tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך למשל, העוגב היה שונה ממדינה למדינה במספר הקלידים, בגודלו ובצורתו.
במוזיקה בימי הביניים השתמשו בכלי מיתר רבים כמו הלאוטה, שהוא כלי מקושט עם גוף חלול בצורת אגס, שהוא למעשה האב טיפוס של גיטרה קלאסית.
הלאוטה, הוצגה לאירופה במאה ה-12 על ידי ארצות ערב אולם רק בתקופת הרנסאנס הפכה לפופולרית.
לירה ביזנטית היא כלי נגינה דמוי כינור, שפותח באימפריה הביזנטית והייתה כלי הקשת האירופי המתועד הראשון.
כמו הכינור המודרני, נגן שניגן בכלי נגינה זה, הפיק צליל על ידי הזזת קשת (בדומה לכינור) מעל מיתרים מתוחים.
רבק היה כלי קשת קורדופוני בעל שלושה מיתרים.
תיבת התהודה שלו הייתה בצורת אגס.
צווארו היה קצר ובסופו הוטה ימינה כצורה של מגל.
כלי הנגינה הגיע לאירופה במהלך המאה ה-10 מארצות ערב.
דוּלצִימֵר היה כלי פריטה הדומה לנבל.
המיתרים שלו היו מופיעים בסדר של שניים עד ארבעה מיתרים.
הכלי נוגן על ידי פריטה על המיתרים בפטישי עץ.
במאה ה-14 היו קיימים סוגי חליל וכלי נשיפה שונים.
ככל הנראה, באירופה החלילים לא היו ישרים עד המאה ה-12, אלא מעוקמים או בצורת שופרות.
החליל הגיע כמו רוב כלי הנגינה באותה התקופה, מהמזרח.
חליל קטן הנקרא "פלג'ול" או "פלייהוטל" נוגן במקביל עם תוף מרים או טמבור, על ידי נגן יחיד, כפי שנהוג עד היום בפרובאנס או בחבל הבסקים.
החלילים באותה תקופה היו עשויים מעץ ולא מכסף או מתכות אחרות.
ניתן היה לנגן עליהם משני הצדדים, כשהקול היה זהה פחות או יותר.
החלילית, הייתה בעלת פופולריות רבה בימי הביניים.
בתקופת ימי הבניים היה גם חליל פאן.
הצינורות של כלי זה היו עשויים מעץ ומדורגים באורכים שונים, כדי לייצר צלילים של גוונים שונים.
עד לפני מוזיקת הרנסאנס, כלי הקשה שחקו תפקיד שולי בלבד במוזיקה של ימי הביניים.
לפני המאה ה-12 הם כמעט ולא היו קיימים, מלבד כלי הקשה כגון תוף מרים והפעמונים ששימשו במנזרים ובכנסיות.
עם הזמן, כלי הקשה הפכו לפופולריים בזכות: פלגלנטים, כלי הקשה שבהם גיבורים מכסים ומקשטים את עצמם, פעמוני פרות, פעמונים, מקושי דלת וכו'.
רק במאות ה-12 וה-13 הופיעו תופים באירופה כפי שקיימים כיום.
להלן, רשימת כלי נגינה בולטים מימי הביניים:
כלי הקשהכלי מיתרכלי נשיפה אדוף
כינור דוד (סוג של נבל)
ויולה דה גמבה חמת חלילים
צינור שלפוחית השתן – סוג של חמת חלילים.
Sackbut – סוג של טרומבון
מוזיקה מימי הביניים הולחנה ובמקרים מסוימים, אולתרה, לז'אנרים מוזיקליים רבים (סוגה מוזיקלית) כגון מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית.
יצירות מימי הביניים התפלגו לשני מחנות: מוזיקה דתית שהולחנה על ידי נזירים ואנשי דת והייתה מונופונית ("מונופוניה" פירושו קו מלודי אחד, ללא חלק הרמוני או ליווי אינסטרומנטלי) ובעיקרה מזמור גרגוריאני ששימש לליטורגיה ומוזיקה חילונית שנכתבה בדרך כלל על ידי מלחינים עצמאיים.
ביצוע של אותה מנגינה על ידי שני נגנים שונים בו זמנית, בה כל נגן משנה מעט את הקישוטים שהוא משתמש בהם.
האורגנום (ז'אנר נוסף) הושפע בעיקר מהמזמורים הגרגוריאנים.
ז'אנר זה היה חידוש של קנטוס פלאנוס באמצעות קו נלווה, המושר במרווח קבוע, (במקרים רבים קווינטה זכה או קוורטה זכה) מן המלודיה הראשית ומתחלף כתוצאה מכך לסירוגין בין צורה פשוטה של פוליפוניה למונופוניה.
הבסיס לאורגנום לקוח מחיבור אנונימי מן המאה ה-9, אשר ביסס את מסורת ההכפלה של קנטוס פלאנוס קיים בתנועה מקבילה במרווח אוקטבה, קווינטה או קוורטה.
ז'נאר אחר היה המוטט שהתפתח מהאורגנום ומז'אנר הקלאוזולה של הקנטוס פלאנוס מימי הביניים.
המוטט יהפוך לצורה הפופולרית ביותר של פוליפוניה מימי הביניים.
מוטיבים מוקדמים של המוטט היו ליטורגיים, אך בסוף המאה ה-13, התרחבה הסוגה וכללה גם מוזיקה חילונית.
מלחיני המוטטים העיקריים מימי הביניים היו לאונין ופרוטין.
לאחר מכן, המוטט של ימי הביניים התפתח בתקופת מוזיקת הרנסאנס באופן יותר משמעותי.
ז'אנר חילוני שהתפתח גם הוא בימי הביניים הוא המדריגל שצבר פופולריות רבה תקופת הרנסאנס.
בדומה לאופיו הפוליפוני של המוטט, מדריגלים הציגו יותר זרימה ותנועתיות בקו המלודי המוביל.
צורת המדריגל הולידה גם קאנונים פוליפוניים, במיוחד באיטליה, שם הם נקראו "caccie".
אלה היו קטעים חילוניים, אשר הציגו את שני הקולות הגבוהים בקאנון, עם ליווי אינסטרומנטלי.
לבסוף, בתקופה זו התפתחה גם מוזיקה אינסטרומנטלית בזכות הופעות מוזיקה בתיאטרון שצברו אהדה רבה והן בזכות הופעות בחצר האצולה.
מוזיקת מחול הייתה הסוגה האינסטרומנטלית הגדולה ביותר.
הבלטה החילונית שהפכה לפופולרית מאוד בפרוטו-רנסאנס שבאיטליה, מקורה במוזיקת ריקוד אינסטרומנטלית מימי הביניים.
במוזיקת ימי הביניים הונח היסוד לתורת המוזיקה המערבית, במיוחד בקצב ובפוליפוניה.
במוזיקה הקדומה ביותר מימי הביניים לא היה כל סוג של מערכת תדמיתית.
היצירות היו בעיקר מונופוניות (מנגינה יחידה ללא ליווי) והועברו על ידי לימוד בעל פה.
כאשר מוזיקאים מרומא ניסו לרכז את הליטורגיות השונות ולבסס כתב תווים רומי בכל הכנסיות באירופה, הצורך להעביר מנגינות אלה למרחקים עצומים ביעילות היה בולט באותה מידה.
כל עוד ניתן היה ללמד אנשים רק מוזיקה "בשמיעה", זה הגביל את יכולתה של הכנסייה לגרום לאזורים שונים לשיר את אותן מנגינות, מכיוון שכל אדם חדש יצטרך לבלות עם אדם שכבר יודע את השיר וללמוד את זה "לפי האוזן".
הצעד הראשון לתיקון בעיה זו הגיע עם הצגת סימנים שונים שנכתבו מעל טקסט הפזמון כדי לציין כיוון תנועת השיר, הנקראים נוימה.מקורם של הסימנים אינו ברור ונתון לוויכוח.
עם זאת, מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי מקורם הם הסימנים של היוונים והרומאים.
שני הסימנים הבסיסיים של הדקדוקים הקלאסיים היו ה"אקוטוס", המעיד על העלאת הקול, וה"גרביס" המציין ירידה במנעד הקול.
זמר שקורא טקסט שירה עם סימנים יוכל להבין תחושה כללית אם קו המנגינה עולה במנעד, נשאר זהה או יורד.
עבור זמר שכבר הכיר את השיר, לראות את הסימנים שנכתבו מעל הטקסט יכול לעזור לו על אופן התנהלות המנגינה.
בסופו של דבר התפתחו סימנים אלה לסמלים הבסיסיים של סימון נוימטי.
נראה כי סוג זה של סימון התפתח במאה-8 ובמאה ה-9 הוא בוסס היטב כשיטה העיקרית לסימון מוזיקלי.
הסימן הראשון במוזיקה היה שימוש בנקודות מעל מילות השיר, כאשר נקודות מסוימות היו גבוהות יותר או נמוכות יותר, מה שמקנה לקורא תחושה כללית של כיוון המנגינה.
עם זאת, צורת סימון זו שימשה רק כעזרה לזמר שכבר הכיר את המנגינה.
הסימון של סגנון נוימה בסיסי זה, יכול היה לציין רק את מספר התווים והאם הם נעו מעלה או מטה.
לא הייתה שום דרך להצביע על גובה הצליל המדויק, על כל קצב, או אפילו על צליל ההתחלה.
מגבלות אלו הן עוד עדות לכך שהסימנים פותחו ככלי לתמיכה בתרגול המוזיקה שבעל-פה, במקום להחליף אותה.
עם זאת, אף על פי שזה התחיל ככלי עזר לזיכרון בלבד, עד מהרה התברר כי שיטה זו חשובה במיוחד.
ההתפתחות הבאה של תווי נגינה הייתה "heighted neumes", שבו סגנון הנוימה הונח בקפידה בגבהים שונים ביחס זה לזה.
זה אפשר לתת סימן של גודל המרווח הנתון, כמו כן, גם את הכיוון.
זה הוביל במהרה לשורה אחת או שתיים, שכל אחת מהן מייצגת תו מסוים, שהונחה על התווים עם כל הרקמות המתייחסות לקודמים יותר.
בהתחלה, לשורות אלה לא הייתה שום משמעות מיוחדת ובמקום זאת הונח בהתחלה מכתב המציין איזה פתק מיוצג.
עם זאת, הקווים המציינים את האמצע C ו-F הפכו לאט לאט לשכיחים ביותר.
