tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Gespräche von der Verwirklichung ("דניאל" – שיחות על מימוש"), 1913 (גרסה דיגיטלית).
Reden und Geleitworte ("מרוח היהדות: נאומים והקדמות"), 1916 (גרסה דיגיטלית).
אני ואתה; תרגום מגרמנית: אהרון פלשמן; דברי הקדמה: שולמית אלוני; נספחים: יעקב רז, אהרון פלשמן, אדמיאל קוסמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ג 2013. ראו להלן הפנייה לקישור למדריך אינטראקטיבי מאת המתרגם.
בסוד שיח: על האדם ועמידתו נוכח ההוויה, תרגם צבי וויסלבסקי, מוסד ביאליק, 1964.
בעיית האדם: עיונים בתולדותיה, תל אביב: מחברות לספרות, 1943
הרוח והמציאות: תשעה שערים לבירור היחס שביניהם, מחברות לספרות, תש"ב-1942
עוללות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1966
פני אדם: בחינות באנתרופולוגיה פילוסופית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1989
תקוה לשעה זו: סוגיות מענייני הרוח והמציאות, תל אביב: עם עובד, ארון ספרים יהודי, 1992
שתי דרכי אמונה, תרגם חיים מחלב, אחרית דבר מאת דוד פלוסר, רסלינג 2011
פגישות, אחרית דבר מאת ד"ר ימימה חדד.
עריכה ראובן מירן, נהר ספרים 2021
Die Legende des Baalschem ("אגדת הבעל שם"), 1908 (גרסה דיגיטלית).
אור הגנוז, סיפורי חסידים, דפוס קואפרטיבי אחדות 1946; איורים יוני בן שלום, ירושלים: שוקן, 2005.
בפרדס החסידות: עיונים במחשבתה ובהויתה, ירושלים: מוסד ביאליק, 2001
גוג ומגוג: מגילת הימים, תל אביב: עם עובד, 1987; הוצאה מחודשת של ידיעות ספרים, 2007
דרכו של אדם על פי החסידות, מוסד ביאליק, 1981 – קובץ שיחות שהרצה בובר בקול ישראל ובהם שילב את מסריו עם שרשרת סיפורי חסידים ומימרות הצדיקים.
המגיד הגדול ובני חוגו – ספרו השלישי של בובר הצעיר על החסידות, ראה אור בשפה הגרמנית.
דרכו של מקרא: עיונים בדפוסי-סגנון בתנ"ך, מוסד ביאליק, 1978
מלכות שמים, עיונים בספרי שופטים ושמואל, תרגם יהושע עמיר, מוסד ביאליק, 2000
תורת הנביאים, ירושלים: מוסד ביאליק, 1975
ארץ לשני עמים, ערך והוסיף מבוא והערות פול מנדס-פלור, ירושלים: שוקן, 1988
בין עם לארצו, עיקרי תולדותיו של רעיון, שוקן, 1944
נתיבות באוטופיה, תל אביב: עם עובד, 1947
תעודה ויעוד, הספרייה הציונית, 1964. קובץ מאמריו ונאומיו של בובר, הופיע בשני כרכים.
מרדכי מארטין בובר, חילופי אגרות במשך שבעים שנה; דברי מבוא: גריטה שידר, ירושלים: מוסד ביאליק: כרך א: 1897–1918 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר וגבריאל שטרן, תשמ"ב-1982; כרך ב: 1918–1938 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר ומרים רון, תש"ן-1990.
מרטין לודוויג בורמן היה פושע נגד האנושות, מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, סגנו הבלתי-רשמי ומזכירו האישי של אדולף היטלר.
הועמד לדין שלא בפניו במשפטי נירנברג, הורשע ונידון למוות.
בורמן נולד בעיירה וגלבן הסמוכה להלברשטאדט, אז באימפריה הגרמנית, לתאודור ואשתו השנייה אנטוני.
אביו היה פקיד דואר מהמעמד הבינוני ומת כאשר היה מרטין בן שלוש.
לאחר שסיים לימודיו בוויימאר ובאייזנך גויס בורמן לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה לרגימנט תותחנים, אולם לא השתתף בפעילות קרבית.
לאחר מכן, בשנים 1924-1920 עבר הכשרה מקצועית חקלאית בחווה במקלנבורג והכיר חברים בארגון הפרייקור (Freikorps Roßbach), שאליו הצטרף גם הוא.
ארגון זה היה מיליציה ימנית קיצונית שפעלה בכוח כנגד מועצות הפועלים שקמו בגרמניה לאחר המלחמה, ואחראית לרציחות פוליטיות רבות, ובהם רצח רוזה לוקסמבורג ודיכויו האלים של מרד הספרטקיסטים ב-1919. באותה תקופה עבד בחוות חקלאיות שונות והיה חבר בעמותה אנטישמית.
בחודש מרץ 1924 נדון בורמן לשנה מאסר בפועל על השתתפותו (לצד ידידו רודולף פרנץ הס, שיהפוך בעתיד למפקד מחנה ההשמדה אושוויץ) ברצח פוליטי של מורו לשעבר, על רקע הכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר.
לאחר שחרורו ב-1925 הצטרף בורמן למיליציה ימנית בלתי-חוקית (Frontbann) בויימאר, שייסד ארנסט רהם.
ב-1927 הצטרף למפלגה הנאצית בחבל תורינגיה ושימש במשך כשנה כנהגו של הגאולייטר של תורינגיה, פריץ זאוקל.
למרות היעדרם הבולט של כישורים ומנהגו הגס והברוטלי, הפך למזכיר העיתונות של המפלגה במחוז, ולאחר מכן מנהל העסקים שלה, בשנת 1928. משנה זו ועד 1930 היה חבר סגל הפיקוד העליון של האס אה.
במקביל הפך את הביטוח של חברי האס אה לקרן הביטוח של המפלגה הנאצית (Hilfskasse der
רייכסלייטר וראש לשכתו של הס
ביולי 1933 יזם את הקמתה של "קרן התרומות של התעשייה הגרמנית ע"ש היטלר".
הקרן אספה כמות לא מבוטלת של תרומות מתעשיינים וכספים אלה העביר בורמן לבכירי המפלגה הנאצית.
באותה שנה הפך היטלר את בורמן למנהל רכושו הפרטי.
בורמן הצליח להגדיל משמעותית את הונו של היטלר על ידי גביית תמלוגים על ספרו "מיין קמפף" ועל השימוש בדיוקנו עבור בולים ודברי דפוס אחרים.
במקביל זכה בתפקידי ראש המטה של רודולף הס ובתפקיד הרייכסלייטר (Reichsleiter) של המפלגה הנאצית.
במשרה זו שימשו רק 18 נאצים בכל רחבי הרייך וכולם היו כפופים רק להיטלר או לממלא מקומו.
בנובמבר אותה שנה נבחר לרייכסטאג.
היטלר הטיל על בורמן את האחריות להקמה וניהול שוטף של "מתחם הפיהרר" (Führersperrgebiet) באוברזלצברג שבדרום-מזרח בוואריה (המתחם כלל את הברגהוף, קן הנשרים ומבנים נוספים).
בורמן הקים במתחם את בית הקיט ובית התה שלו ופעל לרכישת שטחים נוספים בסביבה עבור מקורביו של היטלר מידי הכפריים המקומיים.
לשם כך הפעיל גם לחץ על אלה שסירבו למכור ואף איים בשילוחם למחנה ריכוז.
בורמן חתר להרחקתו של אוברפיהרר וילהלם בריקנר (Wilhelm Brückner), עוזרו האישי של היטלר.
הוא ניצל, ככל הנראה, סכסוך בין בריקנר ומנהל משק ביתו של היטלר, ארתור קננברג, כדי להביא לפיטוריו של בריקנר מתפקידו באוקטובר 1940.
מיולי 1933 ועד מאי 1941 שימש בורמן כמזכירו האישי של רודולף הס.
לאחר שהס ראה עצמו נדחק על ידי בעלי שררה כהיינריך הימלר והרמן גרינג, החליט במאי 1941, לאחר כיבוש צרפת והבליץ, לטוס לבריטניה לבדו על מנת לנהל שם שיחות שלום, במטרה להיאבק יחד עם הבריטים באיום הקומוניסטי.
הבריטים סירבו לנהל איתו משא ומתן, וכלאו אותו.
בכלי התקשורת הנאצית נטען שהס יצא מדעתו והיטלר נטל את סמכויותיו לידיו באופן זמני.
בורמן ניצל הזדמנות זו על מנת לקבל את כל תפקידיו של הס, ובמיוחד את ראשות "המטה של ממלא המקום לפיהרר" ששינה את שמו ל"לשכת המפלגה" (Partei-Kanzlei).
בלשכה זו עבד גם אחיו אלברט, הצעיר ממנו בשנתיים.
בתפקיד זה היו לבורמן סמכויות של שר (Reichsminister) וכוח מכריע כלפי היטלר עצמו.
כל המינויים והקידומים בתוך המפלגה הנאצית היו נתונים לפיקוחו.
בורמן ניהל את יומנו של היטלר, וקבע את סדר היום שלו ואת פגישותיו.
בורמן נודע גם כמי שדגל בהפרדת הדת מהמדינה, ופעל לדחיקת מעמדן של הכנסיות בגרמניה.
תפיסתו האידאולוגית ייצגה את אחת הביטויים המרכזיים של השאיפה לעצב את הנאציזם כתחליף דתי.
במשטר דיקטטורי, בו יקום או ייפול דבר על פי גחמתו של ה"פיהרר" הייתה זו עמדת כוח משמעותית.
בורמן קבע למעשה מה ידע היטלר, ומה לא ידע, מי זכה לפגוש את היטלר ולפרוש בפניו את השקפותיו, ומי לא זכה לכך.
בחורף 1942 החליטו בורמן, הגנרל וילהלם קייטל והנס לאמרס שהיה מזכיר המדינה, כי רק שלושתם רשאים להגיש להיטלר מסמכים לחתימה.
הסדר זה, שקיבל את ברכתו של היטלר, הופר עד מהרה.
אנשי הצי והלופטוואפה סירבו לקבל את מרותו של קייטל בעניין זה, ואילו לאמרס נאלץ להיכנע לרצונו של בורמן, ולמסור לו חלק מסמכויותיו.
