבן לוקא, ב-65 פרקים.
(ג) ספר המתנות, אף הוא תרגום לחיבור אחר של אוקלידס (ספר הנתונים (Data) במקצוע הגאומטריה.
(ד) חיבורו המתמטי של אוטוליקוס מפיטאנה על 'הכדור הנע'.
(ה) שלושה חיבורים באסטרונומיה מאת מנלאוס (Menelaus) מאלכסנדריה.
(ו) מאמר בתכונה, או ספר על תכונה, ב-44 פרקים.
(ז) חיבור על השימוש בכלי האסטרונומי אצטרולב.
(ח) נספח לחיבור אלמגסט, ספרו של האסטרונום תלמי.
(ט) איגרת המעשה, בלוח הנקרא סופיח'ח.
(י) הקדמה לחיבורו האסטרונומי של החכם היהודי אברהם בר חייא.
(יא) חלק אחד מתוך ספר אלמגסט, הדן בחישוב זוויתו הקשתית (ARC) של העיגול בגאומטריה אוקלידית.
(יב) קיצור מכל מלאכת הגיון - פירושו של אבן רושד לאורגנון של אריסטו.
(יג) הפרפרזה של אבן רושד לחלקים 11-19 מספרו של אריסטו במקצוע הזואולוגיה "על ההיסטוריה של החיות" .
הנוסח העברי של יעקב בן מכיר שופץ על ידי שמואל בן יהודה ממרסיי.
(יד) מאזני העיונים - חיבור שמקורו הערבי יוחס בטעות לאל-ע'זאלי, וחלק גדול מן המקור מועתק למעשה מן האנציקלופדיה המדעית של ימי הביניים, 'אגרות האחים הטהורים'.
נוסף על תרגומיו הללו לשפה העברית, חיבר בעברית גם שני חיבורים עצמאיים משלו במקצוע האסטרונומיה, החיבור 'רובע ישראל' עוסק במכשיר האסטרונומי quadrant חיבור זה תורגם לפחות פעמיים מעברית ללטינית.
חיבורו העצמאי השני היה לוח שנה (אלמנך) אסטרונומי (הפותח בשנה 1300).
אף הלוחות הללו תורגמו ללטינית ונעשה בהם שימוש רב.
תרומתו לשיפור מכשיר המדידה האסטרונומי
בספרו 'רובע ישראל' תיאר יעקב בן מכיר אבן תיבון כיצד לבנות וכיצד להשתמש במכשיר המדידה האסטרונומי quadrant בגרסה משופרת.
מכשיר זה שימש למדידת זוויות של עד 90 מעלות, והיה למעשה רבע של מכשיר האצטרולב (ומכאן שמו quadrant או 'רובע' בלשון המחבר).
הגרסה המשופרת אותה המציא נקראה מעתה quadrant החדש, או "novus quadrans".
הייתה זו גרסה מהפכנית, שכן לראשונה לא נכללו במכשיר חלקים שונים שיש להזיזם, וכך אפשר היה לבנות quadrant קטן בהרבה, זול בהרבה, ולא פחות חשוב: נייד וקל לשימוש.
לימים יתרמו השיפורים הללו לשימושו החדש של המכשיר גם ככלי חיוני לספינות הנעזרות במפת השמים לשם ניווט והתמצאות במרחב, (וזאת, בדומה למעורבות יהודית בהמצאה אחרת בת התקופה המיועדת לאותו שימוש: מטה יעקב).
בשנת 1293, מספר שנים לאחר כתיבת החיבור העברי, תורגם כתב היד של 'רובע ישראל' ללטינית וגם נערכו בו שיפורים בידי האסטרונום הצרפתי פיטר נייטינגל (Peter Nightingale) ושמו של החיבור בלטינית Tractatus novi quadrantis.
הודות לתרגום לטיני זה, (ולתרגום נוסף בשנת 1299 שיוחס ל-Armengoud of Montpellier) נתפרסם יעקב בן מכיר וקנה לו השפעה בקרב האסטרונומים.
לא רק קופרניקוס, כריסטופר קלאביוס ואראסמס ריינהולד קראו אותו, אלא הוא אף נזכר בתוך הקומדיה האלוהית של דנטה.
יעקב בן חיים בן יצחק אבן אדוניהו, או יעקב בן חיים (1470–לפני 1538), היה מומחה לנוסח המסורה והגהות המסורה על התנ"ך, וכן מדפיס עברי.
בן חיים נולד בתוניס (לכן לפעמים נקרא התוניסי) למשפחה יהודית, אך בגיל צעיר ברח משם לאיטליה בפתח המאה ה-16 בשל רדיפות שאירעו בתוניס.
תחילה התיישב ברומא ובפירנצה, ולאחר מכן קבע את מקומו בוונציה, שם הפך למגיה בבית הדפוס העברי המפורסם של דניאל בומברג.
בשלב מאוחר של חייו בן חיים המיר את דתו לנצרות, (וייתכן שהמשיך במלאכות הדפוס, אך בשם נוצרי חדש).
הוא נודע בעיקר בשל תרומתו בהדפסת המהדורה השנייה (1524–1525) של המקראות גדולות על התורה, כשהוא מוסיף את הגהות המסורה עם הקדמה פרי עטו הדנה במסורה, בהבדלי קרי וכתיב, ובהבדלים בין נוסח המסורה לנוסחים של פסוקים המופיעים אצל בעלי התלמוד.
פרק ההקדמה הזה של יעקב בן חיים לתנ"ך תורגם ללטינית על ידי Claude Capellus בשנת 1667, ולשפה האנגלית בשנת 1865.
חרף דברי גנות עוקצניים על המרת דתו, הביע אליהו בחור הערכה לעבודתו של יעקב בן חיים בהדפסת נוסח המסורה.
בחור שיבח מאוד את יופייה וסידורה של מהדורת מקראות גדולות שיעקב בן חיים צירף אליה את נוסח המסורה, אך מתח ביקורת נוקבת על טעויותיו בקביעת הנוסח.
יעקב בן חיים כתב מחקר נוסף על התרגומים היהודיים של המקרא לארמית, וגם חיבור זה צורף למהדורות התנ"ך בנות הזמן (1527, 1543).
הוא גם פרסם קטעים מתוך ספר דרכי הניקוד והנגינות של משה מלונדריש.
בעבודתו בדפוס ונציה אצל דניאל בומברג, הגיה יעקב בן חיים מהדורות דפוס ראשון לכמה חיבורי יסוד של ארון הספרים התורני: תלמוד ירושלמי (1523), משנה תורה להרמב"ם, וחיבורים נוספים.
יעקב בן דניאל (נולד ב-1932) הוא לשעבר ראש עיריית קריית אתא בין השנים 1983–1989.
בן דניאל נולד בנאסריה שבעיראק, שבעה קילומטרים בלבד מאור כשדים התנ"כית.