tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שכך, לא הייתה נהוגה בארץ ישראל חקיקה נפרדת, והמשפט שהיה נהוג באימפריה העות'מאנית היה נהוג אף בארץ ישראל.
המשפט העות'מאני עבר שינויים מקיפים בתקופת רפורמות הטנזימאט במחצית השנייה של המאה ה-19. נוצרה מערכת בתי משפט "ניזאמיים" אזרחיים, במקביל למערכת בתי הדין השרעיים, ונחקקו חיקוקים חשובים כגון חוק הקרקעות העות'מאני, חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני וקודקס הדינים האזרחיים, המג'לה.
חיקוקים אלו היו חלק ממערכת סבוכה של בתי משפט ובתי דין דתיים ואזרחיים, בעלי סמכויות חופפות ומקבילות, הדנות לפי דינים שונים, שהיו נהוגים במערכת העות'מאנית.
כך פעלה מערכת של בתי דין דתיים של העדות הדתיות השונות, ובהן בית הדין השרעי שנחשב לבית דין מרכזי של המדינה וקנה סמכות שיפוט לגבי עניינים רבים אף למי שאינו מוסלמי, בתי המשפט האזרחיים הניזאמיים, בתי דין צבאיים, בתי דין של הקפיטולציות, ואף בית משפט השלום העברי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים, אשר קיבלו בשנת 1922 מנדט מחבר הלאומים לשלוט בשטחי ארץ ישראל.
לאחר כניסת המנדט נחקק סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922, ובו נקבע כי כל החוקים העות'מאניים שעמדו בתוקף ב־1 בנובמבר 1914, הוא היום שבו נכנסה טורקיה למלחמת העולם הראשונה, ימשיכו לעמוד בתוקפם.
קביעה זו הותירה את מרבית החוקים העות'מאניים בתוקף אף בימי המנדט הבריטי.
חוקים שנחקקו לאחר 1914, והמחוקק הבריטי ראה בהם צורך, הוחלו באמצעות פקודות שהוציא הנציב העליון כדוגמת פקודת חוק המשפחה המושלמי שהחילה את חוק המשפחה העות'מאני שנחקק בשנת 1917 על נתיני המנדט המוסלמים.
הבריטים החלו במהלך מקיף בו החליפו את רוב החיקוקים העות'מאניים בחקיקה מנדטורית, במרבית תחומי המשפט, אך מספר חיקוקים כגון המג'לה או חוק הקרקעות העות'מאני נותרו בתוקף במהלך כל תקופת המנדט.
כך שרדו החיקוקים העות'מאניים שנותרו בתוקף בתקופת המנדט מעבר שלטוני נוסף, והפכו לחלק מדיני מדינת ישראל הריבונית.
במהלך שנות קיום המדינה בוטלו מרבית החיקוקים העות'מאניים שנותרו בתוקף, והוחלפו בחקיקה ישראלית מקורית.
כך, ביטל חוק המקרקעין את חוק הקרקעות העות'מאני בשנת 1969. החוק לביטול חיקוקים שנושנו משנת 1969 והחוק לביטולדינים שנושנו משנת 1984 ביטלו חוקים עות'מאניים רבים.
בשנה זו הגיע מהלך חקיקתי זה לשיא עם חקיקת החוק לביטול המג'לה.
כיום עדיין נהוגים במשפט הישראלי מספר הסדרים שלידתם בחוק העות'מאני.
סעיפים 80–82 של חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני שרדו את כל גלגולי החקיקה, ועודם נהוגים במשפט הישראלי כיום.
סעיפים אלו עוסקים בשאלות ראייתיות מתחום הדין האזרחי – מעמדה של טענה בעל פה אל מול מסמך בכתב.
כן יש משמעות בהקשרים מסוימים לסיווג המקרקעין העות'מאני שמקורו בחוק הקרקעות העות'מאני.
עם כניסתו לתוקף של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחקק דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922. ב נקבע כי כל החוקים העות'מאניים שעמדו בתוקף ב-1 בנובמבר 1914, הוא היום שבו נכנסה טורקיה למלחמת העולם הראשונה, ימשיכו לעמוד בתקפם, אך זאת "בהתאמה לתנאי הארץ ולתושביה".
עם זאת, קבע סימן 46 כי במקרים שאינם מוסדרים בחקיקה הטורקית, ישפטו בתי המשפט בהתאם למשפט המקובל ודיני היושר האנגליים.
עד מהרה החלו ענפים שלמים של המשפט לשאוב מצינור זה של סימן 46 את ההסדרים המשפטיים האנגליים המתקדמים.
בנוסף, הנציבים העליונים חוקקו פקודות חדשות, שהסדירו אף הן תחומים רבים של המשפט האזרחי, כגון ו.
חלק מפקודות אלו הועתקו מהמשפט האנגלי, וחלקן חודשו על ידי הנציבים.
סוג נוסף של פקודות הוא קובץ חוקים שהגיע מעת לעת מאנגליה ונקרא "".
פקודת הנציב העליון העניקה לקובץ מעמד של פקודה.
הפקודות נכנסו לתוקף לאחר פרסומם בקובץ מיוחד (בדומה לרשומות כיום).
בישראל המונח חוק מתייחס לדבר חקיקה שחוקקה הכנסת.
המונח פקודה מתייחס לדבר חקיקה שנחקק על ידי גורם אחר, כגון הנציב העליון.
מדובר בנורמות משפטיות בעלות תוקף שווה.
מאפיינים רבים של שיטת המשפט הישראלית לעתיד נקבעו בתקופת המנדט הבריטי.
בין הבולטים שבהם ניתן למנות את היעדרו של חבר מושבעים מן הדין הפלילי, ומעמדו של התקדים המשפטי המחייב.
היעדרו של מוסד המושבעים, למרות היותו חלק מהשיטה הבריטית, נבע מכך שהבריטים נמנעו מלכונן בתי-משפט שמבוססים על מושבעים "ילידים" במושבות הבריטיות.
המתאר הכללי של מערכת בתי המשפט ובתי הדין הקיימת בישראל, יסודו בתקופת המנדט.
ניתן לומר שהשפעתה של שיטת המשפט הבריטית על המשפט הישראלי היא הרבה ביותר, אם כי בעשרות השנים שחלפו מאז הקמת המדינה, נעשו מאמצים מודעים להתנתק משיטת משפט זו בתחומים רבים.
לקראת סיומו של המנדט הבריטי הוקמה מועצת העם כתשתית להקמת גוף שלטוני למדינת ישראל העתידה לקום.
מועצה זו לא נבחרה, כי אם מונתה בהסכמה בין הוועד הלאומי ובין הסוכנות היהודית תוך שהיא מייצגת את גוניו הפוליטיים של היישוב.
ב-14 במאי 1948 הכריזה מועצת העם על הקמת המדינה, ובמעמד זה שינתה את שמה ל"מועצת המדינה הזמנית".
מעמד הכרזת המדינה יצר ישות פוליטית-משפטית חדשה, הקרויה "מדינת ישראל", וישות זו לא הייתה קשורה בכל קשר מחייב לשלטון שקדם לה.
כך, ביום העצמאות, ה' באייר תש"ח, מצא עצמו היישוב היהודי בארץ-ישראל ללא הצעת חוקה מוסכמת, ללא נוסחי חוקים או קודים הממתינים למימוש, ללא מוסדות משפטיים משל עצמו, עם מסגרת חוקתית וחקיקתית קולוניאלית, ועם בתי משפט מנדטוריים שחדלו לתפקד.
עם הקמת מדינת ישראל קם אפוא הצורך בהסדרת שיטת משפט ישראלית.
על מנת שלא להותיר את המדינה הצעירה ללא משפט מחייב, פורסם במעמד הכרזת המדינה מנשר מועצת המדינה הזמנית, שהיווה את הבסיס עליו ניסתה המדינה החדשה לכונן את משפטה.
המנשר קבע כי מועצת העם היא הרשות המחוקקת, וכי המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה נותר על כנו, בכפוף לחריגים מסוימים.
בכך אימץ המנשר את המשפט הבריטי, אך קבע את הדרך לשינויו – בדבר חקיקה של הרשות המחוקקת, אשר לימים תיקרא הכנסת.
ב-19 במאי 1948 החליפה את המנשר "פקודת סדרי השלטון והמשפט", אשר חוקקה מועצת המדינה הזמנית.
הסייג שבסוף סעיף 11 מאפשר לבתי המשפט לחרוג מהחקיקה המנדטורית.
החקיקה המפלה, ששימשה להגבלת העלייה ולהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים, על פי הספר הלבן של 1939, בוטלה במפורש .
במחקר ההיסטורי מקובל לראות בעשור הראשון למדינת ישראל תקופה של עיצוב ההסדרים המשפטיים של המדינה.
זאת ועוד, בעשור זה ניתנו החלטות תקדימיות במגוון רחב של מחלוקות משפטיות ותחומי משפט.
מחקריו של פרופ' רון חריס בתחום ההיסטוריה של המשפט הראו כיצד רבים מההסדרים המשפטיים שעוצבו בישראל בשנות ה-50 עברו שינויים מינוריים ותוספות קלות בלבד בתקופות מאוחרות יותר בתולדות המדינה.
מאז הקמת המדינה חוקקה הכנסת חוקים שהחליפו את החקיקה הבריטית (חריגים בולטים הם פקודת הראיות, פקודת הנזיקין ו, אך גם לאלו ניתן ניסוח ישראלי מודרני בשפה העברית - "נוסח חדש").
במקביל ביצעה הכנסת חקיקה נרחבת נוספת, מחוקקי המשנה (ובמיוחד משרדי הממשלה) חוקקו תקנות, כללים וצווים, וכיום ניתן לראות במרבית תחומי המשפט כתחומים המוסדרים בדבר חקיקה ישראלי מקורי ועצמאי.
בתי המשפט הישראליים יצרו תקדימים אשר סייעו במתן האפיון הישראלי לחקיקה, הן לחקיקה המנדטורית והעות'מאנית שנותרה בתוקף, והן לחקיקה הישראלית שלאחריה.
