tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהנחה ש־, גודלו של L במערכת שבה B היא ראשית הצירים כפול מגודלו במערכת צירים שבה A היא ראשית הצירים.
בנוסף, במערכת שבה C ראשית הצירים, גודלו של התנע הזוויתי מתאפס.
מנוסחה זו ניתן להסיק גם את היחידות של התנע הזוויתי.
כלומר, לתנע הזוויתי יחידות של ג'ול-שנייה במערכת SI.
באופן דומה ניתן להראות כי במערכת CGS, היחידות של התנע הזוויתי הן ארג-שנייה.
כמו כן, באמצעות הגדרת התנע הזוויתי, ניתן להסיק מהחוק השני של ניוטון () חוק מקביל עבור תנועה סיבובית:
כאשר נקרא מומנט הכוח השקול הפועל על הגוף.
אם לא פועל מומנט כוח על הגוף, התנע הזוויתי נשמר (כלומר: הוא אינו משתנה עם הזמן).
מומנט הכוח יכול להתאפס אם לא פועל כוח על הגוף, או אם הכוח השקול פועל בכיוון .
למשל, כוח הכבידה הפועל בין השמש וכדור הארץ הוא כוח מרכזי: אם נבחר את ראשית הצירים במרכז השמש, הכוח שמפעילה השמש על כדור הארץ הוא בכיוון .
לכן, השמש אינה מפעילה מומנט כוח על כדור הארץ, וכתוצאה מכך התנע הזוויתי של כדור הארץ סביב השמש נשאר קבוע.
במערכת בה התנע הזוויתי והמסות הם גדלים שמורים, הגדלת רדיוס הסיבוב תקטין את המהירות הקווית ולהפך.
בניסוח לפי המכניקה האנליטית, התנע הזוויתי הוא התנע הקנוני הצמוד לקואורדינטות הזווית (כלומר, הקואורדינטות שמתארות את דרגות החופש של הסיבוב).
לכן, לפי משפט נתר, התנע הזוויתי הוא שמורה של המערכת אם הלגרנג'יאן סימטרי לסיבוב מערכת הצירים.
תנע זוויתי של גוף קשיח
התנע הזוויתי של גוף קשיח המסתובב במהירות זוויתית קבועה סביב ציר מסוים, הוא מכפלת המהירות הזוויתית במומנט ההתמד של הגוף סביב אותו ציר,
מומנט ההתמד הוא תכונה של הגוף, המציינת את "התנגדותו" לשינוי בסיבוב סביב ציר מסוים.
במקרה הכללי יותר, עבור סיבוב במהירות זוויתית כללית סביב ציר שכיוונו הוא כיוון וקטור המהירות הזוויתית, התנע הזוויתי הוא מכפלת טנזור ההתמד של הגוף בווקטור המהירות הזוויתית,
טנזור ההתמד של הגוף מכליל את מומנט ההתמד עבור כל כיווני הסיבוב.
האנרגיה הקינטית הסיבובית של גוף קשיח נתונה על ידי:
כאשר הגוף מסתובב סביב ציר סיבוב קבוע:
כפי שנאמר לעיל, התנע הזוויתי מוגדר באמצעות מכפלה וקטורית.
לכן, הוא מתנהג כפסאודו-וקטור, כלומר: שיקוף במישור מקביל לו הופך את כיוונו.
כמו בהקשרים אחרים, כדי לשמור על אופיו של התנע הזוויתי כטנזור ניתן להמיר אותו בטנזור אנטיסימטרי מדרגה 2:
במכניקת הקוונטים, התנע הזוויתי הוא אופרטור הרמיטי המשמש בפתרון משוואת שרדינגר של מערכות במרחב התלת־ממדי עם פוטנציאל בעל סימטריה כדורית (פוטנציאל מרכזי).
אופרטור התנע הזוויתי האורביטלי הוא אופרטור וקטורי, המוגדר כקוונטיזציה של התנע הזוויתי במכניקה הקלאסית , כאשר הוא אופרטור המיקום (ההעתק) ו־ הוא אופרטור התנע (הקווי) הווקטורי (המוגדר בהצגת המקום באמצעות הגרדיאנט: ).
מתוך הגדרה זו, מתקבלים שלושה אופרטורים סקלריים: .
בנוסף, במערכות קוונטיות רבות ישנו שימוש בשני אופרטורים נוספים אשר מציגים מדידה של גודל בעל יחידות של תנע זוויתי: אופרטור הספין ואופרטור התנע הכולל .
בעזרת אפקט איינשטיין דה הס ראו ב 1908 כי התנע הזוויתי של הספין אכן נראה כתנע זוויתי מכני בתופעה מקרוסקופית.
תנשמתיים או תנשמות (שם מדעי: Tytonidae), היא המשפחה הקטנה מבין השתיים שבסדרת דורסי הלילה.
תפוצתם בעיקר באזורי אקלים טרופי, אולם מינים אחדים נפוצים גם בקוי רוחב צפוניים יותר.
מרבית המינים שוכנים ביערות, חלקם שוכנים ביערות פתוחים; תנשמת העשב שוכנת בסוואנה.
מבחינה מורפולגית, שונים התנשמות מיתר דורסי הלילה במספר מאפיינים:
עיניהם קטנות בהשוואה לדורסי לילה אחרים
אצבעתם הפנימית גדולה כשל האמצעית, והיא בעלת טופר משונן, המסייע בניקוי ומריטת נוצות
עצם החזה מחורצת ומאוחה עם מזלג הבריח
לתנשמות טופרים מפותחים כיתר דורסי הלילה, כאשר האצבע הרביעית מתהפכת לאחור.
הנקבות גדולות מהזכרים, ופלומתן בעלת כתמים כהים.
כסות הנוצות רכה וסבוכה, חלקה העליון כהה ומפוספס בעוד שחלקה התחתון בהיר ולעיתים קרובות חסר כל סימן.
כיתר דורסי הלילה, לשונם בשרנית, המעי האטום מפותח והם חסרי זפק אשר נפוץ בעופות.
המשפחה מוכרת בעיקר הודות למין הנפוץ והנחקר ביותר- התנשמת הלבנה (Tyto alba), השוכנת אף באזורים מיושבים על ידי האדם.
מינים רבים לא נחקרו דיים, וניתן רק לשער שהם חולקים דפוסי התנהגות עם המין המוכר.
תנשמתיים ניזונים בעיקר מיונקים קטנים, כאשר מכרסמים שונים, נברניים וחדפיים מהווים את עיקר התזונה.
אולם, המינים יכולים להסתגל לתזונה מקומית נפוצה, מיני עופות קטנים, עופות מים, זוחלים, צפרדעים וחרקים שונים.
את טרפם הם נוהגים לשאת במקורם, לא כמרבית העופות הדורסים שאת טרפם נושאים בטופריהם.
התנשמתיים ידועים בתעופתם החרישית ביותר, המתאפשרת הודות לשינויים והתאמות של מבנה הנוצות.
לדורסי לילה רבים כנפיים רחבות וגדולות המאפשרות תעופה איטית.
מינים אחדים צדים בדאייה איטית בצמוד לקרקע.
מרבית המינים פעילים בשעות הלילה.
חושי הראייה והשמיעה שלהם מפותחים ועל כן מסוגלים בציד מדויק אף בתנאי תאורה שאינם מיטיבים.
התנשמתיים יימצאו בזוגות או ביחידים לאורך כל השנה, לעיתים קרובות בטריטוריה קבועה.
המינים יושבי קבע בנחלתם, ואף לא יתרחקו רבות ממקום ההטלה.
תקופת הדגירה משתנה בהתאם לתנאי מזג האוויר ובהתאם לתקופת הדגירה של מיני הטרף.
גודל התטולה משתנה מ-1–2 ביצים ל-4–7 ביצים, בהתאם למין ולתנאים הסביבתיים.
מספר מינים דוגרים בחורי עצים ובחורי מבנים מעשי ידי אדם.
תנשמות העשב דוגרות על הקרקע, אך להם מערכת מאורות מסועפת בתוך העשב הצפוף.
הנקבה היא על פי רוב הדוגרת היחידה על הביצים, כאשר הזכר אחראי לספק את המזון.
גידול הצאצאים ולימוד מיומנויות התעופה נעשה בעזרת שני ההורים.
סוג: תנשמת המפרץ (Phodilus) (3 מינים):
תנשמת מפרץ קונגולזית (Phodilus prigoginei)
תנשמת מפרץ מזרחית (Phodilus badius)
תנשמת מפרץ סרי-לנקית (Phodilus assimilis)
התנשמיתיים (שם מדעי: Noctuidae) הם משפחה של פרפראים.
ישנם יותר מ-25,000 מינים בעולם, עם כמה מאות מינים ידועים בישראל.
מוטת הכנפיים של רוב המינים נעה בין 50-30 מ"מ.
הכנפיים הקדמיות צרות וארוכות יותר מהכנפיים האחוריות לרוב, והן צבועות בצבעי הסוואה כהים.
בחלק מהמינים (תנשמית הצפצפה למשל) הכנפיים האחוריות הן בעלות צבעים עזים: כחול, צהוב או אדום.
בזמן המנוחה הכנפיים הקדמיות מקופלות כגגון מעל גב התנשמית ומכסות את האחוריות.
רוב התנשמיתיים פעילים בלילה או בשעות הדמדומים.
איברי השמיעה של התנשמיות נמצאים בחלק החזה האחורי.
בעלי חדק מפותח לרוב וניזונים מנוזלים מתוקים (צוף, טל דבש).
הביצים לרוב מוטלות בקבוצות או בבודדים על צמח ממנו הזחל ניזון, או קרוב אליו.
אצל רוב המינים הזחלים קרחים, אך יש מינים בהם הזחלים שעירים מאוד.
לזחלים שלושה זוגות רגליים אמיתיות וחמישה זוגות רגליים מדומות, אך יש מינים בהם חסר זוג או שניים מן הזוגות הקדמיים של הרגליים המדומות.
אצל מינים מסוימים הזחלים מסתתרים באדמה במהלך היום, ורק בלילה עולים על הצמח וניזונים ממנו.
הזחלים מתגלמים בתוך מטווה או ללא מטווה על צמח, בקרקע או במקום מוסתר על פני הקרקע.
הזחלים מזיקים בצורה חמורה לחקלאות ולהשמדתם משתמשים בקוטלי חרקים למיניהם.
תנשמית האביב (שם מדעי: Helicoverpa armigera), הנקראת גם הליוטיס ותנשמית השמש המצויה, היא מין של עש ממשפחת התנשמיתיים.
