tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך לפרויקט ה"הוק" מונה כראש ענף במפקדת חיל האוויר (ענף אוויר/2), שהיה מופקד על תכנון חיל האוויר, על פיתוח אמצעי לחימה (אמל"ח), על המודיעין הטכני, על ניסויי טיסה ועל חקר הביצועים גם יחד.
בין העבודות שביצע הענף באותה עת היו תכנוני החיל לקראת מלחמה, הגדרת מטוס התקיפה העתידי של החיל, פיתוחי חימוש, הנהגת חקר ביצועים מבצעי ועוד.
את תפקידו זה סיים כשהשתחרר משירות קבע בסוף 1966.
צידון המשיך לטוס ולשרת כקצין תיאום אוויר גם במילואים:
במלחמת ששת הימים טס כוותיק הטייסת על מטוס "ווטור" במסגרת מבצע מוקד.
מרבית משימותיו בוצעו נגד סוללות טילי קרקע-אוויר מדגם SA-2.
במלחמת יום הכיפורים גויס תחילה לטייסת ה"ווטורים" לשעבר, שמטוסיה הוחלפו במטוסי "סקייהוק".
בתקופת ההסבה למטוסי ה"סקייהוק" נשלח לשמש כקצין תיאום אוויר בכוח שהיה מיועד לבצע פשיטה עמוקה במצרים מבצע אור ירוק.
כשבוטל "אור ירוק" צורף כקצין תיאום אוויר לאוגדת אריק שרון.
בגמר הלחימה מונה כראש הצוות שתחקר את השתתפות חיל האוויר בקרב היבשה.
במהלך הלחימה ואחריה שירת צידון במילואים במשך 11 חודשים.
המטוס האחרון שעליו הוסמך, ב-1976, היה ה-A-4 סקייהוק, המצויד במערכת נשק מהדור החדש.
צידון שוחרר משירות מילואים פעיל ב-1984 בדרגת אלוף-משנה, לאחר שהשלים 41 שנות שירות מבצעי.
אחרי שחרורו משירות הקבע פנה צידון לתעשייה.
הוא שימש תחילה מנכ"ל חברת "בליס ישראל", שעסקה בעיקר בייצור מכבשים כבדים לעיבוד מתכת.
ב-1968 העניק לו נשיא המדינה זלמן שזר את התואר "יצואן מצטיין".
ב-1970 יזם והקים את מפעל "ציקלון מוצרי תעופה" (כיום "סייקלון אוויאיישן פרודקטס" בשליטת "אלביט מערכות") על גבעה מבודדת בין עכו לכרמיאל, המוכרת כיום כפארק תעשיות בר-לב.
המפעל התמחה בייצור תת-מרכבים של מטוסים ובשיפוץ מסוקים.
ב-1974 מכר את חלקו ב"ציקלון" ופנה להקמת מפעל פרטי קטן של מארזים תעופתיים, "קונטאוויר", בקריית גת, אך המיזם נכשל.
מ-1976 עד 1984 עסק בקידום יצוא תעשייתי של התעשייה האווירית ומפעלים אחרים באמריקה הלטינית.
מ-1984 עד 1987 שהה בדרום-אפריקה, כמנכ"ל חברה שהטמיעה בבתי הספר היסודיים שם מערכת הדרכה באמצעות מחשבים שפותחה בישראל במרכז לטכנולוגיה חינוכית.
מאז שעזב את הכנסת (1992), פעל צידון לקדם את הקמתו של מפעל לתחזוקת מטוסי תובלה בבסיס נבטים שבנגב, באמצעות חברת "נבטים שירותי תעופה" שהקים.
צידון ארגן קונסורציום של חברות אירופיות ואמריקניות כשותפות לפרויקט, כולל לוקהיד מרטין ובואינג, אך הן נטשו את הפרויקט בשלב מוקדם.
הקמת המפעל התעכבה בשל סיבוכים ביורוקרטיים והתנגדות של משרד הביטחון למיקום מיזם פרטי בתוך בסיס נבטים (התנגדות שהוסרה רק ב-2005 לאחר עתירה לבג"ץ), אך הוא לא הוקם לבסוף.
צידון כיהן כחבר הכנסת ה-12 מטעם צומת.
היה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת העלייה והקליטה ובמקביל ניהל פעילות אינטנסיבית בנושאי חוץ ושיטת ממשל.
ב-1990 מונה על ידי שר החקלאות רפאל איתן לעמוד בראש ועדה לאסטרטגיה חקלאית.
הוועדה הגישה דו"ח ובו המלצות שונות (לדוגמה: ביטול מועצות הייצור).
השר אמנם אימץ את הדו"ח אך מסקנותיו לא בוצעו.
בנובמבר 1991 היה חבר בצוות של ראש הממשלה יצחק שמיר בוועידת השלום במדריד.
צידון היה מיוזמי החוק לבחירה ישירה של ראש הממשלה.
בשנים 1988–1989 הוגשו לכנסת ארבע הצעות חוק פרטיות נפרדות בנושא הבחירה הישירה.
לאחר "התרגיל המסריח" אוחדו ההצעות להצעה אחת שהיו שותפים לה: דוד ליבאי (המערך), אוריאל לין (הליכוד), יואש צידון (צומת) ואמנון רובינשטיין (שינוי) ההצעה התקבלה ב-18 במרץ 1992.
באפריל 1992, לקראת הבחירות לכנסת ה-13, נערכו בחירות מקדימות לרשימת "צומת", בהם לא נבחר, והודח מהמקום השני ברשימה.
זאת לאחר שמספר פועלי מרכז ארגנו "דיל" לבחירת גונן שגב במקומו.
הצטרף לליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-14, ובפרימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-47 בפרימריז עם כ-6,500 קולות ושובץ במקום בלתי ראלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-14.
צידון היה פעיל בגופים ומוסדות רבים ובכללם:
ועדת נשיא המדינה לבחינת שינוי שיטת הממשל בישראל (מ-2005).
המועצה המייעצת של רפא"ל (עד 1995).
התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.
חבר הנאמנים של המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה.
חבר הנאמנים של ערוץ ההיסטוריה הישראלי.
הארגון הבינלאומי של טייסי ניסוי.
הנהלת המועצה הלאומית למען הגולן ובקעת הירדן.
היה נשוי לראיסה לבית שרירא, אחות במקצועה שפעלה עמו במחנות המעצר בקפריסין.
אב לשלושה ילדים: ד"ר ארנה ברי, מדענית מחשב שכיהנה כמדענית הראשית במשרד התמ"ס, עו"ד רם צידון ופרופסור דני צידון, כלכלן שכיהן כמשנה למנכ"ל בנק לאומי.
איתי צידון ממיסדי לייטריקס הוא נכדו.
יואש צידון נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
את פרשת חייו גולל צידון בספר ביום בליל בערפל (הוצאת מעריב, 1995).
עקרונות הנווטות האלקטרונית, ספר הדרכה לטייסים, (הוצאת משרד הביטחון).
תמציתה פורסמה ב-1971 על ידי איגוד טייסי הניסוי האמריקני).
The Right Against Wrong, ספרון מפות בנושא פוליטי, הוצאה עצמית.
Middle East Peace: A Tour d'Horizon, סקירת מצב המיועדת לנוצרים בארצות הברית.
ספרון בהוצאת מרכז אריאל (2006).
מאז 1967 פרסם צידון מאות מאמרים בעברית ובאנגלית בנושאים חוקתיים, נורמטיביים וביטחוניים-אסטרטגיים ובהם:
נייר העמדה פורסם בספר "Israel at the Crossroads", הוצאת מרכז אריאל (1997).
בעקבות פרסומו הוזמן צידון לשימוע בפני ועדה משותפת של הסנאט ובית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון.
פרסום משותף עם פרופ' ארנון סופר "נמל תעופה בינלאומי בנבטים – דרישה והנמקה לדיון מחודש", הרשות לפיתוח הנגב (1997).
נייר עמדה בספר "שינוי שיטת הממשל בישראל – הצעה משותפת של ארבעה חברי הכנסת לחקיקת חוק יסוד: הממשלה" (בחירה ישירה של ראש הממשלה), 1997. הקדמה, דברי הסבר ועריכה רענן הר זהב.
נייר העמדה פורסם בספר "Israel and A Palestinian State: Zero Sum Game?", הוצאת זמורה ביתן ומרכז אריאל (2001).
צידון היה שותף ב"פרויקט דניאל", ניסיון פרטי של קבוצת חוקרים - ארבעה ישראלים ושני אמריקנים - לנתח, להעריך ולהציע מסקנות לגבי עתידה האסטרטגי של ישראל במקרה שיושת עליה נשק השמדה המונית.
המסמך הוגש לראש ממשלת ישראל אריאל שרון ב-2003.
גנרל יואניס מֶטָאקְסָס היה איש צבא ופוליטיקאי יווני, ששימש כראש ממשלת יוון בין השנים 1936–1941, בזמן "משטר 4 באוגוסט" ובמלחמת איטליה–יוון.
מטאקסס נולד באיתקה, והיה לחייל מקצועי.
בתחילה לחם במלחמה נגד טורקיה ב-1897. הוא נשלח ללימודים באימפריה הגרמנית ושב על מנת להצטרף אל המטה הכללי, כחלק מהליך המודרניזציה של הצבא היווני לפני מלחמות הבלקן, בהן השתתף באופן פעיל.
הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא היווני ב-1913, ומונה לדרגת גנרל ב-1916.
בהשקפתו היה מטאקסס מלוכן שתמך במלך קונסטנטינוס, וגרמנופיל, שהתנגד להתערבותה של יוון במלחמת העולם הראשונה לצד בריטניה.
כאשר ביוני 1917, הודח קונסטנטינוס על ידי מעצמות ההסכמה, בגלל התנגדותו להשתתפות במלחמה לצד בריטניה, יצא מטאקסס בעקבות המלך לגלות.
שניהם שבו ליוון בשנת 1920, כאשר קיבלה שוב יוון את המשטר המלוכני.
ב-1922 נכנס מטקסס לפוליטיקה וייסד את מפלגת "החושבים החופשיים" ב-1923. עם נפילתה של המלוכה סמוך לאחר מכן עזב שוב מטקסס את יוון, אך שב ואף שימש כשר במשטר הרפובליקני ב-1928.
