tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לימים היא ציינה שמכל התנסויותיה, התקופה המאושרת ביותר הייתה תקופת שהותם בקנדה.
האהדה הציבורית כלפי בני הזוג והשפעתם בקנדה משתקפות במספר רב של בתי ספר, רחובות ובניני ציבור שנקראו על שמם.
במיוחד זכור הלורד דפרין במניטובה, בשל היותו המושל הכללי הראשון שערך ביקור בפרובינציה.
פסל בדמותו ניצב מחוץ לבניין הפרלמנט המקומי.
לאחר עזיבתו את אוטווה ב-1878 עם סיום תפקידו, שב דפרין לבריטניה כדי להמשיך את הקריירה הדיפלומטית שלו.
בין השנים 1879 – 1881 הוא שימש כשגריר בריטניה באימפריה הרוסית ולאחר מכן ועד לשנת 1884 כשגריר באימפריה העות'מאנית.
אף על פי שקודם לכן הוא שירת תחת ממשלות ליברליות התרחק דפרין בהדרגה מהשקפותיו של גלאדסטון בנוגע למדיניות הפנים ולמדיניות באירלנד, במיוחד בנוגע לחוקי הקרקעות האיריות מהשנים 1870 ו-1881 שבשניהם נעשו ניסיונות לפתור את סוגיות זכויות המחזיקים בקרקעות ובעליהן.
לתפקיד השגריר ברוסיה הוא מונה על ידי ראש הממשלה השמרני בנג'מין דיזראלי.
תקופת שהותו של דפרין ברוסיה הייתה שקטה יחסית מהבחינה הפוליטית והדיפלומטית ומכתביו מאותה תקופה עסקו בעיקר בחיי החברה שלו שם.
בעת שהותו שם הוא החל ללטוש את עיניו לתפקיד הדיפלומטי הבכיר ביותר, מושל הודו.
אף על פי כן, ב-1880 ירש לורד ריפון את הלורד לייטון בתפקיד, בעיקר בשל אמונתו הקתולית של ריפון, שבשל כך לא יכול היה לשבת בקבינט ממשלת בריטניה.
תפקידו הדיפלומטי הבא של דפרין היה בקונסטנטינופול.
תקופת כהונתו שם עמדה בסימן כיבוש מצרים על ידי בריטניה, שהייתה אז מבחינה טכנית חלק מהאימפריה העות'מאנית, ושבוצע באמתלה של "השבת החוק והסדר" בעקבות הפגנות נגד זרים באלכסנדריה שבהם נהרגו כמעט חמישים נתינים זרים ודפרין היה מעורב מאוד באירועים שנגעו לכיבוש.
הוא הצליח להבטיח שלאימפריה העות'מאנית לא תהיה דריסת רגל צבאית במצרים ופייס את האוכלוסייה המקומית לאחר שמנע את הוצאתו להורג של עוראבי פאשה שעמד בראש מרד עוראבי.
עוראבי הוביל את ההתנגדות להשפעות הזרות על מצרים ולאחר הכיבוש הבריטי היו רבים בקבינט שרצו לראותו על עמוד הגרדום.
דפרין, בהאמינו שצעד כזה עלול לעורר רק התנגדות נוספת, דאג שתחת זאת יוגלה עוראבי לציילון.
ב-1882 נסע דפרין למצרים כדי לעמוד על תהליך הארגון מחדש של הארץ.
הוא כתב דו"ח בו פירט כיצד היטיב הכיבוש עם מצרים באמצעות תוכניות לפיתוח שבהן היו המקומיים מעורבים בניהול המדינה.
רפורמות שהונהגו בהמשך הותוו בעיקר לאור קווי המתאר שהוא קבע.
ניסיונו ברוסיה ובטורקיה חיזקו אף יותר את מודעותו של דפרין למקומה של האימפריה הבריטית במארג היחסים הבינלאומיים ותקופת כהונתו ברוסיה סיפקה לו תובנה עמוקה בנוגע לאיום הרוסי על שלטונה של בריטניה בהודו.
ב-1884 הוא הגיע סוף סוף לפסגת שאיפותיו הדיפלומטיות כאשר התמנה לתפקיד מושל הודו.
כמו בקנדה, הוא היה אחראי על מספר לא מבוטל של שינויים שהתחוללו אז בתת-היבשת.
קודמו בתפקיד, הלורד ריפון, על אף האהדה שרחשו לו המקומיים, לא היה אהוד כלל וכלל על האוכלוסייה האנגלית המקומית, שהתנגדה לקצב המהיר של הרפורמות שהונהגו על ידו.
כדי לנחול הצלחה כלשהי בתפקידו, היה על דפרין להשיג את תמיכתן של שתי הקהילות.
מכל הבחינות הוא נחל הצלחה מרובה בכך והתמיכה שהוענקה לו הייתה מכל חלקי האוכלוסייה בהודו.
הוא הצליח לקדם את עניינם של הלאומנים ההודים מבלי לספוג התנגדות מהלבנים השמרנים.
בין שאר הדברים, נוסדה ב-1885 מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי והוא הניח את היסודות להקמתו של צבא הודו הבריטית כאשר הוא הקים את "גיס השירות האימפריאלי" (Imperial Service Corps) שקציניו היו הודים מקומיים.
לעיתים מזומנות הוא עסק בסוגיות מקומיות במהלך תקופת כהונתו.
הוא טיפל ב"תקרית פנג'דה" באפגניסטן ב-1885, שבה כוחות רוסיים חדרו לשטח המדינה באזור נווה המדבר פנג'דה.
בריטניה ורוסיה היו מעורבות מזה עשרות שנים במלחמה קרה וירטואלית במרכז אסיה ובהודו, שהייתה ידועה בכינוי המשחק הגדול ותקרית פנג'דה איימה להצית עימות בעצימות גבוהה.
דפרין ניהל משא ומתן להסדר שעל פיו המשיכה רוסיה להחזיק בפנג'דה, אך ויתרה על שטחים אחרים שתפסה במהלך התקדמות חייליה.
תקופת כהונתו של דפרין כמושל הודו עמדה גם בסימן סיפוחה של בורמה העילית ב-1886, לאחר שנים רבות של לוחמה שקטה ומעורבות בריטית בפוליטיקה הבורמזית הפנימית.
ב-1888 פרסם דפרין "דין וחשבון על מצב המעמדות הנמוכים של אוכלוסיית בנגל" (שנודע כ"דו"ח דפרין").
דו"ח זה כיוון את אור הזרקורים למצבן של השכבות החלשות של בנגל והלאומנים עשו בו שימוש כדי לסתור את הטענה ששלטון בריטניה בהודו היטיב עם השכבות החלשות של החברה ההודית.
בעקבות פרסום הדוח המליץ דפרין על הקמתן של מועצות ארציות ומחוזיות בשיתוף חברים הודים, וזאת על פי דרישת המפתח של הקונגרס הלאומי ההודי באותה תקופה.
תקופת כהונתו כמושל הודו תוארה בפואמה של רודיארד קיפלינג, "משנה למלך אחד פורש" (One Viceroy Resigns), שנכתבה מנקודת מבטו של דפרין הנותן עצה ליורשו בתפקיד, הלורד לנדסאון.
ליידי דפרין ליוותה את בעלה במסעותיו בהודו וקנתה שם לעצמה בזכות פעילותה החלוצית בהדרכה רפואית לנשות הודו.
סיפורי מסעותיה ותמונותיה מאותה תקופה, לצד פעילותה הרפואית, היוו אתגר לכמה הנחות יסוד מסורתיות בנוגע לתפקידן של הנשים בחברה הקולוניאלית.
לאחר שובו מהודו המשיך דפרין את הקריירה הדיפלומטית שלו ובין השנים 1888 –1891 הוא שימש כשגריר בריטניה באיטליה.
בעת מינויו לתפקיד זה הוענקה לו דרגת אצולה גבוהה יותר כמרקיז דפרין ואווה במחוז דאון ובפרובינציית בורמה וכרוזן אווה בפרובינציית בורמה.
בין השנים 1891 – 1896 הוא שימש כשגריר בצרפת ובתפקידו זה הוא ניהל כמה משברים ביחסי הממלכה המאוחדת-צרפת והוא הואשם על ידי גורמים מסוימים בעיתונות הצרפתית שהוא ניסה לחתור תחת יחסי צרפת-רוסיה.
באותה תקופה הוא סייע להקים אגודה אנגלו-צרפתית שהייתה מעורבת מאז בניהולו של המכון בפריז של אוניברסיטת לונדון.
לאחר שובו מצרפת נבחר דפרין לתפקיד נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית ולרקטור אוניברסיטת אדינבורו ואוניברסיטת סנט אנדרוז.
ביוני 1901 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גלאזגו.
במשך כל ימי חייו היה דפרין ידוע כמי שחי מעבר לאפשרויותיו הכלכליות והוא שיעבד את אחוזותיו כדי לממן את סגנון חייו ואת התוספות שבנה באחוזותיו.
ב-1875, כאשר חובותיו הגיעו לסכום של 300,000 ליש"ט, הוא עמד בפני פשיטת רגל ונאלץ למכור נתח ניכר מהקרקעות שבבעלותו כדי לשלם את חובותיו.
ב-1896, לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי, הוא קיבל כמה הצעות מספקולנטים שקיוו לעשות שימוש במוניטין שלו כדי למשוך משקיעים.
ב-1897, מתוך דאגה למצבה הפיננסי של משפחתו, הוא השתכנע להתמנות לתפקיד יושב ראש התאגיד הפיננסי של לונדון, חברה שעסקה בקידום מיזמי כריה והחזקות ושנשלטה על ידי ויטיקר רייט, אך בנובמבר 1900 התרסקו מניות החברה ועקב כך הוא שוב עמד בפני פשיטת רגל.
כתוצאה מכך נחשף שרייט היה נוכל ודפרין הפסיד סכום כסף נכבד בחלקו בחברה, אך הוא לא הואשם בשום מעשה רמייה ומעמדו המוסרי נותר ללא רבב.
זמן קצר לאחר מכן נהרג בנו הבכור של דפרין במלחמת הבורים.
