tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שהיה קרוב משפחה רחוק של המשפחה הקיסרית האן, אביו של לְיוֹ בֵּיי נפטר כשהיה ילד והותיר את משפחתו ענייה.
כדי לעזור לאמו, הוא מכר נעליים ומחצלות קש.
כשהגיע לגיל חמש עשרה, שלחה אותו אמו ללמוד אצל המלומד והפוליטיקאי לוֹ ז'וּ.
בצעירותו, היה לְיוֹ בֵּיי היה ידוע כשאפתני וכריזמטי.
בשנת 184 הוא גייס מיליציה ועזר לדכא את מרד הטורבן הצהוב.
לְיוֹ בֵּיי נלחם באומץ בקרבות רבים והתפרסם בזכות מעלליו בשדה הקרב.
בין השנים 189-194 במקום להצטרף לקואליציה של יוּ'אֶן שַׁאו ושאר שרי המלחמה נגד דונְג גְ'ווֹ, הוא הצטרף לחבר הילדות שלו גונגסון זאן ונלחם תחת פיקודו נגד יוּ'אֶן שַׁאו פעמים רבות.
מאוחר יותר הוא נשלח לעזור לטַאו צְ'ייֵן לבלום את צבאותיו של שר המלחמה צאו צאו.
הודות לתמיכה של המשפחות רבות ההשפעה מי וצ'ן, יחד עם ההוראות בצוואה האחרונה של טַאו צְ'ייֵן, לְיוֹ בֵּיי ירש את מחוז שׂוּ.
מאוחר יותר הצטרף אליו לוֹ בּוּ, לאחר שזה נחל תבוסה כואבת מצאו צאו.
לְיוֹ בֵּיי ידע שלוֹ בּוּ אינו צפוי ואינו אמין, אך הוא שתק והתייחס אליו בידודתיות.
עם זאת, לוֹ בּוּ ניצל את לְיוֹ בֵּיי בהיותו נלחם ביוּ'אֶן שַׁאו והשתלט על מחוז שׂוּ בהיעדרו.
מאוחר יותר הצטרף לְיוֹ בֵּיי לצאו צאו והם ניצחו לוֹ בּוּ בקרב שיאפי.
לפי , התייחס צאו צאו אל לְיוֹ בֵּיי באהדה רבה.
כאשר יצאו מחוץ לחומות היו רוכבים על אותה המרכבה וכשהם ישבו, זה היה על אותה המחצלת.
למרות כל זאת, בשנת 199, כאשר דּונְגּ צֶ'נְגּ קיבל פקודה סודית מהקיסר שְׂייֵן דִי להרוג את צאו צאו, הצטרף אל הקונספירציה גם לְיוֹ בֵּיי.
עם זאת, במקביל, לְיוֹ בֵּיי אשר התגורר בשׂוּ'צַ'אנְגּ באותה העת, עיר בה לצאו צאו היה כוח פוליטי רב, רצה לעזוב אותה במהירות ולהיות חופשי משליטתו של צאו.
כך, לאחר ששמע חדשות כי יואן שו בדרך להצטרף ליוּ'אֶן שַׁאו לקואליציה נגד צאו צאו, ביקש לְיוֹ בֵּיי אישור מצאו צאו להוביל צבא ולעצור את יואן שו.
צאו צאו הסכים ושלח את לְיוֹ בֵּיי יחד עם זו לינג (שפיקד על הצבא בפועל) ויואן שו נסוג חזרה לבסיסו, שם מת מאוחר יותר באותה שנה.
כאשר חזר זו לינג חזרה אל שׂוּ'צַ'אנְגּ, לְיוֹ בֵּיי נשאר בפיקוד על הצבא והוביל אותם לתקוף את מחוז שׂוּ.
לאחר שהשתלט חזרה על המחוז, רצח את מושל המחוז שמינה צאו צאו.
לאחר מכן עבר לְיוֹ בֵּיי לשיאפי והעביר את הפיקוד על העיר אל אחד מהגנרלים שלו, גואן יו.
כמו כן, מפקדים ומחוזות רבים הצטרפו אל כוחותיו של לְיוֹ בֵּיי נגד צאו צאו.
עד מהרה הסתכם כוח האדם של לְיוֹ בֵּיי בעשרות אלפי אנשים.
בשנת 200 גילה צאו צאו על הקנוניה נגדו והורה להוציא להורג את כל המשתתפים.
לְיוֹ בֵּיי שלח אז את יועצו סון-צ'יאן לפגוש את יוּ'אֶן שַׁאו ולבקש שיפתח במתקפה מיידית על צאו צאו, אך זה סירב.
לאחר שצאו צאו השיג יציבות בשׂוּ'צַ'אנְגּ, הוא הפנה את תשומת ליבו אל לְיוֹ בֵּיי ויוּ'אֶן שַׁאו.
הוא ביצר נקודות מרכזיות רבות לאורך הגדות הדררומיות של הנהר הצהוב והקים את המחנה הראשי בגּוּנאדו.
במקביל הוא שלח את פקודיו לתקוף את לְיוֹ בֵּיי במחוז שׂוּ אך הם הובסו.
אז עשה צאו צאו מהלך מסוכן ביותר: הוא ניבא שיוּ'אֶן שַׁאו לא יתקדם עם צבאו ולכן עזב בחשאי את עמדתו ההגנתית לאורך הנהר הצהוב והוביל אישית את צבאו למחוז שׂוּ כדי לתקוף את לְיוֹ בֵּיי.
תחת משקל ההתקפות של צאו צאו, כוחותיו של לְיוֹ בֵּיי התפרקו והשלטון במחוז שׂוּ חזר לצאו.
לאחר שהביס צאו צאו את יוּ'אֶן שַׁאו בשנת 201, הוא הוביל את צבאו לתקוף את לְיוֹ בֵּיי אשר התבצר במפקדת רונאן.
באותו הזמן, לְיוֹ בֵּיי ביקש מקלט מלְיוֹ בְּיָאו.
לְיוֹ בְּיָאו התייחס אליו בכבוד אך פיקפק בנאמנותו ושלח אותו אל חנאן על מנת לבלום את צבאו של צאו צאו.
עד מהרה הצטרפו אל כוחותיו של לְיוֹ בֵּיי כישרונות רבים, ולימים גם גייס לשורותיו את האסטרטג ג'וּגֶה לְיָאנְג.
לאחר מותו של לְיוֹ בְּיָאו, לְיוֹ בֵּיי ותומכיו הצטרפו אל לְיוֹ צ'י (בנו הבכיר של לְיוֹ בְּיָאו) בעיר Xiakou (ווּהָאן של ימינו) ואיחדו כוחות עם סוּן צְ'וֵאן (לימים מייסד ממלכת ווּ המזרחית) והנחילו לצאו לצאו תבוסה קשה בקרב הצוקים האדומים.
לאחר שהביס את צבאו צאו צאו, לְיוֹ בֵּיי השתלט במהרה על רוב מחוז גִּ'ינְגּ.
לאחר מכן נישא לאחותו של סוּן צְ'וֵאן; סוּן צְ'וֵאן הכיר לכאורה בלגיטימיות של שליטת לְיוֹ בֵּיי במחוז גִּ'ינְגּ והסכים "להלוות" לו את מפקדת נאן.
בהתבסס על עצת יועציו, לְיוֹ בֵּיי כבש את פרוביצניית יי מקרוב משפחתו ליו ג'אנג.
לאחר שעסק בשורה של עימותים עם סוּן צְ'וֵאן וראה את צאו צאו מתקרב לפרוביצניית יי, הסכים לְיוֹ בֵּיי להעביר מחצית ממחוז ג'ינג לשליטתו של סוּן צְ'וֵאן.
לאחר מכן הוביל את צבאו נגד צ'יהו יואן בהאנגג'ואו ולכד אותו.
לְיוֹ בֵּיי הכריז אז על עצמו "מלך האנגג'ואו" והקים את המטה שלו בצ'נגדו.
עם זאת, זמן קצר לאחר שגואן יו (מצביא בכיר בצבאו של ליו) נהרג על ידי סוּן צְ'וֵאן, עבר מחוז גִּ'ינְגּ אל שליטתו המלאה של סוּן, תחת התירוץ שמפקדת נאן "רק הושאלה".
לְיוֹ בֵּיי זעם ולאחר שהכריז על עצמו כקיסר שוּ-האן לערער על סמכותו של צאו פי, הוא הוביל את צבאו כנגד סוּן צְ'וֵאן.
אף על פי הצלחות ראשוניות, עד מהרה נבלם צבאו על ידי המצביא לוּ שׂוּן והוא הובס במהרה.
מבויש מכישלונו, הוא מעולם לא חזר לצ'נגדו והתיישב בביידיצ'נג שם התגורר עד מותו שנה לאחר מכן.
הוא הפציר ביורשו, בנו הבכור, לְיוֹ שַׁאן, לא לחקות אותו ולהיות הכי מוסרי שאפשר.
לפי מותו, לְיוֹ בֵּיי מינה את ג'וּגֶה לְיָאנְג לייעץ לבנו בנושאי פנים, ואת לי יאן כדי לייעץ לו בעניינים צבאיים.
ליהוא זיסברג (נולד ב-1 במרץ 1968) הוא פסיכולוג ארגוני ותעסוקתי ישראלי; פרופסור מן המניין לחינוך ופסיכולוגיה ב בחיפה.
ליהוא זיסברג נולד בראשון לציון, לאב אזרח עובד צה"ל ואם מורה.
הוא השלים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בראשון לציון, במגמת כלכלה וסוציולוגיה.
בצבא שירת בחיל האוויר ולאחר מכן בחיל המודיעין, כמפקד צוות קשר ביחידת איסוף מודיעין.
לאחר השחרור מהצבא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן המשיך ישירות ללימודי התואר השני בפסיכולוגיה, במגמות החברתית והתעסוקתית באותה אוניברסיטה.
הוא השלים את לימודיו בשנת 1995. בזמן לימודיו לתואר השני ולאחר השלמתם, שימש יועץ קריירה ויועץ לארגונים בענייני מיון וברירת מועמדים בחברת ת.י.ל.
בתל אביב, שם עבד כחמש שנים.
לאחר מכן שימש כמנהל מדור מחקר ופיתוח באגף משאבי אנוש בבנק הפועלים.
בתקופת עבודתו בבנק החל בלימודי דוקטורט בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' ברוך נבו.
