tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1642 מאס צ'ארלס בפעילות הפרלמנט, איגד מספר חיילים הנאמנים לו ופרץ לתוך הפרלמנט בעת התכנסות בית הנבחרים במטרה לעצור חמישה מחבריו, בהם ג'ון פים.
תנועת המלך לעבר הפרלמנט הגיע לידיעת החברים המיועדים למאסר וכאשר צ'ארלס פרץ לתוך בניין הפרלמנט הם הספיקו להימלט.
במהלך הפריצה לפרלמנט הצליח צ'ארלס לשכנע את כל המעורבים בבית הנבחרים כי הוא רודן.
בתגובה לכך הפרלמנט הקים את מועצת הביטחון שהשתלטה במהרה על העיר לונדון והשיגה את אמון המיליציה המקומית המוצבת בעיר.
רוב כוחות הצבא נטו לצד הפרלמנט ולנוכח האירועים פרצה מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה בין הפרלמנטרים לבין המלוכנים תומכי צ'ארלס.
המהלך הראשון של צ'ארלס במלחמה היה כאשר ניסה להשתלט על מחסני הנשק בעיר הנמל קינגסטון על ההול שבמזרח יורקשייר.
הפשיטה הצבאית של הכוחות המלוכניים על העיר נכשלה והמלוכנים נסוגו.
צ'ארלס לחם בנחישות ובתבונה כנגד כוחות הפרלמנט, אך הפרלמנט הסית כנגדו את העם בתואנה שמוקד הלחימה דתי, וצ'ארלס מנסה להחזיר את הקתוליות לאנגליה.
תעמולה זו הביאה לתמיכת אירלנד במלך, ותמיכת הסקוטים בפרלמנט.
צ'ארלס מצידו הכריז בפני האריסטוקרטיה כי בסופו של יום הפרלמנט יפנה לתקוף אותה ולרושש אותה מכספיה.
ב-22 באוגוסט 1642 העלה צ'ארלס את הנס המלכותי שלו מעל העיירה נוטינגהאם.
רוב התמיכה בפרלמנט רוכזה בדרום ומזרח אנגליה, הפרלמנט אחז ברוב הכספים מהערים המאוכלסות ביותר בדרום אנגליה והייתה לו השליטה על הצי האנגלי ודרכו גם בסחר.
לצ'ארלס הייתה תמיכה רבה מאירלנד כמו גם את תמיכתה של האצולה הסקוטית ובהנהגת צבאו עמדו מספר מצביאים מוכשרים, הנודע שבהם הנסיך רופרט מהריין, דוכס קמברלנד, בנם של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד.
צ'ארלס החל לנוע בראש צבאו לעבר לונדון ופגש בכוחות הפרלמנטרים בהנהגתו של הרוזן מאסקס במהלך הקרב על אדג'היל שהיה למעשה לשוויון.
צ'ארלס ארגן את צבאו מחדש לאחר הקרב והחל בתנועה מחודשת לעבר לונדון.
הרוזן מאסקס ארגן מערך מגננה סדיר של כוחותיו שהוביל את צ'ארלס לשנות טקטיקה ולסגת צפונה.
לאורכה של שנת 1643 השיגו המלוכנים את היד העליונה והשיגו שליטה מלאה על דרום-מערב אנגליה.
הפרלמנטרים עם זאת הצליחו להשיג את תמיכת כוחות ה'ברית' הסקוטים דרך הבטחות כספיות עבורם והבטחה חסרת בסיס כי בסיומה של המלחמה תעבור הכנסייה האנגלית רפורמה כך שתבוסס על הכנסייה הסקוטית.
ה'ברית' היו בעלי חשיבות צבאית עליונה עבור הפרלמנטרים והוכיחו זאת במהלך ניצחונם המכריע על המלוכנים ב-2 ביולי 1644 בקרב על מרסטון מור (אנ') שהתקיים בקרבת העיר יורק.
לאחר ההפסד בקרב רוב הצפון נפל לשליטת הפרלמנטרים ולאחר מצור קצר יומין נפלה גם העיר יורק.
בהנהגת מפקד הפרשים הפרלמנטרי, אוליבר קרומוול, קודמה רפורמה מרחיקת לכת במנהל ובארגון של הצבא הפרלמנטרי אשר הוביל להקמת 'צבא המודל החדש' מתוכו.
ב-1645 התקיים הקרב על נייסבי במהלכו הפרלמנטרים בהנהגת תומאס פיירפקס ניצחו באופן מכריע את המלוכנים בהנהגתם של צ'ארלס והנסיך רופרט מהריין.
בסופו של דבר, במהלך השנים 1645 ו-1646 הובסו צבאות המלך.
צ'ארלס נשבה באוקספורד בידי הסקוטים והוסגר על ידם ב-1647 לכוחות הפרלמנט.
הפרלמנט כעת עדיין התקשה להעביר את הרפורמות שרצה לקדם עקב ערמומיותו של צ'ארלס והעובדה שלא ניתן היה לסמוך על מילתו שיגביל את סמכותו השלטונית.
נוסף על כך פרצו מרידות ברחבי אנגליה נגד נטל המיסים שנדרשו עבור מימון 'צבא המודל החדש'.
כאשר הפרלמנט ניסה לפזר את הצבא, מפקדו הראשי, תומאס פיירפקס, סירב להיענות לפרלמנט ועקב העובדה שהיה זה הצבא שאחז בפועל בכוח לכפות סמכות, לא היה דבר שהיה ברשות הפרלמנט לעשות.
בעת היותו שבוי, צ'ארלס הגיע להסכם סודי עם הסקוטים הקרוי 'האירוסין' שבמסגרתו הסכימו הסקוטים להשיב את צ'ארלס לכתר ולהשיב לו את סמכויות השלטון.
זמן קצר לאחר מכן צ'ארלס חמק מהשבי, הצבא הסקוטי פלש לתוך אנגליה כדי להשיב לו את הכתר ומרידות עממיות נגד המיסים שהטיל הפרלמנט פרצו ברחבי אנגליה ובכך החלה מלחמת האזרחים האנגלית השנייה.
מלחמת אזרחים זאת הייתה קצרה מקודמתה כאשר בתוך שנה 'צבא המודל החדש' דיכא את כל המרידות העממיות ומוטט את הצבא הסקוטי הפולש במהלך הקרב על פרסטון.
צ'ארלס נשבה בשנית וניסה לשוב לשולחן המשא ומתן עם הפרלמנט אך ההנהגה הצבאית של 'צבא המודל החדש' התנגדה לכך.
רבים בהנהגה הפרלמנטרית, כגון אוליבר קרומוול, ראו בצ'ארלס רודן שהוביל לשפיכת דמם של אלפים ללא צורך ושלא תבוא כל פשרה כל עוד נותר במלוכה.
ב-1648 מספר חיילים פרלמנטרים בפיקודו של הקולונל תומאס פרייד (אנ') פרצו לתוך הפרלמנט והדיחו בטיהור פוליטי המכונה 'טיהורו של פרייד' את כל חברי הפרלמנט שלא צידדו עם ההנהגה הצבאית.
הפרלמנט הנותר המכונה "הפרלמנט המגושם" קרא להעמיד את המלך צ'ארלס למשפט בעוון בגידה.
צ'ארלס הועמד למשפט בפני בית דין של הפרלמנט, אך סירב להכיר בסמכות הפרלמנט לדון את המלך.
הוא הורשע באשמת בגידה, נידון למוות והוצא להורג ב-30 בינואר 1649 בשערי ארמון וייטהול, מקום המגורים המלכותי.
הוצאתו להורג של המלך התקבלה בזעזוע חריף בכל רחבי אירופה.
באנגליה עלה לשלטון אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור בחסות הפרלמנט ובוטלה המלוכה.
קרומוול מת בשנת 1658 ושנתיים אחר כך עלה לשלטון בנו הבכור של צ'ארלס כצ'ארלס השני, מלך אנגליה.
ב-1660 הוא הכריז על אביו כקדוש, היחיד שזכה לקאנוניזציה בכנסייה האנגליקנית לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית.
צ'ארלס היה נשוי להנרייט מארי, נסיכת צרפת ובתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ולזוג היו תשעה ילדים:
צ'ארלס השני, מלך אנגליה (19 במאי 1630 - 6 בפברואר 1685) - יורשו של צ'ארלס הראשון, מלך מ-1660 עם הרסטורציה האנגלית ועד למותו.
מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית (4 בנובמבר 1631 - 24 בדצמבר 1660) - נישאה לוילם השני, נסיך אורנז'.
ג'יימס השני, מלך אנגליה (14 באוקטובר 1633 - 6 בספטמבר 1701) - ירש את צ'ארלס השני, הודח במהלך המהפכה המהוללת.
אליזבת סטיוארט (28 בדצמבר 1635 - 8 בספטמבר 1650) - מתה בשבי הפרלמנטרי.
קתרין סטיוארט (29 ביוני 1639) נפטרה בעת הולדתה.
הנרי סטיוארט, דוכס גלוסטר (8 ביולי 1640 - 13 בספטמבר 1660) - נפטר מאבעבועות שחורות
הנרייטה אן, נסיכת אנגליה (16 ביוני 1644 - 30 ביוני 1670) - התחתנה עם פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, בנו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
צ'ארלס ג'יימס הוהי היה מדינאי אירי, שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) מטעם מפלגת פיאנה פול.
הוא גם כיהן כמזכיר הפרלמנטרי של שר המשפטים בראשית הקריירה הפוליטית שלו.
הוהי נחשב לאחד הפוליטיקאים האירים הדומיננטיים והשנויים במחלוקת בתקופתו.
עם כניסתו לממשלה בתחילת שנות השישים, הוהי הפך לסמל לדור חדש של שרים אירים.
כראש ממשלה, נזקף לזכותו, על פי כמה כלכלנים, השינוי לטובה בכלכלת אירלנד של סוף שנות השמונים.
עם זאת, הקריירה הפוליטית שלו עמדה גם בסימן של כמה שערוריות.
הוהי היה מעורב בשערוריית הנשק ב-1970 שכמעט וחיסלה את הקריירה שלו.
