tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב הירש ציפה לתמיכתו הערכית והמוסרית של הרב הילדסהיימר שהיה שותף פעיל עם הרב הירש במאבק על אישור חוק הפרישה מול הממשל הגרמני.
בתשובתו לרב הירש לאחר שזה שלח לו את החוברת הראשונה של הרב במברגר כתב הרב הילדסהיימר לרב הירש כי הוא מסכים עם עמדתו וצר לו על עוגמת הנפש שגרמה לו התערבותו של הרב מווירצבורג.
עם קבלת החוברת השנייה, הביע הרב הילדסהיימר התפעלות מהעומק ההלכתי אותו פרש הרב הירש בנושאים המדוברים, אך העיר כי הירידה לפסים אישיים עלולה להעמיק את הפער הכואב בין הצדדים.
עוד ביקש הרב הילדסהיימר מהרב הירש שידון את הרב במברגר לכף זכות.
ממכתב לגורם שלישי בין הופעת שתי החוברות של הרב הירש, ניתן להסיק כי השאלה אם להתערב בפולמוס העסיקה אותו והעמידה בפניו דילמה קשה.
הוא כותב כי הוא שרוי במבוכה עצומה מאז פרוץ המחלוקת בפרנקפורט.
מן הצד הענייני הוא תומך ברב הירש וחובתו לצאת להגנתו, אך הוא לא חופשי לפעול לפי דעתו בלבד שכן הוא מנהל סמינרים לרבנים ומפעלים ציבוריים רבים בברלין, שקיומם תלוי בתמיכה ציבורית רחבה, ואין הוא רוצה לפגוע בהם בשל התערבותו בדיון.
עוד מציין הרב הילדסהיימר כי הוא התייעץ בנושא עם ד"ר אברהם ברלינר, הרב דוד צבי הופמן וד"ר יעקב ברט, ואלה סברו כמוהו שעדיפה השתיקה.
פחדם ושתיקתם של ראשי האורתודוקסיה בברלין מובנים לאור העובדה שהעיר הייתה אז מבצר הליברלים ובה מנהיגי ציבור חזקים ומשפיעים.
נראה כי הרב הילדסהיימר חשש להמשך תמיכת הקהילה הכללית במפעליו ומוסדותיו אם יתמוך ברב הירש.
אישיות נוספת שהגיבה לפולמוס הייתה הרב משה שיק, המהר"ם שיק - גדול רבני הונגריה, שכתב לרב במברגר נגד הוראת ההיתר שלו, ומצד שני גם מצא פגמים בשיטת הרב הירש.
הסכסוך בין הרב הירש לרב במברגר עיצב ונגע ליחסה של האורתודוקסיה בגרמניה לחוק הפרישה.
חבריה, שמנו לפי הערכות בין 15% ל-20% מכלל היהודים, נצרכו לבחור אם להיענות לתביעת הפרישה של הרש"ר הירש.
בניגוד להונגריה, בה אירע פילוג קהילות עצום שבע שנים קודם, הייתה האורתודוקסיה הגרמנית מועטה וחלשה והקהילות הישנות היו לרוב מגובשות וסמוכות על מסורת ארוכה וקשרי משפחה.
לוויכוח ההלכתי בין שני הרבנים היה משקל קטן לעומת הנסיבות הפרקטיות האלו; כפי שכתב מתיאס מורגנשטרן .
רק מיעוט קטן הלך בדרך הפרישה.
בין מלחמות העולם לא היו אלא שמונה עדות אורתודוקסיות נבדלות בעלות משקל – בברלין (עדת ישראל), קלן, קניגסברג, מיינץ, מינכן (אוהל יעקב), נירנברג (עדת ישראל), קרלסרוהה ופרנקפורט דמיין הבכורה (עדת ישורון) – לצד מספר קטנות מאוד.
יתר השמרנים נותרו כמיעוטים בקהילות המאוחדות תוך שהם מגיעים להסדרים שונים עם עמיתיהם הליברלים, בתחום הדת ובתחום המנהלי הכללי.
כך, לדוגמה, הקהילה הכללית בברלין תפעלה תשעה בתי כנסת ליברליים ושבעה אורתודוקסיים.
הפולמוס בין המחנות לא חדל עד חורבן יהדות גרמניה: ב-1924 עוד ניהלו הרב יצחק אונא והרב יצחק ברויאר, צאצאיהם של שני הצדדים המקוריים, ויכוח פומבי קשה מעל דפי העיתונות בשמן של "האורתודוקסיה הקהילתית" (Gemeindeortodoxie) וה"אורתודוקסיה המתפלגת" (Austrittorthodoxie), כפי שנודעו שני המחנות.
השאלה הגיעה גם לדיוני ההקמה של אגודת ישראל, שהכריעה ב-1923 נגד הצעתו של הרב ברויאר ובחרה באסטרטגיה של "נהרא נהרא ופשטיה", מבלי לחייב חברים בה בהשתייכות לקהילה נבדלת.
ויהי ד' בעוזרו להגדיל תורה וטלהאדירה ולגדור גדר ולעמוד בפרץ .."
המהר"ם שיק (גדול תלמידיו של החתם סופר): "הנה שמעתי שהדר"ג נ"י פסק והורה שאם הריפורם גמינדע בפרנקפורט מבטיחים להאנשים היראים כי אין רצונם להיות פרוד ...
לדעתי פשוט וברור דזה אסור לנו מן התורה, מן הכתובים, ומדברי חז"ל ומן המוסכם, וכן הוא הניסיון...
גם אני קיבלתי ממרן החת"ם סופר להרחיק מהם ומהמונם כל מה דאפשר ושלא להיות באגודה אחת עמהם".אם כי הוא הסתייג במכתבו אל הרב במברגר מתקיפותו של הרב הירש וכתב שהרב הירש הגזים כשקבע שכל מי שאינו פורש "אין לבו נכון עם השם ותורתו דזה אינו"
הרב עזריאל הילדסהיימר כתב ש-'ללמד סנגוריה (-על הרב במברגר) כלל אינו בא בחשבון, כמובן', ושהתערבותו הייתה 'מעשה שטן העשויה להביא - ובדרך כלל כבר הביאה- לידי תוצאות שהיו בזמנו לריב בין מורינו רבי יהונתן ובין הגאון רבי יעקב עמדין".
בו' אייר שלח מכתב עידוד לרב הירש, ובט"ו תמוז אחרי קבלתו את האיגרת האחרונה של הרב הירש כתב "לא אוכל להביע במילים מה גדולה הייתה הנאתי בקראי את נימוקיו החריפים הממצים את הכל, ושאין עליהם פרכה".
כמו כן אחרי פרסום האגרות יצאו שני השבועונים החרדיים של גרמניה - ה"איזראעליט" של רבי מאיר להמן וה"יודישע פרעססע" של רבי עזריאל הילדסהיימר בתמיכה חד משמעית בעמדת הרב הירש.
בנוסף, אסר הרב הילדסהיימר על תלמידיו לכהן כרבנים בקהילות כלליות שבהן שומרי התומ"צ לא פרשו מהקהילה הרפורמית, ואחד מתלמידיו שלא שעה להוראה זו קיבל ממנו מכתב חריף ותקיף על כך.
רבי ישראל מסלנט - מעדות: "...הלכתי עם הה"ג ר' ישראל מסלנט לבקר את הרב הג' ר"ש רפאל הירש.
והגאון רבי שמשון רפאל הירש סיפר סיבת ביאתו לבערלין (להשתדל בעד חוק שיאשר לקהילה היהדות האורתודוקסית להפרד מהקהילה הרפורמית) ואמר "אנן בדידן ואינהו בדידהו", והגאון ר' ישראל מסלנט נענה לו בראשו ואמר אמן בכל כחו כן יאמר ה'".
בשנת ה'תרל"ב יצא פסק דין חתום על ידי 389 רבנים מהונגריה, פולין וגרמניה, שהורה לפרוש מן הקהילה הכללית בווינה ואוסר השתייכות אליה (אף שהתנאים לחרדים בה היו טובים יותר מאשר בפרנקפורט אחרי השינוי, כנ"ל).
בין החותמים: 'הכתב סופר', 'המכתב סופר' (אחיו), האדמו"ר מויז'ניץ, האדמו"ר מצ'ורטקוב, הרב צבי הירש קלישר, הרב אליהו גוטמכר, הרב פרוינד (מפרג), הרב גזונדהייט (מוורשה), הרב גלזנר (מקלויזנבורג), הרב מייזל (מלומז'ה), ומתוך רבני גרמניה החותמים: הרב במברגר, הרב הילדסהיימר, הרב קרליבך, והרב להמן.
רבי עקיבא איגר השווה את הרפורמים לצדוקים וכתב ש-'אין לנו עסק בהן', ובנו, רבי שלמה איגר אף הורה עם רבני פוזן שיש להוציא את הרפורמים מכלל ישראל לחלוטין .
הרב שלמה גאנצפריד היה מראשוני התומכים בהפרדת הקהילות.
רבי חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה, גדול הדור וממנהיגיה הבולטים של יהדות אירופה החרדית, נדרש לסוגיה זו במכתב שכתב כתשובה לשאלתו של יהודי מגרמניה, שהתעוררה עקב התארגנות הרפורמים והכרזתם על ניסוח מערכת כללי התנהגות מחודשים, על פי שיטתם, ליהודי בן התקופה.
כתוצאה מכך התחולל שוב פולמוס חריף ביהדות גרמניה, והשואל, שחיפש תשובה מאחד מרבני הדור הידועים ומפורסמים בגדלותם וסמכותם התורנית, שלח את ספיקותיו אל רבי חיים עוזר.
בתשובתו מסביר רבי חיים עוזר ששאלה זו אינה שאלה הלכתית רגילה שניתן להכריעה על פי מקורות מפורשים ודמוי מילתא למילתא מדיונים קודמים בהלכה, אלא זו שאלה של השקפה התלויה בסברא עמוקה רחבה ומאירה, וכן היא תלויה בתנאי המקום והזמן, והדבר משתנה מקהילה לקהילה ומסור להכרעת הרב המקומי.
ומוסיף שזו הסיבה שהרבנים הירש ובמברגר לא הניחו שאלה כללית ומהותית זו על שולחנם של גדולי הדור המפורסמים, משום שלא שייך כלל להכריע באופן גורף בשאלה כזו.
