tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הר אתוס הוא מקום ייחודי באירופה, אזור אוטונומי שאוסר לחלוטין על נשים להיכנס.
20 המנזרים בהר אתוס מרכיבים את הקהילה, אליהם ניתן להגיע בדרך הררית צרה ומנותקים פיזית, תרבותית ורוחנית משאר העולם, מכילים כ-2,000 נזירים החיים בבידוד סגפני.
ידוע שהר אתוס היה מיושב בנזירים מסוף המאה ה-8, שם הוא מוזכר בעבודותיו של תאופנס המוודה, נזיר ואציל ביזנטי.
המשמעות היא שבמשך יותר מאלף שנים חיו דורות של נזירים חיים שקטים בבידוד.
טולוטוס מעולם לא עזב את הר אתוס ומת שם בשנת 1938 בגיל 82. כתוצאה מכך ואורח החיים הסגפני שבו הנזירים נהנו, אשר דחו את הנוחיות המודרנית, ולכן הוא מת מבלי שראה אישה מעולם
למרות צניעות חייהם של הנזירים עצמם, המסדרים והמנזרים צברו במהלך ימי הביניים אדמות רבות ורכוש עצום.
עושר זה גרם לביקורת רבה בתוך הכנסייה והביא להקמת מסדרי הקבצנים (כגון הפרנציסקנים והדומיניקנים), אלא שגם הם הסתאבו והתעשרו עם הזמן.
עושר זה היה אחד הגורמים לרפורמציה ולהריסת המנזרים והחרמת הקרקעות על ידי מלכים ונסיכים שתמכו בה במאה ה-16.
האסלאם, ככלל, אינו מכיר בנזירות ובסגפנות ואף רואה בה חטא.
בקוראן נכתב, שהמוסלמים אינם מצווים על ההתנזרות.
עם זאת, חסידי הסופיזם, אחד מזרמי האסלאם האיזוטריים, מנהלים אורח חיים צנוע ונזירי ובמועדים מסוימים אף מלקים עצמם עד זוב דם.
כמו כן, ישנן באסלאם כתות אשר טוענות להיות ממשיכי דרכם של אישים חשובים באסלאם כגון אבו בכר והחליף עלי, אשר מנהגיהן דומים לכללי הנזירים הנוצריים.
נזלת היא הפרשה רירית מהאף, שצבעה עשוי להיות שקוף או צהוב-ירקרק במקרה של זיהום.
הנזלת מופרשת משכבת האפיתל בחלל האף כולו, כחלק ממערכת ההגנה מפני פתוגנים הנשאפים למערכת הנשימה.
הפרשת הנזלת מוגברת כשיש דלקת בדרכי הנשימה.
לרוב הנזלת מופיעה כחלק מהתסמינים של הצטננות או של אלרגיה.
ישנם מקרים בהם הנזלת מופיעה לאחר בכי ממושך.
בין התאים המרפדים את רירית האף ודרכי הנשימה פזורים תאים הקרויים תאי גביע (goblet cell).
התאים קיבלו את שמם בשל צורתם כפי שהיא נצפית במיקרוסקופ (השונה מצורתם ברקמה החיה).
גרעין התא ויתר מרכיביו נמצאים ב"תחתית" התא, וברוב הנפח בכיוון היציאה מאוחסנים גרגרי החלבון מוצין עטופים בקרום.
לחולי סיסטיק פיברוזיס צפיפות יתר של תאי גביע בדרכי הנשימה והעיכול, עד שייצור הליחה המוגבר מפריע למעבר האוויר.
תאי גביע מצויים, כאמור, בכל רקמות האפיתל: בדרכי הנשימה, העיכול, המין והדמעות.
ההפרשה מתאי הגביע נעשית בשני אופנים:
הפרשה קבועה, בספיקה נמוכה ללא בקרה חיצונית הנקבעת על ידי תנועת שלד התא (cytosceleton) .
הפרשה מוגברת בעקבות גירוי חיצוני המאפשרת עליה דרמטית בכמות הנזלת המופרשת.
הנזלת היא ג'ל: רשת רופפת צמיגה שכוללת ברובה מים - כ-95 אחוזים.
את הצמיגות הגבוהה והדביקות מקנים לה גליקו-פרוטאינים, שהם חלבונים שאליהם קשורות מולקולות סוכר, הנקראים מוצינים (mucins).
דרך פתח ה"גביע" מופרש החלבון אל פני השטח, ורק שם הוא יוצר את הרשת הג'לטינית ומקבל את המרקם האופייני.
על פני החלבון מצויות קבוצות טעונות במטען חשמלי שלילי בצפיפות גבוהה.
בתוך תא הגביע, ריכוז גבוה של יוני סידן ממתן, אפקטיבית, את הדחיה האלקטרוסטטית בין המטענים השליליים, מה שמאפשר קיפול ואריזה שלו בנפח מצומצם.
מחוץ לתא ריכוז הסידן נמוך בהרבה והחלבון מתפשט עד פי 500 מנפחו בתוך התא, עובדה המאפשרת לו לספוח מים ביעילות, וכך נוצר מרקם הג'ל הדביק האופייני.
בעת חדירה של גורמים מעוררי מחלה לתוך הנחיריים, האף ומערכת הנשימה, עלולה להיווצר תגובה דלקתית של מערכת החיסון כנגד הגורם החודר.
דלקת זו עשויה להתבטא בפעילות יתר של תאי הגביע ובייצור יתר של נזלת, המורכבת עתה, לא רק מהריר והג'ל, אלא גם מתאי הדלקת גורמי הנזלת, מה שגורם לה להפוך סמיכה יותר, ולקבל גוון צהוב עד ירקרק.
הגורמים מעוררי הנזלת העיקריים הם נגיפים, וידועים כיום מאות נגיפים שונים העשויים לגרום לתחושת חולי ונזלת, המכונה גם הצטננות.
לעיתים עשויה הנזלת להיגרם גם מחיידקים ואז גם עלולה להתפתח דלקת קשה עם חום גבוה ועם זיהום בגתות האף.
לעיתים, בשל רגישות יתר של דרכי הנשימה ומערכת החיסון, עלולים ילדים ומבוגרים לסבול מנזלת ממושכת, הנמשכת שבועות או חודשים, או אף כרונית.
הגורם העיקרי במקרים כאלה, הם דווקא גורמים אלרגניים הבאים מסביבת האדם, דוגמת קרדית אבק הבית, פרוות בעלי חיים, אבקת פרחים, עובשים ועוד.
הטיפול בנזלת נעשה על ידי תרופות המנסות להקטין את ייצור היתר של הריר מתאי הגביע או לבלום את התהליך הדלקתי.
תרופות אלו עשויות להינתן כטבליות או כטיפות או תרסיסים לאף; למשל אוקסימטזולין.
ביהדות, נזיר הוא איש או אישה שקיבלו על עצמם כנדר איסורי נזירות.
עיקרי איסור הנזירות במקרא הוא איסור שתיית יין ואכילת ענבים ותוצרתם, איסור תספורת וגילוח שער הראש, ואיסור להיטמא למת, כל אלו למשך תקופת זמן מוגדרת.
בניגוד לנזירויות במספר תרבויות אחרות, הנזיר ביהדות אינו מנוע מקיום יחסי אישות, או מנישואים, וכן אינו אסור בבעלות על רכוש.
נזירות היא מקרה פרטי מיוחד של נדר, ועל כן חלים על הנזירות דינים בסיסים של נדר.
בימי הביניים פירש רש"י כותב: "אין נזירה בכל מקום אלא לשון פרישה, אף כאן - שפירש מן היין", ומכאן שמשמעות "נזיר" הוא "פרוש", במובן של פרישה מן החומריות הארצית, או לפחות מחלקה.
לעומת זאת, ר' אברהם אבן עזרא הציע אחרת: "ויש אומרים, כי מלת 'נזיר' - מגזרת נזר, והעד: 'כי נזר אלהיו על ראשו', ואיננו רחוק.
דע כי כל בני אדם עבדי תאוות העולם; והמלך האמיתי, שיש לו נזר ועטרת מלכות בראשו - כל מי שהוא חפשי מן התאוות" (אבן עזרא, במדבר ו', ז).
הוא מפרש שהמילה "נזיר" אינה נגזרת מהפועל "להזיר", אלא מהמילה "נזר".
"נזיר" הוא נסיך, היינו: המוכתר בנזר.
בעת החדשה ביאר ברוח זו הרש"ר הירש כי אין הפרישות מסממניה המובהקים של הנזירות, אלא ההיבדלות משאר העם.
הנזיר מובדל ומורם משאר העם שנשאר קבוע בתאוותיו ובמושגיו הארציים, והוא כמלך הנושא נזר על ראשו שמורה על מעלתו ורוממותו.
לפי זה, "נזיר" הוא "מובדל", במובן של היבדלות משאר בני האדם.
דיני הנזירות מפורטים בהרחבה במפרשת מיוחדת באמצע פרשת נשא, .
דינים נוספים מתפרשים ומתבארים באריכות במשנה מסכת נזיר, בגמרא שעליה ובמשנה תורה ספר הפלאה.
ספר החינוך כותב שהטעם העומד מאחורי האיסורים הנוהגים בנזירות הוא לגרום לאדם לשרת את בוראו בצורה טובה יותר, מבלי שיפריעו לו התאוות הארציות.
לכן מוטל על הנזיר להיות פרוש מן היין שמסמל את תענוגי העולם, ועליו גם לגדל פרע את שערו, משום שגם גידול השער מורה על הכנעת היצר ליופי ולאסתטיקה.
טעם הפרישות מטומאת מת הוא משום שהטומאה מורה על חולשת כוח השכל, ואדם שרוצה לעבוד את בוראו בשלמות ראוי לו שישמור על טהרתו.
המניע עבור אדם לנדור נזירות לא פורש במקרא, אך לנושא זה התייחסות בחז"ל.
במסכת נזיר מובא שסמיכות הפרשיות בתורה של פרשת סוטה ופרשת נזיר היא מכוונת: לרמז כי הגורם העיקרי לזנות הסוטה הוא היין, ממנו מצווה הנזיר לפרוש.
ולכן "כל הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין", כדי שלא יגיע גם הוא לידי חטא.
גישה שונה מצאנו בדבריו של פילון האלכסנדרוני.
לשיטתו, הנזיר הוא אדם הרוצה להקריב עצמו לה'.
