tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גילה צמחים הגדלים בר מפתחים הידמות לצמחים מתורבתים כדי לחקות את אורח החיים הנוח והמוגן יותר של צמח עליו מגן החקלאי.
חקיינות נמלים ( היא חקיינות בה יצורים שונים מתחפשים לנמלים או חרקים חברתיים דומים, לצורכי הגנה או לטריפתם.
חקיינות שהתגלתה על ידי החוקר "לורן גילברט" בה יצורים מתגוננים מטורפיהם על ידי התחפשות להם.
למשל: הפסיפלורה מגדלת עלים דמויי ביצים של פרפרי הליקוניוס.
הפרפרים הבוגרים אינם מטילים ביצים חדשות ליד הישנות, מחשש לקניבליזם וכך הצמח ניצל.
חקיינות עצמית (Automimicry) או גם חקיינות ברואריינית הוא שם לשתי תופעות.
הראשונה, התגלתה על ידי החוקר "לינקולן ברואר" ובה יצורים מאותו המין מתחפשים לפרטים אחרים מאותו המין, המכילים יותר רעלים מהם.
לכמה פרפרים כמו דנאית מלכותית ישנם פרטים רעילים שמקור הרעל הוא בצמח שממנו ניזון הזחל שלהם יותר.
אם הצמח אינו רעיל גם הבוגר לא יהיה רעיל, אבל צבעי האזהרה שלו זהים לאלו של בוגרים רעילים.
ישנם גם פרפרים בהם הנקבות רעילות והזכרים לא והזכרים מתחפשים לנקבות.
התופעה השנייה התגלתה על ידי אדוארד פולטון ובה החקיין מנסה להסיח את תשומת הלב של הטורף מחלק חיוני בגופו לחלק פחות חיוני ובכך להטעותו ולהתחמק מטריפה.
למשל: לדג הפרפרון יש ציור של עין מדומה ליד הזנב ואילו עינו האמיתית מטושטשת על ידי פס אורך.
דבר זה מסיח את הטורף לתקוף את הדג בזנבו ומאפשר לדג להתחמק מטריפה.
חקיינות בה החקיין מנצל את דמיונו לבעל חיים אחר כדי לטרוף אותו או להיטפל אליו.
במקרים מסוימים הטורף משתמש בחלק מאיבריו כדי לפתות את הטרף להתקרב אליו.
כך למשל צדים דגי החכאים שנותנים פתיון ליצורים שעוברים בסביבתם ואז שואבים אותם כשהם מתקרבים.
חקיינות בה מיני פרחים מערימים על יצור כדי שיחשוב שיש עליהם צוף או אבקה ומנצלים אותו למטרות רבייה ללא תמורה.
חקיינות בה באותו המין, פרטים זכרים או נקבות מתחפשים למין השני למטרות רבייה.
למשל: אצל כמה דיונונים ישנם זכרים חזקים התוקפים זכרים אחרים המתקרבים לנקבות שלהם.
מספר זכרים פיתחו זרועות קצרות יותר המזכירים נקבות וכך הם מערימים על הזכרים החזקים ומזדווגים עם הנקבות.
בחקיינות זו החקיין מחקה חלק מהמראה של המודל וזה מפחיד את הטורף .
למשל: על גב הכנפיים של פרפרים, דגם המזכיר עיניים של טורף.
פריסת הכנפיים לעיתים עשויה להרתיע את הטורף (למשל ציפור) וכך הפרפר נמלט מטריפה.
רוב מקרי החקיינות המוזכרים בספרות הם בין מינים ועל פי רוב מתקיימים בערוץ חזותי.
אולם קיימים גם מקרי חקיינות תוך מיניים וכן מקרי חקיינות המתבצעים בערוצי תקשורת אחרים (כימית, קולית).
חקיין הוא שחקן שמגלם דמות מציאותית באמצעות חיקוי קולה ותנועות גופה.
המונח בדרך כלל מתייחס לבדרן קומיקאי מקצועי, שמתמחה בגילום דמויות כאלו ואשר פיתח לעצמו רפרטואר רחב של דמויות, ולא רק אחת, ולעיתים קרובות אף מוסיף לרפרטואר שלו דמויות חדשות, על מנת לעמוד בקצב אירועי האקטואליה.
גילום הדמויות נעשה במסגרת מופע סאטירה ופרודיה, הנועד למתוח ביקורת על הדמות האמיתית (שהיא לרוב איש ציבור, פוליטיקאי וכדומה).
חקובו (יעקב) טימרמן (בספרדית: Jacobo Timerman; 6 בינואר 1923 – 11 בנובמבר 1999) היה מוציא לאור, סופר ועיתונאי יהודי ארגנטינאי מפורסם שנרדף על ידי החונטה הצבאית בראשות חורחה רפאל וידלה וגנרלים אחרים בשל כתיבתו וחשיפת פשעיהם.
טימרמן נולד בעיר באר שבאוקראינה, להורים יהודים חוה ברמן ונתן טימרמן.
בשנת 1928, כשהיה בן חמש ואחיו יוסף בן שבע, היגרה משפחתו לארגנטינה, השתקעה בבואנוס איירס, והתגוררה באזור היהודי של העיר, בדירת חדר.
בגיל 12, לאחר מות אביו, החל לעבוד לפרנסתו.
בצעירותו איבד עין עקב זיהום.
טימרמן היה חבר בתנועת השומר הצעיר והכיר את אשתו לעתיד, רישה מינדלין, בוועידה ציונית בעיר מנדוסה.
הם נישאו ב-20 במאי 1950 בטקס פשוט בבית משפחתה.
טימרמן החל לעבוד כעיתונאי בגיל צעיר והתקדם במהירות, הוא דיווח עבור פרסומים שונים כולל סוכנות הידיעות הצרפתית ועיתונים נוספים, שהוא כותב גם באנגלית וגם בספרדית.
הוא צבר ניסיון ודיווח על פוליטיקה בארגנטינה ודרום אמריקה.
בשנת 1962, ייסד טימרמן את "פרימרה פלאנה" (Primera Plana), שבועון חדשות ארגנטינאי בסגנון, המגזין טיים האמריקאי.
ב-1964 התפטר טימרמן מתפקיד העורך של "פרימרה פלאנה", על רקע שמועות על איומים עליו בשל קו עריכה בו הביע ההתנגדות לממשלה.
בשנת 1965, הוא הקים שבועון חדשות נוסף בשם The Confirmado Journal.
לאחר שהצבא תפס את השלטון ב-1966, והפיל את ממשלת הנשיא ארתורו איליה.
הגנרל חואן קרלוס אונגניה התמנה כנשיא, ויזם משטר דיכוי לא פופולרי.
הממשל שלו התאפיין בדיכוי האלים של האוניברסיטאות והאינטלקטואלים של ארגנטינה, ובשל מדיניותו של ביסוס מוסר קתולי קפדני ושמרני.
אונגניה השעה את הפרסום של "פרימרה פלאנה" ב-1969. בשנה שלאחר מכן הוא יצא לאור שוב, אך מעולם לא חזר למעמדו הקודם.
מגלותו בספרד, הנשיא לשעבר חואן פרון קנה את עיתונו של טימרמן ב-1970, תוך שהוא מתכנן לשלוט בו וחלק מהדיון הפוליטי במדינה.
בשנת 1971, טימרמן הקים את העיתון "לה אופיניון" (La Opinión).
טימרמן החל לסקר נושאים יותר לעומק ועיתונאים חתמו על מאמרים שלהם, כך שניתן היה לזהות את עבודתם.
המודל שלו היה העיתון הצרפתי "לה מונד".
שנות ה-70 היו תקופה של התפוררות חברתית ופוליטית בארגנטינה, אחרי חזרתו החטופה של חואן דומינגו פרון לשלטון (ב-1973), מותו כעבור כמה חודשים, ועליית אשתו השנייה, רקדנית הקברט לשעבר איסבל פרון (איסבליטה), לשלטון תחתיו.
טרור פוליטי שמאלי, וכיתות-חיסול נגדיות של הימין, דרדרו את ארגנטינה אל משבר קשה.
בהנהגתו, העיתון דיווח וביקר את הפרות זכויות האדם של ממשלת ארגנטינה, אל תוך השנים הראשונות של המלחמה המלוכלכת.
אחד התומכים העשירים של העיתון היה דוד גרייבר, איש עסקים יהודי שנאמר כי יש לו קשרים עם קבוצת הגרילה השמאלנית שהייתה ידועה כ"מונטונרוס", שפעילותה נאסרה.
גרייבר הלווה כסף לעיתון ב-1974. בגלל קשריו לכאורה של גרייבר עם "המונטונרוס", טיימרמן ספג מאוחר יותר ביקורת על קשריו עמו.
"לה אופיניון" כתב נגד טרור שמאלני וימני כאחד.
כמה פרשנים הציעו שהוא תמך בהפיכה צבאית כדי לדכא את האלימות.
טימרמן האמין שהעיתון שלו הוא היחיד שהעז לדווח במדויק על האירועים.
גם איסבל פרון וגם המשטר הצבאי שהפיל את ממשלתה, השעו את העיתון לתקופות קצרות לפני מעצרו של טימרמן.
מאוחר יותר כתב טיימרמן ב"אסיר ללא שם" (1981), "במהלך הקריירה העיתונאית שלי, במיוחד כמו"ל ועורך של "לה אופיניון", קיבלתי אינספור איומים".
האנטישמיות בארגנטינה גברה במהלך שנות ה-70, ככל שתנועות הימין הפכו לעוצמתיות יותר.
ספר בשם Plan Andinia, שפורסם בעילום שם ב-1977, הזהיר מפני קונספירציה ציונית בינלאומית לשלוט בחלק מארגנטינה.
באוגוטסט 1976 המשטרה נטרלה פצצות שהוצבו מחוץ למטה "לה אופיניון", במהלך גל של אלימות אנטישמית באותו חודש.
בשנת 1976 התרחשה הפיכה צבאית והחל משטר הצבאי בארגנטינה.
טיימרמן, כמו רבים אחרים, תמך בתחילה בהפיכה, בטענה שהיא עשויה לרסן את האלימות המתפשטת במדינה.
הוא המשיך לפרסם את "לה אופיניון" במשך שנה לאחר ההפיכה.
בתחילת אפריל 1977 החל הצבא לעצור אנשים שהיו קשורים לאיש העסקים דוד גרייבר, שעזב את המדינה ב-1975 ונהרג בתאונת מטוס במקסיקו ב-1976. הוא היה חשוד במימון מלחמת גרילה, באמצעות הלבנת הון של מיליוני דולרים שקיבלו מכופר מחטיפות.
