tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידי הסולנים הושרו בצרפתית והמקהלה בעברית.
ביצוע בימתי מלא באמפיתיאטרון קיסריה, מנצח: אישטוון קרטס, יולי 1972
שמשון בר-נוי (19 בפברואר 1922 – 11 ביולי 1988) היה זמר ישראלי שנחשב לאחד מכוכבי הזמר הראשונים בישראל.
נולד בשם פטר נוימן בברלין בשנת 1922. עלה לארץ ישראל בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער, והתיישב באשדות יעקב.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ולחם במסגרת הבריגדה היהודית בגדוד מס' 2.
הוא השתחרר מן הצבא הבריטי בספטמבר 1946 בדרגת לוטננט.
במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגת נועם בחטיבת עציוני.
הוא עבר קורס צניחה בצ'כוסלובקיה, ובחודש ספטמבר 1948 כאשר הוקמה יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל, במחנה אחוזה על הר הכרמל, פיקד בר-נוי (באותם ימים נוימן) על פלוגה ג'.
בימיה הראשונים של מדינת ישראל היה בר-נוי לכוכב זמר, והתייחד בקול הבריטון הרועם שלו.
הוא נמנה עם האמנים הראשונים שזכו לחוזה הקלטות בחברת התקליטים "הד ארצי".
על שיריו המצליחים נמנו "הורה נהלל" ("משתמט אני הייתי"), "יש לי כנרת", "שלכת" ("עמוק עמוק העצב בעיניים") ו"את חכי לי ואחזור".
בר-נוי נחשב לאהוב ההתיישבות העובדת, בניגוד לבן זמנו ישראל יצחקי, שנחשב לאיש "החוגים הסלוניים".
השניים שלטו בזירת הזמר הפופולרי בראשית שנות החמישים.
להיטו הידוע ביותר של בר-נוי, שמילותיו הקודרות תואמות את קולו הייחודי, הוא "מי מכיר את האיש שבקיר" (1955), שכתב יהודה פרדיס, יצא כסינגל וזכה להצלחה רבה.
במשך תקופה מסוימת שימש בר-נוי כאחראי על הבידור באוניות הנוסעים של חברת "צים".
בסוף שנות החמישים עבר בר-נוי לגור בארצות הברית, המשיך להופיע לזמן קצר, אולם לבסוף פרש מעסקי הבידור ופתח עסק למכירת מכוניות.
ב-1986 הגיע ארצה כדי להתארח בתוכנית "חיים שכאלה" עם יפה ירקוני, שם ביצע איתה את דואט העבר שלהם, "קרה זה רק הפעם".
המפגש הפתאומי בין השניים נחשב מרגעי השיא בתוכנית.
זמן קצר אחר-כך עבר להתגורר בקנדה, שם נפטר בגיל 66 מדום לב.
הוא הותיר אחריו שתי בנות בישראל ואת אשתו פני בקנדה.
בשנת 2009 יצא לאור לראשונה אוסף משיריו, "האיש שבקיר", על גבי תקליטור.
השיר "מי מכיר את האיש שבקיר" מושמע עד היום וזכה לביצועים של אורלי זילברשץ בנאי באלבום "הקברט של מירנדה", של ברי סחרוף באלבום "הכל או כלום" וכן לביצוע של מרסדס בנד במיזם "צו השעה" בשנת 2020.
שירי עם מפי שמשון בר-נוי, מקולית
שמשון הדוּר או שמשון השלחופיות (שם מדעי: Helianthemum vesicarium) הוא בן שיח הנפוץ בכל רחבי ישראל.
בעל פרחים בצבע לבן, ורוד או ארגמן.
עונת הפריחה מינואר ועד מאי.
שמשון ברוקמן (נולד ב-16 בספטמבר 1957) הוא שייט ישראלי בעבר.
הוא אלוף עולם במפרשית מדגם 420 (1980), אלוף אירופה (1979) ובעל מדליית ארד מאליפות העולם (1983) במפרשית מדגם 470. השתתף באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1984) במדי נבחרת ישראל במפרשית מדגם 470. כל תאריו אלו הושגו ביחד עם איתן פרידלנדר.
ברוקמן נולד בקיבוץ ראש הנקרה ובגיל 7 עבר עם משפחתו לחיפה.
אביו, גד ברוקמן שייט מקצועי, ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם בשיט (ספרד 1966 ושוודיה 1969).
חודש לפני יום הולדתו ה-13, הוא כבר השתתף באליפות העולם לבוגרים שנערכה בתל אביב עם אריה הראל.
באליפות העולם בשיט לנוער עד גיל 19 שנערכה באינגלהולן שבשוודיה בספטמבר 1971 סיים ברוקמן ביחד עם אבי קלפפר במקום תשיעי.
שנה לאחר מכן, בשנת 1972 הוא זכה במדליית זהב ביחד עם איתן פרידלנדר, באליפות העולם לנוער עד גיל 16 שנערכה בטרוומונדה שבמערב גרמניה.
שנתיים לאחר מכן, באליפות העולם לנוער עד גיל 19 שנערכה בפאלמוס שבספרד בנובמבר 1974 הוא זכה במדליית ארד ביחד עם פרידלנדר, אחרי האחים אסטלה מספרד (זהב) וצוות מארצות הברית (כסף).
באליפות אירופה בשיט לבוגרים שנערכה באוגוסט 1976 זכה ברוקמן ביחד עם פרידלנדר במדליית זהב לאחר שהקדימו שני צוותים מצרפת, הייתה זו הפעם הראשונה ששייטים מישראל השתתפו באליפות זו.
עקב החרם המערבי שהובילה ארצות הברית במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, החמיץ ברוקמן את אולימפיאדת מוסקבה (1980) ולכן חזר להתחרות במפרשית מדגם 420. באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 שנערכה בקוויברון שבצרפת באוגוסט 1980 הוא זכה במדליית זהב עם שותפו פרידלנדר לפני שני צוותים מצרפת.
באליפות אירופה בשייט מפרשיות מדגם 470 שנערכה באוסטריה ביוני 1977 זכה ברוקמן ביחד עם פרידלנדר במדליית ארד בשייט מפרשיות מדגם 470 אחרי צוותים מברית המועצות (זהב) ומזרח גרמניה (כסף).
שנה לאחר מכן, באליפות אירופה בשייט מפרשיות מדגם 470 שנערכה בקסקאיז שבפורטוגל ביולי 1978 הוא זכה ביחד עם פרידלנדר במדליית כסף, אחרי צוות מברית המועצות ולפני צוות מפולין.
באליפות אירופה בשיט מפרשיות מדגם 470 שנערכה בספרד ביולי 1979 זכה ברוקמן ביחד עם פרידלנדר במדליית זהב, לראשונה בתולדות המדינה, לפני צוות ממערב גרמניה (כסף) וצוות מפולין (ארד).
באליפות העולם בשיט מפשיות מדגם 470 שנערכה בוויימות' שבבריטניה בשנת 1983 זכה ברוקמן ביחד עם פרידלנדר במדליית ארד, אחרי צוות מניו זילנד (זהב) וצוות ממערב גרמניה (כסף).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים ברוקמן במקום שמיני עם שותפו פרידלנדר בשיט מפרשיות מדגם 470. במהלך התחרות, סיים הצמד הישראלי במקום שני, בשיוט השישי והלפני אחרון ורביעי בשיוט החמישי.
ברוקמן למד תואר ראשון ושני בהנדסה אווירונאוטית בטכניון, תואר MBA באוניברסיטת תל אביב וכיום הוא עובד כמנהל רכש הדלקים בחברת החשמל.
פרופ' הרב שַׁמשון ברויאר (י"ד בניסן ה'תרנ"א, 22 באפריל 1891 – י"ז באייר ה'תשל"ד, 9 במאי 1974) היה אקטואר ומתמטיקאי ישראלי יליד גרמניה.
הממונה הראשון על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר (1951–1955), האקטואר והממונה על הביטוח בישראל מקום המדינה ועד הקמת המוסד לביטוח לאומי.
והאקטואר הראשי של המוסד בעשור הראשון להקמתו.
נולד בי"ד בניסן ה'תרנ"א, 22 באפריל 1891. בפרנקפורט דמיין, לציפורה (סופי) הירש, בתו של רש"ר הירש, ולרב שלמה זלמן ברויאר שהחל אז בכהונתו בהנהגת הקהילה האורתודוקסית בעיר במקום חמיו ובראשות הישיבה המקומית.
הוא נקרא על שם סבו המפורסם.
בראשית דרכו למד בישיבתו של אביו, ואף נסמך לרבנות.
בא' בסיוון ה'תר"פ, 18 במאי 1920, נישא באשפנבורג לאלזה לאה פרנקל (נפטרה בקרלסרוהה, תרפ"ז, 1927), אחותו של פרופסור אברהם הלוי פרנקל.
בגיל צעיר החל להתעניין במתמטיקה, השלים לימודי מתמטיקה וביטוח סוציאלי במספר אוניברסיטאות בגרמניה (גיסן, היידלברג, שטרסבורג ופרנקפורט) ובהמשך אף שימש כמרצה באחדות מהן.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) שירת בצבא גרמניה, במהלך המלחמה (1915) השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרנקפורט (נושא התזה "Über die irreduktiblen aulösbaren trinomischen Gleichungen fünften Grades").
ב-1920 החל לעבוד כעוזרו של קרל בוהם במכון הטכנולוגי של קרלסרוהה שם התמנה ב-1926 כפרופסור חבר (שאינו עובד מדינה).
במקביל כיהן מ-1926 ועד 1933 כמרצה לאקטואריה באוניברסיטת פרנקפורט.
עם עליית הנאצים לשלטון, איבד את משרתו (אפריל 1933) ועלה לארץ ישראל (אוגוסט 1933) עם משפחתו.
המשפחה השתקעה בירושלים והתגוררה בשכונת רחביה.
ב-1936 שללו הנאצים סופית את תעודת ההוראה שלו.
בארץ עבד כאקטואר ראשי ב"מגדל חברה לביטוח" (במשך 15 שנה, 1934–1945) וכיועץ למוסדות ובנקים בענייני ביטוח.
בהמשך החל לעבוד במקביל כאקטואר והממונה על הביטוח בישראל מקום המדינה ועד הקמת המוסד לביטוח לאומי.
בשנת 1962 הדפיס בהוצאת הביטוח הלאומי את חיבורו הקצר "דרכי ההיוון: לפי חוק הביטוח הלאומי ולפי פקודת הנזיקים".
