tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדמירליות הבריטית חששה מקיומו של צי צרפתי כה גדול, והורתה למפקד השייטת הבריטית, אדמירל גמבייה (Gambier), להשמיד את האוניות הצרפתיות באמצעות ספינות תבערה.
גמבייה סירב, בטענה שזהו אמצעי לא אנושי ולא נוצרי.
המשימה הוטלה על פקודו של גמבייה, קוקרן.
קוקרן הוסיף לצי ספינות התבערה שהועמד לרשותו גם ספינות נפץ, ובליל 11 באפריל הסתער על הצרפתים.
רוב האוניות לא פגעו במטרתן, אך הצוותים הצרפתיים נבהלו מאוד מצי אוניות התבערה המתקרב, ובמהומה שהשתררה התנגשו האוניות הצרפתיות זו בזו, חלק גדול מהן עלו על שרטון או נתקעו ביבשה.
עם שחר הסתבר שהצי הצרפתי למעשה חסר יכולת להתגונן; קוקרן הפציר בגמבייה להתקרב עם שאר הצי ולהשמיד את הצי הצרפתי כולו.
גמבייה סירב; קוקרן עשה כמיטב יכולתו לפגוע בצרפתים בכוחות עצמו, אך הזדמנות הפז להשמיד את עיקר הצי הצרפתי הוחמצה.
קוקרן חזר לבריטניה כגיבור, אך היה מלא מרירות על ניהול הקרב, והאשים את גמבייה בפחדנות אל מול האויב.
גמבייה תבע שייערך לו משפט צבאי, כדי להוכיח את חפותו; קוקרן לא העריך נכונה את יחסי הכוחות הפוליטיים, ולא הבין שקשריו הפוליטיים של גמבייה יסייעו לו.
כאב בית הדין מונה אחד מידידיו הטובים של גמבייה, והוא זוכה במשפט.
האדמירליות זקפה את הניצחון בקרב לטובת גמבייה, וקוקרן הודח מפיקוד.
ביוני 1806 התמודד קוקרן על ייצוג מחוז הבחירה של הוניטון (Honiton) בבית הנבחרים הבריטי על בסיס תמיכתו ברפורמה פרלמנטרית (שתביא, בשנת 1832, לחוק הרפורמה שכונה גם "חוק הרפורמה הגדולה").
מחוז הוניטון היה "מחוז רקוב" מהסוג שקוקרן ביקש לשנות מן היסוד.
במחוז זה היו קולות המצביעים נמכרים לכל המרבה במחיר; קוקרן, שלא הציע תמורה בעבור התמיכה בו, לא נבחר.
באוקטובר אותה שנה התמודד שוב קוקרן, באותו מחוז, והפעם נבחר.
קוקרן הכחיש כי שילם שוחד על מנת להיבחר, ואולם עשר שנים לאחר מכן גילה בעצמו, בזמן דיון בפרלמנט, שאכן שילם עשרה גיני לבוחר בתיווכו של בנקאי מקומי.
במאי 1807 נבחר קוקרן, בצורה דמוקרטית יותר, במחוז וסטמינסטר, והחזיק בכסאו עד לשנת 1818. במהלך התקופה הוא הודח ל-11 יום, בין ה-5 ל-16 ביולי 1814, בשל הרשעתו בפרשת הונאת בורסת ניירות הערך הגדולה של שנת 1814, אולם נבחר בשנית בבחירות הביניים בידי מחוז הבחירה שלו .
במהלך כהונתו תמך קוקרן ברפורמה פרלמנטרית לצידם של רדיקלים נוספים.
ביקורתו המוחצנת על אופן ניהול המלחמה ועל השחיתות בצי הקימה לו אויבים רבי עוצמה בקרב הממשל.
ביקורתו החריפה על התנהלותו של אדמירל גמבייה בקרב מעגן הבסקים הביאה את גמבייה לדרוש לנקות את שמו במשפט צבאי, כאמור, והפרשה הקימה לו אויבים גם בקרב האדמירלות.
על אף הפופולריות לה זכה בקרב הציבור לא מצא קוקרן שפה משותפת עם בעלי בריתו הפוליטיים ועל אחת כמה וכמה עם הממשלה.
מכיוון שכך זכה להצלחה מועטה בלבד בקידום מטרותיו, בדרך כלל.
בשנת 1818 תמה כהונתו של קוקרן בבית הנבחרים.
בשנת 1831 נפטר אביו וקוקרן הפך לרוזן העשירי של דנדונלד (Earl of Dundonald).
בתארו החדש זכאי היה קוקרן למושב בבית הלורדים.
בשנת 1812 נישא קוקרן לקתרין פרנסס קורבט בארנס, יפהפייה יתומה, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-20 שנה.
בני הזוג נישאו בחשאי בטקס אזרחי עקב התנגדותו של דודו האמיד של קוקרן, באזיל קוקרן, לנישואים.
כתוצאה מכך נישל באזיל קוקרן את תומאס קוקרן מירושתו.
קתרין קוקרן התלוותה לבעלה בים לעיתים קרובות במהלך שירותו באמריקה הדרומית וביוון.
בשנת 1818 נישאו בני הזוג בשנית בכנסייה האנגליקנית ובשנת 1825 - בכנסייה של סקוטלנד.
לבני הזוג נולדו ארבעה בנים ושתי בנות; בת אחת נפטרה כשהייתה כבת שנה בלבד.
שניים מבניו של קוקרן שירתו בצבא הבריטי, ושני האחרים בצי.
אחד מהם הגיע לדרגת אדמירל ועוטר כאביר מפקד (Knight Commander) של מסדר האמבט.
הונאת בורסת ניירות הערך הגדולה
ב-21 בפברואר 1814 פשטה בלונדון שמועה על מותו של נפוליאון בונפרטה ועל סיום המלחמה.
השמועה גרמה לעלייה תלולה בבורסה הלונדונית, ולאחר מכן לנפילה חדה, מאוחר יותר באותו היום, כאשר התברר שהשמועה שקרית.
ועדת חקירה קבעה כי מדובר היה בהונאה מכוונת, ותומאס קוקרן הורשע כאחד האחראים לה.
קוקרן טען לחפותו במשך כל חייו, ובהמשך המאה ה-19, במהלך התקופה הוויקטוריאנית, מקובל היה להאמין בחפותו.
גזר דינו של קוקרן כלל הוקעה על עמוד הקלון, מאסר לשנה, וקנס כספי.
חשש למהומות מצד תומכיו הביאו לביטול עונש הסד אולם קוקרן הודח מבית הנבחרים (וכאמור, נבחר מחדש בשנית 11 ימים לאחר מכן) וסולק מהצי.
נוסף על כך נלקח מקוקרן תואר האבירות שלו, ודרגותיו הצבאיות נשללו ממנו בטקס השפלה צבאי פומבי.
בשנים שלאחר מכן נלחם קוקרן על זיכויו ועל השבת תאריו.
הוא זכה לחנינה מלכותית ב-1832, דבר שאפשר את השבתו לרשימת הצי בה מופיעים כלל קציני הצי ומינוייהם.
בשנת 1847 השיבה המלכה ויקטוריה לקוקרן את תואר האבירות שלו.
לאחר פרשת הונאת בורסת ניירות הערך הגדולה עזב קוקרן את בריטניה כשאות קלון תלוי מעליו, אולם הדבר לא קטע את הקריירה הימית שלו.
במאי 1817 נענה קוקרן לפנייתו של ברנרדו או'היגינס והתמנה למפקד הצי הצ'יליאני במהלך מלחמת העצמאות הצ'יליאנית במאבקה להשתחרר מעול הכיבוש הספרדי.
קוקרן היה למפקדו הראשון של הצי הצ'יליאני והראשון לשאת את התואר אדמירל המשנה של צ'ילה.
ב-28 בנובמבר 1818 הגיע קוקרן, מלווה באשתו ושני ילדיו, לנמל ולפראיסו.
לאחר שקיבל את תאריו ומינויו למפקד הצי החל בארגון מחדש של הצי בהתבסס על מנהגי הצי הבריטי.
הוא פיקד על הפריגטה "או'היגינס" ופשט של חופי צ'ילה ופרו כפי שעשה בעבר בצרפת וספרד.
בנוסף, ארגן את כיבושה של ולדיביה, ופיקד על מתקפה נועזת של שתי ספינות וכ-300 מלחים כנגד 7 מבצרים רבי עוצמה.
בשנת 1820 הצליחו כוחותיו לקחת בשבי את ה"אסמרלדה", הספינה הספרדית החזקה ביותר באמריקה הדרומית, אולם הוא כשל בניסיונות כיבוש האי צ'ילואה.
לאחר מכן הורה או'היגינס לקוקרן להוביל את הצי הצ'יליאני לשחרור פרו מעול ספרד במקביל למסעו היבשתי של חוסה דה סן מרטין, מהלך שהוביל לעצמאות פרו והבטיח את עתידה העצמאי של צ'ילה.
קוקרן יזם בניית אוניית קרב "רייזינג סטאר" אך היא החלה את השירות אחרי סיום המלחמה.
קוקרן סיים את שירותו תחת דגל צ'ילה ב-29 בנובמבר 1822. חמש ספינות בצי הצ'יליאני נקראו "קוקרן" או "אלמירנטה קוקרן".
הראשונה שרתה במלחמת האוקיינוס השקט ואילו החמישית החלה בשרותה בשנת 2006.
לאחר שירותו בצי הצ'יליאני עבר קוקרן לשרת בצי הברזילאי; ברזיל הייתה בעיצומה של מלחמת העצמאות שלה משלטון האימפריה הפורטוגזית.
ב-21 במרץ 1823 קיבל קוקרן את הפיקוד על הצי הברזילאי ועל אוניית הדגל שלו "פדרו הראשון".
הוא חסם את דרכם של הפורטוגלים בבאהיה ואילץ אותם להתפנות למרניאו בעודו תופס חלק ניכר משיירת הנמלטים.
כתוצאה ממרידות וניסיונות הפיכה מצא עצמו קוקרן מושל פרובינציית מרניאו.
קיסר ברזיל פדרו הראשון יצר עבורו את התואר המרקיז ממרניאו והכתיר אותו לראשון הנושא בתואר זה.
אולם קוקרן לא חפץ להמשיך ולאחוז במשרה וב-10 בנובמבר 1825 עזב את ברזיל ושם פעמיו לאנגליה.
