tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התמונות צולמו בעשר השנים האחרונות.
תל אביב לא הייתה בתצלומים האלה הנושא העיקרי שבחר כל צלם לצלם, הם לא נוצרו לצורך התערוכה והם נאספו כתצלומים בנושא תל אביב לצורך התערוכה.
יפות ומעניינות של תל אביב אבל לא הציגו אוסף שלם של תמונות המאפיינות את העיר.
האמנים בתערוכה מפנים את מבטם מן העיר הסואנת ושוקקת החיים, המוצגת לפעמים כעיר ללא הפסקה, רובם פונים אל מחוזות שקטים ומבודדים מעט.
בתערוכה צילומים המציגים נקודות ציון וסמלים היסטוריים של תל אביב כמו תחנת הכוח רדינג, נמל יפו ומגדל שלום הנוכחים בנוף המצולם לצד סימני היכר מאוחרים יותר של העיר כמו מתחם הבורסה, מגדלי עזריאלי והקריה.
לכבוד התערוכה הוציא המוזיאון קטלוג הכולל דברי מבוא, תיאור נושאי העבודות, רשימת המשתתפים בתערוכה ותצלומים המוצגים בתערוכה וכן שני סיפורים של אתגר קרת ושיר של גרייס פיילי.
זמסקי סובור הייתה אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה הצארית שהתכנסה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17.
האספה הראשונה זומנה על ידי איוואן הרביעי בשנת 1549. באספה השתתפו נציגי הכנסייה כולל ראש הכנסייה, חברי הדומה הבויארית ונציגי הערים השונות.
תפקיד האספה היה לדון בשאלות של מדיניות חוץ ומדיניות פנים, היקף המיסים וכיוצא בזה.
סמכות והרכב האספה לא היו מוגדרים היטב.
במשך פעילות האספה ניתן להבחין בשש תקופות:
1549–1584 האספות התקיימו לפי החלטת איוואן הרביעי והיוו מוסד המייעץ לצאר.
התקופה הסתיימה עם מות איוואן הרביעי.
1584–1610 האספה בחרה את הצאר והייתה כלי בידי הכוחות השונים בתקופת הצרות.
לאור אי-יציבות בשלטון והופעת נסיכים כוזבים החלפת השלטון התקיימה בתדירות גבוהה.
1610–1613 בהיעדר צאר האספה היוותה את המוסד העליון של השלטון בכל התחומים.
1613–1622 תחילת שלטון שושלת רומנוב.
האספה הייתה מוסד קבוע שמייעץ לצאר בנושאים כלכליים ומנהליים.
הרכב האספה לא היה קבוע והותנה בנושאים שהועלו לדיון ודחיפותם.
בשנת 1622 הופסקה פעילות האספה ל-10 שנים.
1632–1653 האספה התאספה בתדירות נמוכה אך השתתפה בהחלטות חשובות ביותר במדיניות חוץ ומדיניות פנים.
1653–1684 פעילות האספה קטנה בהדרגה.
זמסקי סובור הראשון (בשנת 1549) נערך במשך יומיים ובו הוחלט על השינויים במערכת המשפטית.
הרכבו לא ברור וייתכן שהוא כלל שני בתים עם משתתפים שונים.
זמסקי סובור של שנת 1566 הוא הראשון שלגביו קיימות עדויות כתובות על הרכבו והחלטותיו.
השתתפות נציגי הכנסייה הייתה חשובה לצורך מתן לגיטימציה להחלטות שהתקבלו.
לקראת האספה הצאר היה מפרסם מודעה שכללה נושאים שיועלו לדיון ומספר משתתפים.
בחירת המשתתפים התקיימה בערים ובמקומות ישוב נוספים.
הרכב המשתתפים לא היה קבוע ונע בין 200 ל-500 איש.
לאור כך שאספה הייתה יכולה לדון בנושאים במשך תקופה ארוכה רק בעלי מעמד ואמצעים היו יכולים להשתתף בה.
זמני הזריחה והשקיעה הם הזמנים בהם השמש זורחת ושוקעת במקום מסוים.
ישנם לוחות שנה שבהם מצוינים זמנים אלה.
את הזמנים האלו ניתן לחשב מראש על ידי כלים אסטרונומיים.
השעה בה השמש נמצאת באמצע השמים (כאשר הזמן שעבר מהזריחה שווה לזמן שיעבור עד לשקיעה) היא בסביבות 12 בצהריים, ונקראת בפי האסטרונומים Solar noon.
תלות מועדי הזריחה והשקיעה בקווי רוחב
בתקופת הקיץ של הקוטב הצפוני לא שוקעת השמש שם, ובמקביל שורר לילה בקוטב הדרומי.
תופעה זו תלויה בקו הרוחב בו נמצא הצופה.
תופעה זו מתחילה בערך בקו רוחב 66.5°.
להכרתם של זמני הזריחה והשקיעה יש חשיבות עבור קביעת זמניהם של טקסים דתיים בדתות רבות, בהן היהדות, האסלאם והנצרות.
כניסת שבת, מוצאי שבת וחגים רבים מתחילים עם השקיעה כיוון שהיום ביהדות מתחיל בערב.
חשיבות נוספת לידע זה יש לעריכת פעולות צבאיות, כמו תקיפת האויב עם שחר.
אפשר לתקוף גם מהכיוון בו השמש זורחת, כך שהאויב יהיה מסונוור.
בלוחות שנה צבאיים יופיע גם מופע הירח - שעת זריחתו, שקיעתו, והמידה בה הוא מלא.
במדעי המחשב זמן ריצה הוא המונח בו משתמשים לתיאור השלב בו התוכנה רצה (מבצעת את הפעולות שהיא מתוכננת לבצע), בניגוד לשאר השלבים במחזור החיים של התוכנה (לדוגמה: הידור, טעינה וקישור).
שגיאת זמן ריצה היא שגיאה שנתפסת לאחר או בזמן ריצת התוכנית, בניגוד לשגיאת הידור שנתפסת על ידי המהדר לפני שהתוכנה רצה.
בדיקת טיפוסים, יצירת קוד, הקצאת מקום אחסון ומיטוב קוד מתבצעים לרוב בזמן ההידור, אך לעיתים מתבצעים גם בזמן הריצה כתלות בשפה ובמהדר.
במקרים רבים, ריצת התוכנה מתחילה אחרי שטוען ביצע את הפעולות הנדרשות בזיכרון וקישר את התוכנית עם ספריות קישור-דינמי, אם היא מסתמכת על כאלה.
במקרים מסוימים הפעולות הללו יבוצעו באמצעות ספריית זמן הריצה של התוכנה, אך זה לא נפוץ בשפות השכיחות במערכות ההפעלה הנפוצות כיום.
חלק מהתהליך של ניפוי שגיאות נהוג לבצע בזמן ריצה, כיוון ששם אפשר לבצעו ביעילות רבה יותר.
דוגמאות לשגיאות שקל יותר לנפות בזמן ריצה תהיינה שגיאות לוגיות ובדיקת גבולות של מערכים.
מסיבות אלה, חלק מהשגיאות בתוכנה לא נתפסות לפני שהתוכנה רצה בסביבה מציאותית, חרף בדיקות מחוכמות בזמן ההידור ותהליכי בדיקת תוכנה מדוקדקים לפני הוצאת התוכנה לאור.
במקרים כאלה, המשתמשים עלולים להתקל במסרי שגיאת זמן ריצה.
זמן תגובה (באנגלית Reaction Time - RT) מתייחס למהירות שבה נצפה שינוי התנהגותי בעקבות הופעתו של גירוי כלשהו.
זהו משך הזמן שלוקח לאורגניזם (אדם או בעל חיים) להגיב לשינוי בסביבה.
תהליכים המתרחשים במהלך זמן התגובה
במהלך זמן התגובה מתרחשים מספר תהליכים.
תהליך הקליטה מתייחס לעצם ההבחנה בקיומו של הגירוי באמצעות הקלט של מערכת החישה.
בתהליך התפיסה הגירוי מפוענח כדי להפיק משמעות.
בתהליך זה המידע שנקלט דרך החושים, מקודד בזיכרון ועובר עיבוד הקוגניטיבי.
עיבוד זה יכול להתרחש ברמות שונות של מערכת העצבים והוא יקבע אם ואיזו תגובה תופק ממערכת השרירים.
למשל, רפלקס הוא תגובה מידית ולא רצונית של הגוף המשמשת בדרך כלל למטרות הישרדותיות.
לעומת זאת, לחיצה על דוושת הבלם היא תגובה נשלטת התלויה בערנות הנהג לשינויים בכביש.
זמן התגובה משמש כמדד עבור מחקרים התנהגותיים וקוגניטיביים רבים.
לדוגמה: אפקט סטרופ מאפשר להסיק על רמת האוטומטיות על פי זמני התגובה של הנבדק.
כמו כן, השונות בזמן התגובה יכולה להיות מדד למוסחות.
גורמים המשפיעים על זמן התגובה
השונות הרבה בזמן התגובה האופיינית לאנשים עם הפרעת קשב, משויכת לליקוי ביכולת הדיכוי של רשת ברירת המחדל במצבים תובעניים מבחינה קוגניטיבית.
זמנים היה יומון המפלגה הפרוגרסיבית הישראלית.
סיסמת העיתון הייתה "שרות נאמן - אינפורמציה מהארץ ומהעולם".
עם הופעת העיתון הוצג מטרתו כ: "לשמש את הרעיון של ציונות בונה, ליבראליות פוליטית וקדמה חברתית".
כן הובטח: "העיתון ישתדל להרים על נס את החיוב ולהוקיע את הרקוב." ובהמשך: "המפלגה הפרוגרסיבית, שיזמה את הוצאתו לאור של "זמנים", אינה מבקשת לעשות את העיתון שופר מפלגתי אלא כלי־שרת לאינטרסים הכלליים של המדינה.".
זמנים מודרניים הוא מוסף של "ידיעות אחרונות" היוצא פעם בשבוע העוסק באופנה וסגנון חיים.
המוסף עוסק בנוסף לכך בענייני זוגיות, הורות ומשפחה, קולינריה, בריאות, צרכנות, ובנוסף מכיל גם כתבות תחקיר וראיונות.
הטורים הקבועים בעיתון הם חמש עם: …"
את המוסף שנולד אחרי מלחמת יום כיפור (בינואר 1974) ייסדה וערכה בשנותיו הראשונות העיתונאית בלה אלמוג.
