tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שבירדו מוצגת לרוב כדמות אינדיבידואלית, לאורך השנים היא הוצגה גם יחד עם דינוזאורים נוספים שדומים לה במראה ואשר להם צבעים שונים ומגוונים ולעיתים גם מאפיינים שונים.
הופעת הבכורה של הדמות הייתה במשחק הווידאו "האחים סופר מריו 2" אשר יצא לשווקים בשנת 1988. במשחק זה הדמות שימש כמעין מיני-בוס.
בעוד שהיא הייתה אויבת בהופעתה הראשונה, במשחקים השונים שיצאו לאורך השנים היא הפכה לידידה של מריו ושל לואיג'י.
לאורך השנים הדמות נכללה במשחקים שונים בזיכיון של מריו כולל במשחקי ספורט ובמשחקי מסיבה שונים, בהם משחקים של "Mario Kart" ומשחקים של "Mario Party".
הדמות הופיעה בעבר גם בסדרת הטלוויזיה המצוירת "האחים סופר מריו".
משחקים בהם הדמות נכללת אך לא ניתן לשחק בה
2 - יצא לקונסולת המשחקים NES
Melee - יצא לקונסולת המשחקים GameCube
Brawl - יצא לקונסולת המשחקים Wii
2008 - Captain Rainbow - יצא לקונסולת המשחקים Wii
2014 - NES remix - יצא לקונסולת המשחקים Wii U
2014 - Mario Kart 8 - יצא לקונסולת המשחקים Wii U
2020 - Paper Mario: The Origami King - יצא לקונסולת המשחקים Nintendo Switchמשחקים בהם ניתן לשחק בדמות
2003 - - יצא לקונסולת המשחקים GameCube
2005 - Mario Party 7 - יצא לקונסולת המשחקים GameCube
2007 - Mario Party 8 - יצא לקונסולת המשחקים Wii
2008 - Mario Kart Wii - יצא לקונסולת המשחקים Wii
2012 - Mario Party 9 - יצא לקונסולת המשחקים Wii
בירגיט פישר היא חותרת קיאקים גרמנייה, שזכתה בשמונה מדליות זהב בשישה משחקים אולימפיים שונים, שיא שהיא חולקת עם אלאדר גרביץ' ואיזבל ורת, המשתרעת על פני שבע אולימפיאדות: פעמיים ייצגה את גרמניה המזרחית (הופרעה על ידי החרם של 1984), ואז ארבע פעמים ייצגה את גרמניה המאוחדת.
לאחר שני המשחקים של 1988 ו-2000, היא הודיעה על פרישה, רק כדי לחזור למשחקים הבאים.
היא הייתה האלופה הצעירה והמבוגרת ביותר אי פעם בשיט קיאק (בת 18 ו-42).
ב-2004 היא נבחרה לספורטאית השנה בגרמניה.
פישר נולדה בברנדנבורג אן דר האוול, אז במזרח גרמניה המזרחית.
היא למדה בפנימיית ASK (מועדון ספורט צבאי) בפוטסדאם, ועבדה כמדריכת ספורט בצבא העם הלאומי, והשיגה דרגת רב-סרן עד איחוד גרמניה מחדש ב-1990. בין השנים 1984 ל-1993 הייתה נשואה לחותר הקאנו יורג שמידט, מדליסט כסף במקצה C-1 1000 מ' באולימפיאדת סיאול (1988).
היא גרה עם שני ילדיהם בברנדנבורג.
בשנת 1999 התמודדה ללא הצלחה כמועמדת המפלגה הדמוקרטית החופשית בבחירות לפרלמנט האירופי.
פישר היא גם צלמת ומציגה עבודות דרך אמנות האולימפיאדה.
בירגר סולברג מלינג (בנורווגית: Birger Solberg Meling; נולד ב-17 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בפ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית ובנבחרת נורווגיה.
לאחר ששיחק בויקינג ומידלסברו כשחקן נוער, הצטרף מלינג לסטאבק לקראת עונת 2014. את הופעת הבכורה שלו בליגה הבוגרת ערך בספטמבר 2014 בהפסד 3–0 לאולסונד.
בפברואר 2017 חתם ברוזנבורג מליגת העל הנורווגית.
ביולי 2020 הצטרף מלינג לנים אולימפיק מליגת העל הצרפתית בחוזה לשלוש שנים.
ב-23 באוגוסט 2020, בהופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית במחזור הראשון של העונה, כבש שער ובישל בניצחון 0–4 על ברסט.
ב-14 באוגוסט 2023 חתם מלינג על חוזה בפ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית עד קיץ 2027.
בִּירוֹקְרַטְיָה (בעברית: מִשׂרָדָנוּת, מילולית: שלטון מנהלים; נגזרת מהמילה היוונית κράτος, קרטוס, שלטון, ומהמילה הצרפתית bureau, "בִּירוֹ", משרד) היא צורת ניהול משאבי אנוש היוצרת תאום (השואף להיות רציונלי) במערכת.
צורה זו מסודרת ומאורגנת בחוקים ברורים רשמיים ומוחלטים וקיים בה פיקוח רצוף על ביצועיה שלה ושל החברים בה.
כנגזרת לכך, בירוקרטיה היא גם כלל עבודת הניירת או העבודה המשרדית בארגון, ולרוב מתארת עודף מטריד של עבודה מסוג זה.
ככינוי גנאי לעודף פנקסנות וטופסולוגיה, היא מייחסת מצב קפקאי של שתלטנות פקידים המופנית כלפי הציבור שהם אמורים לשרת.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את חידושו שָׂרֶרֶת תחת "בירוקרטיה", אולם חידושו זה לא נקלט.
סוציולוגים רבים התייחסו לבירוקרטיה (קרל מרקס, הגל, ג'ון סטיוארט מיל ועוד), אך הראשון שבחר בה כשיטת הניהול התאורטית הטובה ביותר עבור החברה נחשב לסוציולוג הרציונליסטי מקס ובר.
ובר ניסח את עקרונות הבירוקרטיה באופן תאורטי, בעזרת המודל הטהור של הבירוקרטיה.
לצד הגדרותיו, ובר התריע כי בירוקרטיה מקצועית עלולה לדאוג לאינטרס האישי שלה על חשבון האינטרס הציבורי וכן התריע כי "שלטון הפקידים" עלול לחתור תחת השלטון הריבוני.
לצד זאת, ובר גם ביקר את הבירוקרטיה מתוך טענה שהיא עלולה להוביל לאובדן יחס אנושי, ופעולה מתמדת המתמקדת אך ורק במטרה מבלי לקחת בחשבון גם את הדרך.
למודל זה מצטרפים מאפיינים נוספים של ההתנהלות הבירוקרטית, כגון תקשורת מנותבת – מערכת כללים פורמלית להעברת מידע והוראות בין חלקי המערכת, על בסיס חלוקת העבודה והאחריות בה (לדוגמה: האיסור על עקיפת סמכות).
התוצאה של המודל הבירוקרטי היא יצירתם של מוסדות בעלי שוק עבודה פנימי, בו מערכת עצמאית של יחסי העסקה הפועלת לטווחי זמן ארוכים מבחינת העובד (המועסק לרוב לתקופות זמן ארוכות ביותר).
מערכות בירוקרטיות הופכות עם הזמן למורכבות יותר ויותר, ומכילות בדרך כלל תת-מערכות שונות של התנהלות בתוך עצמן.
במערכת זו מתרחבים הכללים ומגדירים תחומים הולכים וגדלים של הפעילות האנושית.
כך נוצרים נהלים שונים המגדירים פעילויות רבות באופן פורמלי ומדויק, הופכים להיות יותר ויותר עצמאיים ובלתי-תלויים באנשים המפעילים אותם.
בתהליך זה, המכונה הצרנה (פורמליזציה) נעשים הכללים לקוד התנהגות עליון ובלתי ניתן לערעור.
הפורמליזציה שואפת ליצור התנהגות שאינה תלויה בתודעתו ורגשותיו של האדם.
מלבד התכונות הבסיסיות של הבירוקרטיה, ההופכות אותה למערכת יציבה וקבועה באופן יחסי, מבנה הקידום במערכות אלו לרוב מהווה גורם משמר בתוכן.
מכיוון שמערכת בירוקרטית מכילה עולם פנימי יציב וקבוע באופן יחסי, הן מבחינת החוקיות שלו והן מבחינת הרכבו האנושי, קיימת נטייה ליצור 'משפחתיות' ותחושת נאמנות בקרב העובדים (לדוגמה, באמצעות שימוש בעיתונות פנימית).
אפיון נוסף של מערכת בירוקרטית הוא בהיותה סגורה יחסית לזרימת מידע, דבר היוצר מעטה של סודיות סביב פעולותיה.
הגדרה נוספת של אנתוני דאונס, מונה 4 מאפיינים לבירוקרטיה: ארגון גדול (הבכירים מכירים פחות מחצי משאר הסגל), רוב העובדים במשרה מלאה ותלויים במשכורת, מינוי וקידום עובדים מתבסס על הצלחה בתפקיד ולא על תכונות אחרות (מין, מוצא, קשרים), ותפוקת הארגון לא נמדדת בכסף.
אף על פי שיסוד השיטה הבירוקרטית הוא היעילות, מקובל להאמין כי היא מובילה במקרים רבים לחוסר יעילות רב ("דיספונקציונליות"), מכמה בחינות כמו:
מבחינה מבנית, קיימות טענות רבות על-פיהן המבנה הבירוקרטי אינו מסוגל להתמודד עם המציאות באופן הטוב ביותר, כלומר, מבנה זה נתפש פעמים רבות כמסורבל, איטי, ורחב מדי מכדי להיות יעיל.
כמו כן, חוסר ביצירתיות ביכולת ההתאמה הנדרשת למצבים משתנים נחשב לחיסרון בולט של הבירוקרטיה אל מול שיטות ניהול אחרות.
מבחינת תפקוד בעלי התפקידים במציאות, נהוג לטעון כי אופיים האנושי סותר לעיתים את הדרישות הנוקשות של המערכת הפורמלית, ועל כן מתעוררות בעיות תפקודיות.
הטענה המרכזית בתחום זה היא שצמצום העובד לתחום הצר המוגדר על ידי תפקידו ויצירת עולם פורמלי של כללים נוקשים סביבו מונע ממנו להשיג את מטרות המערכת כולה (איתה אין הוא מזדהה) ביעילות, והוא לרוב מפתח אדישות כלפיהן הפוגעת בתפקודו.
