tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 באוגוסט סירב האחראי על העבודות בג'רזי להוראה הגרמנית לספק עובדים לשיפוצים בשדה התעופה של האי בשל העובדה שהעבודות יהוו סיוע צבאי לאויב.
ב-12 באוגוסט ציינו הגרמנים שיש לגייס עובדים בכפייה.
העובדים שמלכתחילה בנו את שדה התעופה לקחו על עצמם את העבודה תחת מחאה.
לנוכח האיומים בגיוס חובה ובגירוש לצרפת, ההתנגדות לדרישות הגרמנים הובילה למאבק מתמשך על פירוש אמנות האג וההגדרה של עבודות צבאיות ואזרחיות.
דוגמה לכך היה ההיקף של עבודות הגינון שכוונתם הייתה ליצור הסוואה למתקנים צבאיים.
ב-1 באוגוסט קיבלו הגרמנים את הכלל של אמנת האג שקבעה שלא ניתן להעסיק עובדים אזרחיים במיזמים צבאיים.
נושא חיזוק חומות הים, שבאופן ברור ניתן היה להגדירם כעבודות אזרחיות (שהיו חשובות באיים), אך ניתן ללא ספק להגדירם גם כעבודות שיביאו תועלת צבאית להגנה החופית, הראה כיצד היה קשה להבחין בין שני סוגי העבודות.
הצורך הכלכלי הביא רבים מתושבי האיים לקחת על עצמם עבודות שהוצעו על ידי הגרמנים, והם ניצלו את ההזדמנות לחבל בעבודות או לעכבן ולגנוב כלים וציוד.
נהגי משאיות שאבו מעט דלק מהמשאיות כדי להחליפו במזון מהחוואים.
הגרמנים גם הציעו לתושבים שנתפשו מפרים עוצר או מגבלות אחרות להיות מועסקים בעבודות כחלופה לגירוש לגרמניה.
קטגוריה נוספת של עובדי כפייה היו סרבני מצפון בריטים ואזרחים אירים.
כאשר רבים מצעירי האיים התגייסו לצבא עם פרוץ המלחמה, הורגש מחסור בכוח אדם בחוות, במיוחד באיסוף יבול תפוחי האדמה.
150 סרבני מצפון רשומים שהיו קשורים ל"איגוד ההבטחה לשלום" ו-456 פועלים אירים גויסו לעבודה בג'רזי.
כמה מהם בחרו להישאר באי ונלכדו שם לאחר הכיבוש.
כמה מסרבני המצפון היו קומוניסטים בהשקפת עולמם וראו בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב כהצדקה לעבודה עבור הגרמנים.
האירים שהיו אזרחים של אירלנד הנייטרלית, היו חופשיים לעבוד עבור הגרמנים על פי רצונם ורבים מהם אכן עשו זאת.
הגרמנים ניסו להפעיל כלפי האירים רגשות אנטי-בריטיים ובעד הצבא האירי הרפובליקני בהפעלת אמצעי תעמולה.
ג'ון פרנסיס ריילי שיכנע ב-1942 72 מעמיתיו האירים להתנדב לעבודה במפעלי הברזל ליד בראונשווייג.
התנאים שם היו קשים וב-1943 הם שבו לג'רזי.
ריילי עצמו נשאר לתמוך בגרמניה והצטרף לאס דה.
איי התעלה היו אחד החלקים המבוצרים ביותר בחומה האטלנטית, במיוחד אולדרני שהוא האי הקרוב ביותר לחופי צרפת.
ב-20 באוקטובר חתם היטלר על הוראה, בניגוד לעצתו של המפקד העליון ארווין פון ויצלבן, להפוך את איי התעלה ל"מבצר בלתי חדיר".
במהלך שנת 1942 הוקדש החלק ה-12 של המשאבים שהופנו לחומה האטלנטית לביצור האיים.
לעיתים נאמר שהאיים היו מוגנים בצורה טובה יותר בהשוואה לחופי נורמנדי, לאור המספר הגבוה של המנהרות והבונקרים סביב לאיים.
עד 1944 נחצבו 244,000 מטרים מעוקבים של סלעים במסגרת עבודות המנהור בלבד בגרנזי, בג'רזי ובאולדרני.
באותו פרק זמן הגיעה כמות הסלעים שנחצבו בעבודות דומות בכל החומה האטלנטית, שהשתרעה מנורווגיה ועד לגבול צרפת-ספרד (לא כולל איי התעלה עצמם), ל-225,000 מטרים מעוקבים.
כדי להעביר אספקה לביצורים נסללו בג'רזי ובגרנזי מסילות ברזל קלות.
בג'רזי, הונחה מסילה ברוחב של 1,000 מ"מ על תוואי מסילת הברזל הישנה בין סנט הלייר לבין לה קורבייר, עם שלוחה שהגיעה למחצבת האבנים בסנט ג'ון.
מסילה ברוחב 600 מ"מ הונחה לאורך החוף המערבי של האי ומסילה נוספת הונחה בין סנט הלייר לבין גוריי.
המסילה הראשונה נפתחה ביולי 1942 וטקס הפתיחה הופרע על ידי תושבים מקומיים שביצעו התנגדות פסיבית.
הגרמנים השתלטו על מסילת הברזל של אולדרני והחליפו חלק מהמסילה הסטנדרטית במסילה של 1,000 מ"מ שעליה פעלו שני קטרי דיזל.
תשתית הרכבות הגרמנית פורקה לאחר המלחמה.
הגרמנים בנו מחנות רבים בג'רזי, בגרנזי וארבעה מחנות באולדרני.
ארגון טודט הנאצי הפעיל את כל המחנות ועשה שימוש בעובדי כפייה לבניית בונקרים, עמדות תותחים, מקלטים אוויריים וביצורי בטון.
באולדרני החלו המחנות לפעול בינואר 1942 ומספר המוחזקים בהם הגיע לכ-6,000 איש.
מחנות ברוקום והלגולנד היו מחנות עבודה ל"מתנדבים".
מחנה בורקום שימש את הגרמנים לעבודת טכנאים ו"מתנדבים" מארצות שונות באירופה.
מחנה הלגולנד שימש את העובדים מארגון טודט ולאלו שעבדו במחנות אלו שולם שכר, שלא כמו העובדים בשני המחנות האחרים, סילט ונורדרני.
האסירים במחנה סילט ובמחנה נורדרני היו עובדי כפייה.
במחנה סילט הוחזקו עובדי כפייה יהודים.
במחנה נורדרני הוחזקו עובדי כפייה מאירופה (בעיקר ממזרח אירופה ומברית המועצות, אך גם ספרדים).
ב-1 במרץ 1943 הועברו מחנות נורדרני וסילט לפיקוחו של האופטשטורמפיהרר מהאס אס מקס ליסט, שהפך אותם למחנות ריכוז.
יותר מ-700 מאסירי ארבעת המחנות הללו איבדו את חייהם באולדרני עצמו או בהפלגות ממנו ואליו עד לסגירתם והעברת האסירים לצרפת, בעיקר באמצע שנת 1944. ב-5 ביולי 1944 פגע טורפדו של הצי המלכותי הקנדי בספינה "מינוטאור" שעל סיפונה הפליגו 468 עובדים של ארגון טודט, כולל נשים וילדים, בדרך מאולדרני לסן-מלו.
כ-250 מהעובדים נהרגו מההתפוצצות או מטביעה.
בג'רזי, מספר המחנות המדויק לא ידוע.
מחנה ויק בגרוויל נחקר ומוערך שמספר העובדים בו הגיע ל-200.
מספר קטן של יהודים ממוצא בריטי ומארצות אחרות חי באיי התעלה במהלך הכיבוש.
רובם התפנו ביוני 1940, אך החוק הבריטי לא אפשר לאזרחי מדינות אויב, ללא קשר למוצאם, להיכנס לבריטניה ללא היתר.
עם הגעת הגרמנים, נרשמו 18 יהודים מתוך 30–50 יהודים שמוערך שהתגוררו באיים.
באוקטובר הוציאו פקידים גרמנים את ההוראה הראשונה נגד היהודים, שעל פיה הונחתה משטרת האי לזהות את היהודים כחלק מתהליך הרישום של האוכלוסייה האזרחית.
רשויות האי צייתו להוראה וכרטיסי הרישום סומנו באות J בצבע אדום.
בנוסף נערכה רשימה של הרכוש היהודי, כולל רכוש של יהודי האי שכבר התפנו, שנמסרה לגרמנים.
היהודים הרשומים באיים, לעיתים קרובות אנגליקנים שהיו להם סבא אחד או שניים ממוצא יהודי, היו נתונים לתשע "ההוראות הקשורות לאמצעים נגד היהודים", כולל סגירת העסקים שלהם (או העברתם ללא יהודים במסגרת תהליך האריזציה), מסירת מכשירי הרדיו שלהם, והסתגרות בבתיהם במשך כל שעות היממה למעט שעה אחת ביום.
אנשי המנהל האזרחי באי התייסרו על השאלה עד כמה הם יוכלו להתנגד להוראות אלו.
התהליך התנהל בצורה שונה בשלושת האיים.
פקידי ממשל מקומיים עשו מאמצים להקל על הצעדים שננקטו על ידי כוחות הכיבוש הנאצים, ובתוקף כך הם סירבו לאלץ יהודים לשאת את הטלאי הצהוב ורוב בתי העסק היהודים הוחזרו לבעליהם לאחר המלחמה.
פקידי הממשל במחלקת הרישום הנפיקו מסמכי שווא לכמה מאלו שנפלו בקטגוריות כיהודים על פי חשדות הגרמנים.
הצעדים נגד היהודים לא בוצעו באופן שיטתי.
כמה יהודים ידועים חיו בתקופת הכיבוש בפתיחות יחסית, כולל מריאן בלמפייד, רעייתו של האומן אדמונד בלמפייד.
שלוש נשים יהודיות ממוצא אוסטרי ופולני, תרז שטיינר, אוגוסט שפיץ ומריאן גרינפלד, נמלטו ממרכז אירופה לגרנזי בשנות ה-30, אך לא עלה בידן לעזוב את גרנזי כחלק מהפינוי ב-1940 בשל מגבלות החוק הבריטי.
שנה וחצי לאחר מכן, גילו הגרמנים את נוכחותה של שטיינר.
שלוש הנשים גורשו לצרפת באפריל 1942. מאוחר יותר נשלחו לאושוויץ, ושם נרצחו.
הנאצים דיכאו את פעילות הבונים החופשיים.
