tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו שני מועמדים פופולריים: ג'ורג' סימס, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 בצפון אפריקה, היה ותיק מאוד ובעל ניסיון, ושמש כסגנו של וינגייט.
מועמד נוסף היה קאלוורט, אשר הוכיח את עצמו כטקטיקן מוכשר, והיה כאמור יד ימינו של וינגייט.
עם זאת, סלים דילג במפתיע על שניהם, ובחר במועמד הכי פחות צפוי, וולטר לנטיין, מפקד הבריגדה ה-111. רוב ההיסטוריונים מסכימים שמדובר במינוי גרוע.
סביר להניח שקאלוורט נפסל בשל היותו תוקפני מדי, וסימס נפגע עמוקות מכך שלא נבחר עד שהתפטר מתפקידו מיד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה.
ב-12 במרץ, עוד לפני מותו של וינגייט, קיבל פרגוסון פקודה לכבוש את הכפרים אינדאו ותטקגיין, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית, שכן היפנים השתמשו במנחתים שלהם ובתחנת הרכבת של אינדאו לצורך פלישתם המתוכננת להודו.
ב-26 במרץ, החלו אנשיו של פרגוסון להתקין מלכודות באזור, ובמיוחד התעללו בכביש הראשי המוביל מאינדאו להודו.
הם חפרו שוחה עמוקה ורחבה, וכיסו אותה בצמחייה.
הם הכינו חוטי המעדה מחוברים לרימונים, שנועדו ללכוד חי"ר שיצליחו להימלט מהשוחות.
בכל אחד מהקצוות של שורת המחסומים בת ה-300 מטר, הציב פרגוסון להביור אחד לפחות.
לקראת חצות של אותו לילה, עברה באזור שיירת משאיות יפנית בת 600 איש כמעט, שרובה הושמדה בלי שהצ'ינדיטים יאבדו ולו איש אחד.
עם זאת, הוא נכשל כישלון מוחץ בכיבוש תטקגיין ואינדאו, ואיבד אנשים רבים.
במקביל, שיגרו היפנים את הבריגדה המעורבת העצמאית ה-24 וחלק מהדיוויזיה ה-3, ופתחו בהתקפה על "העיר הלבנה" בין 25-26 במרץ.
ההתקפה נחלה כישלון חרוץ, ובלית ברירה שיגר מוטגוצ'י לאזור את הרזרבה האחרונה שלו, הדיוויזיה ה-53. הלחץ היפני גבר מיום ליום, ובאפריל הורה הפיקוד הבריטי בהודו לפנות את "העיר הלבנה".
נבחר אזור חדש להקמת מעוז, אזור שהיה מעולה מבחינה אסטרטגית, שכן הוא שכן בעמק צר, בדיוק על הדרך העיקרית שבה העבירו היפנים את כוחותיהם.
הוא קיבל את שם הקוד "בלקפול", ורוכזו אליו הן הבריגדה של קאלוורט שפינתה את "העיר הלבנה" והן הבריגדה ה-111 (כעת תחת פיקודו של ג'ון מאסטרס) שנעה ממערב לאיראוואדי.
סטילוול התנגד לפינוי "העיר הלבנה", וטען שמהלך כזה יקל על היפנים להניע את כוחותיהם לעזרת הדיוויזיה ה-18, אולם לנטיין וסלים התעקשו שבלאו הכי לא ניתן להחזיק במעוז לאורך זמן.
ב-8 במאי הוקם "בלקפול", אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור.
התקפות היפנים, כמו גם מזג האוויר הגרוע, מנעו מהצ'ינדיטים לבצר את האזור ולהפיק ממנו את התועלת המרבית.
היפנים הביאו לאזור תותחי נ"מ, והפילו כל מטוס שניסה להעביר אספקה וציוד לאנשי "בלקפול" שהפכו כעת לנצורים.
הם הרעישו את האזור על בסיס יומיומי, אולם התקפתם החזיתית הראשונה ב-17 במאי נהדפה.
ב-24 במאי הם פתחו בהתקפה מחודשת, והפעם הצליחו לפרוץ את ביצורי "בלקפול" ולכבוש חלק ממנו.
ב-25 במאי הגיעה הוראה לפנות את "בלקפול".
ב-17 במאי העביר סלים לסטילוול את הפיקוד על הצ'ינדיטים, פרט לרוב הסיוע האווירי והבריגדה ה-23 שהוחזרו להודו כדי לסייע בבלימת המתקפה היפנית.
הבריגדות ה-77 וה-111 החלו לנוע צפונה בתוככי הג'ונגלים, גוררים עמם המוני פצועים, מתוך תקווה לחבור אל הכוח של סטילוול.
הם הקימו מחנות מאולתרים סביב אגם אינדוואגי שאורכו 30 ק"מ.
לאחר שהצ'ינדיטים השתלטו על כל אזור האגם, החלו מטוסים ימיים לנחות בו ולפנות אנשים בקצב של כמה מאות ליום.
באזור יוני, סטילוול היה זקוק לצ'ינדיטים על מנת לכבוש את העיירה האסטרטגית מוגאונג (Mogaung), אשר חיל המצב היפני שבה הקשה על הסינים והאמריקאים במאמציהם לכבוש את העיר מיצ'צ'נה.
הכוח היחיד של הצ'ינדיטים שעדיין היה בכושר מלא, היה יחידה קטנה שנקראה "כוח מוריס" שכללה 1,300 איש וחנתה באזור הנהר איראוואדי.
סטילוול הורה לכוח מוריס לנוע צפונה לאורך הנהר, ולקאלוורט הורה לעזוב את אגם אינדוואגי עם הבריגדה ה-77 שלו, ולנוע 25 ק"מ אל מוגאונג.
הבריגדה של קאלוורט הייתה במצב קשה, מתוך 1,200 איש שכללה במקור, היו לה כעת רק 800, ולפיכך נאלץ קאלוורט להזעיק חיילים נוספים מיחידות אחרות שחנו על האגם.
קאלוורט החליט ללכוד קודם כל את הכפר פינהמי ששכן בסמוך לגשר אשר חיבר את שתי קצוותיו של נהר בשם וטאוק צ'אונג.
הקרב על פינהמי נמשך שלושה ימים, ועד מהרה גילו הצ'ינדיטים שהכפר משמש בעיקר כבית חולים צבאי.
החיילים היפנים המשיכו להילחם גם מתוך מיטותיהם, ולאחר כיבוש הכפר החלו בגל של התאבדויות.
חלקם בלעו את מצעי המיטה שלהם, אחרים התפוצצו בקבוצות באמצעות רימוני יד שהצליחו להשיג.
הצ'ינדיטים השתלטו על ראש הגשר מצדו האחד של הנהר, וב-8 ביוני ניתנה פקודה לחצות את הגשר ולהגיע אל מוגאונג.
אלא שהתברר שהיפנים טמנו מארב מתוחכם.
הם המתינו בסבלנות בקצהו השני של הגשר, מכוסים בצמחייה, וכאשר התקרבו הצ'ינדיטים, פתחו באש מקלעים.
תוך 30 דקות נפגעו למעלה ממאה צ'ינדיטים.
קאלוורט החליט לאגף את האויב.
ב-10 ביוני העמיד פנים כביכול הוא מתכנן התקפה חזיתית נגד ראש הגשר השני, ובפועל שלח יחידות שחצו את הנהר בנקודה אחרת, ותקפו את היפנים מאחור.
הקרב על הגשר גזל מהצ'ינדיטים זמן יקר, שבמהלכו הספיקו היפנים לנחש את כוונותיהם ושלחו למוגאונג עוד שני גדודים.
כעת כלל הכוח היפני במוגאונג 3,000 ל-4,000 חיילים.
ההתקדמות הייתה אטית, והיפנים נלחמו לאורך כל הדרך באמצעות צלפים ומארבים.
ב-13 ביוני עוד היו הצ'ינדיטים רחוקים ממוגאנג בין 400 ל-600 מטרים, ונותרו רק עוד 550 צ'ינדיטים בבריגדה של קאלוורט, כאשר גם הם היו חולים ברובם במלריה ומחלות אחרות.
בלית ברירה שלח קאלוורט אחד מאנשיו אל סטילוול, ונתן לו הוראות ברורות לא לחזור בלי גדוד סיני אחד לפחות.
ב-18 ביוני הגיע הגדוד ה-1 של הבריגדה הסינית ה-114 אשר כלל 1,200 איש, ממערב למוגאנג.
סטילוול רצה לוודאות שהבריטים אכן עושים ככל יכולתם, ושלח קולונל אמריקני לשמש כ"יועץ" לקאלוורט.
ב-21 ביוני סיימו הסינים את היערכותם, וכעת הכוחות שעמדו תחת פיקודו של קאלוורט התקרבו בגודלם לכוח של המגנים היפניים.
ב-23 ביוני הורה סטילוול להפציץ את העיירה דרך האוויר.
הייתה זו אחת ההפצצות הכבדות ביותר בזירת בורמה, והתבצעו במהלכה יותר מ-70 גיחות.
חלק מהפצצות היו פצצות מושהות, שהמשיכו להתפוצץ גם אחרי שהמטוסים כבר חזרו לבסיס בהודו.
לאחר מכן פתחו הצ'ינדיטים באש מרגמות, והנחיתו לא פחות מ-1,000 פצצות מרגמה על היפנים.
לאחר שהאויב רוכך בצורה זו, פתחו הצ'ינדיטים והסינים בהתקפה מהירה בניסיון לכבוש את הכמה מאות מטרים האחרונים שהפרידו בינם לבין העיירה.
בהגיע הערב, כבר נכבשו פאתי העיירה.
ההתנגדות היפנית נמשכה עד לערב יום המחרת, ורק ב-25 ביוני הורו היפנים על נסיגה, ועד הצהריים כבר הוחרבו אחרוני הבונקרים היפניים ומוגאונג נכבשה.
סטילוול התלהב מהניצחון במוגאונג, והורה לקאלוורט לכבוש את כפר מסילת הברזל הופין, מדרום-מערב למוגאונג.
משם, קיווה סטילוול, יוכלו הצ'ינדיטים לחדור אל עורף הדיוויזיה ה-18 ולפרק אותה.
אולם, בקרב על מוגאונג ספגה הבריגדה של קאלוורט 255 הרוגים ו-52 פצועים, וגם אלו שרשמית היו כשירים לקרב, התמודדו כנגד פצעים קלים ומחלות.
