tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הודח מכס השיפוט, בעקבות ביקורתו על חוסר הצדק בתוניסיה והיה שנים רבות במעצר בית.
בן דודה היה כלכלן שהקים את האתר הסאטירי TUNEZINE.
הוא נפטר ב-2005 לאחר שנרדף ועונה על ידי הממשלה, בשל התנגדותו לצנזורה בתוניסיה.
התנגדות למשטרו של בן עלי
בגיל 16 יחיאווי פתחה בלוג שביקר את משטרו של בן עלי על רקע הפרה מתמדת של זכויות האדם בתוניס.
בבלוג היא ביקרה את הצנזורה שמונעת את חופש הביטוי במדינה ובקבות כך היא הפכה למטרה של המשטרה ושירותי הביטחון שעקבו אחריה ולא פעם היא הוכתה.
בשנת 1992, בגיל 18 היא ברחה לצרפת והחלה ללמוד שם, תוך שהיא ממשיכה את פעילותה נגד הנשיא בן עלי.
ולהגביר את המודעות לגבי השלטון האוטוקרטי, המתמשך שלו.
בתגובה, השלטון התוניסאי שלל את אזרחותה.
בעודה בגלות, במאי 2010 אמירה יחיאווי יזמה מחאה סימולטנית, של תוניסאים שחיים בערים שונות בעולם, נגד הצנזורה בתוניסיה (שם היוזמה: את Nhar 3la 3mmar).
המחאות הפכו להפגנות נגד הממשלה גם בתוך תוניסיה והמשטרה עצרה פעילים.
במהלך המהפכה התוניסאית שהחלה ב-17 בדצמבר 2010, אמירה יחיאוי השתמשה בפלטפורמה המקוונת שלה כדי להעלות את המודעות להפרות זכויות אדם בתוניס והשימוש בהוצאות להורג נגד מתנגדי המשטר.
בינואר 2011 בן עלי נמלט מהמדינה ומיד לאחר מכן יחיאווי קיבלה חזרה את דרכונה התוניסאי וחזרה לארצה.
כמה חודשים לאחר מכן, יחיאווי התמודדה בבחירות כמועמדת עצמאית לאספה המכוננת, כדי להעלות את המודעות לחשיבות השקיפות וקיום דיונים ציבוריים.
בשנת 2012 יחיאווי הקימה את ארגון "אל באוסלה", במטרה לפקח על עבודת האספה המכוננת של תוניסיה.
הארגון הפך לאחד הארגונים הלא ממשלתיים (NGO) הבולטים במזרח התיכון.
ארגון "אל באוסלה" הקים את פרויקט Marsad.tn (בעברית: משקיף, מוניטור), שעוקב אחר עבודת הפרלמנט, התקציב והעיריות, תוך שימוש בטכנולוגיות חדשות כדי להנגיש את המידע שנאסף לאזרחי המדינה.
על כך היא זכתה להכרה והוקרה של ארגונים בינלאומיים כמו: בשנת 2012 זכייה בפרס OpenGov לשקיפות, בשנת 2013 בפרס World Summit Award על עבודתו כ"כלב שמירה" פרלמנטרי.
יו"ר משותף של ועידת דאבוס 2016
אמירה יחיאווי הוכתרה ל"יושב ראש משותף" של המפגש השנתי של הפורום הכלכלי העולמי בשנת 2016, לצד מנהיגים עסקיים כמו: מרי בארה (מנכ"לית ג'נרל מוטורס), סאטיה נאדלה (יושב ראש מנכ"ל מיקרוסופט), (יושב ראש ומנכ"ל היטאצ'י), וטיג'אן תיאם (מנכ"ל קרדיט סוויס).
בשנת 2017 אמירה יחיאווי הקימה את מיזם מוס, פלטפורמה לקבלת סיוע כספי לסטודנטים.
המיזם קיבל 4 מיליון דולר כהון ראשוני ממייסד "אובר", היזם היהודי הקנדי גארט קמפ ומשקיעים נוספים.
בשנת 2022 החברה התרחבה והפכה לבנק אינטרנטי שהציע שירותים פיננסיים המיועדים בעיקר לדור ה-Z.
על פי דו"ח של החברה, מאז 2018, השתמשו במוס כ-400,000 סטודנטים, כדי להשיג סיוע כספי בסך ממוצע של 16,430 דולר.
בסבב הגיוס השני שנערך בשנת 2022 מוס גייסה עוד 40 מיליון דולר.
בשנת 2023, פורסם תחקיר של הניו יורק טיימס ובו טענות, לכאורה, על אי סדרים כספיים.
בתגובה לדרישת קרן סקוויה קפיטל ומשקיעים נוספים, מוס פיטרה כמחצית מהצוות שלה, וסגרה את שירותי הבנקאות.
יחיאווי דחתה את כל ההאשמות וטענה ש"מייחסים האשמות לנשים, בעוד שמייסדים גברים נהנים מחזקת החפות".
לא ידוע על חקירות נוספות בנושא.
אמירה יחיאווי זכתה במספר פרסים מוכרים בינלאומיים על עבודתה לקידום זכויות אדם ודמוקרטיה במזרח התיכון ובצפון אפריקה, כמו:
בשנת 2012, היא זכתה ב"פרס המנהיגות הגלובלית" של: Vital Voices - Global Leadership Awards.
בשנים 2013 ו-2014, היא נבחרה על ידי השבועון Arabian Business,לרשימת הנשים הערביות החזקות בעולם.
בשנת 2014 היא זכתה להיות בין עמיתי אוניברסיטת ייל ולמדה שם סמסטר אחד.
בשנת 2014, זכה בפרס למניעת סכסוכים מטעם .