ההיכלות של הבונים החופשיים בג'רזי ובגרנזי נתפסו על ידי הגרמנים בינואר 1941 והריהוט והסמלים שלהם הוחרמו ונשלחו לברלין לתצוגה.
בהמשך השנה חוקקו בתי המחוקקים בשני הבייליוויקים חוקים להלאמת הרכוש של הבונים החופשיים כדי להגן עליו.
בתי המחוקקים סירבו לנקוט בצעדים נגד הבונים החופשיים ואף אחד מחברי המסדר לא נפגע על ידי רשויות החוק.
פעילות תנועת הצופים וצבא הישע נאסרו גם הם, אך הם המשיכו לפעול במחתרת.
על פי הוראות מפורשות מהיטלר ב-1942, הודיעו השלטונות הגרמנים שכל תושבי איי התעלה שלא נולדו באיים, בנוסף לאלו ששירתו כקצינים במלחמת העולם הראשונה, יגורשו מהאיים.
רוב האנשים הללו הועברו לדרום-מערב גרמניה, למחנות המעצר לאזרחי בעלות הברית V-B בביבראך אן דר ריס ו-VII בלאופן ולוורצאך .
פקודת גרוש זו הוצאה מלכתחילה ב-1941, כפעולת תגמול למאסרם של 800 אזרחים גרמנים באיראן.
היחס בין האזרחים הגרמנים באיראן לבין המועמדים לגרוש מאיי התעלה היה אמור להיות 20 תושבי האיים על כל אזרח גרמני, אך הפעולה השתהתה ובסופו של דבר בוטלה.
החשש ממאסר ומגרוש גרם למעשי התאבדות בכל שלושת האיים.
האחות של גרנזי, גלדיס סקילט , שהייתה בחודש החמישי להריונה כאשר גורשה לביבראך, הייתה תושבת האיים הראשונה שילדה בעת מאסרה בגרמניה.
מתוך 2,300 מגורשים, איבדו את חייהם 45 עד תום המלחמה.
שיעורם של הפעילים בתנועות ההתנגדות לכיבוש הגרמני בארצות אירופה נע בין 0.6% ל-3% מכלל האוכלוסייה בכל המדינות.
שיעור המשתתפים בפעולות ההתנגדות באיי התעלה הגיע לסדר גודל דומה.
מתוך 66,000 תושבי האיים בתקופת המלחמה, נשפטו כ-4,000 איש על עבירות שונות (כ-2,600 בג'רזי ו-1,400 בגרנזי), אף על פי שרבים מהם נשפטו על עבירות פליליות רגילות ולא על מעשי התנגדות.
570 אסירים נשלחו לבתי כלא ולמחנות ביבשת, ולפחות 22 תושבי ג'רזי ותשעה תושבי גרנזי מתו במאסרם.
כ-200 תושבי ג'רזי סיפקו סיוע חומרי ונפשי לעובדי כפייה שנמלטו מעבודתם, כולל יותר ממאה איש שהיו מעורבים ברשת של בתים בטוחים למתן מחסה לנמלטים.
אף אחד מתושבי האיים לא התגייס ליחידות צבאיות גרמניות, אם כי מספר קטן של בריטים שנקלעו לאיים עם תחילת הכיבוש, הצטרפו לכוחות הגרמנים מכלאם.
אדי צ'פמן, בריטי שהיה כלוא בג'רזי בעוון פריצה כאשר פלשו הגרמנים לאיים, הציע לגרמנים לפעול עבורם כמרגל תחת שם הקוד "פריץ".
מאוחר יותר הוא היה לסוכן כפול תחת שם הקוד "זיגזג".
ההתנגדות באיי התעלה כללה התנגדות פסיבית, מעשי חבלה קטנים, מתן מקלט וסיוע לעובדי כפייה נמלטים, ופרסום עיתונות מחתרתית שכללה חדשות מה-BBC.
מחתרת חמושה לא התקיימה באיי התעלה.
רוב האוכלוסייה בגיל גיוס כבר הצטרפה לכוחות המזוינים של בריטניה ושל צרפת עוד בתחילת המלחמה.
בשל שטחם הקטן של האיים, ברוב פעילות ההתנגדות היו מעורבים יחידים שסיכנו את חייהם כדי להציל אחרים.
ממשלת בריטניה לא עודדה פעילות התנגדות באיים.
סימון של האות V על גבי שלטים גרמנים, כהזדהות עם סימן V של צ'רצ'יל, היה נפוץ באיים.
בתחילה נקטו הגרמנים במדיניות של נוכחות בלתי מאיימת כלפי האוכלוסייה האזרחית לצורכי תעמולה לקראת הפלישה שתוכננה לבריטניה.
רבים מתושבי האיים צייתו לחוקי הכיבוש כל עוד הם חשו שהגרמנים התנהגו באופן נכון וחוקי.
שני אירועים זעזעו במיוחד רבים מתושבי האיים וגרמו להם לנטוש את הגישה הפסיבית הזו: החרמת מכשירי הרדיו, וגרוש חלק ניכר מהאוכלוסייה.
במאי 1942 ניסו שלושה צעירים, פיטר האסל, מוריס גולד ודניס אודריין, להימלט מג'רזי באמצעות סירה.
אודריין טבע ואילו האסל וגולד נכלאו בגרמניה, שם מת גולד.
בעקבות ניסיון בריחה זה, הוטלו מגבלות על החזקת סירות קטנות ומצלמות (הצעירים נשאו עמם צילומים של ביצורי האי), ומכשירי הרדיו הוחרמו מידי התושבים.
225 תושבי האיים, כמו פיטר קריל , נמלטו מהאיים לבריטניה או לצרפת (150 מג'רזי ו-75 מגרנזי).
מספר הנמלטים עלה לאחר הפלישה לנורמנדי, כאשר תנאי החיים באיים הוחמרו, שכן נתיבי האספקה ליבשת נקטעו והשאיפה להצטרף למהלכי השחרור באירופה התגברה.
בשבועות הראשונים שלאחר הכיבוש נאסרה ההאזנה לרדיו של ה-BBC ולאחר מכן (באופן מפתיע, בהתחשב במדיניות הנאצית בשאר שטחי אירופה הכבושה) הותרה לזמן מה לפני שנאסרה שוב.
ב-1942 הפך האיסור לדרקוני עוד יותר, כאשר נאסרה כל האזנה לרדיו (כולל אפילו האזנה לשידוריו של ויליאם ג'ויס ברדיו הגרמני), איסור שמניעת הפרתו הובטחה על ידי החרמת מכשירי הרדיו.
כשנמנעה מהם הגישה לשידורי ה-BBC, התגברה התרעומת של תושבי האיים כלפי הגרמנים ובהדרגה הם חתרו תחת חוקיהם יותר ויותר.
מכשירי רדיו שהוחבאו ורשת הפצת ידיעות מחתרתיות הפכו לשכיחים יותר ויותר.
יתר על כן, רבים מתושבי האיים הצליחו להחביא את מכשירי הרדיו שברשותם (או שהחליפו אותם במכשירי רדיו גביש) והמשיכו להאזין לשידורי ה-BBC על אף הסיכון שבהתגלות על ידי הגרמנים או הלשנה על ידי שכנים.
החיפושים שהגרמנים ערכו לתפיסת מכשירי רדיו גרמו לניכור רב יותר כלפיהם מצד האוכלוסייה האזרחית.
מחסור במטבעות של ג'רזי (בין השאר בשל לקיחת המטבעות המקומיים על ידי החיילים הגרמנים כמזכרות) הוביל להעברת חוק השטרות של ג'רזי ב-29 באפריל 1941. סדרה של שטרות שעוצבה על ידי אדמונד בלמפייד הוצאה בעריכים של 6 פני, שילינג אחד, 2 שילינגים, 10 שילינגים ופאונד אחד.
השטרות של 6 פני עוצבו על ידי בלמפייד באופן שהמילה "שש" (six) בצידו האחורי של השטר תיראה כאשר השטר קופל כסימן V, כסמל להתנגדות.
שנה לאחר מכן התבקש בלמפייד לעצב שישה בולי דואר חדשים עבור האי בעריכים של חצי שילינג עד 3 שילינג.
כסימן להתנגדות, הוא שילב בעיצוב הבולים בעריך של 3 שילינג את ראשי התיבות GR (Georgius Rex) בסימן קליגרפי משני צידי הספרה 3 כדי להפגין נאמנות למלך ג'ורג' השישי.
בלמפייד גם עסק בזיוף חותמות למסמכים עבור אנשים שנמלטו מהאיים.
הגירושים של 1942 עוררו את המסה הראשונה של ההפגנות נגד הכיבוש.
אי-החוקיות וחוסר הצדק של הצעדים, בניגוד להתעקשותם הראשונית של הגרמנים לפעול בצורה תקינה ועל פי החוק, עוררו את זעמם של התושבים ועודדו רבים מהם לתמוך תמיכה פסיבית בפעולות ההתנגדות.
זמן קצר לאחר הטבעתה של הסיירת אה"מ קריבדיס ב-23 באוקטובר 1943 נשטפו לחופי גרנזי 21 גופותיהם של מלחי הצי המלכותי ולוחמי חיל הנחתים המלכותי.
הרשויות הגרמניות קברו אותם בהלוויה צבאית מלאה.
ההלוויות היו הזדמנות לכמה מתושבי האי להפגין את נאמנותם לבריטניה ואת התנגדותם לכובשים.
כ-5,000 תושבי האי נכחו בלוויות והניחו זרי פרחים.
בעקבות הלוויות אלו נסגרו הלוויות שהתקיימו בהמשך בנסיבות דומות לנוכחות אזרחים.
כמה מנשות האיים התיידדו עם חיילי כוחות הכיבוש הגרמנים.
מערכות יחסים אלו לא נראו בעין יפה על ידי רוב תושבי האיים, שהעניקו להן את הכינוי המזלזל "ג'רי-בגס" (Jerry-bags - ג'רי הוא הכינוי הבריטי לגרמנים).
לפי משרד ההגנה הבריטי, שיעור גבוה של נשים "מכל המעמדות והמשפחות" קיימו יחסי מין עם האויב, ו-800 עד 900 ילדים נולדו לאבות גרמניים אלו.
הגרמנים מצידם העריכו שחייליהם היו אחראים ללידתם של 60 עד 80 לידות באיי התעלה.