במרץ 1935 נכשלה הפיכה צבאית שניסתה להשיב את אלפתריוס וניזלוס לשלטון.
לאחריה נערך משאל עם שנוי במחלוקת בו הומלך המלך גאורגיוס השני, בנו של קונסטנטינוס הראשון.
הבחירות ב-1936 לא הצליחו להביא להכרעה.
המצב הפוליטי היה נפיץ, וההצלחה לה זכתה המפלגה הקומוניסטית היוונית בבחירות אלו הדאיגה רבים.
מתוך סלידה מהקומוניסטים וחשש מהפכה נוספת, מינה גאורגיוס השני את מטאקסס, שהיה שר המלחמה, כראש ממשלה זמני ב-13 באפריל 1936, מינוי אותו אישר הפרלמנט היווני.
תסיסה בקרב מעמד הפועלים איפשרה למטאקסס להכריז במאי על מצב חירום.
הוא השעה את הפרלמנט ללא הגבלת זמן, כמו גם סעיפים רבים בחוקה.
ניקה את הצבא מעשרות קצינים בכירים שהיו בעד וניזלוס ומכל מי שהיה מעורב בניסיון ההפיכה הצבאית.
ב-4 באוגוסט 1936 מטקסס הכריז על המשטר החדש, שכונה "משטר 4 באוגוסט".
היה זה משטר סמכותני ורודני, המקורב אידאולוגית לפאשיזם ברוח משטרים דומים שקמו בפורטוגל ובספרד.
התעמולה של המשטר הציגה את מטאקסס כ"פועל הראשון", "החקלאי הראשון", ו"אבי האומה" היוונית.
מטאקסס קיבל את התואר "אריגוס", "מנהיג" ביוונית, וטען כי הוא מקים את "הציוויליזציה ההלנית השלישית" בעקבות יוון העתיקה, והאימפריה הביזנטית בימי הביניים.
ברוח המשטרים הדומים באירופה, ובמיוחד משטרו של מוסוליני, אסר מטאקסס על קיומן של מפלגות פוליטיות, אסר את הקומוניסטים, ביטל את זכות השביתה והפעיל צנזורה קפדנית על אמצעי התקשורת.
לצד דיכוי האופוזיציה והגבלות על חופש הביטוי, ממשלת מטאקסס הנהיגה שינויים פופולריים בחוקי העבודה.
הוכרז על יום עבודה בן 8 שעות, והוכרזו שיפורים בתנאי העובדים.
הוקם המוסד היווני לביטוח לאומי, וצבאה של המדינה שופר.
באזורים הכפריים הועלו מחירי התוצרת החקלאית, והממשלה קיבלה עליה את חובותיהם של המשקים שהיו בקשיים.
למרות מאמצים אלו, היה הממשל בלתי פופולרי, והעם היווני נטה לשמאל, אך ללא התנגדות פעילה למשטר.
במדיניות החוץ נקט מטאקסס בהשפעת המלך גאורגיוס בעמדה פרו בריטית ברורה.
מטאקסס היה גרמנופיל, ונטייתו האידאולוגית הטבעית הייתה לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
עם זאת פעל למניעת התערבותה של יוון במלחמת העולם כשזו פרצה, עד שאיטליה הפאשיסטית פלשה ליוון באוקטובר 1940. מלחמת איטליה–יוון התחילה באולטימטום שהעמיד מוסוליני למטאקסס כי ימסור לידיו אזורים אסטרטגיים השייכים ליוון.
מטאקסס השיב בשלילה, וב-28 באוקטובר 1940 פלש צבא איטליה ליוון.
תגובתו של מטאקסס לאולטימטום - "Alors, c'est la guerre" - "אם כן, זוהי מלחמה" הפכה לסיסמה פופולרית ביוון, וצומצמה למילה אחת: "לא" - ביוונית "Οχι" (יום האוחי).
הצבא היווני היה מוכן היטב למלחמה, והמורל היה גבוה.
המגננה היוונית והתקפת הנגד שבעקבותיה זכו להצלחות, והאיטלקים נהדפו אל שטחה של אלבניה.
מטאקסס מת באתונה ב-29 בינואר 1941, מאלח דם בקטריאלי.
לאחר מותו הועלו טענות על ידי רופאיו של מטאקסס, כי הורעל למוות.
מטאקסס הוחלף על ידי אלכסנדרוס קוריזיס.
באפריל 1941 הביאה ההתערבות הגרמנית במלחמה לכיבוש יוון על ידי מדינות הציר ולאבדן עצמאותה.
קו ההגנה שבנה מטקסס בצפון יוון, לאורך הגבול עם בולגריה, שכונה "קו מטאקסס", נפרץ רק לאחר לחימה עזה.
עד היום מטאקסס שנוי במחלוקת ביוון.
יש הרואים בו דיקטטור, ויש מעריצים אותו על הפטריוטיזם שהפגין, והתנגדותו לתוקפנות.
יואנינה או יאנינה היא העיר הראשית במחוז אפירוס שביוון ואוכלוסייתה מנתה 112,486 תושבים בשנת 2011. העיר שוכנת 450 קילומטר צפונית-מערבית לאתונה, על גדותיו של אגם פאמבוטיס.
במרכזו של האגם שוכן האי ניסאקי .
העיר נוסדה במאה השישית לספירה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטינוס השני.
לאחר מסע הצלב הרביעי ב-1204 ייסדו השליטים הביזנטים שנמלטו מקונסטנטינופול שנכבשה בידי הצלבנים הלטינים את נסיכות אפירוס.
בתקופה זו פרחה העיר והפכה למרכז תרבותי ומסחרי.
בשנת 1430 נפלה העיר לידי העות'מאנים.
השלטון הטורקי היה סובלני לאוכלוסייה היוונית והיהודית.
אמנם נבנו בעיר מסגדים אך ניתן חופש דת ויואנינה הפכה למרכז פיננסי בייצוא סחורות, בעיקר ממלאכת יד ודברי אמנות.
במוזיאון ישראל מוצגות שמלות מתקופת הפריחה של יהדות יואנינה .
בשנת 1789 קיבל עלי פאשה את השלטון ביואנינה.
בשנת 1820 שלח עלי פאשה שליחים שרצחו מתנגד פוליטי שלו בקונסטנטינופול.
דבר זה העלה את חמת הסולטאן שדרש מעלי פאשה להתפטר, וכשזה סירב שלח הסולטאן צבא שצר על יואנינה במשך 15 חודשים.
עלי פשה הסתגר במנזר על האי ניסאקי.
לבסוף שלחו הטורקים סוכני חרש שהצליחו להסתנן למעונו ולרצוח אותו.
המנזר בו נרצח עלי פאשה משמש כיום כמוזיאון המתאר את תקופת שלטונו של העריץ.
בקירות הקומה השנייה אפשר עדיין להבחין בחורי היריות שהרגו אותו.
בשנת 1913, בעקבות מלחמת הבלקן השנייה צורפה יואנינה ליוון, ובשנת 1922 בעקבות תבוסת יוון במלחמה עם טורקיה וחתימת הסכם לוזאן, בוצעו חילופי אוכלוסין והטורקים בעיר הוחלפו בפליטים יוונים מטורקיה.
החל משנת 1932 פועל נמל התעופה הלאומי יואנינה.
במלחמת העולם השנייה נכבשה יואנינה על ידי הגרמנים.
בתחילה שלטו בה האיטלקים אבל לאחר שפרשה איטליה מהמלחמה תפסו את מקומם הגרמנים.
התיישבות היהודים ביואנינה, כמו בערים יווניות רבות, החלה כבר לאחר חורבן בית המקדש השני.
הם דברו בניב רומניוטי המכונה יווניטיקה והיה להם נוסח תפילה משלהם.
עם גירוש ספרד הצטרפו לקהילה אך מעט דוברי לאדינו, והקהילה, בניגוד לקהילות אחרות ביוון שמרה על הנוסח הקדום שנהגו בו יהודי ביזנטיון.
בניגוד לנוסח התפילה ברוב קהילות יוון, שנבלע בנוסח הספרדים בימים שלאחר גירוש ספרד, נוסח יואנינה נותר רומניוטי ייחודי והיה מבין היחידים ששימר את הנוסח הקדום.
בתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מהיהודים לארצות הברית, ואחרים הגיעו לארץ ישראל ופתחו בשנת 1925 בשכונת אהל משה בירושלים את בית הכנסת "בית אברהם ואהל שרה של קהילת יהודי יאנינא".
חלק חשוב ממיסדי וממתפללי בבית הכנסת קטן זה שבשכונת נחלאות בירושלים, היו כוהנים (כפי שמופיע בשלטי הזיכרון), עד היום הכהנים מברכים את ברכתם בניגון נוגה ומיוחד שייתכן והוא שארית מניגוני הרומניוטי שנראה שלא שרדו גם בבית כנסת מיוחד זה.
היהודים בעיר, ערב מלחמת העולם השנייה, מנו למעלה מ-2,000 איש ועסקו במלאכות שונות כמסחר ותעשייה זעירה בפרט תעשיית גבינה וכן מעט בעלי מקצועות חופשיים.
רובם היו במצב כלכלי נמוך והחיים היהודיים התרכזו בשתי שכונות קהילתיות שנוצרו סביב שני בתי הכנסת, הישן בתוך חומות העיר העתיקה והחדש, מחוץ לחומות.
לאחר כיבוש יוון על ידי הגרמנים ב-1941 נמצאה יואנינה בשטח הכיבוש האיטלקי.
האיטלקים התייחסו אל היהודים בסובלנות והחיים היהודיים נמשכו באין מפריע, בתמורה לכך שהקהילה נדרשה לממן את המאמץ המלחמתי על ידי עבודת כפייה ומיסים כבדים.
המצב הורע כאשר פרשה איטליה מהמלחמה בספטמבר 1943 כשאת מקום האיטלקים תפסו הגרמנים.
ב-25 במרץ 1944 (יום העצמאות היווני) נצטוו כל יהודי יואנינה להתרכז ליד חוף האגם.
נאמר להם שהם מובלים ל"התיישבות מחדש".
הם הועלו על משאיות והוסעו לעיר לאריסה ששם הייתה תחנת רכבת.
בלאריסה שהו היהודים כשבוע ואז הועלו על רכבת עם קרונות בקר והוסעו משך ימים רבים למרחק עד שב-11 באפריל 1944 הם הגיעו לאושוויץ-בירקנאו.
