tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאור ממצאים אלה מסכימים חוקרים כי המבנה נוצר בתהליך ארצי, אך התהליך המדויק בו נוצר והיווצרות הברקציה המצויה בו נותרו שאלות פתוחות, וכך גורס גם המחקר התומך במודל הפלוטוני.
כיום מוכרות תופעות דומות, רבות מהן בצפונה של אפריקה.
מבנה נוסף שקוטרו כ-5 ק"מ מצוי כ-25 ק"מ מערבית למבנה רישאת, וקבוצה קטנה של מבנים דומים מקיפה את משולש הגבולות בין מצרים, לוב וסודאן.
מִבְנֵה עֹמֶק (ידוע גם כ"תחביר עומק".
באנגלית: Deep structure), הוא מונח בבלשנות גנרטיבית המתאר את עומקם של מבנים תחביריים מעבר למִבְנָם השטחי.
מבנה העומק מסייע להבין ולפתור מספר בעיות תחביריות, להלן מספר דוגמאות:
במשפט זה, הנושא הוא המילה "החתונה" (שם עצם), והנשוא הוא המילה "מחר", אשר היא מחלק הדיבור: תואר הפועל.
הקושי העולה כאן הוא כיצד ייתכן שתואר הפועל יתאר שם עצם?!
התשובה לכך ניתנת על ידי תחביר עומק הטוען שהמשפט "החתונה מחר" הוא גלגול או קיצור של המשפט: "החתונה תיערך מחר".
לפי זה, תואר השם "מחר" אכן מתאר פועל 'נסתר'.
במשפט זה המילה "אתם" (שם עצם) היא הנושא, והמילה שם (תואר הפועל) היא הנשוא.
גם כאן קיים הקושי כיצד ייתכן שתואר הפועל יתאר שם.
על ידי תחביר עומק ניתן להסביר שבמשפט יש פועל 'נסתר' "אתם תימצאו שם", אשר אותו תואר הפועל מתאר.
במשפט "השוטרים על הסוסים", הוא משפט דו-משמעי בניתוחו.
ניתן לנתחו כך: המילה "השוטרים" משמשת כנושא, והצירוף (השֵׁמָנִי עם מילת היחס) "על הסוסים" משמש כנשוא.
מאידך גיסא, על ידי תחביר עומק החושף את הרובד העמוק של המשפט משתנה הניתוח: "השוטרים נמצאים על הסוסים", המילה "השוטרים" משמשת כנושא, המילה "נמצאים" משמשת כנשוא, ואילו "על הסוסים" הוא תיאור מקום.
גם המשפט "הכנר על הגג", המילה "הכנר" משמשת כנושא, והצירוף "על הגג" משמש כנשוא.
לפי תחביר עומק מסתתרת כאן מילה: "הכנר נמצא על הגג", ולכן ניתוח המשפט הוא כך: המילה "הכנר" משמשת כנושא, "נמצא" כנשוא, ו"על הגג" כתיאור מקום.
מבנה שאינו בניין (לעיתים מכונה בקיצור מבנה) הוא מושג המתייחס לגופים או מערכות המורכבות ממספר חלקים שמתוכננים לשאת עומסי שירות (כדוגמת אנשים) לזמן קצר יחסית (שעות או ימים ספורים בדרך כלל).
המושג משמש אדריכלים ומהנדסים כדי לתאר מבנים אלו.
חלק מן המבנים אשר מאוישים מדי פעם ולרוב ייחשבו כמבנים שאינם בניינים, מסווגים כ-"בניינים" לצורכי חיים ובטיחות אש:
במדעי המחשב מבנה נתונים תמציתי הוא מבנה נתונים, המשתמש בכמות זיכרון הקרובה לכמות הזיכרון המינמלית הדרושה על פי תורת האינפורמציה, אך (בניגוד לייצוגים דחוסים אחרים), עדיין תומך בביצוע שאילתות בזמן יעיל.
הרעיון הוצג במקור על ידי ג'ייקובסון כדי לקודד מערך-סיביות, עצים, וגרפים מישוריים.
בניגוד לאלגוריתמים כלליים לדחיסת נתונים, מבני נתונים תמציתיים משמרים את היכולת להשתמש בהם במקום, מבלי לחלץ אותם קודם.
תחום קרוב למבני נתונים תמציתיים הוא תחום מבני נתונים דחוסים.
בשניהם גודל מבנה הנתונים תלוי במידע המסוים המיוצג במבנה.
עבור מידע מסוים, אם על פי תורת האינפורמציה דרושים ביטים לייצוג של המידע, אזי ייצוג של המידע יקרא:
מרומז אם הוא צורך ביטים של זיכרון.
תמציתי אם הוא צורך ביטים של זיכרון,
קומפקטי אם הוא צורך ביטים של זיכרון.
לדוגמה, מבנה נתונים המשתמש ב ביטים של אחסון הוא קומפקטי, ביטים הוא תמציתי, ביטים גם הוא תמציתי ו- ביטים הוא מרומז.
מבנים מרומזים בדרך כלל מצומצמים לאחסון מידע באמצעות תמורה כלשהי של נתוני הקלט; הדוגמה הידועה ביותר לכך היא הערימה.
מילונים תמציתיים הניתנים לאינדוקס, או בשמם הנוסף מילוני דרגה/בחירה, מהווים בסיס למספר טכניקות של ייצוג תמציתי, כגון עצים בינאריים, עצים -ארים, מולטי קבוצות, עצי סיפות ומערכים.
הבעיה הבסיסית היא לאחסן תת-קבוצה של העולם המיוצגת בדרך כלל על ידי מערך-סיביות כאשר אם ורק אם .
מילון הניתן לאינדוקס תומך בפעולות הרגילות על מילונים (שאילתות, ובמקרה הדינמי גם הוספות ומחיקות) כמו גם בפעולות הבאות:
דרגה (rank) - שאילתה המקבלת אינדקס i של איבר ואיבר q () ומחזירה את מספר האיברים ב-B עד האינדקס i שהערך שלהם הוא q.
בחר (select) - שאילתה המקבלת אינדקס i ואיבר q () ומחזירה את המיקום של האיבר ה-i שהערך שלו הוא q.
ישנו ייצוג פשוט המשתמש ב ביטים של זיכרון (מערך הביטים המקורי ומבנה עזר בגודל ) התומך בפעולות דרגה (rank) ובחירה (select) בזמן קבוע.
הוא משתמש ברעיון דומה לזה של שאילתות מינימום-טווח; ישנו מספר קבוע של רקורסיות לפני שעוצרים בתת-בעיה בגודל מוגבל.
מערך הביטים מחולק לגושים גדולים בגודל ביטים וגושים קטנים בגודל ביטים.
לכל גוש גדול מאחסנים את הדרגה של הביט הראשון בטבלה נפרדת ; כל כניסה כזאת דורשת ביטים וסך הכל של ביטים של זיכרון.
בגוש גדול מאוחסנת טבלה נוספת , השומרת את הדרגה של כל אחד מ- הבלוקים הקטנים שהיא מכילה.
ההבדל כאן הוא שדרושים רק ביטים לכל כניסה, כיוון שמספיק לשמור רק את ההפרשים מהדרגה של הביט הראשון בגוש הגדול המכיל.
לכן, הטבלה דורשת סך הכל ביטים.
ניתן להשתמש בטבלת חיפוש כדי לשמור את התשובה לכל שאילתת דרגה אפשרית במחרוזת ביטים באורך לכל , בעלות של ביטים של זיכרון.
כיוון שכל טבלאות העזר הללו צורכות זיכרון, מבנה הנתונים הזה תומך בשאילתות דרגה בזמן ו ביטים של זיכרון.
כדי לענות על שאילתה עבור בזמן קבוע, האלגוריתם מחשב בזמן קבוע:
בפועל, ניתן להחליף את טבלת החיפוש בפעולות על ביטים ובטבלאות קטנות יותר כדי למצוא את מספר הביטים הדולקים בבלוקים הקטנים.
זה לעיתים קרובות מועיל, שכן מבני נתונים תמציתיים משמשים למערכות נתונים גדולות, שבהן החטאות מטמון נעשות הרבה יותר תכופות, והסיכויים שטבלת החיפוש תפונה מהמטמון גדלים.
ניתן לתמוך בקלות בשאילתות בחירה על ידי ביצוע חיפוש בינארי על אותו מבנה עזר המשמש לפעולות דרגה; עם זאת, דבר זה דורש זמן במקרה הגרוע ביותר.
ניתן להשתמש במבנה מסובך יותר המשתמש ב- ביטים של זיכרון נוסף, כדי לתמוך בפעולות בחירה בזמן קבוע.
למעשה, ברבים מהפתרונות האלה מוסתרים קבועים בסימון אשר שולטים בבעיה לפני שניכר יתרון אסימפטוטי כל שהוא; יישומים באמצעות פעולות נרחבות על מילים ובלוקים של מילים-מיושרות לעיתים קרובות מראים ביצועים טובים יותר בפועל.
גישת ה- זיכרון ניתנת לשיפור בזכות ההבחנה כי ישנם תתי קבוצות של באורך (או מחרוזות בינאריות באורך עם בדיוק 1ים), ולכן הוא החסם התחתון של תורת האינפורמציה על מספר הביטים הדרושים לאחסון .
ישנו מילון (סטטי) תמציתי המשיג את החסם הזה, דהיינו משתמש ב- זיכרון.
ניתן להרחיב את המבנה הזה כדי לתמוך בשאילתות דרגה ובחירה, תוך שימוש ב- זיכרון.
ניתן לצמצם את החסם הזה לתחלופת זיכרון/זמן על ידי הקטנת מקום האחסון של המילון ל- וזמן שאילתה .
כאשר צריך לקודד רצף של פריטים בעלי אורך משתנה (כגון מחרוזות), ישנן מספר אפשרויות: גישה ישירה היא לשמור את האורך ואת הפריט באותה רשומה- והללו יכולות להיות ממוקמות אחת אחרי השנייה.
זה מאפשר מעבר יעיל לעוקב, אבל לא מוצא את הפריט הkי.
אופציה נוספת היא למקם את הפריטים לפי הסדר עם תו מפריד (למשל, מחרוזת עם סיומת אפס).
אפשרות זו משתמשת במפריד במקום באורך, והיא איטית יותר באופן משמעותי, מפני שיש לסרוק את כל הרצף כדי למצוא תווים מפרידים.