הבוגרים נפוצים בישראל במשך רוב השנה, מלבד בחורף, בו הם מועטים.
באביב אוכלוסייתם גדלה, עם ההתרבות, ובסתיו היא קטנה שוב.
צבע גופה וכנפיה הוא חום בהיר, עם כתמים יותר כהים עליו.
יש והכתמים כהים רק מעט יותר, ויש מקרים בהם הכתמים כמעט שחורים.
הכנפיים האחוריות לבנבנות, ויש להן פס כהה רחב בשוליים.
הביצים מוטלות בודדות על צמחי בר או תרבות ממינים שונים.
בין הצמחים הללו נמנים ירקות, אספסת, תלתן, בוטנים, כותנה ועוד.
הזחל בודד בכל שלבי התפתחותו, והזחלים אינם מתגודדים, כמיני פרפראים אחרים.
אורך הזחל לפני ההתגלמות הוא 35 מ"מ, וצבעו נע בין חום בהיר מאוד, דרך גוני ירוק שונים, ועד חום כהה, זאת לפי צבע מזונו.
לזחל יש פסי אורך בהירים, עם פסים כהים לצידם.
הזחלים שבקעו על צמחי כותנה ניזונים בעיקר מהפירות.
נזקם לצמחים אלה גדול, כיוון שהם עוברים לפרי שני, לפני שגמרו לאכול את הראשון.
תנשמית המורכבים (שם מדעי: Heliothis peltigera) היא פרפר ממשפחת התנשמיתיים, בעלת גלגול מלא.
תפוצה: ממרכז אירופה, דרומה לצפון אפריקה ומזרחה עד איראן.
מוטת הכנפיים של תנשמית המורכבים היא 32-41 מ"מ.
צבע הכנפיים הקדמיות חום, עם שני כתמים חומים כהים יותר, בעלי צורת כליה, קרוב לשוליים.
הכנף האחורית בצבע קרם, ויש לה פס אפור-חום מבריק ורחב לאורך השוליים.
הנקבה מטילה ביצים בודדות על צמחי בר, וגידולים שונים: עצי נוי, צמחי מספוא, עצי פרי וכותנה.
הזחל ניזון בעלים בעיקר, אך יש והוא אוכל גם את קדקודי הצמיחה (האזורים בצמח מהם הוא מתפתח).
זחלי תנשמית האביב נחשבים מזיקים לכותנה צעירה, בשל התנהגות זאת.
הזחל הבוגר מגיע באורכו לבערך 35 מ"מ.
צבעו לרוב ירוק עד ירוק-אפור, ויש לו פסי אורך כהים יותר.
תנשמית הצפצפה (שם מדעי: Catocala elocata) היא פרפר ממשפחת התנשמיתיים, בעלת גלגול מלא.
תפוצה: מרכז אירופה ודרומה, ומטורקיה מזרחה עד לכורדיסטן.
מוטת כנפיה של תנשמית הצפצפה היא הוא כ-80 מ"מ.
כנפיה הקדמיות בצבע אפור-חום, ומצוירים עליהן פסי רוחב זגזגיים כהים.
צבע הכנפיים האחוריות הוא אדום עם שני פסי רוחב שחורים.
כשמטרידים את תנשמית הצפצפה, היא פורשת את כנפיה הקדמיות, ובכך חושפת את כנפיה האחוריות שצבען מהווה צבע הרתעה.
הזחלים חומים-אפורים, ויש להם פסי אורך בצבע חום כהה.
הזחלים ניזונים בעלי הצפצפה (מכאן שמם) והערבה.
סיף א-דין תנכִּז א-נאסרי היה אמיר ממלוכי, מושל סוריה וארץ ישראל בין השנים 1312–1340. ידידו ובן חסותו של הסולטאן מוחמד בן קלאוון, שבזמנו הגיעה האימפריה הממלוכית לשיאה.
תנכיז הוא גדול בוני ירושלים בתקופה הממלוכית.
בתקופה הממלוכית, עקב תחלופה מהירה יחסית בשלטון המרכזי, לא היה נהוג שמינוי בכיר יאריך ימים.
אך צירוף הנסיבות של שלטונו הארוך של הסולטאן, קרבתו הרבה של תנכיז לחברתו של הסולטאן, נאמנותו ויכולות הביצוע שלו, הותירו אותו בתפקיד מושל דמשק (למעשה מושל בילאד א-שאם, כלומר כל סוריה, ארץ ישראל ועבר הירדן) במשך עשרים ושמונה שנים רצופות.
במהלך תקופה ארוכה זו צבר תנכיז נכסים רבים והקדיש חלק ניכר מהכנסותיו לבנייה.
הן בנייה למטרות דת, כנהוג בקרב שליטים ממלוכיים והן בנייה אזרחית, לשירות התושבים ועולי הרגל, דבר נדיר הרבה יותר באותה תקופה.
עיקר בנייתו של תנכיז הייתה בירושלים ובדמשק.
מחוץ לירושלים מיוחסת לו הקמת הח'אנים בג'לג'וליה ובנבי ימין (ליד כפר סבא).
לא ידוע היכן תנכיז נולד, אך סביר להניח שהיה זה אי-שם באזור טורקמניסטן של ימינו, אזור ממנו רכשו ממלוכים באותה תקופה.
הוא לא נולד מוסלמי אלא קיבל חינוך צבאי ודתי בגדוד שהשתייך לאמיר חסאם א-דין לאג'ין.
לאחר הרצחו של אמיר זה עבר תנכיז לשרת את הסולטאן א-נאצר מוחמד בן-קלאון.
בתקופות שלטונו הראשונות היה מוחמד בן-קלאון סולטאן כושל, צעיר וחלש.
ב-1309 החליט להתפטר ולצאת לגלות מרצון בעיר כרכ.
תנכיז, שיכל להמשיך ולשרת את הסולטאן שהחליף את מוחמד בן-קלאון, ואף לעלות בדרגות, החליט להישאר נאמן לאדונו ולצאת עמו לגלות.
הוכחת נאמנות אישית זו התבררה כצעד נכון כאשר חזר מוחמד בן-קלאון לכס השלטון כעבור שנה לתקופת שלטון שנמשכה עוד שלושים שנה.
לאחר שעבר תנכיז הכשרה בנושאי הנהגת מדינה (סיאסה) נשלח לתפקידו כמושל דמשק ובילאד א-שאם.
הקשר בין הסולטאן לתנכיז היה מיוחד במינו במערכת היחסים בסולטנות.
הסולטאן פנה אל תנכיז בתארים "מגן האסלאם והמוסלמים" ו"רב האמירים בשני העולמות", תארים שהיו שמורים לסולטאן עצמו.
הוא העניק לו מתנות רבות ויקרות ביניהן בגדים יקרים, סוסים ועופות לציד וכסף מזומן.
קיימת עדות לפיה התוודה הסולטאן כי הוא אינו מכריע בעניין כלשהו מבלי שקיבל את עצתו של תנכיז.
הדבר יוצא דופן במיוחד לאור התנהלותו הרגילה של הסולטאן מוחמד בן-קלאון, שהיה ידוע כשליט חשדן שלא בטח בפקודיו וסילק אמירים שהתנשאו מדי לדעתו.
כותבי הביוגרפיות מהללים את מידותיו הטובות של תנכיז כמי שלא נטל מעולם שוחד, דאג לביטחון נתיניו הן מפני אויבים מבחוץ והן מפני פקידים מושחתים, שנענשו מיד ובחומרה.
כמו כן נודע כאדוק בדת האסלאם, כנהוג בקרב הממלוכים, והקפיד במיוחד על מצוות האלזכאה, הפרשת המעשר לצדקה.
הוא מצוטט על ידי אחד מהביוגרפים כמי שאמר "איזו מידת הנאה יש לשליט אם נתיניו אינם יושבים לבטח?".
עם זאת, כאשר חשד בדבר מה מיהר לחרוץ משפט, היה מהיר חימה מול פקודיו והעניש ללא רחמים.
הדבר עורר עליו אמירים כפופים לו שניסו למרוד בו כנציבי צפת (1314, 1331) ועזה (1320).
עם עלייתו לכס השלטון החל תנכיז לשפר את מצבה הפיזי של דמשק, בירתו.
הוא הרחיב רחובות תוך סילוק מפגעים שונים, שיפר את מצב התברואה והביטחון האישי, תוך אכיפת הסדר הציבורי ביד ברזל.
הוא הקים בדמשק וברחבי אזור שלטונו מסגדים, שווקים, בתי מרחץ ומתקני אספקת מים, ח'אנים ועוד, אך אין עיר בה בנה יותר מבני פאר מאשר ירושלים .
בשנת 1340 חלו ככל הנראה מספר אירועים אשר הביאו על תנכיז את סופו.
האמירים המתחרים ששאפו לרשת את מקומו הצליחו לנטוע חשד בליבו של הסולטאן לגבי נאמנותו של תנכיז, כביכול הוא אומר לערוק ולחבור לשליט עיראק.
באותה עת אירע גם סיבוך בשידוך שהיה אמור להשיא את בנות הסולטאן לבניו של תנכיז, אשר גרם לתחושת עלבון לסולטאן.
גם יחסו של תנכיז כלפי הנוצרים היווה התגרות בביזנטיון בנקודת זמן שלא הייתה נוחה לשלטון המרכזי ונתנה עוד דחיפה לחשד שמא מדובר במזימה.
תנכיז, שחש ככל הנראה שירדה קרנו העביר את הונו לקלעת ג'אבר שבצפון סוריה, אולי כצעד ראשון לקראת המלטות, אך ב-10 ביוני 1340 נתפס על ידי נציב צפת, חרבו נלקחה ממנו והוא נשלח למעצר באלכסנדריה.
שבועות אחדים לאחר מעצרו נפטר.
מוג'יר א-דין מדווח כי תנכיז מת מהרעלה ב-1340, באלכסנדריה, מצרים ועצמותיו הועברו לקבורה באחוזת קבר בדמשק שלוש שנים מאוחר יותר.
לאחר מותו נרשם הונו על מנת להחרימו לאוצר המדינה.
ברשותו של תנכיז נמצאו בתים, ח'אנים, שדות ובהם מתקנים שונים לעיבוד חקלאי (טחנות קמח, מערכות מים וכדומה), חנויות, בוסתנים, בתי מרחץ ועוד.
