tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 ביולי 1958 הפגין רוקוול מול הבית הלבן במחאה נגד החלטתו של נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לשלוח כוחות לשמירה על השלום למזרח התיכון עקב משבר פוליטי וצבאי שאירע בלבנון.
רווקול ואנשיו מחו על ההחלטה בטענה כי קידמה שליטה יהודית בממשלה.
במרץ 1959 הקים רוקוול את "האיחוד העולמי של הנציונל-סוציאלסטיים החופשיים".
בדצמבר אותה שנה שונה שם הארגון למפלגה הנאצית האמריקאית, ומטה המפלגה שכן בביתו של רוקוול.
שנה לאחר מכן, בעקבות פעילותו הפוליטית השנויה במחלוקת, שחרר חיל הים את רוקוול מהחיל.
פיטוריו גררו דיון ציבורי נרחב בעניין.
הגם ששוחרר באופן מכבד, רוקוול טען שהוא נזרק מהצי והאשים את היהודים בפיטוריו.
כדי למשוך תשומת לב, ערך רוקוול עצרת ב-3 באפריל 1960 במול ונאם במשך שעתיים.
עצרת שנייה תוכננה להיערך בכיכר יוניון שבניו יורק אך ראש העיר, רוברט פ' וגנר הבן, סירב להעניק לו אישור לערוך אותה.
רוקוול החליט לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של ניו יורק.
בבית המשפט ראיין אותו העיתונאי ריס שונפלד, ואמירותיו האנטישמיות באותו מעמד יצרו מהומה שחייבה שוטרים ללוותו לבית המשפט.
בסופו של דבר התקבל ערעורו של רוקוול, אך הרבה אחרי המועד שבו תכנן לערוך את העצרת.
עצרת נוספת, שתוכנה ל-4 ביולי 1960, נערכה במול ובה התעמתו רוקוול ואנשיו עם המון זועם שבא להפגין נגד העצרת.
לאחר המהומות המשטרה עצרה את רוקוול ושמונה מחברי מפלגתו.
רוקוול דרש להישפט כנהוג, אך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בתוך פחות משבועיים ונמצא כשיר לעמוד לדין.
בהשראת החוויה בבית החולים כתב רוקוול מדריך לבריחה מבית חולים פסיכיאטרי.
ב-15 בינואר 1961 ניסו רוקוול וחבר מפלגה נוספת לעצור את הקרנת הבכורה המקומית של הסרט "אקסודוס", שעוסק בהעפלה ובתקומה הציונית בארץ ישראל, בתיאטרון קטלר מג'סטיק שבדאונטאון בוסטון.
בעקבות לחץ של ראש עיריית בוסטון, ג'ון פ' קולינס, נכנסה המשטרה לתיאטרון, עצרה את רוקוול ולקחה אותו לנמל התעופה הבין-לאומי לוגן.
שם הועלה רוקוול לטיסה לוושינגטון די.
בספטמבר 1962 העניק רוקוול לאחד מחבריו מדליה משום שהכה את מרטין לותר קינג בפניו.
בשנת 1966 החליטו מנהיגי תנועות המחאה האפרו-אמריקאיות להפנות את המאמץ אל צפון ארצות הברית.
העיר שיקגו נבחרה כמוקד פעולות המחאה על הפליית משפחות אפרו-אמריקאיות, ובין המפגינים הבולטים שהפגינו נגד קינג היו רוקוול ואנשי המפלגה הנאצית האמריקנית.
רוקוול האמין שקינג הוא כלי של יהודים קומוניסטים שרצו לשלוט בגזע הלבן.
הוא ומפלגתו סייעו רבות לקו קלוקס קלאן במאבקים נגד התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, ובפרט נגד נסיעות החופש והמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
לאחר תקופה הפסיקה המפלגה לתמוך בקו קלוקס קלאן, מאחר שרוקוול סבר כי הארגון מיושן ולא יעיל מספיק כדי לנהל מאבק מודרני.
באותה השנה, לאחר ששמע את הסיסמה "בלאק פאוור" במהלך ויכוח עם מנהיג הפנתרים השחורים סטוקלי קרמייקל, טבע את הביטוי הנגדי "כוח לבן".
ב-25 באוגוסט 1967 נורה רוקוול למוות בעת שעזב מכבסה בארלינגטון שבוירג'יניה, מטרים ספורים מביתו.
הרוצח היה ג'ון פטלר, שאותו גירש רוקוול מהמפלגה במרץ 1967 בטענה כי ניסה להחדיר רעיונות מרקסיסטיים לפרסומיה.
פטלר הורשע ברצח בדצמבר 1967 ונידון לעשרים שנות מאסר.
הוא נשא שמונה שנות מאסר ושוחרר על תנאי.
שנה לאחר ששוחרר הורשע פטלר בהסגת גבול ובהחזקת מריחואנה.
בעונה השלישית של סדרת ההיסטוריה החלופית "האיש במצודה הרמה" היה רווקול הרייכסמרשל של אמריקה הצפונית.
נמל התעופה הראשי של ניו יורק נקרא "נמל התעופה לינקולן רוקוול".
ג'ורג' ליווינגסטון רובינסון (19 באוגוסט 1864 - 18 ביולי 1958) היה סופר ידוע, חוקר מקרא ומרצה.
הוא נולד במערב חברון, ניו יורק לוויליאם ומרי (ארצ'יבלד) רובינסון.
בשנים 1880–1883 הוא למד לימודים קלאסיים בפורט אדוארד כהכנה ללימודים גבוהים שיכשירו אותו להיות כומר.
הוא קיבל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת פרינסטון, בה למד בשנים 1883–1887. הוא ביקר פעמים רבות באירופה ובלבנט.
הוא הכיר את אשתו, ג'סי הארווי, והתחתן במצרים.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשפות עתיקות מאוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בה למד בשנים 1893–1895, אצל אוגוסט דילמן .
הוא החל לעבוד כמרצה בנוקס קולג', טורונטו ובמכללה הסורית הפרוטסטנטית בביירות.
בעת שעבד כמנהל בית הספר לחקר המזרח בירושלים (1913–1914), הייתה לו הזדמנות לחקור אתרים עתיקים רבים בארץ ישראל.
הוא נודע בכך שזיהה את המשמעות הדתית של "המקום הגבוה" בפטרה, מזבח מתקופת הברזל.
הוא היה מהחוקרים המערביים היחידים שהורשו לבקר במערת המכפלה.
שנים רבות הוא כיהן כפרופסור בסמינר התאולוגי של מקורמיק בשיקגו.
הוא שלט בלטינית, גרמנית, עברית, יוונית קלאסית וכתב יתדות אשור.
הוא הלחין והוציא לאור את מזמור "הרהורים".
ספריו שפורסמו כוללים את הסרקפוקוס של הציוויליזציה העתיקה (מקמילן, 1930), מנהיגי ישראל, ספר ישעיהו, שנים עשר הנביאים הקטנים והאוטוביוגרפיה של ג'ורג' ל.
רובינסון, היסטוריה קצרה של חיים ארוכים, בנוסף למאות חיבורים, מונוגרפיות ופרסומי מחקר.
ג'ורג' סמית' יוסטון היהי פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-24 בשנים 1874–1878. טרם כהונתו כמושל, כיהן יוסטון כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשתי תקופות כהונה, ואחריה ועד למותו, כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ג'ורג' יוסטון נולד ליד העיר פרנקלין שבטנסי, כבנם של דייוויד רוס יוסטון והאנה פיו רייגן.
הורי אביו היו מהגרים אירים-סקוטים.
כשהיה בן 16 עברה המשפחה להתגורר ליד פלורנס, אלבמה, שם הוא עבד בחווה המשפחתית ולמד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של השופט ג'ורג' קולטר.
בסופו של דבר הוא למד בבית ספר למשפטים בהרודסבורג, קנטקי.
לאחר סיום לימודי המשפטים, שב יוסטון לפלורנס.
ב-1831 הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה מטעם סיעת הג'קסונים במפלגה הדמוקרטית כנציג מחוז לודרדייל.
ב-1834 מינה אותו המושל ג'ון גייל כפרקליט המחוז, אך בבחירות שנערכו לאחר מכן למשרה זו הוא נוצח.
לאחר מכן עבר יוסטון למחוז ליימסטון, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין.
ב-1837 נבחר יוסטון בזכות עצמו כפרקליט המחוז, משרה בה הוא החזיק עד 1841.
ב-1840 נבחר יוסטון מטעם הדמוקרטים כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים, ועדת המיסים וועדת המשפט של בית הנבחרים.
כתומך האיחוד מהדרום, היה יוסטון אחד מהדמוקרטים הדרומיים היחידים שלא חתמו על "פניית הנציגים הדרומיים בקונגרס לקהל בוחריהם" של הסנאטור ג'ון קלהון ב-1849, שהטילה ספק בזכות הממשלה הפדרלית להגביל את העבדות בשטחי הטריטוריות שסופחו בעקבות מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
ההתנגדות ליוסטון הלכה וגברה, וב-1848 הוא לא התמודד על תקופת כהונה נוספת.
ב-1850 התמודד יוסטון שוב בבחירות לבית הנבחרים וניצח.
בדצמבר 1860 הוא נבחר לייצג את אלבמה בוועדה שנקראה "ועדת ה-33".
ועדה זו אימצה את תיקון קורווין, שהיה אמור להתקבל כתיקון לחוקת ארצות הברית, ועל פיו לא היה הקונגרס יכול לבטל את העבדות לעולם.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התפטר יוסטון מכהונתו בבית הנבחרים ושב לביתו.
שניים מבניו לחמו עבור הקונפדרציה, אך יוסטון עצמו לא היה מעורב במלחמה.
ב-1862 נבזז רכושו על ידי גנרל צבא ארצות הברית איוון טורצ'ין .
במהלך תקופת השיקום, הגיש יוסטון את האישור על בחירתו כסנאטור מטעם אלבמה, אך המפלגה הרפובליקנית סירבה לאשר לו לאייש את מושבו.
