tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מינוי השר, תחת אחריות משרד ראש הממשלה, יצר למעשה גוף גג מתאם חדש בשם הנהלת שירותי ההסברה.
אין זה היה משרד מיניסטריאלי אך למעשה, שימש גוף זה כבסיס ליצירת משרד ההסברה בעתיד.
עם פעילות ההנהלה, צומצמה פעולת הגוף הקודם, מרכז ההסברה, שנצטרף לגופים הסברתיים אחרים, ויחידות כגון שירות הסרטים והפרסומים שהיו כפופות קודם למרכז הועברו לאחריותו של גוף הגג החדש.
תחת הנהלת שירותי ההסברה, עבדו במשרד ראש הממשלה כ־120 עובדים והתקציב שעמד לרשותן הגיע לכדי 5,500,000 לירות ישראליות.
במהלך מלחמת ששת הימים, נוספה יחידה נוספת לגוף זה בשם מרכז ההדרכה שהיה אחראי לפתח פעולות הסברה בקרב סטודנטים זרים בישראל, סטודנטים ישראלים היוצאים לחוץ לארץ ובארגונים וולונטאריים.
אם נמפה את תמונת המצב בתחום ההסברה הממשלתית בשנת 1967, נבחין בריבוי של גופים: הסברת חוץ הייתה באחריות שר החוץ, ישראל גלילי היה אחראי על שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה ושר הביטחון היה אחראי על דובר צה"ל.
למעשה, מקום המדינה, סבלה פעולת ההסברה מבעיה זו כמאפיין טיפוסי של המינהל הציבורי–הממשלתי בישראל ובכלל.
המבנה הממשלתי-קואליציוני גרם לפיצול בין השרים, המייצגים מפלגות שונות, אשר לא נטו לוותר על תחומי אחריותם.
תופעה זו מנעה טיפול מהיר ומוסמך בבעיות הסברה, או לחלופין גרמה במישרין לחוסר תיאום ולסתירות בצורת הטיפול, תוך חדירתו של גורם ממשלתי אחד לתחום אחריותו של האחר.
רק לעיתים רחוקות נתבקשו האחראים למסור חוות דעת מקצועית לממשלה לפני קבלת החלטה חשובה.
כפילויות אלו השפיעו גם בשטח, וחומרים זהים הופקו במשרדים שונים: הדפסת חומרי מידע, הפקות סרטים, עד לכדי הזמנות אורחים (ובייחוד עיתונאים).
חוסר כוח אדם ותקציבים, ואי מינוי דובר לממשלה שזה עיסוקו העיקרי רק החמירו את התנאים שעמדו לרשות הגורמים הללו.
בהיעדר דובר לממשלה ושר אחד שההסברה כולה באחריותו, נמנעה קביעת מדיניות הסברה ברורה, וקביעת מטרות עבודה.
הממשלה לא ריכזה הנחיות ונוהלי הסברה לעוסקים בתחום ולפיכך נמנע תכנון ההסברה לטווח ארוך.
הפיצול בין זרועות ההסברה השונות והיעדר תיאום מספיק או הכוונה ממשלתית מרכזת הכינו את הבסיס לזעזוע שעתיד היה להתרחש במערכת הסברה הישראלית.
ליקויים אלו, נחשפו בתקופת משבר ההסברה של מלחמת ששת הימים והביאו לתביעות לחולל שינוי במערך ההסברה.
משבר ההסברה במלחמת ששת הימים
בימיו הראשונים של המשבר שקדם למלחמת ששת הימים, כאשר הכוחות המצריים נכנסו לסיני ב-14 במאי 1967, שררה בארץ מבוכה פנימית שנבעה מהעדר מדיניות ברורה.
כתוצאה מכך, עבודת ההסברה הושפעה באופן שלילי.
אולם, כאשר הוקמה ממשלת ליכוד לאומי בראשותו של לוי אשכול, התארגנות שירותי ההסברה נעשתה במהירות יחסית.
הופעלה ועדה בין-משרדית לתיאום הסברה בראשות המנהל הכללי של משרד ראש הממשלה.
בראש הוועדה עמדו: ישראל גלילי כיו"ר, אבא אבן שר החוץ, מנחם בגין שר בלי תיק, יוסף בורג שר הסעד, מרדכי בנטוב שר השיכון, משה דיין שר הביטחון, ומשה קול שר הפיתוח והתיירות.
השתתפו בה נציגי מרכז ההסברה, לשכת העיתונות הממשלתית, רשות השידור, מנהל מחלקת ההסברה של משרד החוץ, דובר צה"ל, ומנהל מחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית העולמית.
מאות כתבי החוץ שהחלו להגיע לישראל, חייבו הקמת מנגנון גדול של פקידי עזר כמתורגמנים, כתבניות, שליחים ועוד שיטפל בהם ובצורכיהם עבור מטרות ההסברה הישראליות.
לשכת העיתונות הממשלתית, שקיבלה תגבורת מתנדבים, טיפלה בכתבי החוץ והייתה כפופה להנחיות משלושה גופים: משרד ראש הממשלה באמצעות השר גלילי ולשכתו, משרד החוץ באמצעות דובר המשרד ומנהל מחלקת ההסברה וכן מדובר צה"ל.
מתווה פעילות ההסברה כלל ארגון מסיבות עיתונאים עם שרים וקציני צה"ל שהעבירו תדרוכים ושיחות רקע, ארגון סיורים לכתבי החוץ בריכוזי ההתארגנות של צה"ל וכן בריכוזי התארגנות העורף האזרחי.
נעשה שיתוף פעולה בין הצנזורה הצבאית לבין כתבי החוץ תוך אמון הדדי וכמעט לא נמנעו העברות חומרים.
לכתבים הותר לנוע במספר אזורים באורח חופשי ושירותי הטלפון, המברקה והטלקס פעלו כסדרם.
במקביל עסק משרד החוץ בהעברת המסרים העיקריים של ההסברה בישראל ומחוצה לה.
סופקו ידיעות על מהלך העניינים המדיניים והצבאיים, הופצו פרסומים בכתב, הקלטות, שידורי רדיו, צילומים, קטעי טלוויזיה וסרטים.
תערוכות שוגרו לחוץ לארץ ומספר נציגויות ישראליות בעולם הוציאו פרסומי הסברה בשפות מקומיות שונות.
אולם, למרות מאמצים אלו, החלו להיווצר קשיים במערכת ההסברה, כאשר הקושי המרכזי מביניהם היה שאלת הסמכויות.
לוועדה הבין-משרדית לתיאום שירותי ההסברה לא ניתנו סמכויות ולא תקציבים ולכן לא הייתה יעילה.
לשר ישראל גלילי לא היו סמכויות לגבי הסברת חוץ שהייתה בתחום אחריותו של שר החוץ, ואילו דובר צה"ל קיבל הנחיות מהרמטכ"ל ומראש אמ"ן.
דוגמה בולטת לבעיה זו הייתה החלטתו של מנהל קול ישראל להזמין את האלוף (במיל.) חיים הרצוג לשדר שיחות פרשנות ברדיו.
הרצוג נועץ באנשי המודיעין אך לא קיבל הנחיות מגורמים מדיניים אזרחיים.
בניגוד למדיניות הממשלה, שתבעה להגברת הערפל וחוסר הוודאות לגבי כוונותיה, טען הרצוג במשדרו כי יש לשאוף לפיזור ערפל המלחמה שהפך לדומיננטי וסמיך.
קושי נוסף למערכת ההסברה, היה גילויי חוסר האמון בקרב הציבור הישראלי כלפי ממשלת לוי אשכול.
שירותי ההסברה לא יכלו להתערב בוויכוח המפלגתי ציבורי שקדם להקמת ממשלה זו, אף על פי שראש הממשלה, שר החוץ והשר הממונה על שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה היו בין המתנגדים למהלך זה.
ראשי שירותי ההסברה נותרו ללא קו מנחה מדרג השרים.
הם נאלצו לאלתר, על פי יכולתם וכישרונם, ללא מדיניות מוגדרת, להוציא את שנאמר בישיבות הממשלה.
מלחמת ששת הימים והמערכה המדינית הצמודה לה, הביאו לשינוי יסודי במצבה הבין־לאומי של ישראל וכתוצאה מכך גם בתדמיתה.
המאורעות גרמו למשבר קשה ביותר שזעזע את מערכת ההסברה לשלוחותיה.
המלחמה עצמה היוותה שלב בתוקפנות הערבית כנגד ישראל, בסיועה ותמיכתה של ברית המועצות, בכל הזירות: צבאית, מדינית, כלכלית, תעמולתית ופסיכולוגית.
באותם ימים מאמצי הדיפלומטיה הציבורית של ישראל התנהלו באינטנסיביות על מנת לגייס דעת קהל שנענתה למען זכות קיומה של ישראל נוכח כוונות ההשמדה המוצהרות בעולם הערבי.
עם פרוץ המלחמה, ישראל זכתה להבנה ולאהדה גלובאלית.
ניצחונותיה הצבאיים, הפכו במהרה את עולם דימוייה של ישראל לכדי דימויי ניצחון ותעוזה.
ישראל זכתה לתדמית חיובית כ"ישראל היפה": מדינה חלוצית, ששורשיה נבעו מן ההיסטוריה היהודית הקדומה.
לפיכך, תבוסת צבאות מצרים, ירדן וסוריה מידו של צה"ל עוררה הערכה והתפעלות.
לצד הדיווח על המיעוט הערבי ובעיות דת ומדינה, הכתבים הזרים הדגישו בדיווחיהם את הקיבוצים, חיילות הח"ן, ארכאולוגיה והישגיה של האומה המתפתחת.
אולם, כנגד ישראל, הופעלה בנוסף מערכה מדינית-תעמולתית באו"ם ומחוצה לו שיצרו אתגר מרכזי בתחום ההסברה.
לאחר סיום הקרבות, נערמו קשיים נוספים על ההסברה הישראלית.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם התפרשה בעולם כקריאה לישראל לסגת מן השטחים שכבשה.
אולם, כאשר ישראל לא נסוגה והמשיכה לצפות ממנהיגי ארצות ערב שיבואו לשולחן המשא ומתן, חלה הסתייגות ממדיניותה של ישראל בנידון.
