tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרבינוביץ' הוענק תואר "דוקטור למדעים".
בשנת 1943 הוא קיבל דרגת "גנרל מאיור להנדסה".
בשנת 1946 רבינוביץ' התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
עבודות של רבינוביץ' התרכזו בפיתוח שיטות חישוב חוזק מבנים הנדסיים בתנאים קיצוניים לרבות פיצוץ.
ניסיון של רבינוביץ' רוכז בספר לימוד בנושא בפורסם בשנים 1938–1040 ב-2 כרכים ומהדורה נוספת שפורסמה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
על פעילותו בתחום לרבינוביץ' הוענקו מספר עיטורים לרבות עיטור לנין (פעמיים) ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1966).
רבינוביץ' נפטר בשנת 1977 ונטמן בבית העלמין ודנסקויה
איסאק צידילקובסקי היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בתחום חקר מוליכות למחצה תוך שימוש בשיטות של פיזיקה ניסויית.
איסאק צידילקובסקי נולד בשנת 1923 בכפר רקיטנויה, מחוז קייב (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר, בשנת 1940, החל ללמוד הנדסה במכון הפוליטכני בקייב.
לאחר פלישת נאצים לברית המועצות הוא התנדב לשורות הצבא האדום.
במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים וסיים את הלחימה בעיר פראג.
על השתתפות בלחימה הוא קיבל מספר עיטורים.
בשנת 1946 חזר לקייב והחל לימודי פיזיקה באוניברסיטת קייב אותה סיים בתחילת שנות ה-50. בשנת 1953 הוא התחיל לעבוד במכון למחקר במחצ'קלה.
בהמלצת אברם יופה הוא עסק בחקר מוליכות למחצה.
בשנת 1957 עבר למכון חקר פיזיקה של מתכות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בזמן שהוא עבד במכון הוא השלים לימודי תואר שלישי ופוסט דוקטורט.
בשנת 1987 התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים.
בשנת 1994 מעמדו שודרג לחבר בפועל.
על פעילותו המדעית הוענק לו פרס על שם יופה (1978), פרס על שם לומונוסוב (1994) ופרס ברית המועצות בשנת 1982.
פעילות של צידילקובסקי התרכזה בתחום חקר מוליכות למחצה.
בין היתר הוא גילה באופן ניסויי תופעה שנחזתה באופן תאורטי על ידי ודים גורביץ'.
הוא כתב מעל ל-100 מאמרים ומספר ספרים.
בהדרכתו בוצעו מספר עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטור.
הוא היה חבר מערכת של כתבי עת שיצאו לאור ברוסיה/ברית המועצות ומחוץ לגבולותיהם.
צידילקובסקי נפטר בשנת 2001 ביקטרינבורג.
איסאק רומרו ברנאל (בספרדית: Isaac Romero Bernal; נולד ב-18 במאי 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בסביליה מהלה ליגה.
רומרו נולד בלבריחה שבאנדלוסיה, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סביליה, ממנה עבר לקבוצת הבת של קדיס, באלון דה קדיס, וממנה לאנטוניאנו.
רומרו הפך לשחקן הרכב קבוע באנטוניאנו בעונת 2018/2019, בליגה הספרדית הרביעית.
ב-8 ביולי 2019, חזר רומרו למועדון הראשון שלו, סביליה, תמורת סכום שלא פורסם.
הוא שובץ בתחילה בקבוצת המילואים השלישית, סביליה ג', ששיחקה בליגה הרביעית.
רומרו ערך את הופעתו הראשונה בקבוצת המילואים השנייה, סביליה ב', ב-2 בפברואר 2020, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–1 על קדיס ב' במסגרת הליגה הספרדית השלישית, משחק בו הורחק לאחר שספג כרטיס אדום.
הוא עבר באופן קבוע לקבוצת המילואים בעונת 2020/2021, והחמיץ מספר בודד של משחקים עקב פציעה בכתף.
ב-12 באוגוסט 2021, האריך רומרו את חוזהו בסביליה עד 2025. בעונת 2021/2022 הוא שיחק כחלוץ הרביעי בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה הרביעית.
רומרו הפך לשחקן הרכב קבוע בסביליה ב' בעונת 2022/2023, והיה למלך השערים שלה עם שמונה שערי ליגה.
הוא אף שיחק עם הקבוצה הבוגרת במשחקי קדם העונה.
ב-10 בספטמבר 2023, הוא כבש שלושער בניצחון ביתי 3–0 על קרטחנה ב'.
ב-11 בינואר 2024, רומרו קודם לקבוצה הבוגרת של סביליה וקיבל את חולצה מספר 20. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-12 בינואר 2024, כשפתח בהרכב בהפסד ביתי 3–2 לאלאבס.
רומרו כבש את שעריו הראשונים במדי הקבוצה הבוגרת ב-16 בינואר 2024, כשכבש צמד בניצחון חוץ 3–1 על חטאפה במסגרת גביע המלך.
הוא כבש את שער הליגה הראשון שלו ב-21 בינואר 2024, כשהבקיע את השער היחיד של סביליה בהפסד 5–1 לז'ירונה בחוץ.
איסאק מלקולם קוואקו היין (בשוודית: Isak Malcolm Kwaku Hien; נולד ב-13 בינואר 1999) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדות הבלם והמגן הימני באטאלנטה מהסרייה א' וב.
היין ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ואסאלונדס אי.אף.
ב ב-2017. עד גיל 21 שיחק בעיקר כחלוץ, אך השתכנע לעבור לשחק כבלם והצליח בתפקיד זה.
ב-2021 חתם ביורגודן מליגת העל השוודית, אך הושאל בחזרה לואסאלונדס אי.אף.
ששיחקה ב במהלך עונת 2021.
ב-27 באוגוסט 2022 הצטרף היין להלאס ורונה מסרייה א' בחוזה לארבע שנים.
ב-2 בינואר 2024 הצטרף היין לאטאלנטה מסרייה א', וחתם על חוזה עד יוני 2028. סכום ההעברה דווח בכ-9 מיליון אירו.
ב-14 בספטמבר 2022 זומן היין לראשונה לנבחרת שוודיה.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית המלאה שלו בהפסד 4–1 ל בליגת האומות.
איסאק (בסומלית: Isaaq; מכונים גם: Reer Sheekh Isxaaq, בתרגום חופשי לעברית: משפחתו של השייח' איסחאק) הוא אחד מהשבטים הסומליים הגדולים ביותר בקרן אפריקה.
נכון לשנת 2015, כ-3 עד 4 מיליון איסאקים מתגוררים בקרן אפריקה ומחוצה לה.
רובם הגדול מתגוררים בסומלילנד (כ-80% מאוכלוסיית המדינה), והשאר מתגוררים באתיופיה, בג'יבוטי ובמזרח התיכון.
הם דוברים סומלית ונמנים עם האסלאם הסוני.
האיסאקים רואים את עצמם בתור הצאצאים הישירים של השייח' איסחאק בן אחמד .
השבט הוקם בין המאה ה-12 למאה ה-13 כאשר השייח' איסחאק בן אחמד, הלך לכאורה מחצי האי ערב לעיר מאיד שבקרן אפריקה (כיום בסומלילנד).
הוא התחתן עם שתי נשים מקומיות והותיר אחריו שמונה ילדים.
במאה ה-16, לאחר קריסתה של הממלכה והסולטנות המוסלמית סומלית אדאל, האיסאקים החלו לחתור לעצמאות מדינית.
ב-1750, הם הקימו את סולטנות איסאק וב-1769 הקימו את סולטנות הבר יוניס .
סולטנויות אלו כללו מערכת בירוקרטיה, מיסוי (באמצעות בעלי חיים), וכן צבא (שהורכב בעיקר מחיל פרשים).
סולטנויות אלו אף ניהלו יומני פעילות.
סולטנות איסאק הונהגה בידי בית גולד , בית מחוקקים איסאקי שקיים עד היום.
רבים מהאיסאקים אז התגוררו בשטחי סומלילנד המודרנית ובאזור האאד שבסומלי.
במאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם הממלכות המקומיות בקרן אפריקה, השיגו הבריטים, האיטלקים והצרפתים שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית, סומלילנד האיטלקית וסומלילנד הצרפתית, כמדינות חסות.
תחת השלטון הבריטי, הגדירה סומלילנד הבריטית את הגבולות אשר כיום טוענת הרפובליקה של סומלילנד כגבולותיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים את שטחה של סומלילנד האיטלקית ואיחדו אותה לסומלילנד, אשר תפקדה כישות דמוית מדינה בעלת מוסדות ממלכתיים עצמאיים תחת הכתר הבריטי, עד אשר קיבלה את עצמאותה ב-1960 והוקמה כרפובליקה של סומליה.
רצח העם של בני איסאק
בשנת 1977 פתחה סומליה במלחמה נגד אתיופיה בניסיון לכבוש את מדבר אוגדן שבו חיו סומלים נוודים אשר רובם בני שבט אוגדן.
ברית המועצות, שבאותה תקופה הייתה בעלת ברית הן לסומליה והן לאתיופיה פנתה נגד הנשיא הסומלי סיאד בארה, ותמכה באתיופיה.
בזכות תמיכה זו, צבא אתיופיה הביס את הכוחות הסומליים ואלו נסוגו מאתיופיה.
לאחר המלחמה, סומליה נותרה במשבר פנימי עמוק ונוצרו בה קבוצות אופוזיציה שונות.
בני האיסק עמדו בראש קבוצות אלו, אשר התנגדו לשלטון הסומלי.
כתוצאה מכך, משטרו של בארה ראה בבני האיסק כאיום על שלטונו, ובשנת 1988 הורה בארה על התקפת שטחי בני האיסק.
הצבא הסומלי יחד עם המליציות תקפו כפרים ואזורים נוספים בהם חיו בני האיסק.
המעשים כללו הטמנת מוקשים, שריפת צריפים ומעצרים המוניים.
לפי הערכות שונות נהרגו במשך פחות משנה יותר מ־100 אלף בני איסק.
חצי מיליון איסקים נמלטו לאתיופיה.
