tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי האו"ם בשנים 1994–1997 עלה מספר האנשים להם צריך לדאוג (פליטים, עקורים ומבקשי מקלט) כאשר בשנת 1996 מספרם הגיע ל-1.01 מיליון נפשות.
בשנת 2007 כשנה לאחר המלחמה, עמדו מספר האנשים לדאגה על כ-71,831 נפשות.
מספר זה היה הנמוך ביותר מאז שנות ה-80. במשך כל שנות המלחמה מרבית הפליטים חצו את הגבול ונשארו במדינות השכנות (רואנדה, טנזניה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) כאשר רובם המכריע עבר לקונגו.
בריאות – למלחמה היו ויש עדיין השלכות רבות על המצב הבריאותי של ילדי בורונדי.
במהלך המלחמה עקב מחסור רב במזון החל יחס גובה-משקל של ילדי בורונדי לרדת.
נמצא כי כל חודש תחת המלחמה מעלה סבירות למוות של ילדים.
בנוסף לזה, מצב בריאותם השלילי יפחית את רמות הרווחה העתידיות של אותם הילדים.
מלחמת האזרחים קרתה במקביל לאמברגו כלכלי ולשתי תופעות אלו השפעה שלילית ייחודית על בריאות הילדים ובמיוחד על האוכלוסיות הכפריות שעליית מחירי המזון השפיעה עליהם רבות.
נראה כי אצל ילדים אשר סבלו משתי תופעות אלו במקביל המצב הבריאותי היה ירוד יותר.
שימוש צבאי – בשנת 2002 הואשמו ממשלת בורונדי והמורדים בשימוש בילדים כצבא בזמן המלחמה על ידי האומות המאוחדות.
ביוני 2008 אישרה הממשלה את פרוטוקול הפקולטה לבריאות בנוגע לאמנת זכויות הילד לפיו ניתן לגייס לצבא מגיל 18 בלבד.
מתנגדים מקבוצת ה-FNL המשיכו לגייס ילדים גם לאחר 2008 (לפחות 55 ילדים) כאשר רובם היו תלמידים שעבדו עם מוריהם.
ההצטרפות לקבוצות המורדים נעשתה לעיתים ברצון כדי לזכות בזכויות יתר ולהשתלב בכוחות הביטחון הלאומי בעתיד.
ב-10 באפריל 2009 שוחררו כ-340 ילדים המקושרים לארגון ה-FNL.
במשך כמה שנים ארגון יוניצ"ף ריכז את נושא חינוך הילדים ודאג לאי שימוש הילדים בציוד צבאי.
מלחמת האדם הזקן הוא רומן מסוגת המדע הבדיוני הצבאי, מאת הסופר האמריקאי ג'ון סקאלזי, אשר יצא לאור באנגלית בשנת 2005 ותורגם לעברית בשנת 2006, זהו הספר הראשון בסאגה שמונה נכון להיום שבעה ספרים ושלושה סיפורים.
העלילה מתרחש בארצות הברית בעתיד, ומסופרת מנקודת מבטו של ג'ון פרי, אשר בגיל 75 מתנדב לצה"מ (צבא הגנת המושבות) אשר מגן על מושבות אנושיות בחלל.
עלילת הספר מתחילה מתיאור בגוף ראשון של ג'ון פרי, אדם זקן בן 75, אשר התאלמן מספר שנים קודם לכן.
בגיל 75 תושבי כדור הארץ יכולים להתנדב לצה"מ (צבא הגנת המושבות) אשר מגן על מושבות אנושיות בחלל.
בעתיד, האנושות פיתחה חלליות אשר יכולות לעקוף את מהירות האור (על בסיס של תאוריית הקוונטים), והאנושות החלה להתיישב בחלל, בכוכבי לכת דמויי כדור הארץ.
עם הזמן, נוצר נתק בין כדור הארץ לבין המושבות בחלל, כך שלמושבות יש מונופול על התנועה בחלל, וכן יש להן טכנולוגיות מתקדמות מאוד אותן הן לא חולקות עם כדור הארץ.
בעקבות כך, תושבי כדור הארץ יכולים להתגייס בגיל 75 (גיל זיקנה רגיל על פי המתואר בספר) לצה"מ לתקופה של שנתיים, כאשר לצבא הגנת המושבות שמורה הזכות להאריך את זמן השירות בעשר שנים נוספות.
מכיוון שנוצר נתק בין כדור הארץ לבין המושבות, תושבי כדור הארץ לא מכירים את הטכנולוגיות העדכניות שבידי צה"מ, ומבינים כי בגיל 75 לצה"מ צריכה להיות טכנולוגיה רפואית מתקדמת אשר תשפר את בריאותם ותאפשר להם לתפקד כחיילים.
ג'ון מתגייס לצה"מ כאשר חללית של צה"מ לוקחת אותו ועוד מספר חברים שפגש בדרך לבסיס טירונים.
בחלק זה מתואר איך ג'ון עובר טירונות, לומד את השימוש בכלי נשק מתקדמים ועוד.
לאחר מכן, ג'ון מוצב בפלוגה קרבית ומתחיל להשתתף בקרבות נגד גזעי חייזריים שונים.
פרט לעלילת הסיפור עצמו, הספר דן גם בהיבטים של ההזדקנות, הפחד מהמוות, אהבה, מוסר ועוד.
ג'ון סקאלזי ציין כי הושפע בכתיבת הספר מ"לוחמי החלל" של רוברט היינליין.
הספר יצא לאור בעברית ב־2006 בהוצאת ינשוף בתרגומו של רז גרינברג.
ב־2020 הספר יצא שוב בהוצאת אופוס ונוסף לו הסיפור הקצר שאלות לחייל בתרגומו של צפריר גרוסמן.
הספר זכה לביקורות רבות ששיבחו אותו וכן זכה בפרסים ודירוגים נחשבים:
מועמד לפרס הוגו לספר הטוב ביותר לשנת 2006
בסקר של קוראים של ה-NPR שנערך ב-2011, הספר זכה להיות במקום ה-74 מבין 100 ספרי הפנטזיה והמדע הבדיוניים הטובים ביותר
זכה בפרס גפן כספר המדע הבדיוני המתורגם לשנת 2007
באתר Goodreads הספר קיבל ציון של כ-4.2 על ידי כ-130,000 מצביעים
בכמה מהסכסוכים המודרניים הבולטים ביותר, כולל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מלחמת האזרחים בסוריה והמלחמות באפגניסטן ובעיראק, קיים אלמנט דתי.
עם זאת, מחקרים על הסכסוכים המודרניים הללו מעידים שלעיתים רבות עוינות אתנית מהווה את הסיבה העיקרית למרביתם.
מלחמת דאמר , הידועה גם בשם "מלחמת האב רייל", הייתה סדרה של קרבות בשנים 1722–1725 בין אנשי ניו אינגלנד וקונפדרציית וואבנקי של שבטים אינדיאנים, שהייתה קשורה בברית עם צרפת החדשה.
הגזרה המזרחית של המלחמה התנהלה בעיקר לאורך הגבול בין ניו אינגלנד לאקדיה במיין, כמו גם בנובה סקוטיה.
הגזרה המערבית הייתה בצפון מסצ'וסטס ורמונט בגבול בין קנדה (צרפת החדשה) וניו אינגלנד.
במהלך תקופה זו, מיין וורמונט היו חלק ממסצ'וסטס.
הגורם העיקרי לסכסוך בגבול מיין נגע לגבול בין אקדיה לניו אינגלנד, שהגדירה צרפת החדשה כנהר קנבק בדרום מיין.
באופן דומה, צרפת החדשה הקימה שלושה מבצרים בגבול ניו ברנזוויק במהלך מלחמתו של האב לה לוטר כדי להגן עליה מפני מתקפה בריטית מנובה סקוטיה.
הסכם אוטרכט סיים את מלחמת המלכה אן, אך הוא נחתם באירופה ולא היה מעורב בו אף אחד מחברי קונפדרצית וואבנקי.
הוובנאקי חתמו על חוזה פורטסמות' משנת 1713 ובאותה העת המיקמאק החל לבצע פשיטות על דייגים והתנחלויות בניו אינגלנד.
המלחמה החלה בשתי חזיתות כתוצאה מהרחבת התנחלויות ניו אינגלנד לאורך חופי מיין ובקאנסו, נובה סקוטיה.
את האנגלים הנהיג מושל מסצ'וסטס ויליאם דאמר, מושל נובה סקוטיה ג'ון דוקט, וקפטן ג'ון לאבוול.
הקונפדרציה וואבנקי והשבטים האינדיאניים האחרים הונהגו בעיקר על ידי האב סבסטיאן רייל ואחרים.
במהלך המלחמה נהרג האב רייל על ידי הבריטים בנורידג'ווק.
האוכלוסייה האינדיאנית נסוגה מהנהרות קנבק ופנובסקוט וניו אינגלנד השתלטה על שטח גדול במיין.
מלחמת המלכה אן הסתיימה עם חוזה אוטרכט בשנת 1713. כתוצאה מכך עוצבו מחדש הגבולות הקולוניאליים של צפון אמריקה, אך האמנה לא הביאה בחשבון טענות אינדיאניות לאותו אזור.
אזור אקדיה הצרפתית נמסר לבריטניה שהקימה שם את מחוז נובה סקוטיה.
האזור שנמצא במחלוקת בין המעצמות האירופיות כלל אדמות בין נהר קנבק (החלק המזרחי של מיין) לחצי האי של צ'יניקטו (כל המחוז הקנדי של ניו ברנזוויק).
הארץ הזו נכבשה על ידי מספר שבטים אינדיאנים דוברי אלגונקיה, בעלי ברית בקונפדרצית וואבנקי, שטענו גם הם לריבונות ברוב השטח הזה וכבשו חלקים מהארץ לפני בוא הארופאים.
מושל מסצ'וסטס ג'וזף דודלי ארגן ועידת שלום גדולה בפורטסמות', ניו המפשייר.
במשא ומתן שהתנהל שם ובמפרץ קאסקו, התנגדו הוובנאקי לטענות הבריטיות שלכאורה הצרפתים ויתרו על שטחם לבריטניה במזרח מיין ובניו ברונזוויק, אך הם הסכימו לאשר את הגבולות בנהר קנבק ולהקמת תחנות סחר שינוהלו על ידי הממשלה בטריטוריה שלהם.
אמנת פורטסמות אושררה ב-13 ביולי 1713 על ידי שמונה נציגים של קונפדרצית וובנאקי, בשנה שלאחר מכן חתמו מנהיגי השבטים האחרים על האמנה, אך עד שנת 1726 לא חתם עליה או על כל הסכם אחר אף נציג מאנשי המיקמאק.
