tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד זיהום המים, התעשייה גורמת גם לזיהום האוויר ואחראית לחלק ניכר מן הערפיח האופף את הערים הגדולות במצרים, במיוחד קהיר ואלכסנדריה.
השם "נילוס" אינו מופיע במקרא.
האזכור הראשון במקרא שאפשר לייחס בביטחון לנילוס (בשם "יאור") הוא בסיפור חלום פרעה בסוף ספר בראשית, בפרשת מקץ: פרעה חולם והנה הוא עומד על היאור והנה מן היאור עולות שבע פרות יפות מראה, ולאחריהן שבע פרות רעות מראה ודקות בשר.
החלום נפתר על ידי יוסף, כמסופר שם.
המפגש הבא עם הנילוס הוא כאשר פרעה נותן לבני ישראל להתיישב בארץ גושן שהיא ככל הנראה הדלתא של הנילוס.
הפעם הבאה שבה מופיע הנילוס היא בתחילת ספר שמות, כאשר יוכבד, אמו של משה, מחביאה אותו בתיבת גומא על הנילוס ומשאירה את אחותו מרים להסתתר בין קני הסוף ולהשגיח עליו.
לפי המשך הסיפור המקראי הוא נמשה לאחר מכן מן הנהר על ידי בת פרעה שבאה להתרחץ בנהר.
עוד מסופר בספר שמות על כך שמלך מצרים היה נוהג להגיע לנילוס, ככל הנראה כדי לעשות את צרכיו ולהתרחץ.
גם המכות שהנחית אלוהים על מצרים קשורות בנילוס (מכת דם, מכת צפרדע).
את השם "פישון" מפרש רש"י במקום – "פישון, הוא נילוס נהר מצרים ועל שם שמימיו מתרבין ועולין ומשקין את הארץ נקרא פישון כמו ופשו פרשיו.
דבר אחר פישון שהוא מגדל פשתן שנאמר בישעיה אצל מצרים ובושו עובדי פשתים".
הנילוטים הם שבטים שמקורם באזורים הקרובים לנהר הנילוס במזרח אפריקה (ומכאן שמם).
חלק מהקבוצות הללו הן לו , סארה , מסאי, תיגרים, קלנג'ין, דינקה, נואר, שילוקים, אטקר ודוברי שפות מאא .
כל אחת מן הקבוצות האתניות הללו התפצלה מספר פעמים, וישנם שבטי-בת שלא הוזכרו כאן.
ישנן טענות שמספר קבוצות אתניות במערב אפריקה, כמו סרר מסנגל, מגמביה וממאוריטניה הן חלק מהעמים הנילוטיים.
רוב אוכלוסיית דרום סודאן מורכבת מבני שבטים נילוטיים; גם במצרים חיים בני הקבוצה האתנית.
כמו כן, זוהי הקבוצה האתנית השנייה בגודלה באזורים שסביב האגמים הגדולים של אפריקה (במדינות בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רואנדה, טנזניה ואוגנדה), ואנשיה חיים גם בדרום-מערב אתיופיה.
הנילוטים מאמינים בנצרות ובמספר דתות מסורתיות.
נילטון דוס סאנטוס (בפורטוגזית: Nílton dos Santos; 16 במאי 1925 – 27 בנובמבר 2013) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
שיאן ההופעות בכל הזמנים של קבוצת בוטפוגו.
סאנטוס שכונה "האנציקלופדיה", היה שחקן מפתח בנבחרת ברזיל, ששיחקה במונדיאל 1954, במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962. בנוסף, היה סאנטוס חלק מהסגל של נבחרת ברזיל למונדיאל 1950, אבל לא עלה כלל על המגרש.
בכל הקריירה המקצוענית שלו שיחק סאנטוס רק בשתי קבוצות: בוטפוגו ונבחרת ברזיל.
ב-1998 נבחר על ידי פיפ"א כמגן השמאלי של קבוצת הכדורגל של המאה.
ב-4 במרץ 2004, נבחר סאנטוס על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
ניל פוסטמן היה מחשובי התאורטיקנים של תקשורת ההמונים, מבקר תרבות, מחנך וסופר יהודי אמריקאי.
פוסטמן נולד בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית למשפחת מהגרים יהודית מפולין.
סיים תואר שני בשנת 1955 ועשה דוקטורט בחינוך באוניברסיטת קולומביה בשנת 1958. החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1959. ייסד את מחלקת ה- media ecology בשנת 1971 בבית הספר לחינוך של Steinhardt.
עמד בראש המחלקה לתרבות ותקשורת של אוניברסיטת ניו יורק עד שנת 2002.
ניל פוסטמן כתב כ-20 ספרים ומעל מאתיים מאמרים בכתבי עת שונים.
ספריו של פוסטמן שראו אור בעברית הם: טכנופולין, בידור עד מוות, קץ החינוך ואבדן הילדות.
נפטר בפלאשינג מסרטן הריאות בשנת 2003.
פוסטמן השתייך בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים לקבוצה שדגלה בשינוי יסודי בחינוך.
שינוי שיביא לכך שהסטודנטים יתעניינו בחומר הלימוד, יהנו ממנו ויחקרו אותו על ידי שאלת שאלות משמעותיות במקום להיות מוזנים בנתונים.
שיטת הלימוד לא הייתה מתאימה לתקופה ולא אפשרה השתלבות התלמידים בתקשורת ההמונים.
השינוי צריך היה לבוא על ידי המורים והתלמידים כדי שהתלמיד יהיה בסיום הלימודים גמיש, יצירתי וחדשני.
המהפכה הרכה בחינוך, כך נקרא השינוי הזה, הייתה צריכה לחדש את מוסדות הלימוד ללא אלימות.
משנת 1975 הציג פוסטמן דעה חדשה ובה בתקופה בה אין שינויים חברתיים בית הספר צריך להוביל לשינויים ואילו בתקופה בה מרובים השינויים החברתיים, בית הספר צריך להיות שמרן.
בתקופתנו בית הספר צריך לאפשר מסגרת לימוד יציבה בניגוד לחינוך המנותץ המוצע על ידי הטלוויזיה ועל ידי אמצעי התקשורת האלקטרוניים.
לדעתו של פוסטמן לא הייתה בכך פגיעה בגישתו הליברלית.
ראה חשיבות רבה שהתלמידים יזכו להכשרה טובה באנגלית.
ספריו ומחקריו עסקו בשינוי שעברה החברה עקב המדיה ובעיקר בתחום החינוך.
פוסטמן נודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה לטכנולוגיה והשפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות ועל השיח הציבורי.
לדעתו אנו חיים עכשיו בתקופה בה הטכנולוגיה שולטת בנו לעומת המצב בתקופות קודמות שאנו שלטנו בטכנולוגיה.
פוסטמן ביקר את הטכנולוגיה בכלל וטכנולוגיית המידע בפרט.
אותה טכנולוגיה שנראית כסיפור ההצלחה הגדול ביותר של החברה המערבית.
לדוגמה, הסכסוך הישראלי ערבי לא יפתר על ידי תוספת מידע.
אבל פוסטמן מבקר גם טכנולוגיות תקשורת קודמות כמו השפה, הכתב והדפוס ולא יכול היה להציע פתרון אלא תיאור השתלשלות הדברים מנקודת מבטו המיוחדת.
ניל פוסטמן פרסם עשרים ספרים ארבעה מהם ראו אור בעברית בהוצאת ספרית פועלים והם: "אבדן הילדות", "קץ החינוך", "בידור עד מוות" ו"טכנופולין".
פוסטמן טען בספרו "אבדן הילדות", שהצפייה של ילדים בטלוויזיה מקצרת את גיל הילדות, בכך שהיא מצמצמת את מקור הסמכות של ההורים.
הוא קרא לכך "קץ הילדות".
גם אלווין טופלר כתב על התקצרות גיל הילדות אבל ראה במחשבים את הסיבה העיקרית לכך.
ההשוואה של טופלר היא לתחילת התקופה המכונה המהפכה התעשייתית.
בתקופה זו של עיור ותיעוש מוגברים, ילדים רבים נשאו בעול הפרנסה ועבדו שעות רבות בבתי החרושת הגדולים שהוקמו זה מקרוב ודרשו כח אדם לא מיומן לעבודות שגרתיות ולא מקצועיות במיוחד.
החלפת המלה הכתובה, שהייתה בעבר הטכנולוגיה הדומיננטית, בטלוויזיה, הביאה לרידוד השיח הציבורי ולשטחיות המחשבה בכך שהיא גורמת לכך שהם ממעטים בקריאה ובכתיבה.
לימים נסוג פוסטמן מחלק מטענותיו על "קץ הילדות" וטען שהילדות היא שונה מבעבר, אך עדיין נשארת ילדות.
התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת לדעת פוסטמן בשליטה עצמית, דחיית סיפוק, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות - עבר ועתיד, הגיון וסדר היררכי.
המילה המודפסת הביאה עימה את היווצרות ההגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite.
ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד וזאת גם כאשר הנושא חשוב כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים.
נושא בחדשות מוצג כסיפור לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה.
הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות וזו איננה הדרך של הטלוויזיה.
לטענת ניל פוסטמן, זהו עידן הסיפור, עידן עסקי הבידור והשעשועים.
הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד והיא מדיום המרוכז בהווה.
המחנך כמשכך כאבים, בתוך תכלת 40, קיץ התש"ע (2010)
ניל קרוסבי הוא חוקר חשוב בתחום השמאות, פרופסור ללימודי נדל"ן באוניברסיטת רדינג באנגליה.
פרופ' קרוסבי השפיע רבות על מקצוע השמאות באנגליה, באמצעות שורה של מאמרים אקדמיים שפרסם בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 בנושאי מתודולוגיה של שומת נכסים מניבים, וכן באמצעות ספר משפיע - Property Investment Appraisal - שחיבר במשותף עם דייוויד באום (David Baum).