בשנת 1991, על רקע מלחמת האזרחים בסומליה ורצח העם של בני איסאק, ותוך ניצול האנרכיה השוררת במדינה, האיסאקים הכריזו על עצמאות מדינת סומלילנד.
עם זאת, רוב מדינות העולם לא מכירות כיום בסומלילנד, מה שהופך אותה למדינה שההכרה בה מוגבלת.
ב-26 בדצמבר 2025 הודיעה ישראל על הכרה רשמית בסומלילנד כמדינה עצמאית וריבונית.
ההכרזה נחתה בידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שר החוץ הישראלי גדעון סער ונשיא סומלילנד עבד א-רחמאן מוחמד עבדאללה אך ספגה ביקורת מטעם נשיא סומליה חסן שייח' מחמוד.
איסאקים מבצעים עלייה לרגל לקברו של איסחאק בן אחמד הממוקם במאיד.
המאווליד (יום ההולדת) של שייח' איסחאק נחגג גם הוא מדי יום חמישי.
איסוף בולים הוא ענף של תחום הבולאות/פילטליה.
איסוף בולים ופריטי דואר נלווים, נחשב לתחביב אספנות מאוד נפוץ במאה ה-19 ואילך בשל הופעתם המהירה של בולים ופריטי דואר אותם הפיקו מדינות רבות.
תחביב הנוגע לתחומי עניין רבים המובעים באופן ייחודי באמצעות הדואר, בהם היבטים, גאוגרפיים, היסטוריים אומנותיים או נישות ספציפיים אשר זכו להתייחסות במסגרת התוכן הבולאי.
ההבדל בין איסוף בולים לבולאות
המונח בולאות\פילטליה מתייחס לעיסוק בחקר בולי הדואר וההכנסה, הדגמים הייצור והשימוש שנעשה בהם.
מה שאין כן העיסוק באיסוף בולים מתייחס בעיקר לעיצובם של הבולים ולא לתהליך הייצור.
ישנם חוקרי פילטליה שאינם אוספים בולים ולהפך.
עיסוק בבולאות לשם אספנות החל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, שנים ספורות לאחר הנפקתו של בול הדואר הראשון בשנת 1840. בראשיתו היה התחביב נשי, אולם מרגע שהתפתחה בקרב האספנים כלכלת שוק ובולים החלו לקבל ערך יחסי, הפך התחביב לגברי.
בשנת 1860 כבר תועדו סוחרי בולים, שווקים להחלפת בולים בערים שונות וכן נדפסו קטלוגים שונים.
עד למלחמת העולם הראשונה התיימרו מרבית האספנים לאסוף את כלל בולי העולם, אולם בעשור שלאחר המלחמה עלה מספר הבולים העולמי לכ-60,000 ואז התפתחה האספנות הנושאית.
טבעו של תחביב הבולאות, התקיימותו בתוך כותלי הבית, מחירם הנמוך של הבולים וזמינותם הפכו את התחביב לנפוץ בקרב עניים כעשירים, מבוגרים כצעירים בכל רחבי העולם.
כיום מרבית האספנים הם אספנים נושאיים, ונושאי האיסוף הם רבים מאוד.
לעיתים קרובות אוספים נבנים כאוספים לאומיים (המוקדשים לאיסוף בולי מדינה מסוימת או קבוצת מדינות, למשל מזרח אירופה או חבר העמים הבריטי), ונושא נפוץ נוסף הוא תולדות הדואר.
נושאים נוספים יכולים להתמקד בנושא הבול (אישיות היסטורית, בעלי חיים מסוימים, תנ"ך), במאפייניו החיצוניים (צורתו, צבעו), בתכונותיו ההיסטוריות והבולאיות (סוג הבול, כגון בולי דואר אוויר, בולים מתקופה היסטורית מסוימת או ששימשו לאירוע מסוים כגון מלחמת אזרחים) ועוד.
ערכו של פריט בולאי (בול, מעטפה וכדומה) עולה כתלות במספר גורמים, ועשוי להגיע במכירות פומביות לשווי של מאות אלפי דולרים:
גיל (בפריטים שאינם בול בודד)
היקף הדפסה או הישרדות (דהיינו - נדירות) - ככל שבול יהיה יותר נדיר הוא יהיה יותר יקר.
שגיאה בהדפסת הבול - לעיתים, כאשר יש שגיאה בעיצוב הבול, הבול עשוי להיות יקר יותר במכירה פומבית.
אלא שלרוב זה לא קורה, כי הבול - גם אם הוא מודפס עם טעות - מודפס בכמויות.
שלמות השינון או רוחב השוליים (במקרה שאין שינון) - ככל שהשינון (אם קיים) שלם יותר - הבול יקר יותר.
השינון יכול להיפגם מכל מגע, לכן יש לטפל בבולים רק במלקטת (פינצטה).
בבולי ישראל ומדינות נוספות - הימצאות שובל.
השובל הוא חלק שנמצא מתחת לבול, בצדדיו או מעליו.
מדינת ישראל היא היחידה שמוציאה בולים עם שובל באופן קבוע.
מתוך כל שלושה בולים יש בול אחד עם שובל.
מהדורה מיוחדת - למשל מהדורת יום ההוצאה
שילוב של מספר בולים יחד בקונטרס
שילוב בולים בסדרה שלמה - סדרה נושאית שהבול הופץ כחלק ממנה
החותמת על הבול - על פי רוב, החותמת לא שווה כלום ואף מורידה באופן משמעותי ביותר את ערך הבול.
עם זאת, לעיתים, כאשר החותמת חשובה או נדירה, היא יכולה להיות שווה יותר מהבול.
מידת השימוש בבול - בול תמים הוא בול שמעולם לא נעשה בו שימוש לשליחת דואר.
בול כזה גם אינו נושא חותמת כלל.
ניקיון הבול מ"חלודה" (כתמים כתומים על הבול) ומפגמים נוספים - בול שיש בו פגם, לרוב לא יהיה שווה את הנייר עליו הודפס.
סדרן בולים מכיל דפי קרטון קשיחים וסרטי פלסטיק שקוף עמידים על דפיו, בהם מונחים הבולים.
יש גם סוג אחר של אלבום, שבו הדפים ריקים או משובצים והאספן מדביק את הבולים לאלבום בעזרת מדבק או כיס מגן (הוויד).
כך, אספן יכול לעצב עיצוב אישי לאלבום ולכתוב הערות אישיות.
מלקטת - הטיפול בבול נעשה באמצעות מלקטת, כדי להימנע מפגיעה בחלקיו העדינים של הבול.
כשאספן רוצה לראות פרטים זעירים על הבול, הוא משתמש בזכוכית מגדלת.
כדי לזהות את הבולים שברשותו, משתמש האספן בקטלוג בולים.
ישנם קטלוגים מודפסים וקטלוגים מכוונים במרשתת.
בעוד קטלוגים רבים מכסים מדינה או אזור מסוים, שלושת הקטלוגים הבאים חשובים ביותר בסקירתם בולים מרחבי העולם:
בנוסף יש בולים שהתפרסמו בזכות נדירותם כגון ג'ני ההפוכה, הפני השחור, מרקורי האדום, ברבור הפוך, היונה מבזל ועוד.
כל המחירים בטבלה מתייחסים לבולים שאינם חתומים.
ההבדל בין בול דואר ובול הכנסה
מנקודת מבטו של הבולאי, המתמקד בחקר תהליכי הייצור של הבול, אין כל הבדל בין בול דואר ובול הכנסה, אולם מנקודת מבטו של אספן הבולים המדובר בשני עולמות נפרדים שכמעט ואין ביניהם קשר.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, כאשר כללי האיסוף עדיין לא התגבשו ומספר הבולים שהיו קיימים בעולם עמד על מאות בודדות, ההפרדה הזו עדיין לא הייתה קיימת, ורבים מאספני הבולים נהגו להחזיק באוספם הן בולי דואר והן בולי הכנסה.
בתחילת המאה ה-20, עם ריבוי ההנפקות ברחבי העולם, נולד הנוהג בקרב אספני הבולים שלא לערבב עוד בין שני סוגי הבולים.
החלטה זו השפיעה במידה רבה גם על תחום המחקר של הבולאים, ובמרבית המקרים כיום מתמקדים גם המחקרים הטכניים המתפרסמים בספרות הבולאית בעיקר בבולי הדואר.
העיסוק באיסוף בולים ובבולאות כיום
תחביב איסוף הבולים והבולאות הוא מן החשובים, המחנכים ומשמעותיים מבין התחביבים בעולם.
החדשנות הטכנולוגית מביאה לכך שהתחביב יורד מגדולתו בכל העולם, ומספר האספנים הצעירים הולך ומצטמצם.
בעולם קיים עדיין שוק ער לבולים ולמוצרי בולאות.
המסחר המקוון העלה באופן משמעותי את זמינות ומגוון השוק.
קטלוגים רבים לבולים יוצאים לאור, וחלקם יצאו במאה ה-21 לראשונה במהדורות צבעוניות.
בישראל פעלו בעבר בתי עסק רבים שכל עניינם היה סביב עולם הבולאות.
החל מהוצאה לאור של קטלוגים ועד ייצור אלבומים מיוחדים.
מספר בתי עסק אלו הצטמצם עם השנים אולם עדיין קיימות חנויות המתמחות בבולים ובמוצרי בולאות.
איסוף חתימות הוא מנהג נפוץ שקיים, כפי הנראה, מזה אלפי שנים.
אספני חתימות אוספים חפצים או ניירות שעליהם חתמו אנשי שם, אמנים מפורסמים, או אישים ידועים אחרים.
במזרח אסיה, קבלת חתימה מאדם מוכר בן המעמד הגבוה נחשבת לכבוד.
ערכו של חפץ החתום בידי אישיות ממלכתית בכירה עשוי לעלות במידה מדהימה.
בימי השושלות הקדומות של סין, חתימתו של קיסר בן השושלת הייתה יקרה לעין שיעור, אולם מכירת חפץ חתום שכזה הייתה פשע ונתפסה כמעשה מעליב.
עד לפני כמה עשרות שנים, בקשת חתימה מאנשים מפורסמים נחשבה במערב לעיסוק ההולם ילדים בלבד.