מבחינת המספרים הרשמיים, מיולי 1940 ועד מאי 1945 נרשמו בג'רזי 176 לידות מחוץ לנישואים ומיולי 1941 ועד יולי 1945 נרשמו בגרנזי 259 לידות מחוץ לנישואים.
השלטונות הגרמנים ניסו לאסור על קיום יחסי מין כאלו כדי לנסות לצמצם את המקרים של הידבקות במחלות מין.
לצורך כך הם פתחו בתי בושת לחיילים בהם הועסקו זונות צרפתיות שהיו תחת פיקוח רפואי של הגרמנים.
מראות היחס האכזרי כלפי עובדי הכפייה גרם לרבים מתושבי האיים להבין את המציאות שמאחורי האידאולוגיה הנאצית מעבר לדקדוק של הגרמנים בחוקי הכיבוש.
הצעדות הכפויות של העובדים בין המחנות לבין אתרי העבודה והמכות שהם ספגו אל מול פני התושבים חשפו בפניהם את אכזריותו של המשטר.
תגובתה של ממשלת בריטניה לכיבוש איי התעלה על ידי הגרמנים הייתה מעומעמת והסתכמה בהוצאת הודעה לעיתונות על ידי משרד המידע לאחר הפלישה הגרמנית.
בכמה הזדמנויות הטילו מטוסים בריטים עיתונים ועלונים על האיים.
ב-6 ביולי 1940 נשלח לוטננט משנה יוברט ניקול, תושב גרנזי ששירת בצבא הבריטי, למשימת מודיעין בגרנזי, שנקראה "מבצע זעם" (Operation Anger).
הוא ירד לחוף הדרומי של האי לאחר שהובא לשם על ידי צוללת וחתר לחוף בקאנו בחסות החשיכה.
הייתה זו הפעם הראשונה מתוך שתיים שניקול הגיע לאי.
בסיום משימתו השנייה הוא החמיץ את פעולת החילוץ שלו ונלכד באי.
לאחר חודש וחצי שבו הוא התחבא, הוא הסגיר את עצמו לגרמנים ונשלח למחנה שבויים.
בליל 14 ביולי 1940 התקיים "מבצע שגריר" בו הונחתו בגרנזי אנשי מחלקה H של גדוד הקומנדו השלישי בפיקודו של ג'ון דרנפורד-סלייטר ופלוגה 11 העצמאית.
הכוח לא הצליח ליצור מגע עם חיל המשמר הגרמני.
ארבעה לוחמי קומנדו נותרו מאחור ונלקחו בשבי.
בליל 2 - 3 בספטמבר 1942 בוצע "מבצע דראייד" , פשיטה מוצלחת על מגדלורי לה קסקט.
בליל 7 - 8 בספטמבר 1942 בוצע "מבצע ברנפורד" , פשיטה שהסתיימה ללא אירועים מיוחדים על בורהו, אי הסמוך לאולדרני.
באוקטובר 1942 נערכה פשיטת קומנדו על סרק, בשם "מבצע בזלת" .
שלושה חיילים גרמנים נהרגו ואחד נשבה.
הפעולות שבוצעו על ידי לוחמי הקומנדו הובילו לפעולת נקם של הגרמנים נגד תושבי האיים לאיתור לוחמי קומנדו.
"מבצע האקאבק" תוכנן במקור להתבצע בליל 9 - 10 בפברואר 1943 כפשיטה בו-זמנית על האיים הרם, ג'ת'ו וברצ'ו.
מטרת המבצע הייתה לשבות גרמנים ולהשיג מידע על המצב באיי התעלה הכבושים.
המבצע בוטל בשל תנאי מזג אוויר גרועים, ובסופו של דבר התקיים בליל 27 - 28 בפברואר כפשיטה על הלם בלבד.
הכוח פשט על האי ומצא אותו בלתי מאויש ולאחר מכן התפנה ממנו.
"מבצע פוסיפוט" (Operation Pussyfoot) היה גם הוא פשיטה על הרם, אך ערפל כבד בליל 3 - 4 באפריל 1943 סיכל אותה ולוחמי הקומנדו לא נחתו באי.
"מבצע הארדטק" היה סדרה של פשיטות קומנדו על איי התעלה ועל החוף הצפוני של צרפת בדצמבר 1943. מבצע "הארדטק 28" היה נחיתה שבוצעה בג'רזי בליל 25 - 26 בדצמבר.
לאחר שטיפסו על הצוקים הצפוניים של האי נפגשו לוחמי הקומנדו עם תושבים מקומיים, אך לא איתרו שום חיילים גרמנים.
בפשיטה נהרגו שני לוחמים כאשר עלו על מוקש בדרכם חזרה.
מבצע "הארדטק 7" היה פשיטה על סרק שנערכה בליל המחרת.
כאשר לא עלה בידי הלוחמים לטפס על הצוקים, הם שבו בליל המחרת, אך שניים מהלוחמים נהרגו ורוב האחרים נפצעו מפיצוץ מוקשים בעת הטיפוס, ועקב כך נכשל המבצע.
ב-1943 הציע תת-אדמירל הלורד מאונטבאטן לכבוש מחדש את האיים ב"מבצע קונסטליישן" , שלא יצא לפועל.
חיל האוויר המלכותי החל את פעולות ההפצצה הראשונות שלו על האיים ב-1940, אף על פי שהתועלת בהן הייתה מועטה למעט הערך התעמולתי, הסיכון בפגיעה במטרות אזרחיות היה גבוה והיה חשש שהגרמנים ינקמו באוכלוסייה האזרחית בשל ההפצצות.
במהלך המלחמה נערכו 21 התקפות אוויריות על האיים שבהם נהרגו 93 איש ונפצעו 250, רבים מהם היו עובדי ארגון טודט בנמלים ובנתיבי התחבורה.
13 אנשי צוותי האוויר נהרגו.
בהתקפות מהים נהרגו חיילים ומלחים גרמנים, אזרחים, עובדי ארגון טודט, כולל 468 העובדים שהפליגו ב"מינוטאור", כולל נשים וילדים מאולדרני, שנפגעה מטורפדו של הצי המלכותי הקנדי ליד סן-מלו, ומתוכם נהרגו 250 אש מהפיצוץ ומטביעת האונייה ב-5 ביולי 1944.
ביוני 1944 נפתחה אש ארטילרית מתותחי 150 מ"מ של סוללת בלוכר שבאולדרני לעבר כוחות אמריקאים בחצי האי שרבור.
ב-12 באוגוסט נשלחה אוניית המערכה אה"מ רודני להפציץ את הסוללה.
תוך כדי קבלת סיוע ממטוס תצפית, ירה צוות האונייה 72 פגזי 16 אינץ' לטווח של 40 ק"מ.
שני גרמנים נהרגו, כמה נפצעו ושניים מתוך ארבעת התותחים ניזוקו.
באוגוסט הוחזרו לכשירות שלושה מתותחי הסוללה ובנובמבר הוחזר לכשירות הרביעי.
כשטחי חסות של הכתר הבריטי בשלטון עצמי, לאיי התעלה לא היו נציגים נבחרים בפרלמנט הבריטי.
לפיכך, תושבי האיים שהתפנו מהם ערב הכיבוש ואלו שחיו בבריטניה קודם לכן היו אלו שהבטיחו שתושבי האיים שנשארו תחת הכיבוש לא נשכחו.
"אגודת ג'רזי בלונדון" , שהוקמה ב-1896, סיפקה את מוקד ההתעניינות לגולים מג'רזי.
ב-1943 הקימו כמה מהבולטים מתושבי גרנזי שחיו בלונדון את "אגודת גרנזי" כדי לספק מוקד התעניינות דומה לגולים מגרנזי.
לצד פעילות רווחה, לקחו על עצמם גופים אלו לבצע מחקרים לקראת השיקום הכלכלי והרפורמה הפוליטית שלאחר המלחמה.
העלון Nos Îles שפורסם בלונדון על ידי ועדה של תושבי האיים השפיע מאוד על הרפורמה החוקתית שבוצעה באיים ב-1948. סר דונלד בנקס חש שחייב היה להיות קול מושכל וגוף להבעת דעות בקרב הגולים מגרנזי שיוכל להשפיע על ממשלת בריטניה ולסייע לרשויות האי לאחר המלחמה.
ב-1942 הוא פנה למשרד הפנים כדי לבדוק אם ניתן לעשות משהו כדי להעביר מסר מרגיע לתושבי האיים, שכן היה ידוע שעל אף העובדה ששלטונות הכיבוש הגרמנים אסרו את השימוש במכשירי רדיו, ניתן היה עדיין לקלוט בהחבא את שידורי ה-BBC באיים.
שידור ברוח זו בוצע ב-24 באפריל 1942.
ברטרם פייל , איש ג'רזי, נבחר כחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של פורטסמות' ב-1910. הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים וב-1934 הוא קודם לבית הלורדים.
במהלך תקופת הכיבוש הוא ייצג את האינטרסים של תושבי האיים והפעיל לחץ על ממשלת בריטניה כדי להקל על מצוקתם, במיוחד לאחר שהאיים נותקו מכל קשר עם העולם החיצון לאחר הפלישה לנורמנדי.
בכל רחבי האימפריה הבריטית הוקמו ועדות מהגרים מאיי התעלה שגם הם התאגדו כדי לתת עזרה למפונים.
לדוגמה, ב-1940 הקים פיליפ ויליאם לוס, סופר ועיתונאי, את אגודות איי התעלה בוונקובר לגיוס כספים עבור המפונים.
ביוני 1944 החלו בעלות הברית בפלישה לנורמנדי.
הם החליטו לעקוף את איי התעלה בשל הביצורים הכבדים שנבנו בהם.
כתוצאה מכך נותקו קווי אספקת המזון ומוצרים אחרים של הגרמנים דרך צרפת.
אספקת המזון של תושבי האיים כבר החלה להתדלדל והמצב החל להחמיר.
הן תושבי האיים והן הגרמנים הגיעו לסף רעב.
באוגוסט הציע משרד החוץ הגרמני לבריטניה, דרך הצלב האדום השווייצרי, שכל תושבי האיים, למעט גברים בגיל גיוס, ישוחררו.
הצעה זו לא באה בחשבון מבחינת הבריטים.
ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל רשם במזכר "תנו להם לרעוב, הם יכולים להרקב שם".
לא ברור אם צ'רצ'יל התכוון לגרמנים או לתושבי האיים.
באותו חודש הפליגה מצרפת לגרנזי ספינה שהניפה דגל לבן.
האמריקאים שהיו על הספינה שאלו את הגרמנים אם הם מודעים למצבם חסר התקווה.