ב-2002 זכה בפרס האגודה הבין-לאומית לנדל"ן (IRES) (International Real Estate Society) על תרומתו הייחודית בתחום המחקר, החינוך והפרקטיקה השמאית.
סר ניל פרגוסון (לעיתים מתועתק גם ניאל, באנגלית: Niall Ferguson; נולד ב-18 באפריל 1964 בגלאזגו שבסקוטלנד) הוא היסטוריון סקוטי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד וחוקר באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת אוקספורד; מומחיותו הראשית היא בהיסטוריה כלכלית.
הוא נודע גם בשל כתיבתו השנויה במחלוקת בזכות האימפריאליזם והקולוניאליזם.
ב-2004 מנה אותו טיים מגזין כאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
פרגוסון, המחלק את חייו בין בריטניה לארצות הברית, גדל בגלאזגו וסיים את לימודיו באוקספורד בהצטיינות (first-class honours).
הוא נשוי לפוליטיקאית ההולנדית-סומאלית לשעבר ומבקרת האסלאם אייאן חירסי עלי.
לפרגוסון שלושה ילדים מנישואיו הקודמים לעיתונאית סוזן דגלאס, וילד אחד מנישואיו לעלי.
פרגוסון עוסק בהיסטוריה כלכלית ובין השאר כתב על ההיפראינפלציה הגרמנית של שנות העשרים ושני כרכים על תולדותיו של בית רוטשילד.
בספרו "עלייתו של הכסף" הוא סוקר את האירועים המרכזיים שעיצבו את ההיסטוריה הפיננסית של העולם.
בצמד הספרים Empire ו-Colossus הציג מבט אמפתי ואוהד יחסית לתולדות האימפריה הבריטית והציע שעל ארצות הברית לשחק תפקיד פעיל יותר בעולם, בדומה לזה שהבריטים שיחקו במאה ה-19. על שהאיר את הקולוניאליזם והאימפריאליזם באור חיובי ספג ביקורת רבה בחוגים פוסטקולוניאליים, אף שאינו מתעלם בספרים אלה מקורבנות השיטה ומהסבל הרב שגרמה.
תחום נוסף שבו עסק היה היסטוריה של המאה העשרים ובפרט של מלחמת העולם הראשונה: בספרו (The Pity of War (1999 יצא להפריך את מה שכינה "עשרת המיתוסים הגדולים" של אותה מלחמה.
לטענתו העולם היה יוצא נשכר לו נמנעה בריטניה מלהתערב בסכסוך, שכן אז גרמניה הייתה זוכה לניצחון מהיר (1914–1915), בריטניה הייתה שומרת על מושבותיה, והייתה נמנעת שפיכות הדמים הגדולה יותר של מלחמת העולם השנייה, שלטענת פרגוסון היא תוצאה של ההפסד הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
בכתיבתו על מלחמת העולם הראשונה ובמקומות אחרים, פרגוסון הוא ממצדדיה הבולטים של "היסטוריה נוגדת מציאות" (Counterfactual History), כלומר שימוש נרחב בתיאור ההיסטוריה כפי שהייתה עשויה להיות לו התפתחו הדברים אחרת מכפי שהתפתחו בפועל בצמתים גורליים.
מעבר לעבודתו ההיסטורית משמש פרגוסון כפרשן כלכלי ומדיני, בעל דעות ימניות, בעיתונות ובטלוויזיה משני עברי האוקיינוס האטלנטי.
טוריו הקבועים מתפרסמים בלוס אנג'לס טיימס ובדיילי טלגרף.
ב-2003 תמך בפלישה האמריקאית לעיראק, אולם לאחר מכן ביקר את ניהולה.
בדרך כלל הביע דעות חיוביות על מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' בוש הבן אך ביקר את מדיניותו הכלכלית.
מחוץ לארצות הברית, הוא ממבקריהם הבולטים של האיחוד האירופי ושל ולדימיר פוטין, אותו הוא מגנה כאוטוריטרי.
בין מבקריו העיקריים נמנה הכלכלן חתן פרס נובל פול קרוגמן, והשניים ניהלו ויכוחים פומביים בנושא עתיד הכלכלה העולמית על גבי דפי העיתונות האמריקאית.
ב-2017 פרסם פרגוסון מאמר בו קרא לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לבצע "אסטרטגיה בהשראת קיסינג'ר"; לשתף את רוסיה ואת סין לארצות הברית כמנהיגות משותפות של סדר עולמי חדש, ולהסכים על חלוקת העולם ל"אזורי השפעה" שונים.
אך לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה-רוסיה, ועוד יותר לאחר פרוץ מלחמת 'חרבות ברזל', שינה פרגוסון את עמדותיו, והוא כבר לא מאמין שארצות הברית וסין, תחת השלטון הנוכחי, מסוגלות לקיים ביניהן תחרות בסגנון של WIN WIN.
בסדרת הרצאות הפתוחות לקהל הרחב, עורך פרגוסון סקירה של המציאות העולמית, תוך התמקדות בשלוש זירות: מזרח אירופה, המזרח התיכון, והמזרח הרחוק.
על סמך אנלוגיה שעשה בין המצב שנוצר אחרי 2022 לבין המצב שקדם למלחמת העולם הראשונה ובתקופת המלחמה הקרה, קבע כי העולם נתון במלחמה קרה שנייה, אך האינטרס הסיני בטיוואן עלול לדרדר אותה למלחמת עולם שלישית.
פרגוסון ערך שתי השוואות חיוניות בנושא: על פי האחת - ההבדל הגדול בין הכאוס המדיני לפני 1914 לבין זה של ימינו, הוא בכך שב-1914 לא התקיים נשק השמדה המוני.
הבדל חשוב נוסף עליו מצביע פרגוסון: במשבר ב-1962 הסובייטים הם אלו שנאלצו לשלוח צי על פני אלפי קילומטרים כדי להתמודד עם המצור האמריקני על קובה, ואילו כיום, מי שיטיל מצור על טייוואן תהיה סין, והאמריקנים הם אלו שיאלצו לשלוח צי על פני אלפי קילומטרים.
לבסוף, פרגוסון מזכיר כי ארצות הברית כבר איבדה את מעמדה כמדינה בעלת יכולת הייצור הגדולה ביותר בעולם, וכי סין, שלפני 20 שנה נהנתה ממחצית כושר הייצור האמריקני, עקפה מבחינה זאת את ארצות הברית.
חשיבות העניין איננה "רק" כלכלית (יכולת ייצור של מוצרי צריכה), אלא במקרה של מלחמה מדובר בבעיה רצינית ביותר מכיוון שבעולם קיים מחסור חמור בחימושים למיניהם, ובמקרה של מלחמה יהיה צורך בייצורם של מאות אלפי קליעים, כטב"ים וכדומה.
הגם שפרגוסון נתפס על ידי מראייניו ואוהדיו כאופטימיסט, תכונה שהוא עצמו איננו מכחיש אותה, פרגוסון מזהיר מפני התלקחות קרובה מהסיבה שסין נמצאת במשבר דמוגרפי עמוק, ובתהליך ברור של ירידה בעוצמתה, דבר שעלול להביא את הנהגתה לקבל הכרעה לצאת למלחמה כשעדיין כוחה עימה.
עלייתו של הכסף: היסטוריה פיננסית של העולם, תרגם יאיר לוינשטיין, הוצאת עם עובד, תשע"א 2011.
ציוויליזציה: המערב וכל השאר, תרגם ארז וולק, עם עובד, תשע"ג 2013.
אימפריה: עלייתו וגוויעתו של הסדר העולמי הבריטי, תרגם: אלחנן שפייזר, הוצאת סלע מאיר-שיבולת, תשפ"ג 2023.
ניל ג'יימס אלכסנדר סלואן הוא מתמטיקאי בריטי-אמריקאי.
ידוע בעיקר כיוצר של "האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים" (OEIS).
ניל סלואן נולד ב-1939 ב שבוויילס.
בשנת 1946 עבר עם משפחתו לאי וייט, ובתחילת 1949 היגרה המשפחה לאוסטרליה.
ב-1961 היגר סלואן לארצות הברית.
למד באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק, ובשנת 1967 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "אורכי זמן מחזור של רשתות עצביות אקראיות" שנעשתה בהנחייתם של פרדריק ג'לינק ווולפגנג פוקס.
הוא הצטרף למעבדות בל של AT&T בשנת 1968 ופרש לגמלאות בשנת 2012.
התרומות המשמעותיות שלו ביותר הן בתחום הקומבינטוריקה, קודי תיקון שגיאות ואריזת כדורים.
הוא ידוע בעיקר בשל היותו היוצר והבעלים של "האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים".
מספר ארדש שלו הוא 2 מאז שחיבר את הספר "אריזת כדורים, סריגים וחבורות" עם ג'ון הורטון קונוויי.
הוא חובב גדול של טיפוס הרים, ואף חיבר שני מדריכים לטיפוס הרים בניו ג'רזי.
בשנת 1998 נבחר לעמית AT&T.
הוא גם עמית של החברה המלומדת של ויילס, עמית IEEE, עמית של האגודה האמריקאית למתמטיקה וחבר .
בשנת 1979 הוענק לו פרס שובנה.
בשנת 1998 הוזמן להרצות בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בברלין.
בשנת 2005 הוענקה לו מדליית ריצ'רד המינג.
בשנת 2013 הוענק לו פרס ג'ורג' פוליה של איגוד המתמטיקה באמריקה (MAA).
ניל פטריק האריס הוא שחקן, קומיקאי, מדבב, זמר, סופר ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
התפרסם כנער בן 16 בתפקיד הראשי בסדרה "דוגי האוזר" (1989–1993), בעבורו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן נודע בשל גילום דמותו של ברני סטינסון בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" (2005–2014), עבורו היה מועמד לארבעה פרסי אמי ולשני פרסי גלובוס הזהב.