לאחר השלמת הדוקטורט בשנת 2001 יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סיאטל במדינת וושינגטון.
לאחר השלמת הפוסט דוקטורט שימש כסגל בחוגים לפסיכולוגיה ולסיעוד באוניברסיטת סיאטל.
באותה תקופה שימש גם כיועץ ארגוני לחברות, וביניהן מיקרוסופט ובואינג בתחום פיתוח הדרכה לעובדים.
לאחר הולדת בנו הראשון חזר עם אשתו ובנו לישראל בשנת 2005. עם שובו הצטרף לסגל המייסד והיה חלק מהסגל המקים של החוג לפסיכולוגיה במכללת תל חי, שהיה אז החוג הראשון לפסיכולוגיה מחוץ לאוניברסיטאות בארץ.
הוא קודם לדרגת "מרצה בכיר" בתל חי בשנת 2010. בתקופה זאת החל בחקר הרגשות בחיי היומיום, והקשר בין תגובות רגשיות ומצבי בריאות וחולי.
זיסברג שימש כאיש סגל בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנים 2005–2011. בשנת 2005, הוא מונה למנהל המחקר והפיתוח של מכון אדם-מילא.
הוא שימש בתפקיד זה כשלוש שנים, במהלכן שימש גם כיועץ בכיר למיון וברירת מועמדים עבור חברות גדולות במשק, כגון חברת קוקה-קולה, וילי פוד וקבוצת לובינסקי.
בשנת 2012 הצטרף לסגל האקדמית גורדון בחיפה, ותוך שנתיים קודם שם לדרגת פרופסור חבר.
זיסברג התבקש להקים רשות מחקר במכללה.
ייסוד והקמת רשות המחקר במכללה הייתה חלק מתהליך הפיתוח והשינוי הארגוני שעברה המכללה, שכלל דגש רב יותר על עשייה אקדמית-מחקרית, לצד דגש על חדשנות פדגוגית וטכנולוגית.
בשנת 2020 קודם לתפקיד פרופסור מן המניין במכללה, ובכך היה לאיש הסגל הראשון שזכה לדרגה בכירה זו במכללת גורדון.
באותה שונה מונה לסגן נשיא במכללה ולדיקן לימודי התואר השני.
את תפקידו כדיקן סיים ב-2023.
באותה שנה הצטרף זיסברג לסגל הבכיר בפקולטה לחינוך והוראה בתל חי ומשמש במגוון תפקידים בתהליך צמיחתה של המכללה לאוניברסיטה בגליל העליון, במקביל להמשך עבודתו כאיש סגל וראש ועדת המינויים באקדמית גורדון.
ליהוא זיסברג נשוי ואב לשני בנים.
זיסברג הוא צלם חובב, וצילומיו הוצגו בכמה תערוכות בישראל ומחוצה לה.
הוא מתמקד בצילום טבע ונופים, כאשר עיקר העניין שלו הוא בשרידים ארכאולוגיים, מבנים נטושים ועזובה כאובייקט אסתטי.
בנוסף, מגיל צעיר עוסק זיסברג במוזיקה.
הוא כותב ומלחין שירים ומוזיקה אינסטרומנטלית.
מנגן בקלידים, גיטרות, בס, תופים, מפוחית פה ועוד.
מחקריו של ליהוא זיסברג עוסקים בעיקר בהיבטים שונים של הבנת רגשות בחיי היומיום בהקשרים שונים; בתגובות רגשיות לאירועי טראומה ודחק שונים, כולל התקפות טרור, מלחמה ומחלות.
החל משנת 2010 הוא מתמקד בקשר שבין חוויות רגשיות בחיי היומיום והיבטים שונים של בריאות פיזית.
זיסברג פרסם מעל מאה מאמרים, פרקים בספרים וספרי עיון המבוססים על עבודתו המחקרית.
בנוסף פרסם מדי פעם מאמרים שנושאם בתחומי עניין ביקורתיים שבהם עסק, ביניהם – ביקורת על מערכת הפנסיה הצבורה הנהוגה בישראל, מבט חברתי ביקורתי על קונפליקטים חברתיים בישראל ותרבות ה-post facts.
ליה קתרין תומאס היא שחיינית טרנסג'נדרית אמריקאית, אלופת המכללות (2022) במשחה ל-500 יארד.
בעקבות ניצחונה החל מסע עולמי כנגד השתתפותן של נשים טרנסג'נדריות בתחרויות ספורט לנשים ביולוגיות.
במרץ 2025, קיצץ ממשל טראמפ את המימון הפדרלי של אוניברסיטת פנסילבניה בה למדה.
ביולי אותה שנה פרסמה אוניברסיטת פנסילבניה הצהרה פומבית לגבי שיאי האוניברסיטה תוך שהיא עדיין מייחסת לתומאס את קביעת השיאים הללו בעונת 2021–2022 בהתאם להנחיות הזכאות באותה תקופה.
תומאס נולדה כזכר, גדלה באוסטין, טקסס ולה אח אחד.
במאי 2019 היא יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית והחלה טיפול הורמונלי כחלק מתהליך התאמה מגדרית.
היא שחתה בנבחרת הגברים של אוניברסיטת פנסילבניה עד להתפרצות מגפת הקורונה בסוף פברואר 2020, ולאחר הפסקה של שנה החלה לשחות בנבחרת הנשים בעונת 2021/2022. תומאס תיארה את תהליך המעבר בין הקבוצות בראיון וידאו באתר-SwimSwam.
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה במרץ 2022 זכתה תומאס במדליית זהב במשחה ל-500 יארד חופשי בתוצאה של 4:33.24 דקות, לפני אמה ואיינט (4:34.99 דקות) ואריקה סאליבן (4:35.92 דקות).
התוצאה שקבעה רחוקה כ-9 שניות מהשיא האמריקאי של קייטי לדקי (4:24.06 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 יארד חופשי בתוצאה של 1:43.40 דקות, ראשונה סיימה טיילור ראק (1:41.12 דקות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:42.09 דקות.
היא סיימה במקום שמיני מתוך שמונה במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 48.18 שניות, ודורגה באותו משחה במקום ה-16, ראשונה סיימה גרטשן וולש (46.05 שניות).
ההשתתפות של תומאס בתחרויות נשים והניצחונות שלה משנת 2022 במיוחד עוררו מחלוקת וטענות לאי הוגנות.
מספר אנשים, ספורטאים ושאינם, ביקשו לאסור על תומאס להתחרות נגד נשים.
בדצמבר 2021, שופטת בהתאחדות השחייה האמריקאית התפטרה לאחר 30 שנה והדגישה שהיא מקווה שאחרים בספורט יסכימו שלתומאס יש יתרון לא הוגן על מתחרות סיסג'נדריות.
אוניברסיטת פנסילבניה, ארגונים מרובים המזוהים עם בית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה, וליגת הקיסוס פרסמו הצהרות התומכות בתומאס.
ברוק פורדי, זוכת מדליית כסף אולימפית (טוקיו 2020), אמרה על תומאס כי: "אני מאמינה שהתייחסות לאנשים בכבוד וביושרה חשובה יותר מכל גביע או שיא שיהיו אי פעם, וזו הסיבה שלא תהיה לי בעיה להתחרות מול ליה ב-NCAA השנה".
סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020) ויריבתה אריקה סאליבן תמכה בזכותה להשתתף בתחרויות לנשים: "כמו כל אחד אחר בספורט הזה, ליה התאמנה בחריצות כדי להגיע למקום שבו היא נמצאת ומילאה אחר כל הכללים וההנחיות שהונחו לפניה.
היא לא מנצחת בכל פעם.
וכשהיא מנצחת, היא ראויה, כמו כל אחד אחר בספורט הזה, לחגוג את הצלחתה שהושגה בעבודה קשה, ולא לתייג אותה כרמאית רק בגלל זהותה".
16 חברות אנונימיות בקבוצת השחייה לנשים של אוניברסיטת פנסילבניה שלחו מכתב לאוניברסיטה ולפקידי ליגת הקיסוס בבקשה שלא לנקוט בצעדים משפטיים נגד מדיניות הספורטאים הטרנסג'נדרים החדשה של ה-NCAA שעלולה למנוע מתומאס להתחרות ב-NCAA.
במכתב נטען שתומאס דורגה מספר 462 כשהתחרתה מול גברים, אך כעת מדורגת במקום הראשון כשחיינית.
ליהי טולדנו (נולדה ב-20 באפריל 2002) היא זמרת-יוצרת ושחקנית ישראלית.
ליהי טולדנו נולדה בהרצליה וגדלה בגן יבנה.
היא בתם של הזמר אבי טולדנו וחגית לוי-טולדנו, מנהלת מכירות, ואחייניתו של הזמר עופר לוי.
יש לה חמישה אחים ואחיות, ביניהם הזמר אורי טולדנו.
למדה בבית הספר היסודי "בן-גוריון" בגן יבנה, בחטיבת הביניים "אורט רבין".
בילדותה למדה מחול בסגנונות קלאסי, ג'אז, מודרני, היפ הופ ולירי.
בתיכון למדה בבית הספר לאומנויות תלמה ילין במגמת התיאטרון.
שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "ג'יפסי" בהפקת בית הספר.
בשנת 2020 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת חיל חינוך ובתיאטרון צה"ל.
בשנת 2018, כשהייתה בכיתה י', פרסמה את הסינגל הראשון שלה, "הלב שלי על 200".
שנה לאחר מכן השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא" אך לא המשיכה לאחר האודישן השני.
באותה שנה יצא הסינגל השני שלה, "פריז".
בשנת 2023 הוציאה את הסינגל "החליפה האפורה", שכתבה והלחינה, והוא עוסק בקשר שהיה לה עם טליה ברטפלד, שהייתה בת זוגה במשך שנה וחצי.
במאי 2023 יצא סינגל נוסף, "בילי", שגם אותו כתבה והלחינה בעצמה.
שלושה חודשים לאחר מכן יצא הסינגל "20 (בלעדייך)".
בינואר 2024 הוציאה את הסינגל "נועדת לי", וב-21 בפברואר 2024 יצא אלבומה הראשון, "מי אני חושבת שאני".
ב-9 במאי של אותה שנה יצא לאור אלבום האוסף "ישראל בידור – שרים למדינה", שם ביצעה טולדנו את השיר "שירו של שפשף" לצד אליאב זוהר.