בין 1997–2008 עורכת המוסף הייתה מרים קוץ.
כתבו בו (בין היתר) אהרון בכר, נורית בת-יער, עמנואל בר-קדמא, גפי אמיר ואחרים.
בין העיתונאים הכותבים כיום במוסף נמנים בין היתר שלי גרוס המשמשת ככתבת האופנה של המוסף, ענת לב-אדלר, ורדה רזיאל-ז'קונט ורחלי קרוט.
זמפירה טלגטובנה רמזנובה , הידועה בשם הבמה זמפירה, היא זמרת רוק רוסייה, מוזיקאית, פזמונאית, מלחינה ומפיקה.
נולדה באופה, בשקורטוסטן, ברית המועצות, למשפחה טטרית.
בילדותה ניגנה בפסנתר ושרה במקהלת בית הספר.
במקביל לעיסוקה במוזיקה, שיחקה כדורסל וב-1990 נבחרה להיות קפטן נבחרת הנוער של רוסיה בכדורסל נשים.
ב-1998 עברה למוסקבה, שם הקליטה את אלבום הבכורה שלה אשר ראה אור ב-10 במאי 1999. לפי שעה הקליטה הזמרת שישה אלבומי סטודיו.
היא מציינת כי תום יורק וויקטור צוי השפיעו רבות על יצירותיה, אם כי גם להקות רוק דוגמת נירוונה, קווין ואקווריום.
ב-2004 ביצעה את השיר We Are the Champions בליווי להקת קווין בטקס פרסי המוזיקה של MTV רוסיה.
באותה שנה התקבלה ללימודים בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה, אולם בעקבות הקלטתו של אלבומה הרביעי נאלצה לזנוח את לימודיה.
זמפירה מגדירה את עצמה כאתאיסטית.
ב-10 בפברואר 2023 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את זמפירה לרשימה של "סוכנים זרים" בתקשורת ההמונים.
זמנים קשים היא סדרת טלוויזיה בריטית משנת 1977 המבוססת על רומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
את הסדרה ביים ג'ון אירווין.
פטריק אלן – תומאס גרדגריינד
רוזלי קראצ'לי – גברת ספרסיט
מישל דיבנה – סיסי ג'ופ
אלן דובי – סטיבן בלקפול
אדוארד פוקס – קפטן ג'יימס הרטהאוס
אורסולה האוולס – גברת גרדגריינד
ז'קלין טונג – לואיזה גרדגריינד
טימותי וסט – ג'ושייה באונדברי
ריצ'רד רן – טום גרדגריינד
זמני היום הוא כינוי לנקודות זמן שונות במהלך היממה שיש להן משמעות בהלכה.
על פי זמני היום נקבעים הזמנים בהם יש לקיים מצוות מסוימות, או זמן תוקפם של איסורים מסוימים.
זמני היום נמדדים על פי תופעות טבע, כמו שקיעת החמה וזריחתה, ועל פי חישובים המחלקים את היום לשתים עשרה שעות זמניות.
זמני היום משתנים בהתאם לאורכם של היום והלילה, וכן בהתאם למיקום גאוגרפי ותנאי השטח.
זמני היום מופיעים בלוחות שנה רבים, בלוחות ממוחשבים של בתי כנסת, ובאתרי אינטרנט ואפליקציות ייעודיים.
הנושא החשוב ביותר בזמני היום הוא זמן תחילת היום וסופו.
זמנים אלו נוגעים למצוות שזמנן רק ביום או בלילה.
היום מתחיל מעיקר הדין בעלות השחר.
המקור בפסוקים לכך הוא: לשיטת רבא מהפסוק: "ויקרא אלוהים לאור יום", ומפרש רבא שאור הוא במשמעות פעולה, כלומר מהזמן שמתחיל להאיר.
לשיטת רבי זירא: "ואנחנו עושים במלאכה וחצים מחזיקים ברמחים מעלות השחר עד צאת הכוכבים לנו הלילה משמר והיום מלאכה".
הגמרא דוחה את מקורו של רבא, כיוון שאי אפשר לפרש את המשך הפסוק כדבריו, "ולחושך קרא לילה" לזמן שמתחיל להחשיך, שהרי הלילה הוא רק כשיש חושך מוחלט, בצאת הכוכבים.
הגמרא מבארת את הפסוק ויקרא ל"אור" לזמן האור ממש.
עם זאת, המשנה כותבת לא לקיים את מצוות היום רק מהנץ החמה.
רש"י מבאר שזה משום גזירה, כיוון שלא כל האנשים בקיאים מתי עלות השחר, וברא"ש מבאר שזו גזירה מפני שעד הנץ החמה נראה כלילה.
היום מסתיים בצאת הכוכבים והמקור בפסוקים הוא כפי דרשת רבי זירא מהפסוק בנחמיה.
הכוכבים שיש לראותם כדי שיחשב ללילה הם כוכבים בינוניים, ולא גדולים שנראים ביום ולא קטנים שלא נראים עד מאוחר.
עם זאת, מחמירים לקיים את מצוות היום עד שקיעת החמה, כיוון שכבר משקיעת החמה אפשר לראות כוכבים, ולחכמים היה ספק האם אלו נחשבים לכוכבים בינוניים.
הזמן שבין שקיעת החמה לצאת הכוכבים נקרא בין השמשות.
עם זאת לשיטת רבינו תם, יש שתי שקיעות, והשקיעה הנהוגה כיום היא השקיעה הראשונה שאחריה עדיין יום, ובין השמשות מתחיל מהשקיעה השנייה, שזמנה 58.5 דקות אחרי השקיעה הראשונה.
השעות המדוברות בזמני היום בהלכה אינן השעות הרגילות, אלא שעות זמניות, והכוונה היא שמחלקים את אורך היום ל-12 חלקים וכל חלק נקרא שעה לעניין זה, וכן שעות הלילה.
בפוסקים נחלקו מה נחשב יום לעניין זה ומה נחשב לילה:
לדעת המגן אברהם מונים את הזמן שמעלות השחר עד צאת הכוכבים ומחלקים אותו ל-12 חלקים, כשכל חלק הוא שעה.
כך הוא גם מנהג יוצאי תימן ויוצאי עדות המזרח כולם (שיטה זו היא גם דעת הבן איש חי ושאר המקובלים מבית אל הדוגלים בתפילת ותיקין ככל המקובלים).
השיטה השנייה היא שמונים את הזמן שמהנץ החמה עד שקיעתה.
שיטה זו מובאת לראשונה ברמב"ם, ואחרי כן בכתבי הגר"א, שעל שמו היא קרויה שיטת הגר"א, וכך פסק גם רבי שניאור זלמן מלאדי.
וכן הוא מנהג הרבה מיוצאי אשכנז.
ואולם למרות זאת, רבים מיוצאי אשכנז מקדימים להתפלל כשיטת המגן אברהם משום שחוששים שמא שיטת הגר"א מאחרת את התפילה יותר מדי.
לכן, ביום זה אורכה של שעה זמנית הוא 70 דקות.
כמו כן כדי למצוא את אורכה של דקה זמנית נחלק שעה זמנית ל-60.
עלות השחר היא נקודת הזמן בה מתחיל להיראות אור באופק המזרחי, וקיימות מספר שיטות בחישוב זמנו:
90 דקות לפני הנץ החמה (כשהחמה נמצאת 20° מתחת לאופק).
72 דקות לפני הנץ החמה (כשהחמה נמצאת 16.1° מתחת לאופק).
ישנה מחלוקת נוספת בפוסקים האם הזמן מחושב על פי דקות רגילות או דקות זמניות (מעלות).
עלות השחר הוא הזמן בו מתחיל היום, ומעיקר הדין ניתן לקיים בו את כל המצוות שזמנן ביום, אך לכתחילה יש להמתין עד זמן הנץ החמה.
זמן 'משיכיר' הוא הזמן היחיד שבגמרא לא מפורש לו שום שיעור.
זמן זה משמש כתחילת הזמן בו ניתן לברך על הציצית - משעה שיוכל להבחין בין תכלת ללבן.
לדעת הרמ"א ניתן לברך עליה כבר מעלות השחר.
נהוג להתעטף בציצית ולהניח תפלין כ-50 דקות לפני הנץ החמה, ואילו הרב משה פיינשטיין והרב צבי שכטר כותבים שזמן זה הוא בין 35 ל-40 דקות בניו יורק (שיצא אפילו פחות מזה בארץ, שיותר קרובה לקו המשווה).
לפי דעת רבי אליעזר במשנה במסכת ברכות (פרק א משנה ב), תחילת זמן קריאת שמע של שחרית הוא "משיכיר בין תכלת לכרתי".
דעה זו לא נפסקה להלכה.
זמן הנץ החמה הוא הרגע בו נראית הנקודה הראשונה מגוף השמש.
כמו בשקיעת החמה, נחלקו הפוסקים האם מתייחסים לגובהו של האדם – האם הוא במישור או על הר (כשהאדם גבוה יותר הוא רואה את הנץ מוקדם יותר), והאם מתייחסים לגובהו של האופק (כשהאופק גבוה יותר רואים את הנץ מאוחר יותר).
סוף השעה השלישית מהשעות הזמניות הוא סוף זמן קריאת שמע של שחרית (ובראשי תיבות: סוזק"ש).
סוף השעה הרביעית מהשעות הזמניות הוא סוף זמן תפילת שחרית (ובראשי תיבות: סוז"ת).
בערב פסח (י"ד בניסן) עד סוף השעה הרביעית (לפי שעות זמניות) מותר לאכול חמץ.
החל מתחילת השעה החמישית אסור לאכול חמץ מדרבנן אך מותר ליהנות מהחמץ, ולכן עד סוף השעה החמישית מקפידים לסיים את ביעור החמץ וביטולו.
חצות היום זהו הזמן הממוצע שבין הנץ החמה לשקיעתה, והיא השעה השישית בשעות הזמניות.
שעה זו קרובה בערכה (עד כדי שניות ספורות) לשעה שבה חל באותה היממה חצות הלילה.
זמן חצות היום משמש בהלכה בכמה מקומות:
בדיעבד מותר להתפלל תפילת שחרית עד חצות היום.
בשבת ישנו איסור לצום וחובה לטעום משהו קודם חצות היום.
בתשעה באב חלק ממנהגי האבלות מפסיקים בחצות היום.
בערב פסח מחצות היום ניתן להתחיל לשחוט את קרבן הפסח, ויש איסור מלאכה (כמו בחול המועד) בכל מקום (אפילו במקומות שנוהגים לעשות מלאכה בערב פסח בבקר).