בעקבות האמנה התרחבו ההתנחלויות בניו אינגלנד ממזרח לנהר קנבק, ומספרים משמעותיים של מתיישבים אנגליים החלו לדוג במימי נובה סקוטיה.
הם הקימו כפר דייגים קבוע בקאנסו שהרגיז את שבט המיקמאק המקומי, שהחל לפשוט על היישוב ולתקוף את הדייגים.
בתגובה לפעולות האיבה בנובה סקוטיה, בנה המושל ריצ'רד פיליפס מבצר בקאנסו ב-1720. מושל מסצ'וסטס בנה מבצרים נוספים סביב השפך של נהר קנבק.
במקביל, בנו הצרפתים כנסיות ובתי מיסיון בשטח שהיה נתון לחסותם.
בפגישה שנערכה במיין בשנת 1717, ניסו המושל שוטה ונציגי הוובנאקי להגיע להסכמה כלשהי.
האינדיאנים התנגדו לכך שהאירופאים יקימו התנחלויות ויבנו מבצרים.
הם תבעו את הריבונות על הארץ, ואילו המושל ציין את זכות המושבות להתרחב בשטחן.
אנשי הוובנאקי היו מוכנים להצטרף להסכם אם יתוחם גבול ברור, שמעבר לו אסור להתיישב.
במהלך השנים הבאות המשיכו תושבי ניו-אינגלנד להתיישב בשטחי הוובנאקי ממזרח לנהר קנבק, ואלה הגיבו בגנבת בעלי חיים.
קאנסו, נובה סקוטיה הוקמה כישוב דייגים שנוי במחלוקת על ידי הצדדים.
הוא היה ישוב מבוצר שנכבש - אנשי המיקמאק וכוחות צרפתים תקפו אותו בשנת 1720, והעלו עוד יותר את המתח.
המושל מחה על נוכחות של צרפתית של הכומר סבסטיאן רייל, שחי בשבט קנבק במרכז במיין.
לאחר מכן, אנשי הוובנאקי הפיצו מסמך בכתב המאשר את טענותיהם הריבוניות על אזורים שבמחלוקת ואיימו באלימות אם יחדרו לשטחם.
מושל מסצ'וסטס ביטל את המכתב כ"חוצפני ומאיים" ושלח כוחות מיליציה לאררוסיץ'.
הוא גם קבע שטענות הוובנאקי הם חלק מתכסיס צרפתי, המבוסס על השפעתו של רייל, שהעיד לטובתם.
המושל שוטה היה משוכנע כי הצרפתים עומדים מאחורי טענות וובנאקי, ולכן הוא שלח משלחת צבאית בפיקודו של קולונל תומאס ווסטברוק מתומסטון כדי לתפוס את האב רייל בינואר 1722. רוב השבט לא היה במקום.
ווסטברוק וחייליו הקיפו את הכפר נוררידג'וק כדי ללכוד את רייל, אך הוא הוזהר ונמלט ליער.
עם זאת, הם מצאו את ארגז הציוד שלו, שהכיל תא סודי.
בתוך התא הם מצאו מכתבים שהעידו כי רייל היה סוכן של ממשלת קנדה, והבטיח לאינדיאנים לספק תחמושת כדי לגרש את הקולוניסטים מיישוביהם.
בתגובה למתקפה של אנשי ניו אינגלנד על האב רייל בנורידג'וק במרץ 1722, לוחמים משבטי מיקמאק ומליסאט התאספו במינאס (גרנד פרה, נובה סקוטיה) כדי להטיל מצור על אנאפוליס רויאל.
סגן המושל ג'ון דוקט לקח עשרים ושניים לוחמי המיקמאק כבני ערובה במאי 1722 כדי למנוע את תקיפת בירת המחוז.
ביולי חסמו האינדיאנים את הגישה לאנאפוליס רויאל מתוך כוונה להרעיב את הבירה.
האינדיאנים כבשו 18 ספינות דיג ולקחו אסירים בפשיטותיהם.
ב־25 ביולי 1722 הכריז המושל שוטה רשמית על מלחמה באינדיאנים מהשבטים ההם.
סגן המושל ויליאם דאמר ניהל את המעורבות של מסצ'וסטס במלחמה, לאחר חצי שנה, שוטה הפליג חזרה לאנגליה כדי להתמודד עם סכסוכים מתמשכים שהיו לו עם אספת הנבחרים במסצ'וסטס.
בין 400 ל-500 אינדיאנים בסנט פרנסיס (אודאנק, קוויבק) ואנשי מיקמאק התקיפו את היישוב אררוסיץ', מיין ב-10 בספטמבר 1722, בשיתוף עם האב רייל בנורידג'ווק.
תושבי הכפר נסוגו לתוך המצודה, והותירו את הכפר ל"חסדי" האינדיאנים.
הם שחטו 50 ראשי בקר והציתו 26 בתים מחוץ למבצר, ואז תקפו את המצודה והרגו את אחד התושבים.
באותו לילה הגיעו אל"ם וולטון והסרן הרמן עם 30 חיילים, אליהם נוספו כ-40 גברים מהמצודה.
הכוח המשולב של 70 איש תקף את האינדיאנים, אך הם היו המומים מכמותם.
האינדיאנים נסוגו בסופו של דבר במעלה הנהר.
במהלך חזרתם לנורידג'ווק תקפו האינדיאנים את פורט ריצ'מונד.
הם שרפו בתים והרגו ראשי בקר, אך המצודה החזיקה מעמד.
הם הרסו את ברונזוויק והתנחלויות אחרות בסמוך לשפך של נהר קנבק.
ב־9 במרץ 1723 הוביל אלוף-משנה תומאס ווסטברוק 230 אנשים לנהר פנובסקוט עד לכפר פנובסקוט.
הכפר היה פנוי והחיילים שרפו אותו עד היסוד.
הקונפדרציה של השבטים וובנאקי, מאזור אקדיה ביצעה 14 פשיטות נגד עיירות לאורך הגבול של ניו אינגלנד במהלך 1723, בעיקר במיין.
הפשיטות החלו באפריל ונמשכו עד דצמבר, במהלכן נהרגו או נלקחו בשבי 30 איש.
התקפות האינדיאניות היו כה עזות לאורך גבול מיין, עד שדאמר הורה לתושבים להתפנות באביב 1724. באביב 1724 ערכה הקונפדרציה וובנאקי עשר פשיטות על גבול מיין שהרגו, פצעו או כלאו יותר מ-30 בני ניו-אינגלנד.
הם עלו במדרון בנמל קנבונק וטבחו את כל הצוות.
באביב 1724 לקח סרן ווינסלו את הפיקוד על מבצר סנט ג'ורג' בתומסטון.
הוא היה אחיו הגדול של ג'ון ווינסלו.
ב־30 באפריל 1724, ווינסלו והסמל הארווי עזבו את המבצר עם 17 גברים בשתי סירות, וירדו במורד הנהר כמה קילומטרים לאי גרין.
למחרת, שתי סירות נפרדו וכ - 200 עד 300 אינדיאנים תפסו על סירתו של הארווי, והרגו את כל אנשיה.
קפטן ווינסלו הוקף ב-30 עד 40 סירות קאנו שהגיעו משני צידי הנהר ותקפו אותו.
לאחר שעות של לחימה, ווינסלו ואנשיו נהרגו למעט שלושה אינדיאנים ידידותיים שנמלטו חזרה למצודה.
ביוני, אינדיאנים פשטו על דובר, ניו המפשייר ולקחו את אליזבת הנסון בשבי.
תוך שבועות ספורים הם תפסו עשרות כלי שיט, הרגו 22 בני ניו אינגלנד ולקחו אסירים נוספים.
הם גם עשו מצור לא מוצלח על מצודת סנט ג'ורג'.
במחצית השנייה של 1724 פתחו ניו אינגלנדים במערכה אגרסיבית במעלה נהרות קנבק ופנובסקוט.
ב־22 באוגוסט הובילו ג'רמיה מולטון וג'ונסון הרמון 200 חיילים לנורידג'ווק כדי להרוג את האב רייל ולהשמיד את היישוב.
היו בכפר למעלה ממאה איש, שרבים מהם בחרו לברוח ולא להילחם.
לפחות 31 בחרו להילחם, ורובם נהרגו.
רייל נהרג ברגעי הפתיחה של הקרב, וכן כעשרים נשים וילדים.
הרמון השמיד את היישוב של האבנאקי, ואלה שנמלטו נאלצו לנטוש את הכפר שלהם ולעבור צפונה לכפרים אחרים.
בהמשך אותה שנה הקפטן ג'ון לאבוול ערך שלוש משלחות נגד האינדיאנים בסוף 1724 ובראשית 1725, הם הרגו ותפסו מספר אינדיאנים באזור אגם ויניפסאקי בניו המפשייר.
המשלחת השלישית של לאבוול כללה 46 אנשים ויצאה ב־16 באפריל 1725. הם בנו מבצר באוסיפי, ניו המפשייר.
ב־9 במאי הם גילו לוחם אינדיאני בודד, ויצאו לרדוף אחריו, בינתיים לוחמים אינדיאנים נוספים הכינו מארב, והכוח של לאבוול עלה על המארב, ולאוובל וכמחצית מאנשיו נהרגו.
הצ'יף פאוגוס האינדיאני וחלק מאנשיו נהרגו גם הם בקרב., שקיבל את השם קרב פווקווקט.
ב־13 באוגוסט 1723 נכנס המנהיג האינדיאני גריי לוק למלחמה כשביצע פשיטה על נורת'פילד, מסצ'וסטס, שם נהרגו ארבעה לוחמים ושני אזרחים.
למחרת, הם תקפו את ג'וזף סטיבנס וארבעת בניו ברוטלנד, מסצ'וסטס.
סטיבנס ברח, שניים מהנערים נהרגו ושני הבנים האחרים נלכדו.
ב־9 באוקטובר 1723, פגע גריי לוק בשני מבצרים קטנים סמוך לנורת'פילד, תוך שהוא גורם לנפגעים ותפס שבוי אחד.
בתגובה, המושל דאמר הורה על בניית פורט דאמר בוורמונט.
המבצר הפך לבסיס עיקרי של פעולות לביצוע תצפיות ומסעות עונשיים כנגד של שבט אבנאקי.
פורט דאמר היה היישוב הקבוע הראשון של ורמונט, שנערך בפיקודו של סגן טימותי דווייט.
ב־18 ביוני 1724 תקף גריי לוק קבוצת גברים שעבדה בשדה ליד האטפילד, מסצ'וסטס.
