tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במערכה זו באה לידי ביטוי האכזריות של הצדדים ביחס לשבויים ושם "זכה" דה קליסון בכינוי "הקצב" לאחר שהוציא להורג 15 שבויים ממחנה תומכי בריטניה כנקמה על הוצאתו להורג של מנהל האחוזה שלו.
ההתמקדות של המאבק בין בריטניה לצרפת בברטאן הטיל עול כספי כבד על תושבי המחוז ודוכס ברטאן, ז'אן הרביעי, הטיל מיסים על בעלי האחוזות (ודה קליסון ביניהם) וגרם למירמור רב-נגדו.
במקביל חתם ז'אן הרביעי הסכם שיתוף פעולה מחודש עם הבריטים.
צעדו זה של ז'אן הרביעי הביא לכך שמלך צרפת, שארל החמישי, הורה למפקד צבאו ברטראן דו גקלן לפעול, בשיתוף עם דה קליסון, כנגד ז'אן הרביעי.
הפעולה הצבאית בשילוב הלחץ הכלכלי גרם לרבים מאצילי בריטאני להפנות עורף לז'אן הרביעי שנאלץ, בסופו של דבר, לצאת לגלות באנגליה.
עזיבתו של ז'אן הרביעי פתחה בפני דה קליסון הזדמנות להתמנות לדוכס ברטאן אך מלך צרפת, שארל החמישי, העדיף למסור תואר זה לאחיו של שארל, לואי הראשון מאנז'ו .
בפועל לא גר לואי מאנז'ו בברטאן ולכן סומן דה קליסון ליורש אפשרי של הדוכסות.
ב-1373, זמן מה לאחר בריחתו של ז'אן הרביעי לאנגליה, הוא החל לאסוף צבא כדי לחזור לצרפת ולתבוע בחזרה את מעמדו בדוכסות ברטאן.
לשם כך גייס את ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ו-10,000 מחייליו והפליג איתם לצרפת שם החלו מסע לכיבוש מחדש של יישובים צרפתים בברטאן (כמו סן-בריו).
כדי להתמודד עם צעד זה החל דה קליסון לבנות צבא משלו שיעצור את האנגלים, מהלך שנעצר בעקבות פתיחת שיחות על הפסקת אש שהתנהלו בין מלכי צרפת ואנגליה.
תוך כדי שיחות אלו הטילו האנגלים מצור על העיר ברסט שנמשך עד 1377 כשכבשו את העיר.
באותה שנה הפכה ברסט למאחז האחרון של האנגלים בברטאן.
ב-1378 פרסם מלך צרפת, שארל החמישי, צו המורה על סיפוח מלא של מחוז ברטאן לצרפת וביטול עצמאותם של אציליה (כולל דה קליסון) כשהמשמעות היא התמודדות אצילי המחוז עם ז'אן הרביעי שביקש לחזור לתפקידו כדוכס ברטאן.
מלך צרפת פנה למספר מאצילי המחוז לקבל את תמיכתם בהתנגדות לחזרתו של ז'אן הרביעי לתפקידו.
רוב האצילים, וביניהם דה קליסון, הסכימו לתמוך במלך צרפת כשלדה קליסון הייתה שאיפה נסתרת לזכות בכך בתואר המיוחל של דוכס ברטאן.
לאכזבתו של דה קליסון (בפעם השנייה) הגיע מלך צרפת להסכם חשאי עם מלך אנגליה שהחזיר את ז'אן הרביעי לתפקיד (למעט נכסיו של דה קליסון וביניהם העיר נאנט).
ב-1380 נפטר מפקד צבא צרפת, ברטראן דו גקלן , ומלך צרפת, שארל השישי, מינה את דה קליסון למחליפו.
דה קליסון החזיק בתפקיד זה עד 1392.
ב-1381 נחתם "הסכם גורנדה השני" שהסדיר מחדש את היחסים בין מלך צרפת (שארל השישי) לדוכס ברטאן (ז'אן הרביעי).
במסגרת זו חתמו דה קליסון וז'אן הרביעי על הסכם בעלי ברית.
ב-1382 יצא דה קליסון, עם צבא המלך, למערכה צבאית בפלנדריה, בלגיה, כדי להגן על לואי השני, רוזן פלנדריה (בן בריתו של מלך צרפת), שהתמודד מול מורדים שמחו נגד שלטון הפאודליזם.
בקרב רוזנבק , שהתחולל בנובמבר 1382, זכה דה קליסון בניצחון מוחץ לאחר שצבאו הרג כ-25,000 מורדים שלא יכלו להתמודד עם מקצוענות החיילים הצרפתים.
מלך צרפת, שארל השישי, התלווה לצבא הצרפתי והשמועות על המרד נגד הפיאודלים בפלנדריה כמו גם העדרו של המלך מפריז גרמו למרד עממי בעיר כנגד השלטון.
הניצחון בפלנדריה והחזרה של החיילים לפריז הביאו לדיכוי המרד אך דה קליסון לא סלח והעמיד בפני המורדים את הבחירה בין משפט לקנס כשכל המורדים בחרו בחלופת הקנס.
מכיוון ששארל השישי היה רק בן 12 כשהומלך הפך דה קליסון, בנוסף להיותו מפקד צבא המלך, להיות אחד מהיועצים הקרובים ביותר למלך הצעיר.
המתיחות בין ז'אן הרביעי, דוכס ברטאן (נתמך מלך אנגליה) ודה קליסון (נתמך מלך צרפת), הגיעה לשיאה ביוני 1387 כשדה קליסון הוזמן לוועידה בואן בראשות ז'אן הרביעי.
ז'אן ניצל את ההזדמנות, אסר את דה קליסון והורה לאחד מקציני צבאו להוציאו להורג.
אותו קצין סירב לבצע את הפקודה ובסופו של דבר פדה דה קליסון את חייו בתמורה לכסף רב וחלק מאדמותיו.
ב-1388 הגיע מלך צרפת להסכם עם ז'אן הרביעי להחזרת אדמותיו של דה קליסון (אך לא את שווי דמי הפידיון).
ב-1392 חזר דה קליסון לפריז ואז נעשה ניסיון נוסף להורגו על ידי אדם שנטען שנשלח על ידי ז'אן הרביעי.
דה קליסון ניסה להגן על עצמו אך נפל מסוסו ונפצע והמתנקש חשב שנהרג וברח מפריז לברטאן.
בעקבות אירוע זה יצאו המלך שארל השישי עם דה קליסון לברטאן למסע עונשין נגד ז'אן הרביעי אך המסע השתבש לאחר שהמלך נכנס להתקף טירוף וסמכויותיו ניטלו ממנו זמנית.
קרובי המלך והפרלמנט האשימו את דה קליסון בהתקף זה ודרשו לשלול ממנו את מעמדו ולקנוס אותו.
דה קליסון נאלץ לברוח לאחוזתו בברטאן ולגלות שם.
ז'אן הרביעי, שרצה להוכיח את נאמנותו למלך צרפת, הטיל מצור על אחוזתו של דה קליסון המבוקש.
ב-1394 חזר שארל השישי למעמדו והחזיר את זכויותיו של דה קליסון כולל המשך שירותו כמפקד הצבא אולם דה קליסון הפך לזהיר ורקם קשרים עם אחיו של שארל, לואי הראשון, דוכס אורליאן.
ב-1397, לאחר כ-30 שנות סכסוך, התפייסו דה קליסון וז'אן הרביעי וז'אן אף שלח את בנו לשירותו של דה קליסון כערובה לכנות כוונותיו.
שלום זה נשמר עד מותו של ז'אן ב-1399. מכיוון שבנו ויורשו של ז'אן היה רק בן עשר עם מותו הציע חברו של דה קליסון, לואי הראשון, דוכס אורליאן, למלך צרפת למנות את דה קליסון לדוכס ברטאן בטענה שבכך יחזק המלך את שליטתו בבריטאני.
בסופו של מונה לתפקיד פיליפ השני, דוכס בורגונדיה דבר שגרם לסכסוך בין דה קליסון לבתו מרגרט ובעלה שחשקו בתפקיד.
ב-1360 נשא דה קליסון לאישה את קטרין דה לבל שהייתה גם היא בת למשפחת אצילים.
קשר זה חיזק את מעמדו של דה קליסון באצולה הצרפתית, ובמיוחד זו של ברטאן וכן הפך אותו לקרוב משפחה של מלך צרפת.
ב-1378, לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה, נישא דה קליסון למרגריט דה רואן.
נישואין אלו חיזקו את קשריו למשפחות אצולה נוספות בברטאן.
המאמץ של דה קליסון לשפר את מעמדה של משפחתו בקרב אצולת צרפת המשיך גם ב-1384 כשחיתן את בתו לבן משפחת פנטיאבר, ג'ון הראשון .
בנוסף הסכים עם דוכס ברטאן, ז'אן הרביעי, שאם לדוכס לא יהיו יורשים יירש בן משפחתו של דה קליסון את הדוכסות.
דה קליסון נפטר ב-1407 והובא למנוחות באחוזתו בטירת ז'וסלן שבברטאן.
ירושתו הוערכה ב-180 מיליון יורו (בערכים של 2013) והיא כללה כשש טונות זהב ושישים טונות כסף.
ב-1371, בתקופה בה שהה כשגריר בפריז, החל דה קליסון לבנות את בית המשפחה ב וקרא לו אוטל דה קליסון.
הבית נשאר ברשות משפחת דה קליסון עד 1553 אז נרכש על ידי פרנסואה, דוכס גיז ואשתו אן ד'אסטה כשבחלק מתקופה זו (1436-1420) הוחזק הבית על ידי הבריטים שכבשו את פריז.
ויליאם אוליבר סטון הוא קולנוען אמריקאי.
זכה להצלחה אדירה בזכות סרטיו הביוגרפיים ובזכות סרטים אחרים ואף זכה בשלושה פרסי אוסקר, בעיקר על סרטו "פלאטון" והוא אף זכה להצלחה ניכרת בזכות יצירות הדוקומנטריים שלו בטלוויזיה.
סרטיו הרבים עוסקים בפרשיות פוליטיות אמריקאיות שנויות במחלוקת.