ב-2010 זכה בשני פרסי אמי – אחד על משחקו כשחקן אורח בסדרה "Glee" והשני על הנחיית טקס פרסי טוני.
על הנחיית טקס פרסי טוני שב וזכה בפרסי אמי גם בשנים 2012, 2013 ו-2014. בשנת 2014, זכה בפרס טוני עבור תפקידו בבהעלאה המחודשת של המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית" בברודוויי.
האריס נולד באלבקרקי, ניו מקסיקו שבארצות הברית.
הוא גדל בעיירה רואידוסו, ליד הגבול שבין ניו מקסיקו וטקסס.
הוריו של האריס, שילה ורון האריס, שניהם עורכי דין ובעלי מסעדה באלבקרקי.
את תפקיד הבמה הראשון קיבל האריס כאשר התלווה לאחיו הבוגר בריאן לאודישן להצגת תלמידים.
כך, בכיתה ד', שיחק האריס בתפקיד טוטו הכלב בהצגה "הקוסם מארץ עוץ".
את תפקידו הראשון בקולנוע קיבל האריס בשנת 1988, בסרט "הלב של קלרה" (Clara's heart) שבו שיחק לצידה של וופי גולדברג.
עבור תפקיד זה היה האריס מועמד לפרס "גלובוס הזהב" עבור שחקן המשנה הטוב ביותר וכמו כן, היה מועמד לפרס Young Artist Award.
באותה שנה השתתף האריס בסרט נוסף, "Purple People Eater", סרט פנטזיה והרפתקאות שזכה להצלחה והוקרן במשך שנים רבות בערוץ הטלוויזיה של דיסני.
בשנת 1989 נבחר האריס לתפקיד הראשי בדרמה הקומית "דוגי האוזר" ("Doogie Howser, M.D") שבה גילם את דוגי, נער גאון שהוסמך כרופא בגיל 16 ומשלב את עבודתו עם ההתמודדות עם בעיות התבגרות הרגילות.
הסדרה שודרה במשך ארבע עונות והפכה לסימן ההיכר של האריס.
לאחר סיום הסדרה בשנת 1993 שיחק האריס בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות.
כמו כן קיבל תפקידי משנה בסרטים כגון "גברים בחלל" ו"הדבר הטוב הבא".
במקביל לקריירה הקולנועית והטלוויזיונית, התחיל לשחק בברודוויי, שם כיכב במחזות זמר ודרמה, בהם "סוויני טוד", "קברט", "הוכחה", "רנט" ואחרים.
ב-2004 השתתף האריס בסרט מעורר המחלוקת "הרולד וקומר משתוללים באמריקה", בו שיחק את עצמו בתפקיד פארודי.
הסרט זכה להצלחה בינונית בבתי קולנוע אך הפך ללהיט בספריות הווידאו בארצות הברית.
בעקבות הצלחת הסרט צולם סרט המשך, "הארולד וקומאר בורחים מגואנטנמו" משנת 2008, שבו חזר השחקן לאותו תפקיד פיקטיבי של עצמו, ובשנת 2011 יצא גם הסרט השלישי ""- אשר גם בו השתתף.
בשנת 2005 השתלב השחקן בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS, בתפקיד ברני סטינסון, רודף שמלות ונהנתן.
ברני בגילומו של האריס הפך לדמות האהובה ביותר בסדרה, ובעקבות זאת גדל תפקידו משמעותית בעונות 2 ו-3. בנוסף לכך, היה האריס מועמד לפרס אמי ארבע פעמים ברציפות, בשנים 2007 - 2010 עבור גילום דמותו של ברני.
בסיומו של פרק המאה של הסדרה, כיכב בקליפ שנקרא "Nothing suits me like a suit" שזכה לאהדה רבה בקרב קהל המעריצים האינטרנטי של הסדרה.
הסדרה שודרה במשך 9 עונות עד שנת 2014.
ב-2008 השתתף השחקן בפרויקט אינטרנטי מבית היוצר של ג'וס וידון.
וידון ביים סדרה מוזיקלית בשלושה חלקים בשם "בלוג השירה בציבור של ד"ר הוריבל" ("Dr.
Horrible's sing-along blog"), שהופצה בלעדית באינטרנט (ולאחר מכן - ב-DVD).
הסדרה זכתה להתעניינות רבה ומספר הורדות גדול מהצפוי והאריס, ששיחק בה בתפקיד הראשי, ביסס את מועמדו כשחקן מוביל שמסוגל למשוך קהל בתור הכוכב המוביל בפרויקט.
ב-2009 הנחה האריס את טקס פרסי הטוני.
הוא חזר להנחות את הטוני גם בשנים 2011–2013, וזכה בשלושה פרסי אמי על ההנחיות השונות.
כמו כן, הוא הנחה את טקס האמי בשנת 2009 ובשנת 2013. האריס אף שר את שיר הפתיחה של טקס האוסקר בשנת 2010, ובשנת 2015 הנחה את טקס האוסקר.
ב-2011 השתתף האריס בסרט "הדרדסים", המשלב דמויות אנימציה ממוחשבת עם שחקנים מציאותיים.
האריס גילם בסרט את דמותו של פטריק.
בשנת 2013 הוא חזר לשחק את פטריק בסרט "הדרדסים 2" והוא דיבב בסרט "גשם של פלאפל 2".
ב-2014 שיחק האריס את הדוויג בהעלאה המחודשת של המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית" בברודוויי.
על תפקיד זה הוא זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
ב-2017 כיכב בסדרה "סדרה של צרות" ובשנת 2022 בסדרה "פרוד", שתיהן מבית נטפליקס.
ב-2019 תורגם לעברית הספר הראשון מסדרת הספרים שכתב, "חבורה של קוסמים", אשר תורגמו ממנה עד כה ארבעה מתוך ארבעה ספרים.
בפברואר 2025, האריס לוהק לסרט הקומדיה "Sunny Dancer" לצד בלה רמזי, ג'יימס נורטון וג'סיקה גאנינג.
האריס יצא מהארון בנובמבר 2006, בריאיון למגזין "פיפל".
מאז 2004 הוא נמצא בזוגיות עם השחקן דייוויד בורטקה.
ב-12 באוקטובר 2010 פרסם האריס בטוויטר שנולדו להם תאומים, בן ובת, באמצעות אם פונדקאית.
לאחר העברת "" במדינת ניו יורק ב-24 ביוני 2011, הודיע האריס בטוויטר שהוא ובורטקה מאורסים.
האריס הסביר שהזוג הציעו אחד לשני נישואים כבר חמש שנים קודם לכן, אבל החליטו לשמור על האירוסים בסוד עד שנישואים של זוגות מאותו המין יהיו חוקיים בארצות הברית.
ב-8 בספטמבר 2014, פרסם האריס בטוויטר שהוא ובורטקה התחתנו באיטליה במהלך הסופ"ש הקודם.
את טקס החתונה ערכה , הבמאית של "איך פגשתי את אמא".
בקבלת הפנים הופיע הזמר אלטון ג'ון.
+שנהסדרהתפקידהערות1988Too Good to Be Trueדני הארלנדסרט טלוויזיה של NBC1989B.L.
Strykerבאדר קמפבלפרק: "Blues for Buder"Cold Sassy Treeוויל טווידיסרט טלוויזיה של TNTHome Fires Burningלוני טיביטססרט טלוויזיה של CBS1989 - 1993דוגי האוזרדאגלס "דוגי" האוזרתפקיד ראשי (4 עונות); 97 פרקים
8 פרקים; גם תסריטאי ומפיק בפועל2017 - 2019סדרה של צרותהרוזן אולףתפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים
10 פרקים; גם מפיק בפועל2019ספרי רפאים (אנ')הארנב הלבןפרק: "Ghost in Wonderland, Part 1"2020Home Movie: The Princess Brideווסטליפרק: "Life Is Pain"2021החטאהנרי קולטרייןפרק: "#1.1"עדןזירודיבוב; 4 פרקיםמלחמת הכוכבים: חזיונותקארהדיבוב; פרק: "The Twins"משפחת מרפילואיס צ'ילסונסדיבוב; 6 פרקים2022פרודמייקל לוסוןתפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיק בפועל2023דוקטור הויצרן הצעצעועיםפרק: "The Giggle"
+שנהמחזהתפקידהערות1997רנטמארק כהןסיבוב הופעות לאומי1998רומיאו ויוליהרומיאותיאטרון אולד גלוב (אנ') בסן דייגו, קליפורניה2001סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליטטוביאס ראגהתזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו2002הוכחההאלמועדון התיאטרון של מנהטן (אנ')2003קברטאמסיתיאטרון סטיבן סונדהיים (אנ'), ברודוויי2004The Paris Letterאנטון הצעיר / ברט סאריסRoundabout Theatre Company, מידטאון מנהטןAssassinsלי הארווי אוסוואלדRoundabout Theatre Company, מידטאון מנהטן2005טיק, טיק...
בום!ג'וןMenier Chocolate Factory, וסט אנד2006כולם היו בנייכריס קלרGeffen Playhouse, לוס אנג'לס, קליפורניהאמדאוסוולפגנג אמדאוס מוצרטהוליווד בול2010רנטבמאי
הוליווד בול2011קומפנירוברטהפילהרמונית של ניו יורקA Snow White Christmasהמראה הקסומהEl Portal Theater, לוס אנג'לס, קליפורניה2014Nothing to Hideבמאי
Pershing Square Signature Center, אוף ברודווייהדוויג והשארית העצבניתהדוויגתיאטרון בלסקו (אנ'), ברודוויי2022אל תוך היערהאופהמרכז העיר ניו יורק (אנ')
ניל פרייד RS:X הוא דגם של גלשן רוח בתכנון חברת "ניל פרייד" מהונג קונג.
בשנת 2005 החליט איגוד השיט הבין-לאומי כי דגם זה יהיה הדגם האולימפי, והוא החליף את דגם המיסטרל, שהיה בשימוש עד אז.
