tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההסתערות הראשונה על החומות לא צלחה והמצור נמשך 12 שבועות, שבמהלכן פשט הרעב בין הקוזאקים הנצורים בעיר והם נאלצו לאכול את עורות הסוסים ואת נעליהם.
ביום 12 בספטמבר נפצע טימיש חמלניצקי ברגלו וכעבור שישה ימים מת מפצעו.
וסילה לופו, שקיבל סיוע צבאי מהח'אן הטטרי, היה בדרכו עם הצבא החדש אל סוצ'אבה, כשנודע לו על נפילתה ועל כך שמשפחתו ואוצרו נפלו לידי גאורגה שטפאן.
הוא חצה פעם נוספת את הדניסטר בחיפוש מקלט אצל הקוזקים.
מאוחר יותר עבר אל הח'אן של קרים וזה החזיק בו כמה חודשים, עד שקיבל הוראה מהסולטאן לשלוח אותו לקונסטנטינופול.
לופו הגיע לקונסטנטינופול ביוני 1654 ונכלא, אך בתנאיים נוחים יחסית.
אחרי ששוחרר מן הכלא ניסה לשווא לזכות שוב בשרביט המלוכה.
הוא מת בשנת 1661 בקונסטנטינופול.
מאוחר יותר עצמותיו הובו ליאשי ונקברו מחדש במנזר שלושת בכירי הכנסייה, לצד שאר בני משפחתו.
יהודי נסיכות מולדובה בתקופת וסילה לופו
וסילה לופו התייחס יפה ליהודים שהתיישבו בארצו ובעיקר ביאשי וראה בהם מקור הכנסה נוסף והיה לו רופא יהודי ונציאני.
פליטים יהודים רבים, שנסו מפני חילות הקוזאקים בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, מצאו מקלט בנסיכות מולדובה וחלקם ביאשי עצמה, אך מקלט זה לא החזיק מעמד כשהקוזקים פלשו לנסיכות מולדובה, כדי ללחוץ על השליט, וסילה לופו, להסכים לשידוך של בתו הצעירה, רוקסנדרה, עם טימיש, בנו של בוגדן חמלניצקי.
הקוזאקים תפסו יהודים, עינו אותם כדי שיגלו איפה החביאו את כספם ושחררו אותם רק תמורת תשלום.
תופעה זו חזרה על עצמה כשהקוזקים ליוו לחתונתו ביאשי את טימיש חמלניצקי, בשנת 1652, ורק התערבות הפטריארך מקריוס מאנטיוכיה, שהיה במקרה ביאשי, הצילה את הקהילה מחורבן גמור.
תקופה קשה זו תוארה על ידי הרב נתן נטע הנובר בספרו יוון מצולה.
"התקנון של וסילה לופו" (Pravila lui Vasile Lupu) או בשמו האחר "ספר הלימוד הרומני" (Carte românească de învățătură), הוא קובץ החוקים הראשון של נסיכות מולדובה והוא הודפס ביאשי, ב-1646.
הקובץ מבוסס על שני מקורות עיקריים, האחד הוא תרגום של מערכת חוקים אגרריים ביזנטיניים מסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8 והשני הוא חיבור של המשפטן האיטלקי פרוספרו פרינאצ'י (Prospero Farinacci) בתחום הפלילי.
התקנון הוא קובץ חוקים פאודליים, שקובע נורמות של הגנה כללית על הרכוש, מגן על האינטרסים הפאודליים, מקדש את ניצול האיכרים ואת צמיתותם לקרקע ואי השוויון בפני החוק.
בתקנון יש הנחיות כלליות ונורמות בתחום המשפט האזרחי, המכס, המיסוי והמשפט הכנסייתי.
וסילה לופו הצטיין בתמיכתו בכנסייה הנוצרית המזרחית (אורתודוקסית).
הוא בנה כנסיות ומנזרים וצייד אותם ביד רחבה, תמך בפטריארך של קונסטנטינופול וכינס סינוד בענייני הכנסייה, שנערך ביאשי.
בין מפעלותיו של וסילה לופו נכללים:
השלמת הכנסייה על שם יוחנן המטביל ביאשי, כנסייה שנחנכה על ידי מירון ברנובסקי-מובילה, שהספיק לבנותה רק עד גובה החלונות.
כנסייה זו הושלמה בנובמבר 1635.
ב-1636 בנה כנסייה בשרבשט (Şerbeşti), שבמחוז נאמץ.
ב-1638 בנה את כנסיית הקדוש אטאנאסיה ברובע קופואו (Copou), ביאשי.
המבנה היפה ביותר מבין המבנים שייסד היה מנזר שלושת בכירי הכנסייה, שנבנה בשנים 1637 - 1639 וב-1641 הובאו אליו שרידי הקדושה פאראסקבה.
הבאת שרידי הקדושה פאראסקבה האדוקה ליאשי
בתחילת שלטונו של וסילה לופו הפטריארכיה של קונסטנטינופול הייתה שקועה בחובות כבדים (שני מיליוני אספרים), בעיקר כלפי השלטונות העות'מאניים.
בנוסף לכך, בין ראשי הכנסייה, שהגיעו למעמדם על ידי תשלומי שוחד גדולים, היו סכסוכים מתמידים וענייני הפטריארכיה הלכו והתדרדרו.
עמדו בפרק גם בעיות הכנסייה הרשמית עם התגברות התעמולה הדתית הקלוויניסטית.
וסילה לופו, שכבר סייע בתרומות בעבר, הציע להם במכתב ששלח בדצמבר 1640, שיתנו לו לנהל את ענייני הפטריארכיה, יחד עם הפטריארך, במשך חצי שנה, ללא התערבות של יתר ראשי הכנסייה והוא הבטיח להביא אותם למצב סביר, גם אם יוציא על כך את כל כספו.
ההצעה התקבלה ווסילה לופו שילם מכיסו את שני מיליוני האספרים, מהחוב הישן ועוד 48,000 עבור חובות חדשים.
כאות תודה העניקה לו הפטריארכיה את שרידי פאראסקבה האדוקה והוא העביר אותם ליאשי, בהוצאה של 468,000 אספרים, והשכין אותם במנזר שלושת בכירי הכנסייה.
העברת השרידים ליאשי הפכה את העיר למרכז דתי ומוקד עלייה לרגל של שוחרי הנסים של פאראסקבה האדוקה, במיוחד ביום 14 באוקטובר, היום המוקדש לקדושה זו.
כדי לפתור את הבעיות הכנסייה עם התעמולה הקלוויניסטית, כינס לופו ביאשי סינוד כנסייתי, שלקחו בו חלק מיטרופוליט של מולדובה, ורלאם והבישופים שלו ונציגים של פתריארכים אחרים של הכנסייה האורתודוקסית.
הדיונים נמשכו כמה חודשים, עד דצמבר 1642, כשהתקבלו הניסוחים הסופיים, הודפסו (זו הייתה ההדפסה הראשונה שנערכה בנסיכות מולדובה) ונחתמו.
וסילה לופו היה נשוי פעמיים ואב לשבעה ילדים
בתו של קוסטיה בצ'וק או בוצ'וק, וורניק גדול של "הארץ התחתונה".
הנישואים שודכו על ידי השליט גאשפר גרציאני
מנישואים אלה נולדו ארבעה ילדים:
בת בשם לא ידוע - שהתחתנה עם שגריר ונציה
רוקסנדרה או רוזנדה לופו (בערך 1686-1630) שנישאה לטימוש חמלניצקי הקוזקי
שטפניצה לופו (1661-1641) שליט נסיכות מולדובה
אלכסנדרו (מת ב-1648) מת בדמי ימיו
וֵסְטֶרוֹס (בשוודית: Västerås) היא עיר-המושב של מחוז וֵסְטְמַנְלַנד והעיר הגדולה ביותר בחבל וסטמנלנד שבלב ארץ סביאלנד, שוודיה.
זוהי העיר החמישית בגודלה בממלכה (אחרי סטוקהולם, גטבורג, מאלמה ואופסלה).
בעיר חיים כ-107,000 תושבים, ובשטח העירייה, שמקיפה 25 יישובים וכפרים נוספים, מתגוררים 137,029 נפש נכון ל-2010.
העיר מכונה "עיר מלארן" על שום מיקומה לשפת האגם; כינוי נוסף שניתן לה הוא "עיר המלפפון", זאת על שום הגידול החקלאי שנפוץ בסביבתה מאז השרפה שפגעה בה ב-1714.
וסטרוס היא מהעתיקות בערי שוודיה.
היא הוכרה כעיר בשנת 990, ובסוף המאה ה-13 קיבלה את חותמה.
היישוב וסטרה ארוס (Westra Aros) היה כבר בעידן הוויקינגי מקום מסחר חשוב שישב לשפת שפכו של נחל סווארט אל אגם מלארן.
המקום נחשב טוב, והאזור שסביבו כבר היה מקושר ברשת של דרכים.
בראשית המאה ה-11 הייתה וסטרוס העיר השנייה בגודלה בשוודיה, ובמאה ה-12 מונתה כמושב בישופות והוחל בבניית הקתדרלה שלה, שגובהה 92 מטרים.
במהלך המאה ה-13 נבנה מנזר, במקום שבו עומד כעת בית העירייה.
בשפך הנהר עמד מוצב קטן.
טירת וסטרוס נבנתה אף היא באותה המאה, לצורכי הגנה, אולם במהלך המאה ה-14 התפתח המוצב הקטן לכדי מצודה, שממנה הגנו מעתה על העיר מפני פולשים מהאגם.
במאה ה-13 הפכה וסטרוס לנמל המוצא החשוב ביותר של ברזל ונחושת בברגסלאגן.
בשנת 1501 כותרה טירת העיר למשך חודשיים, בידי צבאו של סטן סטורה הזקן.
בראשית העשור השני למאה, כשמלך דנמרק פלש לאזור וסטרייטלנד, שימש בישוף וסטרוס אוטו אולאבי ראש-חזיר כנציג אל מול המלך.
לאחר סבבי משא-ומתן רבים, הואשם אוטו בהתרפסות בפני הדנים, ונכלא בטירה.
ב-1520 כבשו הדנים את הטירה ולקחו עימם את אוטו לסטוקהולם.
כריסטיאן השני עלה למלוכה, ומרחץ-הדמים לא אחר לבוא.