איסוף חתימות כתחביב הפך נפוץ מאוד בשנות השמונים, וכתוצאה מכך מסחר בחתימות הפך למקובל.
מה שהיה תחביב תמים הפך להיות עסק של ממש, סוחרי מזכרות החלו לעסוק בסחר בחתימות, וידוענים החלו לדרוש תשלום תמורת חתימתם.
יש לציין כי ידוענים רבים, כגון המתאגרף מוחמד עלי, שחקני הקולנוע רוברט דה נירו ואל פצ'ינו, נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, ורבים אחרים עדיין אוהבים לחלק את חתימותיהם חינם אין כסף למעריצים, כך שאיסוף חתימות נותר תחביב מעניין גם בימינו.
בשנות התשעים החלה להתפשט תופעה של זיוף חתימות, שנמכרו כמקוריות.
במקרים מסוימים הבעיה החמירה עד כדי מעורבות של לשכת החקירות הפדרלית האמריקאית.
בעולם אספנות הספרים, ערכו של ספר לאספנים, בעיקר כשמדובר בהדפסה ראשונה, עשוי לעלות עשרות ואף מאות מונים אם הוא חתום בידי הסופר (או בידי אישיות חשובה אחרת).
במקרים רבים נמכרות מהדורות מיוחדות (מוגבלות וממוספרות) של ספרים כשהן חתומות בידי המחבר.
סופרים נוהגים גם לחתום על עותקים מספריהם באירועים שונים, כגון שבוע הספר העברי, ובמפגשים עם קוראים.
מנגנון איסוף זבל הוא תהליך שבו סביבת הריצה של תוכנית מחשב משחררת באופן אוטומטי זיכרון שהוקצה דינאמית ואין בו עוד צורך.
המנגנון הומצא ויושם לראשונה בשנת 1959 על ידי ג'ון מקארתי עבור שפת Lisp.
איסוף זבל נפוץ בשפות תכנות מונחות-עצמים מודרניות כגון Java ו-#C, וכן בשפות המורצות על ידי מפרש כמו Perl, פייתון, PHP ו-JavaScript.
יש שפות כגון עדה ושפת D (ובמידה מסוימת גם Delphi) המאפשרות למתכנת לבחור אם להשתמש במנגנון זה או לנהל הקצאות ושחרור זיכרון באופן עצמאי.
בהקשר הנוכחי, "זבל" הוא כל מקטע זיכרון שהוקצה באופן דינמי ואין בו ולא יהיה בו שימוש נוסף בתוכנית.
מצב בו זיכרון "זבל" לא משוחרר מכונה "דליפת זיכרון" ועלול להביא למצב בו משאבי הזיכרון שהתוכנית משתמשת בהם הולכים וגדלים ובסופו של דבר אף לקריסה (הפסקת ריצה לא מתוכננת) של התוכנית.
איסוף זבל חוסך מהמתכנת את המעקב אחר זיכרון שהוקצה במהלך ריצת התוכנית ואת שחרורו באופן מפורש.
באופן עקרוני, יש קושי עצום להגדיר שפת תכנות המכילה רפרנסים (או מצביעים) כך שתהיה בעלת טיפוסיות חזקה ובטוחה, אם היא הכוללת שחרור זיכרון מפורש (במקום איסוף זבל).
חסרונו הבולט של המנגנון הוא תוספת מסוימת של תקורות בביצועי התוכנית בפועל, ובמיוחד התנהגות לא דטרמיניסטית של זמן הריצה באופן שאיננו ברור מקוד התוכנית, היבט משמעותי במיוחד עבור תוכניות זמן אמת.
בנוסף, מנגנוני איסוף זבל לא מזהים דליפת זיכרון שנובעת מהחזקה של אובייקטים שאינם בשימוש בתוך מבני נתונים (כגון רשימה) שנמצאים בשימוש, ואינם יכולים למנוע דליפת זיכרון מסוג זה.
יישום איסוף אוטומטי בשפות תכנות
רוב שפות התכנות המודרניות כגון Java, Basica, Lisp, פייתון, C# (כחלק מכלל פלטפורמת ה-NET.), Ruby וג'וליה משחררות את המתכנת מניהול מפורש של שחרור הזיכרון שהוקצה, ומותירה את הניהול למנגנון איסוף זבל שמתבצע בזמן ריצה.
שפת C לא מגדירה איסוף זבל, ועל המתכנת מוטלת האחריות לשחרר באופן מפורש כל זיכרון שהוקצה.
עם זאת, השפה לא אוכפת בזמן קומפילציה את ניהול הזיכרון.
מסיבה זו, דליפות זיכרון הן בעיה חמורה ושכיחה ביותר בתכנות בשפת C, וישנן תוכנות מיוחדות שמטרתן לעזור לאתר דליפות זיכרון.
בשפת ++C, בדומה לשפת C, לא קיים איסוף זבל אוטומטי, אבל ניתן לדמות איסוף זבל אוטומטי באמצעות "מצביעים חכמים", אובייקטים שעוטפים מצביעים רגילים ומנהלים את איסוף הזבל של הזיכרון אליו הם מצביעים באופן אוטומטי (למשל באמצעות מניית התייחסויות).
מנגנון זה פותר חלק מהבעיות הקשורות בדליפת זיכרון, אך לא מאפשר לטפל באופן אוטומטי בכל תבנית של ניהול זיכרון.
שפת Rust אוכפת בזמן קומפילציה, דרך מערכת הטיפוסים, ניהול חוקי של הזיכרון.
בכך הופכת השפה את איסוף הזבל בזמן ריצה לטריוויאלי, ומשיגה יעילות יחד עם היעדר דליפות זיכרון.
המחיר הוא מערכת טיפוסים מורכבת ולעיתים לא אינטואיטיבית, שדורשת השקעה משמעותית על מנת לקמפל תוכניות.
קיימות שתי טכניקות עיקריות של איסוף זבל אוטומטי.
טכניקה אחת, הקרויה "סימון ומחיקה" (Mark and sweep).
בשיטה זו, אחת לכמה זמן מתעורר תהליך שעובר על האובייקטים שנמצאים בשימוש כרגע (בשפות תכנות בדרך כלל מדובר באובייקטים סטטיים וגלובליים ואובייקטים במחסנית).
התהליך רץ על כל ההצבעות שנמצאות בשימוש אל אובייקטים הנמצאים בזיכרון באזור הערימה (heap) שהוקצו דינמית, ומסמן את כל האובייקטים שעבר דרכם כאובייקטים בשימוש.
לבסוף, כל האובייקטים שאינם מסומנים נמחקים.
היתרונות העיקריים של שיטה זו:
עובד על כל סוג של מבנה נתונים
אינו דורש הרבה זיכרון נוסף לצורך הפעלה
אין תקורה של זמן על יצירה ומחיקת אובייקטים
החסרונות העיקריים של סימון ומחיקה:
כאשר התהליך מתעורר, ביצועה של התוכנית מושהה עד שאיסוף הזבל מסתיים.
השהיה זו יכולה להיות מורגשת כאשר ישנם הרבה אובייקטים בזיכרון.
לא מתאים ליישומי זמן אמת.
כאשר ישנה כמות גדולה מאוד של אובייקטים בזיכרון, התהליך יכול להיות מאוד בזבזני מבחינת זמן.
טכניקה נוספת הקרויה "מניית התייחסויות" (Reference counting) מבוססת על כך שלכל אובייקט יש מונה הסופר את מספר המצביעים שמתייחסים אליו.
ברגע שמספר ההתייחסויות יורד ל-0, האובייקט מוחק את עצמו באופן אוטומטי.
תהליך ניהול הזיכרון מתרחש באופן מיידי ואובייקטים שאין בהם צורך נמחקים ברגע שההתייחסות אליהם מוסרת
אין צורך בהרצת תהליך המעכב את ריצת התוכנית
יעיל יותר כאשר ישנו מספר רב של אובייקטים בזיכרון
לא עובד נכון כאשר ישנה הצבעה מעגלית, כלומר אובייקט A מצביע על B ואובייקט B מצביע על A.
ישנה דרך לתקן בעיה זו, אולם יש לכך עלות נוספת בביצועים.
פחות יעיל מבחינת זיכרון בשל הצורך להחזיק מונה התייחסויות עבור כל אובייקט.
יש צורך לשנות את ערכו של המונה בכל פעם שמוסיפים או מוחקים מצביע המתייחס לאותו האובייקט.
בשל פשטותה היא נמצאת בשימוש במספר רב של סביבות ריצה, כגון פרל, פייתון, PHP ועוד.
כאמור לעיל, מספר שפות משתמשות במנגנון איסוף זבל אוטומטי.
המכונה הווירטואלית מחייבת שכל האובייקטים יוקצו בערימה המנוהלת (managed heap).
המתכנת לא משחרר אובייקטים מהערימה, אלא הם משוחררים אוטומטית כאשר לאפליקציה אין עוד שימוש בהם.
האלגוריתם שבו מתבצע איסוף הזבל ב-.NET הוא סימון ומחיקה.
אוסף הזבל מתמודד בהצלחה עם מעקב אחר אובייקטים שהאפליקציה יוצרת לצורך שחרורם, אך נכשל בהתמודדות עם משאבים בלתי מנוהלים, כגון חלון, חיבור לקובץ או לרשת.
את המשאבים הללו יש לשחרר ידנית בסיום השימוש בהם.
בפלטפורמת .NET ובשפת Java קיימת השיטה Object.Finalize, שיטה שאוסף הזבל מריץ על האובייקט כדי לנקות את המשאבים הבלתי מנוהלים של אותו אובייקט, לפני שהוא משחרר את הזיכרון של האובייקט.
מאחר שהשיטה הבסיסית אינה עושה דבר, על המתכנת לדרוס אותה (override) אם יש צורך בשחרור משאבים פרטני.
להבדיל מ-destructor, שיטת ה-Finalize נקראת כאשר אוסף הזבל מגיע לניקוי האובייקט, בעוד ה-destructor מתבצע מיידית כאשר האובייקט יוצא משימוש.
שיטה זו מעכבת את עבודתו של אוסף הזבל האוטומטי, שכן הוא יצטרך לעבור על האובייקט בשני "סיבובים" לפני שהאובייקט ישוחרר לחלוטין.