עוד באותו יום הוכנסו רובם לתאי הגזים.
כ-91% מיהודי יואנינה, 1870 איש ואישה נשלחו למחנות המוות.
לאחר המלחמה שבו ליואנינה כ-164 יהודים.
קהילת יואנינה מונה נכון ל-2021 פחות מ-50 יהודים.
קיים בית כנסת אחד ששופץ בתרומת יוצאי יואנינה בארץ ובארצות הברית.
בית הכנסת סגור רוב ימות השנה ופתוח לתיירים ובימים הנוראים, שם מתקיימות תפילות בנוסח הרומניוטים.
בבית הכנסת טבלות שיש ובהן חקוקים שמות הנספים.
ביוני 2019 נבחר פרופסור משה אליסף לשמש כראש העיר, ובכך הפך ליהודי הראשון שמכהן כראש עיר ביוון.
יואנס זונאראס היה היסטוריון ומחבר קנונים ביזנטי, שחי משלהי המאה ה-11 עד אמצע המאה ה-12.
זונאראס שירת כמפקד המשמר והמזכיר האישי של הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס, ועם מותו פרש למנזר באי של אַיִיָה גְלִיקֶרִיָה (Αγία Γλυκερία, כיום Incirli Adasi), שם בילה את שארית ימיו בכתיבת ספרים.
חיבורו החשוב ביותר, "תקציר ההיסטוריה" (Ἐπιτομὴ Ἱστοριῶν, אֶפיטומֶה היסטוריון; בלטינית: Epitome Historiarum) בשמונה-עשר ספרים, מקיף את קורות העתים מבריאת העולם עד מות הקיסר אלכסיוס (1118).
החלק העוסק בהיסטוריה הקדומה מבוסס במידה רבה על יוסף בן מתתיהו; לכתיבת ההיסטוריה של רומא עד שנת 146 (ספרים 7–9) הסתמך בעיקר על דיו קאסיוס, שעשרים הספרים הראשונים של חיבורו אינם ידועים ממקום אחר.
ניקטאס אקומינאטוס המשיך את חיבורו ההיסטורי של זונאראס מן המקום בו נפסק.
חיבורים תאולוגיים שונים יוחסו לזונאראס – פירושים על האיגרות הקנוניות של אבות הכנסייה ועל הפואמות של גרגוריוס מנזיאנזוס; חיי הקדושים; ומסה על הקנונים האפוסטוליים – ואין כל סיבה להטיל ספק כי אומנם הוא שכתבם.
ברם, הלקסיקון שהגיע לידינו ונושא את שמו נכתב קרוב לוודאי על ידי אדם בשם אנטוניוס מונאכוס (Antonius Monachus).
האימפריה שהייתה בתהליך של התמוטטות בעקבות מותו של הקיסר ייאסו השני גרם לסכסוך בין האוכלוסיות השונות באימפריה האתיופית האגאווים, גונדרים, שאוונים, תגרים והאוכלוסייה החדשה האורומו.
הקיסרית מאנטאווב שניסתה לאחות את הקרע חיזקה את הקשר שבין בית המלוכה לאורומו ולכן בתו של מנהיג האורומו מיג'ו נישאה לקיסר לשעבר ייאסו השני.
ייאסו השני שנתן לאמו כוח רב והכתיר אותה לסגניתו בזמן שאת אשתו ווביט זנח.
ווביט שחיכתה שבעלה ייאסו ימות ובנה יעלה לכס הקיסרות וייתן לה כוח והשפעה, וייגרש מהשלטון את חמותה מאנטאווב וקרוביה מקווארה.
כאשר יואס עלה לשלטון כתוצאה ממותו הבלתי צפוי של אביו האצילים של גונדר נדהמו לגלות שהוא מעדיף את שפתם של בני הארומו במקום האמהרית והעדיף את קרובי משפחתו מצד אמו ממחוז יג'ו מאשר את קרוביו מצד סבתו מקווארה.
כאשר התבגר יותר העדפה שלו לבני האורומו רק גדלה, יואס שמאבטחיו מנו כ-3,000 איש מינה את דודו האורומו ברולחה לובו למפקדם.
בעקבות מותו של ראס אמהרה יואס ניסה לקדם את דודו לובו לראס של אמהרה אך בעקבותיו עצותו של יועצו וואלדה נול שמינוי זה יפוצץ את האימפריה שינה את דעתו.
מאבקי הכוח בין שני המחנות הקווארנים בראשות אמו של הקיסר מאנטאווב לבין האורומו מיג'ו שבראשם אם הקיסר ווביט גדל ונכנס למאבק צבאי,
מאנטאווב החלה לאסוף את קרובי משפחתה מקווארה וגייסה כוח צבאי רב ששטף את הבירה גונדר, ווביט לא נשארה חייבת וזימנה את קרובי משפחתה מיג'ו וחיילי אורומו רבים צעדו לגונדר, שני המחנות היו לקראת מרחץ דמים.
על מנת לעצור זאת ולא לגרום למלחמת אזרחים מאנטאווב זימנה את ראס מיכאל סהול הראס של תיגראי וחותנה לתווך בין שני המחנות, האורומו לא אהבו את ההתערבות הזו מכיוון שראס סהול היה תגרי - נוצרי ולא מוסלמי כמותם.
למרות זאת סהול סילק את ההשפעה של שני המחנות ולקח את הכוח לעצמו בתור סגן-הקיסר והיה המנהיג החדש של מחנה מאנטאווב המחנה התגרי - אמהרי.
אחד מההשפעות של סהול על יואס היו שהוא שכנע אותו לתמוך במלך הגולה של סנאר באדי הרביעי ולמנותו למושל מחוז ראס אל-פיל שעל הגבול עם סנאר ויעצו של יואס וולדה נול הזהירו לא לבקר אפילו בסנאר.
באדי לא נשמע לעצה זאת וחזר לסנאר בעקבות קריאות לחזרתו, למרות זאת באדי נרצח על די מתנגדיו.
המשך מלכותו של יואס הפך למאבק בין ראס סהול לקרובי משפחתו של יואס מהאורומו.
ככל שיואס העדיף מנהיגי אורומו כמו פסיל מלך דמות היחסים בינו לבין סהול הדרדרו עד שלבסוף מיכאל סהול הדיח את הקיסר ב-7 במאי 1769 ושבוע לאחר מכן רצח אותו.
הפרטים של איך יואס נרצח משתנים מגרסה לגרסה, אך התוצאה הייתה ברורה בפעם הראשונה בהיסטוריה האתיופית קיסר מודח לא על ידי מותו הטבעי, התפטרות או מוות בקרב אלא ברצח.
מיכאל בעקבות רצח יואס יירש את כוחו והיה השליט בפועל אך גרם לשליטים המקומיים להתחיל לזלזל בשלטון המרכזי בבירה הקיסרית גונדר וצבור כוח.
בעקבות רצח יואס כוחם של שתי הקיסריות נחלש ואמו הקיסרית מאנטאווב פרשה מהחיים הפוליטיים ולא חזרה יותר לשלטון למרות שהייתה עוד בחיים במשך שלושת הקיסרים הבאים.
יואניס בורוסיס הוא כדורסלן עבר יווני המכהן כג'נרל מנג'ר בא.ס.ק.
קרדיצה מליגת העל היוונית בכדורסל.
בורוסיס, ששיחק בעמדת הסנטר, היה חלק מנבחרת יוון בכדורסל שזכתה ביורובאסקט 2005, והוא בין היחידים ששיחקו בשני הצדדים של שתיים מיריבויות הכדורסל הגדולות באירופה: הקלאסיקו הספרדי בין ברצלונה וריאל מדריד, ודרבי היריבות הנצחיות של אתונה בין אולימפיאקוס ופנאתינאיקוס.
בורוסיס נולד בקרדיצה והחל את דרכו כשחיין, אך בגיל 18 עבר לשחק כדורסל בקבוצות הנוער של א.ס.ק.
קרדיצה מכיוון שהיה גבוה מדי לשחייה.
אתונה מליגת העל היוונית, ובארבע עונות וחצי במועדון זכה בתואר אחד בלבד - אליפות יוון ב-2002.
בינואר 2006 עבר לברצלונה מליגת ה-ACB הספרדית, ובסיום העונה זכה עימה באליפות.
ביוני 2011 נחשפה מעורבותו בפרשת סמים בספורט היווני, בה נחשד שקיבל חומרים ממריצים מאבי אשתו, אך הוא נוקה מאשמה לאחר בדיקת סמים שעבר לפי פרוטוקול פיב"א ונבדקה על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט.
באותו קיץ חתם באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
ביולי 2013 חתם בורוסיס בריאל מדריד, עימה זכה בכתר המשולש ב-: זכייה באליפות, בגביע וביורוליג.
בספטמבר 2015 חתם בסאסקי בסקוניה הספרדית, וזכה בפרס ה-MVP של הליגה לאחר שהעמיד ממוצעים של 12.9 נקודות, 7.1 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-0.9 חטיפות למשחק.
ביולי 2016 חתם בפנאתינאיקוס וזכה עימה באליפות יוון בעונת 2016/17.
ב-4 ביולי 2017 חתם בורוסיס בג'ג'יאנג ליונס מליגת ה-CBA הסינית ושיחק במדיה שנתיים, אך ב-2019 חזר לאירופה וחתם בגראן קנריה מהליגה הספרדית.
ב-2020 חתם בורוסיס בפריסטרי אתונה מליגת העל היוונית וליגת האלופות בכדורסל, וב-28 בספטמבר 2021 חזר לקבוצת עיר הולדתו, קרדיצה מהליגה היוונית השנייה בכדורסל.
הוא זכה עם קרדיצה באליפות הליגה השנייה והעלה אותה לראשונה בתולדותיה לליגת העל, ובסיום העונה, בגיל 37, פרש מכדורסל מקצועני.
מאז הוא משמש כנשיא וג'נרל מנג'ר של הקבוצה, ואולמה הביתי של הקבוצה נקרא על שמו.
ב-2002 זכה בורוסיס עם נבחרת העתודה של יוון באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בליטא.
ב-2005 זומן לראשונה לנבחרת יוון הבוגרת על ידי המאמן פנאיוטיס יאנאקיס לאליפות אירופה בכדורסל 2005, בה זכה במדליית זהב.
