tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר מבנים שניזוקו ברעידה העיקרית נהרסו במהלך רעידות משנה עזות במהלך הימים הבאים.
ההרוגים היחידים ברעידת האדמה היו כאשר בניין פגוע קרס במהלך אחד מזעזועי המשנה למחרת
רעידת האדמה בפרו הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב־14 בינואר 2018 ב־04:18:45 לפי השעון המקומי (09:18:45 בשעון UTC).
הרעידה, שעוצמתה הייתה 7.1 בסולם מגניטודה, גרמה לשני הרוגים ול־139 פצועים.
הרעידה גרמה גם לצונאמי בגובה 15 סנטימטרים.
מוקד הרעידה היה באוקיינוס השקט, כ־38 קילומטרים מחופי פרו, בעומק כ־39 קילומטרים.
הרעידה גרמה לקריסתם של כמה כבישים ו־443 מבנים, בעוד של־1,720 מבנים אחרים נגרם נזק.
כ־2,000 איש נותרו ללא קורת גג.
שני אנשים מאזור העיר ארקיפה נהרגו, אחד מהם נמחץ על ידי סלע גדול.
רעידת האדמה בנורת'רידג' 1994 התרחשה ב-17 בינואר 1994, בשעה 04:30:55 (שעון מקומי) והייתה בגודל 6.7 ב-סולם מגניטודה לפי מומנט.
מוקד הרעידה היה בעומק של כ-18 קילומטרים, ובאזור עמק סן פרננדו, כ-32 קילומטרים מצפ'-מערב ללב העיר לוס אנג'לס, קליפורניה.
משך הרעידה היה כ-10-20 שניות.
שיא תאוצת הקרקע המקסימלית שלה הגיע ל-1.82g שהיא תאוצת הקרקע הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם באזור עירוני בצפון אמריקה וכנראה גם בעולם כולו.
תאוצה חריגה זו נמדדה בשכונת טָרְזָנַה הסמוכה למוקד.
מהירות הקרקע המקסימלית הייתה 148 ס"מ/שנייה, גם היא המהירה ביותר שנרשמה אי פעם ונרשמה באזור הרי גְרָנַדָה הסמוכים לעיר.
רעידות הורגשו עד לסן דייגו, לאס וגאס, פיניקס ובערים במדינת יוטה ובצפון קליפורניה המרוחקות מאות קילומטרים מהאפיצנטר.
הרעידה קיבלה את השם "נורת'רידג'" , מכיוון ששם נגרם הנזק המשמעותי ביותר, כאשר האפיצנטר היה למעשה בקהילה השכנה - רֶסֵדָה .
רעידת האדמה התרחשה על מישור העתק שלא היה מוכר עד אז, ולא הופיע במפות הגאולוגיות של האזור.
זו הייתה רעידת האדמה הראשונה שהתרחשה ישירות מתחת לאזור עירוני בארצות הברית מאז רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-1933
בעקבות הרעידה העיקרית, התרחשו שתי רעידות עוקבות משמעותיות במגניטודה של 6.0 בסולם מומנט: הראשונה כדקה אחת לאחר הרעידה העיקרית והשנייה כ-11 שעות לאחר מכן.
רצף הרעידות העוקבות סייע במיפוי קו ההעתק שעליו התרחשה רעידת האדמה הזו.
מניין הנפגעים בנפש עמד על 72 בני אדם.
11,846 פצועים טופלו בבתי חולים.
מבין ההרוגים, 30 מקרים הם בגין התקפי לב.
בנוסף, הנזק הכולל נאמד ב-49 מיליארד דולר (שווה ערך ל-93 מיליארד דולר ב-2021), מה שהופך אותו לאחד מאסונות הטבע היקרים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רוב הנפגעים היו בעת רעידת האדמה בבתים בעלי מספר קומות, כאשר קומת הקרקע הייתה מבוססת רק באופן חלקי, וחלק אחר שימש לחניית מכוניות.
11 בתי חולים סבלו מנזק מבני ונפגעו קשה או הפכו לבלתי ראויים למגורים.
לא רק שהם לא היו מסוגלים לשרת את השכונות שבסמוך להם, אלא שהם נאלצו לפַנות את אוכלוסיות האשפוז שלהם, מה שהגדיל עוד יותר את העומס על בתי החולים הסמוכים שעדיין פעלו.
כתוצאה מכך, בית המחוקקים של המדינה העביר חוק המחייב את כל בתי החולים בקליפורניה להבטיח, שעד 1 בינואר 2005 חדרי הניתוח וחדרי המיון שלהם יהיו בבניינים עמידים בפני רעידות אדמה.
רובם לא הצליחו לעמוד ביעד זה במועד, והצליחו להשיג תאימות רק ב-2008 או 2009..
חלקים ממספר כבישים ראשיים וכבישים מהירים, כולל הכביש המהיר 10 מעל שדרת לה סיאנגה , והמחלפים של הכביש המהיר 5 עם הכבישים המדינתיים 14 ו-118 וכביש 210 הבין-מדינתי , נסגרו בגלל כשל מבני או קריסה.
תוצאה נדירה ביותר שרעידת האדמה גרמה לה היא התפרצות גדולה של קדחת העמק , מחלה בדרכי הנשימה שנדבקים בה בשאיפה של נבגי פטריות הנישאות באוויר.
נבגים אלה השתחררו לאוויר במחוז ונטורה כתוצאה ממפולות וגלישות קרקע.
ב-8 השבועות שלאחר רעידת האדמה (24 בינואר עד 15 במרץ), דווחו 203 מקרים הקשורים להתפרצות המחלה, שהם בסדר גודל יותר ממספר המקרים הצפוי, ושלושה מהמקרים הללו היו קטלניים.
בעקבות הנזקים הכל כך משמעותיים שנגרמו בעטיה של רעידת האדמה, רוב חברות הביטוח הפסיקו להציע או הגבילו ביטוח כנגד רעידת אדמה בקליפורניה.
בתגובה, בית המחוקקים של קליפורניה יצר את רשות רעידות האדמה של קליפורניה (CEA), שהיא ארגון בניהול ציבורי אך במימון פרטי, שמציע כיסוי של בתי המגורים עצמם, ללא הכנסת אלמנטים כמו בריכות שחייה, פטיו וכיוצא בזה, שמייקרים את הפוליסה אך לא ממש נחוצים.
כ-66% מהפוליסות הקיימות היום כנגד רעידות אדמה בקליפורניה, הן במסגרת הזו.
רעידת האדמה בסן חואן קפיסטראנו שבקליפורניה, התרחשה ב-8 בדצמבר 1812 בשעה 07:00 בערך (שעון מקומי).
מחקר מאקרוסייסמי אחד העריך את גודלה במגניטודה 6.9, והשני במגניטודה 7.5.
ברעידת האדמה נהרגו 40 בני אדם, כולם מהמיסיון הנוצרי סן חואן קפיסטראנו שכנסיית האבן הגדולה שבו, קרסה על יושביה במהלך תפילת הבוקר.
נזק בעוצמה סייסמית דומה התרחש במיסיון סן בואנאוונטורה (ונטורה דהיום), במיסיון סן גבריאל ארקאנג'ל וכן במיסיון סן פרננדו ריי דה-אספניה הממוקם בשוליים הצפוניים של לוס אנג'לס דהיום.
בשני המיסיונים שנמצאים דרומה יותר, באזור סן דייגו דהיום, הרעידה הורגשה בלבד.
מדובר ברצועת הרס ברמה הדומה לזו שבמיסיון סן חואן קפיסטראנו, באורך של כ־180 קילומטר.
להמחשת רצועת ההרס באמצעות התפרושת המרחבית של המיסיונים המוזכרים כאן - ראו מפת מיקומם.
החוקרים טופוזאדה ריל ופארק מצאו שהתפרושת המרחבית היחסית של העוצמות הסייסמיות ברעידה הזו, דומה לתפרושת המרחבית היחסית ברעידת האדמה בלונג ביץ (1933).
כלומר, תמונה דומה של מיקום עוצמות גבוהות ונמוכות יותר על פני המרחב, אלא שהרעידה בלונג ביץ יצרה ערכים נמוכים יותר של עוצמות סייסמיות.
הרעידה בלונג ביץ הייתה במגניטודה 6.4, כך שהערכה של מגניטודה שבין 7.1 ל-7.5 לרעידה האדמה הזו היא הגיונית.
הרעידה התרחשה ככל הנראה לאורך המקטע הדרומי של העתק סן אנדריאס ליד העיירה רייטווד .
נוסף על כך, כעבור שבועיים התרחשה רעידת אדמה גדולה בונטורה, המרוחקת כ-230 קילומטרים צפונית מערבית למיסיון החַרֵב, כך שייתכן שחלק מהדיווחים נשענים על אירועים שהתרחשו למעשה ברעידת האדמה המאוחרת יותר, או להפך.
רעידת האדמה במרקש-אספי הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-8 בספטמבר 2023 בשעה 23:11 (שעון מקומי), בגודל של 6.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט במחוז מרקש-אספי שבמרוקו.
מוקד הרעידה היה כ־71.8 ק"מ דרומית־מערבית לעיר מרקש, בסמוך לעיירה איגיל שבאזור הרי האטלס.
עומק המוקד היה כ-26 קילומטרים.
ברעידת האדמה נהרגו למעלה מ־2,950 בני אדם, רובם מחוץ למרקש.
בנוסף, נפגעו בניינים ואתרים היסטוריים במרקש.
רעידת האדמה הזו היא הגדולה ביותר שפקדה את מרוקו מאז ראשית המאה ה-20. הרעידה הורגשה גם בשתי הערים הגדולות במדינה, קזבלנקה ורבאט - וכן במדינות הסמוכות ספרד, פורטוגל, אלג'יריה, מאוריטניה וסהרה המערבית ולאורך חופי גיברלטר.
העוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה IX בסולם מרקאלי, ופגעה בכפרים שנמצאים באזור אפיצנטר הרעידה.
התפרושת המרחבית של העוצמות הסייסמיות
עוצמה סייסמית VIII (חמורה) הורגשה על ידי כ-157,000 תושבים, כולל העיירה אזגור וכפרים המקיפים את הרי האטלס.
תנודות בעוצמה VII (חזקות מאוד) הורגשו על ידי למעלה מ-811,000 איש, כאשר רעד בעוצמה VI (חזקה) הרגישו 3.2 מיליון תושבים, כולל בערים מרקש, תרודאנת ו-ורזאזאת.