ברויאר כתב גם חידושי תורה ובירורים בסוגיות התלמוד ובנושאים הלכתיים, אחדים מהם פורסמו על ידו בבמות שונות.
מאמר תורני אחד בנושא מתמטי בסוגיית "נתן סאה ונטל סאה", פורסם בכתב העת "המעיין".
מאז פטירת אחיו הרב ד"ר יצחק ברויאר ב-1946, העביר במקומו את שיעורו הקבוע בתלמוד בבלי בעיון במשך עשרות שנים עד לפטירתו.
הוא נפטר בירושלים י"ז באייר ה'תשל"ד, 9 במאי 1974, ונקבר בהר המנוחות.
הרב מרדכי ברויאר - חתן פרס ישראל, מהדיר נוסח המקרא ומפתח "שיטת הבחינות".
בנו הוא חוקר הלשון פרופ' יוחנן ברויאר.
ד"ר זאב זכריה (וולפגנג) ברויאר - חוקר שירת שלמה אבן גבירול, מחבר הרומן האוטוביוגרפי "נפתולים" (ר' מס, 2011) וספרים נוספים.
ציפורה הנשקה - נישאה לשמחה הנשקה, מתרגם "הכוזרי החדש" של יצחק ברויאר.
בנם וכלתם הם חוקר התלמוד פרופ' דוד הנשקה והבלשנית פרופ' יהודית הנשקה.
חנה בכרך - אמו של הרב אהרן בכרך, ראש ישיבת גבעת רוקח ודיין בבני ברק.
פרופ' שלמה ברויאר - מתמטיקאי מאוניברסיטת תל אביב.
חיה שטרנפלד - אמו של סופר הילדים נתן שטרנפלד.
הרב שמשון מוֹרְפּוּרְגוֹ (תמ"א - ט"ו בניסן ת"ק; 1681– אפריל 1740) היה מגדולי רבני איטליה, רב העיר אנקונה ומחבר ספר "שמש צדקה".
נולד בשנת תמ"א (1681) בעיר גרדיסקה שבאיטליה לאביו ר' יהושע משה.
בגיל צעיר מאוד (שש-שבע) שלחוהו הוריו ללמוד תורה בוונציה, שהייתה אז מרכז העולם התורני באיטליה.
בדרכו לוונציה חלף בעיר גוריציה והתעכב בבית מדרשו של רב העיר, הרב יעקב חפץ.
במשך מספר שנים למד בבית מדרש זה, וקיבל מפי רב העיר, ובעיקר מפי בנו, הרב מנשה חפץ (גיסו של רבי משה חגיז), את יסודות תלמודו.
הרב מנשה חפץ קירב את תלמידו זה, ובאחת מאגרותיו כותב עליו הרב מורפורגו "אשר למדתי תורה מפיו בימי בחרותי, אשר גדלני כאב וכמורה".
ברב חפץ הוא ראה את רבו המובהק, וכפי שכותב עליו: "את רובי תורתי, שבכתב ושבעל פה, למדתי מפיו".
לאחר מספר שנים, בהיותו בן שלוש עשרה, הגיע ליעדו המקורי, העיר ונציה, ושם החל ללמוד בישיבתו המפורסמת של הרב שמואל אבוהב, שהיה באותה עת רב העיר ומזקני רבני איטליה.
על תקופה זו הוא מעיד: "ורבי שמואל מצידו הראה לי קורבה וחיבה יתירה, והביאני אל בית מדרשו ואל חדר הוראותיו".
תקופה קצרה לאחר בואו נפטר הרב אבוהב, אך באותה עת הגיע רבו הקודם, הרב מנשה חפץ, לוונציה והצטרף לרבני הישיבה, והרב מורפורגו המשיך ללמוד מפיו.
בערך בתקופה זו (בשנת תס"ד) כתב את חיבורו הראשון "עץ הדעת", פירוש על ספר בחינת עולם לרבי ידעיה הפניני.
לאחר תקופה זו נסע לפדובה על מנת לקבל השכלה מדעית ולהשתלם בלימודים כללים.
שם הוא למד רפואה באוניברסיטת פדובה וקיבל תואר דוקטור.
לצד לימודיו עסק גם בהרבצת תורה בישיבה המקומית, ולפרנסתו עסק ברפואה.
לאחר שהשלים את לימודיו התמסר הרב מורפורגו ללימוד התלמוד וההלכה, וכאשר הגיע לעיר הרב יהודה בריאל ממנטובה, ניצל תקופה זו על מנת ללמוד תורה מפיו, וזה מצידו קירבו וחיבבו מאד.
בשנת תס"ט (1709) הוצעה לרב מורפורגו משרת רבנות בעיר אנקונה, ולשם כך שלח לו רבי יהודה בריאל מכתב סמיכה להוראה אף בלא שהתבקש לכך.
הרב מורפורגו קיבל את ההצעה, והצטרף לבית דינו של הרב יוסף פיאמיטה, ואף נשא את בתו.
אשתו זו נפטרה בדמי ימיה מספר חודשים לאחר מכן, והרב מורפורגו נשא את בתו השנייה של הרב פיאמטה.
בשנת תפ"א (1721) נפטר חותנו, והרב מורפורגו מילא את מקומו כרב באנקונה, תפקיד בו שימש קרוב לעשרים שנה, עד פטירתו.
מלבד תפקידו כרב ופוסק שימש כמנהיג הקהילה ונחלץ לסייע לכל מבקש.
כאשר פרצה מגפה באיטליה, בשנת ת"ץ (1730), התגייס הרב מורפורגו להצלת נפשות, והיה פעיל כרופא מתנדב.
על פעולתו זו קיבל תעודת הוקרה מאת האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר שהיה באותה עת הארכיבישוף באנקונה.
רבי שמשון מורפורגו נפטר ביום ראשון של פסח, ט"ו ניסן ת"ק (1740) לפני גיל שישים.
פטירתו הפתאומית הכתה בהלם את יהדות איטליה כולה, וגדולי רבניה, בהם רבי יצחק למפרונטי, נשאו עליו דברי קינה והספד.
בין יהודי אנקונה הייתה מסורת לעלות על קברו בערב ראש השנה ויום הכיפורים, ונתחברה אף תפילה מיוחדת למעמד זה.
בתפקידו כרב הקהילה היהודית באנקונה התפרסם רבי שמשון כפוסק גדול, ושאלות הופנו אליו מכל רחבי איטליה.
הוא היה מעורב במספר פולמוסים הלכתיים ואחרים שהתעוררו בין רבני איטליה, ולדעתו הייתה חשיבות רבה.
אחת הפעמים בהם נדרש להביע את דעתו, הייתה בעת המחלוקת בקהילת טריאסטי סביב אמירת הפיוט "מכניסי רחמים".
הפיוט הפונה ישירות אל המלאכים, עורר התנגדות כבר בתקופת הראשונים שחלקם המליצו לא לאומרו, והתעורר שוב בקהילת טריאסטי בתקופה זאת.
היריבים משני המחנות האשימו את הצד שכנגד בהתנגדות למסורה, חוסר הבנת המקראות ונטייה לקבלה או לפילוסופיה.
בסופו של דבר נמסרה ההכרעה לשני גדולי איטליה: רבי שבתי אלחנן ריקאנטי ורבי שמשון מורפורגו.
שניהם הכריעו כאחד בעד המליצים והתירו לומר את הפיוט.
הפולמוס כולו, כולל טיעוני שני הצדדים והכרעת הרבנים, הובא בספרו האנציקלופדי של רבי יצחק למפרונטי "פחד יצחק".
מחלוקת נוספת שהתעוררה בעירו נגעה אודות הסכמת פרנסי העיר, שכאשר ראו את מצב העניים בעירם גזרו בגזירה חמורה על תושבי העיר שלא לתת צדקה לכל מי שאינו תושב העיר בסכום העולה על שבעה סקודי כסף.
כאשר רצה אחד התושבים החדשים להפר את ההסכמה ולשלוח סכום גבוה עבור עניי ארץ ישראל, נדרש רב העיר לנושא.
בספרו שמש צדקה מכריע הרב מורפורגו שהדין עם ראשי הקהילה, תוך שהוא מסתמך על הכלל של "עניי עירך קודמים לעניי עיר אחרת", ופוסק שכלל זה חל אף ביחס לעניי ארץ ישראל, וכדברי הב"ח.
רבי חיים שבתי, שכמו כל רבני איטליה היה ידיד נאמן של היישוב הארץ-ישראלי, נענה לבקשותיו אלו ואסף עבורו סכום גבוה מידידיו ומאנשי הקהילה.
בשנת תע"ד פרצה המחלוקת באמסטרדם סביב השבתאי נחמיה חיון וספריו.
הוויכוח התפשט עד מהרה בכל ארצות אירופה - בין היתר דרך אגרות דחופות ששלח רבי משה חגיז, מגדולי המתנגדים לחיון - ובפרט באיטליה.
רבני איטליה ובראשם רבי יהודה בריאל הוציאו כתב חרם נגד חיון וכתביו.
בין החותמים נמנה גם הרב שמשון מורפורגו, ועקב כך התפתחה חלופת מכתבים בינו לרבי משה חגיז.
בראותו את חתימתו מתנוססת על האיגרת שמח ר"מ חגיז על הצטרפותו של רבי שמשון למחנהו ולמלחמתו, אותה כינה "מלחמת חובה", ובפרט על הבטחתו להושיט לו את עזרתו של חמיו, רבי יוסף פיאמיטה, שהיה מקובל ומתלמידי הרמ"ז, ונחשד עד אז בתמיכה בחיון.
במכתבו הראשון מבקש רבי משה חגיז מרבי שמשון להתקיף את חיון וסיעתו, "יעשה רושם גדול בכתיבתו" ו"ירעיש העולם בתוכחתו".
במכתב תגובה של הרב מורפורגו הוא מוחה על הביזוי שנעשה לחכם צבי ורבי משה חגיז על ידי רבני הקהילה הספרדית, תומכיו הגדולים של חיון, אך חזר אף הוא על עיקרי טענותיהם והתפלא על סירובו התקיף של החכם צבי ודחייתו את המתנגדים אליו בשתי ידיים.
באשר לבקשתו של ר"מ חגיז "להרעיש העולם", הוא משיב: "ואנחנו לא באנו באוכלסא ולא יצאנו בכנופיא לצעוק בייא בייא, כי כונתנו ורצוננו להועיל ולא להזיק לקרב ולא לרחק".
