tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפיסתו של דה גראנמייזון ראתה במצודות כ"מעוזים הנדונים לכיתור".
עד אוקטובר הורחקו מוורדן ארבעים ושלוש סוללות כבדות, יחד עם 128,000 פגזים ו־11 סוללות של תותחי שדה.
למרות ניסיונותיהם של כמה מהמפקדים בגזרת ורדן למנוע את הנעשה, נלקחו מהם ללא הרף חיילים, על מנת למלא פרצות בחזיתות "קרביות" יותר.
כאשר מבצע "דין" הושלם היו לגרמנים בוורדן כ־850 תותחי ארטילריה מול כ־270 תותחים צרפתים, ו־72 גדודים מול 34 גדודים צרפתים.
ב־11 בפברואר עברו הצרפתים לכוננות רשמית, יום לפני ההתקפה הגרמנית המתוכננת.
אולם ב־12 בפברואר החל לרדת שלג כבד על אזור ורדן כולו, שהקנה לצרפתים שהות להתכונן.
בגדה המזרחית של המז, רק שש דיוויזיות היו אמורות להשתתף במתקפה ביום הראשון של הקרב:
קורפוס המילואים ה-7 (וסטפאליה וריינלנד) תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים יוהאן פון צווהל עם דיוויזיות המילואים ה-13 וה-14 בין Consenvoye ל-Flabas.
הקורפוס ה-18 (הסן ונסאו) תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים דדו פון שנק עם הדיוויזיות ה-21 וה-25 באמצע.
הקורפוס ה-3 (ברנדנבורג) תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים אוואלד פון לוכו עם הדיוויזיות ה-5 וה-6 בין Ville ו-Gremilly.
באגף השמאלי במישור ווברה במזרח הוחזקו כוחות נוספים שהצטרפו למתקפה בימים שלאחר מכן:
קורפוס המילואים ה-5 (פוזן ומערב פרוסיה) תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים אריך פון גינדל עם דיוויזיות המילואים ה-9 וה-10.
הקורפוס ה-15 (אלזס-לורן) תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים ברתולד פון דיימלינג עם הדיוויזיות ה-30 וה-39.
על הגדה המערבית של המז הוחזקו כוחות נוספים שתמכו בתחילה במתקפה העיקרית רק באמצעות הארטילריה שלהם:
קורפוס המילואים ה-6 (שלזיה) תחת פיקודו של גנרל חיל הרגלים קונרד פון גוסלר עם דיוויזיות המילואים ה-11 וה-12.
בשעה 6 בבוקר 21 בפברואר, יום לאחר שמזג האוויר התבהר, החלה ההרעשה הגרמנית, ונמשכה כל הבוקר.
הפגז הראשון שנורה פגע בחצר ארמון הבישוף שבוורדן.
הפגזים האחרים לא אחרו לבוא.
במשך כל הבוקר שטפו פגזי הארטילריה הגרמנים את ורדן.
בשעה שמונה אבדו לצרפתים כל קווי הטלפון לחזית, והוקם מערך רצים מאולתר, שכמעט ולא יכול היה לעזור במאום.
לקראת הצהריים ההרעשה נפסקה, והחיילים הצרפתים החלו לבצבץ מן החפירות, משוכנעים כי ההתקפה הגרמנית קרבה.
יציאת הצרפתים מהשוחות סייעה לצופי הארטילריה הגרמנים להבחין אילו מעוזים וחפירות עמדו בפני ההפגזה.
ההרעשה החלה שוב, ונמשכה עד שעה 16:00 באותו היום.
רק אז החלו הגרמנים במתקפה.
על אף שכל חורש ד'אומון נלכד בתוך כחמש שעות, ונעשה שימוש ראשוני ומרתיע בלהביורים, לא הצליחה ההתקפה הגרמנית כמצופה, בין השאר בגלל הססנותו של פון פאלקנהיין ומיעוט הכוחות התוקפים.
עם בוא הלילה חודשה ההרעשה.
ביום המחרת, 22 בפברואר, החלו הצרפתים בניסיונות נואשים לכבוש מחדש חלק מהשטחים שאבדו.
רוב ההתקפות קרסו עוד בתחילתן, חלקן בשל חוסר בכוח אדם, חלקן בשל חידוש ההרעשה וחלקן משום שנתקלו בהתקפות גרמניות.
קורפוס המילואים ה-7 של גרמניה, בראשות הגנרל יוהאן פון צווהל, המשיך מתוך חורש ד'אומון, אותו כבש ביום האתמול, וכבש את אומון.
כפר סאמונייה נפל אף הוא לידי הגרמנים.
עשרת אלפים צרפתים נשבו, וכן 65 תותחים ו־75 מקלעים.
כמה גדודים צרפתיים נעלמו לגמרי, ביניהם גדוד הזוּאבים האפריקאי.
עד ערב 24 בפברואר היו הצרפתים מוכים ומובסים.
כל הגדה הימנית עמדה ליפול לידי גרמניה.
מצודות וו ודואומון נותרו כמעט מקומות המבטח היחידים, ואם אלה יפלו, הרי שהעיר ורדן עצמה תהיה חשופה לארטילריה גרמנית.
ב־25 בפברואר נכבש מבצר דואומון, הגדולה והחזקה שבמצודות ורדן, באופן חסר תקדים.
סמל גרמני בשם קונצה נהדף בלהט הקרב לבדו אל מצודת דואומון.
בצעד מתמיה הוא החליט לבחון את המצודה מקרוב, והופתע לגלות שכמעט ולא היו בה מגינים צרפתים.
הוא נכנס פנימה, ובשרשרת אירועים קומית כמעט שבה את המצודה לבדו.
בצירוף מקרים שיכולה לטוות רק ההיסטוריה, נכנסו לדואומון באותו יום עוד שלושה קצינים גרמנים, מן הרגימנט ה-24: ראטקֶה, האופט ופון-בראנדיס.
ראטקה היה הראשון שביניהם, והוא נכנס למצודה עם 20 חיילים מאחוריו, ו"שבה" אותה אף הוא.
במשך זמן רב הוא הוכר ככובשה הראשון של המצודה, אולם טעות זו תוקנה לאחר מכן, וקונצה קיבל את ההכרה המגיעה לו.
נפילת דואומון נפלה כרעם ביום בהיר על הצרפתים.
שוב ושוב אורגנו התקפות על המצודה, במטרה לכבוש אותה מחדש, אולם זו חומשה עתה והתמלאה במגנים גרמנים, וההתקפות הצרפתיות נהדפו מן המצודה הענקית ללא קושי רב, ובמחיר איום לצרפת.
דואומון הופצצה יום ולילה על ידי הצרפתים, אך ללא הועיל.
בינתיים, מהמצודה עצמה, החלו הגרמנים להפציץ את כפר דואומון, וב-27 בפברואר ניסו לכבוש אותו, ללא הצלחה.
רק לאחר שבוע נכבש הכפר.
ב-6 במרץ תקפו הגרמנים בגדה השמאלית של המז, כדי לכבוש את גבעה 304 ואת גבעת "האיש המת" (Mort-Homme בצרפתית).
ראשית באה הרעשה כבדה, שלאחריה התקדמו הגרמנים מצפון לגבעות.
בו בזמן, חצו כוחות גרמנים את המז בבארבאן ושאמפנאֶוויל.
תנועת המלקחיים של שני הכוחות השיגה חלק נכבד ממטרתה, ושטח רב אבד לצרפת.
גבעת "האיש המת", החיונית לצורך כיבוש הגדה השמאלית (מערבית), טרם נכבשה.
ביום המחרת ניסו הגרמנים לכבוש את כפר קומייר, הסמוך לגבעת "האיש המת", אולם ללא הועיל.
שני הצדדים ספגו אבדות קשות, והשטח נותר בידי הצרפתים.
גם ההתקפה הבאה על הגבעה ספוגת הדמים לא הועילה.
עם זאת, במהלך ימים אלו נכבש שטח רב, כולל הכפרים
ההתקדמות הגרמנית כמעט והגיעה לשיאה, אך הצרפתים הצליחו עתה להתארגן מחדש, לאחר הכאוס ששרר בשורותיהם מאז תחילת המתקפה, ומכאן והלאה שוב לא תדע ורדן את אותה "מלחמת תנועה" של הימים הראשונים.
ב־8 במרץ הם פתחו במתקפת נגד, והכריחו את הגרמנים לסגת מחורש קוֹרבּוֹ, ממנו תכננו הגרמנים מתקפה נוספת על גבעת האיש המת.
ביום המחרת הצליחו אומנם הגרמנים להחזיק לזמן מה בגבעה זו, אולם במחיר נורא.
גם הכיבוש מחדש של חורש קוֹרבּוֹ תבע מגרמניה מחיר דמים – 70% מהכוחות הגרמנים התוקפים נהרגו במהלך חמשת ימי המתקפה.
ב־14 במרץ לאחר הרעשה ארטילרית כבדה ושימוש בגז הצליחו הגרמנים לכבוש את גבעת "האיש המת" ולהחזיק בה, והכוחות הצרפתים התמקמו עתה על המדרונות הדרומיים של גבעה זו.
עם זאת, הצרפתים החזיקו עדיין בגבעה 304, שהשקיפה על "האיש המת", ומשם יכלו לכוון את הארטילריה שלהם כנגד הכוחות הגרמנים.
כדי לקנות אחיזה מלאה על "האיש המת" פתחו הגרמנים ב־20 במרץ במתקפה שנועדה לפנות את הדרך ל־304. תוך 11 יום נכבשו חורש אבוֹקוּר, כפר מלנקור וכפר ביתאנקור.
ההתקפה על הגדה הימנית של המז
התקפה גרמנית נוספת ממזרח למאז יצאה לפועל ב־6 במרץ, לאחר שקשיים בהעברת תחמושת גרמו לגרמנים לדחותה ביומיים.
המתקפה החלה לאחר הרעשה כבדה ושימוש בגז, אולם נבלמה במהירות על ידי הצרפתים, שהיו מוכנים לקראתה.
הגרמנים כבשו רק כמה חורבות מכפר ווֹ, ושילמו על כך מחיר כבד בחיי אדם.
על אף שהגרמנים הגיעו עד תעלות מצודת וו, המצודה עצמה לא נפלה.
לאחר הלקח שנלמד מנפילת מצודת ד'אומון חימשו הצרפתים מחדש את מצודותיהם ואיישו אותן כהלכה.
המתקפה עלתה לגרמנים ב־54,000 אבדות, ולצרפתים ב־65,000 איש.
