tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלייט נולדה וגדלה במילטון, מסצ'וסטס.
אביה רון סלייט, הוא איש עסקים ומשורר שעבד כסגן נשיא של תאגיד התקשורת הגלובלית EMC.
ואחר כך הפך למנכ"ל חברת סטארטפ בתחום הביוטק.
אמה ננסי, עקרת בית ומשוררת.
לג'ני אחות גדולה - אביגייל, ואחות קטנה סטייסי.
סלייט היא יהודייה משני צדדיה, סבתה נולדה בקובה למשפחה יהודית משוודיה וקרואטיה, וגדלה בצרפת.
היא התחנכה באקדמיית מילטון והיא בוגרת תואר ראשון בספרות מאוניברסיטת קולומביה, שם היא הקימה את קבוצת האלתור "Fruit Paunch".
סלייט החלה להופיע ב-Varsity Show, שם פגשה את גייב לידמן, שהפך לפרטנר שלה.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה.
לאחר מכן עברה להתגורר בברוקלין.
בעקבות משחקים מוקדמים ותפקידי סטנד-אפ בטלוויזיה, ובעקבות השתתפותה בכתיבתה והפקתה של סדרת הספרים/סרטים קצרים "Marcel the Shell with Shoes On" (2010–הווה), זכתה סלייט להכרה בניו יורק.
בשנת 2009, החלה להופיע בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
היא הפכה לחברה קבועה בעונה ה-35 בתוכנית והשתתפה עד 2010.
בשנת 2012, בזכות קולה הייחודי, קיבלה סלייט את תפקיד תמי לארסן בסדרת ההנפשה "ההמבורגרים של בוב".
בין השנים 2013–2015, שיחקה את מונה-ליסה ספרשטיין בסדרת הטלוויזיה "מחלקת גנים ונוף" ואת שרה גוגנהיים בסדרת הטלוויזיה , ובמערכון הקומדיה "Kroll Show".
בשנת 2014, פרצה לתודעה עם קבלת תפקיד ראשי בסדרת הדרמה-קומדיה "Obvious Child" , עבור תפקיד זה זכתה בפרס "סרט בחירת המבקרים לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה" והייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט ולפרסי גות'הם.
בשנת 2016, סלייט דובבה בסרטים "זוטרופוליס" ו"החיים הסודיים של חיות המחמד" וב-2017, דובבה בסרטים "גנוב על העולם", "סרט לגו באטמן" ובסדרה "פה גדול".
בנוסף באותה שנה, היא החלה לשחק בתפקידי דרמה בסרט "חיבור פשוט".
ב-2018, שיחקה בסרט גיבורי העל "ונום" והחלה לדבב את דמותה של מיס נני בסדרה "חבובוטף".
ב-2019, דיבבה את גידגט בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד 2".
בשנת 2022, שיחקה בסרט "I Want You Back" לצידו של צ'ארלי דיי.
בהמשך השנה שיחקה בסרט המדע-בדיוני "הכול בכל מקום בבת אחת" בדמות של "האף הגדול".
בשנת 2009, החלה לצאת עם הקולנוען דין פליישר-קאמפ ובספטמבר 2012 הם נישאו.
במשך תקופה קצרה היא יצאה עם השחקן כריס אוונס.
בספטמבר 2019 סלייט התארסה לאוצר האומנות בן שאטוק, ובדצמבר 2020 ילדה את בתה הראשונה – איידה לופין.
ג'ני ג'ונס היא מנחת טלוויזיה אמריקאית-קנדית.
הנחתה את תוכנית האירוח "המופע של ג'ני ג'ונס" בשנים 1991–2003.
ג'ונס נולדה בשנת 1946 בשם ג'נינה סטרונסקי בבית לחם.
אביה היה מהגר פולני קתולי שהצטרף ל במסגרת המנדט הבריטי בישראל.
משפחתה עברה לאיטליה, וכשהייתה בת שנתיים השתקעה המשפחה בעיר לונדון שבקנדה.
ג'ונס החלה את הקריירה כמתופפת בלהקת רוק, ובשנות השמונים ניסתה להניע קריירה בסטנד-אפ.
היא התמודדה במספר שעשועונים ותוכניות ריאליטי, כגון "The Price Is Right", "Match Game" ו-"Press Your Luck", ובשנת 1986 זכתה בתוכנית הטלוויזיה "Star Search" בקטגוריית הקומדיה.
בשנים 1991–2003 הנחתה תוכנית אירוח צהובה בשם "המופע של ג'ני ג'ונס".
היא הופקה על ידי חברת "Telepictures", הוקלטה באולפני WMAQ-TV בשיקגו והופצה על ידי אולפן הטלוויזיה של האחים וורנר.
ב-6 במרץ 1995 הוקלט פרק בתוכנית ובו סקוט אמדור, הומוסקסואל, מתוודה במפתיע בשידור על אהבתו לג'ונתן שמיץ, שכנו שהובא לבמה בידיעה שמישהו או מישהי התאהבו בו, בלי לדעת מי.
במהלך השידור הגיב שמיץ במבוכה לגילוי, אך שלושה ימים לאחר מכן הגיע למקום מגוריו של אמדור וירה בו למוות.
הוא הודה במעשה, הורשע ברצח מדרגה שנייה וריצה עונש מאסר בשנים 1996–2017.
משפחתו של אמדור תבעה את מפיקי התוכנית בטוענם כי הם היו צריכים לברר לפני הצילום על מחלות הנפש של שמיץ.
המפיקים טענו, מנגד, כי הובהר לשמיץ לפני הצילומים כי יכול להיות שה'מעריץ' הסודי שלו הוא גבר.
בית המשפט פסק כי מפיקי התוכנית ישלמו פיצוי של 25 מיליוני דולרים למשפחתו של אמדור, אך פסק זה בוטל על ידי בית המשפט לערעורים במישיגן.
בשנת 1997 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "Jenny Jones: My Story".
בשנת 2006 הוציאה ספר בישול בשם "Look Good, Feel Great".
כל ההכנסות משני ספריה נתרמו לחקר סרטן השד.
ג'ונס תחזקה אתר רשמי, אתר בישול וערוץ בישול ביוטיוב.
לערוץ למעלה ממיליון מנויים, ונכון לינואר 2023 הסרטונים בערוץ זכו ליותר מ-132 מיליון צפיות.
ג'ונס תמכה בקביעות בארגונים הלוחמים בסרטן השד.
היא תרמה מכשיר ממוגרפיה נייד לבית חולים ציבורי בשיקגו, הקימה קרן המנגישה מידע בנוגע לסרטן השד, הסרת שתל חזה ובעיות דימוי גוף, ואף תרמה את כל ההכנסות משני ספריה לחקר סרטן השד.
בשנת 2005 הקימה את "קרן ג'ני ג'ונס", כאמצעי לספק סיוע לנזקקים.
תחומי המיקוד העיקריים של הקרן הם חינוך, בריאות נשים ושיפור קהילות ברחבי המדינה.
בשנת 2008 הקימה מטעם הקרן את התוכנית "הגיבורים של ג'ני", במסגרתה העניקה מכספה הפרטי מיליוני דולרים לאנשים המעוניינים ליצור שינוי בקהילות המקומיות שלהם.
ג'ני אברהמסון (בשוודית: Jennie Abrahamson; נולדה ב-28 במאי 1977) היא זמרת פופ וכותבת שירים שוודית.
נולדה בקרבת אומאו שבצפון שוודיה, ומתגוררת כיום ברובע סודרמאלם (Södermalm) בסטוקהולם.
אברהמסון החלה את קריירת השירה שלה באומאו עם להקת פדינגטון.
היא עבדה עם אמנים שונים וניגנה במספר להקות מוזיקליות, כלהקת הטריפ-הופ Heed, להקת הקאנטרי רוק יוקון AKB.
לאחר שניגנה בלהקות שונות ושיתפה פעולה עם אמנים מתחלפים אחרים, היא החלה בקריירת סולו בשוודיה בשנת 2006. בתמיכת חברותיה פריסקה וילג'ור ואן ברון, הקימה אברהמסון חברת תקליטים משלה בשנת 2007. יחד עם בן זוגה הוותיק יוהנס ברגלונד, היא גם מנהלת אולפן מוזיקה בסטוקהולם.
עם פיטר גבריאל היא יצאה לסיבוב הופעותב-"Back to Front - So-Tour" שלו בשנים 2013 ו-2014 יחד עם לינאה אולסון כזמרת פתיחה ורקע בצפון אמריקה ובאירופה.
במהלך סיבוב ההופעות הזה, ביצעה את חלקה של קייט בוש בשיר "Don't Give up".
מאז 2006 הקליטה אברהמסון חמישה אלבומי סולו, מהם הצליחו מספר סינגלים בשוודיה, גרמניה וצרפת.
בעוד השמש עדיין זורחת והשמיים בהירים (2009)
צליל הלב הפועם שלך (2011)
תוכנית לייט נייט (מתוך "כשהשמש עדיין זורחת" והשמיים בוהקים) (2009)
קשה להגיע (מתוך "צליל הלב הפועם שלך") (2011)
שעת הזאב (מתוך "צליל הלב הפועם שלך") (2011)
ג'ניפר אן מרשל גרייבס היא גנטיקאית אוסטרלית.
היא פרופסור במכון לה טרוב למדע מולקולרי באוניברסיטת לה טרוב (La Trobe) שבאוסטרליה ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
גרייבס נולדה באדלייד שבדרום אוסטרליה ב-1941. היא למדה בבית הספר היסודי הייגייט, אז מכללה פרסביטריאנית לבנות (כיום קולג' סיימור), שניהם באדלייד.
היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת אדלייד ב-1964, ותואר שני ב-1967 על עבודתה על השתקה אפיגנטית של כרומוזום X אחד בחיות כיס ממין נקבה.
היא קיבלה דוקטורט בשנת 1971 על עבודתה על שליטה בסינתזת DNA באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1971 גרייבס חזרה לאוסטרליה והרצתה על גנטיקה באוניברסיטת לה טרוב, שם הפכה לפרופסור ב-1991. כמורה, היא דוגלת ברעיון שכל נושא הביולוגיה מאוחד על ידי האבולוציה ותומכת בקביעתו של תאודוסיוס דובז'נסקי לפיה "אין היגיון לשום דבר בביולוגיה אלא לאור תאוריית האבולוציה".