הם היו פרושים בכל רחבי תחום שלטונו, בהם בתים בחומס, ביירות, צפת, שכם, רמלה, ג'לג'וליה, בקעת הירדן ומצרים.
עוד נרשמו בהונו כלים ובגדים יקרים רבים, סוסים, ממלוכים (עבדים-לוחמים) ושפחות.
בשנות שלטונו, שינה תנכיז את פניה של ירושלים באמצעות פרויקטי בנייה גדולים וחשובים.
"הכתובות המנציחות את מפעליו בירושלים מרובות מבכל עיר אחרת עליה משל".
אחד העיקריים הוא הקמת שוק הכָּתָנִים (שוק מוכרי הכותנה, ערבית: סוק אל-קטאנין, سوق القطانين) בין השנים 1336–1337. על גבי מבנים שונים ופסולת שמילאו את ערוץ הגיא נסללה סוללה רחבה ועל גביה נבנה מכלול מסחרי מפואר.
מכלול זה, שוק מקורה באורך מאה מטרים, מוביל אל שער שנפרץ בחומת הר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين) בדיוק מול כיפת הסלע והיה שער הכניסה המרכזי והעיקרי להר.
בשוק הוקמו גם שני בתי-מרחץ (חמאם אל-עין וחמאם א-שיפא) וח'אן (בשטחו נמצא כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס).
כלומר, הדרך אל השער הראשי של המתחם המקודש עוברת דרך מתחם מסחרי חילוני.
הדבר מעיד על כוחו הרב של תנכיז את מול הממסד הדתי.
חלק מהכנסות השוק ובתי המרחץ הוקדשו להקמה ומימון של המבנה הממלוכי המפואר ביותר בירושלים, מדרסת תנכזיה, המוכרת כיום כ"מחכמה".
התנכיזיה נבנתה בשנת 1329 והיא המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסת אשרפיה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר.
לתנכיזיה 22 חדרים: 11 למורי האסכולה החניפית ו-11 (המשקיפים אל הר הבית) לצופים.
בימי הממלוכים היה במבנה בית דין להתדיינות בין מוסלמים לשאינם מוסלמים בימי העות'מאנים שכן במבנה בית המשפט העליון.
היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים.
סמוך לתנכיזיה התקין את צריח שער השלשלת, שקריאה ממנו לתפילה הייתה משאת נפשם של כרוזי ירושלים, ואת אכסניית הנשים (רבאט א-נסאא).
הוא העמיד את תעלות הסביל של בריכת הסולטאן והעביר אמה לאורך רחוב השלשלת להובלת מים אל ה"כוס" (אל-כאס), מבנה הטהרה שבנה על הר הבית.
תנכיז שיקם ושיפץ את המצודה (מגדל דוד).
זאת ככל הנראה בניגוד למדיניות הרשמית של הממשל בקהיר שציוותה להשאיר את ירושלים עיר חלשה, בלתי-מוגנת וללא תשתית ביצורים.
פעולה זו, יחד עם פעולות השיקום האזרחי והעירוני, הפכו את תנכיז למושל המסור היותר שהיה לירושלים בתקופה הממלוכית.
ייתכן שניתן לזקוף לזכותו גם את הזהבת הכיפות של מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע, פעולה המיוחסת לסולטאנו א-נאצר מוחמד בן-קלאון.
הרנכ (הסמל המשפחתי) של תנכיז הוא הגביע או הכוס, המוזכרת בסורת האדם (מס' 76) בקוראן, המדברת על הצדיקים בגן העדן:
אימוץ סמל זה וההקשר שלו אינם מקריים.
תנכיז עשה בירושלים כמה מפעלים הקשורים לאספקת מים והטיית מי מעיין.
הוא הקים את בתי המרחץ (או שיפץ בתי מרחץ שהיו קיימים כבר בתקופה הרומית) ליד הר הבית: חמאם אל-עין וחמם א-שיפא.
לצורך אספקת מים לבתי מרחץ אלה הוא שיפץ את אמת המים שהובילה מים לירושלים מעין ערוב ובריכות שלמה.
על הר הבית הקים תנכיז מבנה טהרה בין מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע, מבנה זה נקרא "הכוס" (אל-כאס), לכבודו של תנכיז.
תנת (בפיניקית: 𐤕𐤍𐤕, נהגה כנראה כ"תִנִּת") הייתה אלה במיתולוגיה הפיניקית ושימשה כאלת ירח ואלה מרכזית בעיר קרתחדשת ובאימפריה שלה.
תנת זוהתה עם ארטמיס היוונית ועם יונו קאילסטיס (יונו השמימית) הרומית.
תליון של סמל תנת מהמאה ה־11 לפנה"ס התגלה במגידו.
אחת ההופעות המוקדמות ביותר של תנת היא בכתובת מצרפת מהמאה ה־7 לפנה"ס המקדישה פסל (סמל) לזוג האלוהי תנת־עשתרת: .
כתובת מקרתחדשת המתארת את בנייתם ותיקונם של מקדשים בעיר, וכן שמות שופטיה וכהניה, פותחת בהקדשה: .
לתנת הוקדשו מרבית כתובות הנדר הפיניקיות, לרוב יחד עם בעל חמון.
תוארה הנפוץ בכתובות היה "ה תנת פני־בעל", שנכתב בהקדשות בכתיב חסר כ, ולעיתים גם בשייכות כגון .
כינוי נוסף שלה שנמצא בכתובות הנדר הוא "אם" או "אמא", כינוי המקביל ככל הנראה לתוארה של אשרה "אם אלים" באוגריתית, ואף לתואר השמי "אם גדולה" לאלה האם, כפי שהשתמר בשם amygdalus לשקד מצוי.
תוארה הקבוע של תנת "פני בעל", שהופיע גם על מטבע יווני מאשקלון בו נטבע סמל תנת ולידו הכיתוב ΦΑΝΗΒΑΛΟΣ (תעתיק: פַנבָּלוֹס), מורה שגם כאשר הפולחן מרוכז סביבה, כוחה נשאב מבעל חמון, והיא פניו.
ייתכן שפולחנה קשור במסכות שעליהן סהר, סמל בעל חמון, כלומר ממש פני־בעל, פניו של בעל חמון.
סמלה של האלה מופיע על מצבות רבות ומורכב ממשולש שמעליו נמתח קו אופקי ועל קודקודו ניצב עיגול.
הסמל מופיע על כתובות נדר פיניקיות רבות המוקדשות לאלה, וכן כאמור על מטבע מאשקלון, ועל משקולת עופרת מדרום לאשדוד ים (אשדוד העתיקה).
הסמל נמצא גם על תליונים רבים, בין השאר ממגידו (הוא התליון העתיק ביותר), אשקלון, תל מיכל, מרשה, צידון ומטוא .
בדומה לאשרה בכנען, תנת הייתה מקושרת לייצוגי עצים חיים, במיוחד עצי תמר, לעיתים עם יעלים משני צדדיו (מוטיב העץ והיעלים).
בפיזיקה של מצב מוצק, התנע הגבישי הוא וקטור דמוי תנע שמיוחס לאלקטרונים וחורים במוצקים.
הוא מוגדר על ידי וקטור הגל של הסריג, בעזרת הקשר
ישנן נקודות דמיון רבות בין התנע הקווי לתנע הגבישי:
מהירות החלקיק מתקבלת מהתנע הגבישי על ידי הנוסחה
בדומה למהירות החבורה של גל, שהיא המהירות של חלקיק קוונטי.
התנע הגבישי הוא גודל נשמר.
אך ישנם גם הבדלים מהותיים בין שניהם, לדוגמה, בזמן שהתנע הקווי הוא גודל שנשמר לחלוטין, התנע הגבישי נשמר רק עד כדי וקטור הסריג.
למעשה, אם לחלקיק יש תנע גבישי שמוגדר על ידי אז הוא גם מוגדר על ידי כל כך ש
כאשר הוא וקטור בסריג ההופכי.
הדבר נובע מהעובדה שבזמן שהתנע הקווי מקיים סימטריה רציפה במרחב, התנע הגבישי מקיים סימטריה בדידה ועל כן חוקי השימור שלו לא מתקבלים על ידי משפט נתר.
תנר אדמוני (שם מדעי: Furnarius rufus) היא מין של ציפור שיר ממשפחת התנריים החיה באמריקה הדרומית.
התנר היא הציפור הלאומית של ארגנטינה, והיא מפורסמת בזכות הקינים החזקים והייחודיים שהיא בונה מבוץ.
ציפור זאת חיה באזורי ערבות עצים, סוואנות כרי עשב, ובאזורים מיושבי אדם.
היא נפוצה בדרום מזרח ברזיל, צפון ארגנטינה, בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי
אורכו של התנר 18–20 ס"מ, משקלו 30–50 גרם, כאשר כמו רוב מיני ציפורי השיר, הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
המקור בנוי לתפיסת חרקים והוא מלקט אותם מתוך העשבים יחד עם פיסות מזון קטנות.
התנרים בונים קנים מיוחדים שעשויים מבוץ שמתייבש בשמש הארגנטינאית עד שהוא מתקשה הופך לבלתי חדיר.
התנר בונה גם קיר בתוך הקן הבוצי שימנע מחיות טורפות קטנות להיכנס פנימה וכן מעופות גדולים מעט יותר להשתלט על הקן.
טורפים אפשריים אלה כוללים עיטים, חתולים, לטאות ונחשים והגוזלים עלולים להיאכל על ידי נחשים, עכברים, טוקניים, חמוסים וחוטמנים.
הקן מגונן הן על התנרים הבוגרים והן על גוזלים מהטורפים.
תנריים (שם מדעי: Furnariidae) הם עופות ממרכז ודרום אמריקה היודעות לבנות קיני בוץ גדולים וקשיחים המזכירים תנורים – מה שנתן להם את שמם.
הם בעלות מקור צר ובדך כלל קצר, כנפיים קצרות וצבע חום-אדמדם.
הם ניזונים מחרקים ופעילים בשעות היום כדי ללקט אותם.
חלקם מזכירים מאוד קיכליים או חטפיתיים ובעלי גודל בינוני מגודל 9–35 ס"מ.
הם חיים ברחבי כל האזור של אמריקה הדרומית והלטינית מיערות גשם עד למורדות הרים ואף לחופי הים.
המין הידוע ביותר במשפחה הוא תנר אדמוני (Furnarius rufus), החי בערבות העצים שבין ברזיל לצפון ארגנטינה והוא הציפור הלאומית של ארגנטינה.