ב-2 בספטמבר הוציאה שלושה שירים חדשים, ביניהם "אבא" – העוסק בקשר המורכב שלה עם אביה, הזמר אבי טולדנו.
השירים הנוספים שיצאו באותו מועד הם "מיכל" – גרסת כיסוי לשיר של אליאב זוהר, ו"שיווי משקל סופי", גרסה חדשה לשיר מהאלבום הבכורה שלה.
ב-5 בדצמבר הוציאה את הסינגל "לא בכוונה", שנכתב והופק על ידי אופירי.
בפברואר 2025 הוציא גרסת כיסוי לשיר "עוד יום", שהופק על ידי עופר מאירי, במסגרת אלבום המחווה "מעפר פורחת שושנה" לפזמונאית רחל שפירא.
באותה שנה השתתפה גם באלבום מחווה לשיריו של אהוד מנור, שהופק על ידי תחנת הרדיו כאן גימל, עם ביצוע לשיר "אמור שלום".
ב-4 באוגוסט 2025 הוציאה את "מדמואזל" הסינגל הראשון מתוך אלבומה השני.
טולדנו ביצעה את השיר לראשונה שבועות מספר קודם לכן, בהופעת הסיום של סיבוב ההופעות שלה במועדון הבארבי.
את השיר כתבה טולדנו עם צליל קליפי ונדב אהרוני, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
ב-20 באוקטובר יצא הסינגל השני מתוכו, "אם לא דואגים לי" ושבוע לאחר מכן, ב-28 באוקטובר, יצא אלבומה השני, "אומץ".
בשנת 2022 השתתפה בסדרה "מיוחדת" בתפקיד שיר, הצלמת של החבורה והחברה הכי טובה של מאיה.
עוד באותה שנה השתתפה בסדרה "מי שמע על חווה ונאווה" כחלק מחברי להקת חיל השריון בשנת 1974. בנוסף נבחרה לשחק באותה שנה את התפקיד הראשי בגרסה החדשה של המחזמר "מרי לו", המבוסס על שיריו של צביקה פיק בתיאטרון הארצי ובבימויו של צדי צרפתי.
עוד ב-2023 השתתפה בדרמה המוזיקלית לנוער "תלאתה" בתפקיד ראשי.
במהלך שנת 2024, הצטלמה טולדנו לתוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים", שבה היא מככבת בפרק הבכורה בפרק מיוחד עקב מלחמת חרבות ברזל.
במרץ 2025 השתתפה במופע "בנות" לצד חנה לסלאו, מיה דגן, מיכל מוכתר ומיכל אנקסי.
ביולי של אותה שנה דיבבה את דמותה של דרדסית בסרט ההנפשה "דרדסים", אשר במקור דיבבה הזמרת ריהאנה.
החל מאוגוסט של אותה שנה מגלמת את בל במחזמר "היפה והחיה" המבוסס על הסרט של דיסני במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ובבימויו של משה קפטן.
באוגוסט של אותה שנה נבחרה לגלם את סאלי בולז במחזמר קברט בתיאטרון הקאמרי בבימויו של גלעד קמחי.
טולדנו הגדירה את עצמה בראיונות שונים כביסקסואלית וכפאנסקסואלית, וניהלה מספר מערכות יחסים עם נשים.
2024: מי אני חושבת שאני
שםשנהאלבום"הלב שלי על 200"2018סינגל ללא אלבום"פריז"2019"החליפה האפורה"2023מי אני חושבת שאני"בילי""20 (בלעדייך)""נועדת לי"2024גן יבנה2024לא בכוונה2024סינגל ללא אלבוםמדמואזל2025אומץאם לא דואגים לי2025
פרסשנהקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהפרסי נבחרי השנה של פרוגי2022פריצת השנה במשחקמיוחדת
ליהיא בן-דוד (נולדה ב-1995) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית, חברת נבחרת ישראל בכדורשער נשים.
בן-דוד סובלת מניוון מקולרי ואינה נעזרת בכלב נחייה מבחירה אישית.
בגיל 11 החלה לשחק כדורשער ובאותה שנה הצטרפה לנבחרת ישראל מיד עם הקמתה.
אחיה התאום אור בן-דוד משחק גם הוא בנבחרת ישראל כדור שער לגברים.
היא התנדבה לשירות לאומי בבית שמש.
בשנת 2015 הבקיעה את השער המכריע במשחקים העולמיים לעיוורים ולקויי ראייה, והנבחרת זכתה במדליית זהב, והבטיחה את מקומה במשלחת ישראל ל.
בשנת 2019 זכתה הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה והבטיחה את מקומה במשלחת ישראל ל.
במהלך אליפות אירופה בן-דוד כבשה בסך הכל 32 שערים ובטורניר הקריטריון ל שנערך בארצות הברית הוענק לה תואר "מלכת השערים".
תואר מלכת השערים הוענק לה בתחרויות נוספות והיא נחשבת לאחת שחקניות הכדורשער הטובות בעולם.
בגמר ליגת הכדורשער בישראל בשנת 2023 זכתה יחד עם אחיה בתואר מלך ומלכת השערים.
בן-דוד למדה חינוך גופני במכון וינגייט והיא מאמנת כדורשער במרכז הפנינה בבאר שבע ובית חינוך עיוורים בירושלים.
ליהי הוד (נולדה ב-1981) היא מעצבת אופנה ישראלית.
זוכת שני פרסי האופנה הישראלי.
הוד נולדה בתל אביב ולה שני אחים, שאחד מהם הוא האמן ניר הוד.
למדה בשנקר ושימשה כסטאז'רית בסטודיו של המעצב אלי טהרי, ייצגה את ישראל בתחרות העיצוב "ITS".
המתקיימת מדי שנה באיטליה, אחרי כן גם עבדה אצל המעצב ג'ון גליאנו.
עבדה בעיצוב לרשת האופנה קסטרו מודל שם עסקה בפיתוח הלבשה תחתונה לנשים, בנוסף עבדה בחברת "סאקס", שם פיתחה קולקצייה ביחד עם המעצבת דליה קפוזה.
הקימה סטודיו לשמלות כלה הנושא את שמה.
בשנים 2014 ו-2016 זכתה בפרס בטקס פרסי האופנה בקטגוריית שמלות הכלה והערב, ב-2018 הוצגו דגמים בעיצובה בשבוע האופנה בניו יורק.
בשל טבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר ביטלה את השתתפותה בשבוע האופנה בניו יורק.
היא גייסה את החנויות שאיתן היא עובדת בעולם לתרום לבית החולים ברזילי שנפגע כתוצאה מרקטות ששוגרו מעזה.
ליהי עפרון-חנוך (23 במרץ 1949 – 8 ביולי 2024) הייתה משוררת ויוצרת קולנוע ישראלית.
לאורך הקריירה שלה היא יצרה והפיקה מספר סרטים וספרי שירה, ויצירותיה עסקו בנושאים חברתיים ופוליטיים שונים.
ליהי עפרון נולדה במושבה ראש פינה כבת בכורה למשפחה בת שלושה ילדים.
סבה מצד אמה, מִיה, הוא פרופסור גדעון מר, ממפתחי התרופה למחלת המלריה.
היא בת-דודתו של השחקן ג'וליאנו מר.
לאחר פטירתו של סבה, באמצע שנות ה-60, עברה המשפחה לפתח תקווה.
חייתה תקופה מסוימת בלונדון ובניו יורק.
בתחילת הקריירה שלה עבדה חנוך כתחקירנית בערוץ הראשון, ובהמשך עבדה שם כעוזרת במאי וכבמאית.
חנוך יצרה והפיקה מספר סרטי קולנוע בולטים, ביניהם:
"החלומות האבודים של הרחוב העליון" (1978)
"מונולוג של אישה צעירה" (1981)
"אדם צירקוס" (1994) – המבוסס על תהליך עיבוד הספר אדם בן כלב של יורם קניוק למחזה בתיאטרון גשר בשנת 1994.
"רומן אמיתי" (1988) – סרט דוקומנטרי העוקב אחר שלום חנוך, בעלה לשעבר, במסע הופעות בקיץ של אותה שנה, בעיצומה של מערכת בחירות ובימיה הראשונים של האינתיפאדה הראשונה.
בנוסף לקריירה הקולנועית, כתבה חנוך מספר ספרי שירה.
היא ציינה שמקורות ההשראה שלה היו שירים של אבות ישורון ויונה וולך.
"סעיף צ'לו" (2005) – רומן אוטוביוגרפי בחלקו.
"רומן בעירום מלא" (2012) כתוב כיומן תיעודי-אישי.
"כמו פרא, כמו חיה" (2023), ספר תמונות (צילומים של איתן ליפשיץ)
אחיה, רן, הפיק עימה תקליט מספר שיריה השני "מתוך התנאים" שיצא לאור בשנת 2005 תחת השם "רן עפרון שר ליהי חנוך".
אחיה הוא המלחין והזמר רן עפרון.
בשנת 1968 נישאה לזמר והמלחין שלום חנוך.
הם התגרשו בסוף שנות ה־70. הייתה בזוגיות עם איש העסקים והעיתונאי לשעבר איתן ליפשיץ עד מותו ב-2019.
ליהי חנוך נפטרה ב-8 ביולי 2024, בגיל 75, לאחר מאבק במחלת ריאות חסימתית כרונית.
ליהוק לא-מסורתי הוא מונח המתייחס לפרקטיקה של בחירת שחקנים לתפקידים מבלי להתחשב במוצאם האתני, בצבע עורם או, במקרים מסוימים, למין הביולוגי שלהם.
שיטה זו, המכונה גם ליהוק עיוור צבעים או ליהוק עיוור, נועדה לאפשר לכל שחקן להתחרות על תפקידים מבלי שמוצאו הגזעי או המין הביולוגי שלו/ה ישפיע על הסיכויים שלו/ה לזכות בתפקיד.
המקרים בהם הפרקטיקה מתייחסת ספציפית לליהוק של שחקנים לתפקידים אשר במקור היו בעלי מין ביולוגי שונה מהמין הביולוגי של השחקן מכונים בדרך כלל "ליהוק עיוור למגדר" (Gender-blind casting).
לאורך ההיסטוריה היו גם תומכים וגם מבקרים לפרקטיקה של ליהוק לא-מסורתי.