הגרמנים סירבו לדון על תנאי הכניעה והאמריקאים הפליגו לדרכם.
חודשים של משא ומתן ממושך עברו עד שבדצמבר הורשתה הספינה "ווגה" של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום להעביר אספקה לתושבי האיים שסבלו חרפת רעב.
הספינה נשאה חבילות של הצלב האדום, מלח וסבונים וכן אספקה רפואית.
בהמשך ביצעה ה"ווגה" חמש הפלגות נוספות לאיים, כשהאחרונה מביניהן הייתה כבר לאחר שחרור האיים.
בלילה שלפני השחרור ביצע כוח של הגרמנים שיצאו מאיי התעלה את "מבצע גרנוויל" .
במבצע זה פשט הכוח על גרנוויל שבמחוז מאנש שבצרפת המשוחררת, ושב לאיים עם אספקה.
אף על פי שכבר ב-1943 הועלתה הצעתו של הלורד מאונטבאטן לכיבוש מחדש של איי התעלה, פעולה כזאת לא יצאה לפועל עד לכניעת גרמניה הנאצית.
ב-8 במאי 1945, בשעה 10 בבוקר, הודיעו שלטונות הכיבוש הגרמנים לתושבי האיים שהמלחמה הסתיימה.
בשעה 3 אחר הצהריים באותו יום נשא וינסטון צ'רצ'יל נאום ברדיו ובו הוא הודיע:
בבוקר המחרת, 9 במאי 1945, הגיעה המשחתת אה"מ בולדוג לסנט פיטר פורט שבגרנזי והכוחות הגרמנים נכנעו ללא תנאי על סיפון הספינה עם עלות השחר.
זמן קצר לאחר מכן נחתו בסנט פיטר פורט הכוחות הבריטים.
אה"מ ביגל , שיצאה מנמל פלימות' באותה עת, ביצעה תפקיד דומה בשחרור ג'רזי.
שני קצינים מהספינה, רופא הספינה לוטננט רונלד מקדולנד ולוטננט משנה ר.
מילן, פגשו את מנהל נמל סנט הלייר שליווה אותם למשרדו, שם הם הניפו את היוניון ג'ק לפני שהניפו אותו על תורן מלון פום ד'אור.
נראה שהמקום הראשון בג'רזי ששוחרר היה תחנת הממסר של הדואר הבריטי.
איש הטלפוניה של הדואר הבריטי, שהתגורר באי בשנות הכיבוש, לא המתין לשחרור האי והגיע באותו יום לתחנת הממסר כדי להודיע לקצין הגרמני שהיה אחראי על המקום שהוא לוקח את האחריות על הבניין בשם הדואר הבריטי.
ב-10 במאי שוחרר האי סרק וב-16 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים באולדרני.
שבויי המלחמה הגרמנים נלקחו מאולדרני ב-20 במאי ובדצמבר אותה שנה החלה אוכלוסיית האי לשוב אליו.
הכוח העיקרי של המשחררים הגיע לאיים ב-12 במאי 1945. ההכרזה המלכותית שהוקראה על ידי בריגדיר גנרל אלפרד סנו הן בג'רזי והן בגרנזי העבירה את סמכות הממשל הצבאי אליו.
ממשלת בריטניה תכננה תוכניות להקלה ולהשבת הסדר על כנו באיים.
מזון, ביגוד, כלי מטבח, כלי בית ושאר צרכים חיוניים נאגרו כדי לספקם לתושבי האי באופן מידי.
הוחלט שכדי לצמצם את הקשיים הפיננסיים, ימשיך הרייכסמארק להיות ההילך החוקי עד להחלפתם בלירה שטרלינג.
בסרק, נותרה שליטת האי אחראית על 275 החיילים הגרמנים שבאי עד שב-17 במאי הם הועברו כשבויי מלחמה לאנגליה.
ב-14 במאי ביקר בגרנזי מזכיר הפנים הרברט מוריסון, ולמחרת הוא ביקר בג'רזי ונתן הסברים לבתי המחוקקים של שני הבייליוויקים מדוע לא הגנה בריטניה עליהם לפני הפלישה של 1940 ומדוע הם לא שוחררו לאחר הפלישה לנורמנדי.
ב-7 ביוני ערכו המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת ביקור בג'רזי ובגרנזי כדי לקבל בחזרה את נכסי הכתר ששוחררו.
מאחר שמצב העניינים באיים לא היה ידוע ברובו, ולא הייתה וודאות בנוגע למידת ההתנגדות של הכוחות הגרמנים, הוקנו סמכויות מנהליות גורפות למושל הצבאי על פי תקנות הביטחון המיוחדות לאיים.
כפי שאירע בסופו של דבר, הכניעה הגרמנית בוצעה ללא כל שימוש בכוח ובסדר רב והסדר האזרחי הוחזר על כנו, ולפיכך התקנות הופעלו רק למטרות טכניות כמו השבת אזור הזמן לאיים.
כל אחד מהבייליוויקים הוסמך לחוקק את התקנות של עצמו על פי הצורך.
היה צורך לדון במצב של חקיקה להחזרת המצב לתקנו כפי שהיה טרם הכיבוש ללא קבלת הסכמה מלכותית.
בריגדיר גנרל סנו חתם על התקנות ב-13 ביוני לחידוש הסדרים באיים כפי שהיה טרם הכיבוש.
תקופת המשטר הצבאי באיים נמשכה עד 25 באוגוסט 1945 כאשר מונו סגני מושלים חדשים בכל אחד מהבייליוויקים.
לאחר השחרור נפתחו חקירות על החשדות לשיתוף פעולה לכאורה עם כוחות הכיבוש.
בנובמבר 1946 יכול היה מזכיר הפנים להודיע לבית הנבחרים שרוב החשדות לא היו מבוססים וש-12 מקרים בלבד של שיתוף פעולה נבדקו כבסיס להעמדה לדין, אך בסופו של דבר סגר התובע הכללי את כל התיקים מחוסר הוכחות.
בדצמבר 1945 הוכרז על מתן שורה של תוארי כבוד לכמה מתושבי האיים על שירותם בשנות הכיבוש.
הועברו חוקים להחרמה בדיעבד של רווחים כספיים שנעשו על ידי התושבים מהמלחמה וסוחרי השוק השחור, אף על פי שצעדים אלו השפיעו גם על אלו שגרפו רווחים לגיטימיים בשנות הכיבוש.
מכאן התעוררה שאלת היחס לנשים המקומיות שניהלו יחסים עם החיילים הגרמנים.
הנשים, שכונו "ג'רי-בגס" עוררו תרעומת בקרב חלק מתושבי האיים.
בשעות שלאחר השחרור, הצטרכו החיילים הבריטים מכוחות השחרור להתערב כדי למנוע מעשי נקם.
בשנתיים שלאחר השחרור נוהל אולדרני כחווה שיתופית.
בעלי המלאכה קיבלו את שכרם ממעסיקיהם, בעוד שמשכורותיהם של האחרים שולמו על ידי הממשלה המקומית מתוך הרווחים שהופקו ממכירות החווה.
עודפי הרווחים הועברו לממשלת בריטניה תמורת השקעתה בפעולות השיקום של האי.
כתוצאה ממורת רוחם של תושבי האי שלא התאפשר להם לשלוט על אדמותיהם, ערך משרד הפנים חקירה שהובילה ל"חוק ממשלת אולדרני של 1948", שנכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1949. החוק הגדיר את הקמתו של בית הנבחרים של אולדרני, מערכת משפטית, ובפעם הראשונה בתולדות האי, גביית מיסים.
בשל אוכלוסייתו הקטנה של האי, הייתה מחשבה שהוא לא יוכל לספק את צרכיו בעצמו בניהול שדה התעופה והנמל, וכן בהבטחת קיומם של שירותים ברמה סבירה.
לפיכך, ניהול גביית המיסים הועבר לידי רשויות גרנזי, שהיו אחראים להרבה מתפקידי הממשל באי.
בעיקר בגרנזי, שרוב הילדים בגיל בית הספר פונו ממנו ערב הכיבוש, החליש הכיבוש את התרבות המקומית של האי.
רבים חשו שהילדים "נטשו את השפה המקומית, הג'רנסיאה, ופנו יותר לאנגלית", זאת לאחר חמש שנים בה הילדים לא עשו שימוש בשפה ואיבדו חלק ניכר מאוצר המילים שלה.
הציוד הגרמני הנטוש והביצורים הציבו סיכון בטיחותי רציני ותאונות רבות אירעו לאחר השחרור כשחלקן הסתיימו במקרי מוות.
עד היום ניתן להבחין בחלק ניכר של הבונקרים, הסוללות והמנהרות.
רבים מהן שוחזרו, כמו סוללת לות'רינגן ובית החולים התת-קרקעי Ho8 ובימינו הם פתוחים לביקור.
לאחר המלחמה עשו תושבי האיים שימוש מחלק מהביצורים למטרות אחרות, אך על רובם פשטו סוחרי גרוטאות וציידי מזכרות והם נותרו נטושים.
אחד הבונקרים הוסב למדגרה לגידול דגים ואחד ממכלולי המנהרות הוסב לחווה לגידול פטריות.
אוצר האיים נכנס לחוב גדול של יותר מ-10 מיליון לירות שטרלינג, שנבע מהצורך לשלם לספינות הפינוי ועלות החזקתם של המפונים בבריטניה.
זאת בנוסף למזון, הביגוד, השיכון והתעבורה של כוחות הכיבוש המקומיים שהועמסו על הכלכלה המקומית, העבודות שהמקומיים נאצלו לעבוד על פי הוראות הגרמנים וההוצאות הכבירות של השיקום לאחר המלחמה.
ההכנסה ממיסים ירדה באופן משמעותי במהלך המלחמה.
לבסוף, השטרות של הרייכסמארק הגרמני חסרי הערך והפיקדונות במטבע זה בבנקים הומרו בשער של 9.36 רייכסמארק ללירה שטרלינג.
חלק מהחוב כוסה כמענק על ידי ממשלת בריטניה בסכום של 3.3 מיליון לירות שטרלינג ששימש לכיסוי הוצאותיהם של תושבי האיים שניזוקו במהלך המלחמה.
בנוסף, עלות החזקת המפונים, שהוערכה במיליון לירות שטרלינג כוסתה אף היא על ידי הממשלה.