זמן מנחה גדולה הוא שש שעות ומחצה מתחילת היום (חצי שעה אחרי חצות היום).
בפוסקים נחלקו האיך נמדדים השעות לעניין זה.
החפץ חיים נוטה לומר שעות אלו הם שעות זמניות, אך יש שכתבו שהכוונה לשעות הרגילות (לפי השעון הרגיל - של 60 דקות).
בלוח לארץ ישראל שחיבר הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי כתב לחשב בימות החורף זמן מנחה גדולה כ-30 דקות לאחר חצות היום.
זמן מנחה גדולה משמש לכמה דברים:
זמן תפילת מנחה: לדעת השולחן ערוך, אף שלכתחילה זמן תפילת מנחה הוא מזמן מנחה קטנה, מכל מקום אם התפלל ממנחה גדולה יצא ידי חובה, וכתב המשנה ברורה שאם יש איזהו צורך, מותר לכתחילה להתפלל מנחה גדולה.
נחלקו האחרונים במי שהתפלל מנחה אחרי חצות קודם מנחה גדולה, אם יצא בדיעבד.
איסור אכילה קודם מנחה: לדעת השולחן ערוך אסור לאכול סמוך למנחה גדולה אפילו סעודה קטנה, אך לדעת הרמ"א להתיר לאכול סעודה קטנה לפני מנחה גדולה, והמחמיר תבא עליו ברכה.
זמן מנחה קטנה הוא מתשע שעות זמניות ומחצה מתחילת היום מזמן זה ניתן להתפלל לכתחילה את תפילת המנחה.
תפילת המנחה נתקנה כנגד הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים, ומאחר וזמן הקרבתו היה כל יום בתשע שעות וחצי, לכך לדעת הרבה ראשונים זמן תפילת מנחה לכתחילה הוא מזמן זה.
בערב פסח, שהקדימו את זמן הקרבת התמיד, מותר לכתחילה להתפלל מנחה גדולה לכולי עלמא.
מזמן זה (או חצי שעה קודם), אין להתחיל בסעודה לפני שיתפלל.
פלג המנחה היא נקודת האמצע שבין מנחה קטנה לסוף היום.
שעת פלג המנחה מוגדרת על פי שעות זמניות, מהשעה העשירית ועוד שלושת רבעי השעה, או שעה ורבע לפני הלילה.
ישנם מספר דינים התלויים בזמן זה:
ערבית - לדעת חלק מהפוסקים ניתן להתפלל ערבית משעת פלג המנחה (ויש המוסיפים תנאי שאותו אדם לא התפלל מעולם מנחה לאחר פלג המנחה, ויש סוברים שאם לא התפלל באותו היום מנחה לאחר פלג המנחה, מותר להתפלל אז ערבית.)
נרות חנוכה - הבית יוסף פוסק שבשעת הדחק מותר להדליק נר חנוכה כבר משעת פלג המנחה, ובערב שבת חנוכה נוהגים אז להדליק נרות חנוכה לכתחילה.
קבלת שבת - השולחן ערוך פוסק שאין לקבל את השבת ולהדליק נרות שבת לפני פלג המנחה.
זאת, כיוון שאין לקבל את השבת "בעוד היום גדול", כלומר כשנותר עוד זמן רב עד הלילה.
וכן בשעת הדחק, ניתן לומר הבדלה בשבת בצהרים מפלג המנחה, ולעשות מלאכה מיד משתחשך.
כמו כן, ניתן לקדש מזמן זה.
הבדלה - בשעת הדחק, ניתן לומר הבדלה על הכוס מזמן זה בשבת בצהרים, ואז יוכל לעשות מלאכה אחרי זמן צאת השבת מיד.
שקיעת החמה זוהי נקודת הזמן בה השמש מסיימת לשקוע באופק ואינה נראית עוד, והיא הזמן בו מסתיים היום.
שקיעת החמה היא סוף הזמן של תפילת מנחה, ושל כל המצוות שזמן קיומן הוא ביום.
בין השמשות הוא פרק זמן בן 18 דקות (לרוב הדעות) שבין שקיעת החמה לצאת הכוכבים, ושייכותו מוטלת בספק; ספק שייך ליום שלפניו ספק ללילה שלאחריו.
כיון שכך, לכתחילה אין להתפלל בו מנחה או ערבית, אך אפשר בשעת הדחק.
זמן בין השמשות מוגדר כשבת, הן בכניסתה והן ביציאתה.
צאת הכוכבים הוא הרגע בו מתחיל הלילה בוודאות.
ישנן שלוש דעות מרכזיות בעניין זמנו של צאת הכוכבים:
18 דקות לאחר השקיעה הוא המנהג הנפוץ ביותר.
זהו מנהג ירושלים, אשר יוסד לפי שיטת הגר"א על פי מנהג הגאונים.
וריאציות שונות למנהג הזה נעות בין 13.5 ל-36 דקות.
72 דקות לאחר השקיעה הוא המנהג על פי שיטת רבנו תם.
יש הנוהגים כך לחומרא בלבד.
זהו מנהג בני ברק על פי החזון איש.
החל מזמן צאת הכוכבים ניתן לקיים את המצוות הנוהגות רק בלילה, כמו קריאת שמע של ערבית, תפילת ערבית, הדלקת נרות חנוכה ועוד.
צאת הכוכבים הוא זמן סיום היום לחומרא, ולכן הוא הזמן בו מסתיימות התעניות.
באופן עקרוני גם השבת אמורה להסתיים בזמן הזה, אך נהגו להוסיף מספר דקות על גביו כתוספת שבת.
חצות הלילה הוא הרגע שבדיוק באמצע בין השקיעה להנץ החמה, והוא מקביל לזמנו של חצות היום.
זמן חצות הלילה הוא סוף הזמן לכתחילה של כל המצוות שניתן לקיים כל הלילה, אף שבדיעבד ניתן לקיימן עד עלות השחר.
בין המצוות הללו ניתן למנות את קריאת שמע של ערבית, תפילת ערבית, אכילת קרבן פסח ומצה (אפיקומן) ועוד.
החל מחצות הלילה ניתן לומר תיקון חצות.
מצוות שקיומן תלוי בזמני היום
ישנן מצוות ודינים רבים שקיומם הוא רק ביום, ישנם שרק בלילה, ויש שבזמן מסוים.
מצוות שזמנן כל היום - ציצית, הנחת תפילין, קריאת ההלל, ברית מילה, תקיעת שופר, נטילת לולב, קריאת מגילה, הצום בתעניות הקלות ועוד.
מצוות שזמנן כל הלילה - קריאת שמע של ערבית, תפילת ערבית ועוד.
תפילת שחרית - זמנה מהנץ החמה עד סוף השעה הרביעית, ולכתחילה ראוי להתפלל מיד בהנץ החמה.
קריאת שמע של שחרית - זמנה מעלות השחר ועד סוף השעה השלישית.
שבת - דיני השבת חלים החל מזמן כניסת השבת, שהוא בשקיעת החמה של יום שישי אלא אם קיבלו תוספת שבת קודם לכן, ועד צאת השבת, שהוא זמן מה לאחר צאת הכוכבים שלמחרת.
בזמן בית המקדש, היו מצוות נוספות שקשורות לזמני היום, כגון הקרבת הקורבנות, ענייני טהרה ודיני נפשות.
שיטה מיוחדת שמקורה בשיטת תרומת הדשן והמרדכי קובעת שאדם או ציבור שהתפללו ערבית או קבלו עליהם שבת לפני שקיעת החמה, לגביהם נחשב כאילו כבר שקעה החמה.
שיטה זו שנויה במחלוקת הפוסקים.
זמפלנגארד (בהונגרית: Zemplénagárd, ידוע גם כאגארד) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה, ליד נקודת המפגש של גבולות הונגריה, סלובקיה ואוקראינה, על הגדה הימנית של נהר טיסה.
הכפר נמצא 33 ק"מ מקישווארדה, 52 ק"מ משארושפטק ו-45 ק"מ משאטוראליאויהיי.
בגלל המרחק מהבירה והערים הגדולות, מצבו הכלכלי של זמפלנארד קשה מאוד.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית זמפלנגארד נמצאת בירידה כבר שנים רבות מ-977 תושבים בשנת 1990 עד 743 תושבים בשנת 2018.
יהודים היו בזמפלנגארד עוד בתחילת המאה ה-19. במקום היו בית כנסת, בית עלמין ומקווה, והיה שוחט ששימש גם כמלמד.
בקיץ 1944, ריכזו הנאצים והשוטרים ההונגרים את היהודים בבניין בית הספר בכפר, והעבירו אותם לגטו בשאטוראליאויהיי.
ומשם שולחו היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו לזמפלנאגארד שמונה יהודים והם מצאו את בניין בית הכנסת ואת המקווה הרוסים.
תוך זמן קצר עזבו את העיירה, רק זוג יהודי אחד נותר במקום.
"זמן של אולי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית ירדנה ארזי.
השיר יצא לאור ב-3 בדצמבר 2012, כסינגל שלא מתוך אלבום.
בנוסף להצלחתו במצעדים השבועיים, הצליח השיר להיכנס אל המקום ה-11 במצעד השנתי של רשת ג', אשר התקיים בשנת 2013.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד של רשת ג', והשישי במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי יוסי גיספן, הולחן על ידי ניסים גיספן והופק על ידי דודו קומה.
בחודש צאתו, סקר יוסי חרסונסקי את השיר בחיוב רב, תוך שהעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
בעקבות הצלחתו של השיר, זכתה ארזי בשנת 2013, בתואר "זמרת השנה" מטעם רשת ג'.
טרם יצא הווידאו קליפ הרשמי של השיר, העלתה ירדנה ארזי לערוץ היוטיוב שלה ב-3 בדצמבר 2012, את האודיו הרשמי שלו, אשר מציג את עטיפתו של הסינגל.
בהמשך, העלתה גם את הקליפ הרשמי שלו, אשר הופק על ידי NTE חברת התקיטים העצמאית של ארזי ובעלה נתן תומר.
בנוסף לכך, ביצעה ירדנה ארזי את השיר במסגרת התוכנית "פסקול ישראלי".
ההופעה הועלתה לערוץ של כאן מוזיקה בשנת 2014.
זמנים קשים הוא סרט אילם בריטי משנת 1915 בבימויו של תומאס בנטלי, ובכיכובם של ברנסבי ויליאמס, לאון מ.