כאחת מהסיבות להוצאות הרבות להורג, שימשה עבור המלך תלונתו של הבישוף אוטו על היחס בכלא.
מלך שוודיה גוסטב ואסה ניהל את הקרב על וסטרוס בהצלחה יתרה, ועד 1522 היו המנזר והטירה בידי השוודים.
הודות לקרבתה למכרות כסף הייתה העיר לאורך המאה ה-16 מוקד של "יצוא" כסף דרך הנמל שלה, והייתה מהחשובים שבאתרי הטְבעת-המטבעות בממלכה כולה.
ב-1623 נוסד בעיר בית הספר התיכון הראשון בשוודיה, וב-1630 בית הספר הראשון לבנות.
שני המוסדות, שהקים הבישוף יוהנס רודבקיוס, היו מסופחים לקתדרלה שבמרכז וסטרוס.
באותה שנה התגלה המקרה הראשון של דבר – שהרג חמישית מאוכלוסיית העיר (שאז מנתה פחות מ-1,800 נפש).
במפנה המאה ה-20 הטביע התיעוש את חותמו על העיר.
באותה עת עלו גם תוכניות לבניית בית מלון במרכז העיר, שיכלול בר, חלל ריקודים וכיוצא בזה שירותים יוקרתיים; מבנה האר נובו, בתכנונו של האדריכל אריק ראהר (Rahr), נחנך לבסוף בשנת 1907, והוא נחשב כיום כאחד המבנים היפים בשוודיה.
בחלקיה המרכזיים של וסטרוס נשתמר חלקית מערך הרחובות הימי-ביניימי.
בעיר גשרים ופארקים רבים, וברחביה פרוסים כ-340 ק"מ של שבילי אופניים.
כ-30% מהתושבים רוכבים על אופניהם בדרך לעבודה וממנה.
תעשייה מסורתית עודנה חשובה בכלכלת וסטרוס, אולם תעשיית הגרפיקה, תאגידי מחשבים, אלקטרוניקה ותקשורת לצד שירותים, הופכים למרכזיים יותר ויותר.
בתחומי העיר פועלות כ-3,700 חברות קרן הון משותף רשומות; טכנולוגיית המידע ואוטומציה – לצד האוניברסיטה של עמק מלארן ו"הכפר הטכני" (Teknikbyn - Science Park Västerås) שפועלים בעיר – הם ליבת תעשייה שהפכה את וסטרוס למרכז ידע בקנה מידה בין-לאומי.
המעסיק הגדול ביותר בסקטור הציבורי הוא העירייה (כ-11,000 עובדים).
התעשייה הגדולה ביותר היא קונצרן האוטומציה השווייצרי-שוודי ABB, עם כ-4,500 עובדים.
משדה התעופה של וסטרוס יוצאות טיסות לספרד, לאנגליה, לגטבורג ולאומאו.
הנמל של וסטרוס הוא הנמל הגדול ביותר בסקנדינביה שממוקם על שפת אגם.
חברת ההלבשה העולמית H&M פתחה את חנותה הראשונה בווסטרוס, ב-1947.
וסילה בויירסקו (ברומנית: Vasile Boerescu, 1 בינואר 1830, בוקרשט – 18 בנובמבר 1883, פריז) היה פוליטיקאי, דיפלומט, עיתונאי ומשפטן רומני.
כיהן כשר המשפטים, שר הדתות והחינוך וכשר החוץ של רומניה בימי השלטון של אלכסנדרו יואן קוזה וקרול הראשון ונודע בתמיכתו ברעיונות הליברליים ובתרומתו להקמת המדינה הרומנית המודרנית.
מאידך, כשר חוץ, בדומה לרוב המנהיגים הפוליטיים בארצו, הגן על המדיניות שמנעה זמן ממושך מהיהודים קבלת זכויות אזרחיות שוות.
שנותיו הראשונות ולימודיו ברומניה ובצרפת
בתקופת מהפיכות 1848 בארצו, נסיכות ולאכיה, כתלמיד במכללת סבא הקדוש (ספנטול סבה) כתב לעיתון "פרונקול רומן (Pruncul român) ("התינוק הרומני").כיוון שני מאמרים שנחשבו חתרניים ("אל אחינו הריאקציונרים" ו"אל אחינו האזרחים") הושם במעצר.
אחרי שסיים את לימודיו במכללה בשנת 1850 ותקופת מכינה בבית הספר למשפטים בבוקרשט (1850–1852) נסע ללימודי משפטים באוניברסיטה בפריז.
בשנת 1855 סיים שם תואר שני עם עבודה על השוואת המשפט הרומי עם המשפט הצרפתי (
ובשנת 1857 את הדוקטורט למדעי המשפט.
בשנות שהותו בצרפת פעל למען איחוד הנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה תחת סמכותו של נסיך זר.
פעילותו העיתונאית והפוליטית למען איחוד הנסיכויות הרומניות
בשנת 1857 בשובו למולדת, התמנה לפרופסור לדיני מסחר במכללת ספנטול סבה.
באותה שנה 1857 ייסד בויירסקו את העיתון "נאציונאלול" (Naționalul) (ברומנית: "הלאומי")
שבו קידם את רעיון איחוד המדינות הרומניות.
בחוברת שפרסם בצרפתית ברך על החלטת המעצמות בהסכם פריז משנת 1856, שבה ראה מעין הענקת חוקה חדשה למדינות הרומניות במקום "התקנון האורגני" מהשנים 1831-1832.בינואר 1859 נבחר לאספה הבוחרת של ולאכיה.
בישיבה סודית של פורום זה הציע בויירסקו ב 24 בינואר 1859 את בחירתו של שליט מולדובה, הקולונל אלכסנדרו יואן קוזה גם כשליט ולאכיה על מנת לאחד את שתי הנסיכויות תחת הנהגתו.
הצעתו התקבלה פה אחד כשגם החברים השמרנים באספה נאלצו להיכנע לרוח ששלטה בדעת הקהל.
אחרי הגשמת איחוד הנסיכויות התמנה לראש מנהלת ה"אפוריה" (Eforia) בבתי הספר (בין ספטמבר 1859-ספטמבר 1860).
בתוקף תפקידו תרם הגדלת מספר בתי הספר, הוציא הוראות בנוגע לספרי הלימוד ולניהול השיעורים והערכת התלמידים, איסור העונשים הגופניים במוסדות החינוך, וכו.
בויירסקו יזם לאחר מכן את החוק להנהגת החינוך היסודי חובה וחינם, הידוע ברומניה כחוק מ-24 בנובמבר 1864. ב-16 ביולי 1864 כשהוקמה אוניברסיטת בוקרשט בויירסקו היה אחד ממייסדי הפקולטה למשפטים כחלק של המוסד החדש.
ב 1860 יזם פרויקט של כתיבת היסטוריה לאומית רשמית של רומניה.
במרץ 1871 היה לרקטור של האוניברסיטה ובאוקטובר 1873 דקאן של הפקולטה למשפטים.
שר וחבר פרלמנט בימי שלטונו של קוזה
בהמשך כיהן בתפקידים בכירים בממשלות ולאכיה והחל מ-1862 המדינה המאוחדת.
כיהן כשר המשפטים של ולאכיה בין 28 במאי- 5 ביולי 1860 (בממשלה הליברלית של ניקולאיה גולסקו, 13 ביולי 1860 - 11 באפריל 1861 (בממשלה השמרנית של מנולאקה קוסטאקה יפוריאנו, כשכיהן גם כשר החינוך והדתות, ובין 16 בנובמבר 1868 - 21 בינואר 1870 (בממשלה השמרנית של לסקר קטרג'יו).
יזם את ביטול עונש המוות במדינה, ופעל להקמת בית הדין הגבוה לחוקה (Înalta Curte de Casaţie) (בהתאם לסעיפים 38–41 של הסכם פאריז).
בויירסקו הנהיג רפורמה שנטלה מהשרים בממשלה את היכולת לפטר שופטים ופרקליטים.
בדצמבר 1863 תמך בהפקעת אחוזות המנזרים שניזומה על ידי מיכאיל קוגלניצ'אנו.
בשנת 1865 ערך לפי בקשת השליט קוזה תזכיר על הזכויות המשפטיות של הקונסוליות הזרות.
בויירסקו גרס בו את אי תוקפו בשטחי הנסיכויות הרומניות המאוחדות של משטר הקפיטולציות שהתקיים באותה תקופה ביחסים בין האימפריה העות'מאנית ובין מעצמות נוצריות והציע הסדרת המסגרת המשפטית של פעילות הקונסוליות בהתאם לזכות האומה הנהוגה במדינות הנוצריות האירופיות.
בשנים 1864–1866 לא הצטרף ל"קואליציה המפלצתית" נגד קוזה שהביאה בשנת 1866 להדחת השליט ולהחלפתו בנסיך הגרמני קרול לבית הוהנצולרן.
אחרי ההפיכה התגייס למאמצים בזירה האירופית לשמירה על אחדות המדינה הרומנית ופעל למינויו של השליט החדש.
בויירסקו מילא גם את תפקיד שר החוץ בשנים 1873–1875 בממשלת לסקר קטרג'יו ובין 11 ביולי 1879 - 10 ביולי 1881 בממשלת יון ברטיאנו.
בין הישגיו הדיפלומטיים ניתן לציין את חתימת החוזה המסחרי בין רומניה ובין אוסטרו-הונגריה בשנת 1875, למרות התנגדות האימפריה העות'מאנית שרומניה הייתה עדיין בת חסותה.
בויירסקו היה לתקופה קצרה גם שר בדתות והחינוך בין 13 ביולי-17 באוקטובר 1860 ובין 9 בינואר-7 באפריל 1874, חבר במועצה העליונה של החינוך ב-1863 וסגן יושב ראש מועצת המדינה (1864).
היה חבר במשלחת הרומנית בוועידה בפריז ב־1866 ותמך ברעיון הבאת שליט זר בראש מדינתו.
נבחר באספה החוקתית שדנה בחוקת רומניה בשנת 1866 ואישרה אותה.
באותה שנה נבחר לפרלמנט של רומניה ומאוחר יותר לסנאט.
עוד משנת 1859 ניסה בויירסקו להקים מפלגת מרכז שתעמוד בתווך בין ה"ליברלים" ו"השמרנים", אך מאמציו נכשלו בגלל יריבות עמיתיו גאורגה קוסטאפורו הליברלי ודימיטריה גיקה השמרן.