לאחר המלחמה הוכן תיק לתביעה בבית המשפט הצבאי נגד האופטשטורמפיהרר לשעבר מקס ליסט, המפקד של מחנות נורדני וסילט, על הזוועות שבוצעו באולדרני.
ליסט לא הועמד למשפט וככל הנראה הוא חי באזור המבורג עד למותו בשנות ה-80.
9 במאי, יום השחרור של ג'רזי וגרנזי, מצוין מאז המלחמה כיום חג לאומי, "יום השחרור" .
האי סרק מציין את יום השחרור שלו ב-10 במאי.
באולדרני לא הייתה שום אוכלוסייה ששוחררה, ולפיכך האי מציין את "יום השיבה הביתה" ב-15 בדצמבר, היום בו הגיעו ראשוני הספינות עם התושבים ששבו לבתיהם.
"אגודת כיבוש איי התעלה" הוקמה כדי לחקור ולשמר את ההיסטוריה של התקופה.
טירת קורנט הוענקה לתושבי גרנזי ב-1947 על ידי הכתר כאות לנאמנותם במהלך שתי מלחמות העולם.
חלק מהביצורים הגרמנים שומרו כמוזיאונים, כולל בתי החולים התת-קרקעיים בג'רזי ובגרנזי.
כיכר השחרור בסנט הלייר שבג'רזי מהווה בימינו את מרכז העיר ובה ניצב פסל שמציין את שחרור האי.
אנדרטת השחרור בסנט פיטר פורט שבגרנזי היא למעשה שעון שמש שנחנך ב-9 במאי 1995, יום השנה ה-50 לשחרור.
האובליסק שמהווה את הגנומון של השעון, מעוטר ב-50 שכבות, כשחמש השכבות העליונות מייצגות את חמש שנות הכיבוש.
שעון השמש תוכנן כך שב-9 במאי כל שנה הצל מצביע על הכתובות שמספרות את הסיפור של שעת השחרור.
בג'רזי, סיום הכיבוש צוין גם במטבע של פני שעליו הוטבעה הכתובת "שוחרר 1945".
בין השנים 1949–1952 הופצו מיליון מטבעות כאלו.
ב-1950 רכש הפרלמנט של ג'רזי את "כף נוארמונט", אתר עם ביצורים נרחבים, כאתר זיכרון לכל תושבי האי שנהרגו בשנות המלחמה.
ב-9 במאי 1970 הוסר הלוט מאבן זיכרון במקום לציון 25 שנים לשחרור.
ב-2002 חתמה סנט הלייר ברית ערים תאומות עם העיר וורצאך שבגרמניה, לשם גורשו תושבי האיים בתקופת הכיבוש.
ב-1966 העניקה ברית המועצות לנורמן לה ברוק ול-19 תושבים נוספים של האיים שעוני זהב כאות הכרה לתפקידם בתנועת המחתרת.
בחגיגות יום השנה ה-50 לשחרור האיים ב-1995, השתתפו נמלטים לשעבר שקיבלו מחסה מידי תושבי האיים.
ב-9 במרץ 2010 הוענק אות גיבור השואה הבריטי על ידי ממשלת בריטניה ל-25 אנשים לאחר מותם, כולל ארבעה תושבי ג'רזי, כאות הכרה לאזרחים בריטים שסייעו להצלת קורבנות בתקופת השואה.
מקבלי האות מג'רזי היו אלברט גוסטב בדיין (שגם עוטר כחסיד אומות העולם), לואיזה גולד, אייבי פורסטר והרולד לה דרולינק (אחיה של לואיזה גולד).
לדבריו של ההיסטוריון פרדי כהן , הייתה זו הפעם הראשונה בה הכירה ממשלת בריטניה בגבורתם של תושבי האיים בתקופת הכיבוש הגרמני.
"פסטיבל המוזיקה הבינלאומי לשחרור ג'רזי" (The Liberation Jersey International Music Festival) מתקיים מאז 2008 לזכר תקופת הכיבוש.
סונטת הפנטזיה לקלרינט ולפסנתר של ג'ון איירלנד, שנכתבה ב-1943, הושפעה בחלקה מהחוויה של איירלנד מהתפנותו מאיי התעלה ערב הכיבוש.
בשירה "אולדרני", שהופיע באלבומה The Sea Cabinet, מספרת הזמרת-יוצרת גווינית' הרברט את סיפור הפינוי הפתאומי של תושבי אולדרני עם פרוץ המלחמה.
הרברט שרה על שינויים בלתי הפיכים שאירעו במהלך הכיבוש הגרמני של האי והשפעתו על תושביו.
כמה סרטים תיעודיים הופקו אודות הכיבוש, כולל ראיונות עם משתתפים, תושבי האיים וחיילים, קטעי ארכיון, תמונות ומסמכים וצילומים עכשוויים של הביצורים שבאיים.
אחד הסרטים הללו היה "בעקבותיו של טוני: לזכר הכיבוש של איי התעלה" (In Toni's Footsteps: The Channel Island Occupation Remembered) משנת 2002. סרט תיעודי זה עוקב אחרי תולדות הכיבוש בעקבות גילויו של יומן בעליית גג בבית בגרנזי שהיה שייך לחייל גרמני בשם טוני קומפל.
עלילותיהם של כמה סרטי דרמה בטלוויזיה ובקולנוע התרחשו בתקופת הכיבוש של איי התעלה:
עלילת הסרט "פגישה עם ונוס" משנת 1951 מתרחשת באי הדמיוני "ארמורל" (מבוסס על האי סרק).
בסרט "צלב משולש" משנת 1966 קיימת סצנת מעבר בג'רזי בתקופה של תחילת הכיבוש.
בסרט הנשר נחת משנת 1976, בבימויו של , קיימת סצנת מעבר המתרחשת באולדרני.
עלילת סדרת הטלוויזיה של רשת ITV "אויב בדלת" , ששודרה בשנים 1978–1980, מתרחשת בגרנזי של תקופת הכיבוש.
עלילת סרט הטלוויזיה של רשת A&E "ליל השועל" משנת 1990, מתרחשת בג'רזי ערב הפלישה לנורמנדי.
עלילת הסרט האחרים בכיכובה של ניקול קידמן משנת 2001 מתרחשת ב-1945 בג'רזי, זמן קצר לאחר השחרור.
עלילת סדרת הטלוויזיה של רשת ITV "אי במלחמה" משנת 2004 מתרחשת באי התעלה הדמיוני סנט גרגורי.
הסרט בן של אם אחרת משנת 2017 מספר את סיפורה של לואיזה גולד, שהסתירה שבוי רוסי, שבדמותה מככבת ג'ני סיגרוב ובדמות אחיה של גולד, הרולד לה דרולינק, מככב רונאן קיטינג.
הסרט מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים משנת 2018, שנוצר על פי ספר בשם זה מאת מרי אן שייפר ואן בורוז, מתרחש בגרנזי בזמן כיבוש האי בידי הגרמנים.
עלילת המחזה "גבירת סרק" (Dame of Sark) פרי עטו של ויליאם דאגלס יום מתרחשת בסרק בתקופת הכיבוש הגרמני והוא מבוסס על יומניה של שליטת האי סיביל האת'ווי מאותה תקופה.
המחזה עובד לטלוויזיה ב-1976 על ידי רשת ITV ובו כיכבה סיליה ג'ונסון.
עלילת המחזה "המלחמה של לוטי" (Lotty's War) מאת ג'וליאנו קריספיני, מתרחשת באיי התעלה בתקופת הכיבוש.
בנוסף לכל אלה, נכתבו ספרים רבים שעלילתם מתרחשת באיי התעלה בתקופת הכיבוש.
"הכי יפה בעולם" הוא שיר מאת מאור כהן אשר נכלל באלבום הסולו הראשון שלו, טוב לנו יחד (1999).
כשמאור כהן הלחין את השיר, הוא הלביש על לחן שכתב הברות סתמיות באנגלית, ומתוכן ניסה להמציא משפטים שיתחברו לטקסט.
כהן לא מצא חלופה למילה הסתמית "דנדילייט" ולכן השאיר אותה כמו שהיא.
כהן טוען כי השיר נכתב בהשראת הדוגמנית קרן מיכאלי.
הכחשת המוות הוא ספר פסיכולוגיה ופילוסופיה משנת 1973 מאת האנתרופולוג התרבותי ארנסט בקר, בו המחבר מסתמך על יצירותיהם של סרן קירקגור, זיגמונד פרויד, נורמן א.
הספר זכה בפרס פוליצר לספרות עיון בשנת 1974, חודשיים לאחר מותו של הסופר.
הנחת היסוד של הכחשת המוות היא שהציוויליזציה האנושית היא בסופו של דבר מנגנון הגנה סמלי משוכלל הפועל כנגד ידיעתנו שאנו בני תמותה.
מנגנון זה, בתורו משמש תגובה רגשית ואינטלקטואלית בסיסית המהווה את מנגנון ההישרדות שלנו.
בקר טוען כי דואליות בסיסית בחיי האדם קיימת בין העולם הפיזי לבין העולם הסמלי של המשמעות האנושית.
האנושות היא בעלת אופי דואליסטי המורכב מעצמי פיזי ומעצמי סמלי, ולכן אנו מסוגלים להתעלות מעל דילמת התמותה באמצעות גבורה, על ידי מיקוד תשומת לבנו בעיקר בעצמי הסמלי שלנו.
התמקדות סימבולית זו בעצמי (self) לובשת את צורתו של "פרויקט האלמוות" של הפרט (או "פרויקט causa sui" , כלומר הגורם המהווה את הסיבה של עצמו), שהוא למעשה מערכת אמונה סמלית המבטיחה למאמינים בה שהם עצמם עדיפים או עליונים על המציאות הפיזית.
בכך שהם חיים בהצלחה תחת תנאי פרויקט האלמוות, אנשים מרגישים שהם יכולים להפוך להרואיים, ומכאן ואילך – לחלק ממשהו נצחי: משהו שלעולם לא ימות בהשוואה לגופם הפיזי.
תחושה זו, בתורה, נותנת לאנשים את התחושה שלחייהם יש משמעות ומטרה, ושהם בעלי משמעות בתוכנית הגדולה של הדברים – התוכנית של האל, היקום או ההוויה, כל אחד לפי אמונתו.
פרויקטים של אלמוות הם דרך אחת בה אנשים מתמודדים עם חרדת המוות.
אנשים אחרים ישתכרו או ישתמשו בסמים כדי לברוח מחרדת המוות.