שתי האפשרויות יעילות מבחינת זיכרון.
גישה אחרת היא הפרדה מאוגדת: ניתן למקם את הפריטים זה אחר זה, ללא מפרידים.
ניתן לשמור את גבולות הפריט יכולים כרצף של אורכים, או באופן יעיל יותר, כהיסטים בתוך רצף זה.
לחלופין, מקודדים בנוסף מחרוזת בינארית נפרדת המורכבת מ-1ים במקומות בהם פריט מתחיל, ו-0ים בכל מקום אחר.
בהינתן המחרוזת זאת, פונקציית ה יכולה לקבוע במהירות היכן כל פריט מתחיל, בהינתן האינדקס שלו.
מבנה זה קומפקטי אך לא תמציתי, היות שהוא צורך 2Z זיכרון, דהיינו (O(Z.
דוגמה נוספת היא ייצוג של עץ בינארי: עץ בינארי שרירותי על צמתים ניתן לייצג ב- ביטים, תוך תמיכה במגוון רחב של פעולות על כל צומת, אשר כוללות את מציאת האב שלו, הילד הימני והשמאלי שלו, והחזרת גודל של תת-עץ, כל אחת בזמן קבוע.
מספר העצים הבינאריים השונים על קודקודים הוא .
עבור גדול, ערך זה הוא בערך ; ולכן ידרשו לכל הפחות כ- ביטים כדי לקודד אותו.
עץ בינארי תמציתי לפיכך יתפוס רק ביטים לכל צומת.
מבנה נדל"ן בע"מ היא חברת ישראלית העוסקת בהשכרה, ניהול וייזום פרויקטי נדל"ן.
נוסדה בשנת 1961, בשם "מבני תעשייה", כחברה ממשלתית לייזום והקמה של מבנים לתעשייה, מלאכה ומסחר שהיו מיועדים להשכרה ולמכירה וכן בניהול עבודות פיתוח התשתיות של אזורי תעשייה בעיקר בעיירות פיתוח עבור רשויות
בין השאר הקימה החברה מבנים עבור מפעלי מוטורולה בערד, ישקר במגדל תפן, נגב טקסטיל בשדרות ואהבה מעבדות ים המלח בקיבוץ מצפה שלם.
עד שנת 1987 בנתה החברה מאות מבנים בכל רחבי הארץ בשטח כלול של 1,500,000 מטר רבוע (אשר רובם היו בבעלותה והושכרו למפעלים).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלט להפריט את החברה, בשנת 1988 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הליך ההפרטה הסתיים בחודש מרץ 1993, כאשר מדינת ישראל מכרה את כל מניותיה בחברה לאיש העסקים אליעזר פישמן באמצעות החברה הכלכלית לירושלים (חברה ממשלתית נוספת שפישמן רכש ב-1989 יחד עם קבוצת משקיעים אמריקנית בראשות בנק ההשקעות בר סטרנס) והקבוצה הפכה לחברת הנדל"ן המניב הגדולה בישראלה.
במהלך השנים תחת שליטת פישמן עסקים התרחבו עסקי החברה, בעיקר השקעות בנדל"ן בחו"ל, תוך שימוש בהלוואות בנקאיות ובמינוף עסקי.
רבים משטחי התעשייה שהחזיקה החברה הוסבו למתחמי קניות או פותחו כמתחמי משרדים והיי-טק.
בשנים 2006–2008, נכנסה החברה להשקעות בפרויקטים של פיתוח נדל"ן בהודו, באוקראינה ובלארוס.
מספר שנים אחר כך, נמחק כמעט כל ההון שהושקע בפרויקטים אלו.
בשנת 2014 אוחדו פעילות החברות "מבני תעשייה" ו"דרבן" עם החברה האם - כלכלית ירושלים תחת מטה חברה אחד בשם "קבוצת מבנה".
ביוני 2017 הגישה רשות המיסים בקשה להכריז על אליעזר פישמן כפושט רגל בגין החוב, העולה על 196 מיליון ש"ח, ולממש את נכסי קבוצת פישמן, כולל מבני תעשייה.
לאחר מכן, באוקטובר 2017, העמידה מבני תעשייה למכירה 3.4% ממניות חברת האם "כלכלית ירושלים" שבידיה בהנחה של כ-2% על מחיר השוק, כדי לחזק את ההון שלה העצמי ולהקטין את המינוף בחברות שבקבוצה.
בתחילת נובמבר 2019 התקבל אישור סופי למיזוג בין מבני תעשייה לחברת האם שלה "כלכלית ירושלים", והוחלפו מניות כלכלית ירושלים במניות מבני תעשייה ואיגרות החוב של כלכלית הוחלפו באיגרות חוב זהות של מבני תעשייה.
המיזוג יצר את אחת מחברות הנדל"ן המניב הגדולות בישראל — עם 1.6 מיליון מ"ר להשכרה, 580 נכסים מניבים ונדל"ן בשווי של 10.6 מיליארד שקל.
קבוצת מבנה ומועדון הכדורגל הפועל פתח תקווה הודיעו על שיתוף פעולה, במסגרתו תשמש קבוצת מבנה כנותנת החסות הראשית של המועדון בשלוש השנים הקרובות, עד לסיום עונת 2025/26.
נכון לשנת 2021 בעלי השליטה בחברה הם בני הזוג דוד ומיכל פורר, אשר מחזיקים כ-18% ממניות החברה באמצעות תאגידים שונים שבשליטתם.
יושב ראש דירקטוריון החברה הוא בנם טל פורר.
במוזיקת הג'אז, המונח מבנה עילי מתאר שיטת הולכת קולות שפותחה על ידי פסנתרני ג'אז ומעבדים, העושה שימוש באקורד משולש מז'ורי או מינורי כצלילים העליונים של מצלול הרמוני מורכב יותר.
דוגמה 1: להלן נתון מצלול אופייני המשמש פסנתרני ג'אז של האקורד C79(אקורד דו מז'ור עם ספטימה קטנה ונונה מוגדלת).
בחמשה התחתונה נתונים התווים מי וסי במול, שהם הדרגות ה-3 וה-7 של האקורד, המהווים את הטריטון אשר יוצר את הצליל הדומיננטי של האקורד.
בחמשה העליונה התווים מי במול, סול וסי במול יוצרים שלושתם את האקורד המשולש מי במול מז'ור.
אקורד זה הוא מה שמכונה "מבנה עילי".
כאשר הוא נידון ביחס לצליל השורש דו, התווים של אקורד זה מתפקדים, בהתאמה, כנונה מוגדלת (למעשה דצימה קטנה, הזהה אנהרמונית לנונה מוגדלת.
האנהרמוניה במקרה זה נוצרת מפאת תפקודו של התו מי במול כשורש של האקורד העילי מי במול מז'ור), קווינטה, וספטימה קטנה.
(הערה: צליל השורש דו לא מופיע במצלול זה, כפי שלעיתים קרובות מנגנים פסנתרני ג'אז מטעמים שונים הקשורים למצלול, או מכיוון שצליל זה מנוגן על ידי נגן הבס.)
דוגמה 2: בדוגמה הבאה, האקורד המשולש פה דיאז מינור משמש כחלק מהאקורד C13911 (אקורד דו מז'ור עם ספטימה קטנה, נונה קטנה, קוורטה מוגדלת וסקסטה גדולה):
ביחס לצליל השורש דו, התו דו דיאז (הזהה אנהרמונית ל-רה במול) מתפקד כנונה קטנה, התו פה דיאז מתפקד כקוורטה מוגדלת והתו לה מתפקד כסקסטה גדולה.
בחירת הצלילים אותם ניתן להוסיף לאקורד מתבצעת על ידי בחינת הקשר בין האקורד והסולם האקורדי שהוא יוצר בסיטואציה ההרמונית הקונקרטית.
האקורד C13911 מכיל את התווים הבאים, מהשורש כלפי מעלה: דו, מי, סול, סי במול, רה במול, פה דיאז, לה;
הסולם האוקטטוני המכיל את כל צלילי האקורד לעיל הוא: דו - רה במול - רה דיאז - מי - פה דיאז - סול - לה - סי במול; סולם זה, אם כן, יכול להוות מאגר צלילים בו ניתן להשתמש בעת יצירת יישומים מלודיים והרמוניים על גבי אקורד זה.
על פי צורת דיבור נפוצה בעולם הג'אז, נהוג להתייחס למבנה עילי על ידי ציון המרווח בין שורש האקורד התחתון לשורש האקורד העילי.
למשל, בדוגמה מס' 1 לעיל (C79), השורש של האקורד העילי מי במול מז'ור נמצא במרחק של טרצה קטנה מהתו דו (השורש של האקורד התחתון).
על כן, המבנה העילי הזה ייקרא מבנה עילי של טרצה קטנה, או בקיצור USIII.
האקורד בדוגמה מס' 2 לעיל (C13911) ייקרא מבנה עילי של קוורטה מוגדלת מינורית, וייכתב בקיצור USiv.
מבנים עיליים אפשריים אחרים הם:
USII - רה מז'ור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C1311
USV - סול במול מז'ור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C7911
USVI - לה במול מז'ור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C7913
USVI - לה מז'ור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C139
USi - דו מינור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C79
USii - רה במול מינור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C7913
USiii - מי במול מינור מעל דו מז'ור 7, היוצר אקורד C7911
דוגמה תמציתית של פסנתרן העושה שימוש במבנים עיליים ניתן למצוא בביצוע של ביל אוונס לקטע "Blue in Green", מתוך אלבומו של מיילס דייוויס Kind of Blue.
בביוכימיה, המבנה הנטיבי או המבנה הטבעי של חלבון או חומצת גרעין הוא המבנה המרחבי בו הביומולקולה פעילה ומתפקדת.
המבנה הנטיבי של ביומולקולה יכול להיות מורכב מעד ארבעה מבנים מרחביים, כאשר המבנה השניוני בנוי מקשרים קוולנטיים חלשים לאורך השלד (Backbone) שלה.
זאת בניגוד למצב דנטורטיבי, בו אינטראקציות חלשות אלה מופרעות והמבנה השניוני ומעלה נפגעים עד שנותר המבנה הראשוני בלבד.
לביטוי שימוש נוסף בתחום המטלורגיה.
