tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אברהם זילברברג (15 בדצמבר 1915 – 19 ביוני 1980) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית והשמינית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בסיביר.
בשנת 1948 עלה, לאחר הקמת מדינת ישראל.
עם עלייתו נמנה זילברברג בין מייסדי מושב בית אלעזרי.
לאורך השנים פעל במסגרת תנועת המושבים.
ליווה את מושבי הדרום מטעם תנועת המושבים ובספטמבר 1956 נבחר למזכירות תנועת המושבים.
בסוף שנות ה-50 היה מנהל מחלקת משקי הביסוס שליוותה את משקי העולים ונחשב לנציג מושבי ההתיישבות החדשה שלאחר קום המדינה.
במאי 1960 נבחר לסגן המזכיר של תנועת המושבים.
בהמשך נבחר לכהן כמשנה למזכ"ל התנועה.
במושב בית אלעזרי היה זילברברג מזכיר במשך מספר שנים, אך לאחר זמן הודח בבחירות.
בסוף 1965 צורף למזכירות מפא"י.
כחבר מפלגת העבודה נבחר לשמש יו"ר מחוז המושבים של המפלגה וכיהן כחבר הכנסת (1969–1977).
זילברברג היה מאנשי הגוש של לוי אשכול ופנחס ספיר ובשנת 1974 תמך ביצחק רבין.
אולם לקראת סוף 1976 העביר את תמיכתו לשמעון פרס.
נפטר ב-19 ביוני 1980 והובא למנוחות בבית העלמין של מושב סתריה.
אברהם (אבי) וינרוט (נולד ב-1963) הוא פרופסור למשפטים ועורך דין ישראלי.
עד סוף שנת 2013 היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין ד"ר י.
וינרוט ושות' שבראשות אחיו ד"ר יעקב וינרוט, ומאז עומד בראש משרד עצמאי.
עוסק בליטיגציה במשפט מסחרי ובנדל"ן.
מומחה לדיני קניין, דיני תאגידים, משפט מנהלי ובנקאות, מייצג חברות ממשלתיות וגורמים מרכזיים במשק.
פרסם 33 ספרים ומאות מאמרים בתחומי המשפט ההגות וההשקפה היהודית, מכהן כיו"ר ועדת משפט עברי בלשכת עורכי הדין.
חתנו, אשר בנימין וייס, נעצר בשנת 2025 בחשד לריגול לטובת איראן.
וינרוט נולד בישראל להורים יוצאי פולין, וגדל בנתניה.
למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן בישיבת עטרת ישראל (בראשות הרב ברוך מרדכי אזרחי).
התמחה במשפטים אצל עו"ד חנן מלצר ולאחר מכן אצל עו"ד ד"ר אמנון גולדנברג, והוסמך כעורך דין בסוף 1989. בוגר ומוסמך בהצטיינות של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וד"ר למשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך, בהנחייתו של ד"ר אהרן נמדר, עסקה במיסוי מלכ"רים ופורסמה כספר.
עבודת הדוקטורט, בהנחיית פרופ' אריאל רוזן-צבי וד"ר אירית חביב-סגל, עסקה בחברות ממשלתיות ומשפט מנהלי, ופורסמה כספר בשנת 1994. מאז פרסם עשרות ספרים ומאות מאמרים.
שימש כיועץ משפטי למגן דוד אדום וכיועץ משפטי של חברת עמידר, וכן ייצג חברות ממשלתיות כגון החברה הלאומית לדרכים בישראל (מע"צ) ובזק בינלאומי.
מרצה באוניברסיטת תל אביב משנת 1996 בדיני קניין ובדיני תאגידים.
החל משנת 2014 מרצה מן המניין במרכז האקדמי פרס ברחובות, ובשנת 2018 מונה לפרופסור חבר.
מרצה גם בהשתלמויות לשופטים ולעורכי דין.
בשנת 2024 מונה לכהונת יו"ר ועדת משפט עברי של לשכת עורכי הדין.
במקביל לעיסוקו המשפטי כעורך דין פעיל פרסם וינרוט ספרים בתחומי משפט שונים ובנושאי הגות יהודית ובמיוחד סדרת ספרי "לאור", העוסקת בפרשנות תורנית ובהגות של גדולי החסידות.
במסגרת הסדרה פורסמו עד כה אחד עשר ספרים: לאור מהר"ל, לאור החיים, לאור קדושת לוי, לאור רבי צדוק הכהן מלובלין, לאור שפת אמת, לאור שם משמואל, לאור תפארת שלמה, לאור ימים נוראים, לאור נועם אלימלך, לאור בת עין ולאור המגיד ממזריטש.
מהדורה שנייה מורחבת - תשע"א.
גנבה וגזלה - פרקי יסוד, הוצאת מוסד הרב קוק, תשס"ב.
מאמרי אברהם - פרקים בנושאים הלכתיים שונים, תשמ"ג
ספירטואליזם ויהדות, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו
שיקול דעת ביחסי הלכה ומדע, הוצאת מחשבות, תשנ"ב.
החיים בהלכה - עקרונות יסוד ומקרי גבול, הוצאת פלדהיים, תש"ע.
אב בדעת - מאמרים במגוון נושאים תורניים, הוצאת שואב בע"מ, תשע"ג.
רז י-ה - סוגיות מודרניות בהלכה, הוצאת שואב בע"מ, תשע"ז.
ספר זה זכה בפרס ירושלים לספרות והגות לשנת 2008 - תשס"ח.
ספר זה ראה אור גם באנגלית, בשם Faith in G-d versus Human Effort, הוצאת פלדהיים בשנת 2013, תשע"ג.
עיוני תפילה הוצאת פלדהיים, תשע"ד.
הספר זכה בפרס רמת גן לספרות והגות לשנת 2014.
ספר זה ראה אור גם באנגלית, בשם Insights into Prayer - The essence of prayer - הוצאת פלדהיים בשנת 2019, תשע"ט.
עשות משפט, הוצאת פלדהיים, תשע"ז.
ספר יעקב וינרוט (הוצאת נבו, 2021), עריכה ביחד עם השופט ד"ר גרשון גונטובניק וד"ר חיים זיכרמן.
עליו הראיה - הוצאת פלדהיים, תשפ"ה
נהגה (שערים בלמדנות בדרכי הגרב"מ אזרחי) - הוצאת פלדהיים, תשפ"ה.
לאור קדושת לוי, הוצאת פלדהיים, מהדורה שנייה תש"פ.
לאור המהר"ל - על פרשה ומועד, הוצאת פלדהיים, תש"פ
ספר זה ראה אור גם באנגלית, בשם By the light of the Maharal הוצאת פלדהיים בשנת 2022, תשפ"ג.
לאור רבי צדוק הכהן מלובלין, הוצאת פלדהיים, תשפ"א.
לאור החיים - על פרשה ומועד על פי ספר אור-החיים, הוצאת פלדהיים, תשפ"א.
לאור שפת אמת - על פרשה ומועד הוצאת פלדהיים, תשפ"ב.
ספר זה ראה אור גם באנגלית בשם By The Light of the Sefas Emes הוצאת פלדהיים, תשפ"ה
לאור שם משמואל - על פרשה ומועד הוצאת פלדהיים,תשפ"ג.
לאור תפארת שלמה - על פרשה ומועד הוצאת פלדהיים,תשפ"ג.
לאור ימים נוראים - הוצאת פלדהיים, תשפ"ג.
לאור נועם אלימלך - הוצאת פלדהיים תשפ"ד.
לאור בת עין - הוצאת פלדהיים, תשפ"ה.
לאור המגיד ממזריטש - הוצאת פלדהיים, תשפ"ה.
דייר סרבן - סיבה או סימן?
פורום עיוני משפט כרך מח
זכות השימוש נקנית בשלוש דרכים?
משפטים על אתר גיליון כ
ריבונות עם אחריות ככלי הכרעה בצמתים של חיכוך לאורך חיי המשכון, משפט ועסקים כרך כז
זכויות בניה - עיון מחודש, משפטים נא 201
הפקעה לשם בנייה למגורים - נטילה מן הפרט לצורך הפרט, פורסם בכתב העת "שערי משפט"
על המשרעת הנורמטיבית בפסק הדין בעניין גנז , פורסם בהפרקליט, אתר מאמרים וספרים
דרישת הכתב בעסקת תיווך מקרקעין, באתר משפט ועסקים
חובתו של בנק כלפי לקוח בעת קריסת שווקים , באתר משפט ועסקים
אחריות בנק מלווה כלפי רוכשי דירות ובעלי קרקע, פורסם בהפרקליט, באתר מאמרים וספרים
הגיונות דיני השליחות כהסבר לפסקו הנסתר של רש"י בדיני ריבית, פורסם בספר יעקב וינרוט 2021
סיכול חוזה מחמת כוח עליון, פורסם בתחומין מא (תשפ"א)
תום לב ותכלית המשכון, באתר משרד המשפטים
על עבירת הניסיון, באתר משרד המשפטים
רגשי נקם במערכת הענישה, באתר משרד המשפטים
על הגנבה והגזילה ומה שביניהן, באתר משרד המשפטים
פיצוי בגין פגיעה באוטונומיה, באתר משרד המשפטים
הפקעה לצורכי ציבור כשפג הצורך הציבורי, באתר משרד המשפטים
אחריות השומר בנכס מבוטח, באתר משרד המשפטים
השלום כערך על, באתר משרד המשפטים ובאתר "דעת"
האשה בהליך השיפוטי, באתר משרד המשפטים ובאתר "דעת"
פיקוח נפש במלחמה, באתר משרד המשפטים
תורה עם דרך ארץ, באתר משרד המשפטים
חכמה לאחר מעשה, באתר משרד המשפטים
על "זוּם" והכרעות שיפוטיות, באתר משרד המשפטים
הורות פיזיולוגית מול הורות גנטית - האם יש תשובה לכל שאלה?, באתר משרד המשפטים
לוגיקה ולמדנות – באים כאחד, באתר "דעת"
צדק חברתי בהלכה, המאמר זכה במקום הראשון בתחרות ארצית למאמרים על צדק חברתי במשפט העברי של מערכת העלון שבתון
הפרת התחייבות לתרום מח עצם, אסיא – כתב עת לרפואה, אתיקה והלכה (מכון שלזינגר) כרך כ"ג, חוברת פ"ט-צ', אוגוסט 2011
שביתת רופאים – היבטים משפטיים ואתיים אסיא – כתב עת לרפואה, אתיקה והלכה (מכון שלזינגר) חוברת צ"ג-צד' 2013.
