tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1377 התחתן אמדאו עם בון מברי, בתם של ז'אן, דוכס ברי וז'אן מארמניאק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
בונה מסבויה (1388–1432), התחתנה עם לודוביקו מסבויה-אכאיה
ג'ובאנה מסבויה (1392–1460), התחתנה עם ג'ובאני ג'אקומו, מרקיז מונטפראט
אמדינה (שם מדעי: Amadina) היא סוג של ציפורי שיר ממשפחת האסטרילדיים החיות באפריקה שמדרום לסהרה.
בסוג זה קיימים שני מינים.
האמדינות הן ציפורים קטנות באורך 12–16 ס"מ.
בעלות גוף אפור וצהוב בהיר וראש אדום.
מקוריהן עבים ומשמשים אותן לפיצוח זרעים שונים.
הזכרים צבעוניים יותר מהנקבות, תכונה המשמשת אותם למציאת נקבה לזיווג.
הנקבות המקננות בונות קן מעוגל בין ענפי העצים.
אם טורף מתקרב אל הקן הן אינן בורחות אלא מפתלות את גופן לצורת נחש קטן, במטרה להרתיע את התוקף ולהציל את הביצים.
אמדינה מזוקנת או אָמָדִינָה (Amadina fasciata)
אמדה מארי ונסאן בורל היה רופא ומיקרוביולוג צרפתי, תלמידו האחרון הישיר של לואי פסטר.
בורל כיהן בשנים 1900–1914 כפרופסור במכון פסטר ובשנים 1919–1936 כפרופסור לבקטריולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג.
אמדה בורל נולד בקזול-לה-בזייה במחוז ארו בפרובאנס, להוריו, אמיל בורל ומארי אזאיס.
הוא למד בתיכון בעיר מונפלייה ובהמשך למד מדעי טבע (תואר ראשון ב-1889) ואחר כך רפואה באוניברסיטת מונפלייה.
בשנת 1890 סיים תואר דוקטור ברפואה עם עבודה על האפיתל ואפיתליומה, שעוררה את תשומת לבו של איליה מצ'ניקוב.
בשנת 1892 קיבל אותו מצ'ניקוב לעבודה במחלקתו במכון פסטר בפריז.
בורל נמנה עם חברי קבוצת "הפסטריאנים", תלמידיו של לואי פסטר.
בנובמבר 1894 יחד עם חברים אחרים מאותה קבוצה השגיחו על פסטר שהיה במצב קשה אחרי שלקה באי ספיקת כליות חריפה (אורמיה חריפה).
בשנים 1894–1895 יחד עם איליה מצ'ניקוב עבד בורל במחקרים על השחפת על היווצרות ה"טוברקולים" בשחפת של הראות ושל הכליות.
בשנים 1895–1900 המשיך לעבוד במכון פסטר תחת ניהולו של אמיל רו במסגרת הקורס למיקרוביולוגיה (קורס שכונה "Microbie technique").
בשנת 1900 התמנה על ידי אמיל רו למנהל אחת משתי המעבדות שבמסגרת הקורס למיקרוביולוגיה.
יחד עם קלמט ויירסן השתתף בורל בייצור הנסיוב נגד הרעל של נחש הצפע.
לצידו עבדו א פינואה, אטיין בורנה, ל.
בורל היה ככל הנראה הראשון שערך מחקרים המבוססים על התאוריה הנגיפית של הסרטן והיה אחד מחלוציה המשוכנעים והנלהבים (1907-1903).
הוא מצא שנגיפי האבעבועות של העופות גורמים להתרבות תאים.
הוא האמין בנוסף שטפילים יכולים להיות סוכנים המובילים את הנגיפים הקרצינוגנים.
המחקרים בתחום הזה כללו יצירת סרטן ניסויי, חיפוש אחרי סוכנים המעבירים את הנגיפים, וחיפוש אחר תאים קולטים.
בורל ערך אז מחקרים גם בתחום אבעבועות הכבשים, דלקות הראות של הבקר, השחפת והספירוקטוזיס של העופות.
בעקבות התאוריות של גיפורד נאש על "בתים נושאי הסרטן", שיער בורל שעכברים וחולדות מפתחים סרטן אם הם מוחזקים בכלובים מסוימים.
הוא יצא מן ההנחה שישנם בתים, רחובות ואזורים בעלי סיכון לסרטן וכי הסרטן הוא מחלה סביבתית כמו המלריה או הקוקסידואיומיקוזיס.
בשנות ה-1920–1930 תאוריות מסוג זה הופרכו.
יחד עם אלכסנדר ירסן ואלבר קלמט חיפש ליצור חיסון נגד הדבר.
ב-1895 פרסם עם ירסן וקלמט בשנתוני המכון פסטר את המחקר "חיידק הדבר - הפעילות הטיפולית של הנסיוב מבעלי חיים מחוסנים", וכן פרסם ב"ארכיבי רפואה ימית וקולוניאלית" את מאמר "הדבר - הערה שנייה".
בשנת 1903 נמנה בורל לצד גבריאל ברטראן, אלכסנדר בסרדקה ואחרים, עם מייסדי "הביטאון של מכון פסטר" (Bulletin de l'Institut Pasteur).
סאלמבני ואדואר דיז'ארדן-בומס השתתף במחקרם של אדואר נוקאר ואמיל רו על חיידק של דלקות ראות ("פריפנוימוניה") אצל הבקר (1898).
עם רו הוא פרסם מאמר על הטטנוס המוחי (1898) ועל החיסון נגד טטנוס.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 המציא אחת ממסיכות הגז הראשונות.
הקים אז ביישוב פרז'י (Fréjus) שירות מיון ומרכז אבחון, חיסון והסתגלות לאקלים שנועד לחיילים אפריקאים במסגרת הצבא הצרפתי.
נאבק נגד איום השחפת וה"פריפנוימוניה" בקרב החיילים.
ב-1919 התמנה בורל לפרופסור, ראש הקתדרה לבקטריולוגיה כחלק מהסגל החדש, הצרפתי, של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת שטרסבורג.
בשנים 1919–1936 שימש כמנהל המכון לתברואה ולבקטריולוגיה בשטרסבורג.
באותן שנים ערך מחקרים בנוגע לטיפול בסרטן על ידי גליקוגן יודאט או באמצעות מתכות שונות, וכן חקר את הקשר האטיולוגי בין תולעים לסרטן ואת הסרטן שנגרם על ידי חשיפה לזפת.
בהשראת עבודותיו של אלכסיס קארל, לצורך חקר הרקמות הבריאות או הסרטניות המציא בורל שיטת תרבית תאים על שקופיות דקות.
עם תלמידיו נמנו פייר מאסון, לאופולד נגר (בפריז), לואי בואז (1930-1880), דה קולון.
לאמדה בורל ולאשתו, קאמי מטילד לבית פיגארה (Figaret) נולדו שלוש בנות ובן.
בנם, אלבר בורל (1918-1895), סגן משנה (לוטננט משנה) אשר שירת כקצין תצפית אווירית בגדוד 33 לתותחני שדה, נהרג בינואר 1918 בקרב אווירי בשמי אלזס בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה.
בזמן הפנוי עסק בורל גם בצילום, בפיסול ובציור.
יצר בין השאר, פסל דיוקן של מורו ורבו, אמיל רו.
אמדה בורל הלך לעולמו בשנת 1936 באחוזתו במונמאז'ו, ביישוב הולדתו, קזול-לה-בזייה.
מונחים רפואיים הנקראים לפי שמו (אפונימים)
סוג החיידקים בורליה נקרא לפי שמו.
מחלה הנגרמת על ידי בורליה נקראת בורליוזיס - למשל מחלת ליים, או הבורליוזיס של העופות.
באבעבועות השחורות של העופות גילה בורל (1904) גופיפים אואזינופילים (הנצבעים באדום) המורכבים מנגיפים, והמתחברים בגופי בולינגר - נקראים גופי בורל.
"כחול בורל" - הוא צבע במעבדה הצובע ומאפשר את זיהוים של חיידקים כמו ספירוקטה, טרפונמה, בורליה
1929 - פרס הנסיך אלבר של מונקו - מטעם האקדמיה לרפואה של צרפת על מחקריו בתחום הסרטן
אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת מפקד
שדרה ביישוב הולדתו, קזול-לה-בזייה, נושאת את שמו.
(האבולוציה של התאים וטפילות באפיתיומה)
(פוסטרים מאוירים שנועדו להוראת בקטריולוגיה, מכון פסטר בפריז, ביאורים מאת א.
בורל - בשלוש שפות - צרפתית, אנגלית, גרמנית)
(avec Gastinel et Gorescu) (עם גסטינל וגורסקו - אקריות וסרטן
השייח' אמדו במבה היה מנהיג דתי סופי (Sufi) בסנגל וחי בין השנים 1850–1927 תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי.
הוא נולד בכפר בשם מבקה (Mbacké) הממוקם מזרחית לעיר דקר, בירתה של סנגל.
השייח' אמדו במבה היה מנהיג דתי, משורר ומייסד המסדר המורידי במדינה, אשר ניהל מאבק לא-אלים נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי (The Muridiyya).
השייח' אמדו במבה ייסד את המסדר המורידי בשנת 1883 בעיר טובה, כ-100 ק"מ מזרחית לעיר דקר.
המסדר המורידי הוא מסדר בזרם הסופי באסלאם הנפוץ בעיקר בסנגל ובגמביה.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 התיישבו במבה ומאמיניו בכפר שהפך בתוך כעשור לעיר.
במבה נולד בשנת 1850 למשפחה מיוחסת בעלת מסורת ארוכת שנים של לימודים אסלאמיים.
מגיל צעיר הוא בלט כמנהיג דתי כריזמטי ובטרם מלאו לו עשרים שנה ייסד את מסדר המורידיה.
כיום המסדר הוא החזק ביותר מבחינה כלכלית ופוליטית בסנגל.
משנתו של השייח' אמדו במבה כללה דגש על שני ערכים עיקריים - פציפיזם וערך העבודה.
במבה הוביל את המאבק בקולוניאליזם בארצו כמאבק לא-אלים.
המאבק הפנימי-רוחני עומד בבסיס אמונתם של המאמינים הסופיים ובא לידי ביטוי במישור הפוליטי בכך שבתקופת השפעתו של במבה התנגדות אלימה בסנגל הייתה כמעט בלתי אפשרית.