מאז תחילת פעילותו ב-1973 זכה סטון לתדמית של אחד הקולנוענים הגדולים בכל הזמנים בתעשיית הקולנוע, אך גם של אחד הקולנוענים השנויים במחלוקת.
אביו היה יהודי-אמריקאי ואמו קתולית-צרפתייה, אך הוא עצמו חונך כנוצרי-אפיסקופלי.
החל ללמוד באוניברסיטת ייל, אך עזב כעבור שנה ועבד כמורה בבית ספר בדרום וייטנאם וכאיש צוות באוניית סוחר.
בשנת 1967 התגייס לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים, שובץ באוגדת החי"ר ה-25 ובהמשך בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת), ולחם במלחמת וייטנאם.
סטון נפצע פעמיים במהלך שירותו וזכה באותות כוכב הארד בעבור גבורה בשדה הקרב ובלב הארגמן הניתן על פציעה בעת לחימה.
לשירותו הצבאי השפעה גדולה על יצירתו הקולנועית.
לאחר שחרורו מהצבא האמריקני בשנת 1968 החל סטון בלימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, וב-1973 ביים את סרטו הראשון "התקף".
בשנת 1978 זכה להישגו הקולנועי המשמעותי הראשון, כאשר התסריט שעיבד לסרט "אקספרס של חצות" זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
במהלך שנות השמונים עבד סטון בעיקר כתסריטאי, עבור במאים כבריאן דה פלמה, מייקל צ'ימינו וג'ון מיליוס.
בשנת 1986 כתב וביים את הסרט "סלבדור".
בסרט, המתרחש על רקע מלחמת האזרחים באל-סלבדור, הביע סטון לראשונה את דעותיו הפוליטיות השמאלניות.
עם זאת, דווקא הסרט "פלאטון" שיצא באותה שנה, המספר את סיפורה של מחלקת חי"ר במלחמת וייטנאם, קיבע את מעמדו כבמאי מוביל, בעל אמירה ייחודית.
על סרטו זה זכה סטון בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, והסרט עצמו זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
סרטיו של סטון מציגים את החברה האמריקנית כחברה אלימה, תחרותית, הנשלטת מאחורי הקלעים על ידי בעלי ממון ואינטרסים, הפועלים כנגד האדם הפשוט.
סרטיו "JFK תיק פתוח" (1991) ו"ניקסון" (1995), מראים כיצד חברו גופי ימין רדיקלי אמריקניים, ביחד עם בעלי אינטרסים בממסד הצבאי והתעשייתי על מנת להשתלט בצורה חסרת רסן על ארצות הברית, ואינם נרתעים אף מרצח נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, על מנת להוביל את האומה האמריקנית אל מלחמות שכל כולן נועדו לתועלת האינטרסים הצרים של אותו ממסד נסתר.
ב-2008 ביים סטון את הסרט "W." העוסק בדמותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
"דרומית לגבול", סרט תעודי שביים סטון שנה מאוחר יותר, עוסק בפוליטיקה של דרום אמריקה ובפרט בנשיא ונצואלה הוגו צ'אווס.
בשנת 2016 ביים וכתב את סרט הדרמה הביוגרפי "המרגל - סנודן" אשר מבוסס על חיו של אדוארד סנודן ופרשיית הריגול שבו הסתבך.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2016, בארצות הברית, ובינואר 2017 יצא בישראל.
ביוני 2017 שודרה ברשת שואוטיים האמריקנית תוכנית בת ארבעה פרקים בשם "הראיונות עם פוטין" ("The Putin Interviews"), המסכמת שנתיים של ראיונות שניהל סטון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
נבחן מחדש: מבעד למראה" (JFK Revisited: Through the Looking Glass) נבחר להצגת בכורה בפסטיבל קאן.
באותה שנה הוציא סטון את "קזח: היסטוריה של האיש הזהוב" (Qazaq: History of the Golden Man), סרט בן שמונה שעות (שודר בשמונה פרקים, וכן בגרסה מקוצרת בת כשעתיים), הכולל ראיונות שניהל סטון עם שליט קזחסטן לשעבר, נורסולטן נזרבייב, שזכה לביקורות על קידום שלטונו האוטוריטי וככלי נוסף לפולחן אישיותו.
בשנת 2002 שהה סטון בישראל וצילם סרט תיעודי על הסכסוך הערבי-ישראלי, שבו הוא מראיין מנהיגים בכירים משני צדי המתרס, כגון יאסר ערפאת, שמעון פרס, ובנימין נתניהו.
הסרט יצא ב-2003 בשם "פרסונה נון גרטה" (ביטוי בלטינית: "אישיות לא רצויה").
בפברואר 2012 דווח כי בנו, המפיק והשחקן שון סטון, התאסלם באיראן.
מרכיב צורני חשוב בסרטיו של סטון הוא השימוש במגוון של מצלמות ופורמטים שונים לצילומי סרטי וידאו, החל מ-VHS, דרך פילם 8 מילימטר, ועד 70 מילימטר.
ב-2010 התראיין סטון ל"סאנדיי טיימס" לגבי הסדרה הדוקומנטרית בהפקתו, "The Untold History of The United States", שלדבריו אמורה להציב את יוסיף סטלין ואת אדולף היטלר בהקשרים היסטוריים "נכונים יותר".
במהלך הריאיון תקף את היהודים וטען כי הדגש על השואה בעיסוק במלחמת העולם השנייה נובע ממה שכינה "השליטה של היהודים בתקשורת".
כמו כן טען כי היטלר פגע ברוסים יותר מאשר ביהודים.
לאחר מכן פרסם התנצלות רשמית על דבריו בנוגע לשליטה היהודית בתקשורת, ואמר כי הייתה זו "הערה מגושמת".
בנוסף טען במהלך מסיבת עיתונאים שערך לרגל השקת הסדרה, כי היטלר היה "שעיר לעזאזל" וכי "נעשה בשמו שימוש זול" לאורך ההיסטוריה.
בעקבות התבטאויותיו של סטון, נשמעו קריאות מקרב חוגי הימין הרפובליקני שבארצות הברית להחרים את סטון ואת סרטיו.
מנגד, הארגון האמריקאי-יהודי הליגה נגד השמצה (ה-ADL) החליט לקבל את התנצלותו של סטון.
"פרסונה נון גרטה" (2003), סרט דוקומנטרי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני
אוליבר ונדל הולמס הבן היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
נודע בפסיקות פרוגרסיביות שנתן, לעיתים קרובות בעמדת מיעוט, אשר העניקו לו את הכינוי "המתנגד הגדול".
לצד פסיקות אלו, הוביל גם לא מעט פסיקות שמרניות.
הולמס מזוהה כיום כאבי הגישה הריאליסטית למשפט.
בפסק הדין "באק נגד בל" פסק בעד עיקור של ילדה שסבלה מפיגור שכלי.
הולמס, יליד בוסטון ובנו של אוליבר ונדל הולמס האב - רופא ומשורר ידוע, לחם בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית ואף נפצע במהלכה.
לאחריה התחיל את מסלול לימודיו המשפטיים.
הוא שימש כשופט, ובהמשך נשיא בית-המשפט העליון של מסצ'וסטס לפני שמונה, בשנת 1902, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הולמס שרת בבית המשפט העליון של ארצות הברית כ-30 שנה, עת פרש משיפוט והוא בן למעלה מ-90 - השופט המבוגר ביותר בבית משפט זה מעולם.
אוליבר ונדל הולמס הבן נולד ב-1841 בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית.
הולמס היה לבכור בבניו של הסופר והרופא המפורסם אוליבר ונדל הולמס האב.
עם הרקע המשפחתי מצד אביו ומצד אמו ייצג הולמס הבן את "אריסטוקרטיה" של ניו אינגלנד בבחינת אופיו והישגיו.
אביו היה לצאצא של המשוררת הפוריטנית אן בראדסטריט; הוא התחתן עם אמליה לי ג'קסון, שאביה, צ'ארלס, היה שופט בבית המשפט העליון של מדינת מסצ'וסטס, ספסל משפטי שעליו ישב אוליבר ונדל הולמס הבן, מאוחר יותר, במשך 20 שנה.
הוא היה גאה במורשת זו של משפחתו ודיבר עליה לעיתים קרובות.
הלך רוחו, כמו גם המוניטין של הולמס, הושפעו רבות מילדותו בניו אינגלנד.
הולמס הבן למד בבית ספר פרטי ולאחר מכן החל ללמוד במכללת הרווארד.
הוא עמד לסיים את לימודיו בגיל 20 במחזור של 1861 וכמו אביו לפניו, היה למשורר הכיתתי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס כטוראי ברגימנט חיל הרגלים הרביעי של צבא האיחוד והחל להתאמן לקראת שירות במבצר העצמאות של בוסטון, מבלי לצפות שהוא יסיים את שנת הלימודים או את התואר.
הרגימנט לא זומן לחזית, ולאחר סיום הלימודים בהמשך השנה הגיש הולמס בקשה וקיבל, ביולי, רישום כסגן ראשון ברגימנט המתנדבים ה-20 של מסצ'וסטס.
מכתביו ויומנו משמשים כחומר לחקר פעילותו וחוויות המלחמה שלו.
הוא נפצע באורח קשה שלוש פעמים, במהלך קרב בול ראן הראשון, קרב אנטיאטם וקרב צ'נסלורסוויל.
הוא עזב את הצבא לאחר שלוש שנים, לאחר שהועלה לדרגת לוטננט קולונל.
הולמס תיאר את המלחמה כ לדבריו, בנאום יום הזיכרון לחבריו הוותיקים, בשנת 1884, הוא ייחס ערך מסוים לחוויית המלחמה: היה זה היבט של אמונתו כי
בסתיו 1864 הוא נכנס לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, למרבה האירוניה עשה זאת ללא תחושת ייעוד ברורה.
הוא נטה לדיכאון וטען כי לא מצא את מטרתו לחיים ואפילו חשב לקחת תרופות נוגדות דיכאון, שאביו התנגד להן.
בהזדמנויות שונות, הוא אמר כי "המושל" שלו (אביו) "הרכיב את הברגים כדי שאלך לבית הספר למשפטים" או שמא "בעט אותי לתוכו." כאשר הולמס הבן הודיע לאביו על ההחלטה שלו להיכנס לבית הספר למשפטים, הרופא אמר, "מה התועלת בזה, ונדל?