תנודות בעוצמה V (בינונית) הורגשו באגאדיר, בני מלאל וסאפי, כאשר רעד בעוצמה IV (קל) הורגשה בקזבלנקה.
19 דקות אחרי הרעידה העיקרית, אירעה רעידה עוקבת במגניטודה של 4.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
רעידה עוקבת נוספת במגניטודה 4.5 הורגשה ב-10 ספטמבר.
הרעידה התרחשה על מישור העתק הפוך אלכסוני בכיוון צפון מערב - דרום-מזרח.
העתק זה שייך לגבול בין הלוח האפריקאי ללוח של אירואסיה, שבאזור זה מתרחשת ביניהם התנגשות.
מוחמד השישי, מלך מרוקו, היה בצרפת בזמן אירוע הרעידה, והורה על פריסה של צבא מרוקו במספר ערים שנפגעו.
בנוסף, הכריז על שלושה ימי אבל לאומי.
סיוע ותגובות מצד מדינות העולם
להלן רשימה עם פירוט חלקי של מדינות שהציעו לשלוח עזרה:
ארגון האו"ם – הציע את עזרתו.
– מלשכת קנצלר גרמניה נמסר כי גרמניה מביעה את צערה על הניספים ושוקל להגיש סיוע.
– ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי הודיע כי הודו מוכנה להגיש את כל הסיוע הדרוש למרוקו.
– מלשכת ראש הממשלה נמסר כי משרדי הממשלה מתכוננים להגיש סיוע ככל אשר יהיה ביכולתם ואף תצא משלחת למרוקו.
– נשיא צרפת מקרון מסר כי כל העם הצרפתי מוסר את צערו על הניספים ומביעה החלמה לפצועים בנוסף נמסר כי צרפת שוקדת על הוצאת המשלחת למרוקו בהקדם.
למרות זאת, מרוקו סירבה לקבל משלחות סיוע ממדינות רבות, לרבות ישראל.
רק משלחת מקטר וספרד הורשתה להגיע.
אלג'זירה ולה-מונד דיווחו שהתקבל סיוע גם מבריטניה ומאיחוד האמירויות.
למרות זאת, לפחות שלושה צוותים ישראלים פעלו על אדמת מרוקו בעקבות רעידת האדמה, ולמרות שלא קיבלו את ההסכמה הרשמית של רבאט.
אחד מהם היה הצלה ללא גבולות (SSF), ארגון לא ממשלתי, המאופיין בהליכי התגובה המהירה שלו, ואמור היה להשתלב עם משלחת דומה של איחוד הצלה.
רעידת האדמה בסן פרננדו הידועה גם בשם רעידת סילמאר (Sylmar earthquake), התרחשה בשעות הבוקר המוקדמות של ה-9 בפברואר 1971, למרגלות הרי סן גבריאל בדרום קליפורניה.
גודל הרעידה היה Mw=6.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והעוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה בדרגה XI (קיצונית).
תאוצת הקרקע המקסימלית הגדולה ביותר שנמדדה הגיעה ל-1.25g ונצפתה בסמוך לסכר פאקוימה .
מוקד הרעידה היה בעומק 9 קילומטרים והיא נמשכה שם 12 שניות.
האירוע היה אחד בסדרה שהשפיעה על מחוז לוס אנג'לס בסוף המאה ה-20. הנזקים היו חמורים בצפון עמק סן פרננדו, וקריעת פני השטח מדרום לאפיצנטר על ידי ההעתקים, הייתה נרחבת.
אפקטים סייסמיים חמורים גרמו לנזקים לבתי מגורים ועסקים.
האירוע פגע במספר מתקני בריאות בסילמאר , סן פרננדו ואזורים צפופים אחרים מצפון למרכז לוס אנג'לס.
המרכז הרפואי אוליב ויו ובית החולים לווטרנים חוו שניהם נזקים כבדים מאוד, ומבנים שקרסו בשני האתרים, גרמו לרוב מקרי המוות שהתרחשו (כמה עשרות).
הבניינים בשני המתקנים נבנו בסגנונות מעורבים, והמהנדסים לא הצליחו ללמוד ביסודיות את תגובות הבניינים, מכיוון שהם לא היו מצוידים במכשירים לקליטת תאוצות קרקע חזקות; זה גרם למינהל הווטרנים להתקין מאוחר מדי סיימומטרים באתרים בסיכון גבוה.
אתרים אחרים ברחבי אזור לוס אנג'לס הוכשרו כתוצאה מפקודות מקומיות, וכמות חסרת תקדים של נתוני תאוצות קרקע נרשמה, יותר מכל אירוע אחר עד אז.
ההצלחה בתחום זה הובילה להתחלת תוכנית המכשור לקליטת תאוצות קרקע של קליפורניה.
התחבורה ברחבי אזור לוס אנג'לס נפגעה קשות, עם כשלים בכבישים וקריסה חלקית של כמה מחלפים מרכזיים בכביש המהיר.
כל 10,585 הקילומטרים הרבועים של מחוז לוס אנג'לס הוכרזו כאזור אסון על ידי מושל קליפורניה רונלד רייגן.
הכישלון הכמעט מוחלט של סכר ואן נורמן התחתון הביא לפינוי של עשרות אלפי תושבים במורד הזרם, אם כי ייתכן שהחלטה קודמת לשמור על המים במפלס נמוך יותר' תרמה להצלת הסכר מפני הצפה.
בתי ספר הושפעו, כפי שהיו במהלך רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-1933, אבל הפעם סגנונות בנייה מתוקנים שיפרו את התוצאה של אלפי מבני בתי הספר באזור לוס אנג'לס.
תוצאה נוספת של האירוע כללה מאות סוגים שונים של מפולות שתועדו בהרי סן גבריאל.
כפי שקרה בעקבות רעידות אדמה אחרות בקליפורניה.
החקיקה הקשורה לקודי בנייה עודכנה שוב, עם חוקים שהתייחסו ספציפית לבניית בתים או עסקים בקרבת אזורי שבר פעילים ידועים, ובראשם חוק אלקוויסט פריולו לחקר אזורים סייסמיים המועדים לפורענות.
הרי סן ברנרדינו, סנטה אינז וסנטה מוניקה הם גם חלק מהרכסים הרוחביים של מזרח-מערב.
תחום הרכסים משתרע מאיי התעלה שבמפרץ קליפורניה (האיים שממערב למאליבו במפת ההעתקים שלמטה) ועד הרי סן ברנרדינו הקטנים, 480 ק"מ מזרחה .
מערכת השבר החזיתית בבסיס הרי סן גבריאל משתרעת מאזור השבר של סן ג'קינטו במזרח ועד סמוך לחוף מאליבו במערב , ומוגדרת בעיקר על ידי שבר צפוני בינוני עד רדוד, עם תזוזה אנכית שמרנית המוערכת ב-1,200–1,500 מ'.
עדויות פליאומגנטיות הראו שהרכסים הרוחביים המערביים נוצרו כאשר הלוח הפסיפי נע צפונה ביחס ללוח הצפון אמריקאי.
כשהלוח זז צפונה, חלק מהשטח שהיה פעם מקביל לחוף, הסתובב בכיוון השעון, מה שהותיר אותו בכיוון מזרח-מערב.
הרכסים הרוחביים יוצרים את ההיקף של סדרת אגנים שמתחילה בתעלת סנטה ברברה בקצה המערבי.
כשנעים מזרחה, יש את אגן ונטורה, עמק סן פרננדו ואגן סן גבריאל, עם שברים הפוכים פעילים (סן קאייטנו , ההר האדום , סנטה סוזנה וסיירה מאדרה ) כולם לאורך הגבול הצפוני.
מספר קטן של רעידותאדמה הרסניות התרחשו, עם שלושה בסנטה ברברה (1812, 1925 ו-1978 ) ושניים בעמק סן פרננדו (1971 ו-1994), אם כי ההעתקים האחרים באגן בעלי שיעור החלקה רביעוני גבוה, לא יצרו רעידות אדמה גדולות.
רעידת האדמה בסן פרננדו התרחשה ב-9 בפברואר 1971, בשעה 6:00:41 בבוקר שעון האוקיינוס השקט (14:00:41 UTC) עם משך תנועה קרקע חזקה של כ-12 שניות כפי שתועדו על ידי סיסמומטרים, אם כי דווח כי כל האירוע נמשך כ-60 שניות.
מישור ההעתק שפעל ברעידה זו, היה חמישה קילומטרים צפונית לעמק סן פרננדו.
נזק ניכר נראה בחלקים מקומיים של העמק, וגם למרגלות הרי סן גבריאל שמעל להעתק.
ההעתק שהיה אחראי לרעידה לא נחשבה לאיום, וזה הדגיש את הדחיפות לזהות העתקים דומים אחרים במטרופולין לוס אנג'לס.
הטלטלה (תאוצות הקרקע המקסימליות) הייתה מעל לדרישות תקני הבנייה, וחרגה ממה שהמהנדסים תכננו אליו, ולמרות שרוב הדירות בעמק נבנו בשני העשורים הקודמים, אפילו מבנים מודרניים עמידים בפני רעידות אדמה ספגו נזק חמור.
מספר מאפיינים מרכזיים של האירוע היו משותפים עם רעידת האדמה בנורת'רידג' ב-1994. בהתחשב ששתיהן נוצרו משברי לחיצה (שברים הפוכים - Reverse Faults) בהרים מצפון ללוס אנג'לס, וכל אחת משתי הרעידות היו כתוצאה מכך דומות בגודלן.
מכיוון שתיהן התרחשו באזורים עירוניים ותעשייתיים, והביאו לפגיעה כלכלית משמעותית, הן נחקרו בצורה יסודית על ידי הרשויות ועל ידי המדענים.
העתקים בולטים במגמת N72°W נצפו לאורך אזור השבר של סן פרננדו מנקודה דרומית לסילמאר, המשתרעת כמעט ברציפות לאורך 9.7 ק"מ מזרחה עד לקניון טוג'ונגה הקטן.
שברים נוספים קרעו את פני השטח רחוק יותר מזרחה והיו מפוזרים יותר, בעוד שבחלק המערבי של האזור המושפע ביותר, היו צלקות פחות בולטות.
אף על פי שאזור מערכת השברים של סיירה מאדרה מופה בעבר, וסווג לפי שם לשברים המרכיבים אותו, מקבצי ההעתקים ברעידה זו הביאו לדרך טבעית לזהות אותם כפי שסווגו במהלך המחקרים האינטנסיביים שהתקיימו מיד לאחר רעידת האדמה.