קאלוורט החליט שהגיע הזמן לחזור לתקופת התרעננות בהודו, והתעמת עם סטילוול באלחוט.
סטילוול, כעונש על מרדנותו של קאלוורט, שינה את פקודותיו, והורה לצ'ינדיט להצטרף למרחץ הדמים שנערך באזור מיצ'צ'ינה.
קאלוורט הודה בגלוי שהוא מפחד לעשות זאת, ולפיכך הורה לאנשיו לכבות את מכשירי האלחוט ולנוע לכיוון צפון-מערב במטרה לחבור אל הכוח הסיני-אמריקאי של סטילוול.
המסע נמשך שבוע ימים, וכשהגיעו הצ'ינדיט והסינים המושאלים אל קמאינג, שם שכן חלק מהכוח, הורה סטילוול לקאלוורט לסור למפקדתו במיידי.
קאלוורט נפגש עם סטילוול שתכנן לערוך לו משפט שדה.
אולם כאשר הסביר קאלוורט לסטילוול את המצב שבו עמדו אנשיו, שינה סטילוול את טעמו והורה על פינוי של הצ'ינדיטים לתקופת התרעננות בהודו.
בעוד מתחיל הפינוי של הבריגדה ה-77, הבריגדה ה-111 של מאסטרס קיבלה משימה לכבוש גבעה שקיבלה את שם הקוד "פוינט 2171".
היא אכן הצליחה במשימה, אולם כעת הייתה מותשת כולה, ומרבית חייליה היו נגועים במלריה דיזנטריה ותת-תזונה.
בתחילת יולי, התעקש מאונטבאטן שחיילי הבריגדה יבדקו בידי רופאים.
התוצאות היו קשות, מתוך 2,200 אנשי הבריגדה, רק 119 נמצאו כשירים להמשיך ולהילחם.
הבריגדה החלה להתפנות גם כן, אף על פי שמאסטרס התעקש לשמור אי אלו מחייליו בשטח עד ה-1 באוגוסט.
במקביל, "כוח מוריס" ניסה לסייע לסטילוול, בכיתור מיצ'צ'ינה, על ידי כיבוש הדרך המובילה ממיצ'צ'ינה לבאהמו.
הם נחלו במשימה זו כישלון חרוץ, עד שסלים נאלץ להזכיר לסטילוול שגם הכוחות האמריקאים-סינים שלו נכשלו בה בזמנו, אף על פי שכללו אז הרבה יותר אנשים ממה שכלל "כוח מוריס".
ב-21 ביולי כבר כלל "כוח מוריס" רק 25 אנשים הכשירים לקרב, וסטילוול נאלץ לפנות גם אותו להודו.
הבריגדה ה-23 נשארה כאמור להודו כדי להדוף את הפלישה היפנית שהחלה במרץ.
בין אפריל ליוני היא השתתפה בקרב קוהימה, במסגרתו ניסו בעלות הברית להדוף את המצור היפני על העיר קוהימה הסמוכה לאימפאל, שהייתה היעד העיקרי של המתקפה היפנית.
על פי מיטב המסורת הצ'ינדיטית, חדרה הבריגדה אל מאחורי קווי היפנים וביצעה פשיטות הטרדה ואיסוף מידע.
היא איבדה 158 איש במהלך הקרב.
הבריגדות ה-14 וה-3 שנותרו על יד אגם אינדוואגי, הועברו לאזור מוגאונג והמשיכו להטריד את הפנים, כשהן נהנות מתמיכה של הדיוויזיה הבריטית ה-36 שהועברה ברכבת אל מוגאונג.
הבריגדה ה-16 של פרגוסון הייתה במצב טוב בהרבה מזו של חברותיה, כיוון שלחמה יותר קרוב אל היחידות של סטילוול.
עם זאת, בתחילת אוגוסט הוחלט שכל הצ'ינדיטים יפונו מבורמה.
אחרון הצ'ינדיטים עזב את בורמה ב-27 באוגוסט 1944.
סך כל אבדות הצ'ינדיטים במבצע יום חמישי היו 1,396 הרוגים ו-2,434 פצועים.
מרבית הפצועים אושפזו לתקופה ארוכה בבי חולים כשהם סובלים ממחלות קשות ותת תזונה.
הבריאים שבהם נשלחו למחנות אימונים כהכנה לקראת הפעילות הבאה.
עם זאת, כאשר הפיקוד הבריטי בחן את כמות האנשים והציוד שיהיה עליו להשקיע כדי להחזיר את הדיוויזיה לכושר מלא, הוחלט שעדיף לפרק את הדיוויזיה ולפזר את הצ'ינדיטים בין יחידות רגילות.
בנוסף על כך, כשתתחיל שנת 1945, יאלצו להחזיר לבריטניה את כל החיילים הבריטים, בשל החוק שקובע כי חייל שמשרת בחוץ לארץ ארבע שנים זכאי לחופשה.
בתחילת 1945 פורקה הדיוויזיה ההודית השלישית, ולנטיין הועבר לפקד על הדיוויזיה ההודית ה-39. מרבית הבריגדות שולבו בתוך הדיוויזיה ההודית המוטסת ה-44, בעוד המטות שלהן היוו את הגרעין הראשוני ליצירת הקורפוס ה-34. בפברואר 1945, כבר חדלו הצ'ינדיטים מלהתקיים.
מבצע כוח בנדיקט (Operation Force Benedict) היה פעולה צבאית בחזית מזרח אירופה בסתיו 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה.
כנף מטוסי קרב בריטית נפרסה במשך חודשיים בקרבת נמל מורמנסק שבצפון-מערב רוסיה, על מנת לתת חיפוי אווירי לשיירות ימיות שעשו את דרכן מבריטניה אל נמלי צפון רוסיה.
בתום המבצע הועברו מטוסי הכנף לשימוש חיל האוויר הסובייטי.
ב-22 ביוני 1941 תקפו צבאות גרמניה הנאצית ובנות בריתה את ברית המועצות.
היא ובריטניה היו לבעלות ברית במלחמה.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל הסמיך את שגריר בריטניה במוסקבה לדון עם הסובייטים בנוגע לשיתוף פעולה.
ב-27 ביוני הציע השגריר סטפורד קריפס לשר החוץ הסובייטי מולוטוב לפעול במשותף למתן הגנה אווירית לשיירות שנועדו להפליג מבריטניה אל נמלי הצפון הסובייטים מורמנסק וארכנגלסק.
באותה עת תודרכו טייסים בחיל האוויר הסובייטי אודות מטוסי הקרב הבריטים על מנת שיוכלו להפעילם בהמשך.
ההצעה אושרה על ידי שני הצדדים ב-9 ביולי בוועידה של קצינים בכירים מטעמם בלונדון ולאחר דיון של הקבינט הבריטי בנוגע לכך.
ב-12 ביולי התכנסו נציגים של הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי במורמנסק, ובעקבות המלצתם אושר שדה התעופה בוואנגה (Vayenga) (כיום סוורומורסק) כמקום הפריסה של המטוסים הבריטים.
התוכנית המקורית הייתה לשגר לשם שתי טייסות של מטוסי קרב מדגם הוקר הוריקן IIB, טייסת אחת של מטוסי בלנהיים וטייסת של מטוסי בופייטר.
לבסוף נשלחו רק מטוסי ההוריקן - טייסת 81 וטייסת 134, שהרכיבו יחד את כנף 151. הכנף כללה 39 מטוסי קרב ו-550 טייסים ואנשי צוות קרקע תחת פיקודו של הטייס יוצא ניו זילנד נוויל רמסבוטום-אישרווד (Neville Ramsbottom-Isherwood).
מרבית הטייסים עלו על סיפונה של אוניית מטען בנמל סקפה פלו בצפון בריטניה ביחד עם 15 מטוסי הוריקן שהיו מפורקים וארוזים בארגזים.
שאר הטייסים ביחד עם 24 מטוסים הוצבו על סיפון נושאת המטוסים ארגוס.
האונייה הפליגה לדרכה ב-17 באוגוסט במסגרת שיירת דרוויש, השיירה הארקטית הראשונה לברית המועצות.
האונייה ובה אנשי הכנף והמטוסים הגיעה לנמל ארכנגלסק ב-1 בספטמבר.
המטוסים המפורקים הורכבו שם ויצאו לשדה וואנגה ב-9 בספטמבר.
המטוסים על סיפון נושאת המטוסים החלו לטוס ממנה ליבשה ב-7 בספטמבר, וב-10 בחודש הייתה הכנף מוכנה לפעולה והפעילה גיחות ראשונות.
פעולת כנף 151 בברית המועצות נמשכה עד אמצע נובמבר.
נערכו טיסות מדי יום עד 10 באוקטובר.
המטוסים הבריטים טסו מעל נמל מורמנסק, חצי האי קולה והמספנה הסובייטית מס' 10 בפוליארני, ליוו מפציצים סובייטיים שיצאו לתקוף שדות תעופה של גרמניה ושל פינלנד, וסייעו בלחימה נגד הכוחות הגרמנים והפינים שיצאו לנסות לכבוש את מורמנסק ממערב.
בסך הכל ערכה הכנף 365 גיחות.
בחמישה מימי הטיסות נערכו קרבות אוויר שבמהלכם הפילו הבריטים 15 מטוסים גרמנים, מהם 12 מטוסי קרב.
מטוס בריטי אחד הופל וטייסו נהרג.
רוב ההפלות הושגו על ידי טייסי טייסת 81, שצברו ניסיון במהלך הקרב על בריטניה.
מ-10 באוקטובר ועד 21 בו הדריכו טייסי הכנף את טייסי הרגימנט האווירי ה-72 הסובייטי בדבר השימוש במטוס ההוריקן.
טייסים סובייטים בודדים הטיסו אותו כבר מסוף ספטמבר.
אנשי הכנף נצטוו בתחילה לנסוע דרך ברית המועצות אל המזרח התיכון לפעולה נוספת, אך הפקודה בוטלה לאחר התנגדות מנומקת שהגיש מפקד הכנף, שהצביע על כך שהמסע המתוכנן יהיה ארוך מאוד ומסוכן.
בסוף אוקטובר הפליגה טייסת 134 בחזרה לבריטניה ובאמצע נובמבר עשו כך אנשי טייסת 81, אשר הגיעו לבריטניה ב-6 בדצמבר.
במרץ 1942 עוטרו מפקד הכנף רמסבוטום-אישרווד ושלושה טייסים בריטים נוספים בעיטור לנין.
באותה עת עוטרו ארבעה טייסים סובייטים בעיטור צלב התעופה המצוינת.