לאחר שהמוניטין שלו שוקם, כראש ממשלה הוא ניזוק שוב עקב פרשת רצח מוזרה שאירעה ב-1982. ארבע פעמים הוא עמד בפני הדחה מתפקידו כמנהיג המפלגה ובכל פעם ללא הצלחה, בכך הוא זכה לכינוי "הודיני הגדול".
גילויים על חלקו בשערוריית הציתות לטלפונים אילצו אותו להתפטר מתפקידו כראש הממשלה ולפרוש מהחיים הפוליטיים ב-1992.
לאחר פרישתו של הוהי הכתימו לחלוטין גילויים נוספים על שחיתות, מעילות, העלמות מס ורומן מחוץ לנישואין שנמשך 27 שנים, את המוניטין שלו.
הוא מת מסרטן הערמונית ב-2006 בגיל 80.
צ'ארלס הוהי נולד בעיירה קאסטלבר (Castlebar) שבמחוז מאיו כילדם השלישי מתוך שבעה של ג'ון הוהי ושרה מק'ויליאמס, שניהם ילידי מחוז לונדונדרי, לאומנים קתולים שנולדו במה שיהפוך בהמשך לחלק מצפון אירלנד.
אביו של צ'ארלס הוהי היה חבר בצבא האירי הרפובליקני במהלך מלחמת העצמאות האירית ולאחר מכן שירת בצבא של מדינת אירלנד החופשית.
ג'ון הוהי פרש מהצבא ב-1928 והמשפחה עברה להתגורר במחוז מית', שם הוא חלה בטרשת נפוצה והמשפחה נדדה שוב לפרבר דוניקרני (Donnycarney), פרבר של דבלין, שם בילה צ'ארלס הוהי את ימי נעוריו.
הוהי התחנך בבית הספר התיכון ע"ש ג'וזף הקדוש של קהילת האחים הנוצריים (Congregation of Christian Brothers) בפיירויו שבדבלין.
אחד מחבריו לספסל הלימודים היה ג'ורג' קולי.
לימים ישבו השניים סביב אותו שולחן בממשלת אירלנד והיו יריבים פוליטיים במפלגת פיאנה פול.
בנעוריו היה הוהי ספורטאי חובב ושיחק כדורגל גאלי במועדון המקומי.
הוא זכה במדליה באליפות דבלין לבוגרים ב-1945. הוהי למד מסחר באוניברסיטת דבלין, שם החל להתעניין בפוליטיקה ונבחר להיות העורך של האגודה למסחר וכלכלה.
שם הוא הכיר גם את אחד מיריביו הפוליטיים לימים, גארט פיצג'רלד.
הוא הצטרף לכוח ההגנה המקומי במהלך "מצב החירום" (The Emergency, הכינוי באירלנד של מלחמת העולם השנייה, בה אירלנד נקטה עמדה נייטרלית) ושקל לפתח קריירה צבאית.
הוא המשיך לשרת בצבא המילואים עד שנבחר לראשונה לפרלמנט ב-1957.
בעת יום הניצחון באירופה שרפו הוהי וסטודנטים נוספים של אוניברסיטת דבלין את היוניון ג'ק בקולג' גרין, מחוץ לטריניטי קולג' שבדבלין, בתגובה למה שמבחינתם נתפס כחוסר כבוד של דגל אירלנד שהונף על הקולג' יחד עם כל הדגלים של המדינות שניצחו במלחמה.
הוהי הוסמך כמנהל חשבונות וכן למד בקינגס אינז והחל לעסוק בעריכת דין.
זמן קצר לאחר מכן הוא פתח עסק להנהלת חשבונות בשותפות עם הארי בולנד, בנו של השר מטעם פיאנה פול, ג'רלד בולנד.
ב-18 בספטמבר 1951 נשא לאישה את מורין למס, בתו של השר ולימים ראש הממשלה שון למס, שאותה הוא הכיר עוד מימי לימודיו באוניברסיטת דבלין.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, שהצעיר מהם, שון הוהי, היה לימים חבר פרלמנט ושר בממשלה.
ניסיונו הראשון של הוהי להיבחר לפרלמנט היה ב-1951. בבחירות הכלליות של 1957 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של צפון-מזרח דבלין.
היה זה ניסיונו הרביעי והניסיון המוצלח הראשון לזכות במושב בפרלמנט.
עד 1992 נבחר הוהי מחדש לפרלמנט בכל מערכות הבחירות.
ב-1960 מונה הוהי לתפקידו הראשון בממשלה כמזכירו הפרלמנטרי של שר המשפטים, אוסקר טריינור.
אף על פי שהיה כפוף לטריינור, היה הוהי למעשה השר בפועל.
טריינור, שמונה לתפקיד עוד בימיו של איימון דה ואלירה, היה כבר זקן וחולה ועמד בראש המשרד רק להלכה.
מצדדיו של הוהי מסבירים את חילוקי הדעות בין השניים על רקע כישרונו של הוהי ורעיונותיו החדשניים, שהרגיזו את השר הזקן והשמרן.
ב-1961 התבלט הוהי בתפקידו, כך שאפילו מנהיג האופוזיציה, ג'יימס דילון, החמיא לו בפומבי.
עם פרישתו של טריינור ב-1961, ירש אותו הוהי בתפקיד.
כשר המשפטים, הוא יזם מגוון יוזמות חקיקה.
הוא הגיש לפרלמנט חוקים כגון: חוק האימוץ, חוק הירושה, שהגן על זכויותיהם של האלמנות והיתומים, חוק הדין הפלילי, שביטל את עונש המוות ואת חוק ההסגרה, שמנע את הסגרתם של חברי הצבא האירי הרפובליקני.
הוהי גם ייסד בתי דין צבאיים מיוחדים שסייעו להביס את המערכה על הגבול של הצבא האירי הרפובליקני.
ב-1964 מינה למס את הוהי כשר החקלאות.
ביקורת על המינוי הושמעה מצדם של חברי התאחדות החקלאים הלאומית על רקע מינויו של אדם ללא רקע חקלאי לתפקיד והעוינות של המגזר כלפי הממשלה גברה.
הוהי הסתבך בשורה של חילוקי דעות עם התאחדות החקלאים ועם ארגון נוסף, ארגון ספקי החלב.
27 מפגינים מטעם ארגון זה נעצרו בחזית בניין הפרלמנט ב-27 באפריל 1966 על פי חוק שבדרך כלל הופעל כנגד טרוריסטים.
למחרת נעצרו 78 מפגינים נוספים ו-80 נוספים ביום שלאחר מכן, ככל שהסכסוך החל להסלים.
היה זה צעד קשוח כלפי חקלאים שמחו על נושא שמשפיע על פרנסתם.
הציבור הכללי תמך בחקלאים, שלא היו בעמדה שתאפשר להם לשבות ושברור היה שהם פשוט מוחים כנגד השר ולא כנגד המדינה.
בשלב זה החלו החקלאים לקיים מערכה ארצית ואפילו חקלאים שמלכתחילה תמכו בפיאנה פול פנו עורף לממשלה.
הוהי, שלא נבחר מקולותיהם של מצביעים מהמגזר החקלאי, היה תחת לחץ מתמיד מצדם של חברים למפלגתו לשאת ולתת עם החקלאים כדי להפיג את המתיחות.
בסופו של דבר, נמנע הוהי מעימות מסיבות פוליטיות, עקב הבחירות לנשיאות שהלכו וקרבו באותה עת.
החקלאים, שזכרו להוהי את עמדתו בפרשה גם שנים לאחר מכן, היו הציבור הראשון שהתייצב נגדו ופגע בכוחו האלקטורלי.
זאת על אף שהודיע על הוצאה של 5.5 מיליון ליש"ט למען החקלאים, חמישה ימים בלבד לפני תחילת ההצבעה בבחירות ב-1966.
ב-1966 מונה הוהי על ידי מפלגת פיאנה פול לנהל את מסע הבחירות לנשיאות של איימון דה ואלירה לתקופת כהונה שנייה.
התנהלותו כאן הייתה שנויה במחלוקת.
מפלגת פינה גייל בחרה בחבר הפרלמנט מטעמה ועורך דין צעיר, טום או'היגינס (אחיינו של קווין או'היגינס, סגן ראש ממשלת מדינת אירלנד החופשית בשנות העשרים), למועמדה לתפקיד הנשיא.
בהיותו מודע שגילו המופלג של דה ואלירה, שהיה אז בן 84, ושהוא היה עיוור כמעט לחלוטין, עלולים להיות לו לרועץ בהשוואה הבלתי נמנעת לאו'היגינס הצעיר, שמסע הבחירות שלו שאב השראה מזה של הנשיא האמריקאי, ג'ון קנדי, שיגר הוהי את מה שנראה כמחטף פוליטי.
הוא עמד על כך שזה מתחת לכבודו של מוסד הנשיאות לנהל מסע בחירות של ממש ושעל דה ואלירה לשמור על פרופיל נמוך.
לפיכך, למען ההגינות, התבקשה התקשורת שלא לסקר הן את נאומיו של דה ואלירה, אך גם את נאומיו של או'היגינס.
התקשורת הכתובה, הארצית והמקומית, התעלמה מהצעתו של הוהי, אך תחנת הטלוויזיה, Teilifís Éireann (לימים RTE), שנוהלה על ידי המדינה, הסכימה להצעה ולמעשה התעלמה לחלוטין ממסע הבחירות של או'היגינס.
בפועל, זכה דה ואלירה לפרופיל גבוה ממקור אחר.
באותה שנה צוין יובל החמישים למרידת חג הפסחא, שמבין האישים שהשתתפו בה, הוא היה הבכיר מכולם שעדיין היה בין החיים.
בשעה שתחנת הטלוויזיה התעלמה, כאמור, ממסע הבחירות של או'היגינס, דה ואלירה זכה לזמן מסך נרחב ביותר במסגרת סיקור אירועי היובל.
כדי לקדם עוד יותר את מסע הבחירות של דה ואלירה, דאג הוהי, כשר החקלאות, להעלאת מחירי החלב, ממש ערב הבחירות, כדי לגייס את קולות המגזר החקלאי שהפך באותה עת לאופוזיציה לממשלה.
כל הצעדים הללו הבטיחו ניצחון קל לדה ואלירה.
אך לאו'היגינס חסר פחות מאחוז אחד של הקולות כדי להביס את דה ואלירה.
זה האחרון נבחר מחדש לתפקיד נשיא אירלנד בזכות יתרון של 10,000 קולות מתוך כמעט מיליון מצביעים.