גרייבס פרסמה מאמרים רבים בעלי השפעה ותרמה תרומה מכוננת להבנת הארגון, האבולוציה, התפקוד והשימור של הגנום של היונקים.
היא ערכה מחקרים על המגוון הגנטי של בעלי חיים אוסטרליים, במיוחד קנגורו, פלטיפוס, שד טסמני ולטאת הדרקון.
עבודתה הובילה לתיאוריות על המקור והאבולוציה של כרומוזומי המין האנושיים וקביעת המין, כולל התחזית השנויה במחלוקת שכרומוזום ה-Y האנושי הולך ונעלם.
היא גילתה שההשתקה האפיגנטית של כרומוזומי X של יונקים מתרחשת על ידי עיכוב שעתוק, ושעיכוב זה מתווך על ידי מתילציה של DNA.
באמצע שנות ה-80, גרייבס השתלבה בפרויקטים בין-לאומיים של מיפוי וריצוף השוואתי של גנים, פעלה להכללת מינים בדרגת קרבה רחוקה בניתוח גנומי השוואתי ויזמה פרויקטים לרצף הגנום של חיות הכיס האוסטרליות והפלטיפוס.
בשנת 2001 מונתה לראש היחידה לחקר גנומיקה השוואתית ולמנהלת מרכז ARC למצוינות בגנומיקת קנגורו, שבסיסה בבית הספר למחקר מדעי הביולוגיה באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
בתקופה זו עבדה רבות עם פרופסור ג'נין דיקין.
בשנת 1999 נבחרה גרייבס כעמיתת האקדמיה האוסטרלית למדע.
מאז הייתה תחילה מזכירת החוץ, ולאחר מכן מזכירת החינוך, שם הייתה אחראית על פרויקטי החינוך המדעי של האקדמיה.
היא זוכת פרס לוריאל-אונסקו לשנת 2006, וקיבלה פרסים רבים על עבודתה, כולל מדליית מקפרליין ברנט (MacFarlane Burnet) למחקר בביולוגיה ואות מסדר אוסטרליה.
בשנת 2011 חזרה גרייבס למלבורן כפרופסור באוניברסיטת לה טרוב, אך עדיין בעלת תפקידי כבוד באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה (פרופסור אמריטוס), אוניברסיטת קנברה (הוגה-אורח, Thinker-in-Residence) ואוניברסיטת מלבורן (פרופסור עמית).
בשנת 2017 הוענק לה פרס ראש ממשלת אוסטרליה למדע על "חקירותיה החלוציות של הגנטיקה של המין".
גרייבס, בשיתוף עם הדוקטורנט שלה אנדרו סינקלייר, סייעו בהשגת ראיות לכך שהגן ZFY, שהוצע בזמנו כגורם הקובע את קיום האשכים, לא נדרש לקביעת מין ביונקים.
קביעת מין ביונקי שליה (כולל חיות כיס) נובעת מגן הקובע אשכים על כרומוזום Y.
באמצעות גנומיקה השוואתית, גרייבס וסינקלייר הראו ש-ZFY נמצא על כרומוזום 5 בקנגורו וכרומוזום 3 בחיית הכיס דמוית העכבר דונארט שמן-זנב (fat-tailed dunnart) ולא בכרומוזום Y, ולכן לא יכול להיות מעורב בקביעת המין.
מאוחר יותר הראה סינקלייר ש-SRY הוא הגן האחראי לקביעת מין אצל יונקים.
בעקבות זאת גילתה גרייבס שכרומוזומי המין אצל הפלטיפוסים הם הומולוגיים למבנה הכרומוזומים של הציפור, ZW, ולא נשמרו עם מבנה הכרומוזומים של היונק, XY.
הודות לעבודה זו, הופעת כרומוזומי מין של יונקים מתוארכת למועד שלפני 160 עד 190 מיליון שנים, בין תקופת ההתמיינות של יונקים מתת המחלקה תריה מיונקי הביב, וכן בין ההתבדלות של חיות כיס מקבוצת האאותריה.
עבודתה של גרייבס על קביעת מין הובילה לגילוי שהזוחל האוסטרלי לטאת הדרקון מפגין קביעת מין גנטית ותלויה בטמפרטורה כאחד.
בטמפרטורות נורמליות, מין הצאצא נקבע באמצעות גורמים גנטיים (זכר ZZ, נקבה ZY) שכן נדרשים שני עותקים של גן תלוי-Z זה (ZZ) כדי לגרום להיווצרות אשכים.
עם זאת, בטמפרטורות גבוהות יותר, כל האבקועים הם נקבות.
ייתכן שזה מתרחש עקב אי-אקטיבציה (אי-הפעלה, השתקה רצסיבית) בחום של גן תלוי-Z רגיש לטמפרטורה, וכתוצאה מכך היווצרות כרומוזום ZZ עם תוצר לא מספיק לשינוי מין.
בשל מינון מופחת זה, דגמי ZZ מתפתחים לנקבות שעברו שינוי מין.
עבודה זו סתרה את ההשערה הרווחת באותה תקופה, לפיה מערכת קביעת מין גנטיות שונה מהותית ממערכת קביעת מין תלוית טמפרטורה.
1999 – עמיתה באקדמיה האוסטרלית למדעים.
2001 – מדליית המאה "עבור שירות לחברה ולמדע האוסטרלי בתחום גנטיקה וגנומיקה של יונקים".
2006 – מדליית מקפרליין ברנט (Macfarlane Burnet) והרצאת האקדמיה האוסטרלית למדע.
2010 – קצין מסדר אוסטרליה (AO) ביום אותות הכבוד האוסטרלי, 2010 "על שירות למחקר המדעי בתחום הגנטיקה, במיוחד של חיות כיס ויונקי ביב אוסטרליים והרלוונטיות שלהם להבנה בין-לאומית של האבולוציה האנושית".
2017 – פרס ראש הממשלה למדע, על חקירותיה החלוציות של הגנטיקה של המין.
2019 – שותף זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
2022 – העלאה לדרגה של מלווה מסדר אוסטרליה (AC) בתחרות יום אוסטרליה 2022, עבור "שירות מובהק למדע, במיוחד באמצעות מנהיגות ומחקר בגנטיקה אבולוציונית, לאגודות מקצועיות בין-לאומיות ולאומיות, לחינוך מדעי בבתי ספר, וכמנטור ומודל לחיקוי לנשים".
ג'ני הולצר (נולדה ב-29 ביולי 1950) היא אמנית נאו-קונספטואלית אמריקאית, חיה ועובדת בהוסיק, ניו יורק.
עבודתה מתבססת על העברת מילים ורעיונות במרחבים ציבוריים וכוללת מיצבים רחבי היקף, שלטי חוצות פרסומיים, הקרנות על בניינים ומבנים אחרים ותצוגות אלקטרוניות מוארות.
הולצר שייכת לתנועת אמנות פמיניסטית בארצות הברית של דור אמנים שהחל לפעול בסביבות 1980, הייתה חברה פעילה ב-Colab פריוקטים שיתופיים בניו יורק בתקופה זו, והשתתפה בתערוכה המפורסמת שייסדה קבוצה זו בטיימס סקוור.
הולצר נולדה ב-29 ביולי 1950 בגליפוליס, אוהיו.
במקור היו לה שאיפות להיות ציירת מופשטת, החלה לימודי אמנות כלליים באוניברסיטת דיוק בדורהם, צפון קרוליינה (1968–1970), ולאחר מכן ציור, הדפס ורישום באוניברסיטת שיקגו לפני שהשלימה תואר ראשון באמנות באוניברסיטת אוהיו, אתונה, אוהיו (1972).
בשנת 1974, הולצר לקחה קורסי קיץ בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד, והחלה את תוכנית ה-MFA שלו בשנת 1975. היא עברה למנהטן ב-1976, הצטרפה לתוכנית הלימודים העצמאית של מוזיאון וויטני והחלה את עבודתה הראשונה עם שפה, מיצב ואמנות ציבורית.
בנוסף, הייתה חברה פעילה ב-Colab פריוקטים שיתופיים בניו יורק.
רוב עבודותיה מוצגות במרחבים ציבוריים וכוללות מילים ורעיונות, בצורה של אמנות המילה (הידועה גם כאמנות טקסט).
המימד הציבורי הוא חלק בלתי נפרד מעבודותיה של הולצר.
המיצבים גדולי הממדים שלה כוללים שלטי חוצות פרסומיים, הקרנות על בניינים ועל מבנים אדריכליים אחרים, ותצוגות אלקטרוניות מוארות.
שלטי LED הפכו למדיום הבולט ביותר שלה, אם כי הפרקטיקה המגוונת שלה משלבת מגוון רחב של מדיה, כולל כרזות רחוב, שלטים מצוירים, ספסלי אבן, ציורים, צילומים, סאונד, וידאו, הקרנות, יצירות אינטרנט, חולצות טישרט עבור מעצב האופנה ווילי סמית ומכונית מרוץ עבור BMW.
הקרנות אור מבוססות טקסט הן מרכז העשיה של הולצר משנת 1996. החל משנת 2010, שלטי הלד שלה החלו להיות פיסוליים יותר.
הולצר כבר אינה מחברת טקסטים, ובשנים האחרונות חזרה ומקורותיה בעבודות ציור.
הולצר משתמשת בעבודתה רק באותיות גדולות באנגלית, ולעיתים קרובות מילים או ביטויים בכתב נטוי.
היא הצהירה בעבר שזה בגלל שהיא רוצה "להעביר תחושת דחיפות ולדבר קצת בקול רם."
הולצר שייכת לתנועת אמנות פמיניסטית בארצות הברית של דור אמנים שהחל לפעול בסביבות 1980,שחיפשו דרכים חדשות להקנות לאובייקטים חזותיים נרטיב או פרשנות מרומזים.
היא הייתה חברה פעילה ב-Colab פריוקטים שיתופיים בניו יורק והשתתפה בתערוכה המפורסמת שייסדה קבוצה זו בטיימס סקוור.
אמניות נוספות בתקופה כוללות את ברברה קרוגר, סינדי שרמן, שרה צ'ארלסוורת' ולואיז לולר.
נושא עבודתה של הולצר מתייחס לעיתים קרובות לפמיניזם וסקסיזם.
עבודתה דנה בנושאים משמעותיים כמו תקיפה מינית נגד נשים.
