tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1988 נפרש הכבל הטרנס-אטלנטי (TAT-8) שהשתמש בטכנולוגיה אופטית ויכול היה להעביר עד 40,000 שיחות טלפון בו-זמנית.
הדור השלישי של מערכות מבוססות סיב היה מותאם לאורכי גל סביב ה-1.5 מיקרון והשתמשו בו במפצי דיספרסיה, כך שלא הייתה כמעט הרחבת אות השידור באורך גל הזה.
השימוש בסיב חד אופן נתן מענה לדיספרסיית האופנים.
הדור הבא (הרביעי) נועד להרחבת רוחב הסרט של השידור, ומגיע היום עד ל-14 טרה-ביט בשנייה.
בשנת 2000, בעקבות המשבר הפיננסי, נפגע תחום התקשורת האופטית, חברות פיתוח וייצור נסגרו ומשקיעים נזהרו מהשקעות בתחום.
רבים סברו שלא יהיה צורך בהרחבת רוחב הפס ולא יגדל עוד השימוש באינטרנט ובמידע.
עם זאת, הגידול היה עצום, וכיום רבים רואים שוב את הצורך בפיתוח מערכות תקשורת אופטיות מתקדמות, ורכיבים אופטיים תואמים.
כל אחד מהאפקטים המשפיעים על איבודים ופיזורים במוליך הגל, תלוי באורך הגל האופטי העובר בו; התחום בו קיימות מינימום ההפרעות עבור אורך גל ספציפי נקבע כ"חלון".
התקן שנקבע לחלונות השידור הוא:
החלון הראשון שנקבע מבחינה היסטורית, 800-900 ננומטר.
בתחום זה האיבודים גבוהים וההגבר נמוך, ולכן חלון זה מתאים לטווחי עבודה קצרים בלבד.
החלון השני הוא לאורכי הגל סביב 1300 ננומטר (1.3 מיקרון), בתחום זה איבודים בסיליקה נמוכים מאוד והדיספרסיה בסיב חלשה, כך שההרחבה מינימלית.
תחום זה משמש לשידור בטווח ארוך.
הבעיה של תחום זה היא ההגברה האופטית, מגברים אופטיים הם לא כל כך מוצלחים יחסית למגברים סביב 1.5 מיקרון.
החלון השלישי הוא סביב 1500 ננומטר (1.5 מיקרון), שהוא כיום הנפוץ ביותר.
האיבודים בסיליקה נמוכים מאוד וגם המגברים מבוססי הארביום יעילים ביותר וזמינים.
תקשורת אופטית במרחב חופשי היא שיטה המבוססת על מעבר של מידע בצורה של אות אופטי בתווך חופשי (אוויר או ריק) בין שתי נקודות במרחב.
היתרון העיקרי של טכנולוגיה זו הוא כאשר אין אפשרות לחיבור סיב אופטי או שלא משתלם כלכלית ליצור את החיבור, לדוגמה, בתקשורת בין מעבורת בחלל או לוויין.
בצורת תקשורת זו, לרוב, המשדר יהיה לייזר באורך גל של תת-אדום, אך ייתכן גם שימוש ב-LED לטווחים קצרים בקצבי שידור נמוכים.
הטווח המקסימלי לשידור יבשתי בצורה זו עומד כיום על 2–3 קילומטר
אך מכיוון שקיימת תלות בשינויי התווך, כמו שינויי חום, לחץ אטמוספירי, גשם, ערפל ואבק - יציבות השידור ואיכותו יכולים להשתנות בהתאם.
שידור בחלל יציב יותר ויכול להגיע גם למספר אלפי קילומטרים.
צורה יום יומית של שידור אופטי בתווך חופשי ופשוט יותר הוא תקשורת נתונים בתת-אדום (IrDA).
רשתות מחשבים (LAN-to-LAN) למרחקים קצרים כמו באוניברסיטאות או במרחבים קרובים.
כאשר אין אפשרות לחיבור פיזי, למשל כאשר יש מכשול בין המשדר לקולט, כמו תעלה, או בניין קיים.
להקמת רשת מקומית זמנית, כמו בכנסים או כאשר יש צורך להשבית את הרשת הקיימת.
תקשורת בין תחנות חלל או מעבורות בחלל.
קרן האור בתקשורת אופטית במרחב חופשי יכולה להיות צרה מאוד, כך שקשה מאוד להפריע או "ליירט" אותה; ניתן לקודד את המידע בכל צורה כך שהשידור, למרות היותו במרחב חופשי, מאובטח.
רוחב סרט רחב - רוחב הפס (bandwidth, כמות הנתונים שניתן להעביר בקו תקשורת בזמן נתון), נמדד בסיביות לשנייה (bps - bits per second).
שינויים טכנולוגיים, ובהם החדרת טכנולוגית ADSL בקווי טלפון רגילים, הפעלה נרחבת של תקשורת נתונים באמצעות סיבים אופטיים ותקשורת לוויינים ביתית, הביאו לפריצת המחסום של רוחב הפס.
בסיבים האופטיים רוחב הפס רחב מאוד ומאפשר העברת כמות רבה של מידע.
טווח שידור ארוך - בתשתית המסורתית של התקשורת יוצאים הכבלים הקואקסיאליים ממקור משותף המכונה headend, שבו מאופננים כל ערוצי הטלוויזיה על גבי הקואקס, בחלוקת תדר; כל ערוץ טלוויזיה תופס תחום תדר של 6, 7, או 8 MHz.
הכבלים הקואקסיאליים מתחילים להתפצל במבנה של "עץ", וכך לבסוף מתפצל העץ למספר רב של "ענפים" כאשר כל "ענף" מגיע לרכיב הקצה.
מכיוון שהאות המשודר נחלש בכל פיצול כזה של ה"עץ", וכן לאורך הכבל עצמו יש ירידה בעוצמת האות המשודר - יש צורך במספר רב של מגברים, המפצים על ניחות האות בהתפצלות של העץ ולאורך הכבל, ומאפשרים הגעת האות באיכות סבירה לכל נקודת קצה.
בשימוש בסיבים אופטיים ניתן לחסוך את מרבית המגברים משום שהניחות בכל פיצול הוא נמוך מאוד וכן הניחות של הסיבים עצמם הוא נמוך, וכך רק כל כמה עשרות קילומטרים יש צורך במגבר, לעומת עשרות מטרים בכבל חשמלי.
חסינות לציתות והפרעות - מכיוון שמדובר בהעברת אותות אופטיים ולא חשמליים, לא נפלטת קרינה אלקטרומגנטית מהסיב ולכן ישנו קושי רב יותר להאזין או לגלות מידע שעובר על גביו.
לכך קיימת חשיבות רבה לצורך הצפנת מידע ואבטחת המידע.
בכבל חשמלי יש אפשרות הן לצותת לקו ללא התחברות פיזית והן על ידי מגע פיסי, וזאת ללא גילוי על ידי הצדדים (המשדר והקולט).
שתי קרני אור הפוגעות אחת בשנייה לא יפגעו בתשדורת, ולכן אין הפרעות בין אות משודר באורך גל מסוים לאות אחר על גבי אורך גל אחר.
משקל ונפח - חברות התקשורת השתמשו עד כה בכבלים קואקסיאליים מאסיביים בעלי קוטר גדול, על-מנת ליצור פס רחב וניחות נמוך.
כיום משתמשים בסיבים אופטיים שקוטרם כקוטר שערה ומשקלם נמוך מאוד (משקלו של סיב באורך מספר קילומטרים הוא קילוגרם בודד).
בעבר היה צורך במספר ספינות כדי למתוח כבלים בין יבשות מתחת לים בגלל המשקל העצום של הכבלים, אך כיום ניתן לפרוס בקלות מאות קילומטרים של סיבים באמצעות ספינה אחת.
מזעור - שימוש נוסף בסיבים האופטיים הוא על ידי מזעור מערכות.
ניתן כיום על ידי דיקוק רכיבים מוליכים למחצה בתוך זכוכית לייצר רכיבים תוך-סיביים.
כלומר, כבר בתוך הסיב ניתן לבצע פעולות על המידע המשודר.
ניתן אף ליצור לייזרים בתוך הסיב עצמו ובכך לחסוך מקום במערכת התקשורת.
אפשר להשתמש בסיב אף לצורך הגעה פיזית עם תאורה למקומות בעלי קשיי גישה, על ידי שליטה ממרחק על הסיב, וכך ניתן להגיע למקומות שכבל חשמלי לא יכול להגיע אליהם.
המרת אות חשמלי לאופטי ולהפך - הטכנולוגיה כיום עדיין מבוססת על מידע חשמלי ועיבוד חשמלי, המידע המשודר מגיע בצורת אותות חשמליים וצריך להיקרא בצד המקבל בצורה חשמלית.
אמנם ניתן להשתמש בממירים להמיר את האות החשמלי לאות אופטי בכניסה לסיב, או למערכת השידור, ובחזרה לאות חשמלי ביציאה מהסיב, כלומר ביציאת מערכת השידור - אך פעולה זו אינה נדרשת כאשר האות מועבר בצורה חשמלית על בסיס שידור חשמלי (לדוגמה - כבל קואקסיאלי).
החיסרון מתבטא בהוספת רכיבים למערכת, כלומר חיסרון כלכלי, וכן בעובדה שכל הוספה של רכיב למערכת מוסיפה רעש ופוגעת ביחס אות לרעש וב-BER.
הפתרון לבעיה זו הוא שימוש בטכנולוגיה המתקדמת של מעבד אופטי, בו המידע יכול להישאר בצורה אופטית בכל שלבי העבודה, הן בשלב השידור והן בשלב הקליטה.
עלות יחסית גבוהה - על אף שמחירו של חוט נחושת גבוה ממחירו של סיב אופטי עירום, הרי שמחיר כבל נחושת המכיל חוטים רבים הוא זול יותר ממחיר כבל אופטי דומה, המכיל מספר סיבים בתוספת שכבות הגנה מיוחדות והנחתו דורשת ציוד עדין ויקר.
לכן כמעט אין עדיין פרישת סיבים אופטיים לבתי צרכנים.
חיבור סיבים - כאשר נקרע חוט נחושת, ניתן לחבר אותו בקלות על ידי , פעולה פשוטה וזולה.
לעומת זאת, על מנת לחבר סיב אופטי שנקרע או נפגם, נדרש ציוד מיוחד ויקר יותר (פעולת החיבור בסיב נקראת ריתוך באמצעות רתכת סיבים), ובנוסף, החיבור לא יוכל להיות מושלם ולכן תמיד יהיו ניחותים בנקודת החיבור.
