tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד ללינק וזלדה, שהם לרוב לא אותן הדמויות מהמשחקים הקודמים, דמותו של גאנון היא אותה הדמות בכל המשחקים, כאשר בכל פעם הוא מקבל צורה גשמית מחדש וחוזר לנקום בצמד שכלא אותו.
בנוסף לכישורי הקרב שלו, גאנון מחזיק בכוחות קסם ושליטה בקסם אפל.
גאנון מסוגל להחזיק מעמד בקרב וכן לייצר הגנות סביבו במקרה הצורך.
במשחק "האגדה של זלדה" וכן במשחק "", גאנון מסוגל להפוך את עצמו לבלתי נראה.
גאנון מסוגל גם להשתגר ובכך להתגנב מאחורי האויבים ולהתקיפם כשהם לא מוכנים לכך.
במשחק "Ocarina of Time", גאנון מסוגל גם לרחף.
בנוסף לאלו, גאנון מחזיק ביכולת לעבור בין ממדים כדוגמת העולם האפל ואזור הדמדומים.
בחלק מהמשחקים, גאנון מסוגל ליצור שכפול שלו הנקרא "פנטום גאנון".
במשחק "Ocarina of Time", פנטום גאנון משמש כקרב הבוס במקדש היער ומופיע כמעין רוכב רפאים המסוגל לקפוץ מהציורים השונים.
במשחק "", גאנון יוצר את "הבובה גאנון", מעין מריונטה שלובשת שלוש צורות שונות, כאשר כל אחת דורשת מהשחקן אסטרטגיה אחרת על מנת לנצחה.
במשחק "Tears of the Kingdom", פנטום גאנון נחשב ליריב חזק מפני שהוא מוקף בנוזל בשם "גלום" שבמגע עם לינק, משמיד את רוב נקודות החיים שלו.
גאנון מחזיק באמתחתו את היכולת לשלוט בדמויות אחרות, במשחק "" הוא שולט על הנסיכה זלדה ומשתמש בגופה כבובה שנלחמת נגד לינק.
הוא גם מסוגל לתמרן דמויות אחרות על מנת שאלו יעשו כרצונו, למשל כשהוא שלט על דמותו של זאנט במשחק "".
במשחק "Breath of the Wild", גאנון האסון מסוגל להשחית ייצורים אחרים בעזרת נוזל מיוחד שהוא מפיץ מטירת היירול.
במשחקים "Breath of the Wild" ו-"Tears of the Kingdom", גאנון מסוגל להשתמש בכוחו כדי לייצר את ירח הדם, תופעה שמימית הגורמת למפלצות שלינק הרג להתעורר לחיים מחדש.
גאנט היא חברת אופנה שוודית-אמריקאית, המתמחה בעיצוב, ייצור ושיווק בגדי יוקרה.
נכון לשנת 2021 מעסיקה החברה כ-2,000 עובדים ובעלת כ-4,000 סניפים בישראל, רוסיה, ארצות הברית, שוודיה, גרמניה, הולנד, צרפת, בריטניה, דרום אפריקה ועוד.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר סטוקהולם, שוודיה.
החברה הוקמה בשנת 1949, על ידי ברנרד גאנטמאכר, במטרה לייצר חולצות למותגים מובילים.
גאנטמאכר, יהודי יליד העיירה מירופיל שבאוקראינה, היגר לניו יורק בשנת 1907 ועבד במפעל לייצור בגדים בתפירת צווארוני חולצות.
במהלך עבודתו במפעל לייצור הבגדים, הכיר את רבקה רוז, לאחר מלחמת העולם הראשונה נישאו השניים ויחד עם שותף נוסף הקימו את חברת Par-Ex Shirt Company.
בשנת 1927 עבר המפעל לניו הייבן ובשנת 1949, מותגה מחדש תחת השם GANT.
בשנות השישים, החלה לייצר חולצות (Yale Co-op) לחנות הקמפוס של אוניברסיטת ייל.
בשנת 1968, נמכרה גאנט לחברת Consolidated Foods תמורת סכום שלא פורסם.
בשנות השמונים, החלה לפעול מחוץ לארצות הברית באמצעות חברת ההפצה השוודית Pyramid Sportswear.
בשנת 1995, פתחה החברה את החנות הראשונה שלה באמסטרדם, הולנד.
בשנת 1999, נמכרה גאנט לחברת Pyramid Sportswear תמורת כ-71 מיליון דולר.
בשנת 2006, הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בסטוקהולם במחיר של 141 קרונות שוודיות למניה עם שווי שוק של 1.36 מיליארד קרונות.
בשנת 2008, נרכשה גאנט על ידי חברת Maus Frères והוסרה מהבורסה.
גאס גרין ואן סאנט ג'וניור הוא במאי קולנוע אמריקאי, תסריטאי, צלם, מוזיקאי ומחבר.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "סיפורו של ויל האנטינג" משנת 1997 ועל סרטו "מילק" משנת 2008, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2003 על סרטו "אלפנט".
ואן סאנט מתגורר בפורטלנד, אורגון.
ואן סנט הוא הומוסקסואל, וסרטי הקולנוע שלו מאופיינים בתמות הומוסקסואליות ושאר נושאים הקרובים לתרבויות שוליים.
ואן סנט החל את עשייתו הקולנועית בבימוי סרטוני פרסומות.
באמצע שנות השמונים החל לביים סרטי קולנוע, וכן הפיק, כתב תסריטים, הלחין ואף ערך את סרטיו אלה, שהיו סרטים קצרים בני מספר דקות בלבד.
סרטו הראשון באורך מלא היה "Mala Noche" בשנת 1985, שלאחריו בא סרטו הידוע הראשון, "דראגסטור קאובוי" (1989) שבו מככבים מאט דילון והת'ר גראהם.
הסרט זיכה את ואן-סנט בפרסים רבים, בהם פרסים בפסטיבל ברלין ושלושה פרסים מטעם איגוד המבקרים האמריקני.
פריצתו הגדולה של ואן סנט באה כשביים ב-1991 את "איידהו שלי".
הבימוי הרגיש בסרט זה הקנה לו שם בינלאומי והצלחה קופתית.
בהמשך ביים את הקומדיה הכושלת "גם לבוקרות יש רגעים קודרים", בו שיחקה אומה תורמן בתפקיד הראשי, ואת הסרט "פיתוי קטלני" שהביא לניקול קידמן את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הקומית.
ב-1997 ביים את סרטו המצליח והידוע מכולם, "סיפורו של ויל האנטינג", שגרף 9 מועמדויות לפרס אוסקר ובהן מועמדות לפרס הבימוי הטוב ביותר.
אחר כך ביים גרסה מחודשת לסרטו הקלאסי של אלפרד היצ'קוק, "פסיכו", כשהעתיק, למעשה, את הבימוי של היצ'קוק, כאשר רק השחקנים השתנו.
סרט חשוב אחר שביים הוא "למצוא את פורסטר", בכיכובו של שון קונרי.
מראשית שנות האלפיים התמקד ואן סאנט בבימוי סרטים פרטיקולריים וניסיוניים: "ג'רי" (2002), סרט סוריאליסטי על מטיילים האובדים במדבר, ו"אלפנט" (2003), זוכה פרס דקל הזהב ופרס הבימוי בפסטיבל קאן, סרט ששאב את השראתו מהטבח בתיכון קולומביין.
ב-2005 ביים את הסרט "ימים אחרונים", דרמה מוזיקלית בה מגלם מייקל פיט את קורט קוביין.
ב-2008 ביים את הסרט "מילק" שהיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, בהם פרס הבמאי.
הסרט זכה בשני פרסים, אחד עבור השחקן הראשי (שון פן) ואחד עבור התסריט המקורי (דסטין לאנס בלאק).
בשנת 2016 ביים את הסרט "ים של עצים" בכיכובם של נעמי ווטס ומתיו מקונוהיי.
ביולי 2018 יצא סרטו "אל תדאג הוא לא יגיע רחוק ברגל" המבוסס על חייו של צייר הקריקטורות השערורייתי ג'ון קלאהן, שמת בשנת 2010. ון סנט, בילה שעות רבות בשיחות עם קאלהן אשר סיפר לו על התמכרותו הקשה לאלכוהול והפיכתו למשותק בעקבות תאונת דרכים.
בסרט, מגלם את דמותו חואקין פיניקס.
גאר דה ליון סנט-אכזופרי היא תחנת רכבת נוסעים על קו הרכבת במהירות גבוהה "רון-אלפ" (LGV Rhône-Alpes), הממוקמת בשדה התעופה הבינלאומי של ליון בצרפת, כ-20 ק"מ ממרכז העיר.
התחנה נקראת על שמו של שדה התעופה, וזה בתורו נקרא על שם חלוץ התעופה בן העיר אנטואן דה סנט-אכזופרי.
שדה התעופה בליון היה בין הראשונים בצרפת שזכה בתחנת רכבת מהירה (TGV), שבועות ספורים לאחר שתחנה כזו הושלמה בנמל התעופה שארל דה גול הממוקם במטרופולין של פריז.
התחנה תוכננה על ידי האדריכל הנודע סנטיאגו קלטרווה ונחנכה ב-3 ביולי 1994, במקביל לפתיחת קו הרכבת העובר דרכה והמוביל ממונטנה (Montanay) לסנט-מרסל-לה-ולאנס (Saint-Marcel-lès-Valence).
עלות הקמת התחנה הייתה 750 מיליון פרנק צרפתי.
מבנה התחנה שהפך עד מהרה לסימן ההיכר של שדה התעופה כולו, עשוי בטון מזוין מכוסה בגג פלדה בצורת חצי גליל שאורכו 400 מטר ורוחבו 53 מטר.
הגג שבו תבליטים בצורת פירמידות מאפשר חדירת אור מרבית מן החוץ.
אורכו של המבנה 500 מטר ורוחבו 50 מטר, והוא אמור לטעת בלב המתבונן דימוי של ציפור בטרם מעופה.
שתי המסילות האמצעיות מבודדות מהאחרות בתוך "צינור 300" ("Tube 300") ששמו נובע מכך שרכבות יכולות לחלוף דרכו במהירות המרבית, 300 קמ"ש, מבלי להפריע לנוסעים בתחנה.
