tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות כך היא התפטרה וז'אן הרשולט החליף אותה.
באותה שנה היא שיחקה בסרט "השועלים הקטנים" שבו היא רבה עם במאי הסרט ויליאם ויילר.
דייוויס קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, אך לא שבה לעבוד יותר עם ויילר.
בתחילת 1942, בעקבות המתקפה על פרל הארבור דייוויס עסקה בלמכור איגרות מלחמה.
היא הופיעה לצד לנה הורן, את'ל ווטרס והאטי מקדניאל כחברת צוות הלבנה היחידה עבור גדודים של אפרו אמריקאים.
בעקבות הצעתו של ג'ון גארפילד, דייוויס הקימה מועדון ערב בשם "Hollywood Canteen" לאנשי צבא בעזרת ג'ק וורנר, ג'וול שטיין וקרי גרנט.
דייוויס ציינה שזהו אחד מהישגיה הבולטים בחייה.
בנוסף, היא קיבלה עיטור גבוה ממחלקת ההגנה של ארצות הברית עקב פועלה.
בשנת 1942 דייוויס שיחקה בסרט "ועתה, הנוסע" שזיכתה אותה בביקורות מהללות ומועמדות נוספת לפרס אוסקר.
בתחילת שנות ה-40 היא שיחקה בסרטים הקשורים למלחמה כמו "שמור על הריין" ו"להודות לכוכבי המזל שלך" (שניהם בשנת 1943).
באותה שנה היא השתתפה בסרט "מכר ישן" לצד מרים הופקינס.
במהלך הסרט השתיים צברו טינה זו לזו.
באוגוסט באותה שנה בעלה, ארת'ור פארנסוורת', נפטר משבר בגולגולת.
בעקבות כך דייוויס ניסתה לפרוש מהסרט "מר סקפינגטון" (1944) אך ג'ק וורנר שכנע אותה להישאר.
במהלך צילומי הסרט היא שינתה דיאלוגים עם שחקנים וביקשה לערוך מחדש סצנות.
דייוויס קיבלה ביקורות מעורבות לגבי הופעתה בסרט, אך בכל זאת היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר.
בשנת 1945 דייוויס נישאה לויליאם גרנט שרי.
באותה שנה היא ויתרה על תפקיד בסרט "מילדרד פירס" שזיכה את ג'ואן קרופורד בפרס אוסקר ושיחקה בסרט "התירס הירוק".
אף על פי שמפיקי הסרט רצו שהדמות של דייוויס תהיה צעירה, האחרונה התעקשה לדבוק במקור ולהיות מבוגרת.
הסרט זכה להצלחה כלכלית וביקורתית גדולה.
סרטה הבא "חיים גנובים" (1946) נעשה בהפקתה.
הסרט קיבל ביקורות שליליות אך הכניס כ-2.5 מיליון דולר.
בשנת 1947 משרד האוצר האמריקאי החשיב אותה לאישה המרוויחה ביותר בארצות הברית.
דייוויס ויתרה על תפקיד בסרט "נרדפת" (1947) שזיכה את קרופורד במועמדות לפרס אוסקר עקב היותה בהריון.
באותה שנה היא ילדה את בתה, ברברה דייוויס שרי, ושקלה לפרוש מעולם הבידור.
אך לאחר שיחסיה עם בעלה עלו על שרטון היא החליטה להמשיך בעבודתה.
במהלך השנים הבאות ויתרה דייוויס על תפקידים כמו רות' סוויר ב"מלכה אפריקאית" (1951).
בשנת 1948 היא השתתפה בסרט "פגישה בחורף" לצד ג'ים דייוויס שנכשל בקופות.
באותה שנה היא גם שיחקה ב"ג'ון ברידג'" שהיה הצלחה סבירה.
שנה לאחר מכן היא שיחקה ב"מעבר ליער" שנקטל בביקורות.
דייוויס לא רצתה לשחק בסרט אך ג'ק וורנר חייב אותה להישאר בסרט.
כשיצא הסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1966) המשפט שדמותה של דייוויס אמרה ב"מעבר ליער" - "What a dump!" - שוחזר על ידי אליזבת' טיילור והפך לאחד המשפטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
לאחר פרידתה מבעלה, דייוויס נחשבה לשחקנית דועכת עד שהחליפה את קלודט קולבר שנפצעה בסרט "הכל אודות חוה" (1950), בו גילמה כוכבת תיאטרון ותיקה המרגישה ששחקנית צעירה מאיימת על מקומה.
על משחקה זה היא זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל קאן.
הסרט היה הצלחה כבירה וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בסט הסרט היא פגשה את מי שהפכה לחברתה הטובה, אן בקסטר, ואת בעלה לעתיד, גארי מריל.
משפטה מהסרט - "Fasten your seatbelts, it's going to be a bumpy night." - נחשב לאחד מהציטוטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
באותה שנה היא התגרשה מבעלה, ויליאם שרי, והתחתנה עם מריל.
מריל אימץ את ביתה והם עברו לבריטניה.
בנוסף, הם אימצו ילדה נוספת בשם מארגוט.
ביחד הם הצטלמו לסרט "רעל נוסף לאדם" (1951) שהיה כישלון חרוץ.
למרות מועמדות נוספת לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "הכוכבת", רבים טענו שהקריירה שלה עדיין בנסיגה.
בשנת 1952 היא הופיעה בתיאטרון לאחר שנים של היעדרות ממנו.
דייוויס לא הייתה מרוצה מחזרתה לשם עקב חוסר ניסיונה בתחום זה.
בנוסף, היא נותחה עקב דלקת העצם שבה היא לקתה.
בתה, מארגוט, סבלה מנזק מוחי ונשלחה למוסד מיוחד.
דייוויס ומריל החלו לריב ובתה ברברה שרי דייוויס העידה, שנים לאחר מכן, על התעללות מצד אימה.
במהלך שנות ה-50, דייוויס לא הצליחה לשחזר את הצלחתה הקודמת למרות כמה הצלחות סבירות באמצע העשור.
בשנת 1960 היא התגרשה ממריל ושנה לאחר מכן אמה נפטרה.
בסוף העשור היא ניסתה את מזלה בתוכניות טלוויזיה כגון "Wagon Train".
אחרי ניסיונות נוספים בתיאטרון כמו המחזה "ליל האיגואנה", דייוויס שיחקה בסרטו של פרנק קפרה "ניסים רבים" (1961) לצד גלן פורד ואן-מרגרט.
שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט האימה "מה קרה לבייבי ג'יין?".
דייוויס קיוותה לשחזר את הצלחת הסרט "פסיכו" (1960) של אלפרד היצ'קוק שהיה להיט.
הסרט נהיה אחד הסרטים הכי רווחים לאותה שנה.
בסרט זה היא ניהלה מערכת יחסים עוינת עם עמיתתה השחקנית ג'ואן קרופורד.
על סרט זה קיבלה דייוויס את המועמדות העשירית והאחרונה ששלה לפרס אוסקר.
בשנת 1963 דייוויס שיחקה בפרק של הסדרה "פרי מייסון" במקום ריימונד בר שעבר ניתוח.
בספטמבר 1962 היא פרסמה במגזין "וראייטי" הודעה היתולית שבה היא ביקשה עבודה כיוון שהיא מובטלת.
בשנת 1964 היא שיחקה בסרטים "מי קבר את הקבר שלי?" ו"להיכן שהאהבה נגמרה".
באותה שנה היא שיחקה בסרט "שרלוט המתוקה" של רוברט אולדריץ' שרצה לאחד בין דייוויס לקרופורד מהסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?".
קרופורד החלה להצטלם לסרט אך עזבה את הסט בטענה שהיא חולה.
אוליביה דה הבילנד החליפה אותה, לאחר שוויוויאן לי סרבה לתפקיד, סירוב אותו היא הסבירה לאחר שנים בחוסר רצון לעבוד עם דייוויס.
הסרט היה הצלחה ענקית והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
סרט זה החיה את הקריירה של דייוויס והיא החלה לשחק בסרטים בריטיים כמו "האומנת" (1965), "יום השנה" (1968) ו"חדרים מקושרים" (1970).
בנוסף, היא ניסתה את מזלה בסדרת טלוויזיה שלא צלחה.
בשנות ה-70 דייוויס שיחקה בשתי סדרות טלוויזיה שנכשלו עקב רייטינג נמוך.
בנוסף היא שיחקה בתפקידי משנה בסרטים "קורבן שרוף" ו"היעלמותה של איימי" (שניהם בשנת 1976).
בסרטים היא שיחקה לצד קארן בלק ופיי דאנאוויי בהתאמה.
במהלך צילומי הסרטים היא כינתה אותן לא מקצועיות.
בשנת 1977 דייוויס קיבלה פרס מפעל חיים מהמכון הסרטים האמריקאי, וכך הפכה לאישה הראשונה שהגיעה להישג זה.
באירוע קבלת הפרס השתתפו שחקנים ובמאים כמו ויליאם ויילר, ג'יין פונדה, הנרי פונדה, נטלי ווד ואוליביה דה הבילנד.
הכרה זו עוררה מחדש את קריירתה והיא השתתפה במיני סדרה "הסוד האפל של בית הקציר" והסרט "מוות על הנילוס" המבוסס על ספרה של אגאתה כריסטי (שניהם בשנת 1978).
היא קיבלה פרס אמי על משחקה לצד ג'ינה רולנדס בסרט טלוויזיה "זרים: סיפורה של אם ובת" (1979) ומועמדויות נוספות לפרס על תפקידיה ב"אמא לבנה" (1980) ו"גלוריה הקטנה...
בנוסף, היא שיחקה בשני סרטי דיסני; "החזרה מהר הקסמים" (1978) ו"תעלומה ביער" (1980).
בשנת 1981 הזמרת קים קארנס הוציאה סינגל בשם "Bette Davis Eyes" שתיאר את השחקנית.
הסינגל הפך ללהיט ושהה תשעה שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי.
השיר עצמו הוקלט לראשונה בשנת 1974 על ידי הזמרת ג'קי דה שאנון שגם הייתה אחת מכותבות השיר.
דייוויס המשיכה לשחק בפרויקטים בטלוויזיה.
בשנת 1983, היא קיבלה את פרס הקריסטל של אגודת הנשים בסרטים של לוס אנג'לס.
