tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Class D – או דגם אחוד מלא הקרוואן הבנוי כיחידה אחת ונראה כמו מיניבוס קטן
בישראל יש מיעוט קטן של בעלי קרוואנים אך ישראלים רבים נוסעים לטייל בחו"ל עם קרוואן כמשפחות בודדות או בטיולים קבוצתיים.
ישנן בישראל היום מספר חברות הפועלות בתחום השכרת הקרוואנים לישראלים בחו"ל.
מעון קונצבו היה מעונו האישי, הדאצ'ה, של יוסיף סטלין ליד העיירה קונצבו (אז מחוז מוסקבה, כיום חלק מרובע פילי שבמוסקבה), שם חי במשך שני העשורים האחרונים לחייו ומת ב-5 במרץ 1953, כשהוא בילה זמן רב בקרמלין, שם היה לו אזור מגורים ליד משרדיו.
הדאצ'ה ממוקמת בתוך יער לא רחוק מפארק הניצחון.
"הדאצ'ה הקרובה" (Ближняя дача), כפי שהיא מכונה, נבנתה בשנים 1933–1934 בעיצובו של האדריכל מירון מרז'אנוב.
ב-1943 נוספה קומה אחת לבניין המקורי.
בקונצבו סטלין חי במהלך מלחמת העולם השנייה, שם הוא אירח מנהיגים כוינסטון צ'רצ'יל ומאו דזה-דונג.
האתר מכיל גם בונקר שנחשף לציבור רק בשנת 2008 בתקשורת הרוסית שסיפרה על שבעה בונקרים של סטלין שהיו קיימים.
כיום, אין למעון מעמד של מוזיאון ואסורה הגישה לציבור.
לא ברור מהו אופי השימוש בו כיום למעט העובדה כי הוא מאובטח על ידי שירות האבטחה הפדרלי ושירות הביטחון הפדרלי.
הדאצ'ה ממוקמת בלב יער ליבנה מיוער בצפיפות; הגנותיה כללו גדר כפולה, תותחי נ"מ 30 מילימטר מוסווים וכוח ביטחון של שלוש מאות חיילים מיוחדים של נ.ק.ו.ד.
(אחרי 1946, משרד ביטחון המדינה).
בשטח היו עצי לימון ותפוח, גן ורדים, בריכה קטנה ואבטיח שסטלין אהב לטפח.
עם הכניסה לדאצ'ה היה לובי ובו שתי מלתחות.
משמאל נפתחה דלת לחדרו האישי של סטלין, שם בילה את מרבית שעות היום.
ממש לפני הדלת נפתחה דלת לחדר האוכל הגדול, ואילו מימין היה מסדרון צר וארוך.
חדר האוכל המלבני נשלט על ידי שולחן ארוך ומלוטש מכוסה שטיחים ורדים.
הוא היה מקושט בתמונות של לנין ושל הסופר מקסים גורקי.
בחדר זה סטלין קידם בברכה את הפוליטביורו הסובייטי לפגישות ולארוחות ערב מאוחרות, ובמקרים רבים נלקחו החלטות חשובות.
דלת "כמעט בלתי נראית" הייתה בקיר בצד אחד של חדר האוכל והובילה לחדר השינה של סטלין ולמטבח.
בצד שמאל של הדאצ'ה היה חדר העבודה האישי של סטלין (שם בילה את רוב היום בקונצבו) עם שולחן המלחמה הגדול שלו, רדיו שהיה מתנה מאת וינסטון צ'רצ'יל (כשביקר במוסקבה בפעם הראשונה, באוגוסט 1942) וספה; סטלין העדיף לישון בספה הזאת, במקום בחדר השינה שלו.
חדר האמבטיה נמצא ליד חדר העבודה של סטלין.
בצד ימין, המסדרון הצר והארוך הוביל תחילה לשני חדרי שינה (המשמשים בעיקר לארח אורחים מזדמנים) ולבסוף למרפסת פתוחה גדולה.
סטלין נהג לבלות זמן רב במרפסת הזאת.
הוא היה יושב שם על כיסא בחורף, למרות הקור הכבד, לבוש מעיל עור כבש חם וכובע פרווה.
הוא גם אהב לקרוא ספרים ודו"חות ולהאכיל את הציפורים בזמן שהגיע למרפסת.
בתו של סטלין, סבטלנה אלילוייבה, גם רשמה בזכרונותיה כי הציור המפורסם "תגובה של הקוזאקים מזפורוז'יה" הייתה תלויה איפשהו בקומת הקרקע, אבל לא היה ברור בדיוק איפה.
המנהיג הסובייטי רק לעיתים רחוקות עזב את חדר העבודה שלו, שלא לדבר על ביקורו בקומה השנייה (אם כי מעלית הותקנה על פי פקודותיו).
הקומה הזאת נועדה במקור להכיל את בתו סבטלנה, אבל היא הייתה נשארת שם רק כמה ימים בכל שנה.
כתוצאה מכך, החדרים נותרו חשוכים וריקים במשך רוב הזמן.
לאחר מותו של סטלין הקים מכון מרקס-אנגלס-לנין-סטלין ועדה לביצוע סידורים להקמת מוזיאון סטלין בקונצבו.
ניקיטה חרושצ'וב ביטל את הרעיון והדאצ'ה עמדה פנויה במשך כמה עשורים.
הדאצ'ה נשמרה היטב בשל העובדה כי לאוניד ברז'נייב, מיכאיל גורבאצ'וב ובוריס ילצין נטו להתגורר בה לעיתים.
השטח הוא מגודר וסגור למבקרים רגילים.
עם זאת, הוא עדיין השתמר במצב טוב, יחד עם כל החפצים האישיים של סטלין, כולל חדר העבודה שלו עם שולחן המלחמה והספה שבה הוא ישן.
חודורקובסקי "לא לקח את המסר הזה ללב" ונכלא למשך 10 שנות מאסר, באשמת העלמת מס.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לא השתמש במעון מעולם והוא נוטה להתגורר במעון פלגי בושארוב.
כך גם דמיטרי מדבדב לא השתמש במעון זה ונוטה להתגורר בגורקי-9. המבנה ממשיך לעמוד בשיממונו ומאובטח על ידי שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה.
מעונן חלקית הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת פנטזיה וקומדיה, אשר בוים ונכתב על ידי פיטר סון, הופק על ידי קווין רהר והולחן על ידי מייקל ג'אקינו.
חברות ההפקה של הסרט הן Walt Disney Pictures ו-Pixar Animation Studios, כאשר הוא נכלל ברשימת הסרטים הקצרים של פיקסאר.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני לפני הקרנת הסרט "למעלה", כאשר הוא הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-29 במאי 2009 ובישראל ב-23 ביולי 2009. בהמשך השנה הסרט הופץ יחד עם המהדורות הביתיות של הסרט "למעלה", וכמו כן נכלל במקבץ "Animation Show of Shows".
הסרט גם הופץ בחלק השני של אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר בשנת 2012, ובהמשך הוא נהיה זמין בשירות הסטרימינג דיסני+.
עננים עליזים בשמיים יוצרים תינוקות אנושיים ובעלי חיים, ומעניקים אותם לחסידות שימסרו אותם להורים המצפים להם.
ענן אפור בודד בשם גאס קיבל משימה ליצור בעלי חיים חמודים אך מזיקים, דבר הגורם לחסידת המסירה שלו, פק, לקבל את הגרוע מכל - להינשך על ידי תנין, לקבל מכה מעז ולהתקף על ידי דורבן.
כשפק רואה שהמסירה הבאה שהוא אמור לקבל היא כריש, מרוב פחד הוא בורח משם.
כשפק בורח, גאס מרגיש דחוי, נואש וכועס, דבר הגורם לו לשחרר סופת רעמים קצרה.
אחר כך הוא התחיל לבכות עם גשם שוטף מתחתיו.
בהמשך פק חוזר לגאס, ומתברר שהוא לא ברח כי הוא לא אוהב אותו, אלא כי הוא הלך להביא קסדת פוטבול וכריות כתפיים, שנוצרו עבורו על ידי ענן אחר כדי לשמור עליו בשלום (רמז אליו בסצנה קדומה יותר, שם אותו ענן יוצרת שני תינוקות שיגדלו לאהוב פוטבול).
כשגאס מבין זאת הוא מתעודד ונותן לפק צלופח חשמלי למסירה, שמחשמל אותו למרות ציוד המגן, אך למרות זאת הוא נשאר במצב רוח טוב.
טוני פוסיל – גאס, פק, דמויות גבריות אחרות
לורי ריצ'רדסון – ענן נקבה, אמא אנושית, דמויות נשיות אחרות
פיטר סון, במאי וכותב הסרט, סיפר בריאיון שהרעיון לסרט הגיע מתוך צפייה בסרט "דמבו הפיל המעופף" שצפה בו בתור ילד.
במהלך הסרט, חסידה מביאה את דמבו לעולם, דבר שהוביל את סון הצעיר לחשוב מאיפה הגיעו לחסידות התינוקות אותם הם מביאים.
המסקנה שלו הייתה שהתינוקות הגיעו מהעננים, ולכן הם היו זקוקים לחסידות, חיות שיכולות לעוף, שיביאו את התינוקות לעולם.
בעמוד הסרט שנמצא באתר של חברת פיקסאר נכתב שליצור דמויות בצורת עננים היה האתגר הכי מרתיע עבור צוות האנימטורים של הסרט, מפני שענן מורכב מלחות ואור.
כמו כן נכתב שלמעצבים של דמותו של גאס היה קשה לקבוע איך הוא יראה.
מעון ניב הוא מתחם של שלושה מבנים חד-קומתיים ברחוב עמק רפאים בירושלים, ששימש עד 2005 מעון לילדים חירשים ונערות חוסות.
נבנה בסוף שנות ה-20 על מתחם של 3.6 דונם.
כיום המתחם נטוש ומיועד להקמת מרכזי פנאי ומלון בוטיק.
מעון ניב היה מוסד לילדים חירשים בירושלים.
המעון שימש כמקום מגורים לילדים חירשים בין הגילאים 10 ו-17. המעון נבנה בשנות ה-20 בתקופת המנדט הבריטי, בסגנון ערבי מסורתי.
בשנת 2005 הוחלט בעיריית ירושלים כי המעון ייסגר והילדים הנמצאים בו יועברו לכפר הנוער אונים בכפר סבא.