כך אירע כי בכל עניין אזרחי, היחיד שהיה מסוגל להחתים את היטלר על מסמך כלשהו היה בורמן.
בדרך זו היה בורמן מסוגל להחתים את היטלר על מסמכים בעלי חשיבות עצומה, כשהוא מסתיר אותם בין שאר עניינים בעלי חשיבות פחותה.
כך החתים אותו, ב-12 באפריל 1943, על מסמך שבו הוענק לו מינוי של "מזכיר הפיהרר" והעניק לו עוצמה השנייה לזו של היטלר.
באוקטובר 1944, עם ההכרזה על ייסודו של ה"פולקסשטורם" (Volkssturm), הוטלה על בורמן המשימה להגדיר את הנהלים הארגוניים והפוליטיים לצורך הקמתו.
על פי הוראתו אורגן הצבא בגדודים ופלוגות שהשתייכו לסניפי המפלגה הנאצית ביישובים ובנפות השונות.
הפולקסשטורם לא היה חלק מן הוורמאכט.
בורמן היה בעל תפקיד מפתח בפשעי המלחמה של הנאצים כנגד עמים רבים.
ב-16 ביולי 1941 השתתף בפגישה עם היטלר שבה נדונו האמצעים שיינקטו כנגד האוכלוסייה האזרחית ברוסיה – שעבוד, עבודת כפייה, רצח עם וניצול.
בורמן נמנה עם האחראים הראשיים לשואה.
בוועידת ואנזה שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 נכח נציגו האישי, אס אס אוברפיהרר גרהרד קלופפר, שהיה מנהל לשכת המפלגה.
לבורמן היה עניין בהשמדת היהודים והוא פעל לקידומה במסגרת תפקידיו.
ב-9 באוקטובר 1942 חתם בורמן על צו המורה על חיסולם של כל היהודים בשטחי הרייך הגרמני.
בורמן היה בין נאמניו האחרונים של היטלר שנשארו עמו בפיהררבונקר בברלין עד התאבדותו, והיה בין העדים החתומים על תעודת נישואיו של היטלר לאווה בראון ביום מותו.
היטלר העיד עליו בצוואתו הפוליטית כ"עוזר מהימן לחלוטין", ייעד לו את תפקיד שר המפלגה בממשלה הבאה ודרש ממנו להימלט מן הבונקר.
עם התאבדותו של היטלר ניסה בורמן להשאיר את השליטה בעניינים בידיו.
כאשר הודיע לגרוס אדמירל קרל דניץ על מינויו כיורשו של היטלר, על פי צוואתו של היטלר, לא הודיע לו באותה הזדמנות על מותו של היטלר וכי הצוואה נכנסה לפועל.
לאחר מכן ניסה לנהל משא ומתן עם נציגי הצבא האדום, אך כאשר משא ומתן זה נכשל, עזב בורמן את הבונקר ב-1 במאי 1945 קרוב לחצות ביחד עם ראש הנוער ההיטלראי, ארתור אקסמן, ורופאו האחרון של היטלר ד"ר לודוויג שטומפפגר.
השלושה ניסו לחצות את הקווים הרוסיים ולצאת מן העיר.
הם לוו בטנק "טייגר" ותותח סער מתנייע.
אקסמן נפרד מחבריו ופנה מזרחה אבל נתקל בסיור סובייטי.
הוא חזר על עקבותיו וכעבור זמן קצר נתקל בגופותיהם של בורמן ושטומפפגר כשהן עדיין לבושות במדים נטולי דרגות.
בעקבות כך, ישנן גרסאות שונות באשר למהלך האירועים, וישנם מספר אנשים שטענו כי ראו את בורמן מת אם מפגיעת פגז טנק רוסי, ואם מבליעת רעל.
בורמן הועמד לדין ב-29 באוקטובר 1945 במשפטי נירנברג.
למשפט זומן ארתור אקסמן שהעיד וטען שראה את גופתו של בורמן בתחנת הרכבת לרטר בעיר (כיום תחנת הרכבת המרכזית של ברלין).
על סמך עדותו של אקסמן טען סניגורו של בורמן כי לא ניתן לשפוט אותו מכיוון שהוא כבר מת.
ב-1 באוקטובר 1946 הורשע בורמן כפושע מלחמה בשני סעיפי אישום ונידון למוות.
גורלו של בורמן לא היה ידוע, ואף על פי שגופתו לא נמצאה הוא הוכרז כמת על ידי בית המשפט בברכטסגאדן במרץ 1954.
במהלך שנות ה-60 הועלו טענות שונות כי נראה בחיים במקומות שונים בדרום אמריקה ובאירופה.
שמועות טענו כי עבר ניתוח פלסטי בלתי מוצלח שהשחית את פניו.
בעקבות עדויות שונות החליטה פרקליטות מדינת הסן לערוך חפירות לצורך איתור הגופה.
החפירות בפרגוואי (במרץ 1964) ובברלין (ביולי 1964) הסתיימו ללא תוצאות.
בנובמבר אותה שנה הציעה ממשלת גרמניה המערבית פרס של 100,000 מארקים למי שימסור מידע על מקום המצאו של בורמן.
חפירה אחרונה נערכה בברלין ביולי 1965 וגם היא לא הניבה תוצאות.
בדצמבר 1971 החליטה ממשלת מערב גרמניה להפסיק את חיפושיה אחר בורמן.
החלטה זו גררה ביקורת מצד ארגונים יהודיים ומצד שמעון ויזנטל שרצו בהמשך החיפושים.
ב-7 בדצמבר 1972 נמצאו זוג שלדים בקרבת תחנת הרכבת בברלין בעת עבודות בנייה שערך הדואר הגרמני.
השלדים נבדקו על ידי פתולוגים, רופאי שיניים ואנתרופולוגים וזוהו במהרה כבורמן ושטומפפגר.
בשתי הגופות נמצאו רסיסי זכוכית בין השיניים ועליהן שאריות מימן ציאנידי.
ב-11 באפריל 1973 כינס התובע הכללי של הסן מסיבת עיתונאים והודיע בה שהשלד שנמצא הוא של מרטין בורמן ותיק החקירה בעניין נסגר.
הודעה זו סיימה חקירה בת 12 שנים בעניין.
בשנת 1998 הורו הרשויות בגרמניה על עריכת בדיקה גנטית לשלד שנמצא בשנת 1972. בדיקת סמני DNA שנערכה בגולגולת השלד אישרה חד-משמעית כי זהו שלדו של בורמן.
בשנת 1999 נשרף השלד של בורמן ואת אפרו פיזר בנו הבכור, כומר קתולי בהכשרתו, מעל הים הבלטי.
בורמן נישא בשנת 1929 לגרדה בוך (בתו הבכורה של אב בית הדין של המפלגה, ולטר בוך).
היטלר שימש כעד בחתונת השניים.
לזוג נולדו עשרה ילדים עד שנת 1943, מתוכם שרדו תשעה.
הבן הבכור נקרא בשם "אדולף מרטין" לכבוד היטלר.
שני ילדים נוספים נקראו רודולף ואילזה, על שמם של רודולף הס ואלזה הס ששימשו כסנדקים שלהם.
לאחר טיסתו של הס לבריטניה ב-1941, חשש בורמן מזיהויו עם מנהלו לשעבר המעורער בנפשו, ולכן מיהר להחליף את השם של שניהם בצו בית משפט.
לאחר המלחמה שמונה מתוך תשעת הילדים הצטרפו לכנסייה הקתולית ואחד מהם אף נעשה כומר.
בסדרה האמריקאית "לצוד את היטלר" נטען כי מרטין בורמן חי בארגנטינה בשם חואן קלר, ובשנת 1955 לאחר ההפיכה נגד מנהיג ארגנטינה חואן פרון, שנתן חסות לנאצים רבים, בורמן עבר לצ'ילה.
בצ'ילה אימץ ילדה בשם אריאנה שנשאה את שם המשפחה קלר.
במסמכים של ה-CIA משנת 1965 דווח כי הוא חי בפרגוואי שם לממשלה הייתה זיקה חזקה לנאצים.
לאחר מכן בעונה השנייה של הסדרה מוצאים במסמכי ארכיון של ממשלת פרגוואי כי הוא נקבר בפרגוואי בשנת 1959 לאחר שמת מסרטן קיבה.
מרטין גלובר הוא מפיק מוזיקלי, מקים להקת הפוסט פאנק הבריטית Killing Joke ובסיסט בה.
מותגו הראשון של מרטין גלובר היה 'Butterfly Record'.
מרטין גלובר עבד עם אמנים פופולרים כמו טום ג'ונס, The Orb, פול מקרטני והת'ר נובה.
גלובר הפיק את האלבום Urban Hymns של The Verve .
הוא הפיק מספר רמיקסים ללהקות U2, בננהרמה, James, The Shamen ואחרות.
בשנת 1998 זכה גלובר בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "מפיק השנה" על האלבום "Urban Hymns".
גלובר ידוע גם כמי שהתחיל את סצנת הטראנס הפסיכדלי, כאשר הקים את המותג דרגונפליי רקורדס.
מרטין ידוע גם בשיתופי הפעולה הבאים:
יחד עם סיימון פוספורד "Hallucinogen" תחת השם "Celtic Cross".
יחד עם סיימון פוספורד "Hallucinogen" וגרג האנטר תחת השם "Dub Trees".
יחד עם מארק מאנינג תחת השם "Zodiac Youth".
יחד עם רון רות'פילד "Raja Ram", גראהם ווד, גרג האנטר ואחרים תחת השם "DMT".
מרטין אנדרסן נקסה (בדנית: Martin Andersen Nexø; 26 ביוני 1869 - 1 ביוני 1954) היה סופר דני.
נקסה נולד למשפחה גדולה בשכונה ענייה מאוד של קופנהגן, דנמרק.
משפחתו עברה לנקסה (משם לקח את שמו השני) בשנת 1877. בצעירותו סבל משחפת, אך הצליח להירפא ממנה.
אחרי קריירה קצרה כפועל למד בתיכון עממי ומאוחר יותר עבד כעיתונאי.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 סייר במסעותיו בדרום אירופה, וספרו Soldage (משנת 1903) מבוסס במידה רבה על מסעות אלה.
