tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשלמה נודע אודות שיכור פוחז שמסתובב בחוצות ירושלים ודומה לו כשתי טיפות מים - סנדלר בשם שלמי, בעלה של נעמה.
כבודו של המלך, כך טוענים יועציו, נרמס בגלל אותו שלמי.
שלמה מזמן את שלמי לארמון ומציע לו להתחלף עמו בבגדים ובתפקיד, כדי להוכיח שבכוחו להסתדר ברחוב גם בבגדי סנדלר פשוט.
בת שבע, אם שלמה, מגלה ראשונה את החילוף בין בנה לבין שלמי, והיא מעודדת את התוכנית, על מנת שבנה יחווה את מה שחווים נתיניו תחת שלטונו ואולי יהיה פחות תאב בצע, בעיקר ביחסו לנשים.
תוך זמן קצר מגלה שלמה שאף על פי שהוא החכם מכל אדם, הוא אינו מצליח להסתדר מול פשוטי העם, כשהם רואים בו רק סנדלר פשוט.
שלמי, בתחפושתו כשלמה, מתגלה כמלך ערמומי ביחסו אל העם - אך מגלה כי הוא לא מוצא את מקומו כשליט ומולך, ונוכח כי מלאכת המלוכה קשה מהסנדלרות.
עוד נוצר חיכוך בין נעמה אשת שלמי לבין נופרית אשת שלמה.
לבסוף חוזר שלמה אל אלף נשותיו ואל המלכות, ושלמי חוזר אל בקבוק היין ואל נעמה אשתו.
בשנת 1942 כתב סמי גרונמן (1875–1952), עורך דין, סופר ומחזאי גרמני-ארצישראלי שחיבר מחזות סאטיריים, את המחזה "החכם והכסיל: המלך שלמה והסנדלר" (Der Weise und der Narr: König Salomo und der Schuster) בגרמנית.
המחזה התבסס ככל הנראה על אגדת שלמה המלך ואשמדאי, המספרת על אשמדאי, מלך השדים, שמלך לתקופה מסוימת בעוד שלמה המלך נדד כקבצן, עד אשר שלמה גירש אותו חזרה אל השְאוֹל.
נתן אלתרמן תרגם את המחזה, כשכותרתו המשנית הייתה "שלמה המלך והסנדלר", וזאת עקב בקשת תיאטרון "האהל".
לאחר מכן הוסיף את שמו של שַׁלמַי, שנקרא במקור שמדאי, לכותרת המשנה והפך אותה לכותרת הראשית.
את התפאורה והתלבושות עיצבה ג'ניה ברגר ואת הכוריאוגרפיה יצרה גרטרוד קראוס.
המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון "האהל" ב-7 בינואר 1943 בשם "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בכיכובו של שמחה צחובל.
משה הלוי, שביים את ההצגה, אמר כי תכנן להוסיף לה שירים וריקודים, אך דבר זה הביא לבהלה בקרב אנשי "האהל", שחששו ששילוב של פזמונים וריקודים עם ימי התנ"ך יביא אסון על התיאטרון.
בעקבות מחזה זה כתב סמי גרונמן מחזה המשך, "מלכת שבא", שממשיך בדיוק בנקודה בה הסתיים "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" - ביקורה של מלכת שבא בארמון שלמה.
המחזה תורגם הפעם על ידי חיים חפר, והוצג בתיאטרון הקאמרי באוגוסט 1951 בבימויו של גרשון פלוטקין ובכיכובם של חנה מרון ואברהם בן-יוסף.
עלילתו עוסקת בהתמודדות שלמה וחצרו עם מלכת שבא ואנשיה, שתרבותם הפראית זרה לתרבות של שלמה ואנשיו, ובכך העלה מסר ברור על הצורך בעירוב תרבויות בישראל.
אף שהכיל לחנים של סשה ארגוב הוא נחל כישלון, כשיש הטוענים שהדבר נובע מן התרגום של חפר.
המחזמר הוצג רק 28 פעמים, וכתוצאה מכישלונו לא הפיק הקאמרי שום מחזמר בשנות החמישים.
סמי גרונמן נפטר ב-1952 ולא זכה לראות את גלגולי מחזהו, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
בתחילת שנות ה-60, כשבישראל הוצגו בעיקר מחזות זמר מיובאים, קרא הבמאי שמואל בונים את המחזה המקורי.
הוא פנה למתרגם, נתן אלתרמן, והציע לו להפוך את המחזה משנות ה-40 למחזמר.
אלתרמן כתב 12 שירים, שהולחנו בידי סשה ארגוב.
את התפקיד הראשי הכפול של שלמה ושלמי שיחק אילי גורליצקי, יונה עטרי שיחקה בתפקיד נעמה ורחל אטאס בתפקיד נופרית.
את התפאורה התנ"כית עיצב אריה נבון, את התנועה עיצבה אנה סוקולוב הניהול המוזיקלי של נעם שריף והתזמור של נעם שריף ושל אריה לבנון.
הצגת הבכורה הייתה ב-12 בספטמבר 1964 בתיאטרון הקאמרי.
בהנהלת הקאמרי חששו רבים שהמחזמר, שהפקתו עלתה לתיאטרון סכום עתק, יהיה כישלון ולאחר צפייה בחזרות מתחו כמה מראשי התיאטרון ביקורת חריפה על הבמאי שמואל בונים.
השחקנית חנה מרון הצהירה שההצגה היא "בושה לתיאטרון הקאמרי ואסור שתועלה על הבמה".
מנהל התיאטרון, שייקה וינברג, טען שיש לצלוח בשלום רק את שתי ההופעות הסגורות שנקבעו מראש, לפני שההצגה תרד ולפני שהעיתונות תדווח על הכישלון.
אולם, ההצגה הצליחה מאוד: היא רצה בסיבוב הראשון כמעט בכל ערב במשך שלוש שנים, והוצגה למעלה מ-600 פעם.
עד שירדה ב-1966 גורליצקי לא פספס אף הצגה, ואילו את עטרי החליפה אסתר גרינברג פעמיים בלבד.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה המקורית הטובה ביותר מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות לשנת תשכ"ד.
ההצגה הועלתה פעם נוספת בסוף 1967 ושוב ב-1971, ובשנת 1982 בהפקה פרטית.
בסך הכול הועלתה ההצגה קרוב ל-1,000 פעמים, לרבות הופעות בפריז, בלונדון ובמונטריאול (באקספו 67'), וראו אותה למעלה מ-400,000 צופים.
שירי המחזמר, כמו "שיר הסנדלר" ו"שיר המריבה", שהועלו גם על תקליט מצליח וגם על גבי תקליטור, זכו להשמעות רבות ברדיו והפכו ללהיטי התקופה.
מרבית הביקורות שיבחו את המחזמר ובעיקר את תרגומו ועיבודו של אלתרמן, עם העברית העשירה שלו.
"עיבוד שנון ופיוטי" כתב מבקר התיאטרון הקפדן חיים גמזו, שאף החמיא לאלתרמן על עיבודו שלא איבד מחיותו במשך 22 שנים.
המבקר של "אובזרבר", רונאלד ריידן, כתב גם שהוא מעדיף את 'שלמה המלך ושלמי הסנדלר' על 'כנר על הגג' ואף הוא שיבח מאוד את הופעתו של גורליצקי.
פרט ליונה עטרי ואילי גורליצקי, שהופיעו באופן קבוע לאורך הגלגולים השונים, צורפו להצגה שחקנים מחליפים, בהם: רבקה רז (נופרית); אלישבע מיכאלי, שושנה רביד, אביבה אורגד, אורנה פורת, זמירה עילם (בת-שבע) ועוד.
המחזמר הופק גם בארצות הברית, עם שחקנים אמריקאים נודעים, והוא נכתב מחדש על ידי מחזאי אלמוני ונכתבו לו פזמונים חדשים.
הוא ספג ביקורות קשות שראו בו הצגה המונית וחסרת תחכום.
גרסה זו, שנקראה "I Solomon", נחלה כישלון חרוץ הן מבחינה ביקורתית והן מבחינה קופתית.
בניסיון נואש להציל את המחזמר, שינה אותו המפיק בצורה דרסטית וביסס אותו על תרגום של דן אלמגור, שהיה נאמן יותר לגרסה המקורית.
אך ללא הועיל, ולאחר שבע הופעות בלבד ירד המחזמר מהבמה.
המחזמר חזר לבמה ב-1982 והוצג בפארק הירקון על ידי תיאטרון "לילך".
על התפאורה והבימוי היו ממונים אריה נבון ושמואל בונים.
לתפקידים הראשיים חזרו אילי גורליצקי ויונה עטרי ואילו את נופרית שיחקה הפעם מיקי קם.
המחזמר הוצג קרוב ל-100 פעם, מהן 15 פעם בהיכל התרבות ובבנייני האומה.
בשנת 2005 העלה תיאטרון הבימה את "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מחדש לכבוד חגיגות השישים לתיאטרון הבימה.
בעבודה על ההפקה זו הוחלט "לרענן" את הפזמונים משנות ה-60. הזמר והמלחין יוני רכטר נקרא לעבד את שירי המחזמר ולהפוך אותם ליותר עדכניים.
בנוסף הופיעו במחזמר להקת הקצב "שקטק" בריקודים, שירה ותיפוף.
התפקיד הראשי של שלמה ושלמי הופקד הפעם בידיו של השחקן והבדרן אבי קושניר.
בתפקיד נעמה הוצבה השחקנית גלית גיאת, שהוחלפה לאחר מכן בזמרת והשחקנית סיון פז-בוגנים ומאוחר יותר באלינור פלקסמן.
בתפקיד נופרית הוצבה הזמרת מירי מסיקה, שהוחלפה בזמרת הילה זיתון, ואת דמותה של בת שבע אם שלמה גילמה השחקנית רבקה גור.
הבמאי בגרסה זו הוא אילן רונן.
בשנת 2012, לאחר חניכתו של משכן הבימה החדש ולאחר שיפוץ אולם רובינא, הוצג המחזמר שנית כשאבי קושניר הצטרף כבמאי משנה, לבנה פינקלשטיין בתפקיד בת שבע וטלי אורן מגלמת את נופרית בקביעות.
למרות החששות מפני "ארכאיות" המחזה ומהעברית המליצית שמא לא תתאים לקהל הצופים של שנות האלפיים, ההפקה המחודשת הייתה להצלחה ועברה את הצגת ה-700, והשירים הועלו על גבי תקליטור.