בזמן סגירת המעון חסו בו שמונה ילדים חירשים מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
מכיוון שכפר הנוער מאוכלס בלמעלה מ-200 תלמידים, רובם בני נוער, בעוד שחלק מהילדים במעון היו בגילאים נמוכים, קמה התנגדות לסגירת המעון והעברת הילדים מצד ההורים.
ההתנגדות בעיקר הייתה נגד העברת הילדים לכפר הנוער אונים ולא למשפחתונים או חזקה פרטית אחרת, ופחות נגד סגירת המעון.
כחלק מהמאמצים שלחה יושבת ראש ועד ההורים בירושלים אתי בנימין מכתב ליושב ראש ועדת החינוך של הכנסת נגד העברת הילדים למסגרות אחרות, אולם המאמצים עלו בתוהו.
בשנת 2010 עלתה תוכנית בעיריית ירושלים להפוך את מתחם שלושת המבנים ששמשו בעבר את מעון ניב למרכז בילוי.
על פי התוכנית, המתחם ישמש כמקום כניסה ויציאה מחלקו העירוני של פארק המסילה, שישתרע לאורך תוואי מסילת הרכבת הישנה בירושלים.
במסגרת התוכנית, ישופצו וישומרו שלושת המבנים הישנים ששימשו את מעון ניב, ובמקום יבנה מתחם בילוי הכולל בתי קפה ומסעדות.
כמו כן, המקום ישמש כנקודת מוצא למסלולי טבע ממנה יהיה ניתן לצאת לפארק המסילה ולעמק פרי הר.
אולם, על אף התוכנית, בשנת 2011 פרסמה עיריית ירושלים מכרז למכירת המתחם לידיים פרטיות.
על פי המכרז, המתחם ימכר ב-37.5 מיליון שקלים, והזוכה במכרז יקים בו מרכז תרבות ומלון בוטיק.
בעקבות ההכרזה, המועצה לשימור אתרים דרשה לבטל את המכרז בטענה שלישראל אסור למכור נכסים היסטוריים שכאלו, ושיש חשש שהערך ההיסטורי של המקום לא יישמר.
מעוף כלולות הוא שלב חשוב בהתרבותם של רוב מיני הנמלים, הטרמיטים וכמה מיני דבורים.
במהלך הטיסה, מלכות בתולות מזדווגות עם זכרים ונוחתות כדי להתחיל מושבה חדשה, או במקרה של דבורי דבש, ממשיכות את רצף המושבה בכוורת קיימת.
הגרסה המכונפת של נמלים וטרמיטים ידועה כאלטות.
מושבת נמלים בוגרת מייצרת מלכות בתולות וזכרים מכונפים מידי עונה הנקראים אלטים.
ביצים לא מופרות מתפתחות לזכרים.
ביצים מופרות מתפתחות בדרך כלל לפועלות עקרות נטולות כנפיים, אך עשויות להתפתח למלכות אם הזחלים זוכים לטיפול מיוחד.
תוך ימים ספורים לאחר שיצאו ממעטה הגולם, הזכרים "הופכים במהירות לטילים מיניים חד-תכליתיים".
מלכות וזכרים צעירים נשארים במושבת האם עד שהתנאים מתאימים למעוף הכלולות.
הטיסה דורשת מזג אוויר יבש מכיוון שגשם מפריע לחרקים מעופפים.
מושבות שונות מאותו המין משתמשות לרוב ברמזים סביבתיים כדי לסנכרן את שחרורם של זכרים ומלכות כך שיוכלו להזדווג עם פרטים מקינים אחרים, ובכך להפחית את האפשרות לזיווג קרובים.
ההמראה בפועל ממושבת האם מסונכרנת לעיתים קרובות לטיסה בקבוצות גדולות כדי להקטין את הסיכוי להיטרף על ידי עופות.
בדרך כלל המלכות והזכרים מתפזרים תחילה כדי להבטיח שההזוודגות תהיה עם פרטים ממושבות שונות.
לאחר מכן המלכות משחררות פרומונים כדי למשוך זכרים.
עם זאת, המלכות מנסות לעיתים קרובות להימלט מהזכרים, ומאפשרות רק לזכרים המהירים והטובים ביותר להזדווג.
מלכה אחת מזדווגת בדרך כלל עם כמה זכרים.
הזרע מאוחסן באיבר ייעודי בבטן המלכה ונשמר לאורך כל חייה.
מצב זה יכול להימשך עד 20 שנה, שבמהלכן ניתן להשתמש בזרע להפריית עשרות מיליוני ביצים.
הזכרים התפתחו למטרה יחידה של הזרעת המלכה.
במהלך הזדווגות מהירה ואלימה, הזכר מפוצץ את איברי המין הפנימיים שלו בתא איבר המין של המלכה ומת במהירות.
המלכות שהזדווגו נוחתות ובמקרה של רוב הנמלים וכל הטרמיטים, מסירות את כנפיהן.
לאחר מכן הן מנסות להקים מושבה חדשה.
תהליך הקמת המושבה משתנה ממין למין, אך בדרך כלל כולל את חפירת החדר הראשון של המושבה ולאחר מכן הטלת ביצים לתוכו.
החל משלב זה, המלכה מטילה ברציפות ביצים הבוקעות לזחלים, המיועדות אך ורק להתפתח לנמלים פועלות.
המלכה בדרך כלל מזינה את השגר הראשון לבדו.
לאחר הופעת הפועלות הראשונות, תפקידה היחיד של המלכה הוא הטלת ביצים.
למלכות הצעירות שיעור כישלונות גבוה במיוחד.
במהלך שנות קיומה מושבת נמלים גדולה מאוד יכולה לשלוח מיליוני מלכות בתוליות.
בהנחה כי המספר הכולל של מושבות נמלים באזור נשאר קבוע, בממוצע רק אחת מהמלכות הללו מצליחה.
השאר מוצאות את מותן כתוצאה מטריפה (בעיקר על ידי נמלים אחרות), סכנות או כישלונות בגידול השגר הראשון בשלבים שונים של התהליך.
הברירה הקפדנית הזו מבטיחה שהמלכה צריכה להיות כשירה במיוחד וגם בת מזל להעביר את הגנים שלה לדור הבא.
התבנית הבסיסית שתוארה לעיל לא אופיינית לכל מיני הנמלים.
בנמלי גדוד רק הזכרים הם אליטים, בעלי כנפיים.
הם טסים ממושבת ההורים שלהם בחיפוש אחר מושבות אחרות בהן מלכות בתוליות חסרות כנפיים מחכות להם.
מושבה עם מלכה זקנה ומלכה צעירה אחת או יותר, מתפלגת אז, כאשר כל מלכה מצליחה נוטלת חלק מהעובדים.
הסיבה להתנהגות זו היא העובדה שלנמלי גדוד אין קן פיזי.
המלכות אפוא תלויות לחלוטין בפועלות שיגנו עליהן.
וריאציה נוספת נמצאת במינים עם מושבות רב-מלכות, כמו בזן Solenopsis invicta של נמלי האש.
הזכרים והמלכות הבתולות מזדווגים והמלכות בדרך כלל חוזרות למושבת האם, שם הן נשארות.
תהליך זה מגדיל מאוד את אחוזי ההצלחה של מלכות בתוליות, ומאפשר ליצור מושבות או רשתות גדולות במיוחד של מושבות משתפות פעולה.
המושבה הופכת גם לחסינה יותר מכיוון שהיא לא תלויה בהמשך תפקודה של מלכה יחידה, מה מאפשר למושבות של נמלי Solenopsis invicta להתבצר בסביבתם, ולהשיג עמדה דומיננטית במערכת האקולוגית.
עם זאת, המחיר לכך הוא זיווג קרובים ואובדן היכולת להסתגל.
חסרונות אלה עלולים לגרום לקריסה פתאומית באוכלוסייה כאשר הסביבה משתנה ובעקבות פלישת טורף או טפיל חדש.
"יום מעוף הנמלים" הוא כינוי לא רשמי ליום בו נמלים מלכות מגיחות מהקן כדי להתחיל את המעוף, אף שמחקר בשיתוף אזרחים הוכיח כי טיסות הנישואין אינן מסונכרנות באופן מרחבי או זמני במיוחד.
עם זאת, מספר הנמלים שטסות בימים מסוימים יכול להיות גדול מספיק כדי להתגלות על ידי מערכות רדאר של שירותי מזג אוויר, הדומות לממטרי גשם.
ברוב מיני הנמלים, הזכרים עפים לצד המלכות, אף על פי שהם קטנים יותר ומורגשים פחות.
המלכות עפות מסביב - חלקן עפות מרחקים ארוכים מאוד, אחרות רק כמה מטרים - ואז מזדווגות ונופלות לאדמה, שם הן מאבדות את כנפיהן ומנסות להקים מושבת נמלים חדשה.
מסת החרקים המעופפים מושכת לעיתים קרובות את תשומת לבם של טורפים כמו ציפורים, ולעיתים קרובות ניתן לראות להקות ציפורים עטות על האוכל הזמין.
תופעה זו מתרחשת במושבות רבות בו זמנית כאשר תנאי מזג האוויר המקומיים מתאימים, כדי להפחית את יעילות הטריפה ולהבטיח כי למלכות ולזכרים ממושבות שונות יש סיכוי לפגישה ולהתרבות.
מסיבה זו נוצר הרושם כי מדובר באירוע 'מתוזמן' או שהנמלים מתקשרות בדרך כלשהי.
עם זאת, סביר להניח שאין תזמון בין המושבות השונות אלא שהתופעה היא תגובה נפוצה לטמפרטורה, לחות, מהירות הרוח ועונת השנה.
קבוצת מעוף בע"מ, מאגדת קבוצת חברות המתמחות בפיתוח ובהענקת פתרונות, בהם פתרונות טכנולוגיים, בתחומי השירות המנוהל, ניהול פרויקטים, גיוס והשמה, ומספקת פתרונות מותאמים לעסקים, ארגונים ולמגזר הציבורי במגוון תחומים.
הקבוצה והחברות בה פועלות במגוון ענפי המשק הישראלי – חברות ציבוריות ופרטיות, תעשייה, מגזר ציבורי, מוסדות ממשלתיים ומוניציפליים.
החברה מעסיקה אלפי עובדים במגוון תחומים, לרבות תעשייה, מגזר ציבורי ופרויקטים ממשלתיים ומוניציפליים, ובכלל זה ניהול מרכזי הכוון תעסוקתי לאוכלוסיות ייעודיות.