במבה כינה את המאבק הרוחני שניהל בקולוניאליזם הצרפתי והשפעותיו התרבותיות "הג'יהאד הגדול".
כלומר, מאבק זה כלל לימוד ויראת אלוהים, ושלל את ההתנגדות האלימה באמצעות כלי נשק.
על פי השקפתו של במבה, העבודה הפיזית שווה בערכה הרוחני לתפילה.
מקורו של הערך המיוחס לעבודה אינו העושר או התועלת שמגיעה מפירות העבודה.
העבודה עצמה היא זו שמאפשרת למאמינים המורידים להביע את הרעיון הסופי הנשגב של האהבה, המסירות והכניעה לאל.
ראשית גיבוש קהל מאמיניו התרחש על רקע הכיבוש הקולוניאלי הצרפתי בסנגל.
בעקבות התנגדותו לשלטון הזר, במבה הוגלה מסנגל פעמיים לתקופות ממושכות.
הגלות הראשונה הייתה בין השנים 1895–1902 לגבון, והגלות השנייה התרחשה בין השנים 1903–1907 ובה הוגלה למאוריטניה.
הגלייתו של המנהיג הנערץ תרמה לביסוס כוחו והעניקה לאמונה בו מעין נופך מיסטי.
סיפורי אגדות שונים מתקופות אלו הוסיפו למעמדו ותרמו לכך שלאחר הגלות הראשונה הוא חזר לטובה כקדוש.
לאחר שובו מן הגלות התמקד במבה במימד התאולוגי של הסופיות.
מאמיניו הרבים הפיצו את המסר של המסדר בקרב קהלים רחבים ובנו את התשתית הארגונית והכלכלית של המסדר.
הייחוד של הזרם הסופי באסלאם הוא בכך שהוא מאפשר שילוב אלמנטים אפריקאיים במסגרת האמונה המוסלמית.
היכולת להכיל אמונות ומנהגים מקומיים שהאורתודוקסיה המוסלמית שללה, משום שראתה בהם שריד למנהגים טרום אסלאמיים, היא אחת הסיבות המרכזיות להתפשטותה של האמונה הסופית באפריקה.
השייח' אמדו במבה נפטר בשנת 1927 ונקבר בעיר טובה.
מדי שנה מתקיימת עלייה לרגל לטובה שבה מציינים המאמינים את מועד הגלייתו הראשונה של במבה מסנגל.
העלייה לרגל מכונה "מאגאל" (Maggal) ובמהלכה מאות אלפי עולי רגל פוקדים את העיר וקוראים מכתביו של במבה.
בנוסף לכך, עולי הרגל עורכים טקסי ד'יכר שמהווים חלק ניכר מהפולחן הדתי הסופי.
טקס הד'יכר כולל לרוב מוזיקה ומחול מעגלי שנועד להביא את המשתתפים לחוויה דתית נעלה.
מורשתו של במבה באה לידי ביטוי בחשיבות שהוא העניק לערך העבודה ולמסרים של אי-אלימות ודו-קיום בין-דתי ופנים-אסלאמי.
הצרפתים ראו בתחילה במסריו איום, אך הוא עצמו לא הטיף מעולם להתנגדות אלימה לכיבוש הקולוניאלי.
תלמידיו, המורידים של ימינו, דוגלים גם הם בדו-קיום ובאי-אלימות.
ניתן לטעון כי זהו אחד הגורמים שהשפיעו לטובה על יציבותה הפוליטית היחסית של המדינה, אשר לא סבלה מהפיכות צבאיות או ממלחמות אזרחים כמו מרבית מדינות היבשת מאז עצמאותה של סנגל בשנת 1960. כמו כן מורשתו של במבה בתרבות באה לידי ביטוי במגוון תחומים.
לדוגמה, השיר "Cheik Amadou Bamba" שנכתב על ידי זמר הרגאיי המפורסם אלפא בלונדי מחוף השנהב בשנת 1996 ועוסק בדמותו ובעירו טובה.
אמדאו קרבוני (; נולד ב-6 באפריל 1965 בארצו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת המשחק של קרבוני נמשכה לאורך 22 שנים וכללה קרוב ל-700 הופעות רשמיות בכל המסגרות.
את עיקר הקריירה העביר ברומא ובוולנסיה.
לזכותו זכיות בשני תארים אירופים משמעותיים (גביע אירופה למחזיקות גביע עם סמפדוריה, גביע אופ"א עם ולנסיה), וכן שתי אליפויות ושלושה גביעים מקומיים.
קרבוני ערך 18 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בין היתר בטורניר יורו 1996.
לאחר פרישתו המשיך לקריירה מקצועית, בה שימש כמנהל מקצועי בוולנסיה ובמוסקרון, וכיועץ טכני באינטר מילאנו.
קרבוני החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ארצו מעיר הולדתו.
בעונתו הראשונה בבוגרים הושאל קרבוני לפיורנטינה מהסרייה א', אך לא שותף כלל במהלך העונה.
הוא שב לקבוצתו בסרייה ב' בעונת , וסייע לה לשרוד בליגת המשנה עם שער אחד ב-22 הופעות ליגה.
עונה לאחר מכן הושאל קרבוני פעם נוספת, הפעם לבארי.
בעונה זו ערך קרבוני את הופעות הבכורה שלו בליגה הבכירה, ועד לתום העונה צבר עשר הופעות ליגה אך לא הצליח לסייע לקבוצתו לשרוד בליגה.
קרבוני נותר בליגה הבכירה, כאשר לקראת עונת 1986/1987 חתם באמפולי.
קרבוני היה לשחקן רוטציה וערך 11 הופעות ליגה בלבד, כאשר קבוצתו הצליחה לשרוד בליגה עם נקודה בלבד מעל לקו האדום.
בתום עונה אחת, החליף קרבוני קבוצה רביעית בארבע עונות ועבר לפארמה מליגת המשנה.
במדיה של פארמה לא זכה קרבוני להצלחה, כאשר הקבוצה סיימה את העונה במרכז הטבלה, אך הפגין יכולת טובה שזיכתה אותו ב-28 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
לקראת עונת 1988/1989, החליף קרבוני קבוצה פעם נוספת, כאשר חזר לסרייה א' וחתם במדי סמפדוריה.
המאמן וויידין בושקוב היה הראשון להעניק לקרבוני את המקום בהרכב בקבוצה בליגה הבכירה, וקרבוני תרם שער ליגה אחד ב-31 הופעות לעונה המוצלחת של סמפדוריה, שהסתיימה במקום החמישי בטבלה.
במקביל, זכה קרבוני עם קבוצתו בקופה איטליה, לאחר שהפכה הפסד 1-0 במשחק הראשון עם ניצחון 4-0 בגומלין בצמד משחקי הגמר מול נאפולי.
קרבוני פתח ושיחק לאורך שני המשחקים.
קרבוני נותר בסמפדוריה לעונה נוספת, בסיומה שמרה סמפדוריה על המקום החמישי בטבלה, ואף רשמה הישג מרשים בדמות זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
סמפדוריה הדיחה בדרכה בין היתר את בורוסיה דורטמונד, גראסהופרס ציריך ומונקו, ובגמר גברה 2-0 על אנדרלכט בהארכה.
קרבוני פתח במשחק הגמר ושיחק לאורך כל 120 הדקות.
לקראת עונת 1990/1991 הצטרף קרבוני לרומא של המאמן אוטאביו ביאנקי.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה הפך קרבוני לשחקן הרכב משמעותי, עם שלושים הופעות ליגה.
על אף שהקבוצה אכזבה בליגה וסיימה תשיעית בלבד, קרבוני וקבוצתו הצליחו להעפיל לשני משחקי גמר באותה העונה, והמגן אף זכה להניף תואר קבוצתי עונה שלישית ברציפות, כאשר רומא זכתה בתום העונה בקופה איטליה.
רומא פגשה בגמר את קבוצתו לשעבר של קרבוני, סמפדוריה, ועם קרבוני בהרכב גברה עליה 3-1 במשחק הראשון ושמרה על שוויון 1-1 בגומלין בדרך לזכייה בתואר.
במקביל, העפילה הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א, שם פגשה לקרב כל-איטלקי את אינטר מילאנו.
קרבוני כמעט ולא שיחק בצמד משחקי הגמר, כאשר עלה כמחליף כעשרים דקות לתום המשחק הראשון (2-0 לאינטר), ולא שותף בגומלין (1-1).
בעקבות יכולתו בעונה זו אף זכה לזימון בכורה לסגל נבחרת איטליה.
קרבוני שמר על מעמדו כשחקן הרכב קבוע לאורך שבע עונותיו במדי רומא, להוציא את עונת 1992/1993 אז סבל מפציעה חמורה והושבת לאורך רוב שלבי העונה.
בעונתו האחרונה בקבוצה, עונת 1996/1997, שימש קרבוני כקפטן הקבוצה, בעקבות עזיבתו של ג'וזפה ג'אניני.
בשבע עונות במדי רומא ערך קרבוני 186 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים.
בגיל 32 יצא קרבוני לראשונה בקריירה מחוץ לאיטליה, כאשר חתם לקראת עונת 1997/1998 בקבוצת ולנסיה מהליגה הספרדית, תחת המאמן חורחה ולדאנו.
סיום דרכו של ולדאנו בקבוצה כבר לאחר שלושה מחזורים והגעתו של בן ארצו של קרבוני, קלאודיו ראניירי, לא הפריעו לקרבוני להשתלב בהרכב ולסיים את העונה עם 29 הופעות ליגה, אך בנוסף לספוג תשעה כרטיסים צהובים ושלושה כרטיסים אדומים לאורך העונה.
לאורך דרכו של קרבוני בוולנסיה, שמר המגן באופן כמעט קבוע על מקומו בהרכב הראשון, וסייע לקבוצה לקטוף מספר תארים משמעותיים.
בעונתו השנייה במועדון זכה קרבוני עם קבוצתו בגביע המלך הספרדי, לאחר ניצחון 3-0 בגמר על אתלטיקו מדריד (קרבוני פתח ושיחק 89 דקות).
את העונה לאחר מכן, תחת המאמן הקטור קופר, פתחה ולנסיה עם זכייה בסופר קאפ הספרדי, עם ניצחון במפגש כפול על ברצלונה, עם קרבוני בהרכב בשני המשחקים.