גם הוויכוחים הפנימיים בארץ שפרצו בקשר לעתיד השטחים הכבושים הקשו על ההסברה בחוץ לארץ.
השינוי באווירת התמיכה הבין־לאומית כלפי ישראל היה חד.
עד עתה, היו אלה ארצות ערב, שהואשמו כצד המנצל את מצוקת הפליטים הערביים, המנסה להביס את "ישראל היפה".
אך מאז מלחמת ששת הימים, התהפכו הצדדים.
האזכורים רק התגברו בדבר מאבקם הצודק של הפליטים הערביים, נגד ישראל החזקה והעצומה, שגזלה מהם את זכות השיבה לבתיהם.
מהפך זה, כמשבר הסברתי, שגורמי ההסברה הישראלית התקשו לעמוד מולו, מצא ביטויו במאמרים שהאשימו את ישראל בשיכרון ניצחון, מיליטריזם, שאיפת התפשטות טריטוריאלית, דיכוי ערבים ועוד.
שינוי זה, הביא לתחושה בציבור הישראלי לפיה ישראל נמצאת בנחיתות הסברתית, וכתוצאה מכך עלו הביקורות על הליקויים במערכת ההסברה המשלתית.
ביקורת זו, בציבור בכלל ובכנסת בפרט הלכה והתגברה.
מאז 19 ביולי 1967 החלו דיוני ביקורת בכנסת בדבר מחדלי מערכת ההסברה למול ניצחונותיה של המערכת הצבאית.
כנגד השר גלילי נמתחה ביקורת כי היוזמה ההסברתית מתגלה לעיתים לקויה ומשותקת כשהיא אינה מדביקה את המאורעות השוטפים.
התיאורים העוינים מקדימים את פעולות הממשלה ועדיין קיים פיצול סמכויות.
ההסברה הישראלית משוללת ראייה לטווח ארוך, ולפעמים סוטה וחורגת מהקו הרשמי של הממשלה.
מסוף דצמבר 1967 ואילך, התרבו השאילתות בכנסת על התערערות מצבה ההסברתי של ישראל בחוץ לארץ, ובייחוד על ריבוי ההתקפות עליה בכלי התקשורת, ועל התגברות התעמולה הערבית העוינת.
נשאלו שאילתות בדבר הצורך לשתף פעולה עם פרסומאים מקצועיים ואנשי יחסי ציבור בפעולות ההסברה.
בייחוד, נמתחה ביקורת על העדר הסברה מספקת בארצות הברית.
הלחץ על הממשלה בעניין ההסברה הישראלית לא פסק.
אבא אבן, שר החוץ, וישראל גלילי השיבו לשאילתות שונות, עד שלחץ הציבור גבר וב-26 במרץ 1969 הודיע השר גלילי כיו"ר הוועדה הבין-משרדית לתיאום ההסברה הממשלתית על מינוי ועדה, במסגרת הוועדה הקיימת, לבדיקת תיאום שירותי ההסברה בישראל ומחוצה לה.
גלילי הצהיר בכנסת כי "הניסיון שנרכש לאחר מלחמת ששת הימים, הביא אותי למסקנה כי המערכת הכללית של ההסברה הישראלית אינה מתאימה לצרכים, לא מבחינת המבנה ולא מבחינת הממדים של הפעולה...
באתי לכדי מסקנה כי דרושה רפורמה של מבנה מערכות ההסברה במגמה לבנותן כמערכת אחת משותפת שאינה מפרידה בין פעולת ההסברה בישראל לבין הפעולה בחוץ לארץ"
הצעת הרפורמה של ועדת פלד
חברי ועדת השרים לענייני הסברה החליטו ב-24 בפברואר 1969, על מינויה של ועדה שתפקידה לבחון את מערך ההסברה של ישראל, בפנים הארץ ומחוצה לה.
הוועדה תבדוק את האמצעים והשיטות המופעלים בשטח ההסברה, תיחום הסמכויות בין המשרדים השונים והתיאום ביניהם בענייני הסברה בארץ וחוץ לארץ.
בראש הוועדה שמנתה ארבעה אישים, מונה האלוף (במיל.) אלעד פלד כיו"ר.
הוועדה גבתה כ־52 עדויות משרים, עיתונאים, בכירים בהסתדרות הציונית העולמית ועוד.
היא ניסתה להתחקות אחר הקווים המאפיינים של תדמיתה של ישראל בחוץ לארץ, בחנה את הקשר בין הסברה וקווי מדיניות הממשלה בארץ והסיקה כי לא תמיד מלווה השיקול ההסברתי את החלטות הממשלה.
היעדר תהליך ממוסד שיביא לשינוי אוטומטי בהיבט הסברתי, בולט בחסרונו בשיקולי הממשלה והחלטותיה.
הוועדה בחנה את נושאי הייסוד של ההסברה הישראלית, מטרות ההסברה והבעייתיות שבה.
במסקנותיה צוין כי מגמת ההסברה היא שהעיקרון המרכזי של מדיניות הממשלה יקלט בתודעת דעת הקהל העולמית.
הוועדה גם בחנה את ציבורי היעד של ההסברה, וריכזה ותחמה את יעדי ההסברה בחוץ לארץ ויעדי ההסברה בארץ.
הוועדה דנה בגין נושא ההסברה לערבים, האמצעים והשיטות הקיימים לרשות מערכות ההסברה, אך עיקר מסקנותיה הוקדשו לבחינת ארגוניה ומבניה של מערכת ההסברה הקיימת.
חשיבות ועדת פלד, עבור נושא ההסברה הייתה בהסיקה כי ריבוי הרשויות הוא אחד הגורמים לליקויים בפעולות ההסברה.
הוועדה סברה כי עקב אמצעי התקשורת המודרניים, פתיחותה של ישראל בפני עיתונאים ואורחים ואופייה הדמוקרטי של המדינה אין אפשרות להפריד בין ההסברה בפנים הארץ להסברה מחוצה לה.
הוועדה כללה במסקנותיה את מבנה הרשות שעתידה לקום ויחידותיה, מתווה הנהלת הרשות ואופן ביצוע פעולות ההסברה במסגרתה.
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-25 בנובמבר 1969 לוועדת השרים לענייני ההסברה, תוך ציון חובת הגדלת התקציבים וגיוס סגל מקצועי כנדרש.
דו"ח ועדת פלד לא פורסם בשלמותו, אך תוכנו הכללי נודע לציבור.
בעיתונות פורסמו ידיעות על כך שישראל גלילי מוכן לעמוד בראש משרד הסברה אם יוקם, ושמנחם בגין מוכן לקבל על עצמו את האחריות על ההסברה בחוץ לארץ.
גולדה מאיר, ראש הממשלה, שמונתה במרץ 1969 לאחר פטירתו של לוי אשכול תמכה אף היא ברעיון להקמת משרד הסברה.
אולם, ההתנגדות הקשה ביותר לרעיון הגיעה מצדו של שר החוץ, אבא אבן.
אבן חשש כי הקמת משרד שכזה תביא לנטילת תקציבים, כוח אדם וסמכויות ממשרדו.
למרות זאת, בנימוקו טען כי רק מדינות בעלות תדמית טוטליטרית מקימות משרדי הסברה, כאשר כוונתו התפרשה לצדו התעמולתי של המונח הסברה.
דו"ח ועדת פלד ומסקנותיה נגנזו.
התעמולה בצל המלחמות בין השנים: 1969-1973
מלחמת ששת הימים נסתיימה, אך מלחמת ההתשה נמשכה, וישראל הייתה במוקד ההתעניינות הבין־לאומית.
בשנים 1970-1967, הוכפל מספרם של כתבי החוץ בארץ כל זאת מבלי שגדלו האמצעים לטיפול בהם.
בתקופה זו גברה הדרישה, ברוח מסקנות ועדת פלד, כי יוקם משרד הסברה.
שר החוץ המשיך בהתנגדותו לכך, והציע כי משרדו ייטול את האחריות על טיפול בכתבי החוץ הנמצאים בארץ.
גם משרד האוצר התנגד להקמת משרד חדש מבחינה תקציבית.
השר גלילי, שהיה המועמד המוביל לכהן בתפקיד שר ההסברה, הבין כי הקמת משרד שכזה תגרום לעימות מתמיד עם משרד החוץ, ולכן הודיע על התפטרותו מתפקידו בהנהלת שירותי ההסברה.
האחריות על הנהלת שירותי ההסברה הוחזרה למשרדה של ראש הממשלה, גולדה מאיר, כאשר זו הודיעה רשמית ב-31 במרץ 1970 כי אין אמת בידיעה כי יוקם משרד הסברה עם סמכויות גם בענייני הסברת חוץ.
ב-1 באפריל 1970 הופעלה תוכנית לארגון מחדש של שירותי ההסברה.
שירות הסרטים והפרסומים הוחזרו לאחריותו של מרכז ההסברה במשרד החינוך ומרכז ההדרכה הועבר לאחריותו של משרד החוץ.
לשכת העיתונות הממשלתית נשארה אומנם במשרד ראש הממשלה אך האחריות להסברת חוץ נשארה בידי שר החוץ.
באותו החודש הקים משרד החוץ מועצה מייעצת להסברה שמנתה 40 חברים.
לאחר הקמת המועצה, היא צומצמה במספר חבריה ונתכנסה בקביעות תוך הנהגת מספר שינויים פנימיים בתוך המשרד.
למרות השינויים הללו שהונהגו בעבודה ההסברתית-טכנית, לא חל שיפור משמעותי בתחומים כמו הטיפול בעיתונאיי החוץ הפקות הסרטים ועוד.
הפיצול, הכפילויות והבזבוז נמשכו ולכן, כל אותה העת נשמעה על כך ביקורת בכנסת.
מלחמת יום הכיפורים, שפרצה באוקטובר 1973, פתחה מחדש את הביקורת על מחדלי ההסברה בחוץ לארץ, והוכיחה כי לא חל שינוי משמעותי בעבודת משרד החוץ בפן ההסברתי.
יחידת דובר צה"ל התקשתה לטפל ב-900 כתבי החוץ שהגיעו לסיקור האירועים.
פורום ההסברה המיוחד, שהופעל בימי המלחמה כעזר ליחידה, התכנס באופן יומי וכלל נציגים רבים מתחום ההסברה אך נעדר ממנו נציג ממשרד החוץ.