המבקרים טוענים בין היתר שליהוק עיוור עלול לעיתים למחוק הקשרים תרבותיים או היסטוריים חשובים של הדמויות המגולמות, וכי הדבר עלול להוביל למצב שמכונה "מחיקה תרבותית" בה מתעלמים מהמגוון התרבותי של החברה או שהמגוון התרבותי של החברה מוצג באופן שלא תואם את המציאות.
כמו כן, ישנם מבקרים הטוענים שהפרקטיקה עשויה להתעלם מהמשמעות שיש למוצא האתני או למין הביולוגי של הדמויות או ליצור תפיסה לא נכונה של היסטוריה תרבותית.
לעומתם, אלו התומכים בפרקטיקה מציינים שהיא מאפשרת לשחקנים מוכשרים לקבל הזדמנויות שוות, גם אם הם בעלי צבע עור, מוצא אתני או אם הם ממין ביולוגי שונה מאלו של הדמויות המקוריות.
שיטת הליהוק העיוור הפכה לפופולרית במיוחד בתעשיות התיאטרון והקולנוע, ושימשה בהפקות מצליחות רבות, כגון המחזמר "המילטון" והסדרה "ברידג'רטון".
יחד עם זאת, בולטת גם מגמה של שימוש בליהוק מודע לצבע (color-conscious casting), שמטרתו לשקול את ההשפעות הגזעיות של ליהוק שחקנים ממוצאים שונים, וליצור מודעות לחשיבות של גיוון תרבותי בעיצוב דמויות וסיפורים.
שם ההפקהשנהתיאורליל המתים החיים1968הדמות הראשית בסרט מגולמת על ידי השחקן השחור דוויין ג'ונס , למרות שהתפקיד שלא יועד במקור לשחקן אפרו-אמריקאי.
זו הייתה הפעם הראשונה בה שחקן שחור גילם את התפקיד הראשי בסרט אימה, אך הגזע של הגיבור הראשי לא הייתה עובדה שהודגש בשום אופן לאורך הסרט.הקוסם (סרט)1978העיבוד הקולנועי למחזמר, אשר מבוסס על סיפור הילדים הקוסם מארץ עוץ, מכיל במכוון רק שחקנים שחורים.
הארי פוטר2026השחקן פאפא אסידו עתיד לגלם את דמותו של פרופסור סוורוס סנייפ, שהייתה לבנה הן בסדרת הספרים המקורית המקורי והן בסדרת הסרטים (שם הוא גולם על ידי אלן ריקמן)
הצגות תיאטרון, מחזות זמר והצגות אופרה
שם ההפקהשנהתיאורNational Anthem2013 הראפר השחור אייסאפ רוקי גילם את ג'ון פ.
קנדי בווידאו קליפ של השיר.
ליו ג'יאקון (נולד ב-1956) הוא אדריכל סיני המתמקד במינימליזם, הומניזם ועיצוב קונטקסטואלי מקומי.
ג'יאקון הוא הזוכה בפרס פריצקר לשנת 2025, והפך לאדריכל הסיני השני שזכה בפרס אחרי ואנג שו, והיליד הסיני השלישי בסך הכול, אחרי איי אם פיי.
ג'יאקון נולד בצ'נגדו, מחוז סצ'ואן בסין בשנת 1956. כבן 17 במהלך מהפכת התרבות בסין, נשלח לאזור הכפר כדי לשרת כפועל בעבודת כפיים.
הוא נמשך לאדריכלות בשל הפן האומנתי והעיצובי.
ג'יאקון סיים את לימודיו ב-1982 במכון צ'ונגצ'ינג לארכיטקטורה והנדסה, כיום אוניברסיטת צ'ונגצ'ינג, עם תואר ראשון בהנדסה באדריכלות.
לאחר סיום הלימודים, עבד ג'יאקון במכון לעיצוב ומחקר אדריכלי של צ'נגדו כעובד המדינה.
מאוחר יותר בילה באזורים האוטונומיים של טיבט ושינג'יאנג של סין, ועסק בכתיבה וחקר אמנות וספרות.
ג'יאקון שב לעסוק באדריכלות ב-1993.
בשנת 1999 הוא הקים את משרדו Jiakun Architects בצ'נגדו.
מאז, המשרד השלים למעלה מ-30 פרויקטים ברחבי סין, כולל מבנים אקדמיים, מבני תרבות, מבנים אזרחיים ומסחריים לצד תכנון עירוני.
עבודתו של ג'יאקון מדגישה את השילוב של הקונטקסט המקומי, אמנות מסורתית ותכנון בר קיימא, תוך הימנעות מעיצוב נוצץ.
בפרויקטים שלו הוא עושה שימוש בחומרים מקומיים ובאסתטיקה של חוסר השלמות.
לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן ב-2008, מיחזר ג'יאקון את הריסות רעידת האדמה והפך אותם לחומרי בניין חדשים אותם כינה "לבני לידה מחדש".
ג'יאקון עיצב גם את אנדרטה המנציחה ילדה בת 15 שנהרגה כשבית הספר שלה קרס במהלך רעידת האדמה.
האנדרטה נבנתה כדי להידמות לאוהל ומציגה פריטים מחייה של הילדה כגון הצעיף והתרמיל שלה.
בשנת 2015 תכנן ג'יאקון פרויקט שעוורר הדים רבים, "ווסט וילג'" בצ'נגדו, פרויקט ציבורי לעירוב שימושים הכולל משרדים, מרחבי פנאי, אתלטיקה ותרבות.
הוא נחשב לצנוע ומאופק מבחינה ויזואלית, בניגוד לרבי הקומות הסמוכים.
במרכז הכפר שולבו שבילי הליכה, שטחים ירוקים ושבילי אופניים.
תכנוניו של ליו הוצגו ברחבי העולם, כולל בביאנלה לאדריכלות בוונציה ובתערוכת יחיד בגלריית אדס בברלין.
בשנת 2018 הוא הוזמן לתכנן את ביתן הסרפנטיין בבייג'ינג.
ליו ג'ונשי (בסינית: 刘俊茜; נולד ב-11 בדצמבר 2003) הוא אתלט סיני, זוכה מדליית ארד באליפות עולם באולם (נאנג'ינג 2025) בריצת 60 מטר משוכות.
ליו נולד וגדל בטאיג'ואו שבג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום 12 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.64 שניות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט קבע תוצאה של 13.54 שניות בריצת 110 מטר משוכות, שלא הספיקה לו להעפלה ישירה לשלב חצי הגמר.
הוא נשר בבית הניחומים לאחר שקבע תוצאה של 13.52 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין במרץ זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.55 שניות, אחרי גרנט הולוואי מארצות הברית (7.42 שניות) ווילהם בלוסיאן מצרפת (7.54 שניות).
ליהיא נחמני (נולדה ב־18 באוגוסט 1998) היא מפיקה ישראלית, זוכת פרס אופיר לשנת 2025 על הפקת הסרט הקצר "התה של דליה מטיל צל על פוג'י" בשיתוף עם במאי הסרט אורן גרנר.
נחמני משמשת מפיקה בפועל בחברת "דרומהפקות" ומעורבת בהפקת סרטים עלילתיים ודוקומנטריים הנחשבים לחלק מהגל החדש של הקולנוע העצמאי בישראל.
נחמני גדלה באשקלון ולמדה במקיף החקלאי כפר סילבר.
בשנת 2018, התגייסה לצה"ל ושירתה בגלי צה"ל.
לאחר שחרורה, החלה ללמוד במכללה האקדמית ספיר, שם השלימה תואר ראשון באומנויות הקול והמסך וגילתה את אהבתה לעולם הפקת הסרטים.
במהלך לימודיה, זכתה במלגת הצטיינות מטעם קרן לוקסמבורג למצוינות בתחום הקולנוע.
במהלך תקופת הלימודים, השתתפה בהפקת סרטי סטודנטים שהוקרנו בפסטיבלי קולנוע בישראל ובעולם.
בסיום לימודיה, הפיקה שלושה סרטי גמר שונים, כאשר אחד מהם - "אם היית מלחמה", של הבמאית אופיר חבוט, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע דרום 2025.
לאחר השלמת לימודיה בשנת 2025, הצטרפה נחמני לחברת ההפקה דרומהפקות.
במסגרת עבודתה, שימשה כמפיקה בפועל ומנהלת הפקה בסרטים עלילתיים ודוקומנטריים ששודרו בתאגיד השידור הישראלי 'כאן' וכן הוקרנו בפסטיבלים מרכזיים כגון דוקאביב, פסטיבל חיפה ופסטיבל קולנוע דרום.
התה של דליה מטיל צל על פוג'י (2025)
הסרט הקצר שהפיקה ליהיא נחמני בבימויו של אורן גרנר והפיק עמה את הסרט בשותפות, זכה בפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2025. זכייתו באופיר הכניסה אותו לרשימה הארוכה של תחרות האוסקר האמריקאי.
הסרט זכה גם במקום השני בפסטיבל ירושלים והוצג במסגרת התחרות הרשמית של הפסטיבל.
נחמני משמשת כמפיקה בפועל בסרט העלילתי "תיכון מגשימים", בבימוי עמית אולמן ובהפקת "דרומהפקות" – הפקה קולנועית המבוססת על המחזמר המצליח.
כמו כן, שימשה נחמני מפיקה בפועל בסרטה של הבמאית סמדר זמיר, "תחתונים וגופיות".
הסרט זכה בפרס העריכה בפסטיבל חיפה 2025.
ליהיא נחמני לקחה חלק בהפקות פוסט בסרטים דוקומנטריים של דרומהפקות שזכו להכרה וביניהם:
תאילנד – סרט דוקומנטרי שזכה בפרס הצילום בדוקאביב והוקרן בהמשך בתאגיד.
מכתב בלי כתובת – סרט שהוקרן בפסטיבל חיפה ושודר בתאגיד "כאן".
הקופצים מהחומות – סרט תעודה שהוצג בדוקאביב 2024 ובתאגיד.
כמו כן, שימשה נחמני מנהלת הפקה בסרט "נפילה בפצע פתוח" בבימויים של יוסף אבו מדיעם ואופיר טריינין שהופק על ידי דרומהפקות, הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום ושודר בתאגיד "כאן".
ליו שיאנג (בסינית: 刘翔; נולד ב-13 ביולי 1983 בשאנגחאי שבסין) הוא אתלט סיני.
הוא אלוף אולימפי (אתונה 2004), אלוף עולם (אוסקה 2007) ושיאן עולם בריצת 110 מטר משוכות (12.88 שניות).
