tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 1974 יצאו לארצות הברית ארבעה טייסי מסוקי סער מחיל האוויר הישראלי כדי לבחון את האפשרות לרכוש מסוק קרב.
במקביל רכש חיל האוויר מספר מסוקי יואי־קוברה מדגם AH-1G, מעודפי חיל הנחתים האמריקני לצורך בחינתם בישראל.
המסוקים, שהופעלו על ידי האמריקנים במלחמת וייטנאם, עברו שיפוץ מקיף והותקן בהם תותח מיניגאן בקוטר 7.62, רובה רימונים בגחון ומקלע 20 מ"מ בשורש הכנף.
מחיר העסקה כולה הסתכם בשני מיליון דולר.
באפריל 1975 הגיעו לישראל מסוקי ה-AH-1G קוברה הראשונים.
המסוקים נקלטו ביחידת ניסוי בפיקודו של רס"ן שהוקמה במיוחד למטרה זאת בבסיס תל נוף.
לאחר כשמונה חודשים הוגש דו"ח הניסוי שתמך בקליטת מסוקי הקוברה בחיל האוויר למפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, ובפברואר 1976 החליט פלד לאמץ את המסקנות יחידת הניסוי, ולהפוך אותה מיחידת ניסוי לטייסת מבצעית.
בנוסף, הוחלט לשדרג את המסוקים לרמה של AH-1Q, על מנת לאפשר למסוקים לשגר טילי טאו נגד טנקים, וכן לרכוש מסוקים נוספים מדגם AH-1S, גרסה משופרת של ה-AH-1Q.
במאי 1977 נשלחו מסוקי ה-AH-1G וחלק מאנשי הטייסת לארצות הברית.
המסוקים עברו שדרוג, ואנשי הטייסת למדו את תורת ההפעלה המבצעית של הקוברה, המצוידת בטילי טאו.
ב-1 בדצמבר 1977 נסגרה יחידת הניסוי והוקמה טייסת 160 כטייסת מסוקי קוברה שקיבלו את הכינוי "צפע".
באוגוסט 1978 החלה הטייסת לקלוט את מסוקי הקוברה ששודרגו לרמה של AH-1Q.
ב-9 במאי 1979 ביצעה הטייסת את משימת התקיפה הראשונה שלה שבה זוג מסוקי קוברה תקפו בטילים מבנה בלבנון אליו נסוגו מחבלים שתקפו את קיבוץ מנרה.
ב-1979 החלה הטייסת לקלוט את מסוקי הקוברה המשופרים מסוג AH-1S שקיבלו את הכינוי "צפע ב'".
ב-19 בספטמבר 1979 עברה הטייסת לבסיס פלמחים.
בתקופה זאת מנה סד"כ הטייסת 12 מסוקי קוברה בסך הכל ומגבלה שהטיל הממשל האמריקני מנעה רכישתם של מסוקי קוברה נוספים על ידי ישראל.
עקב מגבלה זו, הוחלט לבחון מסוק נוסף שיעבה את הסד"כ הדל של מסוקי הקרב בחיל, שנועדו לתת מענה הולם להסתערות מסיבית של כוחות השריון של האויב.
לאחר סדרת ניסויי טיסה בישראל ובחינת המסוק, המליץ מפקד חיל האוויר, האלוף דוד עברי, להצטייד בכ-30 מסוקי MD500 דיפנדר.
מסוקי הדיפנדר, שזכו לכינוי "להטוט", החלו להיקלט בחיל האוויר הישראלי בנובמבר 1979. תחילה נקלטו המסוקים כגף בטייסת 160, ובהמשך בטייסת 190 ("מגע הקסם") עם פתיחתה במרץ 1980.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה פעלה הטייסת תחת פיקודו של יאיר קרן באינטנסיביות רבה.
בתחילת המלחמה הופעלו הקוברות נגד מטרות מחבלים לכל רוחב החזית והעניקו סיוע אווירי קרוב לכוחות החי"ר והשריון של צה"ל.
עם כניסת הצבא הסורי לזירת הלחימה בלבנון, ביום הרביעי למלחמה, הופנו מסוקי הקוברה ללחימה נגדם.
מסוקי הטייסת השמידו במהלך המלחמה עשרות טנקים וכלי רכב משוריינים וקלים, עמדות נ"מ, משגרי רקטות ארטילריות ומטרות רבות אחרות של צבא סוריה ושל המחבלים.
ב-5 ביוני איבדה הטייסת מסוק במהלך תקיפת עמדת נ"מ.
שני אנשי הצוות, סרן וסרן נהרגו.
ב-11 ביוני נפגע אחד ממסוקי הטייסת מאש כוח צה"ל.
גם לאחר המלחמה התמקדה עיקר הפעילות המבצעית של הטייסת בגזרת לבנון.
בשנת 1986 הוקם גף לפריסה ייעודית וקבועה של מסוקי הקוברה בבירנית.
ב-1985 הוקמה בבסיס פלמחים טייסת 161 כטייסת קוברות שנייה בחיל האוויר הישראלי.
מאז כונו טייסות 160 ו-161 "טייסת הקוברות הדרומית" ו"טייסת הקוברות הצפונית" בהתאמה על שום מיקומן היחסי בבסיס פלמחים.