תקרית שאנגחאי הייתה עימות קצר בין כוחות האימפריה היפנית וכוחות הרפובליקה הסינית לפני פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1932. מקום התקרית היה בההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי, אשר הייתה תחת שליטה בינלאומית.
לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה פרצו הפגנות אנטי יפניות ברובע הבינלאומי של שאנגחאי.
התקרית פרצה לאחר התגרות מצד קצינים יפנים, שפעלו בניגוד להוראות מהסמכויות הבכירות.
לאחר תקרית מוקדן סיפחה יפן את מנצ'וריה והחלה בהקמת ממשלת בובות בשם מנצ'וקוו.
אולם, הצבא היפני הקיסרי שאף להרחיב את שטח ההשפעה היפני, במיוחד לשאנגחאי, שם החזיקו יפן ומעצמות אחרות בזיכיונות.
על מנת לספק עילה למלחמה להמשך הפעילות הצבאית בסין, ארגן הצבא היפני הפגנות אנטי-יפניות.
ב-18 בינואר 1932 הוכו בשאנגחאי חמישה נזירים בודהיסטים יפניים על ידי אזרחים סינים.
שניים מהנזירים נפצעו קשה ואחד מת.
במהלך המהומות נהרג גם שוטר אחד ומספר שוטרים אחרים נפצעו.
אירועים אלה הביאו לעלייה ברגשות האנטי-יפניים והאנטי-אימפריאליסטיים בעיר, בעוד תושבי שאנגחאי הפגינו ברחובות וקראו לחרם על מוצרים יפנים.
עד ה-27 בינואר ריכז הצבא היפני כשלושים ספינות, ארבעים מטוסים וכ-7,000 חיילים לאורך חופי שאנגחאי.
היפנים הציבו אולטימטום למועצה העירונית של שאנגחאי בו תבעו את גינוי האלימות, תשלום פיצויים על הנזקים שנגרמו בתקרית הנזירים וכן דרשו שהממשלה הסינית תנקוט בצעדים כנגד הפגנות אנטי-יפניות נוספות שנערכו בעיר.
הסיבה הרשמית שנתנו היפנים לריכוז הכוחות הייתה הגנה על תושביה היפנים של העיר ועל עסקיהם.
בצהרי ה-28 בינואר הסכימה המועצה העירונית לדרישות היפנים, אולם היפנים כבר החלו בכיבוש האזור הסיני של העיר.
באותה עת נאספה הארמייה ה-19 הסינית בפאתי העיר, וגרמה לחרדות בקרב הממשל האזרחי של שאנגחאי ובקרב הנציגות המערבית בעיר, זאת מכיוון שהארמייה ה-19 הייתה צבאו של מצביא והיוותה סכנה לעיר עצמה כשם שסיכנה את היפנים.
בסופו של דבר נתנו רשויות שאנגחאי שוחד לראשי הארמייה בתקווה שיעזבו את העיר מבלי לעורר תגובה מצד היפנים.
בחצות ה-28 בינואר תקפו מטוסים מנושאות מטוסים יפניות את שאנגחאי בהתקפת נושאות המטוסים הראשונה במזרח הרחוק.
לאחר המתקפה נכנסו לעיר כ-3,000 חיילים יפנים ותקפו מספר מטרות ברחביה.
על מנת להגן על כבודם נותרו חיילי הארמייה ה-19 בעיר, אף על פי שקיבלו תשלום עבור עזיבתם, והתכוננו ללחימה ביפנים.
ב-30 בינואר החליט צ'יאנג קאי שק להעביר באופן זמני את הבירה מננקינג ללוו-יאנג מכיוון שקרבתה של הראשונה לשאנגחאי הפכה אותה למטרה.
הקרבות החלו בהונגקו (Hongkew), המושבה היפנית שבאזור הבינלאומי בעיר, ובמהרה התפשטו לאזורים הסינים.
מכיוון שבעיר נמצאו עסקים בינלאומיים רבים ניסו מדינות שונות לתווך הפסקת אש בין יפן לסין.
יפן סירבה לתיווך והמשיכה להזרים כוחות לעיר.
ב-5 בפברואר 1932 הופצץ הרובע הסיני של העיר במשך ארבע שעות מהאוויר.
ב-12 בפברואר תיווכו נציגים אמריקאים, בריטים וצרפתים בין הצדדים שהכריזו על הפסקת אש למשך חצי יום לשם פינוי פצועים וסיוע לאזרחים שנקלעו לקרבות.
באותו יום פרסמו היפנים אולטימטום נוסף בו תבעו שהצבא הסיני ייסוג למרחק עשרים קילומטרים מגבולות העיר שאנגחאי, תביעה לה סירבו הסינים.
סירוב זה הביא להסלמת הקרבות בהונגקו.
היפנים לא הצליחו לכבוש את העיר עד אמצע פברואר, ובשלב זה הגיע מספר החיילים היפנים בעיר לכ-90,000, עם הגעת הדיוויזיה התשיעית והחטיבה ה-24, שהגיעו בליווי שמונה ספינות מלחמה ו-300 מטוסים.
ב-14 בפברואר שלח צ'יאנג לשאנגחאי את הארמייה החמישית, שנחשבה לטובה בצבא סין.
ב-20 בפברואר 1932 התגברו ההפצצות היפניות והיפנים יצאו לכבוש את העיר.
עמדותיהם של הסינים נפגעו מהפצצות ומספריהם הלכו והצטמצמו והם נסוגו.
באותה עת עלה מספר החיילים היפנים בעיר לכמאה אלף חיילים, שלהם היה סיוע אווירי וימי.
ב-29 בפברואר 1932 נחתה הדיוויזיה ה-11 היפנית מאחורי הקווים הסינים.
המגינים ערכו מתקפת-נגד ב-1 במרץ אך לא הצליחו לדחוק ביפנים.
ב-2 במרץ שלחה הארמייה ה-19 מברק למפקדה בו קבעה שהכרחי לסגת משאנגחאי בשל מחסור באספקה ובכוח אדם.
יום לאחר מכן נסוגו מהעיר הארמייה ה-19 והארמייה החמישית, ובכך הסתיים הקרב.
ב-4 במרץ העביר חבר הלאומים החלטה שדרשה הפסקת אש בין הצדדים.
ב-6 במרץ הסכימו הסינים להפסקת אש באופן חד-צדדי למרות סירוב היפנים.
ב-12 במרץ 1932 החלה הוצאת הדיוויזיה היפנית התשיעית מהעיר ובעיר נשארו כ-30,000 חיילים יפנים.
ב-14 במרץ נציגי חבר הלאומים הגיעו לשאנגחאי על מנת לאלץ את היפנים לשאת ולתת.
במהלך השיחות נמשכו חילופי אש בתוך העיר ובסביבותיה.
ב-5 במאי חתמו יפן וסין על הסכם הפסקת האש של שאנגחאי, שהפך את העיר לאזור מפורז ואסר על סין להציב חיל מצב בסביבות הערים שאנגחאי, סוג'ואו וקונשאן, אך התיר ליפנים להציב בהן מספר יחידות.
בתוך הערים הותר לסינים להפעיל כוחות שיטור.
לאחר הפסקת האש נשלחה הארמייה ה-19 לדכא את ההתקוממות הקומוניסטית בפוג'יין.
ב-22 בנובמבר מרדה הנהגת הארמייה ה-19 במפלגת הקוומינטנג והקימה את הממשלה העממית של פוג'יין, בנפרד מהרפובליקה הסינית.
ממשלה זו לא נתמכה בידי כל הזרמים הקומוניסטים וצ'יאנג חיסל אותה במהירות בינואר 1934.
תקרית פשודה הייתה תקרית צבאית ודיפלומטית שאירעה בין צרפת ובריטניה בעיירה הסודאנית פשודה (Fashoda) בשנת 1898, על רקע המאמצים האימפריאליסטים לכיבוש אפריקה.
במהלך התקרית הגיע כוח צבא צרפתי קטן מן החוף האטלנטי, לאחר מסע, לעיירה פשודה הממוקמת לגדות הנילוס הלבן.
מספר חודשים מאוחר יותר הגיעה לעיירה משלחת צבאית בריטית גדולה שהייתה בשלביו האחרונים של דיכוי מרד המהדי בסודאן.
התקרית הסתיימה בחוזה בין ממשלת צרפת לממשלת בריטניה המורה על נסיגת הכוח הצרפתי מפשודה ועל חלוקת אזורי ההשפעה בין צרפת ובריטניה במחצית הצפונית של יבשת אפריקה.
פשודה, כיום קודוק , היא ישוב קטן השוכן על הגדה המערבית של הנילוס הלבן בדרומה של סודאן.
היישוב נמצא על אזור מוגבה ביחס לסביבתו ולכן בחודשי הקיץ, כאשר הנילוס עולה על גדותיו מוצפים אזורים נרחבים בסביבה.
באותם חודשים הופכת פשודה לאי יבש, מוקף בביצה מוכת מלאריה ושורצת תנינים והיפופוטאמים.
הפרשי הגבהים בין הנהר ליבשה מאפשרים עגינת ספינות לאורך קילומטרים רבים ולכן מושך האזור כובשים הנעים בעזרת ספינות.
האוכלוסייה המקומית באזור היא אוכלוסייה של ציידים-לקטים שאינם עוסקים בחקלאות.
המצרים קבעו בפשודה את בית הממשל המקומי בימי השלטון המצרי.
ב 1898 יצאה משלחת מחקר צרפתית מאזור ברזוויל שליד החוף האטלנטי כשמטרתם הסופית הייתה חופי האוקיינוס ההודי.
בראש המשלחת עמד רב-סרן ז'אן-בטיסט מרשן וסגנו סרן ז'רמן.
במשלחת היו עוד שמונה קצינים ומש"קים צרפתים וכן 120 חיילים מאזור ניז'ר.
המשלחת הייתה מצוידת בשלוש סירות קטנות.
המשלחת הגיע לפשודה לאחר ניתוק של ארבעה חודשים מן הציוויליזציה המערבית, ולאחר שחמישית מאנשיה מתו בדרך ממחלות שונות.
כאשר המשלחת הצרפתית הגיעה לפשודה עמדה בריטניה לחסל את מרד המהדי.
כוחותיה כבשו את ברבר ועמדו לפני ההסתערות על ח'רטום.
המידע הראשון על כוח זר בדרום סודאן הגיע ב-7 בספטמבר 1898, מידיעות שהגיעו משבויי מלחמה סודאנים שנישבו באזור אום דורמן (אנדרמן בהגייה האנגלית).
