tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלאת 150 שנה להולדתו של קלווריסקי, ב"מרגליות" מוצגת במרץ 2018 תערוכת צילומים היסטוריים מחייו של קלווריסקי.
בתו חרמונה הייתה נשואה למיכאל סימון שהיה ראש הטקס הראשון של משרד החוץ.
נכדתו היא הפרופ' עדנה קוט לשעבר מנהלת המחלקה הנוירולוגית בבית החולים מאיר בכפר סבא, אשתו של הפרופ' איתמר קוט לשעבר מנהל המחלקה הכירורגית בביה"ח בילינסון.
רבי חיים מקרסנה (נפטר י"ד באב ה'תקנ"ג, 1793), תלמידו של הבעל שם טוב (בעש"ט) והראשון בשושלת אדמו"רי חסידות קרסנה.
פרטים מועטים ידועים על חייו, אך ידוע כי רבי חיים נמנה עם חסידיו הראשונים של הבעש"ט.
עדת חסידיו נוסדה במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה.
לאחר מות הבעש"ט נמנה בין מקורביו של יורשו, המגיד ממזריטש.
על פי ספרים לתולדות החסידות, רבי חיים היה בין מקורביו הבולטים של הבעל שם טוב.
חשיבותו בקרב הרבנים החסידיים ניכרת במספר מקורות:
בספר "כתם פז" של תלמידו, רבי צבי הירש מסמאריטשט, רבי צבי מונה את רבי חיים בין הרבנים מהם הושפע בעת לימודיו.
שמו מופיע לאחר נכדו של הבעש"ט, רבי משה חיים אפרים מסאדילקוב.
בספר "אמרי צדיקים" (של רבי צבי חסיד מיאמפולה) שמו מופיע ברשימת הרבנים לפני שמו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
תכתובתו עם רבי מאיר מרגליות מאוסטרהא מראה כי מרגליות ביקש את אישורו בטרם הדפיס את ספריו.
מאמציו לעלות לארץ ישראל נמשכו שנים ארוכות, אך לא מומשו.
ישנה עדות לכך בשנת תקמ"א מחילופי מכתביו עם רבי מנחם מנדל מויטבסק.
מאוחר יותר נקשר שמו באגדות המסבירות את אי מימוש עלייתו, באחת מהן נאמר שרבי חיים היה ניצול יחיד מספינה שטבעה בדרכה לארץ.
על פי המסורת נפטר בי"ד באב תקנ"ג ונקבר במוהיליב-פודילסקי.
לבקשתו לא נרשמו על מצבתו פרטים מזהים, משום שלא זכה לממש את עלייתו לארץ ישראל.
את עדת חסידיו הנהיג בעיירה קראסנה.
לאחר פטירתו ירש את מקומו בנו רבי יוסף משה.
בן אחר, רבי ישראל יהודה לייב, היה חתנו של רבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
מתלמידיו היה רבי יהודה מאיר משיפיטובקה, בנו של רבי פנחס מקוריץ וחתנו של רבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
החסידות נותרה בעיירה קרסנה עד המחצית הראשונה של המאה העשרים, בהנהגת האחים הרבנים משה ושלום יוסף רבינוביץ'.
לאחר פטירתם הונהגה החסידות על ידי בנו של רבי שלום יוסף, רבי שמואל רבינוביץ', ללא תואר אדמו"ר, עד לפטירתו במחנות הריכוז בסיביר.
הרב חיים משה אלישר (חמ"א; ג' בשבט ה'תר"ה, 11 בינואר 1845, ירושלים - ד' בשבט ה'תרפ"ד, 10 בינואר 1924, ירושלים) היה הראשון לציון, ומרבני ירושלים.
בנו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
נולד בירושלים לראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, התחנך בתלמוד תורה מקומי והצטיין בלימודיו.
בהמשך למד תורה מאביו, ומהרב יוסף בורלא, שכיהן כראב"ד בעיר.
בגיל 14 נישא לווידה, בתו של הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל.
לאחר נישואיו עסק במסחר כדי לא להתפרנס מהרבנות, ובמקביל המשיך בלימוד התורה.
התפרסם בגדלותו בתורה ובצניעותו, בארץ ובחוץ לארץ, ונשלחו אליו שאלות הלכתיות רבות.
הוא שלט במספר שפות, כולל ערבית וטורקית.
עם מינוי אביו למשרת הראשון לציון בשנת ה'תרנ"ג (1893), נתמנה הרב חיים משה אלישר לנציגו וממלא מקומו במג'ליס אדארה - מועצת הפלך, בה ישבו ראשי הדתות, ובה כיהן 13 שנה תוך דאגה רבה ליהודי הארץ.
הרב אלישר סיפק מזון לחיילי הממלכה הטורקית בארץ.
היה ממקימי ופעילי מוסדות הציבור בירושלים ביניהם בתי החולים שערי צדק ומשגב לדך.
הוא עמד שנים רבות בראש הרבנות הראשית בירושלים עוד לפני שנוסד משרד הרבנות, תמך באספת הנבחרים, והכל בהתנדבות.
לאחר מות אביו בשנת ה'תרס"ו, פרצה מחלוקת בין תומכיו למשרת הראשון לציון, לתומכי הרב יעקב מאיר.
הרב מאיר נתמנה לבסוף אך התפטר, והתפקיד התגלגל בין חמישה רבנים נוספים.
המחלוקת על ההנהגה הרבנית ביטאה מחלוקות עמוקות בין פלגים שונים בעדה הספרדית ובעדה האשכנזית בירושלים וברחבי האימפריה העות'מאנית.
בשנת ה'תרע"ח (1918) נוסד 'ועד הרבנים לירושלים' שאיחד את גדולי הרבנים האשכנזים והספרדים, תחת גוף גג אחד.
לנשיאות הוועד נתמנו הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב אלישר, ואילו הרב ישראל פורת התמנה למזכיר הכבוד.
אולם הוועד לא האריך ימים, ובמקומו נוסד "משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים", וגם בו שימש הרב אלישר כנשיא.
משרד זה היה הבסיס להקמת הרבנות הראשית לישראל.
בין השנים ה'תרע"ט (1919) - ה'תרפ"א (1921), כשנתיים, כיהן הוא כראשון לציון וראש הרבנים לעדת הספרדים בירושלים.
אחריו כיהן בתפקיד, הפעם במסגרת הרבנות הראשית לישראל, הרב יעקב מאיר.
אלישר נפטר בד' בשבט ה'תרפ"ד, ונקבר בחלקת הרבנים שבבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת משפחת אלישר.
הוא הותיר אחריו שישה בנים (בהם יוסף שאול ויצחק שמעיה) ושלוש בנות.
שאל האי"ש ופני חמ"א, שו"ת של אביו, בו הוסיף גם משלו, ירושלים ה'תרס"ט.
השאיר אחריו כתבי יד נוספים.
הרב חיים מרדכי מרגליות (סביבות 1780, תק"מ – 1823, ט"ז בשבט תקפ"ג) היה רב בדובנו, מחבר "שערי תשובה" על ה"שולחן ערוך".
נולד לרב מנחם מאניש מרגליות, אב"ד ויטקוב, דינוביץ', לכוביץ וגריידינג.
אחיו היה הרב אפרים זלמן מרגליות.
למד אצל דודו הרב אלכסנדר סנדר מרגליות.
נשא את בת אחיו רבי אליקים גציל פשקס מרגליות שהיה מחכמי הקלויז בברודי והצטרף ללימוד בקלויז.
בתק"ס מונה כראב"ד ברסטצ'קה (ביסטריצקי) ואחר כך עבר לכהן כרב של קהילת דובנו שבה יסד בית דפוס.
מרגליות תכנן להדפיס מהדורה חדשה של "שולחן ערוך" עם החיבור "באר היטב", שמלקט את פסקי האחרונים שקמו מאז כתיבת השו"ע עד ימיו, חיבור משלו בשם "שערי תשובה" המביא את דברי הפוסקים שלא הובאו ב"באר היטב" כולל רבים מחכמי הספרדים, והגהותיו של אחיו ר' אפרים זלמן לשו"ע בשם "יד אפרים".
יש אומרים שאחיו סייע לו בכתיבת חיבורו כפי שרואים במספר מקומות בחיבור שמפנה ל"יד אפרים".
הכרך הראשון של "שולחן ערוך", "אורח חיים", עם "שערי תשובה" נדפס לראשונה בדובנא בשנת תק"פ.
בהקדמות שנכתבו על ידי המחבר ואחיו, נראה שמדובר בחיבור שאמור היה לכלול את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך, אולם בסופו של דבר יצא לאור שערי תשובה על חלק אורח חיים בלבד.
בהקדמה לפתחי תשובה על יורה דעה, כותב המחבר רבי אברהם צבי הירש אייזנשטט כי הגאון הרב חיים מרדכי לא הספיק להשלים את החיבור על שאר חלקי השו"ע "כי לקח אותו אלוקים ואיננו".
מסופר כי באמצע ההדפסה פרצה שרפה בבית הדפוס שכילתה הרבה מהציוד והספרים.
מרגליות, שקיווה לשלם את חובותיו ממכירת הספרים, עזב את דובנא בלב שבור ועם חובות גדולים ושב לברודי, בה נפטר בשנת תקפ"ג.
לאחר פטירתו המשיך אחיו את ההדפסה על חלק "אורח חיים", שהושלם בשנת תקפ"ה (1825).
ה"שערי תשובה" מודפס ברוב המהדורות של שו"ע או"ח, כולל במהדורות עם המשנה ברורה.
סבו היה רבי מרדכי מרגליות שנפטר בגיל צעיר מאוד, ייתכן שהוא נקרא על שמו, בתוספת השם חיים, כנהוג להוסיף שם, בקריאה על שמו של אדם שנפטר בצעירותו.
כרב תיקן תקנות שונות לבני הקהילה.
עסק במסחר כדי לא להתפרנס מהרבנות.
השתתף בוועידות רבנים שונות שנערכו ברוסיה.
הרב חיים מרדכי לבטון (ה'תק"ם, 1780 - ה'תרכ"ט, 1869) היה דרשן, פייטן, אב בית הדין ורבה הראשי של חלב.
נולד בשנת 1780 (ה'תק"ם) לערך בחלב שבסוריה לרב חלפון לבטון, בן למשפחה מצאצאי מגורשי ספרד.
כשבגר התפרנס ממסחר בשותפות עם הגביר חביב מצרי.