הוא נכח בוועידת האיחוד הלאומית של הנשיא אנדרו ג'ונסון ב-1866, שהתנגדה לרפובליקנים הרדיקלים.
ב-1867 ניסה יוסטון להיבחר שוב לסנאט, אך הובס על ידי מושל אלבמה לשעבר ג'ון וינסטון.
כמו בתקופת מלחמת האזרחים, לא לקח יוסטון חלק בתהליך השיקום באלבמה.
ב-1874 ניהל יוסטון מסע בחירות מוצלח למשרת מושל אלבמה, בו הוא זכה ב-53 אחוזים מהקולות והחליף את המושל המכהן דייוויד לואיס.
בחירתו של יוסטון הייתה תחילתו של רצף של מושלים דמוקרטים באלבמה שלא נקטע עד 1986. הוא התמודד בבחירות על בסיס מצע של "גאולת" המדינה והבטחה להגינות ולכלכלה במקום "ההפקרות" הרפובליקנית.
הדמוקרטים הטילו אימה על מצביעים רפובליקנים רבים, בעיקר מקרב השחורים.
יוסטון כיהן כאיש סיעת דמוקרטי הבורבון , קידם את השמרנות, את הממשלה המוגבלת בסמכויותיה, ואת העליונות הלבנה.
בעת כהונתו כמושל, אישר בית המחוקקים המדינתי את הקמתה של אחת ממועצות הבריאות הציבורית הראשונות בארצות הברית.
אף על פי שמועצת הבריאות הציבורית של אלבמה הוקמה ב-1875, הוקצו לה תקציבים רק ב-1879. עם התכווצות אוכלוסיית המדינה, קידם יוסטון את תנועת ההגירה לאלבמה, וגם זאת בהצלחה מוגבלת.
בצעד שזכה לגינוי רחב, הרחיב יוסטון את מערכת חוזי החכירה של המדינה, שבה הוחכרו אסירים, בעיקר שחורים, לעבודה אצל קבלנים פרטיים.
יוסטון גם ניסה לבצע רפורמה במערכת החינוך של אלבמה.
עם זאת, מאמציו לא נחלו הצלחה בשל החוב שירש ממשלו שנבע מאיגרות החוב של מיזמי הרכבת.
הוא הקים ועדה של שלושה אנשים, שהוא עמד בראשה, כדי לחקור את סוגיית החוב ולהמליץ על תוכנית לחיסולו.
שני חברי הוועדה הנוספים היו טריסטאם ב.
ללאולר וליוסטון היה עבר של שירות כחברי דירקטוריון של חברות רכבות, וכך נוצר מבחינתם ניגוד עניינים.
בסופו של דבר קבעה הוועדה סכום חוב של 12.5 מיליון דולר.
בעלי המניות של חברת הרכבות אלבמה וצ'טנוגה, שהייתה בשליטה רפובליקנית, היו אלו שהושפעו לרעה בצורה הרחבה ביותר מההחלטה.
יוסטון קידם את כינוסה של ועידת חוקה שתחליף את החוקה שהתקבלה ב-1868. ציבור הבוחרים אישר את החוקה של 1875. החוקה הצהירה שהמדינה לא תוכל עוד יותר לעולם לפרוש מארצות הברית ואסרה על אמות מידה של חינוך ובעלות על רכוש כתנאי לקבלת זכות בחירה או החזקה במשרה ציבורית.
בנוסף, בוטלה על פי החוקה החדשה משרת סגן מושל אלבמה.
ב-1835 נשא יוסטון לאישה את מרי ביטי.
לשניים נולדו שמונה ילדים, שמתוכם ארבעה הגיעו לבגרות.
רעייתו נפטרה לפני 1860, וב-1861 הוא נישא בשנית לאלן אירווין, שילדה לו שני ילדים נוספים.
ערב פרוץ מלחמת האזרחים היה יוסטון מגדל כותנה מצליח ובבעלותו היו 78 עבדים.
ב-1878 נבחר יוסטון לבסוף לסנאט, והחל לכהן בתפקידו במרץ 1879, אך הוא לא הספיק לכהן בסנאט זמן רב.
ג'ורג' יוסטון נפטר בביתו שבעיר את'נס שבאלבמה ב-31 בדצמבר 1879. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.
ג'ורג' לאונרד היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן בבית המשפט של מסצ'וסטס ובשני בתי בית המחוקקים של המדינה, וכן ייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאונרד נולד בנורטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ב-4 ביולי 1729, והיה בנם של ג'ורג' לאונרד (1698–1778) ורייצ'ל (קלאפ) לאונרד.
הוא התחנך בבית ספר מקומי והשלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1748. בשנת 1751 קיבל לאונרד תואר שני.
הוא החל את לימודי המשפטים בזמן ששימש כרשם הצוואות של מחוז בריסטול, תפקיד בו כיהן בין השנים 1749 עד 1783. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1750 ועסק בכך בנורטון.
מ-1764 עד 1766, כיהן לאונרד כחבר באספה המחוזית של מסצ'וסטס.
מ-1770 עד 1775 הוא היה חבר במועצה המנהלת של מסצ'וסטס.
מ-1784 עד 1790, היה לאונרד שופט בבית המשפט לצוואות במחוז בריסטול.
בשנים 1785 עד 1798 כיהן כשופט של בית הדין לערעורים המשותף.
לאונרד כיהן כנשיא בית המשפט מ-1798 עד 1804. במהלך הקריירה שלו, כיהן לאונרד בכמה משרדים מקומיים, כולל מנחה מפגש עירוני, בורר עירוני, פקיד עירוני וגזבר, שמאי עיר ומפקד המיליציה באזור נורטון בדרגת קולונל.
בשנת 1788, נבחר לאונרד לבית הנבחרים של ארצות הברית כמועמד תומכי הממשל.
לאונרד שירת בסנאט של מסצ'וסטס מ-1792 עד 1793. בשנת 1796 נבחר שוב לקונגרס, הפעם כמועמד המפלגה הפדרליסטית.
הוא כיהן בקונגרס הרביעי מ-4 במרץ 1795 עד 3 במרץ 1797. בשנים 1801 ו-1802 שירת לאונרד בבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
לאחר פרישתו, היה לאונרד תושב ריינהאם, מסצ'וסטס.
הוא מת בריינהאם ב-26 ביולי 1819 ונקבר בבית הקברות נורטון סנטר בנורטון.
פדי לאונרד הייתה אשתו השנייה של ג'אבז בואן.
ג'ורג' הרמן מהון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, כיהן 22 קדנציות רצופות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טקסס.
משפחתו של מהון, שנולד ב-22 בספטמבר 1900 ליד היינסוויל שבלואיזיאנה, עברה לטקסס כשהיה ילד.
ב-1924 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרדין-סימונס באבילין שבטקסס, וב-1925 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
מהון נבחר לתובע המחוזי של מחוז מיטשל, טקסס, בשנת 1926, וכיהן כתובע מחוז של המחוז השיפוטי ה-32 של טקסס בין השנים 1927 ל-1933.
מהון נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1934. הוא כיהן כציר לכל ועידה לאומית דמוקרטית מ-1936 עד 1964.
מהון הצביע נגד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960, 1964, ו-1968, אשר כוונו לאכיפת זכויות חוקתיות עבור אפרו-אמריקאים ומיעוטים אחרים.
הוא גם התנגד לאשרור התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית ולהעברת חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, אשר נתן לממשלה הפדרלית פיקוח ואכיפה על נוהלי מדינה המפלים את מצביעי מיעוטים.
הוא כיהן כיו"ר ועדת ההקצאות משנת 1964 ועד פרישתו מבית הנבחרים ב-1979 והיה דיקן בית הנבחרים בשלוש שנותיו האחרונות.
מהון מונה גם בפאנל של פרויקט מנהטן.
לאחר שנותיו בבית הנבחרים, נשאר מהון בוושינגטון די.
כדי לעבוד עם מכון סמית'סוניאן, שעבורו שימש כאוצר מ-1964 עד 1978.
מהון מת ב-19 בנובמבר 1985 בסן אנג'לו שבטקסס, עקב סיבוכים מניתוח.
הוא קבור בבית הקברות לוריין סיטי בלורין, טקסס.
ג'ורג' לוט , היה טניסאי אמריקאי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 12 זכיות בטורנירי גראנד סלאם בזוגות, השתתפות בגמרים של גביע דייוויס במדי נבחרת ארצות הברית.
ג'ורג' לוט נולד בספרינגפילד שבאילינוי.
הוא התחיל לשחק טניס לפני מלחמת העולם הראשונה ובוסף שנות ה-20 של המאה ה-20 היה בין הטניסאים הבולטים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 1931 לוט הגיע למשחק הגמר בו הפסיד לאלזוורת' ויינס ב-4 מערכות.
באליפות וימבלדון ובאליפות צרפת הפתוחה לוט הגיע למשחקי חצי הגמר.
הוא זכה בסינסינטי מאסטרס מספר פעמים.
בשנת 1931 ו-1934 הוא זכה באליפות וימבלדון ובשנת 1931 באליפות צרפת.
בגמר הוא הפסיד רק פעם בשנת 1930 בווימבלדון.
בתחרויות זוגות מעורבים לוט זכה 4 פעמים באליפות ארצות הברית עם פרטנריות שונות ובאליפות וימבלדון 1931 הוא הפסיד בגמר.
עם נבחרת ארצות הברית לוט הגיע בגמר 3 פעמים וזכה בכול משחקי זוגות שהשתתף.
בשנת 1934 לוט עבר למקצוענים ושיחק נגד ביל טילדן.
בשנת 1969 הוא החל לאמן נבחרת טניס של אוניברסיטה בשיקגו.
לוט שיתף פעולה עם ירחון בנושא טניס ובשנת 1980 פרסם ספר How to Play Winning Doubles
ב-1964 התקבל לוט התקבל להיכל התהילה של הטניס.