עם זאת מעלה רבי חיים עוזר שיקולים לכאן ולכאן.
רבי משה פרידמן, האדמו"ר מבויאן כתב בספרו 'דעת משה', הובא בשיחות הרב צבי יהודה, עם ישראל, עמ' 139: מה שעשו בארץ הגר (פירוד הקהילות) בימי הגה"ק בעל כתב סופר ז"ל, הלא לא כל הזמנים והמקומות שווים ואין ללמוד מזה למקומות אחרים, וגם אז הרבה רבותינו הקדושים...
רבי מרדכי הורוויץ, תלמידו של רבי עזריאל הילדסהיימר, מונה לכהן כרבם של האורתודוקסים בפרנקפורט שלא פרשו.
בהמשך השנים היה לדובר הראשי של האורתודוקסיה הקהילתית בגרמניה, שהתנגדה לפרישה.
רבי יעקב אטלינגר (מרבותיו המובהקים של הרש"ר הירש ומחותן של הרב במברגר) נפטר ב-1871 5 שנים לפני פרוץ הפולמוס, כך שקשה לדעת מה הייתה דעתו על הנושא.
אך באגרת של רבי שלמה איגר שהתפרסם באגרות סופרים סי' ס הוא כותב שהרב אטלינגר התנגד להפרדת הקהילות.
"לבל יצאו לתרבות רעה בפרהסיא וישביתו כל חלקה טובה הנשארה בם".
כמו כן בפסקו המפורסם על מחללי שבת בפרהסיא משנת 1860, שלפי ההלכה נחשבים מומרים וגויים גמורים, מסייג הרב עטלינגר שפושעי ישראל בזמנו מעמדם הוא כתינוק שנשבה ונחשבים יהודים עד שגם אם נגעו ביין ניתן להתיר לשתותו ורק המחמיר שלא לשתותו תבוא עליו ברכה.
הנצי"ב מוולוזין, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, שהיה מלבד כהונתו כראש ישיבת וולוזין גם פוסק ומשיב תשובות בהלכה מהחשובים והמפורסמים בדורו, כתב ש"פירוד מן הכלל קשה כחרבות לגוף האומה וקיומה".
דור אחד לאחר מכן, הרב רבי אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי הראשון של ארץ ישראל, שלמד בין השאר בישיבת וולוזין אצל הנצי"ב וראה עצמו כתלמידו במידה רבה, התנגד בחריפות לעצם העמדת השאלה והפולמוס בעניין, וכתב: "מחלוקת הדעות על דבר הדרכת הכלל אם בזמן הזה ראוי להפריד את האומה...
או שמא כח השלום הכללי מכרע את הכל -כל עיקרה של פלוגתא זו באה מפני השפלות הכללית...
אין קץ לרעות הגשמיות והרוחניות של התפרדות האומה לחלקים...
זאת היא ממש מחשבה של עבודה זרה כללית, שהננו בטוחים עליה שלא תתקיים".ולמעשה מתחילת רבנותו בארץ ישראל ביפו והמושבות סבר שמהלך כזה הוא שגוי מעיקרו וגם לא יועיל כלום.
וזמן קצר לפני פטירתו חזר והביע את התנגדותו למהלך הפרדה כזה: "הפירוד הוא יסוד הכפירה, אין שום היתר לפירודים ציבוריים בישראל".
אך עם התבטאותו הנחרצת ייתכן שבמצבים מסוימים לא שלל את עצם הרעיון, כמו שמשתמע ממכתבו שהתפרסם יחד עם מכתבים נוספים מרבני הדור המפורסמים בקונטרס 'ישוב משפט', שיצא נגד הפרדת הקהילות, בעניין הפולמוס החריף שהתחולל בקהילת קלוייזנבורג.
ובנו של הרב ראי"ה קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק אמר: "...היו אז צרות גדולות עם הרפורמים והמשכילים, והוא [רש"ר הירש] רצה להציל את היהדות הנאמנה.
אז הוא פסק - זאת העצה - קהילות נפרדות!
אבל זה היה דבר חדש שלא היה כדוגמתו בעם ישראל - קהילות מיוחדות לאורתודוקסים.
תמיד היו בעם ישראל צדיקים ורשעים, אבל לסדר צורה ארגונית-ציבורית נפרדת, לחתוך את היהדות - זה לא היה מעולם!
..." ושיחות אחרות אמר הרצי"ה שגם בעל 'ערוך לנר' התנגד להפרדת הקהילות של הרב הירש, ושגם ה'חתם סופר' לא תמך בה, אלא דווקא בימי בנו ה'כתב סופר' קמה בפרשבורג קהילה אורתודוקסית נפרדת.
פולמוס הרמב"ם הוא כינוייה של מחלוקת היסטורית בעניין ספרי ודעות הרמב"ם, אשר התקיימה בימי הביניים וזיעזעה את עם ישראל, על חיי הרוח והחברה שלו.
המחלוקת שפרצה במאה ה-13 נמשכה כמאה שנה, והתקיימה בכל מרכזי היהדות בעולם.
המחלוקת התפרצה בתקופה זאת חמש פעמים, והתמקדה בשני נושאים, דרכו ההלכתית של הרמב"ם ודרכו הפילוסופית.
את דרכו של הרמב"ם כפוסק, הוא סלל בספרו המונומנטלי משנה תורה, החידוש שבספר הוא כתיבתו בצורה של מעין אנציקלופדיה, כאשר ההלכות מסודרות על פי סדר מובנה ומקוטלג.
אין בספר דיונים הלכתיים, אלא מוצגים בו פסקי הלכה סופיים, אותם ליקט הרמב"ם, ובמקומות מסוימים אף פסק את ההלכה בעצמו, אך ללא הבאת מקורות לפסיקותיו ההלכתיות.
גישה זאת של הרמב"ם הביאה חלק מגדולי ישראל לחלוק עליו, דבר שעורר סבב של מכתבים ואיגרות שהורצו מכל העולם היהודי, כמו כן טענו שהעלים את שמות האמוראים, ואף טענו שפסקיו נגועים ולא באים מתוך מסורת הפסיקה היהודית.
בנוסף, בהקדמתו למשנה תורה כתב הרמב"ם:
הדברים הללו גרמו למבקרי החיבור לחשוש כי חיבורו של הרמב"ם יביא לזניחת לימוד התלמוד, ויגרום לפשוטי העם שלא להיזקק לתלמידי חכמים, לפסוק הלכה בעצמם, ולבוא לידי טעות.
על דבריהם השיב הרמב"ם בעצמו שדבריו מיועדים "למי שאינו יכול לירד לעומק התלמוד", ולא לבטל את לימוד התלמוד חלילה, לגבי שאלות על תוכן הספר השיב הרמב"ם עשרות תשובות פרטניות.
הראשונים שהעלו טענות אלו כלפי משנה תורה לרמב"ם, היו הדיין רבי פנחס מאלכסנדריה, ורבי אברהם בן דוד מפושקירה (הראב"ד השלישי).
הדיין רבי פנחס שהיה בקשר עם הרמב"ם העלה טענות כלפי דרכי פסיקתו של הרמב"ם, ושאלות על נקודות פרטניות בחיבור.
הראב"ד השלישי שבגין השגותיו ובפרט על הרמב"ם, כונה גם "בעל ההשגות", היה גדול מאוד בתורתו, שלט בכל מקצועות התורה, והרשה לעצמו להשיג גם על פסקי הרי"ף, ועל פסקיו של רבי זרחיה הלוי בספרו "ספר המאור".
הוא השיג השגות ענייניות ואף שכתב אותם בשפה קשה, בכל זאת הכיר בגודל ערך הרמב"ם, גם הרמב"ם הכיר את גדולתו התורנית של הראב"ד.
רבי דניאל הבבלי מתלמידי רבי שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד.
הפולמוס על רעיונותיו הפילוסופיים של הרמב"ם
הפולמוס החל עוד בחייו של הרמב"ם, ונגע להנחות היסוד ומתודות הדיון והחשיבה שבהן השתמש הרמב"ם.
"מורה נבוכים" עוסק בשאלות פילוסופיות כלליות שאינן נוגעות רק להלכה, והרמב"ם לא מסתיר בו את השפעתם של אריסטו ושל הפילוסופיה היוונית על חשיבתו – השפעה שניכרת גם ב"ספר המדע".
גישה חדשנית זו עוררה עליו את זעמם של חכמים מסורתיים רבים, והללו ראו בו סכנה למסורת.
עוד בחייו תקפוהו רבי שמואל בן עלי מבגדד ורבי מאיר הלוי אבולעפיה על דרכו הפילוסופית ובייחוד על פירושיו בענייני תחיית המתים, הרמב"ם ביאר את דבריו ב"מאמר התחיה", ככל הנראה מפני שהוא היה עדיין חי וספר מורה נבוכים טרם התפרסם, דבריהם נפלו על אוזניים ערלות.
הפולמוס המרכזי החל בעיר מוֹנְפֶּלְיֶה שבדרום צרפת בשנת 1232 – כארבעים שנה לאחר פרסום "מורה נבוכים".
רבי שלמה מן ההר ורבי יונה גירונדי הסבירו כי התרגומים העבריים של מורה הנבוכים גורמים לרבים להאמין בדעות שגויות ואף לזלזל במצוות אף כתבו על הרמב"ם כי: .
על דבריהם הגיב הרמב"ן בחריפות באגרתו לרבני צרפת, אך בתגובה הכחיש רבי שלמה מן ההר בתוקף וטען: "מעולם לא יצא מפינו שום שמץ וגנות ברב ובתורתו, כי חביבים וערבים עלינו דבריו מאוד".
לעג חריף יותר נמצא בשיר שנכתב על ידי רבי משולם דפיירא מתלמידי רבינו יונה ממתנגדי הרמב"ם:
דבריהם גרמו לפולמוס רחב ברחבי ספרד, וקהילות רבות התנגדו נחרצות לחרם.
החרם יצא מאת קהילות לוניל ונרבונה שבפרובנס והתפשט לסרגוסה וקהילות אחרות בארגון, הרד"ק, מתומכי הרמב"ם, נדד ברחבי ספרד כדי להגן על הרמב"ם, אך בשל התנגדותו של רבי יהודה אלפאכר הצלחתו הייתה חלקית.
תומכי הרמב"ם האשימו את רבי שלמה מן ההר וחכמי צרפת בהגשמה ואפיקורסות מתוך אי ידיעת הפילוסופיה.
