tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאיר קז – בס, קולות רקע, תכנות תופים, חליל, הרמוניום, עוד, Vocoder
ארז רוסו – כלי הקשה, גיטרה, קולות רקע
רותם דרור – פסנתר, קולות רקע
הפקה מוזיקלית ועיבוד מוזיקלי – ג'ירפות
עיבוד כלי נשיפה – רותם דרור
מיקס – אורי מומו ברק
טכנאי הקלטה – יובל שפריר
טכנאי הקלטה נוסף – יאיר קז
מאסטרינג (דיגיטלי) – טלי כץ
מאסטרינג (כללי) – יאיר קז, גלעד כהנא
גגארינסקי הוא מרכז קניות הנמצא בדרום מוסקבה.
גגארינסקי הוא אחד ממרכזי הקניות והבידור הגדולים ביותר במרכז מוסקבה, הממוקם בנפת דונסקוי על כביש טבעת התחבורה השלישית וצמוד לתחנת המטרו לנינסקי פרוספקט .
המתחם מכיל למעלה מ-200 חנויות.
במרכז הקניות ממוקם ההיפרמרקט אושאן הגדול ביותר במוסקבה ובאירופה.
ההיפרמרקט משתרע על פני שתי קומות של מרכז הקניות.
הקונספט של מרכז הקניות גגארינסקי מתמקד בשני תחומים עיקריים: ראשית, התמקדות בקונים משפחתיים.
התחום השני הוא מותגים המכוונים לנוער, כמו גם בתי קפה רבים ו-15 מסעדות במתחם האוכל.
עבור בעלי רכב, מתחם הקניות מציע חניה בת שלוש קומות.
גד "גדי" מָנֵ֫לָה (ז' בשבט תש"ו, 9 בינואר 1946 – 26 ביולי 1968) היה קצין המבצעים של חטיבת הבקעה בשנות ה-60, ונהרג בעת מרדף אחר מחבלים באזור פצאל.
מנלה נולד בקיבוץ תל יצחק, שהוריו נמנו עם מייסדיו.
ביולי 1963 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין של הנח"ל שיצא לכפר גליקסון, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, ואחר כך מונה למפקד מחלקה בצנחנים.
מנלה נהג להטיל על חייליו משימות קשות על מנת לחשלם כראוי לקראת הקרב.
יש על כך סיפורים רבים בעל-פה, שסופרו בין חייליו במשך השנים.
תיאור ספרותי של היחידה מופיע ברומן האוטוביוגרפי "שני חיי יעקב", מאת יעקב בוצ'ן, שהיה סמל המחלקה בפיקודו של מנלה, וכן ברומן "הענקים וילדי השמש" שכתב אוריאל זוהר בן קיבוץ תל יצחק, שהכיר את מנלה מקרוב, בחייו.
על חלקו בפעולת כראמה, ב-21 במרץ 1968, הוענק למנלה עיטור העוז.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן פעלו אל"ם אריה רגב, מח"ט הבקעה, וסרן גד מנלה במרדפים נגד חוליות שחצו את נהר הירדן וחדרו לגדה המערבית כדי לפגוע בכוחות צה"ל.
במרדף שנערך ב-26 ביולי 1968 נהרגו רגב ומנלה.
במרדף זה נהרגו גם שמונה מחבלים ואחד נפצע ונתפס.
גד מנלה הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי שבקיבוצו תל יצחק.
בקיבוץ תל-יצחק הוקם בית-הנצחה לזכרו, "בית גדי", שהיה למועדון ולבית התרבות של המקום.
ב"בית גדי", היה מונח העוזי של סרן מנלה ועליו 14 שריטות חרוטות בשורה אחת, כאשר כל אחת מהן מסמלת מרדף.
את המרדף ה-15, נראה שלא הצליח לסמן בעצמו.
בכניסה לבית התרבות הוצב פסל לזכרו של גד מנלה, מעשה ידיו של נתן רפופורט.
המושב ארגמן בבקעת הירדן מנציח את זכרו בשמו: שם היישוב הוא שילוב של שמו ושמו של אל"ם אריה רגב, שנהרג עמו באותו מרדף, והוא מורכב מראשי תיבות שמם ארג = אריה רגב, גמן = גד מנלה.
גם מחנה גדי והיישוב גדי בבקעה קרוי על שמו של גד מנלה.
גד פְרוּמְקִין (2 באוגוסט 1887 – 10 במרץ 1960) היה משפטן ישראלי ושופט בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
גד פרומקין גדל בעיר העתיקה בירושלים.
בצעירותו לא למד בבית ספר, אלא התחנך על ידי מורים פרטיים.
ערך וכתב בעיתון "החבצלת" שניהל אביו, ישראל דב פרומקין.
משפחתו הייתה מוכרת ביישוב העברי.
סבו ניהל בית דפוס בירושלים.
פרומקין נשא לאישה את חנה אייזנברג, בתו של סוחר הקרקעות אהרן אייזנברג.
בעידודו של אייזנברג, ולמורת רוחו של אביו, נסע ב-1908 לקושטא על מנת ללמוד משפטים.
הוא תלה תקוות במהפכת הטורקים הצעירים, ושאף להיבחר לפרלמנט הטורקי כנציג ארץ ישראל לאחר סיום לימודיו.
במהלך שהייתו בעיר ייצג את חברת "נטעים" שהקים חותנו.
ב-1910 הצליח לרשום אותה כאגודה עות'מאנית, והיא הייתה לחברת ההתיישבות היהודית הראשונה שזכתה למעמד זה.
הקים יחד עם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, משה שרת, דוד רמז, ישראל שוחט ומניה שוחט, שאף הם שהו בעיר, ארגון סטודנטים יהודיים בשם אגודת המתלמדים העברים העות'מאנים בקושטא.
פרומקין כיהן כיו"ר הארגון, ובן-גוריון שימש כמזכיר.
בשנת 1913 הוסמך לעורך דין.
ב-1914 החל פרומקין לעבוד כיועץ באדמיניסטריון הימי של האימפריה העות'מאנית, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לארץ ישראל.
בעת שחזר לארץ ישראל, היו בה רק שני עורכי דין יהודיים, אליהו פרג'י ויום טוב המון.
בניגוד לשניים אלה, שעסקו בעיקר בשדלנות ובסחר בקרקעות, עסק פרומקין בתחומי משפט מגוונים.
במהרה צבר מוניטין רב, והוא החל לייצג גופים כוועד נציגי המושבות היהודיות בארץ ישראל, דויטשה פלשתינה בנק ובנק אפ"ק.
כן ייצג נאשמים שהואשמו בציונות ובבגידה, בהם ארתור רופין.
גם השלטון העות'מאני הסתייע בשירותיו כעורך דין, ומינה אותו כ"עורך דין האוצר בממשלת מחוז ירושלים", לשם ייצוג השלטונות בבתי המשפט.
על מעמדו של פרומקין מעידים דבריו של נורמן בנטוויץ', היועץ המשפטי של המנדט הבריטי, עם הגיעו לארץ ישראל: "The only qualified Jewish advocate in the city".
עם הגעת הבריטים לארץ ישראל ב-1918, דרש ועד הצירים לשלב יהודים במערכת המשפט, והשלטונות נענו לדרישה זו.
אהרן אייזנברג הציע לידידו, חיים ויצמן, שעמד בראש ועד הצירים, למנות את פרומקין.
פרומקין עצמו סירב בתחילה להצעה, בשל הירידה הצפויה בשכרו, אך התרצה לאחר שוויצמן הבטיח כי התנועה הציונית תממן את הפרשי השכר.
הסדר מעין זה היה מקובל גם עבור שוטרים ופקידי ממשל אחרים.
ב-24 ביוני אותה שנה מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, ובספטמבר 1920 הצטרף למלכיאל מני כשופט היהודי השני בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי.
תחילה בדרגה ב' וב-1927 הועלה לדרגה א'.
כחלק מהתמורה למימון הפרשי השכר, המשיך פרומקין לייעץ לוועד הצירים בעניינים שונים גם כשהיה שופט, אך לאחר מינויו לשופט בבית המשפט העליון הופסק גם הסדר השכר המיוחד, לפי דרישתו של הרברט סמואל.
כשופט דן פרומקין בערעורים בפרשות שונות של ימי המנדט הבריטי, ובין השאר היה בהרכב שאישר את הרשעתו של ראובן שיינצויט בפרשת הרצח בחולות תל נוף ואת גזר דינם של אנשי הלח"י שבצעו את השוד ברחוב הרצל.
פרומקין המשיך בפעילות ציבורית גם בעת שכיהן כשופט.
הוא תרגם לעברית את המג'לה ב-1928 (מהדורות נוספות יצאו גם ב-1942 וב-1952) ולימד משפט אזרחי בבית הספר המנדטורי למשפטים שארגנה ממשלת המנדט.
הוא החזיק במשרות ציבוריות שונות ובהן הנשיא הגדול של בני ברית, יו"ר החברה קדישא "קהילת ירושלים" (חלק מהוועד הלאומי) ויו"ר הוועד האולימפי הארץ ישראלי.
לאחר הקמת האוניברסיטה העברית, כיהן פרומקין כיו"ר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית וכחבר בחבר הנאמנים ובוועד הפועל שלה.
ב-1935 התמנה שלמה זלמן שוקן לראש הוועד הפועל.
שוקן התנגד להצעתו של פרומקין להקים פקולטה למשפטים, ובין השניים נוצרה יריבות על רקע זה.
היריבות התחדדה עוד יותר ב-1939, כאשר פרומקין מתח ביקורת פומבית על כך ששוקן נסע לארצות הברית, וניהל את ענייני האוניברסיטה באמצעות עורכי דינו, שלום הורביץ ומשה זמורה, שאותם מינה לוועד הפועל.
גם הבריטים הכירו כבוד לפרומקין, וב-1941 העניק לו המלך ג'ורג' השישי תואר מפקד כבוד (Honorary Commander) במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-1946 אישר שר המושבות הבריטי את המלצתו של הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם למנות את פרומקין לשופט בבית המשפט העליון, Puisne Judge.