ב-15 באפריל 1977 נחטף טימרמן מביתו ושהה במעצר.
גם רמון קאמפס וגם מיגל אצ'קולץ הואשמו והורשעו מאוחר יותר בגין מעורבותם בעינויים נרחבים ו"היעלמויות" במהלך המלחמה המלוכלכת.
נמצא שהחטיפה והמעצר של טימרמן הוזמנו על ידי הגנרל גיירמו סוארז מייסון.
שלושת אנשי הצבא הללו זכו לחנינה ב-1991 מהנשיא קרלוס מנם.
טיימרמן כתב מאוחר יותר כי הוא נעצר על ידי "הסיעה הקיצונית של הצבא", שהייתה גם לב הפעולות הנאציות בארגנטינה.
לדבריו, חוטפיו האשימו אותו במעורבות ב-"תוכנית אנדיניה" (מזימה ציונית לכאורה לשלוט בחלק מארגנטינה).
טיימרמן האמין שהסוהרים חסו על חייו, מכיוון שהם ראו בו מקור מידע בעל פוטנציאל מכריע על התוכנית.
השומרים גם חקרו את טימרמן על יחסיו עם הבנקאי המנוח דוד גרייבר.
טיימרמן היה נתון לעינויים בחשמל, מכות ובידוד.
טימרמן זוכה על ידי בית משפט צבאי באוקטובר 1977. הצבא המשיך להאשים אותו ב"אי שמירה על עקרונות מוסריים בסיסיים בניהול ארגון ציבורי".
ב-17 באפריל 1978 הוא שוחרר רשמית מהכלא, אך הושם במעצר בית קבוע.
ביולי 1978 קבע בית המשפט העליון של ארגנטינה שאין עילה להמשך מעצרו, אשתו ושלושת ילדיו הגיעו לשראל אך נאסר עליו לעזוב את ביתו.
טיימרמן הפך לאסיר הפוליטי הארגנטינאי המפורסם ביותר בזמן המלחמה המלוכלכת.
אשתו עזרה להעלות את המודעות הבינלאומית לגבי מאסרו.
בעיתונות הארגנטינאית, רק העיתון Buenos Aires Herald (שיוצא לאור באנגלית) סיקר את מעצרו של טימרמן.
עורך הראלד רוברט קוקס נעצר מאוחר יותר ונכלא.
הממסד הארגנטינאי היהודי וראשי הקהילה היהודית בארגנטינה היו שקטים במיוחד בנוגע למעצרו של טימרמן.
על פי אחיו של חקובו טימרמן, חוסה: .
ממשלת ישראל שמרה על קשרים דיפלומטיים ומכרה נשק למשטר הארגנטינאי באותה תקופה.
אולם מעצרו המתוקשר של טימרמן, במיוחד לאור פעילותו הציונית, עורר תגובה דיפלומטית מישראל.
לדברי ההיסטוריון רענן ריין והעיתונאי אפרים דוידי: "ניתן לתאר את המדיניות הרשמית של ישראל כמאמץ להראות לחונטה שהיא ביצעה שגיאה חמורה במעצר העיתונאי, אך להימנע מעוררות דעת הקהל הבינלאומית נגד המשטר, וחשוב עוד יותר, להימנע מייחס נטיות אנטישמיות למנהיגי המדינה.
ממשלת ישראל לחצה בסתר על ארגנטינה לשחרר את טימרמן, אך לא העלתה דרישות פומביות כפי שעשתה בשם היהודים בברית המועצות.
במאי 1979 ביקר בביתו יושב ראש תנועת העבודה הציונית העולמית, יגאל אלון.
ב-25 בספטמבר 1979 לאחר לחץ בינלאומי שהופעל על החונטה הצבאית הוטס טימרמן לישראל.
אזרחותו הארגנטינית נשללה וכל רכושו הופקע ללא פיצויים.
בישראל קיבל טימרמן תחילה קבלת פנים אוהדת.
שני העיתונים הגדולים, "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", ניסו לשכור את שירותיו.
ו"קול ישראל" הציע לו לנהל את השידורים בספרדית.
אולם עד מהרה הוא גילה עד כמה ישראל אינה לרוחו.
הוא מצא אותו לטענתו סגורה ומסוגרת לרוחות העולם החיצון, שונאת-זרים, נתונה להשפעה מופרזת של מפלגות דתיות, מנהלת פלירטים עם משטרי דיכוי, רחוקה משלום עם העולם הערבי, חסרה ביקורת עצמית.
היא הייתה קרתנית ורחוקה ממרכזי התרבות.
בעקבות הביקורת של טימרמן על ישראל, העיתונות הישראלית, שנהגה בו תחילה כגיבור ציוני, התחילה לפרסם עליו מאמרי ביקורת, מהם ארסיים.
הוא הואשם בכפיות טובה, אפילו בבגידה.
בקיץ 1982 כאשר התחילה מלחמת לבנון הראשונה, זמן קצר אחרי הפלישה הארגנטינית לאיי פולקלנד הבריטיים, אשר הניבה מלחמת דמים.
טימרמן ראה אותם תהליכים בישראל.
שר הביטחון אריאל שרון היה בעיניו בן-דמותם של הגנרלים הארגנטיניים.
אחרי טבח סברה ושתילה, טימרמן ביקר כעיתונאי בלבנון עם כוחות צה"ל, ועל יסוד מסעו כתב את הספר המלחמה הארוכה ביותר: ישראל בלבנון, שיצא לאור באנגלית בניו יורק, ובו מתח ביקורת על פעולות מדינת ישראל וצה"ל במלחמה.
בנוסף בנו נכלא בכלא צבאי לאחר שסירב לשרת בלבנון.
בהגיעו לישראל פרסם טימרמן את ספרו באנגלית אסיר לא שם, תא ללא מספר על מאסרו בארגנטינה שזכה להצלחה בינלאומית.
והוא הוזמן להרצות באירופה, בקנדה ובארצות הברית, מה שהגביר את חשיפתו הבינלאומית ופרסם את מצב זכויות האדם בארגנטינה.
הספר שוזר יחד נרטיבים שונים, דן במאסרו של טימרמן, בביוגרפיה שלו ובנושאים גדולים יותר של הפוליטיקה הארגנטינאית.
הספר סיפק פרטים חדשים לעולם על הדיקטטורה הצבאית הארגנטינאית.
למשל, הוא תיארה הרצאה שבועית בשם "האקדמיה" שנערכה לשוטרים ולקציני צבא, ובה לימדו אותם שהם נלחמים ב"מלחמת עולם שלישית" נגד טרוריסטים שמאלנים.
הספר מתאר אנטישמיות ואנטי אינטלקטואליזם בתוך המשטר הצבאי.
בשנת 1983, הוא עובד לסרט טלוויזיה ששודר ברשת NBC.
טימרמן הוזמן פעמים רבות להרצות בארצות הברית.
באביב 1981, כאשר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית התכנסה לדון במינויו המוצע של עוזר מזכיר המדינה לענייני זכויות האדם, תפקיד חדש שההציע הנשיא ג'ימי קרטר, אשר נועד לכפות על הדיפלומטיה האמריקנית שיקולים של מוסר וצדק.
ממשל הנשיא רונלד רייגן החליט להציע לתפקיד היסטוריון ימני, ארנסט לפיבר, אשר האמין כי מדיניות זכויות האדם הטובה ביותר היא התעלמות גמורה מזכויות אדם כאשר הן אינן מתיישבות עם האינטרסים של ארצות הברית.
גם רפובליקנים מתונים התנגדו למינוי וטימרמן הוזמן לדיון.
חדר המליאה של ועדת החוץ היה מלא מפה לפה לקראת השימוע.
כאשר טימרמן נכנס אל החדר, רוב הנוכחים קמו על רגליהם והריעו לו.
עם זאת כאזרח זר הוא לא הוזמן להעיד, אך דיבר עם עיתונאים מחוץ לאולם נגד המינוי ואמר:.
אף כי בסנאט היה רוב רפובליקני, ועדת החוץ הצביעה נגד מינוי לפיבר.
בשנת 1984 לאחר השבת השלטון הדמוקרטי שב טימרמן עם משפחתו לארגנטינה שם עסק בכתיבה.
טימרמן הוזמן להיות העורך של עיתון ערב סנסציוני ששמו La Razon.
תוכניתו להפוך את העיתון ל"ניו-יורק טיימס" של אמריקה הלטינית נחלה כישלון חרוץ, לאחר שהעיתון צבר הפסדים.
הוא הוזמן להעיד במשפט מעניו, כולל עימות בינו ובין הגנרל ראול קאמפס.
הוא מת בביתו בבואנוס איירס ב-11 בנובמבר 1999.
בנו הקטור טימרמן הוא פוליטיקאי ארגנטינאי אשר כיהן כשר החוץ של ארגנטינה בשנים 2010–2015.
חקיינות מילריינית היא תופעה בטבע בה שני מינים רעילים, החיים בקרבה אחד לשני וסובלים מטורפים דומים, ישתמשו באותו סוג של אזהרה במקביל.
חקיינות זו היא הדדיות (מוטואליזם), בה שני המינים מרוויחים.
תופעה זו קרויה על שם הזואולוג וחוקר הטבע הגרמני פריץ מילר , אשר הציע את הרעיון לראשונה ב-1878 על פרפרים שחקר בברזיל.
תופעה זו מוסברת כך שאם טורף יראה שני מיני טרף רעילים הוא ילמד שלא לאכול את שניהם.
אם שני מינים אלו בעלי אותות אזהרה דומים, כמו צבע וצורה, ילמד הטורף להימנע משניהם בצורה מהירה יותר.
לדוגמה, אם טורף צריך לאכול אלף פרטים על מנת ללמוד כי זהו מין מסוכן, מספר הפרטים שיצטרך לטרוף הטורף כאשר יש שני מינים דומים ושניהם רעילים מתחלק בין השניים וכך כל מין ניזוק פחות.
שני המינים בחיקוי זה אינם חייבים להיות בעלי דרגות זהות של הגנה.
יש ספקטרום שלם בין חקיינות מילריינית, אמיתית, לחקיינות בטסיאנית, לא אמיתית.
בנוסף ישנם סוגי חקיינות נוספים.
צבעים אפוסמטיים עשויים להשתנות לאורך הזמן ולכן על החקיין להמשיך ולעדכן את צבעיו ללא הרף כדי להמשיך ולהידמות למושא החיקוי.
