tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימוש לרעה בצווי הרחקה במסגרת תהליכים משפטיים
צו הרחקה מכל סוג שהוא מהווה פגיעה בזכויות האדם שכנגדו מוצא הצו.
פגיעה זו מוצדקת על ידי הצורך להגן על אנשים אחרים או על הציבור בכללותו.
עם זאת יש המבקרים את השימוש בצווים שכאלה בגלל הפגיעה הלא מידתית בזכויותיו של מי שכנגדו הוצא הצו.
במקרים מסוימים אף נעשה שימוש לרעה בצווים הללו על ידי מבקשי הצו.
המקרים הנפוצים שבהם נעשה שימוש לרעה בצווי הרחקה לסוגיהם השונים מתרחשים במהלך סכסוכים משפטיים כאשר אחד מהצדדים מבקש הוצאת צו הרחקה כנגד הצד השני כדי לפגוע בו במסגרת ההליכים.
הדבר מוכר בעיקר במשפטי גירושין שבהם אישה מבקשת הוצאת צו כנגד בן זוגה כדי להציג אותו כאלים או כמסוכן.
היקף התופעה איננו ידוע ונתון לפרשנות שונה על ידי מקורות שונים.
בעוד שישנם אלה הטוענים שהיקף הבעיה הוא גדול והיא נפוצה ישנם גם רבים הטוענים שאף על פי שישנם מקרים של תלונות שווא הם מעטים ואינם שכיחים ובתי המשפט מוסמכים לטפל בהם ולתת להם מענה.
המצב הקיים הוא שנשים רבות חשופות לאלימות ותלונותיהן אינן תמיד מטופלות על ידי הגורמים המוסמכים.
החוק למניעת הטרדה מאיימת נדרש לבעיה זו וקובע () ש:
"דחה בית משפט בקשה למתן צו מניעת הטרדה מאיימת וקבע כי היא קנטרנית, רשאי הוא להטיל על מי שביקש את הצו את אלה או חלק מהם:
(1) הוצאות לטובת המדינה ולטובת צד שנפגע, בשיעור שימצא לנכון;
(2) פיצוי נאות למי שנפגע מהגשת הבקשה."
סעיף זהה מופיע גם בחוק למניעת אלימות במשפחה ().
בהתאם לכך היו מספר מקרים שבהם שופטים אכן פסקו פיצויים במקרה של תלונות שווא שהובילו להוצאת צו הרחקה.
צו חיפוש הוא צו הניתן לגורמי אכיפת החוק המאפשר להם לבצע חיפוש על גופו של אדם, במבנה וברכב, כחלק מתהליך איסוף ראיות בחקירה משטרתית.
בישראל, תהליך נסיבות הוצאת הצו, הסמכויות הנתונות למחזיק צו החיפוש ונוהל חיפוש מעוגנים בפרק ג' של פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט-1969.
החיפוש במבנה נחוץ כדי להבטיח תפיסת חפץ לצורך כל חקירה, משפט או הליך אחר.
יש לשופט יסוד להניח שהוא משמש לאחסון או למכירת חפץ גנוב, או כל חפץ אחר שהמחזיקים בו מתכוונים להשתמש בו למטרה לא-חוקית.
יש לשופט יסוד להניח שנעברה עבירה או שמתכוונים לעבור עבירה נגד אדם הנמצא במבנה.
לערוך חיפוש במקום האמור בצו החיפוש ולתפוס כל חפץ הדומה למתואר בצו ולעשות בו כאמור בצו.
לעצור כל אדם הנמצא בבית או במקום ונראה כמי שיש לו חלק בעבירה.
חיפוש שלא על פי צו
לעיתים, נדרש חיפוש בזמן שאינו מאפשר פנייה לבית משפט בבקשה לצו מחשש שהמתנה לצו חיפוש תסכל את האפשרות לבצע את החיפוש.
מסיבה זו, החוק מאפשר לשוטר לבצע חיפוש ללא צו, בכפוף לתנאים מסוימים:
יש לשוטר יסוד להניח שמבצעים שם פשע, או שפשע בוצע שם לא מזמן.
המחזיק במקום פונה לעזרת המשטרה.
אדם הנמצא שם פונה לעזרת המשטרה ויש יסוד להניח שמבוצעת שם עבירה.
השוטר רודף אחרי אדם המתחמק ממעצר או נמלט ממשמורת חוקית.
על מנת להבטיח את קבילות ההליך, החוק מפרט את הנהלים שעל פיהם צריך להתנהל החיפוש, על מנת להבטיח שזכויותיהם של בעלי המבנה או הרכב שבו מתבצע חיפוש יישמרו:
עריכת החיפוש בפני שני עדים שאינם שוטרים; למעט במקרים הבאים:
לא ניתן לעשות כך בנסיבות העניין - שיפורטו בפרוטוקול שייערך.
שופט אישר שלא לערוך את החיפוש בפני עדים
המחזיק בבית ביקש שלא לערוך את החיפוש בפני עדים - הבקשה תירשם בפרוטוקול שייערך.
עריכת רשימה של החפצים שנתפסו בחיפוש ומקום מציאתם - בין שהחיפוש בוצע ע"פ צו ובין שלא.
על הרשימה להיחתם בידי העדים.
בעל המקום שבו נערך החיפוש או אדם מטעמו רשאים להיות נוכחים במהלך החיפוש ולקבל עותק של רשימת החפצים החתומה בידי העדים.
בישראל, הדרכים והתנאים לביצוע חיפוש גופני לצורך איתור ואיסוף ראיות מוגדרים בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - חיפוש בגוף ונטילת אמצעי זיהוי), התשנ"ו-1996.
שטחי יהודה ושומרון נמצאים תחת כיבוש ישראלי, ובהתאם לכך אין צורך בצו חיפוש כדי לבצע חיפוש בבתי פלסטינים, וכל קצין, או חייל שהוסמך על ידי קצין, יכול לבצע חיפוש בכל מקום.
עילות החיפוש רחבות וכוללות, מעבר לחשד לביצוע עברה, גם חשד לפגיעה בשלום הציבור, בביטחון כוחות צה"ל או בקיום הסדר הציבורי, או חשד כי במקום נמצא אדם שעבר על הוראות הצו או חפץ הצפוי לתפיסה על פי הצו בדבר הוראות ביטחון.
הוראות אלה אינן חלות על מתנחלים ישראלים ביהודה ושומרון שחיפוש בביתם מחייב צו חיפוש על פי פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש).
במרץ 2020 הגישו יש דין ורופאים לזכויות אדם יחד עם שישה עותרים פלסטינים עתירה לבג"ץ בדרישה לשנות את התחיקה הצבאית באופן שיקבע שכניסת כוחות הביטחון לבתים של פלסטינים לצורך חיפוש בהם צריכה להיעשות אך ורק בהתאם לצו שיפוטי, להוציא חריגים ספציפיים מוגדרים היטב.
העתירה נדחתה בנימוק שעל פי כללי המשפט הבינלאומי ואמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם המפקד הצבאי בשטח כבוש חייב לכבד, בין היתר, את גופם, כבודם וזכויותיהם המשפחתיות של התושבים הפלסטינים, ולהתייחס אליהם באופן אנושי, אך בכללים אלה אין הוראה ישירה המחייבת את הצורך בצו שיפוטי לשם עריכת חיפוש בחצריו של אדם.
בהתאם לתיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, לרוב החיפושים המבוצעים על ידי המשטרה נדרש צו חיפוש הניתן על בסיס עילה סבירה, למרות שקיימים מספר חריגים.
החל משנת 2016, בעקבות התקדמות טכנולוגית, הממשל מנצל צו חיפוש אזורי.
צו נירון הוא צו שנחתם על ידי אדולף היטלר ב-19 במרץ 1945, והופץ כמסמך בסיווג "סודי ביותר" על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט.
בצו הורו על צעדים להרס תשתיות גרמניות (טקטיקת "אדמה חרוכה" שהייתה נהוגה בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית), כדי למנוע את השימוש בהם על ידי כוחות בעלות הברית, בעת שאלה העמיקו חדירתם לתוך שטח גרמניה.
הפקודה נכתבה תחת הכותרת הרשמית "צו הריסת שטח הרייך" ונודעה לאחר מכן כ"צו נירון", על שם הקיסר הרומי נירון, שגרם לכאורה לשרפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה.
בשנת 1945 היה מצב הגרמנים נואש.
רוב השטחים שנכבשו על ידי הגרמנים שוחררו או נכבשו מחדש, הקרב על הבליטה בארדנים הסתיים בכישלון של הנאצים, וצבאות בעלות הברית התקדמו בשטח גרמניה הן ממזרח והן ממערב.
עם זאת, היטלר לא היה מוכן להניח את הנשק ולהסכים לכניעה ללא תנאי.
זו לא הייתה הפעם הראשונה שהיטלר ניסה להשמיד תשתיות לפני שנכבשו.
זמן קצר לפני שחרור פריז, הורה היטלר להניח חומרי נפץ מסביב לאתרים חשובים, כגון מגדל אייפל, וצמתי תחבורה מרכזיים.
המושל הצבאי דיטריך פון קולטיץ נצטווה להפעיל פצצות אלו, אם בעלות הברית תגענה לסביבות העיר, ולהפוך את פאריס לעיי חורבות.
בפועל הוא לא עשה זאת, אלא נכנע לבעלות הברית.
האחריות לביצועו הוטלה על אלברט שפר, שר החימוש בממשלתו של היטלר.
שפר נחרד מהצו ואיבד את האמון ברודן.
בדיוק כמו פון קולטיץ כמה חודשים קודם לכן, שפר נכשל בכוונה תחילה בביצוע הצו.
עם קבלת הצו, הוא ביקש שתינתן לו סמכות בלעדית לביצוע התוכנית, במקום להשתמש בכוחו לשכנע את הגנרלים ומפקדי האזורים להתעלם מהצו.
היטלר לא היה מודע לכך עד סוף המלחמה, כאשר שפר, בעת שביקר את היטלר בפיהררבונקר בברלין, התוודה בפניו שהוא לא ציית במכוון.
היטלר כעס על השר שלו, אולם בכל זאת איפשר לשפר לעזוב.
היטלר התאבד ב-30 באפריל 1945 בבונקר, 42 ימים לאחר הוצאת הצו.