דמותו שימשה כבסיס לבניית דמותו הספרותית של השופט דן גוטקין בסדרת ספרי ה"לוריאן" ("היכל הכלים השבורים") של הסופר דוד שחר.
פרשת אי מינויו לשופט לאחר הקמת מדינת ישראל
עם הקמת מדינת ישראל ב-1948, היה פרומקין ותיק השופטים בארץ ישראל והיחיד שכיהן בבית המשפט העליון, ונראה מועמד טבעי להמשיך לכהן בבית משפט זה.
עם זאת, באופן מפתיע, לא מונה לתפקיד.
לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל ב-29 בנובמבר 1947, הקימו מוסדות היישוב את ועדת המצב, שתפקידה היה לארגן את מוסדותיה של המדינה החדשה.
במסגרת הוועדה פעלה המועצה המשפטית בראשותם של מרדכי עליאש וברנרד ג'וזף, שתפקידה היה להכין את מערכת המשפט.
ב-16 במרץ 1948 נמסר למועצה מסמך סודי שבו נכתבו חוות דעת על השופטים היהודיים שכיהנו בבתי המשפט המנדטוריים.
על פרומקין נכתב במסמך זה "בעל ותק גדול.
מרננים אחריו מבחינת היושר והשפעות אחרות.
לא רצוי להעבירו לשירות המדינה היהודית".
למסמך לא צורפו עדויות או ראיות להאשמות אלה, אך די היה בהן כדי לחרוץ את גורלו.
בסופו של דבר, הטילה מועצת המדינה הזמנית על שר המשפטים הראשון, פנחס רוזן, להמליץ בפניה על מועמדים לכהונה בבית המשפט העליון, וזה החליט כי מועמדו לתפקיד נשיא בית המשפט העליון הוא שותפו, משה זמורה.
זמורה, שהיה עדיין מסוכסך עם פרומקין, הודיע לרוזן כי לא יסכים לכך שגם פרומקין יכהן כשופט בבית המשפט העליון.
רוזן טען בפני הממשלה כי החליט שלא למנות את פרומקין בשל האמור באותו מסמך סודי.
לפי מקורות שונים, רוזן אף טען כי הוא עצמו ייצג לקוח שניסה לשחד את פרומקין, ושפרומקין החזיר לו את הכסף לאחר שלא הצליח להטות את המשפט לטובתו, ואולם יש מחלוקת בין היסטוריונים באשר לאמיתותם של דברים אלה.
פרומקין עצמו סבר מלכתחילה כי לא ימונה לשופט במדינה החדשה, אך מטעמים שונים בתכלית.
בתקופת המנדט עמד גיל הפרישה לשופטים על 62, ופרומקין, שהיה כבר כבן 61, הניח כי לא ימונה לשנה בודדת.
רק לאחר הקמת המדינה נודע לו על הכוונה להעלות את גיל הפרישה ל-70 (למעשה, שלושה מהשופטים שעתידים היו להתמנות, משה זמורה, שמחה אסף ומנחם דונקלבלום היו כבני גילו).
לאחר שנוכח בכך, ולאחר שהתברר לו מה העילה הרשמית לאי מינויו, החל לפעול אצל בן-גוריון בניסיון לשנות את ההחלטה ולהביא לטיהור שמו.
גם אישים מכובדים כבן-צבי, שרת ודוד רמז ניסו לערב את בן-גוריון, אך לא הצליחו להביא לשינוי בהחלטה, ופרומקין נותר מחוץ להרכב בית המשפט.
בינואר 1949 החליט בן-גוריון למנות "ועדת בירור של כבוד", בה היו חברים הרב מאיר בר-אילן, יצחק בן-צבי ופרופ' בן-ציון דינבורג, שתפקידה לדון "בטענות שבין שר המשפטים פנחס רוזנבליט לבין מר גד פרומקין".
בן-גוריון ציין בכתב המינוי כי בידי הוועדה הרשות להזמין כל איש שתראה צורך בכך לשם בירור העניין, ונראה שראה בה מעין מוסד בוררות בעל מאפיינים שיפוטיים, אף שאיש מחבריה לא היה משפטן.
ועדת הבירור התכנסה בביתו של בר-אילן, וזימנה את פרומקין כדי לשמוע את טיעוניו.
ימים ספורים אחר כך זימנה את רוזן, כדי לשמוע את תגובתו לטענות שהעלה פרומקין.
בסיכום פגישתם עם רוזן, ביקשו ממנו חברי הוועדה למנות את פרומקין "למשרה ממשלתית מתאימה, שיהיה בה משום הסרת כתם ומשום רישוי ציבורי", אך זה סירב גם לכך.
זמן קצר לאחר שהחלה הוועדה לדון הלך הרב בר-אילן לעולמו, ובן-צבי ודינבורג קיבלו את ההחלטה לבדם.
מסקנתם של השניים הייתה כי רוזן האמין באמת ובתמים כי קיימים "רינונים" אודות פרומקין, ולכן אין פגם בהחלטתו שלא להמליץ לממשלה על מינויו לבית המשפט העליון.
עם זאת, קבעה הוועדה כי לא נמצאו ראיות לדופי בהתנהלותו של פרומקין, וכי נגרם לו נזק מוסרי וחברתי בלתי מוצדק.
מאחר שהנזק נגרם על ידי שר המשפטים, מתוקף תפקידו כחבר הממשלה, על הממשלה מוטל לתקן את הנזק.
הוועדה המליצה כי פיצוי זה יהיה בדרך של מינוי ל"משרת כבוד מתאימה".
באוגוסט 1949 הביא בן-גוריון לממשלה הצעת החלטה המאמצת את מסקנות הוועדה, חרף התנגדותו של רוזן, שדרש למנות ועדה חדשה.
בשנת 2013 פורסם כי ה"רינונים" עליהם דיבר רוזן היו טענות בדבר הלוואה שפרומקין נטל לעצמו שלא כדין מתוך עיזבון, בלי לדווח על כך למנהל העיזבון.
כחצי שנה לאחר שהממשלה אימצה את מסקנות ועדת הבירור של כבוד, מונה פרומקין בינואר 1950 לעמוד בראש ועדת חקירה בענייני החינוך במחנות העולים (ועדת פרומקין).
הוועדה הוקמה נוכח טענות על העברה על דת וכפייה אנטי-דתית במחנות העולים, והיו חברים בה גם חברי הכנסת אברהם אלמליח, יצחק בן-צבי, קלמן כהנא ואברהם-חיים שאג.
הוועדה מצאה כי יש ממש בטענות שנשמעו, ולאחר שמסרה את מסקנותיה, במאי 1950, התעוררה סערה, שהובילה להתפטרותו של שר החינוך זלמן שזר, ולהקדמת הבחירות לכנסת השנייה.
לאחר הגשת מסקנותיה של הוועדה לא עסק עוד פרומקין בפעילות ציבורית.
ב-1955 הוציא לאור את הספר האוטוביוגרפי "דרך שופט בירושלים".
ב-10 במרץ 1960 נפטר ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
ביתו של פרומקין בפינת הרחובות אבן עזרא ורמב"ן בשכונת רחביה בירושלים, המכונה "בית חבצלת", נחשב לפאר האדריכלות הארצישראלית ולאחד מבתיה היפים של ירושלים.
סעדה - הייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה ונישאה לקולין גילון, לימים פרקליט המדינה.
ידין - שימש מפקד מחנה הקריה (מחנה יהושע) הראשון.
נכדיו הם אלון גילון, לימים רשם בית המשפט העליון וסגן מנהל מערכת בתי המשפט, וכרמי גילון, לימים ראש השב"כ.
דרך שופט בירושלים, תל אביב: הוצאת דביר, 1956 - ספר אוטוביוגרפי.
דיני חברות בארץ-ישראל להלכה ולמעשה - ספר שימושי ביסוד חברות מניות, הנהלתן ופירוקן, יחד עם אברהם פלמן, תל אביב: הוצאת המחבר (אברהם פלמן), שנת תרצ"ז-1937.
גוידו (גד) טדסקי (באיטלקית: Guido Tedeschi; 17 במאי 1907 – 21 בנובמבר 1992) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל לשנת תשי"ד במדעי המשפט וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1960.
גד טדסקי, בן לאטיליו ולפאולינה, נולד בשנת 1907 בעיר רוביגו בצפון איטליה.
בעקבות עבודתו של אביו, עבר בשנת 1912 לעיר בולוניה, אחר כך בשנת 1917 לעיר פרארה ובשנת 1919 התיישבה המשפחה בעיר הבירה רומא.
בילדותו גדל בבית חילוני, עם זיקה נמוכה למסורת יהודית.
את לימודיו הטרום אקדמיים עשה בגימנסיה הקלאסית, שם למד לטינית במשך שמונה שנים ויוונית במשך 5 שנים.
כמו כן למד את השפה הצרפתית והאנגלית.
את בחינות הבגרות עשה בגיל 17.
טדסקי שירת בצבא האיטלקי ביחידת נ"מ ובמסגרת שירותו עבר בשנת 1927 קורס קצינים.
בשנת 1924 החל טדסקי את לימודי המשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת רומא ברומא, שם למדו גם אביו, סבו ודודו.
את לימודי התואר הראשון סיים בשנת 1928 ולאחר שהייה קצרה בברלין חזר לרומא והמשיך במחקר המשפטי.
בין השנים 1928-1933 עבד במקביל להוראת ומחקר המשפטים, גם כעורך דין במשרד עורכי דין ברומא.
בשנת 1930 קיבל את רישיון ההוראה (libera docenza) ובעקבות זאת כיהן כמרצה חוץ (professore incaricato) באוניברסיטאות קליארי, פרוג'ה וסיינה.
בשנת 1936 מונה כפרופסור במינוי קבע באוניברסיטת סיינה.
בסיינה עבד גם כיועץ למשרד עורכי דין.