דה ואלירה עצמו גיבש דעה שלילית על הוהי ורחש לו חוסר אמון.
ב-1966 פרש ראש הממשלה שון למס.
הוהי הכריז על מועמדותו להתמודדות על הנהגת המפלגה.
יחד איתו הכריזו על מועמדותם גם ג'ורג' קולי, שר המסחר והתעשייה וניל בלייני, השר לענייני ממשל מקומי.
במצב כזה, כשלבחירת המפלגה עומדים שלושה מועמדים חזקים עם דעות מנוגדות בנוגע לעתידה של המפלגה, חיפשו זקני המפלגה מועמד של פשרה.
למס עצמו דחק בשר האוצר, ג'ק לינץ' להתמודד על התפקיד ולחץ על השלושה למשוך את מועמדותם.
היחידי שלא נעתר להצעתו של ראש הממשלה הפורש היה קולי והוא הובס בבחירות מול לינץ'.
בממשלה החדשה של לינץ' מונה הוהי לתפקיד שר האוצר במסגרת חילופי גברי.
הצעדים שנקט בהם לטובת הציבור ושלא הכבידו על התקציב, משכו את אהדתו של הציבור כלפיו.
צעדים אלה כללו נסיעה חופשית בתחבורה הציבורית וסבסוד מחירי החשמל לגמלאים, הענקת זיכויי מס לנכים והנחות במס לאמנים.
צעדים אלו העלו את קרנו של הוהי בציבור, במיוחד בחלקים מסוימים של התקשורת וקהילת האמנים.
כשר האוצר, השיג הוהי בשתי הזדמנויות הלוואות ממקורות חוץ (מגרמניה ומארצות הברית), אך הכספים הושארו כפיקדונות במדינות שמהן נלקחו ההלוואות ולא הומרו לפונט אירי להפקדה באוצר המדינה כפי שמתבקש בחוקה.
משמעות הדבר הייתה ששר האוצר מנהל ספקולציות מוניטריות כנגד המטבע של ארצו.
כאשר הוטחה בהוהי ביקורת על כך מצדו של מבקר המדינה, דאג הוהי ב-1969 שיחוקק חוק שיצדיק את מעשיו בדיעבד.
הדיון על הנושא היה קצר והמקורות מראים על חוסר הבנה מצדם של הדוברים הכלכליים של האופוזיציה, או'היגינס ממפלגת פינה גייל וטולי ממפלגת הלייבור.
סוף שנות השישים עמדו בסימן של עליה במתח והתפרצות של האלימות בצפון אירלנד.
באופן כללי נראה היה שהוהי משתייך לאגף הפרגמטי של המפלגה ולא היו לו דעות מוצקות בנושא, אף על פי ששורשיו המשפחתיים מדרי.
רבים סברו שדעותיו כלפי האלימות של הצבא האירי הרפובליקני היו שליליות.
בתקופת כהונתו כשר המשפטים הוא נקט בצעדים קשוחים כלפיהם, כולל כליאה ללא משפט.
נראה היה שה"ניצים" בממשלה הם קווין בולנד וניל בלייני, שניהם בנים למייסדי המפלגה עם עבר בצבא האירי הרפובליקני.
בלייני הגיע ממחוז הבחירה של דניגול, מחוז הסמוך לדרי שמעבר לגבול.
מולם עמדו ה"יונים" בממשלה, סגן ראש הממשלה, ארסקין המילטון צ'ילדרס, ג'ורג' קולי ופטריק הילרי.
קרן על סך של 100,000 ליש"ט הוכנה כדי להגיש סיוע ללאומנים בצפון.
כשר האוצר היה להוהי תפקיד מרכזי במהלך.
להפתעת הכול, בתקרית הידועה בשם "שערוריית הנשק" (Arms Crisis), הוהי, יחד עם בלייני, הודח מהממשלה באשמת שימוש בכספים לייצוא כלי נשק לשימושו של הצבא האירי הרפובליקני.
מנהיג האופוזיציה, ליאם קוסגרייב קיבל מידע ממשטרת אירלנד שמזימה לייצא כלי נשק אכן הייתה והיו מעורבים בה חברי ממשלה.
קוסגרייב הודיע ללינץ' על כך שהפרטים בידיו ושהוא יפרסם אותם על במת הפרלמנט למחרת אם לינץ' לא יפעל.
לינץ' דרש מהוהי ומבלייני להגיש את התפטרותם לנשיא.
שניהם סירבו בטענה שלא ביצעו שום פעולה בלתי חוקית.
בתגובה, ביקש לינץ' מהנשיא לפטר אותם.
לאות סולידריות התפטר בולנד מתפקידו ומייקל או'מוריין הודח יום למחרת כדי להבטיח שבעת שהשערורייה תפרוץ, יכהן שר משפטים שיציית ללינץ'.
לתפקיד זה נבחר המצליף הראשי של המפלגה, דזמונד או'מיילי.
מאוחר יותר הועמדו הוהי ובלייני לדין יחד עם קצין צבא שהיה מעורב בפרשה ואיש עסקים פלמי, נאצי לשעבר שלכאורה ניצל את קשריו כדי לרכוש את כלי הנשק.
בסופו של המשפט זוכו כל הנאשמים בפסק דין שנוי במחלוקת.
אף על פי שזוכה מכל אשמה, נראה היה שהקריירה הפוליטית של הוהי הגיעה לסיומה.
בלייני ובולנד פרשו בסופו של דבר מהמפלגה, אך הוהי נשאר בה.
הוא בילה את השנים הבאות על הספסלים האחוריים וגייס תמיכה בקרב חברי המפלגה.
במהלך תקופה זו הוא נותר נאמן למפלגה, אך איש לא בטח בו.
ב-1975 הייתה פיאנה פול באופוזיציה והוהי גייס כבר תמיכה מספקת כדי שלינץ' ישיב אותו לקדמת הבמה הפוליטית, צעד שזיכה אותו בביקורת חריפה בתקשורת.
הוהי מונה להיות הדובר של הסיעה לענייני בריאות ורווחה, תיק זוטר באותה תקופה, אך הוא השתמש בדמיונו ובכישוריו כפי שעשה בתפקידים קודמים כדי לגבש מדיניות חדשה ומרחיקת לכת.
שנתיים לאחר מכן, ב-1977 שבה פיאנה פול לשלטון עם רוב מוחלט בפרלמנט בעקבות מסע בחירות עממי שהובל על ידי קולי ואו'מיילי, שבמסגרתו הובטחו הורדת מחירים, ביטולם של מיסי רכב והקלות קצרות טווח נוספות.
הוהי חזר לממשלה לאחר היעדרות של שבע שנים ומונה להיות שר הבריאות והרווחה.
בתפקיד זה הוא המשיך במדיניות המתקדמת שלו מהעבר.
בין השאר הוא יזם את המערכות הממשלתיות הראשונות נגד עישון ואת ההתרה בחוק של אמצעי מניעה שקודם לכן נאסרו.
בעקבות תקדים שקבע בית המשפט העליון הוא יזם את חקיקתו של חוק תכנון המשפחה שהיה שנוי במחלוקת.
החוק התיר לרוקחים למכור אמצעי מניעה עם הצגת מרשם רפואי.
הוהי קרא לחוק "פתרון אירי לבעיה אירית".
הדעה הרווחת היא שעל פי החוק על מקבל המרשם להיות נשוי, אך החוק לא כלל דרישה כזאת כלל.
בתקופה זו החל לינץ' לאבד את אחיזתו במפלגה, הכלכלה צלעה לאחר ההתאוששות ממשבר האנרגיה העולמי ובמפלגה החלה חתירה תחת מנהיגותו של לינץ'.
בנוסף, התארגנה קבוצה של חברי המפלגה יושבי הספסלים האחוריים לארגן תמיכה בהוהי.
קבוצה זו, שכונתה "כנופיית החמישה" (gang of five), כללה בין השאר את אלברט ריינולדס שלימים היה ראש הממשלה לאחר התפטרותו הסופית של הוהי.
כמו כן קיבל הוהי תמיכה מחברת הפרלמנט סיל דה ואלירה, נכדתו של מייסד המפלגה, שהייתה ביקורתית מאוד כלפי לינץ' בנוגע למדיניותו בשאלת צפון אירלנד.
בנאום שנשאה בטקס לזכרו של ליאם לינץ' (בכיר בצבא האירי הרפובליקני שנהרג במלחמת האזרחים האירית) ב-9 בספטמבר, היא תקפה את ראש הממשלה.
אף על פי שלינץ' עדיין ניסה לכפות משמעת מפלגתית, הבהירה לו דה ואלירה שהיא לא מתנגדת למדיניות המפלגה שעל פיה על בריטניה לסגת מהצפון.
לינץ' יצא לביקור בארצות הברית ב-7 בנובמבר.
באותו יום איבדה הממשלה שני מושבים בפרלמנט במסגרת בחירות ביניים בקורק.
במהלך הביקור הצהיר לינץ' בריאיון לוושינגטון פוסט כי בדיונים עם ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, הוסכם על קיומו של מסדרון אווירי של חמישה ק"מ על הגבול.
עם שובו מארצות הברית נשאל על כך לינץ' בפגישת הסיעה בפרלמנט.
לינץ' השיב שלא היה מדובר על כך שהמטוסים הבריטיים יחצו את הגבול.
הפרטים מהפגישה הודלפו לתקשורת ולינץ' הואשם בהטעיית המפלגה.
מעמדו של לינץ' במפלגה החל להיות רעוע.
בדצמבר 1979 הכריז לינץ' על התפטרותו מתפקידיו כמנהיג המפלגה וכראש הממשלה.
הבחירות הפנימיות היו צמודות בין הוהי לבין ג'ורג' קולי.
קולי זכה בתמיכה כמעט מלאה של שרי הקבינט וסבר שתמיכה כזאת הוא יקבל גם בקרב חברי הפרלמנט של המפלגה.
הוהי מצדו, היה מוטרד מנטייתם של חברי הממשלה, אך זכה לתמיכתם של חברי פרלמנט חדשים, יושבי הספסלים האחוריים, שהיו מודאגים בקשר למושביהם בפרלמנט.
תוצאות ההצבעה היו 44 קולות לטובת הוהי ו-38 לקולי.