אך כיוון שהתורה מתנגדת לקרבן-אדם, המעשה הקרוב ביותר לכך הוא להקדיש לה' את מה שצומח מן הגוף אך אין בהקרבתו פגיעה בגוף - השיער, ונתינתו באש האוכלת את בשר הקרבן.
לפי הסבר זה גידול השיער הוא מהות הנזירות, ומסתבר שאיסור שתיית יין ואיסור טומאה משרתים אותו בצורה כלשהי.
דרך נוספת היא, לראות את הנזירות כאפשרות הניתנת לכל אדם מישראל לזכות למדרגת הכהונה.
דיני הנזיר דומים לדיני הכהן: שניהם אסורים לשתות יין, ושניהם אסורים להיטמא למתים.
יתרה מזו, בעניין הטומאה דומה דינו של הנזיר לדינו של כהן גדול!
שניהם אסורים להיטמא אף לקרובי משפחתם, וביחס לשניהם משתמשת התורה בסגנון דומה, התולה זאת בנזר אלהיו שעל ראשו.
אולם אצל הכהן הגדול מדובר בשמן המשחה שעל ראשו, ואילו לגבי הנזיר הכוונה לשיער ראשו.
אדם מקבל על עצמו חיוב נזירות על ידי כך שאומר אמירה בסגנון: "הריני נזיר".
בנזירות, כמו בשאר דיני נדרים, יש אפשרות לקבל את הנדר גם באמצעות אמירת משפט שרומז על כך שמקבל על עצמו נזירות, אף על פי שמשמעותם הפשוטה אינה כזאת (ובתנאי שכוונתו לקבל נזירות באמצעות משפט זה).
דין זה נקרא "ידות נדרים" והוא כולל גם מקרה בו עבר נזיר לפני אדם שאמר "ואני" והתכוון להחיל גם על עצמו את איסור הנזירות.
דין נוסף הוא ש"כינויי נזירות כנזירות", דהיינו, אין צורך לומר דווקא את המילה "נזיר" ואפשר לומר כל מילה שמשמעותה באותו מקום כמשמעות המילה "נזיר".
משך הנזירות המינימלי הוא שלושים יום.
קבלת נזירות לתקופה קצרה יותר חלה, אך הנזירות תנהג למשך 30 יום.
כמו כן, במקרה שלא פירש את משך נזירותו, ברירת המחדל היא של נזירות לשלושים יום (וגם במקרה שפירש שמקבל על עצמו "נזירות גדולה", כיוון שלא הזכיר זמן מפורש, הרי זו סתם נזירות לשלושים יום).
לעומת זאת, אין תחום מקסימלי למשך הנזירות, ולכן יכול לקבל על עצמו נזירות לכל זמן שירצה מעבר לשלושים יום ולהתחייב בדיני הנזירות לכל משך הזמן שפירש בקבלתו.
אדם יכול לקבל עליו מספר נזירויות של 30 יום, ובמקרה זה עליו להתחיל נזירות חדשה מיד בסיומה של הנזירות הקודמת לה.
אדם יכול לקבל על עצמו נזירות לכל ימי חייו, ואף לתקופת זמן של מעבר לימי חייו.
לנזירות מסוג זה דינים מיוחדים, ראו בהמשך.
הרמב"ם כתב שאין נזירות יכולה לחול על גויים, וזה נלמד ממה שנאמר "דבר אל בני ישראל".
לעומת זאת עבד כנעני יכול להיות נזיר.
קטן: הגיל שבו הופך גדול לעניין נזירות, הוא קטן יותר מגיל המצוות, וכמו נדרים הוא מגיל מופלא הסמוך לאיש.
בניגוד למעמד ההלכתי שיש לקטן בשאר המצוות, הלכה למשה מסיני שאבא יכול להזיר את בנו הקטן.
הקטן יכול למחות על הנזירות עד שיגדל, ואם מיחה נזירותו מתבטלת.
בעניין נזירות זאת ישנם דיונים הלכתיים רבים, כמו האם אב יכול להזיר את בנו עוד לפני שנולד (כמו שמשון), האם אפשר להזיר מתחת גיל חינוך, מי מביא את הקרבן אם נטמא הבן, ומי חייב בהישמרות הבן מאיסור.
אישה יכולה להיות נזירה, כמפורש בפסוקים.
אם היא נשואה יכול בעלה להפר את נזרה, כיוון שסיום תהליך הנזירות כרוכה בהסרת שיער הראש, והבעל זכאי להגיד "איני רוצה באישה מנוולת".
הנזיר נאסר בעשיית שלושה דברים:
שתיית יין ואכילת ענבים ותוצרתם.
איסור גילוח ומצוות גידול פרע
הנזיר חייב בגידול שער ראשו ואסור בגילוחו, אפילו במעט.
איסור הגילוח הוא כפול: מצוות לא תעשה: "כל ימי נדר נזרו תער לא יעבור על ראשו", ומצוות עשה: "גדל פרע שער ראשו".
איסור הגילוח הוא בכל אמצעי, בין על ידי תער, ובין על ידי מספריים וכן אסורה תלישת שערות באמצעות הידיים.
האיסור הוא אף על חיתוך שערה אחת בלבד.
איסור הלאו מן התורה הוא דווקא בגילוח עד לעור ('גילוח כעין תער'), אך אם גילח באופן שחלקה התחתון של השערה לא נחתך ('כדי לכוף שערה לעיקרה') - הגילוח אסור רק מדרבנן.
יש האומרים שאת מצוות העשה של גידול פרע ביטל גם מי שלא גילח כעין תער, שהרי גם באופן זה לא ניתן לומר שהנזיר גידל את ראשו פרע.
מחלוקת קיימת גם במקרה בו השיר את שערו על ידי חפיפת הראש בסם המשיר את השער.
גם באופן כזה אי אפשר לומר שהנזיר גידל את שערו, ולכן לא קיים את מצוות העשה, אך בכל זאת הוא לא עבר על איסור הגילוח משום שגילוח מוגדר כתלישת שער בפועל.
אף על פי שהאיסור על גילוח חל אף על שערה אחת, מעבר על איסור זה אינה פוגמת בתקופת הנזירות אלא אם כן נזיר גילח את רוב שערו עד לעור.
במקרה זה על הנזיר להשלים לפחות עוד 30 יום כדי שיחשב כמי שגידל את שערו (במקרה ותקופת הנזירות שנותרה גדולה מ-30 יום, אין צורך בתוספת זו החלה ממילא).
במקרה שהנזיר גילח את מיעוט שערו או שהגילוח לא נעשה כעין תער - ממשיך הנזיר את נזירותו כרגיל גם כשנותר פחות מ-30 יום עד סיום נזירותו.
כאשר על ידי גילוחו עבר הנזיר על לאו הוא מתחייב במלקות, אך כאשר רק ביטל את מצוות העשה אין חיוב מלקות השיעור בו מתחייבים במלקות הוא גילוח של לפחות שתי שערות.
על הנזיר נאסר לעשות פעולות שתוצאה מחויבת שלהם תהיה השרת שיער (פסיק רישיה), ומאידך אין עליו איסור בפעולות שייתכן שכתוצאה מהם יתלשו שערות, אך אין בכך ודאות (דבר שאינו מתכוון).
לנזיר אסור להיטמא בכל סוג של טומאת מת.
לדוגמה, אסור לנזיר לגעת במת, לשאתו או לעמוד תחת אותה קורת גג בה נמצא מת.
לפי התורה, איסור הנזיר להיטמא למת חמור אף יותר מאיסורו של כהן רגיל להיטמא למתים, ומקביל בדרגתו לאיסור המוטל על הכהן הגדול.
ולכן, בעוד שלכהן מותר ואף מצווה להיטמא לשבעת הקרובים (כלומר: אביו, אמו, אשתו, בנו, בתו, אחיו ואחותו הבתולה), לנזיר אסור להיטמא אף להם.
עם זאת מותר ואף מצווה על הנזיר להיטמא למת מצווה ולהתעסק בקבורתו.
במקרה זה האיסור החל על הנזיר קל יותר מהאיסור החל על כהן הדיוט, ועל כן במקרה וניתן לבחור מי מהשניים יטמא, יטמא הנזיר שהאיסורים עליו הם זמניים, ולכן קלים יותר.
לאחר מכן מתחיל מניין ימי הנזירות מההתחלה, ועל הנזיר למנות את הימים מחדש.
נזיר אינו מוזהר מלהיטמא לטומאות שאינם טומאת מת, כדוגמת טומאת זב, טומאת מצורע וטומאת נבלה.
איסור שתיית יין ואכילת כל דבר היוצא מהגפן
איסור נוסף שחל על הנזיר הוא איסור על אכילת ושתיית כל דבר המופק מענבים.
האיסור חל על כל חלק מהפרי, אפילו בוסר, לרבות החרצנים וקליפת הפרי (הזג), והוא כולל גם שתיית יין, חומץ בן יין ונוזל שהושרו בו ענבים וקיבל את טעמם (משרת יין).
איסור זה אינו כולל את חלקי הגפן שאינם פרי, כגון ענפיו או עליו של עץ הגפן.
השיעור בו עובר הנזיר על לאו הוא באכילת כזית ושתיית רביעית אך איסור יש גם בכמות מזערית אין על הנזיר איסור לשתות אלכוהול שהופק ממקור שונה מענבים.
נזיר שעבר על האיסור ואכל או שתה מהדברים האסורים עליו עבר על לאו ולוקה עליו, אך נזירותו אינה נסתרת והוא ממשיך למנות את ימי נזירותו כרגיל.
הרמב"ם מונה חמש מצוות בדברים היוצאים מהגפן: "(א) שלא ישתה הנזיר יין, ולא תערובת יין, ואפילו חומץ שלהם.
(ב) שלא יאכל ענבים לחים.
בסיום תקופת הנזירות מוטלות על הנזיר כמה חובות לפני שתסתיים תקופת נזירותו ויותרו איסורי הנזירות.
על הנזיר להביא שלושה קורבנות: כבש לעולה, כבשה לחטאת ואיל לשלמים.
יחד עם האיל מביא הנזיר עשר חלות מצות ועשרה רקיקי מצות העשויים משישה ושני שלישי עשרון סולת, המשוחים ברביעית שמן.