לאחר שנחרטו בתחילה רק על הקלף, הקווים נמתחו כעת בדיו בצבעים שונים: בדרך כלל אדום עבור F, וצהוב או ירוק עבור C.
זו הייתה תחילתה של צורת התווים המוזיקלית.
שיטה זו נזקפת לזכותו של גווידו ד'ארצו (991–1033), אחד התאורטיקנים המוזיקליים החשובים בימי הביניים.
בעוד שמחשיבים את ד'ארצו כמפתח השיטה, יש חוקרים מודרניים שפוסקים כי הוא פעל יותר כמקדם של שיטה שכבר פותחה.
כך או כך, הסימון החדש הזה אפשר לזמרים ללמוד קטעים שלא היו ידועים להם בפרק זמן קצר בהרבה.
עם זאת, אף על פי שסימון הפזמון התקדם במובנים רבים, נותרה בעיה מהותית אחת: קצב.
מערכת התיעוד הנוימטית, אפילו במצבה המפותח לחלוטין, לא הגדירה בבירור שום סוג של קצב לשירת התווים.
הסימון יתפתח בשלבים מאוחרים יותר, במוזיקת הרנסאנס, הבארוק, הקלאסית, הרומנטית והמודרנית.
תורת המוזיקה של תקופת ימי הביניים קודמה וחודשה כל התקופה, הן מבחינת הרמוניה טונאלית, מרקם, וקצב.
באשר לקצב, בתקופה זו חלו כמה שינויים דרמטיים הן בתפיסה והן בסימון.
בתקופת ימי הביניים המוקדמת לא הייתה שום שיטה לנקוב בקצב, ולכן התרגול הקצבי של מוזיקה מוקדמת זו נתון לדיון בקרב היסטוריונים.
הסוג הראשון של מערכת קצבית כתובה על גבי תווים, התפתחה במהלך המאה ה-13 והתבססה על "סדרת מצבים".
תוכנית קצבית זו קודמה על ידי תאורטיקן המוזיקה יוהנס דה גרלנדיה .
יוהנס דה גרלנדיה מתאר שישה סוגים של מצבים, או שש דרכים שונות בהן ניתן לארגן מוזיקה.
כל מצב יוצר דפוס קצבי של פעימות בתוך יחידה משותפת שחוזרת על עצמה שוב ושוב.
הצעד הבא הנוגע לקצב הגיע מהתאורטיקן הגרמני פרנקו מקלן .
בספרו שנכתב בסביבות שנת 1280, הוא מתאר מערכת סימון שבה תווים בצורה שונה בעלי ערכים קצביים שונים לחלוטין.
זהו שינוי בולט מהמערכת הקודמת של יוהנס דה גרלנדיה.
בעוד שלפני שאורכו של התו היחיד היה ניתן לאיסוף רק מהמצב עצמו, הקשר ההפוך החדש הזה הפך את המצב לתלוי ונקבע על ידי התווים שיש להם ערכי משך.
לחידוש זה הייתה השפעה על ההיסטוריה שלאחר מכן של המוזיקה האירופית.
מרבית המוזיקה המסומנת ששרדה במאה ה-13 משתמשת במצבים הקצביים כפי שהוגדרו על ידי גרלנדיה.
השלב בהתפתחות הקצב הגיע לאחר תחילת המאה ה-13 עם התפתחותו של סגנון הארס נובה.
התאורטיקן המוכר ביותר ביחס לסגנון חדש זה הוא פיליפ דה ויטרי, המפורסם בכתיבת ספרו ("אמנות חדשה") בסביבות שנת 1320. במובנים מסוימים המערכת המודרנית של סימון קצבי החלה עם ויטרי, שהשתחרר לחלוטין מהרעיון הישן יותר של המצבים הקצביים.
קודמיהם הרלוונטיים של מדי הזמן המודרניים מקורם גם בארס נובה.
סגנון חדש זה נבנה בבירור על יצירותיו של פרנקו מקלן.
חתימת הזמן C, היא בעצם 4\4, (ארבעה רבעים).
בעוד שרבים מחידושים אלו מיוחסים לויטרי, וקצת בסגנון ארס נובה, הייתה זו היכרות עכשווית ואישית של דה ויטרי, בשם יוהנס דה מוריס שחידש סימנים ומקצבים.
במשך תקופת ימי הביניים, רוב המוזיקה הורכבה בעיקר בקצב אחיד, עם שינויים מיוחדים שנוצרו על ידי קטעים מקצב לא אחיד.
בימנו קיימת מחלוקת גדולה בקרב מוזיקולוגים בשאלה האם קטעים כאלה בוצעו באוסף שווה או האם זה השתנה, ואם כן, באיזו פרופורציה.
סגנון זה של ארס נובה נותר המערכת הקצבית הראשונית עד ליצירותיו המסונכרנות ביותר של הסבך ארס בסוף המאה ה-14, המאופיינות בקיצוניות של מורכבות תדמיתית וקצבית.
תת-סוגים אלה דחפו את החופש הקצבי שמספק ארס עם כמה יצירות שקולות שונים נכתבו בתנועות שונות בו זמנית.
המורכבות הקצבית שהתממשה במוזיקה זו ניתנת להשוואה לזו שבמאה העשרים.
חשיבות שווה להיסטוריה הכוללת של תורת המוזיקה המערבית היו השינויים המרקמיים שהגיעו עם הופעתה של הפוליפוניה.
דרך זו עיצבה את המוזיקה המערבית למוזיקה המוכרת לנו כיום.
לפי מקורות שונים, הפוליפוניות הראשונות הופיעו במאה ה-9 ומראות טכניקה מבוססת יחסית היטב.
פוליפוניה זו מבוססת על שלושה מרווחים פשוטים ושלושה מורכבים.
שיטה חדשה זו מקבלת את השם אורגנום.
ניתן לסווג את האורגנום בהתאם לתקופת הזמן בה הוא נכתב.
את האורגנום המוקדם אפשר לכנות "אורגנום קפדני".
אורגנום קפדני מחולק לשני סוגים: "דיאפנטה" (אורגנום במרווח של חמש אוקטבות) ודיאטסרון (אורגנום במרווח של ארבע אוקטבות).
עם זאת, לשני סוגים אלה של אורגנום קפדני היו בעיות בכללי המוזיקה של התקופה.
בעיה זו התגברה מעט בשימוש בסוג שני של אורגנום.
סגנון אורגנום שני זה נקרא "אורגנום חופשי".
הגורם המבדיל שלו הוא שהחלקים לא היו צריכים לנוע רק בתנועה מקבילה, אלא גם יכולים לנוע בתנועה אלכסונית או מנוגדת.
זה הקל בהרבה על הימנעות מטריטון.
הסגנון הסופי של אורגנום שהתפתח היה ידוע בכינויו " אורגנום מליסמטי", שהיה סטייה דרמטית למדי משאר המוזיקה הפוליפונית עד לנקודה זו.
הסגנון החדש הזה היה קו מתמשך אחד בליווי קו מליסמטי פלורידי.
סוג אחרון זה של אורגנום שולב גם על ידי המלחין הפוליפוני המפורסם ביותר של אותה תקופה: לאונין.
הוא הלחין את הפוליפוניות המוכרות של התקופה יחד עם חברי אסכולת נוטרדאם.
מוזיקה מוקדמת מימי הביניים (לפני 1150)
מוזיקת כנסיות ביזנטית הייתה מוזיקה שהייתה נהוגה במזרח אירופה שבאימפריה הביזנטית, בכנסיות של הנצרות האורתודוקסית.
מנגינות המוזיקה התבססו על האוקטוס שיצרו מודל לשמונת המצבים של הכנסייה המערבית.
שירים המשמשים פולחן, החלו להופיע כבר מהמאה ה-9, ורבים מהלחנים הללו עדיין משמשים את הכנסיות האורתודוקסיות לשירה ותפילה.
הרבה מזמורים ביזנטיים מבוססים מאוסף מנגינות קיימות.
מזמור גרגוריאני (או קנטוס פלאנוס) הוא מוזיקה דתית, מונופונית המייצגת את המוזיקה הידועה והמוקדמת ביותר של הכנסייה הנוצרית.
סגנון זה התפתח באירופה והערים החשובות בהן היה הן: רומא, היספניה, גאליה, מילאנו, אירלנד ועוד.
סגנונות אלה פותחו כדי לתמוך בליטורגיות האזוריות ששימשו לחגיגת המיסה של הנצרות הקתולית.
כל אזור פיתח פזמון משלו וכללים משלו.
בסביבות 1011 לספירה, הנצרות הקתולית רצתה לחדש את המיסה ושכולם ישירו אותה ברחבי האימפריה שלה.
בתקופה זו, רומא הייתה המרכז הדתי של מערב אירופה, ופריז הייתה המרכז הפוליטי.
הילדגרד מבינגן (1098–1179) הייתה אחת המלחינות הנודעות המוקדמות ביותר.
היא כתבה יצירות מונופוניות רבות עבור הכנסייה הקתולית, כמעט כולן עבור קולות נשים.
הגוליארדים היו משוררים נודדים, מוזיקאים של אירופה מהמאה העשירית ועד אמצע המאה השלוש עשרה.
רובם היו מלומדים והם כתבו ושרו בלטינית.
עיקר שירתם היא חילונית, ובעוד שחלק מהשירים משתמשים אידיאלים דתיים, אחרים הם בגדר גסות, והם עוסקים בשכרות, הוללות וליצות.
הפופולריות של סגנון הארס אנטיקווה בסביבות 1150 עד 1250 הושווה להישגים של אדריכלות גותית.
מרכז הפעילות שלה הזרם היה בקתדרלת נוטרדאם.
לפעמים המוזיקה של תקופה זו נקראת האסכולה הפריזאית, או אורגנום פריזאי, ומייצגת את תחילתו של מה שמכונה בדרך כלל ארס אנטיקווה.
זו הייתה התקופה בה הופיע לראשונה סימון קצבי במוזיקה המערבית.
בעיקר השיטה שמבוססת על סימון קצבי המכונה "מצבים קצביים".
זו הייתה גם התקופה בה התפתח המושג צורה מוזיקלית .
המוטט, אחת מהצורות המוזיקליות החשובות ביותר של ימי הביניים והרנסאנס, פותח בתחילתה של תקופה זו בעיקר על ידי פרוטין, שסלל את הדרך לכך.
מלחינים של תקופת זמן זו כוללים את לאונין, פרוטין, וו דה וויקומב , אדם מסנט ויקטור , ופטרוס דה קרוס .