הרב לבטון היה תלמיד חבר של הרב אברהם ענתיבי, וכשהלה נפטר בשנת 1858 (ה'תרי"ח), התמנה הרב לבטון לרבה הראשי של חלב, וכיהן במשרה זו עד לפטירתו.
התפרסם בחכמתו ויושר דינו בקרב כל תושבי עירו, יהודים וערבים כאחד, ואף זכה לאות כבוד מהממשל הטורקי על פעילותו הציבורית.
מופתים רבים נקשרו בדמותו, ובזמנו פרחה עירו מבחינה רוחנית.
בית דינו התפרסם בכל האזור, ורבים הכתירוהו כגדול רבני ארם צובא (חלב).
עסק גם בכתיבה, וחלק מפיוטיו מושרים על ידי בני קהילתו בשירת הבקשות.
לאחר פטירתו, הוציא נינו הרב יום טוב ידיד הלוי ספר הכולל את תולדותיו ומופתיו בשם שבחי מהר"ם.
כן נכתבו תולדותיו על יד הרב עזרא בצרי ונדפסו בספריו בן יאיר ונכח השולחן.
הרב עובדיה יוסף מזכיר רבות מדברי תורתו בשיעוריו.
וכן עשה והתחתן עם אישה צעירה.
לפני נישואיו בשנית, התחייב לאשתו לעתיד כי ישיא את הבת שתוולד להם.
ואכן נולדה להם בת אחת בלבד, והוא חיתן אותה עם הרב עזרא בן הרב משה סוויד, מרבני חלב
בכ' בסיוון תרכ"ט, 30 במאי 1869, נפטר רבי חיים מרדכי ונקבר במערת הצדיקים בחלב המכונה "מלכבי" סמוך למערת אליהו הנביא.
נינו רבי יום טוב ידיד הלוי מתאר בקונטרס "שבחי מהר"ם" את פטירת סבו
משלושת בניו ומבתו זכה להעמיד צאצאים רבים שהמשיכו את מורשתו למשפחות: הדאיה, הלוי, לבטון, סוויד, עטיה ושוויכה.
מצאצאיו הידועים: נכדו, הדיין הרב יצחק לבטון, הרב שלום הדאיה, הרב עובדיה הדאיה והמקובל הרב מרדכי עטיה.
נינו הוא הרב יעקב שוויכה מרבני קריית מלאכי ומראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
את מקומו ברבנות מילא הרב שלום כאסכי, אחריו הרב שאול עזרא דוויק, הרב מנשה סתהון, הרב משה כהן, והרב אהרן שוויכה יחד עם הרב משה סוויד.
נכח השלחן - שו"ת וחידושים על ארבעת חלקי השו"ע, נדפס לראשונה בשנת תרכ"ח, 1868 באיזמיר, שבטורקיה, יצא לאור במהדורה מחודשת בשנת תשס"א, 2001 במכון הכתב, וכן מופיע בפרויקט השו"ת של בר-אילן.
בן יאיר - דרושים על התורה, נדפס בירושלים לראשונה בשנת תרפ"ה, 1925, ויצא לאור במהדורה מחודשת בשנת תשנ"א, 1991.
ספרים נוספים נמצאים בכתבי יד.
חיים מרינוב (19 בספטמבר 1904, י' בתשרי תרס"ד - 3 בנובמבר 2001, י"ז בחשוון תשס"ב) היה נבחר ציבור ישראלי.
יקיר ירושלים, שימש כסגנו של ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום וכסגנו וממלא מקומו של טדי קולק במשך שנים רבות.
חיים מרינוב נולד בשנת 1904 בעיר בוריסוב שבבלארוס.
בילדותו קיבל חינוך יהודי על ידי מורים פרטיים וב"חדר".
לאחר מכן למד בגימנסיה רוסית והחל ללמוד רפואה באוניברסיטה בלנינגרד.
מגיל צעיר היה ציוני והיה פעיל בהקמת תנועת הסטודנטים הציונית בברית המועצות.
כבר בגיל 16 נאסר בפעם הראשונה על ידי הבולשת הסובייטית בגלל פעילות ציונית אסורה.
בגיל 21 החליט להפסיק את לימודי הרפואה בלנינגרד ולנסוע לאוקראינה כדי לארגן בה את התנועה הציונית הבלתי ליגלית; בגלל פעילות זו נאסר שנית ונשפט לגירוש לסיביר לתקופה של שלוש שנים.
מקום הגירוש היה מרוחק כ-7,000 ק"מ מזרחה לחרקוב מקום מאסרו.
המסע למקום הגירוש ארך חודשים רבים, ברכבות מבית סוהר אחד למשנהו, בהם נאסר בתנאים מחפירים.
למזלו, באותה תקופה ניתן היה להגיש בקשות להמרת הגירוש לסיביר בגירוש אל מחוץ לתחומי ברית המועצות.
כך, לאחר מאסר בן שנתיים בסיביר, גורש מברית המועצות, ועלה לארץ ישראל בשנת 1927, כחצי שנה לאחר אחיו רפאל.
האח השלישי גרשון הצליח לעלות ארצה בשנת 1930. שאר בני המשפחה נותרו בברית המועצות ובמשך עשרות שנים, עד לנפילת הקומוניזם, כולל בשנות מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לקיים עימם קשר.
חיים מרינוב קבע את מקום מושבו בירושלים ואותה לא עזב ליותר מימים ספורים במשך כל ימי חייו.
כשתים עשרה שנים עבד כסתת וכיוצק מדרגות.
הוא סיתת ויצק מדרגות בבנינים ידועים בירושלים, דוגמת בית הבריאות שטראוס והספרייה הלאומית בהר הצופים.
הוא התגורר עם רעיתו דניה, שעבדה כאחות בבית החולים ביקור חולים, בשכונת יגיע כפיים, לא הרחק מקולנוע אדיסון ומרכז העיר דאז.
כאשר החליטה הסתדרות העובדים להקים לשכת עבודה בירושלים, כדי לעזור במציאת עבודה ולחלקה בצורה צודקת בין דורשי העבודה הרבים, התמנה חיים מרינוב למנהלה.
בשנת 1939 נבחר לעמוד בראש אגודת פועלי הבניין בירושלים.
רגישותו הרבה למצוקת פועלי הבניין אשר לא הייתה להם עבודה קבועה, הניעה אותו ליזום את הקמת קרן הביטוח לפועלי הבניין.
קרן זו הבטיחה תנאים סוציאליים כחופשה שנתית, חופשת מחלה ופנסיה לפועלי הבניין הארעיים.
בעקבותיה קמו קרנות נוספות כ"מבטחים".
בכך היה ממניחי היסוד לביטוח הסוציאלי בארץ ישראל.
לאחר מכן התמנה לתפקיד מנהל מפעלי "אבן וסיד" בירושלים.
במסגרת זו בנה שני מפעלים ממוכנים לאספקת חצץ, אבני בניה וסיד, בעטרות ובקסטל, לסיפוק צורכי הבניה בירושלים.
עד אז אספקת רוב חומרי הבניה באזור ירושלים הייתה בידי הערבים.
במלחמת העצמאות נהרסו שני המפעלים, ועטרות נכבשה על ידי הערבים.
לאחר המלחמה, הקים מרינוב מחדש את המפעל בקסטל, וגם יזם את הקמת מעברת הקסטל, שלימים הפכה לשכונה משגשגת.
במלחמת העצמאות היה מפקד ההגנה באזור הצפוני של ירושלים.
מרינוב היה מקורב למרדכי איש-שלום וכיהן במועצת עיריית ירושלים בשנים 1950-1955. במועצת העיר היה מרינוב מהדוברים נגד הנצחת אנשי אצ"ל ולח"י.
הוא נבחר שוב לעירייה בבחירות של 1959 ונבחר לתפקיד סגן ראש העיר בתואר, כסגנו של מרדכי איש-שלום.
מרינוב היה יו"ר ועדת המשנה לרישיונות בנין ובנין ערים, ניהל בפועל את מחלקת המים ועניינים רבים של מחלקת מהנדס העיר, למרות שהסמכויות הרשמיות היו בידי ראש העיר.
כנגד כהונתו הכפולה באבן וסיד ומחלקת מהנדס העיר עלו טענות על ניגוד עניינים.
בתחילת שנת 1964 פרש מעבודתו בחברת אבן וסיד ומונה לסגן ראש עיר בשכר.
עם זאת, המשיך מרינוב לפעול בעניינים שונים עבור חברת אבן וסיד.
לאחר הבחירות של 1965, בהן זכתה רפ"י בראשות טדי קולק, כיהן מרינוב באופוזיציה במועצת העיר.
במאי 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה קואליציה קיר לקיר עירונית, בה השתלב מרינוב.
בדצמבר 1967 התאחדו רפ"י והמערך בירושלים ומרינוב מונה לסגן ראש העיר.
בתפקידו כסגן ראש העיר היה אחראי על משרד מהנדס העיר וטיפל בנושאי תחבורה בירושלים.
לקראת הבחירות בשנת 1969 גבר על מרדכי איש-שלום בבחירות חשאיות של מפלגתו בירושלים ונכלל ברשימתו של טדי קולק למועצת עיריית ירושלים.
לאחר הבחירות נתמנה למ"מ ראש העיר ואחראי על מהנדס העיר ואספקת המים.
לאחר שפרש לגמלאות מהעירייה, בשנת 1973, המשיך חיים מרינוב לעסוק בצורכי ציבור.
הוא היה חבר במועצת הביטוח הלאומי וסייע למוסד בגיבוש חקיקה סוציאלית.
היה יושב ראש מגן דוד אדום בירושלים, יו"ר האגודה למלחמה בסרטן ויושב ראש ארגון חברי ההגנה בירושלים.
הוא הקים ביחד עם פרופסור קלמן יעקב מן את בית האבות ע"ש באייר, וכן הקים את בית ההגנה בירושלים.
כמו כן, נמנה במשך שנים רבות על חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 קיבל חיים מרינוב את אות יקיר ירושלים.
הוא נפטר בשנת 2001, בגיל 97, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
בשנת 2008 החליטה עיריית ירושלים לקרוא על שמו רחוב בשכונת הר חומה שבדרום העיר.
הרב חיים מנחם בקשט (ז' באב ה'תרצ"ב, 9 באוגוסט 1932 – ט"ו בשבט ה'תשפ"ה, 13 בפברואר 2025) היה סגן הרב הצבאי הראשי (בדרגת אלוף-משנה) ושירת ברבנות הצבאית במשך למעלה משלושים וחמש שנה.