הכוח סיפר שלפני מספר שבועות יצאו כ-1,000 לוחמים לדרום למטרת הצטיידות במזון, באזור פשודה ירו עליהם חיילים שחורים בפיקוד לבן תחת דגל בלתי מזוהה.
אחרי שבקרב נפלו כ-44 לוחמים סודאנים שלח מפקדם סירה קטנה במעלה הנילוס על מנת לדווח לח'ליף על הכוח.
בבדיקת הקליעים שפגעו בסירה נמצא כי הכוח התוקף השתמש בכלי נשק מודרניים המאפיינים צבאות מערביים.
למחרת הדיווח יצאה משלחת בריטית לכיוון פשודה בפיקודו של הגנרל קיצ'נר, כוח חלוץ של המשלחת נתקל בכוח הצרפתי ב-18 לחודש ולמחרת סירה ובה מש"ק סנגלי ושניים מחייליו מסרו לכוח האנגלי מכתב ובו ברכה לצבא בריטניה על ניצחונותיו בשם ממשלת צרפת המושלת באזור.
לאחר מפגש בין קיצ'נר למרשן הושאר בפשודה גדוד בריטי בפיקודו של הקולונל ג'קסון ושאר הכוח הבריטי חזר לאזור חרטום, משם הודיע לעולם על נוכחות הכוח הצרפתי בסודאן.
רוב הזמן נהגו שני המחנות בכבוד מאופק זה עם זה.
הבריטים סיפקו לצרפתים מזון, תרופות ועיתונים, והצרפתים סיפקו לבריטים ירקות ופירות טריים שגידלו באזור.
באוקטובר יצא רב-סרן מרשן לקהיר על סיפונה של ספינה בריטית והותיר בפיקוד את סגנו סרן ז'רמן.
ז'רמן החל במדיניות תוקפנית כנגד חיל המצב הבריטי.
בין היתר ניסה ז'רמן לגייס לשירותו את ראשי השבטים המקומיים שביקשו להצהיר על נאמנותם בפני המשלחת הבריטית.
רק בזכות הנהגתו התקיפה אך המאופקת של קולונל ג'קסון נמנעה תקרית שעלולה הייתה לגרום לפריצתה של מלחמה כוללת בין אנגליה לצרפת.
בתחילת דצמבר חזר מקהיר רב-סרן מרשן ובידיו פקודות הנסיגה.
הדגל הצרפתי מעל פשודה הורד ב-11 בדצמבר והמשלחת הצרפתית עזבה את האזור.
הידיעה על נוכחות הכוח הצרפתי בסודאן התקבלה בבריטניה בהתמרמרות גדולה.
ממשלת צרפת בעזרת 12 חיילים צרפתיים ביקשה לגזול מבריטניה את השלטון על סודאן, חבל ארץ שבריטניה השקיע מאמצים גדולים בכיבושו.
בריטניה הייתה נחושה שלא לאפשר לצרפת דריסת רגל במזרח אפריקה.
הצי הבריטי הוכנס לכוננות, העיתונות גויסה ובאוויר נשבו רוחות מלחמה.
לעומת הנחישות הבריטית לצרפת היו סיבות טובות שלא לצאת למלחמה.
ראשית, מבחינה צבאית, אף על פי שצבא צרפת היה גדול מצבא בריטניה, הצי הבריטי היה חזק הרבה יותר מן הצי הצרפתי וללא צי לשינוע הכוחות אין אפשרות לצאת למלחמה באפריקה.
שנית, מבחינה דיפלומטית, מלחמה עם בריטניה תזיק לצרפת.
הקייזר הצעיר של גרמניה, וילהלם השני, החל במדיניות דיפלומטית אגרסיבית שעלולה להידרדר למלחמה (וכך באמת קרה ב-1914), ובמלחמה כזאת תזדקק צרפת לעזרת בריטניה, לכן חבל לאבד את בריטניה כבעלת ברית בשל שאיפות קולוניאליסטיות.
ולבסוף, צרפת בעת ההיא הייתה מרותקת לפרשת דרייפוס ופינה נידחת זאת במזרח אפריקה לא תפסה מקום גבוה בסדר היום הציבורי.
ממשלת צרפת הורתה לחייליה לסגת בנובמבר 1898, ובמרץ 1899 נחתם הסכם בין צרפת ובריטניה לחלוקת צפון אפריקה ביניהן.
על פי ההסכם בריטניה תשלוט במקורות נהר הנילוס והקונגו, בעוד צרפת תהיה בעלת השליטה בשאר המחצית הצפונית של יבשת אפריקה.
אף על פי שכתוצאה מההסכם זכתה צרפת בשטח גדול יותר, הוא היה חסר נהרות (פרט לנהר הצ'ארי) ולכן קשה מאוד לאחזקה.
במהלך סיקור האירועים בעיתונות הצרפתית זכה הביטוי "אלביון הצבועה" לשימוש נרחב.
תקשורת בארגון, או תקשורת ארגונית, היא תחום במסגרת מדעי התקשורת העוסק באופן בו זורמת תקשורת בין אנשים בארגונים ומנתח את התפקיד שהיא ממלאת בארגון.
לפי ד"ר עמיר אאידה, "תקשורת ארגונית מתייחסת לתהליך העברת המידע בין מנהלים ועובדים ובין עובדים למנהלים בנוגע לנושאים )פרויקטים, תהליכים( ארגוניים.
זאת במטרה לידע, לחבר, לערב ולהגביר את מחויבות העובדים לארגון ולמטרותיו העסקיות."
תקשורת בארגון באה לידי ביטוי בהעברת מידע, מסמכים ונוהלי עבודה בין דרגים שונים בארגון ובין המחלקות השונות.
כמו כן, מלבד התקשורת הפנים ארגונית הקשורה לכל המידע שזורם בתוך הארגון עצמו קיימת חשיבות רבה גם לתקשורת החיצונית של הארגון, עם ספקים, לקוחות וכיוצא בזה.
ארגונים נוטים לשים דגש רב על התקשורת בארגון כיוון שחלקם הגדול בעלי מבנה מורכב ועל כן נדרשת תקשורת יעילה בתוך הארגון בשביל לשמור על יחסי גומלין בין המחלקות השונות והדרגים השונים.
כמו כן בתחום קבלת החלטות בארגון קיים קשר ישיר לתקשורת בארגון שכן משאב המידע הוא גורם מכריע בכל קבלת החלטה.
עוד תחום שבא לידי ביטוי בתקשורת בארגון הוא מנהיגות, תהליך הניהוג של מנהל לכפופים לו נשען על אופן התקשורת ביניהם.
ניתן לחלק תקשורת בארגון לשני סוגים, תקשורת פורמלית ובלתי פורמלית.
תקשורת פורמלית היא כל המידע שזורם בארגון וקשור לפעילות של הארגון הן באמצעות דואר אלקטרוני, מסמכים, ישיבות וכדומה.
תקשורת בלתי פורמלית היא מידע שעובר בין אנשים וקבוצות ואינו קשור לפעילות הארגון.
התחום של תקשורת בארגון התחיל למעשה כהתפתחות של תחומים כגון תקשורת עסקית, מידע עסקי ומאמרים של לימודי תקשורת שפורסמו החל מ-1930 ועד 1950.
עד אז לא הוקצו משאבים רבים לתקשורת בארגון והיא כללה רק שיטות של פרופסורים שונים שנאמו במסגרות עסקיות שונות.
חתן פרס נובל הרברט סיימון כתב ב-1947 על "מערכות תקשורת בארגון" וקבע כי " התקשורת חיונית לארגונים".
בשנות ה-80 תקשורת בארגון עוברת מגישה עסקית לגישה תקשורתית ובארגונים החלו לתת דגש על חשיבותה של התקשורת לניהול יעיל של הארגון.
בשנות ה-90 תאוריות של אנשים שלמדו על תקשורת בארגון התמקדו באפשרויות התקשורת לדכא ולשחרר את העובדים בארגון.
קיימים מספר ערוצי תקשורת בתוך הארגון דרכם זורם המידע בתוך הארגון ומחוצה לו.
ניתן לחלק את כלי התקשורת לשני סוגים, תקשורת המבוססת על כלים טכנולוגיים שונים ותקשורת פרונטלית.
בין חלק מן הכלים הטכנולוגים המשמשים לתקשורת בארגון ניתן למצוא את מערכת הדואר האלקטרוני, טלפון ועוד.
עם זאת קיימים כלים קצת פחות מתקדמים כמו פקס, דואר כתוב וכו'.
כלים אלו הפכו חשובים בתקשורת בארגון בעיקר בגלל מרכיב הזמן, כלומר כיום באמצעות כלים טכנולוגיים אלה ניתן להעביר מידע בארגון ומחוצה לו באופן מהיר ומדויק דבר התורם לשיפור היעילות של הארגון.
בתחום הפרונטלי אחד מן האמצעים להעברת מידע הוא ישיבות צוות, הן בתוך יחידה מסוימת בארגון והן בין דרגי היררכיה שונים בארגון.
תקשורת אנכית כלפי מטה - תקשורת העוברת מן דרג כלשהו לדרג תחתון יותר בסולם ההיררכיה.
משמשת בעיקר כדי להתוות נוהלי עבודה, יעדים ומשימות שנגזרות מן החלטות של הדרג הניהולי בארגון.
תקשורת אנכית כלפי מעלה - תקשורת העוברת כלפי מעלה בסולם ההיררכי.
כל דרג מעביר לדרג שמעליו את המידע הדרוש לו תוך סינון מידע לא רלוונטי.
תקשורת אופקית - תקשורת הזורמת בין דרגים מקבילים בארגון, כדי לשמור על תיאום וביצוע מדויק של משימה כלשהי יש להעביר מידע בתחום האחריות של יחידה מסוימת או של צוות מסוים.
תקשורת חיצונית - תקשורת הזורמת בין יחידות שונות בארגון לגורמים שאינם שייכים לארגון אך קיים קשר ביניהם, כגון ספקים ולקוחות.
שימור לקוחות ומתן שירות ללקוח הן שתי הסיבות העיקריות בגללן קיים דגש על תקשורת יעילה עם הלקוח.
התקשורת בדרום סודאן לא מפותחת בהשוואה למדינות האזור כמו קניה, טנזניה ואוגנדה.
לפי שר התקשורת, ברנבה מריאל בנג'מין (Barnaba Marial Benjamin), ממשלת דרום סודאן אחראית על חופש העיתונות, בשונה מסודאן.