תנשמת (שם מדעי: Tyto) היא סוג של דורסי לילה ממשפחת התנשמתיים והסוג הגדול בה, אשר כולל את כל המינים הקיימים למעט שלושה מינים של תנשמת חוף.
התנשמות הן חיות לילה בעלות עיניים גדולות ופרצוף-שמע מגודל בצבע בהיר ובעלות מקור מעוקל קטן ושחור.
הן עפות בלילה ומתבייתות על מכרסמים קטנים בעזרת שמיעתן החדה.
תעופתן לא משמיעה קולות עקב האברות שבקצה שמנמיכות רעשים.
בני סוג זה חיים בכל רחבי העולם.
הנפוץ שבהם הוא המין תנשמת מצויה הנפוצה גם בישראל ועוזרת בהדברת מכרסמים מזיקים.
בסוג היו מינים נוספים שנכחדו.
חלקם כמו תנשמת פולנס היו גדולים יותר מכל ינשוף חי.
תניסתרופאוס (שם מדעי: Tanystropheus; פירוש השם: "מתלים ארוכים") הוא סוג של זוחל ימי קדום ממשפחת התניסתרופאיים, שדמה לפליוזאורים וחי בתקופה טריאס תיכון, לפני 228–245 מיליון שנה.
מאובני יצור זה נמצאו בדרום אירופה (באיטליה ושווייץ), המזרח התיכון וסין.
התניסתרופאוס היה זוחל ארוך צוואר שהגיע לאורך שישה מטרים, כשצווארו רב החוליות היווה כשלושה מטרים מאורכו.
תחילה סברו שיצור זה קרוב לפטרוזאורים, אך בהמשך הניחו שהוא חי בים, והיה שייך לקבוצת זוחלים קדומה - פרוטורוזאוריה.
בדומה לאריות ים מודרניים, ככל הנראה, היה התניסתרופאוס נח על החופים והסלעים, ושוחה בים במרדף אחרי דגים.
ייתכן שהוא הסתער על טרפו במהירות באמצעות צווארו בדומה לאנפות.
יצורים אלה נכחדו לאחר תור הטריאס.
זוחל ימי זה מופיע בסדרה "מפלצות ים" ובסרט "Sea Rex 3D".
תנשמת פולנס (שם מדעי: Tyto pollens) היא מין של עוף דורס נכחד ממשפחת התנשמתיים אשר חי באיי אנדרוס שבבהאמה עד ההולוקן.
ככל הנראה תנשמת זו נכחדה בעת הגעת האדם במאה ה-16 לאיים בתהליך הקולוניזציה שדחק את התנשמת משטחה ופגעו ביערות בהם חיה, עד להכחדתה.
תנשמת זו חיה ביערות ראשונים ברמות במרכז האיים.
היא הגיעה לגובה 1 מטר והייתה גדולה בהרבה מדורסי הלילה החיים ונראה שהייתה חסרת יכולת תעופה.
התנשמת קיננה על הקרקע וניזונה מציד של מכרסמים כמו מיני הוטיים גדולים שחיו באי.
בפולקלור של תושבי האיים ישנו עוף מפלצתי ענקי בשם צ'יקצ'ארני , אשר מבוסס על תנשמת נכחדת זו, אשר חי ביערות, פעיל בלילה בעל עיניים אדומות, 3 רגליים ארוכות ויכול לסובב את ראשו.
מאפיינים אלה מזכירים את התנשמת שאולי הפחידה את התושבים.
תניסתרופאיים (שם מדעי: Tanystropheidae) היא משפחה של זוחלים נכחדים ארכוזאורומורפים מסדרת הפרוטורוזאוריה, אשר התקיימו רק בתור הטריאס שבתחילת המזוזואיקון לפני 247 עד 201 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלהם התגלו ברחבי אמריקה הצפונית והדרומית (בעיקר בברזיל) וחלק מאירופה ואסיה.
רובם היו זוחלים ימיים שחו בעיקר לאורך ים תטיס אך כמה מהם, בייחוד אלה שנמצאו לאורך מערב אמריקה הצפונית, חיו ביבשה ללא קשר לים.
הדבר מוכיח שהם מילאו גומחות אקולוגיות שונות ורבות.
משפחה זו הוגדרה ב-1858 והחוקרים עוד חלוקים על המינים המשויכים אליה, כאשר חלק מהחוקרים רואים את הקשר ביניהם כפוליפילטי.
מינים אלה היו ארוכי צוואר ומרובי חוליות לאורך גופם והארוך שביניהם היה התניסתרופאוס שהגיע לאורך 6 מטרים כשהצוואר הגדול שלו כלל חצי מאורכו.
ממבנה גופם נראה שהם חיו כמו לוטרות או אריות ים הן על היבשה והן במים, בעוד אחרים חיו בעיקר ביבשה.
היו להם שיניים דקות דמויות מחטים שהתאימו לתפיסת דגים או חרקים.
זוחלים אלה חלקו את הימים עם הנותוזאוריים, האיכתיוזאורים, הפלסיוזאורים וזוחלים נוספים ואז נכחדו עם הכחדת הטריאס הגדולה.
תנשמת המפרץ (שם מדעי: Phodilus; משמעות השם המדעי: "phōs" - אור שמש/אור יום, "deilos" - ביישן/פחדן, כלומר: "מפחדים מאור השמש") הוא סוג של דורסי לילה ממשפחת התנשמתיים, הכולל את שלושת המינים במשפחה שאינם שייכים לסוג תנשמת.
הם חיים באפריקה המשוונית, בהודו ובדרום-מזרח אסיה עד אינדונזיה.
הם הוגדרו ב-1830 בידי החוקר הצרפתי .
מינים אלה דומים למיני התנשמות האחרים, אך לרוב קטנים יותר (בסביבות 30 סנטימטרים), בעלי "ציצות אוזניים" בולטות בדומה לשעיר ופרצוף השמע שלהם מבליט את פניהם יותר משאר התנשמות.
הם כולם פעילי לילה, לרוב באזורי יערות עבותים.
תנשמת מסכה אוסטרלית (שם מדעי: Tyto novaehollandiae) הוא מין של עוף דורס לילי ממשפחת התנשמתיים, החי בטבע בצפון אוסטרליה ובגינאה החדשה.
תנשמת זו בעלת דו-צורתיות זוויגית, כאשר הנקבות גדולות וגם כהות יותר מהזכרים.
משקל הזכרים הממוצע הוא 420 עד 800 גרם בעוד הנקבות שוקלות 545 עד 1,260 גרם בממוצע.
אורכם 330 עד 410 מילימטרים בזכרים ו-390 עד 500 מילימטרים בנקבות, אשר בעלות מוטת כנפיים מרבית של 1,280 מילימטרים.
לרוב עופות מהאזורים הטרופיים קטנות יותר מאשר קרוביהם מאזורים קרים וממוזגים.
תנשמות אלה כהות מסורטטות בשחור, אך החזה והבטן לבנים.
אזור הכנפיים וטבעת נוצות מסביב הפנים בעלי צבע כתום-אפרסק והפנים לבנות עם מקור אפור מעוקל.
תפוצת התנשמת בטבע היא באזורים עם עצים פזורים או שיחיות פתוחות וכרי מרעה, אך לא עמוק ביערות או בסביבות מדבר.
התנשמות הן טריטוריאליות וחוזרות לקנן בחלל עץ קבוע, דבר שפגע בכמה מהתנשמות.
התנשמת היא פעילת לילה המחפשת בעזרת שמיעתה המצוינת עכברים, נמיות כיס קטנות, בנדיקוטיים, פוסומים, ארנבים, עטלפים, עופות, זוחלים ליליים וחרקים גדולים.
היא משתמשת בטפריה הגדולות כדי לחטוף ולהרוג את טרפה, לרוב מצלילה לקרקע אך גם מבין ענפים או מהאוויר.
אוכלוסיית התנשמת ביבשת אוסטרליה נמצאת בירידה, ובחלק מהמדינות, כגון ניו סאות' ויילס ווויקטוריה, הוכנסה לרשימת המינים המוגנים האסורים לציד.
תַּנְעַם היא עיירה במחוז כ'ולאן שבתימן, כ-20 ק"מ ממזרח לצנעא.
בעיירה התקיימה קהילה יהודית עתיקה, שנייה בחשיבותה לקהילת צנעא.
העיירה ממוקמת ליד שני הרים: "יג'ות'" ו"יעוק".
הקהילה היהודית בתנעם היא אחת הקהילות העתיקות בתימן.
הקהילה נחשבת "ריש גלותא", כלומר אחד ממקומות מושבם הראשונים של היהודים שגלו לתימן.
בעבר, בתי דין סמוכים היו בתנעם ובצנעא בלבד, ועל כך היו אומרים: .
במסגד בתנעם נמצא עמוד בשימוש משני עליו חרוטה הכתובת "אמן, אמן, וזה הבית יהיה מסגיד" (משמע בית תפילה) באותיות בשפה השבאית המאוחרת.
ממצא זה תומך במסורת המקומית לפיה הגיעו יהודים לתנעם בעקבות חורבן בית המקדש הראשון.
את הקהילה הזכיר לראשונה הנוסע ר' בנימין מטודלה, שביקר בה במאה ה-12.
היחסים בין הערבים המקומיים ליהודים היו טובים.
חברי הקהילה היו עניים, והתפרסנו מכתיבת סת"ם, חייטות, סנדלרות וכדומה.
בעיר היו שני בתי כנסת: "תנעמי" ו"חמאמי".
רבני הקהילה בדורות האחרונים היו מארי אברהם שחב (עד שנת ה'תרפ"ב-1922), מארי יחיא חמאמי (עד שנת ה'תרפ"ט).
משנת 1929 ועד העלייה לארץ ישראל שימש כרב הקהילה מורי יוסף חיים קרואני.
מסורת ביד בני הקהילה, כי בעבר, עוד לפני תקופת האסלאם, רצו הערבים המקומיים להתחתן בבנות היהודים.
היהודים סירבו, אך לאחר זמן לא הייתה להם ברירה.
היהודים ארגנו את הגמל שעליו צריכה להיות הכלה, כך שירכיבו אותה בליווי הציבור עד מקום הנקרא חראוה, שם מרוכזים החתן ואורחיו.
במקום להלביש כלה ולהרכיבה על הגמל, ליקטו היהודים צמח בשם כ'ירה (במרכז תימן נקרא צובירה), והלבישו את הענפים בבגדי הכלה.