במסגרת זו עוסקת מעוף גם במתן שירותי ליווי ותפעול למעסיקים המעסיקים עובדים זרים בישראל, לצד מתן שירותים מנוהלים במיקור חוץ, הכוללים ניהול פרויקטים ופעילויות עבור ארגונים ולקוחות שונים.
מטה החברה ממוקם בטירת כרמל.
קבוצת מעוף בע"מ נוסדה ביוני 1999 על ידי היזמים עמית רשף ויניב נדלר, במטרה להעניק שרותי כ"א לחברות ולמפעלים, כולל גיוס, השמה ושירותים מנוהלים (אאוטסורסינג).
בעת הקמתה, פעלה מעוף המשאב האנושי, באמצעות שני סניפי גיוס והשמה באזור חיפה והצפון והעסיקה כ-130 עובדי מטה ואאוטסורסינג.
נכון לשנת 2026 פועלת הקבוצה באמצעות למעלה מ-120 מרכזי שירות בכל רחבי הארץ, ומעסיקה כ-10,000 עובדים, עובדי מטה, אאוטסורסינג ופרויקטים מנוהלים.
קבוצת מעוף משאבי אנוש בע"מ היא חברה פרטית בבעלות שני המייסדים יניב נדלר ועמית רשף, כאשר בשנת 2023 רכשה לאומי פרטנרס כ-20% ממניות החברה.
בשנת 2016 מונה רו"ח אבי חיימוף כמנכ"ל הקבוצה, ומילא תפקיד זה עד לסוף שנת 2025. בינואר 2026 מונה למנכ"ל הקבוצה אסף סרן.
קבוצת מעוף משאבי אנוש בע"מ היא חברה פרטית בבעלות שני המייסדים עמית רשף ויניב נדלר,
עד שנת 2025 כיהן רו"ח אבי חיימוף כמנכ"ל החברה במשך כעשור.
מעוף פועלת באמצעות חטיבות וחברות המתמחות כל אחת בתחומן:
פועלת בתחום הגיוס וההשמה באמצעות 47 סניפים ברחבי הארץ, בהם מועסקים/ות יועצי/ות גיוס והשמה, שנותנים שירות ללקוחות הקבוצה בתחומים שונים, מהמגזר הפרטי, הציבורי והמוסדי.
מעוף משאבי אנוש עושה שימוש בטכנולוגיות ומערכות AI מתקדמות, שחלקן פותחו על ידי החברה, ומשולבות לאורך כל תהליך הגיוס, במטרה לאתר מועמדים ולמיין אותם בצורה המדוייקת ביותר.
בין הפעילויות אותן מובילה מעוף משאבי אנוש היא getjob - פלטפורמה דיגיטלית לעבודה זמנית, המאפשרת למעסיקים לאתר עובדים זמניים בקלות, ולמחפשי עבודה לעבוד רק מתי ואיפה שמתאים להם.
הפלטפורמה מבוססת AI ופועלת במגוון ענפים ותחומים.
מעוף שירותים מנוהלים מציעה פתרון כולל להקמה, תפעול וניהול של מערכים תפעוליים, לוגיסטיים, שירותיים וביטחוניים – עבור גופים ממשלתיים, ציבוריים ועסקיים.
השירותים כוללים אחריות מלאה על כוח אדם, הכשרה, פיקוח ובקרה, ועמידה ביעדי ביצוע.
מעוף שירותים מנוהלים מעסיקה אלפי עובדים, חלקם בתעשייה, חלקם במגזר העסקי הפרטי והציבורי וחלקם בפרויקטים ממשלתיים ומוניציפליים.
בין הפרוייקטים המתופעלים על ידי 'מעוף שירותים מנוהלים':
מאמי K - הפעלת מועדון יולדות במרכז הרפואי קפלן - שירותי בריאות כללית
נמל המפרץ - שירותים למתחם הנמל, כולל ניהול מערכי עבודה, מערכי אבטחה, שירותי שינוע ימי, שירותים לוגיסטיים ורגולטוריים.
נתב"ג - הפעלת מערך סבלות ושירותי שינוע כבודה
מעוף לדיור - הפעלת מרכזי שירות פרונטלים, טלפונים ודיגיטלים, מטעם משרד הבינוי והשיכון בתחומי הסיוע בדיור.
מערך התיאוריות - הפעלת סניפי מבחני התיאוריות ברחבי הארץ עבור משרד התחבורה.
המדפיס הלאומי - פרויקט שינוע מבחני הבגרויות עבור משרד החינוך
פתרונות מיקור חוץ מתקדמים לתעשייה - אריזה | לוגיסטיקה | ניהול ייצור
מעוף אאוטסורסינג מספקת פתרון ומקיף לניהול מלא של תהליכי תפעול, אריזה, ייצור ושינוע במפעלים תעשייתיים;
פתרונות משלימים (חדרים נקיים, גיוור מוצרים, ניהול איכות בתעשייה)
מעניק שירותים לכלל פעילויות הקבוצה – הנהלת החברה, מחלקות הנה"ח ושכר, מחלקה משפטית, רכש, מחלקת משאבי-אנוש, מחלקת מערכות מידע, מחלקת הדרכה ארגון ושיטות, פיתוח עסקי, שיווק ומכירות, דיגיטל, חדשנות ופיתוח.
בשנת 2023 רכשה מעוף, את שתי החברות:
מרמנת - ארגון, ניהול והפעלה של פרויקטים בעלי גוון של עשייה חברתית-חינוכית עבור גופים ציבוריים ומשרדי ממשלה
גאודע - קבוצת ידע וטכנולוגיה המובילה פתרונות פורצי דרך במרחב הדיגיטלי, הנד"לני והתכנוני, ומעניקה לעסקים, יזמים ורשויות פתרונות מבוססי מידע ובינה טכנולוגית.
מעוף מפעילה מספר תוכניות לשילוב אוכלוסיות מגוונות בתחום התעסוקה.
חלק מהתוכניות מתבצעות במסגרת תוכניות ממשלתיות.
אמצע הדרך - תכנית תעסוקה ייעודית לבני ובנות 50-67, הפועלת בעשרות רשויות מקומיות בישראל.
התכנית מספקת הכוונה, ליווי והשמה לשכירים ולעצמאיים, וכן סיוע בקידום תעסוקתי למועסקים המבקשים שינוי או התפתחות מקצועית.
מרכזי תעסוקה – מרכזי הכוון והכשרה לעולים חדשים ותושבים חוזרים – משרד העלייה והקליטה
מיזם למעשה - מרכזי כיוון – מרכז הכוון תעסוקתי למגזר החרדי – משרד העבודה והרווחה
פורסטק – שילוב האולוסיה הערבית בתעשיות עתירות ידע- משרד העבודה והרווחה
תעסוקה שווה – מרכז הכוון תעסוקתי לאנשים עם מוגבלות - משרד העבודה והרווחה
ותיקים בעבודה - תכנית תעסוקה לאזרחים בני 60 ומעלה, המופעלת על ידי קבוצת מעוף עבור המשרד לשוויון חברתי.
מטרתה לשלב עובדים ותיקים בשוק העבודה באמצעות ליווי מקצועי למועמדים ולמעסיקים, משלב האבחון ועד להשתלבות ארוכת טווח.
מעון רשמי הוא בית המשמש למגורי ראש מדינה, ראש ממשלה, מושל, מנהיג דתי, מנהיג ארגונים בין-לאומיים או אישיות בכירה הזקוקה לבית ייצוגי (כמו שגרירים).
המעון עשוי להיות גם מקום העבודה של האישיות.
במעון מתגורר בעל התפקיד רק בעת כהונתו ובסיומה הוא חוזר לביתו הפרטי.
רשטרפטי בהוון, בו מתגורר נשיא הודו, הוא הארמון הנשיאותי הגדול ביותר בעולם.
מנהיגי ציבור כגון מלך, נשיא או ראש ממשלה זקוקים למשכן קבע מאובטח שבו יוכלו לשהות במהלך כהונתם ובו גם לרוב, מתגוררת הדמות השלטונית ביחד עם משפחתה הקרובה (למשל המשפחה הראשונה של ארצות הברית).
מעונות אלו מיועדים גם לאירוח אורחים רמי מעלה.
המעון ממוקם, כמעט תמיד, בעיר הבירה ובסמוך למוסדות השלטון האחרים (הרשות המחוקקת, בית המשפט העליון וכו').
בשל העובדה שהמעון הרשמי נשמר רק לתקופת הכהונה, מרבית המנהיגים מחזיקים במקביל את דירתם המקורית.
בהתאם להנחיות גורמי האבטחה וחוקי המדינה, נשמרת רמת אבטחה דומה בדירות אלו וחלק מהוצאות הדירה מממונות על ידי המדינה.
כך גם בבתי קיץ או נופש, כקמפ דייוויד ומתחם בוש.
בבית הלבן, בית הנשיא ובקרמלין, המשמשים גם כמקום העבודה של איש הציבור, הצוות הניהולי המקיף את מנהיג הציבור פועל במקום ולעיתים גם מוקצה חלק מהמעון ללינתם.
מאבטחי נשיא ארצות הברית מתגוררים במבנים שהוקמו במיוחד לשם כך.
חלק מהמעונות היו ארמונות ששימשו שליטים קודמים כמו ארמון האליזה שבו גר נשיא צרפת ונרכש במקור ב כדי לשמש את מלכי צרפת.
לאחר החלפת השלטון (למשל בהפיכת מונרכיה לרפובליקה), עשויים להיפתח המעונות לקהל הרחב, כפי שקרה בארמון ורסאי, בארמון שנברון וב.
שטח הארמון המלכותי של מדריד הוא עצום ולכן בחר מלך ספרד פליפה השישי להתגורר ב הקטן יותר.
בישראל, מתגוררים הנשיא וראש הממשלה בהתאמה בבית הנשיא ובבית אגיון בירושלים.
בשנת 2014 אישרה הממשלה את הקמת פרויקט אלמוג שיאחד את מעון רה"מ ומקום עבודתו.
מספר ראשי ממשלה ובהם אריאל שרון (שגר בחוות השקמים) מיעטו להשתמש במעון הרשמי והמשיכו להתגורר בביתם הפרטי תוך התאמת סידורי האבטחה.
בארצות הברית, מתגורר הנשיא שמשמש כראש המדינה וראש הרשות המבצעת ב שבו נמצאים גם משרדיו הרשמיים.