לאחר שירותו באמריקה הדרומית עבר קוקרן לאירופה ובין מרץ 1827 ודצמבר 1827 השתתף במלחמת העצמאות של יוון מעול האימפריה העות'מאנית.
במערכה זו נחל קוקרן הצלחה מועטה בשל המשמעת הלקויה של החיילים והמלחים היוונים.
למרות התוצאות המועטות, הצליח מתקפה של אחד מפקודיו של קוקרן, קפטן הסטינגס (Hastings), על כוחות עות'מאנים במפרץ קורינתוס, להביא להתערבותן של אנגליה, צרפת ורוסיה; התערבותן של המעצמות הובילה להשמדת הצי הטורקי-מצרי בקרב נאווארינו, ולסיום המלחמה בתיווך המעצמות האירופאיות.
המערכה היוונית הייתה, ככל הנראה, הפרק החלש ביותר בקריירה הימית של קוקרן.
בסוף המלחמה התפטר קוקרן ושב לאנגליה לתקופה של חוסר מעש.
ב-1 ביולי 1831 נפטר אביו של קוקרן ותומס ירש את תוארי האצולה של אביו והפך לרוזן העשירי של דנדונלד.
ב-2 במאי 1832 הוחזר שמו לרשימת קציני הצי המלכותי הבריטי לתפקיד אדמירל משנה של השייטת הכחולה קוקרן סירב לקבל את הפיקוד בטרם יושב לו תואר האבירות, אך אף על פי כן קודם קוקרן בסולם הדרגות, כדלקמן:
ב-2 במאי 1832 מונה לאדמירל משנה של השייטת הכחולה;
ב-10 בינואר 1837 קודם לאדמירל משנה של השייטת הלבנה;
ב-28 ביוני 1838 קודם לדרגת אדמירל משנה של השייטת האדומה;
ב-23 בנובמבר 1841 מונה לתת-אדמירל של השייטת הכחולה;
ב-9 בנובמבר 1846 מונה לתת אדמירל של השייטת הלבנה;
ב-3 בינואר 1848 מונה לתת אדמירל של השייטת האדומה;
ב-21 במרץ 1851 מונה לאדמירל של השייטת הכחולה;
ב-2 באפריל 1853 מונה לאדמירל השייטת הלבנה;
ב-8 בדצמבר 1857 מונה לאדמירל השייטת האדומה.
ב-22 במאי 1847 הכתירה מחדש המלכה ויקטוריה את קוקרן כאביר במסדר האמבט.
לאחר מכן שרת קוקרן בין השנים 1848 ו-1851 כמפקד כוחות הצי באמריקה הצפונית ובאיי הודו המערבית.
במהלך מלחמת קרים שקלה הממשלה למנותו למפקד הכוחות בים הבלטי, אך לא עשתה כן מחשש שיאבד את פקודיו בהתקפה הנועזות שנהג להוביל, שהיו בעלות סיכון גבוה.
ב-6 בנובמבר 1854 קיבל קוקרן את תואר הכבוד "אדמירל משנה של הממלכה המאוחדת" (Rear-Admiral of the United Kingdom) בו החזיק עד ליום מותו.
במהלך שנותיו האחרונות כתב קוקרן את האוטוביוגרפיה שלו בשיתוף עם ג.
בריאותו הדרדרה והוא עבר שני ניתוחים להוצאת אבנים בכליות.
ב-31 באוקטובר 1860 נפטר קוקרן בקנזינגטון, במהלך השני מבין שני ניתוחים אלו.
קוקרן נקבר במנזר וסטמינסטר וקברו נמצא בחלקה המרכזי של ספינת המנזר.
בהפליגן בשיירות עקבו הספינות אחר אורות המנורה של הספינה הקודמת להן בשיירה.
בשנת 1806 השתתף קוקרן בתחרות שערך הצי המלכותי לתכנון מנורת שיירה.
בהאמינו כי השופטים יהיו מוטים כנגדו הוא הגיש את הצעתו באמצעות חבר וגילה את זהותו רק לאחר שעיצובו זכה בתחרות.
הצי מעולם לא רכש את המנורות שהציע.
בשנת 1812 גיבש תוכנית לתקיפת מתקני חוף צרפתים ששילבה בין ספינות תותחים, ספינות נפץ ומעין "ספינות סירחון", מעין לוחמה כימית מוקדמת.
קוקרן הציעה את תוכניתו בשנית במהלך מלחמת קרים אך הדרגים הגבוהים החליטו שלא לאמצה, בין השאר מכיוון שהתוכנית אמורה הייתה להסב נזק עצום לאויב, ומכיוון שבעתיד עלול היה האויב להשתמש באותה טכנולוגיה נגד לבריטניה.
התוכנית נשמרה בסוד עד לשנת 1895.
בשנת 1818 רשם קוקרן פטנט, יחד עם המהנדס מרק איזמבארד ברונל (Brunel), על מגן החפירה (tunneling shield) שברונל ובנו השתמשו בו מאוחר יותר לכריית תעלת התמזה בשנים 1825–1843.
קוקרן היה מהתומכים הראשונים בספינות קיטור.
הוא ניסה להביא ספינת קיטור מאנגליה לצ'ילה אך בנייתה ארכה יתר על המידה והיא הגיעה רק לאחר תום המלחמה.
הדבר חזר על עצמו במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הוא ערך ניסויים בספינות קיטור ופיתח מנוע ומדחף.
בשנת 1851 רשם קוקרן פטנט על הנעת ספינות קיטור באמצעות ביטומן.
דמותו של קוקרן היוותה מקור השראה למספר סופרים שכתבו רומנים ימיים.
הראשון שבהם היה קפטן פרדריק מארייאט (Marryat) ששרת תחת פיקודו של קוקרן.
במאה ה-20 עוצבו בחלקן הקריירות הבדיוניות של הוריישיו הורנבלואר מאת ס.ס.
פורסטר ושל ג'ק אובריי (Aubrey) מסדרת אובריי-מאטורין (Aubrey–Maturin series) מאת פטריק או'בריין (O'Brian) בעקבות זו של קוקרן.
קוקרן עצמו הופיע כדמות ברומנים היסטריים בהם "קוקרן העשוי ללא חת" (Cochrane the Dauntless, 1897) מאת גאורג אלפרד הנטי (Henty), "אדון הים" (The Sea Lord, 1956) במקור: "קפטן הפריגטה" (The Frigate Captain) מאת שוול סטיילס (Showell Styles) ואחרים.
תומאס קלסטיל היה פוליטיקאי ודיפלומט אוסטרי.
ב-1992 הוא נבחר לכהונת נשיא אוסטריה העשירי ונבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1998. תקופת כהונתו השנייה הייתה אמורה להסתיים ב-8 ביולי 2004, אך הוא מת יומיים לפני כן.
תומאס קלסטיל נולד בווינה למשפחה ממעמד הפועלים.
אביו עבד בחברת החשמליות של וינה.
קלסטיל התחנך בבית ספר ברובע לאנדשטרסה, שם נמנה המוזיקאי ג'ו זאווינול על חבריו לספסל הלימודים.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה לכלכלה ועסקים (Wirtschaftsuniversität Wien) וב-1957 הוענק לו תואר דוקטור מטעמה.
לאחר שנכנס לשירות הציבורי, עבד קלסטיל באוסטריה ומחוצה לה, למשל בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
ב-1969 הוא הקים את הקונסוליה הכללית של אוסטריה בלוס אנג'לס, שם הוא התיידד עם ארנולד שוורצנגר.
כמי שהשפה האנגלית הייתה שגורה על פיו, כיהן קלסטיל כשגריר אוסטריה באו"ם בין השנים 1978 – 1982 וכשגריר בארצות הברית בין השנים 1982–1987.
קלסטיל, שבמהלך מסע הבחירות שלו הצהיר שהוא יהיה נשיא "אקטיבי", מתח ביקורת שוב ושוב על ממשלת אוסטריה ובראיון שהעניק ב-2003 לעיתון שווייצרי, הוא הצהיר שמבחינה תאורטית, בסמכותו לפזר את הממשלה בכל עת שהוא ימצא לנכון לעשות כן.
למעשה חוקת אוסטריה מעניקה סמכויות מרחיקות לכת כאלו לנשיא, אך בסמכויות אלו לא נעשה כל שימוש על ידי קודמיו של קלסטיל.
קלסטיל העניק את תמיכתו לפיתוחה של השכונה החרדית, קריית מטרסדורף, שליד ירושלים, אשר נוסדה ב-1959 על ידי שמואל ארנפלד לזכרן של שבע הקהילות של בורגנלנד, שנכחדו בשואה ושמטרסדורף הייתה אחת מהן.
בנו של הרב ארנפלד, הרב עקיבא ארנפלד, שהיה נשיא השכונה, יצר קשרים הדוקים עם ממשלת אוסטריה כדי לקבל מימון לכמה מוסדות בשכונה, כולל גן ילדים ובית האבות "נווה שמחה".
במהלך ביקורו של קלסטיל בישראל בשנת 1994, הוא ערך סיור בקריית מטרסדורף.
בעקבות ביקור זה הוא אירח את הרב ארנפלד בקבלת פנים רשמית בארמון הופבורג בווינה ב-24 בינואר 1995.
לקלסטיל, שלושה ילדים בוגרים מנישואיו לאשתו הראשונה, אדית, שממנה הוא התגרש זמן קצר לאחר היבחרו לנשיאות.
ב-1992 הוא נשא לאישה את חברתו לעבודה, מרגוט לפלר.
ב-5 ביולי 2004, שלושה ימים לפני מועד סיום כהונתו, לקה קלסטיל באוטם שריר הלב או באי-ספיקת לב, שנגרם ככל הנראה עקב מחלת ריאות ממנה סבל זמן רב, ובעקבות כך התדרדר מצבו הרפואי.
תומאס קלסטיל מת ב-6 ביולי 2004, בשעה 23:33 זמן מקומי מקריסת איברים כללית, בבית החולים הכללי של וינה..
ב-9 ביולי הוא נקבר בחלקת הנשיאים שבבית הקברות המרכזי בווינה.
בין האישים המרכזיים שנכחו בטקס הלוויה היו נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, נשיא אוסטריה לשעבר ומזכ"ל האו"ם לשעבר, קורט ולדהיים ומושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, יליד אוסטריה.
קלסטיל היה הנשיא האוסטרי החמישי שמת במהלך כהונתו מאז 1950.