ג'ורג' סטיבן למיו הוא פוליטיקאי לשעבר ויועץ פוליטי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה בין השנים 2009–2011. בהווה הוא יושב ראש משרד עורכי הדין "גנסטר יוקלי וסטיוארט בע"מ" שבסיסו בפלורידה.
בעבר היה ראש הסגל של מושל פלורידה צ'ארלי כריסט.
הוא כיהן כסגן התובע הכללי של פלורידה ונזקף לזכותו מסע הבחירות המוצלח של כריסט לתפקיד המושל.
בשנת 2009, כריסט מינה את למיו לסנאטור במקום מל מרטינז, שהתפטר מתפקידו.
למיו נולד ב-21 במאי 1969 בפורט לודרדייל שבפלורידה, בנם של קארן אן (לבית האקשטיין) וג'ורג' הארווי למיו, קבלן בניין ומזכיר בחברה.
הוא גדל בקורל ספרינגס שבפלורידה, והשלים את לימודיו התיכוניים ב-1987 בתיכון קורל ספרינגס.
לאחר מכן נרשם לאוניברסיטת אמורי, שם למד מדע המדינה, וכיהן כיו"ר סניף בטא אפסילון של אחוות דלתא טאו דלתא.
הוא השלים את לימודיו בהצטיינות ב-1991. הוא היה הנואם הראשי בטקס הסיום של לימודיו.
לאחר מכן, בשנת 1994, השלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
לאחר לימודיו הגבוהים עבד בלשכתו של חבר הקונגרס קליי שו ובמשרדו של הסנאטור קוני מאק.
ב-1994 הצטרף למשרד עורכי הדין "גנסטר יוקלי וסטיוארט בע"מ" בפורט לודרדייל.
כעורך דין התמקד בפתרון סכסוכים עסקיים וממשלתיים ובייעוץ למנכ"לים ולמנהיגים בכירים במגזר העסקי, המשפטי והממשלתי.
הוא המשיך לעסוק בתחום המשפטי במשך שמונה שנים, עת עזב את עריכת הדין הפרטית כדי לשמש כסגן התובע הכללי של פלורידה וסגן התובע הכללי וראש צוות במשרד התובע הכללי, שם פיקח על יותר מ-400 עורכי דין ועל 1,300 עובדים בסך הכול.
למיו עבד בשיתוף פעולה הדוק עם צ'ארלי כריסט והוביל את מסע הבחירות של כריסט לתפקיד מושל פלורידה.
הידידות ביניהם החלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר כריסט היה חבר הסנאט של פלורידה ולמיו פעל להרחבת אחיזת המפלגה הרפובליקנית במחוז בראוארד, שהיה מעוז דמוקרטי מובהק.
בשנת 1998 התמודד למיו לבית המחוקקים של פלורידה מול המועמדת הדמוקרטית טרייסי סטאפורד, שהחזיקה במושבה כבר ארבע תקופות כהונה.
Petersburg Times", במהלך מסע הבחירות ביקר למיו ביותר מעשרת אלפים בתי מגורים במחוז, ששורטט במיוחד כדי להבטיח שמועמד דמוקרטי יזכה בבחירות.
הוא התמקד בנושאים כמו הבטחת ביטוח בריאות טוב יותר, ייעול המערכת הבירוקרטית וצמצום הצפיפות בכיתות הלימוד.
הוא הוא גם תמך בהגבלת הסכום שחברות מחוץ למדינה יכולות לתרום למועמדים בפלורידה למאה דולר אמריקאי בלבד, כדרך לאפשר לאנשים עובדים להשפיע יותר על בחירות.
לאחר שהפסיד במרוץ, מונה למיו ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז בראוארד.
כמנהל מסע הבחירות הגה למיו את המצע של כריסט וביצע מהלכים אסטרטגיים שונים כמו דרישה להצבת דוכני נאומים בעימות הבחירות השני במקום שולחנות ישיבה, והחלטה שכריסט לא ילווה את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ביום לפני הבחירות.
כשנשאל מדוע כריסט לא השתתף בביקור הנשיא בפלורידה, קארל רוב הגיב "פשוט תשאל את ג'ורג' למיו".
הוא גם ייעץ לכריסט בנוגע לבחירת עמיתו למרוץ ג'ף קוטקאמפ.
כריסט ניצח את דייוויס והושבע כמושל פלורידה ב-2 בינואר 2007.
במהלך שירותו הציבורי ניהל למיו יותר מ-400 עורכי דין כסגן התובע הכללי, הוביל משא ומתן עם שבט הסמינול בפלורידה כראש הסגל של המושל, ופיקח על כל היבטי משרד המושל כולל סדר היום החקיקתי של המושל, יוזמות מדיניות וניהול הסוכנויות הכפופות למושל.
בסמוך לעזיבתו את השירות הציבורי, הוא נטל על עצמו את תפקיד איש הקשר של המושל כריסט ל"מועצת 100", קבוצה לא מפלגתית של מנהיגי עסקים רבי עוצמה, וציין שכריסט ביקש ממנו לעבוד עם המועצה כדי למצוא דרכים לסייע לעסקים.
בינואר 2008, למיו חזר לעבוד במשרד עורכי הדין של גנסטר יוקלי, ופעל הן במשרד בפורט לודרדייל והן במשרד החדש יותר בטלהסי.
בתוך שלושה חודשים מחזרתו, למיו מונה ליו"ר המשרד.
בתחילת אוגוסט 2009 הודיע הסנאטור מל מרטינז כי יתפטר מתפקידו תוך פרק זמן קצר.
ב-28 באוגוסט מונה למיו בידי המושל כריסט למלא את מקומו של מרטינז בסנאט, מה שעורר ביקורת ציבורית הן בצד הרפובליקני והן בצד הדמוקרטי.
המפלגה הדמוקרטית בפלורידה טענה ל"נפוטיזם", בעוד יו"ר בית הנבחרים של פלורידה מרקו רוביו כינה את המינוי של למיו "מאכזב".
למיו הושבע לכהונתו בסנאט ב-9 בספטמבר 2009.
בראשית כהונתו בסנאט הציע למיו את "פתרון 2007", תוכנית לחיסול הגירעון התקציבי של ארצות הברית עד 2013 וצמצום החוב הציבורי הלאומי כמעט בחצי עד 2020.
ב-13 במאי 2010 אימץ הסנאט תיקון לחוק הרפורמה הרגולטורית הפיננסית שהיה אז בתהליך, שנכתב על ידי למיו והסנאטורית מריה קנטוול מוושינגטון.
מאמר מערכת בוול סטריט ג'ורנל שיבח את תיקון למיו וטען שהרפורמות שלו "יפרקו את מערכת הדירוגים הפיננסיים שזכתה לתמיכה או הסדרה מצד הממשלה" וכי "למיו רוצה שהמוסדות יבצעו בדיקה מעמיקה על הנכסים שהם מחזיקים במקום פשוט להיענות לחוק על ידי החזקת נכסים עם דירוג גבוה מ-S&P".
למיו היה מעורב בניסיון המתוקשר למנוע את מינוי מועמד הנשיא ברק אובמה לשגריר ארצות הברית בברזיל, תומאס א.
שאנון הבן, מינוי שאושר בסופו של דבר.
במהלך כהונתו בסנאט זכה למיו להכרה על הישגיו בתחום התמיכה בעסקים ורפורמת מיסים, שהתבטאה במתן דירוג של 93% מאיגוד משלמי המיסים הלאומי ופרס "רוח היזמות" מלשכת הסחר של ארצות הברית.
בחירות 2012 לסנאט של ארצות הברית
ב-15 באפריל 2011 הכריז למיו על מועמדותו לתקופה מלאה בסנאט במושבו הסנאטור הדמוקרטי ביל נלסון.
במהלך מסע הבחירות לסנאט ביסס למיו את מצעו על אחריות פיסקלית עד שעזב את המירוץ ב-20 ביוני 2012. לאחר מכן הוא תמך במועמדות של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הרפובליקני קוני מאק הרביעי.
ב-7 בדצמבר 2012, למיו ופרופ' ויליאם מ.
פלמינג הבן, נשיא אוניברסיטת פאלם ביץ' אטלנטיק, ייסדו את "מרכז למיו למדיניות ציבורית".
לפי דברי נשיא האוניברסיטה, "המרכז יציע לסטודנטים הזדמנויות ליצור קשר עם אנשי ממשלה מדינתיים ולאומיים, עיתונאים, סופרים, אקדמאים ומובילי דעה אחרים בנושאים החשובים לפלורידה, לארצות הברית ולעולם.
המרכז יארח סדרת הרצאות אינטראקטיביות שנתיות עם דוברים בולטים בנושאי מדיניות ציבורית ומנהיגות משרתת".
ב-6 בדצמבר 2010, למיו החליט שמסמכיו האישיים וזיכרונותיו מכהונתו בסנאט של ארצות הברית יאוחסנו בספריית וורן של אוניברסיטת פאלם ביץ' אטלנטיק.
ללמיו יש שלושה בנים, ג'ורג', טיילור וצ'ייס, ובת אחת מדלן.
ג'ורג' סטיבן לאטימר הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־16 של מדינת ניו יורק.
לאטימר, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כנציב מחוז וסטצ'סטר בשנים 2018–2025 וכחבר בית המחוקקים של מדינת ניו יורק – תחילה באספה המדינתית של ניו יורק ולאחר מכן בסנאט המדינתי.
ג'ורג' לאטימר נולד ב-22 בנובמבר 1953 בעיר מאונט ורנון שבמדינת ניו יורק, בנם של סטנלי ולורטה (לבית מיינר) לאטימר.
בשנת 1970 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון מאונט ורנון.
בהמשך למד באוניברסיטת פורדהם שברובע הברונקס, והיה נוסע מדי יום מביתו אל קמפוס האוניברסיטה.
ב-1974 השלים לימודי תואר ראשון במדעי הרוח.