גם הביקורות שיבחו את ההפקה החדשה ותיארוה כ"חגיגה עם שמחת חיים, שמחזירה אותנו לימים היפים של אלתרמן וסשה ארגוב", אם כי נמתחה ביקורת על רמת השירה של קושניר.
אלתרמן עיבד את המחזה המקורי והוסיף לו פזמונים וחרוזים הכוללים שפע משחקי לשון שנונים.
שפת המחזה עשירה באזכורים תנ"כיים בעברית גבוהה ומליצית, ולצדם מילים עממיות ושפת רחוב, רוויים הומור שפעמים הוא עממי ופעמים דק ועוקצני.
עירוב השפה הגבוהה עם זו העממית נאמן לתוכן המחזה שכתב סמי גרונמן, המעמת בין מעמדות שונים: אנשי העם (שלמי, נעמה ואנשי השוק) ומעמד האצולה (שלמה, נופרית), ששניהם מתערבבים אלה עם אלה.
הן אנשי העם הפשוטים והן אצולת הארמון מדברים בתרגומו של אלתרמן בשפה גבוהה ועממית כאחד, דבר המצביע על טשטוש ההבדלים ביניהם, לפחות באופן סמלי.
השפה תואמת למעשה את המסרים שהמחזה מעביר, על החלוקה החברתית למעמדות .
דוגמה בולטת לכך ניתן לראות ב"שיר המריבה" בין נעמה אשת שלמי לבין נופרית בת פרעה: קללות עממיות כמו "פרצוף מלוח", "אף כפוף" ו"ראש כרבולת" מתערבבות אצלן עם עברית גבוהה כגון: "דבש ונופת צוף", "ספחת" ו"שאי רגלים!" ועם אזכורים מהמקורות כגון "אני אפרוץ כנהר שיחור!...אך לא ירדן יסוב אחור!".
דוגמה נוספת לעירוב של מילים גבוהות ועממיות ניתן לראות גם בבית מתוך השיר "זה לא בשבילי", בו מבקרת נעמה את הגינונים והעברית המצוחצחת של אצולת הארמון:
בארמון הנה שמה אני מתרוצצת,
וסביב רוב הדר ותפארת נוצצת,
והכל מדברים בעברית כה נמלצת -
וגם במילות "שיר החכם והכסיל" בו מתייחס אלתרמן בהומור לקנאת נשים בעירוב מושגים שונים בתכלית מרובדי שפה נפרדים:
ואיזו מין שמלה תצא חוצץ היא
כי אם קליפה אחת יוצאת בשמלת שש
יוצאת שנייה בשמלת שש וחצי
המחזה, מלבד היותו הומוריסטי הכולל שירים וריקודים לרוב, משופע גם בחצים סאטיריים על יחסי השלטון והעם.
הכותבים, סמי גרונמן ונתן אלתרמן, הכירו מקרוב את הפוליטיקה והביעו במחזה מקצת מתחלואיה.
פשוטי העם, אנשי השוק, מפגינים נגד שלטון המלוכה, על פקידיו המושחתים והמתנשאים של ארמון המלך, שאינם קשובים לקשייהם ולרצונם.
הם תובעים יותר דמוקרטיה ופתיחות בקוראם "למה אין אנו שמה למעלה בארמון?".
לאחר החילוף בין שלמי לשלמה, מתקשה שלמה לחיות כאביון ואף מושם ללעג, כמו שלמי לפנים.
רק אז הוא מגלה כי היה מנותק מעמו, החי חיי דלות, בעוד הוא ואנשיו אוכלים לשובע.
אך גם חיי שלמי בארמון המלוכה אינם קלים: שלמי אמנם לא נכשל בתפקידו כמלך אך הוא משועמם, מתגעגע לחייו הפשוטים בעבר ולחבריו הישנים, אנשי העם טובי הלב שבמקומם הוא מוקף במלחכי פנכה צבועים.
הוא נוכח לדעת, שעדיף אולי להיות אדם עני ומאושר על פני שליט או בן אצולה בודד.
גם נעמה אשתו מתגעגעת לחבריה הפשוטים ומלאי השמחה ואינה מסתגלת לחיי הארמון, שאמנם נוחים יותר מחייה הקודמים, אך משעממים ומלאי תככים.
אף מתפתח עימות בינה לבין נופרית המצרייה, שמקנאה בה על תשומת לבו של המלך.
כך שולח המחזה חצים סאטיריים על ניתוקם של השליט ואנשיו מהעם ועל הפוליטיקה מלאת התככים והצביעות.
כמו כן ניתן לראות, כי היראה וההערצה לשליט אינם תלויים רק באישיותו ובחכמתו אלא גם בהילה שמקנה לו תפקידו: שלמי הסנדלר הפשוט זוכה בפועלו כמלך להערצת ההמון בזכות המתנות שהוא מחלק, ואילו שלמה "החכם מכל אדם" לא מצליח להסתדר בבגדי הסנדלר.
כך עולה, כי החלוקה החברתית למעמדות של שליטים ופשוטי עם אינה דבר מולד, הנתינים יכולים לתפקד לא רע בשלטון ואילו השליטים לא תמיד יכולים להסתדר בעמל כפיים.
גם החוכמה מוצגת במחזה כתלויה בהילה של המעמד או התפקיד: השליט והעשיר יכולים להיחשב לחכמים רק בזכות מעמדם בדיוק כמו שהעניים עשויים להיתפס בטעות כטיפשים.
דוגמה לכך מתרחשת כאשר נותנים אנשי השוק לשלמי "לשפוט" בפרשה הנדונה בארמון המלך, הנודעת כמשפט שלמה (הסיפור המפורסם העוסק במריבה על תינוק בין שתי נשים).
שלמי טוען כי יש לחתוך את התינוק לשניים ולחלק אותו: חצי לזאת וחצי לזאת ומדגים זאת בעזרת כיכר לחם ומושם בשל כך ללעג בקרב אנשי השוק.
כששלמה נותן פסיקה זהה, המעשה נחשב לחכם ביותר בגלל שאחת הנשים קפצה ואמרה לתת את התינוק לאחרת, מה שהבהיר מי האם האמיתית.
לאחר החילוף בארמון, שלמי עונה היטב על חידות מלכת שבא וגם שלמה עונה ברחוב את תשובותיו שלו כשהוא שומע אותן מפי אנשי השוק, אך אלו רק לועגים לשלמה וטוענים שדבריו הבלים הם.
גם כששלמי נאלץ להיות שופט במשפטים, הוא מגלה באמצעות המזל את הצדק.
דבר זה מראה שהחוכמה לעיתים תלויה במזל או בסטראוטיפ החברתי.
יחד עם התובנה שמגלים שלמה, שלמי ונעמה על חיי העם והמלוכה, גם אנשי העם אינם יוצאים במחזה כשידם נקייה: מחאת הנתינים נשכחת ברגע שהמלך שלמי מחלק להם מתנות קטנות, כמו יין חינם.
העם מעדיף לקבל את מתנות השליט על פני מאבק עקרוני בשחיתות ולמען יתר פתיחות ודמוקרטיה.
כך המחזה טוען לפנינו שעל זכויות יש להיאבק, וברגע שהעם דורש זכויות וצורת שלטון תקינה אך לא מוכן לעשות דבר לשם כך, הוא עשוי להיות צבוע לא פחות משליטיו.
שיר היין – בתחילה שיר מחאה של אנשי השוק כנגד חצר המלוכה, ובסיום שיר הנאה מהיין מתנת המלך.
שיר הסנדלר – שיר בביצוע שלמי, בו הוא עורך השוואה בינו לבין שלמה המלך.
ידוע בעיקר בזכות השורה "וי ללילי וי ליומי, אם זה אכפת למי".
זה לא בשבילי – בביצוע נעמה אשת שלמי, בו היא מתארת את המיאוס מחצר הארמון וגעגועיה לחיים הפשוטים ול"שטויות המתוקות כצימוק".
שיר המריבה – מתאר את העימות בין נעמה אשת שלמי לבין נופרית פילגש שלמה, ומלא בהקנטות שהן מרעיפות אחת על השנייה כגון: "ספחת", "שמן זך בסולת" (שנאמר בציניות), "דבש ונופת צוף" (בציניות גם כן), "ראש כרבולת", "חושחש חמוץ" ועוד.
שיר החכם והכסיל – מבטא בציניות את השוני בין עשיר לעני, כסיל וחכם: "כי בין דברי חכם ובין דברי טיפש כאילו אין הבדל - הבדל בכל זאת יש!".
שיר הפיוס – מושר בידי שלמי ונעמה בסוף ההצגה, כביטוי להשלמה ביניהם ולאהבתם.
להפקה של שנת 2005 נוסף השיר שיר ערש, שנכתב במקור על ידי אלתרמן וארגוב למחזה "אסתר המלכה", שם ליצן החצר מנסה להרדים את המלך במיטתו.
ב"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" השיר שולב בסוף המערכה הראשונה, כשאנשי השוק מרדימים את שלמה המחופש לשלמי ושרים לו "אם כתר הוא נושא או דלי, אין כל הבדל - בסוף יישן הוא".
סמי גרונמן, שלמה המלך ושלמי הסנדלר: החכם והכסיל: קומדיה בחרוזים בשבע תמונות; תורגם ...
על ידי נתן אלתרמן, תל אביב: מועדים, 1942.
שלמה המלך ושלמי הסנדלר: החכם והכסיל: קומדיה בחרוזים בשבע תמונות; תירגם והוסיף פזמונים: נתן אלתרמן; רישומים: אריה נבון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1975.
שלמה הִלֵּל (כ"ג בניסן ה'תרפ"ג, 9 באפריל 1923 – כ"ו בשבט ה'תשפ"א, 8 בפברואר 2021) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת (הכנסות ה-2–3 וה-8–12) מטעם מפא"י (וגלגוליה המערך והעבודה), כיושב ראש הכנסת האחת עשרה ושר הפנים והמשטרה בממשלות ישראל.
שלמה הלל נולד ב-1923 בבגדאד שבעיראק, בנם של אהרן וחנה (לבית שם-טוב), גדל במשפחה שעסקה במסחר בתה ובבדים ומצאצאיו של הרב הראשי של בגדאד אברהם משה הלל.
בילדותו, בשנת 1934, עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו.