תומאס קוק ובנו הייתה חברת נסיעות, שהוקמה על ידי תומאס קוק, הנחשבת לחברת הנסיעות הראשונה בתקופה המודרנית.
החברה הוקמה באנגליה באמצע המאה ה-19 וזכתה להצלחה רבה.
בספטמבר 2019 הגישה החברה-האם, קבוצת תומאס קוק, בקשה לפשיטת רגל.
מקים החברה, תומאס קוק (1808–1892), היה כומר בפטיסטי יליד העיירה דרבישייר שבאנגליה.
במהלך המתנה לקו מרכבה עלה אצלו הרעיון להקים חברה שתקל על נסיעות.
ב-5 ביולי 1841 הוא ארגן מסע של 570 מפגינים מלסטר באמצעות רכבת לעיירה לאפבורו (Loughborough) הסמוכה.
קוק הסדיר את התשלום לחברת הרכבת בעבור הנסיעה והאוכל במהלכה, וקיבל עמלה על שירותיו.
מסע זה היה הראשון שבו נשכרה רכבת לשימוש פרטי.
במהלך השנים הבאות הוא המשיך בניהול נסיעות מאורגנות לחברות ולתלמידי בית ספר, ובשנת 1844 חתם לראשונה על הסכם קבוע להתקשרות עם חברת הרכבות של מחוזות מידלנד (Midland Counties Railway).
הצלחה זאת הניעה אותו להקים חברה הפועלת תחת שמו.
בשנת 1845 הוא ארגן מסע של כמה מאות תיירים מלסטר לליברפול.
ב-1846 הוא פשט רגל לאחר ניסיון לא מוצלח לארגן מסע של כ-350 נוסעים מאנגליה לסקוטלנד, ואולם בשנים הבאות הוא הצליח להתאושש וחברת התיירות שלו החלה להצליח.
בשנת 1851 הוא ארגן נסיעות המוניות לביקור בתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון.
בשנת 1855 הוא ארגן את הסיור הראשון מחוץ לגבולות בריטניה, שבו הוא הדריך שתי קבוצות לבלגיה, הולנד, צרפת - שם המסע כלל ביקור בתערוכה בינלאומית וגרמניה.
בשנים הבאות הסיורים הבינלאומיים של החברה גדלו בהקפם, וכללו לא רק את אירופה אלא גם את ארץ ישראל ומצרים.
השפעתו במצרים הייתה כה רבה עד שהיו שכינו את תעלת סואץ בשם 'תעלת קוק'.
ב-1865 הוא נכנס לשותפות עם בנו, ג'יימס מייסון קוק, שהיה בעל חוש עסקי מפותח, והם קראו לחברה שלהם 'תומאס קוק ובנו'.
משרדי החברה שכנו בלונדון, ובבעלותם היה מלון הסמוך למשרדים, ובו חנות לציוד למטיילים הכולל מדריכים, מזוודות, טלסקופים וכו'.
באותה שנה נסע תומאס קוק לראשונה לארצות הברית והחל להרחיב את פעולות החברה ליבשת אמריקה.
בשנת 1872, בגיל 63, יצא תומאס לסיור סביב העולם: באוניה לניו יורק, משם ברכבת לסן פרנסיסקו, משם באונייה ליפן ומשם לסין (אזור), סינגפור, הודו, מצרים וארץ ישראל, טורקיה, יוון, איטליה וצרפת.
המסע המורחב ארך 222 יום, ובהמשך הפך לאירוע שנתי, ששימש השראה לספר "מסביב לעולם בשמונים יום".
בשנת 1878 הביאו חילוקי דעות בין תומאס קוק לבנו ג'יימס לפירוק השותפות ביניהם, והבן השתלט למעשה על החברה.
ג'יימס קוק הרחיב מאוד את פעילות החברה מחוץ לאנגליה.
בשנת 1890 תומאס וג'יימס הלכו שניהם לעולמם, והחברה עברה לידיהם של שלושת בניו של ג'יימס קוק.
בשנת 1928 נמכרה החברה במפתיע לחברה הבלגית Wagons-Lits, שהייתה המפעילה של האוריינט אקספרס והמתחרה הרצינית היחידה של תומאס קוק ובנו.
החברה המשיכה לשגשג תחת ההנהלה החדשה, אך משנכבשה פריז במהלך מלחמת העולם השנייה והמשרדים הראשיים של Wagon-Lits נוהלו תחת שליטה נאצית, החרימה הממשלה הבריטית את הפעילות האנגלית של החברה.
החברה המשיכה לפעול תחת ניהול ממשלתי, ובשנת 1941 עברה השליטה בחברה לתאגיד חברות הרכבת הבריטיות.
בשנים שלאחר המלחמה המשיכה החברה לשגשג, אך היקף השליטה שלה בשוק התיירות קטן עם השנים בעקבות ייסוד חברות תיירות נוספות.
בשנת 1972 הופרטה החברה ונמכרה לידי הבנק הבריטי 'Midland Bank', ולאחר שבנק זה נכנס לקשיים כלכליים, נרכש חלק נכבד מהחברה על ידי רוברט מקסוול בשנת 1988. בשנת 1992 נמכרה החברה ל-Westdeutsche Landesbank (הבנק השלישי בגודלו בגרמניה).
ב-23 בספטמבר 2019 הפסיקה החברה לפעול לאחר שקרסה תחת נטל חובותיה.
כאמור, חברת תומאס קוק ובנו היא למעשה חברת הנסיעות הראשונה בעולם.
ככזו, רבים ממושגי היסוד המוכרים היום בתחום התיירות, הם למעשה חידושים של החברה, ובעיקר של מייסדה תומאס קוק.
בשנת 1846, כהכנה למסע התיירות שארגן תומאס קוק לליברפול, הוא בחן היטב את המסלול והוציא לאור חוברת של 60 עמודים המתארת את המסע.
חוברת זאת נחשבת לספרון התיירות (Brochure) הראשון שהודפס.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, כחלק מארגון המסעות ברחבי אירופה, התקשר תומאס קוק עם בעלי מלונות ברחבי היבשת וקיבל הנחות לנוסעיו בלינה ובמזון בתמורה להפניית נוסעיו אל אותם מלונות.
בעקבות כך הוא הדפיס בשנת 1868 קופונים שאותם הנוסעים יכלו לרכוש באנגליה, ולשלם עבורם תמורת הלינה והמזון במלונות המיועדים ברחבי היבשת.
המחאות נוסעים (Traveler's check) - בשנת 1874 החל תומאס קוק בהדפסת מעין איגרות חוב, שלהם הוא קרא "Circular note" ואותם יכלו הנוסעים לרכוש באנגליה ולהחליף בכסף מקומי ברחבי היבשת.
אגרות אלו הפכו ברבות הימים להמחאות הנוסעים המקובלות היום.
אחד החידושים המרכזיים בפעילות חברת תומאס קוק ובנו הייתה בהוזלת עלויות הנסיעה והשהייה במדינות זרות.
בעקבות כך התאפשר לשכבות הביניים לצאת לטיולי נופש ברחבי העולם, זכות שעד לאותה תקופה הייתה שמורה רק למעמד העליון (למורת רוחם הגלויה של אנשי המעמד העליון).
בשנת 1872 הוביל תומאס קוק בעצמו סיור מסביב לעולם, שנמכר לנוסעים ב-210 גינאות לאדם.
מסע זה הפך לנוח בעקבות פתיחת תעלת סואץ שלוש שנים קודם לכן, ב-1869. הסיור כלל מסע באוניית קיטור מאנגליה לארצות הברית, חציית ארצות הברית לרוחבה ברכבת, משם באונייה ליפן, ובהמשך עבר המסע בהודו ובסין.
המסע הראשון נגמר עבור רוב הנוסעים בים האדום, ומשם עלו הנוסעים על אונייה חזרה לאנגליה - בעוד שתומאס קוק עצמו המשיך משם לסיור במצרים וארץ ישראל, טורקיה, יוון, איטליה וצרפת.
קוק חזר לאנגליה לבסוף לאחר 222 יום.
בהמשך הפכו המסעות מסביב לעולם לאירוע שנתי, ולהצלחה מסחרית גדולה.
מסעות אלו היוו את ההשראה לספרו של ז'ול ורן "מסביב לעולם ב-80 יום".
בשנת 1884 היה הגנרל האנגלי המפורסם ומושל סודאן צ'ארלס גורדון לכוד בחארטום, בעקבות מצור על כוחותיו של אנשי המרד המהדי.
ג'ון מייסון קוק התבקש על ידי הממשלה הבריטית לארגן את הסיוע הלוגיסטי שנדרש עבור כוחות הסיוע שנשלחו לעזרתו של הגנרל גורדון.
כוחות הסיוע כללו 18 אלף חיילים, ודרשו העברה של 40 אלף טונות ציוד.
אולם כוחות הסיוע לא הצליחו להגיע לחרטום בזמן, ובינואר 1885 נפלה חרטום, והגנרל גורדון הוצא להורג.
בשנת 1898 טיפלה חברת תומאס קוק בצדדים הלוגיסטיים של מסע וילהלם השני לארץ ישראל.
בסתיו 1879 חתם רולה פלויד, חבר המושבה האמריקנית ביפו שלאחר התפרקותה נהייה לאחר ממדריכי התיירים הראשונים בארץ ישראל, על הסכם העסקה בחברת תומאס קוק ובנו.
במסגרת תפקידו נודע פלויד כמורה דרך מעולה, בעל כישרונות לוגיסטיים וידע רב.
גרנט (בשנת 1878) ורודולף, נסיך הכתר האוסטרי (בשנת 1881), בביקוריהם בארץ ישראל.
בנובמבר 1902 יושרו ההדורים בין פלויד וקוק, והוא חזר לעבוד עם החברה.
ארץ ישראל הייתה כלולה ביעדים של חברת תומאס קוק ובנו.
בימי המנדט הבריטי פעל סניף החברה בארץ ישראל בהנהלה ערבית (המנהל היה דימיטרי סלמה), ובקרב הציבור היהודי עלו טענות שהיא מחרימה את נותני השירות היהודים ואינה חושפת את התיירים ליישוב היהודי בארץ ישראל.
מנגד, היו ששיבחו את יחסו הטוב של מנהל הסניף ליהודים.