למרות מספר האבדות הרב, בטוחים עדיין בניצחונם, חידשו הגרמנים את מתקפתם על גבעה 304 ב־6 באפריל.
הפצצה צרפתית כבדה אילצה אותם לסגת, והגבעה לא נכבשה.
עם זאת, באותו יום תקפו הגרמנים גם בכפר וו (Vaux), ועד מחרת היה כל מה שנותר מכפר זה בידיים גרמניות.
גבעה 304 עדיין היוותה מכשול לכל התקדמות גרמנית באזור.
בשל נקודת התצפית הטובה שעל הגבעה יכלו הצרפתים להמשיך ולהפציץ עמדות גרמניות, ולגרום לגרמנים אבדות כבדות.
כדי לפתור בעיה זו החלו מעל ל־500 תותחים גרמנים להפציץ את הגבעה ב־3 במאי.
לאחר שלושה ימי הרעשה רצופים, בהם נמחו רוב הקווים הצרפתים, החלו הגרמנים במתקפתם.
למרות ההרעשה הכבדה נדרשו לגרמנים שלושה ימי לחימה קשים כדי לכבוש סוף סוף את ראש הגבעה.
עשרה ימים לאחר כיבוש גבעה 304, ב־19 במאי, ניסו הגרמנים שוב לנקות את מדרונות גבעת האיש המת מעמדות צרפתיות.
ללא ההרעשות מגבעה 304, שהייתה עתה בידי הגרמנים, נאלצו הצרפתים לסגת.
בתוך כך כבשו הגרמנים גם את כפר קוּמייר.
בשלב זה של המלחמה שוב לא התקדמו עוד הגרמנים באותה מהירות בה הם התקדמו בימים הראשונים לקרב ורדן.
הצרפתים נלחמו על כל שעל, וכל כיבוש קרקע עלה במחיר חיי אדם רבים.
בסוף יוני הגיעו הדברים לידי כך שהפיקוד הגרמני העליון אסר על כל ניסיון נוסף לכבוש קרקעות בוורדן.
המחיר ששולם בחיי אדם היה יקר מדי.
במאמץ נוסף להקל על הלחץ הגרמני פנו הצרפתים לבני בריתם הצבא הקיסרי הרוסי בבקשה לתקוף בחזית המזרחית מתוך תקווה כי ההתקפה תחייב את הגרמנים להסיט כוחות ומשאבים מוורדן.
המתקפה הרוסית ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה ומתקפת אגם נארוץ' שהחלה באפריל הסתיימו בתבוסה רוסית מוחצת וללא השפעה על מערכת ורדן.
ב־8 במאי נשמעה התפוצצות עזה במבצר דואומון.
זוג חיילים שחימם קפה הדליק בטעות את מחסן הלהביורים ופוצץ אותו.
פניהם של חלק מהחיילים הגרמנים כוסו בפיח, וחבריהם, שחשבו כי זוהי פלישה של חיילים צרפתים שחורים מהקולוניות, ירו בהם.
במהלך הקרב התפוצצו רימוני יד, שפוצצו בתורם רימוני גז מאוחסנים, וגרמו למוות נוסף.
מקרה ביש מזל זה עלה ב־700 אבדות.
מאז נפלה מצודת דואומון לא הפסיקו הצרפתים לנסות ולכבוש אותה שנית.
ההתפוצצות במצודה לא נעלמה מעיניהם, והוחלט לנסות לכובשה כל עוד שוררת בה אנדרלמוסיה.
ב־17 במאי הפגיזו מאות כלי ארטילריה את המצודה, בהרעשה שנמשכה חמישה ימים רצופים.
ב־22 במאי הצליחו כמה צרפתים להגיע לגג המצודה, וחלק קטן מהם אף נכנסו למצודה עצמה.
אולם למחרת היום החלו הגרמנים במתקפה על הכוחות המבודדים, שנכנסו למצודה וחיסלו אותם.
רק באוקטובר של אותה שנה, כאשר הופגזה המצודה בפגזי 40 ס"מ, הצליחו הצרפתים להרחיק את כוחות גרמניה מן המצודה ולקנות בה דריסת רגל.
ההתקפה הגרמנית האחרונה אמורה הייתה ללכוד את מצודת סוּביל, שלכידתה הייתה מאפשרת לגרמנים לחלוש על רוב שטח המז.
אם מצודת סוביל תיפול שוב, לא יוכלו הצרפתים להחזיק בעיר ורדן לאורך זמן.
כדי לכבוש את המצודה היה על הגרמנים לכבוש קודם את כפר פלאֶרי ואת ביצורי תיאוֹמוֹן.
30,000 איש נאספו, ריכוז כוח גדול אף יותר מזה עמו פתחה גרמניה את המערכה על ורדן.
קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף, ראש מטה הארמייה החמישית, שפיקד על המתקפה, היה בטוח בניצחונו, ואף פקד שתזמורות הרגימנטים יתכוננו למצעד הניצחון בוורדן.
לביטחונו של פון קנובלסדורף היה ביסוס – במתקפה זו עמדו הגרמנים לעשות שימוש לראשונה בגז הפוֹסגֶן.
גז זה הופק במטרה לחדור דרך מסכות הגז הצרפתיות, שלא היו אמורות להועיל כנגדו.
ב־22 ביוני ועד יום המחרת ניחתו פגזי הפוסגן על העמדות הצרפתיות.
הגרמנים הצליחו להתקדם, למרות התנגדות צרפתית קשה (לצרפתים חולקו מסכות גז חדשות, וסבלו "רק" מ־1,600 נפגעים מהפוסגן), עד פלארי ותיאומון, ואף הגיעו למרחק של כ־400 מטר ממבצר סוביל.
התקפות נגד צרפתיות הצליחו להסיג את הגרמנים אך מעט, אולם לא הייתה לכך עוד משמעות.
ב־24 ביוני החלה ההרעשה הבריטית בסום.
הקרב על הסום החל, והגרמנים נאלצו לפנות חלק מכוחותיהם בוורדן, שעוד לפני כן לא היה בהם די, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת.
במקביל למערכה בוורדן עמדו הגרמנים מול אתגר נוסף, מתקפת ברוסילוב, המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
היא נערכה בשטח אוקראינה דהיום בתאריכים 4 ביוני 1916 – 20 בספטמבר 1916 והביאה את הרוסים אל הרי הקרפטים והכריחה את הגרמנים להסיט כוחות מזירת ורדן.
על קו ורדן-מץ נחו קווי רכבת, בהם השתמשו הצרפתים כאזור בטוח מהפצצות וכמחסנים לתחמושת ומצרכים נוספים.
אורך מנהרת הרכבת היה 1,300 מטר, והיא הייתה קרובה הן לשדה הקרב והן לעיר ורדן עצמה.
המנהרה, עורק אספקה חיוני זה, הייתה אחת מהיעדים המרכזיים של הגרמנים בוורדן, אולם הם לא הצליחו לכבוש אותה.
ב־4 בספטמבר 1916, בדומה לאסון שקרה בדואומון, אש אחזה בתחמושת, שנישאה על ידי פרדה, התפשטה למחסן רימוני יד, ומשם אחזה בדלק, ששימש להארת המנהרה.
הצרפתים נסו מן המנהרה אחוזי בעתה, רק כדי להיקצר באש החיילים הגרמנים, שירו לכיוון היציאה כדי להגדיל את הנזק.
בסופו של היום, סבלו הצרפתים מ־500 אבדות.
הגלגל מתהפך – המתקפות הצרפתיות
לאחר חודשים של התגוננות צרפתית עיקשת והתקפות נגד כושלות, פתחו הצרפתים ב־19 באוקטובר בהרעשה ארטילרית על הקווים הגרמנים.
ההרעשה הלכה והתעצמה בימים הבאים, עד הפסקתה הפתאומית ב־22 באוקטובר.
הגרמנים ניסו בתגובה להפגיז את הקווים הצרפתיים, אולם הן בשל הנזק הכבד שנגרם לארטילריה שלהם והן בשל התקדמות הצרפתים מחפירותיהם, הם לא גרמו נזק כבד.
ביום המחרת (23 באוקטובר) פגעו פגזים במבצר דואומון, וגג המבצר עלה באש, מחסל את מערכת החשמל.
ב־23:00 באותו היום פקד המאיור רוזנדל, המפקד הגרמני של המבצר, על נטישה, אולם למחרת בבוקר נשלחה פלוגה גרמנית לשוב ולהגן על מבצר חיוני זה.
הסיבה להצלחה הצרפתית הייתה נעוצה בטקטיקה חדשה, ששימשה את הצרפתים מאוחר יותר גם בקרב על הסום (אם כי בהצלחה מועטה מאוד).
טקטיקה זו נקראה "ארטילריה זוחלת" או "נחשול אש", ועל פיה היה על כוחות הרגלים הצרפתים להתקדם למרכז ההרעשה הצרפתית, בעוד הארטילריה מעתיקה את אשה הלאה לעמדות גרמניות אחרות.
הטקטיקה נוסתה לראשונה ב־24 באוקטובר, ונחלה הצלחה מסחררת.
בתום השעה הראשונה למתקפה נפלו הכפרים המוגנים היטב, פלארי ות'יאמונט, לידיים צרפתיות.
חיילי הרגימנט הקולוניאלי המרוקאי הצליחו להגיע בשתיים ורבע בצהרי אותו יום עד מבצר דואומון עצמו, בו התרחש קרב קצר אך אכזרי, והמבצר נפל אף הוא לידי הצרפתים.
ב־2 בנובמבר נתפסה מצודת וו על ידי הכוחות הצרפתיים, והגרמנים נהדפו לכל אורך אזור ורדן בחזרה לעמדות מהן התחילו את המתקפות הראשונות שלהם ב־21 בפברואר.
רק כאשר הצליחו הגרמנים להתארגן מחדש, נעצרו הצרפתים.
מתקפתם האחרונה של הצרפתים, שמטרתה הייתה הדיפת הגרמנים אל מחוץ לאזור ורדן, החלה ב־15 בדצמבר, לאחר שהצרפתים הצליחו לאסוף מספר רב של תותחים.
בבוקר אותו יום חזר צבא צרפת על האסטרטגיה, שהשתלמה כל כך, של מתקפות אוקטובר – "הארטילריה הזוחלת".
המתקפה הצרפתית החלה ברגל ימין, וכבר ביום הראשון נכבשו הכפרים וושרביל ולובומונט.