בשנת 1938 פוטר טדסקי ממשרתו בעקבות הגזירות האנטישמיות ואת קידומו האחרון כ-professore ordinario, אשר היה אמור לקבל בשנת 1939, קיבל רק לאחר מלחמת העולם השנייה באורח רטרואקטיבי.
טדסקי התקרב לתנועה הציונית עוד לפני עליית הפשיזם לשלטון באיטליה, עת גר בעיר פררה.
באותה עת הייתה העיר מאוכלסת ביהודים רבים ואצל טדסקי התפתחה התודעה היהודית והנטייה לציונות.
לאחר המעבר לעיר רומא, הכיר את דנטה לטס, שהיה מורו ורבו לעולם היהדות.
טדסקי עזר ללטס באותה תקופה במערכת הירחון "Rassegna mensile d'Israel".
בשנת 1931 ביקר טדסקי בארץ ישראל.
בשנת 1932 פרסם טדסקי את "ההצעה לאמנה בינלאומית נגד האנטישמיות" וספג עליה קיתונות של ביקורת משופרי המשטר הפשיסטי.
לאחר קבלת אשרת תייר משווייץ, הגיע טדסקי לנמל חיפה ועלה לארץ ישראל בערב פסח תרצ"ט - 1939. בתחילה שלטונות המנדט סירבו לאפשר לטדסקי כניסה לארץ ישראל שכן חששו שבכוונתו לבצע עלייה, אולם בסיוע אנשי הסוכנות היהודית פסע לבסוף טדסקי על אדמתה של ארץ ישראל.
בשל העובדה שטדסקי נכנס לארץ באשרת תייר ולא באשרת עולה, לא הונפקה לו תעודת ישיבה על ידי המנדט הבריטי.
על כן, לאחר מאמץ רב ובסיועו של השופט גד פרומקין, קיבל טדסקי אשרת תושב בביירות, אלא שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהיותו אזרח איטלקי, לא ראו הצרפתים בעין יפה את כניסתו ללבנון.
לאחר הצטרפותה של איטליה למלחמה לצידה של גרמניה, נחשדו כל האזרחים האיטלקיים שישבו בארץ ישראל, וביניהם טדסקי, על ידי המנדט הבריטי, והוכנסו לבית כלא בירושלים למשך שבוע ימים.
פועלו המשפטי של טדסקי במדינת ישראל
עת עלה טדסקי לארץ ישראל בשנת 1939, היה החוק הטריטוריאלי הנוהג במשפט הארץ ישראלי, החוק העות'מאני והדין האנגלי, וטדסקי החל ללמוד את מערכות הדינים הנוהגות בארץ ישראל בהם לא היה בקיא.
בתחילת דרכו האקדמאית בארץ ישראל, הרצה טדסקי בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, שם לימד משפט ימי וקורס בתורת המשפט הכללית.
בינתיים התקבל גם כעמית מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים והחל בביצוע מחקרים משפטיים אשר חלקם פורסמו בספרו הראשון על אדמת הארץ, "מחקרים במשפט ארצנו".
במהלך השנים 1947-1946 הרצה טדסקי על יסודות המשפט גם במסגרת קורסים של הסוכנות היהודית שנערכו עבור הנציגים המיועדים לכהן כדיפלומטים בבוא הזמן ולמעשה היו אלה אותם נציגים שכיהנו ככשגרירי מדינת ישראל לאחר קום המדינה.
לאחר מכן, עת החלה הקמתה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שולבה הוראת יסודות המשפט בפקולטה למדעי הרוח וטדסקי לימד בה בין השנים 1949-1947, בתחילה בקמפוס הר הצופים ואחר כך בבנין קולג' טרה סנטה.
טרם קום המדינה השתתף טדסקי בשתי ועדות לתכנון המשפט במדינת ישראל העתידה לקום, מטעם "המועצה המשפטית של ועדת המצב".
לאחר קום המדינה, ובשל המחלוקת הרבה אשר שררה בחברה הישראלית בימיה הראשונים של המדינה לגבי שיטת המשפט אותה יש להנהיג, מונה טדסקי לחברות בוועדה לתכנון התחיקה האזרחית, אשר מונתה על ידי שר המשפטים, דב יוסף, ובראשה עמד השופט יצחק אולשן.
טדסקי ייצג באותם ימים גישה אשר לפיה על מדינת ישראל לא לאמץ את המשפט העברי במלואו ולא את המשפט האנגלי במלואו, אלא לערוך מערכת חוקים ישראלית אשר תתאים לחברה, מתוך שאיפה ליצור מערכת דינים הומוגנית והרמונית.
טדסקי סבר כי אין להגביל את חוג השיטות הזרות הראויות לשמש מקור השראה ואימוץ.
נטיתו הטבעית של טדסקי הייתה לאימוץ שיטת הקודיפיקציה הקונטיננטלית.
מאדריכלי הקמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים
עוד בטרם הוקמה הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, השתתף טדסקי בוועדה לעיצוב תוכנית אופייה של הפקולטה.
טדסקי סבר כי חינוך משפטי טוב הוא ראשית חינוך הסטודנט כמשפטן טוב, ולכן תמך בחלוקת מקצועות הלימוד בפקולטה לפי עניין ולא לפי מקור תחיקתי (לפי דוגמת הלימודים שהיו עד אותה תקופה בבתי הספר המקצועיים למשפטים בתקופת המנדט).
אף על פי כן סבר טדסקי כי אסור על החינוך המשפטי ליצור נתק בין לימודי המשפטים לבין יתר מדעי החברה.
בשנת 1949 הוקמה הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ופרופ' טדסקי מונה רשמית כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית.
הפקולטה מוקמה בראשיתה בבנין "רטיסבון" וזאת עד לשנת 1958 עת הוקם הקמפוס בגבעת רם.
טדסקי היה היוזם והמקים של המכון למחקרי חקיקה ומשפט השוואתי דרכו פרסם את ספריו ומאמריו הרבים במהלך חייו ושימש כמכשיר פרסומי חשוב ועיקרי של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית במשך עשרות שנים.
בחלק מהספרים השונים אותם הוציא לאור באמצעות המכון פירשו, כתבו והביעו כמה מגדולי המשפטנים בישראל את דעתם והסבריהם על דברי החקיקה האזרחית בישראל.
(כמעט) כהונה בבית המשפט העליון
בשנת 1953 הציע שר המשפטים דאז, פנחס רוזן, לטדסקי לכהן כשופט בית המשפט העליון על תקן השופט הספרדי.
היה זה במסגרת מהלך אותו הוביל בן-גוריון, שמטרתו הייתה לעורר רגשי שייכות בקרב בני עדות המזרח כלפי מוסדות המדינה; מנוי שופט ספרדי אמור היה לתרום לכך.
כדי שלא להרחיקו מהמחקר האקדמאי, הציע שר המשפטים כי טדסקי ישב יומיים בשבוע על כס השיפוט וביתר הזמן ימשיך בעבודת המחקר שלו.
על אף הפיתוי, סבר טדסקי כי עבודת המחקר שלו תיפגע, ולכן סירב להצעה זו.
במסגרת עשרות שנות מחקרו האקדמי במשפט הישראלי והמשווה, התמחה טדסקי במשפט אזרחי, ובמשך עשורים רבים היה אחד מגדולי המשפטנים האזרחיים בישראל.
הוא העמיד אחריו שורה של תלמידים שתפסו עמדות מפתח במשפט הישראלי ובהם שופטי בית המשפט העליון אהרן ברק, מישאל חשין ויצחק אנגלרד.
על פועלו במחקר המשפט הישראלי, זכה טדסקי בשנת תשי"ד בפרס ישראל במדעי המשפט.
על שמו רחוב בירושלים ובבאר שבע.
דיני הנזיקין: תורת הנזיקין הכללית
דיני חיובים: תורת החיובים הכללית ודיני חוזים
גד בן-עמי צרפתי (ט' בחשוון ה'תרע"ז, 5 בנובמבר 1916 – ל' בכסלו ה'תשס"ו, 30 בדצמבר 2005) היה בלשן וחוקר העברית, חתן פרס ישראל.
גד בן-עמי צרפתי נולד בפיזה, איטליה, בשם ג'ורג'ו רניירי צרפתי, למשפחה יהודית.
בן לאלואיזה לוי ולגאלטירו צרפתי, גנרל בצבא איטליה, יהודי ללא זיקה דתית (ג'ורג'ו אף לא נימול עם הולדתו).
את רוב שנות ילדותו עשה בפירנצה.
מילדות היה ג'ורג'ו יסודי ומעמיק והצטיין בלימודיו.
לאחר שגילה את יהדותו העמיק בנעוריו את לימודי היהדות ואף החל לקיים מצוות ולהשתתף במחנות קיץ יהודים.
הוא החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת פירנצה.
באוניברסיטה הכיר סטודנטים מארץ ישראל, ובעזרתם למד עברית.
בשנת 1937 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה.
בשלב זה עבר ברית מילה.
הוא שירת כקצין ביחידת תותחנים איטלקית.
עליית כוחו של המשטר הפשיסטי באיטליה גרמה לו להתרחק מהחברה הסובבת אותו, להתנתק מהערכים הלאומיים-אירופאים ולחקור יותר את הזהות היהודית שלו, בה החל להתעניין עוד כנער.
גנרל גאלטירו צרפתי נעזר במעמדו הרם כדי להשיג לבנו הציוני אשרת תייר לארץ ישראל ב-ה' אדר תרצ"ט 1939. ג'ורג'ו צרפתי החליט להישאר בארץ ישראל, וכשפגה אשרת התייר שינה את שמו הפרטי לגד בן-עמי.
שהה בקיבוץ גבעת ברנר בניסיון להקים יישוב משותף לדתיים וחילוניים - ניסיון שלא צלח.
גד היה מדריך בהכשרה שעלתה לטירת צבי, שם שימש בתפקידים שונים, בין היתר נעזר בניסיונו כפרש איטלקי ושימש כשומר רכוב.