אחרים ינסו להתמודד עם אימת המוות על ידי התעלמות מהבעיה ועל ידי "הרגעת עצמך עם הטריוויאלי" (מונח שאותו שאל בקר מקירקגור).
בקר מתאר את ההצלחה של תמונת העולם הנוצרית שהייתה מסוגלת לקחת "עבדים, נכים ...
ואת הפשוטים והאדירים כאחד", ולהפוך אותם לגיבורי סיפור משלהם על ידי התבוננות מעבר לעולם הזה אל הממלכה השמימית, שם יזכו לתגמול על גבורתם מאת אלוהים, תגמול בדמות חיים עם האל לנצח.
בקר טוען כי השרירותיות של פרויקטי האלמוות שהומצאו על ידי האדם גורמת להם לנטות באופן טבעי לסכסוך.
כאשר פרויקט אלמוות אחד מתנגש עם אחר, מדובר בהאשמה של הצד השני בגרימת 'עוולת חיים', לא פחות, וזה מוביל לחוסר אפשרות לפשרה, להתנהגות תוקפנית ומתגוננת כאחד.
כל אחד מהצדדים ירצה להוכיח שמערכת האמונות שלו מעולה, ומהווה דרך חיים טובה יותר.
לפיכך פרויקטים של אלמוות אלה נחשבים כמניע בסיסי לסכסוך אנושי, כגון מלחמות, דעות קדומות, רצח עם וגזענות.
נושא נוסף העובר בחוט השני לאורך הספר הוא התפיסה לפיה "מערכות הסגידה לגיבורים" – המערכות המסורתיות של האנושות המערבות סגידה לגיבורים, כמו דת – אינן משכנעות עוד בעידן הנאורות.
בקר טען שאובדן הדת הותיר לאנושות משאבים דלים יותר להתמודדות עם המוות.
המדע מנסה אמנם לשמש כפרויקט אלמוות, אך בקר האמין שהוא לעולם לא יוכל לעשות זאת.
זאת משום שהמדע אינו מסוגל לספק משמעויות מוסכמות ומוחלטות לחיי אדם.
בקר קבע כי אנו זקוקים ל"אשליות" חדשות ומשכנעות המאפשרות לנו להרגיש הרואיים בדרכים מוסכמות.
בקר לא סיפק תשובה מוחלטת לשאלה מה יהיו אותן אשליות חדשות, בעיקר כי האמין שאין פתרון מושלם.
במקום זאת, הביע תקווה שהפנמה הדרגתית של הפוטנציאל המוטמע והכיוון הטבעי שאליו חותרת האנושות – כלומר הבנה הדרגתית של המוות – יכולה לעזור להביא את האנושות לחיים בעולם טוב יותר: מכיוון שכולנו בני תמותה, ניטל רוב הטעם ממערכות אמונה רבות שבבסיסן מחלוקות, שנאה ומלחמה.
בקר מסיים את קטע המבוא של הפרק שבו הוא מציע "מבט כללי על מחלת נפש" עם התצפית המסכמת שלפיה "מחלת נפש מייצגת סגנונות של התעמקות בהכחשת היותנו בני תמותה, יצורי אנוש", הכחשה שמהווה צדדים שונים והתבטאויות שונות של פרויקט האלמוות.
בקצה האחד, לאנשים החווים דיכאון יש תחושה שפרויקט האלמוות שלהם נכשל.
הם מתחילים לחשוב שפרויקט האלמוות הוא שקרי או מרגישים שהם לא מסוגלים להיות גיבורים בהקשר של אותו פרויקט אלמוות (דת, לאומיות, תפיסה פוליטית, כלכלית וכו').
כתוצאה מכך הם נזכרים בעקביות בהיותם בני תמותה, בעליונותו של גופם הביולוגי על כל רעיון או אידאולוגיה, וכתוצאה מכך – בתחושות חוסר הערך שלהם.
בקצה השני מתאר בקר את הסכיזופרניה כמצב בו אדם הופך לאובססיבי לפרויקט האלמוות האישי שלו, עד שהוא מכחיש כל מציאות אחרת.
סכיזופרנים יוצרים מציאות פנימית, נפשית, משלהם, בה הם מגדירים ושולטים בכל התכליות, האמיתות והמשמעויות.
כך הם הופכים עצמם לגיבורים טהורים, החיים במציאות נפשית הנחשבת כנעלה על המציאות הפיזית והתרבותית כאחד.
כמו הסכיזופרניים, גם אנשים יצירתיים ואמנים מכחישים הן את המציאות הפיזית והן פרויקטים של אלמוות שמקובלים בחברה ובתרבות השליטות (דת, לאום וכו'), ומביעים צורך ליצור מציאות משלהם.
ההבדל העיקרי הוא שלפרטים יצירתיים יש כישרונות המאפשרים להם ליצור ולהביע מציאות שאחרים עשויים להעריך, במקום לבנות מציאות פנימית, נפשית, שעשויה להתבטא באופן שפוגע בעצמם או בסובביהם, ולכן עשויה להיתפס כשיגעון או דיכאון.
"הכחשת המוות" זכה לשבחים על גישתו הפוסט-פרוידיאנית לפסיכואנליזה, אך ספג ביקורת על התיאורים הרדוקטיביים של בריאות הנפש והאנושיות.
הספר עזר לעורר עניין מחדש בעבודתו של הפסיכואנליטיקאי האוסטרי אוטו ראנק.
לספר הייתה השפעה תרבותית מעבר לתחומי הפסיכולוגיה והפילוסופיה.
הספר הופיע בסרטו של וודי אלן "הרומן שלי עם אנני", כאשר הדמות האובססיבית למוות, אלבי זינגר, קונה את הספר עבור חברתו אנני.
ספאלדינג גרייהתייחס אליו ביצירתו "זה מדרון חלקלק".
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ציטט את "הכחשת המוות" באוטוביוגרפיה "חיי" משנת 2004; הוא כלל אותו כאחד מ-21 הספרים המועדפים עליו.
המחזאי איאד אכטאר הזכיר את הספר במחזהו זוכה פרס הפוליצר "מבוזה".
הכיבוש היפני של גואם התרחש בין 1941 ל-1944, כאשר הצבא היפני הקיסרי של האימפריה היפנית כבש את גואם במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-8 בדצמבר 1941, מיד לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור, נשלחו כוחות יפניים מאיי מריאנה הצפוניים לצורך כיבוש גואם שהייתה אז תחת שליטת ארצות הברית.
מושל הצי של גואם ג'ורג מק'מלין נכנע לכוחות היפנים בבוקר ה-10 בדצמבר של אותה השנה.
ההפצצה על גואם ב-14 ביולי 1944, לפני תחילת הקרב.
במהלך תקופת הכיבוש היפני, נאלצו אנשי שבט הצ'מורו לסבול את לאות הכיבוש הצבאי באי.
בארבעת החודשים הראשונים של הכיבוש היפני באי, האי נשלט על ידי הצבא היפני קיסרי ואנשיו השתכנו בבתי ספר ובבנייני ממשל בבירה, האגטנה.
באופן ספציפי, המפקד הייאשי הוראס, שהיה אחד ממנהיגי הצבא במהלך הפלישה היפנית בדצמבר, הפך את המבנה ששימש כארמון המושל של גואם למפקדה של הקייביטאי.
יפן התכוונה לשמור על גואם כשטח קבוע גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה ובעקבות כך השקיעה באי משאבים רבים, באמצעות מורים וציוד חינוכי וזאת כחלק ממדיניות היפניזציה אותה קידמו.
המטרה הייתה להפוך את אנשי שבט הצ'מורו הילידים לחלק מהאומה היפנית באמצעות הטמעה מוחלטת של התרבות והאידאולוגיה היפנית.
המשימה נחשבה בתחילה להיות קלה ומהירה, מכיוון שאוכלוסיית גואם הייתה קטנה; אולם מאמצים אלה של היפניזציה התמודדו מאוחר יותר עם קושי, כביכול עקב אמריקניזציה שחוו אנשי השבט במהלך 40 השנים בהם שלטה ארצות הברית באי.
הין היפני הפך למטבע האי ומכוניות, מכשירי רדיו ומצלמות הוחרמו ומזון הוקצב עד שהמוצרים התרוקנו.
השליטה במרץ 1942 הועברה לצי הקיסרי היפני, אנשי השבט הורשו להישאר בחוותיהם ולסחור במוצרי החווה שלהם.
הותרה פעילות חברתית, פעילויות חברתיות בתקופת הכיבוש כללו בעיקר מסיבות, צפייה בסרטים יפניים ועריכת תחרויות ספורט.
בהאגטנה התקיימו מפגשי המונים לחיזוק "הרוח היפנית".
בתי הספר נפתחו מחדש ואנשי שבט הצ'מורו למדו בבתי הספר את השפה היפנית ואת המנהגים היפנים, במקביל ללימודי היפנית, השימוש בשפה האנגלית נאסר.
מבוגרים וילדים לימדו קריאה, כתיבה ביפנית ולמדו על שירים יפניים.
לפני הכיבוש היפני, כלכלת גואם הייתה למעשה עצמאית למחצה וזאת באמצעות ייצוא פרי הקופרה.
עם זאת, הכלכלה הושפעה מאוד מהמלחמה והכיבוש היפני גרם נזק נוסף באמצעות קביעת שער חליפין נמוך של דולר אמריקאי בהשוואה לין היפני.
הייתה גם החרמה מסיבית של נכסים, הרס בתים ומחסור במזון ובמצרכים אחרים עבור המקומיים.
הצבא היפני כבש גם אדמות שהיו חיוניות לחקלאות ולכלכלת גואם.
בתחילת 1944, מאמצי המלחמה היפנים החלו להיכשל במספר קרבות והצבא היפני החליט להיות יותר קשוח עם המקומיים.
הפעילות החברתית הופסקה, בתי הספר נאסרו ומרבית הגברים, הנשים והילדים משבט ההצ'מורו נאלצו לעבוד שעות רבות בשדות ולהקים ולבנות מסלולי טיסה ומתקני הגנה לצבא היפני.
בנוסף לכך, הם נאלצו לחפור מאות מקלטים ומערות באי, שרובם נמצאיים כיום בפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט.
אנשי השבט לרוב זכו ליחס מזלזל, וחלקם אף הוצאו להורג לאחר שהשלימו את העבודה שהוטלה להם.
באותה תקופה ובמספר הזדמנויות שונות, נאלצו בין 10,000–15,000 צ'מורוס מכל הגילאים נאלצו לצעוד לכייון מחנות בג'ונגלים המרכזיים והדרומיים של גואם, בתנאים מחפירים ללא מחסה, מזון או מתקנים סניטריים.