בוגר הגימנסיה העברית "הרצליה", למד מדע המדינה, כלכלה ומינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שסיים את לימודיו היה בשנת הכשרה בדגניה א', ואחר כך היה מזכיר גרעין הצופים שתכנן לעלות על הקרקע (לימים קיבוץ מעגן מיכאל), אך לפי הצעת המוסדות המחתרתיים, עבר למכון איילון לייסוד התעשייה הצבאית בגבעת הקיבוצים שליד רחובות.
עסק בהעפלה מארצות המזרח, ובמסגרת מבצע מייקלברג (1947) נשלח עם מטוס אמריקאי לעיראק, וארגן משם לראשונה העפלה אווירית של 50 יהודים, לאחר מכן היו עוד שתי טיסות כאלה, אחת מאיטליה ואחת מעיראק.
לאחר קום המדינה, ארגן את הבריחה הגדולה של יהודי עיראק לאיראן, ומשם במטוסים לישראל.
לאחר מכן השתתף במבצע עזרא ונחמיה להעלאת קהילת יהודי עיראק בראשית שנות החמישים.
היה ממייסדי קיבוץ מעגן מיכאל ומילא תפקיד של רכז המשק.
לקראת הבחירות לכנסת השנייה ביקשה מפא"י להציב ברשימתה נציג של עולי עיראק, לאור המספר הגדול של עולים מעיראק, ונעשתה פנייה להלל.
הלל שלא רצה בתפקיד הסכים רק שיוצב במקום על גבול הריאלי ברשימת מפא"י לכנסת.
בסוף 1952, בעקבות פטירתו של אליהו הכרמלי, נקרא הלל להיכנס לכנסת בעת היותו בשליחות מחוץ לישראל, אולם הוא השהה את חזרתו עד מאי 1953 ורק אז הושבע כחבר הכנסת.
הלל הגיע לכותרות העיתונים באוגוסט 1954 כאשר יצא בחריפות מעל בימת הכנסת נגד "השיכון העממי", בטוענו שמדובר בסבסוד דיור לשכבות מבוססות במרכזי אוכלוסין, באופן הפוגע במשק המדינה.
הלל טען שיש להקפיא את הבנייה הציבורית במרכזי האוכלוסין של ישראל, שכן אין המדינה יכולה לשאת בעלויות של בנייה נרחבת.
הלל התפטר מהכנסת ביולי 1959 לטובת כהונה כשגריר ישראל הראשון בגינאה.
ב-1961 מונה לשגריר ישראל בחוף השנהב וכשגריר שאינו תושב בוולטה עילית, בניגריה ובדהומיי.
כן כיהן כמנהל מחלקת אפריקה במשרד החוץ.
בשנים 1963 עד 1967 היה חבר במשלחת ישראל לאומות המאוחדות ולאחר מכן שימש עד 1969 כסמנכ"ל לענייני המזרח התיכון במשרד החוץ.
הוא נבחר שוב לכנסת השמינית וכיהן ברציפות עד הכנסת ה-12. בממשלת ישראל החמש עשרה, ה-16 וה-17, בשנים 1969–1977, כיהן כשר המשטרה.
עם הקמת ממשלת ישראל השבע עשרה, על ידי יצחק רבין, הופקד הלל גם על משרד הפנים באופן זמני, עד כניסת המפד"ל לקואליציה.
בכנסת התשיעית היה יושב ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בכנסת ה-11 היה יושב ראש הכנסת.
בשנת 1993 התמודד מול עזר ויצמן ואריה אליאב על מועמדות מפלגת העבודה למשרת נשיא המדינה, אך הפסיד לוויצמן.
היה חבר בוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה ובכהונתו כשר הפנים החיל את חוק השבות על ביתא ישראל.
כיהן גם כיושב ראש קרן היסוד,
שימש כנשיא המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל והיה חבר במועצה הלאומית למען הגולן ובקעת הירדן.
בשנת 1985 יצא לאור ספרו "רוח קדים", שזיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
ב-1986 עמד בראש הצוות ששיקם את מכון איילון שהיה ממייסדיו והפכו למוזיאון.
בשנת היובל למדינה (1998) זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בנוסף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים, מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וזכה בתואר אביר איכות השלטון מהתנועה למען איכות השלטון בישראל.
זכה בפרס בן-גוריון בשנת 2014.
בבחירות לכנסת ה-22 שנערכו בספטמבר 2019, הוצב כמועמד אחרון מטעם רשימת העבודה-גשר.
אפילו לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוא הוצב במקום ה-69 (בין המיקומים האחרונים ברשימה).
הרשימה אומנם הוגשה ב-4 בפברואר, אך כעבור מספר ימים נפטר שלמה הלל ולכן ועדת הבחירות המרכזית לכנסת החליטה להסיר את שמו מרשימת מפלגת העבודה לכנסת.
במשך קרוב ל-30 שנה, עד פטירתו, היה נשיא המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ב-1952 נשא את תמימה (ממנה התאלמן ב-2011), ולזוג נולדו בת, ד"ר הגר הלל, חברת סגל ההוראה באוניברסיטה הפתוחה, שנפטרה ב-2005, ובן, אהרון.
כלתו נתמר, שעלתה לארץ מאתיופיה, הדליקה משואה בטקס יום העצמאות ה-43.
הלל התגורר ברעננה, שם נפטר ב-8 בפברואר 2021 בגיל 97 והיה האחרון מבין חברי הכנסת השנייה והשלישית שנפטר.
נקבר לצד רעייתו בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
דרך במדבר: פרשיות בעלית בבל השניה רשמה ועיבדה: גליה ירדני), ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תשכ"ו 1965 (סדרת גשר: ספרונים בעברית קלה, כא, מנוקד, עם תרגום מילים בספרדית).
רוח קדים: בשליחות מחתרתית לארצות ערב, הוצאת ספריית יהודה דקל, ירושלים, הוצאה מחודשת, 2013. (תורגם לאנגלית בשם "Operation Babylon", ומשם גם לצרפתית; בנוסף, הספר זכה לעיבוד: עמוס כרמל, תחנת בגדאד אינה עונה (ציורים: אבי כץ), תל אביב: עידנים/ידיעות אחרונות, תשמ"ט).
שלמה וואָרזאָגער (ווארזוגער; 10 במאי 1917 – 14 בדצמבר 2000) היה סופר ומשורר יידי.
למד בילדותו ב'חדר' ובישיבה, ואחר כך גם בגימנסיה ריאלית ביידיש.
בעת מלחמת העולם השנייה שהה בברית המועצות, שאליה נמלט עם פרוץ הקרבות בין הרוסים לגרמנים.
בשנת 1946, עם תום המלחמה, שב ווארזאגער לפולין, ומשם המשיך למחנות העקורים במינכן, בדרכו לארץ ישראל.
שירו הראשון, "חיפוש" – כלומר: חיפוש של המשטרה אחר פליט – נדפס ב-1933 בוורשה, בעיתון 'פרייע יוגנד' (יידיש: "הנוער החופשי").
שיריו וסיפוריו של ווארזאגער נדפסו בכל רחבי העולם: במינכן ובוורשה, בבואנוס איירס ובמונטוידאו, בפריז ובתל אביב.
ווארזאגער היה בין המשתתפים הפעילים בכתב העת היידישאי "די גאלדענע קייט" (יידיש: "שלשלת הזהב"), שיצא לאור שנים ארוכות בישראל.
מיצירתו הענפה של ווארזאגער תורגמו לעברית שלושה ספרים.
זיין: לידער, מינכן: נייוועלט, 1948.
ברויט (רומאן), תל אביב: י"ל פרץ ביבליאטעק, 1960.
א גט: נאוועלע און צווי דערציילונגען, [תל אביב]: ה.
יארן, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ג.
דא גייט אויף די זון, [תל אביב]: פארלאג י"ל פרץ, 1975.
הי: נאוועלן, תל אביב: פארלאג י.
אזוי צו זאגן: עסייען, תל אביב: פארלאג י.ל.
יאמערגעזאנג: פאעמע, תל אביב: ישראל בוך, תשמ"ז 1987.
דורות: ראמאן, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ב-1992.
מיט זיך און מיט אנדערע: דערציילונגען, תל אביב: ה.
הלינה (מיידיש: יהודה גור-אריה), תל אביב: ספריית פועלים, 1996.
גורלות, תל אביב: המנורה, תשכ"ז-1967.
9 סיפורים (מיידיש: משה יונגמן; מבוא: דב סדן), תל אביב: מ.
שלמה המלך ואשמדאי היא אגדה המופיעה בתלמוד הבבלי באריכות.
גרסה קצרה יותר של האגדה מצויה בתלמוד הירושלמי.
הסיפור נפוץ בתרבות העממית, ומצוי בגרסאות שונות.
התורה אוסרת על שימוש בברזל לצורך סיתות אבני בית המקדש האפשרות היחידה לסתת אבנים ללא ברזל הוא על ידי שימוש בשמיר - יצור שבכוחו להבקיע אבנים.
השמיר נזכר בתלמוד במסכת סוטה לגבי חריטת שמות השבטים על גבי אבני החשן והאפוד, על ידי משה רבינו, בהעברת השמיר על כיתוב.
לפיכך, כאשר שלמה ביקש לבנות את בית המקדש, שאל את חכמי ישראל כיצד ניתן לסתת את האבנים, ותשובתם הייתה שעליו להיעזר בשמיר.
בתלמוד במסכת גיטין מובא, ששלמה המלך שאל את חכמי ישראל היכן ניתן למצוא את השמיר.
תשובתם הייתה שיתפוס שד ושדה, ויאלץ אותם לגלות לו.
ואכן שלמה עשה כן, ונענה על ידי השדים, שהם אינם יודעים היכן נמצאת השמיר, אך ייתכן ואשמדאי מלך השדים, יודע את מקום הימצאו.
הם גילו לשלמה שאשמדאי נמצא במקום פלוני, שם הוא חופר בור וממלא אותו מים, וסגור אותו בחותם מיוחד, ומדי פעם חוזר לבור לשתות ממימיו.
שלמה שולח לאותו מקום את שר צבאו, בניהו בן יהוידע, מצויד בשרשרת ובטבעת שעליהן חקוק שם קדוש.
בניהו הצליח בתחבולה לשאוב את מי השתייה של אשמדאי מהבאר מבלי להרוס את החותם שהניח אשמדאי, והחליף אותם ביין.
אשמדאי מרגיש שהמים בבור הוחלפו ביין, אך לאחר שצמא, שתה את היין ונרדם, ובניהו כבל אותו באזיקי נחושת והביאו לארמון.
בניהו בן יהוידע מצא קן תרנגול בר שיש בו אפרוחים וכיסה את הפתח בזכוכית שקופה.