היא אמרה שהיא נוטה לנושאים כאלו בגלל חוסר תפקוד משפחתי שחוותה ומכיוון שלטענתה "אנחנו לא צריכים עבודות אמנות על שמחה".
עבודותיה הציבוריות הראשונות של הולצר, Truisms (1979–1977) (אמת מוסכמת), הן בין הידועות ביותר שלה.
הם הופיעו לראשונה כגיליונות אנונימיים שהיא הדפיסה בכתב נטוי שחור באותיות גדולות על נייר לבן והודבקו על בניינים, קירות וגדרות במנהטן ובסביבותיה.
השורות הכתובות נלקחו מרשימת קריאה מלומדת מתוכנית הלימוד העצמאית של ויטני, שם הייתה סטודנטית.
היא הדפיסה טרואיזמים אחרים על כרזות, חולצות ומדבקות, וגילפה אותם על ספסלי אבן.
בסוף 1980 נכללו אמנות הדואר ועלוני הרחוב של הולצר בתערוכה "אסטרטגיות חברתיות של נשים אמניות" במכון לאמנות עכשווית בלונדון, שאצרה לוסי ליפארד.
בשנת 1981, הולצר יזמה את הסדרה "Living", עבודות המודפסת על לוחות אלומיניום וברונזה, פורמט תצוגה המשמש את מבני הרפואה והממשלה.
הסדרה "Living" התייחסה לצורכי חיי היומיום: אכילה, נשימה, שינה ויחסים אנושיים.
הוראותיה הקצרות והיבשות של הולצר לוו בציורים של האמן האמריקאי פיטר נאדין, דיוקנאות של גברים ונשים שהוצמדו לעמודי מתכת שביטאו עוד יותר את הריקנות של החיים והמסר בעידן המידע.
היצירה "Inflammatory Essays" הורכבה מכרזות שיצרה הולצר בין השנים 1979–1982 והוצבה ברחבי ניו יורק.
ההצהרות שנכתבו על הכרזות הושפעו מדמויות פוליטיות כולל אמה גולדמן, ולדימיר לנין ומאו טסה-טונג.
ב-2018 הודפס טקסט מאחת הכרזות על כרטיס שתפור על גב השמלה שלבשה לורד לטקס הגראמי; אחרים בטקס הגראמי לבשו ורדים לבנים או בגדים לבנים כדי להביע סולידריות עם תנועת Time's Up; לורד כתבה, "הגרסה שלי של שושנה לבנה – האפוקליפסה תפרח – קטע שכתבה הגדולה מכולם, ג'ני הולצר"
המחשב כמדיום הפך למרכיב חשוב בעבודתה של הולצר ב-1982, כאשר האמנית התקינה את השלט האלקטרוני הגדול הראשון שלה בטיימס סקוור בניו יורק.
בחסות תוכנית הקרן לאמנות ציבורית, השימוש בדיודות פולטות אור (LED) אפשר להולצר להגיע לקהל גדול יותר.
הטקסטים בסדרת ההישרדות "Survival" מהשנים 1985–1983, מדברים על הכאב הגדול, העונג והגוחך של החיים בחברה העכשווית.
היא החלה לעבוד באבן ב-1986; לתערוכתה באותה שנה בגלריה ברברה גלדסטון בניו יורק, הציגה הולצר סביבה כוללת שבה הצופים התמודדו עם זמזום חזותי בלתי פוסק של שלט LED אופקי וספסלי אבן המובילים אל מזבח אלקטרוני.
בהמשך לכך, עבודת המציב שלה במוזיאון הגוגנהיים ב-1989 כללה שלטשיצר מעגל מתמשך במעלה קיר מעקה המעוגל של רחבת המוזיאון.
ב-1989 הוציאה ג'ני הולצר את סדרת "Laments" לקרן Dia Art בניו יורק; מיצב זה כלל עמודים של אורות LED לצד מיצבי שיש וגרניט דמוי קברים עם טקסטים של קינות.
בראיון הולצר מזכירה שהיא משתמשת בגוף ראשון "אני" כדי ליצור את הרושם שאדם מת הוא שמדבר, וכך להפוך את המיצב למעניין יותר לקהל שלה.
ב-"Laments" נתנה הולצר קול ל-13 אנשים שמתו במגפת האיידס, כדי לומר את כל מה שאולי לא קיבלו את ההזדמנות אליו בעודם בחיים.
בשנת 1989, הולצר הפכה לאמנית השנייה שנבחרה לייצג את ארצות הברית בביאנלה בוונציה באיטליה (דיאן ארבוס הייתה הראשונה, שהוצגה לאחר מותו ב-1972).
בביאנלה ה-44 ב-1990, שלטי ה-LED וספסלי השיש שלה הוצבו בחלל תצוגה בביתן האמריקאי; היא עיצבה פוסטרים, כובעים וחולצות טריקו למכירה ברחובות ונציה.
המיצב, "אם וילד", זיכה את הולצר בפרס אריה הזהב עבור הביתן הטוב ביותר.
המיצב המקורי נשמר בשלמותו באוסף של גלריית אולברייט-נוקס לאמנות בבפאלו, המוסד המארגן של הביתן האמריקאי בביאנלה לשנת 1990.
לאחר הפסקה קצרה מעולם האמנות, הולצר חזרה ב-1993 עם הסדרה "Lustmord", שם העבודה לקוחה מהמילה הגרמנית שמשמעותה "רצח מיני".
הולצר יצרה את הסדרה כתגובה למלחמת בוסניה, במיוחד האונס הנרחב ורצח נשים.
היצירה כוללת שלושה שירים המשחזרים פשעי מין מנקודת מבטם של הקורבן, המתבונן והמבצע.
"Lustmord" מורכבת מטקסטים שנכתבו בדיו כחול, שחור ואדום על העור, ומשולחן "Lustmord", סדרה של עצמות שונות של גוף האדם המונחות על שולחן עץ, עם רצועות כסף כרוכות מסביב, עם חריטה של הטקסט של שלושת השירים.
החל משנת 2010, עבודתו של הולצר התמקדה במסמכים ממשלתיים, הנוגעים לעיראק והמזרח התיכון.
באמצעות טקסטים מהקשר שונה מאוד, פרויקטים מאוחרים יותר כללו שימוש במסמכים ממשלתיים ערוכים וקטעים ממסמכים של צבא ארצות הברית שהוסרו מהמלחמה בעיראק.
לדוגמה, עבודת LED גדולה המציגה קטעים מתוך פרוטוקול החקירות של חיילים אמריקאים שהואשמו בהפרות זכויות אדם ופשעי מלחמה בכלא אבו גרייב.
"Inflammatory Essays" (1979–1982), מיצב המורכב מטקסטים ומניפסטים, שהודפסו במקור על נייר צבעוני והודבקו בדבק חיטה ברחובות העיר ניו יורק בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. Inflammatory Essays כלול באוספים הקבועים של מוזיאון פרז לאמנות במיאמי.
"Living Series" (תחילת שנות ה-80), שימוש במדיה מונומנטלית כגון לוחות ברונזה ושלטי חוצות.
"Under a Rock" (1986), סדרה המציבה מסרים אלקטרוניים לצד משפטים פואטיים חרוטים על ספסלי אבן וסרקופגים.
"Laments" (1989), מיצב מולטימדיה בקרן דיה לאמנות ובו 13 סרקופגים מאבן.
"Xenon for Bordeaux and Paris" (2001 ו-2009), הקרנות טקסט על ציוני דרך שונים, הבולט שבהם הוא פירמידת הלובר, שנוצרה במקור עבור פסטיבל האוטומן ב-2001. הקרנת הלובר חזרה על עצמה ב-2009 לכבוד יום השנה ה-20 לפירמידה.
"For the City" (2005), הקרנות ליליות של מסמכים ממשלתיים שנחשפו על החלק החיצוני של ספריית בובסט של אוניברסיטת ניו יורק, ושירה על החלק החיצוני של מרכז רוקפלר והסניף הראשי של הספרייה הציבורית של ניו יורק במנהטן.
"For Singapore" (2006), הקרנה על בניין העירייה, סינגפור לרגל הביאנלה של סינגפור 2006
במוזיאון לאמנות עכשווית של מסצ'וסטס ב-2007, הציגה הולצר סדרה של הדפסי משי בטכניקה מעורבת; הסדרה כוללת 15 הקנבסים בגודל זהה, בינוני-גדול, עם הדפס משי ממצגת PowerPoint ששימשה ב-2002 כדי לתדרך את הנשיא בוש, דונלד רמספלד ואחרים על תוכנית הפיקוד המרכזי של ארצות הברית לפלישה לעיראק.
סימני הצנזורה אינם משתנים והחלקים הגדולים של הטקסט המושחר מותירים קטעי משפטים או מילים בודדות, הדים לתוכן המקורי.
הולצר מתרכזת במסמכים שעברו שינוי חלקי או כמעט מלא עם סימני הצנזורה.
הולצר הציגה תערוכות יחיד במוסדות כגון Fondation Beyeler בריהן/בזל ומוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק (2009), והמוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו (2008).
היא השתתפה גם ב־Documenta 8 (1987) בקאסל, וכן בתערוכות קבוצתיות במוסדות מרכזיים כמו מוזיאון Stedelijk בהולנד, הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה והמוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
הולצר השתתפה בביאנלה ה-9 של גוואנגז'ו (2012).
הולצר הציגה מספר תערוכות יחיד בעשור האחרון.
ב-2014 עבודתה הוצגה ב-Jenny Holzer: Projecto Parede ב־Museu de Arte Moderna (MAM) של סאו פאולו בברזיל ב-2014 וכן Jenny Holzer: Dust Paintings at Cheim & Read בצ'לסי, ניו יורק, שהדגימו את השימוש שלה במסמכים ממשלתיים כמקור לעבודתה.
בשנת 2015 היא השתתפה ב-Jenny Holzer: Softer Targets ב־Hauser &amp; Wirth, Somerset בברוטון, בריטניה, שהציגה יצירות חדשות ויצירות נוספות משלושת העשורים האחרונים.
כמו כן ב-2015 היא הציגה תערוכת יחיד בגלריה ברברה קריקוב בבוסטון, מסצ'וסטס וכן ציורי מלחמה במוזיאון קורר בוונציה, איטליה.