בשנת 1984 אישרה הכנסת את החוק לביטול המג'לה, שביטל את תוקפה של המג'לה בישראל.
עם זאת, החוק לא ביטל חוקים עות'מאניים שנותרו עדיין בתוקף ומקורם לא היה מהמג'לה.
חוק יסודות המשפט, שהתקבל בשנת 1980, ביטל את ההוראה להזדקק לחוק האנגלי במקרה של לאקונה.
חוק זה גם העניק מעמד מיוחד כמקור משפטי מחייב למשפט העברי.
המשפט הישראלי מכיר במקרים מסוימים אף בתוקפן של הוראות מן המשפט הבין-לאומי, הכלולות, בין היתר, באמנות בין-לאומיות שישראל היא צד להן.
המקורות מהם שואב המשפט הישראלי את תכניו הם אם כן דברי החקיקה של הכנסת ושל מחוקקי המשנה, תקדימי בתי המשפט הישראלים, דינים מנדטוריים ועות'מאניים שעודם בתוקף, וכן המשפט העברי, וכללי המשפט הבינלאומי אם המשפט הישראלי הפנימי מכיר בהם.
על מנת להחיל בשטח המדינה כללים חדשים במשפט הבין-לאומי יש לאמצם בדבר חקיקה נפרד.
מכאן שבמישור הבין-לאומי, כלפי גורמי חוץ, מחויבת מדינת ישראל על פי כל האמנות שהיא צד להן, אך במישור הפנימי חלים רק כללי המשפט הבין-לאומי המנהגי, וכן כללים שאומצו בחקיקת הכנסת.
מכאן שקיימות אמנות בין-לאומיות שישראל היא צד להן, אך אין להן תחולה מבחינת המשפט הישראלי הפנימי.
דוגמה לתחולת המשפט הבין-לאומי המנהגי היא הכרת המדינה באמנת האג משנת 1907 לעניין הלוחמה היבשתית המוכרת והנאכפת בשטחה של מדינת ישראל, אף מבלי שתאומץ בדבר חקיקה של הכנסת.
ישראל הצטרפה אל האמנה, וצירפה אותה למשפטה הפנימי בחוק של הכנסת משנת 1991. בתקופת הביניים שבין הצטרפות ישראל לאמנה ובין קבלתה על ידי הכנסת, לא הייתה לאמנה תחולה במשפט הפנימי הישראלי.
דוגמה לדבר חקיקה בין-לאומי הסכמי, שישראל היא צד לו, אך אינו חל במשפט הפנימי של המדינה, הוא אמנת רומא, שנכנסה לתוקף בשנת 2002 והקימה את בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
על אף שישראל הייתה בין יוזמות האמנה ואף חתמה על האמנה, לא אשררה הכנסת את האמנה, ומאוחר יותר ישראל אף הודיעה כי אין בכוונתה לאשררה.
ב-2019 בית הדין אף פתח בחקירה כנגד ישראל בחשד שהאחרונה ביצעה פשע מלחמה.
המשפט המקובל מול המשפט הקונטיננטלי
המשפט המנדטורי הבריטי, אשר היה המשפט הנוהג במדינה עם הקמתה, פעל על פי עקרונות המשפט המקובל.
עיקרם של עקרונות אלו הוא כי השופט הוא לבה של המערכת המשפטית.
השופט מיישם את הגיונו ואת היכרותו עם המערכת המשפטית ליצירת תקדים.
התקדים הוא לבה של שיטת המשפט המקובל, ובתי המשפט באנגליה רואים עצמם כפופים לתקדימי בית המשפט העליון באנגליה.
חקיקה של הפרלמנט יכולה לשנות או להפוך את התקדים, אך התקדים הוא הבסיס למערכת המשפטית, והוא חובק כל.
כך, למשל, אין באנגליה חוק של הפרלמנט האוסר על רצח, משום שזו עבירה מן המשפט המקובל, שמקורה הוא סמכותו החוקית של בית המשפט הנובעת מהחלטותיו מקדמת דנא.
אך בעוד שהעונש על פי המשפט המקובל על עבירה זו הוא עונש מוות, הרי שחקיקה של הפרלמנט קבעה כי העונש על עבירה זו יהיה מאסר עולם.
שיטה זו נהוגה, בשינויים מסוימים (אם כי רבי משמעות) בארצות הברית ובמדינות דוברות אנגלית נוספות, כמו גם במדינות שהיו תחת השפעה בריטית חזקה.
אל מול מערכת משפטית זו קיימות מערכות משפטיות המבוססות על המשפט הקונטיננטלי הנהוג במדינות אירופה כצרפת וגרמניה.
המשפט הקונטיננטלי מייחס לתקדים חשיבות פחותה, והמקור הראשוני בו מוצא השופט הקונטיננטלי את התשובה לשאלה המשפטית העומדת בפניו הוא קובץ חוקים הקרוי "קוד", האמור בשל פירוטו הרב לספק תשובה למרבית השאלות, בדומה לתקדים הבריטי.
שוני נוסף בין שיטת המשפט המקובל ובין שיטת המשפט הקונטיננטלי, הוא כי ארצות המשפט המקובל נוקטות בשיטה האדברסרית בה אין לשופט כל תפקיד במציאת העובדות.
השופט הוא פסיבי, ועליו להסתפק בראיות אותן מביאים הצדדים בפניו כבסיס להכרעתו.
בניגוד לכך, במדינות המשפט הקונטיננטלי קיימת השיטה האינקוויזיטורית, לפיה לשופט (הקרוי לעיתים "שופט חוקר") חלק במציאת הראיות, ותפקיד פעיל בהרבה במהלך המשפט.
שיטת המשפט הישראלית אינה שיטת משפט מקובל טהורה, כי אם תערובת של שיטת המשפט המקובל עם שיטת המשפט הקונטיננטלית, ולה מספר מאפיינים ישראליים ייחודיים.
אמנם בלידתה נשענה השיטה הישראלית בראש ובראשונה על המשפט האנגלי, וכפועל יוצא מכך מאפיינים רבים של המשפט המקובל היו חלק מהותי מן השיטה הנהוגה בישראל.
אולם התפתחויות פסיקתיות וחקיקתיות שחלו לאורך השנים הביאו את ישראל לסטות מן המשפט המקובל הבריטי.
הגל הגדול של חקיקה ישראלית מקורית החל בשנת 1962 והקיף את תחומי דיני הקניין, החוזים, הירושה ועוד.
מהלך חקיקתי אינטנסיבי זה הביא להיעלמותה של החקיקה העות'מאנית מהשיטה הישראלית ולהחלפה מוגבלת של החקיקה המנדטורית, והוא נמשך עד לראשית שנות ה-80. לפיכך, שיטת המשפט המקובל אינה נוהגת בישראל כיום.
שיטת המשפט הישראלית בת זמננו דומה יותר לשיטות המשפט של לואיזיאנה, של קוויבק ושל סקוטלנד, בהן מתקיים עירוב של המשפט המקובל עם המשפט הקונטיננטלי.
הבסיס העיקרי למערכת המשפט הוא החקיקה, בין אם דבר החקיקה מגיע מן הכנסת (ואז ייקרא "חוק"), מן המחוקק שקדם לכנסת (ואז ייקרא "פקודה") או ממחוקק המשנה (חקיקת המשנה כוללת תקנות, כללים וצווים).
החקיקה על כל מרכיביה מתפרסמת ב"רשומות".
בתי המשפט מפרשים את החקיקה.
לעיתים פרשנות זו מותחת את לשונו המפורשת של החוק.
כך, למשל, קיבל בית המשפט העליון סדרת הלכות המחזירה את תפקידם של דיני היושר בשאלות הנוגעות למקרקעין, וזאת על אף לשונו המפורשת של .
דוגמה נוספת היא הפירוש המצמצם הניתן ליסוד הקינטור בעבירת הרצח, אשר למעשה כמעט רוקן מתוכן יסוד זה.
לבית המשפט העליון הסמכות לפסול חוק, במקרים מסוימים (ולדיון בכך ראו את הקטע העוסק בחוקה בערך זה) ואף לפסול חוק יסוד.
הלכה של בית המשפט העליון היא בבחינת תקדים המחייב ערכאות נמוכות יותר.
הלכה של בית המשפט המחוזי מנחה את בית משפט השלום.
פסק דין של בית הדין הארצי לעבודה מהווה תקדים מחייב מבחינתם של בתי הדין האזוריים לעבודה.
השיטה הנהוגה בישראל היא השיטה האדברסרית, במסגרתה השופט פוסק על פי העובדות המובאות בפניו על ידי הצדדים, ואין לו תפקיד אקטיבי במציאת העובדות, וזאת פרט לחריגים מסוימים.
סטייה מן הנוהג האדברסרי שבמשפט המקובל היא היעדרו של חבר מושבעים במשפט הישראלי.
במרבית מדינות המשפט האדברסרי, ובמיוחד בהליכים פליליים, השופט הוא המנהל את המשפט, אך ההכרעה בעניינים שבעובדה מסורה בידי חבר של אנשים שאינם בעלי מקצוע בתחום המשפט, המכריעים על פי הגיונם, ועל פי הנחיותיו המשפטיות של השופט.
שיטה זו, הנחשבת למאפיין חשוב של השיטה האדברסרית, אינה נהוגה כלל בישראל.
רוב המערכת המשפטית בישראל מורכבת משופטים מקצועיים.
חריג חשוב הוא נציגי הציבור בבית הדין האזורי לעבודה, אך גם אלו אינם נחשבים למושבעים כי אם לשופטים לכל דבר ועניין.
שוני זה מן המסורת של המשפט המקובל נעוץ בכך ששלטונות המנדט הבריטי לא איפשרו לתושבים הנתונים תחת שלטונם לקחת חלק בהכרעה השיפוטית (בניגוד לאזרחים בריטיים בשטחיה הריבוניים של בריטניה).
הכלל המנדטורי השתרש אל תוך שיטת המשפט הישראלית, על אף שאין המדובר בשלטון מנדטורי.