בשנת 1953 היה לחברה סניף בירושלים ברחוב דוד המלך וסניף בחיפה, אך בסוף מאי 1953 נסגר הסניף בחיפה ועלו שמועות שהיא נענתה לחרם הערבי.
בשנת 1996 מונתה חברת ארקיע לנציגה של החברה בישראל.
תומאס קוק איירליינס הייתה חברת תעופה בריטית שהפעילה טיסות שכר ליעדי נופש ופנאי בכל העולם מערים שונות בבריטניה.
בסיסיה הראשיים של החברה נמצאו בנמלי התעופה מנצ'סטר ולונדון גטוויק, שבאנגליה.
החברה היוותה חלק מקבוצת תומאס קוק, קבוצה לשירותי נסיעות ותיירות שהחזיקה מספר חברות תעופה נוספות באירופה.
נמל התעופה לונדון גטוויק (בסיס מרכזי)
נמל התעופה מנצ'סטר (בסיס מרכזי)
קלאברו הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי.
קריירת המשחק של קלאברו החלה בתיאטרון, כשהיו לו תפקידים בכמה מחזות שהועלו בניו-יורק.
תפקידו הראשון היה בתור אוברון במחזה של ויליאם שייקספיר "חלום ליל קיץ".
ב-1990 הצטרף לאולפן השחקנים ולחברת התיאטרון "Circle Repertory Company".
קלאברו ידוע בעיקר בתור מייקל מנסיני מהסדרה מלרוז פלייס.
הוא היה חבר הצוות היחיד שנשאר כל הסדרה מתחילתה ועד סופה (1992-1999).
הוא ביים כמה פרקים של הסדרה.
לאחר השתתפותו ב"מלרוז פלייס", הוא שיחק בסדרות "ללא עקבות", "מגע של מלאכים" ו"ניפ/טאק".
נכון להיום (2011), קלאברו משחק ב"גריק" (ABC Family) את אביה של רבקה לוגאן.
באפריל 2009, יצאה הודעה רשמית במגזין "פיפל" מרשת הטלוויזיה CW שקלאברו ישחק בגרסה המחודשת של "מלרוז פלייס".
באותה שנה, הוא הופיע בסרט "Locker 13".
קלאברו צפוי לבצע הופעת אורח בסדרה "קאסל" בתור סקוט דונר, גבר החשוד ברצח.
עד שהשקרים יפרידו בינינו (2007)
אלה: סיפור סינדרלה מודרני (2010)
Influence (2020) – סרט טלוויזיה של BET+
תומאס קאסין קינקייד היה אדמירל בצי האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא השתתף בקרבות נושאות המטוסים באוקיינוס השקט ב-1942, בהם נחשב "אדמירל לוחמני", ופיקד על כוחות בעלות הברית בקרב על האיים האלאוטיים.
בהמשך פיקד על הצי השביעי של ארצות הברית ועל הכוחות הימיים של בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט, ואף פיקד על כוחות הצי האמריקני במהלך קרב מפרץ לייטה, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה.
תומאס קאסין קינקייד נולד בעיירה האנובר, ניו המפשייר, ב-3 באפריל 1888, בנם של תומאס רייט קינקייד, קצין בצי האמריקני, ואשתו וירג'יניה.
בילדותו נהגה המשפחה לעבור מבסיס צי אחד למשנהו, בהתאם לדרישות התפקיד של אביו.
קינקייד הצטרף לאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד ב-1904, וסיים את לימודיו שם ב-5 ביוני 1908, במקום ה-136 מתוך 201 צוערים.
את שירותו הימי החל קינקייד על אוניית המערכה "נברסקה", שעל סיפונה הפליג מסביב לעולם בשנת 1909, ועם שובו עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה "מינסוטה", שם החל לגלות עניין בתותחנות ימית.
בפברואר 1911 קיבל דרגת סגן-משנה.
בעת שרותו באנאפוליס, הכיר קינקייד את הלן שרבורן רוס, והשניים נישאו ב-24 באפריל 1911.
ב-1913 התחיל קינקייד ללמוד תותחנות ימית באקדמיה הימית, אך לימודיו הופסקו עקב כיבוש וראקרוס על ידי ארצות הברית ב-1914. קינקייד נשלח לשירות על ספינת תותחים שנשלחה לים הקריבי, והיה מעורב לראשונה בחילופי אש, כשספינתו נורתה מכיוון החוף.
לאחר מכן, שב קינקייד ללימודיו, אותם סיים ב-1916, ואז הוצב באוניית המערכה "פנסילבניה".
בינואר 1917 קיבל קינקייד דרגת לוטננט, ובאותה שנה נשלח לבריטניה כדי לפקח על פיתוח מערכת אופטית למדידת מרחקים עבור הצי האמריקני, והמשיך לעשות זאת לאחר שחזר לארצות הברית בראשית 1918. בפברואר 1918 קיבל קינקייד דרגת לוטננט קומנדר, והוצב באוניית המערכה "אריזונה".
בהתאם למסורת של ביצוע תפקיד ימי ולאחריו תפקיד חוף, לסירוגין, קיבל קינקייד את הפיקוד על מחלקת הלוגיסטיקה של משרד התותחנות של הצי בוושינגטון די.
סי., ובקופה זו פרסם מספר מאמרים בנושא תותחנות.
ב-1922 מונה קינקייד לראש מטה מפקד הכוחות הימיים האמריקניים באזור טורקיה, ששהו באזור בעקבות מלחמת יוון–טורקיה.
בעקבות הסכם לוזאן, הצטמצמה הנוכחות האמריקנית באזור, וב-1924 שב קינקייד לארצות הברית.
ב-11 בנובמבר 1924 קיבל קינקייד את הפיקוד הראשון שלו, על המשחתת "אישרווד".
ביוני 1926 קיבל דרגת קומנדר ומונה לקצין תותחנות ראשי של הצי, ולעוזרו של מפקד הצי האמריקני, אדמירל הנרי ויילי.
בשנים שלאחר מכן למד קינקייד במכללת הלוחמת הימית, ישב בוועדת המטה של הצי, וצורף למחלקת המדינה של ארצות הברית כיועץ לעניינים ימיים.
בפברואר 1933 מונה קינקייד לקצין המבצעים על אוניית המערכה החדישה "קולורדו", ושנה לאחר מכן שב לוושינגטון די.
והצטרף ללשכת הניווט של ארצות הברית.
ב-11 בינואר 1937 קיבל דרגת קפטן, וביוני קיבל את הפיקוד השני שלו, על הסיירת כבדה "אינדיאנפוליס".
בנובמבר 1938 התמנה קינקייד לנספח ימי ברומא.
בהיותו שם, דיווח לממשלת ארצות הברית שאיטליה אינה ערוכה למלחמה, ורק במאי 1940 דיווח שהחל גיוס.
זמן קצר לאחר מכן, סיפר לו הרוזן גליאצו צ'אנו שאיטליה מתכננת להכריז מלחמה על צרפת ועל בריטניה בין ה-10 ל-15 ביוני.
עם שובו לארצות הברית במרץ 1941, עמד קינקייד בפני קידום לדרגת אדמירל משנה, אך מכיוון ששירותו על אינדיאנפוליס התקצר בשל נסיעתו לרומא, היה חסר לו הניסיון הימי הדרוש לקבלת הקידום.
לפיכך הוא מונה למפקד פלגת משחתות בבסיס הצי בפילדלפיה, ותוך זמן קצר צבר את הניסיון הנדרש, וקיבל דרגת אדמירל משנה ב-11 באוגוסט 1941.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, נשלח קינקייד להחליף את אדמירל משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר בפיקוד על שייטת הסיירות השישית שבפרל הארבור, שכללה את "אסטוריה", את "מיניאפוליס" ואת "סן פרנסיסקו".
אולם, לפני שהספיק להגיע להוואי, ערכו היפנים את ההתקפה על פרל הארבור, שלאחריה הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית, ולבסוף הפיקוד נמסר לו ב-24 בדצמבר 1941.
תפקידן המסורתי של הסיירות היה סיור והגנה על האוניות הגדולות, אך בשל אובדן רבות מאוניות המערכה האמריקניות בהתקפה על פרל הארבור, השתנה תפקידן, והן שימשו בעיקר ככוח ההגנה של נושאות המטוסים, שהפכו להיות כלי הלחימה העיקרי.
בקרב ים האלמוגים, פיקד קינקייד על כוח משימה 17.2, שכלל את סיירותיו שלו ומשחתות, ושימש כוח ההגנה של נושאת המטוסים של כוח משימה 17, לקסינגטון ויורקטאון.
קרב ים האלמוגים היה הקרב הראשון בו נלחמו נושאות מטוסים זו בזו, ושני הצדדים לא היו מנוסים בשיטת לחימה זו.
לפיכך נפל נטל ההגנה על נושאות המטוסים על כתפיו של קינקייד.
למרות זאת, שתי נושאות המטוסים האמריקניות נפגעו, ולקסינגטון שקעה מאוחר יותר.
על חלקו בקרב ים האלמוגים קיבל קינקייד את מדליית השירות המצוין של הצי.
לאחר קרב ים האלמוגים הצטרפו סיירותיו של קינקייד לכוח משימה 16, בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם הלסי, ומילאו בו תפקיד דומה.
במסגרת זו, לקחו כוחותיו חלק גם בקרב מידוויי, אך כוח משימה 16 לא הותקף בעת הקרב, וקינקייד לא מילא בו תפקיד בעל חשיבות.
לאחר קרב מידוויי, ובשל היעדרותו של הלסי עקב מחלה, קיבל קינקייד את הפיקוד על כוח משימה 16, שבמרכזו פעלה נושאת המטוסים אנטרפרייז, וזאת למרות שהיה חסר כל ניסיון בפיקוד על כלי שיט מסוג זה.
המשימה הבאה של הצי האמריקני באוקיינוס השקט הייתה כיבוש האי גוודלקנל שבדרום איי שלמה, כדי שישמש בסיס אווירי עבור בעלות הברית באזור.
בשל חשיבותו האסטרטגית של גוודלקנל, שלחו היפנים כוחות רבים כדי להגן עליו ולנסות לכבוש אותו בחזרה.
בקרב איי שלמה המזרחיים התנגשו כוחות נושאות המטוסים של שני הצדדים.
במהלך הקרב נפרדו הסיירות מנושאת המטוסים והשאירו אותה חשופה להתקפות.
אנטרפרייז ספגה שלוש פגיעות פצצה, ונאלצה לשוב לפרל הארבור לתיקונים.