כך הובילו את התהלוכה, וכשהגיעו לחראוה, קמו היהודים המלווים והרגו באורחי החתן, ורק מעטים הצליחו להימלט.
ליד העיירה תנעם נמצאות חורבות של כפר יהודי, ובית כנסת בתוכו.
מסורת בפי זקני תנעם, שבזמן האימאם מנצור, נגזר שיש לתפוס את ילדי היהודי היתומים ולהפכם למשרתים.
לכן השליכו את עצמם בני הכפר צבול לנהר העובר ליד כפרם.
המקום נקרא "כניסת צבול" ולא "כפר צבול", וזה מעיד על קדושתו.
מסופר שנער ערבי רצה לבזות את המקום, ונתקע שם ולא יכול היה לצאת.
רק לאחר שהבחינו בו התושבים המוסלמים ביקשו מרב העיר תנעם, הרב שלום דוכ'אן, להתפלל עליו.
רק לאחר שהבטיח שלא יבזה שנית את המקום, השתחרר.
תנשמת מינהאסה (שם מדעי: Tyto inexspectata) הוא מין של דורס לילה ממשפחת התנשמתיים, החי ביערות האי סולאווסי שבאינדונזיה.
התנשמת קרויה על שם חצי האי מינהאסה , בו התגלתה ובו מצויה ביותר, אף שנצפתה גם בצפון סולאווסי.
תנשמת זו בינונית בגודלה באורך 27 עד 31 סנטימטרים ובעלת מוטת כנפיים של 24 עד 25 סנטימטרים, והן קצרות ומעוגלות, מותאמות לתנועה ביערות בחרישיות.
צבע הנוצות חומות אדמוניות עם פרצוף שמע בהיר ועיניים שחורות גדולות המותאמות לראיית לילה.
אין הרבה הבדלים בין הזוויגים, אך הזנב של הנקבות לרוב כהה יותר.
התנשמת פעילת לילה ומחפשת בלילות זוחלים או יונקים קטנים, בייחוד עטלפי פרי שהיא חוטפת מהעצים.
בימים היא נחה בנקרות עצים פתוחות.
בעונת הרבייה התנשמת היא מונוגמית.
תנשמת זו מצויה בטבע בסכנת הכחדה, והיא נפוצה בעיקר ביערות הגשם הצפופים, בגובה 100–2,500 מטר בעיקר סביב הפארק הלאומי לור לינדו והפארק הלאומי בוגני נאני וורטבון .
תנשמית החומעה (שם מדעי: Acronicta rumicis) הוא מין של עש ממשפחת התנשמיתיים.
מוטת כנפיה בין 30 ל-35 מילימטרים, ואורכן של הכנפיים הקדמיות בין 16 ל-20 מילימטרים.
צבען נע בין אפור חיוור לכהה.
הן מנומרות, והסימנים שעליהן נעים בין דהויים לברורים, עם נקודות לבנות קרוב לקצה הכנף.
היא מובחנת ממינים דומים על ידי הסימן הלבן הנוכח באמצעו של הצד הפנימי של שתי הכנפיים הקדמיות.
פרטים בעלי כנפיים כהות הפכו לנפוצים יותר בעקבות המהפכה התעשייתית.
אורכם של הזחלים מגיע עד לכ-40 מילימטרים, וצבעם נע בין חום לשחור עם קווצות של שיער בצבע חום-חלודה.
בצידי גבם ישנם קטעים לבנים לכל אורכם, ורצועה לבנה עם כתמים כתומים או אדומים נמתחת מתחת לפתחי הנשימה.
שערותיהם עשויות לגרום לתגובה אלרגית מתונה לאנשים מסוימים כאשר הם באים איתן במגע.
תנשמית החומעה מצויה לאורך האזור הפלארקטי.
היא חיה על פי רוב באזורים יבשים ופתוחים כדוגמת אֲחָוִים, קרחות יער, וגנים.
הנקבה מטילה ביצים בקבוצות על אחד מהצמחים המארחים שלה, הכוללים עשבים שונים, שיחים ועצים מסוימים.
הביצים בוקעות בין 5 ל-10 ימים לאחר מכן.
הזחלים ניזונים במהלך היום מהעשבים או מעלי הצמח עליו הם נמצאים, ולאחר כ-30 ימים הם נכנסים לתוך גלמים, בהם הם נשארים במהלך החורף.
הבוגרים ניזונים מצוף, לשד, פירות בשלים יתר על המידה, טל דבש והפרשות ציפורים, ונחשבים למאביקים יעילים.
הבוגרים נפוצים בין אפריל לאוגוסט, והזחלים בין מאי לאוקטובר.
זחלה של תנשמית החומעה ניזון מעליו של הצמח המארח, וגורם לנשירה.
לאורך זמן, זחלים עלולים לגרום לירידה בבריאות הצמח וביכולתו להתרבות.
תסביך אדיפוס הוא השם שניתן על ידי זיגמונד פרויד לשלב תאורטי בהתפתחות בנים שבו הם מאוהבים באימם ומקנאים באביהם שנתפס על ידם כמתחרה.
פרויד הסתמך על פרשנותו לתיאורי מקרה שטיפל בהם בפסיכואנליזה ועל סיפורי מיתולוגיה וסיפורים מתחום האנתרופולוגיה.
פרויד התייחס לראשונה לאדיפוס בהקשר הפסיכולוגי במכתב שכתב ב-1897 על "כוחו המרתק של אדיפוס המלך"; הוא שאל את הדימוי מהטרגדיה היוונית כדי להסביר את הנוירוזה אצל הגבר.
את המונח "תסביך אדיפוס" טבע לראשונה פרויד במאמרו "סוג מיוחד של בחירת אובייקט שעושה האדם" משנת 1910. פרויד מייחס לכל זכר תשוקה מינית לאם וקנאה רצחנית כלפי האב.
פרויד האמין כי חולים רבים לא הצליחו להתגבר על רגשות ילדות שרוב האנשים מצליחים לכבוש; אלה הם האהבה לאם והקנאה לאב.
לטענתו, האב הוא המתחרה המיני של הילד על אמו, בפועל או בכוח.
כשהתחושות המיניות הילדותיות של הילד כלפי אמו מציפות אותו, על פי פרויד - הילד מפתח שאיפה למות האב, ופנטזיות על "הצלתה" של האם מידי אביו ונטילת מקומו.
משאלות לא-מודעות אלו מעוררות חרדה בלב הילד שמא אביו יסרס אותו כנקמה על רצונו לסלקו, במה שקרוי חרדת סירוס.
פחד זה הוא שגורם לו להשלים עם מקומו של אביו בסופו של דבר, ולוותר על אהבתו המינית כלפי אימו.
נערים מתגברים בדרך כלל על התסביך על ידי התקת רגשותיהם המיניים לנערות בנות גילם.
לפי המודל הפסיכוסקסואלי ורעיון ה"אזורים הארוגניים" של פרויד, תחושת הריגוש של הילד בתקופה זו מתמקדת באזור הארוגני של איבר מינו.
הורי הילד, לדברי פרויד, אינם מרוצים מתשומת הלב המופרזת של הילד לאיברו, ומאיימים "לקחת אותו ממנו" אם לא ירפה.
התוצאה היא שהילד לומד לנתב ("לעדן", Sublimate) את הליבידו שלו לתחושות פחות מאיימות, כמו חיבתו העמוקה להוריו.
הוא מתגבר על אהבתו לאמו ועל כעסו על אביו, בכך שהוא מזדהה עם שניהם.
בדרך זו זוכה הילד באני העליון שלו, ותשוקותיו מודחקות במשך תקופת החביון, וחוזרות בתקופת ההתבגרות המינית.
על פי התאוריה של פרויד, ילד שגדל עם דמות אב מרוחקת או עם אם מפתה, או ילד הגדל במשפחה חד הורית שחסרה בה דמות אב, יחווה קושי גדול יותר להשתחרר מאהבתו הילדותית לאימו.
לדעתו של פרויד מאחורי רוב הנוירזות של האדם בבגרותו עומד אי פתרון של התסביך האדיפלי.
המושג המקביל, שמתייחס לבת החושקת באביה, נקרא "תסביך אלקטרה".
הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין טענה כי דחפים תוקפניים קודמים לתקופה האדיפלית בחיי הילד ואינם מופנים רק כלפי ההורה מהמין השני אלא גם כלפי ההורה מאותו מין.
היו חוקרים שטענו כי תסביך אדיפוס אינו מתקיים בכל התרבויות ואינו אוניברסלי.
תְּסִיסָה (בלועזית: פרמנטציה, Fermentation) היא תהליך כימי המשמש להפקת אנרגיה בחלק מהיצורים החיים.
תהליך התסיסה מוכר לאדם מזה אלפי שנים, זאת הודות לתוצרים הסופיים של מספר תהליכי תסיסה במיקרואורגניזמים, תוצרים המשמשים את האדם רבות בתעשיית המזון.
תסיסה היא תהליך המתרחש בהיעדר חמצן.
חלק מהיצורים המסוגלים לבצע תסיסה הם אל-אווירניים אובליגטוריים, כלומר יצורים שאינם מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן, ואילו חלקם הם אל-אווירניים פקולטטיביים, כלומר מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן ולנצלו להפקת אנרגיה (בתהליך הקרוי נשימה תאית), אך בהיעדר חמצן מבצעים תסיסה.
לא רק יצורים עצמאיים מבצעים תסיסה, אלא לעיתים גם תאים המרכיבים את גופם של יצורים רב-תאיים .
כמה מינים של חיידקי תסיסה הם אל-אווירניים סובלי אוויר או מיקרואירופילים .
התסיסה מוגדרת לעיתים כסוג של נשימה אל-אווירנית.
ההבדל בין השתיים הוא שבנשימה (אווירנית ואל-אווירנית כאחד) זקוק הייצור לקולט אלקטרונים חיצוני.
הפקת אנרגיה בכל היצורים החיים מבוססת על מעבר אלקטרונים בין תרכובות שונות ; בנשימה מועברים האלקטרונים אל תרכובת כלשהי הנקלטת מהסביבה (לדוגמה: בבעלי חיים ובשאר היצורים האווירניים התרכובת קולטת האלקטרונים היא חמצן (O2); זוהי הסיבה שבעלי חיים אינם מסוגלים לחיות ללא חמצן).
בתסיסה אין צורך בקולט אלקטרונים חיצוני.