עקב הביקורת במהלך המלחמה, על ראש יחידת דובר צה"ל, מונו מעל הדובר, האלוף אהרן יריב והאלוף שלמה גזית שתפקדו כמעין "שרים להסברה".
לאחר מכן, שר הביטחון, משה דיין, מינה בכיר נוסף, תת-אלוף אהרון אבנון, כאחראי על ההסברה בצה"ל.
מכך ניכר היה כי המצוקה הארגונית בתחום ההסברה מוחשית וסבוכה.
כמו כן, שלא כמו במלחמת ששת הימים, במלחמה זו הצורך לשמור על ערפל הקרב תוך כדי הסתרת הכישלונות ואי סדרים של ימי הקרבות הראשונים גבר על הצורך ההסברתי, ולא תמיד התאפשרה גישה חופשית לכתבי החוץ אל אזורי הקרב ומקורות האינפורמציה.
מניעת גישה זו, כמדיניות ממשלתית פגמה בצורה קשה באמינותה של ממשלת ישראל בעיני העולם.
כתבים אלו, דיווחו בהתאם, על נקודות התורפה והליקויים שהתגלו בתחום ארגון הדוברות והצנזורה.
לאחר המלחמה, החלה בארץ תסיסה בקרב הציבור והמערכת הפוליטית בדבר מחדלי המלחמה הרבים., הוקמה ועדת חקירה כדי לבחון את אירועי המלחמה, והביקורת הציבורית הקשה כלפי הממשלה הופנתה גם לעבר הנושא ההסברתי.
למרות נתוני משרד החוץ שהוצגו בכנסת בדבר אחוזי אהדה גבוהים לישראל לעומת אחוזים זעומים לטובת מדינות ערב הועלו תביעות בנוגע לפערים התדמיתיים המפרשים את הצלחותיה המדיניות-צבאיות של ישראל בעיני דעת הקהל העולמית והאמריקאית בפרט.
מעמדה הבין־לאומי של ישראל ב־1973 נפגע בצורה קשה, ולכך ניתן לייחס גורמים נוספים מלבד קשיי ההסברה הישראלית.
הגורם המרכזי שביניהם הוא התעמולה הערבית.
במלחמה זו, התגברה התעמולה הערבית שהשפעתה גברה עקב גורמים אובייקטיביים ובראשם עליונותם המספרית של מדינות ערב המרכזות משאבי נפט רבים, דולרים וגורמי טרור.
עקב חשיבותו של גורם חומרי-צבאי זה לכלכלת המדינות בעולם, היו אלו האינטרסים הכלכליים-צבאיים שהכריעו את דעת הקהל העולמית במישרין או בעקיפין.
גורם נוסף ניתן להשליך לסיסמתם החדשה של מדינות העולם הערבי, בדבר זכות האומה הפלסטינית למדינה משלה.
קריאות אלו לעצמאותו של הציבור הפלסטיני, שהחלו להופיע ב־1971, הסבו את דעת הקהל העולמית מלהבחין בעולם הערבי כאומה ערבית גדולה השולטת על שטחים ענקיים, ולזהות אומה פלסטינית קטנה חסרת בסיס טריטוריאלי כלשהו.
הציבור הישראלי לא נשאר אדיש נוכח ההרעה הקיצונית במעמדה של ישראל, במיוחד לאור סממני עלייתה לתודעת העולם של ישות פלסטינית בתוך שטחה של מדינת ישראל.
הלחץ הציבורי גבר יחד עם הביקורת הכללית שנמתחה על מהלכי הממשלה באותה תקופה, והממשלה שהוקמה לאחריה נכנעה לתביעה להקים משרד הסברה.
ב-1 באפריל 1974 הודיע בכנסת שר המשפטים, חיים צדוק, על כך שהממשלה החליטה להקים משרד הסברה שירכז את פעולות ההסברה בישראל ומחוצה לה.
המשרד, שהוקם בהשראת מסקנות דו"ח ועדת פלד, התבסס על גוף הנהלת שירותי ההסברה שחדל להתקיים.
בראש המשרד מונה, שמעון פרס, מסיעת המערך, אשר כיהן בממשלה הקודמת כשר התקשורת הראשון.
עם הקמת משרד ההסברה, הועברו אליו יחידות ממשרדי ממשלתיים שונים על תקציביהן ועובדיהם:
לשכת העיתונות הממשלתית- ממשרד ראש הממשלה,
מחלקת הפרסומים הממשלתית- ממשרד האוצר,
היחידה לפרסומים, היחידה לטיפול בכתבי חוץ, מרכז האינפורמציה, חלק ממחלקת האורחים ויחידת התערוכות, סרטים ורדיו- ממשרד החוץ,
מרכז ההסברה ושירות הסרטים- ממשרד החינוך.
עשרה ימים לאחר הכרזה זו, התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה].
מהלך זה הוביל להקמת הממשלה ה-17 בראשותו של יצחק רבין, וסבב מינויי שרים בהתאם: שמעון פרס מונה לשר ביטחון, ואהרן יריב, שכיהן כשר התחבורה, מונה במקומו לשר ההסברה.
יריב, אלוף (במיל.), שימש כראש אמ"ן בעבר ובתפקידים שונים בצמרת הצבאית.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לסיעת המערך, ושימש כבכיר בסיעה בתפקידים שונים.
תוכנית העבודה של המשרד, עם כניסתו של השר אהרן יריב לתפקיד, ניסתה להגדיר ולקבוע תחילה, את תחומי אחריות המשרד, היקף האמצעים שיעמדו לרשותו ואת מהות קיומו.
בירורים אלה נמשכו עד ספטמבר 1974 לערך, כאשר בדיון בין ראש הממשלה, שר האוצר והשר יריב נקבע היקף תקציב המשרד ותקני כוח האדם שיכללו בו.
תחומי האחריות נקבעו לפי החלוקה הבאה: פעולות ההסברה בארץ ירוכזו תחת אחריותו של משרד ההסברה, ומשרד החוץ יהיה אחראי לפעולות ההסברה בחוץ לארץ.
עוד נקבע כי, תוך שיתוף פעולה תמידי בין המשרדים, משרד ההסברה יספק למשרד החוץ חומרי הסברה לפעילותו בתפוצות.
יעדי ההסברה בארץ אומנם נקבעו כבר במסקנות דו"ח ועדת פלד, ובין אם הושפעה עבודת המשרד ממסקנות דו"ח זה ובין אם לאו, תוכנית העבודה של המשרד לשנת 1975 הדגישה את הטיפול ההסברתי באוכלוסיות בפנים הארץ.
התוכנית יישמה דגש על הטיפול ההסברתי בזרים בארץ על סוגיהם: צליינים, תיירים נוכרים, תיירים יהודים הבאים לשהיות קצרות וממושכות ועוד.
נוסף על כך, צוין בתוכנית זו, כי בנוסף להידוק הקשר ושיתוף הפעולה עם משרד החינוך והתרבות, ייעשה מאמץ לרתימת ארגונים וולונטאריים לפעולות הסברה ולהפקת סרטים וחומרי הסברה לחוץ לארץ.
משרד ההסברה שהתקיים במשך שנה אחת בלבד, משך זמן קצר בפועל, תרם לתשתית שירותי ההסברה.
כפי שפרסם מבקר המדינה, המשרד יצר דפוסי עבודה ראשוניים לתיאום פעולות הגורמים הממלכתיים הקיימים בתחום ההסברה באמצעות הפורומים המתאימים שהקים.
תחת השר, אהרן יריב, עמד המנהל הכללי של המשרד, אלוף-משנה (במיל.) דוד פרחי שלפי הצעתו אורגן משרד ההסברה על יחידותיו.
ביוני 1974, הוחלט להקים מספר פורומים על מנת להבהיר את בעיות היסוד המונחות מול נושא ההסברה ולתאם דרכי פעולה בעניינים שוטפים:
פורום הנהלת משרד והפורום היומי
פורום לענייני היום של רשות השידור
פורום הנהלת המשרד, שהיה פורום פנימי, התכנס בפועל פעם אחת בלבד, אך הפורום היומי, שכלל את כל ראשי יחידות המשרד התכנס מדי יום אצל השר או אצל המנהל הכללי.
פורום ההסברה הממלכתית, שנועד להיות הפורום הבין-משרדי והבין-מוסדי המתאם, התכנס בקביעות פעם בשבועיים.
הפורומים האחרים נועדו רק למסירת אינפורמציה ולא לגיבוש מדיניות ותדירות התכנסותם לא הייתה קבועה.
הפורום לענייני היום של רשות השידור התכנס אחת לשבוע, בלשכת השר או אצל המנהל הכללי, למסירת אינפורמציה שוטפת על מדיניות הממשלה ועל המצב הביטחוני-מדיני.
פורום כתבי החוץ הופעל כשהיה צורך ענייני לקיים פגישות רקע או מסיבות עיתונאים, ומגע שוטף עם העיתונאים מומש באופן תמידי.
רוב הפורומים הופעלו במחצית השנייה של 1974.
היחידות שהועברו ממשרד החוץ נטמעו בעבודת משרד ההסברה, והוקמו יחידות חדשות על בסיסן:
שירות הידיעות היומי לכתבים זרים
למרות הניסיונות שפורטו לעיל, עקרון הפרדת הסמכויות והתיאום בין משרד החוץ לבין משרד ההסברה החדש צפה קשיים כבר מראשיתו, עקב אי בהירות באופן חלוקת תחומי האחריות.
עובדי ההסברה שנשלחו לתפקיד בחוץ לארץ מונו על ידי משרד החוץ.
בשהותם בחוץ לארץ, השליחים נכפפו למשרד החוץ והיו תחת אחריותו, והמגעים עם הארגונים היהודים בחוץ לארץ נשארו, גם הם, כפופים תחת משרד החוץ.
הייתה זו למעשה, חריגה מייעודו הבסיסי של משרד ההסברה שתפקידו אינו יועד לרכז אדמיניסטרציות, כי אם לנהל תיאום בייצוגה של ישראל כלפי חוץ, עד כמה שאפשר.
שרי המשרדים נועדו מספר פעמים לתיאום מתווה שיתוף פעולה, אך ההחלטה הסופית הייתה בידי ראש הממשלה.