ארבע המסילות האחרות ערוכות מצדיהם של שני רציפי אי.
מעבר באורך של 300 מטר הממוקם מעל לתחנה מאפשר גישה אל שני רציפי האי באמצעות מערכת דרגנועים.
בצידו המערבי של המבנה תתאפשר הרחבתו לשם בניית מסילת רכבת שתוליך ישירות לעיר ליון.
התחנה מקושרת ישירות אל בית הנתיבות של שדה התעופה במעבר באורך של 250 מטר ובו מדרכות נעות.
24 רכבות מהירות חולפות בתחנה מדי יום בממוצע, מהן 10 עד 14 מגיעות אל הבירה וממנה.
רכבות אלה ואחרות מגיעות גם ליעדים אחרים בפרובאנס וברחבי מחוז רון-אלפ, ורכבת בינלאומית יומית עושה את דרכה אל טורינו ומילאנו.
עם זאת, נטען כי עקב חוסר בחיבור עם מערכת התחבורה העירונית בליון, השימוש בתחנה דל לעיתים ובשנת 2005 עברו בה 32,000 נוסעים בלבד.
אם כי בשנת 2009 כבר שירתה התחנה כחצי מיליון נוסעים.
באוגוסט 2010 הופעל קו הרכבת הקלה המקל על הגישה משדה התעופה אל העיר.
בנוסף נבחנות אפשרויות לחיבור תחנת הרכבת לרשת מסילות הרכבת האזורית.
גאסטון, דוכס אורליאן (25 באפריל 1608 - 2 בפברואר 1660), היה בנם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ושל מארי דה מדיצ'י, ואחיו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
גאסטון נולד ב-25 באפריל 1608, לאנרי הרביעי, מלך צרפת ולמארי דה מדיצ'י.
ב-14 במאי 1610 נרצח אביו, המלך אנרי הרביעי, ואחיו לואי שהיה בן תשע שנים בלבד, ירש את הכתר בשם לואי השלושה עשר.
אמו, מארי דה מדיצ'י שימשה כעוצרת בשם המלך, בנה הקטין.
בשנה שלאחריה נפטר אחיו ניקולה בן הארבע, וגאסטון שהיה בן שלוש שנים בלבד הפך ליורש העצר, וזכה בתואר דוכס אנז'ו.
ב-1617 החליט לואי בן השש עשרה לקחת לידיו את ניהול ענייני המדינה והורה בסתר לרצוח את קונצ'יני, יועצה האיטלקי של אמו.
כאשר מחתה נגד הרצח גירש אותה המלך הצעיר לארמון בלואה שעל גדות הנהר לואר.
ב-1619 נמלטה משם ועודדה את בנה גאסטון, דוכס אנז'ו שהיה בן 11 שנה בלבד למרוד במלך, מרידה שדוכאה עד מהרה.
ב-1621, בתיווכו של החשמן רישלייה, נעשתה פשרה בין המלך לבין אמו והיא הורשתה לתפוס את מקומה במועצת הממלכה.
ב-1622 מינה המלך את רישלייה לקרדינל, וב-1624 לשר הראשי שלו.
ב-1626, גאסטון, דוכס אנז'ו זכה בתואר דוכס אורליאן, וב-6 באוגוסט של אותה שנה נשא לאישה את מארי, בתו של אנרי דה בורבון, דוכס מונפסייה, שנפטרה בשנה שלאחריה.
ב-1628 השתתף במצור שהטיל הצבא המלכותי על עיר הנמל לה רושל, מעוזם של ההוגנוטים שנכנעה ב-30 באוקטובר של אותה שנה.
ב-31 בינואר 1632 נשא לאישה את מרגריט, אחותו של שארל הרביעי, דוכס לורן.
באותה שנה הקים צבא והובילו למרד נגד אחיו המלך לואי השלושה עשר.
הצטרפו אליו אצילים רבים ובהם אנרי השני דה מונמורנסי, מושל חבל לנגדוק.
בקרב שהתחולל ליד קסטלנודרי (1 בספטמבר 1632) ניגפו המורדים בפני הצבא המלכותי שנשלח על ידי הקרדינל רישלייה.
דה מונמורנסי הוצא להורג (30 באוקטובר 1632) וגאסטון, בתמורה למחילה, גילה את שמות הקושרים.
ביולי ובאוגוסט 1636 הספרדים ששלטו בפלנדריה, פלשו לצפון צרפת וכבשו את העיר קורבי, מה שהיווה איום על פריז.
רישלייה גייס כוחות צבא והטיל מצור על העיר.
גאסטון, דוכס אורליאן שפיקד על הכוחות שהשתתפו במצור, היסס לצאת למתקפה נגד הפולשים.
רישלייה הגיע, ציווה לתקוף והספרדים נסוגו (14 בנובמבר 1636).
ב-5 בספטמבר 1638 נולד בן למלך לואי השלושה עשר, (לואי הארבעה עשר מלך צרפת לעתיד), מה שגרם לגאסטון לאבד את מעמדו כיורש עצר.
ב-1642 השתתף במזימה למסור את העיר סדאן (שבצפון צרפת) לידי הספרדים, שבאמצעותם קיווה להיכנס לפריז, להדיח את אחיו מכתרו ולרצוח את רישלייה.
המזימה התגלתה, גאסטון התוודה ובגד בשותפיו, שכתוצאה הוצאו להורג.
ב-14 במאי 1643 נפטר המלך לואי השלושה עשר, וגאסטון, דוכס אורליאן הפך לממלא מקום מפקד הצבא המלכותי.
הוא לחם נגד ספרד בגבולותיה הצפוניים של צרפת וב-1646 זכה בתואר דוכס ד'אלנסון.
במשך מרידות הפרונד (1648–1653) שינה את תמיכתו לסירוגין מצד לצד.
ב-1652 הוגלה על ידי הקרדינל מזראן לארמון בלואה, שם נשאר עד מותו ב-1660.
גאקאאס קטוביצה (בפולנית: GKS Katowice) היא קבוצת כדורגל המייצגת את העיר קטוביץ שבפולין.
הקבוצה נוסדה בשנת 1964 וזכתה מאז ארבע פעמים באליפות ושלוש פעמים בגביע.
גאקאאס נחשבה במשך תקופה ארוכה כקבוצה בינונית בליגה הבכירה בפולין, ובעונת 2004/2005 הגיעה למקום ה-14 בליגה וירדה לליגה השנייה שהיא השלישית בחשיבותה.
נכון לעונת 2024/2025 משחקת הקבוצה בליגת העל הפולנית.
בשנת 1970, במסגרת גביע ערי הירידים שיחקה גאקאאס, לראשונה מחוץ גבולות פולין, מול קבוצת ברצלונה, והפסידה בשני המשחקים (1-0, 3-2).
קטוביצה שיחקה 36 משחקים באירופה.
הקבוצה השיגה ניצחון כפול נגד קבוצה אחת 3 פעמים.
בעונת 1986/1987 בגביע אירופה למחזיקות גביע נגד קבוצת פראם רייקיאוויק מאיסלנד.
בעונת 1990/1991 בגביע אופ"א נגד קבוצת טורון פאלוסאורה מפינלנד ובעונת 1994/1995 בגביע אופ"א נגד קבוצת אינטר קרדיף מויילס.
אוגוסטוס קאסיוס "גאס" סיזר הוא כדורגלן עבר אנגלי.
באוגוסט 1982 הוא הצטרף לארסנל כשחקן נוער, ובפברואר 1984 חתם על חוזה כשחקן מקצוען.
הוא הפגין רמת משחק גבוהה בקבוצת הנוער של ארסנל כמגן שיכול לשחק גם כבלם, על אף שב-30 החודשים הראשונים שלו בארסנל הוא שבר את קרסולו שלוש פעמים.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת במשחק מול מנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד ב-21 בדצמבר 1985, במקום ויו אנדרסון המושעה; ארסנל ניצחה 1 - 0, וסיזר הצטיין בשמירה על הקיצוני ג'ספר אולסן.
ב-18 החודשים לאחר משחק זה שותף סיזר בהרכב של ארסנל לסירוגין, בעיקר כמחליף העולה לשחק בדקות האחרונות של המשחק.
בעונת 1987/1988 הוא אף כונה "איש חמש הדקות" עקב דפוס המשחקים שלו.
למרות כל זאת הוא זומן ב-1987 לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21, והופיע במדיה בשלושה משחקים.
לאחר פציעתו של דייוויד אולירי באותה עונה זכה סיזר ליותר הזדמנויות לשחק, ובסך הכל השתתף ב-25 משחקים.
אולם, על אף שנחשב לשחקן מוכשר הוא היה עצבני וחסר ביטחון על המגרש, ולא התמודד בהצלחה עם שחקנים התקפיים, ומדי פעם ביצע טעויות משמעותיות.
טעותו הידועה ביותר של סיזר במדי ארסנל הייתה בגמר גביע הליגה של 1988 מול לוטון טאון בומבלי.
אירוע זה סימל את סוף הקריירה של סיזר בארסנל.
ג'ורג' גרהאם החתים את סטיב בולד ואנדי ליניגן, ובשתי העונות הבאות שותף סיזר בחמישה משחקים.
הוא הפך לאחד השחקנים הפחות פופולריים בקרב אוהדי ארסנל.
גם כיום הוא נחשב לאחד השחקנים הגרועים בהיסטוריה של ארסנל, ובשנת 2007 נבחר למקום השלישי ברשימה שהרכיב "הטיימס", וכללה את 50 הכדורגלנים הגרועים ביותר ששיחקו בליגה האנגלית העליונה.
ב-1992 יצא לאור הספר "קדחת המגרש" מאת ניק הורנבי, אוהד ארסנל.
הורנבי כתב על מה שראה כנפילתו של סיזר, וטען כי היה לו כישרון רב כשחקן נוער, או שארסנל לא הייתה מחתימה אותו מלכתחילה.
הורנבי קישר זאת לתסכול שחש באותה תקופה לאור אי הצלחתו כסופר, והסיק כי כישרון ונחישות לא יכולים להביא לבדם להצלחה:
סיזר עזב את ארסנל ביוני 1991 לאחר שהשתתף ב-50 משחקים בחמש עונות.