בקשט נולד בירושלים לרב משה דוד בקשט, שהיה אחד מעשרת התלמידים הבולטים בישיבת מרכז הרב שבחר הרב אברהם יצחק הכהן קוק כדי שיהוו את הגרעין הראשון של "מכון הרי פישל" והשתתף בכתיבת ערכים במפעל האנציקלופדיה התלמודית בכרכים ה'–ח', במשך תקופה קצרה כיהן גם ככותב-תורני במערכת "אוצר הפוסקים".
נישא לרבקה (לבית שפירא) שהייתה בתו היחידה של הרב יהודה זרחיה שפירא מ"הענף האשכנזי" של צאצאי החיד"א.
הרב חיים בקשט הוא הבכור שבשלושת ילדיהם.
בקשט התחנך בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון שם למד משנת תש"ז ועד לשנת תשי"ט.
היה מקורב לראשי הישיבה הרב יחזקאל סרנא והרב מאיר חדש וראה אותם כרבותיו הן בדרכי הלימוד והמוסר והן כמי שעיצבו את השקפת עולמו.
בחלק מתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב אברהם משה חברוני והכין עימו את השיעור הכללי שהיה הרב חברוני מוסר בפני כלל תלמידי הישיבה פעם בשבוע.
כמו כן השתתף בקביעות בוועדי המוסר הדו-שבועיים שמסר בביתו המשגיח הרב אליהו לופיאן לקבוצת תלמידים מובחרים שוחרי מוסר שנשלחו אליו על ידי המנהל הרוחני של ישיבת חברון הרב מאיר חדש.
בשנות ה-50 פעל במסגרת "חבר הפעילים" (מאוחר יותר: יד לאחים) שפעלו למען הענקת חינוך דתי לילדי העולים.
בשנים אלו התקרב מאוד אל הרב יחזקאל אברמסקי, שהינחה את ראשי "חבר הפעילים" בפעילותם, ונמנה עם מקורביו.
לאחר נישואיו בשנת תשי"ט לרות רבקה, בתו של הרב ישראל אריה ספיר, אב"ד הרבני האזורי בפתח תקווה, עבר להתגורר בפתח תקווה ולמד במחזור הראשון של בית המדרש לדיינים "שבט מיהודה" בתל אביב בנשיאותו של הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן ושל הרב אפרים בורודיאנסקי שכיהן כראש בית המדרש.
לאחר מכן למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה.
הוסמך לרבנות על ידי מורו ורבו ראש ישיבת חברון הרב יחזקאל סרנא, שביחד עם חתנו הרב אברהם פרבשטין המליצו לרב הראשי לצה"ל אלוף הרב שלמה גורן לצרפו לסגל הרבנות הצבאית.
בשנת תשכ"ה (1965) התגייס לצה"ל והחל לכהן כרב מחוזי למחוז דן ובו עשה את מלחמת ששת הימים שבמהלכה ריכז גם את פעילות הרבנות הצבאית בכל הקשור לפינוי, זיהוי וקבורת חללי המלחמה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בהמשך מונה לרב הפיקודי של פיקוד הדרום ובחלק מתקופה זאת עבר עם משפחתו להתגורר למשך כשנתיים בבאר שבע.
בתפקיד זה השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמסגרת תפקידו זה היה מפקד יחידת הקבורה הפיקודית (יק"פ) וזכה לשבחים רבים בגין פעילותו בפינוי וזיהוי החללים, לעיתים תוך הקרבה וסיכון אישי תחת אש.
עם כניסת הפסקת האש לתוקף נפגש בקילומטר ה-101 עם קציני הצבא המצרי לשיחות תיאום באמצעות נציגי הצלב האדום ועבר מספר פעמים עם חוליות יק"פ אל השטח המצרי בכדי לפקד ולעסוק בחיפוש, זיהוי ופינוי חללי צה"ל שנותרו מעבר לקווי האויב המצרי והעברתם לקבורה בישראל.
בהמלצת הרב הראשי לצה"ל, אלוף מרדכי פירון, מונה בתום המלחמה על ידי שר הביטחון משה דיין לראש מרכז הקשר למשפחות החללים, שהוקם על יד היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון ובמשך כשנה עסק בתכנון וביצוע העברתם של חללי המלחמה מקבורה ארעית לקבורת קבע.
הרב בקשט שימש גם כרב החיילי של חיל הים, ובתקופה זאת ניפגש פעמים רבות עם ראשי ישיבות ההסדר בניסיון לשילוב בני ישיבות ההסדר לשירות בחיל הים בתקופות שירותם הצבאי.
משנת תש"ם (1980) ועד לשחרורו מצה"ל כיהן כסגן הרב הראשי לצה"ל (תחת האלוף הרב גד נבון) וכראש המחלקה לכשרות ושבת במטה הכללי.
בתפקידו זה פעל להעמקת המודעות בקרב מפקדי צה"ל בכל הרמות, להטמעת שמירת פקודות מטכ"ל בנושאי הכשרות והשבת במטבחי הבסיסים בדגש על מטבחי בסיסים קטנים ומרוחקים ויחידות השדה.
יצר שיתוף פעולה הדוק עם כל גורמי הכשרות הן של הרבנות הראשית לישראל והן של הבדצי"ם החרדיים ובנוסף לפיקוח ותעודות הכשרות שהם העניקו לכל המשחטות, המפעלים וספקי המזון לצה"ל, הקים מנגנון עצמאי של הרבנות הצבאית שפיקח בפועל על פסי היצור שנעשו בהם בימים מיוחדים עבור צה"ל וגופי הביטחון.
כמו כן פיתח והעצים את מערך הפיקוח על הפרשת תרומות ומעשרות בבסיסי המזון הצה"ליים שמהם מנופק המזון לכל יחידות צה"ל.
עוד טרם החל בתפקידו בצה"ל שימש כרב בית הכנסת המרכזי בשכונת "נווה עוז" בפתח תקווה ולאחר מכן כיהן עשרות שנים כרב בית הכנסת 'העובד הדתי' ('היכל משה') בפתח תקווה שבו העביר שיעורי תורה והלכה מגוונים למבוגרים ולנוער.
כיהן כחבר מועצה ויו"ר ועדת הביקורת של חברא קדישא פתח תקווה, וכחבר הנהלת בית אבות "מונטיפיורי" בפתח תקווה.
כמו כן היה מראשי "ועדת המקוואות" שפעלה בראשית שנות ה-70 בפתח תקווה ויזמה את ה"מקוה" ובית המרחץ הגדול ברחוב המכבים בעיר, שנחשב אז לאחד מהמקוואות הגדולים והמפוארים בישראל.
בשנת תש"ס (2000) סיים את שירותו בצה"ל ועבר לכהן כראש בית המדרש "למד דעת", ששמו כשם ספרו של אביו, שנוסד בשנת תש"ן (1990) על ידי בניו הרב שלמה והרב דב בקשט בשכונת בית וגן בירושלים ולו שלוחה גם בפתח תקווה.
בשנת תשס"ג (2003) הוכתר על ידי מועצת עיריית פתח תקווה כ'יקיר העיר פתח תקווה' על פועלו למען העם והמדינה בכלל ולעיר פתח תקווה בפרט.
נפטר בט"ו בשבט תשפ"ה, והובא לקבורה בו ביום בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בא' בניסן ה'תשפ"ה, 30 במרץ 2025, הוכנס ספר תורה לזכרו של בקשט שישמש גמ"ח בסניף זק"א קריית יערים.
הרב בקשט היה גיסם של הרב דוד סלומון, רבה של כפר אברהם בפתח תקווה ומראשי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, ושל הרב דוד חנזין מחב"ד.
בנו הרב שלמה הוא הרב הראשי של העיר אודסה שבאוקראינה וראש מוסדות החינוך ובתי היתומים "תקווה" באודסה.
בנו הרב דב הוא ראש בית המדרש 'למד דעת' בירושלים וחבר לשכת הרבנות האזורית – מטה יהודה.
הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב (ד' בשבט ה'תרס"ב, 12 בינואר 1902 – ג' באייר ה'תשנ"ג, 24 באפריל 1993) היה ראש מזכירות הרבי מלובביץ', יו"ר המרכז לענייני חינוך, הממונה על מערך שלוחי חב"ד מטעם הרבי מלובביץ', ויו"ר אגודת חסידי חב"ד העולמית.
לפני מלחמת העולם השנייה שימש כממונה על החינוך היהודי מטעם משרד החינוך הלטבי, חבר אגודת ישראל ומנהל בתי החינוך "תורה ודרך ארץ" בלטביה.
נולד בעיירה בישנקוביץ לחוה טריינא ולרב שלום ישראל, נצר לחסידי חב"ד.
בגיל שנתיים עברה משפחתו לריגה שבלטביה שם התחנך בבית הספר המקומי.
בשנה השלישית ללימודיו נאלץ להיעדר מבית הספר למשך כחודש וחצי בשל מחלה ומשכך החליטו בהנהלת המוסד להשאיר אותו שנה נוספת באותה כיתה.
הדבר היה למורת רוחו ורוח אביו והוא עזב את המוסד והחל ללמוד אצל יהודי מקומי באופן פרטי.
בגיל צעיר נכנס ללמוד בישיבה בריגה, ואחרי תקופת לימודים עבר ללמוד בישיבה אחרת.
נכדיו המספרים בשמו על מוסדות הלימודים בהם התחנך איש החינוך, אינם מפרטים היכן למד, אצל מי ולאיזה חוג השתייכו ישיבות אלו.
מתקופת לימודיו בישיבות אין מידע על לימודיו, ומזכרת נדירה פורסמה מתקופה זו - דף בכתב ידו עליה כתוב שמו ושם הכיתה בה למד, ובו מסביר הסבר קצר על העלאת עצמות יוסף על ידי משה רבנו
בתקופת טרום מלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ד, חודשים ספורים לפני בר המצווה שלו, נפטר אביו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניהל את הארגון "תפארת בחורים", מייסודו של הרב יואל ברנצ'יק, אצלו גם למד.
בגיל 18 החל לנהל את בית הספר "תורה ודרך ארץ" בריגה, ופיתח את המוסד לרשת בתי ספר ברחבי לטביה.
עבד יחד עם חבר הסיים הלטבי הרב מרדכי דובין.
הפך את רשת המוסדות לרשת מוכרת ממשלתית, ונתמנה לעובד משרד החינוך הלטבי.
