tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיר דבאן היה כפר ערבי בנפת חברון בסביבת בית גוברין.
תושביו נמלטו או גורשו במהלך כיבוש הכפר במלחמת העצמאות.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 הכפר מנה 543 איש ו-112 בתים נושבים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-730 תושבים, ושטח הכפר הוערך ב-7,784 דונם עות'מאני.
ב-24 באוקטובר 1948 נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי כחלק ממבצע יואב.
רוב תושביו נטשוהו עוד לפני הגעת כוח צה"ל.
המעטים שנותרו עם כיבושו, גורשו.
בשנת 1955 הוקם על אדמות דיר דבאן המושב הישראלי לוזית.
דיר דיבוואן הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם כ-7 ק"מ ממזרח לרמאללה.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 חיו בכפר 5,252 תושבים.
בהסכם אוסלו ב' סווג השטח הבנוי של דיר דיבוואן כשטח B.
האטימולוגיה של השם "דיר דיבוואן" מקורה בהיסטוריה הנוצרית-ביזנטית של המקום.
המילה "דיר" פירושה בערבית "מנזר".
המילה "דיבואן" פירושה דובים- על שם שני הדובים שיצאו מן היער בסיפור התנ"כי על הנערים אלישע והדובים.
ח'רבת דיר שבאב הסמוכה מעידה גם על הקשר לסיפור התנ"כי.
יש טוענים כי השם במקור הוא שיבוש המילה הפרסית "דיוואן" (מועצה) או שם פרטי של נזיר מקומי.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה.
סמוך לגרעין העתיק של הכפר נמצאים מספר אתרים ארכאולוגיים ובהם שרידים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל הגדול שבאתרים הוא חירבת אֶ-תֵל ("התל"), שזוהה על ידי אדוארד רובינסון כעיר המקראית "העי" על פי הכתוב בספר יהושע (יהושע ז, ב-ה) ועל פי הקרבה לעיר בית אל.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר נחשפה עיר מבוצרת ובה ממצאים רבים מאוד מהתקופה הכנענית (ברונזה קדומה ותיכונה) וכן שרידי כפר קטן מתקופת הברזל.
בין היתר הוקפה העיר בשלוש חומות, המרוחקות 17 מ' זו מזו, כאשר גובהה של זו מהברונזה התיכונה היה 4 מ'.
בתל שני מקדשים, האחד הוא מקדש החומה הנמצא בצד המערבי של התל, לצד החומה השנייה, וזמנו הוא ברונזה תיכונה.
למקדש זה, שהכניסה אליו מדרום.
מקדש שני הוא מקדש שנבנה בשתי תקופות בברונזה המוקדמת, הנראה כבניין מלבני מעט מערבה ממרכז התל, שבמרכזו בסיסי עמודים מלבניים.
המבנה מוקף בקיר נוסף, עגול, מתקופת הברונזה התיכונה.
מקדש זה הפך בתקופה הברזל למבנה ציבור.
באזור א-תל נערכו חפירות בין 1933 ל-1935 על ידי יהודית מרקה-קראוזה ושמואל ייבין והם גילו עיר גדולה מוקפת חומה ובה ארמון, מאגר מים, מקדשים ובתים רבים.
אך העיר היא מתקופת הברונזה הקדומה, והיא חרבה בין 2,200 ל-2,400 לפנה"ס.
ממצאים אלו מצביעים כי מאחר שתקופת כיבוש הארץ על ידי בני-ישראל תחת הנהגת יהושע התרחשה כאלף שנה מאוחר יותר, לא היה כלל יישוב באתר א-תל.
אתר ארכאולוגי נוסף הנמצא מדרום לכפר ידוע בשם חרבת-חיאן ובו נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית אך גם עליו מצביעים חוקרים כמיקום אפשרי של העי כמו גם האתר השלישי חרבת קודריה שבחפירות במקום נמצאו בו שרידים מהתקופה הביזנטית.
בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-500 תושבים.
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית דיר דיבוואן מנתה 1,382 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר דיבוואן 384 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,688 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית דיר דיבוואן הוערכה כ-2,080 תושבים, אשר בבעלותם 17,611 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, דיר דיבוואן נמצאת תחת שלטון ישראלי.
הכפר מבוסס מאחר שרבים מתושביו היגרו לארצות הברית, חלקם חזרו והשקיעו בכפר.
ל-45% מהתושבים יש דרכון אמריקאי.
בשנת 1978 הוציא צה"ל צווי תפיסה, שמכוחם תפס עשרות דונמים של אדמות פרטיות מוסדרות משטחי הכפר.
לצווי התפיסה משנת 1978 לוו צווי תפיסה נוספים בשנים 1980 ו-1984 (תפיסה צבאית מותרת, על פי המשפט הבינלאומי, לצרכים צבאיים דחופים; היא איננה הפקעה, וכאשר תם הצורך הצבאי אמור השטח לחזור לבעליו).
צה"ל בנה מוצב צבאי על חלק קטן מן האדמות שנתפסו, אך הוא פונה ובמשך שנים לא בוצע שום שימוש באדמות.
בפברואר 2016, בצעד נדיר, הודיעה המדינה על ביטול צווי התפיסה ועל החזרת האדמות לבעליהן.
באפריל 1999, פלשו מתנחלים לקרקעות פרטיות שבבעלות תושבי הכפר והקימו את המאחז מגרון.
לאחר מאבק משפטי ממושך, ב-2 בספטמבר 2012, פונו תושבי המאחז.
בינואר 2010, מונתה לילה רנאם, תושבת דיר דיבוואן, כמושלת נפת רמאללה ואל-בירה, היא האישה הראשונה בתפקיד מושלת של נפה ברשות הפלסטינית.
ב-4 ביוני 2025 עשרות פעילי ימין קיצוני פשטו על הכפר והציתו בתים ומכוניות.
הסהר האדום הפלסטיני דיווח על שבעה פצועים.
בדיר דיבוואן ארבעה בתי ספר - שני בתי ספר יסודיים ושני תיכונים.
דֵיר גְ'רִיר הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה וממוקם על כביש 449, במרחק של כ-7 ק"מ צפונית-מזרחית מרמאללה.
הוא ממוקם על גבעה המשקיפה על עמק הירדן בגובה של כ-900 מטר, צפונית לכפר טייבה.
דיר ג'ריר הוא אחד מארבעת הכפרים (השכנים) שנקראים בשם בני סאלם.
שלושת האחרים הם: א-טייבה, רמוּן וכפר מאלכ.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, דיר ג'ריר מנה כ-5,101 תושבים נכון לשנת 2016.
זאב וילנאי אינו יודע מה מקור השם הספציפי, אך המונח דֵיר (دير) מעיד על כך שהיה במקום מנזר.
לדברי המזרחן אדוארד פאלמר המלה השנייה ג'ריר היא שם של משורר ערבי ידוע (בזמנו) בשם ג'ריר וייתכן שהמלה הראשונה היא דָאר (دار), כלומר בית (ביתו של המשורר ג'ריר).
מפקדי אוכלוסין – דיר ג'רירשנהתושביםמקורהערות19227391931847172 בתים מאוכלסים.
לדברי תושבי הכפר, הוא נבנה במאה ה-13.
בשנת 1596 תועד קיומו של הכפר ברישומי המס העות'מאני.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר פעמיים, ב-1863 וב-1870, ודיווח שהתגוררו בו כ-200 תושבים.
במלחמת ששת הימים ב-1967 נכבשה דיר ג'ריר על ידי ישראל.
לאחר הסכם אוסלו ב', השטח הבנוי של דיר ג'ריר סווג כשטח B.
השטחים הבנויים של הכפר, כ-5,004 דונם, שהם כ־17.2% מאדמותיו, נמצאים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית (שטח B).
שאר שטח הכפר, כ־28,328 דונם, שהם כ-85% מהשטח, מסווג כשטח C, שבו לישראל שליטה מלאה על הביטחון והמינהל הקשורים לשטח, וחל איסור על בנייה, או כל שינוי ייעוד, ללא אישור של המנהל האזרחי הישראלי.
בסקר הכפרים משנת 1945 נמצא ששטח הכפר הוא 33,161 דונמים, מתוכם הכפר היה בנוי על 40 דונם, השטחים החקלאיים היו 9,590 דונם ו־23,531 דונם היו אדמות בור.
בשנת 1975 הוקמה ההתנחלות עפרה במחנה הצבאי הירדני הנטוש הסמוך לכפר.
בהמשך התרחבה ההתנחלות ומספר מבני מגורים נבנו על אדמות פרטיות של תושבי הכפר.
באותה שנה הופקעו, מזרחית לכפר, כ-1,000 דונם של אדמה חקלאית בבעלות תושבי הכפר.
ביוני 1976 הוקמה היאחזות הנח"ל כוכב השחר.
באפריל 1979 הוחלט לאזרח את כוכב השחר ולהקים יישוב חדש במקום.
לצורך ההקמה הופקעו 1,264 דונם מאדמות הכפר.
בשנת 1999 הוקם מדרום לכפר מאחז "מצפה כרמים" שבהמשך הפך ליישוב, ומבנים רבים נבנו על אדמות פרטיות של תושבי הכפר, לפי רישומי המנהל האזרחי.
המאחז הוכרז "בלתי-חוקי" בחוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים (דו"ח ששון) מ-2005. בשנת 2011 החלו לבנות במצפה כרמים כ-20 מבנים, חלקם בתי קבע וחלקם קרוואנים.
המנהל האזרחי הוציא למבנים צווי הפסקת עבודה, אך זו נמשכה.
תושבי הכפר עתרו לבג"ץ, אך רק בשנת 2014 נערך הדיון, שבו הוציא נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, צו על תנאי המורה למדינה להסביר, עד 4 בינואר 2015, מדוע לא יפונו המבנים "המצויים בחלקות האמורות, שנבנו שלא כדין".