בשנת 1968 החל מאמץ לבצע האחדה ("קודיפיקציה") של המשפט האזרחי בישראל וליצירת "קובץ דיני ממונות" בדומה לקודים האזרחיים הנהוגים בארצות המשפט הקונטיננטלי.
קובץ זה עודו בהליכי חקיקה ורחוקה הדרך מקבלתו.
חוק יסוד: השפיטה, שאושר בשנת 1984, קובע כי ישנן שלוש ערכאות של בתי משפט: בית המשפט העליון, בית משפט מחוזי (6 בתי משפט) ובית משפט השלום (28 בתי משפט).
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984, קובע את המקרים שבהם תדון כל ערכאה.
באופן בסיסי נדונים תביעות אזרחיות בסכומים גבוהים וכתבי אישום בעבירות שעונשן חמור בבית המשפט המחוזי, ותביעות בסכומים נמוכים וכתבי אישום בעבירות קלות נדונים בבית משפט השלום.
כל ערכאה דנה אף בערעור על הערכאה הנמוכה ממנה.
בתי המשפט בישראל מחולקים למחוזות, ונדרשת סמכות מקומית כדי שבית משפט ידון בתביעה.
כך, למשל, בעבירה חמורה שנעברה באילת, הסמכות העניינית תהיה לבית המשפט המחוזי, ואילו הסמכות המקומית תקבע כי בית המשפט המחוזי שידון בעניין יהיה בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
במקביל לשלוש מערכות בתי משפט הרגילים (שלום, מחוזי, עליון), פועלות מספר ערכאות נוספות, הנחשבות לחלק מן המערכת המשפטית:
בתי המשפט למשפחה – הדנים בסכסוכים בתוך המשפחה, במקביל לבית משפט השלום.
בית משפט לתביעות קטנות – המכריע בסכסוכים אזרחיים בסכומים קטנים, ונחשב לחלק מבית משפט השלום.
בית משפט לעניינים מקומיים – הדן בעבירות על חוקי עזר של רשות מקומית, ונחשב אף הוא לחלק מבית משפט השלום.
לשכות ההוצאה לפועל, הפועלות במסגרת בית משפט השלום.
בית משפט לעניינים מנהליים – הדן בעניינים מנהליים, שבין האזרח ובין הרשות, המפורטים בחוק.
בית משפט זה פועל במסגרת בית המשפט המחוזי.
בית המשפט לתעבורה – בית משפט הפועל ליד בית-משפט שלום; בבית משפט זה מתנהלים תיקים בנושאים הקשורים לתנועה בדרכים: עבירות, תאונות וכדומה.
התובע בבית-משפט זה הוא שוטר במינוי תובע משטרתי.
האישומים המוגשים לבית-משפט זה הם אישומים פליליים "רגילים".
בית המשפט הגבוה לצדק – השומע עתירות נגד רשויות המדינה, הממשלה, הכנסת, בתי דין דתיים, בתי דין לעבודה, בתי דין צבאיים.
בית משפט לימאות - העוסק במגוון תחומים הקשורים לים, ברמת בית משפט מחוזי.
יחידת בתי הדין הצבאיים או יבד"ץ 205 היא יחידה צבאית המוסמכת על ידי חוק השיפוט הצבאי כרשות השופטת בצה"ל, אף שלא כל בעלי הסמכות בו הם בעלי הכשרה משפטית כשל שופט בבית משפט רגיל באזרחות.
לצד מערכת בתי המשפט קיימים במדינת ישראל אף בתי דין העוסקים בעניינים ספציפיים (מקצועיים), שהחוק מעניק להם סמכות ייחודית בעניינים מסוימים.
בתי דין אלו אינם חלק ממערכת בתי המשפט, ולהם מערכות חוקים והליכים מיוחדים להם.
המדובר בבית הדין לעבודה, בית הדין הרבני (ובתי דין דתיים של עדות דתיות נוספות) ובית דין צבאי.
כן קיימים בתי דין נוספים (כגון בתי הדין המשמעתיים של עובדי המדינה, בית הדין להגבלים עסקיים, בית הדין לחוזים אחידים).
בתי דין אלו דנים על פי מערכת חוקים המיוחדת להם (כך, למשל, בית הדין הרבני דן על פי המשפט העברי), והדיינים היושבים בהם הם בעלי הכשרה והשכלה ייחודית בנוגע לעניין בו הם דנים.
רוב המקרים שבהם דנים בתי הדין הם מקרים שבהם יש להם סמכות ייחודית הגוברת על סמכותו של בית המשפט (ולמשל עניינים הנוגעים להסכם קיבוצי הם בסמכותו הייחודית של בית הדין לעבודה) קיימים מקרים שבהם ישנה סמכות מקבילה.
בית הדין הרבני מוסמך לדון כבורר, בהסכמת הצדדים, אף בסכסוכים אזרחיים המובאים בפניו, כאשר לוּ אלו היו מובאים בפני בית המשפט, אף לוֹ הייתה הסמכות לדון בכך.
גוף נוסף בעל סמכות שיפוט ייחודית הוא המפקח על רישום המקרקעין, הפועל במסגרת הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין של משרד המשפטים.
לגוף זה סמכות שיפוט בתביעות הנוגעות לניהול בתים משותפים.
לצדה של מערכת החוקים, המנהגים והתקדימים אשר התקבלו מן המערכות העות'מאניות, הבריטיות ועמים אחרים, הרי שבעם היהודי נהוגה מזה אלפי שנים שיטת המשפט העברי.
המדובר בשיטת משפט מורכבת ומשוכללת, בעלת הסדרים מהותיים ופרוצדורליים המסדירים את כל תחומי המשפט.
רבים ביקשו להביא מאפיינים ותכנים ממשפט זה אל המשפט הישראלי.
במיוחד ידועים בכך שופט בית המשפט העליון מנחם אלון והפרופסור נחום רקובר.
לעיתים מחוקקת הכנסת חוקים המבוססים על הסדר מקביל במשפט העברי.
דוגמה לכך היא חוק לא תעמוד על דם רעך, הקובע חובה פוזיטיבית להושיט עזרה לאדם המצוי במצוקה, כאשר שיטת המשפט האנגלו-אמריקנית אינה כוללת חובה כזו, ואילו המשפט העברי מחייב מתן עזרה.
לחוקים אלו מעמד כשל חוקי הכנסת, פרשנותם היא על פי פרשנות הדין הכללי, ולא בשיטות הפרשנות ומקורות הפרשנות הנוהגים במשפט העברי, כך שיש לראותם יותר כדבר חקיקה "ישראלי" מאשר דבר חקיקה של "המשפט העברי".
בשני תחומים נהוגה שיטת המשפט העברי במשפט הישראלי - בתחום המעמד האישי ובהסתמכות בתי המשפט על המשפט העברי על פי חוק יסודות המשפט.
בתקופת המנדט קבע , כי הדין החל בענייני המעמד האישי הוא הדין הדתי של העדה שאליה משתייך האדם, וכי סמכות השיפוט בעניינים אלו תהיה לבית דין דתי, שיפעל על פי חוקי הדת.
כך במקביל לבית הדין השרעי ובתי הדין של העדות הנוצריות, פעל בית הדין הרבני.
המחוקק הישראלי השאיר על כנו הסדר זה, וב, קבע כי "ענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל, אזרחי המדינה או תושביה, יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי הדין הרבניים".
כיום פועל בית הדין הרבני, הדן על פי המשפט העברי, בשני תחומים.
לבית הדין סמכות בענייני נישואים וגירושים של יהודים בישראל, הניתנת לו מכוח החוק, ואינה תלויה בהסכמתו של המתדיין.
כן דן בית הדין בעניינים אזרחיים שונים (לרבות ענייני צוואות וירושות) כאשר הצדדים לדיון מסכימים לכך.
מצדדי הסדר זה טוענים שעקב חומרתו של איסור עריות, גירושין שלא על פי הדין הדתי יביאו לפיצול תושביה היהודים של מדינת ישראל לשתי קבוצות זרות, שבני האחת אינם רשאים לפי אמונתם להינשא לבני השנייה.
בשנותיה הראשונות של המדינה ראו רבים משופטי בית המשפט העליון את המשפט העברי כמקור מנחה להכרעה משפטית, וזאת מבלי שהדבר היה מעוגן בחקיקה כלשהי.
במיוחד היה ידוע בכך השופט חיים כהן.
על מנת לתת עיגון חוקי לנטייה זו, ולאפשר שימוש ראוי במאגר החוכמה והידע המשפטי שנצבר בעם ישראל במהלך הדורות, אף בשיטת המשפט הישראלית, קיבלה הכנסת בשנת 1980 את חוק יסודות המשפט, אשר ההוראה העיקרית בו קובעת כי:
חקיקה זו עוררה מחלוקת בבית המשפט העליון.
הזרם שאותו הנהיג השופט מנחם אלון ראה בכך משום היתר להשתמש בעקרונות המשפט העברי בפרשנות החוק במקרים רבים, וזאת כמקור השראה חשוב, ואילו זרם מצמצם יותר, בהנהגתם של משה לנדוי ואהרן ברק, ראה בחוק משום הוראה כי רק במקרה של קיומו של חסר בחוק (לאקונה)יש להשתמש במשפט העברי.
שאלה נוספת הנוגעת ליישומו של החוק היא מהם "עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל".
האם כתביו של ברוך שפינוזה, למשל, נכללים בהם?
ומצד שני, האם נכללות בעקרונות אלו הוראות מהותיות מפלות כנגד נשים המצויות בתלמוד, שהוא מקור ראשון במעלה למשפט העברי?
ככל שהייתה מטרת חוק יסודות המשפט לשלב את המשפט העברי ולהפוך אותו למקור השראה מקובל בפסיקת בתי המשפט, הרי שהצלחת החוק הייתה חלקית.
בנובמבר 1947 הוקמה המועצה המשפטית של "ועדת המצב", שתפקידה היה להכין חקיקה לקראת הקמת המדינה.
בדצמבר 1947 הטילה הנהלת הסוכנות היהודית על יהודה (ליאו) כהן לנסח חוקה למדינה היהודית שבדרך.