הוא עבר לקיימברידג' יונייטד בהעברה חופשית, לאחר שקודם לכן הושאל לקווינס פארק ריינג'רס לחודשים אחדים.
הוא לא שיחק כלל בקיימברידג', ומשם עבר לבריסטול סיטי בהעברה חופשית.
בינואר 1992 הצטרף לאיירדריאוניאנס בהעברה חופשית, וב-1994 שיחק בהפסד לגלאזגו ריינג'רס בגמר הגביע הסקוטי.
הוא סיים את הקריירה בקולצ'סטר יונייטד במאי 1995, אליה הגיע בהעברה חופשית באוגוסט 1994.
לאחר פרישתו עבר להונג קונג, ושיחק שם במספר טורנירי חובבים לצד כדורגלני עבר אחרים.
הוא מתגורר לסירוגין בהונג קונג, שם הוא עובד בתחום הפיננסים, ומקום מגוריו הקבוע באסקס.
גאצ'יאני (גאורגית: გაჩიანი) הייתה עיר היסטורית ומחוז היסטורי באיבריה תחתית/כארתלי תחתית בדרום-מזרח גאורגיה.
מיקומה המדויק של העיר וגבולותיו המדויקים של המחוז, נותרו לא ברורים.רשומותיו של לאונטי מרובלי מייחסים את ייסודה לאפונים של האל המיתי, גאצ'יס, בנו של כרתלוס.
ההיסטוריון הארמני בן המאה האחת עשרה, אוחטאנס מסבסטיה (ՈՒխտանես Սեբաստացի), מיקם את גאצ'יאני באזור שנקרא על פי כינויו "ערבת הגאורגים" (Vrac' Dašt) והחשיב אותה כשם מאוחר יותר של העיר צוּרטאווי.
מאידך, ההיסטוריון הגאורגי, וחושטי, מיקם את גאצ'יאני על הגדה הימנית של נהר קציה.
אדמת גאצ'יאני הייתה אחד מאזורי החיץ בין איבריה העתיקה וארמניה, והשליטים בה התחלפו יותר מפעם אחת במהלך קיומה.
היא ייסדה, במאות השלישית והרביעית לפנה"ס, חלק מדוכסות סאמשווילדה אולם חלק הדרום-מערבי סופח, במאה הרביעית לפנה"ס, לנסיכות האמנית-גאורגית, נסיכות גוגארנה.
מאוחר יותר, בשנת 888 וב-914/8 , היו בשליטת הבגרטידים הארמנים.
בעיקרו של דבר, ההיסטוריה של גאצ'יאני לאחר מכן, הייתה כמו ההיסטוריה של סאמשווילדה והמחוז בדרום-מערב טביליסי.
כיום, גאצ'יאני הוא שמו של כפר בנפת גרדבני המאוכלס ברובו באזרים.
(הידועה בעיקר בשם גאפ (Gap), היא רשת ביגוד אמריקאית למכירת בגדי גברים, נשים וילדים.
לחברה כ-3,300 חנויות ב-90 מדינות ברחבי אירופה, צפון אמריקה, המזרח התיכון, אוסטרליה, אפריקה ואסיה.
החברה מעסיקה כ-141,000 עובדים ברחבי העולם.
החברה מפעילה תחתיה את המותגים: אולד נייבי, בננה ריפבליק Athleta ו-Intermix.
החנות הראשונה של גאפ נפתחה על ידי אנשי העסקים ובני הזוג דונלד ודוריס פישר ב-21 באוגוסט 1969, באושן אווניו שבסן פרנסיסקו, קליפורניה.
בחנות נמכרו תחילה ג'ינסים של ליוויס ותקליטי פטיפון.
בני הזוג פישר השיגו 63 אלף דולר כדי לפתוח את החנות, ובתוך שנה הגיעו המכירות ל-2 מיליון דולר.
החנות השנייה של גאפ נפתחה בסן חוזה, קליפורניה ב-1970. במקביל הוקם מטה החברה בבורלינגיים, קליפורניה, שהעסיק תחילה רק ארבעה עובדים.
ההכנסות המשיכו לגדול ובין השנים 1972–1973 התרחבה הרשת ל–25 חנויות גם מחוץ לקליפורניה; החנות הראשונה בחוף המזרחי של ארצות הברית נפתחה בוורהיס, ניו ג'רזי.
ב-1974 החלה גאפ למכור בגדים בייצור עצמי בעלי מותג החברה.
ב-1983 רכשה החברה את חברת בגדי הנסיעות והטיולים "בננה ריפבליק".
ב-1994 יצא במסגרת החברה קו הבגדים "אולד נייבי".
ב-2005 יצא גם "Forth & Towne", שכוון לקהל הנשים מעל גיל 35, אך 19 חנויות המותג נסגרו ב-2007. ב-2006 יצא קו הנעליים אונליין "Piperlime", וב-2009 יצא קו בגדי הספורט לנשים "Athleta".
בסוף שנת 2009 ובתחילת שנת 2010 נפתחו שלוש החנויות הראשונות של הרשת בישראל - בירושלים ובתל אביב, בהמשך שנת 2010 נפתחו שתי חנויות נוספות בהרצליה, ברעננה ובאילת.
הזיכיון בישראל ניתן לחברת אלביט מסחר וקמעונאות, חברה בת בבעלות מלאה של אלביט הדמיה.
קבוצת גוטקס מותגים, זכיינית הרשת בישראל, פרסמה הודעה בדצמבר 2016 בה היא תסגור את סניפיה בישראל במהלך 2017.
באוקטובר 2021 הודיע חברת גאפ על רכישת הסטארטאפ הישראלי CB4 המפתחת טכנולוגיה לניתוח נתונים, שמסייעת בהגדלת מכירות קמעונאיות.
גארא אבולפז אולו גאראייב (באזרית Qara Əbülfəz oğlu Qarayev, ידוע גם בכתיב Kara Karayev, בכתב קירילי:Кара Абульфаз оглы Караев 5 בפברואר 1918 באקו - 13 במאי 1982 מוסקבה) היה מלחין אזרי של מוזיקה קלאסית שחי ופעל בברית המועצות, הגיע בארצו, אזרבייג'ן, למעמד של מלחין לאומי.
זכה לתואר "אמן העם" של ברית המועצות (1959) והיה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של אזרבייג'ן.
נבחר לחבר בסובייט העליון (הפרלמנט) של ברית המועצות.
גארא גאראייב נולד בשנת 1918 כבן לאבולפז פרג' אולו גאראייב, רופא ילדים ידוע בעיר באקו, בירת האזרבייג'ן הצפונית (שהייתה עד 1917 חלק מהאימפריה הרוסית).אמו, סונה לבית אחונדוב, פסנתרנית חובבת, הייתה אחת מהבוגרות הראשונות של בית הספר למוזיקה שהוקם בבאקו על ידי החברה הרוסית למוזיקה.
מקור המשפחה מצד האב היה מן הכפר פטמאי בחצי האי אפשרון, שבה נמצאת גם העיר באקו.
הסב של קאראייב מצד האם, איסגנדר ביי אחונדוב, היה אחד ראשי הקהילה האזרית בעיר שמאחי.
האזרים אחיו, מורסל גאראייב, היה לכירורג, אך מת בדמי ימיו.
גארא גאראייב גדל בבית ספוג אוויה תרבותית ומוזיקלית.
פרט להוריו, הושפע הילד באהבתו למוזיקה גם מצד אח של אמו, אז'דר, וגם מצד הפסנתרן והמורה ולדימיר קוזלוב.
בשנת 1926, בגיל 8, התקבל גארא גאראייב לבית הספר למוזיקה לנוער של האקדמיה (קונסרבטואר) הממלכתית של אזרבייג'ן, הידוע כיום כאקדמיה למוזיקה של באקו.
כישוריו המוזיקליים איפשרו לו בגיל 15 להירשם בו זמנית בשתיים מהפקולטות של האקדמיה למוזיקה.
למד במוסד זה אצל הפרופסורים גאורגי שארוייב, נכדו של אנטון רובינשטיין (1930-1935) (פסנתר), לאוניד רודולף (הלחנה) ואוזייר חאג'יבייב (האג'יבקוב) (יסודות המוזיקה העממית), שהיה מלחין ידוע.
בתקופת הלימודים כתב את היצירות הראשונות שהושפעו על ידי הפולקלור המוזיקלי של האזרים.
בגיל 19 כבר התקבל גאראייב כחבר באיגוד המלחינים של אזרבייג'ן.
באותה שנה השתתף גאראייב במסע לחקר הפולקלור, שבמהלכו התוודע לשירים של האשוגים והמוגים והעביר אותם לתווים.
כעבור שנה, בגיל 20, התקבל לאקדמיה למוזיקה (קונרבטוריון) במוסקבה והשתלם בה בכיתות של אנטולי אלכסנדרוב (הלחנה) וסרגיי וסילנקו (תזמור), ולאחר מכן למד בשנים 1942–1946 אצל דמיטרי שוסטקוביץ', איתו קישר יחסי ידידות.
עבודת הגמר שלו הייתה הסימפוניה השנייה שלו.
פעילותו במישור התרבות וההוראה המוזיקלית
בשנת 1938 בגיל 20 הלחין גאראייב את היצירה המוזיקלית הידועה הראשונה, הקנטטה "שירת הלב" על לפי פואמה מאת המשורר רסול רזא.
היא בוצעה באותה שנה בתיאטרון בולשוי במוסקבה בנוכחותו של יוסיף סטלין.
גאראייב עצמו ניצח את הקנטטה שלו גם בפסטיבל "העשור של האמנות האזרבייג'אנית" שהתקיים גם הוא בתיאטרון בולשוי, שוב בנוכחות סטלין.
זאת הייתה השנה שבה נרשם ללימודים בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1941 חזר לבאקו כדי להיות מנהל אמנותי של התזמורת הפילהרמונית ע"ש מוסלים מגומייב (סניור).
בשנת 1944 חזר להשלמת לימודיו במוסקבה, ובשנת 1945 יחד עם ג'ובדט האג'ייב הלחין גארא גאראייב את האופרה "וטן" (מולדת), שבגינה זכה לפרס סטלין הראשון שלו.