בשנת 2015, היא זכתה ב"פרס המנהיגות הגלובלית", לשנת 2015, של: Vital Voices - Global Leadership Awards.
בשנת 2016, היא נבחרה על ידי הפורום הכלכלי העולמי כיושב ראש משותף של ועידת דאבוס 2016, בנושא המהפכה התעשייתית הרביעית.
בשנת 2022, יחיאווי נבחרה על ידי בלומברג כזרז בכלכלה העולמית החדשה.
אמירות ולנסיה (נקראת גם: טאיפת ולנסיה, בערבית: طائفة بلنسية) הייתה אמירות מוסלמית שהתקיימה בתקופת ימי הביניים באזור ולנסיה שבספרד.
ולנסיה קיבלה עצמאות ממדינת אומיה של קורדובה בסביבות 1010, והיא הפכה לממלכה קטנה (טאיפה).
ב-1065 נכבשה אמירות ולנסיה בידי אמירות טולדו.
בהמשך נפלה האמירות לידיו של אלפונסו השישי, מלך לאון.
בשנת 1145, לאחר נפילת מוראביטון, שוב השיגה אמירות ולנסיה עצמאות.
בשנים 1147–1172 הייתה האמירות תחת שליטתו של איבן מרדניש .
ב-1172 נכבשה האמירות על ידי הח'ליפה האלמוחדית .
בשנים 1229–1238 הייתה האמירות תחת שליטתו של זיין איבן מרדניש עד לכיבושה על ידי כתר אראגון בשנת 1238.
הדת הרשמית של האמירות הייתה אסלאם.
נוצרים (מהכנסייה הקתולית) ויהודים רבים התגוררו באמירות וקיבלו מעמד ד'ימי.
אמירה לם (נולדה ב־21 ביולי 1955) היא עיתונאית ישראלית, הפעילה בעיקר במוסף השבועי "7 ימים" של העיתון "ידיעות אחרונות".
לם ידועה בעיקר בזכות כתבותיה על אישים בכירים במדינה וכתבות דיוקן מעמיקות שזוכות להכרה רחבה.
את דרכה העיתונאית התחילה בשנת 1973 ככתבת צבאית ב"במחנה נח"ל".
לאחר מכן כתבה במקומונים "צומת השרון" ו"העיר" מרשת שוקן ובמוסף "הארץ".
ל"ידיעות אחרונות" הצטרפה בשנת 1995. במשך שנים רבות כתבה כתבות למוסף "7 ימים", והיא נחשבת אחת הכתבות הוותיקות והמנוסות של המוסף.
בין היתר ערכה ראיונות עומק עם שמעון פרס, אריאל שרון, אהרן ברק, מאיר שמגר, עמוס עוז, אריק איינשטיין וחיים גורי.
כן כתבה לם סדרת ראיונות על דליה רביקוביץ, ובכלל זה הריאיון האחרון שנתנה המשוררת לפני מותה.
גם שולמית אלוני הפקידה בידיה את הריאיון האחרון שלה, שלבקשתה פורסם אחרי מותה כצוואה רוחנית.
נוסף על כך ערכה לם רב־שיח עם כל ראשי המוסד לדורותיהם ורב־שיח (עם העיתונאית טובה צימוקי) עם כל נשיאי בית המשפט העליון לדורותיהם.
במסגרת עבודתה התריעה לא פעם על הפגיעה במערכת המשפט, על השסעים שנפערים בחברה הישראלית ועל הסדקים בניהול המדינה.
בשנת 2001 שורבב שמה ב"עין השביעית" וב"גלובס" בשני אירועים עיתונאיים שרק הצביעו על גישתה המקצועית והאחראית כעיתונאית חוקרת.
כתבות ותחקירים שערכה לם מצוטטות באתר "העין השביעית", שהוא פלטפורמה מרכזית לביקורת תקשורת ועיתונות חוקרת בישראל.
חלק ניכר מפרסום עבודותיה ב"העין השביעית" מתמקד בפרויקט תחקירים מיוחד בשם "שיטת 'ידיעות אחרונות'".
פרויקט זה מנתח באופן שיטתי את התנהלות העיתון, את יחסיו עם גורמים פוליטיים וכלכליים, ואת ההשפעות של יחסים אלו על התוכן העיתונאי.
כתבות אלו חושפות, בין היתר, את מערכת היחסים המורכבת בין מו"ל "ידיעות אחרונות" נוני מוזס לבין ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, את עלייתו של "ידיעות אחרונות" לעיתון המוביל בישראל, ואת מעורבותם של גורמים פוליטיים בתוכני העיתונות.
הריכוז הגבוה של כתבות אמירה לם באתר "העין השביעית", מצביע על התמחותה הבולטת בתחום ביקורת התקשורת והעיתונות החוקרת.
זהו אינו דיווח חדשותי שגרתי, אלא ניתוח מעמיק ושיטתי של כשלים אתיים, השפעות פוליטיות וכלכליות על התוכן העיתונאי, ופירוק מנגנוני הכוח בתקשורת.
הדבר מצביע על מיקוד ספציפי ומתמשך בתחום זה בקריירה שלה.
באמצעות פרסום עקבי של תחקירים ביקורתיים על גופי תקשורת רבי השפעה כמו "ידיעות אחרונות" ו"ישראל היום", ופרסומם דרך פלטפורמה כמו "העין השביעית", אמירה לם ממצבת את עצמה כעיתונאית "כלב שמירה" (watchdog).
עבודתה חושפת לכאורה ניגודי עניינים, התערבות פוליטית ושחיקת עקרונות העיתונות החוקרת.