האם הצורך בהסכמה מדעת מחייב לספר לחולה את כל האמת המרה?
אסיא – כתב עת לרפואה אתיקה והלכה (מכון שלזינגר) כרך ל"א, חוברות ג'-ד', אייר תשפ"ב
תוקפן של עסקאות עתידיות, פורסם בגיליון "האוצר" (גיליון פ"ה)
אברהם וֶיְנְשַל (27 בדצמבר 1893 – 11 באוקטובר 1968) היה משפטן ביישוב ובתקופת המדינה, יושב ראש לשכת הסתדרות עורכי הדין בישראל, חבר אספת הנבחרים ואזרח כבוד של חיפה.
וינשל נולד בכפר קירדמיר (Kürdəmir), מערבית לבאקו (כיום באזרבייג'ן) לקרולינה וד"ר זאב וינשל, ממייסדי הליגה למלחמה בשחפת בחיפה ומנהל בית החולים תימנעה.
אחיו היה יעקב וינשל ובן דודו לב לנדאו, זוכה פרס נובל לפיזיקה.
בנעוריו נמנה עם ראשי הסתדרות התלמידים הציונים בבאקו וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה ממשלתית שם.
למד משפטים באוניברסיטאות הידלברג, ברלין, וטיבינגן בגרמניה ובשווייץ, וקיבל תואר דוקטור למשפטים ב-1916. במקביל לעבודתו המקצועית התמסר לפעילות ציונית, ובשנת 1920 נשא את זינה (לבית שלמה קבש ולאה לבית בבקוב), עלה לארץ ישראל, השתקע בחיפה והיה מראשוני עורכי הדין העבריים בעיר.
במלחמת העצמאות שכל את בנו (1927–1948), חייל בחיל התותחנים.
וינשל עסק רבות במשפטי קרקעות שונים כמו גם ניהול משא ומתן על רכישתן באופן עצמאי (כאדמות חניתה שנקנו בידי אחיו אליעזר וינשל).
וינשל היה יועץ משפטי של גופים כלכליים גדולים, בהם ממגורות דגון, שבהן שימש דירקטור וחברת הכשרת היישוב שעסק בשירותה ברכישת קרקעות בגליל.
ב-1931 מונה ליועץ המשפטי של עיריית חיפה, ושימש בתפקיד זה שנים רבות.
היה ממייסדי אגודת עורכי הדין העבריים בחיפה וראש לשכת הסתדרות עורכי הדין בישראל (אחד הגופים שקדם ללשכת עורכי הדין בישראל).
וינשל היה מועמד להרכב הראשון של בית המשפט העליון אך סירב ויותר מאוחר שימש עורך דינו של ד"ר ישראל שייב במאבק על זכותו לשמש מורה.
היה חבר ועדת דורי לקביעת מבנה ההתאחדות לספורט בישראל כנציג מכבי.
השתתף בוועידת היסוד של הסתדרות הסטודנטים הציונים "החבר" והיה לאחד ממנהיגיה.
ב-1925 היה בין מקימי המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ביחד עם אחיו יעקב, בנימין זאב פון וייזל, ישראל בנימין רוזוב וארתור קסטלר.
וינשל עמד בראש אגודת "זכותנו" שקמה ב-1926 במטרה להגן על זכויות היהודים, תושבי ארץ ישראל, מפני קיפוח מצד השלטון.
היה חבר ועד הקהילה בחיפה, חבר הוועד הפועל שלו, וחבר באספת הנבחרים השנייה והשלישית.
בסוף שנות השלושים עזב בשל חילוקי דעות את ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח), הצטרף להנהלת תנועת "בני-חורין" והגיש בשמהּ לממשלת בריטניה תזכיר המוקדש לפתרון בעיית ארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה דרש להקים חזית לאומית אחידה, להקים מורשון יישובי ולהכניס שיטת בחירות אזוריות במקום בחירות יחסיות המפצלות את הצבור.
הרעיון נתקל בהתנגדות מפלגות שונות שראו בהקמת חזית לאומית אחידה סוף לדרכן העצמאית.
באוגוסט 1947 נעצר בידי השלטונות הבריטיים על פעילות פוליטית, והוחזק 40 יום במעצר במחנה המעצר בלטרון.
ב-1916 היה עורכו של העיתון הלאומי היהודי "ההתעוררות" (Das Erwachen), שבו השתתפו טובי הסופרים היהודים.
וינשל היה חבר מערכת "המבשר ליהודי קווקז" (בשפה הרוסית), שאביו היה עורכו, ופרסם בו שורת מאמרים המוקדשים לבעיות ההתיישבות העברית בא"י.
ב-19 בפברואר 1926 ייסד את עיתון "הצפון", שהיה המקומון הראשון בארץ ישראל (על אף שווינשל ייעד אותו גם לידיעות כל ארציות) והעיתון הרוויזיוניסטי הראשון בארץ ישראל.
העיתון ייצג אמנם את דעות התנועה, אך האחים וינשל היו בעליו ולפחות בתחילה הם נזהרו מכתיבת דעות אלו.
הוא הופיע תחילה כשבועון, ואחר כך כדו-שבועון עד לסגירתו ב-14 באוגוסט 1927 אחרי 99 גיליונות.
העיתון היה הראשון בעל מדור ספורט מקיף.
כיאה לעיתון רוויזיוניסטי המדור תקף את הפועל.
בשנת 1926 הקים עם ארתור קסטלר סוכנות ידיעות בחיפה.
ב-1936 חזר וינשל לנהל שבועון; הפעם את הירדן עיתונה הרשמי של התנועה.
העיתון נסגר על ידי השלטונות הבריטיים.
אברהם (רמי) זלינגר (1915–1972) היה ניצב במשטרת ישראל.
זלינגר נולד בטרנוב שבגליציה ובילדותו עבר עם משפחתו ללייפציג.
בסיום לימודיו עלה בשנת 1933 לארץ ישראל והצטרף לעין חרוד.
בשנת 1936 התגייס למשטרת המנדט ושירת בתחנת יגור.
ביולי 1939 נפצע קשה לאחר שעלה על מוקש בכפר חסידים, עבר קטיעת רגל ושהה בשיקום כשנה.
בשובו לשירות היה במחלקת חקירות פשעים במחוז חיפה, עד לסיום שירותו ב-1944 ומעברו לתפקידים מנהלתיים בממשלת המנדט.
זלינגר היה קצין מחוז בירושלים ובגליל ובשנת 1947 נשלח להשתלמות באנגליה, ממנה חזר זמן קצר טרם הקמת מדינת ישראל.
עם הקמת משטרת ישראל הצטרף לשורותיה ושימש מפקד נפת חיפה בדרגת סגן מפקד מחוז.
באמצע 1950 הוא מונה לממלא מקום ראש אגף חקירות פשעים (המחלקה הפלילית של אגף החקירות) והועלה לדרגת מפקח מחוז.
בסוף 1950 הוא מונה לתפקיד באופן רשמי, ולאחר חצי שנה, היה למפקד מחוז צפון.
באוקטובר 1953 שב למטה הארצי כראשי אגף החקירות, אחד משלושת האגפים במשטרה, במקום ישורון שיף שהתפטר.
חמש שנים עמד בראש אגף החקירות ושימש סגן מפכ"ל.
בשנת 1958 אורגן מחדש מבנה המשטרה, אוחדו מחוז חיפה ומחוז צפון וזלינגר עבר לשמש מפקד המחוז החדש, ששטחו מחדרה ועד גבול המדינה בצפון.
בעקבות הבאת הנאצי אדולף אייכמן לישראל, זלינגר הועבר מתפקידו ובשנים 1960–1961 פיקד על לשכה 06, שעסקה בחקירת אייכמן ובאיסוף חומר הראיות למשפטו.
עם תום מלאכתה של היחידה שב זלינגר לפקד על המחוז הצפוני, עד מאי 1963, אז פרש מהמשטרה מתוך כוונה לעבור למכון ויצמן.
משנת 1967 שימש חבר הנהלה במפעל תעשיות אלקטרוכימיות.
זלינגר היה נשוי ואב לשלושה.
בשנת 1972 אובחן כחולה סרטן הריאה ונפטר באותה שנה.
הוא נקבר בעין חרוד מאוחד.
אַבְרָהָם זַכּוּת (או: לוזיטנוס זכותוס.
בפורטוגזית: Zacutus Lusitanos; 1575 ליסבון – 1642 אמסטרדם) היה רופא וסופר יליד פורטוגל, שחיבורו המקיף והחשוב, "תולדות הרפואה", יצא בשנים-עשר כרכים.
זכות, נצר למשפחתו של הרב אברהם בן שמואל זכותא, נמנה עם האנוסים, וכנוצרי נשא את השם מנוּאל אלווארש.
הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בספרד ובפורטוגל, שימש רופא בליסבון במשך 30 שנה ושמו יצא לפניו עד שנאלץ להימלט לאמסטרדם מאימת האינקויזיציה ב-1625.
זכותוס שב ליהדות בגיל 50, ולאורך כל אותה תקופה קיים קשרים עם רופאים ומנהיגים יהודים הולנדיים ידועים בני-דורו.
בית הכנסת בטומאר שבפורטוגל, שחודש בתחילת המאה העשרים, נקרא על שמו.
לבד מטיפול בחולים, החל זכותוס לאחר הגיעו לאמסטרדם בפעילות מדעית.
הוא ביצע מחקרים רבים בעודו שוהה ליד מיטת חוליו, וערך בהם תצפיות.
יוצאי דופן בדיוקיהם הם תיאוריו הקליניים של מחלות הדבר, הדיפתריה, המחלות התפרחתיות והגידולים הממאירים.
זכות היה בין הראשונים שתיארו את דלקת שחור השתן (Blackwater fever), ומהכתוב בספריו עולה שהוא הקדים את התגליות שברפואה המאוחרת כגון אפילפסיה מהטיפוס של ג'קסון (Jacksonian seizure) וכיבי קיבה, בהם טיפל באלומיניום סיליקטי.