לאחר מכן הוא המשיך להרוג אזרחים בדהירפילד, נורת'פילד ווסטפילד במהלך הקיץ.
בתגובה לפשיטות, הורה דאמר להביא עוד חיילים ליישובים נורת'פילד, ברוקפילד, דירפילד וסנדרלנד, מסצ'וסטס.
ב־11 באוקטובר 1724, 70 אנשי שבט האבנאקי תקפו את פורט דאמר והרגו שלושה או ארבעה חיילים.
[36] בספטמבר 1725 נשלחה מפורט דאמר חוליה של שישה חיילים, גריי לוק ואנשיו ארבו להם ליד נהר קונטיקט, הרגו שניים ולכדו שלושה נוספים.
אדם אחד נמלט, שנים מהתוקפים נהרגו.
מושל נובה סקוטיה פתח במבצע לסיים את המצור של המיקמאק על אנאפוליס רויאל בסוף יולי 1722. הם הצילו כמאה אסירים אנשי ניו אינגלנד שנלקחו בשבי על ידי האינדיאנים.
אחת הפעולות הללו הביאה לקרב על ווינפנג בו נהרגו 35 אינדיאנים וחמישה מאנשי ניו-אנגלנד.
הרגע הגרוע ביותר של המלחמה עבור אנשי אנאפוליס רויאל הגיע ב-4 ביולי 1724 כאשר קבוצה של 60 אנשי מיקמאק פשטה על העיר.
הם הרגו סמל ופצעו ארבעה חיילים נוספים והטילו אימה על היישוב.
הם שרפו בתים ולקחו אסירים.
בני ניו-אינגלנד הגיבו בהוצאתו להורג של אחד מבני הערובה מאנשי המיקמאק באותה נקודה בה נהרג הסמל.
הם גם שרפו כנקמה שלושה בתים אינדיאנים באזור אקדיה.
כתוצאה מהפשיטה, נבנו עמדות להגנה על העיירה.
הם קירבו את הכנסייה למבצר כך שניתן יהיה לפקח עליה ביתר קלות.
בשנת 1725, שישים אינדיאנים פתחו במתקפה נוספת על קאנסו, הרסו שני בתים והרגו שישה אנשים.
ראשי השבטים של פנובסקוט הביעו נכונות לפתוח בשיחות שלום עם סגן המושל דאמר בדצמבר 1724. הם נתקלו בהתנגדות הרשויות הצרפתיות, שהמשיכו לעודד את הסכסוך.
אך סגן המושל דאמר הודיע על הפסקת פעולות האיבה ב־31 ביולי 1725 בעקבות משא ומתן מחודש מרץ.
דאמר והצ'יף לורון וונמוט ניהלו משא ומתן על תנאי ההסכם המקדמי הזה, אשר חל תחילה רק על שבט פנובסקוט.
הם הורשו להחזיק בכמרים ישועים, אך שניי הצדדים לא הסכימו לגבי האדמות והריבונות הבריטית על שבט הוואבאנקי.
הישועי הצרפתי אטיין לאוברג'ט תרגם את ההסכם הכתוב לשפת האבנאקי.
ראש השבט דחה את ההסכם, באופן ספציפי את טענות הריבונות הבריטית עליו.
למרות אי הסכמתו, לורון ראש השבט שאף לשלום, וניסה לשכנע מנהיגי שבטים אחרים.
שליחיו לא הצליחו להגיע אל גריי לוק, שהמשיך במסעות הפשיטה.
הסכמי שלום נחתמו במיין ב־15 בדצמבר 1725 ובנובה סקוטיה ב־15 ביוני 1726 בהם היו מעורבים מספר רב של ראשי שבטים.
השלום אושר על ידי כולם מלבד גריי לוק בכינוס גדול בפאלמות' בקיץ 1727.
פעילותו של גריי לוק הגיעה לסיומה בשנת 1727, לאחר מכן הוא נעלם מהתיעודים ההיסטוריים.
כתוצאה מהמלחמה, האוכלוסייה האינדיאנית פחתה לאורך הנהרות קנבק, ופנובסקוט, ומערב מיין בהם האחיזה הבריטית הייתה חזקה יותר.
תנאי אמנת דאמר אושרו מחדש בכל ועידת חדשה גדולה במשך 50 השנים הבאות, אך לא היה שום סכסוך גדול עד למלחמת המלך ג'ורג'.
בניו ברונזוויק ונובה סקוטיה, אמנת דאמר סימנה שינוי משמעותי ביחסי בריטניה עם המיקמאק ושבטים נוספים, שסירבו להכריז על עצמם כנתינים בריטים.
הצרפתים איבדו את דריסת הרגל שלהם במיין, בעוד ניו ברונזוויק נותרה בשליטה צרפתית במשך מספר שנים.
השלום בנובה סקוטיה נמשך 18 שנה.
הבריטים השתלטו על ניו ברונזוויק בסוף מלחמתו של האב לה לוטר, עם התבוסה של לה לוטר בפורט ביושאג'ור.
זו הייתה המלחמה היחידה שנלחמו הוואבנאקים נגד הבריטים בתנאים שלהם ומסיבותיהם שלהם, ולא בתמיכה באינטרסים הצרפתיים.
העיירה לאבוול, מיין, נקראת על שם ג'ון לאבוול.
מפרץ פאוגוס, העיירה פאוגוס (חלק מאלבני, ניו המפשייר), והר פאוגוס בניו המפשייר נקראים על שם הצ'יף פאוגוס.
אתר הכפר קנבק, נורידג'ווק, הוכרז בשנת 1993 כאתר לאומי היסטורי, נמצא כיום באולד פוינט במדיסון, מיין.
מלחמת האבוקדו הוא מונח המתייחס לתופעת הפשע המאורגן במקסיקו סביב תעשיית האבוקדו המקומית.
קרטלי הפשע המקומיים ניסו להשתלט על תעשיית האבוקדו המקסיקנית תוך הפעלת אלימות רבה על מגדלי האבוקדו המקומיים.
תעשייה זו משכה אליה את קרטלי הפשע המקסיקניים מאחר שיש בה כסף רב בשל הביקוש הגובר לאבוקדו בעולם ובארצות הברית השכנה בפרט.
במלחמה זאת נגבה מחיר דמים כבד מהאוכלוסייה האזרחית המקומית.
פרי האבוקדו, המכונה גם "הזהב הירוק", אינו עוד פרי עונתי הנאכל כטרנד או כמאכל מקומי במקומות בהם גדל.
האבוקדו, בשל היותו עתיר שומן, לא נחשב בעבר כבריא - אך מאז נהפך למוצר מזון-על המומלץ לצריכה יומית.
כיום בחברה הגלובלית ניתן לאכול אבוקדו לאורך כל השנה, מה שמגביר את הביקוש לפרי זה.
האבוקדו נמכר ונאכל בכל העולם ומושך אליו קרטלים המחפשים אחר דרכים חדשות להשיג רווח מ-"הזהב הירוק".
למעלה מ-50 מיליארד פירות אבוקדו נאכלים מדי שנה.
הצמיחה בביקוש לאבוקדו יצרה תופעות שליליות וחיוביות.
בעקבות הצמיחה הרבה בביקוש לפרי, קרטלים רבים של פשע מאורגן פנו לתעשייה זו ורצחו, חטפו וסחטו מגדלי אבוקדו רבים.
מלחמה זו החלה בהדרגה משנת 1994, עת חתימת הסכם ה-NAFTA (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה) אשר פתח בפני מגדלי האבוקדו המקסיקנים את השוק האמריקאי לשיווק פירותיהם.
האבוקדו המקסיקני הציף את השווקים האמריקאים והצמיח את תעשיית האבוקדו המקסיקנית לממדים שטרם נראו בעבר.
פרי זה זוכה לחשיבות כלכלית כה רבה עד שבחלק מהאזורים בהם גדל, הפרי זוכה לעדיפות בקבלת מים להשקיית מטעי האבוקדו על פני צורכי המחייה של תושבי האזור.
צמיחת הביקוש הגבוה לפרי האבוקדו בארצות הברית
מעל ל-90% מהיקף הגידול של פרי האבוקדו האמריקאי נמצא בקליפורניה, בעלת הטופוגרפיה והאקלים המתאימים ביותר בארצות הברית לגידול פרי זה והיתר בפלורידה.
גידול האבוקדו צמח באופן קבוע ואיטי במהלך המאה ה-20. בזמן שהמודעות למזון בריא ומזין גברה, פרי האבוקדו התגלה כמזון עשיר ברכיבים תזונתיים מומלצים בידי רופאים, כמו: אשלגן, סיבים תזונתיים ושומנים מן הצומח.
תחילה שווק האבוקדו כמאכל מותרות אקזוטי מהחוף המערבי, ועם הזמן צבר תאוצה ונתפס כמזון-על.
בתקופה זו פרי האבוקדו החל להיתפס כרכיב קבוע במטבח האמריקאי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 תעשיית האבוקדו האמריקאית הקימה את ועדת האבוקדו של קליפורניה שתפקידה היה ולהגן על תדמית הפרי השומני, למתג אותו, לעודד את צריכתו באמצעות פרסומות ולממן מחקרים אודות חשיבותו הבריאותית.
תעשיית האבוקדו המשיכה לצמוח ולגדול ובין תחילת שנות ה-70 לשלהי שנות ה-80 שטחי הגידול של פרי האבוקדו בקליפורניה שילשו עצמם.
חדירת פרי האבוקדו המקסיקני לארצות הברית
צמיחת ענף גידול האבוקדו האמריקאי התרחשה תחת השגחתו של הממשל האמריקאי שגונן על ענף גידול האבוקדו האמריקאי ואסר על יבוא אבוקדו מחוץ לארצות הברית, ובין היתר ממקסיקו שכנתה, יצואנית האבוקדו הגדולה בעולם.
מקסיקו זכתה למעמד זה בשל העובדה שבמקסיקו נמצאים השטחים המספקים את התנאים האופטימאליים ביותר לגידול האבוקדו.
מגדלי האבוקדו האמריקאי חששו שהאבוקדו המקסיקני יהווה עבורם תחרות שלא יוכלו לעמוד בה אם ישווק בארצות הברית, הן בשל טיבו והן בשל מחירו הזול וזמינותו לעומת מקבילו האמריקאי.
לכן, במשך שנים, הממשל האמריקאי אסר על יבוא אבוקדו ממקסיקו, מעצמת האבוקדו השכנה, תחת הטענה כי ישנו חשש שעם הפרי יגיעו מזיקים חדשים לארצות הברית.