הם סומנו כמקטע (סגמנט) Mission Wells, מקטע Sylmar, מקטע Tujunga, אזור Foothills ושבר הוותיקים.
כל המקטעים חלקו את המרכיבים המשותפים של העתק הפוך עם מרכיב של החלקה-אופקית שמאלית, בכיוון כללי (סטרייק) מזרח-מערב ונטייה/dip צפונה.
כמות ההחלקה המצטברת הגדולה ביותר של 2.01 מ' התרחשה לאורך מקטעי Sylmar ו-Tujunga.
ה-.U.S.G.S הזמין חברה פרטית ואת חיל האוויר של ארצות הברית לצלם תצלומי אוויר מעל 97 מיילים (250 קמ"ר מהאזורים ההרריים מצפון לעמק סן פרננדו.
ניתוח העלה כי רעידת האדמה גרמה ליותר מ-1,000 מפולות.
כמו כן תועד סלע מנופץ מאוד לאורך ראשי הרכס, ומפולות סלעים (שנמשכו מספר ימים) והיו תוצאה הן מרעידה העיקרית והן מהרעידות העוקבות.
המספר הגדול ביותר של הגלישות מרוכז מדרום-מערב למוקד הרעידה העיקרית ובסמוך לאזורים שבהם פעלו העתקים על פני השטח.
אורך הגלישות נע בין 15 מ' ל-300 מ', וניתן היה לסווג אותן עוד יותר כמפולות סלעים, גלישות קרקע ומפולות שלגים.
בתחילת 1971, עמק סן פרננדו היה זירת רשת צפופה של סייסמומטרים, בעיקר מדי תאוצה, שסיפקה בסך הכל 241 אקסלרוגרמות .
זה הפך את רעידת האדמה לאירוע המתועד ביותר, באותה תקופה, במונחים של סייסמולוגיית תאוצות קרקע; לשם השוואה, רעידת האדמה באלסקה בשנת 1964 לא סיפקה תיעוד תאוצות קרקע.
חלק מהסיבה שהיו כל כך הרבה תחנות ללכוד את האירוע הייתה פקודה משנת 1965 שחייבה בניינים חדשים שנבנו בבוורלי הילס ובלוס אנג'לס בגובה של למעלה משש קומות להיות מצוידים בשלושה מהמכשירים הללו (אחד לכל רכיב של תנודה: 2 אופקיים ואחד אנכי).
התניה זו מצאה בסופו של דבר את דרכה לחוק הבנייה האחיד כנספח, מספר שנים מאוחר יותר.
מאה שבעים וחמש מההקלטות הגיעו מבניינים אלה, עוד 30 היו על מבנים הידראוליים , והשאר היו מתקנים קרקעיים שמוקמו ליד העתקים, כולל מערך של יחידות על פני העתק סן אנדראס.
לתאוצת הקרקע המקסימלית שנמדדת באתר, קיים מתאם לעוצמה הסייסמית שנצפתה בו.
הרציונל הלוגי למתאם זה, מוצג בתרשים הזרימה בצד הימני של הטבלה המציגה את עיקרי המתאם .
המתאם הוצג אמפירית לראשונה על ידי בנו גוטנברג וצ'ארלס ריכטר, בשנת 1942, ושופר מאז באמצעות ידע אמפירי שהצטבר באזורים השונים בעולם, עד כדי ניסוח משוואות אמפיריות שמציגות את המתאם לכל אזור סייסמי בנפרד.
העוצמות הסייסמיות שהוערכו ברעידת האדמה הזו, היו על פי הסולם המקובל להערכת עוצמות סייסמיות בארצות הברית - סולם מרקאלי המתוקן (Modified Mercalli intensity scale - MMI).
הסולם הוא בעל 12 דרגות, והן מסומנות בספרות רומיות, כדי למנוע בלבול עם ערכים של מגניטודה.
להלן טבלה למספר אתרים מרכזיים בקליפורניה:
המכשיר שהותקן בסכר פאקוימה רשם שיא תאוצת קרקע מקסימלית אופקית של 1.25g , ערך שהיה גדול פי שניים מכל דבר שנראה אי פעם ברעידת אדמה.
התאוצה הגבוהה במיוחד הייתה רק חלק אחד מהתמונה, בהתחשב בכך שלמשך ותדירות הגלים הסייסמיים יש תפקיד גם במידת הנזק שיכול להתרחש.
מד התאוצה הותקן על משטח בטון על רכס גרניט, ממש מעל אחד מעמודי הסכר הקשתי.
סדקים שנוצרו בסלעים ומפולת סלעים הגיעו לטווח של 4.6 - 15 מ' מהמכשיר, והבסיס נותר ללא פגיעה, אך התגלתה הטיה קטנה (חצי מעלה) של היחידה שהייתה אחראית כנראה לסגירת מגעי המטוטלת האופקיים.
הסייסמומטר המשיך להקליט במשך שש דקות (עד שנגמר הנייר) וסיפק למדענים נתונים נוספים על 30 מהרעידות העוקבות.
האזורים שהושפעו ביותר מטלטול הרעידה היו הקהילות המרוחקות מצפון ללוס אנג'לס, הַתָּחוּם בקצה הצפוני של עמק סן פרננדו בבסיס הרי סן גבריאל.
למחוזות הבלתי מאוגדים של ניוהול - ראו תמונת הנזק במחלף משמאל -, סאוגוס וצומת סולמינט נגרם נזק בינוני, אפילו לבניינים חדשים יותר.
האזור שבו היו ההשפעות הכבדות ביותר בין המאפיינים הגאוגרפיים הבאים: הרי סנטה סוזנה בצפון-מערב, הרי סנטה מוניקה ונהר לוס אנג'לס בדרום, והרי ורדוגו במזרח.
אובדן החיים שהיה מיוחס ישירות לרעידת האדמה הסתכם ב-58 (מספר התקפי לב ומקרי מוות אחרים הקשורים לבריאות לא נכללו בנתון זה).
רוב מקרי המוות התרחשו במתחמי בתי החולים וטרנס ו-Olive View, והשאר אותרו בבתי מגורים פרטיים, גשר הכביש המהיר קורס וקריסת תקרה במשימת חצות במרכז לוס אנג'לס.
הנזק הגדול ביותר היה בסמוך למרגלות ההרים.
בנייני בתי החולים, הכבישים העיליים והיכל Sylmar Juvenile Hall היו על סחף גס שכיסה יותר מקילומטר של חומר משקע המגובש באופן רופף.
בעיר סן פרננדו, מערכות המים, הביוב והגז התת-קרקעיות סבלו מחיתוכים רבים, וחלקים מסוימים ניזוקו כל כך עד שהם ננטשו.
תזוזה של הקרקע פגעה במדרכות ובכבישים, כאשר סדקים באספלט ובבטון הקשיחים יותר עולים לרוב על רוחב המעבר בקרקע הבסיסית.
רצועה של נזקים עזים הייתה רחוקה יותר, ליד שדרות וונטורה בקצה הדרומי של העמק.
כל האפקטים הללו נבעו מתגובת אתר סייסמית.
בתי חולים פדרליים, מחוזיים ופרטיים סבלו מדרגות שונות של נזק, כאשר ארבעה מתקנים מרכזיים בעמק סן פרננדו ספגו נזק מבני, ושניים מהם קרסו.
המרכז הרפואי אינדיאן הילס, הבניין הרפואי Foothill, ובניין Pacoima Lutheran Professional ניזוקו קשות.
בית האבות Foothill, בעל קומה אחת, ממוקם קרוב מאוד לקטע של ההעתק ששבר את פני השטח והורם למעלה שלושה מטרים גבוה יותר מהרחוב.
צלקות רצו לאורך המדרכה ולרוחב המבנה.
הבניין לא היה בשימוש ונשאר על כנו.
למרות שמבנה הבטון המזוין נפגע מהרעידה העיקרית.
סכר ואן נורמן העליון והתחתון ניזוקו קשות.
הסכר התחתון היה קרוב מאוד לפריצה, וכ-80,000 בני אדם פונו למשך ארבעה ימים תוך הורדת מפלס המים במאגר.
זה נעשה כאמצעי זהירות כדי להתמודד עם קריסה נוספת עקב רעידה עוקבת חזקה.
חלק מהתעלות באזור הסכרים ניזוקו ולא היו ניתנות לשימוש, והסוללות חוו צניחה אך לא היוו סכנה.
הנזק בסכר התחתון היה מורכב מגלישת קרקע שעקרה קטע מהסוללה.
שפת העפר של הסכר נפלה לתוך המאגר וגררה איתה את ריפוד הבטון, בעוד מה שנותר מהסכר היה רק מטר וחצי מעל פני המים.
האגם העליון שקע ב-0.91 מ' ונעקר ממקומו כ-1.5 מ' כתוצאה מתנועת הקרקע, וציפוי הבטון של הסכר נסדק וקרס.
הפרעה מהותית לכ-16 קילומטר של כבישים מהירים בצפון עמק סן פרננדו התרחשה, כאשר רוב הנזק התרחש במחלף Foothill Freeway / Golden State Freeway , ולאורך קטע של כ-7.8 קילומטרים של הכביש המהיר 210 .
בכביש המהיר 5 , הנזק המשמעותי ביותר היה בין מחלף ניוהול פס בקצה הצפוני / I-5 למחלף הדרומי / I-5 .
כביש הגישה לגשר וסדקים וחבטות בו, הפכו אותו לבלתי שמיש.
כמה מפולות אירעו בין שדרות בלבואה לכביש 14 של מדינת קליפורניה , אך הנזק המשמעותי ביותר אירע בשני המחלפים הגדולים.
לכביש המהיר של עמק אנטילופ נגרם נזק ממעבר ניוהול לצפון מזרח, כמו גם פיצול ופיצוח בגשרי נהר סנטה קלרה והגשרים בסולמינט.
בעוד מחלף ניוהול פאס היה עדיין בבנייה, הרכיבים הנדרשים של הגשר הושלמו.
תנודת הקרקע גרמה לשניים מקטעי הגשר בגובה כ-58 מטר ליפול מגובה מרבי של 43 מ', יחד עם אחד מהעמודים התומכים.
מסלולי הגשר החליקו מהתומכים שלהם משני קצותיהם, עקב חוסר קשרים מתאימים ומרווח לא מספיק.
הסטה אופקית של הקרקע במקום נשללה כגורם מרכזי לכשל, ובנוסף לקטעים שנפלו ולמנוף שנפגע במהלך הקריסה, נפגעו גם חלקים נוספים במעבר העילי.