התרכובת שתורמת את האלקטרונים (תרכובת זו היא למעשה המזון שממנו מתקיים הייצור) משמשת גם, לאחר שינויים קלים, כקולט האלקטרונים.
השלב הראשון בתהליכי תסיסה רבים הוא הגליקוליזה, בה מפורקת מולקולת גלוקוז לשתי מולקולות פירובט, תוך יצירת ATP ו-NADH (המשמש כנשא של יוני מימן ואלקטרונים).
גליקוליזה מתרחשת כמעט בכל היצורים החיים, ובייצורים אווירניים היא מהווה את השלב הראשון של הנשימה התאית.
השלב השני של התסיסה נועד למיחזור מולקולת ה-NADH (כלומר: הפיכתה מחדש ל-+NAD) לשם חידוש תהליך הגליקוליזה.
הפקת האנרגיה נעשית, אם כן, בתהליך הגליקוליזה עצמו; התסיסה משמשת אך ורק ל"סגירת מעגל", ובזכותה יכולה הגליקוליזה להתרחש שוב ושוב.
מיחזור מולקולת ה-NADH בתסיסה מתרחש במקביל להמרת הפירובט לתוצר סופי כלשהו.
במילים אחרות, NADH תורם לפירובט אלקטרונים ויוני מימן, וממיר אותו לתרכובת אחרת.
קיימות מספר אפשרויות, כשהתוצר הסופי מקנה לתהליך התסיסה את שמו.
בתסיסה לקטית, למשל, מומר פירובט לחומצה לקטית; בתסיסה כהלית מומר פירובט לאתנול (כוהל) ולפחמן דו-חמצני.
קיימים כמה עשרות מסלולי תסיסה שונים, כשההבדלים ביניהם לעיתים מזעריים.
הסיבה לכך שמינים שונים של מיקרואורגניזמים מבצעים מסלולי תסיסה שונים היא פשוטה: קיומם או היעדרם של אנזימים.
כדי שאורגניזם יוכל לבצע תסיסה כהלית, למשל, עליו לייצר תחילה שני אנזימים, אשר הם אלו המבצעים למעשה את תהליך התסיסה: פירובט דקרבוקסילז ואתנול דהידרוגנז.
אורגניזם מסוגל לייצר אנזים מסוים רק אם החומר התורשתי שלו מכיל את הגן המקודד לאנזים זה.
על תהליך התסיסה ההומולקטית אחראים חיידקי הלקטובצילוס אצידופילוס.
במהלכה מעבירה מולקולת ה-NADH אלקטרונים ויוני מימן למולקולת הפירובט שנוצרה בגליקוליזה.
התוצר הוא לקטט (אשר צורתו הלא-מיוננת קרויה חומצה לקטית או חומצת חלב).
לאחר העברת היונים והאלקטרונים הופך ה-NADH ל-+NAD ועובר חזרה לתהליך הגליקוליזה.
החומצה הלקטית, תוצר התסיסה הלקטית, נמצאת במספר מוצרים, בהם מלפפונים חמוצים, כרוב כבוש, נקניקים, מחמצת שאור, לבן, יוגורט, גבינה ומוצרי חלב אחרים.
כדי להפיק את מוצרי החלב מוסיפים לחלב תרבית של חיידקי לקטובצילוס אצידופילוס ואנזים הגבנה המפרקים את הלקטוז, שהוא דו-סוכר, לאבני הבניין שלו – גלוקוז וגלקטוז.
גלקטוז מומר תוך זמן קצר לגלוקוז, והלה מותסס לחומצה לקטית.
בגבינה קשה (פרמזן, גבינה שווייצרית) מתרחשת בנוסף תסיסה אחרת – תסיסת חומצה פרופיונית (או פרופאנואית), המקנה לגבינה את טעמה הייחודי.
הפקת החומצה מביאה לירידה ברמת ה-pH.
רוב המיקרואורגניזמים לא מסוגלים לחיות ברמת חומציות כה גבוהה, דבר המסביר מדוע יוגורט וגבינה עמידים יותר מאשר חלב ומחזיקים מעמד זמן רב יותר.
הירידה ברמת ה-pH גורמת גם לטעם החמוץ (הקולטנים שבלשון מזהים חומרים בעלי pH נמוך כ"חמוצים"), ובנוסף גורמת לדנטורציה (קריסת המבנה התלת-ממדי) של חלבוני החלב (ובראשם קזאין), לשקיעתם ולירידה ברמת הנוזליות; זוהי הסיבה שיוגורט סמיך יותר מחלב.
מרכיב נוסף הנמצא בחלב (1.5% בממוצע) הוא חומצה ציטרית (חומצת לימון).
חיידקי תסיסה מסוימים מסוגלים לפרק את חומצת הלימון לשני מרכיבים המקנים לסוגי גבינה רבים את טעמם: דיאצטיל (Diacetyl) ואצטואין (Acetoin).
כיום מופקים המוצרים שהוזכרו לעיל בתהליכים תעשייתיים באמצעות הוספה מלאכותית של חיידקים, אך האדם ידע להפיק מוצרים אלו כבר לפני אלפי שנים, עוד לפני שהבין את עקרונות התסיסה.
חיידקי תסיסה נמצאים בכמות רבה בטבע וגורמים להתססה ספונטנית של חלב, מלפפונים, בשר ומוצרים אחרים.
הדרך הפשוטה להפקת יוגורט היא למעשה להוסיף מעט יוגורט מוכן לחלב טרי.
חיידקי התסיסה הנמצאים ביוגורט מתסיסים עם הזמן את הלקטוז שבחלב.
רוב סוגי היוגורט אותם ניתן לרכוש כיום מכילים תרביות חיות של חיידקים.
קיימים סוגי יוגורט עמידים, המחזיקים מעמד למשך חודשים ארוכים; סוגים אלו עברו פיסטור והם אינם מכילים חיידקים חיים (ולפיכך אין צורך לשומרם במקרר).
רובם המוחלט של חיידקי התסיסה הלקטית הם אל-אווירניים אובליגטוריים (אינם מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן) ומיעוטם – אל-אווירניים סובלי חמצן (מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן אך לא משתמשים בו להפקת אנרגיה).
קיימים שלושה מסלולים שונים של תסיסה לקטית:
תסיסה הומופרמנטטיבית: ממולקולה אחת של גלוקוז מיוצרות שתי מולקולות של חומצה לקטית.
רוב חיידקי ה-Lactobaciullus וכל חיידקי ה-Streptococcus מבצעים תסיסה זו.
תסיסה הטרופרמנטטיבית: ממולקולה אחת של גלוקוז מיוצרת מולקולת חומצה לקטית, מולקולת אתנול ומולקולת פחמן דו-חמצני.
כל חיידקי ה-Leuconostoc מבצעים תסיסה זו.
תסיסת ביפידום: משתי מולקולות של גלוקוז מתקבלות שתי מולקולות של חומצה לקטית ושלוש מולקולות של חומצה אצטית.
החיידק היחידי המבצע תסיסה זו הוא Bifidobacterium bifidum, אשר משמש רבות לייצור יוגורט פרוביוטי.
בתסיסה כהלית שני שלבים בדרך אל התוצר הסופי (בניגוד לתסיסה הלקטית בעלת השלב היחיד).
לאחר יצירת הפירובט בגליקוליזה הוא מומר לאצטאלדהיד ולפחמן דו-חמצני.
פירובט, מולקולה תלת-פחמנית, מתפצלת, אם כן, לאצטאלדהיד (דו-פחמני) ולפחמן דו-חמצני (חד-פחמני).
אצטאלדהיד מקבל אלקטרונים ויוני מימן מ-NADH; התוצר הוא אתנול.
התסיסה הכהלית מבוצעת בעיקר על ידי פטריות, ובמיוחד על ידי שמר האפייה (Saccharomyces cerevisiae).
בתוצר האחד של התסיסה הכהלית – פחמן דו-חמצני – משתמשים האופים להתפחת הבצק וליצירת לחם; בתוצר השני – אתנול – משתמשים לייצור משקאות חריפים, כגון יין ובירה.
חלק מהשמרים נמצא על קליפת הענבים, וחלקם מוסף מלאכותית על ידי היצרן.
קצף הבירה הוא בעצם פחמן דו-חמצני, המיוצר גם הוא בתהליך התסיסה.
שמר האפייה הוא יצור אל-אווירני פקולטטיבי.
היות שכמות האנרגיה המיוצרת בנשימה אווירנית גבוהה בהרבה מזו המיוצרת בתסיסה, כשהשמרים נאלצים להשתמש בתסיסה (עקב היעדר חמצן) הם מפרקים כמויות גדולות בהרבה של גלוקוז, על מנת לחפות על המחסור באנרגיה.
תופעה זו נקראת אפקט פסטר, על שם המיקרוביולוג הצרפתי לואי פסטר.
ניתן להמחיש את האפקט באמצעות גידול מושבות של שמרי אפייה על גבי שתי צלחות גלוקוז, האחת בנוכחות חמצן והשנייה בהיעדר חמצן.
מלאי הגלוקוז יתכלה בצלחת האל-אווירנית במהירות גבוהה פי 4 מאשר בצלחת האווירנית.
מספר מיני חיידקים מבצעים אף הם תסיסה כהלית, ביניהם:
anaerobica: המין הראשון בעיקר משמש רבות לייצור משקאות חריפים לצד שמר האפייה.
Sarcina ventriculi: מייצר גם מעט חומצה אצטית בנוסף לאתנול.
Erwinia amylovora: מייצר גם מעט חומצה לקטית בנוסף לאתנול.
התהליך קורה ברוב הפירות וירקות השורש ומשמש ליצירת משקאות אלכוהוליים.
כל הכתוב בלשון "פרי" נכון גם לירק.
התהליך הוא פירוק הסוכר שבפרי והסוכר המוסף, וקורה רק כשאין ריקבון.
הריקבון הוא עיכול הפרי על ידי השמרים בנוכחות חמצן.
על מנת למנוע את תהליך הריקבון, שמים פרי במכל אטום למחצה, כדי שאוויר בלחץ מהתסיסה יוכל לצאת.
מציפים את הפרי במים ומוסיפים סוכר.
צריך להשאיר אוויר בתוך המכל, כדי שכאשר התמיסה תתחיל לתסוס יהיה אפשר להוציא רק גז ולא נוזל.
השמרים מגיעים לרמת אלכוהול מרבית תוך כ-40 יום (כ-18 אחוז), ומתים בריכוז זה.
על מנת להגיע לריכוז אתנול גבוה יותר, יש לזקק את התמיסה.