("שיר השירים של סנט מריה") הם 420 שירים עם תווי נגינה, שנכתבו בגליסית-פורטוגזית בתקופת שלטונו של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה (1221–1284) ולעיתים קרובות מיוחסות לו.
זהו אחד האוספים הגדולים ביותר של שירי סולו מימי הביניים ומאופיינים בכך שכל שיר עשירי הוא מזמור.
כתבי היד שרדו בארבעה עותקים: שניים באל אסקוריאל, אחד בספרייה הלאומית של ספרד ואחד בפירנצה, איטליה.
לחלקם מיניאטורות צבעוניות שמראות זוגות מוזיקאים מנגנים על מגוון רחב של כלי נגינה.
מוזיקה של טרובדורים הייתה מסורת של טרובדורים להלחין שירים חילוניים, כנראה בליווי כלי נגינה, מושרים על ידי זמרים מקצועיים ולעיתים נודדים.
שפת הטרובדורים הייתה אוקסיטנית וצרפתית עתיקה.
תקופת הטרובדורים התאימה לפריחת חיי התרבות בפרובאנס שנמשכה עד המאה ה-12 ועד לעשור הראשון של המאה ה-13. נושאים אופייניים לשיר הטרובדורים היו שירי מלחמה, אבירים ואהבה.
הטרובדורים נטבחו בחלקם בזמן מסע הצלב האלביגנזי.
ובין הטרובדורים ששרדו נדדו לפורטוגל, ספרד, צפון איטליה או צפון צרפת.
שם כישוריהם והטכניקות שלהם תרמו להתפתחויות המאוחרות של התרבות המוזיקלית החילונית באותם מקומות.
רוב אלפיים שיריהם של הטרובדורים ששרדו כוללים מוזיקה ומראים תחכום גדול כמו זה של השירה שהיא מלווה.
טרובדורים מפורסמים הם: ולטר פון דר פוגלוויידה, ניידהרט פון רוינטאל ווולפרם פון אשנבאך .
רשימה חלקית של לחנים טרובדורים שנשמרו:
בדומה לטרובדורים, היו גם זרמים חילוניים אחרים, כמו מינגרים שמקורם מגרמניה.
מוזיקה מאוחרת מימי הביניים (1300–1400)
תחילת הסגנון: ארס נובה הוא אחד הזרמים הבודדים במוזיקת ימי ביניים שאפשר לקבוע בוודאות מה תחילתו ומקורו.
ראשיתו במחזה הסאטירי רומן דה פאוול , אוסף גדול של מזמורים ויצירות, שנכתבו בין השנים 1310–1314. "רומן דה פאוול" היא סאטירה על פרות בכנסייה בימי ביניים והוא מלא מוטטים של ימי הביניים, רונדל וצורות חילוניות חדשות אחרות.
בעוד שרוב המוזיקה היא אנונימית (כלומר אין לדעת מי הלחין אותה), היא מכילה כמה קטעי מוזיקה מאת פיליפ דה ויטרי.
בתקופת הארס נובה, המוזיקה החילונית השיגה תחכום פוליפוני, שנמצא בעבר רק במוזיקה דתית.
התפתחות לא מפתיעה בהתחשב באופי החילוני של הרנסאנס המוקדם (בעוד שמוזיקה זו מיוחסת בדרך כלל לימי הביניים).
האנשים שהפיקו אותה עסקו בראשית הרנסאנס בספרות ואמנות באיטליה.
ההבחנה בין ימי הביניים לרנסאנס קשה, במיוחד בהתחשב באמנויות שונות כמו מוזיקה וציור.
את המונח "ארס נובה" (אמנות חדשה, או טכניקה חדשה) טבע פיליפ דה ויטרי בספרו בשם זה (שנכתב ככל הנראה בשנת 1322).
הז'אנר החילוני הדומיננטי של ארס נובה היה השאנסון.
שכן הוא ימשיך להתקיים בצרפת גם כעבור מאתיים שנה.
שאנסונים אלה חוברו בצורות מוזיקליות התואמות את השירה.
צורות אלו השפיעו באופן משמעותי על התפתחות הצורה המוזיקלית בדרכים המורגשות גם כיום.
מלחינים צרפתים של סגנון הארס נובה הם: גיום דה מאשו ופיליפ דה ויטרי.
רוב המוזיקה של הארס נובה הייתה במקור צרפתית.
עם זאת, המונח מתייחס לעיתים קרובות למוזיקה של המאה ה-14, במיוחד כדי לכלול את המוזיקה החילונית באיטליה.
שם מכונה תקופה זו לעיתים קרובות המוזיקה של הטרצ'נטו.
המוזיקה האיטלקית נודעת מאז ומתמיד בזכות האופי הלירי והמלודי שלה, וזה נמצא גם במאה ה-14 מבחינות רבות.
המוזיקה החילונית האיטלקית של התקופה הציגה את מה שכונה "קנטילנה".
סגנון עם קול עליון הנתמך על ידי שני קולות (או אפילו אחד.
כמות נכבדת של מוזיקת טרצ'נטו איטלקית מיועדת לשני קולות בלבד) שנעים באופן קבוע ואיטי יותר.
סוג של זרם זה נותר המאפיין של המוזיקה האיטלקית גם בז'אנרים החילוניים הפופולריים של המאה ה-15 וה-16, והיווה השפעה חשובה על התפתחות זרמים אחרים במוזיקה האיטלקית.
בטרצ'נטו היו שלוש צורות עיקריות ליצירות חילוניות.
האחד היה המדריגל, לא זהה לזה של 150–250 שנה מאוחר יותר, אך עם צורה דמוית פזמון, בתים תלת-שורתיים, כל אחד עם מילים שונות, לסירוגין עם דו-שורות, עם אותו טקסט בכל הופעה.
אולי אפשר לראות בשיטה זו את הבסיס של הריטורנלו ברנסאנס המאוחר והבארוק.
מלחינים איטלקים שפעלו בתקופת ימי הביניים המאוחרת כללו את: פרנצ'סקו לאנדיני.
הגייסלירלידרים (Geisslerlieder) היו קבוצת מוזיקאים נוודים מתנועת הפלגלנטים, שביקשו לפייס את זעמם של האלוהים שלהם על ידי מוזיקה וחרטה שהתלוותה עם הכאה של גופם עד זוב דם.
היו שתי תקופות נפרדות בהן פעלו הגייסלירלידרים: אחת, סביב אמצע המאה השלוש עשרה, שממנה, שום מוזיקה לא שרדה (אם כי שירים רבים) ועוד אחת שתאמה את התפשטות המוות השחור באירופה, בתקופה זו, שרדו גם שירים וגם לחנים של הגייסלירלידרים, בזכות כומר יחיד שכתב אודות התנועה ושימר את המוזיקה שלהם.
כמו כל תרבות מוזיקלית אחרת, גם מוזיקת הוויקינגים התפתחה עם השנים.
בחלוף הזמן, המוזיקה שונתה וכמעט לא נותר תיעוד שלה.
מה שאומר שבני האדם לא יוכלו לזכור את המוזיקה לעד, הם ישכחו אותה והמוזיקה תיעלם.
מלבד המחשבה הטבעית שמוזיקה עברה מפה לאוזן, ישנם מקורות נוספים בהם מידע על מוזיקה ויקינגית התגלה בממצאים ארכאולוגיים מהשנים 900–1200 לספירה:
שירה וניגון מוזיקה היו חשובים לוויקינגים, הן בחיי היומיום והן באירועים חגיגיים.
הם שרו שירים כשהיו שמחים וכשהיו עצובים.
הם רקדו, שרו שירים וניגנו בכלים בחגיגות.
היו להם שירים שליוו אותם בעבודה והקלו עליה.
אף על פי שהוויקינגים הם פרט חשוב בהיסטוריה, אין הרבה מידע על המוזיקה שלהם.
מכיוון שכאשר נשמע התו האחרון של שיר הוא נעלם לנצח, אלא אם כן מישהו זוכר אותו או רושם אותו בצורה כלשהי, לביצוע שוב מאוחר יותר.
הוויקינגים, כמו רוב האנשים באירופה באותה תקופה, לא ידעו דבר על סימון מוזיקלי, ותרבותם הפכה בהדרגה לחלק מהתרבות האירופית הנוצרית.
היו שני סוגים של נגנים שהיו מוכרים לוויקינגים, ג'סטרים וסקאלדים.
ליצנים היו בעלי הערכה נמוכה, ורק הטובים ביותר התקבלו.
למעשה אפשר היה להרוג ליצן ולא לקבל עונש על המעשה.
הסקאלדים טיילו בארצות ובידרו את חצרותיהם של ראשי ויקינגים חשובים.
השפעת הוויקינגים על איסלנד, המוזיקה האיסלנדית ואזכורים בספרות האסלנדית הקשורים למוזיקה המתפתחת
הספרות האיסלנדית העתיקה מכילה מספר התייחסויות עקיפות לתרבות המוזיקלית של הוויקינגים והמתיישבים של איסלנד.
מאמינים שחלק גדול מהספרות הזו הועברה בעל פה מדור לדור עד שנכתבה במהלך המאות ה-12 וה-13. המידע ההיסטורי המועבר הוא עדות משנית אך עם זאת הוא בעל ערך היסטורי.
סנורי סטורלוסון אמר שהאדמה נעשתה מ-Ýmir.
יש אנשים שחושבים שפירוש השם Ýmir הוא "נשמע" ולכן הסברה היא שהעולם נוצר בהשמעת צליל מוזיקלי כלשהו.
היימדאל היה אל השירה והצליל האלוהי.
הוא שמע את העשב צומח בשדות ואת הצמר גדל על הכבשים.
היימדלור היה הבעלים של Gjallarhorn, כלומר "הקרן בצלילים גבוהים".
בשיר Völuspá מתואר הרועה Eggþér כמנגן בנבל.
השיר Völuspá מספר את סיפור בריאת העולם, סופו הקרוב והלידה מחדש.
זהו השיר המפורסם ביותר באדה הפואטית.
עוד סממן לעניין המוזיקלי של אותה התקופה הוא שבסיפור Havamál הגמד Þjóðrerir הוא זמר מכשף.
שירי הגבורה של הספרות האיסלנדית העתיקה מכילים מספר התייחסויות לנגינה בנבל, למשל Atlamál , Atlakviða ו-Oddrúnargrátur.
ב-Oddrúnargrátur יש עוד התייחסות לשירה שמכשפת את שומעיה.