בשנת 1876 ניסה יחד עם דימיטריה גיקה להקים מפלגת מרכז, אך משלא הצליח נרשם בשנת 1879 כחבר במפלגה הלאומית-ליברלית PNL .
בסופו של דבר בשנת 1880 הקים יחד עם ג'ורג'ה ורנסקו פלג נפרד שנקרא "מפלגת הליברלים הכנים".
בנובמבר 1879 חלה החמרה במחלת הכליות ממנה סבל ונסע לאוסטריה לחפש מרפא.
לפי הצעת רופא וינאי נסע בשנת 1883 לצרפת על מנת לעבור טיפולים במרחצאות בקאן.
נפטר בפריז בנוכחות אשתו שליוותה אותו במסע.
עניין הענקת אזרחות ליהודים והרדיפות נגדם
בדיונים סביב החוק שקודם באביב 1864 על ידי השליט אלכסנדרו יואן קוזה לגבי הענקת זכויות הצבעה ליהודים בבחירות המקומיות, בתנאים מסוימים, בויירסקו יחד עם מ.
נמצא במחנה המתון יותר (בהשוואה למחנה של קוגלניצ'אנו) שתמך בהענקת זכות זו לאותם היהודים ששילמו מיסים לרומניה או למדינה אחרת.
כשר חוץ, הצטרך בויירסקו לעסוק, בין השאר, בהסברת מדיניות השלטונות הרומניים של מניעת זכויות אזרחים מהיהודים בארצו.
בביקור בלונדון מסר לשר החוץ הבריטי, הבטחות שרומניה תפעל לשיפור היחס ליהודים.
בדיעבד נאלץ בחזרתו למולדת להכחיש שנתן הבטחה כזאת וטען שדבריו הוצאו מההקשר.
1859 -Explicarea condicei comerciale române (הסברת חוקי המסחר הרומניים) - כלל הרצאותיו לדיני מסחר באוניברסיטה
1865 - Mémoire sur la jurisdiction consulaire dans les Principautés Unies Roumaines (תזכיר על המסגרת המשפטית של הפעילות הקונסולרית בנסיכויות הרומניות המאוחדות -בצרפתית)
וסיל פטרוב קולארוב (בבולגרית: Васил Петров Коларов; 16 ביולי 1877, שומן, האימפריה העות'מאנית – 23 בינואר 1950, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אשר כיהן כנשיא וכראש ממשלת בולגריה בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20.
קולארוב סיים בית ספר תיכון בווארנה ובין 1895 ל-1897 הועסק כמורה בעיר ניקופול.
ב-1897 הצטרף למפלגת הפועלים הבולגרית.
בהמשך יצא ללימודי משפטים באקס-אן-פרובאנס ובז'נבה.
ב-1900, לאחר הסמכתו עבד כעורך דין בעיר שומן וב-1904 עבר לעיר פלובדיב, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
ב-1913 נבחר קולארוב לאספה הלאומית הבולגרית ובמקביל היה חבר באינטרנציונל השני.
ב-1919 נמנה קולארוב עם מייסדי המפלגה הקומוניסטית הבולגרית ונבחר לתפקיד המזכיר הכללי הראשון שלה.
בספטמבר 1923 הוביל ביחד עם גאורגי דימיטרוב את ניסיון ההפיכה שיזמה המפלגה הקומוניסטית, אשר דוכא בכוח רב על ידי הצבא הבולגרי ובמניין נפגעים רב.
קולארוב גלה מבולגריה לברית המועצות ובה היה פעיל בקומינטרן.
כהונתו כנשיא מועצת האספה הלאומית וכראש הממשלה
קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה וקולארוב הורשה לחזור לבולגריה.
ב-1945 נבחר לאספה הלאומית הבולגרית והפך ליושב הראש שלה.
ב-15 בספטמבר 1946 נערך משאל עם בבולגריה שבמסגרתו הוחלט ברוב סוחף של 97 אחוזים, על ביטול מוסד המלוכה.
בעקבות ההחלטה מונה קולארוב לנשיא הזמני של מועצת האספה הלאומית של הרפובליקה העממית הבולגרית.
בדצמבר 1947 סיים את תפקידו והצטרף לממשלתו של גאורגי דימיטרוב, כסגן ראש הממשלה וכשר החוץ.
עם מותו של דימיטרוב התמנה קולארוב לראש הממשלה.
ב-23 בינואר 1950 הלך קולארוב לעולמו והוא בן 73 שנים.
מחליפו וולקו צ'רבנקוב שינה את שם העיר שומן לקולארובגרד, להנצחתו של קולארוב והיא נותרה בשם זה עד 1965.
קולארוב, כעמיתיו במפלגה הקומוניסטית הבולגרית התנגד לרדיפות היהודים בבולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מעצם היותו בגלות, השפעתו על מהלך האירועים בפועל הייתה מצומצמת והתבטאה בנאומי רדיו שנשא מעת לעת בתחנת שידור במוסקבה ונאומים מוקלטים ששודרו בתחנת השידור המחתרתית הבולגרית "חריסטו בוטב", בהם בין השאר שיקף את התנגדות ומחאת מפלגתו נגד רדיפות היהודים שבוצעו על ידי המלך בוריס השלישי וממשלתו.
ב-3 באוגוסט 1947 נפתח היריד הבינלאומי בפלובדיב ובו ביתן ארץ ישראלי.
הנשיא קולארוב הגיע לביקור רשמי בביתן עם חברי הממשלה הבולגרית ועם סגל הפיקוד הצבאי הבכיר.
קולארוב, שהתקבל על ידי ד"ר אוטו מאנדל - נציג הסוכנות היהודית בבולגריה ומנהל הביתן הישראלי ביריד, ביקר במשך שעה ארוכה בביתן, כאשר חברי הממשלה הבולגרית מגלים עניין ביצירת קשרים מסחריים.
קולארוב התעכב ליד תמונת העיר תל אביב וציין שהוא מאחל "לעיר העברית הראשונה שגשוג, התפתחות וצמיחה".
לאחר תום היריד ובעקבות ביקורו של קולארוב נחתם הסכם מסחרי בין ממשלת בולגריה לבין הסוכנות היהודית.
זו הייתה אחת הפעמים הראשונות שבהן ניתן לסוכנות היהודית מעמד רשמי כצד בהסכם מסחרי בינלאומי.
ב-25 באוקטובר עזב ד"ר מאנדל את בולגריה בדרכו לארץ ישראל, מטוסו התרסק ליד אתונה והוא נהרג.
ההסכם שחתם עם שלטונות בולגריה שרד והיה בהמשך בסיס להסכם המסחרי הראשון בין בולגריה למדינת ישראל,.
מועדון כדורגל וסטרלו (בפלמית: Voetbal Club Westerlo) הוא מועדון כדורגל בלגי, המשחק בליגת העל הבלגית.
המועדון נוסד ב-5 בספטמבר 1933 בעיר וסטרלו ונרשם בהתאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית ב-1 באוקטובר 1935. החל מעונת 1997/8 עד 2011/2012 שיחקה הקבוצה בליגת העל הבלגית, עד שירדה לליגת המשנה.
התואר המכובד היחידי בו זכתה הקבוצה הוא הגביע הבלגי בעונת 2000/1. בעונת 2010/2011 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הבלגי.
בעונת 2001/2002 הקבוצה שיחקה בפעם היחידה בגביע אופ"א.
הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת הרטה ברלין מגרמניה והודחה מהטורניר.
בעונת 2011/2012 הקבוצה שיחקה בפעם היחידה בליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה ניצחה את קבוצת טורון פאלוסאורה מפינלנד.
בסיבוב המוקדמות השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת יאנג בויז ברן משווייץ והודחה מהטורניר.
טוני ברונגו (היחיד מווסטרלו ששיחק בנבחרת בלגיה בכדורגל)
וסילי אקסיונוב היה סופר יהודי רוסי סובייטי.
הוא היה בין מתנגדי המשטר הסובייטי ובשנת 1981 נשללה ממנו אזרחות ברית המועצות.
וסילי אקסיונוב נולד בקאזאן למשפחה קומוניסטית.
אביו כיהן בתפקיד ניהולי גבוה בעיר.
אמו יבגניה גינזבורג הייתה סופרת ועיתונאית יהודייה ידועה.
בשנת 1937, עם תחילת הטיהורים הגדולים הוריו נעצרו והוא עבר לבית יתומים.
בשנת 1938 דודו מצא אותו ווסילי הצעיר התגורר בבית משפחתו.
בשנת 1947 לאחר עשר שנות מעצר אמו שוחררה וקיבלה אישור להתגורר במגדן.
לאחר מספר שנים וסילי אקסיונוב קיבל אישור לעבור למגדן לאמו.
אביו של אקסיונוב שוחרר ממעצר רק לאחר פטירת יוסיף סטלין.
בשנת 1956 אקסיונוב סיים לימודי רפואה במכון לרפואה בלנינגרד.
הוא התקבל לעבודה בחברת ספנות אך בהוראת הממסד לא קיבל אישור להיות חבר צוות אוניות שמפליגות מחוץ לגבולות המדינה.
במשך שנים אקסיונוב עסק ברפואה במסגרות שונות.
בשנת 1959 אקסיונוב פרסם את ספרו הראשון שהתבסס על הניסיון הרפואי שלו.
כבר בשנת 1962 על בסיס הספר צולם סרט בבימוי של אלכסנדר זרחי שתסריטו נכתב על ידי אקסיונוב עצמו.
בשנת 1961 הוא פרסם ספר חדש וגם על בסיסו כעבור שנה צולם סרט על פי תסריט הסופר.
בשנת 1963 ניקיטה חרושצ'וב מתח ביקורת על יצירות של אקסיונוב.
בשנת 1965 אקסיונוב השתתף בהפגנה נגד ניסיונות לטהר את שמו של יוסיף סטלין ובשנים 1967–1968 כתב מספר גילויי דעת להגנת הדיסידנטים.
למרות זאת במהלך שנות ה-60 יצירות שלו ממשיכות להתפרסם בברית המועצות.
בשנות ה-70, הוצאה לאור של יצירות שכתב אקסיונוב הופסקה.
