tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'אבר נולד וגדל בטייבה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
הוא אחיו הגדול של הכדורגלן ושחקן נבחרת ישראל, מחמוד ג'אבר.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, ממנה עבר בגיל 17 וחצי לקבוצת הנוער של הפועל רמת השרון.
ב-5 במאי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל רמת השרון, כשנכנס כמחליף בתיקו 1–1 נגד הפועל חיפה בליגת העל.
בקיץ חתם בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית, עמה זכה בגביע פלסטין בסיום העונה.
בקיץ חתם באהלי אל-ח'ליל, והיה שותף להעפלה של הקבוצה לגביע AFC.
בקיץ חתם באל-מוקוואלון מליגת העל המצרית, אך העסקה בוטלה אחרי שלושה ימים.
שנה לאחר מכן חתם באל-איתיחאד אלכסנדריה המצרית, אך גם עסקה זו בוטלה, עקב רישומו כישראלי ולא כפלסטיני.
במאי חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-29 במאי 2021 חתם בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
ב-17 בינואר 2023 חתם במכבי בני ריינה.
בשנת 2013 זומן ג'אבר לנבחרת הצעירה של פלסטין, במדיה רשם שמונה הופעות.
ב-19 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין הבוגרת, בניצחון 1–0 על במסגרת גביע האתגר של ה-AFC.
הוא זכה עם הנבחרת בתואר, שהעניק לנבחרתו העפלה אוטומטית לגביע אסיה בכדורגל 2015, לראשונה בתולדותיה.
ב-12 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–0 במשחק ידידות מול .
השתתף עם נבחרת פלסטין בגביע אסיה 2015 ובגביע אסיה 2019.
ב-2020 נופה מסגל נבחרת פלסטין, על אף תרומתו הרבה ואף ששימש כקפטן לסירוגין, כתגובה על חתימתו בהפועל חדרה, קבוצה מליגת העל הישראלית.
עבדאללה בן נאסר בן ח'ליפה אאל ת'אני (; נולד ב-1960) הוא פוליטיקאי קטרי אשר כיהן כראש ממשלת קטר מ-26 ביוני 2013 ועד להתפטרותו ב-28 בינואר 2020. בנוסף היה גם שר הפנים.
אאל ת'אני הוא בן למשפחת אאל ת'אני השלטת בקטר.
הוא נינו של אחמד בן מוחמד אאל ת'אני שהיה מושל דוחא.
הוא בנו של השייח' נאסר בן ח'ליפה אאל ת'אני.
אמו הייתה שייח'ה מריאם בינת עבדאללה אל עטייה.
סיים את לימודיו במכללה הצבאית דורהאם, בריטניה, בשנת 1984 וקיבל תואר ראשון.
בשנת 1995 סיים את לימודיו באוניברסיטה הערבית של ביירות, וקיבל תואר ראשון נוסף.
אאל ת'אני הצטרף לצבא הקטרי ומונה כקצין סיור במדור משטרת ההצלה ב-1985. ב-1989 מונה כקצין ביטחון לאצטדיונים במדור אבטחת הבירה.
אחר כך הפך לעוזר מפקד חטיבת התמיכה במדור חירום של משטרת קטר.
הוא מונה למפקד חטיבה למבצעים מיוחדים במחלקת הביטחון המיוחד וכמפקד היחידה המיוחדת של מחלקת הביטחון המיוחד.
ב-28 בדצמבר 2001 מונה לעוזר מנהל מחלקת כוחות הביטחון המיוחדים לענייני מבצעים.
בספטמבר 2004 הועלה לדרגת תת-אלוף.
ב-15 בפברואר 2005 הוא מונה לשר הפנים לאחר שכיהן בתפקידים שונים בממשלה.
הוא נבחר לראשות הממשלה ב-26 ביוני 2013 במקום חאמד בן ג'אסם אאל ת'אני.
במקביל הוא גם החליף את עבדאללה בן חאלד אאל ת'אני כשר הפנים.
כהונתו הסתיימה ב-28 בינואר 2020.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה העליונה של מונדיאל 2022. מספר כלי תקשורת מתחו ביקורת על פגישתו עם פתחי חמאד, מנהיג פוליטי של חמאס, באפריל 2013, והעלו השערות לגבי הסיכונים של פעולות טרור שיתרחשו במונדיאל 2022.
אאל ת'אני נשוי, ולו שישה ילדים.
אל תאני זכה בפרס לגיון הכבוד ב-19 בנובמבר 2009.
עבדאללה בן סלאם , נולד בשם "חוסיין בן סלאם", היה רב מפורסם אשר קיבל את האסלאם והפך לאחד מהסחאבה המפורסמים ביותר.
עבדאללה בן סלאם היה רב יהודי בית'רב, והשתייך לשבט בני קינוקאע, אשר טענו שהם מהשושלת של יוסף.
הוא זכה לכבוד רב מצד אנשי העיר, גם מצד אלה שאינם יהודים.
במשך תקופה קבועה בכל יום, הוא היה מלמד ומרצה בבית הכנסת.
הוא היה ידוע באדיקותו ורוחניותו, בהתנהגותו הישרה, ובכנותו.
הוא היה מבלה כל יום גם זמן מה במטע שלו, מטפל בכפות תמרים.
לאחר מכן, כדי להגביר את ההבנה שלו ואת הידע שלו בדת, הוא היה מקדיש את עצמו ללימוד התורה.
על פי המסורת האסלאמית נאמר שבאחד הימים, בשעה שהוא לומד תורה, הוא נדהם מכמה פסוקים של התורה אשר עסקו בבואו של נביא אשר היה אמור להשלים את המסר של הנביאים הקודמים.
מסופר שככל שקרא יותר, הוא השתכנע כי הנביא הזה הוא מוחמד שהופיע בקרב עמו במכה.
ב־622 עזב מוחמד את מכה למדינה.
כשהגיע למדינה ועצר בקובה, אדם מיהר אל העיר בעודו קורא לאנשים ומכריז על בואו של מוחמד.
כששמע את החדשות, קרא עבדאללה אבן סלאם את השהאדה (הצהרת האמונה כי יש רק אלוהים אחד ומוחמד הוא שליחו) וסיפר לדודתו שישבה בקרבת מקום: "דודה, אני נשבע באלוהים שהוא באמת אחיו של משה וממשיך דרכו".
עבדאללה בן סלאם היה המוסלמי הראשון שעוד בחייו הובטח לו להיכנס לגן העדן.
בחדית' מתואר כי מוחמד ישב עם הטובים שבחבריו, ובשלב מסוים הוא שאל אותם אם הם רוצים לראות אדם שמתהלך על פני האדמה ובגן העדן בו זמנית.
על פי המסורה, כל אחד מחבריו הביט בו בשקט, בתקווה שהוא יקרא בשמו, אך מוחמד הצביע אל האופק, והסחאבה ראו שהוא מצביע על עבדאללה בן סלאם.
עבדאללה בן סלאם נפטר בשנת 663 באלמדינה.
אזכורו מחוץ לכתבי הבסיס של האסלאם
אף על פי שכמה מקורות מוסלמים טוענים כי הוא התאסלם מיד לאחר הגעתו של מוחמד למדינה, חוקרים לא מוסלמים נותנים יותר אמון למקורות אחרים, גם הם מקורות אסלאמיים, המצביעים על שנת 630 כעל שנת התאסלמותו של בן עבדאללה בן סלאם.
המומר היהודי סמואל אל-מגרבי שהתאסלם במאה ה-12, כתב בספרו אפחאם אל-יהוד כי היהודים בזמנו טענו שעבדאללה היה מעורב בגיבוש הקוראן.
לדבריהם עבדאללה הציע למוחמד שעל פי השריעה, גרושה לא תחזור לבעלה לפני שנישאה לגבר אחר, על מנת להפוך את המוסלמים לממזרים.
בנוסף הם ייחסו לעבדאללה את צחות הלשון המופלאה (אעג'אז אל-קוראן) של הקוראן, אך אל-מוגרבי דוחה זאת.
עבדאללה בן מוחמד בן עבדאללה בן עבד אלמוטליב היה אחד מבניו של מוחמד, נביא האסלאם, מאשתו הראשונה ח'דיג'ה.
עבדאללה, אשר נקרא על שם סבו, כונה גם "אל-טאהיר", שמשמעותו "הטהור", וכונה גם "אל-טייב".
שייח' עבדאללה בן זאיד בן סולטאן אָאל נהיאן הוא שר החוץ ושיתוף הפעולה הבין-לאומי של איחוד האמירויות הערביות.
אאל נהיאן הוא בנו של מייסד איחוד האמירויות הערביות, שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן ואחיהם של נסיך הכתר של אמירות אבו דאבי, שייח' מוחמד בן זאיד אאל נהיאן ונשיא איחוד האמירויות ואמיר אבו דאבי, שייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן.
עבדאללה בן זאיד בן סולטאן אאל נהיאן נולד בבירת איחוד האמירויות הערביות, אבו דאבי ב-30 באפריל 1972 למייסדה של איחוד האמירויות הערביות, שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן ורעייתו פאטמה בנת מובארכ אל-כתבי.
אאל נהיאן הוא בעל תואר ראשון שסיים בשנת 1995 במדע המדינה מאוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות.
הוא נשוי לשייח'ה אל-יאזיה בנת סייף אאל נהיאן, המשמשת שגרירה של רצון טוב לארגון המזון והחקלאות מאז שנת 2010, ולהם חמישה ילדים: פאטמה, מוחמד, זאיד, סייף ודיאב.
השייח' עבדאללה כיהן כיושב ראש תאגיד התקשורת של איחוד האמירויות הערביות, כיושב ראש התאחדות הכדורגל של איחוד האמירויות הערביות (1993–2001) וכתת-המזכיר של משרד ההסברה והתרבות (1995–1997).
בשנת 1999 כיהן כיושב ראש דירקטוריון קרן התקשורת של האמירויות ובשנים 2006 עד 2008 כיהן כיושב ראש הדירקטוריון של מועצת התקשורת הלאומית של האמירויות.