סאגה על בני אינגלינג, שנכתבה על ידי סנורי סטורלוסון, המלך השוודי האגדי הוגלייק מתואר כבעל נגנים שונים בחצרו.
בסאגות האיסלנדיות כמעט ואין התייחסות לנגינה אינסטרומנטלית אך מצד שני הסקאלדים הוויקינגים מתוארים כמבצעים את שירתם ובעלי קולות טובים.
לא ברור באיזו מידה השירה האיסלנדית הושרה בעת ביצועה, אך ככל הנראה מידת השירה הייתה תלויה באופי השירה.
השירה הסקאלדית בחלקה הייתה בדיבור וחלקה בשירה וללא ליווי של כלי נגינה.
סאגת סבריס מספרת על תחרות בין הסקאלד האיסלנדי Máni לבין שני ליצני חצר שהשתעשעו בנגינה אינסטרומנטלית והלצה נמוכה.
זה קרה בחצרו של המלך מגנוס החמישי, מלך נורווגיה.
המלך ביקש מהסקאלד לעשות פסוקי שירה נגד הליצנים.
ללא היסוס מדקלם המשורר שני פסוקי גנאי שבהם הוא לועג לליצנים ודורש את גירושם מבית המלוכה.
במקרה הספציפי הזה הסקאלד ניצח אבל עם הזמן הלהטוטנים הפכו פופולריים יותר ובסוף המאה ה-13 הם השתלטו לחלוטין על בתי המלוכה.
אזכורים לקסמים יש בשפע בספרות האיסלנדית הישנה.
המילה האיסלנדית לקסמים היא "גלדור" ו"סיידור".
הראשון נוגע בדרך כלל לסוג מתוחכם למדי של קסם ואילו השני נוגע לקסם של פשוטי העם.
המילה "גלדור" קשורה לפועל "גאלה", כלומר "שירה" או "לשיר" והמילה "סיידור" קשורה לפועל "סיידה", כלומר "למשוך".
אודין היה אל הקסם והשירה כאחד, ובסיפור Havamál אומרים שהוא מכיר שמונה עשר קסמים שונים.
קרוב לוודאי שהקסמים הושרו או שרו, ובסאגת Þorfinns karlsefnis, למשל, מתוארת קוסמת שעשתה את הטקס בקול בעל יופי ייחודי.
ברוב המקרים הטקסים שמופיעים בהם קסמים בוצעו על ידי אישה בודדת, אך ייתכן שבמקרים מסוימים השתתפה קבוצת אנשים בקריאה.
Fornaldarsögur Norðurlanda ובעברית, הסאגה האגדית , שנכתבה ברובה במאה ה-14, היא אוסף של סיפורי פנטזיה העוסקים בגיבורים אגדיים מהעבר הרחוק.
סיפורים אלה מכילים מספר התייחסויות למוזיקה, לעיתים קרובות לנגינה בנבל.
התיאור בסאגת Bósa og Herrauðs מתייחס לנגינה בנבל בשביל קסם.
נגינה בנבל נפוצה גם בסיפורים אגדיים של תרבויות אחרות.
בנוסף לשירת קסמים ושירה למחצה של שירה סקאלדית, היו שירים נוספים כמו שירי עבודה, למשל Grottasöngur ב-Snorra-Edda ו-Darraðarljóð ב-Njálssaga ושירי אהבה, אך העדויות לביצוע המוזיקלי של שירים אלה מוגבלות מאוד.
לסוחר ערבי שביקר בדנמרק, במאה העשירית, בשלטון הוויקינגים, ניתן לומר זאת על שירתו של הוויקינג:
"מעולם לא שמעתי שירים מכוערים יותר מאלה של הוויקינגים בדנמרק.
הצליל הנוהם שבא מגרונם מזכיר לי כלבים מייללים, רק יותר לא מאולפים".
מבקר אחר השווה את שירתם לקול עגלה עמוסה המתגלגלת בכבדות לאורך צלע ההר.
הוויקינגים התאפיינו בשירה סקאלדית .
מוזיקה נחשבה לצורת אמנות ומיומנות מוזיקלית.
הוויקינגים ניגנו בכלי נגינה, כולל נבלים וכינורות.
סוף תקופת ימי הביניים ותחילת מוזיקת הרנסאנס, ביחס להרכב המוזיקה, קשה להבדלה בין השניים.
מוזיקולוגים אינם יכולים בוודאות מתי החלה תקופת הרנסאנס.
אמנם אין הסכמה, אבל 1400 מהווה סימן שימושי לתחילתה של התקופה, משום שרק באותן שנים, הרנסאנס נכנס במלוא דרכו לאיטליה.
פוליפוניה, שהייתה בשימוש מאז המאה ה-12, נעשתה מורכבת יותר ויותר עם קולות עצמאיים מאוד לאורך המאה ה-14. עם ג'ון דאנסטפל ומלחינים אנגלים אחרים, מוזיקה אנגלית נחשבת לעיתים קרובות כראשונה שנשמעת פחות "מוזרה" לקהל בימנו שאינו בעל ידע נרחב בתולדות המוזיקה.
המוזיקה מתקופת ימי הביניים השפיעה ומשפיעה רבות על מלחינים בתחומים שונים כגון פופ, מוזיקה קלאסית וג'אז.
החל בסגנון הארס אנטיקווה ועד למזמור הגרגוריאני.
הסגנונות המוזיקליים של פרוטין השפיעו על מלחינים מהמאה ה-20 כגון ג'ון לותר אדמס ועל המלחין המינימליסטי סטיב רייך.
ברדקור, היא תופעת אינטרנט שהפכה לפופולרית בשנת 2020, הכוללת רמיקסים ועיבודים מוזיקליים של להיטי פופ ורוק אשר מעבדת אותם לסגנון מוזיקת מימי הביניים.
הטרנד צבר פרסום ותאוצה כה רבים, עד שערוץ יוטיוב בשם Hildegard von Blingin (הילדגרד מבינגן) המעלה שירים יחד עם עיבודים מימי הביניים, זכה למעלה ממעל 785 אלף רשומים וכן, לפרסום וצפיות רבות.
בימי הביניים, גליסית-פורטוגזית הייתה השפה בה השתמשו לשירה לירית.
האסכולה הגליסית-פורטוגזית, שהושפעה במידה מסוימת מהטרובדורים, תועדה לראשונה בסוף המאה ה-12 ונמשכה עד אמצע המאה ה-14. הלחן המוקדם ביותר באסכולה זו מתוארך בדרך כלל לפני 1200 ואחריה.
ניתן לחלק זרם זה לשלושה ז'אנרים בסיסיים: שירת אהבה בקול גברי, שירת אהבה נשית ושירת העלבון והלעג.
שלושתם הם ז'אנרים ליריים במובן הטכני מפני שהם היו שירים בליווי מוזיקלי של כלי מיתר ולירה.
מוזיקת פופ פרסית (בפרסית: موسیقی پاپ فارسی; באנגלית: Persian pop music), ידועה גם כמוזיקת פופ איראנית (Iranian pop music) או כפרסיפופ (Parsipop), הוא תת-ז'אנר מוזיקלי הכולל בתוכו מוזיקת פופ בשפה הפרסית או בשפות אזוריות המדוברות באיראן ובאפגניסטן.
אף על פי שהמקור של מוזיקת הפופ הפרסית הוא באיראן, המוזיקה מושמעת גם בטג'יקיסטן, אפגניסטן, ובתפוצה האפגנית והאיראנית באירופה ובאמריקה.
תור הזהב של מוזיקת הפופ הפרסית
פרסומו של ויגן דרדריאן (הידוע כ"מלך הג'אז") בתחילת שנות ה-50 וההשפעה המערבית על מעמד הביניים הובילו למהפכה מוזיקלית באיראן, כאשר באיראן היו בעיקר זמרים קלאסיים.
מוזיקת הפופ הפרסית התפתחה בשנות ה-70. בדומה למוזיקת הפרסית הקלאסית היה שימוש בכלי נגינה ובאלמנטים מקומיים, אך היה שימוש גם באלמנטים ובכלי נגינה מודרניים, כמו: גיטרה חשמלית.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 מוזיקת הפופ הפרסית נאסרה באיראן.
מוזיקאים רבים עזבו את איראן לארצות אחרות, בעיקר ללוס אנג'לס בארצות הברית.
מחוץ לאיראן החלו לפעול ערוצי טלוויזיה, תחנות רדיו ואתרי אינטרנט, אשר היוו תפקיד חשוב בחיבור בין אומני הפופ הפרסי לבין הקהל האיראני ברחבי העולם.
גוגוש שבזמן המהפכה הייתה בארצות הברית חזרה לאיראן, אך לא יכלה לשיר תקופה ארוכה ובסופו של דבר היגרה לארצות הברית בה החלה בקריירה מוצלחת מחדש.
מוזיקת סוקה היא סוגה מוזיקלית שמקורה בטרינידד וטובגו.
היא התפתחה מהקליפסו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והושפעה מסגנונות מוזיקליים אחרים, בהם קאדנס, פאנק ומוזיקת נשמה.
במרוצת השנים הפכה הסוקה לסוגה מוזיקלית פופולרית במדינות דוברות האנגלית באזור הים הקריבי.
מי שנחשב לאבי הסוקה הוא המוזיקאי גארפילד בלאקמן, שהתפרסם בכינויים "לורד שורטי" ו"ראס שורטי הראשון".
בלאקמן החל את דרכו כזמר וכיוצר מוזיקת קליפסו, והחל לשלב בה סגנונות מוזיקליים קריביים אחרים.
באלבומו ""Endless Vibration"", מ-1973, העניק בלאקמן לסגנון שיצר שם: Soul of Calypso ("נשמת הקליפסו"), ובראשי תיבות - Soca.
מוזיקת פילק היא סוגה מוזיקלית וקהילה המקושרת למעריצי מדע בדיוני ופנטזיה.
הז'אנר נהיה פעיל מתחילת שנות ה-50 המוקדמות, ונהיה אף מקובל יותר החל מאמצע שנות ה-70. המושג "פילק" (שנבע במקור מטעות דפוס) נטבע בשנת 1955.
למושג 'פילק' אין הגדרה חד משמעית אשר מוסכמת על כל חברי הקהילה, על אף שנעשו מספר ניסיונות להגדיר את המושג על פי קריטריונים שונים.
הפילק הוגדר כמוזיקת פולק, בדרך כלל עם נושא הקשור לעולם המדע הבדיוני והפנטזיה, אך הגדרה זו אינה מדויקת.