אולם, היערכות זו לא הושלמה, וערב הקמת המדינה לא הייתה בנמצא הצעת חוקה מגובשת ומוסכמת.
מנסחי ההכרזה על הקמת מדינת ישראל היו מודעים להיעדרה של הצעת חוקה וכן לתאריך שנקבע בהחלטת החלוקה של האו"ם, לכן קבעו את יום 1 באוקטובר 1948 כתאריך יעד לקביעת החוקה לישראל.
ואולם תאריך זה חלף תוך כדי מלחמת העצמאות, ללא התקדמות.
ב-16 בפברואר 1949 חוקקה האספה המכוננת את חוק המעבר, שעיקרו היה הסדרת המעבר הסבוך ממועצת המדינה הזמנית לאספה המכוננת ולכנסת הראשונה.
מיד לאחר התכנסות מוסד "האספה המכוננת" שונה שמו ל"הכנסת הראשונה", וזאת מבלי למלא את חובתו לחבר חוקה, על פי התווייתה של הכרזת העצמאות.
במסגרת חקיקת חוק המעבר, הכנסת הראשונה לא הטילה על עצמה במפורש את התפקיד של קבלת חוקה, וכך לא הייתה מחויבת במפורש - בהגדרת סמכויותיה על פי חוק - לחוקק חוקה.
עם זאת, לאור תפיסתה את עצמה כסמכות מכוננת ומחוקקת, קיבלה הכנסת הראשונה החלטה, הקרויה "החלטת הררי", על שמו של חבר הכנסת יזהר הררי.
הייתה זו פשרה פוליטית, תולדה של תשע ישיבות כנסת עתירות מחלוקות בין פברואר 1949 ויוני 1950, אשר במסגרתה הוחלט שלא להחליט בשאלת החוקה.
מליאת הכנסת נקראה מעתה "ועדת חוקה, חוק ומשפט" להבדיל מ"ועדת חוקה", ונקבע כי היא תנסח את החוקה בפרקים-פרקים, אשר ייקראו חוקי יסוד.
חוק היסוד הראשון נחקק בשנת 1958, ונקרא "חוק יסוד: הכנסת".
במדינת ישראל לא התקבלו אפוא חוקה ואף לא חוק יסוד בודד אחד במהלך כל העשור הראשון לקיומה.
אף על פי כן, המחקר ההיסטורי רואה בשנים 1948–1951 את התקופה המעצבת בתחום המבנה החוקתי-המוסדי של השלטון בישראל.
מבנה מוסדי זה התפתח במהירות, בלא תכנון מלא מלכתחילה ובלא דיון מקיף על כמה ממרכיביו החשובים ביותר.
חוקי היסוד המוקדמים נמנעו מלעסוק בשאלות של זכויות האדם, דת ומדינה, ועוד.
מעמדם ביחס לחוקים רגילים היה שנוי במחלוקת.
בית המשפט העליון, בעשורים הראשונים להקמת המדינה, ראה עצמו כמיישם "עקרונות היסוד של השיטה" הנובעים מהיות מדינת ישראל מדינה יהודית דמוקרטית.
לפיכך, בפסקי דין תקדימיים, ובהם "בג"ץ קול העם", עיגן בית המשפט העליון את זכויות האדם והאזרח של תושבי המדינה, מבלי שתהיה תחת ידו חוקה פורמלית אשר מכוחה יכול היה לעשות כן.
בית המשפט העליון ראה עצמו כמיישמה של "חוקה מטריאלית" – עקרונות חוקתיים בסיסיים בלתי כתובים, שיש בידם לגבור על אי קיומה של חוקה פורמלית.
בתחילת שנות ה-90 חל מפנה, המכונה "המהפכה החוקתית".
במרץ 1992 נחקקו חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פרשנותו של בית המשפט העליון לחקיקה זו הייתה כי עם חקיקתם של חוקי יסוד אילו "חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל", וכי הן הפכו לזכויות חוקתיות אשר ניתן להן מעמד חוקתי על חוקי.
חקיקה רגילה אינה יכולה לפגוע בזכות אדם מוגנת אלא אם כן מתקיימות הדרישות הקבועות בחוקי היסוד.
אי קיום הדרישות החוקתיות הופך את החוק הרגיל לחוק לא חוקתי.
זהו חוק שנפל בו פגם חוקתי.
בית המשפט עשוי להכריז על בטלותו.
מכוחה של "המהפכה החוקתית" בית המשפט העליון הוסמך להכריז על בטלות דבר חקיקה של הכנסת בשל סתירה לחוק יסוד, דבר שנחשב לבלתי אפשרי לפני שנת 1992. מדובר בשינוי מהותי במערכת היחסים שבין רשויות הממשל בישראל.
עם זאת, שאלות רבות וחשובות עדיין אינן מוסדרות בחוקי היסוד, ובמיוחד כך הדבר בכל הנוגע ליחסי דת ומדינה.
מעת לעת עולה הצעה לכינונה של חוקה אשר תסדיר את השאלות החוקתיות באופן מקיף, אך זו עדיין לא התקבלה.
עיקרון בסיסי של שיטת המשפט הישראלית הוא עקרון הפרדת הרשויות.
על פי עיקרון זה תעסוק הכנסת בחקיקה, בתי המשפט יעסקו בשפיטה, והממשלה תעסוק במנהל ובביצוע.
בפועל קיימות סטיות רבות מעיקרון זה.
הסטייה העיקרית היא סמכות החקיקה הנרחבת, וסמכויות השיפוט המנהלי הניתנות לרשות המבצעת.
סטייה נוספת היא סמכויות השפיטה הניתנות לכנסת.
בנוסף, מבנה המשטר הנוהג בישראל מעניק השפעה ניכרת לממשלה על הכנסת.
השילוב בין הרוב שיש לקואליציה בקרב חברי הכנסת לבין עיקרון המשמעת הסיעתית מאפשר לממשלה להשפיע באופן ניכר על דרך עבודתה של הכנסת.
על רקע האמור אף הועלתה הטענה כי נוהג בישראל משטר של "התכת רשויות" בין הרשות המבצעת לבין הרשות המחוקקת.
בשנות ה-90 התפתחה גישה הנקראת אקטיביזם שיפוטי, אשר בין התומכים והמפתחים העיקריים שלה נמצא נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק.
על פי גישה זו, אל לו לבית המשפט להימנע מלהתערב בעניינים המובאים לפתחו בכל תחום שהוא, ולהגביל את פסיקותיו לתחום צר של הכרעות משפטיות פורמליות.
על פי התומכים בגישה, לבית המשפט העליון תפקיד חשוב בעיצוב פני החברה הישראלית, ועליו להתערב, להשפיע ולהכריע בכל סוגיה המובאת בפניו, גם אם זו נוגעת לעניינים פוליטיים, או לענייני דת ומדינה.
ישנם רבים המתנגדים לגישה זו, ורואים בה הפרה בוטה של עקרון הפרדת הרשויות, וחדירה של בית המשפט לתחומים שאין לו ההכשרה או ההסמכה לעסוק בהם.
המשפט ביהודה שומרון, ורצועת עזה
בשנת 1967 כבשה מדינת ישראל את רצועת עזה וחצי האי סיני מידי מצרים, את רמת הגולן מידי סוריה, ואת יהודה ושומרון מידי ירדן.
עוד באותה שנה החילה הכנסת, בתיקון לפקודת סדרי השלטון והמשפט ובצו, את המשפט הישראלי על מזרח ירושלים.
בשנת 1982 הוחזר חצי האי סיני למצרים ובמקביל, בחוק רמת הגולן, הוחל המשפט הישראלי על רמת הגולן.
ביהודה ושומרון וברצועת עזה מעולם לא הוחל המשפט הישראלי, ונותר בתוקף הדין שחל בהם בעת שנכבשו על ידי ישראל בשנת 1967.
מבחינת הסדרת הפעילות המנהלית, הצבאית והשלטונית הישראלית בשטחים, חלו דיני המשפט הבינלאומי העוסקים ב"תפיסה לוחמתית".
במקביל לבתי המשפט המקומיים שפעלו באזורים אלו, והמשיכו בפעולתם, קמה מערכת של בתי משפט צבאיים שדנו את התושבים על עבירות ביטחוניות.
כאשר החלה התיישבות של אזרחים ישראלים רבים בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה הייתה הכנסת פעילה בחקיקה שמטרתה להחיל את החוק הישראלי מבחינה פרסונלית על ישראלים הגרים בתחומי יהודה, שומרון וחבל עזה.
כך חוקקה הכנסת שורה ארוכה של חוקים החלים לכאורה ביהודה שומרון ועזה, אך למעשה תחולתם אינה מתיימרת להסדיר הסדר החל על כל תושבי האזורים, כי אם על האזרחים הישראלים לבדם.
כך נוצרה מערכת דינים שונה ונפרדת החלה לגבי תושבי האזור שהם בעלי אזרחות ישראלית (המכונים "מתנחלים") ואלו שהם תושביו ואינם בעלי אזרחות ישראלית (פלסטינים).
הסכמי אוסלו והתהליכים ההיסטוריים שהתחילו בשנת 1993 בנוגע למעמדם של יהודה שומרון ועזה, הביאו לשינוי חשוב.
נראה כי גם לאחר קריסת ההבחנה הביטחונית בין "שטח A", "שטח B" ו"שטח C" בעקבות האינתיפאדה השנייה, לא חל שינוי במעמדם החוקי של ההסכמים, וכי מקום שבו ניתנה לרשות הפלסטינית סמכות שיפוט וחקיקה, זו נשמרה גם עם שובו של צה"ל לשטחים אלו.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו מרצועת עזה כל היישובים הישראליים ומחנות צה"ל, והרצועה עברה לשליטה פלסטינית.
במתמטיקה, המשפט היסודי של תורת גלואה הוא המשפט הבסיסי ביותר בדבר הרחבת שדות מממד סופי.
למשפט שני חלקים – הראשון קובע מתי הרחבה היא הרחבת גלואה, והשני קושר בין שני אובייקטים אלגבריים שונים: חבורות ושדות.
במשפט זה בא לידי ביטוי הרעיון הבסיסי של תורת גלואה.