בין הלוחמים נמנה גם רבי אברהם בן הרמב"ם אשר על אף ריחוקו הגאוגרפי יצא ללחום על כבוד אביו ואף חיבר ספר בשם "מלחמות השם" בו תקף את רבי שלמה מן ההר וחבריו.
לטענת רבי אברהם בן רמב"ם, המתנגדים פנו לאינקוויזיציה והיא שרפה את ספרי הרמב"ם.
וכך כתב בהקדמה לספרו מלחמות ה':
רבי דוד קמחי, מתומכי הרמב"ם, מתאר כך את פנייתו של ר' שלמה מן ההר לכנסייה:
רבי יונה גירונדי, שנמנה עם מתנגדיו של הרמב"ם בתחילה, שינה את דעתו בעקבות שרפת הספרים, ואף טען ששרפת התלמוד בפריז, שהתרחשה שנים מועטות לאחר מכן, ב-1244, אירעה כעונש משמיים על שרפת ספרי הרמב"ם.
לדעת אברהם גרוסמן לא שרפו ממש את ספרי הרמב"ם אלא רק החרימו אותם, לדעת עזריאל שוחט הספרים צונזרו וחוללו אך לא נשרפו.
אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין, ובשנייה, מנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.
כמו כן מבקש לנהוג בכבוד ברבי שלמה מן ההר.
בהמשך הפולמוס עשרה מתומכי הרמב"ם בעיר בדרש כתבו דברי שטנה על רבינו יונה והצביעו על פגם במשפחתו.
מכיוון שאימו של הרמב"ן הייתה אחות אביו של רבינו יונה, וגם בנו של הרמב"ן היה נשוי לבתו של רבינו יונה ולעז זה היה גם עליו, כתב נגדם שתי איגרות חריפות, בהן תקף את הכותבים הן מהפן ההלכתי והן מהפן המוסרי.
כמו כן פנה לרבי משולם בעל ספר ההשלמה שהיה מתומכי הרמב"ם וביקשו שישתיק את המלעיזים.
גם בכתבי רבינו יונה אפשר למצוא הדים לעלילה זו: "ועוד על עניין אחר נמשל לחץ.
כי שולף החרב אם נכמרו רחמיו על האדם בהתחננו אליו.
לא כן זורק החץ כי אין בידו להשיבה.
אחר אשר יצא הדבר מפיו לא יוכל לתקון.
ופעמים שידבר על פגם משפחה.
והזיק כל הדורות הבאים אחריו.
ולא תגיע אליו מחילה מזה.
על כן אמרו רבותינו זכרונם לברכה כי המדבר בפגם המשפחה אין לו כפרה עולמית.
גם על הקדושים אשר בארץ המה ידבר.
כי על מי לא עברה רעתו תמיד".
מפני שהלעז יצא על ידי נכבדי העיר, רמב"ן פנה למלך והוא החליף את צורת השליטה בקהילה היהודית מנשיאים (המיימונים אברהם ויהודה בני חסדאי) לנאמנים נבחרים שהיו מקבוצתו של רמב"ן – הקבוצה המפשרת, לנאמנים ניתן כוח של הטלת קנסות וסילוק אנשים מהעיר, ואף לדון דיני ממונות ליהודים.
הפולמוס האחרון - מקובלי עכו נגד הרמב"ם
אחרי שריפת כתבי הרמב"ם ב-1233 ושריפת התלמוד בפריז ב-1244 עלו תלמידי רבי יחיאל מפריז לארץ ישראל, כחלק מעליית בעלי התוספות, והתיישבו בעכו בשנת 1260 לערך והקימו בה ישיבה.
ב-1280 בערך, מתנגדי הרמב"ם מבין הקהילה הצרפתית בעכו, ובראשם רבי שלמה פטיט, החרימו את כתבי הרמב"ם וההוגים בהם.
כחלק מהפולמוס הושחתה מצבת הרמב"ם.
בתגובה, הגיע לעכו בשנת 1288 רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, ובסיוע רבי דוד בן דניאל וחכמים נוספים הטיל חרם נגדי על רבי שלמה פטיט.
הפולמוס לא הסתיים עד חורבנה של הקהילה היהודית בעכו במהלך הכיבוש הממלוכי בשנת ה'נ"א (1291).
פולנד בול היא תופעת אינטרנט אשר נוצרה לראשונה בפורום הגרמני Krautchan.net ב-2009. התופעה מתבטאת במספר גבוה של קומיקסים אינטרנטיים, בקומיקסים מדינות מוצגות כדמויות בצורת כדורים המתקשרות באנגלית עילגת.
מטרת הקומיקס היא בדרך כלל הצגה הומוריסטית של סטריאוטיפים לאומיים והצגת סאטירה על יחסים בינלאומיים.
השם הניתן לקומיקסים הוא בדרך כלל "פולנדבול" (אפילו אם הדמות המייצגת את פולין אינה נמצאת בקומיקס הספציפי) או "קאנטריבול" .
בציורים של פולנדבול לרוב, על אף שהציור נוצר בתוכנות גרפיקה, לא נעשה שימוש בצורות כגון מעגלים משורטטים מראש (circle tool) וקווי המתאר של ציורים אלו נעשה באופן ידני.
כיום, ביוטיוב ובעוד רשתות חברתיות, ישנן גם אנימציות של קאנטרי בול/פולנד בול שבהן לפעמים הטקסט אינו עילג והצורה של העיגול לא נעשתה באופן ידני.
שורשיו של "פולנדבול" הם ב"מלחמת סייבר" באוגוסט 2009 בין גולשים פולניים לבין גולשים משאר העולם באתר האינטרנט drawball.com.
האתר, ששימש כ"קנבס וירטואלי", שאפשר למשתמשים באינטרנט לצייר כל מה שירצו, וכמו כן לצייר על ציורים של אחרים.
באינטרנט הפולני הועלה הרעיון לצייר את דגל פולין על הכדור, ושיתוף פעולה של אלפי פולנים הוביל להשתלטות על האתר עם ציור של לבן על גבי אדום, כשהמילה "POLSKA" כתובה במרכז.
לאחר מכן, בעקבות תיאום של משתמשים באתר האינטרנט 4chan, ציור זה כוסה בצלב קרס.
Krautchan.net הוא אתר שיתוף תמונות גרמני, שבמדורו /INT/ (קיצור של "international", בינלאומי) מבקרים גולשים רבים דוברי אנגלית.
התחלת תופעת האינטרנט פולנדבול מיוחסת למשתמש "Falco", גולש בריטי ב-/INT/, אשר יצר בספטמבר 2009 בעזרת תוכנת צייר את התופעה האינטרנטית בצורה א-פוליטית בשביל לעשות "טרולינג" (שלהוב) למשתמש פולני בשם "Wojak" באותו מדור שנהג להשתמש באנגלית קלוקלת.
לאחר מכן, קומיקסים של פולנדבול צוירו בהתלהבות על ידי גולשים רוסים.
נקודת המוצא של פולנדבול, אשר צבר פופולריות לאור ההתרסקות בסמולנסק ב-2010 שהרגה את נשיא פולין לך קצ'ינסקי, היא שהקומיקס מייצג את פולין, את ההיסטוריה שלה, יחסיה עם מדינות אחרות, והסטראוטיפים שלה, אשר מתמקדים במגלומניה הפולנית ובתסביכי הלאומיות שלה.
תקשורת בין כדורי-המדינות נעשית לרוב באנגלית קלוקלת המשלבת סלנג אינטרנטי ובסוף אופייני לקומיקס נראית פולין (המוצגת בכוונה בצבעים אדום על גבי לבן, הפוך מדגל פולין) מייבבת בבכי.
חלק מציורי הקומיקס של פולנדבול נובעים מההנחה שרוסיה יכולה לצאת אל החלל, ואילו פולין לא.
לדוגמה, אחד מהקומיקסים הפופולריים ביותר מתחיל בכך שמטאור עומד לפגוע בכדור הארץ, דבר שגורם לכל המדינות בעלות טכנולוגית חלל לעזוב את כדור הארץ ולהגיע למסלול סביבו.
בסוף הקומיקס פולין, שנשארה בכדור הארץ, נראית בוכה וממלמלת את אחת מהאמרות המפורסמות בקומיקס, "Poland cannot into space" (באנגלית קלוקלת, "פולין לא יכולה לתוך חלל").
באופן הומוריסטי זה, שמים הרוסים קץ לוויכוח עם הפולנים לגבי איזה מדינה עליונה יותר.
בקומיקס פולנדבול אחר אשר מתעסק בסאטירה הוסיטורית-פוליטית, פולין מוצגת כשהיא משעממת את שאר כדורי-המדינות בהצהרות "ואז כשמחצנו את רוסיה והטורקים היו המדינה הכי גדולה בעולם...
שאר כדורי-המדינות צוחקות על אמרה זו ופולין, כעת כעוסה, אומרת "kurwa" ומרימה שלט שבו כתוב "האינטרנט עסק רציני".
ביטוי זה הוא פתגם אינטרנטי המלגלג לאלו שמתייחסים לנושאים בבוז.
בסוף הקומיקס, בצורה אופיינית, נראית פולין בוכה.
חלק מן הקומיקסים עוסקים גם במדינות אחרות, אך על פי מוסכמה גם לקומיקסים אלו קוראים בשם פולנדבול.
לבוואריה יש כדור משלה, וכדורים הוכנו בשביל מדינות ארצות הברית השונות, קטלוניה וסיביר בין היתר ואף יש מדינות היסטוריות וערים בעלות כדור.
בריטניה לרוב מאוירת כאשר היא חובשת מגבעת ומרכיבה מונוקול, וארצות הברית לרוב מאוירת כשהיא מרכיבה משקפי שמש, ובנוסף יש את מלבן הקיסרות הגרמנית אך גם לפעמים גם הוא מוצג כעיגול (בצורתו המלבנית הוא בנוסף ממחיש את תאוריית הרייך הרביעי).
המדינות סרביה וסלובניה מוצגות עם המגן שבדגלן כרטייה על העין השמאלית, לרוב סרביה גם מיוצגת עם שאג'קצ'ה, כובע מסורתי שחובשים חיילים סרבים.
זה במטרה לסמל את הלאומנות הסרבית.
רוסיה לרוב מוצגת עם אושנקה.