הסרט מבוסס על הרומן "זמנים קשים" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בשנת 1854.
מר פורסט – סטיבן בלקפול
קלרה קופר – סיסי ג'ופ
וין סלייטר – ג'יימס הרטהאוס
זמנים קשים הוא סרט פשע פעולה אמריקאי משנת 2005 המתרחש בדרום מרכז לוס אנג'לס.
בסרט מככבים כריסטיאן בייל ופרדי רודריגס, כתב וביים דייוויד אייר.
לדברי אייר, דמויות הסרט מבוססות במידה רבה על האנשים שהכיר כשגר בדרום מרכז העיר לוס אנג'לס.
ג'ים דייוויס הוא לוחם צבא לשעבר הסובל מהפרעת דחק פוסט טראומטית.
לג'ים יש חברה מקסיקנית, מרתה, איתה הוא נחוש להתחתן ולהביא לארצות הברית כדי להתחיל חיים משותפים ובמצב זה ג'ים חוזר ללוס אנג'לס, קליפורניה.
בלוס אנג'לס, ג'ים נפגש עם חברו הטוב ביותר מייק אלונזו.
חברתו הוותיקה של מייק, סילביה, עורכת דין צעירה, כועסת בשל כישלונו לקבל עבודה (תפקידו הקודם הוצא למיקור חוץ) והיא מעודדת את ג'ים לעזור למייק לחלק קורות חיים.
לאחר שנמנע ממשרה במשטרת לוס אנג'לס בגין כישלון הפרופיל הפסיכולוגי, ג'ים משתכר עם מייק.
השניים מבקרים את חברתו לשעבר של ג'ים, אך כאשר החבר הנוכחי שלה מופיע, מתחולל קרב בו החבר מגובה על ידי קבוצת חברים.
ג'ים מתגבר עליהם וכאשר מייק שולף אקדח, הם מכניעים את הגברים ושודדים את רכושם, כולל מריחואנה ואקדח שמאוחר יותר הם מחליטים למכור.
מאוחר יותר ג'ים משאיר הודעות במשיבון של מייק עם כמה קולות שונים, מעמיד פנים שהוא חברות המגיבות לקורות החיים שלו.
למחרת, ג'ים הולך לבקר את מייק ומוצא את סילביה במצב רוח טוב עקב השיחות המזויפות.
ג'ים ומייק הולכים לבר "פייזה" כדי לנסות למכור את האקדח, אך עוזבים לאחר שהקונה הפוטנציאלי שלהם נהרג.
מייק נחרד, אך ג'ים מתרגש באופן מוזר כשהוא עד למוות.
כשמייק חוזר הביתה שיכור, סילביה נסערת, ולכן מייק מנגן את המשיבון, בלי לדעת שחברו לא ניתק מספיק מוקדם וקולו נשמע בקלטת.
סילביה זועמת וזורקת את מייק החוצה.
ג'ים מתקבל לעבודה במשרד לביטחון פנים, אך לאחר שנאלץ לעבור בדיקת שתן, הוא נכשל בבדיקת פוליגרף עקב שאלה לגבי השימוש שלו בסמים.
התקווה היחידה שנותרה לו היא סוכן ממשלתי שעובד מחוץ לקולומביה, שמעריך את יכולתו של ג'ים "לעשות דברים"; בסופו של דבר ג'ים מקבל את התפקיד אך מוזהר שאסור לו להתחתן עם זרה.
נאמר לג'ים להתייצב במרכז האימונים הפדרלי FLETC בעוד כמה ימים.
בינתיים מייק מקבל עבודה בחברה המנוהלת על ידי חבר ותיק.
מייק הולך לבקר את סילביה ואומר לה שיש לו עבודה אמיתית.
חסר סבלנות, ג'ים נכנס פנימה ואומר לסילביה שמייק בא איתו למקסיקו לסוף השבוע, מכיוון שזו ההזדמנות האחרונה שלהם לבלות.
סילביה כועסת ויוצאת נגד הרעיון, אך מייק מחליט ללכת עם ג'ים ומרתה למקסיקו.
במקסיקו השלישייה משתתפת במסיבה גדולה בה מרתה מגלה שהיא בהריון, וג'ים מגיב באלימות, מאיים להכות אותה בבטן ולירות לה בראש.
בדרך חזרה ג'ים מגלה שהוא מעביר 20 קילו מריחואנה.
כשמייק מוחה, ג'ים מצביע עליו באקדח, עם פלאשבקים מהעבר, לפני שהוא נשבר בבכי, נחרד ממה שהוא הפך להיות.
מייק, מלא רחמים על חברו, מסכים להתלוות לג'ים לעסקה.
כשהם מגיעים, הם מבינים שאחד הקונים היה אותו אדם ששדדו והכו קודם לכן, החבר של אהבתו הישנה של ג'ים.
מתרחשת עוינות כשג'ים וגם שאר חברי הכנופיה שולפים אקדחים וכתוצאה מכך מותו של הגבר השני.
שאר חברי הכנופיה מתחננים על חייהם, אך ג'ים הורג אותם כשהוא סובל מפלאשבקים.
בזמן שג'ים ומייק בורחים ברכב, אדם מגיע מהבית ויורה לעבר המכונית; ג'ים נפגע בגבו ובפניו ומשותק לאחר מכן.
הוא קורא למייק "לעלות" ולירות בו ובכך לסיים את סבלו.
לאחר התלבטויות, מייק וג'ים נפרדים לשלום ומייק בסופו של דבר הורג את ג'ים.
הסרט מסתיים בכך שמייק חוזר לסילביה.
הם מתחבקים יחד כשמייק נשבר בבכי.
כריסטיאן בייל בתפקיד ג'ים דייוויס
פרדי רודריגס בתפקיד מייק אלונזו
סזאר גרסיה גומז בתפקיד ליסטו
קרייג ריצ'י שיינאק בתפקיד גילספי
מייקל מונקס בתפקיד הסוכן הולנברק
ג'יי קיי סימונס בתפקיד הסוכן ריצ'רדס
סוניה איריס לוזדה בתפקיד גרייסי
זמן קריאת שמע הוא הזמן שבו ניתן לקיים את מצוות קריאת שמע מהתורה או מדרבנן, ולאחר זמן זה הפסיד את המצווה.
זמן קריאת שמע של היום זמנו להלכה עד שלוש שעות, זמן קריאת שמע של הלילה זמנו מהתורה כל הלילה.
תחילת זמן קריאת שמע היא "משיכיר את חברו הרגיל עמו קצת", ובדיעבד אם קרא מעלות השחר יצא.
אמנם לגבי סוף זמן קריאתה, נחלקו התנאים אם הוא בהנץ החמה או בסוף שלוש שעות זמניות, ולהלכה נפסק כדעה השנייה.
באחרונים דנו מדוע זמנה של קריאת שמע של לילה הוא כל הלילה, ואילו ביום הוא רק עד שלוש שעות.
מכוח קושיה זה הסיק רבי יוסף קארו בספרו כסף משנה, כי אכן מהתורה זמן קריאת שמע של שחרית הוא כל היום כולו, וחכמים הגבילו את זמנה עד שלוש שעות:
אמנם להלכה נקטו אחרונים רבים שהשיעור מהתורה הוא עד שלוש שעות.
בראשונים נחלקו האם שיעור שלוש שעות, הכוונה לשעות זמניות או לשעות שוות: הרא"ש כתב שהכוונה היא לשעות שוות, ולדעתו זמן קריאת שמע לעולם הוא עד שעה 9 ביום.
אמנם רוב הפוסקים נקטו שכדעת הראשונים ששיעור 3 שעות הכוונה לשעות זמניות, ושיעורם משתנה לפי עונות השנה, אמנם יש שכתבו להחמיר כשתי הדעות, ויש שכתבו שאין להחמיר כנגד דעת השולחן ערוך והרמ"א.
מחלקות נוספת נחלקו הפוסקים היא מאימתי מתחילים לחשב 3 שעות אלו:
לדעת המגן אברהם פוסק שאפילו לשיטת שלעניין פלג המנחה מודדים משקיעת החמה, לעניין קריאת שמע ותפילה מודדים מעלות השחר.
את דבריו הוא מוכיח מתוספות.
לדעת הגר"א ושולחן ערוך הרב, מחלוקת הראשונים לגבי פלג המנחה תקפה גם לעניין זמן קריאת שמע ותפילה, ופסק ההלכה הוא כשיטות שהיום נמדד לפי הנץ והשקיעה.
מי שלא קראה בשעה זו יכול לקוראה עם ברכותיה עד סוף השעה הזמנית הרביעית, ויש הסוברים שיכול לקוראה עד חצות בברכותיה.
לאחר מכן יקראנה בלא ברכותיה ויקבל על כך שכר כלימוד תורה.
המובחר ביותר הוא לקרוא קריאת שמע סמוך להנץ החמה, ומיד להתפלל תפילת שחרית.
תפילה שכזו, בה קריאת שמע נעשית סמוך להנץ החמה והתפילה מיד לאחריה נקראת תפילת ותיקין.
זמן קריאת שמע של ערבית
תחילת הזמן היא בשעת צאת הכוכבים.
לכתחילה יש לקרא לפני חצות הלילה, ואם לא הספיק, יקראנה לפני עלות השחר ולפחות לפני הנץ החמה.
זמן תל אביב הוא מקומון היוצא אחת לשבוע ביום שישי, כנספח לעיתון מעריב, ומופץ בעיר תל אביב-יפו.
הוא עוסק בתחומים שאינם זוכים לכיסוי, ובעיקר בנושאים הנוגעים לאותה העיר.
ב-1992 רכשה משפחת נמרודי את עיתון מעריב, ובמשך שלוש שנים העורך הראשי היה המו"ל, עופר נמרודי.
כתוצאה מכך, החלה קבוצת מעריב להוציא לאור מקומונים רבים.
"זמן תל אביב" יצא לאור בשנות ה-90 על ידי קבוצת מעריב ביחד עם מקומונים נוספים שיצאו לאור מאוחר יותר.
המקומון מסקר חדשות בנושא העיר תל אביב, תרבות, ספורט, בידור ורכילות מקומית.
יש גרסה נוספת למקומון אשר נקרא "זמן רמת גן".
אך גרסתו זו פחות הצליחה להתפרסם ברחובות ישראל.
עיתונאים בולטים שכתבו בעיתון הם חגי מטר, גיא מרוז, רוביק רוזנטל וחגי לוי.