ב-21 ביולי נחתו האמריקאים משני צידיו של חצי האי אורוטה בצד המערבי של גואם כדי לנתק את שדה התעופה משאר האי.
דיוויזיית הנחתים השלישית נחתה בחלק הצפוני של אורוטה ליד הכפר אגאנה בשעה 08:28, וחטיבת חיל הנחתים הארעית ה-1 נחתה ליד הכפר אגאט בחלקו הדרומי של אורוטה.
הארטילריה היפנית הצליחה להטביע 20 כלים אמפיביים, אך עד השעה 09:00 הצליחו האמריקאים להנחית טנקים על שני החופים.
דיוויזיית חיל הרגלים ה-77 נתקלה בקשיים בנחיתה, מכיוון שחסרו להם כלים אמפיביים הם נאלצו להגיע לחוף בצורה עצמאית מהשרטונים שבהם פרקו אותם הנחתות.
עד רדת החשכה הצליחו האמריקאים ליצור ראש חוף בעומק של כ-2 קילומטרים.
בימים הראשונים של הקרב היו מספר התקפות נגד יפניות, בעיקר בלילה ובהן נעשה שימוש בטקטיקה של הסתננות.
מספר פעמים הם חדרו את קווי ההגנה האמריקאים אך נהדפו לאחור וסבלו מאבדות כבדות של חיילים וציוד.
ב-28 ביולי נהרג המפקד היפני לוטננט גנרל טאקשי טאקאשינה ואת מקומו תפס לוטננט גנרל הידיושי אובאטה.
הגשם והג'ונגל העבות הקשו את התנאים על האמריקאים, אבל לאחר קרב בהר באריגאדה מ-2 עד 4 באוגוסט, קו ההגנה היפני התמוטט.
שאר הקרב היה מרדף של האמריקאים עד לקצה האי הצפוני.
בדומה לקרבות אחרים במערכה הזו, סירבו היפנים להיכנע וכמעט כולם נהרגו.
גואם חוגגת את יום השחרור שלה ב-21 ביולי.
האי גם מקיים תהלוכה ב -8 בדצמבר; זה מציין גם את יום הפלישה היפנית לאי, תוצאות הכיבוש הצבאי היפני הובילו לדעות אנטי-יפניות חזקות מצד הצ'מורוס שנמשכו עד סוף שנות השישים.
מאז יוני 2006, הקונגרס האמריקאי, ועדת המשפט של בית הנבחרים ומחלקת המשפטים פעלו יחד לאישור הצעת חוק לפיצויי בני השבט על העוולות שנעשו להם במהלך המלחמה.
הכחשת המציאות, הכחשת המדע, כַּחֶשֵֶת או מכחישנות היא הכחשה של עובדות ומושגים מבוססים שהם נכונים ללא עוררין ונתמכים היטב בקונצנזוס המדעי, לטובת רעיונות רדיקליים, שנויים במחלוקת, וחסרי ביסוס.
הגדרה כללית יותר היא שהכחשת המציאות היא הכחשה של טענה בניגוד לעדויות חזקות לאמיתותה.
דוגמאות נפוצות להכחשת מציאות הן הכחשת הכדוריות של פלנטות, הכחשת אבולוציה, הכחשת השואה, הכחשת איידס, הכחשת שינוי האקלים והכחשת טבח שבעה באוקטובר – כולן עובדות מבוססות הנתמכות היטב בקונצנזוס המדעי.
הכחשת המציאות מלווה לעיתים באמיתנות , התפיסה שטענה מסוימת היא נכונה על בסיס אינטואיציה אישית, תוך התעלמות מעדויות או היגיון.
הכחשה של עובדה בעלת קונצנזוס מדעי יכולה ליצור מחלוקת פוליטית שמערערת את קיומו של הקונצנזוס.
בדרך כלל הסיבות להכחשת המציאות הן אמונה בדת, מניעים אישיים (כלכליים, פוליטיים או אישיים), ומנגנוני הגנה שאמורים לשמור על מעטפת ההכחשה מפני עובדות המערערות את הרעיון של המכחיש.
מה שנקרא בפסיכולוגיה חברתית "דיסוננס קוגניטיבי".
מיסאינפורמציה - מידע שגוי או מטעה
דיסאינפורמציה - מידע שגוי או מטעה באופן מכוון
פייק ניוז - מידע שגוי או מטעה באופן מכוון, המוצג כידיעה חדשותית
חדשות סאטיריות - סוג של פרודיה המוצגת ככתבה חדשותית
שמועה - טענה המופצת באופן נרחב למרות שהיא טרם אומתה
תאוריית קונספירציה - נרטיב חוזר ושקרי כנגד טענה המקובלת בציבור ובמדע, הטוען למזימות סודיות וזדוניות
אינפורמציה זדונית - מידע אמיתי שנועד לגרום נזק
תעמולה - הפצת מידע שנועד להשפיע על דעת הקהל
למכחישי מציאות יש מגוון של טקטיקות שכנוע:
תאוריית קשר – תאוריה המסבירה מצב או אירוע באופן מהפכני הנראה כסותר את הממצאים הגלויים לעין, בדרך כלל התאוריות טוענות כי רעיון מסוים מנסה "להסתיר את האמת".
קטיף דובדבנים – הצגה סלקטיבית של נתונים חלקיים במטרה לתמוך בעמדה מסוימת שמנוגדת לאמת.
מומחים מזויפים – חוקרים שלעיתים משלמים להם על מנת שיפרסמו מחקר שמבוסס על מידע שגוי, ובכך לבסס עמדות שגויות.
הזזת עמודי השער – תרגום ישיר של Moving the goalposts, טקטיקה שבה פוסלים ראיות שהוצגו בתגובה לטענה ספציפית על ידי דרישה מתמדת של ראיה אחרת.
הטיית האישוש – נטייה וטקטיקה לחפש, לפרש, להעדיף, ולזכור מידע באופן שמאשר אמונות או השערות, תוך מתן תשומת לב פחותה במידה בלתי-פרופורציונלית למידע שתומך באפשרויות חלופיות.
תיאור מסולף – תיאור חלקי של נושאים או סוגיות מסוימות, בשביל ליצור מצג שווא ולגרום לבנאדם השני לפקפק באמינותה של הסוגיה עליה מדברים.
דרישות בלתי אפשריות – שיטה בה המכחיש מנסה לבקש הסברים מהמסביר לדברים שקשה או לא ניתן להסביר באופן פשוט, ובכך להתקיל אותו ולהוכיח שהוא הצודק.
טקטיקות אחרות כמו איש קש ונון סקוויטור.
בית הספר לכלכלה של לונדון סקר טקטיקות לשוניות להכחשת מידע.
הימנעות – קו ההגנה הראשון מפני מידע שרוצים להכחיש, הוא להימנע מלדבר עליו.
דה-לגיטימציה – קו ההגנה השני הוא לתקוף את הדובר, בשביל לפגוע באמינות המקורות שלו.
הגבלה – קו ההגנה הסופי, אם לא ניתן להימנע מהמידע של הדובר, הוא להפחית מהשפעת המקורות של הדובר.
בשנת 2009 טען הסופר מייקל ספקטר כי הכחשת מציאות קורת כאשר "פלח שלם בחברה, הנאבק לעיתים קרובות בטראומה משינוי, מתרחק מהמציאות לטובת שקר נוח יותר".
בפסיכואנליזה, הכחשה היא מנגנון הגנה שמטרתו למנוע נזק לאגו כתוצאה מרגשות חרדה או אשמה אינטנסיביים.
היא מתבטאת באמונה כי אירועים שלא נעימים למכחיש לא התרחשו במציאות, ועוזרת לו להימנע מלחשוב על אמת לא נעימה.
זאת להבדיל מהדחקה, אשר מונעת מאותה המציאות להגיע למודעותו של האדם.
אנה פרויד, פסיכואנליטיקאית בריטית שעבדה עם ילדים, טענה כי ילדים משתמשים בהכחשה כחלק ממנגנון הגנה תקין.
ילדים נוטים פעמים רבות "להטיל היפוך על עובדות שאינן רצויות להם", בכך שהם שוללים את קיומן.
היא טענה שפעולת ההכחשה היא פעולה שנקשרת לרוב עם מוח פחות מפותח, מכיוון שהוא מתקשה להתמודד עם המציאות עמה הוא מתמודד.
לעיתים קרובות, אנשים מכחישים את המציאות מכיוון שהיא גורמת להם לחרדות או לחששות, לדוגמה, אנשים מכחישים את ההתחממות הגלובלית בשביל להרחיק את עצמם ממציאות מאיימת.
לעיתים אנשים מכחישים את המציאות בשביל לא להתמודד באופן לאו דווקא רגשי, לדוגמה, פוליטיקאים ואנשי מפתח רבים מכחישים את ההתחממות הגלובלית בשביל לא להתמודד עם השלכותיה הכלכליות.
לעיתים, הכחשת מציאות מובילה לראייה שגויה של העולם, ואף מובילה לתאוריות קשר שגויות או קנוניות.
לעיתים תאוריות קשר שגויות או קסנופוביות, עלולות להוביל לשנאה או לאלימות, כמו במקרה של תאוריות הקשר על פיגועי 11 בספטמבר.
הכחשת האבולוציה היא דחיית התיאוריה המדעית של האבולוציה של האדם וכמו כן, לעיתים, של חיות אחרות.
לרוב, המכחישים באים מרקע דתי, מכיוון שהם רואים את תאוריית האבולוציה כסותרת את תיאור בריאת האדם בטקסטים דתיים.
עם זאת, רבים מהמאמינים מאמינים שאין התנגשות מסוימת בין האבולוציה לטקסטים דתיים.
מכחישי האבולוציה מאמינים שהיקום נוצר על ידי ישות עליונה כזו או אחרת, כמו אלוהים, ושבני אדם לא התפתחו מבעלי חיים אחרים.
לעיתים קרובות הם מצטטים את התנ"ך או טקסטים דתיים אחרים כראיה לאמונותיהם.
יש שלל זרמים של הכחשת אבולוציה, אך אמונות אלו נתפסות כפסאודו-מדעיות בקהילה המדעית ונחשבות כשגויות.