אירוע ידוע, המשויך לצו נירון, הוא הריסת המנהרה מצפון לדרום ברלין של הרכבת מתחת לתעלת לנדוור, שהובילה לתוצאה מרחיקה לכת של הצפת הרכבת התחתית.
עם זאת, עד היום לא ידוע מי הוציא לפועל את הפיצוץ.
זמן קצר לאחר מכן, ב -7 במאי 1945, הגנרל אלפרד יודל חתם על כניעתה הצבאית של גרמניה, וב -23 במאי שפר נעצר בהוראת הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר, יחד עם שאר ממשלתה הזמנית של גרמניה בראשות אדמירל קרל דניץ, יורשו של היטלר כראש המדינה.
במידה והחייבים מוכיחים כי פרעו לטובת הנושים את מלוא החוב שהיו יכולים לשלם במסגרת ההליך, בית המשפט המחוזי או רשם הוצאה לפועל הוא שמעניק את הצו לאחר ששמע את כלל טענות הצדדים להליך.
שתי ערכאות מוסמכות לתת את ההפטר.
בית משפט המחוזי לחייבים בהליכי פשיטת רגל או רשם ההוצאה לפועל לחייבים אשר עומדים בתנאי ההפטר עד סכום של 800,000 ש"ח במסגרת הליכי הוצאה לפועל לחייבים שהוגדרו מוגבלים באמצעים.
בקשה לצו הפטר בבית המשפט המחוזי תהיה בכתב ותאומת בתצהיר, ויכולה שתוגש יחד עם בקשה להכרזה על פשיטת רגל או בכל מועד שהוא לאחר שהוכרז חייב כפושט רגל.
לרוב בבקשות שהוגשו על ידי חייבים החל מחודש ספטמבר 2013 עת הנהיג הכונס הרשמי רפורמה בהליכים נדונה בקשה להכרזת פשיטת רגל יחד עם הפטר מותנה או חלוט במעמד הדיון שמקיים בית המשפט בבקשה כולה (כחצי שנה עד שנה וחצי ממועד ההחלטה על צו כינוס כנגד החייב).
במידה ובדיון פשיטת רגל הוכרז חייב כפושט רגל וכמו כן אם גובשה תוכנית פירעון על ידי הכונס הרשמי והצדדים הסכימו לתוכנית זו ייתן בית המשפט את אחד מהצווים הבאים:
צו הפטר מותנה - שעל פיו על החייב לציית לצו תשלומים מסוים ובהדרגה בתמורה לתשלומים אלה יסיר בית המשפט הגבלות שונות על החייב.
לאחר חלוף כלל מועדי התשלומים שבצו מותנה זה יגיש הכונס הרשמי הצהרה לבית המשפט וזה ימציא צו הפטר חלוט המפטיר את החייב מיתרת חובותיו המוצהרים שנוצרו עובר לצו הכינוס שניתן לו.
עד שחייב לא מילא אחר הוראות הצו עודנו מצוי הוא בהליכי פשיטת רגל ומוטלת עליו חובת דיווח לכונס הרשמי על כל שינוי בענייניו.
הפרת החובה הנ"ל יכולה לגרום לביטול ההליכים.
צו הפטר חלוט - צו זה נפוץ אך ניתן לעיתים רחוקות במקרים בהם אין תועלת לנושים מהמשך ההליך כנגד החייב.
הצו מפטיר את החייב מיידית לאחר תום דיון בהכרזת פשיטת רגל מכל חובותיו שנוצרו עובר לצו הכינוס שניתן לו.
צו הפטר חלוט מבטל ומסיים את כלל הליכי פשיטת הרגל כולל צו כינוס וצו פשיטת רגל והגבלות שהוטלו על החייב מכוחם.
לאחר שקיבל החייב צו הפטר חלוט עליו להמציא העתק ממנו לכלל הנושים ולתיקי ההוצאה לפועל ובתי המשפט שההליכים בהם עוכבו בצו הכינוס.
מחובתו של החייב לוודא את סיום ההליכים בפועל כנגדו.
צו הפטר חלוט יהווה ראייה והגנה מחובות שהיו לחייב טרם כניסתו להליך פשיטת רגל עד למועד בו ניתן לו צו כינוס ולא נתבעו ולכן אם נושה שהחוב כלפיו הוצהר בכניסה להליך יפתח בהליך נגד חייב שהופטר מאותו חוב לאחר הפטרו כאמור יוכל החייב להתגונן באמצעות הצו כנגד אותה התובענה.
על החייבים להוכיח כי פעלו בתום לב על מנת להסדיר את חובותיהם, אולם הצו איננו בהכרח פותר את כל הבעיות העומדות בפניהם, שכן בית המשפט המחוזי עשוי להתנות את ההפטר, להפוך אותו להפטר חלקי או להפטר מלא, בהתאם לשיקול דעתו של השופט או הרשם.
כל מקרה נשקל לגופו וההתנהלות של החייבים משחקת תפקיד חשוב בהחלטה.
בית המשפט מתייחס לכל מקרה לפי לשון החוק: "הכרה באינטרס של פושט הרגל כאשר זה נקלע לחובות בתום לב והוא מצוי במצב שהוא איננו מסוגל לפרוע אותם".
לכן בית המשפט העליון קבע כי "גאולת חייבים מהשתעבדות מתמשכת לחובותיהם עד אין קץ" היא נורמה בכל חברה מתוקנת.
לאחר שנשקלו גם זכויות הקניין של הנושים, שצפויים לאבד חלק מההשקעה או מהכסף שחייבים להם, משתדלים השופטים למצוא את האיזון בין האינטרסים השונים.
לנושים ישנה הזדמנות להביע את עמדתם, כמו גם לנאמן ולכונס הנכסים, ונשקלת גם התועלת הצפויה או שאינה צפויה לנושים מהתארכות ההליכים.
כאשר מונחת לפתחו של בית המשפט בקשה למתן צו הפטר, בית המשפט מתייחס לעיקרון אשר מקופל בהפטר והוא "הכרה באינטרס של פושט הרגל כאשר זה נקלע לחובות בתום לב והוא מצוי במצב שהוא איננו מסוגל לפרוע אותם".
בית המשפט העליון התייחס לכך בפסיקתו בע"א 4892/91 אשכנזי נ' כונס הנכסים הרשמי בקובעו כי "חברה מתוקנת רואה ערך חשוב ביותר בגאולת חייבים מהשתעבדות מתמשכת לחובותיהם, עד אין קץ, ובהושטת גלגל הצלה לעברם".
עם זאת, אל מול השיקולים החברתיים במתן ההפטר, בית המשפט מכיר בכך שיש בצו זה משום פגיעה בזכות הקניין של הנושים (שכן אלה לא יוכלו להיפרע מלוא חובם).
אי לכך, מוטלת על בית המשפט מלאכת איזון בין האינטרסים השונים.
מחד, זכותו של החייב להתקיים בכבוד כאשר הוא פעל בתום לב להסדרת חובותיו.
מאידך, זכות הקניין של הנושים אשר היא זכות חוקתית ממעלה ראשונה במשטר הדמוקרטי.
השיקולים אשר נבחנים במקרים כגון דא הם:
התנהלותו של החייב לפני ובמהלך הליכי פשיטת הרגל.
תסקיר אשר הוגש בעניינו של החייב על ידי כונס הנכסים הרשמי.
תועלת אשר צפויה לנושים מהימשכות הליכי פשיטת הרגל.
תום הלב של החייב לפני הליך פשיטת רגל נבדק לגבי אופן היווצרות חובותיו כלומר, האם הם נוצרו בתום לב לדוגמה, בשל חתימה כערב לחובות אחרים, או שהחייב יצר אותם בחוסר תום לב, ואף בדרכי מרמה ותוך ביצוע עבירה פלילית, כגון באמצעות פיזור צ'קים, ניהול עסקים בלתי חוקיים, הימורים וכדומה.
סעיף 63(ב) לפקודת פשיטת הרגל מציין גם את ההתנהגויות הבאות כאינדיקציות לחוסר תום לבו של החייב לפני הליכי פשיטת רגל שלו, שיש לשקול בעת הדיון בבקשתו לקבלת צו הפטר:
פושט הרגל לא ניהל כמקובל וכיאות לעסקו פנקסי חשבונות המראים במידה מספקת את פעולותיו העסקיות ומצבו הכספי בשלוש השנים שבתכוף לפני פשיטת רגלו.
פושט הרגל קיבל עליו חבויות חדשות או התחיל בעסקים חדשים בעת שידע שהוא חדל פירעון ומבלי שהיה לו יסוד סביר להניח שיוכל לעמוד בהתחייבויותיו.
פושט הרגל לא תירץ באופן מניח את הדעת מדוע היה לו הפסד או חסר כדי עמידה בחבויותיו.
פושט הרגל גרם או תרם לפשיטת רגלו בעסקאות נמהרות או מסוכנות, בפזרנות בלתי מוצדקת באורח חייו, בהימור, או בהזנחה פושעת של ענייני עסקיו.
פושט הרגל גרם לנושיו הוצאה מיותרת על ידי הגנה קנטרנית או מרגיזה בפני תובענה שהגישו נגדו בצדק.
פושט הרגל גרם או תרם לפשיטת רגלו כאשר נטל עליו הוצאה בלתי מוצדקת בהגשת תובענה קנטרנית או מרגיזה.
תוך שלושת החדשים שקדמו לצו הכינוס, שעה שפושט הרגל לא היה יכול לפרוע את חובותיו במועדם, הוא העדיף נושה שלא כשורה.
פושט הרגל הוכרז פושט רגל בחמש השנים שקדמו למועד מתן צו.
פושט הרגל היה אשם במרמה או בהפרת נאמנות במרמה.
סוגי צווי ההפטר בבית משפט המחוזי
צו שפוטר את החייב באופן מלא מכל יתרת החובות שניתן לפטור אותו לפי הדין.
זהו הצו האולטימטיבי שאותו שואפים כל החייבים להשיג.
הצו יינתן כאשר ביהמ"ש התרשם שהחייב אכן פעל בתום לב וניסה לכסות את חובותיו, אך לא הצליח בכך בשל קשייו הכלכליים.
מדובר בצו שמותנה בתנאים שעל החייב לקיימם לפני מתן ההפטר או לאחריו, לרבות ביצוע תשלומים במשך תקופה שלא תעלה על 4 שנים מיום מתן צו ההפטר, או תקופה ארוכה יותר, מטעמים מיוחדים שיירשמו.