בחורף 2016-17 ב-Alden Projects בניו יורק, הולצר הציגה את תערוכת היחיד REJOICE!
זמנינו בלתי נסבלים: כרזות הרחוב של ג'ני הולצר, 1977-1982, שהראו פוסטרים מבוססי טקסט שלה שהודבקו ברחובות ניו יורק.
Jenny Holzer and Christian Lemmerz : Lust הייתה תערוכה שהוצגה מפברואר 2017 עד מאי 2017 במוזיאון רנדרס לאמנות ברנדרס, דנמרק.
מינואר עד פברואר 2017 היא הייתה בתערוכת פישל, הולצר, פרינס, סאלה, שרמן בגלריה Skarstedt בצ'לסי, ניו יורק.
כמו כן, בקיץ 2016, הולצר השתתפה בתערוכת THE EIGHTIES: A Decade of Extremes במוזיאון לאמנות עכשווית באנטוורפן בבלגיה שחקרה את סצנת האמנות של ניו יורק בשנות השמונים.
בשנת 2018 הציגה הולצר את התערוכה חדרי אמן: ג'ני הולצר בטייט מודרן בלונדון.
ב-2019 הציגה בכל הקומה השנייה של מוזיאון גוגנהיים בילבאו (תשע גלריות).
הולצר הוא אחד משישה אמנים-אוצרים שבחרו עבודות עבור רישיון אמנותי: שישה תופסים על אוסף גוגנהיים, המוצג במוזיאון Solomon R.
הפרס השנתי – הכרה בנשים על מנהיגותן וחדשנותן באמנות החזותית, הריקוד, המוזיקה והספרות – הוא לוח ברונזה שעוצב במקור על ידי האמנית ב-1994, ובו אחד הטקסטים מעבודת "Truisms" שלה: "זה האינטרס האישי שלך למצוא דרך להיות עדינה מאוד".
הולצר מחזיק גם בתוארי כבוד מוויליאמס קולג', בית הספר לעיצוב ברוד איילנד, ניו סקול ומכללת סמית'.
בשנת 2018 היא נבחרה כחברה חדשה ב.
ג'ניפר מדלן גילרות' היא אשת חינוך ופוליטיקאית סקוטית המכהנת מטעם המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) בפרלמנט של סקוטלנד מאז 2016.
גילרות' נולדה בבאנף במחוז אברדינשייר וגדלה בעיר סרס במחוז פייף.
היא בוגרת תואר ראשון בסוציולוגיה ופוליטיקה מאוניברסיטת גלאזגו ומחזיקה גם תעודת הוראה מאוניברסיטת סטרת'קלייד.
לפני שנבחרה לפרלמנט הסקוטי לימדה גילרות' מדעי החברה בתיכון הקתולי על שם סנט קולומבה בדנפרמלין, הייתה מפקחת במשרד החינוך הסקוטי, ולימדה "לימודים מודרניים" (מקצוע במערכת החינוך הסקוטית העוסק בסוגיות חברתיות ופוליטיות עכשוויות) בתיכון המלכותי באדינבורו.
באפריל 2016 נבחרה גילרות' כמועמדת מטעם ה-SNP לפרלמנט הסקוטי, וב-5 במאי זכתה במושב לאחר שהביסה את קיי מוריסון ממפלגת הלייבור הסקוטית.
בפברואר 2020 מונתה גילרות' לשרה לענייני אירופה, הגירה ופיתוח בינלאומי בממשלה הסקוטית, כחלק מסבב תיקים שנערך לאחר התפטרותו של שר האוצר דרק מקאי.
בסבב תיקים נוסף בינואר 2022 עברה גילרות' לכהן כשרת התחבורה, והכריזה כי היא רואה בסקוטלנד מובילה עולמית בתחום הפחתת פליטות הפחמן.
במסגרת תפקידה הייתה מעורבת גם בניהול סכסוך העבודה מול חברת הרכבות הסקוטית וארגון עובדי הרכבת.
ב-29 במרץ 2023 מינה אותה חמזה יוסף, לאחר שנבחר לתפקיד השר הראשון, לתפקיד שרת החינוך במקומה של שירלי-אן סומרוויל.
לאחר התפטרותו של חמזה באפריל 2024 הוזכר שמה של גילרות' כאחת המועמדות להחליפו בראשות ה-SNP והממשלה הסקוטית.
ב-15 ביולי 2017 פורסם כי גילרות' נמצאת במערכת יחסים עם קזיה דאגדייל, שהייתה באותה תקופה מנהיגת מפלגת הלייבור הסקוטית.
ביוני 2022 השתיים נישאו ודגדייל התחתנו בטקס פרטי.
ג'ני סימס היא כדורסלנית אמריקאית-ישראלית המשחקת בעמדת הקלעית באליצור רמלה מליגת העל ובנבחרת ישראל.
סימס שיחקה כדורסל מכללות באוניברסיטת וירג'יניה המערבית ובאוניברסיטת אולד דומיניון.
היא נבחרת במקום ה-18 בדראפט ה-WNBA ב-2017 על-ידי הוושינגטון מיסטיקס.
סימס הגיעה לראשונה לישראל ב-2017 ומאז שיחקה במספר קבוצות בליגת העל.
היא זכתה באליפות עם אליצור רמלה ובגביע המדינה עם הפועל ראשון לציון.
ב-2023 ערכה סימס את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל.
סימס גדלה במדינת מרילנד והוריה החלו לאמן אותה בכדורסל בגיל 12. בגיל 17 החלה לשחק לראשונה במסגרת רשמית, בתיכון ריברדייל בפטיסט.
היא העמידה ממוצעים של 12 נקודות ו-14 ריבאונדים למשחק.
ב-2012 הצטרפה סימס לאוניברסיטת וירג'יניה המערבית אך בשל קשיי התאקלמות עברה כעבור שנה לאוניברסיטת אולד דומיניון.
חוקי המכללות אסרו עליה להשתתף במשחקים רשמיים בעונתה הראשונה באולד דומיניון.
היא שבה לשחק בעונת 2014/15 וגילתה שיפור ביכולתה.
בעונתה האחרונה במכללות העמידה סימס ממוצע של 26 נקודות למשחק והיא נבחרת לשחקנית השנה של קונפרנס USA.
בדראפט ה-WNBA ב-2017 נבחרה סימס במקום ה-18 (סיבוב שני) על-ידי הוושינגטון מיסטיקס.
סימס שותפה בעשרה משחקים במדי המיסטיק ולאחר שנופתה מהקבוצה עברה לאינדיאנה פיבר אשר בשורותיה שיחקה ארבעה משחקים.
ב-2022 הצטרפה סימס לפיניקס מרקורי בחוזה זמני במקום שחקניות שנפצעו ושותפה ב-23 משחקים.
בעונת 2023 היא הצטרפה שוב לפיניקס בחוזה זמני ושותפה בשישה משחקים.
בהמשך עונת 2023 שבה סימס לוושינגטון בחוזה זמני, אך לא שותפה במשחקים.
בקיץ 2017 הצטרפה סימס לאליצור רמלה.
בדצמבר 2017 אלכסיס ג'ונס הוחתמה ברמלה וסימס עברה להפועל פתח תקווה במקומה של בריטני סייקס.
סימס סיימה את עונת 2017/18 עם ממוצעים של כ-17 נקודות וכ-7 ריבאונדים בממוצע למשחק ובקיץ 2018 הצטרפה לבני יהודה.
סימס נפצעה בבירכה במהלך העונה ובינואר 2019 טסה לארצות הברית לטיפולים והוחלפה על-ידי לוריין גודויין.
בעונת 2019/20 שיחקה סימס בקבוצת אלקזרס בליגה הספרדית.
פעילות הליגה הופסקה במהלך העונה בשל פרוץ מגפת הקורונה.
לקראת עונת 2020/21 הצטרפה סימס לרמת השרון, אשר בשורותיה קלעה כ-22 נקודות במשחק.
בעונת 2021/22 שיחקה סימס בהפועל ראשון לציון.
סימס זכתה עם ראשון לציון בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אליצור חולון.
ראשון לציון גם סיימה את העונה הסדירה במקום הראשון אך הפסידה לרמלה בחצי גמר הפלייאוף.
סימס נבחרה לשחקנית המצטיינת של העונה וקלעה כ-27 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2022/23 חתמה סימס באליצור חולון.
היא הגיעה עם הקבוצה לשמינית גמר היורוקאפ ובליגת העל קלעה כ-22 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2023/24 חזרה סימס לאליצור רמלה וזכתה עמה באליפות המדינה לאחר ניצחון בסדרת הגמר על הפועל לב ירושלים.
רמלה גם העפילה לגמר גביע המדינה, שם הפסידה ללב ירושלים.
סימס סיימה את העונה עם ממוצע של כ-17 נקודות למשחק.
במרץ 2025 פרקה סימס את הכתף במהלך משחק במסגרת גביע המדינה ולא שבה לשחק עד ינואר 2026.
איגוד הכדורסל, בעידודו של מאמן נבחרת הנשים, שרון דרוקר, פעל לאזרוחה של סימס בכדי שתוכל לשחק בנבחרת ישראל.
בקיץ 2022 הושלם תהליך אזרוחה והיא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל בפברואר 2023 במסגרת מוקדמות היורובאסקט.
סימס השתתפה עם הנבחרת ביורובאסקט בקיץ 2023. היא נפצעה במהלך הטורניר והחמיצה את המשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים.
בשני המשחקים בהם שותפה קלעה כ-10 נקודות בבמוצע למשחק.
נבחרת ישראל הודחה לאחר שלב הבתים.
סימס המשיכה לשחק בנבחרת במסגרת מוקדמות יורובאקסט 2025.
אסתר ג'יין "ג'ני" הוברט לבית טאטל הייתה אשתו של גארט הוברט, סגן נשיא ארצות הברית בשנים הראשונות של נשיאותו של ויליאם מקינלי.
היא שימשה כגברת השנייה של ארצות הברית משנת 1897 ועד מותו של בעלה ב-1899, והייתה פילנתרופית ופעילה קהילתית בניו ג'רזי.
הוברט שימשה לעיתים קרובות כמארחת הבית הלבן מכיוון שהגברת הראשונה, אידה סקסטון מקינלי, סבלה מאפילפסיה ומחלות כרוניות אחרות.