באחד הסיורים נתקל בהתגרות של בדואים מקומיים, התפתחה קטטה, וגד נאלץ לשנות את שמו לגרשון מחשש לנקמה או למעצר על ידי הבריטים.
בהמשך, מתוך רצון להעמיק בלימודי קודש, הצטרף לצעירים ממנו בלימודים תורניים בישיבות כפר הרוא"ה ומרכז הרב.
במלחמת העצמאות הוצב במפקדת חיל התותחנים ועסק בעריכה ותרגום של ספרי הדרכה לתותחנים.
גד בן עמי נשא לאישה את רחל לבית לוי ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1984 נהרגה רחל בתאונת דרכים, בעת שהשניים שהו בשבתון באוניברסיטת הרווארד.
נישא בשנית לבלה לבית שור, ובשנותיו האחרונות התגרש ממנה.
ב-1946 החל ללמוד תלמוד ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השאר אצל יחזקאל קוטשר.
הדוקטורט שלו שילב את הרקע המתמטי ואת הידע הבלשני ועסק בנושא "מונחי המתמטיקה בספרות העברית והמדעית בימי הביניים", ויצא לאור לימים כספר בהוצאת מאגנס.
את התואר דוקטור בלשון עברית קיבל ב-1963 ואז החל ללמד במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.
מ-1978 עמד בראש המחלקה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1984. מלבד זאת היה חבר האקדמיה ללשון העברית, פעיל בוועדות המקצועיות וסגן הנשיא של האקדמיה, והשתתף בעריכת המילון ההיסטורי ללשון העברית.
בתש"ס (2000) זכה בפרס ישראל בחקר הבלשנות על מחקריו.
גד בן-עמי צרפתי עסק בעיקר בסמנטיקה של העברית, והוציא לאור שני ספרים בתחום זה: "סמנטיקה עברית" (1978) ו"העברית בראי הסמנטיקה" (2001).
ספרים אלו משמשים כספרי היסוד בתחום הסמנטיקה בעברית.
כן עסק במינוח המדעי בעברית של ימי הביניים ובשנותיו האחרונות חקר כתובות עבריות ביצירות אמנות מתקופת הרנסאנס ואילך.
אסופה של מחקריו בשם "כלשון עמי" יצאה לאור בהוצאת האקדמיה ללשון העברית בתשנ"ז (1997).
הרב גד (פִּימה) נבון (ה'תר"פ, 1920 – כ"ט בסיוון ה'תשס"ו, 25 ביוני 2006) היה הרב הצבאי הראשי השלישי של צה"ל, תפקיד בו החזיק במשך כ-23 שנים.
חייו המוקדמים, והשירות בצה"ל כלוחם וכרב
נולד בשם מימון פחימה במרוקו ב-1920. בילדותו בבוגמאז' למד תורה אצל הרב אברהם יפרח ולאחר מכן למד בישיבותיהם של הרבנים יעקב דהאן ואברהם אביטבול במרקש, והוסמך לרבנות לאחר שלמד את כל הש"ס והיה מפורסם כבקיא בו.
השתתף במפעל עלייה ב' במרוקו ונשלח מטעם התנועה הציונית לצרפת.
עלה לישראל ב-1948, שירת כלוחם בפלוגת הקומנדו הצרפתי בחטיבת הנגב של הפלמ"ח, ומונה לקצין הדת בחטיבה.
בשנת 1950 מונה לקצין הדת של פיקוד הדרום ואחר כך לרב פיקוד הצפון.
בשנת 1965 שימש כחבר בית דין צבאי בראשותו של הרב שלמה גורן, במלחמת ששת הימים שימש רב צבאי פיקוד הצפון בדרגת סא"ל.
ביוני 1971, עם פרישתו של האלוף הרב שלמה גורן, מונה לסגנו של הרב הצבאי הראשי השני, הרב מרדכי פירון והוענקה לו דרגת אל"ם.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים פעל הרב פירון להתרת עגונות נעדרי צה"ל במלחמה, והקים לשם כך בית דין בראשותו של הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, שבו ישבו הרב פירון והרב נבון.
באפריל 1974 הועלה הרב נבון לדרגת תא"ל.
במרץ 1977 מונה לרב הצבאי הראשי השלישי והוענקה לו דרגת אלוף.
בתקופת כהונתו חל מעבר הדרגתי מתפקיד קצין הדת לתפקיד הרב הצבאי, במקביל יסד את קורס הרבנים הצבאיים, לאחר שתיקנן בכל גדודי המילואים, בנוסף לסמל דת (שעד אז היווה את הסמכות ההלכתית), רב צבאי שיהווה סמכות הלכתית.
הרב נבון חיבר מאמרים הלכתיים בנושא זיהוים של חללי צה"ל, ובתקופתו ניתן יתר תוקף לאמצעי הזיהוי הטכנולוגיים.
סיים את תפקידו כרב הראשי לצה"ל בחודש מאי 2000 והוחלף על ידי הרב ישראל וייס.
היה אח בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים.
נפטר בכ"ט בסיוון תשס"ו, 25 ביוני 2006, בביתו שביבנה, ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הותיר אחריו את רעייתו, פרלה, ושלושה ילדים בהם פרופ' עמיאל נבון, ביולוג במכון ויצמן.
גד (גדי) מָכְנֶס (נולד ב-8 ביוני 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
מכנס הוא בנו של אריה מכנס ואחיו התאום של עודד מכנס.
נכדו של יצחק מכנס, ממייסדי רמת גן והרצליה ונקרא על שם אחי-סבו, גואל האדמות גד מכנס.
שני השחקנים, גד ועודד, החלו לשחק בקבוצה הבוגרת של מכבי נתניה בעונת 1973/1974, העונה בה זכתה הקבוצה באליפות השנייה בתולדותיה.
מכנס שיחק בתפקיד מגן ימני לצידו של המגן השמאלי דוד פיזנטי, אך הם תפקדו גם בתפקיד התקפי, כיוון שזוג הבלמים של מכבי נתניה - ברוך חסן וחיים בר - הקשה מאוד על התקפות מתפרצות להתקרב אל השער של מכבי נתניה.
בעונת 1980/1981 עבר למכבי פתח תקווה לשתי עונות, חזר לנתניה, ובעונת 1983/1984 שיחק בהפועל תל אביב.
לאחר מכן חזר למכבי פתח תקווה ושיחק בה שלוש שנים נוספות.
מכנס שיחק גם בהפועל חדרה ובית"ר נתניה, במדיה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
גד מכנס רשם 21 הופעות בנבחרת ישראל ואף הבקיע שער אחד במדי הנבחרת.
גד שיחק עם המספר "7" על החולצה, גם במכבי נתניה וגם במדי הנבחרת.
מכנס נשוי ואב לשתי בנות.
כיום עובד כמנהל תחנת דלק ומאמן ילדים בבתי הספר לכדורגל בהנהלת אחיו עודד.
גד יעקבי (18 בינואר 1935 – 27 באוגוסט 2007) היה חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל ושגריר ישראל באו"ם.
בנוסף לפעילותו הציבורית היה משורר פורה, ופרסם ספרי עיון וספרי ילדים.
יעקבי נולד בכפר ויתקין לאלכסנדר ושרה יעקבי, משפחה בעלת רקע חקלאי.
סיים את בית הספר התיכון בכפר ויתקין בשנת 1953. שירת בצה"ל בחיל המודיעין, ולאחר שהשתחרר למד באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1958 סיים את לימודי התואר ראשון במדע המדינה ובשנת 1960 סיים את לימודי המוסמך בכלכלה, כאשר את חלק מלימודיו עשה באוניברסיטת הרווארד.
כנער החל יעקבי בפעילות ציבורית במסגרת תנועת העבודה.
בתחילה היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד, ועם סיום לימודיו החל בפעילות מפלגתית שקירבה אותו אל משה דיין, ממנהיגי מפא"י.
בשנת 1959 שימש מנהל לשכתו ודובר משרדו של דיין, לאחר שזה נבחר לתפקיד שר החקלאות בכנסת הרביעית.
הוא שימש עוזר שר החקלאות בשנים 1960–1961 וראש המרכז לתכנון ופיתוח כלכלי במשרד החקלאות בשנים 1961–1966, בתמיכת פטרונו הפוליטי דיין.
המשבר הפוליטי שהביא להקמת רפ"י הביא לפרישת משה דיין ממשרד החקלאות בשלהי שנת 1964, ובשנת 1966 פרש גם יעקבי מתפקידיו במשרד והצטרף לרפ"י.
הוא שימש נציגה של המפלגה החדשה בוועדה המרכזת של ההסתדרות ובהנהלת חברת העובדים.
כשהתמזגה רפ"י לתוך מפלגת העבודה, התמנה לחבר לשכת המפלגה, ובבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 נבחר לראשונה לחבר הכנסת.
בבחירות אלו בחרה כל אחת מהמפלגות שהרכיבו את המערך את מועמדיה בנפרד, ואנשי רפ"י בחרו את מועמדיהם בבחירות חשאיות שנערכו בין חברי "לשכת המפלגה".
בבחירות אלו זכה יעקבי במקום השני, המבטיח משרת שר על פי ההסכמים שבין מפלגות המערך, כשהוא מקדים את שמעון פרס הוותיק.
למרות זאת, ויתר יעקבי על מקומו לטובת פרס ושימש חבר הכנסת בלבד, כשהוצב במקום ה-31 ברשימת המערך, בעוד שפרס מונה במקומו לשר.
באוקטובר 1970 מונה לסגן שר התחבורה.
בשנת 1972 מונה יעקבי לסגן שר התחבורה, וב-1974 התמנה לשר התחבורה בממשלת רבין הראשונה.
בשנה זו בחר טיים מגזין את "50 מנהיגי העתיד" ממדינות שונות בעולם, וציין את יעקבי ואת שולמית אלוני כמנהיגי העתיד של ישראל.
בשנת 1977 הוצג יעקבי על ידי שמעון פרס כמועמד המערך לתפקיד שר האוצר והוצב במקום ה-12 ברשימה.
