tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסויים שנערכו בנושא העלו כי הומוגניות בקבוצת הפנים מופיעה כאשר לאנשים שמזדהים מאוד עם קבוצה מוצג מידע סטריאוטיפי על אותה קבוצה.
הומולוגיה עמוקה היא מושג בביולוגיה התפתחותית אבולוציונית, לתיאור מקרים שבהם תהליכי גדילה והתמיינות נשלטים על ידי מנגנונים גנטיים שהם הומולוגיים ונשמרו "עמוק" במרחב הגנטי - רצפים גנטיים שנשמרו במשך מאות מיליוני שנים, וקיימים בצורה דומה מאד במגוון רחב של מינים.
הומולוגיה רגילה בביולוגיה נראית כתבנית חוזרת של סדר או ארגון - לדוגמה עצמות גפיים של יונקים או עצמות השלד של חולייתנים שהן בעלות גדלים שונים אבל תמיד מופיעות באותו סדר.
הומולוגיה עמוקה יכולה לחול על קבוצות של בעלי חיים שיש להם אנטומיה שונה מאד ומרחק גדול יותר בעץ האבולוציוני : בעלי חוליות (עם שלד פנימי עשוי מעצם וסחוס) ופרוקי רגליים (עם שלדים חיצוניים עשוי מכיטין) בכל זאת יש איברים שמתפחים במהלך שלב העובר באמצעות מתכונים או "אלגוריתמים" דומים.
בקרב ממלכת בעלי החיים, גנים הומיוטיים שולטים בהתמיינות תאים לאורך צירי הגוף העיקריים.
גני PAX (במיוחד PAX6) עוזרים לשלוט בהתפתחות העין ואיברי חישה אחרים.
ההומולוגיה העמוקה חלה על פני קבוצות מופרדות באופן נרחב, כמו בעיני יונקים ועיניים מורכבות של חרקים שהן שונות מאד מבחינה מבנית.
באופן דומה, גני HOX עוזרים ליצור דפוס פילוח של בעל חיים.
HoxA ו־HoxD, המווסתים את היווצרות האצבע והבוהן בעכברים, שולטות בהתפתחות סנפירי הקרניים בדג הזברה; עד גילויים אלה מבנים אלו נחשבו בעבר ללא הומולוגים.
קיימת הומולוגיה עמוקה אפשרית בקרב בעלי חיים המשתמשים בתקשורת אקוסטית, כגון ציפורי שיר ובני אדם, שעשויות לחלוק גרסאות פונקציונליות של הגן FOXP2.
בביולוגיה המודרנית, עומק ההבנה של ההומולוגיה העמוקה התפתח להתמקדות במנגנונים ובפונקציות המולקולריות והגנטיות ולא רק במורפולוגיה פשוטה.
תאי גזע סרטניים (CSCs) הם אוכלוסייה של תאים בתוך גידול סרטני בעלי יכולת להתחדש ולהתמיין לסוגי תאים שונים, בדומה לתאי גזע רגילים.
תאוריית תאי הגזע של סרטן מציעה כי קיימת תת-אוכלוסייה של תאים, המכונה תאי גזע סרטניים , בעלי מאפיינים מסוימים שהופכים אותם לייחודיים בין סוגי תאים סרטניים אחרים.
תאים אלה הם בעלי תכונות מיוחדות כך הם מתרבים ללא הגבלה, עמידים בפני כימותרפיה, ויש סברה לפיה הם האחראים להישנות סרטן לאחר הטיפול.
הומולוגיה של רצף היא הומולוגיה ביולוגית בין רצפי DNA, RNA או חלבונים, המוגדרת במונחי מוצא משותף בהיסטוריה האבולוציונית של החיים.
לשני מקטעים של דנ"א יכול להיות מוצא משותף בגלל שלוש תופעות: אירוע ספציאציה (אורתולוגיה), אירוע שכפול (פאראלוגיה) או אירוע העברה גנטית אופקית (קסנולוגיה) או רוחבית.
אפשר להבחין בהומולוגיה בין ה-DNA, ה-RNA או החלבונים על ידי הבחנה בדמיון בין רצף הנוקלאוטידים או חומצות האמינו.
דמיון משמעותי הוא עדות חזקה לכך ששני רצפים קשורים על ידי שינויים אבולוציוניים אך מקורם הוא רצף קדמון משותף.
עימוד של רצפים מרובים משמש לציין אילו אזורים בכל רצף הם הומולוגיים.
רצפים הם הומולוגיים או לא.
המונח "אחוז הומולוגיה" הוא כינוי שגוי.
הכוונה היא לאחוז הדמיון ברצף.
כמו במבנים מורפולוגיים ואנטומיים, דמיון ברצף עשוי להתרחש בגלל אבולוציה מתכנסת, או, כמו ברצפים קצרים יותר, במקרה – כלומר רצפים שאינם הומולוגיים.
אזורי רצף הומולוגי נקראים גם רצפים שמורים.
אין לבלבל זאת עם שימור רצפי חומצות אמינו, כאשר חומצת האמינו במיקום מסוים הוחלפה באחרת בעלת תכונות פיזיקוכימיות שוות מבחינה תפקודית.
הומולוגיה חלקית יכולה להתרחש כאשר לקטע מהרצפים המושווים יש מקור משותף, בעוד שלשאר אין.
הומולוגיה חלקית כזו עשויה לנבוע מאירוע היתוך גנים.
רצפים הומולוגיים הם אורתולוגיים אם מסיקים שהם צאצאים מאותו רצף קדמון המופרדים על ידי אירוע ספציאציה: כאשר מין מתפצל לשני מינים נפרדים, העותקים של גן בודד בשני המינים שהתקבלו אמורים להיות אורתולוגיים.
גנים אורתולוגיים הם גנים במינים שונים שמקורם במוצא אנכי מגן בודד של האב הקדמון המשותף האחרון.
המונח "אורתולוג" נטבע בשנת 1970 על ידי חוקר האבולוציה המולקולרית וולטר פיץ'.
לדוגמה, החלבון המווסת של שפעת הצמח קיים הן בארבידופסיס (Arabidopsis, צמח רב תאי) והן בכלמידומונאס (Chlamydomonas, אצות ירוקות חד-תאיות).
הגרסה של כלמידומונאס מורכבת יותר: היא חוצה את הממברנה פעמיים ולא פעם אחת, מכילה תחומים נוספים ועוברת שחבור חלופי.
עם זאת, החלבון יכול להחליף באופן מלא את חלבון הארבידופסיס הפשוט הרבה יותר, אם הוא מועבר מאצות לגנום הצמח באמצעות הנדסה גנטית.
דמיון משמעותי ברצף ותחומים פונקציונליים משותפים מצביעים על כך ששני הגנים הללו הם גנים אורתולוגיים, שהועברו בירושה מהאב הקדמון המשותף.
אורתולוגיה מוגדרת במונחים של מוצא.
קשה לקבוע את מוצאם המדויק של גנים באורגניזמים שונים עקב שכפול גנים ואירועי סידור מחדש של הגנום, ולכן העדות החזקה ביותר לכך ששני גנים דומים הם אורתולוגיים נמצאות בדרך כלל על ידי ביצוע ניתוח פילוגנטי של שושלת הגנים.
לאורתולוגים לעיתים קרובות יש אותו תפקיד.
רצפים אורתולוגיים מספקים מידע שימושי בסיווג טקסונומי ובמחקרים פילוגנטיים של אורגניזמים.
ניתן להשתמש בדפוס של סטייה גנטית כדי להתחקות אחר הקשר בין אורגניזמים.
שני אורגניזמים קרובים עשויים להציג רצפי DNA דומים של שני אורתולוגים.
לעומת זאת, אורגניזם רחוק יותר מבחינה אבולוציונית מאורגניזם אחר עשוי להציג הבדל גדול יותר ברצף האורתולוגים הנחקרים.
מאגרי מידע של גנים אורתולוגיים
לאור חשיבותם לביולוגיה ולביואינפורמטיקה, גנים אורתולוגיים אורגנו במספר מסדי נתונים המספקים כלים לזיהוי וניתוח רצפי גנים אורתולוגיים.
משאבים אלה משתמשים בגישות שניתן לסווג בדרך כלל לאלו המשתמשות בניתוח היוריסטי של השוואות הרצף הזוגיות, ואלה המשתמשות בשיטות פילוגנטיות.
שיטות השוואת רצפים היו חלוצות במסד הנתונים של COGs בשנת 1997. שיטות אלו הורחבו ואוטומטיות ב-12 מסדי נתונים שונים, כשהמתקדמים ביותר הם AYbRAH ניתוח שמרים על ידי שחזור קדמון של הומולוגים ומסדי הנתונים הבאים:
InParanoid – מתמקד ביחסים אורתולוגיים זוגיים
OHNOLOGS – מאגר של הגנים שנשמרו משכפול גנום שלם בגנום החולייתנים כולל אדם ועכבר.
OrthoDB – מעריך שהתפיסה האורתולוגית היא ביחס לנקודות ייעוד שונות על ידי מתן היררכיה של גנים אורתולוגים לאורך עץ המינים.
OrthoInspector הוא מאגר של גנים אורתולוגיים עבור 4753 אורגניזמים המכסים את שלוש ממלכות החיים – ארכאה, בקטריה ואיקריה.
גישות פילוגנטיות המבוססות על עצים שואפות להבחין בין סוגים שונים לבין אירועי שכפול גנים על ידי השוואת עצי גנים עם עצי מינים, כפי שמיושם במסדי נתונים ובכלי תוכנה כגון
קטגוריה שלישית של גישות היברידיות משתמשת הן בשיטות היוריסטיות והן בשיטות פילוגנטיות כדי לבנות אשכולות ולקבוע עצים, למשל:
גנים פאראלוגיים הם גנים הקשורים באמצעות אירועי שכפול באב הקדמון המשותף האחרון (LCA) של המין שמושווה.
הם נובעים ממוטציה של גנים משוכפלים במהלך אירועי ספציאציה נפרדים.
כאשר צאצאים מהאב הקדמון המשותף האחרון חולקים גנים הומולוגים שעברו מוטציה מהגנים המשוכפלים המקוריים, הגנים הללו נחשבים לפאראלוגים.