הוברט נולדה ב-30 באפריל 1849 בפטרסון, ניו ג'רזי, שם גם גדלה, והייתה בתם של עורך הדין הבולט סוקרטס טאטל ואשתו, ג'יין וינטרס.
אמה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, והותירה את גידולה על ידי אמה החורגת, אליזבת וילר טאטל.
היא נישאה לגארט הוברט בפטרסון ב-21 ביולי 1869, בתחילת דרכו כעורך דין ופוליטיקאי.
נולדו להם ארבעה ילדים, שניים מהם מתו בילדותם.
השניים האחרים היו גארט הבן ופאני, שמתה ב-1895.
בשנת 1896, גארט הוברט נבחר לסגן נשיא ארצות הברית לצד ויליאם מקינלי, והמשפחה עברה לוושינגטון הבירה.
בתור הגברת השנייה של ארצות הברית, הוברט שימשה לעיתים קרובות כמארחת הבית הלבן מכיוון שהגברת הראשונה, אידה סקסטון מקינלי, סבלה מאפילפסיה ו מחלות כרוניות אחרות.
סגן הנשיא הוברט מת מאי-ספיקת לב ב-21 בנובמבר 1899. לאחר מותו, היא חזרה לפטרסון והתערבה בענייני הקהילה.
היא הייתה חברה קרובה של גברת מקינלי ומיהרה לבאפלו, ניו יורק, להציע את תמיכתה כשהנשיא מקינלי נרצח בספטמבר 1901.
במהלך תנועת זכות הבחירה לנשים האמריקנית, הוברט מיקמה את עצמה כאנטי סופרג'יסטית באופן מוחלט.
היא ארגנה את אגודת ניו ג'רזי המתנגדת לבחירה לנשים וקיימה פגישות קבועות.
הוברט מתה מדלקת ריאות ב-8 בינואר 1941 בהלדון, ניו ג'רזי, שם התגוררה בחווה של בנה, ונקברה בבית הקברות סידר לאן בפטרסון, ניו ג'רזי.
כאשר משפחת מקינלי עברה לגור בבית הלבן לאחר השבעתו של הנשיא מקינלי, משפחת הוברט שכרה אחוזה מעבר לכיכר שזכתה לכינוי "הבית הלבן הקטן", רשמית בית בנג'מין אוגל טיילו.
הוברט הייתה מבקרת מדי יום את אידה מקינלי שאיתה חלקה ידידות קרובה, ולעיתים קרובות ממלאת את תפקידה.
בריאותה הגרועה של גברת מקינלי במהלך השנתיים הראשונות לממשלתו של מקינלי הובילה לכך שהוברט השתלטה על תפקידים רבים השמורים בדרך כלל לגברת הראשונה.
הנשיא מקינלי היה משתמש באות שנקבע מראש של החזקת עיתון לפני הוברט כאשר גברת מקינלי עמדה להתעלף, והתריע לה להשתלט על אירוח האורחים.
ג'ני ויליאמס היא פעילת זכויות אדם מזימבבואה ומייסדת תנועת "נשים מזימבבואה מתעוררות" (WOZA).
היא מבקרת בולטת של ממשלתו של הנשיא רוברט מוגאבה, היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי של ממשלת ארצות הברית ואת פרס רוברט פ.
ויליאמס נולדה בגואנדה, זימבבואה, וגודלה בעיקר על ידי אמה, מרגרט מרי לבית מקונוויל, בתו של גבר אירי שהיגר לאזור שהיה אז רודזיה ממחוז ארמה.
הוא הפך למחפש זהב והתחתן עם בהלזי מויו משבט המטאבלה.
אביו האירי של ויליאמס היה מליסטוול, במחוז קרי.
בגיל 16, ויליאמס עזבה את התיכון כדי לעבוד ולממן את הלימודים של אחיה.
בשנת 1994, אחיה הבכור מת מאיידס.
חברת יחסי הציבור, בבעלותה ובניהולה של ויליאמס ייצגה את איגוד החקלאים המסחריים של זימבבואה, מ-1994 עד 2002. יצוג זה הביא את החברה של ויליאמס לעימות עם מוגאבה, בשל מדיניותו לתפוס חוות בבעלות לבנים כצעד לרפורמת הקרקעות.
לאחר שמוגאבה עודד חיילים משוחררים, להשתלט בכוח על חוות בבעלות לבנים, ויליאמס החלה למחות על מה שהיא תיארה כהפרת זכויות אדם.
היא גם טענה שהחוות הטובות ביותר ניתנו לבעלי בריתו הפוליטיים של מוגאבה.
בשל הטרדות משטרתיות, נאלצה ויליאמס לסגור את החברה שלה.
בשנת 2002, ויליאמס הפכה לאחת ממייסדי WOZA, תנועת אופוזיציה עממית, שנוצרה בתגובה לחוסר פעולה של אנשי זימבבואה נגד ממשלת מוגאבה.
הארגון התמקד בהפגנות המוניות פומביות נגד מוגאבה, וצמח ל-70,000 חברים בשנים שלאחר מכן.
ויליאמס ומנהיגי WOZA אחרים קבעו "כלל עקרוני", לפיו ההנהגה חייבת להשתתף בהפגנות מסוכנות, יחד עם חברי התנועה: "לא נגיד למישהו לעשות מה שאנחנו לא מוכנים לעשות בעצמנו".
היא תוארה על ידי הגרדיאן ב-2009 כ"אחד הקוצים הבעייתיים ביותר של מוגאבה".
עד 2008, ויליאמס נעצרה 33 פעמים על ידי ממשלת מוגאבה, בגין פעילותה במסגרת הקבוצה.
בעקבות אחד המעצרים שלה ב-2003, אמנסטי אינטרנשיונל הגדירה אותה כאסירת מצפון.
ארגון Human Rights Watch גינה גם הוא, את המעצרים החוזרים ונשנים של ויליאמס ושל מהלנגו מגודונגה, מנהיגה שותפה של WOZA וקבע כי ממשלת זימבבואה צריכה לשחרר את הנשים ו"לאפשר לחברה האזרחית את הזכות להפגין בדרכי שלום".
לאחר מעצר נוסף באמצע 2008, שגריר ארצות הברית ג'יימס ד' מקגי קרא לשחררה, ותיאר את ויליאמס כ"אדם בולט שצריך לשמוע את קולו" ואת ההאשמות נגדה כ"דמה".
ב-2012 היא נעצרה בפעם ה-40 בצעדת יום האהבה השנתית של WOZA, שציינה את יום השנה העשירי לקבוצה.
ויליאמס קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי של ממשלת ארצות הברית בשנת 2007 על "מתן דוגמה של אומץ ומנהיגות על ידי עבודה לשינוי באמצעים שלווים ולא אלימים".
הפרס הוענק על ידי מזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
שנתיים לאחר מכן, הוענק לויליאמס ול-מגודונגה, פרס רוברט פ.
קנדי לזכויות האדם, שהוענק על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בטקס אמר אובמה כי שתי הנשים "הראו לנשים של WOZA ולתושבי זימבבואה שהם יכולים לערער את כוחם של המדכאים שלהם בכוח שלהם - שהם יכולים לחבל בכוחו של דיקטטור בעצמם" ובהצגת פרס, נתן לכל אישה נשיקה.
ביום האישה הבין-לאומי 2012, הוענק לויליאמס פרס קרן ג'ינטה סאגאן של אמנסטי אינטרנשיונל, המכיר בנשים "הפועלות להגן על חירותם וחייהם של נשים וילדים באזורים שבהם הפרות זכויות אדם נפוצות".
הפרס ניתן כהוקרה על פועלה "להעניק השראה ולחנך נשים לאמץ ולדרוש את זכויות האדם והאזרח שלהן בזימבבואה".
במסגרת תוכנית הסנדקות של הפרלמנט הגרמני לפעילי זכויות אדם, מרינה שוסטר העלתה את המודעות לעבודתה של ויליאמס.
ויליאמס נשואה לחשמלאי, איתו יש לה שלושה ילדים בוגרים.
שני בניה של ויליאמס עברו בעקבות אחותם לבריטניה באמצע שנות ה-2000, בשל איומים לקחת את הבנים למיליציות נוער.
בהמשך בעלה הצטרף לילדים בבריטניה.
ויליאמס נשארה בזימבבואה ונלחמה למען צדק חברתי למרות ההשתלטות הגוברת של הממשלה.
בזמנה הפנוי ויליאמס חוקרת את אילן היוחסין שלה, גם מכיוון מוצאה האירי וגם משבט המטאבלה (אזור בזימבבואה).
ג'ני כלת שודדי הים (בגרמנית - "Seeräuber-Jenny") הוא שיר מהמחזה המוזיקלי אופרה בגרוש שאת מילותיו כתב ברטולד ברכט והלחין קורט וייל.
השיר בוצע במקור על ידי לוטה לניה בהפקה המקורית של המחזמר בברלין בשנת 1928, ולאחר מכן זכה לביצועים רבים מפי זמרות כנינה סימון ומריאן פייתפול, כולל ביצועים בעברית מפי יונה עטרי, מירי אלוני וחנה מרון.
לצד השיר מקי סכינאי זהו אחד השירים הידועים מ"אופרה בגרוש" ואחד הידועים והאהובים של הצמד ברכט ווייל.
ג'ני היא משרתת בפונדק מזוהם הנמצא בעיר חוף.
היא זוכה לבוז וללעג של כל בני העיר.
לפתע מגיעה אל העיר ספינת שודדי ים, ועליה חמישים תותחים.
הספינה מפגיזה את העיר עד שבנמל נותר רק בניין אחד העומד על תילו, וזהו הפונדק בו עובדת ג'ני.
כשיורדים השודדים אל החוף הם אוספים את בני העיר, כובלים אותם, ושואלים את ג'ני כמה מהם להרוג.
ג'ני עונה "את כולם", וכשהראשים מותזים היא אומרת "הופלה".
לאחר שמסתיים הטבח, היא עוזבת עם הספינה את העיר.
במקור שרה את השיר במערכה הראשונה של המחזה כלתו של מקי סכינאי גיבור המחזה, פולי פיצ'ם, הסובלת מהתנגדות הוריה לנישואיה למקי, והוזה כיצד תנקום במשפחתה.
בהפקות שונות השיר עובר אל המערכה השנייה ומושמע מהפרוצה ג'ני, המאהבת לשעבר של מקי, הנותנת למקי מחסה מפני המשטרה, אך מקנאת באשתו פולי.