באוגוסט 2018 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי יש להסדיר את ההתיישבות ביישוב מצפה כרמים, באמצעות החלת "תקנת השוק במקרקעין".
בשנת 2013 הוקם על גבעה בשם "חורבת אל כ'דיבה", כ-300 מטר ממערב למרכז הכפר, המאחז "נצח בנימין" (על שם בנימין זאב כהנא).
הנערים שישבו במאחז קיבלו מאלוף פיקוד המרכז ניצן אלון, צו הרחקה מנהלי והמאחז פורק.
בתגובה הושחתו 10 כלי רכב של תושבי הכפר בפעולת תג מחיר.
דיר ג'ריר חוברה לרשת החשמל של חברת החשמל המזרח-ירושלמית ב־1975. הכפר מחובר לחברת המים הירושלמית.
רשת מים בכפר הוקמה בשנת 1976.
נכון לשנת 2012, אין בכפר רשת ביוב והתושבים משתמשים בבורות ספיגה, לפינוי שפכים.
דיר איבזיע הוא כפר פלסטיני, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה בדרום השומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר 2,069 תושבים.
דיר איבזיע ממוקם 7.7 ק"מ מערבית לרמאללה.
אדמות הכפר גובלות בעין עריכ ועין סיניא ממזרח, אל-ג'אנייה ועין סיניא מצפון, כפר ניעמה וצפא ממערב, ובית עור א-תחתא, בית עור אל-פוקא, עין עריכ וביתוניא מדרום .
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בדיר איבזיע בשנת 1870, וכתב כי מתגוררים בו 400 תושבים, כולם מוסלמים.
הוא ציין כי בכפר מספר בתים גדולים הבנויים בנייה טובה למדי, וכן כי ראה שבר אבן ועליה גילופים ובהם שושנה פגומה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר איבזיע 90 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 360 תושבים, כולם מוסלמים.
במלחמת ששת הימים ב -1967 נכבש הכפר על ידי ישראל.
בעקבות הסכמי אוסלו, 27% משטח הכפר מוגדר כשטח B והשאר מוגדר כשטח C.
ישראל הפקיעה 22 דונם מקרקעות הכפר להקמת ההתנחלות דולב, ובנוסף הפקיעה כ-600 דונם של קרקעות לסלילת כבישים עוקפים.
נפת דיר אל-בלח () (בישראל נפוץ השימוש בשם מחנות המרכז או "אזור אמצע") היא אחת מנפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת במרכז רצועת עזה ויש לה גבול עם ישראל.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2006, בנפה חיו כ־208,716 נפשות.
האוכלוסייה התרכזה בעיר אחת, עיירה אחת, שני כפרים, וארבעה מחנות פליטים.
דיר אבו משעל הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בכפר, כ-5000 תושבים.
הוא גובל באל-איתיחאד ובעאבוד ממזרח, בעאבוד מצפון, בשוקבא ממערב ובאל-איתיחאד מדרום.
משמעות שמו היא "מנזר בעל הלפיד".
במפקד שנערך ב-1922 על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמצא כי בכפר הייתה אוכלוסייה של 289 איש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 88 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 404 תושבים, כולם מוסלמים.
ב-1945 הוערכה אוכלוסיית דיר אבו משעל ב-510 איש.
שטח אדמות הכפר היה 8,778 דונם, אשר מתוכם 2,076 דונם היו מטעים ואדמות השקיה, 1,058 שדות דגנים, ואילו 19 דונם היו קרקע בנויה.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות משנת 1949, נשלטה דיר אבו משעל על ידי ירדן.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה 987 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967 ועד היום, נמצאת דיר אבו משעל בשליטה ישראלית.
בעקבות הסכמי אוסלו 85% מקרקעות הכפר מוגדרים כשטח B, ואילו 15% הנותרים מוגדרים כשטח C.
ישראל הפקיעה מאות דונמים בשביל בניית כבישים עוקפים.
מפקד חטיבת בנימין אלוף-משנה יובל גז הגדיר את הכפר כ"מוקד אלים במיוחד", על רקע מעורבות תושבים בטרור.
הכפר נחשב למעוז הן של חמאס והן של ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
בשנת 2017 נחשפו שלוש חוליות ירי שיצאו מהכפר - המרכזית שבהן ביצעה את הפיגוע בשער שכם ביוני של אותה שנה, בו נהרגה לוחמת מג"ב הדס מלכא.
שלושת מבצעי הפיגוע נהרגו במהלכו.
בעקבות הפיגוע הטיל צה"ל סגר על הכפר, והרס את בתיהן של משפחות שלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע.
מוקדם יותר באותה שנה, נערים מהכפר הציתו שרפה שפגעה קשות ביישוב נווה צוף (דאז חלמיש) הסמוך.
דיר א-סודאן (ערבית:دير السودان) הוא כפר פלסטיני בשומרון, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה, ונמצא 20 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה בכפר כ-1,991 תושבים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר א-סודאן 53 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 243 תושבים, כולם מוסלמים.
דיר אל-עסל אל-פוקא הוא כפר פלסטיני, הנמצא במרחק של 16 ק"מ מערבית לחברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה יותר מ-1,600 תושבים בשנת 2007.
לדברי פאלמר, השם דיר אל-עסל פירושו "מנזר הדבש".
ב-1838 תואר המקום כחרב ונטוש, וכחלק מן השטח שבין ההרים לעזה, הכפוף לשליטת העיר חברון.
ב-1883 תואר המקום בסקר ארץ ישראל המערבית כ"יסודות וערימות של אבנים, מערות, בורות, וקפלה הרוסה, כנראה ביזנטית"
בזמן המפקד 1931 של ארץ ישראל, אוכלוסיית הכפר, אשר כונתה חירבת אל-עסל אל-גרבייה, נספרה תחת דורא.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר דיר אל-עסל אל-פוקא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית הכפר 282 נפש.
לאחר מלחמת ששת הימים, דיר אל-עסל אל-פוקא עבר לשליטה ישראלית.
דֵיר אִיסְתְיַא הוא כפר פלסטיני, הממוקם במחוז סלפית שבצפון יהודה ושומרון, 15 ק"מ דרומית־מערבית לשכם, וכ־7 ק"מ מזרחית לסלפית.
השטח הבנוי של דיר איסתיא הוא 74 דונם, ובחלק העתיק שלו יש כ־30 משפחות.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,817 תושבים בשנת 2016.
והתגלו בו שרידים גם מהתקופה הצלבנית ומהתקופות האיובית והממלוכית.
במרכז הכפר ממוקם מבנה מקאם "נבי איסתיא", שמו בערבית של הנביא ישעיהו.
במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס שבהם ישבו מוח'תארים בארמון או מצודה ושלטו על האזור.
מוח'תאר דיר איסתיא בנה מצודה בלב הכפר.
כיום באזור זה, "העיר העתיקה", פועל בית מלון ובו מתארחים גם פעילי זכויות אדם מרחבי העולם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, סיפחה ירדן את שטח הכפר והוא עבר לשליטה ירדנית.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר דיר איסתיא משליטה ירדנית לשליטה ישראלית.
ב-1982, החלה הקמתו של היישוב נופים מצפון מערב לכפר, כמה עשרות דונמים של מטעי זיתים הופקעו לצורך הקמת כביש הגישה ליישוב.
נופים הוקמה על ידי יזמים פרטיים, ללא אישור ממשלתי, על קרקע פרטית.
ב-1984 יזם היישוב, דני וינמן, נקלע לקשיים כלכליים, חברתו "נופים מפעלים כלכליים בע"מ" התפרקה ובניית היישוב נפסקה.
הקמת היישוב חודשה ב-1988 בחסות משרד השיכון.
לאחר הסכמי אוסלו, 17% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B ו-83% הם שטח C.
בשנת 2003, הופקעו כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר לצורך הקמת גדר וכבישי ביטחון באזור בין היישובים עמנואל, מעלה שומרון וקרני שומרון.
בתחילת 2016, נחסמו חמש דרכים חקלאיות המובילות מהכפר למאות דונמים של מטעי זיתים של תושבי הכפר, לאחר שהמינהל האזרחי הקים מעקה לאורך שני קילומטר, בהם עובר כביש 5066 המשרת את תושבי כלל הכפרים והיישובים באזור.
לאורך שתושבי הכפר קיימו מחאה לא אלימה, שבעקבותיה הסכים צה"ל לפתוח את אחת מהדרכים שנחסמו.
במרץ 2017, הוצתה דלת מסגד הכפר ועל קירותיו רוססו "ד"ש קוצרא" ו"ערבים החוצה".
במרץ 2019 מחבלים מהכפר ביצעו ירי לעבר אוטובוס שעבר בכניסה לכפר.
לא היו נפגעים אך נוסעת אחת קיבלה התקף חרדה.
ביוני 2019 פורעים השחיתו 23 מכוניות בכתובות גרפיטי נאצה וניקוב צמיגים.
ביולי 2020, בזמן סגר הקורונה, פלשו מתנחלים לשטח פרטי של תושב הכפר ובנו עליו בריכה.
בעקבות פנייה של ארגון יש דין, הרס המנהל האזרחי את הבריכה.
בנובמבר 2025 הציתו מתנחלים מסגד בכפר וריססו על קירותיו כתובות נאצה ובגנות אלוף פיקוד המרכז אבי בלוט
על פי ויקטור גרן, ביוני 1870, בעיירה היו בערך 400 תושבים.
במפקד 1922 של ארץ ישראל היו בה 674 תושבים, כולם מוסלמים, ובמפקד 1931 עלה מספרם ל-886 איש, שאכלסו 206 בתים.
בסטטיסטיקה של העיירה משנת 1945, רשומה אוכלוסייה של 1,190 איש, מוסלמים.