כמחווה של פיוס, מונה קולי מחדש להיות סגן ראש הממשלה וניתנה לו זכות וטו לגבי המינויים של הוהי לתפקידי שר המשפטים ושר ההגנה.
תנאי זה נבע מחוסר האמון שלו בהוהי בנושאי ביטחון (בעקבות שערוריית הנשק).
עם זאת, נלקח מקולי תפקיד שר האוצר.
בכל אופן, ב-11 בדצמבר 1979 נבחר הוהי להיות ראש הממשלה ומנהיג פיאנה פול, כמעט עשר שנים לאחר ששערוריית הנשק כמעט וחיסלה את הקריירה הפוליטית שלו.
כשהחל הוהי את כהונתו כראש ממשלה הייתה אירלנד שקועה בתוך משבר כלכלי קשה בעקבות משבר האנרגיה של 1979. הוהי פעל באופן עצמאי כשהוא מתעלם משר האוצר שלו.
אחד מצעדיו הראשונים כראש ממשלה היה לשאת נאום טלוויזיוני אל האומה, השלישי בתולדות אירלנד, שבו צייר את המצב הכלכלי העגום:
בעוד שהוהי זיהה את המצב הקשה של אירלנד עם הבעיות הכלכליות, מעשיו אף החמירו את המצב.
הוא הגדיל את ההוצאה הציבורית, שעד מהרה יצאה מכלל שליטה והוביל לגידול בהלוואות הממשלתיות ובמיסוי בצורה בלתי מתקבלת על הדעת.
ב-1981 האהדה הציבורית כלפיו הייתה עדיין סבירה והוא החליט להכריז על עריכת בחירות כלליות.
למרות זאת, העיתוי של הבחירות נדחה פעמיים עקב אירועים חיצוניים, בעיקר עקב שביתות הרעב של מתנדבי הצבא האירי הרפובליקני להכרה פוליטית.
שובתי הרעב הכריזו כי יעמידו עצמם לבחירה והדבר עלול היה למשוך בוחרים של פיאנה פול.
במקביל התרחש אסון במועדון לילה במחוז הבחירה של הוהי בו נספו בשרפה 48 איש.
כל אלה גרמו להוהי לדחות את ועידת המפלגה ואת הבחירות.
בסופו של דבר נערכו הבחירות ביוני, מועד מאוחר יותר מזה שהתכוון הוהי.
מתוך תקווה לזכות ברוב מוחלט של מושבי הפרלמנט, מסע הבחירות נוהל בנקיטת קו פופוליסטי שבמרכזו עמדו נושאי המיסוי, ההוצאה הציבורית וצפון אירלנד.
במסגרת מסע הבחירות נוהלו חמישה עימותים טלוויזיוניים בין הוהי לבין מנהיג מפלגת פינה גייל, גארט פיצג'רלד על נושאים כללים.
ביום הבחירות זכתה פיאנה פול ב-45.3% מהקולות ונכשלה בשמירה על רוב של 166 מושבים בפרלמנט.
קואליציה של פינה גייל והלייבור הוקמה בהנהגתו של פיצג'רלד והוהי הלך לאופוזיציה.
ממשלתו של פיצג'רלד החזיקה מעמד עד ינואר 1982 וקרסה עקב תקציב שנוי במחלוקת שבמסגרתו הוצע להטיל מס ערך מוסף על נעלי ילדים, שקודם לכן היו פטורות מהמס.
פיצג'רלד, שכבר לא זכה לתמיכת רוב חברי הפרלמנט, הגיע לארמון הנשיאות כדי להתייעץ עם הנשיא הילרי על האפשרות לפזר את הפרלמנט ולקיים בחירות כלליות.
בכל אופן, בלילה בו קרסה הממשלה, הוציאה הנהגת פיאנה פול הצהרה המעודדת את הנשיא לא לפזר את הפרלמנט ולהטיל על פיאנה פול להרכיב ממשלה חדשה.
בביוגרפיה על הילרי הואשם הוהי כי הוא זה שהפיץ את השמועות על שערוריית המין על הנשיא שהוכחו בסופו של דבר כלא נכונות כלל.
לאחר הבחירות של פברואר 1982, כאשר שוב נכשל הוהי בהשגת רוב מוחלט בפרלמנט, החלו לעלות שאלות בנוגע למנהיגותו.
כמה ממבקריו של הוהי במפלגה הציעו שמועמד חלופי יעמוד לבחירתה לתפקיד ראש הממשלה.
שמו של דזמונד או'מיילי עלה כמועמד אפשרי והוא היה מוכן להוות אתגר להוהי.
עם זאת, ביום ההצבעה משך או'מיילי את מועמדותו והוהי נותר המועמד היחיד.
תקופת כהונתו השנייה של הוהי כראש הממשלה עמדה בעיקר בסימן של ניהול כלכלי לא תקין, בהתבסס על מדיניותו של הוהי לנצל את מדיניות הממשלה ואת תקציבה כדי להבטיח לו את תמיכת הרוב בפרלמנט.
כשהוהי ותומכיו נקטו בקו פופוליסטי מסוכן כמעט בכל תחום של מדיניותו וכשהם סירבו לפעול מתוך ראייה מפוקחת לעתיד, מיעוט הולך וגדל של חברי המפלגה החל להביע את דאגתו.
שאלת מנהיגותו של הוהי צצה ועלתה שוב כאשר באוקטובר הגיש חבר הפרלמנט של פיאנה פול, צ'ארלי מקקריווי, הצעת אי-אמון כנגד הוהי.
דזמונד או'מיילי חלק על העיתוי של ההצעה אך באופן כללי הסכים לה וטרם הגשת ההצעה הוא התפטר מהממשלה.
שורה של איומים על תומכי ההצעה החלו להגיע מצדם של חסידיו של הוהי.
לאחר ישיבת סיעה שארכה 15 שעות, ושבמהלכה התעקש הוהי על הצבעה שמית והתנגד לקיומה של הצבעה חשאית, הצביעו 58 איש בעדו ו-22 נגדו.
זמן לא רב לאחר מכן, קרסה ממשלתו של הוהי כאשר מפלגת העובדים פרשה מהקואליציה על רקע תוכנית קיצוצים נרחבת.
פיאנה פול הובסה בבחירות של נובמבר 1982 ופיצג'רלד נבחר שוב להיות ראש ממשלה שנתמכה בקולותיהם של חברי מפלגת פינה גייל ומפלגת הלייבור.
הוהי שב פעם נוספת לספסלי האופוזיציה.
מנהיגותו של הוהי עמדה למבחן בפעם השלישית כאשר דווח על מעורבותו בפרשת ההאזנות לטלפונים של כתבים פוליטיים.
למרות לחץ כבד, סירב הוהי להתפטר ושרד הצבעת אי אמון פנים-מפלגתית נוספת ברוב דחוק.
הצלחתו של הוהי נזקפה באופן חלקי למותו של חבר הפרלמנט מטעם המפלגה, קלמנט קלהאן, מתומכיו של או'מיילי.
אנשיו של הוהי הצליחו לדחות את הישיבה עקב ההלוויה, ובכך ניתן להם זמן נוסף כדי להיערך לישיבה.
במאי 1984 פרסם "פורום אירלנד החדשה" לפתרון המצב בצפון אירלנד את הדוח שלו.
הוהי היה מעורב בניסוח הדוח עוד כשכיהן כראש ממשלה והסכים לכמה תרחישים אפשריים לשיפור המצב שם.
אך עם פרסום הדוח, הכריז הוהי כי לדעתו הפתרון היחידי הוא אירלנד מאוחדת.
הצהרה זו ספגה ביקורת על ידי אישים אחרים שהשתתפו בפורום.
או'מיילי תמך בדוח ומתח ביקורת על עמדתו השאפתנית של הוהי.
בראשית 1985 הגישה הממשלה הצעת חוק להתרת מכירת אמצעי מניעה.
פיאנה פול התנגדה לחוק, אך או'מיילי תמך בממשלה בטענה שהנושא לא פוליטי.
פרשה זו הגבירה את היריבות בין שני האישים ובדצמבר אותה שנה הקים או'מיילי מפלגה חדשה, המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית שאליה הצטרפו כמה חברי פרלמנט מפיאנה פול.
בנובמבר 1985 חתמו פיצג'רלד ומרגרט תאצ'ר על ההסכם האנגלו-אירי שנתן לרפובליקה של אירלנד מעמד מסוים בצפון אירלנד.
כמו בעת פרסום הדוח של פורום אירלנד החדשה, הביע גם עתה הוהי את ביקורתו על ההסכם והכריז שאם ייבחר שוב לתפקיד ראש הממשלה, הוא ינהל משא ומתן מחודש עליו.
פיצג'רלד הכריז על בחירות חדשות בפברואר 1987. מערכת הבחירות עמדה בסימן של התקפות רציניות של פיאנה פול על הממשלה בשל קיצוצים בתקציב ועל ניהול כושל של הכלכלה.
עם פרסום תוצאות הבחירות התברר כי הוהי נכשל שוב בהשגת רוב מוחלט למפלגתו.
בסופו של דבר הצביע הפרלמנט בעד ממשלתו של הוהי ברוב דחוק.
כעת עמד הוהי בראש ממשלת מיעוט.
המנהיג החדש של מפלגת פינה גייל, אלן דוקס, הנהיג מדיניות חדשה, על פיה מפלגתו תתמוך בממשלה בכל צעד שיישם מדיניות כלכלית קשוחה.
החוב הלאומי הוכפל בתקופת כהונתו של פיצג'רלד והממשלה הציעה קיצוץ רוחבי בכל משרדי הממשלה, קיצוץ שהיה רציני יותר אם פיצג'רלד היה נותר בתפקידו.
מערכת המיסים שונתה כך שתעודד ייזום עסקי ותעסוקה.
הצעדים שנקטה ממשלתו זו של הוהי אכן גרמו לשינוי בכלכלת אירלנד.
אחד המיזמים החשובים ביותר באותה תקופה היה הקמתו של מרכז השירותים הפיננסי הבין-לאומי (IFSC) בדבלין.
בסוף אפריל 1989 חזר הוהי מביקור ביפן ובשובו התבשר כי הממשלה עלולה לספוג תבוסה בהצבעה בפרלמנט, שבעקבותיה יהיה עליו להכריז על בחירות חדשות.