שימש חבר הנהלת אגודת ישראל ונציגה כלפי ממשלת לטביה ואף התמנה לתפקיד הממונה על החינוך היהודי במשרד החינוך הלטבי.
בשלהי תשרי ה'תרפ"ח (אוקטובר 1927), עבר רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד, להתגורר בריגה.
שם גם נקשר לחתנו, הרב מנחם מנדל שניאורסון.
בשנים הבאות היה בקשר עם רבי יוסף יצחק וחתנו הרבי מליובביץ', ויחד עמם פעל בתחומים ציבוריים שונים.
ספר השנה יצא לאור ביוזמת הרב חדקוב בשנת תרצ"ט 1939. בספר לוקטו מאמרים לבני הנעורים לפי פרשיות השבוע, מתוך בטאון האח שיצא לאור על ידי ישיבת ישיבת תומכי תמימים בלובביץ' בשנים תרע"א-תרע"ד.
הספר נערך בפועל על ידי צ.ז.
טכרב, והופץ בין תלמידים יהודים בלטביה.
מהדורות נוספות של הספר יצאו בשנים תש"ב ותשט"ו על ידי הרב חדקוב בהוצאת המרכז לענייני חינוך אשר היה בניהולו ומהדורות אלו הופצו בעיקר בארצות הברית.
במבוא למהדורה שנייה של ספר השנה, הסביר הרב חדקוב את חשיבות קריאת המאמרים שלוקטו מעיתון "האח":
"שונה הוא "האח" משאר העיתונים לילדים, אשר גם אם מאמריהם יענינו אותך, לא תרצה לחזור אליהם פעמים רבות, כי לא תמצא בהם חדש, ונפשך אשר תיעף לקרוא בהם.
לא כן הם מאמרי "האח" אשר בכל פעם אשר תקרא אותם, ינעם לך כבראשונה, ותתעוררנה בקרבך שאיפות קודש לעלות למדריגה רוחנית נעלה יותר מזו שהנך עומד עליה כבר".
באדר תרצ"ט בגיל 37 נישא עם עטל שוחט.
רבי יוסף יצחק דאג עבורו לשידוך וקיבל אותו לפגישה אישית ימים מספר לפני חגיגת חתונתו וההעניק לו באופן חריג וייחודי הוראות מפורטות הקשורות לחופה וחגיגת החתונה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, יצא מאירופה הבוערת יחד עם רבי יוסף יצחק אשר צירף אותו לקבוצה המצומצמת שבאה אתו לארצות הברית, שם מונה למזכירו של רבי יוסף יצחק.
בשנת ה'תש"א (1941) הקים רבי יוסף יצחק את שלושת המוסדות המרכזיים של תנועת חב"ד בתחומי החינוך והשליחות: מרכז לענייני חינוך, מחנה ישראל, וקה"ת ומינה את חתנו רבי מנחם מנדל לעמוד בראשם, ואת חדקוב למנהל העובד תחתיו, וכן בגוף העל אגודת חסידי חב"ד.
לאחר התמנות רבי מנחם מענדל לתפקיד האדמו"ר מחב"ד מונה חדקוב ליו"ר המזכירות וליו"ר מרכז לענייני חינוך ואגודת חסידי חב"ד.
שימש יד ימינו של הרבי בכל מגוון הפעילות הענפה שבוצעה על ידו.
היה גם הממונה על מסירת תשובות הרבי לשואלים הרבים ומסדר ומתאם הפגישות האישיות ("יחידות") עם הרבי.
במשך עשרות שנים ניהל את סגל המזכירות של הרבי, ופעמים רבות העביר הדרכות מהאדמו"ר לחסידים ברחבי העולם כאשר הרבי שוהה עמו על קו הטלפון - דבר שנחשב לנדיר מאוד בחסידות.
הוא נחשב לתלמיד חכם, יודע ספר.
היה איש חסד ובשקט ובצניעות היווה כתובת לרבים מהמשחרים לפתחו של הרבי.
יחד עם זאת לא הירבה לדבר על עצמו ונחשב לאדם די סגור ומופנם.
בשנת תש"ב הציע הרב חדקוב לרבי יוסף יצחק שניאורסון להקים שכונה יהודית בשדרת איסטערן פארקווי, בה שכן ביתו של רבי יוסף יצחק.
ובמקביל לשכונה גם להקים בית ספר לנערות וגני ילדים (ואילו ישיבה חב"דית כבר הייתה קיימת באזור זה).
מתוך שלושה בחר רבי יוסף יצחק יוזמה אחת - להקים בית ספר לנערות.
וכך החלה התייסדות מוסדות בית רבקה בארצות הברית על שם הרבנית רבקה סבתא של רבי יוסף יצחק, כאשר ההקמה נוהלה בראשותם של רבי יוסף יצחק וחתנו הרבי מליובביץ', ואת הניהול בפועל ביצע הרב חדקוב.
ולאחר התייסדות בית רבקה בארצות הברית, רבי יוסף יצחק ורבי מנחם מענדל באמצעות הרב חדקוב ואחרים, דאגו להקים מוסדות בית רבקה ברחבי העולם.
כמו כן היה אחראי יחד עם הרב אליהו קווינט ויהודא קרינסקי על הניהול הפיננסי של שלושת המוסדות המרכזיים.
לאחר שהתרבתה עבודת המזכירות הוא מינה לעוזרו את בנימין קליין שעבד במזכירות לצידו של לייבל גרונר.
איש הקשר למוסדות חב"ד בישראל
הרב חדקוב היה איש הקשר של הרבי למוסדות וארגוני חב"ד בישראל.
דרך הרב חדקוב, הרבי היה מעביר במשך עשרות שנים - הוראות, הדרכות ובקשות לבירורים במגוון נושאים ותחומים.
הקשר הישיר והרציף היה מתקיים באמצעות שיחות טלפון בין הרב חדקוב לשניים מראשי חב"ד בישראל – הרב אפרים וולף מנהל ישיבות תומכי תמימים, והרב שלמה מיידנצ'יק יו"ר ועד כפר חב"ד ויו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל (ארגון הגג של חב"ד בישראל).
השניים היו מקבלים הוראות הקשורות לעבודת המוסדות אשר בראשותם, לצד הוראות הקשורות לארגונים חב"דיים, בתי חב"ד, מוסדות חינוך והוראות מיוחדות ניתנו אודות הקשרים העניפים של השניים עם אדמו"רים ורבנים, ראשי המדינה, אנשי תקשורת, נדיבים ורבים אחרים.
אנשי חינוך חב"דיים ובהם מורים, מנהלים ומפקחים מישראל ומרחבי העולם, קיבלו מהרב חדקוב, הדרכות בתחומי ניהול ופיתוח מוסדות, הפדגוגיה והמתודה החב"דית, ומקובל בחב"ד שהוראות אלו באו על בסיס דברים של הרבי.
יחיאל מלוב, מחנך ומפקח ברשת בתי הספר של חב"ד בישראל – רשת אוהלי יוסף יצחק – סיפר בראיון לבית משיח אודות שיחות מסוג הנזכר עם הרב חדקוב:
"מדי שנה הייתי נוסע אל הרבי לקראת פורים ובמהלך התקופה הקצרה שהייתי שוהה שם, הייתי נכנס לחדרו הקטן של המזכיר הרב חדקוב ע"ה, ובמשך שעות מוסר לו דיווח על הפעולות של הרשת ושלי כמפקח הרשת במהלך השנה האחרונה.
הרב חדקוב היה יהודי פיקח בעל רקע נרחב בחינוך עוד מהיותו אברך צעיר בלטביה.
במהלך הדיווחים הייתי מקבל ממנו הוראות לביצוע במהלך השנה הבאה.
לפני נסיעתי חזרה לארץ ישראל הייתי נכנס אליו שוב ושומע ממנו דברים נוספים, שככל הנראה קיבל בינתיים מהרבי אחרי שמסר לו את הדו"ח ממני.
בנוסף לכך, עמדתי איתו בקשר טלפוני בעניינים נחוצים שחייבו הכרעה מידיית, כאשר לעיתים הרבי עצמו היה גם על הקו.
ההדרכות הפדגוגיות והרוחניות שקיבל הרב מלוב ואנשי החינוך בבתי ספר חב"ד בישראל, פורסמו בפורמטים שונים:
רשימת הדרכות אל הרב מלוב פורסמה בשבועון בית משיח.
רשימת הדרכות למנהלים ומחנכים רוכזה בחוברת: "קובץ הוראות שהגיעו בשנים האחרונות ממזכירות כ"ק אדמו"ר שליט"א לרשת אהלי יוסף יצחק".
ובפתח דבר מבהיר כי מדובר בהוראות שהגיעו באמצעות הרב חדקוב.
רשימת הדרכות למחנכים בכל העולם, תועדה על ידי הרב חיים מאיר דיין והרב אליהו פרידמן - בספר החינוך והמחנך (קה"ת, תשנ"ה).
חלק מנאומיו פורסמו בכתבי עת שונים.
נפטר בליל שבת ג' באייר תשנ"ג ונטמן ביום ראשון למחרת בבית הקברות מונטיפיורי בניו יורק, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
ממלאי מקומו בהנהלת המוסדות הם ניסן מינדל שנפטר שנתיים אחריו ויהודא קרינסקי.
אשתו, עטל צערנא שוחאט ילידת טלז, עבדה בהנהלת ארגון נשי ובנות חב"ד וחיברה ספרים ביידיש.
בנו שלום ישראל שימש כמשב"ק בביתו של הרבי מלובביץ'.
חבר הנהלת אגודת חסידי חב"ד (ארצות הברית), רואה חשבון של מרכז לענייני חינוך, כיום מנהל משרד המזכירות של הרבי מליובאוויטש משרד ממנו ניהלו המזכירים את הקשר בין הרבי והחסידים).
גיסו חיים יהודה בלוי, מהדיר כתבי יד הראשונים ומחבר ספרים רבים.
כמי שהיה לסמל בקרב חסידי חב"ד והמקורבים לרבי מליובביץ' ומצד שני בגין היותו צנוע ולא מרבה לספר על עצמו - עד כדי כך שכיום לא ידוע באלו מוסדות חינוך התחנך - נכתבו אודותו תיעודים ביוגרפיים ופורסמו דקומנטים במשורה ובצמצום.