האחריות על אספקת חומרי ההסברה לחוץ לארץ הועברה, כאמור, לידי משרד ההסברה ב-15 באוקטובר 1974, תוך ניוד חלק מיחידותיו של משרד החוץ על עובדיהם ותקציביהם.
עוד הוחלט כי מינוי הנציגים הנשלחים לחוץ לארץ יבוצע לפי החלטותיה של ועדה משותפת של שני המשרדים.
אי בהירות זו, צפתה חיכוכים, תחרות ומריבות בין המשרדים.
הקשר המיניסטריאלי הרציף של משרד החוץ לגורמי ההסברה השונים מנע את כינונה של מערכת הסברה ישראלית בחוץ לארץ תחת המשרד החדש.
נוצר מצב אנכרוניסטי שהגוף העוסק בהסברה בפועל, אחראי על כוח האדם ועל הפעלתו, ואחראי על הפיקוח הוא משרד החוץ.
בעוד שמשרד הסברה, שתפקידו היה לקיים את תשתית ההסברה, היה מנותק מאותם גורמים שעוסקים בהסברה בפועל, כדוגמת נציגי ישראל בתפוצות.
הייתה זו הנצחת הכפילויות במינהל הציבורי הישראלי כפי שהייתה קיימת עד הקמת משרד ההסברה, שלמעשה מנעה ממנו למלא את הפונקציות שלטובתן הוקם מלכתחילה.
קושי נוסף היה ריבוי הגופים הממשלתיים העוסקים בהסברה בהיקף נרחב.
הן משרד החוץ, משרד התיירות ומשרד הביטחון על יחידותיהן, עסקו בפרסום חוברות הסברה, הפצת מידע לעיתונות חוץ, הכנת סרטים ותוכניות רדיו, הכנת תערוכות והשתתפות בהן, ייזום ותכנון כנסים ומפגשים בין־לאומיים.
אלו היו אותם הכלים באמצעותם פעל משרד ההסברה, למעשה, לקידום ההסברה הישראלית.
משרד ההסברה היה אמור היה לרכז את הגורמים הללו, אך למעשה לא נבחנה עבודת התיאום ביסודיות ונוצרו כפילויות שלא נדונו ולא נמצא להן פתרון.
עד מהרה התברר כי הסיכוי להקים משרד יעיל מתוחכם ומתואם, שירכז בידיו את כל סמכויות ההסברה במדינה, התגלה כבלתי ניתן להשגה על רקע המציאות הישראלית של יריבויות פנימיות, תחרות בירוקרטית, מאבקים אישיים ומפלגתיים ותחרות בין משרדית.
גם ויכוחים עקרוניים ואי קבלת החלטות ברורות בסוגיית מדיניות ההסברה הממלכתית וייצוג שיקוליה במערכת המדינית, מנעו את הצלחת ניסיון הקמתו של המשרד החדש.
משרד ההסברה לא רכש לעצמו סמכויות ברורות, לא נקבעה מדיניות בתחום זה וענייני ההסברה לא קיבלו עדיפות מתאימה בעבודת הממשלה.
כפי שנטען בדיון בכנסת ב-22 בינואר 1975, שהצביע על תחילת מפלתו של משרד ההסברה, דלות אמצעי ההסברה הישראלית נכשלו מול שפע התעמולה הערבית.
בכנסת, נמתחה ביקורת על הקשיים הארגוניים של משרד ההסברה, חוסר התיאום עם משרד החוץ ועל אי השימוש ההסברתי בקהילות היהודיות ובמנגנוניהן.
עקב הקשיים הללו והביקורת שנמתחה בעקבותיהם, אהרן יריב התפטר מתפקידו כשר ההסברה ופרש מהממשלה.
ב-20 במרץ 1975 הודיעה הממשלה כי החליטה לבטל את משרד ההסברה ולפזר את יחידותיו.
פירוק המשרד, שהחל ב-1 באפריל 1975, החזיר את הפונקציות העיקריות בתחום ההסברה בחוץ לארץ למשרד החוץ.
אל שורות המשרד התקבלו בחזרה היחידה לפרסומים, מדור אורחים זרים, יחידת סרטים וטלוויזיה, יחידת הדרכה מקצועית ויחידת התערוכות.
משרד ראש הממשלה הופקד על התיאום וקיבל לשורותיו את לשכת העיתונות הממשלתית, הטיפול בעיתונאים מבקרים ובנציגי הקבע של העיתונות הזרה, הפורומים לתיאום הסברה, המחלקה למעקב ושירות הידיעות היומי לכתבים זרים (I.N.S).
פירוק המשרד הניב ביקורת קשה בכנסת, בה נטען כי כישלון ההסברה הוא אחד הכישלונות החמורים של ישראל במישור האדמיניסטרטיבי-ארגוני ויותר מכך, זהו כישלון בקו ההסברה ותוכנה.
עצם ביטול המשרד עורר את השאלה האם כלל היה נחוץ להקימו.
אל מול קראות אלה טען דוד פרחי, המנהל הכללי של משרד ההסברה בתקופת פעילותו, כי גם לאחר פירוק המשרד, גיבוש מדיניות הסברה ממלכתית מחייב טיפול ברמה מיניסטריאלית.
פרחי טען כי בנוסף למשרד עצמאי, ההסברה הישראלית מחייבת קשר הדוק, ללא גורמי תיווך, בין מערך ההסברה לבין מוקדי קבלת ההחלטות בתחומים מדיניים, ביטחוניים וכלכליים-חברתיים, שכן רק ברמה זו יתאפשר ייצוג השיקול ההסברתי בקבלת ההחלטות.
על ההיבט ההסברתי לקבל משקל מתאים בשיקולי הממשלה, וזה העיקרון המרכזי שבגינו לא זכה המשרד למלא את ייעודו ההסברתי.
כתוצאה ממהלכי פירוק משרד ההסברה, הונהגו שינויים קלים בכמה מזרועות ההסברה שעיקרם היה למסד שיתוף פעולה בין לשכת העיתונות הממשלתית, שבאחריות משרד ראש הממשלה, לבין משרד החוץ.
שיתוף פעולה זה שגרם לערעור וטשטוש תחומי אחריותן של היחידות, יצר מצב בו, החל משנת 1977, החלה לשכת העיתונות לפעול יותר להסברת המדיניות של ישראל בקרב עיתונאיי חוץ.
לשם כך, ערכה הלשכה סיורים לכתבים אלו והחלה להזמין ארצה קבוצות של עיתונאים מארצות הברית ואירופה.
פעילות זו, לפי טיבה, שייכת לתחום ההסברה של משרד החוץ ויצרה כפילות נוספת.
כמו כן, משרד החוץ עבר תהליך של ארגון מחדש.
במשרד הורכב אגף הסברה שבראשו עמד אחד מסגני המנהל הכללי.
האגף נבנה מצירוף מספר יחידות קיימות של המשרד: מחלקת ההסברה, מחלקת העיתונות ודובר המשרד, מחלקת האורחים, המחלקה לקשרי תרבות ומדע והמחלקה לקשרי ציבור.
משבר ההסברה סביב החלטה 3379 של האו"ם
שאלת ההסברה ומחדליה לא הרפו מממשלת ישראל, ולכן עוד ביוני 1975 התחדשו ההתקפות והביקורת על ההסברה בחוץ לארץ, מכיוונים פרטיים וציבוריים.
באותה השנה, העריכו פרסומאים בישראל, כי מדינות ערב השקיעו כ-100 מיליון דולר בהסברה, לעומת חצי מיליון דולר שהקציבה לכך מדינת ישראל.
כתוצאה מכך, ניכר היה כי תדמיתה של ישראל הושפעה לרעה.
דרך פעולתן של מדינות ערב השתלמה כאשר ב-30 בנובמבר, באותה שנה, קיבלה עצרת האומות המאוחדות את החלטה מספר 3379 שקבעה כי הציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית.
ההחלטה, שגרמה לציבור בארץ זעזוע קשה, הבליטה את המצוקה ההסברתית אליה נקלעה ישראל, במיוחד נוכח ביטולו של משרד ההסברה.
במסגרת המלחמה הקרה הונהג מסע הכפשה נגד ישראל, טרם להחלטה, על ידי ברית המועצות, אליו הצטרפו מדינות ערב, כאשר הבינו את היתרונות שגלומות בו עבורן.
כבר ב-1964, הגדירה האמנה הלאומית הפלסטינית את הציונות כגזענות, אך 1975 הייתה שנת שיא בפעילות אנטי-ציונית בפורומים בין־לאומיים שונים: כנס ראשי מדינות אפריקה באוגנדה, כנס שרי החוץ של המדינות הבלתי-מזדהות בפרו, והכנס הבין־לאומי לציון שנת האישה במקסיקו.
סימנים למערכה אנטי-ציונית זו, ניתן היה למצוא גם בפרסומי העיתונות ובשידורי הרדיו והטלוויזיה של ברית המועצות, שהשוו את הציונות לפאשיזם ולנאציזם.
המאבק ההסברתי שניהלו אותה תקופה משרד החוץ וגורמים אחרים כנגד ההחלטה, נערך באינטנסיביות.
שגריר ישראל באו"ם, חיים הרצוג, שאליו הצטרפו ההסתדרות הציונית העולמית וגופים יהודים נוספים, נתקלו בקשיים להגן על הציונות מבחינה הסברתית.
לא קל היה להסביר את מהותה של הציונות לממשלות הזרות.
הסובייטים והערבים פירשו את הציונות בצורה הפשוטה ביותר: עלייה וקיבוץ גלויות.
לכן פעלו הצדדים כחזית אחת נגד הציונות, כלומר נגד עצם קיומה של מדינת ישראל.
היה זה ניסיון להביא לדה-לגיטימציה של ישראל והתנועה הציונית תוך ניסיון להביא לדה-פרסוניפיקציה שלהן.
בתוך כך, הוקמה הוועדה המשותפת לענייני הסברה ציונית, ביוזמת סגן ראש הממשלה ושר החוץ.
הוועדה כללה את נציגי הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית ונציגי משרד החוץ.