בכך, היא תורמת באופן משמעותי לשיח הציבורי על אחריותיות תקשורתית ושקיפות.
קרה גם לא פעם שלם עשתה עבודה עיתונאית אך בעקבות סיבות פוליטיות או אחרות הדברים לא פורסמו כפי שכתבה אותם: "בימי חפץ, המריאו כתבי העיתון רונן ברגמן ואמירה לם עם גאידמק למוסקבה, בניסיון נוסף לפצח את האיש.
הכתבים שאלו את גאידמק את כל השאלות המתבקשות, אולם הכתבה 'נארזה' על־ידי העורכים בצורה אוהדת יותר".
אמירות נג'ד ואל-אחסא הייתה אמירות סעודית שהתקיימה מכיבוש אל-אחסא ב־1913 עד הקמת סולטנות נג'ד ב־1921.
ב־1903 כבש מנהיג בית סעוד עבד אל־עזיז אבן סעוד את ריאד, והקים את אמירות ריאד, כעשור לאחר שמדינה הסעודית השנייה נכבשה על ידי אמירות ג'בל שמר והעות'מאניים.
ב־1913 כבשו אל-אח'ואן, כוחות צבאיים ווהאבים שסרו למרות אבן סעוד, את אל-אחסא, שנמצאה בשליטה עות'מאנית מ־1871. בעקבות כך הקים אבן סעוד את אמירות נג'ד ואל-אחסא.
במאי 1914 חתם אבן סעוד על הסכם סודי עם האימפריה העות'מאנית, בו קיבל את התואר ואלי (מושל) נג'ד.
בדצמבר 1915 חתמה הממלכה המאוחדת על הסכם דריאן עם האמירות, בה הכירה באמירות ובשליטתה על נג'ד, אל-אחסא, קטיף וג'ביל, ובהיותו תחת חסות האימפריה.
ביוני 1916 העניקה הממלכה לאמירות הלוואה של 20,000 ליש"ט ומשלוח נשק, ומינואר 1917 הוענקה לאמירות קצבה חודשית בת 5,000 ליש"ט, שהוענקה עד מרץ 1924.
לאחר שאל-אח'ואן הכניעו את אמירות ג'בל שמר בנובמבר 1921 הפכה האמירות לסולטנות נג'ד.
אמיר שפילמן (נולד ב-4 בדצמבר 1980) הוא מלחין ישראלי.
שפילמן נולד בתל אביב, בה החל את לימודי ההלחנה בגיל 17. לאחר שלוש שנים בפריז, שם למד סולפג', הרמוניה, נגינה בפסנתר והלחנה, עבר בשנת 2006 לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק.
שם השלים תואר ראשון בהלחנה תחת הנחייתם של טניה ליאון וג'ייסון אקרדט , ובהדרכה צמודה של הפסנתרנית אורסולה אופנס .
הוא קיבל את התואר השני שלו בהלחנה, עם התמחות בניצוח, מבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש קרל מריה פון ובר בדרזדן, תחת הנחייתם של מארק אנדרה , מאנוס צאנגאריס ופרנץ מרטין אולבריש .
בשנת 2011, ייסד את אנסמבל "מוטו פרפטואו", תזמורת קאמרית מניו יורק המתמחה במוזיקה עכשווית ויצירות משותפות, ושימש כמנהלה האמנותי עד שנת 2015.
בין שותפיו ליצירה ניתן למנות את הסופר זוכה פרס ספיר ראובן נמדר, פסל הסאונד הנס ואן קולוויק, האמן החזותי והמעצב גיורא אהרוני, המשוררת נדיה קוכן-מייסטר ועוד.
באפריל 2013, יצירתו לאנסמבל גדול "Hedef", זכתה בפרס חבר השופטים בפסטיבל "היידלברגר פרילינג" תחת ניצוחו של מתיאס פינצ'ר.
באוקטובר 2014, אנסמבל אנטרקונטמפורן ביצע בבכורה את יצירתו הגדולה "Iridescent Stasis" בביאנלה למוזיקה של ונציה .
בשנת 2016 נבחר שפילמן לייצג את גרמניה באירועי בירת התרבות של אירופה בוורוצלב, שם בוצעה בבכורה יצירתו "Destruction" למקהלה ותזמורת גדולה.
הקונצרט נערך תחת כיפת השמיים על גדות נהר האודר, מול קהל של 140,000 צופים.
ב-22 במרץ 2025 ביצע בר צמח את הקונצ'רטו לשופר ולתזמורת החדש שכתב, "ניגון דוד – פנטזיה לשופר ולתזמורת", עם התזמורת הסימפונית של ברלין.
המוזיקה שלו יוצאת לאור בהוצאת Edition Gravis.
ב-2013 זכתה יצירה שכתב בפרס חבר השופטים בפסטיבל היידלברגר פרילינג בניצוחו של מתיאס פינצ'ר.
ב-2018 זכה בפרס Dagesh KunstLab של המוזיאון היהודי בברלין, עבור היצירה "פתוח, סגור, פתוח".
אַ֫מַל היא מפלגה ומיליציה לבנונית, תנועה אסלאמית-שיעית חברתית בלבנון שהוקמה על ידי האימאם מוסא א-סדר ועסקה בפעולות טרור.
לאורך כמעט כל מלחמת האזרחים בלבנון, הייתה אמל המיליציה השיעית החזקה ביותר, שייצגה בדרך כלל את האינטרסים של סוריה.
בתחילת דרכה זכתה המיליציה לחימוש מאיראן (לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979) ומסוריה.
בשיא כוחה מנו כוחותיה של אמל כ-14,000 לוחמים.