סגן הנשיא גר במעגל מצפה הכוכבים מס' 1.
נשיא רוסיה מתגורר בארמון הקרמלין הגדול במוסקבה.
עד לנפילת השלטון, התגוררו הצארים הרוסים בארמון אלכסנדר.
המונרך הבריטי מחזיק במספר ארמונות ובהם ארמון בקינגהאם, טירת וינדזור ובית קלרנס (משמש את יורש העצר, נסיך ויילס).
גם בתי המושלים, המייצגים את המונרך, נחשבים כמעונות רשמיים (למשל בית הממשלה באי מאן ובניו זילנד).
בשל תפקידו הרם, מאובטח המנהיג ובבית מונהגים סידורי אבטחה שונים: מותקנות מצלמות אבטחה ונשמרת שמירה הדוקה במהלך כל שעות היממה גם כאשר המנהיג אינו נמצא בביתו.
כניסת אזרחים וכלי רכב מוגבלת ונאסרת כמעט לחלוטין בעת שהיית האישיות במעון.
בהתאם לחוקי המדינה, הוצאות האבטחה והמגורים במעון ממומנות על ידי המדינה כחלק מתקציב המדינה.
במדינות מסוימות כמו בגרמניה, משלם השליט דמי שכירות על השהייה בבניין הקנצלריה הפדרלית.
ביוון, רק לנשיא המדינה יש מעון רשמי באחוזה הנשיאותית.
עד לשנת 1982 שימשה אחוזת מקסימוס כמעון לראש הממשלה אך הטבה זו בוטלה ובמקום מסובסדת שכירת דירה באתונה, בירת המדינה.
בישראל, מגיעות הוצאות המעון הרשמי למיליוני שקלים בשנה ובעקבות כך הושמעה ביקורת ציבורית.
בעת המשא והמתן על חוק ממשלת חילופים, הוצע כי הוצאות המעון לראש הממשלה החלופי ימומנו בהתאם למעון הראשי אך סעיף זה בוטל בעקבות לחץ ציבורי.
מעון קנגדונג הוא בית הקיץ ומעונו המרכזי (לאחר מגורי ריונגסונג) של המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און.
בית המגורים ממוקם בקנגדונג-גון, פרבר של בירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג, ונמצא כ-30 קילומטרים צפון מזרחית לכיכר קים איל סונג וכן כ-1 קילומטר צפונית מנהר טאדונג.
גודלו של כל מתחם ההנהגה מוערך בכ-4 קילומטרים רבועים.
המתחם הוקם בשנות השמונים והורחב בשנות התשעים בהוראתו של השליט העליון, קים ג'ונג-איל.
המתחם מכיל מבנים ששימשו את ג'ונג איל, את אשתו קו-יונג הי , את אחותו, קים קיונג-הוי וגיסו, צ'אנג סונג-טק.
המתחם משמש בעיקר למגורי קיץ, חופשות משפחתיות או למסיבות עם פקידי צמרת ואורח.
במתחם יש גן חדשני ורחב ידיים שמכיל מספר אגמים, מלבד האגם יש במקום גם בתי הארחה, אולם נשפים, תחנת רכבת ובקתות שומרים לצד גדר ארוכה וגבוה.
מתקני בידור מרוהטים עם באולינג וקליעה למטרה.
שדה התעופה קנגדונג נמצא כ-4 קילומטרים דרומית למקום.
מעוף הצללים הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר האמריקני המצליח אורסון סקוט קארד.
הספר יצא לאור ב-17 בינואר 2012 ועד שיצא הצל האחרון, הספר היווה את הספר החמישי והמסיים של סדרת הצל (או סדרת בין).
הספר היה מועמד לפרס Goodreads Choice למדע בדיוני לשנת 2012.
מאות שנים לאחר שעזבו את כדור הארץ ומלחמותיו, בין ושלושת ילדיו, אנדר, קרלוטה וסרג'נט משייטים על סיפון ספינת החלל "הרודוטוס" ומחפשים תרופה לבעייתם הגנטית.
כשהחיישנים מתריעים על עצם זר המתנהג כספינה, הם מתפלאים למצוא שהספינה היא למעשה ספינת התיישבות פורמיקית מוקדמת - מאות שנים לאחר שכל מלכות הכוורת הושמדו.ילדיו של בין יוצאים לחקור את הספינה ובסופו של דבר, בעזרתה של הגנטיקה הפורמיקית וזכרי באגים שנותרו בחיים.
מצליחים השלושה לרפא את עצמם מן המחלה הגנטית.
הספר נגמר עם מותו של בין והתיישבותם של שלושת ילדיו בכוכב הסמוך, על פי תוכניתו של בין, ובהתחלתם גזע חדש.
בתאריך יציאתו לאור, הספר למעשה היווה את סיומה של סדרת הצל, אולם ב-2021, יצא לאור הספר "הצל האחרון" שלמעשה לא רק שיסיים את סדרת הצל, אלא אף יחבר אותה עם סדרת המשחק של אנדר.
קארד תכנן את אירועי הספר הצל האחרון כך שהאירועים ב"מעוף הצללים" אמורים היו לשמש כפרק הראשון של הצל האחרון.
ב-1 במרץ 2012, נוצרה גרסת ספר אלקטרוני מקוצרת למעוף הצללים הזמינה להורדה.
למרות היות הגרסה מקוצרת, היא מכילה תוכן נוסף שנכתב על ידי אורסון סקוט קארד במיוחד על ההולוגרמה של פטרה לילדיה.
תסריט הספר האלקטרוני המשופר עובד על ידי ג'ייק בלאק.
הספר האלקטרוני מעוטר באיורים מאת ניק גרינווד.
מעופפת הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת לילדים.
הסרט בוים על ידי קרוליין אוריגר, ועלה לאקרנים בישראל בדיבוב עברי ב-13 ביולי 2023.
הסרט עוסק בבית ספר לפיי ופיות שיניים ובחייה של ילדה בשם מקסי.
תלמידת בית הספר לפיות ליליאנה אינה מצליחה לבצע את עבודתה כפית שיניים בסימולציות של בית הספר, כדי להרשים את מוריה היא מגיעה לכדור הארץ ומנסה להשיג שן של ילד קטן,
במקביל ילדה בשם מקסי שעוברת דירה נתקלת בליליאנה ומנסה לעזור לה לחזור לעולם הפיות.
ליליאנה-פית שיניים שהיא בעצם פית פרחים
רונלדו-פיון שיניים שחצן ומצטיין בלימודים
עוד דמויות כוללות את אחיה החורגים של מקס ומורה לפיות שיניים.
מעוף הדרקונים הוא סרט פנטזיה מונפש משנת 1982 שהופק ובוים על ידי ג'ולס באס וארתור רנקין ג'וניור המשלב באופן רופף את ספר תולדות הטבע הספקולטיבי באותו שם (1979) מאת פיטר דיקינסון עם הרומן "הדרקון והג'ורג'" (1976) מאת גורדון ר.
בסרט מדבבים ג'ון ריטר, ויקטור בונו (בתפקידו האחרון לפני מותו), ג'יימס גרגורי, ג'יימס ארל ג'ונס והארי מורגן.
הסרט מתמקד במסע שבוצע לעצור קוסם מרושע שמתכנן לשלוט בעולם בקסם אפל.
נושא מרכזי בסיפור הוא השאלה האם מדע וקסם יכולים להתקיים במקביל.
זה מסופר בעיקר דרך ניסיונו של הדמות פיטר דיקינסון, שנמשך מהמאה ה-20 לתחום הקסום.
הסרט הופץ ישירות לווידאו בממלכה המאוחדת בספטמבר 1983, הוא שודר כ-"סרט ליל שבת" של ABC ב-2 באוגוסט 1986, והופץ על ידי האחים וורנר כ-DVD לפי הזמנה בארצות הברית ב-17 בנובמבר 2009 כחלק מ"אוסף הארכיון של וורנר".
בישראל, הסרט שודר בחינוכית מספר פעמים בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. בפעם האחרונה שהוקרן, הקרנתו הופסקה באמצע השידור בשל תלונה שהתקבלה על מוטיבים אנטישמיים כביכול בציור של אחת הדמויות (הקוסם קרולינוס).
מספר מבקרים העירו כי להאשמה באנטישמיות אין בסיס, מאחר שהדמות הזו היא למעשה דמות חיובית בסרט.
בעידן של פנטזיה מימי הביניים המאוכלס ביצורים פנטסטיים, הקוסם הירוק קרולינוס, השולט על הטבע, שם לב שהקסם הולך ונמוג מהעולם, כאשר האנושות מאמצת את ההיגיון והמדע במקום זאת.
כשהוא מזמן את שלושת אחיו הקסומים, הוא מציע לשלב את כוחותיהם כדי ליצור "ממלכה אחרונה של קסם" נסתר משאר העולם.
הקוסם הכחול סולאריוס, המפקד על השמיים והימים, ומכשף הזהב לו טאה ג'או, שממלכתו היא אור ואוויר, מסכימים להצעה.
עם זאת, הקוסם האדום אומדון, אמן הקסם השחור וכוחות הרשע, נחליט במקום להדביק את האנושות בפחד ובחמדנות, מה שגורם לבני אדם להשתמש במדע שלהם כדי להשמיד את עצמם.
מאחר שאסור על הקוסמים להילחם בינם לבין עצמם, קרולינוס מציע לשלוח קבוצת גיבורים למסע לגנוב את הכתר של אומדון, שהוא מקור כוחו.
המסיבה כוללת את האביר סר אורין נוויל-סמית' ובן לוויה הדרקון הצעיר גורבאש של קרולינוס.
סולאריוס נותן להם מגן קסום שיכול להסיט את הקסם האפל, ולו טאה ג'או תורם חליל קסם שמרדים דרקונים.
כשהוא דורש מנהיג, קרולינוס מתייעץ עם הכוח הקסום של העת העתיקה, שמכוון אותו להסתכל 1,000 שנים אל העתיד כדי למצוא איש מדע שמוצאו מגיבור אגדי.
בבוסטון של סוף המאה ה-20 מאתר קרולינוס את פיטר דיקינסון, מדען לשעבר שהפך למעצב משחקי לוח, אובססיבי לדרקונים.
קרולינוס מחזיר את פיטר בזמן ומגייס אותו למסע, ופיטר מתאהב בבת החסות של קרולינוס, הנסיכה מליסנדה.