לאחר הקרבת שלושת הקורבנות מגלח הנזיר את שערו בלשכה מיוחדת בבית המקדש הנקראת לשכת הנזירים, והשיער נשרף באש שתחת הדוד בו מתבשל בשר קורבן השלמים לאחר מכן נוטל הכהן חלה אחת ורקיק אחד יחד עם חלק הזרוע מהאיל והאימורים, ומניף אותם יחד עם הנזיר.
לאחר שעשו זאת - הותרו דיני איסורי הנזירות.
איל השלמים של הנזיר שונה מכל קורבן שלמים רגיל בכך שנאכל לתקופת זמן של יום ולילה לאחר הקרבתו, במקום למשך שני ימים ולילה, כמו קורבן שלמים רגיל, ומובא יחד עם עשרים חלות.
דינים דומים של תגלחת וקורבנות יש במצורע ובלויים, שנתקדשו לעבודתם המיוחדת בסיני, וחלק מהדינים בנזיר נלמדים משם.
הזרוע של איל הנזיר ניתנת לכהן והיא אחת מכ"ד מתנות כהונה.
בנוסף לנזירות התלויה בתקופת זמן, ישנם סוגי נזירות נוספים החלים ללא הגבלת זמן עד סוף ימיו של אדם, ולהם דינים מיוחדים: נזירות עולם, נזירות לעולם ונזירות שמשון.
אדם שקיבל על עצמו נזירות בלשון "הריני נזיר עולם" או בלשון דומה החיל על עצמו נזירות מיוחדת ונעשה נזיר עולם.
כל איסורי הנזירות חלים עליו למשך כל ימי חייו, פרט לאיסור הגילוח בו דינו קל יותר מנזיר רגיל, בכך שהוא רשאי לגלח את שערו פעם בשנה.
לאחר גילוח זה על הנזיר להביא שלושה קורבנות.
נזיר עולם שנטמא מביא 3 קורבנות כשנטהר בדומה לנזיר רגיל שנסתרה נזירותו, אף על פי שאצל נזיר עולם לא שייך סתירת מניין הנזירות, שהרי בכל אופן היא חלה למשך כל ימי חייו.
אדם שקיבל על עצמו נזירות בלשון "הריני נזיר כשמשון" או בלשון דומה החיל על עצמו נזירות מיוחדת ונעשה נזיר שמשון.
מקור הדין הזה הוא שמשון, שהיה נזיר בעל דינים מיוחדים, ייחוד שנבע מכך שלא הוא קיבל על עצמו את נזירותו, אלא מלאך הורה להוריו לעשותו נזיר.
נזירות זו חלה על האדם למשך כל ימי חייו וחלים בה האיסורים על שתיית יין וגילוח, כאשר האיסור על הגילוח הוא מוחלט, בניגוד לנזיר עולם.
לעומת זאת, איסור הטומאה לא חל עליו, ומותר לנזיר להיטמא למתים.
נזירות שמשון היא הנדר היחיד שאין עליו התרה.
במקרא ישנו יחס חיובי לנזיר.
כך למשל כשהנביא עמוס רוצה לתאר את מעלת עם ישראל הוא כותב "ואקים מבניכם לנביאים ומבחוריכם לנזירים...".
גם במגילת איכה, בתארו את גדולתה של ירושלים בבניינה נתלה בנזירים שהיו בה: "זכו נזיריה משלג, צחו מחלב".
לעומת זאת, בחז"ל ישנם חילוקי דעות לגבי היחס לנזיר.
בתלמוד הבבלי מובאת דעה שהנזיר נחשב חוטא משום שציער את עצמו ואסר על עצמו דברים המותרים בדרך כלל.
לעומת זאת, המדרש משבח את הנזיר וקורא לו קדוש.
הסבר נפוץ במפרשים מבאר כי אין זו מחלוקת, אלא זהו תיאור של סוגי נזיר שונים.
כאשר אדם מחליט להיות נזיר לשם שמים, כדי לעבוד את הבורא בלי הפרעות גופניות והוא אכן נמצא במדרגה רוחנית שמאפשרת זאת - הרי שהוא נקרא קדוש ומעשהו רצוי.
אך אם הנזירות גבוהה ממדרגתו, וקבלתה רק מצערת אותו בלי שתביא למעלות הרצויות, או שלחלופין הנזירות לא נעשית לשם שמים אלא רק כדי להתגאות על שאר האנשים - הרי שנזיר כזה הוא חוטא.
הסבר זה נתמך בעובדה ששמעון הצדיק הוא בין החכמים הסוברים שנזיר הוא חוטא, ולכן השתדל להימנע מאכילת בשר קרבנות נזיר, מפאת ההערכה שרוב הנזירים מתחרטים על נזירותם כעבור זמן מה.
למרות זאת, כאשר פגש בנזיר שהיה ברור לו שנזירותו נעשתה לשם שמים - חרג ממנהגו ואף אמר לנזיר: "בני, כמוך ירבו נוזרי נזירות בישראל".
מ ומ: "זכו נזיריה משלג צחו מחלב", נראה שהנזירות הייתה רווחת בישראל בימי התנ"ך.
אולם רק שמשון מוזכר במפורש בתנ"ך כנזיר.
חז"ל מזהים גם את שמואל כנזיר בגלל הפסוק "ומורה לא יעלה על ראשו", המופיע גם אצל שמשון (מורה=סכין).
במשנה ובספר חשמונאים א' מסופר על נזירים שהסתיימה תקופת נזירותם ולא יכלו להקריב את קרבנותיהם כיוון שהמקדש שומם.
יוסף בן מתתיהו מספר על מספר אנשים שנדרו נזירות.
ספרות חז"ל מלאה בתיאורים של נדרי נזירות.
אף אבשלום מוזכר בגמרא כנזיר.
אחרי חורבן בית המקדש, אין אפשרות להקריב את הקרבנות ההכרחיים לצורך סיום תקופת הנזירות והתרת איסורי הנזיר, ועל כן גם נזיר שנדר נזירות לפרק זמן מוגבל אינו יכול לסיימה.
מסיבה זו לא מקובל כיום לנדור נזירות, משום שהאיסור יימשך לכל ימי חיי הנזיר.
נוסף על כך, יש דעות לפיהן איסור טומאת המת שיש על הנזיר אינו רק להיטמא למת, אלא על האדם להיות טהור גם מטומאת מת ששרתה עליו לפני שקיבל על עצמו נזירות.
לכן לשיטות אלה אסור לקבל נזירות מלבד נזירות שמשון בזמן הזה, משום שכולם בחזקת טמאי מתים ואין אפשרות להיטהר על ידי מי חטאת.
אמנם אין ההלכה כדעה זו, ולכן לאורך הדורות, היו בודדים שנדרו נזירות קבועה גם בזמן הזה.
בקרב יהדות ארצות האסלאם במאה ה-16 והמאה ה-17 הייתה נפוצה תופעה של קבלת נזירות שמשון (שאין בה איסור טומאה), כפי שמעידות על כך השאלות בספרות השו"ת.
לעיתים שימש נדר הנזירות ככלי לחיזוק התחייבות של אדם שלא יעשה דבר מה.
הרב דוד כהן, הנזיר הירושלמי, נהג במנהגי נזירות אך לא נדר מנהגי נזירות, לעדות בנו.
נזירים ציסטרסיאניים (לטינית: Cistercenses; נקראו גם "נזירים לבנים") היו מסדר נזירים קתולי שפעל באירופה מימי הביניים.
שרידיו נשתמרו גם בימינו, וגם בישראל פועל מנזר הטראפיסטים בלטרון החבר במסדר.
חייהם התאפיינו בעבודת כפיים מאומצת בעיקר בחקלאות, וכן בעיסוקים במתכות.
הציסטרסיאניים היו בין הראשונים שהביאו לאירופה את טכנולוגיית התנורים הרמים להפקת ברזל.
המונח Cistercian נובע מ-Cistercium, השם הלטיני של סיטו (Cîteaux) אשר בבורגונדיה ליד דיז'ון במזרח צרפת.
בשנת 1098 חש הנזיר רובר אי שביעות רצון מדרכו של מנזר קלוני.
הוא החליט לעבור יחד עם 20 נזירים מהמנזר בבורגון, ויחד עם הדוכס אוטו מבורגונדיה הם בנו מנזר, שנקרא המנזר החדש (Novum Monasterium).
החיים במנזר התנהלו לפי תקנון הנזורה של בנדיקטוס.
שנה לאחר מכן נקרא רובר על ידי האפיפיור לשוב למולם, ואת מקומו ירש אלבריק הקדוש עד 1109. אחריו כראש המסדר כיהן סטיבן הרדינג האנגלי עד 1134. לאחר שהמייסד עזב היה נראה שהמסדר החדש ידעך.
נקודת המפנה הגיעה ב-1112 עם הצטרפותם של נזירים חדשים, שהיו מוכנים לפעול רבות בשירות המסדר.
ראש המצטרפים היה ברנרד מקלרבו ואיתו 30 נזירים.
מאז הצטרפותם המסדר השפיע השפעה מכרעת על כל הכנסייה הקתולית.
במותו של סטיבן היו במסדר כבר 30 מנזרים, ועד מותו של ברנרד ב-1154 כבר 280. ברנרד זכה לראות אחד מחניכיו נבחר לאפיפיור בשם אאוגניוס השלישי.
תוך הכרה בחשיבות הגדלה של המסדר, פרסם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את Charta libertatis (תקנון המסדר), לפיו נקבע שבראש המסדר יעמוד אב מנזר, שיהיה אמור במשך השנה לבקר בארבעת המנזרים של המסדר.
מקום מושבו של אב המנזר נקבע להיות סיטו, ופעם בשנה תערך ועידה שנתית של אבות המנזרים בסיטו.
בוועידה חייבים להשתתף ראשי המנזרים הקרובים, והרחוקים לעיתים נדירות יותר.
במאה ה-12 התחילה דעיכה מסוימת של המסדר מסיבת מחלוקות פנימיות.
ב-1615 במסדר הוקמו שתי סיעות: האחת דרשה קיום כל המצוות ללא סטיה לפי בנדיקטוס והשנייה תמכה ברפורמות מסוימות.
בשנת 1662 ארמאנד-ז'אן לה בוטלייה דה רנסי בצרפת, אב המנזר נוטר־דאם דה לה טראפ שבנורמנדי הקים את סיעת הנזירים הטרפיסטים, שדרשו יתר הקפדה על תקנון המסדר.
בעקבות פועלם של הטרפיסטים מנזרים רבים, כולל המנזר בסיטו עברו לשיטה הטרפיסטית.