בידי הגרמנים נשאר רק חורש טאלו, שהצרפתים נמנעו מניסיונות רחבי היקף לכובשו.
עם זאת, הגרמנים עדיין החזיקו בגבעת "האיש המת" ובגבעה 304, אם כי כעת הצליחו הצרפתים להבטיח את שלום העיר ורדן מהאיום הגרמני.
ב־18 בדצמבר הסתיים הקרב על ורדן בהפסד גרמני.
ורדן הפכה למונומנט היסטורי, שמייצג את הטבח הנורא, חסר הטעם, של מלחמת העולם הראשונה.
ייתכן כי בוורדן הפסידו הגרמנים את סיכוייהם לזכות במלחמה זו.
מאות אלפי ההרוגים בקרב (סכום אבדות שני הצדדים הגיע למיליון איש) לא תרמו דבר למאמץ הגרמני, והמלחמה נמשכה עוד שנתיים.
ההצלחה הברורה של מערכת המבצרים הקבועה בוורדן (מלבד מבצר דואומון) הובילה לאימוץ קו מאז'ינו כשיטת ההגנה המועדפת לאורך הגבול הגרמני-צרפתי בזמן שבין שתי מלחמות העולם.
עד היום נמצאות עצמות חיילים באזור.
העצמות שנמצאו נאספו למבנה הקבורה של דואומון, שניתן לראותו עד היום.
הקרב זכה למיתולוגיזציה כסמל למוות האין-סופי והמיותר של המלחמה.
אין-ספור יצירות נכתבו בהשראתו, ביניהם "קורבן" מאת פריץ פון אונרו, 1919, "שבעה לפני ורדן" מאת יוזף מגנוס וואנר, 1930, "הנס מוורדן" מאת הנס חלומברג, 1930, רובם בין שתי המלחמות, אך גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
קרב ווטרלוֹ נערך ב-18 ביוני 1815 בווטרלו שבבלגיה והיה הקרב המכריע שהביא דה פקטו לסיום המלחמות הנפוליאוניות.
הקרב נערך בין כוחות הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון בונפרטה לבין כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, כאשר העיקריים בהם היו כוחות בריטניה בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שהיה המפקד העליון של כוחות הקואליציה, וכוחות פרוסיה בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר בן ה-72.
הקרב בווטרלו היה שיאה של מערכת ווטרלו, סדרה של קרבות שנערכו בין 15 ל-18 ביוני 1815 בין הצרפתים לבין כוחות הקואליציה השביעית.
תבוסת הצרפתים הביאה לתום שלטון מאה הימים, שהיה הפרק האחרון במלחמות הנפוליאוניות.
מספר חודשים לפני הקרב הצליח נפוליאון להימלט מהאי אלבה, בו שהה במעצר, ולשוב לפיקוד על כוחות הצבא הצרפתי.
כתגובה לכך, התגבשה מחדש קואליציה של מעצמות אירופה כנגד נפוליאון, שיצא למערכה כדי להנחית מכה ניצחת על אויביו.
עד יוני הספיקו להתייצב מול צרפת רק כוחות בריטניה וכוחות פרוסיה, בעוד שהכוחות האוסטרים והרוסים היו עדיין רחוקים מהזירה.
תנועתו המהירה של נפוליאון, בראש צבא הצפון, שמנה כ-126 אלף חיילים, הפתיעה את וולינגטון.
בחששו כי נפוליאון ינתק אותו מנמלי התעלה החל וולינגטון לסגת מערבה מבריסל.
לאמיתו של דבר, מטרתו של נפוליאון הייתה לתקוע טריז בין הבריטים לפרוסים, ונסיגתו של וולינגטון הועילה לו.
לקרב ווטרלו קדמו שני קרבות נפרדים בין הצבאות: קרב קאטר ברה בין הצרפתים לבריטים אשר לא הוכרע, וקרב ליני שהסתיים בניצחון צרפתי גדול על הצבא הפרוסי שספג 34 אלף הרוגים (לעומת 11,500 הרוגים לצרפת).
הפרוסים נסוגו, אך לא לאחור, כצפוי, אלא לכיוון צפון מערב.
פון בליכר, שנפצע בליני, מינה תחתיו את ראש המטה שלו, אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, והורה לו לנוע לואבר (Wavre), ממנה יכלו לתמוך בכוחות של וולינגטון.
בכך סיכל את התוכנית הצרפתית להכות בכל אויב בנפרד, כפי שעשה נפוליאון פעמים רבות לאורך מלחמותיו.
מחסור במודיעין ופקודות עמומות של נפוליאון לפקודו המרקיז דה גרושי לרדוף עם 33,000 חיילי הקורפוס הצרפתי השלישי והשישי אחרי הפרוסים הנסוגים, תרמו באופן מכריע לתבוסה בווטרלו.
גרושי החל את המרדף מאוחר, ב-17 ביוני, והדבר אפשר לפרוסים להתארגן.
גרושי השיג את הקו האחורי של הנסוגים בפיקוד פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס, אלא שהוא הצליח, בקרב עיקש ולמרות נחיתות מספרית, לעכב את המרקיז הצרפתי ליד הנהר דייל (Dyle).
כוחותיו של גרושי נותרו מאחור והיו חסרים מאוד בשדה הקרב העיקרי בווטרלו.
בלילה שבין 17 ל-18 ביוני, הצטרפו הכוחות הפרוסים הנסוגים בואבר לגיס של פרידריך וילהלם פון בילוב, שלא היה נוכח בליני, ומשם הצליחו להצטרף ב-18 ביוני אחר הצהרים למערכה בווטרלו.
לאחר התבוסה הפרוסית בליני, עמדתו של וולינגטון בקאטר ברה הפכה לבלתי ניתנת להגנה.
ב-17, שהיה יום גשום, הסיג וולינגטון את כוחותיו לעמדה שנסרקה מראש בוטרלו.
לקראת קרב ווטרלו עמדה בפני וולינגטון בעיה קריטית, הצבא הצרפתי תחת פיקודו של נפוליאון היה גדול ומנוסה יותר מהצבא הבריטי.
לפיכך, חיפש וולינגטון אתר בו יוכל להתמודד בצורה המיטבית מול כוח עדיף, האתר שנבחר היה רכס מוגבה על הדרך לבריסל.
וולינגטון הכיר בחשיבות חוות הוגמון כמגן מסיבי לאגפו הימני, והבין שעליו להחזיק במתחם בכל מחיר.
החומה הייתה מבוצרת ובעלת פתחים קטנים, המוסתרים על ידי צמחייה, ששימשו את הבריטים כחרכי ירי.
הוגמון הייתה ממוקמת בשדה פתוח כך שלחיילים הצרפתים כמעט ולא היה מחסה אל מול אש המגנים.
בנוסף, חיילי אויב שטיפסו על חומת המתחם, נתקלו ברומחי החיילים הבריטים שהתבצרו במקום.
האמצע של וולינגטון היה מוגן בידי מתחם חווה מבוצר נוסף, לה האי סיינט (La Haye Sainte), בו התבצרו 400 חיילי רגלים, ואגף שמאל בידי מתחם מבוצר שלישי, פאפלוט (Papelotte), ששלט על הדרך מוואבר, ממנה היו צפויים להגיע הגייסות הפרוסים.
גורם חשוב שבא לעזרתו של וולינגטון היה מזג האוויר.
הגשם שירד במהלך הלילה הפך את הקרקע בחלקים משדה הקרב לבוצית, הדבר האט את התקדמותם של הצרפתים ואפשר למגינים לנתב את ההתקפה לעבר אתרים הניתנים להגנה אפקטיבית יותר.
השימוש בהוגמון כנקודת עוגן לאגף הימני של הכוחות הבריטיים, הציב בפני נפוליאון בעיה טקטית רצינית עוד בטרם החל הקרב.
בנוסף, חוסר הידיעה על מקומם של הכוחות הפרוסיים מאז מנוסתם מליני יומיים קודם לכן, ומועד הגעתם הצפוי למערכה, הציבו בפני נפוליאון לוח זמנים בעייתי בכל הקשור למועד פתיחת הקרב.
תחילת המתקפה נדחתה במשך שעות בתקווה שהאדמה, שהייתה בוצית מהגשם שירד במהלך הלילה הקודם, תתייבש במידה מספקת כדי לעמוד במשקלם של תותחי הארטילריה ושל שאר הכוחות הצרפתיים, אך ללא הועיל.
הבוץ פגע קשות בחופש התנועה של חיל הרגלים, והפרשים התקדמו בכבדות לעמדותיהם.
כשהארטילריה הצרפתית פתחה בסופו של דבר באש על כוחותיו של וולינגטון, בערך בשעה 11:35 בבוקר, הנזק היה קטן מהצפוי בשל האדמה הרכה שספגה את פגיעתם של רבים מפגזי התותחים הצרפתיים, ולא אפשרה ריקושט שהיה צורת ירי מקובלת בתקופה ההיא.
מרכיב מכריע בתוכנית הקרב הצרפתית היה הניסיון למשוך את כוחות העתודה של וולינגטון להגנת הוגומון באגפו הימני, אולם ההתקפות הצרפתיות על המתחם נהדפו, והוגומון הפכה למעשה ל"קרב בתוך קרב" - אלפי חיילים צרפתים נכתשו בהתקפות שלא הניבו פרי, בזמן שרק חלק קטן מכוחות העתודה של וולינגטון הוקצו לקרב זה.
בשעה 1:30 בצהריים נע הגיס הראשון תחת פיקודו של ד'ארלון נגד האגף השמאלי של וולינגטון, שהורכב ברובו מאוגדת הרגלים החמישית תחת פיקודו של גנרל תומאס פיקטון.
ההתקפה זעזעה את קווי הקואליציה ונראה היה שידם של הצרפתים על העליונה, גנרל פיקטון נהרג בשעה שהורה על מתקפת נגד, והקו הבריטי החל להתפורר.
ברגע קריטי זה הסתערו שתי חטיבות פרשים בריטיות על הצרפתים תוך שהן גורמות להם נזק כבד, ההתקפה הצרפתית נהדפה, אך במחיר נפגעים רבים בקרב הפרשים הבריטיים.
מעט לפני ארבע אחר הצהריים, הבחין המרשל מישל נה בתנועה לאחור של כוחות הקואליציה, וחשב בטעות כי התמרון להתארגנות מאחורי הרכס הוא נסיגה כללית, והחליט על מתקפה מהירה.
נה הורה על הסתערות של כ-5,000 קירסירים במעלה הרכס התלול, וכשאלו נהדפו שלח 9,000 פרשים כבדים למתקפה אימתנית על כוחות הקואליציה.