השייח' עבדאללה מונה לשר ההסברה והתרבות ב-1997, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2006. ב-9 בפברואר 2006 מונה לשר החוץ ושיתוף הפעולה הבין-לאומי של איחוד האמירויות הערביות.
הוא חבר במועצה לביטחון לאומי של איחוד האמירויות, יושב ראש קרן האמירויות לפיתוח הנוער, סגן יושב ראש קרן הפיתוח של אבו דאבי, חבר סגל המכללה לביטחון לאומי של האמירויות, ראש דירקטוריון האקדמיה האמירוּתית לדיפלומטיה, ויושב ראש החינוך ומשאבי האנוש.
במהלך כהונתו כשר החוץ ושיתוף הפעולה הבין-לאומי, איחוד האמירויות הערביות חוותה התרחבות מהירה של יחסיה הדיפלומטיים עם מדינות באמריקה הלטינית, דרום האוקיינוס השקט, אפריקה שמדרום לסהרה ומזרח אסיה, כמו גם הידוק וחיזוק יחסיה עם מדינות המערב ובראשן ארצות הברית, וכן כינון הסכם השלום עם מדינת ישראל.
בשנת 2009 עמד שייח' עבדאללה בראש הקמפיין הבין-לאומי שקידמה איחוד האמירויות הערביות כדי לקבל תמיכה בהצעתה, המוצלחת בסופו של דבר, לארח את מטה הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיות מתחדשות (IRENA).
באוגוסט 2017 דחק עבדאללה באיראן ובטורקיה לסיים את מה שאיחוד האמירויות כינתה כפעולות ה"קולוניאליות" שלהן בסוריה וקרא "ליציאה של אותם גורמים המנסים לפגוע בריבונותה של הרפובליקה הערבית הסורית."
ב-14 בפברואר 2019 הצדיק שר החוץ עבדאללה את התקיפות של ישראל על מטרות איראניות בסוריה.
ב-15 בספטמבר 2020 היה מן החותמים על הסכמי אברהם בין ישראל לאיחוד האמירויות ובחריין, לצד נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני במדשאה הדרומית של הבית הלבן.
עבדאללה בן ג'עפר בן אבי טאלב היה אחד מהצחאבה, אחיינו של האימאם עלי בן אבי טאלב, ואחיו למחצה של מוחמד בן אבי בכר (אנ').
בקרב הגמל, נלחם לצדו של האימאם עלי.
עבדאללה היה בנם של ג'עפר בן אבי טאלב ואסמאא בנת עומיס (אנ').
הוא נשא את זינב בנת עלי לאישה, ונולדו להם ארבעה בנים ובנת אחת: עלי, עבאס, עון, מוחמד, ואום כולת'ום.
לפי מקורות שונים, היו לעבדאללה עשרים ילדים מנשים שונות, כולל חמשת הילדים מזינב בנת עלי.
לאחר פטירתה של זינב, התחתן עבאללה עם אחותה, אום כולת'ום בנת עלי (אנ').
עבדאללה בן ג'עפר לא השתתף בקרב כרבלא, אך תמך בצד של חוסיין בן עלי ואהל אל-בית.
מסופר שהוא אמר "לא יכולתי לתמוך בחוסיין בן עלי בכרבלא, אך שני הבנים שלי עשו זאת".
עבדאללה בן ג'עפר מתואר כאדם שאהב להאזין למוזיקה, ואף תמך בזמרים בני תקופתו.
הוא מתואר כאדם אצילי, נבון, קפדני, צנוע ונדיב.
הוא היה מכונה "בחר אל-ג'וד", שמשמעותו "ים הנדיבות".
מספרים שהוא היה כל כך נדיב, עד כדי כך שפעם אחת הוא אפילו נתן לצדקה את הבגדים שהוא לבש.
עבדאללה עבד א-רחמן אל-חמדאן הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-חמדאן גדל במחלקת הנוער של א-שבאב.
בשנת 2018 הושאל למשך חצי עונה למחלקת הנוער של ספורטינג חיחון מלה ליגה, ולאחריה חזר לא-שבאב.
ב-15 בפברואר 2019 ערך אל-חמדאן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של א-שבאב, בניצחון 0–1 על אל-וחדה במסגרת המחזור ה-20 בליגת העל הסעודית לעונת .
בסך הכל ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-6 בפברואר 2021 חתם אל-חמדאן על חוזה לחמש עונות באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-9 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על אל-עין במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת .
אל-חמדאן היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2020. ב-5 בספטמבר 2019 ערך אל-חמדאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מאלי במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת סעודיה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ליגת האלופות האסיאתית (1): 2021
עבדאללה איקבאל (בדנית: Abdullah Iqbal; נולד ב-27 ביולי 2002 בדנמרק) הוא כדורגלן פקיסטני-דני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מיילבי מליגת העל השוודית ובנבחרת פקיסטן.
איקבאל גדל במחלקות הנוער של בולקלובן 1903 וברונדבי.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בולקלובן 1903.
ב-8 באוגוסט 2024 חתם לארבע שנים במיילבי מליגת העל השוודית תמורת 200 אלף אירו.
בסיום עונת זכה עם הקבוצה באליפות הראשונה שלה.
ב-16 בנובמבר 2022 ערך איקבאל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פקיסטן, בהפסד 1-0 לנבחרת נפאל במשחק ידידות.
עבדאללה אידריס הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-נסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
אידריס גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2018 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
אידריס נכלל בסגל נבחרת איחוד האמירויות הערביות עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-25 במרץ 2023 ערך אידריס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 0-0 נגד נבחרת טג'יקיסטן במשחק ידידות.
עבדאללה סולטאן אחמד מוחמד אחמד אל-ח'לאסי הוא כדורגלן בחרייני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-מוחארק מליגת העל הבחריינית ובנבחרת בחריין.
אל-ח'לאסי גדל במחלקת הנוער של אל-מוחארק.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבחריינית.
ב-10 בינואר 2023 ערך אל-ח'לאסי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחריין, בניצחון 2-1 על נבחרת קטר במסגרת גביע המפרץ לאומות.
ב-28 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת סוריה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת בחריין לטורניר גביע אסיה 2023.
עבדאללה בּוּ-חָבּיבּ היה כלכלן, סופר ודיפלומט לבנוני שכיהן כשר החוץ בממשלת לבנון, מספטמבר 2021 ועד פברואר 2025. בו-חביב כיהן במספר תפקידים בבנק העולמי, היה שגריר לבנון בארצות הברית, וייסד וניהל את מרכז עיסאם פארס ללבנון לחשיבה על מפלגתית, לקידום והבנת סוגיות עולמיות, אזוריות ומקומיות, המשפיעות על לבנון.
בו-חביב נולד ב (جديدة المتن), שמצפון לביירות.
בשנת 1960 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב (برومانا) ולאחר מכן למד באוניברסיטה האמריקאית של ביירות , שם קיבל בשנת 1967 תואר ראשון בכלכלה ובשנת 1970 את התואר השני בכלכלה.
הוא עבר ללמוד באוניברסיטת ונדרבילט בנאשוויל, טנסי ובשנת 1975 קיבל תואר דוקטור בכלכלה.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה "אספקת נפט גולמי לטווח ארוך בארצות הברית".
תוך כדי לימודיו הוא לימד במחלקה לכלכלה של האוניברסיטה: כעמית הוראה בכיר (1973–1975) וכעוזר הוראה (1975–1976).
בשנת 1976, בו-חביב החל לעבוד בבנק העולמי, ככלכלן ולאחר מכן כפקיד הלוואות בכיר עד 1983.
בין השנים 1983–1990 כיהן בו-חביב כשגריר לבנון בארצות הברית, ולאחר מכן הוא שב לעבוד בבנק העולמי.
מ-1992 שימש כיועץ בכיר לסגן נשיא אזור המזרח התיכון וצפון אפריקה - MENA עד לפרישתו בשנת 2001.
בין השנים 2002–2003 הוא שימש כמרצה באוניברסיטת נוטרדאם, לבנון (NDU).
בו-חביב שימש כיועץ בכיר של סגן ראש ממשלת לבנון, עיסאם פארס, עד אוגוסט 2005.
בשנת 2007 בו-חביב הקים וניהל את מרכז עיסאם פארס ללבנון.
המרכז אינו מזוהה פוליטית והוא צוות חשיבה אמריקאי בביירות, שמטרתו לקדם הבנה "מאוזנת ומציאותית של סוגיות אזוריות ופנימיות עולמיות מרכזיות המשפיעות על לבנון".
המרכז קרוי על שם , איש עסקים, מדינאי ופילנתרופ לבנוני.
לאורך שהותו בלבנון, בין השנים 2003–2015 הוא שימש כמרצה באוניברסיטת לה סאג'ס, לבנון.
ספר בערבית: اللون الأصفر (תעתיק עברי: אל-דאו אל אצפר.
מילולית: הצבע הצהוב), 1991, על מדיניות ארצות הברית כלפי לבנון, תיעוד של שבע שנותיו של בו-חביב כשגריר לבנון בארצות הברית.
במהלך שלושים השנים האחרונות לחייו בו-חביב פרסם מספר רב של מאמרים על לבנון בכתבי עת מדעיים, בעיתונות האזורית והבינלאומית.
בו-חביב נפטר בביירות ב-23 ביולי 2025. הותיר אחריו אישה, ג'וליה סיברוק קול (Julia Seabrook Cole), ושלושה ילדים.
עבדאללה חמד מוחמד סלים אל-מנהאלי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-וחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
חמד גדל במחלקת הנוער של אל-וחדה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2019 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך חמד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 0-0 נגד נבחרת לבנון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
עבדאללה בן ח'ליפה אאל ת'אני היה ראש ממשלת קטר השלישי בין ה-29 באוקטובר 1996 ל-3 באפריל 2007. הוא שימש כיועץ לאמיר ולעיתים קרובות ייצג אותו באירועים חגיגיים וקבלות פנים.
עבדאללה אאל ת'אני נולד ב-1958 בדוחה, קטר לשוושלת הקטרית ת'אני.
הוא בנו הבכור של האמיר הקודם וה-8 של קטר, ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, ואשתו השלישית, שייח'ה רודהא בינת ג'אסם בן ג'בר אאל ת'אני.