לאחר מכן ביקש הלוואה מאביו על מנת לממן את לימודיו לתואר שני במנהל ציבורי בבית הספר וגנר למנהל ציבורי באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1976 סיים שם את לימודיו.
בהמשך עבד לאטימר במשך כעשרים שנה כמנהל שיווק בענף המלונאות.
לאטימר התמודד לראשונה על תפקיד ציבורי בשנת 1987, ונבחר למועצת העיר ריי (Rye), לאחר שסיים במקום הראשון מתוך שישה מועמדים מובילים.
בשנת 1991 נבחר לחבר מועצת המחוקקים המחוזית של מחוז וסטצ'סטר, והיה לחבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שנבחר לייצג את מחוז הבחירה השביעי, שכלל את העיר ריי, כפר לארצ'מונט ועיריית ממארונק והכפר הסמוך לה.
הוא נבחר מחדש למועצה בשנים 1993, 1995 ו-1997. בינואר 1998 השיגו הדמוקרטים לראשונה מזה 90 שנה רוב במועצה המחוזית, ולאטימר נבחר לכהן כיושב ראש המועצה – הדמוקרטי הראשון בתפקיד זה.
בשנת 1999 נבחר מחדש למועצה, וכיהן בשנית כיושב ראש בשנים 2000–2001.
בשנת 2002 החליט לא להתמודד לכהונה שלישית בראשות המועצה, אך נבחר לכהונה שישית כחבר המועצה המחוזית.
בספטמבר אותה שנה נבחר לכהן כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז וסטצ'סטר, תפקיד שבו החזיק במשך שנתיים.
בית המחוקקים של ניו יורק
לאחר שנבחר שוב למועצת מחוז וסטצ'סטר בשנת 2003, התמודד לאטימר בשנת 2004 אל האספה המדינתית של ניו יורק, ונבחר לכהן מטעם המחוז ה-91. הוא כיהן באספה עד שנת 2012.
בשנת 2012 התמודד על מושב בסנאט של מדינת ניו יורק במחוז הבחירה ה-37 בעקבות פרישתה של הסנאטורית המכהנת סוזי אופנהיימר.
בבחירות הכלליות גרף 54% מקולות הבוחרים וגבר על בוב כהן, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
לאחר ניצחונו נבחר שוב לתפקיד בשנים 2014 ו-2016, וכיהן בתפקידו בשנים 2013–2017.
בשנת 2017 התמודד לאטימר מול נציב מחוז וסטצ'סטר המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, רוב אסטורינו.
במהלך מסע הבחירות תקף אסטורינו את לאטימר על רקע חוב למס רכוש בסך 46 אלף דולר אמריקאי על בית מגורים שבבעלות חמותו המנוחה.
לאטימר טען כי הוא אינו הבעלים של הבית, וכי החוב ישולם עם סיום טיפול בעיזבון.
תחקיר של רשת "News 12" המקומית אישש את טענתו, והראה כי שמו של לאטימר לא הופיע בטאבו של הנכס.
בנוסף, לאטימר גם ספג ביקורת על כך שבמרשם הרכב שלו נרשם בעבר "עיכוב בשל השעיה", ועל היעדרותו מהצבעות תקציב המדינה באפריל 2017 כאשר שהה בממלכה המאוחדת עם אישה שאינה רעייתו.
אסטורינו קרא להשעות את לאטימר מחברותו בוועדת החינוך של הסנאט של מדינת ניו יורק בשל היעדרותו מהצבעות על מימון בתי הספר, הכנסות ממסים ותקציב הפיתוח.
בידיעה שפורסמה באוקטובר 2017 ב"ניו יורק פוסט" נטען כי לאטימר אמר לעמיתיו הדמוקרטים שהוא יוצא לטיול עם רעייתו רובין, אך בפועל נסע עם אישה אחרת.
לאטימר לא הכחיש את דבר הנסיעה, אך טען כי מדובר ב"עניין פרטי" וכי יריבו מנסה להסיט את תשומת הלב הציבורית מהנושאים המהותיים של הבחירות.
מנגד, מטה הבחירות של לאטימר תקף את אסטורינו בטענה שקיבל הנחה חריגה ברכישת שעון רולקס, בשל קשריו עם איש עסקים שהורשע בהונאה.
מטהו של לאטימר קרא להתפטרותו של אסטורינו על רקע החשדות.
על אף שמטה הבחירות של אסטורינו הוציא על מסע הבחירות פי שלושה מהוצאות מטה לאטימר, זכה האחרון בבחירות בהפרש של 14 אחוזים.
ב-2 בנובמבר 2021 נבחר לאטימר לכהונה שנייה כנציב מחוז וסטצ'סטר.
במהלך כהונתו בחן אפשרות לרכישת השטחים הסובבים את פארק אגם פוקנטיקו , במטרה להפוך את השטח לפארק מחוזי חדש.
בדצמבר 2023 הודיע לאטימר על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-16 של מדינת ניו יורק.
הוא ניצב בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול נציג המחוז המכהן ג'מאל באומן, שהתקיימו ב-25 ביוני 2024.
מסע הבחירות של לאטימר זכה לתמיכתם של בכירים רבים לשעבר ובהם תושבת מחוז וסטצ'סטר והמועמדת הדמוקרטית לנשיאות ב-2016 הילרי קלינטון, ונציגי עבר מהאזור כגון אליוט אנגל וניטה לאווי, לצד רוב המחוקקים הדמוקרטים של מדינת ניו יורק במחוז.
הבחירות זכו לסיקור ארצי בשל סכומי עתק שהושקעו בתמיכה בלאטימר על ידי איפא"ק, שהעביר למסע הבחירות שלו מעל 14 מיליון דולר.
ניצחונו של לאטימר על באומן, שהיה בין המבקרים החריפים ביותר של ישראל על פעולותיה במלחמת חרבות ברזל, נתפס כמכה למחנה הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית וניצחון לזרם המתון יותר אותו ייצג לאטימר.
לאחר מכן ניצח גם בבחירות הכלליות.
לאטימר הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2025, עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
בקונגרס זה שובץ כחבר בוועדת החוץ ובוועדת העסקים הקטנים של בית הנבחרים.
ג'ורג' היגינס מוזס היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר, ואף נבחר לשמש כנשיא הזמני של הסנאט.
מוזס נולד בלובק שבמיין, ב־9 בפברואר 1869. הוא גדל באיסטפורט שבמיין ובפרנקלין שבניו המפשייר, והשלים את לימודיו באקדמיית פיליפס אקסטר בשנת 1887. בשנת 1890 סיים לימודים בדארטמות' קולג', ובשנת 1893 קיבל תואר ראשון.
לאחר סיום לימודיו שקל קריירה בהוראת לטינית ויוונית, אך לבסוף הצטרף לעיתון Concord Monitor והפך לעורך עיתון.
בשנים 1889–1891 שימש כמזכירו האישי של מושל ניו המפשייר .
לאחר מכן פנה לעיתונות, ועבד ככתב, עורך חדשות ועורך ראשי של העיתון Concord Evening Monitor בשנים 1892–1918. בשנים 1893–1907 כיהן מוזס כחבר בוועדת היערות של ניו המפשייר, ואף שימש כמזכיר הוועדה.
בשנת 1908 היה ציר לוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1909 מינה אותו הנשיא ויליאם הווארד טאפט לשגריר ארצות הברית ביוון ובמונטנגרו, והוא כיהן בתפקיד עד 1912. המינוי הפתיע את מוזס, שכן הוא התנגד למועמדותו של טאפט לנשיאות בוועידה של 1908. מוזס כיהן גם כציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנת 1916.
בשנת 1918 נבחר מוזס לסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר, וכיהן בו עד 1933. בשנים 1925–1933 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
במהלך כהונתו היה יושב ראש ועדת ההדפסה (הקונגרסים ה־66–68), ועדת הדואר ודרכי הדואר (הקונגרסים ה־69 וה־70), וועדת התקנון (הקונגרסים ה־71 וה־72).
בשנת 1936 היה ציר לוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית.
מוזס נפטר בקונקורד שבניו המפשייר ב־20 בדצמבר 1944, ונקבר בבית העלמין של פרנקלין בעיר פרנקלין, ניו המפשייר.
ג'ורג' לוגן היה רופא, חקלאי, מחוקק ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן בבית המחוקקים של מדינת פנסילבניה וייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית.
ג'ורג' לוגן נולד בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה, ב־9 בספטמבר 1753. בילדותו נשלח לאנגליה לצורך לימודים, ובהמשך, עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלחה אותו משפחתו הלויאליסטית שוב לאירופה – הפעם כדי לרכוש הכשרה רפואית.
בשנת 1779 השלים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1780 חזר לארצות הברית, וב־1781 נישא לדבורה נוריס, שלימים נודעה כהיסטוריונית וכותבת יומנים.
כעבור שנתיים עברו להתגורר בסטנטון, אחוזה שנבנתה באזור ג'רמנטאון שבפילדלפיה בידי ג'יימס לוגן, וכיום פתוחה לציבור.
בין היתר בשל הדרישות הכרוכות בשיקום ותחזוקת סטנטון, ויתר לוגן על הקריירה הרפואית שלו והפך לחקלאי בן־אצולה ולפוליטיקאי.
בסטנטון אירחו בני הזוג חוג רחב של פוליטיקאים, אמנים, סופרים ואנשי עסקים, ובהם תומאס ג'פרסון והצייר צ'ארלס וילסון פיל.
השניים אהבו מוזיקה והעריצו מלחינים רבים, בהם היידן, מוצרט, קלמנטי ופלייל.
למשפחת לוגן נולדו שלושה בנים.
על אף הרקע הלויאליסטי שלו, השתתף לוגן בחיים הפוליטיים של ארצות הברית הצעירה.
בשנת 1785 נבחר לבית המחוקקים של פנסילבניה, וכיהן בו ארבע שנים; בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 נבחר לכהונה נוספת.
