tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צמצום של הצגה זו לחבורה משוכנת אלכסונית ב- נותן את ההצגה הצמודה של .
ניתן להגדיר גם הצגה של על המרחב הווקטורי בעל בסיס אשר מזוהה עם הקבוצה .
מרחב וקטורי זה מסומן בדרך כלל , והפעולה של איבר על המרחב נתונה על ידי פעולת על איברי הבסיס (כך שבבסיס הנתון, הפעולה של מיוצגת על ידי מטריצת תמורה).
הצגה זו לעיתים נקראת גם היא הצגת הפרמוטציה של על .
ההצגה הדואלית להצגה של על היא ההצגה של על מרחב הפונקציות .
ושתי הצגות אלו איזומורפיות אם ורק אם הקבוצה סופית.
עבור חבורה ציקלית סופית , כל הצגה ממד סופי מעל שדה המרוכבים היא סכום ישר של הצגות חד-ממדיות (אי-פריקות) הנתונות על ידי אקספוננטים המוגדרים על ידי לכל .
עבור החבורה הציקלית האינסופית , הצגה של החבורה מעל שדה נתונה ביחידות על ידי זוג כאשר מרחב וקטורי מעל ואילו אופרטור ליניארי הפיך.
אם סגור אלגברית אזי כל הצגה האי-פרידה של ממד סופי איזומורפית להצגה מהצורה , כאשר היא מטריצת בלוק ז'ורדן עם ערך עצמי שונה מאפס.
הצגה זו היא אי-פריקה אם ורק אם .
יהי שדה בעל אופיין שונה מ-.
עבור החבורה הסימטרית (חבורת תמורות על 3 איברים), הפעולה של החבורה על הקבוצה מגדירה הצגת פרמוטציה .
הצגה זו מתפרקת לסכום ישר של ההצגה הטריוויאלית והצגה דו-ממדית אי-פריקה, המכונה הצגת שיקוף של .
מקור השם הוא במקרה בו , אז הפעולה של על המרחב הווקטורי היא בעלת אופי גאומטרי: איברי החבורה פועלים על המישור על ידי שיקופים וסיבובים בכפולות של רדיאנים.
בנוסף להצגות אלו לחבורה יש הצגה אי-פריקה נוספת יחידה (עד כדי שקילות הצגות), וזוהי הצגת הסימן אשר שולחת תמורה לסימן התמורה .
ניתן לבנות הצגה זו גם כחזקה חיצונית שלישית של הצגת הפרמוטציה המקורית.
הקרקטר של הצגה מממד סופי
אם היא הצגה ממימד סופי מעל השדה , אז הפונקציה המוגדרת לפי חישוב העקבה של המטריצות המתקבלות מן ההצגה, היא הקרקטר (character) של ההצגה (בדרך כלל הקרקטר הזה אינו קרקטר כפלי).
העקבה אינה משתנה בהצמדה על ידי אופרטור ליניארית הפיך, ולכן להצגות שקולות יש אותה עקבה.
באופן דומה, אם הם שני איברים צמודים בחבורה, דהיינו עבור איבר מתאים, אז הקרקטר מקבל בשניהם את אותו ערך.
מכאן שהקרקטר הוא פונקציה של מחלקות הצמידות בחבורה, ולא רק של החבורה עצמה.
פעולות על הצגות מתאימות לפעולות על קרקטרים: בהינתן סכום ישר של שתי הצגות, הקרקטר של הסכום הישר הוא סכום של פונצקיות קרקטר של המחוברים.
בדומה, קרקטר של מכפלה טנזורית של שתי הצגות הוא מכפלה של פונקציות קרקטר של הגורמים.
בחבורה סופית (ובאופן כללי יותר, גם בחבורה קומפקטית), גם ההפך נכון: מן הקרקטר של הצגה, אפשר לשחזר את ההצגה כולה (עד כדי שקילות).
כך למשל, ניתן לשחזר את הממד של ההצגה מתוך הקרקטר שלה: .
הקרקטר של הצגת האפס הוא הפונקציה הקבועה בעלת ערך 0.
הקרקטר של הצגה חד-ממדית שווה להצגה עצמה.
בפרט, הקרקטר של ההצגה הטריוויאלית הוא פונקציה קבועה בעלת ערך 1.
עבור חבורה סופית, הקרקטר של ההצגה השמאלית הרגולרית (ושל ההצגה הימנית הרגולרית) הוא פונקציית דלתא על החבורה: זוהי הפונקציה .
באופן כללי יותר, בהינתן פעולה של חבורה על קבוצה סופית , הקרקטר של הצגת הפרמוטציה הוא פונקציה אשר שולחת איבר למספר נקודות השבת של ההעתקה .
עבור הצגת השיקוף של החבורה הסימטרית מעל , הקרקטר הוא פונקציה .
יש התאמה מלאה בין הצגות של חבורה אל מרחבים וקטוריים מעל לשדה לבין מודולים מעל אלגברת החבורה , הנתונה על ידי הגדרת הפעולה .
לכן יש גם התאמה אל ההצגות של אלגברת החבורה.
תחת התאמה זו, הצגות צמודות עוברות אל מודולים איזומורפיים, סכום של העתקות עובר אל סכום ישר של מודולים, וההצגה הרגולרית (השיכון בעזרת חבורת הסימטריה) עוברת אל כמודול מעל עצמו.
כל הצגה של חבורה סופית מכילה תת-הצגה מממד סופי.
בפרט, כל ההצגות האי-פריקות של חבורה סופית הן ממד סופי.
לפי משפט משקה, אם חבורה סופית שהסדר שלה זר למאפיין , אז אלגברת החבורה היא פשוטה למחצה, הדבר מבטיח שכל הצגה של תהיה ניתנת לפירוק כסכום ישר של הצגות אי-פריקות.
זהן פירוק יחיד עד כדי איזומורפיזם והחלפת סדר המחוברים בסכום הישר.
אם היא חבורה סופית ומתקיים תנאי משפט משקה, ניתן לרשום (לפי משפט ודרברן-ארטין) את חוג החבורה כסכום ישר של אלגברות מטריצות מעל חוגים על חילוק: .
לכל חוג מהצורה מודול אי פריק יחיד (אך המודולים ברכיבים השונים אינם איזומורפיים).
מספר המחוברים הוא מספר המודולים הפשוטים, והוא גם שווה לממד מרכז החבורה , השווה למספר מחלקות הצמידות של החבורה.
את הערכים של הקרקטרים השונים, המחושבים בכל מחלקות הצמידות של החבורה, אפשר לארגן במטריצה ריבועית, הנקראת טבלת הקרקטרים של החבורה.
מספר ההצגות האי-פריקות השונות (לא שקולות זו לזו) של חבורה סופית שווה למספר מחלקות הצמידות בחבורה.
כמו כן, סכום ריבועי הממדים של ההצגות האי-פריקות השונות (לא שקולות) שווה לסדר החבורה.
הממד של כל הצגה אי-פריקה מחלק את סדר החבורה.
יתרה מזו, לפי משפט איטו, אם תת-חבורה אבלית נורמלית, אז הממד של הצגה אי-פריקה מחלק את האינדקס .
הצד הרחוק של הירח הוא צדו של הירח שאותו לא ניתן לראות מכדור הארץ.
תפיסה שגויה הקשורה לצד הרחוק של הירח היא שמדובר בצד חשוך, אך הדבר נכון רק בזמן "ירח מלא".
בעת מולד הירח, דווקא צדו הרחוק של הירח הוא הצד המואר.
כיוון שהירח מצוי בתהודת סיבוב־מסלול עם כדור הארץ, זמן ההקפה של הירח מסביב לכדור הארץ שווה לזמן הסיבוב סביב צירו, ולכן רק צד אחד פונה אל כדור הארץ.
תופעות הליברציה והנוטציה גורמות לכך שניתן לראות מכדור הארץ כ־59% משטחו הכולל של הירח.
פני השטח של שני צדי הירח שונים באופן משמעותי זה מזה.
הצד הפונה אל כדור הארץ מכוסה ברובו בימים, מישורים בזלתיים נרחבים שנראים בקלות בעין בלתי מזוינת, אך בצד הרחוק של הירח נראים מכתשי פגיעה רבים יותר ושני ימים בלבד – ים מוסקבה (Mare Moscoviense) וים הגאונות (Mare Ingenii).
חקר הצד הרחוק של הירח
בעוד שמפות של צדו הנראה של הירח קיימות מאז המאה ה־17, רק ב־1959 נגלה צדו הרחוק.
ב־7 באוקטובר 1959 הקיפה הגשושית הסובייטית לונה 3 את הירח וצילמה את הצד הרחוק.
בני האדם הראשונים שראו במישרין אזור זה בירח היו שלושת אנשי הצוות שטסו בחללית אפולו 8. בעת בחירת אתר הנחיתה לחללית אפולו 17 הציע האסטרונאוט הריסון שמיט לנחות במכתש ציולקובסקי (Tsiolkovskiy) תוך שימוש בלוויין תקשורת במסלול ירחי להעברת תשדורות אך בכירי NASA פסלו אפשרות זו כיוון שהיא מסוכנת מדי.
החללית הסינית צ'אנג־אה 4, נחתה במכתש פון קרמן בצד הרחוק ב־3 בינואר 2019.
משימת בראשית 2 של חברת SpaceIL צפויה גם היא בעתיד לנחות בצד זה.
מאיץ ששיגר את צ'אנג-אה 5 T1 למסלול ב-2014 התרסק על הצד הרחוק של הירח ב-4 במרץ 2022. זו הפעם הראשונה שפסולת חלל ישנה התנגשה בירח.
החללית צ'אנג-אה 6 שוגרה לחלל ב-3 במאי 2024 ונחתה על הצד הרחוק של הירח ב-2 ביוני 2024. נחתת צפויה לאסוף דגימות של כ-2 ק"ג מקידוחים מתחת לפני השטח, ותעביר אותן לחללית שתשוגר ותמריא מהירח, תבצע תמרון אוטונומי למקפת ותחזור לכדור הארץ.
המשימה צפויה להימשך 53 ימים.
ביוני 2024 נחתה הקפסולה בכדור הארץ עם דגימות המגיעות בפעם הראשונה מהצד "האפל" של הירח.
הצגה יומית היא הצגה ישראלית, המציגה באמצעות פנטומימה ותנועה פארודיה על הקולנוע ההוליוודי.