חיילי הרגלים של הקואליציה הגיבו באמצעות יצירת ריבועים הגנתיים.
חוסר היכולת של הפרשים הצרפתיים להתמודד עם המערך ההגנתי של חיל הרגלים, בתוספת האש הטורדנית של הארטילריה הבריטית ותקיפות-הנגד הנחרצות של גדודי הפרשים הקלים הבריטים, הביאו את נה למסקנה הבלתי נמנעת, כי שימוש בפרשים בלבד לא יביא לתוצאה משמעותית.
בשעה 16:30 לערך הגיע הגיס הפרוסי הרביעי תחת פיקודו של הרוזן פון בילוב אל המערכה.
נפוליאון שלח את הגיס השישי הצרפתי בפיקודו של הרוזן לובאו להגן על אגפו הימני והעורף הצרפתי.
בשעות אחר הצהריים הגיע למערכה הגיס הפרוסי הראשון תחת פיקודו של הרוזן זייטן.
זייטן פנה לחיזוק אגפו השמאלי של וולינגטון, שנפגע קשות בקרבות היום, תוך שהוא יוצר רצף טאקטי בין כוחותיו של וולינגטון לכוחותיו של בילוב.
התקפת המשמר הקיסרי, שנתקלה באש תופת של פגזים ושל קליעי חיל הרגלים הבריטי, נשברה לבסוף, והמשמר החל לסגת באי-סדר.
ב-22:00 לערך נפגשו וולינגטון ובליכר במטהו הנטוש של נפוליאון, למה שנחשב כסיכום הקרב.
אבדות האנגלים (הרוגים ופצועים) הסתכמו בכ-15,000, והפרוסים ספגו כ-7,000. לעומתם, אבדות הצרפתים היו כ-25,000 פצועים והרוגים וכ-8,000 שבויים.
נפוליאון אמנם לא נכנע מיידית לאחר שהובס בקרב, אלא חזר לפריז, ואולם, משנכזבה תקוותו לתמיכה עממית, התפטר ב-22 ביוני לטובת בנו ששהה באוסטריה.
כחודש לאחר הקרב נכנע נפוליאון והוגלה לאי סנט הלנה, שם בילה את שארית חייו.
החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-19 החל וולינגטון לעסוק בפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, ואף שירת כראש ממשלה מטעמה בין השנים 1828–1830 (ושוב בכהונה קצרה ב-1834).
קרב ווטרלו תואר בקצרה על ידי ויקטור הוגו בספרו עלובי החיים, בין היתר מנקודת מבטו של אחד מהנבלים בספר, שעסק באותה עת בבזיזת גופות בתום הקרב.
הקרב היה נושאו של סרט הקולנוע "וטרלו", בכיכובו של רוד סטייג'ר, משנת 1970.
השיר "וטרלו" בביצוע להקת אבבא השוודית זכה באירוויזיון 1974, ונבחר לשיר היובל באירוויזיון.
מספר מבנים, יישובים ואתרים קרויים על שם הקרב, בעיקר ברחבי הממלכה המאוחדת וארצות האימפריה הבריטית לשעבר:
גשר ווטרלו - אחד מגשרי לונדון החוצים את נהר התמזה.
תחנת ווטרלו - תחנת רכבת ראשית ומרכז תחבורה במרכז לונדון.
גשר ווטרלו החוצה את הקונווי סמוך לבטווס-אי-קוייד בצפון ויילס.
קרב זאמה היה קרב מכריע, שהתחולל ב-19 באוקטובר 202 לפנה"ס, בין צבא קרתגו בפיקודו של חניבעל ברקה לבין צבא רומאי בפיקוד סקיפיו אפריקנוס.
הקרב ניטש ליד זאמה רגיה (Zama Regia) שבצפון אפריקה (בתוניסיה של ימינו), והסתיים בניצחון רומאי מכריע.
התבוסה המוחצת שספג הצבא הקרתגני בקרב, גרמה לכניעת קרתגו ולסיום המלחמה הפונית השנייה, שארכה 16 שנים.
הקרב היה התבוסה הגדולה הראשונה שספג חניבעל במהלך הקריירה הצבאית המפוארת שלו, ומהווה את גולת הכותרת של הישגיו הצבאיים של פובליוס קורנליוס סקיפיו, שבעקבות ניצחונו בקרב זכה לתואר "אפריקנוס".
בראשיתה, חצה חניבעל את הרי האלפים, פלש לאיטליה והנחיל סדרת תבוסות קשות לצבאות הרומיים שניסו לעמוד בדרכו.
לאחר ניצחונו הגדול בקרב קאנאי (216 לפנה"ס) הוא ניסה להגיע להסכם שלום עם הרפובליקה הרומית בתנאים נוחים לקרתגו, אך הסנאט הרומי סירב לשאת ולתת עמו.
חניבעל קבע את בסיסו בדרום חצי האי האיטלקי, והצליח לסכל את כל הניסיונות לעקור אותו משם במשך 14 השנים הבאות (216-202 לפנה"ס), אך מצד שני, הוא לא היה מסוגל לכפות כניעה על הרומאים, או להשיג הכרעה במערכה נגדם.
עם הזמן הצטמק צבאו והותש בגלל האבדות שספג בהתנגשויות עם הצבאות הרומיים, והצורך להציב חלק ממנו כחילות מצב בערים שנכבשו על ידי צבאו, או עברו לצידו.
חצי האי האיברי, שהיה ברובו תחת שליטה קרתגית, הוחזק על ידי אחיו של חניבעל (עזרובעל ומגו), אך הצבא הרומי, תחת פיקודו של המצביא המוכשר פובליוס קורנליוס סקיפיו, הצליח להשתלט בהדרגה על שטח היספניה לאחר שהנחיל סדרת תבוסות לצבאות הקרתגנים (210–206 לפנה"ס).
לאחר השלמת גירוש הכוחות הקרתגנים מהיספניה, הציע סקיפיו אפריקאנוס להביא לסיום המלחמה נגד קרתגו באמצעות פלישה לצפון אפריקה, ויצירת איום ישיר על העיר קרתגו.
על אף ההתנגדות הזהירה של הסנאט, העניקה אספת העם לסקיפיו אישור לגייס ולאמן צבא לצורך הגשמת תוכניתו.
בתחילה סקיפיו נהג בזהירות ותגבר את כוחותיו מעריקים מקומיים.
לאחר שמסיניסה החליף את סיפאקס (הפרו-קרתגי) כמלך הנומידים, סקיפיו הרגיש, שביכולתו להסתכן בקרב והתחיל להטיל אימה על קרתגו עצמה.
הסנט הקרתגי קרא לחניבעל לחזור מאיטליה עם צבאו המורכב מאזרחים מקומיים וותיקי המלחמה מאיטליה.
צבאו של סקיפיו (עם בוא התגבורת מהנסיך מסיניסה) היה מורכב מ-34,000 רגלים ו-9,000 פרשים.
חיל הרגלים הוצב במרכז מערך הצבא הרומי ואורגן בשלושה הקווים/הדרגים המסורתיים, בעוד הפרשים הוצבו בשני האגפים, כאשר הפרשים האיטלקיים בפיקוד לאלוס באגף השמאלי והפרשים הנומידיים בפיקוד מסיניסה באגף הימני.
אולם בניגוד למקובל, סקיפיו לא פרס את המאניפולים של הלגיונות שלו בתבנית "לוח השחמט" המקובלת (כאשר המאניפולים בקווים העורפיים מוצבים מאחרי הרווחים שבין המאניפולים הקדמיים), אלא בשורה עורפית, בזה אחר זה, כך שיצרו מעברים פנויים בתוך המערך הרומי.
הרווחים בתוך המערך מולאו על ידי הווליטים, רגלים קלים שנכללו מכל מאניפול.
האחרונים נועדו לפנות את המעברים, ולתפוס מחסה מאחרי הרגלים הכבדים יותר, ברגע שפילי המלחמה של חניבעל יפתחו בהסתערות, לתעל אותם לתוך המעברים, ולהטריד אותם מהאגפים.
חניבעל פרס את כל הפילים שלו (שמונים במספר) מלפנים בקו הראשון.
מאחריהם נפרסו הרגלים שלו, גם הם בשלושה קווים.
בקו הראשון הוצבו שכירי חרב מגאליה ומליגוריה, וקלעים מהאיים הבלאריים, כ-12 אלף לוחמים שגויסו על ידי מאגון, אחיו של חניבעל.
בקו השני הוצבו רגלים בעלי חימוש כבד יותר, רובם טירונים שגויסו מקרתגו ומלוב, ואילו בקו האחרון היו ותיקי המלחמה מאיטליה, שרידי צבאו המקורי של חניבעל, 15–24 אלף לוחמים מנוסים.
ההיסטוריון ליוויוס כתב, שצבאו של חניבעל כלל גם 4,000 לוחמים מוקדוניים, רגלים כבדים שהמלך פיליפוס ממוקדון שלח לעזרת קרתגו, אך חוקרים מודרניים נוטים לראות בטענה זו תעמולה רומית שקרית.
הפרשים הוצבו בשני האגפים, כאשר 2,000 פרשים נומידיים, שנותרו נאמנים לקרתגו, הוצבו באגף השמאלי של הצבא הקרתגני, ואילו הפרשים הקרתגניים הוצבו באגף הימני, מול הפרשים האיטלקיים.
חניבעל קיווה, שהפרשים שלו יצליחו למשוך את הפרשים העדיפים של יריבו משדה הקרב, ובכך יבטלו את היתרון העיקרי של סקיפיו על צבאו.
כוחות הרגלים של חניבעל, שנהנו מעדיפות מספרית ניכרת על יריביהם, היו אמורים להביס את הלגיונות הרומיים בסיוע הלם ההסתערות של הפילים.
חניבעל פתח את הקרב, כצפוי, בהסתערות חזיתית של הפילים שלו על מרכז המערך הרומאי, אך מהלך זה פעל כבומרנג, וגרם לו יותר נזק מתועלת.
סקיפיו, שצפה מראש את המהלך של יריבו, קידם את פני הפילים בתרועת חצוצרות וקרנות מלחמה, שהבהילו את הפילים, וגרמו לחלקם לפנות לאחור, ולשבש את המערך של הפרשים הנומידיים באגף השמאלי של הצבא הקרתגני.