בשנת 1983 אחרי שדייוויס צולמה לסדרת הטלוויזיה "בית מלון", היא אובחנה כחולת סרטן השד.
לאחר ניתוח שהיא עברה, היא סבלה מארבעה התקפי לב ומשיתוק בחלקי גופה.
בעזרת פיזיותרפיה היא הצליחה להשתקם באופן חלקי.
לאחר צילומי הסרט "רצח עם מראות" (1985), דייוויס הסתכסכה עם בתה ברברה דייוויס שרי עקב פרסום ספרה " My Mother's Keeper" שתיאר את דייוויס כאם מתעללת.
ביקורת רבה הוטחה בדייוויס שרי בטענה שהיא הוציאה דברים מהקשרם.
העיתונאי מייק וולאס מ"60 דקות" הראה קטע בו דייוויס שרי מודה שהיא מאמצת שיטות הוראה מאימה.
גרושה של דייוויס, גארי מריל, הגן עליה וטען שדייוויס שרי מונעת מאכזריות ותאבת בצע.
דייוויס אף נישלה את בתה מירושתה.
ביומנה של דייוויס, היא ציינה את תדהמתה מבגידתה של בתה.
היא אף הפריכה כמה טענות מהספר.
באותן שנים, דייוויס השתתפה בסרט הטלוויזיה "כשהקיץ נגמר" (1986) וסרטו של לינדסי אנדרסון "לווייתני אוגוסט" לצד ליליאן גיש (1987).
הופעתה האחרונה של דייוויס הייתה בסרטו של לארי כהן "אם חורגת מרשעת" לצד ברברה קאררה (1989).
בעקבות הידרדרות בבריאותה של דייוויס, כהן שכנע אותה לפרוש מהסרט שיצא רק לאחר מותה.
לאחר פרישתה מהקולנוע, דייוויס התארחה בתוכניות האירוח של ג'וני קרסון "The Tonight Show", ג'ואן ריברס, התוכנית של לארי קינג "לארי קינג לייב" ודייוויד לטרמן.
בהם היא דיברה על הקריירה המפוארת שלה, אך היא סירבה לדבר על בתה.
בין השנים 1988 ל-1989 דייוויס קיבלה פרסים רבים על מפעל חיים; פרס מרכז קנדי, פרס לגיון הכבוד מצרפת, פרס "Campione d'Italia" מאיטליה ופרס מרכז לינקולן.
בשנת 1989 היא התעלפה במהלך טקס פרסים, מאוחר יותר התברר לה שמחלת הסרטן חזרה לגופה.
לאחר קבלת מספר רב של פרסים, דייוויס טסה לצרפת, שם היא נפטרה בבית החולים בניי-סיר-סן בתאריך 6 באוקטובר 1989 בגיל 81. היא הובאה למנוחות בבית קברות בלוס אנג'לס לצד אמה ואחותה.
על מצבתה נכתב "She did it the hard way" (בתרגום לעברית: היא עשתה זאת בדרך הקשה).
דייוויס לא החשיבה את עצמה ליפה בניגוד לבנות דורה.
היא טענה שעובדה זאת הקשתה עליה בתחילת דרכה.
בנוסף, דייוויס לא נמנעה מלמתוח ביקורת על הוליווד, על השחקנים איתם עבדה ואף על עצמה, באופן שנון ולעיתים עוקצני.
דייוויס נטתה לבחור תפקידים לא מחמיאים כמו של רוצחות ונשים מזדקנות שזיכו אותה בביקורות מהללות.
היא הייתה השחקנית הראשונה בדורה שבחרה לעסוק בזה בעוד חברותיה נמנעו מזה.
השחקנית קלודט קולבר ציינה שזה מה שהקל על דייוויס להצליח בתור שחקנית מבוגרת בהוליווד.
בשנת 1989, כמה חודשים לפני מותה של בטי דייוויס, היא הפכה לאחת השחקניות היחידות שהופיעו על עמוד השער של המגזין "לייף".
מותה סוקר בכל רחבי העולם בעמודים ראשיים כ"סיום נוסף של פרק בתור הזהב של הוליווד".
השחקנית אנג'לה לאנסברי הגדירה אותה כאמנית גדולה המשמשת השראה לדור חדש של שחקנים.
לרגל חגיגות מאה שנה להולדתה של דייוויס, משרד הדואר האמריקאי הוציא בול מיוחד לזכרה הנושא את דמותה כמרגו צ'נינג מהסרט "הכל אודות חוה" (1950).
בטקס שנערך באוניברסיטת בוסטון נאמו בנה, מייקל מריל, והשחקנית, לורן באקול.
בשנת 1997 מנהלי עיזבונה של דייוויס, מייקל מריל וקתרין סאמרק, הקימו את "קרן בטי דייוויס" שמעניקה מלגות לשחקנים ושחקניות מבטיחים.
בשנת 2017 גילמה השחקנית סוזן סרנדון את דייוויס בסדרת האתנולוגיה של המפיק ראיין מרפי, "אויבות".
הסדרה מתמקדת בתקופת צילומי הסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?", כאשר עיסוקה המרכזי הוא בסכסוך המתוקשר של דייוויס עם ג'ואן קרופורד, שאותה גילמה ג'סיקה לאנג.
בטי דייוויס היא השחקנית הראשונה (או הראשון) שצברה עשר מועמדויות לפרס אוסקר.
מלבדה, עוד ארבעה שחקנים הגיעו להישג זה; מריל סטריפ (17 מועמדויות), קתרין הפבורן (12 מועמדויות), ג'ק ניקולסון (12 מועמדויות) ולורנס אוליבייה (10 מועמדויות).
מכון הסרטים האמריקאי דירג אותה כשחקנית השנייה הטובה ביותר ברשימת "מאה שנים...
מלבד זה היא דורגה פעמיים ברשימת "מאה שנים...
מאה גיבורים ונבלים" על תפקידיה בסרטים "השועלים הקטנים" ו"מה קרה לבייבי ג'יין?".
בנוסף, שלושה ציטוטי סרטים שלה דורגו ברשימת "מאה שנים...
דייוויס היא האישה הראשונה שקיבלה פרס מפעל חיים מהמכון הסרטים האמריקאי.
בשנת 2001, סטיבן ספילברג רכש את פסלוני הזכייה באוסקר של דייוויס והחזיר אותם לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בטי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית, מסוגת דרמה קומית ששודרה ברשת ABC, בשנים 2006–2010 במשך ארבע עונות.
בישראל, שודרה עונתה הראשונה בערוץ 10, וכעבור שנה בערוץ 3 בכבלים, שהמשיך לשדר את שאר העונות של הסדרה.
"בטי" מבוססת בחופשיות על טלנובלה קולומביאנית בשם "Betty, la fea" ("אני, בטי המכוערת") שזכתה לפופולריות בכל העולם, כולל בישראל, שבה שודרה בערוץ הטלנובלות ויוה.
הגרסה האמריקאית היא האחרונה ברשימת העיבודים לסדרה המקורית שנעשו בארצות שונות (כך בישראל שודרה הסדרה "אסתי המכוערת" שמבוססת על אותו מקור).
את עיבוד הסדרה לשוק האמריקאי עשה התסריטאי והמפיק סילביו הורטה.
בין יוזמי הרעיון להתאים את "בטי המכוערת" לקהל אמריקאי הייתה השחקנית סלמה הייק, שגם הופיעה בסדרה החדשה בשני תפקידים שונים.
רשת NBC רכשה את הזכויות להפקת הגרסה האמריקאית של הסדרה עוד בשנת 2001, בכוונה להפוך את "בטי" לסדרה קומית שכל אחד מפרקיה הוא באורך חצי שעה, אך הפרויקט לא יצא לפועל, ובשנת 2004 הועברו זכויות ההפקה לחברה של הייק.
הגרסה האמריקאית של הסדרה נחשבת לעיבוד הרחוק ביותר מהמקור הקולומביאני.
היא משלבת אלמנטים של דרמה, קומדיה, מתח ומסתורין, פארסה וקאמפ.
הסדרה זכתה להצלחה בקרב הצופים בארצות הברית וקיבלה מספר פרסים כגון "פרס גלובוס הזהב" לסדרה הקומית הטובה ביותר ופרס לשחקנית ראשית בסדרה קומית, שהוענק לאמריקה פררה.
השחקנית הראשית זכתה גם בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס אמי לשנת 2007. הסדרה קיבלה מספר מועמדויות לפרס אמי-2007, ביניהן מועמדות בקטגוריות "שחקנית טובה בסדרה קומית" לאמריקה פררה, סדרה קומית ושחקנית משנה לונסה ויליאמס.
בהתחלה הזמינה רשת ABC עונה ראשונה בת 22 פרקים, אך פרק נוסף הוזמן כדי לסיים את שידור העונה יחד עם שאר ההפקות של הרשת.
הרייטינג של הסדרה הוא באזור המקום ה-20. בפרק הפיילוט ששודר בארצות הברית ב-28 בספטמבר 2006 צפו כ-16 מיליון איש (מקום ה-9 בטבלת המדרוג).
בעונה השלישית לסדרה, הצילומים הועברו מלוס אנג'לס לניו יורק (שבה מתרחשת גם עלילת הסדרה).
בשנת 2010, במהלך שידור עונתה הרביעית של הסדרה, רשת ABC החליטה להוריד את הסדרה לאחר נתוני רייטינג לא מספיקים.
התחילה את שידוריה ב-28 בספטמבר 2006 והסתיימה ב-17 במאי 2007.
עלילת הסדרה מתרחשת בניו יורק של ימינו ועוקבת אחרי בטי סוארז - צעירה ממוצא מקסיקני, שמנסה להתקבל לעבודה "רצינית" אחרי סיום הלימודים באוניברסיטה.
היא מקבלת תשובה שלילית ממחלקת כח אדם של חברת Meade publications רק בגלל המראה החיצוני שלה, שאינו מושך (מכאן שמה המקורי של הסדרה - "בטי המכוערת").
אבל יו"ר החברה, ברדפורד מיד, מחליט להעסיק את בטי בתור עוזרת אישית של בנו, דניאל מיד - העורך הראשי הטרי של מגזין האופנה - מוד (Mode).