כדוגמה, באב הקדמון המשותף האחרון, גן אחד (גן A) עשוי להשתכפל כדי ליצור גן דומה נפרד (גן B).
שני הגנים הללו ימשיכו לעבור לדורות הבאים.
במהלך ספציאציה, סביבה אחת תעדיף מוטציה בגן A (גן A1), ותיצור מין חדש עם הגנים A1 ו-B.
לאחר מכן, באירוע ספציאציה נפרד, סביבה אחת תעדיף מוטציה בגן B (גן B1) המביאה למין חדש עם גנים A ו-B1. הגנים של הצאצאים A1 ו-B1 מקבילים זה לזה מכיוון שהם הומולוגים הקשורים באמצעות אירוע שכפול באב הקדמון המשותף האחרון של שני המינים.
סיווגים נוספים של פאראלוגים כוללים אלופאראלוגים (פאראלוגים חיצוניים) וסימפאראלוגים (פאראלוגים פנימיים).
אלופאראלוגים הם פאראלוגים שהתפתחו משכפולים של גנים שקדמו לאירוע הספציאציה, כלומר התפתחו מאירועי שכפול שקרו באב הקדמון המשותף האחרון של האורגניזמים המושווים.
סימפאראלוגים הם פאראלוגים שהתפתחו משכפול גנים של גנים פאראלוגיים באירועי ספציאציה מאוחרים יותר.
מהדוגמה שלמעלה, אם הצאצא עם הגנים A1 ו-B עבר ספציאציה נוספת שבה הגן A1 השתכפל, למין החדש יהיו גנים B, A1a ו-A1b.
בדוגמה זו, הגנים A1a ו-A1b הם סימפאראלוגים.
גנים פאראלוגיים יכולים לעצב את המבנה של גנומים שלמים ובכך להסביר את התפתחות הגנום במידה רבה.
דוגמאות כוללות את הגנים של Homeobox (Hox) בבעלי חיים.
גנים אלה לא רק עברו שכפול גנים בתוך כרומוזומים אלא גם שכפול של גנום שלם.
כתוצאה מכך, גנים של Hox ברוב החולייתנים מקובצים על פני מספר כרומוזומים, כאשר אשכולות HoxA-D הם הנחקרים ביותר.
דוגמה נוספת הם הגנים לגלובין המקודדים למיוגלובין והמוגלובין ונחשבים לפאראלוגים עתיקים.
באופן דומה, ארבע הקבוצות המוכרות של המוגלובין (המוגלובין A, המוגלובין A2, המוגלובין B והמוגלובין F) הם פאראלוגים זה לזה.
כל אחד מהחלבונים הללו משרת את אותו תפקיד בסיסי של הובלת חמצן, אך הם כבר התפצלו מעט בתפקוד: להמוגלובין עוברי (המוגלובין F) יש זיקה גבוהה יותר לחמצן מאשר להמוגלובין בוגר.
עם זאת, הפונקציה לא תמיד נשמרת.
אנגיוגנין אנושי התרחק מריבונוקלאז, למשל, ובעוד ששני הפאראלוגים נותרו דומים במבנה השלישוני, התפקודים שלהם בתוך התא שונים לגמרי.
לעיתים קרובות נטען שאורתולוגים דומים יותר מבחינה תפקודית מפאראלוגים בעלי הבדל דומה, אך מספר מאמרים ערערו על רעיון זה.
פאראלוגים עוברים בקרה לעיתים קרובות בצורה שונה, למשל על ידי דפוסי ביטוי ספציפיים לרקמות .
עם זאת, ניתן לווסת אותם בצורה שונה גם ברמת החלבון.
לדוגמה, Bacillus subtilis מקודד שני פאראלוגים של גלוטמט דהידרוגנאז: GudB משועתק באופן שונה מ-RocG.
במצבים הפעילים, האוליגומריים, שני האנזימים מראים שיעורים אנזימטיים דומים.
עם זאת, החלפות של אנזימים וקדמים גורמים לאובדן כשירות חמור, ובכך מצביעים על אבולוציה משותפת של קדם-אנזים.
אפיון החלבונים מראה שבהשוואה ל-RocG, הפעילות האנזימטית של GudB תלויה מאוד בגלוטמט וב-pH.
לפעמים, אזורים גדולים של כרומוזומים חולקים תוכן גנים בדומה לאזורים כרומוזומליים אחרים בתוך אותו גנום.
הם מאופיינים היטב בגנום האנושי, שם הם שימשו כראיה לתמיכה בהשערת 2R .
קבוצות של גנים משוכפלים, משולשים ומכופלים, עם הגנים הקשורים בכרומוזומים שונים, נגזרו כשרידים מגנום או שכפולים כרומוזומליים.
קבוצה של אזורים פאראלוגים נקראת ביחד פאראלוגון.
לקבוצת הגנים MHC על כרומוזום 6 אנושי יש אזורים פאראלוגיים על כרומוזומים 1, 9 ו-19. נראה שחלק ניכר מהגנום האנושי ניתן להקצאה לאזורי פאראלוגיה.
גנים אונולוגים הם גנים פאראלוגים שמקורם בתהליך של שכפול גנום שלם.
השם ניתן לראשונה לכבוד סוסומו אונו (Susumu Ohno) על ידי קן וולף.
גנים אונולוגים שימושיים לניתוח אבולוציוני מכיוון שכל האונולוגים בגנום התפצלו במשך אותו פרק זמן (מאז מקורם המשותף בשכפול הגנום כולו).
ידוע שגנים אונולוגים מראים קשר גדול יותר לסוגי סרטן, הפרעות גנטיות דומיננטיות, וריאציות פתוגניות במספר ההעתקות.
הומולוגים הנובעים מהעברת גנים אופקית בין שני אורגניזמים נקראים קסנולוגים.
לקסנולוגים יכולים להיות פונקציות שונות אם הסביבה החדשה שונה עבור הגן הנע אופקית.
עם זאת, לקסנולוגים יש תפקוד דומה בשני האורגניזמים.
את המונח טבע וולטר פיץ'.
כרומוזומים הומואולוגים (מאוית גם "הומולוגיים", homeologous) או חלקים של כרומוזומים אלו שודכו בעקבות רביית כלאיים ואלופוליפלואידיזציה ליצירת גנום היברידי, והקשר ביניהם היה הומולוגי במין קדמון.
גמטולוגיה מציינת את הקשר בין גנים הומולוגיים בכרומוזומים של המין השני שאינם עוברים רקומבינציה.
את המונח טבעו גרסיה-מורנו ומינדל.
2000. גמטולוגים נובעים מהמקור של קביעת מין גנטית ומחסמים לשחלוף בין כרומוזומי מין.
דוגמאות לגמטולוגיות כוללות CHDW ו-CHDZ בציפורים.
בהקשר של מיניות האדם, חד־מיניוּת או הוֹמוֹסֶקסוּאליות (הלחם של המילים: "ὁμός" (תעתיק: "הומוס"; מיוונית: "זהה") ו־"sex" (תעתיק: "סקס"; מלטינית: מין), כלומר "מין זהה") פירושה משיכה מינית של אדם אל בני מגדרו.
משיכה מינית של אישה אל אישה אחרת מכונה גם לֶסבִּיּוּת.
הומו (או "גיי") הוא גבר הנמשך בעיקר לגברים ונמשך ברמה מועטה, או אינו נמשך כלל, לנשים.
לסבית היא אישה הנמשכת בעיקר לנשים ונמשכת ברמה מועטה, או אינה נמשכת כלל, לגברים.
הגדרתהּ של ההומוסקסואליות אינה מוסכמת על כלל החוקרים.
המונח "הומוסקסואליות" נטבע בשנת 1869 על ידי העיתונאי האוסטרי קרל מריה קֶרטבֶּני, במסגרת עיתון קיר שיצא כנגד סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני).
מונח זה נקלט במהירות והחליף מונחים אחרים שהיו נפוצים עד אז, כגון "סִימִילִיסקסואליות", "אוּרָנִיזם" ורבים אחרים.
טביעת המונח אפשרה התייחסות לתופעה ובכך הפך אותה לאנושית, אך מאידך, צמצמה אותה לפעילותו המינית של האדם.
שם התואר "הומו" (ובריבוי: "הומואים") הוא המונח השגור והמקובל כיום לתיאור גבר שנמשך לגברים אחרים.
המילה אומצה על ידי ציבור ההומואים והלסביות, למרות ובגלל שבמקורה היא הייתה כינוי גנאי, ועל אף שהיא עדיין נמצאות בשימוש פוגעני כוח גופני כעלבון ואף כקללה.
המונח אומץ גם בתקשורת ובעיתונות הכללית, והמילה נמצאת בשימוש נרחב בעברית הישראלית המדוברת והכתובה.
לעיתים קרובות משתמשים במילה "הומו" לתרגום המילה gay מאנגלית, כשמדובר בגבר.
שם התואר לסבית, הוא המונח המקובל לתיאור אישה הנמשכת לנשים אחרות.
ובהתאם הנטייה המנית המקבילה אצל נשים נקראת לסביות, לצד המונח הומוסקסואליות התקף לשני המינים.
המונח נגזר משמו של האי היווני לסבוס, שבו חיה המשוררת הקלאסית סאפפו, שכתבה שירי אהבה לנשים בעת העתיקה.
המילה "גאה" על הטיותיה נפוצה כשם תואר בהקשרים תרבותיים להט"בים.
לדוגמה , המשחקים הגאים, מצעד הגאווה וכדומה.
בהקשר זה היא מתייחסת ללהט"ב בכלל ולא רק להומואים וללסביות.
פופולריות המילה נובעת בין השאר מהקושי להטות את המילה "הומו" כשם תואר בעברית.
המילה, "גיי", שהושאלה מאנגלית, משמשת לעיתים בעברית לתיאור גבר בעל נטייה מינית הומוסקסואלית.
משמעותה המקורית של המילה האנגלית gay היא "שמח, עליז", אך במאה ה־19 בבריטניה קיבלה משמעות לוואי של "פרוצה, אישה לא מוסרית", ואחר־כך "הומוסקסואל נשי".