שיאו העולמי נשבר על ידי דאירון רובלס מקובה ב-2008 (12.87 שניות).
היה לאתלט הגבר הסיני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
שיאנג הוא מהספורטאים המפורסמים בסין, ומבעלי ההכנסה הגבוהה ביותר ביניהם לצד יאו מינג.
שיאנג החל את הקריירה שלו בתחרות של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית בלוזאן.
בשנת 2002 הוא זכה במשחקים האסיאתיים במדליית זהב.
בשנת 2004 זכה שיאנג במדליית זהב באולימפיאדה שבאתונה.
בשנת 2006 שיאנג שוב זכה במדליית זהב במשחקים האסייתים שהתקיימו בדוחה.
ב-31 באוגוסט זכה שיאנג באליפות העולם שהתקיימה באוסקה בתוצאה של 12.95 שניות.
לקראת אולימפיאדת בייג'ינג, סומן שיאנג כמועמד מוביל לזכייה במדליית הזהב בריצת 110 מטר משוכות, אולם לאכזבת האומה הסינית, פרש שיאנג ממקצה המוקדמות בשל מתיחה בשריר רגלו.
לאחר הריצה התנצל שיאנג בפני הציבור בסין על שהסב לו אכזבה.
המעשה חזר על עצמו באולימפיאדת לונדון (2012) בה פרש ממקצה המוקדמות לאחר שמתח את גיד אכילס במשוכה הראשונה והתרסק לתוכה.
לְיוֹ שִׂין (50 לפנה"ס בערך - 23, סינית מסורתית: 劉歆; סינית מפושטת: 刘歆) היה אסטרונום והיסטוריון סיני בתקופת שושלת שין.
שין פיתח שיטה אסטרונומית חדשה שפרסם בשנת 8 והתבססה על ההנחות הבאות:
235 חודשי ירח מהווים 19 שנים.
כתוצאה מכך, משך שנה אחת היה 365.25016 ימים - 11 דקות בלבד יותר מהערך הנוכחי.
הוא פרסם קטלוג של כוכבים וחילק אותם ל-6 דרגות לפי עוצמת הארתם.
כמו כן, חישב את מסלולי כוכבי הלכת.
על שמו נקרא מכתש על המאדים.
ליובומיר מילוש (בקרואטית: Ljubomir Miloš; 1919, הרצגובינה – 1948) או, כפי שנקרא בידי שותפיו ופקודיו, מילוש ליובו, היה חבר בכיר בשירותי הביטחון העממיים של האוסטאשה (UNS, Ustaska narodna sluzba) ומפקד או סגן-מפקד במחנה הריכוז וההשמדה יאסנובאץ.
הוא נודע לשמצה בשל אכזריותו.
מילוש פיקד על המחנות הראשונים במתחם יאסנובאץ, קראפייה וברוצ'יצ'ה, וכן הופקד בידו הפיקוד על מחנה III עד שאיביצה מאטקוביץ' מונה למפקדו בינואר 1942. בין יוני לאוקטובר 1942, מילא מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' את התפקיד, ומילוש המשיך במקומו עד הגעת איביצה ברקליאצ'יץ', במרץ 1943.
מילוש היה קתולי ונהג להתפלל מידי לילה.
מנהיג מפלגת האיכרים הקרואטית ולאדקו מאצ'ק, שראה אותו בעבודתו, שאלו: "איך אתה יכול לשלב קתוליות בתפקיד שאתה ממלא במחנה?".
מילוש נודע בכך שרצח אסירים בכל הזדמנות.
במקרה אחד רצח נער אסיר שגנב קלח תירס בכך שקשר אותו לעמוד כשהוא ערום באמצע החורף, ושפך עליו מים קרים שקפאו במגעם עם גופו.
הוא נהג להביט על האסירים העושים את צורכיהם בבורות שהותקנו לשם כך בשדות, והיה צופה בחלשים מביניהם נופלים למים המזוהמים וטובעים בהם.
את האסירים שהשתינו על שפת הבור עצמה, חיסל.
בדרך כלל הוא נהג לרכוב על סוס ותוך כדי כך היה יורה באסירים ורומס אותם.
העד שוורץ זוכר כי אכן היה מופיע במחנה לעיתים רכוב על סוס, וכן זוכר שהיה לו כלב-זאב, פוקסי.
הוא חינך ילד צעיר בשם מאריאן, בן 13 לערך, מנוער האוסטאשה ולימד אותו להכות ולרצוח.
מילוש התיימר להיות רופא ונהג לשלוח חיילי אוסטאשה כדי שיביאו יהודים למפקדתו שהוצגה כמרפאה לשם "טיפול רפואי כולל".
כשבאו, היה שוחט אותם ומחלץ את קרביהם בסכין קצבים.
במקרה אחר, מתאר מילאן פלומיאני:
"מיד עם הגעתנו למחנה, ליאסנובאץ, אוסטאשים היכונו בקתות רובים ולקחו אותנו למפעל הלבנים, היכן שליובו מילוש העמיד זה-מכבר שתי קבוצות נוספות, בזמן שאנו היינו לקבוצה שלישית מיוחדת.
[ירקו] מאריצ'יץ' שאל את מילוש:" אל מי אכוון ראשית?" ומילוש השיבו:"היכן שיש יותר מהם", ושניהם כיוונו את נשקיהם האוטומטיים אל ארבעים האנשים משתי הקבוצות הראשונות וירו בכולם.
אחר-כך הוא שאל את הראשון בקבוצתנו מדוע הוא ניצב כאן, וכאשר הלה השיב כי הוא אשם בהיוולדו סרבי, הוא ירה בו מיד.
אזי בחר בלאופר, עורך דין מזאגרב, ושאלו מי הוא, וכאשר ענה, הוא קרא לו כך – "אני מחבב עורכי דין מאוד, גש הנה" – והרגו בו ברגע.
אז גילה כי האיש השלישי היה דוקטור מזאגרב והורה לו לבדוק את שני האנשים הראשונים ולוודא את מותם.
כאשר הרופא אישר כי הם מתים, הוא פנה לאדם הרביעי וכאשר גילה כי אף הוא רופא, הוא "מחל" לקבוצה כולה." (ועדת-החקר הממלכתית, עמ' 21)
מילוש נתפס כשניסה ללבות מרד נגד הפרטיזנים של טיטו, הועמד לדין והוצא להורג ב-1948.
קומפאניס נולד למשפחת איכרים אמידה בעיירה אל טארוס (El Tarròs) באזור אורז'ל בצפון מערב קטלוניה.
למד משפטים באוניברסיטת ברצלונה ושם ייסד בשנת 1900 תא סטודנטים רפובליקניים.
בראשית העשור השני של המאה ה-20 היה פעיל בתנועות רפובליקניות בקטלוניה וערך עיתונים רפורמיסטיים.
בשנת 1913 היה מועמד בבחירות לעיריית ברצלונה ולאחר שהפסיד בהן החל משבר בתנועה הרפובליקנית הרפורמיסטית.
קומפאניס חזר לפעילות פוליטית בשנת 1916 והקים תחילה את מפלגת "הנוער הרפובליקני של ליידה" ובשנת 1917 את "המפלגה הרפובליקנית הקטלאנית".
לקראת סוף העשור גם המפלגה הזאת התפרקה לאור חילוקי דעות פנימיים.
בנובמבר 1920 נעצר בשל פעילות סינדיקליסטית שממשלת ספרד תפסה כחתרנית ונשלח למאסר בטירת מולה (castell de la Mola) בעיר מאו במנורקה, אך שוחרר כאשר זכה בבחירות לרשות המחוקקת כנציג העיר סבדל (Sabadell) מטעם המפלגה הרפובליקנית הקטלאנית.
באוקטובר 1930 שוב נאסר בשל פעילות בדלנית.
לאחר שחרורו הקים את "הוועד המהפכני של קטלוניה", שפעל בחשאי.
ב־1931 הקים מפלגה חדשה, השמאל הרפובליקני של קטלוניה.
ב־12 באפריל נבחר למועצת עיריית ברצלונה וב־14 הכריז על הקמת "הרפובליקה הקטלאנית" ממרפסת העירייה, אך ב־16 באפריל הודח מתפקידו בעירייה על ידי הכוחות המתונים.
לאחר ההדחה ערך את עיתון השמאל הרפובליקני.
ב־6 באוקטובר 1934 הכריז על הקמת "מדינה קטלאנית" כחלק מפדרציה ספרדית, אבל הכרזה זו לא נכנסה לתוקף והוא נשלח למאסר של 30 שנה בפוארטו דה סנטה מריה במחוז קדיס.
ב־1936 עם ניצחון החזית העממית במאבק על השלטון בספרד קומפניס שוחרר ממאסר וזמן קצר לאחר מכן נבחר לתפקיד נשיא קטלוניה.
זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת האזרחים בספרד.
כוחות הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו, שהתנגדו לחזית העממית, כבשו את ברצלונה בינואר 1939 וקומפאניס נמלט לצרפת.
ב־1940 כוחות גרמניה הנאצית כבשו את צרפת.
לבקשת ממשל פרנקו קומפאניס נלכד והוסגר לספרד.
בית דין צבאי דן אותו למוות וב־15 באוקטובר הוא הוצא להורג בירייה במונז'ואיק בברצלונה.
לאחר נפילת הדיקטטורה של פרנקו ב-1975, קומפאניס חזר להיות אחת הדמויות המכובדות בהיסטוריה של הלאומנות הקטלאנית.
ב־1985 גופתו נטמנה מחדש במאוזולאום.
הוקמו לזכרו אנדרטאות ונקראו על שמו רחובות ואתרים רבים, בהם האצטדיון האולימפי במונז'ואיק.
ליוּ שְיַאוֹבּוֹ (בפין-יין: Liú Xiǎobō; בסינית מפושטת: 刘晓波; בסינית מסורתית: 劉曉波; 28 בדצמבר 1955 – 13 ביולי 2017) היה אינטלקטואל, פעיל זכויות אדם סיני וחתן פרס נובל לשלום לשנת 2010. היה אסיר פוליטי בשנים 2009–2017.
ליו נולד בשנת 1955 בעיר צָ'אנְגְצ'וּן שבמחוז ג'ילין, בצפון-מזרח סין.
למד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת ג'ילין, ואחר כך עבר לאוניברסיטה הפדגוגית של בייג'ינג , שם עשה תואר שני וב-1988 קיבל תואר דוקטור.