הוא הבן השלישי של אביו.
שייח' עבדאללה הוא אחיו למחצה הצעיר של חמד בן ח'ליפה אאל תאני, האמיר לשעבר של קטר.
השייח' עבדאללה רכש את השכלתו בבית הספר בקטר, קיבל את תעודת בית הספר התיכון שלו ב-1975, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בדצמבר 1976.
לאחר סיום לימודיו הצטרף שייח' עבדאללה לכוחות המזוינים של קטר ומילא תפקידים צבאיים בכירים רבים עד 1989 כאשר מונה לעוזר המפקד העליון של הכוחות המזוינים, בדרגת סגן אלוף.
ב-1979 מונה עבדאללה ליושב ראש הוועד האולימפי של קטר, ושימש בתפקיד זה עד 1989.
ב-17 ביולי 1989 הוא מונה לשר הפנים של קטר.
בנוסף לתפקיד זה ב-11 ביולי 1995 הוא הפך לסגן ראש הממשלה.
ב-29 באוקטובר 1996 הוא מונה לראש ממשלה והמשיך בתפקיד שר הפנים עד 2 בינואר 2001. ב-3 באפריל 2007 הוא התפטר והוחלף על ידי שר החוץ דאז חמד בן ג'אסם בן ג'בר אאל ת'אני שמונה כראש ממשלה.
לעבדאללה שישה בנים: חמאד, סוהים, תמים, פאהד, מוחמד וח'ליפה.
הוא דובר אנגלית וצרפתית בצורה שוטפת.
עבדאללה הוא הבעלים של כמה סוסי מרוץ ונכון לשנת 2012 הוא זכה ב-2,070,043.78 יורו כספי פרסים.
עבדאללה בן חסן א-נועיימי הוא איש צבא בדרגת לוטננט גנרל המכהן כשר ההגנה של בחריין מאז דצמבר 2018.
א-נועיימי הצטרף לכוח ההגנה של בחריין בשנת 1972 והחל ללמוד באקדמיה הצבאית הכווייתית (الكلية العسكرية الكويتية), אותה סיים ב-1974. במרץ 2010 מונה לתפקיד המפקח הכללי וכיהן בו עד דצמבר 2018.
ב-4 בדצמבר 2018, לאחר , מינה אותו מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה לשר ההגנה בממשל, ואת ראש הממשלה הוותיק ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה מינה מחדש לראש הממשלה.
א-נועיימי הוא בעל תואר שני במדעי הצבא מלימודיו בפקיסטן, והוא בוגר קורסים צבאיים רבים במדינות ערביות ואחרות, ובהן ירדן, פקיסטן, בריטניה וארצות הברית.
מדליית הוקרה לשירות הצבאי, ברמה הגבוהה – 1978.
מדליית שחרור כווית, מחלקה ג' – 1991.
מסדר בחריין, מחלקה ב', בשנת 1997.
מדליית דיאלוג, מחלקה א' בשנת 2001.
מדליית מיומנות צבאית, ברמה הגבוהה – 2007.
מדליית בחריין, ברמה הגבוהה – 2011.
עבדאללה חליחל הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בדילה גורי.
חליחל התחיל לשחק כדורגל בגיל 12 בקבוצת הילדים של מכבי חיפה וכעבור שנה הצטרף לעירוני קריית שמונה.
ב-28 בדצמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-1 למכבי חיפה, בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 3 שערים ב-7 הופעות סך הכל.
ב-7 באוגוסט 2021 חתם בא-נסר (דובאי) מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות תמורת 300 אלף אירו.
ב-19 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 לעג'מאן.
ב-2 בפברואר 2022 הושאל להפועל נוף הגליל.
בסיום העונה נוף הגליל ירדה לליגה הלאומית וחליחל עזב את נוף הגליל.
כפר קאסם ובמהלך העונה חתם בהפועל אשדוד עמה רשם ירידת ליגה שנייה ברציפות, הפעם לליגה א'.
ב-23 בנובמבר 2023 חזר לליגת העל וחתם בבני סכנין.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם בדילה גורי מליגת העל הגאורגית.
עבדאללה בן בולוקין היה השליט האחרון של הטאיפה של גרנדה (1073-1090).
נולד לבולוקין יורש העצר של באדיס בן חבוס.
אביו מת מהרעלה ב-1064. לדברי עבדאללה בזכרונותיו, הרוצח היה רבי יהוסף הנגיד שהיה מסוכסך איתו.
לאחר מותו מונה מכסאן אחיו של בולוקין ליורש העצר.
עבדאללה מספר שיהוסף העליל עליו עלילות ובעקבות כך מכסאן הוגלה מהעיר, יהוסף ניסה להתקרב לעבדאללה אך זה שמר על מרחק מפניו מפני שסבר שהוא רוצח אביו.
ב-1073 מת באדיס והוריש את מלכותו לשני נכדיו עבדאללה ותמים, עבדאללה קיבל את גרנדה וכל המחוזות במזרח והמחוזות המערביים שמצפון לשרשרת ההרים סיירה דה אלחמה וסיירה דה עבדאלאכ'יס.
תמים קיבל את מלאגה וסביבתה.
מיד לאחר שקיבל את ירושתו ניהל מאבקים עם שרים ושליטים של ערים קטנות עד שהצליח לבסס את שלטונו.
ב-1074 נלחם נגד מלך סביליה, בהמשך השנה העלה מס לאלפונסו השישי, מלך לאון.
השתתף בקרב א-זלאקה נגד האחרון לצד יוסוף בן תאשפין.
ב-1090 יוסוף בן תאשפין, מנהיג המוראביטון, כבש את גרנדה ללא קרב והדיח את עבדאללה מכסאו, האחרון הוגלה לאגמאת שבמרוקו.
במהלך גלותו באגמאת, עבדאללה בן בולוקין כתב את זיכרונותיו ואת תולדות הזירים בגרנדה.
החיבור נקרא (בתרגום חופשי): "זיכרונות האמיר עבדאללה, אחרון מלכי בית זִירי בגרנדה".
לפי חיים שירמן על אף שנאתו לנגידים שמואל ויהוסף ניתן לסמוך עליו במקרים רבים.
הזיכרונות פורסמו על ידי אווריסט לוי פרובנסל בקהיר 1955.
שייח' עבדאללה בן חמד אאל ת'אני הוא סגן אמיר קטר ויורש העצר המשוער של אמיר קטר.
לפני מינויו לסגן אמיר קטר שימש כראש הדיוואן האמירי של קטר.
שייח' עבדאללה נולד בדוחה שבקטר ב-9 בפברואר 1988 לשייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, אמיר קטר לעתיד בין השנים 1995–2013, ולשייח'ה נורה בנת ח'אלד אאל ת'אני, אשתו השלישית.
בשנת 2010 סיים את לימודיו בבית הספר לשירות חוץ על-שם וולש באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בין 20 בדצמבר 2011 ל-10 בנובמבר 2014 שימש כראש הדיוואן האמירי של קטר.
ב-11 בנובמבר 2014 מונה על-ידי אחיו למחצה, אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני, למשרת סגן אמיר קטר , והפך אותו באופן בלתי רשמי ליורשו.
שייח' עבדאללה התחתן עם שייח'ה אל-מהא בנת מוחמד אל-עטיה בארמון אל-וג'בה ב-22 במרץ 2012. לשניים שני בנים: שייח' חמד ושייח' תמים.
עבדאללה יוסף עזאם , המכונה "שייח' עזאם" או "אבי הג'יהאד", היה טרוריסט פלסטיני ואחד ממייסדי והוגי האידאולוגיה של הטרור האסלאמיסטי הסוני הבין-לאומי במאה ה-20, מבכירי ארגון האחים המוסלמים ומייסד ארגון הטרור אל-קאעידה.
הגותו ורעיונותיו האידאולוגיים השפיעו רבות גם על החמאס.
עבדאללה עזאם נולד בכפר סילת אל-חארית'יה באזור ג'נין בצפון השומרון בתאריך 14 בנובמבר 1941.
הוא סיים את לימודיו במדרסה בג'נין, ולמד לימודי חקלאות במכון כדורי בטולכרם.
בהיותו בן 20, התחתן עם אום מוחמד, שהייתה אז בת 12.
עזאם עבד זמן מה כמורה, בהתחלה בכפר שליד העיר כרכ ואחר כך בבורקין.
ב-1963 נסע לסוריה שם הוא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא א-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת וקיבל תואר ראשון בלימודי אסלאם בשנת 1966. בחופשותיו היה חוזר לכפרו, מטיף ומלמד במסגד המקומי וכך עשה גם לאחר סיום לימודיו.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, עקר עם משפחתו לירדן.
ב-1969 הוא הצטרף ל"אחים המוסלמים" ונטל חלק ב"מלחמת המרדפים" שהתנהלה באזור בקעת הירדן.
הוא שימש כמפקד של אחד מ"בסיסי הנכבדים" ("קוואעד א-שיוח'") – בסיסים בזרקא שבירדן, שבהם התאמנו לוחמי "האחים המוסלמים", שפעלו אומנם באופן עצמאי, אך תחת דגל ה"פת"ח".
עזאם התאכזב מהיחס המזלזל לטענתו של הלוחמים הפלסטינים לאסלאם ומהגישה שהוא ראה כמרקסיסטית-לאומנית של הפת"ח שסתרה את האידאולוגיה הפאן-אסלאמית שבה דגל, ועבר ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, שם קיבל תואר שני בלימודי אסלאם (שריעה).
הוא הושפע מדעותיהם של האימאם חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים, ושל סייד קוטב בנושא המאבק המתמיד בין אומת האסלאם לבין הג'אהליה, ואף כתב ספר על סייד קוטב והגותו.
במקביל הייתה מחלוקת בינו לבין יוסוף אל-קרדאווי בנושא חייהם של מוסלמים במדינות לא מוסלמיות (למשל באירופה).
עזאם חזר לירדן ולימד באוניברסיטת ירדן, אך נאלץ לעזוב אותה בשנת 1970, כאשר כחלק מאירועי ספטמבר השחור גירש המלך חוסיין את כל פעילי אש"ף.