ב-16 באוקטובר 1986, במהלך גיחת תקיפת מטרות מחבלים באזור צידון שבלבנון, נאלצו הטייס רס"ן ישי אבירם והנווט סרן רון ארד מטייסת 69 לנטוש את מטוס ה-F-4 פנטום אותו הטיסו עקב תקלה טכנית שגרמה לפיצוץ תחמושת בקרבת המטוס.
רס"ן אבירם חולץ מהמקום תחת אש על ידי צוות מטייסת 161 כשהוא אוחז במגלשי המסוק, אך החיפושים אחר סרן ארד לא צלחו והוא נפל בשבי.
לצוות שחילץ את רס"ן אבירם הוענק צל"ש הרמטכ"ל.
נפילתו של סא"ל ציון בר-אור
ב-18 במרץ 1987 נהרג מפקד הטייסת, סגן-אלוף , לאחר שמסוק הקוברה אותו הטיס יחד עם הטייס הקדמי, סג"ם יובל וגנר, נפל מגובה 300 רגל (כ-90 מטרים) והתרסק בפרדס באזור טירת צבי עקב תקלה טכנית חמורה במערכת ההגאים של המסוק.
בלילה שבין 8 בדצמבר ל-9 בדצמבר 1988 ערך צה"ל את מבצע כחול וחום במטרה לפגוע במפקדתו של אחמד ג'יבריל, מייסד ומפקד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בעיירה נועיימה בדרום לבנון.
בתום המבצע, החלו הכוחות הרגליים לסגת בעוד שארבעה חיילי גולני נשארו בשטח, שהיה זרוע בכוחות אויב.
10 מסוקי קוברה הוזנקו למקום וחיפשו במשך שעות אחר החיילים.
לבסוף אותרו החיילים על ידי זוג מסוקים מהטייסת וחולצו על ידם תחת אש כשהם רכובים על דלתות פתחי תא התותחים עד שהגיעו לספינות חיל הים הסמוכות.
לקברניטי המסוקים, סא"ל משה כהן (מפקד הטייסת באותה עת) וסרן ערן פייר הוענק צל"ש הרמטכ"ל.
לטייסי המשנה, סגן מרסלו ילין וסגן דן ללוז, הוענק צל"ש מפקד חיל-האוויר.
במהלך מבצע דין וחשבון, ביולי 1993, ביצעה הטייסת גיחות רבות לתקיפת יעדים בלבנון, בעיקר של חזבאללה.
משימות הטייסת היו: תקיפות יעדי חזבאללה, צייד מטולי רקטות (מטל"ר) וליווי למסוקי סער.
הטייסת ביצעה בסך הכל 88 גיחות במהלך המבצע, תקפה 36 מבנים ו-6 מטל"רים וכלי רכב.
הטייסת השתתפה במבצע ענבי זעם שערך צה"ל בלבנון בין 11 באפריל ל-27 באפריל 1996 בעקבות ירי רקטות על ידי ארגון חזבאללה לעבר יישובים בגבול הצפון.
במהלך האינתיפאדה השנייה ביצעה הטייסת גיחות תקיפה רבות כנגד מטרות מחבלים פלסטינים ביהודה, שומרון ועזה.
הטייסת ביצעה גם סיכולים ממוקדים באמצעות טילי תמוז, שהיו אז מסווגים.
במלחמת לבנון השנייה השתתפה הטייסת במספר גיחות רב במשימות שכללו סיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע, ציד משגרי רקטות ותקיפות 'כירורגיות' של מטרות מוגדרות.
התרסקות הקוברה ב-10 בספטמבר 2008
בערב ה-10 בספטמבר 2008 התרסק מסוק קוברה של הטייסת בסמוך לקיבוץ גניגר כתוצאה מתקלה טכנית מספר דקות לאחר שהמריא מבסיס רמת דוד ביחד עם מסוק קוברה נוסף.
בתאונה נהרגו שני טייסי המסוק: רס"ן (מיל') ורס"ן (מיל') .
התרסקות הקוברה ב-12 במרץ 2013
סמוך לשעה 01:00 לפנות בוקר ה-12 במרץ 2013, התרסק מסוק קוברה של הטייסת, לא הרחק מקיבוץ רבדים.
לפי מסקנות הביניים של ועדת החקירה, התאונה נגרמה משבר באחד מלהבי רוטר הזנב.
המסוק היה בטיסת אימון באזור שפלת יהודה, ובדרכו מבסיס תל נוף לבסיס פלמחים, אבד עמו הקשר.
במקביל, דיווח אזרח שנסע על כביש 3 מכיוון ירושלים לעבר אשדוד, כי ראה עצם נופל בשדה חיטה וסביבו ניצוצות.
סמוך לשעה 05:15, אותרו שרידי המסוק.
בהתרסקות נהרגו סא"ל (מיל') ורס"ן (מיל') .
ב-2 באוגוסט 2013, נסגרה הטייסת.
מסוקיה, כמו כל מסוקי הקוברה בשירות חיל האוויר הישראלי, יצאו משירות בשנת 2014.
בשנת 2018, נפתחה הטייסת מחדש בבסיס רמת דוד והיא מפעילה כטמ"מים מסווגים.