ואלו הן המקורות הביוגרפיים ודוקומונטריים בהם מתועדים תולדותיו ועשייתו הציבורית:
משפחת חדקוב, הוציאה לאור בשנת תשס"א את החוברת 'עטרת זקנים' ובה חשיפות ותגליות מארכיון הרב שלום ישראל חדקוב, אשר לו ארכיון חב"די עשיר במיוחד.
בחוברת נחשפים מסמכים ותיאורים מיוחדים אודות הקשר בין הרב חדקוב ואדמו"רי ליובביץ' בשנות הצ' (השלושים) לצד חשיפת יומן המתעד את הניצנים הראשוניים להתפתחות מוסדות חב"דיים לבנות ונערות – בית רבקה.
ופרקים נוספים אף הם חושפים רשימות ויומנים אישיים של הרב חדקוב.
בספרו של הסופר והעורך החב"די מנחם זיגלבוים, סיפורים מחדר הרבי שיצא לאור בתשס"ט, מוקדש פרק מיוחד לדמותו של הרב חדקוב, ובו נכללים תולדותיו, תיאורים על אישיותו, זכרונות של הרב חדקוב על הקשר עם אדמו"רי ליובביץ', בשילוב מסמכים נדירים ותמונות המקפלות בתוכן את ההיסטוריה של ראש מזכירות הרבי מליובביץ'.
הסופר מענדי קורטס, במוסף 'הרב חדקוב' שצורף לשבועון כפר חב"ד גיליון פסח תשפ"ג, מגולל את סיפורו של הרב חדקוב על פני 64 עמודים, ובהם דברי ימי חייו ותפקידיו הציבוריים מחולקים לפרקים ובין התיעודים הידועים זה מכבר, מבצבצים חידושים – אבני דרך בחייו, לצד תמונות חדשות מימי צעירותו.
הסופר וההיסטוריון החב"די יוסף אשכנזי, בספרו אוצר החסידים חלק ניו יורק, שיצא לאור בשנת תשע"ג, פרסם פרק "הרב חיים מרדכי אייזיק חודקוב" ובו פורש את דמותו של הרב חדקוב על פני עשרות עמודים, ובהם התמקדות בתיאור אישיותו כחסיד, כמקורב לרבי, וכיועץ ומדריך לחסידים.
בתשס"ח פורסם כי יצא ספר חדש - תולדות הרב חדקוב, אך פרטי הספר לא זמינים בספריות או ברשת האינטרנט.
ובפרסום הנלווה למוסף "הרב חדקוב" צוין באזכור קצר כי המוסף יהפוך לספר.
ולא הוסבר אם מחבר המוסף מספק הצצה לספר, או הנכדים המתראיינים למוסף הם מחברי הספר.
חיים דיין, אליהו פרידמן (עורכים), החינוך והמחנך, תיעוד הדרכות פדגוגיות של הרב חדקוב, קה"ת, תשנ"ה
יחיאל מלוב (עורך), קובץ הוראות שהגיעו בשנים האחרונות ממזכירות כ"ק אדמו"ר שליט"א לרשת אהלי יוסף יצחק - לקט הוראות פדגוגיות של הרב חדקוב, ישראל
חדקוב, חיים מרדכי איזיק, השנה, נ.י.
הרב חיים מרדכי רולר (כ"ח באדר תרכ"ח, 1868–ט' בחשוון תש"ז, אוקטובר 1946) היה הרב של טרגו ניאמץ במשך כיובל שנים, מחבר שו"ת "באר חיים מרדכי".
נולד בדימינשט, עיירה קטנטנה ליד העיר רומאן במחוז ניאמץ שבחבל מולדובה ברומניה, לרב יצחק אייזיק יהודה לייב רולר ולדבורה.
מצד אביו היה צאצא לרב נפתלי כ"ץ ולמהר"ל מפראג.
האב שימש כראב"ד פונזשט והיה מחסידי רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב ורבי יצחק פרידמן מבוהוש.
אמו הייתה בת הרב שבתי סג"ל שכיהן כרבה של בוהוש וחיבר את 'שו"ת הרשבי"ד'.
למד תורה מפי אביו, ובבחרותו למד אצל רבי יצחק מבוהוש.
בשלהי חורף תרמ"ה נישא לבתו של אברהם חיים סאריף, משמשו של הרבי מבוהוש.
בתרמ"ח נבחר להיות מו"צ בבוהוש.
לאחר מכן נבחר לכהן כרב העיר טרגו-ניאמץ.
רוב היום עסק בתורה עטוף בטלית ועטור בתפילין בבית הכנסת "בוסלבר".
מלבד הרבי מבוהוש, היה מקורב כאביו גם לרבי דוד משה מצ'ורטקוב, וכן לבנו רבי ישראל) ולאדמו"רים נוספים.
הקפיד במיוחד על תפילה במניין.
שהה בקלוז' בעת שבוצעו פרעות נגד היהודים, ובכל זאת יצא לחפש מניין.
הוא נתקל בכנופיה שהתנפלה עליו ובדרך נס ניצל מהם.
בעקבות כך הדפיס את ספרו "ברכי נפשי".
רבי אליעזר זוסיא פורטוגל מסקולן סיפר כי פעם חיפש הרב רולר בערב ביום חורפי מניין לתפילת ערבית, וכשלא מצא שכר בממון רב עגלה ונסע עשרה קילומטרים לסקולן לביתו של רבי אליעזר זוסיא כדי לאסוף מניין לאמירת ברכו.
לאחר מכן חזר שוב בעגלה למקום מוצאו.
נהג ללמוד עד חצות היום כשהוא מעוטר בתפילין של רבנו תם, פרשה בתורה, פרק בנ"ך, פרק במשנה, דף גמרא, ספר הזוהר, ארבעה טורים עם ביאור בית יוסף, שולחן ערוך ונושאי כליו, וספרי הלכה נוספים.
לאחר מכן היה מקיים מצוות ביקור חולים לפני שאכל ארוחת בוקר.
לאחר פת שחרית התיישב לכתוב חידושי תורה ותשובות לשאלות הלכתיות.
לאחר מכן למד בספרי חסידות עד שנרדם לתנומה קלה שלאחריה חזר ללמוד ולכתוב.
בהמשך יומו קיבל אנשים לשאלות הלכתיות, עצות וסיוע.
בליל שבת נהג ללמוד מחצות הלילה עד עלות השחר בספרי נגלה ונסתר.
במשך כל השבת לא דיבר בענייני חול.
בתרס"ג השתתף בכינוס רבנים מרחבי העולם היהודי שהתקיים בקרקא נגד עלילות הדם, ובכינוס זה נבחר להיות יו"ר אגודת הרבנים ברומניה.
בגירוש יהודי טרגו-ניאמץ בחול המועד פסח תש"ד עבר לבוקרשט.
בתמוז תש"ו עלה לישראל והתיישב בירושלים.
סמוך לזמן הדלקת נרות בערב שבת פרשת לך לך, ז' בחשוון תש"ז, צלצל לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואמר לו שהוא מצטרף להיתר עגונה שדנו בה אז.
הרב הרצוג שאלו מדוע צלצל בשעה כזו, וענה "מי יודע מה ילד יום".
במוצאי אותה שבת נפטר ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בין המספידים היה הרב עקיבא סופר מפרשבורג ורבי ישראל פרידמן מהוסיאטין אמר עליו קדיש.
רבי אליעזר זוסיא מסקולן אמר עליו: "כמעט שלא נמצא כמותו בכמה ארצות גדול בתורה ובמידות".
הרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק שיבח את חיבורו "חידושי בן יאיר" על הש"ס.
תלמידו, הרב שמואל טוביאס, ראב"ד פיאטרה ניאמץ, פעל להוצאתם לאור של כתבי רבו לאחר שעלה לישראל.
לזכרו הוקם בית הכנסת "רולר" באשקלון וכן תלמוד תורה "באר חיים מרדכי" של חסידי ויז'ניץ בבני ברק.
התפרסם כמומחה בהתרת עגונות, בפרט לאחר מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
חיבורו הקצר קונטרס באר חיים מרדכי: תשובה אחת להיתר עגינות שימש לאחר השואה להתרת עגונות במקרים רבים.
עסק גם בהתרת נישואין של גברים שנשותיהם נעלמו באופן שלא יעברו על חרם דרבנו גרשום.
אחת מהעגונות בעקבות מלחמת העולם הראשונה הייתה גיטל, בתו של הרב מאיר אריק, ואביה ביקש את הרב רולר לבדוק את האפשרות להתירה מעגינותה.
בעלה הסוחר ברוך רייך נסע בתר"ף מווינה לבודפשט ונעלמו עקבותיו.
משה פראנץ, שנולד כיהודי והתנצר עם אביו בילדותו, העיד שחיילים אוסטריים התעללו בו ורצחוהו.
הרב רולר התיר את גיטל בתנאי שיצטרף להיתר הרב בצלאל זאב שפרן, שאכן הצטרף עם אחרים.
במקרה אחר של החייל היהודי מטרגו-ניאמץ, אברהם מובשוביץ, פסקו בשלב מסוים מכתביו מהחזית, ולאחר שהסתיימה המלחמה וחפציו האישיים נשלחו בדואר למשפחתו, היו בטוחים בני המשפחה כי נהרג בקרבות.
רעייתו התאבלה עליו ובנו הקטן החל לומר קדיש.
האישה פנתה לרב רולר לקבל להינשא.
לאחר הפצרות רבות החליט להתירה והחל לכתוב את ההיתר.
לאחר שורות אחדות נשבר קולמוסו.
בפעם השנייה באו בני המשפחה עם כלי כתיבה כדי למנוע תקלה נוספת.
הרב רולר סיים את כתיבת היתר, אך לפני שחתם פגעה ידו בקסת הדיו והדיו נשפך על ההיתר והשחיתו.
כשראה זאת קבע: כי לא ייתן היתר.
לאחר כמה חודשים חזר מובשוביץ לביתו וסיפר שנשבה בידי האויב.
לאחר השואה היה עסוק בהשגת היתר נישואין של גברים ששרדו ונשותיהם נלקחו למחנות ההשמדה.
הוא הקים למטרה זו בית דין מיוחד בבודפשט, שם התגורר אז, תחת "הלשכה המרכזית של הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה".
הוא היה נשיא "ועד הרבנים" שהוקם לעניין זה בארד.
בריאיון לקראת ראש השנה תש"ו שערך עמו בבוקרשט מ' רודיק, כתב העיתון הרומני "רנאשטריה נואסטריה" (התחייה שלנו"), אמר הרב רולר:
כל ימיו חלם לעלות לארץ ישראל.