עורך דין לא יכול להיות איש גדול." לא הייתה זיקה עמוקה בין האב לבן אך בסופו של יום דחק בו האב כן להיכנס ללימודי משפטים כאשר הבן היסס.
אופיו והתנהלותו של אביו הנודע והמוכר בציבור, הפגנת הרגש המעטה שלו, והיחס הפטרוני במעט לבנו הלם את הסטודנט למשפטים גבוהים, אשר בשונה מאביו נהג לדבר פחות והיה ביישן מטבעו.
הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, שהיה לחבר הקרוב ביותר של הולמס הבן בשנים הראשונות שלאחר סיום מלחמת האזרחים, ציין פעם שלצד הקשיים, "אין אהבה הולכת לאיבוד" בין אב לבנו.
הולמס חווה אי שקט מסוים בבית הספר למשפטים, ומצא כי מסורת החוק כפי שהיא מוצגת בתוכנית לימודים חסרת השראה עומדת נתונה בסטטוס קוו וממוקדת באופן תקדימי.
המדע, הפילוסופיה או ההיסטוריה של המשפט הצטמצמו, ואלו, במקום מה שהוא כינה מאוחר יותר "השינוי הקטן של המחשבה המשפטית", הבנות אלו הן שכבשו את דעתו של הולמס ומשכו אותו לעומק המקצוע שאליו בתחילה לא הרגיש תמריץ עוצמתי.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים בשנת 1866 הוא עשה את "העלייה לרגל" המקובלת במסע לחוץ לארץ, ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הקיסרות הצרפתית השנייה ושווייץ ופגש מגוון אישים נודעים ומכובדים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1867 ובמשך 15 שנים עסק במשפטים כחבר במספר חברות.
בין השנים 1870–1873 היה הולמס עורך בכתב העת האמריקאי למשפטים.
הוא ערך את המהדורה ה-12 של הסקר הקלאסי על פרשנויות למשפט האמריקאי (1873), מאת הפרופסור ג'יימס קנט (1763–1847).
הוא גם הרצה בהרווארד מספר פעמים בנושא משפטים.
בתקופה עמוסה זו עסק גם בחיזורים.
מאז ומעולם היה רודף שמלות, הוא ניהל ידידות ארוכה עם פאני באדיץ' דיקסוול, בתו של מנהל בית הספר שלו.
היא חיכתה בסבלנות לשובו מהשירות במהלך המלחמה, לסיום לימודי המשפטים שלו, לשיבתו ממסעותיו מעבר לים ולהסדר עבודתו ומשכורתו היציבה.
הולמס ודיקסוול התחתנו לבסוף ב-17 ביוני 1872. הנישואים היו מאושרים וארוכים, אך לזוג לא היו ילדים.
בשנת 1882 מונה הולמס לפרופסור בבית הספר למשפטים בהרווארד ולאחר מכן נטש את העיסוק הפעיל במשפטים.
עם זאת, הוא קיבל את תפקיד הפרופסורה שלו מתוך הבנה מפורשת כי עליו להיות חופשי לקבל מינוי לספסל בית המשפט העליון של מסצ'וסטס אם תעלה ההזדמנות, וב-15 בדצמבר 1882 אכן מונה לשופט עמית בבית משפט זה על ידי המושל ג'ון לונג במקום השופט אוטיס לורד, אשר פרש מתפקידו.
במשך כמעט עשרים שנה שימש הולמס כשופט בית משפט זה, והפך לנשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס ב-2 באוגוסט 1899, עם מותו של הנשיא וולברידג' פילד בעת כהונתו.
שירותו בבית משפט זה הסתיים רק עם מינויו בשנת 1902 לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הולמס הביא לעבודתו השיפוטית את תורת הבנת החוק שלו, אשר יושמה בתהליכים מדויקים שייצגו את דרכו השיפוטית הדייקנית.
הוא הכיר היטב את מקורות החוק, הוא זיהה כי התוצאה של ללכת באופן עיוור אחר תקדימים עשויה להוביל לכישלון ולכדי בלבול, אפילו מהבחינה ההגיונית, כאשר הסיבה מאחורי התקדים המקורי כבר אינה תקפה לזמנו.
תפיסתו של החוק הייתה כמו דבר חי וצומח, - חי, כי בתוכו של החוק ; צומחים, על ידי צעדים דקים וקטנים, מונחים על ידי הכוחות החברתיים של הקהילה.
אחת האמירות האהובות עליו הייתה שכל הבחנה היא עניין של מידה ושמחלוקות ראויות להיות חריפות יותר ביחס לגישה שבה הן נשאלו.
בחורף 1883–1884 עברו הזוג מרחוב ביקון 10 בבוסטון לרבעים מפוארים יותר, בית ברחוב הערמונים 10. בהמשך שנת 1884 מת אחיו אדוארד ג'קסון הולמס.
אמו נפטרה בשנת 1888, ובשנת 1889 שבו לרחוב ביקון להתגורר בבית אביו הקשיש בכדי לטפל בו.
השופט הפך לבעל הבית עם מות אביו בשנת 1894 והזוג התגוררו בו עד שעברו לוושינגטון די.
חופשת הקיץ במטאפואזט הגיעה לסיומה הפתאומי בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 כאשר אש מחצרו של השכן התפשטה ושרפה את בית הקיץ של הזוג הולמס עד היסוד.
הולמס העביר אז את משכנו הקיצי לבוורלי פארמס, שם הייתה אחוזה משפחתית אשר הוקמה כבר בידי אביו.
באחוזה זאת בילה הזוג את חופשות הקיץ.
הוא הלך על החוף ונסע לאורך החוף.
במרווחי זמן הקיצים שלו היו מגוונים בנסיעות לאירופה.
שופט בית המשפט העליון הפדרלי
ב-11 באוגוסט 1902, לאחר ששופט העליון הוראס גריי פרש מתפקידו עקב קשייו הבריאותיים, מינה נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, את הולמס להחליף אותו בבית המשפט העליון, אשר הונהג באותה העת בידי הנשיא מלוויל פולר.
מינויו של הולמס נעשה לאחר שרוזוולט קיבל הצעה למנות אותו מהסנאטור הנרי קבוט לודג' ממסצ'וסטס, זאת חרף התנגדותו של הסנאטור השני ממסצ'וסטס ג'ורג' פריסבי הואר למינוי.
פסק הדין בעניין סיפוח פוארטו ריקו הגיע בדיוק באותה העת לבית המשפט העליון דרך ערעור.
הואר, מתנגד נחרץ לאימפריאליזם, עמד מול לודג' ורוזוולט, שתמכו באימפריאליזם וציפו שהולמס יתמוך בכך גם כן בבית המשפט העליון.
ב-2 בדצמבר הגיש רוזוולט את הצעת המינוי בפני הסנאט האמריקאי וב-4 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי והולמס הושבע לתפקיד ב-8 בדצמבר.
פסק הדין הראשון שבו היה הולמס מעורב נגע למנהל האמריקאי בפוארטו ריקו והולמס אכן תמך בהסדר הממשל האמריקאי על מושבות האימפריה הספרדית שסופחו מידיה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בהמשך הולמס יצא בפסק דין אחד נגד מדיניותו של רוזוולט, כאשר בפסק דין חברת המשמורת הצפונית נגד ארצות הברית (Northern Securities Co.
United States) היה חלק מדעת המיעוט שהתנגדה להגבלים עסקיים.
הולמס לא התפטר מבית המשפט העליון של מסצ'וסטס עד שהסנאט קיבל את המינוי שלו ואישר אותו רשמית בתחילת דצמבר.
בגיל שישים ואחת הולמס ורעייתו עברו לוושינגטון כדי להתחיל חיים חדשים.
בפסק דין לוכנר נגד ניו יורק, במהלכו בית המשפט העליון ביטל חוק של מדינת ניו יורק שקבע שעות עבודה מקסימליות לאופים.
לפי דעת הרוב נגד החוק את חוקת ארצות הברית.
הולמס הסתייג מהחלטה זו ובדעת המיעוט כתב כי:
הולמס כיהן בבית המשפט העליון עד 1932. באותה תקופה ארוכה של שנים בבית המשפט העליון זכה להכרה כאחד המשפטנים הבולטים ביותר בתקופתו.
לעיתים קרובות הוא נקרא "המתנגד הגדול", אף על פי שבמהלך 29 שנותיו בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הוא כתב רק 72 דעות מיעוט בעוד שכתב 852 דעות רוב.
דעות המיעוט שלו שהיו לעיתים קרובות תקדימיות, אף ביחס לסמכויות השיפוט, הקנו לו את המוניטין כמתנגד.
הולמס האמין כי עריכת חוקים היא עניינם של גופים מחוקקים, לא של בתי משפט, וכי בתוך גבולות חוקתיים לאנשים יש זכות לכל חוקים שיבחרו, טוב או רע, באמצעות נבחריהם.
בפסק הדין כתב הולמס את דעת הרוב נגד דבס לפיה רוב נאומיו הפוליטיים של דבס נגעו לחיזוק המפלגה הסוציאליסטית, אך בין לבין גם קידמו אנשים להתנגד לגיוס למלחמה.
הולמס פרש מבית המשפט העליון ב-1932, בגיל 90, השופט המבוגר ביותר בבית משפט זה מעולם.
את מקומו בספסל השופטים החליף בנג'מין קרדוזו.
בתקופת כהונתו של הולמס בבית המשפט העליון פעל תחת נשיאי העליון מלוויל פולר, אדוארד דאגלס וייט, ויליאם הווארד טאפט וצ'ארלס אוונס יוז.
הולמס, אדם שכל חייו התמסר לעבודה, נהנה בנוסף מעיסוקו המשפטי גם מחקר פילוסופי ומספרות, והושפע מכתביו של פרנסואה רבלה.
זמן קצר לאחר שנבחר לנשיאות, נסע פרנקלין דלאנו רוזוולט לביתו של הולמס לבקרו.
בהגעתו מצא רוזוולט את הולמס קורא בכתביו של אפלטון.