לכבוד פתיחתה המחודשת, עוצב לה סמל-טייסת חדש.
בשנת 2025, פורסם שהטייסת עתידה להיסגר למרות הישגים משמעותיים במבצע עם כלביא, ויכולותיה יפוזרו ביחידות אחרות של חיל האוויר.
טייסת 147, המכונה גם "טייסת האיל הנוגח" (נודעה בעבר גם בכינוי "טייסת הפוגות"), היא טייסת בחיל האוויר הישראלי, המפעילה כלי טיס מאוישים מרחוק, הפועלת מבסיס פלמחים.
בעבר הייתה טייסת מטוסי קרב אשר טרם סגירתה הפעילה מטוסי סקייהוק A-4F, והייתה מוצבת בבסיס חצרים.
הטייסת נפתחה ונסגרה מספר פעמים במהלך שנות קיומה.
בשנת 1956, ערב מבצע קדש, הוקמה טייסת 147 בפיקודו של מאיר שפר, כטייסת חירום של בית הספר לטיסה, וכללה מטוסי סטירמן של בית הספר.
הטייסת נסגרה לאחר סיום המבצע.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה הטייסת שנית בבסיס חצרים, והפעילה מטוסי פוגה מגיסטר של בית הספר לטיסה.
הטייסת כללה בוגרים טריים של קורס טיס וטייסים ותיקים (לדוגמה אלי איל, מטייסי מלחמת העצמאות).
במלחמה עסקה הטייסת בעיקר בתקיפת מטרות קרקע ברקטות, פצצות וזוג מקלעי 7.62 מ"מ שהותקנו במטוסי הפוגה.
ביום הראשון למלחמה הטייסת תקפה יעדים בחזית המצרית.
ביום השני למלחמה התרחקה חזית הלחימה המצרית אל תוך סיני ויצאה מטווח הפעילות של מטוסי הפוגה ועל כן החל מהיום השני הטייסת הופנתה לסייע בחזית ירדן שם התקיפה בעיקר כוחות שריון.
ביומה החמישי של המלחמה הועברה הטייסת לבסיס רמת דוד לשם סיוע לכוחות הקרקע בחזית הסורית במהלך גיחות הסיוע נהרג מפקד הטייסת.
הטייסת איבדה במלחמה שישה מטוסים וטייסים, בהם מפקד הטייסת רס"ן אריה בן-אור וסגנו סרן .
שיעור האבדות הגדול, יחסית לגודל הטייסת, יחד עם היעדר כיסא מפלט במטוסי הפוגה, הוביל להפסקת השימוש המבצעי במטוסים אלה, והטייסת נסגרה לאחר המלחמה.
בשנת 1978 נפתחה הטייסת מחדש על ידי חנוך פטישי, שוב בבסיס חצרים, כטייסת סקייהוק ("עיט").
בתחילה היו מטוסיה מדגם A-4E, ומאוחר יותר רוכזו בה מטוסי A-4F, שהגיעו במבצע ניקל גראס (הרכבת האווירית של מלחמת יום הכיפורים).
מטוסיה זוהו באמצעות מייצב כיוון צבוע צהוב.
ב-14 באוקטובר 1979 איבדה הטייסת שני מטוסים בהתנגשות אווירית בעת טיסת אימונים, כאשר "עיט" מספר 339 שהוטס על ידי טייס צעיר, , התנגש במוביל שלו, שהיה גם סגן מפקד הטייסת, שהטיס את "עיט" מספר 609.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על הטייסת סא"ל אבירם כהן.
בתחילת שנות ה-80 הפכה הטייסת לטייסת מילואים, כאשר רק השלד בה נשאר מבצעי.
בתחילת אפריל 2024 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס פלמחים כטייסת כטמ"ם המפעילה את כטמ"ם "כוכב" (הרמס 900).
בשנת 1967, כשבועיים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, עוצב סמל הטייסת, שהיה שילוב של כנפיים וטנק.
שילוב שבא לציין את שיתוף הפעולה הצמוד בין הטייסת לבין כוחות השריון.
סמל "האייל המכונף" של הטייסת עוצב על ידי אריה מוסקוביץ' בשנת 1978. בטיוליו באזור בסיס חצרים, צפה מוסקוביץ' בקרב בין שני יעלים במדבר, אותם זיהה בטעות כאיילים.
מהמחזה שנגלה לפניו, שאב את השראתו לעיצוב הסמל.
לסמל נוסף צבע צהוב כרקע, כאזכור לחולות הנגב.
"האייל המכונף" נחשב לסמל ייחודי, שכן חיה מסוג זה לא אופיינית לייצוגה של טייסת.
טייסת 120, המכונה גם טייסת "ענקי המדבר" (בעבר נקראה "הבינלאומית"), היא טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי המפעילה מטוסי בואינג 707 מבסיס נבטים.
הטייסת הפעילה מטוסי בואינג 707 בארבע תצורות וכינויי מטוס שונים:
מטוסי "ברבור" (מערכות אלינט) ומטוסי "טופז" (מערכות סיגינט)
הטייסת החלה את דרכה ב-15 במאי 1963 כגף טיסה של טייסת 103 ("הפילים").
