tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרסתו הנוכחית של התבשיל, כולל שמו, הופיעה באמצע המאה ה-20, בניגוד לסברה ששלטה עד לאחרונה, מקורו אינו חיילים אמריקאים שכבשו את רומא במלחמת העולם השניה אלא בקהילה של כורי פחם המתוארכת לפחות לשנות ה 30 של המאה הקודמת, יותר מעשור לפני הכיבוש.
הגבינה המשמשת בתבשיל היא לרוב פקורינו רומאנו, פרמזן או שילוב של השתיים.
ספגטי הוא סוג הפסטה הנפוץ ביותר במנה זו אף על פי שנעשה שימוש גם בפטוצ'יני, רגטוני, לינגואני ובוקאטיני.
הבשר בו משתמשים הוא לרוב בגואנצ'לה או פנצטה, אף על פי שגם לארדון או בייקון מעושן הם מרכיבים נפוצים מחוץ לאיטליה.
הרוטב של פסטה קרבונרה מכיל ביצים, או חלמונים בלבד, ומוסיפים אותו לפסטה לאחר שהיא הוסרה מהאש, על מנת שהביצים לא יתקשו.
בחלק מהמתכונים המנה מוגשת עם חלמון שלם נא, אך מרכיב זה אינו הכרחי.
קרבות חג המולד או מרד חג המולד (Weihnachtsaufstand) הוא הכינוי שניתן להתנגשות אלימה שנערכה ב-24 בדצמבר 1918 בין כוחות הממשלה המתונים של רפובליקת ויימאר, למורדים מדיוויזיית הצי העממית.
המורדים השתלטו על ברלינר שטאדטשלוס וכוחות הממשלה נכשלו בניסיון לעקור אותם משם.
לאחר שנהרגו 34 חיילים ואזרחים, החליטו כוחות הממשלה להיכנע לדרישות המורדים.
הקרב היווה תפנית אלימה במהלך המהפכה הגרמנית והיווה נקודת מפנה ביחסים שבין הממשלה המתונה לבין סיעות השמאל הקיצוניות מחד, ובין המיליציות השמרניות של הפרייקור מאידך.
באמצע 1918 כבר היה ברור שמלחמת העולם הראשונה לא מתקדמת היטב מבחינת הקיסרות הגרמנית.
ב-29 באוקטובר התמרדו מלחים מהצי הקיסרי הגרמני כנגד הדרישה לצאת למשימת התאבדות.
בהדרגה התפשט המרד בכל רחבי גרמניה.
ב-9 בנובמבר התפטר וילהלם השני, קיסר גרמניה ונמלט להולנד.
פרידריך אברט ופיליפ שיידמן הכריזו על הקמתה של "רפובליקה גרמנית", אולם מיליציות קיצוניות החלו להתאסף ולהצטייד בנשק בכל רחבי הארץ ובמיוחד בברלין.
ב-11 בנובמבר הוקמה בברלין "דיוויזיית הצי העממית", שהורכבה ממלחים מורדים שעזבו את קיל.
הדיוויזיה הביעה תמיכה בממשלה, ולפיכך אברט הניח לחייליה להתבצר בברלינר שטאדטשלוס ואף לשדוד את חפצי משפחת המלוכה.
עם זאת, בהדרגה נטתה הדיוויזיה לכיוון השמאל הרדיקלי, במיוחד לכיוון ליגת הספרטקיסטים.
בהדרגה החלו להגיע לברלין כוחות צבא סדירים בפיקודו של אוטו ולס, שהחליט להשיב את הסדר לעיר.
הוא החל לפעול בחשאי לפירוק הדיוויזיה.
הוא הורה לאנשיה לעזוב את הארמון ולצמצם את מספר אנשיה מ-1,000 ל-600. במטרה לאלץ אותם לציית, הוא עיכב את השכר שהובטח להם בידי הממשלה.
חיילי הדיוויזיה סירבו לציית וניסיונות התיווך עם הממשלה כשלו.
ב-23 בדצמבר הגיעו מפקדי הדיוויזיה לפגישה עם מועצת צירי העם בלשכת קנצלר הרייך.
הפוליטיקאים דרשו מחיילי הדיוויזיה להעניק להם את מפתחות הארמון, והמפקדים עזבו את הקנצלרייה.
כעבור כמה שעות חזרו המפקדים עם המפתחות, אך גם עם קבוצת חיילים חמושים שהתבצרה מול הקנצלרייה.
הם סגרו את כל הגישות למתחם וחתכו את קווי הטלפון.
כל ששת חברי מועצת צירי העם הפכו לשבויים.
החיילים המשיכו וצעדו אל משרדו של ולס.
שומריו פתחו באש והרגו שלושה מאנשי הדיוויזיה.
השומרים הצליחו לחדור פנימה ולחטוף את ולס ושניים מקציניו.
הם גררו אותם אל אורוות הארמון והתעללו בהם.
כמו כן הם בזזו את הקופה של ולס ולקחו את המשכורת שהובטחה להם.
אברט השתמש בקו טלפון סודי שלא עבר דרך המרכזייה כדי להתקשר למפקדת הצבא הגרמני בקאסל.
הגנרל קורט פון שלייכר ענה לו והבטיח לשלוח כוחות צבא כדי לדכא את המרד.
כוחות צבא מפוטסדאם ובבלסברג נקראו במהירות לבוא לברלין כשהם מצוידים בכמה קני ארטילריה.
לחיילי הדיוויזיה נודע על התקרבות החיילים, אולם מסיבות שאינן ברורות עד ימינו, לא פרץ קרב באותו יום.
חיילי הדיוויזיה חזרו לארמון, בעוד החיילים הסדירים התמקמו בטירגארטן.
לפנות בוקר הורה אברט לחיילים להתחיל במתקפה.
לימים טען אברט שעשה זאת כדי להציל את חייו של ולס, אולם ישנן עדויות שבשלב הזה ולס כבר שוחרר והתייצב במשרדו של אברט.
לימים נטען כי אברט קיבל שיחת טלפון מאיימת מווילהלם גרנר שאיים להפסיק את שיתוף הפעולה של הצבא עם הממשלה אם לא יינתן לצבא לדכא את המרד.
החיילים הציבו את קני הארטילריה בשלוספלאץ ופתחו באש על הארמון.
50 פגזים נורו והמבנים ספגו נזק כבד.
עם זאת חיילי הדיוויזיה איבדו אנשים בודדים והחזירו אש באמצעות מקלעים.
בשעה תשע החלו להתאסף באזור המוני אזרחים חמושים מרבעי הפועלים שקראו לחיילים להפסיק להילחם.
בסביבות השעה עשר החליטו שני הצדדים על שביתת נשק כדי לפנות את הנשים והילדים מאזורי הקרב.
מיד לאחר מכן התחדש הקרב ביתר אכזריות.
חיילי הדיוויזיה קיבלו תגבורת משמעותית מאזרחים חמושים שהצטרפו אליהם, כמו גם ממיליציות רדיקליות נוספות.
לפי דיווחים מסוימים, אפילו חלק מהחיילים חצו את הקווים והצטרפו למורדים.
לקראת הצהריים התעייפו שני הצדדים.
החיילים קיבלו הבטחה שיוכלו לסגת בלי שיזנבו בעורפם, והמורדים המשיכו להחזיק בארמון אולם נסוגו מעמדות הקרב אל המגורים.
שני הצדדים לקחו עמם את מתיהם ופצועיהם, כך שאין הערכות מדויקות באשר למספר הנפגעים.
עם זאת, הדעה המקובלת גורסת ש-23 חיילים נהרגו ו-53 נפצעו, לעומת 11 מורדים שנהרגו ו-23 נפצעו.
אברט הזדעזע מתוצאות הקרב והחליט להגיע למשא ומתן עם המורדים.
סוכם כי הדיוויזיה לא תפורק, ותצורף בשלמותה לצבא הגרמני החדש שיוקם.
כמו כן הסכים אברט להעניק לחיילי הדיוויזיה את המשכורת שדרשו.
עם זאת, חיילי הדיוויזיה הסכימו לעזוב את הארמון.
המרד היווה גם מכה פוליטית חמורה עבור אברט.
אף על פי שחיילי הדיוויזיה היו אלו שהחלו באלימות, דווקא אברט נתפס כמי שהשתמש באלימות מופרזת וספג ביקורת רבה מצד גורמי השמאל הקיצוני בגרמניה.
ב-29 בדצמבר ויתרו נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה - שעד אז היו בני בריתו הטבעיים של אברט, על חברותם במועצת צירי העם.
הספרטקיסטים מצדם הכריזו על הקמת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
לנוכח הפילוג העמוק בשמאל הגרמני, אברט נאלץ לחפש בני ברית דווקא בימין.
המרידה גם הבהירה לאברט שהצבא הגרמני המפורק של אחרי מלחמת העולם הראשונה, אינו מסוגל לשמר את הרפובליקה הטרייה, ומעתה הוא נאלץ להסתמך על המיליציות של הימין הקיצוני.
בינואר 1919 פתח השמאל הקיצוני במרד נוסף "מרד הספרטקיסטים".
דיוויזיית הצי העממית הצטרפה גם למרד הזה.
הצבא, בסיוע הפרייקור, דיכא את המרד באגרסיביות.
דיוויזיית הצי העממי פורקה וחלק מאנשיה נרצחו בידי הפרייקור.
קַרְבּוֹנַטִיט הוא סוג של סלע יסוד פלוטוני או געשי המוגדר על ידי הרכב מינרלוגי המכיל יותר מ-50% .
על סמך המראה הפיזי אפשר לטעות בין קרבונטיטים לבין שיש ונדרש אימות גאוכימי.
קרבונטיטים מופיעים בדרך כלל כפקקים געשיים קטנים בתוך מתחמים פלוטוניים אלקליים אזוריים, או כדייקים, סילים ברקציה ו.
הם קשורים כמעט אך ורק לסביבות טקטוניות של בקעים יבשתיים.
נראה כי חלה עלייה מתמדת בפעילות יצירת קרבונטיטים לאורך ההיסטוריה של כדור הארץ, מעידן הארכאיקון ועד היום.
כמעט כל מופעי הקרבונטיט הם פלוטוניים או פלוטוניים תת-געשיים.
הסיבה לכך היא שקילוחי לבה קרבונטיטית, המורכבים ברובם מקרבונטים מסיסים, מתבלים בקלות ולכן אין סיכוי שיישמרו בתיעוד הגאולוגי.