על חלקו בקרב איי שלמה המזרחיים קיבל קינקייד את מדליית השירות המצוין פעם נוספת.
באוקטובר 1942 שבו קינקייד וכוח משימה 16 לדרום מערב האוקיינוס השקט, ונקלעו לקרב איי סנטה קרוז, שהיה חלק ממאמץ יפני גדול ממדים לכבוש מחדש את גוודלקנל.
קינקייד קיבל את הפיקוד על כוח משימה 61, שכלל את כוח משימה 16 ואת כוח משימה 17, שכלל את נושאת המטוסים הורנט.
בסוף הקרב איבדו האמריקנים את הורנט, ואנטרפרייז, ואוניית מערכה וסיירת ספגו נזקים כבדים.
הקרב נחשב ניצחון טקטי עבור היפנים, אך למעשה הקרב מנע מהצי הקיסרי היפני להמשיך לתקוף את גוודלקנל, וכך יכלו האמריקנים להעביר לאי עוד כוחות ואספקה.
אולם, ההפסד הטקטי היה כתם שחור בקריירה הצבאית של קינקייד, וקצינים אחרים האשימו תלו את ההפסד בחוסר הניסיון שלו בתעופה ימית.
ב-4 בינואר 1943 קיבל קינקייד את הפיקוד על כוח צפון האוקיינוס השקט, והוטלה עליו משימת הכיבוש-מחדש של האיים האלאוטיים מידי היפנים.
תחת שיתקוף את ריכוז הכוח היפני באי קיסקה, הוא החליט לתקוף את האי הפגיע יותר, אטו.
בשל התנאים הקשים השוררים באזור זה, ובשל העובדה שבעת ההיא חסרו הכוחות האמריקנים ניסיון רב בלוחמה אמפיבית, הלחימה הייתה קשה, וקינקייד אף החליף את המפקד
הצבאי של הכוח, ובסופו של דבר הצליחו האמריקנים לכבוש מחדש את האי.
ביוני 1943 קיבל קינקייד דרגת תת-אדמירל, והפך למפקד הבכיר באזור, ומיד התפנה לכיבוש האי קיסקה.
אך עם נחיתת הכוחות בו התברר שהיפנים, שידעו על ההתקפה האמריקנית, פינו את כל אנשיהם מהאי.
על חלקו בקרב על האיים האלאוטיים קיבל קינקייד בפעם השלישית את מדליית השירות המצוין.
בנובמבר 1943 מונה קינקייד למפקד הכוחות הימיים של בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוסה השקט, בו היה כפוף למפקד העליון של האזור, גנרל דאגלס מקארתור, ולמפקד הצי השביעי, בו היה כפוף למפקד העליון של הצי האמריקני, אדמירל ארנסט קינג.
תפקידו של הצי השביעי היה לסייע למקארתור במערכה בגינאה החדשה, וסיוע זה כלל מספר נחיתות אמפיביות שאיפשרו את כיבוש האי.
כהכנה לפלישה לפיליפינים באוקטובר 1944, שלח אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, תגבור לצי השביעי, שכלל חלקים מצי האוקיינוס השקט, בפיקודו של הלסי.
על הצי השביעי של קינקייד הוטלה האחריות לנחיתות ולהגנת חופי הנחיתה, ואילו על הלסי הוטלה משימת השמדת הכוחות הימיים של היפנים.
הקרב שהתפתח סביב נקודת הנחיתה במפרץ לייטה היה הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה.
בקרב מצר סוריגאו הצליחו הכוחות האמריקנים לחצות את ה-T של הכוח היפני, והביסו אותם.
לאחר הניצחון בקרב מפרץ לייטה המשיך הצי השביעי לסייע לכוחותיו של מקארתור בכיבוש הפיליפינים, ולאחר מכן גם בבורנאו.
קינקייד קיבל דרגת אדמירל מלא ב-3 באפריל 1945, והמשיך לפקד על הצי השביעי גם לאחר סיום המלחמה.
כוחותיו סייעו לנחיתות בקוריאה ובצפון סין, שנועדו לתפוס את האזורים הללו ולשחרר את שבויי בעלות הברית שהוחזקו שם, ועל חלקו במבצעים אלה הוענק לו עיטור לגיון ההצטיינות.
לאחר המלחמה שב קינקייד לארצות הברית, וקיבל את הפיקוד על הצי ה-16, צי העתודה באוקיינוס האטלנטי.
הוא המשיך למלא תפקידי מטה, וב-30 באפריל 1950 פרש קינקייד באופן רשמי מהצי האמריקני.
לאחר מכן, ישב במספר ועדות ציבוריות, בהן הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
קינקייד נפטר ב-17 בנובמבר 1972 במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
תומאס קסלר הוא כדורגלן גרמני אשר שיחק בעמדת השוער.
קסלר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קלן, בעונת 2006/07, כאשר קבוצתו שיחקה במסגרת הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2010/11 הושאל לקבוצת סנט פאולי.
ב-12 בספטמבר 2010, קסלר שיחק לראשונה במדי קבוצתו החדשה, במשחק מול קבוצתו המקורית פ.צ.
קלן, אשר נערך במסגרת הבונדסליגה, וירד ליגה עם סנט פאולי בתום עונה זו.
בעונה שלאחר מכן, 2011/12, הושאל לקבוצת איינטרכט פרנקפורט, במדיה שותף ב-4 משחקי ליגה בלבד, לאחר שאיבד את מקומו הפותח לאוקה ניקולוב (Oka Nikolov).
בתום עונה זו חזר לפ.צ.
קלן, שם היה בעיקר שוערו המחליף של טימו הורן.
תומאס קסלר פרש ממשחק פעיל בשנת 2020.
תומאס קוונדיש היה מגלה ארצות ופריבטיר ממוצא אנגלי אשר כונה "הנווט", והיה הראשון שניסה לחקות במכוון את מסעו של פרנסיס דרייק; לבצע פשיטות על יישובים וספינות ספרדיות באזור האוקיינוס השקט ולחזור לאנגליה על ידי הקפת כדור הארץ, ממזרח למערב.
אף על פי שחברי משלחותיהם של מגלן, לואאיסה, דרייק ולויולה השלימו את הקפת העולם לפניו, לא הייתה זו מטרתם המקורית.
הקפת העולם במהלך המסע הראשון הסתיימה בהצלחה וקוונדיש התעשר כתוצאה מהזהב, המשי ושאר האוצרות שנבזזו באזור האוקיינוס השקט ובפיליפינים; האוצר הגדול ביותר במסע נפל לידיו לאחר לכידת ספינת הגליאון בן 600 הטונות, הסנטה אנה, ולאחר שובו זכה לשבחים ממלכת אנגליה, אליזבת הראשונה.
ב-1591 יצא קוונדיש למסע שני במטרה לתקוף נכסים ספרדיים בעודו מקיף את העולם, אך הפעם לא שיחק לו מזלו והוא מת בים, בגיל 31.
קוונדיש נולד בשנת 1560 למשפחה בעלת אמצעים והוטבל בכפר טרימליי סנט מרטין (Trimley St Martin) הסמוך לאיפסוויץ' שבמחוז סאפוק, אנגליה, ב-19 בספטמבר.
אביו היה צאצא של רוג'ר קוונדיש, אחיו של סר ג'ון קוונדיש אשר נתן את שם משפחתו לשושלות דבונשייר וניוקאסל.
בגיל 12 ירש הון רב מאחוזתו של אביו, עזב בגיל 17 את ה"קורפוס קריסטי קולג'" שבקיימברידג' ללא תואר, בילה את שמונה השנים הבאות בחצר המלכה ובזבז כמעט את כל הונו.
ב-1584 התמנה קוונדיש כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של שפטסברי שבדורסט.
ב-1585 רכש ספינה קטנה והפליג במסגרת משלחתו של סר ריצ'רד גרנוויל בדרכו לסייע בהקמת מאחז אנגלי בצפון אמריקה, שהפך מאוחר יותר למושבת רואנוק.
קוונדיש רכש במהלך המסע ניסיון ימי רב אך גם הפסיד כסף בהשקעותיו.
ב-1586 נבחר קוונדיש לייצג בפרלמנט את מחוז הבחירה של וילטון (Wilton).
החל מיולי 1586 היו ספרד ואנגליה במצב מלחמה ששיאה בניסיון הפלישה הכושל לאנגליה של הארמדה הספרדית ב-1588. קוונדיש, שהיה זקוק לכסף בדחיפות, היה נחוש להמשיך בדרכו של סר פרנסיס דרייק, לפשוט על נמלים וספינות ספרדיות באזור האוקיינוס השקט תוך כדי הקפת העולם, ובכך לצבור הון מחדש.
לאחר שהשיג אישור לצאת למסע, בנה קוונדיש שתי ספינות, אחת בתפוסה של 120 או 140 טונות ובעלת חימוש של 18 תותחים, שנקראה הדיזייר (Desire; "תאווה") והשנייה בת 60 טונות וחימוש של עשרה תותחים שנקראה הקונטנט (Content; "סיפוק").
בנוסף, רכש את היו גאלאנט (Hugh Gallant) בת 40 הטונות.
תחילת המסע וחציית האוקיינוס האטלנטי
שלוש הספינות ועליהן 123 אנשי צוות עזבו את נמל פורטסמות' ב-21 ביולי 1586, הגיעו ב-5 באוגוסט לאיים הקנריים וב-26 בחודש לאזור סיירה לאון של ימינו, שם תקפו ושרפו כפר ילידים.
קוונדיש הגיע לחוף ברזיל ב-1 בנובמבר ולאחר מכן הפליג דרומה עד שעגן ב-17 בדצמבר במפרץ לו קרא פורט דיזייר, על שם ספינת הדגל שלו (בימינו פוארטו דסאדו שבארגנטינה), שם הרגו והמליחו אנשי הצוות מספר גדול של כלבי ים ופינגווינים כאספקת מזון.
קוונדיש נכנס למצרי מגלן ב-6 בינואר 1587, שם נתקל בניצולי מושבה שניסו הספרדים להקים באזור כדי לחסום את המצרים לתנועת מדינות מתחרות כלקח ממסעו של דרייק.
קוונדיש לקח עמו ניצול אחד, טומה הרננדס (Tome Hernandez), והותיר את האחרים לגורלם.