לבסוף היא מלשינה עליו למשטרה האוסרת את מקי ומבילה אותו לתלייה.
משמעותו של השיר במיקום זה במחזה הוא כי ג'ני אוהבת שגורלם של אנשים נמצא בידיה.
המחזה אופרה בגרוש הוצג לראשונה ביום 31 באוגוסט 1928 (לפי גרסה אחרת ב-28 באוגוסט באותה השנה) בתיאטרון Am Schiffbauerdam בברלין.
בין המעורבים בהעלאת המחזה נמנים אשתו של קורט וייל השחקנית לוטה לניה, ששיחקה את תפקיד ג'ני ושרה את "כלת השודדים".
בשנת 1931 הוסרט המחזה בבימויו של גאורג וילהלם פאבסט.
בשנת 1954 הועלה המחזה בברודוויי בכיכובה של לניה (כוכב המחזה בגרסה המקורית, קורט גרון נרצח באושוויץ) ועם תרגום והתאמה לאנגלית של מארק בליצשטיין.
נראה כי ביצועה של לניה ל"כלת השודדים" היה אחת הסיבות לקריירה הבינלאומית שהצליחה לפתח בשנים שלאחר שגלתה מגרמניה.
השיר זכה לפופולריות רבה, ולביצועים רבים הרבה מעבר להעלאת המחזה על הבמות.
אמניות רבות (ואף אמנים) ביצעו את השיר, וזכו להצלחה ולאהדת הקהל.
בין הביצועים הידועים והמוכרים -
בשנת 1963 שיחקה הילדגרד קנף את תפקיד ג'ני בגרסה קולנועית גרמנית / צרפתית ל"אופרה בגרוש" ובמסגרת זו ביצעה אף את "ג'ני כלת שודדי הים".
נינה סימון ביצעה את השיר בהופעה חיה, שהוקלטה ויצאה לאור באלבום "נינה סימון בהופעה" (Nina Simone in Concert) בשנת 1964. סימון המשיכה לבצע את השיר במשך שנים רבות בהופעות חיות.
הביצוע מלא הזעם של סימון התחבר לרקע שבו פעלה סימון בתחילת שנות ה-60, המאבק על זכויות האזרח בארצות הברית.
השיר הפך להיות מזוהה עם ביצוע זה.
אסתר ואבי עופרים הקליטו גרסה משלהם לאלבום "2 ב-3" שיצא לאור ב-1967.
ב-1989 ביים מנחם גולן סרט בשם "מקי סכינאי" המבוסס על המחזה, בו שיחקה זמרת הסופרנו ג'וליה מיגנס את תפקידה של ג'ני ושרה את השיר.
באמצע שנות ה-90 שיחקה מריאן פיית'פול את תפקידה של ג'ני בהפקה של אופרה בגרוש בדבלין, וביצעה את השיר.
הצלחת הביצוע הובילה להקלטת אלבום שלם מיצירות ברכט ווייל בשם "Twentieth Century Blues" שהוקלט בשנת 1996, ולמסע הופעות עולמי שהוקדש לאלבום.
בשנת 1998 הקליט מארק אלמונד גרסה לשיר לאלבום האוסף "A virgin's Tale".
אוטה למפר שנהגה לבצע את השיר בהופעותיה, הקליטה אותו לאלבום הנושא את שם השיר "Pirate Jenny" בשנת 2025.
בשנת 1933 עלה המחזה "אופרה בגרוש" לראשונה על הבמה בעברית בתיאטרון האהל.
את מילותיו של ברכט תרגם אברהם שלונסקי.
בתפקיד ג'ני שיחקה לאה דגנית, ששרה גם את "כלת השודדים".
בשנת 1952 העלה "אהל" הפקה חדשה למחזה, והפעם שיחקה את ג'ני טובה פרדו.
בשנת 1957 העלתה הבימה הפקה למחזה, ואת ג'ני שיחקה יונה עטרי.
בשנת 1964 ביצעה חנה מרון את השיר בתסכית רדיו לקול ישראל.
מרון ביצעה את השיר לאחר מכן פעמים רבות במהלך הקריירה שלה, והוא הפך להיות מזוהה עמה.
כאשר הופיעה לראשונה על הבמה, לאחר הפיגוע בו נקטעה רגלה, בשנת 1971, החלה את השיר כשהיא ישובה על כיסא, ובמהלך הביצוע קמה על רגליה ללא קביים, דבר שגרם לקהל להתרגשות רבה.
בשנת 1965 ביצעה את השיר הזמרת רמה סמסונוב בתקליט בשם "שירי ברכט" שהתבסס על מופע בשם "ברכט על ברכט" שהועלה בתיאטרון זווית.
בביצוע זה נקרא השיר "ג'ני של הפיראטים" ואת המילים תרגם דן אלמגור
בשנת 1974 שרה מירי אלוני את השיר, במופע "ההנאות הקטנות של החיים" שיצא אף בתקליט, לצידם של בני אמדורסקי ויוסי פולק.
הביצוע היה למילים שתרגם דן אלמגור.
בשנת 1982 עלה המחזה שוב בהבימה, ואת השיר שרה סנדרה ג'ונסון.
בשנת 2002 עלה המחזה על במת תיאטרון גשר ושם ביצעה את השיר מיכל ויינברג
בשנת 2015 עלה המחזה על במת התיאטרון הקאמרי בתרגומו של דורי פרנס ואת השיר שרה הלנה ירלובה
ברטולט ברכט, שלושה מחזות: אמא קוראז' וילדיה; הנפש הטובה מסצ'ואן; אופרה בגרוש; תרגם: שמעון זנדבנק, תל אביב: עם עובד, 1986.
ג'ני האן היא סופרת, תסריטאית, מפיקה בפועל ובמאית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות כתיבת הטרילוגיה "הקיץ שבו הפכתי ליפה", אותה עיבדה לסדרת טלוויזיה באותו השם עבור פריים וידאו.
היא גם כתבה את הטרילוגיה "לכל הבנים שאהבתי פעם", שעובדה לסדרת סרטים בנטפליקס.
האן נולדה וגדלה בריצ'מונד, וירג'יניה, להורים קוריאנים-אמריקאים.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר לממשל ולימודים בין-לאומיים ע"ש מגי ווקר בשנת 1998, לאחר מכן למדה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בשנת 2006, היא סיימה תואר שני באמנויות יפות בכתיבה יוצרת בניו סקול.
האן כתבה את ספרה הראשון, רומן הילדים "Shug", בזמן שלמדה בקולג'.
"Shug" פורסם בשנת 2006 ועוסק באנמרי וילקוקס (שוג), ילדה בת שתים עשרה המנסה להתמודד עם האתגרים של חטיבת הביניים.
הפרויקט הבא שלה היה טרילוגיית רומנים לנוער על התבגרותה של נערה במהלך חופשת הקיץ שלה.
שלושת הרומנים, "הקיץ שבו הפכתי ליפה", "זה לא קיץ בלעדיך", ו"קיץ לנצח", פורסמו בין השנים 2009 ל-2011 על ידי הוצאת סיימון אנד שוסטר והפכו במהרה לרבי מכר של הניו יורק טיימס.
הטרילוגיה עוסקת בסיפורה של בלי קונקלין, הנאבקת לבחור בין שני אחים שהיא מכירה כל חייה ומתמודדת עם משולש אהבה סוער.
הספרים תורגמו לעברית בהוצאת אגם החל מ-2020.
טרילוגיית הנוער השנייה של האן נכתבה בשיתוף פעולה עם והחלה עם פרסום הספר "Burn for Burn" (בתרגום חופשי: שריפה תחת שריפה) בשנת 2012. הרומן עוקב אחר שלוש תלמידות תיכון המחפשות נקמה בעיירת האי שלהן.
הספר מכיל אלמנטים על טבעיים ורומנטיים.
הספר השני בטרילוגיה היה "Fire with Fire" (אש עם אש), שפורסם בשנת 2013, ואת "Ashes to Ashes" (אפר לאפר) משנת 2014.
בשנת 2014, האן הוציאה לאור רומן רומנטי לנוער, "לכל הבנים שאהבתי בעבר", על לארה ג'ין סונג קובי, תלמידת תיכון שחייה מתהפכים כאשר המכתבים שכתבה לחמשת אהובי העבר שלה נשלחים בדואר ללא ידיעתה.
הרומן נבחר לעיבוד קולנועי תוך שבועות ספורים מפרסומו.
אני עדיין אוהבת אותך", יצא לאור בשנה שלאחר מכן, וזכה בפרס הספרות האסייתי/אמריקאית האוקיינוס השקט לנוער לשנים 2015–2016. רומן שלישי, "לעולם ועד, לארה ג'ין", יצא לאור בשנת 2017. הספרים תורגמו לעברית בהוצאת אגם החל מ-2018.
הרומן "לכל הבנים שאהבתי בעבר" עובד לנטפליקס לסרט בשם "לכל הנערים שאהבתי", בכיכובה של לאנה קונדור בתפקיד הראשי.
הסרט שודר בנטפליקס באוגוסט 2018, וזכה לביקורות חיוביות.
להאן הייתה הופעת אורח קצרה בסרט.
האן גם הייתה המפיקה בפועל של שניסרטי ההמשך "לכל הנערים: נ.ב.
אני עדיין אוהבת אותך" ו"לכל הנערים: לעולם ועד" ששודרו ב-2020 וב-2021.
ביוני 2022, יצא לאור באמזון פריים "הקיץ שבו הפכתי ליפה".
האן יצרה את הסדרה, המבוססת על טרילוגיית הספרים שלה באותו שם, ושימשה כבמאית ומפיקה בפועל.
להאן היו הופעות אורח בעונות הראשונה והשנייה.
בעיבוד הטלוויזיוני בוצעו מספר שינויים כדי להפוך את הסיפור למגוון יותר.
לדוגמה, בספר, נראה שבלי היא ממוצא אירופאי, כפי שאושר על ידי עטיפת הספר המקורית.
בסדרת הטלוויזיה, בלי מתוארת כדו-גזעית: אביה לבן ואמה קוריאנית-אמריקאית.בנוסף, אחד מבני זוגה של בלי, ג'רמיה פישר, בגילומו של גאווין קסלניו, מתואר כביסקסואל מוצהר, מאפיין שאינו קיים בספרים.