בריאיון האמור לעיתון "התחייה שלנו" אמר: "ינעם יותר למשיח כשימצא אותנו בירושלים מאשר יצטרך לשוטט ולחפש אחרינו בחוצות בוקרשט".
עוד הוסיף הרב רולר כי העתיד של העם היהודי הוא רק בארץ ישראל ומשם יהיה אור לגויים.
כשנה לאחר מכן קיבל אשרת עלייה ועלה לארץ ישראל.
כשלושה חודשים לאחר מכן נפטר.
אחיו, הרב בן ציון רולר, כיהן ברבנות וחיבר ספרים; בנו מיכאיל רולר היה פעיל קומוניסטי והיסטוריון, ובן נוסף, , עלה לישראל ונפל בקרבות מלחמת ששת הימים.
ילדיו וצאצאיו של הרב חיים מרדכי רולר
הרב מנחם מנדל – כיהן לפני השואה ברבנות ווסלוי ואקרמן בבסרביה.
לאחר המלחמה שימש כרב בלודז' ולאחר מכן היגר לפריז.
בסוף ימיו כיהן כרב הקהילה היהודית במלבורן שבאוסטרליה.
שמשון נפתלי – נפטר בדמי ימיו, בשנת רפ"ב.
הרב רולר חיבר את ספרו "שער נפתלי" לזכר בנו זה.
אשת הרב יעקב חיים, בן הרב יחזקאל רוטר שכונה "המגיד מקלויזנבורג".
רייזל – אשת הרב ניסן גולדשטיין מקלויזנבורג.
חיה טובה – אשת הרב אברהם צוויבל.
עלו לארץ ישראל לאחר השואה והתגוררו בבני ברק.
תרם את מבנה התלמוד תורה שהיה קרוי על שם חמיו.
אסתר – הייתה נשואה לרב בשם גוטליב והתגרשה ממנו.
הוא היגר לארצות הברית ושם כינה עצמו 'האדמו"ר מניאמץ'.
איטה – אשת הרב לוי שטרנברג שכיהן כראב"ד דומברבני ונספה בשואה.
שו"ת באר חיים מרדכי, שלושה חלקים, קלוז' תרפ"ד-תרצ"ו.
בהקדמתו הוא מבאר את פרשת עקדת יצחק.
דפוס צילום עם הוספות ומפתחות יצא לאור בתל אביב תשל"ז (1976) כשבסוף נוספו קונטרס באר חיים מרדכי: תשובה אחת להיתר עגינות (יצא לאור לראשונה בידי הרב רולר בקלוז' תרפ"ג ובו 68 סימנים כגמטריה של "חיים" המקיפים את בעיית העגונות מכל הצדדים) ותולדות המחבר (בהכפלה).
מאמרי באר חיים מרדכי - כולל שלושה קונטרסים: "שלוש עשרה עיקרים", "גדול השלום" על פרשת יתרו וביאור להפטרת שבת הגדול.
חידושי בן יאיר על הש"ס, צ'רנוביץ תר"ץ, ובדפוסי צילום
ביאור באר חיים מרדכי להגדה של פסח, ירושלים תשכ"ט.
הרב טוביאס צירף את קונטרס 'גש"ם נדבות' שבו הערות על דברי רבו.
באר חיים מרדכי : ספרי דאגדתא - דפוסי צילום של חיבוריו בעיקר בענייני אגדה, עם חיבור אחד של אביו.
יצא לאור עם תולדות המחבר בידי 'מכון בוהוש', תל אביב תשל"ח.
חיים מנחם בכר, נודע בשמות הבמה: חיים אפנדי וחיים יפאג'י (בטורקית: Haim Yapaci, Haim Effendi, לאדינו: Haim Yapağı; 1853, אדירנה, האימפריה העות'מאנית – 1938, קהיר, מצרים) היה חזן, פייטן, זמר נודד, מלחין, משורר וכנר יהודי ספרדי, אשר פעל בבלקן ובמצרים.
חיים אפנדי אשר שר בעברית, טורקית, לאדינו וערבית, היה מראשוני הפייטנים שהקליטו את שירתם על גבי תקליטים ובכך הפך לאחד האמנים הנודעים בקרב קהילות יהודי הבלקן ואף הוזמן להופיע בפני עבדול חמיד השני.
המוזיקה שהקליט שימרה פיוטים ורומנסות מסורתיים עתיקים אשר ככל הנראה חלקם או כולם היו אובדים לעד בעקבות השואה.
בעת מלחמת העולם השנייה הפך שירו הנודע "אילנות בוכים לגשם" (לאדינו: Arvoles Yoran Por Luvias), שככל הנראה התבסס על מקור עתיק מתקופת גירוש ספרד, להמנונם הלא-רשמי של יהודי הבלקן ככלל ויהודי סלוניקי בפרט, אשר הובלו אל מותם במחנות ההשמדה.
חיים מנחם בכר נולד באדירנה למשפחת סוחרי צמר וכך זכה לכינוי "יפאג'י", דהיינו איש הצמר.
הוא הוסמך לחזנות במרכז למוזיקה ספרדית בעירו ושר במקהלה המקומית "מקהלת מפטירים".
מגורי הקבע שלו היו באדירנה, אך פרסומו בא לו מהיותו זמר נודד (אמנות הדומה לזו של הטרובאדור או האזמרי), כאשר נדד בערי הבלקן השונות ושר את פיוטיו.
בראשית המאה ה-20 הקליט חיים אפנדי מוזיקה טורקית ומוזיקה ליטורגית יהודית בחברת התקליטים "אודאון", היה מראשוני הפייטנים והחזנים הספרדים שהקליטו מוזיקה על גבי תקליטים וככל הנראה, היה מבין הפורים ביותר בתחום.
הוא פעל בעת דעיכתה של האימפריה העות'מאנית, כאשר במהלך תקופת הטנזימאט ניסו קברניטיה לחשוף אותה לחידושי המערב ובכלל זה לתרבות המערב, על חשבון מנהגי ומסורות עבר.
תהליך זה, אם כי במינון ובקצב שונים, לא פסח על החברה היהודית בארצות הבלקן, וכלל גם ירידה הדרגתית בשימוש בשפת הלאדינו לטובת השפות המקומיות המדוברות, כגון טורקית, יוונית ובולגרית.
לאחר נפילת האימפריה עברה המדינה גם תהליך חילון כפוי ומהיר.
חיים אפנדי שילב בין שירת הקודש לעסקי הבידור, והקלטותיו הרבות שימרו פיוטים ורומנסות עתיקים ואף הגבירו את תפוצתם בקרב יהודי הבלקן.
בנוסף, שר חיים אפנדי טקסטים מקוריים בלאדינו בלחנים טורקיים או ערביים שהיו פופולריים בשעתו.
ב-1925, לאחר קריסת האימפריה העות'מאנית, היגר למצרים והתגורר באלכסנדריה.
בהמשך עבר לקהיר ובה הלך לעולמו ב-1938 והוא בן 85 שנים.
הוא היה נשוי לרחל ואב ל-6 ילדים, שלוש בנות ושלושה בנים.
צאצאיו מתגוררים בישראל ובארצות הברית.
כתיבתו של שיר הלאדינו "אילנות בוכים לגשם" (לאדינו: Arvoles Yoran Por Luvias) מיוחסת לחיים אפנדי, אם כי ייתכן שהתבסס על טקסטים ולחנים קיימים שהיו מושרים עוד מתקופת גירוש ספרד.
מדובר בשיר אהבה אלגורי המתאר את כמיהת האוהב לאהובתו, שיר שנכלל ברפרטואר של חיים אפנדי בהופעותיו בערי הבלקן, ובהמשך הוקלט על ידו.
הוא זכה לפופולריות גדולה בקרב יהודי הבלקן.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו רבים מיהודי הבלקן למחנות ההשמדה, והשיר הפופולרי הושר על ידם גם במחנות.
יהודי סלוניקי אשר גורשו לאושוויץ נהגו לשיר את השיר הנודע, תוך שהם משנים את השורה האחרונה שבפזמון.
חיים משה כ"ץ (לעיתים נכתב משה חיים כ"ץ או הימן כ"ץ; 18 בדצמבר 1884 - 26 באוגוסט 1965) היה פרדסן וסוחר קרקעות בארץ ישראל, מייסד שכונת פרדס כץ בבני ברק הקרויה על שמו.
ב-1938 הקים, בתאום עם הארגון הצבאי הלאומי, בית ספר פרטי לטיסה, שהכשיר בשני קורסים טייסים מחברי הארגון.
כ"ץ נולד ב-1884 בפולין, בעיירה רוזאני שבפלך לומז'ה, ליצחק כ"ץ ואשתו פרידה לבית גולדברג.
ב-1903 היגר לארצות הברית, שם היה סוחר ויצרן שמלות.
כ"ץ היה אב לשלושה וחבר בארגון הבונים החופשיים בלשכת ברקאי מס.
3077 בחסות המזרח הגדול של צרפת.
כ"ץ עלה לארץ ישראל ב-1926 ורכש פרדס בשטח 173 דונם על אם הדרך מתל אביב לפתח תקווה, צפונית לבני ברק.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 1929 נעקרו חלקים מן הפרדס, והחל מאוקטובר 1933 הוצעו בו מגרשים לבניה פרטית.
בשלב השני של הקמת השכונה, בנובמבר 1934, ניתן לה השם תל אפרים, על שם בנו של כ"ץ, אפרים (פרדי) כ"ץ.
ביתו של כ"ץ בשטח הפרדס הושכר ביולי 1936 למחלקת הבריאות של ממשלת המנדט, והוקם בו בית חולים ממשלתי למחלות מידבקות.
ב-1934 רכש כ"ץ שטח של 400 דונם מערביי מג'דל יאבא, וב-1935 פעל להקים בו יישוב בשם זיכרון רוטשילד.
הפעולה עוררה מחלוקת, בגלל ניסיון קודם של מועצת פועלי פתח תקווה לרכוש את אותו שטח.
באוגוסט 1935 הודיעה החברה על מציאת מים בקידוח באתר, ששמו הוסב ל"ראש העין" ועל הקמת מבנה לדואר.
בתחילת 1936 נסללו במקום כבישים פנימיים בעבודות שנעשו על ידי פועלי פתח תקווה דרך מועצת פועלי פתח תקווה.
התוכנית לא מומשה, ככל הנראה בגלל פרוץ המרד הערבי הגדול.
ב-1952 הוקם באותו מקום קיבוץ עינת.