ב-1961, כאשר הייתה העיירה חלק מירדן, היו בה 1,641 תושבים, ומספר זה הצטמצם בצורה דרסטית לאחר כיבוש העיירה במלחמת ששת הימים על ידי ישראל, כאשר כמעט מחצית מהתושבים היגרו בהדרגה לכווית.
במפקד שנערך בשנת 1997 על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית דיר איסתיא מנתה 2,802 תושבים, מהם 2.1% בלבד היו פליטים פלסטינים.
למעלה ממחצית האוכלוסייה הייתה מתחת לגיל 20 (51.8%).
דיר אל-חטב הוא כפר פלסטיני השוכן מזרחית לשכם ושייך לנפת שכם ברשות הפלסטינית.
דיר אל-חטב שוכנת למרגלות ג'בל בילאל.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,685 תושבים בשנת 2016.
הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: מצפון, על פסגתו המערבית של ג'בל בילאל, מצוי מבנה מקאם שייח' "בילאל אבן רבאח", אתיופי שהיה המואזין הראשון באסלאם.
מדרום, ח'רבת איבן נ'סיר (חורבת אבן נצר), במקום נמצאו חרסים מתקופת הברזל ושרידי מבנים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית, על ידי הארכאולוג רם גופנא במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968. מדרום מזרח, ב"ח'רבת כפר ביתא" נמצאו 5 מערות קבורה מפוארות בהם עיטורי פרחים ("רוזטות").
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: "במקום מערכת של בורות מים עתיקים שלא הייתה בשימוש, ואספקת המים לתושבי הכפר הייתה מ"עין אל כבירה" שממזרח".
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 234 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-277 מוסלמים אשר שכנו ב-51 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 370 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 11,532 דונם.
בכפר היו גם פרדסים ומטעי בננות.
בשנת 1961, האוכלוסייה של דיר אל-חטב הייתה 481 נפש.
החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין לחברי "גרעין אלון מורה" שהם יכלו להקים עיר יהודית בגבעות הטרשיות ממזרח לשכם.
בספטמבר 1978, בעקבות התחייבות של ראש הממשלה מנחם בגין שלא להקים התנחלויות במשך שלושה חודשים, עלו מתנחלים מגוש אמונים להתנחלות באזור חווארה.
במחלקה להתיישבות ניסו לאתר אדמות מדינה או אדמות נפקדים שמתאימות להתנחלות, לאחר ששר הביטחון סירב להפקיע אדמות לשם כך.
בתחילת יוני 1979 בוצעה הפקעה של אדמות מהכפר הסמוך רוג'ייב, בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות המופקעות לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית.
ממשלת ישראל החליטה להעביר את התנחלות "אלון מורה" סמוך לפסגת ג'בל בילאל (או "הר כביר"), כקילומטר מצפון לדיר אל-חטב, זאת לאחר שהוכרזה כאדמות מדינה על ידי פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, מאחר שלא הייתה מעובדת.
ב-7 באפריל 1988, בזמן האינתיפדה הראשונה, מזכיר היישוב אלון מורה, גרשון מסיקה ועוד מספר מתושבי אלון מורה נכנסו לכפר כשהם חמושים בנשקם האישי, לאחר שהבחינו בשני דגלי פלסטין שהיו מונפים על גג בניין.
בהגיעם אל הכפר הם לקחו איתם שניים מהתושבים אל הבניין שעליו היו מונפים הדגלים.
בדרכם אל הבניין ירו מסיקה וחבריו באוויר.
לאחר מכן הורידו שני הערבים את הדגלים בהוראת מסיקה.
לאחר הורדת הדגלים, הציתו מסיקה והאחרים את הבניין, שהכיל תבואה.
אחר כך הכניסו את אחד התושבים לכלי-הרכב שלהם, השכיבו אותו בתוך הרכב כשפניו למסה והכו אותו בגבו.
בנובמבר 1989 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב על הצתה ותקיפה.
לאחר הסכמי אוסלו, 42% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B ו-58% הם שטח C.
בשנת 1996 נסלל על אדמות הכפר כביש עוקף להתנחלות אלון מורה – כביש 555. הנסיעה על הכביש אסורה לתושבי הכפר ונמנעת מהם הגישה אל אדמות הכפר שמעבר לכביש.
המעיין הראשי של הכפר – עין אל-כבירה, ממוקם במדרון שמעל הכפר.
ליד המעיין קיימת ניקבה עתיקה מהתקופה הביזנטית ולצידה בריכה, ששימשו להגברת זרימת המים.
אורך הניקבה כ-70 מטר, היא מצופה אבנים מסותתות ומקורה בקשתות ובקמרונים מחודדים מאבן.
כמו כן, ישנם שרידים עתיקים של אמת מים שהובילה מים לעיר שכם ו-5 ברכות גדולות (כ-100 קוב כל אחת).
גובה קמרונות הנקבה נע בין 1 ל-2 מטרים ורוחבה כחצי מטר.
המעיין הוא מקור המים היחיד הנובע במורדותיו המערביים של הר כביר וכתוצאה מכך היה בעל חשיבות לתושבי הכפרים סאלם, בית דג'ן, דיר אל-חטב ועזמוט.
ב-2009 השתלטו מתנחלי אלון מורה על המעיין ובנו בו בריכת בטון.
בנובמבר 2010 הרס המנהל האזרחי את הבריכה שנבנתה ללא אישורים.
אך באפריל 2011 נחנכה בריכה חדשה וגדולה יותר במרחק 50 מטר מהבריכה הקודמת.
מאז אין לתושבי הכפר גישה למעיין.
פרנסתם של תושבי הכפר התבססה במשך מאות שנים על עיבוד האדמה ועל מרעה בשטחי אל-ג'בל אל-כביר, ובוואדיות הסובבים אותו.
במשך השנים נתפסו רוב אדמות החקלאות והמרעה של הכפר, על ידי הכרזה עליהן כאדמות מדינה, הכרזה על "שמורת טבע הר כביר" ומאחזים לא חוקיים.
הניתוק מהאדמות החליש את כלכלתם של תושבי הכפר ורובם נאלצים להתפרנס כפועלים מחוץ לכפר.
גם הגישה למקאם שייח' בילאל נחסמה עם הכללתו בשטח ההתנחלות אלון מורה.
דיר איוב היה כפר ערבי בסמוך לשער הגיא, שנחרב במהלך מלחמת העצמאות.
חורבותיו נמצאות היום בשטחו של פארק קנדה.
במפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596 נמנו בכפר 17 בתים עם 94 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 215 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 229 תושבים, ב-66 בתים, כולם מוסלמים.
בתחילת 1931 סבל הכפר ממגפת טיפוס וכ-50 מתושביו אושפזו בבתי חולים.
בדו"ח מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט לשנת 1931 נמנה דיר איוב בין הכפרים שהתקינו או תיקנו מערכת הספקת מים.
ביוני 1936 בצעו השלטונות הבריטים חיפוש בכפר לאחר חבלה במערכת אספקת המים לירושלים.
בפקודה של מטה הפלמ"ח מדצמבר 1947 נמנה דיר איוב בין הכפרים שבהם יש בסיסי אויב בדרך לירושלים.
ב-21 בדצמבר 1947 פוצצה ההגנה שלושה בתים בכפר כפעולת תגמול על רצח יונה רסין בכביש ירושלים-יפו.
ב-7 בפברואר 1948 פוצץ הצבא הבריטי שני בתים בכפר.
בדיווח על כיבוש סאריס ב-16 באפריל 1948 נאמר:
"עמודי העשן הגדולים בקעו מרכס זה וערביי דיר איוב הסתכלו ונוכחו לדעת מה המחיר היקר המשלם כפר ששימש מרכז להתקפות על השיירות היהודיות.
ראו – ולא העיזו לבוא לעזרה."
במהלך מבצע מכבי, ב-15 במאי 1948, תפסו חיילי חטיבת הראל את דיר איוב, לאחר שהאזור פונה על ידי הבריטים וצבא ההצלה, אך הם נטשו את הכפר למחרת.
"עד שער־הגיא כבשנו את הדרך, אך על דיר איוב לא הצלחנו להתגבר.
האויב נסוג מן הכפר עצמו ונשאר יושב, מוגן ומבוצר במישלטים שסביבו.
האויב הבין, שזהו קו ראשון של לאטרון – והוא החזיק בו."
בתחילת יוני 1948 דווח שהתושבים עזבו בעקבות כיבוש הכפר ב-13 במאי 1948.
במבצע בן נון ב', ב-30–31 במאי 1948 כבשה פלוגה מגדוד 72 את דיר איוב ללא התנגדות.
אך ברכס השולט על הכפר התבצר כוח של הלגיון הערבי, שהמטיר אש על הכוח.
הפלוגה התוקפת הורכבה ברובה מעולים חדשים חסרי ניסיון קרבי.
הם הופתעו ממכת האש הראשונה של האויב, ספגו אבדות כבדות, ופתחו בנסיגה בלתי מסודרת.
רק אומץ לבם של מפקדי הפלוגה, שנשארו כדי לחפות על נסיגת החיילים, אפשר למרבית הכוח להיחלץ ולסגת חזרה לאזור שער הגיא, לאחר שספג 11 הרוגים.
בתום קרבות עשרת הימים נותר דיר איוב בידי הלגיון כחלק ממובלעת לטרון.
באמצע אוגוסט 1948, דיווחו הערבים על ניסיון של צה"ל לכבוש את דיר איוב, שכשל.
באוגוסט 1948 דווח שישראל התירה לתושבי דיר איוב לקצור את שדותיהם.
ביוני 1949 ניסו אנשי הכפר לחזור לאדמותיהם אך הונסו על ידי חיילי צה"ל.
ישראל התנתה את חזרת התושבים לכפר בהעברת הכפר לריבונות ישראלית.
ירדן לא הסכימה לתנאי זה והכפר נותר שומם.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נותר הכפר בשטח המפורז של מובלעת לטרון.