אומדון שולח את הדרקון שלו בריאג' ללכוד את פיטר, ותאונה עם אחד מהלחשים של קרולינוס בזמן שהציל אותו גורמת לפיטר להתמזג עם גורבאש, מוחו של פיטר משתלט על גוף הדרקון.
כשהוא אינו יודע דבר על היותו דרקון, פיטר חונך על ידי בן לוויה הבכור של קרולינוס, סמרגול.
הדיכוטומיה של קסם ומדע נחקרת כאשר סמרגול מלמד את פיטר כיצד דרקונים עפים ונושמים אש, יכולות שפיטר מסוגל להסביר בעזרת עקרונות מדעיים.
ככל שהמסע מתקדם, הגיבורים שורדים מתקפה של חשוכי החול המפלצתיים ואליהם מצטרפים הזאב המדבר אראך, הקשת דניאל והעלף ג'יילס.
כשמתקרבת החבורה לממלכתו של אומדון נלכדים דניאל וסר אורין על ידי עוג.
פיטר כמעט נהרג בניסיון לחלץ אותם אך ניצל על ידי סמרגול, שמביס את העוג במחיר חייו.
בממלכת הקוסם האדום מתמודדת החבורה עם תולעת סליגוף, אותה משמיד פיטר על ידי הצתת החומצה הגופרית שהיא מפרישה.
אומדון מטיל כישוף כדי לגרום לחוסר תקווה בקבוצה, שפיטר דוחה באמצעות המגן של סולאריוס.
לאחר מכן שולח אומדון דרקונים רבים להרוג את הגיבורים, אבל ג'יילס מנגן בחליל הקסום של לו טה ג'או, ומרדים אותם ואת פיטר.
בריאג' נשאר ער והורג את ג'יילס, אראך ודניאל.
סר אורין הורג את בריאג', אך מת מפצעיו.
כשאומדון מופיע בשדה הקרב, פיטר מצליח להפריד את עצמו מגורבש כשנזכר בעיקרון של אטימות.
הוא מסוגל להביס את אומדון על ידי התנגדות להצהרות הקסם של הקוסם עם הסברים של מדע והיגיון, והכחשת קיומו של קסם.
זה הורס את אומדון, מחזיר את הגיבורים האחרים לחיים, ומאפשר לתחום הקסום להתגבש.
פיטר, לאחר שהכחיש כל קסם, נפרד לנצח מהממלכה הזו, אבל לא לפני שהעיר את מליסנדה בנשיקה ועזב את הכתר של אומדון בשבילה.
לאחר שהתאהבה בפיטר, מליסנדה מתחננת בפני קרולינוס שיאפשר לה להצטרף אליו.
בחזרה לבוסטון של המאה ה-20, מוכר פיטר את חליל הקסם והמגן למשכונאי כאשר מליסנדה נכנסת לחנות כשהיא נושאת את הכתר, והשניים מתחבקים.
ג'יימס גרגורי בתור סמרגול ובריאג'
ג'יימס ארל ג'ונס בתור אומדון
ג'ון ריטר בתור פיטר דיקינסון
דון מסיק בתור לו טאה ז'או, ג'יילס השדון
בוב מקפאדן בתור גורבאש וסר אורין נוויל-סמית'
אלכסנדרה סטודארט בתור הנסיכה מליסנדה
פול פריס בתור סולאריוס הקוסם הכחול, עתיקות (ללא קרדיט)
מעונה הוא סרט סלאשר בריטי מ-2009 מסוגלת קומדיה שחורה.
הסרט בוים על ידי ג'ון רייט, ומככבים בו אלכס פטיפר, אפריל פירסון, דימיטרי לאונידס, קלווין דין וטאפנס מידלטון.
ג'סטין פילדינג, ראש מועצת התלמידים, יוצאת מבית הספר מלווה על ידי המשטרה, חמישה ימים קודם לכן היא קוראת הספד בהלווייתו של דארן מולט, תלמיד לא מקובל בבית ספר ואסמטי, לאחר מכן רוחו חוזרת לבית הספר על מנת לנקום בילדים שנהגו בו בבריונות.
מעון יום לכלבים, או גן לכלבים, הוא מסגרת טיפולית לכלבים.
שעות הפעילות במעוני יום לכלבים הן לרוב שעות הבוקר או שעות הבוקר והצהריים.
מעון יום לכלבים הוא שונה מפנסיון לכלבים רב-יומי ושירותי הולכת כלבים, במסגרתם מגיע המטפל לבית הבעלים של חיית המחמד.
מעונות יום לכלבים הן התפתחות של פנסיוני כלבים מסורתיים, שהחלו לקום בתחילת שנות ה-90. בארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה כלבים בילו לרוב יותר זמן מחוץ לבתים מאשר בתוך הבתים, אך עם התפשטות העיור כלבים החלו לחיות יותר בתוך בתים ולשהות בתוך הבית בתדירות גבוהה יותר.
בנוסף לכך יש עוד גורמים שהביאו לכך שאנשים בוחרים להשקיע יותר כסף ותשומת לב בחיות המחמד שלהם, כמו למשל עלייה באוכלוסיית המבוגרים ללא ילדים.
מעון היום המודרני הראשון לכלבים בניו יורק: "יאפי פאפי פט קייר" נפתח בשנת 1987. גם בסן פרנסיסקו, עיר בדירוג סוציואקונומי גבוה, ישנה התפתחות של מגמת מעונות היום לכלבים.
מעון יום לכלבים הוא מקום המאפשר לבעלי כלבים להשאירם שם בהשגחה לפחות לחלק מהיום.
ישנם סוגים רבים של שירותי מעון יום לכלבים.
לדוגמה, חלק מהמתקנים מספקים סביבה נטולת כלובים שבה כלבים משחקים תחת פיקוחו של איש צוות.
ובמעונות אחרים יש סביבה ללא כלובים לחלק משעות היום.
בחלק ממעונות היום יש גם סביבה חיצונית למשחק ובאחרים יש סביבה פנימית בלבד אך שעדיין מאפשרת אינטראקציה בין כלבים.
מעוף המכשפות (Vuelo de brujas, מוכר גם בשם Witches' Flight) הוא ציור שמן מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה גויה, שנוצר בשנת 1797 או 1798. הציור הוא חלק מסדרה בת שישה ציורים העוסקת בכשפים ודמוניות, אשר הוזמנה על ידי דוכס ודוכסית אוסונה עבור בית הקיץ שלהם, אל קפריצ'ו, בפרברי מדריד.
כיום שמור הציור באוסף הקבע של מוזיאון הפראדו במדריד.
הציור מציג שלוש דמויות חשופות חזה, עוטות כובעים מחודדים, אשר מרחפות באוויר ואוחזות בגבר עירום.
יש הרואים בסצנה תיאור של מציצת דמו של הקורבן, בעוד אחרים סבורים שהדמויות נושפות בו, כחלק מתהליך של החדרת שדים או טקס דיבוק.
מתחת לסצנה המרכזית מופיעים שני גברים פשוטי-לבוש.
האחד שרוע על הקרקע, מכסה את אוזניו, והשני נע קדימה עם בד לבן המכסה את ראשו, ידיו פרושות והוא מבצע את מחוות ה-mano fico - סמל מסורתי להגנה מפני עין הרע.
מימין בתחתית, מופיע חמור לבן, סמל חוזר אצל גויה לייצוג בורות.
רקע הציור קודר ושטוח, ללא שמיים, אופק או פרטי נוף, ומדגיש את ההתרחשות המרכזית בעזרת תאורה חזקה וחיצונית.
הציור מעוף המכשפות (Vuelo de brujas), שצויר בשנת 1798, מגלם את אחד הרגעים המורכבים והמרובי־רבדים בגישתו של גויה לעולם הדמיון, האימה והביקורת החברתית.
במרכז היצירה מתוארת סצנה על־טבעית: שלוש דמויות עילאיות חצי־עירומות, חובשות כובעים מחודדים המזכירים את כובעי האינקוויזיציה, מרחפות באוויר ואוחזות בגבר עירום הנראה כקורבן.
זהו מחזה טעון, אפל, שנע בין סיוט לבין סאטירה פוליטית.
הדמויות, שלפי חלק מהחוקרים הן מכשפים ולא מכשפות, נושאות סמלים ברורים של האינקוויזיציה – כגון כובעים עם ציורי להבות, המסמלים גזרי דין מוות בשריפה לאלו שלא הביעו חרטה.
הסצנה מוארת באור מלאכותי מסתורי, על רקע שמיים שחורים וחסרי אופק, מה שמחזק את תחושת האימה וחוסר המציאות.
בקרקע שמתחת לדמויות המעופפות, נראים שני גברים כפריים: האחד כורע ומכסה את אוזניו, והשני מתקדם קדימה כשראשו מכוסה בבד לבן – בידיו הוא יוצר את תנועת ה־mano fico, מחווה עממית להגנה מפני עין הרע.
לצידם עומד חמור לבן – סמל חוזר ונשנה אצל גויה לבורות.
פרשנויות שונות רואות בדמויות הכורעות סמלים להתעלמות הציבור מן הזוועות של תקופתם – רצון לא לראות, לא לשמוע, לא לדעת.
לפי קריאה זו, העל־טבעי בציור מייצג לא כשפים אמיתיים אלא את פירות הדמיון המעוות, החרדה והאמונה התפלה בחברה.
יש שטוענים כי הציור מבטא ביקורת חריפה על הממסד הדתי, ובראשו הכנסייה והאינקוויזיציה.
גויה משתמש באסתטיקה גרוטסקית ובסמלים טעונים כדי להציג את הכמרים – או מי שמתחזים ל"מושיעי הציבור" – כטורפים של התמימים.
אותם יצורים מעופפים אינם בהכרח מכשפות מן המסורת העממית, אלא דמויות מטונפות בכוח מדכא, המחדירות פחד ואמונה עיוורת.
ייתכן אף כי גויה מצביע על הקורבן – הגבר העירום – כמי שעובר טקס של "השתלטות דמונית", לא כדי להדגיש את הסכנה שבכישוף, אלא כדי לחשוף את האבסורד שבו.
האמונה במאגיה נתפסת כאן ככיסוי לזוועות אמיתיות: עינויים, בערות ודיכוי מוסרי.