הגף הוקם בשדה התעופה לוד והיה כפוף לבסיס תל-נוף (בבסיס לוד עדיין לא הוקם בח"א 27).
הגף כלל עם הקמתו חמישה מטוסי סטרטוקרוזר (שנקראו בחיל האוויר "ענק") מדגם אזרחי שנרכשו בארצות הברית וזוג מטוסי דקוטה.
ב-1 ביולי 1964 הפך הגף לטייסת שכונתה "הבינלאומית".
בשנים 1964–1966 השתתפה הטייסת במבצע רוטב (ובשמו המאוחר יותר מבצע דורבן) להצנחת סיוע למורדים המלוכניים בתימן.
הטיסה הראשונה יצאה ב-31 במרץ 1964 בפיקוד מפקד הטייסת אריה עוז.
הטייסת השתתפה במלחמת ששת הימים במשימות תובלה, הצנחה (כולל הצנחת אספקה) וממסר קשר.
הטייסת עסקה במשימות אלה ומשימות נוספות כמו לוחמה אלקטרונית גם במהלך מלחמת ההתשה.
ב-17 בספטמבר 1971 הופל מטוס סטרטוקרוזר שהיה במשימת צילום אוויר מעל חצי האי סיני מפגיעת טיל קרקע-אוויר מדגם SA-2. שבעה מתוך שמונת אנשי הצוות נהרגו.
ב-1971 קלטה הטייסת שני מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס הראשונים שהגיעו לארץ.
מטוסים אלה השתתפו שנה לאחר מכן, ב-14 בספטמבר 1972, בטיסת תובלה יוצאת דופן: העברת ערודים מאתיופיה לישראל.
המשימה הייתה ביוזמת האלוף (במילואים) אברהם יפה, אז מנהל רשות שמורות הטבע.
המטוסים נחתו בשדה מאולתר באתיופיה והביאו משם 12 ערודים, שהועברו לשמורת חי בר יוטבתה.
במלחמת יום הכיפורים הפעילה הטייסת מטוסי סטרטוקרוזר ושני מטוסי הרקולס.
שני האחרונים הועברו במהלך המלחמה לטייסת 131 ("הציפור הצהובה").
בשל הצורך הדחוף במטוסי תובלה גדולים, כדי להוביל חיילים אל זירת הלחימה וממנה וכדי להטיס לארץ ציוד לחימה שנרכש בארצות הברית, "גויסו" לטייסת שני מטוסי בואינג 707, שהיו בעת פרוץ המלחמה בשלבי שיפוץ אחרונים בתעשייה האווירית.
משימות הטייסת במהלך המלחמה כללו, כאמור, תובלה של חיילים ושל ציוד, וכן פינוי נפגעים, לוחמה אלקטרונית וממסר קשר.
מטוסי בואינג 707 הפכו לחלק מהטייסת באופן רשמי ב-4 בנובמבר 1973. המטוסים כונו בחיל האוויר "ראם".
המטוס התבלט מיד בכושר הנשיאה הגדול שלו, משך השהייה הרב באוויר ומהירותו הרבה יחסית.
כל אלה הפכו את הראם למטוס אידיאלי למגוון משימות צבאיות, וחיל האוויר רכש מטוסים נוספים מסוג זה.
שניים מהמטוסים השתתפו במבצע יונתן: מטוס אחד הוכשר לשמש כבית חולים מוטס, והמתין בניירובי שבקניה למטוסי ההרקולס שנחתו שם לאחר המבצע לנחיתת ביניים, והשני שימש כמטוס פיקוד, שממנו פיקדו על המבצע סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם, ומפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד.
לאחר חדירות המחבלים מן הים בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובהם הפיגוע בנהריה ב-1974 והפיגוע במלון סבוי ב-1975, ננקטו צעדים רבים למניעת חדירות כאלה.
אחד מן הצעדים היה הפעלת סיורים אוויריים.
ביוני 1977 רכש חיל הים שלושה מטוסים למטרה זו, שהופעלו כגף בטייסת 120. המטוסים שנרכשו היו מטוסי סי סקאן - מטוסי ווסטווינד מתוצרת התעשייה האווירית שהותאמו למשימה על ידי התקנת מכ"ם ייעודי ומערכות גילוי נוספות.
המטוסים הוטסו על ידי טייסים של חיל האוויר, וצוות הבדיקה והגילוי הורכב מאנשי חיל הים.
החל משנת 1978 החלו מטוסי הראם לשמש גם להטסת מנהיגי המדינה בביקורים רשמיים בחו"ל.
בינואר 1978 הטיס מטוס ראם לקהיר את משלחת ישראל לשיחות השלום בין ישראל למצרים.
מספר חודשים לאחר מכן טס ראש הממשלה מנחם בגין במטוס של הטייסת לביקור בארצות הברית, ובדצמבר באותה שנה טס ראש הממשלה לאוסלו לטקס קבלת פרס נובל לשלום.
במרץ 1979 טס ראש הממשלה לארצות הברית, לטקס חתימת הסכם השלום עם מצרים, ובאפריל טס לקהיר לביקור רשמי; באוקטובר 1980 טס נשיא מדינת ישראל יצחק נבון במטוס ראם לקהיר, גם הוא לביקור רשמי.