ב-2 בנובמבר 1950 נורו ליד דיר איוב שלושה ילדים תושבי הכפר יאלו, שניים מהם למוות, בידי חיילי צה"ל.
האירוע הכה גלים בירדן ובבריטניה, וירדן עשתה בו שימוש במטרה לגרום לשינוי באופן התנהלותה של ישראל במסתננים, אולם שינוי כזה לא התחולל.
לאחר מלחמת ששת הימים הרס צה"ל את הכפר.
דיר אבו דעיף היא עיירה פלסטינית בצפון יהודה ושומרון, הממוקמת כ-6 קילומטרים ממזרח לעיר ג'נין ונמצאת בנפת ג'נין.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיירה מנתה 6,926 תושבים באמצע שנת 2016. רובה נמצא בשטח A.
בדיר אבו דעיף נמצאה קרמיקה מהתקופה הביזנטית.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון ציין את דיר אבו דאיף כאחד ממגוון המקומות באזור הסמוך לכפרים בית קאד, פקועה, דיר ע'זאלה ואראנה.
בשנת 1870 ויקטור גרן ציין את דיר אבו דעיף ככפר קטן, מדרום לבית קאד, אך פחות חשוב ממנו.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה בשנת 1882 היישוב תואר כ"כפר קטן ליד שולי הגבעות.
אספקת המים היא מבורות מים.
ישנם גני זית בצפון הכפר.
לפי מפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, התגוררו במקום 441 תושבים.
434 מוסלמים ושבעה נוצרים אורתודוקסים.
האוכלוסייה גדלה עד מפקד 1931, ומנתה כ-598 תושבים שהתגוררו ב-136 בתים – 593 מוסלמים וחמישה נוצרים.
בסקר הכפרים של 1944/5 מנתה האוכלוסייה כ-850 מוסלמים.
היישוב התפרס על שטח של כ-12,906 דונם.
מתוך שטח זה כ-1,919 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 4,836 דונם לדגנים, ואילו 30 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני, בשנת 1961 התגוררו במקום כ-1,191 תושבים.
דיר אל-קאסי היה כפר ערבי פלסטיני, שהיה ממוקם צפונית-מזרחית לעכו, ושתושביו גורשו במלחמת העצמאות.
הכפר היה ממוקם 26 ק"מ צפונית מזרחית לעיר עכו, על גבעה סלעית כ-5 ק"מ דרומית לגבול לבנון.
הוא התחבר בכביש סלול לפסוטה בצפון ותרשיחא בדרום-מערב.
הדרך חילקה את העיירה לרובע מזרחי ומערבי, הרובע המזרחי היה במיקום גבוה יותר.
החלק הראשון של שם הכפר, דיר ("מנזר") מציע שייתכן שלכפר היו מנזר ואוכלוסייה נוצרית.
עם זאת, בתקופה המודרנית האוכלוסייה הייתה מוסלמית.
לטענת תושבי הכפר, בתקופת המנדט הבריטי נחשפו במקום ממצאים עתיקים מתקופות הברונזה, הברזל והרומית בארץ ישראל.
נמצאה בכפר גם קרמיקה מהתקופה הרומית המאוחרת והביזנטית.
בתקופה הצלבנית הוא נודע בשם "קאסי", ובשנת 1183 צוין שגודפרי דה טור מכר את אדמת הכפר לז'וסלין השלישי.
בשנת 1220 מכרו בתו של ז'וסלין השלישי ביאטריקס דה קורטנאי ובעלה אוטו פון בוטנלאובן, רוזן הנברג, את אדמתם, כולל קאסי והרויס הסמוכה (תל'אר-רוושה/תל ראש), לאבירים הטבטונים.
באזור נמצאו שרידים מהתקופה הממלוכית.
החל משנת 1517 דיר אל-קאסי נכללה בתחומי האימפריה העות'מאנית והיא הייתה שייכת לנהיה (נפת) ג'ירה, חלק מסנג'ק צפת (מחוז צפת).
ברישומי המס של 1596 הייתה לדיר אל-קאסי אוכלוסייה של 24 משק בית מוסלמים; בהם 132 אנשים.
תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 25% על מספר גידולים, כולל חיטה ושעורה, וכן על עיזים וכוורות; סך של 345 אקצ'ה.
בתחילת המאה ה-18, דיר אל-קאסי היה כפר מבוצר שנשלט על ידי שייח מקומי בשם עבד אל-ח'ליק סאלח.
בשנת 1740, שיח' זהיר אל עומר, גובה מיסים משבט אל-זיאדינה שכוחו הלך וגדל ברחבי הגליל, נאבק להשיג שליטה בדיר אל-קאסי.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפך את הכפר לחלק מתחום השיפוט שלו לאחר שהתחתן עם בתו של שייח' סאלח, ובכך חתם ברית בין השבטים.
בסוף 1767, בנו של זהיר עלי מצפאד ביקש מאביו את השליטה בדיר אל-קאסי, לאחר שבקשתו לקבל את השליטה על דיר חנא נדחתה.
זהיר סירב והשניים נכנסו לסכסוך מזוין, בו ניצח זהיר.
למרות זאת, זהיר חנן את עלי ובסופו של דבר מסר לו את השליטה בכפר.
בשנת 1838, דיר אל-קאסי תועדה ככפר מוסלמי במחוז אל ג'בל, הממוקם ממערב לצפת.
ויקטור גרן ביקר בדיר אל-קאסי ב-1875, והוא העריך שבכפר יש 350 תושבים מוסלמים.
בשנת 1881 תואר דיר אל-קאסי, בסקר הקרן לחקר ארץ ישראל, ככפר המוקם על רכס, מוקף בעצי תאנה, עצי זית ושדות מעובדים.
אז היו בו כ-200 תושבים.
רשימת אוכלוסין משנת 1887 לערך הראתה שבדיר אל קאסי היו כ-945 תושבים, כולם מוסלמים.
בזמן מפקד האוכלוסין של 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בכפר אוכלוסייה של 663 תושבים, כולם מוסלמים, במפקד 1931, הייתה אוכלוסייה של 865 תושבים, עדיין כולם מוסלמים, שהתגוררו ב-169 בתים.
מאוחר יותר, הכפר היה ברובו מוסלמי אך היה בו גם מיעוט נוצרי גדול.
יחד עם שני הכפרים פאסוטה ואל-מנסורה, האוכלוסייה מנתה 2,300 תושבים ושטחו הכולל של הכפר היה 34,011 דונם.
1,607 דונם היו מטעים ואדמות שלחין, 6,475 שימשו לגידולי דגנים, ואילו 247 דונם היו אדמות בנויות.
במהלך מלחמת העצמאות, דיר אל-קאסי הוגנה על ידי צבא ההצלה, אך הכפר נכבש על ידי צה"ל במהלך מבצע חירם, ב-30 באוקטובר 1948.
במהלך הכיבוש ברחו תושבי הכפר, ורובם היגרו צפונה ללבנון.
ב-27 במאי 1949 כבר ישבו בכפר הנטוש עולים חדשים יהודים.
עד יוני 1949, צוין כי כל אזור גבול הצפון "מיוהד", כולל תרשיחא, סוחמאתא, דיר אל-קאסי, תרביחא, מאירון, אל-סמועי, צפצאף ואל-ראס אל-אחמר.
המושב אלקוש, שהוקם בשנת 1949, תופס חלק משטח הכפר.
נטועה שנוסדה ב-1966, מתת שנוסדה ב-1979 ואבירים שנוסדה ב-1980 נמצאים גם הם על אדמות הכפר.
נטועה נמצאת בחלקה גם על אדמות הכפר השכן אל-מנסורה.
ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, תיאר את המבנים שנותרו על אדמת הכפר בשנת 1992: "כמה בתי אבן משמשים עדיין למגורים או למחסנים של תושבי אלקוש.
פסולת בתים שנהרסו מפוזרת בשטח.
בניין בית הספר עומד נטוש.
במקום צומחים עצי תאנה, זית וקקטוסים." בשנת 2004 פונו חלק משרידי הכפר באמצעות ציוד מכני במהלך חפירות של רשות העתיקות.
בשנת 2000 יצא לאור ספר על תולדות הכפר מאת איברהים חליל עות'מאן.
דֶיְר אִנְטָ֫אר הוא כפר בדרום לבנון בנפת בינת ג'בייל, מחוז א-נבטיה.
הכפר ממקום בגובה ממוצע של 550 מטרים מעל פני הים, כ-16 קילומטרים צפונית מערבית לבינת ג'בייל, כ-30 קילומטרים דרומית מערבית לא-נבטיה וכ-20 קילומטרים מזרחית לצור.
לפי אדוארד פאלמר, שאיית את שם הכפר בקו"ף (دير قنطار – דיר קנטאר), פירוש השם הוא "מנזר הקשתות".
בשנת 1875 ביקר בכפר ויקטור גרן ומצא שגרו בו 160 מתואלים.
הוא כתב: "רוב הבתים בנויים מתערובת של אבנים עתיקות מסותתות עם אבנים חדשות.
בכפר ישנם כמה קברים עתיקים, בורות מים, בית בד...
ובריכה חצובה בסלע המצביעים על תקופה עתיקה, פחות או יותר."
בשנת 1881 ביקרה ביישוב משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) שתיארה את הכפר כבנוי אבן, מאוכלס על ידי כ-150 מתואלים, ממוקם על גבעה, מוקף זיתים, עצי תאנה ואדמה מעובדת ומים שסופקו מבריכה ובורות מים.
דיר ראפאת הוא מנזר קתולי צפונית-מערבית לבית שמש ולקיבוץ צרעה, בשטח השיפוט של מועצה אזורית מטה יהודה.
בעבר, שכן כ-2 ק"מ ממזרח למנזר כפר ערבי בשם דיר ראפאת, כשם המנזר.
הכפר נכבש במלחמת השחרור על ידי כוחות חטיבת פלמ"ח הראל, במסגרת מבצע דני.