פילקרים ידעו לכתוב שירים על מגוון נושאים, הכוללים (אך לא בהכרח מוגבלים ל) נושאים הקשורים בעקיפין כמו מחשבים וחתולים.
בנוסף, בעוד רוב השירים נכתבו בסגנון מוזיקת פולק, סגנונות נוספים כגון: בלוז, קליפסו ואפילו רוק הופיעו מפעם לפעם.
Fuzzy Fish – ארכיון פילק ישראלי
מאגר פילק באתר סטארבייס 972
מוזיקת טראפ היא תת-ז'אנר של מוזיקת היפ הופ.
הטראפ התפתח בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בדרום ארצות הברית, ומקור השם מגיע ממילת סלנג אמריקאית שמשמעותה "מלכודת" (trap), אשר מתייחסת למקום שבו נעשות עסקאות סמים.
המוזיקה מונעת על ידי סינתיסייזר ומכונת תופים אלקטרונית, ומאופיינת בצלילי מצילת "היי-האט" ובבסים עוצמתיים.
מילות השירים בטראפ לעיתים קרובות עוסקות בסמים ואלימות, אך אמנים רבים אחרים גם עוסקים בנושאים אחרים.
מוזיקת הטראפ המוקדמת אופיינה בעיקר במילים אפלות, מאיימות, ולוחמניות שבדרך כלל כוללות קללות, אך במרוץ השנים הז'אנר נעשה מגוון יותר, והמילים עשויות להיות שונות בהתאם לאמן.
נושאים מילוליים הטיפוסיים לסגנון, הם נושאים שמתארים בין היתר מצוקה, סבל, חיי רחוב, עוני, אלימות וחוויות קשות בסביבה העירונית; אך מנגד גם חיי פאר, עושר, שימוש בסמים ונשים.
מוזיקת טראפ כוללת שימוש נרחב בסינתיסייזר ובמכונת תופים, ומאופיינת בצלילי מצילת "היי-האט" ובבסים אלקטרוניים דומיננטיים.
מפיקי טראפ לעיתים קרובות מוסיפים למוזיקה כלי נגינה אחרים שמקורם בסאמפלים, הכוללים בין היתר כלי מיתר וכלי נשיפה.
מאפיינים אלו מקיימים את המאפיינים של מוזיקת הטראפ שמקורם במפיק .
למוזיקת טראפ יש טווח רחב של מקצבים.
למרות זאת, הטמפו (מהירות מוזיקלית) של ביט טראפ אופייני יהיה בסביבות 140 BPM, מאה ארבעים פעימות לדקה.
המונח "טראפ" (מלכודת) נטבע בעגה המקומית כדי להתייחס למקומות שבהם מתבצעות עסקאות סמים ולהראות עד כמה קשה להימלט מאורח החיים הזה.
מקור המונח באטלנטה שבג'ורג'יה, שם ראפרים כמו Cool Breeze ,Dungeon Family ,Outkast, ליל ג'ון ו-Ghetto Mafia היו בין הראשונים שהשתמשו במונח הזה במוזיקה שלהם.
ב-1992, צמד הראפרים UGK, היו הראשונים להקליט שיר בז'אנר בשם "Cocaine In The Back of the Ride" מתוך האלבום שלהם "The Southern Way".
לאחר מכן, מאוחר יותר ב-1992, הוציאו צמד הראפרים את השיר "Poket Full of Stones" שהיה פופולרי וב-1993 נכלל בסרט "Menace II Society".
ב-1996, ראפר בשם מאסטר פי הוציא את השיר "Mr.
Ice Cream Man" מתוך אלבום האולפן החמישי שלו Ice Cream Man.
מעריצים ומבקרים התחילו להתייחס לראפרים שנושא הכתיבה העיקרי שלהם היה סחר בסמים, כ"ראפרים של טראפ" ("trap rappers").
בין תחילת לאמצע שנות ה-2000, מוזיקת הטראפ החלה לצוץ כסגנון מוזיקלי מוכר - לא רק כנושא מילולי בראפ - לאחר ההצלחה המסחרית של מספר אלבומים ושירים שכללו בתוכם מילים בנושא החיים "במלכודת" ("life in "the trap), סחר בסמים והמאבק להצלחה.
מספר ראפרים כמו .T.I, ג'יזי, גוצ'י מיין, יו גוטי וריק רוס לקחו השראה מהחיים ברחוב רווי הפשע והסמים, יצרו להיטים עולמיים, ועזרו להרחיב את הפופולריות של הטראפ, שהתחיל להופיע בצורה משמעותית יותר במיקסטייפים ובתחנות רדיו מחוץ לדרום ארצות הברית.
בסביבות שנת 2012, החל הטראפ לצבור פופולריות בתור סגנון מוזיקה אלקטרונית כחלק מ-EDM, אשר מאז הפך לסגנון אלקטרוני נפרד אשר קרוי גם הוא טראפ.
סגנון הפיוצ'ר באס הושפע רבות מזרם הטראפ האלקטרוני והתפתח ממנו.
עיקר התפתחותו של הטראפ הייתה חדירתו לסצנת ההיפ-הופ, עד להפיכתו לתת הז'אנר העיקרי בה.
בשנת 2013, מוזיקת הטראפ האלקטרונית הפכה לפופולרית במיינסטרים בזכות אמנים כמו המפיק די ג'יי סנייק.
במאי 2015, ז'אנר הטראפ שוב עלה לפסגות מוזיקת המיינסטרים כאשר הראפר פטי ואפ הוציא את הסינגל "Trap Queen" והגיע למספר 2 ברשימת בילבורד הוט 100. רבים מסמנים את השנים 2016 ו-2017 בתור השנים המשמעותיות ביותר של מוזיקת הטראפ.
בשנים אלו התפתחה סצנת טראפ אלטרנטיבית שפרחה בפלטפורמה סאונדקלאוד ואחראית לפריצתם של כמה מהראפרים הגדולים ביותר שהשתייכו לז'אנר, לצד שורה של להיטי טראפ שהפכו את הז'אנר לדומיננטי ביותר במיינסטרים באותה התקופה.
הבולט מביניהם, והשיר שנחשב לבעל ההשפעה המוזיקלית הגדולה ביותר, Bad and Boujee של מיגוס וליל עוזי ורט הגיע בשיאו למקום ה1 ברשימת בילבורד הוט 100. גם שירים כמו XO Tour Llif3 של ליל עוזי ורט ו־Bank Account של 21 סבאג' כיכבו בצמרת המצעדים דאז.
סצנת הסאונדקלאוד שינתה את פניה של מוזיקת הטראפ, וסייעה לגבש עבור הז'אנר צליל חדש ושונה - מלודי יותר, שמשלב אלמנטים של רוק ואימו.
אמני טראפ בולטים כיום הם פיוצ'ר, יאנג ת'אג, גוצ'י מיין, טראוויס סקוט, פלייבוי קרטי, ליל עוזי ורט, ליל בייבי ועוד.
מוזיקת טחאנו (בספרדית: Tejano music; מוכרת כמוזיקת טקס-מקס) היא סוגה מוזיקלית פופולרית, שניכרות בה השפעות מקסיקניות, אירופאיות ואמריקאיות.
הסוגה מכילה אלמנטים מקסיקניים-ספרדיים לצד מקצבים ומנגינות צ'כיות וגרמניות.
יצירות מוזיקליות מסוגה זו הופיעו לראשונה בצפון מקסיקו (וריאציה שכנותה: נורטניו) וטקסס באמצע המאה ה-19 עם בואו של האקורדיון, שהפך לפופולרי בעקבות מהגרים גרמנים, פולנים וצ'כים.
לקראת סוף המאה ה-20, נכנסה הסוגה למיינסטרים המוזיקלי בזכות האמנית סלינה (שכונתה גם כ"מלכת מוזיקת הטחאנו").
אירופאים מגרמניה, פולין וצ'כיה, היגרו לטקסס ולמקסיקו והביאו איתם את סגנון המוזיקה והמחול של תרבותם, כגון ואלס ופולקה.
במהפכה המקסיקנית (1910–1917) אולצו האירופאים לברוח מהמדינה, אך הסוגה המשיכה להדהד בתרבות טקסס ומקסיקו גם לאחריהם.
בשנות התשעים, מוזיקת הטחאנו זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית.
בשנת 1989, הוציאה הזמרת-יוצרת המקסיקנית סלינה את אלבום הבכורה שלה, Selena, שזכה להצלחה רבה במדינה.
הדבר סימן אותה כאחד מאמני הטחאנו המצליחים ביותר, אף על פי שהסוגה התאפיינה קודם לכן בזמרים מבצעים ממין זכר.
בהמשך, הוציאה את אלבומה השני Ven Conmigo, שקידם גם הוא את הסוגה במדינה.
הוא דורג במצעד אלבומי קטלוג הפופ.
ההצלחה הגדולה ביותר שהסוגה זכתה, הייתה בשנה בה אירע רצח סלינה.
בזמן מותה של סלינה, 52% מכלל מכירות המוזיקה הלטינית היו מכירות של מוזיקה מקסיקנית אזורית; רובן היו של מוזיקת הטחאנו, שהפכה בעקבות כך לאחת מסוגות המוזיקה הלטינית הפופולריות ביותר.
המוזיקה של סלינה הובילה את התחייה של הסוגה והכניסה אותה למיינסטרים.
כלי תקשורת רבים תיארו אותה כ"מלכת מוזיקת הטחאנו".
חברות התקליטים הגדולות, ביניהן EMI רקורדס, SBK רקורדס, וורנר מיוזיק גרופ, CBS רקורדס וסוני מיוזיק החלו להחתים אמני טחאנו שיתחרו ביניהם בשוק המוזיקה הלטינית.
עם זאת, פרק זמן לאחר מותה, שוק מוזיקת הטחאנו דעך והפופולריות שלו ירדה.
תחנות רדיו בארצות הברית שניגנו מוזיקת טחאנו החלו לנגן מוזיקה מקסיקנית אזורית, ובשנת 1997 הייתה KQQK תחנת הרדיו היחידה שניגנה מוזיקת טחאנו ללא הפסקה.
באמצע שנות האלפיים, תחנות הרדיו בארצות הברית כבר לא ניגנו מוזיקת טחאנו, תוכניות טלוויזיה הפסיקו לארח אמני טחאנו וחברות תקליטים גדולות הפסיקו לספק חוזי הקלטות לאמני הטחאנו לאחר שנת 1995. סלינה נהייתה אמן הטחאנו הנמכר והמצליח ביותר בכל הזמנים, ותקליטיה המשיכו להימכר במשך השנים.