סדקי גזירה נצפו בעמוד הקרוב ביותר לחיבור המערבי, והקרקע בבסיסו של אותו עמוד הראתה עדות לסיבוב.
בעקבות רבות מרעידות האדמה הגדולות בקליפורניה, המחוקקים במדינה פעלו במהירות לפיתוח חקיקה הקשורה לבטיחות סייסמית.
לאחר רעידת האדמה בלונג ביץ' 1933 (M=6.4), התקבל בחודש שלאחריה חוק פילד , המחייב בנייה עמידה בפני רעידות אדמה במבני בתי ספר ציבוריים.
זאת לאחר שרעידת האדמה הפכה 230 מבני בתי ספר בלוס אנג'לס רבתי, לבלתי ראויים לשימוש.
לאחר רעידת האדמה בלומה פריאטה של 1989, נקבעו חוק מיפוי הסיכונים הסייסמיים וחוק הסנאט 1953 שקובע דרישות בטיחות סייסמית בבתי חולים.
בעקבות רעידת האדמה בסן פרננדו, מהנדסי רעידת אדמה וסייסמולוגים מארגונים מדעיים ידועים, כמו גם ועדת רעידת האדמה החדשה של מחוז לוס אנג'לס, הצהירו על המלצותיהם שהתבססו על הלקחים שהופקו.
רשימת הפריטים הזקוקים לשיפור כללה: תקני בנייה, סכרים וגשרים שהפכו עמידים יותר לרעידות אדמה, בתי חולים שתוכננו להישאר פעילים והגבלת פיתוח בקרבת אזורי שבר ידועים.
חקיקה חדשה כללה את חוק אלקוויסט פריולו לחקר אזורים סייסמיים המועדים לפורענות ופיתוח תוכנית הצבת המכשור למדידת תאוצות קרקע גדולות.
חוק אלקוויסט פריולו לחקר אזורים סייסמיים המועדים לפורענות
חקיקה זו, שהוכנסה כהצעת חוק 520 של הסנאט, ונחתמה בחוק בדצמבר 1972, הייתה ידועה במקור בשם Alquist-Priolo Geologic Hazard Zones Act, ומטרתה הייתה להפחית נזקים והפסדים עקב קרעים או זחילות בפני השטח על ידי העתקים פעילים.
החוק מגביל בניית מבנים המיועדים לאכלוס בני אדם על פני העתקים פעילים פוטנציאלית.
מכיוון שיש הנחה שסביר להניח שקרע על פני השטח יתרחש במקום שבו התרחשה תזוזה כזו על פני השטח בעבר, על הגאולוג של המדינה הוטלה האחריות להעריך ולמפות העתקים שיש להם עדות לפעילות במהלך ההולוקן, ויצירת אזורי רגולציה סביבם הנקראים אזורי שבר רעידת אדמה (EFZs - Earthquake Fault Zones).
סוכנויות ממלכתיות ומקומיות (כמו גם בעל הנכס) אחראים לאכיפת מגבלות הבנייה או עמידה בהן.
שם החוק כיום אוזכר בפרק הקודם: "חוק אלקוויסט פריולו לחקר אזורים סייסמיים המועדים לפורענות".
התוכנית הצבת המכשור למדידת תאוצות קרקע גדולות
לפני רעידת האדמה בסן פרננדו, כמה מהנדסי מבנים וסייסמולוגים כבר האמינו שהבסיס הקיים לתכנון סיסמי דורש שיפור.
למרות שמכשירים רשמו תאוצות של 0.33g במהלך רעידת האדמה באל סנטרו של 1940 , עד שנות ה-60 חוקי/תקני הבנייה דרשו ממבנים לעמוד רק בתאוצה אופקית של 0.1g.
אפילו באותה תקופה, המהנדסים היו נגד הרעיון של בניית מבנים כדי לעמוד בתאוצות קרקע שנראו ברעידת אל סנטרו.
אך לאחר רעידת אדמה ב-1966 שתאוצת הקרקע המקסימלית המרבית הגיעה לשיא של 0.5g, ומקסימום של 1.25g a נצפתה בסכר פאקוימה במהלך רעידת סן פרננדו, החל ויכוח האם הדרישה הנמוכה הזו מספיקה.
למרות הסייסמוגרפיה המשכנעת מהאירוע של 1940 באל סנטרו, מדענים לא תרו אחר נתונים של תאוצות קרקע מקסימליות גבוהות שהתרחשו ברעידות אדמה.
רעידת האדמה בסן פרננדו הוכיחה את הצורך במידע נוסף עבור יישומים הנדסיים של רעידת אדמה.
תוכנית המכשור לתאוצות קרקע חזקות של קליפורניה החלה בשנת 1971, במטרה למקסם את נפח הנתונים על ידי אספקה ותחזוקה של מכשירים במבנים נבחרים.
עד סוף שנות ה-80, התוכנית הכינה יותר מ-450 סייסמומטרים במבנים, גשרים, סכרים ותחנות כוח.
רעידות האדמה בעמק אימפריאל של שנת 1979 ו-Whittier Narrows של 1987 הוצגו כאירועים "רווחיים" שתועדו באותה תקופה, מכיוון ששניהם יצרו נתונים חשובים שהגדילו את הידע, כיצד אירועים מתונים יחסית משפיעים על מבנים.
הצלחתו של רעידת האדמה בעמק אימפריאל הודגשה במיוחד, בגלל בניין ממשלתי מודרני שנבנה לאחרונה טולטל עד כדי כישלון קונסטרוקטיבי.
רעידת האדמה בסאמאר במגניטודה של M=7.6 התרחשה מול חופי סאמאר שבפיליפינים ב-31 באוגוסט 2012, בשעה 20:47 שעון מקומי (12:47 UTC).
איי ויסאיאס המאוכלסים נפגעו ברעידת האדמה הזו שמוקדהּ היה בעומק של 45 ק"מ.
אזהרת צונאמי הוכרזה באזור האוקיינוס השקט והוסרה לאחר שעתיים.
הארכיפלג הפיליפיני ממוקם בטבעת האש של האוקיינוס השקט, שם רעידות אדמה ופעילוּת געשית שכיחות ביותר.
בגאולוגיה של הפיליפינים, חגורת הפיליפינים הניידת היא חלק מהגבול הטקטוני בין הלוח האירו-אסיאתי ללוח הפיליפיני, הכולל את רוב שטחה של הפיליפינים.
היא כוללת שני אזורי הפחתה: שקע מנילה שבצפון מערב אגן הפיליפינים , ושקע הפיליפינים במזרחו, כמו גם את מערכת ההעתקים הפיליפינית .
בתוך החגורה, מספר גושי קרום או מיקרו-לוחות שנקרעו מהלוחות העיקריים הסמוכים, ועוברים עיוות מסיבי.
בקו רעידת האדמה, הלוח הפיליפיני נע בכיוון מערב-צפון-מערב בקצב של כ-100 מ"מ לשנה בממוצע ביחס ללוח סונדה.
אירוע זה היה במרחק הגדול מ-50 קילומטרים מזרחית לגבול הלוח הפיליפיני.
רעידת אדמה זו הייתה יוצאת דופן בכך שהתרחשה כתוצאה מ"העתק הפוך" הפוך בתוך הליתוספירה האוקיינית של הלוח הפיליפיני.
במהלך 40 השנים האחרונות, היו כ-40 רעידות אדמה במגניטודה M6 ומעלה בטווח של 250 ק"מ מרעידת האדמה הזו.
רוב רעידות האדמה הללו היו תוצאה של שבר נורמלי בתוך הליתוספירה האוקיינית הרדודה יותר, ולא של העתק הפוך עמוק יותר כמו באירוע זה.
לאחר רעידת האדמה הראשונית, אספקת החשמל נותקה באזורים שנפגעו, לאחר שקווי חשמל ניזוקו.
תחנות כוח באיי ויסאיאס נפגעו או נסגרו בעקבות רעידת האדמה, אם כי לא נגרם נזק משמעותי למתקני ההולכה.
בית בעיר קגאיאן דה אורו, שבאי מינדנאו, שבדרום המדינה, היה מעורב במפולת קרקע יחד עם מספר בתים נוספים, מה שגרם למותם של תושביו ואשפוז של אחרים.
בפרובינציית גנרל מקארתור , שבסאמאר המזרחית, ניזוקו 77 בתים.
שישה בתים נוספים ניזוקו בברנגיי קסורוי , סן ג'וליאן .
קיר של בניין ישן קרס בבוטואן .
המועצה הלאומית להפחתת וניהול סיכוני אסונות (NDRRMC) דיווחה כי סדקים נגרמו בכמה מבנים כמו גשרים וכבישים.
בסך הכל היקף הנזק והנפגעים היה מינורי ביחס למגניטודת הרעידה.
דרגות העוצמה הסייסמית שהוערכו בפיליפינים, הוערכו על פי סולם PHIVOLCS Earthquake Intensity Scale (PEIS) שהוא בן 10 דרגות, להבדיל מהסולמות: האמריקאי ו(סולם EMS ואו MSK) האירופאים שהם בעלי 12 דרגות.
כלומר, דרגה 10 מייצגת מצב שכל המבנים מעשי ידי אדם, נהרסו.
העוצמה הסייסמית המקסימלית שהוערכה ברעידה זו הייתה בדרגה VII שמוגדרת על ידי המכון הפיליפיני לוולקנולוגיה וסייסמולוגיה כ"הרסנית" (Destructive).
להלן פירוט היישובים העיקריים שהוערכה בהם העוצמה הסייסמית:
המכון הפיליפיני לוולקנולוגיה וסייסמולוגיה פרסם התרעת צונאמי ברמה שלוש בפיליפינים, ומוסדות מקבילים באזור פרסמו התרעת צונאמי ברמה שלוש ביפן, אינדונזיה, טייוואן ופלאו, מה שמצביע על כך שהציבור צריך להיות ערני ל"גלים יוצאי דופן", אך לא קראו לפינוי.
מרכז ההתרעה על צונאמי באוקיינוס השקט פרסם במהירות אזהרות צונאמי באוקיינוס השקט יחד עם האיים הסמוכים לו.
עם זאת, ההודעה בוטלה לאחר שעתיים מכיוון שלא נרשם צונאמי.
ביפן, הסוכנות המטאורולוגית היפנית פרסמה אזהרות צונאמי ברחבי אזורי החוף של המדינה.