יפן מדי פעם בעלת אוזני חתול.
הרפוליקה של ונציה נהיית כמו מין תמנון.
צ'ילה (בגלל שטחה הארוך) מוצגת בתור נחש.
קנדה לרוב חובשת כובע זנב דביבון.
הוותיקן עם כובע של האפיפיור.
מרוקו (בגלל הסמל בדגלה) מאוירת כשטן.
ברמודה (בגלל משולש ברמודה) מוצגת כמשולש.
איגוד: ASEAN מוצג כקרטון ופנמה חצויה לשתיים (בגלל תעלת פנמה).
מאחר שדגל פולין מוצג לרוב בהיפוכו, ניתן להתבלבל מאוד בינו לבין דגלי אינדונזיה ומונקו.
לפיכך, אינדונזיה חובשת כובע בורר אורז ומונקו מרכיבה משקפי שמש.
אותו הדבר תקף גם לגבי רומניה וצ'אד, כאשר צ'אד מוצגת עם כדורי 8 בתור עיניים ואילו לרומניה יש עיניים רגילות.
כמו כן מוצגות בעזרת פולנדבולים גם ערים, אידאולוגיות, פלנטות, דתות, חברות וכו', וצורותיהן לעיתים נקבעות בהתאם למדינות המאפיינות אותן.
לעיתים משתמשים בקומיקסים של פולנדבול בכדורי ביליארד על מנת לסמל קבוצות אתניות וגזעים (אשר אין להם דגל) שונים לפי צבעם כגון:
כדור לבן - משמש להצגת מעמד הגזע הלבן.
כדור מספר 1 - צהוב - משמש להצגת תרבויות מזרח אסיה.
לעיתים קרובות מלווה בכובע בורר אורז ועיניו מלוכסנות.
כדור מספר 2 - כחול - משמש להצגת תרבויות אירופאיות קדומות.
כדור מספר 3 - אדום - משמש להצגת אינדיאנים.
לעיתים קרובות מלווה בעיטור נוצה.
כדור מספר 4 - סגול - משמש להצגת שבטים פרהיסטוריים.
לכדור זה קיימת גם גרסה בבלית עתיקה, המשמשת להצגת תרבויות המזרח התיכון הקדום.
כדור מספר 5 - כתום - משמש להצגת אבוריג'ינים.
(מאוחר יותר השימוש בו בוטל והוחלף בדגל האבוריג'ינים האוסטרלי.)
כדור מספר 6 - ירוק - משמש להצגת חוצנים, לעיתים קרובות "מדבר" בג'יבריש ובעל עיניים שחורות.
כדור מספר 7 - חום - משמש להצגת ילידי איי האוקיינוס השקט.
לעיתים קרובות בעל עיניים מלוכסנות.
לפעמים הוא התחליף של כדור 3, ולעיתים משמש להצגת ערבים.
כדור מספר 8 - שחור - משמש להצגת האדם השחור.
פולנדם (בהולנדית: Volendam) היא עיירה השוכנת בשטח הרשות המקומית אדאם-פולנדם אשר במחוז צפון הולנד שבהולנד.
העיירה שוכנת על גדות אגם מרקרמֶר.
אגם מרקרמֶר היה בעבר מפרץ פנימי של הים הצפוני.
במהלך ימי הביניים הוקם במקום נמלה של העיר אדאם הסמוכה.
בהמשך התיישבו במקום דייגים ואיכרים וסביב הנמל התפתח יישוב מאורגן.
בראשית המאה ה-20 הפכה פולנדם למקום מועדף על אמנים שונים אשר התגוררו בעיירה לתקופות מסוימות ובכללם פבלו פיקאסו ופייר-אוגוסט רנואר.
בליל ה-1 בינואר 2001, במהלך חגיגות הסילבסטר פרצה שרפה באחד מבתי הקפה בעיירה.
14 איש נספו בדליקה וכ-200 נפצעו.
פולנדם נחשבת ליעד תיירותי למבקרים בהולנד, בעיר פועל מוזיאון לתולדות ההיסטוריה של העיירה ובסמוך מתקיים יריד ובו מוצגים פרטי לבוש הולנדיים מקוריים.
בעיירה פועלת קבוצת הכדורגל פ.צ פולנדם אשר משחקת בליגת העל ההולנדית.
הפולמוס סביב אמירת הפיוט מכניסי רחמים הוא מחלוקת הלכתית, חוצת ארצות, שהחלה עוד בתקופת הראשונים, ונושאה הוא השאלה האם יש לומר בתפילת הסליחות של הימים הנוראים את הפיוט "מכניסי רחמים", או שמא הדבר הוא בבחינת איסור.
מחברו של הפיוט "מכניסי רחמים" אינו ידוע, עובדה המעוררת חשד באשר לאותנטיות שלו מחד; עם זאת, הפיוט הוא קדום ביותר, ומופיע כבר בסידורו של רב סעדיה גאון, דבר המלמד על חשיבותו מאידך.
הבעייתיות, לדעת המתנגדים, היא בכך שהפיוט אינו פונה ישירות לקב"ה, אלא למתווכים (מכניסי רחמים, מכניסי תפילה, משמיעי צעקה וכו'), דבר המנוגד לעיקר החמישי בשלושה עשר עיקרי אמונה שכתב הרמב"ם.
בתקופת הראשונים, החלו הרהורים בקרב חכמי ישראל, אם ראוי לומר פיוטים המכוונים אל המלאכים, אך אף אחד לא אסר את אמירתם.
מי שהעלה את הספקות על הכתב, כגון: צדקיה בן אברהם, מנחם ציוני, או מהר"י ברונא, קבעו כי אין כל פסול באמירת הפיוט, ואין בו משום שיתוף שם שמים.
הראשון שהביע את התנגדותו בכתב היה רבי יוחנן טרייוויש.
אמנם את פיוט זה לא מצא לנכון לאסור, שכן: .
אך על שאר הפיוטים שאינם מכוונים לקב"ה, כתב בחריפות:
בסדר התפילות והסליחות לימים הנוראים מופיעים עוד פיוטים רבים, אשר אינם מופנים לקב"ה, אלא למלאכים, למידות, לאבות, לידידי ה', ועוד.
פיוטים אלו נכתבו על ידי משוררים ידועים, בדורות קדומים, ומצויים בספרי התפילה.
הפיוט חובר על ידי רבינו שמואל הכהן, ונאמר בקהילות האשכנזים באחד בימי הסליחות של ימים נוראים, ובקצת קהילות גם באחד מימי בה"ב.
מחבר הפיוט: אמיתי בן שפטיה.
הפיוט נאמר בקהילות האשכנזים באחד מימי הסליחות של ימים נוראים, ובתפילת נעילה ביום כיפור.
חובר על ידי שמעון הגדול ממגנצא, מחבר של פיוטים רבים, ביניהם ברוך ה' יום יום.
נאמר בקהילות האשכנזים בסוף סליחות של אחד מימי עשרת ימי תשובה.
המחבר אינו מוכר, אך על פי האקרוסטיכון שמו 'שלמה בן מנחם'.
חובר על ידי 'יואל בן יצחק' מבעלי התוספות.
נאמר לפי חלק מהמנהגים בסליחות לערב ראש השנה.
מתוך תפילת נעילה בקצת קהילות.
שורה דומה מופיעה בפיוט הידוע, שנוהגים לשיר בליל שבת, שלום עליכם:
כמו כן, לכאורה הפיוט מנוגד למאמר חז"ל בירושלמי:
בתשובה ששלח רב שרירא גאון לקהילת יהודי פאס, בנושא עצירת גשמים, מסר להם סדר תפילה, ובו כתב שיש לומר גם את הפיוט מכניסי.
המהר"ל מפראג כתב שאין לומר את הפיוט בצורתו המקובל, ויש לדלג עליו או שיש לשנות את הנוסח, והחת"ם סופר העיד על עצמו, שהוא מאריך בתפילת נפילת אפיים, כדי להימנע מלומר את הפיוט.
האגרות משה והציץ אליעזר הביאו בספריהם סברות מנוגדות, אך לא הכריעו בשאלה.
בסדור אוצר התפלות נטען כי אין באמת מחלוקת בין הראשונים.
לדעתו, כולם מסכימים שאין להתפלל למלאך שישפיע עלינו, כי אין בידו לעשות שום דבר על דעת עצמו, אלא שאמירת מכניסי רחמים הינה בקשה שיכניס המלאך את תפילתינו לפני הקב"ה, ומותר לפיכך לדעת כל הראשונים.
טענה אחרת היא כי פיוט זה (ופיוטים כדוגמתו) איננו מכיל באמת פניה למלאכים ולמתים וכי זוהי בעצם דרך עקיפה לפנות אל הקב"ה עצמו.
שהרי בעת שפונה אל המלאך ודאי גם הקב"ה שומעו, והרי הוא כאדם שחטא כנגד פלוני ובוש לחלות פניו ולפייסו ועל כן פונה לאוהבו המצוי אצלו תמיד, ואומר לפניו כי נשבר ליבו בקרבו וכמה בוש הוא במעשיו ומפציר בו לפייס רעהו.
ואותו פלוני מצוי שם אף הוא באותה שעה ומששומע תחנוניו ורואה כי בוש ונכלם הוא מפניו נכמרים רחמיו ונרצה לו.
פולנייץ (בפולנית: ; ביידיש: פלאנטש) היא עיירה במחוז סטשוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בסמוך לנהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-11, ובשנת 1241 נהרס בידי הפולשים המונגולים.
לאחר מכן השתקם היישוב, ובשנת 1264 הוענקו לו זכויות עיר.
בראשית המאה ה-16 נשרפה העיירה בידי הטטרים.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 הפכה העיירה ליישוב גבול עם גליציה האוסטרית, ובשנת 1795 סופחה לאימפריה האוסטרית.
בשנת 1815 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית, ובשנת 1869 נטלו ממנו הרוסים את מעמדו העירוני, בעקבות מרד ינואר.
זכויות אלה הושבו לפולנייץ רק בשנת 1980.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה תלמוד תורה, בית ספר מרשת ציש"א ותנועות נוער ציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בראשית ספטמבר 1939, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, איסור הליכה על מדרכות, החרמת רכוש ועסקים, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה.
בהמשך, הגיעו לעיירה כ-650 יהודים שגורשו מיישובי הסביבה.
באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו כ-500 יהודים נוספים.