כיום בתי הכפר שנותרו על תילם, מושכרים על ידי הכנסייה הקתולית ובית היתומות משמש ככפר הטיפולי (היהודי) רטורנו.
באמצע המאה ה-19 נקלע הכפר למצוקה כלכלית למול השלטון הטורקי ולבסוף התגבשה מכירת חלק משטחו לפטריארכיה הלטינית.
העסקה הותנתה בכך שלא תעשה פעילות מיסיונרית בשטח זה, אלא רק פעילות חינוכית.
המנזר הוקם בשנת 1927 על ידי הבישוף האיטלקי פארינה, מייסד מסדר האחיות דורותי הקדושה ובעידודו של ידי הפטריארך הלטיני לואיג'י ברלסינה לאחר רעידת האדמה שהתחוללה בארץ.
הפטריארך היה מעוניין באתר לכבוד מרים אם ישו שתגן על ארץ ישראל מפני אסונות דומים.
לכן שמה הרשמי של הכנסייה הוא "גבירתנו מלכת פלשתינה" ("Regina Palaestinae").
לצד הקמת הכנסייה נקבע יום חג החל מדי שנה ביום ראשון שלאחר ה-25 באוקטובר.
בשנת 1933 אישר הותיקן את החג הזה.
את המבנים במתחם המנזר תכנן הנזיר הבנדיקטיני והאדריכל האב מורציו גיסלר.
הוא מיקם את הכנסייה במרכז המתחם.
במקום הוקמו גם בית יתומים, בית ספר ומבנה למנזר.
הפטריארך ברלסינה רצה לקשט את קירות הכנסייה ותקרתה במילים הראשונות של פניית המלאך גבריאל אל מרים אם ישו - אווה מריה.
הוא ביקש מהגמונים קתולים שישלחו לו תרגומים רשמיים של ברכה זאת.
הוא קיבל 404 תרגומים שכאלה, ומתוכם בחר 280 על מנת שייכתבו על קירות הכנסייה.
לפי אנציקלופדיה מפה, בעבר הייתה כתובה ברכת אווה מריה על קירות הכניסה ב-343 שפות שונות, כולל עברית ("שלום לך מרים").
ברכות אלו נכתבו על ידי האמן הירושלמי מובארק סעיד.
הוא צייר מלאכים הנושאים סרטים ועליהם המילים הראשונות של ברכתו של המלאך למרים.
ב-1973 הסתיים שיפוץ ושיחזור המתחם, התקרה נצבעה תכלת וצוירו שנית המלאכים האוחזים בסרטים אך השחזור אינו שלם וחלק מהברכות בשפות השונות שהופיעו על הסרטים לא הושלם.
גם על דלתות העץ של הכנסייה כתובה הברכה 56 פעם בשפות שונות.
באפסיס הכנסייה עומד פסלה של מריה מואר באור תכלכל על ידי חלונות צדדים תכולים.
באולם עומד פסל מלאך מחזיק בדג, אחד מסמליה העתיקים של הנצרות.
אחזקת המקום נעשתה בתחילה על ידי מסדר אחיות סנטה דורותי, אשר באו לארץ ישראל מאיטליה ב 1927 ובראשן האם ברתילה.
בשנות האלפיים, המנזר מוחזק על ידי מסדר הנזירות בית לחם (בדומה למנזר שבבית ג'מאל), הנזירות מחזיקות את המקום ומקדישות עצמן לטיפול בילדות יתומות או ממשפחות במצוקה שחוסות בבית הספר של המנזר.
הילדות בגיל 4–13 לומדות במנזר ובסיימן כיתה ו' רשאיות להמשיך ולהתגורר במנזר וללמוד בבתי הספר שברמלה הסמוכה.
כיום יש במתחם גם בית הארחה לצליינים נוצרים.
כיום כל הנזירות במנזר הן צרפתיות או מארצות דוברות צרפתית, בחורשת הכנסייה חיה אחות קנדית חברה במסדר אחיות החסד החיות בבדידות מוחלטת, היא דיירת במנזר האחיות דורוטי הקדושה ומתפרנסת מהכנת כרטיסי ברכה מעוטרים בפרחים מיובשים.
בראש המנזר פסל דמותה של מרים, אמו של ישו בתנועת יד המברכת ושומרת על הארץ מאסונות, מתחתיה מופיעות שני עיגולי פסיפס תלויים ובהם האותיות A ו M שהן תחילת הברכה "אווה מריה".
הפסל נעשה בסדנאת אמנים באיטליה ע"פ דגם של פסל ממנזר האחיות דורותי הקדושה בוויצ'נצה גובהו של הפסל עשוי הברונזה כ 2.5 מ' והובלתו הייתה מסובכת לכן פורק לעשרה חלקים שהורכבו שוב בראש הכנסייה.
את ראשה של מרים עיטר כתר כוכבים מוזהבים, אולם החשש מגנבים ופגעי מזג האוויר הביאו את ראשי המנזר להסירו (כך מצבו בתמונה), אך כיום ראש הפסל שוב עטור בכתר כוכבים אך הפעם מברונזה.
לצד המנזר פועל "יקב מוני", יקב כשר המוחכר למשפחת ערטול הנוצרית מהעיר מע'אר.
היקב פועל במערות היקב של המנזר.
השם "מוני" הוא לזכר בן המשפחה שמת בדמי ימיו.
מבנה נוסף, ששימש בעבר כבית היתומים, מוחכר כעת לעמותת רטורנו המפעילה בו מרכז גמילה מסמים.
המבנה מוגדר כיישוב בשם גבעת שמש.
ב-2014 רוססו כתובות נאצה במקום וצמיגי ארבעה כלי רכב נוקבו
דִּירָה (בעברית לשון הקודש וארמית; דִּרַה או דִּרַא) היא יחידת מגורים, ובדרך כלל נקראת גם "דירת מגורים" והיא מהווה יחידה בתוך בית משותף.
דירה יכולה לשמש למגורים או למטרות אחרות, כגון פעילות עסקית.
מקור המילה דירה מהפועל: "לדור" שמשמעותו "לגור" בארמית.
הדירה מהווה מרכיב בסיסי באיכות החיים האנושית, ובימינו מחולקת, על פי רוב, למרחבים פנימיים, לעיתים נפרדים, המשרתים את הצרכים הבסיסיים בימינו: חדרי שינה, חלל משותף, מטבח ופינות אוכל, חדרי רחצה.
מלבד אלה קיימות חלוקות נוספות ויחידות אחרות הקשורות בגודל הדירה ובאופי של המתגוררים בה.
כך למשל חדר כושר ביתי, חדר כביסה או חדר ארונות.
דירה רגילה – בדרך כלל יחידה אחת מתוך מספר יחידות בבית מגורים.
דירת גג – או בשם המוכר יותר: פנטהאוז, ממוקמת בקומה העליונה של בניין מגורים.
פעמים רבות הפנטהאוז כולל את שתי הקומות העליונות יחדיו.
דירת גן – יחידת מגורים הממוקמת בקומת הקרקע של בניין מגורים, וצמוד לה שטח אדמה.
בית מגורים פרטי או וילה – יחידה אחת בודדת למגורים על שטח אדמה מוגדר.
קוטג' – דירה המתפרסת על שניים או שלושה מפלסים.
פרטר (parter, מצרפתית - par terre, על הקרקע) - דירה צמודת קרקע שגובה הכניסה שלה כ-4–5 מדרגות.
סטודיו - דירה בעלת חלל אחד המשמש סלון, מטבח וחדר שינה.
דירת מרתף - דירה הממוקמת מתחת למפלס הרחוב.
לופט - חלל תעשייה או בית מלאכה שהוסב למגורים, בעל תקרה גבוהה וחללים גדולים.
דופלקס וטריפלקס - דירה בת שניים או שלושה מפלסים, בהתאמה.
הדירה המצויה והמוכרת ביותר, ממוקמת במרחבים עירוניים או במרכזי מגורים בפרברים.
בדרך כלל כיחידה אחת מתוך מספר יחידות.
מגורים באזורים כפריים אינם מקוטלגים כדירות אלא כבתים או בתים פרטיים.
נהוג לקטלג דירות לפי שטחן שנמדד במ"ר או לפי מספר החדרים והמפלסים שבה, או בכל אלה ביחד.
מספר החדרים בדירה ישראלית מחושב לפי מספר חדרי השינה והסלון, כלומר בדירת שני חדרים ישנו סלון וחדר שינה.
בדירה ישראלית טיפוסית שנבנתה עד שנות השבעים ישנו חדר כניסה (הול) המוביל לסלון, מטבח נפרד, חדר אמבטיה, חדר שירותים ומרפסת כביסה המחוברת למטבח או לחדר האמבטיה.
כמו כן ישנו מסדרון המוביל לחדרי השינה.
בדירה הישראלית אין לרוב חדר אוכל, אלא פינת אוכל המשולבת בהול, בסלון או במטבח.
בדירות הישנות נבנתה מרפסת מקורה בתוך מעטפת הדירה המהווה המשך של הסלון.
החל משנות התשעים מטבח המחובר לסלון הפך נפוץ יותר, ההפרדה בין ההול והסלון בוטלה, נוסף חדר אמבטיה לחדר השינה הגדול והמרפסות נבנו ללא קירוי.
כמו כן, קיימת חובה מטעם פיקוד העורף (הג"א לשעבר) לכלול מרחב מוגן דירתי (ממ"ד) שהוא מין מקלט המשמש חדר שינה בכל דירת מגורים.
חוק התכנון והבנייה קובע לקבלנים מידות מינימליות לחלקי הדירה.
חדר שינה חייב להיות בעל שטח של לפחות 8 מ"ר, חצי חדר אמור להיות לפחות 5 מ"ר ובדירה חייב להיות לפחות חדר אחד בשטח 12 מ"ר.
בחוק מוגדרים גם שטחי המטבח והשירות, מידות החדר, גובה התקרה, עובי הקירות וגודל הפתחים.