בינואר 1983 הטיס מטוס ראם את שר הביטחון, אריאל שרון, לביקור בזאיר.
במקביל, המשיכו המטוסים בתפקידים מבצעיים.
ב-1 באוקטובר 1985 השתתפו מטוסי ראם במבצע רגל עץ, הפצצת מפקדת אש"ף בתוניס, כמטוסי תדלוק אווירי ופיקוד.
מטוסי ראם השתתפו גם במבצעים הומניטריים: בספטמבר 1985 הוביל מטוס ראם ציוד למקסיקו, שנפגעה ברעידת אדמה, בדצמבר 1988 הובילו המטוסים צוותי חילוץ וצוותים רפואיים לארמניה, שנפגעה גם היא ברעש אדמה.
ב-24 ו-25 במאי 1991 השתתפו מטוסי הטייסת במבצע שלמה, במהלכו הועלו לארץ כ-14,500 יהודים.
שישה מטוסי ראם של הטייסת השתתפו במבצע, וכל אחד מהם ביצע שני סבבים, בהם הביאו המטוסים לישראל כ-5,600 עולים.
באפריל ומאי 1994 הטיסו מטוסי ראם לרואנדה, בשש גיחות, עזרה רפואית ומזון לפליטים ששרדו את רצח העם שביצעו אנשי שבט ההוטו בשבט הטוטסי.
בעקבות הפיגוע בבית הקהילה היהודית בארגנטינה ב-18 ביולי 1994 הטיס מטוס ראם מטען גדול של ציוד לסיוע, עם צוות פינוי וחילוץ.
ב-25 ביולי 1995 הטיס מטוס ראם ציוד רפואי רב לסיוע לפליטים המוסלמיים בבוסניה בעקבות מלחמת בוסניה.
משלחת זו הייתה בשיתוף חיל האוויר המלכותי הירדני.
ב-2002 הטיסו מטוסי ראם למומבסה, בקניה, צוותים רפואיים וצוותי פינוי וחילוץ, בעקבות פיגוע טרור בו נהרגו שלושה ישראלים ו-13 מקומיים.
ב-2006 שוב הוטס סיוע לקניה, בעקבות אסון בו התמוטט בניין בניירובי.
ב-2010 הטיסו מטוסי ראם ציוד רפואי וציוד סיוע אחר ליפן, לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי שגרם להרס רב.
ב-25 באוגוסט 2008, כחלק מהמגמה הכלל-צה"לית של העברת בסיסים מהמרכז לנגב, הועברה הטייסת, יחד עם שאר טייסות התובלה של בח"א 27, לבסיס נבטים שבנגב הצפוני.
בחודש פברואר 2010, שינתה הטייסת את שמה מ"הבינלאומית" ל"ענקי המדבר".
בעבר היה קיים בטייסת גף סיורי ים, גף מיוחד שהופעל במשותף על ידי חיל האוויר וחיל הים, אשר הפעיל את מטוסי הסי-סקאן ("שחף").
החל מסוף שנת 2016, עבר "גף סיורי ים" להשתמש במטוס הכטמ"מ מסוג הרון 1 ("שובל") כחלק מטייסת 200 מבסיס פלמחים.
ב-20 ביולי 2024 השתתפו מטוסי ראם כמטוסי תדלוק אווירי במבצע יד ארוכה, תקיפת נמל אל-חודיידה שבתימן, הנמצא כ-1700 קילומטרים משטח מדינת ישראל.
במבצע עם כלביא קיימה הטייסת פעילות אינטנסיבית לתדלוק מטוסי הקרב התוקפים באיראן.
ב-2025 או ב-2026, עתידה הטייסת לקלוט את מטוסי הבואינג KC-46 פגסוס, תלוי במועד מסירת ארבעת המטוסים הראשונים.
המטוסים שיכונו בחיל האוויר הישראלי "גדעונים", יכנסו לשימוש לצד מטוסי הבואינג 707 הוותיקים, אך בהמשך יחליפו אותם בהדרגה.
במרץ 2020 אישרה מחלקת המדינה של ארצות הברית, למכור לישראל 8 מטוסי KC-46 וציוד נלווה בעלות של 2.4 מיליארד דולר.
כמעט שנה לאחר מכן, אישרה גם ועדת השרים להצטיידות את העסקה.
על פי אתר מרקיע שחקים
+מפקדתקופההערותאריה עוזמאי 1963 - פברואר 1967יצחק בירןפברואר 1967 - פברואר 1970מלחמת ששת הימיםאמנון הליבניפברואר 1970 - דצמבר 1971יהושע שנידצמבר 1971 - פברואר 1972ממלא מקום.
סמל הטייסת עוצב עם הקמתה בשנת 1963, על ידי נגה יהלום, סמלת במחלקת ההדרכה, לבקשת מפקדה הראשון של הטייסת, סא"ל אריה עוז.
היה זה סמל הטייסת הראשון בחיל האוויר שנענד כטלאי על הסרבל.
טייסת 140 המכונה גם "טייסת נשר הזהב" ו"טייסת החמקן הראשונה", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי, המפעילה כיום את מטוסי החמקן מדגם F-35I אדיר.