בהינתן שדה ושדה שמכיל אותו, אומרים כי היא הרחבת שדות, וניתן להתאים לה חבורה שאבריה הם האוטומורפיזמים של השדה שמשמרים את .
חבורה זו מכונה חבורת גלואה של ההרחבה.
החלק הראשון של המשפט קובע מתי ההרחבה היא הרחבת גלואה, והחלק השני מאפשר להפיק מידע על המבנה של ההרחבה מתוך מבנה חבורת גלואה של ההרחבה.
תהא הרחבת שדות מממד סופי.
נסמן בתור את חבורת גלואה של .
ההרחבה היא הרחבת גלואה (הרחבה ספרבילית ונורמלית).
שדה השבת של תחת חבורה כלשהי הוא .
שדה פיצול של פולינום ספרבילי עם מקדמים מ-.
התנאי השני למעשה חזק יותר, זאת לפי משפט של אמיל ארטין: אם אז בהכרח .
התנאי השני קובע כי לכל איבר שאיננו בשדה הבסיס, קיים אוטומורפיזם שלא משאיר אותו במקום – זוהי אחת הדרכים (האחרות) לחשוב על הרחבת גלואה, ובהקשרים מסוימים היא אף מוגדרת כך.
קיימת התאמה חד-חד ערכית ועל בין שדות הביניים של ההרחבה ותתי-החבורות של החבורה , הנקראת התאמת גלואה ומוגדרת כך:
(בכיוון הראשון) לכל שדה ביניים מותאמת תת-החבורה – אוסף האוטומורפיזמים של שמשמרים את .
(בכיוון השני) לכל תת-חבורה מותאם שדה השבת של כל אברי אותו נסמן (ומתקיים ).
שתי ההתאמות לעיל הפכיות אחת לשנייה.
התאמת גלואה מקיימת את התכונות הבאות:
ההתאמה היא הופכת סדר, כלומר אם אז .
ההתאמה הופכת חיתוך ויצירה: אם הוא שדה הביניים המתאים לתת-החבורה אזי (כאן היא תת-החבורה הנוצרת על ידי ו-) וכן .
דרגת ההרחבה זהה לסדר החבורה: לכל .
עבור שדה ביניים , היא הרחבה נורמלית (ולכן גלואה) אם ורק אם היא תת-חבורה נורמלית של .
במקרה זה מתקיים , כלומר חבורת גלואה של איזומורפית לחבורת המנה של על ידי .
אם נסמן ו- (שורש יחידה מסדר 3) אז שורשי הפולינום הם .
לכן ניתן לראות כי שדה הפיצול של הפולינום הוא .
ידוע כי כל אוטומורפיזם של שמשמר את מבצע תמורה של שורשי , ומכיוון שישנם שלושה שורשים, חבורת גלואה היא תת-חבורה של החבורה הסימטרית .
ניתן להוכיח כי ולכן על פי המשפט היסודי , ולכן בהכרח .
לחבורה הסימטרית שלוש תת-חבורות מסדר , ועל פי המשפט היסודי הן מתאימות להרחבות .
תת-חבורות אלו אינן נורמליות ולכן ההרחבות אינן גלואה.
כמו כן לחבורה הסימטרית תת-חבורה אחת מסדר – חבורת התמורות הזוגיות.
לתת-חבורה זו מתאימה ההרחבה ומכיוון שזוהי תת-חבורה נורמלית, ההרחבה היא הרחבת גלואה עם חבורת גלואה מסדר 2 (קיימת רק חבורה אחת שכזו).
התאמת גלואה איננה נשארת נכונה כאשר הרחבת השדות איננה מממד סופי – לא לכל תת-חבורה מתאימה הרחבת ביניים.
בכל זאת, המבנה של הרחבה אינסופית ידוע ומכליל את המקרה הסופי.
ראשית, יש להבין מהי חבורת גלואה במקרה האינסופי.
נניח כי נתונה הרחבת שדות , ונניח כי הוא מגדל הרחבות סופיות המוכלות ב-.
בהתאם למשפט במקרה הסופי, ישנו אפימורפיזם , ומתקיים .
לכן, המערכת עבור כל הרחבות גלואה היא מערכת פרויקטיבית, ולכן מוגדרת חבורת הגבול ההפוך שלה .
למעשה זוהי חבורה טופולוגית, מצוידת בטופולוגיה הפרו-סופית, כאשר על כל חבורה סופית נתונה הטופולוגיה הדיסקרטית.
כעת, ננסח את ההכללה של משפט גלואה.
משפט: בהינתן הרחבת גלואה , ישנה התאמה מלאה (כמו במקרה הסופי) בין תתי-הרחבות לבין תתי-חבורות סגורות של , ומתקיימות אותן הטענות כמו במשפט הרגיל.
המשפט מכליל את המקרה הסופי, שכן אז הטופולוגיה דיסקרטית וכל תת-חבורה ממילא סגורה.
בניגוד למקרה הסופי, התאוריה במקרה האינסופי שונה ועשירה יותר: בכל הרחבה אינסופית קיימת תת-חבורה לא סגורה (למשל בת מנייה), ולכן לא מתאים לה שדה.
ניתן לתת ניסוחים נוספים למשפט גלואה האינסופי, באמצעות אלגברת Étale וניסוח אחר באמצעות כיסוי גלואה.
יהי השדה הסופי מסדר , ויהי סגור ספרבילי שלו.
היות שקיים שדה סופי יחיד מכל סדר והוא בעל חבורת גלואה , חבורת גלואה האינסופית היא חבורת ההשלמה הפרו-סופית של השלמים, כלומר .
חבורת גלואה של הרחבת כל השורשים ה- פרימיטיביים היא , חבורת השלמים ה-p-אדיים, וחבורת גלואה של הרחבת כל השורשים הפרימיטיביים היא .
תת-החבורה היא בת מנייה ולכן לא סגורה, ולכן למשל בדוגמה הראשונה לא מתאים לה שדה ביניים.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי עוסק בנורמות החלות בעת סכסוכים מזוינים בין מדינות ובתוך מדינות, ומפרט את החובות המוטלות על הצדדים הלוחמים.
ניסוח הדינים המודרניים החל במחצית השנייה של המאה ה-19, אם כי הנורמות המונהגות שהוכרו בו יכולות לנבוע ממקורות עתיקי יומין.
הדוגמה המובהקת לנורמה נהוגה עתיקה היא האיסור על שימוש ברעל ובגורמים מפיצי מחלות.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי הוא ענף של המשפט הבין-לאומי הכללי, ולפיכך נובע מאמנות, נוהגים מוכחים, עקרונות המשפט המוכרים ועשוי להפנות לכתביהם של מלומדים, על פי אמנת בית הדין הבין-לאומי לצדק.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מסדיר את הדינים החלים בעת סכסוכים מזוינים ("מלחמות"): במקרים של סכסוך מזוין בין-לאומי (בין שתי מדינות או יותר, מלחמה או כיבוש) ובמקרים של סכסוך מזוין פנים-מדינתי.
דרכים שונות וניסיונות רבים ננקטים כדי להתמודד עם הסבל האנושי במלחמות.
אחד הכלים המרכזיים הוא המשפט הבין-לאומי ההומניטרי (כחלק מהמשפט הבין-לאומי) וקובץ האמנות הבין-לאומיות הכלולות בו, שמטרתן למנוע את התוצאות הקשות של המלחמות ולהגן על האוכלוסייה, שאיננה משתתפת בלחימה.
האמנות מבטאות הסכמה בין-לאומית ומגדירות כיצד יש לאזן בין האינטרסים הצבאיים של המדינות לבין הצרכים האנושיים האוניברסליים שלנו כחברה אנושית וכבני אדם אינדיבידואליים, במקרה של מלחמה.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מחולק באופן מסורתי לשני תחומים:
דיני Jus Ad Bellum עוסקים בהצדקה של שימוש בכוח.
העילה הידועה ביותר בתחום זה היא ההגנה העצמית, על פי סעיף 51 לאמנת האו"ם.
דיני Jus In Bello עוסקים בצורות המותרות של שימוש בכוח מרגע שהחל עימות צבאי.
למשפט הבין-לאומי ההומניטרי שתי מטרות מרכזיות:
המטרה הראשונה היא להבחין בין לוחמים למוגנים – בין לוחמים לבין בני-האדם שאינם משתתפים בלחימה, בין אם הם אזרחים שמלכתחילה לא השתתפו בלחימה, ובין אם הם אנשים שכבר אינם משתתפים בלחימה, כגון שבויי מלחמה, לוחמים, פצועים או חולים.
המטרה השנייה היא להטיל סייגים והגבלות על כלי הנשק ושיטות הלחימה, כדי למנוע סבל מיותר של הלוחמים.
שני ענפי משפט אלה אינם תלויים זה בזה כלל, וחלים בנפרד.
פירוש הדבר שגם הצד התוקפן וגם הצד המגן על עצמו חייבים להשתמש אך ורק בצורות המותרות במהלך הלחימה.
"שטח נחשב לכבוש כשהוא נמצא למעשה תחת שלטון צבא האויב.
הכיבוש משתרע רק על שטח שבו הוקם שלטון כזה ושבו הוא ניתן להפעלה" (מתוך: כללי האג משנת 1907 והתקנות הנלוות לה, סעיף 42).
גם כיבוש, אף אם הוא מתמשך לתקופה ארוכה, הוא סוג של סכסוך מזוין בין-לאומי.
שטח מוגדר ככבוש החל מהזמן שבו לכוח הצבאי הכובש ישנה שליטה אפקטיבית על השטח או על התושבים: שליטה צבאית מלאה או חלקית בשטח ושליטה מנהלית-אזרחית בתשתיות ובאורחות החיים של התושבים.
בדומה לכך, הכיבוש מסתיים עם סיומה של השליטה האפקטיבית הצבאית והמנהלית.
המשפט ההומניטרי מכיר בזכותן של מדינות להגנה עצמית מול מדינות המשתמשות נגדן בכוח או המאיימות להשתמש בו.