במאי 2012 הוחלט ב-ISAF (פדרציית השיט הבינלאומית) כי החל מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) יוחלף הניל פרייד RS:X בגלישת קיט, אך החלטה זו בוטלה בנובמבר באותה שנה.
לבסוף הדגם הוחלף בגלשן ה-IQFoil.
אורכו של הגלשן, שעוצב בידי ז'אן בולדואר, 2.86 מ', ורוחבו 93 ס"מ.
משקלו 15.5 ק"ג, והוא נחשב כבד ביחס לגלשנים דומים.
גודלו של המפרש 9.5 מ"ר בדגמים המיועדים לגברים ו-8.5 מ"ר בדגמים המיועדים לנשים.
אליפות ישראל הראשונה בדגם הניל פרייד RS:X נערכה בשנת 2006, וסימנה את חילופי הדורות בענף הגלישה: גל פרידמן, זוכה מדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, סיים רק במקום הרביעי, ובתחרות ניצח שחר צוברי.
בין הנשים גברה מעין דוידוביץ' על אלופת העולם לשעבר, לי קורזיץ.
לאורך השנים זכו שייטות ושייטי הדגם RS:X ברחבי העולם בהישגים ובניצחונות בתחרויות בינלאומיות רבות לנשים ולגברים, לבוגרים ולנוער.
ב-2006, בשבוע בינלאומי בפורטוגל, זכה גל פרידמן במדליית כסף
ב-2006, בשבוע בינלאומי בפורטוגל, זכתה לי קורזיץ במדליית כסף
ב-2008, צוברי ודוידוביץ' ייצגו את ישראל באולימפיאדת בייג'ינג.
שחר צוברי זכה במדליית הארד האולימפית.
ב-2008, באליפות העולם בניו זילנד, זכה שחר צוברי במדליית ארד
ב-2008, באליפות אירופה לנוער, זכו שלושה שייטים בשלושת המקומות הראשונים.
ב-2009, באליפות העולם באנגליה, זכה נמרוד משיח במדליית כסף
ב-2010, באליפות אירופה בפולין, זכה שחר צוברי במדליית זהב
ב-2010, באליפות העולם בדנמרק ובשבוע הולנד, זכה נמרוד משיח בשתי מדליות ארד
ב-2011, באליפות נוער בקרואטיה, זכתה נעמי כהן במדליית ארד
ב-2011, באליפות העולם באוסטרליה, זכתה לי קורזיץ במדליית זהב, ובאליפות אירופה בבולגריה, במדליית כסף
ב-2012, בגביע העולם בהולנד, זכה שחר צוברי במדליית זהב
ב-2012, באליפות העולם לנוער באירלנד, זכתה נעמי כהן במדליית כסף
ב-2012, באליפות העולם לנוער בתאילנד, זכתה שחר טיבי במדליית כסף
ב-2012, באליפות העולם בספרד, זכתה לי קורזיץ במדליית זהב
ב-2012, באליפות אירופה בפורטוגל, זכתה מעיין דוידוביץ במדליית כסף
ב-2013, בגביע העולם בצ'ינגדאו, סין, זכה שחר צוברי במדליית זהב, ובאליפות אירופה בברסט, צרפת, במדליית כסף
ב-2013, באליפות אירופה לנוער בברסט, צרפת, זכתה הדר הלר במדליית זהב, ובאליפות עולם לנוער איטליה, במדליית כסף
ב-2013, באליפות העולם בברזיל, זכתה לי קורזיץ במדליית זהב
ב-2013, באליפות אירופה לנערות בברסט צרפת, זכתה שחר טיבי במדליית זהב
ב-2015, אליפות אירופה באיטליה, זכתה נוי דריהן במדליית זהב, ובאליפות עולם לנוער בפולין, זכו דריהן ויואב עומר במדליית זהב כל אחד
ב-2016, באליפות אירופה בפינלנד, זכתה נוי דריהן במדליית זהב
ב-2017, באליפות אירופה בצרפת, זכתה ירדן איסק במדליית זהב
ב-2021, באליפות אירופה בפורטוגל, זכה אופק אלימלך במדליית ארד
ניל שיקוֹף הוא זמר אופרה אמריקאי-יהודי, הידוע בקול הטנור הלירי שלו, ובמשחק דרמטי ומלא רגש.
שיקוף נולד בברוקלין שבניו יורק לאביו החזן סידני שיקוף.
הוא החל את דרכו כחזן בבית כנסת רפורמי, אך עד מהרה עבר לשיר אופרה.
הוא למד שירה זמן קצר מאביו שנפטר בגיל צעיר, ואחר כך בבית הספר ג'וליארד בין היתר אצל הטנור הנודע פרנקו קורלי.
עוד קודם ללימודיו בבית הספר, כבר שר תפקידים שונים בתיאטרונים קטנים ובהפקות זולות, בין היתר את תפקיד דון חוזה באופרה כרמן בחברת האופרה "אמאטו".
בבית הספר שיחק בתפקידי משנה, וכן שימש כמתלמד באופרה של סנטה פה.
הופעתו הראשונה כזמר ראשי בהפקה של בית אופרה מכובד, הייתה בשנת 1975 בתפקיד ארנאני תחת ניצוחו של ג'יימס לוויין בסינסינטי.
בשנת 1976, הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בתפקיד רינוצ'ו באופרה ג'אני סקיקי של פוצ'יני.
שיקוף הוחתם אז להופיע בתפקידים ראשיים של ריגולטו, לה בוהם, רוזנקוואליר ווורתר.
עד מהרה החל שיקוף להופיע בהצלחה בבתי אופרה ברחבי ארצות הברית ואירופה.
שיקוף סבל מפחד קהל זמן רב בקריירה שלו, ואף ביטל בעקבות כך כמה הופעות.
הוא נודע כפרפקציוניסט שעובד הרבה בהכנת כל תפקיד, הן מבחינה קולית והן מבחינה דרמטית.
בשנת 1978, נשא לאישה את זמרת הסופרן ג'ודית האדון, אף היא בוגרת ג'וליארד.
בשנת 1984, לאחר מות אימו, סבל שיקוף מבעיות רגשיות שהשפיעו על טכניקת השירה ואיכות קולו, ופחד הבמה שלו חזר.
הוא ביטל מספר רב של הופעות, וערער את מעמדו כאשר נחשב כזמר שלא ניתן לסמוך עליו.
לאחר פרידה מתוקשרת וכואבת מאשתו בשנת 1989 סבל מהתמוטטות עצבים באמצע הופעה של וורתר במטרופוליטן.
שיקוף המשיך במטרופוליטן במשך שנתיים לאחר המקרה, אך בשנת 1991 עזב את ארצות הברית, בהותירו מאחור את הלחצים שנגרמו מהפרשיות והשערוריות הבלתי נגמרות של גירושיו והמלחמה על המשמורת על ביתו עליזה.
תחילה התגורר בברלין 3 שנים, ולאחר מכן בציריך.
הוא הופיע בכל רחבי אירופה, כשהוא בונה את המוניטין שלו מחדש.
הוא הופיע באופרה של וינה, לה סקאלה, קובנט גארדן, האופרה של פריז, בדויטשה אופר ברלין, האופרה הממלכתית של בוואריה ועוד בתי אופרה ואולמות קונצרטים רבים ברחבי אירופה.
בשנת 1997, השיגו שיקוף והאדון הסכם גירושים.
כעת היה יכול שיקוף להנשא בשנית לסופרן דון קוטוסקי, עימה חי מאז 1993, וכן לחדש את הקשר עם ביתו.
באותה שנה חזר שיקוף להופיע במטרופוליטן בתפקיד לנסקי ביבגני אונייגין של צ'ייקובסקי.
הופעתו המחודשת נזכתה לביקורות טובות, ומאז הופיע מעל ל-200 הופעות במטרופוליטן ב-20 תפקידים שונים.
שיקוף הופיע בהפקות של האופרה הישראלית.
תחילה בכרמן בעונת 2009, ולאחר מכן בהיהודיה ב-2010.
גנרל סר ניל מט'ואין ריצ'י היה קצין בכיר בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
ניל ריצ'י נולד ב-29 ביולי 1897 בגיאנה הבריטית, ובשנת 1914 התגייס לצבא בריטניה, כקצין ברגימנט "המשמר השחור" (Black Watch) הסקוטי.
ריצ'י שירת בזמן מלחמת העולם הראשונה בחזית צרפת ובמערכה במסופוטמיה (עיראק) שם זכה לעיטור הצלב הצבאי ב-1918 על "מופת של קור רוח, אומץ לב והתעלמות מסכנה".
בתחילת מלחמת העולם השנייה הועלה ריצ'י לדרגת בריגדיר והיה מעורב בפינוי הצבא הבריטי בדנקרק.
לאחר מכן כיהן כמפקד הדיוויזיה ה-51, ושירת במטות הגנרלים וייוול, אלן ברוק ואוקינלק וזכה להערכה רבה משלושתם.
הגנרל אוקינלק הוא שנתן לו את פיקוד השדה הבכיר ביותר שהגיע אליו, הפיקוד על הארמייה השמינית בנובמבר 1941, בעקבות הדחתו של גנרל אלן קנינגהם מפיקוד על הארמייה.
נפל בחלקו של ריצ'י לזכות בעמדה פיקודית בכירה זו בשלבים הראשונים של המערכה כאשר מצבם של הבריטים במלחמה היה בשפל המדרגה.
המערכה במדבר המערבי הייתה המקום היחיד בו נלחם הצבא הבריטי בגרמנים באופן ישיר באותה תקופה ולאחר הצלחה ראשונית במערכה כנגד האיטלקים, נהדפו הבריטים כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל הגיע לזירה.
ריצ'י אמור היה לשמש כמפקד זמני על הארמייה השמינית עד שיימצא מפקד מתאים, אך היות שמפקד כזה לא היה בנמצא הוא נשאר מפקד הארמייה במשך יותר משישה חודשים.