הטייסת הוקמה באוגוסט 1950, כטייסת של מטוסי הרווארד במחנה סירקין, ושימשה לאימון חניכי קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי.
ב-1955 עברה יחד עם בית הספר לטיסה לבסיס תל נוף.
במבצע קדש פרסו מטוסי הטייסת לשדה התעופה שדה תימן והשתתפו במשימות תקיפה, , סיור וקישור.
במהלך תקיפת מתחם אבו עגילה, נהרג מפקד הטייסת סרן והוחלף על ידי סגנו, עובדיה נחמן.
הטייסת נפתחה מחדש בשנת 1973 כטייסת סקייהוק (עיט) בבסיס עציון שבסיני בפיקוד דן פסח, והחלה לשמש כטייסת קרב וכטייסת קורס האימון המבצעי של טייסי חיל האוויר הצעירים.
במלחמת יום הכיפורים עדיין לא הייתה הטייסת מבצעית, ומטוסיה וטייסיה פוזרו בין טייסות הסקייהוק האחרות.
בשנת 1982, בעקבות פינוי חצי האי סיני על ידי ישראל, עברה הטייסת לבסיס רמון.
מפקדה במהלך מלחמת לבנון הראשונה היה נפתלי מימון.
בשנת 1985 הודממה הטייסת שנית למשך שנה, והוקמה מחדש בשנת 1986 כטייסת מטוסי F-16 "נץ", אותם קיבלה מטייסות שעברו הסבה למטוסי F-16 "ברק".
בשנת 2003 עברה הטייסת לבסיס נבטים, משם הפעילה מטוסי F-16A ("נץ" חד־מושבי) ו-F-16B ("נץ" דו־מושבי).
ב-13 בספטמבר 2009 התרסק מטוס F-16A וטייסו סרן נהרג.
עד לחודש אוגוסט 2013 שימשה הטייסת לטיסות מבצעיות שונות, ולקורס אימון מבצעי (קא"מ), אליו מגיעים מסיימי קורס הטיס במגמת קרב עם סיום הקורס.
בחודש יולי 2015 נפתחה מחדש הטייסת, כטייסת ה-F-35I ("אדיר") הראשונה, את שני המטוסים הראשונים קלטה הטייסת בדצמבר 2016.
שני מטוסי F-35I ("אדיר") הראשונים של חיל האוויר הישראלי נחתו ב-12 בדצמבר 2016 בבסיס נבטים, כשהם מוטסים בידי טייסים אמריקנים.
למחרת, ב-13 בדצמבר 2016, עלה מפקד חיל האוויר אמיר אשל לטיסה באחד המטוסים החדשים.
ב-6 בדצמבר 2017 הטייסת הוכרזה כמבצעית.
בתחילת חודש מרץ 2018 השתתף המטוס לראשונה בפעילות מבצעית.
במהלך סכסוך ישראל–איראן–חזבאללה בסוריה ב-2018 ביצעה הטייסת את תקיפת הבכורה העולמית של ה-F-35.
ב-15 במרץ 2021 רשמה הטייסת הפלת בכורה עולמית ל-F-35 כאשר הפילה כטב"ם איראני.
הסמל החדש כולל את הנשר הצהוב, מהסמל הישן, הפסים הירוקים מדמים גרפיקה ממוחשבת שמתקשרת למטוס ממוחשב ביותר מדגם F-35, על רקע שחור המסמל את היותה טייסת מטוסי חמקן כמקובל בטייסות החמקן של חיל האוויר הישראלי (כדוגמת טייסת 116).
עוצב על ידי רענן וייס.
זאב לירון – מפקדה הראשון (לימים ראש ענף מודיעין בחיל)
רון חולדאי (לימים ראש עיריית תל אביב)
נפתלי מימון, 1979–1982 (מלחמת לבנון הראשונה)
עידו נחושתן, 1989–1991 (מלחמת המפרץ); (לימים מפקד חיל האוויר)
אבשלום עמוסי, 2005–2007 (מלחמת לבנון השנייה)
עומר טישלר, 2011–2013 (לימים מפקד בסיס נבטים)
יותם סיגלר, 2015–2018, מפקד הטייסת הראשון כטייסת מטוסי F-35 (לימים מפקד הבסיסים רמון ונבטים)
טייסת 192, שכונתה גם "טייסת ההוקאיי", הייתה טייסת מטוסי שליטה ובקרה בחיל האוויר הישראלי.
הטייסת הפעילה מטוסים מסוג E-2C הוקאיי ("דיה") לבקרה אווירית.
הטייסת פעלה מבסיס חצרים ונסגרה בשנת 1994 עת הוצאו מטוסיה משירות בחיל האוויר.
שמה האזרחי של הטייסת היה: "רואים רחוק" והמוטו של הטייסת היה: "אם יש ספק, אין ספק.
מטוס ההוקאיי הוא מטוס שליטה ובקרה, פיקוד והתראה מוקדמת דו-מנועי.
צה"ל רכש 4 מטוסי הוקאיי (E-2C) בשנת 1978 והעניק להם את השם דיה.
בהוקאיי חמישה אנשי צוות אוויר: שני טייסים ושלושה בקרי טיסה.