כל מולקולות החלבונים מתחילות במבנה ראשוני של שרשרת לא מסועפת של חומצות אמינו, המתקפלת למבנים שניוניים שונים בהתאם לרצף החומצות האמיניות ולתנאים הסביבתיים, ולאחר מכן למבנה שלישוני ואף למבנה רבעוני.
הקונפורמציה האופטימלית של החלבון היא המבנה בו האנרגיה החופשית (ΔG) מינימלית.
מבנים שניוניים מתארים את הסידור של שיירי חומצות אמינו סמוכים, בעוד מבנה שלישוני הוא הקונפורמציה המקופלת של החלבון המקנה לו את תפקודו הביולוגי ומתאר את הקשרים בין חומצות אמינו רחוקות יותר.
מבנה רבעוני מתאר את המבנה של כמה תת-יחידות פוליפפטידיות.
שינויים במבנים המרחביים של חלבונים מאפיינים מספר מחלות נוירודגנרטיביות, בין אם כמחולל מחלה או כסימפטום.
פריונים הם חלבונים גורמי מחלה "מדבקים" – מבנם המרחבי הנטיבי נפגע והם מסוגלים להביא לפגיעה דומה במבנה הנטיבי של חלבונים מאותו סוג.
דוגמה למחלות אלו הן הפרה המשוגעת, מחלת קורו (שנכחדה מהעולם), מחלת קרויצפלד-יעקב וחוסר שינה תורשתי קטלני.
עד כה התגלו כ-85 מינים בהם מופיעות מחלות פריונים נדירות שונות.
עמילואידים, משקעים חלבוניים הנגרמים גם הם מפגיעה במבנה הנטיבי של חלבונים, פעם נקשרו עם מחלת אלצהיימר ומחלת פרקינסון אך כיום יש הטוענים שהם סימפטום של המחלה ולא הגורם.
אנזימים רבים וחלבונים חסרי מבנה מוגדר אחרים הם בעלי יותר ממבנה נטיבי אחד ופועלים או עוברים רגולציות באמצעות מעבר בין מבנים אלו.
עם זאת, המונח "מבנה נטיבי" מופיע כמעט תמיד בלשון יחיד, בדרך כלל כדי להבחין בין חלבונים המקופלים כראוי מאלה שעברו דנטורציה או שלא התקפלו.
בהקשרים אחרים, הצורה המקופלת של חלבון מכונה לרוב "קונפורמציה" או "מבנה", "נטיבי" או "טבעי".
ניתן להבחין בין חלבונים מקופלים ולא־מקופלים בקלות בזכות מידת המסיסות שלהם במים, שכן חלבונים רבים הופכים למסיסים לאחר שהם עוברים דנטורציה.
לחלבונים במבנה הנטיבי שלהם יש מבנה שניוני מוגדר, אשר ניתן לזהות בשיטות ספקטרוסקופיות.
שיטות אלה כוללות ספקטרוסקופיית דיכרואיזם מעגלי (CD), המודדת את ההבדלים בבליעת אור מקוטב מעגלי ימני לעומת שמאלי, וספקטרוסקופיית תהודה מגנטית גרעינית (NMR), המודדת אותות מסוג NMR היוצרים אטומים מסוימים בלבד הודות לספין הגרעיני שלהם.
ניתן להבחין בין המבנה הנטיבי של חלבון לבין מבנה "גלובולרי מותך" (Molten Globule, MG), בין היתר, על ידי מדידת מרחקים בשיטת NMR.
מבנה MG יכול להוות שלב ביניים בין המבנה הנטיבי של החלבון למבנה הדנטורטיבי שלו, ובתנאים מסוימים אף להתקיים באופן יציב במידה בפני עצמו ולא כשלב ביניים.
בחלבון מקופל במבנה נטיבי, חומצות אמינו המרוחקות זו מזו באופן ניכר יכולות להתקרב מאוד ואף להיצמד אחת לשנייה.
לעומת זאת, במבנה MG, המרחקים הממוצעים שלהם מועדים להיות גדולים יותר.
חשוב להבין כיצד ניתן לייצר חלבונים במבנה נטיבי במטרה ליצור חלבונים באופן סינתטי שכן עד כה, מרבית הניסיונות הסתיימו בחלבון במבנה MG.
לכן, הבנה של המבנה הנטיבי חיונית להתקדמות בתחומי הנדסת החלבון.
חומצות גרעין רוכשות את המבנה הנטיבי שלהן, בהפשטה, באמצעות זיווג בסיסים ואינטראקציות נוספות כגון אינטראקציות מערום.
DNA ביולוגי בדרך כלל קיים בצורת סליל כפול ליניארי הקשור לחלבונים בכרומטין, ו-RNA ביולוגי כגון tRNA לעיתים קרובות יוצרים מבנים נטיביים מורכבים שלא נופלים במורכבותם מאלו של חלבונים מקופלים.
בנוסף, מבני חומצות גרעין מלאכותיים המשמשים בננוטכנולוגיות דנ"א מעוצבים כך שתהיה להם קונפיגורציה נטיבית בה מספר גדילי חומצות גרעין מרכיבים יחד קומפלקס אחד.
במקרים מסוימים, המבנה הנטיבי של ה-DNA הביולוגי מבצע את תפקודיו מבלי שיחידות רגולטוריות יש בו.
מבנה תכולת העבודה או WBS (ראשי תיבות באנגלית של: Work Breakdown Structure) בניהול פרויקט הוא מסמך תכנון ומעקב שמנהלי הפרויקט יוצרים בעזרת צוות הפרויקט בשלב התכנון שלו.
יצירת מבנה תכולת העבודה היא מתודה מרכזית בשלב התכנון של הפרויקט כפי שמפורט במהדורות השונות של ספרי PMBOK.
בתהליך יצירת המבנה מתייחסים אל תוצריו של הפרויקט או של אחד משלביו, ומחלקים את העבודה הנדרשת לביצוע התוצרים לחבילות עבודה שניתן לאמוד ברמת דיוק גבוהה את המשאבים הדרושים להן, מבחינת זמן עבודה ועלות.
תוצר התהליך הוא מסמך "מבנה תכולת העבודה" (WBS), שנכנס למסמכי ניהול הפרויקט ומשמש תשומה לתהליכים נוספים במחזור החיים של הפרויקט.
תהליך העבודה על מבנה תכולת העבודה
התשומות ליצירת ה-WBS הן: תיאור תכולת העבודה (SOW), מסמכי דרישות לפרויקט ונוהלי תהליכים ארגוניים שונים.
במסמך תיאור תכולת העבודה נעזרים משום שהוא מכיל תיעוד של כלל תוצרי הפרויקט, שאפשר לגזור מהם את המשימות הדרושות לביצועם.
במסמכי דרישות לפרויקט מפורטות הדרישות הטכניות, רמת האיכות המצופה או כל הנחיה נוספת הקשורה לתוצרי הפרויקט שאפשר לגזור מהן משימות להתייחסות.
בנהלים ארגוניים שונים שיכולים להשפיע על יצירת ה-WBS ניתן למצוא שיטות עבודה, לקחים שנלמדו מפרויקטים קודמים, תבניות עבודה מפרויקטים קודמים, ועוד.
את ה-WBS נהוג להכין בשיתוף הצוות שיעבוד על הפרויקט או על חלק ממנו, כדי לקבל תמונה מלאה של חבילות העבודה הנדרשות לביצוע הפרויקט.
השכבות הגבוהות של המסמך מוגדרות על פי התוצרים העיקריים של הפרויקט ויכולות להשתנות מפרויקט לפרויקט או בין תחומים שונים.
את אלו מפרקים למשימות מוכוונות תוצר, ואותן בתורן למשימות קטנות יותר לפי הצורך, עד לרמה של "חבילת עבודה", שהיא יחידת תכולת עבודה מוגדרת ותחומה הניתנת לניהול מבחינת קביעת לוחות זמנים, השמת צוות, הערכת עלויות, איתור סיכונים ובקרה על ביצועה.
מכיוון שה-WBS הוא מסמך יסודי ועל סמך הנתונים המפורטים בו נהוג לתכנן את תוכנית העבודה לפרויקט, המסמך הסופי צריך להכיל את חבילות העבודה שיקיפו את כל תכולת הפרויקט.
זאת למעט מבמקרים של פרויקטים גדולים שבהם עדיף לפעמים להכין מסמכים נפרדים לשלבים שונים בפרויקט, או בפרויקטים המכילים חוסר ודאות שמצריך מחקר נוסף לפני הכנת המסמך.
את ה-WBS ניתן להציג בצורת עץ, בצורת טקסט או בצורת טבלה.
את החלוקה לחבילות העבודה ניתן לעשות במספר דרכים, לדוגמה: חלוקה לאבני דרך בתהליך, חלוקה לתוצרים, חלוקה לתחומי התמחות, לאתרי פעילות ועוד.
מסמך תכולת העבודה המוכן הוא מסמך מרכזי עבור מנהלי הפרויקט, והוא משמש למספר תשומות ניהוליות במחזור חייו של הפרויקט:
אמידת זמנים ועלויות, לעיתים במסמך מילון מבנה תכולת העבודה (WBS Dictionary)
מבנה ציבור או מבנה ציבורי הוא מבנה שנועד לצורכי הציבור, ונבנה על קרקע ציבורית.
למבני ציבור תכונות ייחודיות המבדילות אותם ממבנים פרטיים.
על פי חוק התכנון והבניה בישראל, מוגדרים כמבני ציבור:
מבנים המשמשים את הציבור באופן ישיר ושוטף: מבני חינוך, תרבות, דת, רווחה ושירותים חברתיים, בריאות, ספורט, מקלטים ומחסות ציבורים, תחנות לתחבורה ציבורית (בכללן מסופי נוסעים בנמלי ים ותעופה).
מבנים המשמשים רשויות, בהם מבנים מוגבלים לגישת הציבור כתחנות משטרה, בתי סוהר ובתי מעצר, תחנות כיבוי אש, משרדי ממשלה או כל רשות אחרת המשמשים אותה למילוי תפקידה.
בדרך כלל למבנה ציבורי יש תפקידים מוגדרים וברורים אשר קשורים זה לזה באופן ישיר, למשל ספרייה הנותנת שירותי השאלת ספרים וחדר עיון, או בית חולים הנותן מגוון של שירותי רפואה.