הכחשת גיל היקום וכדור הארץ
לפי הביולוג ריצ'רד דוקינס, מי שמתעקשים כי העולם הוא בן פחות מ-10,000 שנים ומכחישים כי היקום וכדור הארץ הם בני מיליארדי שנים, מכחישים לא רק עובדות בביולוגיה, אלה גם עובדות מרכזיות בפיזיקה, כימיה, גאולוגיה, קוסמולוגיה, ארכאולוגיה והיסטוריה.
בספר ההצגה הטובה בתבל הוא מתאר לדוגמה כיצד שימוש בטבעות עצים מאפשרים לקבוע תאריכים ברמת דיוק של שנה, בטווח של כ-11,000 שנים וחישוב הערכות של מאובנים וסלעים בכדור הארץ עד לרמה של מיליארדי שנים, באמצועת תיארוך רדיומטרי של איזווטיפים שונים.
אמונות שגויות על גילו של היקום או אירועים קדומים אחרים בפרהיסטוריה נפוצים למדי בציבור.
סקרים של מכון גאלופ מאז שנת 1982 מראים כי כ-40% מהציבור בארצות הברית חושב שאלוהים ברא את בני האדם לפני פחות מ-10,000 שנה, נתון זה נותר יציב על פני עשרות שנים ונכון לשנת 2008 הוא עמד על 44% מבין הנשאלים.
מחקר אחר מצא כי 21% מתושבי צרפת חשבו כי המשפט "האדם הקדמון חי באותו הזמן עם הדינוזאורים" הוא נכון, 70% ענו שהמשפט לא נכון, ביוון, איטליה, פולין, פורטוגל ואירלנד כ-50% אמרו שמשפט זה לא נכון ומעל 27% ענו שהמשפט נכון.
בטורקיה 42% סברו שהמשפט נכון ורק 30% ענו שהמשפט שקרי.
מודל הארץ השטוחה הוא תפיסה עתיקה הרואה את העולם כמשטח מישורי או בצורת דיסק.
מודל הארץ ככדור הופיע לראשונה בפילוסופיה היוונית על ידי פיתגורס (המאה ה-6 לפנה"ס), אם כי לא סופקו למודל זה ראיות ממשיות, ורוב הפילוסופים הקדם סוקרטים (המאות ה-6 וה-5 לפנה"ס) המשיכו להחזיק בתפיסת מודל הארץ השטוחה.
אריסטו החל לספק ראיות אמפיריות לצורה הכדורית של הארץ בסביבות שנת 330 לפנה"ס.
הידיעה על צורתה הכדורית של הארץ החלה בהדרגה להתפשט מעבר לעולם ההלניסטי מאז ואילך.
כיום יש קונצנזוס רחב הן בעולם המדעי והן בכללי, כי הארץ היא כדורית, אך עדיין יש עמותות המוגדרות כפסאדו-מדעיות, הטוענות כי הארץ שטוחה.
דוגמה לכך היא אגודת הארץ השטוחה, אגודה אשר מקדמת את האמונה שהארץ שטוחה ולא כדורית.
האגודה דעכה בשנות ה-90 עד שנות ה-2000, אך חזרה לתחייה בעידן האינטרנט.
הכחשת שינוי האקלים, או הכחשת ההתחממות הגלובלית, היא הכחשה, התעלמות או הבעת ספקות, העומדים בניגוד לעמדת הקונצנזוס המדעי סביב שינוי האקלים, בנושאים כמו המידה שבה בני האדם מעורבים ביצירת שינוי האקלים, ההשפעות שלו על הטבע ועל האנושות, או הפוטנציאל להסתגלות לשינוי האקלים.
יש אף רבים שעושים שימוש פוליטי בהכחשת שינוי האקלים למטרת רווח פוליטי.
אנשים התחילו לפקפק בשינויי האקלים כבר שהמחקרים בנושא החלו לצוץ בשנת 1824, ופוליטיקאים פועלים כנגד יישום פעולות לסיום משבר האקלים.
סטו אראוז'ו, שר החוץ החדש שמונה על ידי הנשיא הנבחר של ברזיל ז'איר בולסונארו, קרא להתחממות הגלובלית מזימה של "מרקסיסטים תרבותיים", וביטל את מחלקת שינוי האקלים של הממשל.
ב-2004 תיאר סטפן רמסטורף, אוקיינוגרף גרמני, כיצד המדיה יוצרת את הרושם המוטעה ששינוי האקלים נמצא עדיין במחלוקת בקרב מדענים, וייחס את הרושם הזה למאמצי יח"צ של ספקני אקלים.
מאוחר יותר, המודל הזה יושם גם על הכחשת אקלים.
מכחישי/ספקני מגמה (כאלו שמכחישים שיש התחממות גלובלית), [וגם] טוענים שאין התחממות אקלימית שקורית בכלל.
שטוענים שמגמת ההתחממות הנמדדת על ידי תחנות מזג האוויר היא מלאכותית ונגרמת בגלל העיור בסביבת תחנות אלו ("אפקט אי החום העירוני")
מכחישי/ספקני ייחוס (שמקבלים את מגמת ההתחממות אבל רואים סיבות טבעיות לכך), [וגם] מטילים ספק בכך שהאדם אחראי למגמות הקיימות.
חלק מהם אפילו מכחישים שהעלייה בכמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה היא אנתרופוגנית, [בשעה שאחרים מהם טוענים ש]תוספת של פחמן דו-חמצני לא תגרום להתחממות מורגשת [ו]שחייבים להיות הסברים אחרים – טבעיים – להתחממות.
מכחישי/ספקני השפעה (שחושבים שההתחממות הגלובלית היא בלתי-מזיקה או אפילו מועילה).
מידע כוזב על מגפת הקורונה
מגפת הקורונה הובילה לפרסומים של מידע כוזב ותיאוריות קשר בנוגע להיקף המגפה, מקורה, מניעתה, אבחנתה, והטיפול בה.
המידע הכוזב הופץ באמצעות הרשתות החברתיות וכלים נוספים.
למכחישי הקורונה או למתנגדי חיסון הקורונה היו שלל טענות ועילות להכחשת הנגיף ולהפצת המידע הכוזב אודותיו, לדוגמה, מספר קבוצות דתיות האמינו כי הם לא צריכים לדאוג מתופעות הלוואי של נגיף הקורונה, כי אמונתן תגן עליהן מפני הנגיף והשפעותיו.
כמו כן, רבים האמינו כי המגפה היא נשק ביולוגי שדלף בטעות או בכוונה, או שהוא בעצם תופעת לוואי של גלי הרדיו של 5G, הדור החמישי של טכנולוגיית תקשורת סלולרית.
רבים מאמינים כי הממשלה והתקשורת מנסים לכפות על אזרחי האוכלוסייה חיסונים המכילים צ'יפים כאלו ואחרים, ואחרים מאמינים שהחיסונים נועדו לבצע עיקור המוני.
אחרים מאמינים כי השימוש ב-RNA בחיסון, משנה את ה-DNA של האדם, פוגע בפוריות האישה, גורם לשיתוק פנים ועוד, אך כל הטענות הוכחו כשגויות או מטעות על ידי הגורמים המקצועיים.
בשל הניסיונות הישראלים לפתח חיסון נגד COVID-19, אנשים בעלי זיקה אנטישמית, טענו כי החיסון הוא פיתוח ישראלי-יהודי של יהודים אינטרסנטים אשר מנסים להרוויח מהמגפה, ולכן פקפקו ביעילותו של החיסון והפגינו עוינות כלפיו.
עיתונאי של Press TV צייץ כי "אני מעדיף להסתכן עם הנגיף מאשר לקבל חיסון ישראלי".
אנשים בעלי זיקה אסלאמופובית בבריטניה ובהודו, טענו כי המוסלמים מפיצים את המחלה ואף השמיצו אותם ברשתות החברתיות.
כל הטענות האסלאמופובית הוכחו כשקריות לאחר מכן.
התנגדות לחיסונים היא גישה הקוראת להימנעות מחיסון של תינוקות ומבוגרים, ובדרך כלל נובעת מאמונה בתאוריות קשר.
ההתנגדות קיימת שנים רבות, אף על פי שחיסונים, ובפרט חיסוני ילדים, מוגדרים על ידי ארגון הבריאות העולמי כצו מוסרי של החברה לבריאות הציבור ולילדיה ולדברי הארגון הדרך הטובה והיעילה ביותר למניעת מחלות.
היות שהוכחות מדעיות ליעילותם של חיסונים מבוססות היטב, הטענות להתנגדות לחיסונים, שיוצאות נגד יעילות זאת, נוגדות את הקונצנזוס המדעי שסובר כי הם בטוחים ויעילים.
כיום ישנן מספר סיבות להתנגדות לחיסונים אשר נובעות מהכחשת המציאות, כגון:
סיבות דתיות – התנגדות לחיסון כיוון שאינו טבעי, מוסרי או לא תואם את רצון האל..
חוסר אמון במערכת הרפואית הממסדית - לעיתים קרובות מצורפת הטענה שמדובר במזימה שמניעיה כלכליים (תאוריות קשר של הסתרת מידע על תופעות לוואי וחוסר אמון בבטיחות החיסונים).
לרבים קשה להבין טענות אלו מאחר שמדובר בטיעון מופרך על פניו לעומת הקונצנזוס המדעי ולעיתים אף הכללי.
אמונה ביועצי הרפואה הבלתי קונבנציונלית - רופאים אלטרנטיבים משקיעים זמן רב (לעיתים בהיקפים רחבים יותר) בהסברים ומספקים מידע תוך שימוש בשפה פסאודו-רפואית ולכן נתפסים כאמינים.
דבר זה גורם להורים להתעלם מכך שהמידע אינו מהימן או מדעי.
הסתמכות על מיעוט שולי של רופאים שמעלים ספקות לגבי יעלות החיסונים או הסכנה שבהם - מתנגדי חיסונים משמיעים לפעמים טענות נגד חיסונים שנשמעות מדעיות.
לדוגמה הטענות בדבר בדיקת החיסונים בניסוי בסמיות כפולה עם תמיסת סיילין.
הורה ללא רקע רפואי, ששומע טיעון כזה עלול לפחד מלחסן את ילדיו.
כמו כל שאר הטיעונים של מתנגדי החיסון, גם טיעון זה שגוי מן היסוד.
מתן משקל־יתר למקרי־אמת של פגיעה בעקבות חיסונים - בהיעדר ראיה רחבה הלוקחת בחשבון סיכון לעומת תועלת, קשה לראות כיצד הסיכוי להצלה בעקבות החיסון עולה בהרבה על הסיכוי לפגיעה מהחיסון.