"מדוע אתה קורא את אפלטון, אדוני השופט?" שאל רוזוולט.
"כדי לשפר את דעתי, אדוני הנשיא," השיב הולמס בן ה-92. הולמס זכה באהבה ובהערצה של דורות רבים של עורכי דין ושופטים בקריירה הארוכה שלו.
כאשר התפטר מבית המשפט העליון, "אחיו", כפי שפנה תמיד לחבריו השופטים, כתבו לו מכתב שנחתם על ידי כולם, ואמר בחלקו:
פסיקתו של הולמס התבלטה לא רק בלשונה הברורה ובהגיונה הסדור, אלא גם באופיה המודרני.
הולמס פיתח גישה, שכיום נחשבת למקובלת, המגבילה הן את זכות הקניין והן את חופש החוזים למול זכות המדינה לחוקק כרצונה.
במיוחד זכורה בהקשר זה תמיכתו בחוקים המסייעים למימושה של זכות ההתאגדות של עובדים, ובזכות המדינות לחוקק חקיקה בתחום דיני העבודה, דבר שהותירו פעמים הרבה בדעת מיעוט.
מבין מקרים אלו נודע במיוחד פסק-הדין בפרשת לוכנר, בו נפסק כי אסור למדינת ניו-יורק להגביל את שעות העבודה של אופים, שכן הדבר פוגע בזכות החוקתית של חופש החוזים.
פסק דין זה נתפס כיום לאחת מנקודות השפל של המשפט האמריקאי, בעוד שדעת המיעוט שכתב הולמס באותו מקרה, שבעיקרה מאשימה את שופטי הרוב בכך שכפו את אמונתם הפרטית הכלכלית על מדינת ניו-יורק, הפכה עם השנים למפורסמת ומצוטטת במיוחד.
בתחום האקדמי, מקובל לראות את ראשית פיתוח הגישה הריאליסטית והפרגמאטית, שהולמס נחשב כאמור לאביה.
הולמס ידוע במיוחד בעבור שתי סדרות הרצאות אשר נהפכו לאחר מכן למאמרים.
בראשונה מביניהן, "המשפט המקובל", הולמס תקף את הפורמליזם במשפט, וטען כי: "חייו של המשפט אינם היגיון אלא ניסיון":
הולמס ראה את החוק כאמצעי של מדיניות, כלי אשר החברה מווסתת באמצעותו את שמתרחש בה.
בהרצאה שנתן הולמס באוניברסיטת הרווארד בשנת 1897, שפורסמה בהמשך תחת הכותרת The Path of The Law (דרכו של המשפט), שם האדם מוגדר כיצור מתנסה ופותר בעיות.
את המשפטנים הגדיר הולמס ככאלו שיודעים לצפות את הסנקציה המשפטית ותו לא.
ההנחות של נורמות, זכויות וכיוצא בזה לא היו חשובות במיוחד בעיני הולמס, שכן בעיניו יש לכוון את המשפט לאדם הרע.
האדם הרע, כך טען הולמס, אינו מתעניין בנורמות חברתיות או מוסריות אלא במה שיקרה לו אם יעשה פעולה מסוימת.
שאלתו היחידה היא מה תעשה לו מערכת המשפט אם ירצח את חברו, או יפר חוזה, או יהיה מעורב בתאונת דרכים.
עורך-הדין, המשיך הולמס, הוא אדם שיודע לצפות, בצורה טובה, מה תעשה מערכת המשפט לאדם זה.
הולמס תקף את ההסתמכות, המוגזמת לטעמו, של המערכת המשפטית על שיקולים היסטוריים וביקש לפתח את המשפט כמדע שמתמודד עם התנסות ולא כמשפט שמתמודד עם שאלות.
הולמס ניבא שהמשפט האמריקאי ינסה לשאוב את המדעיות שלו בעיקר מהכלכלה.
"האדם של ההווה הוא האדם של המילה הכתובה אך האדם של העתיד יהיה כלכלן – איש מדעי החברה".
המשפטן יִדע כלכלה כך שיוכל לבדוק באופן אמפירי את האופן בו המשפט יתקיים בפועל.
במקביל קרא הולמס לפתח את כישורי המשפטן האמריקאי גם בתחום תורת המשפט וזאת כחלק מניסיונו להעביר את הדיון המשפטי לפסים מדעיים יותר.
מאמרו זה של הולמס נחשב מהמשפיעים שנכתבו בעולם המשפטי האמריקאי והעולמי, והוא צוטט מאות פעמים בהמשך.
בפועל, לקח לעולם המשפטי האמריקאי יותר מ-60 שנה עד שהוא החל להתפתח באמצעות שימוש בכלים כלכליים, כפי שניבא הולמס, עת החלה עלייתה של האסכולה הכלכלית של המשפט.
אוליבר וולף סאקס (שם מלא באנגלית: Oliver Wolf Sacks; 9 ביולי 1933 – 30 באוגוסט 2015) היה נוירולוג וסופר מדע פופולרי אמריקאי.
ספריו הידועים הם "האיש שחשב שאשתו היא כובע" ו"יקיצות".
סאקס נולד בלונדון שבאנגליה, הצעיר מבין ארבעה אחים, בן לזוג הרופאים היהודים סמואל סאקס ומיוריאל אלסי לנדאו.
משפחתו הייתה מסורתית, אם כי בהמשך הצהיר כי הוא אתאיסט.
היה בן דודם של אבא אבן מצד אחד, וישראל אומן מצד שני.
בצעירותו התנדב בקיבוץ עין השופט.
באוטוביוגרפיה "Move: A Life" (2015) חשף כי הוא הומו.
מילדותו המוקדמת סבל סאקס מהתקפי מיגרנה שקדמו להם הזיות; היה לכך חלק בהחלטתו להתמחות בנוירולוגיה.
הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אוקספורד והתקבל כנוירולוג באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
הוא התגורר בניו יורק מאז 1965, והיה פרופסור קליני לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין, פרופסור נספח לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק ונוירולוג מייעץ למסדר "האחיות הקטנות של העניים".
כמו כן הייתה בבעלותו מרפאה בניו יורק.
ספריו של סאקס תורגמו ל-21 שפות, בהן עברית.
סרט הדרמה התעוררות (1990) מבוסס על ספרו של סאקס "יקיצות", בו מתואר כיצד ניסה לטפל, באמצעות התרופה החדשה לבודופה, בחולים אשר בילדותם נפגעו ממגפת אנצפאליטיס לתארגיקה, וכתוצאה מכך שהו במצב קטטוני במרבית חייהם.
בסרט הדמות של ד"ר מלקולם סאייר, אותה מגלם רובין ויליאמס, מבוססת על סאקס עצמו.
אוניברסיטת אוקספורד העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי ביוני 2005.
במרץ 2006 היה סאקס אחד מ-263 רופאים, שיצאו במכתב גלוי בירחון "לאנסט", שמתח ביקורת על רופאי צבא ארצות הברית, שניהלו או פיקחו על האכלה בכפייה של עצירים במחנה גואנטנמו, שהכריזו על שביתות רעב.
סאקס נפטר ב-30 באוגוסט 2015 בביתו שבגריניץ' וילג' במנהטן בגיל 82, ממחלת הסרטן.
הותיר את בן-זוגו מזה שש שנים, הסופר ביל הייז.
כתיבתו של סאקס משלבת מדע פופולרי וחוויות אישיות מניסיונו כמטפל ולעיתים גם כחולה.
החולים שהוא מתאר מצליחים במקרים רבים להסתגל למצבם באופנים שונים, אף כי המצבים הנוירולוגיים שהם נתונים בהם נחשבים בדרך כלל לחשוכי מרפא.
בין הנושאים שעסק בהם תסמונת טורט, תסמונת הגפה הזרה והשפעות שונות של מחלת פרקינסון.
אמנם חלק מהחוקרים מבקרים בחריפות את ספריו בטענה שהוא מנצל את החולים לטובת כתיבת ספרים (למשל טום שייקספיר).
סאקס עסק גם בהיסטוריה של המדע, והוא מרבה לצטט בספריו מתוך כתביהם של חוקרים שקדמו לזמנו, אשר הצטיינו לדבריו ביכולת כתיבה, בעומק מחשבה ובידע מדעי מקיף, לעומת המדענים בני זמנו שנוטים להתמחות ממוקדת.
כתבי הנוירולוג אדוארד ליווינג בן המאה ה-19 היוו עבורו השראה לעסוק בכתיבה על נויורולוגיה לציבור הרחב.
"האיש שחשב שאשתו היא כובע"- מתאר שורה של תופעות נוירולוגיות, תוך הדגמות מתוך ניסיונו הטיפולי של סאקס.
כותרת הספר מתייחסת למקרה של גבר שלקה בפרוסופגנוזיה.
הספר היווה נושא לאופרה של מייקל ניימן משנת 1986 וגם הוסרט בבימויו של פיטר ברוק.
"יקיצות" תיאר את התנסויותיו של סאקס בשימוש בתרופה החדשה L-DOPA לחולים, שהיו קרבנות למחלת האנצפאליטיס לתארגיקה שפרצה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הספר היווה נושא לסרט בסדרת הטלוויזיה הבריטית "דיסקברי" ולסרט קולנוע באותו השם.
"אנתרופולוג על המאדים" מתאר שבעה אנשים, ביניהם טמפל גרנדין, שאותה הוא מכנה "האנתרופולוגית במאדים".
גרנדין היא פרופסורית להתנהגות בעלי חיים, אוטיסטית בתפקוד גבוה, מעצבת מכשור לשחיטה מפחיתת סבל, וסופרת מדע פופולרי.
"האי של עוורי הצבעים" מתאר את בני הצ'אמורו מגואם שלהם קיימת בשכיחות גבוהה צורה של ALS, הידועה בשם ליטיקו-בודיג; שילוב הרסני של ALS, שטיון ופרקינסוניות.
"על רגל אחת" מתאר את התנסויותיו של סאקס עצמו כאשר איבד את התחושה ברגלו השמאלית לאחר תקופה ממושכת בגבס
"הזיות" - על תופעת ההזיה שבסיסה נוירולוגי, כגון הזיות שמקורן בחסך חושי, בתסמונת שארל בונה, בשימוש בסמים או כתופעות הנלוות לעיתים למצבים רפואיים כמו מחלת פרקינסון, מיגרנה ואפילפסיה.