בסך הכל הוא שיחק בשבע אליפויות אירופה רצופות, האחרונה שבהן ב-2017 (אף על פי שהודיע על פרישה מהנבחרת בסיום אליפות אירופה בכדורסל 2015, אך חזר בו לאחר מכן), וזכה במדליית ארד ביורובאסקט 2009.
הוא הגיע עם הנבחרת למקום החמישי בטורניר הכדורסל באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בורוסיס ייצג את יוון שלוש פעמים בגביע העולם בכדורסל: ב-2010, 2014 ו-2019, ושיחק במדיה במוקדמות טורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016.
יואס השני (געז: ኢዮዋስ) היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית.
במהלך כהונתו הוא היה מרותק למרותו של סגנו ראס גוגסה.
יואס נפטר בגונדר ב-3 ביוני 1821.
יואנֵס (יוחנן) פילופּונוס (יוונית: Ἰωάννης ὁ Φιλόπονος), חי בין השנים 490–570, ומוכר גם בשם "יוחנן המדקדק" או יוחנן מאלכסנדריה.
היה פילוסוף בעל רקע אריסטוטלי-ניאופלטוני, ועם זאת היה הגמון נוצרי, והשתמש בכלים הפילוסופיים האריסטוטליים כדי להוכיח שהעולם אינו קדמון, כפי שטען אריסטו, אלא נברא כטענת הנצרות.
לדבריו וכתביו הייתה השפעה תאולוגית ניכרת על הפילוסוף הערבי אל-כנדי, ועל רב סעדיה גאון.
כמו כן, הביקורת שלו על הפיזיקה של אריסטו הובילה באופן עקיף להתפתחות הפיזיקה האמפיריציסטית שפותחה מאוחר יותר על ידי גלילאו גליליי.
אחרי מותו, הכנסייה האורתודוקסית הרשיעה את יואנס במינות (בשנים 680–681); זה קרה בשל פרשנותו לשילוש הקדוש, לפיה שלושת מרכיביו הם ישויות נפרדות.
יצירותיו הודפסו באירופה בלטינית החל מהמאה ה-15, ולביקורתו על הפיזיקה האריסטוטלית הייתה השפעה רבה על ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה ועל גלילאו גליליי, המצטט קטעים נרחבים מדבריו בכתביו.
יואניס קולטיס (Ιωάννης Κωλέττης נכתב גם כקולתיס, 1773 לערך – 31 באוגוסט 1847) היה פוליטיקאי יווני ששיחק תפקיד מכריע במלחמת העצמאות היוונית, מלא תפקיד מרכזי בחיים הפוליטיים של המדינה היוונית כראש המפלגה הפרו-צרפתית וכיהן פעמיים כראש ממשלת יוון.
קולטיס נולד בכפר סיראקו (Συρράκο ) במחוז משנה יואנינה שבמחוז אפירוס למשפחה ממוצא וולאכי.
סיים את בית הספר המקומי ובעידוד ותמיכה של דודו, גיאורגיוס טורטוריס (Γεώργιος Τουρτούρης) נסע ללמוד רפואה בפיזה, הושפע מאגודת הקרבונארי והתחיל לתכנן את חזרתו לאפירוס על מנת להשתתף במאבק העצמאות של יוון.
בשנת 1810 לערך חזר ליוון, השתקע בעיר יואנינה, שם שמש כרופא ולאחר שצבר מוניטין גויס כרופאו האישי של מוכתאר, בנו של עלי פאשא.
הוא נשאר ביואנינה עד מרץ 1821 וחזר לכפר הולדתו במטרה להפיץ את בשורת המהפיכה לרומליה אך מאמציו נכשלו בגלל התגובה המהירה של הצבא העותמאני ולכן נמלט לפלופנסוס.
שלוש המעצמות האירופאיות של אותה תקופה (רוסיה, בריטניה וצרפת) תמכו בעצמאות יוון מהאימפריה העות'מאנית והיו מעוניינות, כל אחת בנפרד, בהשפעה על המדינה המתהווה.
המפלגות ביוון נבדלו אחת מהשנייה בעיקר במעצמה אליה נקשרו וממנה שאפו לקבל תמיכה.
מנהיגי פיליקי אטריה היו מזוהים עם רוסיה, מפלגתו של אלכסנדרוס מוורוקורדטוס (Αλέξανδρος Μαυροκορδάτος) זוהתה עם בריטניה (ונתמכה על ידי לורד פלמרסטון) וקולטיס שיצר קשרים עם הצרפתים בתקופה בה היה בחצרו של עלי פאשה היה מנהיג המפלגה הפרו-צרפתית.
קולטיס ביסס את כוחו על יחסיו עם מנהיגי רומליה כמו גם על יכולתו לחסל את יריביו באמצעות פעולה מאחורי הקלעים.
באספה הלאומית היוונית הראשונה באפידאורוס ב-20 בדצמבר 1821 הוא היה נציג אפירוס והתמנה לחבר בוועדה לניסוח "משטר ביניים", שנחקק ב -1 בינואר 1822. ב-1822 מונה לשר הפנים.
לאחר האספה הלאומית היוונית השנייה באסטרוס ב-1823 הוא מונה למושל האי אוויה והצליח לסלק כוחות עות'מאניים מהאי.
במקביל, הוא המשיך בפעילותו הפוליטית, שהביאה לבחירתו כחבר בגוף המחוקק, תפקיד שבו החזיק עד 1826.
בסוף 1824, במהלך מלחמת האזרחים בין הפלגים המורדים ביוון עמד בראש מפלגת הרומליוטים (אנשי מרכז יוון) והביס את מפלגת המוריאוטים (אנשי הפלופונס) שהתנגדו למנהיגותו של גאורגיוס קונדוריוטיס (Γεώργιος Κουντουριώτης) שהיה נשיא הוועד הפועל השלישי של המנהל הזמני של יוון.
אולם באספה הלאומית היוונית השלישית, שינה את דעתו ותמך במפלגה הפלופונסית.
בתמורה תמכה המפלגה הפלופונסית במינויו לאמן חיילים מתסליה ומקדוניה, במטרה לפגוע במשאבים העות'מאנים באטלנדי (Αταλάντη) לחוף הים האיגאי במרכז יוון.
המבצע נכשל בגלל חוסר ניסיונו הצבאי, וזה פגע במוניטין שלו.
פעילות בתקופת הרפובליקה ההלנית הראשונה
כאשר יואניס קפודיסטריאס נכנס לתפקיד ב-24 בינואר 1828 מונה קולטיס כמושל האי סאמוס וביולי 1829 כשר ההגנה.
ב-9 באוקטובר 1831 נרצח קפודיסטריאס.
במאבקים הפנימיים שנמשכו עד 1832, קולטיס הנהיג פעם נוספת את מפלגת הרומליוטים.
הוא היה חבר בשלוש הוועדות המושלות השונות שהנהיגו את יוון בין 9 באפריל 1832 - 6 בפברואר 1833.
הוא נעזר בחיילים הצרפתים שנותרו מחיל המשלוח שנשלח למאבק בצבא העות'מאני.
תיאודורוס קולוקטרוניס (Θεόδωρος Κολοκοτρώνης), אבגוסטינוס קפודיסטריאס וקולטיס ניסו להקים ממשלה אך הניסיון התמוסס עקב חילוקי דעות קשים בין השותפים לקואליציה.
קולטיס נחשב כאחראי לכליאתו ורציחתו של גיבור מלחמת העצמאות היוונית אודיסיאס אנדרוצוס (Οδυσσέας Ανδρούτσος) וכן להיפרדותם של דימיטריוס איפסילנטי ומנטו מברוגנוס ולהגלייתה של האחרונה מנאפפליו למיקונוס.
קולטיס השתתף בממשלותיהם של ספירידון טריקופיס ואלכסנדרוס מברוקורדטוס וכיהן פעם ראשונה כראש ממשלה בין 31 במאי (12 ביוני) 1834 ועד 20 במאי (1 ביוני) 1835.
עם הגעתו של המלך אותון, מונה הרוזן יוזף לודוויג פון ארמנספרג הבווארי להיות ראש ממשלת יוון, העביר את הממשל מנאפפליו לאתונה וקולטיס מונה להיות שר הימייה ושר הביטחון.
ב-1835, הוא נשלח לצרפת כשגריר, שם הוא יצר קשרים עם פוליטיקאים ואינטלקטואלים צרפתים.
לאחר ההפיכה שפרצה באתונה ב-3 בספטמבר 1843, שאילצה את המלך אותון להעניק חוקה.
קולטיס חזר ליוון מתוך מטרה להתמודד בבחירות והשיב לחיים את המפלגה הצרפתית.
מ-3 באוקטובר 1843 כיהן כשר בלי תיק בממשלתו של אנדריאס מטאקסס (Ανδρέας Μεταξάς), ב-8 בנובמבר 1843 נבחר כנציג לאספה הלאומית, ב -19 בנובמבר הוא נבחר כחבר הנשיאות של האספה הלאומית וב -21 בנובמבר מונה לחבר בוועדה לניסוח חוקה.
הנוסח הסופי של החוקה אושר באספה הלאומית ב-4 במרץ 1844.
מטאקסס כיהן כראש הממשלה בין 15 בספטמבר 1843 ל-28 בפברואר 1844, החליף אותו למשך חודש אחד האדמירל קונסטנטין קנריס כנציג המפלגה הרוסית ואחריו אלכסנדרוס מברוקורדטוס כנציג המפלגה הבריטית.
בד בבד עם אשרור החוקה הוחלט לקיים בחירות.
בבחירות שהחלו ב-6 ביוני זכתה המפלגה הרוסית בראשות מטאקסס ל-55 מושבים, המפלגה הבריטית ב-28 והמפלגה הצרפתית של קולטיס ב-20. קולטיס כראש המפלגה הצרפתית הקים ב-6 באוגוסט קואליציה עם המפלגה הרוסית.
מאבקים פנימיים בתוך הקואליציה דחפו את מטאקסס להתפטר מהקואליציה וקולטיס נבחר ב-18 באוגוסט בפעם השנייה בחייו לראש הממשלה וכהן עד מותו ב-1847 כלומר יציבות יחסית של הממשלה אחרי חילופי שלטון תכופים קודם לכן.