מכיוון שהבירוקרטיה מתבססת על אינטרסים פרטיים של כל החברים בה, לעיתים אינטרסים אלו מביאים את בעלי התפקידים השונים לקדם את המטרות שלהם גם באופן הפוגע במטרות המערכת.
מלבד חוסר היעילות, קיימות טענות ערכיות רבות כלפי טיבה הפורמלי של הבירוקרטיה.
לרוב נטען כי הבירוקרטיה שוללת את אנושיותם של עובדיה ואת מחשבתם העצמית בזכות אופייה המקבע.
דוגמה לטעונים כאלו הם טיעוני המרקסיזם, כחלק מרעיון ביטול העבודה.
בנוסף, ניתן למצוא טיעונים נגד הבירוקרטיה בתאוריה של יהודה שנהב הרואה בה אידאולוגיה שרירותית הפועלת נגד טובתם של רבים.
טעון נוסף הוא שמכיוון שאין חשיבה ערכית אקטיבית של המוסדות הבירוקרטיים, ניתן להשתמש בהם למטרות מזיקות (כדוגמה נהוג לציין את הביקורת כלפי השימוש בבירוקרטיה ברייך השלישי).
כמו כן, קיימת הטענה כי ההתנהלות הבירוקרטית אינה דמוקרטית מטיבה, ועל כן פוגעת בדמוקרטיה ובדפוסי החשיבה הדמוקרטיים (כדוגמת כלל הברזל של האוליגרכיה).
הביקורת כלפי הבירוקרטיה הפכה לנפוצה ביותר, עד הפיכת המונח למלת גנאי.
תהליך ביקורת הבירוקרטיה מחוזק בזכות המגע המתמיד של אוכלוסיות רחבות בארגונים בירוקרטים, ובזכות תיאורים שליליים להם זוכה הבירוקרטיה ביצירות אמנות רבות (מהמפורסמות שבהן: יצירותיו של פרנץ קפקא וניקולאי גוגול).
בירוביג'ן היא בירת המחוז היהודי האוטונומי, הממוקמים מבחינה אדמיניסטרטיבית במזרח הרחוק הרוסי.
העיר שוכנת על נהר בירא , 75 ק"מ מהגבול הסיני וליד מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית.
העיר הוקמה כיישוב ליד תחנת הרכבת טיחונקיה בשנת 1915, וב־1928 הפכה מושב עובדים בשם טיחונקיה סטנצייה (Тихонькая-Станция, תחנת טיחונקיה).
ב־1932 שונה שמה לבירוביג'ן כשם המרחב שבין הנהרות בירא (באבנקית: נהר) וביג'ן השוכן 100 ק"מ מערבה (биджен באבנקית: מקום מרעה קבוע).
במאי 1934 הפך היישוב לבירת המחוז היהודי האוטונומי, וב־1937 הוכרז כעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סיפקו תושבי העיר מצרכי מזון בסיסיים לחיילים הנלחמים בשדה הקרב.
בעיר שוכנים ושכנו, מוסדות אקדמיים וממשלתיים רוסים שונים, כגון אוניברסיטת מחוז אמור על שם שלום עליכם, האוניברסיטה האגררית הממשלתית של המזרח הרחוק הרוסי, המכון הפדגוגי הממשלתי של בירוביג'ן, והאוניברסיטה ההומניטרית המודרנית.
ב־1990 הוקם בעיר הסניף היהודי של המכון הלאומי לבעיות בחינוך של משרד החינוך הרוסי, המהווה את הגוף המחקרי המוביל בפיתוח תכנים ושיטות לימוד עבור החינוך היהודי ברוסיה.
בעיר נמצאת גם תחנת המחקר החקלאית של בירוביג'ן, המספקת שירותי מחקר חקלאיים עבור המחוז כולו.
בעיר נמצא גם המכון לניתוח מורכב של בעיות אזוריות, האקדמיה הרוסית למדעים, מטעם מחלקת המזרח הרחוק הרוסי.
ב־1936 הוקם בעיר מפעל לייצור עגלות, וב־1960 הוא הוסב למפעל לייצור קומביינים לתבואות מבוססי מזקו"ם, שהוכנו בפרט לאיסוף תבואה.
בעיר תעשייה קלה מפותחת, הכוללת מספר מפעלי טקסטיל והנעלה.
בנוסף בעיר מפעל לתיקון רכב, מפעל לייצור רהיטים, מפעל לייצור סיד, וכמו-כן מספר מפעלים לייצור מזון, כגון ממתקים, מפעל לייצור מקרוני בשם "בתיאבון", ועוד.
במאי 1934 הוקם בעיר התיאטרון המוזיקלי היהודי.
בעיר יש גם תזמורת פילהרמונית, ונערך בה מדי שנה פסטיבל השיר והזמר העברי.
כמו כן יש בעיר מספר מוזיאונים.
המחוז היהודי האוטונומי הוקם בוועידת המפלגה הקומוניסטית ב־1928, אז החלו ראשוני היהודים להגיע לעיר.
ב־1930 החל לצאת לאור העיתון היידי "בירָאבידזשאנער שטערן", הרואה אור גם היום.
הטיהורים הגדולים בין 1936 ל־1938 פגעו מאוד באליטה היהודית בעיר.
רבים מהם הואשמו בבגידה והוצאו להורג.
בין 1946 ל־1948 הגיעה לעיר קבוצה נוספת של מהגרים יהודים מאוקראינה.
בין 1948 ל־1953, שנת מותו של סטלין, ערך השלטון הקומוניסטי שורת טיהורים אתניים נוספים.
רבים מראשי התרבות היהודית במחוז ובעיר הוצאו להורג – באשמת בגידה במולדת הסובייטית – וכל מוסדות התרבות היהודית נסגרו בעקבות כך.
בתקופת הפרסטרויקה בשלהי קיומה של ברית המועצות לשעבר, הוקמו מחדש מוסדות התרבות, נחנך בית הכנסת והוקמה קהילה יהודית דתית.
בשנות ה-90 חודשה ההוצאה לאור של העיתון היידי "בירָאבידזשאנער שטערן", אך כיום רוב הכתבות בו הן ברוסית.
במאגר המידע של הקהילה היהודית בעיר רשומים יותר מ־1,500 איש.
בשנת 2004 הוקם בעיר בית כנסת חדש בנוסף לבית הכנסת בית תשובה שפועל משנת 1986. במשך כעשור עד לשנת 2007 בראש הקהילה עמד לב טויטמן.
לבירוביג'ן יש ברית ערים תאומות עם היישובים:
בירוא יערות הוא תהליך של כריתת עצי יער על ידי האדם לצורך פינוי שטחים לחקלאות, מרעה, והפקת מחצבים.
התהליך גם משמש לניצול עצי יער כחומר גלם לתעשייה ולבניין.
בירוא יערות מתרחש בעולם כולו ומשפיע על גורמים רבים כמו אקלים, אלבדו של כדור הארץ, ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירת כדור הארץ ועוד, כאשר במספר מקרים כלל אי-אפשר להחזיר את היער.
בירוא יערות הוא התהליך ההפוך לייעור, גידול יערות באזורים פתוחים יותר.
יערות מכסים כשליש משטח האדמה בעולם.
הם בעלי תועלת לאדם בכך שהם מנקים את המים והאוויר ומספקים תעסוקה ישירות או בעקיפין לכ־50 מיליון איש.
ליערות יש תפקיד חיוני בהתמודדות עם משבר האקלים מכיוון שהם קולטים פחמן דו-חמצני שאחרת היה נפלט לאטמוספירה.
היערות מספקים גם בית לבעלי־חיים רבים.
תועלות אלה נמצאות תחת איום בשל בירוא יערות, המתרחש בעיקר בשל פינוי שטחים למטרות חקלאיות וכריתת עצים.
בחמישים השנים האחרונות, כ־17% מיער הגשם באמזונס אבד.
בשנת 2019, יערות הגשם איבדו שטח מיוער השקול לשטחם של כ־30 מגרשי כדורגל בכל דקה.
בירוא יערות מזיק במיוחד ביערות הגשם, מכיוון ששם שוכנים מינים רבים של בעלי־חיים.
בירוא יער גשם טרופי, למשל באזור יער האמזונאס בברזיל, הוא תהליך בירוא היערות בעל ההשפעה הרבה ביותר על כדור הארץ.
כריתת יערות הגשם מהווה סיכון.
יערות הגשם מהווים מקום מחיה לכשני שלישים ממיני החיות והצמחים על פני כדור הארץ.
עם כריתת יערות הגשם מצטמצם מרחב המחיה של בעלי חיים וצמחייה, חלקם נדירים ובסכנת הכחדה, כשלעיתים זהו בית הגידול הטבעי היחיד שלהם.
בנוסף, הצמחייה העבותה ביערות העד אחראית ל-28 אחוזים מייצור החמצן על גבי כדור הארץ, על ידי עיבוד באמצעות פוטוסינתזה של פחמן דו-חמצני ואחסונו.
כריתת יערות הגשם עלולה להגביר משמעותית את כמות הפחמן הדו-חמצני הגורם לאפקט החממה, וזאת באופן בלתי הפיך.
יערות הגשם הם גם בעלי כמות הצמחייה הרבה ביותר בעולם.
כשעצים נשרפים (לעיתים כחלק מבירוא היערות) נפלט הפחמן הדו-חמצני לאטמוספירה, דבר שגורם להתחממות כדור הארץ.
זאת ועוד, בירוא היערות יכול לגרום במקומות מסוימים להתפרצות מחלות, למשל מחלת האבולה, שמתפרצת לרוב בקהילות כפריות מרוחקות.
לאחר הבירוא של היערות, אשר מהווים בית לעטלפי פירות ולעוד בעלי חיים נוספים אשר יכולים להעביר את המחלה, עטלפי הפירות מוצאים את דרכם קרוב לקהילות של בני אדם, מה שגורם ליותר מגע בין עטלפים אלו לבני אדם.
כך נמצא קשר בין בירוא יערות להפצת האבולה.
ארגונים בינלאומיים רבים ובהם הקרן לשימור חיות הבר (WWF), ארגונים של האו"ם וגרינפיס, זועקים מזה שנים כנגד כריתת היער.