גם החלטה זו נבעה בעיקר מהמראה החיצוני של בטי: מיד האב קיווה שבנו, חובב הנשים הידוע, ישמור את יחסיו עם העוזרת הלא מושכת בגבולות העבודה.
בטי ודניאל מנסים להשתלט יחדיו על מלאכת הפקת המגזין, כאשר וילהלמינה סלייטר, המנהלת הקריאייטיבית של מוד, המאוכזבת שלא מונתה להיות עורכת ראשית בעצמה, מנסה להכשיל את דניאל בכל דרך אפשרית.
כך רוקמת וילהלמינה ברית עם אישה מסתורית (שמתגלה מאוחר יותר כאלכס \ אלכסיס מיד, האח הבוגר של דניאל שביים את מותו כדי לעבור ניתוח לשינוי מין).
יחד הם מנסים להאשים את ברדפורד מיד ברציחתה של פיי סומרס, העורכת הקודמת של המגזין שהייתה גם המאהבת של ברדפורד.
התוכנית נכשלת אחרי שקלייר מיד, אשתו של ברדפורד, מסגירה את עצמה בתור האחראית הבלעדית למותה של סומרס.
הברית בין וילהלמינה ואלכסיס נסדקת כאשר אלכסיס מסרבת למנותה לעורכת ראשית של מוד.
בהמשך מנסה וילהלמינה להתחבב על ברדפורד ולתפוס את מקומה של פיי סומרס בתור הפילגש של ברדפורד, ולאחר מכן - גם בתור ארוסתו.
במהלך הסדרה בטי מנהלת מערכת יחסים עם בחור בשם הנרי, שעובד במחלקת ראיית החשבון ב"מיד הוצאה לאור", העניינים מסתבכים כאשר חברתו של הנרי - צ'ארלי, מגיעה לניו יורק מטוסון ומנסה להחזיר אותו אליה, אבל הוא אינו מעוניין.
בביתה של בטי אין רגע דל, אבי המשפחה, איגנסיו, עומד בפני סכנת גירוש מארצות הברית בגלל היותו מהגר בלתי חוקי (סוארז האב מעולם לא ניסה להסדיר את הסטטוס שלו באמריקה בגלל החשש שיתגלה הכתם השחור בעברו: רציחתו של בעלה לשעבר האובססיבי, של אשתו המנוחה) ובעקבות כך הוא נשלח בחזרה למקסיקו.
עונתה הראשונה של הסדרה נגמרת במספר התרחשויות דרמטיות וקומיות כאחד: אהובה של בטי, הנרי, מגלה שחברתו לשעבר, צ'ארלי, בהיריון ממנו ועל כן הוא חוזר איתה בחזרה לטוסון.
בטי מגלה מצד שני, שצ'ארלי יצאה באותה תקופה עם האורטודנט של בטי ועל כן עולה החשד שאולי צ'ארלי בהיריון מהאורטודנט ולא מהנרי.
בטי מנסה להגיע להנרי ולספר לו אך זה מאוחר מידי והוא נוסע לטוסון.
הילדה, אחותה של בטי, עומדת להתחתן עם בחור בשם סנטוס (ש-12 שנים קודם לכן הכניס אותה להיריון), אך בפרק האחרון של הסדרה הוא נרצח.
אמנדה, פקידת הקבלה ב"מוד", מגלה שאמה הביולוגית היא פיי סומרס, ובנוסף קלייר מיד נמלטת מהכלא בזמן שאלקסיס ודניאל עוברים תאונת דרכים קטלנית.
עלילת העונה השנייה מתרחשת אחרי שלושה שבועות מהמקום שבו הסתיים הפרק האחרון של העונה הקודמת.
וילהלמינה מנסה להשתלט על ניהול המגזין בהיעדרותו של דניאל המתאושש מהתאונה בבית החולים.
אלכסיס סובלת מאיבוד זיכרון חלקי.
בטי מנסה לעזור לאביה שנאלץ להישאר במקסיקו, ומוצאת דרך כאשר היא תופסת את וילהלמינה בוגדת בברדפורד עם שומר הראש שלה.
בתמורה לשתיקתה, מבטיחה וילהלמינה לעזור לאביה של בטי לחזור לארצות הברית ולקבל אזרחות אמריקאית.
הנרי מגלה שייתכן וצ'ארלי לא בהיריון ממנו, והם מחליטים לבצע בדיקת אבהות, שבה מתגלה, בסופו של דבר, שהתינוק הוא של הנרי.
לאחר לבטים רבים, מחליטה בטי להישאר בקשר רומנטי עם הנרי עד הלידה של התינוק, אף על פי שברור לה שאהובה יצטרך לעזוב אחרי שיהפוך לאבא.
בטי סובלת מייסורי מצפון עקב הסתרת הסוד על בגידתה של וילהלמינה, ומגלה לבסוף לדניאל את האמת על וילהלמינה.
דניאל ההמום מפטר את בטי, אך שנייה לפני שאביו מתחתן עם וילהלמינה הוא מספר לו את מה שבטי אמרה, ובעקבות כך, ברדפורד מקבל התקף לב.
בבית החולים הוא נפגש עם האסירה הנמלטת קלייר, גרושתו, ולאחר מכן היא נתפסת וחוזרת לכלא.
ברדפורד אומר לבטי לשמור על דניאל ולאחר מכן נפטר.
דניאל ואלקסיס מנהלים לאחר מותו של אביהם מאבק על ניהול "מיד הוצאה לאור" באמצעות משחק פיינטבול שבו אלקסיס מנצחת והיא הופכת למנהלת של "מיד הוצאה לאור".
וילהלמינה מפוטרת מ"מוד" ומנסה להקים מגזין אופנה מתחרה, ואליה עוברים רוב העובדים של מוד, אך המגזין נכשל.
עקב עסקה עם כריסטינה, זו הופכת להיות האם הפונדקאית.
במשפטה של קלייר מיד, מנסים ילדיה למצוא הוכחות לאי שפיותה הזמנית של אימם בעת הרצח, ובטי, במקריות מוצאת את ההוכחה, על ידי בושם שהורעל על ידי פיי במטרה להרוג את קלייר, שגרם לקלייר בסופו של דבר להרוג את פיי.
עקב כך, קלייר נמצאת לא אשמה ברצח והיא משתחררת.
היחסים בין בטי והנרי עוברים תקופה לא פשוטה.
לאחר שצ'ארלי ההרה מגיעה לניו יורק כדי ללדת שם, היא מנסה לעשות הכל כדי להפריע ליחסים הפורחים בין בטי והנרי, ובטי מנסה לגרום לה להפסיק להציק להם ומנסה להיות חברתה.
היא מארגנת לה מסיבה לכבוד הלידה, שבסופה היא צ'ארלי יולדת.
לאחר הלידה, כמו שהובטח, בטי והנרי נפרדים.
הילדה מתאהבת בבחור חדש, המורה לספורט של ג'סטין בנה.
לאחר פרידתם של בטי והנרי, בטי מתחילה להתאהב בג'יו, חבר שהכירה בתחילת העונה, אך הוא אינו מסכים להיות איתה, אף על פי שגם הוא מאוהב בה, משום שבטי לא נפרדה לחלוטין מהנרי.
בפרק האחרון לעונה, המאמן דיאז מספר להילדה שהוא נשוי והם לא יכולים להיות ביחד.
וילהלמינה משכנעת את אלקסיס לתת לה את תפקיד העורכת הראשית של "מוד", ואלקסיס נאלצת לפטר את דניאל, שטרוד בבעיות אחרות.
ילד צרפתי מגיע אליו ואומר לו שהוא בנו.
ג'יו מציע לבטי לנסוע איתו לרומא למספר חודשים, בעוד שהנרי מציע לה נישואים.
בטי המבולבלת לא יודעת מה לעשות, אך בסיום הפרק היא מגיעה להחלטה שתתגלה רק בתחילת העונה הבאה.
בטי מסרבת להצעת הנישואים של הנרי ולהצעתו של ג'יו לנסוע עמה לרומא.
היא נוסעת לטיול לבד ומחליטה להתבגר ולפעול למען קידום הקריירה שלה.
בעת חזרתה מהטיול היא מגיעה ל"מוד" ומגלה שהוא השתנה לחלוטין עקב מינויה של ווילהלמינה לעורכת הראשית.
היא מגלה שדניאל עבר לנהל מגזין חדש ו"פתוח" יותר לגברים, ומתאכזבת.
דניאל מגלה שהטיפול בבנו לא קל כמו שתכנן וחייב לקחת סמכות.
בינתיים ב"מוד" ווילהלמינה נאבקת לקבלת תקציב נוסף לגיליון, תוך פגיעה במגזין של קלייר על מנת לקבל עוד תקציב, דבר אותו מאשרת אלכסיס למורת רוחה של אמה.
דניאל מגלה שסביו של דניאל ג'וניור רוצים שהוא יחזור לצרפת ויגור עמם.
דניאל שאל את בנו אם הוא רוצה לחזור למשפחתו בצרפת, והוא עונה בשלילה.
ווילהלמינה מחליטה להעסיק את בטי כעוזרת האישית שלה, בטי מסכימה ועוזבת את דניאל.
בהמשך היא חוששת שאם תמשיך ותעבוד עבור ווילהלמינה, היא תהיה כמותה.
מארק (העוזר האישי של ווילהלמינה), שנדחף הצידה, מחליט להחזיר את בטי למקום שלו שייכת, ומראה לה מכתבי הערכה לדניאל שנשלחו אליו בזמן שהיה העורך הראשי של "מוד", והוסתרו על ידי ווילהלמינה.
בטי מראה את המכתבים לדניאל, והוא מראה אותם לאלכסיס, שמחזירה אותו לתפקיד העורך הראשי של "מוד".
כריסטינה ההרה מגלה שבעלה שיקר לה כשאמר שהוא לא לוקח סמים.
כריסטינה מגרשת אותו, ומאוחר יותר נדחפת מהמדרגות של "מוד" על ידי אדם מסתורי, שמתגלה מאוחר יותר כאלכסיס.
אלכסיס מגלה לאימה, לפני שליחתה למעצר, שבנו של דניאל, הוא בעצם בנה.
ווילהלמינה מציעה לאלכסיס להסיר נגדה את כל ההאשמות, בתמורה לחלקה ב"מיד הוצאה לאור".