כאשר אובייקט חדש, לו יש שיטת Finalize, מוקצה בערימה, מתווסף מצביע לאובייקט ב-Finalization queue (תור ה-Finalization).
כאשר יש לשחרר את האובייקט, אוסף הזבל יחפש בתור מצביע לאותו אובייקט, ולאחר שיימצא, יעביר את המצביע לאובייקט אל תור אחר - Freachable queue - וטכנית האובייקט לא ייחשב זבל.
בסיום שלב המחיקה (sweep), אוסף הזבל מריץ את שיטת ה-Finalize של כל אובייקט בתור ה-Freachable.
בסיבוב הבא של אוסף הזבל, האובייקטים שהופעלה שיטת ה-Finalize שלהם יזוהו כזבל אמיתי, ולבסוף ישוחרר הזיכרון שהוקצה להם.
לכן, מומלץ להשתמש בשיטת ה-Finalize רק בעת צורך, משום שהם גורמים לאובייקטים להשתחרר מהזיכרון מאוחר יותר, ובכך לבזבוז זיכרון: נדרשים שני סיבובים של אוסף הזבל על מנת לפנותם.
מצביע חלש (Weak Reference) עוזר להוריד לחץ של אובייקטים גדולים על הערימה המנוהלת.
כפי שצוין, אובייקט שיש לו מצביע רגיל (הנקרא מצביע חזק) לא ישוחרר על ידי אוסף הזבל, מכיוון שלאפליקציה יש גישה אליו.
אך כאשר לאובייקט יש רק מצביעים חלשים, אוסף הזבל כן ישחרר את הזיכרון, אף על פי שעדיין קיים מצביע לאזור ההוא בזיכרון.
לכן, כאשר התוכנה תנסה לגשת לאזור ההוא בעזרת אותם מצביעים חלשים, הניסיון ייכשל.
אם קיימים מצביעים חזקים וחלשים לאובייקט מסוים הוא לא ישוחרר.
אחד השימושים למצביעים חלשים הוא כאשר יש רצון לחסוך בזיכרון, בדרך כלל כשהתוכנה מתעסקת באובייקטים שתופסים מקום גדול בזיכרון, לדוגמה, מיפוי של דיסק קשיח בעזרת עץ - לכל אחד מהצמתים בעץ יהיה מצביע חלש.
לפני גישה לכל אחד מהם תהיה בדיקה האם הוא שוחרר על ידי אוסף הזבל או לא, ובמידה שכן, הצומת ההוא בלבד ימופה.
ההשלכה לדרך עבודה זו היא אמנם הורדת יעילות זמן הריצה של התוכנה, אך הקטנת הנפח שיתפוס בזיכרון.
אחד המאפיינים של אוסף הזבל האוטומטי שנועד באופן בלעדי לשיפור הביצועים הוא חלוקת האובייקטים בזיכרון לדורות.
החלוקה לדורות מתבססת על שתי עובדות שנמצאו, באופן אמפירי, במגוון תוכנות ושפות:
לאובייקטים חדשים יש נטייה "לחיות" זמן קצר.
ככל שאובייקט "מבוגר" יותר, כך הוא ישרוד יותר זמן.
המשמעות של חלוקה לדורות היא שערימת הזיכרון מחולקת לדורות.
לכל האובייקטים החדשים שמוקצים, מתווסף מצביע לערמה של הדור הראשון (דור 0).
כאשר הערימה מתמלאת, יבוצע איסוף אוטומטי, וכל המצביעים לאובייקטים ששורדים בערימה זו, מועברים לערימה של הדור הבא (דור 1).
משום שרוב האובייקטים שורדים זמן קצר, רק אחוז קטן מהם יעברו לדור הבא.
לכן, נדרש מספר רב של איסופים על הערימה של דור 0 כדי שהערימה של דור 1 תעורר את ריצת האוסף עליה.
באותו האופן גם מתנהל המעבר של מצביעים בין דור 1 ו-2, וכך הלאה.
לפיכך, חלוקת הערימה לדורות, וריצת האוסף בעיקר על הערימה הראשונה, מקטין בהרבה את זמן הריצה של אוסף הזבל האוטומטי, מכיוון שהוא לא נדרש לעבור על כל האובייקטים בכל הדורות, אלא רק על אחד מהם, והרי שההנחה היא שאובייקטים מבוגרים גם ישרדו את האיסוף הבא, אין, לכאורה, צורך לבדוק אותם.
איסוף מטבעות הוא תחביב של איסוף מטבעות מארצות ומתקופות שונות.
ישנם אספנים המחפשים אחר מטבעות נדירים מתקופות קדומות, ממדינות שאינן קיימות עוד, מסדרות מיוחדות שהונפקו ועוד.
ישנם אספנים המרחיבים את האוספים שלהם ומצרפים גם שטרות.
מטבעות נדירים נרכשים במכירות פומביות או מוחלפים באירועי אספנות, וכיום גם ברשת האינטרנט.
ישנם אספנים שאוספים גם מטבעות מהתקופה שלנו, מארצות שונות, ומשקיעים בכך כסף רב.
אלבום מטבעות - ספר או אלבום בעל דפים מיוחדים בעלי כיסים עשויים בדרך כלל מפלסטיק או PVC, שבו אפשר לסדר את המטבעות ולשמור עליהם
זכוכית מגדלת - כך אפשר להבחין בפרטים קטנים המוטבעים על המטבע או לבחון את מצבו.
כפפה - על מנת לא להשאיר טביעות אצבע על מטבעות ובכך ללכלך את המטבע.
גיל - מתי המטבע הוטבע
מצב - על פי סולם דירוג המטבעות
נדירות - ככל שכמות ההטבעה שלו קטנה יותר כך המטבע נדיר יותר
בסיסי (Basal) – 1 בסולם שלדון – חתיכת מתכת שניתן לזהות כי הייתה פעם מטבע.
סביר (Fair) – 2 בסולם שלדון – ניתן לזהות את סוג המטבע, ייתכן שניתן לזהות גם את תאריך ההנפקה
כמעט טוב (Almost Good או בקיצור AG) - 3 בסולם שלדון, תאריך ההנפקה קריא, אך חלקים אחרים נשחקו לחלוטין.
טוב (Good או בקיצור G) – 6-4 בסולם שלדון, הפרטים, העיצוב והתאריך קריאים, אך המטבע שחוק מאוד.
טוב מאוד (Very Good או בקיצור VG) – 10-8 בסולם שלדון, העיצוב והתאריך ברורים, אך חסרים פרטים.
שפת המטבע (הפס סביב שולי המטבע המורם מעט משטח הפנים של המטבע) חייב להיראות.
מעולה (Fine או בקיצור F) – 12 ו-15 בסולם שלדון, ניתן לראות את כל הפרטים העיקריים כשהם שלמים.
במקרה זה, "מעולה" מתאר את מצב המטבע – לא את דרגת הטוהר שתוארה לעיל.
מעולה מאוד (Very Fine או בקיצור VF) – 20, 25, 30, ו-35 בסולם שלדון, ניתן לראות את כל הפרטים העיקריים כשהם שלמים, וניתן לראות פרטים נוספים.
מעולה ביותר (Extremely Fine או בקיצור XF או EF) – 40 ו-45 בסולם שלדון, שחיקה קלה של הפרטים המוגבהים ומופיע מעט ברק מהמטבעה.
כמעט שלא נכנס למחזור (Almost Uncirculated או בקיצור AU) – 50, 53, 55, ו-58 בסולם שלדון, שרידים קלים של שחיקה על הפרטים המוגבהים, מחצית מהברק המקורי נוכח.
לא נכנס למחזור (Uncirculated או בקיצור UNC) – 70-60 בסולם שלדון, שום סימן לשחיקה כשיכולים להיות חתכים או סימנים.
מוכח (Proof או קיצור PF) – מטבעות שנטבעו במיוחד לאספנים.
פני המטבע בדרך כלל חלקים כמראה.
בחלק מהסדרות יכולים להיות מטבעות שעברו ליטוש בחול וצבעם מט (matte proof).
מטבעות זיכרון הם מטבעות אשר הוטבעו בכמות קטנה, על מנת לציין אירוע כל שהוא שאירע במדינה.
לדוגמה במטבעות השקל החדש ניתן לראות את זה על מטבעות ה-10 שקל חדש עם הטבעה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ועל מטבעות נוספים.
על מטבעות ה-2 אירו מדינות מטביעות פעם או פעמיים בשנה לציון אירוע שהיה במדינה או ליום השנה לציון אירוע מסוים.
איסון (יוונית: Αισων) הוא דמות במיתולוגיה היוונית מלכה של העיר יולוקוס שבתסליה (העיר וולוס ביוון) של ימינו ואביו של יאסון, מנהיג הארגונאוטים.
אביו, קרתיאוס מייסד העיר, נשא את אחייניתו טירו לאישה לאחר שזו ילדה את פליאס ונלאוס לפוסידון.
מזיווג זה נולדו שלושה ילדים ובהם איסון.
קרתיאוס הוריש לו את המלוכה, אולם אחיו למחצה פליאס הדיח אותו, נישלו מכל נכסיו והחזיקו במעצר בית.
לאיסון ופולימדה אשתו נולדו יאסון ופרומאכוס.
כאשר יאסון הפליג למסעו, פליאס, משוכנע שהוא לא ישוב, החליט להרוג את איסון.
הוא איפשר לאיסון להמית עצמו בדם של פר ששחט ואשתו התאבדה אחריו.
את הבן הנותר, פרומאכוס, רצח פליאס.
סיפור אחר על סופו של איסון טוב יותר: בשובו של יאסון שכב איסון גוסס על ערש דווי ולא יצא לקבל את פני בנו החוזר ואף לא הכירו כשזה בא אליו.
מדיאה המכשפה, אהובתו של יאסון, הקריבה קורבנות לרצות את אלי המוות וטיהרה את גופו של הישיש.
בחרב חתכה את גרונו של הזקן ויצקה לפצע הפעור שיקוי שרקחה.
כך החייתה את המלך הגוסס והחזירה לו את נעוריו.