בשנת 1948, בגיל 30 שוב קיבל פרס סטלין בעד הפואמה הסימפונית "לילי ומג'נון" לפי ניזאמי גנג'אווי.
אחרי מותו של אוזייר האג'יביוב בשנת 1948 היה גאראייב יושב ראש איגוד המלחינים של אזרבייג'ן ורקטור של הקונסרבטוריון בבאקו (1949–1952).
בתוקף תפקיד זה שמר גאראייב את גישתו של האג'יבייוב ששמה דגש על מורשת הפולקלור המוזיקלי האזרי, ובו זמנית קידם ז'אנרים בני זמננו כמו, למשל, מוזיקת ג'אז.
בשנת 1948 נשלח גאראייב כנציג בקונגרס הראשון של מלחיני ברית המועצות.
באותה שנה ניהל את מחלקת המוזיקה של המכון האמנויות והאדריכלות של אזרבייג'ן.
בשנת 1952 בכוריאוגרפיה של פ.א.
גוסב, הוצג על במת התיאטרון לאופרה ולבלט של באקו הבלט של גאראייב "שבע יפיפיות", המבוסס גם הוא על פואמה מפורסמת של ניזאמי גנג'אווי "יידי גזל".
זה היה הבלט האזרבייג'אני הראשון ופתח פרק חדש בתולדות המוזיקה של ארץ זו.
באותה שנה ביקר גאראייב את אסדת הקידוח "נפט דשלאר" ("סלעי הנפט") בים הכספי וחיבר את הפסקול של הסרט התיעודי "סיפור של פועלי הנפט של הים הכספי" בבימויו של רומן כרמן.
הבלט האחר של גאראייב, "שביל הברק" (İldırımlı yollarla) הוצג לראשונה בשנת 1958 בהשראת הרומן של פיטר אברהמס שדן בסכסוכים הבינגזעיים בדרום אפריקה.
כמלחין ומורה לקח גארא גארייב חלק פעיל בחיי התרבות של אזרבייג'ן: היה מנהלה האמנותי של התזמורת הפילהרמונית מבאקו ויושב ראש המחלקה האזרבייג'אנית של איגוד המלחינים הסובייטיים (1953–1982).
פעל כחבר סגל המורים של האקדמיה למוזיקה המקומית, כאמור, כרקטור של מוסד זה, והחל משנת 1959 כפרופסור.
מוזיקאים אזרים רבים נמנו עם תלמידיו:ניאזי, אריף מירזוייב, ראוף האג'ייב, אריף מליקוב, כאיאם מירזה-זאדה, וסיף אדיגזאלוב, אסמעיל האג'יבייוב, תופיק באקיחאנוב, פרנגיז עלי-זאדה.
בשנת 1959 נבחר גארא גאראייב לחבר באקדמיה למדעים של אזרבייג'ן וזכה מידי השלטון הסובייטי לתואר "אמן העם" של ברית המועצות כולה.
בשנת 1957 התקבל גם כחבר באיגוד הקולנוענים של ברית המועצות.
ביוני 1961, בימי הנהגתו של ניקיטה חרושצ'וב בברה"ם, בעיצומה של המלחמה הקרה, גארא גאראייב וטיחון חרניקוב היו המלחינים הסובייטים היחידים שהורשו על ידי השלטונות הסובייטים להשתתף בפסטיבל למוזיקה של לוס אנג'לס שהתקיים בקמפוס של UCLA, ב"רויס הול".
בפסטיבל זה הציגו יצירותיהם 15 מלחנים משבע ארצות, כולל ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי.
ב-11 ביוני 1961 תחת שרביטו של פרנץ וקסמן התזמורת הסימפונית של הפסטיבל ניגנה את הסוויטה מתוך "שביל הברק" מאת גארא גאראייב.
ב-1962 נבחר גארא גאראייב לחבר בסובייט העליון של ברית המועצות וקיבל אישור לבקר בארצות הברית, באתיופיה ובלבנון.
בשנת 1972 ביקר בהמשך גם בגרמניה המזרחית, פולין, בפזארו באיטליה, בטורקיה ובצרפת.
בשנותיו האחרונות סבל גאראייב ממחלת לב שמנעה ממנו להשתתף לחגיגות מלאת שישים להולדתו שאורגנו במוסקבה, ושבהן הוענק לו התואר של גבור העמל הסוציאליסטי.
בהגיעו למוסקבה הצטרך להתאשפז באופן דחוף בבית החולים של הקרמלין.
מתוך כוח הנסיבות שהה בחמש שנותיו האחרונות במוסקבה, רחוק מהזרקורים, למרות געגועיו לבאקו.
נפטר בשנת 1982 במוסקבה, בגיל 64, בעיצומה של עשייה מוזיקלית פורייה.
גופתו הוטסה לבאקו, שם הובאה לקבורה ב"שדרת הכבוד" (Fakhri Hiyabani) של נכבדי העם.
גארא גאראייב היה נשוי לטטיאנה ניקולאייבנה.
בן שלו, פרג' גארא אולו גאראייב (נ' 1943) ,שהיה תלמידו, הלך בעקבותיו והיה למלחין.
הוא הלחין בלטים במערכה אחת כמו "Qobustanın kölgələri" (צללי קובוסטן) ו"קליידוסקופ" והוביל מאוחר יותר את תנועת האוונגרד במוזיקה המשכילה האזרית.
היצירה של גארא גאראייב מקיפה את כל הסוגות של המוזיקה הקלאסית.
שורה של עבודות שהלחין בשלהי שנות ה-1940 ובהתחלת שנות -1950, קיבלו השראה משירתו של גדול המשוררים של אזרבייג'ן, ניזאמי: הפואמה הסימפונית "ליילי ומג'נון", הסוויטה "שבע יפהיפיות" ובלט בעל אותו השם, הנחשב לפסגה של הישגיו כמלחין.
גם בשנים האחרונות לחייו, כשהמלחין חיבר יצירות תוך שימוש בטכניקות שכלתניות וניסויים דודקפוניים, עדיין מורגשת בהן גם השפעת המסורת המוזיקלית העממית (הסימפוניה שלישית, הקונצ'רטו לכינור)
פרט לפעילותו כמלחין, מנצח ומורה, כתב גאראייב בקורת מוזיקלית.
חלק ממאמרי הבקורת שכתב פורסמו בבאקו בשנת 1988.
1946 פרס סטלין (פרס ממלכתי של ברית המועצות)
1955 תואר אמן מצטיין של אזרבייג'ן הסובייטית
1958 תואר "אמן העם" של אזרבייג'ן הסובייטית
1959 "אמן העם" של ברית המועצות
1961 עיטור דגל האדום של עבודה
1965 הפרס הממלכתי של אזרבייג'ן
1967 פרס לנין (פרס ממלכתי של ברית המועצות)
1971 עיטור מהפכת אוקטובר (של ברית המועצות)
שדרות ותחנת מטרו בעיר באקו
1972 -"חיבה", מונו-אופרה לקול של אשה ותזמורת קאמרית, לפי המחזה "Tendresse" מאת אנרי ברביס
1952 - Yeddi Gözəl (שבע יפיפיות) לפי שירת ניזאמי גנג'בי,
1958 - ''İldırımlı yollarla (שביל הברק) לפי פיטר אברהמס
מחזמר Çılğın qaskoniyalı לפי סיראנו דה ברז'ראק מאת אדמון רוסטאן
1958 - שלוש נוקטורנות לקול ולתזמורת ג'אז לפי מילים מאת לנגסטון יוז
1959 - המפלגה שלנו, קנטטה
1946 שש רבעיאת על מילים מאת עומר ח'יאם לקול ופסנתר
1949 רומאנסות על מילים מאת פושקין לקול ופסנתר (כולל "הפסל מצארסקויה סלו", "אהבתיך" )
1947 - פואמה סימפונית "ליילי ומג'נון"
1949 - פואמה סימפונית "שבע יפיפיות"
1960- אסטמפות סימפוניות "דון קיחוטה"
1937 - פואמת "השמחה" לפסנתר ותזמורת
1967 - קונצ'רטו לכינור ולתזמורת - מוקדש ללאוניד קוגן
יצירות לתזמורת כלי נשיפה ותזמורת מוזיקה קלה
גאפֿסה (, תעתיק מדויק: קפסה; בצרפתית: Gafsa) היא עיר במערב תוניסיה ובירת מחוז בעל שם זהה.
העיר ממוקמת מרוחקת כ-300 ק"מ דרום-מערבית לבירה תוניס.
העיר נתנה את שמה הלטיני ל שהתקיימה במגרב ב.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024, התגוררו בעיר 129,931 בני אדם, והיא אחת מהערים הגדולות בתוניסיה.
גאפסה היא נווה מדבר בו נמצאו שרידים להתיישבות אנושית מלפני כ-15 אלף שנה.
לפי המיתולוגיה הוקמה קפסה על־ידי הרקלס הלובי.
המלך יוגורתה שלט בה ושמר בה את אוצרותיו.
העיר נכבשה על־ידי גאיוס מריוס ב־106 לפנה"ס.
מאוחר יותר היא הוקמה מחדש במתכונת פיניקית תחת שופטים, ובהמשך הפכה לקולוניה רומית.
גאפסה הייתה עיר חשובה באפריקה הרומית.
שתיים מהבריכות הרומיות בעיר שרדו והן משמשת את תושביה עד היום.
השלטון הרומי היה נתון להתקפות חוזרות ונשנות מצד הברברים, וקצו בא עם הכיבוש הערבי במאה השביעית.
גאפסה ירדה מגדולתה אחרי ייסוד קירואן וקביעתה כמרכז השלטון הערבי באזור.
ב-1886 נמצא בקרבת העיר מכרה פוספטים שעד היום הוא אחד ממכרות הפוספטים הגדול בעולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה נתונה להפצצות מצד הגרמנים והאיטלקים, וחלק גדול מהקסבה של העיר נחרב.
ב-1980 קבוצת טרוריסטים חמושים שאומנו על ידי לוב השתלטו על העיר כמחאה על השלטון של חביב בורגיבה.