בשל הצפיפות והרעב בגטו, פרצה בו מגפת טיפוס הבהרות.
באוקטובר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה גורשו כ-2,000 יושביו לגטו סנדומייז', אשר ממנו שולחו כעבור זמן קצר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר מכן נערך מצוד בשטח הגטו שבעיירה, והיהודים שנתגלו בו נרצחו במקום.
כ-40 יהודים מהעיירה ששרדו את השואה, ושבו לעיירה לאחר סיום המלחמה, נרצחו בראש השנה תש"ה בידי פרטיזנים פולנים, ובכך באה כליה מוחלטת על קהילת פולנייץ.
פולנים (בפולנית: Polacy – שם ברבים: פולאצי, ביחיד זכר: Polak, ביחיד נקבה: Polka) הם עם וקבוצה אתנית סלאבית מערבית (לפי שפתה) שמולדתה היא פולין.
המושג מתייחס גם לכל אזרחי פולין, ללא הבדל מוצא אתני, כפי שנקבע בפתיח לחוקת רפובליקת פולין.
המוצא האתני נחשב לעניין פרטי של כל אזרח.
בשנת 2002 מנה מפקד האוכלוסין בקרב תושבי פולין כ-253,300 בני "מיעוטים לאומיים" ו"אתניים".
עם "המיעוטים הלאומיים" נמנים 147,094 גרמנים, 47,640 בלארוסים, 27,172 אוקראינים, 12,731 צוענים (בני רומה), וכן ליטאים, רוסים, סלובקים, יהודים, צ'כים וארמנים.
הממשלה הפולנית מכירה רשמית כ"מיעוטים אתניים" בצוענים, למקה טטרים, והקראים.
בגבולותיה הנוכחיים של פולין כלולים כמה אזורים היסטוריים המאוכלסים כעת בפולנים: ויילקופולסקה (פולין גדול), מאלופולסקה (פולין קטן), מזוביה (בפולנית: מזובשה), שלזיה (בפולנית: שלונסק), פומרניה (בפולנית: פומוז'ה), קויאוויה (בפולנית: קויאבי), וארמייה, מזוריה ופודלסיה (בפולנית: פודלאשה).
לעם הפולני פזורה גדולה באירופה.
חלקה מתגוררת באזורים שהשתייכו בעבר למדינה הפולנית בשלביה ההיסטוריים – באזורים שכנים בבלארוס, בליטא, באוקראינה, ברוסיה, ובצ'כיה, וחלקה הם מהגרים שהתיישבו בארצות השונות – כולל הארצות הנזכרות לעיל, גרמניה, אוסטריה, צרפת, בלגיה, בריטניה, לטביה, רומניה, אמריקה הצפונית, אמריקה הלטינית ואוסטרליה.
בשנת 1960 כללה העיר שיקגו, באילינוי שבארצות הברית, את הקיבוץ הגדול ביותר של פולנים אחרי ורשה.
בשנת 2012 נראה שניו יורק תפסה את המקום השני אחרי ורשה, עם 55,581 מהגרים מפולין, ו-163,269 אמריקאים ממוצא פולני.
בשיקגו נספרו 45,959 מהגרים פולנים ו-126,346 אמריקאים ממוצא פולני.
בימינו הריכוז העירוני הגדול ביותר של פולנים נמצא במטרופולין השלזי שבמרכזו העיר קטוביץ, עם 7 מיליון תושבים.
פסטיבלים פולנים מתקיימים בערים בחו"ל בעלי ריכוז של תושבים פולנים כגון מילווקי, ויסקונסין, שיקגו, אילינוי ומלבורן באוסטרליה.
בסביבות שנת אלף שבט הפולאנים המערביים מוויילקופולסקה, שחי באזורים סביב גייץ', גנייזנו ופוזנאן הצליח לאחד סביבו שבטים לכיים נוספים תחת משפחת פיאסט ועל ידי כך הקימו את המדינה הפולנית הראשונה.
הפולנים כקבוצה אתנית מדברים את השפה הפולנית מקרב שפות ה"לכיות" המערב סלאביות.
רובם משתייכים לדת הנוצרית הרומית-קתולית (95% מאזרחי פולין), ומיעוט מתוכם הם נוצרים פרוטסטנטים ונוצרים אורתודוקסים.
בנוסף חיים בפולין יהודים, כעת בני מיעוט קטן ושהיוו לפני השואה מיעוט גדול, והטטרים-ליפקה שהם מוסלמים סונים.
בפתיח חוקת פולין מצוינת אסירות התודה של הפולנים להישגי אבותיהם, ולמורשת הנוצרית שלהם.
לפולין יש הסכם מיוחד המסדר את היחסים בין המדינה לכס הקדוש ברומא העומד בראשות הכנסייה הרומית-קתולית העולמית.
פולנים – קוראים לעצמם Polacy (פולאצי), ביחיד זכר – פולאק Polak, ביחיד נקבה – פולקה Polka.
השם פולין – בפולנית "פולסקה" (Polska) – ושם העם הפולני הוא אנדונים הבא משורש הודו-אירופי עממי "פּולה", או "פּלה" שמובנו – שדה פתוח.
משם המילה הפולנית והרוסית פולה (поле) המתקשרת למלים כמו planum (מישור) בלטינית, plaine (משור כצורת נוף בצרפתית, המילים field (שדה) ו-floor (רצפה, קומה) באנגלית, (פולה) ברוסית, Falen המופיעה בשם אזור הגרמני וסטפאליה (Westfalen).
אטימולוגיה זו מקובלת גם על ההיסטוריון והכרוניקון יאן דלוגוש מן המאה ה-17 הטוען "Polanye, id est campestres" (פולנים זה אנשי השדה).
גם מרצין קרמר טען כי שם הארץ והעם מתייחסים לשדה, ציד או לוחמה בשדה פתוח.
השם "פולני" או "פּולאני" שימש בהתחלה שבט מערב סלבי.
שבט זה כינה "פולסקה" את האזור שבשליטתו באגן נהר וארטה.
במאה ה-10 שבט הפולאנים המערביים הצליח להכניע ולאחד את שבטי הסלאבים שבין נהרות אודר והבוג המערבי במדינה פאודלית אחת ובתחילת המאה ה-11 השם "פולסקה" התפשט לאזור רחב יותר.
חבל הארץ שהיה מוצאם של הפולאנים המערביים נודע כ"פולין ישן" – סטארופולסקה, אחר כך כ"פולין גדול" – ויילקופולסקה.
לעומת זאת השטחים שנכבשו לקראת סוף המאה ה-10, מולדת שבטי הויסלאנים והלנדיאנים, נודעו כ"פולין קטן" או מאלופולסקה.
השם "לֶכים" או "ליאכים" היה אקסונים מזרח-סלאבי בשימוש בימי הביניים בנוגע לעם הפולני.
הבלארוסים מכנים את הפולנים "לאכי".
כך קראו לפולנים במאות 16–17 הטטרים מקרים, הטורקים העות'מאנים והקוזקים מזפורוז'יה.
בהתאמה פולין נקראה בפי הטורקים, הטטרים ופרסים "לאכיסטן" או בהתאמה "לאהסטן"(لهستان).
בעבר הרומנים השתמשו במילה "ליאך" ביחיד – וברבים – "לֶש leși.
הארמנים קוראים לפולנים עד היום "לֶהּ", בריבוי – לֶהָאפָּאר լեհապար.
בליטאית הם נקראים "לנקאי" בהונגרית הפולנים נקראים עד היום "לנגייל" (lengyel), ברבים – לנגיילק.
המילה "ליאך" קיבלה במאות ה-18–19 בפי הרוסים והאוקראינים קונוטציה שלילית והיא הוחלפה ב"פוליאק".
מקור השם "לך" ו"ליאך" מיוחס לשם האב האגדי של הפולנים – הנסיך לך ונקשר גם לשם קדום של פולין – לכיה.
אזור ההתיישבות המקורי של פולנים נמצא בערך באזור הנהר ורטה (יובל של אלבה) והיובל שלה נוטץ', שבה נמצאות הערים פוזנן וגנייזנו של ימינו.
בתחילת ימי הביניים התאחדו בני השבט ה"פולאנים" המערב סלאבי שחיו שם עם שבט הוויסלאנים, שמרכזו באזור הערים ורשה וקרקוב של ימינו.
בסמוך לשבטים אלה חיו גם שבטים מערב סלאביים נוספים: הגוראלים, השלזים, המזובים, הקרקובים ואחרים.
עם הקמת הממלכה המאוחדת הפולנית-ליטאית (1569–1795) שקמה בהנהגת שושלת יגיילו (1386–1572), התיישבו פולנים רבים בשטחים הנמצאים כיום בדרום ליטא, במחצית המערבית של בלארוס, בשליש המערבי של אוקראינה, וכן בצפון מוראביה וצפון סלובקיה.
בעקבות חלוקותיה בין המעצמות השכנות בסוף המאה ה-18 (1772, 1793, 1795) חדלה פולין להתקיים כמדינה, ובני העם הפולני והקהילות האתניות שחיו בקרבתם הפכו בעל כרחם לנתינים של האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה ובעקבותיה האימפריה הגרמנית, והאימפריה ההבסבורגית על גלגוליה - האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
במאה ה-19 תהליך התיעוש בגרמניה ובאוסטריה הביא להגירת פולנים אל חבל הרוהר ולמרכזיה העירוניים של אוסטרו-הונגריה.
ב-1918 בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוקמה מחדש פולין העצמאית.
היא שוב נמחקה כמדינה חלוקתה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1939. בעקבות כך קמה ממשלה פולנית בגולה בלונדון ובהמשך גם ממשלה מתחרה קומוניסטית מיוזמת ברית המועצות.
בעת הכיבוש הנאצי בוצעו גרושים המוניים של פולנים לטובת מתיישבים גרמנים.
הנאצים ביצעו רצח עם נגד מיליוני היהודים בפולין וכן נגד המיעוט הצועני.
נרצחו גם מספר מיליונים של פולנים.
גרמניה הנאצית וברית המועצות ביקשו לדכא ולחסל חלק גדול מן האליטה הפולנית.
בתום מלחמת העולם השנייה נכפו על אזור פולין וסביבתה נדידות אוכלוסין גדולות:
פולין הוקמה מחדש יותר מערבה, והפולנים מן האזור ממזרח לקו קרזון במערב בלארוס ומערב אוקראינה ודרום ליטא גורשו מברית המועצות אל המדינה הפולנית המחודשת.