בימינו, בעולם הדובר אנגלית המילה gay נחשבת כמילה נייטרלית לתיאור הומו או לסבית, ומשמעויותיה, הן המקורית והן האחרות, אבדו כמעט לגמרי.
יש נטייה לאמץ את המילה הזאת בשפות אחרות, בעיקר שפות אירופיות, בזכות העובדה שאין לה כשלעצמה קונוטציות שליליות או חיוביות.
המונח "נטייה מינית הפוכה" (או "נטיות הפוכות"), נמצא בשימוש בעיקר בקרב רבנים, ואנשי חינוך דתיים המבקשים לבטא באמצעותו את העמדה כי נטייה מינית הומוסקסואלית אינה נורמטיבית, ויש לשנותה או לדכאה.
מקורו של המונח הוא במפנה המאה ה־20, אז השתמשו בו סקסולוגים כגון הבלוק אליס, שגרסו שהומואים ולסביות הם אנשים החווים "היפוך מיני", בו התנהגותם המגדרית אינה תואמת את מינם.
בתקופה זאת הבידול בין נטייה מינית וזהות מגדרית טרם התבסס.
מונח זה נחשב כפוגעני בקרב אלה שמזהים עצמם כהומואים או כלסביות.
הנטייה המינית ההופכית ל"הומוסקסואליות" היא "הֶטֶרוֹסקסואליות", כלומר, משיכה למין הנגדי.
באנגלית מקובל המונח "סטרייט" (straight; "ישר") כניגוד ל"גיי" (gay), והמילה התקבלה גם בעברית המדוברת לתיאור הטרוסקסואל.
ביסקסואליות מתארת משיכה לאנשים משני המינים.
הומוארוטיקה ויחסי־מין הומוסקסואליים לאורך ההיסטוריה
הומוסקסואליות ביוון וברומא בעת העתיקה
במערב, מעליית הנצרות ועד למחצית השנייה של המאה ה־20, נחשבה פעילות הומוסקסואלית לסטייה, אך המצב היה שונה בעת העתיקה.
לפי עדויות ההיסטוריונים הרומאים פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה בקרב הלוחמים הקלטים.
גם היוונים בירכו על התופעה וחשבו שגברים שמשרתים לצד מאהביהם צפויים להילחם בצורה טובה; כך התבנים הקימו את הגדוד הקדוש של תבאי שהיה יחידת עילית של צבאם וכל חבריה הורכבו מזוגות של מאהבים.
גם בצבא הספרטני הדבר היה מקובל.
סוג נוסף של יחסי מין בין גברים ביוון הקלאסית היה פדרסטיה: יחסי מין בין גבר לנער, בלי הקשר צבאי.
כמעט כל הפילוסופים היוונים קיימו יחסי מין עם גברים אחרים, בדרך כלל עם שוליותיהם הצעירים.
אפלטון, כפי שמשתקף בדיאלוג המשתה, סבר שמשכב אישה מביא לפורקן גופני בעוד שמשכב זכר מביא גם לפורקן הנפש.
משכב זכר הייתה נורמה מקובלת בקרב בני אצולה רבים, ביוון העתיקה, סין, בביזנטיון ובפרס של ימי הביניים.
הרומאים הסתייגו בהתחלה מהתופעה והתנגדו לה בתוקף.
אחרי כיבושה של יוון במאה ה־2 לפנה"ס התרבות היוונית החלה לחדור לאימפריה הרומית ועם הזמן רוב הרומאים, במיוחד אנשי מעמד הביניים, קיבלו את הפעילות ההומוסקסואלית ולא ראו בה סטייה.
לעומתם האריסטוקרטיה הרומית ראתה בפעילות הומוסקסואלית תופעה מגונה.
המשורר הרומי גאיוס ואלריוס קאטולוס (84–54 לפסה"נ) מציין בשיריו את ההומוסקסואליות לגנאי, מתקיף את מתנגדיו על "נשיותם" ומהלל את מוסד הנישואין, אך לצד שירי האהבה המפורסמים שלו ל"לֶסְבּיה" (היא קלודיה מֶטֶלוּס) הוא כתב גם שירי חשק לנערים ושירי אהבה נכזבת לגבר בשם יובנטיוס.
על כל פנים, גם ביוון וגם ברומא היה קוד התנהגות מורכב שראה התנהגויות הומוסקסואליות מסוימות כנורמטיביות, ואחרות כפסולות; בין השאר התנהגות הומוסקסואלית שנתפסה כנשית (מין אנאלי פאסיבי, התנהגות "רכרוכית" או "זנותית") נחשבה לגיטימית רק עבור עבדים ונערים, אך בקרב אזרחים מבוגרים הייתה עלולה להוביל לעונש.
הרומאים השתמשו במונח אירומטור ככינוי גנאי לאותם גברים שמבחירתם, כל תפקידם בזוגיות ההומוסקסואלית היה לענג גברים אחרים מבלי שידאגו שיענגו גם אותם, בעיקר לאלה שסיפקו שירותי מין אוראלי.
בכך ראו כניעה וביטול עצמי מוסרי.
הומוסקסואליות בקרב קבוצות לוחמים בעת העתיקה
סוג דומה של יחסי מין הקשור לגבריות וללוחמה התקיים בתרבויות נוספות.
למשל, אצל בני האזנדה, בדרום סודאן, הכוח הצבאי הקבוע של רווקים צעירים, "נשאו" נערים צעירים שסיפקו את צורכיהם המיניים עד אשר התעשרו מספיק כך שיכלו לשאת אישה.
אותם נערים הפכו ברבות השנים ללוחמים, ו"נשאו" נערים משל עצמם.
תופעה דומה התרחשה גם בגינאה החדשה אצל בני הסמביה.
במשך שבע שנים הנערים הצעירים הופרדו ממשפחתם וקיימו יחסי מין אוראליים עם בוגרים מהם.
לדעת בני סמביה, על מנת להפוך ללוחמים קשוחים יש לבלוע זרע שפלטו לוחמים מבוגרים יותר – רצוי כמה שיותר לוחמים, ופעמים רבות ככל האפשר.
בתרבויות מסוימות, דוגמת זאת שבניקרגואה, נעשתה הבחנה בין המחדיר לנחדר בשעת הפעילות המינית.
בעוד החודר, שקיים יחסי מין גם עם נשים ואף נישא להן, נחשב לגבר נורמטיבי, ואף לגברי מאוד, הרי שהנחדר הועמד בקטגוריה מינית נפרדת; אך גם בחברות אלה, הנחדר לא היה מורחק ומוקע מהחברה, אלא היה חלק אינטגרלי ממנה.
בתרבויות מסוימות, כגון בסיביר יוחסו לחלקם סגולות מיוחדות, כמו יכולת שמאניסטית.
למעשה, ההומוסקסואליות כקהילה נפרדת ממוסדת ומוקעת התקיימה רק בחברה המערבית.
המקרה הדומה ביותר לזה הוא קאסטת ההיג'רה שבהודו.
אך גם שם, גבר המקיים יחסי מין עם היג'רה אינו נחשב להומוסקסואל, בעוד שבחברה המערבית הוא עשוי להיחשב ככזה.
הומוסקסואליות באירופה מימי הביניים ועד העת החדשה
לאורך ההיסטוריה, בכל רחבי העולם הנוצרי והמוסלמי נחשבה הפעילות ההומוסקסואליות לפשע חמור הנוגע לפגיעה במוסר, ואנשים שקיימו פעילות כזאת נרדפו.
אחת הסיבות לכך היא הסתעפות התרבות היהודית, האוסרת על משכב זכר, לנצרות ולאסלאם.
בשלהי המאה ה־4, לאחר שהתקבלה הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הרומית, הסובלנות המינית פסקה לחלוטין כי הנצרות בדומה ליהדות רואה ביחסי מין אלה חטא.
בעת החדשה, כבר לא שרפו הומוסקסואלים על המוקד, אך היחס אליהם היה קשה, והם נכלאו לעיתים קרובות.
עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בסוף המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 התפתחה גישה חדשה להומוסקסואליות.
במקום לראות בהומוסקסואלים פושעים, החלו לראות בהם לוקים במחלת נפש ונעשו ניסיונות לפתח טיפולי המרה כדי לרפאם.
במדינות מערביות ודמוקרטיות, שתי הגישות, זאת הרואה בהומוסקסאליות פשע וזאת הרואה בהומוסקסואליות מחלה התקיימו זאת בצד זאת עד שנות ה־70 של המאה ה־20.
היחס להומוסקסואליות מראשית העת החדשה
רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וזכו ליחס בלתי־אנושי.
אנדרטה באמסטרדם, הנקראת "הומומונומנט", מציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם.
ענישה, הפליה וטיפולים אכזריים של גברים הומוסקסואלים הייתה דבר נפוץ גם במדינות דמוקרטיות.
במשך זמן רב הומוסקסואליות נחשבה כתסמין של סכיזופרניה.
הניתוח נועד "לתקן" גם את המשיכה המינית לגברים.
פרימן עצמו ביצע מעל 3,400 ניתוחי מוח כאלה ב־23 מדינות, מוערך כי בערך 40% מהמטופלים של פרימן היו גברים הומוסקסואלים.
בנוסף לכך הוא ביצע את הניתוח גם בנשים עם "בעיות מין" שלא רצו לשכב עם בני זוגן.
הוא פעל עד 1967 וכ-15% מהמטופלים מתו מההליך.
לעיתים קרובות היה צורך ללמד מחדש את מטופליו כיצד לאכול ולהשתמש בשירותים.
היחס להומוסקסואלים התחיל להשתנות רק מחצית השנייה של המאה ה־20. הלגיטימציה שניתנה להומוסקסואליות במערב היא מהשינויים התרבותיים הניכרים שחלו בתקופה זאת.
בין יתר הסממנים לכך ניתן למנות את הביטויים "פאג האג" המתאר אישה המעדיפה להימצא בחברת הומואים, ו"גיי פרנדלי" המתאר אנשים, מוסדות ועסקים המגדירים עצמם כידידותיים כלפי אוכלוסיית הלהט"ב.