כאיש הספרות היפה היה נקסה נתון בתחילה, כמוהו כיוהנס ו.
ינסן, להשפעת הפסימיזם של סוף המאה (Fin de siècle), אך במשך הזמן אימץ נקודת השקפה מוחצנת יותר והצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית.
מנקודה זו ואילך בלטה הנטייה החברתית בספריו.
ספרו המוכר והמתורגם ביותר הוא, קרוב לוודאי, פלה הכובש, שהכרך האחרון שלו הושלם בשנת 1910. חלקו הראשון של הספר היה נושאו של הסרט "פלה הכובש", שהופק בשנת 1987. יצירתו הגדולה השנייה היא דיטה בת-אדם (1917–1921), ספר המעלה על נס את האישה העובדת והקרבתה העצמית כאם לזולתה.
סרט דני, גרסה של החלק הראשון של ספר זה, הופק בשנת 1946. בשנותיו האחרונות, בין 1944 ל-1956, כתב טרילוגיה, שלא הושלמה מעולם.
הטרילוגיה הייתה בחלקה המשך ל"פלה הכובש", ובחלקה אוטוביוגרפיה מוסווית.
נקסה הירבה לכתוב על מעמד הפועלים, והיה בעל עמדות קומניסטיות שהשתקפו בספרים שכתב.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הדנית, אם כי לא ניתק לגמרי את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים עד 1933. תמיד תמך בלב שלם בברית המועצות, ועמדתו זו השפיעה במובנים רבים על הדורות הבאים של סופרים שמאלנים.
המשטרה הדנית אסרה אותו כקומוניסט בשנת 1941, בתקופת הכיבוש הנאצי, אך הוא השתחרר ועבר לשוודיה הנייטרלית.
משוודיה נסע לברית המועצות, משם שידר ברדיו לדנמרק ולנורווגיה (שהייתה אף היא תחת הכיבוש הנאצי).
אחרי המלחמה עבר לדרזדן, שהייתה אז בגרמניה המזרחית, שם קיבל תואר אזרח כבוד.
בין השאר, קרוי על שמו בית ספר תיכון בדרזדן.
נקסה מת בדרזדן בשנת 1954 ונקבר בקופנהגן.
כסופר יצא שמו לתהילה בעולם, ועד קריסת הקומוניזם במזרח אירופה המשיך להיחשב לסופר דגול שם.
מעמד זה עתיד מן הסתם לדעוך שם בשנים הבאות, אך אין ספק שמקומו של נקסה מובטח בין הסופרים החברתיים החשובים של אירופה, כמו מקסים גורקי.
דיטה בת אדם, ספריית פועלים, הדפסה ראשונה 1947, הדפסה רביעית 1987, תרגום מנשה לוין
מרטין לי גוֹר הוא חבר בלהקת המוזיקה האלקטרונית הבריטית דפש מוד, וכותב השירים הראשי שלה.
בעת נעוריו, הקים גור צמד בשם French Look, עם חברו לבית הספר, וינס קלארק.
לאחר מכן, נוספו להרכב דייב גהאן ואנדרו פלטשר וכך נוצרה להקת דפש מוד.
עם עזיבתו של קלארק לאחר אלבום הבכורה ב-1981, הפך גור לכותב השירים העיקרי והוא כתב את רוב האלבומים של דפש מוד מאז ועד היום.
מלבד כתיבת השירים, גור מנגן בגיטרה ובקלידים.
כמו כן, הוא עושה קולות רקע ולעיתים אף שר במקום סולן הלהקה, דייב גהאן.
שירים של דפש מוד בביצועו של גור
רוב השירים של הלהקה מבוצעים על ידי דייב גהאן, אך בכל אלבום של הלהקה גור שר מס' שירים (בין 1 ל-5).רשימת השירים שאותם גור שר, לפי אלבום:
מלבד שירים אלו, ישנם שירים שהם דואט עם דייב גהאן, ובחלק גדול מהשירים של הלהקה גור מבצע קולות רקע.
ב-12 ביוני 1989, הוציא גור מיני-אלבום בשם .Counterfeit e.p, וב-18 באפריל 2003, הוא הוציא אלבום באורך-מלא בשם Counterfeit².
שני האלבומים לא הכילו שירים מקוריים אלא ביצועים מחודשים בסגנון של דפש מוד לשירים של אמנים אחרים, ביניהם בוב דילן, דייוויד בואי וג'ון לנון.
גור סיפר שאת החומרים המקוריים שלו הוא שומר לאלבומים של דפש מוד.
ב-27 באוגוסט 1994 התחתן גור עם הדוגמנית סוזאן בויסוורט, ולזוג יש 3 ילדים (שנולדו ב-1991, 1995 ו-2002).בינואר 2006 הזוג התגרש, וגור כתב את השיר Precious כדי לתאר את ההרגשה שילדיו חשים בעקבות הגירושין.
סר מרטין ג'ון גילברט היה סופר והיסטוריון יהודי-בריטי.
עיקר פרסומו נובע מהיותו הביוגרף הרשמי של וינסטון צ'רצ'יל, אך הוא כתב יותר מ-80 ספרים העוסקים בהיסטוריה כללית, היסטוריה של בריטניה, ובמיוחד היסטוריה של העם היהודי והשואה.
בימי מלחמת העולם השנייה שהה חלק מהזמן בקנדה כחלק מתוכנית בריטית להגן על הילדים בימי הבליץ הגרמני.
אחרי שירות צבאי ביחידת מודיעין של הצבא הבריטי למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד.
בין היתר היה תלמידו של ההיסטוריון הבריטי הנודע אג"פ טיילור ().
ב-1963 נשא לאישה את הלן קונסטנס רובינסון, ונולדה להם בת.
ב-1974 נישא בשנית לסוזן סאשר, ולהם שני בנים.
מאז 2005 ועד ליום מותו היה נשוי להיסטוריונית השואה אסתר לבית גולדברג.
גילברט הזדהה כיהודי שומר מצוות וציוני.
ב-1962 התקבל לעבודה כעוזר מחקר אצל רנדולף פרדריק צ'רצ'יל, בנו של וינסטון צ'רצ'יל, שעסק בליקוט חומר לכתיבת הביוגרפיה של אביו.
לאחר מותו ב-1968 של צ'רצ'יל הבן, שהספיק להוציא לאור את שני הכרכים הראשונים של הביוגרפיה, לקח על עצמו גילברט את המשך הפרויקט.
גילברט הקדיש לביוגרפיה של צ'רצ'יל 20 שנה, והיא כוללת כיום 24 כרכים (כ-25,000 דפים) ועוד 7 ספרי מסמכים עדיין בתכנון.
בסוף 2007 יצא לאור ספר שעוסק ביחסו של צ'רצ'יל ליהודים.
בנוסף על ספריו העוסקים בצ'רצ'יל פרסם גילברט עשרות ספרים בנושאים היסטוריים, רובם ככולם מתמקדים במאה העשרים.
בין ספריו יש ספרים רבים הדנים בשואת היהודים, במלחמות העולם, ובתקומת מדינת ישראל.
רבים מספריו, בשונה מהרבה היסטוריונים אחרים, מופיעים בצורת "אטלס", כלומר אוסף מפות על פי נושא הספר.
המפות של מרטין גילברט מאירות ומבהירות את נושא הדיון בצורה מיוחדת.
ידועים וקשורים ליהודים במיוחד הם "אטלס של השואה", ו"הסכסוך הערבי-ישראלי - היסטוריה במפות".
בשנות ה-70 קיבל גילברט גישה לארכיונים של משרדי הממשלה הבריטית, וחשף פרטים חדשים על המדיניות הבריטית בתקופת המנדט.
בין השאר שהלורד מוין, שנרצח בקהיר מירי מתנקשים אנשי לח"י, דווקא תמך בהצלת יהודי אירופה על ידי העברתם לישראל.
ב-1996 כתב והנחה את הסדרה התעודית "ישראל - הולדתה של אומה" קופרודוקציה של טלעד וערוץ ההיסטוריה.
גילברט מתאר את עצמו כ"היסטוריון של ארכיונים", המשתמש במקורות ראשוניים רבים בעבודתו.
בראיון ב-BBC בנושא חקר השואה, אמר שהוא מאמין ש"איסוף עקשני של עובדות יגרום לבסוף שלא יהיו יותר מכחישי שואה".
החל מ-2006 לימד גילברט באוניברסיטת מערב אונטריו בקנדה.
גילברט מונה ביוני 2009 כחבר ועדת החקירה של ממשלת בריטניה למלחמת עיראק (בראשות סר ג'ון צ'ילקוט).
מינויו לוועדת החקירה ספג ביקורת בפרלמנט מצד ויליאם הייג, קלייר שורט וג'ורג' גאלאוויי, עקב ספקות בנוגע לנייטרליות שלו, מאחר שתמך במלחמה ואמר שג'ורג' ווקר בוש וטוני בלייר יזכרו בעתיד כמו צ'רצ'יל ופרנקלין רוזוולט.
בשנת 1988 הוענק לו פרס ק.
ב-1995, בעת כהונתו של ג'ון מייג'ור כראש ממשלת בריטניה, הוענק לו התואר "סר", על תרומתו להיסטוריה הבריטית וליחסים בינלאומיים.
גילברט זכה בתארי-כבוד רבים, ובין השאר הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה (2004) ומטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2004), ב-2011 גם מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בשנת 2012 הוענק לו פרס דן דוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ספריו של גילברט מתוארים לרוב כבעלי מקצועיות מדויקת, וכמציגים אירועים מסובכים בצורה בהירה ואובייקטיבית.
עבודתו בנושא מלחמת העולם הראשונה מתוארת כמציגה באופן מופלא את כל החזיתות - הפנימית, הדיפלומטית והצבאית, ב"הישג מדהים של מחקר וסיפור עובדתי".
מקורות בותיקן משבחים את עבודתו המקצועית וההוגנת.
מיכאל פוט, בביקורת על הביוגרפיה של צ'רצ'יל אמר: "מי שבחר את מרטין גילברט לכתוב את הביוגרפיה של צ'רצ'יל זכאי לתודה לאומית רשמית.