מצפה הכוכבים של הונג קונג פרסם גם אזהרת צונאמי על הונג קונג באותו הזמן.
כשעה לאחר רעידת האדמה, קריאות מפלס הים ממדי מים באזור האפי-מרכזי אישרו שנוצר צונאמי מסוים.
גל קטן של 3 ס"מ (1.2 אינץ') נרשם בלגזפי במחוז אלביי זמן קצר לאחר מכן, כמו גם דרומה יותר ליד דבאו סיטי; אנומליות קלות במפלס הים נצפו במספר מקומות אחרים.
רעידת האדמה בניאיגטה (1964) (ביפנית: 新潟地震, ובאנגלית: 1964 Niigata earthquake) התרחשה בשעה 13:01 שעון מקומי (04:01 UTC) ב-16 ביוני 1964 במגניטודה 7.6 מוקד הרעש היה על מדף היבשת מול החוף הצפון-מערבי של הונשו, יפן, במחוז ניאיגטה, כ-50 קילומטרים צפונית לעיר ניאיגטה.
רעידת האדמה גרמה להתנזלות קרקע על פני חלקים נרחבים של העיר, ותמונות משם מהוות מאז דוגמה להמחשת תופעת ההתנזלות.
הצד הצפון-מערבי של הונשו שוכן בשוליים הדרום-מזרחיים של ים יפן, אזור של קרום אוקייני שנוצר על ידי התפשטות קשת אחורית מהאוליגוקן המאוחר ועד המיוקן התיכון.
הטקטוניקה המתארכת הקשורה להתפשטות, יצרה סדרה של העתקים משתרעים במגמת צפון-דרום ואגנים נלווים .
ניתן לזהות שתי מערכות בקעים בצפון הונשו: מערכת הבקע של אגן יאמטו לאורך החלק המזרחי של ים יפן ומערכת הבקע של צפון הונשו בחלק המערבי של צפון האי הונשו.
מערכת הבקע הצפונית של הונשו צעירה יותר, נוצרה בתקופת המיוקן התיכון, ויצרה את אגן המשקע אקיטה-יאמאגטה באמצעות בקיעה מסוג גזירה פשוטה.
זה יצר משטר תרמי גבוה, וניתוק רדוד ושביר/גמיש נוצר לאורך ציר הבקע עם דילול נלווה של הקרום העליון.
התפתחות אגן המיוקן התיכון נשלטה בעיקר על ידי העתק רגיל לאורך הניתוק.
ההיקף הכולל של התפשטות מערכת הבקע הצפונית של הונשו בתקופת המיוקן הוא כ-40 ק"מ.
עקב קיצור מאוחר יותר מאז הפליוקן, הניתוק בזווית נמוכה הופעל מחדש כהעתק הפוך.
מסוף הנאוגן ועד ההולוקן כולל, האזור מתעוות על ידי טקטוניקה התכווצות , מה שגורם להיפוך של אגנים מוקדמים אלה, ויוצר מבנים אנטי-קלינליים.
ההערכה היא שרעידת האדמה התרחשה עקב תנועה הפוכה על אחד מההעתקים הללו, שהופעלו מחדש כהעתק הפוך (האיור התחתון מימין).
רעידת ניאיגטה הפכה לציון דרך בהנדסת רעידות אדמה ובמחקר גיאוטכני עקב השפעות ההתנזלות הדרמטיות וכשלים מבניים שהניעו מחקרים ושיטות תכנון חדשות.
רעידת האדמה הייתה במגניטודה של 7.6 בסולם המומנט, אך עומק המוקד העמוק יחסית של 34 ק"מ הביא לכך שהעוצמות הסייסמיות בחוף הונשו היו בדרך כלל VIII (חמורות) או פחות בסולם מרקאלי, על קרקע מלוכדת.
פתרון המכניזם המחושב במוקד מצביע על העתק הפוך בהעתק שנוטה מערבה בכיוון N20°E.
אזור הקרע היה דומה לזה שברעידת האדמה של שונאי בשנת 1833 , וחפף אותו חלקית.
הגל הראשון של הצונאמי פגע בעיר ניאיגטה כ-15 דקות לאחר רעידת האדמה.
הוא גרם לנזקי הצפות באי סאדו, באי אוואג'י, ועד לאיי אוקי במחוז שימאנה.
הגל הגיע בחוף פויה לגובה של 6 מטרים.
לגבהים של 3 מטרים בנמל ריוטסו , 4 מטרים בשיוטאני וליד נמל איוואפונה, ובין מטר ל-2 מטרים בנאוצו .
הגל הראשון היה הגבוה ביותר במקומות רבים, אך השלישי היה, על פי הדיווחים, גבוה יותר מהאחרים.
הגלים הבאים הגיעו במרווחים של 20 ו-50 דקות.
ההצפות שנגרמו על ידי הצונאמי נמשכו באזורים מסוימים עד חודש.
רמת נזק זו מוסברת על ידי השפעת תנאי תת-קרקע ירודים.
רוב החלק התחתון של העיר ניאיגטה בנוי על משקעים דלתאיים ו-מניפות סחף חדשים מהנהרות שינאנו ואגאנו , המורכבים בעיקר מחול לא מגובש.
תאוצות הקרקע המקסימליות במהלך רעידת האדמה גרמו להתנזלות, עם דחיסה מיידית שגרמה לשקיעות והיווצרות מזרקות חול .
מפות של אזורי שקיעה ומזרקות החול נמצאו תואמות באופן הדוק למפות ישנות של מיקומם של ערוצי הנהר לשעבר.
שקיעה של עד 140 ס"מ נמדדה על פני שטחים רחבים הקשורים להתנזלות.
באזור אחד של בנייני דירות שנבנו על אדמה משוקמת ליד נהר שינאנו, רוב בנייני הדירות השתפלו ואחד מהם התהפך לחלוטין.
זאת למרות רמות נמוכות יחסית של תאוצת קרקע מקסימלית שתועדו על ידי חיישני תנודת קרקע חזקה שהוצבו באחד הבניינים הללו.
העיר ניאיגטה, שזה אך התאוששה מהשריפה הגדולה של ניאיגטה בשנת 1955, ספגה נזקים ניכרים כתוצאה מאש והתנזלות קרקע שנגרמו כתוצאה מרעידת האדמה.
מלבד המבנים שנהרסו מההתנזלות בגדה השמאלית של נהר שינאנו, נגרם נזק נרחב גם בגדה הימנית.
מסלול ההמראה של נמל התעופה ניאיגטה, שהיה סמוך לאפיצנטר, הוצף עקב התנזלות וצונאמי, ואש פרצה בתוכו.
באופן הרסני ביותר, צינורות של מכל דלק בבעלות חברת Showa Shell Sekiyu , הממוקם בין נמל התעופה לנמל, ניזוקו גם הם מהרעידות.
בנזין מהמיכל שנשפך אל פני הים על ידי הצונאמי, התלקח חמש שעות לאחר רעידת האדמה.
האש התפשטה למכלים סמוכים וגרמה לפיצוצים שהזינו את האש, וגרמו לה להימשך 12 ימים.
האש התפשטה לאזורי מגורים סמוכים, והותירה 1407 בני אדם עקורים.
שריפה זו נחשבת לשריפת הקומפלקס התעשייתי הקשה ביותר בהיסטוריה של המדינה.
באותה תקופה נטען כי סיבת השריפה נגרמה עקב התנזלות, אך מחקרים מאוחרים יותר על רעידות אדמה גדולות גילו, כי גם תנודות הקרקע ארוכות הטווח מילאו תפקיד חשוב בכך.
במהלך הרעידה ובעת התרחשות תופעת ההתנזלות האדמה התנהגה כמו נוזל.
המבנים הכבדים שקעו באדמה ומבנים קלים כמו בורות ביוב צפו אל פני השטח ולא הותירו זכר לתנועות סיבוביות או החלקה.
התפרצויות החול הן עדות אופיינית להתנזלות.
מכות חול הן תערובת של חול ומים שנורתות לאוויר ויכולות להימשך מספר דקות.
לאחר מכן הקרקע שוקעת וחורים דמויי מכתש נותרים על פני השטח.
המשקעים שנפלטו מכילים את חומרי תת-הקרקע מהשכבה שהתנזלה.
התפרצויות חול מתרחשות רק בקרקע חולית עם מפלס מי תהום גבוה.
הן לא יקרו בקרקעות קוהזיביות.
קריסת גשר שוֹוָאה בניאיגטה נותחה בפירוט.
מדיווחי עדי ראייה עולה כי הכשל החל כ-70 שניות לאחר תחילת רעידת האדמה כלומר, זמן רב לאחר הזעזוע החזק.
דבר המצביע על כך שתנועת הקרקע לא הייתה אחראית לכך.
תנועת כלונסאות מתחת לעמודי הגשר, עקב התפשטות רוחבית הנגרמת מהתנזלות, נחשבת לסיבה העיקרית לכשל.
ככל הנראה כוח אינרציה במבנה העל וזרימה הנגרמת על ידי התנזלות נמוכה, הוכרה כסיבה העיקרית לקריסת גשר שואה.
קיימת סבירות גבוהה שזה נבע מתזוזה מוגברת של הקרקע בנסיבות בהן עיוות כלונסאות התרחש ביתר קלות עקב התנזלות.
בשנת 2014 התפרסמה הערכה כמותית מחודשת של מנגנוני הכשל שפעלו בעת קריסת הגשר.
המסקנה העיקרית הייתה שעקב ירידה בצפיפות הקרקע שנגרמה על ידי ההתנזלות, זמן מחזור הרטט של מרכז הגשר (מערכת כלונסאות-קרקע-עמודים-סיפון) גדל מכ-2 שניות לכ-6 שניות (מתדירות של 0.5 הרץ לתדירות של 0.16 הרץ).
זמן המחזור "החדש" של הגשר, נופל באזור הרגיש לתזוזה של ספקטרום התגובה שמביא לתהודה מקסימלית ולקריסה.
מגניטודת הרעידה הייתה 7.4-7.2 בסולם מגניטודה לפי המומנט, כאשר מוקד הרעש שלה היה מצפון לאי סימאולה .
היא גרמה לשלושה הרוגים (בלבד), ונחשבת כרעידה מקדימה לרעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004, שמוקדה היה כ-60 ק"מ צפון-מערבית משם.
האי סומטרה שוכן על גבול הלוחות המתכנס בין הלוח ההודו-אוסטרלי ללוח האירו-אסיאתי.