מחקר שנעשה על קבוצת פרפרים מצא כי הפרפרים מצליחים לעשות זאת בעזרת ברירה זוויגית.
קולטנים עצביים מיוחדים במוח הפרפר מעניקים לו את היכולת להבחין בין דקויות עדינות של גוונים המאפשרים לו לדייק בבחירת בן הזוג.
חקיינות בטסיאנית היא תופעה בטבע בה מין אחד רעיל ומין שני שאינו רעיל, החיים בקרבה אחד לשני וסובלים מטורפים דומים, ישתמשו באותו סוג של אזהרה במקביל.
חקיינות זו היא סוג של יחסי גומלין, בו מין אחד מרוויח, והמין השני עשוי להפסיד (למשל במקרה בו טורף של החקיין יתקוף את מושא החיקוי).
התופעה קרויה על שם חוקר הטבע האנגלי, הנרי וולטר בייטס, שתיאר אותה במחקר בפרפרים בברזיל.
החקיינות הבטסיאנית מוסברת בכך שטורף שיתקל בשני מינים בעלי אותות אזהרה דומים, שרק אחד מהם רעיל, ילמד לא לאכול את שניהם.
המין המחקה צריך להיות נדיר מהמין הרעיל כדי שהטורף ילמד להתרחק ממינים אלו.
יש ספקטרום שלם בין חקיינות מולריינית אמיתית, לחקיינות בטסיאנית, לא אמיתית.
בישראל ישנן כמה דוגמאות לחקיינות בטסיאנית.
המפורסמת שבהם, היא צבעי הגוף ודוגמאות העיגולים שעל קשקשיו של זעמן המטבעות, שנועדו לחקות את הצבעים והדוגמאות שעל הצפע המצוי.
הזעמן אף מחקה את קולות הלחשושים של הצפע כשהוא מאוים.
דוגמה נוספת לחקיינות בטסיאנית בישראל הם זבובים ממשפחת הרחפניים, המזכירים דבורים וצרעות (המסוגלות לעקוץ את תוקפיהן).
בחופי ים סוף מצוי מירנון זעמני, המתחקה לנחש הים קרייט ימי מפוספס כדי להינצל מתקיפה (עם זאת אין בישראל נחשי ים).
דגים נוספים מידמים ליצורי ים ארסיים נוספים.
גוסמן עצמו היה בזמנו ממנהיגי תנועת המחאה והמרד הצבאי שהביאו להדחתם של הנשיאים הקודמים חורחה אוביקו ופדריקו פונסה בשנת 1944 וכיהן בהמשך כשר ההגנה, בשנים 1951-1944.
ארבנס גוסמן נולד בשנת 1913 בקצאלטננגו בגואטמלה.
אביו, יאקוב ארבנס, היה רוקח דובר גרמנית, שהיגר משווייץ לגואטמלה בשנת 1901. אימו, אוקטביה גוסמן, הייתה ממוצא מסטיסי.
אחרי שהאב התמכר למורפיום והזניח את עסקיו, המשפחה נאלצה לסגור את בית המרקחת ולעבור לנהל חווה קטנה שידיד טוב-לב, מהגר מגרמניה, מסר לידיהם.
מאוחר יותר, בשנת 1934, התאבד האב.
מסלול לימודיו של ארבנס כלל את בית הספר של מריה כריסטינה בנט דה רלץ.
לאחר מכן, החל משנת 1932, בגלל חוסר אמצעים כספיים, נרשם ללימודים בבית הספר הפוליטכני, במסגרת האקדמיה הצבאית של גואטמלה, בעקבות בחינה בה זכה למלגה.
הצעיר הסגור ולעיתים מרדן באופיו, התבלט בהמשך כתלמיד וספורטאי מצוין.
ארבנס הצטיין באקדמיה הצבאית ונחשב לצוער יוצא מן הכלל.
הוא זכה להתמנות לתפקיד לתפקיד "סמל ראשון", שנחשב יוקרתי, בפלוגת הפרשים הצוערים, תפקיד שרק שישה צוערים זכו בו בשנים 1944-1924. אחרי סיום לימודיו, בשנת 1935, שירת כקצין בעיקר בפוארטה דה סן חוסה שבגואטמלה סיטי, וכן בסן חואן סאקאטפקס, שבה התוודע לתנאי החיים והעבודה הקשים של האוכלוסייה האינדיאנית המקומית.
באותה תקופה הכיר את עמיתו, פרנסיסקו אראניה (1949-1905).
בשנת 1937 נקרא לבית הספר הפוליטכני על מנת לשמש כמרצה בכמה מקצועות, ביניהם היסטוריה ומקצועות צבאיים ומדעיים.
שם הוא לימד - בין היתר - היסטוריה צבאית של מרכז אמריקה, היסטוריה עולמית, אמנות המלחמה, טקטיקה, קשר וביצורים, גאומטריה, פיזיקה ומכניקה.
בשנת 1938 הכיר את מריה כריסטינה וילנובה קסטרו, בתו של בעל אחוזה אמיד מאל סלוודור, שאימצה דעות שמאליות נחרצות.
השניים התחתנו ב-1939, בהתחלה ללא הסכמת הוריה.
מצבם הכלכלי של בני הזוג ארבנס היה טוב למדי בזכות שכרו הגבוה.
בשנת 1943 הועלה לדרגת קפטן והיה למפקד יחידת הפרשים הצוערים, כשהמשיך להצטיין בכישוריו המנהיגותיים.
בהשפעת אשתו נחשף ונרתם למאבק למען עצמאות וצדק חברתי.
מאוחר יותר בני הזוג קראו ספרים של מרקס, לנין וסטלין והתרשמו מהם עמוקות.
בסוף שנות ה-1940 התיידד ארבנס עם מנהיגי הקומוניסטים שפעלו במחתרת, ובראשם חוסה מנואל פורטוני.
ביולי 1944 תמך ארבנס בתנועת המחאה שהביאה להתפטרותו של הנשיא הרודן, הגנרל חורחה אוביקו.
ארבנס וכוחות דמוקרטים אחרים התנגדו להחלפת אוביקו באיש שלומו, הגנרל פדריקו פונסה.
ארבנס התפטר מן הצבא ויצא לגלות באל סלוודור.
ב-19 באוקטובר 1944, יחד עם המייג'ור פרנסיסקו חבייר אראניה, נמנה עם מובילי המרד הצבאי.
בראש קבוצה של חיילים וסטודנטים תקפו את ה"ארמון הלאומי".
הנשיא פונסה הובס ונשלח לגלות.
ארבנס, אראניה ועורך הדין חורחה טוריאיו גארידו (Toriello Garrido), הרכיבו חונטה משולשת מהפכנית.
החונטה הוציאה צווים שנועדו לקדם את המודרניזציה של המדינה.
החונטה החליטה על קיום בחירות לאספה לאומית חוקתית עד סוף השנה.
אישרה האספה החוקתית חוקה חדשה שנשארה בתוקף עד לאוגוסט 1954.
החוקה הנהיגה הפרדת הרשויות במדינה, ביטול הצנזורה, אוטונומיה של אוניברסיטת סן קרלוס בגואטמלה סיטי, הפסקת עבודות הכפייה, הנהגת שבוע עבודה של 40 שעות, פעילות חופשית של האיגודים המקצועיים, הפסקת המאסרים בגין אי תשלום חובות, הוקעת הגזענות כפשע והעניקה זכות הצבעה לנשים.
בהתאם לתוצאות הבחירות הנשיאותיות מדצמבר 1944, ולחוקה החדשה, ב-15 במרץ 1945 החונטה מסרה את השלטון לנשיא הראשון שנבחר באופן דמוקרטי וחופשי, הפרופ' חואן חוסה ארוואלו, הוגה דעות וסופר שחזר מהגליה ממושכת.
ארבנס גוסמן שהגיע לדרגת קולונל, כיהן כשר ההגנה בממשלתו של חואן חוסה ארוואלו.
ארוואלו ניהל קואליציה של מפלגות שמאלניות, הידועה כ"מפלגת הפעולה המהפכנית" (Partido Acción Revolucionaria).
הוא ביצע רפורמות חברתיות, לרבות חוק שכר מינימום, העלאת תקציב החינוך, הרחבת זכות הצבעה לנשים שידעו קרוא וכתוב, וחקיקת עבודה.
אולם רבים מהשינויים שהוא הנהיג הועילו למעמד העליון והבינוני, אך מעט מאוד לאיכרים הפשוטים שהיוו את רוב האוכלוסייה.
אף על פי שהרפורמות היו מוגבלות ומתונות, הן התקבלו בהסתייגות רבה על ידי הממשל האמריקאי, בעלי האחוזות, הכנסייה הקתולית, מעבידים כמו חברת יונייטד פרוט וחלק מהקצונה, שסברו כי הממשלה בלתי יעילה, מושחתת ומושפעת מאוד על ידי קומוניסטים.
ידוע על ארגונן של לפחות 25 מזימות להפלתה, רובן על ידי קצינים שמרנים ממשפחות אמידות.
במהלך "מהפכת אוקטובר" בשנת 1944, דרש אראניה להתמנות לראש המטה הכללי.
אולם ארוואלו מינה מעליו כשר ההגנה את חקובו ארבנס, שהיה ממליכו ואיש אמונו.
בשנת 1945, נפגע הנשיא ארוואלו בתאונה והתקשה זמנית לתקפד.
בעקבות זאת, בין גנרל אראניה ובין המפלגה השלטת, PAR, סוכם במה שנקראה "ברית באראנקו" (Pacto del Barranco), שאראניה יהיה המועמד לנשיאות בבחירות הבאות בנובמבר 1950. תמורת זאת התחייב הגנרל לא לנסות להדיח את הממשלה.
אולם בשנת 1949, לפי מקורות אחדים, אראניה נדחף על ידי גורמים פוליטיים גואטמלים עוינים לממשלה, ועל ידי CIA וחברת "יונייטד פרוט" הכל יכולה בגואטמלה, להציג בפני הנשיא ארוואלו אולטימטום שבו נדרש להפקיד את ההנהגה בפועל של המדינה לידי הצבא.
ארבנס נתבקש אז על ידי הנשיא להכשיל את המזימה.
קצינים נאמנים למשטר החדש הלכו לעצור את אראניה בגואטמלה סיטי, אך בחילופי אש שפרצו במקום ב-18 ביולי 1949 אראניה נורה למוות.
בהמשך, הנשיא וארבנס לא העזו להודיע בריש גלי על מה שקרה וניסו לטייח את נסיבות התקרית.