לאחר מכן סייר בחורבות המושבה סיודאד דל ריי דון פליפה (Ciudad del Rey Don Felipe) והעניק לה את השם פורט פאמין (Port Famine; "נמל הרעב".
מאוחר יותר אימצו הספרדים את השם וכינו את המקום פוארטו דל האמברה; Puerto del Hambre).
לאחר הצטיידות במים וסיורים אינטנסיביים בין האיונים, התעלות וסביבותיה של ארץ האש, הגיחו הספינות מצידו השני של מצרי מגלן ב-24 בפברואר והפליגו צפונה לאורך חופה המערבי של דרום אמריקה.
ב-30 במרץ נחתו האנגלים במפרץ קינטרו (Quintero), כ-30 ק"מ מוולפראיסו, פגשו קבוצת ספרדים ושלחו את הרננדס לנהל מולם משא ומתן.
הרננדס ניצל את ההזדמנות וברח עמם, כאשר הוא מזעיק תגבורת של פרשים שלאחר יומיים תקפו את האנגלים בזמן שחיפשו מים, הרגו תריסר ולקחו בשבי תשעה.
קוונדיש ערך פשיטות מול חוף האוקיינוס השקט, הטביע תשעה כלי שיט ספרדיים ובזז מספר יישובים מהם לקח מזון טרי, אספקה וחפצי ערך.
קוונדיש לא היסס והטביע במתכוון את היו גאלאנט כדי להשתמש באנשיה להחלפת אנשי צוות שאבדו בשתי הספינות האחרות במסגרת פעולותיו, או משום שנפגעה קשות והייתה זקוקה לתיקונים שלא ניתן היה לבצע.
ב-24 באוגוסט נחתו האנגלים בבארה דה נבידאד שבמקסיקו, לכדו שליח שנשא איגרות שנועדו להזהיר את השלטונות הספרדיים מפני קוונדיש צפונית משם, העלו את העיירה באש וגם שרפו שלוש ספינות שהיו בבנייה.
נווט ספרדי שנשבה באחת הספינות הספרדיות גילה כי באוקטובר או נובמבר 1587 צפויה להגיע לאזור גליאון ממנילה, העוצרת בדרך כלל בדרכה בקאבו סן לוקאס אשר בבאחה קליפורניה לפני יעדה הסופי - נמל אקפולקו.
ספינות הגליאון של מנילה הוגבלו על ידי מלך ספרד לאחת או שתיים בלבד בכל עונת הפלגה, והתאפיינו בנשיאת כמות עצומה של סחורה (משי סיני, תבלינים ומוצרי מותרות אחרים) שהצטברה בפיליפינים במהלך כל השנה שקדמה להפלגה.
התשלום עבור סחורה זו נעשה במטילי כסף שנכרו בפרו, בוליביה ומקסיקו ונשלחו בגליאון שהפליגה בכיוון הנגדי מאקפולקו למנילה.
ב-1587 נשלחו ממנילה לאקפולקו שתי ספינות גליאון, שלרוע מזלן נתקלו בטייפון ועלו על שרטונות בחופי יפן.
מתוך השתיים, רק את הסנטה אנה ניתן היה לחלץ, ולאחר תיקונים המשיכה הגליאון במסעה.
באוקטובר 1587 הגיע קוונדיש למפרץ קליפורניה ועגן באי סמוך למסטלאן, שם הטו אנשיו את הספינות כדי לנקות את תחתיותיהם ולבצע תיקונים כלליים.
בנוסף, חפרו אנשי הצוות בארות לאספקת מים טריים.
ב-14 באוקטובר הפליגו הספינות לקאבו סן לוקאס, בקצה הדרומי של באחה קליפורניה, והמתינו להגעת הגליאון.
לאחר מספר שעות של לחימה, כאשר ספינותיו של קוונדיש יורים כדורי תותח וקלע אשכול והספרדים משיבים בירי מנשק קל (שהדף את ניסיון ההשתלטות הראשון), הורידה הסנטה אנה, שכבר החלה לשקוע, את דגלה ונכנעה.
בשל הבדלי הגודל המשמעותיים בין הגליאון לספינות התוקפות, היה על קוונדיש ואנשיו לברור בין סוגי המטען ולחפש את היקרים ביותר, אותם העבירו לספינותיהם.
190 נוסעים ואנשי צוות ממוצא ספרדי (ביניהם סבסטיאן ויסקאינו, שהפך מאוחר יותר לחוקר חופי קליפורניה) ופיליפיני הורדו לחוף עם אספקה של מזון ומספר כלי נשק, במיקום שאפשר גישה למקור מים ולמזון נוסף.
קוונדיש השאיר בחזקתו שני ספנים יפנים, שלושה נערים ממנילה, נוסע פורטוגזי שהכיר את סין ושני נתבים ספרדים שהכירו את אזור איי מריאנה והפיליפינים.
תחילה, העמיסו אנשיו של קוונדיש את כל הזהב שמצאו (כ-100 ליברות טרוי או שווי ערך ל-122,000 פסו), ואז בחרו את המוצרים היקרים ביותר מתוך המשי, האריגים, הבשמים, התבלינים, היינות והאספקה שיכלו הספינות לשאת עמן.
ערכו של המטען שנבזז נאמד בכ-2 מיליון פסו.
לאחר שהעלו את הסנטה אנה באש הפליגו הדיזייר והקונטנט ב-17 בנובמבר 1587 ופנו מערבה כדי להתחיל במסעם לחציית האוקיינוס השקט.
בעודה בוערת, נסחפה הסנטה אנה עד למקום בו הושארו אנשי הצוות שלה, שכיבו את האש, תיקנו חלק מהנזק שנגרם והצליחו לשוט באיטיות עד לאקפולקו, אליה הגיעו ב-7 בינואר 1588.
במהלך חציית האוקיינוס אבדה הקונטנט, בעוד הדיזייר חמקה מכל עימות אפשרי עם ספינות אויב למשך שארית המסע.
חציית האוקיינוס השקט וסיור באיי דרום מזרח אסיה
לאחר חציית האוקיינוס, הגיעה הדיזייר לאי גואם ב-3 בינואר 1588, וקוונדיש סחר שם בכלי ברזל בתמורה למזון טרי, מים ועץ עם הילידים.
ב-14 בינואר עבר במצר סן ברנרדינו והגיע לפיליפינים, שם עשה ניסיון להשתלט על גליאון חדשה שנבנתה בפאנאי אך נהדף.
תקופת שהייתו בפיליפינים זעזעה את השלטונות הספרדיים המקומיים, מכיוון שקוונדיש הפליג בשטח ספרדי ללא בעיות מיוחדות או איום מצד ספינות אחרות.
ב-8 בפברואר הגיע קוונדיש סמוך לאי ג'ילולו (בימינו הלמהרה), אך בניגוד לדרייק, לא ביקר באיי התבלינים אלא הפליג לדרום מזרח ג'אווה, שם קיים פגישה ידידותית עם הראג'ה המקומי, ולאיים נוספים, סחר בבדים ושאר סחורות שבזז עבור אספקה ואסף מידע על חופי סין ויפן.
קוונדיש קיווה, כי המידע שאסף ישולב בידע האנגלי הקיים על האזור ויסייע בהכנה למסע שני.
ב-14 במאי 1588 הגיע קוונדיש לחוף יבשת אפריקה וחזר לאנגליה דרך נתיב הכף, עם עצירה להצטיידות במים ואספקה באי סנט הלנה ב-9 ביוני, ונחשב לאנגלי הראשון שנחת באי.
ב-9 בספטמבר נכנסה הדיזייר לנמל פורטסמות' שבאנגליה.
מאוחר יותר הפליגה במשט ניצחון על נהר התמזה דרך לונדון בהציגה את מפרשיה הכחולים החדשים שהוכנו מאריגים יקרים שנבזזו.
מסעו הראשון של קוונדיש היה הצלחה כבירה, מבחינה כלכלית ומסיבות נוספות, כגון איסוף מידע מודיעיני חשוב.
הקפת העולם הושלמה בתוך שנתיים ו-49 יום, תשעה חודשים מוקדם יותר ממסעו של פרנסיס דרייק, אם כי בדומה לו, חזר קוונדיש עם ספינה אחת בלבד ועם כ-48 אנשי צוות.
קוונדיש הזמין את מלכת אנגליה, אליזבת הראשונה, לסעודה על סיפון הדיזייר, אך החזרה על הישגו של דרייק לא זיכתה אותו בתואר אבירות.
אנגליה חגגה את שובה של הדיזייר כמו גם את תבוסת הארמדה הספרדית באוגוסט של אותה השנה.
קוונדיש יצא למסעו השני ב-26 באוגוסט 1591 בלוויית הנווט ג'ון דייוויס.
צי הספינות כלל את הגליאון לסטר, הדיזייר המשופצת, הרואיבאק (Roebuck; מין אייל הנפוץ באי הבריטי) בת 240 הטונות ו-20 התותחים, הבלאק פינאייס (The Black Pinnace) וספינה קטנה נוספת; סך הכול, 350 אנשי צוות בחמש ספינות עם לפחות 80 תותחים.
מטרות המשלחת, מלבד פשיטות על נכסים ספרדיים לאורך נתיב ההפלגה בדומה למסע הראשון, היו לחפש אחר המעבר הצפון-מערבי באזור צפון אמריקה באמצעות הספינות הקטנות יותר ולנסות להקים נתיב מסחר קבוע עם סין ואולי גם יפן, אזורים ששני היפנים והפורטוגזי שלכד קוונדיש במסעו הראשון צפויים יהיו לשמש כאנשי קשר מועילים.
כישלון המשלחת ומותו של קוונדיש
קוונדיש תכנן להפוך את סנטוס שבברזיל לבסיסו לאחר שיכבוש אותה, אך ספינותיו התעכבו זמן רב באזור ההתכנסות הבין-טרופי.
במהלך ההפלגה האשימו שני היפנים את הפורטוגזי במזימה לערוק בהגיעם לברזיל וקוונדיש הורה לתלותו.
הצוות סבל ממחסור במזון ומצפדינה אך סנטוס נכבשה לבסוף ב-16 בדצמבר 1591. המקומיים נמלטו עם על מה שיכלו לשאת וקוונדיש לא מצא מספיק מזון כפי שקיווה אך עזב את המקום רק ב-24 בינואר 1592, תקופה שנחשבה כמאוחרת להפלגה באזור זה, ולאחר מכן בזז את סאו ויסנטה.