ההתכנסות בין הלוחות הללו היא אלכסונית מאוד ליד סומטרה, כאשר התזוזה מתאפשרת על ידי 2 העתקים: העתק הסטה אנכית כמעט טהור לאורך אזור ההפחתה, המכונה מגה-דחף סונדה , והעתק הסטה אופקית כמעט טהור לאורך ההעתק הגדול של סומטרה .
אירועי ההחלקה העיקריים בממשק אזורי ההפחתה הם בדרך כלל מסוג רעידות אדמה של מגה-דחף .
מבחינה היסטורית, רעידות אדמה גדולות או ענקיות של מגה-דחף נרשמו בשנים 1797, 1833, 1861, 2004, 2005 ו-2007, כאשר רובן היו קשורות לצונאמי הרסני.
אירועי מגה-דחף קטנים יותר (אך עדיין גדולים כשלעצמם) התרחשו גם בפערים הקטנים בין האזורים שהחליקו במהלך האירועים הגדולים יותר, בשנים 1935, 1984, 2000 ו-2002.
רעידת האדמה התרחשה כתוצאה משבר דחף רדוד בגבול שבין הלוח האוסטרלי שצונח אל מתחת ללוח סונדה.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) דיווח על מגניטודה של 7.5 בסולם ריכטר, לפני שתיקן אותה מאוחר יותר ל-7.4. "גאולוגיה אוסטרליה" העריכה את המגניטודה ב-7.7 בסולם ריכטר, בעוד שהמרכז הסייסמולוגי הבינלאומי (ISS) והמרכזים הלאומיים למידע סביבתי (NOAA) טענו כי רעידת האדמה הייתה במגניטודה של Mw 7.2 ו-Ms 7.6, בהתאמה.
קדמו לה שתי רעידות מקדימות, במגניטודה של 4.7 בצפון ב-18 וב-31 באוקטובר, בהתאמה.
מוקד הרעידה היה ממוקם 7 ק"מ צפונית-צפון-מזרחית למחוז סימאולה, ו-50 ק"מ צפונית-מערבית לעיירה סינאבנג .
הוערך שטח קרע של 65 ק"מ על 75 ק"מ, המשתרע דרום-מערבית עד סימאולה, עם החלקה מקסימלית של 1.123 מטר ליד האפיצנטר; עד 0.982 מטר של החלקה תועדה בסימולה.
פונקציית הזמן הנצפית של המקור מעידה על משך של 20 שניות לרעידת האדמה, כאשר השלב הגדול ביותר של שחרור מומנט סייסמי מתרחש כמעט 10 שניות לאחר תחילתה.
העוצמה הסייסמית המקסימלית בסולם מרקאלי הייתה של VII-VIII (חזקה מאוד-חמורה) והוערכה בסימולה, VI (חזקה) בטאפקטואן ו-V (בינונית) במאולבו וסינגקיל במחוז אצ'ה.
לאחר הזעזוע העיקרי, היו 28 רעידות עוקבות במגניטודה שעלתה על Mw 4.2 עד סוף 2002, כולל אירוע Mw 6.3 בשעה 09:46 UTC ב-2 בנובמבר, עם עוצמה סייסמית מקסימלית של VII.
אזור הקרע של רעידת האדמה בשנת 2002 נמצא בגבול שבין אזורי הקרע של רעידות האדמה של 2004 ו-2005, כפי שנקבע על ידי דפוסי ההתרוממות של מיקרואטולים של אלמוגים.
מקרבתו למוקד רעידת האדמה של 2004, הוא נחשב לזעזוע מקדים של אירוע זה.
מיקרואטולים סביב סימאולו מראים עדויות להתרוממות כתוצאה מאירוע 2002, בשונה מההתרוממות שנגרמה על ידי אירוע 2004. צורות גל מרעידת אדמה זו שימשו למידול התפשטות גלי ריילי במהלך רעידת האדמה של 2004, תוך שימוש בניתוח פונקציית גרין אמפירית.
רעידת האדמה הרגה שלושה בני אדם, ונפצעו 65 נוספים ונגרם נזק ל-994 בתים, עשרות חנויות, ארבעה בנייני ממשלה וכמה כבישים, כאשר כל הנזקים והנפגעים התרחשו באי סימאולואה, סמוך למוקד הרעידה; היעדר כבישים באי הותיר כפרים רבים בלתי נגישים.
עשרות בתים וחנויות נהרסו כליל.
שניים מהפצועים היו במצב קריטי.
רעידת האדמה של שנת 1837 (תקצ"ז) הייתה רעידת אדמה חזקה שפגעה באזור הגליל בארץ ישראל ובלבנון, הותירה אלפי הרוגים והחריבה את העיר צפת וסביבותיה, וכן פגעה קשות בעיר טבריה.
כמו כן נפגעו בצורה קלה יותר הערים שכם, עכו, נצרת, צור וצידון.
לרעידה זו קדמו מספר אסונות אשר פגעו בצפת והגליל.
שתי רעידות אדמה קודמות החרידו את צפת ב-24 במאי 1834 – האחת בשעת הצהריים, והשנייה בערך בשעה תשע בערב.
רעידות אלו גרמו לנזק רב לרכוש, אך לנפגעים מועטים.
ביום ראשון, 1 בינואר 1837 (כ"ד בטבת), זעזעה רעידת אדמה חזקה את העיר צפת וכן את העיר טבריה, והחריבה אותן.
יש קושי מסוים בקביעת מגניטודה של רעידת האדמה, שכן השימוש בכלים סייסמולוגים מודרניים עוד לא היה קיים, וסולם ריכטר לקביעת גודלן של רעידות האדמה נקבע לשימוש רק כמאה שנה מאוחר יותר, בשנת 1935.
ברם, ניתן להעריך ואף לחשב, בשיטות מחקר מאקרוסייסמיים את מגניטודת רעידת האדמה מהעידן הטרום מכשירני.
ניקולאס אמברייזיס, מאבות המחקר המאקרוסייסמי, ניתח תעודות היסטוריות שתיארו אפקטים סייסמיים שהתרחשו ברעידת האדמה הזו, והסיק שמגניטודת רעידת האדמה הזו הייתה Ms>7.
בתים רבים קרסו בשעת הרעש ונחרבו על יושביהם.
ככל הנראה הנזק הכבד שנגרם לה היה תוצאה של הקרקע הבעייתית באזור שהביאה למפולות (גלישות קרקע) גדולות.
התנאים להתרחשותן של גלישות אלו הועצמו, מכיוון שלרעידת האדמה קדמו כמה ימי גשם כבד שהעמיס משקל נוסף על הקרקע, ותרם למישורי החלקה על סלעי האם של המדרונות שמהווים תנאי חשוב לקיומן של גלישות.
ההרס והחורבן הועצמו על ידי שורה של גלי צונאמי שעלו מתוך ים כנרת ופגעו קשות בטבריה.
על פי דיווחי הפחה הטורקי, מספר הנספים בצפת היה בין 1,700 ל-1,800, ובטבריה כ-600. בסה"כ ההערכות הן שנהרגו בין 5,000 ל-7,000 בני אדם ברעידת האדמה.
רוב הידוע על אירועי הרעש ותוצאותיו מגיע מדיווחו של הכומר האמריקני ויליאם מקלור תומסון שחש לאזור האסון.
דיווחו המפורט, שפורסם תחילה בעיתון מיסיונרי בבוסטון, הועתק בנספח לספרו של אדוארד רובינסון, גדול חוקרי ארץ ישראל במאה ה-19, ומשם לחיבורים רבים.
הקהילה היהודית בצפת ורעידת האדמה
רעידת האדמה פגעה קשות בקהילה היהודית בעיר צפת, ובעקבותיה עזבו יהודים רבים את צפת.
מלאכת חילוץ הלכודים בהריסות העיר נמשכה זמן רב.
הימים היו ימי ינואר קרים וגשומים, והאנשים הבריאים שנותרו בעיר התקשו בחילוץ ובהגשת עזרה רפואית.
הראשונים להגיש עזרה היו מיסיונרים אמריקנים ואנגלים, שהגיעו מביירות שבלבנון.
משה מונטיפיורי בביקורו בשנת 1839 בארץ ישראל פקד לבצע מפקד לאוכלוסייה היהודית, במפקד יהודי צפת נרשמה לחלק מהמשפחות הערה שהיא נפגעת רעש האדמה בנפש וברכוש.
הרעש של 1837 שינה גם את פני הקהילה היהודית בגליל.
האוכלוסייה התדלדלה גם משום שרבים נהרגו וגם משום שחלקים בחרו לעזוב את האזור מוכה האסון.
למשל, רוב מכריע של הפרושים עזבו לירושלים, בפרשם את האירוע כעונש על העדפת צפת, והותירו את העיר חסידית בעיקרה.
גם חלק מאנשי הקהילה החסידית בחרו לעבור לירושלים והניחו שם תשתית לכולל חסידי שהלך וגדל.
היו שהאמינו שהיה זה עונש משמיים על כך שמוקד התיישבות העולים היה בצפת, תוך התעלמות מקדושתה של ירושלים.
יהודים אחרים, לעומת זאת, הגיעו לצפת בעקבות רעידת האדמה, בהאמינם כי זהו סימן לחבלי משיח שיגיע בקרוב.
מנהיג הציבור הפרושי, צבי הירש לעהרן, כתב ביחס לרעידת האדמה באיגרת ששלח לקהל תלמידי הגר"א: "ועוד כתב [ר' ישראל משקלוב] שמצפה שהיא [רעידת האדמה] אתחלתא דגאולה ונסמך מחז"ל 'והגליל יחרב'" כלומר, לפי המשנה האחרונה במסכת סוטה: "בעקבות משיחא (כלומר לקראת בוא המשיח) חוצפא יסגא (תִרבה), ויוקר יאמיר...
נרמז שחורבן הגליל הוא סימן מבשר לבוא המשיח, סימן המתאים גם לציפייה המשיחית בקרב קבוצה זו לקראת בוא המשיח בשנת ה'ת"ר (1840).
בעקבות הרעש עברו תלמידי הגר"א ששרדו לירושלים.
מסופר שהרב אברהם דב מאבריטש היה אז בבית מדרשו והתפלל תפילת מנחה.
אף שהפרושים עזבו, הקהילה היהודית של צפת הצליחה להתגבר על המשבר הדמוגרפי החמור שנגרם מן 'הרעש הגדול' ב-1837. מתוך השברים שבה האוכלוסייה היהודית לגדול וצמחה בלמעלה מפי חמישה עד סוף המאה ה-19. צפת אומנם איבדה את הבכורה לירושלים אך עדיין הייתה לריכוז היהודי השני בגודלו בארץ, אחרי ירושלים.