אולם לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ותבוסת המערך בבחירות הסתפק בתפקיד יושב ראש ועדת הכלכלה.
בממשלת האחדות הלאומית שהוקמה ב-1984, לאחר שהוצב במקום השמיני ברשימת המערך, מונה לשר הכלכלה והתכנון.
משרד הכלכלה והתכנון היה קיים בין 1981 ל-1995, ועסק בתיאום כלכלי בין משרדי הממשלה.
על אף שרבים סברו שהמדובר במשרה חסרת תוכן שנוצרה מטעמים קואליציוניים, ניסה יעקבי לקבל למשרדו סמכויות כלכליות רבות ככל האפשר.
ביוני 1987 לאחר פרישת אמנון רובינשטיין מהממשלה, שימש יעקבי גם שר התקשורת, תפקיד בו שירת גם במהלך ממשלת ישראל העשרים ושלוש עד נפילתה בעקבות "התרגיל המסריח".
בתקופת כהונתו כשר נראה יעקבי כאיש המרכז-שמאל, והשמיע דעות בעד "שלום תוך ויתור על רוב שטחי יהודה שומרון וחבל עזה המאוכלסים בצפיפות על ידי ערבים".
השפעתו הפוליטית וכהונתו כשגריר ישראל באו"ם
יעקבי ראה עצמו כאיש "דור הביניים" במפלגת העבודה, אליו היו שייכים אישים כמשה שחל, יעקב צור ושושנה ארבלי-אלמוזלינו.
עם תחילת שנות ה-90 נראה לרבים כי היריבות רבת השנים בין שמעון פרס ויצחק רבין הביאה את המפלגה להפסדים במערכות הבחירות, וכי הגיע תורו של דור זה לצעוד לקדמת הבמה ולקבל את ההנהגה.
בשנת 1992 העמיד עצמו יעקבי כמועמד לראשות מפלגת העבודה, בבחירות בהן התמודדו שמעון פרס, יצחק רבין, אורה נמיר וישראל קיסר.
בצעד מפתיע, הודיע יעקבי לבסוף כי ויתר על התמודדותו, וביקש מתומכיו לבחור ביצחק רבין.
לאחר מכן, ולאור תוצאות הבחירות המקדימות, טען יעקבי כי צעד זה הוא שהביא לבחירתו של רבין, שנבחר בסיבוב הראשון במספר קולות גבוה אך במעט מ-40%, ולולא תמיכת אנשי יעקבי, לא היה מצליח להגיע ל-40%, ולפי חוקת המפלגה היה צורך בסיבוב שני, שיש סיכויים רבים לכך שבו היה מנצח פרס.
יעקבי נכשל בבחירות המקדימות לתפקיד חבר הכנסת במפלגת העבודה כשזכה במקום ה-45, ולא נבחר לכנסת ה-13. רבין מינה אותו לשגריר ישראל באו"ם - תפקיד אותו מילא בין ספטמבר 1992 ליוני 1996, עת נבחר בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
מששב לישראל מונה ליו"ר חברת החשמל, תפקיד שמילא עד דצמבר 1998 וליו"ר רשות הנמלים והרכבות מאוקטובר 2000 עד אוקטובר 2003. כיהן כמרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובהנהלת מספר עמותות ציבוריות, בהן מרכז רבין.
קיבל את פרס בן-גוריון בשנת 2004. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים המשיך להשמיע דעותיו בענייני השעה.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו פרסם יעקבי ספרים רבים – ספרי עיון, אוטוביוגרפיות, ספרי ילדים וספרי שירה.
שיריו של יעקבי זכו לתשבחות ופורסמו בהוצאות ספרים מכובדות.
המשוררת חלי אברהם איתן כתבה על ספר שיריו "עד בוא היום" כי "המשורר מיטיב לחדור, מזווית העין של האמן המאמין בקיום המטאפיזי, לנבכי נפשו שלו ולנבכי נפש האדם באשר הוא, לדלות ממרחבי המקום והזמן את חומריה, ונע בין תודעת הסוף והאינסוף בעולמנו".
המשוררת אורנה רב-הון כתבה כי "שירתו של גד יעקובי היא שירה קסומה ומלאת מעמקים, וכל הקורא בה ידלה ממנה ניצוצות נסתרים, ניצוצות של חמלה ואהבת האדם".
בצעירותו נישא יעקבי לטובה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בהם, יואב, שהתפרסם כמתופף של להקת הפאנק Mr.
בשנת 1974 התגרש ונישא לנלה, דיילת באל על ואלמנתו של לוחם ממלחמת ההתשה.
נולדה להם בת ב-1982. מאוחר יותר התגרש מנלה ונישא בשלישית לאסתר בכרך יעקבי, אדריכלית פנים ונשיאת אגודת "סיסטיק פיברוזיס ישראל".
יעקבי יצא לטורונטו שבקנדה לצורך ניתוח בלבו ונפטר בבית חולים שם ב-27 באוגוסט 2007, י"ג באלול ה'תשס"ז בגיל 72. הוא נקבר למחרת בבית העלמין קריית שאול.
ספור בצבעים על אבל ועל אם, לילדים, צייר גיל אלקבץ, גבעתיים 1988.
המסע אל הדבש, לילדים, איורים: אורה איל, הוצאת כתר ירושלים, 1991.
אני, לילדים, ציורים ועטיפה נורית צרפתי, עם עובד תל אביב תשמ"ו 1986.
מקום קרוב, שירים, תל אביב 1997.
ההתרחשויות בזמן קצוב: מבחר שירים 1991 - 2007, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
ראש בעננים, אפיק ספרות ישראלית, 2013.
"החופש לבחור", עם עו"ד אהוד גרא, תל אביב, עם עובד, (תשל"ה).
"כחוט השערה", איך הוחמץ הסדר בין ישראל למצרים ולא נמנעה מלחמת יום-הכיפורים, ידיעות אחרונות, עידנים תש"ן, (1990)
"יומן ניו-יורק", סיפורו של שגריר ישראל לאו"ם, משכל תל אביב, (1997).
"חסד הזמן" - פרקי אוטוביוגרפיה, משכל תל אביב, (2002)
"פגישות במסלול חיי", הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ט 2009.
גָּד החוזה (או גָּד הַנָּבִיא), המכונה בכמה מקומות 'חוֹזֵה דָוִד', היה נביא בימי דוד.
גד נזכר לראשונה כאשר הצטרף לדוד בברחו מפני שאול.
הוא ציווה על דוד ללכת מהמצודה בה ישב אל ארץ יהודה (שמואל א, כ"ב, ה).
לאחר חטא ספירת העם, שלח ה' את גד כדי לתת לדוד לבחור בין שלושה עונשים: רעב של שבע שנים (בדברי הימים: שלוש שנים), הפסד במלחמות לשלושה חדשים, או שלושה ימים של דבר.
דוד בחר בדבר, משום שרצה להיענש בידי האל ולא בידי אדם.
לאחר שניחם ה' על העונש שהטיל על העם, הוא שלח את גד לצוות על דוד לעלות ולבנות מזבח בגורן ארונה היבוסי (שמואל ב' כ"ד, יא ואילך, ובמקבילה בדברי הימים א, כ"א, ט ואילך).
"דברי דוד המלך הראשונים והאחרונים" נכתבו על ידי שלושה נביאים: שמואל, נתן וגד.
ככל הנראה מדובר בספר זכרונות למעשי דוד המלך, שלא נמצא בידינו כיום.
בפסח שעשה חזקיהו מסופר שהעמיד משוררים מהלויים, על פי ההנהגה של דוד, גד ונתן.
מכך יוצא שהם היו אלו שחדשו את מצוות שירת הלויים.
על פי חז"ל (בבא בתרא ט"ו, א), היו אלו נתן וגד שהמשיכו לכתוב את ספר שמואל מהמקום בו מת שמואל.
על פי דעות מסוימות (סדר עולם רבה פרק כ', רש"י סוכה נ"א, ב), תוכנית בית המקדש שהכין דוד ניתנה לו מגד ומנתן.
בתנא דבי אליהו כתוב שבשעה שדוד התענה לבטל את המגפה.
בא מלאך והרג את גד החוזה ,ארבעה בנים של דוד ,והזקנים שהיו עם דוד
מסורת יהודית מזהה את קברו של גד החוזה במסגד בעיירה חלחול שמצפון לחברון.
הנצחת גד הנביא בארץ ישראל
על שמו של גד החוזה נקראו רחובות בערים במדינת ישראל בערים, רמת השרון, כפר-סבא, אשדוד.
ב-1806 התגלה בקוצ'ין שבהודו כתב יד המכיל חיבור עברי חיצוני למקרא בשם "דברי גד החוזה", שכתיבתו מוערכת למאות הראשונות לספירה בארץ ישראל.
החיבור, הנושא אופי פסאודואפיגרפי, מייחס את כתיבתו לגד החוזה המקראי.
מהימנותו של חיבור זה נתונה במחלוקת.
החוקר פרופ' מאיר בר-אילן הוא אחד מחוקרי המקרא הבולטים שעסקו ביצירה זו ומצדדים במקוריותה.
בספרו, מגילות קוצ'ין, הראה החוקר הרב משה הלל שהחיבור הוא זיוף פרי עטו של עמנואל יעקב ואן דורט.
פטר גד נשיץ (16 ביולי 1932 – 7 בספטמבר 2017) היה עורך דין ישראלי, עסק בתחומי משפט מסחרי ודיני נזיקין והיה ממייסדי משרד נשיץ ברנדס אמיר ושות' .
בין השאר, הוא כיהן, החל מ-1960 בתפקיד של קונסול כבוד של איסלנד בישראל.
גד נשיץ נולד בברשוב שברומניה בשנת 1932 ב-1940 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בדירה ברחוב רופין בתל אביב.
אביו, פריץ נשיץ, היה תעשיין, משורר, סופר ומתרגם (בין היתר כיהן כקונסול כבוד של איסלנד), ואמו, ז'ני אאוגניה לבית האן (Hann) הייתה עקרת בית.