אולם, העיתונאים והעורכים של העיתונים האזרח וג'ובה פוסט טוענים להטרדות, גידופים וצנזורה דה פקטו מצד התנועה לשחרור העם הסודאני והממשלה מאיימת להפסיק את פעילותם בנוסף למספר תחנות רדיו.
מספר ימים לאחר הכרזת עצמאותה של דרום סודאן, אסרה הממשלה הסודאנית על העברת עיתונים לדרום, סגרה את ההוצאות לאור ומשרדי החדשות ששייכים לדרום ופעלו בצפון כולל ההוצאה לאור של ג'ובה פוסט בח'רטום.
עקב חוסר תשתיות המקשה על העברת סחורות ומידע והעוני הרב השורר במדינה, קיים קושי רב תפוצת העיתונים באופן סדיר ובמיוחד בערים המרוחקות מג'ובה.
ב-5 באפריל 2013 העבירה הסוכנות היפנית הבינלאומית לשיתוף פעולה חמישה מיליון וחצי דולרים לטובת מיסוד תחנות שידור לטלוויזיה ורדיו ציבוריים במדינה.
שתי ההוצאות לאור הגדולות במדינה בשפה האנגלית המתנהלות באופן עצמאי ורווחי הן העיתונים ג'ובה פוסט והאזרח.
תחנת הרדיו, מיריה (Miraya), משדרת 24 שעות ביממה במשך 7 ימים בשבוע בסיוע כוח משימה של או"ם בדרום סודאן וארגון חוץ-ממשלתי שווייצרי, Fondation Hirondelle.
שידורי התחנה כוללים מוזיקה, מבזקי חדשות וספורט.
תקרית צ'ספיק-ליאופרד הייתה התנגשות ימית מזוינת שהתרחשה ב-22 ביוני 1807 בחופי נורפוק (וירג'יניה) בין אוניית המלחמה הבריטית "ליאופרד" והפריגטה האמריקנית "צ'ספיק".
הלחימה בין השתיים ארעה לאחר שהאונייה הבריטית רדפה אחר הפריגטה האמריקנית, ירתה לעברה מתותחיה והעלתה בכוח צוות השתלטות אל סיפונה כדי לחפש אחר מלחים שערקו מן הצי המלכותי.
"צ'ספיק" נתפסה בלתי מוכנה, ולאחר כמה מטחי דופן מתותחי "הליאופרד", שנענו מצידם של המלחים האמריקנים בירי כדור תותח אחד בלבד, החליט קומודור ג'יימס ברון, מפקד ה"צ'ספיק", להיכנע.
הבריטים הורידו ארבעה אנשי צוות מהאונייה האמריקנית והעמידו אותם למשפט באשמת עריקה; על אחד מהם נגזר דין מוות בתלייה.
לאחר החיפוש שוחררה "צ'ספיק" ושבה לנמל.
קומודור ברון נשפט בבית דין צבאי ונענש בשלילת הפיקוד לחמש שנים ללא קבלת משכורת.
תקרית צ'ספיק-ליאופרד עוררה תרעומת רבה בקרב האמריקנים שיצאו בקריאות רמות לא להבליג על העלבון ולהכריז מלחמה על בריטניה, אך הזעם הציבורי שכך עד מהרה.
הנשיא תומאס ג'פרסון ניסה תחילה לנצל את חרחורי המלחמה הללו כדי לאיים דיפלומטית על הממשלה הבריטית ולאלצה ליישב את העניין.
הקונגרס נסוג מתמיכה בסכסוך מזוין כאשר הנציגים הבריטיים לא הביעו כל חרטה על שערוריית צ'ספיק והציגו הודעות רשמיות המאשררות את תקפותו של הגיוס הכפוי לצי המלכותי.
סירובה של בריטניה לחדול מפגיעה בנייטרליות של ארצות הברית נענה בהשפעת ג'פרסון בלוחמה כלכלית - חוק האמברגו של 1807.
תקרית שועוט התרחשה ב-9 בדצמבר 1947, כאשר חוליה של תשעה לוחמי פלמ"ח, בהם מרים שחור, יצאה מקיבוץ גבולות לקיבוץ נירים.
עקב טעות בניווט החוליה נכנסה לכפר הערבי שועוט והותקפה.
שישה לוחמים נהרגו בתקרית ושלושת הנותרים הצליחו להימלט.
החולייה הלכה לכיוון קיבוץ נירים, כדי לשמש כתגבורת בהגנה.
חברי החולייה נשאו עמם רימונים ו תת-מקלע סטן, אולם בשל איסור הבריטים לשאת נשק, פורק המקלע והוסתר.
לאחר שנכנסו לשועוט, התקיפו אותם תושבי הכפר, ומספר חיילים של הלגיון הערבי ושוטרים ערבים ניסו לבצע חיפוש בחברי החולייה.
הם תקפו אותם, חטפו את חלקי תת-המקלע המפורק והרגו במקום שלושה מהם.
מפקד החולייה, אסף שכנאי, הורה לסגת וניסה לחפות על הנסיגה עם עוד שני לוחמים על ידי זריקת רימונים.
אנשי הכפר רדפו אחר הנסוגים.
מרים שחור הצליחה להתחבא במערה קטנה אך מתה מאיבוד דם.
רק שלושה מבין חברי החולייה הצליחו להימלט ולהגיע לנירים.
יום לאחר מכן יצאו לתחקר את האירוע מספר שוטרים בריטים, שני נוטרים יהודים, ורופא יהודי מגבולות.
הם הגיעו לשועוט אך מצאו את הכניסה חסומה, עם חפיר לרוחבה.
הכפר היה נטוש וכל יושביו ברחו לח'אן יונס מפחד של נקמת דם.
חיפושים ממושכים הביאו למציאת הגופות שעברו התעללות, והושחתו על ידי הפורעים.
חמישה מאנשי החוליה, נקברו בבית הקברות בנחלת יצחק בתל אביב (חלקה 66 שורה 13).
המפקד, אסף שכנאי, נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
יש המוצאים קשר והשפעה של אירוע זה על יצירתו של אלתרמן "מגש הכסף"
עם פרוץ המלחמה ב-29 בנובמבר 1947 היו בנגב הדרומי 400 איש ופלוגת פלמ"ח אחת (פלוגה י"ב) שעליה הוטלה משימת ביטחון כמעט בלתי אפשרית להגן על היישובים ובעיקר על קו צינור המים מנירעם.
הקו הזה הוקם ב-1947 ויצא מקידוחי המים בניר עם דרומה בשתי זרועות.
הזרוע המערבית הסתיימה בדנגור (נירים) והמזרחית בבית אשל וחצרים.
באזור שכנו כ-20.000 בדווים והיחסים אתם היו תקינים.
לאחר החלטת החלוקה היחס השתנה והחלו חבלות לאורך צינור המים, עורק החיים של היישובים.
עקב כך יצאו פטרולי סיור לאורך קו המים.
בגלל חוסר ברכב נשלחו סיורים רגליים.
האנדרטה נמצאת בצומת גבולות בכביש 232, במקום שהיה בו הכפר הבדואי שועוט שבו נהרגו לוחמי הפלמ"ח.
האנדרטה הוקמה ביוזמת חברי גבולות בשנת 1989, ותוכננה על ידי האדריכל יפתח אלוני.
היא מורכבת משישה לוחות מתכת כמניין ששת חברי החוליה.
ליד האנדרטה נמצאות משוכות צבר רבות המציינות את מקומו של שועוט.
על שמו של אסף שכנאי נקרא מבצע אסף בדצמבר 1948 ורחוב בעיר רמת גן.
תקרת השכר של ליגת ה-NBA היא מגבלה המוטלת על הקבוצות המשחקות בליגת ה-NBA הקובעת את סך המשכורות המקסימלי שכל אחת מקבוצות הליגה רשאית לשלם לסגל השחקנים שלה בכל שנה.
תקרת השכר ב-NBA היא תקרה "רכה" הנתונה למערכת מורכבת של חוקים שבהתאם להם ניתן לחרוג ממנה, בכפוף לסנקציות המוטלות על הקבוצות החורגות (בניגוד למשל לליגת ה-NFL וליגת ה-NHL, שבהן נהוגה תקרה קשיחה אשר לא ניתן לחרוג ממנה כלל).
הקנסות שקבוצה שחורגת מהתקרה משלמת (המתקראים "מס יוקרה" או "מס מותרות") מחולקים בין שאר קבוצות הליגה.
על פי הסכם ה-CBA (Collective Bargianing Agreement – הסכם קיבוצי) שנחתם מדי כמה שנים בין ארגון שחקני ה-NBA לבין הנהלת הליגה, גובה התקרה מתעדכן משנה לשנה ומחושב על בסיס הכנסות הליגה בשנה שחלפה - ה-BRI (Basketball-Related Income), ההכנסות הקשורות לכדורסל.
בהסכם שנחתם ב-2011 כדי לסיים את שביתת ה-NBA בעונת 2011/2012, עמד האחוז מה-BRI שעל פיו נקבעה התקרה על 51.7%.
בדצמבר 2016 נחתם הסכם CBA חדש בין השחקנים לבין הליגה, שתוקפו ל-7 שנים עם אפשרות יציאה לשני הצדדים לאחר 6 שנים.
ההסכם כולל שינויים רבים מההסכם הקודם, כמו ביטול סעיף האמנסטי והגדלת כמות השחקנים בסגל של כל קבוצה מ-15 ל-17. שני החוזים החדשים יהיו חוזים "דו סטריים", כלומר - שחקנים תחת חוזים אלו ישחקו גם בליגת הפיתוח של ה-NBA גם בליגה עצמה במקביל.
בדומה לליגות אחרות המשתמשות בתקרת שכר, תקרת השכר של ה-NBA נועדה לשלוט בעלויות ולהבטיח שוויון כלכלי בין הקבוצות.
כתוצאה מהסכם זכויות השידור המוגדל של הליגה, שנחתם ב-2014 ועלותו הכוללת הסתכמה ב-24 מיליארד דולרים, תקרת השכר גדלה גם היא באופן משמעותי.
כך למשל, בעונת עמדה תקרת השכר על סכום של 56.68 מיליון דולרים ובעונת על 63.07 מיליון (יחד עם התוספת שמאפשר מס היוקרה הגיעה ל-76.8 מיליון).
בעונת היא עומדת על $94.14 מיליון דולרים (יחד עם התוספת שמאפשר מס היוקרה - 113.29 מיליון דולרים) - כאמור, בגלל חוזי זכויות השידור החדשים המכניסים לליגה כסף רב.