לפי עצתה, ביצעו בנותיו של פליאס מעשה דומה אלא שמדיאה טמנה להם פח: היא הותירה את גופת אביהם המבותרת מבלי להחיותו.
המונח מתייחס להזמנה טלפונית, אינטרנטית או הזמנה במקום הכנת המזון, כאשר הרוכש מגיע למסעדה על מנת לקחת את ההזמנה, אך לא למצב שבו ההזמנה מגיעה עם שליח.
אופיו של האיסוף העצמי משתנה ממדינה למדינה, ואף משתנה מעת לעת בהתאם לאופנות בתחום המזון.
כך, למשל, באנגליה, אוסטרליה וניו זילנד נהוג איסוף עצמי של פיש אנד צ'יפס.
בגרמניה מקובל איסוף עצמי של נקניקיות ושווארמה, ביפן ידועה ארוחת הבנטו המסורתית, ובמרבית מדינות המערב מקובל איסוף עצמי של אוכל סיני ופיצות.
בישראל ישנם סוגים רבים של מאכלים הנלקחים כאיסוף עצמי – ובהם נכלל גם האוכל הנמכר ברחוב, במזנונים שאין בהם מקומות ישיבה.
אוכל זה נאכל בעמידה או תוך כדי הליכה וכולל את הפלאפל והשווארמה, הנחשבים כמאכלים לאומיים בישראל.
בצרפת מקובל הנוהג של קניית קרפים מקיוסקים ואכילתם ברחוב, בדומה לפלאפל בישראל.
עם הגידול בהגירה ממדינות מזרח אסיה לארצות הברית ומדינות אירופה, נפתח מספר גדל והולך של מסעדות במטבחים מזרח אסייתיים (ובהם המטבח היפני, המטבח התאילנדי, המטבח הקוריאני והמטבח ההודי), ואף מסעדות אלו החלו לספק שירותי איסוף עצמי.
בשנים האחרונות (החל משנות ה-90) הפך איסוף עצמי אסייתי (בעיקר מאכלי אטריות וסושי) לאופנתי גם בישראל.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 התפתחה בארצות הברית התרבות של הזמנת האוכל תוך כדי נסיעה ברכב, ובמרבית מסעדות המזון המהיר ברחבי ארצות הברית (אך פחות בערים הגדולות) ישנם חלונות "דרייב ת'רו" (Drive Through) המאפשרים רכישת המזון מבעד לחלון הרכב מבלי לצאת ממנו, ואכילת המזון ברכב.
רכישה מסוג זה של איסוף עצמי מאפיינת בעיקר מזון מסוג המבורגרים, ופחות את האוכל הסיני והפיצות שמהווים את מרבית המזון שנקנה באיסוף עצמי בארצות הברית.
איסְדוּד הייתה עיירה ערבית במישור החוף הדרומי שהתהוותה במאה ה־7 בסמוך לתל אשדוד, עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
איסדוד הייתה שייכת לנפת עזה במחוז עזה של המנדט הבריטי.
על פי סקר הכפרים שנערך ב־1945, שטחי אדמותיה עמדו על 47,871 דונם, חלקם בבעלות יהודית, והאוכלוסייה שלה מנתה 4,910 נפש.
במהלך מלחמת העצמאות התרוקנה העיירה מתושביה ואחר כך נהרסה.
חורבות העיירה נמצאות בסמוך לצומת אמונים שעל כביש 4 ודרומית לאזור תעשייה עד הלום, כשלושה קילומטרים מדרום־מזרח לעיר המודרנית אשדוד.
אשדוד העתיקה הייתה עיר שהתקיימה באזור עוד מהתקופה הפלאוליתית.
במאה ה־17 לפנה"ס נזכרת אשדוד כעיר כנענית מבוצרת.
במאה ה־12 לפנה"ס התנחלו בה הפלשתים, העיר גדלה והתפשטה מחוץ לגבולות האקרופוליס, והפכה לאחת מחמש ערי פלשתים החשובות ביותר.
חשיבותה של העיר נשמרה, תחת שלטון האשורים, הבבלים, הפרסים, אלכסנדר מוקדון, ההלניסטים, החשמונאים והרומאים עד למאה ה־4, אז התרחבה עיר הנמל הסמוכה לה אשדוד ים וחשיבותה של העיר דעכה.
עם סיום הכיבוש הערבי של ארץ ישראל מידי הביזנטים באמצע המאה ה־7, התהווה בסביבת תל אשדוד כפר ערבי בשם איסדוד, שיבוש של השם "אשדוד".
הכפר שכן על מורדות התל, על דרך הים הקדומה, ומרחקו מהים היה כ־5 ק"מ.
במהלך המאה נבנו על ידי הערבים מצודות חוף לאורך מישור החוף הדרומי במטרה להגן על העיר מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית.
מצודה כזו נבנתה בסביבת שרידי העיר אשדוד ים, וכונתה קָלעת אל-מינָא (בעברית: "מבצר הנמל").
הכפר המשיך להתקיים גם במהלך התקופה הצלבנית.
במהלך התקופה הממלוכית, ציין הסולטאן הממלוכי קאיתבֵּאי כי עבר בכפר במהלך מסעו לעיר דמשק ב־1477. בשנת 1596 תועד הכפר עם אוכלוסייה של 413 נפש.
מיקומו על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו בתקופה העות'מאנית, אז התפתח הכפר לעיירה, ובה חאן (אכסניה) ששימש כתחנה לגביית מס דרכים.
במהלך המאה ה־19 נבנה על ידי השלטון העות'מאני מעל ואדי סוכריר (נחל לכיש) גשר שחצה את הדרך בין מג'דל ליבנה.
הוא נבנה על יסודותיו של גשר מהתקופה הרומית, כשלושה קילומטרים צפונית לעיירה, ונקרא בשם ג'סר איסדוד.
עד סוף המאה השתרע הכפר על כל מורדותיו המזרחיים של תל אשדוד.
במלחמת העולם הראשונה נמל קטן שהיה סמוך לאיסדוד שימש את הבריטים במתקפת 1917, והובאו לעיירה פועלים רבים ממצרים.
ב־10 בנובמבר אותה שנה נכבשה איסדוד בידי החטיבה הרכובה האוסטרלית הראשונה של אנזא"ק, במסגרת הכיבוש הבריטי של פלשתינה (א"י).
במהלך המרד הערבי הגדול הקימו שלטונות המנדט עמדת פילבוקס לשם הגנה על הגשר מפני תושבי איסדוד שניסו להורסו.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ־1931 מנתה אוכלוסיית איסדוד, שכבר הייתה לעיירה, 3,140 נפש, והיישוב שהכיל 764 בתים, שימש מרכז עירוני לכפרים בסביבה.
בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945, שטחי אדמותיה של איסדוד עמדו על 47,871 דונם והאוכלוסייה שלה מנתה 4,910 נפשות.
איסדוד גבלה באדמות הכפרים חמאמה ובית דראס בדרום, בטאני אלע'רביה, ברקה, ביצרון וגן יבנה במזרח, יבנא ובשית בצפון־מזרח, שבט ערב סוכריר בצפון, ובים התיכון במערב.
הכביש הראשי שעבר באיסדוד עקף את העיירה ממזרח, ומסילת הרכבת לוד־עזה עברה ממערב לה, על דיונות החול.
האוכלוסייה הערבית באיסדוד הייתה בעיקרה מוסלמית, וחקלאות הייתה מקור ההכנסה העיקרי בה.
הגידולים העיקריים היו פירות - בעיקר הדרים, ענבים ותאנים - וגם חיטה.
התושבים עסקו בנוסף לאלו גם במסחר, ובאיסדוד היו מספר חנויות, וכן התקיים בה שוק שבועי בימי רביעי.
הבתים בעיירה היו בני קומה אחת ונבנו מאבני כורכר, והחאן שלה עמד מדרום-מערב לתל.
את המים צרכו תושבי הכפר מבאר בנויה ומשלוליות חורף שהיו מוקפות בעצי דקל ותאנה.
בכפר התקיימו מסגד אחד מרכזי ושני בתי תפילה ובהם אחוזות קבר של דמויות חשובות.
המסגד נבנה בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי ביברס (1260-1277), ובצמוד לו שכנה אחוזת קבר שלישית שתושבי איסדוד האמינו שהיא שייכת לסלמאן הפרסי, הספר האישי של מוחמד.
בית תפילה אחד נהגו התושבים לשייך לשייח' מצרי בשם אבראהים אל־מטבולי, ושני היה אחוזת הקבר של השייח' אחמד אבו אל־איקבאל.
זו האחרונה הייתה אחוזת הקבר היחידה ששרדה לאחר נטישת העיירה והריסתה; המבנה הראשי היה בעל קשת גדולה וחלונות גבוהים, ומבנה קטן נוסף היה בעל כיפה לבנה בו שכן הקבר עצמו.
באיסדוד התקיימו שני בתי ספר יסודיים: בית ספר לבנים שנפתח ב־1922, ובית ספר לבנות שנפתח ב־1942.
לפי תוכנית החלוקה הייתה איסדוד מיועדת להיכלל בשטח המדינה הערבית.
בשלב הראשון של מלחמת העצמאות, שהתאפיין במאבק על השליטה בדרכים, בערים המעורבות ובאזורי הסְפַר, חטיבת גבעתי הייתה עסוקה בגיוס ואימון של חיילים חדשים.
בתחילת ינואר 1948 נשלחו מגויסים חדשים מראשון לציון לגדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) שהוצב בגן יבנה.
ב־9 בינואר, נשלחו שתי כיתות מגדוד זה, כאשר כל כיתה מנתה 25 חיילים, כדי לסייר ממערב לכביש הראשי שעבר באזור, וליד מסילת הרכבת של לוד־עזה.
אחת מהכיתות נקלעה למארב של בדואים משבט ערב סוכריר, שהגיעו מהכפר אבו סווירה ששכן על גדות ואדי סוכריר, ו-11 חיילי גבעתי נהרגו.
בתגובה לאירוע מפקד חטיבת גבעתי הורה לבצע פעולת תגמול, שמטרתה הייתה להרוס את הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים, אך תושבי הכפר ברחו ממנו כבר בלילה שלפני כן לאחר שהוזהרו על ידי הבריטים.