ההמלצות האופרטיביות של הוועדה שנכללו בדו"ח שהוגש לממשלה התבססו על ההנחה כי יהיה תכנון משותף ושיתוף פעולה הדוק בין ההסתדרות הציונית העולמית ושלוחותיה לבין משרד החוץ.
למרות מסקנות אלו, דו"ח זה נגנז ורק תשע שנים מאוחר יותר ביוזמת מחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית העולמית, בשיתוף מחלקת ההסברה של משרד החוץ, החלה פעולה שיטתית נגד הכפשות הציונות.
עם זאת, במרץ 1976 הכנסת קיבלה את מסקנות ועדת החינוך והתרבות בדבר הצורך בתנופה הסברתית בתפקידי משרד ההסברה.
כתוצאה מהזעזוע שגרמה החלטת האו"ם, ניתן היה להבחין בשרידי משרד ההסברה, כאשר הוועדה ראיינה נציגים מרשות השידור, משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד החינוך, מרכז ההסברה וכן אישי פרסום ויחסי ציבור.
הוועדה הסיקה כי יש לראות במאבק ההסברתי חזית חשובה נוספת לעם ישראל.
התעמולה הערבית עברה תהליך של תחכום ושכלול, ויש להיעזר בכל האמצעים הדרושים על מנת להביסה.
הוועדה הצביעה על כפילויות קיימות במערכת ההסברה הנוכחית תוך חשיפת כשלים של חוסר תיאום בין גורמי ההסברה השונים.
אין עדות לכך שהכנסת עקבה אחר ביצוע המלצות הוועדה, אך המלצותיה העלו מחדש את שאלת משרד ההסברה לדיון הציבורי.
הביקורת על מחדלי ההסברה לא פסקה, ולאחר המהפך הפוליטי ב־1977 עם עליית ממשלת הליכוד לשלטון בהנהגתו של מנחם בגין, נעשה ניסיון לארגן מחדש את מערכת ההסברה הממשלתית.
בגין הודיע על כוונתו להקים משרד חדש להסברת חוץ, כאשר נימק כי אין צורך בהסברת פנים, אך יש צורך לארגן מחדש את משרד החוץ.
המועמד לתפקיד היה שמואל כץ, פובליציסט ואיש תנועת חירות שהיה לאחד ממבקריה החריפים של מחדלי ההסברה הישראלית.
כץ הגיש תוכנית עבודה מפורטת לפיתוח ההסברה בארצות הברית, אך נתקל בהתנגדות מצד משה דיין, שמונה לשר החוץ בממשלה החדשה, ומצד כמה מבכירי משרד החוץ שגייסו לעזרתם את תמיכת מספר מנהיגי הקהילה היהודית בארצות הברית.
משנתקל רעיונו בהתנגדות זו, ויתר בגין על רעיונו המקורי להקים משרד הסברה ושינה את יוזמתו לכדי הקמת רשות הסברה, כחלק ממשרד ראש הממשלה.
שינוי זה, שנעשה ללא ידיעתו של שמואל כץ לא התקבל על שר החוץ דיין, והוביל לבסוף להתפטרותו של שמואל כץ מן השירות הממשלתי.
המגמה ליזום שינוי בתחום ההסברה הועברה לדיונים שונים בכנסת.
ב-13 ביולי 1977 הוגשה הצעה לסדר היום בשם מערכת ההסברה הישראלית בחוץ לארץ, על ידי ח"כ זיידאן עטשי, מהתנועה הדמוקרטית לשינוי.
הצעה זו, שדרשה להגדיל את המשאבים הכספיים המוקצים לטובת ההסברה הממשלתית, נדחתה על הסף על ידי שר החוץ, משה דיין בדיוני הכנסת השונים.
דחייה זו, לוותה בביקורת נוקבת מצד חברי הכנסת השונים על השר דיין.
נוסף על כך, מבצע ליטני, שנערך במרץ 1978 בדרום לבנון, עורר ביקורת נוספת על מערכת ההסברה הישראלית.
נטען כי לקראת המבצע לא הוכנה תשתית הסברתית, וחומר רקע להפצה לכתבי החוץ.
כתוצאה מכך, נגרמו נזקים לתדמיתה של ישראל.
ההסברה והדוברות הרשמית של ישראל, היו בעדיפות הנמוכה ביותר במערכת הביטחונית, והחלו למעשה באיחור רב.
משרד החוץ היה תלוי בפעולות דובר צה"ל, כפי שהיה תמיד בעת מלחמה, אך בפעולות דובר צה"ל התגלו סחבת, איחורים ובירוקרטיה מוגזמת באישור הודעות רשמיות לפרסום.
בנוסף, לא היה גוף בין-משרדי שיתאם ביעילות בין שני הגופים.
הביקורת הרצופה והנוקבת על שר החוץ, שהתנגדותו מנעה הקמת רשות הסברה בראשות שמואל כץ, הניעה את דיין למצוא תחליף שיחליש את הביקורות כלפיו.
באפריל 1978 הקים, משה דיין, במסגרת משרד החוץ, ועדה ציבורית מייעצת להסברת חוץ והעמיד בראשה את ח"כ זלמן שובל, בכיר מטעם מפלגת הליכוד.
תפקיד הוועדה יועד לייעץ לשר ולמשרד בנוגע להסברה תוך אי התערבות בענייני ביצוע.
שובל לא האריך ימים בתפקיד וב־18 בדצמבר 1978 הודיע שר החוץ דיין על התפטרות זלמן שובל מרצונו.
לוועדה מונה יו"ר חדש אך פעולותיה נתמעטו והלכו עד שפגישותיה חדלו כליל.
בינתיים המשיכו חברי הכנסת בהצגת שאילתות על פעילותה הלקויה של מערכת ההסברה הישראלית בעולם.
הקמת הוועדה, לא ענתה על דרישות מותחי הביקורת על ההסברה הישראלית, שבראשם עמד שמואל כץ כנגד משה דיין.
כץ, פרסם מאמרים רבים בנושא, וביקורתו רק התחזקה נוכח סערת הביקורת הבין־לאומית כנגד ישראל עקב הפצצת הכור העיראקי ב-7 ביוני 1981 על ידי צה"ל.
הסכמה כמעט מלאה לביקורתו של כץ השמיע, חיים הרצוג, שגרירה היוצא של ישראל באו"ם.
הרצוג טען כי לאופי ההסברה יש השפעה ישירה על מעמדה הכלכלי, מדיני, ביטחוני של מדינת ישראל.
עוד טען כי משה דיין הכשיל מהלך חיובי של שינוי תוך אי מתן גיבוי לעובדי משרדו.
לדעת הרצוג, מסגרת ההסברה מקצועית ומנוהלת היטב אך אינה עונה לצרכיה ההסברתיים של המדינה מפאת כמה מגבלות פנימיות הנעוצות בטבעו של המשרד.
כפי שהסברה זה מקצוע, ויחסי ציבור הם מקצוע, יש לדעת וחשוב להקים משרד הסברה, לדעתו של חיים הרצוג, בדומה למיניסטריון ההסברה שהוקם בבריטניה במלחמת העולם השנייה, שירכז את כל הסמכויות והאחריות על ההסברה הישראלית.
יש הטוענים כי הקמה מחודשת של משרד ההסברה, באופן שיאפשר לו את מלוא הסמכויות והאחריות, היא חיונית יותר מכל.
מנגד, יש הסבורים כי הקמת משרד נוסף למערך משרדי הממשלה רק תנפח את המנגנון הממשלתי ותכביד על משלמי המיסים בישראל.
צעד זה לטענתם, ייצור בלבול נוסף ולא תושג יותר אחידות בתחום המדיניות ובתחום הארגוני, כי אם כפילות סמכויות וחוסר יעילות.
לדידם, יש להקים גורם אחד במסגרת משרד ראש הממשלה, אשר ירכז את כל גורמי ההסברה הממשלתיים, ושתהיה בידיו הסמכות לגיבוש מדיניות הסברתית אחידה.
גוף זה, שדומה במתכונתו ל"הנהלת שירותי ההסברה" משנת 1966, ו"רשות ההסברה" מ-1977, יהיה כפוף לאחריותו המיניסטריאלית של ראש הממשלה, ואליו יצורפו כל גורמי ההסברה הפזורים בין משרדי הממשלה: משרד החוץ, משרד הביטחון, משרד החינוך, משרד התיירות ודוברי המשרדים השונים.
הצעת הרפורמה כוללת מתן אחריות וסמכות כוללת לגוף החדש שיוקם לצורך גיבוש מדיניות הסברה ממשלתית ואכיפתה על כל גורמי ההסברה.
הרפורמה מדגישה את הצורך בביטול הכפילות הקיימת בפעילות גורמי ההסברה הממשלתיים, וחשיבות ההכשרה המקצועית לכל עובדי שירותי ההסברה בארץ ומחוצה לה.
הצעת הרפורמה אף כוללת סיוע של חברות מקצועיות בתחום ההסברה והתקשורת, כדוגמת חברות פרסום ויחסי ציבור, לגוף החדש וכן לנציגויות ישראל בתפוצות.
למול קריאות אלה, יש הסבורים כי הגורם המכריע בעיצוב התדמית הוא המדיניות - ההחלטות המדיניות על ביטוייהן במציאות.
כפי שטען דוד פרחי לאחר פירוקו של משרד ההסברה, יש הטוענים כי להסברה יש תפקיד ומשקל, ולפעמים משקל מכריע אך לא בשלב ביצוע המדיניות, כי אם בשלב עיצובה גיבושה או שינויה.
חשיבות ההסברה נגלית למעשה כאשר מבחינים במחירה התדמיתי של המדיניות, בהשפעתה על דעת הקהל.
לפיכך יש להפריד בין הסברה לחוד ומדיניות לחוד.
אך בעידן התקשורת הנוכחי, נראה כי ההסברה חייבת להיות חלק מהותי ובלתי נפרד מהמדיניות.
לעיתים כישלון ההסברה הוא קודם כל כישלון המדיניות, זאת משום שבשלב גיבושה היא מתעלמת מדעת הקהל.
התחשבות במשקלם האמיתי של נתונים אלה תניב מדיניות חלופית ושונה שסיכוייה להצליח טובים יותר מסיכוייה להחטיא את המטרות ולהיכשל.