48 איש נהרגו בקרבות שפרצו לאחר מכן, עד שצבא תוניסיה השתלט מחדש על העיר.
בינואר 2008 החלו מהומות בעיר בעקבות יוקר המחיה בתוניסיה ונגד שלטונו של זין אל-עאבדין בן עלי.
המהומות דוכאו באלימות, והיום רבים מחשיבים את המהומות והתנועה שקמה בעקבותיהם כתחילת המחאה נגד בן-עלי, ואשר התעצמה עם האביב הערבי, כמה שהביא להפלת שלטונו של בן-עלי ושלטונם של מנהיגים נוספים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
גאקושין (学習院) היא רשת של מוסדות חינוך ביפן שנוסדה במקור כדי לחנך את בני האצולה.
בתקופת טוקוגאווה פעלו בתי ספר פרטיים ביפן, שנקראו טרקויה ("חדר הילדים של המקדש").
אלה היו בתי ספר פרטיים, שבהם למדו הילדים קרוא וכתוב וחשבון.
לבני הסמוראים היו בתי ספר גבוהים ומכללות מסוגים שונים.
בית הספר גאקושין נוסד בשנת 1847 על ידי הקיסר נינקו (仁孝天皇).
מטרתו הייתה לחנך את הילדים של מעמד האריסטוקרטיה הקיסרית (קוגה (公家)) בית הספר עבר לטוקיו ב-1877. מטרתו החדשה הייתה לחנך את ילדי מעמד האריסטוקרטיה המודרנית.
בני משפחת הקיסר לומדים בבית ספר זה עד היום.
במרץ 2010 עלה בית הספר לכותרות, לאחר שהנסיכה אייקו, בתו היחידה של יורש העצר, התלוננה שהיא סובלת מכאבי בטן והביעה חרדה עמוקה מפני חזרה לבית הספר.
התברר שסבלה מבריונות של כמה מהבנים בבית הספר.
בית הספר ספג ביקורת קשה כשהתברר שהתלמידים רשאים לצרוח, לרוץ בכיתות ולהתקוטט בחצר בהפסקות.
אלו תופעות שעשויות היו להתקבל בבתי ספר ל"פשוטי העם", אולם לא במוסד שפועל בחסות המשפחה הקיסרית.
גאספה היא עיר בקצה חצי האי גאספזי שבמזרח קוויבק, קנדה.
גאספה היא העיר המאוכלסת ביותר בחצי האי גאספזי.
לפי הוועדה למקור השמות של קוויבק, קיימות מספר תאוריות למקור השם גאספה.
ז'אק קרטייה שמה על מקום מדרום לאי אונטיקוסטי בשם Honguedo (אונז'דו) שמשמעותו "מקום התכנסות" בשפת מיקמק .
שם זה נשמר בשמו של המצר בין האי ד'אונטיקוסטי לחצי האי גאספזי שנקרא מצר אונז'דו.
בנוגע לשם גאספה יש מספר השערות:
ההשערה הראשונה טוענת שמקור השם הוא משפת המיקמק, אחת מהשפות האמרינדיאניות.
במיקמק המילה "Gespeg" משמעותה סוף האדמה.
המילה הזו היא גם המקור לשם "Gespegeoag" שהועבר לצרפתית לשם גאספזי, שמו של כל חצי האי.
השערה אחרת היא שמקור המילה היא מבסקית geizpe שמשמעותו צל או מקום הגולים.
הסיבה שמעריכים שמקור השם מהשפה הבסקית היא מפני שכאשר ז'אק קרטייה מגיע למפרץ גאספה במהלך קיץ 1534, היה מלווה במספר ספנים בסקים שכבר הגיעו למפרץ סנט לורנס לציד לווייתנים.
ההשערה שמקובלת היום היא ההשערה הראשונה כאשר המשמעות של סוף נובעת ממיקום העיר בקצה חצי-האי.
העיר מורכבת ממרכז העיר שמסביבו מספר כפרים (או רבעים).
זאת העיר העיקרית באזור והיא העיר עם האוכלוסייה המיקמקית השלישית בגודלה.
העיר נמצאת בקצה חצי האי גאספזי שמפריד בין נהר סנט לורנס לבין מפרץ סנט לורנץ.
הגן הלאומי פוריון נמצא מחוץ לגבולות העיר.
הגן הלאומי נוסד ב-1970 והוא ממוקם בקצה גאספזי.
ב-24 ביולי 1534, במהלך המסע הראשון שלו לאמריקה, ז'אק קרטייה הוא נמלט למצר גאספה וסימן שם צלב כדי לציין שהוא לקח את הטריטוריה בשמו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
זה גם המקום בו הוא פוגש את דונקונה עם 150 אירוקויים שהיו במסע דיג.
מיקום זה היה מרוחק ממקום מושבם במעלה נהר סנט לורנס.
במסגרת חוזה פריז צרפת ויתרה על העיר, כמו על כל החזקותיה באמריקה הצפונית, והאנגלים נכנסו לעיר.
באותן שנים התפתחה מאוד תעשיית הדיג באזור בעיקר של דג הבקלה.
ב-1934, הממשל הפדרלי החליט להקים צלב מגרניט במסגרת חגיגות 400 שנה להגעת קרטייה.
הצלב סותת מסלע גרניט אפור והגיע לגובה של 9.75 מטר.
גאס ויליאמס היה כדורסלן אמריקאי ששיחק 11 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הרכז.
ויליאמס זכור בעיקר כשחקן קבוצת סיאטל סופרסוניקס, עמה זכה באליפות ה-NBA בעונת .
הוא נודע בכינוי "הקוסם" (The Wizard), בשל סגנון משחקו הווירטואוזי שכלל קליעות אקרובטיות בקרבת הסל, מסירות מאחורי הגב ויציאה מהירה להתקפות מתפרצות.
בשנת 2004 הועלתה גופייתו עם הספרה "1" לתקרת אולמה הביתי של סיאטל סופרסוניקס, כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
ויליאמס נולד במאונט ורנון שבמדינת ניו יורק בשנת 1953. בתום לימודיו באוניברסיטת דרום קליפורניה נרשם לדראפט ה-NBA לשנת 1975, בו נבחר בסיבוב השני (בחירה 20) על ידי קבוצת גולדן סטייט ווריורס.
ויליאמס הרשים כבר בעונת הרוקי שלו, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שקלע 11.7 נקודות בממוצע למשחק.
אחרי עונה שנייה בינונית במדי הווריורס הוא חתם כשחקן חופשי בסיאטל סופרסוניקס, בה הפך לראשונה לשחקן מוביל.
בעונה הראשונה שלו בסיאטל, , קלע ויליאמס 18.1 נקודות בממוצע למשחק והגיע עם קבוצתו לסדרת גמר ה-NBA, בה הפסידו הסופרסוניקס לוושינגטון בולטס בתוצאה 4-3. בעונה העוקבת "נקמה" קבוצתו של ויליאמס בבולטס, לאחר שהביסה את וושינגטון בתוצאה 4-1 בסדרת הגמר וזכתה באליפות הראשונה בתולדות המועדון.
ויליאמס הפגין יכולת מצוינת לאורך הסדרה, בה הוביל את קבוצתו עם 28.6 נקודות בממוצע למשחק, אך תואר ה-MVP של סדרת הגמר הוענק לדניס ג'ונסון, חברו לקו האחורי בקבוצה.
בעונת המשיך ויליאמס להציג יכולת טובה, ואף נבחר לראשונה לחמישייה השנייה של העונה, אך קבוצתו כשלה בניסיונה להגן על תואר האליפות כשהודחה כבר בשלב גמר המערב.
ויליאמס לא שיחק כלל בעונת בשל מחלוקת חוזית, אך חזר לשחק בשורות הסופרסוניקס בעונות -.
בתקופה זו פרח ויליאמס ברמה האישית, השתתף בשני משחקי אולסטאר ואף נבחר לחמישייה הראשונה של העונה ב-1982. ממוצעיו של ויליאמס לאורך שש העונות ששיחק במדי הסופרסוניקס עמדו על 20.3 נקודות, 6 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק.
בסיום עונת 1983/84 הועבר ויליאמס בטרייד לוושינגטון בולטס, בשורותיה שיחק במשך שתי עונות בהן נחלשה תפוקתו.
באמצע עונת חתם על חוזה באטלנטה הוקס, אך התקשה לתרום לקבוצה ופרש בסיום העונה, בגיל 33. ב-11 עונותיו ב-NBA העמיד ויליאמס ממוצעים של 17.1 נקודות, 5.6 אסיסטים ו-2.0 חטיפות למשחק.
גאץ' (בפולנית: Gać; ביידיש: גאטש) הוא כפר במחוז לומז'ה שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-15 ק"מ דרומית מזרחית ללומז'ה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר, היושב על גדת אחד מיובליו של נהר נרב, נזכר לראשונה בשנת 1438 כרכוש משפחת אצולה.
במאה ה-19 שימש היישוב כמרכז קהילתי וכנסייתי לכפרי הסביבה.
קהילה יהודית מאורגנת בכפר מתועדת מראשית המאה ה-19. בסוף המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית, ובשנת 1892 אף הוקמה בניו יורק אגודה של יוצאי הכפר.
בשנת 1921 נמנו בכפר כ-230 יהודים, כמחצית מתושביו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים מהסביבה, בשל מיקומו על הדרך לביאליסטוק, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים במחצית ספטמבר 1939 נרצחו כ-50 מיהודיו במקום, והיתר גורשו ליישובי הסביבה, שם רובם נספו.
גאס ג'ונסון היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA מעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 16.2 נקודות, 12.1 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
בשנת 2010 הוצג ג'ונסון בהיכל התהילה של הכדורסל, 37 שנים לאחר פרישתו ממשחק ו-23 שנים לאחר מותו ממחלת הסרטן.
ג'ונסון נולד בעיר אקרון שבאוהיו, ולמד ב"תיכון סנטרל" המקומי.
בקבוצת הכדורסל של התיכון שיחק בין היתר לצד הסנטר נייט ת'ורמונד, חבר היכל התהילה לעתיד שהשתתף ב-7 משחקי אולסטאר.