בסתיו 1950 התקיימו בפעם שנייה בגואטמלה בחירות נשיאותיות דמוקרטיות חופשיות.
בבחירות גבר הקולונל ארבנס על יריבו הפרו-אמריקאי חוסה מיגל אידיגורס פואנטס.
ארבנס קיבל 267,000 קולות, בתמיכתן של מפלגות דמוקרטיות בורגניות והמפלגה הקומוניסטית (שמנתה באותו רגע כמה מאות חברים והצליחה לאחר מכן לזכות ב-4 מושבים מתוך 56 של הפרלמנט).
אידיגורס פואנטס זכה ב-140,000 קולות.
ב-15 במרץ 1951, בנאומו הראשון כנשיא, אמר ארבנס:
"ממשלתנו מתכוונת להתחיל בדרך ההתפתחות הכלכלית של גואטמלה, תוך השגת שלושת היעדים המרכזיים הבאים: להפוך את ארצנו מאומה תלותית ומכלכלה חצי-קולוניאלית לארץ עצמאית מבחינה כלכלית; להפוך את גואטמלה מארץ מפגרת ומכלכלה במידה רבה חצי-פאודלית לארץ מודרנית וקפיטליסטית; ולפעול כך שהתמורות יתלוו בהעלאה ככל האפשר של רמת החיים של המוני העם".
ברוח זו, תכנן הממשל ארבנס לבנות תחנת כוח הידרואלקטרית בחורון-מרינאלה, באסקואינטלה, לבנות כביש אטלנטי וכן נמל חדש בסנטו תומאס, תחת השם "מתיאס דה גאלבס".
במדיניותו בחר ארבנס בנמרצות להשתחרר מהתלות בארצות הברית בכל המישורים.
מדיניות זו נתפסה כהתגרות במעצמה וכהיענות לדרישות הקומוניסטים מ"מפלגת העמל הגואטמלית", שהוציא מן המחתרת והפכם לבני בריתו.
הוא סירב לשלוח יחידה גואטמלית למלחמת קוריאה.
הצעד המרחיק לכת ביותר היה תוכנית הרפורמה האגררית שנהגתה על ידי חבריו הקומוניסטים.
באותה תקופה 2% מהאוכלוסייה של גואטמלה שלטה על 70 % מהאדמות.
תוכנית הרפורמה האגררית נתקלה בהתנגדות חריפה מצד בעלי האדמות המאורגנים, איגוד החקלאים של גואטמלה, על ידי המעמד העליון והכנסייה הקתולית, שראו בה "שוד מפלצתי" ו"חוק טוטליטרי", והרתיעה אפילו את המפלגות הדמוקרטיות שתמכו בנשיא.
החוק 900 כפי שהוא נקרא, עבר בכל זאת את אישור הפרלמנט ב-17 ביוני 1952.
באותה שנה הקומוניסטים התארגנו בחופשיות תחת השם החדש של "מפלגת העמל הגואטמלית".
החוק 900 הסמיך את הממשלה להקים רשת של מועצות חקלאיות שתהיינה אחראיות על הפקעת האדמות שאינן בשימוש חקלאי בתוך אחוזות ששטחן גדול מ-672 אקרים (2.7 קמ"ר).
האדמה המופקעת תחולק למשפחות אינדיבידואליות.
בעלי האדמות המופקעות היו אמורים לקבל פיצויים בהתאם לערך האדמה כפי שנקבע בהערכות המיסים ממאי 1952 (כשבעלי אחוזות רבים הצהירו על ערך מופחת על מנת להעלים מיסים).
התשלום עבור האדמות ישולם על באמצעות איגרות חוב לאורך 25 שנה עם רבית בשיעור 3%.
ארבנס, בעל אדמות בעצמו, ויתר על 1,700 אקרים (7 קמ"ר) במסגרת הרפורמה.
ביצוע הרפורמה האגררית התלווה בפלישות רבות של האיכרים העניים לאדמות, גם כאלו שלא הופקעו כחוק.
חברת הפירות המאוחדת האמריקנית, הרגישה מאוימת במיוחד על ידי תוכנית הרפורמה האגררית, מפני ש-85% מהאדמות הלא מעובדות ולא בשימוש היו בבעלותה.
בחישובי המיסים הצהירה UFC באופן עקבי על ערך מופחת של אדמות אלה.
בשנת 1952 הצהירה כי האדמות אלה שוות בערך 3$ לכל אקר.
כשממשלת ארבנס ביקשה לפצות אותה בהתאם למחיר זה, טענה החברה שערכן האמיתי של האדמות הוא 75$ וסירבה לנמק הערכה חדשה זו..
לחברת יונייטד פרוט היה במדינה מעמד יוצא דופן, כאשר היא שלטה גם על מסילות הברזל (באמצעות IRCA - International Railways of Central America) וגם על תחנות כוח.
באותם ימים של מלחמה קרה חששה ההנהגה האמריקאית שגואטמלה בהנהגתו של ארבנס גוסמן תוביל את המדינה להתקרבות לברית המועצות ולהשכנת משטר קומוניסטי של ממש.
חברת "יונייטד פרוט" ניצלה את השפעתה בחוגי הממשל ארצות הברית, בעיקר באמצעות האחים דאלס - אלן דאלס, שהיה מנהל ה-CIA וג'ון פוסטר דאלס שהיה מזכיר המדינה.
ג'ון פוסטר דאלס נמנה עם בעלי המניות של יונייטד פרוט, ועוזרו, ג'ון מורס קבוט, היה מעורב בניהול חברה זו.
היסחפותו של הנשיא ארבנס אחרי מנהיגי מפלגת העמל הגואטמלית הקומוניסטית ורעיונות שנחשבו קומוניסטים, האיצה את סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית להכין בשנת 1951 תוכנית להדחתו, שקיבלה את הכינוי "מבצע PBFORTUNE".
בשנת 1954 ממשל אייזנהאור התרשם מההתערבות המוצלחת באיראן שבה הודחה ממשלת מוחמד מוסאדק.
ב-19 בפברואר 1954 השתיל ה-CIA מצבור נשק, כביכול סובייטי, בניקרגואה, על מנת להוכיח קשרים צבאיים חשאיים בין ממשלת גואטמלה ובין ברית המועצות.
אולם הסתבר כי מבצע זה, שקיבל את שם הקוד "Washtub" היה מיותר.
מול החרם שהוטל עליה על ידי ארצות הברית, הזמינה ממשלת ארבנס נשק מצ'כוסלובקיה.
היה מדובר בנשק גרמני מימי המלחמה, שהובא בחשאי לגואטמלה במאי 1954 באנייה השוודית "Alfhem".
ממשלת ארבנס הוקיעה בכנס של ארגון מדינות אמריקה בקרקאס את התוכניות האמריקאיות להתערבות בענייני גואטמלה.
היא פרסמה דוח"ות של הבית הלבן הקשורים במבצע PBFORTUNE ולפעולות חבלה נגד שלטונות גואטמלה.
ממשל אייזנהאור החליט לצוות על ה-CIA להפעיל את המבצע "PBSUCCESS", דהינו, הפיכת השלטון ארבנס.
במסגרת המבצע חדרו לגואטמלה כוחות מניקרגואה ומהרפובליקה הדומיניקנית וגויסו כוחות מתוך גואטמלה עצמה.
מולם הצבא הגואטמלי לא היה מוכן להגן על שלטון הנשיא.
ארבנס גוסמן התפטר ב-27 ביוני 1954 ובמקומו הושכן משטר צבאי בראשות הקולונל קרלוס קסטייו ארמס.
לארבנס ומשפחתו הותר לבקש מקלט פוליטי בשגרירות מקסיקו בדרך לעזיבת גואטמלה.
ארבנס ומשפחתו נאלצו לחיות בגלות.
הם שהו לתקופות קצובות במקסיקו, שווייץ, צרפת, צ'כוסלובקיה, ברית המועצות ואורוגוואי.
בשנת 1957 הצטרף ארבנס כחבר במפלגת העמל הגואטמלית, בעלת האידאולוגיה הקומוניסטית ושהפכה עם הדחתו לבלתי חוקית.
בשנת 1960 הזמין פידל קסטרו את ארבנס ומשפחתו להתיישב בקובה.
בשנת 1970 עברו מקובה למקסיקו.
ארבנס גוסמן נפטר במקסיקו סיטי בינואר 1971, בעת שהתרחץ באמבטיה.
בשנת 1995 גופתו הועברה לקבורה מחדש במולדתו, לפי החלטת הנשיא רמירו דה לאון קרפיו, ונטמנה בבית הקברות הכללי של גואטמלה סיטי.
לחקובו ארבנס ולמריה כריסטינה וילנובה קסטרו נולדו שלושה ילדים: אראבלה, מריה לאונורה וחקובו.
בשנת 1965, אראבלה בת ה-25, דוגמנית במקצועה, התאבדה.
הבן, חואן חקובו ארבנס וילנובו (יליד 1946) הוא פוליטיקאי
חקיין אספניולה (שם מדעי: Mimus macdonaldi) היא ציפור שיר השייכת למשפחת החקייניים, אנדמית לאיי גלאפאגוס.
החקיין בעל נוצות בצבע אפור-חום מנוקד והבטן לבנה.
העיניים צהובות ובולטות והמקור שחור וארוך מעט.
הזנב והרגליים גם ארוכים יותר מציפור שיר טיפוסית ואורכו הכללי הוא 28 ס"מ בממוצע.
החקיין אנדמי לאי אספניולה ונפוץ ביערות טרופיים ויבשים בעיקר, אך גם בחופי הים ובמנגרובים.
עופות אלו אינם חוששים מבני-אדם המתקרבים אליהם ואף עשויים לחטוף להם חפצים, כמו בקבוקים, מהיד.
החקיינים הם אוכלי כל הניזונים מזרעים, פירות, חסרי חוליות שונים וגם מביצים של צבי ים, ביצי עופות אחרים, שליות של אריות ים ונבלות, בעיקר שאריות טרף של עקבי גלאפגוס.
הם גם מוצצים דם מפצעיהם של עופות ים גדולים.
החקיינים נמצאים בסכנה בטבע עקב הפגיעה באיזון האקולוגי באיי גלאפאגוס והכנסת יצורים טורפים למערכת.
חקיין גלאפגוס (שם מדעי: Mimus parvulus) היא ציפור שיר גדולה החיה ואנדמית לאיי גלאפגוס ושייכת למשפחת החקייניים החיים ברחבי אמריקה.