במהלך המלחמה העבירה בריטניה לברית המועצות בסך הכל 2,952 מטוסי הוריקן.
הטייסים הסובייטים סברו שחימושו של המטוס - 12 מקלעים בקוטר של 7.7 מילימטר - היה קל מדי.
ברגימנט האוויר ה-72 הוחלף החימוש המקורי לשני תותחים בקוטר של 20 מילימטר ושני מקלעים בקוטר של 12.7 מילימטר, אשר השיגו תוצאות מבצעיות טובות יותר.
כמו כן, מנוע הרולס-רויס של מטוסי ההוריקן IIB התגלה כבלתי אמין ובעל משך שירות מוגבל בטמפרטורות הנמוכות של ים הקוטב.
בשל כך ובשל מחסור בחלקי חילוף יצאו מטוסי הוריקן רבים מאלו נמסרו לסובייטים במהירות מכלל שימוש.
בריטניה תכננה וערכה מבצעים אוויריים נוספים בצפון מערב ברית המועצות:
ביולי 1942 הוקמה כנף 153, שנועדה לצאת פעולה באזור מורמנסק בהרכב של ארבע טייסות ספיטפייר ושתי טייסות הוריקן.
פעולה זו לא יצאה לפועל;
בספטמבר 1942 יצאו למורמנסק שתי טייסות מפציצים מדגם המפדן של חיל האוויר המלכותי ושל חיל האוויר האוסטרלי שצוידו בטורפדות במטרה להגן על אוניות שיירה PQ18 בדרכן למורמנסק מפני אוניות שטח גרמניות (מבצע אורטור).
היה זה בעקבות האבדות הכבדות שספגה שיירה PQ17 בנתיב זה מידי הגרמנים.
תשעה מתוך 32 מהמטוסים אבדו בדרך אל היעד עקב אש נ"מ, תנאי מזג אוויר קשים וקלקולי מצפן.
צוותי המטוסים הנותרים פעלו משדה ואנגה במשך זמן קצר ולאחר מכן מסרו את מטוסיהם לידי טייסים סובייטים;
כוחות אוויר בריטים, אוסטרלים וקנדים הוסיפו לפעול באזור מורמנסק עד 1944. הם הפעילו מטוסי ספיטפייר, קטלינה והדסון ועסקו בפעולות סיור וליווי לשם הגנה על השיירות שהוסיפו להפליג מבריטניה למורמנסק ולארכנגלסק.
מבצע כבוד אבוד היה השם המתורגם באנגלית לחקירה בולטת בשם "Honor Perdido" שנוהלה על ידי ה-FBI.
החקירה התמקדה בשחיתות משטרתית על אדמת פוארטו ריקו שהתקיימה באוגוסט 2001. בראש המבצע עמד הסוכן המיוחד ג'פרי פלאיז והשוטר הפוארטו ריקני אלווין קוויננס, החקירה נפתחה בעקבות דיווחים מרובים על פעילות בלתי חוקית במשטרת פוארטו ריקו (PRPD).
הפעולה הסמויה בת 12 החודשים הופנתה נגד פקידי ארגון אכיפת החוק החשודים במעורבות בסחר בסמים באי.
באותה תקופה זה היה התיק הגדול ביותר של שחיתות משטרתית עמה התמודד האף-בי-איי בהיסטוריה של הארגון עד למבצע צריף משמר.
שלושים ושניים שוטרים נתפסו על סחר בסמים, הודות למבצע סמוי שיזם ה-FBI וקבוצת המבצעים המיוחדים שלה (SOG).
היוזמה התאפשרה לאחר קבלת דיווחים מרובים על שוטרים המעורבים ישירות בסחר בסמים, כמה קצינים צולמו בווידאו מסירות שהועמסו עליהן קוקאין והובילו קוקאין בניידות המשטרה שברשותם.
המבצע כוון בנוסף לעצור את ההגנה הבלתי חוקית שהוענקה לסוחרי קוקאין מסוימים שהעבירו את הסחורות שלהם ברחבי האי.
בסך הכל נעצרו בפרשה שלושים וארבעה איש.
הפעילות הפלילית שהציעו הקצינים כללו הסכם של אדם אחד להרוג סוחר סמים תמורת 20,000 דולר במזומן.
טכנאי ראיות סיפק סיוע כיצד לסלק את קורבן הרצח מהזירה.
רוג'ליו גווארה, סוכן מיוחד הממונה על חטיבת השדה הקאריבית מטעם המינהל לאכיפת הסמים (DEA), הגיב כי העצורים "לא ראויים לכבוד להיקרא 'שוטרים'."
באותה תקופה, המבצע אבוד היה התיק הגדול ביותר של שחיתות משטרתית בה טיפל ה-FBI.
עיתונאי ה"אורלנדו סנטינל" איוואן רומן, הצהיר כי השערורייה "הדהימה מחלקה שכבר היו סדרה" של שערוריות קודמות דומות.
נושאים מתמשכים בנוגע להתנהלות לא הולמת של המשטרה ובעיות אחרות ערערו את מעמדה של משטרת פוארטו ריקו (PRPD) שנים אחרי מבצע "כבוד אבוד".
מבצע יקינטון (בפולנית: Akcja Hiacynt) היה מבצע חשאי נרחב של משטרת פולין הקומוניסטית שנערך בשנים 1985–1987 ומטרתו הייתה ליצור מאגר מידע לאומי של כל ההומואים הפולנים ואנשים שהיו עמם בקשר.
המבצע הביא לרישום של כ-11,000 איש.
באופן רשמי הצהירה התעמולה הפולנית כי הסיבות לפתיחת המבצע הן כדלקמן:
חשש מנגיף HIV שהתגלה לאחרונה, מכיוון שהומוסקסואלים נחשבו כקבוצה בסיכון גבוה;
עם זאת, ככל הנראה, סוכני שירות הביטחון הפולני (Służba Bezpieczeństwa, שנודע בראשי התיבות SB) רצו לאסוף ראיות שישמשו מאוחר יותר לסחיטת אנשים מעורבים או להכנתם לשיתוף פעולה עם שירותי הביטחון.
היו גם השערות כי המבצע היה חלק ממבצע נרחב יותר שמטרתו להילחם באופוזיציה האנטי-קומוניסטית.
המבצע, בהוראת שר הפנים צ'סלב קישצ'ק, החל ב-15 בנובמבר 1985. באותו בוקר, במכללות, במפעלים ובמשרדים ברחבי פולין, סוכני SB עצרו אנשים רבים החשודים כהומוסקסואלים או בקשרים עם קבוצות הומוסקסואליות.
לאנשים שנעצרו היו תיקים מיוחדים בשם Karta homoseksualisty ("כרטיס הומוסקסואל"), וחלקם חתמו על הצהרה:אני (שם פרטי ושם משפחה) הייתי הומוסקסואל מאז הלידה.
היו לי מספר שותפים בחיי, כולם היו בוגרים.
מלבד החתימה על המסמך, נדרשו העצורים למסור את טביעות האצבע שלהם, חלקם נסחטו לתיאור חלקים אינטימיים בחייהם המיניים, וחלקם נסחטו כדי לגנות את עמיתיהם.
המבצע נמשך עד 1987, אך תיקים נאספו עד 1988. ההערכה היא כי תועדו כ-11,000 הומוסקסואלים.
התיקים הללו נקראים כיום "Różowe kartoteki" ("אינדקס כרטיסים ורודים").
חברי קהילת הלהט"ב ביקשו מהמכון לזיכרון לאומי להשמיד את התיקים, אך המכון טען כי הדבר בלתי חוקי.
בשל המבצע, חברי הקהילה הגאה החליטו "לרדת למחתרת" ולהסתיר עוד יותר את נטייתם המינית.
כמה מהם עזבו את פולין.
המבצע עצמו ספג ביקורת מצד התקשורת המערבית.
ממשלת פולין הכחישה את ההאשמות.
דובר הממשלה י'זי אורבן הגיב בדצמבר 1988 בפני קיי וינטרס מה"בולטימור סאן" ואמר כי מבצע כזה מעולם לא התקיים.
האדם הראשון שנודע כקורבן של מבצע זה היה פעיל זכויות ההומואים ואלדמר זבוראלסקי.
ב-8 בדצמבר 1988, פרופסור מיקולאי קוזקיוויץ' דן במבצע עם גנרל קישצ'ק.
האחרון הודה כי בבעלות שירותי הביטחון הפולניים "תיקים ורודים", אך רק עם תיעוד של אנשים המעורבים בפעילות פלילית.
מאוחר יותר אמר קוזקיוויץ' כי יש ברשותו ראיות התומכות בטענה שהתיקים כללו גם מידע על הומוסקסואלים שלא היו מעורבים בפשעים.
במהלך אותה פגישה דנו שניהם ביצירת ארגון ייצוגי ראשון וחוקי לקהילת הלהט"ב בפולין.
בספטמבר 2007 ביקשו שני פעילי להט"ב, שימון ניימייץ ויאצק אדלר מאתר www.gaylife.pl, ממכון הזיכרון הלאומי לפתוח בחקירה נגד "הפשע הקומוניסטי" ונגד הגנרל קישצ'ק.
ב-15 בפברואר 2008 פרסם המכון הודעה בה נכתב כי המבצע חוקי, לאור תקנות שנות השמונים.
המכון סירב לפתוח בחקירה, וטען כי זהו מבצע בעל אופי מונע, שמטרתו לחדור לחוגים הומוסקסואליים סגורים וקשריהם לפשע המאורגן.
החלטה זו ספגה ביקורת מצד חברי קהילת הלהט"ב.
בשנת 2015, 30 שנה לאירוע, יצאו לאור שני ספרים העוסקים במבצע:
"קבצים ורודים" ("Różowe Kartoteki") מאת מיקולאי מילצ'ה (בהוצאת Dobra Literatura) - היסטוריה בדיונית של פוליטיקאי ימני, שבנעוריו נעצר במסגרת המבצע
הסרט Operation Hyacinth, שהופק על ידי נטפליקס בשנת 2021, מגולל את השתלשלות אירועי המבצע.
מבצע יונו היה גיחה גרמנית לים הצפוני במהלך המערכה בנורווגיה.
הפעילות הבולטת ביותר במבצע הייתה של אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו שהטביעו את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס ושתי המשחתות המלוות שלה.
כמה כלי שיט של בעלות הברית הוטבעו בקרבות אחרים.