כתביו של זכות כונסו בשני כרכים, שיצאו לאור בליון אחרי מותו, והם כוללים:
Historia de medicorum principum - תולדות הרופאים הראשונים (תיאור שיטתי של מחלות)
Introitus medici ad praxim - גישת הרופא לפרקטיקה (80 כללים להתנהגות הרופא)
Zacuti pharmacopoea - תורת הרוקחות (רשימת תרופות כולל תרופות חדשות שהובאו מאמריקה הדרומית)
Praxis historiarum - קורות המחלות (סקירת מחלות ברפואה הפנימית)
Praxis medica admiranda - אוסף מקרים רפואיים נדירים
רבי אברהם וינברג (השני) (תרמ"ד 1884 - א' באייר תרצ"ג (27 באפריל 1933)), היה האדמו"ר מסלונים בברנוביץ', בדור השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות סלונים.
עמד בראשה משנת תרע"ו ועד לפטירתו בשנת תרצ"ג.
מכונה הבית אברהם (על שם ספרו שיצא לאחר פטירתו) או הרבי מברנוביץ'.
נולד בשנת תרמ"ד, מספר חודשים לאחר פטירת אבי סבו רבי אברהם וינברג (הראשון) מייסד חסידות סלונים, ונקרא על שמו.
אביו היה רבי שמואל וינברג שכיהן כאדמו"ר השני בחסידות סלונים.
נישא בשנת ה'תרס"א לבתו של האדמו"ר רבי צבי הירש מלומאז' ((Łomazy)-קוצק, נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
אחר פטירת אביו התמנו שני הבנים כאדמו"רים, אחיו המבוגר רבי ישכר לייב וינברג ניהל את חצרו בעיר סלונים, ואילו מרבית החסידים בחרו בו כאדמו"ר, והוא בחר לנהל את חצרו בביאליסטוק ומשנת תרפ"ט בברנוביץ'.
בין האחים שררו יחסים טובים, ופעמים רבות הם נפגשו וניהלו את שולחנם יחד.
בשנת תרע"ח הקים את ישיבת תורת חסד בברנוביץ'.
עם התמנותו לאדמו"ר התמנה כנשיא כולל רייסין ופעל רבות למען היישוב החסידי בארץ ישראל.
במסגרת פעילותו למען תושבי הארץ, היה מטלטל בדרכים ושוהה תקופות ארוכות מחוץ לביתו.
ביקר פעמיים בארץ, בשנת תרפ"ט ובשנת תרצ"ג, ובכל אחת מן הפעמים שהה בה מספר חודשים.
הקשרים התכופים וביקוריו הממושכים בארץ הידקו את הקשר בינו ובין החסידים בארץ, והערצתם אליו לא ידעה גבול.
בין חסידיו בארץ נמנו הרב משה קליערס רבה של טבריה, רבי מרדכי חיים סלאנים (לימים - מנהיג חסידי סלונים), הרב אשר זאב ורנר ועוד רבים.
בביקורו הראשון בארץ ייסד מסגרת ליכודית לחסידי סלונים בירושלים (שהתרכזו עד אז בטבריה ובתל אביב), ובביקורו השני הניח אבן פינה לבית מדרשם בשכונת בית ישראל, המשמש כיום כבית מדרש לחסידי סלאנים בירושלים.
חוברת המתעדת את מסעותיו בארץ ישראל יצאה לאור בעריכת יאיר וינשטוק.
נפטר בפתאומיות לאחר שובו מביקורו השני בארץ, בא' באייר ה'תרצ"ג, ונקבר בעיר סלונים.
על שמו ישיבת בית אברהם של חסידות סלונים.
"בית אברהם" - דברי תורה על פרשיות השבוע ואגרות.
יצא לאור לראשונה בניסן תש"י על ידי רבי שלום נח ברזובסקי, כותב תורותיו.
מהדורה שנייה יצאה בשנת תשכ"ט.
מאז יצאו עוד מספר מהדורות.
"קובץ שיחות קודש" - דברי תורתו, בהוצאת מכון נחלי אמונה של חסידות סלאנים, תשע"ב.
בנו ממלא מקומו רבי שלמה דוד יהושע וינברג.
יוטה אשת הרב משה יצחק רפופורט, רב בקעלץ.
מרים דוואשע אשת הרב טוביה יוסף לנדא, ראש ישיבת "בית אהרן" דסטריקוב בזגירש (בן האדמו"ר רבי יעקב יצחק דן מסטריקוב)
אברהם וַכְמן (Wachman; 1931 – 22 באוקטובר 2010) היה פרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, פיתח יחד עם נועה אשכול את שיטת כתב התנועה אשכול-וכמן.
וכמן נולד בעיר לובלין שבפולין בשנת 1931, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
הוא גדל בתל אביב ושירת במחזור הראשון של הנח"ל.
הוא למד תיאטרון ולאחר מכן השלים שני תארים באדריכלות בטכניון, השתלב בסגל והשלים דוקטורט.
וכמן לימד מורפולוגיה (אדריכלות והנדסה) בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, ומינויו לסגל ההוראה הקבוע, אחרי ששימש במשך למעלה מחמש שנים במשרת מרצה ללא קביעות, לווה במאבק קשה בין הנהלת הפקולטה לסנאט הטכניון.
משנת 1982 היה וכמן פרופסור מן המניין בפקולטה לארכיטקטורה.
בין השנים 1982 ל-1986 כיהן כדקאן הפקולטה.
בסוף שנות החמישים פיתח עם נועה אשכול את כתב התנועה אשר לימים יקרא אשכול-וכמן, המאפשר למפות את תנועת הגוף האנושי במרחב בעזרת כלים גאומטריים.
ב-1975, כאשר מפעל ההתנחלות היה עדיין בחיתוליו, הציע וכמן את "תוכנית השִדרה הכפולה", על פיה יש להוסיף לרצועת ההתיישבות היהודית לאורך החוף רצועה חדשה לאורך בקעת הירדן, מרמת הגולן בצפון ועד אופירה בדרום.
ראש הממשלה באותם ימים, יצחק רבין, לא אימץ את התוכנית, אך השר ישראל גלילי ויועצו של רבין אריאל שרון התלהבו ממנה.
וכמן היה ממייסדיה של המועצה לשימור אתרים.
היה נשוי לרחל (רליק) ואב לשלושה בנים, שאחד מהם נפטר בגיל 26. התגורר בחיפה.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ דגניה א'.
אברהם זאב גורדון (ה'תרי"ז, 1857 – כ"א באלול ה'תרצ"א, 3 בספטמבר 1931) היה מאנשי העלייה הראשונה, מראשוני רחובות, עסקן ופעיל ציבור בראשון לציון ובתל אביב.
אביו, הרב ראובן יוסף גורדון, היה רבה של ראדווילישקי.
קיבל חינוך תורני וחינוך כללי.
בצעירותו הצטרף לתנועת חובבי ציון.
נישא לשרה, בתו של שרגא פייבל יעקבזון.
בשנת תר"נ (1890) ביקר בארץ ישראל יחד עם קבוצת חובבי ציון ובהם הרב יעקב מזא"ה.
הצטרף לחברת "מנוחה ונחלה" שיסדה את רחובות ורכש בה קרקע.
בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל עם משפחתו ומשפחת גיסו מרדכי יעקבזון.
הם התיישבו ברחובות והיו מראשוני המתיישבים במושבה.
כעבור זמן עבר לראשון לציון והיה מהקבוצה השנייה של מתיישביה.
רכש בה עשרות דונם קרקע והקים עליהם את משקו ובכללו בית גורדון.
בשנת תרנ"ז (1897), כשניהול ענייני המושבה עבר מהפקידות של הברון רוטשילד לידי ועד התושבים, נבחר לחבר הוועד ושימש בתפקידו שנים רבות.
היה מעסקני המושבה ופעל לבניית מוסדותיה, ובין השאר היה ממייסדי התלמוד תורה המקומי.
טיפל באספקת המים לתושבים, ובשנות מלחמת העולם הראשונה היה אחראי לאגירת מזון עבורם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בתל אביב וגם בה עסק בפעילות ציבורית.
השתתף ביסוד בנק קופת עם.
כמו כן היה מבוני בית הכנסת הגדול בתל אביב.
אברהם חולודנקו (ה'תרל"א 1871 - ט' בסיוון ה'תש"ב 1942) היה פעיל ציוני ומחנך לשפה העברית במחוז קייב שבאוקראינה, ופעיל בברית הציונים הכלליים, בית "אהל שם" ובית הכנסת הגדול בתל אביב.
חבר ועד אגודת "עונג שבת" יחד עם חיים נחמן ביאליק, וכן פעיל בהתאחדות יהודי רוסיה לפני קום המדינה.
נולד בכפר סיטנקי במחוז קייב באימפריה הרוסית (אוקראינה של ימינו), ליעקב ולהינדה שהיו איכרים עניים.
אמו מתה בשעת לידתו, ובעודו תינוק בן יומיים הועבר לעיירה איבנקיב לבית דודו.
זה האחרון שכר לו מורים ומלמדים יהודיים מהטובים בעיירה.
כבן למשפחה יהודית מסורתית, למד תנ"ך והצטיין בשפה העברית ובספרות יהודית וכללית כאחד.
כישרונותיו כתלמיד חכם הגיעו לאוזני רב המקום, רבי מרדכי לויצקי, שלקח את הנער תחת חסותו ולימדו באופן פרטי.
בעקבות לימודיו הוסמך אברהם למורה, ואת עבודתו הציונית התחיל בעיירתו מיד אחרי הקונגרס הציוני הראשון (1897).
הוא פעל רבות לקיום פעילות ציונית ולהקמת האגודה הציונית "ציון".
האגודה מנתה תוך זמן קצר כ-150 חברים בנפת קייב.
החסידים והאדוקים בעיר התנגדו לכל תמיכה בציונות המדינית, ולפיכך ניסו להביא דיבתו רעה לפני הרב מרדכי דב טברסקי (הורניסטייפול), שהגן על פעולותיו של חולודנקו, ובכך אפשר את המשך הפעילות הציונית.
חולודנקו נשא לאישה את רבקה רחל בתו של יהודה סלוצקי עמה יצא לקייב לעסוק בהוראה ובעסקנות ציונית, בעיקר בתחום התרבותי.
לאחר הקונגרס הציוני השני, הקים בעיר את החדר המתוקן הראשון בו נלמדו תורה וגמרא אך גם השכלה כללית בשפה העברית.