שלטונו היה מאוד ריכוזי, עד כדי האשמתו בדיקטטורה, הוא פעל לשיקום הכלכלה היוונית וניסה להגיע להסכמה בינלאומית להרחבת גבולות המדינה.
יחסי יוון עם האימפריה העות'מאנית התדרדרו בתקופתו עד כדי תקרית דיפלומטית בתחילת 1847 שהובילה לניתוק היחסים בין יוון לאימפריה העות'מאנית.
בסוף 1846 החלה בריאותו להתדרדר.
עריקת מספר חברי קואליציה לאופוזיציה גרמה לקולטיס לבקש מהמלך לפזר את הפרלמנט ב-14 באפריל 1847 ולהכריז על בחירות חדשות ביולי.
בבחירות אלו זכתה מפלגתו ברוב, הוא נפטר מדלקת ריאות ב-31 באוגוסט 1847
יורשו של קולטיס כראש ממשלה היה שר המלחמה קיצוס טזוולס מהמפלגה הרוסית.
בנו של קולטיס היה אנטישמי והיה מעורב בהתקפה על ביתו של השגריר הבריטי היהודי דוד פסיפיקו באתונה.
יאניס אוקאס הוא כדורגלן עבר קפריסאי ששיחק בעמדת החלוץ וכיום מאמן.
אוקאס, יליד לרנקה, שיחק במהלך הקריירה שלו בנאה סלמיס פמגוסטה, אנורתוסיס פמגוסטה (2 קדנציות), פאוק סלוניקי, א.א.ק.
אתונה, אולימפיאקוס, סלטה ויגו ואומוניה ניקוסיה.
אוקאס מדורג במקום ה-2 בטבלת מלך השערים של נבחרת קפריסין עם 27 שערים אחרי מיכאליס קונסטנטינו והוא שיאן ההופעות במדי הנבחרת עם 106 הופעות.
ב-2 באפריל 1997 כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998 נגד .
ב-11 באוקטובר 2011 כבש את שערו האחרון בנבחרת בהפסד 3-1 ל במסגרת מוקדמות יורו 2012.
לאחר הפרישה מונה לעוזר מאמן קבוצתו האחרונה, ארמיס ארדיפו.
במרץ 2015 מונה למאמן הקבוצה אך פוטר חודשיים לאחר מכן.
לאחר מכן אימן בנבחרת הנוער ונבחרת הצעירה של קפריסין בהתאמה, שימש כעוזר מאמן בנבחרת הובגרת ושימש כמאמן ראשי באולימפיאקוס ב'.
כיום מאמן את אנורתוסיס פמגוסטה.
יואנסו (בפינית: Joensuu, "שפך הנהר" על שם נהר פייליסיוקי, שהעיר שוכנת בשפכו) היא עיר במזרח פינלנד, בירת אזור צפון קרליה, והעיר הגדולה בו.
העיר שוכנת לחופי אגם סאימה.
יואנסו מדורגת במקום ה-12 ברשימת הערים הגדולות בפינלנד, בעיר שנוסדה בשנת 1848, התגוררו ב-2013 74,187 תושבים.
יואנסו היא עיר צעירה ותוססת, הודות ליותר מ-15,000 הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת מזרח פינלנד, ו-4,000 הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת צפון קרליה למדעים.
יואנסו הוקמה בשנת 1848 על ידי הצאר ניקולאי הראשון.
בשנת 1860 הוסרו הגבלות שהיו על התעשייה, והמנסרות המקומיות החלו לשגשג.
בשנת 1856 נפתחה תעלת סאימה, המחברת את אגם סאימה למפרץ הפיני.
כתוצאה מכך, החל מסחר ער בין אזור צפון קרליה לסנקט פטרבורג ולמרכז אירופה.
בסוף המאה ה-19, הייתה יואנסו אחת מערי הנמל הגדולות בפינלנד.
בעשורים האחרונים התפתחה יואנסו מעיירה חקלאית קטנה, למרכז מחוזי חיוני.
הגורמים להתפתחותה של העיר היו השקעה ניכרת בחינוך, וסיפוח עיירות סמוכות.
באוניברסיטת מזרח פינלנד השוכנת בעיר, שמונה פקולטות.
האוניברסיטה נחשבת לאחד מעמודי התווך של העיר ושל האזור.
קרבתה לגבול עם רוסיה, הייתה גורם חשוב להתפתחותה של העיר.
בעיר שוכן מכון היעור האירופי.
ביואנסו תחנת רכבת ממנה יוצאות רכבות להלסינקי, נורמס, לאפנראנטה, פייקסמקי, וקואובולה.
הקו להלסינקי הוא הקו המחושמל היחיד.
אוטובוסים פנימיים מובלים לכל חלקי העיר, ולכמה ערים ועיירות באזור.
מנמל התעופה של יואנסו פועלות טיסות סדירות לנמל התעופה הלסינקי-ונטה, המופעלות על ידי חברות התעופה פינאייר ו-Flybe נורדיק.
מועדון הכדורסל של העיר קטאיה יואנסו, משחקת בליגה הפינית וביורוצ'לנג'.
יואניס קסולידיס הוא פוליטיקאי קפריסאי, חבר במפלגת הימין-מרכז האספה הדמוקרטית.
קסולידיס כיהן כהונה ראשונה כשר החוץ של קפריסין מ-1997 עד 2003, כהונה שנייה כשר החוץ מ-2013 עד 2018 ומכהן בכהונה שלישית מ-2022.
הוא למד רפואה באוניברסיטת ליון בצרפת שם היה יושב ראש ארגון הסטודנטים הקפריסאים בצרפת.
מ-1975 עד 1981 היה רופא ומרצה בבית חולים בלונדון.
מ-1981 עד 1993 עסק כרופא בעיר הולדתו, ניקוסיה.
יואניס קסולידס שימש בתפקידים שונים במפלגת האספה הדמוקרטית, וכן כיהן כיו"ר ארגון הנוער של המפלגה.
ב-1991, הוא נבחר כחבר בבית הנבחרים של קפריסין, ובמרץ 1993 הוא מונה על ידי הנשיא דאז גלפקוס קלירידיס כדובר הממשלה, תפקיד בו החזיק עד לחודש אפריל 1997 כאשר נתמנה לשר החוץ, כאשר במהלכו הוביל מאמץ לצירוף קפריסין ופיקח על תהליך האינטגרציה שלה באיחוד האירופי.
הוא נשאר שר חוץ עד לסיום כהונתו של ממשל קלרידיס ב-2003. בהיותו שר החוץ.
ב-2013 התמנה שנית כשר החוץ לאחר כהונתה של אראטו קזאקו-מרקוליס.
במרץ 2018 התפטר מתפקידו והחל לכהן כראש המועצה האסטרטגית של פרויקט מגשר אירו-אסיה.
לאחר התפטרות שר החוץ ניקוס כריסטודולידיס בינואר 2022, קסולידס מונה לקדנציה שלישית.
יואש רובין הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד רותם וכמפקד חטיבת הנגב.
עם גיוסו לצה"ל שובץ רובין בחטיבת גולני.
בגולני עבר רובין מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש במספר תפקידי פיקוד.
בשנת 1983 פיקד על פלחה"ן גולני, והוביל אותה בעת הלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד גדוד רותם, לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה.
לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בתאילנד.
עם שחרורו מצה"ל עבד בסיב"ט.
יואנס קסיפילינוס היה נזיר ביזנטי שכתב תקציר (אפיטומה ) לספרו של ההיסטוריון דיו קסיוס "תולדות רומא" (Ῥωμαϊκὴ Ἱστορία, Historia Romana) מהמאה ה-3. קסיפילינוס חי בקונסטנטינופוליס, והיה אחיינו של הפטריארך יוחנן (יואנס) השמיני מקונסטנטינופוליס .
האפיטומה של דיו קסיוס נכתבה בהוראת מיכאל השביעי דוקס, קיסרי האימפריה הביזנטית בין השנים 1071–1078, אך כתיבתה לא הושלמה.
היא כוללת את ספרים 80-36, העוסקים בתקופת השנים מימיהם של פומפיוס ויוליוס קיסר ועד הקיסר אלכסנדר סוורוס.
בספר 70 חסרים, ככל הנראה, תיאורי תקופת שלטונו של אנטונינוס פיוס והשנים הראשונות לשלטונו של מרקוס אורליוס.
ספרים 78 ו-79 נכתבו על סמך מקור משובש ולא שלם.
קסיפילינוס חילק את יצירתו לכמה חלקים, כל חלק הוקדש לחייו של קיסר אחד.
הוא השמיט את שמות הקונסולים ולעיתים שינה או תיקן את המקור.
חלקים מחיבורו של דיו קסיוס שאבדו, אינם ידועים בשום מקום אחר זולת האפיטומה של קסיפילינוס, ומכאן חשיבותה.
יואנתה הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק, וקיבל את שמו יואנתה באוגוסט 2003. קוטרו של יואנתה הוא 3 ק"מ והוא מקיף את צדק במסלול שנע בין 15,973,600 ק"מ ל-25,624,400 ק"מ.
זמן הקפת מסלולו של יואנתה סביב צדק נמשך 598.093 ימים.
יואנתה התגלה בשנת 2001 על ידי סקוט שפרד מאוניברסיטת הוואי וקוטלג בשם S/2001 J 7. יואנתה משתייך לקבוצת הירחים אננקה, קבוצת ירחים שירחיה: יוקסטה, פרקסידייק, הרפלייקה, תיאונה, אננקה ויואנתה, המקיפים את צדק במרחק של 19.3 מיליון ק"מ עד 22.7 מיליון ק"מ.
יואניס מרנגוס היה כומר ישועי יווני, מחסידי אומות העולם, שתרם להצלת היהודי ג'רארדו סאיאס - ממוות בידי הנאצים.
ג'רארדו סאיאס (Τζεράρντο Σαιασ) נולד בסלוניקי בשנת 1932. כאשר היה בן תשע, בעקבות כיבוש יוון על ידי הנאצים, בדומה לכל הילדים היהודים גם ג'רארדו נאלץ לפרוש מבית הספר.
למשפחתו הייתה אזרחות איטלקית, ולכן בני המשפחה בחרו לברוח לאתונה - שהייתה תחת השלטון האיטלקי במאי 1942, כאשר הגרמנים הגבירו את רדיפת היהודים.