ההצגה משלבת בתוכה תחומי במה שונים כגון: פנטומימה לבנה, תיאטרון מספר, ליצנות, מחול ועוד.
בהצגה מועלים ארבעה "סרטים", שהם למעשה עיבודים לז'אנרים קולנועיים ידועים: סרט קומיקס - גיבורי העל, סרט פילם נואר בלשי, סרט קונג פו וסרט אימה.
"הצגה יומית" נוצרה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים, במסגרת שיעורים בהדרכת צביקה פישזון (הבמאי) בנושא תיאטרון הגוף.
לאחר מכן, "הצגה יומית" הופקה בתיאטרון האינקובטור ונתמכה על ידי הזירה הבין תחומית, בסיוע הקרן לירושלים ומחלקת תרבות במשרד החוץ.
ההצגה עלתה לראשונה בשנת 2008. באפריל 2008 ההצגה הופיעה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים וזכתה בשלושה פרסים: המשחק, הבימוי וההצגה הטובים ביותר.
מאז הועלתה ההצגה בבמות רבות ברחבי הארץ ובעיקר בתיאטרון המעבדה בירושלים ותיאטרון צוותא בתל אביב.
אדינבורו פרינג' פסטיבל - אדינבורו, סקוטלנד (אוגוסט 2009)
פסטיבל הים השחור - טרבזון, טורקיה (מאי 2009)
סאמר מיני פסטיבל - ליובליאנה, סלובניה (יולי 2008)
צוות טכני: שחר ורכזון, ריינהרד סטו
עיצוב תאורה: חואן כהן ושחר ורכזון
שחקנים ויוצרים: דני ברוסובאני, יצחק לאור, יעל מפציר, דניאל קישינובסקי וינון שאזו
הצד הפראי הוא סרט קולנוע צרפתי-בלגי-בריטי מסוג דרמה בבימויו של סבסטיאן ליפשיץ אשר יצא לאקרנים בשנת 2004 והקרנת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בו זכה בפרס טדי לסרט הלהט"ב הטוב ביותר.
בישראל הוקרן הסרט בסינמטקים במסגרת מחווה מיוחדת לקולנוענים צרפתים שנערכה באפריל 2006.
הסרט מציג את סיפורה של סטפני, טרנסקסואלית פריזאית, אשר יחד עם שני בני-זוגה חוזרת לכפר הולדתה על מנת לטפל באימה הנוטה למות.
העלילה מתארת את ילדותה בכפר ואת מערכת היחסים הפוליאמורית בינה לבין בני-זוגה.
סטפני היא יצאנית-רחוב טרנסקסואלית המתגוררת בפריז יחד עם שני מאהביה ושותפיה לחיים: דג'מאל – צעיר ערבי מצרי העוסק בזנות באופן מזדמן אשר משפחתו אינה מעוניינת בקשר עמו, ומיכאל – מהגר ושוהה בלתי חוקי רוסי ומופנם, חייל לשעבר שעובד במסעדה, אשר ברח מארץ מולדתו ומחפש קרובים בצרפת.
סטפני מקבלת שיחת טלפון המבשרת לה שאמהּ חולה ונוטה למות, והיא נוסעת לכפר הולדתה ממנו ברחה בגיל 15 ובו לא ביקרה מאז על מנת לסעוד אותה ברגעיה האחרונים.
אל סטפני מצטרפים דג'מאל ומיכאל ותוך כדי שהותם בכפר מתגלים חלקים מילדותה של סטפני כילד בשם פייר, וסיפור היכרותם של השלושה וחיי האהבה ומערכת היחסים הפוליאמורית המיוחדת ביניהם.
על רקע הקושי של אמה של סטפני להשלים עם זהותה המגדרית, מוצג הקושי של דג'מאל ומיכאל אל מול משפחותיהם שלהם ואל מול החברה המוקיעה אותם בשל שונותם, כאשר את הנחמה היחידה מוצאים השלושה זה בזרועותיו של זה.
"הצד הפראי" זכה בחמישה פרסים ובמועמדות אחת:
שנה מקום שם הפסטיבל תוצאה 2004 ברלין, גרמניה פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין זכייה בפסטיבלזכייה בפרס טדי 2004 חיחון, ספרד Gijón International Film Festival זכייה אחת, מועמדות אחת 2004 לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית L.A.
באמנות הבמה, הצגת בכורה (בלעז: פרמיירה, מצרפתית première - ראשון) היא פעם ראשונה שבה מוצג מופע מסוים, כגון מחזה, יצירה מוזיקלית, סרט קולנוע, מופע מחול וכדומה.
המושג העברי "הצגת בכורה" הוא מחידושיו של אברהם שלונסקי.
הצגת בכורה עולמית היא הצגת הבכורה הראשונה בעולם למופע זה.
חשיבות נודעת גם להצגת בכורה ארצית, שהיא הצגת הבכורה במדינה מסוימת.
הצגת בכורה היא פעמים רבות אירוע רב-רושם שמוזמנים אליו עיתונאים על מנת שיסקרו את המופע באמצעי התקשורת, ידוענים ואישים בולטים בתחום האמנות המתאים.
כמקובל בכל מופע, גם בסיומה של הצגת הבכורה קדים המבצעים לקהל, אך בהצגת בכורה לרוב מצטרפים בשלב זה אל המבצעים גם יוצרי היצירה (מחזאי, מלחין, במאי וכדומה).
במופע המוצג חי בפני קהל, כגון הצגת תיאטרון, קודמת להצגת הבכורה חזרה גנרלית - ביצוע מלא של המופע בפני קהל מצומצם של מקורבים, לקבלת משוב אחרון לפני הצגת הבכורה.
הצגת פוסטרים היא חלק אפשרי אך לא מחייב, מאירועי כנס מדעי.
בהצגת פוסטרים חוקרים רבים מציגים את תמצית ממצאי מחקרם, באותו אולם, בו זמנית, בעזרת כרזות המודפסות בעותק אחד גדול ושאר באי הכנס משוטטים בין כרזות אלה.
כל אחד מהחוקרים המציג את ממצאיו (או את ממצאי קבוצת החוקרים לה הוא שייך) ניצב ליד כרזתו ועונה לשאר באי הכנס על שאלותיהם לגבי מחקרו.
מלבד הצגת הפוסטרים, כנסים מדעיים מכילים גם הרצאות הניתנות על ידי מדענים.
כדי להציג פוסטר בכנס מדעי, כמו גם כדי להרצות בו, יש על פי רוב לשלוח מראש את תקציר החומר המוצג אל מארגני הכנס ולקבל את אישורם.
בחלק מהכנסים יש צורך גם בשליחת הסבר בדבר הקשר בין החומר המוצג, לבין נושא הכנס, או לחשיבות החומר המוצג לנושא הכנס.
החומר המוצג בפוסטרים, כמו גם החומר המוצג בהרצאות, הוא על פי רוב חומר שעבר ביקורת עמיתים ופורסם זה עתה במאמרים מדעיים או שעומד להתפרסם במאמר כזה בקרוב.
אולם, בניגוד למאמרים, ההרצאות והפוסטרים עצמם אינם עוברים, על פי רוב, ביקורת עמיתים.
בראשית המאה העשרים ואחת, הצגת פוסטר בכינוס מדעי נחשבת לאמצעי השלישי בחשיבותו להפצת מידע מחקרי בין מדענים, כאשר מתן הרצאה בכינוס מדעי נחשב לאמצעי השני בחשיבותו, ופרסום מאמר מדעי נחשב לאמצעי החשוב ביותר.
על כן, במקרה בו מדענים מאותה מעבדה מציגים בכנס גם הרצאה וגם פוסטר או מספר פוסטרים, ראש המעבדה יעביר את ההרצאה, שתכיל סיכום של ממצאי מספר מאמרים, וכל אחד מהפוסטרים יוצג על ידי סטודנט אחר שלו, שיסביר על תרומתו שלו למחקר הקבוצתי - על הדרך להשגת ממצאיו שלו ועל משמעותם.
אמצעים אחרים להעברת מידע מדעי בין מדענים, מלבד הפוסטר, ההרצאה והמאמר המדעי הם כתיבת פרק בספר מקצועי או באנציקלופדיה וכתיבת תזה.
הצגה יומית הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי (76 דקות), אותו כתבה, הפיקה וביימה עינת פרנבך בן אהרון, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2011 ויצא לבתי הקולנוע בשנת 2013.
במשך שנים כתבה פרנבך בן אהרון תסריטים רבים למגרה.
בתום לימודי התואר הראשון במדעי המחשב, בשנת 2000 למדה בקורס תסריטאות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה.
ב-2004 שלחה תסריט לסרט בשם "ממעמקים" למפיקים שונים, מתוך כוונה שמישהו אחר יביים אותו, איש מהם לא השיב לה, פרט למפיק אורי סבג.
על כך היא כתבה באתר קולנוען:
היא כתבה תסריט לסרט קצר ואחרי שכמה אנשים קטלו אותו הלכה למשך ארבעה חודשים לבית אריאלה וקראה הרבה על קולנוע.
בד בבד התנדבה לסרטי סטודנטים כדי ללמוד על עשיית סרטים.
פרנבך בן אהרון מספרת בריאיון לענת ויינמן מאתר זאתי:
בנובמבר 2006 החלה לכתוב את התסריט וכעבור מספר חודשים החלה בצילומים.
הקרנת הבכורה של הסרט "הצגה יומית" הייתה בתחילת 2013.
הסרט מחולק לשלושה סיפורים שונים, על שלוש נשים, לשלושתן קוראים נעמה:
סיפור ראשון – גבר (טל קלאי) שרוצה להיות אישה ויוצא למסע לילי בעקבות האהבה.
סיפור שני – ציירת נשואה (מירב אוסופסקי) שנמצאת תחת מעקב של חוקרת פרטית.
סיפור שלישי – בחורה בעלת עבר אפל (הילה פרוכטר-זהרון), מנסה לפתוח דף חדש.
שלוש הגיבורות מוצאות מפלט בהצגה יומית באולם הקולנוע, שם הן צופות בסיפור חייהן.
פרנבך בן אהרון החלה בצילומים ב-11 באפריל 2007. הסרט צולם בשבתות וחגים במשך 11 ימים סך-הכול.