הצגת גישתו האוהדת של צ'רצ'יל ליהודים (בספרו צ'רצ'יל והיהודים) ספגה ביקורת, למשל, מצדו של פייר ברנדון.
גם תום שגב טוען שלמרות שספרו "סיפורה של ישראל" כתוב "בבהירות אנציקלופדית", חסרים בו המספרים מהמקורות הערבים.
בספר "מלחמות הגבול של ישראל", טוען בני מוריס, שמספרי הנפגעים הישראלים מהתקפות הפדאיון בשנות ה-50 מוגזמים.
גילברט פרסם יותר משמונים ספרים, אך רק מיעוטם תורגמו לעברית:
אטלס הסכסוך הישראלי-ערבי, תרגם אלחנן אורן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980.
אטלס להיסטוריה יהודית, תרגם וערך מנחם אגוזי, הוצאת ידיעות אחרונות, 1980.
יהודי התקווה, יהדות ברית המועצות כיום, הוצאת דומינו, 1984.
מסע אחרון: גורל היהודים באירופה הנאצית, תרגם צבי ארד, עם עובד, 1984.
אטלס השואה, עורך המהדורה העברית ש' נצר, הוצאה לאור של משרד הביטחון, 1986.
שצ'רנסקי: סיפורו של ניצחון, תרגם אביעזר גולן, עידנים, 1987.
אושוויץ ובעלות הברית, תרגם ארנון מגן, עם עובד, 1988.
ליל הבדולח, כרוניקה של חורבן, תרגם בן ציון הרמן, ידיעות אחרונות, 2007.
צ'רצ'יל והיהודים, כנרת זמורה ביתן, 2009.
באוהלי ישמעאל: תולדות היהודים בארצות האסלאם, תרגמה לבנה זמיר, כנס הפקות, 2013.
מרטין בראבינס הוא מנצח בריטי המשמש כמנהל המוזיקלי של האופרה האנגלית הלאומית.
כיום המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מאלמה ושל התזמורת הסימפונית של הודו.
מרטין בראבינס נולד באנגליה והוא התחיל את דרכו המוזיקלית כנגן כלי נשיפה ממתכת.
כילד, הוא ניגן תחילה בבריטון ולאחר מכן בטרומבון.
בראבינס למד בגולדסמית' קולג' של אוניברסיטת לונדון והמשיך את השתלמותו אצל איליה מוסין בקונסרבטוריון של לנינגרד.
שמו של בראבינס הגיע לראשונה לתודעה הבינלאומית כשזכה בפרס הראשון בתחרות הניצוח בלידס בשנת 1988.
בין 1994 ל-2005 היה בראבינס מנצח ראשי חבר של התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC.
הוא התמנה למנצח הראשי של "סינפוניה 21" בשנת 1994. בשנים 2005-2007 היה מנהל מוזיקלי של פסטיבל המוזיקה של צ'לטנהם.בתקופת כהונתו בצ'לטנהם הקים הרכב חדש, "נגני הפסטיבל".
בלידס יצר סדרה חדשה של מוזיקה קאמרית, "מוזיקה במעבר".
בראבינס גם עמד בראשו של קורס הדרכה למנצחים בראשית דרכם בפסטיבל סיינט מגנוס באורקני מאז 2002. הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן מ-2009 עד 2013.
מרטין בראסאטגי אולאסאבל (בספרדית: Martin Berasategui Olazabal; נולד ב-27 באפריל 1960) הוא שף בסקי.
מרטין בראסאטגי נולד בדנוסטיה, סן סבסטיאן.
הוא למד בקולג' לקרוס אבות קפוצ'ין (colegio de los Padres Capuchinos de Lekaroz) בעמק בצן (Baztan) בנווארה, הוא עוסק בבישול מאז היותו בן שלוש עשרה, ביחד עם אמו ודודתו.
הוא החל לעבוד בעסק המשפחתי, Bodegón Alejandro, עליו נטל את הפיקוד בגיל 21. חמש שנים אחרי כן, קיבל כוכב ראשון במדריך מישלן האדום.
בנוסף לכך, מאז שהיה צעיר מאוד נסע בקביעות לצרפת כדי להשתלם.
ב-20 בינואר 2005 זכה ב- Tambor de Oro de San Sebastian, ביום חגה של העיר, זהו התואר הגבוה ביותר שמעניקה מועצת העיר סן סבסטיאן, והוא אמר שהתואר מרגש אותו יותר מאשר קבלת שלושה כוכבים במישלן.
מסעדת הדגל שלו, השוכנת בעיר לאסארטה, היא מחזיקה ברציפות בשלושה כוכבים במדריך מישלן מאז שנת 2002 (נכון לשנת 2011).
המסעדה דורגה במקום ה-37 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2006,
היא שייכת לרשת רלה א שאטו.
כמו פראן אדריה, כך גם בראסאטגי שוקד על יצירתם של מוצרים וטעמים חדשים בזרם הגסטרונומיה המולקולרית.
בראסאטגי נחשב לאחד הנציגים הידועים ביותר של המטבח הבסקי.
בבעלותו מסעדות נוספות כמו בקורסאל, מסעדה בסן סבסטיאן לה כוכב במישלן, מסעדה במוזיאון גוגנהיים בילבאו בבילבאו ועוד כמה.
בראסאטגי נשוי ולו בת אחת.
מרטין הנרי בלסם היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
בלסם זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בסרט "אלף ליצנים".
בלסם נולד ברובע הברונקס לזוג הורים יהודים, ליליאן ואלברט בלסם, המבוגר מבין שלושה אחים.
למד דרמה ב"תיכון דווייט קלינטון" ולאחר מכן בבית ספר למשחק שבבעלות אוניברסיטת "ניו סקול" לצידו של הבמאי הגרמני ארווין פיסקטור.
עם סיום לימודיו התגייס בלסם לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת בזמן מלחמת העולם השנייה.
החל את דרכו בשתי הופעות אורח בולטות בסדרה "אזור הדמדומים".
הופעתו הקולנועית ב-1954 בדרמה הפוליטית של איליה קאזאן "חופי הכרך", הובילה את סידני לומט ללהק אותו לתפקיד יושב ראש חבר המושבעים בדרמה המשפטית "12 המושבעים".
ב-1958 שיחק בסרט "מרג'ורי מורנינגסטאר" לצידה של נטלי ווד.
ב-1962 שיחק במותחן "פסגת הפחד" שם גילם את מפקח המשטרה מארק דאטון.
בלסם הופיע גם ברימייק של מרטין סקורסזה לסרט שנעשה בשנת 1991.
ב-1964 שיחק בסרט "השאפתנים" לצידו של ג'ורג' פפארד.
בלסם זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בדרמה הקומית "אלף ליצנים" שם גילם את ארנולד בארנס אחיו וסוכנו של התסריטאי הכושל מארי (ג'ייסון רוברדס).
ב-1970 גילם את האדמירל האסבנד קימל מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בזמן המתקפה על פרל הארבור בסרט המלחמה "טורה!
טורה!", שיחק בתור איש המכירות מריוואטר במערבון האפי של ארתור פן "איש קטן גדול" וכקולונל קאצ'רט בפרודיה המלחמתית "מלכוד 22".
גילם את ביאנצ'י חברו של הרקול פוארו (אלברט פיני) במותחן המסתורין הספרותי של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס".
בשנת 1973 גילם את ד"ר רודי ולס בסרט הטלוויזיה "האיש השווה מיליונים" שעליו מבוססת הסדרה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
בלסם זכה בפרס הטוני בשנת 1967 על תפקידו כשחקן ראשי במחזה "את יודעת שאני לא יכול לשמוע אותך כשהמים זורמים".
שיחק בסרט הפעולה של מנחם גולן "מחץ הדלתא" בדמותו של הנוסע החטוף הראשי בן קפלן.
לצד הקריירה הענפה והמשגשגת שלו בקולנוע ובטלוויזיה נודע גם כשחקן תיאטרון מוערך ואהוד.
בלסם נישא ב-1952 לשחקנית פרל סומר, הזוג התגרש כעבור שנתיים של זוגיות.
אשתו השנייה הייתה השחקנית ג'ויס ואן פאטן לה היה נשוי במשך שלוש שנים.
לבלסם ולפאטן נולדה בת אחת, השחקנית טליה בלסם אשתו לשעבר של ג'ורג' קלוני.
התחתן עם אשתו השלישית השחקנית איירין מילר ב-1963, מערכת היחסים החזיקה מעמד 24 שנים והזוג נפרד ב-1987. לזוג נולדו שני ילדים זואי ואדם בלסם.
בלסם נפטר בגיל 76 מהתקף לב בשנת 1996 בעת שהייתו ברומא, נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שבניו ג'רזי.
המרטין 187 בולטימור היה מפציץ קל דו-מנועי אמריקאי שנבנה על ידי חברת חברת גלן ל.
מרטין ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה.
המטוס הוזמן ב-1940 על ידי צרפת, כהמשך להזמנת המרטין מרילנד שכבר הופעל על ידה, ועל ידי בריטניה, שהייתה מעוניינת בגרסה משופרת של המרילנד.
לאחר נפילת צרפת הועברה כל סדרת הייצור לידי הבריטים.
על אף קשיים ממנו סבל במהלך פיתוחו השתתף הבולטימור, בסופו של דבר, במגוון של תפקידים ומשימות קרביות.
המטוס נבנה במספרים גדולים, אך לא נעשה בו שימוש על ידי ארצות הברית והוא שירת במדינות חבר העמים הבריטי, יוון ואיטליה.
מודל 187, שסומן בתחילה כ-A-23 (בתור המשך ל-A-22 מרטין 167 מרילנד), דמה למרילנד במוטת כנפיו, אך היה בעל זנב חדש, מנועים חזקים יותר וגוף מטוס רחב ועמוק יותר, שהקל על החלפות בין ארבעת אנשי הצוות במידת הצורך (אך עדיין היה צר מדי לתנועה קלה).
חיל האוויר המלכותי, שביקש מטוס גדול יותר, הזמין גם הוא את מודל 187 במאי 1940 והזמנתו המקורית לא כללה את המרילנד.
כאשר נפלה צרפת קיבל לידיו חיל האוויר המלכותי את ההזמנות הצרפתיות ונתן למודל 187 את שמו המבצעי, הבולטימור.