האיש שחשב שאשתו היא כובע (1985)
לראות קולות: מסע אל ארץ החירשים (1989)
הדוד טונגסטן, מאנגלית: עמנואל לוטם, זמורה ביתן, 2009.
מוזיקופיליה, מאנגלית: נעמי כרמל, הוצאת כנרת זמורה ביתן, מחברות לספרות, 2009.
עין הנפש, מאנגלית: יכין אונא, הוצאת כנרת, זמורה־ביתן, 2012.
אוליבר טוויסט הוא רומן משנת 1838, שנכתב על ידי צ'ארלס דיקנס, ופורסם לראשונה באנגליה בהמשכים חודשיים.
הספר עובד פעמים רבות לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
אחד העיבודים הידועים והמצליחים ביותר הוא המחזמר "אוליבר!", והסרט שנעשה בעקבותיו.
דיקנס מעורר בספר זה, כמו בספריו האחרים, את תשומת-לב הציבור לבעיות חברתיות של תקופתו, כגון בתי המחסה לעניים, העסקת ילדים, ועבריינות של ילדים.
הרומן שופע סרקאזם והומור שחור, גם כשהוא עוסק בנושאים רציניים, ומגלה את הצביעות של החברה.
אוליבר טוויסט נולד בשנת 1800 בבית מחסה לעניים שבאנגליה בכפר שאינו ידוע.
בגיל תשע הוא עובר על כללי בית המחסה ומבקש תוספת מזון (במשפט המפורסם "בבקשה אדוני, אני רוצה עוד" "Please sir, I want some more"), והוא נמכר על ידי שמש הקהילה מר באמבל כשוליה לקברן.
בעקבות התנהגותם האכזרית של אשת הקברן, המשרתת שרלוט ושל חניך נוסף העובד אצלו, נח קלייפול, בורח אוליבר ללונדון.
בלונדון פוגש אוליבר את הילד העבריין דודג'ר .
דודג'ר מציג את אוליבר בפני חבריו ובראשם פייגין, פושע יהודי, המוצג באופן סטריאוטיפי כנוכל מכוער בבגדים מוזנחים ושיער פרוע.
פייגין הוא מנהיגה של כנופיית ילדים כייסים, והוא מצרף את אוליבר לשורותיו.
אוליבר יוצא עם דודג'ר ועם נער נוסף, צ'רלי בייטס, לכייס אדון ברחוב.
אוליבר נתפס על ידי המשטרה והוא חש ברע, אך האדון שאותו ניסו לכייס, מר בראונלו, מרחם עליו ומביא אותו לביתו כדי לטפל בו.
פייגין ושותפו לפשע, הפורץ האכזרי ביל סייקס, מנסים להחזיר את אוליבר לכנופיה, ובעזרת חברתו של סייקס, נערה בשם ננסי, הם חוטפים אותו אליהם.
סייקס מתכנן פריצה בבית אחוזה כפרי, והוא לוקח איתו את אוליבר.
השוד משתבש ואוליבר נורה בידי משרתי האחוזה ונעזב מאחור.
הוא נכנס לבית המשפחה שאליה ניסה לפרוץ, ומתעלף.
בעלת האחוזה, הגברת מיילי, מרחמת עליו ומטפלת בו בעזרת בתה המאומצת, רוז והרופא ידיד המשפחה מר לוסברן.
בינתיים אנו רואים את המיילדת הזקנה של אוליבר, המספרת על ערש דווי לאם הבית שלה, שהיא גנבה חפץ יקר ערך מאמו של אוליבר כשזו מתה בלידה.
אם הבית, שהתחתנה בינתיים עם השמש באמבל, מספרת את הדברים לבעלה.
אדם זר בשם מונקס פונה לפייגין, וגם הוא מגלה עניין באוליבר.
הם יוצאים שוב בעקבות הילד, כשבכוונתם לחטוף אותו או להרוג אותו.
ננסי, שחוששת לשלומו של אוליבר, נפגשת עם רוז מיילי ומר בראונלו, ומזהירה אותם מפני התוכניות של הצמד.
היא מצליחה להסתיר את הפגישות שלה אתם עד שנח קלייפול (אותו שוליה שאוליבר ברח ממנו, והגיע אף הוא ללונדון) עוקב אחריה ומגלה את מעשיה לפייגין.
מר באמבל ואשתו נפגשים עם מונקס, ומספרים לו את שידוע להם.
הוא מגלה להם שהוא אחיו למחצה של אוליבר, ושהילד הוא יורש של הון רב.
סייקס מגלה את בגידתה של ננסי ורוצח אותה.
כשהוא נמלט מאנשי החוק ומהמון הזועם, הוא נהרג בעצמו.
פייגין נתפס ומושלך לכלא, ואוליבר מקבל את חלקו בירושה, ומסכים לחלוק אותה עם אחיו למחצה, מונקס, כדי שיתחיל בחיים חדשים.
רוז מגלה שהיא אחות אמו של אוליבר, ומתחתנת עם אהוב לבה הארי, בנה של גברת מיילי.
אוליבר חי באושר עם מושיעו הראשון, מר בראונלו.
מר באמבל – השמש הקהילתי בעיר הולדתו של אוליבר.
אדם שמן וצבוע, שעניי העיר הנמצאים תחת אחריותו מפריעים לו לנהל את חייו.
הוא מתחתן מאוחר יותר עם אם הבית בבית המחסה.
פייגין – נוכל יהודי ומנהיג של חבורת ילדים כייסים.
הוא מתואר בצורה בוטה ביותר כנבל מרושע ותככן, ומוזכר פעמים רבות לא בשמו הפרטי, אלא בכינוי "היהודי".
ביל סייקס – פורץ העובד בשיתוף פעולה עם פייגין.
הוא מתעלל בכלבו ובחברתו ננסי, ומתואר כאדם האלים והמסוכן ביותר בספר.
דודג'ר – שמו האמיתי הוא ג'ק דוקינס.
משמעות הכינוי באנגלית The Artful Dodger – אשף התחבולות, וכשמו כן הוא, כייס מיומן המצליח להתחמק מהמשטרה וממעצר.
ננסי – נערה בת 17 היא חברתו של ביל סייקס.
שלא כמו דמויות אחרות ברומן, בננסי יש מיזוג של טוב ורע.
מצד אחד היא אוהבת את סייקס ואינה מוכנה להסגיר אותו למשטרה, ומצד שני היא מרחמת על אוליבר ומצילה אותו.
רוז מיילי – בתה המאומצת של גברת מיילי.
בסוף הספר מתברר שהיא אחות אמו של אוליבר.
דמותה אינה מופיעה במחזמר אוליבר!.
מר בראונלו – מטפל באוליבר במחלתו, דמותו של אוליבר מזכירה לו מישהו מהעבר.
ב-IMDb מופיעים יותר מ-20 עיבודים לרומן, הידועים שבהם :
"אוליבר טוויסט" היה סרט אילם משנת 1909 העיבוד הראשון לקולנוע.
"אוליבר טוויסט" הוא סרט אילם בריטי משנת 1912 בעיבודו ובימויו של תומאס בנטלי.
"אוליבר טוויסט" הוא סרט אילם משנת 1916 על פי גרסה בימתית של הרומן.
"אוליבר טוויסט" הוא סרט אילם משנת 1922 בכיכובו של ג'קי קוגן בתפקיד אוליבר.
"אוליבר טוויסט" - עיבוד לרומן משנת 1933 בכיכובו של דיק מור בתפקיד אוליבר.
סרט הקולנוע "אוליבר טוויסט" משנת 1948 בבימויו של דייוויד לין בכיכובו של אלק גינס בתפקיד פייגין, הציג את פייגין באור אנטישמי ביותר.
ב-1960 הוצג "אוליבר!", מחזמר מאת ליונל בארט בלונדון וזכה בביקורות נלהבות.
המפיק דייוויד מריק הביא את ההצגה לארצות הברית למסע הופעות בלוס אנג'לס, סן פרנסיסקו ודטרויט וב-6 בינואר 1963 הועלה המחזמר בתיאטרון בברודוויי.
ב-1968 עובד המחזמר "אוליבר!" לקולנוע.
הסרט, בכיכובו של מארק לסטר בתפקיד אוליבר, זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
במאי הסרט סר קרול ריד זכה אף הוא באוסקר.
"אוליבר טוויסט" - סדרת טלוויזיה משנת 1985 בהפקת ה-BBC, בתפקיד פייגין הופיע אריק פורטר.
סרט מצויר של חברת וולט דיסני בשם "אוליבר וחבורתו" (Oliver & Company), הוא עיבוד חופשי של הרומן "אוליבר טוויסט".
בסרט מסופר על חתול בשם אוליבר הפוגש בכלב הנקרא דודג'ר.
סדרה מצוירת של סבן אינטרנשיונל בשם "אוליבר טוויסט" (ששודרה בארץ בדיבוב עברי בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ Fox Kids), בסדרה זו רוב הדמויות מואנשות כחיות למשל: אוליבר מונפש כגור כלבים, דדוג'ר מונפש כארנב וכו'.
סרט טלוויזיה משנת 1997 עם ריצ'רד דרייפוס כפייגין ואלייז'ה ווד בתפקיד ארטפול דודג'ר.
"אוליבר טוויסט" היא מיני-סדרה משנת 1999 בהפקת רשת PBS / ITV ובכיכובם של סם סמית' בתפקיד אוליבר ורוברט לינדזי בתפקיד פייגין.
סרט הקולנוע "טוויסט" הוא עיבוד מודרני ל"אוליבר טוויסט" של הבמאי ג'ייקוב טיירני.
הסרט מתרחש בטורונטו, ועוסק בפשעים כגון זנות וסמים במקום בכייסות.
גרסה קולנועית נוספת של אוליבר טוויסט היא סרטו של הבמאי רומן פולנסקי משנת 2005. השחקנים הראשיים: ברני קלארק בתפקיד אוליבר, בן קינגסלי כפייגין, ג'יימי פורמן ביל סייקס והארי אדן בתפקיד ארטפול דודג'ר.