בעונתה הראשונה של הליגה, עונת , נקבעה תקרת שכר המבוססת על הגבלה קבוצתית, ועמדה על סך של 55 אלפי דולרים לכל קבוצה - כאשר רוב שחקני הליגה מרוויחים שכר של בין 4,000 ל-5,000 דולר לעונה.
ג'ו פולקס, כוכבה של פילדלפיה ווריורס (שגם היה מלך הסלים באותה העונה), היה אחד מהמשתכרים הגבוהים ביותר, כשמשכורתו עמדה על 8,000 דולר.
התקרה בוטלה לאחר עונת הבכורה, אך הוחזרה בעונת והועמדה על סך של 3.6 מיליון דולר לכל קבוצה.
בהסכם ה-CBA של נקבע שתקרת השכר תחושב על פי 57% מה-BRI.
הסכם זה פג ב-2011, מה שהוביל לשביתת השחקנים השנייה בהיסטוריה של ה-NBA.
בהסכם החדש, כאמור, נקבע הרף על 51.2% מה-BRI בעונה החולפת.
לפי הסכם זה, וגם לפי ההסכם שנחתם בדצמבר 2016, רצפת השכר הקבוצתית עמדה על 90% מתקרת השכר המקסימלית.
לעומת זאת, אחוז ה-BRI שמחושב לטובת גובה התקרה השתנה ל-49-51% נטו.
תקרת השכר לשחקן בודד ב-NBA נקבעת על פי הוותק של השחקן בליגה ביחס לתקרת השכר הקבוצתית.
חוזה בין שחקן לקבוצה המגיע לתקרת השכר האישית נקרא חוזה מקסימום.
חוזים מסוג זה ניתנים בדרך כלל לשחקנים החשובים לקבוצתם ושתורמים לה רבות, ואף מזוהים עמה.
חלק משחקנים אלו משמשים כפרנצ'ייז פליירס.
אם שחקן מחדש את חוזהו, לקבוצה ישנה אפשרות להשתמש בחריגה שתתן לשחקן 105% מהשכר העונתי שקיבל בחוזהו הקודם, כדי שלקבוצה תהיה אפשרות טובה יותר להשאיר אותו, אפילו אם השכר החדש חורג מגבולות חוזה המקסימום.
"חוק שחקן צעיר ייעודי" ניתן להחלה על שחקנים מבטיחים בשנותיהם הראשונות בליגה, וגרסה מסוימת שלו, הנקראת "חוק דריק רוז" , נותנת בידי קבוצותיהם אפשרות אטרקטיבית להשאירם בקבוצה ובידי השחקנים אפשרות לרווח גדול יותר.
על פי חוקי החוזים, לשחקנים בשנותיהם הראשונות בליגה ניתן להגיש חוזה שאורכו עד 4 שנים, הנקרא חוזה רוקי.
חוק דריק רוז מאפשר לשני שחקנים מכל קבוצה שנמצאים תחת חוזה כזה לחתום על הארכת חוזה ל-5 שנים אחרי שחוזה הרוקי שלהם מסתיים (במקום ההגבלה הכללית ל-4 שנים בחוזה מהסקאלה הזו), שבו המשכורת יכולה להגיע ל-25% מתקרת השכר (על פי חוקי תקרת השכר האישית).
בתנאים מסוימים שהשחקן צריך לעמוד בהם, המעידים על כך שהוא אכן יגיע לגדולות, השכר יכול להגיע ל-30% מהתקרה.
אלו הם הקריטריונים לחוזה של 5/30% על פי הסכם ה-CBA מ-2011:
בחירה כפולה לאחת מחמישיות העונה.
הקריטריונים העדכניים שנקבעו בהסכם ה-CBA של 2017 הם אלו:
בחירה לאחת מחמישיות העונה בעונתו הרביעית של השחקן בליגה, או בעונתו השנייה והשלישית גם יחד.
בחירה לתואר שחקן ההגנה של העונה בעונתו הרביעית של השחקן בליגה, או בעונתו השנייה והשלישית גם יחד.
בחירה לתואר ה-MVP בכל עונה החל מעונתו השנייה והלאה.
במידה והשחקן לא עמד באף אחד מהקריטריונים, החוזה קטן בחזרה לממדיו הקבועים בחוק הראשוני - חוזה של 25% מתקרת השכר למשך 5 שנים (ולא 4, כאמור).
החוק נקרא על שם דריק רוז, שבהיותו שחקן שיקגו בולס זכה בתואר ה-MVP של עונת , והיה השחקן הראשון שעליו הוחל החוק.
החוק, כאמור, יכול לחול על שני שחקנים בכל קבוצה, אך זאת רק השני הועבר בטרייד בעת שהיה חתום על חוזה ייעודי, והראשון האריך את חוזה הרוקי שלו לחוזה ייעודי באותה קבוצה, או ששניהם השתמשו בחוק באותה קבוצה דרך הארכת חוזה.
לא ניתן לקיים שני חוזים כאלו אם שני השחקנים הועברו בטרייד.
אלו הם השחקנים שחתמו על חוזים תחת חוק דריק רוז:
כאמור, תקרת השכר של ה-NBA נחשבת לתקרה "רכה" - כלומר, ישנן דרכים לעקוף את המגבלות שהיא מציבה.
בהסכם ה-CBA ישנו פירוט על מגוון האפשרויות והמקרים בהם קבוצות יכולות לחרוג מתקרת השכר.
פעם בשנה קבוצה יכולה להשתמש בחריגה בינונית , כדי להחתים שחקן על חוזה מוגבל.
בעונת חוזה תחת חריגה כזו בקבוצות שנמצאו רק 4 מיליון דולרים ומטה מעל התקרה יכול היה להגיע לסכום של מיליון דולרים לכל שנה, למשך ארבע שנים.
קבוצות שנמצאו יותר מ-4 מיליון דולרים מעל התקרה יכלו להחתים שחקן על חוזה של 3 מיליונים לשלוש שנים.
קבוצות שנמצאו מתחת לתקרת השכר שלהן יכלו להחתים שחקן על חוזה שלא נכלל בתקרה תחת החריגה הנ"ל, בסכום של 2.5 מיליון דולרים למשך שנתיים.
מאז עונה זו, סכום החוזה המקסימלי התקף לחריגה הבינונית עלה ב-3% בכל שנה.
לפני הסכם ה-CBA של 2011 חריגה בינונית לא הייתה תקפה לקבוצות שנמצאו מתחת לתקרת השכר, והשכר המקסימלי הקבוע בה היה שווה לשכר הממוצע בליגה.
בהסכם שנחתם בסוף נקבע שהסכום המקסימלי של חוזה תחת החריגה הבינונית יעמוד על 9 מיליון דולרים.
קבוצה יכולה להחתים שחקן בשנתו הראשונה בליגה (רוקי) שנבחר על ידיה בסיבוב הראשון של הדראפט, אפילו אם היא מעל תקרת השכר.
בהתאם להסכם הקיבוצי שנחתם בין ארגון שחקני ה-NBA לליגה בדצמבר 2016, החל מעונת כל קבוצה רשאית להחתים עד שני שחקנים נוספים, מעבר ל-15 הקבועים בסגל, ל"חוזה כפול" (Two-way contract).
עד עונה זו, כל שחקני ליגת הפיתוח של ה-NBA היו חתומים ישירות מול ליגת הפיתוח, והם יכלו לעבור במהלך העונה לכל קבוצת NBA שהציעה להם חוזה סטנדרטי.
החוזה הכפול מאפשר לקבוצות ה-NBA להחתים שני שחקנים שישחקו לסירוגין עבורן ועבור קבוצת הבת שלהן בליגת הפיתוח, מבלי להסתכן בכך ש"ייחטפו" על ידי קבוצת NBA אחרת.
משכורתם של שחקנים אלה בליגת הפיתוח גבוהה מהשכר אשר יתר שחקני הליגה מרוויחים, ומשכורתם ב-NBA היא שכר המינימום של הליגה; המשכורת הכוללת שלהם נקבעת על פי יחס המשחקים בהם ישתתפו בשתי הליגות, והיא לא באה בחשבון בחישובי תקרת השכר של קבוצתם.
שחקנים אלו לא רשאים להשתתף בפלייאוף ה-NBA.
אחת החריגות הידועות ביותר היא חריגת לארי בירד.
שמה של חריגה זו נובע מהנסיבות שבהן היא אופשרה לראשונה - כשבירד סיים את חוזהו בבוסטון סלטיקס, הוא רצה להמשיך ולשחק בקבוצה.
לשם כך נוצרה חריגה בתקרת השכר, המאפשרת לקבוצה, תחת תנאים מסוימים, להחתים שחקן חופשי ששיחק אצלה בעונה הקודמת מחדש, על חוזה שערכו יכול להגיע לחוזה מקסימום - אפילו אם זה עובר את תקרת השכר.
שחקנים העונים לקריטריונים של חריגה זו נקראים "שחקנים חופשיים וטרנים מאושרים" או "שחקנים חופשיים בירדיים" .
הקריטריונים לחריגה כזו הם שעל השחקן לשחק בקבוצה שמחתימה אותו מחדש לפחות שלוש שנים, מבלי להיות מנופה (Waiver) או להחליף קבוצה כשחקן חופשי.
במידה ושחקן מועבר בטרייד, "זכויות החריגה" שלו עוברות איתו.
הזכויות לחריגה זו לשחקנים שנופו מהקבוצה תחת סעיף האמנסטי היו נשמרות בקבוצתם החדשה - כלומר, תקופת שלוש השנים מתחילה מתחילת תקופתם בקבוצה שהפעילה עליהם את סעיף האמנסטי, שבוטל ב-2016. חוזים תחת החריגה הזו יכולים להגיע לאורך של חמש שנים.
חריגת לארי בירד יכולה להיות מופעלת גם במקרה של שחקנים עם ותק נמוך מ-3 שנים בקבוצה.
אם שחקן נהיה שחקן חופשי כשעבר שנתיים בקבוצה תחת התנאים האמורים, הקבוצה יכולה להפעיל על חוזהו חריגה זו.
תחת החריגה הנ"ל, קבוצה יכולה להחתים מחדש שחקן שלה שהפך לשחקן חופשי על חוזה עד הסכום הגדול מבין השניים: 175% משכרו בעונה הקודמת או משכורת ממוצעת של שחקן ליגה.
שחקן יכול להטיל וטו על טרייד שיבטל את זכויות חריגת הבירד המוקדמת שלו.
חוזים תחת החריגה הזו חייבים לארוך שנתיים עד ארבע שנים בלבד.
קבוצת NBA יכולה להחתים שחקן בשכר המינימום של הליגה, גם במצב שבו הקבוצה נמצאת מעל לתקרת השכר, לחוזה של עד שנתיים.