כדי לאפשר את אספקתו לבריטים דרך הסכם השאל-החכר, סומן המטוס בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כ-A-30.
הבריטים לקחו חלק פעיל בתכנון המטוס ולבולטימור הותאמו פצצות גדולות יותר, מסנני אבק לפעולה באזורים מדבריים וצריחי מקלעים.
לחברת מרטין היו קשיים בפיתוח: המפעל נאלץ לתכנן ולייצר בעת ובעונה אחת מספר דגמי מטוסים, ביניהם המרילנד סימן II, וכתוצאה מכך חלו עיכובים באספקתו.
המשלוח הראשון של מטוסי הבולטימור נקבע לתחילת 1941, אך המטוס הראשון שנבנה המריא רק ביוני.
מנועיו החזקים ומשקלו הקל יחסית הביאו לכך שבאחת מטיסות המבחן הגיע המטוס למהירות צלילה שהתקרבה למהירות הקול, 0.74 מאך, אך מכשירי המטוס לא היו מותאמים למדידה כזו, היות שטכנולוגיית הטיסה במהירות הקול טרם פותחה.
שינויים מבניים שערכה מרטין בזנב המטוס, ובעיות בכן הנסע, בהידראוליקה, במגני הרוח, במנועים ובבלמים גרמו לעיכובים במסירתו, ומרטין נאלצה לשלוח לבריטניה 52 מטוסי B-26 מראודר כפיצוי.
ב-50 המטוסים הראשונים (בולטימור סימן I) הותקן מקלע בראונינג יחיד בקוטר 7.7 מ"מ בתא לחימה פתוח על גב המטוס, וב-100 הבאים (בולטימור סימן II) הותקנו זוג מקלעים.
מקלעים אלה, חשופים לאוויר הפתוח בגובה רב, קפאו במהלך המשימה הקרבית הראשונה וכתוצאה מכך הוחלפו במקלעים בריטיים על ידי חיל האוויר המלכותי.
ב-250 המטוסים האחרונים שהשתייכו להזמנה המקורית ונבנו בתחילת 1942 (בולטימור סימן III), הותקן לבסוף צריח הידראולי תוצרת חברת Boulton Paul בעל ארבעה מקלעים.
רק אז התברר שיש צורך בשינויים נוספים, היות שחלק מהצריח חוסם את פתח יציאת החירום העליון שנועד לשני אנשי הצוות בחלקו האחורי של המטוס.
שני סעיפי השאל-החכר חדשים הבטיחו משלוחים של 575 ו-600 מטוסי בולטימור נוספים.
משמעות סעיפי השאל-החכר הייתה שמכיוון שמטוסים אלה נחשבו תאורטית כשייכים לממשלת ארצות הברית, הם נשאו ציוד אמריקאי סטנדרטי ובעיקר צריחי מקלעים מופעלים-חשמלית עם זוג מקלעי בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ.
צריחים אלה הפכו לפופולריים בקרב צוותי האוויר אך גרמו לעיכובים נוספים בייצור באמצע 1943, כאשר בוצעו שינויים בתכנון מערכות החשמל וגוף המטוס.
המטוסים הראשונים נשלחו לבריטניה באוקטובר 1941 ונבחנו בבסיס ברטונווד (RAF Burtonwood) שבמחוז לנקשייר.
הבולטימור נועדו לשירות במזרח הרחוק, אך לאחר נפילת סינגפור הופנו לצפון אפריקה.
טייסת מס' 223 הייתה היחידה הראשונה בה שירת הבולטימור, בתחילה כחלק מיחידות האימונים המבצעיות (Operational Training Units) שפעלה במצרים.
זמן קצר לאחר מכן נכנס המטוס לשירות מבצעי ראשון בטייסת מס' 55, גם כן במצרים, והחל לפעול בזירות הים התיכון וצפון אפריקה במסגרת טייסות המפציצים של חיל האוויר המדברי.
הבולטימור נחשב כשיפור משמעותי לעומת הבריסטול בלנהיים.
צוותי המטוסים שיבחו את המטוס על חימושו הכבד, חוזקו המבני, יכולת התמרון, דיוק בהפצצות וביצועים גבוהים יחסית, אך כמו במרילנד שקדם לו, התלוננו על צפיפות רבה.
גוף המטוס הצר הקשה מאוד על אנשי הצוות להחליף עמדות ביניהם בזמן הטיסה במקרה של פציעה ושינויים מאוחרים יותר במבנהו הפנימי של המטוס הביא לכך שהטייס ומטיל הפצצות היו למעשה מופרדים ממפעיל הרדיו ומהתותחן האחורי.
היו אלה תנאים שכיחים במפציצים קלים-בינוניים נוספים ששירתו באותה התקופה כגון הבריסטול בלנהיים, ההנדלי פייג' האמפדן (Handley Page Hampden) והדאגלס בוסטון.
בנוסף, התלוננו הצוותים על הקושי לשלוט במטוס על הקרקע: היה על הטייס לתאם בצורה מושלמת בין המצערות כדי למנוע תאונות בזמן המראה או נחיתה.
במשימותיהם הראשונות סבלו מטוסי הבולטימור מאבדות כבדות כאשר תקפו מגובה נמוך בניסיון לעצור את התקדמותו של ארוין רומל במדבר המערבי, בעיקר כאשר טסו ללא ליווי מטוסי קרב.
הם הופעלו בהצלחה כמפציצים מגובה בינוני ועם ליווי, בשיעור אבדות נמוך מאוד אשר נגרם ברובו כתוצאה מתאונות מבצעיות.
במהלך שירותו בזירות המזרח התיכון, הים התיכון ואיטליה לקח הבולטימור חלק במשימות מגוונות כגון סיור וצילום, גרירת מטרות, סיור ימי ומפציץ יומי ולילי, ואף שירת כמטוס תובלה מהיר אך לא נוח.
הבולטימור שירת בכמות מוגבלת בזרוע האוויר של חיל הים המלכותי, כאשר ב-1944 הועברו אליו מטוסים של חיל האוויר המלכותי שציידו טייסת בים התיכון.
כמטוס ללחימה נגד צוללות היה המטוס מוצלח יחסית, כאשר הטביע לפחות שמונה צוללות גרמניות.
חיל האוויר המלכותי העביר את הבולטימור גם לבעלות בריתה של בריטניה בים התיכון: מלבד טייסת מס' 13 של חיל האוויר היווני שפעלה במסגרת חיל האוויר המלכותי, היה המטוס גם בשירות האיטלקים.
בזמן הפלישה לאיטליה נעשה בו שימוש רב כמפציץ לפני כוחות בעלות הברית שהתקדמו לעבר רומא.
לאחר כניעת איטליה הועברו מטוסי בולטימור לכנף ההפצצה ה-28 שאוישה בטייסים איטלקיים.
האיטלקים סבלו מאבדות במהלך אימוניהם עם המטוס, ומרבית התאונות נגרמו במהלך ההמראה או הנחיתה, בשל עומס הכנף הגבוה, מהירות גבוהה מדי בגישה לנחיתה וקושי בשמירה על יציבות המטוס בהמראה.
האיטלקים הפעילו את המטוס במשך כשישה חודשים, בעיקר במשימות של סיוע אווירי ללוחמת הגרילה ביוון וביוגוסלביה ובהצנחת אספקה.
מרבית המטוסים יצאו משירות מיד עם סיום המלחמה, אך טייסת אחת של חיל האוויר המלכותי המשיכה להפעילם בקניה עד 1948, במשימות של מיפוי אווירי ולחימה בארבה.
הוא גם לקח חלק בניסויים שערך צי ארצות הברית בניסיון לשבור את מחסום מהירות הקול.
הבולטימור האחרון יצא משירות ב-23 בדצמבר 1949.
גרסה עם זוג מנועים כוכביים מסוג Wright GR-2600-A5B בעלי 1,600 כ"ס כל אחד.
חימוש של עשרה מקלעים מסוג M1919 בראונינג בקוטר 7.7 מ"מ: ארבעה לירי קדימה בכנפיים, ארבעה מקובעים לירי לאחור, אחד על גב המטוס ואחד בגחונו.
זוג המקלעים האחרון הוכח כלא מספק והם הוחלפו במקלעים בריטיים ניידים יותר מסוג ויקרס K.
גרסה זהה לסימן I, אך בעמדה על גב המטוס הותקנו זוג מקלעים במקום מקלע הבראונינג הבודד, שהוחלפו לאחר מסירת המטוס במקלעי ויקרס.
כמות המקלעים בגרסה זו עלתה ל-14 כאשר ארבעה מקלעי בראונינג הותקנו בצריח הידראולי מתוצרת Boulton Paul הבריטית על גב המטוס.
גרסה זו הוזמנה על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית וסופקה לחיל האוויר המלכותי במסגרת סעיפי השאל-החכר.
זוג מקלעי בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ הותקנו בתוך צריח-מופעל חשמלית מתוצרת מרטין, על גב המטוס.
גרסה שהוזמנה על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית והועברה לחיל האוויר המלכותי במסגרת סעיפי השאל-החכר.
ארבעה מקלעי בראונינג בקוטר 7.7 מ"מ הותקנו בכנפיים ונעשו שינויים במערכות הקשר והציוד הפנימי.
עם זוג מנועים כוכביים משופרים מסוג Wright R-2600-29 בעלי 1,700 כ"ס.
בחלק מסדרת ייצור זו, הוחלפו מקלעי הבראונינג בקוטר 7.7 מ"מ בכנפיים במקלעי בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ.
שני אבות טיפוס נבנו עבור גרסה לסיור ימי ארוך טווח.
ההתאמות כללו גוף מטוס מוארך, מקום למכלי דלק נוספים ולטורפדו, וראדום עבור מכ"ם בחרטום.
התוכנית לבניית 900 יחידות בוטלה באפריל 1944.
מפרט טכני (בולטימור סימן V)
צוות: 4 (טייס, מטיל פצצות/נווט, מפעיל רדיו, תותחן)
מהירות מקסימלית: 488 קמ"ש בגובה 3,540 מטר
2-4 X בראונינג 7.7 מ"מ בצריח על גב המטוס
2 X בראונינג 7.7 מ"מ בגחון המטוס
התקנים ל-4 X בראונינג 7.7 מ"מ נוספים, מקובעים לירי לאחור
מרטין גריי (במקור מייצ'יסלב גרייבסקי, באנגלית: Martin Gray; 27 באפריל 1922 – 25 באפריל 2016) היה סופר יהודי ניצול שואה.