עמדה זו משתקפת לאורך כל האגרות, כאשר רבי שמשון, שלא אהב את המחלוקת והשסע הציבורי שנוצר בעקבות הפולמוס, ואולי אף התחרט שהכניס ראשו בזה מלכתחילה, מנסה לנקוט בדרך של שלום ולרצות את שני הצדדים, על מנת שלא לגרום לליבוי הלהבות.
ישעיהו זנה, שאסף את חליפת המכתבים וקיבצם בספר, עומד על הבדל זה שבין סגנונם של שני האישים:
גישה זו אפיינה את מהלכיו של רבי שמשון אף ביחס לפולמוס אחר שנתעורר באיטליה שנים לאחר מכן, אודות כתבי רמח"ל.
אף בפולמוס זה היה רבי משה חגיז הלוחם הגדול נגד רמח"ל, ובשנת ת"ץ (1730), דרש ששלושה רבנים, ובראשם הרב שמשון מורפורגו ידונו בעניין.
הרב מורפורגו נכנס בעובי הקורה, ואף כי מאגרותיו ניכר שהוא תומך בר"מ חגיז ומגבה את מהלכיו, יחסו לרמח"ל היה בבחינת "שמאל דוחה וימין מקרבת", ובבקשו את השלום הוא התאמץ בכל לבו להשקיט את המחלוקת.
הוא תמך במהלכו של רבי ישעיה באסאן (רבו של רמח"ל ומתומכיו) לקבור את תיבת הכתבים של רמח"ל, אך סירב לראות בו שבתאי או להחרימו.
באיגרתו לר"מ חגיז הוא מביע את השקפתו:
בשנת תצ"ו, לאחר שרמח"ל עבר לאמסטרדם ולאחר שתיבת כתביו נשרפה ונקברה, כתב כי "מובטח אני בצדקת ויושר מהר"י באסן נר"ו".
השאיר אחריו כתבים רבים, בהם תשובות, דרשות ואיגרות שונות אל רבני התקופה.
חלק מכתביו נדפס, וחלקם נותר עדיין בכתב יד.
תשובות רבות שכתב מופיעים בספר "פחד יצחק".
שמש צדקה - שאלות ותשובות על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
הובא לדפוס לראשונה בוונציה, תק"ג, על ידי בנו הרב חיים שבתי מורפורגו.
ספרו זה זכה למעמד של כבוד בספרות הפסיקה ההלכתית, וגדולי הפוסקים מצטטים ממנו וסומכים עליו.
עץ הדעת - פירוש על הספר "בחינת עולם" לרבי ידעיה הפניני.
בסופו נדפס שיר היתול על המקובלים (מאת יעקב פרנסיס) שעורר עליו התנגדות רבה, בעיקר בקרב רבני פאדובה.
רבי שמשון חיים נחמני (ה'תס"ו, 1706 - ו' באלול ה'תקל"ט, 18 באוגוסט 1779) היה רב, מקובל, סופר תורני, ומשורר יהודי איטלקי.
שימש כרב במספר קהילות בצפון איטליה ונחשב לאחד מגדולי רבני המדינה.
כיום מוכר בעיקר בזכות ספרו "זרע שמשון".
נולד במודינה לנחמן מיכאל נחמני.
אמו היא בתו של רבי יהודה מצליח פאדובה, רב הקהילה במודינה.
למד מפי רבי אפרים כהן ליפשיץ מאוסטראה, המו"ץ במודינה.
בהמשך למד במנטובה מרבי דוד פינצי, חמיו של הרמח"ל, ומרבי אביעד שר שלום באזילה, בעל ה"אמונת חכמים".
קבלה למד מפי רבי בנימין הכהן ויטאלי ("הרב"ך") ברג'ו אמיליה.
לאחר לימודיו במנטובה, עבר לפיזה, החל ללמד שם תלמידים, ולהפיץ תורה ברבים.
בהמשך עבר לסיינה, ובהמשך חזר לעיר הולדתו מודינה, שימש בה כרב קהילה, ועמד בראש בית כנסת.
בשנת ה'תצ"ד (1733), נישא לדבורה בת הרב אברהם פונטאנילה.
בשנת ה'תצ"ט (1739), לאחר פטירת הרב ישעיהו מרדכי באסאן, רב העיר רג'ו אמיליה, החל לכהן במקומו.
ברג'ו אמיליה שקד על חיבור ספריו שעסקו גם בקבלה.
הרב נחמני כיהן כאמור כרב בכמה ערים באיטליה, ובהן גם סיינה.
הוא נחשב לבקי בכל חלקי התורה, נגלה ונסתר.
גישתו הכללית בהלכה הייתה מחמירה, ולדעתו נטייה להקל היא מ"כח הטומאה".
לימד תלמידים רבים, ביניהם אחיינו, רבי דוד זכות, מגדולי רבני איטליה.
במשך חייו פעל רבות להפצת יהדות ולהעמדת תלמידים.
בעיקר דאג לתלמידיו שפנו לעסוק במלאכה, שימשיכו בקיום היהדות כראוי.
עסק גם בשירה, וחלק משיריו נדפסו על ידי תלמידיו.
בין השאר ידוע על שיר שחיבר לכבוד חתונת הרמח"ל.
אחיו רבי שמואל, היה תלמידו הקרוב של רבי חיים בן עטר, עלה עמו ארצה ונפטר בעכו ממחלה.
אח נוסף היה רבי ידידיה.
בתשעה באב ה'תקל"ט (יולי 1779) הרב נחמני נפל ונפצע, וכחודש לאחר מכן הוא נפטר ברג'ו אמיליה.
בצוואתו ציווה לחלק את ממונו לעניים, ושלא יספרו כלל בשבחו, מלבד זאת - שרצה לזכות את הרבים, להעמיד תלמידים, ולחדש חידושי תורה אמיתיים.
רבני איטליה במדינה כולה עסקו בהספדיו, ביניהם חברו הרב ישראל בנימין באסאן שהספידו כמה פעמים.
שנים לאחר פטירתו הוחרב בית הקברות (ייתכן שחלק מהקברים הועברו למקום לא ידוע).
בי"ח כסלו ה'תשפ"ג נקרא בירושלים רחוב "זרע שמשון".
הרב נחמני חיבר ספרים רבים, אך ציווה לגנוז אותם עמו, בעיקר אלו שעסקו בקבלה.
החיד"א מזכירו בספרו שם הגדולים וכותב: "שמעתי שהוא היה בקי בקבלה מעשית וציווה לגנוז כל ספריו בקברו".
בנו היחיד נפטר בחייו, וכדי להותיר שם אחריו, הדפיס בחייו שנים מספריו.
הוא הבטיח שמי שילמד בספריו, יזכה לברכות וישועות מופלגות:
עקב כך ספריו נדפסים במהדורות חוזרות בשנים האחרונות, כסגולה להיוושע בעניינים שונים.
הספר "תולדות שמשון" אף נדפס במהדורה מנוקדת.
תולדות שמשון - על מסכת אבות (ליבורנו ה'תקכ"ו)
זרע שמשון על חמישה חומשי תורה וחמש המגילות (מנטובה ה'תקל"ח, ודפוס צילום ברוקלין ה'תשל"ה)
קרבן קטורת - ספר שיריו.
לא נדפס בחייו פרט לקינה ארוכה לתשעה באב
שמשון ודלילה הוא סרט אפי תנכ"י אמריקאי משנת 1949 בהפקתו ובבימויו של ססיל ב.
דה-מיל, עם ויקטור מצ'ור והדי לאמאר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר שופטים, ועל הספר שמשון של זאב ז'בוטינסקי.
הסרט היה שובר הקופות הרווחי ביותר בשנת 1950, ובשנה זו היה במקום שלישי ברשימת שוברי הקופות לאחר חלף עם הרוח (1939) ושנות חיינו היפות ביותר (1946).
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר: על העיצוב האמנותי - צבע ופרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - צבע והיה מועמד לפרס אוסקר על הצילום, האפקטים המיוחדים והמוזיקה.
ב-1984 הופק סרט טלוויזיה "שמשון ודלילה" על ידי חברת ABC, הפעם הופיע מצ'ור בתפקידו האחרון, כמנוח, אביו של שמשון.
ב-1996 הופק שוב סרט טלוויזיה בשם זה עם דניס הופר ואליזבת הרלי.
הסצנה האחרונה שהיא שיא הסרט בה מפיל שמשון את מקדש דגון על המון הפלשתים עלתה 150.000 דולר והיא מהמפורסמות בסרטיו של דה מיל.
התסריט אינו מדויק מבחינה כרונולוגית.
מלווהו הצעיר של שמשון הוא נער בשם שאול (ראס טמבלין) שמסתובב עם רוגטקה כדי לצלוף בפלשתים ושמשון מנבא לו כי "יהיה מלך בישראל".
אנשי שבט דן נאנקים תחת עולם של החיילים הפלשתים ותולים את יהבם בשמשון (ויקטור מצ'ור) שיציל אותם אך הוא מתעניין יותר בבנות הפלשתים מאשר בבת שבטו מרים (אוליב דירין) המאוהבת בו.
הוא מאוהב בסמדר (אנג'לה לנסבורי) שבה חושק גם אתור (ג'ון וילקוקסון), המושל הצבאי הפלישתי.
אחותה הקטנה של סמדר, דלילה (הדי לאמאר) מתאהבת בשמשון ועוזרת לו להגיע לאריה הטורף שבו נאבק שמשון והורג אותו.
לאחר מכן מגיע למקום אתור עם חייליו ושמשון מנצח את הטוב שבמתאבקים הפלשתים.
בליל הכלולות הוא חד להם חידה ומהמר על יכולתם לפתרה.
כאשר הוא מגלה את הפתרון לסמדר והיא מעבירה זאת לפלשתים הוא בורח, מתנפל על הפלשתים ומביא את שללו לפלשתים בחתונתו.
מתפתח קרב בינו לבין הפלשתים בו הוא גובר עליהם, סמדר ואביה נהרגים והבית עולה באש.
שמשון פושט בשדות הפלשתים ומחבל ברכושם.
הסרן (מושל) של עזה (ג'ורג' סנדרס) מטיל על שבט דן מיסים וגזירות כדי שיסגירו אותו.
לבסוף מסגיר שמשון את עצמו נכבל ונמשך אחרי מרכבת פלשתים.
הוא מצליח להתיר את כבליו, לוקח לחי חמור, הורג עשרות פלשתים, הופך את מרכבותיהם ונמלט.