בעבר נכנעה ממשלת ברזיל ללחצים והפסיקה לחלק רישיונות כריתת עצים, אך עקב כך חוותה ברזיל גל אלימות מצד החוואים וזכייני העצים.
הם רצחו מספר פעילים ובהם הנזירה הברזילאית דורותי סטאנג, בת 73, אשר הייתה מהפעילות הבולטות נגד כריתת יערות הגשם ואשר נרצחה בפברואר 2005 לאור פעילותה כנגד כריתת היערות.
חברות אשר מספקות את הדרישה העולמית לעץ פרצו דרכים וכרתו עצים.
לאחר מכן, היה זה קל ופשוט לאיכרים להגיע לאזורים שהיו קודם לכן מרוחקים ובלתי נגישים.
שרפות ענק בוערות ביער האמזונס חודשים רבים בכל שנה.
השריפות מוצתות על ידי איכרים המנסים "לכבוש" שטחי עיבוד חדשים.
האיכרים מציתים את שרידי היער והשריפות מתפשטות על פני אלפי קמ"ר ובוערות עד שהגשמים העונתיים מכבים את האש.
בוקרים שורפים שטחים כדי להאיץ צמיחה של עשב טרי, וחוואים מכשירים שטחי ענק לגידול סויה ליצוא לאירופאים החוששים מהסויה אשר מייצאת ארצות הברית ואשר עברה שינוי גנטי.
כעבור עונות אחדות מתברר לחקלאים כי הקרקע ענייה והם נעים הלאה, מציתים חלקות נוספות וכך ממשיך ההרס של היער.
אחת התמונות המפורסמות אשר צולמה ממעבורת החלל קולומביה, בטיסה מ-2003 שהסתיימה באסון, הייתה צילום שרפה ביערות האמזונס, שסביבתה הייתה נקייה מעננים.
המסקנה העגומה היא כי השריפות גם משנות לרעה את מאזן הגשם ביער הגשם.
ב-2021, 105 מדינות (כולל ברזיל) התחייבו לעצור את תהליך כריתת היערות עד שנת 2030. במדינות אלה נמצאים יותר מ-85% מיערות העולם.
במסגרת ההסכם 12 מדינות, בהן בריטניה וארצות הברית, התחייבו לספק 12 מיליארד דולר בין השנים 2021 ל-2025 כדי לסייע למדינות מתפתחות לשקם קרקעות ולהתמודד עם שריפות.
השפעת כריתת היערות על האקלים באזור
כריתת היערות משפיעה על האקלים באזור היער הנכרת: טמפרטורת פני הקרקע ושיעור האידוי עולים וישנה ירידה בכמות הגשמים.
עליית הטמפרטורה יחד עם הירידה בכמות המשקעים מאריכה את העונה היבשה ומעלה את כמות השרפות.
תוך כדי שרפת היערות משתחררות כמויות גדולות של גזים כגון: פחמן דו-חמצני ומתאן לאטמוספירה, שמגבירים את אפקט החממה.
היעלמות יערות הגשם מפחיתה את הפוטוסינתזה, וריכוז דו־תחמוצת הפחמן עולה, משום שמתחוללת הפרת האיזון בחילופי הגזים (בעקבות תהליך הפוטוסינתזה הצמחים קולטים פחמן דו - חמצני ופולטים חמצן בחזרה לאוויר).
בנוסף לכך, יערות הגשם מווסתים את הזרימה של מים במערכת האקולוגית, המדענים חוששים שהפרת מעגל הזרימה הזה עלולה לייבש את יערות הגשם הנותרים.
עצי היער הוותיק מחזיקים את האדמה ומונעים סחף.
בירוא היערות מגביר את הסחף וגורם על ידי כך לזיהום מקורות מים, מפולות בוץ ושיטפונות.
בנוסף היער מקיים פלורה ופאונה עשירה של בעלי חיים, בייחוד באזורים הטרופיים.
בירוא היערות גורם להיעלמות רבים מהם ובמקרים מסוימים גורם לקרבתם ליישובי האדם, מה שמעלה את העימותים עם האדם.
בימי התנ"ך נחשבו יערות בארץ ישראל כקרקע "מבוזבזת", שלא ניתן לגור עליה, לגדל בה תבואה או לרעות עליה.
בשל כך העדיפו לברא את היערות, כמו בסיפור של בני יוסף הבאים אל יהושע בבקשה להרחיב את נחלתם והצעתו להם היא: , כלומר לכרות את היערות שבשטחם כדי להרחיב את אזורי המחיה.
בירה מכבי היא בירת לאגר לתת בהירה, תוצרת חברת טמפו משקאות.
הבירה מיוצרת החל משנת 1964 והיא נועדה בעיקר לייצוא.
לאורך השנים זכתה הבירה ב-4 מדליות זהב בתחרויות בינלאומיות (בלוקסמבורג, פריז, בריסל ורומא).
פלח השוק שלה בשנת 2009 היה, כ-11% משוק הבירה בישראל.
בירה "מכבי" הושקה באוגוסט 1964 על ידי מבשלת שיכר לאומית בנתניה, כבירה פרימיום שיועדה לתיירים בבתי מלון ומסעדות יוקרה ולייצוא.
הצורך לייצא בירה עלה מאחר שבישראל היה למבשלה עודף כושר ייצור.
כדי לייצר את הבירה, הזמינו ברומייסטר בעל שם בינלאומי מגרמניה.
הבירה, בת 5% אחוזי אלכוהול, יוצרה בסגנון פילזנר, שמקורו בעיירה פילזן שבצ'כיה.
סגנון הפילזן מאופיין בבהירות וצלילות, טעם כשותי ורמת גזים גבוהה.
באוקטובר 1964 נשלח משלוח ראשון של הבירה לייצוא לארצות הברית, אך הבירה זכתה להצלחה גם בקרב קהל הצרכנים הישראלי.
על תווית הבקבוק הראשונה משנת 1964 הופיע ציור של המכבים.
בשנת 1967 בוצע לראשונה ייצוא לקנדה, וב-1969 לאוסטרליה.
בירה מכבי זכתה במספר תחרויות בינלאומיות לבירה בשנים: 1977 בלוקסמבורג, 1979 בפריז, 1981 בבריסל ו-1995 ברומא.
על תוויות הבירה התווספו המדליות במהלך השנים.
בשנת 2001 הושק מסע פרסום תחת הסיסמה: "מכבי להיות קצת מזה וקצת מזה.
להיות ישראלי" שהחליף את סיסמת הפרסום הקודמת של המותג "יש מכבי יש חברים".
בשנת 2005 יצאה טמפו עם מהדורה מוגבלת של מארזי בירה מכבי מעוצבים בידי אמנים ישראליים.
המהדורה הייתה תולדה של שיתוף פעולה בין טמפו לבין ארגון וראייטי תחת השם "מכבי אמנים", במסגרתו עוצבו מארזי בירה מכבי בעיצובים ייחודיים של שלושה אמנים ישראליים, כמו: מנשה קדישמן, יאיר גרבוז ועפרה צימבליסטה.
חלק מההכנסות ממכירת הבקבוקים הועברו כתרומה לארגון וראייטי.
בשנת 2009 עברה בירה "מכבי" מתיחת פנים.
בעזרתה של חברת היינקן העולמית, עודכנה נוסחת המשקה ואחוז האלכוהול עלה מ-4.9% ל-5% אחוזים.
בנוסף, הבקבוק והתווית עוצבו מחדש על ידי המעצב פיליפ בולקייה.
בשנות השבעים השיקה בירה מכבי מאלט לייצוא.
בשנת 1991 הושקה "מכבי לייט" בה אחוז האלכוהול ירד ל-3.5. בשנת 2003 יצאה בירה "מכבי ליים" בטעם של בירה עם לימון ליים.
בשנת 2006 הושקה בירה "מכבי שנדי"- בירה דלת אלכוהול בתוספת משקה ליים.
בסוף שנת 2014 הושקה גרסה נוספת לבירה בה אחוז האלכוהול עלה ל-7.9 תחת התיאור "בירה לאגר חזקה".
שווקה גם תחת הסיסמה "יש מכבי - יש חברים".
בירה טייבה היא בירה המיוצרת במבשלה בכפר הפלסטיני-נוצרי טייבה, הנמצא סמוך לרמאללה.
הבירה משווקת בשטחי הרשות הפלסטינית ובישראל, וזוכה גם להצלחה בינלאומית.
מבשלת בירה טייבה הוקמה בשנת 1994 על ידי האחים דאוד (דייוויד, כיהן בעבר גם כראש וועד היישוב טייבה) ונדים ח'ורי, פלסטינים נוצרים ילידי הכפר טייבה שחיו שנים רבות בארצות הברית.
נדים ח'ורי סיים לימודי הסמכה בייצור בירה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ולאחר חתימת הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית החליט לשוב לכפר הולדתו ולהקים בו מבשלת בירה ייחודית יחד עם אחיו ואביו, כנעאן ח'ורי.
ליוזמתם קיבלו את ברכת הדרך של יאסר ערפאת.
את המבשלה, על שטח בפאתי הכפר, הקימו בעזרת ציוד שרכשו בארצות הברית וחומרים שייבאו מאירופה.
הבירה הראשונה מתוצרת מבשלת טייבה הושקה ב-1995, בירת אייל בהירה בשם "גולדן", ותוך שבועות אחדים הגיעו מכירותיה לאלפי בקבוקים בשבוע.
לאחר שהחלו לייצא את הבירה לירדן ולישראל, ועם התבססות הצלחתה, הושק מותג בירה שני בשנת 2000 – בירת אייל כהה בשם "דארק".
לקראת סוף אותה שנה פרצה האינתיפאדה השנייה, והמציאות החדשה של מתיחות ביטחונית, סגרים ומחסומים פגעה קשות בשיווק ובהפצה.
מכולות שלמות של בירה נתקעו בצד הפלסטיני של המחסום, וסחורתן התקלקלה.
הייצור פחת ב-80%, המבשלה נקלעה לקשיים, 15 מתוך 20 עובדיה פוטרו, והמפעל כמעט נסגר.
רק בשנת 2005 חלה התאוששות, היקפי הייצור עלו בחזרה, והשיווק התייצב על כ-300 אלף בקבוקים בשנה, כולל יצוא לאירופה, ארצות הברית ויפן.
בירה טייבה נמכרת בשטחי הרשות הפלסטינית, אך נתקלת בקשיי הפצה בשוק שרובו המכריע מוסלמי.