הממשלה אכן הובסה בהצבעה והוהי, שהיה מעודד מסקרי דעת קהל שחזו ניצחון ברוב מוחלט של פיאנה פול, הכריז על עריכת בחירות ב-15 ביוני.
אף על פי כן, הפסידה פיאנה פול ארבעה מושבים בפרלמנט והאפשרות של הקמת עוד ממשלת מיעוט נראתה דחוקה.
בפעם הראשונה בהיסטוריה נכשל מועמד לראשות הממשלה מלהשיג רוב בפרלמנט.
על פי החוקה היה על הוהי ללכת אל הנשיא ולהתפטר, אך הוא סירב לעשות כן.
כמעט חודש לאחר הבחירות הוקמה קואליציה של פיאנה פול יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית.
הייתה זו הפעם הראשונה שהמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית נכנסה לקואליציה.
ב-1990 עמד הוהי בפני אתגרים נוספים.
במחצית הראשונה של השנה הוא היה הנשיא התורן של האיחוד האירופי.
הבחירות לנשיאות אירלנד היו מאכזבות מבחינתו כאשר בראיין לניהן, המועמד של פיאנה פול לתפקיד הובס על ידי מרי רובינסון.
במהלך מערכת הבחירות צצה ועלתה שוב הפרשה של שיחות הטלפון שהגיעו לארמון הנשיא ב-1982 כדי ללחוץ על הנשיא שלא לפזר את הפרלמנט ולאפשר להוהי להרכיב ממשלה.
לניהן הואשם בלחץ בלתי ראוי על הנשיא, שאמור להיות ראש המדינה ומעל הפוליטיקה.
התברר כי או'מיילי לחץ על הוהי לפטר את לניהן כדי שהממשלה תשרוד.
החשיפה גרמה להוהי נזק תדמיתי נוסף.
אחיזתו של הוהי בשלטון החלה להיחלש בסתיו 1991. בתקופה זו התרחשה סדרה של התפטרויות של יושבי ראש של חברות בבעלות חצי-ממשלתית ובעקבותיהן הצהרה של שר האוצר, אלברט ריינולדס, כי בכוונתו להציג את מועמדותו לתפקיד מנהיג המפלגה במקרה שהוהי יפרוש.
במהלך ישיבת מפלגה סוערת הגיש שון פאור, אחד מתומכיו של ריינולדס, הצעת אי-אמון בהוהי.
ריינולדס ותומכיו פוטרו מהממשלה על ידי הוהי, שניצח בהצבעה ברוב של 55 תומכים מול 22 מתנגדים.
ניצחונו זה של הוהי היה קצר ימים.
סדרה של טעויות פוליטיות הובילו לסיום כהונתו כראש ממשלה.
חילוקי דעות צצו ועלו על ניסיון מינויו של ג'יימס מקדייד כשר ההגנה, שהתפטר מתפקידו עוד לפני שנכנס אליו, עקב לחצו של או'מיילי.
מצב גרוע יותר בא לאחר מכן כאשר שון דוהרטי, שכשר המשפטים לקח על עצמו את האחריות על שערוריית ההאזנות בראשית שנות השמונים, הכריז בראיון טלוויזיוני, לאחר עשר שנים שבהן עמד על כך שהוהי לא ידע דבר על ההאזנות, שהוהי ידע על ההאזנות ואף אישר אותן.
הוהי הכחיש זאת בתוקף, אך השרים מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית הודיעו כי לא יוכלו להמשיך לכהן בממשלה כל עוד הוהי עומד בראשה.
הוהי הודיע למנהיג הפרוגרסיבים-דמוקרטים, דזמונד או'מיילי, כי בכוונתו לפרוש בקרוב, אך הוא מעוניין לעשות זאת בעיתוי שהוא ייבחר.
או'מיילי הסכים והממשלה המשיכה לכהן.
ב-30 בינואר 1992 הודיע צ'ארלס הוהי בישיבת הסיעה כי הוא פורש מתפקיד מנהיג המפלגה.
הוא המשיך לכהן כראש ממשלה עד ל-11 בפברואר, כאשר הוא הוחלף על ידי שר האוצר המודח, אלברט ריינולדס.
בנאומו האחרון בפרלמנט הוא ציטט את אותלו באומרו בין השאר: "הענקתי את שירותי למדינה, הם יודעים זאת, זה הסוף".
הוהי עבר לשבת בספסלים האחוריים עד לפרישתו ערב הבחירות של 1992. בנו, שון הוהי, נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אביו בבחירות אלה.
בדצמבר 2006 מונה שון הוהי לתת-שר במשרד החינוך והמדע.
עושרו האישי של הוהי ואורח חייו הראוותני (בבעלותו היו סוסי מרוץ, יאכטת מפרשים גדולה, אי פרטי ואחוזה מעוצבת), משכו זה מכבר תשומת לב.
לכל אורך הקריירה שלו הוא סירב להשיב לשאלות כיצד הוא מימן את כל אלה באמצעות משכורת ממשלתית.
למרות רצונו המוצהר להתרחק מעין הציבור, שאלות אלה רדפו אחריו גם לפרישה, ובסופו של דבר התפוצצו לסדרה של שערוריות פוליטיות, כספיות ואישיות שהכתימו את דמותו ואת המוניטין שלו.
ב-1997 חשף לראשונה בית דין ממשלתי ממונה, בראשותו של השופט בריאן מקקראקן, שהוהי קיבל מתנות כספיות בסכומים גבוהים מאיש עסקים ושהוא החזיק חשבונות בנק סודיים באיי קיימן.
הוהי הואשם בהאשמות פליליות על שיבוש עבודתו של בית הדין של מקקראקן.
המשפט על האשמות אלו נדחה ללא הגבלת זמן לאחר שהשופט הודיע שהוא לא יוכל לנהל משפט הוגן בעקבות הערות שהשמיעה סגנית ראש הממשלה, מרי הרני.
ב-1997 אחזה את הציבור תדהמה כאשר נחשפו האשמות שהוהי מעל בכספי המפלגה, שכספי משלמי המיסים שימשו לניהול פעולות המפלגה ושחלק ניכר מכספים אלה הוצאו על בגדי יוקרה ועל סעודות במסעדת יוקרה בעוד שבאותה תקופה הטיף הוהי להידוק החגורה ולקיצוצים בתקציב המדינה.
בדצמבר 2006 פרסמה ועדת חקירה ממשלתית מידע על עסקיו הכספיים של הוהי.
בדוח הראשי שלה חשפה הוועדה את הממצאים הבאים:
בין השנים 1979–1986 קיבל הוהי תשלום של יותר מ-8 מיליון פונט אירי מתורמים ומאנשי עסקים.
הוועדה הגדירה את התשלומים האלה כ"לא אתיים".
במאי 1989 עבר אחד מחבריו הוותיקים של הוהי, השר לשעבר בריאן לניהן, ניתוח השתלת כבד, שמומן בחלקו על ידי תרומות שגייס הוהי.
הוועדה מצאה שמתוך 270,000 ליש"ט שגויסו כתרומות, רק 70,000 ליש"ט הוצאו על הטיפול בלניהן.
הוועדה הצביעה על תרומה מסוימת אחת בסכום של 20,000 ליש"ט עבור לניהן שהגיעה למעשה לכיסו של הוהי, שעשה מאמצים להסוות את ההעברה הזאת.
הוהי קיבל תשלום על סך 50,000 ליש"ט מאיש עסקים סעודי בתמורה לסיוע בקבלת אזרחות אירית.
במקרה אחר תיווך הוהי בין איש עסקים לבין עובד מדינה בנוגע להשגת הטבות מס בשווי של 22.8 מיליון ליש"ט.
זמן קצר לאחר שהוהי התמנה כראש ממשלה ב-1979, הוא קיבל מסגרת אשראי בשווי של מיליון ליש"ט.
הוועדה מצאה שצעד זה היווה תשלום של הבנק להוהי.
הוועדה דחתה את טענותיו של הוהי כי הוא לא עסק כלל בענייניו הכספיים והוא הואשם על ידי הוועד ב"ביזוי הדמוקרטיה".
בסופו של דבר הסכים הוהי על הסדר על פיו הוא ישלם סך של 6.5 מיליון ליש"ט כהחזר מס וכקנס.
באוגוסט 2003 נאלץ הוהי למכור את אחוזתו הגדולה תמורת 45 מיליון ליש"ט כדי לממן את הייעוץ המשפטי ששכר במהלך דיוני הוועדה.
במאי 1999 חשפה בראיון טלוויזיוני טרי קיין, עיתונאית רכילות ואשתו לשעבר של שופט עליון, את העובדה שהיא והוהי ניהלו במשך 27 שנים רומן מחוץ לנישואין.
בצעד שעליו התחרטה לאחר מכן, אישרה קיין כי האדם שכונה בטור שלה במשך שנים בשם sweetie, היה אכן הוהי.
הופעותיו של הוהי בפני ועדת החקירה שובשו פעמים רבות עקב מצבו הבריאותי הרעוע.
צ'ארלס הוהי מת ב-13 ביוני 2006 בביתו מסרטן הערמונית, מחלה שממנה סבל במשך כעשור.
הוא נקבר בהלוויה ממלכתית ב-16 ביוני ונטמן בדבלין.
את ההספד על קברו נשא ראש הממשלה, ברטי אהרן.
ההלוויה הועברה בשידור ישיר בטלוויזיה האירית וצפו בה כרבע מיליון איש.
נכחו בה נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, ראש הממשלה, ברטי אהרן, חברי הפרלמנט ופוליטיקאים, תעשיינים ואנשי עסקים מרחבי העולם.
צ'ארלס הורטון קוּלִי היה סוציולוג אמריקאי בעל השפעה על המחקר הסוציולוגי והפסיכולוגי ומי שפיתח את תיאורית "העצמי שבמראה".
תאוריה, המציגה את היחס בין ה"אני" שלנו, לבין האופן בו אנו נתפשים על ידי זולתנו.
קולי נולד ב-1864 במישיגן שבארצות הברית, לתומאס קולי, שופט בבית המשפט העליון של מישיגן.
בגיל 24 החל קולי את לימודי המאסטר בכלכלה פוליטית עם התמחות משנית בסוציולוגיה.