זהו מעין מצב ביניים, אשר במסגרתו בית המשפט קובע כי החייב יקבל הפטר חלוט לאחר קיום תנאים מסוימים, כאשר לרוב מדובר בעמידתו בצו תשלומים לנושים שיוטל עליו במסגרת הסכם שייחתם בינו לנושים באספת הנושים.
כל עוד לא התקיימו התנאים שבהפטר המותנה, החייב עודנו מצוי בהליך פשיטת הרגל.
במידה והחייב יעמוד בצו התשלומים, הוא יזכה לצו חלוט.
במידה והחייב לא יעמוד בצו התשלומים, בית המשפט רשאי לבטל בכל עת את צו ההפטר המותנה, וזאת מיוזמתו או לבקשת הכנ"ר, הנאמן או נושה של החייב.
צו אשר פוטר את החייב רק מחלק מהחובות שניתן לפטור אותו לפי הדין.
הצו יינתן כאשר בית המשפט הגיע למסקנה כי החייב פעל בתום לב רק כלפי נושים מסוימים ואילו לגבי נושים אחרים הוא פעל בחוסר תום לב.
זהו צו פחות שכיח, משום שאם בית המשפט הגיע למסקנה שהחייב נהג בחוסר תום לב כלפי חלק מהנושים, אזי בדרך כלל די בכך כדי שהוא ידחה כליל את בקשתו למתן צו ההפטר.
במידה וביהמ"ש בכל זאת החליט לתת צו הפטר חלקי, אזי הצו יעניק לחייב פטור מחלק מחובותיו, בעוד לגבי יתר החובות ימשכו הליכי פשיטת הרגל באופן נפרד.
סעיף 64 לפקודה קובע כי לאחר שחלפו שנתיים ממתן צו ההפטר, יכול החייב לנסות לשכנע את בית המשפט כי אין סיכוי סביר שיהיה במצב שיוכל למלא אחרי האמור בצו, ובמקרה כזה בית המשפט רשאי לשנות את הצו באופן ובתנאים שימצא לנכון.
מטבע הדברים, סעיף זה רלוונטי רק לצו הפטר מותנה או חלקי ואין לו רלוונטיות לצו הפטר חלוט ומלא.
בהתאם לסעיף 18ה(3) לפקודה, קיימת אפשרות לפיה בית המשפט יורה על מתן צו הפטר מייד לאחר תום הדיון בבקשת פשיטת הרגל של החייב והכרזתו כפושט רגל, וזאת בתנאי שחלפו לפחות שישה חודשים מיום מתן צו הכינוס.
צו זה יינתן במידה ובית המשפט יגיע למסקנה לפיה אין בניהול הליכי פשיטת רגל כדי להביא תועלת לנושים.
ביום 6 בספטמבר 2015 נכנס לתוקפו תיקון מס' 47 לחוק ההוצאה לפועל, תשכ"ז- 1967 (מתן הפטר לחייב מוגבל באמצעים).
תיקון זה נקבע כהוראת שעה למשך שלוש שנים עד ליום 5 בספטמבר 2018.
במסגרת הוראת השעה, חייבים אשר הוכרזו כ"חייבים מוגבלים באמצעים" במערכת ההוצאה לפועל, ועומדים בתנאי הסף (המפורטים בהמשך), זכאים להגיש בקשה להפטר שמשמעותה – מחיקת חובות בהוצאה לפועל וחובות שאינם במערכת ההוצאה לפועל.
ההפטר מביא למחיקת חובות, מלבד חובות שאינם ברי הפטר – מזונות, משכנתא, נזק בלתי קצוב, חוב שנוצר במרמה וקנס פלילי או קנס מנהלי.
מטרת התיקון לחוק לסייע לחייבים מוגבלים באמצעים (מחוסרי נכסים, העומדים בצו החיוב בתשלומים) לקבל הפטר מחובותיהם, כדי לאפשר להם לשקם את חייהם ולצאת לדרך חדשה.
תוקפה של הוראת השעה הוארך מס' פעמים בשל הבחירות לכנסת והמועד האחרון להגשת בקשת הפטר מכוח תיקון זה היה בתאריך 16 ביוני 2020.
מסלול ההפטר הוא הליך במערכת ההוצאה לפועל שבסופו מחליט רשם הוצאה לפועל – הגורם השיפוטי בהוצאה לפועל, באם לתת לחייב, שעמד בתנאי החוק, הפטר מלא מחובותיו.
המסלול מתחיל בהגשת בקשת הפטר על ידי החייב ללשכת הפטר במערכת ההוצאה לפועל.
התנאים להגשת הבקשה ע"פ החוק
המבקש בקשה להפטר, הוכרז על ידי רשם ההוצאה לפועל כ"חייב מוגבל באמצעים", והיה חייב מוגבל באמצעים בארבע השנים שקדמו להגשת הבקשה, לפחות.
בעת הגשת הבקשה לא עלה סך חובותיו של החייב על סכום של 800,000 ₪ (כולל חובות שאינם ברי הפטר- משכנתא, מזונות, קנס מנהלי או פלילי) נציין, כי בעת בחינת הבקשה, יבחן רשם ההוצאה לפועל את היקף החובות בהוצאה לפועל ואת החובות שאינם בהוצאה לפועל.
במידה וגובה החוב הכולל יעלה על 800,000 ₪ אז משמעות הדבר שלא ניתן לקבל הפטר.
החייב עמד בצו תשלומים שניתן לו על ידי רשם ההוצאה לפועל בשלוש השנים האחרונות שקדמו למועד הגשת בקשת ההפטר.
לא מתנהל לגבי החייב הליך פשיטת רגל בבית המשפט המחוזי, ולא הוגשה בקשה כזו אשר נמצאת תלויה ועומדת ולא קיים הליך שהסתיים במהלך חמש השנים שקדמו להגשת הבקשה.
אין לחייב נכסים בעלי ערך הניתנים לעיקול, מכירה או מימוש.
הוראת השעה אינה חלה על חייבים שנפטרו.
החל מתאריך 15 בספטמבר 2018 לא ניתן יותר להכריז על חייבים מוגבלים באמצעים וכן להעניק הפטר מכוחו.
החל ממועד זה, הליכי חדלות פירעון וצו הפטר יינתנו מכוח חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי בלבד.
צו הנסיכים הוא צו שהוציא ב-1940 אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית.
הצו אסר על כל חיילי הוורמאכט אשר השתייכו לאחת ממשפחות המלוכה ששלטו בגרמניה לפני 1918, להשתתף בפעילות קרבית במסגרת מלחמת העולם השנייה.
ב-19 במאי 1943 תוקן הצו כך שכל בני משפחות המלוכה סולקו משורות הוורמאכט.
לאחר המהפכה הגרמנית ב-1918 בוטלה המונרכיה בגרמניה, והאצולה הגרמנית איבדה את מעמדה הרשמי.
עם זאת, להבדיל מאוסטריה השכנה, בני האצולה עדיין נהנו מכבוד ופופולריות בגרמניה, ובהדרגה החלו לחזור אליה גם אלו מהם שגלו ממנה במסגרת המהפכה.
התנועות המלוכניות בגרמניה, נהנו מכוח רב.
כאשר עלה היטלר לשלטון, הוא הסתדר בתחילה עם המלוכנים, אולם בהמשך החל לרדוף אותם.
ב-23 במאי 1940 נפצע וילהלם, נסיך פרוסיה, בנו של נסיך הכתר וילהלם ונכדו של וילהלם השני, קיסר גרמניה הגולה, במהלך הקרבות במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
הוא נפטר שלושה ימים לאחר מכן בבית חולים שדה בעיר ניוול.
הלווייתו נערכה ב-29 במאי בעיר פוטסדאם.
היא יצאה מכנסיית השלום בסנסוסי אל מקדש העתיקות והשתתפו בה למעלה מ-50,000 איש.
היטלר נדהם מהמספר הרב של הנוכחים, וסבר שמדובר בהפגנת כוח של המלוכנים נגדו.
הוא גם גילה שהתנועות המלוכניות עדיין נהנות מתמיכה בקרב האוכלוסייה.
היטלר מיהר לפרסם את "צו הנסיכים", אשר הורה להרחיק מפעילות קרבית את כל בני משפחות המלוכה לשעבר.
ב-19 במאי 1943 תוקן הצו כך שכל בני משפחות המלוכה סולקו לחלוטין משורות הוורמאכט.
היחיד שהצליח לערער על הצו ולהישאר בצבא עד סוף המלחמה היה פרידריך יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה בנו של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
טיפול מרפאתי כפוי (צו מרפאתי) הוא טיפול במרפאה, הנכפה על אדם הזקוק לטיפול רפואי נפשי, על-פי הוראה כתובה של פסיכיאטר מחוזי או על-פי צו של בית משפט מכוח חוק טיפול בחולי נפש, וחרף הוראות חוק זכויות החולה.
בשונה מאשפוז כפוי, שבו נשללת חירות החולה באופן קיצוני, במסגרת טיפול מרפאתי כפוי, יכול החולה להמשיך את חייו במסגרת המשפחה והקהילה, והוא מחויב רק להתייצב במרפאה מדי פעם לשם קבלת הטיפול.
הטיפול המרפאתי הכפוי, עשוי לכלול הן תרפיית שיחות עם פסיכולוג או פסיכיאטר, אך בעיקר מתן תרופות אנטי-פסיכוטיות בכפייה.
הטיפול הכפוי ניתן בדרך כלל רק עבור חולי סכיזופרניה וזאת כדי לנסות למנוע חזרה של התקפים פסיכוטיים (שיגעון).
הפסיכיאטר המחוזי רשאי במקרה שאדם לא מילא אחר הוראה לטיפול מרפאתי לתת הוראת אשפוז כפוי.
ערר על טיפול מרפאתי כפוי
כל אדם רשאי להגיש ערר על הוראה לטיפול מרפאתי לוועדה פסיכיאטרית.
הוועדה תדון בערר לא יאוחר מ-10 ימים מיום הגשתו ורשאית לאשר את ההחלטה להורות על טיפול מרפאתי כפוי, לבטלה או לשנותה.
בדיון בפני הוועדה הפסיכיאטרית רשאי החולה להיות מיוצג על ידי עורך-דין, אך רוב האוכלוסייה שניתנת לה צו מרפאתי כפוי היא אוכלוסייה מוחלשת ואיננה יכולה להרשות לעצמה לשכור עורך דין או לפנות אל עורך דין, ועל כן חלק מהחולים נאלצים לייצג את עצמם או להיעזר בסניגוריה הציבורית.