סרן הפלשתים בעזה מכנס את מפקדי צבאו המודיעים לו כי לשמשון יש כוחות על טבעיים וקשה להכניעו אם לא יגלו את סוד כוחו.
בשלב זה מתערבת דלילה המבקשת לנקום בשמשון על מות אחותה, ומציעה כי היא תגלה את סודו של שמשון תמורת כסף רב אבל שלא יידקר ושלא יישפך דמו והצעתה מתקבלת מחוסר ברירה.
דלילה נפגשת עם שמשון באוהלה ומתחילה לתנות איתו אהבים.
שמשון נכנע לה ומגלה את אזנה בכך שכל כוחו הוא ברעמת שערו.
הוא שותה כוס יין לתוכו מזגה סם ובשנתו היא גוזזת את שערו.
כשהוא קם הוא מוקף בחיילים פלשתים.
אחד מהם מלבן סכין באש ומעביר אותה לפני עיני שמשון, שמתעוור.
שמשון מושם בבית סוהר שם עליו לסובב אבן לטחינת חיטה כשהוא סובל הצלפות ופלשתים לועגים לו.
בלילה מגיעה לתאו דלילה המאוהבת בו ומציעה לו לברוח איתו למצרים.
כוחו של שמשון חזר אליו וכשהיא מודיעה לו שמחר יובא למקדש דגון הוא מחליט להישאר.
בסוף מתאספים אלפי פלשתים במקדש דגון לחזות בהשפלתו של שמשון.
הוא מוכנס לזירה, סובל הצלפות, השפלות מגמדים וקללות מהקהל.
דלילה אוהבת ומרחמת עליו ומובילה אותו למקדש.
שמשון עומד בין העמודים מתחת לפסלו הענק של דגון.
הוא מבקש מדלילה להסתלק אך היא נשארת.
שמשון לופת את העמודים והם נסדקים.
כל המבנה הענק הכולל את המקדש ופסל דגון, מתמוטט וקובר תחתיו את שמשון, דלילה ואת כל הפלשתים במקום.
שמשון (שימק) דרנגר היה פעיל בתנועת הנוער עקיבא בקרקוב וממנהיגי מרד גטו קרקוב.
נרצח על ידי הנאצים במהלך חיסול המרד.
שמשון דרנגר נולד ב-1917 בעיר קרקוב שבפולין לדוד דרנגר ולאה לבית שטיין.
לשמשון היו 3 אחים (יורק, ירז'י וברוך) ואחות (ססיליה צ'רנה).
המשפחה הייתה משפחת סוחרים אמידה ושומרת מסורת.
בילדותו חונך בחדר ובהמשך נשלח ללמוד בגימנסיה העברית שבעיר.
ב-1930 הצטרף לתנועת הנוער עקיבא.
תחילה הדריך קבוצות ויצא איתם למחנות ובהמשך מונה להוציא לאור את עיתון התנועה "דברי עקיבא".
ב-1938 נישא שמשון לגוסטה דוידזון שהייתה גם היא פעילה בתנועת הנוער.
לאחר כיבוש פולין, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נאסר דרנגר על ידי הגרמנים, ב-22 בספטמבר 1939, בעקבות כתבות אנטי נאציות שהתפרסמו בעיתון התנועה.
לאחר שהשתחרר מהכלא בדצמבר 1939 המשיך את פעילותו בתנועת "עקיבא" ובמקביל פעל במחתרת של התנועה.
מדצמבר 1941 עד אוגוסט 1942 ניהל את החווה להכשרה חקלאית בקופליני (Kopaliny) שם המשיך את פעילותו המחתרתית כשאשתו לימדה שם ידיעת הארץ.
ב-20 באוגוסט 1942 היה דרנגר בין מקימי מחתרת "החלוץ הלוחם" בקרקוב (ובשמה המלא "הארגון הלוחם של הנוער היהודי החלוצי") בה היו שותפות רוב תנועות הנוער הציוניות שפעלו בקרקוב למעט תנועת השומר הצעיר שפעלה במסגרת מחתרת "איסקרא" (הניצוץ) בפיקוד צבי באומינגר.
מחתרת "החלוץ הלוחם" מנתה כ-100 חברים ובראשה עמדו 4 אנשים:
מפקד - אהרון "דולק" ליבסקינד מתנועת "עקיבא".
גזבר ובהמשך קצין מבצעים - אברהם "לאבאן" לייבוביץ מתנועת "דרור".
מנהל "המשרד הטכני" (הכנת תעודות מזויפות) ועורך הביטאון המחתרתי - שמשון (שימק) דרנגר מתנועת "עקיבא".
מלאכי (מאניק) אייזנשטיין מתנועת " הסתדרות הנוער החלוצי".
במסגרת הוויכוחים במחתרת על אופי הפעילות וההתנגדות לכובש הנאצי, היה שמשון מבעלי הדעות האקטיביסטיות שדחפו לפעולה נגד הנאצים.
עמדתו זו הלכה והתחזקה ככל שהנאצים הוציאו לפועל את האקציות כנגד תושבי הגטו.
בשלהי 1942 הגבירו המחתרות את פעולות ההתנגדות לשליטה הנאצית בקרקוב ובסביבתה.
שיאה של ההתנגדות אירעה ב-22 בדצמבר 1942 אז תקפו אנשי המחתרות מספר רב של מטרות ובראשן קפה ציגנריה שהיווה מקום התכנסות לקצינים נאצים.
בעקבות פעילות זו החל הצבא הנאצי לפעול לחיסול המחתרת היהודית בעיר.
במהלך החודשים הראשונים של 1943 נהרגו רב מנהיגי המחתרת ורוב חבריה נתפסו ונשלחו למחנות ריכוז.
במהלך ינואר 1943 נתפס שמשון על ידי הגסטפו וכשנודע הדבר לאשתו היא הסגירה את עצמה.
שמשון נאסר בכלא מונטלופיך וגוסטה בכלא הלצלוב הסמוך.
ב-29 באפריל 1943 הצליח הזוג לברוח מבתי הכלא והסתתר ביערות שמסביב לקרקוב שם חברו לפרטיזנים.
שמשון ניסה לחדש את הוצאת עיתון המחתרת בו קרא להמשך ההתנגדות לנאצים.
שמשון, שהיה איש המילה הכתובה, היה זה שהעלה על הכתב את רוח המחתרת
בשלהי 1943 החליטו שמשון וגוסטה לברוח להונגריה ולשם כך יצרה גוסטה דרנגר קשר עם יהודי בעל אזרחות הונגרית שהתגורר בוויליצ'קה.
ב-8 בנובמבר 1943 הגיע שמשון לביתו של אותו יהודי כדי לקבל את התעודות המזויפות אולם עם הַגיעו נעצר על ידי אנשי הגסטפו.
ב-9 בנובמבר הגיעה גוסטה (עם אחיינה ויטוש) למקום המפגש המיועד עם שמשון שם נודע לה שנעצר על ידי הגרמנים.
היא התכוונה להסגיר את עצמה, אך שוטרי הגסטפו הקדימו אותה ועצרו אותה ב-11 בנובמבר.
מרגע מעצרם נעלמו עקבותיהם ויש לשער כי השניים הוצאו להורג.
עיריית פתח תקווה קראה רחוב בעיר על שם בני הזוג דרנגר.
עיריית נתניה קראה רחוב על שם ארגון "החלוץ הלוחם"
שמשון דרנגר, החלוץ הלוחם - ביטאון הנוער היהודי במחתרת קרקוב 1943, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 2006
שמשון וֶלנר (נולד ב-29 ביוני 1941) הוא יזם ישראלי.
ולנר נולד בשנת 1941 בתל אביב, בארץ ישראל המנדטורית.
שירת בגרעין נח"ל בראש הנקרה ובשנת 1968 הצטרף לגרעין בקיבוץ מרום גולן.
ולנר הוביל את הכשרת הקרקע בקיבוץ, הקמת מחצבת הטוף, ובניית ארבעה מאגרי מים לקיבוץ ובין מתכנני תוכנית מאגרי המים ברמת הגולן.
בשנת 1975 הקים את בית האריזה "פירות גולן" שכיום נקרא "בראשית".
בית האריזה שימש את קיבוצי הגולן לאריזה והפצה של יבול התפוחים.
בית אריזה זה היה הראשון בישראל אשר אימץ שיטות עבודה מתקדמות שהיו נהוגות בארצות הברית, אשר כללו מיכון של הליך המיון, לפי משקל הפרי וקוטרו.
בשנת 1982 החל לבדוק את היתכנות הקמת יקב ברמת הגולן, אשר ינצל את תנאי האקלים הייחודיים באזור, ואת התוצרת החקלאית של קיבוציי הסביבה.
לאחר מחקר הכלל סיור של כמה חודשיים ביקבים בארצות הברית, הגיש תוכנית לפיילוט הקמה בעלות של 100 אלף דולר, שתספיק להרצה של שנה אחת.
התוכנית ובקשת התקציב אושרו על ידי שבעה יישובים ברמת הגולן: אורטל, אלוני הבשן, אל-רום, רמת מגשימים, גשור, יונתן ועין זיוון ושל יישוב גלילי אחד: רמות נפתלי.
בשנת 1983 נוסד היקב בשם "יקבי רמת הגולן".
את תוצרתו הראשונה של היקב סיקר העיתונאי הנודע תומאס פרידמן בכתבה נרחבת בניו יורק טיימס, אשר סללה את הדרך להצלחתו מחוץ לישראל.
ולנר אימץ שיטות עבודה וייצור מתקדמות, אשר לא היו נהוגות בישראל של אותם ימים, והיה היקב הישראלי הראשון שזכה בתחרויות בינלאומיות ב-1987, יין ירדן (מתוצרת יקבי רמת הגולן) קיבל מדליית זהב בתחרות מפורסמת IWSC בלונדון.
הדבר נחשב אז להישג מדהים לתעשיית היין בישראל, וסימן את קפיצת המדרגה של התעשייה.
הווארד גולדברג, אחד מעיתונאי היין החשובים בעולם, כתב אז מאמר בניו יורק טיימס, בו ציין כי יש מהפכת יין בישראל.
ולנר ניהל את היקב עד שנת 1990, עת עבדו בתפעול היקב הרווחי קרוב לעשרים עובדים, והתפוקה השנתית שלו נמדדה במיליוני בקבוקים.