נקודת מבט נוספת בוחנת את האפשרות שהציור מתכתב עם סצנה מתוך המחזה El dómine Lucas של חוסה דה קניסרס, ומכאן שאין מדובר בהצגה ישירה של אמונה במכשפות, אלא בעיבוד דמיוני ויצירתי של יצירה ספרותית מוכרת בתקופתו.
הקונוטציה התיאטרלית מגבירה את הממד הסאטירי של גויה – שכן הוא ממקם את הצופה בעמדה של משתתף במחזה חברתי, שבו פחדים, אשליות וסמכות דתית שזורים יחד.
החמור והמחוות הקטנות מקבלים משקל סימבולי חריף: תגובותיהם של הגברים משקפות פסיביות או דחייה רגשית, אך לא התנגדות ממשית – וייתכן שזו בדיוק האשמה המרומזת של גויה כלפי בני תקופתו.
הציור מעוף המכשפות שייך לקבוצת יצירות שבהן עסק גויה בתמות של כישוף, פחדים מיסטיים והזיות, וניתן להשוותו למספר יצירות אחרות שלו ומחוץ לו.
ראשית, הציור חולק מאפיינים סגנוניים ואיקונוגרפיים עם תחריטי סדרת הקפריצ'וס שגויה פרסם שנה לאחר מכן, במיוחד בלוח מספר 50 הצ'ינצ'ילות, שבו ניכרת סאטירה דומה על הדת, הבערות והכוח המדכא של מוסדות.
המוטיב של דמויות אנושיות במצבי הכנעה או עיוורון מוסרי מופיע גם שם, כמו גם השימוש בדמויות גרוטסקיות לייצוג סמכות מעוותת.
בממד הקומפוזיציוני והסימבולי, הציור מהדהד את יצירתו הידועה של האמן השווייצרי הנרי פוסלי הסיוט (The Nightmare, 1781).
גם אצל פוסלי מופיעה דמות עירומה במצב של חוסר אונים מוחלט, כאשר ישות שטנית או דמונית רוכנת מעליה.
גויה ככל הנראה הכיר את הציור, שהוצג בלונדון ב־1782 ועורר תגובות עזות.
המוטיב של יצור דמוני המרחף מעל גופו של הקורבן שוחזר גם באמנות הדנית, ובפרט בציורו של ניקולאי אברהם אבילדגארד הסיוט מ־1800. גויה עצמו שב אל הדימוי הזה בלוח מספר 72 מסדרת אסונות המלחמה, שנקרא התוצאות, מה שמעיד על חשיבותו לדמיון האמנותי שלו.
בקרב יצירותיו של גויה עצמן, מעוף המכשפות משתלב בסדרה של שישה ציורים בנושאים על־טבעיים שצוירו בשנת 1798 עבור ארמון הכפר של הדוכס והדוכסית מאוסונה.
בין שותפיו לסדרה ניתן למנות את שבת המכשפות 1798, הכישוף, האיש המכושף, האור של השטן והאורח האבן.
ברבים מן הציורים חוזר המבנה החזותי המאפיין את מעוף המכשפות – קומפוזיציה חשוכה, דמויות מהפנטות המרחפות או פועלות מחוץ להיגיון הרציונלי, ושילוב של סאטירה, פחד ותובנה פסיכולוגית.
עם זאת, מעוף המכשפות בולט כציור שבו המתח בין הבלתי־נראה לבין הממשי מגיע לשיאו, בעיקר בשל הפער הברור בין הדמויות התחתונות שאינן מביטות למעלה לבין הסצנה העליונה שטבעה אינו חד־משמעי.
"מעורב ירושלמי" היא סדרת דרמה ישראלית.
הסדרה עוסקת בחייה של משפחה מסורתית-מזרחית ממוצא ג'רבאי, תוניסאי, המתגוררת בשכונת נחלאות בירושלים.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בערוץ 10 ב-18 בנובמבר 2003. לאחר שזכתה לאחוזי רייטינג גבוהים הוזמנה עונה שנייה.
העונה השנייה נקנתה על ידי זכיינית ערוץ 2 טלעד, לקראת המכרז בשנת 2005, אך טלעד הפסידה במכרז ולבסוף שודרה העונה בשנים 2005–2006 במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, וזכתה גם שם לאחוזי רייטינג גבוהים.
קשת גם רכשה מערוץ 10 את הזכות להקרין פרקים מהעונה הראשונה.
העונה השלישית עלתה לשידור באוקטובר 2009. תקציב ההפקה של העונה הראשונה נעמד על כ-₪7,500,000. תקציב העונה השנייה היה ₪6,890,000.
את הסדרה יזם ויצר אודי לאון.
שרון עמרני כתב במשותף עם ניר ברגמן את הפיילוט וביים אותו.
את פרקי העונה הראשונה ביימו במשותף יעקב (ינקול) גולדווסר וניר ברגמן.
את פרקי העונה השנייה ביימו גולדווסר ושי כנות.
יוצרי העונה השנייה הם אודי לאון, נסים לוי וג'קי לוי.
הסדרה נתמכה בידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
שמעון שדה (סעדה) (שמיל בן ארי): אב המשפחה.
עלה מג'רבה שבתוניסיה יחד עם אביו, ועזב את הישיבה כדי להיות פועל בניין.
תוך עשר שנים הפך לקבלן ירושלמי מצליח, שלא היסס לדרוך בדרכו מעלה על אנשים ורעיונות.
היה נשוי לרחל, שנפטרה ממחלה, והתחתן מחדש עם לאה.
במהלך העונה הראשונה מנהל שמעון רומן עם אהבת נעוריו, מרים ביטון, שהגיעה אליו על רקע מקצועי.
לאה, שמגלה על הרומן, מאיימת לעזוב אותו לאחר שגילתה כי הוא בוגד בה.
בתום העונה הראשונה שמעון מקבל התקף לב ונזקק לניתוח מעקפים מסובך.
רגע לפני שהוא נכנס לחדר ניתוח, מגלה לו לאה שהיא בהריון.
בעונה השנייה אפרים, הבן הבכור, משתלט על עסקיו של שמעון, דבר שמגביר את מתח בין השניים.
בהמשך חוזר שמעון להתפלל בבית הכנסת של יוצאי ג'רבה בנחלאות, שאביו משמש רב בית הכנסת, לאחר שנים רבות שבהן התפלל בבית הכנסת האשכנזי.
שמעון מגלה נכונות לשפץ את בית הכנסת ומהווה חלק חשוב בקהילה אליה חזר.
היחסים בין לאה לשמעון עולים בפתח העונה השנייה על שרטון.
לאה מאשימה את שמעון שהוא לא רגיש למצוקות שלה ושלא אכפת לו ממנה, והוא אינו מנסה לתקן את המצב.
לאחר סירובים עקשניים, מסכים שמעון ללכת עם לאה ליועץ זוגי, אך הפגישה לא מסתיימת בטוב.
בהמשך העונה היחסים משתפרים בין השניים.
הריונה של לאה מתגלה כהריון מסוכן, ושמעון מתנגד בחריפות להמשכו.
לאה (שרה פון שוורצה): מורה לפסנתר ממוצא אשכנזי ומתנדבת בבית יתומים.
פגשה את שמעון דרך שיעורי הפסנתר של בתו, אריאלה.
השניים נישאו, ולאה מתקשה בתחילה להתאקלם במשפחה המזרחית, שלא רגילה להרבה מן החידושים שלאה מביאה אל הבית.
העונה הראשונה מסתיימת בהיוודע על הריונה של לאה, ועל הנישואים בין לאה לשמעון שהגיעו למשבר.
בעונה השנייה לאה נמצאת בתחילתו של משבר בזוגיות עם שמעון.
היא פוגשת פסיכולוג, ואף מבקשת משמעון שיבוא לפגישות.
ביקור פתע של אחותה שגרה בחו"ל מעודד אותה לספר לשמעון אודות הפגם הגנטי בליבה שעלול לסכן אותה בשעת הלידה.
לאה מתעקשת להמשיך עם ההריון, וגישתה לא משתנה גם כאשר היא ושמעון מתפייסים.
אפרים (נבו קמחי): בנו הבכור של שמעון.
נמצא בתהליכי התחרדות וקרוע בין רצונו ללמוד בישיבה ולהתקרב לתורה לבין עבודה אצל אביו הקבלן.
אפרים נשוי למיכל (אמונה צבי לשם), טוענת רבנית.
על אף האהבה הגדולה שלהם, לא פעם פוקדים אותם משברים.
בעונה השנייה אפרים ממשיך להתקרב לעסקי אביו, עד שהוא משתלט עליהם כליל, חרף מחאותיה של אשתו שמאיצה בו להיות בן תורה.
הוא מצליח בעסקיו, אך הוא צונח ומסתבך בעסקים בעייתיים.
איציק (ירון מוטולה): הבן השני של שמעון.
נמצא בתהליכים של יציאה בשאלה במהלך העונה ומתאהב בנועה (אורלי פרל), בחורה חילונית שהכיר במסגרת להקת רוק.
במהלך העונה הראשונה איציק מחליט לצאת בשאלה ומודיע על כך למשפחתו.
אביו מתקשה לקבל את הצעד הזה.
בעונה השנייה, איציק ונועה נוסעים למיאמי.
ריב ביניהם מביא את איציק להיפרד מנועה ולחזור ארצה, שם הוא פוגש את בת-אל, דתייה לשעבר, גרושה ואם לילד, שמנהלת חיים דתיים כלפי חוץ.
עד מהרה השניים נפרדים, ונועה חוזרת גם היא ארצה ומודיעה שהיא בהריון מאיציק, עובדה שמאלצת את איציק לבדוק היכן עומדת אהבתו לנועה.
אריאלה (רותם אבוהב): בתו הבכורה של שמעון והצעירה מבין הילדים.
מדריכה בבני עקיבא שרוצה להגשים את עצמה, ונמצאת בחיכוך עם אביה לגבי השתתפות בחידון התנ"ך וכן לגבי שירות בצבא על פני שירות לאומי.
בעונה השנייה אריאלה היא חיילת שפוגשת בחייל ארגנטינאי בודד בשם פאבלו.
השניים מתחברים, ואריאלה קרועה בין הרצון לשמור אמונים להלכה לבין חיזוריו של פאבלו.
השניים רוצים להתחתן, אולם עניין הדת מהווה בעיה לפאבלו והשניים נפרדים.