יש הטוענים שבשל ייצוג לא ראוי חולים נאלצים לקבל חומרים כימיים שעשויים להיות מסוכנים להם בכפייה וללא יכולת ערר אמיתית, מנגד יש הטוענים שהתרופות מסייעות בייצוב מצבו של החולה וחזרתו לתפקוד בקהילה.
צו מרווה הוא הכינוי שניתן לצו לא־תעשה־לשעה של בית משפט בהליך אזרחי, מסוג Quia timet, המצווה על נתבע שלא לעשות כל שימוש או העברה בנכסיו.
הצו זהה ביסודו ל"צו מניעה זמני" בזיקה ל"צו עיקול זמני", הוא מעוגן בתקנות ובפסיקה, ומאחר ומדובר בצו פולשני הפוגע בזכות הפרט, נעשה בו שימוש רק בנסיבות חריגות.
מקורו של הצו בפסיקה של בית המשפט לערעורים אזרחיים בבריטניה, בתיק של חברת ספנות בשם מרווה (Mareva).
הבחנה בין צו מרווה לסעדים זמניים אחרים
ייחודו של צו מרווה, בניגוד לצו עיקול זמני, שהוא פועל באופן אישי (in personam) על הנתבע ובמנותק מזכות חפצית (in rem) כלשהי על הנכסים.
משמעות הדבר, שצו מרווה אינו מונע מנושה אחר, שאינו התובע, לזכות בנכס מן הנכסים עליהם פועל הצו.
צו מרווה ניתן לראשונה בתביעתה של חברת הספנות היפנית ניפון יוסן את האחים ג'ורג' וג'ון קרגאורגיס, בטענה שהאחים חכרו ממנה שלוש ספינות ונעלמו מבלי לשלם עבור החכירה – וכעת החברה חוששת שהאחים צפויים לרוקן את חשבונותיהם בלונדון, טרם יוסדר חובם לחברה.
הלורד דנינג קובע בחוות דעתו שיש לשכך את חששה המוצדק של ניפון יוסן, באמצעות הקפאת חשבון הבנק של האחים קרגאורגיס.
צו מרווה קרוי על שם פסק הדין בעניין חכירת הספינה "The Mareva", שניתן כחודש ימים לאחר מכן.
בפסק דין זה, מוסיף וקובע הלורד דנינג שבסמכותו הנרחבת של בית המשפט לתת צווי מניעה מכל סוג.
בקיץ של שנת 1988, פיתח בית המשפט לערעורים באנגליה את צווי מרווה, בסדרת פסקי דין, כך שצו מרווה יחול גם על נכסים שאינם נמצאים בתחום שיפוט בית המשפט.
בישראל צו מרווה עוגן במסגרת תיקון משנת 2001 לתקנות סדר הדין האזרחי, אך כבר בשנת 1991 הכירה בו הפסיקה.
תקנות סדר הדין האזרחי החדשות, שנכנסו לתוקף בשנת 2021, מעגנות את הצו בתקנה 109.
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש) (בידוד בית והוראות שונות) (הוראת שעה), התש"ף–2020 הוא צו שהוצא על ידי המנהל הכללי של משרד הבריאות לצורך התמודדות עם מגפת הקורונה בישראל.
הצו נכנס לתוקפו ב-2 בפברואר 2020. תוקפו נקצב תחילה לתקופה של 30 יום והוארך בהמשך מספר פעמים ונכון להיום תוקפו עד 28 בפברואר 2022.
הצו הוא חקיקת משנה (כלומר מיקומו במדרג הנורמות הוא נמוך), ולמרות זאת משמש כמכשיר המשפטי העיקרי לצורך הטלת חובת בידוד בית על מי שנחשד כי היו לנשאים של נגיף הקורונה החדש על מנת למנוע מהם מלהדביק אנשים אחרים בישראל בנגיף ובכך להגביל את התפשטות המחלה שהוא מחולל.
הצו יוצר מגבלות משמעותיות על חופש התנועה של הפרט ועל חופש העיסוק.
מכוחו נכנסו לבידוד בית רבבות אנשים.
לאחר הוצאת הצו הורחבו הוראותיו גם על מנת למנוע הצטופפות אנשים במרחב הציבורי, בבתי עסק ובמקומות עבודה.
ממשלת ישראל התקינה ב-15 במרץ 2020 תקנות שעת חירום לצורך אכיפת הוראות הצו ובכלל זה באמצעות הטלת עונש מאסר או קנס.
הצו הוצא על ידי מנכ"ל משרד הבריאות מכוח סמכותו שלפי סעיף 20 לפקודת בריאות העם.
תנאי סף להוצאת הצו בקשר לנגיף הקורונה החדש היה הוספת המחלה שמחולל הנגיף על ידי שר הבריאות לרשימת מחלות בעלות חשיבות בין–לאומית המנויות בתוספת לפקודה.
צו בהתאם הוצא על ידי השר יעקב ליצמן ב-27 בינואר.
לאחר הוצאת הצו הוא תוקן והורחב מספר פעמים על מנת להתמודד עם הנסיבות המשתנות של התפשטות המחלה:
ב-2 בפברואר הוטלה חובת בידוד בית בלבד לחוזרים לישראל מסין, שבה התפרץ הנגיף לראשונה.
בהמשך הוספה חובת בידוד לחוזרים מארצות נוספות, תחילה בדרום מזרח אסיה ואחר כך באירופה, עד שב-10 במרץ הורחבה חובת הבידוד לכלל החוזרים לישראל מחוץ לארץ
ב-5 במרץ נאסר על קיום כנסים בישראל ועל יציאת עובדי מערכת הבריאות לחוץ לארץ והוגבל גודל ההתקהלויות המותר - תחילה עד 5,000 איש, ובהמשך הופחת מספרם בהדרגה עד שב-2 באפריל נאסרו התקהלויות כליל.
ב-12 במרץ נאסר על התקהלויות בבתי עסק מסוימים והוגבלה לראשונה הפעילות במוסדות להשכלה גבוהה.
ב-15 במרץ נאסרה כליל פעילותם של בתי עסק מסוימים ונאסרו ביקורים במוסדות בריאות ומעונות דיור מוגן
החל מ-12 באפריל 2020 נקבעה חובת חבישת מסכה במרחב הציבורי.
חובה זו בוטלה ב-15 ביוני 2021, ונותרה רק על חריגים מעטים.
ב-7 במאי הוקלו ההגבלות בנוגע להתקהלות והותרה התקבצות עד 50 איש בשטח פתוח, לרבות טיולים, תוך שמירת מרחק ביניהם.
ב-21 במאי הותרה התקהלות עד 50 איש במבנה.
החל ב-22 במרץ הוטלו הגבלות רבות נוספות על חופש התנועה וחופש העיסוק במסגרת תקנות שעת חירום שהתקינה הממשלה, וחלק מהוראותיהן החליפו את ההוראות שבצו.
המגבלות שנקבעו בתקנות הוסרו בחלקן מסוף חודש אפריל ובמהלך חודש מאי.
חלק מההוראות בצו נכללו בהמשך גם בנוסחן של תקנות שעת חירום שהתקינה הממשלה לצורך התמודדות עם התפשטות הנגיף.
אלו ההוראות המעודכנות העיקריות הנכללות בצו:
הטלת חובה להיכנס לבידוד בית (או בידוד במקום מתאים אחר) ללא יציאה ממנו במשך תקופה של 14 ימים במקרים הבאים:
אדם שהגיע לישראל מחוץ לארץ;
מי שהיה במגע הדוק עם חולה - כלומר אדם שנמצא בבדיקת מעבדה כנשא של הנגיף - או שרופא קבע שהיה במגע כזה אתו.
מגע הדוק הוגדר בין השאר כחשיפה לחולה במוסד רפואי ללא מיגון מתאים, שהייה בקרבה לחולה בעבודה, בלימודים או בכלי תחבורה.
גם בני ביתו של חולה הוגדרו כמי שהיו במגע הדוק אתו.
נקבע כי תקופת הבידוד תיספר ממועד ההגעה לישראל או ממועד המגע האחרון עם החולה;
הטלת חובת בידוד בית על אדם שחום גופו עלה ל-38 מעלות צלזיוס ויותר ולתקופה של שתי יממות לאחר המועד בו ירד החום ל-37.5 מעלות;
הטלת חובת בידוד בית על חולה אם רופא קבע שהוא רשאי לשהות שם ולא בבית חולים, וזאת עד מתן אישור מרופא לסיום הבידוד;
הטלת חובה על השוהה בבידוד לדווח על כך למשרד הבריאות.
הדיווח נעשה באמצעות טופס מקוון שפרסם המשרד באתר האינטרנט שלו;
לצורך הצבעה בבחירות לכנסת ה-23 שהתקיימו ב-2 במרץ 2020 התיר הצו לשוהים בבידוד שאין להם תסמיני מחלה לצאת ממנו לצורך הצבעה בקלפיות מיוחדות שהוקמו לשימושם.
הצו מכיל הוראות נוספות, לרבות:
איסור על התקהלויות במספר אנשים מסוים, שפרטיו עודכנו פעמים רבות;
איסור על קיום כנסים בינלאומיים בישראל;
חובה לשמור במקום עבודה על מרחק בין עובדים ולמנוע התקהלות שלהם;
איסור על אדם הסובל מחום של 38 מעלות, שיעול או קושי בנשימה להגיע למקום עבודתו ולהשתתף בהתקהלויות;
איסור על עובדי מערכת הבריאות לנסוע אל מחוץ לישראל אלא באישור בכירי משרד הבריאות;
איסור על ביקורי אורחים במוסדות בריאות ומעונות לדיור מוגן: הותרה כניסת שני אורחים ובלבד שאין להם סימני מחלה או שהם חייבים בבידוד;
חובת חבישת מסיכת אף-פה בכל עת במרחב הציבורי, לרבות כלי תחבורה ומקומות עבודה, בכפוף לחריגים מסוימים, כמו פטור לבעלי מוגבלויות ולקטינים בני פחות משבע.
כמו כן נאסרה הכנסת אדם ללא מסכה כשהוא חייב בכך למקום הפתוח לציבור ומתן שירות לו שם.