דפרין שב למעונו הכפרי בקלנדבוי שליד בנגור, מחוז דאון.
לאחר התרופפות בריאותו, מת הלורד דפרין ב-12 בפברואר 1902. ליידי דפרין מתה ב-25 באוקטובר 1936.
הלורד דפרין הוסיף לעצמו את השם "המילטון" על פי הרשאה מלכותית ב-9 בספטמבר 1862, זמן קצר לפני נישואיו להריוט ג'ורג'ינה רואן-המילטון ב-23 באוקטובר אותה שנה.
היה לו קשר משפחתי רחוק למשפחתה של אשתו ומטרת הנישואין הייתה בין השאר לגשר על עוינות ארוכת שנים בין שתי המשפחות.
ב-13 בנובמבר 1872 הוא הוסיף לעצמו גם את השם "טמפל".
השניים הצעירים, בן ובת, נולדו בקנדה:
ארצ'יבלד ג'יימס לאופריק טמפל-המילטון-טמפל-בלקווד, רוזן אווה (28 ביולי 1863 – 11 בינואר 1900) היה לוטננט ברגימנט נושאי הרומח ה-17 וחבר באגודה הקולוניאלית המלכותית.
הוא היה עיתונאי בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים ונפצע במהלך המצור על ליידיסמית'.
שבוע לאחר מכן הוא מת מפצעיו.
ליידי הלן הרמיוני המילטון-טמפל-בלקווד (1865 – 9 באפריל 1941) נישאה ב-31 באוגוסט 1889 לרונלד מונרו פרגוסון, לימים ויקונט נובאר הראשון והמושל הכללי של אוסטרליה.
טרנס המילטון-טמפל-בלקווד, מרקיז דפרין ואווה השני (16 במרץ 1866 – 7 בפברואר 1918).
ליידי הרמיוני קתרין הלן המילטון-טמפל-בלקווד (1869 – 19 באוקטובר 1960) למדה לימודי סיעוד והוסמכה כאחות ב-1901. שירתה בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה ועבור שירותה הוענקה לה מדליית ההוקרה הצרפתית.
לורד איאן בזיל גאווין טמפל המילטון-טמפל-בלקווד (4 בנובמבר 1870 – 3 ביולי 1917) היה עורך דין.
למד בבייליול קולג', אוקספורד והיה חלק מ"גן הילדים" של הלורד מילנר.
הוא שב לשירות פעיל במשמר הגרנדירים ונהרג בקרב ב-1917. מורשתו הבולטת ביותר קובץ של איורים שהוא יצר עבור ספרו של הילר בלוק.
ליידי ויקטוריה אלכסנדרינה המילטון-טמפל-בלקווד (1938-1873) הסנדקית הראשית בטקס ההטבלה שלה הייתה המלכה ויקטוריה והיא נקראה על שמה.
היא נישאה לראשונה ב-1894 לויליאם פלנקט, ברון פנלקט החמישי ויחד איתו הביאה לעולם שמונה ילדים.
נישואיה השניים היו לקולונל פרנסיס פאוול בריתוויט.
פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, מרקיז דפרין ואווה השלישי (26 בפברואר 1875 – 21 ביולי 1930).
זמן קצר לאחר נישואיו התרגז הלורד דפרין מנישואיה של אמו לידידו, ג'ורג' היי, רוזן גילפורד, שהיה צעיר ממנה ב-17 שנים.
נישואים אלו היו שערורייה חברתית, אך הלורד גילפורד מת שבועיים בלבד לאחר חתונתם.
על אף חוסר שביעות רצונו מנישואיה השניים של אמו, מותה ב-1867 השפיע עליו קשות והוא בנה מגדל לזכרה באחוזת קלנדבוי.
מפרץ סמוך נקרא גם הוא על שמה.
לעיתים קרובות נהג דפרין לספר כיצד הוא נתקל פעם ברוח רפאים שהצילה את חייו.
ב-1849, באחד הלילות, כאשר הוא התארח בבית במחוז אופאלי שבאירלנד, הוא שמע קול של עגלת מתים.
הוא הביט מטה וראה אדם חוצה את המדשאה כשהוא נושא ארון מתים על גבו.
האיש עצר והביט אל דפרין ומבטיהם נפגשו לרגע קט לפני שהאיש המשיך לצעוד ונעלם באפלה.
דפרין היה סבור שכל האירוע היה רק חלום רע, אך בבוקר המחרת אמרה לו בעלת הבית שבפעם הבאה שהוא יראה מחזה כזה, הוא ימות.
שנים לאחר מכן, בעת כהונתו כשגריר בפריז, זיהה דפרין נער מעלית במלון גרנד בעיר כאותו אדם שהוא ראה באותו לילה באירלנד.
הוא סירב להיכנס למעלית ורגע אחד לאחר מכן המעלית התרסקה וכל הנוסעים בה, כולל אותו אדם, נהרגו.
אותו נער מעלית מסתורי החל את עבודתו במלון באותו בוקר.
העיתונאי הצרפתי פול הוז הגיע ב-1922 למסקנה, שבמשך כל השנים, אירע מקרה מוות במעלית של המלון רק ב-1878, שנים לפני בואו של דפרין לפריז.
תחקיר מאוחר יותר שנעשה על ידי כתב ה-BBC מלווין האריס, הראה שהסיפור היה לא יותר מאגדה אורבנית שדפרין הוסיף עליה כדי לספרה כאנקדוטה אישית.
פרדריק דניאל הארדי היה צייר אנגלי וחבר במושבת קרנברוק של אמנים.
פרדריק דניאל הרדי נולד בווינדזור בברקשייר, השלישי מבין שמונת ילדיו של ג'ורג' הרדי (1795 - 1877) ואשתו שרה (1803 - 1872).
ג'ורג' הרדי היה נגן קרן בלהקה פרטית של מוזיקה ששירתה את משק הבית המלכותי של ג 'ורג' הרביעי, המלכה אדלייד המלכה ויקטוריה.
אביו של פרדריק היה גם אמן חובב, שקיבל חינוך מוזיקלי מג'יימס דאפילד הארדינג ואדמונד בריסטו.
אבותיו של הרדי היו מיורקשייר.
פרדריק נרשם לאקדמיה המלכותית למוזיקה, כיכר האנובר, בגיל שבע-עשרה.
הוא למד במשך כשלוש שנים, אבל בסופו של דבר נטש את המוזיקה כדי להפוך לאמן כמו אחיו הבכור ג'ורג 'הארדי (1822-1909).
הרדי הפך במהרה לצייר מיומן של פנים בתים (קוטג'ים), והיה אצלו שיפור מתמיד בציורי הדמויות לאורך שנות החמישים של המאה ה-19. כריסטופר ווד, שכתב על האמנות הוויקטוריאנית, הגיב על אחד הציורים המוקדמים ביותר של הרדי, "האח שבקוטג" (1850): "חלק מעבודותיו המוקדמות מסוג זה נראות יפה, ואבל לא מרגשות.
הן משמיטות את דמויות הילדים, חיות מחמד ואביזרים מוכרים אחרים של ציירים קלאסיים של פנים הקוטג'.
מתואר בצורה לא משכנעת והוא דומה למטבח ההולנדי מהמאה השבע-עשרה."
בשנת 1851 שתי התמונות הראשונות שלו התקבלו לתערוכה באקדמיה המלכותית.
הם התגוררו ב"סנלס ווד", ליד בקינגאהמשייר, במרחק שלושה קילומטרים מהחווה של הוריה של רבקה.
הילד הראשון שלהם נולד במארס 1853. ביולי 1853 הם עברו לרחוב ווטרלו פלייס 2, בקרנברוק, קנט, בית שהרדי שמר עליו כל חייו.
ציוריו של הרדי בשנות ה-50 של המאה ה-19 הושפעו מעבודותיהם של האמנים ההולנדים במאה ה-17, כגון פיטר דה הוך 'וניקולס מאס, ועל ידי ציוריו של ידידו תומאס ובסטר.
במשך כל העשור הכניס הרדי בהדרגה כמה דמויות לתמונות הפנים שלו.
ובשנת 1859 צייר את תמונתו הראשונה, "האורחת הזרה", שיש לה נרטיב של קבוצה גדולה יותר של אנשים, והיא דומה לרוב עבודתו הטובה ביותר בשנות ה-60.
הרדי צייר לפחות עשר גרסאות של "סריקה", אחד הציורים הנפוצים ביותר שלו.
כמה מציוריו משנות השבעים היו ביקורתיים יותר כלפי החברה הוויקטוריאנית.
"מחפשת את אבא" (1873) דיוקן של ילדה יחפה מסתכלת דרך פאנל הזכוכית של דלת הבית מחכה לאביה.
ל"אחר המסיבה" (1875) מתארת משרת מותש שנרדם, יושב על כיסא, לאחר ששרת במסיבה את אדוניו.
ו"שמלת החתונה" (1875) מתארת קבוצה של תופרות אשר נאלצו לעבוד במשך הלילה כדי לסיים את עבודתן.
הרדי הציג תשעים ושלוש תמונות באקדמיה המלכותית בין 1851 ל-1898. מחירי ציוריו היו בשיאם בשנות ה-70. מאמצע שנות השבעים של המאה ה-19 רכש הרדי בית בלונדון, בקנסינגטון, וכן שמר ביתם בקרנברוק.
עבודתו של הרדי מצויה באוספים ציבוריים רבים, בעיקר בגלריה לאמנות וולברהמפטון, שמכילה תשעה עשר מציוריו.
כארבע שנים אחרי שהרדי התיישב בקרנברוק, הגיע להתגורר שם תומאס ובסטר, שהיה קרוב לאמו של הרדי.
הם שכרו כסטודיו לעבודתם בית מהמאה השש-עשרה ברחוב הראשי; הסטודיו של הרדי היה החדר הקדמי בקומת הקרקע, והסטודיו של ובסטר היה החדר הקדמי שמעל.
כמה אמנים נוספים, ידידיהם של ובסטר והרדי, ואחיו הבכור של פרדריק ג'ורג', באו לגור בקרנברוק או היו מבקרים תכופים מלונדון; הם נודעו בשם קולוניית קרנברוק.