מששב העוף, ולא הצליח להיכנס חזרה לקן, נאלץ להביא את השמיר כדי לבקע את הזכוכית, באותו הזמן זרק בניהו עפר על התרנגול, והשמיר נפל מידיו, בניהו תפס מיד את השמיר, ואילו התרנגול שראה שהשמיר נלקח ממנו, חנק עצמו לאחר שהפר שבועתו.
לאחר השגת השמיר, פנה שלמה אל אשמדאי ושאל במה כוחו גדול מבני האדם.
אשמדאי השיב כי אילו יוריד ממנו את השלשלת ויתן לו את טבעתו הוא יוכל להוכיח את כוחו.
שלמה המלך אכן עשה כדבריו, אשמדאי בלע את הטבעת, ונעשה גופו גדול ביותר, עד שכנף אחת שלו נגעה בשמים והכנף השנייה נגעה באדמה.
ובעודו מראה את כוחו השליך אשמדאי את שלמה למרחק של ארבע מאות פרסאות.
שלמה המלך נותר חסר כל מלבד מקלו או מעילו.
שלמה, נדד מכפר לכפר כשהוא מכריז על עצמו כמלך ירושלים .
אולם הוא נחשב בעיני ההמון כמשוגע.
במהלך נידודיו הגיע לירושלים, ודבריו נשמעו לידי הסנהדרין.
מאחר שחזר על דבריו שוב ושוב, החליטו לבדוק האם אכן יש אמת בדבריו.
שלחו הסנהדרין לשאול את נשות המלך שלמה האם ראו את המלך, והשיבו כולן, הן.
בקשו מהן לבדוק האם רגליו הן כרגלי אדם, אך השיבו שרגליו מכוסות, ולא ניתן להבחין בהן.
אך סיפרו שהמלך תובע מהן תשמיש המיטה גם בעת שהן נידות, ובת שבע אמו של שלמה סיפרה, שהמלך מבקש ממנו לשכב עמו.
מששמעו דברים אלו הבינו הסנהדרין שאשמדאי הוא זה שמתחזה למלך.
מיד נתנו לשלמה טבעת ושלשלת שחקוק עליה שם קדוש, ובעקבות כך ברח אשמדאי, וחזר שלמה למלכותו.
במדרש 'אל יתהלל' הכלול באוצר המדרשים מופיע סיפור שלמה המלך ואשמדאי, אך בנוסח שונה:
במדרש מובא שלאחר שנשא שלמה המלך אלף נשים, באה האות י' לפני הקב"ה בטענה ששלמה עבר על מה שנאמר לא ירבה לו נשים', משכך שלח הקב"ה את אשדמאי שייקח את חותמו של שלמה המלך.
אשמדאי נוטל את חותמו של שלמה, כשהוא מתחזה למלך במקומו, כשכל העם סבורים שהוא שלמה.
התחזות זו נמשכה שלוש שנים בהן שלמה המלך מסתובב בעיירות ובכפרים ומכריז 'אני קהלת הייתי מלך על ירושלים', אך כל העם חשבהו למשוגע, מאחר שידעו ששלמה יושב על כסאו בירושלים.
לאחר שלוש שנות סבל של שלמה, אמר הקב"ה ששלמה קיבל את עונשו.
באותם שלוש שנים, שאשמדאי התחזה לשלמה, הוא קיים יחסי מין עם נשותיו של שלמה.
באחד הימים, תבע אשמדאי מאחת מנשות שלמה לקיים עימו יחסי מין בעודה נידה.
האישה תמהה שינה ממנהגו, ומכך הבינה שאין הוא שלמה המלך.
כמו כן, תבע אשמדאי לקיים יחסי מין עם בת שבע אמו של שלמה.
בת שבע סיפרה את הדבר לבניהו, שנזדעדע ומיד קרע את בגדיו, ואמר שבוודאי מדובר באשמדאי, ואילו אותו נער שהכריז שהיה מלך בירושלים, הוא אכן שלמה.
מיד קרא לנער, וביקשו שיספר כיצד התגלגל הדבר שהודח ממלכותו, שלמה סיפר את קורותיו, ואף נתן סימן לכך שהוא אכן שלמה המלך.
אחר ששמע את דבריו, קרא בניהו לסנהדרין, וסיפר להם את כל המעשה.
בניהו ביקש מהסנהדרין לקבוע את השם הקדוש על ליבם, והלך יחד עמם לאשמדאי, בניהו הכה את אשמדאי ונטל ממנו את החותם.
כשניסה בניהו להורגו, יצאה בת קול ואמרה .
ואכן מאותו זמן חזר שלמה למלכותו וליופיו.
חיים נחמן ביאליק עיבד את האגדה והרחיב את עלילתה והקשריה בספרו "ויהי היום".
האגדה בגרסתו של ביאליק עובדה למחזה על ידי בנימין עומר (חתולי) וע.
בין היתר בשני פרקים בסדרה "אגדות המלך שלמה" ובעיבוד מעט שונה בסדרה "פלאי קלעים".
במאי 2018 יצא לאקרנים בישראל, סרט חדש בשם "אגדת המלך שלמה".
הסרט בוים על ידי חנן קמינסקי.
הקומיקס "תרנגול הבר והשמיר" מאת שקד אבידן שיצא ביוני 2021 מספר את סיפור האגדה ללא מילים מנקודת מבטו של בניהו בן יהוידע.
האגדה עומדת בבסיס השיר "מקלו של סבי" מאת המשורר עמיחי חסון.
הסיפור מוזכר בלעזאזל עם בבא.
פבלו דה סנטה מריה או פאולוס איש בורגוס, שנולד בשם שלמה הלוי (בספרדית: Pablo de Santa María; בלטינית: Paulus Burgensis; 1351–1435) היה תאולוג ואיש דת קתולי, בישוף העיר בורגוס, פרשן מקרא והשר שומר-החותם במועצת קסטיליה .
סנטה מריה היה יהודי מומר וטרם טבילתו כיהן כרבה של בורגוס.
שלמה הלוי נולד למשפחה שבלטה בפעילותה בתחום הכספים בחצר המלוכה בקסטיליה.
בשנת 1389, נשלח לייצג את חצר המלוכה הקסטיליאנית בחבל אקוויטניה שבצרפת.
בהיותו שם נעצר כבן ערובה, והיה כלוא בית כלא בלונדון.
ככל הידוע נטבל לנצרות ב-21 ביולי 1390, אך אפשר שאין זה התאריך המדויק; ישנה השערה שנטבל, כמו יהודים רבים אחרים, בעקבות פרעות קנ"א כעבור שנה.
יחד עמו התנצרו גם בניו, בתו ואחיו.
אשתו חואנה בנבנישתי נשארה יהודייה.
בשנת 1406 בעקבות חוק שהתיר ליהודים לחזור ליהדותם, בתם ביאטריס, וטודרוס בן הזקונים שלהם, חזרו ליהדות.
לאחר התנצרותו עבר לפריז בה למד לימודי תאולוגיה.
בשנת 1394 עבר לאביניון ושם התקרב לאפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
באותה העת גם החל לפעול במרץ כדי להמיר את יתר היהודים, ופרסם כתבי פולמוס כדי להוכיח את אמיתות הנצרות.
במקביל החל לעלות במעלות הכמורה ומונה לתפקידים נכבדים.
בשנת 1403 מונה לבישוף של העיר קרטחנה וּבשנת 1415 מונה לבישוף של עיר הולדתו בורגוס.
משנת 1407 והלאה החזיק בתואר שומר-החותם במועצה המלכותית הקסטיליאנית.
נכדתו, תרזה מקרטחנה, שנולדה ב-1425 כנוצרייה, הייתה בבגרותה נזירה קתולית משכילה, ואחת מחלוצות המחשבה הפמיניסטית בעולם.
אשתו חואנה, שסירבה להתנצר יחד איתו ונותרה ביהדותה, היא גיבורת הספר "אשת הרב אשת הבישוף" מאת דוד יעקבסון וחיותה דויטש.
הרב יצחק אברבנאל בפירושו לספר שמואל פרק ח' מביא דברי פרשנות בשם "דון פאוילו האגמון אשר היה בבורגו"ש", אולם אינו מזכיר את מוצאו היהודי של זה.
הרב שלמה וולבה (כ"ד בסיון תרע"ד, 18 ביוני 1914 - ט"ז בניסן תשס"ה, 25 באפריל 2005) היה רב חרדי-ליטאי, מגדולי המשגיחים בדור האחרון ומחבר ספרים בתחום העבודה הרוחנית על פי תנועת המוסר.
שימש כמשגיח בישיבת באר יעקב ובישיבת גבעת שאול שאותן הקים, שימש כחבר המועצה המקומית באר יעקב מטעם מפלגת פועלי אגודת ישראל (פא"י).
אביו, ד"ר אויגן (משה) וולבה , כתב כמה ספרים בהיסטוריה יהודית וכללית, וכן על איסוף אוטוגרפים.
אמו, רוזה, באה ממשפחה אורתודוקסית, ונראה שהייתה אחראית לחינוכו הרוחני, כפי שהוא מציין בהקדמתו לספרו "עלי שור".
טקס הבר מצווה שלו נחגג בבית כנסת רפורמי.
בגיל 16 כתב את ספרו הראשון, "הטבע, אתה ואני", בשפה הגרמנית, ולאחר מכן הוציא אותו לאור בשוודית.
בהמשך החל ללמוד פסיכולוגיה ופיזיקה בברלין, אך עוד קודם שהספיק לסיים את התואר הראשון הפסיק את לימודיו, ועבר ללמוד בפרנקפורט בישיבתו של הרב יוסף ברייער (נכדו של הרש"ר הירש).
בסביבות שנת 1933 (תרצ"ג) החל ללמוד בישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ, שבראשותה עמד הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו.
בחורף 1934 (תרצ"ד), לאחר ששמע באקראי שתי שיחות מוסר מאת הרב דוד בודניק מאסכולת נובהרדוק, שהשאירו עליו רושם עז, עבר בקיץ 1934 (תרצ"ד) לישיבת מיר, שם כיהן כמשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
הוא נקשר אל ר' ירוחם והספיק ללמוד אצלו רק כשנתיים, עד לפטירתו בקיץ 1936 (תרצ"ו).
אך נקשר אליו מאוד וראה את עצמו ממשיך את שיטתו, הוא חיבר עליו את הספר "אדם ביקר".