פעולת תגמול זו של גבעתי נקראה קרב סוכריר.
עם ההכרזה על קום המדינה ולאחר תום המנדט הבריטי פלשו צבאות ערב למדינת ישראל.
יעדו של חיל המשלוח המצרי היה חדירה לישראל דרך רצועת עזה, וניעה לכיוון העיר תל אביב תוך כדי נטרול הכוחות הישראליים במישור החוף הדרומי.
על הגדוד ה־6 של החיל המצרי הוטל לכבוש את העמדות שבאיסדוד.
במהלך מבצע ברק נכבשו על ידי ישראל מרבית הכפרים הערביים שהיו בסביבת איסדוד, וב־12 במאי פוצצו חבלני גבעתי את ג'סר איסדוד (שנקרא לימים גשר עד הלום).
המצרים הספיקו לכבוש את איסדוד, התקדמו צפונה ונעצרו בג'סר איסדוד (מכאן השם "עד הלום").
הידיעות הראשונות על התקדמות הצבא המצרי הגיעו מניצנים.
הכוחות הישראליים ניסו להפציץ אווירית את הטור המצרי בסמוך לגשר (הפעולה המבצעית הראשונה של טייסת 101, הטייסת הראשונה של חיל האוויר), אך ההפצצה נחלה כישלון, כאשר שני מטוסים התרסקו וטייס אחד נהרג.
מחשש שכוונות המצרים להתקדם צפונה, חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב הוציאו לפועל את מבצע פלשת לבלימת חיל המשלוח המצרי בציר החוף, ומנקודה זו ואילך עמדה איסדוד על קו החזית שבין הכוחות הישראליים והמצריים.
בלילה שבין ה־2 ל־3 ביוני יצאו כ־1,100 לוחמי גבעתי של גדוד 51 וגדוד 54 מגן יבנה בפיקודו של צבי צור לכיוון הגשר, ועמדו מול כ־2,300 חיילים מהגדוד המצרי המובחר, גדוד 9. כוחות אחרים של חטיבת הנגב שניסו לתקוף את איסדוד, נסוגו באבדות כבדות.
המתקפה של הכוחות הישראליים במבצע פלשת נחלה תבוסה, ו־50 חיילים נהרגו בה.
לאחר שלושה ימי הפוגה, כבשו המצרים את ניצנים, ועוד 50 חיילים ישראלים נהרגו.
בין ה־7 ל־8 ביוני תקף "כוח סרגיי" של חטיבת הנגב את תחנת הרכבת סמוך לאיסדוד וגדוד 52 את איסדוד.
איסדוד הייתה ריקה מחיילים מצריים, והתושבים ברחו לכיוון החולות עם כניסתו של הגדוד לעיירה.
גדוד 52 חזר לבסיס לאחר מכן, וגם התושבים חזרו לביתם.
כוח סרגיי לא הצליח לכבוש את תחנת הרכבת ונסוג.
המצרים שעדיין נשארו מדרום לג'סר איסדוד, חזרו ב־10 ביוני לאיסדוד עם היכנסה לתוקף של ההפוגה הראשונה.
גמאל עבד אל נאצר (שלימים הפך לנשיא מצרים), אשר שירת כקצין בצבא המצרי במהלך המלחמה, הוצב באיסדוד לשם מעקב אחר הפעילות הישראלית באזור.
בין ההפוגה הראשונה לשנייה תקפו כוחות ישראלים את מבואות איסדוד, ויחידת שועלי שמשון ניסתה לכבוש את העמדות בעיירה בחזרה מידי המצרים.
עד סיום ההפוגה השנייה באוקטובר 1948, הייתה רגיעה בין הכוחות, אז החל מבצע יואב, אשר במהלכו כותרה העיירה הערבית, וב־18 באוקטובר הופגזה מהאוויר ומהים על ידי צה"ל.
בעקבות ההתקפות, הכוחות המצריים שבאיסדוד, מג'דל, ניצנים ויד מרדכי נסוגו דרומה לאורך החוף, ואיתם הרוב המכריע של תושבי איסדוד.
ב־28 באוקטובר נכנס גדוד 152 ממחוז השפלה לאיסדוד.
לפני המלחמה היו בעיירה כ-5,000 נפש, ועתה נשארו בה כ־300 תושבים שהניפו דגלים לבנים, וביקשו להישאר.
בתחילה ניתנה להם הרשות להישאר, אך כעבור זמן מה הם גורשו דרומה, לאחר שמפקדת חזית דרום חזרה בה מהחלטתה.
לאחר המלחמה סירבה ממשלת ישראל לאפשר לפליטים הערבים לחזור לבתיהם, ותושבי העיירה נותרו במחנות הפליטים שבצפון רצועת עזה.
המסגד של איסדוד פוצץ ביולי 1950 על ידי צה"ל בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין.
מאיסדוד נותרו שרידים מעטים בלבד, המפוזרים סמוך לתל אשדוד, באזור לא מיושב.
על השטחים של איסדוד הוקמו מושבים אחדים: בשנת 1949 הוקם בני דרום בחלק הצפוני של אדמות איסדוד, בשנת 1950 הוקמו שדה עוזיהו ושתולים בחלק המזרחי, ובשנת 1953 הוקם גן הדרום בחלק הצפוני של אדמותיה.
מאיסדוד נשארו שרידים של חמישה מהמבנים החשובים בה.
לאחר פיצוץ המסגד, נשארו שרידיו הבולטים על ראש הגבעה בסמוך לצומת אמונים, בשטח שתחום בגדר חשמלית ומוכרז כשטח פרטי.
לפני מספר שנים ביצעו אנשי שימור סריקות בסמוך למבנה וסגרו אותו לאחר מכן על מנת למנוע כניסת זרים.
עמודיו וקשת הכניסה שלו עדיין עומדים על תילם, אך אחוזת הקבר של סלמאן אל־פאריסי לא שרדה.
מסביב למסגד מפוזרות ערימות אבנים רבות שהיו שייכות לבתים הרבים שסביבו לפני ההריסה.
כ־200 מטרים דרום־מערב למסגד נמצאים שרידיהם של בתי הספר של העיירה.
על קירות בית הספר לבנות ניתן לראות את סממני המלחמה, שכן הם מחוררים בקליעים רבים.
בסמוך לבתי הספר נמצאים שרידיו של מבנה החאן.
המבנה הנטוש משמש כאתר צילום נפוץ לבני זוג לפני חתונתם.
מבנה רביעי שנותר הוא אחוזת קברו של השייח' אבו אל־איקבאל, אחוזת הקבר היחידה ששרדה, שנמצאת מדרום לבתי הספר.
מצבת הקבר בתוך המבנה מנותצת, אך המחראב של בית התפילה נותר שלם, ועליו כתוביות בערבית.
בצמוד לכביש 4 נותר המבנה החמישי, שלם, נטוש, אטום ומכוסה בגרפיטי, ששימש כבית הקפה של העיירה, ושכן על הכביש הראשי שעבר בה.
לאחר המלחמה הוקמו באשדוד מספר אנדרטאות לזכר החללים הישראלים והמצרים שנהרגו בקרבות על איסדוד:
בפארק בן-גוריון (בכניסה לרובע ב') ניצבת אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות.
ממערב לגשר עד הלום נמצא "פארק עד הלום" ובו קיים קיר הנצחה לחללי צה"ל שנפלו בקרב עד הלום.
בפארק עד הלום ניצב אובליסק לזכר החללים המצריים שנפלו בקרב עד הלום, שהוקם ב־1987 במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
איסומאילה לינגאנה הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת הקשר באינובה ספורטינג קלאב.
לינגאנה נולד בחוף השנהב, אך בגיל צעיר עזב עם משפחתו לבורקינה פאסו.
בשנת הגיע למחלקת הנוער של מימוסאס, אחד המועדונים הגדולים בחוף השנהב, ושיחק גם בנבחרת הנערים של בורקינה פאסו.
לאחר שסיים את גיל הנוער הושאל לקבוצת רייל קלאב דו קדיוגו מבורקינה פאסו, במדיה שיחק שנה.
בשנת 2009 חזר לחוף השנהב והצטרף לקבוצת סאבה ספורטס.
בקיץ 2013 הגיע לינגאנה לישראל וחתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית.
ב-17 בדצמבר 2013 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול בית"ר תל אביב רמלה, ובסך הכל כבש בעונתו הראשונה שני שערים ב-24 הופעות בליגה.
בעונת 2014/2015 ערך 29 הופעות וכבש עשרה שערי ליגה.
ב-4 ביוני 2015 חתם לינגאנה לשנתיים בהפועל תל אביב מליגת העל.
ב-16 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, במשחק מול מכבי פתח תקווה שנערך באצטדיון בלומפילד במסגרת גביע הטוטו.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-24 באוגוסט 2015, במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי, במסגרת המחזור הראשון של עונת 2015/2016. בסך הכל ערך לינגאנה 17 הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב, וב-3 בפברואר 2016 הושאל למכבי נתניה אשר בתום העונה ירדה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2016/2017 חתם לינגאנה בהפועל אשקלון, העולה חדשה לליגת העל.
במחזור הראשון של העונה כבש שלושער והוביל את הקבוצה לניצחון 3–2 על הפועל חיפה.
בסיבוב השני כבש צמד בניצחון 4–1 על הפועל חיפה, ובסך הכל כבש שישה שערים בעונה זו, וסייע לקבוצה להישאר בליגת העל.
ביולי חתם באדנה דמירספור מליגת המשנה בטורקיה.
לינגאנה ערך 16 הופעות ליגה במדי הקבוצה, וב-10 באפריל 2018 שוחרר מהמועדון.
איסוקרטס היה רטוריקן יווני מפורסם, אחד מעשרת הנואמים האטיים.
תרם רבות לפיתוח הרטוריקה וללימודה.
איסוקרטס נולד למשפחה אמידה וזכה לחינוך מעולה.
מוריו הסופיסטים פרודיקוס וגורגיאס, שהיו חבריו של סוקרטס השפיעו עליו רבות.