הפילים שהמשיכו בהסתערות גרמו נזק ניכר לרגלים הקלים, שהוצבו לפני המערך הרומי העיקרי, וחלקם לא הספיקו להימלט, אך לאחר מכן תועלו להתקדם במעברים, שסקיפיו פתח במערך צבאו, ולא גרמו נזק רב.
הם נפגעו מכידונים וקלעים למיניהם, שהוטלו עליהם משני העברים, יצאו מכלל שליטה וחלקם סבו לאחור ותקפו במנוסתם את הפרשים הקרתגנים באגף הימני של חניבעל.
הפילים שנמלטו משדה הקרב הבהילו את הסוסים, ושיבשו את הסדר בקרב הפרשים.
כוחות הפרשים של סקיפיו, בפיקוד לאליוס ומסיניסה, ניצלו את הבלבול והמהומה בשורות יריביהם, כדי לתקוף ולהביס את שתי כנפות הפרשים של חניבעל שניצבו מולם, ולהניס אותם משדה הקרב.
לאחר כישלון התקפת הפילים התקדמו כוחות הרגלים של הצבאות היריבים זה לקראת זה.
חניבעל קידם את שני הקווים הראשונים של צבאו, אך שמר את הקו השלישי בעתודה, במרחק כ-200 מטר מאחריהם.
הקו הראשון של הלגיונות הרומיים (האסטאטים) פתח בהתקפה על קו הרגלים הראשון של חניבעל.
בתחילה הצליחו השכירים הגאליים והליגוריים של חניבעל לבלום את התקדמות הלגיונות, והקרב היה שקול, אולם כאשר סקיפיו תגבר את הקו הראשון שלו במאניפולים של חיילים מהקו השני (פרינקיפים), החלו החיילים הרומיים להדוף לאחור את יריביהם בעצם כוח משקלם והמשמעת העדיפה שלהם.
לבסוף נשברה התנגדות הלוחמים בקו הקרתגני הראשון, שבניגוד לרומאים לא קיבלו סיוע מהלוחמים שהוצבו מאחריהם, בקו השני.
הם נמלטו לעורף בתקווה למצוא מקלט מאחרי הקו הקרתגני השני, שהורכב מרגלים כבדים יותר, שגויסו מקרתגו ומלוב, אך החיילים בקו השני לא אפשרו להם לעבור דרכם, מחשש שאם יפתחו את שורותיהם, הדבר ישבש את מערכם ויאפשר לרומאים הרודפים להבקיע דרכם.
חלק מהנמלטים הנואשים ניסו להבקיע לעצמם דרך בלחימה, והשאר פנו ימינה ושמאלה בניסיון לעקוף את הקו הקרתגני.
תסריט דומה חזר על עצמו כאשר הלגיונות הרומיים תקפו את הקו הקרתגני השני.
בתחילה הצליחו הקרתגנים להדוף לאחור את הקו הרומי הראשון, שמערכו השתבש מכיוון ששדה הקרב היה זרוע בגופות וחלקלק מדם, אך סקיפיו שוב תגבר אותו בכוחות מהקו השני, ומכיוון שהמערך הרומי היה פחות עמוק מהמערך הקרתגני, והיה פרוס על פני חזית רחבה יותר, כוחותיו הצליחו לאגף אותו משני עבריו.
החיילים בקו הקרתגני השני נשברו ופנו לנוס, אך החיילים בקו השלישי והאחרון שוב מנעו מהם מעבר דרך שורותיהם, אילצו אותם להימלט ימינה ושמאלה, וחלקם הצטרפו אל האגפים של הקו הקרתגני השלישי והגדילו את רוחב החזית שלו.
בשלב זה של הקרב עצר סקיפיו את התקדמות כוחותיו, הסיג לאחור את האסטאטים שלו, וארגן מחדש את הלגיונות בדרג אחד, שנפרס על חזית רחבה יותר, הן כדי למנוע מחניבעל לאגף את כוחותיו והן כדי לנצל בצורה מיטבית את כלי הנשק שברשותם (חניתות ההטלה).
הוא רצה להרוויח זמן, כדי לאפשר לפרשיו לחזור לשדה הקרב מהמרדף אחרי פרשיו של חניבעל.
למרות השמדת שני הקווים הראשונים של הצבא הקרתגני, נבלמו הרומאים על ידי הלוחמים המנוסים והמצוידים היטב, שהרכיבו את הקו השלישי של חניבעל.
התחולל קרב קשה ועקוב מדם שנמשך זמן רב, וכוחותיו של חניבעל החלו להשיג יתרון קל על כוחותיו של סקיפיו (שניסיון האיגוף שלהם נכשל).
פוליביוס כתב: "שעה ארוכה היו תוצאות ההתמודדות מוטלות בספק.
האנשים נפלו במקום עומדם מתוך עוז החלטה, עד שהגיעו מסיניסה וליליוס כשלוחים משמים ברגע הנכון".
הפרשים הנומידיים של מסיניסה והפרשים האיטלקיים של ליליוס חזרו בזמן מהמרדף שלהם אחרי הפרשים הקרתגנים, ותקפו את עורפם של הרגלים של חניבעל.
כפי שאירע בקרב קאנאי, התקפת הפרשים הכריעה את הקרב.
חייליו הוותיקים של חניבעל, שכותרו והותקפו במקביל מהחזית ומהעורף, המשיכו להילחם בעוז עד הסוף, ורובם נהרגו במקומם.
פרשיו של סקיפיו ניהלו מרדף נמרץ בשטח מישורי פתוח אחרי שרידי הצבא הקרתגני, שניסו להימלט משדה הקרב, והרגו או שבו את רובם.
לפי דברי פוליביוס וליוויוס, תבוסתו של חניבעל הייתה שלמה, ורוב צבאו הושמד בשדה הקרב.
כ-20 אלף חיילים קרתגנים נהרגו, וכ-18 אלף נפלו בשבי.
חניבעל עצמו הצליח להימלט משדה הקרב עם קבוצת מלווים קטנה.
הוא הבין עתה שהמלחמה אבודה, ושכנע את נכבדי קרתגו לקבל את תנאי הכניעה של הרומאים.
זמן קצר לאחר התבוסה בקרב זאמה קיבל הסנאט הקרתגני את תנאי הכניעה שהכתיב להם סקיפיו, ובכך באה לקיצה המלחמה הפונית השנייה לאחר 17 שנות לחימה.
תנאי הסכם הכניעה היו נדיבים למדי, בהתחשב במצב ובנזקים שגרם חניבעל לרומא במהלך המלחמה:
קרתגו תשלם לרומא 200 טאלאנטים מדי שנה, במשך 50 שנים.
קרתגו תחזיר לרומא את כל השבויים שנלקחו במלחמה, תוותר על פילי המלחמה ותפרק את הצי שלה, למעט עשר ספינות קרב.
קרתגו תשלח לרומא 100 בני ערובה מהמשפחות של נכבדי העיר.
קרתגו תעביר לשליטת רומא את כל שטחי האימפריה שלה, למעט שטח מצומצם סביב העיר קרתגו, וכן את השטחים שמסיניסה טען שהם שייכים לממלכתו.
ייאסר על קרתגו לפתוח במלחמה, חיצונית או פנימית, ללא הסכמת רומא.
הסעיף האחרון היווה את העילה לפרוץ המלחמה הפונית השלישית שהביאה סוף לקרתגו בידיו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס (נכדו המאומץ של סקיפיו אפריקאנוס) כחמישים שנים מקץ המלחמה השנייה.
פובליוס קורנליוס סקיפיו קיבל את התואר 'אפריקאנוס' על המערכה באפריקה, שהביאה לסיום המלחמה נגד קרתגו.
למרות תבוסתו המוחצת בקרב זאמה, ההיסטוריונים ליוויוס ופוליביוס, שכתביהם משמשים מקור עיקרי לתולדות המלחמה הפונית השנייה, חלקו לחניבעל שבחים רבים על הדרך שבה ניהל את הקרב (אולי במטרה להאדיר את ניצחונו של סקיפיו במערכה נגדו) וכתבו שאף מצביא אחר לא היה מסוגל לנהל את הקרב בצורה טובה יותר.
אולם בחינה של מהלכי הקרב על פי תיאורם, מעלה מספר סימני שאלה ביחס לדרך ניהול הקרב על ידי חניבעל.
נראה שחניבעל העדיף לערוך את חיל הרגלים שלו בשלושה קווים נפרדים, שלא סיפקו סיוע הדדי זה לזה, במקום לרכז את מרבית חייליו בקו אחד, מאחר שלא הספיק לאמן את שלושת הכוחות לפעול במשותף.
בנוסף שמר חלק קטן יחסית מכוחו בעתודה, לצורך התערבות בנקודות המשבר של הקרב.
כך נהג חניבעל ברוב הקרבות הגדולים, שניהל במערכה באיטליה.
אולם בפועל, הצורה שבה פרס חניבעל את צבאו, והעובדה שכל אחד משלושת הקווים של צבאו לחם בנפרד, מבלי שקיבל סיוע מהדרגים שניצבו מאחריו, גרמו לכך שהוא לא ניצל את העדיפות המספרית הניכרת שהייתה לכוחות הרגלים שלו על הלגיונות הרומיים שניצבו מולם, ואפשר לסקיפיו להביס את כוחותיו בזה אחר זה.
המצביא הרומאי סקיפיו, לעומתו, צפה מראש את מהלכיו של חניבעל, ניהל את הקרב בצורה מושכלת, ולא היסס להשתמש בכוחות שהוצבו בקו השני והשלישי של הלגיונות הרומיים, כדי לתגבר את החיילים בקו הראשון במקרה הצורך, וליצור עדיפות כוחות מקומית.
יש לציין שכוחות הרגלים הרומיים היו חַיִל מקצועי שהתאמן תקופה ממושכת מאחר שהשירות ברומא היה שירות חובה בעוד שבקרתגו השירות הצבאי היה רק בעיתות סכנה ועל כן רמת האימונים שלהם הייתה נמוכה יותר.
חֵיל הפרשים הרומי, שהוא בעצם שהכריע את הקרב, היה בערך פי שלושה מחיל הפרשים הקרתגי.
למעשה ניתן לומר, שבמקום קרב אחד, קרב זאמה הורכב משלושה קרבות שהתנהלו בנפרד, שבכל אחד מהם השתתף רק חלק מצבאו של חניבעל, בעוד הכוחות הנותרים צופים מהצד, מבלי להתערב במערכה.
קרב וארנה התרחש ב-10 בנובמבר 1444 ליד העיר וארנה, כיום במחוז וארנה, אשר במזרח בולגריה.