הצילומים נערכו בשנים 2009-2007. כל אחד משלושת החלקים צולם על ידי צלם אחר (עידן ששון, רינת אדלשטיין ואיל סיבי) ב-2010 נעשה הפוסט-פרודקשן ובספטמבר 2011 סיימה פרנבך בן אהרון את העבודה על הסרט.
את הסרט ערכו סך-הכול חמישה עורכים, עד שפרנבך בן אהרון הגיעה לדנה שלו, העורכת האחרונה.
מלאכת העריכה ארכה כשנה וחצי סך הכול.
הסרט צולם במקומות שונים, בעיקר בדירתה של הבמאית פרנבך בן אהרון.
כל סצנה צולמה בחדר אחר – חדר השינה, סלון, מסדרון, אמבטיה - כדי שייראה כאילו צולם במקום אחר.
סצנות נוספות צילמה בבית קפה בשינקין, בחנות אפרודיטה, בר הסברנסקי ועוד.
הסרט נעשה בתקציב של 110 אלף שקלים, מתוכם 50 אלף שקלים שקיבלה מקרן הקולנוע הישראלי.
כל הצוות – שחקנים ואנשים טכניים עבדו בהתנדבות, והציוד לצילומים ניתן במחיר נמוך מאוד.
עיקר עלות ההפקה הושקעה בפוסט פרודקשן.
המוזיקאית רות דולורס וייס נתנה לפרנבך רשות להשתמש בשירים שלה (טקסט ולחן) בסרט.
ערן בן אהרון (בעלה של הבמאית) הלחין את הפסקול.
את השיר "לבד" בנעמה הראשונה כתב אביחי ג'יימס פרנבך (אחיה של הבמאית) יחד עם ההרכב שלו, והוא שר אותו.
את הפואמה "רוצה" כתב המשורר צחי כהן.
הסרט הוקרן במסגרת פרינג'ידר, קטגורית הסרטים העצמאיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
הצגת בכורה של הסרט הייתה בסינמטק תל אביב, ב-13 בפברואר 2013.
הצגת הקולנוע האחרונה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1971 בבימויו של פיטר בוגדנוביץ'.
התסריט מבוסס על הרומן "הצגת הקולנוע האחרונה" מאת לארי מקמורטרי ונכתב על ידי בוגדנוביץ' ומקמורטרי.
מסיבות אמנותיות הוא צולם בשחור-לבן למרות שאז רוב הסרטים היו כבר בצבע.
העלילה מתרכזת בעיירה קטנה ומשועממת בטקסס בשנים 1951–1952 ובחבורת מתבגרים בסוף לימודיהם בבית ספר תיכון.
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - בן ג'ונסון.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - קלוריס ליצ'מן.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר:הסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ף ברידג'ס), שחקנית המשנה הטובה ביותר (אלן בורסטין), הבמאי, הצילום והתסריט.
כן זכה בפרס באפט"א לקולנוע על התסריט, שחקן המשנה (ג'ף ברידג'ס) ושחקנית המשנה (אלן בורסטין).
ב-1998 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספרית הקונגרס על היות "תרבותי, היסטורי, ואסתטי".
באותה שנה נבחר גם עלי ידי מכון הסרטים האמריקאי להיות ברשימת מאה שנים...
מאה סרטים של מאה הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר.
הסרט זכה לדירוג של 100% באתר Rotten Tomatoes.
הסרט הצליח והיה לשובר קופות.
ב-1990 הופק סרט המשך בשם טקססוויל גם הוא בבימויו של בוגדנוביץ' ובהשתתפות של חלק מהשחקנים מ"הצגת הקולנוע האחרונה".
הסרט הצליח הרבה פחות מקודמו.
אנארין היא עיירה קטנה ומנומנמת עם 1,301 תושבים אי שם בטקסס.
חיי התרבות מרוכזים במרכז בו יש אולם ביליארד ובית קפה וכן בית קולנוע, כולם בבעלותו של סם "האריה" (בן ג'ונסון).
דווין ג'קסון (ג'ף ברידג'ס) וסאני קרופורד (טימותי בוטומס) הם חברי ילדות ועומדים לקראת סיום לימודיהם בתיכון.
הם חולקים ביניהם רכב ונוהגים לראות סרטים בבית הקולנוע שם הם מתנים אהבה עם חברותיהם.
לאולם הביליארד צמוד בית קפה ובו מגישה ג'נבייב (איילין ברנן) כריכים וארוחות קלות ותוך כדי שיחה עם הלקוחות היא יודעת על כל הרכילות בעיירה.
באולם הביליארד מסתובב גם הנער בילי (סם בוטומס, אחיו הצעיר של טימותי בוטומס) שהוא מפגר שאינו מדבר ואחראי על הניקיון.
הנערים מתעמרים בבילי ומביאים אותו לזונה כדי שיאבד את בתוליו, אולם הניסיון נכשל.
סם גוער בנערים ומסלק אותם מאולם הביליארד אולם כעבור זמן סולח להם.
סאני מתבקש על ידי מאמן הספורט שלהם להסיע את אשתו, רות פופר, (קלוריס ליצ'מן) לבדיקה במרפאה.
רות היא אישה מבוגרת וסאני מבחין שהיא בדיכאון.
היא מזמינה אותו לביתה והם מתחילים ברומן הכולל יחסי מין.
חברתו של דווין היא ג'ייסי פארו (סיביל שפרד - בהופעת בכורה), בת לאב עשיר שעשה את הונו מקידוחי נפט בשטח שלו.
אמה, לויס (אלן בורסטין) היא שתיינית עצבנית שאינה מרוצה מחייה ונישואיה ומנהלת רומן עם אבילן (קלו גולאגר), אחד מהפועלים של בעלה.
ג'ייסי דוחה את חיזוריו של דווין ומעדיפה להיענות להצעתו של לסטר (רנדי קוויד) ולהשתתף במסיבה של בובי שין העשיר שם שוחים כולם בעירום.
לאחר שבובי זונח אותה ומתחתן עם אחרת.
היא מתפתה ליחסי מין עם אבילן, המאהב של אמה ולבסוף מקיימת יחסים עם דווין.
בפעם הראשונה הוא נכשל ובפעם השנייה הוא מצליח לדעתו, אך לא לדעתה.
סאני ודווין נוסעים להתפרע במקסיקו.
בשובם נודע להם כי סם מת ובצוואתו הוריש את בית הקולנוע לקופאית מיס מוזי, את בית הקפה לג'נבייב, את אולם הביליארד לסאני וכן 1,000 דולר לבנו של הכומר.
דווין עוזב את העיירה והולך לעבוד בקידוחי נפט.
ג'ייסי המתוסכלת מתחילה ביחסים עם סאני שמפסיק את יחסיו עם רות ללא הודעה.
כאשר דווין חוזר לעיירה מתחילה קטטה עם סאני הגורמת לפציעה בפניו על ידי דווין.
סאני וג'ייסי מחליטים להתחתן ונוסעים לאוקלהומה אך מוחזרים על ידי משטרה שהוזעקה על ידי הוריה.
ג'ייסי עוזבת את העיירה ועוברת ללמוד בקולג'.
לבסוף הולך סאני לביתו של דווין.
דווין מודיע לו כי התגייס לשרת במלחמת קוריאה.
הם הולכים לבד לקולנוע, שם מקרינה מיס מוזי בפעם האחרונה את המערבון נהר אדום עם ג'ון ויין, ולבסוף אומרת מיס מוזי כי היא סוגרת את בית הקולנוע בגלל שאינה יודעת לנהל אותו ובעיקר בגלל התמעטות המבקרים בגלל הבייסבול והטלוויזיה.
ביל המפגר נהרג על ידי משאית וסאני נושא אותו ומניחו בפתח אולם הביליארד.
כשהוא בדיכאון הוא חוזר לרות המבוגרת שכועסת עליו בתחילה על שעזב אותה, אך לבסוף מקבלת אותו.
בעבודת רגשות, הצגה עמוקה ושטחית הן שתי דרכי התנהגות שבהן נוקטים אנשים על מנת להציג לאנשים סביבם רגשות שלדעתם הם נדרשים להציג בסיטואציה חברתית מסוימת.
בהצגה שטחית האדם מציג כלפי חוץ צורת התנהגות מסוימת ששונה מהרגש שהוא חווה באותו רגע.
בהצגה עמוקה האדם מנסה לשנות את הרגשתו על מנת להציג כלפי חוץ את הרגשתו האותנטית.
דרכי התנהגות אלו הן דוגמה לתהליכי ויסות רגשי בהם אנשים עושים שימוש על מנת להתאים לצרכים ולנורמות של התנהגות אשר מצופות מהם.
המונחים הצגה עמוקה ושטחית הוזכרו לראשונה על ידי הסוציולוגית ארלי הוכשילד.
הוכשילד פיתחה והרחיבה את מחקרו של הסוציולוג ארווינג גופמן שהראה כי קיימת דרך התנהגות המצופה מאנשים שאותה הם מאמצים בעת הצגת רגשות לסביבתם.
הוכשילד טענה כי צורות התנהגות אלה הן דוגמה לעבודת רגשות שבה נוקטים עובדים במקומות העבודה במטרה לייצר את הרגשות הרצויים לתפקיד.
המחקר בנושא עבודת רגשות פותח על ידי חוקרים שונים בהתנהגות ארגונית כגון ענת רפאלי ורוברט סטון, אשר הגדירו עבודת רגשות כתהליך שבו עובדים מביעים רגשות כך שיהיו בהלימה עם כללים הנדרשים על ידי הארגון או התפקיד.
עובד הנוקט בהצגה עמוקה, מנסה לשנות את רגשותיו הפנימיים על מנת שיעמדו בסטנדרט הצגת הרגשות המצופה ממנו.
העובד עושה זאת בצורה אותנטית כלפי הלקוח ("זיוף בנאמנות חיובית").
דוגמה לאופן ביצוע הצגה עמוקה היא אופן ההתמודדות של דיילים עם נוסעים אשר מתנהגים בצורה מזלזלת או מביעים כעס, כך שהדיילים נהגו להסביר לעצמם שהתנהגותם של נוסעים אלה נבעה מניסיון מועט בטיסות, ובכך שינו את הרגשתם הפנימית כלפי הנוסעים האלה, מהרגשת כעס להרגשת חמלה ואמפתיה.
בהצגה שטחית, שהיא האסטרטגיה החליפית, העובד מנהל את ההבעה הרגשית שלו ללא שינוי תואם של רגשותיו הפנימיים, ועושה זאת במטרה להראות כלפי חוץ את ההרגשה המצופה ("זיוף בנאמנות שלילית").