המסדר הציסטריאני בעצמו היה בשיא הפריחה בתקופה זו בכל הארצות הקתוליות: צרפת (פלינטינים וטראפיסטים), ספרד (קלטרבה, אלקנטרהמונטזה, אלפמה), איטליה ואוסטריה, והיה למסדר העשיר ביותר בכנסייה.
המנזר הגדול ביותר של המסדר התקיים בלוביונז'.
ב-1790 בעקבות המהפכה הצרפתית הצרפתים סגרו את רוב המנזרים.
הקיסר יוזף השני סגר מנזרים רבים באוסטריה ב-1781. בכל זאת הצליח המסדר לשמור על כוחו גם במאות ה-19 וה-20, למרות חילון המדיניות ונטישה המונית של הדת.
כיום רוב המסדרים נמצאים באירופה בצרפת, גרמניה, אוסטריה, וספרד, ויש גם מנזרים בארצות הברית.
באוסטרליה וניו זילנד יש בכל אחת מנזר אחד.
בתוך המנזרים, הנזירים לובשים חלוק לבן ובחוץ חלוק אפור ולכן ידועים גם בשם "הנזירים האפורים".
הנזירים הקפידו על חיים לפי יישום ישיר של דברי בנדיקטוס מנורסיה במחלוקתו עם פטר הזקן.
הנזירים היו חייבים לעסוק בעבודות חקלאיות שונות.
הודות להם הומצאו חידושים רבים, שתרמו למדע בן זמנם.
כל נזיר שרוצה להצטרף למנזר צריך לשהות בו חמש או שש שנים לתקופת ניסיון.
לאחר שעמדו בניסיון נדרשת מהמועמדים "המרה" - נאמנות לחיי נזיר, הכוללת שמירה על אווירת שתיקה.
כל הנזירים והנזירות הציסטרסיאניים ידועים כממעטים בדיבור, מה שהוביל את הציבור לרעיון שהם נודרים נדר שתיקה.
זה לא נכון ברוב המקרים, ואף על פי שלשתיקה יש משמעות רבה בתקנון המנזרים, הם לא מנועים מדיבור, אלא רק מקפידים לא לדבר שלא לצורך.
תקשורת לצורך העבודה, או לצורך דו-שיח עם חברי קהילה
חילופי מסרים רוחניים עם אבות רוחניים, או עם אחד של חברי קהילה ספציפיים על היבטים שונים של חייו האישיים של אדם
אלו צורות תקשורת, המשולבות במשמעת שמטרתה שמירה על אווירה כללית של שתיקה, שהיא חלק מ"תפילה מתמדת".
נזירים ציסטרסיאניים ממנזרים רבים מייצרים מוצרי מזון, כמו גבינה, לחם ומצרכי מזון אחרים.
מנזרים רבים בבלגיה והולנד, כגון מנזר אורבל, מנזר וסטוולטן ומנזר וסטמייל מפיקים בירה לנזירים ולמכירה לציבור הרחב.
בירות הטרפיסטים מכילות סוכרים ושמרים ובניגוד לבירות הרגילות, משתפרות אם מאחסנים אותן לתקופה ממושכת ליישון.
בירות אלה נהפכו למפורסמות ונחשבות על ידי מבקרי בירה רבים למשובחות בעולם.
בארצות הברית, מנזרים רבים של נזירים ציסטרסיאניים מפרנסים את עצמם באמצעות חקלאות, ייעור והשכרת אדמות חקלאיות.
מנזר נזירים ציסטרסיאניים גבירתנו של גדת המעיין (Our Lady of Spring Bank), בספרטה, ויסקונסין, תומך בעצמו על ידי קבוצה בשם "נזירי הלייזר", המייצרת דיו למדפסות, קפה גורמה ואוכל כלבים.
הנזירים באיווה מייצרים ארונות לעצמם וגם למכירה.
נזירי המנזר "גבירתנו מדאלאס" מנהלים בית ספר קתולי לבנים באירווינג, טקסס.
מנזר לטרון בישראל מהזרם הטרפיסטי.
נזורה בנצרות היא משפחה של מסורות דתיות דומות שהחלה להתפתח במסגרת הכנסייה הנוצרית אחרי שהנצרות הפכה לדת מותרת בקיסרות הרומית, בהתבסס על דוגמאות ואידיאילים מכתבי הקודש, אף שמוסד הנזורה כפי שהיה קיים אינו מופיע בכתבי הקודש הנוצריים.
המכנה המשותף לנזורה הנוצרית הוא מסירות לעבודת האל (Opus Dei) יחד עם הסתגרות עצמית ופרישות מהעולם.
על פי הכנסייה הנוצרית, נזיר הוא אדם שנשבע לשמור לא רק על הציוויים של הכנסייה, אלא גם על ההדרכה האוונגליונית (למשל, נשבע שהוא ישמור על עוני, פרישות וציות).
הנזיר אמור להתמקד באידיאל של החיים הדתיים, או ב"מצב המושלם".
ועידת כלקדון התייחסה בהחלטותיה לנזירים, אסרה על נזירים ונזירות להינשא ומיסדה את מערכת היחסים שבין המדרג הכנסייתי לבין הנזירים, ההחלטות שהחזיקו מעמד עד הגעתם של קולומבנוס ושאר הנזירים האירים שהיו כוח כנסייתי שלא קיבל את מרותם של בישופים (וגם לא של שליטים חילונים).
רעיון ההתבודדות והסתגרות נובע מרעיון ההתבוננות הדתית (בלטינית contemplari, במקור, ביוונית, τέμνω (טמנין), שמשמעותו "לחתוך"), מטרת המאמין להגיע להתחברות עם ההוויה האלוהית וזאת ניתן לעשות רק על ידי הינתקות.
השם לנזיר ולמנזר ברוב השפות נובע מהמילה היוונית μόνος שפירושה לבד או בדד, והוא מתאר את אלו שבחרו לפרוש מהחברה, להתבודד לצורך עבודת האל.
כל עוד הייתה נצרות אסורה, ומאמיניה הפכו למרטירים, לא הייתה נזורה כי ההקרבה העלית של נוצרי למען אמונתו הייתה ההפיכה להיות קדוש מעונה.
כאשר אימץ קונסטנטינוס בתחילת המאה הרביעית את הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית לא הייתה יותר יכולת הקרבה על ידי מות קדושים ומי שרצה להקריב מעצמו למען אמונתו פנה לסגפנות והסתפקות במועט, כלומר הפך לנזיר.
הנזירים שילבו, כל אחד בצורה שונה, את הבוז לעולם "Contemptus mundi" עם הבריחה מהעולם, לטינית "Fuga mundi", יוונית Αναχώρησίς (אנכורזיס) שפירושה המילולי הליכה אל המדבר.
תופעת האנכורזיס, כלומר ההליכה אל המדבר לא הומצאה עם התפתחות הנזירות אלא הייתה תופעה קיימת בתרבות המצרית.
אנשים נמלטו אל המדבר מסיבות שונות, בהן השתמטות מגיוס או מתשלום מס, המלטות מפני רדיפה דתית וכדומה.
נראה שכבר מתקופה מוקדמת מאוד בנצרות היו יחידים שחיו חיי בדידות, התמקדו בעבודת האל וחיקו את 40 היום של ישו במדבר.
אך אלה לא הותירו מאחריהם תיעוד ארכאולוגי, ותיעוד כתוב מועט ביותר.
דוגמאות לנזירים אלו הם פאולוס מתבי ואנטוניוס הגדול.
לאנטוניוס היו תלמידים-נזירים, שחיו בקרבת מקום אך לא יחד איתו.
תיעוד על נזורה ונזירים בארץ ישראל, בסיני, במצרים ובסוריה מופיע החל במאה ה-4. רוב הנזירים באותה תקופה עזבו את מרכזי האוכלוסין, את ההמון, והלכו להתבודד בשממה, מקומות בהם האוכלוסייה הייתה דלילה.
עם זאת התבודדותם הייתה סמוך למקומות יישוב, הן לצורך אספקת מזון לקיומם והן כי רצו להשפיע על העם במעשיהם.
כלומר, הקשר בין הנזירים לעם נשמר.
אנשים היו עולים לרגל אל הנזירים על מנת לקבל מהם הדרכה רוחנית או ברכה והנזירים פעלו להמרת דתם של המוני העם וניסו לפעול להשקטת משברים חברתיים.
התבודדות (בלטינית - Hermetism, מיוונית ἔρημος הרמוס, מילה שמשמעותה גם מדבר וגם התבודדות), כל נזיר חי חיי פרישות בגפו והיה יכול להגיע למצב של הסיכיה, ולעסוק בהתבוננות פנימית (ἡσυχία, הסיכיה במשמעות שלווה או שלוות נפש, הרגעות, שקט פנימי)
קוינוביון (קוינוס=יחד, ביוס=חיים), בשפות מערב אירופאיות סנוביטיזם, הנזירים חיים חיי שיתוף, יש צייתנות לאב מנזר
היו גם צורות ביניים וצורות ששילבו בין סוגי הנזורה, למשל מנזר סנטה קתרינה בו היה מנזר שיתופי והיו לידו תאי התבודדות.
הנזורה הנוצרית המוסדית החלה במדבריות במצרים במאה הרביעית לספירה.
חוקרים מייחסים את התפתחותה של הנזורה בתקופה זו לשינויים הרחבים שעברה הכנסייה עם התנצרותו של קונסטנטינוס וקבלת הנצרות כדת הרומאית העיקרית.
שינוי זה הביא לכך שהנצרות כבר לא הייתה קבוצה קטנה שיכלה לראות את עצמה כאליטה דתית ולפיכך היה צורך ליצור מסגרות חדשות למי שרצה להוכיח כי הוא שייך לאליטה כזאת.
הפסקת הדיכוי הדתי נגד הנוצרים הביאה לכך שאדם לא היה יכול להוכיח את דבקותו הדתית על ידי מעשי-מרטיריון, והנזירות היא, כביכול, מרטיריון לאורך זמן שמחליף את המוות על קידוש השם.
אבות הנזורה במצרים ומכאן ראשוני הנזורה הנוצרית בכלל היו פאולוס מתבי ואנטוניוס הקדוש.
אנטוניוס היה בן למשפחת אצולה ממרכז מצרים, אנטוניוס התקרב לדת והושפע מהאידיאליזציה שהייתה בנצרות הקדומה לנושא העוני והפרישות.