מכל וכל, האלטרנטיבה להסברה הממשלתית בדמות ארגונים א-ממשלתיים וארגונים וולנטאריים ממשיכה מן הצד השני של המתרס בתקווה להשפיע על התחום הפוליטי.
תנועות ומוסדות, האוחזים בגישה פרו-ישראלית עוסקים בהסברה, עבור ישראל ומטרותיה, מתפרשים בכל העולם, ובארצות הברית בפרט.
ארגונים אלה, כדוגמת "ELNT" וארגון "StandWithUs", פועלים במתווה של פעולות לובי ושדולות פרו-ישראליות, ארגון ועידות פרו-ישראליות בין־לאומיות, כדוגמת ועידת איפא"ק, ארגון משלחות בין־לאומיות, הוצאת עלוני מידע וחוברות על ישראל, שימוש באמצעי התקשורת וטכנולוגיית האינטרנט להפצת אתרים ברשת, ועוד.
ב-2006 הוקם המשרד לעניינים אסטרטגיים.
אחד הנושאים המרכזיים שעמדו לטיפולו היה נושא ההסתה הפלסטינית.
המשרד אוחד ופורק עם המשרד לענייני מודיעין עד אשר הוקם שוב במאי 2015 בתור המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה.
תעמולה ישראלית מול פעולת אש"ף להכרת האו"ם במדינה פלסטינית
כל התרגילים מבוצעים על גבי משטח לצלילי מוזיקה ומשלבים כוריאוגרפיה, אלמנטים אישיים מענפי התעמלות קרקע ופס אקרובטיקה, כמו גם אלמנטים צוותיים כגון הקפצות ומבנים של איזון ("פירמידות").
רביעיית גברים (men's group, MG)
כל צוות מתחרה בקטגוריית הגיל המתאימה לו.
בתחרויות בינ"ל מתחרות ארבע קבוצות גיל:
קבוצת גיל 15 ומעלה – בוגרים (Senior), הדרגה הגבוהה והבכירה ביותר.
תרגיל שיווי משקל (Balance) – תרגילים בהם נדרשים המתעמלים ליצור מבנים ("פירמידות") סטטיים של שיווי משקל, ולהחזיק את המבנה יציב במשך כמה שניות.
בתרגילים אלו המתעמלים מפגינים שיווי משקל, כוח וגמישות.
תרגיל דינמי (Dynamic) – תרגילים קצביים הכוללים זינוק מבני הזוג, סלטות, מעוף ונחיתה.
בתרגילים אלו מפגינים המתעמלים כוח, זריזות וחינניות.
תרגיל משולב (Combined) – תרגילים המשלבים אלמנטים דינמיים עם אלמנטים סטטיים של שיווי משקל.
בתרגילים אלו המתעמלים משלבים בין תנועות מהירות הכוללות מעוף, סיבובים והיפוכים באוויר, לתרגילי שיווי משקל וגמישות הדורשים ריכוז.
בכל תרגיל נדרשים המתעמלים לבצע 8 אלמנטים צוותיים של דרגות קושי, ביניהם: איזון על שתי הידיים או על יד אחת, איזון על רגל אחת או שתיים, סלטות וברגים.
נוסף על האלמנטים הצוותיים בכל התרגילים מבוצעים גם אלמנטים אישיים ברחבי המשטח תוך שמירה על סנכרון עם המוזיקה ובין המתעמלים.
לכל אלמנט דרגת קושי בהתאם לקוד (Code of Points) שקבעה התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית (FIG).
המתעמלים נשפטים על דרגת הקושי של כל אלמנט, איכות הביצוע, יציבות, דיוק בהחזקת הגוף, שליטה בנחיתות, אומנותיות, מקוריות, גובה המעופים, סגנון, הקרנת אישיות.
הציון הסופי לכל תרגיל הוא סכום של שלושה רכיבי שיפוט:
רכיב ביצוע (execution) – מודד את הדיוק והניקיון של התרגיל.
ציון מרבי 20, יורד בהתאם לטעויות.
רכיב אומנותי (artistry) – מודד את הכוריאוגרפיה, הגיוון, ההתאמה למוזיקה.
ציון מרבי 10. 5 קריטריונים, מקסימום 2 נקודות בכל אחד מהם.
הציון נצבר על פי מה שמתבצע על המשטח.
רכיב קושי (difficulty) – סוכם את דרגות הקושי של כל האלמנטים שבוצעו במהלך התרגיל.
לפני כל תרגיל מוסרים המאמנים למנהלי התחרות את רשימות האלמנטים שהמתעמלים יבצעו.
אי ביצוע אלמנט גורר הורדת ציון משמעותית.
כמו כן מופחתות נקודות ביצוע בגין נפילות, קושי בשמירה על שיווי משקל (רעידות, היסוסים), אלמנטים שלא הושלמו ועוד.
השופטים יפחיתו מהציון "נקודות עונש" (penalty) מסיבות נוספות כגון:
בצבוץ הלבשה תחתונה מבגד הגוף
הבדל גבהים בין בני הזוג – על פי מדידה שמתקיימת לפני התחרות
נפילת אביזר מהשיער, דוגמת גומייה או סיכה
אליפות העולם – התחרות החשובה ביותר באקרובטיקה.
מנוהלת על ידי התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית (FIG).
בתחרות משתתפים מתעמלים ומתעמלות מרחבי העולם.
במוקדמות התחרות יכולות להשתתף לכל היותר שתי נבחרות מכל מדינה בכל קטגוריה.
במידה ושתי נבחרות מאותה המדינה מופיעות בטופ הדרוש כדי להעפיל לגמר, רק אחת מהן תעפיל לגמר.
כדי להעפיל לגמר יש לבצע את כל שלושת התרגילים ולסיים בציון משוקלל בראש הרשימה, בהתאם לכמות הנבחרות המשתתפות בגמר.
בתחרות הגמר מתבצע התרגיל המשולב בלבד, והניקוד עליו מכריע את תוצאות הגמר.
בנוסף, ניתן באליפות העולם לזכות גם במדליה של תחרות קבוצתית.
נבחרת המדינה שתוכתר כאלופת העולם תזכה במדליה זו על פי מיקומם של 3 צוותים שהמדינה הגדירה מראש, אשר מתחרים בקטגוריות שונות, ובהתייחס למספר המדינות שמשתתפות באותה אליפות עולם.
אליפות אירופה – תחרות שמנוהלת על ידי התאחדות ההתעמלות האירופאית (UEG), משתתפים בה מתעמלים ומתעמלות מרחבי אירופה.
במידה ושתי הנבחרות מאותה מדינה מופיעות בטופ הדרוש כדי להעפיל לגמר, רק אחת מהן תעפיל לגמר.
בכל קטגוריית גיל וסוג צוות אפשר לזכות במדליה עבור כל אחת מהתחרויות: תרגיל שיווי-משקל, תרגיל דינאמי, וקרב-רב (ציון משוקלל עבור שלושת התרגילים: משולב, דינאמי, ושיווי-משקל).
כלומר, לכל היותר שלוש מדליות לצוות.
אליפות ישראל – תחרות לאומית המנוהלת בידי איגוד ההתעמלות בישראל (Israel Gymnastic Federation), ומתקיימת מדי שנה, בהשתתפות האגודות השונות בארץ.
תחרות זו מהווה קריטריון להשתתפות באליפות אירופה.
גביע עולם – תחרות חשובה ביותר.
המשתתפים בה חייבים להיות בדרגת בוגרים (סניור).
תחרויות פתוחות – בתחרויות מסוג זה יכול להשתתף כל מתחרה.
האגודות המתחרות מייצגות את עצמן ולא את המדינה ממנה הגיעו.
תחרויות בינלאומיות נוספות נערכות במסגרת משחקי העולם (מאז 1993), ובאופן חלקי ב (שלישיית נשים, וזוג מעורב).
התעמלות אמנותית היא מקצוע במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כחלק מענף ההתעמלות.
זהו אחד משני הענפים היחידים, לצד שחייה צורנית, שבו מתחרות נשים בלבד.
התחרויות כוללות קרב-רב ליחידות, ומאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) גם תחרות לנבחרות.
זאת, בניגוד לאליפויות עולם ואליפויות יבשתיות, בהן נערכות תחרויות גם בכל אחד מהמכשירים בנפרד (חישוק, כדור, אלות וסרט).
בתחרויות היחידות רשאיות להשתתף שתי מתעמלות אומנותיות מכל מדינה, ובשלב הגמר משתתפות 10 מתעמלות.
בתחרות הקבוצתית רשאית להשתתף נבחרת אחת מכל מדינה, ו-8 מתוכן מעפילות לשלב הגמר.
מתעמלות אמנותיות מ-15 מדינות שונות זכו במדליות אולימפיות.
מאז אולימפיאדת סידני (2000) נהנית רוסיה משליטה מוחלטת בענף, ומתעמלות אמנותיות ממדינה זו זכו בכל 10 מדליות הזהב שחולקו מאז ועד אולימפיאדת טוקיו 2020. באולימפיאדת טוקיו לא הצליחה רוסיה לזכות באף מדליית זהב בענף לאחר שלינוי אשרם מישראל זכתה באישי ובולגריה בקבוצתי
עודכן לאחרונה לאחר המשחקים האולימפיים בטוקיו 2020
מתעמלות אמנותיות ישראליות במשחקים האולימפיים
מתעמלות אמנותיות ישראליות השתתפו במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), באולימפיאדת סיאול (1988) וב-5 האולימפיאדות שנערכו מאז אולימפיאדת סידני (2000).
אירה ריסנזון הייתה המתעמלת הראשונה שהעפילה לשלב הגמר, באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום התשיעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) רשמה נטע ריבקין את ההישג הגבוה ביותר למתעמלת יחידה, כשסיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה נטע ריבקין את הופעתה השלישית ברציפות במשחקים האולימפיים, הישג השמור רק לעוד 2 מתעמלות בהיסטוריה של ענף זה, אך לא העפילה לשלב הגמר.
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית רשמה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וכבר בהופעתה הראשונה העפילה לשלב הגמר, וסיימה במקום השישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) שוב העפילה הנבחרת לגמר, וסיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שוב העפילה הנבחרת לשלב הגמר, והשוותה את מקום השיא של הנבחרת מאולימפיאדת בייג'ינג כאשר סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת טוקיו זכתה לינוי אשרם במדליית הזהב בתחרות קרב רב אישי, שהיא המדליה הראשונה של ישראל בענף ההתעמלות האמנותית.