אך בעקבות שינויים גאופוליטיים באזור, תנאי המשחק השתנו.
בשנת 1993 ארצות הברית, קנדה ומקסיקו חתמו על הסכם ה-NAFTA, הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה בהובלת נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
תחילה מגדלי האבוקדו האמריקאים חששו מאוד שבעקבות החתימה על ההסכם ופתיחת שערי מדינות צפון אמריקה למסחר ביניהן, האבוקדו המקסיקני יציף את השווקים האמריקאים ויפגע במגדלי האבוקדו האמריקאים פגיעה כלכלית אנושה שתוביל לחיסולם הכלכלי.
אך בניגוד לחששות הכבדים של מגדלי האבוקדו האמריקאים, היצע האבוקדו המקסיקני בארצות הברית לא פגע בהם, ואף להפך, מאחר שהפך את האבוקדו מפרי חד-עונתי שגידולו מוגבל לפי תנאי הגידול בקליפורניה, לפרי רב-עונתי.
האבוקדו המקסיקני חיזק את שוק האבוקדו בארצות הברית והגביר את הביקוש לפרי עוד יותר.
עם תנאי השוק החדשים למגדלים האמריקאים נוצר שוק זמין לשיווק פירות האבוקדו לאורך כל ימות השנה וכן רמת מחירי הפרי המשיכה לנסוק.
כאשר הסכם ה-NAFTA נחתם, מדינה אחת בלבד במקסיקו עמדה תחת הדרישות התברואתיות האמריקאיות לגידול ויצוא אבוקדו אליה, מדינת מיצ'ואקאן.
לכן, מיצ'ואקאן הייתה המדינה המקסיקנית הראשונה לקבל היתר אמריקאי לייצוא פירות אבוקדו לארצות הברית השכנה, מה שגרם לשינויים כלכליים וחברתיים מרחיקי לכת והכניס כסף רב למדינה זאת.
מדינת מיצ'ואקאן מייצרת בערך כשליש מפירות האבוקדו בעולם, מעל למיליון וחצי טון פרי בשנה.
כ-20% מתושבי המדינה מועסקים בתעשיית גידול האבוקדו המקומית.
כיום רוב פירות האבוקדו המשווקים בארצות הברית מקורם במדינת מקסיקו השכנה.
להצלחת הסכם ה-NAFTA היה מחיר דמים כבד.
לביקוש הבינלאומי הגדול ולביקוש האמריקאי בפרט לאבוקדו היו השפעות רבות על תעשיית האבוקדו המקסיקנית והכסף הרב הטמון בה.
מקרי אלימות רבים התרחשו, ועדיין ממשיכים להתרחש, סביב תעשיית האבוקדו, ולצדם שגשגו וצמחו עסקי הפשע המאורגן.
הסכם ה-NAFTA הכניס את האבוקדו המקסיקני בשערי ארגוני הפשע המקסיקני בשל הכסף הרב הנמצא בתעשיית יצוא האבוקדו המקסיקנית המשגשגת ובשל הקלות לסחור בפרי.
אנשי קרטלי הפשע המקסיקני רצחו, חטפו וסחטו מגדלי אבוקדו רבים על מנת להשיג רווחים נאים מתעשייה מצליחה זאת.
בשנת 2006 החליט נשיא מקסיקו פליפה קלדרון להילחם בקרטלי הפשע במדינת מיצ'ואקאן.
קלדרון שלח כ-20 אלף חיילים למחוז במטרה לחסל את הפשע בו.
קלדרון לא הצליח במשימה והכנופיות החלו לפעול כגופים קטנים יותר ובתחומים נוספים וחדשים.
גם מדינת מיצ'ואקאן ניסתה להילחם בפשע בעצמה והקימה בעיר בירתה, מורליה, מחלקה למיגור תופעת הסחיטה של מגדלי האבוקדו בידי קרטלי הפשע המקומיים.
כמו כן, בשל המחיר הכבד שהאזרחים שומרי החוק שילמו בשל מקרי האלימות הרבים, המקומיים התארגנו לקבוצות עצמאיות בניסיון להגן על עצמם, אך ניסיונות אלו לא תמיד צלחו ולעיתים המקומיים אף נשאבו בעצמם למעגל האלימות.
לפי הערכות הממשלה המקסיקנית, נכון לשנת 2009 ארגוני הפשע סחטו כ-150 מיליון דולר בשנה מתעשיית האבוקדו.
למרות ההחרפה במצב הביטחוני במדינה ובמחוז מיצ'ואקאן, יצוא האבוקדו לא נפסק מעולם ובנוסף למחיר הדמים הכבד, היה לכך מחיר כלכלי שנסחט מכל פרי שנקטף מהעץ, יוצא ושווק.
בדרך זו מגדלי האבוקדו יכלו להמשיך להתקיים ולהתפרנס למרות כל הקשיים.
בהמשך קרטלי הפשע אף ניסו להשתלט על שוק האבוקדו המקסיקני ולנהל אותו על מנת לשמור על רמת מחירים גבוהה ויציבה של פרי האבוקדו לאורך השנה.
כיום נראה שהמלחמה סביב תעשיית האבוקדו נרגעה, אך מתחת לפני השטח כספי האבוקדו הרבים גורמים לשלטון לשמור על שקט תעשייתי באזור.
גורמים נוספים להצלחת האבוקדו המקסיקני
יצרניות משמעותיות נוספות של האבוקדו המשווק בארצות הברית מלבד מקסיקו הן: צ'ילה, פרו ומדינת קליפורניה, ארצות הברית.
לשם גידול פרי האבוקדו מלבד תנאי חום ולחות נדרשת השקיה רבה של מים.
בשנים האחרונות מדינת קליפורניה חווה תנאי אקלים קשים הכוללים בצורות ממושכות הגורמות למחסור קבוע ומתמשך במים המוביל לצמצום שטחי הגידול של האבוקדו ובהתאם לירידה בכמות היבול המשווק ממדינת קליפורניה.
מצב חדש זה מוביל לביקוש גדול יותר לאבוקדו המיובא בארצות הברית, בין היתר ממקסיקו, מעצמת האבוקדו העולמית.
ניתן לראות כי יבוא פרי האבוקדו מחוץ לארצות הברית ממחיש את מונח ה"מים וירטואליים", מים שנעשה בהם שימוש בעת ייצור של מוצר מסוים, אשר נשלח למכירה במדינה אחרת מזו שבה יוצר.
מלחמת האזרחים בגואטמלה (בספרדית: Guerra civil de Guatemala) התרחשה בין השנים 1960–1996 בין ממשלת גואטמלה לבין קבוצות שמאל מרדניות.
המורדים נתמכו על ידי קבוצות של ילידים בני המאיה ואיכרים, המהווים את רוב האוכלוסייה הענייה בגואטמלה.
בסיום המלחמה הואשמה הממשלה בביצוע רצח עם כלפי בני המאיה במדינה והפרת זכויות אדם.
הסיבה הרשמית לפרוץ המלחמה הייתה חלוקה לא שוויונית של האדמות; תושבים שמקורם באירופה וחברות זרות, כשהבולטת בהן היא חברת הפירות המאוחדת, השתלטו על שטחים רבים בחסות הממשלה והפקיעו בכך כפרים קטנים.
הרקע למלחמה מתחיל שנים רבות קודם לכן.
לאחר המהפכה שהתרחשה בגואטמלה בשנת 1944 התקיימו בחירות דמוקרטיות ראשונות במדינה וב-1951 עלתה לשלטון ממשלת שמאל פופולרית.
עם זאת, בתמיכת ארצות הברית, בשנת 1954 עלה לשלטון הקולונל קרלוס קסטילו ארמס והנהיג משטר צבאי ימני במדינה.
בשנת 1970, יורשו של ארמס, קרלוס מנואל ארנה אוסוריו , הפך לראשון בסדרת דיקטטורים צבאיים מטעם מפלגת ה-PID.
במשל למעלה מ-12 שנה שלטה המפלגה בגואטמלה באמצעות הונאות בחירות ודיכאה קשות את האוכלוסייה הכפרית.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, הצבא תפס שליטה כמעט מוחלטת על גואטמלה למשך שנים; המשטר הצבאי חדר לכל מערכת פוליטית-חברתית וחיסל אויבים פוליטיים, עיתונאים ואינטלקטואלים.
בשלב הסופי של המלחמה הצבא השיג שליטה על כל מובן חברתי-כלכלי-ביטחוני-מדיני וביצע פשעי מלחמה רבים בשכבות המוחלשות.
ההערכה היא כי 200,000 איש נהרגו או "הועלמו" על ידי הצבא במהלך שנות השמונים.
בעוד שהלחימה התנהלה בין כוחות הממשלה לקבוצות המורדים, הסכסוך התבטא יותר בדיכוי והאלימות החד-צדדית שהפעילה הממשלה כלפי האזרחים מאז שנות השישים ואילך.
שירותי הביון הצבאיים וארגון מודיעין המכונה "La Regional" תיאמו ביניהם היעלמויות של אזרחים רבים, רובם חשודים כמורדים אך גם כמשתפי פעולה.
למעשה, גואטמלה מחזיקה בתואר המפוקפק 'המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהשתמשה בהעלמה של מתנגדי משטר' - שיטה בה השתמשו מאוחר יותר גם אוגוסטו פינושה בצ'ילה וחורחה רפאל וידלה בארגנטינה.
המספר הכולל של אזרחים נעלמים מוערך בין 40,000 ל-50,000 בתקופה שבין 1966 ועד סוף המלחמה.
באזורים כפריים, שהיו המעוזים של כוחות המורדים, המשטר לא טרח לטייח את ההרג של המורדים וטבח עד כלות בכפרים שלמים.
בתחילת שנות השמונים, ההריגה הנרחבת של קבוצות אתניות ילידיות נחשבה כבר כרצח עם מבחינת היקפה.
מרבית הפרות זכויות האדם נעשו בידיי הצבא, המשטרה ושירותי הביון.
קורבנות הדיכוי כללו ילידים, פליטים, אקדמאים ואינטלקטואלים, סטודנטים, פוליטיקאי אופוזיציה שמאלנים, אנשי דת, עיתונאים וחסרי בית.
הארגון "Comisión para el Esclarecimiento Histórico" העריך כי כוחות הממשלה ביצעו 93% מהפרות זכויות האדם במהלך המלחמה, ו-3% בוצעו על ידי המתנגדים.
בשנת 2009 גזר בית המשפט בגואטמלה עונש מאסר על פליפה קוסאנרו, אשר היה אמון על העלמת המתנגדים.