ספרו המפורסם ביותר היה "בשם כל בני ביתי", העוסק בביוגרפיה האישית שלו ובכמיהתו לדבוק בחיים על אף הטרגדיות שליוו את חייו.
גריי נולד בוורשה בפולין בשם מייצ'יסלב גרייבסקי (Mieczysław Grajewski).
את ילדותו העביר בבית פולני בורגני.
לאחר פלישת הנאצים לפולין הועבר יחד עם מרבית הקהילה היהודית לגטו ורשה.
כדי להתמודד עם הרעב בגטו למד גרייבסקי את הדרכים פנימה והחוצה מהגטו ועוסק בהברחות מזון מהשכונות הפולניות לתוך הגטו.
בספטמבר 1942, במהלך גירוש ההמונים מגטו ורשה, בחר מיוזמתו להצטרף לאחיו הקטנים ולאמו, שנלכדו במצוד אחר יהודים, ונשלח עימם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בטרבלינקה נחשף לזוועות ההשמדה כאשר הועסק בקבירת גוויות הנרצחים בגז בבורות הקבורה ההמוניים.
בסיועו של ידיד הצליח להימלט מן המחנה בתוך קרון מלא בבגדי הנרצחים, ולחזור לוורשה.
שם פגש את אביו והשתתף במרד גטו ורשה ולאחר מכן הצליח להינצל ולברוח ליערות בהם לחם כפרטיזן נגד הנאצים.
עם הכיבוש הסובייטי הוא הצטרף לצבא האדום.
לאחר סיום המלחמה, ב-1946, היגר לארצות הברית ושינה את שמו למרטין גריי.
ב-1960 היגר לצרפת וחי בה עד מותו.
בשנת 1970 נספו אשתו וכל ארבעת ילדיו בשריפת יער בצרפת.
בשנת 1976 נישא בשנית, והביא לעולם שלושה ילדים.
טענות לזיוף עברו בטרבלינקה ובמחתרת הפולנית
ההיסטוריונית הבריטית גיטה סרני (Gitta Sereny), שכתבה את אחד הספרים המפורסמים בנושא טרבלינקה, "אל תוך האפילה" (Into That Darkness), טענה שגרייבסקי מעולם לא שהה במחנה ההשמדה.
לטענתה, גרייבסקי, שהתעשר לאחר המלחמה מסחר בעתיקות מזויפות, התבסס על ספרו של ז'אן פרנסואה שטיינר (Jean-François Steiner) "טרבלינקה", והעתיק ממנו תיאורים שלא תאמו את המציאות ההיסטורית על פי ניצולי המחנה האחרים.
כשהתעמתה סרני עם גרייבסקי, הוא ענה לה: "האם זה באמת משנה?
האין הדבר החשוב שטרבלינקה היה קיים, שצריך לכתוב עליו, שצריך להראות שכמה מהיהודים היו גיבורים?"
בנוסף לכך, חבר בארגון פרטיזנים פולני שהשתתף בפשיטה מפורסמת שגרייבסקי טען שהשתתף בה, טען שגרייבסקי לא היה בין 16 המשתתפים בפשיטה, וזאת על סמך צילום של גרייבסקי מימי המלחמה.
ב-1977 כתב את ספרו האוטוביוגרפי הראשון "בשם כל בני ביתי", המספר את קורות חייו מ-1922 עד 1970. הספר תורגם לשפות רבות, כולל לעברית.
בתחילת שנות ה-80 הופק בצרפת סרט המבוסס על ספרו זה של מרטין גריי.
הסרט יצא לאקרנים ב-1985 וזכה לפרסום רב.
ספרו השני, אוטוביוגרפי אף הוא, סוקר את חייו בין השנים 1970–1976.
גריי כתב 12 ספרים, וספר אחד נכתב על חייו.
מרטין גומפרט היה רופא עור ומין יהודי-גרמני, שהיגר לארצות הברית לאחר עליית הנאצים לשלטון.
מחלוצי הרפואה האסתטית והקוסמטית והניתוחים הפלסטיים.
נולד בברלין למשפחה מן המעמד הבינוני-הגבוה, גם אביו היה רופא.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המזרחית בטורקיה כחובש.
מיד לאחר המלחמה השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג, אותם סיים ב-1921. הוא התמחה ברפואת עור ומין וחקר את מחלת הסיפיליס.
בהסבריו המפורטים על מהלך המחלה השתמש הסופר תומאס מאן בספרו דוקטור פאוסטוס.
במהלך טיפוליו בפצועי מלחמת העולם, הבחין גומפרט כי טיפול בפגעים אסתטיים, בעיקר בפצועים שפניהם הושחתו, גם אם אינם חמורים או מסוכנים מבחינה רפואית, הוביל לשיפור דרמטי בהחלמתם של הפצועים מבחינה פיזית ונפשית גם יחד.
גומפרט פיתח שיטות לניתוחים פלסטיים וליצירת תותבות, כולל לאברים רכים כגון אף ואוזניים.
מן הטיפול בפצועים הגיע גומפרט לטיפול כללי.
הוא הבחין כי טיפול בפגמים אסתטיים יכול להוציא אנשים מבידוד חברתי ולהוביל לשיפור בתפקודם של מובטלים שלא יכלו לזכות בתעסוקה ההולמת את כישוריהם בשל עיוות גופני.
לפיכך הקים ב-1928, יחד עם סוזן נואל, את "תחנת הייעוץ העירונית הציבורית לטיפול בעיוותים קוסמטיים" בברלין.
התחנה העניקה טיפולים בחינם או במחיר סמלי, בעיקר למובטלים שסיבת אי-העסקתם הייתה נעוצה בפגם אסתטי חמור (מלידה או כתוצאה מתאונה או מחלה).
במקביל פעל גומפרט להעברת חוק ברייכסטאג שיכניס את הטיפול הקוסמטי למובטלים או עריריים אלה למסגרת הביטוח הרפואי שניתן על ידי משרד הרווחה.
גומפרט, שהיה, כאמור, יהודי, טיפל גם במספר בלתי ידוע של יהודים שביקשו להפוך את המראה החיצוני שלהם ליהודי פחות ו"ארי" יותר.
מרפאתו של גומפרט נסגרה ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון, אך נפתחה מחדש ב-1938, בהיעדרו וטיפלה באנשים ממוצא ארי שלא נראו "אריים" מספיק.
ב-1931 חיבר גומפרט ספר שסקר את כל הידוע על תחום הקוסמטיקה (Die gesamte Kosmetik).
הטיפוח הקוסמטי, קבע, מבדיל את האינדיבידואל מן ההמון ומאפשר לאדם נראות.
בניגוד לפסיכולוגיה, המנסה לטפל בבעיות הקיום באמצעות חדירה פנימה, ניסה גומפרט להראות שפעמים רבות יכול לבוא מזור נפשי באמצעות טיפול וטיפוח המראה החיצוני.
בין היתר סקר גומפרט את הפיתוחים בתחום של מקס פקטור והלנה רובינשטיין.
ב-1933 נסגרה מרפאתו של גומפרט בהוראת צו והוא התמסר לכתיבה ספרותית וכתיבת ביוגרפיות (בהן Hahnemann - Die abenteuerlichen Schicksale eines ärztlichen Rebellen und seiner Lehre, der Homöopathie, בה סקר בחיוב את ההומאופתיה).
ב-1936 היגר גומפרט לניו יורק.
בניו יורק עסק, בנוסף לפעילות במרפאת עור ומין, בכתיבה.
הוא כתב ספרי מדע פופולרי, ספרים על חוקרים וכן שימש כיועץ לענייני רפואה לעיתון הניו יורק טיימס וכפרופסור בקולג' לרפואה הומאופתית של ניו יורק (New York Homeopathic Medical college).
ב-1940 התפרסם ספרו Heil Hunger!
בריאות תחת היטלר) בו תיאר את ניצול מערכת הבריאות במשטר הנאצי.
מרטיין חרארד חריטסן (בהולנדית: Martijn Gerard Garritsen; נולד ב-14 במאי 1996), מוכר בשם הבמה "מרטין גריקס" (Martin Garrix), הוא DJ הולנדי ומפיק מוזיקלי בסגנונות האלקטרו-האוס והפרוגרסיב האוס.
גריקס החזיק במקום הראשון במשך כארבע שנים על ידי המגזין DJ Mag כדיג'יי הטוב בעולם לשנת 2016, 2017, 2018, 2022 ו-2024. ב-2015, גריקס דורג במקום השלישי, לאחר שב-2014 דורג במקום הרביעי וב-2013 במקום ה-40. נכון ל-2016 מוערך שווי נטו נכסיו ב-35 מיליון דולר.
מרטיין חריטסן נולד בפרברי העיר אמסטרדם שבהולנד, בעיירה קטנה ושמה אמסטלפיין.
שמו השני ניתן לו על שם אביו, ג'רארד חריטסן, שעבד בחברת בולים.
אמו, קארין, היא מורה ולו אחות קטנה ממנו בשנתיים בשם לורה.
בגיל שמונה גריקס הביע עניין בתקליטנות לאחר שצפה בטייסטו מנגן באולימפיאדת אתונה שהתקיימה בשנת 2004 וקיבל השראה במיוחד מהשיר "Traffic" של טייסטו.
את לימודי התיכון והקולג' שלו למד גריקס באקדמיה ופנימיה למפיקים בעיר אוטרכט שבהולנד ושמה Herman Brood Academie.
את לימודיו סיים גריקס בהצטיינות.
בין חבריו לספסל הלימודים נמנו ג'וליאן ג'ורדן, ג'סטין מיילו ומסטו, שחתומים כולם בחברת התקליטים שלו STMPD RCRDS.
בשנת 2011, כאשר היה בן 15, גריקס פרסם בוטלג לשיר "Tonight" של אנריקה איגלסיאס, אשר התפרסם בבלוגים ידועים והגיע לידי חברת ההקלטות הידועה, Spinnin' Records, אשר הציעה לו חוזה הקלטות.