ב-1894 סיים את הדוקטורט והחל ללמד סוציולוגיה באוניברסיטה.
קולי פרסם עשרות מאמרים וספרים בסוציולוגיה בנושאים שונים.
בין נושאים אלו ניתן למצוא את השפעות התחבורה היבשתית (רכבות) על החברה האמריקאית, היחסים בין חברה לכלכלה ואף דמוקרטיה ושליטה-חברתית.
עם זאת, המושג בעטיו זכה לפרסום היה "העצמי שבמראה" ("looking-glass self").
על-פי התאוריה אותה הציע קולי ב-1902, לבני אדם יש נטייה רפלקטיבית לפתח דימוי של עצמם במראה, אשר קשור לאופן בו אחרים תופסים אותם.
דימוי מוכלל זה הוא הבסיס ליצירת מושג ה"אני".
רעיון זה זכה להדים רחבים בסוציולוגיה (כמו למשל אצל הרברט מיד במושג האינטראקציה הסימבולית) ובפסיכולוגיה (פסיכולוגית האני ומושג השיקוף).
בשנת 1918 עמד קולי בראש האגודה האמריקאית לסוציולוגיה, והיה לנשיאה השמיני.
קולי היה איש-משפחה שבילה את מרבית זמנו בבית, נמנע מלצאת ללא צורך ומיעט בנסיעות.
את עיקר הפרנסה העדיף להשאיר לאשתו ואת התצפיות המחקריות מהן גזר את התאוריות שלו, ערך בעיקר על ילדיו.
בתקופת פעילותו של קולי, אחת הסוגיות בהן עסקו במחקר הסוציולוגי הייתה, הניסיון למצוא הסבר ליחסי הפרט-חברה, תוך הדגשת היבטים פסיכולוגיים של היחיד, כחלק מהפרשנות לתופעות חברתיות.
בכך חרג קולי מן הקו הסוציולוגי המקובל אשר ראה בחברה ובמבנים החברתיים את האובייקטים הראשוניים למחקר.
קולי טען מאידך שאפילו פעילותם של מוסדות כלכליים (כדוגמת בנקים), אינה יכולה להיות מובנת רק על-סמך ניתוחים של "כוחות שוק", או תהליך כלכליים מספריים.
לפי קולי, כדי להבין תופעה חברתית, שהיא פעילות אנושית מורכבת ומוכללת, עלינו להתבונן בדינמיקה הפסיכולוגית-חברתית של היחיד.
צ'ארלס קולי היה מראשוני הסוציולוגים, שניסו להסביר את הקשר עם הסביבה והאינטראקציה החברתית כבסיס ליצירת הדימויים העצמיים שלנו (בהמשך לתובנות הפסיכולוגיות שהוצעו בתחילת המאה ה-19 על ידי הפילוסוף הגרמני הגל ובן-זמנו של קולי, ויליאם ג'יימס).
על-פי התאוריה שלו, זהות-האדם אינה דבר נתון, מולד או נרכש, אלא מתפתח בתהליך הדרגתי תוך כדי מגענו עם סביבתנו.
מגעים אלו, כפופים לאינטרפטציות ייחודיות, כלומר, לאופן שבו אנו מפרשים את יחסה של הסביבה אלינו.
פרשנות זו הופכת להיות חלק בלתי-נפרד מדימויינו העצמיים, ומהווה את הבסיס למושג ה"עצמי" המתפתח שלנו.
על-פי קולי, מדובר בתהליך תלת-שלבי:
אנו קולטים את האופן בו אחרים מתייחסים להתנהגותנו.
אנו מפרשים את שיפוטם של האחרים לגבינו.
בהתאם לשלבים הקודמים, אנו מעריכים את התנהגותנו בהתאם לתגובות האחרים.
למעשה, טוען קולי, התהליך כולו אינו ניסיון ליצירת "עצמי שבמראה",אלא דימוי מוכלל של האופן בו אנו נתפסים על ידי בני-אדם אחרים.
יש לשים לב כי על פי קולי, העצמי-שבמראה אינו האופן בו אנו נתפסים על ידי אחרים, אלא האופן שבו אנו מדמיינים את עצמנו נתפסים, או במילותיו של קולי:
השפעת התאוריה של קולי ניכרה כבר בזמנו, במיוחד בסוציולוגיה ובפילוסופיה של הרברט מיד.
במחצית השנייה של המאה ה-20, הופיע רעיון העצמי-שבמראה בתאוריות פסיכולוגיות ופסיכואנליטיות: כך למשל השפיע הרעיון ישירות על התפתחות מושג "השיקוף" (mirroring), אצל ויניקוט, לאקאן ואחרים; בתיאורי היחס אם-ילד, ובניתוח האופן בו הילד מפתח דימוי עצמי תוך פירוש התנהגותה של האם, אשר כוללת את השתקפותו שלו.
הפסיכואנליטיקאי היינץ קוהוט, החליף את מושג העצמי שבמראה במושג "אינטרוספקציה אמפתית".
המשמעות החברתית של "העצמי שבמראה" הוצגה גם על ידי הפילוסוף הישראלי חן למפרט, אשר טען כי האופן, שבו אנו מפרשים את מבטו של הזולת, קובע את הדימוי העצמי החברתי שלנו, ולפיכך את תחושת הערך שלנו.
צ'ארלס ביוקאנן "צ'ארלי" היקוקס היה שחיין אמריקאי.
אלוף אולימפי בעל 4 מדליות, 3 מהן זהב (מקסיקו 1968) ושיאן עולם שהתמחה בסגנון גב וסגנון מעורב.
הוא התאמן במועדון השחייה של בלומינגטון.
הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה ושחה תחת הדרכתו של המאמן הנודע "דוק" קונסילמן, לצידו של מארק ספיץ.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכה היקוקס ב-3 מדליות, 2 מזהב.
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן שלושה שבועות לאחר מכן, זכה היקוקס ב-4 מדליות זהב.
במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש 59.3 שניות.
שלושה ימים לאחר מכן, שיפר את שיאו העולמי והעמידו לבסוף על 59.1 שניות, כשחיין ראשון במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר מעורב שבו קבעו האמריקאיים שיא עולם חדש של 3:57.2 דקות.
במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.4 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של ג'ד גראף מארצות הברית (2:10.3 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.5 דקות.
במבחנים לאולימפיאדת מקסיקו (1968) שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה המשיך היקוקס לשבור שיאי עולם והפעם שיאי עולם בסגנון מעורב אישי.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.6 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:43.3 דקות, בשלב המוקדמות ואחר כך 4:39.0 דקות.
אל אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הגיע היקוקס כשיאן עולם במשחים למעורב אישי.
במשחקים עצמם זכה היקוקס ב-4 מדליות מתוכן 3 מזהב ואחת מכסף.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 2:12.0 דקות לפני בני ארצו גרג בוקינגהם (2:13.0 דקות) וג'ון פריס (2:13.3 דקות).
במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:48.4 דקות, לפני בן ארצו גארי הול סניור (4:48.7 דקות) ומייק הולתאוס (4:51.4 דקות) ממערב גרמניה שהקדים את בוקינגהם למרות הזמן הזהה ובכך מנע שוב ניצחון כל אמריקאי.
במשחה ל-4x100 מטר מעורב בשיא עולמי חדש בתוצאה של 3:54.9 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:57.5 דקות) וברית המועצות (4:00.7 דקות).
בנוסף הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.2 דקות אחרי המנצח רולנד מאתס ממזרח גרמניה שקבע שיא אולימפי חדש בתוצאה של 58.7 שניות ולפני בן ארצו רוני מילס (1:00.5 דקות).
לאחר פרישתו משחייה תחרותית שימש היקוקס מאמן שחייה ופרשן בתוכניות ספורט בטלוויזיה.
בשנת 2010 נפטר היקוקס בהיותו בן 63 ממחלת הסרטן בסן דייגו, קליפורניה.
בסך הכל שיפר היקוקס 8 פעמים את שיא העולם, זכה ב-9 תוארי אליפות ארצות הברית ו-7 תוארי NCAA.
יחד עם נבחרת השחייה של אוניברסיטת אינדיאנה הוא זכה 3 שנים ברציפות באליפות ה-NCAA, בשנים 1967, 1968 ו-1969.
היקוקס זכה בתואר שחיין השנה בעולם בשנת 1968.
בשנת 1976 זכה היקוקס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
צ'ארלס מלדרום "צ'רלי" דניאלס היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 8 מדליות מהן 5 זהב ושיאן עולם.
הוא זכה ב-5 מדליות, מהן 3 זהב באולימפיאדה אחת.
היה האמריקאי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית בשחייה.
דניאלס חידש את סגנון החתירה, מ"חתירה אוסטרלית" ל"חתירה אמריקאית", סגנון הנהוג כיום.
בשנת 1903 הוא עבר להתאמן במועדון האתלטיקה של ניו יורק.
בנוסף, היה אלוף בסקווש ובברידג'.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה דניאלס ב-5 מדליות מהן 3 זהב.
מדליית כסף במשחה ל-100 יארד חופשי, אחרי זולטאן הלמיי מהונגריה (1:02.8 דקות) ולפני סקוט לירי חברו לנבחרת ומדליית ארד במשחה ל-50 יארד חופשי, אחרי הלמיי ולירי שקבעו תוצאה זהה של 28.2 שניות, אחר כך שחו אחד כנגד השני לקביעת המנצח (swim off), הלמיי (28.0 שניות) ולירי (28.6 שניות).
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה דניאלס במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:13.0 דקות לפני הלמיי וססיל הילי מאוסטרליה.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי.
בתחרות שחייה שנערכה בניו יורק ב-15 באפריל 1910 קבע דניאלס במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:02.8 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה ב-28 במרץ 2011 קבע דניאלס במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:25.4 דקות.
דניאלס נפטר בכרמל וואלי קליפורניה בשנת 1973.
בסך הכל החזיק דניאלס בכל השיאים העולמיים בסגנון חופשי מ-25 יארד ועד 1 מייל וזכה ב-33 תוארי אליפות ארצות הברית.
בשנת 1909 זכה דניאלס בתואר אתלט השנה בצפון אמריקה.
בשנת 1965 זכה דניאלס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
צ'ארלס דרנינג היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
היה מועמד לשני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס" ו"להיות או לא להיות".