השירותים במבני ציבור ניתנים למגוון רחב מאוד של אנשים בעלי יכולות וצרכים שונים, ולכן התפקוד מותאם לצרכים אלו.
תוצאות של היות מבני ציבור מוקד לשימוש של ציבור רחב היא הפיכתם למרכזי קהילה, ולעוגנים המגדירים את המרחב העירוני, בעיקר בתחום הדתי, החברתי והתרבותי.
מבני ציבור רבים עומדים (בחלקם, לפחות) לרשות הציבור גם מחוץ למסגרת ולשעות הפעילות הייעודיות שלהם (למשל, שימוש במגרשי ספורט של בית ספר מחוץ לשעות הלימודים).
מכיוון שהקמתם ותפעולם של מבני ציבור נעשים מכספי ציבור, בניינים אלה נבנים לא פעם בפאר רב, תוך שימוש בחומרי גלם איכותיים ואף יוקרתיים.
ההכרה בכך שמבני ציבור מייצגים את השלטון, וכאמור לעיל מהווים מוקד של חיי הקהילה, מובילה להקמת מבנים גדולים באופן ניכר בעלי שפה אדריכלית ייחודית עם תשומת לב רבה לחזיתות.
במקרים רבים ניצבים מבני ציבור במרחב המהווה חלק מהם, הכולל רחבות פתוחות או אף כיכר או שדרה המובילה אליהם.
שטחים אלו פתוחים לקהל הרחב ובדרך כלל מיועדים להולכי רגל, ועיצובם נחשב כחלק אינטגרלי מהמבנה, וכולל גינון, הצללות, אזורי מנוחה, התכנסות וכיוצ"ב.
מבנה ציבורי נבנה על פי הדרישות של רשות ציבורית.
כיום תכנון של מבנה ציבורי נעשה על פי פרוגרמה.
בתכנון של מבנה ציבורי מעורב צוות רחב מאוד שנועד לכסות את כל האספקטים של המבנה.
צוות זה יכלול מלבד אדריכל ומהנדס בניין גם יועצים למגוון של תחומים - חשמל, אינסטלציה סניטרית, בטיחות, נגישות, אקוסטיקה, תנועה, פיתוח נוף, ועוד.
בשל היותם של מבני ציבור סמלי שלטון, הם מהווים יעד לונדליזם ואף לפעולות טרור.
תכנון ובניה של מבנים אלו מביאים זאת כיום בחשבון, ומטמיעים אמצעי ביטחון על מנת לצמצם את פגיעותם.
בניית מבני ציבור נעשית מחומרים איכותיים במיוחד ובטכניקות מקצועיות גבוהות, והם כוללים אלמנטים אדריכליים וקישוטיים שנדיר למצוא במבנים אחרים, לעיתים אף נכללות במבנים יצירות אומנות מפורסמות, שהופכות מזוהות עם המבנה.
מבנה קלמבו הוא מבנה עץ מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, ששני חלקים ממנו נחשפו יחד עם כלי עץ נוספים.
מבנה העץ התגלה באתר הסמוך למפלי קלמבו , זמביה, נכון לשנת 2019 זוהו מבנה העץ העתיק ביותר הידוע, שגילו נקבע באמצעות טכנוליית לומינסנציה (בעברית: נְהוֹרָנוּת) כבן לפחות 476,000 שנה וקדם להומו סאפיינס.
בחפירות במפלי קלמבו בשנות ה-50 וה-60 נמצאו חפצים מעץ ממקור הומיניניים אפשרי, אם כי בלאי ותהליכים טפונומיים אחרים מנעו מהמדענים לברר את מקור החפצים בוודאות.
באזור נמצא האתר הפרהיסטורי של מפלי קלמבו.
המבנה והכלים הנלווים שנמצאו בשנת 2019 אותרו באתר BLB סמוך לנהר קלמבו.
המבנה עצמו אותר באזור BLB5, הממוקם במורד הנהר, בנוסף אליו נמצאו חפצים מהתרבות האשלית.
התגלית נחשבה יוצאת דופן מכיוון שעץ בדרך כלל לא שורד כל כך הרבה זמן.
ג'וף דאלר, שהיה חלק מהצוות שגילה את התגלית ב-2019, אמר כי מפלס המים הגבוה והמשקעים העדינים שעוטפו את המבנה עזרו לשמר את העץ.
המבנה מורכב משני בולי עץ משתלבים של עץ ערבה גדול-פרי (Combretum zeyheri), המחוברים זה לזה בחריץ המבטיח שהם יהיו אחד מאונך לשני.
בול העץ הקטן יותר, אורכו 141.3 סנטימטרים, יש לו קצוות מחודדים כמו גם חריץ בצורת U והוא מונח על הבול עץ הגדול יותר, שעובר בחריץ המותאם לו.
לדברי דאלר, המבנה כנראה היה חלק מפלטפורמת עץ המשמשת לשמירה על מזון או עצי הסקה יבשים, או אולי כבסיס לבניית בית מגורים.
התגלית מצביעה על כך שייתכן שלהומינינים שחיו במפלי קלמבו היה אורח חיים מיושב, דבר שיכול לערער את הדעה הרווחת לפיה להומינינים מתקופת האבן היה רק אורח חיי נוודים.
החריץ בבול העליון מצביע על כך שהוא נעשה באמצעות גרידה באמצעות קרדום, כאשר השימוש באש נרמז גם על ידי ספקטרוסקופיה אינפרא אדום.
בגזע הבסיסי נראית עדות לרצועות עם סימני חיתוך בצורת V, הן בנקודת האמצע שלו והן לאורך הקצה המצומצם העובר דרך החריץ, מה שמצביע גם על גרוד אפשרי.
באמצעות תיארוך בטכנוליית לומינסנציה, בולי העץ תוארכו ל-476±23 אלפי שנה.
תיארוך הפחמן אישר שגיל בולי העץ גבוה מ־50 אלף שנה.
בול עץ אחר, בעל קצוות מחודדים וחריץ דומה, תואר בעבר באתר B של מפלי קלמבו, גם הוא שייך לתרבות האשלית, אם כי לא זוהה סופית כחלק ממבנה.
כלי העץ שנמצאו יחד עם המבנה כוללים טריז ומקל חפירה.
כלים כאלה נמצאו במספר אזורים ברחבי אתר BLB, הם תוארכו כצעירים יותר מהמבנה עצמו, בגיל שבין 390,000 ל-324,000 שנים.
ארכאולוגים כמו לארי ברהם מאוניברסיטת ליברפול, מנהיג המשלחת שחשפה את המבנה, מאמינים שכלי עץ היו נפוצים אפילו יותר מכלי אבן בתקופת האבן, מאידך, הארכאולוגים לא יכלו למצוא אותם בשל העובדה שהעץ נרקב מהר מאוד באדמה.
כשהם מזכירים את האבולוציה המשותפת של כלי עץ ואבן, הם קושרים את החידוש שמציג מבנה קלמבו להמצאה המאוחרת יותר של הפטינג (הוספת ידיות לכלי העבודה), עם כמה חלקים מקושרים זה לזה בכלי אחד.
העיתוי של בניית מבנה קלמבו עולה בקנה אחד עם התקופה שבה היער כיסה את אגן נהר קלמבו.
הצוות של ברהם מאמין שהזמינות הגבוהה של המשאבים של הסביבה, גובה המים הגבוה הביאו לבניית מבנים מוגבהים מעל מישור ההצפה.
התגלית של המבנה קודמת להופעתו של ההומו סאפיינס ביותר מ-100,000 שנים.
מכיוון שלא התגלו שרידי הומינין במפלי קלמבו, לא ניתן ליחס זאת חד משמעית, אם כי גולגולת של הומו היידלברגנסיס בת 300,000 שנה נמצאה באתר אחר בזמביה.
מבנה נהגים, הוא מבנה (לרוב יביל) המשמש מנוחה לנהגים בתחנות קצה של מסלולי תחבורה ציבורית.
המבנה אמור לכולל שירותים, מטבחון, פינת ישיבה ומיזוג אוויר.
בו נהג האוטובוס יוכל לנוח לפני הנסיעה הבאה.
מרחב זה נדרש על מנת לאפשר לנהגים הפסקה קלה בין הנסיעות, הפסקת שירותים, אזור התארגנות בתחילת ובסיום יום עבודה.
הנחיות משרד התחבורה מדברות על מבנה נהגים בשטח של 40 מ"ר הכולל חדר מנוחה בגודל של 12 מ"ר, הכולל מטבחון, בנוסף לשני תאי שירותים.
מחוץ לגוש דן, ירושלים וחיפה, רוב השירות לנהגים ניתן בתחנות המרכזיות ששימשו כמוקד היציאה והסיום של הקווים ולכן השירות העירוני ברוב הערים האלה דמה ל"פרח" - קווים שכונתיים מעגליים היוצאים מהתחנה המרכזית ומסיימים בה.
התחנות המרכזיות נתנו את שירותי ההתרעננות של הנהגים.
זהו סוג שירות שהיה טוב לערים המונות עשרות אלפי תושבים, והוא ייתר את הצורך במסופים ברוב ערי ישראל.
גידולן את הערים, לצד גיוון במסלולי התחבורה הציבורית, וסגירת חלק מהתחנות המרכזיות העלה את הכמות של תחנות הקצה.
נכון לשנת 2019, רק ב-50% מתחנות הקצה היו מבני נהגים.
ב-2019 הוקצה תקציב של 10 מיליון שקלים לצורך בניית תחנות התרעננות לנהגי אוטובוסים ברחבי הארץ.
בסוף 2019, תחקיר של חדשות 12 חשף מסמך של משרד התחבורה המראה רשימה של עיריות ורשויות מקומיות שהתמהמהו או סירבו להקים מבנים אלו, על אף התקציב שהוקצה לכך.
במאי 2022 פתחו עובדי חברת אגד במחאה על רקע חוסר במבני נהגים כנדרש ב-26 תחנות.
בין היתר הצביעו על העובדה כי היעדר מקום ראוי להתפנות בו מייצר אפליה מגדרית כלפי נהגות, וחסם בפני השתלבות נשים בענף.
במסגרת המחאה, נמנעו מנקיטת צעדים ארגוניים שהשפיעו על ציבור הנוסעים, אך לבשו חולצות מחאה במהלך יום העבודה.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב הבהיר אף הוא כי משרד התחבורה צריך להציג פתרונות בכל הקווים בהם אין מענה לנהגים.