הסדרה חודשה לעונה שנייה עוד לפני שיצאה העונה הראשונה.
הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, שעלתה באמזון פריים וידאו ב-16 ביולי 2025.
בשנת 2022, האן השיקה את חברת ההפקות שלה, Jenny Kissed Me, לאחר שחתמה על חוזה רב שנתי עם Amazon Prime Video.
על העסקה, אמרה ג'ניפר סלקה, ראש אולפני אמזון, "ג'ני האן לא רק סופרת אהובה ונמכרת ביותר, אלא שהיא גם הביאה את קולה למסכים ברחבי העולם, מדברת אל מעריציה בקול אותנטי שמעורר השראה, מרגש אשר משעשע את בסיס המעריצים העצום והגדל שלה.
אנחנו כל כך נרגשים להיות עכשיו הבית לג'ני ולעבודתה הפנטסטית שתבוא.
אני יודעת שקהל היעד העולמי שלנו יודה לנו." בשנת 2023, האן נבחרה לאחת מ-50 מפיקות הטלוויזיה המובילות של השנה על ידי Variety ונבחרה לרשימת Creative 100 של Adweek.
במאי 2023, שודרה בנטפליקס הסדרה "באהבה, קיטי", ספין-אוף לסדרת הסרטים "לכל הנערים שאהבתי".
האן יצרה את הסדרה ומשמשת כתסריטאית, מפיקה בפועל והבמאית בעונה הראשונה.
הסדרה עוקבת אחר אחותה של לארה ג'ין, קיטי קובי, כשהיא יוצאת למסע משלה בפנימייה בסיאול, דרום קוריאה.
העונה הראשונה הייתה מועמדת לפרס אמי לסדרת הנוער הטובה ביותר.
ביוני 2023, נטפליקס הודיעה כי הסדרה חודשה לעונה 2 ששודרה ב-16 בינואר 2025.
טרילוגיית הקיץ שבו הפכתי ליפה
הקיץ שבו הפכתי ליפה (2009), תרגום לעברית: קטיה בנוביץ', אגם הוצאה לאור, 2020
זה לא קיץ בלעדיך (2010), תרגום לעברית: מיכל כהן, אגם הוצאה לאור, 2023
קיץ לנצח (2011), תרגום לעברית: מיכל כהן, אגם הוצאה לאור, 2023
טרילוגיית לכל הבנים שאהבתי פעם
לכל הבנים שאהבתי פעם (2014), תרגום לעברית: מיכל כהן, אגם הוצאה לאור, 2018
אני עדיין אוהבת אותך (2015), תרגום לעברית: מיכל כהן, אגם הוצאה לאור, 2019
לעולם ועד, לארה ג'ין (2017), תרגום לעברית: מיכל כהן, אגם הוצאה לאור, 2020
שנה יצירה קרדיט כ הערות תסריטאית מפיקה במאית 2018 לכל הנערים שאהבתי הופעת קמע כמורה בריקוד בית הספר 2020 לכל הנערים: נ.ב.
אני עדיין אוהבת אותך 2021 לכל הנערים: לעולם ועד הופעת קמע כמורה בטקס הפרסים 2022–2025 הקיץ שבו הפכתי ליפה יוצרת, כתבה 4 פרקים וביימה את "הריקוד האחרון" הופיעה בהופעת אורח כדמות רקע 2023–הווה באהבה, קיטי יוצרת, שותפה לכתיבה "XO" הופיעה בתפקיד אורח כסוכנת שער שדה התעופה
גֶ'נִין היא עיר ב שנמצאת בגבול בין צפון השומרון לדרומו של עמק יזרעאל, הנמצאת בתחומי שטח A.
מרבית תושביה מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
בעיר עצמה מתגוררים כ-48 אלף תושבים ובנפת ג'נין כ-250 אלף נוספים.
רבים מתושבי העיר מתפרנסים מחקלאות ומייצור פחם עץ.
במרכז העיר נמצא מחנה הפליטים ג'נין, המאכלס פליטים פלסטינים מתקופת מלחמת העצמאות וצאצאיהם.
ג'נין מזוהה עם "כּני" (גיני) המוזכרת בתעודות מצריות מתקופת הממלכה התיכונה, ועם עיר הלויים עין גנים בנחלת שבט יששכר, המוזכרת בספר יהושע.
החילופים בין האות מם סופית במילה "גנים" לאות נון סופית בשם "ג'נין" הם תופעה רגילה במקרא.
יש המזהים את ג'נין עם בית הגן, המוזכרת בספר מלכים ב' כחלק ממסלול בריחתו של אחזיה מלך יהודה מיהוא.
ייתכן כי במהלך השנים הוסב שם העיר ל"גינת".
חוקרי ארץ ישראל – הנוסע רבי אשתורי הפרחי והחוקר ישעיהו פרס – זיהו את עין גנים עם ג'נין של ימינו.
בספר יהודית מוזכרת "גיני" כיישוב יהודי אשר סמוך אליו חנה מחנה הוליפרנס.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בספרו "מלחמת היהודים" את גנים כיישוב הממוקם בצפון השומרון.
הצלבנים קראו לג'נין "גרין הגדולה" לעומת זרעין שנקראה "גרין הקטנה" (לה פטיט גרין).
סמיכות השמות הייתה ככל הנראה משום שההולך משומרון צפונה עובר בג'נין ואחר כך בזרעין שבעמק יזרעאל.
ידוע כי יהודים התגוררו בעיר בתקופת ימי הביניים ועסקו במסחר וברפואה.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 ביקר בארץ ישראל הכומר אבגניוס רוג'ה, ודיווח כי הנוצרים והיהודים העוברים במקום, נאלצים לשלם כופר כשברצונם להגיע מהגליל לירושלים.
במלחמת העולם הראשונה שימשה ג'נין בסיס לכוחות של האימפריה העות'מאנית וגרמניה.
בכניסה לעיר ממערב אנדרטה של חיל האוויר של הצבא הגרמני לנופליו במלחמה – קיר אבן ועליו מדחף של מטוס.
בראשית שנות ה-20 הייתה ג'נין מרכז המחוז שכלל את צפון הרי השומרון ודרום עמק יזרעאל.
התגוררו בג'נין כ-1,500 ערבים מוסלמים.
היה בה שוק, שני מסגדים, שני בתי ספר, בית דואר וטלגרף.
בשנת 1922, הוקם מחנה צבא בריטי באתר אל-ח'רוּבֶה 3 ק"מ מצפון מזרח לגרעין העיר.
המחנה הוקם בעבודת כפיים של חבורות חלוצים וחלוצות אנשי העלייה השלישית שאורגנו על ידי הסתדרות העובדים, ביניהם חבורה בשם: 'קבוצת וילנה'; שכרם שולם מתקציב 'העבודות הציבוריות' שיזם הממשל הבריטי בארץ ישראל.
על פי מפקד האוכלוסין הבריטי של 1922, באותה תקופה התגוררו בעיר 2,637 תושבים, מתוכם שבעה יהודים שמרביתם שירתו במשטרת ג'נין, ובשנת 1931 התגוררו בעיר ארבעה יהודים בלבד.
בשנת 1943 הכינה מפקדת ההגנה בראשות משה סנה תוכנית התיישבות, שהציעה להקים בסביבות ג'נין כעשרה יישובים חדשים, וזאת במטרה להקיף את העיר ביישוב יהודי, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
מפגעים בראשות עז א-דין אל-קסאם יצאו מן העיר בתקופת המנדט הבריטי ופגעו באוכלוסייה היהודית.
בתקופת מאורעות 1936–1939 שימשה העיר בסיס לכנופיות.
ב-24 באוגוסט 1938, נרצח בג'נין פקיד בכיר של הממשל הבריטי – סגן מושל אחד המחוזות.
כתוצאה מזה, נהג השלטון הבריטי בהענשה קולקטיבית כלפי תושבי ג'נין.
כמו כן, נדרש אדריכל הערים של המנדט, הנרי קנדל, לתכנן כביש עוקף לעיר, שימנע חיכוך מיותר בין פקידי הממשל לפורעים.
במלחמת העצמאות כבש כוח צה"ל, שכלל את גדוד 21 של חטיבת כרמלי, את ג'נין לזמן קצר אך נסוג בשל מתקפת נגד של הכוחות העיראקים בסיוע כוחות מקומיים, תוך שהוא סופג אבדות כבדות.
בקרב שהתקיים ב-3 ביוני 1948 נהרגו 45 לוחמים מגדוד 21. לוחם האצ"ל ברוך מזרחי, גר, מוסלמי במקור, נשלח לג'נין ונתפס.
הוא נהרג וגופתו הוחבאה במערה ליד ג'בע בצפון השומרון.
בסיום המלחמה נכללה העיר בשטחי יהודה ושומרון שבשליטת ירדן.
בתקופת פעולות התגמול חדרו כוחות צה"ל לעיר ושבו שבויים, במטרה להחליפם ביצחק ג'יבלי, לוחם 101 שנפל בשבי בפעולה בעזון.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את יהודה ושומרון מהירדנים, ובכלל זה את העיר ג'נין.
במסגרת הסכמי אוסלו נמסרה העיר בשנת 1996 לשליטת הרשות הפלסטינית והיא הוגדרה כשטח A.
במהלך האינתיפאדה השנייה הייתה העיר מעוז של תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ונודעה במספר הרב של מחבלים מתאבדים שיצאו ממנה לשטח ישראל.
בשל כך היא אף זכתה לכינוי "בירת המתאבדים".
באפריל 2002 יצא צה"ל למבצע חומת מגן, על מנת לבלום את סדרת הפיגועים, ובפרט פיגועי ההתאבדות, שיצאו מיהודה ושומרון.
אחת הפעולות המרכזיות במבצע הייתה הקרב במחנה הפליטים ג'נין.
גם לאחר תום מבצע חומת מגן המשיכו מחבלים לפעול בעיר, שנקלעה לתוהו ובוהו מנהלי, ופעילי הג'יהאד האיסלאמי וגדודי חללי אל אקצא (בראשות זכריא זביידי) המשיכו בניסיונות להוציא פיגועים לשטח ישראל, ובעיקר לערים חדרה, עפולה ונתניה.