עזאם חזר למצרים וקיבל בשנת 1973 תואר דוקטור בלימודי האסלאם מאוניברסיטת אל-אזהר.
לאחר קבלת התואר הוא חזר לעמאן כדי ללמד באוניברסיטת ירדן, והיה גם האחראי לחלוקת קרנות הצדקה של הוקף, שדרכו קשר קשרים ולימד מסרים מהפכניים במסגדים הרבים של הפליטים הפלסטינים בירדן.
אך הוא פוטר עקב השתייכותו לאחים המוסלמים.
עזאם עבר לערב הסעודית ולימד שם באוניברסיטת המלך עבד אל-עזיז , שמומנה מכספי הנפט שקיבלה סעודיה, והפך למורהו הרוחני של אוסאמה בן לאדן שהיה סטודנט באוניברסיטה.
עזאם נשאר באוניברסיטה זו עד 1979.
על פי הגותו של עזאם, אם ארץ מוסלמית מותקפת, על כל המוסלמים (האומה) באופן אישי (פרד אל-עין) לצאת להגנתה.
כדוגמאות הוא נתן את אפגניסטן, פלסטין ואנדלוסיה.
עזאם ובן לאדן נסעו לפקיסטן ב-1980 במטרה להילחם בכוחות הסובייטיים שפלשו לאפגניסטן.
הוא לימד תחילה כמושאל מטעם האוניברסיטה הסעודית על שם עבד אל-עזיז באוניברסיטה האסלאמית באסלאמאבאד, אך ב-1984 עזב את האוניברסיטה באסלאמאבאד לאחר שהסעודים סירבו לחדש את חוזהו, כיוון שהשלטונות המקומיים (הפקיסטניים) לא שבעו נחת מכך שהשתתפותו בג'יהאד באפגניסטן נעשתה על חשבון שעות ההוראה שלו באוניברסיטה.
לפיכך, הוא עבר לפשאוור (עיר גבול פקיסטנית סמוכה לאפגניסטן), והחל ללמד ב"מכללת (לימים אוניברסיטה) ההטפה והג'יהאד" שהוציאה מתוכה "מוג'אהדין" (לוחמי מלחמת קודש) רבים שהשתתפו בלחימה באפגניסטן.
במקביל הוא ניהל את משרדי "אגודת העולם המוסלמי" וה"אחים המוסלמים" בפשאוור, והיה ממונה על שליחת מורים לבתי ספר שהטיפו לג'יהאד.
אשתו עסקה באותו זמן בפעילות הומניטרית בקרב הפליטים האפגניים.
שם הוא גם הקים את "מכּתב ח'ידמאת אל-מוג'אהדין" – "המשרד למתן שירותים למוג'אהדין", באמצעות מימון שהשיג בן לאדן, שהיה מקורב אז לבית המלוכה הסעודי.
יחד הם הקימו שם ארגון מתנדבים שמנה למעלה מ־40,000 לוחמים.
לפי טענת תומכיו, הוא גם השתתף פיזית בקרבות, ממלא אחר ההלכה כי "שעה אחת של לחימה למען דרכו של אלוהים טובה יותר משבעים שנות תפילה".
האגדה מספרת עליו כי למרות היותו בשנות הארבעים לחייו, הוא חצה את אפגניסטן לרוחבה ולאורכה על חמורים וברגל, במעברי הרים צרים ובמסעות ארוכים שעייפו רבים משותפיו הצעירים אך לא אותו.
כחלק נכבד מעיסוקו השוטף, קיים עזאם נסיעות רבות מחוץ לאפגניסטן, שנועדו בעיקר לגייס מתנדבים ל"ג'יהאד".
הוא ביקר, בין השאר, גם בארצות הברית.
ב-1986 פתח עזאם את הסניף הראשון של הארגון שלו לגיוס מתנדבים אסלאמיים בעיר טוסון שבמדינת אריזונה; השתתף בכינוס אסלאמי שהתקיים ב-1988 באוקלהומה סיטי; קיים ביקור במוסד לגיוס מתנדבים לג'יהאד, שהוקם בברוקלין שבעיר ניו יורק, ביוזמת פעילים אסלאמיים מקומיים.
מוסד זה פעל במשך כעשור.
עם הנסיגה הסובייטית וניצחון הג'יהאד באמצע שנת 1989, החלו מאבקי כוח קשים בין פלגים שונים של המוג'אהדין על השאלה מי ישלוט בארגון.
בראש שתי הקואליציות הגדולות עמדו אחמד שאה מסעוד מצד אחד וגולבדין חכּמתיאר מצד שני.
עזאם ניסה להשכין שלום ביניהם ואף הוציא פתווה (פסק הלכה מוסלמי) שאוסרת על הלוחמים הערבים ליטול צד במאבק הכוחות על השליטה.
תלמידו ושותפו, בן לאדן, צידד יותר ויותר בחכמתיאר.
הקשר של בן לאדן לתכנון ההתנקשות במסעוד, העכיר מאוד את היחסים בין עזאם לבין בן לאדן.
עזאם נהרג ב-24 בנובמבר 1989 בפשאוור כאשר המכונית בה נסע עם שני בניו התפוצצה.
ספקולציות שונות הועלו בקשר למותו.
יש הטוענים שהיה זה המודיעין הסובייטי שהתנקש בחייו.
ויש הטוענים כי האמריקנים עשו זאת.
מנגד, חוקרים רבים מאמינים כי איימן א-זוואהירי, ממנהיגי אל-קאעידה, הוא העומד מאחורי ההתנקשות בפקודתו של אוסאמה בן לאדן, וזאת לאור חילוקי הדעות בין השניים בנושאים רבים, בהם: מידת המעורבות של לוחמים ערבים בקרבות השליטה הפנימיים באפגניסטן, שאלת השימוש בכספים ובתחמושת למטרות אחרות מחוץ לאפגניסטן, והמשך דרכה של תנועת הג'יהאד בכלל.
יש גם חוקרים הטוענים כי בן לאדן עמד מאחורי ההתנקשות, והמניע היה חילוקי דעות יחסים עכורים והרצון לרשת אותו.
בן לאדן עצמו טען שזאת הייתה מלאכת ידיו של המוסד הישראלי.
אחרים טוענים שהיו אלה שליחיו של שירות המודיעין הפקיסטני, ה-CIA או מפקדים אפגנים יריבים.
בפיצוץ נהרגו גם שניים מבניו.
לאחר מותו הפך בן לאדן לראש תנועת אל-קאעידה.
ארגון הטרור הקרוי על שמו – גדודי עבדאללה עזאם, ביצע בשארם א-שייח' סדרת פיגועי טרור ב־23 ביולי 2005.
במשך חייו עבדאללה עזאם כתב ספרים רבים על נושא הג'יהאד, ובהם:
"הגנת אדמות האסלאם, חובתו האישית של כל מוסלמי" – אחד הספרים הכי חשובים של הג'יהאד העולמי.
הוא הוצא לאור בעמאן שבירדן.
השורה התחתונה של הספר היא שכל הארצות שהיו אי פעם תחת שלטון מוסלמי, חייבות לחזור להיות תחת שלטון מוסלמי באמצעות הג'יהאד (להלן תרגום הספר לאנגלית).
"הצטרפו לקרוואן" – ספר שמהווה קריאה לנוער האסלאמי לצאת למלחמה באפגניסטן.
"הסרטן האדום" – כתב פלסתר חריף נגד הקומוניזם כתופעה בין-לאומית.
בספר יש פרק בעל נימה אנטישמית ובו האשמת היהודים, ובכללם הציונים, כמפיצי הקומוניזם בעולם לרבות בעולם הערבי בעידן המודרני.
יצא לאור בעמאן (לא ברור באיזו שנה).
"אהבת הג'יהאד השתלטה על חיי, על נפשי, על תחושותיי, על ליבי ועל רגשותיי.
אם ההתכוננות [לג'האד] היא טרור – כי אז אנו טרוריסטים.
אם ההגנה על הכבוד היא קיצוניות – כי אז אנו קיצונים.
אם הג'יהאד [מלחמת הקודש] נגד האויבים הוא פונדמנטליזם – כי אז אנו פונדמנטליסטים".
"אנו סבורים שעלינו להתחיל באפגניסטן לפני פלסטין, לא משום שאפגניסטן חשובה יותר מפלסטין...
אלא משום שישנן כמה סיבות דוחקות להפיכתה של אפגניסטן לנקודת פתיחה [עדיפה].
סיבות אלה הן: (1) הקרבות באפגניסטן מתנהלים עדיין במלוא עוזם, והגיעו לעוצמה חסרת תקדים; (2) הנפת דגל האסלאם באפגניסטן היא כבר עובדה מוגמרת; ו-(3) המטרה ברורה: 'לרומם את דברו של אללה'".
"השהידים הם אלה שכותבים את ההיסטוריה של כל עם ועם, כי ההיסטוריה של העמים ניתנת לכתיבה רק בדם ויזע".
"החובה לא צריכה להיעלם עם הניצחון באפגניסטן, והג'יהאד יישאר חובה אישית עד שכל האדמות שהיו פעם אסלאמיות יחזרו אלינו והאסלאם ישלוט בהן שוב.
לפנינו עוד פלסטין ובוכרה, לבנון וצ'אד, אריתריאה וסומאליה, הפיליפינים, בורמה, דרום תימן, טשקנט, אנדלוסיה".
"ג'יהאד ורובה בלבד, לא משא ומתן, דיונים ודו-שיח".
7 וחצי שנים בג'יהאד באפגניסטן ושנה וחצי בג'יהאד של פלסטין, ושאר כל הזמן אינו בעל משמעות".
הרב עובדיה אברהם יוסף סומך (ידוע בכינויו רבי עבדאללה סומך, בערבית: عبد الله سوميخ) (ה'תקע"ג, 1813 – י"ח באלול ה'תרמ"ט, 13 בספטמבר 1889) היה פוסק, איש חינוך, ראש ישיבה ומנהיגה של יהדות בבל של המאה ה-19.
נולד בבגדאד לכאתון ולרב אברהם יוסף יחזקאל, שהיה עשיר ותלמיד חכם, בן למשפחת צאצאי רבנו נסים מחבר הווידוי הגדול.