דרנינג נולד בכפר היילנד פולס שבניו יורק ללואיס וג'יימס דרנינג.
גדל במשפחה רחבה לצד ארבעת אחיו.
התגייס לצבא ארצות הברית ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה.
את שירותו הצבאי החל כלוחם ביחידת חיל הרגלים 386, לאחר מכן עבר להיות תומך לחימה בארמייה השלישית ושירת ביחידת נ"מ.
השתתף בפלישה לנורמנדי בשנת 1944 והיה מהחיילים הראשונים על חוף אומהה.
הדעות לגבי שירותו הצבאי היו חלוקות, חלקן תיארו את דרנינג בתור לוחם מן המניין על החוף בעוד שאחרות טענו שהפעיל אש מרגמות ארטילרית.
בעת פעילותו בצרפת נפגע דרנינג בצורה קשה ממוקש-S גרמני ונאלץ לעבור טיפולים במספר בתי חולים באירופה, חזר לכשירות מלאה לאחר כחצי שנה ולקח חלק פעיל בקרב על הבליטה הקריטי שהתרחש על אדמת בלגיה.
לאחר פציעתו השנייה בחזה נשלח דרנינג בחזרה לביתו והשתחרר בשנת 1946 בדרגת טוראי ראשון.
על פציעותיו במהלך המלחמה קיבל דרנינג את עיטור כוכב הכסף ושלושה עיטורי לב הארגמן.
התגלה לראשונה בסרטיו של בריאן דה פלמה "מנהטן בכחול" שם כיכב לצידו של רוברט דה נירו ו"אחיות".
פרץ בשנת 1973 בקומדיית הפשע הקלאסית "העוקץ" בדמותו של השוטר המושחת ויליאם סניידר.
בהמשך שנות ה-70 שיחק בקומדיית העיתונות של בילי ויילדר "כותרת ראשית", במותחן האסונות של רוברט וייז "ההינדנבורג" בתור קפטן פרוס, קפטן ספינת הצפלין הגרמנית המפורסמת שנספתה בדרכה לארצות הברית, בקומדיה "להתחיל מחדש" ובגרסה הקולנועית המוצלחת לסדרת הבובות "חבובות" שם גילם את הנבל ד"ר הופר.
את הופעתו הטובה והמשכנעת ביותר באותו עשור עשה בדרמת הפשע של סידני לומט "אחר צהריים של פורענות".
על תפקידו בתור קצין המשטרה יוג'ין מורטי המנהל את המשא ומתן עם שודד הבנק סוני וורטציק (אל פצ'ינו) קיבל דרנינג מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
היה מועמד לשני פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב על תפקידיו בהפקות הטלוויזיה "מלכת אבקת הכוכבים" ו"קפטנים ומלכים".
ב-1982 שיחק בדרמה המוזיקלית " בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס" והועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור מושל עיירה טקסנית קטנה המחליט לסגור את בית הנהנתנות הפרובוקטיבי.
השתתף בנוסף בקומדיה של סידני פולאק "טוטסי" בתור לסלי ניקולס אביה האלמן של השחקנית ג'ולי (ג'סיקה לאנג) שמציע נישואים ל"דורותי מייקלס" (דסטין הופמן).
בשנה שלאחר מכן הועמד לאותה הקטגוריה בטקס האוסקר וגם לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור הקולונל הנאצי ארהרדט בקומדיית המלחמה של מל ברוקס "להיות או לא להיות", את פרס האוסקר הפסיד הפעם לג'ק ניקולסון.
ב-1985 הועמד לפרס אמי על תפקידו בעיבוד הטלוויזיוני למחזה של ארתור מילר "מותו של סוכן".
ב-1987 שיחק בקומדיית הפשע של ג'ון ג.
זכה בפרס גלובוס הזהב ב-1990 על תפקידו במיני סדרה "הקנדים ממסצ'וסטס" ובפרס הטוני על הופעתו במחזה "חתולה על גג פח לוהט".
התפרסם בתחילת שנות ה-90 בעיקר בתור ד"ר הלדרן אלדריג' בקומדיית המצבים "צל הערב", הועמד לשני פרסי האמי על תפקידו בסדרה.
ב-1991 שיחק בסרט "חזרתו של אליוט נס".
ב-1994 שיחק בסרטם של האחים כהן "הקפיצה הגדולה" בתור ווארינג האדסאקר מנהל החברה אשר קופץ מקומה 45 אל מותו.
ב-1996 שיחק בפרודית המרגלים "המרגל מת מצחוק" את הבמאי ובקומדיה "יום בהיר אחד" בתור לו.
בשנת 2000 התפרסם בקומדיית הקאלט של האחים כהן "אחי, איפה אתה?" בדמותו של פאפי או'דניאל המושל המגושם של מדינת מיסיסיפי המתמודד לקדנציה נוספת ויעשה הכול כדי לזכות.
כמו כן שיחק בקומדיה השחורה "סטייט פינת מיין" בתור ראש עריית עיירה קטנה שבורמונט ג'ורג' ביילי.
שיחק ב-25 פרקים בסדרה " הצילו" בתור מייקל אביו של גיבור העלילה הכבאי המתוסבך טומי גאבין, קיבל על תפקידו מועמדות תשיעית במספר לפרס אמי.
לדרנינג היו שלושה ילדים מאשתו הראשונה קרול ושני ילדים חורגים מאשתו השנייה מרי אן אמליו.
דרנינג נפטר ב-24 בדצמבר 2012, בביתו בניו יורק.
צ'ארלס ארצ'יבלד ברוקס האודלי היה גאולוג אוסטרלי.
האודלי סיים את לימודיו באוניברסיטת מלבורן בשנת 1911 כמוסמך להנדסת מכרות, והיה חבר במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, בשנים 1911–1914. האודלי היה חבר בקבוצת הבסיס המערבי.
כף האודלי, שקבוצת הסיור והמחקר גילתה, נקרא על שמו.
בשנים 1914–1916 היה האודלי מרצה להנדסה בבית הספר למכרות בבלאראט, ויקטוריה, ולאחר זאת התמנה למנהל המכון הטכנולוגי של פוטסקריי (1992-1916), משרה בה החזיק עד מותו בשנת 1947. בשנת 1915 קיבל את מדליית הקוטב מטעם המלך ג'ורג' החמישי ובשנת 1936 הוכתר בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1909 ייסד האודלי את אחת מקבוצות הצופים הראשונות בפוטסקריי, מלבורן, מדינת ויקטוריה.
הוא היה מפקח ראשי של סניף עמותת הצופים במלבורן, משנת 1927 עד 1937.
הטפילד נולד בפורט סקוט, קנזס ב-15 ביולי 1875. משפחתו עברה לדרום קליפורניה בסביבות שנת 1880. עבד כסוכן מכירות של מכונות תפירה ובשנת 1904 עבר לגלנדייל קליפורניה.
בזמנו החופשי הרבה לקרוא על "זריעת עננים" והחל לפתח שיטות משלו להפקת גשמים.
עד לשנת 1902 הספיק ליצור תערובת סודית של 23 כימיקלים אותם פלט לאוויר בצינורות ברזל, שלטענתו סייעו ביצירת גשמים.
הטפילד כינה את עצמו בתור "ממריץ לחות".
בשנת 1904 חבר להטפילד איש יחסי ציבור בשם פרד ביני שסייע לו לשווק את עיסוקו.
מספר חוואים מלוס אנג'לס ראו את מודעתו של הטפילד בעיתון והבטיחו לשלם לו 50 דולרים כדי ש"יוריד" גשם על אדמותיהם.
בפברואר, הטפילד ואחיו פול הרכיבו סט של צינורות מעל למגדל גבוה ומהם שחררו את התערובת הסודית אל האוויר.
הגשמים לא איחרו לבוא והחוואים המרוצים החליטו להכפיל את שכרו ושילמו לו 100 דולרים.
חזאי האזור טענו שהגשמים היו תוצאה של סופה קטנה שעברה באזור, אבל תומכיו של הטפילד דחו טענות אלה.
הוא המשיך לקבל הצעות עבודה נוספות.
הבטיח למדינת לוס אנג'לס 46 סנטימטרים של גשם ועבור עבודתו קיבל תמורה של 1,000 דולרים.
בשנת 1906 תושבי יוקון ביקשו את עזרתו בהמטרת גשמים וחתמו עמו על חוזה בשווי 10,000 דולרים.
ניסיונותיו כשלו והוא גבה מהם רק 1,100 דולרים עברו נסיעותיו ועבור חומרי הגלם שלו.
למרות הכישלון, תומכיו לא נטשו אותו.
בשנת 1915 אנשי מועצת העיר של סן דייגו פנו להטפילד בבקשה שיסייע לעירם לקבל כמות גשמים שתמלא את סכר מורנה.
הטפילד הסכים להמטיר גשם בחינם, אבל ביקש 1,000 דולרים לכל אינץ' רבוע של גשם (כ-394 דולר לסנטימטר רבוע) לשטח שנע בין 40 ל-50 אינצ'ים רבועים רצופים, ועבור שטח גדול יותר לא ביקש תמורה.
אנשי מועצת העיר ערכו הצבעה והצביעו 4 בעד לעומת 1 נגד, הוסכם לשלם להטפילד 10,000 דולרים לאחר שהסכר יתמלא.
מעולם לא נחתם חוזה רשמי בנושא, אך הטפילד המשיך בפועלו על סמך דין ודברים שבעל פה.
שוב, הטפילד נעזר באחיו, שניהם עלו למבנה גבוה בעיר והרכיבו את מסבך הצינורות שלהם.
ב-5 בינואר 1916 פרץ גשם כבד מעל אזור הסכר בסן דייגו, גשם שהלך והתעצם מיום ליום.
אפיקי נחלים יבשים התמלאו לחלוטין ובאזור החלו להתהוות הצפות.
המים גרמו נזק לגשרים, לרכבות, לכבלי טלפון וכן לבתים ולאדמות חקלאיות.
שני סכרים אחרים בעיר, סכר "סוויטווטר" וסכר "לואר אוטיי לייק" עלו על גדותיהם.
הגשם פסק רק ב-20 בינואר אבל התחדש לאחר יומיים.