בשנת 1987, בתור מנכ"ל יקבי רמת הגולן, היה לראשון בישראל אשר קיבל את פרס איש השיווק של השנה של איגוד השיווק הישראלי ביחד עם מנכ"ל אפיליידי.
לאחר פרישתו מהיקב, המשיך לקדם יוזמות ברמת הגולן, בהם נתחי רמת הגולן, תאגיד רמת הגולן, וייצור שמן ביקבי רמת הגולן.
בשנת 1995, חזר לתעשיית היין יחד עם רעייתו ליאורה והחל לייצר יין כשר במעל 11 יקבים ב-6 מדינות שונות בעולם תחת המותג "יינות ולנר".
העסק שהוקם הפיץ יין כשר בארצות הברית ובעוד 25 מדינות, עד ליציאת בני הזוג לגמלאות בשנת 2017.
מבקר היינות הישראלי דניאל רוגוב המשיך לסקר את תוצרתו של ולנר גם במיזם זה.
היה נשוי לליאורה עד פטירתה ב-2019. השניים הורים לשלושה בנים ושלוש בנות.
שמשון ויגודר (יליד תחילת שנות ה-50) היה חבר ארגון מצפן, מראשוני הפנתרים השחורים, ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה.
ויגודר הוא פסיכולוג בעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית מ-California School of Professional Psychology (CSPP) בעיר ברקלי.
ממייסדי מכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו.
מגיל 16 היה חבר במצפן השתתף במאות פעילויות נגד הכיבוש וההתנחלויות.
בגיל 21 עבר לפנתרים השחורים עם אחיו מאיר.
ב-1971 נעשה ניסיון ראשון של השמאל הקיצוני לגרור לשורותיו חלק מהמזרחים.
שלושה סטודנטים פורשי קבוצת השמאל הרדיקלי "מצפן" חברו לצעירים מזרחים משכונת מוסררה הירושלמית, ובעזרת המרת רעיון "מלחמת המעמדות" המרקסיסטית ל"מלחמת העדות" האשכנזית-מזרחית, ביקשו ליצור עם צ'רלי ביטון, סעדיה מרציאנו וחבריהם ממוסררה מוקד הזדהות משותף המבוסס על שלילת הציונות.
"דיברנו אתם על שמאל", כותב שמשון ויגודר, אחד משלושת הסטודנטים יוצאי מצפן, "על מאבקים אנטי-קולוניאליים, על דיכוי התרבות המזרחית, ועל האינטרס של התרבות השלטת לסכסך בין מזרחים לערבים".
לקראת ההפגנה הראשונה האחים ויגודר הלכו למשטרה כדי להשיג אישור להפגנה, המשטרה שלחה אותם לעירייה ובעירייה, ביקשו מצ'רלי ביטון את הרשימה של חברי הקבוצה וביקשו לדעת מה כל אחד רוצה.
"הציעו להם דירות, מכוניות, רק שלא יעשו רעש".
את האישור לאותה הפגנה הם לא קיבלו.
ויגודר ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה, ויחד עם שלושה חברים נוספים ב"מצפן", יצא להפיץ את הכרוזים במוסררה.
הכרוז הראשון של "הפנתרים", שנוסח על ידי שמשון ויגודר, פורסם בגיליון "מצפן" מאפריל 1971. הכרוז נכתב בנוסח אמוציונלי ובשפת רחוב לא מהוקצעת, בניגוד לסגנונו של העיתון:.
שמשון הנקדן (1230?-1295?) היה מדקדק יהודי אשכנזי ומחבר ספר חיבור הקונים (השמשוני).
נולד בסביבות שנת 1230. ככל הנראה פעל בזאנטא שבחבל קלן בצפון גרמניה.
מת בין השנים 1297-1294. נכדו היה הדקדקן יוסף מזאפטא בר קלונימוס.
חיבורו עוסק בתורת הדקדוק וממזג בין פרקי דקדוק ותורת הקריאה.
עורך החיבור היה מרדכי יאיר, שחי ב-1297 בפרידברג והיה מתלמידי תלמידיו של שמשון הנקדן.
לא ידוע מה שם הספר שהעניק לו מחברו, אם בכלל, ומקובל כי עורכו נתן לו את השם "חיבור הקונים", אך השם הנפוץ של החיבור הוא "השמשוני" (על שם מחברו).
הספר מצוטט רבות אצל מדקדקי ימי הביניים, למרות שלא נדפס.
את החיבור חילקו החוקרים לשני חלקים מרכזיים: חלק הדקדוק, הבנוי כדוגמת חיבורי דקדוק ספרדיים מהמאה ה־12, וחלק דקדוק המסורה (מפרק ה' להלן) ההולך בדרכו של ספר "טעמי המקרא".
עשרת הקונים (כינויי הגוף הפרודים והחבורים)
שער התנועות (זהו שמו בחלקים אחרים של הספר אך בראש הפרק אין לו שם)
שער חטף פתח קטן וחטף פתח גדול
שער למנצח בנגינות (טעמי המקרא)
ידועים ארבעה כתבי יד של הספר, שניים מהם (כ"י לייפציג וכ"י בריטיש מוזאום) מתוארכים לשנת 1300 בקירוב.
שלושה פרקים מחלקו הראשון של החיבור יצאו לאור: שניים (על כינויי הגוף ועל הפעלים) בעבודת הדוקטורט של דוד בן מנחם, ואחד (על התנועות) על ידי אילן אלדר.
בסיום חלק מכתבי היד של "השמשוני", נוסף חיבור בשם "מפתח הדקדוק".
היו חוקרים ששיערו כי הוא חיבור אחר מאת שמשון הנקדן, אך מרביתם סבורים כי אין לייחסו למחבר "השמשוני"; יש שייחסו אותו לעורכו, מרדכי יאיר, ויש שטענו כי אין בקביעה זו ממש ומדובר במחבר לא ידוע.
שמשון גדעון (גם: סמפסון או סמסון באנגלית: Sampson Gideon, פברואר 1699 – 17 באוקטובר 1762) היה בנקאי ופילנתרופ יהודי־אנגלי, בן לקהילה הספרדית-פורטוגזית בלונדון.
פעל ב ותואר כ"רוטשילד של ימיו" וכ"עמוד האשראי" של המדינה.
נולד ב במפנה המאה ה-17. אביו היה רעואל גדעון, גבאי בית הכנסת בוויס-מרקס בנו של משה בן גדעון ממשפחת אבודיינטה.
שמשון החל את הקריירה העסקית שלו בסביבות גיל 20. הוא התעסק בכרטיסי הגרלה, בניירות ערך שונים ובמניות והחל לצבור הון.
בשנת 1729 כבר הצהיר על הון בסך כ-25,000 ליש"ט ואף זכה לרישיון רשמי כברוקר.
בשנים שלאחר מכן ניצל גדעון את ההזדמנות שנוצרה בעקבות מלחמת הירושה האוסטרית, המרד היעקוביטי של 1745 ומלחמת שבע השנים שגרמו לשלטונות להוצאות כבדות, ועסק בהענקת ותיווך אשראי לממלכה ולצבא.
בזמן המרד היעקוביטי רכש מספר גדול של נירות ערך ממשלתיים, דבר שייצב את מצבו של בנק אנגליה ומן הצד השני גרם להכפלת הונו של גדעון כאשר מחירי ניירות הערך נסקו עם תום המשבר.
בשנת 1753, ייתכן שכהכרת טובה על מעשיו של גדעון בימי המשבר ובעקבות קשריו עם ראש הממשלה הנרי פלהם, עבר ב חוק התאזרחות היהודים שאפשר ליהודים להפוך לאזרחים על ידי הגשת בקשה לפרלמנט ללא צורך בסקרמנט נוצרי.
החוק גרם לתסיסה ומחאה גדולה מצד הנוצרים.
בקריקטורות ובחוברות אנטישמיות שפורסמו בעקבות החוק הובע חשש שהיהודים ישתלטו על הממלכה, יהפכו אותה ל"ירושלים החדשה", יחייבו את כל הנוצרים בברית מילה ויאסרו אכילת חזיר.
באחת הקריקטורות שנועדו לתאר איך תראה השתלטות היהודים נראה פסלו של שמשון גדעון מחליף את פסלה של המלכה כשהוא נשען על לוחות הברית.
בעקבות הלחץ הציבורי, בוטל החוק לאחר מספר חודשים.
גדעון עצמו ניסה להתנער מהחוק וטען שמעולם לא תמך בו.
במכתב ששלח בתקופת המחאה לראשי הקהילה היהודית הוא הודיע שברצונו לבטל את חברותו בקהילה שנאבקה להשגת החוק.
הוא הצהיר שמעתה אין לו כל קשר לקהילה היהודית ודרש ששמו יימחק מכל מסמך הקשור אליה.
כבר שנים קודם לכן נקט בצעדים על מנת להתנתק ציבורית מזהותו היהודית, בתקווה שכך יתאפשר לו לממש את שאיפתו להקים שושלת אצולה בעלת קרקעות.
הוא נשא אישה נוצרייה ואת כל בניו הטביל לנצרות בינקותם, אך הוא עצמו לא המיר את דתו.
בשנת 1758 הגיש בקשה לקבלת תואר אצולה, וכתקדים להענקת אצולה ליהודים ציין את תואר האצולה שקיבלו דייגו ד'אגילר ואנטוניו לופז סואסו .
בסופו של דבר בקשתו נדחתה.
בנימוק הרשמי נכתב שעל אף ההערכה הרבה כלפיו, הענקת תואר ליהודי עלולה לעורר סערה ציבורית.
לאחר הדחייה פעל שמשון להשגת התואר עבור בנו בן ה-14 סמפסון ארדלי , ולאחר שהוכיח שהבן אכן הוטבל לנצרות הוענק לו התואר ברון במאי 1759.
גדעון מת ב-17 באוקטובר 1762 מבצקת.
בצוואתו הורה להעניק 1,000 ליש"ט לקהילה היהודית שממנה התנתק, בתנאי שייקברו אותו כיהודי ויזכירו את שמו בבית הכנסת על אף שהתחתן עם נוצרייה.
בדיון שקיימו בעניין ראשי הקהילה נחשף שגדעון העביר באנונימיות את דמי החבר לקהילה במשך השנים מאז שהצהיר על התנתקות ממנה והוחלט לקבל את בקשתו.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי נובו במייל אנד שבלונדון.
שמשון גיבור היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית, אשר שודרה בערוץ הילדים וב-BIGI בתחילת שנת 2021. לסדרה הופקו עשרה פרקים שאורכם כ-15 דקות.