אלכסיס מסרבת, אך אימה מסכימה לתוכנית, והיא יוצאת לפועל.
אלכסיס מחליטה לעזוב לצרפת יחד עם בנה.
בטי ומארק מתקבלים לתוכנית לימודים יוקרתית בשם "י.א.ט.י", שמלמד עוזרים אישיים של עורכים להיות עיתונאים בעצמם.
בטי מתאהבת בבן זוגה לפרויקט הגמר של "י.א.ט.י", מאט והם מתחילים לצאת ונרקמת ביניהם מערכת יחסים ממושכת.
במקביל, במהלך תצוגת אופנה, כריסטינה יולדת את בנה של וילהלמינה, ויליאם.
וילהלמינה שוכרת את כריסטינה להמשיך לעבוד אצלה כמטפלת של הוולד.
בכריסטינה מתעורר דחף אימהי והיא מאמינה שהילד שלה, וילהלמינה עובדת בדיקת הורות, ומתברר בסופו של דבר שזהו בנה של כריסטינה.
כריסטינה חוטפת את בנה ומחליטה לעבור איתו ועם בעלה לסקוטלנד ארץ מולדתה.
בתכסיס של דניאל, ממונה להיות הגיזבר של החברה אדם בשם קונור אוונס.
דניאל מתאהב באשתו של קונור מולי, ווילהלמינה מתאהבת בקונור.
קונור ומולי נפרדים, וכעת דניאל ומולי ווליהלמינה וקונור הם הזוגות החדשים.
קונור מסתבר כנבל וגנב והוא גונב את כל הכסף של החברה ומציע לווילהלמינה לברוח יחד איתו, וילהלמינה מסרבת, וקונור בורח ומשאיר את החברה מרוששת.
דניאל ובטי משכנעים את אביו של מאט, בן זוגה של בטי, קאל הארטלי להצטרף להיות שותף בחברה בעקבות הבעיה הכלכלית הקשה.
הנרי מגיע לניו יורק, הוא ובטי נפגשים ומתנשקים, מאט רואה זאת ונפרד ממנה.
בטי מקבלת תפקיד חדש בתור עורכת תוכן, ומאט מקבל תפקיד להיות מנהל אגף התוכן, בתור הבוס של בטי, כדי לאמלל את חייה.
העונה נגמרת כאשר וילהלמינה נכנסת לביתה ושם היא נתקפת הלם.
האדם בביתה של וילהלמינה מסתבר כבתה, אשר מסתבר, רצחה את בן זוגה והיא נזקקת לעזרת אימה בשמירה על חירותה.
בטי מתקשה בתפקידה החדש מפני שבן זוגה לשעבר, מאט כעת הבוס שלה והוא מתעלל בה בעבודה.
בין קלייר מיד לקאל הארטלי נרקם רומן ומסתבר שהם הכירו הרבה שנים קודם לכן בדרום דקוטה.
מולי מתבררת כחולת סרטן סופנית וכדי לנחם אותה, דניאל מציע לה נישואין והיא מסכימה.
לאחר ריבים רבים מאט ובטי משלימים והופכים להיות זוג שמתגורר יחד.
וילהלמינה מגלה על הרומן של קלייר וקאל ומנסה לרדת לשורש העניין, היא מגלה שבעבר לקלייר ולקאל היה ילד משותף שנמסר לאימוץ בדרום דקוטה.
וילהלמינה מספרת על כך לקלייר.
קלייר יוצאת במסע חיפושים אחר בנה האובד, ומוצאת אותו ואף נפגשת איתו מבלי לספר לו על זהותו וזהותה.
מארק מגלה שניקו, בתה של וילהלמינה בעצם משקרת כדי לקבל מאימה כסף, הוא מספר זאת לווילהלמינה וזו, זורקת את בתה מהבית.
דניאל שבור ועצוב מתחבר לאישה בשם נטלי, אשר גוררת אותו להיות חלק "מקהילת הפניקס" אשר עוזרת לאנשים להתגבר על אבדות גדולות.
כל הקהילה מתבררת כתרמית כאשר היא פועלת כמו כת שמסממת אנשים למוות.
בטי וקלייר בעזרתם של אמנדה ומאט מצילים את דניאל מהכת.
וילהלמינה מיידעת את קאל על כך שקלייר נפגשה עם בנם המשותף.
קאל כועס על קלייר בטענה שבנם יכול לדרוש את חלקו בירושה.
קלייר מתעצבנת עליו, ומצווה עליו לעזוב את "מיד" אחרת, היא תספר לבנם על זהות אביו, קאל עוזב.
בטי ומאט נפרדים כאשר מאט מחליט לנסוע לאפריקה לתקופה של חצי שנה לפחות כדי לעזור לקהילה הענייה באזור.
קונור מופיע בחייה של וילהלמינה בשנית, כפושע נמלט, והפעם, הוא נתפס על ידי המשטרה כאשר וילהלמינה מסגירה אותו כבקשתו.
קונור מחזיר את הכסף לחברה.
קלייר מספרת לבנה האובד על כך שהוא בנה והוא עובר לגור בניו-יורק.
ג'סטין מתחיל לצאת עם אוסטין, חברו לחוג משחק.
וילהלמינה מושכת בחוטים וגורמת לבנה של קלייר, טיילור, להאמין שמשפחתו האמיתית שונאת אותו.
הילדה מתחתנת וג'סטין יוצא מהארון.
טיילור משתכר עד כלות נפשו ומאיים על קלייר באקדח, וילהלמינה שמבינה שעשתה טעות מגנה על קלייר בגופה ונורה על ידי טיילור.
הפרק מתחיל בלווייתו של הכלב הנאמן של אמנדה שהיה שייך לאמה, פיי סאמרס.
אמנדה מוצאת את אביה ומחדשת איתו קשר.
בטי מחליטה לעבור לגור בלונדון ולנהל שם מגזין חדש.
מארק הבודד חוזר לבן זוגו הקודם טרוי.
וילהלמינה מתעוררת מהתרדמת ממגע ידו של קונור, והם מחדשים את הקשר הזוגי שלהם.
בטי עורכת מסיבת פרידה ממוד, אך דניאל שעצוב מעזיבתה של בטי אינו מופיע, ואף מוותר על היותו מנהל "מוד" ומעביר את התפקיד לווילהלמינה.
וילהלמינה ממנה את מארק להיות מנהל עיצובי (תפקידה הקודם של וילהלמינה).
הילדה ובובי מחליטים לעזוב את הבית ולעבור לגור בדירה במנהטן, בטי נפרדת מהמשפחה ועוזבת לבריטניה, ושם פוגשת בדניאל, שמחליט לעבור לגור ללונדון כדי להיות לצידה של בטי, לאחר החברות ההדוקה שנרקמה ביניהם.
הפרק מסתיים כאשר בטי נפרדת מדניאל לשלום, יורדת במדרגות כיכר טרפלגר בעיר בלונדון, ומתערבבת עם ההמון, ואז מופיעה כתובית על המסך של שם הסדרה.
סוף זה זהה לסוף של הפרק הראשון, רק שהפעם תחילה מופיע השם המקורי "בטי המכוערת" אבל אז המילה "מכוערת" נעלמת ונשאר רק השם "בטי".
בטי ויויאן דוּבּינר (3 ביוני 1912, י' באדר א' התשס"ח – 15 בפברואר 2008) הייתה מייסדת ונשיאת איל"ן.
בטי דובינר נולדה בלונדון שבמחוז אונטריו בקנדה.
אמה, בטי, נפטרה במהלך לידתה.
אביה, אלכס, עבד למחייתו כסוכן מכירות ונעדר לעיתים תכופות וממושכות מביתם, ובטי נותרה בהשגחת דודה ודודתה.
בנעוריה החלה לדגמן ועברה לחיות בטורונטו.
לאחר מכן עברה לניו יורק ושימשה קניינית עבור חברת אופנה.
במהלך שנות הארבעים נישאה לסם דובינר (1914 – 1993), איש עסקים ואספן אמנות, ויחד עמו עלתה לישראל בשנת 1950. קודם לעלייתם היו בטי וסם, בהשפעת הלל קוק, לפעילים ציונים, ממייסדי "הליגה למען שחרור פלשתינה (ארץ ישראל)".
ברמת גן מצוי בית דובינר על שמם, בניין מגורים ייחודי בתכנונם של האדריכלים אלפרד נוימן, צבי הקר ואריה שרון.
לאחר התפרצות מגפת הפוליו בארץ, בשנת 1952, הקימה דובינר את הארגון "אילנשיל פוליו" לטיפול בנפגעי המחלה.
ביוזמתה הובא ארצה, בסיוע ארגון הפוליו האמריקאי ומשרד הבריאות, החיסון נגד הפוליו ולילדים הנפגעים סופקו מכשירים אורתופדיים ופעילויות שיקום.
ארגון המתנדבים שהקימה הפך במרוצת השנים לאיל"ן ודובינר, שעמדה בראשו, פעלה לייסוד סניפיו ברחבי הארץ ולהקמת מרכז הספורט לנכים.
דובינר יזמה הכשרת כח אדם מקצועי לטיפול בנפגעי הפוליו ולגיוס תרומות לקיום הארגון, בין היתר באמצעות קיומו של "מצעד הפרוטות".
שנים רבות לאחר פרישתה מעיסוק פעיל במוסדות הארגון, הייתה נשיאת איל"ן וגילתה עניין בהתפתחות מוסדותיו.
לאורך השנים פעלה דובינר לקידום מטרות חברתיות שונות ולגיוס כספים עבורן.
בתקופת עלייתם ארצה פעלה יחד עם בעלה להוצאת משפחות מהדיור הארעי במעברות.
במהלך השנים הייתה שותפה לתמיכתו בקידום אמנים צעירים.
על פעילותה החברתית הוענק לבטי דובינר תואר יקירת העיר רמת גן, וכן אות הנשיא למתנדב בשנת 1988.
הובאה לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
בטי פייג' הייתה דוגמנית פין-אפ ופטיש אמריקאית שהתפרסמה בשנות ה-50 בעיקר בזכות תצלומיה וסרטיה שנחשבו כנועזים לאותה תקופה.