זאת עושים בעיקר בירקות ודגנים, משום שהתהליך מוציא את מתיקות הפירות מהמשקה.
תסיסה בגופם של בעלי חיים
בניגוד למיקרואורגניזמים מסוימים שמפיקים את כל האנרגיה שלהם מתהליך התסיסה, בעלי חיים מורכבים יותר מסוגלים להפיק אנרגיה גם על ידי שימוש בחמצן.
יחד עם זאת, כאשר בעלי חיים מאמצים את השרירים וכמות החמצן המגיעה דרך הדם אינה מספקת, לא מסוגלים תאי השריר לחמצן את הגלוקוז חמצון מלא לפחמן דו-חמצני; הם פונים לפיכך למסלול של תסיסה לקטית.
החומצה הלקטית הנוצרת היא הגורמת לכאבי השרירים שחווים לאחר פעילות גופנית.
לאחר המנוחה, החומצה הלקטית הופכת בחזרה בכבד לגלוקוז בתהליך הנקרא גלוקונאוגנזה, תוך שימוש בחמצן.
כמות החמצן הנדרשת להפיכת כל החומצה הלקטית לגלוקוז נקראת חוב החמצן והיא הסיבה להתנשפות אחרי המאמץ.
המסלול המעגלי של גלוקוז-לקטט-גלוקוז התגלה ב-1929 והוא נקרא מעגל קורי.
כשתסיסה לקטית מתרחשת בשריר הלב (מיוקרדיום), משבשת החומצה הנוצרת את מאזן היונים בתאי השריר (במיוחד מדובר ביוני סידן).
דבר זה מונע מהתאים להתכווץ, כפי שהם עושים באופן שגרתי, והאזור הופך להיות בלתי פעיל; שאר חלקי שריר הלב פועלים עתה ביתר מאמץ, דבר העלול להחלישם עם הזמן; אם האזור הפגוע, שלא קיבל מספיק חמצן, גדול יחסית, עלול להתרחש אוטם שריר הלב (התקף לב).
מחלת העששת נגרמת כשחיידקים אל-אווירניים (Streptococcus mutans בעיקר) הנמצאים על-פני השיניים מתסיסים גלוקוז לחומצה לקטית; זו ממיסה לאיטה את אמייל השן וגורמת ל"חורים" בשיניים.
כשהחור באמייל מגיע עד לשורש השן, המכיל עצבים רבים, חש החולה בכאב.
כשהאדם צורך סוכרים אחרים, כגון סוכרוז, לקטוז, מלטוז ועמילן, מפורקים הללו על ידי אנזימים שבתאי החיידקים וכן על ידי הרוק שבפה והופכים לגלוקוז, אותו מתסיסים החיידקים.
החומצה הלקטית שהחיידקים מייצרים בתהליך התסיסה מהווה לעיתים יתרון לאדם: רוב החיידקים הפתוגניים (גורמי המחלות) אינם מסוגלים לחיות בסביבה חומצית.
תופעה זו מתרחשת, למשל, בנרתיק האישה: חיידקי Lactobacillus, השוכנים באופן קבוע בנרתיק, דואגים לסביבה חומצית ולהרחקת פתוגנים.
חיידקים מהמין Propionibacterium acnes מבצעים תסיסה פרופיונית על גבי עורם של בני אדם.
החומצה המופרשת גורמת בעקיפין להופעת אקנה.
בתעשיות המזון והכימיה המודרניות יש שימוש רב בטכנולוגיות הכוללות תסיסה, כאשר טכנולוגיות תסיסה הן שם כולל לגידול של מיקרואורגניזמים לייצור חומר רצוי, אף בתנאים אווירניים.
על מנת לייצר חומר מבוקש, מגודל אורגניזם מסוים בתוך ביוריאקטור, ומוזן במצע מתאים, אותו יהפוך לחומר המבוקש.
בדרך זו ניתן לייצר חומצות אורגניות (כבתהליכים המסורתיים), אך גם מגוון חומרים בעלי חשיבות ביולוגית למטרות רפואיות או תעשייתיות.
ניתן להשתמש במיקרואורגניזמים טבעיים, כאשר התהליך הוא טבעי (כמו הכנת אתנול או חומצות אורגניות, באורגניזמים שעברו הנדסה גנטית (לרוב- החדרת גן של חלבון רצוי לתוך אורגניזם שקל לגדל באופן מסחרי), או בתרביות תאים ממקור חי, במקרים בהם לא ניתן לייצר את המוצר באורגניזמים מהונדסים.
בדרך זו מיוצרים חומרים רבים.
ביניהם: חומצות לתעשיית המזון והכימיה, אתנול, אצטון, אנטיביוטיקות מסוגים שונים, אנזימים לשימוש במזון ובתעשייה, הורמונים, חלבונים בעלי ערך רפואי, תרופות, ויטמינים, סוגים שונים של פולימרים ועוד.
ייצור חומרים באמצעות מיקרואורגניזמים משתלט לעיתים גם על תחומים שהיו שייכים לתעשייה הכימית המסורתית עקב היותו בדרך כלל עדיף מבחינה אקולוגית.
להלן רשימה של מספר מסלולי תסיסה חשובים.
ניתן לראות שמינים רבים של מיקרואורגניזמים קרויים על שם מסלול התסיסה אותו הם מבצעים.
בנוסף ניתן לראות שתוצרים סופיים רבים של תהליכי תסיסה מסוימים מהווים את חומרי המוצא של תהליכי תסיסה אחרים; כך, למשל, חומצה אצטית מהווה את התוצר של תסיסה אצטית ובאותה עת את חומר המוצא של תסיסת מתאן:
שם התסיסה חומר מוצא תוצרים מי ומי תסיסת חומצה בוטירית גלוקוז חומצה בוטירית (חומצת חמאה) מימן פחמן דו-חמצני Clostridium butyricum C.
aurantibutyricum תסיסת בוטאנדיול גלוקוז 2,3-בוטאנדיול חומצה לקטית פחמן דו-חמצני חומצה פורמית (חומצת נמלים) אתנול מימן Enterobacter Serratia Erwinia תסיסת חומצה מעורבת גלוקוז חומצה פורמית (חומצת נמלים) חומצה אצטית חומצה לקטית חומצה סוקצינית אתנול פחמן דו-חמצני מימן קוליפורמים E.
coli Salmonella Shigella תסיסת חומצה פרופיונית גלוקוז או חומצה לקטית חומצה פרופיונית (חומצה פרופנואית) חומצה אצטית חומצה סוקצינית (לעיתים) פחמן דו-חמצני Clostridium propionicum Propionibacteriaceae תסיסת חומצה אצטית גלוקוז או פרוקטוז או מתנול או פחמן דו-חמצני ומימן חומצה אצטית Acetobacterium Acetogenium Sporomusa sphaeroides Clostridium aceticum C.
formicoaceticum תסיסת מתאן (מתאנוגנזה) מימן ופחמן דו-חמצני או חומצה פורמית או חומצה אצטית או מתנול מתאן מים (לעיתים) פחמן דו-חמצני (לעיתים) חיידקים קדומים בלבד, למשל: Methanococcus Methanobacterium
תסביך אלקטרה הוא מושג בפסיכואנליזה שנועד להסביר את תהליך ההתפתחות המינית של האישה.
נוהגים להתייחס אליו כאל המקבילה הנשית של תסביך אדיפוס.
מקור השם בסיפור מן המיתולוגיה היוונית על אלקטרה, בתו של אגממנון, שסייעה לאחיה אורסטס לרצוח את אמם קליטמנסטרה כנקמה על רצח אביהם בידי המאהב של האם.
מעמדן המדעי של התיאוריה היונגיאנית והפרוידיאנית, עליהן מבוסס המושג, שנוי במחלוקת.
קרל גוסטב יונג העניק את השם לרעיון שהגה זיגמונד פרויד בנוגע ל"התנהגות אדיפלית נשית" אצל ילדות קטנות.
על פי פרויד, בתחילה קשורה הילדה לאם, אך כאשר היא מגלה שאין לה פין, היא מאשימה בכך את האם וכועסת עליה.
ההיקשרות של הילדה עוברת לאב, והיא מדמיינת שהאב יעבר אותה.
היא מאמינה כי ההיריון ישמש כתחליף לפין בו היא מקנאה (קנאת פין) ויעניק לה מעמד שווה לאביה.
רעיון קיומו של תסביך אלקטרה מקובל על הפסיכואנליטיקאים הקרובים לגישתו של פרויד.
אי פתרון של תסביך אלקטרה יכול להביא נשים לקיים מערכות יחסים בעיתיות עם בני זוגן וגם להביא לפיתוח נוירוזות שונות.
פמיניסטים רבים רואים תאוריה זו כסקסיסטית.
הדעה כי נשים חוות קנאת פין נובעת לדעתם מהנחה סמויה שאברי המין הגבריים עדיפים על אלה הנשיים, וכי לגבר ככלל עדיפות על האישה, ושאלו ההנחות הגורמות לנשים בתת-המודע לשאוף להידמות לגברים מבחינה גופנית.
על אף שהתאוריה בנוגע לתסביך הייתה נפוצה במשך שנים רבות, ירידת מעמדה של הפסיכואנליזה בשנים האחרונות הביאה לכך שפסיכולוגים רבים מאסכולות אחרות מתנגדים לה.
חלופה לתסביך אלקטרה הוצעה באפקט ווסטרמרק, המראה שילדים וילדות לא מפתחים משיכה מינית לאנשים שאיתם הם גדלו.
לא לילדים איתם גדלו ולא למבוגרים איתם גדלו.
מנגנון זה הוא מנגנון החתמה אבולוציוני שנועד למנוע זיווגי קרובים.
תסחיף או סחיף (בלועזית: אמבולוס, Embolus) הוא גוש מוצק, נוזל או גז שמובל על ידי מחזור הדם למקום שונה מהמקום בו הוא נוצר.
רוב התסחיפים מקורם בפקיקים (תרומבי), אך ייתכנו גם תסחיפים של פלאק טרשתי, שומן, בועות גז או מי שפיר.
התסחיפים יגרמו בעיות ברגע שיגיעו למקום צר מכדי שיוכלו לעבור בו, ועלולים לחסום את מעבר הדם, מצב הקרוי תיסחוף.
תסחיף יכול להיווצר מגורמים שונים, בהם רקמה שהתנתקה, תאים סרטניים, שומן, בועת אוויר, גוש חיידקים ועוד.