אחר כך הפך לחבר סגל האוניברסיטה.
ב-2003 החל לכהן כנשיא המרכז הסיני העצמאי של ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN).
ב-1989 השתתף ליו בהפגנות בכיכר טיין-אן-מן.
ב-1991 הורשע ב"הפצת תעמולה אנטי-מהפכנית והסתה", אך לא הוטל עליו עונש.
ב-1996 נשלח לשלוש שנות "חינוך מחדש" על "הפרת הסדר הציבורי" בשל ביקורת שמתח על המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ב-2007 נעצר לזמן קצר ונחקר בשל פרסום מאמר באתר אינטרנט מחוץ לסין.
ב-2008 השתתף בכתיבת אמנה 08 , שקראה לשיפור מצב זכויות האדם ברפובליקה העממית של סין.
האמנה, שעליה חתמו במקור 303 אינטלקטואלים, פעילי זכויות אדם ואנשי ציבור סיניים, נכתבה לפי הדוגמה של אמנה 77 שהוציא ב-1977 ואצלב האוול בצ'כוסלובקיה, ופורסמה ב-10 בדצמבר 2008 לרגל יובל ה-60 לפרסום ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
ב-8 בדצמבר 2008, יומיים לפני פרסום האמנה, נעצר ליו בביתו על ידי המשטרה, ונשלח למעצר בבידוד ללא אפשרות לראות עורך דין.
לאחר למעלה משנה, ב-23 בדצמבר 2009, הועמד ליו למשפט, וב-25 בדצמבר הורשע ב"הסתה לחתירה נגד שלטונות המדינה" ונשלח למאסר של 11 שנה, ולשנתיים נוספות של שלילת זכויותיו הפוליטיות.
מאסרו עורר גל של מחאות ברחבי העולם.
ב-8 באוקטובר 2010 הכריזה ועדת פרס נובל על זכייתו בפרס נובל לשלום "על מאבקו הארוך והבלתי אלים למען זכויות אדם בסיסיות בסין".
השלטונות בסין מתחו ביקורת על ההחלטה, ומנעו ממנו ומאשתו להגיע לטקס הענקת הפרס.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בליו כאסיר מצפון.
ליו קיבל חנינה ושוחרר ממאסרו לאחר שנודע שהוא חולה בסרטן סופני בכבד, כך פרסם עורך דינו ביוני 2017. זמן קצר אחר כך מת ליו בגיל 61.
ליו יאנג (בסינית: 刘洋, בפין יין: Liú Yáng; נולדה ב-6 באוקטובר 1978) היא טייסת קרב בחיל האוויר הסיני והטייקונאוטית הראשונה בתוכנית החלל הסינית ששוגרה לחלל במשימת שנג'ואו 9 ב-16 ביוני 2012.
ליו יאנג נשואה, כחלק מהדרישות לקבלת נשים לתוכנית החלל הסינית, מתוך אמונה שנשים נשואות בעלות יותר כוח פיזי ומנטלי.
ליו יאנג נולדה בג'נגג'ואו בשנת 1978. היא סיימה אוניברסיטה של חיל האוויר והצטרפה לשורות חיל האוויר של צבא השחרור העממי כטייסת.
היא התקדמה עד לדרגת מייג'ור והגיע לכ-1,800 שעות טיסה.
ליו יאנג עברה קורס הכנה לטיסות לחלל ונבחרה לטיסה שנג'ואו 9. במהלך הטיסה היא ביצעה מחקרים שקשורים עם רפואה בחלל.
בשנת 2022 היא טסה לחלל בפעם השנייה בחללית שנג'ואו 14 שהתחברה לתחנת החלל טיינגונג.
ב-1 בספטמבר היא ביצעה פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-6 שעות.
היא חזרה לכדור הארץ לאחר 6 חודשים של שהייה בחלל.
בעקבות פעילות בתחום החלל היא קודמה לדרגת "קולונל בכיר".
ליובוב אורלובה , שחקנית קולנוע סובייטית ממוצא רוסי.
הייתה כוכבת העל הראשונה בקולנוע הסובייטי.
זכתה פעמיים בפרס סטלין והוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות (1950).
אורלובה נולדה בעיר זבניגורוד (ממערב למוסקבה) למשפחת אצולה מבוססת.
הוריה רצו שתהיה פסנתרנית מקצועית.
ובשנים 1919–1922 היא למדה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשל מצוקה כלכלית של המשפחה לאחר מהפכת אוקטובר אורלובה לא יכלה לסיים את לימודיה והחלה לעבוד.
לאחר סיום לימודי המשחק עבדה בתיאטרון מוזיקלי ושרה במקהלה.
לאור הכישרון הגדול שהפגינה, היא התקדמה ובשנת 1932 החלה להופיע כסולנית.
בשנת 1926 נישאה אורלובה בפעם הראשונה.
בעלה אנדריי ברזין היה סגן שר החקלאות.
בשנת 1930 הוא הואשם בפעילות אנטי-סובייטית, נגזרו עליו שלוש שנות מאסר ובני הזוג התגרשו.
בשנת 1938 הבעל נעצר פעם נוספת והפעם כבר לא חזר מהגולג.
בשנת 1933 הבמאי גריגורי אלכסנדרוב ראה את אורלובה בהופעתה והחליט להזמין אותה לסרטו החדש החברה העליזים.
הצלחת הסרט הייתה חסרת תקדים.
ואורלובה הצטלמה בהמשך בסרטים נוספים של אלכסנדרוב ה"וולגה-וולגה" ו"הקרקס".
אלכסנדרוב התגרש מאשתו והשניים נישאו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטלמה אורלובה לסרט "האביב", שזכה גם הוא להצלחה.
בכל ארבעת הסרטים הללו אורלובה שרה שירים שהולחנו על ידי איסאק דונייבסקי.
החל משנת 1955 היא עבדה בתיאטרון במוסקבה, אך ללא הצלחה יתרה.
ליובוב אורלובה נפטרה מסרטן ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על השתתפותה בסרטים הוענק לה עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום.
העיירה ליובאן (בבלארוסית: Любань, ברוסית: Лю́бань) שוכנת בפלך מינסק, בלארוס.
היא ממוקמת כ-30 ק"מ מהעיר סלוצק, בסמיכות לגבול עם מחוז גומל.
העיירה מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1566, וקיבלה מעמד של עיירה בשנת 1968. נכון ל-2009 אוכלוסייתה היא 11,256.
הקהילה היהודית בעיירה היוותה חלק גדול מכלל האוכלוסייה לאורך השנים.
בעיירה זו כיהן הרב משה פיינשטיין כרב בין השנים ה'תרפ"ב-ה'תרצ"ו, וגדולי תורה רבים נולדו בה, ביניהם רבי ירוחם ממיר, הרב דוד פוברסקי כמו גם שופט בית המשפט העליון ורקטור האוניברסיטה העברית שמחה אסף.
אחד מבתי הכנסת שבעיירה נהרס בשנת 2009, לאחר מאבק ציבורי ארוך.
השני משמש כבית ספר למוזיקה.
ליובוב יגורובה היא ספורטאית סובייטית ורוסיה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי).
יגורובה בעלת 9 מדליות אולימפיות, מהן 6 זהב וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם.
ליובוב יגורובה נולדה בעיירה סברסק (מחוז טומסק) למשפחת פועלים.
כבר בגיל 11 היא התחילה להתאמן בסקי.
לאחר סיום בית הספר היא למדה במכון למאמנים בטומסק.
בשנת 1982 היא זכתה באליפות ברית המועצות לנוער והחל משנת 1984 היא השתתפה בתחרויות לבוגרים.
בשנת 1986 יגורובה נכללה בנבחרת ברית המועצות לבוגרים.
שיא הקריירה שלה הייתה במחצית הראשונה של שנות ה-90 כאשר היא זכתה במספר מרוצים באולימפיאדות ובאליפויות העולם.
בשנת 1997, היא נפסלה עקב שימוש לא חוקים בתמריצים ומדליית הזהב שבה זכתה מאליפות העולם של אותה שנה שנערכה בטרונדהיים נורווגיה, נלקחה ממנה כמו כן נאסר עליה להשתתף בתחרויות במשך שנתיים.
כתוצאה מכך היא לא השתתפה באולימפיאדה הקרובה.
לאחר סיום תקופת סינון יגורובה חזרה לספורט התחרותי ואף שובצה למשלחת שהשתתפה באולימפיאדת 2002, אך היא לא זכתה באף מדליה.
בשנת 2002 יגובורה עזבה את הספורט התחרותי ועתה היא מלמדת באוניברסיטה לספורט בסנקט פטרבורג.
האולימפיאדה הראשונה של יגורובה הייתה באלברוויל 1992. במשחקים אלו יגורובה השתתפה ב-5 מרוצים.
במרוצים אישיים היא זכתה ב-2 מדליות זהב וב-2 מדליות כסף.
במרוץ שליחות יגורובה עם קבוצתה זכו במדליית זהב.
גם בלילהאמר 1994 יגורובה השתתפה ב-5 מרוצים.
במרוצים אישיים היא זכתה ב-2 מדליות זהב ומדליית כסף.
במרוץ ל-30 ק"מ יגורובה הגיע למקום החמישי.
בשנת 2002 יגורובה הוחזרה לנבחרת רוסיה ונשלחה לסולט לייק סיטי 2002. היא השתתפה ב-2 מרוצים אישיים אך לא זכתה במדליה.
ליואיס פוז'ול אי קודינה (בקטלאנית: Lluís Pujol i Codina, נולד בקסטליבל אי אל וילר שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי-קטלאני.
פוז'ול, ששיחק כקיצוני, גדל במחלקת הנוער של ברצלונה והוא שיחק במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בשנות ה-60 ובראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. בנוסף לברצלונה, שיחק בקבוצות סבדל, קאסטיון וסנט אנדראו, ויש לו הופעה אחת מדי נבחרת ספרד.
לאחר שפרש ממשחק החל לעבוד כמאמן, והוא לקח חלק במחלקת הנוער של ברצלונה במשך 12 שנים.
בצעירותו הצטרף פוז'ול למחלקת הנוער של ברצלונה.
ב-1965, כשהיה רק בן 17, שיחק במקביל הן בקבוצת המילואים של המועדון, קונדל, ששיחקה אז בליגה השנייה והן בקבוצה הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת במשחק הגביע הספרדי מול ראסינג סנטנדר ב-15 במאי, 10 ימים לפני יום הולדתו ה-18. הוא הבקיע צמד ועזר לקבוצתו להעפיל לשמינית הגמר.