כיום אמל היא מפלגה המחזיקה ב-12.5% אחוזים ממושבי הפרלמנט הלבנוני, לצד תחזוק מיליציה שנטען כי היא בת 17,000 לוחמים.
מבחינת אידאולוגיה, המפלגה תומכת בלאומיות לבנונית ואנטי-ציונות.
למרות שהושפעה מרעיונות אסלאמיים, היא אינה נחשבת לאסלאמיסטית, והיא מקדמת אחדות בין המוסלמים לנוצרים.
בדומה לחזבאללה, אמל נחשבת כנציגה בולטת של בני העדה השיעית בלבנון.
אף על פי שבעבר התעמתה עם חזבאללה, כיום הם ארגונים בעלי ברית.
סייד מוסא א-סדר, שהגיע ללבנון מאיראן ב-1959, הקים את "המועצה השיעית העליונה" ב-1968 ופעל במסגרת "תנועת המקופחים" בשנות ה-70. מטרת התנועה הייתה לשפר את מעמדם החברתי והכלכלי של השיעים בלבנון על ידי הגדלת המשאבים המוקצים להם מהמדינה ושיפור ייצוגם הפוליטי.
למרות הצהרותיו האנטי-מלחמתיות של צדר, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975 הוקמה, לאור רצונו להבטיח את ביטחונה של קהילתו, מסגרת צבאית חשאית בה התאמנו צעירים שיעים מהבקאע ודרום לבנון.
ב-6 ביולי 1975, בעקבות תאונת פיצוץ מטען במחנה אימונים בבקאע, נאלץ צדר להודות בקיומה של המיליציה, תוך הבהרה כי היא נועדה להילחם לצד צבא לבנון נגד ישראל.
במהלך המלחמה נדחקה "תנועת המקופחים" לשוליים ואלמנטים רבים של התנועה החברתית-פוליטית עברו לאמל.
התמיכה באמל גדלה במהלך המלחמה, לאור התקפות ישראל על דרום לבנון (במענה להתקפות אש"ף) שאוכלס ברובו על ידי שיעים.
עם זאת, אמל נמנעה כמעט לחלוטין מלחימה בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים, בין היתר בשל עוצמת ישראל והתמקדות הלחימה בין הפלסטינים והדרוזים לבין הנוצרים.
לאחר היעלמות מנהיג אמל, מוסא א-צדר במהלך ביקור בלוב בסוף אוגוסט 1978, נטל חוסיין אל-חוסייני את מושכות השלטון.
באפריל 1980 הוא הוחלף בנביה ברי (שלפני כן שימש כפרקליט הארגון).
החל מאותה תקופה תמך הארגון בנוכחות הסורית בלבנון ועל כן החל לזכות בחימוש ואימונים מדמשק.
חימוש נוסף קיבלו אמל בתחילת המלחמה מאש"ף, שציפה כי השיעים יילחמו יחד עם אנשיו נגד ישראל והנוצרים.
סיוע באימונים ובאמצעי לחימה קיבלו לוחמי אמל גם ממספר קצינים וחיילים של הגדוד האיראני ביוניפי"ל, אשר נשארו בלבנון לאחר פרישת איראן מיוניפי"ל בעקבות המהפכה האיראנית.
במהלך מלחמת האזרחים, בשנת 1980, נאבק אמל על השליטה באזורי מחייתם של השיעים בלבנון, בעיקר נגד אש"ף.
באוגוסט 1980 נלחמה אמל נגד אש"ף על השליטה במחנה הפליטים בפאתי ביירות בורג' אל-בראג'נה.
נגד מפלגות השמאל (ארגון הפעולה הקומוניסטית, המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ותומכי הבעת') נלחמה אמל על השליטה בשכונת העוני השיעית שיאח.
המאבק נגד אש"ף הביא בדרום לבנון לשיתוף פעולה של אמל עם המיליציות של סעד חדאד.
היו שטענו שהסיבה להתגייסות של אמל נגד אש"ף הייתה החשש שלוחמים ותומכים יערקו משורותיה למפלגות חילוניות.
קרבות נגד ארגוני השמאל בשנים 1981–1982 התנהלו גם באזור החוף על כביש צידון–צור, בצידון עצמה ובדרום לבנון.
טרם הפלישה הישראלית ללבנון ניסו לוחמי אמל לפרק מנשקם את הפלסטינים בדרום ובצידון ולגרשם משטחם, בשל הנזקים הרבים שהסבו ההפצצות הישראליות לדרום לבנון (שבאו בעקבות פעולות טרור פלסטיניות).
מרבית השיעים והדרוזים בדרום לבנון קיבלו בברכה את פלישת ישראל ללבנון, בתקווה כי צה"ל יוכל לגרש את הפלסטינים, שהפכו את הדרום לשטח הפקר, מאזור מחייתם.
יחידות אמל קיבלו הוראות לא להשתתף בלחימה נגד ישראל, ובמקרה הצורך אף להיכנע לכוחות הישראליים.
לעומת זאת, עם התקדמות צה"ל צפונה לאורך כביש החוף, לוחמי אמל פעלו לצד אש"ף, הסורים וארגוני השמאל, בטענה כי מדובר בהתנגדות לניסיון של ישראל לכבוש את לבנון.
כשהתפנה אש"ף מביירות בספטמבר 1982 הוא העביר חלק מעמדותיו במערב ביירות לאמל.
בעקבות עמדת אמל הרשמית בהנהגת נביה ברי שלא להילחם בישראל, רבים מהגורמים הקיצוניים יותר בארגון פרשו ממנו והקימו ארגוני טרור קטנים.