הביקורת עליו בממסד התחזקה ובאותה תקופה הוא היה נחשב לסופר עוין למדינה.
לקראת סוף העשור יצירות שלו החלו להתפרסם בארצות הברית.
בשנת 1978 הוא היה בין יוזמי אלמנך ספרותי "מטרופול" שהוכן ללא קבלת אישור הצנזורה.
האלמנך לא יצא לאור בברית המועצות ופורסם רק בארצות הברית.
כתוצאה מכך חלק מסופרים שיצירותיהם היו כלולות באלמנך סולקו מאיגוד הסופרים הסובייטי.
כצעד הפגנתי, אקסיונוב התפטר מהאיגוד.
בשנת 1980 אקסיונוב קיבל הזמנה לבקר בארצות הברית וקיבל אישור מהשלטונות.
בהיותו בארצות הברית, אזרחותו נשללה והוא לא יכול היה לחזור לברית המועצות.
בהיותו בארצות הברית אקסיונוב כיהן כפרופסור לספרות רוסית במספר אוניברסיטאות.
במקביל הוא שיתף פעולה עם תחנות רדיו ששידרו ברוסית כמו קול אמריקה ורדיו אירופה החופשית.
כמו כן הוא פעל בירחון הספרותי "קונטיננט" שהיה יוצא לאור בפריז.
במהלך שנות ה-80 הוא פרסם מספר רומנים שנכתבו עוד בשנות ה-70 אך לא פורסמו בברית המועצות.
בין השנים 1989–1993 אקסיונוב כתב רומן ב-3 כרכים "הסגה המוסקבאית" על חיי משפחת גרדוב במהלך 1923–1953.
בשנת 1989 ביקר בברית המועצות ושנה אחר כך, הוחזרה לו אזרחותו שנשללה כעשור קודם לכן.
במהלך שנות ה-90 אקסיונוב ביקר רבות ברוסיה אך התגורר בעיקר בצרפת.
בשנת 2004 הוקרנה בטלוויזיה הרוסית סדרת הטלוויזיה "הסגה המוסקבאית", אשר זכתה להצלחה רבה.
בינואר 2008 אקסינוב אושפז בבית החולים במוסקבה ובוצעו לו מספר ניתוחים.
למעשה ממחלה זו הוא כבר לא השתקם ולאחר מספר ניתוחים נוספים וסיבוכים, נפטר ב-6 ביולי 2009 בגיל 76 ונקבר בטקס נוצרי.
כבר לאחר פטירתו, בשנת 2009 יצא לאור הרומן האחרון שלו.
רומן זה מהווה למעשה אוטוביוגרפיה של הסופר ותוארו בו דמויות ידועות בתרבות הסובייטית של שנות ה-60 שאקסיונוב הכיר אותם אישית.
בשנת 2009 הבניין בו אקסיונוב התגורר בילדותו בקאזאן שוחזר ובו ממוקם המוזיאון של אקסיונוב.
"זביוזדני בילט" (כרטיס הכוכב) – 1961
"וולטריאנצי ווולטריאנקי" (תומכי וולטר) – 2004
וסיוליה רביאטה (רוסית: Весёлые ребята; "החברה השמחים") היא להקה שנוסדה בברית המועצות בשנת 1962 ופעלה עד לשנת 2017. היא בעלת דיסק פלטינה מס' 1 ברוסיה לאחר שמכרה כ-180 מיליון עותקים של תקליטים ותקליטורים עם שירים בביצועה.
הלהקה נוסדה על ידי הפסנתר והמלחין פאבל סלובודקין.
בשנת 1968 הלהקה זכתה בפרס הראשון בתחרות כלל ארצית ובשנת 1969 חזרה על הצלחה זו.
ביוני 1970 יצא לאור מיני אלבום ראשון עם שירי הלהקה.
תוך זמן קצר נמכרו כ-16 מיליון עותקים של התקליט.
הלהקה ביצעה מספר שירים שהפכו לפופולריים מאוד ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1971 הלהקה הופיעה לראשונה מחוץ לגבולות המדינה ונסעה לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1973 הם השתתפו בתחרות שירים בליברפול וזכו בפרס השני.
בשנת 1974 פאבל סלובודקין צרף ללהקה סולנית צעירה, אלה פוגצ'ובה.
בשנת 1975 היא זכתה בפרס ראשון בתחרות זמר בבולגריה עם שיר מאת פאבל סלובודקין.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הלהקה הייתה בין הפופולריות בברית המועצות.
הם זכו במספר פרסים והוציאו מספר תקליטים.
הלהקה ביצעה שירים של מלחינים צעירים כמו יורי אנטונוב וויאצ'סלב דוברינין.
כמו כן, היה שיתוף פעולה עם המלחין דויד טוחמנוב שיצר הרבה שירים.
בשנת 1991, לקראת יובל ה-25 לפעילותה, הלהקה הוציאה אלבום כפול של מיטב שיריה.
בשנת 2005 פאבל סלובודקין הקים את הלהקה מחדש, בהרכב חדש שכלל אמנים צעירים.
למרות שהרכב הלהקה השתנה לאורך השנים, הלהקה ממשיכה להופיע עד היום עם שירים ישנים וחדשים.
במהלך שנת 2013 הלהקה הוציאה מספר תקליטורים.
בשנת 2017 מייסד הלהקה פבל סלובודקין נפטר ולהקה התפרקה.
וסיל לבסקי (בבולגרית: Васил Левски; 18 ביולי 1837, קרלובו, איילט רומליה, האימפריה העות'מאנית – 18 בפברואר 1873, סופיה, האימפריה העות'מאנית) היה מהפכן בולגרי וממייסדי תנועת ההתנגדות לכיבוש העות'מאני באזור בולגריה.
נלכד על ידי העות'מאנים, הוצא להורג, והפך לגיבור לאומי ולסמל המאבק לעצמאות בולגריה.
לבסקי נולד בקרלובו בשם וסיל איוואנוב קונצ'ב (בבולגרית: Васил Иванов Кунчев) למשפחה בעלת אוריינטציה דתית נוצרית אורתודוקסית.
דודו, באסיליוס (וסיל) נשא בתפקידי כמורה בכירים.
הוא רכש השכלה יסודית בעירו ובהמשך עבר לסטארה זאגורה שם הוסמך לכמורה.
בדצמבר 1858 הצטרף למנזר בסופוט.
בולגריה הייתה נתונה בעיצומו של עידן התחייה הלאומית הבולגרית, ולבסקי הושפע מהרעיונות המהפכניים.
ב-1862 עזב את המנזר ונסע לבלגרד, שם חבר למהפכן הבולגרי גאורגי ראקובסקי אשר הקים את מיליציית "לגיון המתנדבים הבולגרי", אשר שמה לה למטרה לשחרר את בולגריה מהכיבוש העות'מאני.
במהלך פעילותו במיליציה זכה לכינוי "לבסקי" ("כמו אריה").
בלחץ העות'מאנים פירקו הסרבים את המיליציה.
ב-1863 שב לבסקי לבולגריה, נעצר בידי מנגנוני הביטחון העות'מאניים ונכלא בפלובדיב ל-3 חודשים.
בין 1864 ל-1866 עבד כמורה בכפר וויניאגובו הסמוך לקרלובו, ובו המשיך את פעילותו המחתרתית.
מחשש לתגובת השלטונות, נאלץ לעבור לאזור טולצ'אה ושם לימד במספר כפרים.
בהמשך, ביאשי, הצטרף למיליציית מתנדבים נוספת שהקימו גולים בולגרים ובכללם גאורגי ראקובסקי.
לאחר ניסיון כושל להיכנס לשטחי בולגריה, הגיעו כוחות המיליציה לפירוט.
בלחץ השלטונות הסרביים פורקה המיליציה.
לבסקי עבר לאזור בוקרשט, ובה פגש בחריסטו בוטב ובהמשך אף התגורר איתו לתקופה מסוימת.
בין 1868 ל-1870 שילב בין פעילות מחתרתית בתוך בולגריה תוך שהוא מגיע בחשאי לערים וכפרים בבולגריה, יוצר קשרים עם גורמי מחתרת מקומיים ומסייע בהקמת תאים מחתרתיים לבין פעילות מטה בבוקרשט, שמיצבה אותו כאידאולוג של תנועת ההתנגדות.
הוא הקים את "הארגון המהפכני הפנימי", שמנה כ-1,000, חברים ומיקם את מפקדתו בעיר לובץ'.
השלטונות העות'מאניים הוציאו נגדו צו מעצר והציעו פרס כספי של 1,000 לירות עות'מאניות בעבור לכידתו ו-500 בעבור גופתו.
לבסקי המשיך בפעילותו תוך שהוא עובר בין יישובים שונים.
בתקופה זו קיבל סיוע מהקהילות היהודיות בבולגריה.
השלטונות העות'מאניים נטו שלא לחשוד בפעילות מחתרתית בקרב היהודים, שכן הם נחשבו מיעוט הנאמן לסולטאן.
בפלובדיב מצא לבסקי מסתור בביתו של חאג'י מושון גרטי אביו של הקולונל רחמים מושונוב, וכן בבית משפחת סרנגה, בפאזארג'יק בקרב משפחת גרון וכן ברוסה ובווידין.
ב-27 בדצמבר 1872 הצליחו השלטונות העות'מאניים לעצור את וסיל לבסקי בכפר ליד לובץ'.
הוא הובל לסופיה, שם נשפט על ידי בית דין מיוחד בראשות קוצ'וק מהמט סעיד פאשה ונידון לעונש מוות.
ב-18 בפברואר 1873 הוא הוצא להורג בתלייה, ומקום קבורתו לא נודע.
הוצאתו להורג של לבסקי הפכה אותו לגיבור לאומי והעצימה את תנועת ההתנגדות הבולגרית.
ב-1876 פרץ ברחבי בולגריה מרד אפריל הבולגרי, שאמנם דוכא ביד קשה על ידי העות'מאנים ומיליציית הבאשי-בוזוק, אך העלה את הסוגיה הבולגרית למרכז הזירה הפוליטית והתקשורתית האירופית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ותבוסת העות'מאנים, הוקמה נסיכות בולגריה.
אנדרטאות לזכרו של לבסקי הוקמו בערים ובכפרים רבים בבולגריה, וכן בבוקרשט שברומניה, בבלגרד שבסרביה, בפריז שבצרפת ובוושינגטון די.