שמשון הגיבור (קווין רובין) הוא סוכן שב"כ כושל, שהתקבל לשם רק בזכות הדוד שלו – ראש השב"כ.
יחד עם אלקנה (אוראל צברי) ואתי (אירית מאירי) – הם נקראים צוות גדעון על שם המפקד שלהם, גדעון (עודד פז) שנמצא כבר 12 שנה בשב"כ ורוצה נואשות להתקדם, אך לצערו "נפל" על הצוות הכי גרוע בארץ.
לצוות גדעון מצטרפת סוכנת שב"כ חדשה – אינטליגנטית, קשוחה, יפהפייה ומוכשרת בשם מיכל (עדן סבן).
גדעון שם את מיכל לפקד על הצוות שלו בתקווה שזה יעזור לו בקידום.
שמשון גיבור (קווין רובין) – סוכן שב"כ כושל, שהתקבל לשם רק בזכות הדוד שלו – ראש השב"כ.
אלקנה (אוראל צברי) – חבר בצוות של שמשון, וחברו הטוב ביותר.
גדעון (עודד פז) – סוכן ותיק בשב"כ, שרוצה נואשות להתקדם, אך לצערו "נפל" על הצוות הכי גרוע בארץ.
אתי (אירית מאירי) – אישה בשנות ה-60 לחייה.
סוכנת שב"כ וחברה בצוותו של שמשון.
מיכל (עדן סבן) – סוכנת שב"כ צעירה וחדשה – אינטליגנטית, קשוחה, יפהפייה ומוכשרת.
המפקדת החדשה של צוותו של שמשון.
מספר הפרק(בסדרה)שם הפרק1החדשה2ההתערבות3הזובור4האח של שמשון5הילד6ההורים של מיכל7החברה של שמשון8צמד חמד9המבצע - חלק א'10המבצע - חלק ב'
שמשון ודלילה הוא ציור שמן משנת 1654 מעשה ידי הצייר האיטלקי מתקופת הבארוק, ג'ובאני פרנצ'סקו ברביירי (הקרוי גוארצ'ינו).
הציור מוצג במוזיאון לאמנויות יפות בשטרסבורג, צרפת.
מספר הרישום שלו הוא 316.
יצירה זו (וכן ציורו התואם "לוט ובנותיו", הנמצא בלובר) צוירה בשנת 1654 עבור קרלו השני, דוכס מנטובה ומונפראט , והגיעה אליו בשנת 1657. בין השנים 1715–1720 נמכר הציור, ולאחר מכן היה בבעלותו של ג'ון צ'ארלס רובינסון .
רובינסון העניק אותו למוזיאון בשטרסבורג בשנת 1893 כמחווה של ידידות למנהלו, וילהלם פון בודה , שרכש פריטים שונים מאוספו.
[לפי פרסומים קודמים, שנת הקליטה של הציור הייתה 1896.]
בניגוד לסיפור המקראי המופיע בספר שופטים, אך בהתאם לגרסתו של יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים, דלילה מתוארת בציור כשהיא עצמה גוזרת את שערותיו של שמשון (בעוד שבתנ"ך נאמר כי גבר אחר הוזמן לעשות זאת).
החומרה שבקומפוזיציה, הצבעים הרכים, ופרופילה הפיסולי של דלילה הם מאפיינים של סגנונו המאוחר והקלאסי של גוארצ'ינו.
נושא הציור, כמו גם נושא הציור התואם לו "לוט ובנותיו", מהווה אזהרה מפני סכנות השתייה לשכרה.
רישום הכנה (שמיקומו הנוכחי אינו ידוע) מציג את דלילה בחצי גוף, עם הבעה ילדותית יותר ומבנה גוף פחות אתלטי.
שמשון ודלילה הוא ציור שמן שצייר רמברנדט ואן ריין בשנת 1628. היצירה מתארת את בגידתה של דלילה בשמשון, לפי המסופר בספר שופטים.
הציור מוצג כיום בגמלדה-גאלרי בברלין.
בציור מתואר הרגע הדרמטי שלפני גזיזת שערו של שמשון, אשר תוביל לאובדן כוחו העל-אנושי.
שמשון מוצג ישן בחיקה של דלילה, כשגבו מופנה אל הצופה.
דלילה יושבת בעמדה חזיתית, פונה לאחור אל עבר הפלישתי המתקרב, ומצביעה על שערותיו של שמשון אותן היא מחזיקה בזהירות.
מאחור, בדמדומי הרקע, ניתן להבחין בלוחם נוסף האוחז בחרב שלופה, מה שמרמז על המשך העלילה – שמשון יותקף ויילקח בשבי על ידי אויביו.
רמברנדט יצר יצירה רבת עוצמה ומתח, בה הדמויות מסודרות בסדר הגיוני מבחינה מרחבית, כרונולוגית ונרטיבית.
התאורה בציור מדגישה את הדרמה של הרגע, תוך שימוש במשחקי אור וצל האופייניים לרמברנדט.
הדמויות מוצגות במגוון תנועות המשתלבות זו בזו באופן טבעי והרמוני.
רמברנדט ביצע שינויים משמעותיים בהרכב התמונה: בעוד שבגרסה הראשונית הסצנה הייתה מסודרת בצורה סטטית ומשולשת, הוא שינה את ההעמדה לדגם קומפוזיציוני דינמי יותר, הנשען על שתי אלכסוניות מצטלבות.
הצטלבות זו מהווה הן את המרכז הוויזואלי של התמונה והן את מוקד הנושא שלה – שערותיו של שמשון.
כך הצליח רמברנדט להעצים את הדרמה של הרגע וליצור תחושת מתח וחוסר ודאות בנוגע להמשך העלילה, תוך ויתור על ההבעה המלאכותית שהופיעה בגריזיי לטובת ייצוג מעודן של רגשות אנושיים.
מחקרים טכנולוגיים של הציור מראים כי ההרכב הנוכחי של היצירה התגבש בתהליך עבודה ממושך, שבמהלכו ביצע רמברנדט שינויים מהותיים.
ההנחה היא כי נקודת המוצא של היצירה הייתה גריזיי (ציור בגווני אפור) הנמצא כיום ברייקסמוזיאום שבאמסטרדם ומיוחס לרמברנדט.
בעוד שבגריזיי הסצנה נראית פחות מגובשת, מרכיבי התמונה מסודרים באופן נפרד והדרמה מודגשת בצורה חדה, הרי שביצירה הברלינאית רמברנדט שיפר את המבנה המרחבי והקומפוזיציוני ושכלל את האופן בו מועברת העלילה.
בציור על מדרגה בצד שמאל, מתחת לרגלו של הפלישתי, ניתן למצוא את חתימתו של רמברנדט: RHL (מחובר) 1628.
הציור היה בתחילה באוספו הפרטי של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', בהאג, תחת המספר הקטלוגי 49, ונזכר לראשונה במלאי בשנת 1632. לאחר מכן עבר לאוסף הפרטי של וילם השלישי, מלך הולנד, בנאאלדוייק, הונסלרסדייק.
שמשון מאיים על חותנו (בהולנדית: Simson bedreigt zijn schoonvader) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי רמברנדט, שנוצר בשנת 1635. היצירה מציגה סצנה מהתנ"ך, בה שמשון מגלה כי אשתו ניתנה לאיש אחר, והוא מגיב בזעם כלפי חותנו.
היצירה נחשבת ליצירת מופת בשל העוצמה הרגשית שהיא משדרת, המחווה הדרמטית של שמשון והשימוש הדרמטי באור וצל.
על פי חוקר האמנות גארי שוורץ, הנושא הסיפורי של הציור הוא חסר תקדים באמנות ההולנדית.
שוורץ מציע כי ייתכן שהיצירה הוזמנה על ידי פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, וכי אופיו הלוחמני של הציור עשוי לשקף אירוע היסטורי עכשווי – הלחימה באזור קלווה בין ספרד ל במהלך מלחמת שמונה השנים.
רמברנדט בחר לתאר אירוע פחות מוכר מסיפורו של שמשון, המופיע בספר שופטים.
הציור מתאר את הרגע בו שמשון חוזר לבית אשתו הפלישתית, מלווה במתנה – גדי עיזים, ומגלה כי חותנו השיא אותה לאדם אחר.
תגובתו של שמשון לזעם ולתסכול מובילה אותו לאיים על חותנו, דבר המנבא את מעשי ההרס שיבצע בפלשתים בהמשך הפרק.
בציור נראה שמשון, מזוהה בקלות בזכות מחלפות ראשו הארוכות.
הוא לבוש בבגדים הולנדיים בני זמנו, ומעל שכמו מתנופפת גלימת ארגמן מפוארת.
מבטו נחוש וקשוח, והוא מרים את ידו באגרוף מול חותנו, שעומד בתוך הבית ומשיב לו באימה ובתדהמה.
החותן מתואר כגבר מבוגר, בעל הבעה מופתעת, הנראה כמי שהתעורר בבהלה.
דמות נוספת נראית באפלולית מאחורי שמשון – נער שחור, שעשוי לסמל את עוצמתו ואת מיניותו הסוערת.
בגרסה אחרת של הציור, שנעשתה על ידי תלמידי רמברנדט, מופיעים שני נערים שחורים האוחזים בגדי העיזים שהביא שמשון.
ייתכן שהציור המקורי עבר חיתוך שהסיר חלק מהדמויות.
רמברנדט השתמש בטכניקת אור-צל דרמטית (קיארוסקורו) המדגישה את הדמויות ואת המתח שבסצנה.
הציור מאופיין בדיוק רב בפרטי הלבוש והבעת הפנים, תוך שימוש במשיכות מכחול עדינות ובצבעים עשירים.
האור ממוקד בעיקר בפניהם של שמשון וחותנו, בעוד שאר הדמויות מופיעות בצללים, מה שמעצים את הדרמטיות של הרגע.
הציור מעורר שאלה מוסרית – מי הצד הצודק בסיפור?
בעוד שבסיפור המקראי החותן מתואר כדמות נכלולית שבגדה באמון שמשון, בציור הוא נראה כזקן מבוהל ולא מאיים.
לעומת זאת, שמשון מוצג כגבר אלים ומסוכן, כאשר אגרופו המונף וחרבו מדגישים את פוטנציאל האלימות שבו.
יתרה מכך, רמברנדט בחר לתאר את שמשון לפי דיוקנו העצמי, רמז לאופיו הסוער של האמן עצמו.