נשיץ למד בגימנסיה שלווה בתל אביב, במגמה ההומנית, ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1955 סיים את לימודיו בהצטיינות והתמחה במשרדו של עורך הדין דוד הרמן.
עם סיום התמחותו, בשנת 1957, פתח משרד עצמאי.
לכבוד התערוכה העולמית של בריסל, שנערכה בשנת 1958, מילא בהתנדבות תפקיד של עוזר נספח כלכלי בשגרירות ישראל בבריסל.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1981 הציע לעו"ד חנינא ברנדס לפתוח משרד משותף, והמשרד, נשיץ-ברנדס, לימים נשיץ-ברנדס-אמיר, התפתח לאחד המשרדים הגדולים והידועים בישראל.
נשיץ הוביל במשרד את תחומי הביטוח, הבנקאות, המשפט הימי והליטיגציה.
בדירוג צ'יימברס נבחר נשיץ למקום השלישי בין הליטיגטורים בישראל (אחרי אלקס הרטמן ודורי קלגסבלד).
עסק גם בבוררות בישראל ובחו"ל.
בשנת 1956 מונה לסגן קונסול כבוד של איסלנד, ובנובמבר 1960 מונה לקונסול כבוד של איסלנד.
עד לפטירתו כיהן כיו"ר ארגון הסגל הדיפלומטי של הקונסולים של כבוד בישראל.
כיהן כיו"ר עמותת ארתור רובינשטיין (המארגנת את התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין) ויו"ר האגודה הישראלית למשפט ימי.
בין 2003 ל-2007 עמד בראש פורום הנזיקין של לשכת עורכי הדין.
היה נשוי לנחמה, בת לבית בן עזר ואב לשתי בנות - ענת ואורלי, ובן.
אחת מבנותיו, ענת, היא מייסדת-שותפה של קרן אורבימד ישראל.
הבן, עו"ד איתן אלכסנדר נשיץ, נפטר במפתיע באוגוסט 2010.
נפטר ב-7 בספטמבר 2017 ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
פרופסור מן המניין למשפטים בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת חיפה.
פרופסור אמריטוס למשפט וחברה, משפט השוואתי ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון.
כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים (2012–2017) וכמשנה לרקטור וראש בית הספר הבינלאומי (2016–2019), באוניברסיטת חיפה.
כן כיהן כיו"ר הוועד הארצי של דקאני הפקולטות למשפטים בישראל (2014–2017).
ביוני 2021 נבחר לנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה (2021–2023).
היה חתן פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט (2022) וחתן פרס רקטור אוניברסיטת חיפה לחוקר הבכיר המצטיין באוניברסיטה לשנת 2022.
ברזילי נולד בתל אביב וגדל ברמת גן, להורים ניצולי שואת יהדות צ'כוסלובקיה.
היה בנם של אשר ברזילי (25 בינואר 1924 – 8 ביוני 2018), פרטיזן ביערות סלובקיה, ולימים מחלוצי האורתופדיה הטכנית בישראל ושל שושנה ברזילי (6 בפברואר 1925 – 24 בנובמבר 2020) אשת השומר הצעיר ומדריכת נוער.
לימים כיהן ברזילי כדובר ארגון דור ההמשך למורשת השואה והגבורה.
את מחקר הפוסט-דוקטורט השלים באוניברסיטת ייל (1988–1987) בה שהה כעמית תוכנית פולברייט.
כן קיבל תעודת הסמכה בשימושים סטטיסטיים מתקדמים במדעי החברה, מטעם אוניברסיטת מישיגן באן ארבור (1988).
במהלך לימודיו, כיהן כעוזר מחקר והוראה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן (1977–1980), כמרצה-מדריך במחלקה (1980–1987) וכמרצה-מדריך במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטה העברית (1986–1987).
לאחר סיום לימודיו, ברזילי עבד בכמה משרדים לעריכת דין, כגון מוריץ-מרגוליס-ויסגלס-אלמגור ומשרד שבלת.
לאחר מכן החליט ברזילי כי הוא פונה לעבודה באקדמיה, עבר לאוניברסיטת תל אביב וכיהן בה כמרצה במחלקה למדעי המדינה (1989–1994), כראש התכנית לתואר דו-חוגי במשפטים ומדעי המדינה (1990–1994), כמרצה בכיר במחלקה למדעי המדינה (1994–2002) וכפרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה (2002–2006) בנוסף להוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 מונה לפרופסור מן המניין ועבר לאוניברסיטת וושינגטון (2005–2013).
בשנת 2011 הצטרף ברזילי כפרופסור מן המניין לסגל האקדמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה והיה דקאן הפקולטה למשפטים בשנים 2012–2017. בשנת 2016 נבחר לשמש כמשנה לרקטור האוניברסיטה ושימש בתפקיד זה עד שנת 2019. ברזילי לימד כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות לאורך השנים, בהן אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברזילי ייסד את התוכנית הראשונה בישראל לתואר ראשון ללימודי משפטים ומדע המדינה (1992), והיה שותף בכיר להקמת תוכנית לתואר שני ושלישי הראשונה בישראל בתחום משפט, חברה ופוליטיקה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1996. באותה שנה היה גם שותף בכיר להקמת האגודה הישראלית ללימודי משפט וחברה.
בשנת 1999 הוזמן ברזילי על ידי אוניברסיטת תל אביב לשמש כמנהל המייסד של אחת מקרנות פרסי המחקר והמלגות מהגדולות בעולם, פרס דן דוד.
בשנים 2011–2013 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
בשנים 2021-2023 כיהן כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
ברזילי התמקד במחקר ובהוראה בין-תחומיים על המשפט, החברה והפוליטיקה.
במהלך עבודתו האקדמאית בישראל ובעולם זכה ברזילי בארבעה עשר פרסים מדעיים לרבות בפרס הספר הטוב ביותר של האגודה ללימודי ישראל.
ברזילי שימש כעורך אורח של כתב העת המרכזי בישראל למדע המדינה, "פוליטיקה", ושל כתב העת "פלילים", בהוצאת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, הוא היה חבר במועצת העורכים של כתב העת למשפט וחברה Law and Society Review, שימש כחבר ועדת העורכים כתב העת למדע המדינה, American Journal of Political Science, ובמועצת העורכים של כתב העת המרכזי לחקר הפוליטיקה ההשוואתית Comparative Political Studies.
ברזילי היה נשוי לקרין נהון (ממנה התגרש), מנישואים אלו נולדו לו שני ילדים.
הוא חילק את חייו בין ארצות הברית לישראל.
17 שנים חי ברזילי בארצות הברית והיתר בישראל.
ברזילי ראה את האתגר המרכזי בהבנת המשפט בפוליטיקה והבנת הפוליטיקה במשפט כמרחבים בלתי נפרדים של פעילות אנושית במסגרת הכוח הפוליטי.
על סמך הנחת יסוד הגותית זו פרסם ברזילי שורה ארוכה של מאמרים וספרים, שברבים מהם יישום מחקרי גם לתחומי החברה, המשפט והפוליטיקה בישראל.
ראשית מחקריו הייתה בניתוח והמשגה של הבנה כיצד שימושים פוליטיים באמצעי ביטחון לאומי ובשדה המשפטי מביאים למעבר מקונפליקטים לדימויים של סדר חברתי.
בהתייחסותו לרמה המוסדית הוקדש חלק ניכר ממחקריו על משפט ופוליטיקה להבנת מקורות הלגיטימציה של בית המשפט העליון בישראל ובתי משפט עליון ברחבי העולם בכלל.
מחקרים אחרים ברמה המוסדית הוקדשו למוסדות ייעוץ משפטי ותביעה כללית, בנקים מרכזיים ומוסדות ביקורת מדינה, עם דגש על מוסדות היועמ"ש, ביקורת המדינה ובנק ישראל במדינת ישראל ומיקומם המשפטי, חברתי והפוליטי.
ניתוח השדה המשפטי אינו מתמצה רק בהבנת חברות, מוסדות והקשרים פוליטיים אלא גם בניתוח שיטתי של זכויות אדם ואזרח.
ברזילי הקדיש חלק ממחקריו להבנת האינטראקציות בין זכויות אדם עולמיות לזכויות אדם מקומיות ותרומתו בהקשר זה הדגישה את חשיבותן של קהילות בלתי שולטות (non-ruling communities) כמקורות של עיצוב וקידום משפט אלטרנטיבי למשפט המדינה.
בספרו Communities and Law עיצב ברזילי גישה תאורטית חדשנית, הקרויה כיום בעולם "קהילתנות ביקורתית".
קהילתנות ביקורתית מאפשרת ניתוח של יחסי הגומלין בין משפט המדינה לקהילות בקונטקסט של ריבוד חברתי-כלכלי ואליטות כוח, והיא מצדיקה נורמטיבית זכויות קבוצתיות למיעוטים.
מחקרים אחרים של ברזילי כללו גם ניתוח הקשרים בין דת ומשפט, מיקומו של המשפט בדת והשפעותיה של הדת על המשפט גם בעידן המודרני.
עורכי דין כנשאים מרכזיים של מקצוענות, אינטרסים וערכים הייתה סוגיה מרכזית נוספת במחקריו.
למשל, ברזילי חקר את חשיבותם של עורכי דין לפיתוח, מסגור והגבלה של שיח דמוקרטי חברתי בעידן נאו-ליברלי.
יכולתו של המשפט להתמודד עם שחיתות מוסדית ותרבותית הייתה סוגיה אחרת במחקריו.
האם עידן האינטרנט משנה זכויות ומאבקים חברתיים ופוליטיים?
לשאלה זו השיב ברזילי במחקר אחר שלו.
יריעת מחקריו בתחומי משפט, חברה ופוליטיקה כללה גם את תחום האפיסטימולוגיה והניסיון להבין כיצד ומדוע אנו שואלים שאלות על עולם המשפט, חברה ופוליטיקה.