ב-1938 (תרצ"ח) עזב את ישיבת מיר, והגיע לסטוקהולם והחל למסור שם שיעורי תורה לנוער ולמבוגרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 (תרצ"ט) נתמנה לנציג של ועד ההצלה.
בתפקיד זה השיג מהקונסול ההולנדי בשוודיה אלפי ויזות לבני ישיבות ולאחרים.
כמו כן העביר סכומי כסף גדולים לישיבת מיר בשאנגחאי.
הרב וולבה סייע לרב בנימין זאב יעקבזון, רבה הראשי של סטוקהולם ומנהל סניף ועד ההצלה בסטוקהולם, לפתוח בית ספר חרדי, לכאלף בנות, משוחררות מחנה הריכוז רוונסבריק, באי בשם לידינגה סמוך לסטוקהולם.
הרב וולבה עצמו אף נתן שיעורים במוסד זה.
ב-1946 (חשוון תש"ז) עלה לארץ, ולאחר מכאן נישא בגיל 33 לרבקה, בתו של הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח בישיבת סלבודקה.
אחרי מלחמת העולם השנייה (ישראל)
ב-1949 (חשוון תש"ט) הקים את ישיבת באר יעקב, לאחר התייעצות עם החזון איש.
מעט לאחר מכן הצטרף לישיבה הרב משה שמואל שפירא, שכיהן בתפקיד ראש הישיבה, לצידו של הרב וולבה שכיהן כמשגיח.
בסיון ה'תשי"א שימש כחודש כסגן ראש המועצה המקומית.
בתקופת באר יעקב, הוציא לאור את חלקו הראשון של ספרו "עלי שור".
ב-1967 (תשכ"ז) לאחר מלחמת ששת הימים החל בפעילות החזרה בתשובה מקיפה (דבר שהיה נדיר עד אז בקרב הציבור הליטאי, ובמיוחד בזה הישיבתי).
הוא החל להרצות בקיבוצים ובסיסי צבא, ועוד, והתפלמס עם כל רובדי העולם הישראלי החילוני והחרדי.
שיחותיו מאותה תקופה רוכזו בספר 'עולם הידידות', או בשמו המקורי 'בין ששת לעשור'.
בנוסף, עסק בהדרכת חוזרים בתשובה בישיבת דבר ירושלים, ובספרו 'אור לשב'.
במקביל מסר שיחות בישיבות שונות - קול תורה, מיר, נצח ישראל, לייקווד-ישראל שם הוא היה מהמשגיחים בישיבה.
נודע כדמות מוסרית בולטת, והיו שראו בו שריד אחרון לתנועת המוסר מהדור שלפני השואה.
כונה 'זקן המשגיחים', או 'המשגיח' סתם.
התבלט בקו המחשבה האינדיבידואליסטי המיוחד שאפיין אותו, ונחשב כאיש חינוך, שרבים היו באים להתייעץ עמו.
נפטר בחול המועד פסח ט"ז בניסן ה'תשס"ה, ונקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות בירושלים.
ספרו "עלי שור" (אשר כתבוֹ בעילום שם ושמו 'שור' הוא ראשי תיבות של שמו ושם אשתו שלמה ורבקה) מהווה מדריך בסיסי ויסודי לבן ישיבה, בתחומי היחס לתורה ולמצוות והעבודה על האישיות.
הספר מחולק לשני חלקים, שני החלקים יצאו בפער של כעשרים שנה זה מזה.
בהקדמתו ביאר הרב וולבה מהו תפקידו ומטרתו של הספר, ומאין שאב את ההשראה לכתיבתו - מוועדי מוסר שערך בישיבתו באר יעקב, ומרבותיו הרב יצחק הוטנר והרב ירוחם ליבוביץ.
בספרו הוא מדגיש את חשיבות לימוד הגמרא, חשיבות התפילה, קידוש השם וחילול השם, וכן הוא עוסק בנושאים הגותיים דוגמת: מהו אדם, ומה תפקידה של התורה בעיצובו.
הרב אורי וייסבלום, משגיח בישיבת נחלת הלויים בחיפה.
הרב בן ציון לוי, משגיח ישיבות 'בית הכרם', ו'אמרי שפר' בירושלים.
הרב ישראל מאיר המניק, משגיח בישיבת "יד אהרן" בירושלים.
הרב ראובן לויכטר, בעבר משגיח בישיבת "חברון גאולה" בירושלים ובישיבת "שיח ידידיה" בפתח תקווה.
הרב אליהו אליעזר דסלר (השני), משגיח בישיבת פוניבז' בבני ברק.
הרב חיים מנחם היילברון, ראש ישיבת "דעת תורה" בירושלים.
הרב אברהם אשי בולג, ראש ישיבת דרך חיים בציריך, שווייץ.
אחיותיה היו נשואות לרב ברוך רוזנברג ולרב חיים קרייזווירט.
חסיה - נישאה לרב עזריאל ארלנגר, משגיח ישיבת מיר בארצות הברית, נפטרה ב-2016.
שושנה - נישאה לרב יוסף יחיאל במברגר, רב הקהילה החרדית בחיפה.
אסתר - נישאה לרב יעקב אליעזר שוורצמן, ראש ישיבת לייקווד-ירושלים (בנו של הרב דב שוורצמן ונכדו של הרב אהרן קוטלר).
בין ששת לעשור שבהוצאה מאוחרת נקרא עולם הידידות, ויצא לאור בתוספת הנספח "שלהבתיה" שהוסב ל"אור לשב", מדריך לחזרה בתשובה.
זריעה ובנין בחינוך, ענייני חינוך, פלדהיים תשנ"ו.
המצוות השקולות, על שבע המצוות שנאמר עליהן שהן שקולות כנגד כל התורה כולה, ירושלים תשס"ו.
מאמרי ימי הרצון, מערכות מאמרים על הימים הנוראים.
דעת שלמה, מערכות מאמרים על חג מתן תורה, ימים נוראים, פסח ועוד, מספר כרכים.
אגרות וכתבים, מכתביו בנושאים מגוונים, תורה, מוסר, ייעוץ, ועוד, ירושלים תשס"ה.
אבני שלמה, ממורשתו של הרב וולבה, ירושלים, ה'תשס"ו.
יונתן בן מיכאל, הארות, ירושלים, יפה נוף, ה'תשפ"א.
אפרים פורדשם, לפניו נעבוד, ירושלים תשע"ז.
זאב וולבה, שיעורי חומש, 3 כרכים, תשס"ט-תשע"ט.
יוסף הכהן ג'קובס, באומונתו יחיה, ירושלים תשע"ג.
"פסיכיאטריה ודת" מתוך חוברת "בשבילי הרפואה" ה'תשמ"ב, באתר hebrewbooks עמ' נ"ז-צ.
"אמת" היא אתחלתא דגאולה, מתוך הקבוץ התורני "עם התורה", קובץ ט', שנת ה'תשל"ט, באתר hebrewbooks.
דו-שיח מבעד למחיצה, המעיין, גיליון 21, תמוז ה'תשמ"א.
שלמה הִלֶלְ'ס (נכתב גם: הללס; 13 במרץ 1873 – 23 באוקטובר 1953) היה סופר עברי, סופר ילדים, מורה, עורך ומחזאי, מחנך ומנהל בתי ספר.
שלמה הללס נולד למשפחת בעלי מלאכה בעיירה בָּאר בפלך פודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב), וכשהיה בן 6 עבר עם אביו אל העיר סורוקי שבפלך בסרביה.
למד בחדר וגם רכש השכלה כללית ממורים פרטיים.
עוד לפני שהוסמך כמורה כבר לימד בחדר מתוקן.
לאחר שנבחן והוסמך להוראה, בשנת 1901, לימד וניהל בית ספר עברי בעיר מרקולשט.
בן 18 נשא לאשה את ציפורה לבית ברומברג.
ב-1903 זכה במקום השלישי בתחרות הספרותית הראשונה בתולדות הספרות העברית, שארגן עיתון "הצופה", עם סיפורו "החיים נגד החיים".
לאחר שנסתיימה מלחמת העולם הראשונה הקים וניהל את לשכת ההגירה של יהודי אוקראינה, ואת בתי הספר שהקים "הג'וינט", ואחר כך גם היה המפקח על רשת בתי הספר "תרבות".
בשנת 1923 ייסד וערך את השבועון היידי "דער היימלאָזער יִיד" ('היהודי חסר המולדת"').
בשנת 1925 עלה הלל'ס לארץ ישראל, השתקע במקוה ישראל, והיה מורה שם יותר מעשר שנים.
בשנת 1935, שנה לאחר מותו של חיים נחמן ביאליק, התמנה הלל'ס למנהל הראשון של בית ביאליק.
בשנת 1939 יצא שלמה הלל'ס בשליחות חינוכית לארצות הברית, ושב משם רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946. בהיותו באמריקה כתב ערך והוציא לאור פרסומים שונים בתחום החינוך והספרות העברית.
עם שובו ארצה היה פעיל באגודת הסופרים ובארגונים ציבוריים נוספים.
ב-1952 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, שחולק אותה שנה לראשונה.
הלל'ס נפטר בתל אביב בשנת 1953, בגיל 80, ונקבר בנחלת יצחק, תל אביב-יפו.
באותה שנה גם יצאו לאור כתביו המקובצים, בשישה כרכים.
ספרו החשוב ביותר של הלל'ס הוא הרומן "הר הכרמים", המספר על כפריים יהודים בבסרביה, מעין אידיליה רחבה של איכרות יהודית.
הספר יצא לראשונה בשנת 1931, בשנת 1951 יצאה מהדורה מתוקנת, ואת עיקר פרסומו קיבל הספר בהוצאה המחודשת בסדרה ספריה לעם של הוצאת עם עובד, בשנת 1976.
על שמו נקרא רחוב בגבעת שמואל.
ארצה: סיפור בשני חלקים, ניו יורק: ספרים, תש"ה 1945.
בהימוט ארץ, "על אדמת אוקראינה": סיפור, תל אביב: דביר, תרצ"ד 1934.
בהמיר ארץ: רומן בשני ספרים, ניו יורק: ספרים, תש"ה 1945.
הר הכרמים, תל אביב: עם עובד, תשל"ו 1976.
החלוץ הראשון, תל אביב: 1937.
הילדה שנהפכה לאבן, תל אביב: דביר, תרפ"ז 1927.
יצא בשלום : מחזה בשלש מערכות ושש תמונות, אודסה: תרע"ד 1914.
תחת שמי בסרביה: סיפור, ניו יורק: ספרים, תש"ב 1942.