עם זאת, הרשעתו של מונט ברצח עם לקחה זמן רב יותר.
בשנת 2013 ניהלה הממשלה החדשה את משפטו של הנשיא לשעבר באשמת רצח עם ורציחת למעלה מ-1,700 בני המאיה בתקופת שלטונו.
האישומים בגין רצח עם התבססו על הדו"ח "Memoria del Silencio" אותו חיברה ועדה מטעם האומות המאוחדות.
בסופו של דבר נמצא מונט אשם ונגזרו עליו 80 שנות מאסר, כאשר היה כבן 86 משמע מאסר עד סוף החיים.
אולם מונט מעולם לא ישב בכלא משום שלאחר המשפט דרש משפט חוזר, מה שאושר על ידי בית המשפט העליון, אך לא הספיק להגיע אליו מכיוון שנפטר מהתקף לב בשנת 2018.
בשנת 1871 עברה גואטמלה הצעירה מהפכה כללית בה עלה לשלטון חוּסטוֹ רוּפינוֹ באריוֹס , שעם כניסתו לתפקיד הנשיא החליט על הרחבת תעשיית הקפה והקקאו במדינה כך שתהיה התעשייה המרכזית.
אכן, גואטמלה ניחנת בתנאים נוחים לגידול הקפה ואקלים מתאים, אך עם זאת הקמת מטעי קפה דורשת כוח אדם רב ואדמות נרחבות לגידול, ובמדינה קטנה כמו גואטמלה זה לא דבר של מה בכך.
על כן, באריוס חיבר את 'ספר הכללים של ההתיישבות', שנכנס לתוקפו כחוק רשמי ואילץ הלכה למעשה את אוכלוסיית הילידים, יש שיאמרו בגזענות גלויה, לעבוד אצל בעלי הקרקעות הספרדים והגרמנים ברובם בעבור שכר נמוך ותנאים קשים.
צעד נוסף שביצע באריוס כנגד הילידים היה להלאים כמעט את כל האדמות שהיו בבעלותם ולאחר מכן הפריט אותם כך שעברו לידיהם של חבריו האירופאים למפלגה הליברלית.
בשנות ה-90 של המאה-19 החלה ארצות הברית ליישם את תוכנית דוקטרינת מונרו, ודחקה את המעצמות הקולוניאליות האירופיות מאמריקה הלטינית.
על כן, ארצות הברית ביססו הגמוניות במדינות אמריקה רבות שיפעלו על פי האינטרס הכלכלי-חברתי שלה.
הדיקטטורה ששלטה בגואטמלה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התאימה מאוד לאותם אינטרסים עסקיים ופוליטיים שארצות הברית ביקשה לקדם במדינות אמריקה.
שלא כמו במדינות מרכז-אמריקאיות נוספות כגון האיטי, ניקרגואה וקובה, ארצות הברית לא הייתה צריכה להשתמש בכוח צבאי גלוי כדי לשמור על השליטה בגואטמלה.
הצבא ומשטרה של המדינה פעלו בשיתוף פעולה הדוק עם הצבא האמריקאי.
כחלק מכך, ממשלת גואטמלה פטרה מספר תאגידים אמריקאיים מתשלום מיסים, כשהגדולה והבולטת שבהן היא חברת הפירות המאוחדת.
מעט אחרי שהתמקמה החברה בגואטמלה היא הופרטה ושטחים רבים מהמדינה עברו כעת לבעלות של ידיים פרטיות, שפעלו על פי אינטרס כלכלי-אישי ולא על פי הסכמים בין ממשלת גואטמלה וארצות הברית.
עם זאת, הממשלה המקומית לא נאבקה בתאגיד אלא להפך - היא טיפחה את הנוכחות של החברה במדינה והעבירה לבעלותה שטחי ציבור.
בשנת 1920 ביקר הנסיך וילהלם השוודי בגואטמלה, ומחוויותיו והתרשמויותיו מהחברה הגואטמלית וממשלתו של מנואל אסטרדה קבררה חיבר את הספר "בין שתי יבשות, הערות ממסע במרכז אמריקה".
בספרו, וילהלם מתייחס לכך שעל אף שמה של גואטמלה "רפובליקה", היא מתחלקת לשלושה מעמדות ברורים:
הקריולוס: מיעוט המורכב מצאצאי הספרדים שכבשו את מרכז אמריקה; עד 1920, הקריולוס היוו חלק נכבד מהמפלגות הפוליטיות והאליטה במדינה.
במשך מאות שנים של שלטון קולוניאלי הם זכו למעמד גבוה בהרבה מזה של הילידים, ושמרו על נישואים רק עם צאצאי תושבים אירופאים או הודים.
לרוב הקרלויוס היה קשר למסורת המקומית, אך אורך חייהם הכללי התנהל בצורה אירופאית מאוד.
הם הובילו את המדינה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה חברתית וחינוכית, בין השאר משום שהשכלתם הגיעה מבתי ספר פרטיים לצאצאי יוצאי אירופה שם קיבלו חינוך רחב והשכלה מתקדמת, במידה רבה באמצעות עליונות כלכלית שלא הייתה נחלתם של רוב העם.
רוב מפלגות הפרלמנט היו מורכבות אך ורק מבני הקרליוס, אף על פי שהיו מיעוט באוכלוסייה, ורוב השטחים המעובדים במדינה היו שייכים למשפחות הקרליוס שהעבידו בהם בני מעמדות נמוכים יותר.
רובם צאצאים של עמים ילידים מהאזור, אך גם מאפריקה או ממדינות לטיניות אחרות.
הלאדינוס כמעט ולא החזיקו בכוח פוליטי עד אמצע במאה ה-20, ורובם היוו את המעמד הבינוני, הבורגני, של גואטמלה: חלקם הגדול של הלאדינוס היו בעלי מלאכה שונים, מחסנאים, סוחרים, פקידים ופועלים.
מעטים מהם התקדמו לעבודות מתקדמות יותר כמו רופאים, עורכי דין ועובדי ציבור, אם כי לרוב מקצועות אלה היו שמורים לבני מעמד הקריולוס.
במזרח גואטמלה רבים מבני הלאדינוס עסקו בחקלאות, ולעיתים קרובות הועסקו על ידי קריולוס.
האינדיאנים: הם היוו את הרוב המוחץ של אוכלוסיית גואטמלה, כמעט כולם צאצאי המאיה וילידים נוספים ממרכז אמריקה.
כתוצאה מדיכוי קולוניאליסטי שיטתי במשך למעלה מ-100 שנים ולאחריו תפיסה גזענית מפלה כלפיהם, סבלו האינדיאנים מחוסר ידע בסיסי וחוסר עירוב משווע בכלכלה המתקדמת של גואטמלה: כמעט כל בני המעמד לא זכו להשלים יותר מ-5 שנות לימוד ורבים מהם כלל לא למדו בבית ספר ממוסד.
כתוצאה מכך הם התקשו מאוד להתקבל למעגל העבודה, רבות בשל העובדה שלא היו בעלי ידע בסיסי כמו קרוא וכתוב או חשבון פשוט.
על אף שמספר גדול יחסית של ילידים שירתו בצבא וכמה מהם אף זכו לעמדות מפתח, רובם הגדול עסקו בחקלאות והועבדו על ידי תאגידים אמריקאיים בתנאים קשים ושכר זעום, ובעיקר על ידי חברת הפירות המאוחדת.
עוד הרחיב הנסיך בספרו וחילק את החברה הגואטמלית לשלוש קטגוריות עיקריות:
"המתיישבים הצעירים": אנשים משכילים, בעלי ידע עסקי וגיבוי תאגידי, ששלטו על אדמות ברחבי המדינה והפיקו מהן תוצרת חקלאית.
היו אלה לרוב האליטה יוצאי אירופה המקורבים לעיתים לשלטון, והעסיקו בני מעמדות נמוכים יותר באדמותיהם, בדומה לחקלאים שהגיעו לגואטמלה מארצות הברית מטעמים כלכליים.
"אנשי ביניים צעירים": אנשים ממעמד הביניים והפועלים, שעבדו כשכירים אצל בעלי אדמות ותאגידים.
אנשים אלה זכו לתשלום יומי ומשכורת ממוצעת (אם כי נמוכה ביחס למדינות אחרות באמריקה).
אף על פי כן, תנאי התעסוקה שלהם לא היו טובים: באופן רשמי, החוק התיר להם להתפטר מעבודותיהם כרצונם, אך בפועל הם היו קשורים בחוזה דרקוני, שבמסגרתו היה עליהם לשלם מעין "חוב" למעבידם כדי להתפטר.
בצורה זו, אנשים רבים שועבדו לבעלי האדמות שלהם ולא היה מתאפשר להם להתפטר, גם אם תנאי ההעסקה שלהם היו בכי רע.
לעיתים קרובות בעלי האדמות עודדו את העובדים להגדיל את חובם באמצעות לקיחת הלוואות בלתי מבוקרות או רכישת מוצרים מהבעלים, מה שהפך את העזיבה שלהם לכמעט בלתי אפשרית.
החוק היטיב עם בעלי האדמות: מי שרשם במשרד התעסוקה את העובדים לא היו העובדים עצמם אלא הבעלים, ולעיתים לא רחוקות היו המעסיקים רושמים את עובדיהם כאנאלפביתים וחסרי השכלה כדי לשלם להם משכורת זעומה.
לאחר הרישום, לעובדים לא הייתה שום דרך לערער על כך והם נאלצו להישאר בעבודה או לשלם את החוב ולהתפטר.
אם היו בורחים, המעסיק יכול היה לרדוף אחריהם ולכלוא אותם, כמעט תמיד בשיתוף פעולה עם הרשויות.
אם נתפס, יוספו לחוב שלו כסף רב מה שיקשה עוד יותר על התפטרותו.
אם אחד העובדים שובת כמחאה על תנאיו, בעל האדמה יכול על פי חוק לכלוא אותו למשך כמה זמן שהוא מעלה על דעתו.
התוצאה של חוזים אלה הייתה שרבים מקבוצת אנשי הביניים הצעירים הפכו בפועל למשועבדים לבעלי הקרקעות - בדמיון רב להחריד לתנאי עבדות.
"עובדי אדמה עצמאיים": היו אלה מעטים, רובם ככולם בני המאיה, שחיו באזורים הנידחים שבשולי גואטמלה וחיו על פי עיקרון חקלאות הקיום - חקלאות לצריכה עצמית בקנה מידה ביתי.
חקלאים אלה שרדו מאכילת התוצרת של עצמם, ובעיקר מתירס, חיטה (וכל היוצא בה) או שעועית.