ברזילי היה מעורב בדיונים ציבוריים מרכזיים.
בין השאר, הוא היה ממובילי המאבק הציבורי לגיוון המינויים השיפוטיים בבית המשפט העליון והיה מבין מבקריה הבולטים של המערכת השיפוטית על מעורבות יתר בחיים הפוליטיים.
עם זאת, ברזילי הדגיש כי יש לשמור מכל משמר על כוחו השיפוטי של בית המשפט העליון.
ברזילי היה חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל כנגד הרפורמות שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
מאבק על דמותו של היועמ"ש ופרקליטות המדינה היה נושא אחר בו ברזילי בלט במעורבותו הציבורית.
הוא היה גם שותף למאבקה של הקשת המזרחית כנגד הפרטה לא מבוקרת של קרקעות המדינה לאילי הון והיה חבר בעתירת הקשת המזרחית כנגד הפרטת הקרקעות.
כתיבתו הציבורית בעיתונות מקיפה קשת נרחבת של נושאים: זכויות אדם, בית המשפט העליון, שלטון החוק וחוק השלטון, שיטת הממשל בישראל, המפלגות הפוליטיות, ביקורת על תרבות המותגים, ביקורת נגד המיליטריזם, אחריות אזרחית, מוסדות הממשל, המיעוט הפלסטיני בישראל, יחסי ישראלים-פלסטינים והנזק הקשה (לטענתו) של הכיבוש ליסודות הדמוקרטיה.
ברזילי פרסם נירות עמדה והצעות לשיפור הממשל והמשטר בישראל בתחומים מגוונים של משפט וממשל.
גד ברזילי, 1991, דמוקרטיה במלחמות: מחלוקת וקונצנזוס בישראל.
גד ברזילי, אפרים יער-יוכטמן, זאב סגל, 1994, בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית.
גד ברזילי, דוד נחמיאס, 1997, היועץ המשפטי לממשלה: סמכות ואחריות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ברזילי, דוד נחמיאס, 1997, מוסד ביקורת המדינה: סמכות ואחריות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ברזילי, מיכאל קרן, 1998, השתלבות קבוצות "פריפריה" בחברה ובפוליטיקה בעידן שלום: החרדים בישראל ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ברזילי, דוד נחמיאס, 1998, 'בנק ישראל: סמכות ואחריות', ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
גד ברזילי, 2010, היועץ המשפטי לממשלה והתביעה הכללית – פיצול מוסדי?, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ליאור (נולד באפריל 1953) הוא עיתונאי כלכלי בישראל.
משמש ראש המערכת של "ידיעות אחרונות" בירושלים.
ליאור נולד בירושלים כגד ליכטנשטיין.
הוא החל את דרכו העיתונאית בעיתוני נוער.
בגיל 16 עבד במעריב וסיקר תחרויות ספורט.
בהיותו בן 18 סיקר את ועדת עציוני לבדיקת השחיתויות בכדורגל בישראל.
בהשפעת מות רבים ממשפחתו שנספו בשואה בגרמניה, הוא עסק בקידום יחסי התרבות וההבנה בין ישראלים וגרמנים, כשהַחל משנות השישים נמנה עם מקימי התנועה שהייתה לחלוצה בחילופי-הנוער עם גרמניה.
פועלו זה ניבט בהמשך דרך שותפות בכינונה של אגודת הידידות הצעירה ישראל-גרמניה ב-1987, שבמסגרתה מתקיימים חילופי משלחות חינוכיות, קבוצות השתלמות וסטודנטים בין המדינות, כשבהובלת ליאור מתקיימות הרצאות לקבוצות נוער אורחות, עיתונאים ומתנדבים.
לאחר שירות קרבי בחיל התותחנים, חזר ליאור לעסוק בכתיבה עיתונאית ועד סוף שנות השבעים שימש ככתב סוכנות עתי"ם ו"מעריב", וחקר במשך שנתיים לצד פרופסור דן כספי את התהוות המקומונים בערים בישראל.
בד בבד, ב-1979, החל לשמש כמרצה בנושאי תקשורת ותקשורת המונים במספר מוסדות בארץ, וייסד את הקורס "תקשורת כלכלית" באוניברסיטה הפתוחה שם הוא מלמד עד היום.
ל"ידיעות אחרונות" הגיע בשנת 1979 והיה כתב לענייני פלילים ובהמשך כתב מדיני.
הוא נכנס בעובי הקורה של סיקור מהלכי הכלכלה המוסדית והשלטונית, ומקץ עשור מונה ככתב הכלכלי הראשי של העיתון.
במקביל נהיה ליו"ר תא הכתבים הכלכליים באגודת העיתונאים בבירה.
תחת ידיעות אחרונות היה ליאור לעיתונאי הישראלי הראשון שנכנס לארצות שעד אז אסור היה להיכנס אליהן, כערב הסעודית ואיחוד האמירויות.
מאז 1995 הוא משמש כראש המערכת הירושלמית של העיתון, וחולק עם סבר פלוצקר את כתיבת מאמרי המערכת במגזין "ממון".
בין פרסומיו, עריכת הספר "דיר בלאק, לוסי!" (הוצאת "גשרים"), ומגזין המנהלים "OpenU" של האוניברסיטה הפתוחה; כתב ופרסם את הלקסיקון לאירועי כלכלת ישראל ב-60 שנותיה, בהוצאת מיקסם, וראיונות בלעדיים, בין היתר עם חוסיין, מלך ירדן וגולדה מאיר.
ליאור, שנחשב כ"סקופר", הוכתר כעיתונאי מצטיין לשנת 2009. כמו כן בראשית 2010 הוענק לו פרס התקשורת הכלכלית של "האגודה לזכות הציבור לדעת".
ב-18 בנובמבר 2024, בכנס אילת לעיתונות ה-16 של אגודת העיתונאים תל אביב, הוענק לגד פרס מפעל חיים לעיתונאים ותיקים ופעילים.
במעמד מתן הפרס, אמר עליו העורך הראשי של "ידיעות אחרונות", אבי משולם: "גד ליאור סיקר כ-19 שרי אוצר ושבעה נגידי בנק ישראל – כולם חשו על בשרם את מחויבותו חסרת הפשרות לאמת העיתונאית ולהנגשת ידע ומידע".
הוא נשוי ואב לשלושה ומתגורר במבשרת ציון, בנו, אילן, עשה את שירותו הצבאי בגלי צה"ל ולאחר מכן, החל לשמש כתב ב"הארץ".
גד יגיל (28 בינואר 1929 – 4 בינואר 2009) היה פרופסור במחלקה לביולוגיה מולקולרית במכון ויצמן.
מחקריו עסקו במידע גנטי וחישובו ובאנליזה של מבנים ביוכימיים.
גד היה מחלוצי המחקר בביוטכנולוגיה בארץ ישראל.
יגיל נולד בגרמניה, בן לקטה ופרנץ שטיאסני.
עלה לארץ ישראל בשנת 1933. הוא למד בגימנסיה הרצליה, ובשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת מעוז ב' ושירת בפלוגה ד' בגדוד הראשון של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות.
הוא סיים לימודים לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית ובמכון ויצמן.
יגיל היה פעיל בתנועות פוליטיות שונות ובהן ד"ש ושינוי.
בשנים האחרונות היה פעיל בעמותת מנוחה נכונה שמטרתה הייתה לאפשר קבורה חילונית לאלה הרוצים בכך.
הוא עצמו נקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
היה נשוי לחוה, והתגורר ברחובות, ולהם 4 ילדים.
יגיל היה פעיל עד ימיו האחרונים והמשיך להגיע למשרדו במכון ויצמן עד מותו.
אחיו, עזרא יגיל, הוא פרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת תל אביב.
גד בן דרור (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום יו"ר עמותת אדי המקדמת תרומת איברים בישראל.
גד בן דרור הוא בנם של דבורה מכנס ושמואל בן דרור, שהיה הקפטן הראשון של נבחרת ישראל בכדורגל ואף כבש את השער הראשון בתולדותיה בשנת 1948. בן דרור סיים את לימודיו בתיכון אורט סינגאלובסקי בתל אביב בשנת 1979 לאחר שלמד הנדסה במסגרת לימודי כיתות יג'-יד'.
בשנת 1979 התגייס לחיל האוויר כהנדסאי והוכר כספורטאי מצטיין.
בן דרור הגיע ממשפחה של כדורגלנים (שהבולטים שבהם: גד ועודד מכנס, ישראל בן דרור, אמנון בן דרור ואילן בן דרור).
גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה וזכה במסגרת קבוצת הנוער בגביע המדינה לנוער, ובגיל 16 צורף לקבוצת הבוגרת של המועדון.
בן דרור היה שחקן מכבי פתח תקווה בין השנים 1986–1976, ועלה עמה מהליגה השנייה לליגת העל.
בן דרור שימש כקפטן קבוצת מכבי פתח תקווה כמעט לאורך כל הקריירה שלו, והחל לשמש בתפקיד זה עוד בטרם מלאו לו 20 שנים.
בשנים 1981–1978 הוא נמנה עם סגל נבחרת ישראל, ובמדיה הופיע ב-2 משחקים רשמיים.
בין מאמניו ניתן למנות את: משה מאירי, נחום סטלמך, זאב זלצר ויוסף מרימוביץ'.
בשנת 1986 פרש מכדורגל מקצועני עקב פציעות חוזרות כשבראשן פציעה ברצועה הצולבת הקדמית, וסיים קורס מאמנים במכון וינגייט בשנת 1990. בנוסף אימן קבוצות ילדים ונוער במכבי פתח תקווה וגם שימש כמאמן בליגה למקומות עבודה.
בן דרור היה ממקימי קבוצת הוותיקים של פתח תקווה, שזכתה בגביעים רבים ובאליפות ליגת הוותיקים, והייתה לאחת מהקבוצות הדומיננטיות בשנים 1995–2005 שבהן שימש כקפטן הקבוצה.