במהלך קרב זה הביסה האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של הסולטאן מוראט השני את צבאות פולין והונגריה תחת הנהגתם של ולדיסלב השלישי מלך פולין שהיה גם מלך הונגריה (תחת השם אולאסלו הראשון), ושאף נהרג בקרב, ויאנוש הוניאדי ההונגרי.
לאחר שחתם גם על הסכם שלום עם נסיכות קאראמאן באסיה הקטנה באוגוסט 1444, הוא ויתר על כתרו לטובת בנו בן ה-12, מהמט השני.
לאור מידע זה, נקרא מוראט לשוב לכתר על ידי בנו.
בתחילה, מוראט סירב, באומרו שאינו סולטאן עוד, אך בנו סתם את הגולל על טיעוניו, בכותבו לו: "אם אתה הסולטאן, הנהג את צבאותיך; אבל אם אני הוא הסולטאן, הרי שאני מצווה עליך לבוא ולהנהיג את צבאותי".
למוראט לא הייתה ברירה, אלא לשוב לכתר.
הצד הנוצרי, שסבל מנחיתות מספרית, היה מורכב בעיקר מכוחות הונגרים ופולנים, עם תגבורות מצומצמות של צ'כים, גרמנים, בוסנים, קרואטים, סרבים, בולגרים, ולאכים, ורותנים.
בנוסף להם נלחמו לצד הנוצרים אבירים שנשלחו מטעם מדינת האפיפיור.
ההונגרים סבלו מהיעדר ציוד ומחוסר איזון טקטי, עקב חוסר תמיכה מספקת של האצולה ההונגרית במערכה.
בנוסף לכך, תגבורות שהבטיחה קונסטנטינופול לא מומשו.
לצבא ההונגרי כמעט ולא היה חיל רגלים, למעט כ-300 שכירי חרב צ'כים וכמאה מערכי עגלות מלחמה מבוצרים (ואגנבורג- Wagenburg).
שאר הכוח הנוצרי היה מורכב מפרשים, חלקם שכירי חרב וחלקם בני אצולה, עם נוכחות גם של נושאי דגלים (של האצולה ושל הכנסיות).
לפי התוכנית, היו אמורות ספינות הקרב של ונציה וג'נובה לחסום את הדרדנלים, בשעה שהצבא ההונגרי יגיע לווארנה.
שם יועמס על אוניות צי הכס הקדוש ויפליג באמצעותן לעבר קונסטנטינופול, מתוך מטרה לדחוק, בסופו של דבר, את הכוחות עות'מאנים מאירופה.
ההתקדמות ההונגרית הייתה מהירה: הם עקפו את מצודות העות'מאנים והצטרפו אליהם בולגרים מווידין, אורייחובו וניקופול (פרוז'ין, בנו של איבן שישמן, השתתף אף הוא במסע הקרב).
ב-10 באוקטובר הצטרפו לכוחות גם כ-4,000 פרשים ולאכים תחת פיקודו של מירצ'ה השני, אחד מבניו של ולאד דראקול.
ב-9 בנובמבר קרב הצבא העות'מאני, שמנה 40,000-60,000 לוחמים, לווארנה מכיוון מערב, כשהוא לוכד את הכוחות הנוצריים בין הים השחור ממזרח, אגם וארנה מדרום ומורדותיה המיוערים של רמת פרנגה מצפון.
חלק ממפקדי הכוחות הציעו להשתמש בוואגנבורג כמגן עד להגעת הצי האפיפיורי, אולם ולדיסלב השלישי ויאנוש הוניאדי, מפקדי צבאות פולין והונגריה, דחו את הטקטיקה ההגנתית.
הוניאדי אף הכריז: "נסיגה היא בלתי אפשרית, וכניעה היא בלתי נתפשת, הבה ונילחם באומץ וכבוד".
בבוקר 10 בנובמבר נפרש הצבא הנוצרי, שמנה כ-20,000 לוחמים, בין אגם וארנה לרמת פרנגה, בחזית שנמתחה לאורך 3.5 ק"מ מצפון לדרום.
מרכז המערך הנוצרי הורכב מ-3,500 לוחמים פולנים והונגרים כשהוולאכים משמשים כעתודה, האגף הימני, ובו כ-6,500 לוחמים, הורכב מגרמנים, בוסנים, קרואטים ופרשי האפיפיור.
האגף השמאלי הורכב מכ-5,000 לוחמים רומנים, בולגרים, ואצילים הונגרים.
כ-600 רותנים נותרו במגמה אחורית כשהם מאיישים את הוואגנבורג ומצוידים במרגמות.
מרכז המערך העות'מאני הורכב מיניצ'רים, בעוד האגף הימני כלל בעיקר סיפאהים מדרום הבלקן, ואילו האגף השמאלי הורכב מפרשים קלים וסיפאהים מאנטליה, כשאליהם מצטרפים שכירי חרב ערבים וקשתים, שמוקמו על רמת פרנגה.
הקרב החל כשפרשים קלים עות'מאנים וערבים התקיפו את האגף הימני של המערך הנוצרי.
הנוצרים הגיבו ושלחו רגמים וחיל רגלים מצויד ברובים שהצליחו לבלום את ההתקפה, ואף החלו במרדף בלתי-מסודר בעקבות העות'מאנים הנסוגים אולם נתקלו במארב של פרשים אנטלים ורוכבי גמלים ערבים שהכו בהם מן האגף.
המהלך העות'מאני שבר את האגף הימני הנוצרי, שהחל לנוס על נפשו לכיוון דרום, אל מצודת גאלאטה, אולם נקטל ברובו, בביצות שבקרבת אגם וארנה.
רק הגדוד הקרואטי, הצליח לסגת באופן מסודר אל הוואגנבורג.
המרכז הנוצרי בראשות המלך ולדיסלב ויאנוש הוניאדי, לעומת זאת, תקף והביס את הערבים והפרשים האנטליים.
גדוד הפרשים הוולאכי אפילו הצליח לפרוץ אל המחנה המבוצר של העות'מאנים, אך לאחר שסיים לבזוז אותו, נטש את שדה הקרב.
האגף הנוצרי השמאלי, הותקף בינתיים על ידי פרשים עות'מאנים, והתקשה לבלום אותם.
הוניאדי החליט לצאת עם פרשיו על מנת לסייע לו ולהניס את התוקפים, תוך שהוא מייעץ למלך הפולני לחכות לשובו.
נראה היה שהצבא הנוצרי עומד בפני ניצחון מזהיר, והסולטאן כמעט נטש את שדה הקרב.
אולם אז, תוך התעלמות מעצתו של הוניאדי, הסתער המלך הפולני הצעיר, בראש 500 אבירים, על המרכז העות'מאני, במטרה להשלים את תבוסת הצבא העות'מאני וללכוד את הסולטאן מוראט השני.
במהלך ההתקפה הופל המלך ולדיסלאב מסוסו ונהרג על ידי היניצ'רים.
כתוצאה מכך, הפרשים הכבדים הפולנים איבדו את רוח הלחימה שלהם ונמחצו על ידי הרגלים העות'מאנים.
הוניאדי, ששב בינתיים מן המרדף אחר האגף הימני של הטורקים, ניסה בכל כוחו לחלץ את גופת המלך הפולני, אולם כל שיכול היה לעשות הוא לארגן נסיגה של מה שנותר מצבאו.
במהלך הקרב הנוצרים איבדו כ-11,000 חיילים, בשעה שהעות'מאנים ספגו לפחות 8,000 אבדות.
על אף הניצחון העות'מאני, הצליח הצבא הנוצרי לגרום נזק פיזי ומוראלי ניכר, בייחוד לאור יחסי הכוחות לפני הקרב.
אבדות העות'מאנים היו כה כבדות, שנדרשו למוראט השני שלושה ימים עד שהבין כי ניצח.
עם זאת, ניצחון העות'מאנים בקרב וארנה, יחד עם ניצחונם בקרב קוסובו השני ב-1448, הרתיע את מדינות אירופה משליחת כוחות צבאיים משמעותיים לעזרת הביזנטים במהלך המצור וכיבוש קונסטנטינופול ב-1453.
מבחינת ההונגרים, הותיר אותם מותו של ולדיסלב השלישי ללא מלך.
יורש העצר היה לסלו החמישי, ילד בן ארבע, והמדינה נשלטה בפועל על ידי עוצרים.
קרב ורשה (בפולנית: Bitwa warszawska; כונה גם הנס על הוויסלה, Cud nad Wisłą), היה הקרב המסיים של המלחמה הפולנית-סובייטית, והתנהל בין 13 ל-25 באוגוסט 1920. הקרב הסתיים במפלה של הכוחות הסובייטיים וחתימת הסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין העצמאית שאפו הפולנים לחזור לגבולות לפני חלוקת פולין ב-1795 ולהקים פדרציה עם אוקראינה, ליטא ובלארוס.
זו הייתה הסיבה שבגללה פתח יוזף פילסודסקי בשיתוף מנהיג האוקראינים סימון פטליורה במלחמה נגד הבולשביקים.
המלחמה החלה במרץ 1919 ובתחילתה קצרו הפולנים הצלחה היות שהבולשביקים ובראשם ולדימיר לנין היו עסוקים במלחמת האזרחים ברוסיה.
כאשר נראה היה שהובטח הניצחון במלחמת האזרחים הפנה לנין את מאמציו לעבר פולין בכוונה לכבוש אותה, להשליט בה משטר קומוניסטי שבעקבותיו יתעוררו מהפכות קומוניסטיות בארצות אירופה ובעיקר בגרמניה.
ב-24 במאי 1920 פתחו הרוסים במתקפת שבראשה עמד סמיון בודיוני ודיוויזיית הפרשים שלו.
הפולנים פתחו בנסיגה וב-13 ביוני נטשו את קייב.
ב-4 ביולי פתח מיכאיל טוכאצ'בסקי במתקפה רחבה והפולנים נסוגו נסיגה מהירה שהגיעה עד 30 ק"מ ליום.
ב-13 ביולי חצו יחידות פרשים סובייטיות את נהר הויסלה כדי ללכוד את ורשה בתנועת מלקחיים.
נראה היה שוורשה עומדת בפני כיבוש ושהפולנים ניצבים בפני תבוסה בטוחה.
הקרב החל ב-12 באוגוסט 1920 בהתקפה של הצבא האדום על רדזימין, 23 ק"מ מזרחית לוורשה, כבש אותה ב-14 באוגוסט ובתגובה עזבו כל השגרירים את ורשה, למעט שגריר הותיקן.