חקיין גלאפגוס מגיע לאורך 25–26 ס"מ ומגיע משקל 50 גרם.
הוא בעל נוצות אפורות עם מקור שחור וארוך ועיניים בולטות וצהובות עם "מסיכה" שחורה בין העיניים.
זנבו חום וארוך יחסית וגם הרגליים ארוכות מעט.
החקיין נפוץ רק באיי גלאפגוס לאורך מגוון טווחי בתי גידול ממדבריות קקטוסים ועד חופים געשיים.
הוא מקנן בעיקר באזורים של עצי קקטוס.
הוא הנפוץ ביותר מבין 4 מיני החקיינים האנדמיים לגלאפגוס.
החקיין הוא אוכל-כול הניזון מזרעים, פרחים וחרקים כמו רוב הציפורים אך גם מביצי צבי ים, שליות של אריות ים ואף תוקף עופות ים גדולים ומוצץ את דמם כמו הפרוש הערפדי.
הוא גם מפיץ זרעים של פירות פולשים לאיים.
מצב שימורו הוא ללא חשש, אבל כמו רוב החיות של גלאפגוס הוא מאוים מהשינויים שהאדם יצר באיים, בין השאר הבאת חתולים וכלבים שעלולים לטרוף גוזלים.
חֻקוּק אללה (ﺣﻘﻮﻕ ﺍﻟﻠﻪ , huququ'llah- "זכויות אלוהים") הוא חוק חברתי רוחני שנכתב על ידי בהאא אללה בשנת 1873 בספר הקדוש – אל-כתאב אל-אקדס(Kitab - i - Aqdas)ומהווה כתב זכויות של הדת הבהאית.
מהות החוק היא מתן תשלום בהתנדבות מתוך רכושו של כל מאמין בהאי כתרומה לבית הצדק העולמי.
חקוק אללה מקורו במנהג הצדקה באסלאם - החומס(khums).
בראשית האסלאם, החומס כלל בתוכו את שלל המלחמה מהכיבושים כאשר חמישית ממנו ניתן לנביא והוא חילק אותו לאללה ושליחיו, קרובי משפחתו, יתומים, עניים ומטיילים.
כל השאר חולק בין הלוחמים שלקחו חלק בכיבושים.
בתקופה מאוחרת יותר, נעשתה הפרדה והחומס חולק באופן שווה בין שתי קבוצות: מחצית ממנו אשר עבר בירושה מהאימאמים ניתן לאלוהים, לנביא וקרובי משפחתו והחצי השני ניתן לצאצאיו של הנביא.
לכן החומס נקרא לעיתים גם- חקוק אל מוחמד- זכויות משפחת הנביא.
לאחר כתיבת חקוק אללה בספר אל-כתאב אל-אקדס, בהאא אללה לא קיבל תשלומים כלל.
עד אשר בשנת 1878 מינה את הנאמן הראשון{אמין אל ביאן- הנאמן על הביאן}אשר גבה תשלומים ממאמינים בהאים באיראן בפעם הראשונה ובהמשך הורחבה גביית התשלומים גם מבהאים במזרח התיכון.
בשנת 1985 המידע אודות חקוק אללה הופץ ברחבי העולם ובשנת 1992 החוק יושם במזרח התיכון ולאחר מכן באופן גלובלי.
משגדלה כמות התשלומים, מונו אנשים נוספים לגביית התשלומים אשר ייצגו את בהאא אללה ברחבי העולם.
בשנת 1991 הוקם המשרד הראשי של חקוק אללה במרכז הבהאי בחיפה.
במהלך תקופת כהונתו של בהאא אללה, התרומות עברו ישירות אליו.
לאחר מותו עברו התרומות לעבד אל-בהאא' יורשו ולאחריו לנכדו שוגי אפנדי.
רק לאחר מותו הועברו התרומות לבית הצדק העולמי.
החוק קובע כי כל בהאי נדרש לשלם לבית הצדק העולמי 19% מכלל רכושו מתוך התנדבות לאחר מילוי כל התחייבויותיו.
הכסף משמש לצורכי העדה, להפצת הדת ברחבי העולם ולביצוע מפעלים לטובת הציבור.
מטרת החוק היא ליצור שוויון בעושר העולמי, לחזק את החיבור של האינדיבידואל למוסדות הדתיים באופן רוחני, להקל על העניים, הנזקקים, בעלי המגבלויות והיתומים.
זהו תשלום נפרד מהתרומות השונות לקרנות הבהאים והוא בעדיפות עליהם ולכן יינתן קודם לכן.
חוקוק אללה הוא חובה רוחנית ולכן חל איסור להפציר בבהאי לשלם את החקוק אללה והתשלום יתקבל אך ורק אם יינתן מתוך תחושת אושר גדול וללא רגשות אשם.
רק לאחר שכלל ההוצאות השנתיות של אדם ינוקו מהמשכורת השנתית שלו, ישלם 19% מכלל רכושו לחקוק אללה.
חקוק אללה ישולם רק פעם אחת כאשר כל אדם באשר הוא יקבע את התנאים והזמן לתשלום.
במידה ואדם מתעשר פעם נוספת מעבר לסכום שנותר לו לאחר הפעם הראשונה, הוא נדרש לשלם 19% נוספים על ההפרש מהסכום שנותר לו לאחר התשלום הראשון.
נכסים מסוימים כגון: בתי מגורים, רהיטים חיוניים למשק הבית, בתי עסק וציוד מקצועי פטורים מתשלום של חקוק אללה.
בהאא אללה השאיר את ההחלטה לאינדיבידואל איזה מהפריטים נחשבים חיוניים בעיניו ואיזה לא.
אך קיימים מקרים ספציפיים שאינם נכללים בפטור כגון: מקרים של אובדן פיננסי או כישלון בהשקעה, הגדלת רווחים או כאשר אדם נפטר.
השפעתו של חקוק אללה על ההתעצמות הרוחנית של האינדיבידואל והחברה
חלק מהשפעותיו של חקוק אללה המובילים ליושרה וכבוד ולהתרוממות רוח של המין האנושי הם רוח ההתנדבות הטבעית לתשלום חקוק אללה והעובדה שיישום החוק נתון למצפונו של האינדיבידואל ובנוסף הענווה, ההדחקה של החשיבה העצמית והאגו.
בהאא אללה הביע נחרצות בכתיבת החוק כי חל איסור להפציר באדם למתן התשלום.
הוא אומנם קבע את כמות וסף התשלום, הגדיר את הפריטים הפטורים מהתשלום, אך השאיר למאמיניו את חופש הבחירה במתן תשלום חקוק אללה בהתאם לשיקול דעתם ומצפונם ומתוך ההנחה כי האינדיבידואל הוא אדם בוגר ואחראי וניתן לסמוך עליו בקבלת החלטות.
החלטה זו מבוססת על אמון, כבוד הדדי, משמעת עצמית, ביטחון עצמי ואהבה(אל-כתאב אל-אקדס פס' 97).
חקייניים (שם מדעי: Mimidae; באנגלית מכונים "ציפורי חתול") הם משפחה של ציפור שיר החיות ברחבי העולם החדש הכוללת 30 מינים.
אלו עופות המזכירים מאוד קיכליים בעלי זנב ארוך, נוצות כהות או אפורות ברובם, ציצה קטנה מאחורי ראשם, מסיכה שחורה על עיניהם ומקור מעט מעוקל.
המינים הגדולים ביותר מגיעים לאורך 30 סנטימטרים ולמשקל 50 גרם.
הם ניזונים מחרקים, גרגירים, ביצים וגוזלים ויצורים קטנים נוספים.
ציפורים אלה קיבלו את שמן עקב מנהגן לחקות שירת ציפורים אחרות וכן כמה מיני חרקים וצפרדעים.
סוג ומין יחיד ימימן אמריקני (Dumetella carolinensis)
סוג ומין יחיד חקיין הערבות (Oreoscoptes montanus)
סוג ומין יחיד חקיין חזה-מקושקש (Allenia fusca)
סוג ומין יחיד חקיין עיני פנינה (Magarops fuscatus)
רשת חקאני היא ארגון טרור אסלאמי הפועל נגד כוחות אמריקאיים, כוחות נאט"ו וכוחות של ממשלת אפגניסטן.
מנהיג הארגון בעבר היה ג'לאלודין חקאני, וכיום מנהיג אותו בנו, סיראג'ודין חקאני.
הארגון מבוסס במחוז צפון וזיריסטן, ופועל בשני צידי גבול אפגניסטן-פקיסטן.
הוא מהווה כוח חשוב במחוז פקטיקה במזרח אפגניסטן, אולם המרכז הניהולי והאופרטיבי שלו הוא באזורים השבטיים בפקיסטן.
הארגון מזוהה עם טליבאן ומסונף אליו, ופועל גם עם אל-קאעידה.
השם "חקאני" מגיע מ"דארול אולום חקאנייה", מדרסה בפקיסטן (מכונה במערב לפעמים "האוניברסיטה של הג'יהאד"), בה למד מנהיג הארגון, ג'לאלודין חקאני.
היעדים הבסיסיים של רשת חקאני הם לאומיים ודתיים, וזהים לערכי הטליבאן.
הטליבאן פועל למיגור ההשפעה הצבאית, המדינית והחינוכית של תרבות המערב באפגניסטן, במטרה להופכה למדינה הנוהגת על פי השריעה.
כך היה בין השנים 1995–2001, בהן שלט הטליבאן ברוב אפגניסטן.
אחרי פלישת ארצות הברית לאפגניסטן ב-2001, חבר חקאני לארגון טליבאן במאבק נגדה, אך רק ב-2012 הוכרזה המיליציה כארגון טרור בארצות הברית, וביקורת נמתחה - בין היתר על הנשיא אובמה - על שההכרזה עוכבה מחשש שתגרום להידרדרות היחסים עם הממשל הפקיסטני.
הארגון נחשב קיצוני, מתוחכם, ואכזרי במיוחד, ומחלקת המדינה האמריקנית הגדירה אותו כקטלני וכמסוכן ביותר לכוחות האמריקניים, ולכוחות הממשל באפגניסטן.
מאות מחיילי ארצות הברית נהרגו על ידו, והאמריקאים רואים בו את הסכנה הגדולה ליציבות המדינה.
חקאני עוסק בעיקר בפעילות בסגנון המאפיה בגבול אפגניסטן-פקיסטן - הברחות גבול, סחיטה וחטיפות.
הארגון מבריח אבנים יקרות, עץ וכדומה.
סוחט דמי חסות מחברות שסוללות כבישים ובונות בתי ספר במימון אמריקאי.