היא נחשבת לאמן הטחאנו היחיד שאלבומיו ממשיכים לשהות במצעד הבילבורד 200 שבארצות הברית.
לאחר מותה, הוחלפה מוזיקת הטחאנו בפופ לטיני כסוגה הלטינית הפופולרית ביותר בארצות הברית.
אלבום הטחאנו המצליח ביותר בכל הזמנים הוא Dreaming of You, של סלינה.
האלבום הוא אלבום קרוסאובר עליו עבדה בזמן מותה.
ביום צאתו, נמכר בלמעלה מ-175,000 עותקים בארצות הברית (שיא מכירות של כל הזמנים לאישה – סולו) תוך שנמכר בלמעלה מ-331,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
במשך חמש שנים הצליחו חמשת אלבומיה של סלינה להימכר בסכום של ארבעה מיליון דולרים.
נכון לשנות ה-20 של המאה ה-21, אלבומי ושירי הטחאנו העיקריים שנמצאים במצעדי הבילבורד הם של סלינה.
מוזיקת קרוסאובר הוא כינוי למעבר של מבצע מוזיקלי מז'אנר מוזיקלי אחד לז'אנר מוזיקלי אחר, בעיקר מגוספל דתי לרית'ם אנד בלוז או לרוק אנד רול חילוני.
בהקשרים מסוימים, לכינוי זה יכולות להיות קונוטציות שליליות הקשורות לניכוס תרבותי, בין היתר דילול התכונות הייחודיות של השירים כדי לפנות לטעם המוזיקלי של הקהל.
לדוגמה, בשנים הראשונות של הרוק אנד רול, שירים רבים שהוקלטו במקור על ידי מוזיקאים אפרו-אמריקאים הוקלטו מחדש על ידי אמנים לבנים, כגון פאט בון, בסגנון מושחת יותר, לעיתים קרובות עם שינוי המילים, כך שיהו שונים מהגרסאות המקוריות.
גרסאות כיסוי אלו היו פופולריות בקרב קהל רחב בהרבה.
קרוסאובר נובע לעיתים קרובות מהופעת המוזיקה בפסקול של סרט.
לדוגמה, מוזיקת סקארד הארפ קיבלה פופולריות כתוצאה מהופעתה בפסקול של הסרט משנת 2003, קולד מאונטן, ומוזיקת הבלוגראס חוותה התעוררות עקב הופעתה בפסקול של הסרט משנת 2000, אחי, איפה אתה?.
טראפ EDM הוא סוגת פיוז'ן של היפ הופ, רייב ו-EDM, שמקורו בתחילת שנות ה-2010 בפופולריות הגבוהה של סוגות מוזיקליות כדוגמת האוס וטראפ.
הוא משלב אלמנטים של טראפ, שהוא נגזרת של ההיפ הופ הדרומי , עם אלמנטים של מוזיקת דאנס אלקטרונית כמו בילד-אפס, דרופס וברייקדאונס.
ככל שהוא זכה לפופולריות, הוא החל יותר ויותר לשלב אלמנטים של פופ ו-EDM.
בשנת 2012, סגנון של מוזיקת דאנס אלקטרונית (EDM) שילב אלמנטים של מוזיקת טראפ, ויצרו יחדיו "ביטים מלוכלכים ואגרסיביים ומנגינות אפלות".
מפיקים של מוזיקה אלקטרונית, כגון TNGHT, באואר, אראל גריים ופלוסטרדמוס הרחיבו את הפופולריות של הסוגה המוזיקלית, והביאו תשומת לב רחבה יותר לצורות הנגזרות של מוזיקת הטראפ.
סוגה מוזיקלית זו עשתה שימוש בצלילי טכנו, דאב ואלקטרו בשילוב עם דגימות התופים של רולנד TR-808 ודגימות קוליות האופייניות למוזיקת הטראפ.
מוזיקת מחתרת היא מוזיקה בסגנון שאינו משתייך למוזיקה הפופולרית, ולעיתים מנוגד לה.
מכונה גם מוזיקת שוליים או מוזיקה מחתרתית.
מוזיקת מחתרת נתפסת כמבטאת חופש ביטוי יצירתי, כנות, אינטימיות ואינדיבידואליות.
לעיתים קרובות היא נשמעת שונה מהנוסחאות המסחריות המקובלות במוזיקת פופ.
הכינוי "מוזיקת מחתרת" הוא כינוי מושאל.
בדומה למחתרת הפועלת נגד השלטון, מוזיקת מחתרת מנוגדת בדרך כלל למוזיקה הפופולרית, המכונה "מיינסטרים".
אמני רוק שפעלו בברית המועצות, בהם ויקטור צוי, בוריס גרבנשצ'יקוב ולהקת קינו, אכן פעלו במשך שנים במחתרת.
מספר סגנונות של מוזיקת פופ ורוק החלו כמוזיקת מחתרת, בהם הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי ומוזיקת היפ הופ.
גם שיטות ההפצה של מוזיקת מחתרת הן "מחתרתיות".
במאה ה-20 להקות מוזיקת מחתרת נהגו להדפיס ולהפיץ מספר קטן של אלבומים, ומעריציהן התקשו להשיג אותן.
הן גם נהגו להופיע במועדונים קטנים, "מחתרתיים", בהם CBGB בניו יורק.
מוזיקה זו גם לא הושמעה בתחנות רדיו; בארצות הברית נהגו להשמיע מוזיקת מחתרת רק בערוצי רדיו "מחתרתיים", כמו רדיו אוניברסיטאי.
המושג "מוזיקת מחתרת" איבד מקצת ממשקלו מתחילת שנות ה-2000, מכיוון שקיים מגוון רחב של סגנונות מוזיקה זמין באינטרנט, ואפשר אף לצפות בסרטונים של הופעות חיות במועדונים קטנים.
המונח "מוזיקת מחתרת" שימש במהלך השנים לתיאור מגוון של סגנונות מוזיקליים ואמנותיים שפעלו בשוליים של תעשיית המוזיקה בארצות הברית ובריטניה, בהם מוזיקה פסיכדלית בשנות השישים, תרבות הנגד ואמנים היפים.
פרנק זאפה הגדיר מוזיקת מחתרת באופן הבא: "מוזיקת המיינסטרים מגיעה אליך, אבל בשביל מוזיקת מחתרת אתה צריך לרדת".
פרנק זאפה והוולווט אנדרגראונד נחשבים לחלוצי מוזיקת הרוק המחתרתית של שנות ה-60 בארצות הברית.
משנות ה-80 והלאה שימש המונח בעיקר לתיאור מוזיקת אינדי שנוצרה על ידי אמנים בחברות תקליטים עצמאיות, לרוב בסוגות הפאנק רוק (Punk rock), נויז רוק, רוק גותי ומוזיקה תעשייתית.
בשנים שלאחר מכן התפתחו מספר סגנונות מטאל שהחלו אף הם כמוזיקת מחתרת, בהם דת' מטאל, בלאק מטאל ומטאל קיצוני.
תרבות הרבטיקו ביוון הייתה מחתרתית במלוא מובן המילה.
משטרת יוון רדפה את המוזיקאים וסגרה את מועדוניהם, ותחנות הרדיו החרימו את מוזיקת הרבטיקו.
מועדונים חדשים שנפתחו נשמרו בסוד.
במלחמת העולם השנייה אומצה מוזיקת הרבטיקו על ידי פרטיזנים ולוחמי החופש היווניים, והפכה למוזיקת מחאה ולסמל השחרור היווני מעול הכובש הנאצי, ובזמן מלחמת האזרחים ביוון זוהתה כמוזיקה של הקומוניסטים.
רק עם תום מלחמת האזרחים הפכה מוזיקת הרבטיקו למיינסטרים, ומאז היא מושמעת רבות בתחנות הרדיו והטלוויזיה.
הרוק הישראלי החל להתפתח בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, באיחור של למעלה מעשור לאחר שהתפתח בארצות הברית ובבריטניה.
בראשיתו נחשב הרוק הישראלי לתת-תרבות והתקיים בעיקר בשוליים ובאנגלית.
להקות ואמני הרוק שפעלו באותה תקופה לא קיבלו כמעט סיקור תקשורתי, וכונו "מוזיקת מחתרת", בהם בצלאל יונגרייז, האריות, הצ'רצ'ילים, השמנים והרזים (עם הסולן עוזי פוקס), הסגנונות, הבמה החשמלית (להקתו של הגיטריסט שלמה מזרחי), זהר השביעי (עם המתופף והמלחין זהר לוי), הכוכבים הכחולים (להקתו של גרי אקשטיין) והעכבישים (עם תיקי דיין).
רק לאחר שאריק איינשטיין ולהקת הצ'רצ'ילים הוציאו את האלבום "פוזי" בשנת 1969 (שנחשב בעיני רבים לאלבום הרוק העברי הראשון) חל שינוי בהתייחסות אל הרוק, והוא חדר למוזיקת המיינסטרים ואף ללהקות הצבאיות.
רייג' הוא מיקרוז'אנר של מוזיקת טראפ.
ז'אנר זה נעשה באמצעות צליל סטריאו רחב עם אלמנטים של פיוצ'ר בס וסינתיסייזר.
ראפרים רבים שרים בסגנון מוזיקה זה, ביניהם ליל עוזי ורט, טריפי רד ופלייבוי קרטי.
חברת התקליטים של פלייבוי קרטי, Opium, תרמה רבות להיווצרות הז'אנר.
מקור שם הז'אנר, מגיע מהסינגל "Miss the Rage" של הראפרים האמריקאים טריפי רד ופלייבוי קרטי.
משמעות המילה Rage הוא "זעם" או "השתוללות".
קיד קאדי היה המוזיקאי הראשון שהשתמש במילה Rage, בהקשר של אגו.
המוזיקאי האמריקאי מייק ויל מייד איט (MIke WiLL Made-It) היה אחד ממפתחי הז'אנר הראשונים.
עם זאת, הז'אנר החל להתפרסם רק בשנות ה-20 של המאה ה-21, כאשר פלייבוי קרטי וטריפל רד הוציאו את השיר "Miss the Rage".
בתקופה זו, הז'אנר תפס תאוצה ברחבי העולם וקיבל את שמו הידוע.
הראפר Yeat התפרסם בטיקטוק בזכות שירי רייג' מוכרים שהפיק, כגון Up 2 Me ו-.
מוזיקת הרייג' הגיעה גם ליבשת אירופה דרך הזמרת לנסי פוקס .