היו מביניהם כאלה שנותרו עם עודפי ייבול ומכרו את מה שלא הצטרכו בשוק.
משום שעובדי האדמה העצמאיים התגוררו באזורים נידחים, לפעמים ביערות והרים, לעיתים קרובות הם נאלצו לשאת על גבם את הסחורה למרחק של למעלה מ-40 קילומטר עד שהגיעו אל השווקים.
בשנת 1931 עלה לשלטון בגואטמלה הגנרל חורחה אוביקו בגיבוי ארצות הברית.
אוביקו היה דיקטטור קשה עבור עמו, אך משום שפעל לטובת האינטרס הכלכלי של ארצות הברית, זאת לא פצתה פה וכך גם בעלות בריתה.
בהיותו מנהל יעיל, הוא יזם, הקים וניהל את אחד המשטרים הצבאיים המדכאים והאכזריים ביותר בתולדות מרכז אמריקה.
בדיוק כפי שעשה מנואל אסטרדה קבררה לפניו, אוביקו יצר רשת נרחבת של שוטרים במסווה אשר דיווחו על כל אדם החשוד בהתנגדות למשטר ועצרו אותו.
בנוסף, הוא קידם 'הלשנה' של אזרחים על שכניהם, אם הם חושדים בהתנגדות לשלטון.
לשם כך אוביקו הפעיל תעמולה כבדה כנגד השכבות החלשות בחברה והציג את ההתנגדות לשלטון כבגידה שפוגעת באזרחים.
אוביקו היה אריסטוקרט עשיר (עם הכנסה משוערת של 215,000 דולר לשנה בשנות ה-30, כלומר 15 מיליון דולר של ימינו) ואנטי-קומוניסט מושבע, מה שמצא חן בעיני התאגידים האמריקאים.
במהרה התייצב לצד חברת הפירות המאוחדת, ובתמורה לתשלומים יפים הפריט אדמות רבות השייכות למדינה והעביר אותם לידיי החברה.
בנוסף, הוא לקח כמעט תמיד את הצד האמריקאי בסכסוכי אדמה בין כפריים לחברות חיצוניות ונתן הנחות ענק לאליטה של גואטמלה על חשבון מעמד הפועלים.
לאחר התרסקות הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929 הכה השפל הגדול בגואטמלה בחוזקה לאורך שנות השלושים המוקדמות, ותעשיית הקפה היציבה שבנה באריוס בשנת 1875 התערערה לראשונה מזה למעלה מ-50 שנה.
כדי להשאיר את המשק בחיים, אוביקו נאלץ לשלוח כפריים רבים לעבודות כפייה במטעי הקפה.
את עובדי הכפייה העביר לידיי בעלי האדמות, והעביר חוקים שאפשרו להם להוציא את העובדים להורג בתור אמצעי "משמעתי".
הדרך מכאן להזדהותו כפאשיסט הייתה קצרה; עד מהרה הצהיר כי הוא מעריץ מנהיגים כדוגמת בניטו מוסוליני, פרנסיסקו פרנקו ואדולף היטלר.
בשלב מסוים אף הצהיר כי "אני כמו היטלר.
אני מוצא להורג קודם ושואל שאלות אחר כך".
אוביקו, כצפוי מבן אליטה לבנה השולטת על עם כפרי ומדוכא, זלזל עד מאוד באינטליגנציה של הילידים.
הוא קרא להם "חיות", וגרס כי הדרך היחידה "להנחיל בהם השכלה" הייתה גיוס חובה לצבא, כאשר השווה את התהליך ל"ביות חמורים".
הוא מסר מאות אלפי דונמים לחברת הפירות המאוחדת, פטר אותם ממיסים ואפשר לצבא ארצות הברית להקים באדמות אלה בסיסים.
אוביקו ראה עצמו כ"נפוליאון" - הוא התלבש בצורה ראוותנית והקיף את עצמו בפסלים וציורים של הקיסר, הזכיר ללא הרף את הדמיון ביניהם והציג אותו כהשראה המרכזית של שלטונו.
הוא הפך את הצבא לגוף המרכזי במדינה בכל תחום כמעט; הוא הציב אנשי צבא בעמדות מפתח פוליטיות, כלכליות וחברתיות והעביר לרשות הצבא כמעט כל גוף מדיני - כולל שירות הדואר, בתי הספר ואפילו התזמורות הסימפוניות.
לעיתים קרובות טייל ברחבי המדינה עם אנשיו וביצע ביקורות פתע לבסיסי הצבא הפזורים, כשלצידו תחנת רדיו ניידת, ביוגרף רשמי וחברי הקבינט.
עם הזמן, התמיכה האמריקאית באוביקו הלכה והתפוגגה, בין היתר בעקבות מלחמת העולם השנייה והסלידה האמריקאית מהשוואותיו הפשיסטיות העצמיות של אוביקו להיטלר ומוסיליני, שהיו כעת אויביה הגדולים של ארצות הברית.
לאחר 14 שנים של שליטה בגואטמלה, המדיניות המדכאת של אוביקו והתנהגותה השחצנית שלו הביאו לבסוף לאי-ציות של האיטלקטואלים ממעמד הביניים, אנשי צבא זוטרים ואישי ציבור.
ב-1 ביולי 1944 נאלץ אוביקו להתפטר לבסוף מתפקידו על רקע שביתה כללית והפגנות ארציות.
הוא תכנן להעביר את השלטון למנהל המדיניות לשעבר, הגנרל רודריקו אנזואטו, שבו הרגיש כי יוכל לשלוט גם לאחר הפרישה.
עם זאת, יועציו שכנעו אותו כי אנוזאטו לא יצליח לשלוט בצבא אם יתמנה ליורש, משום שהצהרותיו הפרו-נאציות הובילו ליחסי ציבור רעים כלפיו, ואם יעלה לשלטון עלולה להתרחש מהפכה גדולה בהרבה.
על כן, אוביקו בחר במקום זאת בשלושה יורשים פוטנציאלים: האלוף בואנוונטורה פינידה, האלוף אדוארדו וילגרן אריזה, והגנרל פדריקו פונסה .
שלושת אנשי הצבא הללו הבטיחו לכנס את האספה הלאומית על מנת לקיים בחירות לנשיא זמני, אך כאשר הקונגרס התכנס ב-3 ביולי, הם הכריחו את חברי האספה להצביע לפונסה ולא למועמד האזרחי העממי, ד"ר רמון קלדרון, ואיימו עליהם באקדח אם יצביעו אחרת.
פונסה, שפרש בעבר משירות צבאי בגלל אלכוהוליזם, הפך כעת לשליט הבובה של אוביקו, שנתן לו פקודות מביתו.
בהתאם לכך, המדיניות המדכאת של אוביקו נמשכה.
שלטון הבובה של פונסה לא החזיק זמן רב.
באוקטובר 1944 התרחשה הפיכה פוליטית במדינה ו"מהפכני אוקטובר" עלו לשלטון.
מהפכנים אלו היו החוג הפוליטי הקרוב ביותר לייצוג העם: עם עלייתם לשלטון, הם הנהיגו רפורמה כלכלית ליברלית וחיזקו חוקתית את זכויות האזרח והאדם תוך העלאת מעמדם החברתי של השכבות החלשות.
במקביל, בצד אחר של גואטמלה, תפסה תאוצה תנועה שמאלנית-סוציאליסטית שהורכבה מסטודנטים, אנשי מקצוע וארגונים פרו-דמוקרטים, בראשות חואן חוסה ארבלו וחקובו ארבנס גוסמן.
צו 900, שהתקבל בשנת 1952 על ידי הממשלה המהפכנית, היה הראשון מזה עשרות שנים שהעלה את מעמדם של האיכרים הפשוטים והפועלים והגביל את זכויותיהם ומותרותיהם של חברת הפירות המאוחדת.
בזמן התהוות המלחמה הקרה, התפנית הסוציאליסטית שקיבלה גואטמלה שימשה תירוץ עבור חברת הפירות המאוחדת להפעיל את קשריה בממשל דווייט אייזנהאואר.
היא שכנעה, יש שיאמרו בתנאים לא קבילים ומושחתים, מספר חברי ממשלה כמו ג'ון פוסטר דאלס ואלן דאלס, וכמו כן גם בכירים בסוכנות הביון CIA לפתוח במבצע PBFortune שמטרתו הייתה לעצור מיידית את "המרד הקומוניסטי" שהתחולל לטענת החברה וסוכנות הביון בגואטמלה.
ה-CIA בחר באלוף-המשנה של צבא גואטמלה, קרלוס קסטילו ארמאס, להוביל "התקוממות" כנגד המשטר החדש.
ארמאס ביצע את עבודתו היטב, הנהיג מרד צבאי והפיל את ממשלת השמאל.
בנוסף, הוא העביר מחדש חלק גדול מהאדמות אל חברת הפירות המאוחדת וביטל את הזכויות שרכשו העובדים במהלך שלטון השמאל.
בעקבות השינוי הפתאומי בשלטון, התרחשה סדרה של מהפכות צבאיות ופוליטיות שהתאפיינו בחוסר יציבות ובמשברים, ובמהלכן התקיימו מספר רב של בחירות מזויפות בהן בכל פעם ניצח ראש הצבא הנוכחי.
העוני והמשבר הכלכלי החמירו בעקבות חוסר היציבות, ופגעו בעם שהיה כבר ממילא מוחלש ומדוכא.
כתגובה לדיכוי המתמשך ולעוני המחפיר בהם חיו, קבוצות מחתריות של פועלים סוציאליסטים קמו במטרה להילחם בשלטונות ובתאגידים המדכאים, והחלו להניע את בואה של מלחמת האזרחים.
בנוסף, האפליה הכלכלית החברתית לצד הגזענות השכיחה כלפי העמים הילידים בגואטמלה גרמו לייסוד איגודים סודיים של ילידים, אשר בהמשך ייצאו להילחם לצד הסוציאליסטים.
בשלב זה, מצבם של הילידים היה גרוע ביותר, ותנאי חייהם היו נמוכים אפילו מאלו של הפועלים הפשוטים, וזאת אף על פי שהם מהווים למעלה ממחצית האוכלוסייה.
כמעט כל בני אוכלוסיית הילידים היו חסרי קרקע, תוצאה של עיקול האדמות על ידי חוסטו רופינו באריוס לפני כמעט שבעים שנים.
פרוץ המלחמה ושלביה הראשונים: 1960–1970
המרד הראשונה כנגד משטר אידיגוראס פואנטס
המהלך האזרחי הראשון כנגד השלטון הגיע, באופן יוצא דופן, דווקא מתוך שורות הצבא.