בערים בית לחם ורמאללה, הנחשבות ליברליות יחסית, יש מיעוט נוצרי משמעותי, והבירה נמכרת בחופשיות.
לעומת זאת, באל-בירה מכירת משקאות אלכוהוליים אסורה.
האחים ח'ורי יזמו השקת מותג בירה ללא אלכוהול למכירה בארצות ערב ובשוק המוסלמי.
לעידוד המכירות בשוק הישראלי קיבלה בעבר מבשלת הבירה בטייבה תעודת כשרות מרב ההתנחלות הסמוכה, עופרה, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה הוסרה הכשרות מפני שההשגחה נעשתה בלתי אפשרית.
עדיין, קיימים קשיים ביטחוניים בשיווק לישראל, ולמרות ביקורות מצוינות שהבירה זוכה להן בשוק זה היא נתקלת בקשיי מיתוג.
כדי להתגבר על המגבלות והעיכובים שבשיווק בירה לאירופה דרך נמלי הים והאוויר של ישראל, החלה בשנת 2007 מבשלת בירה בבלגיה לייצר בזיכיון את מוצרי בירה טייבה המיועדים לשוק האירופי, ואלה משווקים באמצעות חברה גרמנית.
בירה טייבה מציעה מספר לייבלים:
גולדן (Golden), בירת אייל בהירה 5% אלכוהול
דארק (Dark), בירת אייל כהה 6% אלכוהול
לייט (Light), בירה קלה 3.8% אלכוהול
אמבר (Amber), בירה בגוון ענברי 5.5% אלכוהול
בירה חלאל ללא אלכוהול לשוק המוסלמי
אחת לשנה מאז 2005, בחודש אוקטובר, מארגן וועד היישוב טייבה בשיתוף המבשלה פסטיבל בירה בנוסח האוקטוברפסט של מינכן, שנמשך יומיים ומושך אלפי מבקרים מרחבי העולם לכפר.
בירה נשר הוא מותג בירה המיוצר מאז 1936, הראשון שיוצר באופן תעשייתי בארץ ישראל.
לצד הבירה האלכוהולית ישנה גם "נשר מאלט", בירה שחורה לא אלכוהולית.
בשנת 1934 החל ז'אק שפירא בהקמת מבשלת בירה "נשר", במימון משפחת רוטשילד, חברת פיק"א וחברה בנקאית מפריז בראשותו של גסטון דרייפוס, שהקימו את "Palestine Brewery Ltd" או בשמה העברי "תעשיית בירה א"י בע"מ".
שיווק הבירה מהמפעל החל בינואר 1936. המבשלה ייצרה תחילה בירה בסגנון פילזנר, ומאחר ששתיית בירה לא הייתה פופולרית ביישוב היהודי, הוחלט לייצר גם משקה מאלט, בירה שחורה לא-אלכוהולית, בשם "נשר מאלט", שייוצר במפעל נוסף שהוקם בתל אביב.
מספר העובדים של המבשלה הגיעה לכ-200.
אחרי סיום המלחמה ירד הביקוש לבירה, המפעל בראשון לציון התמקד בייצור המותגים: "נשר" ו"גולדסטאר", והמפעל בבת-ים בייצור "נשר מאלט".
בסוף 1961 נסגר המפעל בראשון לציון והועבר לבת ים, לאחר שנבנה בו אגף חדש.
שטח המבשלה בראשון לציון נמכר לאגודת הכורמים, לצורך הרחבת יקב "כרמל מזרחי" שהיה צמוד לה.
בשנת 1953 נחנך מפעל לתת במתחם החברה בבת ים, שפעל תחת חברת בת חדשה בשם "לתתיה נשר בע"מ".
באותה שנה גם החלה לפעול המבשלה המתחרה "מבשלת שיכר לאומית" בנתניה, שתי החברות הגיעו להסכם ליצירת קרטל לחלוקת השוק ביניהן כש"נשר" קיבלה שני שלישים מהשוק, ולשיווק משותף של התוצרת.
לצורך כך הוקמה חברת שיווק חדשה בשם "חשב"י" ("חברת שיווק בירה ישראלית").
שתי החברות גם פרסמו מדי פעם במשותף.
הקרטל קיבל את אישור מועצת ההגבלים העסקיים.
בשנת 1955 הצטרף למבשלה בראשון לציון מנחם ברלינר, מהנדס כימיה עולה חדש מפולין.
הוא נשלח לברלין ללימודים אקדמיים בתחום הבירה, והיה בין הישראלים הראשונים שהוכשרו כברומייסטר מקצועי.
הוא שימש בתפקיד במשך כשלושים שנה.
בספטמבר 1957 רכש את השליטה במבשלה איש העסקים ויליאם רובינסון, יהודי-אנגלי שהתגורר בשווייץ, זאת לאחר שרכש את המניות שהוחזקו בידי חברת "פיק"א" ובידי "החברה הכלכלית לארץ ישראל".
שנה אחר כך החליף רובינסון את גסטון דרייפוס בתפקיד יושב ראש הדירקטוריון.
ב-27 בנובמבר 1963 פתחה החברה את מפעל "בירה הגליל" במגדל העמק.
"בירה הגליל" הוקם בסיוע של הלוואה ממשלתית עם ציוד של מבשלה שפורקה בארצות הברית.
לפי הסיפורים אולץ רובינסון על ידי שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר להקים את המפעל במגדל העמק, במטרה לספק פרנסה למאה משפחות בעיירת־הפיתוח הצעירה, למרות שטען כי אין לו צורך במפעל נוסף.
לפיכך חלק מהתוצרת של המבשלה הופנה לייצוא.
רובינסון הקים באותה עת גם מפעל לפקקים ומפעל לארגזי פלסטיק במצפה רמון, גם בסיוע ממשלתי ניכר.
בשנת 1965 מוזגה "תעשיית בירה א"י בע"מ" עם "מבשלת שיכר לאומית".
בשנת 1985 נרכשה חברת "מבשלת שיכר לאומית" ובירה נשר עמה על ידי "טמפו".
תחת הבעלות של חברת "טמפו" שווק המותג בירה "נשר" כמוצר עממי, המשווק בבקבוקים לשימוש חוזר בנפח 480 מ"ל.
מאחר שהיה בה אלכוהול בשיעור נמוך של 3.8% כוהל בנפח, היא הייתה פטורה ממס קנייה והייתה זולה יותר מבירות אחרות.
בירה "לבנה" עם אלכוהול בשיעור של 3.8% כוהל בנפח
בירה מאלט "שחורה" ללא אלכוהול
בירה מאלט "דיאט" שהושקה ב-2004.
בשנת 1972 הושקה גרסה בשם "נשר זהב" - עם אחוז כוהל בנפח גבוה יותר.
לאורך השנים הוצמדו לבירה נשר מגוון סיסמאות.
את בירה נשר הלבנה ליוותה הסיסמה "בירה נשר לגבר".
סיסמה נוספת, שהפכה לחלק מהסלנג הישראלי, היא "מה הקשר?
הפרסום לנשר מאלט יועד בעיקר לילדים ולפיכך הופיע בעיתוני ילדים.
סלוגנים מפורסמים היו "בירה מאלט - משקה בריאות - מרווה צמא מפיג לאות", "החבר'ה קוראים לזה בירה שחורה", "הבירה המזינה והמרעננת בעיר", "הטעם המדליק במחיר המצחיק", "הכל מוכן, שימי מאלט על השולחן", "עברתי למאלט כי מאלט עולה מעט".
בשנת 2004, לאחר שנים ארוכות שבהן לא זכה המותג לתמיכה פרסומית, הושק קמפיין פרסומי לבירה "נשר", באמצעות משרד הפרסום "מקאן אריקסון", תחת הסיסמה הוותיקה "מה הקשר?
הקמפיין זכה במקום הראשון בתחרות השיווק והפרסום הבין-לאומית "פרסי אפי".
הלוגו של בירה נשר נשאר כמעט ללא שינוי לאורך כל השנים.
בשנת 2011 הוא עבר תהליך של "הצערה", ורוב נוצותיו הלבנות של הנשר שבלוגו נצבעו לשחור.
בשנת 2009 ערכה טמפו בשיתוף עם מכללת שנקר תחרות לעיצוב הבקבוק של בירה נשר מאלט, לכבוד חגיגות 100 שנה לתל אביב.
העיצוב הזוכה, של הסטודנט נדב שטריימר, שווק במהדורה מוגבלת.
עקב בלבול שמקורו באנגלית העוף על הלוגו הוא למעשה עיט.
בשנת 2024 שונה עיצוב הנשר פעם נוספת ובין היתר כחלק מכך דמותו יותר מזכירה נשר ולא העיט כבעבר.
בירור יהדות או הוכחת יהדות הוא תהליך משפטי-הלכתי אותו אמור לעבור אדם הרוצה להתחתן כיהודי במדינת ישראל, אם הוריו התחתנו או נולדו מחוץ למדינה, או אם הוא עצמו לא נולד בה.
לפי חוקי מדינת ישראל, נישואים בישראל מבוצעים על ידי איש דת שהוסמך לבצע אותם על ידי העדה הדתית בישראל אליה משתייכים בני הזוג.
כאשר שני יהודים מבקשים להתחתן הדבר נעשה בסמכות הרבנות הראשית לישראל באמצעות הרבנות המקומית והמועצה הדתית.
לפני הנישואין עצמם נדרשים בני הזוג להוכיח את יהדותם ואת היותם פנויים.
כאשר שני בני הזוג ילידי ישראל, ההליך פשוט בדרך כלל, משום שכשרות בני הזוג לנישואין ויהדותם מתבררת מתוך תיק הנישואין של הוריהם שנישאו מכבר כדין ברבנות.
אך במקביל לפי חוקי מדינת ישראל, גם קרובי משפחה של יהודים שאינם יהודים על-פי ההלכה רשאים לעלות לישראל.
כאשר אחד מבני הזוג או שניהם ילידי חו"ל נדרש תהליך הוכחת יהדות, שלעיתים עשוי להיות סבוך, במיוחד בקרב העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 או עולי ארצות הברית שגם כשהם יהודים מתקשים להמציא תעודות אותן בית הדין יקבל.
עד לשנת 1999 היה בסמכות הרושם לשלוח זוג לבירור יהדות כאשר הועלה חשד כי אחד מבני הזוג איננו יהודי.