מוזיקת רייג' נעשית באמצעות מכשירים אלקטרונים, כגון סינתיסייזר ותוכנות אודיו דיגיטליות.
בנוסף, מוזיקת רייג' כוללת אלמנטים ממיקרוז'אנרים אחרים כגון הייפרפופ ופלאג.
מוזיקת רייג' תוארה כ-"הכלאה בין מוזיקת טראפ ו-EDM".
בדרך כלל, מוזיקת רייג' כוללת גם לופים של מלודיה וצלילים אחרים שנשמעים לאורך השיר.
מוזיקת רייג' לרוב מלווה בראפינג.
הראפר Yeat שילב גם צלילי פעמון ואלמנטים של מוזיקת דריל במוזיקה שהכין, וטען שזה מה שהפך את השירים שלו לפופולריים יותר.
מוזיקת להט"ב או מוזיקה להט"בית (LGBT music) היא תת-ז'אנר של מוזיקה פופולרית המתמקדת בחוויותיהם של להט"בים.
הליריקה של יצירות מוזיקליות מהז'אנר מבטאת בדרך כלל את התסכול, החרדה והתקווה הקשורות לזהויות מיניות ומגדריות.
עם זאת, מוזיקת להט"ב יכולה להתייחס גם למוזיקה שאינה בהכרח מתעסקת בנושאים קווירים או שנוצרה על ידי מוזיקאים קווירים, אך נהנים ממנה חברי הקהילה הגאה ללא קשר, כמו שירים של מוזיקאים המזוהים כגיי אייקון, כגון ג'ודי גרלנד, ג'נט ג'קסון, דונה סאמר, קיילי מינוג, מדונה, שר, אלטון ג'ון וליידי גאגא.
אף על פי שהייתה קיימת מוזיקה להט"בית לפחות מאז תחילת המאה ה-20, כמו שיריהן של מא רייני ובסי סמית' משנות ה-1920, והשיר "Tutti Frutti" של ליטל ריצ'רד מסוף שנות ה-1950, מוזיקת להט"ב התפתח כז'אנר מוזיקלי רק בשנות ה-1970.
מוזיקת פריסטייל הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת דאנס אלקטרונית שהופיע בקהילות אמריקאיות היספניות ואיטלקיות אמריקאיות בניו יורק, ניו ג'רזי, פילדלפיה ומיאמי של תחילת שנות ה-1980. הז'אנר היה פופולרי בעיקר במחצית השנייה של שנות ה-1980 ובתחילת שנות ה-1990.
יצירות מהז'אנר מנוגנות במפתח מינור, וכן מכילות בדרך כלל מקצבים ובייסליינים מסוכנרים ממכונות תופים וסינתיסייזרים, במקצב של 110–130 פעימות לדקה, עם הדגשה על הפעימה השנייה והפעימה הרביעית.
יתר על כן, יצירות מהז'אנר מכילות גם היי-האטים בכל 16 תווים והתקדמות הרמונית כל 8, 16 או 32 פעימות.
כמו כן, לחני היצירות תוססים ומורכבים יחסית עם שירה, בתים ופזמון.
מילות השיר בדרך כלל בנושא של ניו יורק, לב שבור, אהבה או ריקוד.
מוזיקת מחתרת אסייתית או אסיאן אנדרגראונד הוא ז'אנר מוזיקלי וסצנה מוזיקלית המזוהה בעיקר עם מוזיקאים בריטים אסייתים, קנדים ואמריקאים מדרום אסיה (בעיקר הודים, פקיסטנים, בנגלדשים וסרי לנקים) הממזגים אלמנטים של מוזיקת דאנס ומוזיקת מחתרת מערבית עם המוזיקה האסייתית המסורתית של דרום אסיה.
עם זאת, לז'אנר זה אין הגדרה קפדנית, מאחר שהצלילים הספציפיים של המוזיקה יכולים להיות מבריטפופ בהשפעת הבוליווד ועד למוזיקת ג'אנגל בהשפעת הבאנגרה.
האזכור הידוע הראשון למוזיקה הזו היה אלבום האוסף Anokha – Soundz of the Asian Underground שיצא ב-1997.
ביצירות ממוזיקה זו, יש שימוש במכשירים מסורתיים וחדשים יחסית, כמו סיטאר, בנסורי, טאבלה, דולאק , סרגני , מערכת תופים אלקטרונית/אקוסטית, בס חשמלי וסינתיסייזר.
כמו כן, ביצירות אלו ניתן למצוא שירה ככלי לביטוי רגשי.
בעוד שהלאומנות הרומנטית של מוזיקת הפולק המסורתית השפיעה רבות על אמנות מוזיקלית , מוזיקת פולק עכשווית הביאה ז'אנר חדש של מוזיקה פופולרית עם אמנים ששווקו באמצעות קונצרטים, הקלטות ושידורים.
בין האמנים המזוהים עם הז'אנר ניתן למנות את וודי גאת'רי, פיט סיגר, בוב דילן, ג'ואן באאז, פיטר, פול ומרי, פיל אוקס, טום פקסטון , Fairport Convention , ריצ'רד תומפסון , דונובן, מרטין קארת'י , Pentangle , ניל יאנג, גורדון לייטפוט, לאונרד כהן, ג'וני מיטשל ובאפי סיינט-מארי.
ההגדרה למוזיקת פולק עכשווית היא בדרך כלל מעורפלת ומשתנה ממקור למקור.
באופן כללי, מוזיקת פולק עכשווית מאופיינת כמוזיקת פולק שאיננה מסורתית, אם כי היא יותר נתפסת כקבוצה של ז'אנרים שהתפתחה באמצע המאה ה-20. על פי המוזיקאי האמריקאי יו בלומנפלד , עבור סצנת הפולק האמריקאית, "זה לא רק עניין של מוזיקה.
ההגדרות הן פוליטיות, חברתיות, כלכליות ואסתטיות.
עם זאת, אם אי אפשר להגדיר את זה, נוכל לפחות לתאר למה אנשים שמחשיבים את עצמם לחובבי מוזיקת פולק מאזינים בדרך כלל." על אף שבלומנפלד סבור שאין הגדרה חד-משמעת למוזיקת פולק עכשווית, הוא טוען כי יש מספר מאפיניים משותפים:
באופן כללי, היא מוזיקת אנגו-אמריקאית בשילוב מוזיקה אקוסטית או מסורתית מבריטניה וארצות הברית.
מבחינה מוזיקלית, מקורותיה של מוזיקת פולק עכשווית ממערב אירופה.
מבחינה לשונית, יצירות הז'אנר בדרך כלל באנגלית.
שפות וז'אנרים מוזיקליים אחרים נוטים להופיע תחת הקטגוריה "מוזיקת עולם", גם אם נחשבים מסורתיים.
היוצאים מן-הכלל המעטים למודל זה נגזרים בעיקר מהתנאים הפוליטיים-היסוטריים בארצות הברית ובריטניה ומהדמוגרפיה של חובבי מוזיקת פולק: מוזיקה קלטית, בלוז, מוזיקה ממרכז ודרום אמריקה, מוזיקה ילידית של אמריקה הצפונית וכליזמר.
מוזיקת מחזמר היא סוגה מוזיקלית הקשורה בדרך כלל ליצירות מוזיקליות שנוצרו במיוחד לפסקולי מחזמר וסרטי קולנוע, שחלקן מאוחר יותר נהיו סטנדרטים מוזיקליים עם ניתוק מההקשר המקורי.
אף על פי שז'אנר זה רחב בסגנונות המוזיקליים, ישנן מספר מאפיינים משותפים ליצירות מהז'אנר:
קל לזכור אותן והן מבטאות את הנושא או התוכן של היצירה הקולנועית או התיאטרלית בצורה תמציתית.
הדגשה ושיפור של רגעים ביצירה הקולנועית או התיאטרלית.
לפני עידן הרוק אנד רול והטלוויזיה, מוזיקת מחזמר הייתה חלק מהמוזיקה הפופולרית של אותה תקופה.
בין היצירות המוזיקליות מהז'אנר מהתקופה ניתן לציין את רוב הלהיטים שנכתבו על ידי ג'רום קרן, קול פורטר וג'ורג' גרשווין, וכן את רוב השירים בספר השירים האמריקאי הגדול.
עם זאת, גם בעידן הרוק אנד רול והטלוויזיה, מספר יצירות מוזיקליות שהופיעו לראשונה במחזות זמר נהיו להיטי מוזיקת פופ גדולים, לעיתים בעזרת עיבודים קולנועיים וחשיפה באמצעות מופעים מגוונים .
אף על פי שמוזיקת מחזמר אינה כבר חלק מרכזי מהמוזיקה הפופולרית, ז'אנר זה פופולרי במידה מסוימת, במיוחד בקרב קהל נישתי, כגון ילדי תיאטרון .
מוזיקת פלאג הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת טראפ, שהתפתח במהלך אמצע שנות ה-2010 בסאונדקלאוד, ונמצא בשימוש בקרב אמני סאות'רן היפ-הופ מלודיים.
בניגוד למוזיקת הטראפ המיינסטרימית, המוגדרת על ידי הפקה בומבסטית ותופי היי-האט מרשרשים, מוזיקת פלאג נחשבת כז'אנר חלומי, נינוח, אטמוספירי, חללי, אווירי ומינימליסטי.
כמו כן, הז'אנר מתואר כבעל אווירה שופעת וג'אזית המשלב כלי נגינה הרמוניים עם תכנות תופים דליל, מקוטע ורגוע עם מעט היי-האט, ובייסלניים עבים ועמוקים של Roland TR-808 .
בנוסף לכך, במקום שימוש מרובה בהיי-האט, כמו במוזיקת הטראפ המיינסטרימית, ביצירות פלאג יש שימוש בדילוג ביטים, מצילות ותופי סנר.
יתר על כן, מבחינה ווקאלית, מוזיקת פלאג נעה בין מקצבים אינסטרומנטליים ללא שירה, לבין שירים עם ראפ או שירה מלודית ורכה.
על פי מריו סנדרסן מ-No Bells, הז'אנר מיועד לשמיעה של אדם אחד בלבד "בכדי לחוות בדרך שהוא נועד להיות: טראנס של יום שלם".
רוק יפני (ביפנית: 日本のロック; נקרא גם J-Rock), הוא כינוי של מוזיקת הרוק היפנית, שהושפעה בתחילתה מלהקות רוק אמריקאיות ובריטיות של שנות השישים.