במשחק הראשון של שמינית הגמר פתח פעם נוספת בהרכב, במשחק מול מורסיה, הוא הבקיע שער נוסף וקבוצתו ניצחה 4-1.
פוז'ול זכה להזדמנויות מועטות בקבוצה הבוגרת במהלך עונת 1965/1966. את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-28 בנובמבר, בניצחון 3-0 על סביליה.
במשחקו השני בגביע ערי הירידים, במשחק החוזר של שמינית הגמר מול הנובר ב-2 במרץ 1966, הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו, המשחק הסתיים בתיקו 1-1 וברצלונה עלתה לרבע גמר הטורניר בזכות ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין.
במשחקו השני בליגה, ב-13 במרץ נגד מאלגה, הבקיע צמד שעזר לקבוצתו לנצח 4-0. ברצלונה העפילה לגמר גביע ערי הירידים לאחר שפוז'ול לא שותף כלל בשלושת משחקי חצי הגמר מול צ'לסי.
בהמשך דרכו בברצלונה שימש פוז'ול בעיקר שחקן מחליף והוא מיעט לשחק.
בעונת 1968/1969 הושאל לסבדל, קבוצה נוספת בקטלוניה ששיחקה אז בליגה הראשונה.
הייתה זו העונה הפורייה ביותר בקריירה שלו.
פוז'ול שיחק ב-29 משחקי ליגה מבין 30 אפשריים, בהם הבקיע 8 שערים, כולל שני צמדים, והוא עזר לקבוצתו להגיע למקום ה-4, המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה הקבוצה בהיסטוריית המועדון.
פוז'ול שב לברצלונה והוא החל לשחק יותר במשחקיה.
בעונת 1969/1970 הבקיע 3 שערים ב-15 הופעות בליגה, בה הצליחה הקבוצה לסיים במקום ה-4 בלבד.
הוא הגיע עם ברצלונה לשמינית גמר גביע ערי הירידים, שם הודחה הקבוצה על ידי אינטר מילאנו.
בעונה הבאה מילא את התפקיד המשמעותי ביותר בקריירה שלו בסגל ברצלונה.
הוא פתח ב-25 משחקי ליגה, בהם הבקיע 4 פעמים, והוא עזר לקבוצתו להגיע למקום ה-2 בליגה.
בגומלין שלב 32 האחרונות של גביע ערי הירידים הבקיע שער לרשתה של יובנטוס, אך ברצלונה הפסידה במשחק זה 2-1, ולאחר הפסד 2-1 גם במשחק הראשון, הודחה מהמפעל.
ברצלונה זכתה בגביע הספרדי לאחר ניצחון על ולנסיה בגמר, אך פוז'ול לא שיחק בו.
מנקודה זו הידרדר מעמדו של פוז'ול בקבוצה.
בעונת 1971/1972 שיחק 10 דקות בלבד, כשחקן מחליף במחזור הראשון של הליגה.
בעונת 1972/1973 ערך 8 הופעות כשחקן פותח ו-4 הופעות כשחקן מחליף, והוא הבקיע שער בודד.
בשל כך, החליט לעזוב את ברצלונה והצטרף לקאסטיון, ששיחקה בליגה הראשונה.
בעונת 1973/1974 השתתף ב-8 משחקים בהם הבקיע פעם אחת, וקאסטיון ירדה בסוף העונה לליגה השנייה.
בקיץ 1974 עבר לסנט אנדראו, קבוצה בקטלוניה ששיחקה בליגה השנייה גם היא, שם שיחק עונה אחת בה כבש 2 שערים ב-20 הופעות, ובסוף העונה פרש ממשחק, בהיותו בן 28 בלבד.
פוז'ול הופיע פעם אחת במדי נבחרת ספרד.
הוא נכנס כמחליף במשחק מוקדמות מונדיאל 1970 מול שנערך בלה לינאה דה לה קונספסיון ב-15 באוקטובר 1969. הנבחרת הספרדית ניצחה את פינלנד 6-0. כמו כן, כקטלאני, הופיע בשני משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה.
בשני שבהם, שהיה מול אטלנטה ב-6 בנובמבר 1968, הבקיע שער ועזר לנבחרתו לנצח 2-0.
לאחר שפרש ממשחק החל פוז'ול לעבוד כמאמן והוא הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה.
בין 1984 ל-1987 אימן את קבוצת המילואים השנייה של המועדון, ברצלונה ג', ולאחר כן קיבל את משרת המאמן בקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה אתלטיק.
בעונתו הראשונה בברצלונה ב', עונת 1987/1988, הדריך את הקבוצה למקום ה-8 בליגה השנייה.
מבין השחקנים שאימן בעונה זו ניתן למנות את לואיס מייה, את ג'ורדי ראורה ואת גיירמו אמור.
בעונתו השנייה שם קרסה הקבוצה והיא ירדה לליגה השלישית לאחר שסיימה במקום ה-17 מבין 20 קבוצות.
בעונה זו אימן שחקנים כגון אלברט פרר וטיטו וילאנובה.
בסוף העונה סיים את תפקידו בקבוצה.
לקראת עונת 1989/1990 מונה לתפקיד המאמן של סבדל, ששיחקה אז בליגה השנייה.
בעונה זו הגיעה הקבוצה תחתיו למקום ה-7, אך בעונה הבאה פוטר כעבור 10 מחזורים, כשהקבוצה במקום ה-18. לקראת סוף עונת 1991/1992 מונה לתפקיד המאמן במוליירוסה שמהליגה השלישית, במטרה לעזור לה להימנע מלרדת לליגה הרביעית, אך הקבוצה והוא כשלו במשימתם.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 אימן לפרקים קצרים את ל'הוספיטלט ואת קסטליידפלס.
ליובה וסרמן (יידיש: ליובע װאַסערמאַן; 5 בדצמבר 1907 או ב-1905 סלווטיצ'ה – 5 במרץ 1975 קישינב) הייתה משוררת יידית.
וסרמן נולדה בראשית המאה ה-20 באימפריה הרוסית.
בנעורתה היא עבדה בתור משרתת בבתי אמידים.
היא הייתה אוטודידקטית ולמדה בעצמה לקרוא ולכתוב, בגיל 15 החלה לפרסם שירה.
ב-1925 היא עלתה לארץ, הייתה חברת קיבוץ, עבדה בתל אביב וירושלים.
היא הייתה חברה במפלגת מק"י.
ב-1931 יצא לאור בתל אביב קובץ שיריה הראשון פֿאַרנאַכטן (עֲרָבִים), אחרי השתתפות בהפגנות נגד שלטונות המנדט הבריטי היא גורשה מהארץ ובשנות השלושים היא הגיעה לברית המועצות, למוסקבה ושם למדה באוניברסיטה.
במוסקבה היא הכירה את בעלה, מהגר מארגנטינה משה בנגלסדורף.
בנגלסדורף שהושפע מתעמולה סובייטית הגיע לבירוביג'ן, למוסקבה הגיע כדי ללמוד בבית ספר למשחק.
ב-1934 וסרמן חוזרת יחד עם בעלה לבירוביג'ן.
כאן פרסמה את עבודותיה במספר עיתונים וכתבי עת יידשאיים, ביניהם ביראבידזשאנער שטערן.
ב-1949 כל המוסדות היהודיים, כולל בתי-ספר, תיאטראות ותחנת רדיו בבירוביג'ן נסגרו.
כמעט כל סופרי יידיש נעצרו, כולל וסרמן עצמה וב-31 במאי 1950 כולם נשפטו לעשר שנים.
היא שוחררה ב-1956 לאחר מותו של סטלין.
לאחר שחרורה היא חזרה לבירוביג'ן, שם היא פרסמה בביראבידזשאנער שטערן.
לאחר מות בעלה היא עברה להתגורר בקישינב עם בנה.
ליואיס ד'אוסו אי סרה (בקטלאנית: Lluís d'Ossó i Serra, לעיתים נקרא בשם הספרדי "לואיס דה אוסו" (Luis de Ossó); נולד ב-1877 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-1 בפברואר 1931 בברצלונה) היה כדורגלן, מחלוצי הכדורגל בקטלוניה.
ד'אוסו היה אחד החברים המייסדים של ברצלונה ב-1899. הוא שיחק במועדון ומילא מספר תפקידי מפתח בראשית דרכו.
ליואיס ד'אוסו נולד לחיימה ד'אוסו ולטרזה סרה, דודו היה הכומר אנריקה ד'אוסו.
בצעירותו היה ד'אוסו הבעלים של בית דפוס ואחד מהכותבים בשבועון "לוס דפורטס", שם כתב בנושא כדורגל תחת שם העט "חלוץ".
כמו כן, עסק במספר ענפי ספורט, כגון רכיבה, רכיבה על אופניים, טרקינג, שיט והחלקה על גלגיליות, מעבר לכדורגל.
ד'אוסו היה חבר קרוב של ז'ואן גאמפר.
גאמפר רצה לייסד מועדון כדורגל, ולשם כך הוא זימן ישיבה ב-29 בנובמבר 1899. ד'אוסו היה אחד מ-12 הנוכחים בישיבה והוא עזר לייסד את מועדון הכדורגל ברצלונה.
הוא נבחר להיות מזכירו הראשון של הארגון, שבראשו עמד וולטר ויילד.
במקביל היה ד'אוסו גם שחקנה של הקבוצה, בה שיחק כחלוץ.
הוא תואר כשחקן שאוהב לשחק על הקרקע ומשתמש רבות במהירותו הגבוהה.
10 ימים לאחר ייסוד המועדון, השתתף ד'אוסו במשחקה הראשון בתולדותיה, נגד קבוצה של שחקנים בריטים, אך בתקופה שלאחר מכן העדיף להשתתף עם קבוצת המשנה של המועדון, שהשתתפה במשחקים שוליים ופחותי חשיבות.
החל מ-1903 התבסס כשחקן בקבוצה הראשונה של המועדון, והוא שיחק עד 1905. ד'אוסו היה שותף לזכיות הראשונות בתארים בתולדות המועדון: "קופה מקאיה" ב-1902, "קופה ברצלונה" ב-1903 ואליפות קטלוניה ב-1905. ב-13 במאי 1902, בחצי גמר גביע ההכתרה, השתתף במשחק הראשון של ברצלונה נגד ריאל מדריד, משחק שלימים נודע בשם "הקלאסיקו".