חלקם יושבו בשטחים נרחבים שסופחו לפולין על חשבון גרמניה – פומרניה האחורית, פרוסיה המזרחית עם ורמיה-מזוריה פומרליה עם דנציג, ברנדנבורג המזרחית ושלזיה התחתונה שהתרוקנו מגרמנים אחרי שאלה גורשו בהמוניהם בשנים 1945–1950 מערבה לשטחים שנותרו חלק מגרמניה.
הענפים העיקריים של הפולנים בימינו הם מעל לכל בני פולין גדול, בני פולין קטן, הקויאבים והמזוביים.
לאלו יש להוסיף את הגוראלים, המזורים, השלזיים וכן חי בקרבם העם הקאשובי, שאינו נחשב לפולני.
הקבוצה האתנית הסלאבית הנקראת הסורבית מחבל לוז'יצה (לוזאציה), גם כן לא פולנית, ושהייתה מזוהה עם הגרמנים, גורשה או יושבה מחדש אחרי שנת 1945 מזרחה מן הקו אודר-נייסה למה שנקרא לימים גרמניה המזרחית (1949–1991).
העם הפולני הוא הקבוצה הלאומית השישית בגודלה באיחוד האירופי.
הנתונים תלויים במקורות השונים, אולם לפי המספרים הזמינים כ-60 מיליון אנשים בעולם מקורם בפולין.
כ-21 מיליון מתוכם חיים מחוץ לגבולות פולין, אך רבים מהם אינם ממוצא אתני פולני.
בפולין עצמה חיים בערך 38,000,000 פולנים.
קיימים מיעוטים פולנים במדינות הסובבות את פולין, כמו גרמניה, צ'כיה, הונגריה, סלובקיה, צפון ומזרח ליטא, מערב אוקראינה ומערב בלארוס.
מיעוטים פולנים קטנים חיים בארצות אחרות במזרח אירופה כמו רפובליקת מולדובה ורומניה.
בפדרציה הרוסית חי מיעוט פולני הכולל ילידים פולנים אך גם צאצאים של פולנים שגורשו על ידי השלטונות הסובייטים בימי מלחמת העולם השנייה ואחריה.
מעריכים שבשטחי ברית המועצות לשעבר חיים כ-3 מיליון פולנים.
בפולין משתמשים במונח "תפוצה פולנית" או "דיאספורה פולנית" במובן של אנשים ממוצא פולני החיים מחוץ לשטחים שהיו משתייכים פולין לדורותיה.
מספרם המשוער רשמית הוא בין 10–20 מיליון.
תפוצה פולנית חשובה קיימת בארצות הברית (הפולנים האמריקאים), בברזיל (הפולנים הברזילאים) ובקנדה (הפולנים הקנדים).
לצרפת יש יחסים היסטוריים עם פולין ובתוכה חי מספר יחסית גדול של אנשים בעלי שורשים פולנים.
הפולנים הראשונים הגיעו לצרפת במאה ה-18.
בתחילת המאה ה-20, במחצית הראשונה של המאה ה-2, במעיקר בימי מלחמות העולם התיישבו בצרפת כמיליון פולנים, ביניהם מהגרים פולנים שנמלטו מפני הכיבוש הנאצי או השלטון הסובייטי והקומוניסטי.
בארצות הברית מספר משמעותי של מהגרים פולנים התיישב בשיקגו, אוהיו, דטרויט, ניו ג'רזי, ניו יורק, אורלנדו (פלורידה), באפלו, ניו יורק וניו אינגלנד.
העיר בעלת הריכוז הגדול ביותר של פולנים אמריקאים בניו אינגלנד היא ניו בריטן, קונטיקט.
רוב הפולנים בקנדה הגיעו לשם אחרי מלחמת העולם בשנייה.
מספר המהגרים מפולין עלה במיוחד בין השנים 1945–1970 ושוב אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989.
בברזיל מרבית המהגרים הפולנים התיישבו במדינת פאראנה.
מספרים קטנים יותר אך משמעותיים התיישבו במדינות ריו גראנדה דו סול, אספיריטו סנטו וסן פאולו.
העיר קוריטיבה היא העיר ה"פולנית" השנייה בתפוצה הפולנית אחרי שיקגו.
באזור שלה עדיין ניתן מטפחים מוזיקה, תרבות ובמטבח פולניים.
תנועות דמוגרפיות של פולנים בתוך האיחוד האירופי
עוד לפני נפילת הקומוניזם אלפי פולנים היו עובדים בגרמניה המערבית.
אחרי קבלת פולין לאיחוד האירופי בשנת 2004 ופתיחת שוק העבודה של האיחוד, כ־2 מיליון פולנים, רובם צעירים, היגרו לארצות של האיחוד האירופי.
יש משערים כי מעל מחצית מיליון פולנים באו מפולין לעבוד בבריטניה.
באותה תקופה הגיעו עובדים פולנים גם לאירלנד ושוודיה.
ב-2011 הפולנים השיגו זכות לעבוד חופשית בכל רחבי האיחוד האירופי.
בנורווגיה מספר הפולנים הגיע ל-120,000 והם הפכו לקבוצת המהגרים בגדולה ביותר במדינה.
באמצע המאה ה-19 בימי השלטון ההבסבורגי התחזק המיעוט הפולני בהונגריה מבחינה מספרית.
בית ספר פולני ל"ימי ראשון".
בעת מלחמת העולם השנייה פעלו בהונגריה 27 בתי ספר יסודיים בפולנית וגם בית ספר תיכון בפולנית ביישוב באלאטון בוגלאר.
כיום מספר הפולנים בהונגריה הוא רק 3,800, אם כי ארגוני מיעוטים טוענים כי מספרם של בעלי מוצא פולני הוא כ-10,000.
השפה הפולנית (język polski – "ינזיק פולסקי") שייכת לענף המערבי של הקבוצה הסלאבית של משפחת ההודו-אירופיות.
הכתיב שלה מבוסס על אלפבית הלטיני המצויד בסימנים דיאקריטיים מיוחדים.
השפה הפולנית היא השפה הסלאבית היחידה השומרת תנועות מאונפפות מהסלאבית המשותפת.
יש לה מספר צמדי עיצורים יותר קשים להיגוי, צורה מיוחדת של L.
ההטעמה על ההברה הלפני האחרונה.
של פולין גדול (וליקופולני) – במערב פולין
של פולין קטן (מלופולני) – בדרום ודרום-מזרח פולין – קרקוב
המזובי – במרכז ומזרח פולין – ורשה
שלזי – בדרום מערב פולין – קטוביצה
קשובי – פומרניה – גדנסק ובמזרח של מערב פומרניה
ישנם שני וריאנטים של השפה הפולנית הספרותית – של ורשה ושל קרקוב ופוזנאן.
השפה הפולנית היא השפה הרשמית של פולין.
אחרי מלחמת העולם השנייה פולין היא המדינה ההומוגנית ביותר מבחינה לשונית באירופה: כ-97% מאזרחיה מצביעים על הפולנית כשפת אמם.
במקומות אחרים, דוברי הפולנית מהווים מיעוטים לשוניים בגרמניה, בצפון סלובקיה ובצ'כיה, בהונגריה, בצפון-מזרח ליטא ובמערב אוקראינה ובמערב בלארוס.
השפה הפולנית היא שפת המיעוט הנפוצה ביותר במחוז וילנה (וילניוס-וילנו) של ליטא (26% מכלל התושבים, לפי המפקד ב-2001).
דוברי פולנית חיים גם בצפון-מזרח ובמערב ליטא.
באוקראינה הפולנית נפוצה באזורים ממערב ללביב וווהלין.
מיעוט משמעותי דובר פולנית חי במערב בלארוס, בעיקר באזורי ברסט וגרודנו ובאזור הגבול עם ליטא.
ההתפזרות הגאוגרפית של השפה הפולנית הושפעה במידה רבה על ידי שינויי הגבולות והטרנספרים של אוכלוסין שהתרחשו בימי מלחמת העולם השנייה ואחריה.
פולנים יושבו מחדש ב"שטחים המוחזרים" מגרמניה במערב ובצפון.
נותרו מספר פולנים גם בשטחים שהיו קודם בשליטת פולין במזרח ושסופחו לברית המועצות.
משום כך קיימים בימינו מיעוטים דוברי פולנית בליטא, בלארוס ואוקראינה, אף על פי שפולנים רבים גורשו או היגרו משטחים אלה לתוך גבולות פולין העכשוויים.
בינתיים שואת היהודים ועלייתם לישראל, בריחתם וגירושם של גרמנים, וגירוש האוקראינים והגירתם, גרמו להומוגניות הלשונית של פולין כיום.
דוברי פולנית משתמשים בשפה בצורה אחידה ברוב שטחי פולין.
עם זאת במקביל לפולנית הסטנדרטית קיימים במדינה ניבים פולנים ושפות מקורבות לפולנית.
הניבים הנפוצים ביותר הם הניבים השלזיים, המדוברים בשלזיה העליונה והשפה הקשובית, המדוברת בצפון המדינה.
הפולנים האתניים הם עם נוצרי, ורובם משתייכים לנצרות הרומית-קתולית (לפי הערכות, כ-87% בשנת 2011).
משקל הפולחן הדתי בחיי הפולנים הוא גדול יחסית.
52% פוקדים את הכנסייה בכל יום ראשון, מה שעושה את פולין אחת הארצות הדתיות יותר באירופה.
9% מכריזים עצמם לא מאמינים באלוהים.
הכנסייה הרומית-קתולית בפולין נהנית ממעמד רם כמייצגת את דתם של רוב הפולנים האתניים, בהיותה בעלת יוקרה עקב מעורבותה בהיסטוריה של העם, כולל הקרבנות שהקריבה בימי הכיבוש הנאצי והתנגדותה לשלטון הדיכוי הקומוניסטי.
הנוצרים הרומיים-קתוליים חיים בכל המרחב הפולני.
קיימת גם כנסיית מיעוט פלגנית הקרויה "הכנסייה המריאווית בקתולית הישנה" המונה לפי השערות אחדות כ-30,000 מאמינים.
כ-506,800 מקרב הפולנים האתניים והפולנים ממוצא אוקראיני, בלארוסי או רוסי הם נוצרים אורתודוקסים.