רכס הרים באי ליווינגסטון נקרא על שמו, וכן מוסדות וארגונים שונים בבולגריה, ובכלל זה מועדון הכדורגל לבסקי סופיה.
וסטרן דיגיטל היא חברה אמריקאית לאחסון נתונים דיגיטליים ואחת מיצרניות הדיסקים הקשיחים הגדולות בעולם, שהנהלתה שוכנת בסן חוסה, קליפורניה.
לחברה היסטוריה ארוכה כחברת אלקטרוניקה וייצור מעגלים מודפסים ומוצרי אחסון.
היא נוסדה באפריל 1970 על ידי אלווין פיליפס, עבור מוטורולה, בשם "General Digital" כחברה לייצור ציוד בדיקות MOS והתפתחה מהרה לייצור מוליכים למחצה.
ביולי 1971 שינתה את שמה ל-"Western Digital" והציגה את המוצר הראשון שלה - "WD1402A UART".
במאי 2016 התמזגה וסטרן דיגיטל עם סנדיסק, חברה למוצרי זיכרון הבזק, לאחר שרכשה אותה תמורת 19 מיליארד דולר.
המיזוג כלל גם את שלושת מרכזי הפיתוח בישראל (בכפר סבא, בתפן, ובעומר).
בפברואר 2025 סועפה בחזרה כלל פעילות זכרונות ההבזק של החברה - הן תחת המותג WD / Western Digital, והן תחת המותג SanDisk, ולרבות מרכזי הפיתוח בישראל - לחברת Sandisk החדשה, מה שהותיר את וסטרן דיגיטל עצמה ממוקדת בפיתוח וייצור דיסקים קשיחים בלבד לאחר הסיעוף.
מועדון כדורגל וסטרן ניו יורק פלאש היה מועדון כדורגל נשים מבאפלו, ארצות הברית.
בין השנים 2013 ל-2018 שיחקה הקבוצה בליגת ה-NWSL, ובעברה שיחקה גם בליגת ה-WPS.
הקבוצה הוקמה בשנת 2008, ובתחילה שיחקה בליגת המשנה האמריקאית - הדבליו-ליג.
בשנת 2011 הצטרפה הקבוצה לעונה השלישית של ליגת ה-WPS, והתחזקה בכוכבות כמו מרטה וכריסטין סינקלייר.
השתיים הובילו את הקבוצה למקום הראשון בתום העונה הסדירה, ובסוף הפלייאוף גם לזכייה באליפות הליגה.
סינקלייר אף נבחרה לשחקנית המצטיינת של משחק הגמר.
ב-18 במאי 2012 הודיעה הנהלת ה-WPS על פירוק הליגה בעקבות מחסור חמור במשאבים כלכליים - דבר שגרם לווסטרן ניו יורק פלאש להשעות את פעילותה.
מספר חודשים לאחר פירוק ה-WPS החליטה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית על הקמת ליגה מקצוענית חדשה, ה-NWSL, ווסטרן ניו יורק פלאש נבחרה להיות אחת משמונה הקבוצות המייסדות.
בעונתה הראשונה של הקבוצה בליגה היא סיימה במקום הראשון, אך הפסידה בגמר הפלייאוף לפורטלנד ת'ורנס.
בשתי העונות הבאות של הקבוצה ב-NWSL, לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף, לאחר שסיימה פעמיים במקום השביעי.
וסטרמוסקה (בהולנדית: Westermoskee, בטורקית: Ayasofya Camii) הוא מסגד הממוקם בחלקה המערבי של העיר אמסטרדם שבהולנד.
הוא המסגד הגדול ביותר בהולנד: שטחו כ-800 מטר רבוע ובו מקום ל-1,700 מתפללים.
המינרט של המסגד מתנשא לגובה של 42 מטרים.
המסגד תוכנן על ידי האדריכלים הצרפתים מרק ונדה ברייטמן.
בנייתו החלה באפריל 2013, לאחר תהליך תכנון רווי מחלוקות שנמשך כעשרים שנה.
וסילי ולדימירוביץ' איוואנוב הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי, ששיחק בעמדות מגן שמאלי וקשר אחורי.
לאחר פרישתו מכדורגל עבד כסוכן כדורגל ובפברואר 2018 מונה למנכ"ל קבוצת הכדורגל חימקי.
איוואנוב החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת זניט לנינגרד בשנת 1987. בשנת 1990 עבר לצסק"א מוסקבה, במדיה שיחק ארבע שנים במהלכן זכה באליפות ברית המועצות ובגביע ברית המועצות.
בצסק"א שיחק איבנוב בכל תפקידי ההגנה - בלם, מגן וקשר אחורי.
בשנת 1994 התחלף המאמן של צסק"א.
המאמן החדש לא היה מרוצה מביצועיו של איוואנוב והוא שוחרר מהקבוצה.
איוואנוב טס לישראל במטרה לחתום במכבי תל אביב, אך בסופו של דבר חתם במכבי הרצליה.
איוואנוב שיחק 4 עונות בשורות מכבי הרצליה.
בשנת 1999 עבר לקבוצת מכבי חיפה.
הוא שיחק 2 עונות במדי הקבוצה בתפקיד של מגן שמאלי וקשר אחורי.
במהלך עונת 2000/2001 חזר למכבי הרצליה, ששיחקה אז בליגת המשנה.
שיחק שם גם בעונת 2001/2002, וכעבור כמה חודשים מפתיחת העונה ההיא עזב את ישראל בשל המצב הביטחוני וחזר לרוסיה.
ברוסיה שיחק איוואנוב בקבוצות צ'רנומורץ נובורוסיסק ווולגר-גזפרום מליגת המשנה.
מפברואר 2018 מנהל את מועדון הכדורגל חימקי.
אליפות ברית המועצות : 1991
וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה , היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ונשיא אגודת משפחת רומנוב .
וסילי נולד ב-7 ביולי 1907 בגטצ'ינה, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק.
אף על פי שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
זמן קצר לאחר לידתו נפרדו הוריו, ווסילי גדל אצל דודו ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
באפריל 1919 עזב וסילי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בשנותיו הראשונות בגלות, חי וסילי באנגליה עם אמו.
בסוף שנות ה-20 הוא היגר לארצות הברית, שם בילה את שארית חייו.
וסילי התפרנס מעבודה כנער בקתה, עובד מספנה, סוכן בורסה, יינן ומגדל תרנגולות בצפון קליפורניה.
ב-31 ביולי 1931 התחתן וסילי עם הנסיכה נטליה אלכסנדרובנה גולטיסינה, בתו של הנסיך אלכסנדר גוליצין, בנו של מושל מוסקבה, ובשנת 1940 נולדה להם בתם מרינה וסיליבנה רומנובה.
בשנת 1980 מונה וסילי לנשיא אגודת משפחת רומנוב לאחר מות אחיו דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה, וב-23 ביוני 1989 הוא מת בביתו בוודסייד, קליפורניה.
וסילי איבאנוביץ' איגנאטנקו היה כבאי סובייטי, בין הקורבנות הראשונים באסון צ'רנוביל.
ב-2006 קיבל את התואר "גיבור אוקראינה", התואר הגבוה ביותר במדינה.
הסיפור של איגנאטנקו סופר לראשונה על ידי אשתו, לודמילה איגנאטנקו, בספר "קולות מצ'רנוביל" (Voices from Chernobyl), שנכתב על ידי סבטלנה אלכסייביץ'.
ב-2019 יצאה מיני-סדרה בת חמישה פרקים בשם "צ'רנוביל", המספרת על האסון שקרה ועל האירועים שהתרחשו לאחר מכן.
את איגנאטנקו מגלם השחקן הבריטי אדם נגייטיס.
וסיל גרוונלייב (; נולד ב-2 בנובמבר 1984) הוא זמר ממקדוניה הצפונית.
וסיל ייצג את מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2021.
גרוונלייב היה זמר ליווי של תמרה טודבסקה עם שירה "Proud" באירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב שבישראל.
ב-15 בינואר 2020 נחשף כי גרוונלייב ייצג את מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד, אשר בוטל בעקבות מגפת הקורונה.
ב-20 בינואר 2021, הוכרז כי גרוונלייב נבחר לייצג את מקדוניה הצפונית גם באירוויזיון 2021, עם השיר "Here I Stand".
וסילי ויאצ'סלבוביץ' אוטקין היה כתב ספורט רוסי, מגיש טלוויזיה ורדיו, בדרן, שחקן ואחד מבעלי פורטל האינטרנט Sports.ru.
שימש בתור העורך הראשי של ערוצי הספורט של NTV Plus מ-1 בספטמבר 2010. שימש כפרשן כדורגל בערוץ הטלוויזיה Match TV.
ידוע גם בשל פעולות והצהרות שעוררו שערוריות בינלאומיות שונות.
בין היתר נמתחה עליו ביקורת מצד פרשני הספורט של הערוץ האוקראיני ספורט 1.
וסילי אוטקין נפטר ב-19 במרץ 2024 בגיל 52 מתסחיף ריאתי במחלקת קרדיולוגיה של בית החולים הקליני העירוני מס' 1 על שם פירוגוב במוסקבה.
הפרידה מוסילי אוטקין התקיימה ב-23 במרץ בבית החולים הקליני המרכזי של נשיא רוסיה.
אוטקין נקבר בעיר הולדתו בלאשיחה.
וסטרוז היא יבשת בדיונית בה מתרחשת רוב עלילה סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
מרטין, וסדרת הטלוויזיה המבוססת עליה.
וסטרוז היא המערבית והקטנה מבין שתי היבשות הידועות בעולם, לצד אסוס.
בניגוד לאסוס, בה בכל עיר יש שלטון עצמאי, וסטרוז היא ממלכה אחת, המחולקת לתתי-ממלכות וסאליות, שמאות שנים לפני אירועי סדרת הספרים היו ממלכות עצמאיות.
וסטרוז מוצגת באופן המזכיר את יבשת אירופה.
האקלים בה ממוזג ברובו, והיא מתוארת עם אורחות חיים עקביים הדומים לאלו של ימי הביניים.
חוץ משבע הממלכות, התופסות את עיקר שטח היבשת, שוכן בצפון הרחוק אזור שלא שייך לממלכה, בו חיים פראים, שהם אנשים חופשיים המנסים לפשוט על וסטרוז, וכן יצורים פנטסטים שונים, כמו ממותות, נפילים ו"אחרים".