הארגון המשמעותי ביותר שנוסד בפילוג זה היה חזבאללה (מפלגת האל), שנוסד ב-1982 בביירות, בתגובה לפלישה הישראלית בלבנון.
החל מ-1984 זכה חזבאללה לחימוש ואימונים ממשמרות המהפכה האיראניים שהגיעו לאזור הבקאע בלבנון דרך סוריה (החל מתקופה זו פסק הסיוע האיראני לאמל).
ההקצנה של הקהילה השיעית בלבנון בעקבות המהפכה באיראן וייצואה גרמה לעזיבתם של לוחמים ותומכים נוספים של אמל לארגונים קיצוניים שהתפצלו מאמל דוגמת "אמל אל-אסלאמיה" , "ג'נד אללה" (צבא האל), "דועא" (קריאה בתפילה), ה"ג'יהאד האסלאמי (בלבנון)" ו"מדוכאי הארץ".
היחס לישראל מצד השיעים בלבנון החמיר לאחר מספר תקריות שבהן צה"ל פגע באוכלוסייה השיעית בדרום לבנון.
עד 1984 מספר רב של שיעים ערקו מהמיליציה הפרו-ישראלית של סעד חדאד ("צבא לבנון החופשית" שתהווה הבסיס לצד"ל) והצטרפו לאמל.
אמל החל לעשות שימוש בפיגועי תופת והטמנת מטעני צד כדי לפגוע בחיילים ישראלים.
53 אחוזים מהתושבים באזור רצועת הביטחון שישראל נסוגה אליה ב-1985 היו שיעים ותכיפות פיגועי הטרור של אמל וחזבאללה גדלה עם הזמן.
מטרות אחרות לתקיפה של אמל וארגונים שהתפלגו ממנו היו הכוחות הרב-לאומיים שנפרסו בביירות ושגרירויות מערביות.
בעקבות צליפות בלתי פוסקות של אנשי אמל על עמדות של הנחתים האמריקנים פתח צבא לבנון במבצע נגד הארגון באוגוסט 1983. בתגובה אמל תקף בצורה מאורגנת מתוך השכונות השיעיות את עמדות צבא לבנון בדרום ביירות, ליד נמל התעופה ועל חוף הים.
במערב ביירות לוחמי אמל תפסו מספר עמדות של צבא לבנון.
בתגובה נכנס צבא לבנון למערב ביירות בכוח של חטיבה (3,000 חיילים) ועם טנקים.
כעבור מספר ימים של הפגזות נכבשה מערב ביירות מידי השיעים.
פרבריה הדרומיים של הבירה, שאליהם נסוגו לוחמי אמל, נכבשו בסוף אוגוסט לאחר חטיפתם של חמישה חיילים מצבא לבנון.
שני פיגועים שבוצעו על ידי מתאבדים שיעים, כנראה מארגון אמל אל-אסלאמיה או חזבאללה ב-23 באוקטובר, גבו את חייהם של 241 נחתים אמריקנים ו-58 צנחנים צרפתים.
בתגובה הפציצו האמריקנים, חיל האוויר הישראלי והצרפתים מחנות אימונים של אמל וארגונים שיעים אחרים בבקאע.
מלבד שבייתו של הנווט רון ארד ב-16 באוקטובר 1986 על ידי איש הארגון מוסטפא דיראני, ביצע אמל, בדומה למליציות אחרות במלחמת האזרחים, רצף של חטיפות של גורמים זרים.
בין הפעולות הבולטות היו חטיפת מטוס ירדני ב-11 ביוני 1985 על ידי גורמים שכנראה עזבו את אמל בשם "חטיבת האימאם א-צדר" שדרשו את גירושם של כל הפלסטינים מלבנון.
שלושה ימים לאחר מכן שיתפו פעולה חזבאללה ואמל בחטיפה של מטוס TWA בטיסה מאתונה לרומא בדרישה לשחרור אסירים שיעים בישראל, כווית וספרד.
39 תיירים אמריקנים הוחזקו על ידי אמל במחנה הפליטים בורג' אל-בראג'נה עד סוף חודש יולי.
אמל שינתה את דרישתה לשחרור 753 אסירים שיעים שישראל החזיקה במעצר.
בסוף יוני ישראל שחררה כ-700 איש מקרב האסירים.
כל המשוחררים נחקרו על ידי אמל בחשד שהם משתפי פעולה עם ישראל, לפחות שניים מהם הוצאו להורג בפומבי לאחר החקירות.
את מרבית חטיפות האזרחים המערביים ביצע חזבאללה או ארגונים המשויכים אליו, אמל ביצעה שמונה חטיפות כאלו (לעומת 51 של חזבאללה).
בפברואר 1984 התחדשו הקרבות בין אמל וחיילים סורים לבין צבא לבנון; חיילים מחטיבה 6 השיעית של צבא לבנון ערקו ונלחמו לצד אמל.
לאחר עזיבת הכוח הבין-לאומי בסוף פברואר, השתלט אמל על בסיס הנחתים בנמל התעופה של ביירות וכל מערב ביירות נותרה בידי השיעים והדרוזים.
באפריל 1985 התחזקו המאבקים הפנים מוסלמיים על השליטה במערב הבירה, כשאמל נלחמת לצד הדרוזים ובתמיכה סורית נגד המיליציה הסונית המוראביטון.
חודש לאחר מכן נאבקו לוחמי אמל נגד בני בריתם לשעבר הדרוזים (שלחמו במפלגה הסוציאליסטית פרוגרסיבית).
מאבק זה התחדש שוב בנובמבר של אותה השנה.
במלחמת המחנות (1985–1987) הוביל אמל בתמיכת סוריה את הלחימה נגד לוחמי אש"ף שזכו לתמיכת הדרוזים.