בה בעת, הוא מגדיר כללי התנהגות הן לצד התוקף והן לצד המותקף: מה מותר ומה אסור במאבקים מזוינים בין מדינות ובתוך מדינות, בשטחי יבשה, בים או באוויר; ולאילו הגנות זכאים אוכלוסיות אזרחיות ושבויי מלחמה.
נוסף על כך, האמנות קובעות גופים לאומיים ובין-לאומיים, המפקחים על יישומן.
המשפט ההומניטרי מגדיר מהי מטרה צבאית לגיטימית.
משמעות ההגדרה היא שאוכלוסייה אזרחית מובחנת מהלוחמים, ואיננה – ובשום מקרה אינה יכולה להיות – מטרה צבאית לגיטימית, מטרה לפעולת תגמול או מטרה לענישה קולקטיבית, כל עוד איננה משתתפת בלחימה.
מטרה צבאית לגיטימית היא מטרה התורמת באופן ממשי לפעילות צבאית, ואשר תפיסתה, ניטרולה או השמדתה מעניקים יתרון צבאי.
המטרות כוללות: כלי נשק וייצורם, שדות תעופה, נמלים, גשרים, מסילות רכבת, תשתיות של אמצעי תקשורת המשמשים את הצבא, מאגרי דלק, רשתות חשמל, תעשיות ביטחוניות או תעשיות התורמות למאמץ המלחמתי, אוניות מלחמה וכן חיילים/חיילות.
במטרות אחרות, כגון בתי אזרחים, תשתית אזרחית, מאגרי מים או שדות תבואה, בתי חולים או מחנות שבויים – אסור לפגוע.
לפיכך, הזכויות הבסיסיות של אוכלוסייה אזרחית חייבות להישמר.
חייבות להישמר הזכויות לחיים, לחופש תנועה, לפרנסה, לטיפול רפואי, לחינוך, לקניין ולפולחן דתי.
לקובעי המדיניות אסור לקבל החלטות שיפגעו בחיי האזרחים או שיפגעו משמעותית בשגרת חייהם.
אותו עיקרון החל על אוכלוסייה אזרחית, חל גם על שבויי מלחמה, מחנות שבויים ומוקדי סיוע הומניטריים כגון בתי חולים.
המסר השני באמנות הבין-לאומיות הוא הגבלת שיטות הלחימה של הצדדים המעורבים, לרבות הגבלות על סוגי נשק ועל מתודות לחימה, כדי להגן על לוחמים מפני פציעות מיותרות וסבל שלא לצורך.
לוחמים הנופלים בשבי זוכים להגנה נוספת, מכוח הסטטוס של "שבויי מלחמה".
עיתות מלחמה הן מטבען תקופות משבר, שבהן מתערערות הנורמות החוקיות והמוסריות ואת מקומן תופסות פרקטיקות חדשות.
במצבים אלה חיוני יותר מתמיד לשמור ולהגן על האוכלוסייה האזרחית – שאין לה כל שליטה על המתרחש ואינה מעורבת בפעולות הלחימה, אך לרוב היא זו שזכויותיה מופרות באופן קיצוני – ועל הלוחמים הפצועים, החולים ושבויי המלחמה.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי (International Humanitarian Law) נועד למנוע סבל אנושי מיותר ולשמור על צלם אנוש בעיתות מלחמה.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מגדיר כללים המחייבים את כל המעורבים בסכסוך המזוין.
הוא איננו מתייחס להשתלשלות האירועים שהובילה למלחמה ואיננו קורא לפתרון זה או אחר למלחמה.
כללי המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מורים ומחייבים את שמירתן של זכויות בעלות חשיבות מכרעת לקיום הצרכים הבסיסיים של בני האדם בעת מלחמה.
האמנות הבין-לאומיות נחתמו במועדים שונים, החל במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמשך המאה ה-20. עיתוי זה אינו מקרי: בתקופה זו הגיעו לשיאן זוועות המלחמה, החל שימוש באמצעי לחימה לא קונבנציונליים וחלה עלייה תלולה בשיעור הסבל האנושי.
זכויות האדם נפגעו פגיעה קשה בעיתות המלחמה של המאה ה-20, תוצר אידאולוגיות ומשטרים טוטליטריים, כגון הנאציזם והפשיזם; נערך שימוש באמצעי השמדה המוניים ובראשם שימוש בפצצות אטום, נשק כימי וגז; אלימות מינית שיטתית הופעלה כנגד נשים; מיליוני בני אדם נעקרו מבתיהם.
אומנם גם בעבר היו מלחמות קשות, שבמסגרתן נעשו פעולות של עקירה, רצח עם ועוד, אך במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 מעשים אלה לוו ונשפטו לאור נורמות מוסריות שהחלו להתפתח בתקופה זו.
הפגיעה בזכויות האדם הבהירה את הצורך בפיתוח נורמות משפט בין-לאומי הומניטרי ובניסוח כללים התואמים את מאפייני הסכסוכים החדשים ואת שיטות הלחימה החדשות.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מתבסס על שני סוגים שונים של אמנות: "משפט מנהגי" נוגע לאמנות בין-לאומיות שהוראותיהן הפכו לנורמות המחייבות את כלל המדינות, בין שחתמו עליהן ובין לאו; "משפט הסכמי" נוגע לאמנות המחייבות רק את המדינות שחתמו עליהן ואשררו אותן.
האמנות הבולטות בתחום המשפט המנהגי הן אמנות האג ואמנות ז'נבה.
"כללי האג" נחתמו בהאג (הולנד) ב-1868 ו"אמנות ז'נבה" נחתמו בז'נבה (שווייץ) ב-1949. בעוד כללי האג עוסקים בהגבלות על אמצעים ושיטות לחימה, אמנות ז'נבה עוסקות בהגנה על מי שאינו משתתף בלחימה.
מרבית מדינות העולם, ותיקות וחדשות, חתמו על אמנות האג ועל התקנות הנלוות להן ואשררו אותן.
אמנות האג והתקנות הנלוות נחשבות כחלק מהמשפט המנהגי.
לכן, כל מדינה שהיא צד לסכסוך מזוין, בין אם חתמה על האמנות ובין אם לאו, מחויבת לנהוג לפיהן.
אחד העקרונות המרכזיים בכללי האג הוא העיקרון המגדיר מהי מטרה צבאית לגיטימית וכיצד יש להשיג אותה.
לא משנה מהי מטרת הלחימה, המטרה תושג באמצעות החלשת ונטרול הכוח הצבאי הנגדי.
לפיכך, המטרה הלגיטימית היחידה במלחמה היא להחליש את כוחו הצבאי של הצד שנגדו נלחמים ("מטרה צבאית לגיטימית").
לשם כך מותר לכוון אמצעי לחימה רק כלפי לוחמים ולהשתמש בכלי נשק ושיטות לחימה שאינם גורמים לסבל מיותר ולפציעות מיותרות.
כלי נשק אסורים לשימוש על-פי כללי האג הם: כדורי "דום-דום", כלי נשק המכילים רעלים, וכלי נשק המתוכננים לגרום סבל מיותר.
במשך השנים, עם התפתחויות טכנולוגיות חדשות, נוספו כלי נשק לרשימת כלי הנשק האסורים לשימוש.
עקרונות אחרים שקיבלו משנה תוקף באמנות האג, הם העקרונות בדבר היחס לשבויי מלחמה, ועקרונות מנחים לגבי ההתנהלות של שלטון צבאי בשטח כבוש.
חלק מעקרונות אלה הופיעו, בתוספת הרחבות ועדכונים, גם באמנות ז'נבה.
אמנות ז'נבה מתייחסות בעיקר לסכסוכים מזוינים בין-לאומיים, אך יש בהן גם התייחסות לסכסוכים פנימיים.
לאור העלייה במספר הסכסוכים המזוינים הפנים-לאומיים, והתפתחות בשיח זכויות האדם והמשפט ההומניטרי, ישנה מגמה לאחד את ההתייחסות לסכסוכים הבין-לאומיים והלאומיים, מבחינת נורמות ההתנהגות והדינים החלים עליהם.
לדוגמה, סעיף 3, המשותף לכל אמנות ז'נבה, נחשב כסעיף יסוד, ומבטיח זכויות אדם בסיסיות למוגנים, גם בסכסוכים פנים-לאומיים:
"נתגלע בשטחו של אחד מבעלי האמנה סכסוך מזוין, שאינו בעל אופי בין-לאומי, יהא כל צד בסכסוך מחויב להנהיג, בתורת מינימום, את ההוראות הבאות:
לתכלית זו יהיו ויישארו המעשים שלהלן אסורים בכל עת ובכל מקום בנוגע לאנשים הנ"ל:
מעשה אלימות בנפשו ובגופו של אדם, ובפרט רצח על סוגיו השונים, הטלת מום, יחס אכזרי ועינויים;
מעשה התעללות בכבודו של אדם, ובפרט יחס של השפלה וזלזול;
חריצת דינו של אדם והוצאתו להורג של אדם ללא פסק דין קודם של בית משפט המורכב כדין והנותן את כל הערבויות המשפטיות שהוכרו על ידי עמים תרבותיים כדבר שאי-אפשר בלעדיו..."
בעקבות הניסיון המלחמתי המר בווייטנאם נוספו בשנת 1977 שני פרוטוקולים (Additional Protocols) לארבע אמנות ז'נבה.
שני פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם, וזאת בניגוד לאמנות האג וז'נבה, המחייבות את כלל המדינות.
עם זאת, כיום, רבים מהסעיפים בפרוטוקול הראשון נחשבים דין מנהגי, המחייב את כל המדינות.
ב-16 באפריל 1856 חתמו הצדדים הלוחמים במלחמת קרים על הסכם בנוגע לדיני הלוחמה הימית.
מאוחר יותר חתמו על ההסכם 55 מדינות שונות.
הצהרת פריז קבעה מדיניות בינלאומית הקשורה לשייט נייטרלי ולוחמני בים הפתוח, והציגה כללים חדשים ל"פרסי מלחמה".
הנציגים הסכימו על שלוש נקודות עיקריות: ספינות חופשיות מייצרות סחורות חופשיות, מצור אפקטיבי, ואיסור על פריבטירים.