דוגמה לאופן ביצוע הצגה שטחית היא אופן ההתמודדות של פקיד קבלה במלון אשר נתקל בלקוחות אשר מביעים כעס ומרגיש מורת רוח בשל כך.
אם יבצע הצגה שטחית הפקיד יביע הבעת פנים סימפתית ובכך יבצע את עבודתו בצורה מקובלת המצופה ובכך ישפר את מצבו המנטלי, הפיזיולוגי והכלכלי.
גורמים מנבאים לביצוע הצגה עמוקה והצגה שטחית
ע"פ אלישיה גרנדי ישנם שני גורמים מנבאים לביצוע הצגות עמוקות ושטחיות:
כללי הצגה (display rules) – כללים לגבי סוג הרגשות שהעובדים מצופים ומורשים לבטא במסגרת התפקיד (וסוג הרגשות שעליהם לדכא או להסתיר) וכיצד הם רשאים לבטאם.
לדוגמה, עובדים אשר נותנים שירות מצופים להביע רגשות חיוביים, ולא להביע כעס, בעוד גובי חובות מצופים להביע כעס, ושופטים מצופים להביע רגשות נייטרליים (רגשות המצופים משופטים או ממטפלים).סוגי ההצגות נבדלים ממניעיהם, בהצגה עמוקה העובד ישאף לתת ללקוח הרגשת אותנטיות אם יש ביכולתו לעשות זאת.
בהצגה שטחית העובד ישאף לעמוד בציפייה הנדרשת על מנת לבצע את עבודתו כראוי.
שביעות רצון בעבודה, עובדים אשר ירגישו הרגשה חיובית יפגינו בממוצע פחות הצגות שטחיות ועמוקות, הסיבה נעוצה בעובדה ששביעות רצון גבוהה מגבירה את תפיסת התאמת ההתנהגות לציפייה הנדרשת.
לדוגמה, נמצא שספרים מתלמדים שחשו חוסר שביעות רצון הפגינו יותר צורות הצגות שטחיות ועמוקות ממתלמדים שחשו סיפוק בעבודתם.
גורמים נוספים שנמצאו לא מכבר הם:
גיל – נמצא כי ככל שגיל העובד גבוה יותר, כך הוא יפגין יותר הצגה עמוקה ופחות הצגה שטחית.
אנשים בעלי אופי מוחצן ומופנם – נמצא כי אנשים מופנמים יחוו יותר רגשות שליליים ועומס רגשי בעת הצגת הצגה שטחית, בעוד שבעת הצגה עמוקה הם יחוו יותר רגשות חיוביים ולכן יעדיפו לבחור בהצגה עמוקה.
אנשים מוחצנים יחוו פחות רגשות שליליים ועומס רגשי בעת הצגה שטחית.
אופן ביצוע הצגה עמוקה והצגה שטחית
הצגה עמוקה מבוצעת בעזרת שליטה במחשבות וניסיון לבצע שינוי במחשבות חדשות או מחשבות קיימות.
דרך נוספת היא לבצע שינוי קוגניטיבי על ידי ביצוע הערכה נוספת לסיטואציה קיימת.
הצגה עמוקה דורשת יכולת ויסות רגשי גבוהה ועל כן אדם בעל יכולת ויסות רגשי נמוכה יתקשה בביצוע הצגה זאת.
טכניקות נוספות לביצוע הצגה עמוקה ושינוי מצבים קוגניטיביים הוצגו במספר מחקרים נוספים.
הצגה שטחית מבוצעת בעיקר על ידי שליטה מלאכותית בתנועות גוף ובהבעות פנים המהווים, לדעתו של העובד, את הביטוי הנדרש לרגש המבוקש.
בהצגה שטחית, העובד יחליט מה הן תנועות הגוף והבעות הפנים המצופות ממנו ויבצע אותן באופן נשלט ומבוקר כך שיתאימו ככל האפשר לתפיסה המקובלת.
השפעות הצגה עמוקה ושטחית על הרגשת לקוחות ועובדים
הצגה עמוקה מקושרת על ידי חוקרים להשלכות חיוביות, כגון הפחתת לחץ והגברת תחושה של הישגיות אישית, בעוד שהצגה שטחית מקושרת לרמות גבוהות יותר של לחץ, תשישות רגשית, דיכאון ולתחושה של חוסר-אותנטיות.
מספר השפעות על הרגשת לקוחות שנמצאו במחקרים:
איכות שירות הנתפסת על ידי הלקוחות – מחקרים הראו כי הבעת מחוות חיוביות על ידי נותני שירות כגון חיוך ומחוות ידידותיות משפיעות בצורה ישירה על איכות השירות כגון רצון לחזור לחנות והמלצה לחברים על החנות.
תפיסת האותנטיות על ידי הלקוח – מחקרים הוכיחו כי מבט בהבעת פנים אותנטית משפיע בצורה חיובית על מצב רוח של אנשים.
כמו כן לרוב האנשים ישנה היכולת להבחין אם אדם מחייך בצורה כנה על פי התכווצות השרירים מסביב לעיניים המופיע בחיוך אותנטי.
הוכח כי תפיסת האותנטיות המושגת בעזרת הצגה עמוקה משפיעה באופן ישיר על איכות השירות הנתפסת.
יציאה מתפקיד ההצגה – מתייחס ליכולת לא להפגין מצב רוח שלילי כלפי הלקוח, מה שיגרום נזק לקשר עם הלקוח.
נמצא כי יציאה מתפקיד ההצגה מתרחשת לרוב בהצגה שטחית ולא בהצגה עמוקה.
נאמנות הלקוח – נמצא כי הצגה עמוקה המובעת על ידי עובד מגדילה את תפיסת הלקוח שצרכיו נענים.
תפיסה זאת גורמת להעלאת נאמנות הלקוחות.
רמות מתח ולחץ גבוהים – הוכשילד הראתה כי שימוש בהצגה שטחית עלול לגרום למתח רב בקרב העובדים, כיוון שהם מרגישים תחושת זיוף.
כמו כן, הבעה של רגשות הנבדלים מההרגשה האותנטית של האדם דורשת ממנו השקעת משאבים רבים שכתוצאה ממנו הוא עשוי להרגיש לחץ רב ותשישות רגשית.
דוגמה לכך ניתן למצוא במחקר שמסגרתו הנסיינים התבקשו לדכא רגשות שחוו (עצבות וגועל) וכתוצאה מכך נמדדו רמות מתח גבוהות בקרבם.
דיכאון – מחקרים מצאו קשר בין הצגה שטחית לשחיקה בעבודה ודיכאון.
רמת הישגיות ומסוגלות – טענות אלה הועלו על ידי הוכשילד וזכו לאישוש במחקרה של גרנדי שהראה כי הצגה שטחית מקטינה את רמת ההישגיות של העובד בעוד שבהצגה עמוקה תחושת המסוגלות של העובד עולה
יכולת לשמור על הצגה לאורך זמן – מחקרים הראו כי לקוח של ארגון המעסיק עובד שנוקט בהצגה עמוקה, מתרשם בעת קבלת השרות מאותו עובד מרמת אותנטיות גבוהה יותר.
ההסבר לכך נובע מהעובדה שלעובד יותר קל לנקוט בהצגה עמוקה לאורך זמן רב לעומת בהצגה שטחית כיוון שסוג הצגה זה דורש פחות משאבים.
היעדרות וסיום עבודה – נמצא כי עבודת רגשות אשר קיימת לרוב בהצגה שטחית גורמת בטווח הארוך למעמסה רגשית ולחץ אשר גורמים להיעדרויות רבות ולסיום עבודה.
הצד האפל של הירח הוא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר המתח, המבוססת על הסדרה מבית BBC בשם חיים על מאדים .
הסדרה הופקה על ידי חברת Sreda עבור הערוץ הראשון ברוסיה.
הסדרה נקראת על שם אלבום של פינק פלויד, באותו שם יותר מאשר על שם שירו של דייוויד בואי.
הדגש חשוב מאחר שפינק פלויד היה פופולרי בברית המועצות בשנות השבעים המאוחרות, בעוד בואי היה אלמוני יחסית עבור צעירי ברית המועצות.
בשנת 2011, מיכאיל סולוביוב הבן הוא קצין משטרה במוסקבה.
הוא נפגע על ידי מכונית בעת שניסה לעצור מטורף אלים, כשהוא מתעורר הוא מוצא את עצמו בגופו של אביו, סגן מיכאיל סולוביוב האב, ששירת בשירות המיליציה במוסקבה, בשנת 1979.
מיכאיל אינו בטוח אם הוא חולם בזמן שהוא בתרדמת, או אם הוא השתגע, או אם הוא באמת חזר בזמן.
כל מה שהוא יודע כעת זה שהוא חייב להתמודד עם הסביבה הזרה לו של רוסיה הסובייטית, לתפוס פושעים (כולל רוצח סדרתי מסוכן) ומעל לכל דבר אחר, להבין מה קרה לו.
מיכאיל חוזר לשנת 2011 אבל מגלה מציאות אלטרנטיבית: ברית המועצות לא התפרקה ואנשים טסים למאדים.
במציאות החדשה הזאת למיכאיל יש אישה ובת.
הוא מוצא עצמו במסע מתמשך לגילוי העצמי שלו בעודו נאבק במקביל ברוצח סדרתי ששם לו למטרה לפגוע במיכאיל ובכל מי שקשור אליו.
בשנת 2013 הסדרה זכתה בשלושה פרסי APKiT בקטגוריות מיני סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, עבודת הבימוי הטובה ביותר (אלכסנדר קוט) ושחקן הטלוויזיה הטוב ביותר (פאבל דרביאנקו).
הצד האחר של התקווה (בפינית: Toivon tuolla puolen) הוא סרט דרמה קומי פיני משנת 2017 שנכתב, הופק ובוים על ידי אקי קאוריסמקי.
הסרט הופק על ידי חברת Sputnik הפינית של קאוריסמקי.
בדצמבר 2016, הוא זכה בפרס דב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-67. הסיפור עוסק באיש עסקים פיני שפוגש מבקש מקלט סורי שמחפש את אחותו הנעדרת.
קאוריסמקי ציין כי הסרט הזה הוא האחרון שלו כבמאי.
הסרט זכה בפרס במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בהלסינקי, ולדמר, מוכר חולצות, רב עם אשתו ועוזב אותה.