סימן ההיכר שלה היה שיער בצבע שחור עורב בסגנון הפייג'בוי עד כתפיה עם פוני מעוגל לפנים, וכן בשל הגישה התמימה והנאיבית שלה.
בטי הייתה נערת האמצע של מגזין פלייבוי בשנת 1955. באותה שנה גם זכתה בתואר "נערת הפין-אפ העולמית".
ב-1955, זומנה פייג' להעיד כחלק מחקירת ועדת סנאט להשפעות הפורנוגרפיה על בני נוער, ובעקבות זאת היא פרשה מעולם הדוגמנות.
את שארית חייה חייתה פייג' בהתבודדות, והקדישה עצמה לאוונגליזם.
במשך עשורים, היא התמודדה עם מחלות נפש, ואובחנה כלוקה בסכיזופרניה אחרי שדקרה את בעלת ביתה.
בטי פייג' נולדה ב-22 באפריל 1923, בנאשוויל שבטנסי.
השנייה מתוך שישה ילדיהם של רוי ועדנה פייג'.
רוי פייג' התעלל מינית בכל שלוש בנותיו.
לאחר שהוריה התגרשו כשהייתה בת עשר, בטי בילתה תקופות בבתי יתומים יחד עם אחיותיה בזמן שאמן עבדה לחסוך כסף.
בטי הצליחה מאוד בלימודיה, וסיימה את בית ספר התיכון במקום שני בשכבתה, ועל כן זכתה במלגה ללמוד במכללת פיבודי באוניברסיטת ואנדרבילט, שם בנוסף ללימודיה עסקה בפעילויות משניות כמו עריכת העיתון וחוג הדרמה.
פייג' נישאה לבילי ניל, אותו הכירה מן התיכון, בשנת 1943, בטקס פשוט בבית המשפט, לפני גיוסו לצבא.
בטי עברה איתו במסגרת שירותו לסן פרנסיסקו, שם פייג' התחילה לדגמן, בחזרה לנאשוויל למיאמי ואף לפורט-או-פרנס שבהאיטי.
כשחזרה לארצות הברית ב-1947, היא התגרשה מניל.
פייג' עברה לניו יורק כדי להיות שחקנית, ונרשמה לשיעורי משחק.
בניו יורק פייג' עברה אונס קבוצתי אלים.
יום אחד כשהתהלכה בטיילת בקוני איילנד, הכירה את ג'רי טיבס, שוטר וצלם חובבן שהאמין שהיא תתאים לצילומי פין-אפ.
הם התחילו לעבוד ביחד, וטיגס יצר לבטי את הפורטפוליו הראשון שלה.
ותוך זמן קצר היא כבר דגמנה עבור לוחות שנה ומגזינים.
באותן שנים, נוסדו "מועדוני מצלמות" כדי לעקוף חוקים נגד צילום עירום.
לכאורה, מטרתם הייתה לקדם "צילום אמנותי", אך בפועל היה זה כיסוי לייצור פורנוגרפיה.
פייג' נהייתה "דוגמנית מצלמה" פופולרית, ובשל חוסר המעצורים שלה מול המצלמה, שמה יצא לפניה בתחום הצילום האירוטי.
היא עבדה בתחילה בעיקר עם הצלם קאס קאר, וב-1951 צילומיה הופיעו במגזינים לגברים דוגמת Wink, Titter, Eyefull ו-Beauty Parade.
אירווינג ופולה קלו, אח ואחות שניהלו עסק להפצת עוגות בדואר, ניצלו את רשת ההפצה שלהם והתחילו לקדם את בטי כדמות פטיש, כולל בצילומי בונדג' ו-BDSM, עם מחוכים ושוטים.
היא הייתה דוגמנית הפטיש הראשונה לזכות בפרסום כלל-ארצי.
בנוסף לצילומי סטילס אירווינג קלו גם יצר עשרות סרטי שחור-לבן עם פייג' על פי בקשותיהם של לקוחות פרטיים שלו.
הסרטים היו ללא קול, וכללו סצנות של בונדג', ספנקינג, אילוף עבדים, חטיפה, ונושאי פטיש אחרים.
פייג' עצמה החליפה בנקל בין דמויות של שולטות ונשלטות.
למרות שלסרטים האלה היה את הסגנון ואמצעי ההפצה של סרטי פורנו של התקופה (שהיו ידועים כסרטי "רווקים"), בסרטים של אירוויניג מעולם לא היו מעשי סקס בוטים או אפילו עירום מלא.
פייג' התייחסה לנושא הבונדג' שבסרטים כך:
ב-1953 פייג' נרשמה לשיעורי משחק בסטודיו של הרברט ברגהוף, מה שהוביל למספר תפקידים בטלוויזיה ובתיאטרון.
בטלוויזיה היא הופיעה במספר תוכניות בידור, ובאוף-ברודוויי בהצגות Time is a Thief ו-Sunday Costs Five Pesos.
היא שחקה ורקדה בסרט הבורלסקה Striporama של ג'רלד אינטרטור, ובשני סרטי בורלסקה נוספים של קלו (Teaserama ו-Varietease), שכללו גם קטעי ריקודים אמניות הסטריפטיז לילי סיינט סיריל וטמפסט סטורם.
הסרטים כולם היו נועזים במידה מסוימת, אך לא כללו עירום.
ב-1954, בחופשה במיאמי, פגשה פייג' את הצלמים ג'ן קולדוול, ה.
ייגר צילמה סדרת צילומים של פייג' בפארק החיות Africa USA שבבוקה רטון בפלורידה, "Jungle Bettie".
צילומים אלה הם מהמוכרים והמבוקשים ביותר בקריירה שלה.
היא הצטלמה בעירום ובתלבושות בדגם פרוות נמר שפייג עצמה תפרה.
ייגר שלחה תמונות של פייג' ליו הפנר, מייסם מגזין הגברים "פלייבוי", והוא בחר אחת מהן כתמונת האמצע לגיליון ינואר 1955. בתמונה שבחר, פייג' עירומה חוץ מאשר כובע סנטה קלאוס שעל ראשה.
בעוד דוגמניות פין-אפ בדרך כלל ספרו את הקריירות שלהן בחודשים, הקריירה של פייג' ארכה שנים, מתחילת שנות ה-1950 ועד 1957, והיא פרשה מרצונה כשעוד הייתה בשיא.
על פי מגזין The Atlantic, היא הייתה הדוגמנית המצולמת ביותר של המאה ה-20.
הפרסום הזה משך את תשומת לבו של הסנאטור אסטס קפובר, דמוקרט מטנסי, שעמד בראש ועדת סנאט שחקרה את השפעת הפורנוגרפיה על נוער.
פייג' זומנה להעיד בטענה שנער מת מחניקה-עצמית ארוטית כשהוא מסתכל על תמונתה.
הטענה הייתה מפוברקת, אך קפובר היה מעוניין לפתח "ציד מכשפות" בנושא הפורנוגרפיה, כנראה כדי לקדם את הקריירה שלו.
פייג' בסופו של דבר לא העידה, אך הזימון יצר הדים רבים בתקשורת, והיא נהייתה שלא במתכוון דמות מופת בהתנגדות ל"מקרתיאיזם המיני" של קפובר, וחלוצה של המהפכה המינית שבאה כמה שנים לאחר מכן, בשנות ה-60.
אירועים אלו, כמו גם תחושתה שבגיל 34 היא כבר מבוגרת מדי להמשיך לדגמן, הובילו את פייג' לפרוש.
היא נסעה למיאמי במטרה לחיות מתחת לרדאר.
היא אמצה שם מחדש את הנצרות האוונגליסטית שתמיד דגלה בה.
היא ביקשה להפוך למיסיונרית באפריקה, אך בקשתה נדחתה בשל כך שפייג' הייתה גרושה.
בפלורידה היא נישאה פעמיים נוספות, לארמונד וולטרסון ולהארי ליר, והתגרשה משניהם.
מעולם לא היו לה ילדים.
בשנת 1978 עברה פייג' לקליפורניה.
במשך שנים רבות חייתה מקצבאות ביטוח לאומי.
היא חוותה התמוטטות עצבים, ודקרה את בעלת הבית שלה, אך זוכתה מאשמה בשל אי שפיות, ואושפזה.
היא בילתה סך הכל כעשר שנים במוסדות לחולי נפש, בין השנים 1980–1992.
בשנות השמונים הפופולריות של דמותה ועבודתה של פייג' משנות ה-50 חוותה תחייה, אך פייג' עצמה סירבה להצטלם מאז פרישתה, כי רצתה לשמר את דמותה כשהייתה.
פייג' לא הייתה מודעת תחילה לפרסומה החדש - היא גילתה זאת לאחר שמארח התוכנית Lifestyles of the Rich and Famous רובין ליץ' ראיין אותה בטלפון, והיא צפתה לאחר מכן בפרק שעסק בה.
פייג' הייתה חסרת כל באותה תקופה, וחייתה בבית קבוצתי.
בעקבות פרסומה החדש היא החתימה את ג'יימס סוונסון כסוכן מקצועי, אך כאשר גם אחרי שלוש שנים היא לא קבלה אגורה בתמלוגים, היא פטרה אותו החתימה את סוכנות קרטיס, והתחילה לקבל תמלוגים שאפשרו לה להתפרנס בכבוד לראשונה מאז שנות ה-50.
לקראת סוף נובמבר 2008, חלה החמרה במצבה הרפואי של פייג'.
ב-11 בדצמבר באותה שנה היא נפטרה בגיל 85 כתוצאה מהתקף לב.
חלק מהמשיכה של פייג' היה האופן התמים ומלא שמחת החיים בו דגמנה.
פייג' גדלה כנוצרייה אדוקה, אך לא ראתה בעירום חטא אלא אופן לחגוג את הטבע.
היא התגאתה עד סוף חייה בתפקיד ששיחקה בהפיכת צילומים מהסוג שפרסמה לחלק מהמיינסטרים, והיא נחשבת כחלוצה שסללה את הדרך עבור המהפכה המינית של שנות ה-1960.
בשנות ה-70 חזרה דמותה להתנוסס על מוצרים ועבודות אמנות, ובפרסומי נוסטלגיה, כמו אוסף הצילומים בשם A Nostalgic Look at Bettie Page, מבית ההוצאה לאור ארוס, שיצא ב-1976.