לפיכך, התפרצויות קרבונטיט בצורת לבה אינן נדירות כפי שמשערים, אך הן השתמרו בצורה גרועה לאורך ההיסטוריה של כדור הארץ.
הרכבים הנוזליים של קרבונטיט הם בסיסיים יותר באופן משמעותי ממה שנשמר בתיעוד של סלע קרבונטיט מאובן כפי שמראה ההרכב של התכלילים בנתך.
ידוע רק על הר געש קרבונטיטי אחד שהתפרץ בזמן היסטורי, הר הגעש הפעיל אול דויניו לנגאי בטנזניה.
הוא מתפרץ עם הלבה הקרירה ביותר בעולם, בטמפרטורות נמוכות יחסית שבין C° 500 ל-C° 600. הלבה היא שבה המינרלים הבולטים הם ו.
קרבונטיטים תוארו מדעית לראשונה על ידי בשנת 1920 בסדרת הפרסומים Videnskaps Skrifter ("כתבים מדעיים") של .
הוא התבסס על מחשופי בטלמרק שבדרום נורווגיה (המיקום המייצג).
תנאי הכרחי להגדרה של סלע כקרבונטיט הוא נוכחות של יותר מ-50% בנפח של מינרלים קרבונטיים.
בהתבסס על מינרל הבולט, ניתן להבחין בין הסוגים הבאים בקבוצת הסלעים הקרבונטיטיים:
קרבונטיט קלציטי: המינרל העיקרי הוא קלציט.
(במרקם של גרגירים גסים עד בינוניים) ואלוויקיט (alvikite, במרקם גרגירים קטנים) עם מרקם זרימה ברור ברובו
פרוקרבונטיט (Ferrocarbonatite): עם או סידריט כמינרל העיקרי
נטרוקרבונטיט (Natrocarbonatite): המינרלים העיקריים הם קרבונטים של נתרן, אשלגן, סידן פחמתי, למשל במתחם אול דויניו לנגאי בטנזניה ו
קרבונטיט דולומיטי : המינרל העיקרי הוא דולומיט.
ראוהאוגיט (rauhaugite) וביפורסיט (beforsite) במרקם גרגירים דקים עדין עד בינוני.
סיווג אחר מתבסס על היסוד הבולט ביותר:
באופן כללי, תכולת המינרלים הקרבונטיים בקרבונטיטים היא מעל 50 אחוז בנפח ויכולה להגיע עד 90 אחוז בנפח במקרים נדירים.
אם תכולת הקרבונט נמוכה מ-50 אחוז בנפח עד וכולל 10 אחוז בנפח, הסלעים המדוברים מכונים קרבונטים.
קרבונטיטים שבהם תכולת הסיליקה גדולה מ-20 אחוז במסה ובו זמנית עולה על תכולת הקרבונט הם סיליקו-קרבונטיטים.
המראה החיצוני של קרבונטיטים מגוון מאוד בשל השונות הכימית והמבנית שלהם.
גודלי הגרגירים שלהם נעים בין גרגירים עדינים לגרגרים ענקיים (דמוי פגמטיט) והגוון שלהם משתנה מבהיר לכהה, בהתאם לתכולת המינרלים המאפיים.
כאשר מתחיל בליה, הקרבונטים מתפרקים.
קרבונטים עשירים בברזל במיוחד יכולים לתת לסלע צבע בז', אדמדם עד חום כהה כשהם מתפוררים.
בליה של קרבונטיטים מובילה ללטריטיזציה באקלים סובטרופי וטרופי ולהצטברות של מינרלים שאינם קרבונטיים אשר עשויים לייצג מדי פעם מרבצים שניתנים לכרייה.
במקרים נדירים, קרבונטיטים עמידים יותר מסלעי הסיליקט שמסביבם; דוגמה טובה לכך היא גבעת הקרבונטיט של טורורו (Tororo) באוגנדה, שמתנשאת כמעט 300 מטרים מעל סביבתה.
תופעות קרסט יכולות להתרחש גם בקרבונטיטים בתנאי אקלים לחים.
הגאולוג השוודי היה הראשון שטען בהרחבה בשנת 1948 שהמקור של קרבונטיט הוא מגמטי בהתבסס על מחקרו על .
אולם, ההתפרצות של אול דויניו לנגאי ב-1960 בטנזניה היא שהובילה למחקרים גאולוגיים שאישרו לבסוף את הדעה שקרבונטיט מופק ממאגמה.
קרבונטיטים הם סלעי יסוד נדירים ומוזרים שנוצרו על ידי תהליכים יוצאי דופן ומסלעי מקור יוצאי דופן.
קיימים שלושה מודלים של היווצרותם:
יצירה ישירה מנתך בטמפרטורות נמוכות מאוד במעטפת כדור הארץ וגיבוש מפריט של הנתך
של נוזלים בין נתך קרבונטי לנתך סיליקטי
הקטעה מוזרה וקיצונית של גבישים.
קיימות עדויות לכל תהליך, אבל המפתח הוא שמדובר בתופעות יוצאות דופן.
מבחינה היסטורית, חשבו שקרבונטיטים נוצרים על ידי התכה של אבן גיר או שיש על ידי חדירת מאגמה, אך נתונים גאוכימיים ומינרלוגים שוללים זאת.
לדוגמה, הרכב הפחמן האיזוטופי של קרבונטיטים הוא כמו במעטפת כדור הארץ ואינו כמו סלע משקע של אבן גיר.
גיל הקרבונטיטים נע בין ארכאיקון להווה: הקרבונטיט העתיק ביותר, טופרטליק (Tupertalik) בגרינלנד, הוא בן 3007 למ"ש, בעוד הר הגעש אול דויניו לנגאי בטנזניה פעיל כעת.
המינרלוגיה העיקרית מגוונת מאוד, ועשויה לכלול נתרוליט, סודליט, אפטיט, מגנטיט, בריט, פלואוריט, מינרלים מקבוצת ה ומינרלים נדירים אחרים שאינם מצויים בסלעי יסוד נפוצים יותר.
זיהוי קרבונטיטים עשוי להיות קשה, במיוחד מכיוון שהמינרלוגיה והמרקם שלהם עשויים שלא להיות שונים בהרבה משיש למעט נוכחותם של מינרלים של סלעי יסוד.
הם עשויים להיות גם מקורות של קבוצת הנציצים או ורמיקוליט.
קרבונטיטים מסווגים לפני הפציאס ל קלציטי (במרקם גס) ואלוויקיט (alvikite, במרקם עדין יותר).
השניים נבדלים גם על ידי הרכב יסודות קורט ויסודות שוליים.
המונחים ראוהאוגיט (rauhaugite) וביפורסיט (beforsite) מתייחסים לסוגים עשירים בדולומיט ו בהתאמה.
דגימות עם 50–70% מינרלים קרבונטיים נקראות סיליקו-קרבונטיטים (silico-carbonatites).
בנוסף, קרבונטיטים עשויים להיות מועשרים במגנטיט ואפטיט או ביסודות נדירים, פלואור ובריום.
מורכב ברובו משני מינרלים, (על שם ג'וליוס נייררה, הנשיא הראשון של טנזניה העצמאית) ו (על שם , אחד הגאולוגים הראשונים שחקרו את ומחבר הספר The Great Rift Valley).
מינרלים אלו הם שניהם קרבונטים בהם קיימים נתרן ואשלגן בכמויות משמעותיות.
שניהם , וכאשר הם באים במגע עם הלחות באטמוספירה, הם מתחילים להגיב במהירות רבה.
הלבה והאפר השחורים או החומים כהים שהתפרצו מתחילים להפוך ללבנים תוך מספר שעות, ואז אפורים לאחר מספר ימים, ואז חומים לאחר מספר שבועות.
קרבונטיטים הם סלעי יסוד יוצאי דופן המורכבים בעיקר ממינרלים קרבונטיים.
רוב הקרבונטיטים נוטים לכלול חלק כלשהו של מינרלים סיליקטיים; על פי הגדרה, סלע יסוד המכיל מעל 50% מינרלים קרבונטיים מסווג כקרבונטיט.
מינרלים סיליקטיים הקשורים להרכבים כאלה הם פירוקסן, אוליבין ומינרלים עניים בסיליקה כמו נפלין ופלדשפטואידים אחרים.
מבחינה גאוכימית, קרבונטיטים מכילים בעיקר יסודות בלתי תואמים (Ba, Cs, Rb) ומיעוט יסודות תואמים (Hf, Zr, Ti).
עובדה זו יחד עם כמות הסיליקה הנמוכה תומכים במסקנות לפיהן קרבונטיטים נוצרים על ידי טמפרטורות נמוכות של .
סוג מסוים של התמרה הידרותרמית המכונה פניטיזציה (fenitization) קשור בדרך כלל למחדרים קרבונטיטים.
מכלול התמרה זה מייצר מינרלוגיית סלע ייחודית המכונה על שם המיקום המייצג שלו, בנורווגיה.
ההתמרה מורכבת מהילות מטאסומטיות המורכבות ממינרלים סיליקטיים עשירים בנתרן: ארפוודסוניט, בארקוויקיט וגלאוקופן יחד עם פוספטים, המטיט ותחמוצות ברזל וטיטניום אחרות.
בסך הכל, ידועים 527 אתרים של קרבונטיט על פני כדור הארץ, והם נמצאים בכל היבשות וגם באיים באוקיינוסים.
רוב הקרבונטיטים הם גופי מחדר רדודים של סלעי יסוד עשירים בקלציט בצורת פקקים געשיים, דייקים וסילים.
אלו נוצרים בדרך כלל בשיתוף עם מחדרים גדולים יותר של סלעי יסוד סיליקטיים אלקליים.
סלעי הגעש הקרבונטיטים נדירים במיוחד, רק 49 ידועים, ונראה שהם מוגבלים לכמה אזורי בקע יבשתיים, כמו עמק הריין ומערכת הבקע המזרח אפריקאי.
סלעי היסוד הנלווים כוללים בדרך כלל , מלטיגיט (melteigite, סוג של איג'וליט), טשניט (teschenite), , , פויאייט (foyaite), , דל בסיליקה (), ו.
קרבונטיטים נלווים בדרך כלל לסלעי יסוד דלים בסיליקה שהם אלקליים (Na2O ו-K2O), תחמוצת רב-ברזל (ferric iron; Fe2O3) ו עשירים בזירקוניום או סלעים מיאסקיטים (miaskitic rocks) עניים באלקלי, עשירים ב-FeO-CaO-MgO ועניים בזירקוניום.