הוא מחליט לעזוב את העסק שלו ומוכר את החולצות שנותרו.
הוא מהמר עם הרווחים שלו במשחק פוקר וזוכה בהרבה כסף.
עם זה, הוא קונה מסעדה.
שלושת עובדיו מפקפקים בתחילה בניסיונותיו של ולדמר להמריץ מחדש את המסעדה שלהם.
במקביל, חאלד, סורי, מופיע בהלסינקי באופן בלתי חוקי על ספינת משא.
הוא מסגיר את עצמו למשטרה ומבקש מקלט.
במתקן לפליטים שאליו נשלח הוא מתיידד עם מזדאכ, פליט עיראקי.
חאלד מבקש ממזדאכ לעזור לו בחיפושים אחר אחותו מרים, שאבדה במהלך מסעם דרך הבלקן למקלט ממלחמת האזרחים בסוריה.
כשהממשלה דוחה את בקשת המקלט של חאלד, הוא בורח.
ולדמר מוצא את חאלד מתחבא ליד המסעדה שלו, נותן לו מקלט ושוכר אותו.
ולדמר וצוותו עוזרים לחאלד להשיג ניירות חדשים.
ולדמר וחאלד שוכרים משאית כדי להבריח אותה מליטא, שם שהתה במתקן פליטים.
זמן קצר לאחר מכן, חאלד, בשובו לדירתו של ולדמר, מוטרד על ידי בריון גזען שדוקר אותו כמעט למוות.
ולדמר רואה בריכות דם כשהוא חוזר הביתה ויוצא למצוא את חאלד יושב מתחת לעץ על גדת נהר, מחייך כשכלב קטן מלקק את פניו.
שרוואן האג'י – חאלד עלי
סקארי קואוסמאנן – ולדמר ויקסטרום
יאנה הייטיאנן – נירהינן, טבח
נופו קוייבו – מיריה, מלצרית
קאיה פקארינן – אשתו של ולדמר
סימון חוסיין אל-באזון – מזדאכ
אקי קאוריסמקי אמר שהסרט יצא בתקווה לשנות נקודות מבט על פליטים בפינלנד.
שרוואן האג'י זכה בחלקו של חאלד לאחר שנענה לקריאת ליהוק לשחקן מזרח תיכוני, העדפה לסורי.
האג'י העיר שהוא ניצל את החוויות האישיות שלו כדי לגלם את הדמות ואמר "לקח לי אולי 10 דקות פשוט לעצום את העיניים ולחשוב שאני בבית, ואז פתאום יורד גשם של פצצות".
קאוריסמקי שאל את האג'י אם הוא מנגן בכלי, ולאחר שמצא שכן ביקש מהאג'י להביא את הכלי לסט וכתב סצנה כדי לשלב זאת.
לאחר ששקל את השם "הפליט", אמר קאוריסמקי כי מצא את השם הצד האחר של התקווה בשיר יווני עתיק וזה נבחר לשם הסרט.
בדצמבר 2016 נודע שהסרט יתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-67. הסרט עצמו הופץ במהדורה מוקדמת בפברואר בפינלנד ובאפריל 2017 הופץ לבתי הקולנוע בבריטניה.
במרץ 2017 רכשה יאנוס פילמס את הזכויות להפיץ את הסרט בארצות הברית, אחרי שהפיצה בעבר את סרטו הקודם של קאוריסמקי משנת 2011, לה האבר.
הצד האחר של התקווה שוחרר בארצות הברית ב-1 בדצמבר 2017.
הצד העמוק של האוקיינוס הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1999 בבימויו של אולו גרוסברד, ובכיכובם של מישל פייפר, טריט ויליאמס, ג'ונתן ג'קסון, ג'ון קפלוס ו- וופי גולדברג.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-12 במרץ 1999 על ידי סרטי קולומביה ונכשל בקופות עם הכנסות של כ-28 מיליון דולר ברחבי העולם, נמוך מעלות הפקתו.
במהלך פגישת מחזור של התיכון בו למדה בלובי במלון, בנה בן ה-3 של בת' קפדורה נעלם.
המשטרה מוזעקת למקום כאשר מתחיל חיפוש אחריו אך הוא לא צלח, ובת' חווה התמוטטות עצבים.
היא לא מסוגלת להתמודד עם המצב, ומזניחה בלי כוונה את ילדיה, וינסנט וקרי.
לאחר תשע שנים, משפחת קפדורה השלימה עם זה שבן נעלם אך, כשילד בעל מראה מוכר מגיע לביתם החדש ומציע לכסח את הדשא שלהם ומציג את עצמו כסם, בת' משתכנעת שהוא בעצם בן, ומתחילה בחקירה.
בת' מגלה שבן נחטף במפגש המחודש על ידי ססיל לוקהארט, אישה לא יציבה נפשית שהייתה חברה ותיקה לכיתה של בת' בתיכון.
היא גידלה את בן כילד שלה, עד שהתאבדה.
ניסיון ההשתלבות מחדש של סם/בן בחזרה למשפחת קפדורה מייצר מצבים בעייתיים לכולם, אז בת' ובעלה פאט מחליטים בסופו של דבר להחזיר אותו לאביו המאמץ.
לילה אחד, וינסנט הבן הבכור עוזב את הבית ובת' מתעוררת מאוחר יותר לשיחת טלפון בשעה 4:22 בבוקר כדי שאומרים לו שהוא בכלא.
בת' ופאט משוחחים על התנהגותו הבלתי יציבה עם קנדי בליס, בלשית שעסקה במקרה של בן שהפכה לחברת משפחה, וקנדי מרגיעה את בת' שוינסנט אוהב אותה.
בסופו של דבר הם מיישבים את מערכת היחסים שלהם, אבל בעוד וינסנט בכלא, בת' ופט מפתחים בעיות ביחסים לאחר ויכוחים מתמשכים, והם מתחילים לישון במיטות נפרדות.
כמה ימים לאחר מכן, מופיע סם בבית קפדורה ומגלה שהוא זכר משהו מלפני חטיפתו.
הוא שיחק מחבואים עם וינסנט ונתקע בארגז המצעים, אבל וינסנט מצא אותו, מה שגרם לו להרגיש בטוח.
מאוחר יותר פאט משחרר את וינסנט מהכלא ולילה אחד רואה אותו משחק כדורסל בחוץ עם סם.
וינסנט, שנשא אשמה על כך שלא צפה בבן בפגישת המחזור של אימו, הרפה את ידו ואמר לו ללכת לאיבוד.
סם/בן סולח לו, ואומר לו שהחליט לחזור לחיות עם משפחתו הביולוגית.
בת' ופאט, המפויסים, מתבוננים מחלון ביתם.
מישל פייפר בתור בת' קפדורה
וופי גולדברג בתור הבלשית קנדיס "קנדי" בליס
ג'ונתן ג'קסון בתור וינסנט קפדורה - בן 16
קורי באק בתור וינסנט קפדורה - גיל 7
ראיין מרימן בתפקיד בנג'מין קפדורה/סם קאראס - גיל 12
מייקל מקלרוי בתפקיד בנג'מין קפדורה - גיל 3
אלכסה וגה בתור קרי קפדורה - גיל 9
מייקל מקגריידי בתפקיד ג'ימי דאגרטי
ברנדה סטרונג בתור אלן, חברתה לכיתה של בת' בתיכון
טוני מוסנטה בתור סבא אנג'לו קפדורה
רוז גרגוריו בתור סבתא רוזי קפדורה
ג'ון קפלוס בתפקיד ג'ורג' קראס, בעלה של ססיליה
ג'ון רוסליוס בתפקיד המפקד בסטוקוביץ'
רוברט צ'יצ'יני בתור הדוד ג'ואי
על פי חוברת פרסומית שהוציאה ההפקה לאור על הנעשה מאחורי הקלעים שהופיעה ביציאת הסרט ב-DVD, הפקת הסרט החלה ב-27 באוקטובר 1997 והצילומים התרחשו בעיקר בלוס אנג'לס.
בתחילה תפקיד הבלשית הוצע לאופרה ווינפרי לפני ליהוקה של וופי גולדברג.
באופן מקרי, הרומן שעליו מבוסס הסרט היה הספר הראשון שנבחר על ידי ווינפרי בתוכניתה כספר המומלץ בפינת התכנית מועדון הספרים של אופרה ב-1996.
סופו של הסרט צולם שוב לאחר שצפה בו קהל, שחש שהוא קודר מדי.
למרות היותו הסוף המקורי של הספר, שלא לדבר על הסוף המועדף על מישל פייפר, האולפן בחר בסוף שמח המקובל יותר.
שכתובים נוספים נרחבים וצילומים חוזרים גרמו לדחיית הסרט מיציאתו המתוכננת בסתיו 1998 ועד לאביב 1999.
ריאן מרימן זכה בפרס האמן הצעיר להופעה הטובה לשחקן משנה צעיר בסרט עלילתי.
הצד האפל של פלורידה היא דרמת מתח טלוויזיונית, שנוצרה על ידי דונלד טוד, המשמש כמפיק בפועל לצד ג'ייסון בייטמן, מייקל קוסטיגן ומיגל ארטטה.
בסדרה מככב בתפקיד ראשי אדגר רמירס כשוטר לשעבר שנשלח חזרה על ידי מאפיונר למדינת הולדתו פלורידה כדי להחזיר את חברתו.
מייק ולנטיין הוא שוטר לשעבר, שנאלץ לחזור למדינת הולדתו פלורידה כדי למצוא את חברתו של מאפיונר מפילדלפיה.
מה שצריך להיות בתחילה חקירה חד פעמית ומהירה הופך למסע לתוך סודות משפחתיים הקבורים עמוק וניסיון לעשות את הדבר הנכון.
אדגר רמירס – מייק ולנטיין
אנתוני לפאליה – סוני ולנטיין, אביו של מייק
אבי לי – דילי ווסט
אוטמרה מררו – פטסי, אחותו של מייק
לקס סקוט דייוויס – איריס, אשתו לשעבר ובלש של מייק
אמורי כהן – מוס ינקוב, הבוס של מייק
אייזיאה ג'ונסון – בני, בעל מוטל
קלארק גרג – סגן השריף קצ'ר
סיבונג'יל מלאמבו – קלרה, אשתו של בני
פול שניידר – השוטר אנדי בון
לורן בוגליולי – קייטלין פוקס, מגישת חדשות
לאונרד ארל האוז – ריי-ריי, שוטר לשעבר
איזבל גיימרוס – בתם בת ה-14 של טיילר, פטסי ודייקון
מארק ג'פרי מילר – באז, שותפו של סוני ולנטיין
ביולי 2018, חברת הסרטים אגרגייט של ג'ייסון בייטמן ומייקל קוסטיגן חתמו על הסכם הפקה רב-שנתי עם נטפליקס.