יוסי (דניאל פרי-נדב בעונות 1–2, ינון כהן בעונה השלישית): ילד נכה, על כיסא גלגלים, שפגש את לאה בבית היתומים בו התנדבה, ואומץ על ידה לאחר נישואיה עם שמעון.
סיפורו מחזק את אחד הנושאים המרכזיים בהם עוסקת הסדרה - הקשר המורכב בין הורים לילדים.
בעונה השנייה יוסי מצטרף לבני עקיבא ומתעקש לא להתבלט שם בשל נכותו.
בהמשך הוא יוצא במסע בעקבות הוריו הביולוגיים.
אליהו סעדה (אריה אליאס): סב המשפחה, אביו של שמעון, רב ממוצא תוניסאי.
במהלך העונה הראשונה מלוות אותו בעיות בריאות, המעבר מבית בנו לבית אבות, המסורת הישנה לה התרגל מול החידושים המודרניים של בנו, ועוד.
בעונה השנייה אליהו מפשר בין המריבות הקשות של שמעון ואפרים במטרה לשמור על אחדות המשפחה.
בהמשך, אפרים חותם על חוזה עם רשת בתי כנסת שדורשת להעמיד רב משלה, שיחליף את אליהו, דבר שמעמיד אותו ואת אפרים במצב רגיש.
אליהו, מתוך הרגשה שתפקידו הסתיים, מוותר על תפקידו.
בפרק הסיום של העונה השנייה, בשיא ההמולה סביב הלידה הדרמטית של לאה, אליהו נפטר בשנתו.
בפסקול "מעורב ירושלמי" מספר שירים שעובדו, הופקו והוקלטו במיוחד לפרויקט על ידי מלחין הסדרה, יונתן בר גיורא, ובוצעו על ידי מאיר בנאי, מירי מסיקה, מני בגר, אורלי פרל, צק ברקמן ועוד.
בפתיח הסדרה התנגנה לאורך כל שלש העונות גרסת הכיסוי של מאיר בנאי לשירם של יענקל'ה רוטבליט ושמוליק קראוס "רואים רחוק רואים שקוף".
הגרסה המלאה של השיר (כולל פתיח קצר בקולו של אריה אליאס ז"ל) יצאה לרדיו במקביל לעליית העונה הראשונה לאוויר בשנת 2003 וזכתה להצלחה רבה.
העונה השנייה כללה ביצוע רוק מחוספס של מני בגר לשיר "שלח לי שקט" (מילים - יונה וולך, לחן - יובל מסנר), וביצוע של צק ברקמן ל"אבינו מלכנו" (מילים מהמקורות, לחן עממי).
בעונה השלישית ביצעה מירי מסיקה שני פיוטים שנכתבו על ידי רבי אהרון פרץ מג'רבה במאה ה-18, "אהובי" ו - איילת חשקי" (את שניהם הלחין יונתן בר גיורא).
על פיוטים אלו המליץ הרב דוד מנחם.
"אהובי" יצא בשנת 2010 כסינגל לרדיו וכטראק בונוס באלבום "חדשות טובות" של מסיקה.
בעונה זו הופיעה בפסקול הסדרה גם גרסה קולית של מאיר בנאי לנעימת הנושא של הסדרה "אגריפס בלוז" (לחן - יונתן בר גיורא)
הסדרה זכתה בשלושה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2004: פרס השחקן הטוב ביותר לשמיל בן-ארי, פרס השחקנית הטובה ביותר לשרה פון-שוורצה ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר.
מלחין הסדרה יונתן בר גיורא היה מועמד בשנת 2004 על המוזיקה המקורית.
יוצרי הסדרה: אודי לאון, נסים לוי, ג'קי לוי
בימוי: יעקב (ינקול) גולדווסר, שי כנות, ניר ברגמן
תסריט: ערן קולירין, רחל (שווימר) שילה, חיים מרין, אמיל בן שמעון, שלומי פרי, שוקי בן נעים, אהרן פוירשטיין, חנה אזולאי-הספרי, תומר רוזנמן.
מלחין ועורך מוזיקלי, מפיק ומעבד של שיר הנושא: יונתן בר גיורא
מפיקים: נסים לוי, דוד מנדיל
המעטה (Mantling או lambrequin) בהרלדיקה הוא מעין צעיף בד שנתלה מהקסדה שמעל למגן ומהווה מעין תפאורה למגן.
המעטה מתאר את כיסוי הבד שתלו האבירים מקסדותיהם כדי להגן על עצמם מהשמש ומהרוח.
בדרך כלל מציירים את המעטה כמרופט או אף חתוך לגזרים, כביכול כתוצאה מפגיעות חרב בקרב.
לעיתים רחוקות יותר - בדרך כלל במקרה בו איש כמורה משתמש בקסדה (כובע או כתר) עם מעטה - יוצג המעטה שלם וללא רבב.
זוהי בחירה אמנותית בלבד ומשמעותה עיצובית ולא סמלית.
למעטה שני צדדים - האחד בצבע רגיל (אדום, כחול, ירוק, שחור או סגול), והשני בצבע מתכתי (לבן או צהוב).
המעטה בדרך כלל צבוע בצבעים המייצגים של המגן או של המדים אשר שייכים לישות המיוצגת.
עם זאת, ישנם מקרים יוצאי דופן של התאמות צבעים חריגות, בעיקר בשלטים הרלדיים של שליטים או ישויות ריבוניות.
מעט מן האור הוא עלון פרשת שבוע בהוצאת תנועת אורות.
העלון החל להופיע בתחילת שנת ה'תש"ס (2000) והפסיק בשנת ה'תשע"ד (2013).
המאמר הראשי בעלון הוא מאמר מתחלף המתחיל בעמוד הראשי וממשיך בעמודים הפנימיים.
בצד המאמר הראשי, יש תמונה הקשורה באופן רעיוני למאמר.
עד לפטירתו של חנן פורת, צורף גם שיר עברי (לאו דווקא דתי, לעיתים שירים של חיים נחמן ביאליק או נתן אלתרמן) עם הסבר רעיוני (תחת הכותרת "מדרשיר") בדרך כלל מלווה בהסבר של פורת.
העלון כולל גם פינת הלכה מאת הרב אליעזר מלמד, רשימת אירועים שהמערכת רוצה לקדם.
מדי פעם יש כותבים נוספים ומדורים משתנים העוסקים בדמות מסוימת או ספר חדש.
העלון ייחודי בכך שהוא משלב מצד אחד עמדה דתית חזקה המתבטאת בעיסוק נרחב בנושא יישוב ארץ ישראל, בית המקדש ועלייה להר הבית, ומצד שני מבטא פתיחות רבה, למשל בכך שמשולבים מקורות חילוניים בתוך המאמרים התורניים.
בין היתר כותב בעלון הרב מנחם פליקס.
העלון לקח על עצמו לקדם את המודעות לבטיחות בדרכים והכניסו את הפינה, אורות שבדרך של הרב אלישיב קנוהל.
בנוסף קיימת הפינה לאור הדף היומי העוסק בפנינים מתוך הלימוד בדף היומי שנלמד באותו שבוע וכן פינה העוסקת בזוגיות של עמותת ישפה.
הגליונות מהשנים הראשונות של העלון יצאו גם בצורת ספר.
בראשית שנת ה'תשס"ח יצא ספר שמלקט את דברי התורה של חנן פורת מהגיליון על ספר בראשית כחלק מסדרה שלמה על כל התורה.
בחודש שבט ה'תש"ע יצא כרך שמאגד את מאמריו של פורת על ספר שמות.
ב-2013, החל מגיליון מס' 700, עבר העלון מיתוג ועיצוב מחדש.
שיינה בוצר, לשעבר עיתונאית ועורכת ב"מקור ראשון", מונתה לעורכת העלון.
העלון כולל כתבות מגזין ותחקיר, כותבים ומדורים חדשים.
בתחילת שנת ה'תשע"ד מפיקי העלון פרסמו הודעה שהעלון "יוצא לאתנחתא".
מעורבות ילדים ונוער בסכסוך מזוין הוא פרקטיקה המתבצעת לעיתים באזורים בהם נערכות פעולות צבאיות.
הילדים עשויים להשתתף בלחימה בצורה פעילה כלוחמים או מגינים, או לשמש כמסייעים לא חמושים למטרותיו של הארגון הצבאי שבשורותיו הם פועלים.
לאורך ההיסטוריה השתתפו ילדים ונערים במערכות צבאיות רבות, גם כאשר היה זה מנוגד, כביכול, למנהגים התרבותיים באותו אזור.
אזכורים לילדים ונערים ששימשו בשורות הצבא ניתן למצוא עוד בעת העתיקה.
בתרבויות אזור אגן הים התיכון, היה נהוג לגייס ילדים ונערים על מנת שישמשו עוזרים, נהגי מרכבה ונושאי כלים.
באותה תקופה נחשב האדם לבוגר בגיל צעיר יותר המקובל כיום.
אי לכך, גיוס ילדים ונערים בתרבויות אלו נחשב למנהג מקובל, אשר איפשר לילדים ולנערים להתפרנס וכן סייע להם בהתפתחותם ובהשתלבותם בחברה.
דוגמאות למנהג זה של שימוש צבאי בילדים ובנערים ניתן למצוא בתנ"ך, באמנות המצרית והחיתית ובמיתולוגיה, בפילוסופיה ובספרות היוונית.
ביוון העתיקה הפך גיוס ילדים לצבא לנוהג מקובל.
קרבה בין בגיר לקטין כחונך וחניך הייתה לחזון חינוכי.
ואף נחשב לכוח לחימה יעיל יותר .
מצד שני, נהוג היה לגייס ילדים ונערים בכפייה למסעות ומערכות צבאיות.
ילדים אלה נחשבו לחלק מ"הציוד הצבאי", דבר שהעמיד אותם בסכנה מפני התקפות על המשמר העורפי.
גם הרומאים עשו שימוש צבאי בילדים ונערים אף על פי שנהיר היה כי זהו מעשה אכזרי ולא מוסרי; פלוטרכוס מציין בכתביו כי בתקופת חייו קיים היה גיל מינימלי בו מורשים נערים להילחם.
כן הוא מציין כי מותר היה לסחור בילדים ונערים, מעשה המרמז על חוסר ההתחשבות בילדים ובנערים בעת העתיקה ועל האפשרות לקיומו של שימוש צבאי בילדים ובנערים.
באירופה של ימי הביניים הרבו להשתמש בילדים מבני 12 ומעלה למטרות צבאיות, בעיקר כנושאי כלים של לוחמים, אולם תפקידם המעשי בקרב היה מוגבל ביותר.