לאור הצלחת היוזמה בקרב הקהילה היהודית, הורחבה פעילות החדר המתוקן ללימודי ערב.
לימודים אלה סייעו להתגבשות הציונות ותנועת העלייה בקייב.
בין תלמידיו היו רחל ינאית בן-צבי, אשתו של נשיאה השני של מדינת ישראל יצחק בן-צבי.
מפאת מחלה כרונית בגרונו נאלץ לעבור לעיסוק בתחום הדפוס וסידור כתבים עבריים.
בשנת 1917, עם פרוץ המהפכה הבולשביקית, נבחר חולודנקו לוועד הציוני הראשון בקייב.
הוא רכש עם אחד מידידיו בית דפוס (שפטל מברדיצ'ב) אשר הועבר לעיר קייב והחליף את שמו ל"תחיה" כסימן לתחיית עם ישראל.
בבית הדפוס של חולודנקו יצא לאור העיתון בשפת היידיש "דער טלגרף".
בעת תחיית הפעילות העברית, מצבה של הקהילה היהודית הורע תחת השלטון הבולשביקי אשר אסר כל פעילות פוליטית.
פעיליה של התנועה הציונית נאלצו לרדת למחתרת.
כמחנך בשפה העברית ובקיא במורשת יהודית, הקים חולודנקו את בית הכנסת המחתרתי "כנסת ישראל" ובמסגרתו בית ספר להכשרת נוער לעבודה עברית טרם עלייה לארץ ישראל.
חולודנקו נאסר עם יתר חבריו לעשייה הציונית בשנת 1920. הוא הצליח להשתחרר מכלאו ולהקדים את עלייתו לארץ ישראל בלוויית משפחתו (שני בניו הבכורים, רופאים במקצועם, יצחק ואהרן).
עם הגעתו לעיר תל אביב הקים עם חברו, אברהם גוטמן, בית דפוס בקרבת גימנסיה "הרצליה" בתל אביב (ברחוב הרצל 4) אשר נתנה לבית הדפוס את שמו.
עשייתו בתחום התרבות והספר הייתה לו למקור עשייה ציבורית במסגרת "ברית הציונים הכלליים" ו"קרן היסוד" במטרה לקדם את מטרות "המחנה האזרחי" ביישוב.
כמו כן, היה חבר פעיל בוועד בית הכנסת הגדול לו תרם בערוב ימיו את רוב כספו.
הקים את ביתו ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
חברותו עם המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר נרקמה בתחום תחיית השפה העברית, שימשה קרקע פורייה להקמת אגודת "עונג שבת".
אברהם חולודנקו היה חבר ועד "התאחדות יהודי רוסיה", החברה החדשה "ירושלים", ובוועד אוהלים וצריפים בתל אביב.
בכך תרם לעזרה לנזקקי העיר וזכויותיהם.
הוא נמנה עם המחנה האזרחי והאמין כי יוזמה פרטית אינה נוגדת את הרעיון הציוני.
אברהם חולודנקו נפטר ב"אהל שם" בט' בסיוון תש"ב (26 במאי 1942) במהלך אספה של "ברית הציונים הכלליים" למען החינוך הכללי.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
יצחק חולודנקו רופא בצבא האדום אשר נפל במלחמת האזרחים ברוסיה.
אהרן חולודנקו (חלד), רופא בוגר בית הספר לרפואה באוניברסיטת קייב.
פעיל ציבור ציוני בתקופת המנדט והקמת מדינת ישראל ומבכירי קופת חולים עממית באזור השרון (מגדיאל) ובתל אביב.
נישא ליהודית חולודנקו (חלד), פעילה חברתית ציונית הפעלה בוועד החינוך של תל אביב ובהתאחדות לשוויון נשים.
בתם של הזוג, תמרה נישאה לעיתונאי ואיש התקשורת נחמיה בן אברהם ובנם עו"ד אמנון חלד מראשוני המשפטנים במדינת ישראל (בוגר מחזור ראשון בפקולטה למשפטים בגבעת רם, האוניברסיטה העברית בירושלים) ועורך אחראי של עיתון "חדשות הספורט".
זה נשא לאישה את תמר לבית מרדכי אמיתי (תעשיין וסוחר משאבות), בת דודתם של צבי דינשטיין ויורם דינשטיין.
נינה (פנינה) חולודנקו נישאה לשמואל כץ, עובד במשביר (בנו גדעון כץ 1930-2014 היה עובד בכיר בחברת החשמל), ממקימי קיבוץ אפעל וחבר תנועת העבודה.
אליהו חולודנקו נגן פסנתר, מוזיקולוג ופרופסור למוזיקה בפריז.
אברהם זולצבך היה חוקר יהדות ומתרגם ספרים עבריים לגרמנית.
את לימודיו במדעי היהדות החל זולצבך בעיר הולדתו המבורג אצל רב העיר אנשל שטרן והמשיך אצל הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג.
זולצבך נרשם ללימודים באוניברסיטת הומבולדט בברלין, שם הוא למד פיסול אצל מקס לנדסברג.
אחרי שסיים בהצלחה את לימודיו היה זולצבך מורה ועבד כמה עשרות שנים ב-Israelitische Realschule בפרנקפורט שהוקם על ידי שמשון רפאל הירש.
חתנו היה ר' שמעון כהן מפרנקפורט, שתולדותיו מסופרות בספר "ר' שמעון כהן מפרנקפורט", מהדורה מתוקנת, ירושלים תשס"ו.
אברהם זולצבך פרסם ספרים וכתבים רבים על נושאים שונים ביהדות: על קהלת, שירה יהודית וכן סידור לפורים.
כמו כן הוא כתב על מוסר של היהדות.
נוסף על כך תרגם זולצבך כתבים עבריים רבים לגרמנית.
חוסן ישועות: כולל שני קונטרסים מעותקים מתוך כ"י ...
תיקון כתובה מראבי"ה -- ב.
ביאור הגט מר' שמעון מקינון.
פרנקפורט על נהר מיין: י.
מן כ"י בעקד ספרים העירוני דהאמבורג 37 NO.
פרנקפורט על נהר מיין, תרע"א.
אברהם מאיר זיגמן (י"א בניסן תש"ט, 10 באפריל 1949 – ל' בשבט תשפ"ב, 31 בינואר 2022) היה מוזיקאי, יוצר, מלחין, משורר וסופר ישראלי, עורך מוזיקלי ברשת ב' וברשת ג' של קול ישראל, אספן ומשמר של הקלטות נדירות.
זיגמן גדל בשכונת רמות רמז בחיפה לזלדה ומנחם מנדל זיגמן, למד בבית הספר הבונים ובתיכון חוגים בחיפה.
כבר בילדותו הפגין כישרונות מוזיקליים ושימש כנגן כלי הקשה בתזמורת הנוער של חיפה.
בנעוריו הרבה להשתתף בפעילות תנועת הנוער השומר הצעיר בשכונת מגוריו, ולהשתתף בפעילויות מוזיקליות.
בהמשך הצטרף לגרעין נח"ל ולאחר מכן התקבל לשירות בלהקה צבאית.
עם שחרורו מצה"ל החל בהליך חזרה בתשובה והפך לחסיד חב"ד.
היה חבר קיבוץ נחשון, ולאחר מכן עבר לירושלים ושימש עורך ושדרן ברשת ב', רשת ג' ובתחנות נוספות של קול ישראל עד ליציאתו לגמלאות בסוף דצמבר 2012. בשנת 1977 נישא למרים זוננפלד בירושלים.
בל' בשבט תשפ"ב, 31 בינואר 2022, הלך לעולמו בפתאומיות ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
זיגמן, חסיד חב"ד, היה נשוי למרים (לבית זוננפלד) והתגורר בירושלים.
בנו נועם זיגמן, הוא עיתונאי, שדרן ברדיו קול ברמה ועורך ראשי באתר האינטרנט "לדעת".
בתו, תמר, בעלת תואר דוקטור למוזיקה מהמחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית, עבדה במחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית.
גיסיו היו המשפיע החב"די הרב ראובן דונין, ראש המועצה המקומית מיתר אהרן לוי ופרופסור צבי גרונר.
טרם גיוסו לצה"ל הצטרף לגרעין נח"ל אשר יועד לקיבוץ נחשון.
בנחשון הכיר לראשונה את מירה מאיר.
שיתוף הפעולה בין השניים הוליד את השירים: "גשם ראשון" (שבוצע לראשונה בפי בני אמדורסקי), "נחל נערן" וכן את שירי תקליט הילדים "אלי ודליה ביער הקסום" ("מה עושים דגים בגשם") אותו כתבה מאיר וביצעו דליה פרידלנד ואלי גורנשטיין.
זיגמן התקבל לשירות בלהקת הנח"ל יחד עם חבריו לגרעין.
מחשש לפירוק הגרעין התקבלה הוראה מהנהלת השומר הצעיר לא לקבל איש מחבריו.
כך התגייס בשנת 1968 לצה"ל במסלול נח"ל רגיל.
בעת ששירת בהיאחזות הנח"ל שניר פגש בקצין החינוך של פיקוד מרכז יצחק (איצ'ה) גולן וזה גייסו לשירות בצוות הווי חטיבת הצנחנים ממנו הוקמה בהמשך להקת פיקוד מרכז.
בין חבריו לצוות היו דודו זכאי, איתן שפירא, שמעון ספיר, אורי שבח, איריס לביא, אסתי קוסוביצקי, שלומית אהרון, גילה רונן (רוזנבלט), לואי להב, צרויה להב, יגאל גוטפריד ורוני ויטאלס.
במהלך השירות בלהקה השתתף בשלישייה שכללה אותו, את דודו זכאי וגילה רונן.
לאחר שחרורו של זכאי המשיך הצוות "גילה וזיגמן" להופיע.
השניים הופיעו עם נעמי שמר שהציעה לכנותם "צמד הפרפרים".
בשנת 1970 פגש זיגמן את שייקה אופיר אשר סיפר לו כי בנו אלעד משרת על גדת הירדן הדבר היווה השראה לשיר "אלעד ירד אל הירדן" שכתב והלחין, ואשר בוצע על ידי להקת פיקוד דרום וכן על ידי דודו זכאי.
במהלך כתיבת השיר יצר זיגמן קשר עם נעמי שמר.
בשנת תשל"ב (1971) זכה שירו "שתי אחיות" (מילים: יורם טהרלב) במקום השני בפסטיבל הזמר המזרחי.