אמני קרנברוק ומשפחותיהם נפגשו לעיתים קרובות לארוחות ערב, תה ומסיבות.
הרדי היה מעורב בפעילויות רבות בקרנברוק: הוא היה קצין בחיל המתנדבים של רובאי קנט.
חבר הוועד של אגודת הספרות, חבר במועדון הקריקט, ומשתתף בערבים מוזיקליים בעיר.
לפרדריק ולרבקה הארדי היו ארבעה בנים ובת.
בנם הבכור פרדריק (1853–1937), למד בבתי הספר המלכותיים באקדמיה והפך לאמן, תוך שימוש בשם "דורופילד הארדי".
בנם הרביעי, אדווין ג'ורג' (1859–1896), הפך לאדריכל לאחר שלמד בבית הספר המלכותי האקדמי שבו זכה במדליית זהב לתכנון באדריכלות ומלגת נסיעה ללימודים באיטליה.
אביו של פרדריק, ג'ורג 'הרדי, בא לגור איתו בשנת 1873 ונפטר בקרנברוק בשנת 1877.
פרדריק דניאל הארדי נפטר בקרנברוק באפריל 1911 ונקבר ליד אשתו בכנסייה של סנט דנסטן.
אחרי מותו של הרדי, התגוררה אמליה גרטרוד הרדי (1865-1952), אמנית חובבת, בסטודיו של הרדי ברחוב הראשי.
פרדריק הריסון (Frederic Harrison; 1831-1923) היה משפטן, סופר והיסטוריון בריטי.
מאוהדי הפילוסופיה הפוזיטביסטית הראשונים, תמך באיגודים המקצועיים ובקומונה הפריזאית.
נולד בכיכר יוסטון 17 בלונדון, ב-18 באוקטובר 1831, והיה בנו של פרדריק הריסון (1799–1881), סוכן מניות ואשתו ג'יין, בתו של אלכסנדר בריס, סוחר גרניט בבלפסט.
הוא הוטבל בכנסיית סנט פנקראס, יוסטון, ובילה את ילדותו המוקדמת בפרבר בצפון לונדון, אליו עברה המשפחה זמן קצר לאחר לידתו.
בשנת 1840 עברה המשפחה לכיכר אוקספורד 22, הייד פארק, לונדון, בית שתוכנן על ידי אביו של הריסון.
יחד עם אחיו סידני ולורנס, הריסון קיבל את השכלתו הראשונית בבית לפני שלמד בבית ספר יום בסנט ג'ון ווד, לונדון.
בשנת 1843 הוא נכנס לבית הספר של קינגס קולג', וסיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1849.
הוא קיבל מלגה לוודהאם קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1849. באוקספורד נחשף לפילוסופיה הפוזיטיביסטית, בהשפעת המורה שלו, ריצ'רד קונגרייב, ויצירותיהם של ג'ון סטיוארט מיל וג'ורג' הנרי לויס.
הריסון מצא את עצמו בקונפליקט עם קונגרייב באשר לפרטים, ובסופו של דבר הוביל את הפוזיטיביסטים שהתנתקו והקימו את ניוטון הול בשנת 1881, והוא היה נשיא הוועדה הפוזיטיביסטית האנגלית משנת 1880 עד 1905. הוא כתב הרבה על הפילוסוף הצרפתי אוגוסט קונט ועל פוזיטיביזם.
במשך יותר משלושים שנה תרם בקביעות מאמרים בעיקר כדי להגן על הפוזיטיביזם, ובמיוחד בגרסתו של אוגוסט קונט.
הוא הפך לחלק מקבוצה ליברלית של אקדמאים באוקספורד שכללה גם את ארתור פינהן סטנלי, גולדווין סמית', מרק פטיסון.
כמורה ללימודי דת, מבקר ספרותי, היסטוריון ומשפטן, הריסון לקח חלק בולט בחיי זמנו בעזרת כתביו.
לעיתים קרובות הוא הגיב בנושאים פוליטיים, דתיים וחברתיים.
נקודת מבטו ההיסטורית מאופיינת על ידי נקודת מבט רדיקלית הוא מוערך כמלומד מוכשר, שהידע הרחב שלו בספרות משולב עם עצמאות מחשבתית ראויים לציון.
הוא הפך לעורך דין (בריסטר) בשנת 1858, ובמהרה התבלט בתור תורם יעיל לביקורות המעמד הגבוה.
שני מאמרים שפרסם, משכו תשומת לב מיוחדת.
התעניינותו הייתה בחקיקה עבור מעמד העובדים שהביאה אותו לפעילות חברתית רבה.
בשנים 1877–1889 היה כפרופסור למשפטים ומשפט בינלאומי במועצת החינוך המשפטי ועמית כבוד במכללת וודהאם.
הפרסומים החשובים ביותר הם "חייו של קרומוול" (1888), "רוסקין" (1902).
"ההיסטוריה הביזנטית בימי הביניים המוקדמים" (1900).
בין המאמרים החשובים - "ספרות ויקטוריאנית קדומה" (1896), "בחירת הספרים" (1886) בשנת 1904 פרסם "מונוגרפיה רומנטית" של התחייה הביזנטית מהמאה העשירית.
הריסון היה בעל דעות רדיקליות מתקדמות.
הוא היה נמרץ בפוליטיקה ובעניינים עירוניים.
בשנת 1889 הוא נבחר כראש מועצת מחוז לונדון, אך התפטר בשנת 1893.
תרם בקביעות לכתבי העת מקצועיים, ותמך בארגוני עובדים ובהתאגדותם הלאומית והבינלאומית.
הוא תמך בעצמאות פולין ואיטליה, וברפורמטורים בוועדה לענייני ג'מייקה משנת 1866, ובקומונת הפריזאית.
במאמר שהגן על הקומונה הפריזאית, הריסון הכריז: "הסטטוס קוו בלתי אפשרי.
האלטרנטיבה היא קומוניזם או פוזיטיביזם."
עבודות מאוחרות יותר כוללות זיכרונות אוטוביוגרפיים (1911); ההתפתחות הפוזיטיבסטית של הדת (1912); הסכנה הגרמנית (1915).
תורת המשפט וסכסוך האומות (1919) ועוד.
בשנת 1870 התחתן עם אתל ברטה, בתו של ויליאם הריסון, ונולדו להם ארבעה בנים, בהם העיתונאי ומבקר הספרות אוסטין הריסון.
אחד מבניו, כריסטופר רנה הריסון, נהרג במלחמת העולם הראשונה.
פרידריק הריסון נפטר ב-14 בינואר 1923.
פרדריק ווקר היה צייר ומאייר בתנועת הריאליזם החברתי הבריטי, שתואר על ידי סר ג'ון אוורט מילאיס כ"אמן הגדול של המאה ".
ווקר נולד ב-26 במאי 1840, במרילבון בלונדון, אחד מתאומים ובנם החמישי של ויליאם הנרי, תכשיטן, ואן ווקר - הוא היה אחד משמונה ילדים.
סבו, ויליאם ווקר, היה אמן שהציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית והמכון הבריטי בין השנים 1782–1802. אמו של פרדריק הפכה למפרנסת הראשית של המשפחה כשאביו נפטר בשנת 1847.
פרדריק קיבל את השכלתו בבית ספר מקומי ובהמשך בבית הספר בקמדן, לונדון.
הוא גילה כישרון לאמנות מגיל צעיר ולימד את עצמו להעתיק הדפסים באמצעות עט ודיו - הוא גם תירגל ציור במוזיאון הבריטי.
בשנים 57–1855 עבד במשרד אדריכלים ברחוב גאוואר אך ויתר על האדריכלות כדי להפוך לתלמיד במוזיאון הבריטי ובבית הספר לאמנות של ג'יימס מת'יו ליי.
במרץ 1858 התקבל כסטודנט באקדמיה המלכותית, ובהמשך אותה שנה גם הפך לחניך בחרטות עץ, במשרה חלקית בלמבת'.
במהלך השנתיים של החניכות הוא המשיך לצייר בזמנו הפנוי, הן בצבעי שמן והן בצבעי מים.
פרדריק ווקר הצטרף בשנת 1859 לסדנת האמנים ב"לנגהם צ'יימברס", ובשנים 1865-1860 השיג הצלחה רבה כמאייר בשחור-לבן עבור כתבי העת הפופולריים כמו Cornhill Magazine, Once a Week, Good Words, Everybody's Journal, and Leisure Hour.
חלק גדול מעבודותיו בתקופה זו נחרטו על ידי ג'וזף סוויין .
ווקר התוודע לסטיריקן והסופר ויליאם תאקרי, עורך ה'קורנהיל', ויצר עבורו רישומים לספר "הרפתקאותיו של פיליפ" שפורסם בשנת 1862. כמו כן אייר את הרומן הבלתי גמור של תאקרי, "דניס דובל", ואת הסיפורים מאת בתו של תאקרי, אן ריצ'י.
ווקר סיפק איורים עבור חברת האחים דלזיאל שהופיעו בשני ספרי שירה, "סבב הימים" ו"פרחים בשולי הדרך".
ווקר ייצר את ציור צבעי המים החשוב הראשון שלו, "פנים מוזרות" בשנת 1862 ובשנה שלאחר מכן את "פיליפ בכנסייה" שזכה במדליה בתערוכת פריז בשנת 1867. ווקר הציג ב"האגודה המלכותית" לצבעי מים משנת 1864 עד סוף חייו.
מאוחר יותר הוא התמנה לחבר מן המניין באגודה בשנת 1866, מה שזיכה אותו להוסיף את ראשי התיבות הראשיות 'RWS' ליד שמו.
הוא גם נבחר לחבר כבוד של האגודה הבלגית לצבעי מים בשנת 1871. בשנת 1863 הציג ווקר את ציור השמן הראשון שלו, "הנתיב האבוד" באקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1871 הוא נבחר לחבר נלווה באקדמיה זו.
ווקר מעולם לא התחתן וחי כל חייו בלונדון עם בני משפחתו - אחיו ג'ון (נ.