האוניות הגרמניות שהיו מעורבות היו אוניות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, הסיירת הכבדה אדמירל היפר והמשחתות Z20 קרל גאלסטר, Z10 הנס לודי, Z15 אריך שטיינברינק ו־Z7 הרמן שיימן.
המבצע החל ב-8 ביוני 1940, כהתקפה על הרסטד כדי להקל על הלחץ על חיל המצב הגרמני בנרוויק.
לאחר תדלוק באי יאן מאיין המבצע הפך למיותר כאשר בעלות הברית התפנו מנורווגיה.
המפקד הגרמני, אדמירל וילהלם מרשל, לקח את היוזמה לחפש ולהשמיד את אוניות התובלה של בעלות הברית.
אוניית תובלת הכוחות אורמה, המכלית פיוניר וספינת המכמורת HMT ג'וניפר הוטבעו.
מרשל הורה לאדמירל היפר ולמשחתות להגיע לטרונדהיים, לשם הגיעו בבוקר 9 ביוני.
למחרת, אדמירל היפר ניסתה לעזוב את טרונדהיים אך נמנעה בשל תצפית של צוללת בריטית.
בליל 7/8 ביוני, נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס בפיקודו של קפטן גאי ד'אולי-יוז, לקחה על סיפונה עשרה מטוסי גלוסטר גלדיאטור של טייסת 263 ושמונה מטוסי הוריקן הוקר מחיל האוויר המלכותי של טייסת 46 (RAF), שערכו את הנחיתה הראשונה של מטוסים מודרניים ללא ווי עצירה על נושאת מטוסים.
מטוסים אלו טסו מבסיסים יבשתיים כדי למנוע את השמדתם בפינוי.
גלוריוס הייתה חלק משיירת כוחות לכיוון סקפה פלו, שכללה גם את נושאת המטוסים ארק רויאל.
בשעות המוקדמות של 8 ביוני ביקשה גלוריוס רשות להמשיך באופן עצמאי עם המשחתות המלווה אותה אקסטה וארדנט, במהירות גבוהה יותר.
לדברי אלן ביית', זה היה בגלל שד'אולי-יוז היה חסר סבלנות לקיים משפט צבאי של קומנדר ג'יי.
בי הית' ולוטננט קומנדר אוולין סלסור.
הית' סירב לפקודה לתקוף מטרות חוף מסוימות בטענה שמטוסיו אינם מתאימים למשימה ונשאר מאחור בסקפה פלו כדי להמתין למשפט.
ביית' ציין שגלוריוס הייתה במצב מוכנות נמוך.
עמדת התצפית של קן העורב לא הייתה מאוישת, מה שהותיר את משימת התצפית למשחתות עם זוויות תצפית נמוכות בהרבה.
רק 12 מתוך 18 דוודים היו בשימוש, כך שהיא לא יכלה לפתח מהירות מלאה [17 קשרים במקום 30 קשרים (56 קמ"ש במקום 56 קמ"ש)] מהר ככל שנדרש.
ד'אולי-יוז לא הצליח לשגר מטוסים לסיור אוויר קרבי סביב קבוצת נושאת המטוסים, על פי הדיווחים כדי לתת לצוותי האוויר מנוחה.
למפקד הקודם תמיד היה איזה מטוס באוויר.
אילו היה עושה זאת, ייתכן שגלוריוס הייתה מסוגלת לזהות את הסכנה מוקדם יותר והייתה מסוגלת להסתובב ולברוח או להילחם.
אף מטוס לא היה אפילו על הסיפון לשיגור מהיר.
בהאנגרים שלה היו עשרה מטוסי הוריקן ועשרה מטוסי גלדיאטור של ה-RAF, תשעת מטוסי גלדיאטור ימיים שלה וחמישה מטוסי סורדפיש.
בזמן הפלגה דרך הים הנורווגי ב-8 ביוני יורטו גלוריוס, אקסטה וארדנט על ידי אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו ב-69° צפון 00° מזרח לערך, מול נורווגיה.
נושאת המטוסים והמלוות שלה הוטבעו תוך שעתיים, בערך 170 מיילים ימיים (310 ק"מ) ממערב להארסטד, עם אובדן של 1,519 אנשי צוות; היו רק 45 ניצולים.
הניצול מאקסטה חולץ על ידי אוניית הסוחר הקיטור הנורווגית Borgund אשר גם הצילה 38 אנשי צוות מאחת מסירות ההצלה של גלוריוס.
כל 39 האנשים שניצלו על ידי בורגונד הועלו לחוף בטורסהאבן באיי פארו ב-14 ביוני.
המטחים של שרנהורסט פגעו בגלוריוס בשעה 16:32, לפני שניתן היה לשגר את מפציצי הטורפדו של האחרונה.
המטח השני של שרנהורסט, בשעה 16:38, פגע בגלוריוס בטווח הקיצוני של 26,300 יארד (24,000 מטר), אחת הפגיעה בטווח הארוך ביותר שתועדו.
מטח מגנייזנאו פגע לאחר מכן בגשר.
המשחתות החלו להטיל עשן כדי להגן על גלוריוס ועל עצמם.
ארדנט ואקסטה עשו ניסיונות מתמשכים לשגר טורפדו לעבר האוניות הגרמניות.
בסביבות השעה 17:39, שרנהורסט נפגעה מאחת מארבעה טורפדות ששיגרה אקסטה.
50 מלחים נהרגו, ו-2,500 טונות של מים חדרו אליה והצריח האחורי שלה הוצא מכלל פעולה.
ארדנט הוטבעה בסביבות השעה 17:20 לאחר שערכה שבע התקפות עם טורפדות.
מיקום הטביעה המשוער בהתבסס על שידור אחרון מגלוריוס הוא 69°0′ צפון 04°0′ מזרח.
מרשל, על סיפון גנייזנאו, הורה לשרנהורסט להפסיק לבזבז תחמושת על גלוריוס.
גנייזנאו הייתה קרובה יותר לגלוריוס ב-4,374 יארד (4,000 מטר) מאשר שרנהורסט.
שרנהורסט וגנייזנאו פנו לטרונדהיים לצורך תיקונים.
בשל מיקומם החשוף, הם לא עצרו כדי לחלץ ניצולים מאף אחת מהאוניות.
ב-13 ביוני תקפו 15 מפציצי פליט אייר ארם בלקברן סקואה מארק רויאל את שרנהורסט בנמל.
פצצה אחת פגעה בה בתמורה לאובדן שמונה מטוסים.
מטוסי הסקואה הוצאו מפעילות קרבית ב-1941 והוצאו משירות ב-1945. כתוצאה מהקרב, נהרגו 1,519 אנשי צוות על סיפון גלוריוס, אקסטה וארדנט, מעבר לכל האסונות הגדולים האחרים של הצי הבריטי במלחמה, יחד עם שלוש ספינות המלחמה, אבדו שתי טייסות קרב של RAF.
הנזק מהתקפות הטורפדו אילץ את שרנהורסט לחזור לטרונדהיים לצורך תיקוני חירום, והיא הגיעה לקיל ב-23 ביוני כדי להיכנס למבדוק יבש.
היא נשארה שם בתיקון במשך רוב שאר 1940. למרות שאובדן גלוריוס היה אבדה גדולה, נסיגת שתי ספינות המלחמה הגרמניות החזקות הללו אפשרה לשיירות הנותרות של בעלות הברית להגיע לבריטניה עם איום מופחת מאוד.
פרננדו סימון מרמן בן ה-60 ולואיס הר בן ה-70 נחטפו על ידי מחבלי חמאס לרצועת עזה מקיבוץ ניר יצחק כחלק ממתקפת הטרור על ניר יצחק.
לוחמי ימ"מ, היחידה המבצעית של השב"כ, יחידת הניוד 5515 ושייטת 13 התאמנו לקראת חילוץ חטופים ברפיח כחודש לפני המבצע, אך עד 12 בפברואר התנאים בשטח בשילוב עם חוסר במודיעין מדויק לא אפשרו להוציא את המבצע לפועל.
בלילה שבין יום ראשון לשני, ב-12 בפברואר 2024, במהלך הלחימה ברצועת עזה, הגיעו כוחות ימ"מ ללב רפיח באופן חשאי וחלפו על פניהם של שלושה גדודי חמאס בעת שישנו בדרך לקומה השנייה בבניין בו הוחזקו החטופים.
הכוחות חיפו זה על זה וקיבלו חיפוי גם מחיל האוויר.
הם הגיעו לבית בו הוחזקו החטופים כאשר סביבם היו מחבלים חמושים הן מחוץ למבנה והן ליד החטופים.
הכוחות פרצו את הדלת הנעולה באמצעות מטען פריצה והסתערו על החדר בו מוחזקים החטופים, הרגו שלושה מחבלים ששמרו על החטופים וחילצו את החטופים, תוך שלוש שניות מרגע הפריצה למבנה.
בעת הפריצה שני לוחמים הוקצו לעטוף את החטופים בגופם ולהגן עליהם מאש המחבלים בעוד יתר הלוחמים פעלו לטיהור הקומה והסרת האיום.
במהלך הקרב לוחם אחד נפצע באורח קל מנפילה מגובה.
כדי לא לסכן את החטופים, הלוחמים הגלישו אותם באמצעות חבלי סנפלינג מהקומה השנייה עד למטה, מבלי לעבור בקומה הראשונה בה היה עלול להיווצר סיכון מיותר.
בזמן החילוץ, מחבלי החמאס ירו לעבר הלוחמים, שביחד עם צלפי ימ"מ שחיפו עליהם השיבו בירי והרגו לפחות חמישה מחבלים נוספים.
במקביל תקף חיל האוויר הישראלי מפקדות וחמ"לים של חמאס במרחב על מנת לשלול מהם את היכולת לבנות תמונת מצב על המתרחש.
לאחר מכן, לוחמי שב"כ וימ"מ התפנו עם החטופים בסיוע של שייטת 13, יחידה 669 יחידת הניוד וחטיבה 7 של חיל השריון.
משם פינו אותם לוחמי יחידת הניוד למסוק, שהעביר את החטופים לישראל.
במהלך הפינוי ניסה חמאס להביא כוחות של מחבלים שימנעו את פעולת החילוץ אך חיל האוויר הישראלי פגע בהם, כולל השמדת כלי רכב עם מחבלים שרדף אחרי הכוחות עם החטופים.
במבצע כולו נהרגו עשרות פלסטינים (מחבלים ואזרחים).
המבצע נמשך כשעה והשתתפו בו כ-1,000 לוחמים וחיילים.