רוב הנוצרים האורתודוקסים הפולנים חיים בצפון-מזרח המדינה, במיוחד באזור ביאליסטוק.
מיעוט אחר מקרב הפולנים האתניים הם פרוטסטנטים – כ-150,000, בעיקר לותרנים (הכוללים פולנים בעלי שורשים גרמניים).
הפולנים הלותרנים חיים בעיקר באזורים צ'שין בשלזיה ובוורמיה-מזוריה.
חיים בפולין גם חסידי דתות אוונגליסטיות נאו-פרוטסטנטיות למשל, עדי יהוה (126,827) בפטיסטים, פנטקוסטלים (23,000), אדוונטיסטים של היום השביעי (10,000) ואחרים.
בפולין חיים גם טטרים שרובם הם מוסלמים סונים, בעיקר באזור ביאליסטוק.
כמו כן בעבר חי בה מיעוט יהודי גדול שרובו הושמד בימי הכיבוש הנאצי בשואת העם היהודי.
שרידים מהם חיים עדיין בפולין, בעוד שרוב הניצולים עלו לישראל או היגרו למדינות מערביות.
קיימות קהילות יהודיות קטנות בוורשה, קרקוב, וורוצלב ובעוד כמה ערים.
בארצות הברית, קנדה וברזיל חיים בערך כשני מיליון יהודים ששורשיהם מפולין.
אבותיהם הגיעו לשם החל מסוף המאה ה-19.
לפי חוקת פולין הנוכחית (1989) חופש הפולחן מובטח לכל.
כמו כן רשאים המיעוטים האתניים והלאומיים לקיים מוסדות חינוכיים ותרבותיים, מוסדות הנועדים להגן על הזהות הדתית המיוחדת ולקחת חלק בפתרון סוגיות הקשורות לזהותם התרבותית.
הארוגנים הדתיים בפולין יכולים לרשום את מוסדותיהם במשרד הפנים והמנהל הפולני.
הרישום אינו חובה אך עוזר להבטחת חופש הפולחן הדתי.
בשם "האמונה הילידית הסלאבית" (Rodzimowiercy) רשומות על ידי הרשויות הפולניות כמה התארגנויות של דת הרואות עצמן המשך למסורות פגניות ונאו-פגניות והכוללות כמה אלפי מאמינים: הכנסייה הילידית הפולנית (Rodzimy Kościół Polski) ששורשיה בחוג הקדוש של עובדי שוויאטוביד (Święte Koło Czcicieli Światowida) מיסודו של ולדיסלב קולודז'יי (1921) והכנסייה הסלאבית הפולנית.
ב-1996 הוקם גם "איגוד הדת הילידית" (Rodzima Wiara).
פולנים רבים מבקרים בכנסייה, חוגגים את החגים הנוצרים קתוליים ומשתדלים לשמור על הצומות לפי הדת הקתולית.
החגים העיקריים הם פסחא, חג המולד וחג כל הקדושים (1 בנובמבר).
בנוסף חוגגים את יום רביעי של האפר, השבוע הקדוש (הנספר מחג הפסחא), חג העלייה, חג גוף האדון, חגה של אם האל, מלכת פולין (3 במאי), חגה של אם האל (15 באוגוסט).
כוללים את הפולנים בחבל שראדז, חבל לנצ'יצה, חבל ויילון ופרובינציית לודז.
תושבי לנצ'יצה – Łęczycanie חיים בין פולין גדול למזוביה ומהווים קבוצת ביניים, במקור קרובים לתושבי פולין גדול אבל עם השפעות מזוביות משמעותיות.
תושבי שראדז (Sieradzanie) מוקפים על ידי פולין גדול, פולין קטן ושלזיה והם מושפעים מאוד משלושת האזורים האלה.
איבדו במידה רבה את צביונם שבמקור.
העיר החשובה ביותר באזור זה היא לודז, ששגשגה בעקבות המהפכה התעשייתית.
Wielkopolanie – וילקופולנים – חיים בערך בשטח המקורי של שבט הפולאנים (ממנו נגזרו השמות של פולין ושל הפולנים), ובאזורים נוספים שאליהם התפשטו הם וניבם הלשוני במהלך ההיסטוריה.
בפולין גדול קמה המדינה הפולנית במאות התשיעית והעשירית.
מדובר בפרובינציה הקדומה ביותר של פולין, עם מרכזים היסטוריים כמו גנייזנו, גייץ', אוסטרוב לדניצקי ועירם העיקרית היא פוזנאן.
בקרב הווילקופולנים נוהגים להבחין כמה תת-קבוצות אתנוגרפיות כגון הפאלוקים (Pałuczanie), הביסקופים (Biskupianie (על יד קרוביה)), הבמברגים (Bambrzy) וההנוברים (Hanobrzy) (צאצאים של מתיישבים גרמנים מבמברג והנובר שהתבוללו בשפה ובתרבות הפולנית), בני קאליש (Kaliszacy), המזורים מוויילן, השאמוטולים (Szamotulanie), בני גוסטין (Gostynianie) ואחרים.
עקב הגירות ושינויי גבולות של החבלים ההיסטוריים, נקרו בפולין גדול גם שתי קבוצות שלזיות: החזאצים (Hazacy) החיים באזור ראוויץ' ובני חוואלים – (Chwalimiacy) החיים בסביבת חוואלים, נובה קראמסקו וסטארה קראמסקו.
בלשנים ואתנוגרפים אחדים רואים בקויאבים תת-קבוצה של הווילקופולנים, אולם רובם מכירים בתרבותם ובזהותם הייחודית.
הם חיים באזורים שבין אגם גולפו בדרום הנהר נוטץ' בצפון-מערב ועד לנהרויסלה בצפון-מזרח.
אחת מעריהן החשובות היא טורון, שנרשמה החל משנת 1997 כאתר מורשת עולמית והיא ממוקמת בגבול בין קויאבה, חבל חלמנו וחבל דובז'ין.
ערים חשובות אחרות שלקבוצה זו הן בידגושץ', ולוצלבק ואינוברוצלב.
Małopolanie – מאלופולנים – מתחלקים למספר תת-קבוצות עיקריות: הקרקובים (Krakowiacy), הפולנים הדרומיים בני לאסוב (Lasowiacy), הסנדומירים (בני סנדומייז' Sandomierz), הפולנים ההרריים (גוראלים – Górale), הלאכים (Lachy), הפוסאנים (Posaniacy), הווילאמובים והחלצנובים, הלובלינים (Lubliniacy) ותושבי פרובינציית פודקרפצ'ה (תת-קרפתטיה הפולנית) כגון הדולינים (Dolinianie), בני ז'שוב (Rzeszowiacy), הפוגוז'אנים או גרמני היערות ("הגרמנים האילמים").
הקרקובים חיים מצפון לגוראלים, ממזרח לשלזים, ממערב לסנדומירים ובצפון נפוצו עד לערים צ'נסטוחובה וקיילצה.
בין תושבי פולין קטן בולטת בצביונה קבוצת הגוראלים, ההרריים, שמתחלקת בעצמה לגוראלים מבסקידים, פודהלים (Podhalanie), קלישצ'ים (Kliszczacy), ספישים (Spiszacy), אוראבים מחבל אוראבה ועוד כמה קבוצות יותר קטנות.
במזרח חיים בני בויקו ולמקו דוברי השפה הרוסינית.
מדרום ישנה חפיפה עם הגוראלים הסלובקים, דוברי השפה הסלובקית.
הסנדומירים מתפשטים צפונה עד לסקארישב ואילז'ה, ומערבה מעבר לחנצ'יני.
הלובלינים חיים ממזרח לסנדומירים, בסביבת הערים לובלין, חלם, זמושץ', טומאשוב לובלסקי, יאנוב לובלסקי ובילגוריי.
הפולמוס אודות לימוד פילוסופיה היה פולמוס קשה ונודע שהתחולל בין רבני הדור במאות ה-13, ה-14 וה-15 והסעיר את העולם היהודי כולו.
כתוצאה מכך, גזר הרשב"א חרם שיצא בשלוש מהדורות נגד לומדי ומלמדי הפילוסופיה באופנים מסוימים.
המחלוקת באה בהמשך לפולמוס הרמב"ם שקדם לה, ובה יצאו מספר רבנים נגד לימוד תורת הרמב"ם, ובייחוד הספר מורה נבוכים.
ההתנגדות הובילה לשריפת ספרי הרמב"ם בידי האינקוויזיציה בשנת 1233. בתגובה לכך יצאו רבנים מסוימים בחרמות נגד המזלזלים בספרי הרמב"ם, בהם ראש הגולה מדמשק.
במאה ה-13, היו מחכמי מונפלייה (מונטשפלייר), בייחוד תלמידי הרמב"ם, שהוסיפו לספרות הרבנית המקובלת גם פילוסופיה אריסטוטלית, עד כדי דרשנות אלגורית של התורה.
הרב אבא מרי הירחי מלוניל חשש מדרך זו, יחד עם שני האחים למשפחת וידאל קרא לעזרת הרשב"א, מחכמי ספרד וגדול חכמי היהודים בדור.
כתוצאה מפניית רבי אבא מרי, הרשב"א שלח בשנת ה'ס"ד (1304) אגרות לחכמי ישראל בספרד ובפרובנס לחקור את הנושא, על מנת לבדוק אם להטיל חרם על לומדי הפילוסופיה.
על אגרות אלו קיבל הרשב"א כתבי מחאה רבים מחכמי פרובנס ומאחרים שתמכו בפילוסופיה.
בראותו זאת פנה אבא מרי לגדול חכמי אשכנז, הרא"ש, שהיגר זמן מועט לפני כן לספרד, כדי שיפעל בנושא אצל הרשב"א.
הדיין הרב שלמה גרסיאן-חן ניסה לפשר בין רבי אבא מרי לחכמי פרובנס, אך לא הצליח בכך.
כן נגזר חרם למשך 50 שנה על המלמדים פילוסופיה לבחורים למטה מגיל 25 למעט ספרי הרמב"ם, ונגזרה שרפה על הספרים המוציאים את דברי התורה מפשטה.
בעקבות החרם פרץ פולמוס עז במונפלייה, בין תומכי לימוד הפילוסופיה, בראשות רבי יעקב בן מכיר אבן תיבון, ממציא המטה יעקב, לבין ר' אבא מרי ואנשיו.