הקרבונטיט של אינו קשור לחגורה או מקבץ של סלעים אלקליים, אם כי מוכרות מהאזור מאגמות בסיסיות-אלקליות.
היווצרותו של הקרבונטיט מהארכאיקון הזה שנויה במחלוקת מכיוון שהוא הדוגמה היחידה לקרבונטיט מהארכאיקון באוסטרליה.
ידוע כי קרבונטיט נוצר בשילוב עם מתחמים אזוריים קונצנטריים של סלעי יסוד אלקליים, הדוגמה האופיינית לכך היא , דרום אפריקה.
בשילד גויאנה התגלו קרבונטיטים בצורת סילים, לופוליתים ודייקים נדירים.
הקרבונטיטים של לובשים צורה של גופי מחדר גליליים רב-שלביים עם מספר שלבים ברורים של מחדר של קרבונטיט.
סילים ודייקים קרבונטיטים קטנים יותר נמצאים בחגורות ניידות אחרות מעידן הפרוטרוזואיקון באוסטרליה, בדרך כלל כדייקים ופּוֹדים לא רציפים.
אוקה (Oka) וסנט-אונורה (Saint-Honoré), קוויבק;
ג'ם פארק (Gem Park) ואיירון היל (Iron Hil), קולורדו;
מתחם סלעי היסוד של מגנט קוב (Magnet Cove igneous complex), ארקנסו;
מאונטיין פאס (Mountain Pass), קליפורניה;
מתחם פלאבורה (Palabora Complex) ליד פלבורווה, דרום אפריקה;
סרו אימפקטו (Cerro Impacto); ונצואלה
קובדור (Kovdor) ווישניוגורסק (Vischnevogorsk), רוסיה;
אמבה דונגר (Amba Dongar) וניואניה (Newania) מהודו;
מאד טאנק (Mud Tank) והר ולד, אוסטרליה;
מתחם פן (Fen Complex), נורווגיה;
חלק מהמתחם הבסיסי של פוארטוונטורה, ספרד;
המחוז הוולקני של אבון (Avon Volcanic District), מיזורי.
בשנת 2017, אושר גילויו של מרבץ קרבונטיטי חדש מצפון-מערב לפרינס ג'ורג' (קולומביה הבריטית), באזור המכונה "חגורת המתכת הנדירה של הר הרוקי" (Rocky Mountain Rare Metal Belt).
הר הגעש אול דויניו לנגאי, שבבקע המזרח אפריקאי הוא הר הגעש הקרבונטיטי הפעיל היחיד בעולם.
הרי געש קרבונטיטים עתיקים יותר ממוקמים באותו אזור, כולל .
קרבונטיטים עשויים להכיל ריכוזים כלכליים או חריגים של יסודות נדירים, זרחן, ניאוביום-טנטלום, אורניום, תוריום, נחושת, ברזל, טיטניום, ונדיום, בריום, סטרונציום, פלואור, זירקוניום ויסודות נדירים או בלתי תואמים אחרים.
אפטיט, בריט וורמיקוליט הם בין המינרלים החשובים מבחינה תעשייתית הקשורים לכמה קרבונטיטים.
קרבונטיטים מועשרים מאוד ביסודות קורט, והם מכילים את הריכוז הגבוה ביותר של לנתנידים מכל סוג סלע ידוע.
מרבצי הקרבונטיט של היסודות הנדירים הגדולים ביותר הם באיאן אובו (Bayan Obo), מאונטיין פאס, מאוניפינג, והר ולד.
משקעי עורקים של תוריום, פלואוריט או יסודות נדירים עשויים להיות נלווים לקרבונטיטים ועשויים להתגלות בתוך ההילה המטאסומטית של קרבונטיט.
לדוגמה, ממתחם פלבורה של דרום אפריקה הופקה נחושת בכמות משמעותית (בצורת כלקופיריט, ו), אפטיט, ורמיקוליט יחד עם פחות מגנטיט, (קובלט), (זירקוניום-הפניום), ותוצרי לוואי זהב, כסף, ניקל ופלטינה.
בכימיה, קרבוניל מתכתי הוא קומפלקס קואורדינציה של מתכת מעבר עם ליגנדים של פחמן חד-חמצני.
לקרבונילים מתכתיים שימושים בסינתזה אורגנית ובתור זרזים (קטליסט) או קודמנים (precursor) לזרזים בקטליזה הומוגנית, כמו תגובת הידרופורמיצליה.
בתהליך מונד, ניקל טטררבוניל משמש ליצור ניקל טהור.
בכימיה אורגנו-מתכתית, קרבונילים מתכתיים משמשים כקודמנים להכנת קומפלקסים אורגנו-מתכתיים אחרים.
קרבונילים מתכתיים הם רעילים במגע עם העור, שאיפה או עיכול, בין השאר עקב יכולת ליגנדי הפחמן החד-חמצני להגיב עם המוגלובין ליצירת קרבוקסיהמוגלובין, שמונע קשירת חמצן.
שמות הקומפלקסים תלויים במטען הכולל, מספר וסוג האטומים המרכזיים, ומספר וסוג הליגנדים וצורת הקשר שלהם.
קרבונילים מתכתיים יכולים להיות נייטרליים, טעונים חיובית (קטיון) או שלילית (אניון).
ליגנד הפחמן החד-חמצני יכול להיקשר לאטום מתכת בודד, או לשני אטומי במתכת כליגנד מגשר.
הקומפלקס עשוי להיות הומולפטי, כלומר אטום מתכת הקשור רק לליגנדי פחמן חד-חמצני, או הטרולפטי, קשור למספר ליגנדים שונים.
קרבונד פלמנד (בפלמית: Stoofvlees) הוא מאכל מהמטבח הבלגי הדומה לתבשיל הונגרי בשם פרקלט.
בדומה לפרקלט, הוא עשוי מבשר בקר (לעיתים רחוקות יותר בבלגיה גם מבשר סוס).
התוצאה הסופית לא כל כך חריפה ומפולפלת כמו המנה ההונגרית, אלא קצת יותר מתוקה וחמצמצה.
בנוסף למסעדות, ניתן להשיג אותה כארוחות בית קפה, גם במסעדות מזון מהיר, בפאבים בלגיים טיפוסיים, ואפילו בעיירות הגבול ההולנדיות השכנות.
הבלגים בדרך כלל אוכלים את המנה עם סלט ותפוחי אדמה אפויים.
בצרפתית, קרבונד עשוי להיות גם מנה של בשר סוס בגריל וגם תבשילי בקר מסוימים המבושלים עם יין אדום כמו ביף בורגיניון במזרח צרפת.
באנגליה, השם קרבונד הוא בדרך כלל המאכל הבלגי.
המונח כתבשיל פלמי, בהיותו מונח כללי, משמש לעיתים להתייחסות גם למאכלים פלמיים אחרים כגון waterzooi או hochepot.
ראש בצל, בשר בקר, בקבוק בירה חומה, חרדל, שום, כפית סוכר חום, עלה דפנה, ענף טימין מלח, פלפל, חמאה או שמן.
חותכים את הבצל לחתיכות קטנות ולאחר מכן מאדים בשומן.
כשמוכן, מוסיפים בשר בקר חתוך לקוביות או לפרוסות קטנות, מלח ופלפל.
מטגנים את הבשר עד שהופך לבן ואז מוסיפים מעט סוכר החום ומשאירים עד שהבשר מקבל צבע.
בשלב זה, מכסים בבירה ומוסיפים את עלי הדפנה, הטימין והחרדל.
לאחר מכן מבשלים תחת במכסה סגור עד שהבשר רך.
אז נותנים לו לרתוח ללא מכסה עד שהרוטב סמיך מספיק.
הקרבות בג'ראמנה היו עימותים אלימים שפרצו ב-28 בפברואר 2025 בין כוחות ביטחון המסונפים לממשלת המעבר הסורית, לבין חמושים דרוזים מקומיים בג'ראמנה.
העימותים הללו גרמו למותו של איש כוחות הביטחון, ולתשעה פצועים בקרב תושבי ג'רמאנה.
לאחר מכן, הממשלה ומנהיגים דרוזים מקומיים הסכימו לחלוק באחריות הביטחונית בסווידא.
העימותים התרחשו כשלושה חודשים לאחר נפילת משטר אסד בדצמבר 2024. בעקבות שינוי ההנהגה הזה, נשיא סוריה אחמד אל-שארעא פעל לבסס ביטחון וסמכות שלטונית ברחבי המדינה.
הממשל החדש, בראשות היאת תחריר א-שאם (HTS), קבוצה בעלת קשרים היסטוריים לאל-קאעדה, התחייבה להגן על המיעוטים האתניים והדתיים בסוריה.
הדרוזים, המהווים כשלושה אחוזים מאוכלוסיית סוריה, שמרו במידה רבה על נייטרליות במהלך מלחמת האזרחים במדינה שהחלה ב-2011. בפברואר 2025 דווחו מקורות מקומיים במחוז קוניטרה בסוריה לרשת החדשות הסעודית אל-ערביה, לכאורה, כי צה"ל הציע "הצעות מפתות" להזדמנויות תעסוקה לתושבי דרום סוריה.
לפי הדיווחים, צה"ל הציע הסדרים שיאפשרו לדרוזים סורים לעבוד בישראל בשעות היום ולחזור לבתיהם בסוריה בכל ערב, בדומה למודלי תעסוקה שיושמו בעבר עבור עובדים פלסטינים מעזה לפני 7 באוקטובר 2023.
ב-28 בפברואר 2025 ירו חמושים לא מזוהים על רכב שהוביל אזרחים דרוזים שנסעו בכביש המוביל לנמל התעופה הבינלאומי של דמשק בתוך ג'ראמנה, ושני קשישים נפצעו בהתקפה ואושפזו.
המתיחות הסלימה עוד יותר כתוצאה מעימות קטלני במחסום מקומי ליד ג'רמאנה שבמחוז ריף דמשק.
לדברי ראש הביטחון המקומי קולונל חוסאם אל-תחאן, האירוע החל כאשר אנשי המחסום עצרו עובדי משרד ההגנה שנכנסו לג'רמאנה לבקר קרובי משפחה.
לאחר שמסרו את נשקם כנדרש, אנשי משרד הביטחון דווחו כי נפתחה עליהם אש ישירה בעקבות ויכוח מילולי, מה שהביא למותו של איש כוחות ביטחון אחד ולפציעתו של אחר.