בקרב גזאלה במאי-יוני 1942 נכשל ריצ'י בשמירה על קשר חזק עם יחידותיו והבריטים איבדו את נמל טוברוק וספגו תבוסה קשה.
ריצ'י הודח מהפיקוד על ידי אוקינלק ב-25 ביוני, מעט לפני תחילתו של קרב אל-עלמיין הראשון.
נוצר הרושם שאוקינלק מינה קצין זוטר יחסית כמפקד הארמייה השמינית כדי שיוכל לפקח בעצמו על המערכה כראש פיקוד המזרח התיכון ולמעשה להכתיב לריצ'י הוראות מגבוה.
לאחר ההדחה מונה ריצ'י כמפקד הדיוויזיה הסקוטית ה-52 בבריטניה ומאוחר יותר מונה כמפקד הקורפוס ה-12 בזמן הנחיתה בנורמנדי והמערכה במערב אירופה.
העובדה שהמשיך לשרת בתפקידים פיקודיים למרות הדחתו, שלא כמו קודמו בתפקיד מפקד הארמייה השמינית, אלן קנינגהם, מלמדת על ההערכה הרבה ממנה נהנה מצד ראש המטה הכללי הקיסרי, אלן ברוק.
לאחר המלחמה נשאר ריצ'י בצבא בתפקיד ראש הפיקוד הסקוטי וכמושל טירת אדינבורו ב-1945. ב-1947 שימש כראש מטה כוחות היבשה במזרח הרחוק.
מה-7 בדצמבר 1948 ועד לפרישתו מהצבא שימש ריצ'י בתפקיד טקסי כשלישו האישי (Aides de Camp General) של המלך וב-15 בספטמבר 1950 הוענקה לו דרגת קולונל ברגימנט הישן שלו, "המשמר השחור".
לאחר פרישתו מהצבא ב-1951 היגר ריצ'י לקנדה.
הוא נפטר בגיל 86 בטורונטו.
נילי אושרוב (נולדה ב-20 בדצמבר 1955, ברמת גן) היא תסריטאית, סופרת, משוררת, עורכת לשונית וסאטיריקנית ישראלית.
נולדה בשם נילי נבנצל במשפחה דתית-לאומית וגדלה ברמת גן.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים במתמטיקה וספרות אנגלית והיא בוגרת בית הספר לתסריטאות בתל אביב של עידית שחורי.
לאחר השירות הצבאי החלה להתרחק מהדת ובסוף יצאה בשאלה.
אושרוב כתבה תסריטים לסדרות טלוויזיה ישראליות, ביניהן: מעורב ירושלמי, החצר והשיר שלנו.
היא עורכת שותפה במוסף הסאטירי "אפעס".
אושרוב מפרסמת במשך שנים מקאמות סאטיריות-פוליטיות.
מקאמות אלו התפרסמו במשך ארבע שנים בפינה בתוכנית של שי ודרור ברדיו תל אביב ואחר כך בתוכנית שנקראה "המקאמות של נינה".
ב-2010 אושרוב מפרסמת את המקאמות באתר ynet.
בשנת 2008 יצא ספרה "שיכון צדיקים" בהוצאת מודן, אשר עסק בילדותה בשיכון המפד"ל ברמת גן.
באפריל 2011 יצא לאור הספר "שמאלץ" שכתבה יחד עם השף שמיל הולנד.
הספר עוסק במטבח היהודי המזרח אירופאי.
בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים שכתבה אושרוב בספר זה.
ההצגה כוללת מונולוגים בעברית ושירים ביידיש.
החל מינואר 2012 - 2016 הייתה משתתפת קבועה בתוכנית הרדיו "סדר יום" עם קרן נויבך ברשת ב' במסגרת הפינה הפוליטית של יום חמישי, עם יואב קרקובסקי ונדב פרי, והתייחסה לאירועים הפוליטיים בפן הקומי-סאטירי שלהם.
בינואר 2016 החלה להגיש תוכנית זוגית ברשת ב' בשם "שניים אוחזים", בשיתוף עם עו"ד נדב העצני.
התוכנית ירדה לאחר חצי שנה.
ב-2017 החלה להגיש, בשיתוף עם העיתונאית טל שניידר, את הפוד-קאסט הפוליטי "הראשונות לזהות" ברשת הפוד-קאסטים "גיקונומי", שם המשיכה לפרסם מקאמה שבועית.
בשנה זו התחילה להופיע בקפה ביאליק עם מופע המקאמות "חרזת לבד?" (בהשתתפות יוני אילת, גלעד שפירא ואביבה גר).
ועם פרוץ הקורונה וסגירת הקפה, היא ממשיכה להופיע במופע אישי על במות אחרות ובבתים פרטיים.
אושרוב ממשיכה לפרסם מקאמות באופן סדיר בדף הפייסבוק שלה, ומשתתפת בקביעות במופעי פואטרי סלאם.
היא הוציאה לאור ארבעה ספרי ילדים: "טיול עם רוצקי בעברית ופרוסקי" (ספר שבו מארחת העברית את הרוסית), "המנופף הקטן" (איירה: דפנה אוודיש גולן), "היום ההפוך של מיכה" ו"עוד כמה דקות".
אושרוב מלווה כתיבת אוטוביוגרפיות וכותבת סיפורי חיים.
אושרוב נשואה לדוד אושרוב אותו הכירה באוניברסיטה ולזוג שלושה ילדים.
בנה הוא חוקר הדו-לאומיות הערבית וההיסטוריה האינטלקטואלית של פלסטין, אלי אושורוב.
כלתה, דינה ברדיצ'בסקי-אושורוב, ממעלה אדומים, מרצה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
נכדה, בנם של אלי ודינה, קרוי מיכה על שם ספרה "היום ההפוך של מיכה".
אושרוב הוצבה במקום ה-79 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-19.
ניל ריצ'רד פלין הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי, ידוע מגילום דמותו של השרת בסדרה הקומית "סקראבס".
כיום מגלם את דמותו של מייק האק בסיטקום "מקום טוב באמצע" מבית ABC.
מוצאו הוא אירי, והוא גדל בחינוך קתולי.
כשהיה צעיר עבר לפאוריה, ולאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת בראדלי, חזר לשיקגו כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
בשיקגו הופיע בתיאטרון, והיה מועמד לפרס ג'וזף ג'פרסון.
במקור הוא נבחן לתפקיד של ד"ר קוקס בסדרה 'סקראבס', אך לבסוף קיבל את תפקיד השרת, והיה אמור להופיע רק בפרק הראשון של הסדרה.
דמותו נעשתה פופולרית, והוחלט להפוך את הדמות לדמות קבועה בסדרה.
בשנת 2008 פלין שיחק בסרט אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח לצד האריסון פורד, שאיתו עבד כבר בעבר.
בסרט הנמלט גילם תפקיד קטן ששימש באחד מפרקי "סקראבס" כקרוס אובר.
בזמן שהצטלם לפיילוט של הסדרה מקום טוב באמצע, חתם ניל על הסכם עם רשת ABC על כך שיעזוב את סקראבס אם הסדרה מקום טוב באמצע תצליח, ולאחר שהצליחה הסדרה פרש ניל מגרסת הספין אוף של סקראבס והמשיך לשחק בסדרה מקום טוב באמצע.
אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008)
נילו פרוקופיו פסניה (בפורטוגזית: Nilo Procópio Peçanha; 2 באוקטובר 1867 - 31 במרץ 1924) היה פוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל השביעי, בין השנים 1909 ו-1910. נילו פסניה נבחר לתפקיד סגן הנשיא בשנת 1906 והתמנה לנשיא בעקבות מותו של הנשיא אפונסו פנה ב-1909 בעת כהונתו.
פסניו שירת בתור נשיא ברזיל עד ניצחונו של ארמס דה פונסקה בבחירות הכלליות של שנת 1910. פסניה גם היה נשיא מדינת ריו דה ז'ניירו בין 1914–1917 והתחרה מספר פעמים על נשיאות ברזיל בהמשך דרכו הפוליטית אך ללא הצלחה.
נילו פרוקופיו פסניה נולד בקמפוס דוס גויטקזס, בריו דה ז'ניירו, בירת האימפריה הברזילאית, ב-2 באוקטובר 1867. הוא היה בנו של סבסטיאו דה סוזה פסניה, שעבד כאופה וחואניה אנליה דה סה פרייה, צאצאית למשפחה חשובה של פוליטיקאים באימפריה הברזילאית.
את חינוכו המוקדם ביסודי עשה בקמפוס דוס גויטקזס ואת לימודי התיכון שלו העביר בבית הספר אלברטו ברנדאו, ריו דה ז'ניירו.
הוא למד בפקולטה למשפטים בסאו פאולו ובהמשך הצטרף לפקולטה למשפטים ברסיפה, פרנמבוקו, כשסיים את לימודיו בשנת 1887. בשנת 1888 חזר נילו פסניה לעיר הולדתו, שם עסק כעורך דין.
פסניה נמשך לפוליטיקה וביחד עם פרנסיסקו פורטלה הוא ייסד את ההמועדון הרפובליקני של קמפוס והתמודד על לשכת מזכירי המשרדים של האימפריה בבחירות 1889, אך לא הצליח להיבחר.
בשנת 1889 הפיכה צבאית בראשות דאודורו דה פונסקה הפילה את מלוכתו של פדרו השני, קיסר ברזיל והביאה להקמת הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
עם הקמתה של הרפובליקה, נילו פסניה נבחר למזכיר הקונגרס הלאומי של ברזיל, תפקיד אותו מילא בין השנים 1890–1891 ותרם בהקמת בית המחוקקים הראשון של הקונגרס הלאומי.
הוא נבחר שוב ברציפות עד 1903, אז הפך לנשיא מדינת ריו דה ז'ניירו מטעם המפלגה הרפובליקנית של ריו דה ז'ניירו.
לאחר ניצחון בבחירות שנת 1906 הוא נבחר לתפקיד סגן נשיא הרפובליקה.