דרכים המשייכות את הדירה למתגוררים בה:
בעלות פרטית – בדרך זו נרכשה הדירה על ידי בעליה המתגוררים בה.
הבעלות נרשמת במרשם המקרקעין, מהווה זכות קנין של הבעלים, ומחייבת אותם לשלם מסים שונים כמו: ארנונה, מס רכוש, ועוד.
חכירה - בדרך זו הזכות על הנכס נקנית לתקופה ארוכה אך לא לצמיתות.
זוהי הדרך הנפוצה ביותר בישראל, בה חוכר אדם את הנכס מהמדינה דרך מינהל מקרקעי ישראל, מהעירייה או מהקרן הקיימת לישראל ומשלם דמי היוון תמורת הזכות להשתמש בנכס ל-50 או 100 שנים.
שכירות חופשית – בדרך זו מחזיקים בדירה דיירים המשלמים לבעליה דמי שכירות לתקופה קצובה.
הזכות על הנכס מוגבלת למגורים ואין לדייר זכות לערוך בדירה שינויים, להכניס דיירים אחרים ולסחור בזכותו בנכס אלא אם הוסכם על כך עם בעל הבית.
בחוזה שכירות חופשית רשאי בעל הבית לפנות את הדיירים בהתמלא תנאים הנקובים בחוזה ובכל מקרה, עם תום תקופת החוזה (לעיתים לאחר ניצול אופציה להארכת תקופת השכירות).
דמי מפתח (שכירות מוגנת) - דרך שלישית הקיימת בישראל והמקיפה כ-30,000 דירות, בה קונה הדייר זכות לדור בדירה כל חייו תמורת סכום כסף גדול, ובנוסף משלם שכר דירה חודשי קטן.
הזכות על הנכס עוברת בירושה לבן הזוג ולצאצאיו מדרגה ראשונה כל עוד גרו בנכס חצי שנה לפני מות השוכר.
פלישה לנכס נטוש - דרך בלתי חוקית, אך כאשר הדייר יושב שנים רבות בנכס פינויו בעייתי ולעיתים רבות בלתי אפשרי משפטית.
היותה של הדירה חלק בלתי נפרד בחיינו, מקשרת אליה מושגים ומונחים רבים כמו:
תכולת הדירה - מונח המתאר בדרך כלל את כל הפרטים הנמצאים בין קירות הדירה, ומהווים חלק מחיי היום-יום בה.
בזאת הכוונה לדוגמה לריהוט, למוצרי החשמל, לספרים, תמונות וחפצי נוי אחרים.
אחזקת דירה - הדינמיקה של החיים מחייבת פעולות שונות להמשך קיומה של הדירה במתכונת בה רוצים לחיות בה.
ובין היתר: ניקיון, שיפוץ, צביעה, וכדומה.
שכר דירה - התשלום הקבוע של שוכרי הדירה לבעליה.
מעבר דירה - קצב החיים בעידן המודרני גורם לשינויים תכופים במקום מגוריהם של אנשים, העוברים מדירה אחת לדירה אחרת בהתאם לצרכים חדשים הנראים להם בזמן נתון.
מעבר הדירה כרוך בדרך כלל בהתארגנות הכוללת: אריזת התכולה, הובלתה, וסידורה בדירה אחרת.
תיווך דירות - המעברים התכופים בין דירות יצר את הצורך באנשי מקצוע מיוחדים, מתווכים, אשר ברשותם מאגרי רישום של דירות פנויות להשכרה או מכירה.
הם מקשרים בין הקונה והמוכר או בין השוכר והמשכיר וגובים דמי עמלה.
דיור ציבורי - רשויות ממשל במדינות שונות בעולם מחזיקות בנייני מגורים לצורך מגורים בחינם או בשכר דירה נמוך, לתושבים מעוטי יכולת.
בישראל פועלות חברות כמו עמידר או חלמיש כזרועות של רשויות ציבוריות המחזיקות בדיור ציבורי.
דירת שרד - דירת מגורים ייצוגית של נושא משרה, בדרך כלל משרה ציבורית.
הדירה שייכת למדינה או למוסד המעסיקים את נושא המשרה והם מממנים את העלויות הקשורות להחזקתה.
דירה מפוצלת - דירה שחולקה למספר יחידות דיור נפרדות בעלות הול כניסה משותף.
פיצול דירות נפוץ במקומות בהם קיים מחסור בדירות קטנות.
דירת רווקים - ובלעז גרסונייר (garçonnière) היא דירה המיועדת למשק בית בן נפש אחת וכוללת בדרך כלל חדר שינה וסלון בלבד, או פינת שינה המשולבת בחלל הסלון.
דירת שותפים - שותפים השוכרים דירה יחד מבעל הבית לתקופות שונות, לרוב מדובר ברווקים צעירים, או בסטודנטים.
במדינות מפותחות הרוב המוחלט של התושבים מתגוררים בדירות או בתים.
ובכל זאת, מיעוט קטן של אנשים או מסגרות משפחתיות שאין להם דירה למגורים אף לא בשכירות, מבלים את רוב שעות היממה ברחובות ובגנים או בכל מקום אחר המתאים להם.
אלו הם מחוסרי דיור או "הומלסים", המטופלים בדרך כלל על ידי רשויות הרווחה המקומיות.
דיר תת-קרקעי (בראשי תיבות: דת"ק; באנגלית: Hardened Aircraft Shelter, כלומר - מחסה מטוסים ממוגן) הוא מבנה העשוי לרוב מבטון מזוין, המיועד להגן על כלי טיס ואנשי צוות אוויר, בעת שהוא חונה על הקרקע, מפני התקפה אווירית בעזרת פצצות או טילים.
למעשה, כפי שניתן להבין מהשם באנגלית, במרבית המקרים דת"ק הוא מבנה עילי, ולא תת-קרקעי.
בעוד מחסה עילי לא מאפשר הסוואה, מחסה תת-קרקעי מוסווה בגובה פני הקרקע בעזרת רשתות הסוואה ובנייה ייעודית, וקשה יותר לזיהוי מהאוויר.
עקב עלויות הבנייה ומעשיות השימוש בדת"ק, מוגבל השימוש בו למטוסי קרב בלבד.
דת"ק, או מחסה מוגן, הוא אמצעי הגנה סביל, המשלים הגנה אווירית פעילה, כגון תותחים נגד מטוסים או טילי קרקע אוויר.
את ראשית השימוש בדת"קים ניתן לזקוף לזכות הלופטוואפה הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בעוד באותה תקופה חנו מטוסי הקרב בהאנגרים או בשדות פתוחים, החל חיל האוויר הגרמני - שהוכה קשות בתקיפות אוויריות - להגן על מטוסיו באמצעות מחסות תת-קרקעיים או בשדות מוסווים בתוך שטחים מיוערים.
בדומה למרבית אמצעי הלחימה המודרניים, השימוש בדת"קים התפתח והתפרש ברחבי העולם בזמן המלחמה הקרה, שבה פרסו מדינות נאט"ו, בהובלת ארצות הברית מאות דת"קים ברחבי אירופה על מנת להגן על מטוסי הברית מפני תקיפה אווירית סובייטית.
סביר להניח שלו היו המטוסים מוגנים בדת"קים, כמות המטוסים השורדים הייתה גבוהה יותר (הפצצות שבהן השתמש חיל האוויר הישראלי בתקיפות היו לרוב במשקל של כ-250 ק"ג, שאותן דת"ק ממוצע יכול לספוג).
מיד לאחר מלחמת ששת הימים החלו הסובייטים בסיוע מקיף למצרים ולסוריה, שכלל גם בניית דת"קים בשדות התעופה, והוספת אמצעי הגנת נ"מ.
על פי הדעה הרווחת, זו הסיבה המרכזית לכך שבמהלך מלחמת יום הכיפורים נפגעו מעט מאוד מטוסים של חילות האוויר הערביים בזמן ששהו על הקרקע.
בסך הכול נפגעו בתקיפת שדות התעופה המצריים 14 מטוסים על הקרקע, ועוד 24 באוויר; הסורים איבדו 13 מטוסים על הקרקע, ו-21 בקרבות אוויר במהלך תקיפת שדות התעופה שלהם במלחמת יום הכיפורים.
מרבית הדת"קים בנויים כך שהכוח האווירי המוצב בהם יכול לתפקד עצמאית.
הם כוללים חדרי צוות שבהם גרים אנשי הצוותים הטכניים, מטבח, חדרי כלים, עמדות להרצת מטוסים, עמדות תדלוק ועוד.
בחדרים מיוחדים הצמודים לדת"ק ממוקם ציוד נתיק (כגון מכלי דלק נתיקים או טילי אימונים), ובחדרים מרוחקים יותר ממוקמים כלי נשק שונים - פצצות (אלו נמצאות לרוב בדיר פצצות - דפ"ץ), טילים, נורי הטעיה וכן הלאה.
דת"ק יירוט ימוקם על קצה מסלול הטיסה ויאפשר המראה מיידית ישירות מהדת"ק, ואילו דת"ק המיועד רק להגן על המטוסים ייבנה לעיתים קרובות כרצף פרוש של מבנים נפרדים, על מנת להשיג עוד עמידות בעזרת מניעת פגיעה כפולה מפצצה בודדת.
בתוך המחסה ממוקמות נקודות חשמל בעוצמות שונות, ומסט מיוחד המיועד להרחקת גזי הפליטה ממנוע הסילון של כלי טיס קרביים.
דת"ק ממוצע יהיה עמיד בפני פגיעה מרסיסים או מפצצת מצרר, ומפגיעה ישירה של פצצת 250 ק"ג.
במהלך המלחמה הקרה תוכננו גם דת"קים המיועדים לעמוד בפני תקיפה גרעינית, נשק ביולוגי ונשק כימי.
מקטין את פגיעוּת כלי הטיס מפני מרבית הנשקים הנפוצים, למעט תקיפה מדויקת רבת עוצמה.