את העונה סיימה הקבוצה עם העפלה לגמר ליגת האלופות 2000, אך כרטיס צהוב שספג בגומלין חצי הגמר מול ברצלונה גרם לקרבוני להחמיץ את המשחק, בסיומו הובסה ולנסיה 3-0 על ידי ריאל מדריד.
עונה לאחר מכן היה שותף להעפלה שנייה ברציפות לגמר ליגת האלופות, אך היה לאחד מהגיבורים הטרגיים בהפסדה של ולנסיה לבאיירן מינכן במשחק הגמר.
בדקה ה-50 גרם לפנדל שהפך לשער השוויון של באיירן (1-1), ובדו-קרב בעיטות עונשין החמיץ את הבעיטה הרביעית של קבוצתו בדרך להפסד 5-4 בסיום.
בעונת 2001/2002 היה קרבוני שותף בכיר לזכייתה של ולנסיה באליפות ספרד תחת המאמן רפאל בניטס, עם 33 הופעות ליגה.
שתי עונות לאחר מכן שחזר את ההישג, עם אליפות שנייה בקריירה.
באותה העונה זכה בפעם השנייה בקריירה בתואר אירופי, לאחר שקבוצתו הניפה את גביע אופ"א לאחר ניצחון 2-0 על אולימפיק מרסיי במשחק הגמר.
קרבוני פתח בהרכב ושיחק לאורך תשעים דקות.
הישגיו של קרבוני בגיל מאוחר יחסית הביאו לשבירת שיאי גיל במספר מסגרות.
בזכייה בגביע אופ"א היה לכדורגלן המבוגר ביותר שזוכה בתואר אירופי, ובאוקטובר 2005 ניפץ את שיא השחקן המבוגר ביותר בתולדות הליגה הספרדית הבכירה.
היה זה בפתיחתה של עונת 2005/2006, אז הגיע לקבוצה בן ארצו של קרבוני, אמיליאנו מורטי, ודקות המשחק של קרבוני הוגבלו לחמש הופעות ליגה בלבד.
בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 41, עם 346 הופעות רשמיות במדי ולנסיה, מתוכן 245 הופעות ליגה.
קרבוני ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-25 במרץ 1992, שבועות ספורים לפני יום הולדתו ה-27, בניצחון 1-0 על במשחק ידידות תחת המאמן אריגו סאקי.
לאחר שתי הופעות בלבד במדי הנבחרת סבל קרבוני מפציעה שהשביתה אותו לזמן ארוך מהמגרשים, ובמשך שנתיים וחצי לא שיחק כלל בשורות הנבחרת.
לאחר שערך ארבע הופעות במסגרת מוקדמות יורו 1996, זומן קרבוני לסגל של סאקי לטורניר הגמר.
הוא לא שותף בניצחון 2-1 על בפתיחת הטורניר, ובמשחק השני החליף את דינו באג'ו בדקה ה-39 בהפסד 2-1 ל, וזאת לאחר שאיטליה נותרה בעשרה שחקנים עשר דקות קודם לכן.
במשחק השלישי פתח בהרכב והוחלף לאחר 76 דקות במשחק מול גרמניה שהסתיים בשוויון 0-0 והביא להדחתה המוקדמת של איטליה מהטורניר.
קרבוני הספיק לערוך שלוש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. הופעתו האחרונה במדים הכחולים הייתה במסגרת טורניר המוקדמות, כאשר המאמן צ'זארה מלדיני העלה אותו כמחליף לשש דקות בשוויון 0-0 מול .
בסך הכול לזכותו 18 הופעות במדי איטליה.
ב-19 במאי 2006, עם תום עונת הפרישה שלו, התמנה קרבוני לתפקיד המנהל המקצועי במועדון בו פרש, ולנסיה, לאחר שקודמו בתפקיד עזב את המועדון.
את עונת 2006/2007 סיימה ולנסיה במקום הרביעי בטבלה, אך ב-19 ביוני 2007, לאחר סיומה של העונה ובעקבות יחסי העבודה הרעועים בין קרבוני למאמן קיקה סאנצ'ס פלורס, שנקלעו למספר מחלוקות במהלך העונה, פוטר קרבוני מתפקידו.
המאמן עצמו פוטר אף הוא מהמועדון ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן.
ביוני 2009 התמנה קרבוני לתפקיד המנהל המקצועי במוסקרון הבלגית, ותחתיו התמנה לתפקיד חברו להגנה מימיו כשחקן ולנסיה, מירוסלב דז'וקיץ'.
כעבור ארבעה חודשים בלבד סיימו השניים את תפקידם במועדון.
ביוני 2010, עם תום עידן ז'וזה מוריניו כמאמן אינטר מילאנו, התמנה רפאל בניטס לתפקיד מאמן הקבוצה.
בניטס, לו היכרות מוקדמת עם קרבוני מימיו כמאמן ולנסיה, מינה את קרבוני לתפקיד יועץ טכני במועדון.
בניטס סיים את תפקידו במועדון לאחר כחצי עונה והוחלף בלאונרדו, וקרבוני נותר בתפקידו תחת המאמן החדש עד לתום העונה, אז סיימו השניים את דרכם במועדון.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפיורנטינהסרייה א'00ארצוסרייה ב'221באריסרייה א'100אמפוליסרייה א'110פארמהסרייה ב'281סמפדוריהסרייה א'311291רומאסרייה א'30133090321300290231ולנסיהלה ליגה29036028124033029033028050סך הכול בקריירה5628
אמדיה או אמדיה הפקות היא אחת מהחברות הגדולות ברוסיה להפקת סדרות טלוויזיה, סרטים ותוכניות טלוויזיה.
אמדיה נוסדה בשנת 2002 על ידי המפיק הרוסי אלכסנדר אקופוב.
החברה מייצרת מדי שנה כמאתיים חמישים שעות של תוכן בז'אנרים שונים — דרמה, סרטים בלשיים, מותחנים, קומדיות רומנטיות וקומדיות.
לרשות "אמדיה" אולפן הסרטה עצמאי במרכז מוסקבה בשטח כולל של מעל 40,000 מ"ר עם שישה עשר מתחמים צילום.
החברה הייתה הראשונה ברוסיה לארגן הפקות משותפות עם אולפני ההפקה הגדולים בהוליווד.
בספריית החברה כשלושת אלפים שעות של תוכן, כמעט שבעים פרויקטים, כשהמפורסם ביותר מהם הוא הטלנובלה "נסטיה המסכנה", הסיטקום "האומנת הנפלאה שלי", הטלנובלה "קטי המכוערת" ו"יום הסטודנט", המותחן המיסטי "בית ספר סגור", הדרמה ההיסטורית "יקטרינה" ואחרים.
במקביל לעבודה על סדרות, סרטים ותוכניות "אמדיה" עורכת חיפוש והדרכה של צוותי הפקה שונים.
בפרויקטים של "אמדיה" התחילו את דרכם אל הקהל הגדול שחקנים רוסיים כמו ילנה קוריקובה, אנסטסיה זאוורוטניוק, נלי אובארובה, אנה סנאטקינה, נטליה רודובה, קיריל סאפונוב, דנייל סטראחוב ופאבל פרילוצ'ני.
ב"אמדיה" נערכו שני מחזורים של בתי ספר למשחק (בשיתוף עם בית הספר של התיאטראות במוסקבה) וקורסי הפקה בשיתוף עם בית הספר שך המכון הממלכתי לקולנוע על שם גראסימוב, כמו גם סמינרים עם תסריטאים, במאים ומפיקים אמריקנים.
החברה עורכת תחרויות עבור תסריטאים בשם "מעבדת הרעיונות" ו"מעבדת המשחק", אשר משתתפים בה שחקנים צעירים.
"אמדיה" היא החברה הרוסית הראשונה להיות חברה גילדת התסריטאים של אמריקה, איגוד מקצועי לתסריטאי קולנוע, טלוויזיה, פרסום ותיאטרון.
באיגוד חברים הקולנוענים הגדולים ביותר באירופה ובאמריקה.
ב-2013 אמדיה השיקה את שירות הסטרימינג "אמדיאטקה" (Amediateka.ru) אשר קיבל בשנת 2017 רישיון לשדר ברוסיה תוכן מבית HBO.
ב-2018 אמדיה הפיקה בשיתוף פעולה עם HOT הישראלית את סדרת הטלוויזיה "בתולות", המבוססת על סדרה ישראלית באותו שם.
שם בשפת המקורשם בעבריתבמאיתאריך הקרנה מקוריסוגהНаша Маша и Волшебный орехמאשה שלנו ואגוז הקסםיגור קונצ'לובסקי2009סרט אנימציהТ-34T-34אלכסיי סידורוב1 בינואר 2019סרט מלחמהМастер и Маргаритаהאמן ומרגריטהניקולאי לבדב2021דרמה
חג' סר אמדו בלו, אביר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (12 ביוני 1910 - 15 בינואר 1966) היה פוליטיקאי ניגרי שהיה ראש הממשלה הראשון והיחיד של אזור צפון ניגריה.
הוא החזיק גם בתואר סראודנה (Sardauna) של ח'ליפות סוקוטו.
בלו ואבובכר טפאווה בלווה היו דמויות מרכזיות בצפון ניגריה לפני העצמאות, ושניהם שיחקו תפקידים מרכזיים במשא ומתן על השפעתו בניגריה העצמאית.
כמנהיג קונגרס העם הצפוני , הוא היה אישיות דומיננטית בפוליטיקה הניגרית בזמנן של הפדרציה הניגרית והרפובליקה הניגרית הראשונה (; 1963-1966).
בלו נולד בראבה בסביבות שנת 1909 למאלאם אבראהם בלו.
אביו החזיק בתואר סרקין (Sarkin) ראבה .
הוא צאצא של עות'מאן דן-פודיו, מקים הח'ליפות של סוקוטו, נין של הסולטאן מוחמד בלו ונכדו של הסולטאן אטיקו נא ראבה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1931 ולאחר מכן הפך למורה לאנגלית בחטיבת הביניים סוקוטו.
בשנת 1934 מינה הסולטאן חסן דן-מו'אזו (Hassan dan Mu'azu) את בלו לראש מחוז ראבה, לאחר אחיו ששימש בתפקיד לפניו.