בחפ"ק המבצעי שניהל את המבצע נכחו ראש השב"כ, הרמטכ"ל, מפקד היחידה המבצעית של שב"כ, מפכ"ל המשטרה, מפקד הימ"מ, ראש אמ"ן, ראש אמ"ץ ומפקד חיל האוויר.
מאוחר יותר הצטרפו שר הביטחון וראש הממשלה.
במהלך הלילה הודיע דובר משרד הבריאות העזתי על 67 הרוגים פלסטינים בעיר.
מקורות פלסטינים אחרים דיווחו על מעל ל־100 הרוגים.
שני החטופים הועברו לבדיקות רפואיות במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, משם נמסר כי מצבם טוב.
הם שוחררו יומיים לאחר מכן לביתם.
המבצע סוקר באופן נרחב בכלי התקשורת הישראליים בצורה חיובית וכוחות הביטחון זכו לשבחים רבים על המבצע המוצלח.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שר הביטחון יואב גלנט והשר לביטחון לאומי איתמר בן-גביר ביקרו בבסיס הימ"מ ושיבחו את לוחמי היחידה.
המבצע סוקר בכלי תקשורת ברחבי העולם, שציינו גם את המספר הגדול של הרוגים פלסטינים במבצע.
צוות חוקרים מתחנת מוריס קאהן לחקר הים מבית הספר למדעי הים ע"ש צ'רני באוניברסיטת חיפה, העניק לשתי כרישות מסוג עפרורי וסנפירתן את השמות פרננדה ולואיסה כמחווה לחטופים המשוחררים.
מבצע כחל היה מבצע משולב של סיירת מטכ"ל וחיל האוויר הישראלי בעומק שטח מצרים בלילה בין 2-1 בדצמבר 1965. מבצע כחל היה חלק מסדרה של מבצעים משולבים של חיל האוויר וסיירת מטכ"ל.
המבצע הוא חלק ממספר פשיטות משולבות של חיל האוויר וסיירת מטכ"ל שבוצעו בשטח מצרים ב-1963–1967 לפני מלחמת ששת הימים.
מפקד כוח סיירת מטכ"ל במבצע היה סרן נחמיה כהן ואחיו, מפקד המסוקים היה אל"ם אליעזר כהן.
לראשונה בצה"ל השתתפו במבצע שלושה מסוקים מסוג סיקורסקי S-58, במבצע לוחמי סיירת מטכ"ל אספו מודיעין בעומק שטח מצרים, בפועל לא בוצעה ככל הנראה על ידי אנשי סיירת מטכ"ל פעילות מבצעית של ממש.
מבצע כחל היה המבצע בסדר גודל הנרחב ביותר בסדרת הפשיטות המשולבות של חיל האוויר וסיירת מטכ"ל לקראת מלחמת ששת הימים.
מפקד המסוקים אליעזר כהן סיפר על המבצע:
מבצע יד ארוכה היה מבצע צבאי של חיל האוויר הישראלי בסיוע אגף המודיעין במסגרת מלחמת חרבות ברזל שבו בוצעה הפצצה אווירית על מחסני אמל"ח, מאגרי נפט, תחנות כוח ויעדים צבאיים נוספים של החות'ים בעיר הנמל אל-חודיידה שבתימן.
המתקפה התרחשה ב-20 ביולי 2024 בשעה 18:00 בערב, יום לאחר שכטב"ם ששוגר מתימן התפוצץ במרכז תל אביב וגרם להרג של אדם אחד ולעשרה פצועים.
התקיפה בוצעה באמצעות מבנה מטוסי קרב ומטוסי ביון בליווי מטוס לתדלוק אווירי.
התקיפה האווירית הייתה הפעם הראשונה שבה ישראל תקפה בתימן, במרחק של 1,800 קילומטרים, והיא התקיפה השלישית הכי רחוקה שביצע חיל האוויר הישראלי (אחרי מבצע רגל עץ ומבצע העיר הלבנה).
החות'ים הם ארגון טרור אסלאמיסטי שיעי-זיידי הפועל בצפון-מערב תימן, בשיתוף פעולה מלא עם איראן וכשליחה בתימן.
הקבוצה נחשבת לארגון טרור על ידי ארצות הברית, איחוד האמירויות הערביות ומדינות נוספות.
הקבוצה קראה להשמדת ישראל וארצות הברית.
התנועה מתנגדת לממשלת תימן הפורמלית ושולטת מאז 2014 בשטח נרחב לאורך ים סוף.
מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל, שפרצה בעקבות מתקפות חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, החלו החות'ים לסייע לחמאס ולשגר טילים וכטב"מים לעבר ישראל.
בנוסף תקפו החות'ים ספינות בין-לאומיות בים סוף במעשים שהוגדרו כפשעים בין-לאומיים ואף הביאו לתגובה צבאית נגדם ממספר מדינות.
בינואר 2024 קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 2722, המגנה את מתקפות החות'ים.
מבצע שומר השגשוג בהובלת ארצות הברית החל להגן על הספנות בים סוף.
מאז 12 בינואר הובילו ארצות הברית ובריטניה תקיפות אוויריות וטילים נגד החות'ים, בעוד מדינות אחרות סיירו באופן עצמאי במים הסמוכים לתימן, ותקפו כלי שיט של החות'ים בים סוף.
לפי ערוץ אל-ערביה, ב-19 ביולי 2024 צבא ארצות הברית יירט טיל בליסטי, מספר כטב"מים על הקרקע ושלושה כטב"מים באוויר.
אולם כטב"מ רביעי הספיק לחמוק.
הוא חדר לישראל והתפוצץ ברחוב בן יהודה בתל אביב.
בנוסף, פונו עשרה פצועים קל.
הפיצוץ גרם נזק לרחוב ולחנות ובעקבות ההרס שנגרם הוגשו יותר מ-250 תביעות לקרן פיצויים.
הדובר הצבאי של החות'ים, יחיא סריע, נטל אחריות על השיגור.
דובר צה"ל לא אישר את טענתו של סריע, וציין כי החדירה התאפשרה עקב טעויות בזיהוי ויירוט הכטב"ם.
בעקבות ההתקפה יצא חיל האוויר הישראלי למבצע יד ארוכה, שבו הופצצו מאגרי נפט, תחנות כוח ויעדים צבאיים של החות'ים בעיר הנמל אל-חודיידה.
זו הפעם הראשונה שישראל תקפה בתימן.
את התקיפה ביצעו מטוסי קרב מהדגמים F-35I אדיר, F-15 ו-F-16I סופה, מטוסי ביון ובקרה אווירית מדגם "נחשון" מטייסת 122, ומטוסי תדלוק מדגם בואינג 707 "ראם".
המטוסים המריאו לתקיפה החל משעה 15:00, באופן מסונכרן ומבסיסים שונים.
בדרכם נראו מעל אילת והמשיכו בטיסה בגובה נמוך.
המטוסים הגיעו ליעדם בשעה 18:00 לערך לביצוע התקיפה.
ההפצצה בוצעה על ידי מטוסי F-15, בעוד מטוסי F-16 הגנו על הכוח ומטוסי F-35 שימשו "לחמקנות פותחת דרך".
סביב השעה 20:30 נחת בישראל אחרון המטוסים שהשתתפו במבצע.
לדברי גורמים חות'יים, המתקפה הישראלית פגעה במתקני נפט בנמל העיר אל-חודיידה שבשליטת החות'ים.
בתמונות וסרטונים שפורסמו ברשתות החברתיות נראו להבות ועשן האופף את הנמל.
גם תחנות כוח נפגעו בתקיפה, דבר שגרם להפסקת חשמל נרחבת בעיר.
צה"ל מסר כי הוא תקף אתרים צבאיים חות'יים באזור הנמל המשמשים למסירה ולאחסנה של נשק.
דובר צה"ל מסר כי "תקפנו את מרחב הנמל בשל היותו נתיב אספקה להעברת אמצעי הלחימה האיראניים מאיראן לתימן והוא מהווה מקור כלכלי משמעותי לטרור החות'י.
במרחב הנמל תקפנו תשתיות דו-שימושיות לטרור, ביניהם גם תשתיות אנרגיה."
ישראל עדכנה את האמריקאים מבעוד מועד, והחליטה לבצע את התקיפה באור יום.
למחרת המתקפה שיגרו החות'ים טיל קרקע-קרקע לעבר ישראל.
הטיל יורט בהצלחה על ידי מערך ההגנה האווירית הישראלי באמצעות מערכת חץ 3.
התקיפה גרמה לפגיעה קשה בנמל אל-חודיידה, שנחשב לעורק חיים אסטרטגי וכלכלי של החות'ים, שכן דרכו נכנסות ויוצאות סחורות רבות לתימן, כולל אמצעי לחימה ותחמושת לחות'ים.
ההערכה היא שנזקי התקיפה הישירים נאמדים בעשרות מיליוני דולרים.
נכון ל-24 ביולי 2024 טרם כובתה האש בנמל ובמאגרי הנפט שלידו.
נכון לאוגוסט 2024 הנמל עדיין מושבת ברובו.
בספטמבר 2024 פרסם אתר החדשות הכלכלי גלובס שקצב ויכולת פריקת מכליות הנפט בנמל חודיידה נפגעו קשות ולכן הפריקה הועברה בחלקה לנמל המיושן בראס עיסא תוך ירידה משמעותית בקצב הפריקה (מ-4 ליום ל-1 בחודש).
התקיפה גרמה לביקורת בתימן ובמדינות ערב נגד החות'ים על כך שהם גוררים את תימן למלחמה נגד ישראל, שכתוצאה ממנה, לדבריהם, ייפגעו תימנים רבים שיישלמו את מחיר הנזק הישיר והעקיף של עימות צבאי עם ישראל.
מבצע ימי תשובה הוא תקיפה אווירית של ישראל באיראן שנערכה ב-26 באוקטובר 2024, כתגובה למתקפה האיראנית על ישראל ב-1 באוקטובר.
המבצע התרחש במהלך מלחמת חרבות ברזל והיווה ציון דרך ביחסי שתי המדינות, בהיותו המקרה הראשון שבו נטלה ישראל אחריות רשמית על תקיפה בשטח איראן.
בין איראן לישראל מתקיים סכסוך רב שנים, שהסלים במלחמת חרבות ברזל.
סכסוך זה החל ב-1979 עם המהפכה האסלאמית באיראן והפלת שלטון השאה, אז התגבשה התנגדות פוליטית ודתית של שלטון האייתולות באיראן לעצם קיומה של ישראל, שהאייתולה חומייני טבע עבורה את הכינויים "השטן הקטן" ו"הישות הציונית".