צווים, תקנות והוראות נוספים לעניין הבידוד
מנכ"ל משרד הבריאות פרסם צווים נוספים לעניין הבידוד:
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש 2019) (הוראות למעסיק של עובד בבידוד בית) (הוראת שעה) - הצו מחייב בין השאר מעביד של אדם השוהה בבידוד לא לדרוש ממנו להגיע לעבודה ולא לאפשר לו זאת וכן לא לפטר אותו בשל כך שנעדר מהעבודה לצורך בידוד.
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש 2019) (בידוד בבית חולים) (הוראת שעה) - הצו מאפשר לחייב אדם לשהות בבידוד בבית חולים במקום בבית.
ראש שירותי בריאות הציבור במשרד הבריאות הוציאה ב-4 בפברואר תעודת מחלה גורפת לאלו שחלה עליהם החובה לשהות בבידוד בית לפי הצו.
ביולי 2020 הורה בג"ץ על בטלותה של תעודת מחלה זו החל מ-30 בספטמבר.
ממשלת ישראל התקינה ב-2 באפריל תקנות לשעת חירום המאפשרות לחייב חוזר לישראל מחוץ לארץ לשהות בבידוד באתר בידוד מטעם המדינה (מלונית) במקום בבידוד בית.
הן מאפשרות גם לחייב אדם שנחשף לחולה להיכנס לבידוד באתר מטעם המדינה (זאת בעיקר לצורך הוצאת חייבים בבידוד מאזורים שהתחלואה בהם בנגיף היא גבוהה במיוחד).
צו השעה הוא מיזם מוזיקלי, שבמסגרתו ביצעו אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים.
האלבום הופק על ידי "קרן נכט" של ענבר ומריוס נכט, בעקבות משבר הקורונה בישראל, שפגע בפרנסתם של מוזיקאים ישראלים.
ב-9 בספטמבר 2020 יצא החלק הראשון של הפרויקט.
ב-22 בדצמבר 2020 יצא החלק השלישי של הפרויקט.
בספטמבר 2021 נבחר הפרויקט לאלבום השנה לשנת תשפ"א במצעד של גלגלצ ווואלה.
החלק הראשון מתוך הפרויקט יצא לאור ב-9 בספטמבר 2020, בשם "צו השעה – צו ראשון".
החלק השני מתוך הפרויקט יצא לאור ב-27 באוקטובר 2020, בשם "צו השעה – צו שני".
החלק השלישי מתוך הפרויקט יצא לאור ב-22 בדצמבר 2020, בשם "'צו השעה – צו שלישי".
בשונה מהחלקים הקודמים, חלק זה מורכב מדיסק אחד בלבד.
צו חיפוש אזורי הוא צו שנעשה בו שימוש בארצות הברית על ידי רשויות אכיפת החוק לצורך השגת מידע על כל המידע הדיגיטלי שנאסף על משתמשים ששהו באזור גאוגרפי מסוים בתאריך מסוים או לאורך תקופת זמן.
הצו מנצל את העובדה שחברות טכנולוגיה כמו גוגל אוספות במקביל למידע הגאוגרפי גם סוגים נוספים של מידע כתוצאה משימוש בשירותים נוספים בפלטפורמה.
חברת גוגל דיווחה כי בשנים האחרונות חלה עלייה עקבית במספר הפניות של רשויות החוק אליה במטרה לממש צווי חיפוש אזוריים.
צו הורות פסיקתי הוא צו הניתן על ידי בית משפט בישראל, המורה להכיר בהורותו של אדם נטול זיקה גנטית או פיזיולוגית ליילוד, מכוח הקשר הזוגי שהוא מקיים עם ההורה בעל זיקות ההורות הקלאסיות, במקרים בהם אין בחוק הישראלי הסדרה של הורות היילוד.
צו ההורות הפסיקתי ניתן לראשונה בשנת 2012, לשתי נשים, בעניינו של ילד שנולד בישראל מתורם זרע אנונימי, כאשר אחת מהנשים תרמה את הביצית והאחרת נשאה את ההיריון.
היועץ המשפטי לממשלה סבר בהליך זה כי על האם שתרמה את הביצית לנקוט בהליך אימוץ, משום שהדין אינו מכיר בסטטוס משפחתי המורכב משתי אימהות ביולוגיות.
אלא שבית המשפט קבע כי נוכח הקשר הגנטי הקיים בין האם תורמת הביצית לבין היילוד, אימוץ היילוד על ידה "נוגד את השכל הישר וההיגיון הבריא".
בהשראה מ"חוק הפונדקאות" נקבע, כי יש לנקוט בהליך של מתן מעין "צו הורות", אך זאת בכפוף להגשת תסקיר מאת עובד סוציאלי, בדומה לתסקיר שנדרש בשעתו לשם תמיכה בבקשה למתן "צו הורות" לפי "חוק הפונדקאות".
בתחילת 2013 נקבע כי יש ליתן "צו הורות" במצב שבו קיימת זיקה גנטית בין האם והאב לבין היילוד, גם כאשר מדובר בהליך פונדקאות מחוץ לישראל, אשר לגביו לא חלות הוראות "חוק הפונדקאות", ללא צורך בפרוצדורה משפטית נוספת, וללא קבלת תסקיר.
זאת כאשר לאם הפונדקאית אין כל זיקה ליילוד על פי דין מקום מושבה.
עם זאת, נקבע כי כאשר מתברר כי האם המיועדת, בת הזוג של האב הגנטי, איננה בעלת המטען הגנטי, אלא רק בת זוגו של האב, עליה לעבור הליך אימוץ.
בשנת 2013, במהלך דיון בבג"ץ על הכרה בהורות של שני גברים שבצעו תהליך פונדקאות מחוץ לישראל, הסכים משרד הפנים למתן צו הורות פסיקתי גם במצב זה, בכפוף לתסקיר והרעיון אומץ על ידי שופטי בית המשפט העליון.
צו ההורות הפסיקתי משמש ליילודים בהליכי פונדקאות המתנהלים מחוץ לגבולות ישראל, ובמקרים של הסתייעות בתרומת זרע אנונימית.
בפברואר 2020 קבע בית המשפט העליון כי צו הורות פסיקתי הוא צו מכונן ותחולת הצו אינה רטרואקטיבית.
בשנת 2021 קבע בית המשפט העליון שצו הורות פסיקתי ליילודים מתרומת זרע יקבל תחולה רטרואקטיבית מהלידה רק אם הבקשה לצו הוגשה תוך תשעה חודשים מהלידה.
בדיון נוסף נקבע שגם ליילודים מפונדקאות בחו"ל יוכל להינתן צו הורות רטרואקטיבי, אולם זה לא יהיה מהלידה אלא מהזמן בו נותק הקשר מהאם הפונדקאית, על מנת להימנע ממצב בו ליילוד יהיו שלושה הורים.
כן נקבע כי לא ניתן לרשום הורה שאין לו זיקה ביולוגית או פיזיולוגית ליילוד ללא צו הורות פסיקתי מבית המשפט.
ביולי 2022 קבע בית המשפט העליון שביטול צו הורות פסיקתי יכול להעשות רק במקרים נדירים, וכי הוא אינו תלוי בהמשך התקיימות הזוגיות בין ההורים.
"צו הלב" הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת הישראלית אביבה אבידן.
את האלבום הוציאה בשנת 2010 לאור חברת התקליטים הפרטית של הזמרת, "אביבה אבידן הפקות".
הסינגל הראשון שפורסם ממנו הוא "אחד ממאה", שנכתב והולחן על ידי רמי לב ואריק זנתי.
לאחר מכן הועלה "לא עוצרת" (מילים: עינת הולנדר).
הסינגל השלישי והאחרון, "צו הלב", הולחן על ידי הזמר עידן יניב – שירו הראשון שהופק עבור אמן אחר.
באלבום נכללו שתי רצועות בונוס: גרסות רמיקס ל"אחד ממאה" ו"איש יקר שלי".
צו מעצר אירופי הוא צו מעצר אשר תקף בכל המדינות החברות באיחוד האירופי.
לאחר שצו מעצר אירופי מונפק, כל המדינות החברות באיחוד האירופי מחויבות לעצור את אותם האנשים, אם הם נמצאים בתחומי מדינתם, ולהעביר אותם למדינה שהנפיקה את צו המעצר על מנת שניתן יהיה להעמיד את אותו האדם לדין או על מנת שאותו האדם ישלים תקופת מעצר.
ה-EAW נועד לזרז באופן מהותי את הליכי ההסגרה הארוכים והמסורבלים שהיו קיימים בעבר בין המדינות השונות החברות באיחוד האירופי.
צו המעצר האירופי קיים מ-1 בינואר 2004 בכל המדינות החברות באיחוד האירופי.
ה-EAW סייע לשפר באופן משמעותי את היעילות והאפקטיביות של הסגרת פושעים בתוך האיחוד האירופי, והקל על תפיסתם המהירה של פושעים נמלטים והעמדתם לדין, והוא הפך שימושי במיוחד בהסגרתם של טרוריסטים ואנשי פשע מאורגן.
ניתן להנפיק צו מעצר אירופי רק במקרים של תביעה פלילית (ולא במקרים שישנה חקירה פלילית בלבד), או לצורך אכיפה של עונש מאסר.
ניתן להנפיק את צו המעצר האירופי רק על עבירות בגינן יש עונש מינימלי של שנת מאסר אחת או יותר.
כאשר גזר הדין כבר ניתן, אפשר להנפיק צו מעצר אירופי רק אם תקופת המאסר שצריך לאכוף היא באורך של ארבעה חודשים לכל הפחות.
לאורך השנים ההנפקה של צווי מעצר אירופאים גדלה במיוחד - בעוד שב-2004 הונפקו בסביבות 3,000 צווים, בשנת 2009 הונפקו בסביבות 15,200 צווים, ובשנת 2013 הונפקו 10,400 צווים.
צו נשיאותי הוא כלי משפטי ותקנה רשמית שניתן על ידי נשיא ארצות הברית במסגרת סמכויותיו.
צווים נשיאותיים מהווים הוראה מנהלית המכוונת לפקידי הממשל הפדרלי ויכולה לשמש לקביעת מדיניות, להסדרת פעולות ממשלתיות, או לביצוע חוקים שהתקבלו על ידי הקונגרס.
הסמכות להוציא צווים נשיאותיים נובעת מסעיף II לחוקת ארצות הברית, המעניק לנשיא את הסמכות הביצועית העליונה.