זהו הסכם השותפות הגדול ביותר בתולדות שירות ההזרמה באותה תקופה.
עסקה זו שימשה גם להגברת שיתופי הפעולה של בייטמן עם נטפליקס לאחר חידוש הסדרה "משפחה בהפרעה" ויציאת הסדרה "אוזרק" בכיכובו של בייטמן.
באפריל 2021, נטפליקס נתנה אור ירוק להפקת סדרה בת שמונה פרקים עם אדגר רמירס שחברת ההפקה של בייטמן מפיקה.
באוגוסט דווח שמיגל ארטטה, ג'וליאן פארינו, הייפא אל-מנסור וקווין בריי יבימו שני פרקים כל אחד.
באותו חודש לוהקו אנתוני לפאליה, אבי לי, אוטמרה מאררו, לקס סקוט דייוויס, אמורי כהן, קלארק גרג, אייזיאה ג'ונסון, סיבונג'יל מלאמבו, פול שניידר, לורן בוגליולי, מייקל אספר, לאונרד ארל האוס, איזבל גיימרוס ומארק ג'פרי מילר הצטרף לצוות השחקנים.
צילומי הסדרה החלו ב-10 באוגוסט 2021, והיו אמורים להסתיים ב-16 בנובמבר.
הצילומים התרחשו בווילמינגטון וקרוליינה ביץ', צפון קרוליינה.
לאחר מספר עיכובים בלוח הזמנים נמשכו הצילומים בדצמבר 2021. הצילומים התרחשו ב-The Pointe at Barclay, מתחם קניות בווילמינגטון.
למתחם הובאו מכולות מטען, מבנים צבעוניים ומבני עץ.
מקומות צילום נוספים כללו את Stevens, אייס, UniFirst Uniform Services, מטבחי הגיהנום, פני קופר ו-Quanto Basta.
הצד המערבי של מנהטן הוא כינוי לצדו המערבי של האי מנהטן (מרובעי ניו יורק).
הצד המערבי גובל במזרחו ב, ובמערבו בנהר ההדסון, אשר מעברו השני (עוד מערבה) מצויה מדינת ניו ג'רזי.
הצד המערבי הוא משכנם של כמה מהאתרים המפורסמים ביותר בעיר ניו יורק, ובהם השדרה החמישית, סנטרל פארק, רחוב ברודוויי ותיאטראותיו, שכונת ועוד.
השכונות העיקריות בווסט סייד הן (מצפון לדרום): , , וושינגטון הייטס, ווסט הארלם, , , ה-אפר וסט סייד, הלס קיצ'ן, צ'לסי , סוהו, וטרייבקה.
קווי הרכבת התחתית והאוטובוסים של השדרה ה-8 והשדרה ה-7 מחברים את כל חלקי הצד המערבי.
הכבישים הראשיים מצפון לדרום המשרתים את הצד המערבי הם בצפון ו- (9A) בדרום.
מפרידה בין הכבישים המהירים לחוף המערבי של האי.
מיזם חוסן חופי מנהטן התחתית
מיזם (LMCR) הוא יוזמה משולבת, פדרלית, מדינתית ועירונית, להגנה על החופים בדרום מנהטן, לרבות הצד המערבי והמזרחי, שמטרתה להפחית את הסיכון לשיטפונות עקב סופות החוף, ועליית מפלס הים במנהטן תחתית.
אזור פרויקט LMCR משתרע על חוף מנהטן התחתון ומבקש להגביר את החוסן תוך שמירה על הגישה לקו המים ושילוב עם המרחב הציבורי.
בהתבסס על מחקר חוסן האקלים של מנהטן התחתית, הוחלט על השקעות הון של יותר מ-1.7 מיליארד דולר עבור הפרויקטים הבאים להגנת החופים:
חוסן חופי באטרי פארק (צפון דרום ומערב).
הצד המזרחי של מנהטן מתייחס לצד של מנהטן הנושק לאיסט ריבר ופונה לברוקלין וקווינס .
השדרה החמישית, סנטרל פארק מרחובות 59 עד 110, וברודוויי מתחת לרחוב 8, מפרידים בינה לבין הצד המערבי של מנהטן.
השכונות העיקריות באיסט סייד כוללות (מצפון לדרום) את: מזרח הארלם, ספניש הארלם (אל בריו), .
האפר איסט סייד, , , , גראמרסי, איסט וילג' והלואר איסט סייד.
הכבישים המהירים העיקריים מצפון לדרום המשרתים את "האיסט סייד" הם: ו, שברוב אורכם מופרדים מהחוף המזרחי של האי על ידי מדרחוב .
הרכבת התחתית של ניו יורק בצד המזרחי
במשך שנים רבות, מאז הקמתה של רשת הרכבת התחתית של ניו יורק, סבל הצד המזרחי מחֵסר בתנועת רכבות לאורך הצד המזרחי.
קו הרכבת האורכי המזרחי ביותר במנהטן, היה הקו הירוק (4,5,6) ששירת 3 קווי רכבת מברוקלין ומנהטן תחתית למנהטן עילית וחזרה.
קווי הרכבת הללו נעו לאורך שדרת לקסינגטון, והותירו את הדרים ממזרח לה ללא פתרון ישיר של קו רכבת.
קשה להתעלם מקיומו של האי רוזוולט הממוקם אל מול הצד המזרחי של מנהטן .
על פי פסיקת בתי המשפט, ועדות הבחירות וסניף הדואר באי נמצאים בשטח השיפוט של מנהטן.
(RIOC) הוקם על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק בשנת 1984 כתאגיד לתועלת הציבור, שמונה עם שליטה על התפעול, התחזוקה והפיתוח של האי.
חוזה השכירות של מדינת ניו יורק על האי מסתיים ב-2068, ואז השליטה תחזור לעיר ניו יורק.כלומר האי מבחינה גאוגרפית הוא חלק מהצד המזרחי של מנהטן, אך אינו חלק ממנו מהבחינה המינהלית.
מצפון צפון מזרח לאי רוזוולט, קיימים .
הם איים מחוברים, במחוז ניו יורק (רובע מנהטן), המופרדים מהאי מנהטן על ידי נהר הארלם.
רוב האי הוא פארק המנוהל על ידי "ברית הפארקים של האי ראנדל" Randall's Island) Park Alliance) הכפופה למחלקת הפארקים של עיריית ניו יורק.
כלומר האיים מבחינה גאוגרפית הם חלק מהצד המזרחי של מנהטן, אך אינם חלק ממנו מהבחינה המינהלית.
מיזם הגנת קו המים המזרחי של מנהטן
מיזם הגנת קו המים המזרחי של האי, שמובל על ידי , מטרתו להגן על שכונות ופארקים במנהטן מהשפעות של שינויי אקלים, כגון נזקי סערה, הגברת הצפות ועליית פני הים.
במימון משותף של עיריית ניו יורק והממשלה הפדרלית, יבנה מחדש קו החוף של האיסט ריבר, כדי להגן על פארקים וקהילות לאורך של כמעט 4 קילומטרים מרחוב 25 מזרח בצפון ועד לרחוב מונטגומרי בדרום.
בניית המיזם החלה בסתיו 2020 ותימשך עד 2026.
הצדעה היא מחווה גופנית, בדרך כלל ביד, המשמשת להבעת כבוד וכסימן ברכה.
ההצדעה מקובלת בדרך כלל בצבא ובארגונים נוספים אך היא גם בשימוש אזרחי.
המונח הלועזי (salute) מתייחס גם למטחי כבוד (בתותחים או חוליית רובים-בהלוויות), למטסי כבוד, להצגת נשק ולמחוות גופניות אחרות.
בעברית "הצדעה" נגזרת מהמילה "צדע", אזור הרקה אליו מונפת היד בהצדעה.
מקורה של ההצדעה אינו ברור, ולכן ישנן סברות שונות בנוגע למקור ההצדעה.
הסברה המקובלת היא שבימי הביניים האבירים היו מרימים את מכסה העיניים בקסדתם כאשר היו נפגשים באביר אחר, על מנת שיוכלו לזהותם כאוהב ולא כאויב.
מנהג זה התפתח במרוצת השנים להצדעה.
עוד ייתכן שההצדעה התפתחה מברכת שלום מרחוק, על ידי נפנוף היד או הרמתה, זאת במטרה להתבלט מרחוק.
ההצדעה לאות "שלום" התפתחה כנראה מהנוהג בימי קדם, במפגש בין גברים להניף יד על מנת להראות שמניף היד אינו חמוש.
יותר מאוחר התפתחה צורה זאת של סימון לאות כניעה על ידי הרמת שתי הידיים.
באירופה הגברים נהגו ועדיין נוהגים לברך את זולתם, כשהם פוגשים אותם, על ידי הרמת הכובע מעל ראשם.
במהלך הזמן הרמת הכובע הוחלפה על ידי תנועת היד לכיוון הכובע ונגיעה בשוליו (בקרבת הצדע).
סביר להניח, אך אין הוכחה לכך, שזה מקור תנועת ההצדעה.
במסורת הצבאית בזמנים ובמקומות שונים ישנן שיטות רבות להצדעה - בתנועת יד, מטח כבוד בעזרת תותחים או רובים, הנפת דגל וכדומה.
זהו סוג ההצדעה הנפוץ והבסיסי ביותר.
הצדעת היד הנפוצה בצבא נעשית, על ידי הרמת יד ימין בצורה ישרה לעבר הצדע (ליד הרקה והגבה הימנית).
אחת מהצדעות היד הראשונות הן מהצורה הנהוגה בצבא הבריטי, בה כף היד פונה קדימה.
צורת הצדעה זאת נפוצה בהרבה מהמדינות החברות בחבר העמים הבריטי.
ההצדעה הצרפתית כמעט זהה להצדעה הבריטית.
בפולין ההצדעה אף היא דומה להצדעה הבריטית אך נעשית עם שתי אצבעות.
בניגוד לצבא הבריטי, בצי הבריטי נהוג להצדיע כאשר כף היד מופנית כלפי מטה.