בשנות השמונים הדמות שלה כאייקון פין-אפ חוותה רנסאנס, ונוצר פולחן קאלט סביב דמותה.
בניגוד לשנים הפעילות שלה בתחום, בהן מעריציה היו גברים, העניין החדש בה בא דווקא מצד נשים, והיא הפכה לאייקון פמיניסטי של זרמי פמיניזם סקס-פוזיטיב.
בשנות התשעים, עם תחילת עידן האינטרנט, הפופולריות שלה רק גדלה עוד יותר, וממשיכה לגדול אף לאחר מותה.
ב-2011 היא נמנתה ברשימת מגזין פורבס של הסלבריטים המרוויחים ביותר במקום 13, ב-2012 במקום 10, וב-2013 במקום 8. מאז מותה הרוויחה למעלה מ-$10 מיליון.
הפופולריות המחודשת של פייג' גם הפכה אותה לאייקון של אופנה, וסלבריטיות רבות אמצו הופעות ששואבות ממנה השראה, ביניהן קייטי פרי, זואי דשנל, אנג'ליקה יוסטון ודבי מזר.
למרות תגובות חיוביות לרוב, מספר בולט של מגיבים בטוויטר בחרו להוקיע את החברה על בחירת דוגמנית שזוהתה כזכר בלידה, והתייחסו אליה בלשון זכר; התגובה התומכת של החברה זכתה לאהדה ברשת ובתקשורת, ו-Playful Promises הבטיחו ש"בטי פייג'" הבאה שלה תהיה אישה של צבע.
מלכת הבורלסקה, דיטה וון טיז, מציינת את בטי פייג' כמודל חיקוי ומקור השראה שלה, ואף עיצבה את דמותה המקצועית על בסיס דמותה
שני סרטים עלילתיים נעשו אודותיה: הראשון, "Bettie Page: Dark Angel" משנת 2004, בכיכובה של פייג' ריצ'רדס, יצא הישר ל-DVD; הוא התמתקד בתקופת אירווינג ופולה קלו (השנים 1953–1957), ושיחזר שישה סרטי פטיש אבודים שצילמה איתם.
השני הוא "בטי פייג' הידועה לשמצה" משנת 2005, בבימויה של מרי הארון ובכיכובה של גרטשן מול.
גרסת ה-DVD של הסרט כוללת חומר ארכיבי של פייג' מתפשטת ורוקדת בפני המצלמה.
הסרט התיעודי אודותיה, "בטי פייג' חושפת הכל", יצא באישורה של פייג' בשנת 2012, ובו היא מספרת במילותיה היא את קורות חייה, בסדרת ראיונות עם יוצר הסרט מארק מורי.
הוא כולל גם ראיונות עם אישיויות שהכירו אותה או עליהם השפיעה, כמו דיטה וון טיז, יו הפנר, רבקה רומיין, טמפסט סטורם, פולה קלו, מיימי ון דורן ונעמי קמפבל.
ביוגרפיות שיצאו אודות בטי פייג' כוללות:
בשנות ה-80, ביסס אמן הקומיקס דייב סטיבנס את מושא האהבה של הגיבור קליף סיקורד ("הרוקטיר") על פייג'.
אמן הפין-אפ והיסטוריון התרבות דייב סילקי הוציא מספר פרסומים על פייג:
ב-1995 הוא פרסם ספר שולחן, Bettie Page: Queen of Hearts, הבוחן את השפעתה על תרבות הפופ, החל מספרות פאלפ, ופרסומות ועד אמנות חזותית.
ב-2007 פרסם את Bettie Page Rules!, ספר הבוחן את תקופת הפין-אפ מהפרספקטיבה של אחורי המצלמה.
ארוס קומיקס הוציאו מספר חוברות "בטי פייג'", שהפופולרית מביניהם היא Tor Love Bettie, המתארת סיפור אהבה בין פייג' למתאבק שהפך לאחד משחקניו של אד ווד, טור ג'ונסון.
באחד מתקצירי הביוגרפיה הבדיוניים שלו, הסופר הרלן אליסון כתב שהוא "כותב ביוגרפיה של בטי פייג' עבור קוראים צעירים".
בשנות ה-70 החלו מספר אמנים לצייר "ציורי בטי", ביניהם אריק סטנטון, אוליביה דה בררדיניס ורוברט בלו.
ב-1979 בלו הציג את ציוריו בתערוכה "Steps Into Space" במלרוז פלייס שבלוס אנג'לס.
דה בררדיניס יצרה דמות של פייג' עבור יצרן הג'ינס האיטלקי פיורוצ'י, וגם פרסמה את אוסף "ציורי בטי" שלה בספר Bettie Page by Olivia שיצא ב-2006.
הצייר היפני הג'ימה סוריאמה, הידוע בשל אמנות ארוטית ועתידנית, צייר סדרה של ציורי בטי, אשר חלקם נכללו בספר רטרוספקטיבה של עבודתו Sorayama 1964-1999: The Complete Works of Hajime Sorayama.
ב-2006, פייק' וחברת הגיטרות "היילו" הוציאו יחדיו מהדורה מיוחדת של גיטרות הנושאות את דמותה.
החברה יצרה 100 גיטרות עבודת ידו של ויילון פורד, עם אמנות פרי ידה של Pamelina H.
ביונסה עושה מחווה לבטי פייג' בקליפים לשירים "Video Phone" ו-"Why Don't You Love Me".
להקת הקאנטרי האלטרנטיבי BR5-49 הקליטה הלל לבטי פייג' בשם "Bettie, Bettie" ב-EP הבכורה שלהם, Live From Robert's.
בראיון, פייג' אמרה שזהו האהוב עליה מכל השירים שנכתבו עליה.
הלהקה השוודית הניסיונית DC-Pöbeln (הידועה גם בשם Dagcenterpöbeln) שמו את בטי פייג' על עטיפת האלבום היחיד שלהם, Bettan/Dödgrävaren (1985).
במלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' (2005), הדרואיד BD-3000 עוצב בהשראתה.
בסרטו של קוונטין טרנטינו משנת 2007, חסין מוות, רוזריו דוסון עושה מחווה לבטי פייג' בסגנון שיערה.
במשחק הווידאו, Lollipop Chainsaw, אחת התלבושות שניתן להוריד הוא פין-אפ בסגנון בטי פייג', כולל תסרוקת ההיכר שלה.
כוכב הלכת המינורי מספר 184784 נקרא על שמה .
בטי ויליאמס הייתה פעילת זכויות אדם מצפון אירלנד, כלת פרס נובל לשלום לשנת 1976 יחד עם מייריד קוריגן, על מאמציהן להביא להפסקת האלימות בעת תקופת הצרות.
ויליאמס נולדה למשפחה קתולית מבלפסט שבצפון אירלנד.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון החלה לעבוד כמזכירה.
נישאה בגיל 18 וילדה שני ילדים.
באופן נדיר לאותה תקופה בצפון אירלנד, אביה היה פרוטסטנטי ואמה הייתה קתולית; רקע משפחתי שמאוחר יותר, אמרה ויליאמס, נתן לה השראה, סובלנות דתית ואת החזון שהניע אותה לפעול למען השלום.
בתחילת שנות השבעים הצטרפה למסע נגד אלימות בראשות כומר פרוטסטנטי.
ויליאמס אמרה שחוויה זו הכינה אותה בסופו של דבר לייצר תנועת שלום משלה, שהתמקדה ביצירת קבוצות שלום המורכבות ממתנגדים לשעבר, תרגול צעדים בוני אמון ופיתוח תהליך שלום עממי.
ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של פעיל בצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט.
מהירי נפגע הנהג, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דורס בכך למוות שלושה ילדים ופוצע אנושות את אימם.
בעקבות התקרית החליטה ויליאמס לנקוט מעשה, היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולמחות כנגד המצב.
ויליאמס חברה למייריד קוריגן, דודתם של קורבנות האירוע, ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות.
מקיוהאן חיבר מנשר בו מפורטים עקרונות התנועה החדשה ונתן לארגון את שמו: "קהילת אנשי השלום".
התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה.
תוך חצי שנה בלבד ירד שיעור התקריות האלימות בכ-70%.
בנובמבר 1976, ארגנו צעדה רבת משתתפים בלונדון, יחד עם אלמנתו של השגריר הבריטי שנרצח באירלנד, מפינת הנואמים בהייד פארק אל כיכר טרפלגר.
בצעדה השתתפה גם זמרת העם האמריקנית ג'ואן באאז.
בנוסף סייעו לפעילי הארגונים השונים שביקשו לעזוב את ארגונם, לעזוב את המדינה, לאחר שקיבלו איומים על חייהם.
בדצמבר 1977 הוענק לויליאמס ולקוריגן פרס נובל לשלום.
בשנים לאחר קבלת הפרס התגרשה ויליאמס מבעלה הראשון.
היא נישאה בשנית ב-1982 ועברה להתגורר בארצות הברית.
ויליאמס שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת המדינה סם יוסטון בטקסס, היא מכהנת כנשיאת ארגון הסיוע לילדים World Centers of Compassion for Children ויו"ר המכון למען דמוקרטיה באסיה.
ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: מייריד קוריגן, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי, ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם.
בנוסף הייתה פעילה בקידום האמנה לפיקוח על סחר בנשק שנחתמה ב-2014.
בטי מריון וייט הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ומנחת טלוויזיה אמריקאית, זוכת שבעה פרסי אמי, עם קריירה שהשתרעה על פני יותר משמונה עשורים.
הייתה ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של רוז ניילנד בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
לדבריה שמה במרשם האוכלוסין הוא "בטי", ולא מדובר בקיצור של "אליזבת".
בתם היחידה של כריסטין טס, עקרת בית, והוראס לוגאן וייט, מנהל בחברת תאורה.
סבה מצד האב היה דני ומצד האם היא הייתה יוונייה.
משפחתה עברה בין מקומות יישוב בארצות הברית במהלך השפל הגדול, והתיישבה לבסוף בלוס אנג'לס.
וייט למדה בתיכון בוורלי הילס בקליפורניה.
וייט ערכה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה ב-1949, כשהחלה להופיע לצדו של אל ג'ארביס בתוכניתו היומית "הוליווד בטלוויזיה", ששודרה בשידור חי.