בשנת 1938 קודם לתפקיד ראש חטיבת גוסאו (Gusau; כיום במדינת זמפרה), והיה חבר במועצת הסולטאן.
באותה שנה, בגיל 28 בלבד, בעקבות מותו של חסן דן-מו'אזו, התמודד בלו על משרת סולטאן סוקוטו.
הוא הפסיד במאבקי הירושה לצאצא אחר של עות'מאן דן-פודיו, סידיק אבו בכר השלישי (Siddiq Abubakar III), ואבו בכר שלט במשך חמישים שנה עד מותו בשנת 1988. הסולטאן החדש מינה מיד את אמדו בלו לסרדונה (נסיך הכתר) של סוקוטו, תואר כבוד, וקידם אותו למועצת הרשות הילידית של סוקוטו.
תארים אלה הפכו אותו אוטומטית ליועץ המדיני הראשי לסולטאן.
מאוחר יותר, הוא מונה לאחראי על פרובינציית סוקוטו ופיקח על 47 מחוזות, ובשנת 1944 הוא חזר לארמון הסולטאן ועבד כמזכיר הראשי של מינהל הילידים במדינה.
בשנות ה-40 הצטרף לארגון ג'מעייה מוטאנן אראווה (Jamiyya Mutanen Arewa), שהפך לקונגרס העם הצפוני בשנת 1951. ב-1948 הוא קיבל מלגה ממשלתית והגיע לאנגליה כדי ללמוד מינהל וממשל מקומי, שהרחיב את הבנתו ואת הידע שלו על הדרך למשול באנשיו.
לאחר שחזר מבריטניה, הוצג כמועמד לייצג את פרובינציית סוקוטו ב"בית האספה" (House of Assembly) האזורי.
כחבר באספה, ייצג את האינטרסים הצפוניים ואימץ סגנון של התייעצות וקונצנזוס עם הנציגים העיקריים של האמירות הצפוניות - קאנו, בורנו וסוקוטו.
הוא נבחר לחבר בוועדה שניסחה מחדש את חוקת ריצ'רדס .
עבודתו באספה ובוועדת החוקה הובילה להערכה רבה כלפיו בצפון ניגריה, והוא התבקש לקבל על עצמו את עמדות המנהיגות בג'מעייה מוטאנן אראווה.
בבחירות הראשונות שנערכו בצפון ניגריה בשנת 1952 זכה סר אמדו בלו במושב בבית הצפוני של האספה, והפך לחבר המועצה המבצעת כשר העבודה, שר הממשל המקומי, ושר פיתוח הקהילה באזור הצפוני של ניגריה.
בשנת 1954 מונה בלו לשליט (premier) הראשון של צפון ניגריה.
בבחירות 1959 לעצמאות הוא הוביל את NPC לזכייה במספר הרב ביותר של מושבים בפרלמנט.
NPC בהובלתו התחברו לננמדי אזיקיווה ול-NCNC בהובלתו (המועצה הלאומית של ניגריה ושל הקאמרונים) כדי להקים את הממשלה הפדרלית הראשונה של ניגריה, שהובילה לעצמאות מבריטניה.
בלו בחר להישאר לאחר העצמאות שליט צפון ניגריה והעביר את תפקיד ראש הממשלה של הפדרציה לסגן הנשיא של NPC, אבובכר טפאווה בלווה.
המנהיגות של בלו כללה תערובת של ערכים דתיים, מסורתיים ומודרניים, והוא שילב את הערכים הללו בתפקידיו השונים בצפון ניגריה הקולוניאלית והעצמאית.
העדיפות העיקרית שלו הייתה לוודא שצורכי האזור באים לידי ביטוי במישור הפוליטי והכלכלי, בדומה לאזורים המערביים והמזרחיים של ניגריה, שהיו בעלי מעמד גבוה יותר.
הדבר תרם להחלטה להחליף את מעניקי השירותים האזרחיים שמקורם בדרום ניגריה ובאירופה בניגרים צפוניים, מדיניות שקיבלה ביקורת מצד מנהיגי אופוזיציה כמו אבראהים אימאם.
בלו אימץ בתחילה את מערכת השלטון העקיף (Indirect rule) שהתקיים בניגריה הקולוניאלית לפני שהחיל בהדרגה רפורמות בשטחים שבהם משל.
בתקופת כהונתו תיאר אותו הביוגרף שלו, ג'ון פדן, כשמרן פרוגרסיבי, משום שהוביל שינויים מערכתיים, אך ייצג גם את האליטות המסורתיות.
מוסדות שונים נוצרו תחת בלו, כולל תאגיד פיתוח צפון ניגריה (NNDC) ובנק הצפון וצפון ניגריה השקעות בע"מ (NNIL).
חברת NNDC הייתה חברת החזקות שהונה הגיע מהליכי השיווק של האזור, בעוד NNIL הייתה שותפות בין החברה לפיתוח הקהיליה (Commonwealth Development Corporation) ו-NNDC, שנוצרה כדי לסייע בפיתוח התעשייתי בצפון ניגריה.
בלו יזם תוכניות כדי לחדש את החינוך הקוראני המסורתי בצפון ניגריה.
הוא הקים ועדה בנושא, והעניק הכרה רשמית לבתי הספר המסורתיים.
הוועדה המליצה על הכנסת מקצועות חילוניים בבתי הספר ויצירת כיתות שונות לתלמידים.
חלק ממטרותיו החינוכיות היה בניית בית ספר בכל מחוז בצפון ניגריה.
בלו נרצח ב-15 בינואר 1966 בהפיכה שהפילה את ממשלת ניגריה של אחר העצמאות, שאורגנה על ידי קבוצת קצינים דרומיים משבט איגבו שמרדו במה שראו כהגמוניה של העמים הצפוניים, האוסה ופולאני.
הוא עדיין כיהן כראש הממשלה של צפון ניגריה אז.
בהפיכה נרצחו גם מנהיגים אחרים, בהם שותפו לדרך אבובכר טפאווה בלווה, שר האוצר פסטוס אוקוטיה אֶבו וסמואל אקינטולה.
לבלו היו שלוש נשים בזמן מותו.
חפסאטו, אשתו הראשונה והוותיקה, מתה לצדו.
היו לו שלוש בנות ששרדו מאישה אחרת, אמינה (גוגון קאנו).
בלו הוביל תהליכי מודרניזציה בצפון ניגריה בתקופת שלטונו, והוא עשה מאמץ לאחד בין הזרמים והעמים השונים באזור.
אוניברסיטת אמדו בלו בזריה שבקדונה נקראת על שמו.
הדיוקן שלו מעטר את שטר 200 הנאירה של ניגריה.
אמדאוס היא סדרת טלוויזיה מונפשת גרמנית, שעוקבת אחר הרפתקאות דמיוניות שעבר המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט בילדותו.
KG, KiKa ו-ARD, לציון יום הולדתו ה-250 של מוצרט.
הסדרה שודרה במקור בגרמניה בערוץ KiKa החל מ-16 בינואר 2006 עד 30 בנובמבר באותה שנה.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2008 בדיבוב עברי בערוץ לוגי, כאשר באותה שנה הסדרה שודרה בארצות הברית בהפצת American Public Television.
לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 24 דקות.
הסדרה זכתה במספר פרסים ובהשראתה הופקו מחזות, פסקולים, ספרים ומשחקים.
הסדרה מתרחשת בזלצבורג שבאוסטריה במהלך המאה ה-18, ועוקבת אחר אמדאוס, ילד בן 7 עם כישרון מוזיקלי.
בכל פרק אמדאוס עובר הרפתקה חדשה ומוזיקלית יחד עם משפחתו וחבריו, כמו כן הוא יוצא מצרות שגורם לו דביליוס, המזכיר הפרטי של הארכיבישוף, שמקנא בו.
אמדאוס - ילד בן 7. מוזיקאי מוכשר.
נאנרל - אחותו הגדולה של אמדאוס בחמש שנים.
פומפרל - הכלב של אמדאוס.
לאופולד - אבא של אמדאוס ונאנרל.
אנה מריה - אמא של אמדאוס ונאנרל.
קייטן - חברו הטוב ביותר של אמדאוס.
דביליוס - מזכיר פרטי של הארכיבישוף.
מריו - אחיין של דביליוס, אשר מתחרה מול אמדאוס.
מונטי - החולדה של דביליוס, אשר עוזר לו בתחבולות נגד אמדאוס.
קייטי - ילדה שנערצת על ידי אמדאוס ומריו.
ארכיבישוף - יורש העצר של זלצבורג.
הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי מיכל בשירי בוידאופילם אינטרנשיונל.
אורנה כץ - אנה מריה / ארסל / ליסה
מיכה אוזין סליאן - ארכיבישוף
אורי אומנותי - דמויות שונות
מיכאל עינב - דמויות שונות
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצע בדיבוב העברי מיכאל עינב.
הסדרה נוצרה על ידי ווינפריד דברטין, יוצר הסדרה "הלו ספנסר", לכבוד יום הולדתו ה-250 של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט.
הסדרה נועדה לגרום לילדים צעירים להתעניין במוזיקה קלאסית.
קהל היעד של הסדרה הוא ילדים בני 4 עד 8, אך הסטטיסטיקה הראתה שגם בוגרים יותר צופים בה.
מפיקי הסדרה החליטו לא להשתמש בהנפשה פופולרית בסגנון מאנגה, אלא להשתמש בהנפשה ישנה - "רצינו בכוונה לקבל דמויות בסגנון ישן ולהנפיש אותן בסגנון דיסני הישן ולהעניק להן מראה בצבע יד.
זה גם הופך אותן למתאימות יותר למוזיקה קלאסית ברקע".
הסדרה זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם, ובהשראתה הופקו מחזות, פסקולים, ספרים ומשחקים, כמו כן היא זכתה במספר פרסים.
אמדורה סובגלובוסה (שם מדעי: Emydura subglobosa) הוא מין של צב מהמשפחה נטויי צוואר החי בפפואה ניו גיני ובאוסטרליה.
צב זה שוכן מקווי מים כמו אגמים, נהרות או ביצות ולעיתים גם ביערות גשם באוסטרליה.
זהו צב קטן יחסית והוא מגיע לאורך 20 סנטימטרים בזכרים ו-26 סנטימטרים בנקבות.