בתגובה לאירועים אלה, שירות הביטחון הכללי יזם מבצע ביטחוני מקיף ברחבי ג'רמאנה החל מ-28 בפברואר.
כוחות הביטחון תגברו עמדות בנקודות הכניסה לעיר ופרסו כוחות ניכרים סביב ג'רמאנה כדי לרדוף אחר חשודים שנחשבו לאחראים לאלימות.
דווח כי כוחות הביטחון התכוונו לפרוץ לתוך ג'רמאנה.
למחרת, ב-1 במרץ, פרצו עימותים בין כוחות ממשלת המעבר הסורית לקבוצות חמושות דרוזיות מקומיות האחראיות על הגנת הקהילה בג'רמאנה, במהלך המבצע הביטחוני שפתחו הרשויות הסוריות בפרבר.
במהלך קטטה אלימה שפרצה בכיכר אל-סיוף בין שני אנשי שירות הביטחון הכללי לתושבים חמושים מקומיים, נפצע קשה חמוש מקומי אחד, מה שחייב את אשפוזו, בעוד שהרשויות עצרו את שני אנשי הביטחון.
לאחר העימות בכיכר אל-סיוף, החמוש המקומי הפצוע הועבר לבית החולים אל-מוג'תהד לטיפול רפואי.
לפי המרכז הסורי לזכויות אדם, הרופא המטפל יצר קשר עם כוחות הביטחון וביקש התערבות עקב איומים מצד שני אנשים שליוו את הפצוע.
עם הגעת אנשי הביטחון למתקן הרפואי, התפתח ויכוח מילולי בינם לבין מלווי הפצוע.
המצב הסלים כאשר אחד ממלווי הפצוע העליב לכאורה את אללה.
זה גרם לחברי היאת תחריר א-שאם שנכחו בבית החולים לתקוף פיזית ולאחר מכן לעצור את המלווים.
האלימות ב-1 במרץ הביאה למותו המאושר של איש כוחות ביטחון אחד ולכתשעה פצועים.
עד 2 במרץ, האלימות שככה במידה רבה עם פריסת כוחות הביטחון הסורים ברחבי ג'רמאנה.
פלגים בסווידא, כולל "חטיבת גברים של כבוד", "בית הארחה של הכבוד" ו"אחראר ג'בל אל-ערב", הגיעו להסכם עם משרד הפנים בנוגע לכניסת שירות הביטחון הכללי למחוז.
בתגובה להתקפות ב-1 במרץ בג'רמאנה, המועצה הצבאית של סווידא פרסמה הצהרה רשמית המכריזה על מצב כוננות גבוהה.
המועצה הודיעה כי כל היחידות הלוחמות בפיקודה הוכנסו למצב מוכנות גבוהה, מוכנות להתערבות מיידית אם תידרש הגנה על אזרחים.
כמה חברים בקהילה הדרוזית בג'רמאנה פרסמו הצהרה פומבית המכריזה כי י"משכו הגנה מכל העבריינים ופורעי החוק" בקהילתם.
הם התחייבו עוד למסור כל מי שיוכח כאחראי לאלימות "לרשויות הרלוונטיות כדי לעמוד לדין".
לאחר שהתיישבה המהומה, מנהיגים רוחניים דרוזים בג'רמאנה הטילו את האשמה על הלחימה על "אספסוף חסר משמעת שאינו שייך למנהגינו, וגם לא למסורות או מנהגים המונותיאיסטיים הידועים שלנו" ודחו בתוקף איומים בהתערבות מצד ישראל.
המנהיג הדרוזי שייח' חכמת אל-היג'רי הצהיר בפגישה כי "הפרויקט שלנו הוא סורי" וכי הוא מתנגד לכל מי שמצדד במשהו שאינו הפרויקט "הלאומי".
ב-1 במרץ 2025, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון ישראל כץ הורו במשותף לצה"ל להיערך להתערבות צבאית פוטנציאלית כדי להגן על האוכלוסייה הדרוזית בג'רמאנה.
ההצהרה קראה גם ל"פירוז מלא" ולהרחקת כוחות המשטר הסורי החדש מדרום סוריה, כולל מחוזות קוניטרה, סווידא ודרעא.
הנחיה זו באה בעקבות אזהרה ישראלית מוקדמת יותר מהסוף שבוע הקודם, שהזהירה את ממשלת סוריה החדשה מפני כניסה לאזורים מדרום לדמשק.
ההצהרה מ-1 במרץ רמזה שכוחות ישראליים עשויים להרחיב את פעולותיהם עמוק יותר לתוך שטח סוריה לאחר ביסוס עמדות באזור חיץ ובהר חרמון האסטרטגי.
המנהיג הדרוזי הלבנוני וליד ג'ונבלאט הזהיר מפני "המזימות של ישראל", האשים את נתניהו בניסיון ליצור פילוג עדתי וכאוס בסוריה.
באנטומיה של יונקים הקרביים הם האיברים הפנימיים בגוף, במיוחד האיברים המצויים בחלל הבטן.
המושג יכול לשמש במובן יותר כללי ולתאר את:
מערכת הנשימה: סמפונות, ריאה, קנה הנשימה
המערכת האנדוקרינית: בלוטת יותרת הכליה
מערכת ההפרשה: כליה, שופכן, שלפוחית השתן
מערכת העיכול: תוספתן, ושט, כיס המרה, כבד, לבלב, טחול, קיבה
המעי הגס: תוספתן, מעי אטום, מעי, פי הטבעת
המעי הדק: תריסריון, מעי ריק, המעי העקום
מערכת הרבייה: צוואר הרחם, דגדגן, יותרת האשך, שחלות, פין, אשך, רחם, נרתיק
בעבר הקרביים נבחנו על ידי כוהני-דת רומים כמו ההארוספקסים (haruspices) או האוגורים (augurs) כדי לחזות את העתיד על פי צורתם, ממדיהם או גורמים אחרים.
קרבות עשרת הימים הם סדרת מבצעים שנערכו במהלך מלחמת העצמאות בין 8 ל-18 ביולי 1948. ימים אלו החלו עם סיום "ההפוגה הראשונה" במלחמה, הפוגה שנמשכה כחודש ימים, ואמורה הייתה להסתיים ב-9 ביולי 1948, ב' בתמוז תש"ח.
יום קודם סיום ההפוגה, ב-8 ביולי חודשו הקרבות, תוך שהמצרים מפרים את ההפוגה.
הקרבות הסתיימו מקץ עשרה ימים, עד 18 ביולי, י"א בתמוז, אז הוסכם על "ההפוגה השנייה".
בסדרת קרבות אלו הצליח צה"ל לשפר את מצבו או לשמור על עמדותיו בכל החזיתות, למעט אזור לטרון שניסיון לכיבושו העלה חרס, הכישלון לשוב ולהשתלט על ראש הגשר הסורי במשמר הירדן וכן שטח קטן שישראל איבדה לצבא העיראקי באזור הגלבוע.
קרבות עשרת הימים חוללו תמורה ניכרת ביחסי הכוחות בשטח.
המאמץ הערבי היה מפוצל וחסר תיאום ואילו צה"ל השכיל לרכז את המאמץ שלו ולזכות ביתרונות מקומיים משמעותיים.
הקרבות בירושלים נועדו להרחיב את גבולה של העיר העברית מערבה ככל האפשר, ובמהלכם נכבשו אזור חרבת-אל-חממה (סמוך להר הרצל של ימינו) ובית מזמיל (אזור קריית היובל), ובהמשך הכפרים אל-מאלחה (מלחה של ימינו), ג'ורה (אורה של ימינו) ועין כרם.
בניגוד לקרבות עשרת הימים בכל הארץ, לא התנהלו הקרבות בירושלים על ידי צה"ל, אלא בשיתוף פעולה של המחתרות, אשר בשלב זה של המלחמה עדיין שמרו על עצמאותן בעיר.
קרבות עשרת הימים בחזית הצפונית
מבצע ברוש - לחימה בצבא הסורי.
ניסיון שלא צלח לשוב ולהשתלט על ראש הגשר הסורי במשמר הירדן.
במקביל נערכו קרבות קשים בצפון-מזרח אצבע הגליל.
ישראל כבשה מספר גבעות אסטרטגיות כמו תל עזזיאת וגבעת האם.
הסורים כבשו בהתקפות נגד את תל עזזיאת.
מבצע דקל - נגד צבא ההצלה.
כיבוש נצרת, שפא עמר (שפרעם) ועוד, והרחבת השליטה בגליל התחתון ובגליל המערבי.
בסיבוב קרבות זה זכו העיראקים להצלחה מסוימת כשהדפו את כוחות צה"ל מספר קילומטרים באזור שבין ג'נין להרי הגלבוע.
קרבות עשרת הימים בחזית המזרחית
מבצע דני - נגד הלגיון הירדני.
כיבוש רמלה ולוד, הסרת האיום על תל אביב, וכן ביסוס והרחבת פרוזדור ירושלים.
מבצע קדם - ניסיון לכבוש את העיר העתיקה בירושלים אשר נכשל.
קרבות עשרת הימים בחזית הדרומית
בחזית המצרית המשיכו כוחות שריון וארטילריה לתקוף את היישובים היהודיים הבודדים ובראשם נגבה ובארות יצחק.
נגד כוחות אלו הופעלו יחידות הלוחמים שכונו "שועלי שמשון" וערכו פשיטות על מעוזי הצבא המצרי.
בבוקר 8 ביולי, טרם סיומה הרשמי של ההפוגה הראשונה, החל הצבא המצרי בהתקפה על בהתקפה על האזור שבין אל-מג'דל לבית ג'יברין.
לאחר הפגזה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי לכפר דרום וגילה כי היישוב ננטש באותו הלילה.
הצבא המצרי פתח בהתקפה לכיוון באר טוביה ונהדף.
משלא עלה בידו להתקדם, התקיף את ג'וליס, אך נהדף גם משם.
למרות זאת המשיכו המצרים בהתקפה, כשמטרתם ליצור חיץ בין מושבות דרום יהודה לבין יישובי צפון הנגב ולאחר מכן לשוב ולתקוף את היישובים המנותקים.
צה"ל היה עתה מצויד טוב יותר וחמוש בארטילריה ובנשק נגד טנקים.
אבדות המצרים היו כבדות ובידי צה"ל נפל שלל רב, אך הדרך לנגב נשארה חסומה.
מבצעי צה"ל שנערכו בחזית זו:
מבצע אנ-פאר לפריצת הדרך לנגב שנכשל.
מבצע מוות לפולש לפריצת הדרך לנגב שנכשל.