מקרה מיוחד הוא מסע הצלב של הילדים בשנת 1212. למסע זה הצטרפו אלפי ילדים כחיילים (אף על פי שלא היו חמושים) מתוך אמונה שכוח שמימי יאפשר להם להגיע לירושלים.
אולם, למעשה אף אחד מהילדים לא זכה להשתתף אף לא בקרב אחד; במקום זאת הם נמכרו לעבדות.
במהלך קרבות הלוחמה המודרנית לקחו לעיתים חלק נערים צעירים, בדרך כלל על תקן מתופף צבאי.
במהלך התקופה שבה הסחר הבינלאומי והלוחמה הימית נשלטו בידי אוניית מפרש, הצטרפו נערים צעירים לספינות הצי המלכותי הבריטי והיו אחראיים על מטלות חשובות רבות כגון הבאת אבקת שרפה ממחסן התחמושת של הספינה לצוות התותח.
חוק שנחתם על ידי הצאר ניקולאי הראשון בשנת 1827 חייב מספר לא מבוטל של ילדים יהודים, הידועים בשם הקנטוניסטים, להצטרף למוסדות אימונים צבאיים במטרה להשתלב בשירות הצבאי לכשיסיימו את אימונם.
תקופת הגיוס, עשרים וחמש שנה, החלה רשמית בגיל 18, אולם אפילו ילדים כבני שמונה ותשע צורפו בכפייה באופן שיגרתי כדי להגיע למכסה הדרושה על פי החוק החדש.
במהלך מלחמת העולם השנייה נטלו חלק ילדים רבים במרידות ובהתקוממויות פופולריות כגון מרד ורשה של שנת 1944 ותנועות מרי אנטי-פשיסטיות אחרות ברחבי אירופה הכבושה בידי הנאצים.
בצד שכנגד, הנוער ההיטלראי היה ארגון צבאי רשמי בגרמניה הנאצית, ארגון אשר אימן את הנוער בתחומי הלחימה והאסטרטגיה, והקנה להם את האידאולוגיה הנאצית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה צורפו חברי הנוער ההיטלראי לשירות הצבאי הסדיר בגילאים הולכים וקטנים.
במהלך הקרב על ברלין בשנת 1945 לקחו הצעירים חלק גדול בהגנה של הגרמנים.
במקרים מסוימים, ארגוני נוער הפכו לבעלי צביון צבאי כדי להקנות משמעת לשורותיהם, להחדיר תעמולה ולהכינם לשירות צבאי.
דוגמאות למקרים אלו הם ארגון משמרות אדומים הסיני וארגון החלוצים הצעירים של ברית המועצות לשעבר.
הגנה על ילדים באמנת בין-לאומיות
המאמצים הבינלאומיים להגביל את השתתפותם של ילדים בסכסוך מזוין באו לידי ביטוי בשני פרוטוקולים הנוספים לאמנות ז'נבה מ-1949, שאומצה ב-1977. בפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה, ילדים אשר גילם קטן מגיל 15 לא יגויסו לכוחות הביטחון או לארגונים צבאיים ולא יורשו לקחת חלק בפעולות איבה.
על פי הפרוטוקול הנוסף השני לאמנות ז'נבה לגבי נערים שגילם בין גיל 15 ל-18, המדינות החברות בבפרוטוקול ישתדלו לתת עדיפות לגיוס של בוגרים יותר.
באמנת זכויות הילד של האומות המאוחדות משנת 1989, סעיף 38 ב' נכתב: "המדינות החברות ינקטו בכל צעד אפשרי כדי להבטיח כי אנשים שטרם מלאו להם חמש-עשרה שנים לא ייטלו חלק ישיר במעשי איבה."
החלטת מועצת הביטחון 1261 של האומות המאוחדות משנת 1999 "מגנה בתקיפות...
גיוס וניצול של ילדים בעימותים מזוינים המהווים הפרה של החוק הבינלאומי" (סעיפים 3, 8, 13).
בשנת 2004 התקבלה פה אחד במועצת הביטחון החלטה 1539. ההחלטה מגנה את השימוש בילדים חיילים והורתה למזכ"ל האו"ם להקים אמצעי מעקב ודיווח על גיוס ילדים ונערים.
המשפט הבינלאומי לגבי העסקת ילדים
גיוס של ילדים ונערים למטרות לחימה הוא מנהג הקיים גם בתקופה המודרנית, בה משתתפים ילדים ונערים בעל כרחם בלחימה ואף מהווים קרבנות בעצמם במקרים רבים.
ילדים ונערים שימשו צופים, משקיפים, שליחים ואף מגנים אנושיים.
המקרה האחרון הוא בעייתי במיוחד: אם ערכו של ילד בן ערובה גבוה, יותר ויותר פורעי חוק ישתמשו בילדים כמגן אנושי, דבר המציב את החייל במצב של חיסרון טקטי.
אחרת, על החיילים לשאת בהשפעות המוסריות שבפגיעה או הריגה של ילדים במהלך פעולה של הגנה עצמית.
אירוע מסוג זה יכול לשמש בכל מקרה תעמולה באמצעות פרסום תיאורים שונים (ולעיתים שקריים) לגבי מה שאירע.
לרוב, ילדות משמשות למין או לעוזרות בעל כורחן, בעוד שגורל הילדים הזכרים הוא להישלח לקרב.
חלק מהילדים מעורפלים כדי למנוע את הסתייגותם; בדרך כלל הדבר נעשה באמצעות אילוצם לבצע מעשים אכזריים ולקחת סמים המדכאים רגשות אשמה ופחד.
תעמולה, פחד מלהישאר לבד ונקמה משפיעים על הילדים להישאר בשירות הצבא "בהתנדבות".
חיילים אמריקאים דיווחו על מספר אירועים שבהם ניתנו רימוני יד או חומר נפץ לילדים ונערים וייטנאמים במהלך מלחמת וייטנאם.
במקרים מסוימים ילדות הורו לזרוק רימוני יד (עם או בלי משיכה של הנצרה כדי להפעילו, בהתאם למטרת הפעולה – יצירת אבדות פסיכולוגיות או אבדות ממשיות).
במקרים אחרים חגרו הילדים והנערים חומר נפץ לגופם בעל כורחם והורו להתרועע עם החיילים האמריקאים כאשר חומר הנפץ הופעל אופן ידני או באמצעות שלט רחוק.
על פי גורמים צבאיים אמריקאיים, מקרים כגון אלו הצדיקו לכאורה את השימוש בכוח קטלני נגד ילדים, דבר אשר עורר שאט נפש אצל פעילי השלום.
תדירות ותכיפות מקרים כגון אלו, והאם כוח קטלני היה הכרחי כאשר נעשה בו שימוש, מצויים במחלוקת.
ילדים הפכו לעיתים נדירות למטרות צבאיות כדי להשיג מטרות שונות.
כך לדוגמה, במלחמת אפגניסטן, צבא ברית המועצות הפעיל מנגנוני נפץ מאולתרים ופצצות בצורת בובה או צעצוע.
תחבולות אלו כוונו לילדים שיאספו ויפעילו אותם, תוך פציעתם באופן קשה מבלי להורגם, בדרך כלל תוך כריתת ידם או זרועם.
המטרה הייתה לפגוע במורל הכפריים, לנצל משאבים רפואיים יקרים שיועדו לטיפול באויב, ולהגביל את תנועת האזרחים לאזור הכפר שם היו פגיעים יותר לשליטה ממשלתית או לפגיעה צבאית ישירה.
פעולות דומות יושמו נגד הרוסים במהלך מצור לנינגרד בתקופת מלחמת העולם השנייה, שם ירה חיל התותחנים הגרמני צעצועים שפוחלצו בחומר נפץ לתוך העיר כדי לפגוע במורל האוכלוסייה.
במהלך השלבים המאוחרים של מלחמת איראן–עיראק הואשמו שני הצדדים בשימוש בנערים צעירים כדי למלא את שורותיהם שהתדלדלו בעקבות שנים של מלחמה.
במהלך מלחמה זו הואשמה איראן בשימוש בילדים ובנערים לפינוי שדות מוקשים.
לימים, אותם ילדים כונו "ילדי המפתחות" היות שבזמן הפינוי ענדו מפתחות פלסטיק שחולקו טרם ביצוע הפעולה, בטענה שאלו מפתחות לשערי גן עדן.
עיתונאי מזרח-אירופאי טוען כי ראה "עשרות אלפי ילדים קשורים יחד בקבוצות של כ-20 כדי למנוע ממוגי הלב מלנטוש את עמדתם".
רבים מנערים אלו השתייכו לבסיג' – ארגון המתנדבים של משמרות המהפכה האיסלאמית שעודנו קיים.
גיוס של ילדים ונערים לשימוש צבאי היה נפוץ ומצוי במספר מדינות באפריקה עד לאחרונה אך כיום הוא מצוי במדינות אחדות; אף שממשלת סיירה לאון עצמה אינה מגייסת ילדים ונערים לשימוש צבאי, קיימים מספר ארגונים שאפשרו ואף עודדו זאת על פי הקואליציה להפסקת השימוש הצבאי בילדים חיילים.
מספר אישים, ביניהם נשיא ליבריה לשעבר צ'ארלס טיילור ופודאי סנקו, הועמדו לדין במדינה זו בגין פשעי מלחמה, בהם גיוס של ילדים ונערים לקבוצות התנגדות מזוינות.
זאת ועוד, עד שנת 2004 המשיכו כוחות הביטחון של ליבריה להעסיק ולגייס ילדים ונערים, בין אם בכפייה ובין אם בהתנדבות, לשורותיהם.
גם במדינה זו נוהגים קבוצות מזוינות לגייס ילדים ונערים למטרות שונות, ביניהם ארגון LURD הנתמך כביכול על ידי גינאה, סיירה לאון וארצות הברית.
על פי משמר זכויות האדם עוד בשנת 2003 גייס הארגון ילדים ונערים לשורותיו הצבאיים בשטחים הנשלטים בידי הממשלה ובמונרוביה.
על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, נהגה ממשלת זאיר (בקונגו) וקבוצות צבאיות מזוינות לגייס ילדים ונערים עקב המחסור הגדול בחיילים.
עוד טוען הארגון כי ילדים ונערים רבים מבתים הרוסים גויסו בהתנדבות או בניגוד לרצונם.