בעקבות חוסר אחידות של חלק מרשמי הנישואין הוצא חוזר מנכ"ל (סא/2 תמוז התשס"א) שהסדיר את הנושא בשנת 2000, בחוזר זה נאמר כי מי שעלה מחו"ל ואין בידיו תעודת נישואין כשרה של הוריו, חייב לעבור בדיקה בבית דין או בוועדה לבירור יהדות.
ועדה כזו הוקמה אז בירושלים במסגרת המועצה הדתית בראשות הרב אברהם דב לוין, אולם בניגוד לחוזר מנכ"ל ההנחיות לא בוצעו, בערים שונות דרשו רושמי נישואים אישור בירור יהדות מבית דין הרבני האזורי גם לאחר החלטת הוועדה שבני הזוג יהודים וכשרים להינשא, כאשר לפי ההנחיות לא היה צורך.
הוגשו מספר עתירות לבג"ץ בנושא עד שהנושא הוסדר סופית בשנת 2010, כך שכל עולה או אדם שהוריו נישאו מחוץ למדינת ישראל יחויב בירור יהדות.
חוזר המנכ"ל הגדיר כי אין להשיא בין זוג עולה שעלה לאחר 1990 אלא על סמך אישור יהדות.
בעקבותיו הוגשה עתירת בג"ץ 5/02 כנגד העולים משנת 1990. בעקבות העתירה לבג"ץ בוטל הנוהל אולם רשמי הנישואין המשיכו להפעילו ללא סמכות חוקית.
עתירה זו היוותה הבסיס להסמכת חוקרי יהדות.
במחקר על המופנים לבירור יהדות נמצא כי בשנים 2003–2005, 93.5% מקרב המופנים היו עולים ממדינות חבר העמים לשעבר.
87% התבררו כיהודים, ו-10% פרשו מהתהליך או שלא נקבעה החלטה סופית בעניינם.
כל אדם שנולד בחו"ל או אם הוריו נישאו שלא על ידי רב מוכר על ידי רבנות ישראל מחויב בתהליך בירור יהדות, תהליך זה דורש תעודות מקוריות בלבד.
בין המסמכים שיידרש הנבדק להמציא: תעודת לידה מקורית שלו, של אמו ושל סבתו (אם אמו), תעודות לידה של אחיו ואחיותיו, וכן תעודות נישואין או גירושין של אמו ושל הוריה (לא דיזה או חותמת נוטריון).
לדיונים עצמם, נכתב, "ישנה חשיבות להגיע עם האם, ואם הדבר אפשרי – גם עם הסבתא מצד האם".
תעודות לידה ופטירה של סבתא רבתא (אם סבתו מצד האם).
צילומים של מקומות בהם קבורים בני משפחתו.
תזכירים ממקום מגורים (ועדי בית, בתי ספר) בו התגוררה משפחתו בחו"ל המראים על יהדותו של המבקש.
אם המשפחה הייתה באווקואציה (תהליך בו הזיזו את האוכלוסייה מהחזית לעורף בברית המועצות ובריטניה) תזכירים ואישורים מהצלב האדום על יהדותם של בני המשפחה.
על-פי חוזר שהוצא, בירור היהדות נעשה בהסתמך על עקרונות המופיעים בספר אבן העזר סימן ג', ובהסתמך על פועלו של הרב משה פיינשטיין, ועל פי אלו הוגדרו שלושה מבחנים:
ידיעת שפה יהודית ומסורת יהודית.
הוסף כי לבירור יהדות מספיקים שנים מתוך שלושת המרכיבים.
בירור יהדות אצל עולים מארצות הברית
בארצות הברית, בשונה ממדינות אחרות, לא קיים אזכור של הדת במסמכים רשמיים, ולכן לא ניתן לעבור תהליך בירור יהדות רגיל בו יוצגו תעודות שבהן מופיע בבירור הייחוס האתני ליהדות.
הנושא נידון רבות במדיה, ולא קיים הסדר לפתרון בעייתם, במידה ולא יימצא רב אורתודוקסי שיעיד על יהדותם לשם חתונה.
מחלוקות על יהדותם של עולים מארצות הברית היא אחת מהסיבות לקרע הנוצר בין מדינת ישראל ליהודי ארצות הברית.
בירור יהדות אצל עולים מאתיופיה
יוצאי אתיופיה מופנים לרב הראשי ליהדות אתיופיה, הרב ראובן וובשת, אשר ממלא ומאמת פרטי אדם שבעה דורות אחורה בשימוש חלקי של זמד של הקהילה.
בין השנים 2010 ו-2012 עמותת טבקה פעלה במישור המשפטי בעת שהיה צורך לאשר כי העומדים בפני הבירור אכן יהודים ובחלק מהמקרים דובר על תהליכים שלקחו אף מספר שנים עד להחלטה סופית.
בירור יהדות אצל עולים ממדינות חבר העמים
אדם יופנה לבירור יהדות אצל אחד מחוקרי היהדות בערים הגדולות (חיפה, ת"א, ירושלים, אשקלון או באר שבע) ויידרש להביא תעודות מקוריות בלבד (לא דיזה) עד 4 דורות אחורה.
יש להוכיח מעל ספק סביר את אמיתות התעודות.
הנושא נמצא כמקור לתהפוכות פוליטיות כי נכון ל-2010 מדובר על מעל 700 אלף איש שנדרשים להוכיח את יהדותם לפני חתונתם.
התהליך אורך בין חודש לממוצע ארצי של חצי שנה עד לסיום תיק או נטישת התהליך, אולם קיימים מקרים (פחות מ-20%) שאורכים למעלה משנה.
על מנת לעזור בתהליך קיימים הארגונים שורשים, מכון עתים, עמותת צומת והרכב מיוחד לבירור יהדות בבית דין ירושלים בראשות הרב אברהם דב לוין, שהוקם בשנת 1990 וגישתו מחמירה יותר.
תהליך הבירור בבית הדין של הרב לוין אורך בממוצע בין שבועיים לחודש.
מבין הפונים מברית המועצות למרכז שורשים קיימת הצלחה של 90% נכון לשנת 2011 לבירור יהדות לפי ההלכה האורתודוקסית
רבה של מוסקבה הרב פנחס גולדשמיט קבע למרכז שורשים את העקרונות הבאים:
דרכון פנימי שהוצא עד שנות ה-80
תעודות לידה מקורית שהוצאו עד שנות ה-80.
תעודות נישואין, גירושין ופטירה (ויש להאמין להעתקים ממשלתיים).
כתובות לא אמינות אלא אם החותמים מוכרים לבודקים.
רישום בספרים סובייטים לפני שנות ה-80.
אם קרוב משפחה הוכיח את יהדותו זו ראיה למי שלא רשום כיהודי.
ברית מילה – איננה מהימנה.
מסמך רבני – מוכר רק מסמך מקורי שהופק על ידי בר סמכא.
משמעויות של אי הצלחת יהודי להוכיח את יהדותו
אדם שכשל בהוכחת יהדותו תישלל יהדותם של בני משפחתו מצד האם, ייתכן ויעוכבו שירותי משרד הפנים (מעמד חסום לשירות), תיחסם אפשרותו להצטרף לחלק מהיישובים הקהילתיים.
גיור אורתודוקסי ואיסור על אותו אדם לחדול מקיום אורח חיים אורתודוקסי
קבורה של בני משפחת האם ושלו מחוץ לגדר.
תהליך הפיכה לחסר דת של שני בני הזוג ואז התחלת תהליך של ברית זוגיות.
בירה מלכה בע"מ היא מבשלת בירת בוטיק ישראלית, הממוקמת באזור התעשייה מגדל תפן ונמצאת בשליטת חברת "הכרם - משקאות חריפים"
המבשלה נוסדה במושב עמקה בשנת 2006 על ידי אסף לביא, תושב כליל בגליל המערבי, ובשנת 2008 עברה המבשלה לפעול בקיבוץ יחיעם.
לביא החל להתעניין בבישול בירה לאחר שהות של שש שנים בלונדון בשליחות חברת הזנק.
הוא החל להכין בירה באופן ביתי ולמד להיות ברומאסטר כאוטודידקט, בשיטת ניסוי וטעייה.
את הבחירה בשם "מלכה" הוא הסביר בחיפוש אחר "שם ישראלי שורשי, ואולי גם ברצון להצדיע לבריטים, עם הבירה".
לאחר ייצר כמה סוגי בירות ומבחני טעימות עם חברים הוא החליט לייצר שלושה סוגי בירה: "מלכה בהירה" - בירה בסגנון אייל בלגי; בירה "מלכה אדמונית" - בירה בסגנון פייל אייל אנגלי; ו"מלכה כהה" - בירה בסגנון סטאוט אירית.
בשנים הראשונות ייצר כ-1,000 בקבוקים בשבוע אותם שיווק בעצמו ברחבי הארץ.
בירה מלכה היא אחת משתי מבשלות הבוטיק הראשונות בישראל.
בשנת 2011 נחתם הסכם להפצת הבירה, בין "בירה מלכה" ל"חברת הכרם - משקאות חריפים", במטרה להפיץ את הבירה במסעדות וברשתות השיווק, מעבר למכירה בחנויות האלכוהול ובברים.
ב-2014 רכשה חברת הכרם 40% ממבשלת בירה מלכה.
הכרם שילמה תמורת 40% מבירה מלכה 4.8 מיליון שקל המשקפים לבירה מלכה שווי של כ-12 מיליון שקל.
בשנת 2015, לאחר רכישת מבשלת "בירה נגב" על ידי חברת "הכרם", החלה מבשלת "בירה מלכה" לייצר גם את מותג זה.
בשנת 2018 עבר הייצור למבשלה משודרגת וגדולה יותר באזור התעשייה מגדל תפן.
המים המשמשים לייצור הבירה נשאבים ברובם ממעיינות נחל געתון הסמוכים.
בשנת 2020 החלו במבשלה לייצר גם את מותג הבירה הישראלי "הרצל".
מלכה חיטה - בסגנון חיטה אמריקאית, 5% כוהל בנפח.
מלכה בהירה - בסגנון בלונד אייל בלגית, 6.5% כוהל בנפח.
מלכה אדמונית - בסגנון פייל אייל אנגלית, 5.5% כוהל בנפח.
מלכה כהה - בסגנון סטאוט אירית, 6% כוהל בנפח.