המטוסים הפסיקו פעילותם בחיל האוויר הישראלי בשנת 1994. שלושה מבין המטוסים שפעלו בחיל האוויר הישראלי נמכרו לחיל הים של מקסיקו בשנת 2002, לאחר ששופצו על ידי התעשייה האווירית לישראל בשיתוף חברת למדה הנדסת מערכות.
המטוס הרביעי מוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
ציור הדיה כאלמנט המרכזי בסמל הטייסת הוא העתק של סמל חברת גראמן, יצרנית המטוס.
טייסת 161, שכינויה הנוכחי "הנחש השחור" (כונתה בעבר "טייסת המסק"ר השנייה", "טייסת הקוברות השנייה" וגם "טייסת הקוברות הצפונית") היא טייסת כלי טיס בלתי מאוישים בחיל האוויר הישראלי, שהפעילה בעבר מסוקי קרב והוסבה לטייסת כטב"מים שמפעילה כיום את ההרמס 450 ("זיק").
הטייסת הוקמה בשנת 1985, בבסיס פלמחים, כטייסת הקוברות השנייה בחיל האוויר הישראלי (אחרי טייסת 160), מפקדה הראשון היה אפרים סגולי.
היא הפעילה מסוקי קרב מדגם AH-1 קוברה ("צפע").
מאז כונו הטייסות 160 ו-161 "טייסת הקוברות הדרומית" ו"טייסת הקוברות הצפונית" (בהתאמה) בגלל מיקומן היחסי בבסיס פלמחים.
בשנת 2005 נסגרה הטייסת ומסוקיה פוזרו בין טייסת 160, טייסת 115 ובית הספר לטיסה.
במרץ 2012 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת כלי טיס מאוישים מרחוק, והיא מפעילה כעת כטב"מים מסוג הרמס 450 ("זיק").
ביום העצמאות ה-65 למדינת ישראל, הוצג כטב"ם "הרמס 450" בבסיס תל נוף שנפתח לקהל הרחב, .
בינואר 2021 הועברו במסגרת שינוי ארגוני ה"זיקים" של טייסת 166 לטייסת 161, והיא הפכה לטייסת יחידה בחיל שמפעילה אותם.
במתקפת הפתע של חמאס, 7 באוקטובר 2023
בשבת ה-7 באוקטובר 2023 יום מתקפת הפתע של חמאס הייתה הטייסת בכוננות.
בשעה 06:30 החלה המתקפה, לפי תחקיר של ידיעות אחרונות, זמן קצר לאחר מכן בשעה 06:37 הזניקה הטייסת שני כטמ"מים חמושים מסוג "זיק", בתגובה לאזעקות "צבע אדום".
עקב הפגיעה המסיבית ביכולת מודיעין מטרות, שליטה ובקרה של צה"ל על ידי פגיעה במפקדת האוגדה ומפקדות החטיבות בבסיס רעים, ובסיסים נוספים באזור, כמעט לא היו גורמי הכוונה שיוכלו לכוון את כלי הטיס.
בשעות הראשונות של המתקפה נאלצו מפעילי הזיק לאלתר ולפעול עצמאית, להחליט בעצמם על יעדי תקיפה, כמעט ללא פקודות מסודרות, ומבלי שהם או הפיקוד המרכזי בחיל האוויר מבינים את התמונה המלאה.
דרג הקצונה בשטח יזם צעדים בעצמו, בטייסת לא חיכו לפקודה מסודרת והורו לעוד שלושה זיקים חמושים להמריא ולהיכנס לקרב.
בשעה 07:14 העבירה מפקדת אוגדת עזה הנצורה בקשה לתקוף את מעבר ארז.
מפעילי הכטמ"מ נדהמו לראות כי מחבלים השתלטו על מעבר ארז ועוברים בו באין מפריע.
עד סוף היום הראשון ביצעה הטייסת 110 תקיפות של כאלף מטרות, רובן בתוך ישראל.
עקב הבלבול הרב שהיה באותו יום, בחלק מהמקרים היו כמעט אירועי ירי דו צדדי, לדוגמה בקרב ליד ניר עם זיהה בטעות קצין לוחמי צה"ל כמחבלים ותקיפתם נמנעה ברגע האחרון.
טייסת 341 , או טייסת אלזס, הייתה טייסת מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה, אשר אוישה על ידי טייסים צרפתים.
הטייסת הוקמה ב-15 בינואר 1943 בבסיס חיל האוויר המלכותי טרנהאוס (Turnhouse) שבבריטניה (כיום זהו שדה התעופה של העיר אדינבורו).
היא אוישה באנשי צוות אוויר מכוחות האוויר של צרפת החופשית, ובמיוחד בטייסים צרפתים ששירתו לפני כן בזירת צפון אפריקה בצדן של טייסות קרב בריטיות.
פייר קלוסטרמן, לימים אחד מאלופי הטיס של צרפת במלחמת העולם השנייה, היה אחד הטייסים הראשונים שהוצבו לטייסת, בתחילת שירותו בחיל האוויר המלכותי.
הטייסת צוידה ב-12 מטוסי ספיטפייר מדגם V-B, אשר אורגנו בשני גפים – גף "מילוז" (Mulhouse) וגף "שטרסבורג" (Strasbourg) - על שמן של שתי ערים בחבל אלזס (Alsace) שבצרפת.