ב-14 ביוני 1909, עם מותו של אפונסו פנה לפני תום כהונתו, נילו פסניה קיבל על עצמו את נשיאות המדינה.
הוא הפך לנשיא השביעי של הרפובליקה הברזילאית.
בתקופה הקצרה של ממשלתו נחנכה סופית יחידת שירות ההגנה האינדיאני, שערכו סדרת מסעות באגן יער האמזונאס במאטו גרוסו במטרה להכפיף את סמכות הממשל הפדרלי על קהילות אינדיאנים מקומיים.
נילו פסניה הוסיף לחנוך את מוסדות החינוך הטכני במדינה והמשיך כקודמיו בתמיכה הממשלתית בארגונים בריאותיים.
ממשלתו פתחה במערכת בחירות של 1910 זמן קצר לאחר הפיכתו לנשיא שכן המשיך את הקדנציה הנשיאותית של קודמו אפונסו פנה.
שני מועמדים התייצבו: רוי ברבוסה, שנתמך בידי המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו, וארמס דה פונסקה, מרשל הכוחות המזוינים של ברזיל אשר נתמך בידי נילו פסניה והמפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס.
ב-15 בנובמבר 1910, נילו פסניה הוחלף על ידי ארמס דה פונסקה שניצח בבחירות.
לאחר שירד מתפקיד הנשיאות, נילו פסניה נסע לאירופה, שם שהה עד 1912. באותה שנה הוא נכנס לתפקיד יו"ר הסנאט בריו דה ז'ניירו.
הוא התמודד וזכה שוב בנשיאות מדינת ריו דה ז'ניירו בשנת 1914. בשנת 1921, המפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'רייס הודיעו על מועמדותו של הכורה ארתור ברנרדס, במסגרת מודל "רפובליקת הקפה בחלב" (מודל שלפיו סאו פאולו, מייצרת הקפה, ומינאס ז'ראיס, מייצרת החלב, שלטו בכלכלה הברזילאית ומכאן גם בפוליטיקה).
לעומת זאת, המפלגות הרפובליקניות של מדינות פרנמבוקו, באהיה, ריו דה ז'ניירו וריו גראנדה דו סול תמכו במועמדותו של נילו פסניה לנשיאות ברזיל.
ארתור ברנרדס היה המנצח עם 466,877 קולות לעומת פסניה שזכה ב-317,714 קולות.
ב-6 בדצמבר 1895 נילו פסניה התחתן בכנסיית סאו ז'ואאו בטיסטה דה לגואה, בריו דה ז'ניירו, עם אנה דה קסטרו בליסאריו סוארס דה סוזה, המכונה אניטה, שהייתה צאצא למשפחת האצולה של קמפוס דוס גויטקזס.
על מנת לערוך את החתונה, אניטה נאלצה לעזוב את בית הוריה שהתנגדו לחתונה כדי לגור בבית של דודה, שכן הנישואין בין אריסטוקרט לבני המעמד הנמוך במוצאם היו שערורייתיים מבחינה חברתית באותה העת, אף על פי שפסניה היה עוד באותה העת פוליטיקאי מבטיח.
לאחר ההפסד בבחירות של שנת 1922 פסניה ירד מהחיים הפוליטיים ופרש לגמלאות.
נילו פסניה נפטר בריו דה ז'ניירו, ב-31 במרץ 1924.
ניל שטראוס , ידוע גם בשמות העט סטייל וכריס פאוולס, הוא מחבר, כתב וסופר צללים אמריקאי, בעל אזרחות אמריקאית ואזרחות נוספת של פדרציית סנט קיטס ונוויס.
הוא ידוע בעיקר בשל ספרו רב המכר המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי , בו הוא מתאר את חוויותיו בקהילת פיתוי במאמץ להפוך ל"אמן פיק-אפ".
הוא עורך במגזין רולינג סטון וכותב בקביעות ב.
לאחר שסיים את לימודי התיכון בבית הספר הלטיני של שיקגו, החל ללמוד במכללת וסר, אך עבר בשלב מסוים לאוניברסיטת קולומביה שם סיים תואר ראשון.
כבר בזמן הלימודים החל שטראוס בכתיבה עבור המגזין האוונגרדי "אוזן".
כן החל בעריכת ספרו הראשון – " (Radiotext(e", אנתולוגיה של כתבים הקשורים לרדיו עבור המו"ל – "(Semiotext(e".
בהמשך עבר לעיתון "וילג' ווייס", בו עסק בעריכה, בדיקת עובדות, כתב ומבקר קבוע.
העיתונאי ג'ון פארלס גייס אותו לתפקיד מבקר מוזיקה בעיתו "הניו יורק טיימס", בו הוא כתב את הטור "חיי הפופ", וכתבות מרכזיות בתחומים כגון מדיניות עריכת התקליטים של וולמארט, צנזורה מוזיקלית, שוחד ברדיו ועוד.
לאחר מכן גויס על ידי ג'אן ונר, להיות עורך שותף בעיתון "רולינג סטון", שם ערך כתבות מרכזיות שעסקו בידוענים כגון קורט קוביין, מדונה, טום קרוז, אורלנדו בלום, וו טאנג קלאן, גוון סטפאני, סטיבן קולבר, ומרילין מנסון.
שטראוס זכה בפרס ASCAP Deems Taylor Award, עבור סיקור התאבדותו של קורט קוביין בעיתון "רולינג סטון", ועל הפרופיל שלו לאריק קלפטון ב"הניו יורק טיימס", בקטגוריית אומנויות ופנאי.
כן כתב הערות תיחום לאלבומים של נירוונה ואחרים.
ב-31 באוגוסט 2013 התחתן שטראוס עם הדוגמנית אינגריד דה לה או, שאותה פגש ב-2010.
לאחר שעזב את "הניו יורק טיימס" כדי לשמש סופר צללים בזכרונותיה של ג'נה ג'יימסון, שטראוס הצטרף לתת-תרבות של אמני פיק-אפ הידועה בשם קהילת אמנות הפיתוי, ב-2004 פרסם מאמר בניו יורק טיימס על חוויותיו משם.
ב-2005, הוא פרסם את הספר "המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי" (הוצאת ספרי ריגן), בספר מספר שטראוס על איך הפך ל"סטייל", אמן פיק-אפ תחת הדרכתו של מיסטרי.
בנוסף לתיעוד החוויות שלו עם אמני פיק-אפ כמו מיסטרי, סטיב פי, רספוטין (היפנוטיקה), ורוס ג'פריס, הוא גם מתאר את יחסי הפיתוי שלו עם ידוענים כגון בריטני ספירס, טום קרוז וקורטני לאב.
הספר הופיע כחודש ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס בחודשים ספטמבר–אוקטובר 2005, והגיע למקום ראשון באתר אמאזון מיד לאחר השקתו בארצות הברית.
שטראוס הופיע בתוכניות טלוויזיה שונות, בהן The View, ו-ABC Primetime.
ב-2010 הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בהוצאת כנרת.
לאחר פרסום הספר שטראוס פרש זמנית מעיסוקו כאמן פיתוי, והשקיע בביסוס קשר ארוך טווח עם זוגתו ליסה לברידג', שהייתה גיטריסטית בלהקת הבנות של קורטני לאב, The Chelsea.
מאמר ב-Sunday Mirror, ציין שלברידג' נפרדה משטראוס בפברואר 2006 ושהיא יוצאת עכשיו עם רובי ויליאמס.
שטראוס הכחיש את השמועות על ויליאמס, אבל אישר שהוא נפרד מלברידג' כמה חודשים לאחר מכן.
הספר הבא שלו, רומן הגרפי שנוי במחלקות בשם איך להרוויח כסף כמו כוכבת פורנו, יצא ב-26 בספטמבר 2006. בהמשך אותה שנה ביים וכתב את הסרט הקצר "Shoot", על הפיכה לכוכב רוק, בו הוא גם שיחק.
כן יצר באותה שנה, בשיתוף עם דייב נבארו וכותב "הפמליה" קליף דורפמן, דרמת טלוויזיה בת שעה אחת בשם "The Product".
בשנת 2007 הוציא ערכה של שני ספרים בשם חוקי המשחק, המהווים המשך לספרו "המשחק".
שטראוס המשיך במעורבותו באמנות הפיתוי באמצעות חברת אימון דייטינג שייסד בשנת 2007, "Stylelife Academy".
רוב האימון בסדנאות החברה נעשה על ידי מאמנים שכירים, ואילו שטראוס עצמו מופיע בכנסים שנתיים ובמספר מוצרי וידאו הנמכרים על ידי החברה.
ב-2012, שטראוס הוציא משחק קופסה/משחק חברה בשם "למי יש את המשחק?
המשחק עם יתרונות" כהמשך לספריו "המשחק" ו"חוקי המשחק".
הדרך הארוכה והקשה מהגיהנום עם מרילין מנסון (1998)
אל תנסו את זה בבית עם דייב נבארו (2004)
איך לעשות אהבה כמו כוכבת פורנו: סיפור אזהרה עם ג'נה ג'יימסון (2004)
המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי (2005) – ספרו היחיד שתורגם עד כה לעברית.
איך להרוויח כסף כמו כוכבת פורנו, מאויר על ידי ברנרד צ'אנג (2006)
חירום: הספר הזה יציל את חייך (2009)
כולם אוהבים אותך כשאתה מת: מסעות אל עבר התהילה והטירוף (2011)
האמת: ספר לא נעים על מערכות יחסים (2015)
מתקן הנילומטר היה מבנה בו מדדו את ניקיון הנילוס ואת גובה פניו בתקופת ההצפות השנתית.
בין יוני לספטמבר, הנהר הזורם במצרים היה פורץ את גדותיו ומציף את האדמות המישוריות הסמוכות.
לכשנסוגו המים, בין ספטמבר לאוקטובר, הם השאירו מאחוריהם אדמת סחף שחורה ועשירה.