ידוע כי רמברנדט היה אדם נוח לכעוס, וייתכן כי חש הזדהות עם דמותו של שמשון.
עם זאת, ניתן לראות בפניו של שמשון לא רק כעס, אלא גם עלבון ופגיעות, דבר שעשוי לרמוז על מסר עמוק יותר של האמן – קריאה להימנע משיפוט מהיר של אנשים, גם אם הם נראים אלימים ותוקפניים.
קיימת גרסה נוספת של הציור בפורמט רחב יותר, שנוצרה בסדנתו של רמברנדט.
בגרסה זו נוספו דמויות נוספות, בהן נערים מורים המחזיקים גדי.
הציור נחתם בידי רמברנדט על עמוד מימין עם התאריך 1635, והוא נחשב לאחת מהיצירות החשובות של האמן בתקופה זו.
היצירה הייתה חלק מאוסף מלכי פרוסיה, אשר מאוחר יותר הפכו לקיסרי גרמניה.
באמצע המאה ה-18 היא כבר נכללה באוספו של פרידריך הגדול בפוטסדאם.
מאז שנת 1830, הציור מוצג בגמלדה-גאלרי.
בין השנים 1945–1946 הועברה היצירה לזמן קצר ל-Central Collecting Point במרבורג, ששימש כמרכז לאיסוף יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים.
לאחר מכן, הוחזרה היצירה לברלין.
שמשון ודלילה היא יצירת אמנות משנת 1902 של הצייר מקס ליברמן.
הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו דלילה מציגה את שיערו הגזוז של שמשון, ובכך גוזלת ממנו את כוחו.
היצירה מוצגת במוזיאון שטאדל בפרנקפורט ונחשבת לדוגמה בולטת לפרשנות המודרנית של סיפורים מקראיים באמנות האירופית.
הציור מציג את דלילה ברגע ניצחונה, כאשר היא מציגה את תלתליו הגזוזים של שמשון בפני בעלי בריתה הפלשתים.
שמשון, שגזיזת שערו נטלה ממנו את כוחותיו העל-טבעיים, שוכב בחיקה חסר אונים.
ליברמן המחיש את הסיפור התנ"כי כמאבק בין המינים, כאשר המתוארים ביצירה שמשון ודלילה עירומים ושניהם מציגים תנוחות דרמטיות אל מול רקע חד של סדינים לבנים וקירות אפורים.
דלילה מיוצגת כאישה פאם פאטאל, אשר נוטלת את כוחו של אהובה.
דמותה משקפת את הפופולריות של דמויות נשיות חזקות באמנות בראשית המאה ה-20. יצירה זו היא אחת מהביטויים הוויזואליים המשמעותיים ביותר של נרטיב הבגידה התנ"כי, והיא משתלבת ברוח היצירה של ליברמן, שהדגישה נושאים דרמטיים ותמות של מתח חברתי ופסיכולוגי.
מקס ליברמן היה צייר וגרפיקאי גרמני ממוצא יהודי אשכנזי ואחד מהתומכים הבולטים באימפרסיוניזם בגרמניה.
הוא נולד למשפחת בנקאים יהודית בברלין, ולמד משפטים ופילוסופיה לפני שפנה ללימודי ציור ורישום.
במהלך חייו התגורר בברלין והפך לצייר דיוקנאות מפורסם.
יצירתו הושפעה מציירים כמו אדואר מאנה, והוא התרכז בעיקר בסצנות מהבורגנות ובנופים מגנו ליד אגם ואנזה.
ב-1933 התפטר מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות עקב המדיניות האנטי-יהודית של הנאצים ונפטר בשנת 1935.
שמשון הגיבור הוא יצירתו של הפסל והצייר ברוך וינד, הממוקמת בעיר אשדוד.
הפסל עשוי ברונזה ומתנשא לגובה של 3.5 מטרים ורוחבו 4 מטרים.
הוא מתאר את שמשון המקראי ברגעיו האחרונים, כאשר הוא ממוטט את עמודי מקדש דגון.
הפסל, שנחנך בשנת 2008, מוקדש להנצחת גבורתם של היהודים בשואה ובמלחמות ישראל.
הפסל מוצב בשדרות משה דיין ברובע הקריה, מול פארק אשדוד-ים.
הפסל נוצר על ידי ברוך וינד, אמן ופסל ניצול שואה, אשר הקדיש את חייו להנצחת אירועים היסטוריים וערכים לאומיים באמצעות אמנותו.
הפסל מציג את שמשון ברגע הקריטי שבו הוא מפיל את עמודי מקדש דגון, ומשקף את דמותו כגיבור טרגי המקריב את חייו כדי להכות באויביו.
שמשון ודלילה היא יצירת שמן על קנבס מאת הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק, שנוצרה בסביבות שנת 1618, כאשר ואן דייק היה כבן עשרים.
הציור מבוסס על סיפור מקראי מתוך ספר שופטים (פרק ט"ז), ומציג את הרגע הדרמטי שבו דלילה בוגדת בשמשון ומסגירה אותו לידי הפלשתים.
היצירה נחשבת לאחת מיצירות המופת הראשונות של ואן דייק, ונעשית בה שימוש דרמטי בצבע, קומפוזיציה ותיאור חומרי טקסטיל יוקרתיים כדי להעצים את המטען הרגשי של הסצנה.
הציור מתאר את הרגע שבו שמשון, גיבור מקראי בעל כוח על-אנושי, נרדם בחיקה של אהובתו דלילה.
הפלשתים, אויביו של שמשון, שיחדו את דלילה באלף ומאה מטבעות כסף על מנת שתחשוף את סוד כוחו.
לאחר שדלילה שואלת את שמשון שוב ושוב על מקור כוחו, הוא מגלה לה כי גזיזת שיערו תביא לחולשתו.
דלילה מזעיקה את הפלשתים ומכינה את הקרקע למעצרו של שמשון.
דלילה יושבת במרכז הציור, בעודה מחזיקה בעדינות את שערותיו הארוכות של שמשון שנרדם בחיקה.
באחת מידיה היא מצביעה לשפתיה כאות להשתקה, ובידה השנייה היא מזיזה את גלימתו של שמשון כדי לחשוף את שערו.
לצידה, משרת מחזיק מספריים ומתכונן לגזוז את שערו של שמשון.
ברקע, מאחורי עמוד בצד שמאל, מציצים הפלשתים הממתינים לרגע בו יאבד את כוחו.
הקומפוזיציה נבנתה כך שתמשוך את מבט הצופה ישירות אל דמותה של דלילה, המהווה את מרכז ההתרחשות, ומובילה את המהלך הבוגדני.
הבעות הפנים, מחוות הידיים, השימוש בבדי ברוקאד מבהיקים, פרווה, תכשיטים ואפקטים של תאורה דרמטית - כולם תורמים לאווירה מתוחה ורבת-רגש.
ואן דייק יצר את היצירה בזמן שהיה סייע בסטודיו של פטר פאול רובנס באנטוורפן.
ככל הנראה, מדובר בתגובה ישירה לציורו של רובנס באותו נושא, שנוצר כעשור קודם לכן וכיום שמור בגלריה הלאומית בלונדון.
ואן דייק הפך את הקומפוזיציה, שינה את המיקוד מהפעולה עצמה (גזיזת השיער בציורו של רובנס) אל הרגע שלפני - ובכך העצים את תחושת הדרמה והציפייה.
הנושא סיפק לו הזדמנות להפגין את כישוריו בציור דמויות, תיאור טקסטורות - כמו סאטן, פרווה ותכשיטים - ועיבוד רגשות דרך שפת גוף ואור-צל.
"שמשון ודלילה" נחשבת לאחת מיצירות המופת הראשונות של ואן דייק, ובה ניכרת יכולתו להעניק עומק רגשי ורבדים דרמטיים למיתוס מקראי.
השימוש ביצירתיות קומפוזיציונית ובפרטי עיצוב מראה את דרכו האמנותית המתפתחת ואת התכתבותו עם מסורת הציור הפלמי והרומנטי גם יחד.
שמשון ודלילה הוא ציור שמן מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס.
הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו דלילה בוגדת בשמשון, אהובה, וחושפת את סוד כוחו העל-אנושי.
היצירה נוצרה בהזמנה פרטית ומתאפיינת בסגנון דרמטי עשיר בהבעה, צבע ובניגודים של אור וצל.
הציור מתאר את שמשון שוכב ישֵן בחיקה של דלילה, ראשו הכהה מונח על בד קטיפה בצבע ארגמן.
גופו השרירי נראה פגיע בשנתו.
דלילה, שערה פרוע ושמלתה חושפת את שדיה, יושבת בדממה, פניה יפות אך קשות לקריאה.
ידה מונחת בעדינות על כתפו של שמשון, בעוד שותפה גוזז את שערו.
ברקע, אור לפיד בודד מאיר את פני החיילים הממתינים ללכוד את שמשון לאחר שיוחלש.
מאחורי דלילה מופיעה דמות של אישה זקנה בעלת דמיון רב לפרופיל של דלילה עצמה, אך קמוט ומבוגר.
רובנס עשוי היה לרמוז בכך על אובדן היופי העתידי של דלילה – רעיון המזכיר את ציורי הואניטס של התקופה.
אף על פי שאין ברמז זה עיגון בסיפור המקראי, הוא מחזק את תחושת הבגידה ואכזריות המעשה.
רובנס דייק בתיאור הסצנה בהתאם לסיפור המקראי: דלילה אינה גוזזת את השיער בעצמה, אלא מביאה איש אחר לעשות זאת.
תנוחת ידיו של הגוזז – מוצלבות – פורשו לעיתים כסמל לבגידה, אך ייתכן שמטרתן להדגים את מיומנות האמן בהצגת פעולה עדינה מבלי להעיר את הדמות הישֵנה.
רובנס צייר את היצירה לאחר מסעו לאיטליה, שם התרשם מעבודותיהם של קאראווג'ו ומיכלאנג'לו.
השפעת הקיארוסקורו – ניגוד עז בין אור וצל – בולטת בציור, ומעצימה את הדרמה והמתח.
האור גורם לעור הגוף לזהור ולפרטים לזהור או להיעלם בצל, בעוד שהאפלה יוצרת תחושת סכנה מתקרבת.
דלילה צוירה בהשראת תנוחת הדמות הנשית בפסל "הלילה" של מיכלאנג'לו ובציורו "לדה והברבור", אך רובנס הוסיף לדמותה תחושת חן וחושניות מעודנת יותר.