את החרם והפולמוס סיכם רבי אבא מרי, בקונטרס "מנחת קנאות".
גם הרב המאירי היה מעורב בפולמוס, והוא אף שלח איגרת לרבי אבא מרי ובו הוא מתנגד לחרם מכל וכל.
האיגרת עצמה לא הגיעה לידינו, אך קטעים ממנה מצויים במכתב התשובה ששלח אליו רבי שמעון ב"ר יוסף הוא דון דוראן די לוניל, בשם "אגרת חשן משפט".
בהמשך יצא נוסח שני לחרם הרשב"א, ובו אין הגבלת זמן.
ובהמשך יצא שוב בנוסח שלישי, החל על כל המדינות ללא הגבלת זמן.
כתגובה לכך כתב רבי ידעיה הפניני, ממעריצי הרמב"ם, את "איגרת ההתנצלות" המלמדת זכות על לומדי הפילוסופיה.
אחת ממהויות המחלוקת היה פירוש התורה באופן אלגורי.
לדוגמה, הרשב"א שמע שהוצע שאברהם ושרה לא היו דמויות היסטוריות כי אם רק משל לרעיונות מופשטים אריסטוטליים ובאופן דומה, פרשנות אלגורית למצוות.
שעלולה להביא לאי קיומן באופן קונקרטי וראייתן כרעיון הגותי בלבד.
מנגד, טען רבי ידעיה הפניני שאין מדובר בכפירה בעיקרי האמונה אלא רק בהמשך דרכם של רבי סעדיה גאון, הרמב"ם ואחרים שפרשו את התורה לאור עקרונות פילוסופיים.
פרשנות שמונעת תפיסות שגויות, למשל, היא הכרחית לשלילת הגשמות ועוד.
בפן החינוכי, המחלוקת הייתה באיזו מידה חשיפת הנוער לפרשנות פילוסופית בגיל צעיר לפני רכישת רקע תורני נרחב תגרום לכפירתו או להפך, דווקא תחזק את אמונתו.
לאחר גזירות קנ"א, שב הפולמוס לבעור.
אז יצא רבי שם טוב אבן שם טוב, שהיה מקובל וראש ישיבה בספרד, נגד לימוד פילוסופיה.
לדעתו הרציונליזם של הרמב"ם וחוגו, רבי אברהם אבן עזרא, רלב"ג ואחרים, הם הגורם להחלשת עם ישראל כנגד הרדיפות.
"ספר האמונות", שנדפס בפרארה בשנת שט"ז כולל את התקפתו העזה נגד הרמב"ם והפילוסופים שעמדו אחריו.
כתגובה לספר האמונות, כתב רבי משה אלשקר את ספר ההשגות המשיג עליו.
נכדו, רבי שם טוב אבן שם טוב (השני), תמך בפילוסופיה, והיה ממפיצי מורה הנבוכים.
העקרונות הנלמדים מהפולמוס בנוגע לפרשנות התורה, משמשים כיום בהתייחסות רבנית למגוון סוגיות מודרניות תלויות פרשנות כגון : ביקורת המקרא, דת ומדע, פרשנות התורה לאור עקרונות מוסריים ומידת הפתיחות ואופן החינוך התורני אל מול התרבות הכללית.
מנחת קנאות, אבא מרי הירחי.
תשובות הרשב"א חלק א (סימנים תי"ד-תי"ח).
חילופי דברים ומענות נגד הפילוסופיה.
ספר האמונות, שם טוב אבן שם טוב (הראשון).
פולנטה היא דייסת קמח תירס גבינתית ורכה, שמקורה במטבח האיטלקי.
בעבר הייתה מורכבת מדגנים שונים.
נהוג להגיש את המנה חמה או פושרת.
לעיתים נותנים לה להתקשות ואז מטגנים או אופים אותה.
על פי רוב, המרכיב העיקרי במנת פולנטה יהיה קמח תירס, אך ישנם מתכונים בהם נעשה שימוש בכוסמת, תירס לבן וכן בשילובים שונים שלהם.
שימוש בקמח גס יוביל למנת פולנטה קשה, ואילו קמח רך יוביל למנת פולנטה רכה וקרמית.
המנה משתייכת למטבח הצפון איטלקי, השווייצרי, הסלובני והקרואטי.
בעבר המאכל זוהה עם פשוטי העם שכן הם לא יכלו להרשות לעצמם לחם רגיל מחיטה או מאכלים המבוססים על חיטה.
ברומניה ובמולדובה המאכל נקרא ממליגה.
הפולנטה העתיקה הכילה דייסת דגנים (ונקראה פולס פולמנטום בלטינית) ונאכלה עוד בימי שלטון הרומאים.
לפני שהתירס הגיע לאירופה מדרום אמריקה במאה ה-16, הפולנטה הכילה דגנים עשירים בעמילן דוגמת חיטה, קמח ערמונים, דוחן, כוסמין וחומוס.
לוקח זמן ארוך יחסית להכין מנת פולנטה: את קמח התירס מבשלים בסיר עם כמות גדולה של מים, עד פי 4 או 5 מנפחו של קמח התירס, למשך 45 דקות.
הדבר נחוץ כדי לקבל עיסה אחידה בצמיגותה.
ישנה אפשרות לקנות מנות פולנטה להכנה מהירה, אך הן נחשבות לנחותות באיכותן לעומת מנת פולנטה ביתית.
השף האמריקאי ביל בופורד כתב ספר בשם Heat (חום) על חוויותיו במסעדת באבו של השף האיטלקי מאריו בטאלי.
בופורד מתאר בספר בפרטים את ההבדל בטעם ובמרקם של מנת פולנטה תעשייתית מהירת הכנה לבין פולנטה מסורתית שמבושלת ומחוממת בזמן ארוך.
בספרו הוא אף מציג מתכון להכנת פולנטה בשלוש שעות: "פולנטה, במשך רוב זמן הבישול, נשארת ללא השגחה...
אם אינך צריך לערבל אותה כל הזמן, אתה יכול לתת לה להתחמם במשך שעות - מה זה משנה אם אתה נמצא בקרבת הסיר?".
במגזין קוק'ס אילוסטרייטד פורסם מתכון להכנת פולנטה במיקרו במשך 12 דקות ושמצריך רק ערבול אחד של העיסה.
שפים אחרים הציעו להכין את המנה בקלות יחסית על ידי שימוש בסיר לבישול איטי.
פולמוס הנפיחה הוא מחלוקת הלכתית חריפה שפרצה ביהדות פאס, בין קהילות התושבים לקהילות המגורשים, אודות היתר הנפיחה, שיטה לבדיקת נקב בריאה כחלק מבדיקת כשרות, וגלשה ליריבות קשה בין הקהילות.
הפולמוס התעורר מפעם לפעם בשנים שלאחר גירוש ספרד (ה'ר"ס 1500 – ה'רצ"ה 1535).
את פרשת הפולמוס תיעד רבי חיים גאגין, רבם של התושבים, ומי שהיה מהמובילים של המחלוקת.
בחיבור "עץ חיים", המתאר את פולמוס הנפיחה, מספר המחבר, רבי חיים גאגין, על הרקע למחלוקת.
הוא תיאר כי בשנת ה'רנ"ד, כשנתיים לאחר גירוש ספרד, פקדו את העיר פאס מגפה ובצורת קשות שפגעו בתהליך ההתבססות של קהילות המגורשים.
רבים מהמגורשים לא עמדו בקשיים ושבו לקסטיליה כשהם נאלצים להמיר בה את דתם, לפחות למראית עין.
לדבריו, הקהילות בפאס החלו להתבסס רק החל משנת ה'רנ"ח, מאז והלאה בנו היהודים בתים יפים, ייסדו ישיבות שהתמלאו בתלמידים, ובנו בתי כנסת שהצטיינו ביופיים, בהם היו
שתי הקבוצות נבדלו זו מזו בשפתן - המגורשים דיברו בניב ספרדי, ותושבים דיברו ערבית.
ואף במנהגיהן, המגורשים התפללו בנוסח של יהודי ספרד, והתושבים – בנוסח צפון אפריקה.
כן היו חילוקים בדיני שחיטה, ואישות.
לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים למגורשים על רקע אותם הבדלים, והחריפה ביותר ביניהן הייתה אודות היתר הנפיחה שהנהיגו המגורשים.
במחלוקת על הנפיחה נטל רבי חיים גאגין חלק משמעותי ומוביל מצידם של התושבים.
הוא החיה את המחלוקת בעקשנות מספר פעמים, עד שהיא גוועה לחלוטין בשנת ה'רצ"ה.
ספרו "עץ חיים" משמש המקור היחיד המתעד ומתאר את הפולמוס לפרטי פרטים, והוא מספק הצצה לחיי היהודים במרוקו בתחילת המאה ה-16.
לפי ההלכה, חיה ובהמה שעתידות למות מחמת חולי או פציעה בגופן, אסורות באיסור טרפה.
אחד מסימני הטרפות הוא נקב בריאה.
ריאה הדבוקה לדופן בית החזה עשויה להעיד על נקב שנוצר בה, או שהיה נוצר בה לו הייתה חיה, ומצבים אלו אוסרים את הבהמה באיסור טרפה.
אולם בתלמוד הבבלי נאמר כי רב נחמיה בריה דרב יוסף היה בודק ריאה כזו במים פושרים.
כלומר, לאחר שהוסרה הריאה מדופן בית החזה, הוא היה מנפח את הריאה ומכניס אותה אל תוך כלי עם מים פושרים, על מנת לבדוק האם יש יציאת בועות אוויר, ואם ישנו בעבוע הרי שיש נקב בריאה.
בדיקה זו מכונה בהלכה "נפיחה".
חלק מהראשונים כתבו שדברי התלמוד נוגעים גם למקרה שבו הריאה מחוברת לדופן באמצעות סירכא, כלומר, שהייתה כמין רצועה יוצאת מן הריאה ומחברת אותה אל הדופן.
לגבי ההיתר באמצעות נפיחה ישנן כמה דעות עיקריות הנוגעות למחלוקת התושבים והמגורשים:
1. רוב הפוסקים סוברים שהנפיחה אינה מועילה בדרך כלל.
נפיחה מועילה דווקא כשניכרת מכה בדופן בית החזה, שאז יש לתלות שמקור הדביקות או הסירכא לדופן הוא בדופן ולא ברֵיאה ובמצב כזה אינה טריפה.