לאחר מכן, העיתונים עברו לתקשורת מרכזית יותר.
ב-23 באפריל 2013, עורכי-הדין איתמר נצר וגיא גרשון טענו כי הנהלת "מעריב" שקלה לסגור את המקומון "זמן תל אביב" בשל הפסדיו ומותירה אותו בחיים משיקולי תדמית.
חברי קבוצת מעריב טענו כי המקומון "לא רווחי".
מסיבה זאת, הוחלט בתוך קבוצת מעריב לאחד את כל כוחות המקומונים.
אתר מקומון זמן תל אביב הפסיק לעבוד במהלך השנים האחרונות, ונפתחו אתרים שונים עם שם זהה.
"זמן של מספרים" הוא שיר של ברי סחרוף.
סחרוף הלחין את השיר, ואת מילותיו כתב עם עמיר לב.
השיר יצא לאור כסינגל השני מאלבומו של סחרוף "אתה נמצא כאן", שיצא לאור ב־2011.
הוא ציטט שורה מהשיר: "מה עשו לשיר שלנו?", לתיאור התמה של השיר ושל האלבום: .
תימורה לסינגר כתבה ב־ynet שבאלבום יש אופטימיות, וציינה את השיר כדוגמה ל"שרטוט כמיהה שאינה תאורטית – לחדול מהנדודים ולחזור כבר הביתה".
מבחינה מוזיקלית כתבה שהשיר "עתיר חום אקורודיוני של אסף תלמודי".
על שירי האלבום כתבה שהם .
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של 5 מתוך 5. הוא עסק במילות השיר: .
מבחינה מוזיקלית הוא כתב שבשיר יש אלמנטים של מוזיקת עולם ש"מגיעים אל הרוק של ברי סחרוף".
הוא הוסיף שהעיבוד וההפקה המוזיקלית שולחים את השיר ל"מוטיבים משירת הפיוט המקומית".
הסינגל הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־17 במרץ 2011, זכה להצלחה גדולה וצעד 13 שבועות, עד 30 ביוני 2011, אז יצא מהמצעד.
שבועיים עמד בראש המצעד, החל מ־12 במאי 2011. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשע"א) של התחנה הוא דורג במקום ה־22. במצעד השנתי של גלגלצ הוא דורג במקום ה־23.
ברי סחרוף – זמרה, גיטרה
בן הנדלר – בס, קלידים, תכנותים
גידי רז – גיטרה, MPC
אייל תלמודי – סקסופון, קלרינט
גרשון וייספירר – עוד, טרומבון כפתורים
בן הנדלר– מפיק מוזיקלי, עיבוד
דן תורן – יועץ מוזיקלי
אייל ליאון קצב – עריכה דיגיטלית
טל אבירם – עריכה דיגיטלית
רן שם טוב – מיקס
אסף שי – עוזר טכנאי
שלומי גוילי – עוזר טכנאי
ישראל אבירם – עוזר טכנאי
שי ברוקר – עוזר טכנאי
זמנכם עבר הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2023 בבימויו של ביל בר ובכיכובו.
בר גם הפיק וכתב את התסריט יחד עם בן טישלר.
בנוסף מככבים בסרט גם השחקנים בובי קנאבלי ובוקים וודביין.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-20 באוקטובר 2023.
הקומיקאי והשחקן ביל בר הפך לאב לראשונה בגיל כמעט 50. סרט זה הוא הסרט העלילתי הראשון שכתב וביים, מבוסס על חוויותיו האישיות כאב ובעל משפחה .
בר מגלם בסרט את ג'ק, אב לילד בן שלוש, שביחד עם שני חבריו הטובים בני גילו מנסים להסתגל להיותם בעלי משפחה, לאבהות מאוחרת ולאתגרים שונים אחרים בהתמודדות עם העידן המודרני, בין היתר קולגות צעירים בעולם העבודה והורים נוספים שרואים את אותם אבות מבוגרים כמיושנים ולא מעודכנים.
+שם השחקןשם הדמותהערותביל ברג'קאבא לילד בן 3 ונשוי לאישה בהיריוןבובי קנאבליבוקים וודביין
הסינופסיס לסרט נכתב ב-2020. במרץ 2022, יצאה הצהרה שביל בר שותף לכתיבה, בימוי והמשחק בפרויקט של חברת מירמקס בשם Old Dads וחברת ההפקה של בר עצמו, All Things Comedy.
באותה הצהרה נאמר שהשחקנים שיככבו בסרט לצידו של בר הם הוכרזו על כך שהופיעו לצד בור יהיו וודביין וקנבאלי.
התסריט נכתב בשיתוף בן טישלר, שגם היה שותף של בר בהפקה, יחד עם ביל בלוק, מוניקה לוינסון ומייק ברטולינה.
במרץ 2022, דווח כי קייטי אסלטון תשחק בסרט בתפקיד אשתו של בר, ליאה.
באותו חודש פורסם גם כי ריין אדוארדס נוספה לצוות השחקנים בתפקיד בת זוגו של וודביין, בריטני.
שלב הצילומים החל בלוס אנג'לס ב-2 במרץ 2022, אז גם הצטרפו לצוות השחקנים ג'קי טוהן, מיילס רובינס, רייצ'ל האריס, דאש מקלוד, ג'סטין מיילס, נטשה לגרו, קתרינה בוודן, ג'וש ברנר ורורי סקובל.
הפיצ'ר תואר כ"אוטוביוגרפי למחצה" על ידי ההוליווד ריפורטר, שראיין את בר על הסט באפריל 2022, וכי התסריט נוצר בהשראת בור וטישלר, ששניהם חוו אבהות בשלב מאוחר יחסית בחייהם.
ברטולינה צוטטה כמי שכינתה את הסרט "הסטנדאפ של ביל בצורה נרטיבית".
הסרט עלה בנטפליקס ב-20 באוקטובר 2023.
זמנים מודרניים היה כתב עת צרפתי, שנוסד על ידי סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר ומוריס מרלו-פונטי.
הגיליון הראשון שלו פורסם באוקטובר 1945 בהוצאת גלימאר.
שמו של כתב העת הומצא באסוציאציה עם שם הסרט משנת 1936 של צ'רלי צ'פלין
"זמנים מודרניים" מילא את החלל שנוצר עקב היעלמותו של כתב העת הספרותי החשוב שלפני המלחמה, La Nouvelle Revue Française (הסקירה הצרפתית החדשה), שנחשב למגזין של אנדרה ז'יד, אשר נסגר על ידי הרשויות לאחר שחרור צרפת, בשל שיתוף הפעולה שלו עם הכיבוש הגרמני.
"זמנים מודרניים" נסגר בשנת 2019, לאחר 74 שנים.
המערכת הראשונה כללה את סארטר, רמון ארון, סימון דה בובואר, מישל לריס, מוריס מרלו-פונטי, אלבר אוליבייה וז'אן פולאן.
שפרסמו מאמרים רבים עבור המגזין.
סימון דה בובואר פרסמה לראשונה בו לראשונה קטעים מספרה "המין השני".
בהקדמה למהדורה הראשונה, ציין סארטר את מטרת כתב העת: לפרסם ספרות מעורבת (littérature engagée) .
פילוסופיה ספרותית המבטאת אמונה בסיסית של האקזיסטנציאליזם - שאדם צריך לקבל החלטות מודעות לבצע מעשים מועילים חברתית.
לפיכך, למאמרים במגזין "יהיה מרכיב תועלתני; היא לא תהיה בעלת ערך תרבותי בלבד" ("אמנות לשם אמנות").
אינטלקטואלים אחרים, כמו אנדרה ז'יד, אנדרה ברטון ולואי אראגון, לא ראו בעין יפה כיוון זה.
אבל הוא יכול להסתדר אפילו ביתר קלות בלי האדם").
כתביהם של סופרים רבים הופיעו ב"זמנים מודרניים".
ביניהם: ריצ'רד רייט, ז'אן ז'נה, נטלי סארוט, בוריס ויאן וסמואל בקט.
במהלך 1949 פורסם בהמשכים ספרו של אלבר קאמי "נציב המלח", אז סופר צעיר ולא מוכר.
במאי 1952 כתב חבר המערכת פרנסיס ז'אנסוֹן (Francis Jeanson) ביקורת שלילית ועוקצנית על ספרו של אלבר קאמי 'האדם המורד'; קאמי בתגובה רמז שהביקורת נכתבה בעצה אחת עם סארטר, ושהוא חדל להיות ידידו.
עד מהרה צצו פילוגים פוליטיים בין חברי המערכת.
רמון ארון התפטר ב-1945 בגלל נטיתו הקומוניסטית של המגזין, והפך לעורך בלה פיגארו.
בזמן מלחמת קוריאה 1950–1953, התפטר מרלו-פונטי.
שבמקור תמך יותר בקומוניזם מאשר סארטר, אך הוא נע בהדרגה ימינה ככל שסארטר נע שמאלה.
באותה תקופה, סארטר עדיין תמך בקומוניזם בכתביו אך באופן פרטי הביע את הסתייגויותיו ממנו.
ב-1966 קרא מאמר המערכת להרחבת המאבק נגד המלחמה בווייטנאם באופן התקפי, כדי לשים קץ לתוקפנות האמריקאית נגד ארץ זו.
כתב העת נהנה מהשפעתה הגדולה ביותר שלו בשנות ה-60. באותה תקופה היו לו יותר מ-20,000 מנויים.
במהלך מלחמת אלג'יריה (1954–1962) תמך המגזין בחזית השחרור הלאומית, שפעלה למען עצמאות.
הוא גינה בחריפות את השימוש הנרחב בעינויים על ידי כוחות צרפתים, התנגד לממשלתו של שארל דה גול, ותמך בעריקה ובהתנגדות לגיוס חובה.
כתב העת פרסם עדויות של חיילים צרפתים שגינו את המלחמה והעינויים בין השנים 1958 ל-1962. בנונבר 1961 הוחרמו על ידי משטרת פריז כל עותקי גיליון שכלל מאמר ביקורת על הטבח בפריז ב-17 באוקטובר 1961.
מראשיתו פרסם כתב העת גיליונות מיוחדים רבים.
אלה כוללים את תיאורו של סארטר משנת 1946 את ארצות הברית, ניסיון להפריך את המיתוסים שהיו לרבים מהצרפתים על מדינה זו.
בשנת 1955, תיאר קלוד לנצמן את הפילוסופיה המרקסיסטית של סארטר בגיליון בשם "לה גוש" ("השמאל").