רבע מכלל האוכלוסייה היהודית שבארץ-ישראל התגוררה בצפת וביחד עם יהודי טבריה הייתה במשך כמה עשורים 40% מאוכלוסייתה היהודית של הארץ.
עד שנות השבעים המאוחרות רוב הקהילה האשכנזית בארץ התרכז בצפת ובגליל.
מי שהוביל את הצמיחה וההתאוששות היה הרב שמואל הלר, ראש הקהילה האשכנזית הגדולה בעיר, בעצמו קורבן של רעידת האדמה.
ב'רעש הגדול' איבד הלר את אשתו וילדיו.
הוא עצמו שהה בעת האירוע בבית מדרש האר"י ונלכד בין הריסות המבנה.
כך תיאר זאת לימים אחד מכותבי קורות אותו אירוע:
"רק ביהמ"ד החדש נשאר הרב הגאון ר' שמואל העליר נ"י, אשר עמד כל הלילה בין ההרוגים ובין גלי האבנים עד חטמו, ובחמלת ה' עליו אשר נשארה נשמה באפו.
ובבקר באו אנשים ויפקחו מעליו את גלי האבנים ולקחוהו משם מלא פצע וחבורה ודמו שותת, וישאוהו לבית אחד ושכב על ערש דוי כחצי שנה, ונשארה ידו א' נשברת עד היום".
שנים ארוכות לאחר הרעש עוד ציינו יהודי צפת את היום המר והנמהר ההוא, כ"ד בטבת תקצ"ז (1 בינואר 1837) כיום אבל וסכנה.
מבין ההרוגים בטבריה הייתה הרבנית ציזיא חנה מזל מצ'רני-אוסטראה.
הכומר הגרמני יוהאן נפומוק ויזינו ביקר בטבריה באותה שנה ותיאר את שראה: "בכל מקום שאליו הופנה מבטי, נתקל הוא בתלי חורבות...אלה שנשארו בחיים נטו מספר אוהלים גרועים מעל למפולת, בהם הם מנסים כעת להתגורר.
בשום מקום לא ראיתי אפילו ניסיון להקים מחדש את הקירות ההרוסים; המסכנים רבצו על החורבות במצב של בטלה ויאוש דומם".
אל ויזינו ניגשה "יהודיה צעירה", שהזמינה אותו אל אוהלה וסיפרה לו את מה שקרה לה:
דרך הבקיעים בחומות העיר התפרצו התושבים המבוהלים כשהם נושאים איתם חלק מרכושם או שאר-בשרם פצוע או גופת-אדם רצוצה...
עמלתי במשך כל הלילה לגולל את האבנים מעל גופות ילדי, אצבעותי היו שותתות דם, איש לא עזר לי, נאלצתי לוותר על תוכניתי למצוא את ילדי; הם קבורים כאן מתחת למפולת.
גם את בעלי לא ראיתי שוב.
במשך שבועות מספר נאלצנו להתגורר על מישור-ההר, כי ריח הצחנה שעלה מהגופות הנרקבות מנענו מלשהות במקום".
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן שסייר בארץ ישראל בשנת 1863 ושוב בשנת 1870, תיעד את השפעות רעידת האדמה במספר מקומות.
בעקבות ביקורו בטובאס שבצפון השומרון, כתב שרבים מבתי העיירה, וכן המסגד המקומי, נחרבו ברעידת האדמה של 1837 ולא נבנו מחדש.
רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי, שאירעו ב-26 בדצמבר 2004, הייתה רעידת האדמה השלישית בעוצמתה שנמדדה בעולם ואחת מהקטלניות ביותר בעת המודרנית.
רעידת האדמה התרחשה באוקיינוס ההודי בקרבת חופו הצפון מערבי של האי סומטרה שבאינדונזיה ועוררה גלי צונאמי אדירים.
גלי הצונאמי נוצרו כתוצאה מתנועה של שני לוחות טקטוניים בקליפת כדור הארץ זה לקראת זה באזור הפחתה.
הלוח האירו-אסיאתי, שהלוח ההודי נכנס מתחתיו כבר עידן ארוך, והיה נתון בשל כך בלחץ כבד, זז כלפי מעלה ושחרר אנרגיה רבה עם פריקת הלחץ שנוצר ביניהם.
מספר גאופיזיקאים אמריקנים טענו שלרעש אדמה זה היו כמה השלכות כלליות, כמו יצירת תנודה קטנה של כדור הארץ בצירו, ותזוזת כמה איים באינדונזיה כמה עשרות מטרים אופקית או אנכית.
תזוזת הלוח העליון כלפי מעלה חבטה במים וגרמה לגל סייסמי רב עוצמה שהחל לנוע במים לכמה כיוונים.
מאחר שרעידת האדמה אירעה באגן ימי הסגור משלושה עברים, מפרץ בנגל, הגל לא היה יכול להתפרס ולהיחלש אלא רק לנוע במהירות הולכת וגוברת אל עבר החופים, עד כדי 930 קמ"ש במקומות מסוימים.
כמו כן עוצמת ההרס הוגברה בשל העובדה שקרקעית האוקיינוס ההודי שטוחה יחסית ולכן לא האטה את גלי הצונאמי, וכמו כן כמעט ואין באוקיינוס ההודי מדף יבשתי שיכול היה להקטין משמעותית את עוצמת גלי הצונאמי ואת ההרס שנגרם מהם.
כשהגל, שתנועתו כלפי מטה מקבילה לתנועתו כלפי מעלה, הגיע אל החוף, הכה חלקו התחתון בקרקעית ולכן קטנה מהירותו.
המים מחלקו האחורי של הגל איגפו את הגל המתנפץ משני צדדיו, ויצרו קיר מים שהכה ביבשה בעוצמה רבה.
בתוך שניות, קיר המים השליך אנשים ששהו על חוף הים למרחק של מאות מטרים מהחוף, ושב וחזר לים תוך שהוא סוחף עמו כל מה שנקרה בדרכו: מבנים, אדמה ואנשים.
על פי ההערכות, גבו גלי הצונאמי את חייהם של מעל ל-280 אלף בני אדם, פצעו רבבות אחרים, וזרעו חורבן והרס בכפרים רבים ובערים רבות באזורים נרחבים שנמצאים לחופי האוקיינוס ההודי.
למעלה ממיליון וחצי אנשים נותרו ללא קורת גג בעקבות האסון.
יש הסבורים שמספר הנספים היה אף גדול מ-300 אלף.
את עיקר המחיר שילמה אינדונזיה, שבה קיפחו את חייהם למעלה מ-166,000 איש.
אלפי הרוגים דווחו גם בסרי לנקה (חלקם בעקבות תאונת רכבת), הודו ותאילנד.
על אף שגלי צונאמי מכים באופן מסורתי באזור טבעת האש, לא הייתה מוכנות לקראתם בחופי האוקיינוס ההודי, מה שהעלה את מספר הנספים.
למרות איתור לווייני של גלי הצונאמי על ידי ארצות הברית, לא ניתנה אזהרה למרבית המדינות שנפגעו.
בחלק מהמקומות אזהרה לא הייתה יכולה להיות אפקטיבית בכל מקרה עקב הזמן הקצר עד לפגיעה.
המדינה היחידה שבה נערכה התארגנות משמעותית הייתה קניה, ולכן מספר הנספים בה היה קטן יחסית לעומת סומליה שבה אין שלטון מרכזי ולכן לא נערכה מראש.
על אף ריחוקה של סומליה, הנמצאת 4,500 ק"מ ממוקד הרעש, נספו בה למעלה ממאה אנשים.
מדינות רבות בעולם הביעו הזדהות עם האסון הכבד, והבטיחו מיליארדי דולרים לסיוע.
גם מדינת ישראל שלחה סיוע, שכלל תרופות, משלחת רופאים וכן מומחים בזיהוי גופות מטעם זק"א ומשטרת ישראל.
חגיגות חג המולד בוטלו במקומות רבים בעולם והכסף נתרם לשיקום נפגעי האסון.
בין הנפגעות באירוע הייתה הדוגמנית פטרה נמצובה, שהקימה לאחר החלמתה קרן צדקה לטובת שיקום הנפגעים.
רעידת האדמה בקשמיר התרחשה ב-8:50:38 בבוקר לפי שעון פקיסטן ב-8 באוקטובר 2005 באזאד קשמיר בפקיסטן.
הקושי להגיע לכפרים הנידחים (גם שלושה שבועות לאחר הרעידה היו כפרים שלא הגיעו מהם אפילו דיווחים ראשוניים) כמו גם ההתקררות של האזור שנמצא על מורדות ההימלאיה לקראת החורף הקשו מאוד על הניצולים.
העיירה בלקוט בה התגוררו כ-30 אלף תושבים נפגעה קשה וכ-90% מהבתים נהרסו.
רעידת האדמה גרמה נזק רב בצפון פקיסטן ופגעה גם באפגניסטן וצפון הודו.
לפי השירות הגאולוגי של ארצות הברית, עצמת הרעידה הוא 7.7 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
רעידה זו הייתה הרעידה החזקה ביותר בתת-היבשת ההודית משנת 1937.
קשמיר נמצאת בחיבור שבין הלוחות הטקטוניים האסיתיים וההודים שהחל להיווצר בהימליה לפני כ-50 מיליון שנים ועדיין ממשיך להגביה את הרי ההימלאיה בכ-5 מ"מ לשנה.
לאחר רעידת האדמה החזקה, התרחשו רעידות משניות רבות באזור.
19 מהן בעצמה של יותר מ-5 בסולם מגניטודה לפי מומנט ב-18 השעות שלאחר הרעידה המקורית.
לעובדה כי הרעידה התרחשה באזור קשמיר שהוא אזור שישנה מחלוקת לגביו בין הודו לפקיסטן נודעו השפעות לא מעטות.
הודו שלחה סיוע רב לפקיסטן (למרות שהתקשתה לסייע לאזורים שנפגעו בתחומה) והאסון אף הביא לחידוש שיחות לא רשמיות לגבי עתיד החבל (לאחר ששנתיים קודם לכן התפוצץ תהליך השלום בין המדינות).
השפעות צדדיות יותר של הרעידה היו הסכמה לסיוע של פקיסטן מישראל ככל הנראה בעקבות כינון יחסים בלתי רשמיים ביניהן שהחלו כמה חודשים לפני הרעידה, וכן מותם של רבים מלוחמי אל-קאעידה שהסתתרו בגבול פקיסטן־אפגניסטן.