מלכה הינדי - בסגנון אי פי איי (IPA) 6.2% כוהל בנפח.
מלכה חזקה - 9% כוהל בנפח.
מהדורת יום העצמאות - כוללת את פורטפוליו הבירות של המותג במהדורה מוגבלת, עם תוויות מיוחדות שנוצרת במיוחד ליום העצמאות.
כלל הבירות במבשלת מלכה לא מסוננות ולא כוללות חומרים משמרים.
באוגוסט 2020 הוציאה בירה מלכה מהדורה מוגבלת של תזקיק נקי ושקוף בעל חוזק של 44.4% כוהל בנפח המופק בתהליך זיקוק של "מלכה בהירה".
לפי החברה, המלכה המזוקקת בעלת ארומה מתקתקה של פרחי הדרים, מקל וניל ונגיעה של מי ורדים.
חצר מלכה הנמצאת בקיבוץ יחיעם וקיימת מאז 2012 היא מעין גן בירה.
בעבר הייתה זו החצר של המבשלה עצמה אשר פעלה בקיבוץ עד שנת 2018, אך גם לאחר מעבר הייצור לתפן, ממשיכה החצר לפעול בסופי שבוע.
סלון מלכה הוא הפאב/מרכז המבקרים הרשמי של בירה מלכה אשר נמצא באזור התעשייה בתפן.
הסלון, אשר נמצא בקומה השנייה של המבשלה - משקיף על הנעשה במבשלה והאורחים יכולים לראות את מכלי התסיסה וקו הביקבוק של המבשלה.
סלון מלכה נפתח באופן רשמי לקראת סוף שנת 2019 ובו גם החנות הרשמית של המבשלה.
בירה שפירא היא מבשלת בירה ישראלית.
המבשלה הוקמה בבית שמש בשנת 2011 בידי האחים איציק ודני שפירא.
השניים, תושבי ירושלים עסקו מספר שנים בייצור בירה ביתית, בתחילה באופן חובבני, ואחר כך באופן מקצועי יותר, בפרט לאחר שאיציק שפירא התמחה מספר חודשים במבשלת לפט האנד בקולורדו.
לשניים הצטרף גם יוחאי קודלר, שהקים את מבשלת הנגב בקריית גת.
פתיחת המבשלה לוותה בסדרת סרטוני פרסומת קצרים בבימויו של וניה הימן, שהועלו לאתר YouTube, וזכו למאות אלפי צפיות.
המבשלה מפיקה מעל 20,000 ליטרים בירה בחודש.
בתחילה יוצרו שני סוגי בירה, פייל אייל וסטאוט שיבולת-שועל, ונכון ל-2018 מיוצר גם סוג שלישי, בירת חיטה.
בירה מסוג רביעי, וינטר אייל, מיוצרת כמוצר עונתי.
מוצרי המבשלה שווקו בתחילה בעיקר בירושלים, אך גם במקומות ספורים בתל אביב.
המבשלה ממתגת עצמה כ"בירה ירושלמית", והלוגו שלה אף מבוסס על סמל העיר ירושלים.
ביוני 2021 רכשה חברת טמפו משקאות 50.1% ממניות המבשלה ובכך הפכה לבעלי השליטה במבשלה.
Pale Ale (הירוקה) 5% כוהל בנפח.
בירושלים הוא סרט דוקומנטרי ישראלי קצר, מז'אנר הקולנוע הדוקומנטרי הפיוטי, בבימויו של דוד פרלוב, שיצא בשנת 1963. זוכה מדליית ארד בפסטיבל ונציה.
הסרט נחשב כנקודת ציון מהמשמעותיות בקולנוע הישראלי.
בשנת 2013 יצא סרט המחווה עקבות בירושלים; סרט באורך מלא הכולל את עותק חדש של הסרט בצירוף סרטים קצרים שנעשו בהשראתו.
אורי קליין, מבקר הקולנוע של עיתון הארץ, ציין כי הסרט הוא מהחשובים בתולדות הקולנוע בישראל.
בהזדמנות אחרת, בשנת 2011, כתב:
"בירושלים" הופק בידי שירות הסרטים הישראלי.
הסרט לוכד את ירושלים המחולקת בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן.
כותרת הסרט מרמזת על אופיו הפואטי, מבט מתוך פרספקטיבה אישית, שהוא אימפרסיוניסטי צורני יותר מאשר אינפורמטיבי או דידקטי.
זהו גם הסרט התיעודי הראשון שנוצר בארץ, שיש בו ראיונות בהקלטה ישירה.
הסרט נחשב לאחד הסרטים החלוציים של הקולנוע הישראלי המודרניסטי, חריג בנוף הסרטים הדוקומנטריים שהופקו בתקופתו בהזמנת שירות הסרטים הישראלי וגופים מוסדיים אחרים.
הקריינות נכתבה על ידי פרלוב ופרופ' יעקב מלכין שאף מקריא אותה.
הסרט נחשב לעבודת הצילום המשמעותית הראשונה של הצלם ההוליוודי לעתיד אדם גרינברג ומלווה במוזיקה מקורית שהלחין המלחין הישראלי-הונגרי עדן פרטוש, כשעל מבצעיה מנצח מאסטרו גארי ברתיני.
מדובר בפעם הראשונה בישראל בה מלחין של מוזיקה קלאסית הוזמן לכתוב במיוחד יצירה חדשה לסרט קולנוע דוקומנטרי.
בסרט מצולמת המשוררת זלדה אשר דבריה על קבצני ירושלים עוררו מחאה ציבורית שנדרשה לבסוף להתערבותו של ראש הממשלה דאז לוי אשכול לאישור ההקרנה.
זלדה מדברת על המדרש הפוסק שמשיח בן - יוסף, שיקדים את משיח בן - דוד, יבוא מבן הקבצנים, פרלוב כלל באפיזודה זו דימויים של קבצנים.
בחירה זאת עוררה התנגדות מצד הגורמים המוסדיים המזמינים.
הסרט הותר להקרנה לאחר שראש הממשלה דאז, אשכול קבע ש"אמנם יש בסרט מספיק קבצנים בשביל שני סרטים אבל גם כך הוא ראוי להקרנה".
סקנדל נוסף נגרם מצילום ראיון עם משה מורי רוזנברג שביים את הסרט הראשון של פלשתינה.
עם פרסומו של הסרט נדהם רוזנברג לגלות כי בנוסף לראיון, הוכנס לתוך הסרט של פרלוב גם חלק מן החומר המקורי שצולם ב-1911 מבלי לקבל את רשותו.
כפיצוי לשימוש הבלתי מורשה וכדי להימנע מתביעה, סוכם כי "סרטי גבע" יכניסו כתוביות ביניים חדשות במקום אלו שאבדו בעבר בהוליווד, וזו הגרסה המצויה של הסרט כיום.
עוד מצולמים בסרט: המתרגמת עזה צבי, ונשיא המדינה השני יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי.
בתחילת שנות האלפיים הודפס בווינה עותק חדש של הסרט, כחלק מתהליך השימור שיזם מרכז פומפידו בפריז שרכוש עותקים חדשים של הסרט לאוסף המוזיאון והקרין אותו ברטרוספקטיבה שערך לסרטיו של פרלוב.
בשנת 2021, זכו הצילומים של אדם גרינברג לצבע.
בשנת 2013 פנה רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, לתלמידים ולבוגרים של בית הספר, ליצירת סרטים קצרים בהשראת סרטו של פרלוב מנקודת מבטם האישית, 50 שנה אחרי, שנאצרו יחד עם הסרט המקורי לכדי סרט חדש באורך מלא (90 דקות).
תשעה הסרטים הקצרים המשתתפים בסרט "עקבות בירושלים", מלבד סרטו המקורי של פרלוב:
המקרין / ירדן כרמין - אודות המקרין המיתולוגי של קולנוע סמדר בירושלים
אורשלים (פרגמנט) / דן גבע - המתרחש ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה
גבעת התחמושת / נדב לפיד - המתרחש באתר גבעת התחמושת
רחוב אתיופיה / בנימין פרידנברג - על רחוב אתיופיה ובית אליעזר בן-יהודה
גבול ונדל"ן / דוד אופק - על ביתו של המפיק מיכה שגריר בשכונת הספר אבו טור
מקדש מעט / עמיחי חסון ואלעד שוורץ - המתרחש בגן הפסלים של מוזיאון ישראל ובדגם ירושלים בסוף ימי בית שני
השליח / בועז פרנקל ויאיר אגמון - אודות שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב"
עדנאן ולינה / נאיף חמוד ויותם כסלו - אודות זוג אוהבים פלסטיני צעיר, הנע בין רמאללה, המחסומים וירושלים
חופשת לידה / מורן איפרגן - יומן של חופשת לידה בזמן ביקור נשיאי ארצות הברית בישראל
עורכת הווידאו הראשית של הסרט היא נטע דבורקיס, ואת המוזיקה המקורית לפרויקט חיבר המלחין והמנצח רפי קדישזון בביצוע הקאמרטה הישראלית ירושלים, עיצב את הפסקול גיל תורן.
בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שימש כבית ההפקה, כאשר רנן שור, רמי שמש ואריאל ריכטר שימשו כמפיקי הסרט.
הסרט נתמך בידי ערוץ 8, קרן ברכה, עיריית ירושלים, המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והקרן לירושלים.
הוא יוקרן כאירוע בינלאומי ב-50 סינמטקים, מוזיאונים, פסטיבלים, בתי קולנוע ובתי ספר לקולנוע ברחבי העולם ובישראל, בין היתר במוזיאון לודוויג בקלן, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון הקולנוע במינכן, מוזיאון הקולנוע בשאנגחאי, פסטיבל הקולנוע ירושלים ובמומה - המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
מוזיאון ה-MoMA אף בחר את הסרט "עקבות בירושלים" כאחד מעשרת הסרטים החדשניים והמשפיעים של השנה.
בירה נגב הוא מותג בירה המיוצר במבשלה בתפן יחד עם בירה מלכה, שבעבר יוצרה מבשלת הנגב.
בירה נגב מיוצרת בתהליך תסיסה טבעי, ואינה מסוננת.
המבשלה הוקמה רשמית בשנת 2008 על ידי יוחאי קודלר וחיים בן עשור, בשם מבשלת הנגב.
המבשלה החלה את דרכה עם שלושה סוגי בירות: נגב אמבר אייל, נגב פסיפלורה ונגב פורטר אלון.