בשנת 1873 נסע לאלג'יר בניסיון לא מוצלח להתאושש משחפת, שהחמירה בהדרגה עד מותו ב-4 ביוני 1875 בסנט פילאנס בפרת'שייר, סקוטלנד.
פרדריק ויליאם ביצ'י היה קצין ימי וגאוגרף של חיל הים האנגלי.
הוא היה בנם של שני ציירים, סר ויליאם ביצ'י, ואשתו השנייה, אן ג'זופ .
יליד לונדון ב־17 בפברואר 1796.
הוא נכנס לצי המלכותי בגיל 10, היה בשירות פעיל במהלך המלחמות עם צרפת ואמריקה.
בתחילת 1818, ובדרגת סגן, שירת באוניה "טרנט" תחת פיקודו של ג'ון פרנקלין במשלחת הארקטית של דייוויד ביוקאן .
בתקופה מאוחרת יותר פרסם פרדריק ביצ'י ספר על מסע זה.
בשנה שלאחר מכן ליווה את סגן וו.
פארי והפליג צפונה לאי מלוויל, בצפון קנדה.
בשנת 1821, כקצין באוניה "אדוונצ'ר", השתתף בסקר החוף הים תיכוני של אפריקה בניהולו של סרן ויליאם הנרי סמית'.
הוא ואחיו, הנרי ויליאם ביצ'י, ערכו סקר יבשתי בחוף הים תיכוני של אפריקה, ופרסמו תיאור מלא על עבודתם בשנת 1828 בכותרת "משלחת חקר החוף הצפוני של אפריקה מטריפולי מזרחה בשנת 1821–1822".
בשנת 1825 מונה ביצ'י לפיקוד על הספינה "בלוסום".
משימתו הייתה לחקור את מצר ברינג בתיאום עם פרנקלין ופארי שפעלו ממזרח.
בקיץ 1826 הוא עבר את המצר וסירה מהספינה שלו הגיעה מעבר לקו רוחב 71 ° צפון, וקו אורך - 156 ° מערב, ליד פוינט בארו, צפון אלסקה - מקום שהוא נתן לו את שמו.
הנקודה הייתה רק 200 ק"מ מערבית לנקודה שאליה הגיעה משלחתו של פרנקלין מנהר המקנזי.
ההפלגה כולה נמשכה יותר משלוש שנים, ובמהלכה, גילה ביצ'י כמה איים באוקיינוס השקט, ומעגן ליד כף הנסיך מוויילס - הנקודה המערבית ביותר באמריקה.
ביולי 1826 הוא נתן שמות לשלושה איים במצרי ברינג.
שניים היו באיי דיומיד שנקראו כך על ידי ויטוס ברינג בשנת 1728: "האי רטמנוף" (דיומיד הגדול) ו"אי קרוזנשטרן" (דיומיד הקטן).
ביצ'י כינה את האי השלישי הלא מיושב "Fairway Rock", שהוא שמו העכשווי - סלע פיירווי.
אחד מצוותו, קצין הזוטר ג'ון בכרוויז, תיאר את המסע בספר שפורסם באופן פרטי בשנת 1839. בשנת 1831 הופיע הספר של ביצ'י על המסע לפסיפיק ולמצר ברינג בשנים 1825–1828.
בשנת 1835 הועסק פרדריק ביצ'י בסקר החופים של דרום אמריקה, ומשנת 1837 עד 1847 ביצע עבודות דומות לאורך חופי אירלנד, ובים הצפוני והתעלה האנגלית.
הוא ביצע סקרי גאות ושפל מפורטים בתקופה זו, שפורסמו, עם טבלאות, בשני מאמרים של החברה המלכותית בשנת 1848 ו-1851. זו הייתה היצירה הראשונה מסוגה שפורסמה מאז שהופיע תרשים הגאות והשפל של אדמונד האלי בשנת 1702.
הוא מונה בשנת 1850 לנשיא המחלקה הימית במועצת המסחר.
בשנת 1854 הועלה לדרגת אדמירל ובשנה שלאחר מכן נבחר לנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
את האי ביצ'י, שם עבר את החורף סר ג'ון פרנקלין, הוא קרא על שמו של אביו ויליאם ביצ'י.
בתו הייתה הציירת פרנסס אן הופקינס, שהתגוררה בקנדה במשך 12 שנים וציירה סצנות רבות של מסעות קאנו.
הוריו ושלושה מאחיו היו ציירים: האדמירל והצייר ריצ'רד ברידג'ס ביצ'י, וציירי הפורטרטים הנרי ויליאם ביצ'י וג'ורג' דאנקן ביצ'י.
פרדריק הול , המכונה גם פרד הול, היה צייר אימפרסיוניסטי אנגלי של נופים, נושאים כפריים ודיוקנאות.
הוא היה חבר באסכולת ניולין, בקורנוול.
הול היה יליד סטילטון, יורקשייר, למד אמנות בבית הספר לאמנות לינקולן בין השנים 1879–1881, לפני שעבר ללמוד אצל צ'ארלס ורלט באנטוורפן.
הוא הפך לחבר באסכולת ניולין בקורנוול בין 1883 ל־1885, התאריך המדויק אינו ברור.
הוא נשאר שם והצטרף לחברו פרנק בראמלי, עד 1898. הוא הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1886 ואילך ובסלון פריז, וזכה שם במדליית זהב בשנת 1912. הוא הציג גם באגודה המלכותית של אמנים בריטים ברחוב סאפולק, לונדון, בגלריה גרוסוונור, בגלריה החדשה, ובמועדון האמנות האנגלי החדש, משם התפטר בשנת 1890.
הול צייר גם קריקטורות ואייר תמונות בסיפורים.
בשנת 1898 התחתן עם אנייס בריל דוד, שאיתה נולדה לו בת.
עם משפחתו הוא התיישב מאוחר יותר בספין, ליד ניוברי בברקשייר.
עבודתו המוקדמת בתקופת ניולין מראה את גישתה של האסכולה בניוולין לציורים בחוץ - בטבע, והמחויבות לריאליזם חברתי.
עם זאת, סגנונו לא נותר סטטי והוא המשיך להתפתח לכיוון אימפרסיוניסטי יותר.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא נמשך לעבר נופים, ובילה זמן רב יותר מניולין, על חוף סאמרסט בפורלוק.
עבודתו המאוחרת מציגה נוף עדין יותר.
הקריקטורות של חבריו האמנים בניולין היו לעיתים קרובות שנונות מאוד.
מגזין בקורנוול, שסקר את תערוכת ציירי צבעי שמן בשנת 1886, שיבח את האיכות הציורית של הבתים והחוף של כפר קורניש שלו (1886), אך מתח ביקורת על הכללתן של דמויות חסרות סיבת בציור.
"האווז" שלו (1888) הוצג בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1888 ותואר על ידי "איפסוויץ ז'ורנל" כחכם ועוצמתי, ואילו העיתון "לידס מרקורי" כינה את היצירה הומוריסטית ועיתון אחר טען כי זהו ציור גרוטסקי.
"הדמדומים" שלו (1892) צוין על ידי "לידס מרקורי" עבור תפיסתו הפיוטית את הזוהר האחרון של יום בסתיו, אך ציור "בריכת השתייה" שלו (1897) ספג ביקורת על ידי "גלאזגו הראלד", אף על פי שהוא צבוע בחוכמה.
לעומתו ה"מורנינג פוסט" ראה את הציור כנעים בשל צבעיו המבריקים וההרמוניים.
פרידריק ויליאם קייל היה צייר בעלי חיים אנגלי, יליד גרמניה.
הוא קיבל עבודות רבות לציורים מהמלכה ויקטוריה.
קייל נולד בפרנקפורט על המיין, בן לסוחר יין, שהראה בגיל צעיר עניין בציור בעלי חיים.
הוא למד ב- Städelsches Kunstinstitut בפרנקפורט בניהולו של יאקוב בקר, ומאוחר יותר היה תלמידו של אוז'ן ורבוקהובן בבריסל.
משנת 1847 התגורר לצמיתות באנגליה והתאזרח בשנת 1858. הוא היה התלמיד היחיד של אדווין לנדסייר, שבאמצעותו הוצג קייל למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט.
הוא קיבל עבודות רבות ממשפחת המלוכה, והפיק ציורי שמן, צבעי מים ורישומים וצייר תצלומים.
האהדה בולטת הייתה לצייר אל לוטי, כלב הפקינז של המלכה.
מלבד החסות המלכותית, העבודות כללו איורי ספרים וצלחות ל"ניוסטרד לונדון ניוז".
קייל הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי, אף על פי שהוא מטבעו נרתע מלהציג את תמונותיו.
בשנת 1852 התחתן עם שרה קונסטנס וודלין, אחייניתו של הצייר צ'ארלס רוברט לסלי.
נולדו להם תשעה ילדים, מתוכם שלושה מתו בילדותם.
קייל נפטר בביתו בסנט ג'ון ווד, לונדון, ב-5 בדצמבר 1871, ונקבר בבית העלמין קנסל גרין.
סר פרדריק ויליאם ברטון היה צייר אירי ומנהל הגלריה לאמנות בלונדון.
פרדריק נולד ב-8 באפריל 1816 ובגיל שש עבר עם הוריו לגור במחוז קלייר שבחוף המערבי של אירלנד.
הוא היה בנם השלישי של סמואל פרידריך ברטון ואשתו חנה מלט.
הסבא וסבתה של האמן היו מייג'ור אדוארד ויליאם ברטון, קליפדן, שהיה השריף של מחוז קלייר בשנת 1799, ואשתו ג'יין בלאד מרוקסטון הסמוכה.
הוא למד בדבלין, נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בגיל עשרים ואחת ואקדמאי מלא כעבור שנתיים.
בשנת 1842 החל להציג באקדמיה המלכותית.
ביקור בגרמניה ובבוואריה בשנת 1842 היה הראשון מתוך סדרת טיולים ארוכה לחלקים שונים באירופה, שהעניקו לו ידע מעמיק ביצירותיהם של המאסטרים הישנים.
משנת 1851 בילה 7 שנים כצייר בשירות מקסימיליאן השני מבוואריה.
ברטון עבד עם ג'ורג' פטרי על רישומים ארכאולוגיים והיה במועצת האקדמיה האירי המלכותית והחברה הארכאולוגית באירלנד.