הצי התפזר בשל סערה מול ריו דה לה פלטה ועל אף שקוונדיש לא קבע נקודת מפגש, הגיעו כל הספינות לפורט דיזייר עד ה-16 במרץ - תחילת הסתיו.
המשלחת המשיכה בהפלגה למצרי מגלן ונכנסה אליהם ב-14 באפריל במזג אוויר טוב, אך כבר לאחר כשבוע הדפו רוחות נגדיות את הספינות עד שהגיעו למפרץ קטן, שם נותרה המשלחת במשך שלושה שבועות.
מורל אנשי הצוות היה נמוך, והמצב הוחמר לאור מזג האוויר הקשה במצרים ומחסור חמור במזון, כאשר נאלצו לאכול רכיכות ואצות.
בתוך כשבוע, מתו 40 איש על גבי הגליאון לסטר ו-70 נוספים חלו, כך שפחות מ-50 נותרו כדי לתפעל את הספינה.
כל הספינות איבדו או שחקו רבים ממפרשיהן ומכבליהן, והחורף עדיין לא החל במלוא עוזו.
לנוכח המצב, החליט קוונדיש לוותר על ההפלגה דרך האוקיינוס השקט ולנסות להגיע למזרח אסיה דרך נתיב הכף.
לאחר שקיבל משלחת של אנשי הצוות, הסכים לחזור לברזיל כדי לאסוף מזון ולהתאושש.
בליל ה-20 במאי, לא הרחק מפורט דיזייר, הופרד ג'ון דייוויס מהצי העיקרי על גבי הדיזייר ואיתו הבלאק פינאייס.
באופן לא ברור, שוב לא קבע קוונדיש נקודת התכנסות, ועל אף שסבר כי ישובו פעם נוספת לפורט דיזייר, לא עשה שום ניסיון לחפשם ומאוחר יותר האשים את דייוויס בנטישת המשלחת.
קוונדיש ואנשי המשלחת הנותרים שבו לברזיל, הסתתרו וחידשו אספקה באי איליאבלה (Ilhabela).
קוונדיש, שחשש ממרד, העביר אנשי צוות מהרואיבאק אל הגליאון לסטר אך איבד 25 מתוך 80 אנשיו בקרב עם הפורטוגזים בוויטוריה, ובנקודה זו ערקה הרואיבאק.
מלח אנגלי מהצוות בשם אנתוני ניבט (Anthony Knivet) שננטש באזור ונפל בשבי, התפרסם מאוחר יותר כאשר כתב על הרפתקאותיו בברזיל לאחר שנמלט.
לאחר שעשה ניסיון כושל נוסף להפליג לכיוון מצרי מגלן ותוך שהוא הולך ומאבד את סמכותו בקרב אנשיו, הפליג קוונדיש לבסוף מזרחה לעבר סנט הלנה, אך החטיא את האי וניסה להגיע לאסנשן, צפונית משם.
קוונדיש מת בים בנסיבות לא ידועות סמוך לאסנשן במאי 1592, בגיל 31.
ג'ון דייוויס הגיע לפורט דיזייר לאחר ההיפרדות ב-20 במאי, המתין במקום עד ה-7 באוגוסט, וספינותיו הוסטו ברוחות עזות עד לאזור איי פוקלנד בהם צפה ממרחק.
דייוויס עשה ניסיון נוסף לעבור את מצרי מגלן ולהמשיך במסע החיפוש אחר המעבר הצפון מערבי בעיצומו של החורף אך איבד שם את הבלאק פינאייס.
ב-30 באוקטובר שב דייוויס לפורט דיזייר ואנשיו הרגו וייבשו (היות שלא נותר להם מספיק מלח) כמה אלפי פינגווינים כמזון והפליגו לאנגליה ב-22 בדצמבר.
21 אנשים אבדו במארב של הפורטוגזים בברזיל במהלך הצטיידות במים ובנוסף, נרקב בשר הפינגווינים שלא שומר כראוי ודייוויס ואנשיו איבדו את אספקת המזון עליה נסמכו.
ב-11 ביוני 1593 הגיע דייוויס, עם 16 איש בלבד מתוך הצוות המקורי של 76, לקסטלטאון ברהאבן (Castletown Berehaven) שבדרום מערב אירלנד.
במכתב האחרון שכתב קוונדיש מספר ימים לפני מותו הוקיע את ג'ון דייוויס כנבל על נטישת המשלחת, והאשים אנשים רבים נוספים בכישלון, מלבד את עצמו.
לאחר מסעו הראשון, לא חזר אף אנגלי על הצלחתו של קוונדיש באוקיינוס השקט עד לתקופת הבוקנירים, יותר ממאה שנה מאוחר יותר.
תומאס קיד (Thomas Kyd) (הוטבל לנצרות ב-6 בנובמבר 1558 ונפטר 15 באוגוסט 1594) היה מחזאי אנגלי, מחבר הטרגדיה הספרדית, ואחד המחזאים שהשפיעו ביותר על יצירתה של הדרמה בתקופה האליזבתנית.
תומאס קיד היה בנו של פרנסיס ואנה קיד.
אין תיעוד של יום הולדתו, אך ידוע שהוא הוטבל לנצרות בכנסייה של סנט מרי וולנות', לונדון ב-6 בנובמבר 1558. הטבילה נרשמה בכנסייה כך: "תומאס, בנו של פרנסיס קיד".
וב-1580 היה המנהל של חברת כתיבת בקשות.
באוקטובר 1565 קיד הצעיר נרשם שנוסדה בית הספר טיילור למסחר, אשר המנהל היה ריצ'רד מולכאסטר, שם קיבל קיד גם השכלה כללית.
הודות למשנתו החינוכית של מולכאסטר מלבד לטינית ויוונית כללה תוכנית הלימודים גם לימודי מוזיקה, דרמה, חינוך גופני ו"גינוני התנהגות נאותים".
אין ראיות לכך שקיד הלך לאוניברסיטה.
ייתכן והוא הלך בעקבות אביו ללמוד את מקצוע הכתיבה ולראיה ישנם שני מכתבים שנכתבו בכתב ידו בסגנון כתיבה הדומה לזה של כותב בקשות.
ראיות מצביעות על כך שב-1580 קיד הפך למחזאי חשוב, אבל מעט ידוע על פעילותו.
פרנסיס מרס, נזיר נוצרי בן זמנו של קיד הגדיר אותו כ"כותב הטרגדיות הטוב ביותר" ובמקום אחר כינו אותו "קיד המפורסם".
בן ג'ונסון מזכיר אותו באותה נשימה יחד עם כריסטופר מארלו (אשר חלק פעם חדר בלונדון עם קיד) וכן את שייקספיר.
הטרגדיה הספרדית נכתב כנראה בסביבות שנת 1580. המהדורה המוקדמת ביותר ששרדה הודפסה בשנת 1592 והכותרת המלאה הייתה: הטרגדיה הספרדית הכוללת את קיצו של דון הורציו, עם מותה העגום של הזקנה הירונימו.
עם זאת, היא הייתה ידועה יותר בכינוי "הירונימו", על שם גיבורת הטרגדיה.
זה היה המחזה הפופולרי בזמנו אשר קבע סטנדרטים חדשים באופן הצגת העלילה.
ב-1602 גרסה של המחזה עם תוספות פורסם.
עבודות אחרות של קיד כוללים תרגומי עבודות של טורקוואטו טאסו אשר נחשב בזמנו כ"בעל הבית של הפילוסופיה" (1588); ותרגום של מחזהו של רוברט גרנייר "קורנליה" (1594).
מחזות המיוחסים לו או שקיבלו השראה מעבודתו כוללים את "סולימאן ופרסדה", "המלך לייר", "ארדן מפאוורסהאם" ו"אדוארד השלישי".
מחזה אשר קיבל השראה מ"הטרגדיה הספרדית" נקרא "החלק הראשון של הרמוניו".
ההצלחה של קיד התרחבה גם לאירופה.
שם הוצגו גרסאות נוספות של הטרגדיה הספרדית ושל מחזהו על המלט.
אלו היו פופולריים בגרמניה ובהולנד במשך דורות.
השפעת המחזות על הדרמות שנעשו באירופה הייתה במידה רבה הסיבה לעניין בקיד בקרב חוקרים גרמנים במאה התשע-עשרה.
נראה כי קיד הוא גם המחבר המשוער של ספר הפרוזה "הרצח של ג'ון בראון"(1592), סיפור זוועתי על צורף אשר נרצח בידי אשתו.
בין 1587 עד 1593 קיד היה בשירות של אציל לא מזוהה, שכן, לאחר מאסרו בשנת 1593 (ראה להלן), הוא כתב על שאיבד את "חסדי אדוני, אשר אני שירתתי כמה שנים עד עכשיו".
אצילים אשר הועלו כהשערה אצלו שירת כוללים את הלורד מסאסקס, את ארל מפמברוק ואת לורד סטריינג'.
ייתכן והוא עבד כמזכיר בזמן שלא עסק בכתיבת מחזות.
סביב 1591 הצטרף גם כריסטופר מארלו לשירות אותו אציל.
לזמן מה חלקו מרלו וקיד חדר משותף, ואולי אפילו רעיונות.
ב-11 במאי 1593 המועצה המלכותית הורתה על מעצרם של מחברי החוברת "צלליות גסות והוצאת דיבה" אשר פורסם ברחבי לונדון.
למחרת, קיד היה בין העצורים.
וכך כתבו עליו "העציר קיד אסיר אשר הוא שותף לפשעי סי מארלי".
נראה כי קיד עונה באכזריות כדי לקבל מידע זה.
קיד סיפר לרשויות שכתביו הנמצאים ברשותו שייכים לכריסטופר מארלו שותפו לשעבר.
כל מי שהעז לצאת נגד רעיונות הכנסייה של אנגליה נענש ועונה.
קיד "הנאשם שהיה שותפו לדירה של כופר, בוגד, אתאיסט ומאמין שישו היה הומוסקסואל".
נראה כי קיד היה עם מרלו במקום הלא נכון בזמן הלא נכון.
קיד לא היה אתאיסט, אבל מארלו היה.
מרלו שזומן על ידי מועצת החכמים לאחר אירועים אלה, בעודו מחכה לפסק דינו נהרג באירוע בו היו מעורבים סוכנים ממשלתיים.