בשנת 2011 נרכשה המבשלה על ידי חברת נורמן פרמיום.
בהמשך המבשלה נוהלה על ידי שגיב קרלבוים והבשלן הראשי היה תומר רונן.
מבשלת הנגב זכתה בשנת 2013 בתואר המבשלה הטובה בישראל באתר Rate Beer.
בשנת 2016 מבנה המבשלה נמכר למבשלת בירבזאר.
לאחר שנרכשה על ידי חברת הכרם - משקאות חריפים הוקמה מבשלה באזור התעשייה תפן.
במבשלה מייצרים את בירה נגב יחד עם בירה מלכה ובירה הרצל.
עד למכירת מבשלת הנגב לבירבזאר ייצרה המבשלה כ-12,000 ליטר בחודש, עם נפחים של 1,000 ליטר לבישול.
חומרי הגלם מיובאים ברובם מאירופה.
המבשלה מתמחה בייצור בירות אייל מסורתיות ומתוחכמות כאחת.
תהליך ייצור הבירות אורך כחודש ימים, ובסופו הבירה נמכרת בחביות או בבקבוקים.
בשנת 2013 השיקה המבשלה יחד עם מלון בראשית במצפה רמון את בירה נגב בראשית.
בשנת 2013 ו-2014 זכתה הבירה של המבשלה, נגב פוטר אלון, בקטגוריית הבירה הטובה בישראל באתר Rate Beer.
נגב אמבר אייל – 4.9% כוהל בנפח, בירת אייל.
נגב פסיפלורה – 4.9% בירת אייל, בתוספת פסיפלורה.
נגב פורטר אלון – 5% בירת אייל, מיושנת עם שבבי עץ אלון.
נגב אואזיס – 4.7% בירת אייל.
נגב בראשית – 4.7% בירת אייל.
נגב חריטון – 8% בירת אייל.
נגב בלייזר – 6.9% בירת אייל.
נוצרה בשיתוף פעולה עם המגזין בלייזר.
בירז' (בליטאית: Biržų rajono savivaldybė, נהגה: בירז'אי ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
מבחינה מנהלית הוא מחוז משנה של מחוז פוניבז'.
מחוז-משנה בירז' הוא המחוז הצפוני ביותר בליטא, משתרע על פני 1,476 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-26,000 תושבים.
העיר בירז' היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו.
במחוז המשנה שתי עיירות גדולות: עיירת המחוז בירז', וובלנינקס (ואבולניק).
ארבע עיירות: קופרלישקיס, נמוניליו רדווילישקיס, פבירז'י ופפיליס; ו-538 כפרים קטנים וחוות.
בירז' (בליטאית: , בירז'אי; ביידיש: בירזש) היא עיר קטנה במחוז פוניבז' שבצפון ליטא המשמשת כמרכז המנהלי של מחוז המשנה בירז'.
בבירז' התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון של בירז' הוא משנת 1455. בשנת 1586 החלה בנייתה של טירה ביישוב, ובשנת 1589 הוענקו לו זכויות עיר.
בשנים אלה נבנה בעיר סכר על שני הנהרות לצדם היא יושבת, תוך יצירת אגם מלאכותי, הראשון מסוגו בליטא.
מהמאה ה-16 ישבו בעיר מספר מבני משפחת רדזיוויל, והעיר נעשתה לאחד ממרכזי הרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך פשיטות האימפריה השוודית במחצית השנייה של המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הוחרבה הטירה שבעיר מספר פעמים.
יהודים ישבו בבירז' מסוף המאה ה-16, ונטלו חלק פעיל בפיתוח היישוב.
בין מלחמות העולם חיו בעיר כ-3,000 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה מוסדות תרבות ודת יהודיים.
בתקופה הסובייטית נסגרו מוסדות אלו, ועסקי היהודים בעיר הולאמו בחלקם.
ב-26 ביוני 1941 נכנסו לבירז' הגרמנים, ועד מהרה החלו ליטאים מקומיים לפרוע ביהודי המקום.
ב-26 ביולי רוכזו כל יהודי העיר בגטו שהוקם בה, תוך רצח יהודים בעת ההעברה.
ב-8 באוקטובר 1941 נלקחו כ-2,400 יושבי הגטו, ובהם כ-900 ילדים, ליער אסרטבה (Astrava), כ-3 ק"מ מהעיר, ושם נרצחו כולם בבורות ירי.
בשנת תר"ב מינתה קהילת בירז' את הרב אשר ניסן לוינזון לכהן כרבה, לאחר פטירתו בשנת תרל"ט מונה הרב יוסף זונדל לרב הקהילה.
בשנת תרמ"ח מונה הרב פינחס הכהן לינטופ לרב הקהילה החסידית בבירז', לאחר פטירתו בתרפ"ד מילא את מקומו חתנו רבי בנימין צבי מובסס.
בירול טופאלולו (בטורקית: Birol Topaloğlu; נולד ב-1965 באפסו, מחוז ריזה בטורקיה) הוא זמר, נגן ומלחין טורקי ממוצא לאזי, נגן קמנצ'ה, בגלמה, חמת חלילים וכלים עממיים אחרים, פעיל למען שמירת התרבות הלאזית.
טופאלולו ליקט והפיץ הרבה מיצירות המוזיקה העממית הלאזית ובנוסף כלל ברפרטואר שלו שירי עם טורקיים ומנגרליים ויצר מוזיקת ג'אז בהשראה אתנית.
טופאלולו נולד בשנת 1965 במשפחה לאזית ביישוב אפסו בכפר סוצ'אטי שבנפת פאזאר (בלאזית - אטינה) במחוז ריזה, בחלק המזרחי של החוף האנטולי של הים השחור, קרוב לגבול עם גאורגיה.
אביו היה מנהל עבודה ואימו איכרה.
מילדותו שר בשתי השפות – לאזית (לאזורי) וטורקית.
את השפה הטורקית, השפה הרשמית של המדינה, למד רק בבית הספר היסודי.
אמו הייתה זמרת עממית ששרה בכל חגיגות הכפר ושהרפרטאור שלה כלל את השירים האפיים הלאזיים המסורתיים, שירי ערש ובלדות על הטבע, הים, האהבה ועל הגעגועים בגלות אל המולדת.
תחילה ליקט טופאלולו את השירים ששרה אמו.
הוא למד הנדסת חשמל בעיר גזיאנטפ ועבד במקצוע זה בטורקיה ובחו"ל.
באותה תקופה ניגן בסאז ושר מוזיקת פולק טורקית (türkü).
אחיו שנול טופאלולו פעל בפאזאר כנגן קמנצ'ה וכזמר בלדות אך לא פרסם מוזיקה תחת שמו.
בשלב מסוים החליט בירול טופאלולו להקדיש את זמנו למוזיקה בלבד.
ב-1993 ניגן טופאלולו בלהקת מוזיקה עממית בשם Kardeş Türküler.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הכיר טופאלולו את המלחין ונגן הגיטרה והקופוז ארקן אואור ששילב את המוזיקה הקלאסית המסורתית הטורקית עם יסודות של מוזיקה עממית.
בהשפעת אואוז, בשנת 1997 ליקט ואחר כך הקליט טופאלולו מוזיקת הלאזים מהרי ארצו.
אחר כך למד כאוטודידקט כלי נגינה עממיים נוספים.
הוא נסע לגאורגיה שבינתיים הפכה לעצמאית, ולמד בה שירים פוליפוניים של הלאזים הנוצרים ושל המגרליים (או מינגרליים).
בטורקיה ברוח האסלאם הפכו שירי הלאזים למונודיים בלבד.
טופאלולו התכוון להחיות את המסורת הפוליפונית ולבצע יחד עם אמנים אחרים גרסאות פוליפוניות של השירים הלאזים הידועים בטורקיה.
בנוסף לקמנצ'ה, כלי ממשפחת הכינור האהוב ביותר על תושבי חוף הים השחור, השתמש טופאלולו לראשונה בקרב הלאזים בטורקיה, בכלי נגינה ייחודיים – צ'ונגורי (באזרית: צ'וגור), כלי מיתר גאורגי ממשפחת העוד בעל צוואר ארוך וארבעה מיתרים, ו"פילילי", כלי נשיפה נדיר הידוע באג'אריה, בעל קנה אחד עם 5–7 חורי אצבע.
כמו כן הוא פיתח כלי הקשה מקורי המכונה "גוני".
חלק מהכלים שהוא מנגן בהם בנה בעצמו.
בעיבודיו המודרניים נעזר טופאלולו גם בכלים מערביים כמו גיטרה בס, גיטרה אקוסטית, אקורדיון, כינור (בטורקית:keman), כלי הקשה מערביים.
כמו כן השתמש גם בכלי המיתר הגאורגי צ'ונירי ממשפחת הקמנצ'ה בעל שלושה מיתרים וגוף עגול, בחליל מעץ סלמורי ממזרח גאורגיה, בלאוטה הגאורגית בעלת צוואר ארוך פנדורי, בחליל הרועים קאוואל ובאבוב הקצר הארמני דודוק או הכלי המקורב לו מטורקיה – "מיי".
יחד עם מוזיקאי מטורקיה ועם שלוש זמרות מגאורגיה הקים טופאלולו להקה עממית שהפיצה לראשונה מוזיקה לאזית מטורקיה ומגאורגיה בחו"ל.
חברי הלהקה ניגנו בקמנצ'ה, בטולום (בשפה לאזורי "גוּדה"), כלי ממשפחת חמת החלילים שאת שימושו הוא החיה אחרי כעשרים וחמש שנים שבהן אסרו האימאמים את הריקודים לצליליו,, בתופים שונים ובפסנתר.
בהופעותיו צירף טופאלולו לרפרטואר שלו גם מוזיקה של חמשינים וריקודי חורון של הטורקים מצפון אנטוליה.
כנגן מסורתי בטולום או בקמנצ'ה ליווה טופאלולו את ריקודי חורון בחגיגות משפחתיות או באירועי תרבות עלווים.
הקלטותיו נפוצות בחו"ל תחת המותג "Kalan Müzik".
הוא הופיע באופן סדיר בפני קהל בגרמניה, צרפת, הולנד, בריטניה וארצות הברית.
בירה הרצל בע"מ היא מבשלת בירה בוטיק ישראלית.
המבשלה הוקמה באזור התעשייה תלפיות בירושלים, בשנת 2013 על ידי מאור הלפמן ורוג'ר מור.