שינוי זה מקורו בתקופה בה השתמשו בזפת לאיטום גוף העץ של ספינות הצי-היות שקצינים עטו כפפות לבנות כדי להגן על ידיהם, היה זה לא ראוי להציג כפפה מלוכלכת בעת ההצדעה ומסיבה זו שונה אופן ההצדעה.
צורה זו מקובלת בצבאות רבים בעולם-בין היתר בצבא ארצות הברית, צבא רוסיה וגם בצה"ל.
צורת הצדעה נוספת המקובלת באלבניה וכמה מדינות בדרום אמריקה ובראשן מקסיקו, נעשית על ידי הצבת היד בדומה להצדעה הנהוגה בצי הבריטי, אך בסמוך ללב.
הצדעת היד מופנית לבכיר בדרגה, בדרך כלל קצין, שגם הוא מחזיר הצדעה.
בחלק מהצבאות המשמעות היא הבעת כבוד לאדם שממלא את התפקיד.
בצבא הבריטי המשמעות היא הכרה בסמכות שניתנה על ידי המלכה (וכך גם הצדעת הבכיר היא הצדעה בשם המלכה).
הצדעה ניתנת גם כאות תודה, לאחר זיכוי במשפט צבאי.
בצבאות רבים הצדעה מותרת רק עם כיסוי ראש (כמו כומתה או כובע).
בצבאות מסוימים נמנעים מהצדעה בתוך מבנה, פרט לטקסים.
בזמן מלחמה בדרך כלל הצדעה אסורה, זאת כדי להקשות על צלפים בזיהוי קצינים כמטרות בעלות ערך.
בצה"ל פקודות המטכ"ל קובעות כי:
לכן, חובת ההצדעה חלה לא רק בפני מפקדים בכירים וקצינים, אלא גם בפני ראשי מדינה ואישים ממלכתיים (למשל במשמר כבוד) וכן באירועים בפני סמלי צה"ל, המנון ודגל ישראל ומדינות זרות.
ייתכן כי ההצדעה הייתה בשימוש באימפריה הרומית אך אין הוכחות לכך.
קיימים מספר ציורים מתקופת האימפריה המציגים סצנות דומות להצדעה.
במספר מקרים נראה המנהיג מרים את ידו, כמו כן נראות יחידות צבא המרימות את ידיהן לעבר המנהיג או המפקד.
חלק מתמונות אלה אפשר לראות על עמוד טראיאנוס.
נראה שהחיבור בין הצדעה זאת לתרבות האימפריה הרומית, גדל במאה ה־18, בצרפת המהפכנית בתנועות האנטי־מלוכניות.
מספר רב של ציורים אודות הרומים משלבים את סימן ההצדעה, כדוגמת הציור משמאל, שצויר על ידי ז'אק-לואי דויד ב־1784. מאוחר יותר צייר ציורים נוספים עם מוטיב ההצדעה, כדוגמת ציורו של נפוליאון וציור האספה הלאומית.
כמייסד של האקדמיה הצרפתית לאמנויות, ז'אק-לואי דויד היה מורם של רבים מאומני צרפת, שהמשיכו לתאר בציוריהם את ההצדעה הרומית.
בהצדעה זו האדם מרים את ידו, הימנית או השמאלית, עד לזווית של מעט פחות מ-90° ביחס לראש, כך שתצביע מעט כלפי מעלה, הוא מחזיק את כף ידו כאשר גב היד כלפי מעלה, והאצבעות ישרות והדוקות.
הביטוי "במועל יד" שאול מספר נחמיה, מתיאור תגובת הקהל למשמע דברי התורה שהקריא עזרא הסופר:
הצדעה זו, אשר מקורה בהצדעה הרומית, אומצה על ידי איטליה בתקופת המשטר הפשיסטי ולאחר מכן על ידי גרמניה הנאצית (תוך שמתלווה לה הקריאה "הייל היטלר" או "זיג הייל").
עקב שימושה בגרמניה הנאצית, הצדעה זו מזוהה כיום עם המשטר הנאצי ועם משטרים רודניים נוספים כמו בספרד ופורטוגל.
מסיבות אלו ההצדעה אסורה ברוב מדינות העולם (אך לא בישראל) ובחלקן ניתן אף לרצות תקופת מאסר בעקבות שימוש בה.
צורת הצדעה זו מקובלת גם אצל ארגוני טרור פלסטינים בעלי מיליציות צבאיות גדולות, כדוגמת חזבאללה וחמאס.
ב-2013 הציג הקומיקאי הצרפתי האנטישמי דיידונה מ'באלה מ'באלה (Dieudonné M'bala M'bala) תנועה בה יד ימין ואצבעותיה מתוחות לצד הגוף כלפי מטה, ויד שמאל מבצעת תנועת "הצדעה" על הזרוע הנגדית.
תנועה זו, המכונה בצרפתית קנל, זכתה לכינוי "מועל יד הפוך" ונועדה על מנת לעקוף את האיסור בחוק להצדיע במועל יד.
תוך ימים ספורים התפתחה תופעת רשת בה צילמו עצמם ניאו נאצים מבצעים תנועה זו באתרים יהודיים או קשורים לשואה (כגון שערי אושוויץ או בית אנה פרנק), יחד עם יהודים תמימים, בסמוך לשלטי זיכרון ועם מסכות ומדים נאצים.
ב-28 בדצמבר 2013 ביצע את התנועה שחקן וסט ברומיץ' אלביון, ניקולא אנלקה לאחר הבקעת שער במשחק פרמייר ליג.
נושאי חרב (עד היום בטקסים צבאיים) בצבאות האירופאיים ובממשיכי דרכם התרבותית, משתמשים במחווה של "שני צעדים".
החרב מונפת ביד ימין לעבר אזור הצוואר ואז הלהב מונף, קדימה ולמעלה, בזווית של 30 מעלות.
הצעד השני בהצדעה מתבצע כאשר הלהב מופנה כלפי האדמה בקרבת רגל ימין.
הצדעה זאת מקורה בצלבנים, בין החרב לצלב יש דמיון במראה, והצלבנים בהיעדר צלב יכלו לנשק את מרכז החרב בזמן התפילה לפני הקרב כאילו ומדובר בצלב.
באופן טקסי נושא רובה מצדיע לבכיר בדרך כלל כשהנשק במצב "הכתף" בצד ימין וכף יד שמאל מונחת ואף מכה קלות על מתפס הנשק.
במסדר חילים ושוטרים מצדיעים על ידי דיגול הנשק (פקודת: "דגל'שק", בישראל): הרובה מוחזק במצב מאונך עם שתי הידיים, רחוק מהגוף.
קיימים סוגים נוספים של הצדעות, בדרך כלל במקרים פחות חשובים, כהצדעה בפני מפקד בדרגה נמוכה.
הצדעה זאת מתבצעת על ידי השענת בסיס קת הרובה על פני הקרקע והרחקת הקנה מהגוף ("מצב הצג") - בכלי נשק קצרים (כגון תת מקלע עוזי) מצב הצג מבוצע כאשר הנשק תלוי על הכתף ומכוון ב-45° כלפי מטה, ויד שמאל מונחת על גבי הנשק.
הצהרת בלפור היא הכינוי המקובל להחלטת ממשלת בריטניה ב-31 באוקטובר 1917 כפי שמצאה ביטויה במסמך שנחתם בידי שר החוץ הבריטי, הלורד ארתור ג'יימס בלפור, ב-2 בנובמבר 1917 (י"ז בחשוון תרע"ח) ועיקרו הכרזה ולפיה בריטניה תתמוך בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
מתן ההצהרה היה הישג מדיני חסר תקדים של התנועה הציונית: מעצמה עולמית כמו בריטניה הסכימה למעשה לפרוש את חסותה על התנועה הציונית ולסייע לה במימוש מטרתה העיקרית.
בעשותה כן הגיעה ממשלת בריטניה למסקנה שיהיה זה מעשי יותר לתמוך בשאיפות הציוניות כהצדקה לפירוק הקיסרות העות'מאנית, מאשר כמשענת לחיזוקה.
ההצהרה, ובראשה מבוא הממען אותה ללורד ליונל וולטר רוטשילד, נמסרה לידיו, והוא התבקש להעבירה לידי ההסתדרות הציונית.
היא ניתנה בעקבות הצעה שהגיש לממשלת בריטניה ד"ר חיים ויצמן בשיתוף עם ההנהגה הציונית בבריטניה.
הצעתו של ויצמן כללה את הדרישה להכיר בזכות העם היהודי על ארץ ישראל ובזכותם של יהודים לעלות אליה, וכן להעניק מעמד מוכר למוסדות התנועה הציונית בארץ ישראל.
טרם פרסומה הונחה ההצהרה בפני נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, וזכתה לאישורו.
ממשלת צרפת הביעה את תמיכתה בפומבי בהצהרה ב-14 בפברואר 1918, והלכה בעקבותיה ממשלת איטליה, אף היא בפומבי, ב-9 במאי.
הצהרת בלפור הייתה מסויגת ומצומצמת בהשוואה להצעה שהגיש ויצמן, ובכל זאת כללה הכרה בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל.
במשתמע, ההצהרה גם הכירה בתנועה הציונית כמייצגת שאיפות אלה.
הצהרת בלפור הייתה אפוא ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית.
בעקבות פרסומה של הצהרת בלפור כתב העיתון הבריטי The Spectator: "יישוב יהודי גדול ומשגשג בארץ הקודש תחת פיקוחה של בריטניה, בעלות-בריתנו ואמריקה, יתרום לשלום וקידמה במזרח הקרוב, ויעלה אפוא בקנה אחד עם מדיניות בריטניה."
כתב המנדט של חבר הלאומים משנת 1922, שאשרר את החלטות ועידת סן רמו, כלל הצהרה זו ככתבה וכלשונה, וכך היא קיבלה תוקף חוקי של מסמך בינלאומי מחייב.
ברחבי ישראל נקראו רחובות וכיכרות בשם "ב' בנובמבר" לציון תאריך ההצהרה.
הפעילות שהובילה להצהרות בצרפת, אנגליה וגרמניה
לפי מחקרו של מרק לווין ב-1992, ואחר כך בידי יונתן שניאור בספרו מ-2010 הצהרת בלפור - מקורות הסכסוך הערבי ישראלי, היו שלושה שהובילו פעילויות להכרה בציונות, על מנת לקנות מיהודי ארצות הברית את תמיכתם הנכונה בצד הלוחם שלהם, במלחמת העולם הראשונה.