גיליון בנושא "La révolte hongroise" ("המרד ההונגרי") (1956) גינה את הדיכוי הסובייטי.
ביוני 1967, בזמן מלחמת ששת הימים, פורסם גיליון בן אלף עמודים בשם "הסכסוך הישראלי-ערבי" ("Le conflit israélo-arabe"), שכלל מאמרים מאת ישראלים וערבים כאחד.
לצורך הכנת הגיליון שהה לנצמן בישראל למשך מספר חודשים, אחר כך ביקרו בישראל גם סימון דה בובואר וסארטר.
בשנת 1977, סופרים צפון אפריקאים בראשות עבד אלקביר חטיבי פרסמו את המהדורה "דו מגרב" .
משנת 2016, העורך הראשי של Les Temps Modernes היה קלוד לנצמן עד מותו ב-5 ביולי 2018, לאחר מחלה קצרה.
המערכת כללה ז'ולייט סימנט (עוזר עריכה של לנצמן), אדריין בארו, ז'אן בורגו, ז'וזף כהן, מישל דגי, ליליאן קנדל, ז'אן חלפה, פטריס מנילייה, רובר רדקר, מארק סניול, ז'ראר וורמסר ורפאל זגורי-אורלי.
בשנת 2019, לאחר מותו של לנצמן, הפסיקו להוציא לאור את "הזמנים המודרניים", לאחר 74 שנות פעילות.
זִמְרִי הוא דמות מקראית, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנת 882 לפנה"ס.
הוא עלה לשלטון לאחר שרצח את המלך הקודם, אלה, ומלך שבוע אחד בלבד, עד שהצית עצמו למוות.
לפי הכרונולוגיה המקובלת במחקר האקדמי, הדבר אירע בשנת 884 לפנה"ס.
זמרי שהיה "שר מחצית הרכב" (כלומר מפקד על מחצית מהמרכבות) בצבאו של אלה, ניצל את המלחמה עם פלשתים באותה העת לצורך ביצוע הפיכה נגד אלה.
בעת שאלה היה שיכור, זמרי בא והרג אותו.
לאחר מכן, הכה את כל משפחתו אשר הייתה מבית בעשא.
בהפיכה זו התקיימה נבואת יהוא בן חנני לבעשא כי ביתו יושמד ().
כמו אלה מלך ישראל, גם רוצחו זמרי לא האריך בשלטונו.
מהפכת החצר של זמרי קוממה עליו את החיל שצר על גבתון ומצביאו עמרי, עם חיל הרגלים, נטש את המצור על העיר הפלשתית וחש אל תרצה להפיל את זמרי:
שמו של זמרי הפך לשם נרדף למורד.
כאשר בא יהוא לארמונה של איזבל על-מנת להורגה, קידמה איזבל את פניו במילים: "הֲשָׁלוֹם, זִמְרִי הֹרֵג אֲדֹנָיו?".
זֶמֶר עברי הוא מכלול השירים שנכתבו בשפה העברית.
הגדרה מצומצמת יותר מתמקדת ב"שירי ארץ ישראל" ו"שירי מולדת".
הלחן יכול להיות מקורי או שמקורו בשפה זרה.
יסודות של הזמר העברי בארץ הונחו ב"גימנסיה הרצליה", שהיוותה מרכז תרבותי חשוב בתל אביב הקטנה.
דמות מרכזית בהתפתחות הזמר העברי הוא חנינא קַרְצֶ'בְסקי (1877–1925), שעם עלייתו ארצה ב-1908 (בתקופת העלייה השנייה) קיבל משרת הוראה ב"גימנסיה הרצליה".
קרצ'בסקי הלחין את מילותיהם של חבריו לעבודה, סופרים ומורים לספרות.
משום שהיו מעט שירים עבריים באותה התקופה, הרי שכמעט כל שיר חדש נודע תוך זמן קצר בארץ כולה.
בנוסף הקים קרצ'בסקי מקהלות ששרו שירי עם ויצירות קלאסיות, ובכך הפיץ את העשייה המוזיקלית.
אחד השירים המפורסמים שהפיץ קרצ'בסקי על פי לחן ישן הוא "פה בארץ חמדת אבות", לפי מילותיו של ישראל דושמן, שהיה גם הוא מורה בגימנסיה.
ראשיתו של השיר בטיול שערכה הגימנסיה.
לימים הפך שיר זה להמנון הגימנסיה.
התיאטרונים הסאטיריים הקומקום והמטאטא, שאותם ייסד אביגדור המאירי, הרבו גם הם להשמיע שירים מקוריים שהפכו לפופולריים מאוד.
חלוצת הלהקות הצבאיות בארץ נוסדה עוד לפני קום המדינה.
זוהי הצ'יזבטרון, להקת הבידור של הפלמ"ח, שייסד הפזמונאי חיים חפר (1925–2012) בתקופת מלחמת העצמאות, והוא שכתב את מרבית פזמוניה.
את שירי הזמר נהגו בפלמ"ח לשיר מסביב למדורה.
כך הופצו עשרות שירים שהפכו לידועים מאוד כמו "הפִינְגָ'אן" ("הרוח נושבת קרירה") ו"צִ'יזְבָּט".
חפר בלט כפזמונאי פורה גם שנים רבות לאחר מכן, ושיריו זכו לפופולריות מפי להקות וזמרים רבים.
שירי ארץ ישראל המשיכו להיות פופולריים בערש ימי הקמת המדינה, בשנות ה-50 וה-60. תוכני הפזמונים עסקו בנושאי תקוות ציוניות וחלומות ציוניים והיללו את חייהם של בני הנוער היהודי האידיאליסטים המתכוונים לבנות את ביתם ולהגן על ארץ מולדתם.
חלק גדול מהשירים הפטריוטים הללו עסקו במלחמות ישראל, והתייחסו לחברות בין חיילים ועצב המוות בזמן המלחמה.
הזמר העברי הגיע לשיאו בעשור השני למדינת ישראל ולפסגתו אחרי מלחמת ששת הימים, לקראת סוף 1967. בעקבות הניצחון הצבאי נוצר קונצנזוס של זמר עברי כחלק בלתי נפרד מהתרבות העברית ו"ההסכמה הקיבוצית" של המדינה כולה.
בעשור השלישי (1968–1978) אפיינו את הזמר העברי התופעות הבאות: עליית כוחות חדשים בתחומי היצירה והביצוע; גידול ניכר בכמות האירועים המוזיקליים ופרסומם; ועושר של תערובות וסגנונות מוזיקליים.
בשנים אלו פרחו פסטיבלים שהניבו יבול של שירים והציבו בקדמת הבמה יוצרים וזמרים חדשים.
מבחינה סגנונית ניכר פלורליזם שקיים בכפיפה אחת סגנונות רבים: שירים מזרחיים וים-תיכוניים, יווניים, בלקניים, שירים חסידיים, רוסיים, צרפתיים, מרכז-אירופיים, בריטיים ואמריקניים.
פסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור" החל בשנת 1971 ובישר על התמקמותו של הזמר הים-תיכוני בלב הזמר העברי.
בד בבד התפתח הרוק הישראלי, והסתמנה ראשיתו של הפופ הישראלי עם הקמתה של להקת "כוורת" בשנת 1973.
חבורות הזמר שקמו כמעט בכל יישוב בארץ תרמו תרומה נכבדת להפצת שירי ארץ ישראל.
חבורות הזמר שרות בעיקר שירי ארץ ישראל ידועים ולחלקן גם חומר מקורי.
החשובה והמוכרת בקרב חבורות-הזמר היא להקת הגבעטרון שלה רפרטואר עשיר ומגוון.
הלהקות הצבאיות תרמו רבות לעיצוב הזמר העברי המתחדש.
לאחר קום המדינה התבלטה מאוד להקת הנח"ל עם שלל להיטים חדשים באווירה צעירה ו"שובבה".
לאחר מלחמת ששת הימים התבלטו להקות נוספות, בהן להקת זרוע האוויר והחלל, להקת חיל הים, להקות פיקוד צפון והמרכז, ועוד.
ללהקות הצבאיות תרמו מיטב יוצרי הזמר העברי והן הצמיחו עם השנים עשרות זמרים ובדרנים ידועים.
בשנות השישים בלטו מספר להקות של זמרים צעירים, רובם הגדול יוצאי להקות צבאיות, שהמשיכו באזרחות את אותו סגנון מוזיקלי מהלהקה הצבאית: שירים ישראליים קלילים, שירי פופ, שירים משעשעים ברוח צעירה לאותה תקופה ושירי ארץ ישראל.
הלהקות הצבאיות השפיעו רבות על הבידור ועולם הזמר העברי במשך כשלושה עשורים.
למעט להיטים בודדים, החל משנות השמונים התרחק הסגנון המוזיקלי הנוכחי מזה של הלהקות הצבאיות, וכיום אין להן השפעה מיוחדת ופעילותן מרוכזת במסגרת הצבאית בלבד.
מחזות הזמר הישראליים הצמיחו גם הם שירים מוכרים, שאותם כתבו מיטב היוצרים.
במחזמר העברי הראשון, "שולמית", כיכבה שושנה דמארי.
למחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שעלה בשנות השישים, כתבו נתן אלתרמן וסשה ארגוב פזמונים שזכו להצלחה רבה.
בסוף שנות השישים כיכב הזמר יהורם גאון במחזמר "קזבלן" עם הלהיטים "כל הכבוד" ו"יש מקום".
גאון המשיך להיות זמר פופולרי עוד שנים רבות, עם שירים המשלבים בין מזרח ומערב.
פסטיבלי הזמר שארגנה רשות השידור בימי העצמאות בשנים 1960–1980 הצמיחו פזמונים חדשים שחלקם הפכו לפופולריים מאוד ולהם תרמו מיטב היוצרים והזמרים בארץ.
את פסטיבל הזמר החליפה תחרות הקדם אירוויזיון.
הזמר הישראלי המזרחי והים תיכוני תרם לגוון המוזיקלי מאז השירים בעלי הניחוח התימני של ברכה צפירה ושושנה דמארי.
המוזיקה המזרחית נפוצה ומקורותיה נמצאים בעיקר אצל יוצאי מדינות ערב.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20, מוזיקה זאת הייתה מוזיקה מחתרתית ולא התקבלה כתרבות לגיטימית על ידי מי שכונו בידי הזמרים המזרחיים "האליטה האשכנזית".