בשילוב עם הגנה אווירית יעילה יגדיל דת"ק את שרידות כלי הטיס לאורך זמן.
חלופות אפשריות, כגון פריסה רחבה של כלי טיס על פני שטח הבסיס, תקטין את יעילות הפעלת הכוח האווירי ברמת הטייסת ולעיתים אף ברמת החיל בכלל.
דת"ק הוא מבנה יקר, ולכן מוגבל למטוסים קטנים יחסית.
באופן אירוני, המטוסים היקרים והנדירים ביותר הם מטוסי ענק - ה-B-2 ספיריט, ה-AWACS וכדומה.
הגנה של מפציץ גדול בדת"ק תעלה הון.
תהליך הבנייה ארוך, ומחייב תכנון ארוך טווח לצורך מיקום יעיל של השדות (להבדיל מסככת שמש פשוטה, לא ניתן להעתיק את מקום הדת"ק במהירות וביעילות).
במקור, דת"קים היו עמידים למדי מפני תקיפות אוויריות.
גם במקרה הטוב ביותר (מבחינת התוקף) הסתברות הפגיעה של פצצת שימוש כללי לא מונחית היא ברדיוס של עשרות מטרים בודדות, והפצצות הנפוצות ביותר במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היו במשקל של כ-250 עד 360 ק"ג.
כיום, בעידן הנשק המונחה ניתן להחדיר ביעילות רבה פצצה במשקל 100 ק"ג לתוך פתח הדת"ק ולהשמיד את כלי הטיס שבו - במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הושמדו למעלה ממחצית כלי הטיס של עיראק בעודם שוהים במחסות מוגנים, כל זה באמצעות נשק מונחה פשוט למדי.
בדיקות של הלופטוואפה הגרמני העלו שעקב רמת הלחות הגבוהה יותר בתוך מחסות סגורים, עולה כמות פגיעות הלחות והשיתוך במטוסים ובמערכות האוויוניקה שבהם.
עקב כך יש לספק אוויר יבש לתוך הדת"ק בצורה קבועה.
אלו ניתנים לפריסה מהירה מעל המטוסים, ומקנים הגנה מפני צליפה בעזרת תותחים ומפני פגיעה של פצצונות מצרר, שהן למעשה אחד מכלי הנשק הפופולריים ביותר נגד מטוסים חונים.
פריסה בתוך הבסיס של המטוסים מקנה למטוסים הגנה מפני ריבוי פגיעות של פצצה בודדת, ומאלץ את הכוח התוקף להקצות למשימת התקיפה יותר מטוסים ויותר פצצות.
בדומה לבניית דת"קים, גם פריסה רחבה יקרה ואורכת זמן, עקב הצורך ליצור מסלולי הסעה ועמדות חניה בכל שטח הבסיס.
פריסה בין בסיסים של המטוסים והטייסות מקנה הגנה דומה לזאת של פיזור בתוך הבסיס, אך יעילה יותר - מכיוון שהתוקף נדרש להקציב כוח גדול בהרבה לצורכי התקיפה.
מהצד השני, פיזור בין בסיסים דורש גמישות רבה בהפעלת כוחות התחזוקה השונים, והוא יקר משמעותית מפריסה פנימית.
מרבית חילות האוויר הגדולים מחזיקים בסיסי פריסה ייעודיים במקומות שונים, על מנת לאפשר גמישות בהגנה ובתקיפה רחבה, אלו מצוידים היטב, אך לא יכולים להתחרות בבסיס טיסה קבוע.
דיר פצצות (בראשי תיבות: דפ"ץ) הוא מקום המיועד לאחסון פצצות בתוך בסיס טיסה מבצעי.
מטבע לשון זה נוצר בצה"ל בראשית דרכו.
להבדיל מבונקר פצצות בעל המיגון הגבוה אך המאופיין בזמינות מוגבלת, ומערום פצצות פתוח בעל הנגישות הגבוהה אך היעדר המיגון, דיר הפצצות משלב בין ההגנה הסביבתית הנדרשת (על מנת למנוע מפיצוץ לפגוע במטוסים ואדם) לבין גישה מהירה ונוחה לפצצות בזמן מלחמה.
כתוצאה מכך, במרבית המקרים דפ"ץ יהיה ממוגן רק בצדדים, בעזרת בטון מזוין וערימות חול, ואילו מלמעלה יהיה רק מחסה שמש פשוט.
דפ"ץ ימוקם לרוב במרחק מכלי הטיס ואנשים, למעט במקרה של דפ"ץ הצמוד לדיר תת-קרקעי.
כמות חומר הנפץ הכוללת המותרת לאחסון בתוך כל דפ"ץ תלויה במיקומו ובעוצמת הספיגה של קירותיו (ככל שמיקום הדפ"ץ קרוב יותר לכלי טיס, כך מותר לאחסן בו פחות).
דיר יאסין היה כפר ערבי בהרי ירושלים עליו נבנו לימים אזור התעשייה גבעת שאול ושכונת הר נוף.
הכפר התפרסם בשל פרשת דיר יאסין – כיבוש הכפר במלחמת העצמאות, שבמהלכו הוחרב חלק ממנו ונהרגו רבים מתושביו.
הכפר היה ממוקם במרחק של כשלושה קילומטרים מהקסטל וכקילומטר אחד משכונת גבעת שאול, באזור הר נוף של היום, הוא שכן דרומית לכפרים ליפתא וקאלוניה במורדות הר בגובה של כ-800 מטרים.
בשנת 1517 מוזכרת לראשונה בכתובים ח'ירבת עין אל תות הנמצאת כמה מאות מטרים מערבית למרכז הכפר.
בסוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן של הכפר.
שני מעיינות מדרום ומצפון סיפקו מים לכפר.
כל אוכלוסיית הכפר הייתה מוסלמית.
בשנת 1907 החלה להיבנות שכונת גבעת שאול מן הצד המזרחי של הוואדי על קרקעות שנרכשו מתושבי דיר יאסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את הכפר, אולם הוא נכבש בידי הצבא הבריטי ב-8 בדצמבר 1917.
בזמן פרעות תרפ"ט (1929) ניסו תושבי הכפר שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.
עד שנות ה-20 עסקו תושבי הכפר בחקלאות ובגידול צאן, אולם גידולה של ירושלים והבנייה הנרחבת בה הביאו להקמתן של מחצבות אבן בכפר (בשנות ה-40 פעלו 4 מחצבות בכפר).
בזכות שגשוג ענף המחצבות הוקמו בתים חדשים בכפר וכן נוסדה בשנת 1935 חברת אוטובוסים בשיתוף הכפר ליפתא.
בשנת 1943 נפתחו בו שני בתי ספר יסודיים – אחד לבנות ואחד לבנים.
באותה עת היו בכפר שני מסגדים, מועדון תרבות, שתי אכסניות וחנויות אחדות.
בחקלאות עסקו באותה עת רק כ-15 אחוז מכלל התושבים.
בשנת 1922 מנתה האוכלוסייה 254 תושבים.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 מנה הכפר 428 איש ו-91 בתים נושבים.
בשנת 1945 הוערכה האוכלוסייה ב-610 תושבים (לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל).
במאורעות תרפ"ט נטלה קבוצת תושבים מהכפר חלק פעיל בהתקפות על יהודים בשכונות בית הכרם בית וגן וגבעת שאול ששכנו דרום מזרחית לכפר.
ביום שישי, ה-23 באוגוסט 1929, בשעה 2 בצהרים נורו יריות ממספר כיוונים על בית הכרם.
אנשי ועד השכונה התאספו בבית הסמינר וארגנו הגנות על הגגות.
בשעה שתיים וחצי קבוצה של כ-30–40 ערבים מדיר יאסין נערכו להתנפל על בית הכרם ומגיני השכונה ירו לכיוונם מבלי לפגוע בהם.
לפנות ערב חדרו הערבים לשכונת בית וגן שם שרפו ושדדו את הצריפים במקום.
היו יריות מכיוון גבעת שאול אבל התוקפים הערבים לא נכנסו אל בית הכרם עצמה.
למחרת הגיעו סטודנטים אנגלים שגויסו והצטרפו למגינים נגד הפורעים מדיר יאסין.
בקרב יריות נהרג אחד הסטודנטים ושניים נוספים נפצעו.
מאוחר יותר הגיעו כוחות צבא בריטיים עם מכוניות ירייה וירו לעבר הכפר.
הירי נמשך עד מוצאי שבת.
באוגוסט 1947 חתמה נציגי הקהילות של דיר יאסין וגבעת שאול על הסכם אי-תוקפנות הדדית.
ב-20 בינואר 1948, שוב התקיימה פגישה בין נכבדי דיר-יאסין ואנשי גבעת שאול, ונחתם הסכם ליחסי שכנות טובה.
ואכן במשך החודשים אחר כך מנעו אנשי הכפר התבססות של לוחמים בכפרם.
עם זאת, לקראת אפריל אירעו כמה מקרים של ירי ולחימה בהם נטלו חלק אנשי הכפר.
הערבים הפרו את ההסכם תוך שבוע.
יהודה לפידות, שהיה מפקד כוח האצ"ל בעת הקרב, מספר שב-2 באפריל 1948 פתחו אנשי דיר יאסין באש על השכונות היהודיות בית-הכרם ויפה-נוף.
ניצפו ביצורים שנעשו בכפר וכן נאסף מידע על כלי נשק רבים המאוחסנים בו.
דווח גם על נוכחות לוחמים עיראקים וחברי כנופיות.
יהודה לפידות מעיד שהתושבים בדיר יאסין לקחו חלק פעיל בפעולות נגד מטרות יהודיות תחת פיקודו של עבד אל קאדר אל חוסייני.
בכניסות לכפר נחפרו תעלות מגן ולמעלה מ-100 מתושבי הכפר אומנו וצוידו ברובים וגם במקלעים מסוג ברן.