הוא נבחר לעמית של האגודה המלכותית לציירים בצבעי מים בשנת 1855, וחבר מן המניין בשנה שלאחר מכן.
הוא התפטר בשנת 1870, ונבחר מחדש כחבר כבוד בשנת 1886.
תואר אבירות הוענק לו בשנת 1884, ותואר ה- LL.D.
של דבלין בשנת 1889. בצעירותו הייתה לו אהדה עזה למפלגת אירלנד הצעירה.
הוא נפטר בקנזינגטון, מערב לונדון ונקבר בבית העלמין בדבלין.
ציורי צבעי המים הידועים ביותר של ברטון, "הילד שטבע של ארן הדייג" (1841) ו"המפגש על מדרגות הצריח" (1864).
הציור - הפגישה על מדרגות הצריח נבחר על ידי הציבור האירי כציור האהוב ביותר על אירלנד בשנת 2012 מבין 10 עבודות שהמבקרים הציגו ברשימה.
בשנת 1874 מונה ברטון למנהל הגלריה הלאומית בלונדון, אחרי סר ויליאם בוקסאל.
ביוני 1874 הוא קיבל מענק מיוחד לרכישת אוסף האמנות של אלכסנדר בארקר, שכלל את המולד של פיירו דלה פרנצ'סקה ואת ונוס ומארס של בוטיצ'לי.
בשנת 1876 התקבלה ירושה של 94 ציורים, בעיקר של אמנים הולנדים, אך גם עבודות נוספות.
כמו כן, באותה שנה הושלמה הרחבה של הגלריה.
במהלך עשרים השנים בהן הוא מילא תפקיד מנהל הגלריה הוא היה אחראי לרכישות חשובות רבות, ביניהן בתולת הסלעים של לאונרדו דה וינצ'י, אנסדי מדונה של רפאל, דיוקן הרכיבה של אנתוני ואן דייק של צ'ארלס הראשון, והאדמירל פולידו.
הוא הוסיף גם לסדרה המצוינת של תמונות איטלקיות קדומות בגלריה.
מספר הרכישות שבוצעו באוסף בתקופת כהונתו מסתכם ביותר מ-500.
פרדריק וארלי היה צייר קנדי, היה חבר בקבוצת השבעה.
וארלי נולד בשפילד, אנגליה, בשנת 1881, בנם של לוסי וסמואל ג'יימס סמית' וארלי ה -7. הוא למד אמנות בשפילד והשתתף באקדמיה המלכותית של ביו-ארטס באנטוורפן (1900-1902), בלגיה.
הוא היגר לקנדה בשנת 1912 בעצתו של ארתור ליסמר, יליד שפילד אחר, ומצא עבודה בחברת העיצוב Grip Ltd.
החל בינואר 1918, הוא שירת במלחמת העולם הראשונה.
וארלי הגיע לתשומת ליבו של לורד ביברברוק, שארגן את הזמנתו כאמן מלחמה רשמי.
הוא ליווה כוחות קנדיים במתקפה מאה הימים מצרפת לבלגיה.
ציורי הלחימה שלו מבוססים על חוויותיו בחזית.
אף שהוא התלהב לנסוע לצרפת כאמן מלחמה, הוא היה מוטרד מאוד ממה שראה.
"יום אחד שהאנשים יחזרו" של וארלי, שהוצג בבית ברלינגטון בלונדון ובתערוכת אנדרטאות המלחמה הקנדיות, הוא בד גדול המתאר בית קברות מוכה מלחמה, דבר המצביע על כך שאפילו המתים אינם יכולים לברוח מההרס.
בשנת 1920 הוא היה חבר מייסד בקבוצת השבעה.
הוא היה החבר המקורי היחיד בקבוצת השבעה שהתמחה בפורטרטים, אך הוא צייר גם נופים.
תרומתו העיקרית של וארלי לאמנות היא עבודתו עם קבוצת השבעה ודיוקנאותיו.
לאחר שגר באונטריו מספר שנים, עבר וארלי לוונקובר, כנראה בשנת 1926, שם הפך לראש המחלקה לרישום וציור בבית הספר לאמנות דקורטיבית ויישומית בוונקובר בהזמנתו של צ'ארלס הפבורן סקוט.
הוא עזב את קולומביה הבריטית בשנת 1936 עקב מצב דיכאוני, וכעבור שנתיים הצטרף לאמנים אחרים בטיול לקוטב הצפוני.
בשנת 1954, יחד עם קומץ אמנים ובהם אריק אלדווינקל, ביקר בברית המועצות בחילופי תרבות של זמן המלחמה הקרה.
הוא נפטר בטורונטו בשנת 1969 ונקבר לצד חבריו האחרים בקבוצת השבעה בשטח אוסף האמנות הקנדי מקמייקל בקלינבורג, אונטריו.
ביוניונוויל נקראת על שמו גלריית האמנות של וארלי וכן דרך - פרד וארלי דרייב, רחוב מגורים דו-מסלולי.
מקומו החשוב בתולדות האמנות של קנדה מאומת על ידי החלטת הממשלה לשחזר את הדיוקן העצמי שלו כחותמת דואר.
ב־22 במאי 1981 הוציא דואר קנדה בול עם הדיוקן שלו.ב־6 במאי 1994 הוציא הדואר הקנדי בול על פי ציור של וארלי.
פרדריק דילמן היה צייר דיוקנאות אמריקאי ממוצא גרמני.
דילמן נולד בהנובר שבגרמניה ועבר לארצות הברית בילדותו.
הוא סיים את לימודיו בקאלוורט קולג' בניו וינדזור, מרילנד, בשנת 1864, ובשנים 1866 עד 1872 שימש כטופוגרף ושרטט עבור חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית במבצר מונרו ובבולטימור, ובסקר דרכי המים בווירג'יניה.
לאחר מכן למד אצל וילהלם פון דיז באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן שם קיבל מדליה בשיעור ציור מהחיים.
הוא פתח סטודיו בניו יורק, שם עבד בהתחלה כמאייר ספרים ומגזינים, והפך לצייר תמונות ז'אנריות.
הוא היה אחד החברים המקוריים של אגודת האמנים האמריקאים, הוסמך לאקדמאי לאומי בשנת 1883, והיה גם חבר באגודה האמריקאית לצבעי מים, במועדון התחריטים בניו יורק.
הוא היה נשיא הפדרציה לאמנויות בניו יורק.
בשנת 1899 נבחר דילמן לנשיא האקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1903 הוא הפך לפרופסור לרישום בסיטי קולג' של ניו יורק ובאותה תקופה התמנה למנהל בית הספר לאמנות בקופר יוניון.
הוא תרם תרומות עיקריות למהדורות מפוארות של יצירות מאת לונגפלו, הות'ורן, ג'ורג' אליוט וסופרים אחרים, ולפרסומים השונים של מועדון האריחים, שהוא היה חבר בהם.
מפורסמים עיטורי הקיר שלו ולוחות הפסיפס שייצר לספריית הקונגרס בוושינגטון.
פרדריק דסמון היה כומר, דוקטור לתאולוגיה, בונה חופשי אשר שימש כנשיא הגדול של "המזרח הגדול של צרפת" ופוליטיקאי צרפתי.
דסמון נולד ב-14 באוקטובר 1832 בבריניון, עיירה קטנה במחוז גארד, בין נים לאלס.
הוא למד ב"קולג 'ד'אלס" בעיר נים.
לאחר מכן המשיך לפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת ז'נבה, מעוז הקלוויניזם (ג'ון קלווין עצמו הקים את בית הספר בשנת 1559).
הוא סיים את בית הספר בשנת 1855 עם תואר דוקטור לתאולוגיה.
בשנת 1856 חזר דסמון לצרפת והפך לכומר בכנסייה הרפורמית בצרפת שנוסדה מתוך הקלוויניזם.
הוא שימש ככומר במספר קהילות בשנים 1856 עד 1881.
בשנת 1877 נכנס דסמון לפוליטיקה.
מהלך זה גרם לו לבעיות עקב תפקידו בכנסייה הרפורמית והוא הותקף בשל כך מתוך מפלגתו הרפובליקנית בצרפת.
הרפובליקנים של אותה תקופה האמינו בהפרדת הכנסייה והמדינה, ודסמון לא היה יוצא מן הכלל.
היו שביקרו אותו, וטענו כי בהיותו איש דת הוא אינו מסוגל להיות אובייקטיבי לגבי המצב.
הוא מוכר בעיקר כמייסד, של מה שנודע מאוחר יותר, כבנייה החופשית הליברלית או הבנייה הלטינית.
הבנייה הליברלית הסירה במידה רבה את ההתייחסויות ל"אדריכל הגדול של היקום" (GATU).
דסמון האמין, כפי שצוין בנאום שנשא, כי הבנייה החופשית היא מקום לדיון מדעי ולא מקום לדיון בדוגמה.
הוא האמין כי בבנייה החופשית, ממש כמו בממשלה, יש צורך בהפרדה בין הדת והמדינה.
אף על פי שלרוב נזקפת לחובתו של דסמנס יצירת אחד הקרעים הגדולים בלשכה הגדולה של אנגליה לבטול ההכרה במזרח הגדול של צרפת, הרעיון של בנייה ליברלית כבר התפשט לתחומים גדולים אחרים, לרבות הלשכה הגדולה של הונגריה והלשכה הגדולה של בואנוס איירס.
פרדריק דסמונס נבחר לנשיא המועצה הגדולה של המזרח הגדול של צרפת חמש פעמים:
ביום פטירתו, ב-4 בינואר 1910 נערך טקס הלוויה בראשות סגן הנשיא הראשון של המועצה הדתית בגרנד אוריינט דה פראנס.
בין ה-7 ל-9 בינואר נערך טקס קבורתו בהשתתפות קהל אזרחים רב ברחבת תחנת ליון (גאר דה ליון).
על דלת קברו מוצב סמל הבנייה החופשית.
בשנת 1943 הוקם לזכרו, בכניסה לעיר הולדתו בריניון, פסל ברונזה.
לאחר המלחמה הוא הוחלף בלוח הנצחה.