בהנדסת מבנים, מבנה מתיחה הוא מבנה שרכיביו נושאים רק עומסי מתיחה וללא לחיצה או כפיפה.
אין לבלבל בין המונח "מתיחה" לבין המונח "שלמות מתוחה", שהוא צורה מבנית עם רכיבי מתיחה ולחיצה כאחד.
מבני מתיחה הם הסוג הנפוץ ביותר של מבנים בעלי קליפה דקה.
רוב מבני המתיחה נתמכים על ידי צורה כלשהי ברכיבי לחיצה או כפיפה, כגון תרנים (כמו ב-O2 , לשעבר כיפת המילניום ), טבעות לחיצה או קורות.
מבנה יריעות מתיחה משמש לרוב כגג, מכיוון שהוא יכול לכסות מִפְתָּחים גדולים בצורה כלכלית ואטרקטיבית.
מבני יריעות מתיחה עשויים לשמש גם כבניינים שלמים.
מספר יישומים נפוצים הם מתקני ספורט, מבני אחסון ואולמות תערוכה.
צורת בנייה זו נותחה בקפדנות רבה יותר ונפוצה יותר במבנים גדולים רק בחלק האחרון של המאה העשרים.
מבני מתיחה משמשים זה מכבר באוהלים, שבהם חבלי העיגון ומוטות האוהל מספקים כוח מתיחה מקדים לבד ומאפשרים לו לעמוד בעומסים.
המהנדס הרוסי ולדימיר שוחוב היה אחד הראשונים שפיתח חישובים מעשיים למאמצים ולעיבורים של מבני מתיחה, קליפות וממברנות.
בשנת 1896 תכנן שוחוב שמונה מבני מתיחה ומבנים בעלי קליפה דקה לביתני תצוגה עבור תערוכת כל-רוסיה 1896 , שהתקיימה בניז'ני נובגורוד.
המבנים היו בשטח כולל של 27,000 מטרים רבועים.
מבנה מתיחה בשימוש בקנה מידה גדול יותר מכוסה ממברנה הוא קונכיית המוזיקה של סידני מאייר , שנבנתה בשנת 1958.
אנטוני גאודי השתמש ברעיון בצורה הפוכה כדי ליצור מבנה לחיצה בלבד עבור כנסיית קולוניה גואל.
הוא יצר דגם מתיחה תלוי של הכנסייה כדי לחשב את כוחות הלחיצה ולקבוע בניסוי את הגאומטריה של העמודים והקמרונות.
המושג זכה מאוחר יותר לאימוץ של האדריכל והמהנדס הגרמני פריי אוטו, שהשימוש הראשון שלו ברעיון היה בבניית הביתן של מערב גרמניה בתערוכה העולמית הבינלאומית של 1967 במונטריאול.
אוטו השתמש לאחר מכן ברעיון לגג האצטדיון האולימפי לאולימפיאדת הקיץ 1972 במינכן.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 קודמו מבני מתיחה על ידי מעצבים ומהנדסים כמו אובה ארופ, בורו האפולד , פריי אוטו, מחמוד בודו ראש , אירו סארינן, הורסט ברגר , מתיו נוביצקי , יורג שליך ודייוויד גייגר .
התקדמות טכנולוגית מתמדת הגבירה את הפופולריות של מבנים עם גג בד.
המשקל הנמוך של החומרים הופך את הבנייה לקלה וזולה יותר מעיצובים סטנדרטיים, במיוחד כאשר יש לכסות שטחים פתוחים עצומים.
סוגי מבנים עם מרכיבי מתיחה משמעותיים
גלגלי אופניים (ניתן להשתמש כגג בכיוון אופקי)
חומרים נפוצים למבני יריעות מעוקלים כפולים הם פיברגלס מצופה טפלון ופוליאסטר מצופה פוליוויניל כלוריד.
אלו חומרים ארוגים בעלי חוזקים שונים בכיוונים שונים.
סיבי השְׁתִי (אותם סיבים שהם במקור ישרים - מקבילים לסיבים הראשוניים בנול) יכולים לשאת עומס גדול יותר מאשר סיבי העֵרֶב או המילוי, השזורים בין סיבי השתי.
מבנים אחרים בנויים מיריעות אתילן טטראפלואורואתילן , כשכבה אחת או בצורת כרית (אותה ניתן לנפח, כדי לספק תכונות בידוד טובות או לאפקט אסתטי - כמו באליאנץ ארנה במינכן).
ניתן גם לגלף כריות אתילן טטראפלואורואתילן בדוגמאות על מנת לאפשר לרמות שונות של אור לעבור דרכן כאשר הן מתנפחות לרמות שונות.
באור יום, שקיפות קרום הבד מציעה חללים רכים ומפוזרים בתאורה טבעית, בעוד שבלילה ניתן להשתמש בתאורה מלאכותית כדי ליצור הארה חיצונית סביבתית.
הם נתמכים לרוב על ידי מסגרת מבנית מכיוון שהם אינם יכולים לספק את כוחם מצורת העקמומיות הכפולה שלהם בלבד.
כבלים יכולים להיות מפלדה רכה, פלדה בעלת חוזק גבוה (פלדת פחמן משוכה), פלדת אל-חלד, פוליאסטר או סיבי ארמיד.
כבלים מבניים עשויים מסדרה של גדילים קטנים המפותלים או קשורים יחד לכדי יצירת כבל גדול בהרבה.
כבלי פלדה הם גדיל ספירלי, שבו מוטות עגולים מפותלים יחד ו"מודבקים" באמצעות פולימר, או גדיל סליל נעול, שבו גדילי פלדה בודדים משתלבים ויוצרים את הכבל (לעיתים קרובות עם ליבת גדיל ספירלי).
גדיל ספירלי חלש מעט מגדיל סליל נעול.
לכבלים של גדיל ספירלי פלדה יש מודול יאנג, E, של 150±10 קילו-ניוטון למילימטר בריבוע (או 150±10 ג'יגה-פסקל) והם מגיעים בקטרים של 3 עד 90 מילימטרים.
גדיל ספירלי דרוך מראש בעומס מתיחה, שבה הגדילים מתכווצים כאשר הכבל מוטרח ומועמס.
זה קורה בדרך כלל על ידי מתיחה מוקדמת של הכבל ומחזורי העמסה בכיוון מעלה ומטה בעומה של עד 45% מעומס הכניעה בשל הכבל מתיחה.
לגדיל סליל נעול יש בדרך כלל מודול יאנג של 160±10 קילו-ניוטון למילימטר בריבו והוא מגיע בגדלים מקוטר של 20 עד 160 מילימטרים.
התכונות של הגדילים הבודדים מחומרים שונים מוצגות בטבלה שלהלן, כאשר מאמץ מתיחה (UTS) הוא חוזק המתיחה המקסימלי, או עומס הקריעה:
מבנים נתמכי אוויר הם סוג של מבני מתיחה שבהם מעטפת היריעה נתמכת על ידי לחץ אוויר בלבד.
רוב מבני היריעה שואבים את חוזקם מצורתם הדו-עקמומית.
על ידי אילוץ היריעה לקבל עקמומיות כפולה, הבד צובר קשיחות מספקת כדי לעמוד בעומסים שהוא נתון אליהם (לדוגמה, עומסי רוח ושלג).
על מנת ליצור צורה מעוקלת כראוי, לרוב יש צורך למתוח מראש או לדרוך את היריעה או את המבנה התומך שלה.
דגמים בקנה מידה זה נבנו לעיתים קרובות בחומר ממנו מכינים גרביים או גרביונים, או בועות סבון מכיוון שהם זולים ומתנהגים בצורה דומה מאוד ליריעות מבניות (הם אינם יכולים לשאת מאמצי גזירה).
לבועות סבון יש מאמץ אחיד בכל כיוון והם דורשים גבול סגור כדי להיווצר.
הם יוצרים באופן טבעי משטח מינימלי - צורה עם שטח מינימלי ומגלמים אנרגיה מינימלית.
עם זאת, קשה מאוד למדוד אותם.
עבור בועה גדולה, משקלה יכול להשפיע באופן משמעותי על צורתה.
גלריה של מבני מתיחה בולטים
מבע משולב הוא אחד מסוגי המבע בספרות.
המבע המשולב הוא טכניקה ספרותית בה דיווחו החיצוני של המספר על דבריה של דמות ספרותית משלב פריטים מתודעתה.
המבע המשולב יוצר עומק וריבוי רבדים בכך שהוא מאפשר לקורא לראות את המתואר מנקודת תצפית מורכבת, תוך ביקורת של המספר.
המבע המשולב התפתח בזרם התודעה והוא מאפשר לקורא לצפות בדחפים, בפחדים ובצורת החשיבה של דמות.
המבע המשולב נמצא בין המבע הישיר (או הציטוט) ובין המבע העקיף.
במבע הישיר משתמשים במילותיה של הדמות עצמה (למשל: "אני רעב כל כך," הוא חשב), במבע העקיף משתמשים במילותיו המדווחות של המספר (הוא חשב שהוא רעב מאוד).
במבע המשולב משתמשים בדרך ביניים, הנראית כך: "כמה שהוא רעב".
המדווח (או הדובר) במבע המשולב הוא המספר, אך המבע מושפע מתודעתה של הדמות.
במקום הדיווח החיצוני והאובייקטיבי יחסית, מוצגת עמדה פנימית למחצה.
במבע המשולב משתמשים בגוף שלישי המתאר את הדמות, התואם את המבע העקיף.
תיאורי הזמן תואמים את צורת המבע הישיר: אם הוא בהווה, כך יהיה גם המבע העקיף.
פעמים רבות יוצג המבע המשולב עם "איתות אזהרה" המעיד על כניסה לתודעתה של הדמות (למשל, תיאור הדמות המביטה דרך החלון - ומעבר לתיאור מחשבתה: "הוא ישב על המעקה והביט מטה.
לעיתים, תדמה השפה של המבע המשולב לשפת הדמות, אך לפעמים תהיה קרובה דווקא לשפת המספר.
מתוך "סיפור פשוט" מאת ש"י עגנון:
יושבת לה בלומה בתוך כותלי ביתה והספר פותח לפניה פתחי עולם...
מה נאה נר השבת בחדרה של בתולה צנועה בשעה שהיא נינוחית מיגיעתה וקוראת בספר.