בחזית האווירית ערך חיל האוויר הישראלי, במהלך עשרת הימים, גיחות רבות, כולל גיחות הפצצה ממפציצים כבדים מסוג B-17 ("המבצר המעופף"), שזה עתה הובאו ארצה.
חיל האוויר הישראלי הפציץ אף את בירות ערב קהיר ודמשק ואת אל עריש בתגובה להפצצות אוויר של מטרות אזרחיות בתל אביב על ידי חיל האוויר המצרי שגרמו לאבדות רבות והרס.
חיל הים הישראלי נטל אף הוא חלק במערכה והפגיז מן הים את נמל צור (בין 17 ל-18 ביולי) ומטרות בחוף עזה.
קרבין הוא שם כללי לרובה מקוצר.
הקרבין נועד להיות רובה שירות עבור חיילים שהזדקקו לכלי נשק קומפקטי בעת מלחמה, כגון כוחות קומנדו, חיל פרשים, לוחמי חיל שריון ומפעילי ארטילריה.
מקור השם הוא ברובי הקרבין המקוצרים, שיוצרו עבור חיל הפרשים והיו קלים וקצרים באופן ניכר מרובי המוסקט הכבדים שהיו בשימוש חילות הרגלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רוב הרובים שהיו בידי הצבא היו רובים כבדים ומסורבלים (אם כי עדיפים פי עשרת מונים מרובי המאה ה-19).
רובה ה-M1 גאראנד שהיה רובה חצי-אוטומטי, והלי אנפילד והמוסין נגאן שהיו רובים בריחיים, היו בעלי דיוק מעולה, הם היו אמינים ופשוטים לתפעול וטעינה.
גם המאוזר K98, הרובה הבריחי ששימש את חיילי הורמאכט הגרמנים, נחשב לרובה מעולה, מדויק ואמין.
חסרונם של רובים אלה היה משקלם הרב ואורכם הגדול, דבר שהכתיב את שימושם רק בידי חיילים המאומנים לכך.
כוחות העורף ותומכי לחימה צוידו עד אז באקדח אישי, שהתגלה כלא מדויק וחסר את כוח האש הנדרש ללחימה בחיילי אויב.
רובי הקרבין נועדו הן עבור תומכי לחימה והן עבור כוחות צנחנים וקומנדו שנזקקו לנשק קומפקטי.
הקרבינים שימשו הן להגנה עצמית והן ללחימה התקפית.
הם היו נוחים מאוד לשימוש ובעלי כוח אש גדול משמעותית מאקדחים.
גם כיום מיוצרים קרבינים למגוון רובים בארצות ומדינות שונות.
בישראל השם "קרבין" נהפך לשם נרדף לרובה ה-M1 קרבין האמריקני, רובה ממלחמת העולם השנייה ששימש כנשק האישי הארוך של שוטרי משטרת ישראל משנות ה-70 של המאה ה-20 עד ל-2010 (בנוסף לאקדח שירות ורובה M16 באזורי קו עימות) ומשמש גם את מתנדבי המשמר האזרחי ומלווי טיולים.
הקרבין נחשב לנשק ישן אך אמין, מדויק וקל לתפעול.
בצה"ל נהוג לקרוא לרובי קרבין בשם "מקוצר" (למשל: M-16 מקוצר) ולרובה קרבין קצר במיוחד בשם "מקוצרר".
זהו שם גנרי שלא מבדיל בין CAR15, קולט קומנדו, רובה M4 ו-M16 מנוסר (M16 ארוך שקנהו נוסר בנשקייה או סדנת חימוש צה"לית) – כולם גרסאות מקוצרות לרובה הסער האמריקאי M-16.
הקרבין של שארפס (מראשוני הרובים בארצות הברית שנטענו מהבריח ולא מהלוע)
K98K - קרבין של K98 מאוזר, גרמניה
M1 קרבין, ארצות הברית, מלחמת העולם השנייה 1942, נפוץ בישראל כנשק אבטחה וכנשקם של מתנדבי המשמר האזרחי.
לי-אנפילד לי אנפילד מספר 5 "קרבין ג'ונגל" British No.
CAR15, ארצות הברית, שנות ה-70 של המאה ה-20, גרסה מקוצרת ל-M16A1
גלילון, ישראל, שנות ה-80 של המאה ה-20, גרסה מקוצרת לגליל (רובה)
M4 קרבין, ארצות הברית, שנות ה-90 של המאה ה-20, גרסה מקוצרת ל-M16A2
בארט REC7 ובארט REC10, ארצות הברית, העשור השני של המאה ה-21
IWI ערד, ישראל, שנות ה-20 של המאה ה-21
רובה M7 (רובה סער קרבין), שנות ה-20 של המאה ה-21
בכימיה, למושג קרביד (Carbide) שלוש משמעויות שונות:
היון הרב-אטומי C22-, שבו יש קשר קוולנטי משולש בין שני אטומי הפחמן.
היון החד-אטומי C4-, שהוא בסיס חזק בצורה בלתי רגילה.
הוא יכול להתאחד עם ארבעה פרוטונים וליצור מתאן, כך:
סגסוגת שמכילה פחמן או מוליך למחצה.
בתנאי STP (לחץ וטמפרטורה סטנדרטיים), קרבידים מתכתיים מגיבים עם מים ויוצרים תחמוצות ומימות ולפעמים גז אצטילן, כך:
מנורות קרביד הן מקור חשוב לתאורה תת-קרקעית ניידת במכרות ומערות.
בעבר מנורות אלו היו מקור האור במגדלור, כאשר הוסיפו מים לסידן קרביד והבעירו את האצטילן שנוצר.
תאורת גז שמבוססת על אצטילן שנוצר מקרביד שימשה בתים רבים לפני המצאת נורת הלהט.
ההיסטוריוגרפיה מונה שלושה קרבות עיקריים ובמקביל נערכו מספר עימותים בהיקף קטן יותר באזור בין יבנה, רמלה, לוד ויפו.
מאז נוסדה, בראשית המאה ה-8, הייתה רמלה הגדולה והחשובה בערי הארץ.
המקורות המוסלמים מכנים אותה "עיר עצומה" (מדינה עט'ימה).
שטחה עלה על 2,000 דונם ומספר תושביה עלה, קרוב לוודאי על 50,000. היא הייתה המרכז הפוליטי והכלכלי, לא רק של ג'נד פלסטין כי אם של אזור נרחב ביותר, ושמה נודע ברחבי העולם המוסלמי.
מי שרצה לשלוט בארץ צריך היה להחזיק בה, ופעמים רבות עברה העיר מיד ליד.
יושביה נפגעו מהכיבושים השונים ומכוחות הטבע העזים, אך שבו ושקמו את עירם.
חומות העיר נבנו סביב 1029. ב-749 ושוב ב-5 בדצמבר בשנת 1033 ובמספר פעמים נוספות בשנת 1034, נהרסו חלקים גדולים מן העיר בשל רעידות אדמה.
שליש מהעיר נחרב, והחומות והמסגד נפגעו.
התאוששות העיר מהרס זה הייתה זריזה, שכן במרץ 1047 מדווח הנוסע הפרסי, נאסר א-חוסרו, שרמלה היא "עיר גדולה, עם חומות חזקות הבנויות מאבן מטויחת, בעלות גובה רב וחומות עבות, עם שערי ברזל הנפתחים פנימה".
מסגד יום שישי שופץ, ומעל אחד משעריו נקבעה כתובת המזכירה את רעידת האדמה.אך בשנת 1068 הכה רעש עז כל כך ברמלה עד שחרבה כליל.
רבים נספו באסון (המקורות מדווחים על 15,000–25,000 הרוגים).
העיר הוקמה מחדש ארבע שנים מאוחר יותר באתר סמוך, אולם לא שבה עוד להיות בירת הארץ.
מייסדיה החדשים, הסלג'וקים, העבירו את בירת הג'נד לירושלים.
שטחה של רמלה הצטמצם מאוד והיא איבדה את מרכזיותה.
עד כמה ירדה העיר מגדולתה אפשר ללמוד מן העובדה, שבשנים 1077–1266, העדיפו שליטיה ותושביה השונים להימלט ממנה, בכל פעם שקרב אליה אויב, או למוסרה ללא קרב - והדבר קרה לא פחות משש פעמים.
ביצוריה היו דלים ותפקידה במדרג המנהלי והגאוגרפי היה נמוך דרגה.
בשנת 1077 התקוממו תושביה נגד הקצין הטורקמני אאסיז, וכאשר הוא הגיע לעיר, מצאה נטושה ופגע בחומותיה.
לפי ויליאם מצור, כאשר הגיעו הצלבנים מסוריה במסע צלב, רמלה הייתה עיר מיושבת.
אולם עם הגעת הצלבנים, ברחו התושבים לאשקלון (זו הייתה הפעם הראשונה בה ננטשה העיר, לאחר מכן ננטשה העיר עוד כחמש פעמים.
בין השנים 1099 ל-1266) ביחד עם המשמר המוסלמי.
העיר אפוא ננטשה ושעריה נמצאו פתוחים עם כיבושה ב-3 ביוני 1099. הצלבנים זיהו את רמלה, כנראה בעקבות זיהוי קדום יותר, כעיר "הרמתיים צופים" (יוונית: ארימתיאה), עיר הולדתו של שמואל הנביא.
בה בעת זיהו אותה גם בתור "הרמה" - העיר בה מת ונקבר שמואל.
לזיהוי זה חשיבות רבה עבור הנוצרים, שכן הרמתיים צופים נחשבת לפי המסורת גם עיר הולדתו של יוסף הרמתי, האיש שדאג להורדת גופת ישו מן הצלב ולקבורתה.
ביומן המסע של הנוסע היהודי בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173, מתואר שהצלבנים, בעודם עוברים דרך רמלה, שזוהתה על ידם כ"הרמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, והביאו אותם יחד איתם, וקברום מחדש בנבי סמואל – היא מצפה המשקיפה על ירושלים ליד גבעון (נחמיה ג', ז).
תחת שלטון הצלבנים הייתה רמלה כפופה, לתקופה מסוימת, לרוזן של יפו, וגם כאשר נעשתה נחלה עצמאית, לא נמנתה על הבולטות בסניוריות.
המסגד הלבן, שהכתבים של הגאוגרפים הערבים המוקדמים וחפירות ארכאולוגיות יותר אחרונות הראו שהיה מרכז העיר האומיית והעבאסית, הפך למבודד בתקופה זו, במרחק מסוים מערבה מהמרכז.