בווסטרוז תשעה בתי אצולה עיקריים, שרובם שלטו בעבר על ממלכה משלו, למעט בית טיירל, בית טאלי ובית באראתיאון שירשו שושלות מלוכה שנכחדו, ובית טארגאריין, שכבש את כל הממלכות בזכות דרקוניו, איחד אותן למלכה אחת ושלט עליהן קרוב ל-300 שנה.
לפני כיבושו של אאיגון הראשון טארגאריין
תושביה הראשונים של וסטרוז היו ילדי היער, גמדים ירוקים ששלטו בקסמים, ונפילים שגובהם כ-4 מטרים.
לאחר מכן הגיעו ליבשת מאסוס ראשוני האדם, אשר דחקו את ילדי היער צפונה ולכאורה הכחידו אותם, אם כי בסדרה מתברר שנשארו כמה מהם מעבר לחומה.
אלפיים שנים לאחר שכבשו את היבשת נלחמו ראשוני האדם באנדאלים הפולשים, שגם הגיעו מאסוס.
האנדאלים, שבניגוד לראשוני האדם וילדי היער שהאמינו באלי הצפון העתיקים, האמינו בשבעה אלים (דת השבעה).
האנדאלים כבשו את הדרום, אך לא הצליחו להכניע את ראשוני האדם בצפון.
לאחר מכן הגיעה ניימריה מהרוינאר עם 10,000 ספינות לדורן וכבשה אותה, וממנה התפתח בית ניימריוס-מארטל.
ערב הכיבוש של אאיגון לבית טארגאריין היו בווסטרוז שבע ממלכות: הצפון בהנהגת בית סטארק, הבקעה בהנהגת בית ארין, ארצות הנהר בהנהגת בית הואר מאיי הברזל, המערב בהנהגת בית לאניסטר, ארצות הסופה בהנהגת בית דונארדון, מישור הנהרות בהנהגת בית גארדנר ונסיכות דורן בהנהגת בית מארטל.
כיבוש אאיגון עד המרד של רוברט באראתיאון
בית טארגאריין היה בתחילה רק בית אצולה זוטר בנחלה החופשית ואליריה, שכבשה את רוב מערב אסוס בעזרת דרקוניה, אך לפני שוואליריה הוחרבה בהתפרצות געשית, שנודעה כ"אבדון ואליריה", עבר לאי דרגונסטון ששמזרח לווסטרוז.
אאיגון הראשון (עם דרקונו באלריון, האימה השחורה) ואחיותיו-נשותיו ראיניז (עם דרקונה מארקסס) ו-ויסניה (עם דרקונה והאגאר) כבשו את כל הממלכות (למעט דורן) בעזרת דרקוניהם.
אאיגון אסף את אלף חרבות אויביו המובסים, התיך אותן באש דרקונו האיום באלריון ויצר את כס הברזל, כס המלכות של וסטרוז.
רק נסיכות דורן בהנהגת בית מארטל הצליחה לחמוק מהכיבוש ולהביס את צבא טארגאריין במספר הזדמנויות באמצעות לוחמת גרילה אליה לא היו הדרקונים רגילים, ושמרה על עצמאותה במשך 200 שנה, עד לנישואיהם של דאירון השני ומיריה מארטל ומארון מארטל ואחותו של דאירון, דאינריז.
אאיגון קבע את בירתו במעלה המלך, שהייתה עד אז עיר נמל קטנה בדרום-מזרח היבשת.
במהלך שלטון בית טארגאריין המלכים נהיו לורדים והמלכות נהיו גבירות, וכל היבשת תפקדה כממלכה אחת גדולה, כשלכל בית גדול יש נושאי דגל ולורדים זוטרים הנאמנים לו במלחמות.
שבעה-עשר מלכים משלו בווסטרוז כולה בשם בית טארגאריין, בתקופה שלוותה לעיתים בשגשוג והצלחה ולעיתים במלחמות אזרחים עקובות מדם, שהידועה ביותר כונתה בשם "מחול הדרקונים" במסגרתה לחם המלך אאיגון השני באחותו למחצה ראינירה שתבעה אף היא את זכותה לכס הברזל.
האחרון למלכים הטארגאריינים היה אאיריז השני שכונה "המלך המטורף", שמעשיו הובילו לפרוץ המרד של רוברט באראתיאון ולהדחת בית טארגאריין מהשלטון.
רוברט באראתיאון, לורד קץ סופה, התארס לליאנה סטארק, בתו של לורד וינטרפל ריקארד סטארק.
לאחר שהנסיך ראיגאר טארגאריין זכה בטורניר בהארנהל והכתיר את ליאנה למלכת האהבה והיופי שלו, במקום את אשתו אליה מארטל, חטף אותה ראיגאר הרי דורן ושם נישא לה בסתר.
רוברט הבין שליאנה נגזלת ממנו ופצח במרד, אם כי העילה הרשמית למרד הייתה זכות האבות של בית באראתיאון לכתר בגלל סבים וקשרי דם בין הבתים.
רוברט צירף למרד שלו את לורד אדארד סטארק, שהמלך אאיריז השני טארגאריין (שכונה "המלך המשוגע") שרף את אביו ריקארד ואחיו בראנדון; את ג'ון ארין, שחינך אותו ואת לורד סטארק; ואת הוסטר טאלי, שבתו קייטלין נישאה ללורד אדארד.
הבתים באראתיאון, סטארק, ארין, טאלי ונושאי דגליהם נלחמו נגד בתי טארגאריין, טיירל, מארטל ונושאי דגלם.
בית לאניסטר שמר על נייטרליות כמעט עד סוף המלחמה, ובית גרייג'וי לא השתתף בה כלל.
בקרב על נהר הקלשון נפגשו לראשונה שני מפקדי הצבאות: רוברט באראתיאון המורד וראיגאר טארגאריין, בנו של המלך אאיריז ויורש העצר של וסטרוז.
עוד בתחילת הקרב היה ברור שאחד ממנהיגי הצבאות ימות.
תחילת הקרב הייתה טבח מוחלט, אך הכל נפסק כאשר רוברט וראיגאר הגיעו זה מול זה לדו-קרב.
רוברט הרג את ראיגאר כשהיכה בו בקורנס הקרב המזוהה איתו, והקרב נגמר.
מותו של ראיגאר והתבוסה בקרב סימלו את מפלת בית טארגאריין, אך המלך אאיריז עדיין לא נכנע.
הקרב על הקלשון הכריע את החלטתו של לורד טיווין לאניסטר, ששמר על נייטרליות עד אז, לתמוך ברוברט באראתיאון.
לורד טיווין שלח את כל כוחות בית לאניסטר, ביחד עם סר גרגור קלגאן וסר אמורי לורץ' למעלה מלך, בירת הממלכה והמעוז האחרון של בית טארגאריין.
כשראה אאיריז (שבמשמר המלך שלו כיהן בנו של לורד טיווין, ג'יימי), את דגלי צבא בית לאניסטר הוא פתח את שערי העיר כי חשב שהצבא הגדול בא לעזור לו לשמור על שלטונו, אך צבא לאניסטר טבח בתושבי העיר; ג'יימי לאניסטר הרג את המלך אאיריז וזכה לכינוי הגנאי "קוטל-המלך".
סר אמורי לורץ' וסר גרגור קלגאן אנסו ורצחו את אליה מארטל, אשתו של ראיגאר, ואת בניה אאיגון וראיניז, והגישו את גופותיהם לרוברט כשהגיע.
לאחר הקרב נגמרה המלחמה ורוברט באראתיאון עלה לשלטון.
שלטונו של רוברט הראשון באראתיאון
המלך רוברט נשא לאישה את סרסיי לאניסטר, בתו של לורד טיווין, ובאופן רשמי היא ילדה לו שלושה ילדים: ג'ופרי, מירסלה וטומן.
למשרת ימין המלך הוא מינה את ג'ון ארין, שבטירתו עבר חניכה כשהיה נער.
רוברט נודע כמלך בזבזני ביותר, והשאיר את הממלכה בחוב גדול לבנק הברזל של בראאבוס.
בזמן שלטונו של רוברט הייתה מלחמה, שכונתה "מלחמת תשע הפרוטות (או האגורות)" בין כוחות הממלכה לבין קבוצת פורעי חוק מיער המלך, אותם הביס רוברט.
כמו כן, כשלורד באלון גרייג'וי ואיי הברזל מרדו בממלכה, הכניעו אותם רוברט, אדארד סטארק ומפקד הצי שלו, אחיו סטאניס.
מעט לפני אירועי הספר הראשון בסדרה, "משחקי הכס", נפטר יד ימינו ג'ון ארין בנסיבות מסתוריות, מאורע שאילץ את המלך לפנות לידידו הנאמן לורד אדארד סטארק על מנת שישמש כיד ימינו.
האקלים של וסטרוז דומה לאקלימה הממוזג של אירופה - בצפון קר יחסית ומושלג ובדרום חם.
אך ההבדל הוא בעונות השנה: בווסטרוז הקיץ אורך כעשר שנים, והחורף הרבה יותר.
בדרום יותר קל לסבול את החורף, אבל בצפון לא גדלים בכלל יבולים, ובלתי אפשרי כמעט לשרוד אותו בלי סתיו מוצלח שבו ניתן לאגור מזון לחורף או בלי סחר ימי עם היבשת המזרחית אסוס.
וסטרוז היא ארץ הררית בחלקה הגדול, אך יש בה גם הרבה יערות וביצות.
הצפון הוא ברובו שטוח, אך יש בו כמה רכסי הרים קרוב לחומה, גבעות במערבו ובסופו מצר גרייווטר הצר ורווי הביצות, שמוזכר בספרים כדרך היבשתית היחידה לכיבוש הצפון.
במזרח שוכנת בקעת ארין הנמוכה, המוקפת בהרי הירח הגבוהים.
במערב יש גבעות רבות, ובדורן יש הרים רבים המכונים הרי דורן.
מישור הנהרות והקלשון לא מאופיינים בתנאי יבשת ייחודיים למעט מקווי מים רבים.
וסטרוז היא יבשת מלאה בחודים ובאיים, ביניהם אי הדובים בו שולט בית מורמונט והבוסתן בו שולט בית רדוויין.