בסיום לימודיו התיכוניים החל לשחק בליגת החובבים האמריקאית, ובשנת 1961 קיבל מלגת כדורסל מאוניברסיטת איידהו.
קודם ללימודיו באיידהו העביר שנה באוניברסיטת המדינה של בויסי על מנת לשפר את ציוניו, ובשנת 1962 עבר לאיידהו.
בסיום עונתו היחידה באיידהו עזב ג'ונסון את האוניברסיטה והעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
ג'ונסון נבחר בבחירה העשירית בדראפט ה-NBA לשנת 1963 על ידי בולטימור בולטס, שנתיים לאחר הקמת הקבוצה.
בעונת הרוקי שלו, בה פתח בקו הקדמי לצד הסנטר וולט בלאמי, רשם ממוצעים של 17.3 נקודות ו-13.6 ריבאונדים למשחק וסיים שני בהצבעה לפרס רוקי השנה ב-NBA (אחרי ג'רי לוקאס שזכה בפרס).
בעונות הבאות המשיך להוביל את הקבוצה, יחד עם בלאמי, ובעונות ו- הצטרפו אליו נבחרי הדראפט ארל מונרו ו-וס אנסלד, בהתאמה.
ב-8 עונותיו הראשונות ב-NBA העמיד ג'ונסון ממוצעים של 18.3 נקודות ו-13.5 ריבאונדים למשחק, ונבחר במהלכן 4 פעמים לחמישייה השנייה של העונה.
בעונת , האחרונה שבתקופת השיא של ג'ונסון, העפילו הבולטס לראשונה לגמר ה-NBA, בו הפסידו למילווקי באקס של כרים עבדול-ג'באר, אוסקר רוברטסון ובוב דאנדריג' בתוצאה 4-0. בעונה הבאה סבל ג'ונסון מפציעות שונות שהגבילו אותו ל-39 משחקים בלבד, ולממוצעי שפל של 6.4 נקודות ו-5.8 ריבאונדים למשחק.
בעונה הבאה צירפו הבולטס את אלווין הייז ששיחק בעמדה של ג'ונסון, ושלחו את ג'ונסון בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לבחירת דראפט.
לאחר 21 משחקים, בדצמבר 1972, שוחרר מפיניקס וחתם באינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA עד סיום העונה, בה זכתה באליפות הליגה.
הייתה זו עונתו האחרונה בקריירה של ג'ונסון, שפרש ממשחק בגיל 34.
ג'ונסון התבלט כשחקן חזק, מהיר ואתלטי במיוחד, שהצטיין במשחק המעבר הודות ליכולותיו הפיזיות, והוכר כאחד מראשוני "אמני ההטבעות".
הוא הטביע לסל בתדירות גבוהה יחסית לתקופתו, בדרך כלל בעוצמה רבה; לאורך הקריירה שבר ג'ונסון 3 פעמים את הקרש הסל במהלך הטבעה.
כהכרה ביכולותיו ההגנתיות נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה.
חברו לקבוצה בבולטימור, ארל מונרו, אמר על ג'ונסון שהוא "הקדים את זמנו - קופץ באוויר להטבעות מרהיבות, שובר סלים ומוסר לצד השני של המגרש מאחורי הגב.
הוא היה מרהיב, אך גם עשה את העבודות השחורות - הגנה וריבאונד".
לאורך כל הקריירה סבל ג'ונסון מפציעות רבות בברכיו שהגבילו אותו לשחק ב-77% בלבד מסך המשחקים של קבוצותיו (631 מתוך 820 משחקים).
פרשנים רבים מאמינים שאילולא הפציעות היה ג'ונסון נבחר להיכל התהילה בשלב הרבה יותר מוקדם, ויש אף המשווים את הפוטנציאל שלו לזה של שחקנים כמו מייקל ג'ורדן, אלג'ין ביילור וג'וליוס ארווינג.
מחוץ למגרשי הכדורסל היה ג'ונסון אחד השחקנים הססגוניים והאפנתיים של ה-NBA; הוא נהג במכונית קדילאק סגולה, ענד עגילים, גידל שפם עד קצה הסנטר ("זקן פו-מנצ'ו") והתהדר בסימן ההיכר הבולט בליגה - קישוט בצורת "כוכב מוזהב" שנקדח באחת משיניו הקדמיות.
ביום הולדתו ה-48, העלתה קבוצת וושינגטון בולטס את גופייתו של ג'ונסון עם המספר 25 לתקרת אולמה הביתי, כהוקרה על תרומתו למועדון.
כארבעה חודשים לאחר מכן, ב-29 באפריל 1987, מת ג'ונסון ממחלת הסרטן בבית חולים באקרון, עיר הולדתו, בגיל 48.
מטס סדרלונד (בשוודית: Mats Söderlund; נולד ב-25 ביולי 1967) הוא מוזיקאי ודוגמן שוודי הידוע בשם הבמה שלו, גאנת'ר (Günther).
לפני שהתפרסם כאמן עבד במשרה-חלקית כמוכר בחנות-בגדים.
גאנת'ר זכה להכרה ופרסום בארצו בשנת 2004 בעקבות הלהיט "Ding Dong Song" שהגיע למקום הראשון במצעדים בשוודיה.
את השיר ביצע יחד עם ההרכב הנשי The Sunshine Girls.
באוגוסט 2004 חידש את השיר Touch Me בביצוע משותף עם הזמרת סמנת'ה פוקס ששרה את השיר במקור.
ב-2006 שירו "Like Fire Tonight" התקבל לתחרות קדם-האירויזיון השוודית, מלודיפסטיבלן, אך גאנת'ר ו-The Sunshine Girls הגיעו רק למקום השישי בשלב חצי-הגמר.
ב-2013 שחרר את הסינגל "I'm Not Justin Bieber, B*tch", שיר שהשופע מסגנון המוזיקה האלקטרונית וב-2016 שחרר את הסינגל "No Pantalones".
"Touch Me" (יחד עם סמנת'ה פוקס)
גאקוּ שיבסאקי (ביפנית: 柴崎 岳; נולד ב-28 במאי 1992) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר בקאשימה אנטלרס ובנבחרת יפן.
שיבסאקי, יליד נוהג'י שבמחוז אאומורי, יפן, החל את הקריירה המקצוענית שלו בקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית בעונת .
ב-18 בדצמבר 2016 עלה שמו של שיבסאקי לכותרות, לאחר שהבקיע צמד שערים בהפסד 4-2 לריאל מדריד במסגרת גמר גביע העולם למועדונים 2016. לאחר משחק זה, הביעו התעניינות בשחקן קבוצות מהבונדסליגה ומליגת העל הספרדית.
ב-31 בינואר 2017 חתם בטנריפה עד לסוף העונה.
ב-17 ביולי 2017 חתם שיבסאקי בחטאפה מהלה ליגה לשלוש שנים.
ב-14 ביולי 2019 חתם לארבע שנים במדי דפורטיבו לה קורוניה.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם שיבאסקי בלגאנס לשלוש שנים.
ב-9 בספטמבר 2014 ערך שיבסאקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בתיקו 2-2 נגד נבחרת ונצואלה במשחק ידידות, משחק שמאוחר יותר תוצאתו נקבעה כניצחון טכני לטובת נבחרת יפן.
שיבסאקי היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אסיה בכדורגל 2015, וערך בו שתי הופעות, בהן הבקיע שער אחד.
שחקן העונה בגביע הליגה היפנית (1): 2012
רוקי העונה בליגת העל היפנית (1): 2012
כדור הארד בגביע העולם למועדונים (1): 2016
גאסטון, רוזן אה (; 28 באפריל 1842 – 28 באוגוסט 1922) היה נסיך צרפתי מבית אורליאן, וחתנו של פדרו השני, קיסר ברזיל.
גאסטון נולד ב-28 באפריל 1842 בניי-סיר-סן, לנסיך לואי, דוכס נמור ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ועם לידתו קיבל את התואר "רוזן אה".
גאסטון היה בן דודם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
הנסיך קיבל חינוך מעודן אצל חוליו גוטייה וההיסטוריון אוגוסט טרוגנון, ואף למד כמה שפות זרות, שכללו לטינית, אנגלית, גרמנית ופורטוגזית.
בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו – לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ובעקבות כך ברחו בני המשפחה לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
בשנת 1855 התגייס גאסטון לצבא הספרדי, בעקבות דודו אנטואן, דוכס מונפנסייה, שהיה בעלה של האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה – אחותה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובשנת 1859 לחם בשורותיו במהלך מלחמת ספרד-מרוקו.
בשנת 1864 הגיע גאסטון לברזיל, יחד עם בן דודו לודוויג אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, וזאת בשל הצעת דודו פרננדו השני, מלך פורטוגל להתחתן עם אחת משתי בנותיו של פדרו השני, קיסר ברזיל.
ב-15 באוקטובר 1864 התחתן גאסטון עם איזבל, נסיכת ברזיל, וב-15 בדצמבר אותה שנה התחתן בן דודו עם אחותה לאופולדינה, נסיכת ברזיל.
זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת הברית המשולשת, שבמהלכה לחמו ברזיל יחד עם ארגנטינה ואורוגוואי, נגד הדיקטטור של פרגוואי פרנסיסקו סולנו לופס.
גאסטון ניסה לקבל תפקיד פיקודי בצבא הברזילאי, אולם רק בשלבים הסופיים של המלחמה, ב-20 בפברואר 1869 הוא התמנה למפקד הכוחות המזוינים הברזילאים, וב-22 במרץ 1869 הוא לקח את הפיקוד על כוחות הברית.
גאסטון הוכיח את עצמו כמפקד מוכשר, והביא לסיום המלחמה בפברואר 1870. כשחזר לברזיל ב-29 באפריל 1870, הוא התקבל כגיבור מלחמה, וב-6 ביולי אותה שנה מונה לחבר מועצת המדינה.
בשנת 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, הוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה וגאסטון ומשפחתו יצאו לגלות בצרפת.