לאחר החתמתו בחברה, הוא פרסם את הטרק הראשון שלו בחברה, "Keygen" ב-2012. בנובמבר, הרמיקס שלו לשיר של כריסטינה אגילרה, "Your Body", יצא לאור בגרסת הדלוקס של אלבומה השביעי Lotus כרצועת בונוס.
שלושה ימים לאחר יציאת האלבום, פורסם טרק נוסף של גריקס, "BFAM", יחד עם כוכב עולה נוסף, ג'וליאן ג'ורדן, תחת תת-החברה המרכזית של Spinnin' Records, Doorn Records, השייכת לסאנדר ואן דורן.
הטרק שבזכותו גריקס התפרסם בעיקר הוא "Animals" שפורסם ב-16 ביוני 2013 ב-'Spinnin והפך ללהיט במצעדי המוזיקה באירופה ודורג במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי הידוע ובמקום הראשון באתר beatport ובכך הפך לאמן הצעיר ביותר שדורג במקום זה.
"Animals" גם זכה למעמד פלטינה במדינות רבות כגון בלגיה, גרמניה, אוסטרליה, בריטניה וגם על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ולאלבום פלטינה כפול על ידי Music Canada.
ב-13 בינואר 2014, פורסמו הרמיקסים ל-"Animals" בחברת ההקלטות SPRS (תת-חברה של 'Spinnin) שביניהם רמיקס טראפ של מרטין גריקס עצמו וויקטור ניג'ליו, רמיקס האוס של אוליבר הלדנס ו-2 רמיקסים מסגנון האלקטרו האוס, של Botnek ורמיקס של ג'יי רונקו.
ב-30 בספטמבר 2013, גריקס פרסם רמיקס לטרק "Project T" של סאנדר ואן דורן ו-דימיטרי וגאס ולייק מייק, שגם הוא דורג במקום הראשון באתר beatport ימים ספורים לאחר יציאתו.
הטרק השלישי של גריקס וג'יי הארדוויי, "Wizard", פורסם בתחילת חודש דצמבר וגם דורג גבוה במצעדי סינגלים והבולט ביניהם הוא במקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-17 במרץ 2014, חודשיים וחצי לאחר הוצאת הטרק המקורי, פורסמו הרמיקסים לטרק וביניהם רמיקס האוס של Tchami, רמיקסי אלקטרו האוס של מייק האוקינס ורמיקס של Tom & Jame וגם רמיקס טראפ של Yellow Claw.
במשך שנת 2014, גריקס שיתף פעולה עם אמנים כמו Firebeatz בטרק "Helicopter", עם דימיטרי וגאס ולייק מייק בטרק "Tremor", עם סאנדר ואן דורן ו-DVBBS בסינגל "Gold Skies", ב-"Turn Up The Speakers" עם אפרוג'ק וב-"(Virus (How About Now" עם MOTi.
ב-14 באוקטובר 2014, הוציא מרטין את הפרק הראשון של העונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה "The Mattin Garrix Show" .
ב-8 במרץ מרטין גריקס פרסם את הטרק "Proxy" להורדה בחינם בערוץ הסאונדקלאוד שלו כאות תודה למעריצים שלו, אף על פי שהיה אמור להתפרסם ב-Spinnin' Records.
ב-8 ביולי 2014, הטרקים "Animals", "Tremor", "Gold Skies", "Proxy" ו-"Wizard" יצאו לאור שנית במיני אלבום (EP) של גריקס שנקרא Gold Skies תחת היתר בלעדי של Spinnin' Records לחברת ההקלטות Silent Records ול-Republic Records, תת-חברה של חברת ההקלטות הידועה יוניברסל מיוזיק גרופ.
הסינגל המשותף "Set Me Free" של גריקס יחד עם יוצר המומבהטון, דילון פרנסיס, יצא לאור ב-6 באוקטובר 2014 כחלק מהאלבום של פרנסיס "Money Sucks, Friends Rule" בחברת ההקלטות קולומביה.
ב-6 בפברואר 2015, גריקס הוציא לאור את הטרק "Forbidden Voices" תחת לוגו מסחרי חדש x+ שמייצג את האותיות x ו-t בשמו, Mar+in Garrix.
ב-17 במרץ, הוציא לאור את הסינגל "Don't Look Down" יחד עם הזמר אשר.
הקליפ של הסינגל השתתף בטקס פרסי המוזיקה של יוטיוב, ה-YTMA, ויצאו שתי גרסאות שלו: Towel Boy ו-Towel Girl.
ב-6 ביולי, יצא לאור הסינגל המשותף של גריקס עם הצמד Matisse & Sadko בשם "Dragon" וכעבור שבוע פורסם סינגל משותף נוסף בין השלושה שנקרא "Break Through The Silence".
ב-26 באוגוסט 2015, גריקס הודיע בעמוד הפייסבוק שלו כי הוא ביטל את חוזהו בחברת ההקלטות Spinnin' Records וחברת ההוצאה לאור המשויכת אליה, MusicAllStars.
שנתיים לאחר מכן פסק בית המשפט ההולנדי לטובת גריקס והעניק לו את הזכויות על השירים שפרסם תחת חברות התקליטים.
באותה שנה היה שותף גריקס בהפקת "Waiting For Love", השיר המצליח ביותר של המפיק השוודי אביצ'י.
בנוסף עבד עם הזמר המצליח אד שירן על שיר בשם "Rewind Repeat It" ואף ניגן אותו בהופעותיו.
עם זאת השיר מעולם לא יצא לאור, וגריקס תלה את האשמה בחברת ההקלטות של שירן: "דחינו שחרור סינגלים אחרים שלי, אך חברת חברת ההקלטות של אד רצתה להוציא קודם שירים אחרים שלו, ובשלב מסוים לא שחררתי אף סינגל שלי במשך חמישה-שישה חודשים.
אני לא חושב שאי פעם נשחרר את השיר".
ב-4 במרץ 2016, לאחר חילוקי הדעות עם חברת ההקלטות Spinnin, הודיע גריקס על הקמת חברת הקלטות משלו בשם STMPD RCRDS.
השם STMPD ניתן לחברה על-ידי גריקס כמחווה לאביו, שעבד בחברה לבולים ולחותמות.
השיר הראשון שיצא לאור תחתיה היה השיר שלו "Now That I've Found You" בשיתוף עם ג'ון מרטין ומיקל זיטרון (תחת השם John & Michel).
ב-26 במאי יצא הסינגל השני "Lions In The Wild" בשיתוף צמד ה-DJ הבריטי Third Party.
ב-29 ביולי הוציא את "In The Name Of Love" בשיתוף עם ביבי רקסה.
בין ה-14 ל-20 באוקטובר שחרר גריקס שבעה קליפים למיני-אלבום "Seven", כאשר בכל יום הוא משחרר קליפ חדש.
בין שיתופי הפעולה בשירים אלה היו Mesto, Jay Hardway ו-Matisse & Sadko.
ב-20 באוקטובר 2016, דורג גריקס במקום הראשון ברשימת 100 ה-DJ הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag".
גריקס נחשב לדיג'יי הצעיר ביותר הזוכה בתואר הנכסף, בגיל 20 בלבד.
באותה השנה, נכנס למערכת יחסים עם הדוגמנית ההולנדית שריל שריק.
ב-27 בינואר 2017 הוציא גריקס את הסינגל "Scared To Be Lonely" בשיתוף דואה ליפה.
ב-7 באפריל הוציא את "Byte" עם ברוקס, ושבוע לאחר מכן את "There for You" בשיתוף עם הזמר היהודי-אוסטרלי טרוי סיון.
בפסטיבל טומורולנד 2017 הופיע גריקס בבמת STMPD תחת השם YTRAM (היפוך אותיות של Marty), וניגן תחתיו סט אשר מאופיין בטק-האוס ודיפ האוס.
בסט אחר, תחת השם מרטין גריקס, השיק את הסולו "Pizza", וכמו כן את שיתוף הפעולה שלו עם דייוויד גטה "So Far Away" (אשר שוחרר רשמית ב-1 בדצמבר 2017).
באותו קיץ דורג גריקס בראש רשימת ה-DJ המרוויחים בעולם של מגזין פורבס, דגמן כפנים של חברת ההלבשה Armani Exchange וקיבל קביעות (Residency) לאותה שנה במועדון "Hï Ibiza" שבאי איביזה, ספרד.
ב-21 באוקטובר 2017, בפסטיבל המוזיקה של אמסטרדם, הוכרז גריקס כזוכה בפעם השנייה ברציפות ברשימת 100 ה-DJ הטובים בעולם של DJ Mag.
2018–2019: Bylaw, הפציעה וסינגלים נוספים
ב-23 בפברואר 2018 הוציא גריקס את השיר "Like I Do", שיתוף פעולה שני שלו עם דייוויד גטה והשלישי עם ברוקס.
יומיים לאחר מכן הוא הופיע בטקס הנעילה של אולימפיאדת פיונגצ'אנג.
ב-20 באפריל 2018 גריקס שחרר את השיר "Game Over" עם המפיק Loopers.
ב-15 ביוני שחרר גריקס את השיר "Ocean" בשיתוף הזמר חאליד.
ב-29 ביולי סגר את פסטיבל הטומורולנד 2018 עם שיר חדש ששוחרר מיד עם סיום הסט- "High On Life" בשיתוף הזמר בון.
גריקס הופיע בישראל לראשונה ב-10 בספטמבר בפארק הירקון, תל אביב.
ב-14 בספטמבר, הוציא סינגל חדש עם ג'סטין מיילו בשם "Burn Out".
השמעת הבכורה של אותו הסינגל התרחשה בישראל בשיתוף ג'סטין מיילו, שעלה לבמה בהפתעה.
בין ה-16 ל-20 באוקטובר שחרר גריקס חמישה שירים חדשים אשר הרכיבו את המיני-אלבום "Bylaw" (בדומה למיני-אלבום "Seven"), ביניהם שיתופי פעולה עם התקליטן והמפיק Dyro ושירו "Waiting For Tomorrow" בו מתארח חבר להקת לינקין פארק מייק שינודה.
גרסה נוספת של השיר שנגנזה בסופו של דבר כללה גם את סולן להקת לינקין פארק המנוח צ'סטר בנינגטון, וזו נגנזה לאחר התאבדותו של צ'סטר ב-2017.