קיד שוחרר בסופו של דבר, אך לא התקבל בחזרה לשירות הלורד אותו שירת אשר האמין שקיד היה תחת השפעת האתאיזם.
קיד כתב ללורד קיפר, ולסר ג'ון פקרינג, מכתב בו מפרט את חפותו.
אך מאמציו לטיהור שמו העלו חרס.
קיד נפטר בגיל 35, ונקבר ב-15 באוגוסט בכנסיית סנט מרי בלונדון.
כנסיית סנט מרי נהרסה בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, ולא נבנתה מחדש.
לפיכך קיברו של תומאס קיד אבד לדורות.
דון הורציו (היה קיים בתוך החלק הראשון של הרונימו 1586)
בעל הבית של הפילוסופיה (תורגם על ידו, 1588)
קאנטרימן הוא דיפלומט אמריקאי אשר שימש כעוזר מזכיר המדינה לביטחון בינלאומי ולמניעת תפוצה גרעינית ותת מזכיר המדינה לענייני ביטחון בינלאומי.
קאנטרימן נולד ב-1957 בארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובבית הספר לממשל על שם ג'ון קנדי באוניברסיטת הרווארד.
הוא הצטרף למחלקת המדינה של ארצות הברית ב-1982. בין השנים 1983 עד 1985 הוא הוצב בשגרירות ארצות הברית בבלגרד.
בשנים 1985 עד 1988 הוא עבד במחלקה לענייני מזרח אירופה ויוגוסלביה.
בין השנים 1988 עד 1990 הוא למד את השפה והתרבות הערבית בארצות הברית ותוניסיה.
בעת מלחמת המפרץ הוא עבר לשגרירות האמריקאית בקהיר.
בין השנים 1991 עד 1993 הוא היה אחראי לדווח על עניינים פוליטיים, ביטחוניים ודתיים במצרים
בין השנים 1994 עד 1997 הוא שימש כיועץ מיוחד לשגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות מדליין אולברייט לענייני המזרח התיכון והיה איש הקשר האמריקני עם "UNSCOM".
בשנים 1999 עד 2000 כיהן כמנהל המשרד לענייני דרום מרכז אירופה במחלקת המדינה.
בשנים 2001 עד 2005 הוא הוצב בשגרירות ארצות הברית ברומא.
בשנים 2005 עד 2008 הוא כיהן כסגן ראש משלחת ארצות הברית בשגרירותה באתונה.
בשנים 2008 עד 2009 הוא שימש כיועץ למדיניות חוץ לגנרל ג'יימס טי.
קונוואי, מפקד חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנים 2009 עד 2010 כיהן כסגן מזכיר המדינה לעניינים פוליטיים צבאיים, ובשנים 2010 עד 2011 כסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני אירופה ואחראי לענייני הבלקן.
בשנת 2011, נשיא ארצות הברית ברק אובמה מינה אותו להיות עוזר מזכיר המדינה לענייני ביטחון בינלאומי ולמניעת הפצת נשק גרעיני, ולאחר אישור הסנאט הוא הושבע לתפקיד עוזר מזכיר ב-27 בספטמבר באותה השנה.
ב-27 בינואר 2017, כאשר היה בדרכו לכנס בנושא בקרת נשק, פיטר אותו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מתפקידו.
קפטן תומאס קוראם היה נדבן בריטי שהקים את פאונדלינג הוספיטל בלונדון, בלומסברי - מוסד לטיפול בילדים נטושים.
תומאס קוראם נולד בליים רג'ס, דורסט, אנגליה.
אימו מתה כשהיה בן שלוש.
תומאס נשלח לים בגיל 11, ולמעשה הוא מעולם לא קיבל חינוך ראוי.
בשנת 1694, הוא עבר להתגורר בצפון אמריקה, והתיישב במסצ 'וסטס.
קוראם חי שם עשר שנים וייסד מספנה.
קוראם הצליח בעסקיו וצבר נכסים.
בדצמבר 1703, הוא נתן שטח אדמה גדול בעיירה שתשמש לבית הספר, ועוד קודם לכן תרם ספרים וכספים להקמת הכנסייה האנגליקנית במקום והחזקתה.
בעת שחי במסצ'וסטס, התחתן עם אשתו Eunice Waite, בשנת 1700 והיו להם נישואים מאושרים עד מותה 40 שנה מאוחר יותר.
לא היו להם ילדים משלהם.
בשנת 1704, בגיל 36, הוא חזר ללונדון והמשיך לנהל עסקים במשך זמן מה וגם השיג רישיון של הפרלמנט לייבוא זפת מן הקולוניות.
במהלך "מלחמת הירושה" הספרדית (1701–1714), הוא פיקד על ספינת סוחר וקבל את התואר קפטן.
בשנת 1717 הוא קידם ללא הצלחה רעיון של הקמת קולוניה כמפעל פילנתרופי, שתיקרא 'ג'ורג'יה' באזור מדינת מיין, בצפון אמריקה.
הוא נודע ביוזמותיו הציבוריות ופעל בפרלמנט לשינוי תקנות הסחר שאסר על עסקים עם גרמניה והולנד.
ב-1732 הוא מונה לאחד הנאמנים למושבה ג'ורג'יה, שהוקמה באמצעות היוזמה של ג'יימס אוגלתורפ.
בשנת 1735 הוא הציע תוכנית ליישוב מובטלים אנגלים בנובה סקוטיה.
התוכנית אושרה על ידי מועצת המנהלים, ולאחר שהתעכבה במשך זמן מה, בוצעה לבסוף לפני מותו של תומאס קוראם.
בעת נסיעותיו בחוצות לונדון, של אמצע המאה ה-18, קוראם היה מזועזע ממראה תינוקות שהתגלגלו ברחובות, לעיתים קרובות במצב של גסיסה.
הוא החל להתעניין בהקמת מוסד לאשפוזם וגידולם.
מוסד כזה נועד להיות בית לילדים עזובים ויתומים שלא ניתן לטפל בהם כראוי.
הוא פעל במשך 17 שנים וגייס אנשים רבים מהחברה הגבוהה בלונדון לחתום על עצומה בנושא.
לבסוף, בשנת 1739, הושג צ'רטר חתום על ידי המלך ג'ורג' השני, להקמת המוסד "פונדלינג הוספיטל".
סכומי כסף ניכרים נתרמו למטרה זו.
הפגישה הראשונה של המייסדים נערכה בבית סומרסט ב-20 בנובמבר 1739. עד שנבנה מבנה קבע, הילדים התגוררו למבנה בהייטון גרדן.
במקביל נקנתה חלקת אדמה גדולה מלורד סולסברי, שגייס בעצמו כספים עבור הפרויקט.
אבן היסוד של בית היתומים הונחה ב-16 בספטמבר 1742. באוקטובר 1745 הסתיים האגף המערבי והילדים הועברו לשם.
הייתה התעניינות ציבורית רבה והתרגשות מהפרויקט, בייחוד על ידי ויליאם הוגארת, שמסר במאי 1740 את ציור דיוקנו של קוראם לבית היתומים.
הוגארת גם נידב את תמונתו "משה עם בת פרעה", ונתן 157 כרטיסים להגרלת ציור נוסף "המצעד לפינצ'לי".
המלחין ג'ורג הנדל נתן הופעות בבית היתומים של האורטוריה "המשיח", בשנת 1749 ו-1750.
תומאס קוראם המשיך להיות מעורב בבית היתומים עד שנת 1742 המשיך להיבחר לוועד הכללי.
אבל בישיבת מאי ב-1742 קיבל מעט מדי קולות כדי להיבחר לכהונה נוספת.
הסיבה שהוציאו אותו מניהול המוסד אינה ברורה לגמרי.
נאמר כי הוא הפיץ השמצות על שניים מהמנהלים והביע ביקורת על הדרך בה התנהל בית היתומים.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא התעניין בפעולות חינוכיות בקרב נערות אינדיאניות באמריקה.
כאשר התגורר באמריקה, הוא חי ועבד עם אינדיאנים שהביעו עניין בקידום ותמיכה בחינוך ילדיהם במיוחד הבנות.
תומאס קוראם התבטא בעד הענקת חינוך לבנות, והוקיע את המינהג האנגלי שחינוך חשוב רק לבנים.
לדעתו חינוך לבנות חשוב לא פחות כי הן מגדלות את הילדים שיהיה מבוגרים בעתיד.
השקפת עולמו זו הוא החדיר לתוכנית הלימודים של "הפאונדולינג הוספיטל", שהיה בה שינוי מהחינוך האנגלי המקובל.
אחרי פטירת אשתו, הוא הזניח את ענייניו הפרטיים והם התדרדרו.
הוא הפך מנדבן עשיר לצורכי ציבור.
לאדם עני שלא התבייש להודות בכך.
ב-20 במרץ 1749 הוקצה לו קצבה של 161 ליש"ט, הנסיך מוויילס תרם עבורו 21 ליש"ט בשנה.
קוראם נפטר ב-29 במרץ 1751, בגיל 83, ונקבר ב-3 באפריל בקפלה של בית היתומים.
פסל של ויליאם קלדר מרשל הוקם לפני הבניין מאה שנים לאחר מכן.
בשנת 1935 עבר בית-היתומים מבלומסברי לאתר חדש בברקהמסטד בהרטפורדשייר ובית היתומים הישן נהרס.
בקפלה שהוקמה בבית-היתומים החדש, הקריפטה תוכננה במיוחד להכיל את שרידי תומאס קוראם.
בשנת 1955 נמכר הבניין ושרידי קוראם הוצאו והועברו אל כנסיית סנט אנדרו, הולבורן בלונדון.
הוגארת, ידיד אישי של קוראם, היה בין הנאמנים הראשונים של בית היתומים.
הוא צייר דיוקן מפורסם של קוראם (1740), ותרם ציורים נוספים שמוצגים כיום במוזיאון היתומים.
יחד עם כמה מחבריו, הוגארת קישט את אולם התכנסות הוועד, ובו ציורים של פרנסיס היימן, תומאס גינזבורו וריצ'רד וילסון.
"פאונדלינג הוספיטל" הפך בזמנו להיות הגלריית הציבורית לאמנות הראשונה בלונדון.
המלחין ג'ורג הנדל ארגן הופעה קונצרטית של האורטוריה ה"משיח" לטובת הקרן לאחזקת בית היתומים, ותרם את כתב היד של "הללויה" למוסד.
הוא גם הלחין המנון מיוחד לבית היתומים.