השלמת בניית גדר ההפרדה בצפון השומרון, הפעילות הנרחבת של צה"ל והשב"כ בעיר ובכפרים הסמוכים לה והתחזקות מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית בעיר בסיוע ארצות הברית, הובילו לירידה דרסטית בכמות הפיגועים היוצאים מג'נין, אף שחוליות טרור המשיכו לנסות להוציא לפועל פיגועים בשומרון ובשטח מדינת ישראל.
במקביל לכך חל שיפור במצבה הכלכלי והמנהלי של העיר ובחופש התנועה שמאפשר צה"ל באזור.
בשנת 2020 ארגון פת"ח חנכו בעיר אנדרטה לזכרם של 52 חללי העיר שנפלו במלחמתם למען שחרור פלסטין, ולזכר יאסר ערפאת, שנרצח בידי הציונים לדבריהם.
מ־2020 שימשה ג'נין כמעוז טרור – פיגועים רבים יצאו מגבולות העיר, ומערכת הביטחון הישראלית פעלה פעמים רבות בעיר לסיכול פעולות כאלה.
בסוף שנת 2024 פתחו כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית במבצע הגנת המולדת נגד "גדוד ג'נין", מיליציה פלסטינית מקומית.
בשנת 2025 צה"ל יצא למבצע חומת ברזל שהתמקד בג'נין.
אחמד כמאל א-סעדי (1972 – המחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20)
אחמד שאוקי אל-מחמוד (המועצה הנבחרת בראשותו פורקה ב-1982, עם הנהגת הממשל הצבאי עד 1995. תחת הממשל הצבאי מונתה מועצה בראשות שהאב סאנורי)
עבדאללה לחלוח (המחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20)
וליד אבו מוּוַאיֶס (קדנציה שנייה)
מחנה הפליטים ג'נין הוקם בשטח העיר ג'נין בשנת 1953, למגוריהם של פליטים פלסטינים שנמלטו במהלך מלחמת העצמאות, בעיקר מהכרמל ומאזור חיפה.
שטחו הנוכחי של המחנה הוא כ-0.42 קמ"ר, ורשומים בו למעלה מ-16,000 פליטים.
במהלך מבצע חומת מגן, בשנת 2002, נערך במחנה קרב קשה בין כוחות צה"ל ובין מחבלים.
המאמץ להכריע את המחבלים שהתרכזו במרכז מחנה הפליטים הביא לאבדות רבות בקרב הפלסטינים, ולהרס רב במחנה הפליטים ג'נין, לאחרי שהוחלט להרוס כל בית שבו יש חשש להסתתרות מחבלים וכן עקב ריבוי מטעני החבלה שהוטמנו ברחבי המחנה ואף בעיר ג'נין עצמה.
נוהל הריסת הבית כלל כריזת אזהרה לפינוי הבניין ומתן הזדמנות למבוקשים להסגיר את עצמם לפני שהדחפור החל לטלטל את הבית עם ה"סכין" שלו.
בישראל העריכו כי נהרסו כ־80 בתים בשטח שגודלו כעשרה דונם.
עם זאת, הארגון Human Rights Watch טען כי ישראל הרסה 140–170 בתים לחלוטין וגרמה נזק חלקי למספר רב יותר של מבנים, ושתוך כדי הריסת הבתים פגעו גם באזרחים לא חמושים רבים.
שיא ההרס נגרם בשכונת חאוואשין, שנהרסה ושוטחה כליל באמצעות הדחפורים המשוריינים, בעקבות הערכות ששם מצויים רוב המחבלים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו הפלסטינים.
הקרב הסתיים עם 23 חיילים ישראלים הרוגים ו-52 פלסטינים הרוגים, רובם מחבלים.
הקרב זכה לתהודה בינלאומית עקב ההרס הרב וההאשמות שהעלו הפלסטינים על טבח שביצע צה"ל במחנה שהופרכו בסופו של דבר.
בשנים 2022–2023 יצאו פיגועים רבים ממחנה הפליטים ג'נין, ועקב כך נהרסו בתי מחבלים במחנה, ונערכו, במסגרת מבצע שובר גלים, פשיטות אחדות של צה"ל על המחנה, שבהן נהרגו פלסטינים, מרביתם מחבלים, שפתחו באש על כוחות צה"ל.
פעילות זו הגיעה לשיא ב-26 בינואר 2023, בקרב במחנה הפליטים ג'נין, פשיטה של צה"ל והימ"מ שבה נהרגו 11 פלסטינים (10 מהם מחבלים) ונעצרו מבוקשים אחדים, וסוכל פיגוע שהוגדר כפצצה מתקתקת.
ב-26 ביוני 2023 שוגרו שתי רקטות מג'נין לכיוון היישוב רם און אשר נפלו בשטח הרשות הפלסטינית.
ב-3 ביולי 2023 פתח צה"ל במבצע בית וגן במטרה לסכל את תשתיות הטרור בעיר.
ב-12 בדצמבר 2023, במקביל למלחמת חרבות ברזל, פתח צה"ל במבצע נוסף בעיר ובו סיכל תשתיות טרור ומחבלים על ידי כלי טיס וכוחות חי"ר.
המבצע הגיע לסיומו ב-14 בדצמבר.
ב-21 בינואר 2025, במקביל למלחמת חרבות ברזל, ולאחר שנחתם הסכם הפסקת אש בין ישראל לחמאס, פתח צה"ל במבצע בעיר בשם "חומת ברזל", לסיכול תשתיות טרור ומחבלים על ידי כלי טיס, כוחות חי"ר ויחידות מיוחדות.
ג'ניס איאן היא זמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית, בעלת טור וסופרת.
איאן נולדה בניו יורק בתחילת שנות ה-50, בת למהגרים יהודים מניו ג'רזי, וכבר בנעוריה לקחה חלק פעיל בסצנת מוזיקת הפולק האמריקאית של אמצע שנות ה-60 כשפרצה לזירת המוזיקה כשהיא רק בת 15.
עיקר פעילותה המוזיקלית של איאן הייתה בשנות ה-60 וה-70. היא המשיכה להקליט גם לתוך המאה ה-21 וניהלה קריירה מפוארת שכללה בין היתר גם זכייה בפרס גראמי.
איאן נולדה למשפחה יהודית בניו ג'רזי.
בילדותה גדלה בחווה, ולמדה בבית הספר יסודי בניו ג'רזי ובנעוריה למדה בבית הספר התיכון של העיר ניו יורק למוזיקה ואמנות.
אביה היה מורה למוזיקה, ויחד עם אימה הם ניהלו מחנה קיץ בצפון מדינת ניו יורק.
בתקופת המלחמה הקרה הוריה של איאן היו תחת השגחה ממשלתית, בגלל הנטייה הפוליטית השמאלנית שלהם.
כילדה העריצה איאן את עבודתם של חלוצי מוזיקת הפולק כמו למשל הזמרות ג'ואן באאז ואודטה.
איאן החלה ללמוד לנגן בפסנתר כבר בגיל שש, ועד תחילת שנות הנעורים שלה ידעה לנגן בכלים רבים: אורגן, צ'מבלו, קרן יער, חליל וגיטרה.
כאשר הייתה איאן בת 12 היא כתבה את שירה הראשון, "Hair of Spun Gold" שפורסם במגזין הפולק Broadside ולאחר מכן הוקלט לאלבום הבכורה שלה.
בשנת 1964 היא שינתה את שמה חוקית לג'ניס איאן.
שם המשפחה החדש שלה היה שמו האמצעי של אחיה אריק.
כאשר הייתה איאן בת 13 כתבה וביצעה את שירה הראשון שהפך ללהיט "Society's Child (Baby I've Been Thinking)".
השיר עוסק במערכת יחסים רומנטית בין-גזעית, שנתקלת בהתנגדות מכל הצדדים (אימה של הנערה, חבריה והמורים שלה).
מעטים כתבו על נושאים כאלה באותן שנים ורבות מתחנות הרדיו החרימו את השיר והסירו אותו מרשימות ההשמעה.
השיר שוחרר פעמיים לתקשורת בשנים 1965–1967, ובסופו של דבר הוא הפך ללהיט בארצות הברית לאחר שליאונרד ברנשטיין הציג אותו בCBS בתוכנית מיוחדת שנקראה Inside Pop: The Rock Revolution.
בקיץ 1967 השיר הגיע למקום ה-14 במצעד Billboard Hot 100, ומכר 600 אלף עותקים.
האלבום ממנו הוא לקוח מכר 350 אלף עותקים.
בשנת 2008 באוטוביוגרפיה שהוציאה איאן היא סיפרה על דברי שטנה ואיומים על חייה שקיבלה בעקבות שיר זה.
כמו כן היא סיפרה על תחנת רדיו באטלנטה שבעקבות השמעות של השיר הוצתה ונשרפה.
כשהייתה בת 16 איאן פגשה את השחקן ביל קוסבי מאחורי הקלעים של התוכנית Smothers Brothers בה היא קידמה את השיר Society's Child.
מאחר שהייתה קטינה, היא הייתה מחויבת בליווי במהלך מסע ההופעות.
כאשר קוסבי פגש בה, איאן נחה על ברכיה של המלווה שלה.
קוסבי לכאורה פירש את האינטראקציה בין איאן למלווה שלה כ"לסבית".
נראה שלאחר מכן הוא הזהיר תוכניות טלויזה אחרות שאיאן לא עונה על ההגדרה של "בידור המתאים לכל המשפחה" ולא צריכה לקבל במה בתוכניות טלוויזיה, בגלל הזהות המינית שלה.
"Society's Child" שם את איאן במשבצת של זמרת-של-להיט-אחד, עד שנת 1975, אז יצא הסינגל שהפך להשיר המצליח ביותר שלה ביותר בארצות הברית, "At Seventeen".
השיר הוא אמירה מרירה על אכזריות בגיל ההתבגרות, אשליית הפופולריות וחרדת ההתבגרות, כפי שהשתקפה בפרספקטיבה של איאן בת ה-24. השיר הפך ללהיט וזכה לשבחי הביקורות והקהל.
הוא הגיע למקומות הראשונים במצעדי הפזמונים העיקריים.
איאן זכתה פעמיים בפרס גראמי: בשנת 1975 זכתה לראשונה בפרס עבור השיר At Seventeen בקטגוריית ביצוע הפופ הקולי הטוב ביותר לזמרת, והביס שירים מתחרים של זמרות מובילות באותה תקופה.