פילסודסקי החליט להגיש כתב התפטרות מכל תפקידיו המדיניים ולהתרכז רק בפעולות הצבאיות.
סיבה נוספת הייתה שאם ייפול פילסודסקי בקרב לא תהיה הפרעה בהמשך השלטון.
פילסודסקי ביקר בחזית והעלה את מורל החיילים.
ב-14 באוגוסט פתח ולדיסלב שיקורסקי בראש הארמייה הפולנית ה-5 במתקפת נגד ותוך מספר ימים הצליח להדוף את הסובייטים.
ב-16 באוגוסט פתח פילסודסקי במתקפה נגד בודיוני, תוך ניצול החולשה בנקודת החיבור שבין הארמיות של בודיוני מדרום וטוכאצ'בסקי מצפון.
תוך מספר ימים הצליחו הפולנים לכתר את הסובייטים.
רק בשלב מאוחר הבחין טוכאצ'בסקי בחומרת המצב ונתן פקודת נסיגה.
הצבא נסוג באנדרלמוסיה כאשר הפולנים שהיו מצוידים גם ברכב משוריין נעים במהירות של 30 ק"מ ליום.
באמצע אוקטובר 1920 הגיעו הפולנים לקו ממנו גורשו שנה קודם.
הפסקת אש נכנסה לתוקפה ב-18 באוקטובר של אותה שנה וגבולות פולין נקבעו ל-20 שנה בהסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
הביטוי "הנס על הוויסלה" הוטבע על ידי חבר הסיים ולדיסלב סטרונסקי שהתנגד ל"הרפתקה האוקראינית" של פילסודסקי.
רק לאחר מכן הפך הביטוי למטבע לשון של פטריוטיות פולנית.
הצרפתים, שחששו מניצחון הבולשביקים, שלחו משלחת צבאית בראשות גנרל מקסים וייגאן לייעץ לצבא הפולני.
פילסודסקי התייחס אליו בזלזול ושאל אותו "כמה דיוויזיות אתה מביא"?
גם הרמטכ"ל הפולני לא התייחס אליו ברצינות.
וייגאן נפגע מיחסו של פילסודסקי והחליט לעזוב.
ב-25 באוגוסט 1920 קיבל וייגאן את אות הכבוד הפולני ובשובו לפריז התקבל כגיבור לאומי וזכה לאות לגיון הכבוד.
שנים רבות היה קיים המיתוס המוטעה כאילו הוא הציל את ורשה.
קרב ויינה דגה היה קרב שהתרחש ב-21 בפברואר 1543 מזרחית לאגם טאנה שבמחוז אמהרה דהיום, בין כוח אתיופי-פורטוגלי (הכוח הנוצרי) משולב, בפיקודו של קיסר אתיופיה גלאוודיוס, לבין סולטנות אדאל עם תגבורת העות'מאנית (הכוח המוסלמי) תחת פיקודו של האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי (הנקרא גם: אחמד גראן).
הקרב הסתיים בניצחון הכוח הנוצרי, והיה הקרב האחרון במלחמת אתיופיה-אדאל.
במהלך הקרב נהרג אחמד גראן מירי של רובאי פורטוגלי.
בקרב וופלה, שהתרחש ב-28 באוגוסט 1542, האימאם אחמד גראן מחץ את חיל המשלוח הפורטוגלי, והצליח להרוג כמעט את כולו, כולל מנהיג הכוח הפורטוגלי, כריסטובאו דה גאמה.
גראן חשב שכעת אתיופיה בידו ולכן שילח את רוב (פרט ל-200) שכירי החרב שנשלחו מהאימפריה העות'מאנית והוליך את כוחותיו אל עבר אגם טאנה בלב האימפריה האתיופית.
הכוח הנוצרי ששרד את קרב וופלה, כ-50 חיילים יחד עם הקיסרית סבלה וואנגאל נמלטו ל-"הרי היהודים" (המזוהים כיום עם אמבסל).
ההיסטוריון הפורטוגלי מיגל דה קסטניוזו מוסיף שהקיסר גלאוודיוס הצטרף יותר מאוחר ללוחמים אלו בחג המולד והם "התחננו לפרסטר שיעזור להם לנקום את מות כריסטובאו" הקיסר גלאוודיוס הסכים לנקום בגראן תוך שימוש בכלי נשק פורטוגליים שאוחסנו בעיר דברה דמו לסיוע חירום.
הכוח הנוצרי החל לצעוד למחנו של גראן, מזרחית מאגם טאנה.
ב-13 בפברואר 1543 הם הביסו בווגארה כוח מוסלמי בפיקוד סגן האימאם סאייד מחמד, שנהרג במהלך הקרב.
הנוצרים המשיכו אל עבר המחנה המוסלמי שבו שכן גראן.
כאשר הכוח האתיופי-פורטוגלי מצא את מחנהו של אחמד גראן, הם הקימו מחנה בסמוך על מנת שכ-50 מהלוחמים הפורטוגלים שהשמידו את צבאו של סאייד מחמד יצטרפו אליהם מכיוון שעל פי גלאוודיוס:
בימים שלאחר מכן חילות הפרשים של אתיופיה ואדאל פשטו זה על זה עד אשר המוסלמים הרגו מספר חיילי תובלה אתיופים שבראשם היה אזמץ' קאפלו.
לקיסר גלאוודיוס נמאס מהמצב המתוח והוא החל בתנועה במטרה ליזום קרב פנים אל פנים.
שני הכוחות החלו את הקרב ביום למחרת כאשר הכוח המוסלמי מחולק לשני ראשים.
בתחילה המוסלמים הצליחו לדחוק לאחור את הכוח הנוצרי אך נעצרו על ידי הפרשים האתיופים.
בתקיפה זו נהרג גראן נהרג מירי רובאי פורטוגלי.
על פי כסטנהוסו, גראן זוהה על ידי הרובאים והם כיוונו את רוביהם אליו.
כסטנהוסו הדגיש את ההתלכדות של הפורטוגלים לאחר מות כריסטובאו:
על פי ג'ון בארמודאז מי שהרג את האימאם גראן היה ג'ון מכסטילו.
ג'ון נכנס לתוך הכוח המוסלמי על מנת שיוכל לירות בגראן מטווח קרוב.
לאחר שירה בגראן, הרגו המוסלמים את ג'ון.
שני ההיסטוריונים, כסטנהוסו ולובו, מסכימים שלפני מותו של אחמד גראן הציע הקיסר גלאוודיוס את אחותו לאישה למי שיהרוג את גראן.
אחד החיילים האתיופים הציג את ראשו של גראן כהוכחה אך לאחר מכן התברר שהרובאי הפורטוגלי פצע קשות את גראן לפני שהחייל האתיופי כרת את ראשו.
מותו של גראן הכה בהלם את המוסלמים והם החלו לברוח משדה הקרב מכיוון שהיו נאמנים למנהיג ולא למטרה.
החריג היה המפקד של הרובאים העות'מאניים:
לאחר הקרב אשת גראן בטי דאל וומברה הצליחה להימלט מהכוח הנוצרי יחד עם החיילים העות'מאנים לעיר הרר אך בנה נלכד ויותר מאוחר שוחרר תמורת אחיו של הקיסר מינאס.
קרב ורבן היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים, ב-22 ביולי 1631 בין האימפריה השוודית לבין האימפריה הרומית הקדושה.
הצבא השוודי מנה כ-16,000 חיילים בהנהגתו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, וצבא האימפריה הרומית הקדושה מנה כ-23,000 חיילים בהנהגתו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי.
צבאו של טסרקליס התקיף את הביצורים השוודים על יד ורבן, אך כוחותיו השוודים של וולף הנריך פון בודיסין הכריחו אותו לסגת.
התקיפה חודשה מספר ימים מאוחר יותר, אך הפעם, הכוחות השוודים ספגו הפסד מכריע, ואיבדו כ-6,000 חיילים.
קרב וולגסט (Battle of Wolgast) היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים, ב-2 בספטמבר 1628 (22 באוגוסט 1628 לפי הלוח היוליאני), בעיר וולגסט שבגרמניה.
בקרב השתתפו כוחותיו הדנים של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, וכוחות האימפריה הרומית הקדושה של אלברכט פון ולנשטיין.
הקרב הסתיים בניצחון האימפריה הרומית הקדושה.
קרב וופלה התרחש ב-28 באוגוסט 1542 ליד אגם אשנגיה באזור וופלה שבתיגראי, בין כוח פורטוגזי תחת פיקודו של כריסטובאו דה גאמה לבין כוחותיו של האימאם אחמד גראן.
לאימאם אחמד היה יתרון על פני הפורטוגזים הן בכמות החיילים והן בכמות הנשק החם.
האימאם אחמד גראן מחץ את חיל המשלוח הפורטוגזי והרג כמעט את כולו.
כריסטובאו דה גאמה ושארית הכוח הפורטוגזי, יחד עם המלכה סבלה וונגל ובני לווייתה הצליחו לחמוק תוך כדי שהם משאירים את כלי נשקם מאחור.
כריטובאו ו-14 מחייליו שהצליחו לחמוק מהקרב קיבלו חסות אצל אישה זקנה מקומית.
כשנודע מקום מחבואו, הוא נתפס על ידי כוחותיו של האימאם אחמד.
כשדה גאמה סירב להתאסלם ערף אימאם אחמד את ראשו של דה גאמה בעצמו.
קרב ואלמי הוא קרב שהתחולל בשלב הראשון של מלחמות צרפת המהפכנית, סמוך לכפר ואלמי (Valmy) שבצפון צרפת, בין צבא צרפת המהפכנית לבין כוח פולש שהתבסס על צבא ממלכת פרוסיה.
הקרב היה מוגבל למעשה להפגזה ארטילרית, ומבחינה טקטית לא הושגה בו הכרעה, אך חשיבותו האסטרטגית ואף ההיסטורית הייתה רבה: הוכח שצבא מהפכני המבוסס ברובו על מתנדבים מסוגל לעמוד מול צבאות מקצועיים, והובטחה הישרדותה של המהפכה הצרפתית מול האויבים מבחוץ, שהיו בדרכם לפריז.
המהפכה הצרפתית התקבלה בדאגה בקרב מלכי אירופה, שחששו מהתפשטות הרעיונות המהפכניים אל ארצותיהם.
דאגתם התחלפה בעוינות ככל שהקצינו צעדי המהפכנים.
מנגד, חששו המהפכנים הצרפתים מחבירתם של מלוכנים (ובהם המלך לואי ה-16 עצמו) לגורמים מחוץ לצרפת, במטרה להחזיר את המצב בצרפת לקדמותו.