את השיר ביצעה הזמרת עדנה לב.
עורך מוזיקלי ויוצר תוכניות רדיו דוקומנטריות
בשנת תש"ל 1970 הצטרף זיגמן למערכת קול ישראל ומאז שימש עורך תוכניות מוזיקה עבור רשת ב' ורשת ג'.
בקול ישראל פגש במשורר והפזמונאי דודו ברק ואף הלחין את שירו "דרך ארץ השקד".
ב-1976, במסגרת תוכנית הרדיו "ירוק ירוק" (תוכנית האם של "ניחוחי חציר"), יחד עם יגאל בוטון, ערך והפיק תקליט לזכרו של יוסף שריג, שהיכרותם המקצועית הייתה בהשתתפותם במופע, ניחוחי חציר.
במקביל לתוכנית המוזיקה שערך יצר תוכניות רדיו דוקמנטריות שונות.
תוכניתו "מיתרים שמחים לגיטרה עצובה" על הרקדן הספרדי חואן דה-דיוס ייצגה את ישראל בתחרות בינלאומית לפרס אונדס על משדרי רדיו בספרד.
בשנת 1980 יזם סדרת שיעורים בספר התניא שמסר הרב עדין שטיינזלץ.
בעקבות שיעורים אלו יצאה לאור סדרת הספרים "ביאור תניא".
בין השנים 2001–2003 ערך והגיש את תוכנית הרדיו השבועית "הלהקות חוזרות: שירים במדים" אשר הציגה לראשונה הקלטות נדירות ובלעדיות מארכיוני קול ישראל של הלהקות הצבאיות וצוותי ההווי מאז קום המדינה ועד תום עידן הלהקות הצבאיות.
התוכנית שודרה מדי יום ד' ברשת ג'.
משנת 2003 החל בעריכת ובהגשת התוכנית "עוד חוזר הניגון", שבמסגרתה הציג לראשונה הקלטות נדירות של שירים עבריים מארכיון קול ישראל, ואירח באולפן ובטלפון אמנים רבים.
במסגרת התוכנית הפגיש לראשונה לאחר שנות נתק רבות את שלישיית שריד ואף הביא לאיחודם בשידור, דבר שהוביל למסע הופעות של השלישייה ברחבי הארץ.
בין האמנים שהתארחו בתוכנית: נורית הירש, יורם טהרלב, הפרברים, חנן יובל,, ישראל גוריון, אריק איינשטיין, ששי קשת, דודו זכאי, שלישיית שריד, ואמנים רבים נוספים.
התוכנית שודרה ברשת ג' מדי יום ד' בשעות הערב.
זיגמן יצא לגמלאות בסוף דצמבר 2012.
בערוץ שלו ביוטיוב ריכז חומר רב ערך והקלטות נדירות.
בשנת 2009 ראה אור "מדרש נעמי", ספרו הראשון של זיגמן, העוסק בשירי נעמי שמר ומציג את הקשרם לתנ"ך ולמקורות היהודיים.
הספר מלווה באיורים של הציירת רות צרפתי, ויצא לאור בהוצאת יד יצחק בן-צבי ובברכת משפחתה של שמר.
בשנת 2010 פורסם ספרו השני "קו-קו".
הספר שמלווה באיוריו של מישל קישקה הוא ספר ילדים וראה לאור בהוצאת הפועלים.
בשנת 2011 יצא לרדיו השיר "מקומות רגעים אנשים" שהלחין וכתב בביצוע דודו זכאי.
משנת 2019 פרסם רשימות בכותרת "עוד חוזר הניגון" באתר ynet.
ארכיונו האישי שמור במחלקת המוזיקה ובארכיון הצליל בספרייה הלאומית.
גשם ראשון (מילים: מירה מאיר)
דרך ארץ השקד (מילים: דודו ברק)
מה עושים דגים בגשם (מילים: מירה מאיר)
נחל נערן (מילים: מירה מאיר)
עד שיבוא המשיח (מילים: אורי אסף)
מנחת שירים (מילים: פניה ברגשטיין)
בין מבצעי שיריו של זיגמן
להקת הנח"ל, להקת פיקוד הדרום, שלישיית דרך הגב, בני אמדורסקי, דודו זכאי, יזהר כהן, עדנה לב, זהבה בן, שלווה ברטי, האביבים, שושנה דמארי, בנות פסיה, וצוות הווי הנח"ל.
מדרש נעמי בהוצאת יד יצחק בן-צבי (2009)
קו לקו בהוצאת ספרית פועלים (2010)
השיר הזה רוצה לצאת: משירי אברהם זיגמן (2019)
אברהם זלמן איכילוב (בכתיב ארכאי: איחילעוו) (תקצ"ה, 1835 – ט"ז באב תרנ"ג, יולי 1893) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי יהוד ופתח תקווה, עסקן ציבור וחבר ועד חובבי ציון בארץ ישראל.
אבי משפחת איכילוב, שכמה מבניה היו עסקני ציבור ידועים.
נולד בדוינסק שבלטביה (באימפריה הרוסית) ליעקב איכילוב.
נשא את אלקה (בתו של יעקב אשקלוני).
לאחר נישואיו התיישב באלכסנדרובסק שבפלך יקטרינוסלב (אוקראינה).
בשנת ה'תרמ"א (1881), עם פרוץ הפרעות ביהודי רוסיה, נסע לאמריקה ולאירופה כדי לבדוק אפשרויות להגירה ובשובו הודיע כי האפשרות היחידה היא ארץ ישראל.
בשנת ה'תרמ"ב (1882) ביקר אברהם קופלמן ברוסיה בשליחות מייסדי פתח תקווה על מנת למכור חלקות קרקע ולעודד יהודים לעלייה לארץ ישראל.
איכילוב רכש ממנו חלקת קרקע, בשנת ה'תרמ"ד (1884) עלה לארץ ישראל.
תחילה התגורר ביפו, לאחר מכן התיישב ביהוד, ועם עזיבת התושבים את המקום עבר לפתח תקווה.
בשנת ה'תרמ"ו (1886) נבחר לוועד חובבי ציון בארץ, יחד עם יהושע אוסוביצקי, דוד גוטמן וישראל בלקינד.
באחת מנסיעותיו למקוה ישראל בענייני המושבה, שהיה מעסקניה, נפצע קשה על ידי ערבים.
נקבר בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון.
יעקב איכילוב (1873 – 1943) – חקלאי ומדריך לחקלאות בפתח תקווה.
בניו הם: משה איכילוב, עזרא איכילוב, נחמיה איכילוב (חתנו של אהרן לייב מכנס).
יצחק איכילוב – מעסקני פתח תקווה.
נשא את גולדה, בתו של אליעזר ליפמן קמניץ (בנו של מנחם מנדל מקאמיניץ, מייסד בית המלון הראשון בירושלים קאמיניץ).
על שמו רחוב במרכז העיר.
אברהם אדולף זָלְץ (נכתב גם זאלץ; Abraham Adolph Salt; פברואר 1864 – 3 בפברואר 1941) היה עורך דין, מראשוני התנועה הציונית וחובבי ציון, וממנהיגי ציוני גליציה.
שימש ציר מטעם הרוויזיוניסטים בקונגרס הציוני העולמי הראשון בו נבחר לסגן נשיא שני, אחרי תיאודור הרצל ומכס נורדאו.
זלץ נולד ב-1864 בעיר טרנוב שבגליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לאהרן.
בשנת 1887 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, בתואר דוקטור למשפטים, ולאחר מכן עבד כעורך דין בעיר הולדתו.
כתב מאמרים והיה שותף, יחד עם אברהם קורקיס, לייסודו של השבועון הציוני בשפה הפולנית Przyszłość ("פּשישלוֹשץ'", 'עתיד').
משנת 1884, בעת לימודיו בווינה, היה פעיל באגודת הסטודנטים "קדימה".
ב-1897 נשלח כציר לקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל, ונבחר כחבר הוועד הפועל הציוני.
זלץ תמך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל וקיבל סיוע מהרב של צ'ורטקוב בהפצת רעיונותיו ותוכניתו להתיישבות.
הוא כיהן כסגן נשיא האגודה "אהבת ציון" שנוסדה בטרנוב בשנת 1891 ותמך בנתן בירנבוים בעבודת ההכנה להקמת "אגודת ציון".
ב-3–5 בספטמבר 1893 נכח לצד מרדכי אהרנפרייז, וילי במבוס, צבי בלקובסקי, ראובן בריינין ונתן בירנבוים, בוועידה מקדימה שהתקיימה בדירתו של בירנבוים בסמטת מיסבאך 12 בווינה, שנועדה להיות בסיס לכינוס קונגרס ציוני כללי בברלין (ואשר, בהיעדר תמיכה נוספת, כשלה).
בנוסף, כיהן כיושב-ראש הראשון של המפלגה הלאומית היהודית של גליציה.
בשנת 1899 היה אחד משני המקימים של המושבה דאז, מחניים בגליל ולשם כך השיג בחשאי את הסכמת הרצל (בשנת 1897 רכש בפריז 10 אלף דונם של אדמה מאדמונד רוטשילד בלי התייעצות מוקדמת, וכנגד עמדת הקונגרס).
זלץ השתתף באחד עשר הקונגרסים הציוניים הראשונים, ובקונגרס השמיני, שהתקיים באוגוסט 1907 בהאג, נבחר לוועד הפועל.
בנוסף, הוא רץ לפרלמנט הפולני ללא הצלחה בשנים 1907 ו-1911.
בשנת 1934 הוציא ספר זיכרונות על פועלו הציוני בטרנוב מהשנים 1884–1914 לכבוד חגיגות היובל לתנועה הציונית בטרנוב.
זלץ נפטר בראשית שנת 1941 בטרנוב, בן 77 במותו.
גטו טרנוב הוקם על ידי הנאצים במרץ אותה שנה וככל הנראה הוא נרצח בעת הקמת הגטו והעברת היהודים אליו.
אברהם חוּמֶט (ביידיש: כאָמעט; בפולנית: Abraham Chomet; 1892 – 25 בספטמבר 1978) היה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין.
בשנת 1937 נבחרה המפלגה הציונית לראשות הקהילה היהודית בטרנוב, וכיו"ר ההסתדרות הציונית במחוז עמד חומט בראשה, עד מלחמת העולם השנייה.