באולימפיאדת פריז הנבחרת זכתה לראשונה במדליית כסף אולימפית.
יאנה קרמרנקו, נטלי רייץ, קארין וקסמן, יוליאנה טלגין, אופיר דייןמקום 6 פריז 2024 נבחרת ישראלרומי פריצקי, אופיר שחם, הדר פרידמן, דיאנה סברצוב, שני בקנוב דריה אטמנוב מקום 5
התעמלות אירובית היא אחת מענפי ההתעמלות.
זהו ספורט תחרותי שמקורה בפעילות אירובית מסורתית, בה המתעמלים נדרשים לבצע דפוסי תנועה אירובית מורכבים, ברציפות ועוצמה גבוהה עם תיאום מדויק למוזיקה.
מקורו של הענף בשנות ה-80 של המאה ה-20 בארצות הברית, אז נערכו תחרויות לאומיות לא רשמיות בענף.
בשנת 1995, הפדרציה הבינלאומית להתעמלות הכירה בהתעמלות אירובית כענף התעמלות ומאותה השנה נערכות אליפויות עולם בענף.
אורך המשטח עליו מופיעים המתעמלים הוא 7 מטרים בקטגוריית הצעירים ו-10 מטרים לבוגרים.
זוגות - בן + בת
שלישיות - סוגי שילוב של בנים ובנות
קבוצות - כל שילוב של בנים ובנות
אירובי דאנס - שילוב בנים ובנות
אירובי מדרגה - שילוב בנים ובנות
בתחרות, קיימות דרישות ספציפיות לגבי התלבושת, מספר אלמנטים שיבוצעו כל ידי המתעמלים, מספר ההקפצות בתרגיל, מספר האלמנטים שבוצעו על הקרקע ועוד.
כל הופעה נשפטת בשלושה תחומים: אמנותיות, דרגת קושי ואיכות הביצוע.
צוות השופטים נותן ניקוד ומשכלל את הציונים על התרגיל.
במידה וקיים תיקו בן המתחרים בציון המשוכלל, ציון איכות הביצוע הגבוה ביותר הוא המכריע.
אירובי תחת התאחדות ההתעמלות הבינלאומית
תחרויות התעמלות אירובית נערכות על ידיה התאחדות ההתעמלות הבינלאומית שהסדירה חוקה, שיטת ניקוד ומסדירה את כל חוקי התחרות.
ב-1995, קיבלה ההתאחדות את ההתעמלות האירובית כענף התעמלות חדש ותחרותי.
הספורט הפך למאורגן, וההתאחדות הסדירה קורסי שופטים ומאמנים וכן קיימה את אליפות העולם בהתעמלות אירובית, בפעם הראשונה בעיר פריז שבצרפת.
מטרת הענף היא להיכלל ברשימת ענפי הספורט האולימפיים.
ענף ההתעמלות האמנותית הוא ענף ספורט אולימפי מוביל בישראל ביחד עם ענפי הג'ודו והשיט.
במהלך השנים זכו המתעמלות האמנותיות הישראליות בעשרות מדליות בסבבי הגביע העולמי ובאליפויות אירופה ובאולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה לינוי אשרם במדליית זהב אולימפית בתחרות קרב רב אישי, באולימפיאדת פריז (2024) נבחרת ההתעמלות זכו במדליית כסף.
בנוסף מתקיימות בענף תחרויות לנוער וב-2023 זכתה אלונה טל-פרנקו באליפות העולם.
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית זכתה במדליית זהב באליפות אירופה בקרב רב (קייב 2020), שתי מדליות באליפויות העולם, כסף (איזמיר 2014) וארד (מונפלייה 2011), מדליית זהב באליפות אירופה בתרגיל חישוקים ואלות (חולון 2016), מדליית כסף באליפות אירופה בתרגיל כדורים (קייב 2020) ומדליית כסף בתחרות הקבוצתית (קייב 2020).
לראשונה, השתתפו מתעמלות ישראליות, ראובית הלפרין בת 13 (מקום 54) ובתיה מסניקוב בת 17 (מקום 56) בתחרות קרב רב אישי, באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה ברוטרדם, הולנד בשנת 1973.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה במדריד ספרד, על ידי שלוש מתעמלות, בתיה מסניקוב (מקום 26) אילנית פרנקפורט (מקום 28) וראובית בלוך (מקום 33) בתחרות קרב רב אישי.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה בבזל, שווייץ, על ידי שתי מתעמלות, יובל כפיר (מקום 66) וראובית הלפרין בלוך (מקום 69) בתחרות קרב רב אישי.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה בלונדון, בריטניה, על ידי 3 מתעמלות, דפנה גרשון (מקום 50), מיכל אייזיק (מקום 54) ואלה ויטלר (מקום 58) בתחרות קרב רב אישי.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה במינכן, גרמניה, על ידי 3 מתעמלות, דפנה גרשון (מקום 49), ליאת חנינוביץ (מקום 60) ואיריס ברק (מקום 69) בתחרות קרב רב אישי.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה בסטרסבורג, צרפת, על ידי שתי מתעמלות, ליאת חנינוביץ (מקום 79) וחנית טרנר (מקום 87) בתחרות קרב רב אישי.
ליאת חנינוביץ סיימה במקום 27 בתחרות קרב רב אישי (35.45 נקודות)
ישראל יוצגה באליפות העולם בוואיאדוליד, ספרד, על ידי שלוש מתעמלות, שולמית גולדשטיין (מקום 49), ליאת חנינוביץ (מקום 56) ועינת ארגמן (מקום 82) בתחרות קרב רב אישי.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, על ידי שלוש מתעמלות, רקפת רמיגולסקי (מקום 71) שולמית גולדשטיין (מקום 72) ועינת ארגמן (מקום 76) בתחרות קרב רב אישי.
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה באליקנטה, ספרד, על ידי טלי קדושים (מקום 25) בתחרות קרב רב אישי (34.850 נקודות).
ישראל יוצגה באליפות אירופה על ידי המתעמלות: נועה מזרחי, שירן בודניוק, ורד גלבגיסר, עדי בית יעקב ועדי פטרושקה.
נבחרת ישראל נערות התחרתה לראשונה באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 1999,שם השיגה הישג היסטורי ותקדימי ועלתה לגמר מהמקום ה-4 עם ציון של 18.533, בתרגיל הקבוצתי עם 5 סרטים וסיימה במקום ה-8.
ישראל יוצגה גם באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן, על ידי שתי מתעמלות:
אור טוקייב סיימה במקום 14 בתחרות קרב רב אישי (39.181 נקודות) ובמקום שביעי בתרגיל סרט (9.758 נקודות).
ליטל באומל סיימה במקום 25 בתחרות קרב רב אישי (38.486 נקודות).
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן, על ידי שתי מתעמלות:
קטיה פיסצקי סיימה במקום 18 בתחרות קרב רב אישי (87.300 נקודות)
אירה ריסנזון סיימה במקום 23 בתחרות קרב רב אישי (84.400 נקודות).
ישראל יוצגה באליפות העולם שנערכה בבאקו, אזרבייג'ן, על ידי 4 מתעמלות:
באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה בפטרס, שביוון בספטמבר 2007 סיימה נבחרת ישראל במקום השישי בתרגיל הקבוצתי בניקוד מצטבר בשני התרגילים 31.600 נקודות, מתוך 27 מדינות, אחרי רוסיה (35.100 נקודות), איטליה (34.250 נקודות) ובלארוס (33.800 נקודות) ובכך הבטיחה את השתתפותה באולימפיאדה.
נבחרת ישראל (קטיה פיסצקי, רחלי ויגדורצ'יק, ורוניקה ויטנברג, מריה סבנקוב, אלונה דבורניצ'נקו) סיימה במקום שישי בתרגיל הקבוצתי 32.100 נק' (חבלים - 16.050 נק', חישוקים ואלות - 16.050 נק').
אירה ריסנזון סיימה במקום 9 בתחרות הקרב רב (66.775 נקודות)
נטע ריבקין סיימה במקום 14 בתחרות הקרב רב (65.875 נקודות)
באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה באיסה, מיה, שביפן בספטמבר 2009 סיימה נבחרת ישראל במקום החמישי בתרגיל הקבוצתי בניקוד מצטבר בשני התרגילים 50.475 נקודות, מתוך 24 מדינות, אחרי איטליה (54.400 נקודות), בלארוס (54.200 נקודות) ורוסיה (51.350 נקודות).
באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה במוסקבה בספטמבר 2010 סיימה נבחרת ישראל (מרינה שולץ, אליאורה זולקובסקי, פולינה זקלוז'ני, מורן בוזובסקי, נועה פלצ'י והמחליפה ויקטוריה קושל) במקום רביעי בתרגיל הקבוצתי בניקוד מצטבר בשני התרגילים 51.950 נקודות, מתוך 29 מדינות, אחרי איטליה (55.525 נקודות), בלארוס (54.800 נקודות) והמארחת רוסיה (52.425 נקודות).
היה זה הדירוג הגבוה ביותר אליו הגיעה עד אז נבחרת ישראל לבוגרות.
לראשונה, זכייה במדליות באליפויות עולם ואירופה
באליפות העולם שנערכה במונפלייה, צרפת, בספטמבר 2011 זכתה ישראל לראשונה במדליות.
נטע ריבקין זכתה במדליית ארד בתרגיל עם חישוק, ונבחרת ישראל (שולץ, זולוקובסקי, ז'קולז'ני, פלצ'י, קושל ובוזובסקי) זכתה במדליית ארד בתרגיל משולב של חישוקים וסרטים.
קודם לכן באותה שנה, זכתה נטע ריבקין במדליית כסף בתרגיל עם אלות באליפות אירופה שנערכה במינסק בבלארוס.
נטע ריבקין קבעה את הישג השיא למתעמלת ישראלית כשעלתה לגמר הקרב רב וסיימה במקום שביעי.