ב-2007 עובד הספר למיני-סדרה "אוליבר טוויסט" של ה-BBC.
ויליאם מילר הופיע כאוליבר טוויסט וטימותי ספול בתפקיד פייגין.
סופי אוקונדו גילמה את דמותה של ננסי.
עוד השתתפו בסדרה טום הרדי, אדוארד פוקס, שרה לנקשייר ואנה מאסי.
גרסה בימתית על פי הסיפור עלתה בישראל בשנת 1999. את המחזה כתב מנחם גולן.
המחזמר הציג במשך שנתיים (1999 - 2000) בבית החייל בתל אביב, בבינייני האומה בירושלים, ובכל רחבי הארץ.
לעומת ההפקה הראשונה שעלתה בארץ (בהפקת הבימה) המחזמר היה מחזמר מקורי והתבסס בצורה חופשית על הספר.
הלהיטים המוכרים לא נכללו בתוכו ולמחזמר נכתבו שירים חדשים מאת אבי קורן.
המחזמר הועלה פעם נוספת בשנת 2008 צחי נוי כיכב בתפקיד מיסטר פייגין, יניב שביט/בקר נקר כיכבו בתפקיד אוליבר טוויסט, ולצדם מיכל זוארץ, סמי הורי/נירו לוי, אורי אומנותי, חיים הדר, יורם יוספסברג, גיל וסרמן, ועמית ברעם.
המחזמר הועלה שוב בשנים 2018 ו-2019 טוביה צפיר כיכב בתפקיד מיסטר פייגין לסירוגין עם גיל ורנר, טום מתתיהו/איתן יהושוע כיכבו בתפקיד אוליבר טוויסט, ולצדם אור אילן, זוהר סבג, ענבל גלאם, חיים הדר, גיל כהן, ושלמה אהובי.
העיבודים לרומן נטו לפשט את סיפור העלילה.
בדרך כלל על המסך ביל סייקס הוא זה שבולט כפושע העיקרי, ולא ברור שסייקס הוא תלמידו של פייגין.
המסר של דיקנס הוא שאם אוליבר היה נשאר עם פייגין וחבורתו, הוא היה יכול להפוך לפושע כמו סייקס.
הקומיקסאי ויל אייזנר שהוטרד מהנימה האנטישמית בדמותו הסטריאוטיפית של פייגין, יצר ב-2003 רומן גרפי בשם "פייגין היהודי".
בספר תיאור הסיפור מנקודת מבטו של פייגין.
הספר תורגם פעמים רבות לעברית, לעיתים בעיבודים מקוצרים לילדים.
תרגם יצחק שנהר, א"י שטיבל, תרצ"ה (עיבוד מקוצר)
תרגם אליעזר כרמי; ערך: ברוך קרופניק, הדב, תש"ט
מעובד לילדים בידי יצחק נון; צייר דוד גלבוע.
תרגם חיים אמיר; ערך: ז' אריאל; הציורים: בינה גבירץ.
י' שרברק, תש"י (עיבוד מקוצר)
תרגם יצחק שנהר, מסדה, (תשי"ד)
מאנגלית - אליעזר כרמי, רביבים, תש"ם (עיבוד מקוצר)
נוסח עברי - יעל רון-לרר; איורים - ג'ורג' קרוקשנק, עופרים, תשנ"ה 1995 (עיבוד מקוצר)
הרפתקאותיו של אוליבר טוויסט או התקדמותו של ילד הקהילה, תרגם טל לאופר, הוצאת אלכסנדריה 2009 (תרגום מלא)
תרגמו שהם סמיט ואמנון כץ, איורים: מירה פרידמן, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, בהוצאות מודן ואוקיינוס, 2010 (תרגום מלא)
אוליבר נאסן היה מלחין ומנצח בריטי.
אביו, סטוארט נאסן, היה נגן קונטרבס ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא למד קומפוזיציה אצל ג'ון למברט ובנג'מין בריטן עודד אותו להמשיך בכיוון זה.
במשך כמה עונות קיץ למד אצל גונתר שולר בפסטיבל המוזיקה בטנגלווד, מסצ'וסטס.
בהמשך התמנה לראש פעילויות המוזיקה בת-זמננו בטנגלווד, תפקיד שבו כיהן בין 1986 ל-1998.
בין היתר עשה סדרת הקלטות עם תזמורת קליבלנד.
סימפוניה שנייה (פרס מרגרט, טנגלווד 1971)
מחולות אופליה, ספר 1 (הזמנה ליובל המאה של סרגיי קוסביצקי, 1975)
יצירותיו החשובות משנות ה-80' הן שתי "אופרות הילדים" שלו, "ארץ יצורי הפרא" ו"היגלטי פיגלטי פופ!", שתיהן לליברית מאת מוריס סנדק.
נאסן היה נשוי לסו נאסן, שהייתה מפיקה ובמאית של תוכניות מוזיקה בטלוויזיה הבריטית והמנהלת החינוכית של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
לזוג נולדה בת בשם סוניה.
סו נאסן מתה בשנת 2003. אוליבר נאסן כתב את "שירים לסו" לזכר אשתו המנוחה והיצירה הושמעה בביצוע בכורה עולמי בשיקגו, בשנת 2006.
אוליבר פטריק נוויל הוא כדורגלן עבר גרמני-שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ.
נויביל העביר את מרבית הקריירה שלו בבאייר לברקוזן ובבורוסיה מנשנגלדבך, וערך 69 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
נוויל נולד בלוקרנו בשווייץ ליוזף "יופ" נוויל, כדורגלן גרמני מהעיר אאכן ולכרמן, איטלקייה ילידת שווייץ שאבותיה היו מחבל קלבריה.
שם המשפחה הצרפתי של האב "נוויל" Neuville מקורו בסב בלגי.
לנוויל יש בן אחד, לארס-אוליבר, שנולד בשנת 1997.
סרבט ז'נבה, טנריפה והאנזה רוסטוק
נוויל החל את קריירת הבוגרים בקבוצת סרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית בשנת 1992, שם שיחק ארבע עונות.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1992/93, ערך נויביל 28 הופעות והבקיע ארבעה שערים, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני.
עונת הפריצה של נויביל הייתה 1993/94, אז הבקיע 16 שערי ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה, לראשונה מזה תשע שנים.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה שיתף נויביל פעולה בהתקפה עם סוני אנדרסון.
בעונת 1994/95 מיעט נוויל לשחק והבקיע שישה שערי ליגה.
עונת 1995/96 הייתה האחרונה של נוויל בסרבט ז'נבה.
בעונה זו הבקיע נוויל 15 שערי ליגה, וקבוצתו סיימה במקום השישי.
בקיץ 1996 עזב נוויל את סרבט ז'נבה וחתם בטנריפה מהלה ליגה.
בטנריפה, שנחשבה לקבוצה התקפית מאוד ואומנה על ידי יופ היינקס, נוויל היה חלק מחוליה התקפית מעובה שכללה גם את מהו קודרו, חואנלה, אנטוניו פינייה ואורליו וידמאר.
נוויל הבקיע חמישה שערי ליגה בעונת 1996/97, וסייע למועדון להישאר בליגה.
בנוסף, הגיע נוויל עם טנריפה באופן מפתיע לחצי גמר גביע אופ"א, כשהקבוצה עברה בדרך את מכבי תל אביב, לאציו, פיינורד וברונדבי, והודחה על ידי שאלקה 04. בתום עונה אחת בטנריפה, חתם נוויל בהאנזה רוסטוק מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 1997/98, הבקיע נוויל שמונה שערים, וסייע להאנזה רוסטוק לסיים במקום השישי המפתיע, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם סרגיי ברברז.
בעונת 1998/99, לאחר עזיבתו של ברברז, הבקיע נויביל 14 שערי ליגה, והקבוצה ניצלה מירידה לבונדסליגה השנייה על חודה של נקודה אחת.
בקיץ 1999 חתם נוויל בבאייר לברקוזן.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1999/00, היה נוויל חלק מחוליית התקפה מרשימה שכללה גם את אולף קירסטן, פאולו רינק ותומאס ברדריץ'.
את העונה הזו סיימה לברקוזן במקום השני בבונדסליגה, עם מספר נקודות זהה לאלופה באיירן מינכן, אך עם הפרש שערים נחות.
בעונה זו הבקיע נוויל ארבעה שערים ובישל חמישה.
בעונת 2000/01 הבקיע נוויל 15 שערי ליגה ובישל שישה, וסיים עם לברקוזן במקום הרביעי בבונדסליגה.
בליגת האלופות סיימו נוויל ולברקוזן במקום השלישי בשלב הבתים, והמשיכו ממנו לגביע אופ"א, שם הודחו כעבור סיבוב אחד על ידי א.א.ק.
בעונת 2001/02 נוויל ובאייר לברקוזן רשמו עונה מצוינת אך עם אכזבות רבות, כאשר סיימו במקום השני בבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מהאלופה בורוסיה דורטמונד, כשנוויל מבקיע 13 שערי ליגה ומבשל תשעה.
בנוסף, נוויל ובאייר לברקוזן הגיעו עד לגמר ליגת האלופות 2002, בו הפסידה באייר לברקוזן בתוצאה 1–2 לריאל מדריד.
בדרך אל הגמר, הבקיע נוויל שער ניצחון בשלב הבתים הראשון מול ברצלונה, ובשלב הבתים השני הבקיע שער בכל אחד משני המשחקים מול דפורטיבו לה קורוניה.
בחצי הגמר מול מנצ'סטר יונייטד הבקיע נוויל את השער השני ללברקוזן שהיה שער השוויון בתיקו 2-2 במשחק הראשון באולד טראפורד, ובמשחק הגומלין בביי ארנה הבקיע נוויל את שער השוויון במשחק שהסתיים בתיקו 1-1. לברקוזן עלתה לגמר בזכות שערי חוץ.
בגמר מול ריאל מדריד שיחק נוויל 90 דקות.
באותה עונה, לברקוזן הפסידה גם בגמר הגביע הגרמני לשאלקה 04 בתוצאה 2–4. נוויל שיחק 67 דקות בגמר זה.