המונח הפסיכולוגי "תסביך נחיתות" מתאר את התחושה המקננת באדם לפיה הוא נחות או פחות מזולתו במובן מסוים.
לעיתים זו תחושה תת-הכרתית, אשר מניעה את הלוקים בה לפצות עליה, מה שעשוי להביא להישגים מרשימים, התנהגות אנטי-חברתית קיצונית, או שניהם.
חלוץ המחקר בתחום הזה הוא הפסיכולוג הנודע אלפרד אדלר.
הוא עשה שימוש בדוגמה של "תסביך נפוליאון" כדי להמחיש את התאוריה שלו.
ישנם סוציולוגים שגורסים כי תסביך נחיתות עשוי להתקיים גם ברמת הכלל, ולהשפיע על תרבויות שלמות – תאוריה זו ידועה בשם "רפיסות תרבותית".
האסכולה של אדלר מבחינה בין רגשי נחיתות ראשוניים ושניוניים.
לשיטתה, מקורם של רגשי הנחיתות הראשוניים נעוץ בחוויות החולשה, חוסר האונים והתלותיות המוקדמות של הילד.
אלו יכולים להתעצם כאשר משווים בינו לבין אחיו הבוגרים, או המבוגרים.
לעומתם, רגשי נחיתות שניוניים מתקשרים לחוסר יכולתו של אדם בוגר להגיע ל"יעד" מדומה ובלתי-מודע של ביטחון והצלחה סובייקטיביים שיפצו על רגשי הנחיתות.
המרחק מאותו "יעד" יוביל לתחושה שלילית ולפגיעה בדימוי העצמי, שעלולה להצית מחדש, ובעוצמה רבה, את רגשי הנחיתות הראשוניים.
ה"יעד" המדומה נוצר בתפישתו של אדם כדי להפיג את רגשי הנחיתות הראשוניים שלו, אולם למעשה גורם לרגשי הנחיתות השניוניים, ובכך מהווה מעין מלכוד 22; מעגל הרסני זה רווח בקרב בני אדם נוירוטיים.
גישות הורים בחינוך - הערות שליליות המביעות מורת רוח ואי שביעות רצון כלפי הילד, והערכת התנהגות הילד שממחישה ומדגישה את טעויותיו ולקויותיו של הילד, קובעת את עמדות הילד בסביבות הגיל הרך.
לקויות פיזיולוגיות - כגון חוסר פרופורציות בגוף, בפנים, גובה, משקל, כוח פיזי, לקות דיבור, לקות ראייה - כל אלו יכולים לגרום לרגשי נחיתות.
מגבלות מנטליות - תורמות לרגשי נחיתות כאשר נערכות השוואות עם הישגים מרשימים של אחרים, וכאשר מצופים מהילד הישגים והתנהגות משביעת רצון.
אפליה חברתית - על רקע משפחה, גזע, מגדר, נטיות מיניות, מעמד כלכלי, דת או צבע עור.
בסרטם של "הביטלס", "לילה של יום מפרך" (1964), מעיר ג'ורג' האריסון לרינגו סטאר "יש לך תסביך נחיתות", והאחרון משיב "כן, אני יודע, לכן אני מנגן על תופים – כך אני מפצה עליו".
במחזה "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס, מאבחן ג'ים את לורה כקורבן של תסביך נחיתות, ויועץ לה לראות את עצמה כ"עליונה במובן מסוים", בהתייחסו לשאיפותיו העתידיות שלו.
ג'ים מדרבן את לורה להיחלץ מביישנותה.
תסביך סינדרלה הוא מונח שנטבע על ידי החוקרת קולט דאולינג בספרה, "תסביך סינדרלה: הפחד החבוי של נשים מאי-תלות".
הספר, המבוסס על מחקר איכותני וראיונות עם נשים אמריקאיות, יצא לאור בארצות הברית בשנת 1981 ויצא בתרגום עברי בהוצאת שוקן בשנת 1983.
המונח מתאר דפוס התנהגות ותופעה פסיכולוגית בקרב נשים של ציפייה פסיבית ורומנטית לגבר ("נסיך") שיציל אותן ויעניק משמעות לחייהן, לצד פחד עמוק מעצמאות ולקיחת אחריות.
הרעיון מאחורי התסביך נשען על אגדת הילדים "סינדרלה", שבה הגיבורה, נערה ענייה ומנוצלת, מחכה ומצפה באופן פסיבי ורומנטי לנסיך שיבוא וישחרר אותה ממצבה, ידאג לה ויעניק לחייה משמעות.
בספר מביאה דאולינג מחקרים המדגימים את הפחד הנשי מהצלחה ואת רמת הביטחון הנמוכה שיש לנשים בכישוריהן וביכולתן, גם כאשר רמת המשכל שלהן גבוהה ביותר.
כל זאת, לדברי המחברת, כתוצר של חברות נשי לתלות ופסיביות.
תלותיות וציפייה להצלה: נשים עם תסביך זה נוטות להיות תלויות באחרים, במיוחד בבני זוג, לקבלת החלטות, תמיכה רגשית וכלכלית.
הן מאמינות שאינן יכולות לדאוג לעצמן באופן מלא.
פחד מעצמאות: קיים חשש עמוק מהחיים כאינדיבידואל עצמאי, מלקחת אחריות על החלטות חשובות ומהצורך לפרנס את עצמן.
העדפה לתפקידים מסורתיים: לעיתים קרובות ישנה העדפה לתפקיד של עקרת בית ואם, כאשר בן הזוג הוא המפרנס והאחראי העיקרי.
הערכה עצמית נמוכה וחוסר ביטחון: נשים אלו עלולות לחוות חוסר ביטחון ביכולותיהן, ולכן הן מחפשות אישור ותוקף חיצוני.
חרדה מפני קבלת החלטות: יש קושי או חוסר יכולת לקבל החלטות משמעותיות באופן עצמאי.
קושי בהתמודדות עם הצלחה: הצלחה אישית עלולה לעורר חרדה במקום שמחה, מחשש למשוך תשומת לב שלילית או צורך לתחזק הצלחה זו.
נטייה לסבוטז' עצמי: במקרים מסוימים, ייתכן שתתקיים נטייה לסכל הצלחה אישית על מנת להימנע מאחריות או מחשיפה.
חינוך וסוציאליזציה: דאולינג טוענת שנשים רבות מחונכות מלידה להיות תלויות באחרים, ובפרט בגברים, לביטחונן הרגשי והפיזי.
סיפורי אגדות ותוכניות ילדים יכולים לתרום לחיזוק התפיסה הזו.
מסרים חברתיים ונורמות מגדריות: לחץ חברתי ונורמות מגדריות שמעריכות נשים על בסיס תפקידן המסורתי (רעיה, אם, מטפלת) יכולים להוביל לתחושות נחיתות ותלות.
חוויות ילדות: נשים שחוו התעללות או הזנחה בילדותן עשויות לפתח רצון עמוק ל"מציל" שידאג להן.
בשנת 1955 כבר נעשה שימוש במונח על ידי הסופרת הבריטית אגתה כריסטי, בסיפור הבלשי שלה Hickory Dickory Dock.
הדמות קולין מקנאב, סטודנט לפסיכולוגיה, מאבחן את הדמות סליה אוסטין כסובלת מקומפלקס סינדרלה.
בשנת 1960 פרסם אוסברט סיטוול את הקומדיה The Cinderella Complex.
בסרט Tootsie (1982), הדמות של טרי גאר אומרת לדסטין הופמן במהלך הפרידה שלהם בסוף הסרט:
(תרגום: "קראתי את קומפלקס סינדרלה!
אני אחראית לאורגזמה של עצמי!
לא אכפת לי, אני פשוט לא אוהבת שמשקרים לי!")
(פרק 4: "Revenge and Remorse"), ג'ויס בראדרס מקבלת עצה מהמצחצח ג'וני כיצד לטפל בקומפלקס סינדרלה:
(תרגום: "תגידי להן להתחבר לרגשות הלא מודעים שלהן ולשתף בתהליך הצמיחה יחד עם בן הזוג.")
המונח מוזכר גם בעונה הראשונה של סדרת נטפליקס Sex Education, בפרק 7.
הביקורת הקיימת מתעלמת מהעובדה שאולינג האשימה את ההבניות החבריות ולא את הנשים עצמן.
לפי הביקורת הקיימת, אף על פי שקולט דאולינג התכוונה להעצים נשים באמצעות הבנת הפחדים שלהן מעצמאות, המונח "תסביך סינדרלה" עלול, שלא בכוונה, להפוך את הבעיה מדיכוי מערכתי לבעיה פסיכולוגית אישית של האישה.
בכך, הוא עלול לשמש כתירוץ להתעלם מאחריות החברה והמבנים הפטריארכליים שעדיין מקשים על נשים רבות להגיע לעצמאות מלאה ושוויונית.
כמו לשמש כתירוץ ובמטרה להנציח דיכוי נשי.
כשבעשורים האחרונים נעשו מאמצים אדירים במטרה להוביל נשים להתפתחות אישית ומקצועית כמו לרכישת כישורי חיים, כישורים מקצועיים ויכולות התמודדות עם אתגרי המציאות; כשתפיסות אלו מעקבות ומנטרלות אפשרות לקידום נשים.
האשמת הקורבן: הטענה המרכזית היא שתסביך סינדרלה מציב את האחריות על האישה עצמה בכך שהוא מתאר את תלותה כ"פחד" או "רצון פנימי".
ביקורת זו טוענת כי התמקדות זו מתעלמת מהגורמים המבניים והחברתיים הרחבים יותר שתורמים לדיכוי נשי.
במקום לבחון את המערכת הפטריארכלית המקשה על נשים להיות עצמאיות, התסביך עלול להיתפס כהאשמה שהנשים "רוצות" להיות תלויות, ובכך מחליש את הקריאה לשינוי חברתי.
התעלמות ממגבלות חברתיות-כלכליות: פמיניסטיות רבות מצביעות על כך שנשים רבות אינן תלויות מבחירה, אלא כתוצאה ממגבלות חברתיות, כלכליות ותרבותיות.
פערי שכר, היעדר שוויון הזדמנויות בעבודה, ציפיות חברתיות לטפל בילדים ובמשק הבית, וחוסר גישה למשאבים – כל אלו עלולים להוביל לתלות כלכלית ורגשית.
כאשר מכנים זאת "תסביך", הדבר עלול לגרום לתפיסה רווחת של אי חשיבות והשפעת חסמים אלו בפועל.