אמנת ז'נבה הראשונה קובעת הגנות לחיילים פצועים וחולים, וכללים לאיסוף פצועים וחולים ולטיפול בהם בשדה הקרב: חייל פצוע איננו מטרה לגיטימית, משום שאינו מסוגל עוד להילחם, ולכן אין לתקוף אותו או לפגוע בו.
הצוות והציוד צריכים להיות מסומנים בצלב או בסהר, אדום על רקע לבן.
כל מי שמפר את הכללים (למשל פצוע או רופא המשתתף בלחימה), אינו זכאי עוד להגנת האמנה, בין אם מדובר בפצוע, באיש צוות רפואי או במכשור רפואי (אמבולנסים, בתי חולים).
בתאריך 11 בדצמבר 1868 נחתם בעיר סנט פטרבורג הסכם בינלאומי האוסר שימוש בכלי נשק מסוימים בעת מלחמה.
הוועידה התכנסה בין המועדים 18 במאי ועד 29 ביולי 1899. ביומה האחרון נערך מעמד החתימה על האמנה אשר נכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר 1900.
אמנת ז'נבה השנייה מחילה את כללי האמנה הראשונה על מצבי מלחמה בים.
כללים הנוגעים להגנה על צוותים רפואיים ודתיים ביבשה, מיושמים להגנה על אוניות המשמשות למתן שירות רפואי.
בשנת 1907 התקיים בהאג כנס בין-לאומי, ובמהלכו קיבלו תוקף מחודש האמנות בדבר הכללים והמנהגים במלחמה ביבשה, ונוספו אמנות חדשות.
ב-18 באוקטובר 1907 נחתם הנוסח הסופי של אמנת האג השנייה והוא נכנס לתוקפו ב-26 בינואר 1910.
הבריטים ניסו בוועידה להגביל את השימוש בסוגי נשק שונים, אולם לא זכו לשיתוף פעולה של המעצמות האחרות ובראשן גרמניה אשר חששה כי הבריטים מנסים לחבל בצמיחת הצי הגרמני.
פרוטוקול ז'נבה נחשב כתוספת לאמנות האג.
הוא נחתם ב-17 ביוני 1925 ונכנס לתוקפו ב-8 בפברואר 1928. שמו המלא של הפרוטוקול הוא "פרוטוקול לאיסור על השימוש בנשק כימי חונק, מרעיל או אחר ובשיטות מלחמה בקטריולוגיות" .
הפרוטוקול מטיל איסור קבוע על השימוש בכל סוגי הנשק הביולוגי.
אמנת ז'נבה השלישית דנה בזכויותיהם של שבויי מלחמה.
השבוי, מצידו, מחויב למסור לשוביו את פרטיו המזהים.
תושבים בשטח שאינו כבוש, אשר בהתקרב האויב משתתפים בהגנה על עצמם, באופן ספונטני וללא יכולת להתארגן בכוחות צבא סדירים, בתנאי שהם נושאים נשק באופן גלוי ונוהגים לפי כללי המלחמה.
אמנה חשובה זו דנה בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה או תחת כיבוש.
על האוכלוסייה האזרחית, שחובה להגן עליה, נמנים כל מי שאינם משתתפים בלחימה.
עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית מבוסס על העובדה, שאף כי במהלך מאה השנים האחרונות אוכלוסייה אזרחית איננה משתתפת בלחימה, בכל זאת אזרחים הם הנפגעים (הרוגים ופצועים) העיקריים במאבקים מזוינים.
לפיכך, האמנה קובעת כלל מרכזי, שאין לפגוע באוכלוסייה האזרחית וברכושה בעת מלחמה.
"בעלי האמנה מסכימים במפורש שכל אחד ואחד מהם אסור לו לנקוט שום אמצעי שיש בו כדי לגרום לסבלם הגופני או להשמדתם של המוגנים אשר בידם.
איסור זה חל לא רק על רצח, עינויים, עונשי גוף, השחתת גוף וניסיונות רפואיים או מדעיים שאין הטיפול הרפואי במוגן מצריכים, אלא גם על שאר מעשי אכזריות, אם בידי סוכנים אזרחיים ואם בידי סוכנים צבאיים".
לפיכך, המחויבות של הכוח הכובש כלפי האוכלוסייה האזרחית ורכושה גדלה, ועמה גדלה החובה לשמור על זכויות האדם שלה ולאפשר קיום אורח חיים שגרתי.
על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, מתוך כיבוד המנהגים המקומיים.
ההוכחה צריכה לעמוד בשלושה קריטריונים: 1) צורך צבאי (האם פעולה זו אכן עונה על צורך צבאי הכרחי בבואו להתמודד עם איום מיידי), 2) התאמת האמצעי למטרה.
3) פרופורציונליות (הפגיעה בזכויות האוכלוסייה האזרחית היא מעטה יחסית להישג הצבאי).
אזרחים המשתתפים בלחימה מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים ואינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי.
אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר "הפרות חמורות של זכויות", שיש להן משקל רב יותר וחמור יותר בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות על ידיה כ"פשעי מלחמה".
כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית, חייבת לרדוף לפיה אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בתי דין בין-לאומיים.
יש הסוברים כי אמנות ז'נבה הן חלק מהמשפט המנהגי.
לדידם, אמנת ז'נבה הרביעית, יחד עם שלוש אמנות ז'נבה הנוספות (הראשונה, השנייה והשלישית), אשר נוסחו בשנת 1949 ואמנות האג משנת 1907, הן חלק מהמשפט המנהגי המחייב את כל המדינות שהן צד לסכסוך מזוין, לרבות מדינות שלא חתמו על האמנות או לא אשררו אותן.
עניין זה שנוי במחלוקת בין משפטנים בימינו.
הפרוטוקול הראשון 1977, מרחיב ומפתח את הכללים, החלים על המדינות שהצטרפו לפרוטוקולים אלה, בזמן מאבקים מזוינים בעלי אופי בין-לאומי.
הרחבה אחרת בפרוטוקול הראשון, היא החלתו גם על סכסוכים מזוינים, ובהם עמים לוחמים נגד שליטה קולוניאלית וכיבוש זר ונגד משטרים גזעניים, מתוך מימוש זכותם להגדרה עצמית.
"המצבים שאליהם מתייחסת הפסקה הקודמת כוללים סכסוכים מזוינים שבהם לוחמים עמים נגד שליטה קולוניאלית וכיבוש זר ונגד משטרים גזעניים, תוך מימוש זכותם להגדרה עצמית כפי שעוגנה במגילת האומות המאוחדות ובהכרזה על עקרונות המשפט הבין-לאומי בדבר יחסים ידידותיים ושיתוף פעולה בין מדינות בהתאם למגילת האומות המאוחדות"
פרוטוקול זה מרחיב את ההגנה על אזרחים במאבקים כאלה, וכולל את החובה המוטלת על הכוחות הלוחמים להגן על האזרחים הן בצד שלהם והן בצד היריב.
פרוטוקול זה מחדד את עקרון ההגנה על אובייקטים אזרחיים, כגון איסור פגיעה בסכרים, הגנה על הסביבה, על מבני תרבות ודת, ועל שדות תבואה.
נוסף על כך, הוא אוסר על השתתפות ישירה של ילדים מתחת לגיל 15 בסכסוכים מזוינים.
הפרוטוקול הראשון קובע שני עקרונות רבי חשיבות: עקרון ההבחנה ועקרון היחסיות.
עקרון ההבחנה: הצדדים הנלחמים חייבים להבחין ולהבדיל בין מטרות צבאיות לבין אוכלוסייה אזרחית (בין שהיא אוכלוסיית האויב בין לאו) ורכוש אזרחי.
הצדדים הנלחמים חייבים לכוון את התקפותיהם רק לעבר מטרות צבאיות, אסור להם להשתמש בנשק או בשיטות לחימה שמטבעם אינם מבחינים בין לוחמים ללא לוחמים.
למשל, מוקשים נגד בני אדם הם כלי נשק אסור לשימוש, משום שבעת השימוש בהם לא ניתן להבחין בין אוכלוסייה אזרחית ללוחמים.
עקרון היחסיות: הצדדים הנלחמים חייבים להימנע מהתקפות, שעלולות לסכן מאוד את האוכלוסייה האזרחית, או להגבילן, גם במחיר ויתור על ההישג הצבאי.
הפרוטוקול הראשון מרחיב את הגדרת המושג אזרחים לאור הניסיון הנלמד בסכסוכים מזוינים בין-לאומיים שונים.
כל צד יכבד את גופם, כבודם, אמונותיהם ומנהגי דתם של כל אותם בני אדם" [סעיף 75 (1)].
הפרוטוקול השני 1977, מתייחס לסכסוכים פנים-מדינתיים.
הפרוטוקול מחזק ומרחיב עקרונות יסוד בסיסיים להגנה על חייהם ועל כבודם של כל הנמנים עם הקבוצות המוגנות בסכסוכים פנימיים (אזרחים, לוחמים פצועים, שבויי מלחמה).
פרוטוקול זה מצביע על מגמה שלפיה, גם בסכסוך מזוין פנימי תהיה הבחנה בין לוחמים לשאינם לוחמים, וזאת כדי לפרוש את יריעת ההגנה ההומניטרית על בני-אדם רבים ככל האפשר.
בשנת 1993 נוספה אמנת הנשק הכימי להוראות פרוטוקול ז'נבה מ-1925.
המשפט החוקתי של מדינת ישראל הוא ספר יסוד במשפט חוקתי בישראל.
מהדורה ראשונה של הספר (בשם "המשפט הקונסטיטוציוני של מדינת ישראל"), מאת אמנון רובינשטיין, יצאה לאור בשנת 1969 בהוצאת שוקן, ומאז התפרסם במהדורות אחדות.
במהדורה החמישית הצטרף אל רובינשטיין לכתיבת הספר ברק מדינה.
הספר צוטט מאות פעמים בפסיקת בתי המשפט בישראל.
מהדורה ראשונה: תשכ"ט, 291 עמודים.