כמו כן הם חוטפים ושובים אנשים ממניע כספי ואידאולוגי.
בין היתר הוחזק בשבי הארגון בו ברגדאל.
גם כתב הניו יורק טיימס, דייוויד רוד, היה בשבי הקבוצה מנובמבר 2008 עד ליוני 2009. בשלהי 2017, שוחרר זוג אמריקני-קנדי ושלושת ילדיהם, שנולדו בשבי הארגון באפגניסטן, בסיוע הממשל הפקיסטני.
הארגון ומשפחת חקאני גם מנהלים בחשאי חברות ברחבי פקיסטן, העוסקות במכירת נדל"ן, מכוניות ועוד.
בנוסף הם קשורים לשני מפעלים שמייצרים אמוניום ניטראט, המשמש לייצור מטעני צד.
אולם חקאני אינו פועל רק לרווחתו הכלכלית, אלא עוסק במתקפות טרור כדי לקדם את עצמו ולהפוך לישות מדינית משפיעה בכל הסדר פוליטי עתידי, דבר שאכן עולה בידו.
הארגון מפעיל אלימות בעיקר כדי לשלוט על מזרח אפגניסטן, ובין היתר מגן על שטחי מחייתו בהרים בעזרת מטעני צד, ובהפגזת בסיסים אמריקניים מבודדים.
הארגון גם מחולל טרור כשכיר חרב, בפעולות המוכתבות בידי פטרוניו - שירותי המודיעין הפקיסטנים.
חברי הארגון מתכננים, מתאמנים ומתחמשים בעת שהותם בשטח פקיסטן.
הארגון הוא שהחל בפיגועי ההתאבדות באפגניסטן, והוא אחראי לפיגועים מתוקשרים ולמתקפות מורכבות ומתוכננות היטב נגד יעדים צבאיים, מטרות אזרחיות וחטיפת אישים בכירים, בעיקר בקאבול הבירה.
לפי ממשלות אפגניסטן וארצות הברית, הארגון אחראי לכמה מהמתקפות הקטלניות ביותר במדינה בעשור השני של המאה ה-21. ב-2017, מחבל מתאבד, שכנראה נשלח על ידי הארגון, הרג כ-150 איש בפיגוע בלב הרובע הממשלתי בקאבול.
אנשי הארגון תקפו בשלהי 2011 את השגרירות האמריקאית בקאבול.
כמו כן על פי החשד, חקאני אחראי לחיסולו של נשיא אפגניסטן לשעבר, בורהנודין רבאני, בספטמבר באותה שנה, וכחודש לאחר מכן נחשף שיחד עם אל-קאעידה תכנן הארגון להתנקש בחיי הנשיא האפגני הבא, חאמיד כרזאי.
באוקטובר 2011 חוסל בתקיפה אווירית במזרח אפגניסטן, דילוואר, אחד ממפקדי חקאני, יחד עם שניים מעוזריו.
מנהיג אחר בארגון, חאג'י מאלי חאן, נתפס במהלך מבצע של כוחות הקואליציה והצבא האפגני במחוז פקטיה באפגניסטן.
לפי נתונים רשמיים של הכוח הרב-לאומי, 20 בכירים בחקאני נהרגו באותה שנה, ועוד 300 מנהיגים ו-1,300 פעילים נעצרו בידי כוחות הביטחון המקומיים והקואליציה מהמערב.
בין הממשל הפקיסטני באסלאמאבאד, לבין ארצות הברית וסוכנות הביון של אפגניסטן (NDS), קיים מתח קבוע שמתעצם מפעם לפעם בעקבות פעולות טרור, או מאידך חיסול טרוריסטים מחקאני, מטליבאן ומאל-קאעידה.
שירותי הביון האמריקנים והאפגנים, מאשימים את המודיעין הפקיסטני בכך שהם בעצם תומכי ופטרוני חקאני, המספקים מחסה לבכירי ולוחמי הארגון, ולאנשי טליבאן, כשבמקביל, חקאני משמש כשכיר חרב בתשלום עבור הפקיסטנים, ומבצע עבורם "עבודות מלוכלכות", כפיגועים בקאבול, וברחבי המדינה.
הפקיסטנים מכחישים זאת, ורומזים בתגובה על קשרי הארגון לארצות הברית בעבר.
מאידך, הם מגנים לא פעם חיסולים שונים שיוזם המערב בקרב הארגונים.
ב-1996 כבש טליבאן את קאבול, והשתלט למעשה על רוב אפגניסטן.
חקאני, שלא היה חבר בטליבאן עד אז, שינה את נאמנותו אליהם.
בשנים 1996–1997 כיהן כמפקד צבאי בטליבאן מצפון לקאבול, והואשם בטיהור אתני נגד אוכלוסיות טג'יקיות מקומיות.
בתקופת ממשלת טליבאן הוא כיהן כשר הגבול וענייני השבטים ומושל מחוז פקיסטן.
באוקטובר 2001 נבחר חקאני למפקד הצבאי של הטליבאן.
ייתכן שהיה לו תפקיד בהאיץ את בריחתו של אוסאמה בן-לאדן.
בתחילה ניסו האמריקאים לחזר אחריו מהטליבאן.
הוא סירב להצעותיהם בטענה שכמוסלמי הוא חייב לעמוד בפניו כ"פולשים כופרים" בדיוק כפי שעשה הסובייטים בעשורים קודמים.
עם בסיסו בח'וסת תחת התקפה אווירית חוזרת ונשנית של ארצות הברית.
סיראג'ודין חקאני, מנהיג "רשת חקאני" כיום, הוא גם סגן מנהיג טליבאן, עמו מזוהה הארגון.
אולם בדרך כלל הרשת פועלת עם אנשיה עצמאית.
ארגון חקאני קיים גם קשרים עם מנהיג אל-קאעידה אוסאמה בן לאדן, ושיתף פעולה עם ארגונו.
בעבר שיתף הארגון פעולה גם עם שירות הביון הסעודי.
מייסד הארגון ג'לאלודין חקאני (נולד ב-1939 לבעל אדמות סוחר עשיר), היה חולה ומשותק כבר מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, ובמשך שנים לא נראה בפומבי.
שמועות על מותו החלו צפות כבר ב-2015, אך רק ב-4 בספטמבר 2018 פרסם הטליבאן שהוא מת אחרי מחלה ממושכת (- "הוד מעלתו חקאני עזב אותנו פיזית אך האידאולוגיה שלו תחזיק מעמד"), ונקבר באפגניסטן.
אולם שירותי ביון סבורים שמת כשלוש שנים בטרם ההודעה.
מספר שנים לפני מותו העביר ג'לאלודין את השליטה על הארגון לבנו סיראג'ודין (או "סראחדין"), ולדברי משרד ההגנה האמריקני, תפקידו בשנותיו האחרונות היה יותר אידאולוגי מאשר מעשי.
בניו של חקאני נחשבים לאסלאמים מחויבים יותר מאביהם.
הבן, סיראג'ודין חקאני, מנהיג מיליציית חקאני כיום, הוא גם סגן מנהיג הטליבאן.
הוא נחשב בקרב גורמים אמריקניים ואפגניים לבכיר המסוכן ביותר של טליבאן, וארצות הברית הציבה פרס של 5 מיליון דולר על ראשו.
לאחר מותו של מנהיג טליבאן מולא מוחמד עומאר, עמל סיראג'ודין לפייס את הפלגים בטליבאן שסירבו לקבל את הנהגת מחליפו אח'תר מוחמד מנסור.
ב-2015 מונה סיראג'ודין לסגנו של מנסור, לצד חביתולה אכונדזדה.
עם חיסולו של מנסור במאי 2016, החליפו אכונדזדה (המנהיג את הארגון כיום), וחקאני נותר סגנו, לצד מולה יעקוב, בן המנהיג לשעבר, עומאר.
באוגוסט 2012 הודיע המודיעין האפגני שבאדראודין חקאני, בן נוסף של ג'לאלודין, חוסל בהתקפה אווירית בפקיסטן.
באדראודין נחשב לגורם מרכזי בארגון, ומומחים סברו שמילא תפקיד מרכזי בחטיפות, בסחיטה ובפעולות מתוקשרות אחרות.
אחד מתפקידיו היה לאתר מחבלים מתאבדים ממדינות זרות.
בכיר נוסף בטליבאן הוא עבדול חכים חקאני, שעמד בראש צוות המשא ומתן של הטליבאן מול ממשלת אפגניסטן בשנות ה-20 של המאה ה-21. בעבר נחשב ל"שופט הצללים" של הארגון, וכיום עומד בראש מועצה משפיעה של אנשי דת.
נחשב לאחד האנשים המוערכים ביותר על המנהיג העליון הייבתוללה אח'ונדזאדה.
משפחת חקאני שייכת לחלק האפגני של שבט זדראן, אולם את המטה הכללי שלה הקימה בעיר מיראם שאח באזור השבטי של פקיסטן, שם מפעילים בניה בתי משפט, רשות מס ובתי ספר רדיקליים המייצרים עבורה לוחמים.
חקיינות אגרסיבית או חקיינות תוקפנית הוא תופעה בטבע בה מין בעל חיים מתחפש לבעל חיים אחר כדי לטרוף אותו, להיטפל אליו או לנצל אותו בערמומיות.
לעיתים הטורף מתחפש רק בחלק מגופו, למשל בזנבו או לשונו וכך מושך את טרפו.
בכל הדוגמאות הללו, החקיינים אינם עושים את החיקוי במודע.
אנשים יכולים להתחפש במודע לחיות שהם צדים במטרה להתקרב אליהם בקלות.
תופעה דומה היא התחפשות לנמלים (myrmecomorphy) במטרה לטרוף אותם והיא סוג חקיינות אחרת המשמשת מגוון פרוקי-רגליים.
חקיינים טורפים הם בדרך כלל טורפים אורבים שאינם רודפים אחרי קורבנם אלא מעדיפים למשוך אותו אליהם או להעמיד פנים שהם יצורים לא קטלניים.
חלק ממינים אלה משתמשים בהסוואה מתוחכמת בעוד חלק מגופם מתחפש ומפתה את הטרף.
כמה טורפים מושכים בעזרת פיתיון מאיברי גופם את הטרף.
הם מתחלקים לשניים: פתיונות בזנב ופתיונות בלשון .
לסוג הראשון שייכים ציידים כמו פתן המוות, עכן קטן, עכסן עכני, נחשי הביטיס, כרישטיח ארך אף, השפיפון העכבישי ואולי גם צלופח שקנאי.