היה ממקימי היישוב ברקן בשומרון והתגורר ביישוב בין השנים 1981 - 1994. בשנת 1994 עבר לפתח תקווה.
עם הפרישה מכדורגל החל לעבוד בחקלאות בברקן ובשטחי הגידול המשפחתיים בפתח תקווה.
הקים חברות לבנייה והגנה על בתים כנגד רעידות אדמה.
בן דרור ממלא בהתנדבות משנת 2004 את תפקיד יו"ר עמותת אדי לקידום השתלת איברים בישראל.
העמותה הוקמה על ידי הוריו דבורה ושמואל, בשנת 1978 על שם אחיו אהוד שנפטר באותה שנה בעודו ממתין לתרומת כליה.
בצוואתו ביקש אהוד לקדם את תרומת האיברים בארץ.
כמו כן פעל לקידום חקיקת "חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008" שמטרתו לאפשר ולעודד לאנשים מאמינים לתרום איברים, ובנוסף פעל לקידום "חוק השתלת איברים, התשס"ח-2008" שמטרתו לקדם את תרומת האיברים בקרב כלל האוכלוסייה.
בן דרור תורם ומארגן מדי שנה מופע התרמה במסגרת העמותה, כשהתרומות משמשות למטרות הנצחת אנשים שנפטרו ובני משפחותיהם נתנו את הסכמתם לתרומת איברים.
הוא ארגן וייסד בהתנדבות בשנים 2002-2005 דואתלון בפתח תקווה ע"ש אחיו אדורם בהשתתפות אלפי בוגרים ובני נוער.
הדואתלון היה הראשון שהתקיים בעיר והיווה חלק מהליגה השנתית של הטריאתלון בארץ.
בן דרור נשוי לאמירה, אב לשלושה בנים וסבא לשני נכדים (ניתאי ויהלי בן דרור).
גד מָכְנֶס (א' באלול תרנ"ג, אוגוסט 1893 – ב' באדר ב' תשי"ד, 7 במרץ 1954) היה פעיל ציוני בארץ ישראל, גואל אדמות, ממייסדי נתניה ואבן יהודה, מפעילי "בני בנימין" ויו"ר הבנק "בני בנימין", מראשי ענף הפרדסנות ושיווק פרי הדר.
נולד בפתח תקווה לאהרון לייב מכנס, איש העלייה הראשונה וממייסדי פתח תקווה, ולחיה שרה, בת אשר זליג בלום, אף הוא ממייסדי פתח תקווה.
למד בבית הספר יק"א פיק"א בפתח תקווה.
בשנת 1921 נישא לאפרת, בת אריה לייב גיסין ולאה לבית אוסטשינסקי, ממתיישבי פתח תקווה.
בשנת 1924 ייסד, יחד עם אחיו משה מכנס, עובד בן עמי ואחרים, את חברת "הנוטע", באמצעותה נגאלו עשרות אלפי דונמים למטרות חקלאות ולבנייה עירונית.
באותה שנה גאלה החברה אלפי דונמים סמוך לחוף הים בשרון ועליהם הוקמה העיר נתניה.
ביוזמת חברת "הנוטע" ייבשה ממשלת המנדט את הביצות שבאזור ובעקבות זאת הוכשרו עשרות אלפי דונמים באזור להתיישבות.
בשנת 1930 הקימה חברת "הנוטע" את "החברה לפיתוח חוף נתניה בע"מ", שעסקה בפיתוח נתניה.
עוד מפעולותיו בחברת "הנוטע": גאולת שטחים נרחבים ביהודיה (יהוד), כ-2000 דונם מאדמת צפריה שבהם ניטעו פרדסי פרי הדר, 7000 דונם קרקע בשרון שעליהם הוקמה אבן יהודה, 5000 דונם מאדמת שפרעם לצורך בנייה עירונית.
תחום נוסף שעסק בו מכנס היה ענף הפרדסנות ושיווק פרי הדר.
בשנת 1932 יסד, יחד עם פרץ פסקל, את אגודת הפרדסנים "בוסתן".
בשנת 1939 השתתף ביסוד "פרדס סינדיקט" וכיהן בו כחבר הוועד הפועל עד 1946. ב-1946 רכש עם אחיו משה מכנס את חברת "הדרי יפו" לשיווק פרי הדר.
היה חבר הנהלת מרכז התאחדות האיכרים.
מכנס היה המנהל הכללי של משרד המיעוטים, שפעל לתקופה של כשנה בשנים 1948 ו-1949.
מכנס היה מפעילי "בני בנימין" וכיהן כיו"ר מועצת הבנק של "בני בנימין".
נפטר בתל אביב בשנת 1954, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
לאחר פטירתו נקראו על שמו רחובות בנתניה ובפתח תקווה.
נכדו של אחיו יצחק, כדורגלן העבר גד מכנס, קרוי על שמו.
גד פרופר (נולד ב-3 בדצמבר 1944) הוא תעשיין ישראלי.
נולד לעליזה ולאויגן פרופר, שעמד בראש חברת אסם עם הקמתה.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ב ותואר מוסמך במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1970.
בשנת 1971 הצטרף לחברת "אסם" ולאחר מספר שנים מונה לתפקיד משנה למנכ"ל.
בשנת 1981 בהיותו בן שבעים, פרש אביו אויגן פרופר מתפקידו ארוך השנים כמנכ"ל אסם, גד ואחיו דן מונו למנכ"לים משותפים בחברה.
בספטמבר 1985 נקלעה משפחת פרופר למחלוקת עם בעלי המניות האחרים בחברה, לאחר שביקשו להנפיק את החברה בבורסה.
בינואר 1986 התפטרו מתפקידם והחליטו למכור את חלקם בחברה בסך 17.4%.
לאחר שלא נמצא למניות קונה, דן פרופר חזר לכהן כמנכ"ל באוקטובר 1986 וגד מונה לדירקטור.
בנוסף שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של "אסם UK" ו"אסם USA".
בשנת 1982 רכשה משפחת פרופר, עם שותפים נוספים, 75% ממפעל הקוסמטיקה של חברת "הלנה רובינשטיין" במגדל העמק.
המפעל החל לפעול תחת השם "אינטרביוטי" והמשיך לייצר את מוצרי "הלנה רובינשטיין" ומותגים נוספים ברישיון.
במאי 1994 רכש התאגיד הצרפתי לוריאל 30% מחברת "אינטרביוטי" והקים חברת בת בישראל.
ב-1996 הגדילה "לוריאל" את חלקה ל-74% ופרופר מונה ליו"ר חברת "לוריאל ישראל", שמרכזת את כל פעילות התאגיד בישראל.
לאחר שפרש מתפקיד ניהולי ב"אסם" פנה גד פרופר לעסוק בהשקעות שונות ובתפקידים ציבוריים.
במחצית השנייה של שנות ה-80 שימש במקביל כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "פרופר בע"מ", חברת ההחזקות המשפחתית, יו"ר מכון היצוא, וחבר דירקטוריון במספר חברות: הבנק הבינלאומי, פ.י.ב.י.
אחזקות, הפניקס חברה לביטוח, אפריקה ישראל להשקעות, ו"פיוניר בטון מובא ומחצבות".
בשנת 1995 היה שותף להקמת חברת הנדל"ן המניב ויתניה, ושימש כיו"ר בחברה במשך מספר שנים.
בשנת 1996 היה שותף להקמת ערוץ הקניות.
בשנת 1998 הפרידו בני משפחת פרופר את המניות שהחזיקו במשותף בחברת "אסם", שבמקביל רכש תאגיד המזון השווייצרי נסטלה את השליטה בחברה.
ביוני 2004 מכר פרופר מניות נוספות, ו"נסטלה" הגדילה את חלקה בחברה לכ-52%.
בפברואר 2012 מכר פרופר את כל המניות שעוד החזיק באסם, כ-5% ממניות החברה, לחברת "נסטלה", תמורת 369 מיליון שקל.
בשנות ה-2000 שימש יו"ר לשכת המסחר של ישראל והאיחוד האירופי, יו"ר ארגון הגג של לשכות המסחר והתעשייה הדו-לאומיות, יו"ר מועצת המנהלים של סייקלטק ודירקטור במועצת העסקים ישראל - בריטניה.
והיה חבר בחבר הנאמנים של מספר גופים, בהם אוניברסיטת תל אביב, מכללת שנקר ומוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-2008 נבחר לשמש יו"ר איגוד תעשיות מוצרי בנייה וצריכה בהתאחדות התעשיינים.
מאז שנת 1997 משמש כקונסול כבוד של ניו זילנד בישראל.
בשנת 2008 קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת על תרומתו במשך יותר משני עשורים לקידום קונצרן לוריאל.
באוקטובר 2015 מונה לנציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
מתגורר ברמת השרון, נשוי לאתי (אחותה של חנה לסלאו) ואב לשניים.
אחיו של גד הוא דן פרופר, ששימש מנכ"ל "אסם" ואחר כך יו"ר הדירקטוריון שלה.
גד בֶּק היה פעיל מחתרת בגרמניה בתקופת השואה, סופר ואיש חינוך יהודי גרמני-ישראלי.
נולד בשם גֶרהארד בק (Gerhard Beck) בברלין בירת גרמניה, באזור שבו התגוררו בעיקר מהגרים יהודים, בן לאב יהודי מאוסטריה ואם נוצרייה שהתגיירה, ולו אחות תאומה, מַרגוֹט (מרים).
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לשכונת וַייסֶנזֶה שבצפון-מזרח העיר, ושם גדל בק ולמד בבית ספר עממי וסבל מגילויי אנטישמיות מצד חבריו לספסל הלימודים.
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל ללמוד בבית ספר יהודי, אך נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד בחנות.
בהיותו "בן-תערובת" (מישלינג) כהגדרת חוקי הגזע, בק נעצר והושם במחנה רוזנשטראסה שבמרכז העיר, אולם שוחרר תוך זמן קצר ביחד עם יתר העצורים היהודים בעקבות מחאת רוזנשטראסה, והוא נשאר בברלין.