בכל שנה, ב־9 בדצמבר, יום השנה לחקיקת "חוק 1905" על הפרדת הדת מהמדינה, עמותת Maison Frédéric Desmons (AMFD), בשותפות עם ליגת החינוך, מעלה על נס אישיות אשר פעלה למען חופש המצפון והחילוניות.
דסמון נקבר בקומונת Saint-Geniès-de-Malgoirès בדרום צרפת שם גם יש מוסד ציבורי הנקרא על שמו.
פרדריק וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בדנית: Frederik Vilhelm af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg; 18 בנובמבר 1668 – 3 ביוני 1714) היה חבר בית אולדנבורג ונסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
פרדריק וילהלם נולד ב-18 בנובמבר 1668 בזונדרבורג והיה בנם הצעיר של הדוכס ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ושל אשתו, אוגוסטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
בשנת 1675, כשאביו ניהל משא ומתן עם הרוזן פדר גריפנפלד על נישואים עם אחותו של פרדריק וילהלם, הובטח לו תפקיד כפרובוסט של הקתדרלה בהמבורג ומושל אלס.
הוא מונה לפרובוסט בהמבורג ב-1676, לאחר מותו של היו"ר קילמנסגה.
כאשר נפטר אביו בשנת 1689, צוין בצוואה כי רכושו יעבור לאלמנתו, שתהיה לה הזכות ליישב את הירושה.
היא קיבלה החלטה, שאושרה על ידי המלך ב-1692. בנה החי הבכור, ארנסט אוגוסט, הודר מהירושה, משום שהוא המיר את דתו לקתולית, והותיר את הדוכסות לפרדריק וילהלם, שהיה עד אז הבן היחיד שנותר בחיים.
כמעט במקביל, פרדריק וילהלם מונה גם למושל זונדרבורג.
עם זאת, כאשר חזר ארנסט אוגוסט ללותרניות ב-1695, הוא מונה למושל זונדרבורג, משום שהתגורר שם.
ארנסט אוגוסט הוחזר גם כיורש של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
אף על פי כן, כאשר ארנסט אוגוסט מת ללא ילדים בשנת 1731, בנו של פרדריק וילהלם, כריסטיאן אוגוסט הראשון, יירש את הדוכסות.
כשאמו מתה ב-1701, ירש פרדריק וילהלם את ארמון אוגוסטנבורג, אחוזת רומוהרסגורד ואחוזת אוולגונדה.
בשנת 1703, הוא רכש את אחוזת אבנבולגורד בסונדב.
פרדריק וילהלם שירת כמייג'ור גנרל בצבא הדני.
ב-27 בנובמבר 1694 הוא התחתן עם סופיה אמליה, רוזנת אהלפלד-לנגלאנד, בתם של הקנצלר פרדריק, רוזן אהלפלד-לנגלאנד ומריה אליזבת, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג.
ב-27 בנובמבר 1694 התחתן פרדריק וילהלם עם סופיה אמליה, רוזנת אהלפלד-לנגלאנד, בתם של הקנצלר פרדריק, רוזן אהלפלד-לנגלאנד ומריה אליזבת, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
כריסטיאן אוגוסט הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1696–1754)
שרלוטה מריה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1697–1760), התחתנה עם פיליפ ארנסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
פרדריק הוק היה אסטרונאוט אמריקאי, שפעל בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
השתתף בשלוש משימות, בשתיים מהן כמפקד צוות.
הוק נולד בלונג ביץ' שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
אביו היה איש צבא וסבא שלו היה תת-אדמירל במהלך מלחמת העולם השנייה.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת טאפטס אותו סיים ב-1962, ותואר שני בהנדסה גרעינית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אותו ב-1966.
לימודיו לתואר ראשון היו במסגרת עתודה צבאית, ובסיומם הוצב באוניית צי ארצות הברית.
ב-1964 למד בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
לאחר סיום הקורס הוצב בנושאת מטוסים.
ב-1978 הצטרף ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
היה חבר בצוות קרקע של מספר משימות.
במשימה STS-7 קיבל מינוי של טייס הצוות.
הטיסה בוצעה במעבורת החלל צ'לנג'ר.
ב-1984 היה מפקד צוות של משימה STS-51-A במעבורת החלל דיסקברי.
במשימה זו לראשונה הוחזרה לכדור הארץ חללית לשימוש בהמשך.
ב-1986 עבר לתפקיד ניהולי בנאס"א, אך למרות זאת מונה ב-1988 למפקד צוות של משימה STS-26 וטס לחלל בפעם השלישית.
אחרי פרישתו מנסא"א הצטרף לחברת AXA Space וב-1993 מונה למנכ"ל החברה.
החברה עוסקת בהערכת סיכונים בתחום תעשיית החלל.
פרדריק דוד מוקטה היה ממונאי ופילנתרופ אנגלי ממשפחה אנגלו-יהודית בולטת.
מוקטה היה שותף של ברוקר המטילים הלונדוני, מוקטה & גולדסמיד (הוקם ב-1684), וניהל אותו מ-1857 עד 1874. לאחר שפרש מהעסק ב-1874, הוא הקדיש את זמנו לעבודות של גמילות חסדים, במיוחד באיסט אנד, שבלונדון.
מלבד זאת הוא היה תומך בלימוד ובעצמו חיבר יצירות היסטוריות, שהמוכר ביניהם היה "The Jews of Spain & Portugal and the Inquisition".
לרגל יום הולדתו ה-70 הוצגה לו עדות מלמעלה מ-200 מוסדות פילנתרופיים וספרותיים.
התערוכה ההיסטורית האנגלו-יהודית (1887) הייתה חייבת את הקמתה למוקטה.
הוא הוריש את ספרייתו המשובחת ל, אשר היה בעבר נשיאה.
ספרייה זו היוותה את הבסיס לאוספים הנכללים כעת בספריית מוקטה, שנוסדה לזכרו, וממוקמת בספריית יוניברסיטי קולג' לונדון.
באוסף נכללו גם כתבי היד: הגדת מוקטה ומחזור מוקטה.
מזרקה הוקמה לזכרו על ידי תושבי מזרח לונדון, מחוץ לכנסיית סנט בוטולף, אלדגייט.
למוקטה היו התכתבויות רבות עם אנשים חשובים בתקופתו.
בענייני דת, הוא היה שומר מצוות והשתייך לא רק לשני בתי כנסת אורתודוקסיים אלא גם לבית הכנסת של מערב לונדון , קהילה רפורמית שלמשפחתו היה חלק נכבד בהקמתה בלונדון.
מוקטה הלך לעולמו ב-16 בינואר 1905 ונקבר בבית הקברות בולס פונד רואד.
מייג'ור-גנרל פרדריק האמרסלי, CB היה קצין בכיר בצבא הבריטי.
הוא החזיק במינוי מטה כסגן עוזר שליש גנרל בנטאל, וב-20 באוקטובר 1899 נפצע קשה בקרב גבעת טלאנה.
הוא הועלה לדרגת לוטננט-קולונל ב-3 בפברואר 1900, ובמקביל מונה למפקד הגדוד הרביעי של הרגימנט שלו, שהוצב בצ'טהאם, שעליו פיקד בדרום אפריקה.
בין 1906 ל-1911 פיקד האמרסלי על חטיבה 3, פיקוד אלדרשוט, אך שוחרר מתפקידו עקב גילוי שוב ושוב של הלם קרב.
במקום זאת הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה הנורת'ומברית בספטמבר 1911. למרות הלם הקרב שלו, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא מונה למפקד דיוויזיית מערב לנקשייר באוגוסט 1914 וזמן קצר לאחר מכן למפקד הדיוויזיה ה-11 (הצפונית) החדשה שהוקמה, חלק מצבא המתנדבים של קיצ'נר.
בתפקיד זה פיקד האמרסלי על הנחיתה במפרץ סובלה על ידי הדיוויזיה שלו במהלך מערכת גליפולי.
עם זאת, יכולתו לפקח על מבצע כזה הועמדה בסימן שאלה, וועדת הדרדנלים מתחה ביקורת גלויה על פיקודו.
הפקודות שנתן הגנרל האמרסלי נחשבו כמבולבלות ועבודת המטה שלו לקויה.
ב-23 באוגוסט 1915, הוא הורחק מהקו הקדמי במצב של קריסה והוחלף על ידי מייג'ור-גנרל אדוארד פאנשווה.
הוא נשלח בחזרה לאנגליה, כשהוא סובל מעייפות קרב.
לורד קיצ'נר הזהיר שיש לעקוב אחריו כדי לוודא ש"המתח של מלחמת חפירות אינו גדול מדי עבורו".
הוא זכה לעיטור עמית מסדר האמבט (CB) בתחרויות יום ההולדת של 1908.
האמרסלי התחתן עם אדית גרנט, וביחד נולדו להם שתי בנות.
פרדריק ויליאם מאקי הולדיי היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הקונגרס של הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ולחם כקצין בצבא הקונפדרציה, ובשנים 1878–1882 כיהן כמושל וירג'יניה ה-38.
פרדריק הולידיי נולד בווינצ'סטר שבווירג'יניה, כבנם של ד"ר ריצ'רד ג'ון ומרי קתרין (לבית טיילור) הולידיי.
הוא התחנך באקדמיית וינצ'סטר ולמד באוניברסיטת ייל לפני שקיבל תוארים בפילוסופיה, בכלכלה פוליטית ובמשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
בשנים 1861–1865 הוא היה תובע המדינה של וירג'יניה במחוז פרדריק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית מונה הולידיי כקפטן ב"סיירי ההרים" של וינצ'סטר, שהפכו לפלוגה D ברגימנט הרגלים ה-33 של וירג'יניה.
היחידה הייתה חלק מבריגדת סטונוול ב.
בקרב סיידר מאונטיין נפצע הולידיי בזרועו הימנית, ונאלץ לעבור בה קטיעה.
ב-1 במרץ 1864 הוא פרש מהשירות בדרגת קולונל ונבחר לקונגרס השני של הקונפדרציה.