עם זאת, עדיין ברוב ארצות העולם השלישי, נותר היחס להומוסקסואליות שלילי.
עצם החלוקה של אנשים על סמך רצונותיהם, ומינו של האדם בו הם חושקים, היא פרקטיקה מודרנית.
ישנם פילוסופים פוליטיים וחברתיים הטוענים כנגד כל ניסיון להגדיר אדם כמשתייך לקבוצה או מעמד מסוים על־פי סוג יחסי המין שהוא מקיים.
המפורסם ביניהם גור וידאל קובע כי ניתן לדבר על יחסי מין הומוסקסואליים אך לא על אנשים הומוסקסואלים.
השימוש במונח הומוסקסואליות בהתייחס לחברות קדם־מודרניות הוא בעייתי, מכיוון שפעמים רבות תפיסת המיניות בחברות אלה היא שונה.
בחברות מסורתיות מסוימות יחסי מין בין בני אותו המין מקובלים, אך הם כפופים לכללים חברתיים השונים מהמקובל בחברה המודרנית ואינם מהווים תחליף לקשר ממוסד בין גבר ואישה.
בטרם יוסבר על הידוע בקהילה המדעית על הגורמים להומוסקסואליות, ראשית כל ראוי לבאר את המונח נטייה מינית.
נטייה מינית היא שילוב ארוך טווח של משיכה מינית ורגשית הכוללת רגשות, מחשבות ופנטזיות.
קיימות שתי נטיות מיניות או "פיליות" משמעותיות: אנדרופיליה (Androphilia), וגינאפיליה (Gynephilia), כאשר אנדרופיליה פירושה משיכה לבני המגדר הגברי, וגינאפיליה משיכה לבני המגדר הנשי.
במחקר הפסיכולוגי, מקובל כי הפרט נע בין הטרוסקסואליות מוחלטת (דהיינו מצב בו הוא נמשך למגדר ההפוך) לבין הומוסקסואליות מוחלטת (מצב בו הוא נמשך למגדר שאליו הוא משתייך לפחות לפי הרגשתו).
בטווח זה קיימים מספר סוגים של נטייה מינית ביסקסואליות (משיכה רגשית ופיזית לשני המגדרים).
בעוד שחוקרים שונים הציעו רצפים שונים בהם זה יסווג, הראשון הוצע בשנת 1948, על ידי הזואולוג והסקסולוג אלפרד קינסי.
הקשר בין זהות מגדרית לנטייה מינית
יש להבחין בין הומואים ולסביות לבין טרנסקסואלים וטרנסג'נדרים, שהם אנשים החשים אי התאמה בין זהותם המגדרית לבין המגדר שהוקצה להם בלידתם או לבין מינם הביולוגי.
ככלל, יש להבחין בין נטייה מינית לבין זהות מגדרית.
בשונה מנטייה מינית המגדירה לאיזו קבוצה מגדרית נמשך הפרט.
זהות מגדרית עוסקת, באופן כללי, בשאלה האם אדם מגדיר עצמו כגבר, אישה או בזהות מגדרית לא בינארית.
אין בהכרח קשר בין הזהות המגדרית לנטייה המינית וכך רוב הזכרים מגדירים עצמם כגברים ללא תלות בנטייתם המינית, ובהתאמה רוב הנקבות מגדירות עצמן כנשים ללא תלות בנטייתן המינית.
אמנם, עבודת מחקר חלוצית ורחבת היקף בניצוחו של הפסיכולוג־סקסולוג ריצ'רד גרין תיעדה קשר מתאמי מובהק סטטיסטית וגבוה בין נון־קונפורמיות מגדרית בילדות המוקדמת או בגיל הגן (GIDC), לבין הזדהות הומוסקסואלית (ואף טרנסקסואלית) בגיל מאוחר יותר.
מחקרי המשך אישרו את הממצא.
במילים אחרות, על פי ממצאים אלה, בנים שהתנהגו באופן הנתפש כ"נשי" בתרבותם ובנות שהתנהגו באופן הנתפס כ"גברי" בתרבותן, סביר היה להניח שבעתיד יזדהו כהומוסקסואלים או כבעלי זהות מינית דומה.
גם בקרב אנשים טרנסג'נדרים קיימות נטיות מיניות לא הטרוסקסואליות, למשל נשים טרנסג'דריות לסביות.
השערות לגבי הגורמים המשפיעים על הנטייה המינית
המידה בה כל אחד מהגורמים הידועים המשפיעים על נטייה מינית (בשפה מקצועית: האטיולוגיה של התופעה) משפיע עליה, איננה תמיד ברורה די הצורך.
הדבר נכון הן לגבי נטייה מינית הטרוסקסואלית והן לגבי נטייה מינית הומוסקסואלית.
אף לא ברור אם נטייה מינית אצל גברים ואצל נשים מתעצבת, לפחות ברוב המקרים, על פי אותם קווים כלליים בדיוק.
הוצעו כמה הסברים להתהוות נטייה מינית אצל בני־אדם ולחלקם אף הוצגו תימוכין אמפיריים, אך אף הסבר לא הוכח במידה התקפה לכל המקרים כולם.
ההסברים שהועלו מציעים שלוש סיבות עיקריות להתעצבות נטייה מינית: סיבה גנטית, סיבה סביבתית ביולוגית וסיבה סביבתית פסיכולוגית.
מקובל להניח כי הומוסקסואליות מושפעת משילוב של הגורמים הנזכרים לעיל (או לפחות השניים האחרונים), וכי הבסיס הנוירוביולוגי לה מתקבע לפני הלידה או מעט לאחריה, והבסיס האישיותי שנקשר בה, מתבסס כבר בגיל הרך.
המחקרים המוקדמים של שנות ה־50 של המאה ה־20 מתבססים בעיקרם על דיווחיהם של הומוסקסואלים ולסביות ושל אנשים שראיינו אותם (אלפרד קינסי הוא הבולט שבהם, ראו להלן).
מחקרים אלה ניסו להשתמש בשיטות שונות על מנת להתגבר על חוסר שיתוף פעולה מצד נחקרים שנובע מכך שנושא המיניות בכלל, ונטייה מינית הומוסקסואלית בפרט הם נושאים עליהם קיים במידה רבה טאבו גם כיום ואפילו בארצות המערב.
כיום המחקרים מתבססים יותר על ממצאים מתחום הנוירופסיכולוגיה, הטרטולוגיה, הביוכימיה, האמבריולוגיה ועוד.
גם בקרב המחקר הפסיכולוגי נערכו שינויי פרדיגמות ונטישת תאוריות פסיכואנליטיות מסוימות לעבר אחרות.
ההתמקדות בנטייה ההומוסקסואלית דווקא, נובעת ככל הנראה מהדעה הרואה בנטייה המינית ההטרוסקסואלית הנפוצה יותר את המובן מאליו, ובנטייה מינית ההומוסקסואלית את החריג הדורש הסבר.
קיימת מחלוקת לגבי קיום הסבר גנטי להומוסקסואליות.
עם זאת, מחקרים המצביעים על גנים ספציפיים (Xq28 ואחרים), הקשורים לנטייה הומוסקסואלית בגברים.
כמו כן, נטייה לסבית זוהתה כבעלת פוטנציאל תורשתי.
חוקרים מאוניברסיטת אילינוי בדקו מאות אחים הומוסקסואלים ומצאו דמיון בשני אזורים על גבי שני כרומוזומים המחזק לדבריהם את העדויות המדעיות הגורסות כי נטייה מינית היא תורשתית.
אילו נטייה מינית הייתה נקבעת על ידי הגנטיקה באופן בלעדי, אזי בדרך כלל הייתה צריכה להתקיים התאמה של 100% בין נטיותיהם המיניות של תאומים זהים (מונוזיגוטים), אשר בדרך כלל חולקים 99.8% חומר גנטי.
במחקרים נמצא שבין תאומים זהים קיים דמיון שהוא רק מעט רב יותר מאשר אצל תאומים לא זהים; בסקר שערך Kenneth S.
Kendler נמצא כי הסיכוי של תאום זהה שאחיו הומוסקסואל להיות גם כן הומוסקסואל הוא כ־32% בהשוואה ל־13% אצל זוגות תאומים לא זהים.
לפי חלק מהמחקרים, נטייה הומוסקסואלית קשורה לסביבה ההורמונלית שחווה העובר במשך ההיריון.
כמה תכונות הקשורות במידת החשיפה של העובר להורמוני מין קשורות גם להומוסקסואליות:
אורך עצמות – לגברים הומוסקסואלים עצמות זרוע, יד ורגל קצרות יותר.
העצמות הללו צומחות מדסקית סחוסית בקצותיהן, ההתארכות נפסקת כאשר הדסקית הזאת נעלמת כלומר כאשר הסחוס הגמיש הופך לעצם קשה.
הורמון המין הנשי אסטרוגן אחראי על התגרמות דסקית הגדילה והפסקת ההתארכות.
השוני באורך הסופי של העצמות עשוי לרמוז, לכן, על "נשיות הורמונלית" של גברים הומוסקסואלים.
מיקום במשפחה – הסיכוי להיות הטרוסקסואל גבוה באופן מובהק אצל בנים בכורים ושיעור ההומוסקסואליות עולה ככל שלאדם יש יותר אחים בוגרים.
הסיכוי להומוסקסואליות עולה ב־33% עם כל אח בוגר (אחיות אינן משפיעות על הסבירות הזאת).
חישוב פשוט מראה כי סיכוייו של מי שיש לו שלושה אחים בוגרים להיות הומוסקסואל יותר מכפולים מסיכוייו של הבכור.
יש המשערים כי מערכת החיסון של האם לומדת להכיר חומרים האופייניים לעוברים זכרים כזרים והיא מייצרת נגדם נוגדנים הנלחמים בהם ביתר יעילות עם כל "זריקת דחף" נוספת (כלומר עם כל עובר נוסף ממין זכר).
תפיסה מרחבית – במבחנים של תפיסה מרחבית (למשל: סיבוב "מחשבתי" של גוף) קיבלו גברים הומוסקסואלים ציונים נמוכים משל הטרוסקסואלים; לעומת זאת, הם הצליחו יותר במבדקים מילוליים וזיכרון חזותי (מאפיינים נשיים).