למד תורה והתחנך אצל הרב יעקב בר יוסף הרופא, שהיה אחד מגדולי הדיינים בעיראק בדור שלפניו, ובספרו "חלק יעקב" כינה את תלמידו "תלמידי המובהק והנבון".
בהגיעו לפרקו נישא לשרה, בת דודו יצחק.
בתקופה שלאחר נישואיו, בין לימוד תורה למשנהו, החל לעסוק במסחר כשותף עם הסוחר הבגדאדי רבי משה כבאזה.
הוא אסף עשרה אברכים ולימד אותם במשך ימות השבוע ללא תמורה.
בשנת 1840 (ה'ת"ר) רכש הגביר חצר ובנה בשטחה מבנה בית מדרש לו קרא "מדרש אבו מנשי" (שהתפתח בהמשך למדרש בית זלכה) והקדישו ללימוד בידי הרב ותלמידיו, כשהוא מקציב לתלמידים משכורות חודשיות.
הרב עבדאללה עמד בראש הישיבה עד לפטירתו.
הרב שלמה בכור חוצין כתב בהצפירה בשנת ה'תר"ן (1889) על הרב עבדאללה סומך:
קובצי השו"ת שחיבר מכילים שאלות שנשלחו אליו מרחבי עיראק, מהודו ומפרס.
השאלות מעידות על תקופה של שינויים רבים בחייהם של השואלים, שנבעו מתהליכי מודרניזציה שהיו מלווים בחידושים טכנולוגיים, שיטות חדשות של ארגון חברתי ותרבותי ועוד.
מתשובותיו, במיוחד לקהילה הבגדאדית שהיגרה להודו, עולה כי הרב סומך קיבל בצורה לא מאיימת את חידושי המודרנה, ואפשר לשואלים להשתלב בנורמות המקובלות בעולם שבו הם חיים, כל זאת מבלי לזנוח את דרך התורה.
חלק קטן מתשובותיו נדפסו בסוף ספרו "זבחי צדק" ומאות תשובות אחרות היו מכורכים בשני כרכים ומונחים בחדר ישיבתו עוד מלפני מלחמת העולם הראשונה, ומאז לא נודע בידי מי נפלו.
בשנת תרמ"ז (1887) נכתב בעיתון דער איזראעליט על השאלות שהופנו לרבי עבדאללה:
כשפרצה מגפת הכולרה בעיראק בשנת 1889, נדבק בה הרב עבדאללה בהיותו בכפר "גרארה" הסמוך לבגדאד, וראשי הקהילה החזירוהו לבגדאד כדי שיתרפא, אולם ב-13 בספטמבר 1889 (י"ח באלול ה'תרמ"ט, ליל מוצאי שבת) הלך לעולמו.
בשל המגפה, הוצא צו מטעם הממשלה האוסר על קבורת מתים בבית הקברות הסמוך לבגדאד.
נכבדי הקהל, הרב אברהם הלל והרב ששון שמוחה, ביקשו היתר ממושל בגדאד לקבור את הרב עבדאללה בבית הקברות הסמוך לעיר, אולם נענו בשלילה.
במקום זאת אישר המושל לקבור את הרב בחצר "יהושע כהן גדול", לצד קברו של רבו, הרב יעקב הרופא, שנמצא מעברו השני של נהר החידקל.
כשהחל מסע הלוויה וההספדים, הופיעה קבוצת פורעים ובראשם מוכתר מחוז "אל-כרך", ודרשו ממשתתפי הלוויה לעזוב את המקום בטענה שחל עליהם איסור קבורה במקום.
כשהוצג בפניהם האישור ממושל העיר, החלו להכות את משתתפי הלוויה.
משלחת נכבדים מהקהילה היהודית נשלחה אל המושל, וזה האחרון שלח פלוגת פרשים, כדי לאפשר ליהודים לקבור את רבם.
המוכתר מנגד, הביא עמו למקום המון מוסת, ומהומה פרצה במקום.
בין המהומה והמולת האנשים, הצליחו לטפס שישה יהודים מעל לחומה שהקיפה את חצר הקבורה, פתחו את שער הכניסה, הכניסו את מיטת הרב וקברוהו בזריזות.
בימים שלאחר מכן, הפיץ המוכתר ידיעות על משתתפי הלוויה היהודים שכביכול הכו מוסלמים, ובשל כך מושל בגדאד התכחש לאישורו, והורה לעצור את נכבדי הקהילה היהודית – הרב אברהם הלל, הרב ששון שמוחה, הגביר יחזקאל עיני ועוד.
בימים שלאחר מכן תקף המון מוסלמי את התושבים היהודים בבגדאד, ובעקבות כך שלחו רבני העיר מברקים אל קהילות יהודיות ברחבי העולם, בבקשה שישפיעו על הפסקת הפרעות.
כשנודע לממשל בבגדאד על המברקים שנשלחו, נעצרו גם הרבנים.
לבסוף התערב הממשל הבריטי ושלח התראה לסולטן טורקיה, עבדול חמיד, בבקשה להורות על הפסקת הפרעות, ואף איים כי יערב כוח צבאי שיישלח לבגדאד, באם יתעלמו מבקשתו.
הסולטן הטורקי נענה לבקשה והורה לשליח מטעמו לחקור את התנהלותו של מושל בגדאד.
לאחר חקירה ובדיקה הודח המושל והוחלף, וחיי הקהילה היהודית שבו למסלולם.
מושל בגדאד החדש פרסם צו האוסר על הכאת יהודים, ונכבדי הקהילה היהודית ורבניה שוחררו ממעצר.
כדי להביא להרגעת הרוחות בין ההמון המוסלמי לקהילה היהודית, הוציא המושל צו פשרה שבו הורה להעביר את קברו של הרב לבית העלמין הסמוך לבגדאד.
לאחר כשלושה חודשים מהקבורה הראשונה, הועברה גופתו של הרב לבית הקברות היהודי הסמוך לבגדאד.
שוב נערכה הלוויה מחדש, בהשתתפות יהודים ומוסלמים כאחד, ובראשם ראש הצבא ושרי הממשלה.
הלוויה יצאה לעבר מדרש בית זילכה, שם הספידו הרב יוסף חיים, ומשם המשיכה לבית הקברות.
הרב יוסף חיים מבגדאד (מחבר בן איש חי) – מגדולי הפוסקים הספרדים, מנהיג, דרשן ומחבר.
הרב יעקב חיים סופר – פוסק הלכה מפורסם, מחבר סדרת ספרי ההלכה כף החיים.
הרב אליהו מני – מגדולי רבני עיראק ורבה הראשי של חברון, בנו של הרב סלימאן מני ובעלה של סמרה, אחותו של הרב עבדאללה סומך.
הרב יצחק אברהם שלמה 'מג'לד' – דיין, שוחט והחכם באשי של בגדאד.
הרב יחזקאל משה הלוי – אב"ד בגדאד, ומחבר ספר ימ"ה וקדמה.
הרב שלמה בכור חוצין – גאון מופלג בקי עצום בתלמוד, בלשן וחוקר.
הרב שמעון אגסי – מגדולי רבני בגדד, שני בחשיבותו למעמדו של ה"חכם באשי" - ראש הקהילה.
הרב יהודה פתיה – מקובל ומחבר ספרים.
הרב שלום דנגור – כיהן כרב העיר סואץ.
הרב אברהם משה הלל – ראב"ד וחכם באשי בבגדד.
הרב ששון שמוחה – ראב"ד וחכם באשי בבגדד.
הרב משה שמאש – ראב"ד וחכם באשי בבגדד.
הרב אלישע דנגור – חכם באשי בבגדד.
הרב עזרא דנגור – ייסד בית-דפוס בבגדאד והיה חכם באשי בעיר.
הרב נסים חי הלוי – זקן תלמידיו, ר"מ בישיבתו של רבו, דיין בענייני עגונות, ושוחט מומחה.
רבו היה מתייעץ וסומך עליו בהלכות שחיטה.
הרב נסים עיני – עלה בשנת תרי"ז לא"י ולמד בישיבות כנסת יחזקאל וחסד אל ונחשב לאחד מגדולי הרבנים המקובלים.
זבחי צדק – על שולחן ערוך יורה דעה.
שני חלקים נדפסו בבגדאד בשנת ה'תרנ"ט.
החלק השלישי הכולל הלכות ריבית ונידה נמצא בידי חכם צדקה בן חכם משה חוצין, והיתר בידי חכם עזרא בן חכם מרדכי דוד, ונדפס לראשונה בירושלים ה'תשכ"ט.
זבחי צדק – על שולחן ערוך יורה דעה - הלכות בשר בחלב ייצא לאור לראשונה בייחד עם חיבור 'זבחי שלמים', הכולל הערות הבן איש חי ועוד המו"ל ישיבת 'היכלי התורה' ירושלים ה'תשפ"ה על ידי הרב שלום מאיר סיאני .
עץ השדה – שיטה על מסכת ביצה.
חזון למועד – על חוכמת עיבור השנה.
חיברו בשנת תקצ"ט, יצא לאור לראשונה ברמת גן, ה'תשמ"ו.
שו"ת – על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
מכל תפוצות המזרח פנו אליו בשאלות.
יצא לאור על ידי מכון ירושלים בשנת ה'תשמ"א.
וראה אור במהדורה חדשה על ידי מכון אהל דוד ששון, ירושלים תשפ"ו, כולל התשובות שנדפסו בזבחי צדק החדשות.
כתב-היד נמצא במדרש בית זלכה בבגדד.
קבוץ חכמים – פירוש על "הגדה של פסח", סיימו בניסן ה'תקפ"ח (1828), נדפס לראשונה בבני ברק, ה'תשל"א.
שייח' עַבְּדַאלְלָה נִמֶר דַרְוִישׁ היה מייסד התנועה האסלאמית בישראל.
עבדאללה נימר דרוויש נולד בכפר קאסם.
ב־1972 השלים לימודי דת במכללה האסלאמית בשכם.
עם סיום לימודיו שב דרוויש לכפר קאסם והחל בקריאה לחזרה לדת ולעקרונותיה.