ירכיה מוסתרות מתחת למשי העשיר של גלימתה, מה שמעניק תחושת מגע וחושניות מרומזת.
בהשוואה לציורו זה, יצירתו של ג'ון פרנסיס ריגו שמשון ודלילה מציגה תפיסה שונה ומאוחרת של אותו סיפור מקראי – תוך דגש על עוצמה הרואית והתנגדות גופנית.
בעוד ריגו מציג את שמשון ברגע של התעוררות ופעולה, כשהוא קורע את כבליו בכוח רב ותנוחתו השרירית שואבת השראה ממיכלאנג'לו, רובנס בוחר להציג את רגע הבגידה עצמו, כשהכוח ניטל משמשון והוא שוכב ישן על ברכיה של דלילה.
אצל רובנס, דלילה היא דמות דומיננטית, מפתה ובטוחה בעצמה, והאווירה כולה אפלה, חושנית ודרמטית בדרכה השקטה.
ריגו, לעומת זאת, מעניק לדלילה מבט מהסס, כמעט מתחרט, וממקם את הדרמה בפעולה הפיזית של הגיבור.
השוואה בין שתי היצירות מדגישה את המעבר מתפיסה בארוקית של פיתוי וכניעה – לתפיסה נאו-קלאסית של גיבור טראגי, הפועל בכוח רצונו, גם אל מול בגידה וכאב.
הציור הוזמן על ידי ניקולאס השני רוקוקס, ראש עיריית אנטוורפן, ונועד לתלייה מעל אח בסלון ביתו.
רובנס בחר בצבעים עזים וניגודים חדים כדי להתחרות עם אור הלהבות.
ברקע מופיעים פריטים המאזכרים את רומא העתיקה – כגון קמין, מיטה עם ראשי סוסים וקנקן גבוה.
בתוך גומחה בקיר מצוירת דמותה של ונוס, אלת האהבה הרומית, יחד עם בנה קופידון.
השניים מביטים לעבר הסצנה, כשהילד מרים ראשו אל האם כאילו שואל: מדוע סופה של האהבה כך?
דלילה עצמה עונדת רצועה על שדיה, בדומה לחגורתה האגדית של ונוס – רמז נוסף לכוחה המפתה.
שמשון ודלילה , הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי-בריטי ג'ון פרנסיס ריגו, שנוצר ככל הנראה בשנת 1784 והוענק כעבודת דיפלומה לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
הציור מתאר רגע דרמטי מהתנ"ך, בו שמשון משתחרר מהכבלים שדלילה קשרה על גופו, לאחר שבגדה בו והסגירה אותו לידי הפלשתים.
הסצנה עוצבה בהשראת האסתטיקה הקלאסית של תקופת הרנסאנס והבארוק, ומשקפת את שילוב הכוח הגופני והטרגדיה הנפשית של הדמות.
במרכז הקומפוזיציה מופיע שמשון, כמעט עירום, בתנוחת מאבק דרמטית.
גופו השרירי מתוח כשהוא קורע את הכבלים מידיו ורגליו.
בצד הימני נראית דלילה כשהיא מושכת וילון וחושפת מאחוריה חייל פלשתי מזוין וזקן נוסף.
המתח בין הדמויות מעורר תחושת סכנה מתקרבת, ובו זמנית – רגע של עוצמה בלתי רגילה.
ריגו השתמש בתנוחת הגוף של שמשון לפי דמותו של "המן" בציור הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, וצביעת הגוף בגוונים בשרניים וחמים שואבת השראה מציוריו של רובנס.
כל פרט מחושב במטרה להעצים את הדמות כגיבור הרואי וקלאסי.
הציור בוחר לתאר רגע יוצא דופן בעלילה המקראית: לא את נפילתו של שמשון, אלא את התנגדותו.
בכך מעניק ריגו לדמות ממד של "גיבור טראגי" – אדם שברגעיו האחרונים מפגין עוצמה, חירות וגאווה.
דלילה אינה מתוארת כדמות שטנית באופן חד משמעי, אלא דווקא כאישה נוכחת אך מהססת.
המתח בין דמותה ובין שמשון יוצר עומק פסיכולוגי, המאזן בין בגידה לאנושיות.
בהשוואה לייצוגים קלאסיים אחרים של סיפור שמשון ודלילה, ציורו של ג'ון פרנסיס ריגו בולט בבחירת הרגע הדרמטי שבו שמשון מתעורר ומגלה את בגידתה של דלילה – רגע של התנגדות פיזית ולא של כניעה פסיבית.
זאת בניגוד ליצירתו הידועה של פטר פאול רובנס, שמשון ודלילה (1609–1610), שבה מתואר שמשון הישן כאשר דלילה גוזזת את שיערו בסתר, באווירה אפלה וחושנית המעצימה את תחושת הבגידה והנפילה.
ריגו, לעומת זאת, מציג את שמשון בעיצומו של מאבק, בעמדה של כוח ושליטה, גופו מתוח, עיניו פקוחות, וידיו קורסות את החבלים שכבלו אותו.
תנוחת הגוף של שמשון ביצירה מתבססת על דמותו של המן בציור הקיר עונשו של המן (1511) מאת מיכלאנג'לו, בקפלה הסיסטינית – תנוחה פיסולית ודינמית המשווה לדמות מראה הרואי קלאסי.
גם הגוונים הבשרניים והטיפול הדרמטי באור וצל מזכירים את סגנונו של רובנס, אך אצל ריגו הם משרתים סיפור של התנגדות במקום של פיתוי.
הבחירה להציג את דלילה לא כמרשעת חד-ממדית אלא כדמות מהססת ונוכחת, ואת הפלשתים לא כברברים אלא כלוחמים מאורגנים, מטעינה את הסצנה בעומק מוסרי ורגשי.
כך ריגו יוצר ייצוג ייחודי לשמשון, המשלב בין מקרא, תיאטרון, אמנות גבוהה ותפיסה נאו-קלאסית של גיבור טראגי.
שמשון העיוור הוא ציור שמן על בד משנת 1912 מאת לוביס קורינת.
היצירה מציגה דימוי דרמטי של הדמות המקראית שמשון, המסתער קדימה לעבר הצופה לאחר שנבגד בידי אהובתו והותקף בידי אויביו.
הציור בולט בעוצמתו ובתנופתו, ומתאר דמות המצויה בשיא הכוח והאימה גם יחד.
זרועותיו החזקות של שמשון, פניו המוכתמות בדם ופיו המעוות מכאב משקפים ייאוש, סבל ואלימות רגשית.
לוביס קורינת, יליד 1858, היה אמן גרמני, צייר ואמן הדפס, שיצירתו מסווגת לרוב כסינתזה בין אימפרסיוניזם לאקספרסיוניזם.
הוא למד בפריז ובמינכן, הצטרף לקבוצת הזצסיון הברלינאי, ולימים אף שימש כנשיאה, לאחר שירש את התפקיד מן הצייר מקס ליברמן.
בראשית דרכו גילה הסתייגות מן האקספרסיוניזם, אך עמדה זו השתנתה בעקבות חוויה טראומטית שעבר.
בשנת 1911 לקה קורינת בשבץ מוחי שסיכן את חייו והותיר אותו משותק חלקית בצדו השמאלי.
ידיו רעדו והוא צלע בהליכתו.
חרף מצבו, חזר לצייר כשנה לאחר מכן, בעידודה של אשתו, שרלוט ברנד-קורינת.
החוויה הותירה חותם עמוק ביצירתו: צבעיו נעשו עזים וחיים יותר, הביטוי הישיר והרגשי התעצם, וסגנונו התקרב באופן מובהק לאקספרסיוניזם.
שמשון העיוור צויר בתקופה זו ונחשב לציורו הגדול הראשון לאחר השבץ.
אופיה האוטוביוגרפי של היצירה: פרשנות
הציור נתפס כיצירה אוטוביוגרפית מובהקת.
קורינת העניק לשמשון את תווי פניו שלו, ובאמצעות הדמות המקראית ביטא את סבלו האישי, פחדיו ותחושת האובדן שחווה בעקבות השבץ.
בעת האירוע היה אמן מבוסס ובעל מעמד: יצירותיו הוצגו בתערוכות, הייתה לו סדנת ציור והוא פרסם מאמרים.
הפגיעה הפיזית שינתה באחת את יכולתו לעבוד ואת חייו, והחוויה הזו מצאה ביטוי ישיר בציור.
שמשון העיוור הוא אחד הייצוגים העוצמתיים והנוגעים ללב של סבל פיזי ונפשי באמנות החזותית.
באמצעות דמות מקראית, הצליח קורינת להעניק פרשנות אישית ורדיקלית לסיפור ידוע, ולהפוך אותו לביטוי של כאב אנושי אוניברסלי.
היצירה מדגימה כיצד אמנות אינה רק מושפעת מטקסטים דתיים, אלא גם משנה את אופן קריאתם ומשמעותם.
הציור מציג את שמשון כבול, פגוע ומושפל, ללא הקשר נרטיבי רחב או דמויות נוספות.
הדמות ממלאת כמעט את כל הבד: ראשו נוגע בשול העליון, חלק משערו ושתי אצבעות ידו השמאלית נחתכים בידי המסגרת.
הדימוי נקטע, כביכול, משום שסבל כזה אינו ניתן להכלאה בגבולות הבד.
גופו המעונה והבעת פניו משדרים ייסורים גופניים ורוחניים כאחד.
כתם דם הנראה סמוך לחזה, באזור הלב, נתפס כרמז מכוון נוסף לממד האישי והרגשי של היצירה.
היצירה נבחנת לעיתים בהשוואה לניקור עיניו של שמשון מאת רמברנדט.
בעוד שרמברנדט מציג סצנה רבת דמויות, הכוללת את דלילה כמוקד חזותי ונרטיבי, קורינת בוחר לצמצם את הסצנה לדמות הקורבן בלבד.
היעדר תפאורה ופרטים סביבתיים ממקד את תשומת הלב בגוף המעונה ובכאב עצמו, ולא בעלילת הבגידה.
שן היא מבנה סידני קשיח, שאיננו עצם.
שיניים נכללות (בדרך כלל) בתוך סט סדור בתחילת מערכת העיכול של בעלי חוליות.
השיניים אצל רוב היצורים משמשות בעיקר לחיתוך, לעיסה, ועיבוד ראשוני של מזון, כך שניתן יהיה להמשיך את עיבודו במערכת העיכול.
היונקים הטורפים משתמשים בשיניהם לצוד ולהרוג את טרפם.