מחקרי מוח הראו הבדלי גודל במספר מצומצם של גרעינים במוח (למשל בהיפותלמוס) בין הומוסקסואלים גברים להטרוסקסואלים נשים וגברים, אולם לא נקבע אם שוני זה הוא הגורם להומוסקסואליות, או ביטוי להתנהגות המינית השונה (כלומר, קשר הסיבה והמסוּבב אינו ברור).
הומוסקסואליות אינה ממוקדת באנשים שעברו חוויות חריגות בילדותם או בנעוריהם, או באנשים שהתנהגותם בגיל הילדות הייתה חריגה.
אף לא הוכח כי לחוויות חריגות בילדות יש קשר לגיבוש נטייה מינית הומוסקסואלית, בהנחה שזאת אכן מתגבשת רק לאחר הלידה.
דו"ח שפרסם אלפרד קינסי בארצות הברית ב־1948 הראה כי נטייה מינית הומוסקסואלית נפוצה הרבה יותר ממה ששיערו תחילה, וכי היא נפוצה בקרב כלל הנחקרים, בין אם חוו ילדות נורמטיבית ובין אם לאו.
מחקרים נוספים שנעשו בעקבות קינסי אישרו ממצאים אלה.
פסיכואנליטיקאים אף העלו את ההשערה כי נטייה מינית תלויה באופי הקשר בילדות עם אחד ההורים, אך השערות אלה לא בוססו אמפירית.
זיגמונד פרויד האמין שהאדם נולד ללא נטייה מינית וכי זאת נקבעת על ידי האינטראקציות העתידיות של היילוד עם הוריו והבניה חברתית של הסביבה.
פרויד היה הראשון שייחס את ההומוסקסואליות כקיבעון לא פתיר של התסביך האדיפלי.
הסבר נוסף על־פי פרויד הוא תא משפחתי המאופיין באם דומיננטית ובעלת מעורבות יתר ובאב מרוחק ופסיבי.
פרויד ראה בתופעה זאת תוצאה של שילוב של נטיות פרה־דיספוזיציות ביולוגיות ודפוסים משפחתיים בעייתיים, וזה המקור לכך שבמשך שנים ההומוסקסואליות נתפסה כפתולוגיה, כלומר, סוגיה רפואית.
באופן דומה, גם משפחות של הומוסקסואלים נתפסו כפתולוגיות, בהיותן מספקות את "התנאים לצמיחתם" של הומוסקסואלים.
עם זאת, פרויד לא ראה בהומוסקסואליות סטייה (פרוורסיה) כפי שראה זאת הממסד הרפואי באותה עת, אלא אינוורסיה.
לטענתו, בעוד אלה הסובלים מסטייה הם חסרי יכולת לאהבה מעמיקה ומורכבת, אלא באהבה של חלקי אובייקט (כמו בפטישיזם), אלה הסובלים מאינוורסיה מסוגלים לאהבה עמוקה ומלאה ככל אדם בריא אחר.
גישתו של פרויד בעייתית היות שאינה מספקת כלים למענה לסוגיות הבאות:
אין הסבר לקיומם של הומוסקסואלים במשפחות שאינן מאופיינות בדפוס המשפחתי האופייני על־פי הגישה.
אין הסבר למקרים בהם הדפוס המשפחתי אופייני, אך הצאצאים הם הטרוסקסואלים.
אין הסבר לעובדה שבמשפחה אחת צאצא אחד הוא הומוסקסואל והאחר לא.
במהלך השנים נערכו ניסיונות שונים לשינוי הנטייה המינית, עיקר הניסיונות היו "למחוק" נטייה מינית קיימת או לחלופין, לפתח נטיות אחרות במקומה, וזאת באמצעות פסיכואנליזה ושיטות טיפול אחרות (המכונות "טיפול המרה") או מתן תרופות.
ניסיונות שכאלה פגעו באנשים שאותם ניסו לשנות.
הממסד הרפואי בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה גורס שלא ניתן לשנות הומוסקסואליות.
עמדה זאת נסמכת על ניסיון קליני שנצבר בעשרות השנים האחרונות ועל כישלונם של ניסיונות רבים לשינוי לשנות נטייה מינית בשיטות מגוונות.
לאור זאת, המלצתם היא שאדם המתייסר עקב נטייתו המינית יבחר בטיפול שיעזור לו להשלים עם נטייתו (Sexual affirmation therapy).
ב־5 באוגוסט 2009 פרסמה האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה החלטה לפיה יש להימנע לחלוטין מהצעת טיפולים לשינוי הנטייה המינית של המטופל באמצעות טיפולי המרה או כל שיטה אחרת, נוכח היעדר הוכחות להצלחת הטיפול ונוכח הפגיעות הנפשיות שמהלך זה מציב למטופל (למשל דיכאון, חרדה והרס עצמי).
האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה הגיעה למסקנות זהות.
שתי האגודות מתנגדות לכל טיפול המבוסס על ההנחה כי על הפציינט לשנות את נטייתו המינית, וקובעות כי על מטפלים להימנע מטיפולים כאלה; ולפיכך, כללי האתיקה של פסיכולוגים, סקסולוגים, יועצים חינוכיים ועובדים סוציאליים מנחים אותם שלא לנסות לשנות נטייה מינית.
למרות קביעת הגופים המקצועיים, ישנם גופים המציעים לשנות נטייה מינית בעזרת טיפול – לרוב מדובר בגופים בעלי אוריינטציה דתית, אשר עושים זאת לרוב מתוקף תפיסת עולם דתית, אף על פי שלעיתים נטען מצידם אחרת.
גופים אלה משתמשים לרוב בשיטת טיפול בהתמכרויות על מנת לגמול לכאורה את המטופל מנטייתו המינית.
בישראל פועל ארגון "עצת נפש", ארגון דתי לאומי המציע טיפול המרה לגברים הומואים, ומפעיל סדנאות תחת הכותרת "חזרה אל הגבריות".
יש לבצע הבחנה בין ניסיונות מחתרתיים כאלה, לשנות נטייה מינית, לבין מניפולציות מחקריות הנעשות במסגרת מחקר מדעי, לרוב פסיכולוגי, המתיימר לחשוף שלבים באטיולוגיה של ההתפתחות המינית של האדם במהלך חייו.
אף על פי הדעה המקובלת בקהילת החוקרים והקלינאים, הומוסקסואליות של אדם, בדומה להטרוסקסואליות, היא חלק אינטגרלי מחוויית חייו והתנהלותו, וכהיבט כה בסיסי באישיותו ואף בזהותו, אשר לפחות בטכנולוגיה הפסיכולוגית הקיימת, בדרך כלל לא ניתן למנועו או לשנותו, ישנם הומואים ולסביות הפועלים בסתירה לנטייתם המינית וחיים עם בן זוג מהמין השני.
רבנים רבים מעודדים דרך זאת, וחלקם אף מציעים להסתיר את "הנטייה ההפוכה" מבן הזוג.
לעומתם, התומכים בזכויות להט"ב מעודדים אנשים לקבל את נטייתם המינית ולממש אותה.
יחסים הומוסקסואלים תוארו בתקופות מסוימות כ"יחסים שאינם כדרך הטבע", אולם בפועל תועדו עד היום 1,500 מינים של בעלי חיים בטבע שנצפו מקיימים התנהגות הומוסקסואלית.
חוקרים בעבר התעלמו מתופעה זאת מטעמים שונים.
מקרה שכזה זכה לתשומת לב העיתונות בישראל כאשר זוג נשרים זכרים בגן החיות התנ"כי בירושלים החלו לחזר זה אחר זה ואף בנו יחדיו קן.
פרטים של בונובו ("שימפנזה ננסי") מקיימים ביניהם יחסי מין לצורך הנאה או לצרכים חברתיים (יצירת קשר או "ברית" בין שני פרטים לצורך הגנה או חיפוש מזון) ולא רק לצורך רבייה.
יחסי מין להנאה או לצרכים חברתיים מתקיימים בלהקות של בונובו גם בין פרטים מאותו המין.
עם זאת, יש שוני מהותי בין ההומוסקסואליות בקרב קופי הבונובו, לבין ההומוסקסואליות אצל בני אדם – אצלם לא נצפתה התנהגות הומוסקסואלית קבועה.
לעומת זאת, פינגווינים, הידועים גם הם כחיות הנוטות לשמור על מערכות יחסים בלעדיות, לא רק לצורך רבייה, נצפו פעמים רבות בזוגות בני אותו מין.
ביניהם, מפורסמים וונדל וקאס, זוג פינגווינים אפריקאים מאקוואריום ניו יורק, אשר שומרים על מערכת יחסים בלעדית כבר מעל 10 שנים.
בגן החיות של סנטרל פארק, גם בניו יורק, אף ניתנה לזוג פינגווינים מאותו מין ביצה, בה טיפלו בני הזוג כראוי ודאגו לאפרוח שבקע ממנה.
חיות אחרות המקיימות זוגיות עם בני מינם הם לווייתנים ועופות פלמינגו.
הפער בין משיכה התנהגות וזהות
נטייה מינית מוגדרת כשילוב בין רצונו של האדם, התנהגותו וזהותו, ולכן אין מבחנים חיצוניים מוחלטים לקביעת נטייתו המינית של אדם.
אנשים עשויים להתנהג שלא בהתאם לנטייתם המינית, לתקופה קצרה או כתוצאה מסיטואציה חולפת, ואין בכך להעיד על נטייתם המינית.
לדוגמה, בסביבות חד־מיניות נוצרים פעמים רבות קשרים אינטימיים בין שני אנשים בני אותו המין, שבסביבה פתוחה יעדיפו את בן המין הנגדי.
ולעומת זאת בחברות שמרניות יעדיפו אנשים לחיות עם בן המין הנגדי גם אם הם נמשכים באופן בלעדי לבני מינם.
מתבגרים רבים חווים פנטזיות ומשיכה לשני המינים, והדבר אינו תלוי בנטייתם המינית ולא מאפשר להסיק לגבי היותם הטרוסקסואלים, הומוסקסואלים או ביסקסואלים.