אמל לא הצליחה לכבוש לאורך זמן את מחנות הפליטים הפלסטינים והלחימה החלישה אותה, בעוד יריבתה חזבאללה מתחזקת.
עם תום מלחמת המחנות, התפנה אמל להיאבק על הנהגת הקהילה השיעית מול חזבאללה.
ב-6 במאי 1988 תקפו לוחמי אמל את עמדות חזבאללה באזורי מחנות הפליטים שלאורך החוף וסמוך לשדה התעופה.
לאחר הצלחות ראשוניות, תוגברו אנשי חזבאללה בלוחמי משמרות המהפכה האיראניים שהגיעו מהבקאע, ותוך שבוע הספיקו להשתלט על עמדות של אמל לאורך הכביש מנמל התעופה למרכז ביירות.
הסורים, שנבהלו מהיחלשות אמל, הקיפו את הצדדים הלוחמים בטנקים וכוחות חי"ר והפסיקו את הלחימה.
המשא ומתן נכשל והלחימה התחדשה, הפעם הצטרפו לצד חזבאללה גם יריביה הוותיקים של אמל: אש"ף, הדרוזים והקומוניסטים והצליחו לכבוש עמדות נוספות של אמל.
הסורים שבו וכפו הפסקת אש ב-25 במאי.
הוסכם כי לשטח המריבה ייכנסו חיילים סורים ושוטרים לבנונים.
סה"כ ההרוגים עמד על כ-300 איש בפחות מחודש לחימה.
באוגוסט ונובמבר שוב נאבקו הארגונים זה בזה, עד שכוחות סוריים הפסיקו אותם.
גל לחימה פרץ בין המיליציות ב-1 בינואר 1989, חזבאללה ביצע תקיפת פתע ב-7 בינואר על כפרים תומכי אמל באזור צידון והרג כ-80 איש, טרם הצליח אמל להחזיר את השליטה על הכפרים לידיו.
ב-30 בינואר חתמו הצדדים על הסכם שלום בלחץ מדמשק.
לחימה ספורדית פרצה שוב ושוב בין הצדדים עד חתימת הסכם הפסקת האש הסופי ב-4 ביולי 1989.
לאחר הפסד אמל, הכריז נביה ברי על פירוק המיליציה וקרא ללוחמים להשתלב בחטיבה השישית (השיעית) של צבא לבנון.
בספטמבר 1997 אירע אסון השייטת, כאשר כוח של שייטת 13 נכנס ללבנון במטרה לחסל בכיר בארגון.
מארב של חזבאללה זיהה אותם והתפתח קרב שבו נהרגו 12 לוחמים.
אמל תמכה בהסכם טאיף שסיים את מלחמת האזרחים בלבנון והקנה לסוריה דריסת רגל משמעותית בלבנון.
לאורך השנים תמכה אמל בנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ונהנתה מחסותה כדי להתחזק בזירה הפוליטית ולהשתתף בממשלות השונות.
לאחר ההתנקשות ברפיק אל-חרירי ב-2005 התנגדה אמל לנסיגה הסורית מלבנון והתנועה לא השתתפה במהפכת הארזים.
יו"ר תנועת אמל, נביה ברי, נבחר ליו"ר הפרלמנט בשנים 1992, 1996, 2000 ו-2005. כיום אמל מחזיקה ב-14 מתוך 128 המושבים בפרלמנט הלבנוני ומייצגת בעיקר את השיעים המתונים.
בתחילת מלחמת לבנון השנייה הועבר לירושלים מסר חשאי מנביה ברי שהבטיח שלוחמי אמל יימנעו מפעולה, אם ישראל תימנע מלפגוע בתשתיות ואנשי אמל.
הקריאה הושבה ריקם בדמות תקיפה על מפקדת אמל בביירות ביולי 2006. לוחמי אמל הצטרפו ללחימה לצד חזבאללה, ולפחות 8 מאנשיהם נהרגו בעימותים.
עד המשבר הקואליציוני בלבנון ב-2006 סביב הקמת בית הדין הבין-לאומי לשיפוט החשודים ברצח חרירי, הייתה אמל חברה בממשלת סניורה, אולם ב-13 בנובמבר 2006 התפטרו שני שרי אמל (האחראים על תיקי הבריאות והחקלאות) מהממשלה.
בתחילת המשבר ניסתה אמל לגשר בין חזבאללה לבין תומכי סניורה וקראה להמשך "הדיאלוג הלאומי".
במחאות האחרונות של האופוזיציה גם אמל קראה להחלפת ממשלת סניורה.
כיום מסרב נביה ברי, יו"ר הפרלמנט, לכנס את המחוקקים כדי לדון באישור בית הדין בתואנה כי האישור שהתבצע בממשלה היה לא חוקתי, בשל התפטרות השרים השיעים מהממשלה טרם ההצבעה (על-פי חוקת לבנון על הממשלה לייצג את כל הפלגים במדינה).
לאחר 17 חודשים של קיפאון פוליטי, חזבאללה ניצל את החלטת ממשלת לבנון על פירוק תשתית התקשורת העצמאית של חזבאללה בלבנון לפתיחת עימות חמוש.
בלחימה זו, שהתמקדה בבירה ביירות, השתתפו לוחמי אמל לצד לוחמי חזבאללה נגד חמושים בודדים מצד מפלגתו של סעד חרירי.
המפלגה נחלשה בבחירות 2022 ואיבדה שני מושבים.
עם זאת אמל נותרה המפלגה הגדולה ביותר בקרב השיעים בפרלמנט עם 15 מושבים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל לקחה התנועה חלק בהתקפות נגד ישראל במסגרת החזית הצפונית של המלחמה.