הוא בעל צוואר ארוך שאינו יכול להיכנס לשריונו והוא בעל גפיים חזקות עם קרומי שחייה וגם טפרים חדים, ראש קצר בעל חוטם הפונה מעלה ולחיים ושפתיים צהובות, כששאר העור אפור והשריון אפור ובעל קצוות צהובים.
צב זה חי לרוב בתוך המים ויוצא בעיקר כדי להטיל ביצים או להתחמם בשמש.
הצב הוא אוכל כל הניזון בטבע מחרקים שונים, רכיכות, צמחי מים שונים, וכשהם מוצאים גם פירות.
הלסתות הקשיחות שלהם יכולות לנפץ קונכיית חלזונות מימיים ביעילות.
צבים אלה מזדווגים בתוך המים סביב ספטמבר והנקבות חופרות גומה על הגדות בקן סגור ומטילות 5 עד 20 ביצים.
הביצים בוקעות כעבור 45 עד 60 יום והצבים הצעירים שוחים מיד למים.
צב זה איננו בסכנה בטבע, אך נפגע מזיהומים של כמה נהרות בסביבתו.
לעיתים מגדלים אותו כחיית מחמד, אך הוא נאסר לגידול באוסטרליה.
אמדורה (בפורטוגזית: Amadora) היא עיר הממוקמת כ-10 ק"מ צפונית מליסבון, כחלק ממטרופולין ומחוז ליסבון.
מבין התושבים הידועים שמתגוררים או התגוררו בעבר בעיר, ניתן למנות את ז'ורז'ה ז'זוש, רוי קושטה, נאני ורובן דיאש.
ככל הנראה התקיימו באזור יישובים עוד בתקופה הנאוליתית.
נמצאו אף מערות קבורה מסוף האלף ה-4 לפנה"ס.
העירייה הוקמה ב-11 בספטמבר 1979 במקום מספר עיריות מקומיות.
בימים שלאחר מכן קיבלה אמדורה מעמד רשמי של עיר.
העיר מנהלת אגד ערים עם ליסבון והערים חולקות את אותן רשתות רכבת תחתית, אוטובוסים ורכבת.
העיר מאופיינת בבלוקי דירות גדולים, פארקים מסחריים, אזורי תעשייה וכמה מטות של חברות בינלאומיות.
האקלים האזורי הוא אקלים ים-תיכוני.
מבחינה מנהלית, העיר מחולקת ל-6 קהילות אזרחיות (פרגזיות):
למרות היותה בעצם עיר מגורים, לאמדורה יש אזורי מסחר, תעשיות ומטה של חברות בינלאומיות הפועלות בפורטוגל.
בעיר יש סניף בולט של איקאה, ומשרדי החברות סימנס והופמן לה רוש.
בעבר פעלו בעיר מפעלי רכבת גדולים.
כיום לאמדורה אין שום שדה תעופה.
למרות זאת, בשנות ה-20 של המאה ה-20 שכן בעיר שדה תעופה קטן (שהיה הראשון בפורטוגל).
הטיסה הראשונה מפורטוגל לברזיל יצאה מאמדורה.
אמדאוס סרפיני הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו בסדרת האימה "צעקה" (2015–2016) בערוץ MTV.
סרפיני החל את הקריירה שלו עם תפקיד בסרט הקצר "Smoke משנת 2013. שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד משנה בסדרת האינטרנט "Oh La La, Hollywood Speaks French!".
בשנת 2015, הוא כיכב בתור קירן וילקוקס בסדרת האימה "צעקה" בתור רוצח ובן זוגה של אמה דובאל, המטרה המרכזית לרצח.
בשנת 2018, סרפיני שיחק בסדרת הטלוויזיה האינטרנטית "Impulse", וכיכב בתור טרי בסרט הקומדיה העצמאי "Summer Days, Summer Nights".
בשנת 2020 שיחק בסרט הקולנוע "Smiley Face Killers".
בשנת 2022, הוא לוהק לתפקיד הנרי ואן הורן במותחן הפעולה העצמאי "מתקפה חזיתית" לצד ג'ון סינה וג'קי צ'אן.
שנה סדרה תפקיד הערות2014Oh La La, Hollywood Speaks French!תאו / לולוסדרת רשת; 3 פרקים 2015–2016צעקה קירן וילקוקס תפקיד ראשי (עונות 1–2); 22 פרקים 2018 Impulse ג'וש 2 פרקים
אָמֶד ספורטיף פאאלִייֶטלֶר קוּלוּבוּ (בטורקית: Amed Sportif Faaliyetler Kulübü, קרי: מועדון פעילות ספורט אמד) הידוע בכינויו אמדספור (בטורקית: Amedspor) הוא מועדון כדורגל מהעיר דיארבקיר שבטורקיה אשר משחק כיום בליגת המשנה הטורקית.
המועדון נוסד בשנת 1972 והתחרה בליגות החובבנים במשך שנים רבות תחת השם מליקאהמט טוראנספור (Melikahmet Turanspor), הודות לחסות עם Turan Gazozlar.
צבעי המועדון היו אדום ולבן.
בשנת 1985 שונה שם המועדון למליקאהמטספור לאחר שזכויות השם והחסות תחת Turan Gazozlar הסתיימו.
עיריית דיארבקיר רכשה את המועדון ב-1990 ושינתה את שמו לדיארבקיר בַּלדִיֶיספּוֹר.
ב-1993 שינה המועדון את שמו לדיארבקיר ביויוקשהיר בֵּלֵדִייֵסי דיסקיספור.
בשנת 1999 שונה שם המועדון בפעם הרביעית לדיארבקיר ביויוקשהיר בלדייסי.
בעונת 2006/2007 זכתה הקבוצה באליפות בליגה הרביעית ועלתה לליגה השלישית, הישג ששחזרה בעונת 2012/2013. בתחילת עונת 2010/2011 שונה שם המועדון בשנית, הפעם לדיארבקיר בויוקשהיר בלדייספור.
ב-2013 שונו צבעי המועדון מצהוב אדום לירוק אדום.
באוקטובר 2014, הקבוצה שוב שינתה את שמה לאמדספור ללא אישור רשמי, ולכן נקנסה על ידי התאחדות הכדורגל הטורקית (ה-TFF).
התנגדותה של ה-TFF נבעה מקיומה של אמדספור המקורית, אשר מאוחר יותר שינתה את שמה לאמידאספור.
גם צבעי המועדון שונו פעם נוספת, לירוק אדום לבן.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה השלישית והעפילה לפלייאוף העלייה לליגת המשנה אך פספסה הזדמנות להעפיל לאחר שהפסידה בחצי הגמר לארזורומספור.
הישג השיא של המועדון נקבע בעונה זו גם בגביע הטורקי אז הגיעה לשלב רבע הגמר בו הפסידה לפנרבחצ'ה.
בחודש מרץ בעונת 2019/2020 נעצרה הליגה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הקבוצה הייתה במקום האחרון וניצלה מירידה לליגה הרביעית.
בכל שלוש העונות שלאחר מכן העפילה הקבוצה לפלייאוף העפלה לליגת המשנה אולם הפסידה בכולם.
לאחר פתיחת עונה רעה בעונת 2023/2024 רשמה הקבוצה חצי עונה שני מוצלח.
היא זכתה באליפות הליגה השלישית, והעפילה לראשונה בתולודתיה לליגת המשנה הטורקית.
בעונתה הראשונה בליגת המשנה סיימה הקבוצה במקום ה-9.
אמדאו נטולי (באיטלקית: Amedeo Natoli; נולד ב-23 בספטמבר 1888 בפלרמו ונפטר ב-25 ביוני 1953 בפריז) היה בנקאי איטלקי-צרפתי ומומחה פיננסי.
מייסד חברת הביטוח וההשתתפות בביטוח של משפחת נטולי, ונחשב לצאצא לשושלת מלכי צרפת שמוצאה בקרל הראשון מדאנז'ו.
מוכר כאחד ממייסדי המערכת הפיננסית הבינלאומית המודרנית, שהשפיעה על תחומי הביטוח וההשתתפות בביטוח.
משפחת נטולי קשורה למשפחת דו פונט, ענף שהיגר לארצות הברית והפך לאחת המשפחות המשפיעות ביותר באירופה.
מורשתם קשורה לייסוד המדינה הצרפתית, והם צאצאים למשפחת המלך לואי השמיני מצרפת.
בין צאצאיו הידועים נמנה פאולו ביוטי נטולי.
אמדאו נטולי היה חלוץ בתחום הביטוח וההשתתפות בביטוח, ונתפס כמחדש של חוזי הביטוח המודרניים.
אמדיאו נטולי נמנה עם הדמויות הבולטות הקבורות בבית הקברות המונומנטלי של מילאנו.
אמדאו נטולי נולד בשנת 1888 בפלרמו, צאצא למשפחה אצילה צרפתית עתיקה ממוצא אנז'וביני.
למד באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת קולומביה (ניו יורק), וספג את המסורות המשפטיות והכלכליות של אירופה וארצות הברית.
מאז נעוריו היה מוכר בזכות האינטליגנציה המופלאה, הידע העצום ויכולת הניבוי שלו לשינויים בשווקים הפיננסיים הבינלאומיים.
התיישב בפריז וחי בין ניו יורק, רומא ומילאנו, והפך לנקודת התייחסות עולמית בתחום הבנקאות והביטוח.
היה חבר בלויד'ס של לונדון וסמל לאידיאל הקוסמופוליטי האירופי במאה ה-20. הקריירה שלו התאפיינה בראייה פרוגרסיבית של החוק הפיננסי והביטוחי.
כבנקאי סוחר ("merchant banker") זכה למוניטין כאסטרטג שווקים, שהצליח לתווך בין ממשלות לתאגידים בינלאומיים, ולקדם מיזוגים ורכישות בשווי מיליארדי דולרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כיועץ להערכת השתתפות הביטוח בממשלות ארצות הברית, צרפת ואיטליה, ותפקד תפקיד מרכזי בשמירה על המערכות הפיננסיות הלאומיות.
מבקרים כינו אותו "חזאי" שהפך את הביטוח ממסחר טהור למדעים פיננסיים בינלאומיים.
כתביו הביטוחיים של אמדאו נטולי שמורים באוספים של כמה מהספריות הבינלאומיות המרכזיות, ובהן אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת בוקוני.