בשנת 1790 הודר מחברות ב"חברת הידידים" (הקווייקרים), לאחר שהצטרף למיליציה – צעד שנחשב מנוגד לחלוטין להשקפת עולמם הפציפיסטית של הקווייקרים.
כג'פרסוניאני רפובליקני, בשנת 1793 סייע בהקמת האגודות הדמוקרטיות־רפובליקניות.
באותה שנה נבחר כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
כחקלאי מיומן, היה גם ממייסדי האגודה של פנסילבניה לקידום החקלאות.
בשנת 1798 נסע לפריז כדי לנהל משא ומתן לשלום עם צרפת במטרה ליישב את המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
עם שובו גילה כי הותקף בחריפות בידי הפדרליסטים המתנגדים לג'פרסון, אשר העבירו חוק שכונה באופן בלתי רשמי "חוק לוגן" – חוק שהפך להתערבות של אזרח פרטי בסכסוך בין ארצות הברית למדינה זרה לעבירה פלילית.
בשנת 1801, עם תחילת כהונתו של ג'פרסון כנשיא, התמודד לוגן על מושב פנוי בסנאט של ארצות הברית, שבו החזיק קודם לכן ויליאם בינגהאם שפרש.
הוא הפסיד בפער קטן לפיטר מולנברג.
עם זאת, כאשר מוהלנברג התפטר ביוני אותה שנה, התמודד לוגן שוב על המושב וניצח ברוב גדול את חבר הקונגרס ג'וזף הייסטר.
המוניטין של לוגן היה מעורב.
בהתייחס לפעילותו הפוליטית כינו אותו לעיתים "עסקן נודניק" ואף "טיפש גדול", אך ג'פרסון ראה בו "החקלאי הטוב ביותר בפנסילבניה, הן בתיאוריה והן במעשה".
לוגן נפטר ב-9 באפריל 1821. זמן קצר לאחר מכן כתבה דבורה לוגן תיאור של חייו תחת הכותרת "Memoir of Dr.
ג'ורג' מייקל , שם הבמה של גאורגיוס קִירִיאקוֹס פָּנַאיוֹטוּ, היה זמר, מלחין ומפיק פופ בריטי.
מייקל זכה להצלחה בינלאומית, בתחילה כחבר בצמד להקת ואם!
(Wham!) במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 ולאחר מכן כשפנה לקריירת סולו.
שירו הראשון כסולן, "Careless Whisper" שיצא בשנת 1984, היה לאחד השירים המושמעים ביותר בשנות ה-80. אלבומו המצליח ביותר הוא "Faith" שיצא בשנת 1987 ונמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
מייקל נולד באנגליה, במזרח פינצ'לי שבצפון לונדון, לאב יווני-קפריסאי שהיה מסעדן ולאם אנגליה.
מייקל החל את קריירת המוזיקה שלו בלהקה The Executive, אותה הקים יחד עם חבריו מבית הספר, אנדרו רידג'לי, אחיו של רידג'לי (פול) ודייוויד אוסטין.
הלהקה לא החזיקה מעמד זמן רב, ומייקל החל לעבוד בעבודות מזדמנות כדי לכלכל את עצמו.
ב-1981 הקים מייקל את הצמד יחד עם אנדרו רידג'לי.
האלבום הראשון של הלהקה, "פנטסטיק!", זכה להצלחה מיידית ותוך כשנה הם הוציאו את הסינגל "".
הסינגל השני שלהם, "", היה לראשון מתוך סדרה של להיטים אשר נכנסו לרשימת 10 השירים המובילים במצעד הסינגלים הבריטי.
סיבוב ההופעות של בסין באפריל 1985 היה להופעה הראשונה אי פעם של להקת פופ מערבית במדינה הקומוניסטית, ויצר התעניינות תקשורתית רבה, במיוחד במייקל.
ב-1986 החלו להתגבר השמועות לגבי פיצול אפשרי בין מייקל לרידג'לי.
באותה שנה יצא סינגל הפרידה שלהם, "The Edge of Heaven".
בנוסף, הם הקליטו אלבום וערכו הופעה באצטדיון ומבלי.
הסינגל הראשון שלו כסולן, Careless Whisper שיצא בשנת 1984, היה לאחד השירים המושמעים ביותר בשנות ה-80. זאת אף על פי שהצמד עדיין היה פעיל והשיר היה חלק מאלבום של וואם.
השיר אף נבחר בינואר 1995 בידי מאזיני רדיו קפיטול כתקליט האהוב ביותר על תושבי לונדון בכל הזמנים.
אחד מהלהיטים המצליחים ביותר בקריירת הסולו של מייקל הוא השיר Faith, מאלבום הנושא שם זה שיצא ב-1987, אלבומו הראשון.
האלבום עצמו הוביל במספר המכירות באירופה ובאמריקה באותה תקופה וארבעה שירים מתוכו הצליחו במצעדי הלהיטים בארצות הברית.
האלבום מכר 2 מיליון עותקים בארצות הברית (ובכך הגיע למעמד פלטינה כפולה), אבל יחסית לרף שהציב האלבום הקודם, "Faith" – הנתון היווה אכזבה.
בבריטניה, לעומת זאת, האלבום הצליח מאוד, ומכר פלטינה כפול ארבע.
באופיו האלבום הוא מהורהר ועגמומי לעומת קודמו.
מייקל האשים את חברת התקליטים סוני בכישלון המסחרי של האלבום.
הוא החל כבר לעבוד על אלבום המשך, כשהחליט לתבוע את חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, וביקש להשתחרר מהחוזה שעליו חתם עמה ב–1988 למשך 15 שנה.
בבית המשפט טען כי נקלע ל"תנאי עבדות", אך ב–1994 בית המשפט דחה את בקשתו.
חברת התקליטים וירג'ין נחלצה לעזרתו וקנתה את החוזה שלו.
והשיר/וידאו קליפ Shoot the Dog המביע פרשנות אישית על השותפות של טוני בלייר עם ג'ורג' בוש הבן במלחמה בטרור.
בשנת 1992 הופיע מייקל במופע המחווה לפרדי מרקיורי, ושר את השירים Somebody To Love ו-"39".
לאחר שכמעט לא הופיע מאז, חזר בשנת 2006 לסיבוב הופעות בשם בו הופיע 106 פעמים ברחבי העולם במשך שלוש שנים בפני קהל של 1.3 מיליון צופים, בעיקר באצטדיונים.
בין השאר היה הראשון להופיע באצטדיון ומבלי החדש.
ב-8 בספטמבר 1997 הוא הוציא את הסינגל "You Have Been Loved".
ב-3 ביולי 2006 מייקל הוציא את הסינגל "An Easier Affair".
במרץ 2014 יצא אלבומו האחרון, Symphonica.
ב-21 בנובמבר 2011 התמוטט מייקל במהלך סיבוב הופעות באירופה, ואושפז בבית חולים בווינה במצב קשה ובסכנת חיים בעקבות דלקת ריאות חמורה בה לקה.
הוא השתחרר מבית החולים בתום חמישה שבועות של אשפוז, וחזר למסע ההופעות שנקטע בעקבות מחלתו.
מייקל נפטר בביתו שבאנגליה ב-25 בדצמבר 2016. לאחר מותו קבע פתולוג כי סיבת המוות היא קרדיומיופתיה (חולי שריר הלב), שנבעה ממיוקרדיטיס (דלקת שריר הלב) וכבד שומני.
הוא הובא לקבורה לצד אמו בבית הקברות הייגייט שבלונדון.
ב-1998 נעצר מייקל בעוון "מעשה מגונה" וכן הוטל עליו קנס ו-80 שעות של עבודות שירות.
בעקבות מקרה זה נודע ברבים שהוא הומוסקסואל.
מייקל היה בישראל מספר פעמים בביקורים פרטיים, אך מעולם לא הופיע בה.
באוגוסט 2010 הורשע מייקל על-פי הודאתו בנהיגה תחת השפעת סמים, ובספטמבר של אותה שנה נשלח לשמונה שבועות מאסר והוטל עליו קנס כספי בסך 1,250 יורו.
להלן אלבומי הסולו של מייקל.
ג'ורג' לחמן מוֹסֵה היה היסטוריון יהודי-אמריקני יליד גרמניה.
סבו של אביו, סולמון לחמן, התעשר מאוד בעקבות מלחמות פרוסיה נגד אוסטריה וצרפת.
כסוחר תבואה יכול היה להזהיר את הפרוסים מפני תנועות האויב על פי כמות התבואה שהוחרמה בעיירות השדה.
סבה של אמו, יעקב אלטזבאך, ברח לגרמניה מהולנד במהפכת 1884, שם התעשר.
סבה של אמו, מרקוס מוסה, היה רופא שניצל את מסעותיו כרופא בעיירות שדה על מנת לסייע ללקוחותיו הפולניים בהתקוממותם כנגד פרוסיה.
סבו, רודולף מוסה, ייסד בשנת 1867 את העיתון הליברלי "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt), ובמרוצת השנים היו בבעלותו עיתונים נוספים, שקהל היעד שלהם היה מעמד הפועלים.
רודולף היה נדבן, וייסד בשנת 1892 בית חינוך בברלין ע"ש רודולף ואמילי מוסה.
המוסד נועד לבני המעמד הבינוני שהוריהם ירדו מנכסיהם.
הילדים נחשפו לחיי תרבות ענפים וביקרו במוזיאונים, בתיאטראות, בקונצרטים ואף בגן החיות של ברלין.
רעייתו של רודולף, אמילי, ייסדה מספר אכסניות אשר שימשו למגורים ולארוחות עבור אלפי נערות במצוקה ואימהות חד-הוריות.
בבעלות סבו היו מספר ארמונות, ספרייה ענקית, אוספי תמונות ופסלי ענק.
בציורו המפורסם ביותר של הצייר אנטון פון ורנר משנת 1877, נראה ביסמרק מכריז על גרמניה החדשה.