בשנת 1979 הקים דרוויש ארגון טרור בשם "א֫וּסְרַת אל-ג'יהאד" , שמטרתו הייתה הקמת מדינה בשטחי ארץ ישראל שתפעל על פי חוקי השריעה.
הארגון היה אחראי לאגירת אמצעי לחימה ולשרפת שדות, אך לא סיכן חיי אדם.
ב-1981 נעצר דרוויש, עם כמה מחבריו, הורשע בהשתייכות לארגון טרור וישב בכלא עד ששוחרר בעסקת ג'יבריל ב-1985.
במהלך מאסרו הגיע להבנה כי עליו לפעול במדינת ישראל על פי ערכי האסלאם תוך שמירה על החוק.
לאחר שחרורו התרכז בפעילות ציבורית בתוך תחומי הקו הירוק.
הוא שכנע את חסידיו לנטוש את האלימות ואת הקריאות להקמת מדינה אסלאמית.
הוא הביע התנגדות למעורבות של ערביי ישראל בפעילות אלימה, מתוך הבנה שהאלימות פוגעת בראש ובראשונה בחברה הערבית עצמה.
השינוי האידאולוגי עורר התנגדות מצד השייח' ראאד סלאח.
בשנת 1992, בעקבות רצח שלושת החיילים בליל הקלשונים, אמר: "אין זה משנה אם הם [המחבלים] מאמינים – רצח הוא רצח".
דרוויש החזיק בגישת ה"ריבאט" (رِبَاط).
גישה זו מתייחס לשהות ולחיים בשטחי ארץ ישראל כמעשה דתי של הגנה על אדמות האסלאם והמקומות הקדושים, במקום לחימה אלימה מזוינת.
דרוויש טען כי במסגרת יחסי הכוחות הקיימים (כמיעוט בתוך מדינת ישראל), "ג'יהאד" אלים יוביל לאסון ולהרס הקהילה המוסלמית.
במקום זאת, הדגיש את המחויבות הדתית לשהייה בארץ.
עצם החיים בתוך ארץ ישראל נתפסים כקיום מצווה דתית, השומרת על הזיקה לאדמה ולאתרים הקדושים, במיוחד מסגד אל-אקצא.
לדידו, במקום לחימה, יש להתמקד בבניית תשתית קהילתית חזקה ופעילות פוליטית לגיטימית בתוך המערכת הישראלית.
למעשה, דרוויש הפך את המושג, שבאופן מסורתי מתייחס לשמירה צבאית על גבולות האסלאם, למושג אזרחי-דתי של "עמידה איתנה" ונוכחות מתמשכת.
תחת הנהגתו של עבדאללה נימר דרוויש, אומצה בתנועה גישת "הלכות המיעוטים" (פקה "אל-אקליאת") על ידי הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, סימן תפנית אסטרטגית ורעיונית משמעותית ביחסיה עם מדינת ישראל.
תפיסה הלכתית זו, אשר פותחה וקודמה על ידי השייח' יוסוף אל-קרדאווי, העניקה לגיטימציה דתית למוסלמים החיים כמיעוט במדינה שאינה מוסלמית, להתאים את אורחות חייהם למציאות האזרחית המקומית מבלי לוותר על זהותם הדתית.
באמצעות החלת עקרונות אלו, הצדיק הפלג הדרומי את השתלבותו במוסדות המדינה ואת השתתפותו הפעילה במערכת הפוליטית ובבחירות לכנסת, מתוך הבנה כי נוכחות במוקדי קבלת ההחלטות היא כלי חיוני להגנה על זכויות המיעוט המוסלמי וקידום האינטרסים שלו בתוך המרחב הישראלי.
דרכו של דרוויש תואמת את זרם הווסטייה בתנועת "האחים המוסלמים".
זרם זה קורא לאיזון בין כיבוד חוקי המדינה והדמוקרטית כאמצעי להשגת מטרותיהם.
דרוויש ראה בהסכמי אוסלו הזדמנות היסטורית לדו-קיום.
לדבריו, אם ההנהגה הפלסטינית המרכזית בחרה בנתיב ההכרה והשלום, אין זה הגיוני שערביי ישראל יאמצו עמדה קיצונית יותר מהפלסטינים עצמם.
בבסיס תפיסתו עמדה האמונה כי ניתן לשלב בין דבקות דתית עמוקה לבין אזרחות נאמנה ומשפיעה, תוך שימוש בכנסת ככלי לגיטימי לקידום אינטרסים מגזריים.
גישה זו עמדה בניגוד מוחלט לתפיסתו של השייח' ראאד סלאח, שראה בהשתתפות פוליטית הכרה בריבונות זרה.
תהליך זה הגיע לשיאו בשנת 1996, כאשר ההחלטה להתמודד בבחירות לכנסת הובילה לפילוג היסטורי וסופי בין "הפלג הדרומי" הפרגמטי בהנהגתו, לבין "הפלג הצפוני" בראשות סלאח וכמאל חטיב, שנותר נאמן לקו המחרים את מוסדות המדינה.
כמנהיג הרוחני של הפלג הדרומי בתנועה האסלאמית וכיו"ר מרכז "אדם" לדיאלוג בין שלוש הדתות, הוא התווה קו אידאולוגי הדוגל בהשתלבות במוסדות מדינת ישראל, ובשמירה על שלטון החוק.
בראיון עיתונאי משנת 2001 הבהיר את ההבחנה המהותית שהוא עורך בין אזרחי ישראל לתושבים תחת כיבוש לתפיסתו, כמו בלבנון או ביהודה ושומרון וחבל עזה.
בעוד שבתוך גבולות הקו הירוק הוא מחויב לחוק ורואה בייצוג בכנסת סמל להכרה במדינה, הוא הביע הבנה להתקוממות הפלסטינית או לבנונית.
את הכיבוש הגדיר כמצב שאין לכבד אלא לחסל.
דרוויש ציין כי למרות תחושת "כיבוש מנטלי" אישית, בחירתו להיות חלק מהמדינה מחייבת אותו לנורמות האזרחיות ולהימנע מעבריינות.
לצד פעילותו הפוליטית והחברתית, בלט דרוויש גם בפסיקותיו ההלכתיות.
כך למשל לאחר פטירת אחיו בשנת 2005, פרסם פסק הלכה המתיר למוסלמים לתרום איברים להשתלה.
ב-2021 יצא לאור בעברית הספר "האסלאם הוא הפתרון" בהוצאת רסלינג, המאגד מבחר מדרשותיו של דרוויש מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, תקופת השיא של פעילותו כראש התנועה האסלאמית בישראל.
בספר הקדמה מקיפה על דרוויש מאת פרופסור יצחק ויסמן.
שם הספר מרמז לסיסמה של תנועת האחים המוסלמים המצרית, "האסלאם הוא הפתרון", אשר אומצה על ידי תנועות אסלאמיסטיות ברחבי העולם.
עבדו דיוף היה נשיא סנגל השני, בין השנים 1981–2000, מטעם המפלגה הסוציאליסטית של סנגל.
דיוף התחנך בעיר סן-לואי שבסנגל, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת דקר, כמו גם בסורבון שבפריז, שם סיים את לימודיו ב־1959.
במהלך שנות השישים צבר דיוף כוח פוליטי, כשכיהן במספר עמדות כוח בממשלתו של לאופולד סנגור.
בשנת 1970 מינה סנגור את דיוף להיות ראש הממשלה.
ב־1 בינואר 1981, התמנה דיוף להיות נשיא סנגל, לאחר פרישתו של סנגור, שכמו קודמו, כיהן כנשיא למשך שני עשורים.
בבחירות הללו הרשה דיוף ל-14 מפלגות להתמודד, במקום ארבע בלבד שהרשה קודמו בתפקיד.
בין 1982 ל-1989 קיימה סנגל איחוד רופף עם שכנתה גמביה, שנקרא סנגמביה.
ב-1986 החל דיוף לקדם את תוכניתו למלחמה בנגיף האיידס.
הוא השתמש בתקשורת ובבתי הספר, כמו גם בארגונים אזרחיים ובמנהיגים הדתיים המוסלמים והנוצרים כדי להביא למודעות למחלה ולקדם מסרים של סקס בטוח.
כמו כן, דרש למסד את הזנות במדינה.
התוצאה של כך הייתה שבזמן שהנגיף התפשט ברחבי אפריקה, אחוז חולי האיידס בסנגל עמד על פחות מ-2% מכלל האוכלוסייה במדינה.
בבחירות של שנת 2000 אומנם השיג יותר קולות מיריבו הוותיק עבדוליי ואד (41.3% מול 30.1%), אך לא קיבל די קולות כדי להיבחר בסיבוב יחיד, ובסיבוב השני, שהתקיים ב־19 במרץ 2000, ניצח ואד עם 58.5% מהקולות מול 41.5% לדיוף.
ההפסד של דיוף, לאחר 19 שנות כהונה ולאחר שמפלגתו שלטה בסנגל בכל 40 שנות קיומה עד אז, לא גרם לזעזוע שלטוני ודיוף קיבל את תוצאות הבחירות ללא כל התנגדות.
ואד אף אמר, בעת כניסתו לתפקיד, כי מגיע לדיוף פרס נובל על כך שהצליח להעביר שלוש מערכות בחירות במדינה ללא אלימות.
לאחר הנשיאות, דיוף המשיך להיות פעיל בארגונים בינלאומיים.
בשנים 2003–2014 שימש דיוף כמזכיר הכללי של הארגון הבינלאומי לפרנקופוניה, ארגון בינלאומי של מדינות דוברות צרפתית.
עבדאללה עבד אל-קאדר קוואסמה (عبد الله عبد القادر القواسمي; 1960 – 21 ביוני 2003) היה טרוריסט מחמולת קוואסמה ומפקד הזרוע הצבאית של חמאס בחברון.
קוואסמה, שהיה אחראי לסדרת פיגועים בישראל, היה המבוקש מספר אחת ביהודה ושומרון עד חיסולו ב-2003.
עבדאללה קוואסמה נעצר לראשונה על ידי ישראל ב-1988, והיה בין מגורשי החמאס ללבנון.
בשנת 1992, לאחר שחזר לישראל, נעצר קוואסמה בשנית על ידי ישראל, ובשנת 1994 שוחרר ושב לחברון.