הנסיעה: סיפור, פרנקפורט ע"נ מיין: אמנות, 1924.
נמצאה האבדה: מחזה לילדים בשתי מערכות, דביר תל אביב, תרפ"ח 1928.
כתביו המקובצים בשם "כתבים", בשישה כרכים, יצאו לאור בין השנים 1950 ל-1953.
שי לשלמה: קובץ דברים על שלמה הללס, מוגש ליובל השמונים שלו, תל אביב: הוועד להוצאת כתביהם של סופרים עברים מביסראביה, תשי"ג.
שלמה הֶסטרין (Hestrin; 1914 – 2 בפברואר 1962) היה פרופסור לביוכימיה ומראשוני החוקרים בתחום באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1957.
הסטרין נולד בשנת 1914 בוויניפג שבקנדה ליוסף ולמרים הסטרין, שהיו קשורים בפעילות הציונית של אזור מגוריהם.
בשנות ילדותו, אירחו הוריו בביתם רבים מבכירי תנועת העבודה שעסקו בשליחות בצפון אמריקה, בהם רחל ינאית בן-צבי, זלמן שזר ויהודה אבן שמואל.
לאחר עלייתם לארץ ישראל בשנת 1932, הצטרפה המשפחה לקיבוץ אפיקים בעמק הירדן, שם הסטרין היה ממייסדי חברת "ספן", ואביו שימש כמזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית תחת ניהולו של ברל לוקר ומנהל המכון החקלאי.
לאחר מכן החליט הסטרין להתמסר ללימודים אקדמיים, הוסמך באוניברסיטה העברית במדעי הטבע וסיים שם דוקטורט (הדיסרטציה הייתה בנושא "פירוק מלטוז על ידי מיקרו אורגניזמים", בהנחיית ישעיהו ליבוביץ וישראל יעקב קליגלר).
בקנדה למד הסטרין בבית ספר עברי והשתלם במדעי הרוח באוניברסיטת מניטובה.
במהלך לימודיו, שימש עוזר מחקר במחלקה לבקטריולוגיה, במעבדה לכימיה, במעבדה להורמונים והשתתף בחקר מחלת הסרטן.
לאחר מכן נשלח מטעם הפקולטה לרפואה להשתלמות מקצועית בארצות הברית ושהה שם כשנה וחצי.
לאחר קום המדינה מונה הסטרין לחבר סגל בפקולטה לרפואה ובפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע של האוניברסיטה העברית.
בין תפקידי המנהלה אליהם מונה לאורך השנים: ראש המחלקה לביוכימיה, מנהל המעבדה לכימיה מיקרוביולוגית, חבר הוועדה המתמדת של סנאט האוניברסיטה ויו"ר ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הטבע.
יחד עם פרופ' אפרים קצ'לסקי (לימים אפרים קציר) היה העורך הראשון של כתב העת "מדע".
בשנת 1957 זכה הסטרין בפרס ישראל למדעים מדויקים, במשותף עם דוד פיינגולד ותלמידו גד אביגד.
זכייתו ניתנה לו על מחקרו בסינתזה אנזימטית של חומרים אנלוגיים לסוכרוז.
בנימוקי השופטים ניתנה התייחסות כוללת לעבודתו, עליה נאמר: "העבודה מהווה תרומה בת קיימא לביוכימיה הכללית ומעודדת את המשך התפתחותה בישראל".
באותה שנה זכה מורו בעבר, שאול אדלר, בפרס ישראל למדעי הרפואה.
עבודתו הוכרה גם בפרס שווארץ.
במהלך השנים, פורסמו על ידו כתשעים מחקרים בביולוגיה וביוכימיה.
במחקריו המעבדתיים התגלה לראשונה חומר המשמש תחליף להרחבת נפח הדם, תגלית המשמשת בעיקר למניעת אובדן דם בנפגעים.
בין תלמידיו נמנים מיכאל שרם, צבי זלינגר ואברהם הרשקו.
אחותו של הסטרין, שרה הסטרין-לרנר, זכתה בשנת 1955 בפרס ישראל למדעי הרפואה.
הסטרין נפטר בשנת 1962, בגיל 48. נטמן בהר המנוחות, הותיר אחריו את רעייתו, הארכאולוגית רות הסטרין, ואת שני ילדיו.
לאחר מותו סיפר אפרים קציר על עבודתם המשותפת: כדי להוקיר את זכרו של הסטרין, האגודה הישראלית לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית מעניקה פרס על שמו כל כמה שנים (בין שנה ל-3 שנים) הפרס ניתן לביוכימאים צעירים המצויים בתחילת הקריירה העצמאית שלהם, ואשר מבצעים את מרבית עבודתם המחקרים בתחומי ישראל.
הרב שלמה הכהן אהרונסון (אלול ה'תרכ"ג, 1863 – כ' באדר ב' ה'תרצ"ה, 1935) היה הרב הראשי האשכנזי הראשון של העיר תל אביב (משנת ה'תרפ"ג-1923 עד שנת ה'תרצ"ה-1935).
לפני עלותו לארץ ישראל כיהן כרב הערים ניז'ין וקייב שבאוקראינה.
אחיו היה לימים העסקן הציוני מאיר אהרנסון מחרקוב.
בגיל 15 החל למסור שיעורים בתלמוד בישיבת ליאדי, בה אביו היה ראש ישיבה.
בשנת תרמ"ז התמנה לרב בקהילת גלוכוב, ובגיל 34 קיבל משרת רבנות בניז'ין, עירו של ניקולאי גוגול.
שם הצליח למנוע פוגרום הודות לפנייתו הישירה להמון שביקש להכות ביהודים, והודות לחינו ולשליטתו המלאה בשפה הרוסית ולהשכלתו הכללית.
בגיל 43 התמנה לרבה של קייב.
בעת משפט בייליס סייע ביד הסנגוריה לנסח את טענות ההגנה, והשתתף בכל מהלך המשפט.
בימי מלחמת העולם הראשונה התמסר לעזרה בשביל פליטי גליציה שהתגוררו בקייב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע לרבבות יהודים שהוגלו בידי צבא הצאר בדרכם לסיביר.
השתתף באספה המכוננת של יהודי אוקראינה כראש הסיעה הדתית "אחדות ישראל".
עקב רדיפות הקומוניסטים יצא מאוקראינה מערבה והגיע לגרמניה, שם נתמנה לרבם של יוצאי רוסיה.
בשנת ה'תרפ"ג מונה לכהן כרבה הראשי של תל אביב, במקביל לעמיתו הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
הוא הגיע לתל אביב בסוף אוגוסט 1923 ונתקבל בתחנת הרכבת על ידי מאות מתושבי העיר.
הוא הקים תנועה בשם "אחדות ישראל" והשתדל לחזק את החיים הדתיים בתל אביב בדרכי נועם ואף קיים יחסי קרבה עם החלוצים אנשי תנועת העבודה.
הוא יזם את הקמתה של ישיבת תל אביב, יחד עם הרב מאיר בן הרב אלחנן ברלין ורבנים נוספים.
הרב אהרונסון נפטר אור ליום שני כ' אדר ב' תרצ"ה, בתום מחלה ממושכת.
בהלווייתו השתתפו אישים רבים בישוב.
עוד מנעוריו נמשך לתנועת חיבת ציון.
הוא היה חברו של שלום עליכם, וקיים קשר מכתבים עם אחד העם ומל"ל.
מבחינת השקפתו הציונית נטה לשיטתו המעשית של מל"ל.
היה ציר באסיפות הכלליות של חובבי ציון ומורשה הוועד ותרם כספים עבור הפועלים בארץ ישראל.
בחתונת בתו נאספו כספים למען בניית בתים לתימנים בארץ ישראל.
הצטרף אל הציונות המדינית עם הופעתה ואחר הקונגרס הציוני הראשון הגן מעל גבי כתב העת "המליץ" על הציונות מפני מתנגדיה החרדים.
כציוני דתי מצא את מקומו במזרחי.
במשך שנים רבות היה חבר הוועד הפועל של המזרחי בארץ ישראל ולקח חלק פעיל בוועידות הארציות.
בנוסף, היה הרב אהרנסון מחברי אגודת חובבי שפת עבר, ותואר כמי ש"הדיבור העברי שורר בביתו".
רכש 3000 דונם מצפון לרעננה, עליו הוקמו פרדסי המושבים בני ציון, חרוצים ובית החולים השיקומי קריית שלמה ב-1933. "גן שלמה" נקרא על שמו.
בנו יעקב הוא אביו של פרופסור שלמה אהרונסון.
בתו חיינה נישאה לסופר נחמן מייזל.
נכדו של אחיו, הרב אברהם הכהן אהרונסון, הוא אברהם זכאי, מפקדה הראשון של הפלי"ם.
בנו זלמן אהרונסון היה אביו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון.
הרב שלמה בן אברהם הכהן (נודע בראשי התיבות של שמו: מהרש"ך; ה'ש' 1540, סרס–ה'שס"ב, 1602) היה פוסק הלכה ומגדולי חכמי יוון בדור שלאחר רבי יוסף קארו.
חיבר ספר שו"ת המכונה שו"ת מהרש"ך, שיצא בארבעה חלקים, אחד מהם לאחר מותו, וכן הערות על משנה תורה לרמב"ם שהודפסו בספר הליקוטים שבמהדורת פרנקל.
נולד בעיר שׂירון (סרס) שביוון, ולמד שם תורה מפי רב יוסף פורמון.
כיהן ברבנות בקהילת מונאסטיר שבאזור מקדוניה, ולאחר מכן כרב קהילת מגורשי קסטיליה בסלוניקי.
מצאצאיו ידועים ר' חיים, ר' אברהם ור' מתתיה.
בין תלמידיו נמנה רבי אישטרוק אבן שאנג'י, רב, פוסק וראש ישיבה בסופיה.
אחד מפסקיו המפורסמים נוגע לאי-הצמדת חוב לשינויים בערך המטבע.
בפסיקה זו חלוק היה על בן דורו המבוגר ממנו, המהרשד"ם.
הרב שלמה בן יהודה הכהן (סלוניקי, סביב ה'תק"י, 1750 - ירושלים, תמוז ה'תקפ"ז, 1827) היה רב, פוסק ומקובל בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. חיבר ספרים רבים, פירושים לספרי קבלה ולספר הרמב"ם וספר שו"ת.
נולד לאביו ר' יהודה בסלוניקי.
בשנים תקע"ח-תק"ף שימש כשד"ר ירושלים בערי טורקיה ויוון.