חייכם שאין לבלומה נאכט להתדיין עם מזלה."
בראשית הפרק מתוארת בלומה בקוראה את הספר, ולאחר מכן עובר המספר לתאר את מחשבותיה.
הסימן הראשון לכך הוא המעבר לזמן הווה במשפט השני שבציטוט (במקור מופיע בראש הפסקה הבאה).
ניתן לראות שבלומה מתוארת בגוף שלישי, למרות שהדברים הנאמרים הם לכאורה מפיה.
כמובן שהמספר הוא המנסח בלשונו את החולף בתודעתה של בלומה.
בדוגמה זו, משתמש עגנון במבע המשולב כאמצעי לאירוניה, כאשר הוא נצמד לתודעתה המושפלת של בלומה.
מבעד למראה ומה אליס מצאה שם הוא ספר ילדים מאת לואיס קרול (שם העט של צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון), שנכתב בשנת 1871 כספר המשך לספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
בספר זה, המתנהל כמשחק שחמט, אליס משחקת רגלי ומתקדמת בתוך ארץ המראות תוך מפגש עם כלי שחמט ויצורים מוזרים, עד להתבגרותה והכתרתה כמלכה.
על פי הסיפור, הדמויות בספר היו למעשה עצמים בחדר הילדים של אליס בעולם הרגיל.
הספר מצטיין במשחקי מילים ובשעשועי היגיון וגדוש בשירים מחורזים שמהווים פארודיה על שירי הילדים של התקופה.
פרק 1 - בית המראה
אליס עברה מבעד למראה עם גורת החתולים שלה, קיטי, שבהמשך תהיה המלכה האדומה.
היא גילתה שכלי השחמט שם זזים בעצמם.
היא פגשה את המלך והמלכה הלבנים.
לאחר מכן היא מצאה בתוך ספר שיר איגיון הנקרא ג'ברווקי.
שיר זה נחשב לאחד מרגעי השיא של הספר, יש אומרים כי זהו שיר האיגיון הטוב ביותר בכל הזמנים.
פרק 2 - גן הפרחים החיים
אליס פגשה פרח הנקרא שושן נמרי ומגלה כי הוא, כמו כל שאר הפרחים שמבעד למראה, מסוגל לדבר.
לאחר מכן, אליס פגשה את המלכה האדומה.
לאחר שאליס הפגינה את רצונה להשתתף במשחק השחמט, המלכה האדומה מציעה לה להיות רגלי, ואליס מסכימה.
פרק 3 - חרקי המראה
היא פוגשת מספר יצורים משונים, יבחוש בדחן אך עצוב (שיש המזהים דמיון בינו לבין דמותו של קרול) וחרק מדבר.
החרק המדבר מספר לה על שאר חרקי המראה, שהם משחקי מילים על חרקים קיימים, כגון זבוב סוס הנדנדה, שמבוסס על זבוב הסוס.
אליס נכנסת ליער, בו היא שוכחת את שמם של כל הדברים כולל את שמה שלה.
שם היא פוגשת באיילה ומשוחחת איתה.
פרק 4 - טווידלדם וטווידלדי
אליס פוגשת את טווידלדם וטווידלדי, תאומים זהים ושמנמנים שמדקלמים לה עוד שיר איגיון על סוס ים ונגר האוכלים צדפות.
הם רואים את המלך האדום ישן וחולם, וטווידלדם וטווידלדי טוענים שאליס והם עצמם הם רק חלק מחלומו של המלך האדום.
פרק 5 - מסרגות ומשוטים
אליס פוגשת שוב את המלכה הלבנה.
לאחר זמן שחצו יחד פלג, הן מצאו את עצמן בתוך חנות והמלכה הפכה לכבשה.
המלכה/כבשה הייתה המוכרת בחנות הזו.
פתאום אחת הביצים נפלה והתגלגלה החוצה.
אליס התקרבה לביצה שקנתה, ושמה לב שבכל מקום צומחים עצים.
פרק 6 - המפטי דמפטי
כשאליס הגיעה לביצה, היא ראתה שהביצה הפכה ליצור בשם המפטי דמפטי, הדומה לביצה.
יצור זה מתגלה כיהיר מאוד, ומתייחס לשיחה עם אליס כאל משחק.
אליס ידעה שאם המפטי דמפטי ייפול מהחומה שהוא יושב עליה, המלך ישלח את כל חילו וכל פרשיו כדי להחזירו לשם; בגלל שהמפטי דמפטי מוזכר לראשונה בשיר שאליס הכירה שנכתב בתקופתו של קרול:
המפטי דמפטי ישב על החומה,
כל חיל המלך וכל פרשיו,
ניסו להחזיר אותו לשם - אך לשווא.
המפטי דמפטי ידע לתת למילים משמעויות נוספות ולהקנות להן פירוש אחר מאשר הפירוש המקורי בשפה המדוברת.
בנוסף, הוא הסביר לה את משמעותו של הבית הראשון של השיר ג'ברווקי, ושר לה שיר איגיון משלו.
פרק 7 - האריה והחד-קרן
אליס פגשה שני שליחים אנגלו-סקסוניים, הנביב (הארנביב מ"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות") והכובן (הכובען המטורף מאותו הספר).
הופעתם בספר לא הייתה ברורה, כי בניגוד לשאר הדמויות לא ברור איזה חלק היה להם בחדרה של אליס.
לאחר מכן, אליס פגשה אריה וחד-קרן הנלחמים על כתר המלוכה, כבסמל הממלכה המאוחדת (ארצם של קרול ושל אליס), בעוד שהכתר שייך בכל אופן למלך.
פרק 8 - זוהי המצאה שלי
אליס פגשה את הפרש הלבן.
הוא ניצח את הפרש האדום, שעמד להפוך את אליס לשבויה שלו (על ידי כך ששבה אותו כמקובל בשחמט, מן הסתם).
הפרש הלבן ליווה את אליס זמן מה, שבו התגלה כטיפוס חביב, מוזר למראה, מפוזר נפש, מגושם וממציא של המצאות חסרות חשיבות.
הפרש הלבן הוא מבין הדמויות הבודדות בספר שמתייחס בחביבות לאליס וניכר שהיא חיבבה אותו יותר מהשאר.
חוקרים רבים טוענים שדמותו של הפרש הלבן מבוססת על דמותו של לואיס קרול עצמו.
גם הוא שר לה שיר איגיון בשם "על שער הגדר", שהוא ציפה שיגרום לה לבכי.
אליס לא בכתה, אך ניכר כי היא אהבה את השיר יותר מכל השירים האחרים.
לאחר מכן היא נפרדה מהפרש.
פרק 9 - המלכה אליס
אליס הוכתרה כמלכה על ידי הגיעה למשבצת השמינית.
היא משוחחת עם שתי המלכות (הלבנה והאדומה), שבוחנות את ידיעותיה.
אליס מזמינה לסעודה (לאחר שגילתה שזו חובתה לארח), והתברר שהגיעו רבים אליה מבלי שתזמינם, והסעודה הייתה מפוארת במיוחד.
פרק בן מספר שורות בודדות, בו המלכה האדומה התנערה והשתנתה.
פרק בן משפט אחד, בו התברר כי המלכה היא בעצם חתולתה של אליס, קיטי.
אליס מדברת עם החתולה שלה על המאורעות.
שוב עולה שאלה אם כל העניין היה חלום של אליס או של המלך האדום, שאלה שנשארת פתוחה.
למרות היותו ספר ילדים בבסיסו, הוא מכיל כמה רמיזות למספר סוגיות פילוסופיות חשובות.
בולטת מאוד ההתייחסות לפילוסופיה של הלשון.
הקטע עם המפטי דמפטי הוא ככל הנראה הדוגמה הבולטת ביותר לכך:
הדיון בין המפטי דמפטי לאליס הוא דיון פילוסופי, שדומה לדיונים של פילוסופים רבים בעבר בנושא טבע או הסכמה.
עיסוק נוסף בפילוסופיה של הלשון מצוי בשיחתה של אליס עם היבחוש.
כשאליס אומרת שהיא יודעת לומר איך קוראים לכמה מהחרקים, הוא שואל "מה התועלת לקרוא להם אם הם לא עונים".
אליס אומרת שזה מועיל לאנשים שקוראים להם.
שוב, זהו רמז לכך שמהותם הפנימית של דברים אינה נמצאת בתוכם והשמות נועדו רק לעזור לדובר.
התייחסות ברוח דומה היא כשאליס והאיילה יוצאות מהיער בו לדברים אין שם, והאיילה נזכרת בשמחה שהיא איילה.
לאחר מכן היא נבהלת לאור התובנה שאליס היא ילדה אנושית.
עוד פילוסופיה לשונית עולה כשהפרש הלבן מציג בפני אליס את שירו.
הוא אומר שקוראים לשיר בשם 'עיני תורים', ששמו של השיר הוא 'הישיש הקשיש', הוא נקרא 'דרכים ואמצעים' אך הוא עצמו 'על שער הגדר'.
יש כאן הבחנה בין הדבר עצמו, איך שקוראים לדבר, שמו של הדבר ושמו של שם הדבר.
עם זאת, הטיעון של הפרש הלבן לא מדויק, מכיוון שלפחות על פי ההשקפות שקרול הציג בדיון עם המפטי דמפטי ובחיבוריו, למילים אין משמעות עצמאית, והשיר עצמו יכול להיות אך ורק תוכנו של השיר.
עוד סוגיה פילוסופית חשובה היא חלום מול מציאות.
בשיחה עם טווידלדם וטווידלדי ובסוף הספר מועלת השאלה - מי חלם את זה, אליס או המלך האדום.
טווידלידי וטווידלדם טוענים שהם ואליס הם למעשה חלקים מחלומו של המלך האדום, והם יעלמו כשיתעורר.
דיון ברוח דומה נערך בין ג'ורג' ברקלי לסמואל ג'ונסון.
בדיון של אליס עם טווידלדם וטווידלדי לגבי השיר "סוס הים והנגר" מתעוררת בעיה - האם לשפוט את האדם על פי כוונותיו או על פי מעשיו.
סוס הים בכה על הצדפות שהוא אכל אך בכל זאת אכל אותן, והנגר היה אדיש לסבלן אך אכל פחות.
ובכל זאת, הוא אכל פחות רק מכיוון שהוא הצליח לתפוס פחות.