הסכסוך מתבטא בעיקר בהקמת טבעת האש האיראנית סביב ישראל ובקידום תוכנית הגרעין האיראנית המהווה איום קיומי למדינת ישראל, ומנגד בפעילות הישראלית לסיכול תוכנית הגרעין ובמערכה בין המלחמות, שבה פעלה ישראל לסיכול התעצמות חזבאללה.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר פרצה מלחמת חרבות ברזל, שבה בא לידי ביטוי ציר ההתנגדות בהובלת איראן, ובה התמודדה ישראל, נוסף על הזירה העזתית, גם עם איומים מכיוון לבנון וסוריה ולראשונה אף נאלצה להתמודד גם עם איומים מכיוון תימן, מצד החות'ים.
בליל 31 ביולי 2024 נהרג ראש הזרוע המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה, בסיכול ממוקד בטהראן.
אף שישראל לא קיבלה אחריות על הריגתו, חמאס ואיראן האשימו את ישראל ואיימו בנקמה.
בתקיפה נהרגו חסן נסראללה ובכירים נוספים בחזבאללה ונהרג גם עבאס נילפורושאן, מפקד כוח קודס בלבנון.
ב-1 באוקטובר 2024, בתגובה להתנקשות באסמאעיל הנייה ולהתנקשות בעבאס נילפורושאן ובחסן נסראללה, פתחה איראן במתקפה אווירית שכללה שיגור 181 טילים בליסטיים אל עבר ישראל.
רוב הטילים יורטו, אך נצפו פגיעות בכמה מבסיסי חיל האוויר, בהם בסיס נבטים, ובאזורים אזרחיים.
מייד לאחר התקיפה האיראנית אמר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, "איראן עשתה טעות גדולה - והיא תשלם על כך.
נעמוד בכלל שקבענו: מי שתוקף אותנו - אנחנו נתקוף אותו." גם שר החוץ דאז, ישראל כ"ץ אמר כי "משטר האייתולות חצה את הקו האדום - ומדינת ישראל לא תשתוק מול המתקפה הנפשעת של איראן על אזרחינו." שר הביטחון, יואב גלנט, הבטיח פעמים אחדות שתבוא תגובה ישראלית.
מאמצים דיפלומטיים של איראן לצמצם את המתקפה
לאחר המתקפה האיראנית, מחשש שישראל תתקוף מתקנים גרעיניים ותשתיות נפט, איראן התחילה במאמצים דיפלומטיים לצמצום התגובה הישראלית.
כחלק מהמאמצים האלו, איראן איימה על מדינות המפרץ שאם ישראל תתקוף את איראן, איראן תתקוף את מתקני הנפט של המדינות הללו.
בתגובה, הודיעה ארצות הברית שתגן על מדינות המפרץ מפני איראן ותתקוף את איראן לאחר תקיפה כזאת.
לאחר מכן, נשיא איראן, מסעוד פזשכיאן, טען בפני האו"ם כי מדינתו פונה לשלום ודרש מהאו"ם לפעול על מנת שישראל לא תתקוף את איראן.
ב-24 באוקטובר פנתה איראן למדינות בארגון BRICS שיפעלו נגד ישראל, בכלל זה פנייה לנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, בדרישה שלא ידבר עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
בנוסף שוחח פזשכיאן עם שאר המדינות בארגון על מנת להרחיב את הסחר הכלכלי של איראן איתן ולצמצם את הסחר עם ישראל.
הדלפת מסמכים סודיים על ההכנות לתקיפה
ב-19 באוקטובר 2024 נחשפו ברשת החברתית X מסמכים סודיים מהפנטגון המתוארכים ל-16 באוקטובר 2024, ובהם דו"ח מעקב אחר היערכות ישראל לתקיפה.
מהדו"ח עלה כי בוצעו תרגילים של חיל האוויר הישראלי לתקיפה באיראן.
בליל שבת, הקבינט המדיני-ביטחוני אישר את הפעולה טלפונית, וצה"ל יצא להתקפה.
המתקפה התנהלה בשלושה גלים עיקריים.
בגל הראשון, בסביבות השעה 2:00 בלילה (זמן ישראל), נשמעו דיווחים על פיצוצים עזים במוקדים שונים באיראן.
בגל זה התמקדה התקיפה במערכות ההגנה האווירית האיראניות ובמתקני מכ"ם.
בגל הראשון הושמדו ארבע מערכות הגנה אווירית מסוג S-300 שאיראן רכשה מרוסיה ובנוסף מערכות הגנה מתוצרת מקומית.
כמו כן בוצעה תקיפת מתקן מכ"ם באזור סווידא שבדרום סוריה.
במקביל הותקפו מערכות מכ"ם גם בשטח עיראק.
נשמעו פיצוצים בכמה ערים מרכזיות באיראן: טהראן, כרג' ואיספהאן, כאשר בטהראן תועדו מספר פיצוצים משמעותיים.
על פי הערכות, ישראל ביצעה תקיפה ממוקדת נגד מערכי ההגנה האווירית באיראן, ובמסגרתה הותקפו מערכות מכ"ם ומערכות S-300, המהוות את עמוד השדרה של מערך ההגנה האווירית האיראני.
בגלי התקיפה השני והשלישי בסביבות השעה 5:00 לפנות בוקר (זמן ישראל) הורחבה המתקפה למטרות נוספות, בהן שלושה בסיסים גדולים לייצור טילים, מתקני פיתוח וייצור כטב"מים ושיגור של טילים בליסטיים – פלאח, שאיד גאדירי ועבדול פתח – השייכים למשמרות המהפכה האסלאמית.
בין היעדים נכלל נמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני של טהראן, המשמש גם כבסיס צבאי.
דווח גם על פגיעה בתחנת כוח בעיר כרג' ופגיעות בעיר שיראז שבדרום המדינה.
בנוסף לתקיפות באיראן צה"ל תקף בסוריה ולפי דיווחים השמיד חלק משמעותי ממערך ההגנה האווירי של סוריה.
בנוסף דווח על פגיעה, ככל הנראה באמצעות כטב"מים, בבסיס הסודי בפרצ'ין, הממוקם כ-30 קילומטרים מטהראן.
הבסיס שימש בעבר למחקר ופיתוח של נשק גרעיני.
עוד דווח שבאחד מגלי התקיפה הותקף והושמד מתקן ששימש לתכנון חומרי הנפץ הפלסטיים שמקיפים את האורניום בפצצה גרעינית ודרושים על מנת לפוצצה.
דווח כי 12 מערבלים פלנטריים, המשמשים לייצור דלק מוצק לטילים בליסטיים, הושמדו בגלים השני והשלישי, מה שצפוי לגרום לפגיעה אסטרטגית ביכולת ייצור הטילים הבליסטיים ולעכב את ייצורם בשנתיים, ובכך לשתק את יכולתה של איראן לחדש את מלאי הטילים שלה.
בתקיפה השתתפו כ-140 מטוסי קרב, מטוסי תדלוק אווירי, מטוסי איסוף מודיעין ואלקטרוניקה ומטוסי פיקוד ושליטה.
ב-6:30, עם חזרתם של המטוסים ארצה, הצהיר דובר צה"ל, תא"ל דניאל הגרי:
דובר צה"ל ציין בסיום התקיפה כי "כעת יש למדינת ישראל חופש פעולה אווירי רחב יותר גם באיראן".
אתר ynet ציין "דיווח: לאיראן היו 4 מערכות S-300 - וכולן הושמדו.
גורם איראני: דאגה עמוקה בטהרן".
לפי פרסום בוושינגטון פוסט, גורמים מודיעיניים במערב מעריכים כי להתקפה היה חלק משמעותי בדחיפת איראן להסכם הפסקת האש עם חזבאללה בלבנון.
– ישראל אישרה את התקיפה, הצהירה שהיא השיגה את מטרותיה והזהירה את איראן שלא תגיב.
– שון סביט, דובר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, תיאר את ההתקפות של ישראל על איראן כפעולה להגנה עצמית ואמר שאמריקה לא הייתה מעורבת במבצע.
ההתקפות נגד שני אתרים במערב איראן וסביב הבירה טהראן "נמנעו במיוחד מאזורים מאוכלסים והתמקדו אך ורק במטרות צבאיות".
– סוכנות הידיעות תסנים, המקורבת למשטר, הכחישה דיווחים על תקיפת שדות תעופה בטהראן, ואחראי ההסברה בממשלת איראן קרא לציבור "להימנע מלהשתתף במשחק התקשורת והשמועות של המשטר הציוני".
עם זאת, מדיווחים שונים עולה כי היקף הנזק והפגיעות משמעותי יותר מכפי שמוצג באופן רשמי, אם כי מודגש כי לא נגרם נזק למתקני הגרעין האיראניים או מתקני הנפט באזורים שהותקפו.
"מבצע יום הדין" או "תוכנית שמשון" הייתה תוכנית חירום חשאית שפותחה על ידי ישראל ערב מלחמת ששת הימים.
מטרתה הייתה יצירת פיצוץ גרעיני הפגנתי בפסגת הר במדבר סיני.
זאת כאמצעי הרתעה של מוצא אחרון, בתרחיש שבו ישראל תעמוד בפני סכנת תבוסה קיומית.
על פי התוכנית, כוח צנחנים קטן אמור היה להישלח כדי לבצע פעולת הסחה שתמשוך את תשומת ליבם של הכוחות המצריים.
במקביל שני מסוקי סופר פרלון נועדו להנחית מתקן גרעיני ("העכביש"), וצוות מסיירת מטכ"ל שירכיב אותו סמוך לאבו עגילה.
לאחר מכן יקים עמדת פיקוד בנקיק הררי סמוך.
במקרה מימוש התוכנית, הפיצוץ הגרעיני המתוכנן היה אמור לייצר הבזק המסנוור וענן הפטרייה שהיו נראים למרחקים במדבר סיני, הנגב, ואולי אף הרחק עד קהיר.
בתקופת ההמתנה, שקדמה למלחמת ששת הימים, שרר בישראל חשש כבד לגורל המדינה לנוכח ריכוזי הכוחות המצריים והאיומים מצד מדינות ערב.
בשבועות שקדמו למלחמה, מיהרו גורמים ישראלים להשלים את הרכבת המתקן הגרעיני הראשון של ישראל.
על רקע זה, פותחה תוכנית חירום שתספק למקבלי ההחלטות "אופציה אולטימטיבית" למקרה שהלחימה לא תתפתח לטובת ישראל.