ב-13 בנובמבר 1960, קבוצה קטנה של קציני צבא זוטרים, חלקם ילידים, אשר החזיקו בדעה סוציאליסטית ומאסו בשלטון הצבאי, הובילו מאבק קצר וכושל כנגד הממשלה האוטוקרטית בשליטת הגנרל אידיגוראס פואנטס , שעלה לשלטון בשנת 1958 לאחר התנקשות בחייו של השליט הקודם, קסטילו ארמאס.
הקצינים הצעירים זעמו על השחיתות הבלתי נפסקת של משטר פואנטס ושיטת השלטון שלו, שאותה ראו כייצוג של חוסר יכולת ניהול מובהקת, כמו גם גוזמה וגזענות.
אולם הגורם המיידי שלהם למרד היה החלטתו של פואנטס לאפשר לצבא ארצות הברית להכשיר על אדמת גואטמלה כוח צבאי גדול שישמש בפלישה למפרץ החזירים שבקובה, וזאת מבלי שגואטמלה תקבל כל תגמול על כך.
גם בכירים בצבא גואטמלה הביעו דאגה נוכח ההפרה הבוטה של ריבונות המדינה כאשר מטוסי קרב אמריקאיים לא מסומנים חלפו ללא הפסקה בשמי גואטמלה וחיל האוויר של ארצות הברית הקים שדה תעופה גדול בעיר רטַלהוּלֵאוּ (Retalhuleu) על חשבון שטחים ציבוריים.
המרד נפתח ב-13 בנובמבר ונמשך זמן קצר.
המורדים הקימו מספר בסיסים בהם החזיקו נשק וניסו לבצע ניסיון הפיכה, אולם סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) התריעה על התארגנות צבאית והצבא שלח מפציצי B-26 מחופשים למטוסים של צבא גואטמלה לפוצץ את בסיסי המורדים בטענה שהמרד מסכן את התכנית שהאמריקאית לפלוש לקובה (התכנית אכן נכשלה מאוחר יותר מסיבות אחרות).
המורדים נמלטו לאזור הררי במזרח גואטמלה וחלקם אף ברחו מחוץ לגבולות גואטמלה להונדורס השכנה, שם ייסדו את הארגון MR-13 ("תנועת המהפכה של ה-13 בנובמבר"), תנועה צבאית שהתנגדה לשלטון הדיקטטורי הגואטמלי.
בתחילת 1962 חזרו המורדים מהונדורס, מצוידים בנשק ומאורגנים כתנועה צבאית איתנית, גם כדי להפיל את השלטון הדיקטטורי בגואטמלה אך בעיקר כדי לפגוע בתאגידים האמריקאיים שישבו במדינה.
הונדורס השתחררה שנים מעטות קודם לכן משלטון דיקטטורי ארוך שנים ודומה במאפייניו לזה שבגואטמלה, ולכן המורדים שהתארגנו בהונדורס קיבלו השראה מהמהפכה שהובילה שם המפלגה הקומוניסטית.
ב-6 בפברואר של אותה שנה התקיפו המורדים את בניין משרדי חברת הפירות המאוחדת בגואטמלה, בפעולה הרואית שזכתה לתשומת לב ציבורית נרחבת.
המתקפה עוררה השראה בקרב סטודנטים רבים בגואטמלה סיטי שפתחו בשביתה וצעדות תחילה בתוך העיר ולאחר מכן בערים רבות נוספות ברחבי המדינה.
הצעדות הללו זכו לתגובה אלימה מצד המשטרה בהוראתו של הנשיא פואנטס.
ההיסטוריון מיכאל מק'קלינטוק טוען בספרו "הקשר האמריקאי: טרור מדיני והתנגדות אזרחית בגואטמלה" כי התגובה האלימה של משטרת פואנטס היא הפעולה הספיציפית שהביאה לפרוץ מלחמת האזרחים.
בשלביו המוקדמים של המאבק היווה ארגון ה-MR-13 את הגורם העיקרי שמאחורי המחאות בשל המתקפות שביצע כלפי מוסדות השלטון והתאגידים האמריקאיים.
אחרי כן, כאשר המאבק האזרחי גבר והתלקחו קרבות אלימים בין המפגינים למשטרה, חברה תנועת המהפכה למפלגת הפועלים של גואטמלה, שהוגדרה אז כלא חוקית בשל התנגדות לשלטון פואנטס; המפלגה הונהגה על ידי קומץ אינטלקטואלים שהושפעו מרעיונותיו של קרל מרקס לצד סטודנטים מן המעמד הבינוני הבורגני (לאדינוס).
שני הארגונים חברו לארגון שלישי - תנועת ה-12 באפריל, שהייתה הכוח המלבה של מאבק הסטודנטים נגד המשטר.
שלושת הארגונים התאחדו לכדי תנועה אחת בשם FAR (שנקראה גם Rebel Armed Forces - בעברית, כוחות המורדים המזוינים).
שלושת הארגונים שהרכיבו את התנועה פעלו ארגונית יחד, אך פעלו דה פקטו בשלוש חזיתות שונות; ה-MR-13 התבסס בעיקר בעיירות איזבל וזאקפה, הזרוע הצבאית של מפלגת הפועלים התבססה ברכס הרי סיירה דה לאס מינאס ותנועת ה-12 באפריל התבססה בערים הגדולות, שם ניהלו מלחמת גרילה בלתי מאורגנת.
האירוניה היא שכל שלושת המנהיגים הללו היו קצינים שיצאו מתוך שורות צבא גואטמלה, והוכשרו בעצמם בידיי צבא ארצות הברית בלחימה נגד התקוממויות.
סיוע מודיעיני ומבצעי אמריקאי לשלטונו של פואנטס
בשנים 1964 ו-1965 החלו הכוחות הצבאיים של גואטמלה במבצע נרחב למיגור ההתקפות של MR-13 במזרח המדינה.
בחודש פברואר ומרץ 1964 פתח חיל האוויר של גוואטמלה במסע הפצצות סלקטיבי נגד בסיסי MR-13 בעיר פוארטו באריוס.
כתגובה התעוררה התנגדות גדולה שהתבטאה במחאה ואלימות אזרחית כנגד הצבא, בעיקר בעיר זאקפה.
בשלב זה של הסכסוך שלחה ארצות הברית סיוע של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית וסוכנות הביון המרכזית האמריקאית כדי להכין את הצבא הגווטמאלי ללחימה מול ארגוני טרור (מלחמת גרילה).
בנוסף, יועצי "ביטחון הציבור" נשלחו מטעם המשטרה האמריקאית כדי לעזור ולתמוך במשטרה.
ביוני 1965, בתגובה למחאות ההולכות וגוברות בבירה, אורגנה על ידי המשטרה והמסייעים האמריקאים יחידה מובחרת שנקראה "קומנדו סיס" ('קומנדו שש') שמטרתה הייתה להילחם ב'קבוצות הגרילה'.
היחידה קיבלה הכשרה מיוחדת מטעם "התוכנית לביטחון הציבור של ארצות הברית" וחומשה על ידי המשטרה האמריקאית.
בנובמבר 1965 הגיע היועץ האמריקאי לבטיחות הציבור ג'ון לונגן לגואטמלה בגיחה זמנית מתפקידו בוונצואלה כדי לסייע לבכירי הצבא והמשטרה בהקמת תוכנית התמודדות עם כוחות צבא בלתי-סדירים.
בסיועו של לונגן, הצבא הגואטמלי השיק את מבצע "לימפיזה" ("טיהור" או "ניקוי") שמטרתה להתמודד עם התקוממות עירונית בפיקודו של אלוף-משנה רפאל אריאגה בוסקה.
המבצע בוצע בתיאום בין כל הרשויות (המשטרה, הצבא והכוחות האמריקאיים), ופעל בדרכים גלויות וסמויות, שחלקן מוגדרות כפשעי מלחמה.
בהנחיית אריאגה, כוחות הביטחון החלו לחטוף, לענות ולהרוג בכירים במפלגת הפועלים.
ב-3 וב-5 במרץ 1966 פשטו כוחות ה-"G-2" (המודיעין הצבאי) והמשטרה הגואטמאלית על שלושה בתים בעיר גואטמלה סיטי ועצרו כעשרים ושמונה אנשי איגודים מקצועיים וחברי מפלגת הפועלים, שהיוו חלק מאיחוד ה-FAR.
השבויים כללו את רוב הוועד המרכזי של המפלגה ואת מנהיג התאחדות האיכרים, לאונרדו קסטילו פלורס.
לכידתו וכליאתו של פלורס הייתה מכה קשה מצד השלטון כנגד המורדים.
לאחר פרק זמן לא ידוע "הועלמו" עשרים ושמונה העצורים כשהם מוחזקים באופן רשמי על ידי כוחות הביטחון.
בחודשים שלאחרי כן כונו פעילי שמאל אלה בעיתונות הגווטמאלית בשם "ה-28".
לאחר היעלמותם של פעילים אלה פצח בעיקר בערים הגדולות גל נרחב של פשיטות משטרתיות ו"היעלמויות" מסתוריות של פעילי שמאל ואנשי מפתח בקבוצות המורדים, אך גם אזרחים חפים מפשע לכאורה שהואשמו בהתנגדות לשלטון.
כאשר הוסרה הצנזורה על העיתונות למשך תקופה קצרה, חלק מקרובי המשפחה של 28 הנעדרים פנו לתקשורת, בעוד שחלק אחר פנו לאיגוד הסטודנטים של גואטמלה (AEU).
באמצעות המחלקה המשפטית שלו, ייצג האיגוד את משפחות הנעדרים במטרה לדרוש את השבתם, אם הם עודם בחיים.
הממשלה מצדה הכחישה כל מעורבות בהרג ה-28 או בהעלמתם.
ב-16 ביולי 1966 פרסם ה-AEU דו"ח מפורט על פגיעה בזכויות אדם לכאורה מצד הממשלה, הצבא והמשטרה, ונקב בשמם של שלושים וחמישה בכירים בארגונים אלו אותם הגדיר כמעורבים בהריגות ובהיעלמויות, כולל נציבי צבא ואנשי המשטרה הצבאית (PMA) בתיאום עם ה-"G-2".
לאחר פרסום הדו"ח, החלו מתקפות של "חוליית המוות", גוף לא רשמי של הצבא, להיות יותר ויותר שכיחות כנגד איגוד הסטודנטים ואירעו מספר מתקפות על אוניברסיטאות בגואטמלה.
סטודנטים רבים למשפטים שלקחו חלק במחלקה המשפטית של האיגוד נרצחו.