פעל בסוכנות היהודית בקליטת עולים, ובהמשך כיהן כיו"ר ארגון יוצאי טרנוב בישראל.
בשנת תשי"ד ערך ספר יזכור לקהילת טרנוב.
בשנת תשכ"ח ערך במשותף עם יוסף קורנילו את הכרך השני, ובאותה שנה ערך את ספר היזכור לקהילות סוקל והסביבה.
נפטר בביתו ברמת גן בסתיו 1978, בגיל 86. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בבית העלמין קריית שאול.
אשתו פייגה נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצדו.
50 יאָר ציוניזם; ארויסגעגעבן אונטער דער ראדאקציע פון אברהם כאָמעט דורך דער ציוניסטישער אָרגאניזאציע אין טארנע, 1934.
טארנע: קיום און חורבן פון א יידישער שטאט, תל אביב: [חמו"ל], תשי"ד–תשכ"ח.
באנד 1: ארויסגעגעבען דורך לאנדסמאנשאפטן פון טארנער יידן; הויפט-רעדאקטאר: אברהם כאמעט;
באנד 2: ישראל, ארויסגעגעבן דורכען בוך-קאמיטעט; רעדאקטארן: אברהם חומט (כאמעט), יוסף קורנילו.
אברהם חומט (כאמעט) (עורך), ספר סוקל: טרטקוב, ורנז', סטוינוב והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי סוקל והסביבה, תשכ"ח.
'די יידן אין סיקאל זינט די עלטעסטע צייטן', בתוך: ספר סוקל, ורנז', סטיינוב והסביבה (תשכ"ח), עמ' 44–95.
'בלעטער וועגן דער געשיכטע פון יידן אין רישע', בתוך: משה יערי-וואלד, קהילת רישא: ספר זיכרון, תל אביב: ארגוני בני רישא בישראל ובארצות הברית, תשכ"ח, עמ' 377–422.
רבי אברהם וינברג (כ"ט סיון תרמ"ח, 1888 - י"ב בסיוון תשמ"א, יוני 1981) מכונה על שם ספרו "ברכת אברהם", היה האדמו"ר מסלונים, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, עסקן ואיש חינוך.
נולד בטבריה כבן שני לרב נח וינברג, אחיו של האדמו"ר השני מסלונים, רבי שמואל וינברג, ה"דברי שמואל".
אביו נשלח לארץ ישראל על ידי סבו, רבי אברהם וינברג, בעל "יסוד העבודה", שעל שמו הוא קרוי.
בגיל 12 וחצי התארס לבתו של רבי מרדכי לידר מטבריה, אחיינו של בעל "יסוד העבודה" שהיה ממונה על קופת כולל רייסין.
בגיל 15 נסע לשהות אצל דודו רבי שמואל וינברג במשך חצי שנה בסלונים.
בגיל 21 נסע אליו שוב ומספר פעמים אף שימש כשליחו לרבנים הרב חיים מבריסק, ה"חפץ חיים" ורבי ישראל מצ'ורטקוב, בין היתר בענייני הקמת אגודת ישראל.
לאחר פטירת הדברי שמואל המשיך אצל בנו הבית אברהם, על אף שהיה בן גילו וכן המשיך אצל בנו רבי שלמה דוד יהושע וינברג.
היה חבר המועצה המרכזית של אגודת ישראל העולמית, גבאי ישיבת אור תורה ומנהל התלמוד תורה בעיר.
בבחירות למועצת העיר שנערכו בשנת תרצ"ה, נבחר למועצת העיר והיה יושב ראש מפלגת אגודת ישראל.
בשנת תשט"ו נבחר בבחירות פנימיות בחסידות לכהן כאדמו"ר.
בשנת תש"כ עבר מטבריה לירושלים והתגורר בבניין ישיבת בית אברהם.
התפילה הייתה הנושא שעליו התמקד, בכל שטיבל שהקים, דרש שלא ידברו כלל בשעת התפילה וקריאת התורה.
היה מיודד מאוד עם האדמו"ר הבית ישראל מגור ועם האדמו"ר מאמשינוב ועוד.
נפטר בי"ב בסיוון תשמ"א, 1981, ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
כחודש לפני פטירתו הוכתר חתנו רבי שלום נח ברזובסקי לאדמו"ר.
חלק מבני החסידות התנגדו להכתרתו וראו במעשה זה פגיעה ברבי אברהם, ופרשו מן החסידות.
לאדמו"ר הכתירו את הרב אברהם וינברג (בני ברק), וישיבת "באר אברהם" של החסידות נקראת על שמו של ה"ברכת אברהם".
רחוב "ברכת אברהם" ברמת שלמה בירושלים נקרא על שם ספרו.
גם תלמודי התורה של חסידות סלונים נקראים 'ברכת אברהם' על שמו.
ברכת אברהם - שני חלקים על חמישה חומשי תורה ומכתבים.
בהוצאת מוסדות ישיבת "בית אברהם" - מכון אמונה ודעת תשנ"א
נחל איתן - שני חלקים על חמישה חומשי תורה ומועדים, וכרך מכתבים.
בהוצאת מוסדות חסידי סלאנים "באר אברהם" - מכון נחלי אמונה
אברהם (אלברט) זמורה (נולד ב-20 ביולי 1968) הוא צייר, אנימטור, מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
אברהם זמורה נולד בברית המועצות.
החל את דרכו כאלברט, למד כעשר שנים בבית ספר לאמנות, לאחר מכן המשיך לקולג' אומנותי ובהמשך שירת בחיל האוויר הסובייטי.
לאחר השירות הצבאי סיים קורסים של במאי אנימציה ואנימטורים והתחיל לעבוד בסטודיו במוסקבה.
הקשר היחיד של משפחתו ליהדות היה סבתו, שדיברה יידיש והביאה למשפחתה מצות בפסח.
לדבריו, הדבר היחיד עליו הוקפד במשפחתו הוא הימנעות מהתבוללות.
בשנת 1990, בראשית שנות ה-20 לחייו, עלה לישראל עם משפחתו.
עם נחיתת המשפחה פרצה מלחמת המפרץ ובנו הבכור נולד בדיוק באזעקה הראשונה.
בחודשיים הראשונים התגוררה המשפחה אצל דודו של זמורה - עולה ותיק שעלה לארץ בשנות ה-70 כציוני נלהב, ועם השנים הפך לחרדי.
בהמשך עבד בתעשיית הפרסום וצייר את הדמויות הידועות של קרלו, ביסלי, צ'יטוס ובמבה.
והיה מעורב בהפקתן של קלטות ילדים כמו מיץ פטל, "הפיל שרצה להיות הכי" ועוד.
בנוסף הפיק עם חברת אׂסם סרטון סטוריבורד משעשע בשם "הבית של במבה" שמראה כיצד מכינים במבה הסרטון צבר פופולריות רבה.
בשלב מסוים הרגיש שהוא מפסיק לקבל סיפוק מהפרסומות ועזב את תעשיית הפרסום.
לאחר מכן נפגש עם סיפורי הבעל שם טוב והם השפיעו עליו והובילו אותו לחזור בתשובה.
במשך תשעה חודשים עבד על ספר קומיקס על הבעל שם טוב.
לאחר מכן הוציא ביחד עם הכותבת רננית פרשני את הספר "נקודה טובה" על רבי נחמן מברסלב ובנוסף הוציא שני ספרים נוספים "בן הקצב" על הרמב"ם ו"שבת מלכתא" עם הסופר אברהם אוחיון.
בשנת 2015 יצא לאור ספר מצויר על ידו, "הייתי שם", ובו עשרות ציורים מורכבים של סיפור יציאת מצרים - ברמה אומנותית גבוהה במיוחד.
הספר יצא לאור ומשווק על ידי בית "מלכות וקסברגר".
ב-2016 הוציא לאור את ספר הקומיקס "ההולנדי המעופף", יחד עם הסופר מ"ם הרשקוביץ.
ב-2017 הוציא עוד שני ספרים בסדרת גדולי ישראל: "יחד מעל הלהבות" - סיפורם של הצדיקים מבאבוב במלחמת העולם השנייה, ו"מעבר לכל גבול" - סיפור מאסר והצלת הצדיק מרוז'ין.
בספריו האחרונים נעשה שימוש רב בטכנולוגיות תלת מימד מתקדמות המוסיפות נופך לעלילה.
כיום הוא מאייר בתוכנית "סיפורי אי שם" בערוץ הידברות, ובחוברות הקומיקס החודשיות "מרשמלו" ו"קינדליין".
התוכנית היא סדרת סיפורים בהנחיית השחקן דני שטג ועם הנגן היוצר עמוס יפרח.
בנוסף הוא מרצה לאנימציה במכללת 'פרוג' ובעל סטודיו משלו.
אברהם זמורה נשוי לאולגה ואב לשלושה, תושב ראשון לציון.
אברהם זמורה, סיפורי הבעל שם טוב, 2012
רננית פרשני, אברהם זמורה, נקודה טובה, בית אל, 2012
רננית פרשני, אברהם זמורה, בן הקצב ־ סיפור ילדותו של הרמב"ם, בית אל, 2012
מלכות וקסברגר, אברהם זמורה, הייתי שם, בני ברק, 2015
אברהם זמורה, מ"ם הרשקוביץ, ההולנדי המעופף, ירושלים, 2016
אברהם זמורה, יחד מעל הלהבות, 2017
מ"ם הרשקוביץ, אברהם זמורה, מעבר לכל גבול - סיפור הצלת הצדיק מרוז'ין, תפארת, ירושלים 2017
אברהם זמורה, מ"ם הרשקוביץ, מבצע פסטוריאוס, 2018
מ"ם הרשקוביץ, אברהם זמורה, ניצוצות באופל - מסיפורי רבי יהונתן אייבשיץ, תפארת, ירושלים 2018 .
מ"ם הרשקוביץ, אברהם זמורה, הציד, הוצאת "קומיקס".
אברהם ורד (25 בדצמבר 1923 – 20 בנובמבר 2015) היה צלם עיתונות ישראלי, שירת כצלם צבאי של עיתון במחנה בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והתמחה בצילומי מלחמה, עוטר בעיטור המופת על אומץ לבו.
ורד (במקור רוזנשטינגל) נולד ב-1923 בווינה בירת אוסטריה, עלה לארץ ישראל ב-1940 במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר מקוה ישראל.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגת הובלה שצורפה לבריגדה היהודית ולחם במערכה במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי.