בספטמבר 1943 עם הכיבוש הגרמני של יוון כולה, משפחת סאיאס בחרה להתפצל: אביו של ג'רארדו, קרולוס, התחבא בכפר אוקסיליתוס באי אוויה, שהיה בשליטת תנועת ההתנגדות 'אלאס'.
אמו סול, התחבאה יחד עם משפחה נוספת.
בעזרת כומר קתולי שהיה ממכרי האב, פגש ג'רארדו את הכומר הישועי יואניס מרנגוס, שכיהן בכנסיית דיוניסוס הקדוש והסכים להחביא את ג'רארדו במנזר שלו.
מרנגוס הבטיח להורים כי בנם יוחזר לחיק המשפחה לכשההורים ישרדו את התקופה הקשה.
אם ההורים לא ישובו, יגדל ג'רארדו כישועי.
ג'רארדו נלקח לקהילה הישועית בבית מספר 28 ברחוב מיכאיל וודה שבאתונה.
לשוהים במקום הוא הוצג כאחיינו של מרנגוס, ושמו - יואניס וומווקאריס.
הוטל עליו לשמש כנער מזבח.
ג'רארדו שהה במנזר במשך שנתיים, ושם הוענקו לו חינוך כללי, שיעורי מתמטיקה והדרכה רוחנית.
מלבד מרנגוס, רק נזיר אחד נוסף בשם ניקולאוס קסנתקיס, ידע על היותו של ג'רארדו יהודי.
עם תום המלחמה, ג'רארדו הוחזר, למורת רוחו, להוריו.
בני המשפחה המשיכו לשמור על קשר עם מרנגוס, וכאשר בנם התבגר, הרשו לו לבקר במנזר באופן קבוע.
מרנגוס ביקר גם הוא את ג'רארדו ואת משפחתו בביתם ואף נכח בכל חגיגות המשפחה, כגון חתונתו של ג'רארדו, חגיגת בר המצווה של בנו וחגיגת בת המצווה של בתו.
יואניס מרנגוס נפטר ב-1 בינואר 1989.
מרנגוס הוכר כחסיד אומות העולם ב-7 במרץ 2010 ושמו הונצח על לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם.
יואנס צצס היה משורר ומדקדק ביזנטי, שידוע כי חי בקונסטנטינופול במאה ה-12.
בעבודתו הוא שימר מידע רב-ערך רב מהספרות היוונית העתיקה.
צצס היה יווני מצד אביו ואיברי (גאורגי) בחלקו מצד אמו.
צצס מציין בחיבוריו כי סבתו הייתה קרובת משפחה של הנסיכה מריה מאלניה מבית מהמלוכה הגאורגי בגרטיוני, שהגיעה איתה לקונסטנטינופול ולימים הפכה לאשתו השנייה של קונסטנטינוס קרולריוס , אחיינו של הפטריארך של קונסטנטינופול מיכאל קרולריוס.
הוא עבד תקופה מסוימת כמזכירו של מושל מחוז, ובהמשך החל להתפרנס מהוראה וכתיבה.
הוא תואר כשחצן, נראה כי התרעם על כל ניסיון ליריבות, ותקף באלימות את חבריו המדקדקים.
תוצרתו הספרותית היא עצומה, אולם כוללת אי-דיוקים רבים, בעיקר מפני שציטט מזיכרונו, וזאת בשל מחסור בספרים, שלדבריו נאלץ להסתדר בלעדיהם עקב עוניו.
עם זאת, הוא היה מלומד, ותרם תרומה גדולה להמשך לימוד הספרות היוונית העתיקה.
לחשוב ביותר מבין חיבוריו הרבים נחשב "ספר ההיסטוריות", המכונה בדרך כלל "כיליאדס" (Chiliades, "אלפים") על שום החלוקה השרירותית שנעשתה על ידי העורך הראשון שלו (N.
Gerbel, 1546) לספרים שכל אחד מהם מכיל 1000 שורות (הוא למעשה מורכב מ-12,674 שורות של שירה פוליטית ).
זהו אוסף של קבצים ספרותיים, היסטוריים, תאולוגיים ועתיקים, שערכו העיקרי הוא בכך שהוא, במידה מסוימת, מפצה על אובדן החיבורים שהיו נגישים אז לצצס.
החיבור כולל ציטוטים של למעלה מ-400 סופרים.
לאחר מכן המחבר הוציא מהדורה מתוקנת עם הערות שוליים בפרוזה ובשירה.
אוסף של 107 מכתבים המופנים בחלקם לאישים פיקטיביים, ובחלקם לגברים ולנשים הגדולים של זמנו, מכיל כמות ניכרת של פרטים ביוגרפיים.
צצס הוסיף לאיליאדה של הומרוס חיבור, "איליאקה", שמתחיל בלידתו של פאריס וממשיך בסיפור עד לשובם של האכאים הביתה ממלחמת טרויה.
האיליאקה מחולקת לשלושה חלקים: ב"אנטהומריקה", צצס מפרט את האירועים שהתרחשו לפני האיליאדה של הומרוס.
אחרי חיבור זה נכתבה ה"הומריקה", שכיסתה את אירועי האיליאדה, ולאחר מכן ה"פוסטהומריקה", המדווחת על האירועים שהתרחשו בין האיליאדה לאודיסיאה.
"האלגוריות ההומריות", בשירה "פוליטית", הוקדשו בתחילה לקיסרית ילידת גרמניה אירנה ואחר כך לקונסטנטינוס קוטרצס, הם שני שירים דידקטיים, הראשון מבוסס על האיליאדה והשני על האודיסיאה, בה נפרשים הומרוס והתאולוגיה ההומרית ולאחר מכן הם מוסברים באמצעות שלושה סוגים של אלגוריה: אוהמריסטית (πρακτική), אנגוגית (ψυχική) ופיזיקלית (στοιχειακή).
צצס גם כתב פירושים על מספר סופרים יוונים, שהחשוב בהם הוא זה המבאר את השיר המעורפל "קסנדרה" או "אלכסנדרה" של המשורר ההלניסטי ליקופרון , שבדרך כלל נקרא "על ליקופרון".
ניתן לציין גם שיר במשקל יאמבי, על מותו של הקיסר מנואל הראשון קומננוס, הבולט בכך שכל שורה שבו מתחילה במילה האחרונה של השורה שקדמה לה.
בין פרשנויותיו המלומדות, שזורות תמונות מחיי היום יום בקונסטנטינופול.
יואנס (יוחנן) סקיליצס היה היסטוריון ביזנטי של סוף המאה ה-11.
הכותרת של חיבורו מציינת אותו כ"קורופלאטס" ("אשר על הארמון") וכ"דרונגאריוס של המשמר" (תפקיד צבאי ביזנטי בכיר) לשעבר, לפיו הוא בדרך כלל מזוהה עם אדם בשם יואנס תראקסיוס.
חיבורו העיקרי הוא "קיצור היסטוריות" (Σύνοψις Ἱστοριῶν), המכסה את שלטון קיסרי האימפריה הביזנטית ממותו של ניקפורוס הראשון בשנת 811 ועד להדחת מיכאל השישי בשנת 1057; הוא ממשיך את הכרוניקה של תאופאנס המודה ("כרונוגרפיה").
יש המשך לחיבור זה, המכונה "המשך סקיליצס" ומכסה את השנים 1057 עד 1079; כמה היסטוריונים משערים שגם הוא נכתב על ידי סקיליצס.
כתב היד המפורסם ביותר של התקציר הופק בסיציליה במאה ה-12 ומכונה "סקיליצס מדריד" , וכיום הוא נמצא בספרייה הלאומית של ספרד במדריד.
כתב היד כולל 574 מיניאטורות (ציורים זעירים), בעוד שכמאה מהן אבדו, והוא הכרוניקה הביזנטית המוארת היחידה ששרדה ביוונית, ומהווה מקור ראשוני יקר ערך ביותר להצגתה החזותית של ביזנטיון באותה תקופה.
יוֹאנִס (יוחנן) מָלַאלָס (ביוונית ביזנטית: Ἰωάννης Μαλάλας, תעתיק: Iōánnēs Malálas; 491―578 לערך) היה היסטוריון בן האימפריה הרומית המזרחית ממוצא סורי, שחי במאה השישית.
מחבר הכרוניקה "כרונוגרפיה" ביוונית בת 18 ספרים, המתארת את תולדות העולם מאז בריאתו ועד שנת 565 לספירה.
לכרוניקה שלו הייתה השפעה רבה על ההיסטוריוגרפיה הביזנטית, הסלאבית והמזרחית.
מעט ידוע על תולדות חייו של מלאלס.
כינויו, מָלַאלָס, הוא כנראה גרסה יוונית למילה סורית תיכונה ܡܠܠܐ (תעתיק: מַַלַּלַא) שפירושה "דובר רהוט" או "איש יודע דבר", ואומנם מלאלס מכונה בידי ההיסטוריון בן דורו אוואגריוס סכולסטיקוס "יוחנן הנואם".
הדבר מעיד על זהותו האתנית הארמית-סורית, כמו גם על ההשכלה הקלאסית שרכש.
מפרטי המידע המשובצים בכרוניקה שכתב ניתן ללמוד כי מלאלס נולד וגדל ככל הנראה בסביבות העיר אנטיוכיה, בסוריה של ימינו, וכי במהלך חייו ביקר בין היתר בסלוניקי שביוון ובאזור הבניאס בצפון ארץ ישראל.
יש להניח כי בשלב מסוים של חייו הבוגרים התמנה מלאלס לתפקיד פקידותי במערך האדמיניסטרציה האימפריאלי בעיר אנטיוכיה.
מלאלס חיבר כרוניקה עולמית בשפה היוונית, שנקראת "כרונוגרפיה" (Χρονογραφία).
חיבור זה נחשב ליצירה הראשונה בסוג הספרות הנקרא "כרוניקה ביזנטית".
18 ספרי הכרוניקה מתארים את האירועים בתולדות העולם מן הבריאה ועד לשנת 565. כפי שמעיד מלאלס בהקדמה לחיבור:
במילים אחרות, ספרים 1–14 של הכרוניקה, העוסקים בתקופות שעד לעלייתו לשלטון של הקיסר זנון, אינם מבוססים על עדות ראייה ישירה של מלאלס אלא על שורת מקורות עזר, הכוללים בין היתר, לדבריו, את כתבי הקודש היהודיים ואת עבודותיהם של מחברים כגון אוסביוס מקיסריה, פאוסאניאס, דיודורוס סיקולוס, אפריקנוס ואחרים.