ההצפות, אח'ט (akhet) במצרית עתיקה היוו את אחת משלוש העונות עימם בני מצרים העתיקה חילקו את השנה.
קשה להפריז בחשיבות ההצפות השנתיות על התרבות המצרית.
גאות מתונה הייתה חיונית למחזור החקלאות, אולם גאות נמוכה יותר הייתה עלולה לגרום לרעב וגאות גבוהה מדי הייתה עלולה להביא לאסונות, בסוחפה את התשתיות ותעלות ההצפה במישורי ההצפה.
רשומות מתקופת הפרעונים הראו שבאחת מכל חמש שנים בממוצע הייתה גאות טובה שלא הציפה מדי את האדמות ולא החסירה מהן מים.
היכולת לחזות את כמות ההצפות הייתה חלק מהמסתורין של הכהנים.
אך כמובן שיחקה תפקיד פוליטי ומנהלי, כיוון שאיכות ההצפה קבעה את רמת המיסים שהשליטים יכלו לגבות מאיכריהם.
כאן נכנס לתפקיד הנילומטר, כשהכהנים מדדו את הגובה היומיומי של הנהר והכריזו על הגאות הצפויה בקיץ.
מתקן הנילומטר הפשוט ביותר הוא עמוד הניצב בתוך מימי הנילוס, עם סימנים במרווחים קבועים הקובעים את עומק המים.
במתקן שכזה, השוכן בתוך מבנה משוכלל ומקושט, עדיין ניתן לחזות באי רודה שבמרכז קהיר.
למרות שנילומטר זה מתוארך לשנת 861 לספירה כשנבנה על פי הזמנת הח'ליף אל-מתוכל הראשון לבית עבאס, הרי שהוא נבנה על גבי נילומטר קדום יותר.
תכנון מתקדם יותר של הנילומטר כולל גרם מדרגות היורד לתוך המים, עם סימני עומק לאורך הקירות.
הדוגמה הידועה ביותר נמצאת באי יב אשר באסואן.
המיקום הלז היה בעל חשיבות מיוחדת, משום שלאורך רוב ההיסטוריה המצרית, יב סימנה את הגבול הדרומי של מצרים ולכן זהו המיקום הראשון בו הבחינו בהצפות השנתיות.
הדגם המתקדם ביותר כלל תעלה שהובילה מגדת הנהר - ולעיתים למרחקים ארוכים במיוחד - עד לסיומה בבור מים, מכל מים או באר.
בורות הנילומטר הללו היו ממוקמים לרוב בתחום מקדשים, להם רק לכהנים ולשליטים הייתה גישה.
ניתן לראות דוגמה נאה, עם באר גלילית עמוקה, ותעלה פתוחה בחומה המקיפה, במקדש קום אומבו צפונית לאסואן.
בעוד שהנילומטרים הראשונים מוצאים עוד בימי הפרעונים, הם שימשו גם את שאר התרבויות ששלטו במצרים.
במהלך המאה ה-20 נמדדו ההצפות השנתיות של הנילוס לראשונה בצורה קפדנית, אך מדידות אלה הופסקו עם בניית של סכר אסואן, שהביא להפסקת הצורך בנילומטרים.
נילומטר מופיע בארץ בכמה רצפות פסיפס: בבית הנילוס בציפורי, בכנסיית הלחם והדגים בטבחה ובבית לאונטיס אשר בבית שאן (כיום במוזיאון ישראל).
התמונה למעלה של הנילומטר מציגה את גובה הנילוס 17 (כ-8.5 מטר).
IZ מייצג י"ז, 17: האות העשירית ביוונית עתיקה הנה iota I, והאות השביעית Ζ zêta.
נילוס איש החלומות היא סדרת אנימציה קנדית לילדים המשלבת לייב-אקשן משנת 1996 העוסקת בחלומות.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצעו שמוליק טנא ואלברט כהן.
הסדרה שודרה בחינוכית בשנת 2001 בדיבוב לעברית.
נילוס (אברהם מור) הוא קוסם שעוזר לילדים עם בעיות יומיות, ובעזרת "הצדפה" (איריס זינגר), "איש הבוגי" (שמוליק טנא), ו"הגמל הכחול" (ניקו בר) עוזר להם לחלום חלומות טובים.
לחלומות מפריע "פזיז" (יעקב בוך), מפלץ אדום ומשוגע שהופך אותם לחלומות רעים.
בעונה השנייה מתברר שפזיז נעלם.
ניל אלווד פִּירְט היה מתופף קנדי, המתופף וכותב השירים של להקת ראש.
זכה פעמים רבות בפרסי מוזיקה חשובים על ביצועיו כמתופף בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, ונודע בשל טכניקות התיפוף המקצועיות שלו.
הפך למתופף וכותב השירים של להקת ראש בקיץ 1974, כשהחליף את המתופף הקודם ג'ון ראטסי, אחרי שהקליט עם חברי הלהקה את אלבומם הראשון.
הוא השפיע על הרבה מתופפים, ביניהם המתופף הידוע מייק פורטנוי.
נוסף להיותו מוזיקאי, פירט היה גם סופר: הוא פרסם כמה ספרי זיכרונות, שבהם כתב על מסעותיו.
פירט גן התעניין בפילוסופיה והיה מעריץ של הסופרת איין ראנד, תכונה שהשפיעה על המוזיקה שכתב – לדוגמה השיר "Anthem" מהאלבום Fly By Night והאלבום 2112, המבוסס על הסיפור "Anthem" של אותה הסופרת.
פירט נפטר ב-7 בינואר 2020 ממחלת הסרטן.
נילגאי או נילגאו (שם מדעי: Boselaphus tragocamelus) הוא מין של אנטילופה יחידה בסוגה ממשפחת הפריים הנפוצה בדרום אסיה.
לנילגאי גוף בצבע שחור כחלחל עם רעמה קצרה על הכתף, ציצית שער בולטת בתחתית הצוואר, כתם לבן על הגרון, וכתמים לבנים ליד הפרסות ועל הלחי, שתי קרניים קצרות, וזנב ארוך המסתיים בציצת שער.
הנקבות בצבע חום-בז' ונטולות קרניים, ומבחינה זאת הם מזכירים במקצת את הקודו.
משקלם של הזכרים מגיע עד 328 קילוגרם, הנקבות קטנות יותר ומגיעות למשקל של 232 ק"ג.
הנילגאי נפוץ ברוב חלקי הודו ומעטים נמצאים בפקיסטן ונפאל בקרבת הגבול ההודי, בעבר היה מצוי בבנגלדש אך נכחד משם.
כמו אנטילופות רבות גם הנילגאי הובאה לאמריקה למטרת שעשועים, ופרטים שברחו יצרו אוכלוסיית בר.
הנילגאי חי בעיקר באזורים עם שיחים, ויערות דלילים, הם נמנעים מיערות צפופים ואזורי ביצות.
הנילגאי פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הצהריים, אף על פי שהוא יכול לחיות מספר ימים ללא מים, הוא יעדיף אזורים עם מקווה מים.
הנילגאי צמחוני וניזון מעשבים עלים ופרות.
הטורפים העיקרים של הנילגאי הם הטיגריס, הנמר והזאב; אולם בשל גודלו הטורפים מעדיפים לצוד את העגלים.
כמו כן האריה האסיאתי הוא אחד מהטורפים, אולם על פי מחקר שנערך התברר שהנילגאי מהווה פחות מ-3% מהתזונה שלו.
למרות הנזקים שהוא עושה לחקלאות, לא מרבים לצוד את הנילגאי כיון שהוא נחשב אצל ההודים כ"חיה קדושה".
מצב שימורו של הנילגאי מוגדר כ"ללא חשש" והאוכלוסייה העולמית מוערכת ב-100,000 פרטים בהודו, וכ-30,000 בארצות הברית לאחר שהמין הובא לטקסס בשנות העשרים של המאה ה-20 בידי חוואים.
נילי אברמסקי (נולדה ב-14 בינואר 1970) היא אתלטית ישראלית בעבר.
שיאנית ישראל ואלופת ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים.
היא זכתה ביותר מ-50 תוארי אליפות ישראל, מהם 11 תארים במרתון (מרתון טבריה) יותר מכל אתלטית ישראלית אחרת.
היא החזיקה בשיא ישראל בריצת 2000 מטר במשך 18 שנה, בריצת 3000 מטר במשך 16 שנה, בשיא ישראל בריצת 5000 מטר במשך 13 שנה, בשיא ישראל בריצת 10000 מטר במשך 15 שנה, בשיא ישראל בריצת חצי מרתון במשך 15 שנה ובשיא ישראל במרתון במשך 12 שנה.
אברמסקי ייצגה את ישראל באולימפיאדה (אתונה 2004), בשתי אליפויות עולם באתלטיקה (הלסינקי 2005 ואוסקה 2007), ב-6 אליפויות עולם בחצי מרתון ובשתי אליפויות עולם בריצות שדה.
החלה להתאמן בגיל 14 אצל יהודה מור, תחילה במסגרת עירונית ולאחר מכן באגודת הפועל תל אביב, במשך עשר שנים.
הייתה אלופת הנוער בריצת 800 מ'.
משנת 1993 עברה למועדון הפועל חולון בהדרכת המאמן איליה בר-זאב.
באוניברסיאדה שנערכה בסיציליה שבאיטליה באוגוסט 1997 סיימה אברמסקי במקום השמיני בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:20:51 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון, שנערכה בקושיצה שבסלובקיה באוקטובר אותה שנה, היא סיימה במקום ה-70, בתוצאה של 1:18:15 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בפלרמו שבאיטליה בשנת 1999 סיימה אברמסקי במקום ה-54 בתוצאה של 1:20:20 שעות.