על מנת לממש את הרעיונות החליט למסור את רכושו לעניים והתבודד במשך מספר שנים, בהתחלה בשולי הכפר, אחר כך בבית קברות ולבסוף במדבר.
הוא הסתגף והתפלל ללא הפסקה, התפילה הייתה עבורו הדרך להסיט את המחשבות ולהילחם ביצר הרע.
אנשים שראו אותו ואת התנהגותו התחילו לקרוא לו "אהוב האלוהים" מתוך הבנה שסגפנות היא דרך להתקרב אל אלוהים.
הבישוף אתניוס הראשון מאלכסנדריה כתב ספר על חייו, הגותו ומעשיו, ספר שהפך למדריך לנוצרים שרצו להפוך לנזירים.
פכומיוס, חסיד של אנטוניוס, החליט שיש לייסד קהילה של נזירים, שבה הנזירים חיו בחדרים שונים אך עבדו, אכלו והתפללו יחד.
שיטה זו של ארגון נזירי מכונה "קוינוביון", או מבוססת-קהילה.
כל המסדרים הנזיריים המוכרים הם קנוביטיים.
בתאולוגיה הקתולית, חיי קהילה אלה נחשבים לעדיפים בגלל הצייתנות שמתורגלת בה, ומפני שקטנים הסיכויים לסטייה מדרך הישר.
ראש המנזר כונה במילה "אב" בארמית-סורית: "אבא", באנגלית - abbot, בצרפתית - abbé, בגרמנית Abt, באיטלקית - abate.
תאודורוטוס מקירוס (Θεοδώρητος Κύρρου) שחי בשנים 393–460 כתב בספרו Historia Religiosa על 75 נזירים שראה או שמע עדויות מהימנות עליהם.
לפי הספר שלו הנזורה הסורית לא התבודדה ולא התנתקה מהעולם אלא להפך, הציגה עצמה ואת ייסורי גופה לראווה והייתה תלויה לקיומה בנדבות הקהילה או משפחה.
הוא מתאר מספר סוגים של נזירים, בהם:
הדנדריטים (Dendrites) מהמילה היוונית דנדריט שמשמעותה עץ.
הם נדרו נדר לא לדרוך על האדמה ולכן חיו על עץ מבלי לרדת
העומדים, נדרו נדר לחיות בעמידה, ועל מנת לא ליפול היו קושרים עצמם לעמוד או בונים לעצמם תמיכה שתחזיק את גופם במצב עמידה
העומדים על עמודים (Stylites) - שילוב של שני הראשונים, הציבו עצמם על משטח בראש עמוד, או גגות מבנים, או מגדלים שבנו לעצמם במיוחד.
אוכל קיבלו מהקהילה לתוך סל אותו משכו עם חבל למקום עומדם.
המפורסם בהם היה שמעון סטליט
הבוסקוי (Boskoi) מלשון "לאכול" שהתנזרו מלחם, בשר, יין ואכלו רק עלים ירוקים, שורשים וגרעינים במצבם הטבעי
הכלואים ((Reclusi) - סגרו עצמם במקום מסוים, בין היתר במערה או חדר אטום בתוך בית מגורים ונמנעו מלצאת או ממגע עם אחרים.
למסורת זו שייכים גם האנקוריטים המאוחרים יותר.
היפטרים (Hypetres) קבוצת משנה של הכלואים, סגרו עצמם במקום ללא גג
הנודדים (Girovagi) - נדדו בתנועה מתמדת ממקום למקום.
בעיקר ממנזר למנזר ולא שהו במקום אחד יותר מיממה.
זאת כמימוש הבריחה מהעולם (Fuga Mundi)
הנמנעים משינה - ניסו לשמור על ערנות על ידי תפילה קבוצתית מתמדת
על פי פיטר בראון, אחד ההבדלים בהתפתחות הנזורה בין סוריה למצרים נובע מהאקלים.
במדבריות מצרים לא יכול אדם בודד לשרוד ועליו להיעזר באחרים - כלומר ליצור קהילה.
בצפון סוריה יש מים, יישובים סמוכים האחד למשנהו ונזיר בודד יכול לשרוד.
הבדל נוסף הוא הדגש שניתן לסגפנות (ἄσκησις) בשפתם: Ascesis.
כלומר סך התרגילים הגופניים והרוחניים שמאפשרים לנזיר להגיע לניצחון על היצרים (apatheia).
הנזירים הבודדים אימצו את רעיון הלאורה שהגיע ממדבר יהודה, כל השבוע היו הנזירים מבודדים ובסופי השבוע התכנסו לתפילה משותפת, אכילה משותפת, מסירת תוצרת עבודתם (למשל סלי נצרים) וקבלת חומרי גלם.
נזירים במקומות בהם לא היה יכול אדם לשרוד לבד, בין אם בשל תנאי אקלים ובין אם בשל סכנות הנובעות מבני אדם התאגדו בקוינוביון לחיים משותפים.
היה מעבר של נזירים בודדים ושל קבוצות נזירים בין קוינוביון ללאורה.
היו נזירים שהחלו כבודדים והקימו מנזרים והיו פרחי נזירים שהתחנכו במנזר ואחרי שהגיעו למוכנות נפשית מספקת עברו להתבודדות במסגרת לאורה.
ספרים מסוג Apophthegmata patrum על תולדות הנזורה, כמו "The Sayings of the Fathers" ציטטו מה אמרו נזירי הדורות הראשונים בדבר התכונות הנדרשות מנזיר ואיזה אורח חיים עליו לסגל לעצמו.
ספרים אלו ערוכים כך שמצטטים בהם אדם אחר אדם ומה אמר בנושא.
חלק ניכר מההגדים דומה, אולם ייתכנו מקרים בהם שני אנשים שונים ימליצו על תכונות שונות ואף סותרות.
לפי זכריה: שליטה עצמית והסתפקות במועט
לפי תיאודרוס: עוני, הימנעות מתענוגות, בריחה מחברתם של אנשים
לקרוא בכתבי הקודש ולישון מעט ככל האפשר.
על תא הנזיר להידמות לקבר כך שהנזיר יחוש כאילו ונקבר בעודו בחיים.
לפי יוסף אלוהים מכבד: אדם חלש, שכשפיתויים מגיעים אליו הוא עומד בפניהם ומקבל אותם באהבה כי כך הוא יכול לעמוד במבחן ולוותר עליהם.
כאשר פעולת אדם טהורה בפני האל ולא מעורבת בדחפים אנושיים והאדם אינו פועל למטרות רווח.
אדם הנשאר צייתן למורהו הרוחני ומדכא את רצונו העצמי.
לפי פוימן (Poemen):על הנזיר לשנוא נוחות פיזית וגאווה ואז ישתחרר מהבלי העולם הזה.
לפי סיסוייס (Sisois): על הנזיר לבטל את רצונו העצמי ולשחרר עצמו מדאגות העולם
נזיר אמר: אל תשפוט אחרים, אל תתרועע עם אישה או עם ילד כי משניהם אתה עלול להתפתות.
אנטוניוס (הקדוש) אמר: דגים מתים כאשר מוציאים אותם מהמים, כך נזיר הנמצא זמן רב מדי מחוץ לתאו או בחברת בני אדם מאבד את הרצון להתבודד.
מי שמתמיד בהתבודדות לא מופרע על ידי שמיעת דיבורי אנשים, על ידי הצורך לדבר ומצורך לראות ולפענח את מה שהוא רואה.
לפי אמון: כפי שפושעים במעצר ממתינים לשופט ותוהים מה יהיה עונשם, כך גם הנזיר צריך להמתין למשפטו, ליום הדין, ולענות את נפשו
לפי אבגריוס (Evagrius): על הנזיר לחשוב על מותו, על האבדון, להתרחק מהבלי העולם הזה, להתבודד ולשמור על שתיקה.
אם הנזיר יחשוב על הנשמות המתענות בגיהנום זה יעזור לו להתגבר על חטאיו
לפי איזידור: אלו הם חיי הנזיר: עבודה, צייתנות, מדיטציה, לא לשפוט אחרים, לא לרטון, לא להתרועע עם רשעים, לא להיות סקרן מדי או חטטן, שפוט מעשיך בחוכמה.
הקהילה שהקים פכומיוס הייתה פופולרית ביותר והוקמו קהילות רבות הדומות לה.
תוך שנות דור נוצרו כמה מאות קהילות כאלה, בעיקר במצרים, ומשם התפשטה התופעה לארץ ישראל, סוריה, צפון אפריקה ובסופו של דבר לשאר האימפריה הרומית שם היא נעשתה להיבט מרכזי של החיים בימי הביניים.
בתחילה, מנזרים נחשבו כפועלים מחוץ לסמכות של השלטון הכנסייתי הרשמי וגם מחוץ לשלטון האימפריאלי, נוצר מתח בין הכמורה לבין המסדרים הנזיריים.
ברומא עצמה לא התפתחו מנזרים כי הבישופים חששו ממסרים סותרים לנזירים שהיו תחת השפעת אב המנזר ולא תחת השפעת הבישופות.
השלבים המוקדמים ביותר של הנזורה במערב אירופה כללו דמויות כמו מרטין מטור (316–397), שלאחר ששירת בלגיון הרומאי המיר את דתו לנצרות וייסד הרמיטאג' ליד מילאן, ואז עבר לפאוטייר שם התאספה קהילה סביב ההרמיטאג' שלו.
הוא נעשה לבישוף בטורס ב-372, שם הוא ייסד מנזר במארמוטייר, מספר קילומטרים מהעיר.
בנוסף, החלה באיטליה וגאליה תופעה של הקמת מנזרים על ידי נשים, מנזרים אלו היו בעיקר בערים.
הצטרפות למנזר אפשרה לנשים אלו את הפריבליגיה לא להינשא, וכך בנות אריסטוקרטיה יכלו להתחמק מנישואים כפויים שנועדו לחזק בריתות תוך כדי כך שזכו ביוקרה על הקרבתן.
לפי ד"ר נירה פנסר, הקמת מנזר נשים על אדמות המשפחה, הייתה דרך של משפחות לשמור על רכושן.
במקרה של יורשת, האדמות היו אמורות לעבור כנדוניה למשפחת הבעל, אולם הקמת מנזר שבראשו עמדה כאם מנזר אחת מבנות המשפחה הייתה דרך למנוע חיזוק משפחה אחרת ושמירת הכוח והיוקרה בידי המשפחה שהקימה את המנזר וקבעה מי תהיה אם המנזר.