בשנת 1917 ייסד אמדאו נטולי באיטליה את Royal & Sun Alliance, והפך לאחד מבעלי המניות העיקריים בה, שהפכה כיום ל־ITAS Mutua.
משרד הביטוח Sun Insurance Office Limited, שהפך לחלק מקבוצת RSA Insurance Group, החל לפעול באיטליה בשנת 1917 עם משרד Genoa וסניפים במילאנו, רומא ו־Padua.
בשנת 2015 רכשה ITAS Mutua את הפעילות האיטלקית של RSA Insurance Group, וחיזקה את מעמדה בשוק הביטוח האיטלקי.
בשנת 1932 מכר נטולי את Allsecures, שנוצרה ממיזוגים כ"Alleanza Securitas Esperia", תמורת 300 מיליארד לירות, שהם כ-15 מיליארד אירו ב-2025, שנרכשה לאחר מכן על ידי Toro Assicurazioni, בבעלות משפחת אגנלי.
עסקה זו היוותה ציון דרך בתחום המיזוגים והרכישות באירופה.
בשנת 1933 הוענק לו תואר קצין בכיר במסדר הכתר האיטלקי.
זכרו הוא כיום סמל לעצמאות אינטלקטואלית וליצירתיות בתחום הפיננסי.
נפטר בפריז בשנת 1953 בגיל 64. נקבר בפמדיו של בית הקברות המונומנטלי של מילאנו, מקום מנוחתם של דמויות איטלקיות גדולות.
יצירותיו ורעיונותיו מהווים עד היום מודל למודרניזציה, המאחדים משפט, כלכלה ופוליטיקה במסגרת משולבת.
המורשת האינטלקטואלית של אמדאו נטולי היא הבסיס למערכות הביטוח והפיננסים המודרניות בעולם.
מסדר אות הכבוד של הרפובליקה האיטלקית, קצין בכיר
קצין בכיר מסדר הכתר האיטלקי (Grande Ufficiale Ordine della Corona d'Italia), , הוענק על תרומה יוצאת דופן בתחום הכספים.
אמדאוס היא מיני-סדרה בריטית, המבוססת על המחזה "אמדאוס" מאת פיטר שאפר משנת 1979, שעובד לטלוויזיה על ידי ג'ו ברטון.
הסדרה מגוללת גרסה בדיונית של חייהם של המלחינים וולפגנג אמדאוס מוצרט ואנטוניו סליירי, ונשענת גם על המחזה הקצר "מוצרט וסליירי" מאת אלכסנדר פושקין משנת 1830, ששימש השראה למחזהו של שאפר.
בתפקידים הראשיים מככבים ויל שארפ, גבריאל קריבי ופול בטאני.
לצידם משתתפים אניי אוקורונקוו, לוסי קוהו, ג'ונתן אריס ורורי קיניר.
המיני-סדרה, שעלתה לשידור ב-21 בדצמבר 2025, היא עיבוד מצולם שני למחזהו של פיטר שאפר, לאחר סרטו המופתי של מילוש פורמן, "אמדאוס", משנת 1984.
בשנות ה-70 של המאה ה-18, וולפגנג אמדאוס מוצרט בן ה-25 מגיע לווינה שבאוסטריה ומבקש לבסס את מעמדו כמלחין עצמאי.
בעיר הוא פוגש בזמרת צעירה – קונסטנצה וֶבֶּר, שלימים תהפוך לאשתו – ומתוודע למלחין החצר אנטוניו סליירי, יריבו לעתיד.
מערכת היחסים בין שני המלחינים, הנעה בין הערצה לקנאה הרסנית (מצידו של סליירי), עומדת במרכז הסדרה.
ויל שארפ – וולפגנג אמדאוס מוצרט
פול בטאני – אנטוניו סליירי
גבריאל קריבי – קונסטנצה מוצרט
רורי קיניר – הקיסר יוזף השני
לוסי קוהו – ססיליה ובר
ג'ונתן אריס – לאופולד מוצרט, אביו של וולפגנג
אניי אוקורונקוו – לורנצו דה פונטה, הלבריתן של מוצרט
יו סאקס – פון שטרק
פול בייזלי – גוטפריד ואן סוויטן
אנסטסיה מרטין – אלויזיה ובר
ננסי פארינו – יוזפה ובר
אוליביה-מיי בארט – סופי ובר
ויולה פרטג'ון – הנסיכה אליזבת
ג'יודה ג'יימס – פרנץ קסאפר זיסמאייר
הפרויקט דווח לראשונה כמצוי בשלבי פיתוח בנובמבר 2022, בהפקת "Two Cities Television" ובכתיבתו של התסריטאי ג'ו ברטון.
בפברואר 2024 הוכרז רשמית כי ההפקה מתקדמת, כאשר ג'וליאן פארינו ואליס סיברייט מביימים על פי תסריטו של ברטון, וויל שארפ לוהק לגילום דמותו של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
באפריל 2024 נוספו פול בטאני וגבריאל קריבי לצוות השחקנים בדמויותיהם של אנטוניו סליירי וקונסטנצה מוצרט, בהתאמה.
בשלהי מאי 2024 נחשף כי גם רורי קיניר, לוסי קוהו, ג'ונתן אריס, אניי אוקורונקוו, ג'סיקה אלכסנדר ויו סאקס הצטרפו לצוות.
בנוסף, לוהקו לצוות השחקנים המשניים פול בייזלי, רופרט ונסיטרט, אנסטסיה מרטין, ננסי פארינו, אוליביה-מיי בארט, ויולה פרטג'ון וג'יודה ג'יימס.
צילומי המיני-סדרה התקיימו בבודפשט, הונגריה, בין מאי לספטמבר 2024, באתרים היסטוריים שנבחרו לשחזור וינה של המאה ה-18.
המיני-סדרה עלתה לשידור ב-21 בדצמבר 2025 בערוץ "Sky Television" בבריטניה.
אַמָּה היא יחידת מידה קדומה לאורך.
היא שאולה מאורכה של היד מהמרפק ועד קצה האצבע הארוכה (האמה).
על פי רוב שיעור האמה הוא שישה טפחים.
האמה שימשה כיחידת מידה בסיסית לאורך בעולם העתיק, בהיותה אמצעי מדידה נגיש ויחסית אחיד.
בעת העתיקה שימשו שתי מידות של אמה.
האמה הקצרה הייתה בעלת אורך של 24 אצבעות, או שישה טפחים.
מאחר שאצבע של גבר בוגר עובייה כשני סנטימטר, וטפח לפיכך הוא באורך של שמונה סנטימטרים, נגזר כי אורכה של אמה קצרה הוא כ-48 סנטימטר.
האמה הארוכה, שבמצרים העתיקה כונתה "מלכותית", הייתה בעלת 28 אצבעות, או שבעה טפחים.
במצרים שימשה אמה נוספת שכונתה "רמן", היא הייתה בעלת 20 אצבעות, או חמישה טפחים, והייתה מבוססת על אורך זרוע היד מהכתף ועד המרפק.
במקדש שימשה אמה של חמישה טפחים, ישנה מחלוקת בגמרא האם הייתה זו אמה רגילה שחולקה לחמישה טפחים יותר גדולים או שהייתה זו אמה יותר קטנה שאורכה כ-40 ס"מ שהם חמישה טפחים רגילים.
מהמחקר ההיסטורי והארכאולוגי עולה כי מידת האמה בת ששת הטפחים בעולם העתיק לא הייתה קבועה לחלוטין, אך שיעורה נע תמיד בין 43-57.6 ס"מ.
נקבת השילוח עשויה לתת פתרון לאורכה של אמה, שכן כתובת השילוח מעידה כי המרחק מן מוצא הנקבה אל הבריכה שבסופה הוא אלף ומאתים אמה, ומכיוון שאורך הנקבה הוא כ-533 מטרים, הרי שאורך אמה הוא כ-44.4 ס"מ.
מצד שני, המספר "אלף ומאתים" הוא מספר עגול, שניתן להחשיבו מספר טיפולוגי, והוא רק מעיד על אורך מקורב של הנקבה.
גם המרחק בין טבריה העתיקה לחמי-טבריה יכול לגלות לנו את אורכה של האמה, הגמרא במסכת מגילה מעידה כי המרחק ביניהם הם 2,000 אמה ("כמחמתן לטבריה").
האמה היא אחת מהמידות המופיעה יותר משאר המידות, במקרא ובדברי חז"ל.
בתורה האמה מופיעה בהלכות בניית המשכן ובמדידת אלפיים אמה למגרשי ערי הלוויים, וכן בספרות חז"ל היא מופיעה בהלכות רבות.
בספרות חז"ל מוזכר קיומם של כמה אמות שונות: "אמה יתירה על של משה חצי אצבע" ו"אמה היתירה על של משה אצבע"; "אמה בת חמישה טפחים" ו"אמה בת שישה טפחים"; "אמה שוחקת" ו"אמה עצבה".
אמות הגדולות מהאמה של משה – אמות ששימשו למדידת חומרי הגלם של המקדש, על מנת שהאומנים יתנו למקדש יותר ולא יגיעו לידי מעילה.
המשנה מספרת ששתי האמות הללו היו מונחות על שער שושן.
היו שני סוגים של אמות כאלו, אחת הגדולה בחצי אצבע, ואחת הגדולה באצבע.
אמה בת חמישה טפחים – אמה ששימשה למדידה של כמה דברים במקדש.
ישנה מחלוקת תנאים על היקף השימוש בה.
לדעת רבי יהודה כל כלי המקדש נמדדו באמה בת חמישה טפחים, והבניין עצמו נמדד באמה רגילה, ואילו רבי מאיר סובר שרק מזבח הזהב וחלקים מהמזבח החיצון נמדדו באמה בת חמישה טפחים.
אמה שוחקת – אמה הגדולה במקצת מאמה רגילה, ומשמשת כדי לוודא שלא חורגים מהרף הרצוי.
יש הסוברים שגודלה כמו האמה הגדולה משל משה חצי אצבע.
אמה עצבה – אמה הקטנה במקצת מאמה רגילה, ומשמשת כדי לוודא שלא עוברים את המקסימום המותר.
באופן כללי, ההלכה קובעת שיש ללכת לחומרה ולהשתמש באמה קטנה או גדולה יותר לפי החומרה בהקשר המדובר.