בצד האליטה הפוליטית של אירופה בת התקופה, נראים סבו ואימו של ג'ורג' מוסה.
הנס לחמן מוסה, אביו של ג'ורג', תמך בתזמורת הפילהרמונית של ברלין.
בשנים 1928–1930 מימן את לואי לבנדובסקי, שהיה תלמידו היהודי של רוברט שומאן, על מנת שהלה ילחין מוזיקה ליטורגית עבור הקהילה של בית הכנסת הרפורמי של ברלין.
אימו של ג'ורג' מוסה, פליציה, הייתה בתו הלא חוקית של סבו ושל משרתת בביתו.
אשתו של רודולף, אמילי, שהייתה עקרה, אימצה את הילדה.
בשנת 1910 נישאה פליציה לאביו הנס לחמן, והחתן צרף את שם משפחתה לשמו.
ג'ורג' מוסה גדל ב-Massenstrasse, שהיה אחד האזורים היקרים ביותר של ברלין.
כל ימי ילדותו טופל בידי אומנות, מהן למד שפות אירופיות, וגדל בבתים עתירי משרתים ונהגים.
בגיל עשר נשלח ג'ורג' לפנימייה במבצר באגם קונסטנץ שבדרום גרמניה.
מנהל הפנימיה היה קורט האן היהודי, אשר ניהל אותה ברוח הנוקשות הפרוסית והלאומיות הגרמנית.
בשנת 1933, עם החוקים החדשים כנגד היהודים, סולק אביו תחת איומי אקדח ממערכת העיתון שלו.
ג'ורג' אולץ לעזוב את הפנימייה, נסע לשווייץ, משם לפריז ומשם לאנגליה.
הוא החל ללמוד בפנימייה אנגלית קוויקרית בבות'אם, ואת לימודיו סיים ב-1937, אז החל ללמוד בקיימברידג', שם החל ללמוד היסטוריה בעמנואל קולג'.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 ביקר ג'ורג' את אחותו שחיה בארצות הברית, החליט להישאר שם והתקבל להוורפורד קולג' בפנסילבניה.
ב-1940 סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה אירופית של העת החדשה המוקדמת באוניברסיטת הרווארד והחל ללמד באוניברסיטת איווה.
כאן כתב את ספרו על הרפורמציה האנגלית ב-1950, ולימד היסטוריה של תרבות המערב, היסטוריה של הרעיונות, סמלים ומיתוסים.
בשנת 1956 החל מוסה ללמד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם נותר עד לפרישתו בשנת 1988, ופרסם למעלה מעשרים וחמישה ספרים שתורגמו לשפות רבות, חלקם לעברית.
מחקריו של מוסה משתרעים החל מן המאה ה-16 ועד המאה ה-20. מוסה התמקד במחקרו באידאולוגיות של הפשיזם והנאציזם, וההיסטוריה של הזיכרון של הנופלים במלחמות, תנועות הנוער, הרפורמציה הפרוטסטנטית.
כן כתב על היסטוריה של היהודים, ובעקבות יציאתו מהארון כהומוסקסואל כתב על ההיסטוריה של המיניות ועל הגבריות במאה ה-20.
ג'ורג' מוסה ייסד וערך יחד עם חברו ההיסטוריון זאב לקויר את כתב העת הנודע Journal of Contemporary History.
מאז שנת 1969 היה מגיע מדי שנה-שנתיים למשך סמסטר כפרופסור אורח לאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר איחוד גרמניה ונפילת חומת ברלין זכה בפיצויים.
מהם תרם חמישה מיליוני דולרים לאוניברסיטה העברית ושנים עשר מיליוני דולרים ללימודי יהדות ולימודים קווירים באוניברסיטת ויסקונסין.
מוסה היה חלוץ בשדות מחקר רבים ואימץ למחקריו חידושים רבים של חוקרים אחרים.
מוסה בספרו משנת 1965 "משבר האידאולוגיה הגרמנית: המקורות האינטלקטואליים של הרייך השלישי" ניתח את ההיסטוריה הפוליטית כגלגוליהם של רעיונות.
בספרו משנת 1975 "ההלאמה של ההמונים" פירש את הפוליטיקה כמעשה פולחן המונים.
בספרו משנת 1985 "לאומיות ומיניות: מכובדות ומיניות א-נורמלית באירופה המודרנית" בוחן מוסה כיצד חברה מגדירה עצמה באמצעות ההפרדה בין מיניות נורמלית למיניות סוטה.
מוסה הראה כיצד נורמות הן תוצר של התפתחות היסטורית.
"דימוי הגבר" מ-1996 הוא מחקר היסטורי של ההומוסקסואליות.
ספרו האחרון "מול פני ההיסטוריה – זכרונות" הוא ספרו האוטוביוגרפי, שאותו השלים סמוך למותו.
לקראת הפתרון הסופי: היסטוריה של הגזענות האירופית
בספרו זה, דן מוסה בגזענות בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל, שתולדתה האנטישמיות.
הגזענות הפקיעה את ערכי המוסר של המעמד הבינוני ובהם יושר, הגינות, עבודה קשה וניקיון, והפכה אותם לסגולות המייחדות את הגזע העליון.
סכנתה של הגזענות היא בהביאה על סיפוקם פחדים וחרדות לא רציונליים ואף פתולוגיים, בקרבם של עמים וארצות, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בנאציזם אצל היטלר.
לקראת הפתרון הסופי: היסטוריה של הגזענות האירופית (1978), תרגם דייוויד ברקוב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ט.
לאומיות ומיניות באירופה המודרנית (1985), תרגם להד לזר, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ח 2008.
הנופלים בקרב: עיצובו מחדש של זיכרון שתי מלחמות העולם (1990), תרגם עמי שמיר), תל אביב: עם עובד, ספרית אפקים, תשנ"ד 1993.
מול פני ההיסטוריה: זכרונות (2000), תרגמה איה ברויאר, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, תשס"ד 2004.
ג'ורג' מושיץ הוא מהנדס חשמל שווייצרי-ישראלי, פרופסור אמריטוס שכיהן כמייסד ודקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן.
מושיץ נולד ב-18 באפריל 1934 בפרייבורג אים ברייסגאו, גרמניה.
הוא סיים את לימודיו בהנדסת חשמל בשנת 1958 ב במקביל לעבודה כמתמחה במשרד התקשורת השווייצרי.
את הדוקטורט השלים בשנת 1962.
בשנים 1960 עד 1962 עבד במעבדות RCA בציריך.
בשנים 1963 עד 1972 עבד במעבדות בל (Bell) בניו ג'רזי ארצות הברית.
החל משנת 1973 היה פרופסור לתורת הרשתות ועיבוד אותות ב-ETH.
עד פרישתו בשנת 1999 שימש כמנהל המעבדה לניתוח אותות ומידע במכון השווייצרי הפדרלי לטכנולוגיה בציריך.
לאחר מכן הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן על מנת להקים את בית הספר החדש להנדסה, בית ספר שהפך תוך עשור (2001–2011) לפקולטה להנדסה.
פרופ' מושיץ רשם ורשם במשותף מעל 250 מאמרים וספרים בתחום של תורת הרשתות, מסנני קבלים, תכנון רשתות ותורת הרגישות (sensitivity theory) ומחזיק מספר פטנטים בנושא.
צ'ארלס ג'ורג' מייל היה כדורגלן אנגלי.
מייל נולד ברובע ניוהאם שבלונדון הפנימית, ונבחן במדי וסטהאם יונייטד לפני שהצטרף למועדון הכדורגל קלפטון שבאותה תקופה לא שיחק בליגה כלשהי.
הוא הצטרף לארסנל כשחקן חובב בנובמבר 1929, הפך למקצוען במאי 1930 וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 7 - 1 על בלקפול ב-27 בדצמבר 1930. בתחילת דרכו הוא שיחק כקיצוני/קשר שמאלי, בדרך כלל כמחליפו של בוב ג'ון.
מייל מיעט לשחק, שלושה בעונת 1930/1931 (בה זכה המועדון באליפות הראשונה בהיסטוריה שלו) ותשעה בעונת 1931/1932, ולפיכך הבחירה בו כמחליפו של אלכס ג'יימס בגמר גביע ה-FA של 1932 הייתה מפתיעה.
המשחק הסתיים בניצחון מעורר מחלוקת של ניוקאסל יונייטד.
מייל היה מעודד מהשיחה עם צ'פמן ונכנס לתפקידו החדש בקלות, כאשר הוא הופך לשחקן הרכב קבוע בשבע העונות הבאות, שבכל אחת מהן השתתף בלמעלה מ-35 משחקים.
המועדון הצליח לזכות בתקופה זו בארבע אליפויות נוספות ובגביע FA אחד.
לאור יכולתו הגבוהה הוא זומן לנבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-14 בנובמבר 1934. מייל שיחק ב-19 משחקים במדי הנבחרת, ובשישה מתוכם הוא היה הקפטן.
בשלהי שנות ה-30 התמנה מייל לתפקיד הקפטן של ארסנל, אך מיעט לשחק בעונת 1938/1939 בגלל פציעות.
מלחמת העולם השנייה שפרצה כאשר מייל היה בן 29 גרמה לעצירת הקריירה שלו; הוא השתתף בכ-200 משחקים לא רשמיים של ארסנל בזמן המלחמה, ושירת בחיל האוויר המלכותי בארץ ישראל.
מייל היה בן 36 כאשר משחקי הליגה חודשו, אך הספיק לשחק ב-15 משחקים בעונת האליפות 1947/1948, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של הליגה שמשחק בשש עונות אליפות.
משחקו האחרון בארסנל היה בניצחון 8 - 0 על גרימסבי טאון במאי 1948. בסך הכל הוא השתתף ב-318 משחקים במדי ארסנל, אך לא הצליח לכבוש בהם שער.