ב-1877 נבחר הולידיי כמושל וירג'יניה כאיש סיעת השמרנים של המפלגה הדמוקרטית ללא שהתמודד מולו בבחירות מועמד נוסף.
הוא החל את כהונתו בשבירת המסורת של טקסי השבעה מצומצמים למושלי וירג'יניה.
טקס ההשבעה שלו כלל מצעדים, תזמורות, ירי תותחים ונאום השבעה בפני 10,000 איש.
לאחר תום כהונתו כמושל נסע הולידיי ברחבי העולם.
הוא נפטר בביתו שבווינצ'סטר ב-29 במאי 1899. נטמן בבית הקברות מאונט הברון שבעיר.
פרדריק הולברוק היה חוואי, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הוויגית ובהמשך המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1849–1850, וכמושל ורמונט ה-27 בשנים 1861–1863.
פרדריק הולברוק נולד בעיירה איסט וינדזור שבקונטיקט, כבנם של שרה (לבית נולטון) הולברוק ושל ג'ון הולברוק, מוציא לאור ואיש עסקים בולט.
מצד משפחת אמו הוא היה נכדו של השופט לוק נולטון .
הולברוק גדל בברטלבורו שבוורמונט, למד בברקשייר גימנסיום שבפיטספילד, מסצ'וסטס במשך שנתיים, ועבר לבוסטון, שם הוא היה במשך שנתיים שותף בחנות הספרים "ריצ'רדסון, לורד והולברוק".
ב-1833 יצא הולברוק למסע של כמה חודשים באירופה.
עם שובו ממסעו הוא התיישב בברטלבורו, שם הוא היה פעיל בחקלאות.
הוא גם היה חבר בנציגות של ברטלבורו במיליציה של ורמונט.
עד מהרה הוא נבחר לפקד על היחידה בדרגת קפטן, ועשה כן במשך כמה שנים באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19.
כזמר מוכשר, בעת שחי בבוסטון, היה הולברוק חבר באגודת הנדל והיידן וחבר במקהלה בניהולו של לוול מייסון.
לאחר שהתיישב בברטלבורו, הוא שר בקול בס וניהל מקהלה במרכז הקהילתי הכנסייתי של העיירה במשך יותר מ-40 שנה.
ב-1840 הוא היה אחד המארגנים של אגודת מחוז וינדהאם לקידום מוזיקה דתית.
הולברוק ניצל את הידע שרכש באירופה בתחום החקלאות כדי לכתוב מאמרים בעיתונים ובמגזינים לקידום שיטות חקלאיות מתקדמות.
בנוסף, הוא ערך ניסויים והמציא המצאות בחווה שלו, ובין הכלים שתכנן הייתה מחרשה עשויה פלדה.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היה עורך המגזין "החוואי של ניו אינגלנד" (New England Farmer).
בנוסף לעניין שגילה בחקלאות, היה הולברוק פעיל בכמה מיזמים עסקיים.
בשנות ה-30, השתלטו הולברוק ופרנקלין ה.
פסנדן על מפעל נייר שהיה בבעלות אבותיהם וקרובי משפחה ומשקיעים אחרים.
הם הפעילו את העסק במשך כמה שנים ואז מכרו אותו לתאגיד חדש, החברה הטיפוגרפית.
ב-1851 היה הולברוק המייסד המקורי של חברת הרכבות וואנטסטיקט, שמטרתה הייתה לקשר כמה עיירות במחוז וינדהאם לקווים של חברת ראטלנד וברלינגטון, או לקו הרכבת המערבי של ורמונט.
ב-1852 הוא היה אחד מאלו שחידשו את הזיכיון למסילת הרכבת של ברטלבורו, שהוענק ב-1835 אך לא הופעל, וכוונתו הייתה לקשר את ברטלבורו למסילות הרכבת במזרח מדינת ניו יורק.
הולברוק נעשה פעיל בפוליטיקה, בתחילה כחבר המפלגה הוויגית, ולאחר מכן במסגרת המפלגה הרפובליקנית.
הוא שימש בכמה משרות בממשל המקומי, כולל כמעריך לצורכי מיסי של העיירה.
בשנים 1848–1861 שימש הולברוק כרשם בית משפט השלום של מחוז מרלבורו.
בשנים 1849–1851 הוא ייצג את מחוז וינדהאם בסנאט של ורמונט, שם, כיושב ראש הוועדה המיוחדת לחקלאות, הוא הציע לקונגרס להקים את המשרד הלאומי לחקלאות, שקדם למחלקת החקלאות של ארצות הברית.
ב-1851 הוא היה המייסד של האגודה החקלאית של מדינת ורמונט, ושימש כנשיאה הראשון עד 1859.
שירותו של הולברוק כנשיא האגודה החקלאית, העניק לו את ההכרה שהייתה נחוצה לניהול מסע בחירות ברחבי המדינה, וב-1861 הוא היה למועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ורמונט.
בבחירות הכלליות הוא נבחר ברוב גדול של 33,152 קולות, זאת בהשוואה ל-5,722 של המועמד שהגיע למקום השני, אנדרו טרייסי, שהתמודד מטעם סיעת תומכי המלחמה במפלגה הדמוקרטית.
ב-1862 התמודד הולברוק על תקופת כהונתו השנייה כמושל, וקיבל 29,543 קולות, בהשוואה ל-3,772 הקולות של המועמד שהגיע למקום השני, בנג'מין ה.
הולברוק כיהן כמושל בתקופת השיא של מלחמת האזרחים האמריקאית.
ממשלו דאג לגיוסם של עשרה רגימנטים של רגלים, שתי סוללות ארטילריה קלה, ושלוש פלוגות צלפים.
ורמונט גם בנתה בתחומי המדינה שלושה בתי חולים צבאיים ש"עד מהרה זכו לשבחים מפי המפקח הרפואי של ארצות הברית, כשאחוז הריפוי הגדול שלהם עלה על כל נתון של כל בית חולים צבאי של ארצות הברית במקומות אחרים".
לאחר קרב אנטיאטם שהתנהל בספטמבר 1862, כתב הולברוק לנשיא אברהם לינקולן והציע שהממשלה הפדרלית תגייס 500,000 חיילים נוספים כדי להרחיב את שורות צבא האיחוד.
למקרה שממשל לינקולן לא יוכל לעמוד מידית בהוצאות הגיוס, הציוד והתשלום למספר כה גדול של חיילים, הציע הולברוק שממשלת ורמונט תשלם על חייליה ותקבל החזר מאוחר יותר.
בנוסף, הוא הביע את אמונתו ששאר מושלי מדינות האיחוד ינהגו באופן דומה.
לינקולן, שהשיב שהוא תר אחר מנגנון שיאפשר לגייס כוחות, ראה במכתבו של הולברוק כבקשה רשמית של כל מושלי מדינות האיחוד, שהולברוק וראש המשטרה הצבאית של צבא ארצות הברית סימאון דרייפר קידמו ושלחו ללינקולן.
לינקולן עשה שימוש במכתבו של הולברוק כהצדקה לגיוס 300,000 חיילים.
לאחר מכן שיבח לינקולן את הולברוק בקבינט שלו, באומרו שמכתביו התכופים של הולברוק בהן העלה הצעות כיצד להמשך במאמץ המלחמתי, היו הגיוניים יותר בהשוואה לאלו שהוא קיבל מחוגים פוליטיים מקצועיים בוושינגטון.
בנאום ההשבעה השני שלו באוקטובר 1862, אמר הולברוק לחברי האספה הכללית של ורמונט, "משמח אותי להיווכח, שבכל פעם שארצנו נקראת לפעולה בשעת סכנה, אלפי צעירים ממדינתנו אחזו בנשק ברצון ובשקיקה, ויצאו ויוצאים לקרב למען האיחוד".
לאחר שתי תקופות כהונה כמושל, בחר הולברוק שלא להתמודד על משרה ציבורית, אך לקח חלק בפעילויות הממשלה שבהן הוא גילה עניין, כולל קבלת מינוי ב-1870 כחבר המועצה המדינתית לחקלאות, תעשייה וכרייה.
הוא גם חידש את עיסוקו בחקלאות, כולל שירות כנשיא בנק החסכונות של ורמונט.
במשך יותר מ-40 שנה הוא היה נשיא מועצת הנאמנים של בית החולים לחולי נפש של ורמונט.
כאשר הקימה אוניברסיטת קורנל את הקולג' שלה לחקלאות ב-1868, מונה הולברוק כפרופסור אורח למיכון חקלאי, וקיים עשרים הרצאות בשנה.
ב-1835 נשא הולברוק לאישה את הארייט גודיו, בתם של ג'וזף ושרה גודיו מברטלבורו.
הולברוק, היה נספח צבאי של ורמונט בהמחלקת המלחמה של ארצות הברית בדרגת קולונל במהלך תקופת כהונתו של אביו כמושל.
לאחר המלחמה הוא הפעיל חברה לייצור ציוד חקלאי בבוסטון.
הולברוק, שירת ברגימנט הרגלים ה-4 וה-7 של ורמונט במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, עסק בעריכת דין בניו יורק, וכיהן בה כשופט.
ג'ון הולברוק, היה איש עסקים ותושב הוצדייל שבפנסילבניה.
פרדריק הולברוק נפטר בביתו שבברטלבורו ב-28 באפריל 1909. הוא נטמן בבית הקברות פרוספקט היל שבעיר.
ביתו שבברטלבורו , שנבנה על ידי אביו בשנות ה-20 של המאה ה-19, הוכנס ב-1982 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פרדריק סטרנד האלנד (בנורווגית: Fredrik Strand Halland; נולד ב-21 בנובמבר 1993) הוא זמר, פזמונאי, גיטריסט ומפיק מוזיקלי נורווגי המתגורר בלוס אנג'לס.
האלנד נולד בברגן ובגיל 9 החל לקחת שיעורי נגינה על גיטרה אצל מאדס אריקסן, שחשף אותו לראשונה לז'אנר הבלוז.
בגיל 12 ביצע את "Texas Flood" של סטיבי ריי וון בתחרות כישרונות נורווגית.
בשנת 2007 עוטר מטעם עיריית ברגן בפרס על כישרונו המוזיקלי.