בשנת 1891 מת חמיו פדרו השני, קיסר ברזיל, ואשתו הוכרה על ידי המונרכיסטים כאיזבל הראשונה, קיסרית ברזיל, עד מותה בשנת 1921. בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע מת גאסטון ב-28 באוגוסט 1922 בריו דה ז'ניירו.
ב-15 באוקטובר 1864 התחתן גאסטון עם איזבל, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו השני, קיסר ברזיל ותרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
לואיזה ויטוריה, נסיכת אורליאן-ברגנסה (1874–1874, לידה שקטה)
גאר ד'אורסה הייתה תחנת רכבת בקו פריז-אורליאן בין השנים 1900–1939, מאז 1986 משמש מבנה התחנה את מוזיאון ד'אורסה.
באתר התחנה, על גדות נהר הסן, החל להבנות ב-1810 "ארמון אורסה" (Palais d'Orsay) שיועד להיות מקום מושבה של מועצת המדינה של צרפת, המבנה לא הושלם מעולם ורק קומת הקרקע שלו שימשה את המועצה מ-1840. ב-1842 השתכן במקום בית משפט מנהלי (Cour des Comptes).
לאחר נפילת הקיסרות השנייה ב-1870 הועברו מוסדות הממשל הללו לפאלה רויאל.
בלילה שבין ה-23 ל-24 במאי 1871 הועלה המבנה באש על ידי אנשי הקומונה הפריזאית.
שרידי המבנה נרכשו על ידי חברת מסילת הרכבת פריז-אורליאן, שתכננה את מסילת הרכבת החשמלית הראשונה בצרפת.
התחנה נחנכה ב-28 במאי 1900 לקראת התערוכה העולמית של פריז ובצידה הדרומי נפתח בית מלון ובו 370 חדרים.
רציפי התחנה, הממוקמת ממש על גדות הסן, הוצפו בעת שיטפון 1910 בפריז.
בשנת 1939 הפכה התחנה למיושנת, כיוון שרציפיה הקצרים לא יכלו לשרת את הרכבות הבין-עירוניות הארוכות.
לפיכך המשיכה להתקיים כתחנה לרכבת פרוורית בלבד.
חברת SNCF מפעילה עד היום את תחנת ה-RER Musée d'Orsay במרתפי התחנה המקורית.
בעת מלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים בתחנה לשילוח שבויי מלחמה והם אף שבו לאחר סיום המלחמה לתחנה זו.
שלטי הנצחה למאורע זה נקבעו על דופן המבנה.
כן שימש המבנה כתחנה למיון דואר.
לאחר סגירת התחנה המשיך בית המלון לפעול עד 1973. בין היתר שימש המקום כאתר צילום לסרטי קולנוע, בהם גרסת אורסון ולס ל"המשפט" מאת פרנץ קפקא (1962, בכיכובו של אנתוני פרקינס) ו"הקונפורמיסט" (ברנרדו ברטולוצ'י, 1970).
באולם הנשפים המפואר של בית המלון, בו אירח הממשל מסיבות עיתונאים, נשא שארל דה גול את נאומו ב-19 במאי 1958, שהביא לסופה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
בשנת 1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את מבנה תחנת הרכבת למוזיאון לאמנות.
משרד האדריכלים ACT (האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון) נבחרו להתאים את המבנה למטרתו החדשה - וזאת באמצעות הקמת כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה.
המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 במעמד נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
שעון התחנה הגדול ניצב עדיין בחלל המרכזי של המוזיאון.
אוגוסטוס ריצ'רד "גאס" קנוורת'י הוא גולש סקי בסגנון חופשי עבר אמריקאי-בריטי, סגן אלוף אולימפי (סוצ'י 2014) בסלופסטייל.
הוא 3 פעמים ברציפות אלוף העולם בסקי סגנון חופשי כללי (2011–2013).
קנוורת'י נולד וגדל בצ'למספורד, אסקס לאם בריטית, הית'ר טיילר ואב אמריקאי, פיטר קנוורת'י, הצעיר מבין שלושה אחים.
בשנת 1993 עבר עם משפחתו לטליורייד, קולורדו בארצות הברית.
לראשונה במשחקי החורף האולימפיים נערכה תחרות בגלישת סקי בסגנון חופשי בסלופסטייל באולימפיאדת סוצ'י (2014).
במשחקים עצמם זכה קנוורת'י במדליית כסף בתוצאה של 93.60 נקודות, אחרי ג'וס כריסטנסן (95.80 נקודות) ולפני ניק גופר (92.40 נקודות), שלושתם מארצות הברית.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) סיים קנוורת'י במקום 12 בתוצאה נמוכה של 35.00 נקודות.
בשלב המוקדמות הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 90.80 נקודות.
מת'יו וילקאס שהיה בן הזוג שלו באותה העת, נתן לו נשיקה לפני ביצוע התרגיל בשלב המוקדמות.
הנשיקה שודרה בטלוויזיה בשידור חי וזכתה לשבחים והייתה לאירוע מכונן בנראות של ספורטאים להט"בים.
בדצמבר 2019 הודיע קנוורת'י שהוא יתחרה עבור בריטניה, ארץ הולדתו.
באוקטובר 2015, יצא קנוורת'י באופן פומבי כהומו בריאיון ל-ESPN.
במשך 5 שנים הוא היה בקשר עם רובין מקדולנד ובשנים 2015 ועד 2019 היה בקשר עם מת'יו וילקאס.
בשנת 2018 הוא השתתף בתוכנית "המרוץ לדראג של רו פול" בתפקיד אורח וגילם את עצמו בפרק השלישי.
בשנת 2019 הוא השתתף בעונה התשיעית (9 פרקים) של סדרת הטלוויזיה "אימה אמריקאית" (אימה אמריקאית: 1984) וגילם את הדמות צ'ט קלנסי.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומדיה "החבורה של בריידי" בדמותו של אריק.
גאר פורמן הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, אשר שימש כג'נרל מנג'ר של שיקגו בולס מליגת ה-NBA בין השנים 2009–2020.
פורמן נולד בעיר מוראגה אשר באזור מפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה.
בין השנים 1978–1982 למד שיווק ומנהל עסקים באוניברסיטת המדינה של יוטה, ובמהלך שנתו האחרונה שימש במקביל כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
בשנת 1982 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של "מכללת המדבר" (College of the Desert), אשר בעיר פאלם דזרט בדרום קליפורניה.
בין השנים 1985–1987 היה עוזר מאמן בקבוצת אוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו, ובעונת 1987/1988 החזיק בתפקיד דומה באוניברסיטת המדינה הפוליטכנית של קליפורניה בפומונה ("קאל פולי פומונה").
בשנת 1988 חזר לקבוצת מקסיקו סטייט, בה החזיק בתפקיד עוזר המאמן עד לשנת 1994. ב-4 העונות הבאות היה עוזר מאמן בקבוצת אוניברסיטת המדינה של איווה, תחת המאמן הראשי טים פלויד.
לקראת עונת מונה פלויד למאמן הראשי של שיקגו בולס, ובהמלצתו מונה פורמן לסקאוט של הקבוצה.
בשנת 2004 קוּדם פורמן לתפקיד סקאוט ראשי, ובמאי 2009 מונה לג'נרל מנג'ר של הבולס.
באפריל 2020 פוטר פורמן מתפקידו בשיקגו, לאחר 22 שנים במועדון, והוחלף על ידי ארתוראס קרנישובאס.
בין פעולותיו הבולטות לאורך תקופתו בשיקגו:
בדראפט 2011 בחר את ג'ימי באטלר בבחירה ה-30.
בינואר 2014 העביר את לואול דנג לקליבלנד קאבלירס בתמורה לאנדרו ביינום ו-3 בחירות דראפט עתידיות.
בדראפט 2014 בחר את יוסוף נורקיץ' (בחירה 16) וגארי האריס (בחירה 19), ושלח את שניהם בטרייד לדנוור נאגטס בתמורה לדאג מקדרמוט (בחירה 11) ואנתוני רנדולף.
ביולי 2014 החתים את פאו גאסול וניקולה מירוטיץ'.
ביוני 2016 העביר את דריק רוז וג'סטין הולידיי לניו יורק ניקס, בתמורה לרובין לופז, חוסה קלדרון וג'ריאן גרנט.
ביולי 2016 החתים את דוויין וייד.
ביוני 2017 העביר את ג'ימי באטלר וג'סטין פטון למינסוטה טימברוולבס, בתמורה לזאק לאבין, כריס דאן ולאורי מארקנן (הבחירה השביעית בדראפט 2017).
בדראפט 2018 בחר את ונדל קרטר בבחירה השביעית.
בפברואר 2019 העביר את בובי פורטיס וג'בארי פארקר לוושינגטון ויזארדס, בתמורה לאוטו פורטר.
בדראפט 2019 בחר את קובי וייט בבחירה השביעית.
גאסדלור (בפארואזית: Gásadalur) הוא כפר בצידו המערבי של ואוגר, אחד מ-18 איי פארו, הנהנה מתצפית פנורמית על האי מייקינס.
גאסלדור ממוקמת ממש על שפת מייקינס ומוקפת בהריה הגבוהים של ואוגר, הר Árnafjall המתנשא לגובה של 722 מטר מצפון, והר Eysturtindur, המתנשא לגובה 715 מטר ממזרח.
רק בשנת 2004 בנו התושבים מנהרה דרך ההרים, כך שהכפר הקטנטן מחובר לנתיבי האי.
גאסלדור נקראה על שמה של המגלה שלה, אישה עשירה בשם גאסה, שחיה במאה ה-12 בכפר קירקג'ובור .
חצי מהאי סטריימוי (האי הגדול ביותר באיי פארו) היה בבעלותה של גאסה, אך כאשר התגלה שהיא אכלה בשר בארוחת הערב, דבר שהיה מנוגד למסורת, היא איבדה את כל ממונה לכנסייה.
אחרי שזה קרה, היא עברה להתגורר בוואוגר.
במשך שנים רבות, כדי להגיע לכפרים אחרים באי, נאלצו התושבים לעבור מסלול קשה במיוחד דרך הרים בגובה של מעל 400 מטר, מה שמסביר מדוע אוכלוסיית המקום הצטמצמה מאוד.