השימוש בטקטיקות מעין אלו כגון העלמת מתנגדים ותקיפת איגודים גברו באופן משמעותי עם כניסתו של חוליו סזאר מנדז מונטנגרו לתפקיד הנשיא.
מונטנגרו, נחוש להבטיח את תמיכת הממסד הצבאי בו, נתן לצבא רשות מיוחדת להיעזר "בכל האמצעים הדרושים" בכדי להילחם במרד האזרחי.
תחת אישורו של מונטנגרו ניהל הצבא את המלחמה במורדים באופן אוטונומי לחלוטין, ללא כל השגחה נשיאותית.
הצבא דרש וקיבל למנות את סגן שר ההגנה, אל"ם מנואל פרנסיסקו סוסה אווילה, ל"ראש המערך למלחמה בהתקוממות-נגד".
בנוסף, המטה הכללי של הצבא ומשרד הביטחון קיבלו סמכות בלעדית על סוכנות הביון הנשיאותית ושמה שונה ל"שירות הביטחון הלאומי של גואטמלה" (SSNG).
בעיר ובאזור הכפרי, אנשים שנחשדו באהדת השמאל החלו להיעלם או להופיע כגופות בקצב חסר תקדים.
באזורים הכפריים רוב "ההיעלמויות" וההרג בוצעו על ידי כוחות צבא במדים, ואילו בערים החטיפות והעלמות נערכו בדרך כלל על ידי כוחות בלתי פורמליים של גברים חמושים בלבוש אזרחי, שפעלו מחוץ למסגרת הרשויות.
הצבא והמשטרה הכחישו את האחריות והפנו את האצבע לעבר מליציות ימניות אוטונומיות, שאינן קשורות לממשלה.
הבולטת במליציות אלה, שנודעו בשם "חוליות המוות", הייתה מנו בלנקה ("יד לבנה"); הארגון הוקם על ידי MLN כזרוע צבאית ביוני 1966, במטרה למנוע מהנשיא מנדז מונטנגרו להיכנס לתפקידו, אולם עד מהרה נוצרה ברית בין הנשיא החדש למיליציה, ומנו בלנקה הפכה לחלק דומיננטי ובלתי פורמלי בצבא.
אף על פי שמנו בלנקה הייתה המיליציה הדומיננטית היחידה שקיבלה אוטונומיה מן הממשלה, היא חלקה שותפות עזה עם הצבא, שהעניק לה נשק, אימונים וכוח אדם, וקיבלה מימון משמעותי מבעלי קרקעות עשירים.
עלונים על היווצרותה של מנו בלנקה הופיעו ב־3 ביוני 1966 ברחבי גואטמלה סיטי, ובהם הוצהר על הקמתה הקרובה של "היד הלבנה" או "היד שתמגר את המתנגדים הלאומיים והבוגדים בארץ המולדת".
באוגוסט 1966 הופצו עלונים רבים של הארגון מעל גואטמלה סיטי והאזורים הסובבים לה על ידי מטוסים קלים שנחתו בגלוי בשדה חיל האוויר בבסיס התעופה לה אורורה.
המסר העיקרי בעלונים אלה היה שכל אזרח פטריוט חייב לתמוך במלואו במאבק הצבאי כנגד ההתקוממות, וכי הצבא הוא "המוסד בעל החשיבות הגדולה ביותר".
עוד נאמר כי התנגדות ופגיעה בצבא או במנו בלנקה היא "בגידה ללא עוררין בארץ המולדת".
המאבק הצבאי נגד ההתקוממות בזאקפה
הודות לסיוע כלכלי נרחב מארצות הברית, צבא גואטמלה, בעל כוח אדם של 5,000 איש בלבד, פתח במערכה כוללת כנגד המורדים באוקטובר 1966 במה שכונה "מבצע גואטמלה".
קולונל אראנה אוסוריו הוסמך כממונה על אזור זאקפה-איזבל ולקח על עצמו את התוכנית ללוחמה בטרור בגיבוי של 1,000 לוחמים בעלי הכשרה מצבא ארצות הברית.
תחת הנהגתו של קולונל אוסוריו, תקפו חוליות משטרה באופן חשאי פעילי FAR רבים, בעיקר במהלך הלילות.
גם המיליציות החמושות הצטרפו למאבק, כאשר הממשלה התירה להרוג אזרחים שנחשבים למורדים או למשתפי פעולה עם מפלגות השמאל.
עד 1967, טען צבא גוואטמלה כי פועלים בשורותיו כ-1,800 אזרחים המתנדבים, חלקם כחלק מהמיליציות וחלקם כחלק מגופי הצבא השונים.
הצבא הרכיב 'רשימות שחורות' רבות של מתנגדי המשטר ואנשים הקשורים לארגוני שמאל, כאשר חיילים ושוטרים עצרו מאות אנשים במחוז זאקפה; העצורים נורו או "נעלמו" לאחר שנלקחו למחנות מעצר חשאיים לצורכי חקירה.
בדו"ח משנת 1976, ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל פרסם הערכות כי בין 3,000 ל-8,000 איכרים נרצחו על ידי הצבא וארגונים צבאיים בלתי פורמליים ברחבי מחוזות זאקפה ואיזבל בין אוקטובר 1966 למרץ 1968. אומדנים אחרים הציבו את מספר ההרוגים בסביבות 15,000 רק במחוז זאקפה.
כתוצאה מכך, הקולונל אראנה אוסוריו זכה לאחר מכן בכינוי המפוקפק "הקצב של זקאפה".
ב-2 בנובמבר 1966 הוכרז על מצב חירום בגוואטמלה, מה שהפך אותה ל"מדינת מצור" - כמעט כל הסמכויות רוכזו בידיי שר הביטחון, אל"ם רפאל אריאגה בוסקה, כולל הצבא, המשטרה וגופים מיליטריסטיים אחרים.
זכויות האזרח הושעו והוטלה צנזורה על העיתונות כך שלא היה ניתן לפרסם ולתעד דבר על מה שקורה באזורי זאקפה-איזבל.
הצנזורה והמשטר הצבאי הקשה שהונהג במחוזות אלה גרם למסתורין רב סביב ההתרחשויות בהם.
הצנזורה הובילה לכך שכמעט כל דיווח על המתרחש באזורים אלה הגיע או מהצבא או ממוסדות המדינה, ונאסר על עיתונאים לפרסם רשימות של עצורים עד לאישור הממשלה או הצבא.
בזמן קמפיין זאקאפה השיקה הממשלה תוכנית מקבילה נגד טרור בערים.
חלק מיוזמה חדשה זו הייתה המיליטריזציה המוגברת של כוחות המשטרה והפעלת מספר יחידות חדשות ללוחמה בטרור של הצבא והמשטרה הלאומית לביצוע פעולות עירוניות נגד טרור, במיוחד פעילות חוץ-חוקית נגד מתנגדי המדינה.
המשטרה הלאומית הפכה לאחר מכן לצירוף של הצבא והפכה לכוח חזית בתוכנית השקטה העירונית של הממשלה נגד השמאל.
בינואר 1967 הקים צבא גואטמלה את "יחידת הקומנדו המיוחדת של צבא גואטמלה"-SCUGA-יחידת קומנדו של שלושים וחמש איש המורכבת מקציני צבא אנטי-קומוניסטיים ואזרחים ימניים, שהועמדה לפיקודו של אלוף מקסימו.
ה- SCUGA-שאותו כינתה ה- CIA כ"ארגון טרור בחסות הממשלה ...
המשמש בעיקר להתנקשויות וחטיפות פוליטיות "[91]-ביצע חטיפות, פיגועים, חיסולים ברחובות, עינויים," היעלמויות "והוצאות להורג קצרות של שניהם קומוניסטים אמיתיים וחשודים.
ה- SCUGA עבד גם עם מנו בלנקה במשך תקופה לפני שהיריבות בין הסוכנויות השתלטה.
[92] במרץ 1967, לאחר שסגן שר ההגנה ורכזת ההתקפות נגדו, אל"ם פרנסיסקו סוסה אבילה, מונה למנכ"ל המשטרה הלאומית, נוצרה יחידה מיוחדת למשטרה נגד המשטרה הלאומית הידועה בשם החיל הרביעי לביצוע פעולות חוץ-משפטיות לצד ה- SCUGA .
[93] החיל הרביעי היה כיתת חיסול בלתי חוקית של חמישים איש, שפעלה בחשאיות מחברי המשטרה הלאומית, וקיבלה פקודות של אל"ם סוסה ואל"ם אריאגה [94].
מלחמת האזרחים בדרום סודאן הייתה מלחמה שנערכה בדרום סודאן בין כוחות הממשלה לכוחות האופוזיציה.
בדצמבר 2013 האשים הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט את סגנו לשעבר, ריק מאכר, ועשרה אחרים בניסיון הפיכה.
למחרת ריק מאכר הכחיש זאת, ונמלט להנהיג את האופוזיציה בקרבות שפרצו בינם לבין תנועת השחרור העממית של סודאן, דבר שהצית מלחמת האזרחים.
כוחות אוגנדים הוצבו כדי להילחם לצד ממשלת דרום סודאן.
כחלק מנוכחות האומות המאוחדות בדרום סודאן כיום, נכחו בסודן חיילים המשתייכים לכח השלום עד לתחילת שנת 2024.
בינואר 2014 הושג הסכם הפסקת האש הראשון.
הלחימה נמשכה, ובעקבותיה הושגו הסכמי הפסקת אש נוספים.
המשא ומתן היה בתיווך שמונה המדינות האזוריות (ג'יבוטי, אריתריאה, סומליה, סודאן, דרום סודאן, ומדינות באזור האגמים הגדולים של אפריקה, כגון: קניה ואוגנדה), הנקראות יחדיו "הרשות הבין ממשלתית לפיתוח" וכן בתיווך האיחוד האפריקאי, האו"ם, הרפובליקה העממית של סין, האיחוד האירופי, ארצות הברית, בריטניה ונורווגיה.
הסכם שלום המכונה "הסכם השלום לפשרה" נחתם באוגוסט 2015, אך הלחימה המשיכה באש נמוכה יותר עד פברואר 2020.
הרוגים: לפי ההערכות, כ-400,000 בני אדם נהרגו בלחימה עד אפריל 2018.
עקורים: למעלה מ-4 מיליון עקורים.
כ-1.8 מיליון מהעקורים נותרו במדינתם, וכ-2.5 מיליון ברחו למדינות שכנות, במיוחד אוגנדה וסודאן.
רעב: הלחימה בלב החקלאי בדרום המדינה גרמה למספר האנשים הרעבים למזון לנסוק ל-6 מיליון.