החל ב-330 לערך מתפתחת נזורה מחוץ לרומא.
ברומא עצמה הנזורה לא הייתה מקובלת על הבישופים.
אלו לא אהבו את העובדה שיש גוף נוצרי חזק שאינו תחת שלטונם הישיר ואת העובדה שהנזירים העבירו מסרים סותרים לאלו שהעבירו הבישופים עצמם, בעיקר בנושא צניעות והסתפקות במועט.
בסוף המאה ה-4 מתפתחת נזורה בגאליה, הנזורה בגאליה לא העדיפה את האריסטוקרטים והתפתחה מחוץ לערים, בקרב כל שכבות האוכלוסייה.
על פי כתבים שתועתקו, אחד הגורמים שהשפיעו על התפתחות הנזורה בגאליה היו כתביו של אתנזיוס ששיבח את אנטוניוס.
הנזורה מתפתחת הן בלאורות - זרם שהוביל מרטינוס הקדוש והן במנזרים.
בסוף המאה ה-6 היו בגאליה כ-240 מנזרים.
תקנון נזורה (רגולה) הוא מסמך הקובע נורמות ומסדיר את אורח החיים במנזר על ידי תקנות כתובות.
בחלק ניכר מהמקרים כותב המסמך הוא מייסד המנזר (או המסדר בתקופות מאוחרות).
אף כי התקנונים שונים האחד ממשנהו, יש מספר מכנים משותפים לכולם, ובהם:
כל המנזרים מתבדלים מהעולם החיצון (פוגה מונדי) ויוצרים מרחב סגור (Monasterii).
המנזרים מציעים אורח חיים נזירי לכל אדם, דהיינו, לנזיר אין תפקיד כנסייתי והנזירים אינם חייבים להיות כמרים.
המנזר הוא מקום ללימוד רוחניות וסגפנות, תחת ניהולו של אב המנזר ובכפוף לתקנות המנזר.
סגולות נזיריות מהותיות הן הצייתנות, הסגפנות הגופנית והרוחנית, הענווה ושפלות הרוח.
יש שוני בין התקנונים ברמת הסגפנות הגופנית.
כל התקנונים כוללים בצורה זו או אחרת את עקרונות תוכנית החינוך הקדושה, דהיינו צייתנות, שפלות הרוח ושתיקה, שלושה מאפיינים שהנזיר חייב להפנים על מנת שיגיע למצב בו זהותו העצמית נטמעת בזו של קהל הנזירים.
קבוצות הנזירים הראשונות, כמו זו שייסד פכומיוס, נזקקו כבר אז לכללי התנהגות, וההנחיות שעברו בעל פה מהוותיקים לצעירים לא הספיקו.
התקנון של פכומיוס (נכתב בקופטית ב-320, תורגם ללטינית בידי הירונימוס) היה פשוט יחסית היות שלא התקיימה קהילת נזירים, אלא כל אחד מהנזירים היה כפוף לפכומיוס בתפקידו כאב המנזר (עבאס) ולא הייתה מערכת יחסים בין הנזירים השונים.
מבנה ארגוני זה המשיך את המסורת היהודית של יחסי רב ותלמידיו.
התקנון כלל דרישה לצייתנות מוחלטת של הנזיר הבודד לאב המנזר, איסור על יציאה משטח המנזר, וכללי סגפנות באכילה.
על מנת למנוע מאבקי ירושה נקבע הסדר לירושת אב המנזר.
התקנון לא מכיל תוכן רוחני אלא כללי התנהגות בלבד.
עם הזמן והקמת מנזרים נוספים החלו לקרום בין הנזירים מערכות קשרים, שהיו זקוקות להנחיות והדרכה.
על צרכים אלו ענו התקנונים של אוגוסטינוס ובזיליוס הגדול (מקייסרי).
יחד עם התקנון של פכומיוס נחשבים שלושת התקנונים כתקנוני אם של תקנוני הנזירים.
בזיליוס מקייסרי התרשם מאוד מהקהילות המאורגנות שהתפתחו תחת הדרכתו של פכומיוס.
קהילה ומשמעת סייעו מאוד לטיפוח התכונה הנזירית האידיאלית: צניעות.
הוא כתב (ביוונית) בין השנים 358 ל-364 סדרה של מדריכים לחיים הנזיריים, שאם כי לא היו "חוקים" במובן המשפטי של קודים מערביים מאוחרים יותר, הראו על החשיבות הרבה של קהילה מאוחדת של נזירים, החיים תחת אותו הגג, ותחת ההדרכה - והמשמעת - של אב-מנזר חזק.
המדריכים נכתבו בצורה של שאלות ותשובות בשלושה ספרים: ספר בענייני מוסר (Moralia) ושני ספרי סגפנות (Asketika).
תורתו של בזיליוס הפכה מודל לנזירות היוונית והרוסית, אך במערב הלטיני הייתה לה השפעה פחותה.
לעומת המודל המוקדם, ששיקף אוסף פרטים המצייתים לאדם אחד, בזיליוס שם דגש על הקהילתיות והקשר בין הנזירים לבין עצמם, והתקנון שקבע יצר רשת חברתית בין הנזירים, וקבע עקרונות עזרה הדדית.
אוגוסטינוס מהיפו חיבר תקנון למנזר שייסד, מחולק ל-Praeceptum, Ordo Monasterii ו"מכתב 211" (נכתב ב-423) שמהווה התאמה של כלליו למנזר נשים.
המנזר של אוגוסינוס יועד לכמרים, כלומר לאנשים שכבר עברו תהליך לימוד והפנמת מצוות הדת, ולכן התקנון שם דגש מועט יחסית על צייתנות.
כמו אצל בזיליוס, גם עבור אוגוסטינוס היוו חיי המנזר חיי שיתוף בין הנזירים, ולכן החשיב את הסולידריות ההדדית יותר מן הצייתנות.
במהלך המאה הרביעית קמו מנזרים רבים במקומות שונים.
כל מנזר קבע תקנון משלו, ורובם התבססו על שלושת תקנוני האם, תוך התאמות מקומיות.
קרוב ל-300 תקנונים שונים נכתבו בין המאה ה-4 למחצית המאה ה-7
הונורטוס, בהשפעת לאונטיוס בישוף פרז'וס, החליט להתבודד באי לרה (Lerins) בריביירה הצרפתית, אי שהיה נידח בזמנו.
תוך זמן קצר הצטרפו אליו מספר בני אצולה, בעיקר גאלים במוצאם, והמקום שנועד להיות מקום התבודדות הפך למנזר ומקום לימוד.
ממנזר זה יצאו מספר בישופים ומייסדי מנזרים.
על מנת להסדיר את חיי המנזר כתבו הונורטוס ועוזריו בשנת 410 תקנון המכונה תקנון 4 האבות (patrum).
התקנון מחולק לארבעה חלקים, כשכל חלק נכתב על ידי אדם אחר - סרפיון (Serapion), פפנוטיוס (Paphnutius) ושני אנשים ששמם מקריוס (Macarius),.
הכללים בנושא צייתנות וענווה נלקחו בעיקרם מפכומיוס, ונוספו עליהם כללים שנגעו לענישה.
ציון דרך משמעותי להתפתחות הנזירות היו ה-Institutes של קסיאן (Cassian) משנת 420, מדריך לחיי נזירות, וה-Conferences שלו, אוסף הגיגים רוחניים.
אם כי הוא ייסד מנזרים לבקשתם של בישופים, הוא לא העריך את סגנון חייהם, ולכן עודד נזירים "לברוח מנשים ובישופים" וראה במשרות בכנסייה "פיתוי שטני" שעל נזירים להימנע ממנו.
על סמך הניסיון המצטבר במנזר שבאי לרה, הוציא המנזר בשנת 427 תקנון מעודכן ("התקנון השני של האבות" - Secunda Regula Patrum) שבעיקר החמיר את נושא הענישה.
הדור הרביעי של התקנונים כולל את ה-Regula Orientalis, אף הוא תוצר של המנזר של לרה.
תקנון זה הסתמך בעיקר על פכומיוס והתקנון השני של האבות.
קסריוס מארל (Caesarius of Arles), התחנך אף הוא במנזר בלרה, אך גורש לארל, שם נבחר לתפקיד הבישוף.
בשנת 534 פרסם תקנון מפורט עבור נשים נזירות.
אחד העקרונות בתקנון הוא היציבות (Stabilutas), שקבע כי אישה תכנס למנזר לכל ימי חייה, ללא אפשרות פרישה (להבדיל מגברים).
מנזרי נשים היו לרוב מנזרים עירוניים, כלומר היו ממוקמים בתוך יישוב עירוני, ומאפיין זה הביא לדגשים מיוחדים על ההפרדה בין המנזר לסביבתו האנושית, דבר שהתבטא למשל בפירוט התקנות בדבר סגירת דלתות המבנה, והתייחסות שונה לעיקרון הכנסת האורחים (הוספיטליטס).
זמן קצר אחרי שהוציא את התקנון לנשים התאים אותו קסריוס לגברים.
ידוע אך מעט על מקורותיו של התקנון הנזירי הראשון במערב אירופה, תקנון האדון (Regula Magistri) האנונימי, שנכתב במקום כלשהו דרומית לרומא סביב שנת 530. התקנון מוסיף אלמנטים משפטיים שלא מצויים בתקנונים המוקדמים יותר, ומגדיר בפירוט רב את הפעילות ואת תחומי האחריות של המנזר ושל פקידיו.
זהו התקנון המפורט והמקיף ביותר מכל תקנוני הנזורה שפורסמו עד זמנו ואף יותר מתקנונים שפורסמו אחריו.
נקודת מוצאו של התקנון היא שהאדם רע מיסודו, ולכן צריך לעשות כל שאפשר כדי למנוע מהרוע להתפרץ.
לתקופה זו שייך גם תקנונו של קאסיודורוס (485-585 לערך), שנכתב על מנת להסדיר את חיי הנזירים במנזר שייסד באיטליה.
בנדיקטוס מנורסיה (480–550, לערך) היה המשפיע ביותר מבין הנזירים המערביים ותקנון הנזורה של בנדיקטוס היה התקנון בעל ההשפעה הרבה ביותר על כל תקנוני המנזרים המערביים אחריו.