זמריה כונו בזלזול "זמרי קסטות" (על שום דרך ההפצה העיקרית של יצירתם, בקלטות), והושמעו רק בתוכניות ספציפיות.
על אף שהמוזיקה המזרחית בתחילתה ואף גם היום מאופיינת בשירה בהגיית האותיות הגרוניות ח ו-ע בהגיה גרונית על פי כללי השפה העברית המקורית, לא כל שירה שנהגתה כך נחשבה לשירת מוזיקה מוזרחית.
כך למשל, שושנה דמארי לא נחשבה כזמרת מזרחית כלל ועיקר, על אף מוצאה העדתי, אלא זמרת מובילה של היישוב בארץ ישראל כולו.
מה שנתקבע כמוזיקה מזרחית נקבע לפי אופי רפרטואר מילות השירים שאותם בצעו הזמרים השונים.
שושנה דמארי שרה שירי משוררים (לא מה"קאסטה" המזרחית, אלא שירי משוררים דגולים שכתבו על בני עדות אחרות, נתן אלתרמן למשל על בני העדה התימנית ועוד רבים וטובים), שירי ארץ ישראל בתקופת ראשית ההתהוות של מדינת ישראל, ולפיכך נחשבה לזמרת ארצישראלית כללית ולא כשייכת לנישה המזרחית.
בסוף שנות השישים החל זמר בשם יוסי לוי (שהיה רזה אז במראה שלו וכונה "דקלון" מלשון "דק") מכרם התימנים להופיע יחד עם הגיטריסט משה בן משה (שכונה "בן מוש").
ההופעות נערכו בתל אביב בחאפלות, באירועים ובמועדונים.
דקלון ובן מוש נקראו בתחילה "דקמוש", ולימים הפך הצמד ללהקת "צלילי הכרם".
להקת צלילי הכרם הפכה לזרם מרכזי שהניח את היסודות למה שקרוי היום מוזיקה מזרחית.
סביב להקת צלילי הכרם, ועל היסודות שהניחה הלהקה, הונחו שכבות על גבי שכבות של מוזיקה שהיום נקראת "מוזיקה מזרחית".
מעניין לראות, כי דקלון במשך ימי זמרתו, ביצע שירים רבים שנחשבים לשירי משוררים, ובעצם הביצוע שלהם על ידי זמר זה, היוו מעין "בריח תיכון" המחבר שירי משוררים ידועים לסגנון השירה המזרחי.
דוגמה טובה לכך הוא השיר "סורו מני" שנכתב על ידי אלכסנדר פן, שבוודאי לא נחשב לכותב זמר מזרחי.
לא פחות מעניין לדעת, כי את השיר "חנה'לה התבלבלה", שחובר על ידי נתן אלתרמן בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כשיר בעל תוכן ומאפיינים חסידיים, הביא לראשונה לתודעת הציבור הרחב בתפוצת השמעה רחבה ביותר, לא אחר מאשר דקלון בצלילי הכרם.
דקלון, כזמר יחידי, לא תמיד נתפס כזמר המבצע זמר מזרחי בלבד, אלא בעל מנעד וורסטילי רחב של סגנון מזרחי וארצישראלי.
גם המוזיקה היוונית החלה לבלוט בארץ מאז שנות השבעים.
ניתן בהחלט לראותה כחלק מהזמר המזרחי וגם כנבדלת ממנו.
בסגנון זה בלט הזמר אריס סאן בשיריו "נערה ממש אוצר" ו"תל אביב".
הזמר והיוצר יהודה פוליקר שילב בשיריו מנגינות יווניות עם מוזיקת רוק.
זמר בולט נוסף הוא אייל גולן, אשר החל את דרכו בסוף שנות ה־90 בסצנת המוזיקה המזרחית, אך מאוחר יותר התקרב למיינסטרים של המוזיקה הישראלית, תוך שהוא משתף פעולה עם להקת הפופ הישראלית "אתניקס", וזוכה להצלחה גדולה מאוד בקרב הקהל המזרחי והאשכנזי כאחד.
בניגוד לזמרים כמו אייל גולן, המשלבים מוזיקה מזרחית ומיינסטרים, צמח בתוך המוזיקה המזרחית תת-סגנון המכונה מוזיקת דיכאון, אשר פונה אל הקהל המזרחי ה"כבד" ומאופיינת בתכנים דיכאוניים, ויש אף המכנים אותה "מוזיקת בכי", בשל אופן השירה היללני המאפיין את זמריה והמילים, בהן הדובר לרוב מציג את עצמו כקורבן.
הזמר עופר לוי היה אחד מהזמרים המאפיינים מוזיקה זו.
החל משנות השבעים החל הזמר העברי להיות מושפע מהפופ והרוק.
הרוק הישראלי מושפע מהרוק אנד רול הבריטי והאמריקאי, אך מאופיין בצליל פופ אקוסטי.
במהפכת הרוק של המוזיקה הישראלית החלו להקות הקצב שפעלו מסוף שנות השישים.
מי שהעלו את הפופ והרוק ללב התודעה הם שלישיית החלונות הגבוהים בהנהגתו של חלוץ הפופ הישראלי שמוליק קראוס ולאחר מכן המשיכו במהלך אריק איינשטיין ושלום חנוך.
תקליטיהם מסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, "פוזי", "פלסטלינה" ו"שבלול" נחשבים כפורצי דרך בלחנם ובעיבודם המוזיקלי (שהיה רוק עם גיטרות חשמליות) וסימלו לראשונה את המעבר לשירים האישיים במוזיקה הישראלית.
שלמה ארצי, שלום חנוך ויהודה פוליקר, שהחלו לפעול גם הם באותן שנים, זוכים להצלחה רבה עד היום ונחשבים למיינסטרים של הרוק הישראלי.
הם מאופיינים בכתיבה אישית של שיריהם, לא נרתעים מלעסוק ברגשות, מחשבות ופחדים אישיים וגם בשירי מחאה ותיאור מצבים אקטואליים.
זמר נוסף מאותה תקופה הוא בועז שרעבי, אשר רבים משיריו היו לקלאסיקות במוזיקה הישראלית: "לתת", "הלוואי", "אצלי הכול בסדר", ואחרים.
אחד הזמרים שהתחילו לפעול בשנות השמונים הוא שלומי שבת.
בין שיריו המפורסמים: "בחוף של טרפטוני", "בגלל הרוח", "חתיכת שמים".
במהלך שנות האלפיים זוכים אמני פופ צעירים, יוצאי התחרות הטלוויזיונית כוכב נולד, להצלחה גדולה מאוד.
הצלחתם גוררת לפעמים ביקורת שלילית מצד אמנים ותיקים יותר, למשל בריאיון מפורסם שהתפרסם בעיתון ידיעות אחרונות ב-2006 בו התבטאה הזמרת חוה אלברשטיין בחריפות כנגד התופעה.
בנוסף זכו וזוכים להצלחה גדולה אמני פופ המושפעים מאלילי בני הנוער מחוץ לארץ, כמו "טייק ד'את" ובריטני ספירס.
בראשית הדרך, היה הרוק תרבות מוקצה בישראל, שבשנות ה־60 של המאה ה־20 הייתה עדיין חברה מגויסת וסגורה יחסית להשפעות תרבותיות מערביות.
חלוץ הרוק הישראלי והראשון שהקליט רוק בעברית היה בצלאל יונגרייז, שבשנת 1962 הקליט את השיר "ילדונת".
להקות הרוק הראשונות בישראל היו "להקות הקצב", שהחלו לפעול באמצע העשור במועדוני לילה ודיסקוטקים.
לקראת סוף העשור השתכללה סצנת להקות הקצב ואף זכתה למעט לגיטימציה, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים כאשר מוזיקאים מערביים החלו להגיע לישראל והשפעות מהפכת הפופ החלו לחלחל לתרבות המקומית.
האריות יצרו לרוב פופ מצעדים, אף על פי שגם להקה זו הייתה חדשנית מאוד לזמנה, ובין היתר הייתה הלהקה הישראלית הראשונה שהתנסתה ברגאיי ("Give me").
את משולש הקצב הישראלי של אותן שנים משלימה הסופרגרופ עוזי והסגנונות שנוצרה כשסולן השמנים והרזים עוזי פוקס הצטרף ללהקת הסגנונות בהנהגתו של אבי קרפל.
סגנונה היה המגוון ביותר ונשען, מלבד פופ בריטי בנוסח הביטלס גם על סול אמריקני והתאפיין בעיבודים מורכבים ועשירים לכלי נשיפה בנוסח דם, יזע ודמעות, שיקגו ואחרים.
בתפר שבין שנות ה-60 וה-70 החלה התעניינות ברוק מצד האמנים המצליחים של הממסד המוזיקלי ורבים מהם השתעשעו בהקלטת שירים בסגנון הרוק ובעבודה משותפת עם להקות הקצב.
מי שעשה את הצעד המשמעותי ביותר לקראת אימוץ הרוק כאסתטיקה דומיננטית במוזיקה הישראלית היה אריק איינשטיין, שבשנת 1969 הפך את הצ'רצ'ילים ללהקת הליווי הקבועה שלו בהופעות ובתקליטים.
תקליטיו של איינשטיין מאותן שנים נחשבים לפורצי דרך באופן שבו מיזגו לחנים ועיבודים של רוק עם טקסטים בעברית, והיו מהפכניים הן בתפיסה המוזיקלית הרעננה שהציגו והן במעבר שייצגו משירה לאומית מגויסת כפי שהתבטאה בלהיטי הלהקות הצבאיות ששלטו בכיפה בעשור הקודם לשירים אישיים.
להקת הרוק המצליחה הראשונה ששרה בעברית, הייתה להקת כוורת, אשר החלה את דרכה בשנות השבעים.
כוורת נחשבת כפורצת דרך במוזיקה הישראלית כשהצליחה לשלב בין מוזיקת פופ להומור והעלתה את הפופ והרוק ללב הקונצנזוס.
אמנים נוספים שבלטו בעשייתם בז'אנר זה, היו שלמה ארצי, ברי סחרוף, שלמה גרוניך, שלום חנוך, מתי כספי ואחרים.
בתחום הרוק הכבד בלטה להקת "סטלה מאריס" מחיפה, אשר החלה את דרכה בתחילת שנות התשעים ופרסמה, בין היתר, את הבלדה "נר על החלון", שהפך ללהיט וגם "זה לא מאוחר", "לילה טוב" ו"אישתר" שאף הופיע ב-MTV.