התוכנית כונתה "שמשון" על שם הגיבור המקראי שהפיל את עמודי מקדש "דגון" על עצמו ועל אויביו.
כינוי זה משקף גם את "ברירת שמשון" אסטרטגיית ההרתעה הגרעינית של ישראל, המשתמעת כשימוש בנשק גרעיני כמוצא אחרון במקרה של איום קיומי.
תהליך קבלת ההחלטות באותה תקופה הושפע באופן משמעותי מהאיום המצרי בנשק כימי, איום שגובה בניסיון שימוש קודם.
המודיעין הצביע על כך שמצרים החזיקה בכמאה טילים משני סוגים, שפותחו בסיוע מדענים גרמנים, לצורך נשיאת ראשי נפץ כימיים ורדיואקטיביים.
האיום נלקח ברצינות, על אף שההערכה קבעה כי ראשי הנפץ לא היו מתוחכמים ואמינות המערכת הייתה נמוכה.
סימולציות שנערכו, כדוגמת תרחיש פגיעה אפשרית בכיכר דיזנגוף בתל אביב, הדגימו כי מתקפה כימית (כגון סארין) או רדיואקטיבית (כגון קובלט) עלולה להסב נזק "פרוהיביטיבי" ולגרום לפגיעה חמורה באוכלוסייה ובתשתיות המערכתיות.
אף שימוש בראשי נפץ שלא הכילו חומרים פעילים, נתפס כמסבך באופן חמור את המערכת הצבאית והלוגיסטית, בשל הצורך בטיפול מיידי באירוע, סגירת צירי תנועה והפעלת כוחות חירום מרובים.
עצם הכנסתו של איום זה למערך השיקולים המבצעיים סיבכה משמעותית את המציאות האסטרטגית.
ענף אמצעים מיוחדים של מחלקת אמל"ח באגף המטה הכללי (אג"ם) טיפל בכל תחום הנשק הבלתי קונבנציונלי.
נושא פיתוח הנשק הגרעיני שולב בתוכניות הרב-שנתיות של המחלקה והוצג לדיון שנתי בפורום המטכ"ל.
התקיים תרגיל פיקוד ושליטה שארך כשעתיים לתרגול התהליך המלא, מרגע קבלת פקודה ועד ביצועה.
בתרגיל השתתפו גופים מרכזיים כגון חיל האוויר, נציג מלשכת ראש הממשלה ישראל ליאור, ונציג "המכון" ("רפאל") יבגני רטנר.
עד ראשית 1967 קצב ההתקדמות לא נתפס כ"מואץ".
עיקר המאמץ הושקע בפיתוח ובניית ה"מתקן" (דימונה), אשר יועד בעיקרו לניסויים טכניים.
לא הייתה התקדמות ממשית בתחום אמצעי השיגור, או בפיתוח פצצה נישאת מטוס.
הפיתוח לא בוצע בשלב זה עקב חוסר בשלות טכנולוגית, ולא מסיבות פוליטיות.
התפיסה אז הייתה שמדובר בנשק סופי, ששימוש בו יוביל לסיום המלחמה הקונבנציונלית, ולכן לא נחשב נשק שניתן לשימוש בזמן קרוב.
חוסר הוודאות הטכנולוגית הוביל להערכה גסה של 5–10 שנים לסיום בניית ה"מתקן" (דימונה).
עם תקופת ההמתנה במאי 1967 המצב השתנה באופן דרמטי, על רקע איום הטילים הבליסטיים ממצרים בעלי מערכת ניהוג אינרציאלית.
באותה עת השלים יצחק יעקב (יצה) את לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם אף צפה בשיגור טיל בליסטי.
במהלך השתתפותו במשחק מלחמה במכון ראנד בקליפורניה, שהסתיים בשימוש גרעיני ישראלי, הוזעק יעקב לשוב לישראל על ידי עזר ויצמן.
הוא הגיע לישראל בתקופה של חרדה ציבורית ופוליטית עמוקה, שבה אנשי ציבור ופוליטיקאים חששו כי המדינה ניצבת בפני סכנה קיומית.
בתוך תחושת הלחץ הכללית, הרעיון להשתמש במתקן הגרעיני כפתרון לשעת חירום צץ במקביל במספר גורמים – ב"מכון" (רפא"ל), במטכ"ל ובקרב המפתחים.
יעקב, יחד עם סגן-אלוף מוישה שחר, ניסח פקודה מבצעית בהנחייתו של אלוף רחבעם זאבי ("גנדי").
גנדי ערך אותה ולאחר מכן השניים ניסו להחתים על המסמך את הרמטכ"ל יצחק רבין, שהיה באותה תקופה במצב בריאותי ירוד.
בניגוד לתחושה התכנונית המתונה, האירועים של 1967 היו ספונטניים במהותם.
זאת מתוך תפיסתם כציבור המפתחים שיש לנקוט פעולה יזומה בתקופת מלחמה.
יעקב ואנשיו פעלו להקים מערך ביצועי שנועד לקצר ככל האפשר את זמן התגובה בין קבלת הפקודה לבין ביצועה.
בשלב זה נבחרה סיירת מטכ"ל כיחידה שתבצע את המשימה, ויעקב נפגש עם מפקד הסיירת דאז, דב תמרי, כדי להקים צוות ייעודי לכך.
על פי עדותו של יעקב, רעיון השימוש במתקן גרעיני ככלי אסטרטגי עלה, אף שלא היה בטוח כי המתקן כבר ניתן לניסוי מבחינה טכנית באותה עת, והוא עצמו לא היה מעורב בבנייתו.
עם זאת, הוא ואנשיו היוו את הכוח המניע מאחורי המהלך.
יעקב וצוותו הם אלו שישבו וניסחו את הפקודה המבצעית הדרושה להפעלת התוכנית, והיוזמה לקדם אותה להנהגה באה מהם.
היוזמים פעלו במהירות להקמת מערך ביצועי שנועד לקצר ככל האפשר את זמן התגובה בין קבלת הפקודה לבין ביצועה.
יעקב ו"גנדי" דנו במי מתאים לבצע את המשימה, וסיירת מטכ"ל נבחרה.
בעקבות ההחלטה, יעקב נפגש עם מפקד הסיירת דאז, דב תמרי, כדי להקים צוות ייעודי.
התוכנית המבצעית, שכללה את ההכנות לביצוע ונועדה להבטיח מהירות תגובה מקסימלית, הייתה "מורכבת" וכללה תכנון מפורט.
יעקב מציין כי היה ברור שפקודת ביצוע צריכה לבוא גם מראש הממשלה וגם מהרמטכ"ל.
התקיים מנגנון עבודה שכלל ארבע קבוצות עבודה נפרדות שהוקדשו לנושאי תקשורת, ביטחון, ובטיחות, לצד הטיפול בהודעות הרשמיות.
לפי יעקב, היה צורך בפירוט עמוק, והשווה את הגישה לזו המיושמת במסגרת פקודת מבצע, בה מוגדרת אחריות ספציפית וברורה לכל יחידה בפני עצמה.
הוא ציין כדוגמה את עבודתו של משה שחר עם כל הענף שלו שעסק בנושא.
יצה חידד כי הפירוט היה רב, וכי לענף של משה היו כ-15 אנשים שהיו מעורבים ישירות בפרויקט.
עם זאת, יצה ביקש למתן את הרושם של ארגון היררכי ומסועף מדי.
בפועל, כל גורם היה אחראי להכין את חלקו באופן עצמאי.
לאחר כניסתו של משה דיין לתפקיד שר הביטחון ונטילת הטיפול בפרויקט על ידי צבי צור (צ'רה), התקיימו מפגשים תכופים, כמעט יומיומיים.
יצה ציין דיונים ארוכים עם צ'רה, וכי תרומתו העיקרית של האחרון הייתה הכנסת סדר לתהליך.
בסביבות התאריכים 24–25 במאי דוביק החל ברישומים שונים, וכחלק מההכנות, יצאו יצה ודוביק לסיור מוסק בסופר פרלון כדי לבחון ולבחור אתר מתאים לפעולה.
לצורך תצפית, הם חצו את הגבול בטיסה נמוכה, וטסו לכיוון אבו עגילה.
היעד הכללי היה ליד אבו עגילה בשל ריכוז הכוחות המצריים שם, כאשר האתר שנבחר היה בטווח של עד 20 קילומטרים מאבו עגילה.
שם זיהו הר עם משטח בגובה משוער של כ-920 מטר, וקניון סמוך שיכול לשמש כמקום מסתור.
האתר המדויק נבחר בפועל תוך כדי הטיסה, ולא הייתה החלטה מקדימה בנושא.
גם לא בוצעה נחיתה, במה שהיה אז שטח אויב.
בשלב מסוים קיבל הטייס התרעה על המראת מטוסי אויב, והם שבו על עקבותיהם.
לאחר הסיור, נערך דיון נוסף במשטרת גדרה.
בדיון זה נקבעה התחנה כנקודת האיסוף עבור חוליית הפיקוד והסיירת, מיד לאחר שתתקבל פקודת ההתרעה לכוננות.
מבחינה לוגיסטית, הוחלט כי מסוק הסופר פרלון יצטרך לנחות במקום אחר כדי לאסוף את ה"עכביש" (המתקן הגרעיני).
עבור מתקן זה הוכן רכיב עזר ("אוכף") שנועד לשמש כמתקן תמיכה או מנגנון הרכבה חיוני, שהכרחי לצורך הצבה או הפעלה של ה"עכביש".
מנגנון ה"אוכף" לא היה חלק מתוכנית מבצעית מוגדרת מראש, ופותח בחיפזון כפתרון מאולתר להתמודדות עם הצורך הבהול במעבר למצב כוננות.
בנוסף, נדרש לאסוף את ה"ליבה" של המתקן במקום נפרד.
בשל מספר המסוקים המוגבל, סוכם כי הליבה והעכביש יילקחו באותו המסוק יחד עם חוליית הפיקוד מנקודת האיסוף בגדרה.
בניגוד לתפיסה של תכנון מבצעי מסורתי, לא היה מבצע במובן הצבאי המקובל, ולא התקיים תכנון מלא.
למשל, לא בוצע תרגול הנחיתה על אתר מקביל ודומה בשטח המדינה.
על איום משמעותי זה, גברו היוזמות הקשורות למבצע הגרעיני הישראלי.