בווסטרוז עשרה בתי אצולה חזקים.
סוג הבית הבכיר ביותר בווסטרוז הוא בית מלוכה, תחתיו לורדים בכירים ומתחתיהם לורדים זוטרים.
כל הלורדים צריכים להישבע אמונים לכס הברזל ולמשפחת המלוכה, והלורדים הזוטרים ללורדים הגדולים, ומי שלא נשבע מוכרז כמורד.
סמלביתמוטועיר הביתארץ הביתאריןרם ונישא ככבודקן הנשריםבקעת אריןבאראתיאוןשלנו היא החימהקץ סופהארצות הסופהבולטוןלהבינו חדיםצור מגורהצפוןגרייג'וילא לנו הזריעהפייקאיי הברזלטאלימשפחה, חובה, כבודנהרןארצות הנהרטארגארייןאש ודםטיירלכוחנו בצמיחהרמות גניםארצות השפעלאניסטרשמעו את שאגתי!צוק קאסטרליארצות המערבמארטללא יכרע, לא יישח, לא יימוטסנספירדורןסטארקהחורף קרב ובאוינטרפלהצפון
ממלכת הצפון היא הממלכה הצפונית והגדולה ביותר בווסטרוז.
שולט בה בית סטארק כבר למעלה מ-8,000 שנים כבית מלוכה והמלך בצפון, וב-300 השנים האחרונות כמושל.
כמו כן, באופן מסורתי מושל הצפון הוא גם ריבון הצפון, האחראי להגן על ממלכת וסטרוז מפני איומים מצפון.
גבולותיה הם החומה בצפון, ארצות הנהר בדרום-מערב ובקעת ארין בדרום-מזרח.
גבולותיה הימיים הם ים השקיעה במערב והים הצר במזרח.
בירתה היא וינטרפל, השוכנת במרכזה.
הצפון תמך בבית באראתיאון במרד שלו נגד בית טארגאריין.
הצפון הוא האזור הקר ביותר בווסטרוז והוא מושלג רוב הזמן (בייחוד בחורף הארוך), ולכן שם משפחתם של ממזרים שנולדים בצפון הוא "שלג".
רוב בתי הצפון מאמינים באלים העתיקים ורובם ממוצא ראשוני האדם.
בצפון יש כמה אזורים: הביצות והמצר בדרום בהם שולט בית ריד, אי הדובים בצפון בו שולט בית מורמונט וההרים ליד החומה, בהם שולטים שבטי וול, לידל ונורי.
בתים חשובים נוספים בצפון הם בית בולטון, בית אומבר, בית גלובר ובית מאנדרלי, השולט בנמל הלבן, הנמל היחיד בצפון.
ממלכת המערב היא ממלכה במערבה של וסטרוז.
שולט בה בית לאניסטר מאז כיבוש האנדאלים כבית מלוכה ומלך המערב וב-300 השנים האחרונות כמושל.
כמו כן, באופן מסורתי מושל המערב הוא גם ריבון המערב, האחראי להגן על ממלכת וסטרוז מפני איומים ממערב.
גבולות הממלכה הם ארצות השפע בדרום וארצות הנהר בצפון מזרח.
גבולותיה הימיים הם ים השקיעה במערב.
בירתה היא צוק קאסטרלי, המתנשאת על מצוק במערב הממלכה, על סף ים השקיעה.
המערב שמר על נייטרליות במרד של רוברט באראתיאון, אבל אחרי ניצחונו בקרב על הקלשון בחר המערב צד והנחית על בית טארגאריין את המכה האחרונה שהובילה לניצחונו של בית באראתיאון.
המערב הוא אזור ממוזג יחסית והוא רווי מכרות זהב, שהפכו אותו ואת בית לאניסטר לעשירים ביותר בווסטרוז.
בתי המערב מאמינים בדת השבעה ומוצאם מהאנדאלים.
במערב יש גבעות רבות, ולכן שם משפחתם של ממזרים שנולדים במערב הוא "גבע".
בתים חשובים במערב הם בית קלגאן, בית פלאם, בית וסטרלינג ובית סוויפט.
הנמל היחיד במערב הוא נמל לאניס, בו שולט הענף הזוטר של בית לאניסטר.
ממלכת ארצות הסופה היא ממלכה במזרחה של וסטרוז.
לפני הכיבוש של אאיגון משלו בה מלכי בית דוראנדון כ"מלכי הסופה", וכיום שולט בה בית באראתיאון מאז כיבושו של אאיגון כ-300 שנה כמושל וכ-20 שנה גם כבית המלוכה של וסטרוז כולה.
גבולות הממלכה הם ארצות השפע במערב, דורן בדרום וארצות הכתר בצפון.
גבולותיה הימיים הם הים הצר במזרח וים דורן בדרום.
בירתה היא קץ סופה המבוצרת, הנמצאת במזרחה, על חוף הים הצר.
כ-280 שנים אחרי כיבושו של בית טארגאריין פצח הלורד רוברט באראתיאון, לורד ארצות הסופה, במרד נגד המלך אאיריז השני, גייס את נתיניו מארצות הסופה וניצח בו.
ארצות הסופה סוערות מאוד בסתיו ובחורף בגלל הרוחות שמגיעות מהים הצר, ולכן שם משפחתם של ממזרים שנולדים בארצות הסופה הוא "סער", אך הן ממוזגות יחסית בקיץ.
בתי ארצות המערב מאמינים בדת השבעה ומוצאם מהאנדאלים.
בתים חשובים בארצות הסופה הם בית טארת', בית דונדאריון ובית סלמי.
ממלכת הנהר היא ממלכה השוכנת בחלקה הצר ביותר של וסטרוז - האזור בו שוכנת התפצלות הנהרות הקרויה בשם "הקלשון", אזור בעל חשיבות אסטרטגית שמקשר בין הצפון לבין ממלכות המערב והדרום, וכן בין וסטרוז לאיי הברזל, ועל כן היו מאבקי שליטה רבים עליו.
גבולות הממלכה הם ממלכת הצפון בצפון, ממלכת המערב במערב, הבקעה בצפון-מזרח, ארצות השפע בדרום-מערב וארצות הכתר בדרום-מזרח.
מלכי האזור כינו את עצמם "מלכי הקלשון" או "מלכי ארצות הנהר".
לפני הכיבוש של אאיגון שלט בארצות הנהר בית הואר, בית אצולה שמוצאו מאיי הברזל, אשר משל בהארנהל המבוצרת תחת מלך אכזר בשם הארן השחור, שהטיל את אימתו על כל שכניו.
עם בואו של אאיגון הכריז עליו הארן השחור מלחמה והתרברב כי טירת הארנהל אינה ניתנת לכיבוש.
עם זאת, בואם של אאיגון ודרקוניו עוררו תסיסה בקרב בתי האצולה ששכנו בארצות הנהר כנגד שליטם האכזר, אשר החליטו לחבור לטארגאריינים במקום להישמע לפקודותיו של הארן השחור.
הארן ואנשיו העדיפו להתבצר בטירתם במקום להיכנע, ועל כן העלה אאיגון באש את טירת הארנהל.
לאחר הכיבוש גמלו הטארגאריינים לבית טאלי מנהרן, בית האצולה הראשון שהחליט לחבור אליהם, ומינו את לורד אדמונד טאלי לשליט על ארצות הנהר.
כפי שמשתמע משמה, ממלכת הנהר משופעת בנהרות ועל כן ממזרים שנולדים בארצות הנהר מקבלים את שם המשפחה "נהריים".
בתי אצולה חשובים נוספים מארצות הנהר הם בית בלאקווד (המאמין באלים הקדומים), בית דארן, בית פריי, בית מוליסטר, בית מוטון ובית סטרונג.
ממלכת השפע היא ממלכה גדולה בדרום-מערבה של וסטרוז.
שלט בה בית גארדנר כבית מלוכה, וכיום שולט בה בית טיירל (שסמלו ורד, ולכן שם משפחתם של ממזרים שנולדים בארצות השפע הוא "פרח"), סוכני הבית של בית גארדנר שהושמד במלחמה נגד בית טארגאריין, כמושל.
כמו כן, באופן מסורתי מושל ארצות השפע הוא גם ריבון הדרום, האחראי להגן על ממלכת וסטרוז מפני איומים מדרום, אף על פי שהיא אינה הממלכה הדרומית ביותר.
גבולות הממלכה הם המערב בצפון-מערב, ארצות הנהר בצפון, ארצות הסופה במזרח, דורן בדרום-מזרח וארצות הכתר בצפון-מזרח.
גבולותיה הימיים הם ים השקיעה במערב וים הקיץ בדרום.
בירתה היא רמות-גנים הנמצאת במרכזה.
ארצות השפע תמכו בבית טארגאריין במרד של בית באראתיאון.
ארצות השפע ממוזגות ביותר ונהנות ממזג האוויר הנוח ביותר בשבע הממלכות, מה שמאפשר את החקלאות המאפיינת את הממלכה ונתן לה את שמה.
בתי ארצות השפע מאמינים בדת השבעה ומוצאם מהאנדאלים.
בתים חשובים נוספים בארצות השפע הם בית רדוויין, בית טארלי ובית הייטאוור השולט במצודה להכשרת מלומדים ובנמל אולדטאון, הנמל היחיד בארצות השפע.
דורן היא הממלכה הדרומית ביותר בווסטרוז.
שולט בה בית ניימריוס-מארטל מאז שהגיעו הרויינאר וניימריה לדרום היבשת כבית מלוכה וכנסיך או נסיכת דורן, וכ-200 שנה כמושל, אך עדיין בתואר של נסיכים.
דורן היא הממלכה העצמאית ביותר מאז כיבושו של בית טארגאריין, מכיוון שהיא אוחדה כ-100 שנה אחרי כיבוש שאר הממלכות ובאמצעות נישואין ולא באמצעות מלחמה.
בזכות האוטונומיה היחסית מכס הברזל הצליחו שליטי דורן לשמור על תוארם כנסיכים ולהישלט פחות על ידי מעלה המלך ויותר על ידי בירתם סנספיר.
בנוסף, תואר הנסיך עובר בירושה לצאצא הראשון שנולד ולא בהכרח לזכר הראשון, בניגוד לשאר וסטרוז.
גבולות הממלכה הם ארצות השפע בצפון-מערב וארצות הסופה בצפון-מזרח.