בנדיקט רכש את השכלתו ברומא, והתחיל לחיות חיי נזיר במערה מחוץ לעיר.
הוא משך אליו חסידים, ובשנת 520 בערך ייסד מנזר במונטה קאסינו, הר בין רומא ונאפולי.
אף כי הושפע מאוד מתקנון המגיסטר, התקנון שלו קצר יותר ומשפטני מעט פחות, אך יותר מאשר התקנונים המזרחיים.
בין התקנון של בנדיקטוס לתקנון של המגיסטר יש הבדל עקרוני בגישה.
בעוד המגיסטר דרש ציות על מנת שהנזיר ילך אל האלוהים, בנדיקטוס דרש ציות על מנת שהנזיר ישוב אליו (Reddere).
התקנון של בנדיקטוס כלל מספר רעיונות משמעותיים:
קביעת סדרה של שבע תפילות במשך היום, שתחילתן כמה שעות לפני הזריחה ועד לתפילת ערבית.
הגדרת משטר תזונה שהתבסס על ירקות, לחם ויין לארוחה העיקרית, והתיר מתן בשר לחולים בלבד.
שימת דגש על העבודה כפעולה חשובה לכשלעצמה (יש היסטוריונים שרואים כאן את המקור למוסר העבודה המערבי).
קביעה כי על הנזירים לעסוק ב"קריאה רוחנית", דבר שחייב הימצאות ספריה, שבעתיד תורחב גם לנושאים חילוניים.
הדגשת עקרון הכניעה לחוק ולשיפוט של המנזר כשלב הכרחי בסולם הצניעות.
סעיף 64 בתקנון נתן לבישוף המקומי זכות התערבות במנזר במקרים מסוימים של אי סדרים או מינוי לא ראוי של אב מנזר.
למעשה, סעיף זה הגביל את הבישופים.
המנזר הוא מוקד חשוב ובעל השפעה רבה במרחב הדתי, ועד כתיבת התקנון, בישופים ראו עצמם זכאים להתערב בעבודתו משיקוליהם שלהם.
התקנון הגביל את מעורבותם למקרים ספורים, כשבכל יתר הזמן הבטיח את עצמאותו של המנזר.
תקנון הנזורה של בנדיקטוס נעשה במאה התשיעית למדריך הבסיסי של הנזירות המערבית, בין השאר בשל השראתו של הקיסר קרל הגדול.
תקנון נוסף בעל חשיבות הוא התקנון Regula ad monachos, שחיבר אורליאנוס (Aurelianus) בישוף ארל בשנת 548.
בדור השישי היו עשרות תקנונים, רובם שאבו מתקנונים קודמים ובראשם תקנון בנדיקטוס.
התקנון Regula Sancti Ferreoli פורסם בין השנים 553–568, ותקנון חשוב אחר מאותה תקופה הוא Regula Tarnatensis.
התקנון החשוב ביותר ששרד מתקופה זו הוא תקנון הנזורה של קולומבנוס, המבוסס על עקרון הציות.
התקנון בנוי כתעריפון הקובע מהו תעריף העונש על כל עבירה ועבירה.
במהלך השנים נכתבו תקנונים רבים, רובם בעלי חשיבות פחותה מתקנוני הבסיס היות שהכילו בתוכם את עיקרי הדברים שכבר נכתבו בתקנונים קודמים.
תקנונים משולבים אלו נקראים Regula mixta, והיו לרוב שילוב של תקנון בנדיקטוס עם זה של קולומבנוס, לצד תוספות לפי טעמו של הכותב.
אחד המחדשים החשובים היה הנזיר הבנדיקטיני בנדיקטוס מאניאן (747-821) שהתבסס על תקנון בנדיקטוס מנורסיה ושילב בו התייחסות ויחסי גומלין עם השלטון החילוני.
במהלך ימי הביניים, הייתה לנזירים השפעה רבה על הכנסייה עצמה.
התפתחות הנצרות והממסד הנוצרי היו שונים באירלנד מאשר התפתחותם ביבשת אירופה.
ההבדל נבע בעיקר מכך שאירלנד לא הייתה תחת שלטון רומי והמבנים החברתיים של תושביה הקלטים לא הושפעו מהמסורת הרומית.
החברה האירית הייתה חברה קלטית מבודדת.
כמעט ללא יישובים עירוניים ובלי שלטון מרכזי.
במאה ה-4 ייסד פטריק הקדוש בישופות באירלנד ומיד התחילה לצמוח נזורה אירית.
המנזר האירי היה משולב בארגון השבטי הקלטי.
העדר עיור גרם לכך שלא היו בישופים עירוניים ששלטו על מרחב טריטוריאלי.
במקום זאת התפתחו מנזרים שמילאו את צורכי הדת של התושבים, הנזירים תיפקדו ככמרים ואב המנזר מילא תפקיד מקביל לזה שמילא הבישוף ביבשת.
כאשר החלו למנות בישופים באירלנד, הם מונו מתוך הנזירים ואבות המנזר.
שוני מהותי בין הבישופים האירים לבישופים בשאר העולם הנוצרי היה שבמקום אחריות על מרחב גאוגרפי מוגדר ותחום היה הבישוף האירי אחראי על קלאן מסוים.
המבנה הכנסיתי האירי התבסס על מנזרים שבראשם עמד אב מנזר ממשפחת אריסטוקרטיה מקומית שלעיתים קרובות היה בישוף.
זו הייתה פדרציה של קהילות נזיריות הקשורות לשבט המקומי, הכמרים שביצעו את טקסי הקודש היו נזירים שפעלו בהשגחת אב המנזר.
המנזר האירי היה דומה למנזר המצרי העתיק.
חומה, בתוכה מבנים, בכל מבנה קבוצת נזירים, כנסייה במבנה נפרד, היו גם הרמיטים שיצאו להתבודד באיים השונים.
האידיאל הנזירי היה סגפנות חמורה תוך כדי נדודים.
מאפייני המנזרים הקלטים של המאה ה-5:
המנזרים היו המבנה הכנסייתי היחיד ושאבו לתוכם את מוסד הבישופות, כלומר - אבות המנזר תפקדו כבישופים בפועל
הנזירים והמנזר חיו בקשרי גומלין עם השבט אליו היו שייכים ונתנו שירותי דת לשבט זה, כלומר נזירים תפקדו ככמרים והיו צריכים לעבור סקרמנט לשם כך
הנזירים תפקדו גם כמסיונרים והפיצו את הנצרות.
חלק מאופי הנזורה האירית היה שוטטות למען אהבת האל (peregrinatio pro amore Dei), נזירים היו יוצאים למסע, ללא יעד מוגדר, על מנת לעסוק במסיונריות
המפורט בשני הסעיפים הקודמים גרם לכך שהנזירים לא היו מסוגרים במנזרים ושהתפילה לא הייתה עיקר עיסוקם.
החטא העיקרי בו נלחמו הנזירים האירים היה חוסר המשמעת.
הם שאבו מהחוק הקלטי (הדומה לחוק הגרמאני) את רעיון תעריפון העונשים וכך התפתחו באירלנד רשימות חטאים והעונש הנקוב ליד כל חטא.
בסוף המאה ה-6 המנזרים האיריים התחילו להתארגן בצורה המקובלת ביבשת.
אחד המאפיינים המבדילים בין הנזירים האיריים לנזירים ביבשת היא ידיעת הלטינית.
הנזירים ביבשת באותה תקופה ידעו לטינית מילדות והכירו טקסטים מסוימים שנחשבו כהשכלת יסוד, בעוד שהנזירים הקלטים היו צריכים ללמוד לטינית על מנת לקרוא את הכתבים.
הבדל נוסף הוא הסגפנות והעינוי העצמי האירי, הנזירים האירים כבני חברה לוחמת בה כבוד נרכש בשדה הקרב, ניסוי להוכיח יכולת סבל וסגפנות על מנת לרכוש יוקרה כנזירים.
בכך היה דמיון בין הנזורה האירית לנזורה הסורית הקדומה.
התרומה המרכזית של הנזורה האירית לנצרות הקתולית היא ההתייחסות ל"חטא".
הפרנקים נהגו לתת כבוד לאלוהים, לקדושיו ולשליחיו בשר ודם על ידי מתן מתנות ומנחות.
אולם את ערכי המוסר הפרטי שאבו מהמסורת הגרמאנית.
האירים החדירו את רעיון החטא שהוא התגרות בקדושים ושבעקבותיו מצפה לחוטא עונש.
רצון הנדודים של הנזירים האירים הביא אותם גם לגאליה, בה ייסדו מנזרים.
החשוב בהם היה לוסיול luxieul והמפורסם בנזירים היה קולומבנוס.
לא הייתה להם יראה מפני השליטים והם הוכיחו בהטפותיהם גם אותם.
על מנת להקטין את השפעתם עודד הממסד הקתולי, והאפיפיורים בראשו את התנועה הבנדיקטית ששאבה מהמסורות הפרנקיות.
בנדיקטוס הקדוש טען נגד האירים כי החטא האנושי הוא המרד.
מרד זה נובע מהתנשאות והדרך לפתרון היא דיכוי היצר האישי והתחרות בין בני האדם.
על ידי פולחן מתמיד (אופוס דאי) לפני אלוהים מתוך שפלות רוח.
במקום חיי התבוננות אליהם הטיפו האירים – חיי פעילות (אורה א-לבורה) וסיפוק הצרכים על ידי הנזירים עצמם, במקום תפילה אישית של הנזיר לבורא עולם תפילה ציבורית טקסית המבוססת על פרקי תהילים.
ובמקום נדודים – שהייה במקום אחד (stabilitas loci).
במקום אינדיבידואליזם – עבודה בקבוצה המודרכת על ידי אב מנזר ועל ידי תקנון נזורה (רגולה).
אהבת האחר (caritas) מדכאת את הגאווה האישית ומתבטאת בהכנסת אורחים.
מאבק נוסף בנזורה האירית ניהל האפיפיור גרגוריוס הראשון, כאשר שלח משלחת של 40 נזירים בהנהגת אוגוסטינוס הקדוש מקנטרברי במטרה להקם באיים הבריטים מערכת בישופות היררכית עם מושבי בישופים בלונדון וביורק שלכל אחד מהם 12 suffragani – בישופים כפופים.
פעולה זו התנגשה עם רעיון ההטפה החופשית האירית וזכתה להתנגדות.