סעיף זה, המכונה "סעיף ההסמכה" (Vesting Clause), קובע כי "הסמכות הביצועית תהיה נתונה לנשיא ארצות הברית".
עם זאת, סמכות זו מוגבלת; הצווים חייבים להיות במסגרת הסמכויות שהוקנו לנשיא על ידי החוקה או חקיקה של הקונגרס.
לדוגמה, הנשיא אינו רשאי להשתמש בצו נשיאותי כדי לחוקק חוקים חדשים או להקצות תקציבים, סמכויות השמורות לקונגרס.
כל צו נשיאותי פותח בשורות בנוסח:
לאחר שהנשיא חותם על צו נשיאותי, הוא מועבר למשרד הרישום הפדרלי (Office of the Federal Register).
שם, הצו מקבל מספר סידורי ייחודי ומתפרסם ב-"Federal Register", היומן הרשמי של הממשל הפדרלי.
פרסום זה מבטיח שקיפות ומידע לציבור לגבי המדיניות וההנחיות החדשות.
תהליך זה מבטיח שהצווים יהיו נגישים לציבור, למחוקקים ולבתי המשפט.
צווים נשיאותיים חלים על גופי הממשל הפדרלי ועובדיהם, ומנחים אותם כיצד לפעול במסגרת הסמכויות הנתונות להם.
עם זאת, הצווים אינם יכולים לסתור חוקים פדרליים קיימים או את החוקה.
בתי המשפט הפדרליים, ובפרט בית המשפט העליון, רשאים לבחון את חוקיות הצווים.
אם נמצא שצו נשיאותי חורג מסמכות הנשיא או מנוגד לחוקה, בית המשפט יכול לבטלו.
לדוגמה, בשנת 1952, בית המשפט העליון ביטל את הצו הנשיאותי של הנשיא הארי טרומן שניסה להלאים את תעשיית הפלדה במהלך מלחמת קוריאה, בקובעו שהצו חרג מסמכויות הנשיא.
בנוסף, הקונגרס יכול לחוקק חוקים שיבטלו או ישנו את השפעת הצווים.
ב־2023, בית משפט פדרלי לערעורים חסם את הצו הנשיאותי של הנשיא ג'ו ביידן שחייב עובדי ממשל פדרליים להתחסן נגד קורונה, בקובעו שהצו חרג מסמכויות הנשיא.
ב־27 ביוני 2025, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, ברוב של 6 נגד 3, כי סמכותם של שופטים פדרליים להוציא צווים זמניים בעלי תחולה כלל-ארצית נגד מדיניות נשיאותית מוגבלת.
פסק הדין צמצם את היכולת של בתי משפט נמוכים לעכב את יישומן של החלטות נשיא ארצות הברית באופן כולל בכל רחבי המדינה.
צו הסובלנות להרחבת זכויות "היהודים הנסבלים" בווינה ובאוסטריה התחתית, פורסם ב-2 בינואר 1782 על ידי יוזף השני במסגרת הרפורמה שנועדה להסדיר את זכויותיהן של האוכלוסיות הנוצריות הלא-קתוליות.
יש רואים בו את כתב הזכויות הראשון שניתן ליהודים ברוח עקרונות הנאורות והאמנציפציה.
יוזף השני פעל באופן עצמאי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1780, עת נפטרה אמו מריה תרזה, ועד מותו בשנת 1790.
באופן כללי, יהודים עשירים ומבוססים קיבלו עדיפות מובהקת על פני יהודים עניים.
יוזף השני האמין כי באמצעות הענקת השכלה והזדמנויות כלכליות אפשר יהיה להפוך את היהודים לתושבים מועילים עבור המדינה, לשפר את אופיים המוסרי ולמנוע מהם לגרום נזק לחברה הגרמנית.
הצווים הבהירו כי מדיניותו המוצהרת של יוזף השני הייתה הפעלת לחץ על היהודים כדי שאלה יינטשו את המנהגים והמאפיינים שהבדילו אותם מהאוכלוסייה הגרמנית הנוצרית וישתלבו בסביבתם.
צו הסובלנות של 1782 אישר את המגבלות לגבי מספר היהודים שהורשו להתגורר בווינה ובאזור אוסטריה התחתית.
ובו בזמן הרחיב את מספר המקצועות והעיסוקים בהם היהודים היו מורשים לפעול, מעבר למסחר ומתן הלוואות לכיוון עיסוקים פרודוקטיביים כגון חקלאות, תעבורה, מלאכה, אומנות וייצור.
הצו עודד את היהודים להקים עסקים גדולים ומפעלים, להקים בתי ספר, ללמוד באוניברסיטאות ובאופן כללי, להשתלב בחברה.
השימוש בשפות עברית וייידיש הוגבל לצרכים דתיים בלבד.
תוך שנתיים עד שלוש היה על היהודים לערוך את כל המסמכים שלהם באחת משפות האזור בו הם התגוררו.
ליהודים ניתנה האפשרות להקים בתי ספר עצמאיים תחת פיקוח המדינה, או לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ציבוריים.
המורים בבתי הספר הציבוריים התבקשו לאפשר לילדים היהודים לא להשתתף בשיעור דת ובתפילות, ולכבד את אמונתם הדתית.
מעמדם החברתי של היהודים השתפר.
בוטלו כל ההבחנות בלבוש כגון גידול זקנים, והאיסורים, כגון איסור יציאה לפני הצהריים בימי ראשון וחגים, ביקור במקומות שעשועים ציבוריים, והחוקים המשפילים .
סוחרים, סיטונאיים ובניהם ובוגרי אוניברסיטאות היו רשאים לשאת פגיונות.
בתי הדין נסגרו והוחלפו בבתי המשפט המקומיים.
היהודים הוזהרו שכל פגיעה בסדר הציבורי, בנוצרים או בדת הנוצרית עונשה גירוש.
יחד עם זאת, נציגי השלטון המקומי התבקשו להורות לאוכלוסייה הנוצרית להתייחס ליהודים כאל בני אדם שווי זכויות ולהעניש את כל מי שמתעלל ביהודים.
נאסר על מיילדות להטביל תינוקות יהודים לנצרות בניגוד לרצון הוריהם וכל התינוקות שהוטבלו יוחזרו למשפחותיהם.
הצו אסר על היהודים להתארגן במנבה של קהילה, על יהודי וינה עצמה נאסר להקים בתי כנסת בעיר עצמה והוטלו מגבלות רבות על בתי הקברות היהודיים.
צו חוסם הוא צו שיפוטי המונע מבעל דין את האפשרות לנקוט בהליכים משפטיים: פתיחת הליכים חדשים, נקיטת הליכי ביניים בתיקים פתוחים או נקיטת הליכים נוספים ביחס לתיקים שהטיפול בהם הסתיים.
צווים אלו יכולים להגביל את הפניה לערכאות מסוימות, לכלול תנאים כגון תשלום הוצאות שנפסקו בעבר או להתנות פתיחת הליך באישור בית משפט.
הטלת צו חוסם, פוגעת בזכות הגישה לערכאות ולפיכך ננקטת על ידי בתי המשפט במשורה.
צו חוסם בפני הליכים בערכאה זרה
כבר מאמצע שנות ה-70, הגבילו בתי משפט בישראל את האפשרות של בעל דין בהליך שהחל להתברר בישראל לפנות במקביל לערכאות זרות.
הנושא נדון בהרחבה בפרשת פריסקל, במסגרתה סקרה השופטת טובה שטרסברג-כהן את המצב המשפטי באנגליה ובארצות הברית, המכיר באפשרות של בתי הדין להוציא צווים חוסמים מפני ניהול הליכים מקביל בבית משפט מקומי ובארכעה שמחוץ לתחום השיפוט.
את הבסיס בדין הישראלי לשימוש בצווים חוסמים מסוג זה, נמקה בסעיף 75 לחוק בתי המשפט, המציג רשימה פתוחה של כלים וסעדים העומדים לרשות בתי המשפט לרבות "כל סעד אחר, ככל שיראה לנכון בנסיבות שלפניו".
למול זאת, ציינה השופטת כי יש לשקול גם את העובדה שצו שכזה פוגע בזכותו של צד להביא עניינו בפני בית משפט, "זכות הנחשבת כזכות יסוד של האדם, ושפגיעה בה עלולה להיחשב כנוגדת את תקנת הציבור".
בתחילת שנות ה-2000 נקבע כי יש לעשות שימוש זהיר בכלי זה שכן הוא "עשוי להיות מנוגד לעקרון כיבוד הערכאות הזרות".
צו חוסם מפני הגשת הליכים בישראל
בפרשת רוזנפלד נדונה סמכות בית המשפט להוציא צו חוסם מפני פניה לערכאות בישראל.
במסגרת ההליך נערך הסדר נושים במטרה להביא להבראת חברה, והצו החוסם הוטל מתוך חשש שתביעה נגזרת תמנע את מימוש ההסדר.
צו חוסם בפני תובע טרדן
תובע טרדן הוא אדם שמגיש שוב ושוב תביעות חסרות בסיס או קנטרניות, לרוב נגד אותם צדדים, תוך ניצול לרעה של מערכת המשפט וגרימת עומס בלתי מוצדק על בתי המשפט והנתבעים.
באירלנד, באנגליה ובמדינות נוספות, נקבע כי ניתן להוציא צו חוסם כנגד תובע טרדן מכוח 'סמכותם הטבועה של בתי המשפט'.
באנגליה החוק אף מאפשר לנציג התובע הכללי (אך לא לבעל דין) לבקש מבית המשפט העליון הטלת צו חוסם, שתחולתו רחבה מזו של בתי המשפט האחרים - אך הוא כפוף לכך שבית המשפט השתכנע כי הפעולות הטורדניות בוצעו באופן קבוע, מתמיד וללא כל יסוד הגיוני.
הלכת אלון בישראל, עסקה בשנות ה-70 בתובע שהגיש שלוש פניות לבג"ץ, פנייה לבית משפט השלום ופנייה לבית משפט מחוזי - חמישה הליכים נפרדים בנושא חזקה במקרקעין.
בעקבות כך ולאור פסק דין סופי שניתן ברמלה, קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי לא יתברר שם עניין של העותר בדבר תפיסת הקרקע בבית המשפט השלום והמחוזי - אולם בית המשפט העליון קיבל את הערעור וביטל את הצו החוסם.