בשנת 2004 יצרו התושבים באמצעות ביקוע דרך ההרים, מנהרת גישה בצד המערבי של וואוגר, כך שהמנהרה מחברת בין הכפרים בור במזרח לגאסלדור במערב.
המנהרה באורך של 1.4 קילומטר ועם נתיב תנועה אחד בלבד לרכבים.
בעזרת המהלך הזה, מקווים התושבים שאוכלוסייתה הקטנה של גאסלדור תגדל.
בעקבות דרכי הגישה המועטות והעובדה שהיא מוקפת הרים, גאסלדור סובלת ממס' תושבים מצומצם ומהנמוכים ביותר בעולם.
בשנת 2002, חיו בגאסלדור 16 תושבים בלבד ומספר בתים נותרו נטושים.
הדיווח האחרון לגבי גודל האוכלוסייה הוא משנת 2012, כאשר המספר עמד על 18 תושבים בלבד.
גאס מייקל ביליראקיס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של מדינת פלורידה.
ביליראקיס, חבר המפלגה הרפובליקנית, הושבע לראשונה אל הקונגרס האמריקאי בראשית 2007 כנציג מחוז הקונגרס התשיעי של פלורידה, ומאז 2013 הוא מייצג את מחוז הקונגרס ה-12. בשנים 1998–2006 היה חבר בבית הנבחרים של פלורידה, הבית התחתון של בית המחוקקים המדינתי.
ביליראקיס נולד בגיינסוויל שבפלורידה וגדל בטארפון ספרינגס, בנם של אוולין (לבית מיאוליס) ומייקל ביליראקיס.
אבות אבותיו היגרו לארצות הברית מיוון.
סבו היה בעל מאפייה מקומית בה עבד ביליראקיס מגיל צעיר.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים באזור מפרץ טמפה והמשיך לעבוד בבית האפייה של סבו בנעוריו.
ביליראקיס השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון "טארפון ספרינגס", ולאחר מכן למד באוניברסיטת פלורידה שם קיבל בשנת 1986 תואר ראשון במדע המדינה.
ב-1989 השלים לימודי תואר שני במכללה למשפטים של אוניברסיטת סטטסון.
בעבר היה גם מתחמה בבית הלבן בעת נשיאותו של רונלד רייגן.
לביליראקיס משרד עורכי דין באזור מפרץ טמפה בשם "קבוצת עורכי הדין ביליראקיס", המתמחה בתכנון צוואות ועיזבונות, אותו ירש מאביו מייקל.
אביו שירת בקונגרס בין השנים 1983–2007, וגאס סייע בניהול מסעי הבחירות שלו.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1998 נבחר ביליראקיס לראשונה אל בית הנבחרים המדינתי של פלורידה מטעם מחוז הבחירה ה-48. את מחוז זה ייצגה במשך עשור סנדי ספלי, רפובליקנית מקלירווטר, שהחליטה לפרוש מהחיים הפוליטיים.
בתחומי המחוז שוכנים צפון מחוז פינלאס וחלקים מהמחוזות הילסבורו ופאסקו.
במהלך כהונתו בבית המחוקקים בטלהסי ישב בראשות ועדות שונות, בהן הוועדה לפיתוח כלכלי, ביטחון הציבור ומיגור הפשיעה.
בשנת 2006 הכריז מייקל ביליראקיס על פרישתו לאחר 24 שנים בקונגרס, ובנו גאס הצטרף מיד אל המירוץ להחלפת אביו במחוז הקונגרס התשיעי.
ביום הבחירות גבר על פיליס בוסנסקי, נציבת מחוז הילסבורו, עם 55% מקולות הבוחרים ונבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2007. באוגוסט באותה השנה ביקר ביליראקיס בישראל ונועד עם תושבי שדרות עמם שוחח על התמודדותם עם שגרת ההתקפות עליהם מרצועת עזה.
ב-29 בספטמבר 2008 הצביע נגד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. בדצמבר 2009 הגה ביליראקיס חקיקה שתחייב את נשיא ארצות הברית לדווח על הסתה נגד ארצות הברית ברשתות טלוויזיה שבמזרח התיכון.
בעקבות הטבח בסטריפ של לאס וגאס ב-2017, חתם ביליראקיס על מכתב שנמען אל הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ ובו קריאה לסוכני הרשות לבחון מחדש את מעמדם החוקי של אביזרי ה-"Bump Stock".
בעקבות הטבח בתיכון דאגלס ב-2018, אמר ביליראקיס כי יהיה מוכן לשקול חקיקה לבקרת כלי נשק.
ב-1 באוקטובר 2020 חתם ביליראקיס על מכתב למזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו שגינה את פעולותיה ההתקפיות של אזרבייג'ן נגד המובלעת נגורנו קרבאך שבשליטת ארמניה, הוקיע את תפקידה של טורקיה במלחמת נגורנו קרבאך השנייה וקרא להפסקת אש מידית.
במאי 2021 הביע ביליראקיס תמיכה בלתי-מסויגת בממשלת ישראל ובכוחות צה"ל בעת מבצע שומר החומות, והוקיע את השימוש של חמאס בנשים וילדים כמגן אנושי ואת התקפתו של ארגון הטרור על אזרחים ישראלים חפים מפשע.
ב-18 במאי אותה שנה הוכרז ביליראקיס כחבר הקונגרס הדו-מפלגתי ביותר במשלחת פלורידה לבית הנבחרים בידי מסד הנתונים הדו-מפלגתי של המרכז ע"ש ריצ'רד לוגאר.
גאסטון דה פואה (; 1448 – 25 במרץ 1500) היה רוזן קנדל ובנגייסה ואציל צרפתי בעשורים האחרונים של תקופת ימי הביניים.
הוא היה בנם של ז'אן דה פואה, הרוזן הראשון מקנדל ומרגרט דה לה פולה.
הוא נישא בפעם הראשונה לקתרין דה פואה, בתם הצעירה של גאסטון הרביעי, רוזן פויקס ואלינור מנווארה.
במרוצת השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים, גאסטון דה פואה, הרוזן השלישי מקנדל, ז'אן, הארכיבישוף של בורדו, פייר, ואן, שנישאה למלך אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה.
בשנת 1494, הוא התחתן שוב עם איזבל אלברט.
לזוג נולדו ארבעה ילדים גם כן, אלן, לואיז, אמניי ומרגריט.
גאפ היא עיר מחוז בדרום־מזרח צרפת, הגדולה ביותר במחוז האלפים העליונים.
היא נמצאת בגובה של כ-750 מטרים מעל פני הים.
יחד עם עיירות אלפיניות אחרות, עיריית גאפ חברה באגודת העיירות האלפיניות של השנה במטרה ליישם את האמנה האלפינית להשגת פיתוח בר-קיימא בקשת האלפינית.
גאפ זכתה בתואר העיר האלפינית של השנה בשנת 2002. בשנת 2013 הוכתרה לעיר הספורטיבית ביותר בצרפת על ידי עיתון הספורט הלאומי הצרפתי ל'אקיפ.
אזכור שמה של העיר נמצא לראשונה בטקסטים עתיקים כ-Vappincum, מאוחר יותר הצטמצם השם ל-Vappum, הצורה של השם Gap נמצא בכתבים מהמאה ה-13.
היישוב הראשון של בני אדם שחיו באזור גאפ מתוארך לתקופה הנאוליתית.
תרבותם של התושבים הראשונים הללו הייתה שייכת לתרבות דרום ההולוקן.
עדויות נדירות מאוד של התקופה הפרה-רומית נמצאו בשרידי אופידום שנמצא בפסגת גבעת סן-מנס הכוללים עקבות גלויים של דולמן שנחשפו ב-1866 ובית קברות עתיק בכפר פרה-קמארג; הממצאים משרידים אלו לא נשמרו נכון לשנת 2022. השרידים שכן נשמרו אלה מטבעות כסף גאלי.
עמים אלה, שייכים לשבט הקטוריגס שחי באזור בתקופת הברזל שקדמה לתקופה הרומית, הם דיברו בשפה הקלטית.
אזור Gapencais היה אז חלק מהטריטוריה של שבט גאלי בשם ווקונטי, שחי בשיפוליים הדרום מערביים של הרי האלפים.
בני השבט עברו שינוי תרבותי לתרבות הרומית במהלך כיבוש גאליה נרבוננסיס בשנים 125–124 לפני הספירה, ושבירותיו היו לוק-אן-דיוס ו-Vaison .
בסביבות שנת 20 לפנה"ס, קוטיוס, מנהיג שבטי עמק סוזה, שהיה בעל ברית של רומא, בימי אוגוסטוס, סלל את הדרך הרומית לאורך עמק הנהר דוראנס .
הוא הכניע את עמי האזור אף על פי שהיו להוטים לשמור על עצמאותם.
נתיב זה, שנבנה בין השנים 14 ל-6 לפני הספירה, קיבל את השם Via Cotia per Alpem, קישר בין טורינו לסיסטרון והיו בו שש תחנות משמר.
העיר גאפ, שהייתה ידועה אז בשם Vapincum, נוסדה על בסיס אחת התחנות הללו.
בשנת 22 לספירה, תחנת המשמר גאפ הייתה הנקודה בה התחילה הדרך הרומית לוואלנס.
בתקופה הרומית, במיקום של התחנה Vapincum שעל הדרך הרומית לטורינו היה מחנה צבאי רומי ומיקום המחנה היווה את מיקומה העתידי של העיר גאפ.
המחנה היה מוגן בחומה מדורגת מוקפת תעלה.
הוא היה הגדול ביותר מבין המחנות שהיו בין מונטגנבר לסיסטרון.
ניתן להעריך את חיל המצב שישב במחנה ב-360 איש שבאו מהשבטים שמסביב.
משימתם הייתה להגן על המשתמשים בדרכים הרומיות מפני שודדים.
מאוחר יותר, נסללה הדרך הרומית ל-Champsaur .
עם הזמן המחנה בתחנה Vapincum (גאפ) קיבל חשיבות בכך ששלט על צומת הדרכים.
הכלכלה התבססה בעיקרה על חקלאות והגידולים הראשונים צמחו במורדות המתונות של גבעות פוימאורה Puymaure.