נטען כי התנועה פרסה את לוחמיה בכל הכפרים לאורך גבול ישראל–לבנון, אך גם נטען שהשתתפותה היא סמלית ונעשית תחת חסות חזבאללה.
לוחמים רבים מהארגון נהרגו בקרבות מול ישראל, ונביה ברי מנהיג התנועה ויו"ר הפרלמנט הלבנוני משמש כנציג חזבאללה בדיוני המשא ומתן להסדרה מול ישראל.
אַמִישׁ הוא שמה של קהילה נוצרית אנבפטיסטית (פרוטסטנטית) המתגוררת בצפון אמריקה ומתנהגת כחברה סגורה.
יישוביה פזורים ב־22 מדינות בארצות הברית ובחבל אונטריו שבקנדה.
חברי קהילת האמיש נודעים בתור אנשים השומרים על אורח חיים פשוט, לבוש מסורתי ונמנעים משימוש בטכנולוגיה מודרנית.
מקור האמיש הוא בשווייץ ובגרמניה.
עד המאה ה־17 היו האמיש חלק מן המנוניטים.
חברי הקהילה הופלו ונרדפו הן על ידי הממסד הדתי והן על ידי הממסד המדיני בשווייץ ובגרמניה.
רבים היגרו תחילה לאלזס ולפפאלץ, ששם הייתה אפליה פחות חמורה, ולאחר מכן כבר במהלך המאה ה־18 היגרו ברובם לארצות הברית.
המהגרים התיישבו במדינת פנסילבניה, ממנה התפשטו בשלב מאוחר יותר למדינות אחרות בצפון אמריקה.
עקרונות האמיש מבוססים על הפרדה מן העולם ומנהגיו והסתגרות בקהילה ובמשפחה, עד כדי חרמות ונידוי בני משפחה שאינם הולכים בתלם.
חבריה חיים בקהילות סגורות, חקלאיות ברובן.
למרות כל זאת מאמינים האמיש בחובת הבחירה בדת מרצון.
חברי הקהילה, בהגיעם לגיל בגרות, נדרשים לקחת על עצמם את ההתחייבות הדתית מתוך בחירה לאחר תקופה, המהווה מעין טקס מעבר (ונקראת רומשפרינגה – Rumspringa).
במהלך תקופה זו – הנמשכת מספר חודשים או יותר – משוחרר הצעיר המגיע לגיל בגרות מחוקי החברה והכנסייה ובסופה הוא מקבל על עצמו את מצוות הדת ומוטבל בשנית.
חברי האמיש דוגלים באורח חיים צנוע ונמנעים ככלל משימוש בטכנולוגיה מודרנית.
בתחבורה הם עושים עד עצם היום הזה שימוש בסוס ועגלה במקום מכוניות.
הגברים מגדלים זקן אך מגלחים את שפמם.
כחלק מעקרון הצניעות הנשים אינן עונדות תכשיטים.
גם בארצות הברית, כתוצאה מאמונתם בשלטון אלוהי בלבד, ומכאן חוסר אמונתם במדינה ומוסדותיה, הם נמנעים מלהשתתף בפעילות פוליטית ארצית או מדינתית או להצביע בבחירות, ומסיבות פציפיסטיות אינם מתגייסים לכוחות הביטחון.
בבחירות לנשיאות 2020 הודיעו מנהיגי הקהילה, שבאופן חד פעמי, הם ישתתפו בבחירות לטובת המועמד דונלד טראמפ, כיוון שקידם את האידאולוגיה השמרנית בארצות הברית בכל שנות נשיאותו.
הערכות מ־2017 מעריכות שישנם כיום 318,000 בני אמיש.
האמיש התפצלו ב מקבוצה דתית אחרת – המנוניטים (Mennonites), – קהילה אנבפטיסטית ("מטבילה בשנית") שמאמינה כי אין כל משמעות לטבילה בילדות, כאשר הילד אינו מסוגל לעמוד על דעתו, וכי הטבילה האמיתית היא טבילת מבוגרים המסוגלים לקבל על עצמם סקרמנט זה.
הזרם האנאבפטיסטי התפתח באזורים כפריים בשווייץ, מורבייה ובוהמיה.
השם מנונייט נגזר משם המייסד מנו סימון.
המנוניטים נרדפו על ידי הקתולים והפרוטסטנטים כאחד וחלקם הועלו על המוקד ככופרים.
בסוף המאה ה־17 ותחילת ה־18, התפצלו מהם האמיש, אשר הלכו אחרי חוואי שווייצרי בשם יאקוב אמאן (1656–1730), אשר הציג אוטופיה חלופית.
פשר השם אמיש הוא: אלה השייכים ליאקוב אמאן.
יש גורסים, שאמיש הוא שיבוש המילה heimisch שפירושה מקומיים.
על מנת לגבש את הקהילה ולקבוע לה סמלי זהות, הורה לגברים להפסיק להתגלח, ועל כל הקהילה פקד ללבוש בגדים אחידים חסרי כפתורים.
נקודת המחלוקת העיקרית בין המנוניטים לאמיש הייתה המחויבות לדת לעומת המחויבות למשפחה – המנוניטים דגלו בגישה פשרנית באופן יחסי.
הם לא החרימו ילדים שסטו, מתוך הבנה שלא ניתן לנתק לגמרי קשרים כה קרובים.
לעומתם, יאקוב אמאן היה נוקשה הרבה יותר וטען כי המשך הקשר עם ילד, שסטה מעקרונות האמיש, גורם להתרופפות הקבוצה.
האמיש גרים בעיקר בארצות הברית ומיעוטם בקנדה ובדרום אמריקה.