אנשים רבים המקיימים יחסי מין עם בני מינם מעדיפים לזהות עצמם כסטרייטים, או כביסקסואלים.
אנשים מזהים עצמם כבעלי נטייה מינית הומוסקסואלית עושים זאת ברוב המקרים רק לאחר שעברו תהליך אישי ארוך כפי שמתאר המודל של קאס לגיבוש זהות מינית הומוסקסואלית.
התורה אוסרת באיסור חמור על שני גברים לקיים יחסי מין אנאליים.
מקור האיסור בפסוק מספר ויקרא: , והעונש עליו נלמד מפסוק המופיע שני פרקים לאחר מכן באותו הספר: .
העונש לעובר על איסור זה במזיד, בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו, הוא מיתת בית דין בסקילה.
יחסי מין בין גברים שאינם כוללים חדירה כלשהי של הפין לפי הטבעת, אינם נחשבים ליחסי מין לפי הקריטריון ההלכתי.
ממילא איסור התורה על 'משכב זכור', חל על יחסי מין אנאליים בלבד.
עם זאת, ההלכה אוסרת יחסים חד מיניים במובן הרחב יותר, באיסור "כמעשה ארץ מצרים לא תעשו".
ההלכה מתייחסת להתנהגות המינית אך לא לנטייה המינית עצמה.
הנצרות, שקיבלה את הכתוב בספר התנ"ך כבסיס רעיוני, אף החמירה את ההתייחסות השלילית להומוסקסואליות.
הנצרות הקדומה שגינתה את ההומוסקסואליות תחת איצטלה של מוסר, נאבקה למעשה במאבק דתי מר בין הכנסייה המונותאיסטית לדתות הפגאניות העתיקות שנהגו קודם ברומא, בתרבותן ובמנהגיהן.
הלגיטימציה כלפי משיכה בין גברים שהייתה קיימת בתקופת האימפריה הרומית התחלפה באיסור חמור.
אין אזכור מפורש לאיסור על הומוסקסואליות בדברי ישו; והאיסור הנוצרי מבוסס בעיקר על דברי פאולוס: "אוֹ שֶׁמָּא אֵינְכֶם יוֹדְעִים כִּי עוֹשֵׂי עָוֶל לֹא יִירְשׁוּ אֶת מַלְכוּת הָאֱלֹהִים?
בהסתמך על פסוק זה, בעוד אין חיוב בנצרות על קיום המצוות והאיסורים הרשומים בתנ"ך, הרי האיסור התנ"כי על משכב זכר תקף לגבי הנוצרים.
כבר בתקופת קונסטנטינוס ב־342 לספירה נקבע במשפט הרומי איסור על יחסי מין בין גברים, וב־390 לספירה הורה תאודוסיוס הראשון לשרוף זונות ממין זכר.
ב־544 לספירה הכליל יוסטיניאנוס הראשון את החוק על כל מי שיהיה מעורב ביחסי מין הומוסקסואליים ללא תלות בנסיבות.
באופן אירוני, המוקדים המעטים שנותרו לחיים הומוסקסואליים היו דווקא המנזרים.
קיים תיעוד על יחסי מין בין נזירים, וקיים תיעוד אף על ספרות רומנטית המופנית לגברים, שנכתבה במהלך המאות 10–12. שינוי משמעותי חל עם התעצמות הכנסייה במהלך מסעות הצלב.
בתקופה זאת הוחמר האיסור, לאחר שהומוסקסואליות זוהתה עם מנהגי המוסלמים והאשמה בפעילות זאת הפכה להאשמה בכפירה.
החל מהמאה ה־13 הועברו חשודים במעשי סדום לידי האינקוויזיציה שדנה אותם למוות לאחר משפט.
בתקופה זאת הוגברה גם אכיפה של חוקים נגד מעשי סדום על ידי השלטונות החילוניים.
באנגליה, למשל, הונהג בימי אדוארד הראשון עונש שרפה על מוקד להומוסקסואלים.
בממלכת קסטיליה כלל העונש סירוס ותלייה.
עם זאת, בשכבות הבוהמה והאריסטוקרטיה היה היחס להומוסקסואליות מתון הרבה יותר.
אמנים רבים בני תקופת הרנסאנס היו מוכרים כחובבי בני מינם, אף אם לא אמרו זאת במפורש, וקיום פטרונים רבי עוצמה הגן עליהם מפני רדיפות האינקוויזיציה.
עם זאת, היחס הכללי כלפי הומוסקסואליות בעולם הנוצרי לא השתנה גם לאחר הרפורמציה.
הנצרות הפרוטסטנטית שנוסדה בתחילת המאה ה־16, והעלתה את חשיבות כתבי הקודש הנוצריים, הקפידה על נושא מעשי סדום אף יותר מהנצרות הקתולית.
רק במהלך תקופת ההשכלה וקידום הליברליזם במדינות הנוצריות, חל שינוי מסוים בהיבט של ירידה בחומרת העונשים ובהיקף האכיפה.
ואילו ביטול החוקים כנגד משכב זכר הוא תהליך שהתרחש במרבית מדינות אירופה רק בעשרות השנים האחרונות.
בעוד שבתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני התרכך מעט היחס כלפי ההומוסקסואלים, והם נתפסו כתועים יותר מאשר כחוטאים, נחשב האפיפיור אחריו, בנדיקטוס ה־16, כמתנגד נחרץ הלוחם כנגד ההומוסקסואליות בדרשותיו השונות.
עם מינויו של האפיפיור פרנציסקוס הוא הנהיג שינוי בולט במדיניות הכנסייה כלפי להט"בים.
בין השאר אמר "אם אדם הוא הומו ומחפש את האל, מי אני שאשפוט אותו?" באחת מההתבטאויות היוצאות־דופן ביותר שהשמיע אי פעם בכיר בכנסייה הקתולית, האפיפיור פרנציסקוס אמר כי "אסור לדחוק אותם לשולי החברה, אלא יש לשאוף לקבל אותם כחלק בסיסי מהחברה".
כמו כן הדיח פרנציסקוס מתפקידו בישוף, שנהג להתבטא נגד נישואים חד־מיניים ולהתנגד בחריפות להפלות, ואף קבע כי "הכנסייה אובססיבית כלפי הומואים".
עם זאת, ממשיכים הן הכנסייה הקתולית והן הימין הנוצרי הפרוטסטנטי הקיצוני, בארצות הברית ובמקומות נוספים, להוקיע באופן נמרץ את ההומוסקסואליות.
האסלאם אוסר על יחסי מין בני אותו המין, אולם העולם המוסלמי היה סובלני לאהבה בין גברים, ולפדרסטיה, עד המאה ה־18, והדבר אף בא לידי ביטוי בתרבות ובשירה.
במאה ה־18 עם עליית השפעתה של התרבות האירופאית בעולם המוסלמי, הפך היחס לסובלני פחות.
במדינות אסלאמיות רבות הומוסקסואליות אסורה על פי החוק, באיראן, ערב הסעודית, מאוריטניה, ניגריה וסודאן העונש המרבי ליחסי מין בין גברים הוא מוות.
אולם רוב מדינות אלה נוטות להקל בעונשים ולהגבילם לקנסות, מאסר בפועל והצלפות פומביות.
היחס הסלחני ליחסי מין בין גברים קשור לתפישת המיניות בחברות אלה בהן רצונו של גבר לחדור לגבר אחר נתפס כנורמטיבי, אך הסכמה של גבר להיחדר נחשבת כמבזה.
מדינות כמו מצריים מגלות יחס פחות סלחני לסממנים של 'אורח חיים הומוסקסואלי' כפי שהוא נתפס בעיניהן.
בלבנון, ירדן, טורקיה, אינדונזיה ומאלי קיום יחסים הומוסקסואלים אינו אסור, אך נחשב למגונה ועל כן מוסתר מהציבור, ומדוכא בשיח החברתי.
איראן נוקטת ביד קשה כנגד הומוסקסואלים ומאז המהפכה האסלאמית ב־1979 הוצאו להורג יותר מ־4,000 איש שהורשעו בהומוסקסואליות.
עם זאת, האייטולות באיראן סובלנים מאוד לטרנסקסואלים, במדינה מתקיים מספר רב של ניתוחים לשינוי מין מזכר לנקבה, והוא לפעמים אף נכפה על גברים הומואים כ'פתרון' למשיכתם לגברים.
זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית מוגבלים.
פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כחוקית בשטחי יהודה ושומרון מאז 1951 (כחלק מירדן) אך מוגדרת כפלילית ברצועת עזה תחת שלטון חמאס, שם הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצאים להורג ללא משפט.
קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם הם "חמשת הכללים", אותם ממלאים מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית.
הכלל השלישי הוא "להימנע ממיניות לא נאותה" (בסנסקריט: Kāmesu micchācāra, בתרגום חופשי: "מענקים הנובעים מחמשת החושים") אך ההגדרה של התנהגות מינית לא נאותה נתונה לפרשנות ביחס לנורמות החברתיות המאפיינות את המאמין עצמו.
למעשה הבודהיזם הפונדמנטלי אינו מגדיר מה טוב ומה רע עבור העמאים במונחים חד משמעיים ולכן הפרשנות של מיניות נאותה או בלתי־נאותה אינה נבחנת בבודהיזם כלל במונחים דתיים.
הבודהיזם מלמד כי הנאה חושית ותשוקה באופן כללי, ובכלל זה הנאות מיניות באופן פרטני, הן מכשול להארה.
נזירים ונזירות מכל הזרמים הבודהיסטים אמורים להימנע מכל פעילות מינית ולקחת על עצמם את שבועת הנזירוּת (vows of celibacy).
עם זאת, אין מצופה מהעמאים להימנע מכל סוג של פעילות מינית, ואין בבודהיזם מושג של חטא הקשור למין.
נטען על ידי סופרת בשם סנדרה וואוריטקו כי "הדאואיזם הסיני דוגל בדואליות, והוא מגנה את התופעה (של הומוסקסואליות) בטענה שאינה מביאה לשיקוף או מילוי של התכלית האנושית".