לאחר המלחמה שירת בצה"ל בשירות קבע בחיל המשטרה הצבאית כחוקר תאונות דרכים ומתעדם בצילום.
ורד הצטרף למערכת במחנה כצלם צבאי והחל מצטרף לפעולות יחידות צה"ל.
בין היחידות אותן תיעד היו יחידה 101 וחטיבת הצנחנים שליווה בפעולות התגמול, בהן מבצע לולב ומבצע שומרון.
במלחמת סיני הצטרף לכוחות צה"ל בקרב המיתלה ותמונתו המנציחה את כוחות צה"ל מתארגנים בסמוך למצבת פרקר הייתה לתמונה המפורסמת ביותר מהמלחמה.
ורד המשיך לתעד את חטיבת הצנחנים בפעולות ונטל חלק בעשרות אימוני צניחה.
הוא השתתף עם כוחות חטיבת גולני במבצע חרגול ב-1960 ובמרץ 1962 התלווה לכוחות החטיבה במהלך מבצע סנונית, פשיטה על מוצבי צבא סוריה ברמת הגולן, על אומץ לבו זכה לתעודת הערכה מהרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת.
הוא המשיך לתעד את חיילי צה"ל גם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בה הצטרף לאוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון ותיעד את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב.
ורד התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן, היה נשוי לקטיה, אב לעו"ד ירון ורד.
ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר רמת גן.
באוגוסט 2015 הדרדר מצבו הבריאותי והוא היה מורדם ומונשם.
במשך חודשים נאבק על חייו בבית החולים שיבא, שם נפטר ב-20 בנובמבר 2015. הוא תרם את גופו למדע.
הרב אברהם ורנר (תר"נ, 1890 – תשל"ח, 1978) היה רבן של מושבות הגליל העליון, ולאחר מכן כיהן כרבה הראשון של נתניה.
נולד בירושלים לרב שמחה בונם ורנר, דיין בעדה החרדית, שהיה בנו של הרב משה מנחם מנדל ורנר, מקים שכונת בתי ורנר בירושלים.
אמו הייתה בתו של הרב יהודה לייב קסטלניץ, בן אחותו של האדמו"ר הראשון של חסידות סלונים הרב אברהם וינברג, בעל "יסוד העבודה".
היה מקורב לרידב"ז והוסמך על ידו.
הרידב"ז בחר בו כחתן לנכדתו, נחמה פייגה, בת בנו הרב משה בצלאל.
לאחר נישואיו התגורר בצפת וסייע לישיבתו של הרידב"ז בעיר.
כמו כן ניהל את התלמוד תורה האשכנזי בצפת.
בשנת תרפ"ו (1926) התמנה לרבן של המושבות בגליל העליון, ומושבו היה בראש פינה.
במשך שש שנים עסק בפיתוח וקידום ענייני הדת והחינוך הדתי במושבות האזור, היה בקשר עם נציגי הברון רוטשילד וכיהן כשליחו של הראי"ה קוק בעניינים שונים.
בשנת תרצ"ב (1932) התמנה כרב בלורנס שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
אחיו, הרב אשר זאב ורנר, כיהן אף הוא כרב בארצות הברית באותה תקופה.
בשנת תרצ"ד (1934) שב לארץ ישראל והתמנה כרבה של נתניה, שנוסדה חמש שנים לפני כן.
באותה שנה שב גם אחיו, הרב אשר זאב, מארצות הברית והתמנה לרב הקהילה החרדית בטבריה.
הרב ורנר כיהן ברבנות עשרות שנים.
הוא הקים את התשתית הרוחנית והדתית בנתניה וייסד בה מוסדות דת שכללו בתי ספר, ישיבה, כולל אברכים ורשת שיעורי תורה.
בתחילת שנות ה-50, לאחר שהוקמה מועצה דתית בנתניה, סירב הרב ורנר להיות כפוף למועצה הדתית.
לאחר שכל ניסיונות הרבנות הראשית לשכנע את הרב ורנר לפעול תחת המועצה הדתית נכשלו, הם הודיעו ביוני 1957 שהוא אינו מוסמך לרשום נישואין.
בשנת 1960, מונה הרב משה לוין לרב הראשי האשכנזי של נתניה על ידי הרב יצחק נסים.
הרב ורנר המשיך להופיע בעיתונות כ"רבה של נתניה" במקביל למתן כינוי זה לרב לוין.
עם השנים הוכר הרב לוין כרב העיר האשכנזי והרב ורנר הוזכר בעיתונות בלא תואר.
בשנת תשל"ג נפטרה אשתו, והיא בגיל 80.
הרב ורנר נבחר ל'יקיר נתניה'.
לאחר פטירתו (בשנת תשל"ח), נקרא אחד מהרחובות בעיר על שמו.
הובא למנוחות לצד אשתו בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
בנו, שלמה זאב, שימש כעוזרו הקרוב של אביו בענייני הדת בנתניה.
בתו, שושנה, נישאה לרב אליעזר יהודה ולדנברג
זוסמן נולד בעיר הנמל אודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), קיבל חינוך יהודי מסורתי וחינוך כללי.
לאחר סיום לימודיו היסודיים הוא החל לעבוד בבית מסחר בעיר, אך לבסוף החליט להמשיך בלימודיו והחל לפקוד בית ספר ממלכתי.
לעומת יהודי רוסיה אחרים שבסיום בית ספר היו פונים ללימודי רפואה ומשפטים, פנה זוסמן ללימודי חקלאות והיה ככל הנראה יחד עם מנשה מאירוביץ ליהודים הראשונים ברוסיה שלמדו מקצוע זה.
הם פנו להמשך הלימודים במכון לחקלאות וייעור בפילבה, הם סיימו את לימודיהם במכון זה ב-1882 והוכרו כאגרונומים מוסמכים.
הסמכתו הייתה מקבילה לאירועי סופות בנגב והוא יחד עם חברו לספסל הלימודים, מנשה מאירוביץ ואגרונום יהודי נוסף, יעקב רוסטובסקי הצטרפו אל הביל"וים.
שני חבריו עלו לארץ, אך זוסמן בחר להישאר ברוסיה וללמד את מקצוע החקלאות ליהודים.
ב-1882 הוא הוזמן על ידי יק"א למושבה יהודית חקלאית נובופולטבקה, במושבה תפקד זוסמן בתור מנהל בית הספר ופעל להטמיע את לימודי החקלאות בתור מקצוע לימודים.
ב-1885 פתח זוסמן חווה חקלאית קרוב לאודסה כדי להכשיר יהודים אחרים במקצועות החקלאות (כוונתו הייתה שיהודים שעברו את ההכשרה יממשו אותה קודם כל בארץ-ישראל).
זוסמן כתב מספר ספרי לימוד בנושא חקלאות.
בשנת 1900 נשלחו זוסמן, אחד העם ואישים אחרים לארץ ישראל כדי לבחון את המצב של המושבות היהודיות.
בכינוס השני של צעירי ציון שהתקיים במאי 1917 ברוסיה הוחלט לעסוק בהכשרה חקלאית של החלוצים בטרם הגעתם לארץ ישראל.
כך קמו מספר חוות חקלאיות לצורך הכשרת חלוצים, בין היתר חודשה ב 1918 חווה חקלאית ליד אודסה בחווה זו היו כחמישים אנשי תנועת "החלוץ".
בחווה פעל, בניהולו של זוסמן, בית ספר למטעי עצי פירות וירקות.
הפעילות נתמכה על ידי ההסתדרות הציונית והוועד האודסאי.
בשנת 1924 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
הוא לא הצליח למצוא משרת הוראה בארץ ישראל, אך קק"ל העמידה לו חלקת אדמה בת 8 דונמים בנחלת יהודה.
זוסמן נפטר ב-1943 בכפר סבא ונקבר בבית עלמין גני אסתר.
אברהם ולד (בהונגרית: Wald Ábrahám; 31 באוקטובר 1902 – 13 בדצמבר 1950) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי.
הוא תרם בתחומים של קבלת החלטות, גאומטריה ואקונומטריקה.
ולד הוא מייסד התחום של ניתוח סטטיסטי סדרתי .
בסטטיסטיקה הייתה לו תרומה משמעותית בתחום של תורת ההחלטות.
אברהם נולד בעיר קולוז'וואר (כיום קלוז') בחבל-הארץ המזרח-אירופאי טרנסילבניה, אז בממלכת הונגריה, כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר.
גדל והתחנך במשפחה יהודית-אורתודוקסית, ואף היה נכדו של הרב משה שמואל גלזנר.
לאור אורח חייו הדתי, לא היה יכול ללמוד בבית ספר שמחייב לימודים גם ביום השבת, ועל-כן המשיך את לימודיו בחינוך ביתי.
הוריו לימדו אותו עד תחילת לימודיו האקדמיים.
בשנת 1928 קיבל תואר במתמטיקה באוניברסיטת המלך פרדיננד הראשון (היום אוניברסיטת באבש-בויאי), כשאת לימודיו עשה בשפה הרומנית.
משנת 1927 עד שנת 1931 למד באוניברסיטת וינה שברפובליקה האוסטרית הראשונה דאז, וקיבל תואר דוקטור במתמטיקה בהנחייתו של המתמטיקאי הנודע קרל מנגר.
בגלל אנטישמיות רבה ששרה באותה עת, ולד לא היה יכול לקבל משרה כמרצה בחוג למתמטיקה באוניברסיטה בה סיים דוקטורט.
אוסקר מורגנשטרן הצליח למצוא לו עבודה כמרצה בכלכלה.
כשהנאצים כבשו את אוסטריה בשנת 1938, האפליה הפכה בן רגע לרדיפת יהודים שותתת-דם.
ולד הצליח להימלט מהיבשת האירופית ולהגר לארצות הברית של אמריקה, כשהוזמן לעסוק שם במחקר אקונומטרי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשכוחות האמריקניים נסתייעו בכישוריו הסטטיסטיים יוצאי הדופן של ולד, על-מנת למזער את מספר המפציצים הנפגעים מאש האויב.
חוקרים אחרים בדקו באילו אזורים נפגעו מפציצים והמליצו למגן אותם.
ולד טען שהמחקרים כללו רק את המפציצים ששרדו את הפגיעות ולא את אלה שהושמדו ולכן המליץ למגן דווקא אזורים שלא נפגעו.