לאחר עזיבתו של ג'ארביס ב-1952, היא הפכה למארחת של התוכנית.
ב-1953 החלה להופיע בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "החיים עם אליזבת", שהתבססה על מערכון ששודר בתוכניתה "הוליווד בטלוויזיה".
וייט אף הייתה שותפה להפקתה וליצירתה של הסדרה, שבזכותה זכתה לראשונה בפרס אמי.
הסדרה שודרה במשך שתי עונות, והפכה את וייט לאחת הנשים הבודדות בתעשיית הטלוויזיה של אותה תקופה שנהנו משליטה יצירתית הן על מה שמתרחש מלפני המצלמה והן על מה שמתרחש מאחוריה.
ב-1954 היא הפיקה והנחתה תוכנית אירוח יומית בשם "המופע של בטי וייט", ששודרה ברשת NBC.
בשנים 1958–1957 היא השתתפה בסדרה הקומית "פגישה עם המלאכים", בתפקיד ויקי אנג'ל.
באותה תקופה הרבתה וייט להופיע גם בפרסומות ששודרו בטלוויזיה.
תפקידה המשמעותי הראשון בקולנוע היה ב-1962, בסרט "Advise & Consent", בו גילמה את דמותה של הסנאטורית מקנזס אליזבת' איימס אדמס.
בשנות ה-50 ובשנות ה-60 הרבתה וייט להופיע במערכונים של תוכניות אירוח ליליות ולהתארח בשעשועוני טלוויזיה.
בין השנים 1975–1961 היא התארחה פעמים רבות בשעשועון המצליח "Password" ("סיסמה"), וב-1963 התחתנה עם מנחה השעשועון, אלן לאדן.
ב-1983 הנחתה בעצמה את השעשועון של רשת NBC "רק גברים!", והפכה לאישה הראשונה שזכתה בפרס אמי על הנחיית שעשועון טלוויזיה.
בשל עבודתה הרבה בתחום היא זכתה לכינוי "הגברת הראשונה של שעשועוני הטלוויזיה".
ב-1973 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הקומית המצליחה "המופע של מרי טיילר מור".
התגובות החיוביות להן זכתה הופעתה גרמו למפיקי הסדרה לצרף אותה לצוות הסדרה, והדמות של סו אן ניבנס הפכה לדמות קבועה.
על הופעתה בסדרה זו זכתה בשני פרסי אמי רצופים.
לאחר שהסדרה הסתיימה, וייט קיבלה מרשת CBS סדרה קומית משלה בשם "המופע של בטי וייט".
הסדרה לא זכתה להצלחה ובוטלה כעבור עונה אחת בלבד.
בשנים שלאחר מכן הופיעה וייט בתפקידי משנה במספר סרטי טלוויזיה ומיני סדרות.
בשנים 1985–1983 השתתפה וייט בסדרה הקומית של רשת NBC "משפחתה של אמא".
לאחר שהסדרה בוטלה על ידי NBC ועברה להיות משודרת בסינדיקציה, וייט פרשה ממנה.
ב-1985 היא נבחרה לגלם את דמותה של רוז ניילנד, אחת הדמויות הראשיות בסדרה הקומית "בנות הזהב", ששודרה אף היא ב-NBC.
הסדרה, במרכזה עמדו ארבע נשים בגיל הזהב, שודרה במשך שבע עונות וזכתה להצלחה רבה.
שש העונות הראשונות שלה דורגו בעשירייה הראשונה במדד הרייטינג השנתי של נילסן.
בשנים שלאחר מכן חזרה וייט לגלם את דמותה של רוז ניילנד בהופעות אורח בשתי סדרות אחרות של NBC, "קן ריק" ו"אחיות".
בהמשך שנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה וייט בהופעות אורח רבות בסדרות טלוויזיה מוכרות ומצליחות, דוגמת "אלי מקביל", "מופע שנות ה-70", "משפחת סימפסון", "קוראים לי ארל" ועוד.
בשנים 2008–2005 הופיעה במספר פרקים בסדרה "בוסטון ליגל", בתפקיד קת'רין פייפר, אותו גילמה לראשונה בהופעת אורח בסדרה "הפרקליטים" ב-2004. בשנת 2006 הצטרפה לצוות אופרת הסבון הפופולרית "היפים והאמיצים", וגילמה בה את התפקיד של אן דאגלס, עד לעזיבתה את הסדרה בשנת 2009.
על הופעות האורח שלה זכתה וייט בחמש מועמדויות נוספות לפרס אמי, מתוכן זכתה בפרס פעם אחת ב-1996.
במקביל להופעות האורח בטלוויזיה, הופיעה וייט במספר תפקידי משנה בסרטי קולנוע.
בין היתר, הופיעה בסרט "האגם השקט" (1999), ולצדם של סטיב מרטין וקווין לטיפה בסרט "מפרקים את הבית" (2003).
ב-2009 הופיעה בתפקיד סבתא אנני בסרט "ההצעה", לצדם של סנדרה בולוק וראיין ריינולדס.
בעקבות עצומה באינטרנט, שקראה לאפשר לוייט להנחות את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב", ושעליה חתמו כחצי מיליון אנשים, הוזמנה וייט במאי 2010 להנחות את התוכנית.
על הנחיית אורח זו זכתה בפרס אמי השביעי שלה.
מיוני 2010 ועד 2015 הופיעה וייט בקומדיית המצבים "שוות בקליבלנד".
על תפקידה בסדרה זכתה פעמיים בפרס גילדת שחקני המסך, בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
בשנת 2019 דיבבה את ביוטי ווייט בסרט "צעצוע של סיפור 4" ובסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
וייט נולדה באילינוי, להוראס ל.
וייט, סוכן מכירות ומהנדס אלקטרוניקה, ולאשתו טס.
היא גדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה, וב-1939 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של בוורלי הילס.
ב-1945 וייט נישאה לדיק בארקר, טייס בחיל האוויר האמריקאי.
נישואיהם החזיקו מעמד זמן קצר בלבד.
ב-1947 היא התחתנה עם ליין אלן, סוכן שחקנים הוליוודי.
גם נישואיה אלה הסתיימו בגירושים כעבור שנתיים בלבד.
ב-14 ביוני 1963 היא נישאה בשלישית, למנחה הטלוויזיה אלן לאדן, אותו פגשה כשהתארחה בשעשועון "Password" בהנחייתו.
נישואיהם נמשכו עד למותו של לאדן ממחלת הסרטן ב-1981. לאחר מותו לא נישאה שוב.
וייט הייתה טבעונית ואקטיביסטית למען זכויות בעלי חיים, והייתה חברה פעילה במספר ארגונים למען בעלי חיים, ביניהם מועצת גן החיות של לוס אנג'לס, קרן מוריס למען חיות ו"שחקנים ואחרים למען חיות".
ב-1983 פרסמה את הספר "אהבת החיות של בטי וייט: כיצד החיות דואגות לנו".
ב-1997 סירבה לתפקיד שהוצע לה בסרט "הכי טוב שיש", מאחר שהתנגדה לדרך שבה התייחסו לכלב בסרט.
ב-1987 העניק לה ארגון הוטרינרים האמריקאי את פרס הארגון על פעילותה למען החיות.
עיריית לוס אנג'לס העניקה לה בטקס חגיגי אות הוקרה מיוחד ב-2006 בגין פעילותה הפילנתרופית למען חיות.
לקראת סוף שנת 2016 נפטרה השחקנית קארי פישר.
באותה שנה נפטרו מספר רב של שחקנים, אמנים ומוזיקאים מוכרים, מה שהוביל אדם בשם דמיטריוס הריטיקוס לפתוח קמפיין מימון המונים שמטרתו לגייס כספים על מנת "להציל את בטי וייט מ-2016".
עורך הקמפיין ביקש סכום של עשרת אלפים דולר אמריקאי שמטרתם לשלם להריטיקוס על מנת לשמור על וייט.
וייט נפטרה בשנתה ב-31 בדצמבר 2021 כתוצאה משבץ, מעט לפני יום הולדתה ה-100.
וייט זכתה בפרס אמי שבע פעמים, והייתה מועמדת לפרס 12 פעמים נוספות.
כמו כן זכתה שלוש פעמים בפרס הקומדיה האמריקאית, כולל פרס על מפעל חיים שהוענק לה ב-1990. ב-1995 נבחרה על ידי חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעי הטלוויזיה להיכל התהילה של הטלוויזיה האמריקאית.
ב-1988 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, לצד הכוכב שקיבל בעלה המנוח אלן לאדן.
ב-2009 קיבלה פרס על מפעל חיים מאיגוד מבקרי הטלוויזיה האמריקאיים.
ב-2010 קיבלה את פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים, וכן נבחרה לאשת הבידור של השנה על ידי סוכנות הידיעות AP.
שנה תוצאה פרס סרט 1986 השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה קומית או מוזיקלית "בנות הזהב" 1987 השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה קומית או מוזיקלית "בנות הזהב" 1988 השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה קומית או מוזיקלית "בנות הזהב" 1989 השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה קומית או מוזיקלית "בנות הזהב"
שנה תוצאה פרס סרט 2009 פרס על מפעל חיים 2010 השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית "Hot in Cleveland" 2011 השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית "Hot in Cleveland"
שנה תוצאה פרס סרט 1987 השחקנית הראשית המצחיקה ביותר בסדרת טלוויזיה "בנות הזהב" 1990 פרס על מפעל חיים 2000 הופעת האורח המצחיקה ביותר של שחקנית בסדרת טלוויזיה "אלי מקביל"
בֶּטִי "בַּתְיָה" סַלוֹמוֹן דֶה רוֹטְשִׁילְד (15 ביוני 1805 – 1 בספטמבר 1886) הייתה בתו של סלומון מאיר רוטשילד, אשתו של ג'יימס מאיר רוטשילד ואמו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד המכונה "אבי היישוב" וגם "הנדיב הידוע".
בטי דה רוטשילד נולדה בפרנקפורט, גרמניה, לסלומון "שלמה" מאיר רוטשילד (1774–1855) וקרוליין שטרן (1782–1854).
היא גדלה והתחנכה בווינה, אוסטריה, אחותו הצעירה של אנסֶלם סלומון (1803–1874).