ב-1998 נעצר קוואסמה על ידי הרשות הפלסטינית, אולם שנתיים אחר כך, בתחילת האינתיפאדה השנייה, שב לפעילות בחמאס.
במרץ 2003, לאחר ששני המפקדים הבכירים של החמאס בגדה המערבית, עלי עלאן ונאצר עסידה, נהרגו בידי צה"ל במהלך אותו היום, התמנה קוואסמה למפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם בחברון.
קוואסמה עמד בראש ההתארגנות של החמאס בעיר חברון, והיה אחראי בין השאר על איסוף כספים ועל הזרוע הפוליטית באזור.
על פי מערכת הביטחון, קוואסמה אחראי למותם של יותר מ-40 בני אדם בסדרת פיגועים ממזרח וממערב לקו הירוק.
במוצאי שבת 21 ביוני 2003 נכנס כוח ימ"מ לחברון במטרה לעצור את קוואסמה לאחר שהתקבל מידע אחר מקום מסתורו.
קוואסמה ניסה להימלט, ובמנוסתו פתח באש לעבר הכוח.
לאחר חילופי אש קצרים נהרג.
בארגון החמאס נטען כי לוחמי הימ"מ רצחו את קוואסמה בכוונה תחילה, אך לטענת גורמי צבא הכוונה הייתה להביא את קוואסמה למשפט בישראל ולא להרוג אותו.
מותו של קוואסמה היווה מכה קשה לארגון בחברון שלא הצליח להוציא מאז פיגועי טרור "איכותיים" בתדירות גבוהה כפי שעשה לפני מותו.
לאחר מותו של קוואסמה החליף אותו בתפקידו סגנו, אחמד באדר.
בנובמבר 2023 בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל ביצע עבד אל קאדר בנו של קוואסמה יחד עם מחבל נוסף את פיגוע הירי במחסום המנהרות בו הרג חייל ופצע מספר אנשים, קוואסמה הבן נורה בידי חיילי צה"ל ומת.
עבדאללה פאשא ) היה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1831-1819. בין השנים 1832–1823 היה מושל איילט צידון.
עבדאללה פאשא היה השליט האחרון של ישות עצמאית למחצה שמרכזה בעכו - שטחה כלל את צפון ארץ ישראל וחלקים גדולים מלבנון של ימינו, והיא התקיימה החל מאמצע המאה ה-18 בחסות האימפריה העות'מאנית.
עבדאללה פאשא נולד בעכו בשנת 1801, והיה למושל הראשון (ובפועל גם האחרון) של הישות העצמאית למחצה שמרכזה בעכו, שנולד בעיר.
אביו, עלי אגא (אחר כך עלי פאשא), היה כנראה אחד מהעבדים ממוצא גאורגי ששליט עכו והוואלי של צידון, אחמד אל-ג'זאר, קנה או קיבל במתנה במצרים.
הם שימשו כשומרי ראשו וכיועציו, ושלטו בשמו על חלקים שונים בממלכתו.
אל ג'אזר מינה את עלי אגא לתפקיד ה"אחראי על האוצר" (חאזינדר).
במאי 1789 השתתף עלי אגא במרד הממלוכי הכושל נגד אל ג'אזר.
ב-1804, כשידידו ושותפו למרד, סולימאן פאשא, התמנה למושל עכו, שימש עלי אגא כמשנה לסולימאן בתפקיד האחראי על האוצר.
כאשר סולימאן פאשא התמנה למושל דמשק, ועקב כך היה חייב ללוות את שיירת העולים לרגל למכה, שימש עלי אגא כמושל עכו בפועל.
עלי אגא היה מוסלמי אדוק.
בין השאר היה אחראי על הקמת מסגד אל-מג'דלה בעכו בשנים 1810-1809. עלי אגא אהב את חברתם של אנשי הדת, ובהדרגה התקבצה סביבו קבוצה של קנאים לדת.
בין אנשי הקבוצה היו שיח' מוחמד אפנדי אבו אל-הודא, המופתי והקאדי של עכו, עבד אל-חלים אל-עדוואי עלאם (חכם דת מוסלמי) מהגליל התחתון, שעלי אגא מינה כמורה האישי של עבדאללה הנער, ומסעוד אל-מאדי, בעל קרקעות מטנטורה, שאף שלא היה חכם דת, הצטרף לחבורה זו.
קבוצה זו הייתה אחראית לניסיון לפגוע באוכלוסייה הנוצרית של עכו, כאשר פרצה בעיר מגפת דבר בשנים 1813-1812, שבעקבותיה נספתה מעל למחצית האוכלוסייה המוסלמית בעיר, בעוד הנוצרים שגזרו על עצמם הסגר מרצון כמעט שלא נפגעו.
המלומדים בקבוצת אישים זו היו אחראים על חינוכו הדתי של עבדאללה והייתה להם השפעה גדולה עליו, במיוחד לאחר שנבחר לשליט העיר.
עלי אגא מת ב-1814. לפני מותו התחנן בפני חיים פרחי היהודי, שהיה היועץ הכלכלי של סולימאן פאשא והאיש החזק ביותר בממשלו, שישמור על בנו עבדאללה.
פרחי השתדל אצל סולימאן פאשא, והלה מינה את עבדאללה, שהיה אז נער בן שלוש עשרה בלבד, לתפקיד שמילא אביו, אם כי הגביל מאוד את סמכותו.
פרחי פעל מאז להבטיח את מינויו של עבדאללה ליורשו של סולימאן פאשא.
ההיסטוריונים משערים כי פרחי חשב כי יהיה לו קל לתמרן את הבחור הצעיר אותו הכיר מילדותו.
פרחי היה הגורם מרכזי בסילוק המתחרה המשמעותי ביותר של עבדאללה למשרה, מחמוד אגא א-שאמי, המכונה מוחמד אבו נבוט, שהיה מושל יפו מטעם סולימאן פאשא.
אבו נבוט, שהיה ממלוכי כמו סולימאן פאשא, ראה עצמו שווה לסולימאן פאשא וכמועמד הטבעי להחליפו, בהיותו בכיר הממלוכים בארץ ישראל.
בקיץ 1818 חלה סולימאן פאשא והיה ברור כי סופו קרב, אלא שעבדאללה פאשא בן השבע עשרה היה צעיר מדי לתפקיד.
לפיכך שכנע פרחי את סולימאן פאשא לפטר את אבו נבוט.
אבו נבוט נמלט למצרים ואחר כך הגיע לאיסטנבול.
שנה אחר כך, בקיץ 1819, כשהיה סולימאן פאשא על ערש דווי, החל פרחי להפעיל כל מאמץ על מנת להבטיח את בחירתו של בן חסותו לתפקיד מושל צידון (התואר הרשמי של מושל עכו) במקומו.
הוא השתמש בשירותיו של יחזקאל בגדאדי, בנקאי יהודי שישב באיסטנבול, ושילם שוחד בסכום עתק של 11 מיליון פיאסטרים לבעלי השפעה בממשל העות'מאני.
חמישה חודשים של משא ומתן עם הממשל נשאו פרי, וב-27 בינואר 1820 הגיע הפירמן המיוחל שמינה את עבדאללה פאשא לתפקיד.
בתחילת דרכו עסק עבדאללה בחיזוק שלטונו מבית על ידי טיפול במה שראה כאיומים על שלטונו.
האיום הראשון היה עדיין מוחמד אבו נבוט.
לאבו נבוט שישב באיסטנבול היו בעלי ברית ממלוכים שמונו על ידי אחמד אל-ג'אזר וסולימאן פאשא למפקדים צבאיים ושליטים בערים השונות בתחומי מחוז צידון.
בקיץ 1820, כצעד ראשון לחיזוק שלטונו, סילק עבדאללה בהדרגה את כולם.
חלקם פוטרו מתפקידם, חלקם הוגלה ומיעוטם הוצא להורג.
את האיום השני והגדול יותר ראה עבדאללה פאשא בחיים פרחי.
למרות שחיים פרחי האמין כי יקל עליו להשפיע על הצעיר בן השמונה עשרה שיצא לו שם של הולל, ההשפעה הגדולה ביותר על עבדאללה הייתה דווקא מצד מחנכיו, קבוצת המלומדים המוסלמיים.
בנוסף לעולמא שסביבו, חבר עבדאללה לקבוצת דרווישים סופים, והשתתף בטקסים שלהם.
אין פלא שעבדאללה קיבל בלב שלם את הטענה שמוריו השמיעו פעמים רבות בפניו, כי המצב שבו יהודי שולט על מוסלמים הוא פגיעה בדת המוסלמית.
כשלב ראשון הורה עבדאללה ליישם את החוק המסורתי, שמעולם לא הופעל בעכו, על פיו חייב כל ד'ימי (נתין יהודי או נוצרי שמתגורר במדינה מוסלמית) ללבוש בגדים מיוחדים פשוטים.
עבדאללה פטר את פרחי מחובה זו, אלא שפרחי התעקש כי יתלבש כמו כל אחד מבני דתו.
אחר כך החל עבדאללה לצמצם את סמכויותיו של פרחי.
פרחי, שהבין לאן נושבת הרוח, ביקש לפרוש מתפקידיו ולחזור לבני משפחתו בדמשק, אלא שעבדאללה, שחשש ממה שיוכל פרחי לעשות כאשר לא יהיה תחת פיקוחו, סירב.
ב-21 באוגוסט 1820 פרץ ויכוח בין השניים, וחיים פרחי הצביע על העובדה שעבדאללה הוא שליט עכו רק בזכותו.
מסעוד אל-מאדי, שהיה בקבוצת חכמי הדת שחינכו את עבדאללה ואויב מר של חיים פרחי, טען בפני עבדאללה מספר פעמים, שאדם שהיה מסוגל להשיג לו את המשרה, יכול, כל עוד הוא בחיים, גם לגרום לו לאבדה.
עבדאללה הורה עוד באותו ערב להוציא את חיים פרחי להורג בחניקה, ולהשליך את גופתו לים.
אלמנתו, שלא הורשתה לקבור אותו, נמלטה לדמשק ומתה בדרך.