אך קיימות בעניין מחלוקת בין התנאים, בין האמוראים ובין הראשונים, במיוחד בנוגע להיקף השימוש באמה בת חמישה טפחים.
למעשה נפסק בכל ההלכות המעשיות שהאמה היא תמיד בת שישה טפחים.
בשיעור אורך האמה לפי מידת זמנינו, נפלה מחלוקת במאות השנים האחרונות, לשיטת הרמב"ם אורכה הוא 45.6 ס"מ.
אמנם פוסקים שונים, ובהם רבי יחזקאל לנדא מפראג בעל נודע ביהודה, הגר"א, החת"ם סופר, והחזון איש, הטילו ספק במהימנות המסורת המקובלת כי אורך האמה נע בין 45–48 ס"מ, וסברו כי אורכה נע בין 56–58 ס"מ.
לעומתם טרחו פוסקים אחרים, ובראשם רבי אברהם חיים נאה, להוכיח כי שיעורה של האמה הוא אכן 45–48 ס"מ.
מידת האמה שימשה בארץ ישראל עוד בימי המנדט הבריטי לציון מידות של קרקעות ואריגים.
פקודת המשקולות והמידות משנת 1947, הכלולה בחוק הישראלי, קובעת תקנים עבור שני סוגי "אמה": אמה באריג שאורכה 67.76 סנטימטרים, ואמה בקרקע שאורכה 75.80 סנטימטרים אמת הקרקע נקראה גם "צעד".
אמה גולדמן , הידועה גם בשם "אמה האדומה", הייתה אנרכיסטית יהודייה-אמריקאית, שפעלה במחציתה הראשונה של המאה ה-20. נודעה בעיקר בשל פעילותה הפוליטית, כתיבתה ויכולתה הרטורית, וכן בשל תרומתה להתפתחות הפילוסופיה האנרכיסטית בצפון אמריקה ובאירופה.
גולדמן נולדה ב-1869, בשטחה של האימפריה הרוסית, והיגרה לארצות הברית בגיל 16 בשנת 1885. עם הגיעה לארצות הברית התיישבה בעיירה רוצ'סטר, ניו יורק, ועבדה שם כפועלת בתעשיית הטקסטיל עד 1889, עת עברה לעיר ניו יורק והצטרפה לתנועה האנרכיסטית.
גולדמן פעלה בתקופת הגל הפמיניסטי הראשון, והביעה ביקורת רבה על התנועה אשר נשאה על דגלה אך ורק את מאבק הסופרג'יזם וטענה שיש להגן על זכויות הנשים במסגרת המלחמה הכוללת למען זכויות האזרח והמיעוטים.
גולדמן פעלה רבות למען קידום נשים ופעלה רבות למען זכויות להומואים ולסביות.
שמה הועלה על נס על ידי מעריציה כ"אישה מורדת" בעלת מחשבה מקורית, תומכת נלהבת באהבה חופשית ובזכויות האזרח, ואילו מבקריה הציגו אותה כתומכת ברציחות פוליטיות ובמהפכה אלימה.
לאחר תקופת פעילותה גולדמן נשכחה מהשיח הציבורי, והתעניינות מחודשת בה ובמורשתה התעוררו רק בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אמה גולדמן נולדה בשנת 1869 בקובנה, עיר פלך באימפריה הרוסית (כיום בליטא), במשפחה יהודית אורתודוקסית, בתם של טובה לבית בינוויטש ואברהם גולדמן.
אמה הייתה בתם הבכורה של הזוג ובתה השלישית של אמהּ, שלה היו שתי בנות מנישואים קודמים, הלנה (1860) ולנה (1862).
לזוג נולדו שלושה ילדים נוספים: לואיס (נפטר בגיל שש) הרמן (1872) ומוישה (1879).
בילדותה סבלה משפחתה ממצוקה כלכלית ואבי המשפחה נהג להכות את ילדיו כאשר לא צייתו לו.
המשפחה נדדה ממקום מגורים אחד לאחר ועברה בתחילה צפונה לכפר פאפיל .
בכפר זה הייתה גולדמן עדה להכאתו בשוט של איכר ברחוב.
אירוע זה הותיר עליה רושם עז, ותרם לסלידתה מסמכות אלימה במשך כל חייה.
כשהייתה גולדמן בת 7 עברה משפחתה לעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית, האימפריה הגרמנית, שם סבלה מאלימות והטרדות מיניות ממורי בית הספר.
בגיל 13, עברה משפחתה של גולדמן פעם נוספת, לבירת רוסיה סנקט פטרבורג.
שם נחלו עסקיו של אביה כישלון חרוץ, המשפחה הידרדרה לעוני, וגולדמן, כמו יתר ילדי המשפחה הבוגרים, נאלצה לעזוב את בית הספר ולצאת לעבוד במגוון עבודות.
גולדמן, שהייתה תלמידה נלהבת בבית הספר, המשיכה ללמוד בעצמה, ובמהרה גילתה עניין במצב הפוליטי הסוער ברוסיה באותה עת.
היא התעניינה במיוחד בקריאה על אודות הניהיליסטים שהיו אחראים להתנקשות בצאר אלכסנדר השני.
בגיל 15 ניסה אביה לחתן אותה, אולם היא סירבה בתוקף, והתעקשה כי תינשא מאהבה בלבד.
בעת עבודתה בחנות מחוכים חוותה גולדמן הטרדות מיניות רבות, ואחד ממחזריה אף לקח אותה לבית מלון וביצע מעשה שגולדמן כינתה "מגע אלים"; שניים מהביוגרפים שלה הגדירו זאת אונס.
גולדמן הביעה את זעזועה מהחוויה בספרה האוטוביוגרפי "Living My Life" (לחיות את חיי) וטענה כי הרגישה שמפגש זה הכתים לנצח את יחסיה עם גברים.
היא שבה והצהירה על אמונתה באהבה חופשית ובזכותו של האדם על גופו וניהלה בין היתר מערכות יחסים ארוטיות עם אלכסנדר ברקמן הרדיקל ועם ד"ר בנג'מין רייטמן הרופא ממינסוטה.
בשנת 1885 היגרה גולדמן לרוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, שם התגוררה עם אחיותיה.
שנה לאחר מכן הצטרפו לאחיות ההורים והאח בעקבות האנטישמיות הגואה בסנקט פטרבורג.
היא החלה לעבוד כתופרת מעילים, ועבדה יותר מעשר שעות ביום עבור שכר של שניים וחצי דולר לשבוע.
במקום עבודתה פגשה את ג'ייקוב קֶרשנֶר.
הם חלקו עניין משותף לספרים, ריקוד וטיולים, כמו גם את תחושת התסכול מהעבודה המונוטונית במפעל.
כעבור ארבעה חודשים, בפברואר 1887, נישאו השניים (וכך זכתה באזרחות אמריקאית), אולם הנישואים לא החזיקו מעמד אלא חודשים ספורים.
בתקופה זו החלה להיות מעורבת באירועים הפוליטיים הסוערים שהתרחשו באותה עת, ובמיוחד במהומות היימרקט בשיקגו, וגילתה עניין בתאוריה האנרכיסטית.
לאחר גירושיה נסעה גולדמן לעיר ניו יורק.
הוריה גינו את התנהגותה ולא אפשרו לה לחזור ולהתגורר עמם.
עם הגעתה לניו יורק פגשה גולדמן שני גברים שהשפיעו על שארית חייה – יוהאן מוסט ואלכסנדר ברקמן.
בבית קפה שהיה מרכז לפעילים רדיקליים, הכירו לה את אלכסנדר ברקמן, אנרכיסט שהזמין אותה לנאום פומבי שהתקיים באותו ערב.
הם הלכו לשמוע את יוהאן מוסט, עורך של כתב עת האנרכיסטי הגרמני פרייהייט" (Freiheit, חרות ) ותומך בתעמולה באמצעות המעש (או "תעמולה באמצעות פעולה") – שימוש באלימות כדי לעורר שינוי.
גולדמן התרשמה מנאומו הנלהב, והוא לקח אותה תחת חסותו וסייע לה לרכוש את אומנות הנאום והשכנוע.
מוסט עודד אותה במרץ, ואף אמר לה כי עליה "לקחת את מקומי כשאעזוב".
אחד מנאומיה הראשונים נערך ברוצ'סטר.
לאחר ששכנעה את הלנה, אחותה, שלא תספר להוריהן אודות הנאום, עלתה גולדמן על הבמה, ולרגע שכחה את שרצתה להגיד.
היא תיארה את החוויה כך:
מחוזקת מהחוויה, גולדמן החלה לחדד את אישיותה הציבורית במפגשים הבאים.
אולם, במהרה מצאה את עצמה מתווכחת עם מוסט בנוגע לעצמאותה.
לאחר נאום חשוב בקליבלנד, הרגישה שהפכה ל"תוכי שחוזר אחר עמדותיו של מוסט", והחליטה להביע את עמדותיה העצמאיות.
כשחזרה לניו יורק, זעם מוסט ואמר לה: "מי שלא איתי, נגדי!".
גולדמן, בתגובה, עזבה את מערכת "החרות" והצטרפה לכתב עת אחר, "האוטונומיה".
במקביל החלה גולדמן להתחבר לברקמן.
תוך זמן קצר התאהבו השניים.
הם עברו לגור בדירה קומונלית עם בן דודו, האמן מודסט "פדיָה" סטיין, וחברה של גולדמן, הלן מינקין, באזורים הכפריים של וודסטוק, אילינוי.
אף שיחסיהם ידעו קשיים, גולדמן וברקמן היו קרובים מאוד כל חייהם, מאוחדים על ידי עקרונותיהם האנרכיסטיים והמחויבות שלהם לשוויון.
אחד הרגעים הפוליטיים שקירבו בין ברקמן לגולדמן היה שביתת הומסטד.
ביוני 1892, מפעל מתכת ברובע הומסטד שבפנסילבניה, בבעלות איש העסקים אנדרו קרנגי, הפך למוקד תשומת הלב של ארצות הברית בעקבות כישלון המשא ומתן בין חברת המתכת קרנגי ובין איגוד עובדי הפלדה והברזל הלאומי.
כאשר סבב שיחות אחרון נכשל אף הוא בסוף יוני, ההנהלה סגרה את המפעל ולא אפשרה לעובדים להיכנס אליו.