השופט חיים כהן קבע כי הטלת הצו נעשתה ללא סמכות - והוסיף כי קיימות על פי החוק והתקנות סנקציות חלופיות בהן ניתן לנקוט נגד טרדנים.
הלכת אלון הייתה ההלכה המקובלת לאורך שלושה עשורים.
בשנת 2006 קבע רשם בית המשפט העליון יגאל מרזל כי ההלכה עודה עומדת, אך טען כי ייתכן שהגיעה העת לקבוע בישראל הסדר שיאפשר מתן צו חוסם נגד בעל דין טרדן.
בפרשת וואן קול, קבע נשיא בית המשפט העליון השופט גרוניס כי מזכירות בית המשפט לא תקבל בקשות בהליכים שהסתיימו מטעם עותר שהוגדר על ידיו כ'מתדיין סדרתי המטריד את בית המשפט בבקשות שאין להן יסוד בדין".
בפסק דינו לא השתמש באופן ישיר בביטוי 'צו חוסם', אולם פסק הדין פתח את הפתח לשימוש בכלי זה במקרים של הגשת בקשות או פתיחת הליכים חדשים בעניינים לגביהם ניתן כבר פסק דין חלוט.
על אף שפרשת וואן קול עסקה רק בהליכים חלוטים, בפועל פירשו אותה בתי המשפט בישראל (בשילוב עם הלכת רוזנפלד) ככזו המקימה להם סמכות להטלת צווים חוסמים גם על הליכים חדשים שאינם קשורים להליך חלוט, באופן ששחק את הלכת אלון.
בשנת 2021 בית המשפט העליון הטיל צו חוסם על בני זוג שהוגדרו כתובעים טרדניים שהגישו מאות תביעות בנושאים כלכליים שכבר ניתנו לגביהם פסקי דין חלוטים.
בכך הפך את פסק דינו של בית המשפט המחוזי שפסק כי אין לו סמכות להוצאת צו חוסם.
בפסק דינם חידדו השופטים נועם סולברג, ניל הנדל ואלכס שטיין כי לבית משפט אין סמכות להורות למזכירות בית המשפט שלא לקבל רישום תביעות או בקשות חדשות, גם של מתדיין טרדן - למעט במקרים בהם התיק נדון והוכרע והטיפול בו הסתיים.
לצד זאת, קבעו כי "בית המשפט מוסמך להוציא צו מניעה אישי נגד אדם, שיאסור עליו לנקוט בהליכים משפטיים נוספים בערכאות בישראל, כאשר הפרה של הצו השיפוטי, עשויה להביא לנקיטת הליכים לפי פקודת ביזיון בית משפט" - וזאת במקרים חריגים בלבד של תובע טרדן.
צואה או גללים (בלשון חז"ל: רְעִי; בסלנג: קַקִִִי או חָרַא) היא הפרשה ממערכת העיכול של אורגניזמים.
הצואה היא האופן בו הגוף נפטר מפסולת וממזון לא-מעוכל.
לרוב, משתמשים במושג "צואה" לזו של בני אדם (הכינוי תוך שמירת לשון נקייה – גדוילים), וצואת בעלי חיים מכונה "גללים".
ישנם מינים, בעיקר של חסרי חוליות, שנמנעים מפליטת צואה.
היתרונות האבולוציוניים של התפתחות זו עשויים להיות הימנעות מהפצת מחלות באמצעות צואה, וכן התגוננות מטורפים או טפילים שמסוגלים לאתר בעלי חיים באמצעות הצואה שלהם.
במקרים רבים הרכב הצואה עשוי להצביע על מצבם הבריאותי של בעלי החיים שעשו אותה.
בעלי חיים שונים מייצרים צואה בטווחים משתנים של צורות וגדלים.
קוטר הצואה דומה לרוב לקוטר פי הטבעת, אולם האורך כפול בדרך כלל, ותלוי בנפח האחסון של המעי הגס.
בבעלי חוליות הצואה נוצרת במעי הגס והיא נדחפת לאורכו על ידי שרירים חלקים (בלתי-רצוניים) המצויים בדפנות המעי ונעים בתנועה פריסטלטית.
לבסוף, יוצאת הצואה מפי הטבעת.
הצואה מורכבת משאריות מזון לא מעוכל, מפיגמנטים הנוצרים בכבד (בעיקר בילירובין, תוצר פירוק של המוגלובין) המקנים לצואה את צבעה החום האופייני, ומחיידקים בכמות גדולה.
החיידקים מהווים כשליש מהמסה היבשה של הצואה וגזים אותם הם מייצרים מעניקים לצואה את הריח העז שלה.
הצואה דלה יחסית בנוזלים, אך ריכוזם יכול להשתנות.
גורמים אלו משפיעים על מבנה הצואה, שעשוי להשתנות מגושים קשים ודחוסים ועד לצואה דלילה מאוד ומימית.
כמות הסיבים התזונתיים בתזונה משפיעה באופן מאזן על מבנה הצואה, כך שתזונה עשירה בסיבים תזונתיים מרככת גושים מדי ומקשיחה צואה מימית מדי.
גורמים נוספים שמשפיעים על מרקם הצואה הם כמות הנוזלים בתזונה, וכמות הקפאין הנצרכת.
צואה נוזלית מעידה על בעיה רפואית כלשהי, ומכונה "שלשול".
שלשול חמור עלול להוות סכנת חיים עקב איבוד נוזלים.
צואה המכילה נוזלים מועטים גורמת לקשיים ולכאבים ביציאתה; תופעה זו, המעידה אף היא על בעיה רפואית, מכונה "עצירות".
גם תדירות הפרשת הצואה ("יציאות" בעגה הרפואית) יכולה להעיד על מצב רפואי ובמיוחד על תזונתו של האדם.
סיבים תזונתיים, לדוגמה, מאיצים את תהליך הפרשת הצואה.
התאפקות ממושכת והימנעות חוזרת מהפרשת צואה בעת הצורך וכך גם תדירות נמוכה של הפרשת הצואה, עלולות לגרום לפעילות לא-תקינה של מערכת העיכול, לעצירות ולחוסר איזון תזונתי.
אצל ילדים מסוימים ולעיתים אף אצל מבוגרים תיתכן דליפת צואה בלתי רצונית המכונה אנקופרזיס אשר לה מניעים פיזיולוגיים ונפשיים כאחד.
צואה שחורה מעידה על דימום בדרכי העיכול העליונות, צואה אדומה מעידה על דימום בדרכי העיכול התחתונות.
הכמות הרבה של החיידקים והנגיפים בצואה גורמת לה להוות דרך עיקרית להעברת מחלות.
במיוחד מדובר במחלות הנגרמות על ידי חיידקים ממשפחת ה-Enterobacteriaceae (בעיקר קוליפורמים), השוכנים דרך קבע במערכת העיכול של האדם; חיידקים אלו גורמים למחלות כדוגמת דיזנטריה וכולרה.
מחלות אלו נפוצות בצורה נרחבת במדינות העולם השלישי, מכיוון שבמקומות אלו לא תמיד קיימת אפשרות להקפיד על כללי היגיינה ותברואה נאותים.
פתוגנים ממקור צואתי מוצאים את דרכם אל המזון ואל מקורות מים; החיידקים נכנסים שוב לגופם של בני האדם, אך הפעם משתכנים ומתרבים גם באזורים שמחוץ למעי, דבר הגורם למחלות.
מחלות מסוימות, כגון סרטן המעי הגס, מביאות להרס המעי או פי הטבעת.
במקרים אלו החולה אינו מסוגל להפריש צואה באופן הרגיל; הוא נדרש לעבור ניתוח המנתב את הצואה אל פתח בבטן (אותו יוצרים המנתחים).
הצואה נאספת בשקית פלסטיק אותה נדרש החולה לשאת כל העת ולרוקן מדי פעם.
ידוע על שימוש בגללי כלבים וחזירים למטרות שונות בחיי היום יום.
בעת העתיקה שימשה צואת הכלבים לעיבוד עורות.
בימי הביניים שימשה צואת הכלבים כחלק מתהליך הכביסה.
בשני המקרים היו שורים את הבגד המכובס או את העור הדורש ריכוך בתוך הצואה למשך זמן ארוך כדי לרכך אותו ולאפשר את המשך התהליך.
בעת העתיקה אף היה קיים מקצוע בשם 'קימוץ' שתפקידו איסוף צואה למטרות אלה.
צואה יכולה לשמש כדשן לצמחים מסוגים ושונים, בין היתר משום שהיא מכילה חנקן שמועיל להם, ולכן האדם משתמש בצואת החיות שבמשקו לדישון גידולים חקלאיים (אזי היא מכונה זבל או זבל אורגני), וניתן להשתמש בה לקומפוסט.
צואת בעלי חיים מיובשת משמשת גם כחומר בעירה באזורים בהם קשה לתושבים להשיג או לממן חומר בעירה יעיל יותר.
חוקרים אף משתמשים בדגימות צואה של בעלי חיים כדי לחקור ולנטר מידע על מינים מסוימים.
שיטה זו אפקטיבית במיוחד לחקר מינים נדירים, שקשה לאתר את פרטיהם אולם קל יותר לאתר את צואתם.
מינים שונים של חרקים משתמשים בצואה כדי לבנות קנים או מבנים למטרות הגנה.
מינים אלו התפתחו כך שצואתם תכיל תרכובות אנטי בקטריאליות שתגן על החרקים מהידבקות ממחלות כתוצאה ממגע עם הצואה.
יש מינים, למשל דבורי הבומבוס שאף נעזרות בתרכובות האנטי בקטריאליות של צואתן כדי להרחיק טפילים.
קישוט קנים בצואה אופיינית גם לחלק ממיני העופות.
כוס המחילות משתמש בצואה שלו כדי למשוך טרף, דוגמת חיפושיות זבל.
מין הצד השני, ראשתן גדול-ראש נעזר בצואתו כדי לחמוק מטורפים, ופולט אותה כשהוא מפוחד כדי לטשטש את הראות ולהקשות מרדף יעיל אחריו.
הצואה היא מקור עשיר בפחמן, זרחן, חנקן, אשלגן ומיקרו-נוטריינטים, ובמקרים רבים עשויה להיות חלק משמעותי ממערכת האקולוגית.