נכון ל-2018 היא מבשלת הבירות היחידה הפועלת בירושלים.
הבירה הראשונה ששווקה מסחרית הייתה "שש אחוז כפרה".
מוצרי המבשלה משווקים בעיקר בירושלים, אך גם בתל אביב, בכפר סבא, בראשון לציון, ברחובות, בבנימינה ובאילת.
הבירות משווקות בבקבוק 330 מ"ל וכן בחביות עבור מספר ברים ומסעדות.
החל משנת 2020 חברת "הכרם - משקאות חריפים" משווקת את מוצרי המבשלה.
החל מאמצע שנת 2024 החלו לשווק את הבירה בפחיות ובמקביל הופסק שיווק הבירה בבקבוקי זכוכית.
בשנת 2014 זכתה בירה ניסיונית של המבשלה במדליית זהב מטעם "Global craft beer award".
בנוסף זכתה אמברגו במדליית כסף.
IPA וזה – IPA, 7% כוהל בנפח.
הייזי שמייזי – hazy IPA, 5.5% כוהל בנפח.
סוג של חיטה - Roggen Weizen, 5.6% כוהל בנפח.
ועדת כישות - I.P.A - D.D.H, דריי הופ – סימקו, קסקייד, סיטרה.
בירוקרטים ברמת הרחוב או בירוקרטים ברמת השטח הוא מונח שטבע מייקל ליפסקי בשנת 1969, עבור עובדי ציבור המועסקים על ידי המדינה.
עובדים אלו נמנים בדרך כלל בדרג ארגוני נמוך, מקיימים אינטראקציה מתמדת עם אזרחים, בעלי עצמאות בקבלת החלטות והפעלת שיקול דעת.
היחס והגישה הכללית של בירוקרט ברמת הרחוב כלפי האזרח עשויה להשפיע על חיי האזרחים ועל תוצאות המדיניות הציבורית שנקבעה.
בין עובדים אלו ניתן למנות שוטרים, כבאים, מורים, שופטים, עובדים סוציאליים ופקידים ברשויות ובמשרדי הממשלה השונים.
עובדי ציבור אלו מתמודדים עם לחצי עבודה שונים כמו מחוסר במשאבים, צפיות ודרישות ליעדי מדיניות שאפתניים שאינם חד משמעיים, לעיתים סותרים ולעיתים אינם ניתנים להשגה.
יעדי מדיניות ממשלתית שמקורם בתהליך פוליטי, מחייבים תכנון והוצאה לפעול של מדיניות ציבורית דרך בירוקרטיה בעלת מערכת כללים וסמכויות ברורה.
האינטראקציה עם האזרחים מאתגרת באופן קבוע את הבירוקרטים ברמת הרחוב ויוצרת מצב פרדוקסלי שבמסגרתו הקרבה אל האזרחים, האינטראקציה איתם והצורך להגיב לצרכים או למאפיינים אינדיבידואלים במקרים פרטניים, תוך כדי הצורך לעמוד בדרישות האזרחים, סותר את הצורך לעמוד בדרישות הממונים, היעדים שנקבעו והנוקשות הבירוקרטית אוסרת תגובה אינדיבידאולית.
הבירוקרטים בשטח נאלצים לקבל החלטות ולהפעיל שיקול דעת ובמקביל לעבוד במומחיות ובמקצועיות בהתאם לכללים, היעדים והדרישות שנקבעו.
פרדוקס זה מוביל לכך שההחלטות של בירוקרטים ברמת הרחוב, השגרה שהם קובעים והדרכים בהם הם פועלים על מנת להתמודדות עם אי-הודאות ולחצי עבודה, הופכים למעשה למדיניות הציבורית שהם מבצעים.
כלומר, הקשיים הנובעים מהרצון להתאים את המדיניות הציבורית אל האזרח ומנגד לעמוד בדרישות המערכת הבירוקרטית מובילים לכך שהבירוקרטים ברמת הרחוב מפעילים שיקול דעת רחב שלעיתים אינו עומד בדרישות המערכת.
המונח בירוקרטיה נתפס לעיתים ככינוי גנאי למצב קפקאי של שתלטנות פקידים על הציבור שהם צריכים לשרת.
גם המונח בירוקרטיה ברמת הרחוב מעלה לעיתים קרובות תמונות של בירוקרטיות וובריאניות טיפוסיות, מעיין "פס ייצור" קר למתן שירותים לאזרח.
אך המאפיין המרכזי של בירוקרטים ברמת הרחוב אינו בכך שהם מספקים מוצרים או שירותים ציבורים לאזרחים, אלא שהם מספקים מוצרים ציבוריים ללקוחות שהם "מייצרים" למטרה מפורשת זו.
כלומר, בעזרת מערכת החוקים הבירוקרטית, נקבעים קריטריונים המגדירים מיהו אזרח הזכאי לשירות מעובד סוציאלי.
וכך מערכת חוקים זאת, מייצרת "לקוח" שיש לתת לו שירותים ציבורים כמו שירות סוציאלי.
הקשר הבלתי נפרד הזה שנוצר, הוא שנותן לבירוקרטיה של השירות הציבורי את האופי הייחודי לה.
המדינה המודרנית תלויה בפעולות ובהחלטות של מגוון רחב של עובדים בקו החזית, כמו שוטרים ועובדים סוציאליים, שתפקידם דורש שיקול דעת אך הם בעלי סמכות פורמלית מועטה.
עובדי שטח אלו פועלים על הגבול שבין אזרחים למדינה, ומעצבים באופן עמוק את ההגדרות של שניהם באמצעות הפעולות שהם נוקטים והנורמות שהם נוקטים.
הפעולות שהבירוקרטים עושים בשטח משפיעים באופן ישיר ועקיף על חייהם וגורלם של אנשים רבים.
כעובדי קו חזית, הם רואים את הליקויים והעיוותים שיצרה המערכת הבירוקרטית ופועלים בלחץ עצום ובאילוצים מרובים.
ליפסקי בוחן את הפרקטיקה היומיומית של שלטון במגע עם אזרחים, את מה שקורה בשטח, ומגדיר בירוקרט ברמת רחוב כעובד ציבור שעבודתו מאופיינת בשלושת התנאים הבאים:
הוא נקרא לקיים אינטראקציה פנים אל פנים עם האזרחים במהלך הרגיל של עבודתו.
אף על פי שהוא עובד בתוך מבנה בירוקרטי, עצמאותו ושיקול הדעת שלו בתפקיד נרחבת למדי.
ההשפעה הפוטנציאלית על אזרחים עימם הוא עוסק.
מלבד המאפיינים המגדירים מיהו בירוקרט ברמת הרחוב, לבירוקרטים ברמת הרחוב יש מאפיינים ייחודיים שמשפיעים על יכולתם לקבוע מדיניות ציבורית ומורכבת משני מאפיינים מכריעים של עבודתם: (1) דרגות גבוהות יחסית של שיקול דעת; ו-(2) קבלת החלטות ואוטונומיה.
אלו משפיעים בסופו של דבר על היכולת של בירוקרטים ברמת הרחוב להשפעה על תוצאות המדיניות הציבורית.
מרבית המאמרים שעוסקים בבירוקרטים ברמת הרחוב מצאו כי שיקול דעת הוא מנגנון ליבה של הבירוקרט ברמת הרחוב, במיוחד ביישום מדיניות ציבורית.
לבירוקרטים ברמת הרחוב יש בהכרח שיקול דעת והם נאלצים להשתמש בו, הוא מאפשר להם מידה של חופש פעולה בעת מתן שירותים לאזרחים.
שיקול דעת הוא החופש שיש לפקידים ברמת הרחוב בקביעת הסוג, הכמות והאיכות של הסנקציות והתגמולים במהלך יישום המדיניות.
בירוקרטים ברמת הרחוב מספקים מוצרים ציבוריים לאזרחים, אך הצרכים והנסיבות של אזרחים כמעט ואינם מתאימים לקטגוריות שנקבעו בנהלים ולכן קשה לבירוקרט לצמצם את עבודתו לפורמטים מוגדרים מראש.
אינטראקציה פנים אל פנים עם אזרחים, גורמת לבירוקרט להגיב לממדים הפרטניים והמשתנים בזמן מתן השירות.
עם זאת, הבחירה להתעלם מהצרכים האישיים וללכת לפי הספר היא גם הפעלת שיקול דעת.
בירוקרטים ברמת הרחוב הם ספקי מוצרים ציבוריים.
היות שמוצרים ציבוריים תמיד נמצאים במחסור, על הבירוקרט להפעיל מערכת שיקולים בכל מפגש עם אזרחים.
סביבת העבודה הפורמלית והבירוקרטית מחייבת את העובד לפעול בהתאם לכללים ונהלים שהוסדרו בחוק.
אך במציאות של משאבים מוגבלים דרישות סותרות ומדיניות לא ברור או לא מותאמת, על הבירוקרטים ברמת הרחוב להפעיל שיקול דעת כדי להתאים בין דרישות המדיניות לדרישות השטח.
לחצי העבודה הקשים עקב המחסור במשאבים ארגונים ביחד עם דרישות סותרות מקובעי המדיניות, צורכי האזרחים, הקודים המקצועיים והערכים האישיים של הבירוקרט.
יוצרים לחץ באופן קבוע אצל הבירוקרט בעת מתן שירותים ציבוריים לאזרחים ועלולים להוביל בירוקרטים ברמת הרחוב לכופף או לשבור כללים .
לבירוקרטים ברמת הרחוב יש מוטיבציה לשפר ולשמר את שיקול הדעת שלהם - המוטיבציה הזו היא כתוצאה מהמבנה הארגוני, לא מהחלטה של בירוקרט.
המדיניות דורשת מבירוקרטים ברמת הרחוב יותר ממה שהם יכולים לתת, ולכן, היא גם דורשת מהם לנהל את הדרישות הללו.
דבר היוצר מרחב רחב להחליט על פי אילו כללים לפעול ומאילו להתעלם.
לא פעם כללים ונהלים מוגזמים תורמים, ולא מגבילים, את שיקול הדעת.
עודף הכללים משפיע על הכנסת שיקול דעת למערכת פורמלית.
המספר הרב של נהלים וכללים והעובדה שיש להחליט על בסיסם בכל מקרה לגופו, מחזקים את השימוש שנעשה בשיקול דעת.