נבחרת ישראל (מורן בוזובסקי, פולינה זקלוז'ני, מרינה שולץ, נועה פלצ'י, אליאורה זולקובסקי, ויקטוריה קושל) סיימה במקום שמיני בתחרות הקרב רב בתוצאה של 53.400 נק' (כדורים - 26.725 נק' וסרטים וחישוקים - 26.675 נק').
באליפות העולם שנערכה באיזמיר שבטורקיה בספטמבר 2014 זכתה נבחרת ישראל (אלונה קושבצקי, אידה מיירין, יקטרינה לבינה, ליהי שוחטוביץ', יובל פילו וקרינה ליחבר) במדליית כסף בתרגיל האלות בתוצאה של 16.983 נקודות, אחרי ספרד (17.433 נקודות) ולפני בלארוס (עם 16.6 נקודות).
זהו הישג השיא של הנבחרת בענף זה.
נוסף לכך, הנבחרת סיימה גם במקום חמישי בתרגיל הקרב-רב בתוצאה של 33.766 נקודות ובמקום שישי בתרגיל 3 כדורים ו-2 סרטים בתוצאה של 16.850 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה בספטמבר 2015 סיימה נבחרת ישראל (קושבצקי, מיירין, לבינה, שוחטוביץ', פילו וליחבר) במקום שישי בקרב רב.
נוסף לכך, הנבחרת סיימה במקום חמישי בתרגיל עם 5 סרטים ובמקום שישי בתרגיל עם 2 חישוקים ו-4 אלות.
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו, שבאזרבייג'ן, זכתה נבחרת ישראל בשלוש מדליות.
שתי מדליות כסף ומדליית ארד.
מדליית כסף אחת בתחרות הקרב רב, ואחת בתרגיל החישוקים והאלות, ומדליית ארד בתרגיל הסרטים.
נטע ריבקין זכתה במדליית ארד בתרגיל החישוק.
ויקטוריה פילנובסקי סיימה במקום ה-10 בתחרות הקרב רב.
לראשונה בתולדותיה זכתה נבחרת ישראל (מיירין, קושבצקי, פילו, לבינה, ליחבר והמחליפה נטלי מנדלסון) במדליית זהב קבוצתית (בתרגיל המשולב של אלות וחישוקים).
קודם לכן זכתה נבחרת ישראל במדליית ארד בקרב רב ובמדליית כסף בתחרות הסרטים.
בתחרויות האישיות סיימה טורי פילנובסקי במקום שישי בגמר ולינוי אשרם במקום שמיני.
נטע ריבקין סיימה במקום 13 בתחרות קרב רב.
נבחרת ישראל (יקטרינה לבינה, קרינה ליחבר, אידה מיירין, יובל פילו, אלונה קושבצקי) סיימה במקום שישי בתחרות הקרב רב בתוצאה של 34.549 נק' (סרטים - 17.166 נק' חישוקים ואלות - 17.383 נק').
באליפות העולם שנערכה בפזארו, איטליה, בספטמבר 2017 זכתה לינוי אשרם בשתי מדליות ארד, בתחרות הקרב רב לראשונה בתולדות מדינת ישראל ובתחרות הסרט.
לינוי אשרם זכתה ב-3 מדליות באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה בבולגריה: מדליית כסף בתחרות הקרב רב, מדליית כסף בתרגיל החישוק ומדליית ארד בתרגיל הסרט.
ניקול זליקמן עלתה לשני גמרים (כדור וחישוק) בהם סיימה במקום החמישי ונוסף לכך היא עלתה לגמר הקרב רב וסיימה במקום ה-11.
במשחקי אירופה ה-2 שנערכו במינסק, בלארוס, ביוני 2019 זכתה לינוי אשרם ב-4 מדליות.
מדליית זהב נוספת בתרגיל הכדור.
מדליית כסף בקרב-רב, ומדליית כסף בתרגיל הסרט.
באליפות אירופה זכתה ניקול זליקמן במדליית ארד בתרגיל החישוק.
באליפות העולם זכתה ישראל לראשונה במדליית כסף בתחרות הצוות.
לינוי אשרם זכתה במדליות כסף בחישוק, באלות ובסרט ומדליות ארד בכדור ובקרב רב.
ניקול זליקמן עלתה לארבעה גמרים כשסיימה במקום רביעי בחישוק, במקום שביעי בכדור ובאלות ובמקום 11 בקרב רב.
באליפות אירופה שנערכה בקייב זכתה ישראל לראשונה ב-2 מדליות זהב בקרב רב, נבחרת ישראל זכתה בתחרות הקבוצתית, לינוי אשרם זכתה באישי וניקול זליקמן סיימה במקום חמישי בקרב רב.
לינוי אשרם זכתה לראשונה במדליית הזהב בתחרות קרב רב, והייתה לראשונה שזכתה בתואר האלופה האולימפית ומדליסטית בתחום ההתעמלות האומנותית במדינת ישראל.
בתואר אלופה אולימפית בהתעמלות אומנותית אישית, מאז התפרקות ברית המועצות, זכו עד לאותה אולימפיאדה מתעמלות רוסיות בלבד.
ניקול זליקמן סיימה במקום השביעי בתחרות קרב רב.
הנבחרת הקבוצתית סיימה במקום השישי בגמר.
באליפות אירופה שבתל אביב זכתה דריה אטמנוב בקרב רב, כמו כן במדליות כסף בתרגילי אלות, חישוק וסרט.
נבחרת הישראל הקבוצתית (עמית חדוות, דיאנה סברצוב, אופיר שחם, רומי פריצקי, שני בקנוב והדר פרידמן) זכתה גם היא במדליית זהב בקרב רב וכסף בתרגיל החישוקים.
יחד זכו במדליית ארד קבוצתית.
באליפות העולם אטמנוב נפצעה לפני העלייה למשטח ולא התחרתה.
הנבחרת הקבוצתית זכתה בתואר סגנית אלופת העולם בקרב רב, ובמדליית כסף בתרגיל החישוקים, ובך קיבלה את הקריטריון לאולימפיאדת פריז 2024.
באליפות אירופה שבבאקו, המתעמלת האישית הבכירה, דריה אטמנוב עדיין נעדרה עקב פציעה חוזרת מאליפות העולם 2022. נבחרת ישראל הקבוצתית (אופיר שחם, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, שני בקנוב וליזה בנצ'וק) זכתה במדליית כסף בקרב ורב, זהב בתרגיל החישוקים וכסף בתרגיל המושלב (3 סרטים + 2 כדורים).
כמו כן, עדי כץ זכתה במדליית הכסף בתרגיל החישוק.
באליפות העולם שבולנסיה באותה השנה, אטמנוב חזרה לפעילות, השיגה את הקריטריון לאולימפיאדת פריז 2024 וזכתה במדליית ארד בקרב רב.
נבחרת ישראלית הקבוצתית הייתה לראשונה אלופת העולם בקרב רב, כמו כן זכתה במדליית זהב בתרגיל המשולב.
באליפות אירופה שבבודפשט דניאלה מוניץ זכתה בתואר אלופת אירופה בתרגיל האלות.
הנבחרת הקבוצתית זכתה במדליית כסף בתרגיל המשולב ובמדליית ארד בתרגיל החישוקים.
אטמנוב עלתה לגמר מהמקום השביעי במוקדמות, ובגמר הגיעה למקום החמישי, השני בטיבו של מתעמלת אישית מישראל (אחרי האלופה האולימפית לינוי אשרם בטוקיו).
הנבחרת הקבוצתית (אופיר שחם, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, שני בקנוב) זכתה לראשונה בתואר סגן אלופה אולימפית, לאחר שעלתה מהמוקדמות מהמקום השישי.
בשנה זו, מישל מוניץ הגיעה כמתעמלת מחליפה.
באליפות אירופה שבטאלין, אסטוניה מיטל סומקין זכתה במדליית כסף בסרט ומדליית ארד בכדור.
הנבחרת הקבוצתית - אגם גב, ארינה גבוזדצקי, ורברה סלנקוב, מאיה גמליאל, קריסטינה אילון טרנובסקי וליאן סוכרביץ' זכו בתואר סגניות אלופות אירופה בקרב-רב.
הנבחרת הקבוצתית יחד עם המתעמלות האישיות (מיטל סומקין, דניאלה מוניץ וליאן רונה) זכו במדליית ארד המדינתית.
החל מ-2001 ועד ל-2019 אירחה העיר חולון מדי שנה תחרות "גרנד פרי" בהתעמלות אמנותית, כחלק מסבב של מספר תחרויות "גרנד פרי" אירופאיות, בהשתתפות מאות מתעמלות אמנותיות מהארץ וממדינות נוספות, ביניהן גם מתעמלות כוכבות אולימפיות ואלופות אירופה והעולם.
משך שנים התקיימה התחרות באולם הספורט של העיר ("היכל הספורט קציר") ובמאי 2015 התקיימה לראשונה בהיכל הספורט החדש ("היכל טוטו חולון").
בחוק העונשין הישראלי, אלימות נפשית מוכרת כעבירה פלילית בהקשר מוגבל של "התעללות בקטין או בחסר ישע." אך בניגוד למדינות אחרות בעולם, אין בחוק הישראלי הכרה בהתעללות נפשית כעבירה פלילית העומדת בפני עצמה בהקשרים רחבים יותר של מעשי אלימות בין בני זוג.
דו"ח מ-2012 מטעם האו"ם שעוסק בחקיקה בנושא אלימות נגד נשים, ממליץ למדינות העולם, בין השאר, לאמץ בחקיקתן הגדרה רחבה של המושג אלימות במשפחה, שתכלול "אלימות פיזית, מינית, נפשית, וכלכלית".
טיפול לא הולם בילד (Child Maltreatment) הוא המינוח המקצועי המקובל בעולם להגדרת דפוסים שונים של התעללות ופגיעה בילדים ושל הזנחתם.
בישראל טרם אומץ מינוח מקביל שזכה להסכמה רחבה.
CM כולל ארבעה דפוסים עיקריים: התעללות פיזית, התעללות נפשית, התעללות מינית והזנחה.
הזנחה יכולה אף היא לבוא לידי ביטוי בתחום הפיזי והרגשי, וכן בהיבט החינוכי והרפואי.
אולם ביחס לסוגים אחרים של התעללויות, להתעללות נפשית אין הגדרה אמפירית מקובלת בקרב החוקרים.