לאחר פרישתו הוא עבד בארסנל כמאמן קבוצות הנוער והמילואים, ומאוחר יותר עסק בסקאוטינג בארסנל (אחד מהשחקנים שהוא איתר היה צ'ארלי ג'ורג').
הוא עבד במועדון בעונת הדאבל 1970/1971, לפני שפרש כליל מכדורגל ב-1975; לאחר מכן הוא היגר לקנדה על מנת לחיות עם בנו.
מייל היה השחקן האחרון מתקופת צ'פמן שמת.
ג'ורג' מורל היה מאמן כדורגל סקוטי.
מורל החל לעבוד כמאמן לוולוויץ' ארסנל ביוני 1908, לאחר שקודם לכן עבד בגרינוק מורטון מסקוטלנד.
למרות שבעונתו המלאה (1908/1909) הראשונה המועדון סיים במקום השישי בליגה, המצב הכלכלי החל להתדרדר כתוצאה ממיעוט צופים והמועדון נאלץ ב-1908 לשחרר מספר שחקנים מובילים כגון טים קולמן, ברט פרימן, ג'ימי שארפ, ג'ימי אשקרופט וויליאם גארבט.
בעונה שלאחר מכן המועדון הצליח לסיים רק במקום ה-18 בליגה.
הנרי נוריס רכש את ארסנל ב-1910, והחליט להשאיר את מורל בתפקיד המאמן.
המועדון הצליח לסיים במקום העשירי בליגה בעונת 1910/1911 ובעונת 1911/1912. מורל ניסה לקבל את משרת המאמן של לידס סיטי ב-1912, אך לבסוף החליט לא להתמודד על המשרה לאחר ששוכנע על ידי הנהלת ארסנל להישאר במועדון; הרברט צ'פמן התמנה לתפקיד המאמן בלידס, ובבוא היום הוא עתיד היה לאמן את ארסנל.
בעונת 1912/1913 חלה ירידה חדה ברמת המשחק של ארסנל.
המועדון סיים במקום האחרון בליגה, ומורל "זכה" להיות המאמן היחיד בהיסטוריה של ארסנל שמאמן את המועדון בזמן ירידת ליגה.
מורל נותר בארסנל למרות הירידה, והיה מעורב בהעברת המועדון לאצטדיון הייבורי.
בעונת 1913/1914 המועדון סיים במקום השלישי בליגה השנייה והחמיץ את המקום השני (שממנו עולים) בגלל ממוצע שערים.
בעונה שלאחר מכן המועדון סיים במקום החמישי.
מיקום זה היה מספיק על מנת שהמועדון יצורף לליגה הראשונה שהורחבה ב-1919 לאחר חידוש המשחקים שהופסקו בגלל מלחמת העולם הראשונה; עם זאת, המועדונים וולבס ובארנסלי שסיימו מעל ארסנל לא צורפו לליגה הראשונה, ונטען כי הדבר היה בגלל שחיתות של הנרי נוריס.
מורל כבר לא היה המאמן של ארסנל בתקופה זו, כיוון שהתפטר מתפקידו ב-1915 בעקבות שמועות על כך שהנהלת המועדון מתכוונת לפטרו בגלל השעיית המשחקים.
לאחר חידוש המשחקים הוא לא היה בתוכניות של הנהלת ארסנל, ולא ידוע מה עלה בגורלו לאחר המלחמה.
ג'ורג' ג'ון מיטשל ג'וניור הוא עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקני, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מיין בין השנים 1980 ל-1995 וכמנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט של ארצות הברית.
מיטשל שימש כשליח הממשל האמריקאי לצפון אירלנד והצלחתו הובילה לכינון הסכם יום שישי הטוב, הוא גם שימש כשליח למזרח התיכון במטרה לחקור את הנסיבות שהביאו לפרוץ האינתיפאדה השנייה, המלצותיו שנוסחו בדו"ח מיטשל היוו את הבסיס לתוכנית מפת הדרכים המציעה פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לאחר בחירתו של ברק חוסיין אובמה לנשיאות ארצות הברית מונה מיטשל כשליח הממשל הדמוקרטי החדש למזרח התיכון.
בשנים 2006-2007 עמד מיטשל בראשות ועדת חקירה מטעם ה-MLB לבדיקת תופעת הסמים בליגת הבייסבול המקצוענית בארצות הברית.
מיטשל נולד בווטרוויל, מיין שבארצות הברית, וגדל במשפחה מארונית-קתולית.
אביו, ג'ורג' ג'ון מיטצ'ל סיניור (במקור: ג'וזף קילרוי), הוא יליד-אירלנד שאומץ כילד יתום על-ידי משפחה לבנונית-אמריקאית, ואמו מארי (לבית סעאד) היגרה לארצות הברית מלבנון, בשנת 1920.
מיטשל סיים תואר ראשון בקולג' בוודוין (Bowdoin College) ב-1954, התגייס לצבא האמריקאי ושירת כקצין ריגול נגדי בברלין עד שחרורו ב-1956. ב-1960 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון והחל לעבוד במחלקת ההגבלים עסקיים של מחלקת המשפטים האמריקאית.
בין 1962 ל-1965 שימש כעוזרו הבכיר של הסנאטור ממיין אדמונד מאסקי, ומ-1965 ועד 1977 היה עורך דין פרטי בפורטלנד.
ב-1974 היה מיטשל מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיין, אך הפסיד בבחירות למועמד העצמאי ג'יימס לונגלי.
ב-1977 מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר למשרת פרקליט מדינה במיין (United States Attorney).
ב-1979 מונה מיטשל לשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מיין, תפקיד בו כיהן כשנה, בטרם מונה על ידי מושל מיין לכהונה בסנאט של ארצות הברית במקום מאסקי שעבר לכהן כמזכיר המדינה.
ב-1982 נבחר מיטשל לכהונה מלאה בסנאט על אף שפיגר תחילה בסקרים ב-36%.
הוא נבחר שוב ב-1988 כשהוא זכה ב-81% מקולות המצביעים, הרוב הגדול ביותר בתולדות מדינת מיין.
מיטשל שימש כמנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט בין השנים 1989 ל-1995. ב-1994 הציע לו הנשיא ביל קלינטון להתמנות לשופט בבית המשפט העליון אך הוא מיאן להצעה זו.
לאחר שבחר שלא להתמודד שוב בבחירות לסנאט של 1994, מונה מיטשל לשליח מיוחד של ארצות הברית בצפון אירלנד החל מינואר 1995. הוא עמד בראשות הוועדה שהתוותה את עקרונות ההימנעות מאלימות אליהם היו כפופים כל הפלגים היריבים באזור.
הצלחתו הובילה לחתימת הסכם יום שישי הטוב ומיטשל זכה להוקרה מהנשיא קלינטון שהעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית ב-1999. בנוסף זכה מיטשל בפרס פעמון החירות (Philadelphia Liberty Medal), פרס השלום של אונסק"ו והוקרות רבות אחרות.
בעקבות ועידת שארם א-שייח' באוקטובר 2000, מונה מיטשל על ידי קלינטון לעמוד בראש ועדה שתחקור את האירועים שהובילו לפריצת האינתיפאדה השנייה.
הדו"ח שחיברה הוועדה, הידוע בשם דו"ח מיטשל, הוגש לנשיא ג'ורג' ווקר בוש והיווה את הבסיס למפת הדרכים.
בדו"ח נקבע שהוועדה לא מצאה הוכחות לכוונה מראש של הרשות הפלסטינית לפתוח באלימות, או שהיה תכנון של ישראל להגיב בצורה שתביא לשפיכות דמים, ושהוועדה הסיקה כי גורמי ההתלקחות נעוצים בהתנהלות הרשות וישראל מאז החתימה על הסכמי אוסלו.
הוועדה המליצה על יצירת מכניזם להפסקת האלימות באמצעות בניית צעדי אמון וחידוש שיתוף הפעולה הביטחוני בין הצדדים.
בסוף 2004 מונה על ידי הקונגרס לעמוד בראש כח משימה בין-מפלגתי, יחד עם ניוט גינגריץ', הסנאטור לשעבר מהמפלגה הרפובליקנית, שמטרתו לבחון כיצד האו"ם משרת את מטרותיו ולהמליץ על רפורמות בהתנהלות ארצות הברית מול הארגון.
בתחילת שנת 2009, לאחר כניסתו של ברק אובמה לבית הלבן, מונה מיטשל לשליחו המיוחד למזרח התיכון.
בחודש יולי פורסם כי הוא מעוניין לפרוש מהתפקיד בסוף השנה, אך מיטשל המשיך בסבבי הפגישות שלו במזרח התיכון גם במהלך 2010 כחלק של שיחות ישראל–סוריה (2010), ופרש מתפקידו ב-14 במאי 2011.
ב-1995 הצטרף מיטשל לחברת עורכי דין שהתמזגה ב-2002 עם חברת DLA Piper, מחברות עורכי הדין הגדולות בעולם.
מיטשל משמש כשותף בחברה וכיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של DLA Piper.
מיטשל שימש כחבר דירקטוריון בחברת וולט דיסני משנת 1995, וב-2004 מונה ליו"ר הדירקטוריון, עד החלפתו בתחילת 2007. כמו כן שימש כחבר דירקטוריון מועדון הבייסבול בוסטון רד סוקס.
מאז 2002 מכהן מיטשל כעמית בכיר במכון ליישוב סכסוכים של אוניברסיטת קולומביה בו פועל למניעה ויישוב סכסוכים בינלאומיים.
מ-2007 משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת המטרופולין של לידס אשר הקימה מרכז חדש לשלום ויישוב סכסוכים הקרוי על שמו.
מיטשל משמש כנשיא הכבוד (Chancellor) של אוניברסיטת קווינס בבלפסט (Queen's University of Belfast), מייסד מכון מיטשל לקידום החינוך במיין ועומד בראש קרן סיוע חירום של הצלב האדום וקרן לסיוע לנפגעי פיגועי 11 בספטמבר.