חרף טענה זאת, בטקסטים הקלאסיים המבססים את הדאואיזם, הם ה"דאו דה ג'ינג" וה"ג'ואנג דזה", לא בלבד שאין כל אזכור להומוסקסואליות, אלא שלא קיים בהם דיון כלשהו על מיניות כלל.
עוד נעדר מהם מינוח "התכלית האנושית" שעליו כותבת הסופרת האמורה, שכן הדאואיזם עוסק בעיקרון של טבעיות ולא מתיימר להתוות "תכלית", "מטרה" או "אג'נדה" לבני אדם.
בג'ייניזם, המקדשת זוגיות הטרוסקסואלית בלבד, הומוסקסואליות נתפסת כמקור לקארמה שלילית.
בדת הסיקית, אין התייחסות מפורשת של הגורו נאנאק להומוסקסואליות, אך ב־2005 תיאר חכם דת סיקי את ההומוסקסואליות כ"נוגדת את הדת הסיקית ואת קוד ההתנהגות הסיקי, ונוגדת לחלוטין את חוקי הטבע", וקרא לבני הדת הסיקית לתמוך בחוקים האוסרים על נישואים חד־מיניים.
עם זאת, יש מבני הדת מתנגדים לתפיסה זאת, וטוענים שכתבי הקודש הסיקיים תומכים בשוויון ולא מגנים הומוסקסואליות.
בדת הזורואסטרית, שוכבי משכב זכר נחשבים לבעלי דיבוק.
הדת הבהאית אינה מוקיעה את ציבור הלהט"ב ופתוחה להומוסקסואלים, אך עם זאת מגנה פרקטיקה הומוסקסואלית, לצד תופעות מוגדרות אחרות, שהן שונות בתכלית, ומפצירה במאמיניה ההומוסקסואליים להתנזר מלממש את משיכתם.
על פי החוק בדת הבהאית, ביצוע מעשים הומוסקסואליים הוא דבר אסור.
לאחרונה עולה הדרישה בקרב להט"בים בהאים להתאמת החוק הבהאי למציאות הנוכחית, מתוך תפיסה שהאיסורים על משכב זכר בחוקי העולם העתיק נובעים בחלקם מפני שהם תמיד מבוססים על יחסים אדנותיים והפעלת כוח.
מעבר לכך, הם גם נובעים מכך שהחוק לא מתייחס לכוונה מאחורי המעשים הללו, ולכן חל איסור על יחסי מין בין בני אותו מין.
הרעיון של יחסים בין בני אותו מין מתוך נטייה מינית ולא מתוך רצון לשליטה של החזק על החלש, הוא רעיון יחסית חדש בתרבות האנושית.
הומוסקסואליות כיחסים שנובעים מתוך רצון הדדי בין שני בני הזוג, התחיל להופיע בעת המודרנית.
המונח הומופוביה מתאר סלידה, רתיעה ופחד משולל היגיון מהומוסקסואלים ולסביות והבאתן של תחושות אלה לידי ביטוי באפליה, דחייה, שנאה, או זלזול כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין, גברים או נשים.
הסיבות לשנאת הומוסקסואלים הן בדרך־כלל תרבותיות.
בתרבויות ובדתות שונות, נתפשת הומוסקסואליות כטאבו.
כלומר, במסגרת הנורמות המגדירות את המותר והאסור, הנכון והסוטה בקשרים רומנטיים ומיניים בין בני אדם, הומוסקסואליות נתפשת סטייה חמורה.
חלק מהאנשים המאמצים תפישות אלה, מגלים עוינות כלפי אלה המתנהגים באופן שונה מהנכון והמקובל בעיניהם.
בנוסף, הומופוביה נובעת גם מדעות קדומות שנקשרו בהומוסקסואלים וקשורה גם בפריבילגיה חברתית.
מקומם של הומוסקסואלים ולסביות בחברה כיום
כיום המגמה הנפוצה במדינות המערב היא להכיר בהומוסקסואליות כנטייה מינית לגיטימית ולא כסטייה מינית.
עם זאת, בתרבויות מסוימות נחשבה פעילות ההומוסקסואליות למחלת נפש, סטייה, ואף לעבירה פלילית.
בשנת 1973 הוציאה האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית את ההומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות, ה־DSM.
במהדורה DSM II שיצאה לאור ב־1968 עוד מופיעה הומוסקסואליות ברשימת ההפרעות הנפשיות, אך במהדורות שיצאו מ־1973 ואילך אין התייחסות להומוסקסואליות כהפרעה.
ב־17 במאי 1990 נקט גם ארגון הבריאות העולמי בצעד דומה.
התייחסות להומוסקסואלים ולסביות בחקיקה ובפסיקה
הומוסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית בבריטניה.
הסופר אוסקר ויילד נידון בסוף המאה ה־19 לשנתיים מאסר בעוון "הפקרות רבתי", כלומר מין הומוסקסואלי עם נערים שלא ממעמדו.
בשנת 1952 הורשע המתמטיקאי אלן טיורינג בהומוסקסואליות, ובגזר הדין ניתנה לו האפשרות לבחור בין עונש מאסר לבין טיפול הורמונלי.
טיורינג בחר באפשרות השנייה, וכעבור שנתיים התאבד באכילת תפוח מורעל, כנראה בעקבות הטיפול שניתן לו.
כיום ידוע שאין בטיפול שקיבל, או בטיפול הורמונלי אחר, כדי לשנות נטייה מינית.
החוק האוסר על הומוסקסואליות בבריטניה בוטל בשנות השבעים.
בעבר נחשבו יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה פלילית בכמה ממדינות ארצות הברית.
ב־2004 התקבל פסק דין לורנס נגד טקסס שהוגש על כך לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע כי חוקים נגד "מעשי סדום" סותרים את חוקת ארצות הברית.
בכך נתקבלה החלטה הפוכה מ־1986 שבה נאמר כי הכשרת הומוסקסואליות תהווה "השלכת אלף שנים של הדרכה מוסרית".
עוד קודם לכן נאסרה בארצות הברית אפליה על רקע נטייה מינית, אך הותר לארגון פרטי כתנועת הצופים לסלק משורותיו מדריך הומוסקסואל.
ב־2015 בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי נישואים חד־מיניים יוכרו בכל מדינות ארצות הברית.
החל מסוף המאה העשרים ניכרת מגמה בקרב מדינות מעטות להתייחס לנישואים אזרחיים כאל זכות שהמדינה מחויבת להעניק לכל אזרחיה ללא הבדל נטייה מינית.
נכון ל־2024, המדינות או המחוזות שבהם נהוגים נישואים חד־מיניים או ינהגו בעתיד הן:
במדינות רבות אחרות (בעיקר באירופה) קיימת הכרה רשמית בזוגיות חד־מינית באמצעות איחודים אזרחיים המעניקים זכויות דומות לזכויות זוגות נשואים.
מתוך 26 מדינות החברות בנאט"ו 22 מתירות ללהט"בים מוצהרים לשרת.
מתוך חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם שלוש מתירות שירות צבאי ללהט"ב (צבא בריטניה, צבא צרפת וצבא רוסיה).
בין השנים 1993 ל־2011 עוגנה המדיניות "אל תשאל, אל תספר" בצבא ארצות הברית, אשר אסרה על להט"בים להצהיר על נטייתם המינית.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הוביל את ביטולה של מדיניות זאת כליל בשנת 2011 וכיום אין מגבלת שירות בצבא האמריקאי על להט"בים.
הורות להט"בית היא הורות שבה הזוג המגדל את הילד מורכב משני אנשים בני אותו המין או שלפחות אחד מהורי הילד הוא הומו או לסבית.
הומואים ולסביות משמשים כהורים במסגרות משפחתיות שונות ומגוונות.
אפשרויות העומדות בפני זוגות הטרוסקסואלים כגון אימוץ ילדי בן הזוג, אימוץ כזוג, והיעזרות באם פונדקאית, עדיין אינם זמינים לזוגות גברים ולזוגות נשים.
נושא זה נמצא במרכז המאבק הציבורי של הקהילה ההומו־לסבית.
שני הסמלים הבולטים המשמשים פעילי ציבור וארגונים העוסקים בענייני ההומואים והלסביות ובזכויותיהם הם המשולש הוורוד ההפוך , ודגל הגאווה בעל ששת צבעי הקשת.
המשולש הוורוד שימש את הנאצים בתקופת השואה לסימונם של גברים הומוסקסואלים בחלק ממחנות הריכוז בנוסף לסימון יהודים בטלאי צהוב, ולסימון מיעוטים וקבוצות אסירים אחרים.
רדיפת הומוסקסואלים הייתה חלק ממדיניות תורת הגזע, ונעשתה בעזרת סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני שהורחב בתקופת השלטון הנאצי לשם כך.
דגל הגאווה בששת צבעי הקשת הוא אחד הסמלים הידועים של תנועות השחרור של ההומוסקסואלים, הלסביות, הטרנסג'נדרים והביסקסואלים (ראשי תיבות: להט"ב).
צבעוניותו מסמלת את ערכי הרבגוניות והסובלנות שהוא בא לקדם.
הוא נקרא כך משום שנועד לבטא תחושת ערך עצמי, היינו גאווה, שהומוסקסואלים לסביות וטרנסג'נדרים, הרגישו כי נשללה מהם, על שום היותם שונים בנטייתם המינית, או בזהותם המגדרית.
מצעד הגאווה הוא מצעד שנתי המתקיים בערים שונות ברחבי העולם ובישראל, בו מציינים לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסאולים (להט"ב) את מאבקם להכרה ולשוויון זכויות, ומכריזים על גאוותם בזהותם המינית השונה.
מצעדים מתקיימים במרבית הערים הגדולות בעולם המערבי.
בישראל מתקיים מצעד הגאווה בירושלים, בתל אביב, באילת ובחיפה.
האירוע נחגג בדרך כלל בחודש יוני, כציון למהומות סטונוול.
כוונת הגאווה אותה מפגינה הקהילה באמצעות המצעד היא לשדר לכלל הציבור מספר מסרים:
השוני בנטייה המינית או בזהות המינית איננו חיסרון או בושה.