ב-20 באוקטובר זכה גריקס בפעם השלישית ברציפות בתואר ה-DJ הטוב בעולם של מגזין DJ Mag.
בחודש יוני 2019 נפצע גריקס במהלך הופעה, כשניסה לבצע תרגיל קפיצה מול הקהל ונאלץ לעבור ניתוח ברגלו, לאחר שקרע את כלל רצועות הקרסול שלו, מה שאילץ אותו לקחת פסק זמן מהופעות ולטפל בעצמו, וכששב להופיע - הופיע תקופה לא מבוטלת עם סד לרגלו.
ב-16 ביולי, הוציא, בשיתוף פעולה עם JRM, את הסינגל "These Are the Times".
ב-31 באוקטובר, הוציא, בשיתוף פעולה עם דין לואיס, את הסינגל "Used to Love".
בנובמבר של אותה שנה הכריזו מרטין ובת זוגו שריל על פרידתם.
באותה שנה ירד לראשונה מגדולתו כזוכה המקום הראשון במצעד הטופ 100 של המגזין DJ Mag, אותו הפסיד לצמד דימיטרי וגאס ולייק מייק.
2020-הווה: Sentio והחזרה לאור הזרקורים
בפברואר 2020, גריקס הוציא, בשיתוף פעולה עם קלינטון קיי, את הסינגל "Drown", ובמאי של אותה השנה אירח את הזמר השוודי ג'ון מרטין בסינגל "Higher Ground", שעבור הקליפ שלו ביקש גריקס בעמוד האינסטגרם שלו תמונות וסרטונים קצרים מרגעים מרגשים בחיי מעריציו לצורך הרכבת הקליפ לשיר.
בשנת 2021 יצאו בזה אחר זה הסינגלים "Pressure" בשיתוף הזמרת השוודית טובה לו, ולאחר מכן, ביום הולדתו ה-25, שחרר בשיתוף הזמר בונו, סולן להקת U2, את שיר היורו הרשמי של 2020 (שנדחה ל-2021 עקב מגפת הקורונה) ונקרא "We Are The People".
לאחר מכן הוציא ברצף את שלושת השירים הבאים: "Love Runs Out" בשיתוף הזמרת סשה אלכס סלואן והראפר ג'יי-איזי, "Diamonds" בשיתוף חבר ילדותו, המפיק והדיג'יי ההולנדי ג'וליאן ג'ורדן, ו-"Won't Let You Go" בשיתוף צמד התקליטנים הרוסים מאטיס & סאדקו, שאף הופיעו מספר פעמים בישראל.
באפריל של שנת 2022 יצא אלבום הבכורה של גריקס באורך מלא הכולל 11 שירים שזכה לשם העמום והאמנותי Sentio, מילה המתארת רגש, חוויה וקיום בשפה הלטינית.
הסינגל הראשון שיצא מתוכו בחודש מרץ של אותה שנה, בשיתוף דיג'יי זד, נקרא "Follow" והוא גם השיר הראשון באלבום הכולל שיתופי פעולה רבים - בהם מאטיס וסדקו, ג'וליאן ג'ורדן, מסטו, ג'סטין מיילו, דאבוויז'ן ורבים אחרים.
האלבום שזכה לביקורות חיוביות הוא שהשיב לגריקס את תהילתו וזיכה אותו ביושר במקום הראשון במצעד הטופ 100 של DJ Mag, לאחר 3 שנים רצופות בהן לא זכה בתואר הנכסף.
ב-15 ביולי 2022, שחרר גריקס סינגל נוסף בשיתוף היוצר DallasK והזמרת סשה אלכס סלואן שנקרא Loop ומדבר על מערכות יחסים רעילות.
לאחר מכן, בדצמבר, שחרר בשיתוף הזמר JVKE את "Hero" בסגנונות פופ-רוק ורוק אלטרנטיבי, שלא אופייניים לגריקס ולמפיקי EDM באופן כללי.
ב-2023, שחרר גריקס שני שירים בלבד - "Hurricane" ו-"Real Love", אך סגר את פסטיבל הטומורולנד בסט עטור פירוטכניקה ו"שואו".
באחד ביוני של שנה זו, הופיע בישראל בשנית בפארק הירקון מול קהל של כ-30 אלף איש.
בפברואר 2024, הוציא מרטין גריקס בשילוב הצמד Third Party, הזמר Declan J Donovan והזמרת Oaks את הדואט Carry You.
גרסה אינסטרומנטלית של הקטע ללא המילים, שנקראה בעבר Flashlights, הייתה כבר במשך מספר שנים חלק בלתי נפרד מהופעותיו של גריקס.
לאחר מכן, הוציא בשיתוף המפיק מסטו את השיר Breakaway, ואת Biochemical בשיתוף המפיק סת' הילס.
באותה העת - פורסם שכל אלו, בתוספת שירים נוספים שעתידים לצאת - יהיו חלק ממיני-אלבום נוסף של גריקס בשם IDEM, ששוחרר רשמית עם צאת הקטע הרביעי והאחרון למיני-אלבום שנקרא Empty, בו לקחו חלק צמד המפיקים דאבוויז'ן והזמר Jaimes.
בתאריך ה-7 ביוני 2024, שחרר מרטין את השיר "Wherever You Are" ביחד עם הצמד דאבוויז'ן, איתם שיתף פעולה מספר פעמים בעבר.
ביום שישי ה-19 ביולי 2024, מרטין הוציא שיר נוסף הנקרא "Smile" בשיתוף Carolina Liar.
ב-18 באוקטובר 2024, הוציא את שירו Gravity בשיתוף Sam Vox ו-Jaimes.
בלילה שבין ה-19 ל-20 באוקטובר של אותה שנה, ניגן במסיבת AMF המתקיימת באמסטרדם, במקביל למצעד 100 הדיג'יים הטובים בעולם של DJ Mag.
באותה השנה הוכרז כזוכה המצעד בפעם החמישית.
בתאריך ה-22 בנובמבר 2024, שחרר גריקס את השיר "Told You So" בשיתוף הזמרת Jex.
במרץ 2025 הוציא מרטין גריקס את שירו הראשון לשנה זו, "Angels For Each Other" בשיתוף הזמר ההודי אריג'יט סינג.
השיר הזה הוא גם שיר הבכורה של גריקס עצמו כזמר, בו הוא שר לראשונה חלקים מן השיר ואף ביצע אותו כדואט בשיתוף אריג'יט סינג בהופעה חיה.
באפריל 2025, יצא שיתוף פעולה נוסף בין השניים, "Weightless", שגם בו נתן גריקס את קולו.
במאי 2025 שחרר את השיר "MAD" בשיתוף LAUV.
כחודש לאחר מכן הוציא את השיר "Pecae Of Mind" ביחד עם Citadelle.
ביולי של אותה השנה, הופיע גריקס בפסטיבל "טומורולנד" ואף הופיע כסט הסגירה של הפסטיבל, אשר במהלכו צילם קליפ לאחר שריפת הבמה הראשית של הפסטיבל.
באותו החודש הוציא שני שיתופי פעולה: "Our Time" עם דייוויד גטה, אפרוג'ק ו- Amél ו"Inside Our Hearts" בשיתוף המפיק השוודי אלסו והזמר Shaun Farrugia.
באוגוסט שוחרר שיתוף הפעולה בינו לבין אמן הטראנס ההולנדי ארמין ואן ביורן שנקרא "Sleepless Nights" עם הזמרת ליבי וויטהאוס.
באותו החודש גם שוחרר השיר הראשון של גריקס בסגנון דראם-אנד-בייס, "Set Me Free" בשיתוף Arcando והזמר Bonn.
בספטמבר 2025 שחרר גריקס 2 שירים - "Voodoo" ביחד עם R3HAB ו-Skytech ו-"Butterflies" בשיתוף מאטיס & סדקו ו-BARBZ, שלווה בקליפ שצולם בפסטיבל "טומורולנד" בחודש יולי.
ב-24 באוקטובר 2025, נכללו שירים מהשנה האחרונה באלבום "Origo" ששוחרר ב-24 באוקטובר 2025 עם צאת השיר האחרון בו - "Ain't Letting You Down" שיצא גריקס עם Saksham וסקוט קווין.
בסוף 2013, פורסם טרק בשם Gamer של Bassjackers ו-GRX על ידי חברת ההקלטות Doorn Records ומיד לאחר פרסומו, הופצו שמועות וספקולציות ש-GRX זה מרטין גריקס ככל הנראה מכיוון שזהו מעין קיצור של שם המשפחה שלו Garrix, כגון טייסטו אשר משתמש בשם TST (Tiesto).
שמועות אלו אושרו על ידי ניקי רומרו בתוכנית הרדיו שלו, Protocol Radio.
מספר טרקים נוספים שוחררו מאז שגם בהם מופיע גריקס תחת השם GRX.
שם אחר תחתיו מופיע גריקס הוא YTRAM (היפוך אותיות של Marty).
ההופעה הראשונה של YTRAM הייתה בפסטיבל טומורולנד 2017 ומאז הופיע תחתיו מספר פעמים, אך בניגוד ל-GRX לא יצאו עד כה שירים תחת שם זה.
הסטים שלו מאופיינים בסגנונות הטק-האוס והדיפ האוס והוא מבצע אותם כשהוא לבוש בקפוצ'ון שחור ומסכה.
פרויקט נוסף הוא הצמד Area21 (יחד עם המפיק והראפר מיג'ור) תחתיו הוציאו מספר שירים, כאשר הראשון שבהם, "Spaceships", נוגן על ידי גריקס בפסטיבל אולטרה מיוזיק 2016. הצמד מפיק שירים המאופיינים בסגנונות פופ, היפ-הופ, ופיוצ'ר באס.
מרטין אדוארד ביין הוא מנהל ספורט סקוטי .
בעברו עסק בדוגמנות לתקופה קצרה וניהל בר מקומי בגלאזגו.
ב-1996 עסק כמנהל חשבונות בחברה שעסקה בפרסום עבור גלאזגו ריינג'רס.
ב-2001 הצטרף לדירקטוריון בחברה עד שמונה ב-2005 על ידי דייוויד מארי, בעלי ריינג'רס, למנכ"ל הקבוצה.