מיטשל עמד בראשן של שתי ועדות חקירה בתחום הספורט, הוא בדק ב-1999 את החשדות לשחיתות בהליך המכרז לאירוח המשחקים האולימפיים, וב-2006 מונה על ידי הקומישינר של ליגת ה-MLB הצפון-אמריקאית לבדוק את החשדות בנוגע לשימוש בחומרים אסורים ומשפרי ביצועים בליגת הבייסבול.
הדו"ח בן ה-409 עמודים, התפרסם בסוף 2007, ועורר סערה כשנקב בשמותיהם של 89 שחקני בייסבול בעבר ובהווה לגביהם יש עדויות על שימוש בחומרים אסורים, בין השמות שהוזכרו נכללו גם כוכבים כבארי בונדס ורוג'ר קלמנס.
מיטשל הוא מחברם של מספר ספרי עיון:
Men of Zeal, יצא לאור ב-1988 העוסק בפרשת איראן-קונטראס, שכתב בשיתוף פעולה עם עמיתו הסנאטור הרפובליקני ממיין ויליאם כהן
World on Fire: Saving an Endangered Earth, יצא לאור ב-1991 העוסק בסכנות אפקט החממה על כדור הארץ
Making Peace, יצא לאור ב-1999 על פעילותו להשגת שלום בצפו אירלנד
The Negotiator: A Memoir, יצא לאור ב-2016, אוטוביוגרפיה
ג'ורג' לורנס מַייקן הבן היה כדורסלן ויזם ספורט אמריקאי, אשר נחשב לאחד מאבות הכדורסל המקצועני.
מייקן, אשר התנשא לגובה 2.08 מטר, שיחק בעמדת הסנטר והיטיב לשלוט מתחת לסל.
עליונותו מתחת לסל היא שהובילה לעריכת מספר שינויים בכללי המשחק בליגת ה-NBA, ביניהם הגדלה של אזור הצבע, איסור על חסימה בלתי-חוקית () ויישום של שעון זריקות.
במהלך 7 עונותיו ב-NBA זכה ב-5 אליפויות, נבחר 6 פעמים לחמישיית העונה והעמיד ממוצעים של 23.1 נקודות, 13.4 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
כיזם, היה מהאבות המייסדים של ליגת ה-ABA, והנציב (קומישינר) הראשון שלה.
בשנת 1959 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, וב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
מייקן נולד וגדל בעיר ג'ולייט שבאילינוי, להורים ממוצא קרואטי.
עד סיום לימודיו התיכוניים צמח לגובה של 2.08 מטרים, אך לא שיחק כדורסל מכיוון שהיה גמלוני, כבד והרכיב משקפיים בשל ליקוי רוחק ראייה.
בשנת 1942 החל ללמוד באוניברסיטת דה פול בשיקגו, בה פגש את מאמן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ריי מאייר, אשר שכנע את מייקן להצטרף אליה.
תחת מאייר התמקד מייקן בפיתוח זריקת וו אפקטיבית, וכן לקח שיעורי ריקוד והתאמן באיגרוף ובקפיצה בחבל על מנת לשפר את הקואורדינציה ואת כושרו הגופני.
באותה תקופה החל להשתמש באימון זריקות אשר נודע בהמשך כ"אימון מייקן", והפך ברבות השנים לאימון בסיסי של שחקני כדורסל גבוהים; האימון כולל עמידה מתחת לסל, זריקת הכדור לסל דרך הקרש עם יד אחת, תפיסת הכדור וזריקתו לסל באותה צורה עם היד השנייה, וכן הלאה, במשך דקות ארוכות.
עבודתו האינטנסיבית של מאייר בניסיון לפתח את מייקן ככדורסלן הייתה יוצאת דופן; באותה תקופה נשלט משחק הכדורסל על ידי שחקנים נמוכים ואתלטיים, בעוד שחקנים גבוהים שימשו בעיקר כשחקני הגנה.
בעונתו הראשונה בקבוצת האוניברסיטה (ה"בלו דימונס") קלע מייקן 11.3 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לה להעפיל לשלב הפיינל פור של טורניר אליפות המכללות, לראשונה בתולדותיה.
ב-3 העונות הבאות הפך לאחד משחקני המכללות הדומיננטיים ביותר בכל ליגת המכללות, הודות ליתרון הפיזי בו החזיק ביחס ליתר השחקנים וליכולת הסיום שלו מתחת לסלים.
כמו כן בלט מייקן כחוסם מצטיין, טרם הוחל חוק ה; עד אותה תקופה חסימת גולטנדינג הייתה חוקית מכיוון שנחשבה כבלתי-אפשרית, הן רובם המוחלט של השחקנים לא היו מסוגלים פיזית להגיע לגובה הנדרש כדי לבצע אותה.
מייקן סיפר על תקופתו עם הבלו דימונס: "היינו שומרים הגנה אזורית עם ארבעה שחקנים מסביב לאזור הצבע, ואני הגנתי על הטבעת.
כששחקן יריב זרק לסל, פשוט קפצתי והסטתי את הכדור החוצה".
כתוצאה מהדומיננטייות של מייקן כחוסם הוחל בשנת 1944 חוק הגולטנדינג בליגת המכללות, ולאחר מכן גם ב-NBL וב-NBA.
בעונות 1944 ו-1945 זכה מייקן בתואר שחקן העונה בליגת המכללות ("Helms Player of the Year"), ובעונות 1945 ו-1946 הוביל את כל קלעי ליגת המכללות עם ממוצעים של 23.3 ו-23.1 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
בעונת 1945 הוליך את קבוצתו לזכייה באליפות ה-"National Invitation Tournament" (NIT), שנחשב אז לטורניר כדורסל המכללות היוקרתי ביותר.
בשנת 2006 הונצח מייקן בהיכל התהילה של כדורסל המכללות, כחלק מהמחזור הראשון שלו.
בסיום לימודיו האקדמיים בשנת 1946, החל מייקן לשחק עבור קבוצת שיקגו אמריקן גירס מליגת ה-NBL.
בעונתו היחידה בשיקגו הוביל את כל קלעי הליגה עם ממוצע של 16.5 נקודות למשחק, והוליך את קבוצתו לזכייה באליפות ה-NBL.
בסדרת הגמר גברה שיקגו על רוצ'סטר רויאלס בתוצאה 3–1.
בסיום עונת 1946/1947 התפרק מועדון ה"אמריקן גירס", ושחקני הקבוצה חולקו באופן אקראי ליתר קבוצות ה-NBL.
מייקן הוענק לקבוצת מיניאפוליס לייקרס אשר הוקמה והצטרפה ל-NBL באותה שנה.
בעונתו הראשונה עם במיניאפוליס שבר מייקן את שיא ה-NBL עם ממוצע של 21.3 נקודות למשחק, זכה בתואר ה-MVP של העונה, ותחת המאמן ג'ון קנדלה הצעיד את הלייקרס לזכייה באליפות ה-NBL.
בסדרת הגמר שוב גבר מייקן על רוצ'סטר רויאלס, אשר שיחקו בשורותיה חברי היכל התהילה לעתיד ארני רייזן, בובי וונזר, אל סרבי, בוב דייוויס ורד הולצמן.
בעונה הבאה, , עברו הלייקרס לשחק בליגת ה-BAA, במסגרתה המשיך מייקן להציג דומיננטיות כשקבע שיא ליגה עם 28.3 נקודות בממוצע למשחק.
במקביל אליו הצטרף לליגה אחיו הצעיר, אד מייקן, אשר שיחק ב-BAA וב-NBA עד עונת .
בפלייאוף 1949 גברה מיניאפוליס על שיקגו סטאגס (2–0), רוצ'סטר רויאלס (2–0) ווושינגטון קפיטולס (4–2) בדרך לזכייתה הראשונה באליפות ה-BAA, והשלישית ברציפות של מייקן.
בעונת , בה הפכה ליגת ה-BAA לליגת ה-NBA, הצטרפו ללייקרס שחקני הרוקי ורן מיקלסן וסלייטר מרטין, אשר לצד מייקן וג'ים פולארד היוו את שלד הקבוצה בשנים הבאות.
גם בעונה זו הוליך מייקן את כל קלעי הליגה, עם 27.4 נקודות למשחק, וזכה עם הלייקרס באליפות נוספת.
בסדרת הגמר קלע מייקן 32.2 נקודות בממוצע למשחק, מול סירקיוז נשיונלס אותה הוביל דולף שייז.
במהלך עונת שבר את שיאו האישי, שהיה גם שיא הליגה, עם ממוצע של 28.4 נקודות בממוצע למשחק.
ב-22 בנובמבר 1950 השתתף במשחק ה-NBA בו נקלע מספר הנקודות הנמוך אי פעם, בהפסד קבוצתו מול פורט ויין פיסטונס; לאחר שהפיסטונס הובילו בתוצאה 19–18, המשיכו שחקני הקבוצה להתמסר ביניהם ולהחזיק בכדור עד סיום המשחק, על מנת למנוע מהלייקרס אפשרות לתפוס את ההובלה.
במשחק קלע מייקן 15 נקודות, שהיוו 83.3% מסך נקודות קבוצתו.
משחק חריג זה תרם רבות להוספת שעון זריקות בליגת ה-NBA, כ-3 שנים מאוחר יותר.
בשלב גמר המערב של פלייאוף 1951 סבל מייקן משבר ברגלו הימנית, ועל אף שהמשיך לשחק, הציג יכולת חלשה יחסית (23.8 נקודות למשחק) וקבוצתו הפסידה לרוצ'סטר רויאלס בתוצאה 1–3.
לקראת עונת הגדילה ה-NBA את רוחבו של אזור הצבע, בו אסור לשחקנים להישאר במשך יותר מ-3 שניות רצופות, מ-1.83 מטרים ל-3.66, במטרה להגביל שחקנים גבוהים כגון מייקן מלהתמקם בקרבת הסל ובכך להקטין את הדומיננטיות שלהם.