לאחר הירצחו של פרחי המשיך עבדאללה לפעול נגד הנתינים היהודים והנוצרים שתחת שלטונו.
כיוון שחכמי הדת שיעצו לעבדאללה לא הצליחו למצוא כל פגם בהתנהגותו של פרחי קודם להירצחו, הם האשימו אותו לאחר מותו כי היה אחראי לבואם של מספר גדול של יהודים ללבנט.
לטענתם היו בצפת 20,000 מהגרים יהודים ואלפי יהודים בטבריה.
על סמך מספרים שקריים אלו נתבעו יהודי צפת לשלם מיסים שלטענת עבדאללה לא שילמו בשל חסותו של חיים פרחי.
יהודי צפת נעצרו ונאלצו למכור את רכושם על מנת לשלם את הקנס שהוטל עליהם.
ב-1821 החלה התקוממות היוונים נגד האימפריה העות'מאנית במוראה (כיום חצי האי פלופונסוס).
בתגובה, שלח הסולטאן מהמוט השני הוראה לכל שליטי המחוזות לבצר את ערי החוף ולפרוק את הנוצרים מנשקם.
עבדאללה פאשא, לא רק שציית להוראה זו אלא אף החל לגרש נוצרים מעכו, והיה מוכן לשלם לנוצרים שהביעו רצון להתאסלם.
הנוצרים החלו לעזוב בהדרגה את העיר.
בתחילת המאה ה-19 היוו הנוצרים מעל למחצית מתושבי עכו, אך בסוף שנות ה-20 של אותה מאה הם מנו רק כ-20% מתושביה.
באותה שנה (1821) הורה עבדאללה פאשא להרוס את הכנסייה בסטלה מאריס שבחיפה ולהשתמש באבניה לבניית בית קיץ עבורו.
הסמכויות שהעניק הממשל העות'מאני לעבדאללה פאשא כמושל צידון היו זהות לסמכויות הנרחבות של קודמו, סולימאן פאשא.
הוא שלט על הווילייט של צידון (שמרכזה היה בעכו) ועל הווילייט של טריפולי שבלבנון, ובנוסף על עיר החוף לאטקיה (כיום בסוריה), ועל הנפות של עזה, יפו ורמלה.
עם זאת, המדיניות שנקט כלפי השטחים בשליטתו הייתה שונה מאוד מהגישה הפשרנית של סולימאן פאשא.
בעקבות השפעת מחנכיו האמין שסולימאן פאשא היה אדם חלש הנתון להשפעה של כופר, והעדיף לראות עצמו כממשיך דרכו של אחמד אל-ג'זאר, ולכן דגל בשימוש בכוח כאמצעי לפתרון בעיות.
הוא הסתכסך עם האמיר בשיר השני, מנהיג הדרוזים בהר הלבנון, שהיה בן ברית נאמן של קודמו.
כשהלה סירב לגבות את המיסים הגבוהים שהשית עליו עבדאללה, פיטר אותו עבדאללה, ונאלץ להחזירו לתפקיד זמן קצר אחר כך, לאחר שהאדם שמינה כיורשו של בשיר לא הצליח לגבות אפילו את המיסים שבשיר היה מעביר לעכו מדי שנה.
התוצאה הייתה שאף שהיחסים בין השניים היו קורקטיים, האמיר בשיר לא ראה עצמו מחויב לעבדאללה, ובעתות משבר התחמק מלבוא לעזרתו.
חמור יותר היה המשבר שפרץ עם מושל דמשק.
בדרך כלל היו היחסים בין מושל דמשק למושל עכו מתוחים על רקע מחלוקות על תחומי השפעה חופפים (למעט כשאותו אדם שלט בשני המקומות, כמו שאירע מדי פעם בתקופתם של אחמד אל-ג'אזר וסולימאן פאשא).
בתחילת 1822 אירעו התנגשויות בשל תביעות טריטוריאליות חופפות באזור הבקאע בלבנון וברמת הגולן.
גם מינוי מושל (מוטסאלים) שכם, שהייתה שייכת למחוז דמשק, שלא היה מקובל על עבדאללה, הגביר את המתח.
העימותים הפכו למלחמה גלויה, ובסוף מאי 1822 הביסו כוחותיו של עבדאללה, שנעזרו בכוחותיו של האמיר בשיר, את צבאו של מושל דמשק, דרוויש פאשא, בקרב ברמת הגולן.
מאחורי הקלעים פעלו כל הזמן בני משפחת פרחי ששאפו לנקמה.
אחיו של חיים פרחי, משה ושלמה, שישבו בדמשק, ויחזקאל בגדדי, קרוב המשפחה של חיים פרחי שישב באיסטנבול, השתמשו באמצעים הכספיים שעמדו לרשותם על מנת לשחד פקידים בממשל העות'מאני, ועודדו את דרוויש פאשא לצאת כנגד עבדאללה.
הקרב ברמת הגולן היווה את העילה שלה נזקקו האחים פרחי.
ביוני 1822 נשאו מאמציהם פרי.
הממשל העות'מאני פרסם פירמן שבו נקבע כי עבדאללה פאשא הוא מורד, ולכן הוא מפוטר מתפקידו ובמקומו מונה דרוויש פאשא.
כמו כן קיבל מוסטפא פאשא, מושל הווילייט של חלב, הוראה לתמוך צבאית בדרוויש פאשא.
האמיר בשיר העדיף שלא לבחור בין עבדאללה, הממונה הישיר עליו, ובין הממשל העות'מאני ובחר להיעלם.
בלא העזרה הצבאית של הדרוזים גברו הצבאות המאוחדים של שליט חלב ושליט דמשק על ההתנגדות של חילות המצב של עבדאללה בערי המחוז, והעמידו מושלים מטעמם.
בסוף יולי 1822 הם הגיעו לעכו והטילו מצור על העיר.
עבדאללה פאשא לא התכוון לוותר.
עכו הייתה עיר שביצוריה עמדו במצור של נפוליאון ב-1799, ומאז חוזקו כמה פעמים.
לקראת ההתקפה של מושלי דמשק וחלב הורה עבדאללה לכל האוכלוסייה בעיר בלא יוצא מן הכלל, צעירים וזקנים, עשירים ועניים, לצאת מהעיר על מנת להשתתף בחפירת חפיר שני ובפינוי העפר, כאשר רק בצהריים חולקו מים ולחם ובערב בלבד הורשו כולם לחזור לעיר.
המצור היה ארוך וממושך, ושלמה פרחי מימן אותו ואף עבר להתגורר במחנה המצור ליד העיר.
שישה חודשים ארך המצור בלא שסופו נראה באופק, ואז חלו שינויים במאזן המדיני.
בשל כישלון הניסיון לכיבוש עכו והתערבותו של מוחמד עלי שליט מצרים, שהסולטאן היה זקוק לעזרתו במלחמת העצמאות היוונית, לטובתו של עבדאללה, הוחלט לפטר את דרוויש פאשא ממשרתו כמושלם של דמשק וצידון.
במקומו מונה מוסטפא פאשא, שליט חלב.
הלה האשים את האחים פרחי כי כל המערכה הצבאית התחוללה באשמתם.
שלמה פרחי, שהיה אז במחנה המצור מול חומות עכו, חלה ומת.
סיבת המוות אינה ודאית, אך רוב החוקרים טוענים כי הורעל על ידי שליחיו של עבדאללה.
המצור מעל העיר הוסר, וזמן קצר אחר כך מונה עבדאללה פאשא מחדש כשליט צידון, אם כי טריפולי והנפות הדרומיות נלקחו משליטתו.
משבר כלכלי והתרחבות השלטון (1831-1822)
שני כיוונים סותרים מאפיינים את התקופה בין 1822 ל-1831. האחד העמקת המשבר הכלכלי, והשני התרחבות שלטונו של עבדאללה.
המשבר הכלכלי היה ירושה מתקופת השלטון הקודמת, כאשר הופעלה מדיניות של מונופול על הסחר בתבואה ובכותנה.
האחראי למדיניות זו היה חיים פרחי, שתחת שלטונו של סולימאן פאשא ניסה להשיג את המחיר המרבי מהקונים תוך תשלום מזערי למגדלים.
תוצאה נוספת הייתה התחזקות מהירה של עיר הנמל ביירות.
בביירות צמח מעמד סוחרים שסירב לקבל את הכתבת המחירים של סולימאן פאשא, ובהדרגה החל המסחר שהתרכז קודם בעכו לעבור אליה.
עבדאללה פאשא, שלא הבין בכלכלה ושאיבד במו ידיו את היועץ החשוב ביותר בתחום זה, ניסה להתגבר על בעיית הקטנת ההכנסות שהלכה והחמירה על ידי הרחבת המונופול גם ליבוא לעכו.
התוצאה הייתה שהמסחר העיקרי נדד מעכו מהר יותר.
ב-1826 כתב הקונסול הצרפתי "עבדאללה פאשא שולט כאילו הפוליטיקה מייעצת לו להקיף את עצמו בעיי חורבות, עד לנקודה שכל הארץ בשליטתו מייצגת תמונה של בדידות ועוני".
דווקא בתקופה קשה מבחינה כלכלית זו התרחב שלטונו של עבדאללה.
הגורם הראשון לכך היה הסיוע שנתן עבדאללה פאשא לממשל העות'מאני בדיכוי מרד בירושלים.
מוסטפא פאשא, שמונה שליט דמשק ב-1822, פעל ביד קשה על מנת להבטיח את גביית המיסים מתושבי השומרון וירושלים שהיו תחת שלטונו.
עקב כך פרצו מרידות בארץ ישראל בשנים 1826-1823. המרידה הגדולה ביותר התחוללה ב-1825, לאחר שמוסטפא פאשא השלים את מבצע גביית המיסים, ומרכזה היה בירושלים.
המושל מטעם מוסטפא גורש מהעיר, ומוסטפא לא הצליח להתגבר על המרד שארך חודשים.
הממשל העות'מאני פנה בבקשת עזרה לעבדאללה פאשא והלה הצליח להתגבר על המרד תוך שבועיים, כששילב בין שימוש בהפגזה כבדה על העיר והבטחה להקלה בעומס המיסים וחנינה למורדים.