ב-27 בינואר אחד מן הסכרים שהוצפו קרס, הוסיף לכמות המים שזרעה חורבן בעיר, והוביל למותם של כ-20 אנשים.
ב-4 בפברואר הטפילד התראיין בכלי התקשורת וטען שהשיטפון אינו באחריותו ושהעיר הייתה צריכה לנקוט באמצעי זהירות.
הוא עמד בדרישות שהוצבו לו - מילוי סכר מורנה - אך אנשי מועצת העיר סירבו לשלם לו את כספו מאחר שסירב להודות ב"אחריותו" לאסון.
השיטפון שפקד את העיר באותם שלושה שבועות גרם לנזק בשווי של כ-3.5 מיליון דולרים וכפי שהוזכר, לא נחתם חוזה רשמי בין הטפילד למועצה.
הטפילד רצה להגיע לפשרה שיקבל תשלום של 4,000 דולרים ומשבקשתו נדחתה תבע את המועצה.
שני בתי משפט קבעו שהגשמים הם מעשה "יד אלוהים" ולפיכך הטפילד אינו אשם באסון, אך גם לא היה יכול לטעון לקבלת תשלום.
תהילתו ופרסומו של הטפילד רק התחזקו והוא קיבל הצעות עבודה נוספות.
בשנת 1929 ניסה לבלום שרפת יער בהונדורס.
אולם, עם פריצת השפל הגדול היה עליו לחזור לעבודתו הקודמת כסוכן מכירות של מכונות תפירה.
צ'ארלס הטפילד נפטר ב-12 בינואר 1958 ולקח את סוד זריעת העננים שלו אל הקבר.
חוקרים שבדקו את עבודתו טענו שלא היה יותר מנוכל בעל יכולת לחזות את מזג האוויר, ולהופיע עם "כליו" בזמן הנכון שבו הסבירות לירידת גשם גבוהה.
צ'ארלס מוס "צ'ארלי" דיוק הבן , האיש העשירי שהלך על הירח.
מהנדס, קצין בדימוס בחיל האוויר האמריקאי, טייס ניסוי ואסטרונאוט נאס"א לשעבר.
מ-16 עד 27 באפריל 1972 שימש כטייס מודול הירח של החללית אפולו 16.
נולד בצפון קרולינה, ארצות הברית.
למד בבית ספר תיכון בעיר לנקסטר בצפון קרולינה.
בשנת 1953 סיים בהצטיינות לימודים באקדמיה על שם אדמירל פרגוט סיינט פיטרסברג בפלורידה.
בשנת 1957 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה במדעי הצי (Naval Sciences) באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בשנת 1964 סיים את תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
דיוק נשוי לדורותי מוד קלייבורן.
צ'ארלס דיוק שירת בחיל האוויר מאז 1957. הוא עבר אימון טיסה ראשוני בבסיס חיל האוויר ספנס בג'ורג'יה.
לאחר מכן סיים בהצטיינות לימודי טייס מתקדמים על מטוס F-86L בבסיס חיל האוויר מודי (Moody) שבג'ורג'יה.
בתום לימודים אלה, הוצב למשך שלוש שנים כטייס יירוט בטייסת היירוט ה־526 המיירטים לוחמים בבסיס רמשטיין שבגרמניה.
ב־1965 סיים לימודים בבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר, ונשאר שם לשמש כמדריך על מטוסי F-101, F-104 ו־T-33.
צבר 4,147 שעות טיסה הכוללות 3,632 שעות על מטוסי סילון.
צ'ארלס דיוק נבחר בקבוצת האסטרונאוטים החמישית בשנת 1966, שכללה 19 אסטרונאוטים.
היה חלק מצוות התמיכה הקרקעי של אפולו 10 ושימש כ-CAPCOM (איש הקשר מול האסטרונאוטים) במהלך אפולו 11, יחד עם ג'ים לוול ופרד הייז.
היה הגיבוי של טייס מודול הפיקוד של אפולו 13, אולם זמן קצר לפני השיגור נחשף וחלה באדמת.
היה חשש שהוא הדביק את קן מטינגלי, שלא היה מחוסן ועל כן החליפו את מטינגלי בג'ק סוויגרט 72 שעות לפני השיגור.
טיסת אפולו 16 הייתה הנחיתה החמישית על הירח.
האסטרונאוטים צ'ארלס דיוק וג'ון יאנג שהו על הירח במשך 71 שעות ושתי דקות (בין 21 ל-24 באפריל), ויצאו מתוך רכב הנחיתה החללי לשלוש הליכות חוץ רכביות.
אפולו 16 נחתה על הירח באזור רמות דקארט.
מטרת המשימה היה לבחון את התופעות הגאולוגיות שמעריכים שגילם הוא 3.5 מיליארד שנה.
במהלך הפעילות הם הציבו מכשירי מחקר ושנים וביצעו ניסויים שונים, בינם מדיד לקרינה קוסמית, בחינת השפעת חוסר הכבידה ותנאי הירח על מיקרואורגניזמים, ומעקב אחר פעילות הלב של האסטרונאוטים.
דיוק ביצע שלוש הליכות חלל על הירח: הראשונה נמשכה 7 שעות, 11 דקות ו-2 שניות, השנייה: 7 שעות, 23 דקות ו-9 שניות והשלישית: 5 שעות, 40 דקות ו-3 שניות.
סך הכול שהה בפעילות חוץ רכבית 20 שעות, 14 דקות ו-14 שניות.
בזמן יציאת האסטרונאוטים לירח הם התרחקו 4.6 קילומטרים מרכב הנחיתה.
הם השתמשו במכשיר מיוחד לצורך נסיעה על הירח, ונסעו בו 27 קילומטרים.
עם סיום אפולו 16 האסטרונאוטים הביאו איתם לכדור ארץ 96 קילוגרם מאדמת הירח.
לאחר אפולו 16, דיוק שימש כצוות הגיבוי של אפולו 17 והחליף את ג'יימס אירווין (שפרש מיד לאחר אפולו 15).
הוא פרש מנאס"א בשנת 1975.
דיוק שימש כיזם ומשקיע במספר עסקים.
הוא היה הנשיא והמייסד של חברת Orbit Corporation (הפצת שתייה), ושותף בפיתוח מרכז עסקים.
בין הפרסים והעיטורים הרבים שקיבל:
מדליית השירות המצוין של חיל האוויר - פעמיים
1973 - ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת דרום קליפורניה
1990 - ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת פרנסיס מריון בדרום קרוליינה.
צ'ארלס דנה גיבסון היה אמן גרפי אמריקני, הידוע בעיקר בזכות יצירתו, נערת גיבסון - ייצוג אייקוני של האישה האמריקנית היפה והעצמאית בתחילת המאה ה-20.
אשתו, איירין לנגהורן, וארבע אחיותיה היו למקור השראתו.
הוא פרסם את האיורים שלו במגזין לייף ובפרסומים לאומיים מרכזיים נוספים במשך יותר מ-30 שנה, והועסק כעורך ב-1918 ואחר כך לבעלים של המגזין.
בנם של ג'וזפין אליזבת (לבית לובט) וצ'ארלס דאוולף גיבסון ואחיה של ג'וזפין גיבסון.
אחד מאבותיהם היה הסנאטור האמריקני ג'יימס דאוולף, וסבא של סבא רבא היה הסנאטור האמריקני ויליאם ברדפורד.
אחותו ג'וזפין ירשה את לונגפילד (בריסטול, רוד איילנד) מסבתם מצד האב, אבי דאוולף גיבסון.
הוריו של גיבסון, שגילה עניין באמנות בגיל צעיר, רשמו אותו לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק, שם למד במשך שנתיים.
גיבסון מכר את עבודותיו הראשונות ב-1886 לכתב העת לייף, שנוסד על ידי ג'ון איימס מיטשל ואנדרו מילר.
הוא כלל כותרות ענייניות, הומור, איורים וקריקטורות.
עבודותיו הופיעו מדי שבוע במגזין הלאומי הפופולרי במשך יותר מ-30 שנה.
הוא בנה מוניטין רחב יותר במהירות עם איוריו שפורסמו, באופן בולט, בכל המגזינים העיקריים בניו יורק, כולל השבועון של הארפר (הארפר'ס ויקלי), הסקריבנרס (Charles Scribner's Sons) וקוליירס (Collier's).
ספרי האיורים שלו הכוללים את ה-The Prisoner of Zenda של אנתוני הופ מ-1898 ואת המשך עלילות Rupert of Hentzau שלו.
התפתחותה של "נערת גיבסון" מ-1890 והפרסום הארצי שלה הביאו לגיבסון כבוד ועושר.
ב-1895 נשא לאישה את איירין לנגהורן, ילידת דנוויל, וירג'יניה.
אחת מארבע אחיותיה הייתה ליידי ננסי אסטור, האישה הראשונה ששימשה כחברת פרלמנט בבית הנבחרים הבריטי.
אשתו ואחיותיה האלגנטיות של לנגהורן עוררו גם את השראתו בקרב רישומי נערות הגיבסון המפורסמות שלו, שהפכו לדימויים איקוניים בתחילת המאה ה-20. אביהם הדינמי והתוסס, צ'יסוול לנגהורן, ירד מנכסיו במלחמת האזרחים, אך בסוף המאה ה-19 צבר מחדש את הונו על מכרזי טבק ותעשיית הרכבות.
לאחר מותו של ג'ון איימס מיטשל בשנת 1918, גיבסון הפך לעורך במגזין לייף ולאחר מכן השתלט עליו והפך לבעלים של המגזין.
ככל שהפופולריות של נערת גיבסון נמוגה והתמוססה לאחר מלחמת העולם הראשונה, החל גיבסון לצייר בצבעי שמן להנאתו.
בשנת 1918, נבחר ל"חבר שותף" באקדמיה הלאומית לעיצוב, והפך לחבר אקדמאי מלא בשנת 1932.
הסקיצות בסגנון הייחודי לו הופיעו באופן מסחרי כמעט בלתי מוגבל.
נטען כי קוקטייל גיבסון נקרא על שמו, אך הוא העדיף להזמין מרטיני ג'ין עם בצל כבוש במקום זית מסורתי או גרידת לימון.
במשך חלק מהקריירה שלו, חי גיבסון בניו רושל, ניו יורק, מושבה אמנותית פופולרית בקרב שחקנים, סופרים ואמנים של התקופה.