גבולותיה הימיים הם ים דורן בצפון, הים הצר במזרח וים הקיץ בדרום.
בירתה היא סנספיר, הנקראת על שם סמלו של בית מארטל (שמש וחנית) ונמצאת במזרחה.
דורן תמכה בבית טארגאריין במרד של בית באראתיאון.
דורן היא מדברית והררית מאוד, ולכן שם משפחתם של ממזרים שנולדים בדורן הוא "חול".
בתי דורן מאמינים בדת השבעה ומוצאם מהרויינאר.
בתים חשובים בדורן הם בית ירונווד, בית אליריון ובית דיין.
הבקעה, או בקעת ארין, היא ממלכה בצפון-מזרחה של וסטרוז.
שולט בה בית ארין מאז כיבוש האנדאלים את הבקעה מידי בית רויס, כבית מלוכה ולאחר כ-300 שנה כמושל.
כמו כן, באופן מסורתי מושל בקעת ארין הוא גם ריבון המזרח, האחראי להגן על ממלכת וסטרוז מפני איומים ממזרח.
גבולות הממלכה הם הצפון בצפון-מערב, ארצות הנהר במערב וארצות הכתר בדרום.
גבולותיה הימיים הם מפרץ הנשיכה בצפון, הים הצר במזרח ומפרץ הסרטנים בדרום.
בירתה היא קן הנשרים, הממוקמת במערבה על הר גבוה ונחשבת בלתי חדירה.
הבקעה היא אזור נמוך מאוד ועשיר בביצות ואגמים קטנים למיניהם, אך מוקף בהרים גבוהים, ולכן שם משפחתם של ממזרים שנולדים בבקעה הוא "אבן".
הדת הרשמית בווסטרוז היא דת השבעה, שוהבאה לווסטרוז בידי האנדאלים ובה מאמינים רוב בתי האצולה ביבשת, והיא סוגדת לשבעה אלים: האב, האם, הזקנה, העלמה, הנפח, הלוחם והזר.
בית התפילה של הדת נקרא ספט (מהמילה הלטינית לשבע), הכוהנים נקראים ספטונים או ספטות והספר המקודש נקרא "הכוכב בעל שבעת החודים".
הכוכב המשובע הוא גם סמל הדת.
יש כאלה שמאמינים שהשבעה הם למעשה שבע התגלמויות של אל אחד, כשם שהספט הוא מבנה אחד בעל שבעה קירות.
מושב הדת נמצא בספט הגדול של באילור, הנמצא במעלה מלך, וזהו משכנו של הספטון העליון, "האפיפיור" של הדת.
דת השבעה מבוססת על הנצרות הקתולית הימי-ביניימית.
האלים העתיקים, הנקראים גם אלי הצפון, שולטים בצפון ומעבר לחומה, כשילדי היער האמינו בהם עוד בעידן השחר.
ראשוני האדם אמנם נלחמו בהם, אך עדיין אימצו את אמונתם.
מקום התפילה הוא יער האלים, בו מתפללים לעצי סוכך (הנקראים גם "עצי לב") ואין אצלם כוהנים, ספרים מקודשים או סמלים.
הבית הבכיר היחיד שמאמין באלים העתיקים הוא בית סטארק.
מרטין אישר כי האמונה באלים הקדומים מתבססת על צורות של פגאניזם, אנימיזם ודרואידיות שהיו נהוגות באירופה לפני בוא הנצרות, וכן על דת הכישוף המודרנית ויקה.
הדת הובאה מהעיר אסשאי שעל יד הצל שביבשת אסוס, והיא סוגדת לר'הלור אדון האור, האש והלהבה.
הדת מאמינה גם ב"זה שלא ניתן לומר את שמו", אל האפלה ואויבו המושבע של ר'הלור.
הכוהנים של ר'הלור מכונים "הכוהנים האדומים", על שם צבעי גלימותיהם, והם מתפללים בכל מקום, כל עוד יש שם מדורה גדולה.
המוטו של הדת הוא "הלילה אפל ומלא זוועות", וסמלה הוא לב אדום.
בווסטרוז אין הרבה מאמינים לדת, והעיקריים שבהם היו ת'ורוס ממיר, שהיה בחצר המלך של רוברט באראתיאון ונהיה יד ימינו של בריק דונדאריון, וסטאניס באראתיאון וכוחותיו, אליו הגיעה הכוהנת מליסנדרה כי האמינה שהוא גלגולו של אזור אהאי, גיבור הדת.
הכוהנים האדומים מאמינים שהם יכולים לראות את העתיד בלהבות שלהם, ואף לבצע קסמים גדולים יותר, כמו להחזיר אדם לחיים אחרי שמת.
דת בדיונית זו מבוססת על דת זרתוסטרה וכן על המינות הקתרית.
האל הטבוע הוא אלם של יילודי הברזל החיים באיי הברזל, משכנם של בני בית גרייג'וי.
לפי האמונה, האל הטבוע היה אדם שטבע במי המלח של איי הברזל, והפך לאל שמשכנו באולמות המים, גן העדן של הדת.
הדת מאמינה גם באל הסערה, אויבו של האל הטבוע, השוכן באולם הענן שלו.
הכוהנים של האל הטבוע נקראים הכוהנים הטבועים, והמוטו שלה הוא "מה שמת לא ימות עוד".
ראש הכוהנים של הדת הוא אאירון גרייג'וי, אחיו של לורד באלון, וכמו כל הכוהנים הטבועים, גם הוא טבע וחזר לחיים לפני שנהפך לכוהן.
כלכלת וסטרוז מבוססת בעיקר על יבוא מהיבשת השכנה, אסוס, וחקלאות, וכל עיר או טירה אוספת לעצמה מזון, ולעיתים רחוקות ישנו סחר כזה בין הטירות.
היבוא בדרך כלל מגיע לאחד מחמשת הנמלים הגדולים בווסטרוז - הנמל הלבן בצפון, עיר שחף במרכז ומעלה המלך, אולדטאון והבוסתן בדרום.
הערים האלו נהיות עשירות מהמכס שהן מטילות על כל סחורה שעוברת בנמל.
עם זאת, היצוא המרכזי של וסטרוז הוא יין.
יינות דורן ויינות הבוסתן מוזכרים כמתוקים והטעימים ביותר בעולם.
עוד ענף כלכלי בווסטרוז הוא פונדקים, הנמצאים על הדרכים המרכזיות ומציעים אוכל חם ומקום לישון.
המטבעות של וסטרוז דומים במעט למטבעות הרומאיים - מצד אחד סמל בית האצולה (דרקון זהב של בית טארגאריין או צבי כסף של בית באראתיאון, ואלה גם שמות המטבעות) ומצד שני הפרופיל של המלך שבתקופתו הוטבעו המטבעות.
כמו כן, יש גם אגורות, גרושים ופרוטות, מטבעות ארד קטנים השווים פחות מה"דרקונים" וה"צבאים".
ילדי האצילים לומדים בטירותיהם אוריינות, היסטוריה ואת דרכי השלטון מפי המלומדים שלהם ואת דרכי האבירות והלחימה מאומן הלחימה של הטירה, ואילו פשוטי העם לא מקבלים חינוך כזה ולומדים מהוריהם בעיקר את עבודת האדמה, בה יעבדו רוב ימי חייהם.
מי שכן רוצה ללמוד ולשרת לורד גדול בטירתו נוסע לאולדטאון שבדרום מערב היבשת, בה נמצא המרכז להכשרת המלומדים - המצודה.
בזמן הלימודים במצודה המלומדים מחשלים לעצמם שרשרת מתכות, כאשר כל מתכת מייצגת תחום אחר בו מתמחה המלומד.
לאחר סיום ההכשרה, המלומדים מוותרים על שם משפחתם ונשלחים לאחת הטירות ברחבי וסטרוז (או למשמר הלילה) כדי לייעץ ללורדים, לשלוח עורבים המשמשים להעברת הודעות, לרפא את מי שצריך וללמד את בני הלורדים מיומנויות חשובות אשר יעזרו להם לשלוט בטירה ביום מן הימים.
צריכת התרבות הגדולה ביותר בווסטרוז היא של הטרובדורים - זמרים נודדים המנגנים ושרים שירים, בעיקר על אהבה ועל קרבות ומעשי גבורה בהיסטוריה הארוכה של וסטרוז.
אבירים רבים מתנחמים בכך שאם ימותו ייכתבו עליהם שירים וזכרונם יישמר לנצח.
השיר המוזכר ביותר בסדרה ובספרים הוא "גשמי קאסטמיר", המספר על בית ריין מקאסטמיר שנשבע אמונים לבית לאניסטר אך מרד בו, ועל איך שלורד טיווין לאניסטר החריב את קאסטמיר והרג את כל בני ריין.
חוץ מזמרים, בווסטרוז מתרחשים הרבה טורנירים, קרבות אבירים שנועדו כדי לחגוג מאורע מסוים, ממש כמו באירופה של ימי הביניים.
הזוכה בתחרות זוכה לכבוד רב, ובזכות להכתיר את "מלכת האהבה והיופי" שלו, האישה שלדעתו הכי יפה בקהל.
הטורניר שגרם להכי הרבה צרות היה הטורניר בהארנהל, בו זכה הנסיך ראיגאר טארגאריין, והכתיר כמלכת האהבה והיופי את ליאנה סטארק בה היה מאוהב, במקום את אשתו אליה מארטל.
רוברט באראתיאון, שהיה מאורס לליאנה, מרד בבית טארגאריין וזכה במלוכה.
מועדון כדורגל וסטרן סידני וונדררס הוא מועדון כדורגל מקצועני אוסטרלי מהאזור המערבי של סידני, ניו סאות' ויילס.
המועדון מתחרה בליגת העל האוסטרלית (A-League).
המועדון ביסס את עצמו ככוח מרכזי בכדורגל האוסטרלי ובכדורגל האסיאתי, לאחר שזכה בפעם אחת ב-A-League ופעם אחת בליגת האלופות האסיאתית.
המועדון הוקם באפריל 2012. בעונתו הראשונה, עונת 2012/2013 המועדון שיחק בליגת העל וסיים במקום הראשון וזכה בתואר הפריימרשיפ, כמו כן באותה עונה המועדון הפסיד במשחק הגמר של הליגה האוסטרלית.