לסוג השני שייכים צב אליגטור מצוי, דגי החכאים, צפרדע הפקמן וכמה נחשי בירית המפתים את טרפם בעזרת לשונם או פתיון שצמוד לפיהם.
ישנם עכבישים (כמו Mastophora, שבעכבישי הבולאס) המפרישים פרומונים של נקבות עשים, מה שגורם לזכרים לעופף אליהם ולהיתקע בקורים.
עכבישים מהסוג Cyrtarachne מתחפשים ללשלשת אותה מחפשים חרקים רבים למאכל.
פרטי חנקן גדול משמיעים קולות המזכירים ציפורי שיר קטנות יותר העפות אליהם נטרפות.
ע"פ תצפיות נמרון מרגיי מצליח להטעות קופי טמרין החושבים שקולו הוא קול של קופיף צועק.
מספר גחליליות אוכלות גחליליות אחרות על ידי זהירה, מה שנראה לזכרי הנטרפים כנקבות מושכות וכשהם מתקרבים הגחלילית הטורפת אוכלת אותם.
מספר אנפות כמו אנפית מנגרובים, לבנית קטנה או אנפת הצל מפתים דגים לבוא אליהם על ידי פתיון כמו פירורי לחם או אפילו על ידי כפות רגליהם הרוטטות על המים.
הדגים מתקרבים אל האנפה עד שהיא תופסת אותם.
בצורה דומה דגים הגזרנים עם מקורם הגדול.
מספר עכבישים מושכים את טרפם על ידי קורים מעט בוהקים, דבר הבולט בבני משפחת הנפיליים.
כך נוהגת גם זחלי ארכנוקמפה בהפצתם אורות.
מספר עכבישים קניבלים מהסוג פורטיה מחקים תנועות של חרק הנתפס בקורי עכביש אחר וכשהבעלים מתקרב אליהם הם קופצים עליו והורגים אותו.
צמחים טורפים רבים ניזונים על ידי הפרשת צוף מתוק וריחני המושך חרקים.
כשהם נוגעים בשטח העלים הם נדבקים או שהעלים נסגרים עליהם.
טורפים אחרים מעדיפים להתחפש למינים רגילים לא תוקפניים ולהערים על טרפם.
כך נוהג עקב לבן-זנב שמתחפש לקתרטס תרנגולי שניזון מנבלות.
טרפו אינו מרגיש בהבדל עד שהוא עט עליו במהירות.
כמו כן מספר טורפים כמו השועל מידמים למתים כדי למשוך עופות אוכלי נבלות כמו עורבים.
לפני שאחד העורבים מספיק לנקר בו הוא קופץ על אחד מהם והורג אותו.
חקיינות שאינה הורגת את הקורבן
ישנם מינים שאינם הורגים את קורבנם אך מנצלים אותם ונטפלים להם.
כמה צדפות מסוג Lampsilis מתפתחות בתוך זימי דגים טורפים.
זחלי הצדפות נראות כמו טרף קל וכשדג מתקרב הם נטפלים לזימיו ועליהם חיים.
הקוקיות השונות מחקים במראה ביציהם את דוגמת הפונדקאים וכך לא מזוהים.
בשוניות אלמוגים בהם משתמשים דגים גדולים להתנקות בדג הנקאי ישנם מתחזה ממשפחת הקרנוניים - חקיין נקאי שדומה לנקאי ומחקה אותו כדי להיכנס לפה המארחים, אך הוא אינו מנקה אותם אלא נוגס בבשרם.
תולעים מהסוג Leucochloridium משתמשים במחושי חלזונות הניזונים מהם כדי למשוך עופות שיאכלו אותם.
כשציפור אוכלת את החילזון היא הופכת ישר לפונדקאית לתולעים הטפילות.
מיני פרחים שונים מושכים חרקים מאביקים מבלי לתת להם צוף (תופעה המכונה באנגלית Pseudocopulation).
חקיינות אגרסיבית נוספת שייכת לכמה נחשים ארסיים, שכאשר הם מאוימים הם בורחים לבין הסלעים ושם מוציאים את זנבם ומפתלים אותו.
כאשר טורף אוחז בזנב המתפתל הנחש מכיש אותו.
חקיקה אזרחית בהודו מכסה נושאים אישיים רבים, בהם נישואין, גירושין, ירושה, אימוץ ומזונות.
הדיונים בנושא חקיקה אזרחית מערבים פוליטיקה של זהויות, מתוך רצון לשמר סממנים תרבותיים של קבוצות דתיות מבלי לפגוע בזכויות האדם.
חקיקה זו החלה בתקופת הודו הבריטית, ויועדה להחליף את דיני המשפחה שהיו מבוססים על המנהגים של כל קהילה דתית במדינה.
החקיקה שנויה במחלוקת בין הקבוצות השונות באוכלוסייה.
סעיף 44 בחוקת הודו מחיל את החקיקה האזרחית על כל אזרחי המדינה.
בשנת 1985 הועמדה חקיקה זו למבחן משפטי במקרה של שאה באנו, מוסלמית שגורשה על ידי בעלה, וזה שילם לה קצבה חודשית זעומה על פי חוקי השריעה.
בית המשפט העליון קבע שהחקיקה האזרחית גוברת על חוקי השריעה.
בשנת 1954 חוקק בהודו חוק המתיר לכל אזרח להינשא בנישואים אזרחיים, ללא קשר לדת כלשהי.
במדינת גואה נחקקו דיני משפחה אזרחיים ושוויוניים המבוססים על החוק הפורטוגזי, וזו המדינה היחידה בהודו בה מיושמת חקיקה אזרחית מלאה.
בתחילת המאה העשרים צמחה התנועה הפמיניסטית בהודו, ונשים רבות דרשו הרחבה של החקיקה האזרחית במטרה לקדם שוויון זכויות וערכים הומניסטיים.
חלק מדיני המשפחה האזרחיים אכן חוקקו בתקופת הראג'.
המשמעותי ביותר היה החוק המתיר לאלמנות להינשא שוב.
מעשה זה אסור ברוב הדתות בהודו, בהן הינדואיזם וג'ייניזם.
בשנים 1955–1956 העבירה ממשלתו של ג'ווהרלל נהרו ארבעה חוקי יסוד אזרחיים שנועדו למסד בניסוח משפטי את המשפט ההינדי המסורתי: חוק הנישואין ההינדי, חוק הירושה ההינדי, חוק האפוטרופסות ההינדי, וחוק האימוץ ההינדי.
לאחר מכן כמעט ולא נחקקה חקיקה אזרחית בנושא דיני משפחה, והנפגעות העיקריות במצב זה הן נשים מוסלמיות, שעליהן חלים חוקי השריעה.
בית המחוקקים בהודו נמנע מלחוקק חוקים אזרחיים המנוגדים לחוקי השריעה מחשש לפגיעה ברגשות המוסלמים, והשינויים היחידים שמתרחשים בתחום זה קורים רק בהתערבות בית המשפט העליון של הודו, שהחוקה וזכויות האזרח הם נר לרגליו.
הדיונים בנושא חקיקה אזרחית החלו בתקופת הודו הבריטית, ועסקו בעיקר באוכלוסייה שהשתייכה לדתות ההינדיות.
בשנת 1937 חוקק חוק המחיל את חוקי השריעה על המוסלמים בהודו, וחוק זה הקשה על ביצוע רפורמות דומות באוכלוסייה המוסלמית.
באוקטובר 2015 קבע בית המשפט העליון בהודו שיש הצורך בחקיקה אזרחית אחידה ומלאה.
"אי אפשר לקבל את המצב הנוכחי, בו כל דת חושבת שיש לה זכות להכריע בסוגיות של דיני משפחה.
אנחנו לא מסכימים כלל למצב זה."
טופיל אחמד, אינטלקטואל הודי-בריטי, פרסם בנובמבר 2016 מסמך בו חקר את תחום החקיקה האזרחית בהודו ב-12 תחומים, וחשף כי משנות החמישים לא חלה התקדמות כלשהי מצד ממשלת הודו.
הדיונים בנושא חקיקה אזרחית החלו בתקופת הודו הבריטית.
במאה ה-18 שלטה בהודו חברת הודו המזרחית הבריטית, והם הראשונים שניסו לשנות את המנהגים החברתיים והדתיים שהיו נהוגים בהודו.
לורד ויליאם בנטינק, מושל הודו, הצליח להוציא את מנהג הסאטי מחוץ לחוק.
סאטי הוא מנהג הודי עתיק בו האלמנה שורפת את עצמה באש מדורת השריפה של בעלה, לאחר שהוא מת.
תקנת הסאטי עברה בבנגל בשנת 1829, ולאחר מכן הורחבה לכל שטחי הודו.
דו"ח משנת 1840 הדגיש את החשיבות והצורך לנסח חוקה עבור משפט פלילי בהודו, אך מחברי הדו"ח המליצו להשאיר את דיני המשפחה של ההינדים והמוסלמים מחוץ לחוקה.
בפועל, דיני המשפחה יושמו על ידי בתי משפט קהילתיים של כל דת ודת, והמדינה התערבה רק במקרים חריגים.
על פי רוח זו ניתנה הצהרה של מלכת אנגליה בשנת 1859, בה היא מבטיחה אי-התערבות מוחלטת בעניינים דתיים.
חלק מדיני המשפחה האזרחיים חוקקו בתקופת הראג' הבריטי.
החוק המשמעותי ביותר, משנת 1856, התיר לאלמנות להינשא שוב.
בשנת 1872 חוקק חוק המתיר נישואים אזרחיים ללא קשר לשיוך דתי או מעמדי.
חוק זה הוחל רק על אזרחים השייכים לדת ההינדואיזם.
בשנת 1923 הועבר תיקון לחוק המחיל אותו גם על דתות הבודהיזם, סיקיזם וג'ייניזם.
בשנת 1950 חוקקה חוקת הודו שחרתה על דגלה את זכויות האזרח מעל הכל.
בחוקה נקבע כי כל אדם זכאי לשוויון בפני החוק, ונאסרה אפליה על בסיס מעמד, דת או מין.
בהימרו רמג'י אמבדקאר, שר המשפטים הראשון של הודו, עמד בראש הוועדה שניסחה וקבעה את החוקה ההודית.
רפורמות אלה בחקיקה התמקדו באוכלוסייה ההינדית.
הגישה הבריטית הדוגלת בעצמאות הקהילות הדתיות בנושא דיני משפחה נשמרה עד לעצמאות הודו ב-1947. ברוח גישה זו הועבר בשנת 1937 "חוק השריעה", המחיל על כל המוסלמים בהודו את דיני המשפחה על פי חוקי האסלאם בנושאי נישואין, גירושין, מזונות, אימוץ וירושה.