בגיל 16 עבר האלנד ללוס אנג'לס לאחר שקיבל מלגה ללימודים במכון המוזיקאים בהוליווד.
הוא דורג במקום השני בתחרות "גיטר סופרסטאר 2011" של מגזין גיטר פלייר.
לאחר שסיים את לימודיו הקים האלנד חברת הפקות משלו.
הוא הופיע לצד קולבי קאליי במקביל.
בשנת 2013 ניגן בגיטרה בשיר "Roller Coaster" של ג'סטין ביבר.
ב-2014 השתתף בהפקת האלבום Xscape שיצא לאחר מותו של מייקל ג'קסון.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי האלנד עתיד להשתתף במלודי גרנד פרי השנתי, תחרות הקדם לאירוויזיון 2024. שירו לתחרות היה "Stranded", שכתב עם ינסון ואגאן ורותי רבה.
פרדריק הייל היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיין, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1917 ל־1941. הוא היה בנו של יוג'ין הייל ונכדו של זכריה צ'נדלר – שניהם גם כן סנאטורים אמריקאים.
אחיו היה הדיפלומט צ'נדלר הייל, ובן דודו היה חבר הקונגרס .
פרדריק הייל נולד ב־7 באוקטובר 1874 בעיר דטרויט שבמישיגן, ליוג'ין הייל.
הוא למד בבית הספר לורנסוויל ובשנת 1892 השלים את לימודיו בבית הספר גרוטון.
בשנת 1896 סיים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק בין השנים 1896–1897. בשנת 1899 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר פורטלנד שבמיין.
הייל היה חבר המפלגה הרפובליקנית, וכיהן כחבר בית הנבחרים של מיין בשנים 1905–1906. בין השנים 1912–1918 כיהן כחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בשנת 1916 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר שהביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן צ'ארלס פלטשר ג'ונסון, ובכך החזיר למשפחתו את מושב הסנאט שכיהן בו בעבר אביו, יוג'ין הייל.
במהלך כהונתו, התנגד הייל לחוק הסדיציה של 1918 בתקופת נשיאותו של וודרו וילסון, ואף הצביע נגדו.
הוא גם התנגד להקמת חבר הלאומים, מתוך חשש שתפגע בריבונותה של ארצות הברית.
בתקופת נשיאותו של קלווין קולידג' הוצעה יוזמה מטעם הסנאטור הרפובליקני ריד סמוט מיוטה להפחית את שיעור המס העליון ל־32%.
הייל, יחד עם רוב חברי המפלגה הרפובליקנית, תמך בהצעה, אך היא נדחתה בהצבעה 36–47. הוא גם הצביע נגד תיקון שהוצע על ידי הסנאטור פרניפולד מקלנדל סימונס, שנועד להעלות את שיעור המס העליון ב־2.5%.
בפריימריז של 1928 הביס הייל את מושל מיין המכהן, אוון ברוסטר, על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט – תוצאה שסימנה את דעיכתו של כוחו הפוליטי של ארגון הקו קלוקס קלאן במיין.
בשנת 1940 החליט שלא להתמודד שוב על כהונה נוספת.
במהלך שירותו בסנאט עמד בראש ועדת יחסי קנדה (בכנסת ה־66 של הסנאט), היה חבר בוועדת ענייני הצי (בשנים של הקונגרסים ה־68 עד ה־72), וחבר בוועדת ההקצבות (בקונגרס ה־72).
הייל היה מתנגד חריף לפעילות סיעת הקו קלוקס קלאן בתוך המפלגה הרפובליקנית במיין.
בשנת 1937 נמנה עם קומץ סנאטורים שהצביעו נגד מינויו של הוגו בלאק לבית המשפט העליון, בשל החשד כי היה חבר בקו קלוקס קלאן.
בתקופת נשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט התנגד הייל למדיניות הניו דיל, ואף בתדירות גבוהה יותר מעמיתו למיין, הסנאטור וולאס וייט.
בכלל זה הצביע נגד חוק יחסי העבודה הלאומיים (חוק וגנר), בעוד וייט תמך בו.
לאחר פרישתו חזר לחיים פרטיים ונפטר בפורטלנד, מיין, ב־28 בספטמבר 1963. הוא נקבר בבית העלמין וודביין בעיר אלסוורת', מיין.
בעת מותו היה הייל הסנאטור האחרון ששרד מבין אלה שכיהנו בעת הכרזת המלחמה של ארצות הברית על הקיסרות הגרמנית, שהובילה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
במאי 1910 תקף הייל את העיתונאי צ'ארלס ת'ורנטון ליבי בשוט, בעקבות מאמר שפורסם בעיתון Six Towns Times שערך ליבי, ובו נכתב דבר־מה שפגע באמו של הייל.
הייל נכנס למשרדו של ליבי בפורטלנד כשהוא אוחז בעותק העיתון ושאל: "האם אתה אחראי לזה?" ליבי הביט בעיתון וענה בחיוב.
אז שלף הייל שוט מתחת למעילו והכה בו את ליבי כמה פעמים תוך שאמר: "קח את זה, נבל!" לאחר מכן זרק את השוט על הרצפה והוסיף: "זה מה שאני עושה למי שמעליב את אמי." לאחר שהייל עזב, אמר ליבי: "אני מחבב אותו יותר מבעבר.
גבר שלא עומד על כבודה של אמו אינו שווה הרבה."
פרדריק ואן נויס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה.
ואן נויס נולד ב-16 באפריל 1874 בפאלמות' שבאינדיאנה, למד בבתי ספר ציבוריים והשלים את לימודיו במכללת ארלהאם בריצ'מונד, אינדיאנה בשנת 1898, ואת לימודי המשפטים בבית הספר למשפטים של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת אינדיאנה ע"ש רוברט ה.
מקיני) בשנת 1900. הוא הוסמך כעורך דין באותה שנה והחל את פעילותו המשפטית בשלביוויל, ולאחר מכן עבר לאנדרסון.
בין השנים 1906–1910 כיהן כתובע מחוזי במחוז מדיסון, ובין 1913 ל־1916 היה חבר בסנאט של אינדיאנה, כאשר בשנת 1915 אף כיהן כנשיא זמני של הסנאט.
בשנת 1916 עבר לאינדיאנפוליס והמשיך לעסוק במשפטים; בין 1920 ל־1922 כיהן כתובע פדרלי עבור מחוז אינדיאנה.
לפי ראיון ב־Literary Digest, הוא נהג להגות את שמו הפרטי "ואן נייס".
ואן נויס נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1932 כמועמד המפלגה הדמוקרטית, כשהביס את הסנאטור הוותיק ומנהיג הרוב בסנאט, ג'יימס אלי ווטסון.
הוא התנגד לתיקון ה-18 לחוקה ודרש שינוי בחוק וולסטד.
בשנת 1937 הצטרף לסנאטור רוברט פ.
וגנר האב בהצגת חוק נגד לינצ'ים בסנאט.
בית הנבחרים אישר חוק דומה (HR 1507) ברוב ניכר של 277–120, אך החוק לא עבר בסנאט בשל דרך שבה ועדת המשפטים של הסנאט שינתה את נוסח החוק.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיו"ר ועדת ההוצאות במשרדים המנהליים (הקונגרס ה־76) וכחבר בוועדת המשפטים (הקונגרס ה־77 וה־78).
על אף שהיה דמוקרטי שנבחר כחלק מניצחון נרחב של פרנקלין רוזוולט, ואן נויס לא תמיד תמך במדיניות הניו דיל והתנגד לתוכנית הנשיא להרחיב את בית המשפט העליון של ארצות הברית.
כמו כן, שמר מרחק ממערכת הפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה והתנגד למינויים פוליטיים של המפלגה.
עמדותיו הביאו חלק מהכוחות במפלגה הדמוקרטית, כולל AFL–CIO, להתנגד למועמדותו מחדש בשנת 1938. נאמני המושלים פול מקנאט ומ.
קליפורד טאונסנד ניסו "להדיח" אותו מהסנאט, צעד שהתקבל בברכה על ידי ממשל רוזוולט.
לאחר שתחילה איים להתמודד כעצמאי, קיבל תמיכה למועמדות הדמוקרטית והתמודד מול המו"ל הרפובליקני ריימונד ויליס בבחירות הכלליות.
ואן נויס ניצח בהפרש של 5,100 קולות בלבד, מה שהוביל את ויליס לערער בפני הסנאט ולבקש ספירה מחודשת, בטענה לאי־סדרים בבחירות.
הסנאט דחה את הבקשה, בנימוק שהקולות המושפעים לא היו משנים את התוצאה.
בשנת 1943 ניתוח סודי של ישעיה ברלין על ועדת החוץ של הסנאט עבור משרד החוץ הבריטי ציין על ואן נויס:
ואן נויס נפטר ב־25 בינואר 1944, בביתו בווינה שבווירג'יניה, לאחר מחלה קצרה, ונקבר בבית הקברות East Maplewood באנדרסון, אינדיאנה.
המושל הנרי שריקר מינה את סמואל דילון ג'קסון למלא את מקומו בסנאט.
פרדריק קולין וולקוט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
וולקוט נולד ב-19 בפברואר 1869 בניו יורק מילס, במחוז אוניידה שבמדינת ניו יורק, כבנם של ויליאם סטיוארט וולקוט ואמלין אליס (וולש) וולקוט.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של יוטיקה, ניו יורק, וסיים את לימודיו בבית הספר לורנסוויל בניו ג'רזי בשנת 1886, בפיליפס אקדמי שבאנדוור, מסצ'וסטס בשנת 1887, ובאוניברסיטת ייל בשנת 1891, שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
ב־14 בפברואר 1899 נישא לפרנסס דנה ארצ'בולד, שנפטרה באותה שנה.
ב־3 באפריל 1907 נישא בשנית למרי האסי גתרי בפיטסבורג שבפנסילבניה.
בשנת 1907 עבר לניו יורק סיטי ועסק בייצור בדי כותנה ובבנקאות.
עם מעברו לנורפוק שבקונטיקט בשנת 1910, המשיך לנהל קשרים עסקיים בניו יורק עד לפרישתו מעסקים פעילים בשנת 1921.