ההגירה לשם הייתה במאה ה־18, אז התיישבו בעיקר באזור פילדלפיה במחוז 'הולנד' [Holland county].
בשנים האחרונות המרכז מתחיל לנדוד משם בגלל בעיות.
כיום קיימות מספר קהילות אמיש שיש ביניהן יחסי גומלין מצד אחד אך גם יריבות מסוימת מצד שני.
כל קהילה פיתחה לעצמה ניואנסים משלה.
את שרותי הרפואה הם מקבלים מהמנוניטים, אשר קיבלו את הטכנולוגיה והקדמה.
כיום, הקהילה הגדולה ביותר נמצאת באינדיאנה, לצד קהילה גדולה של מנוניטים.
קהילות אמיש קיימות ב־20 מדינות, רובן חיות רחוק מהערים, בהעדיפן מקומות חקלאיים וקהילות קטנות.
גם בקרב האמיש התחוללו פילוגים ואיחודים.
חלקם חזרו לחיק הכנסייה המנוניטית.
האמיש קוראים לעצמם ה"אנשים הפשוטים" – כלומר, האנשים הקרובים לאדמה.
בחייהם קיים קשר חיוני לעבודת אדמה ומסגרות חקלאיות ורובם איכרים או חוואים, העוסקים בגידול בעלי חיים ובעיבוד הקרקע וזהו עיקר פרנסתם.
לאחר תקופה מסוימת של שפל, קיבלו בשנים האחרונות עידוד כלכלי בגלל הנטייה הגוברת למוצרים חקלאים אורגניים.
התוצרת שלהם נחשבת כיום טעימה ובריאה במיוחד.
המשק החקלאי מתקיים כמעט ללא מכונות, מלבד מקרים אחדים.
למשל, מותר להשתמש בקומביין לאלום אלומות, אך להעברת האלומות יש להשתמש בסוסים בלבד.
אסור להעסיק שכירים ולכן הילדים הם העוזרים בשדות מגיל צעיר.
בניגוד לשייקרס ובדומה לקבוצות יהודיות שמתגוררות בתוך אוכלוסייה אחרת, אין לאמיש יישובים נפרדים.
הם גרים בתוך אוכלוסייה אחרת, 'רגילה', באזורים כפריים.
ביישובים בהם הם מתגוררים ניתן לראות לעיתים בית עם כרכרה ולידו בית עם מכונית.
הם אינם זקוקים להתיישבות נפרדת, יש להם כלים לפיקוח חברתי לשימור ובידול אורח חייהם.
הם יצרו שותפויות עסקיות עם אלה שאינם בני הקהילה, העוזרים להם לשמור על עקרונותיהם (בדומה ל"גוי של שבת" היהודי).
האוכל מהווה חלק מהמנגנונים הנוקשים, שהאמיש פיתחו על מנת להתבדל מסביבתם המודרנית, נושא בעל חשיבות עליונה, שבא לביטוי בענישה מחמירה ובהפעלת כוח רב מאוד כלפי הסוטים ממנהגיה.
המתח בין המציאות המודרנית המחייבת פשרות מכאן לבין אורח החיים הפונדמנטליסטי מכאן הוא גדול.
הבגדים השחורים, כשל איכר גרמני, הם אחד מהסממנים הבולטים של התבדלות הקבוצה.
סממן לבוש בולט נוסף הוא הכובע השחור רחב השוליים שהגברים נוהגים לחבוש וכן העובדה, כי אין כפתורים בבגדי הקבוצה, אלא ווים ולולאות.
הלבוש מאפשר להם לזהות את הדומים להם ולהבחין בהם, להתחבר עימם בקלות ובד בבד להקשות עליהם להתחבר לאחרים.
כל המאפיינים שותפים לשמירת הגבולות.
הבגדים אינם מאפשרים חופש פיזי וחופש חברתי.
האמיש מרגישים, שההקפדה על השוני בבגדים מעודדת ענווה והפרדה מהעולם שבחוץ.
הכרכרה האמישית – הבאגי – תהיה תמיד שחורה, בעוד שאצל יתר המנוניטים מקובלים צבעים שונים, ובייחוד אפור.
סימן חיצוני בולט אצל האמיש הוא העדרו של השפם, אשר נקשר בתודעת חברי הקבוצה עם האופנה שהייתה מקובלת בקרב אנשי צבא באירופה.
מבחינה לשונית האמיש הם תלת־לשוניים.
בבית הם מדברים "הולנדית של פנסילבניה", אך בקשרי עבודה הם משתמשים בגרמנית גבוהה.
שתי השפות האלו הן למעשה ניבים של השפה הגרמנית.
בני האמיש לומדים אנגלית כדי לשוחח עם מי שאינו חבר בקהילה.
בני האמיש חיים בבידול מהסביבה ודוגלים בעצמאות מלאה של הקהילה.
הם אינם מעוניינים לקבל כל שירות או תקציב מהמדינה ואינם מקבלים דמי אבטלה, רווחה וביטוח רפואי או לאומי.
לבני הקהילה יש סידור מיוחד עם הממשלה בנוגע למיסים.
הדבר הפך אצלם לעיקרון תאולוגי – הם מבקשים לחיות מעמלם ובשעת הצורך הם דואגים לחברי הקהילה במסגרת משפחתית וקהילתית.
אין להם גם חשבונות בנק, חסכונות וכו'.
צעירי האמיש עוסקים בספורט כבילוי חברתי מרכזי (בעיקר היות שהם מנועים מגלישה באינטרנט וצפייה בתוכניות בידור בטלוויזיה, ואף מוגבלים בשמיעת מוזיקה).