במקרה של חוזה לשנתיים, שכר השחקן בשנה השנייה יותאם לפי שכר המינימום הנקבע של אותה שנה.
בחוזה כזה לא יכול להיות סעיף של בונוס חתימה לשחקן.
חריגה זו מאפשרת גם להחתים שחקנים בשכר מינימום דרך טרייד.
אין הגבלה על מס' השחקנים שניתן להחתים או לצרף לקבוצה באמצעות חריגה זו, ולכן קבוצות שנמצאות מעל תקרת השכר אך חסרים להן שחקנים בסגל יכולות למלא את הסגלים שלהם בשחקני בעלי חוזה מינימום.
אם קבוצה מעבירה ב עם סכום משכורות גבוהה יותר משל הקומבינציה שהיא קיבלה בתמורה, אזי תקבל הקבוצה אפשרות לחריגת טרייד.
בכך הקבוצה יכולה לשמור על חריגות אחרות (אישיות או קבוצתיות) מתקרת השכר שקיבלה בעבר.
חריגה זו שימושית ביותר במיוחד במקרים של טרייד בין זכויות בחירות דראפט לשחקן; מאחר שלבחירות בדראפט אין שום ערך כספי, על פי רוב הדרך היחידה למלא את תקרת השכר תהיה באמצעות השימוש בחריגת הטרייד, אשר מאפשרת לבצע חילופי שחקנים למרות שהמשכורות אינן מאוזנות.
חריגה זו יכולה גם לפצות קבוצות שמאבדות שחקן חופשי, מאחר שהן יכולות להחתים אותו מחדש ולהעבירו בטרייד באמצעות החריגה, שאותה הקבוצה תוכל לנצל בשלב מאוחר יותר (כלומר, כדי לשחרר שחקן חופשי, תעדיף הקבוצה להצהיר עליו כטרייד, וכך ליצור מצב שהיא תוכל לנצל את הפער בשכר שעזיבתו יצרה לטובת טריידים עתידיים).
חריגה זו מאפשרת לקבוצה שנמצאת מעבר לתקרת השכר, לשכור מחליף עבור שחקן שנפצע ולא יוכל לשחק ביתר העונה הסדירה (במידה ונפצע באמצע העונה) או בעונה הקרובה (במידה ונפצע בפגרה).
שכר המקסימום שנקבע למחליף יהיה או 50% מהשכר של השחקן הפצוע, או לפי סך חריגת הביניים עבור קבוצה שאינה משלמת מס חריגות, הנמוך מבין השניים ייבחר.
חריגה זו מחייבת בדיקה של השחקן הפצוע בידי רופא ייעודי של ליגת ה-NBA שיוודא את רמת הפציעה.
לפי חוזה ה-CBA הקודם של 2005, ניתן היה להחתים שחקן בחריגה זו לתקופה של עד 5 שנים.
בחוזה החדש שנחתם ב-2011, הוגבלה התקופה לשנה אחת בלבד.
למרות שמדי פעם קבוצות יכולות להיעזר בסעיף חריגה אחד כדי להחתים מספר שחקנים, ההפך אינו תקף (הקבוצות לא יכולות להחתים שחקן אחד בגין כמה סעיפי חריגות שונים).
שחקן שהושעה מפעילותו בליגה בשל עבירות הקשורות לסמים וחוזר לפעילות, יכול לחתום מחדש עם הקבוצה בה היה לפני ההשעיה בתנאים של החוזה הקודם שלו.
למעט מקרים חריגים, חוזיהם של שחקני הליגה מובטחים כך שקבוצה המחתימה שחקן על חוזה למספר שנים מחויבת לשלם לו את הסכום שנקבע למשך כל שנות החוזה.
קבוצה יכולה לנפות שחקן ממצבת השחקנים שלה, אך כאמור, היא תהיה מחויבת לשלם את חוזהו, שיישאר גם כנגד תקרת השכר שלה.
בעת ניפוי שחקן מהסגל, נרשם השחקן ברשימת המנופים (Waivers) של הליגה ל-48 שעות בטרם הוא הופך לשחקן חופשי.
במהלך הזמן הזה, יכולה קבוצה אחרת לקבל עליה את החוזה שלו, ולהעבירו לשחק בשורותיה.
אם לא נמצאה קבוצה שתקבל עליה את החוזה בפרק הזמן הזה - הופך השחקן להיות שחקן חופשי.
קבוצה יכולה לקבל על עצמה חוזה של שחקן מנופה אם היא עומדת באחד מהתנאים הבאים:
לקבוצה יש מקום מתחת תקרת השכר שלה לקבלת החוזה של המנופה.
לקבוצה יש חריגת שחקן מנוטרל (Disabled Player exception) בגובה שכרו של השחקן אותו היא מעוניינת להחתים, והמנופה נמצא בשנתו האחרונה בחוזה.
לקבוצה יש חריגת העברות (trade exception) בגובה משכורתו של המנופה.
השחקן המנופה חתום על חוזה מינימום.
אם לא נמצאה לשחקן מנופה קבוצה שתסכים לקבל על עצמה את חוזהו, תמשיך הקבוצה המנפה לשלם את החלק המובטח של החוזה עד תומו, אך יתפנה לה בסגל מקום להחתמת שחקן אחר על פניו.
מתקרת השכר של הקבוצה יגרע החלק הבלתי-מובטח של החוזה עם שחרורו מהקבוצה, אולם החלק המובטח בחוזהו, אותו תמשיך הקבוצה לשלם לשחקן בפועל, יגרע מתקרת השכר רק לכשיהפוך לשחקן חופשי.
שחקן מנופה יכול לשמור על זכויות בירד מוקדמות אם נמצאה קבוצה שתקבל עליה את חוזהו, אך הוא ישמור על זכויות בירד מלאות, רק אם ינופה דרך סעיף האמנסטי.
אם קבוצה מעבירה שחקן בטרייד, והקבוצה הקולטת מנפה את השחקן שהועבר - לא תוכל הקבוצה שהעבירה את השחקן לקבל עליה את החוזה שלו במשך שנה מיום העברתו, או עד 1 ביולי שלאחר סיום החוזה - המוקדם מבניהם.
על פי ההסכם שנחתם בין הנהלת הליגה לשחקנים בשנת 2011, לכל קבוצה ישנה אפשרות חד-פעמית, תחת עמידה בתנאים מסוימים, לשחרר שחקן דרך תהליך הניפוי ), ולגרוע את משכורתו מחישוב סך המשכורות של הקבוצה ומס המותרות.
סעיף זה בוטל ולא נכלל בהסכם ה-CBA הנוכחי שנחתם בדצמבר 2016.
על מנת שקבוצה תוכל לשחרר שחקן תחת סעיף אמנסטי, על השחקן לעמוד בשני קריטריונים:
השחקן נמצא בקבוצה מאז 1 ביולי בשנת הליגה הנוכחית ועד לתאריך שחרורו תחת הסעיף.
השחקן לא חתם מאז 1 ביולי בשנת הליגה הנוכחית על חוזה חדש, הארכת חוזה, או דן עם הקבוצה בתנאיו של החוזה.
חרף התנאים, יכולה קבוצה שניפתה שחקן לפני ה-1 ביולי בשנת הליגה הנוכחית, ועדיין משלמת את הסכום המובטח שבחוזהו, להפעיל על חוזהו של שחקן זה את הסעיף.
בעבר, קבוצות היו משלמות מס מותרות באופן ליניארי לכמות שבה עברו את הסכום המותר (שנקבע על פי 53.51% מה-BRI, פחות מספר משתנים, חלקי מספר הקבוצות) - דולר על כל דולר מעבר לתקרה.
כיום המס מחושב באופן שונה לקבוצות שחוזרות על הפרה של תנאי השכר (ריפיטר, אנגלית: Repeater) - קבוצות שעברו את התקרה בשלוש מתוך ארבע השנים הקודמות, ולקבוצות שלא חוזרות על הפרה כזו (נון-ריפיטר, אנגלית: Non-repeater), באופן הבא:
להלן טבלה של תשלומי מס המותרות לפי קבוצה במשך 12 שנים, בין לבין , במיליוני דולרים:
בספורט מקצועני, תקרת שכר היא חוק או הסכם קיבוצי המגביל את סכום הכסף שקבוצה יכולה לשלם לשחקניה כמשכורת.
הגבול נקבע על ידי הגבלה יחידנית (הגבלת משכורת לשחקן בודד) או הגבלה קבוצתית (הגבלת הסכום הכולל של המשכורות שהקבוצה משלמת לשחקניה), או על ידי שתי ההגבלות יחד.
מספר ליגות ספורט מקצועניות אימצו את שיטת תקרת השכר, כדי להפחית את העלויות הכוללות של שכר השחקנים וכדי ליצור שוויון וסטנדרט אחיד בין כל קבוצות הליגה.
סיבה נוספת לקיום תקרת שכר היא מניעת תחרות פרועה בין קבוצות על שחקנים, שתוצאתה תשלום סכומי העברות ושכר מוגזמים שעלולים לפגוע ביציבות הפיננסית של הקבוצות ושל הליגה.
במספר ליגות קיים מתאם ישיר בין תקרת השכר להכנסות הליגה, ובכך מושגת מטרה כפולה - לשחקנים יש עניין בהגברת הכנסותיה של הליגה כדי שתקרת השכר תעלה בהתאם.
בליגות בהן השחקנים מאוגדים נקבעת תקרת השכר בהסכמים קיבוציים שנחתמים מדי מספר שנים בין הליגה ובעלי הקבוצות לבין האיגוד היציג של השחקנים.
ברחבי העולם ישנם שלושה מוקדים מרכזיים של שימוש בתקרת שכר, כשהמוקדים המרכזיים נמצאים ביבשות אמריקה הצפונית ואוסטרליה, שם כמעט כל ליגות הספורט המקצועניות משתמשות בהגבלת שכר מסוג מסוים.
להלן רשימת הליגות ברחבי העולם המשתמשות בסוגים שונים של תקרות שכר, לפי מוקדים:
ליגות משניות במגוון ענפי ספורט
אליפות ה-ANZ (נטבול אוסטרלי - ניו זילנדי)
גביע מיטרה 10 (ליגת העל הניו זילנדית ברוגבי)
הקבוצות האוסטרליות, הדרום אפריקניות והניו זילנדיות בסופר רוגבי (אליפות חצי הכדור הדרומי ברוגבי יוניון)
ליגת ה-KHL הצפון אירופית (הוקי קרח)
שתי ליגות הרוגבי העליונות באנגליה - ברוגבי יוניון וברוגבי ליג
ליגת העל הצרפתית ברוגבי יוניון
ארבע הקבוצות הוולשיות בליגת ה-Pro12 ברוגבי יוניון
תקנות אופ"א לתחרות כלכלית הוגנת הן סוג של תקרת שכר, הנקבעת על פי כמות ההכנסות של קבוצה ומגבילה את הוצאותיה בהתאם.