רבי שלמה נחשב אחד המקובלים החשובים וספריו עמוקים ורחבים.
אחד מחיבוריו החשובים הוא פירוש "שעת רצון" על ספר התיקונים של רבי שמעון בר יוחאי.
חיבור זה עוסק בהתאמת סודות תורת האר"י עם התיקונים על ידי הסבר רחב המראה כיצד ניתן להבין את הרעיונות העמוקים של תורת האר"י מתוך המילים הפשוטות של התיקונים.
פירוש זה הודפס בסוף ספרו של רבי חיים ויטאל "שער הכוונות".
פירושו לכתבי האר"י "יפה שעה" הוא אחד מהפירושים המודפסים על גיליון ספרו של רבי חיים ויטאל "עץ חיים".
בשמות ספריו כלל את המילה שעה העולה בגימטריה כשמו שלמה.
בכמה מקומות הוא מצביע על רעיונות קבליים מסוימים שאין להבינם בכח השכל אלא רק על ידי קבלה איש מפי איש.
במקום אחד כתב: "הונח בצריך עיון, ואני אומר כי לא עיון צריך שאם יעיין בה כל ימות עולם יעלה חרס בידו, כי אם קבלה נקבל ואם לאו אנו ליה וליה עינינו".
נפטר בירושלים בתמוז ה'תקפ"ז ונטמן בהר הזיתים.
בנו היה המקובל רבי יהודה הכהן מחבר הספר "אשמורת הבקר" על הזוהר הקדוש (סלוניקי תרי"ב) וספר "אהלי יהודה" על הרמב"ם (ירושלים תר"ג).
, שאלוניקי תקע"ב (על הרמב"ם)
, שאלוניקי תקע"ג (על כתבי האר"י)
, שאלוניקי תקע"ח (ביאור כוונת התפילה והמצוות על דרך הסוד)
, שאלוניקי תקע"ט (דרושים על סדר פרשות השבוע)
, שאלוניקי תק"פ (על הזוהר ותיקונים)
שו"ת , קושטא תקפ"ט (שו"ת)
יפה שעה, ירושלים, הוצאת ישיבת "קול יהודה", הוגה וסודר על ידי הרב יהודה צבי ברנדויין
, הוצאת ישיבת שער השמיים, ירושלים תשל"ו
שלמה הרמתי (20 במרץ 1928 - 19 במרץ 2015) היה מומחה לחינוך לשוני, שתרם לגיבוש שיטות הוראה - למשרד החינוך, לצה"ל ולמרכזים של החינוך היהודי ברחבי תפוצות ישראל - פיתח שיטות להוראת עברית כשפת אם וכלשון נוספת - מגן-הילדים ועד האוניברסיטה.
הציע שיטה יעילה להוראת תנ"ך בישראל ובתפוצות - ליהודים ולנוכרים.
פיתח שיטה לשכתוב טקסטים קשים ולעימודם, להקלת הבנת הנקרא, ושיטה יעילה להדרכת הבנת הנקרא ברמות הלימוד השונות.
תחום נוסף של מחקרו: תולדות הדיבור העברי במרוצת הדורות בקרב יהודים ונוכרים.
הרמתי הוא חתן פרס ירושלים לחינוך ובעל תעודות הערכה: מקצין חינוך ראשי של צה"ל, ממחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית וממרכזים רבים לחינוך יהודי בתפוצות.
הרמתי קיבל את חינוכו הפורמלי לשלביו (עד סיום לימודיו באוניברסיטה העברית, בתואר "מוסמך", במקצועות: פסיכולוגיה, ספרות עברית ותנ"ך).
עבודתו המעשית והמחקרית מחולקת לארבע תקופות והיא התקדמה בד בבד עם השלמת תאריו האקדמיים.
מונה ל"קצין הוראת עברית" ראשון בצה"ל וכעבור שנה ל"קצין השכלת יסוד", לפי תכנון של דוד בן-גוריון, שכל חייל במסגרת שירותו יסיים תוכנית לימודים של בי"ס יסודי עם תעודה מטעם משרד החינוך.
בצה"ל הכין את תוכניות הלימודים ואת חומרי-העזר ללומדים ולמורים, וחיבר – לראשונה בארץ – מבחני הישג אובייקטיביים.
כן הכין רשימת מילים שכיחות במכתבי-חיילים לשיפור הוראת הכתיב העברי.
ביוזמתו הוחלט על תפקיד מורה-חיילת לביצוע התוכנית הנ"ל, כי לפני כן היו בוגרות סמינרים להוראה פטורות משירות צבאי בשל העלייה הגדולה.
הרמתי המשיך פעילות זו לאחר שובו מארצות הברית, במסגרת שירות המילואים: הכין חומרי-לימוד וחומרי-עזר ללומדים ולמורות והדריך אותן בימי עיון ובהשתלמויות.
הגיע לארצות הברית ללימודים באוניברסיטת קולומביה בעיר ניו יורק.
למד בלשנות שימושית, הוראת לשון זרה, פסיכולוגיה של הלומד המבוגר ופסיכולוגיה של הקריאה – כל זאת כהכנה לפעילות חינוכית בהשכלת מבוגרים בישראל.
בתקופה זו שלח לעיתוני החינוך בארץ מאמרים וסיכומי מחקרים בנושאי לימודיו.
בתקופה זו גם ערך השתלמויות רבות למורים יהודים ברחבי ארצות הברית בהוראת עברית חיה והמקצועות היהודיים, כולל מקצוע חדש: "מדינת ישראל".
לפני שובו לארץ פורסם ספר לימוד בנושא זה (על ידי "ועד החינוך היהודי בעיר ניו יורק").
הרחיב פעילות חינוכית זאת מטעם האוניברסיטה העברית וההסתדרות הציונית, בביקוריו במרכזים רבים של חינוך יהודי בתפוצות.
על יסוד עבודתו ופרסומיו הנ"ל הוזמן לכהן כמפקח ראשי במחלקה להנחלת הלשון במשרד החינוך בישראל.
במקביל, השלים באוניברסיטה העברית את מחקרו לתואר דוקטור (שהופיע כספר בשם: הוראת עברית לאנאלפביתים, 1964).
בתקופה זו עסק בתחומים אלה:
על יסוד עבודת הדוקטורט עיצב שיטה יעילה להוראת עברית לאנאלפביתים.
במסגרת משרד החינוך חיבר: חוברות לימוד, חומר-עזר ללומדים ולמורים.
במקום 100–150 שעות-לימוד עד אז, הושגו תוצאות טובות יותר ב-25-20 שעות-לימוד.
השיטה הותאמה להוראה בשפות לועזיות, במסגרת מחלקת מש"ב של משרד החוץ הישראלי, ולעיתים גם בחסות אונסק"ו.
ערך בישראל ובחו"ל סדנאות להכשרת מורים על פי שיטה זו, כולל: חומר-לימוד וחומר-עזר ללומדים ולמורים.
עיצב את "שיטת האולפן" החדשה, המבוססת על יסוד לימודיו בארצות הברית ומחקריו שם בהוראת עברית למבוגרים.
שיטה זו יושמה גם בחו"ל: בהוראת עברית חיה ליהודים ולנוכרים.
עיקרי שיטה זו אומצו גם בהוראת שפות זרות לנוכרים (ספרו: שיטת האולפן, 1972).
על יסוד עבודתו הנ"ל, הוזמן כמרצה לבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ואחר-כך כפרופ' כיהן כראש מדור עברית במרכז החדש "לחינוך יהודי בתפוצות".
במסגרת זו ערך מחקרים רבים בישראל ומחוצה לה, כתוצאה מהם חיבר וערך ספרי-לימוד, ספרי-קריאה וחומר-עזר למורים וללומדים.
כן ערך סדנאות למורים במרכזי החינוך היהודי ברחבי התפוצה היהודית.
במחקריו בתקופה זו עסק בנושאים אלה:
1. הציע שיטות חדשות להוראת עברית מדוברת כלשון נוספת - מגן-הילדים ועד האוניברסיטה - למוסדות הלימוד היהודיים המקובלים בחו"ל וגם למבוגרים לא יהודיים.
2. עסק בחקר היבטים אחדים של תהליך הקריאה בעברית ושל שיטות הוראתה:
חקר את ההתעניינות בקריאה של תלמידי בי"ס יסודי בישראל כבסיס להדרכת הקריאה העצמית.
הכין רשימות מילים שכיחות בתנ"ך ובעברית-החדשה כבסיס להבנת הנקרא.
פיתח מודל לחינוך "הבנת הנקרא" בטקסטים לסוגיהם ודרכי הערכת ההישגים בתחום זה.
כן הציע מודלים להערכת קריאה בטקסטים לסוגיהם.
פיתח את שיטת "השיכתוב הדידאקטי" לכתיבה בעברית קלה ולדירוג טקסטים, מבחינת הקושי הלשוני, בדרך אובייקטיבית.
על פי שיטה זו פורסמו בישראל ומחוצה לה טקסטים רבים ללימוד קריאה ולהנאה - על ידי משרד החינוך בישראל והוצאות ספרים אחדות, במקרים רבים בעריכתו או בהדרכתו.
טקסטים דומים פורסמו גם בחו"ל (במסגרת החינוך היהודי) על יסוד סדנאות שערך.
הטקסטים המשוכתבים – בישראל ובחו"ל – זכו לביקורות חיוביות, והשיטה אומצה גם על ידי מחנכים לא-יהודים בחו"ל.
3. נוסף על פעילותו – המחקרית והיישומית – בהוראת העברית, עסק במחקריו גם בנושאים אלה:
הדיבור העברי במרוצת הדורות: במחקר זה הוכיח, שההנחה המקובלת על החייאת הדיבור העברי בשלהי המאה ה-19 בא"י (על ידי בן-יהודה ועמיתיו) – היא מיתוס חסר יסוד עובדתי.
הרמתי הראה, שהדיבור העברי (כולל נאומים והרצאות בעברית) מעולם לא פסק, במקומות אחדים אף נוצרו דיאלקטים עבריים מקומיים.
רוב המבקרים אימצו את מסקנתו והיא נכללה גם בספרים על "תולדות הלשון העברית".
הרמתי כתב מאמר אודות משה בר נסים, עוזרו ויד ימינו האישי של אליעזר בן יהודה בכתיבת המילון העברי משך 22 שנים, אשר הושכח במכוון מתרומתו ופועלו בחייו ולאחר מותו ('העוזר הלשוני של בן-יהודה נפטר בטפלו בערך "סבל"', האומה 172 (תשס"ח), עמ' 105–111).