רעידת האדמה בשָאַנְשִׂי או רעידת האדמה של נפת הואה היא רעידת האדמה הקטלנית ביותר בהיסטוריה.
ברעידת האדמה נהרגו כ-830,000 איש.
הרעידה התרחשה בבוקר ה-23 בינואר 1556 במחוז שאאנשי שבסין.
רעידת האדמה השפיעה על תשעים ושבע נפות במחוזות שאנשי, שאאנשי, חונאן, ג'יאנגסו, גאנסו, חוביי, שאנדונג, חביי, חנאן ואנחווי.
הרס רב נגרם בשטח ברוחב של 800 קילומטר, ובחלק מהמחוזות נהרגו 60% מהתושבים.
רוב התושבים התגוררו בתקופה זו במערות שנחפרו בצוקי הלס שרובן התמוטטו במהלך האסון.
רעידת האדמה התחוללה בשנת 1556 בתקופתו של המלך צ'יאנצ'ינג משושלת מינג.
מרכז הרעש היה בנפת הואה בקרבת הר הואה בשאאנשי (קו רוחב 34.5, קו אורך 109.7).
אומדנים מודרניים המבוססים על מידע גאולוגי מעריכים כי רעידת האדמה הייתה בעוצמת של 8 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
אומנם הייתה זו רעידת האדמה הקטלנית ביותר והחמישית במניין האסונות הטבעיים הקטלניים בהיסטוריה, אך היו כבר רעידות אדמה בעוצמה חזקה מזו.
רעידות אדמה משניות אירעו כמה פעמים בחודש במשך כחצי שנה אחר־כך.
בתולדות סין מתוארת רעידת האדמה כך:
המלומד צ'ין קדה שרד את רעידת האדמה ורשם עליה בפרוטרוט.
בין מסקנותיו מרעידת אדמה זו "בהתחלת רעידת האדמה, אנשים המצויים בבניינים חייבים לא לנסות לצאת מהם.
אפילו יתמוטט הקן, ביצים אחדות בתוכו עשויות להישאר שלמות".
מסקנה זו יכולה לציין שרבים נהרגו בשעה שניסו להימלט בעוד שאחרים שנשארו במקומם שרדו.
מיליוני אנשים חיו בתקופה זו במערות שנחפרו בצוקים הגבוהים באזור רמת הלס.
לס הוא סוג של קרקע המורכבת מגרגרי טין שהסופות השקיעו על הרמה במשך עידנים.
קרקע הלס החרסיתית נוצרה במשך מיליוני שנים בשל הרוח שהעיפה את גרגרי הטין לאזור ממדבר גובי.
לס הוא סוג קרקע שרמת הבליה שלו גבוהה והוא מעוצב בקלות בכוח המים והרוח.
רמת הלס והקרקע המאובקת שלה מכסה כמעט את כל המחוזות שאנשי, שאאנשי וגאנסו וחלקים ממחוזות נוספים.
רוב האוכלוסייה התגוררה בצוקים אלה, במגורים הקרויים יאודונג.
עובדה זו תרמה במידה ניכרת למחיר הדמים.
רעידת האדמה גרמה למפולות עפר שהרסה את המערות.
כמות ההרוגים, מוערכת מסורתית בכ-830,000 איש.
לא ניתן להעריך את הנזק שנגרם עקב רעידת האדמה במונחים מודרניים.
הנזק הנלווה לרכוש היה כה גבוה שכמעט לא ניתן לחשבו – אזור שלם של לב סין נהרס וכ-60% מאוכלוסיית האזור נמחתה.
מחיר הנזק שווה־ערך להרס המוחלט הנגרם מפצצה גרעינית (אם כי ללא השפעות הלוואי של פצצה כזו).
בין השאר גרמה רעידת האדמה נזקים קשים לרבים מהסטלות שביער הסטלות.
מתוך 114 האבנים הקלאסיות של קאיצ'נג' נשברו 40 ברעידת האדמה.
הרעידה הנמיכה את גובהה של פגודת "ברווז הפרא" הקטנה בשיאן מ-45 מטרים ל-43.4 מטרים.
עם כל זאת רעידת האדמה של 1556 בשאנסי לא הייתה האסון הגרוע ביותר בתולדות סין.
לדוגמה, היו עשרות מיליונים של מקרי מוות בסין במהלך שלוש השנים של אסונות הטבע מ-1959 ועד 1961.
תולדות סין מצוטט מעמוד 100 של "30 שנים של סקירת המדע והטכנולוגיה של סין".
רעידת האדמה ברצ'ה התרחשה במחוז ההיסטורי של רצ'ה שבגאורגיה, ב-29 באפריל 1991. רעידת האדמה התרכזה בעיקר בנפת אוני ובנפת אמברולאורי, שבמחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית, למרגלותיהם הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
ברעידה זו נהרגו 270 איש, 60,000 איש נותרו חסרי בית ונגרם הרס מסיבי של הסביבה, בכללם מספר אתרים מימי הביניים (כנסיות בעיקר ובית הכנסת אוני ניזוק אף הוא ונותר בקירות סדוקים).
גודלה של רעידת האדמה הגיע ל-7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
עוצמת ההרס המקסימלית שלה הגיעה לדרגה 9 בסולם העוצמה MSK (Medvedev-Sponheuer-Karnik scale), סולם שהמקסימום שלו מגיע ל-12. הרעד העיקרי לווה ברעשי משנה שנמשכו מספר חודשים וגרמו להרס נוסף וקורבנות בנפש.
רעידת האדמה בצ'ילה בשנת 2010 התרחשה מול חופי מחוז מאולה (בספרדית: VII Región del Maule) שבצ'ילה ב-20 בפברואר 2010 בשעה 03:34 לפי שעון צ'ילה (06:34 UTC) בגודל 8.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט ונמשכה כשלוש דקות.
הערים שהושפעו במידה החזקה ביותר - VIII (הרסנית) בסולם מרקאלי - הן טלקוואנו, אראוקו, לוטה, צ'יגואינטה, קנייטה וסן אנטוניו.
הרעש הורגש גם בבירה סנטיאגו בעוצמה VII (חזקה מאוד) לפי סולם מרקאלי.
רעידות קלות הורגשו גם בערים רבות בארגנטינה, בהן בואנוס איירס, קורדובה, מנדוסה, ולה ריוחה.
בעקבות הרעש, קיבלו 53 מדינות אזהרות צונאמי, וצונמי בגובה כ-2.6 מטרים תועד בים מול ולפראיסו שבצ'ילה.
נשיאת צ'ילה, מיצ'ל בצ'לט, הכריזה על מצב אסון במדינה ודיווחה שמניין ההרוגים עומד על 795 לפחות, אולם מאז השתנה המספר פעמים רבות, ולבסוף נקבע על 562 הרוגים, לאחר שנעדרים רבים יצרו קשר עם משפחותיהם.
בחלקים מעיר הבירה סנטיאגו נפלו רשתות החשמל והטלפון, מה שהקשה על הדיווחים מהאזור.
רעידת האדמה התרחשה לאורך הגבול שבין שני לוחות טקטוניים: הלוח הדרום-אמריקאי ולוח נסקה.
הלוחות מתקרבים אחד לכיוון השני בקצב של כ-8 סנטימטרים בשנה, במסגרתה חודר לוח נסקה אל מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
תנועה זו יוצרת פעילות סייסמית וגעשית ערה לאורך צ'ילה.
אזור החוף של צ'ילה ידע בעבר רעידות אדמה חזקות בגבול זה בין הלוחות, בהן רעידת האדמה בוואלדיביה (1960) (הנקראת גם "רעידת האדמה הצ'יליאנית הגדולה") בה נהרגו אלפי אנשים, ורעש האדמה שהתרחש שם ב-2007, שגרם לשני הרוגים ולהרס של כ-4,000 בתים.
רעש משנה במגניטודה 6.2 תועד כ-20 דקות לאחר רעידת האדמה.
שניים נוספים במגניטודות 5.4 ו-5.6 באו בעקבותיו.
המכון הגאולוגי האמריקאי (ה-USGS) הודיע כי רצף של רעידות משנה חזקות צפוי לאחר רעידת האדמה הזו.
עד ל-1 במרץ בשעה 00:00 לפי ה-UTC, תועדו יותר מ-100 רעידות משנה, מהן 8 במגניטודה שמעל 6.0.
מניין ההרוגים הרשמי, כפי שאושר על ידי נשיאת צ'ילה, עמד על 795. אחד הגורמים למיעוט הנפגעים הוא האוכלוסייה הדלילה באזור זה.
מאות אלפי תושבים ביפן ובמדינות נוספות נקראו לפנות את בתיהם בעקבות אזהרות צונאמי.
מוערך כי כ-1,500,000 בתים ניזוקו כתוצאה מהרעש.
רוב הבתים שהתמוטטו היו ישנים יותר, וביניהם מבנים רבים בעלי ערך היסטורי.
כ-90% ממרכז העיר ההיסטורי של קוריקו נהרסו.
כבישים וגשרים רבים באזור רעידת האדמה נפגעו או נהרסו כליל.
באי רובינזון קרוזו נהרס רוב הכפר ו-5 בני אדם נהרגו, הגלים הגיעו לגובה של 5 מטר.
רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו התרחשה ב-11 במרץ 2011 בשעה 14:46 (שעון יפן) מול חופי צפון-מזרח האי הונשו, הגדול באיי יפן, סמוך לסנדאי (Sendai) בירת מחוז מיאגי (Miyagi) שבחבל טוהוקו (Tōhoku).
עוצמת רעידת האדמה הוגדרה בתחילה כ-8.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ועודכנה ל-9.0 על ידי הסוכנות המטאורולוגית של יפן.
הרעש נחשב לחזק ביותר שפקד את יפן ב-140 השנים שקדמו לו ולאחר עדכון העוצמה – לרביעי בעוצמתו בעולם מאז החלו המדידות.
פגיעת הגלים גרמה לאסון הגרעיני בפוקושימה, השני בחומרתו אי-פעם, ולמרבית הנפגעים ברעידת האדמה.
התראות צונאמי יצאו למרבית המדינות לחופי האוקיינוס השקט, בהן ארצות הברית, קנדה, צ'ילה ומדינות איים רבות.
איי יפן נוצרו כתוצאה מתנועתם של לוחות טקטוניים במהלך מאות מיליוני שנים, החל בתקופת הסילור (לפני כ-400 מיליון שנים).