לטענתו, העובדה שהמפציצים הצליחו לחזור למרות הפגיעות באזורים מסוימים, מעידה שהם עמידים לפגיעות באותם אזורים.
ולד עצמו פרסם מאמר המתאר את מחקרו בנושא זה בתקופת מלחמת העולם.
תופעה זו מכונה הטיית הישרדות.
בשנת 1943 הוא היה שותף להוכחת משפט המיפוי הרציף.
ולד ואשתו נספו בשנת 1950 בהתרסקות מטוס בהרי נילגירי שבמדינת קרלה בהודו.
בנו רוברט ולד הוא פיזיקאי אמריקאי ידוע, המתמחה באסטרופיזיקה.
לאחר מותו של ולד, ביקר אותו בחריפות רונלד פישר.
לטענתו של פישר, ולד היה מתמטיקאי ללא ניסיון מעשי במחקר מדעי, שכתב ספר לא ראוי על סטטיסטיקה.
פישר ביקר במיוחד את עבודתו בהקשר של תכנון ניסויים.
ג'רזי ניימן הגן על עבודתו של ולד במיוחד בהקשר של תכנון ניסויים.
גם לוסיאן להקם תמך בוולד ואפילו ייחס לו בספרו Asymptotic Methods in Statistical Decision Theory השפעה מכרעת על עבודתו.
ולד פרסם יותר ממאה מאמרים וכתב גם מספר ספרים.
רשימת המאמרים שפרסם מופיעה באתר פרויקט אוקלידס.
|כיתוב=אל"ם אברהם זכאי ראש מחלקת ציוד 1956
|תאריך לידה עברי=י' בשבט התרפ"ג
|מקום לידה= ירושלים, פלשתינה (א"י)
|תאריך פטירה עברי=ה' באב התשמ"ט
מפקד מחנה א' של המוסד לעלייה ב' במג'נטה
קצין המבצעים של חיל הים.
ראש מחלקת ציוד בחיל הים
|תפקידים נוספים=* מנהל טכני במספנות ישראל
מרצה בטכניון בנושא מכונאות ימית.
נציג צים במספנות הבונות אניות ביפן.
מנהל כללי בקונצרן ''תעוש אזורי פיתוח בע"מ".
חבר מועצת העיר חיפה ויו"ר אגוד ערים - שרותי הכבאות.
מקים ומנהל כללי של השפד"ן -פרויקט לטיהור שפכי אזור דן.
אברהם זכאי (27 בינואר 1923 – 6 באוגוסט 1989) היה המפקד הראשון של הפלוגה הימית של הפלמ"ח ואיש המוסד לעלייה ב' באיטליה.
עם קום המדינה גויס כקצין לחיל הים, בו מילא שורה של תפקידים, עד לתפקיד ראש מספן הציוד (רמחצ"ד) בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מילא תפקידי ניהול בכירים, ביניהם פיקוח בניית אוניות ביפן, ניהול מכון דוד רפאל.
בתפקידו האחרון היה המנהל הכללי של פרויקט השפד"ן.
הוריו של זכאי היו רחל מבית אהרונסון, שהייתה בתו של הרב אברהם הכהן אהרונסון (אחיו של הרב שלמה הכהן אהרונסון, רבה הראשון של תל אביב) ודוד ז'וכוביצקי, שהיה מורה בעיירה יהודית באוקראינה.
הזוג עלה לארץ בשנת 1909 והתיישב במושבה קסטינה, שם מונה דוד למנהל בית הספר במושבה.
דוד דיבר עברית רהוטה עוד מבית אביו ברוסיה הלבנה, והוא הנחיל את השפה גם לבניו.
הוא הקים בחצרו תחנה מטאורולוגית ותיעד את האקלים בארץ ישראל.
תצפיותיו, שנערכו במשך 60 שנה, זכו להכרה בינלאומית של המרכז לחקר השמש במצפה הכוכבים בציריך והתפרסמו בכתב העת של המצפה.
דוד התמחה גם בתחום האסטרונומיה, כתב מדור אסטרונומי בעיתון דבר והיה ממייסדי אגודת האסטרונומים החובבים.
במשך עשרות שנים היה בעל טור קבוע בשם "קצרות" בעיתון "דבר", והיה קרוב לחוגי הפועלים ובקשר אישי עם דוד בן-גוריון.
זה האחרון שכנע אותו לעברת את שמו ל"זך", אך דוד בחר בשם זכאי.
הוא מונה למזכ"ל הראשון של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
מתוך ראיית ההסתדרות כבסיס למדינה הועברו מוסדות ההסתדרות לירושלים ומשפחת זכאי השתכנה בשכונת הבוכרים, באותם ימים שכונה מפוארת ומרכז לפעילויות חברתיות, תרבותיות ומדיניות של היישוב העברי.
ב-27 בינואר 1923 נולד אברהם זכאי, בירושלים, ילדם השלישי של דוד ורחל, אח ליעקב ולחנה.
לימים עברה משפחת זכאי לגור בתל אביב, ליד משפחות רמז ובן-גוריון.
יחד עם המחויבות לתנועת הפועלים, נשמרה הזיקה ליהדות.
דוד זכאי היה מבאי בית הכנסת "הצפון" ברחוב בן-יהודה בתל אביב וניהל בית מסורתי.
כמרבית ילדי תל אביב באותה תקופה, בילה זכאי שעות רבות בחוף הים.
יחד עם אחיו יעקב בנה חסקה ודגמי סירות מפרש להשטה בירקון.
למד בבית הספר תל-נורדאו והמשיך בגמנסיה הרצליה, במגמה ריאלית חקלאית.
את העבודה המעשית ביצעו יום בשבוע במקוה ישראל.
מגיל עשר הצטרף לתנועת הנוער מחנות העולים.
בשנת 1936 בהיותו בגיל 13, הושבע זכאי כחבר בארגון ההגנה והוצב ליחידת קשר שמפקדה היה אהרן רמז.
אברהם הצטרף לסקציה הימית של הפועל שפעלה בירקון.
ההצטרפות לסקציה הימית לא הייתה מקובלת על המחנות העולים וזכאי וחבריו, גד קמפינסקי ויצחק (אייק) אהרונוביץ', נקראו לבירור שתוצאתו הייתה אישור השתתפותם של חברי התנועה בסקציה הימית וייעודם לקיבוצים המוקמים והנמצאים לחוף הים.
המדריכים בסקציה הימית, ובהם שמואל טנקוס (לימים אלוף ומפקד חיל הים) ודב מגן, עסקו גם בהעפלה והסיפורים הלהיבו את רוח החניכים.
ב-1 בספטמבר 1939 השתתף זכאי, יחד עם חבריו, בהורדת מעפילי אוניית המעפילים טייגר היל.
היה זה היישום הראשון של ההכשרה לפעילות ההעפלה.
לאחר סיום הלימודים בגימנסיה הרצליה בשנת 1940 נשלח זכאי על ידי המחנות העולים לקומונת המדריכים של התנועה בחיפה.
החברים הועסקו באמצעות סולל בונה בעבודות ביצורים בבתי הזיקוק בחיפה ובעבודות שונות בנמל חיפה.
ב-1941 התמנה זכאי לחבר המזכירות הארצית של המחנות העולים בתל אביב, והיה בין אלה שיזמו ופעלו לצרף את חברי התנועה לארגון ההגנה.
בשנת 1942 יצא עם חבריו לחדש את ההתיישבות בקיבוץ חמדיה בעמק בית שאן.
באותה שנה יצא לקורס מפקדי כיתות של ההגנה שהתקיים בקיבוץ רמת יוחנן.
בחודש יולי 1942 גויס זכאי לפלמ"ח ונשלח לקורס מפקדי מחלקות בג'וערה, אותו סיים באוקטובר 1942. בינואר 1943 נשלח זכאי לקורס מפקדי סירות של הפלמ"ח בקיסריה.
הקורס נמשך כ-10 שבועות והיה בפיקוד יעקב סלומון.
זכאי שימש כמדריך ספורט בקורס בנוסף להיותו חניך ואף נבחר לשמש כמזכיר הקורס.
באפריל 1943 נפתח הקורס השני למפקדי סירות וזכאי היה אחד המדריכים בו.
משתתפי הקורס למדו השטת סירות מפרש ומנוע, תחזוקת ציוד ימי, חוקי שיט בינלאומיים, מטאורולוגיה ודגלי הקוד הבינלאומי.
דגש מיוחד הושם על ארגון המעפילים והורדתם מהאוניות לחוף.
האקונומית של קיבוץ שדות ים הייתה חנה סנש וזכאי, כמזכיר הקורס, היה בקשר ישיר איתה.
מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון, החליט שכל אנשי הפלמ"ח יעברו קורס ימי קצר של שבועיים כדי שיוכלו לסייע במבצעי הורדת מעפילים בהם נדרש כח אדם רב.
ואולם, מטעמי העדפה בין מפלגתית, נשלח זכאי לפקד על מחלקה בקיבוץ תל יוסף במסגרת פלוגה ד'.
בסתיו 1943 עבר זכאי עם המחלקה לגבעת ברנר והמשיך בתפקיד זה עד סוף השנה.
במטה הפלמ"ח התגבש הצורך במסגרת ימית נפרדת ובראשית שנת 1944 הוקמה המחלקה הימית של הפלמ"ח במסגרת פלוגת המטה.
כוח האדם של המחלקה כלל את מסיימי שני הקורסים למפקדי סירות אליהם הצטרפו בוגרי אגודות ימיות ומספר חיילים יהודים מהצבא הבריטי.
המחלקה התארגנה בנמל חיפה שנשלט על ידי הבריטים והועסקו בו ערבים רבים, והכוונה הייתה שאנשיה יעבדו בנמל ויתאמנו בעבודה ימית מעשית.
זכאי מונה כמפקד המחלקה הימית ועיקר משימתו הייתה לשמור על האינטרסים היהודים בנמל ולהגן על העובדים והרכוש היהודי בו.
חלק מאנשי המחלקה עלו על אניות סוחר וספינות דיג כתחליף לעבודתם במשק.
נוכחות קבוצת בחורים צעירים שינתה את המאזן בנמל ונתנה הרגשת ביטחון לעובדים היהודים.
במקביל נעשו הכנות ותוכננו נקודות הנחתה לקבלת אוניות מעפילים בחופי ישראל.