לאחר האכזבה מאובדן שלושת התארים בעונת 2001/02, נוויל המשיך לשחק בבאייר לברקוזן שתי עונות נוספות, כאשר בעונת 2002/03 נקלעה באייר לברקוזן באופן מפתיע למאבקי תחתית, וניצלה מירידה לבונדסליגה השנייה רק במחזורי הסיום.
נוויל רשם עונה מאכזבת מבחינה אישית, כאשר הבקיע ארבעה שערים ובישל חמישה.
בליגת האלופות צלחו נוויל ולברקוזן את שלב הבתים הראשון, והודחו בשלב הבתים השני, כשנוויל לא הבקיע בעשר הופעותיו במפעל בעונה זו.
בעונת 2003/04 חזרו נוויל ובאייר לברקוזן לצמרת, כשסיימו במקום השלישי בבונדסליגה.
נוויל הבקיע בעונה זו שישה שערים ובישל שלושה.
בתום העונה, עזב נוויל את באייר לברקוזן לאחר חמש עונות, וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך.
בקיץ 2004 חתם נוויל בבורוסיה מנשנגלדבך, אליה עבר בהעברה חופשית.
בעונת 2004/05 הבקיע נוויל 12 שערי ליגה, וקבוצתו סיימה את העונה במקום ה-15, מרחק נקודה אחת מהקו האדום.
בעונה זו, הבקיע נוויל שער בידו במשחק הניצחון 0–2 על קייזרסלאוטרן.
נויביל ספג גינויים רבים בעקבות שער זה, והוענש בהשעיה לשני משחקי ליגה.
בעונת 2005/06 הבקיע נוויל עשרה שערי ליגה, וגלדבאך סיימה במקום העשירי, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם ואצלב סברקוש וקרלוס קאהה.
בעונת 2006/07 נוויל היה פצוע בחלק גדול מהעונה והבקיע ארבעה שערי ליגה, וגלדבאך נשרה אל הבונדסליגה השנייה בתום העונה, לאחר שסיימה את העונה במקום האחרון, מרחק 11 נקודות מהישארות בליגה.
בעונת 2007/08 חזרו גלדבאך ונוויל לבונדסליגה מהמקום הראשון בבונדסליגה השנייה, כשנוויל הבקיע 15 שערי ליגה.
בעונת 2008/09 נויביל וגלדבאך סיימו את העונה במקום ה-15 בבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מהמקום המוביל למבחני ההישרדות.
נוויל הבקיע בעונה זו שער אחד.
בעונת 2009/10 נוויל ערך 12 הופעות בלבד ולא הבקיע.
בתום עונה זו, עזב נוויל את בורוסיה מנשנגלדבך לאחר שש עונות, וחתם בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.
נוויל הבקיע שני שערים ב-12 הופעות בקבוצה בעונת 2010/11, אך קבוצתו סיימה במקום האחרון בבונדסליגה השנייה ונשרה אל הליגה הגרמנית השלישית.
בתום עונה זו, פרש נוויל ממשחק פעיל.
ב-2 בספטמבר 1998 ערך נוויל את הופעת הבכורה במדי בנבחרת גרמניה, כאשר החליף במשחק ידידות מול נבחרת מלטה את מריו באסלר.
גרמניה ניצחה במשחק זה 1–2. את שער הבכורה במדים הלאומיים הבקיע נוויל במרץ 1999, בניצחון 0–2 על נבחרת פינלנד במסגרת מוקדמות יורו 2000. בקיץ 1999 השתתף נויביל עם נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 1999, בו ערך שלוש הופעות.
גרמניה הודחה מטורניר זה בשלב הבתים.
מאמן הנבחרת היה אז אריך ריבק, שלנוויל היו קשיי תקשורת עמו, דבר שהתבטא בכך שלא זומן ליורו 2000.
בשנת 2002 השתתף נוויל עם נבחרת גרמניה במונדיאל 2002. בשלב הבתים ערך נוויל שתי הופעות, בשתיהן נכנס כמחליף בדקות הסיום.
את ההזדמנות לפתוח בהרכב קיבל נוויל ממאמנו רודי פלר בשמינית הגמר מול נבחרת פרגוואי.
גרמניה ללא נוויל כשלה בטורניר זה והודחה כבר בשלב הבתים.
לקראת מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, חזר נוויל לסגל הגרמני, תחת המאמן יורגן קלינסמן.
במונדיאל זה, נוויל נכנס כמחליף בכל שלושת משחקיה של גרמניה בשלב הבתים, ובכל משחקי שלב הנוק אאוט.
במשחק השני בשלב הבתים, מול נבחרת פולין, נכנס נוויל כמחליף במקומו של לוקאס פודולסקי במצב של 0-0. בדקה ה-90 של המשחק קיבל נוויל בישול מדוד אודונקור, שגם הוא נכנס כמחליף, והבקיע שער ניצחון.
נוויל עלה מהספסל גם בניצחון 0–2 על נבחרת שוודיה בשמינית הגמר, וגם בניצחון בפנדלים על נבחרת ארגנטינה בבעיטות הכרעה ברבע הגמר.
נוויל היה ראשון הבועטים לגרמניה, והבקיע את הבעיטה שלו.
גם בחצי הגמר בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת איטליה, וגם במשחק על המקום השלישי בו ניצחה גרמניה 2–3 את נבחרת פורטוגל, נוויל נכנס כמחליף.
לאחר מונדיאל 2006, הפציעות והתקופה החלשה אותה חווה בבורוסיה מנשנגלדבך עמה ירד ליגה, פחתה משמעותית כמות ההופעות של נוויל במדים הלאומיים.
עם זאת, זומן נוויל לסגל הגרמני ליורו 2008 על ידי המאמן יואכים לב.
במשחק הכנה ליורו 2008 מול נבחרת סרביה, הבקיע נוויל את השער הראשון לגרמניה בניצחון 1–2, שהיה שערו האחרון במדים הלאומיים.
ביורו 2008 עצמו, ערך נוויל הופעה אחת בלבד, כשנכנס במקום לוקאס פודולסקי בדקה ה-83 של משחק הניצחון על נבחרת אוסטריה במחזור השלישי של שלב הבתים.
גרמניה הגיעה בטורניר זה עד הגמר, בו הפסידה 0–1 לנבחרת ספרד.
לאחר הטורניר, פרש נויביל מהנבחרת בגיל 35, לאחר שערך במדיה 69 הופעות והבקיע עשרה שערים.
אליפות ליגת העל השווייצרית: 1993/94
נוויל הוא אחד משני מעשנים ידועים שהיו בנבחרת גרמניה, על אף שמדובר באורח חיים לא אופייני לספורטאי מקצועי.
אוליבר לורנס נורת' הוא לוטננט קולונל (סא"ל) בדימוס מחיל הנחתים האמריקני.
נודע בעיקר בשל חלקו בפרשת איראן-קונטראס.
לאחר הקריירה הצבאית שימש כפרשן פוליטי שמרני, ומנחה התוכנית "סיפורי מלחמה עם אוליבר נורת'" בערוץ החדשות פוקס ניוז.
בשנים 2018–2019 כיהן כנשיא איגוד הרובאים הלאומי.
אוליבר נורת' הוא בוגר מחזור 1968 של האקדמיה הימית של ארצות הברית, ושימש כקצין בחיל הנחתים עד לפרישתו בדרגת לוטננט קולונל (סא"ל), לאחר 20 שנות שירות.
בעת שירותו בווייטנאם זכה לעיטור כוכב הכסף, כוכב הארד (עם סימון V לאומץ לב) ופעמיים בלב הארגמן.
נורת' ניצב במרכזה של תשומת הלב האמריקנית במהלך פרשת איראן-קונטראס, אז היה מוצב במועצה לביטחון לאומי בזמן ממשל רייגן והיה מעורב במכירה החשאית של טילי נ"ט וטילי נ"מ לאיראן, על אף התחייבותו הרשמית של הממשל שלא לנהל קשרי מסחר עם מדינה זו.
את הרווחים מהמכירה, בשווי מיליוני דולרים, העבירו נורת' ומפקדו, סגן אדמירל ג'ון פוינדקסטר, בחשאי למחתרת הקונטראס בניקרגואה, פעילות שהייתה אז לא-חוקית.
נורת' נשוי לבטסי סטוארט, ולהם ארבעה ילדים.
נורת' גדל בעיירה פילמונט שבמדינת ניו יורק, וסיים את לימודי התיכון שלו ב-1961. הוא למד שנתיים באוניברסיטת ניו יורק ברוקפורט, ובמהלך לימודיו העביר קיץ אחד בקורס מפקדי מחלקות של חיל הנחתים בקואנטיקו שבמדינת וירג'יניה, והחליט ב-1963 להתגייס לאקדמיה של הצי.
עם סיום לימודיו בשנת 1968 הוסמך כסגן משנה בחיל הנחתים.
לאחר הסמכתו לקצונה, עבר קרולאק בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן לחם בווייטנאם כמפקד מחלקה.
על האופן שבו כבש בראש מחלקתו, שספגה נפגעים רבים, עמדת מקלע מבוצרת של צבא צפון וייטנאם, עוטר נורת' בכוכב הכסף.
עם שובו שימש כמדריך בבסיס ההכשרה לקציני נחתים בקואנטיקו.
נורת' קודם לדרגת קפטן (מקביל לסרן) ב-1971 ועבר לשרת בבסיס ההכשרה הצפוני של חיל הנחתים באוקינאווה שביפן.
לאחר תקופת שירות זו שירת ארבע שנים במפקדת הנחתים בארלינגטון שבמדינת וירג'יניה, ובמהלך תקופה זו קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן).
לאחר מכן שירת שנתיים כקצין המבצעים של דיוויזיית הנחתים השנייה שבסיסה בצפון קרוליינה.
בהמשך היה מעורב במבצע ציפורן הנשר.
ב-1981 השתתף בקורס קציני מטה של האקדמיה של הצי בניופורט, ולאחר מכן הוצב במועצה לביטחון לאומי בוושינגטון, שם שירת עד לפיטוריו ב-1986. במהלך תקופה זו קיבל דרגת לוטננט קולונל.
נורת' הגיע למרכז תשומת הלב הציבורית בשל מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס, בה מילא את תפקיד המתאם הראשי של מכירת נשק לאיראן באמצעות מתווכים, והפניית הרווחים לקונטראס בניקרגואה.