להקות הרוק הראשונות ביפן, שפעלו באמצע שנות השישים, ביצעו סגנון שנקרא "צלילי קבוצה", ששילב מוזיקת קאיוקיוקו יפנית עם מוזיקת רוק מערבית, ושיריהן נכתבו ברובם באנגלית.
להקת הפולק-רוק Happy End, שפעלה בתחילת שנות ה-70, נחשבת ללהקה הראשונה ששרה מוזיקת רוק ביפנית.
להקות הפאנק-רוק Boøwy ו-The Blue Hearts, ולהקות ההארד-רוק וההבי מטאל X Japan ו-B'z הובילו את סצנת הרוק היפני בסוף שנות ה-80 ותחילת ה-90 וזכו להצלחה מסחרית רחבה.
להקות רוק כמו B'z ו- Mr.
Children הן בין הלהקות הנמכרות ביותר ביפן.
פסטיבלי רוק כמו פסטיבל הרוק של פוג'י התקיימו בסוף שנות ה-90 עם נוכחות שהגיעה לשיא של 200,000 משתתפים בפסטיבל, שהיה לאירוע המוזיקה הגדול ביותר במדינה שנערך בשטח פתוח.
שנות ה-60: אימוץ המוזיקה המערבית
סגנון הרוקבילי זכה לפופולריות קצרה ביפן בסוף שנות ה-50. למרות שדוכא על ידי הרשויות באותו זמן, אלמנטים ממנו הגיעו למיינסטרים באמצעות זמרים כמו קיו סאקאמוטו.
בשנות ה־60 הושפעו להקות רוק יפניות רבות ממוזיקאים מערביים כמו הביטלס, בוב דילן והרולינג סטונז, וכן ממוזיקת פולק מהאזור האפלצ'י שבמזרח ארה"ב, מרוק פסיכדלי, מוד, ומז'אנרים דומים.
להקות אלה ניגנו בסגנון שכונה 'Group Sounds'.
מאוחר יותר, הפך ג'ון לנון לאחד המוזיקאים המערביים הפופולריים ביותר ביפן.
בסוף שנות ה־60 זכו להקות מסוג זה, ובהן The Tempters, The Tigers, The Golden, ו-The Spiders להקת The Tigers נחשבה ללהקה הפופולרית ביותר באותה תקופה.
בהמשך הזרם דעך, ותחתיו הופיעו מספר זמרים־יוצרים בסגנון פולק, שהושפעו מבוב דילן ומהפולק האמריקאי.
בהמשך, הקימו חלק מחברי The Tigers, The Tempters ו-The Spiders, את הרכב הסופרגרופ היפני הראשון - Pyg.
בנובמבר 1967 הקים יויה אוצ'ידה את הלהקה Yuya Uchida & the Flowers, בעקבות צפייה בהופעה של ג'ימי הנדריקס במהלך ביקורו באירופה, במטרה להציג לקהל היפני סאונד דומה.
בהמשך, אוצ'ידה החליף את כל חברי להקת The Flowers, חוץ מהמתופף, ושינה את שם הלהקה ל־Flower Travellin' Band, לקראת האלבום Anywhere שיצא באוקטובר 1970, שכלל גרסאות כיסוי לשירים של להקות כמו בלאק סאבת' וקינג קרימזון.
לאחר מכן הלהקה עברה לקנדה, ובאפריל 1971 הוציאה את האלבום הראשון שלה עם חומר מקורי, Satori.
כיום האלבום נחשב לאחד מהמבשרים המוקדמים של ההבי מטאל, ולאלבום שהשפיע באופן משמעותי על התפתחות סגנון הדום מטאל ביפן.
בסוף שנות ה־70 התחילו להופיע להקות הבי מטאל יפניות נוספות, ביניהן Bow Wow, 44 Magnum, ו־Earthshaker.
בשנת 1977, Bow Wow שימשה כלהקת חימום לאירוסמית' ולקיס בסיבובי הופעות שערכו ביפן.
לאחר שערכו כמה שינויים בהרכב שהובילו לסאונד מסחרי יותר, הלהקה שינתה את שמה ל־Vow Wow ועברה לפעול באנגליה.
ב-1989 זכתה להצלחה, כשאלבומה Helter Skelter הגיע למקום ה־75 במצעד האלבומים הבריטי.
בשנות ה־80 הוקמו שפע של להקות הבי מטאל יפניות.
להקת Loudness הוקמה בשנת 1981 על ידי חברי להקת Lazy לשעבר, אקירה טאקסאקי ומונטקה היגוצ'י.
לאחר שערכו סיבובי הופעות בארצות הברית ובאירופה, בשנת 1983, החלו להתמקד בקריירה בינלאומית.
בשנת 1985 חתמה על חוזה בלייבל Atco Records, והייתה ללהקת המטאל היפנית הראשונה שחתומה בלייבל גדול בארצות הברית.
להקת Happy End נחשבת ללהקת הרוק הראשונה ששרה בשפה היפנית.
אלבום הבכורה שלה, הנושא את שמה, יצא באוגוסט 1970 בחברת התקליטים הניסיונית URC.
אלבום זה סימן נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של המוזיקה היפנית, שכן הוא הצית את מה שנודע לימים כ"מחלוקת שפת הרוק" סביב השאלה האם מוזיקת רוק יפנית עם מילים מהשפה היפנית בלבד עשויה להצליח.
הצלחת שני האלבומים הראשונים של הלהקה הכריעו את המחלוקת, כשהוכיחו את הצלחתה של מוזיקת הרוק בשפה היפנית ביפן.
להקות כמו קרול (בהובלת אייקיצ'י יזאווה), RC סקסשן ו־Funny Company זכו לפופולריות רבה וסייעו לעצב את הצליל המאפיין של התקופה.
החל מסוף שנות ה־60, ובעיקר במהלך שנות ה־70, שילבו מוזיקאים רבים מוזיקת רוק עם אלמנטים של פולק ופופ־רוק בסגנון אמריקאי.
אמני פולק־רוק כדוגמת Tulip, Banban, Garo, ויוסוי אינואואה היו דמויות בולטות בסצנת המוזיקה שבאותה עת.
כמה מוזיקאים יפנים החלו להתנסות ברוק אלקטרוני כבר בתחילת שנות ה־70. הבולט שבהם היה איסאו טומיטה, אמן בעל שם עולמי, שאלבומו משנת 1972, Electric Samurai: Switched on Rock, כלל עיבודי סינתיסייזר אלקטרוניים לשירי רוק ופופ בני התקופה.
דוגמאות מוקדמות נוספות לרוק אלקטרוני כוללות את אלבום הפולק־רוק Ice World של אינואה יוסוי ואת אלבום הרוק הפסיכדלי־הפרוגרסיבי Benzaiten של אוסמו קיטאג'ימה.
פאנק יפני, ושגשוגן של להקות מקוריות
דוגמאות מוקדמות לפאנק רוק יפני כוללות, בין השאר, את הלהקות SS, Star Club, Stalin, Inu, Gaseneta, Bomb Factory, Lizard.
בשנות ה־80 להקות כמו Boøwy היוו השראה למה שכונה "Band Boom", תופעה שהובילה לעלייה חדה בפופולריות של להקות רוק.
במהלך סיבוב ההופעות של נירוונה בלוס אנג'לס בשנת 1991, קורט קוביין סיפר כי הוא מעריץ של Shonen Knife, ובהמשך אף הזמין אותה להצטרף לסיבוב הופעות בארצות הברית.
כמו כן, במהלך שנות ה־80 התפתחה ביפן תנועת הוויז'ואל קיי, שנולדה מתוך סצנת הרוק והמטאל המקומית.
התנועה הושפעה מבחינה חזותית מגלאם רוק וגלאם מטאל מערביים, וחלוצותיה היו להקות כמו X Japan, Dead End, Buck-Tick, D'erlanger ו־Color.
הצלחתה המסחרית המשמעותית של התנועה הגיעה בסופו של אותו עשור.
אלבומה של Buck-Tick משנת 1988, Seventh Heaven, הגיע למקום השלישי במצעד אוריקון, ואלבומיה הבאים, Taboo ו־Aku no Hana, הגיעו למקום הראשון.
שנות ה-90 עד שנות ה-2000: הגעה לשיא והמשך התפתחות
בשנות ה־90 אמני רוק יפניים רבים זכו להצלחה מסחרית, ביניהם B'z, Mr.
הצמד B'z נחשב לאמן הנמכר ביותר ביפן, עם מכירות מאומתות של למעלה מ־86 מיליון עותקים, כשההערכה היא שברחבי העולם האלבום הגיע למכירות של כ־100 מיליון עותקים.
כמו כן, היה זה ההרכב האסייתי הראשון שנכנס להיכל התהילה RockWalk שבהוליווד.
בשנות ה־90 הפכו שירי אנימה לאחד הז'אנרים הנמכרים ביותר ביפן.
התופעה נקשרה לפופולריות הגוברת של הקריוקי, והיא עוררה ביקורת על האופי הצרכני של התחום.
קזופומי מיאזאווה מלהקת The Boom אמר בהקשר זה: "אני שונא את המנטליות של לקנות, להאזין, לזרוק, ולשיר בבר קריוקי".
בשנת 1997 התקיים פסטיבל הרוק של פוג'י.
בשנה שלאחר מכן הוציאה להקת Supercar את אלבום הבכורה המשפיע שלה, Three Out Change.
הלהקה נחשבת כמי שהשפיעה באופן משמעותי על התפתחות האינדי רוק היפני במאה ה־21.
השפעה משמעותית נוספת על הרוק האלטרנטיבי ביפן הגיעה בהמשך מלהקות נוספות, כגון Quruli ו-Number Girl.
מבקר המוזיקה איאן מרטין כתב כי לצד Supercar, להקות אלו "הוכיחו כי רוק יפני מסוגל להשתוות ללהקות האלטרנטיביות הבריטיות והאמריקאיות של שנות ה־90, ובכך הניחו את היסודות להתפתחותו של הרוק היפני בכיוון עצמאי משלב זה ואילך".
פסטיבל הרוק Rising Sun נוסד בשנת 1999,כשבהמשך נערכו פסטיבלים נוספים.
במקביל, להקות ותיקות ומבוססות כגון B'z, Mr.
Children, Glay ו-L'Arc-en-Ciel המשיכו להוביל את המצעדים, כאשר בין הלהקות - B'z ו-Mr.
Children היו היחידות ששמרו באופן עקבי על רמות מכירות גבוהות לאורך השנים.