לכן הקימה המשלחת את המנזר והקתדרלה בקנטרברי כבסיס הכוח של הנצרות האפיפיורית והוקמו מנזרים נוספים בהם ישבו בישופים טריטוריאליים הכפופים לקנטרברי.
הפעילות של המנזרים הביאה להם עושר רב וכוח.
אצילים עשירים היו נותנים למנזרים אדמות תמורת מיסה עבור קרוב שנפטר.
אף שזאת לא הייתה כוונתו של בנדיקט, היעילות של התקנון שלו, בנוסף ליציבות של המנזרים הביאה לכך שהאחוזות שהועברו למנזרים היו מאוד פרודוקטיביות; הנזיר הועלה לדרגת אציל למעשה, מכיוון שהאיכרים של האחוזה היו עובדים, ואילו הנזיר היה חופשי ללמוד ולהתפלל.
לפיכך המנזרים משכו אליהם את העילית של החברה, ובתקופה זו המנזרים היו שומרי הידע העיקריים, בעיקר דרך העתקת הספרים שהתבצעה בהם.
המערכת הזאת החלה להתפרק במאה ה-11 והמאה ה-12, כאשר הדת הנוצרית החלה להשתנות, ונעשתה פחות ופחות לנחלתה של האליטה בלבד.
השינוי הזה היה קשור באופן הדוק לעלייתם של המסדרים העניים כמו הפרנציסקנים והדומיניקנים, שמשימתם הייתה להפיץ את דבר האל בציבור, ולא בתוך מנזרים סגורים.
ההתנהגות הדתית החלה להשתנות כאשר אנשים רגילים השתתפו בטקס המיסה והשתתפו באופן פעיל יותר בטקסים דתיים שונים.
הלחץ הגובר של שושלות המלוכה גם איים על העושר והכוח של המסדרים.
הנזירות המשיכה לשחק תפקיד משמעותי בקתוליות, אך לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, מנזרים רבים בצפון אירופה נסגרו והנכסים שלהם הוחרמו.
המורשת של המנזרים היא עדיין משמעותית בחברה המודרנית.
מקס ובר השווה את החברות הפוריטניות של הכתות הפרוטסטנטיות האנגליות, שהיו גורם חשוב במהפכה התעשייתית לדעתו, למסדרים נזיריים.
הנזירות היא עדיין אלמנט חשוב בדת הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית.
ועידת הוותיקן השנייה הביא לשינויים משמעותיים בנזירות הקתולית, כולל למשל שינוי הלבוש של נזירים ונזירות.
מספר מסדרים נזיריים נפרדים התפתחו במסגרת הנצרות הקתולית והאנגליקנית.
לאורתודוקסיה המזרחית אין מערכת של מסדרים.
בנדיקטינים, נוסד ב-529 בידי בנדיקטוס הקדוש במונטה קאסינו, דוגל בעבודה פיזית ובמנזר שממלא את צורכי עצמו
קרטוסיים, נוסד על ידי ברונו מקלן ב-1084
ציסטרציאנים, נוסד ב-1098 בידי סט.
המסדר הפרנציסקני, נוסד 1209 בידי סט.
המסדר הדומיניקני, נוסד 1215 בידי דומיניקוס הקדוש
קפוצ'ינים, נוסד ב-1528 בידי מתיאו בסי
נזיר מג'לי הוא סופר ועיתונאי ערבי ישראלי.
בין השנים 2008 – 2016 הגיש את "השבוע" - המגזין בערבית של חדשות ערוץ 2.
מג'לי נולד בנצרת לאב בדואי, יליד ביסאן, אשר שירת כגשש במשטרה הבריטית, ולאחר מכן כשוטר במשטרת ישראל, ולאם סורית.
מג'לי שהוא מוסלמי, התחנך במוסדות הכנסייה הפרנציסקנית.
החל בקריירה עיתונאית בשנת 1974 בעיתון רק"ח בשפה הערבית אל-איתיחאד, ובין השנים 1992 ל-1999 שימש כעורך העיתון.
תחת הנהגתו נעשה תהליך של ליברליזציה בעיתון - האוריינטציה המפלגתית הופחתה והוכנס תוכן חדש כגון מדור ספורט, ניסיון זה באה לקיצו ב-1999 כאשר מג'לי פוטר בעקבות פרסום כתבה ביקורתית על מזכ"ל המפלגה מוחמד נפאע וויכוח על הקו האידאולוגי שהעיתון צריך לנקוט.
כיום הוא משמש כפרשן לענייני ישראל בעיתון הלונדוני "א-שרק אל-אווסט", וברשת אל-ערביה.
הוא גם חבר מערכת כתב העת "ארץ אחרת" וכותב לעיתים בהארץ.
לימד ניהול קונפליקטים באוניברסיטת בן-גוריון.
במאי 2003 הוביל ביחד עם הכומר אמיל שופאני, מסע של אישי ציבור ערבים ויהודים למחנה אושוויץ.
הוא השתתף בהקמת עמותת מ"זיכרון לשלום", יוזמה המקדמת היכרות של הציבור הערבי בישראל עם ההיסטוריה והפחדים של הציבור היהודי, וכך לשפר את הקשר בין האזרחים הפלסטינים למדינה בה הם חיים.
מהצד היהודי מטרתה להעמיק את ההבנה לאירועי הנכבה של העם הפלסטיני על מנת לקרב את החברה היהודית לאזרחים הפלסטינים במדינה.
מג'לי הוא ראש תחום חברה ערבית של מכון שחרית.
בשנת 2022 יצא לאור סיפרו של מג'לי "האחריות של המיעוט" (הוצאת שחרית – בית יוצר ישראלי וספרי חמד) העוסק בסוגיית מעמדו של המיעוט הערבי בישראל.
נשוי לאבתהאג' ואב לשלושה ילדים.
נזירה זיין א-דין (ערבית: نظيرة زين الدين,; 1908-1976) הייתה סופרת ומשוררת לבנונית-סורית מוסלמית פמיניסטית.
נחשבת חלוצה של הפמיניזם האיסלאמי.
נזירה זיין א-דין נולדה באל-אסתאנה (الاستانة) בטורקיה בשנת 1908 ונפטרה בשנת 1976 בלבנון.
אביה של הסופרת סעיד בק זיין א-דין (سعيد بيك زين الدين) מהכפר עין קיני מהרי השוף בלבנון, היה אחד מגדולי הרשות השופטת, הוא כיהן בתפקידים משפטיים חשובים, והיה הנשיא הראשון של בית המשפט לערעורים בלבנון.
בתו הבכורה זיין א-דין קיבלה ממנו חינוך, הדרכה ותמיכה.
והוא תלה בה תקוות גדולות.
זיין א-דין למדה בביירות, בבית הספר לנזירות של מאר יוסף הקדוש ואחר כך בבית הספר לנזירות בנצרת, שם סיימה את לימודיה בשנת 1926. החוקים ששררו בשנים ההן שמנעו ערבוב בין בנים לבנות, ובשל כך לא יכלה להצטרף לפקולטה לרפואה באוניברסיטה הישועית.
לכן היא הצטרפה בשנת 1927 לאוניברסיטה האמריקנית בביירות, ולאחר מכן למדה באותה שנה במכללה החילונית הצרפתית.
בשנת 1928 הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות ערב שקיבלה את התואר בוגרת במדעים.
באותה השנה נשאה הרצאה בנושא הסרת הרעלה, בעמותה הספרותית הערבית, שבראשה עמד תקי א-דין א-סולוח (تقي الدين الصلح).
היא התנתה את כניסת הנשים הנשואות והרווקות לאולם חשופות פנים, והיא קבלה את מה שהיא רצתה ובין הנוכחות היו דמויות נשיות מפורסמות בזמנו כמו ענברה סלאם (عنبرة سلام) וניזאר א-סולוח (نزار الصلح) (שתיהן נחשבות לחלוצות הרנסאנס הנשי באותה תקופה במדינות ערב שגם הן פעלו כנגד הרעלה).
אחרי הרצאה זו נשאה הרצאות רבות באולמות של בתי ספר, ואוניברסיטאות ובתי קולנוע.
היא נישאה לשפיק אל-חלבי (شفيق الحلبي) שכיהן באותה עת כנשיא בית המשפט לערעורים בביירות, ומאוחר יותר התמנה למושל של ביירות.
מנישואיה נולדו שלושה ילדים: אמין ונביל ואריג'.
בעלה סירב שתתמסר כליל לעבודה ציבורית, וסבר כי עליה לפנות את עצמה לעבודות הבית וגידול הילדים.
נזירה זיין א-דין כתבה את שני ספריה המפורסמים בהיותה מתחת לגיל עשרים.
ב-1928 כתבה את "החשיפה והרעלה" (א-סופור ואל-חיג'אב - السفور والحجاب) וב-1929, את "הנערה והשיח'ים" (אל-פתאת וא-שייח' - الفتاة والشيوخ), וזאת תוך כדי המחאה נגד האירועים שהתרחשו בדמשק בשנת 1927, שבהם נשללה החירות מהנשים, ומנעו מהן מלצאת מהבית בלי רעלה (חשופות פנים).
שני הספרים האלו נחשבים כמקור חשוב ליחסים בין גברים ונשים באסלאם.
וספרה הראשון "החשיפה והרעלה" שהודפס בשנית בשנת 1998 בדמשק על ידי ד"ר בות'יינה שעבאן, עורר מהומות ודיאלוג ערבי ואסלאמי בתוך המדינות הערביות והאסלאמיות ואצל הערבים והמוסלמים בתפוצות גם כן.
לא פלא שספר כזה יצא לאור בזמן זה כאשר התנועה הפמיניסטית ביטאה את עצמה בהופעתן של סופרות בעיקר בתחום של הרומן ובהוצאה לאור של עיתונים ומגזינים, המיוחדים לענייני נשים.
הספר החשיפה והרעלה עורר יותר עניין והשפעה ועורר מחאות ומחלוקת והפגנות ואיומים, האנשים הפחות מתקדמים/חופשיים בדעתם בתקופתה האשימו אותה בחילול השם וכפירה.
היא וספרה הוקעו במסגדים והדבר הגיע אף לאיומים ברצח.
היא שרדה כמה ניסיונות רצח בפועל.
היא הואשמה בשיתוף פעולה עם המיסיונרים והקולוניאליזם ושאיננה המחברת האמיתית לספר זה, אז היא הגיבה, וכתבה את ספרה השני "הנערה והשיח'ים".