הר הבית נבנה בראש גבעה, ובימי הורדוס הורחב המתחם באמצעות מילוי אדמה ליצירת רחבה מישורית גדולה המשמשת להתכנסות וכתשתית למבנים.
בעבר היו ממוקמים על הר הבית בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
כיום ממוקמים על הר הבית מסגד אל-אקצא, המונומנט - כיפת הסלע וכן מספר מבנים, צריחים, מדרסות ומבני הנצחה.
דוכן הקיץ (תעתיק ערבי: מנבר א-ציף) הוא דוכן לתפילות המצוי בהר הבית.
המוסלמים מאמינים כי הדוכן נבנה על ידי צלאח א-דין בסוף המאה ה-12 אולם אין ראיות לכך.
המבנה שופץ על ידי האמיר העות'מאני מומח רשיד בשנת 1843.
מבנה הדוכן עשוי שיש והוא מורכב מגרם מדרגות המוביל למבנה כיפה הנישאת על גבי עמודים (ככל הנראה שימוש משני בקשת צלבנית).
הכתובת על המשקוף מציינת את שנת 566 ללוח השנה המוסלמי (ההיג'רה) - המקבילה לשנת 1170, שבה מאמינים שהוקם הדוכן.
המתקן נמצא 30 מטרים דרומית לכניסה של כיפת הסלע.
המתקן שימש את המואזין שהנחה את התפילה בימי הקיץ, בציפייה לגשמים עד 1948.
כאשר נערכו חגיגות נבי מוסא הייתה תהלוכת הדגל מגיעה בסיומן אל הדוכן ובו היה הדגל מקופל ונשמר לשנה הבאה.
כיום הדוכן איננו בשימוש והוא מוקף גדר.
הכוס הוא מתקן רחצה שנבנה על הר הבית בתקופה הממלוכית, בשנת 1320 על ידי האמיר הממלוכי תנכיז בדמות סמל משפחתו - גביע.
במתקן זה משתמשים המתפללים המוסלמים הבאים להר הבית על מנת לרחוץ את רגליהם לפני התפילה.
צורתו של המתקן עגולה, והוא נקרא כך בשל דמיונו לכוס שתייה.
המתקן נמוך מהרחבה שסביבו ומובילות אליו ארבע מדרגות.
במדרגה התחתונה יש מושבי בטון המאפשרים למתפלל להשתמש במתקן ולשטוף רגליהם בהתאם למצוות האסלאם.
קוטרו של המתקן 2 מטרים.
מושבי הבטון והברזים נבנו בתקופת השלטון הירדני, וגם גדר המתכת נוספה רק במאה העשרים.
המתקן נמצא 37 מטרים צפונית לכניסה של מסגד אל-אקצא.
לדברי האדריכל טוביה שגיב, זה היה מקום קודש הקודשים.
כיפת הדקדוק או כיפת הוראת הדקדוק היא מבנה מלבני שנבנה על הר הבית בתקופה האיובית, על ידי מועט'ם עיסא (معظم عيسى), מושל דמשק, בשנת 1207 ומהווה את המדרסה האיובית היחידה שנותרה עד ימינו.
המבנה שימש ומשמש כבית ספר (מדרסה) ללימוד השפה ערבית.
המבנה קרוי גם בערבית: רוצאציה (בעברית: בית העופרת) בשל כיפתו המכוסה עופרת, וכן "קובת אל-חנבליה", על שם אבן חנבל (767 - 815), מייסד כת החנבלים הקנאית.
המדרסה היא מבנה מוארך מלבני ובו שלושה חדרים, שבכל אחד מקצותיו אולם ובראשו כיפה.
אורכו של המבנה כ-25 מטרים, ובמרכז המבנה כניסה מקושתת.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, עבר המבנה מקצה שיפוצים אחרון, שקבע את מראהו עד היום.
המבנה נמצא בפינה הדרום-מערבית של המשטח העליון של הר הבית.
כיפת העלייה היא מבנה שנבנה על הר הבית ככל הנראה במאה ה-12.
המבנה שימש במקורו כקפלת טבילה (בפטיסטריום) ונבנה בתקופה הצלבנית בסמוך לכיפת הסלע - אשר שימש באותה תקופה ככנסייה בשם "מקדש האדון".
המבנה ניזוק בעת הכיבוש האיובי של ירושלים, ושוקם על ידי האמיר אסתפתסלאר עז א-דין א-זנג'ילי (إستفهسلار عز الدّين الزنجيلي) בשנת 1200.
על פי האמונה המוסלמית, במקום זה התפלל הנביא מוחמד לפני עלייתו השמיימה.
במקור היה המבנה כיפה על קשתות, אולם אלה נאטמו על ידי המוסלמים, שהוסיפו גומחת תפילה (מחראב) הפונה למכה.
המבנה מתומן (יש לו שמונה צלעות), שרוחבו 6 מטרים.
מוקד העניין הארכיטקטוני במבנה הוא כותרות עמודיו, שכל אחת מהן שונה מרעותה, בחלקן מעוצבות דמויות של חיות (גריפון, למשל).
המבנה נמצא 22 מטרים צפונית-מערבית לכיפת הסלע.
כיפת הרוחות או כיפת הלוחות היא מבנה שנבנה על הר הבית בשנת 1681. על המבנה אין כתובות ועל כן לא ידועה מטרתו, אולם הוא שימש כמבנה הנצחה.
מבנה כיפה הנישא על קשתות הנתמכות על ידי שמונה עמודים.
הוא בנוי על סלע הר הבית - ואין לו ריצוף.
לשיטת לין ריטמאייר הסלע מתחת לכיפה הוא בעצם אבן ריצוף הירודיאנית.
לשיטת פרופ' אשר קאופמן היעדר הריצוף מעיד על כך שזהו הסלע המכונה בתלמוד אבן השתייה, שעליו עמד קדש הקדשים בבית המקדש הראשון והשני.
גובהו של המבנה 2.4 מטרים, וקוטרו 4 מטרים.
המבנה נמצא 14 מטרים מזרחית למקשת הצפון מערבי.
כיפת השלשלת היא מבנה שניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685-705. הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה.
המקורות ההיסטוריים (גאוגרפים ערביים וספרות המסעות) מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם.
כיפת שלמה היא מבנה שנבנה על הר הבית ככל הנראה במאה ה-12 (ייתכן שנבנה על ידי הצלבנים).
על פי האמונה המוסלמית במקום זה התפלל שלמה המלך לאחר שסיים לבנות את בית המקדש הראשון.
מרצפת המבנה בולט סלע הקרוי "א-צחרא א-זעירא" - האבן הקטנה - שבר מהסלע הגדול.
על פי אמונת המוסלמים נטלו בני ישראל אבן זו (חלק מאבן השתיה) לבבל בצאתם לגלות, ועם שובם החזירו אותה.
במקור היה המבנה כיפה על קשתות, הנישאות על שמונה עמודים (מבנה מתומן), אולם אלה נאטמו על ידי המוסלמים, בתקופה הממלוכית או העות'מאנית.
קוטרו של המבנה כ-5 מטרים.
המבנה נמצא צפונית לכיפת הסלע, כ-40 מטרים דרומית לשער החשוך (שער המלך פייסל).
בהר הבית שמונה מקשתים - מבנים הכוללים שלוש, ארבע או חמש קשתות, המוצבים בראש גרמי המדרגות המובילים ממשטח הר הבית למשטח המוגבה של כיפת הסלע.
מקור שם המקשתים "מאואזין" נובע מהאמונה המוסלמית שביום הדין לאחר שכל הצדיקים יגיעו להר הבית (ועל פי המסורת כל הרשעים יפלו קודם לקדרון בטרם יספיקו לעבור בשער הרחמים), ויתלו מהקשתות מאזניים אשר ישקלו את מעשיו הטובים של כל צדיק כדי שיינתן לו גמולו.
מקשת זה נבנה בשנת 1376 בתקופה הממלוכית על ידי המלך אל-אשרף א-דין שעבאן (الأشرف زين الدين شعبان) ושופץ בשנת 1520. מקשת זה מורכב מארבע קשתות הנתמכות במרכזן בשלושה עמודים קדומים יותר שלראשיהם כותרות קורינתיות.
מקשת זה נבנה בשנת 1321 בתקופה הממלוכית.
הוא מורכב משלוש קשתות הנתמכות על שני עמודי שיש ביזנטיים, וממוקם ממול הפתח הצפוני של כיפת הסלע.
מקשת זה נבנה בשנת 1325 בתקופה הממלוכית בזמן הסולטן מוחמד בן קלאוון.
הוא בנוי משלוש קשתות אבן הנשענות על שני עמודים ביניהן.
מקשת זה נמצא כ-15 מטרים מערבית לכיפת הסלע.
מקשת זה הוא ייחודי בין המקשתים.
בעוד שיתר המקשתים נמצאים על קצהו של המשטח הראשי של הר הבית, מקשת זה נמצא בתוך המשטח, והמדרגות המובילות אליו חודרות לשטח המשטח.
המקשת מעוטר בשעון שמש בחלקו המערבי לפני גרם המדרגות העולה אל כיפת הסלע.
מקשת זה נבנה בשנת 1472 בתקופה הממלוכית על ידי האמיר נאצר א-דין נשאשיבי בזמן שלטונו של הסולטן קאיתבאי.
מקשת זה עשוי שלוש קשתות שביניהם שני עמודי אבן.
מקשת זה בנוי מארבע קשתות הנשענות על שלושה עמודי אבן.
לפי המדריך של הווקף, מקשת זה נבנה בתקופה העבאסית.
מקורות מוסלמים אחרים מתארכים את המקשת לתקופה האומאית.
פרופ' דן בהט, לעומתם, סבור שהמקשת בראש גרם המדרגות הוא דווקא מהתקופה הממלוכית.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוסיפו למקשת שעון שמש בצד הפונה למסגד אל-אקצא.
המקום מהווה מוקד להתפרעויות, במהלכן נשמעות קריאות תמיכה במחבלים.
לעיתים קרובות, נתלים על המקשת שלטי תמיכה בטרור ודגלי אש"ף.
מקשת זה נבנה בתקופה הפאטימית בשנת 1030 לספירה, והוא בנוי משלוש קשתות הנשענות על שני עמודי אבן ביניהן.