הוא היה אחראי ליצירת הרשת החשאית לתמיכה בקונטראס לאחר שתיקון בולנד אסר על סוכנויות המודיעין האמריקניות להקצות משאבים לתמיכה בקונטראס.
על פי ארכיון הביטחון הלאומי, נורת' שלח אימייל לג'ון פוינדקסטר ב-23 באוגוסט 1986 ובו תיאר פגישה עם נציגו של נשיא פנמה, מנואל נורייגה, שביקש את עזרתו בשיפור תדמיתו והסרת האיסור על מכירת נשק לצבא פנמה.
בתמורה הציע נורייגה את עזרתו ב"טיפול" בשלטון הסנדיניסטה.
נורת' העלה את הרעיון לשלם לנורייגה מיליון דולר במזומן, מכספי פרויקט דמוקרטיה שנצברו ממכירת נשק אמריקני לאיראן.
בנובמבר 1986 נחשפו בציבור פרטי עסקת הנשק, והנשיא רייגן פיטר את נורת'.
ביולי 1987 זומן נורת' להעיד בפני ועדה משותפת של שני בתי הקונגרס לחקירת פרשת איראן-קונטראס.
במהלך השימוע הודה נורת' כי שיקר לקונגרס, ותירץ את העבירה בכך שראה בקונטראס לוחמי חירות.
העדות שודרה בטלוויזיה ועוררה רושם רב, הן בקרב מתנגדיו והן בקרב תומכיו, ובמידה רבה הפכה אותו לדמות מוכרת בארצות הברית.
מאוחר יותר הוא הועמד לדין על המעשים שהודה בהם.
הוא נמצא אשם בשלושה מתוך 16 סעיפי האישום שהואשם בהם ב-4 במאי 1989: קבלת דבר במרמה, סיוע לשיבוש חקירת קונגרס, והשמדת מסמכים.
ב-5 ביולי 1989 גזר עליו בית המשפט שלוש שנות מאסר על תנאי, שנתיים בפיקוח קצין מבחן, קנס של 150 אלף דולר, ו-1200 שעות עבודות שירות.
בזכות עתירה של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ביטל בית הדין לערעורים את הרשעתו לאחר שהתברר כי ייתכן שעדים במשפטו של נורת' הושפעו שלא כהלכה מהעדות שהעיד בקונגרס במסגרת חסינות שהובטחה לו.
בית המשפט העליון סירב לבחון את המקרה, ולכן ביטל בית המשפט המחוזי את כל האישומים כנגד נורת' ב-16 בספטמבר 1991.
ב-1994 הציג נורת' את מועמדותו לסנאט כמועמד הרפובליקני של מדינת וירג'יניה.
הוא הפסיד במירוץ לדמוקרט צ'ארלס רוב, חתנו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
ערב הבחירות התראיינה אשת הנשיא ננסי רייגן ואמרה כי נורת' שיקר לבעלה בדיונים שהיו ביניהם על פרשת איראן-קונטראס.
מועמדותו של נורת' תועדה בסרט הדוקומנטרי "מועמד מושלם" (A Perfect Candidate).
מאז הספיק נורת' לכתוב מספר רבי-מכר.
הוא כותב טור המתפרסם בתפוצה ארצית, מנחה את התוכנית "סיפורי מלחמה עם אוליבר נורת'", ומשתתף קבוע בתוכנית "האניטי וקולמס" ברשת פוקס ניוז.
נורת' הופיע בתפקיד עצמו בכמה סדרות טלוויזיה, בהן הקומדיה "כנפיים", ובשלושה פרקים של סדרת הדרמה "ג'אג".
ב-2018 מונה לנשיא איגוד הרובאים הלאומי.
אוליבר אדוארד נלסון היה מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון וקלרינט, מעבד מוזיקלי ומלחין.
אלבומו המפורסם ביותר, אשר בזכותו הוא התפרסם, הוא האלבום משנת 1961 Blues and the Abstract Truth.
הוא גם היה מלחין שכתב לטלוויזיה ולקולנוע ועיבד את המוזיקה של מוזיקאים רבים גם מחוץ לעולם הג'אז, לדוגמה ג'יימס בראון.
כמו ג'אזיסטים רבים, אוליבר נלסון נולד במשפחה מוזיקלית.
אחיו היה נגן הסקסופון של קוטי ויליאמס בשנות הארבעים, ואחותו הייתה פסנתרנית וזמרת.
בעודו בן שש, החל נלסון ללמוד לנגן בפסנתר ובגיל 11 החל ללמוד סקסופון.
החל משנת 1947 הוא ניגן בהרכבים מקומיים באזור סיינט לואיס, ולבסוף הצטרף ב-1950 לביג בנד של לואי ג'ורדן שם ניגן באלט והחל לעסוק בעיבוד מוזיקלי.
הוא שב ללמוד מוזיקה לאחר שירותו בחיל הנחתים באוניברסיטת וושינגטון ובאוניברסיטת לינקולן.
הוא סיים בשנת 1958 את התואר בהלחנה ותאוריה של המוזיקה.
נלסון היגר לניו יורק כדי לנגן עם ארדקין הוקינגס וביל דייוויס, שם הוא גם עבד כמעבד של תיאטרון אפולו בהארלם.
ב-1960–1961, לאחר שניגן קצת גם בחוף המערבי, החל לנגן סקסופון בתזמורת של קווינסי ג'ונס גם בארצות הברית וגם באירופה.
במקביל הוא החל להוביל הרכבים קטנים.
לאחר שישה אלבומים כבמוביל שיצאו תחת פרסטיג' תקליטים הוציא נלסון את The Blues and the Abstract Truth, באימפולס, יחד עם אריק דולפי (חליל וסקסופון), ג'ורג' בארוו (סקסופון בריטון), פרדי האברד (חצוצרה), ביל אוונס (פסנתר), פול צ'יימברס (קונטרבס) ורוי היינס (תופים).
האלבום הזה הביא לנלסון, שכבר היה מוכר בקרב מוזיקאים, תהילה בקרב חובבי הג'אז.
הקטע Stolen Moments מהאלבום היה לסטנדרט, והאלבום כולו הצליח מאוד והעלה את קרנו כמעבד וכמלחין.
לאחר האלבום הזה היה למעבד של מוזיקאים רבים ביניהם, סאני רולינס, באדי ריץ', קנונבול אדרלי, וס מונטגומרי, ג'ימי סמית, ג'וני הודג'ז, בילי טיילור ועוד רבים.
הוא הוביל ביג בנדים, וניגן כסולן, בעיקר בסקסופון סופרן.
בשנת 1967 הוא עבר ללוס אנג'לס, ופרט לעבודתו כנגן, שם וגם במסע הופעות במערב אפריקה, הוא החל להלחין מוזיקה לטלוויזיה (לסדרות רבות דוגמת קולומבו, סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים והאישה הביונית) וקולנוע.
הוא הפיק ועיבד מוזיקה עבור ג'יימס בראון, ננסי וילסון, דיאנה רוס, ו The Temptations.
נלסון גם הלחין כמה יצירות סימפוניות, ועסק בחינוך ג'אז באוניברסיטה בה למד.
אוליבר נלסון נפטר מהתקף לב בגיל 43 ב-28 באוקטובר 1975.
אוליבר ליטלטון, הוויקונט הראשון מצ'אנדוס היה איש עסקים ופוליטיקאי בריטי, ממנהיגי המפלגה השמרנית, ששימש בתפקידי שר בממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
ליטלטון נולד ברובע מייפייר שבלונדון בשנת 1893. אביו, אלפרד ליטלטון, היה ספורטאי ופוליטיקאי שמרני, ששימש בתפקיד שר המושבות.
בתפקיד זה נשא גם סבו, ג'ורג' ליטלטון.
אמו הייתה הסופרת אדית ליטלטון שהייתה פעילה בתנועה הספיריטואליסטית.
כבן המעמד העליון התחנך ליטלטון באיטון ובטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בגדוד "גרנדיר גארדס", בחזית המערב, שם פגש את וינסטון צ'רצ'יל שהפך לידידו האישי.
על שירותו הוענק לו אות השירות המצוין ואת הצלב הצבאי.
את השירות סיים בדרגת מייג'ור, וגם במהלך הקריירה הפוליטית שלו נהוג היה לכנות אותו בדרגתו הצבאית.
לאחר המלחמה פנה לקריירה עסקית, והצליח להגיע לדרגת מנהל "British Metal Corporation", חברה בריטית לסחר במתכות, שנוסדה בעידודה של הממשלה על מנת להסדיר את נושא הסחר הבינלאומי במתכת לאור לקחי מלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 נישא לליידי מוירה אוסבורן, בתו של ג'ורג' אוסבורן, הדוכס העשירי מלידס, אציל ופוליטיקאי שמרני.
ליטלטון נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בבחירות הביניים ב-1940 כנציג מחוז אלדרשוט.
זמן מה לאחר מכן צורף אל המועצה המלכותית.
הוא צורף לקבינט המלחמה של צ'רצ'יל בתפקיד "נשיא לשכת המסחר", תפקיד מיניסטריאלי העוסק במסחר ויזמות.
בין היתר הנהיג את קיצוב ההלבשה בבריטניה בתקופת המלחמה.
ביוני 1941 מונה לשר המדינה המיוחד לענייני המזרח התיכון ונשלח לקהיר.
ליטלטון היה הראשון שנשא בתפקיד.
באחריותו היה להסדיר את העניינים הכלכליים הכרוכים במלחמה במזרח התיכון, כגון קביעת שערי מטבע, והיחסים עם המדינות העצמאיות או העצמאיות למחצה המצויות באזורי הלחימה כגון מצרים או אתיופיה.
בעת שהגיע ליטלטון אל המזרח התיכון, התחוללה המערכה בסוריה ובלבנון בה נכבשו שטחי הלבנט הצרפתי מידי צרפת של וישי.
בריטניה הייתה בעלת עניין בשטחים אלו, אך השלטון בהם הובטח לאנשי צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול.
ביולי 1941 חתמו הבריטים על "הסכם עכו", עם מפקד וישי בלבנט, הגנרל אנרי פרנאן דנץ.