הן תקפות בכל הליגות שתחת פיקוחה של אופ"א.
ישנם שני סוגים עיקריים של תקרות שכר: תקרת שכר קשה ותקרת שכר רכה.
ההבדל ביניהן הוא מה שקורה כשקבוצה עוברת את תקרת השכר (בין במשכורת של שחקן יחיד ובין במשכורות כלל השחקנים) - בליגות בעלות תקרת שכר קשה כל חריגה מההגבלות אסורה, ועלולה לגרור אחריה עונשים משמעותיים כמו ביטול חוזים בין שחקנים לקבוצות ונישול תארים שהקבוצה זכתה בהם בעת הפרתה את חוקי השכר.
לעומת זאת, בליגות בעלות תקרת שכר רכה, כמו תקרת השכר של ה-NBA, ישנה אפשרות לחרוג מתקרת השכר תחת נסיבות ותנאים מסוימים, או תחת הידיעה שההפרה תגרור קבלת עונש ידוע מראש, כגון מס מיוחד שמשלמת הקבוצה לליגה על חריגה (מס יוקרה או מס מותרות) או קנס ספציפי.
במרבית הליגות בהן קיימת תקרת שכר, היא מתעדכנת באופן שנתי על בסיס אחוז מסוים מהכנסות הליגה בעונה הקודמת.
סוג נוסף של הגבלת שכר הוא קביעה של רצפת שכר, שהיא הכמות המינימלית שקבוצה חייבת לשלם לשחקניה בסיכום כל משכורותיהם.
רצפת שכר אינה מתייחסת לשכר מינימלי של שחקן בודד, שכן קביעת סכום זה היא באחריות הליגה (בדרך כלל כתוצאה מהסכם קיבוצי עם ארגון השחקנים שלה, המאגד את שחקניה באיגוד מקצועי) ותקפה לגבי השחקנים ולא לגבי הקבוצות.
רצפת שכר היא בדרך כלל רכה, אך בליגות מסוימות (כגון ליגת ה-NFL) מונהגת רצפת שכר קשה.
שילוב של רצפת שכר ותקרת שכר באותו סכום יוצרת מצב של חוזה אחיד, שיטת תשלום המונהגת בליגות הספורט המשניות באמריקה הצפונית, שבהן כל שחקן מקבל את אותו סכום כסף.
ההתייחסות להגבלת השכר באופן טבעי כ"תקרה" ולא כ"רצפה" נובעת מהעובדה שרוב הליגות המשתמשות בהגבלה עושות זאת כדי ליצור שוויון.
גורמים המונעים שוויון נובעים מכך שרוב ליגות הספורט (וספורט בכלל) מתנהלות באופן קפיטליסטי המעודד תחרות, ובדרך כלל קבוצות מסוימות מרוויחות יותר מהשאר (עקב זכייה בתארים או שוק גדול יותר).
כדי להשאיר את התחרות בשוויון, כך שלכל קבוצה יהיה סיכוי לתואר, יש לשים "תקרה" דווקא, כדי שהשכר לא יעלה יתר על המידה.
תקרת שכר או שכר מקסימום היא הגבלה על גובה השכר המרבי שניתן לשלם במדינה מסוימת או בענף כלכלי מסוים.
תקרת שכר נקבעת בחוק או בהסכם.
שכר מקסימום מהווה תפיסה כלכלית שנויה במחלוקת, שתומכיה רואים בה את המשכה של תפיסת שכר המינימום, שהוא הסכום הנמוך ביותר שמותר למעביד לשלם לעובד.
שניהם, שכר המינימום ושכר המקסימום, הם שיטות לוויסות פיזור ההון בחברה.
על אף שבמדינות רבות ובכללן ישראל, נחקקו חוקים הקובעים שכר מינימום, מעטים הם המקרים בהם נחקקו חוקים הקובעים שכר מקסימום.
חוקים שכאלו חוקקו לרוב במדינות רווחה, כגון שוודיה, בה פעל החוק תקופה מסוימת בשנות ה-60 של המאה ה-20 לפני שבוטל במסגרת הליברליזציה במשק השוודי.
במהלך המאה ה-16 חוקק הפרלמנט האנגלי חוק שקבע כי פקידי מחוזות יכולים לקבוע תקרות שכר עבור תושבי האזור, בהתאם לצורכי התקופה.
ניסיון מודרני יותר לשכר מקסימום אירע בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, עת מתמודד מטעם מפלגת הירוקים, הכניס למצעו חוק זה, אך כצפוי לא זכה בבחירות וההצעה נגנזה.
בשנת 2010 עלתה הצעה לחוקק בישראל חוק "שכר מקסימום" על ידי ח"כ שלי יחימוביץ' וח"כ חיים כץ, עיקר הצעת החוק היה לקבוע כי הפער המרבי בין מקבל השכר הגבוה ביותר למקבל השכר הנמוך ביותר בחברה ציבורית יהיה עד פי חמישים.
בספורט מקצועני נקבעת לעיתים תקרת שכר שקבוצת ספורט מקצוענית רשאית לשלם לשחקניה כמשכורת.
במרץ 2016 אישרה הכנסת את חוק תגמול לנושאי משרה בתאגידים פיננסיים (אישור מיוחד ואי-התרת הוצאה לצורכי מס בשל תגמול חריג), התשע"ו-2016, העוסק בהגבלת השכר המשולם לבכירים בגופים פיננסיים (בנקים, חברות ביטוח, קרנות נאמנות וכדומה).
החוק קובע שבהתקשרות של תאגיד פיננסי עם נושא משרה בכירה או עובד בתאגיד הפיננסי אין לאשר תגמול שגובהו עולה על פי 35 מהתגמול (למשרה מלאה) של עובד התאגיד, לרבות עובד של קבלן כוח אדם שהתאגיד הוא המעסיק בפועל שלו, ועובד של קבלן שירות המועסק במתן שירות אצל התאגיד.
בנוסף, חלק השכר שמעל 2.5 מיליון ש"ח בשנה (וחלק יחסי של סכום זה בהעסקה של פחות משנה) לא יוכר למעסיק כהוצאה, לעניין חישוב המס החל עליו (כלומר יהיה חייב במס חברות).
בדברי ההסבר להצעת החוק הוצג המניע לצעד זה:
שכר בכירים בחברות ציבוריות בכלל ובגופים פיננסיים בפרט, מצוי בדיון ציבורי זה שנים רבות על רקע טענות בדבר גובהו המופרז, וחולשתם של מנגנוני הבקרה והפיקוח בגופים אלה.
היקפי שכר הבכירים בגופים פיננסיים גדלו בשנים האחרונות באופן ניכר.
נתוני שנת 2013 מלמדים שכרבע מארבעים מקבלי השכר הגבוה בחברות ציבוריות בישראל, הם בעלי תפקידים בגופים פיננסיים, והיחס בין שכרם לשכר הממוצע במשק גבוה במיוחד.
תקרית קיוג'ו () הייתה ניסיון הפיכה צבאית כושל כנגד ממשלת יפן בראשות קנטרו סוזוקי, שנערך בלילה שבין ה-14 ל-15 באוגוסט 1945, בניסיון לכפות על ההנהגה היפנית להמשיך במלחמה שעות ספורות לפני ההכרזה הרשמית של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן.
ההפיכה אורגנה על ידי משרד המטה של הצבא הקיסרי ומספר קצינים במשמר הקיסר.
הקצינים הרגו את רב-סרן טאקשי מורי מהחטיבה הראשונה של משמרות הקיסר.
הם ניסו לפרוץ אל ארמון הקיסר בטוקיו (קיוג'ו) כדי לשים את הקיסר במעצר בית, תוך שימוש בחיל הפרשים השני של המשמר הקיסרי.
ניסיונם לשכנע את צבא המחוז המזרחי ואת הפיקוד העליון של הצבא לסייע להם להשתלט על טוקיו נכשל.
לאחר שהקצינים ראו כי ההפיכה נכשלה, התאבדו רבים מהם.
כישלון ההפיכה אפשר לקיסר ולהנהגה היפנית לבצע את החלטתם לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית.
ב-26 ביולי, במהלך ועידת פוטסדאם, פורסמה הכרזה של בעלות הברית, שפרטה את תנאי הכניעה של יפן, ותבעה מההנהגה היפנית להיכנע ללא תנאי.
כשתוכן הכרזת פוטסדאם הגיע לידי שר החוץ היפני שיגנורי טוגו, הוא מסר את עותק ההכרזה לידי הקיסר.
לאחר שהשניים עברו על תוכן ההצהרה, שאל הקיסר את טוגו אם תנאי הכניעה הם הטובים ביותר, שיפן יכולה להשיג בהתחשב בנסיבות.
בתגובה ענה הקיסר "אני מסכים.
בעיקרון התנאים מתקבלים על הדעת".
בשלב זה, רוב ההנהגה היפנית הבכירה לא הייתה מוכנה לקבל את תנאי הכניעה, כפי שפורטו בהצהרת פוטסדאם.
רק לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, והצטרפות ברית המועצות למלחמה נגד יפן, השתנתה עמדת ההנהגה היפנית, ובישיבה שנערכה ב-9 באוגוסט, הוחלט לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית.
באותו יום, במהלך ישיבת חרום של המועצה העליונה לניהול המלחמה (קבינט המלחמה היפני), פנו ראש הממשלה קנטרו סוזוקי, שר הצי יונאי מיצומאסה ושר החוץ שיגנורי טוגו אל הקיסר הירוהיטו והציעו כי יפן תקבל את תנאי הסכם פוטסדאם ותיכנע ללא תנאים לבעלות הברית.
לאחר ישיבה שהתקיימה במקלט להגנה מפני תקיפות אוויריות, הופיע ראש הממשלה סוזוקי בפני המועצה העליונה לניהול המלחמה שהפכה למועצה הקיסרית.
החל מליל ה-10 באוגוסט התנהלו ישיבות המועצה מתחת לאדמה וגם הקיסר נכח.
הירוהיטו הסכים לבסוף לדעת שר החוץ שלו להיכנע לבעלות הברית.
או-אז פנה הנציג היפני בשווייץ אל בעלות הברית ויידע אותם בדבר ההחלטה.