הוא שופץ שוב בתקופה האיובית בשנת 1211 לספירה.
נמצא בסמוך לפינה הדרום-מזרחית של הרחבה העליונה, ובקרבתו נתגלו, בשנת 2007, שרידים המתוארכים לימי בית ראשון.
בין השרידים שנתגלו נכללים שברי כלי חרס, שברי צלמיות שונות וכן עצמות בעלי חיים.
זהו המקשת היחיד בצד המזרחי של הרחבה העליונה.
לא ברור מתי בדיוק נבנה, אך יש הטוענים שמדובר מתישהו בתקופה האומאית.
אחרים טוענים שהוא נבנה בתקופה העבאסית או בתקופה הפאטימית.
יש גם דעה שהוא נבנה בתקופה העבאסית ואחר כך שופץ בתקופה הפאטימית.
הפעם האחרונה ששופץ הייתה לקראת סוף המאה העשרים.
מקשת זה הוא המקשת הגדול מבין שמונה המקשתים ברחבה העליונה.
הוא בנוי מחמש קשתות הנשענות על ארבעה עמודי שיש.
מדרסת אשרפיה היא בית ספר ללימודי דת איסלמיים.
המדרסה נבנתה בשנת 1482 בפאר רב, על חורבות מבנה קדום יותר.
המדרסה קרויה על שמו של הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קאיתביי.
כיום עיקר פעולתה של המדרסה הוא כבית ספר לבנות.
אגף אחד במבנה משמש כמכון לשחזור כתבים מוסלמים עתיקים, אשר כתובים בערבית ופרסית.
הכניסה אל המדרסה היא מתוך מתחם הר הבית אך חלק מחדריה מצויים מחוץ למתחם ובהם אפשר למצוא קברים של כמה שייח'ים ואצילים (הקבורה בתוך המתחם עצמו אסורה).
המדרסה, שהיא היחידה שהכניסה אליה היא משטח הר הבית, היא המפוארת ביותר בעיר.
מוג'יר א-דין (שופט ירושלמי בן המאה ה-16) תיאר אותה כ"פנינת הר הבית" ו"שנייה רק לכיפת הסלע ואל-אקצא".
מדרסת אסערדיה היא בית ספר ללימודי האסלאם שנבנה בשנת 1359 (בתקופה הממלוכית) בצמוד לחומה הצפונית של הר הבית.
מבנה זה ייחודי בכך שניתנה חשיבות רבה לאולם התפילה בו - גומחת התפילה (ה"מחרב") בולטת מחזית הבניין אל תוך רחבת הר הבית, על מנת להדגיש את כיוון התפילה ואת מיקום אולם התפילה במבנה.
הקשתות בקומה התחתונה נאטמו בתקופה מאוחרת יותר.
בהר הבית נבנו רהטים (מבנים שעיקרם הוא מתקן ציבורי לאספקת מי שתיה) אחדים, וביניהם:
רהט עלא א-דין אל בוצירי
מינרט מסגד פח'ריה הוא צריח לקריאה לתפילה שנבנה בדרום-מערב הר הבית בשנת 1345 (התקופה הממלוכית), אך חרב ונבנה בשנית בתקופה העות'מאנית.
בהמשך שוקמו הקומה העליונה ויציע המואזין בשנת 1924.
למרות היותו הנמוך מבין המינרטים הוא בולט למתבוננים בהר הבית מדרום ומדרום-מערב העיר בשל גובהו ביחס לבסיס חומת המתחם מבחוץ.
המינרט ממוקם מימין לשער המוגרבים מעל מסגד פח'ריה ("מסגד הנשים") והוא בנוי כמגדל מרובע ולו ארבע קומות (שלוש קומות ביניים וקומת מרפסת) בראשו כיפה דמוית בצל מנחושת ומעליה סהר מוסלמי.
מינרט שער השלשלת נבנה בשנת 1329 על ידי תנכיז, כחלק ממכלול אל-מדרסה א-תנכזיה ("המחכמה").
לדברי מוג'יר א-דין משאת נפשם של מואזיני ירושלים הייתה לשאת קולם מעל מינרט זה דווקא.
גם מינרט זה שוקם בתקופה העות'מאנית ותוקן שוב בתקופת המנדט הבריטי, בשנת 1924.
מינרט שער השבטים או צריח ישראל הוא צריח לקריאה לתפילה שנבנה על הר הבית בין השנים 1367–1368 (התקופה הממלוכית) על יסודותיו של מינרט קדום ממנו.
המינרט נבנה על ידי האמיר סיף א-דין קטלובע'א (سيف الدين قطلوبغا).
הוא ניזוק ברעידת אדמה בשנת 1927 ותוקן על ידי המועצה המוסלמית העליונה.
המינרט דומה למבנה הצריח במגדל דוד, אולם הדבר יוצא דופן בבנייה הממלוכית אשר אופיינה בצריחי תפילה מרובעים ולא מעוגלים (צריחי תפילה מעוגלים אפיינו את הבנייה העות'מאנית).
מבנה הצריח מעוגל, ובבסיסו פירמידה ה"מחברת" את המבנה למבנה המרובע שתחתיו.
במבנה חמש קומות ומדרגות לולייניות מובילות למרפסת המואזין שבראשו של המינרט.
המינרט קרוי על שם שבטי ישראל, שלפי המסורת המוסלמית יצאו דרך השער שבקרבתו לאחר תפילה בבית המקדש.
לפי סברה אחרת, הצריח קרוי על שם בריכת ישראל הסמוכה.
המינרט נמצא 57 מטרים מערבית לשער השבטים.
מינרט מסגד ע'וונאמה ניצב בפינה הצפון-מערבית של ההר.
בסיסו חצוב בסלע והוא חלק ממסגד ע'וונאמה (בני שייח' ע'אנם אבן עלי), שהוקם במאה ה-13. חלקו העליון של המינרט וגג יציע המואזין שוקמו ב-1924.
שער המוגרבים ("המערביים", כינוי לבני צפון אפריקה המרוקאים שהתגוררו בשכונה הסמוכה לו, בערבית: باب المغاربة; בּאבּ אל-מַעַ'ארִבּה) נקרא גם שער הרמב"ם, ומאז שנת 2021 מכונה "שער הלל" בפי היהודים העולים דרכו להר הבית.
ממוקם בסמוך לרחבת הכותל המערבי.
שער זה הוא השער היחיד שמשמש כיום לכניסה של יהודים בהר הבית, הן אזרחים ישראלים, והן אנשי כוחות הביטחון, וכן תיירים לא-מוסלמים.
שער המוגרבים הוא היחיד משערי ההר שמצוי בשליטה בלעדית של משטרת ישראל, בניגוד ליתר השערים שמצויים גם בשליטת הוואקף המוסלמי.
עד לחורף 2004 הייתה העלייה לשער המוגרבים דרך סוללת עפר.
בחורף 2004 התמוטטה הסוללה עקב שלגים, ונבנה תחתיה גשר עץ.
בתחילת 2007 החלו עבודות חפירה של רשות העתיקות לצורך בניית גשר חדש, שלוו במהומות חריפות במזרח ירושלים.
שער השלשלת , נמצא בכותלו המערבי של הר הבית, בין שער המוגרבים ושער הטהרה, והוא השער הכי קרוב ליציאת יהודים לכיוון הכותל.
בתיאורים בני המאה העשירית לספירה מכונה "שער דוד".
כי הרחוב משער השלשלת עד שער יפו נקרא קו דוד מפני שהייתה מחילה מתחת לאדמה משער השלשלת עד מגדל דוד..
השער מורכב משני שערים סמוכים - שער השלשלת ושער השכינה שסגור ברוב הזמן.
השער, שהעניק את שמו לרחוב כולו, נקרא כך על שם שרשרת ברזל שהייתה תלויה בתקרה בקירוב לשער זה.
ומסורת הייתה בקרב יהודי ירושלים שעד לאותה שרשרת מותרת הגישה.
השער בנוי על שרידיו של שער קדום, והרחוב המוביל אליו בנוי על גבי קשת וילסון.
בית השער, מכיוון הרחוב, הוא מן התקופה הצלבנית ומשקף מציאות בה רוחב רחוב השלשלת היה בעבר כפול מאשר בימינו.
שער הטהרה (ערבית: باب المطهرة; באב אל-מֻטַהַרה) הוא שער קטן הנמצא בדיוק מול כיפת הסלע, שאינו משמש כניסה ויציאה רשמית, אלא מעבר אל השירותים הציבוריים של הר הבית שממוקמים לידו מחוץ למתחם ההר.
בעבר שימש שער זה למעבר בין הר הבית ובתי המרחץ הסמוכים לו, חמאם א-שפע וחמאם אל-עין, ומכאן שמו.
שער מוכרי הכותנה, נקרא גם שער הכותנה (ערבית: باب القطانين; באב אל קטאנין) נבנה בין השנים 1336–1337 על ידי תנכיז מושל דמשק בתקופה הממלוכית (תקופת הסולטאן אל-נאצר מחמד בן קלאוון).
ונקרא כך על שם השוק של מוכרי כותנה שהיה סמוך לו.
בספר דרך הקודש מרבי חיים אלפאנדרי מביא מסורת כי מקום זה הוא מקום גניזת הארון מזמן בית ראשון ומקום מושב הסנהדרין אחרי גלותם מהמקדש.
כמו שאמרו בגמרא (שבת טו,א) ארבעים שנה עד שלא חרב הבית גלתה הסנהדרין וישבה לה בחנויות.
השער בנוי במבנה אבלק בצבעי אדום צהוב שחור ולבן ובראשו מעוטר במוקרנס.
השער המקורי היה בעל חזית כפולה, אך רק החזית הפונה מערבה לשוק השתמרה.
שוק מוכרי הכותנה (سوق القطانين; סוק אל-קטאנין) המוביל אל השער נבנה אף הוא על ידי תנכיז, ושימש מבואה ראשית להר הבית.
שער הברזל (ערבית: باب الحديد; באב אל-חדיד) ממוקם מצפון לשער הכותנה.
משערים כי שמו של שער זה ניתן לו מכיוון שבעבר היה היחיד משערי ההר שהיה מברזל ולא מעץ (כיום השער עשוי עץ).
שער זה מפורסם בזכות הכותל הקטן הממוקם בסמוך אליו, המשמש מקום תפילה ליהודים.