הקים באתונה בשנת 392 לפנה"ס את בית הספר ללימוד הרטוריקה בניהולו.
התאבד באמצעות שביתת רעב מכיוון שלא רצה לראות את אתונה משועבדת למוקדון לאחר קרב כירוניאה.
איסגורס היה פוליטיקאי אתונאי שהתפרסם כמתנגד חריף של קלייסתנס.
מעט מאוד ידוע על חייו המוקדמים, הרודוטוס עצמו מודה ש-"את אבותיו אינני יודע להגיד".
הוא היה ממשפחה נכבדה, ככל הנראה ממוצא זר קארי אולי.
אביו היה אדם בשם טיסנדרוס.
הוא לקח חלק בהפיכה, שבסופה הודח הטיראן היפיאס.
אולם סילוקו של היפיאס הותיר באתונה ריק פוליטי, איסגורס שהפך לבעל השפעה רבה בעיר, עמד בראש מפלגה שקראה לחזור למשטר האוליגרכיה שלפני רפורמת סולון.
תומכיו כללו בעיקר את האריסטוקרטים בעלי האחוזות הגדולות.
מולו עמד קלייסתנס שתמך בהשארת הדמוקרטיה על כנה.
איסגורס הצליח להיבחר כארכון לשנת 508 לפנה"ס, אולם אז החליט לבדוק את רשימת האזרחים, מה שעורר את חששותיהם של אזרחים שהצליחו לזכות באזרחות בתקופת שלטון הטיראנים.
התמיכה בקלייסתנס הייתה כעת גדולה מתמיד, הוא ביצע הפיכה ואיסגורס נאלץ להימלט.
הוא הזעיק לעזרה את קלאומנס הראשון מלך ספרטה, שהיו לו אינטרסים ברורים שבאתונה תשלוט אוליגרכיה.
קלאומנס שלח כרוז לאתונה, בו דרש מהאתונאים לסלק את קלייסתנס ומשפחתו בשל קללה עתיקה שהוטלה עליהם.
קלייסתנס נאלץ להימלט יחד עם 700 ממשפחות תומכיו.
קלאומנס נכנס לאתונה בראש כוח ספרטני קטן, והחזיר את איסגורס לשלטון.
השניים רצו ללכת צעד אחד קדימה, ולהחליף את המועצה הישנה במועצה אוליגרכית מצומצמת בת 300 איש בלבד.
הדבר עורר זעם כללי באתונה, וההמונים התמרדו.
החיילים של קלאומנס והתומכים של איסגורס התבצרו באקרופוליס של העיר, אולם קלאומנס הבין שלא יוכל להישאר שם עוד זמן רב ונאלץ לעזוב בבושת פנים.
קלייסתנס חזר לאתונה והתמנה לארכון.
האתונאים, שלא רצו להרגיז יותר מדי את קלאומנס, לא פגעו לרעה באיסגורס.
אולם הוציאו להורג את תומכיו.
הוא עזב לספרטה, קלאומנס ניסה פעם נוספת להחזיר אותו לשלטון באמצעות פלישה כוללת לאתונה, אולם התוכנית נכשלה לאחר שבעלות בריתה של ספרטה התמרדו.
מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר.
איסונואי (נקרא גם Jupiter XXVI) הוא אחד הירחים של כוכב הלכת צדק.
איסונואי התגלה בשנת 2000 על ידי קבוצת אסטרונאוטים מאוניברסיטת הוואי שבראשה עמד סקוט שפרד וכונה זמנית S/2000 J 6.
קוטרו של איסונואי הוא 3.8 קילומטר והוא מקיף את צדק בנטייה של 166 מעלות לקו המשווה של צדק.
רדיוס מסלולו של איסונואי סביב צדק הוא 23,833,000 קילומטרים ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 751.647 ימים.
את שמו קיבל באוקטובר 2002 על שם איסונואי, המאהבת של זאוס.
איסונואי משתייך לקבוצת הירחים קארמה אשר קרויה על שם הירח קארמה.
קבוצה זו היא קבוצה של ירחים שהמשותף להם הוא היותם ירחים לא רגילים שמסלולם סביב צדק הוא בין 23 ל-24 מיליון קילומטר ובנטייה של כ-165°.
איסו סואומן קיאליופי (בפינית: Iso suomen kielioppi, מילולית: "הדקדוק הגדול של הפינית") הוא ספר יעץ שעוסק בדקדוק הפיני.
הוא הוצא לאור בשנת 2004 על ידי האגודה לספרות פינית ונחשב לספר המקיף ביותר בתחומו גם בימינו.
הספר נכתב במסגרת שיתוף פעולה בין האולי האקולינן, מאריה וילקונה, ריטה קורהונן, וסה קויויסטו, טריה-ריטה היינונן ואיריה אלהו, מומחים בולטים לשפה הפינית.
הספר, שבו 1,698 עמודים, נבדל מספרי דקדוק קודמים בכך שהוא משתמש בגישה דסקריפטיווית (תיאורית) ומתאר גם את הפינית הדבורה בנוסף לפינית הספרותית הסטנדרטית.
כמו כן, הספר זמין כולו בצורה מקוונת בחינם.
מריסול מיסנטה הנודעת בשם העט איסול (Isol), היא מאיירת ספרי ילדים וקומיקס, מעצבת גרפית, כותבת, זמרת ומלחינה.
יצירתה מתייחדת בהיותה רב תחומית וכזו המתבוננת בעולם דרך נקודת מבטו של הילד.
הספר הראשון שפרסמה היה "vida de perros" בשנת 1997. משתתפת בתערוכות רבות ברחבי העולם ולאורך השנים זכתה בפרסים רבים, בראשם פרס אסטריד לינדגרן, הנחשב לפרס החשוב בעולם לספרות ילדים ונוער, בו זכתה בשנת 2013.
מריסול "איסול" מיסנטה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-1972. היא החלה את לימודי האמנות שלה ב-Escuela de Bellas Artes "Rogelio Yrurtia" ומשם המשיכה ללימודים באקדמיה לאמנות בבואנוס איירס.
בצעירותה עבדה כאמנית פרסומות וכמאיירת קומיקס בעיתון הארגנטינאי Clarín.
ב-1997 השתתפה בתחרות לספרים מאוירים במקסיקו עם הספר הראשון שלה: "vida de perros", סיפור על ילד קטן שמוצא דמיון בינו לבין הכלב שלו.
הרבה מהמאפיינים המאוחרים בעבודותיה באו לידי ביטוי כבר בספר זה.
איסול לא ניצחה בתחרות, משום שיצירותיה נראו לשופטים חריגים מידי, אולם זכתה בציון לשבח.
בנוסף, השופט הראשי, מו"ל חשוב במקסיקו, התאהב בספרה והחליט להוציאו לאור.
איסול התבקשה לעדן מעט את איוריה, אך היא בחרה שלא לשנות דבר.
הספר יצא לאור ופתח שיתוף פעולה ארוך טווח בין איסול לבין בית ההוצאה.
בעקבות כך, רוב ספריה של איסול פורסמו במקסיקו.
איסול משתפת פעולה כבר שנים רבות עם המשורר הארגנטינאי ג'ורג' לוחאן (Jorge Luján), והם הוציאו יחד מספר רב של ספרים, הראשון בהם היה הספר (2002) Tic Tac.
בספרים אלו, איסול היא המאיירת, אך בזכות העוצמה של איוריה, היא ממלאת תפקיד של כותבת שותפה.
איסול איירה מעל ל-25 ספרים, 11 מהם היא גם כתבה.
ספרייה זכו להצלחה מהירה ותורגמו ל-20 שפות, בהן: צרפתית, גרמנית ופורטוגזית.
היא נחשבת לסופרת הלטינית החשובה ביותר לספרים מאוירים.
כאומנית, עבודותיה של איסול מתפרסות למגוון תחומים והיא נודדת בחופשיות בין הציור, העיצוב והכתיבה, דבר המקבל ביטוי בספריה.
איסול מחפשת תבניות מקוריות וחדשניות לספריה דרכן תוכל לבטא את התפיסות ואת המחשבות אותן היא מעוניינת להעביר.
הניסיון שלה בסוגי מדיה שונים יוצר מכלול, שהוא מעין חוויה כללית של סגנון, צורה ותוכן שמעצימה את העברת המסר ואת תפיסת המהות של הסיפור.
רואה את העולם מנקודת מבטם של הילדים, והיא נאמנה לכך בעקביות בכל עבודותיה.
נוהגת לכתוב ספרות ילדים רבת רבדים המכבדת את תבונת הילדים הקוראים, אך עם זאת סומכת על האינטואיציה שלהם ועל יכולתם הטבעית לרדת לסוף דעתה בעניין המסר שהיא מעוניינת להעביר.
דוגמה אחת לריבוי הרבדים בספריה, היא העובדה שעל פי רוב סיפוריה ניתנים לפרשנויות רבות ולעיתים סותרות ממש.
לדוגמה, בספר (El Globo (2002 מסופר על אמא צעקנית שנהפכת לבלון שאותו קושרת ילדתה לידה.
בו בזמן שהסיפור יכול להיתפש כשנוי במחלוקת, הוא יכול להיתפש כסיפור על חופש ושחרור (על פי דברי איסול).
דוגמה נוספת למורכבות יצירתה היא בחירתה לסיים את סיפוריה בסוף פתוח, כגון בספר (Tener un patito es útil (2007, סיפור שיכול להיקרא משני צדדיו – בעל שתי אפשרויות להתפתחות העלילה ושתי אפשרויות לסיום.
כחלק מנאמנותה לקוראיה הצעירים, איסול עוסקת בחשיפת האבסורדים של עולם המבוגרים, ומפגישה את קוראיה עם הכאוס איתו יהיה עליהם להתמודד לכשיתבגרו.
לשם כך איסול מעלה הרהורים, מחשבות ורגשות שונים שהיכרות איתם, כך היא מאמינה, יכינו את הילדים לחיים הבוגרים ולעבור את ה"מבוך" שהוא הילדות.
דוגמה לאלה הוא הספר (petit, el monstruo (2007, בו מסופר על ילד שלא מבין מדוע התנהגותו נחשבת ראויה לשבח במקרים מסוימים, אך גוררת זעף במקרים אחרים.