האזור המערבי המאוכלס, שהכיל את הקתדרלה הצלבנית (כיום אזור המסגד והתחנה המרכזית), הופך להיות מרכז העיר.
נראה שבבנייתם את המבצר והכנסייה במקומות אלו, הצלבנים הכריעו באופן יעיל היכן יהיה הגרעין של רמלה הממלוכית והעת'מאנית.
הסיבה לתזוזה של מרכז העיר בתקופה הצלבנית נתונה למחלוקת בקרב החוקרים.
החוקר ארליך טוען שרק אחרי 1102 הוקם המרכז הצלבני של רמלה; לדעתו הפרנקים מצאו את רמלה באתרהּ המקורי כעיר בנויה היטב, אשר יכלה לספק את צורכיהם, ולמרות זאת הם הדירו את רגליהם ממנה.
לשיטתו, בערים שנכנעו להם בלא קרב ונשארה בהן אוכלוסייה מקומית, נהגו הצלבנים להקים רובע משלהם.
לעומת זאת, בערים שהתרוקנו מיושביהן בחרו להתיישב בתוך המבנים הקיימים ולימים היה הופך אותו רובע למרכז הכובד של הערים והמרכז הקודם היה ניטש.
כך לדעתו אירע גם ברמלה, אף שכאשר נכנסו אליה צבאות הצלבנים ב-1099 הם מצאוהּ ריקה ולא הייתה להם עילה להקים בה רובע חדש ונפרד.
פרינגל לא סובר ש-30 שנה לאחר רעידת האדמה של 1068 הצלבנים מצאו את העיר ריקה לחלוטין, אלא שהעיר הייתה מאוכלסת חלקית ולכן הצלבנים הזיזו את מרכזה.
גת מסביר שהסלג'וקים היו אלו שבנו מחדש את העיר שנחרבה ברעש האדמה.
פיטרסון לעומתו גורס שפגיעת הרעש החריבה כליל את המרכז הישן ופינוי ההריסות היה כרוך במאמץ רב מדי, ולכן הצלבנים בנו את המרכז מערבה.
האתגר הצבאי היה הבטחת הדרך אל ירושלים מרמלה.
האיום העיקרי שכן במערב - ממצרים הפטאמית שגדודי צבא ושודדים הקשורים אליהם פשטו על שיירות מסחר ועולי רגל נוצריים ממבצרים ומאחזים בדרום ארץ הקודש‚ שמים ללעג ובמבחן את השלטון הצלבני.
מבחן ראשון נסתיים בניצחון צלבני ברור בקרב אשקלון במהלכו נהדף צבא משלוח מצרי מגבול הארץ בשנת 1099.
בחודש נובמבר 1100 פנה באלדווין הראשון אל לב הבעיה ותקף את קיני השודדים הבדואים שישבו במערות בית גוברין.
הצבא הצלבני הרג את יושבי המערות וסתם את פתחיהן.
בשנת 1101‚ דחקו הצלבנים את רגלי הפטאמים בארץ הקודש וכבשו את עיר הנמל ארסוף ביום 29 באפריל לאחר מצור קצר של שלושה ימים.
עם כיבוש ארסוף פנו הצלבנים בסיוע צי גנואזי לכיבוש קיסריה.
בתקופה הצלבנית – תחילת המאה ה-12 נשארו רק שרידים מועטים מקיסריה ההרודיינית והנמל העתיק.
קיסריה הערבית הייתה – ככל הנראה – דומה בגדלה לקיסריה הצלבנית שהריסותיה מעטרות היום את חוף הים.
לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר בהתקפה על החומות ב-17 במאי 1101. אוכלוסיית העיר שנמלטה למסגד נטבחה.
ממוות ניצלו רק הנשים, הקאדי, ומפקדה הצבאי של העיר.
העיר עצמה נבזזה ובתוך השלל מצאו המלחים הגנואזיים, באחד מבתי העיר, כלי זכוכית בצבע ירוק.
הכלי נלקח לג'נובה וזוהה כגביע הקדוש שממנו שתה ישו (ישוע) בסעודה האחרונה ואליו אסף יוסף הרמתי את דם ישו לאחר הצליבה.
הצבא הצלבני, של ממלכת ירושלים נבנה על פי המסורת של אירופה בשינויים שהתחייבו מנסיבות שקשורות לקיומה של הממלכה במזרח התיכון ומלחימה באויב מוסלמי.
עמוד השדרה של הצבאות הצלבנים היו האבירים עליהם התווספו סרז'נטים רכובים או רגליים ובעתות של "גיוס כללי" הצטרפו לצבא הצלבני כל הווסלים וכל הגברים היכולים לשאת נשק.
דוקטרינת הלחימה הצלבנית וגודלה הפיזי המוגבל של ממלכת ירושלים הביא לכך כי במאבק מול צבא פולש – בניגוד ללחימה מול גדודי פשיטה ושוד – התרוקנו ערי ובעיקר מבצרי ממלכת ירושלים מלוחמים תוך חשיפה והימור כי במקרה של תבוסה יישארו מאחזיהם ללא הגנה.
בתחילת המאה ה-12 קיים הבדל ניכר בין הצבא המצרי לצבא הסורי, הצבא המצרי הפטאמי היה בעיקרו חיל פרשים הנלחם מהסוס בחרב או חנית – בדומה לאבירים הצלבניים.
ההבדל העיקרי בין הצבאות היה נעוץ בשימוש בקשתים, בעוד שהצבא הצלבני מיעט בשימוש בקשתות השתמשו המצרים בקשתים סודניים.
עם זאת הצבא המצרי נכשל בטקטיקת הקרב מול הצבא הצלבני, הפעלת הקשתים הלא רכובים בעמדות נייחות כפה עמדות נייחות על הפרשים המצריים, ובכך הפך אותם חשופים ופגיעים להתקפת התנגשות ישירה של האבירים הצלבניים.
אלו דהרו במהירות הולכת וגדלה בחניתות שלוחות קדימה.
רגע הפגיעה הוא שהכריע את שורות האויב.
תוכניות המצרים וניסיונות כיבוש רמלה ויפו נכשלו כל פעם מחדש בעיקר בגלל פיקוד כושל והססני לצד חוסר תיאום בסיסי בין כוחות היבשה לצי.
קרבות רמלה נערכו בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש –הצבא המצרי ונגזר מתוכנית הפעולה שהכתיבה – ללא גמישות - חדירה עמוקה מבסיס ההתארגנות באשקלון ותנועה לאורך הדרכים צפונה אל מרכז הארץ.
תנועה זו כוונה כלפי המישור באזור שפלת החוף התחום ממזרח על ידי קו של גבעות שמפרידות בין השפלה להרי ירושלים וממערב על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף.
שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי דרך המובילה ממצרים צפונה ובמקביל לה דרך החוף הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף.
דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו – הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים ונשלט על יד שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה העיקריות שבהן היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
גאוגרפיה זו היא שתחמה את זירת הקרבות על פי האסטרטגיה המצרית שגרסה כיבוש ושליטה במרכז הארץ, בידוד ירושלים מתגבורות מתוך מחשבה כי העיר תיפול ללא קרב או במאמץ קטן.
תנועת הצבא המצרי לאורך מישור החוף אמורה הייתה להיות מגובה בתנועה של צי עד ליפו, משם עתיד הצי להטיל מצור על נמל יפו ולרתק את הצבא הצלבני לעיר.
מביצורי העיר רמלה הצלבנית של תחילת המאה ה-12 לא נותר אלא מעט שלא מאפשר לשחזר את המגדל הפשוט שהקים המלך בלדווין הראשון להגנת העיר בתקופה בין כיבוש קיסריה וקרב רמלה הראשון.
מגדלים מסוג זה היו הפשוטים בביצורים והנפוץ ביותר.
מצדים אלו היו בדרך כלל מבנה קטן ומרובע בדרך כלל בן שתי קומות שאיפשרו תצפית למרחק, מבנה זה שמר על דרכים ושיכן חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית.
הלחימה מתוך המגדל נערכה מתוך חרכי ירי ועמדות על הגג אך המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה.
במחצית השנייה של חודש מאי 1101 הגיע לאשקלון צבא מצרי בפיקודו של הממלוכ סעד אדולה אל-קואסי שתפקידו הקודם היה מפקדה הפאטימי של העיר ביירות.
מאשקלון התקדם הצבא לאיטו עד לפאתי העיר רמלה, תוכנית הפעולה של המפקד המצרי (בהנחה כי הוא פעל על פי תוכנית מובנית) לא ברורה אך אין ספק כי הוא ניסה להקל על הלחץ הצלבני על קיסריה שהייתה תחת מצור.
הצבא הצלבני יצא לקראת האיום במסע זריז לכוון רמלה, המפקד המצרי נמנע ממגע ונסוג לכוון אשקלון על מנת להמתין לתגבורת.
בלדווין ביצר את רמלה על ידי בניית מגדל אחד, ביצור שאין ביכולתו לעמוד בהתקפה של צבא מוסלמי ונועד - ככל הנראה לשמש לתצפית והתרעה.
לאחר סיום מלאכת הבניה פנה המלך הצלבני ליפו שם קבע את מיפקדתו, מנקודה זו יכול היה הצבא הצלבני הקטן לעקוב אחר תנועות הצבא המצרי ולהגיב להתפתחויות ומאידך לשמור על קשר עם אוניות של הקומונות האיטלקיות ששייטו תכופות בחופי ממלכת ירושלים.
לקראת סוף אוגוסט הגיע לידי המלך הצלבני הידיעה כי תגבורות מצריות הגיעו לצבא המצרי החונה באשקלון וכי המצרים מתארגנים לתנועה מתוך מטרה להתקיף את ירושלים.
ביום 7 בספטמבר 1101 הגיע הצבא המצרי אל פאתי העיר רמלה.
במועצת מלחמה שנערכה ביפו יומיים לאחר מכן החליט המלך לצאת להתקפה על מנת ליטול את היוזמה ולנצל את גורם ההפתעה - היתרון היחיד שעשוי היה לעמוד לצד הצבא הצלבני.
הצבא הצלבני מנה כמאתיים ושישים פרשים וכתשע מאות חיילים רגלים.
צי מצרי יצא מאשקלון צפונה וספינות מלחמה מצריות עמדו מול חומות יפו לרתק כוחות צבא צלבני ולאיים על הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים.