מקובל להניח שהמהדורה המקורית של הכרוניקה הגיעה בתיאור הכרונולוגי שלה רק עד לשנת 532, ושם הסתיימה.
17 הספרים הראשונים והחלק הראשון של הספר ה-18 מתמקדים בעיר אנטיוכיה.
לפי הדעה המקובלת, העניין המיוחד שמקדישה הכרוניקה לקורות העיר אנטיוכיה רומז שהיא כאמור נכתבה בעיר.
בניגוד להיסטוריונים רומים מזרחים אחרים, שהבולט ביניהם הוא פרוקופיוס מקיסריה, הכרוניקה כתובה בסגנון תמציתי וענייני ולא בסגנון הפרוזה העשיר ועמוס האמצעים הרטוריים שמקורו במסורת ההיסטוריוגרפיה היוונית הקלאסית מבית מדרשם של תוקידידס והרודוטוס.
במובן זה ניתן לראות את מלאלס כממשיך דרכם של היסטוריונים מוקדמים של הכנסייה הנוצרית, ויש הקושרים בין סגנונו של מלאלס לבין חיבורו המשפיע של אוסביוס, "תולדות הכנסייה".
עם זאת, בניגוד לסגנון ההיסטוריוגרפי של כתיבת "ההיסטוריה הקדושה", היינו ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית, ואף על פי שמן העמדות דתיות שמלאלס מביע מצטיירת דמותו של נוצרי אדוק, בכרוניקה שלו מוקדש מקום שולי יחסית למאורעות בעלי חשיבות דתית כגון מינויי בישופים או מחלוקות תאולוגיות.
את מקומם תופסים אירועים "חילוניים" יותר - תהפוכות פוליטיות וגאו-פוליטיות, אסונות טבע, מפעלי בנייה, עלייתם לשלטון של קיסרים, מרידות, כיבושים וכיוצא בזה.
מקורותיו של יואנס מלאלס לא ידועים בוודאות.
ייתכן שכללו מסמכים רשמיים וכרוניקות מקומיות של אנטיוכיה, וכן יצירות היסטוריות וכרוניקות כלליות.
על פי הפרגמנטים שנשתמרו, הוא אינו נוקט ביקורת כלפי מקורותיו, אך הודות לכך הוא משמר ידיעות שאינן ידועות משום מקום אחר.
יואקים מיילה פדרסן (בדנית: Joakim Mæhle Pedersen; נולד ב-20 במאי 1997) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת המגן בוולפסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת דנמרק.
מיילה החל לשחק כדורגל במועדון הכדורגל של עיר הולדתו, אוסטרבור, ובגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של אולבורג בולדספילקלוב.
בגיל 19, הוא קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון, כאשר ב-10 ביוני 2016, הוא חתם על חוזה מקצועי בשורות אולבורג.
הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת הגיעה חודשיים לאחר מכן ב-7 באוגוסט, כשהוא החליף את תומאס אנוולדסן בדקה ה-89 בניצחון 1–2 על נורשלן במסגרת הליגה.
ב-9 במאי 2017, אולבורג הודיעה על מכירת מיילה למועדון הכדורגל הבלגי, גנק בחוזה שיחל ב-1 ביולי 2017. מיילה רשם את משחקו הראשון בקבוצה ב-29 ביולי במשחק ליגה מול ואסלנד-בוורן, כאשר נכנס כמחליף.
בעונתו הראשונה בגנק הוא לא היה המגן הפותח של הקבוצה, מכיוון שהתחרה בקלינטון מאטה על עמדה זו.
לעומת זאת, בעונה השנייה שלו ולאחר עזיבתו של מאטה לקלאב ברוז', הוא הפך למגן הפותח.
באותה העונה, מיילה הפך לשחקן מפתח של הקבוצה, כאשר בתום העונה הקבוצה זכתה באליפות.
ב-22 בדצמבר 2020, גנק הודיעה על מכירתו של מיילה לאטאלנטה מהסרייה א' עבור סכום של כעשרה מיליון אירו.
המעבר הפך לרשמי ב-4 בינואר של השנה החולפת.
הופעת הבכורה שלו בליגה הגיעה ב-6 בינואר בהפסד 3–0 לפארמה, כשבאותו המשחק הוא החליף את רובין גוזנס בדקה ה-65.
יואנסוס היה קיסר האימפריה הרומית המערבית בין השנים 423–425.
במותו של קיסר רומא המערבית, הונוריוס, קיסר רומא המזרחית תאודוסיוס השני היסס בלהכריז על מות דודו.
בזמן שברומא המערבית הייתה באינטררגנום, קסטינוס אשר היה פטריקיוס בתקופתו של הונוריוס הכתיר אדם בשם יואנסוס כקיסר.
יואנסוס בזמן הפיכתו לקיסר היה פריסימסריוס נוטריורום (primicerius notariorum) או עובד ציבור.
ההיסטוריון פרוקופיוס תיאר אותו כ"עדין, בעל מימון רב ובעל יכולת לבצע מעשים אמיצים".
ובניגוד לשושלת התאודוסיאנית גילה יואנסוס סבלנות אל כל זרמי הנצרות.
כבר מהכתרתו, היה מעמדו של יואנסוס כקיסר לא יציב.
בגאליה הפרפקט הפרטוריאני של יואנסוס נרצח לאחר מרידה של החיילים, ובאפריקה גנרל בשם בוניפטיוס עצר צי שסחב תבואה שהיה אמור להגיע לרומא.
"אירועי שלטונו של יואנסוס לא ברורים כמו מקורו", כותב ג'ון מתיוס, ולאחר מכן מספק רשימה של פעולותיו הידועות של השליט בפסקה אחת.
יואנסוס הוכרז ברומא ומשחקים פראטוריאנים סופקו.
לאחר מכן העביר יואנסוס את בסיס הפעילות שלו לרוונה, בידיעה שהאימפריה המזרחית תפגע מכיוון זה.
יש אזכור למסע נגד אפריקה, אך גורלה, שנחשב ללא הצלחה, אינו מתועד.
בגאליה נראה שהוא הגיש אנשי דת לבתי משפט חילוניים.
יואנסוס קיווה שיוכל להגיע להסכם עם הקיסר במזרח, אך כאשר תאודוסיוס השני העלה את בן דודו ולנטיניאנוס השלישי, קודם לקיסר, לאחר מכן לאוגוסטוס (ללא ספק מהשפעת אמו של ולנטיניאנוס גאלא פלקידיה), הוא ידע שהוא יכול היה לצפות רק למלחמה.
בסוף שנת 424, נתן לאחד מעוקביו הצעירים והמבטיחים ביותר, אטיוס, משימה חשובה.
אטיוס, מושל הארמון באותה תקופה, נשלח להונים, איתם חי כבני ערובה קודם לכן, כדי לבקש עזרה צבאית.
בזמן שאטיוס נעדר, צבא האימפריה המזרחית עזב את סלוניקי לכיוון איטליה, ועד מהרה חנה באקוויליה.
למרות שהמקורות העיקריים מציינים כי רוונה נפלה לתקיפתם – יוחנן מאנטיוכיה סיפר כי רועה צאן הוביל את צבאו של הגנרל אספר בבטחה בין הביצות שהגנו על העיר.
סטיוארט אוסט סבור כי אביו של אספר, ארדבוריוס, שנתפס על ידי יואנסוס,שכנע את חיל המצב של רוונה לבגוד בעיר.
הקיסר יואנסוס הובא לאקוויליה שם תחילה נחתכה ידו, אחר כך הוא הוצג לאנשים רכוב על חמור בהיפודרום כעלבון.
לאחר עלבונות ופציעות נוספות, נערף ראשו של יואנסוס בסביבות יוני 425.
שלושה ימים לאחר מותו של יואנסוס, שב אטיוס בראש צבא הוני גדול.
לאחר התכתשויות, פלקידיה, בנה ולנטיניאנוס ואטיוס הגיעו להסכמה שביססה את הנוף הפוליטי של האימפריה הרומית המערבית לשלושים השנים הבאות.
ההונים שולמו ונשלחו הביתה, בעוד אטיוס קיבל את התפקיד מגיסטר מיליטום.
ההיסטוריון אדריאן גולדסוורת'י כתב כי "נדרשה מערכה מאומצת של גורמים חזקים של הצבא והצי המזרח-רומאי, בנוסף למינון הוגן של בגידה", כדי להביס את יואנסוס.
יואש ועדיה (18 באוגוסט 1931 – 9 בדצמבר 1997) היה פרופסור בתחום הפיזיולוגיה של הצמח, אשר עסק בהוראה ובמחקר באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ובאוניברסיטה העברית.
הוא הקים את המחלקה לפיזיולוגיה של הצמח במכון לחקר הנגב בבאר שבע ולאחר מכן את יסד את המחלקה לביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
ועדיה תרם תרומה מכרעת בהבנה ראשונית של תפקיד ההורמונים בצמחים.
בהיותו ראש מכון וולקני, גיבש וניהל את התוכניות אשר הביאו למהפיכה במחקר החקלאי בישראל.
יואש ועדיה היה סגן נשיא האוניברסיטה העברית בשנים 1987–1991.
יואש נולד בחדרה, כילד בכור להוריו, זיוה (לבית קורנפלד) ובניהו ועדיה.
לזוג נולדו שני ילדים נוספים, בת ובן.
הוא היה נצר למשפחת ועדייוף הבוכרית, אשר מקורה בהודו.
משם הביאו את הידע לגידול ועיבוד כותנה והביקוש למוצרי כותנה היווה מקור לעושר המשפחה.
סבו של יואש, חיים, מאס בחיי הגולה, הגיע לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בנו בניהו, אביו של יואש ועדיה, למד לימודים תיכוניים בגימנסיה רחביה בירושלים.
יואש עבד במשק הזה כבר מגיל 6. המסגרת בה גדל ופעילות האב, לה היה שותף, העניקו לו את ההבנה הבסיסית ואת ההתעניינות בפנים השונים של החקלאות.