בבוקר 9 באפריל 1948 הותקף הכפר על ידי כוח משותף של אנשי אצ"ל ולח"י שמנה כ-110 לוחמים.
אף שמטרת המבצע הייתה לכבוש את הכפר ולפנות את האוכלוסייה ממנו, התפתחו הדברים לידי קרב, שעל נסיבותיו חלוקות הדעות, ובמהלכו נהרגו כ-100 עד 120 מתושבי הכפר, בהם נשים וילדים.
בקרב נהרגו גם 5 לוחמים יהודים ו-14 נפצעו.
בקיץ 1949 שוכנו בכפר כמה מאות עולים יהודים מאירופה המזרחית, חרף מחאה שהגישו כמה מאנשי הרוח הבכירים של היישוב לבן-גוריון, בהם מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון.
בכפר הוקם מחנה עולים, ובמקביל אליו שיכנו בכפר גם גרעין מתיישבים שהיה קשור לפועלי אגודת ישראל, מיוצאי פולין, רומניה וסלובקיה, שהקימו בו יישוב יהודי חדש - גבעת שאול ב'.
בשנת 1951 הוקם במבני הכפר, בין השאר בבית הספר, בית החולים הפסיכיאטרי כפר שאול.
בשלוחה אשר ממערב לבית החולים נותרו שטחים חקלאיים גדולים וכן בורות מים.
על יתרת השטח שהיה שייך לכפר נבנו השכונות גבעת שאול והר נוף.
דֵיר מִימַ֫אס הוא כפר נוצרי בדרום לבנון ששייך לנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה.
אוכלוסיית הכפר מורכבת מיוונים אורתודוקסים ומלכיתים.
הכפר ממוקם כ-4 קילומטרים מצפון-מזרח למטולה, ומשתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטרים מעל פני הים.
הכפר משקיף על נהר הליטאני ועל מבצר הבופור במערב ועל הר החרמון במזרח.
בפאתי הכפר שכן מוצב גלגלית עד נסיגת כוחות צה"ל במאי 2000.
על פי תושבי הכפר, הוא נקרא על שם המנזר שנמצא ממערב לחלקו הצפוני, "מנזר מאר מאמא" .
מאר מאמא חי במאה השלישית ונודע בחברותו הקרובה עם אריה שהציל אותו.
משום כך, בהרבה מהאיקונות בכנסייה מופיע ציור אריה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בדיר מימאס בשנת 1870, וכתב כי במקום כ-1,000 תושבים, כולם נוצרים, רובם המוחלט מהזרם היווני-אורתודוקסי, למעט כ-20 איש שדבקו שנים ספורות לפני כן בנצרות הפרוטסטנטית.
הוא תיאר את הבוסתנים המכסים את שיפולי ההר, ובהם עצי תאנה, זית, תות וגפנים, המשגשגים בזכות מעיין איתן הנובע בתוך הכפר, וכן תיאר בית תפילה קטן, שקרוי אף הוא "דיר מימאס", שנבנה מתחת ליישוב, על שפת נהר הליטאני, זמן קצר לפני ביקורו של גרן.
במסמך של חזבאללה שנמצא בכפר פורטה תוכנית לחימה נגד צה"ל בתוך הכפר.
תוכנית זו כוללת שימוש באזרחים כמגן אנושי, ומהווה הוכחה לכך שבכפר פעלה תשתית טרור של הארגון.
כמו כן, ועדת הבדיקה של האו"ם במלחמת לבנון השנייה טענה שצה"ל הטמין מוקשים בסביבת הכפר, לאחר ששני מומחים אירופאים לחומרי נפץ ורופא לבנוני נפצעו בעת שניסו לחלץ רועה צאן לבנוני שנקלע לשדה מוקשים לא מסומן.
צה"ל טען בתגובה כי ייתכן שמדובר בשדה מוקשים ישן מתקופת שהותו של צה"ל בדרום לבנון.
מנזר סנט מאמא נבנה בסביבות שנת 1404 עם שישה תאי נזירים וכנסייה קטנה צמודה.
המנזר נהרס ושוחזר מספר פעמים.
בשנת 2004 הוא שופץ, אך לטענת התושבים נהרס שוב כתוצאה מתקיפה ישראלית במהלך מלחמת לבנון השנייה, ביולי 2006. ב-2008 הוא שוקם והורחב במימון ממשלת קטר.
הפסטיבל המיוחד למנזר זה הוא יום סנט מאמא, המתקיים ביום פטירתו ב-17 באוגוסט.
באותו יום מתקיימת מיסה ולאחריה משתה, ליד המנזר.
בכפר חקלאות מפותחת הכוללת מטעי תאנים ואגוזי פיסטוק וכרמי ענבים, אך התוצרת הידועה של הכפר מתבססת על גידול זיתים והפקת שמן זית.
דֵיר שַׁ֫רַף הוא כפר פלסטיני בנפת שכם.
מספר התושבים בסוף שנת 2006 היה 2,759. הכפר מהווה צומת דרכים בין כביש 57 (טולכרם–שכם) לבין המשך כביש 60 (ירושלים–ג'נין).
כחצי קילומטר צפונית מזרחית לכפר עברה מסילת הרכבת הטורקית שנסללה במלחמת העולם הראשונה מתחנת הרכבת מסעודיה (סבסטיה) לשכם.
תוואי זה הוא שלוחה של הרכבת מג'נין לדרום הארץ שהושלם לאחר חציבת מנהרת רמין.
התכנון היה להמשיכו משכם לירושלים, אולם הביצוע הופסק בלחץ צרפת שחששה למצב הכלכלי של המסילה בין יפו לבין ירושלים.
בסופו של דבר פוצלה המסילה בתחנת סבסטיה וסעיף אחר של המסילה המשיך לטול כרם ומשם לבאר שבע.
סעיף האחר של המסילה המשיך בתוואי המתוכנן והושלם רק עד שכם.
בתוואי זה בנוי היום הכביש היוצא משבי שומרון להר עיבל.
שלוחה מסעיף המסילה לשכם הוביל לפאתיה הצפוניים של דיר שרף, מעט דרומה, מול הכניסה המזרחית לשבי שומרון (היום סגורה).
שם מצויה קבוצה של מבנים בני קומה אחת ששימשו מחסנים של הרכבת.
לפי כתבים עתיקים היה בדיר שרף מנזר לנשים.
אדם זרטל בסקר הר מנשה כותב שהסוקרים לא מצאו עדות לכך בכפר.
דיר קלעה הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית, 100 מטר מערבית ליישוב פדואל במערב השומרון.
האתר נמצא בשנת 1873 על ידי עורכי הסקר הבריטי לארץ ישראל המערבית מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל.
הם גילו שרידי כנסייה בעלת אפסיס וחווה חקלאית על הדרך העתיקה מאנטיפטרוס לסבסטיה.
מגדל השמירה שהתגלה במקום מעיד שהיה לתושבי המקום גם תפקיד בשמירת הדרך.
מן האתר ניתן לצפות על שפלת החוף וגוש דן.
למרגלות האתר נמצא האפיק של נחל שילה.
המבנה בנוי במפלסים אחדים, ממדיו 47 מטר על 45 מטר וקירו החיצוני בנוי אבני גזית.
בפתח משקוף גדול שעליו נחקק צלב.
ברצפת המבנה אותרו אבני פסיפס צבעוניים.
מתחת למבנה מרתפים, וערביי האזור טוענים שאפשר להגיע דרכם לרגלי ההר דרך מנהרה.
במקום נמצאו חקוקים באבן צלבי שמונת הקצוות, שהם "צלבי מלטה" של ההוספיטלרים אך לא ברור האם אכן ישבו במקום והאם מקור הצלבים בהם.
לאור שרידי הטרסות, בריכות מים המטויחות ושרידי בית בד וגת מניחים כי הייתה במקום חווה חקלאית.
הימצאות מערות קבורה מעיד על קיום יישוב במקום.
יואל אליצור וחיים בן דוד מעלים את ההשערה כי אתר דיר קלעה ואתר קרוב לו, חורבת דיר סמען, ואולי עוד שלושה אתרים, ששמם מופיע בכתובות אך לא נמצא עדות למקורם בשטח, שימשו כעין קו גבול בין האזור השומרוני מצפון לבין האזור הנוצרי בדרום.
סך הכל נמצאו 12 אתרים הנושאים את הקידומת "דיר" במורדות הדרומיים–המערביים של השומרון.
הארכאולוג יזהר הירשפלד העלה את ההשערה כי המנזרים הוקמו במאה ה-6, לאחר חורבן האזור על ידי האימפריה הביזנטית בעקבות מרידות השומרונים.
הם הוקמו בתור תגובה על הרס הכנסיות באזור הצפוני של השומרון.
ועל כך מעידה העובדה כי בכל אזור השומרון נמצאו 28 אתרים הנושאים את הקידומת "דיר" אך רק בדרום השומרון נשמרו השרידים הנוצריים.
התוצאה הייתה שמדרום לנחל שילה התרכזה אוכלוסייה נוצרית מהתקופה הצלבנית עד העת החדשה.
מעידות על כך הריכוזים הנוצריים והכנסיות ביישובים טייבה (ברמת חצור ליד עפרה), סינג'יל ועאבוד, המצויים בדרום-מערב השומרון.
לדעת ארכאולוגים המקום יושב לראשונה על ידי הרומאים, שם הקימו מבצר, שהוא הבסיס ליישוב הביזנטי.
הקרקע שייכת לפלסטינים מדיר בלוט.
בשנת 2020 הוציא המנהל האזרחי צו המפקיע את האדמה מידי בעליה.
דיר מוחיסין או דיר מוחיזין היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-12 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה וכארבעה קילומטרים מערבית ללטרון, בגובה 150 מטר מעל פני הים.
שמו של הכפר ערבי ופירושו "מנזר המיטיב".