יותר מאוחר, השתלבה סטלה מאריס במיינסטרים של המוזיקה הישראלית, כמו גם סולנה שיצא לקריירת סולו, פבלו רוזנברג ששילב פופ ורוק עם נגיעות ספרדיות ורית'ם אנד בלוז.
למרות משברים ותקופות שפל בעולם הרוק הישראלי (כמו אסון פסטיבל ערד ב-1995, אחריו ירדה הפופולריות של אירוע זה), במשך העשור הבא הפך הרוק בישראל ליצירה מרכזית ומקובלת, וקמו להקות חשובות כמו המכשפות ומוניקה סקס.
מתחילת שנות התשעים, דרך שב"ק ס', נייג'ל האדמו"ר והדג נחש, התחילו סגנונות הראפ והיפ הופ לחדור באיטיות לרדיו הישראלי, שנטה עד אז לשדר רוק, פופ ומוזיקה קלה.
קטגוריה חשובה בזמר העברי היא שירי ילדים.
רבים משירי הילדים נוצרו על ידי גננות ומורים לגיל הרך.
ברוב המקרים נלקחו מנגינות מרפרטוארים רבים שידעו המורות ועליהם נכתבו מילים שהתאימו לילדי הארץ.
שירים רבים נלקחו מיידיש, מניגונים חסידיים, ממנגינות של יהודי תימן, יהודי ארצות האסלאם וכן מנגינות עממיות ערביות שנפוצו בתקופת היישוב בארץ.
בשנים האחרונות טושטשו מאוד ההבדלים בין שירים הפונים לילדים ונוער לבין שירים לקהל בוגר יותר.
קהל הילדים והנוער החל להעריץ זמרים ומנחים צעירים (למשל מערוץ הילדים ומתחרות "כוכב נולד"), ששיריהם לא נכתבו ספציפית לקהל יעד זה.
בתחילה הזמר העברי היה מבוסס רבות על מלודיות רוסיות.
בתקופתו של נחום נרדי נתקבעה התבנית הממזגת בין מזרח למערב כביטוי למיזוג הגלויות שמתחולל בארץ, שכן קיים קשר בין הזמר שהוא ביטוי צלילי למה שמתרחש בפועל בהוויית החיים בישראל.
בתחילת שנות האלפיים הכיר הממסד בחשיבות הזמר העברי מהאספקט החינוכי והמורשתי וקבע את "שבוע הזמר העברי" כחג המוזיקה הישראלית, המצוין גם בכנסת.
הפופולריות של הזמר העברי באה לידי ביטוי בין היתר גם במסורת של קיום חגיגות ופסטיבלי זמר.
הראשון היה פסטיבל ערד שהחלה באמצע שנות השמונים.
לאחר מכן צמחו חגיגות זמר נוספות בעיקר בתקופות החגים (כמו "ימי זמר בחולון"), שמפגישות את הקהל עם אמנים ויוצרים בזמר העברי ומשמשות חממה לניסיונות ולהרכבים חדשים וגם במה לחבורות הזמר בארץ.
אמצעי נוסף המעיד על הפופולריות של הזמר העברי הוא הפיכת תחנת הרדיו רשת ג' לתחנת מוזיקה ישראלית בלבד בכל הסגנונות ומכל התקופות, שגם זוכה לאחוזי האזנה גבוהים.
לעומת זאת, זמר עברי כמעט ואינה זוכה להצלחה מחוץ לישראל מחוץ לקהילות היהודיות, ונראה שאחת הסיבות היא מחסום השפה.
השירים העבריים שזכו להשמעה מחוץ לישראל היו בעיקר שירים ישראלים באירוויזיון שזכו במיקומים גבוהים יחסית, אשר זכו לפופולריות בחלק ממדינות אירופה, אם כי ישנם אמנים ישראלים שזכו להצלחה גם מחוץ לישראל, בעיקר כאלה השרים בשפה האנגלית.
עמותת "שיר עד" לשימור הזמר העברי
זִמרה או שירה היא יצירה של צלילים מוזיקליים על פי מקצב נתון, באמצעות הקול האנושי.
במהלך זמרה, אוויר יוצא מן הריאות, וגובה הצליל נקבע על ידי שפתות הקול ("מיתרי הקול").
ברוב המקרים, הצלילים המופקים בזמרה מותאמים למילים, אליהן משויכת מנגינה, אך לא בהכרח: ישנם סוגי זמרה, כגון יודל, הכוללים הפקה של צלילים ללא מילים מסודרות.
הפקת צלילים מבלי לפתוח את הפה מכונה זמזום.
בסוגות זמרה מסוימות יש דגש רב יותר על הטונאליות וההרמוניות (למשל מוזיקה כנסייתית), בעוד בסוגות זמרה אחרות יש דגש חזק הרבה יותר על המקצב (לדוגמה שירי ראפ).
אדם העוסק בזמרה באורח מקצועי נקרא זמר.
זמרה מתבצעת לעיתים קרובות בקבוצה, למשל במקהלה, ולעיתים קרובות בליווי כלים מוזיקליים, להקה או אפילו תזמורת שלמה.
זמרה ללא ליווי מכונה א-קאפלה.
כישורי זמרה נדרשים לעיתים משחקני תיאטרון או קולנוע, כאשר הם משתתפים במחזמר או אופרת רוק.
במוזיקת פאנק (Punk), לרוב אין חשיבות לדיוק וליופי של הקול, הזיוף אינו מהווה בעיה והקובע הוא אופי הביצוע והמסר במילים.
באחדים מסגנונות מוזיקת המטאל, מועדפים קולות גרואלינג (מעין שאגות ונהמות) בצלילים נמוכים.
בסגנונות אלה, נהוג להשתמש במונח "שירה נקיה" (clean vocals) על מנת לתאר סגנון שירה "רגיל".
זמר היא מועצה מקומית ערבית במחוז המרכז בישראל.
שטח השיפוט שלה הוא כשתים-עשרה וחצי אלף דונם.
כפר זה הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1988. כלל תושבי זמר הם ערבים-מוסלמים.
ראש המועצה המקומית הוא גאזי גאנם.
זמר נמנית עם אזור המשולש על קו התפר עם הגדה המערבית.
מועצה מקומית זמר הוקמה מאיחודם של ארבעה כפרים:
בשנות הארבעים של המאה העשרים, בתקופת המנדט הבריטי, עבדו רבים מתושבי הכפרים הללו בתפקידי בנייה ותחזוקה במחנה חיל האוויר הבריטי RAF Ein Shemer (כיום מנחת עין שמר).
בתחילת שנות ה-60 יזם משרד העבודה הקמת 22 יחידות דיור למגורי ענף ממשפחת דקה בכפר ימה.
ארבעת הכפרים אוחדו בשנת 1988 למועצה מקומית אחת בשם "זמר".
שם המועצה המקומית נקבע לפי שמו של הוואדי שעובר סמוך לארבעת הכפרים - ואדי זמר .
בחירת השם נעשתה כפשרה בין עמדת משרד הפנים שדרש שם עברי למועצה המקומית, לעמדת ראשי הכפרים שדרשו לקבוע שם ערבי.
כיוון ששמו של הוואדי כמעט זהה בעברית ובערבית, התקבלה ההחלטה לקרוא למועצה המקומית החדשה בשמו, אם כי במהלך השנים קטנה השכיחות בשימוש במונח "ואדי" בתחילת השם.
המועצה שוכנת בסמוך לכביש 6 ובין הקיבוצים מגל ובחן.
בעקבות גירעונות גדולים מונתה לזמר ועדה קרואה בתחילת שנת 2008.
בין הכפרים משתרעים מטעי זיתים, בהם פזורים פה ושם מבנים עתיקים ולצדם עצי בוסתן.
לצד הכביש הראשי העובר בכפר ימה, שוכן בית הספר התיכון החקלאי, ובו שדרה בולטת של דקלי וושינגטוניה, הנראית למרחוק.
הגבוה בארבעת כפרי המועצה הוא הכפר מרג'ה, ומפינות שונות בכפר יש תצפיות לעבר השרון ולעבר סהל איבת'ן - בקעה המשתרעת במוצא נחל חביבה מהשומרון, בין הכפר עתיל במזרח לקו מגל-ימה במערב.
בכפר איבת'ן שוכנת ח'רבת איבת'ן.
כיום רוב שטחה מכוסה בבתי הכפר.
באוקטובר 2000 נערכה חפירת הצלה באתר לאחר שנפגעו שרידים עתיקים בעת עבודות בנייה בסמוך למקום.
החפירה הארכאולוגית מצאה שני קירות הניצבים זה לזה, הממצאים מתוארכים ברובם לתקופה ההלניסטית ובהם נר וכלי בישול.
ממצאים בודדים תוארכו לתקופה הרומית והביזנטית.
באפריל 2010 נערכה חפירה בדיקה ליד הח'רבה עצמה, בתוך כרם זיתים.
החפירה גילתה תשתית של דרך רומית יחד עם כלי בישול מהתקופה הרומית הקדומה (המאה ה-1 לספירה).
ביולי 2015 נמצאה קטע מסמטה השייכת לכפר מהתקופה הרומית הקדומה.
בנוסף נמצאו שרידי חרסים המתוארכים לשלהי התקופה ההלניסטית.
בינואר 2018 התגלה שריד של קיר שהיווה חלק מדרך רומית, ולידו נמצאו חרסים נוספים מהמאות ה-2 וה-3 לספירה.
ביישוב שני בתי ספר יסודיים: "ביר אלסיכה" ו"אלנבראס", כמו כן ישנה חטיבת ביניים אחת, "אלנהדה" ובית ספר תיכון אחד, "תיכון חקלאי ימה".
בית הספר התיכון הוא בית הספר החקלאי השני במגזר הערבי (בנוסף לבית הספר החקלאי בכפר ראמה שבגליל).
בית הספר התיכון נחשב לאחד מבתי הספר המובילים במגזר הערבי, עם אחוזי זכאות לבגרות גבוהים במגוון תחומי התמחויות.
הוא הוקם בתחילת שנות השבעים של המאה הקודמת ובמשך שנים רבות פקדו אותו תלמידים מכל רחבי אזור המשולש.
בשנים האחרונות רוב תלמידי בית הספר הם תושבי זמר.
בשנת הלימודים 2019--2020 הועברה חטיבת הביניים "אלנהדה", לתוך מבנה חדש שנבנה בתוך תחומי בית הספר התיכון "חקלאי ימה".