מלך ירושלים חילק את צבאו הזעיר לחמישה גדודים: הראשון תחת פיקודו של אביר בשם ברוולד (Bervold); הגדוד השני תחת פיקודו של אדון חיפה, גלדמר קרפנל; הגדוד השלישי תחת פיקודו של הוגו סנט עומר, נסיך הגליל; והגדודים הרביעי והחמישי תחת פיקוד המלך.
הצבא הצלבני התכונן לקרב בטקס דתי שכלל דרשה מעוררת השראה מפי ארנולף מרוהן, הפטריארך של ירושלים, וטקס מחילה על העוונות שניתנה למשתתפי הקרב על ידי קרדינל נציג האפיפיור.
שלב ראשון - תבוסה צלבנית
מלווים ומעודדים על ידי הצלב האמיתי תקפו הצלבנים בהפתעה את הצבא המצרי שחנה דרומית-מזרחית בין יבנה (איבלין) לרמלה.
למרות התעוזה והשימוש המושכל בהפתעה כאמצעי טקטי הרי שתוכנית הקרב הצלבנית הייתה פשוטה - על גבול ההתאבדות - תקיפה ראש בראש של המערך המצרי.
הגדוד של ברוולד הוביל את ההתקפה על המערך המצרי וכל האבירים והחיילים של הגדוד נקצרו על ידי הצבא המצרי ונמוגו כלא היו ומבלי להותיר רושם על הצבא המצרי, אחריו נעלם הגדוד של גלדמר קרפנל.
הגדוד של האבירים הגליליים בפיקודו של סנט עומר ספג אבדות כבדות והניצולים ניתקו מגע עם המערך המצרי וברחו אל יפו שם המתינה המלכה עם קומץ אבירים שנותרו כחיל מצב.
בהגיע הכוחות הגליליים אל יפו הם דיווחו כי הצבא הצלבני הובס ושדה הקרב נתון לחסדי המוסלמים.
המלכה הצלבנית ארדה מאדסה החליטה להזעיק את טנקרד, נסיך הגליל מנסיכויות הצפון.
צי צלבני המורכב מאוניות איטלקיות פיזר ללא קרב של ממש את הצי המצרי ממול חומות יפו והסיר את האיום מהעיר.
שלב שני - ניצחון צלבני
בעוד האבירים הצלבניים מהגליל בורחים משדה הקרב תקפו הגדודים הצלבניים בפיקודו של המלך בלדווין הראשון את המחנה המצרי.
הצלבנים חזרו מהמרדף לשדה הקרב שם חילקו המלך והאבירים הצלבניים את שלל המלחמה ולמחרת בבוקר הופיע הצבא הצלבני בראשות בלדווין הראשון מול חומות יפו, לרווחת המלכה ואצילי הממלכה.
תוצאות הקרב - מוחלטות ככל שיהיו לא השיגו הכרעה.
המשאבים של מצרים איפשרו לווזיר אל אפדל לתכנן ולארגן צבא חדש למתקפה מחודשת על המדינה הצלבנית.
בתקופת הביניים בין עונת המלחמה של שנת 1101 לשנת 1102 הגיעו לחופי הארץ שרידי הכוחות של מסע הצלב של 1101 ובלדווין קיבל את פניהם של הנסיכים הצרפתיים וחגג עימם את חג הפסחא בירושלים, כוחות אלו נשארו בארץ בזמן לסייע בעימות הבא שנערך מול רמלה.
משם המשיך הצבא המצרי לכוון רמלה בעוד הבישוף של רמלה-לוד מזעיק עזרה.
בלדווין היה מודע לצבא המצרי שנאסף באשקלון והתכונן לעימות על ידי גיוס אבירי ממלכת ירושלים ומספר מאות אבירים חנו ביפו בהמתנה להתקפה המצרית, בעוד אבירים נוספים מערי הגליל ונסיכיות הצפון הועמדו במצב הכן.
ההתקפה ההססנית על לוד ורמלה הטעתה את בלדווין שהעריך כי ההתקפה בוצעה על ידי כוח חלוץ קטן בגודלו יצא מירושלים בראש כוח של פרשים מקומיים עם האבירים הצרפתיים -אורחיו, פליטי מסע הצלב של 1101 ו בסך הכל כ-500 פרשים.
ביום 17 במאי נתקלו הפרשים הצלבניים בצבא המצרי, ומגע נוצר באופן מיידי, בעוד הפרשים הקלים המצרים מבצעים תמרון של איגוף לסגירת נתיב הנסיגה בחרו הצלבנים לתקוף את מרכז הכוח המצרי.
תמרון זה הפתיע את המצרים וזרע בלבול בשורותיהם אך משהוברר כי הכוח התוקף זעיר בגודלו ואין הוא מגובה בכוחות נוספים הם סגרו על הפרשים המסתערים ובלמו את ההתקפה.
אבירים מעטים הצליחו לברוח תוך כדי לחימה דרך הצבא המצרי ולהגיע ליפו.
כמחצית מהאבירים הצלבניים נהרגו בעוד המלך ואבירים אחרים הצליחו לסגת אל הביצורים החלשים של רמלה שהוקפה על ידי הצבא המצרי והושמה במצור.
על פי סיפור רומנטי המצוטט בכתבי היסטוריונים צלבניים, בעת שבלדווין היה במצודת רמלה הגיע לשער לוחם מוסלמי שביקש לדבר עם המלך.
בשיחה הזהיר המוסלמי את המלך כי הצבא המצרי עתיד לתקוף את רמלה עם בוקר והציע למלך להימלט בדרך סתרים.
הרקע למעשה החסד מצד הערבי היה מעשה חסד מצד המלך באביב של שנת 1101, אז תקף גדוד צלבני בפיקודו של בלדווין שיירה שעשתה את דרכה בעבר הירדן, רוב נוסעי השיירה ומלויה נטבחו והנשים והילדים נמכרו לעבדות.
בשיירה הייתה גם נסיכה ערבית - אשתו של הלוחם המוסלמי שהופיע ברמלה והיא בחודש האחרון להריונה.
בלדווין שחרר אותה ואת המשרתות שלה עם אספקה של מזון ומים ונאקה שתישא אותן למקום מבטחים.
הנסיכה ילדה לצד הדרך ובעלה אסיר התודה הבטיח למלך כי הוא ישיב לו תודה בעתיד.
ירידת החשיכה מנעה התקפה מצרית מיידית והמלך הצלבני ניצל את ההזדמנות ובלווית שלושה בני לוויה הסתנן דרך הקווים המצרים, כשהוא משאיר את חבריו לנשק לגורלם.
במהלך הבריחה נתקל המלך בפטרול של חיילים פאטימים ובלב החשיכה החל קרב כאוטי.
בלדווין, רכוב על סוסו, גאזאלה, הצליח להימלט מיד הפטרול בליווי אביר נוסף בשם יו מברוליס.
הוא רכב לאורך מישור החוף תוך שהוא מתחמק מסיורים מצרים, משנכשלו ניסיונותיו להגיע לירושלים ואז ליפו הוא פנה צפונה ורכב במשך יומיים עד שהגיע למבצר ארסוף.
למחרת יום הקרב הסתערו המצרים על המגדל המבוצר של רמלה והעלו באש את הביצורים.
הצלבנים בחרו בקרב במקום מוות בשריפה ופרצו מהמגדל, מפקד המבצר קונרד ומאה אבירים נפלו בשבי ונלקחו למצרים, בעוד אבירים אחרים נהרגו תוך כדי הלחימה, ביניהם אטיין השני, רוזן בלואה.
כך הושמד מחצית כוחה הלוחם של ממלכת ירושלים המוערך על ידי יהושע פראוור ב-200 עד 400 פרשים.
המלכה וחצר המלוכה עימה שהו ביפו וקיבלו את הבשורה על המפלה מול רמלה מהאבירים שהצליחו לברוח משדה הקרב אך לא היו כל ידיעות על גורל המלך.
התוכנית לסגת מיפו נתקלה בבואו של צי מצרי שצר על העיר מצד הים וב-20 במאי הגיע הצבא המצרי אל מול חומות העיר וסגר את כל דרכי הנסיגה.
כדאי להוריד את מורל תושבי העיר, רקח שארף אלמעאלי בטקטיקה ערמומית- אביר אחד שנהרג, שמו גרבוד מוינדיק, דמה בצורה יוצאת דופן למלך הנמלט.
המוסלמים השחיתו את הגופה, הלבישו אותה בבגדי מלך סגולים וערכו מסדר חגיגי בפני חומות העיר כשהם טוענים כי מדובר בגופת המלך ודורשים כניעה מיידית.
כמעט באותו רגע שבה הופעל התכסיס- כך על פי כתבי היסטוריונים בני התקופה, פרץ המלך בלדווין את המצור הימי המצרי באמצעות ספינה של הרפתקן אנגלי.
במרדף הימי שהתפתח במימי יפו ניצלה הספינה הנוצרית רוח חזקה שדחפה את ספינת המפרש אל תוך נמל יפו דרך ההסגר המצרי.
במקביל הגיעו לאזור יפו כ-80 פרשים צלבניים מנסיכות הגליל בפיקודו של הוגו סנט עומר, האדון של טבריה, שהצליחו לפרוץ את המצור ולחבור למלך הצלבני בתוך מצודת יפו.
נזיר מקומי התנדב להסתנן דרך קווי המצור המצרי ולהזעיק אבירים נוספים מחיל המצב של ירושלים.
הוא חזר לאחר שלושה ימים ועמו 90 אבירים ומספר לא ידוע של סרגנטים רכובים מירושלים הגיעו אף הם לאזור יפו ועימם פיסה מהצלב האמיתי.
בהגיעם אל מול חומות יפו הצליחו האבירים לפרוץ את המצור ולהיכנס לעיר בעוד הפרשים הקלים נאלצו לזנוח את הסוסים ולשחות אל העיר דרך הנמל.
במקביל - צי בן מאתיים ספינות אירופאיות שעיקרן נושא עולי רגל וחיילים מאנגליה, צרפת וגרמניה פרץ את המצור הימי על יפו, הצי המצרי התפזר ללא קרב ואפשר לכוחות הנוצריים להיכנס אל תוך העיר.
ב-27 במאי פרצו האבירים הצלבניים בראש צבא שמנה כ-8,000 חיילים מתוך יפו ותקפו את הצבא המצרי שצר על העיר.
בסתיו של קיץ 1103 יצא צבא מצרי בפיקוד כפול - הממלוכ תאג' אל עגם מפקד צבא היבשה והקאדי אבן קאדוס כמפקד הצי.