הספר עוסק בניסיון של הילד להבין את ההופכיות של עולם המבוגרים.
הכתיבה של איסול – מוטיבים המופיעים בתוכן המילולי
איסול הוסיפה בהדרגה התייחסות טקסטואלית לציוריה, כך יצרה דיאלוג בין הטקסט לתמונה, שאפשר לה להעביר מסרים מגוונים(על פי דבריה של איסול).
סיפוריה של איסול עוסקים לפעמים בנושאים פילוסופיים והם תמיד בעלי תחכום ושנינות מעודנת.
כתיבתה נעה בין ההומור לקיצוניות דוגמת ספרה (La bella Griselda (2010, סיפור על נסיכה יפהפייה שמחזריה "מאבדים את ראשם" מולה – תרתי משמע.
הרעיון שמאחורי הסיפור הוא הומוריסטי, אך שימוש בכפל המשמעויות של "איבוד ראש" הוא מעט קיצוני.
בסיפוריה קיימים מוטיבים לא צפויים הכוללים תפניות מפתיעות בעלילה.
היצירה של איסול – מוטיבים הבאים לידי ביטוי באומנות שלה
ניתן לאפיין את איוריה של איסול כאקספרסיוניסטים, מפני שהיא נוהגת להעביר מסרים והלכי רוח דרך קווי המתאר של הדמויות או המוטיבים בהם משתמשת בסיפוריה ולא מתעסקת בתיאור המציאות הנראית לעין.
איוריה מאופיינים בדרך כלל בקווים ברורים ועוצמתיים, כבעלי אמירה גסה, ונתחמים לעיתים על ידי קו שבור, ובקו מתאר כפול, המשמש בדרך כלל כמשל להדגשת דו-ערכיות או דיכוטומיה.
חוסר הליטוש בעבודותיה של איסול מכוון לעודד את הקוראים להבנה שהם טובים מספיק כפי שהם, והעליזות שבצורות המשתנות באיוריה באה להזכיר, שאין רק דרך אחת "נכונה" להסתכל על המציאות.
איסול מעניקה לדמויות – ובעיקר לילדים שבהן, פרופורציות מפתיעות, דוגמת ראשים גדולים מהרגיל המציגים לראווה את התגובות הרגשיות כפי שהן.
הטכניקות שבהן היא משתמשת לאיוריה
בעבודותיה, נוהגת איסול למזג בין מספר טכניקות ומדיות כמו ערכות צבעים פשוטות, צבעי "פסטל שמן" ובשילוב צביעה דיגיטלית.
באיוריה של איסול ניתן לחזות בצביעה מכוונת מחוץ לקווי המתאר.
במהלך עבודתה, לעיתים משנה איסול את המדיום בעזרתו עיבדה את האיור.
לדוגמה, מעבדת חצי מהדמות בקו ואת החצי השני בעזרת צבעים עמומים.
בשנת 2013, זכתה איסול בפרס אסטריד לינדגרן כאשר 207 סופרים התמודדו על הפרס באותה שנה.
חבר השופטים שיבח את איסול על '"יצירת ספרים מאוירים מנקודת המבט של הילד".
הם שיבחו את טכניקת האיור שלה ואת כך שהיא מרחיבה את גבולותיו של הספר המאויר כמדיום וחוקרת בכישרון רב תבניות חדשות ליצירותיה.
בספריה היא מעניקה הסתכלות על העולם מנקודת מבטה, עונה לשאלותיהם של הילדים עם ביטוי אמנותי עוצמתי, ומציעה תשובות הפתוחות למחשבה, בעזרת הומור חופשי וקלילות, גם כאשר היא נוגעת בהיבטים אפלים.
איסול היא הזוכה הראשונה בפרס זה כשאף לא אחד מספריה תורגם לשוודית לפני התחרות.
איסול הוזמנה להציג את עבודותיה במספר תערוכות בינלאומיות, בהן הביאנלה לאיור בברטיסלבה (2003) ובקונסוליה הבריטית בבואנוס איירס (2004).
איסוזו (ביפנית: いすゞ自動車株式会社, באנגלית: Isuzu Motors Ltd) היא חברה יפנית לייצור כלי רכב ומנועי דיזל.
החברה נוסדה בשנת 1916. המטה שלה נמצא בטוקיו, ומפעלי הרכבה וייצור בפוג'יסאווה, טוצ'יגי והוקאידו.
השם איסוזו ניתן לכבוד אחד הנהרות של יפן.
מאז הקמתה יצרה החברה למעלה מ-23 מיליון מנועי דיזל הנמצאים בשימוש בכלי רכב ברחבי העולם.
יבואנית איסוזו בישראל היא חברת יוניברסל מוטורס ישראל, שהחלה ביבוא לישראל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-2000 מכר המותג כ-2,500 רכבים בישראל מדי שנה, אך מאז חלה ירידה במכירות.
איסוזו הילמן מינקס היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי קונצרן הרכב היפני איסוזו בין השנים 1953–1964 ברישיון Rootes Motors Limited, הבריטית.
גרסת "איסוזו הילמן מינקס" (סדרה שנייה) (דגם "PH10") אשר התבססה על דגם "Mk VI Hillman Minx" יוצרה בין השנים 1953–1954.
גרסת "איסוזו הילמן מינקס" (סדרה שלישית) יוצרה בין השנים 1954 - 1964, (סדרות: PH11 (Mk VII Minx), PH12 (Mk VIII Minx)).
תאוצת "איסוזו הילמן מינקס" בין 0-100 קמ"ש היא 39.9 שניות.
קבריולה - 2 דלתות (סדרה שלישית)
סטיישן - 3 דלתות (סדרה שלישית)
סופר דה-לוקס (Super Deluxe) (יוצר מינואר 1958)
איסוזו פלורין היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב היפנית איסוזו, בין השנים 1967–1983.
סדרה שנייה (יוצרה מאוקטובר 1977)
איסוזו 117 קופה היא מכונית ספורט בתצורת קופה, 2 דלתות, מתוצרת קונצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרה בין השנים 1968–1981.
איסוזו 810 היא סדרת משאיות כבדות, מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, בין השנים 1983–1995.
איסוטלוס (שם מדעי: Isotelus) הוא סוג נכחד של טרילוביט מהאורדוביק שנמצא ברחבי ארצות הברית ובדרום קנדה.
הוא המאובן הלאומי של אוהיו.
טרילוביט זה היה הטרילוביט הגדול ביותר שנמצא, ייתכן שלצד האוגיגינוס, כשהגדול ביותר היה המין Isotelus rex.
ליצור היה מגן ראשחזה רחב עם פתחי עיניים שקועים ו"צלעות" חיצוניות עבות מאוד.
ייתכן שהיו ליצור מחושים ארוכים בחייו ששרידיהם לא נראים במאובנים שנמצאו.
יצור זה חי בדומה לחסילונים של היום והיה מכוסה בחול בו הוא סינן את מזונו.
איסוטה פרסקיני סוג KM (באיטלקית: Isotta Fraschini Tipo KM, היה קרוי גם: Isotta-Frascini Tipo KM4 Tourer) היא מכונית מהודרת פתוחה, מסוג "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Isotta Fraschini אשר יוצרה בין השנים 1910–1914.
סך הכול יוצרו כ-50 יחידות.
ג'ו-איסה ריי דיופ , הידועה כאיסה ריי, היא שחקנית, תסריטאית, במאית, מפיקה, ויוצרת סדרות רשת.
עבודתה צברה תשומת לב ציבורית תחילה בסדרת הרשת שלה ביוטיוב, Awkward Black Girl.
לאחר מכן היא זכתה בהכרה גדולה יותר עבור יצירתה, כתיבתה, וכיכובה בסדרת הטלוויזיה ב-HBO, "לא בטוחה".
על הופעתה בסדרה זו, היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב השחקנית הטובה ביותר – סדרת טלוויזיה קומית או מוזיקלית וכן לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית הראשית המצטיינת בסדרת קומדיה.
מאז 2011, ריי ממשיכה לפתח את ערוץ היוטיוב שלה, אשר כולל מגוון סרטים קצרים, סדרות אינטרנט ותוכן אחר שנוצר על ידי אנשים של צבע.
ריי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אביה, ד"ר עבדולאיה דיופ, הוא רופא ילדים ונאונטולוג מסנגל, ואמה, דלינה דיופ (לבית הייוורד), היא מורה מלואיזיאנה.
הוריה של ריי נפגשו בצרפת, במהלך לימודיהם.
המשפחה התגוררה בדקר, סנגל במשך תקופה קצרה במהלך ילדותה.
בתור ילדה, ריי התגוררה בפוטומק, מרילנד, שם היא גדלה עם "דברים שאינם נחשבים 'שחורים', כמו נבחרת השחייה, הוקי שדה, וסדרי הפסח אצל החברות הטובות היהודיות." כשהייתה בכיתה ו', משפחתה עברה לגור בשכונת ויו פארק-וינדזור הילס האמידה במחוז לוס אנג'לס, שם היא למדה בחטיבת ביניים בה רוב התלמידים היו שחורים.
ריי מספרת שהיו נוזפים בה שם על זה שהיא "מתנהגת לבן", ובתחילה השתדלה להתאים את עצמה ל"הווייה השחורה", כפי שהיה מצופה ממנה.
את לימודי התיכון היא סיימה בבית ספר תיכון למדעים, שם התחילה להתעניין במשחק.
הוריה התגרשו כשהיא הייתה בתיכון.
ב-2007, ריי סיימה תואר ראשון בלימודי אפריקה ואפריקאים-אמריקאים באוניברסיטת סטנפורד.
כסטודנטית, היא יצרה קליפים מוזיקליים, כתבה וביימה מחזות, ויצרה סדרת ריאליטי מדומה בשם Dorm Diaries בשביל הכיף.
בסטנפורד, ריי פגשה את טרייסי אוליבר, שעזרה לה להפיק את Awkward Black Girl וגם כיכבה בתוכנית בתפקיד נינה.
אחרי סיום התואר, ריי זכתה במלגת תיאטרון ב"תיאטרון הציבורי" בניו יורק.