העובדים בתגובה פתחו בשביתה וחסמו את הגישה למפעל אך ההנהלה החליטה לגייס שוברי שביתה והחברה שכרה את חברת השמירה פינקרטון על מנת להגן עליהם.
ב-6 ביולי התפתח קרב יריות בין 300 שומרי פינקרטון לבין אלפי עובדי איגוד, מהם מאות חמושים.
במהלך 12 השעות של הקרב, שבעה שומרים ותשעה שובתים נהרגו.
בשעה שמרבית עיתוני המדינה תמכו בשובתים, וגולדמן וברקמן החליטו להתנקש בפריק, מתוך הנחה שפעולה שכזו תהווה השראה עבור העובדים להתקומם כנגד המערכת הקפיטליסטית.
ברקמן החליט שהוא יהיה זה שיבצע את הרצח, והורה לגולדמן להיות הדוברת שלו ולהסביר את מניעיו לאחר שייכלא.
ברקמן ניסה להכין פצצה, אך נכשל, לאחר מכן נסע לפיטסבורג על מנת לקנות אקדח.
גולדמן החליטה לעזור במימון מזימת ההתנקשות בפריק על ידי עיסוק בזנות.
היא התייחסה אל דמותה של סוניה ברומן של דוסטויבסקי, "החטא ועונשו", בנימוק מעשיה: "היא הפכה לזונה על מנת לתמוך באחיה ואחיותיה הקטנים.
סוניה הרגישה שיכלה למכור את גופה.
למה לא אני?" העיסוק בזנות לא צלח והיא התקשרה להלנה, וביקשה ממנה 15 דולר בטענה שהיא חולה.
ב-23 ביולי 1892 ברקמן ניסה לרצוח את פריק אך נכשל.
קבוצת עובדים באה לעזרתו של פריק והכתה את ברקמן עד לאובדן הכרה, והוא נלקח בידי המשטרה.
פריק שרד את ניסיון ההתנקשות, וברקמן הורשע בניסיון לרצח ונשפט ל-22 שנות מאסר.
היעדרות ברקמן מחייה העיקה מאוד על גולדמן.
ניסיון ההתנקשות בפריק נכשל גם בהשגת מטרתו – לעורר את העובדים להתקוממות, ועובדים ואנרכיסטים כאחד גינו את המעשה.
יוהאן מוסט תקף את ברקמן וניסיון ההתנקשות, וטען שהניסיון נעשה על מנת לעורר סימפתיה כלפי פריק.
גולדמן זעמה על התקפות אלה, והגיעה לנאום פומבי של מוסט מצוידת בשוט, ודרשה ממנו, בעודו נואם, שיוכיח את האשמותיו.
לאחר שהתעלם ממנה, הצליפה בו עם השוט, שברה אותו על ברכיה, והשליכה את החלקים השבורים לעברו.
מאוחר יותר היא התחרטה על התקפתה, והתוודתה בפני חברה ש"בגיל 23, אדם לא חושב בהיגיון".
בשנת 1893 סבלה ארצות הברית ממשבר כלכלי חמור, כאשר שיעור האבטלה הגיע ללמעלה מ-20%.
גולדמן החלה לדבר לקהל רחב של גברים ונשים המתוסכלים מהמצב הכלכלי בניו יורק.
ב-21 באוגוסט, דיברה לקהל של כמעט 3,000 נשים וגברים בכיכר יוניון, ועודדה את המובטלים לנקוט בפעולה מיידית.
דבריה המדויקים אינם ידועים: סוכנים סמויים טענו שהיא אמרה לקהל "לקחת הכול...
בכוח", בעוד שגולדמן טענה מאוחר יותר שאמרה: "ובכן, הפגינו לפני ארמונות העשירים.
אם הם לא נותנים לכם עבודה, דרשו לחם.
אם הם מסרבים לתת לכם את שניהם, קחו לחם".
מאוחר יותר בבית המשפט, הציע הבלש צ'ארלס ג'ייקובס גרסה נוספת לנאומה.
בזמן שחיכתה למשפט, זכתה לביקור של נלי בליי, עיתונאית מהעיתון ה-"New York World" שכינתה אותה כ"ז'אן ד'ארק מודרנית".
למרות הפרסום החיובי, חבר המושבעים שוכנע על ידי עדותו של ג'ייקובס וחשש מעמדותיה הפוליטיות של גולדמן.
עוזר התובע המחוזי תחקר את גולדמן בנוגע לעמדותיה האנרכיסטיות והאתאיסטיות.
השופט כינה אותה "אישה מסוכנת".
היא נשפטה לשנה אחת בכלא.
כשנכנסה לכלא, סבלה משיגרון ונשלחה למרפאה.
בזמן מאסרה החלה ללמוד סיעוד והעבירה את זמנה בקריאה.
כשהשתחררה לאחר 10 חודשים, כ־3,000 איש קיבלו את פניה בניו יורק והיא הוצפה עד מהרה בבקשות לראיונות והרצאות.
על מנת להרוויח כסף, גולדמן החליטה להמשיך את לימודי הסיעוד אותם החלה בבית הסוהר.
אולם, תחומי ההתמחות המועדפים עליה, מיילדות ועיסוי, לא היו פתוחים בפני סטודנטים לסיעוד בארצות הברית.
לפיכך, גולדמן הפליגה לאירופה ללימודים והמשיכה שם את פעילותה הפוליטית.
היא הרצתה בלונדון, בגלאזגו ובאדינבורו.
שם גם פגשה אנרכיסטים ידועים כגון אריקו מלטסטה, לואיז מישל ופיוטר קרופוטקין.
בווינה קיבלה גולדמן שתי תעודות גמר בסיעוד ועבדה כמיילדת עם שובה לארצות הברית.
בנובמבר 1899 חזרה לאירופה, שם פגשה את האנרכיסט היפולייט האבל, עמו החלה במערכת יחסים.
יחד נסעו לצרפת ועזרו לארגן את קונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי הראשון בפאתי פריז.
ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית, נרצח ב-6 בספטמבר 1901 על ידי ליאון צ'ולגוש.
התנקשות זו התווספה לרציחות פוליטיות נוספות שהתבצעו באותה עת על ידי אנרכיסטים באירופה.
צ'ולגוש ניסה ליצור קשר עם גולדמן אולם היא ואנרכיסטים אחרים חשדו בו כי הוא סוכן משטרתי.
לאחר רצח הנשיא, נעצרו גולדמן ובן זוגה, היפולייט האבל, ו-11 אנרכיסטים נוספים, בחשד שהם השתתפו בתכנונו.
במהלך החקירה לא נמצאו ראיות שקושרות את אמה גולדמן לרצח, והיא שוחררה לאחר שבועיים.
לאורך מעצרה, וגם לאחר שחרורה, סירבה גולדמן לגנות את הרצח.
הדעה הרווחת בעיתונים של אותם ימים הטילה את האחריות לרצח על התנועה האנרכיסטית, ובציבור התגבשה דעה שלילית על האנרכיסטים.
יורשו של מקינלי, תאודור רוזוולט, הכריז על כוונתו לנקוט באמצעים חריפים נגד האנרכיסטים ותומכיהם.
פעילותה בתחום זכויות האדם והאזרח
לאחר הוצאתו להורג של צ'ולגוש, גולדמן התרחקה מהחיים הציבוריים.
דחויה על ידי חבריה האנרכיסטים, מותקפת על ידי העיתונות ופרודה מאהובה התמקדה בסיעוד, ואף השתמשה בשם בדוי – אי.
אולם, כאשר הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הרחקת האנרכיסטים שהגביל את ההגירה של קבוצות נוספות לארצות הברית, גל חדש של אקטיביזם התעורר על מנת להתנגד לו, והחזיר את גולדמן לפעילות.
קואליציה של אנשים וארגונים מהשמאל הרדיקלי התנגדה לחוק מאחר שהוא הפר, לטענתם, את חופש הביטוי.
כאשר נשללה זכותו של אנרכיסט סקוטי בשם ג'ון טרנר להיכנס לארצות הברית, גולדמן עזרה לארגן את "ליגת חופש הביטוי".
ליגת חופש הביטוי גייסה את עזרתם של עורך הדין ופעיל זכויות האזרח קלרנס דרו, והמשורר והמחזאי אדגר לי מאסטרס, שייצגו את טרנר בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
אף על פי שטרנר והליגה הפסידו, גולדמן התייחסה למקרה כניצחון תעמולתי.
היא חזרה לפעילות אנרכיסטית, אך פעילות זו גבתה ממנה מחיר אישי כבד – פעילותה הציבורית פגעה בחייה האישיים.
במהלך 1906 החליטה גולדמן לייסד כתב עת בשם "אמא אדמה".
כת העת פרסם מאמרים מקוריים של אנרכיסטים מארצות הברית והעולם ופרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט.
ב-18 במאי של אותה שנה שוחרר אלכסנדר ברקמן מן הכלא.
בשנת 1907, ברקמן נטל אחריות על "אמא אדמה", בעוד גולדמן יצאה לסבב הרצאות במדינה על מנת לממן את כתב העת.
מאוחר יותר באותה שנה גולדמן שימשה כנציגת ארצות הברית בקונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי באמסטרדם.
אנרכיסטים וסינדיקליסטים מרחבי העולם התאספו על מנת לדון במתח בין שתי האידאולוגיות, אך לא הגיעו להסכמה מכרעת.
גולדמן חזרה לארצות הברית והמשיכה את נאומיה בפני קהל רחב של אנשים.
במהלך 10 השנים הבאות סיירה גולדמן ללא הפסקה בכל רחבי ארצות הברית, מרצה ומשכנעת אנשים להצטרף לתנועה האנרכיסטית.
הקואליציות שנוצרו במטרה להתנגד ל"חוק הרחקת האנרכיסטים" עזרו לה לקבל הערכה ולבסס מוניטין של מי שמצליחה להגיע אל אנשים מעמדות פוליטיות אחרות.
כאשר משרד המשפטים של ארצות הברית שלח סוכני חרש על מנת לצפות בנאומיה, הוא דיווח שהרצאותיה היו "מלאות אנשים".
סופרים, עיתונאים, אמנים, שופטים ועובדים מכל הקשת הפוליטית העידו על "הכוח המגנטי", "הנוכחות המשכנעת" ו"כוח, צחות הלשון והאש" שלה.