הצעתו של וולף הובילה בסופו של דבר לנוסח של הצהרת בלפור, אף שהסיבות להתקבלותה היו כבר שונות לחלוטין שנה אחר כך.
בצרפת היה את נחום סוקולוב שהתכתב עם ז'יל קמבון ולבסוף קיבל את הצהרת קמבון זמן קצר לפני הצהרת בלפור.
בארצות הברית פעלה מטעם סוקולוב הוועדה היהודית הצרפתית.
ובגרמניה היה את מקס בודנהיימר, שחילץ הבטחות על פה מהמנהיגות הצבאית הגרמנית והאוסטרית, ולבסוף הוזיר הגדול טלאל פאשה נתן בשנת 1918 בשלהי המלחמה.
ביולי 1917 הגישו ד"ר חיים ויצמן ונחום סוקולוב לממשלת בריטניה הצעה להצהרה מדינית, שרואה בארץ ישראל את ביתו הלאומי של עם ישראל ומכירה בזכותו לבנות את חייו הלאומיים בה.
שר החוץ הבריטי ארתור ג'יימס בלפור, שהיה חובב מקרא, וראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' (שהספיק כבר לייצג כעורך דין את ההסתדרות הציונית בשנת 1903), ראו בעין יפה את ההצהרה מטעמים אסטרטגיים ודתיים, והאמינו כי "שיבתם של היהודים לציון היא מאורע היסטורי ממדרגה עליונה שנגזר מתוקף צו הבורא".
להם נוספו שרים נוספים ומדינאים בכירים כמו מארק סייקס שהתקרב לרעיון הציוני הודות לחברותו עם הרברט סמואל.
כנגדם פעלו כוחות אנטי-ציוניים שונים: בריטים שחששו לקלקל את הקשר עם הערבים, או שראו ברעיון של הקמת מדינה יהודית פנטזיה פרועה, ויהודים בריטים שראו עצמם "אנגלים בני דת משה", שחששו למעמדם.
אחד מהמתנגדים המפורסמים היה הלורד אדווין מונטגיו (בן דודו של הרברט סמואל), יהודי מתבולל, חבר פרלמנט והשר לענייני הודו, שנימק את התנגדותו להצהרה בחשש ליצירת "נאמנות כפולה" בקרב יהודי העולם, ופגיעה בזכויותיהם של יהודים בארצות העולם, סוגיה שיש לה ביטוי בסוף ההצהרה.
לאור כל ההתנגדויות מותנה וסויגה ההצהרה.
בעצתו של ד"ר ויצמן היא נשלחה אל הלורד וולטר רוטשילד, נשיא ההסתדרות הציונית בבריטניה.
אגודת ישראל שבגרמניה רצתה לחבל ולמנוע את ההצהרה אך לא יכלה להכניס נציגים שלה לאנגליה בהיותם נחשבים כגרמנים, לפיכך כינסו אספת עם גדולה בווינה ו"הכינו תזכיר בסגנון 'מוחלים על הטובה'".
מבחינת הציונות הייתה ההצהרה פריצת דרך היסטורית.
בעולם הערבי ההצהרה נתקבלה בחילוקי דעות, ערביי ארץ ישראל קיבלו אותה באיבה גלויה, ובתגובה אף איימו במהומות דמים, אך האמיר פייסל הראשון, אחד מהמנהיגים הערבים הבולטים באותה תקופה, קיבל אותה באהדה, והסכים לה, בתנאי שיוגשמו במקביל השאיפות הלאומיות הערביות במלואן.
כדי להפוך את ההצהרה למעשה מינו הבריטים ב-1920 את המדינאי היהודי הבכיר הרברט סמואל, שכבר הספיק לכהן בממשלת בריטניה במשרות של שר הדואר ושר הפנים, להיות הנציב העליון הראשון של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ההצהרה ניתנה בצורת מסמך מודפס, שנחתם בחתימת ידו של לורד ארתור ג'יימס בלפור ונמסר ללורד ליונל וולטר רוטשילד על מנת שיועבר להסתדרות הציונית.
העותק המקורי של ההצהרה שמור בספרייה הבריטית.
להצהרה הסופית שאישרה ממשלת בריטניה קדמו 12 טיוטות, שהיו כולן הצעות של התנועה הציונית לממשלת בריטניה.
הטיוטה האחרונה נשלחה על ידי הלורד בלפור, וההצהרה הסופית נשלחה אליו כמעין מכתב תשובה.
הנקודות העיקריות שדרשו ליבון היו:
רצונה של ממשלת בריטניה להימנע מהתחייבות נחרצת.
על-פי ההיסטוריון ניר מן ומקורות אחרים, הטיוטה האחרונה ששלח לורד בלפור כללה את הצעת הנוסח הבאה: "ממשלת הוד מלכותו מקבלת את העיקרון שארץ ישראל צריכה לקום מחדש כביתו הלאומי של העם היהודי".
נוסח זה הובא בפני ממשלת בריטניה ולא אושר.
ההצהרה הסופית דיברה על הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולא על ארץ ישראל כביתו הלאומי של העם היהודי.
מכאן נובע גם שההצהרה אינה שוללת הקמת ישויות מדיניות או לאומיות נוספות בארץ ישראל.
הכרה במוסדות התנועה הציונית כישות פוליטית.
על-פי ההיסטוריון ניר מן, העובדה כי ההצהרה אינה כוללת הכרה בהסתדרות הציונית כישות פוליטית בעלת מעמד סוֹבֵרֵני אינה מקרית, ונבעה מרצון מודע של ממשלת בריטניה להימנע מהכרה כזאת.
פרסום ההצהרה באמצעות מכתב ללורד רוטשילד: המכתב מטעם בלפור, שכלל את הצהרת ממשלת בריטניה, נשלח לברון וולטר רוטשילד.
חיים ריינהולץ, הביוגרף של חיים ויצמן, מציין כי על הצעת הנוסח הסופית היה חתום הלורד רוטשילד ולכן התשובה הסופית נשלחה אליו.
הצהרת בלפור נכתבה כמסמך שאמור היה לשמש את בריטניה במאמציה להשיג מחבר הלאומים מנדט על שטח ארץ ישראל.
ההצהרה אכן שימשה בסופו של דבר בסיס לכתב המנדט שנתן חבר הלאומים לבריטניה.
באותו זמן היה חבר הלאומים מעוניין בהקמת מדינות-לאום או קונפדרציות שיממשו את זכות העמים להגדרה עצמית, במקום אימפריות רב-לאומיות שנחשבו מקור לסכסוכים כגון אלה שהביאו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לפיכך, ההצהרה מדגישה את האופי הלאומי היהודי של הישות שתוקם בארץ ישראל, וקובעת בנוסף כי לא ייעשה דבר שיפגע בזכויותיהם האזרחיות והדתיות של תושביה הלא-יהודים של הארץ.
מעמדם של יהודים ברחבי העולם.
הצהרת בלפור הייתה עלולה להתפרש כניסיון של ממשלת בריטניה להתנער מעקרון האמנציפציה, כלומר כקריאה לוותר על ניסיונותיהם של יהודים להשיג שוויון זכויות בארצות שבהן הם חיים, וכקביעה כי זכויות אזרחיות יינתנו ליהודים רק בבית הלאומי שיוקם להם בארץ ישראל.
כדי להימנע מפרשנות כזאת, נאמר בהצהרה במפורש שהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל אינה אמורה לפגוע בזכויותיהם ובמעמדם של יהודים בשאר העולם.
פרופ' אביבה חלמיש מצביעה על ההבדל בין ההתייחסות ליהודים בהצהרה, לבין ההתייחסות לערבים:
בכל הנוגע ליהודים מנוסחת ההצהרה בלשון פעילה, בעוד שלגבי שאר יושבי הארץ מדובר ב"הגנה על הזכויות", כלומר בשמירת הזכויות שכבר קיימות.
כלפי היהודים יש הכרה בזכות עצמם.
הלא-יהודים מוגדרים על דרך השלילה, "עדות לא יהודיות".
היהודים מוגדרים כ"עם יהודי" שזה מונח לאומי.
"עדות לא יהודיות" הוא מונח דתי ולא לאומי.
כלפי הערבים מדובר על הגנה על הזכויות "האזרחיות והדתיות" שפירושו זכויות ברמת הפרט ולא ברמת הלאום.
המונח המוזכר "בית לאומי" שנכלל בהצהרת בלפור הוא אינו מונח מוכר בפוליטיקה או במדע המדינה.
הביטוי אינו נותן מושג מוחלט לגבי מהותה של הישות המדינית היהודית שעתידה לקום בארץ ישראל.
ההצהרה מדברת על "בית לאומי" (National home), ונמנעת משימוש מפורש במונחים מחייבים יותר כגון "מדינה" (State), "מולדת" (Homeland, מונח המשמש לפעמים באנגלית לתיאור שלטון אוטונומי), קומונוולת' (Commonwealth) וכיוצא באלה.
השימוש בתואר "לאומי" (National) נועד כנראה להדגיש כי ההצהרה עולה בקנה אחד עם עקרון ההגדרה העצמית שהפך באותו זמן לעיקרון מנחה במדיניות הבינלאומית.
להערכת החוקרים, כוונת ההצהרה הייתה למסגרת מדינית שבהמשך תתפתח למדינה ריבונית.
אף שהיה מוכר בלשונות אירופה ובערבית כמתייחס לאזור ארץ ישראל, עדיין לא היה המונח "פלסטיין" מוגדר היטב בעת מתן ההצהרה.
האימפריה העות'מאנית ששלטה במזרח התיכון עד מלחמת העולם הראשונה לא כללה מחוז או שטח שנקרא בשם זה, כך שהמונח Palestine לא יכול היה להתייחס לשטח שגבולותיו היו מוגדרים באותה עת.
הסכם סייקס–פיקו שקבע את חלוקת המזרח התיכון בין צרפת לבריטניה לאחר המלחמה עדיין היה סודי בעת מתן ההצהרה, וממילא בריטניה שאפה לשינוי הגבולות שהוגדרו בו.
שיקול ערכי – שלפיו יש למצוא פתרון לבעיית העם היהודי הנרדף, ולתת לו את ארצו היעודה, בדומה לנפוליאון במכתבו אל היהודים (1799).