למשל, הלווייתן הכחול הוא בעל החיים שמייצר את הכמות הגדולה ביותר של צואה כשהוא עושה את צרכיו – בכמות המגיעה עד לכ־200 ליטרים בכל פעם – והצואה שלו היא מזון מרכזי עבור מינים רבים של דגים קטנים וקרילאים.
למעשה, צואת לווייתנים היא רכיב חיוני כמעט בכל שרשרת מזון בים.
אכילת צואה, או קופרופגיה, היא תופעה רווחת בטבע, בה מינים נזונים מצואתם של יצורים אחרים או צואתם שלהם.
מינים שונים של חרקים משתמשים בצואה לגידול צאצאיהם.
גם צמחים המגדלים פירות מתבססים על צואה להמשך קיומם.
כאשר בעלי חיים אוכלים את הפירות ומפרישים את צואתם במקום מרוחק לצמח ממנו נזונו, בצואתם ישנם גרעינים של הצמח שמאפשרים צמיחתו של צמח חדש.
לצמחים יש יתרון בצמיחה במיקום מרוחק זה מזה, גם בהפחתת התחרות על משאבים, וגם בהגנה מפני מחלות וטפילים.
בהלכה היהודית ישנה הקפדה על דיני הרחקה מצואה.
יש להתרחק מצואה ומכל דבר מאוס בעת קריאת שמע, תפילה או לימוד תורה.
צוֹבָה או פַּלְמָ"ח צוֹבָה (ובעבר נקרא גם "צובא") הוא קיבוץ שיתופי הממוקם בפרוזדור ירושלים, ליד מבשרת ציון.
הקיבוץ נמצא על שלוחת הר שגובהה 735 מטר מעל פני הים, ולידו נמצא תל צובה שגובהו 769 מטר.
ענפי הכלכלה של הקיבוץ הם: תעשייה (מפעל "אורן" לשמשות בטיחות לרכב ושמשות נגד ירי), חקלאות (הכוללת מטעים, כרמים, שלחין, זיתים, עגבניות וכרוב הידרופוני, הגדל על מים).
בקיבוץ וסביבתו ישנן אטרקציות רבות כגון: עין צובה והנקבה באורך 50 מטר, ומערת יוחנן המטביל.
ענף התיירות, כולל את פארק השעשועים "קיפצובה" לילדים, ומלון כפרי "צובה".
בנוסף קיים בקיבוץ גם אולפן לעברית.
הקיבוץ הוקם על שטח הכפר הערבי סובא אשר היה בסיס חשוב לכוחות הערביים שחסמו את הדרך לירושלים במלחמת העצמאות.
ניסיון לכבוש אותו במבצע הראל, בשבוע השלישי של אפריל 1948, לא עלה יפה.
הכפר נכבש ב-13 ביולי 1948 על ידי לוחמי חטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע דני (הגזרה המזרחית).
הקיבוץ הוקם ב-19 באוקטובר 1948 על ידי חיילים משוחררים, בוגרי הכשרות, יוצאי הפלמ"ח.
לקיבוץ הוקצו כ-4,102 דונם, משטחו של הכפר הערבי סובא אשר שכן באתר עד מלחמת העצמאות ושטחים נוספים בשפלה.
המייסדים חברי הפלמ"ח, רצו לקרוא לקיבוץ בשם: "משגב פלמ"ח"; אך הוועדה לקביעת שמות יישובים ואתרים סרבה, ודרשה לשמר את שם המקום.
כפשרה נבחר השם "פלמ"ח צובה".
בשנותיו הראשונות הקיבוץ סבל מקשיים ומעזיבות רבות אך במהלך השנים מצבו התייצב והשתפר.
ב-12 בספטמבר 2025 התרחש פיגוע דקירה בחדר אוכל בבית מלון בקיבוץ על-ידי תושב שועפאט בן 28 שעבד כעובד קבלן באותו בית מלון, כשבפיגוע דקר גבר בן 60 וצעיר בן 23 תוך צעקות "אללה אכבר".
לדוקר יש עבר פלילי וביטחוני.
ליד הקיבוץ נמצא הר צובה הכולל את תל צובה, שבו שכבות מהתקופה הכנענית בארץ ישראל.
בשמו צובה, נזכר היישוב לראשונה בתנ"ך, כציון מקום ישובו של יגאל בן נתן מצובה, אחד מגיבוריו של דוד (שמואל ב', פרק כ"ג, ל"ו).
מתקופת בית ראשון מצויים בסמוך לצובה שרידים חקלאיים רבים, בעיקר טרסות, מערכות מים וגתות, וקברים.
חוקרים זיהו באתר את גיא צבועים - יישוב בתקופת המשנה.
בתקופה הצלבנית נבנתה באתר מצודה צלבנית שנקראה "בלמונט" (ההר היפה), וממנה שרדו חומה חיצונית עם חפיר, שער ומגדל, חומה פנימית עם מספר שערים, מנהרת מילוט, כנסייה, ובורות מים, בהם נעשה שימוש על ידי תושבי הכפר הערבי סובא.
בין מטעי הקיבוץ ממוקמת מערת יוחנן המטביל, אשר משמשת מוקד אטרקציה לתיירים מרחבי העולם.
מדובר למעשה בבור מים חצוב, גדול מאוד ואחד המשוכללים מסוגו, ששינה את תפקודו לאורך השנים.
בימי בית ראשון שימש הבור לאגירת מים לצרכים חקלאיים ולתעשיית כלי חרס; לאחר חורבן בית ראשון וחידוש היישוב היהודי במקום, לאחר שיבת ציון, שינה הבור את תפקודו והפך למקווה טהרה.
בין השנים 2000-2004 התקיימו במקום עונות חפירה על ידי ד"ר שמעון גיבסון ו.
הארכאולוג והאנתרופוג ג'ו זיאס מנגד מציע שהמתחם אינו קשור כלל ליוחנן המטביל, והחרותות מעידות על פולחן לקדוש הנוצרי לזרוס בימי הצלבנים, כשהמקום שימש למזור לחולי צרעת.
קיבוץ צובה זכה לאורך השנים לכמה התייחסויות מצד האומנות הישראלית.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הקים יוסף זריצקי, מנהיג קבוצת אופקים חדשים, סטודיו בצובה אותו נהג לפקוד כל שנה עד פטירתו בשנת 1985, ובו צייר את נופי האזור בשפתו הציורית המופשטת.
בשנת 1995 הציג האומן לארי אברמסון בגלריה הקיבוץ את התערוכה "tsooba" במסגרתה מתח ביקורת על עיוורון אותו זיהה אצל זריצקי, אשר שפתו המופשטת התעלמה מהריסות הכפר הערבי שהיה במקום.
בשנת 2013 צייר יונתן הירשפלד את סדרת הציורים "על הארץ" שהוצגה במשכנות שאננים בה התייחס לציורי "צובה" של זריצקי ושל אברמסון ולדיון האתי והאסתטי שמתעורר במפגש בין שלושת דורות האומנים.
צוּג (גרמנית: Zug, , צרפתית: Zoug, באיטלקית: Zugo) הוא קנטון של שווייץ.
עיר הבירה, שמה כשם הקנטון, צוג.
הקנטון הוא הקטן ביותר מבחינת שטח (אם לא מחשיבים את חצאי הקנטונים) - 239 קמ"ר בלבד.
קנטון צוג ממוקם במרכז שווייץ.
ממערב לו נמצאים הקנטונים לוצרן וארגאו.
מצפון גובל צוג בקנטון ציריך וממזרח ומדרום לו נמצא קנטון שוויץ.
רוב השטח ראוי לעיבוד חקלאי.
אגם צוג ואגם אגרי תופסים חלק משמעותי משטח הקנטון.
אגרי נמצא כולו בשטח הקנטון ואגם צוג נמצא חלקית גם בקנטונים לוצרן ושווייץ.
הנקודה הגבוהה בקנטון מגיעה ל-1,250 מטר.
נהר לורצה הוא המרכזי בקנטון.
הוא יוצא מאגם אגרי, משם זורם צפונה ונשפך לאגם צוג, ממנו הוא יוצא ומתמזג עם הנהר רויס, המהווה את הגבול המערבי של הקנטון.
היסטוריית הקנטון דומה מאוד להיסטוריה של עיר הבירה צוג.
מ-1728 עד 1738 התרחשו בקנטון אירועים אלימים בעקבות ויכוח על חלוקת הפנסיונים הצרפתיים.
ב-1798 הצליחו התושבים להתנגד לכיבוש צרפתי.
הקנטון היה אחד המחוזות בקנטון הענק ולדשטטן ברפובליקה ההלבטית.
ולדשטטן הכיל גם את השטח שכיום הם הקנטונים אורי, לוצרן, אונטרוולדן ושוויץ.
ב-1803 קיבל הקנטון את עצמאותו בקנטון נפרד.
בעקבות החוקה של 1814 נסגרו בתי הנבחרים שפעלו בקנטון מאז 1376. ב-1845 הפך הקנטון לחבר בזונדרבונד, קבוצת קנטונים קתולים וקונסרבטיבים שמגנה על האינטרסים של החברים בה.
כחבר בסונדרבונד נלחם צוג במלחמה ב-1847 בה הפסיד הזונדרבונד לאיחוד השווייצרי.
בשנים 1848 ו-1874 הצביעו אנשי הקנטון נגד חוקה פדרלית.
בחוף המזרחי של אגם אגרי נערך קרב מורגרטן המפורסם, בו ניצחו השווייצרים ב-1315 את בית הבסבורג החזק.
מסילות רכבת מחברות את צוג עם לוצרן וציריך.
קווי רכבת בצד השני של אגם צוג מתחברים לדרך סנט גוטהרד, שמגיעה לבסוף לגרמניה ואיטליה.
רוב האוכלוסייה הוא קתולי ודובר גרמנית, בעיקר את ניב הגרמנית שווייצרית של מרכז שווייץ.
עד 1814 היה צוג חלק מהבישופות של קונסטנץ, אך בהתפרסות מחדש של בישופות בזל ב-1828 הפך לחלק ממנה.
באזורים הגבוהים יותר של הקנטון האוכלוסייה מתפרנסת בעיקר ממקצועות פסטורליים כמו רעיית בקר.
הקנטון ידוע בזכות מפעל החלב של נסטלה.
בבירה צוג יש מספר גדול של חברות שרק הנהלתן נמצאת בעיר.
זאת בגלל שצוג היא אחת הערים בעלות המיסוי הנמוך ביותר בשווייץ.