ב-11 ביולי 1824 התחתנה בפרנקפורט עם דודה (אחי אביה), ג'יימס (יעקב) מאיר דה רוטשילד (1792–1868), מייסד הענף הצרפתי של אימפריית הבנקאות של משפחת רוטשילד, ונסעה עמו לפריז, צרפת.
הנישואין היו חלק ממהלכיו של אבי המשפחה לשמר את הונה של המשפחה בתוך עצמה, מהלכים שבאו לידי ביטוי בשידוך בנות המשפחה לבניו.
בטי קיבלה מאביה נדוניה של מיליון וחצי פרנקים.
היא שמרה על מסורת דתית מסוימת, יותר מבעלה, ונמנעה, למשל, מנסיעות בשבת.
היא השיגה שליטה מעולה בשפה הצרפתית.
בין באי ביתם של הזוג בפריז היו פוליטיקאים, אמנים ובני אצולה.
היא קבלה שיעורים פרטיים בפסנתר מפרדריק שופן ופיתחה ידידות קרובה עם מלכת צרפת באותן שנים, מריה אמליה, אשת המלך לואי פיליפ ובתו של פרדיננד מלך סיציליה.
בטי רוטשילד הייתה בזמנה אחת הנשים העשירות ביותר בצפון אירופה ואחת הבולטות מבין נותני החסות לאמנות בפריז.
האורחים בביתה בשנות ה-40 זכו להאזין לדואט של ליסט ופאגאניני, לשופן מנגן עם קארל פילטש עיבוד לשני פסנתרים, ולבאלזאק קורא.
בטי ובעלה היו מאורחיהם של שופן וז'ורז' סאנד, לאחר שאלה עברו לגור יחדיו ב-1842. באלזאק הקדיש לבטי את ספרו "הילד המקולל" (L'Enfant Maudit).
יופייה היה ידוע ושימש השראה לשירו של היינריך היינה, "המלאך".
החל מ-1834 החל היינה לשלוח לה מכתבים וספרים ובשנות ה-50 ביקש את תמיכתה הכספית.
מלבד מתן חסות לאמנים, רוטשילד עסקה גם בפעילות פילנתרופית.
למשל, כשהורתה שמרקיו המזינים של השף הצרפתי המפורסם, מארי-אנטואן קארם (Carême), שעבד תחת חסותו של בעלה תמורת משכורת, יחולקו לעניים בבניין העירייה ברחוב לאפיט.
השף קארם גם יצר מנה לכבוד הזוג וקרא לה "סופלה רוטשילד".
בטי רוטשילד עסקה בפעילות פילנתרופית לטובת נשים יהודיות והקימה בארץ-ישראל מוסד לעזרת נשים בהריון ואמהות.
ב-1840, בעקבות עלילת הדם בדמשק, פעלה רבות עם בעלה לשחרור האסירים היהודים, הכלואים באשמת רצח.
במאמר מה-2 ביוני 1840, כתב היינה על מאבקה של יהדות צרפת בעלילת הדם, שהתמצה, לדעתו, באנשים בודדים שלא נשארו אדישים: "האיש היחידי (אדולף כרמייה) בפריז, מלבד אשה יפה אחת (רוטשילד)..., הפועל הלכה למעשה למען עם ישראל."
ב-1841 פנתה רוטשילד לאמן הנאו-קלאסי ז'אן אוגוסט דומיניק אינגר, לצייר את דיוקנה והוא סירב.
כעבור שנתיים פגש אותה בנשף, הוקסם ממנה מאוד והסכים לקבל את העבודה.
למרות זאת, בגלל עיכובים שונים, הושלם ציור השמן רק ב-1848. הדיוקן "הברונית דה רוטשילד" היה תלוי בסלון ביתה עד מותה.
ב-1870, בעת המשא ומתן לאחר מפלת הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה, התאכסנו באחוזת המשפחה בפֶרייר, הקייזר וילהלם הראשון, הקנצלר ביסמרק וראש המטה הכללי מולטקה, שהתגורר בחדרים של הברונית.
לבטי וג'יימס דה רוטשילד נולדו 5 ילדים:
שרלוט דה רוטשילד (1825–1899), נישאה לנתנאל דה רוטשילד.
אדמונד דה רוטשילד (1845–1934), ידוע כ"הברון רוטשילד", "הנדיב הידוע".
נישא לאדלהייד (עדה) מנאפולי, בתו של וילהלם קארל דה רוטשילד.
ב-1886, לאחר מותה, כתב המשורר נפתלי הרץ אימבר שיר לכבוד הברון רוטשילד: "נחמת ציון – שיר ניחומים לנדיב עם אלהי אברהם, במות עליו אמו שרתי מרת בתיה דה רוטהשילד ז"ל".
השיר נכתב בעברית ונמסר לברון לאחר שתורגם לצרפתית.
על שמה של בטי דה רוטשילד נקראה המושבה "בת שלמה" שנוסדה ב-1889. המושבה עקרון, שהייתה המושבה הראשונה בארץ ישראל שנוסדה על ידי הברון רוטשילד ב-1883, שינתה את שמה ל"מזכרת בתיה" על שמה של בטי, בביקורו של הברון בארץ ישראל ב-1887.
בטי מחמודי היא סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בשל ספרה "לא בלי בתי", ובשל הסרט בעל אותו השם המבוסס עליו.
היא משמשת כנשיאה וכמייסדת של ארגון "עולם אחד: עבור הילדים", ארגון השואף לקדם הבנה בין תרבויות ולהציע ביטחון והגנה לילדים להורים בני תרבויות שונות.
ספרה "לא בלי בתי" מתאר את חוויותיה בשנים 1986-1984, תקופה בה עזבה את מישיגן, ארצות הברית, ונסעה עם בעלה, אמריקני ממוצא איראני ובתם המשותפת, לאיראן.
למחמודי הובטח כי הם ייסעו לביקור קצר, אך משהגיעו הוחזקו היא ובתה במדינה בניגוד לרצונן.
מחמודי השאירה את שני בניה מנישואים קודמים בארצות הברית.
על פי הספר, נסעו היא ובעלה, סייד בוזורג מחמודי, ובתם מהטוב, לאיראן באוגוסט 1984. בעלה הבטיח לה שמדובר בביקור בן שבועיים של משפחתו בטהראן, אולם משחלפו שבועיים, סירב בוזורג לאפשר למחמודי ובתם לעזוב את המדינה.
מחמודי נלכדה בתוך תרבות עוינת לאמריקאים, במשפחת בעלה העוינת לה, תחת שליטתו של בעלה המתעלל.
לפי הספר, בעלה של מחמודי הפריד בינה ובין בתה מאתוב במשך שבועות, הכה אותה ואיים כי יהרוג אותה אם תנסה לברוח.
לבסוף ברחה מחמודי עם בתה.
ספרה מתאר את בריחתן לאורך מאות קילומטרים עד לגבול עם טורקיה השכנה, ואת העזרה שקיבלו מאיראנים רבים.
מחמודי קיבצה סיפורים על הורים נוספים שבני זוגם הזרים הפרידו בינם לבין ילדיהם בספרה "למען אהבת ילדי".
בשנת 2002 יצא סרט דוקומנטרי בשם "בלי בתי" בהשתתפות בעלה לשעבר של מחמודי, בוזורג מחמודי.
הסרט, שהופק על ידי אלקסיס קורוס, פיני ממוצא איראני, מציג התנגדויות לספרה של מחמודי ולטענותיה בו.
ב-23 באוגוסט 2009 נפטר בטהראן בוזורג מחמודי, והוא בן 70. סוכנות הידיעות האיראנית IRNA ציטטה את אחיינו, מג'יד גודסי, שטען כי הוא נפטר בבית החולים כתוצאה מבעיות בכליות ומסיבוכים נוספים.
בטי פבלו (נולדה ב-14 בנובמבר 1971, השתמשה בתחילה בשמות בתי, בטי, שהוא קיצור משמה המלא בתיה) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
הזמרת בטי פבלו, הידועה בשמה המקצועי בטי, נולדה בתל אביב ובמשך ילדותה עברה לגור עם הוריה בערים נוספות, בהן ראשון לציון, באר שבע ואריאל.
לאחר שירותה הצבאי התגוררה בעיר חולון ובתל אביב.
בצבא שירתה בלהקת הגדנ"ע, יחד עם תום פטרובר ואורית שחף מלהקת "היהודים".
יכולותיה המוזיקליות והבימתיות של בטי התגלו עוד בהיותה ילדה קטנה.
בטי למדה בלמידה עצמית לנגן על כלי מוזיקה, חליל, פסנתר וגיטרות, ובמהלך השנים הבוגרות למדה גם סאונד.
לאחר שירותה הצבאי שיחקה במחזמר בכיכובו של השחקן מוטי גלעדי ובבימויו של שמעון ישראלי "מח"כים למשיח", השתתפה בהצגות ילדים ב"התיאטרון שלנו", הופיעה בהרכבי קאברים בשם "בטי ואני" ו"קאנטהלופ", ביימה להקות נוער ושימשה ככוראוגרפית במופעים שונים.
בשנת 1994 החלה בלימודי משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין.
בשנת 1995 עברה להתמקד ביצירה המוזיקלית, עת החלה לעבוד עם המפיק המוזיקלי שמוליק דניאל על אלבומה הראשון.
דניאל חתום גם על הפקת אלבומיה האחרים של פבלו.
בשנת 2003 השתתפה בסרטו של עמית ליאור 'סיפורי בית קפה' ואף כתבה את שיר הנושא.
בשנת 2021 הוזכרה ונידונה בהרחבה מספר לא מועט של פעמים בפודקאסט הסלבס המצליח כמעט מפורסמים.
בשנת 2022 התקבלה לתיאטרון בית ליסין, להשתתף בתפקיד בולט ומרכזי במחזה "המחליפה" בבימויו של ליאור אשכנזי.
המחזה נכתב על ידי רוני סיני, מוזיקה:ליאור רונן.
שיריה בסגנון הרוק פופ, נעים בין בלדות מרגשות ועד שירים מקפיצים, ומבטאים חיפוש אחר אמת פנימית עמוקה וחזקה לעיתים עד כאב, דרך התמודדות אמיצה וישירה הנוגעת בנבכי הנפש ומעוררת את לב המאזין.