במרתון שיקגו שנערך ב-24 באוקטובר 1999 סיימה אברמסקי במקום 25 בשיא ישראלי חדש של 2:39:24 שעות
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בווראקרוס שבמקסיקו בשנת 2000 סיימה אברמסקי במקום ה-44, בתוצאה של 1:22:58 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסטול שבאנגליה בשנת 2001 סיימה אברמסקי במקום ה-48, בתוצאה של 1:15:30 שעות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ב-18 ביולי 2001, זכתה אברמסקי במדליית זהב בריצת 3000 מטר, כשסיימה את המקצה בתוצאה של 9:59:41 דקות.
במרתון טבריה שנערך ב-3 בינואר 2002 קבעה אברמסקי את התוצאה הטובה ביותר שלה בתחרות זו, 2:36:40 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-5 במאי אותה שנה, היא סיימה במקום ה-39, וקבעה שיא ישראלי חדש של 1:13:59 שעות ובאליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום ה-27 בריצת 10000 מטר בתוצאה של 34:51:15 דקות.
במרתון פריז שנערך ב-4 באפריל 2004 סיימה אברמסקי במקום התשיעי בשיא ישראלי חדש של 2:36:36 שעות.
באולימפיאדת אתונה (2004) היא סיימה במקום ה-42 בריצת מרתון בתוצאה של 2:48:08 שעות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט 2005 סיימה אברמסקי במקום ה-49 בריצת מרתון בתוצאה של 2:54:08 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה באדמונטון שבקנדה באוקטובר אותה שנה היא סיימה במקום ה-55 בתוצאה של 1:22:34 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שבשוודיה באוגוסט 2006 סיימה אברמסקי במקום ה-22 בריצת מרתון בתוצאה של 2:41:23 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 סיימה אברמסקי במקום ה-41 בריצת מרתון בתוצאה של 2:46:27 שעות.
נילי אברמסקי למדה פיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב.
היא אם חד הורית לשני ילדים, ומתגוררת ברחובות.
נילחם בחופים הוא השם שניתן לנאום אשר נשא וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, בפני בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי ב-4 ביוני 1940, כחודש לאחר עלייתו לשלטון כראש ממשלת אחדות לאומית.
היה זה הנאום השני בסדרה של שלושה נאומים אשר נשא צ'רצ'יל במהלך ימי המערכה על צרפת.
קדם לו "דם, עמל, דמעות ויזע" מ-13 במאי ולאחריו "הייתה זו שעתם היפה ביותר" מ-18 ביוני.
בנאום זה ביקש צ'רצ'יל להשיג שתי מטרות מורכבות: להכין את העם הבריטי לאפשרות ריאלית של פלישת כוחות גרמניה הנאצית לבריטניה, תוך הבעת אמון מוחלט בניצחון ולהביע הכרה באפשרות של נפילת צרפת, תוך איתות לצרפתים שאפשרות של כניעה איננה פתרון קביל מבחינת בריטניה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לצרפת חיל משלוח בריטי גדול, בפיקודו של לורד גורט.
עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות תעלת למאנש, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור.
הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק שבצפון צרפת, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה לזמן של שבוע עד לפינוי הכוחות הבריטיים ומאפשר שרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, יפונו אל בריטניה.
במהלך המבצע, שכונה "מבצע דינמו" פונו קרוב לשלוש מאות וארבעים אלף חיילים, בין 26 במאי ו-4 ביוני 1940. נחישותם של גורט וצ'רצ'יל, בצירוף הקרבתם של הטייסים והמלחים הבריטים, ובניגוד לתבוסתנות הגנרלים הצרפתים, אפשרה את פינוי חיל המשלוח הבריטי מצרפת, ולמעשה את המשך המלחמה.
עם זאת, האווירה בבריטניה, ובעיקר בקרב הצמרת המדינית והצבאית שהבינה את המתרחש כהתמוטטות היבשת, הייתה קשה ופסימית.
צ'רצ'יל דיווח לפרלמנט על הפינוי של חיל המשלוח מדנקרק, תוך הדגשת האומץ שהפגין הצבא הבריטי מול אויב עדיף ותוקפני ואת הקרבתם של המחלצים.
בפרט העלה צ'רצ'יל על נס את תפקודו של חיל האוויר המלכותי כעומד בשורה אחת עם האומץ והאבירות של כל אחד מגיבורי ההיסטוריה הבריטית.
הוא הגדיר את החילוץ כנס, אולם הדגיש כי "אין מנצחים מלחמות על ידי פינויים" ולא על ידי ניסים.
בהמשך תיאר צ'רצ'יל את המצב כקשה ביותר, צבא צרפת התמוטט וצבאה של בלגיה אינו קיים, נמלי התעלה מוחזקים על ידי הגרמנים וסכנת פלישה לאי הבריטי קיימת.
כמו כן ציין צ'רצ'יל את הברית בין האימפריה הבריטית לצרפת והבטיח את נכונותה של האימפריה להילחם ככל שיידרש עד מיגור הרודנות הנאצית.
החלק הרטורי החזק ביותר של הנאום, וזה שנתן לו את שמו, הוא סופו:
לפי עדויות חברי פרלמנט, התגובות לנאום בבית הנבחרים היו נרגשות וההכרה בו כנאום היסטורי הייתה מיידית, הן בשל תוכנו והן בשל השפה האנגלית העשירה והשורשית שבה השתמש צ'רצ'יל בדבריו.
הנאום לא הוקלט, ולפיכך היה על צ'רצ'יל לחזור עליו שנית לפני המיקרופון עבור שידורו ב-BBC בשנת 1949. לפי אגדה אורבנית נפוצה צ'רצ'יל סירב לחזור על הנאום שנית, ולפיכך הקריא את הנאום שחקן בשם נורמן שלי שחיקה את צ'רצ'יל מבלי שהמאזינים ידעו שאינם מאזינים לראש הממשלה עצמו.
שלי אכן הקליט את הנאום עבור תקליט שהופץ בעיקר בארצות הברית.
ניל ג'ושואה פירסון הוא שחקן בריטי הידוע בעיקר מהופעותיו בטלוויזיה.
פירסון הוא אנטיקוואר, חובב וסוחר בספרים עתיקים, המתמחה בתנועה הספרותית בפריז בתקופה שבין מלחמות העולם.
תפקידיו הידועים ביותר הם בסיטקום "Drop the Dead Donkey" , בסדרה "בין השורות", בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו", במיני-סדרה "במועדון" ובסדרה "All the Small Things".
כשהיה בן חמש עזב אביו את הבית.
הוא למד בפנימיה וולברסטון הול סקול קרוב לאיפסוויץ' שבסאפוק, שם למד לראשונה לשחק.
הוא זכה להכרה בקרב הקהל הרחב בזכות הופעתו בדמות עורך החדשות, דייב צ'ארמלי, בסיטקום "Drop the Dead Donkey", ובדמות רב פקד טוני קלארק בסדרת הדרמה "בין השורות" ששודרה בין 1992 ל-1994.
מאז שיחק פירסון במגוון תפקידים בהם ד"ר ג'יימסון ב-"Rhodes" (מ-1998), ג'ק גרין בסדרת הטלוויזיה לילדים "The Magician's House" (מ-1999), טרוור הסלופ בסיטקום "Trevor's World of Sport" (מ-2003) וג'ון דיאמונד ב-"A Lump in My Throat" (מ-2003).
בקולנוע הופיע פירסון בסרטים "The Secret Rapture" (מ-1993), "קדחת המגרש" (1997) וב"יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001).
בשנת 2003 שיחק בתפקיד מייג'ור סטיב ארנולד, חוקר אמריקאי, במחזה "Taking sides" בתיאטרון איבון ארנו.
ב-2006 השתתף בסדרת התסכיתים "Vent" ברדיו 4. ב-2009 גילם את מנצח המקהלה מייקל קאדין בדרמה "All the Small Things" של ה-BBC.
הוא הופיע בפרק בסדרה "רציחות במידסומר", וב-2013 שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Death in Paradise".
ב-2011 שיחק בפרק " Goodbye to China" מתוך הסדרה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי".
ב-2014 החל להשתתף בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו" בתפקיד המנהל החדש ווהן פיצג'רלד.
פירסון היה חבר בצוות השופטים בתוכנית הטלוויזיה "The Play's The Th ing" של ערוץ 4, שביקשה למצוא מחזה של מחזאי לא ידוע כדי להציגו בווסט אנד.
המחזה שזכה נקרא "On the Third Day" מאת קייט בטס הוצג ביוני 2006 בתיאטרון ניו אמבסדורס בלונדון.
ב-2006 שיחק פירסון בסיור הופעות של המחזה "Old Times" מאת הרולד פינטר בהפקה מחודשת של סר פיטר הול.
ב-2009 הופיע במחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד בתיאטרון הדוכס מיורק בלונדון.
אחרי שהשיג אוסף של עותקים מקוריים של התוכן מתוכנית הרדיו "Hancock's Half Hour", שהקלטות של חלקם כנראה לא השתמר, הוא הפיק סדרה בשם "The Missing Hancocks" של הפרקים החסרים.
הסדרה שודרה ברדיו 4 של ה-BBC החל מאוקטובר 2014.
הוא אספן של תסריטי דרמה נדירים.
ב-2011 פתח חנות אונליין המתמחה בנושאי תיאטרון.
יש לו עניין מיוחד בתנועה הספרותית הגולה בפריז בין מלחמות העולם.
ניל פרימרוז היה חבר פרלמנט ולוחם בריטי, יהודי על פי מוצאו, בנו של ראש ממשלת בריטניה ארצ'יבולד פרימרוז ואשתו חנה לבית רוטשילד.
הוא שימש כתת-שר החוץ הבריטי.
נהרג בארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה ונקבר בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה.
ניל פרימרוז נולד ב, סקוטלנד, כבנו השני של ראש ממשלת בריטניה ארצ'יבולד פרימרוז תחת שלטונה של המלכה ויקטוריה.
אמו, חנה דה רוטשילד (Hannah de Rothschild), נכדתו של נתן מאיר רוטשילד, מייסד הענף הבריטי של משפחת רוטשילד, נחשבה בבריטניה לאישה עשירה ביותר.