בעת כתיבת מהדורה זו היה רובינשטיין מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
פרקי הספר חולקו לשערים אחדים:
הקמת המדינה וסדרי השלטון הזמניים
עקרונות כלליים של המשפט הקונסטיטוציוני הישראלי
על חשיבותה של מהדורה זו עמד פרופ' דניאל פרידמן, בפתח סקירתו את המהדורה הרביעית של הספר: "המהדורה הראשונה של ספרו של אמנון רובינשטיין יצאה לאור לפני למעלה מ-20 שנה.
היה זה אז ספר ראשון מסוגו בישראל ועד היום הינו הספר המרכזי בתחום זה.
לספר נודעה השפעה עמוקה על דפוסי החשיבה ועל ההוראה של המשפט הקונסטיטוציוני בארץ."
מהדורה שנייה: תשל"ד, 517 עמודים.
בעת כתיבת מהדורה זו היה רובינשטיין פרופסור, דיקן הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בהקדמה למהדורה זו ציין רובינשטיין: "כשתכננתי את המהדורה הנוכחית חשבתי לכלול בה פרק על זכויות הפרט במדינה, וזאת מתוך תקווה שעד צאתה, יחקק חוק יסוד בעניין זה.
בלעדי חוק כזה אין משמעות קונסטיטוציונית ממשית לזכויות הפרט.
בינתיים בושש חוק היסוד לבוא.
אני מקווה כי במהדורה הבאה יוקדש שער מיוחד לנושא זנוח זה וכי פרט להצהרות נאות על חירויות וזכויות, יהיה שער זה מבוסס על חוק בעל תוכן ומשמעות קונסטיטוציוניים."
ד"ר קלוד קליין התייחס למהדורה זו, וציין כי "בקיצור, זה הוא ספר המשלב טכניקה עם רגש מוסרי-פוליטי.
זאת היא הסיבה ההופכת אותו לספר חובה, לא רק לסטודנט, אלא גם לכל משכיל בישראל, השואף להבין את המתרחש סביבו."
בעת כתיבת מהדורה זו נוסף לניסיון האקדמי של רובינשטיין גם ניסיון פרלמנטרי, בעקבות בחירתו לכנסת התשיעית בשנת 1977.
בהקדמה למהדורה זו ציטט רובינשטיין את שכתב בהקדמה למהדורה השנייה בעניין הפרק על זכויות הפרט במדינה, והוסיף: "לדאבוני הרב, עלי לחזור על דברים אלה, מלה במלה, גם במהדורה זו".
פרופ' קלוד קליין התייחס למהדורה זו, וציין כי "אין כיום מחקר אשר לא יתבסס ראשית כל על הספר הנדון".
בדומה להערתו על המהדורה השנייה, ציין קליין גם כאן: "חסרה כאן תפיסה כוללת של המשפט הקונסטיטוציוני, הנובעת בעיקר מהיעדרות הכמעט מוחלטת של ראיה תאורטית של המשפט הקונסטיטוציוני."
מהדורה רביעית: תשנ"א-1991, שני כרכים.
אל ניסיונו האקדמי והפרלמנטרי של רובינשטיין הצטרף במהדורה זו גם ניסיון מיניסטריאלי, בעקבות כהונתו כשר בממשלות ישראל, במשרדים אחדים.
בהקדמה למהדורה זו ציין רובינשטיין: "המהדורה הרביעית של הספר יוצאת כעשר שנים לאחר המהדורה השלישית".
למהדורה זו נוסף שער על זכויות האדם, לו ייחל המחבר בשתי המהדורות הקודמות.
השער נוסף אף שטרם נחקק החוק לו ייחל המחבר, אך את החסר השלים, במידה מסוימת, בית המשפט העליון בפסיקתו.
חידוש נוסף במהדורה זו הוא פרק העוסק בשטחים המוחזקים.
במהדורה זו נכללת לראשונה "הערה לקורא שאינו משפטן", המשקפת את הידיעה שהעניין בספר חורג מעולמם של העוסקים במשפטים, ויש בו עניין גם לעוסקים במדעי החברה בישראל ולאחרים.
הערה זו עוסקת בהיבטים טכניים אחדים של התיבה המשפטית, שאולי אינם נהירים למי שמחוץ לעולם המשפט.
פרופ' דניאל פרידמן התייחס למהדורה זו (ולקודמותיה) וציין: "ספרו של פרופסור רובינשטיין על המשפט הקונסטיטוציוני הוא אחד מספרי המשפט החשובים ביותר שיצאו לאור בישראל.
בולט בו רוחב היריעה, המקיף את המשטר במדינה, את מוסדות השלטון המרכזיים, את יחסי האזרח עם השלטון, את הנושאים המאפיינים את מדינת ישראל כמדינה יהודית, את בעיות הדת והמדינה, את בעיית השטחים המוחזקים וכן סוגיות הנוגעות לזכויות האדם."
מהדורה חמישית: תשנ"ז-1996, שני כרכים.
במהדורה זו הצטרף לכתיבת הספר ברק מדינה, מרצה למשפטים במסלול האקדמי המכללה למינהל, ולימים דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהקדמה למהדורה זו חוגג המחבר את המהפכה החוקתית – חקיקתם של שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם, שעל חסרונם עמד המחבר בהקדמות לשתי המהדורות הקודמות למהדורה זו (והוא עצמו, כחבר הכנסת, נמנה עם יוזמיהם).
לשני חוקי יסוד אלה, כמו גם לחוק יסוד נוסף שנחקק, חוק יסוד: הממשלה, השפעה ניכרת על תוכן הספר.
מהדורה שישית: תשס"ה-2005, 1,242 עמודים (שני הכרכים הראשונים).
במהדורה זו שונה שם הספר, והוא נקרא המשפט החוקתי של מדינת ישראל.
הספר חולק לשלושה כרכים, הראשון בשם "עקרונות יסוד", השני בשם "רשויות השלטון ואזרחות", והשלישי, שטרם יצא לאור, יעסוק בזכויות האדם.
בהקדמה לספר מעידים המחברים: "מהדורה זו נכתבה כולה מחדש, ונוסף לה דיון בנושאים רבים שלא נכללו במהדורות קודמות של ספר זה.
בין היתר הרחבנו במידה ניכרת את הדיון במעמדם של חוקי היסוד וב"מהפכה החוקתית"; העמקנו את הדיון במהותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, והוספנו דיון במעמדם של אזרחי ישראל הערבים כמיעוט לאומי."
החלק הראשון, עקרונות יסוד, דן ביסודות המשפט החוקתי של מדינת ישראל:
הקמת המדינה, כינון מוסדות השלטון בה ומעמדה של ההכרזה על הקמת המדינה.
מעמדם של חוקי היסוד כחוקה.
עקרון הפרדת הרשויות, מעמדה של הרשות השופטת ועקרון חוקיות המִנהל.
מעמדם של ערביי ישראל כמיעוט לאומי.
החלק השני, רשויות השלטון ואזרחות, כולל ארבעה שערים, ששלושת הראשונים שבהם נכללו כבר במהדורה הראשונה של הספר:
פרס ישראל בחקר המשפט לאמנון רובינשטיין
הספר זכה לאזכור נכבד בנימוקי חבר השופטים להענקת פרס ישראל בחקר המשפט לאמנון רובינשטיין:
המשפט הקטן של בזו או בשמו הנוסף "משפט השארית" קובע שפולינום מעל חוג קומוטטיבי מתחלק בגורם ללא שארית אם ורק אם הוא שורש של .
המשפט נקרא על-שמו של המתמטיקאי הצרפתי אתיאן בזו.
המשפט מראה שכל שורש של הפולינום מתאים לגורם ליניארי שלו, ובזכות הפירוק היחיד לגורמים של חוג הפולינומים נובע שמספר השורשים של פולינום אינו עולה על המעלה שלו.
מעל שדה סגור אלגברית כמו שדה המספרים המרוכבים, מובטח שהפולינום יתפרק לגורמים ליניאריים.
הפולינום מתאפס עבור ולכן נחלק אותו ב- ונקבל:
נחלק את הפולינום בפולינום , חילוק עם שארית, ונקבל כאשר פולינומים.
אולם, מעלת השארית קטנה ממעלת המחלק , ולכן הוא פולינום ממעלה אפס, כלומר, סקלר.
נציב ונקבל: , וקיבלנו שהשארית שווה לערך הפונקציה בנקודה .
פונקציה מתאפסת רק בשורשיה, ולכן השארית היא אפס אם ורק אם הוא שורש של הפולינום.
מערכת המשפט ביפן פועלת מכוחה של חוקת יפן שכוננה בשנת 1947. סעיף 76 לחוקה מפקיד את הסמכות השיפוטית אצל בית המשפט העליון של יפן ואצל בתי משפט נוספים כפי שייקבע בחוק ומבטיח כי סמכות השפיטה העליונה לא תהיה בקרב גוף מהרשות המבצעת.
סעיף זה גם קובע כי כל השופטים ייהנו מחופש מצפוני וכי הם יהיו כפופים אך ורק לחוקה ולחוקים.
ביפן נהוג שילוב של המשפט הקונטיננטלי עם שיטות אנגלו-אמריקאיות, תחת השפעות מסורתיות יפניות וסיניות.
שישה קודקסים של חוקים, אשר התקבלו לאורך השנים לאחר רסטורציית מייג'י ובהשפעה מערבית, תקפים ביפן.
הקודקס המוקדם ביותר התקף היום הוא הקודקס האזרחי משנת 1896.
במערכת המשפטית של לפני מלחמת העולם השנייה הייתה הרשות השופטת מוגבלת הרבה יותר מכפי שהיא תחת החוקה הנוכחית של יפן, ולמעשה לא הייתה לה כל סמכות לערער על חוקים מנהלתיים או חוקתיים.
בנוסף, משרד המשפטים החזיק בסמכות מלאה לניהול המנהלי של בתי המשפט.
עם זאת, עצמאות הרשות השופטת מהזרועות הפוליטיות נקבעה בחוקת מייג'י של 1889, ומכל זרועות הממשלה, היו בתי המשפט היחידים שפעלו בשמו של הקיסר.