ב-1938 הקים כ"ץ חברת תעופה בשם שרות ארץ-ישראל לתעופה.
החברה החזיקה ארבעה מטוסים קלים והפעילה בשדה התעופה בלוד בית ספר לטיסה, שהתקיימו בו שני קורסים.
אחד המדריכים היה בנו של כ"ץ, פרדי, שהשלים באותה שנה את הכשרתו כמדריך טיסה.
בעיני השלטונות המוסד היה אזרחי, והנציב העליון הרולד מק-מייקל אף השתתף בטקס הסיום ב-21 באפריל 1939 והעניק לבוגרים את רישיונות הטיסה הראשונים שהוצאו בארץ ישראל.
למעשה, רוב חניכי הקורסים (וכל הבוגרים) היו אנשי הארגון הצבאי הלאומי, בפיקודו של אברהם שכטרמן.
כ"ץ פרש מעסקיו ב-1946 והעביר את רכושו בחייו לקרן הקיימת לישראל, תמורת קצבה שנתית בסך 4,000 לירות.
הוא לא דאג להצמיד את הסכום למדד, וב-1960 העניין הגיע לדיון בבית המשפט העליון, אחרי שכ"ץ תבע להתאים את הסכום לירידת ערך המטבע.
חיים מרין (נולד ב-1 באוקטובר 1948) הוא תסריטאי ומחזאי ישראלי.
זוכה פרס אופיר 1991 על התסריט לסרט "מעבר לים".
מרין נולד ברמת גן להורים ניצולי שואה.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה העברית, והחל ללמוד לתואר שני כשפרצה מלחמת יום כיפור והוא גויס למילואים.
לאחר המלחמה פרש מהלימודים והתגייס למשטרת ישראל כקצין ביחידה המרכזית במחוז תל אביב.
תחילה עבד כקצין בשטח, ואחר כך כקצין מודיעין.
בסוף 1979 כתב את המחזה הראשון שלו, "סורגים", יחד עם השחקן והבמאי איציק ויינגרטן.
המחזה עלה בתיאטרון חיפה בשנת 1980, בבימוי עודד קוטלר, את המוזיקה הלחין שלמה גרוניך.
על כתיבת המחזה זכה בתואר מחזאי השנה.
"סורגים" הוא מחזה מוזיקלי על חיי האסירים בבית הכלא.
בשנת 2011, עלה המחזה שוב בסמינר הקיבוצים.
מיד אחרי "סורגים" כתב את המחזה "ביער ביער" עבור "התיאטרון הצועני" של משה איבגי.
מחזה על שני חשודים ברצח, הנקלעים לתא מעצר משותף וכל אחד חושד בזולתו, כי הוא משתף פעולה עם המשטרה.
המחזה עלה בפסטיבל עכו הראשון, בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימוי של מיכאל גורביץ'.
המחזה זכה במקום השלישי בפסטיבל.
בשנת 1982 כתב מרין את התסריט לסרט "מתחת לאף", בכיכוכבם של משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימויו של ינקול גולדווסר - איתו המשיך לשתף פעולה בהמשך דרכו.
בשנת 1983 כתב את המחזה "בונקר" שעלה בהבימה בבימוי אורי פסטר.
בשנת 1984 כתב את המחזה "גבר ואשה אשה וגבר".
המחזה היה אמור לעלות בפסטיבל עכו, אך שחקני המחזה פרשו והוא בוטל.
המחזה עלה לבסוף בפסטיבל עכו 1988 בבימוי מלכה מרין.
בשנת 1986, כתב את המחזה "הבולשת חוקרת" שביים איציק ויינגרטן, בתיאטרון חיפה.
בשנת 1987 כתב את תסריט הסרט "אבא גנוב", גם כן בבימויו של גולדווסר, ובכיכובם של יהודה ברקן ואלונה קמחי.
ובשנת 1991 שב לשמש כתסריטאי בסרט ההמשך "אבא גנוב 3".
בשנת 1987 כתב את המחזה "עלילות מכס, מוריס ובלה, מורדוך הערבי וזבשיק הסוס", שביים מיכאל גורביץ', בכיכובם של אלי גורנשטיין אורי גבריאל ומשה איבגי.
בשנת 1991 שימש כתסריטאי הסרט "מעבר לים".
על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר, בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
בשנת 1994 כתב את תסריט הסרט "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט המשך ל"מתחת לאף", שנכתב קודם לכן על ידי מרין.
בשנת 2000 כתב את תסריט הסרט "הבולשת חוקרת" (על פי המחזה שכתב ב-1986), בבימויו ובהפקתו של מרק רוזנבאום, ואת התסריט לדרמת הטלוויזיה "בר מצווה", בכיכובו של אורי גבריאל, ששודרה ב-HOT.
בשנת 2004 כתב את המחזה "היובל שלי" שעלה בתיאטרון תמונע בבימוי מלכה מרין.
בשנת 2005 שימש כתסריטאי הסרט "לרקוד", שוב בבימויו של רוזנבאום, ובכיכובם של אלון אבוטבול, יובל סגל ומיטל דוהן, ותסריטאי בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2006 כתב את התסריט לסרט "אין לה אלוהים" בבימויו של ינקול גולדווסר.
בשנת 2008, לכבוד עשרים וחמש שנים להפקת הסרט 'מתחת לאף', יצא לאור תסריטו המלא של הסרט, מלווה בשיחה עם יוצריו ובמאמרים אודותיו.
בשנת 2018, כתב את תסריט הסרט "שרוכים", בבימויו של ינקול גולדווסר, ובכיכובם של נבו קמחי ודב גליקמן.
בשנת 2020 זכה בפרס המחזאי על ההצגה "גלגול נשמות" בפסטיבל האביב.
נשוי לבמאית התיאטרון מלכה מרין.
בתו הבכורה היא הסופרת, המבקרת וחוקרת הספרות תמר מרין.
בתו הצעירה אפרת מרין היא ציירת ויוצרת וידאו.
שנה יצירה ארגון קטגוריה תוצאה1991 מעבר לים פרס אופיר פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר 2000 הבולשת חוקרת פרס אופיר פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר
הרב חיים מרדכי קאטץ (ג' בניסן ה'תרנ"ד, 9 באפריל 1894 - י"ב בכסלו ה'תשכ"ה, 17 בנובמבר 1964) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
מנהלה הרוחני של ישיבת טלז בטלז, ליטא, ולאחר מלחמת העולם השנייה מייסד וראש ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו.
חבר מועצת גדולי התורה ודמות בולטת בהנהגה החרדית של יהדות ארצות הברית.
נולד בשאדובה שבמחוז פוניבז', ליטא.
בצעירותו למד אצל הרב יוסף יהודה לייב בלוך שבאותה תקופה שימש כרב העיר.
בשנת 1910 עבר ללמוד אצל הרב ברוך בר ליבוביץ בישיבת כנסת בית יצחק שבפרבר הקובנאי סלובודקה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה שנתיים בישיבת וולוז'ין ועם תום המלחמה חזר ללמוד אצל רבו הרב בלוך, שכיהן כבר כראש ישיבת טלז.
שנים ספורות אחר כך נישא לבתו של רבו.
זמן מה לאחר נישואיו התמנה כראש המכינה לצעירים שליד ישיבת טלז שהיה פעיל בהקמתה, הוא הרחיב את פעילותו החינוכית כשהשתתף בהקמת תנועת הנוער האגודתי "צעירי אגודת ישראל".
עם הקמת הגימנסיה העברית לבנות "יבנה" בטלז ב-1921, עמד בראש ועד ההנהלה שלה לצד גיסו הרב אליהו מאיר בלוך.
ב-1924 התמנה לעמוד בראש כולל האברכים שבישיבת טלז ובהמשך בראשות התוכנית להכשרת רבנים של הכולל.
ב-1938 נבחר במהלך הכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל, כחבר הוועד הפועל העולמי של התנועה.
מאז פטירת חמיו ב-1929 ומינויו של גיסו הרב אברהם יצחק בלוך לעמוד בראש הישיבה, שימש כר"מ ומנהל הישיבה כמו גיסו הרב אליהו מאיר בלוך.
מיד בראשית מלחמת העולם השנייה נשלחו השנים לארצות הברית כדי לארגן את העברת הישיבה ותלמידיה לשם.
הקשר עם אירופה ניתק בשלב כלשהו והשנים שהשאירו משפחות בטלז שבליטא המשיכו במאמציהם להקמת הישיבה החדשה.
בז' בחשוון ה'תש"ב, 28 באוקטובר 1941. אשתו ועשרת ילדיו נספו בשואה עם קהילת יהודי טלז.
לאחר המלחמה היה שותף למאמצי השיקום של עולם הישיבות הליטאי, כראש ישיבת טלז בקליבלנד בצוותא עם גיסו הרב בלוך, ולאחר פטירתו של האחרון בראשית 1955 כראש ישיבה יחיד.
הוא היה חבר במועצת גדולי התורה ודמות בולטת בהנהגה החרדית של יהדות ארצות הברית.
הרב קאטץ לקה בהתקף לב ונפטר בוויקליף , אוהיו בי"ב בכסלו ה'תשכ"ה, 17 בנובמבר 1964. ארונו הועלה לקבורה בישראל ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
רבי חיים מרדכי רוזנבוים (כ"ד באייר תרס"ג – ט"ו בטבת תשל"ח) מכונה ה"דבר חיים", היה האדמו"ר מנדבורנה.
נולד לרבי איתמר רוזנבוים, האדמו"ר הזקן מנדבורנה, ולמלכה, בשנת תרס"ג.
גדל בטשערנוביץ ובגיל 15 התחתן עם הרבנית סימא רייזל בת דודו אחי אביו רבי אליעזר זאב רוזנבוים מקרעטשניף.
התגורר בסיגט ואחר כך בסערט שברומניה.
בשואה הוגלתה משפחתו מעיר לעיר בתנאים קשים.
בהיותו בגטו דז'ורין כיהן בבית דין מיוחד להתרת עגונות.
בהוראת אביו החל לכהן כאדמו"ר בשנת תרפ"ג.
עלה לארץ ישראל בשנת תש"ז והתיישב בירושלים במעברת בית מזמיל.
לאחר קום המדינה פתח שם רבי חיים מרדכי את חצרו והקים גם את ישיבת "מאמר מרדכי - נדבורנה".
בשנת תש"י פתח בית מדרש בירושלים ברחוב עזרא שבשכונת הבוכרים.