רבים מהמהפכנים היו נכונים למלחמה לא רק כדי להגן על המהפכה בצרפת, אלא גם כדי לייצא את האידיאלים של המהפכה מחוצה לה.
צרפת המהפכנית הכריזה מלחמה על אוסטריה ב-20 באפריל 1792. האוסטרים גיבשו קואליציה אנטי-מהפכנית, שבעלת הברית החשובה בה הייתה פרוסיה, ואויבי המהפכה התארגנו לפלוש לצרפת.
בהתנגשויות הראשונות לא נחלו הצרפתים הישגים, והכוחות האנטי-מהפכנים פלשו לשטח צרפת ב-19 באוגוסט 1792, בפיקוד מאוחד שבראשו עמד קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
רוב הכוח הורכב מפרוסים, והוא כלל גם חיילים מאוסטריה ומהנסיכות הגרמנית הסה, וכן צרפתים מלוכנים שנמלטו מהמהפכה לגרמניה.
הכוחות הצרפתיים שעליהם הוטל לבלום את הפלישה סבלו מחוסר ארגון, ומפקדיהם שנחשדו בחוסר נאמנות למשטר נפלו קורבן לרדיפות פוליטיות.
לבסוף התייצב מול הפולשים כוח צרפתי שחולק לשני צבאות: צבא המרכז בפיקוד פרנסואה כריסטוף דה קלרמן וצבא הצפון בפיקוד שארל פרנסואה דומורייה.
הכוח הפולש מנה כ-35,000 חיילים, ומולו התייצבו כ-47,000 צרפתים, שחלק ניכר מהם היו מגויסים טריים בעלי הכשרה צבאית חלקית מאוד ולעיתים ללא נשק.
המפקד הצרפתי דומורייה אימן בינתיים מגויסים חדשים, וביצע התקפות נקודתיות באזור ולנסיין שבצפון, כהכנה לפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו).
דומורייה זימן את צבא המרכז של קלרמן, שהתקדם באיטיות וחבר אל צבא הצפון ב-19 בספטמבר, יום לפני הקרב.
הדוכס מבראונשוויג תמרן את כוחותיו במטרה לפצל את כוחותיו של דומורייה.
בטרם הושלם התמרון, קידם דה קלרמן את האגף השמאלי של כוחותיו, התמקם בסמוך לטחנת הקמח של הכפר ואלמי, והחל בהפגזה ארטילרית על צבאו של בראונשוויג.
הארטילריה הצרפתית, שהתבססה על תותחים קלים ומדויקים יחסית שפיתח ז'אן-בטיסט דה גריבובל, הצדיקה את המוניטין שיצא לה כטובה באירופה.
הסתערות צרפתית ספגה אש תותחים ונכשלה, תוך שסוסו של דה-קלרמן עצמו נהרג, אך הצרפתים לא נשברו.
כוחותיו של בראונשוויג יצאו להסתערות רגלית מהוססת וחלקית, שלא הצליחה למוטט את שורות הצרפתים, ולאחר כישלונה נסוגו.
חלק לא מבוטל בקרב מילא המורל.
הצבאות הפולשים הניחו שעוצמתם תכניס מורך-לב בשורות הצרפתים, שרבים מהם היו מתנדבים לא מקצועיים.
דה-קלרמן השקיע מאמץ ביום הקרב כדי לשלהב את חייליו ולשכנעם ביכולתם לנצח ובצדקת מטרותיהם.
הוא דהר על סוסו בקרבת הקו הראשון, בקוראו "Vive la Nation" (תחי האומה), קריאה שהצרפתים חזרו עליה שוב ושוב, ואפשר וערערה את המורל בקרב אויביהם ברגע המכריע שבו הסתערו על שורות הצרפתים.
בסיכום הקרב ספג הכוח הצרפתי כ-300 אבדות.
ואילו הפרוסים ובעלי בריתם איבדו 184 חיילים.
אף שמספר האבדות היה קטן, וצבא הפלישה נותר גם לאחר הקרב כמעט ללא פגע בעומק שטחה של צרפת, נודעה לקרב ואלמי משמעות רבה.
מבחינה אסטרטגית, הציל הקרב את גורל המהפכה, כיוון שצבאם של קלרמון ודומורייה היה הכוח היחיד שניצב בין צבא הדוכס מבראונשוויג לבין פריז.
עשרה ימים לאחר הקרב, מבלי שהתרחשו התנגשויות צבאיות נוספות, החל הצבא הפולש בנסיגה מחוץ לצרפת.
המפקד הצרפתי דומורייה הניח לפולשים לסגת, ולא ניסה לזנב בהם.
המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה, שנכח בקרב, כתב מאוחר יותר כי "כאן רבותיי מתחילה תקופה חדשה בתולדות האנושות, אתם תוכלו לומר הייתי כאן".
עמידתו של צבא מהפכני, המורכב ממתנדבים החדורים התלהבות לאומית, מול צבא המורכב מחיילים מקצועיים ומנוסים, הסרים למרותם של מלכים, היוותה נקודת מפנה היסטורית.
מכאן ואילך עלתה קרנו של המודל הצבאי ששימש את הצרפתים בואלמי - צבא המוני של מגויסים משורות העם, הנלחם למען מטרה לאומית - לעומת המודל הפרוסי של צבא מקצועי המורכב משכירי חרב.
יתרה מזאת, הקרב המחיש את עוצמתה של הלאומיות ככוח היסטורי עולה, גם מעבר להיבט הצבאי.
קרב וינה היה ניצחון מכריע של האימפריה הרומית הקדושה (ששלטה באזור אוסטריה של ימינו ושטחים נוספים במרכז אירופה) ובעלות בריתה, האיחוד הפולני-ליטאי ונסיכויות גרמניות שונות, על האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של מהמט הרביעי אשר פעל לכיבוש וינה.
הקרב התרחש בהר קאלנברג ליד וינה ב-12 בספטמבר 1683 לאחר שהעיר הקיסרית הייתה נתונה במצור על ידי האימפריה העות'מאנית במשך חודשיים.
במהלך הקרב נלחמו האימפריה הרומית הקדושה (בהנהגת מלוכת הבסבורג והאיחוד הפולני-ליטאי, שניהם בפיקודו של המלך יאן סובייסקי) נגד העות'מאנים ומדינות הווסאלים שלהם.
הקרב סימן את הפעם הראשונה שבה האיחוד והאימפריה הרומית הקדושה שיתפו פעולה צבאית נגד העות'מאנים, ולעיתים קרובות הוא נתפס כנקודת מפנה בהיסטוריה, שלאחריה "הטורקים העות'מאנים חדלו להיות איום על העולם הנוצרי".
במלחמה שלאחר מכן שנמשכה עד 1699, הפסידו העות'מאנים כמעט את כל הונגריה ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בקרב ניצחו הכוחות המשולבים של האימפריה הרומית הקדושה והאיחוד הפולני-ליטאי, כאשר האחרון יוצג רק על ידי כוחות הכתר של ממלכת פולין (צעדת הצבא הליטאי התעכבה, והם הגיעו לווינה לאחר סיום הקרב).
חיל המצב של וינה הונהג על ידי פלדצוגמייסטר מהצבא הקיסרי (האימפריה הרומית הקדושה) ארנסט רידיגר פון שטארהמברג, נתין אוסטרי של הקיסר לאופולד הראשון.
הפיקוד הכללי הוחזק על ידי המנהיג הבכיר, מלך פולין, יאן השלישי סובייסקי, שהוביל את כוחות הסיוע.
הכוחות הצבאיים נגדם היו אלו של האימפריה העות'מאנית והמדינות הווסאליות שלה, בפיקודו של הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה.
הצבא העות'מאני מנה כ-90,000 עד 300,000 חיילים (לפי מסמכים בסדר הקרב שנמצאו באוהלו של קארה מוסטפא, הכוח הראשוני בתחילת המערכה היה 170,000 איש).
הם החלו את המצור ב-14 ביולי 1683. הכוחות העות'מאניים כללו, בין היתר, מ-60 אורטאים של יניצ'רים (12,000 איש על הנייר) עם צבא תצפית של כ-70,000 חיילים צופים באזור הכפרי.
הקרב המכריע התרחש ב-12 בספטמבר, לאחר הגעתו של צבא הסיוע המאוחד.
היסטוריונים טוענים כי הקרב סימן את נקודת המפנה ב, מאבק בן 300 שנה בין האימפריה הרומית הקדושה והאימפריה העות'מאנית.
במהלך 16 השנים שלאחר הקרב, ההבסבורגים האוסטרים התאוששו בהדרגה ושלטו בדרום הונגריה ובטרנסילבניה, שטוהרה ברובה מכוחות עות'מאניים.
הקרב ידוע בכך שהוא כולל את הסתערות הפרשים הידועה הגדולה ביותר בהיסטוריה.
כיבוש העיר וינה היה זה מכבר שאיפה אסטרטגית של האימפריה העות'מאנית, בגלל שליטתה המשתלבת באזור הדנובה (הים השחור עד מערב אירופה) בדרום אירופה ובנתיבי הסחר היבשתיים (ממזרח הים התיכון לגרמניה).
בשנת 1679 פרצה מגפת דבר הבלוטות בווינה וגבתה את חייהם של כ-76 אלף וינאים, כחלק ממגפת הדבר שפרצה בטורקיה בשנת 1675 והתפשטה ברחבי האימפריות העות'מאנית והרומית הקדושה עד שנת 1684. הקרב היה נערך מוקדם יותר אלמלא קרב סיגטוואר ב-1566 שעצר את האימפריה העות'מאנית לזמן מה.
במישור המדיני, האימפריה העות'מאנית סיפקה סיוע צבאי להונגרים ולמיעוטים שאינם קתולים בחלקים של ממלכת הונגריה ההבסבורגית.
שם, בשנים שקדמו למצור, גדלה תסיסה נרחבת למרד גלוי נגד החתירה של לאופולד הראשון לעקרונות הקונטרה-רפורמציה ורצונו לרסק את הפרוטסטנטיות.
בשנת 1681 תוגברו פרוטסטנטים וכוחות אחרים אנטי-הבסבורגיים, בראשות אימרה ת'קיי, ביחידה צבאית משמעותית מהעות'מאנים,  שהכירו בתקיי כמלך "הונגריה העליונה" (החלק המזרחי של סלובקיה של היום וחלקים מצפון מזרח הונגריה, אותם כבש קודם לכן בכוח מהבסבורגים).