באותה שנה הועבר חוק המקנה לנשים זכות ברכוש המשותף.
בשנת 1950 חוקקה חוקת הודו, אך על תושביה המוסלמים עדיין הוחלו דיני השריעה על פי החוק מ-1937. על פי חוקים אלה, למשל, אישה לא רשאית לרשת אדמה חקלאית שהייתה שייכת לבעלה.
שינויים בחוקה ההודית הנוגעים לאוכלוסייה המוסלמית הוכנסו במהלך השנים, באופן הדרגתי.
השינוי העיקרי שהוכנס הוא התיקון לחוק הנישואים האזרחיים, בשנת 1954, המחיל אותו גם על מוסלמים.
תיקון זה הקנה לנשים מוסלמיות זכויות רבות בנושאי גירושין, מזונות וירושה, שנמנעו מהן בחוקי השריעה, וכן אסר על פוליגמיה.
חוקי היסוד האזרחיים שהעבירה ממשלתו של ג'ווהרלל נהרו הוחלו רק על האוכלוסייה ההינדית, ולא על המוסלמים.
לאחר מכן כמעט ולא נחקקה חקיקה אזרחית בהודו בנושא דיני משפחה, והנפגעות העיקריות במצב זה הן נשים מוסלמיות, שעליהן חלים חוקי השריעה.
שתי הפסיקות העיקריות של בית המשפט העליון בנושא זה הן:
משפט שאה באנו, בשנת 1985, בו קבע בית המשפט העליון שהחקיקה האזרחית גוברת על חוקי השריעה.
באנו, מוסלמית שגורשה על ידי בעלה, הייתה זכאית לקצבה חודשית זעומה על פי חוקי השריעה.
בית המשפט חייב את הבעל לשלם על פי החוק האזרחי.
משפט זה הצית מחלוקת פוליטית חריפה במדינה, שבעקבותיה הותר על כנו חוק השריעה מ-1937 ומעמדו אף התחזק.
חוק זה חל גם כיום על המוסלמים בהודו.
באוגוסט 2017 דן בית המשפט העליון בהודו בחוק המוסלמי המתיר גירושין על ידי אמירת המשפט "אני מגרש אותך" שלוש פעמים, וקבע כי הוא מנוגד לחוקה.
בשנת 1961 מדינת גואה, שנשלטה עד אז על ידי פורטוגל, סופחה להודו.
במדינה זו נחקקו עוד במאה ה-19 דיני משפחה אזרחיים ושוויוניים המבוססים על החוק הפורטוגזי, וזו המדינה היחידה בהודו בה מיושמת חקיקה אזרחית מלאה.
עם השנים ניסו גורמים פוליטיים להחיל את "חוק השריעה" גם בגואה, אפילו באופן חלקי, ולא הצליחו.
החקיקה האזרחית בגואה נחשבת כיום כדוגמה ומופת למחוקקים ההודים.
חקיין נקאי (שם מדעי: Aspidontus taeniatus) הוא מין של דג ממשפחת הקרנוניים החי בשוניות אלמוגים באוקיינוסים ההודי והשקט.
דג זה מתחזה לדג הנַקַּאי, אך הוא שייך למשפחה אחרת.
אורכו 11.5 ס"מ והוא בעל צבעים דומים לנקאי האמיתי, עם גוף לבן, זנב וחלק גוף אחורי בתכלת, פס שחור אנכי לאורך הגוף וצבע צהוב על מהמצח עד הגב.
הראש קטן עם חוטם בולט.
אך פניו שונות מעט מפני הנקאי האמיתי.
לדג שתי תועלות מהחקיינות לנקאי: הוא מצליח להתחמק מדגים טורפים המגיעים אליו ל"טיפול" או שומרים עליו מטורפים אחרים ובנוסף הוא מקבל הזמנה להיכנס לפיהם כמו נקאי אמיתי וללקט שאריות מזון משיניהם, אך שלא כמו האמיתי הוא גם נוגס בפיהם ואוכל גם בשר חי ולעיתים גם ניזון מהקשקשים שלהם.
הוא מצליח במיוחד על דגים צעירים למרות שבכמה מקרים הוא מצליח לרמות גם בוגרים.
הוא קורע את הבשר ואז בורח מהר.
מספר דגי שונית בוגרים יודעים להבחין בהבדלים הקטנים שבין הנקאי האמיתי והחקיין ולהימנע ממנו.
חקיין (שם מדעי: Mimus) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת החקייניים המצוי ביבשת אמריקה.
הם חיים במגוון בתי גידול.
כמה מינים בסוג זה הגיעו לאיים נידחים כדוגמת איי גלאפגוס.
החקיינים הם ציפורי שיר בגודל בינוני, בעלות מקור מעוקל וכעין מסיכה על העיניים.
הן אוכלות כל חכמות המנצלות הזדמנויות.
מקור שמן בשירתם, המחקה את קולותיהן של ציפורים אחרות.
חקובו (יעקב) בולבוצ'אן (בספרדית: Jacobo Bolbochán; 26 בדצמבר 1906 בואנוס איירס – 29 ביולי 1984 בואנוס איירס) היה שחמטאי יהודי-ארגנטינאי.
חקובו (יעקב) בולבוצ'אן השתתף פעמים רבות באליפות ארגנטינה בשחמט.
בשנת 1966 הוא השתתף בתחרות בינלאומית שנערכה בתל אביב.
חקובו בולבוצ'אן במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1935 ל-1939 השתתף חקובו בולבוצ'אן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
בזואולוגיה, חקיינות עצמית , חקיינות ברואריינית (Browerian mimicry), או חקיינות תוך-מינית (intraspecific mimicry) היא צורה של חקיינות המתקיימת בתוך אותו מין ביולוגי.
בצורה הראשונה, שתוארה לראשונה על ידי לינקולן ברואר ב-1967, חברים במין מסוים שיש לו צבעי אזהרה ושההגנה שלהם חלשה הם טפילים של חברים באותו מין שההגנה שלהם חזקה יותר, כשהם מחקים אותם על מנת לייצר למידת חיזוק שלילית הנדרשת על מנת שסימני האזהרה יפעלו.
מנגנון זה, האנלוגי לחקיינות בטסיאנית, מצוי בחרקים כדוגמת דנאית מלכותית.
בצורה השנייה, הקרויה גם חקיינות הסחה, שעליה הצביע אדוארד פולטון ב-1890, חלק פגיע פחות של גוף בעל החיים מדמה חלק פגיע יותר, לדוגמה כתמי עיניים מטעים או ראש מזויף המסיטים התקפות מהראש האמיתי, ומעניקים יתרון אבולוציוני.
מנגנון זה מצוי הן בחולייתנים דוגמת דגים ונחשים, והן בחרקים כדוגמת פרפרים ממשפחת הכחליליים.
שימוש אנושי של חקיינות עצמית, אנלוגי לזה המתקיים בעולם החי, נעשה לעיתים למטרות צבאיות.
נהוג לעיתים קרובות לצבוע חופה מזויפת על תחתית גוף מטוס הסיוע A-10 ת'נדרבולט II המחקה את החופה האמיתית.
לדגם ה-ARV של טנק צ'רצ'יל היה תותח מדומה, שחיקה אותו טנק שצויד בתותח אמיתי.
חקיינות של חברים באותו מין שבשרם לא טעים
חקיינות עצמית דוּוחה לראשונה על ידי האקולוג לינקולן ברואר ועמיתיו, שמצאו שדנאיות מלכותיות שגדלו על כרוב הגינה היוו מזון טעים לעורבני כחול.
לעומת זאת, דנאיות שגדלו על הצמח המארח הטבעי שלהם מהסוג אסקלפיאס (Asclepias, באנגלית milkweed) היו רעילות לעורבנים ועורבנים שאכלו אותן הקיאו.
עקב כך הציע ברואר את השערה החקיינות העצמית הכוללת פולימורפיזם או ספקטרום של טעימוּת: חלק מהפרטים יכולים להיות מוגנים, ואחרים טעימים.
מסתבר שמינים רבים של חרקים הם רעילים או שטעמם רע לאחר שניזונו מצמחים המכילים תרכובות כימיות מסוגים מסוימים, אבל אינם כאלו אם הם ניזונו מצמחים החסרים תרכובות אלו.
למשל, חלק מהפרפרים מתת־משפחת הדנאיתיים (Danainae) ניזונים מצמחי אסקלפיאס המכילים אולנדרין (oleandrin), רעלן שהוא גליקוזיד של הלב (cardiac glycoside).
עקב כך הוא הופכים רעילים למרבית הטורפים.
חרקים אלו מכריזים על היותם רעילים באמצעות דפוסי צבע וצבעי אזהרה.
כאשר חרקים אלו ניזונים מצמחים שאינם רעילים, הם אינם רעילים ויכולים להיות מזון לאוכלי חרקים, אבל לא סביר שציפור שטעמה פרט רעיל אפילו פעם אחת תסתכן באכילת הפרטים שאינם רעילים שיש להם אותם צבעי אזהרה.
רעילות נרכשת זו אינה מוגבלת לחרקים: הוכח שגופם של קבוצות רבות של בעלי חיים הופך לרעיל עקב תזונתם, ולכן חקיינות עצמית היא תופעה נרחבת.
גם אם תרכובות רעילות נוצרות כתוצאה מתהליכים מטאבוליים בגוף בעל החיים, עדיין יכולה להיות שונות באותו מין בכמות שבעל החיים מייצר, ולכן האפשרות לחקיינות עצמית קיימת גם כאשר לא קיימת גמישות פנוטיפית בתחום התזונה.
בלא קשר למנגנון, הרעילות של פרט מסוים תלויה בגיל, בזוויג ומתי הוא השתמש לאחרונה במקור האספקה של הרעלן.
הקיום של חקיינות עצמית בדמות חברים בלתי רעילים המחקים חברים רעילים באותו המין (אנלוגי לחקיינות בטסיאנית) מציבה שני אתגרים בפני תאוריית האבולוציה: כיצד יכולה החקיינות העצמית להישמר, וכיצד היא יכולה להתפתח?
לשאלה הראשונה, כל עוד טרף של מין מסוים, הוא בממוצע רעיל מכדי שטורפים יתקפו אותו יכולה החקיינות העצמית להימשך.
אם תנאי זה לא מתקיים, אזי האוכלוסייה של המין תתמוטט במהירות.