במקביל, בבית המשפחה, נחשף לאומנות בכלל ולמוזיקה קלאסית בפרט.
את ראשית חינוכו החקלאי הפורמלי רכש בתיכון החקלאי בפרדס חנה.
במלחמת העצמאות יואש גויס עם חבריו ללימודים ב"גיוס השמיניות" ולאחר קורס קֶשֶׁר קצר היה לאחד הקשרים הראשונים של צה"ל.
השתתף בקרבות על ירושלים, בין היתר בגבעת הרדאר.
בשנת 1951, אחרי שירותו הצבאי, יואש ועדיה נסע לאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ללימודים אקדמיים.
הוא קיבל את התואר בוגר בשנת 1954, את התואר מוסמך בשנת 1955 ואת הדוקטורט בשנת 1958. בשנים 1959–1962 היה חלק מסגל המחלקה להשקיה של אוניברסיטת דייוויס ועסק במחקר ובהוראה.
בשנת 1963 חזר ארצה והצטרף למכון לחקר הנגב, בבאר שבע.
פרופסור ועדיה הקים שם את המחלקה לפיזיולוגיה של הצמח והתמקד במחקר של שימוש יעיל במים, חקר את השפעת מליחות הקרקע על צמחים והבנת תופעות הקשורות בהורמונים צמחיים.
פרופסור וועדיה ראה את המכון לחקר הנגב כזרע לצמיחת אוניברסיטה עתידית, כחזונם של פרנסי העיר.
ואומנם, עם הקמתו של המכון להשכלה גבוהה בנגב, שעתיד היה להפוך לאוניברסיטת בן-גוריון, המחלקה הראשונה שהוקמה הייתה המחלקה לביולוגיה ובראשה עמד פרופסור ועדיה.
בשנת 1968 פרופסור יואש ועדיה נקרא לנהל את מכון וולקני.
בראשית תקופת ניהולו הוא יזם עבודה מסודרת בעזרת בכירי האגפים.
הוא איחד את תפקיד "ראש מינהל המחקר החקלאי" ותפקיד "המדען ראשי של משרד החקלאות" והוכנסו שיטות חדשות להכוונת המחקר החקלאי.
ועדיה כיוון את החוקרים של מכון וולקני לפיתוח גידולים וזנים מותאמים ליצוא, כפתרון לעודף הירקות שהיה קיים בשוק המקומי בשנות ה-60. בהתאמה, החוקרים עסקו גם בבעיות הכרוכות בייצוא פרי טרי והוקמה המחלקה לטיפול בפרי לאחר הקטיף.
פרופסור ועדיה יצר את המו"פ הראשון, מו"פ דרום.
מטרתו הייתה לפתור בעיות בגידול העגבניות בחממות במושבים של חבל הבשור.
מו"פ זה הפך לדגם מוביל ביישום בשטח של ממצאי מחקר חקלאי.
פרופסור ועדיה סיים את תפקידו במכון וולקני בשנת 1979, אך גישתו המשיכה לשרת את מדינת ישראל גם בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1978 יזם את הקמת BARD.
הקרן העניקה מענקים לחוקרים רבים ממוסדות מחקר שונים, והיא ממשיכה לפעול בהיקף ניכר עד היום.
יואש היה חבר בהנהלת הקרן מ-1979 ועד 1992, וכיהן כמנהלה הכללי מ-1992 ועד לפטירתו בשנת 1997.
בשנת 1980 עבר פרופ' ועדיה לאוניברסיטה העברית בירושלים, שם מונה לסגן נשיא אקדמי למינהל ולניהול הכספים.
במסגרת תפקידו המינהלי פעל להקמת מבני הקמפוס של האוניברסיטה בהר הצופים.
למרות הקשיים הרבים, תקציביים ואחרים, הוא הצליח להביא להשלמת הקמפוס בתאריך היעד, ב-1981.
בשנים 1982–1986 שהה בקליפורניה כחוקר ראשי במכון ARCO לחקר תאי הצמח (ARCO Plant Cell Research Institute).
בשובו לארץ, ב-1987, חזר לאוניברסיטה העברית כפרופסור לבוטניקה, והמשיך בתפקידו כסגן נשיא ומנכ"ל של האוניברסיטה העברית.
הוא טיפל, בין היתר, בבעיות המשכורות והפנסיה של עובדי האוניברסיטה ובהפעלת בית הספר לרפואה וטרינרית.
בשנת 1995 חלה, ובדצמבר 1997 נפטר בדייוויס, קליפורניה.
ועדיה הותיר ארבעה בנים ובת.
בשנת 1983 קיבל פרופסור ועדיה את פרס Elise and Walter A.
פרס זה מוענק מדי שנה למי שלמד באוניברסיטת קליפורניה במשך שנה לפחות, ובהמשך תרם תרומה יוצאת דופן לארצו.
ועדת הפרס ציינה באופן מיוחד את יכולתו לבנות צוותים להתמודדות עם אתגרים קיימים ולהצבת יעדי מחקר חדשים.
בנוסף, צוינו היצירתיות וכושר הניהול של פרופסור ועדיה.
ענף מקרן BARD, אשר מעניק מלגות לבתר-דוקטורנטים, נקרא על שמו של פרופסור ועדיה - The Vaadia-BARD Postdoctoral Fellowship Program.
יואש אלרואי (נולד ב-4 ביוני 1938) הוא עיתונאי, שדר ומנהלה לשעבר של מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית.
נולד בשם יואש בלינדמן בקיבוץ אפיקים להוריו משה ושרה (שרק'ה) שעלו מליטא בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
בשנת 1954 נענה אביו לקריאתו של דוד בן-גוריון ועברת את שם המשפחה לאלרואי.
יואש למד בתיכון בית ירח אך הפסיק את לימודיו בתום כיתה י"א והצטרף לאביו בעבודה בענף המספוא.
במאי 1956 התגייס לצה"ל ושירת כחייל וכקצין בגדוד 12 של חטיבת גולני.
לקראת שחרורו ביקש ממנו מח"ט גולני, אלעד פלד, להישאר בצבא ולחתום קבע אולם אלרואי העדיף להשתחרר ולשוב לקיבוצו ולעבודה החקלאית.
במקביל עסק כל השנים בספורט ובתקופה מסוימת, בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים של המאה העשרים, היה ספורטאי פעיל בשלושה ענפי ספורט במקביל: כשחקן כדורסל בקבוצת הפועל אשדות יעקב (שהייתה באותן שנים בליגה הבכירה), כשחקן כדורגל בקבוצת הפועל טבריה, וכשחקן נבחרת ישראל בכדורעף.
עובדה זו אף זיכתה אותו באזכור קצר בספר השיאים של גינס.
בשנת 1963 עזב אלרואי את הקיבוץ.
בהזדמנויות רבות הקפיד להזכיר תמיד את אפיקים ככור מחצבתו ולציין כי הערכים שספג בקיבוץ והאנשים שהכיר שם, ליווהו בכל מקום ובכל דבר שעשה בהמשך חייו.
עם עזיבתו את הקיבוץ החל את לימודיו במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט ועם סיום הלימודים שימש מספר שנים כמורה לחינוך גופני ולמתמטיקה.
בשנת 1971, בעקבות פגישה מקרית עם דן שילון ועם אלכס גלעדי, הוזמן להצטרף ככתב למחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית שאותה ניהל באותה עת גלעדי.
תשע שנים לאחר מכן, בשנת 1980, מונה על ידי מנכ"ל רשות השידור באותה עת יוסף לפיד כמנהל המחלקה במקומו של גלעדי שפרש.
בשנים הבאות רשמה מחלקת הספורט תחת ניהולו של אלרואי שורה של הישגים, ביניהם אחוזי צפייה חסרי תקדים סביב משחקיה של מכבי תל אביב בגביע אירופה בכדורסל, כיסוי נרחב של אליפויות העולם בכדורגל ובאתלטיקה, ושידורים מקיפים ומורכבים של מספר אולימפיאדות.
כל אלה עשו את אלרואי באותן שנים לאחד האנשים החזקים והמוערכים בטלווייזה הישראלית.
בשנת 2002 התפטר אלרואי מתפקידו כמנהל מחלקת הספורט לאחר מחלוקת חריפה עם מנהל הטלוויזיה באותה עת יוסף בראל.
בשנת 1963 התחתן עם יעל תג'ר ולהם שלושה ילדים.
אחד מילדיו הוא ההיסטוריון פרופסור גור אלרואי, נשיא אוניברסיטת חיפה.
מאז פרישתו מפעיל אלרואי בלוג פופולרי העוסק בעיקר בנושאים הקרובים לליבו: חיי הקיבוץ, ספורט וטלוויזיה.
במקביל הוא כותב בשנים האחרונות סדרת ספרים רחבת היקף בת 13 ספרים שכותרתה "מהפכת המידע הגדולה בהיסטוריה" ואשר עוסקת בביקורת הטלוויזיה בישראל ומחוצה לה בשנים 1884–2014.
יואניס פאפאפטרו הוא כדורסלן יווני המשחק בעמדת הסמול פורוורד בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג.
פאפאפטרו החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצות הנוער של מועדון איליסיאקוס באתונה.
הוא שיחק במשך 5 עונות בתחרויות הנוער במדי איליסיאקוס, ולאחר מכן בילה את שתי שנותיו האחרונות בתיכון באקדמיית פלורידה אייר במלבורן, פלורידה, ארצות הברית.
בשנת 2012 הצטרף פאפאפטרו לקבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת טקסס באוסטין, במדיה שיחק במשך עונה אחת והעמיד ממוצעים של 8.3 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים ב-24.3 דקות למשחק.
פאפאפטרו החל את הקריירה המקצועית שלו באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל לאחר שבאוגוסט 2013 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו ל-5 שנים, שכלל אופציית רכישה מה-NBA לאחר העונה השלישית של החוזה.
הוא זכה במדי הקבוצה בשתי אליפויות רצופות, ב-2015 ו-2016, כשבאחרונה נבחר לשחקן הצעיר המצטיין של הליגה.
ב-8 ביולי 2018 דחה פאפאטרו את הצעת חידוש החוזה של אולימפיאקוס והפך לשחקן חופשי.
יומיים לאחר מכן חתם ביריבתה המושבעת של אולימפיאקוס, פנאתינאיקוס, לשלוש שנים.