ברצלונה ניצחה 3-1 ועלתה לגמר, בו הפסידה לוויסקאיה.
בסך הכול הופיע 55 פעמים במדי ברצלונה והבקיע 45 שערים.
על אף מעורבותו הרבה במועדון הכדורגל ברצלונה, ב-1905 הסתיימה דרכו שם עקב שתי סיבות עיקריות: האחת הייתה בעיות רפואיות עמן התמודד.
השנייה הייתה חילוקי דעות עם גאמפר, שלמרות חברותם בתחילת הדרך, התרחקו האחד מן השני בשל הפערים הרעיוניים שעמדו ביניהם.
ד'אוסו הוא הדמות המרכזית באחד הסיפורים בנוגע לעיצוב הסמל הנוכחי של ברצלונה.
בתחילת דרכו, השתמש המועדון בסמל העיר ברצלונה.
לפי הסיפור, במהלך ישיבה לגבי בחירת עיצוב סמל מקורי למועדון, חברי הישיבה לא הצליחו להגיע להסכמה והדיון התלהט.
ד'אוסו, כמזכיר, קטע את הנוכחים וצעק: "זה סיר בישול!" ביטוי בקטלאנית ("Això es una olla de grills!") שמתייחס למהומה גדולה.
הקריאה של ד'אוסו העניקה השראה לגאמפר, שצייר מגן דמוי סיר, ובתוכו היו הסמלים של העיר, בנוסף לצבעי המועדון, רימון וכחול.
היום סיפור זה נחשב כאגדה בלבד והגרסה הסבירה ביותר היא שהמגן נבחר לאחר שקוימה תחרות עיצוב לבחירת הסמל, בה ניצח קרלס קוממלה.
ליואיס סולה אי סאלה (בקטלאנית: Lluís Solà i Sala; נולד בוויק, קטלוניה, ספרד, 1940) הוא משורר, מחזאי ומתרגם קטלוני.
כמחזאי, ליואיס סולה ביים יצירות של יוהאן אוגוסט סטרינדברג, אייסכילוס וז'ואן ברוסה, בין היתר.
בנוסף הוא גם פרסם יצירות מקוריות.
הוא ביים יותר מחמישים יצירות - גם קלאסיקות וגם עכשוויות, וביניהם המחזה "nô Semimaru" עם תפאורה על ידי אנטוני טאפייס ומוזיקה של ז'וזפ מריה מסטרס קואדרני (Josep Maria Mestres Quadreny).
הוא גם ביים הפקות משוררים כגון ז'וזפ וינסנס פוש (Josep Vicenç Foix), ז'ואן ויניולי ומיקל באוסה (Miquel Bauçà).
הוא ייסד וניהל את "המרכז הדרמטי של אוסונה" (Centre Dramàtic d'Osona), והוא היה פרופסור במכון התיאטרון (Institut del Teatre) בין 1975 ו-2005. הוא ניהל את קבוצת התיאטרון "לה גאביה דה ויק" (La Gàbia de Vic), מ-1963 עד 1979. הוא תרגם סופרים בשפות זרות כגון קפקא, רילקה, רימבו ופסואה.
ציינו אותו לשבח בספטמבר 2012 במצעד של עיירתו ויק (Marxa dels Vigatans).
ליו צ'ינג (בסינית: 柳青, פין-יין: Liǔ Qīng; ידועה באנגלית בשם Jean Liu, ג'ין ליו; נולדה ב-1978 בבייג'ינג), היא אשת עסקים סינית ונשיאת DiDi (בעבר דידי קאויידי), פלטפורמת התחבורה הניידת הגדולה ביותר של סין.
היא עבדה במשך 12 שנים בגולדמן זאקס אסיה, והתקדמה עד תפקיד מנכ"ל הפעילות באסיה ב-2012, לפני המעבר לתפקיד מנכ"לית של דידי דאש ביולי 2014.
לאחר שהצטרפה לדידי דאש, היא הובילה את אסטרטגיית המיזוג בין דידי דאש והמתחרה העיקרית שלה קאויידי דאש, אשר הובילה ליצירת ענקית התחבורה דידי קואיידי (מאוחר יותר שונה שמה לדידי צ'ושינג ב-2015, ואחר כך לסתם דידי - DiDi) .
היא גם עזרה לדידי בייזום השקעה של מיליארד דולר מאפל, ותכננה את רכישת חטיבת הפעילות של Uber סין ב-2016.
היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת בייג'ינג ושני מאוניברסיטת הארוורד, שניהם במדעי המחשב.
ליו שאוצ'י ׁ(במנדרינית: 刘少奇, 24 בנובמבר 1898 – 12 בנובמבר 1969) היה מהפכן, מדינאי ותאורטיקן סיני, ששימש כנשיא הרפובליקה העממית של סין והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין בשנים 1959 ועד 1968. עד אז ליו היה האדם השלישי בכוחו במדינה אחרי מאו דזה-דונג וג'ואו אנלאי.
ליו נולד למשפחת איכרים עשירה למדי בעיר במחוז חונאן בדרום-מזרח סין.
בשנת 1920 החל ללמוד באוניברסיטה במוסקבה שבברית המועצות.
בשנת 1921 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של סין.
ליו חזר לסין בשנת 1922 והחל להוביל שביתות של עובדי רכבת באזור ג'יאנגשי.
הוא המשיך במאבקים רבים למען זכויות עובדים גם בחוביי ובשאנגחאי.
בשנת 1927 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה, והתמנה לראש מחלקת העבודה שלה.
בשנת 1929 חזר למטה המפלגה בשנגחאי והתמנה למזכיר המפלגה במנצ'וריה.
בשנת 1932 התמנה למזכיר המפלגה בפוג'יין ובשנים שלאחר מכן היה אחראי על ארגון המפלגה בצפון המדינה.
בשנת 1954 החל למלא תפקידים מרכזיים בקונגרס הלאומי העממי.
עבודתו של ליו התמקדה בעניינים ארגוניים ותאורטיים.
בשנת 1958 הביע תמיכה נרחבת במדיניות הקפיצה הגדולה קדימה של מאו דזה-דונג, יחד עם דנג שיאופינג.
דעה זו עמדה בניגוד לדעתם של כמה פוליטיקאים בכירים אחרים כגון ג'ואו אנלאי.
כתוצאה מכך, ליו זכה להשפעה במפלגה, והצליח להתמנות בשנת 1959 להמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין ונשיא הרפובליקה.
כנשיא, ביצע רפורמות כלכליות רבות שריסנו את "הקפיצה הגדולה קדימה".
בסוף שנות ה-60 בריאותו של ליו הידרדרה והוא הוקע מהמפלגה (כנראה בגלל סכסוכים עם מאו).
מיד לאחר סילוקו מהמפלגה, ב-2 בנובמבר 1969 הוא נפטר.
כ-11 שנים לאחר מכן, בשנת 1980, המפלגה הביעה צער והסתייגות מסילוקו ומהיחס השלילי אליו.
ב-17 במאי של אותה השנה נערך טקס אזכרה ממלכתי לזכרו של ליו, ואפרו פוזר בים לפי בקשתו.
ליוּ זְ'ווֹפֶּנְג (בסינית: 刘若鹏, פיניין: Liúruòpéng, נולד ב-1982 או 1983) הוא מיליארדר סיני, יזם ואיש עסקים, אשר מקור עושרו העיקרי הוא התאגיד הסיני קואנג-צ'י שהקים יחד עם 5 שותפים.
ליו בעל תואר ראשון בהנדסה אוניברסיטת ג'גיאנג ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת דיוק.
בזמן לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת דיוק, ליו לכאורה גנב קניין רוחני ממעבדה במימון של מחלקת ההגנה של ארצות הברית והעביר אותו לחוקרים סינים, אשר בסופו של דבר הביאה להוצאתו מקבוצת המחקר של דייוויד סמית' באוניברסיטה.
ליו נחקר על ידי ה-FBI, אבל בסופו של דבר לא הואשם.
האירוע היה השראה לספר על ידי ProPublica שערך דניאל גולדן "בתי ספר ריגול: איך ה-CIA, ה-FBI, ומודיעין זר בחשאי מנצלים את אוניברסיטאות אמריקה".
ב-2015, ליו קנה את מניות השליטה ב"Martin Aircraft Company" הניו זילנדית, המפתחת ומייצרת את מתקן הריחוף Martin Jetpack.
הוא נשיא מכון קואנג-צ'י לטכנולוגיה מתקדמת שבשנזן ויו"ר חברת "KuangChi Science" הרשומה בהונג קונג.
מחוז משנה ליובאן (בבלארוסית: Лю́банскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ליובאן.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ליובאן 35,444 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 95.61% בלארוסים, 2.8% רוסים ו-1.59% אחרים.
ליובה בטן היא ספרנית ומוציאה לאור גרמנייה, שעוסקת בקידום הקריאה ברחבי העולם, ובעיקר במדינות מתפתחות.
בטן נולדה ב-10 בינואר 1948 בגטינגן שבגרמניה.
בשנת 1970 הוכשרה כספרנית, מ-1971 ועד 1972 עבדה במכון למחקר ספרי ילדים של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
מ-1973 ועד 1983 עבדה בספרייה העירונית של מינכן, שם שימשה בין היתר בתפקיד מנהלת אגף ספריית הנוער, מ-1983 ועד 1991 הייתה סגנית מנהלת ספריית הנוער הבינלאומית של מינכן, בנוסף מ-1974 ועד 1984 הייתה יושבת ראש המועצה הגרמנית לספריות ילדים ונוער.
מ-1989 ועד 1995 הייתה עורכת של כתב העת "Buch und Bibliothek".
בשנת 1997 זכתה בפרס מטעם "Stiftung Lesen", ארגון ללא מטרת רווח העוסק בקידום קריאה.
במשך מספר שנים פעלה ביחד עם אונסק"ו והפדרציה הבינלאומית של ארגוני ספריות ומוסדות בניהול פרויקטים להקמת ספריות ילדים במדינות מתפתחות.
בנוסף כתבה בתקופה זו מספר ספרים.
מ־2003 היא מנהלת של בית ההוצאה לאור של מינכן.
1998 - פרס לקידום הקריאה מטעם המוסד לקריאה (Stiftung Lesen) במיינץ.