משרד המלחמה ידע כי ההחלטה תכעיס קצינים רבים שרצו להמשיך להילחם.
תגובות נזעמות רבות הגיעו לידי המשרד ובמהלך ישיבה שנערכה במשרד המלחמה קציני המטה התלוננו בפני השר קורצ'יקה אנאמי.
הסבריו לא סיפקו חלק מהקצינים הפונים.
ב-12 באוגוסט, לאחר חצות הלילה, דווח כי בעלות הברית החליטו על העברת סמכויות השלטון היפני לידי מטה ייעודי.
משרד החוץ היפני התייחס להצהרה כאל הפרת ריבונות אך משרד המלחמה התייחס לכך בחומרה רבה יותר והתייחס לכך כאל שעבוד.
בשעה 3 לפנות בוקר הוסכם באופן כללי על הכניעה ומספר קציני מטה החליטו להוציא לפועל הפיכה צבאית שתמנע הכרזה פומבית בדבר הכניעה שתוכננה ל-15 באוגוסט.
באותו הזמן, קבוצת קצינים החלו לארגן יחידות תחת פיקודם בטוקיו.
בליל 12 באוגוסט 1945 רב-סרן קנג'י הטאנאקה יחד עם סגני אלוף מסטאקה אידה, מסאהיקו טאקשיטה, אינאבה מסאו וקולונל אוקיקאצו אראו, ראש החטיבה הצבאית, פנו אל שר המלחמה (שר הצבא ו"הדמות החזקה ביותר למעט הקיסר עצמו") וביקשו ממנו לעשות כל שביכולתו כדי למנוע את כניעת יפן.
הגנרל אנאמי סירב לומר אם יסייע לקצינים הצעירים בהפיכה.
מאחר שהם נזקקו לתמיכתו, הטאנאקה והמורדים האחרים החליטו כי אין להם ברירה אלא להמשיך בתכנון ניסיון ההפיכה בכוחות עצמם.
האטאנקה בילה את מרבית היום ב-13 באוגוסט ובבוקר ה-14 באוגוסט בניסיונות לגייס בעלי ברית ובחיפוש אחר תמיכה מבכירי הצבא ומשרד המלחמה.
מיד לאחר ישיבה שהתכנסה בליל ה-13 וה-14 באוגוסט והוחלט באופן סופי על כניעה, קבוצת קצינים בכירים לרבות אנאמי התאספו בחדר סמוך.
כל הנוכחים היו מוטרדים מאפשרות של פרוץ הפיכה צבאית כשחלק הביעו תמיכה בהפיכה שכזו.
לאחר שתיקה, הגנרל טוראשירו קוואבה הציע שכל הקצינים הבכירים הנוכחים יחתמו על הסכם למילוי פקודות הקיסר באשר לכניעת יפן—"הצבא יפעל בהתאם להחלטה הקיסרית עד האחרונה שבהן".
ההסכם נחתם על ידי כל קציני המטה הנוכחים לרבות אנאמי, הג'ימה סוגיאמה, יושיג'ירו אומזה, קנז'י דויהארה, טוראשירו קוואבה, מסאקזו קוואבה וטדאיצ'י וקאמאצו.
ב-14 באוגוסט בסביבות השעה 21:30 המורדים של האטאנקה הוציאו את זממם לפועל.
הגדוד השני של משמרות הקיסר הראשונים נכנסו לשטח הארמון בטוקיו והצטרפו לכוח גדודי שכבר היה ממוקם במקום ונועד להגן על הקיסר.
האטאנקה יחד עם רב-סרן ג'ירו שייזאקי שכנעו את מפקד הגדוד השני, קולונל טויוג'ירו האגה, להצטרף למרד באומרם כי אנאמי, אומזה ומפקדי המחוז המזרחי ומשמרות הקיסר תומכים בהפיכה אף שלמעשה לא כך היה הדבר.
האטאנקה אף פנה למשרדו של הגנרל שיזואיצ'י טנאקה, מפקד המחוז המזרחי וניסה לשכנעו להצטרף למרד אך הגנרל סירב בתוקף ושילח אותו.
מלכתחילה, תכנן האטאנקה לכבוש את הארמון והניח כי תחילת המרד תסחוף את שאר הצבא להתקומם כנגד הכניעה.
תקווה זאת הניעה אותו לאורך כל הימים והשעות האחרונים של המרד והעניקה לו אופטימיות עיוורת להמשיך בתוכניתו חרף התמיכה המזערית שקיבל.
לאחר שנראה שהכל אורגן תוכננה ההפיכה לשעה 2:00 בלילה כשמשמר הארמון ישתלט על הארמון.
השעות שחלפו עד לפרוץ ההפיכה היו מורטות עצבים.
במהלכן הגנרל אנאמי שלח יד בנפשו והותיר מכתב בזה הלשון "אני - במותי - מתנצל עמוקות בפני הקיסר על הפשע הנורא", האם כיוון הגנרל לניסיון ההפיכה או להפסד במלחמה נותר לא ברור עד היום.
בינתיים האטאנקה ואנשיו צרו על הארמון.
האטאנקה, שייזאקי וקפטן שיגטארו אויהארה (מאקדמיית חיל האוויר) הגיע למשרדי רב-סרן טאקשי מורי בבקשה להצטרף למרד מורי נפגש אז עם קרוב משפחתו, מיצ'ינורי שיראישי.
שיתוף הפעולה של מורי, כמפקד החטיבה הראשונה של משמר הקיסר היה חיוני אך מורי סירב והאטאנקה בתגובה הרג אותו, מחשש שמורי יצווה על המשמר למנוע את המרד.
אויהארה הרג את שיראישי ואלה היו הרציחות היחידות באותו הלילה.
האטאנקה השתמש במשרד הגנרל על מנת לשלוח מברק למשמר הקיסרי ולהורות להם לסייע להפיכה.
משטרת הארמון פורקה מנשקה והכניסות נחסמו.
במהלך הלילה אנשי האטאנקה עצרו 18 איש לרבות עובדי משרד משק הבית הקיסרי בעוד עובדי רשות השידור נשלחו להקליט את הודעת הכניעה.
קויצ'י קידו, ראש משק הבית הקיסרי הסתתר בזמן ההקלטות.
המורדים בהנהגת האטאנקה סרקו את הארמון בחיפוש אחר שר הבית הקיסרי סוטארו הישיוואטה וקויצ'י קידו.
השניים הסתתרו למעשה ב"כספת הבנק", חדר ששכן תחת הארמון.
בשל ארגונו הארכאי של משרד בית הקיסר וההחשכות שהתרחשו בשל הפצצות בעלות הברית החיפוש נמשך שעות.
שמות החדרים גם לא היו ידועים למורדים וכשמצאו את איש הצוות יושיהירו טוקוגאווה האטאנקה איים לשסף אותו בחרב סמוראית אך הוא שיקר ואמר שאינו יודע היכן שני האישים מסתתרים.
המורדים חתכו כמעט את כל קווי הטלפון כדי למנוע קשר עם העולם שבחוץ.
באותה עת בעיר יוקוהאמה, בשכונת קנגאווה קבוצת מורדים נוספת בהנהגת טאקאו ססאקי פרצה אל משרדו של ראש הממשלה קנטארו סוזוקי כדי להורגו.
הם מצאו את משרדו ריק וירו במכונת ירייה על הבניין, העלו אותו באש ומיהרו אל מעונו.
ראש הממשלה ניצל מהתנקשות כשנמלט דקות בלבד לפני בוא המורדים, בזכות התרעה שקיבל מהקצין היסאצונה סאקומיזו.
לאחר שהבעירו את המעון באש יצאו המורדים להתנקש בקייצ'ירו היראנומה שאף הוא הצליח לברוח וגם ביתו נפל קורבן לשריפה.
את שאר חודש אוגוסט ראש ממשלת יפן העביר תחת אבטחה משטרתית והיה ישן מדי לילה במקום אחר.
בשעה 3:00 לפנות בוקר נודע להאטאנקה על ידי מוסאטקה אידה שצבא המחוז המזרחי מגיע לארמון לעצור אותו וכי עליו להיכנע להם.
כשראה שתוכניתו קורסת הוא ביקש ממפקד מטה צבא מחוז המזרח טצואיקו טקאשימה לעלות לשידור כדי להסביר לאומה את מעשיו אך הלה סירב.
כשקולונל האגה מהגדוד השני של משמר הקיסר ראה כי צבא המחוז המזרחי לא תמך במרד הוא הורה להאטאנקה לעזוב את הארמון.
מעט לפני 5:00 בבוקר בעוד המורדים ממשיכים בסריקות, האטאנקה יצא אל משרדי רשות השידור וניסה באיומי רובה לעלות לשידור בכוח.
כשעה לאחר מכן, משהתקבלה שיחה ממטה צבא המחוז המזרחי, האטאנקה נכנע לבסוף.
הוא אסף את תומכיו והם יצאו את אולפני רשות השידור.
המרד נכשל סופית לאחר ששיזואיצ'י טנאקה שכנע את הקצינים המורדים ללכת לביתם.
הוא עצמו התאבד 9 ימים לאחר מכן.
עם שחר, נודע לטנאקה כי פלשו לארמון והוא יצא להתעמת עם המורדים כשהוא מאשים אותם בפגיעה ברוח הצבא.
בשעה 8:00 בבוקר המרד הסתיים לאחר שמארגניו הצליחו לכבוש את הארמון אך נכשלו במציאת ההקלטות של הכרזת הכניעה.
האטאנקה, על אופנוע ושייזאקי רכוב על סוס, יצאו לרחובות טוקיו להסביר את מעשיהם.
כשעה לפני שידור הצהרת הקיסר הירוהיטו בדבר כניעת יפן לבעלות הברית, בשעה 11:00 לערך, האטאנקה ירה בעצמו למוות.
שייזאקי דקר את עצמו וירה בעצמו.
בכיסו של האטאנקה נמצא פואמת המוות שלו: "אין לי על מה להתחרט, עכשיו שהעננים האפלים התפוגגו מעל שלטון הקיסר."
דבורים משתמשות בשלושה אמצעי תקשורת מרכזיים ביניהן: חוש הריח - פרומונים, ריקוד והשמעת קולות, בנוסף לכך לדבורים יש דרך ייחודית להפחיד מזיקים.
הדבורים מתקשרות ביניהן בעיקר באמצעות ריחות מקודדים המופקים על ידי חומרים שנקראים "פרומונים".
פרומון הוא חומר כימי, המופרש מבלוטות מיוחדות בגוף הדבורה, ונקלט על ידי דבורים אחרות באמצעות חוש הריח.