התכנון המבצעי כלל נחיתה בנקודת גובה ספציפית בפסגת הר במזרח מדבר סיני, במרחק של כ-19 ק"מ ממתחם צבאי מצרי הממוקם באבו עגילה.
במקביל תבוצע פעולת הטעיה של הצנחנים.
הצוות המבצעי נועד לפעול במהלך הלילה להרכבה והכנה של המתקן, ולהמתין לפקודת הפיצוץ.
נקודת הפיצוץ עצמה תוכננה להיות ממוקמת כקילומטר וחצי מנקודת הנחיתה, בתוך נקיק סמוך.
היה חשש מהותי בנוגע לבטיחות האישית של הצוות המבצעי עצמו.
ההשלכות הבלתי ידועות של שהייה במרחק של 1.5 קילומטרים מפיצוץ גרעיני.
בנוסף, חרדה משמעותית נבעה מהמשמעות הרחבה יותר של להיות הגורם הראשון שישתמש בנשק גרעיני טקטי במסגרת מלחמה במזרח התיכון, ומההשלכות הבלתי צפויות שעלולות לנבוע מכך.
לשם כך, תוכננה פעולה שתשפיע באופן ממשי על תפיסת המצב בנגב ובסיני.
התכנון כלל שימוש במתקן גרעיני, שכונה "עכביש", אשר אמור היה להיות מושתל על ראש גבעה באבו עגילה ולפוצץ בהוראת ראש הממשלה.
סדר הכוחות שהוקצה למשימה כלל כוח קטן מסיירת מטכ"ל, מחלקה או פחות מזה, ושני מסוקי סופר פרלון: אחד לאבטחה של כוח החדירה ואחד לנשיאת המערכת הגרעינית ("העכביש").
היו אלה המסוקים הגדולים ביותר שהיה לצה"ל באותה תקופה.
נקבע כי הכוח יתפנה תוך חצי שעה לאחר הפיצוץ.
פעולה זו הוגדרה כפעולת "יום הדין" – לא תוכננה נסיגה, ולא נלקחו בחשבון דרכי חילוץ או הצלה של הכוחות, מתוך הבנה כי מדובר במוצא אחרון כשכלו כל הקיצין.
פקודת המבצע של צה"ל הייתה מעשית וממוקדת במטרה: לעצור את הצבא המצרי.
לעצור הן את התקדמותו מעבר לקו מסוים, ולמנוע ממנו שימוש בטילים.
אולם ההחלטה הייתה שהפעלת המבצע תהיה רק לאחר שכבר נעשה שימוש ראשוני בטילים, שכלל חדירה לשטח ישראל.
הועלה קו אדום תאורטי להתקדמות האויב בסביבות אשדוד, אך הוא לא נקבע באופן סופי, והושאר לשיקול דעתו של ראש הממשלה לוי אשכול.
המטרה בהדגמת היכולות הגרעיניות לא הייתה עבור פעולה צבאית ישירה, אלא ככלי הרתעה שיפעיל לחץ מדיני.
הפיצוץ הגרעיני נועד לחולל שינוי בתמונה האסטרטגית ולייצר מציאות חדשה בשטח.
יצירת מצב שיחייב את המעצמות הגדולות להתערב בסכסוך, או לחלופין לגרום למצרים לעצור את הלחימה.
הדבר נועד לשמש אות אזהרה כלפי מצרים, ופנייה למעצמות, המבהירה כי ברגע שכל המאמצים המדיניים ייכשלו וקיומה של המדינה יעמוד בסכנה, תהיה לישראל יכולת תגובה הרסנית.
ההנחה הייתה שהתצוגה תייצר לחץ פסיכולוגי על הצד הערבי ותרתיע מדינות כמו מצרים, סוריה, עיראק וירדן מלהמשיך במערכה, תמחיש להם את חוסר התכלית בניסיונותיהם החוזרים ונשנים לכבוש את מדינת ישראל, ובכך תקנה לה יתרון אסטרטגי.
בפועל התוכנית התייתרה ולא בוצעה בזכות הצלחת חיל האוויר הישראלי להשיג עליונות אווירית מוחלטת, בזכות השמדת מקבילו המצרי במבצע "מוקד".
ההנחה הראשונית הייתה כי הצלחת חיל האוויר תאלץ את גמאל עבד אל נאצר לשגר את הטילים, אך בדיעבד התברר כי לא היו ברשותם יכולות טילים מתאימות, כפי שחששו בצה"ל תחילה.
מכיוון שישראל ניצחה בקרבות במהירות ובאמצעות נשק קונבנציונלי, המתקן האטומי מעולם לא הועבר לסיני והתוכנית לא יצאה לפועל.
אילו הפיצוץ היה מתבצע, זו הייתה הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בפיצוץ גרעיני למטרות צבאיות מאז המתקפות האמריקאיות על הירושימה ונגסאקי במלחמת העולם השנייה.
על אף שהשלב האחרון בתהליך, חיבור החימוש בפצצות עצמם, לא בוצע, עבור המעורבים השלמת המתקנים היה רגע דרמטי: מבחינתם זה סימן שינוי מהותי שדחף את המדינה ממצב של מדינת סף גרעינית, למצב שבו היא מחזיקה ביכולת גרעינית, שממנו קשה לחזור לאחור.
גם בפרטי הפירוק לא התקיים תכנון מלא.
כולל תהליך הביצוע, זהות המנחים, וזהות הנפשות הפועלות.
לאחר קבלת ההחלטה שלא לצאת לפועל, לא היה הליך פירוק נרחב.
הליבה, שהייתה המרכיב המרכזי בפרויקט, נותרה במיקומה המקורי ולאחר מכן רק עברה למקום אחר.
הפעולה היחידה שנדרשה בפועל הייתה התזוזה של הליבה, מה שצמצם משמעותית את המורכבות המבצעית.
התוכנית נשמרה בסוד במשך עשרות שנים כחלק ממדיניות העמימות הגרעינית של ישראל.
אולם יעקב חשף את פרטי התוכנית, אותה תיאר כ"סוד האחרון של מלחמת 1967", בשיחות עם חוקר הגרעין הישראלי ד"ר אבנר כהן בשנים 1999 ו-2000, וכן בפני העיתונאי רונן ברגמן.
ברגמן הכין כתבה גדולה ל"ידיעות אחרונות'" על הסיפור של המבצע וסיפורים נוספים, וסרט דוקומנטרי שהיה אמור להיות מוקרן בערוץ 10. לאחר שהראיונות הועברו לצנזורה, הצנזורית רחל דולב העבירה את הכתבה והסרט ליחיאל חורב, הממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
חורב איים על ברגמן ויעקב שאם לא יחתמו על הודאה בביצוע של עבירת ריגול, הם יעצרו, ייחקרו בשב"כ ויעמדו לדין בעוון ריגול.
במקביל נעצר גם ד"ר אבנר כהן, שבשנת 1998 פרסם את ספרו "ישראל והפצצה" בחו"ל, לאחר שהצנזורה מנעה את פרסומו בישראל.
הספר עוסק במדיניות הגרעין הישראלית וקורא לבחון מחדש את מדיניות העמימות.
מערכת הביטחון טענה כי כהן חשף בו סודות מדינה, אך כהן טען שכל מקורותיו היו פומביים ומותרים לפרסום.
בעקבות החשיפה, נעצר בשנת 2001 תא"ל (במיל') יצחק יעקב, שהיה אז יזם הון סיכון בן 75, באשמת "ריגול חמור".
בהמשך, המעצר התגלגל לכדי כתב אישום, בגין שיחותיו על התוכנית עם ברגמן.
לבסוף הוא הורשע בעבירה פחותה של מסירת מידע סודי ללא אישור, ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.
בדעת מיעוט היה השופט אברהם טל, שתמך בגזירת מאסר בפועל על יעקב.
נימוקו העיקרי היה שהתנהגותו של יעקב מלמדת על נחישותו לפרסם את מעשיו, ועל חוסר הבנה לחומרת מעשיו, כיוון שהמשיך להתעקש כי הידיעות שחשף אינן סודיות כלל.
טל קבע כי בשל כך "הטלת עונש מופלג בקולתו תעביר מסר לא נכון לנאשם ולא תרתיע אותו מלחזור על מעשיו".
לאחר מכן, יעקב המשיך לטעון גם לאחר מכן כי ישראל הייתה צריכה לבצע את ההדגמה האטומית, כדי להבהיר את מעמדה הגרעיני.
מבצע ליטני (בכינויו הצבאי "אבי החכמה") הוא מבצע צבאי, שנערך מ-14 במרץ עד 21 במרץ 1978, שבו חדר צה"ל לאזור הדרומי של לבנון עד נהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים, עד נסיגתו חזרה לגבול הבין-לאומי.
מטרת המבצע הייתה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון, ובכך להפחית את פעילותם כנגד מדינת ישראל ואזרחיה.
המבצע היה חלק ממלחמת האזרחים בלבנון.
ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו ארגוני הטרור הפלסטיניים ובמיוחד אש"ף, לקיים פעילות מאורגנת במחנות אימונים שהקימו בדרום לבנון, והשתמשו במחנות אלו כבסיס לפעולות טרור נגד ישראל.
תהליך זה הואץ בעקבות דחיקתם של הארגונים הפלסטינים מירדן בעקבות אירועי ספטמבר השחור ב-1970. במהלך שנות ה-70 בוצעו פעולות טרור רבות נגד מטרות ישראליות, פעולות שמבצעיהן יצאו מלבנון.
פיגוע כביש החוף (שכונה גם "אוטובוס הדמים"), שהיה ב-11 במרץ 1978 ובו נרצחו 35 ישראלים בלב ישראל, הביא את ממשלת ישראל להחלטה לבצע פעולה צבאית שתביא לתוצאות ממשיות במלחמה נגד ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון.
ההתקרבות בין ישראל ובין הנוצרים בלבנון
בזמן מלחמת האזרחים בלבנון שהתרחשה בשנים 1975–1976, הפעילה ישראל את מדיניות הגדר הטובה והחלה לספק נשק ולאמן כוחות של נוצרים לבנונים, אם כי במידה מוגבלת.
כניסת סוריה ללבנון בסיום מלחמת האזרחים לוותה בהסכמה סורית-ישראלית שהכוחות הסוריים לא יעברו את נהר הליטני.
ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד, שעלה לשלטון במאי 1977, הידקה את שיתוף הפעולה עם הנוצרים שבדרום לבנון והפכה אותו לגלוי, במטרה לבלום התקרבות הארגונים הפלסטינים לגדר הגבול עם ישראל.