עידוד יציאה מהארון והצהרה על כך שמי שבוחר לחיות מחוץ לארון, על אף הקשיים הכרוכים בכך, ראוי להתגאות בבחירתו.
קריאה להשגת שוויון זכויות מלא לכולם בחוק ובפועל, בלי תלות בנטייה המינית או בזהות המגדרית.
איידס (AIDS – תסמונת הכשל החיסוני הנרכש) הוא מחלה המתפתחת בעקבות הידבקות בנגיף ה־HIV, ומתבטאת באוסף תסמינים המופיעים בשל כשל של מערכת החיסון.
נגיף ה־HIV חולל בראשית שנות ה־80, מגפה קטלנית שפגעה באופן קשה במיוחד בגברים הומואים ונשים טרנסיות, ומוטטה קהילות שלמות של אנשים להט"בים בערים הגדולות בעולם המערבי.
לכך היו כמה סיבות: בממוצע, גברים הומואים מקיימים יחסי מין עם יותר פרטנרים מאשר גברים סטרייטים, ובנוסף הסיכוי להידבקות ביחסי מין אנאליים גבוה יותר מאשר במין וגינלי, אלא אם כן משתמשים בקונדום.
הקונדום לא היה נפוץ בעבר בקרב גברים הומוסקסואלים, אולי משום שנחשב בעיקר כאמצעי למניעת היריון, ופחות כאמצעי למניעת מחלות מין.
בישראל ובארצות הברית, שיעור נשאי האיידס בקרב גברים הומואים גבוה משמעותית מאשר בציבור הרחב.
הוועד למלחמה באיידס בישראל פרסם ב־2006 שקרוב ל־25% מנשאי האיידס הרשומים בישראל הם הומוסקסואלים.
גם במערב אירופה, יחסי מין בין הומוסקסואלים הם גורם משמעותי להידבקות באיידס.
בממלכה המאוחדת, דווח שבשנת 2007 כ־40% מהנשאים החדשים שזוהו נדבקו בנגיף האיידס כתוצאה מיחסי מין בין גברים, ושיעור זה נמצא בעלייה.
בספרד, המצב חמור ביותר וכ־15% מקהילת ההומסקסואלים הם נשאי איידס.
גם באפריקה ההומוסקסואליות היא משתנה בולט בין הסיבות להדבקות באיידס.
באתר האו"ם מובאת הערכה שבמצרים, כ־6.2% מההומוסקסואלים הם נשאי איידס, בח'רטום כ־9% הם נשאי איידס ובזמביה כשליש מההומוסקסואלים הם נשאי איידס.
הפיכתו של נגיף ה־HIV בעולם העשיר למצב בריאותי ניתן לייצוב ולא קטלני תרמה לעלייה מחדש באחוזי הנשאות.
המרכז האמריקאי לחקר מחלות מידבקות ומניעתן מעריך שאחד מכל שישה גברים הומואים וביסקסואלים יידבק בנגיף.
השפעת האיידס על הקהילה הלהט"בית
בתגובה למשבר האיידס, הקימו נשים לסביות שנפגעו בצורה פחותה מהמגפה, יחד עם גברים הומואים ונשים טרנסיות, מערכי תמיכה לחולים ולגוססים.
הם התארגנו ככח פוליטי בדרישה לפעולה מצד הממשל האמריקאי, ותביעה מחברות התרופות לספק תרופות כבר בשלבי ניסוי.
המשבר היה בין הגורמים שהפכו את הציבור הלהט"בי לכח פוליטי אפקטיבי בארבעים השנים הבאות.
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים אחרים יכולים להימנע מהידבקות בנגיף על ידי שימוש בקונדום.
בישראל ובעולם המערבי מציעות קופות החולים והביטוחים הרפואיים טיפול מונע לפני חשיפה.
מעמדם של ההומוסקסואלים והלסביות בישראל בחברה ובמשפט עבר שינויים מפליגים.
מאז שנת 1988, אין בישראל איסור על קיום יחסי מין בין שני אנשים מאותו המין.
כמו כן, בני זוג מאותו המין זוכים לכל הזכויות הפיננסיות להם זוכים ידועים בציבור.
הומוסקסואלים ולסביות זוכים ליחס שוויוני בצבא ובמקומות העבודה.
כמו כן, זוגות בני אותו מין שהתחתנו מחוץ לישראל יכולים להירשם במרשם האוכלוסין בארץ.
עם זאת הומוסקסואלים ולסביות אינם נהנים עדיין משוויון זכויות חוקי מלא, והם נלחמים על מקומם בחברה.
זוגות בני אותו מין עדיין מופלים בנישואים ובאימוץ ילדים.
צה"ל אינו מפלה על רקע נטייה מינית.
כל התפקידים בצה"ל לרבות תפקידי לחימה ופיקוד ותפקידים בעלי סיווג ביטחוני רגיש פתוחים בפני הומוסקסואלים ולסביות.
נטייה מינית אינה מהווה עוד פרמטר בקביעת סיווגו הביטחוני של אדם.
צה"ל מכיר בבני זוג מאותו המין ובכלל זה באלמנים ואלמנות של בן זוג מאותו המין.
פקודות צה"ל אוסרות על הטרדה על רקע נטייה מינית.
כמו כן צה"ל מתיר לחיילים להשתתף באופן פרטי במצעדי הגאווה.
לא תמיד היו פני הדברים כך.
בשנות ה־70 ובשנות ה־80 של המאה העשרים מנע צה"ל מהומוסקסואלים להתקדם לדרגת קצונה או להמשיך בשירות קבע.
צה"ל אף דחף חיילים הומוסקסואלים שהודו בנטייתם לדווח על חיילים אחרים המוכרים להם כהומוסקסואלים.
ב־1993, על־פי החלטת ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, הותר להומוסקסואלים גלויים לשרת בקהילת המודיעין.
קודם לכן, גויסו הומוסקסואלים לשירות סדיר בצה"ל, אולם הם נפסלו משירות בקהילת המודיעין, ולפעמים שוחררו משירות כסובלים ממחלת נפש.
החלטתו של רבין הושפעה מאוד מעדותו של עוזי אבן, הומוסקסואל ששירת שנים רבות כפיזיקאי במערכת הביטחון ועסק בענייני ביטחון רגישים.
אבן שמר את זהותו המינית בסוד, עד שהחליט לחשוף אותה בכנס שנערך בכנסת ביוזמת חברת הכנסת יעל דיין.
מספר שנים לאחר מכן, בכנסת ה־15 כיהן אבן כחבר הכנסת מטעם מרצ.
הוא היה חבר הכנסת הראשון שהצהיר על נטייתו המינית בגלוי, ואף העמיד את ענייניהם של ההומוסקסואלים בראש סדר יומו.
הקהילה הגאה וארגוני להט"ב בישראל
המציאות הקשה עמה התמודדו הומואים ולסביות בישראל של שנות ה־50 עד ה־80 של המאה ה־20 גרמה להיווצרותה של קהילה שהתכנסה סביב אישים כתיאו מינץ וסביב ארגונים כגון אגודת הלהט"ב להומואים ו"קלף – קהילה לסבית פמיניסטית" ללסביות.
המציאות החברתית הסובלנית יותר, והתחזקותה של הקהילה הלסבית בסוף המאה ה־20 ובעשור הראשון של המאה ה־21, הביאו לשני תהליכים מנוגדים.
מחד גיסא, הקהילה ההומו־לסבית גדלה והתחזקה ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים.
ומאידך גיסא יותר הומואים ולסביות אינם רואים עצמם כיום כחלק מקהילה.
החופש היחסי ממנו נהנים להט"ב בתל אביב מאפשר לאנשים אלה לחיות בחופשיות מבלי להזדקק לשיוך קהילתי.
שתי קבוצות בציבור הלהט"בי מקימות קהילות חברתיות במהותן: הקהילה הטרנסית והקהילה הדתית הגאה.
טרנסיות וטרנסים סובלים מאפליה גם כיום והם ממשיכים להתכנס סביב השירותים שמציעה הקהילה הלהט"בית.
הומואים ולסביות דתיים רבים, וכן דתיים לשעבר, חשים צורך בקהילה.
בעודם מתמודדים עם חוויות ואתגרים ייחודיים, הם אינם רוצים לוותר על חיים בקהילה כמו זאת שבה גדלו.
לכן קהילות דתיות ייחודיות התגבשו סביב הארגונים חברותא ובת קול וסביב מספר מניינים אורתודוקסיים סובלניים בתל אביב ובירושלים.
גם בשנת 2010 נוהגים מנהיגי ציבור ומובילי דעת קהל בישראל לכנות את ציבור ההומואים והלסביות בביטויים כמו "הקהילה ההומו־לסבית", "הקהילה הגאה", או "קהילת הלהט"ב" לרבות טרנסג'נדרים וביסקסואלים.
בישראל פועלים מספר ארגונים שמטרתם תמיכה, קידום סובלנות, ומאבק על שיויון, ללסביות, הומואים, טרנס, ביסקסואלים ובני משפחותיהם.
הארגונים פועלים באופן עצמאי, כל אחד בתחומו, ומשתפים ביניהם פעולה בנושאים שונים.
אגודת הלהט"ב – עמותה הפועלת לקידום זכויות האזרח של ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים.
"האגודה", כפי שהיא מכונה, היא הארגון הוותיק מכולם ומקיימת פעילויות בתל אביב בלבד.
יש עם מי לדבר – קו הקשב והמידע של אגודת הלהט"ב, מעניק תמיכה ומציע אוזן קשבת לאנשים המתלבטים או מתקשים עם נטייתם, ללהט"ב, בני משפחה וחברים.
ארגון הנוער הגאה – ארגון התנדבותי שמציע מסגרת חברתית תומכת ומקבלת לבני נוער להט"ב.
בית גאה בבאר שבע – הוא ארגון בארשבעי שמציע מסגרת קהילתית תומכת ללהט"בים ומוביל את המאבק לסובלנות ושיויון בבאר שבע.
הארגון היה סניף של אגודת הלהט"ב ובשנת 2015, הפך לארגון עצמאי.