בשנת תש"כ עבר לבני ברק ופתח בית כנסת בשכונת גבעת רוקח במערב העיר.
כמה בחורים מישיבת סלבודקה הסמוכה וכן אברכים ירושלמים היו לחסידיו.
התפרסם כפועל ישועות ומחולל ניסים, יהודים רבים נהרו להתברך מפיו ונושעו על ידו.
בנו רבי יעקב ישכר בער מילא את מקומו, והקים את "קריית נדבורנה" ובית המדרש הגדול של החסידות בבני ברק
בנו הבחור יצחק אייזיק יהודה יחיאל שכונה 'אייזיקל' עלה באוניית המעפילים כנסת ישראל ונורה למוות על ידי הבריטים.
כמו כן היו לו כמה ילדים שמתו בקטנותם.
רבי דוד משה רוזנבוים מקרעטשניף, שהיה גיסו.
רבי צבי הירש רוזנבוים מקרעטשניף-סיגעט, שהיה אחיינו.
רבי אליעזר זאב מראחוב - רמת גן, שהיה בן דודו.
רבי חיים מרדכי הלחין כמה שירים המושרים עד היום בחצר חסידות נדבורנה.
נוסח הדלקת נר חנוכה הנאמר כיום בחסידות נדבורנה הוא שילוב של הנוסח ששמע רבי חיים מרדכי מאביו רבי איתמר, ומחמיו אחי אביו רבי אליעזר זאב.
חיים מקובי (Hyam Maccoby; 1924–2004) היה ספרן יהודי בריטי, ומחזאי, שהתמחה בחקר המסורת הדתית היהודית והנוצרית.
חיים מקובי נולד ב-20 במרץ 1924 לרב אפרים מאיר ולחנה לבית דוידוביץ בסנדרלנד, ולמד לימודים קלאסיים בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל הקשר המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש במשך כ-20 שנה כמורה לאנגלית בבית ספר בצ'יזיק.
לאחר מכן (ב-1975) התחיל לשמש כספרן בקולג' לאו בק בלונדון.
ב-1998 עבר ללידס, שם שימש כפרופסור אורח ולאחר מכן כפרופסור חבר במרכז למדעי היהדות באוניברסיטת לידס.
מקובי השתתף בתוכנית קורפוס קריסטי ששודרה בערוץ ארטה ב-1997, השתתף בעריכה של מספר סרטים, ביניהם: Sorry, Judas של הווארד ג'ייקובסון.
מקובי נפטר בלידס ב-2 במאי 2004, הותיר אחריו את אשתו שתי בנות ובן אחד.
סבו של מקובי היה רבי חיים זונדל מכבי, ה"מגיד מקמניץ", ציוני דתי נלהב, תומך בצמחונות ורווחת בעלי חיים.
התיאוריות של מקובי על ישו ההיסטורי
מקובי טען שהתיאור של ישו שניתן בבשורות הקנוניות ובהיסטוריה של הכנסייה הקדומה ובספר מעשי השליחים מעוותת מאוד ומלאה במסורות מאוחרות יותר, אך טען שניתן לשחזר מתוכם תיאור היסטורי מדויק למדי של חייו של ישו.
מקובי טען שישו האמיתי לא היה מורד בהלכה היהודית, אלא טוען לכתר המשיחי-יהודי שחייו ומשנתו היו בתוך הזרם המרכזי של היהדות של המאה הראשונה.
הוא האמין שישו הוצא להורג כמורד נגד הכיבוש הרומי של יהודה.
עם זאת, הוא לא טען שישוע היה מנהיג של מרד מזוין בפועל.
במקום זאת, ישו וחסידיו, בהשראת הכתבים הנבואיים של התנ"ך או הברית הישנה, ציפו להתערבות אלוהית על טבעית שתסיים את השלטון הרומי, תחזיר את ממלכת דוד עם ישו כמלך המשיח האלוהי, ותחנוך את העידן המשיחי של שלום ושגשוג.
ציפיות אלו לא התגשמו, וישוע נעצר והוצא להורג על ידי הרומאים.
לפי מקובי, בר אבא - "בן האב" המוזכר בברית החדשה, התייחס במקור לישו עצמו, שנקרא כך ממנהגו לפנות אל האל בתור אבא.
רבים מתלמידיו של ישוע לא איבדו את תקוותיהם, והאמינו שישוע יקום בקרוב לתחייה בנס על ידי אלוהים, והמשיכו לחיות בציפייה לביאתו השנייה.
אחוותם המשיכה להתקיים בירושלים ככת יהודית אורתודוקסית למהדרין בהנהגתו של יעקב הצדיק.
בשנת 2012 כתב הרב שמואל בוטח את הספר ישו כשר בו הוא התבסס על יצירתו של מקובי בעבר, גם הרב יונתן זקס השתמש בכתביו בחיבורו השותפות הגדולה.
התיאוריות של מקובי על פאולוס
לפי מקובי, ייסוד הנצרות כדת נפרדת מהיהדות היה כולו פרי עבודתו של פאולוס מטרסוס.
מקובי טען כי פאולוס היה מתייוון, גר צדק, או אולי אפילו גוי, אשר הגיע מרקע שבו הוא נחשף להשפעת הגנוסיס ודתות פגאניות אחרות, לפי מקובי, היו הצורות הדתיות השלטות בעולם ההלניסטי של אותה תקופה והשפיעו מאוד על הפסיכולוגיה המיתולוגית של פאולוס.
מקובי שאב חלקית את התיאוריה הזו מקטעי כתביהם של מתנגדי האביון, ובמיוחד מהחיבור על כפירה מאת אפיפניוס מסלמיס.
מקובי ראה בטענותיו של פאולוס על חינוך יהודי פרושים- אורתודוקסים כשגויות, וטען כי בעוד שרבים מכתביו של פאולוס נשמעים אותנטיים למי שלא מודע, הם למעשה מסגירים בורות בכתבי הקודש העבריים המקוריים ובדקויות ההלכה היהודית.
מקובי טען שבדיקה של הברית החדשה מצביעה על כך שפול לא ידע עברית כלל, והסתמך לחלוטין על טקסטים יווניים שאף פרוש בפועל לא השתמש בהם משום שהם לא תורגמו כראוי מהמקורות העבריים.
על פי מקובי, פאולוס איחד את הסיפור ההיסטורי של צליבתו של ישו עם אלמנטים של דתות מסתוריות עכשוויות וגנוסטיקה, ופיתח רעיונות מיתיים לא-יהודיים חדשים כמו השילוש והסעודה האחרונה.
פאולוס גם עשה ניסיון למצוא הצדקה נבואית למיתוס החדש שנוצר בברית הישנה.
פאולוס בא להציג את ישו כאל מושיע גוסס ועולה בדומה לאלו מפולחני המסתורין ההלניסטיים, שהתמזגו עם אילן היוחסין ההיסטורי של היהדות, ובכך הוליד מיתוס חדש ורב עוצמה שהטפתו קנתה לו קהל חסידים גדול.
כאשר הקבוצה הירושלמית של תלמידיו המקוריים של ישוע התוודעה בהדרגה לתורתו של פאולוס, נוצרה ביניהם עוינות מרה.
מקובי פירש קטעים מסוימים בברית החדשה (למשל תיאורו של פאולוס על מריבה עם פטרוס בתקרית באנטיוכיה) כשרידים של תיאורים אותנטיים של עוינות זו.
עם זאת, המרד היהודי בין השנים 66–70 הביא עד מהרה לסיום אלים לכת הירושלמית, והכנסייה הגויית שייסד פאולוס התגלתה כמנצחת כברירת מחדל.
מקובי ראה בספר מעשי השליחים ניסיון מאוחר יותר של הכנסייה הפאולינית להציג את היחסים בין פאולוס לתלמידי ירושלים כהרמוניים, ובכך הציג את הכנסייה הפאולינית כבעלת לגיטימציה בשרשרת הירושה השליחית המגיעה חזרה לתלמידיו המקוריים של ישו.
מקובי גם שיער שייתכן שהכת היהודית-נוצרית של האביוניטים הייתה שלוחה אותנטית של הקהילה הירושלמית המקורית.
לפי מקובי השנאה הנוצרית כלפי יהודה איש קריות והפיכתו לדמון היה חלק מנרטיב אנטישמי כלפי היהדות.
המחזה "הוויכוח" של מקובי הוא שחזור של ויכוח ברצלונה, ויכוח דתי בין הרמב"ן לבין המומר פבלו כריסטיאני, לפני מלך אראגון ג'יימס הראשון בשנת 1263. חלק ניכר מהמחזה שאוב מסיפורו של הרמב"ן על המחלוקת.
המחזה מתרכז במלך ג'יימס, המצטייר כנפש מורכבת וטרודה שבאה לקבל את רעיונותיו של הרב.
המחזה זכה לביצועים רבים, ושודר בערוץ 4 בכיכובם של כריסטופר לי, בוב פק, ואלן דובי.
גיימס דאן מתאר את התאוריה של מקובי אשר לפיה פאולוס היה גוי כ"חזרה מצערת לפולמוסים ישנים יותר".
כממשיך של טענות היינריך גרץ מציין גם לנגטון (2009), שעומד בניגוד לגישתו של מקובי עם חסידי ההשקפה הרפורמית, כמו אייזק מאייר וייז, ג'וזף קראוסקופף וקלוד מונטיפיורי, גם אם חלקו כמה פרטים על הביקורת הפולמוסית.
כל כתבי מקובי נכתבו באנגלית ואף אחד מהם לא תורגם לעברית.
הרב חיים משה יהושע שניאורסון-טברסקי (ה'תר"ל 1870 רוסיה – י"א באלול ה'תשי"ט 14 בספטמבר 1959 ניו יורק, ארצות הברית) אדמו"ר מטומשפול וקוידינוב דרך אמו.
ממייסדי טהרת המשפחה בארצות הברית פעל רבות בשיתוף עם מחנה ישראל (חב"ד) למען טהרת המשפחה והקים מאות מקוואות ברחבי ארצות הברית.
נולד בערך בשנת ה'תר"ל לאביו האדמו"ר מרדכי דב טברסקי, ונתחנך לחסידות ולימוד התורה על ידי סבו חתנו של האדמו"ר האמצעי הרב יעקב ישראל טברסקי מטשרקאס.
אביו לקחו להתברך מפי קרוביו האדמורי"ם רבי דוד טברסקי האדמו"ר מטולנא ורבי יוחנן טברסקי האדמו"ר מרחמטריבסקא.