כן חקר את ידיעת העברית – כולל הדיבור בה – בקרב נוכרים במרוצת הדורות.
מנחילי עברית: הרמתי חקר 60 מנחילי-עברית מדוברת במאות 16 – 20, מהם שלא היו ידועים, ואחרים שגילה היבטים חדשים ולא ידועים בפועלם זה.
כן הראה שביניהם היו גם לא-אשכנזים.
במחקר זה בחן והעריך, מבחינה דידקטית ומתודית, 27 ספרים ללימוד עברית מדוברת בישראל ומחוצה לה.
הוראת תנ"ך: הכין את רשימת המילים השכיחות בתנ"ך כולו ובאחדים מספריו, ופיתח שיטה להוראת התנ"ך לילדים ולמבוגרים, בישראל ובתפוצות, כולל ספרי-לימוד לחומשי-התורה, בהם הטקסטים מעומדים על פי שיטת "השיכתוב הדידאקטי" שפיתח.
ספרי-לימוד אלה (טפוח הבנת התורה, יבנה, 1993-1988) אושרו על ידי משרד החינוך בישראל והם מקובלים גם בחו"ל - בחינוך היהודי ובחוגים לתנ"ך באוניברסיטאות.
שינוי בתדמית אישית: הרמתי חקר את פועלם של מורים, חוקרים, סופרים ואנשי ציבור, והוכיח שהמקובל לגביהם אינו נכון או אינו מדויק.
לדוגמה: הראה שההיסטוריון שמעון דובנוב לא התנגד לציונות, כמקובל אצלנו, אלא היה ציוני כל ימיו ואימץ את הציונות של אחד העם.
מאמר זה – בהסכמתו – הופץ על ידי משרד החינוך בבתי ספר תיכוניים.
הרצל וז'בוטינסקי: בספרו: "הרצל וז'בוטינסקי - אור חדש על משנתם" (2011) - ביטל את המיתוסים השגויים בתולדות חייו של הרצל ובמשנתו הציונית.
כן הוכיח, שז'בוטינסקי תרם רבות לחינוך העברי-לאומי בחו"ל, בהיותו "אבי בית-הספר העברי בתפוצות", שבו לימדו את כל המקצועות בעברית.
כן תרם להפצת הדיבור העברי בתפוצות בספר הלימוד שלו "תרי"ג מילים", והציע שיטה להגייה עברית, ששחקני "הבימה" אימצו.
חתן פרס ירושלים לחינוך ותעודות הערכה: מקצין חינוך ראשי של צה"ל, מההסתדרות הציונית וממספר ועדי חינוך יהודי בתפוצות.
הרמתי נשוי לרבקה הרמתי, מרצה בכירה להכשרת מורים יהודיים לתפוצות ופרופסור-אורח במספר אוניברסיטאות בחו"ל, מחקרה: מחנך בראי תקופה (תשס"ב - על ראשית החינוך היהודי המודרני בארצות הברית) - שזכה בפרס החינוך של אוניברסיטת בן-גוריון, משמש ספר יסוד בחוגים לחינוך.
כתבה וערכה חומר ללימוד עברית בתפוצות.
ריכזה השתלמויות מורים לעברית בחו"ל.
בנותיו: פרופ' אוריה תשבי - פסיכולוגית קלינית (האוניברסיטה העברית) ורעייתו של פרופ' נפתלי תשבי, רונית הרמתי-אלפרן - משפטנית (אוניברסיטת חיפה).
הרב שלמה הכהן מווילנה (ר' שלמה'לי מווילנה; בסביבות תקפ"ח−כ"ט בכסלו תרס"ו; 1828–1905) היה רב ומו"צ ראשי בווילנה במשך למעלה מ-40 שנה.
מחברם של ספרים תורניים נודעים - "חשק שלמה" על הש"ס ושו"ת "בנין שלמה".
נולד לרב ישראל משה שהיה דיין בבית הדין של וילנה, ונודע כעילוי מגיל צעיר.
מסופר כי בגיל 16 חלה מאוד והרופאים אמרו שעליו להפסיק ללמוד תורה כי הלימוד פוגע בלבו החלש.
אך הנער סירב להפסיק מלימודו באמרו שהתורה היא חייו.
בשנת תרכ"ה התמנה לרב ומו"צ ראשי בווילנה, בתפקידו זה כיהן למעלה מארבעים שנה עד פטירתו.
הרב הכהן היה מנכבדי רבני וילנה ודמות ייצוגית, בעת ביקורו של הצאר ניקולאי השני (1904) עמד בראש משלחת יהודית שהעניקה לצאר ספר תורה מיוחד.
הרב שלמה הכהן היה רעו של החפץ חיים ואף היה מהרבנים שה"חפץ חיים" ביקש מהם הסכמה לספרו משנה ברורה.
אחיו הגדול, הרב בצלאל הכהן, כיהן גם הוא כדיין ומו"צ בעיר, והתפרסם כמחבר "מראה כהן" על הש"ס.
הוא היה גדול בכ-10 שנים מר' שלמה והיה מרבותיו.
חיבוריהם של רבי שלמה ואחיו על תלמוד בבלי הוכנסו למהדורת ש"ס וילנה שיצא לאור בדפוס האלמנה והאחים ראם.
רבי שלמה היה מחבר פורה, חיבר 37 ספרים והשיב כ-1,500 תשובות בהלכה, מספריו המפורסמים:
חשק שלמה - הגהות וחידושים על התלמוד הבבלי, הודפס לראשונה בש"ס וילנא.
בשם זה כתב גם הגהות וחידושים לטור יו"ד שבשו"ע, ולמשניות (נדפס לראשונה בדפוס וילנא).
חידושי מהרש"ך - פירושיו וחידושיו למשניות ולתלמוד.
בנין שלמה - כולל שו"ת וגם חידושי תורה, פלפולים וביאורים בדברי הפוסקים בענייני טור או"ח שבשו"ע.
יצא לאור לראשונה בדפוס ראם, וילנה תרמ"ט, ושוב בתרס"ג יחד עם "עצי ברושים" על טור יו"ד.
בהקדמת המהדורה השנייה חידושים על התורה ממנו מאביו.
עצי ברושים - כולל שו"ת וגם חידושים וביאורים על טור יו"ד שבשו"ע.
יצא לראשונה בדפוס ראם בווילנה תרס"ג יחד עם "בנין שלמה".
יצא שוב במהדורת צילום בניו-יורק תשכ"ה.
חידושי בנין שלמה - בכתב יד.
הודפסו עם חידושי אחיו במהדורת השולחן ערוך בהוצאת "האלמנה והאחים ראם", וילנה תר"ם.
קונטרס בענייני שמות גיטין - צורף לספר "בכורי יהודה" מאת חתנו הרב יהודה ליב דון יחיא.
ביאורים וחידושים להגדה של פסח.
הודפסו בספר "הגדה של פסח עם פירושים יקרים ונחמדים מרבני גאוני ק"ק ווילנא" בחלק השלישי ששמו "מנחת כהנים" ובו דברים ממנו ומאחיו הרב בצלאל.
יצא לאור לראשונה בווילנה תרל"ז.
חידושים בהלכה ובאגדה על ברכת החמה מצורפים ל"סדר ברכת החמה" שעיקרו הוא החוברת "ברכת ראשית" מאחיו הרב בצלאל הכהן.
מהדורה מתוקנת יצאה בהוצאת 'מפעל תורת הג"ר בצלאל הכהן מווילנא', לייקווד תשס"ט.
כמו כן ההדיר את פירוש רבינו חננאל בש"ס וילנא בכמה מסכתות.
כתבים נוספים ובהם תשובות וחידושים רבים מצויים עדיין בכתב יד.
לרב שלמה הכהן היו בן אחד ושש בנות.
בנו היחיד הרב אברהם יעקב הכהן מילא את מקומו כמו"צ בווילנה.
חתנו רבי אהרן מרקלס, דיין בווילנה.
חתנו רבי אשר ברקמן, מו"צ בווילנה.
בתו חיה ברכה נישאה לרב נחום גרינהויז אב"ד טרקאי.
חתנם היה רבי אריה צבי פרצוביץ, אביו של רבי נחום פרצוביץ ראש ישיבת מיר.
בתו מושא שיינא - נישאה לרב יהודה לייב דון יחיא.
בתו מרים - נישאה לרב מאיר קרליץ, רבה של לכוביץ' וחבר ועד הישיבות ומועצת גדולי התורה.
חתנו רבי חיים שמעון טאפ, דיין בווילנה.
בן אחותו, הרב אברהם קרצ'מר, היה רבה של אנטוקול והמגיה הראשי בבית הדפוס האלמנה והאחים ראם.
בפרט היה אחראי על הגהת ש"ס וילנא.
שלמה וִינִינגֶר (Salomon Wininger; 13 בדצמבר 1877, גורה הומורה, בוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ב' בכסלו תשכ"ט, 23 בנובמבר 1968, רמת גן) היה ביוגרף ואנציקלופדיסט ישראלי, מחבר הלקסיקון המונומנטלי בשפה הגרמנית "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה" (Große jüdische National-Biographie).
סלומון (שלמה) וינינגר נולד בסוף שנת 1877 בעיירה גוּרָה הוּמוֹרָה בבּוּקוֹבִינָה שבמזרח האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של זְלָאטָה לבית וילפר ושרגא פֶייבּוּש וינינגר.
אביו, בנו של צבי הירש שכטר (שעכטער) מלודמיר שבווהלין (בדרום-מערב האימפריה הרוסית, אוקראינה), הוברח מרוסיה לאוסטריה עם חסידי ר' ישראל מרוז'ין שנסעו לרבם בסדיגורה בוקובינה ב-1839, כשהיה בן 12, מחשש שייחטף לשירות בן שנים רבות בצבא הרוסי בעקבות גזרת הקנטוניסטים.
הוא אומץ כבן על ידי יהודי בעל אחוזה בדרום בוקובינה וקיבל את שם משפחתו.
לאחר מספר שנים שבהן שהה בחצרו של הרב מרוז'ין, ב-1846 התיישב בגורה הומורה, וביחד עם חמש המשפחות היהודיות האחרות בעיירה ייסד בה את הקלויז הראשון.
וינינגר קיבל חינוך יהודי סטנדרטי ב"חדר" ובישיבה בעירו, ולאחר מכן למד בגימנסיה ריאלית בעיר המחוז צ'רנוביץ.