בהגיעו לאשקלון החליט מפקד צבא היבשה שלא להמשיך במסע ולא להיכנס אל תחומי ממלכת ירושלים - ככל הנראה במחאה על פיצול הפיקוד ומתוך קנאה במפקד הצי שקיבל את התואר אדמירל.
הצי שהגיע עד ליפו הטיל מצור על העיר אך הניסיון היה בחצי לב ולאחר שנתגלה כי הצבא שאמור היה לנהל התקפה סימולטנית על יפו לא הופיע סב על עקביו וחזר למצרים.
כיבוש עכו על ידי הצלבנים
התבוסה המצרית בקרב רמלה השני והפיאסקו של המסע באביב 1103 החלו לגבות את מחירם על יכולתה של מצרים להמשיך במסעי מלחמה כושלים.
ומאידך עורר את הצלבנים להעמיק את אחיזתם במישור החוף וערי הנמל הפזורות לאורכו.
בשנת 1103 יצא בלדווין במסע כנגד עכו ששימשה ריכוז לגדודים מצרים ומוסלמיים מקומיים שהיו פושטים על אזור חיפה ומנתקים את הדרך בין חיפה ונסיכויות הצפון לקיסריה.
תחילה פעל בלדווין לטיהור הכרמל משודדים ובאותה שנה הטיל מצור על עכו עצמה.
המצור נכשל מחוסר צי צלבני שמנע הטלת הסגר על העיר מצד הים.
בחודש מאי 1104 הופיע בחופי הארץ צי מג'נובה ואחר חתימת הסכם על חלוקת שלל העיר עכו לאחר נפילתה הושמה העיר במצור פעם שנייה.
הפעם ברח מפקד העיר המוסלמי - מצרי ט'הר אדאולה אל-גיושי ומצא מקלט בדמשק, נכבדי העיר שנותרו ללא מפקד פתחו במשא ומתן עם בלדווין וסוכם כי הרוצה להישאר בעיר יוכל לעשות כן וכל החפץ לעזוב יוכל לקחת את מטלטליו.
ביום 26 במאי לאחר 20 ימי מצור נכנעה עכו אך האיטלקים, שיכורים מניצחון טבחו בתושבי העיר.
עכו, מקום הולדתו של הווזיר המצרי אל אפדל נפלה לידי הצלבנים, ועתה היה בידם נמל עמוק יחסית הניתן לשימוש בכל עונות השנה.
עכו הפכה לנמל העיקרי של ממלכת ירושלים והעיר נכנסה לתקופת פריחה העיקרית בתולדותיה.
עליית כוחה של ממלכת הצלבנים שכיבוש עכו היה שיא חדש בהתגלמותה הכתה גלים בעולם המוסלמי השכן לממלכת ירושלים.
קולות מרמור עלו על אי יכולתם של הפטאמים לסלק את הפולש ושאננותם של שליטי דמשק, קולות אלו מהווים את ניצני ההכרה כי ממלכת ירושלים נאחזה בארץ ישראל ובירושלים בפרט, וכי החזקתם בארץ ישראל היא בעלת אספקטים של מלחמה בין דתות.
במהלך שנת 1104 השתנתה התמונה הפוליטית בדמשק ועם שינוי התמונה השתנתה גישתה הנייטרלית כלפי ממלכת ירושלים ושיתוף הפעולה עם מצרים.
באותה שנה מת אמיר דמשק דקאק והותיר את מושכות השלטון בידי האתאבך (מפקד הצבא) טגתכין שמשל כעוצר ואפוטרופוס לבנו בן השנה של דקאק.
כנהוג אצל השבטים הטורקים נשא טגתכין את אלמנת אדונו, במערבולת הפוליטית שסחפה את העיר מרדו בני משפחת דקאק בשלטון החדש וחברו לשליט בוסרה ואף כרתו ברית אסטרטגית עם ממלכת ירושלים.
טגתכין שנותר בדמשק ללא בעל ברית ותחת איום עם שטחי הגולן והחורן שהם בעלי חשיבות כלכלית אסטרטגית לדמשק חבר אל הווזיר המצרי אל אפדל וכוחות צבא מדמשק - כ-1300 קשתים רכובים נשלחו אל אשקלון דרך עבר הירדן ומדבר הנגב בשנת 1105 להשתתף בקרב השלישי על רמלה.
הצבא המצרי מנה כחמשת אלפים פרשים ומספר לא ברור של חיילים רגלים מסודאן בפיקודו של סינה אל מליכ חוסיין בנו של הווזיר אל-אפדל וחנה באשקלון שם נפגש עם כוחות דמשק, מאשקלון יצא הצבא המאוחד צפונה לכוון רמלה.
הצבא הצלבני חנה בסמוך לעיר יפו כשהוא ממתין לפריסת הכוחות המוסלמיים.
עם הופעת הצי המצרי מול חופי יפו יצא המלך מהעיר אל כוון רמלה כשהוא מותיר ביפו 300 חיילים בלבד.
הצבא הצלבני כלל את כל האבירים והלוחמים של ממלכת ירושלים, לבד ממספר קטן של לוחמים שנותרו כחיל מצב במבצרים ברחבי הארץ.
סה"כ כלל הצבא כ-500 פרשים וכאלפיים חיילים רגלים אליהם הצטרף חיל המצב של ירושלים בפיקוד הפטריארך הלטיני-צלבני כמאה וחמישים לוחמים ועימם הצלב האמיתי.
לצידו של בלדווין רכב הטוען המוסלמי לכתר דמשק עם מספר לא ידוע של לוחמים.
ביום 27 באוגוסט 1105 נפגשו הצבאות בין יבנה לרמלה, בטרם הקרב בירך הפטריארך את הלוחמים הצלבניים בעודו אוחז בצלב האמיתי בידו ועורך טקס מחילה על החטאים ללוחמים.
הצבא המוסלמי חסר את האגף השמאלי שנשלח צפונה להפתיע את נמלי הצפון וכוון כנגד חיפה, חיסרון זה יצר אי שווי משקל במערך המוסלמי שפעל לטובת הצבא הנוצרי הקטן יותר.
היסטוריונים בני זמננו נסמכים על מקורות מהמאה ה-12 מציינים כי לחימתו וניהול הקרב של בלדווין הוא שהכריע את הקרב - תחילה שבר את מהלך צבא דמשק שאיים על חלקו האחורי של המערך הצלבני ולאחר מכן הוביל את ההתקפה המכריעה על מרכז הצבא המצרי.
המצרים לא ניסו כלל להתבצר ברמלה שכבר הייתה בידם ונסו כל עוד נפשם בם דרומה לאשקלון - עובדה המראה על גודל הפחד מנחת זרועם של האבירים הצלבנים.
הניצחון, מכריע ככל שהיה גבה מחיר כבד מהצבא הצלבני, הנוצרים לא יכלו לרדף את המצרים המוכים ולא יכול היה להמשיך ולסייע למורד הדמשקאי הנסיך אירתוש.
הלה ברח למבצר באזור עיראק של ימינו.
כוחות של צבא דמשק שיצאו לבוסרה לא מצאו בה את הטוען לכתר ואת עוזרו איתכין אלחלבי שברחו ממנה בעוד מועד.
עם הגעת תגבורות בפיקודו של טנקרד ושאר נסיכי הצפון יצא הצבא הנוצרי בעקבות הצבא המצרי והגיע עד אשקלון, אך ניסיון להטיל מצור על העיר נכשל - מחוסר בצי שיסגור את נתיבי האספקה של העיר מהים.
אפיזודה זו, של שיתוף פעולה מוסלמי-צלבני, שלא הבשילה לכדי מהלך כולל הייתה סנונית המבשרת את העתיד, נפתחה הדרך לממלכת ירושלים לרכישת בעלי ברית מוסלמים על בסיס אינטרסים אסטרטגיים משותפים וחשיבות מבצרי עבר הירדן הובררה כבסיס לבריתות כנגד האיום מדמשק.
בסתיו של שנת 1106 יצא כוח פשיטה מצרי מאשקלון לכוון רמלה ויפו תוך ניצול העובדה שצבא ממלכת ירושלים עסוק היה במערכה בצפון.
הגדוד המצרי שמנה כאלף פרשים תקף מחנה של עולי רגל באזור העיר יפו ומשם פנה לרמלה בה היה חיל מצב של 8 אבירים בלבד, לאחר כיבוש העיר יצא מפקד יפו בראש כוח המצב של העיר לקדם את פני הרעה.
במארב מתוכנן אליו נפלו הצלבנים הושמד רוב הכוח הצלבני ומפקד יפו ברח אל המחסה של חומות יפו והפרשים המצרים בעקבותיו.
בהיעדר אפשרות לצור על העיר פנו המצרים לכוון ירושלים ובדרך תקפו בנאים שעמלו על הקמת מצודה באזור עמק איילון והרגו אותם ואת כוח האבטחה שליווה אותם.
משנודע למפקד הגדוד המצרי כי הגוף העיקרי של צבא ממלכת ירושלים נמצא בדרך לירושלים הם בחרו להימלט לאשקלון.
מסעות המלחמה של העשור השני של המאה ה-12 שחלקם נסתיים בקרבות של ממש בסביבת העיר רמלה ובחוף של יפו נראים כקרבות קטנים בערך במיוחד לאור ההיסטוריה הצבאית הסוערת והעקובה מדם של ממלכת ירושלים לכל אורך קיומה.
עם זאת כפי שניתן ללמוד מקרבות אלו ובעיקר מקרב רמלה השני כל התקפה יכלה להסתיים בתוצאה שונה לחלוטין בכל אחד מהעימותים העיקריים נמתחה היכולת הצבאית של ממלכת ירושלים עד לקצה ועיקר כוחה הצבאי הושקע במאמץ - והימור להדוף את הכוחות המצרים שתמיד היו בעדיפות מספרית מכרעת.
סדרת העימותים גבתה מחיר כלכלי כבד ממלכת ירושלים שהתקשתה לממן את הריכוז הצבאי והשבתת הפעילות הכלכלית במדינה, למזלם של הצלבנים המחנות של הצבא המצרי כללו ציוד ואספקה רבים שהיו מכסים ולו חלק מהגרעון.
עם זאת לא קשה לדמיין תסריט שונה לקרבות רמלה, מפלה צלבנית אחת הייתה מסוגלת להכחיד את רובו המכריע של הכוח הלוחם בממלכה ולשים סוף לממלכת ירושלים.