אותיות הטייסת שצוירו על גבי מטוסיה היו NL.
המוטו של הטייסת היה "רעות" (Friendship).
ב-21 במרץ 1943 הועברה הטייסת לבסיס חיל האוויר ביגין היל (Biggin Hill) שבדרום לונדון, אשר קצר תהילה בימי הקרב על בריטניה.
לרגל המעבר הוחלפו מטוסיה למטוסי ספיטפייר חדישים יותר מדגם IX.
מבסיס זה החלה הטייסת להשתתף בפשיטות חיל האוויר המלכותי מעל צרפת הכבושה.
ב-11 באוקטובר 1943 עברה הטייסת לבסיס בקורנוול על מנת להשתתף בפעולות אוויריות מעל חבל ברטאן בצרפת.
ב-14 באפריל 1944, לקראת פלישת בעלות הברית לצרפת, עברה לבסיס חיל האוויר מרסטון (Merston) שבדרום מזרח אנגליה, כחלק מחיל האוויר הטקטי השני (2nd Tactical Air Force) הבריטי.
בהמשך פעלה מבסיס חיל האוויר הסמוך טנגמר (Tangmere).
לאחר שהשתתפה בחיפוי על פעולות הפלישה לצרפת עברה הטייסת ב-19 באוגוסט 1944 לאחד משדות התעופה הקדמיים שהוקמו בצרפת – שדה התעופה B8 שהיה סמוך לעיר באייה (Bayeux) שבנורמנדי.
בספטמבר עברה הטייסת לבלגיה והשתתפה מאז ועד סוף המלחמה (למעט חודש מנוחה בסקוטלנד בפברואר 1945) בסיורים בשמי גרמניה, שבהם הושם דגש על תקיפת מתקני תקשורת.
ב-27 בנובמבר 1945 מסרה הטייסת את מטוסיה ולמחרת חדלה להשתייך לחיל האוויר המלכותי הבריטי ועברה לפיקודו של חיל האוויר הצרפתי.
הטייסת צברה יותר מ-9,000 שעות טיסה וביצעה למעלה מ-4,500 גיחות, כולל 655 גיחות של הפצצת-צלילה.
היא הפילה 51 מטוסי אויב (ועוד 16 הפלות-בספק), הטביעה 27 כלי שיט והשמידה על הקרקע למעלה מ-550 כלי רכב.
עשרים ואחד מטייסי הטייסת נהרגו.
עיטור מסדר השחרור (Ordre de la Libération) הצרפתי הוענק לטייסת ב-28 במאי 1945.
מפקדי הטייסת, כולם בדרגת קומנדאנט (Commandant) המקבילה לדרגת רב-סרן, היו:
רנה מושוט (René Mouchotte) – 9 בינואר 1943–27 באוגוסט 1943 (נהרג בקרב כמפקד הטייסת)
ברנאר דופרייה (Bernard Dupérier) – 30 באוגוסט 1943–1 בדצמבר 1943
כריסטיאן מרטל (Christian Martell) – 1 בדצמבר 1943–24 באוגוסט 1944
ז'אק-אנרי שלוסינג (Jacques-Henri Schloesing) – 24–26 באוגוסט 1944 (נהרג בקרב לאחר ששימש יומיים כמפקד הטייסת)
ז'אק אנדרייה (Jacques Andrieux) – מ-26 באוגוסט 1944.
טייסת 190 המכונה גם "טייסת מגע הקסם", היא טייסת מסוקי קרב בחיל האוויר הישראלי.
כיום מפעילה הטייסת מסוקי קרב מדגם "AH-64 אפאצ'י" ("פתן") מבסיס רמון.
בעבר הפעילה הטייסת מסוקי דיפנדר ("להטוט").
אחד הלקחים המבצעיים שהופקו לאחר מלחמת יום כיפור היה הצורך בשילובו בשדה הקרב של אמצעי טקטי בעל נידות גבוהה, המסוגל לתת מענה מהיר למתקפות פתע.
יישום הלקח בח"א החל בשנת 1975 עם הקמתו של מערך מסוקי הקרב, שהתבסס בתחילה על מספר מצומצם של מסוקי הקוברה AH-1 שזכו לכינוי העברי "צפע".
במהלך שנת 1978 החליט שר הביטחון דאז עזר ויצמן לעבות את המערך ולהצטייד במסוקי קרב מדגם יוז MD500 - דיפנדר שזכו לכינוי העברי "להטוט".
המסוקים הראשונים נקלטו בנוב' 1979 כגף בטייסת המסק"ר הראשונה 160 בפלמחים בח"א 30.
טייסת 190 הוקמה בשנת 1980 בבסיס פלמחים, כטייסת מסוקי דיפנדר ("להטוט") אותם קלטה מטייסות 160 ו-161 שהפעילו אותם לפני כן לצד מסוקי הקוברה.
בהמשך הועברה הטייסת לבסיס רמת דוד כדי לצמצם את בעיית הטווח בפעילות בלבנון ולמנוע את קשיי התפקוד של מסוק הדיפנדר בתנאי חום.
מבצע "בוטן" - תקיפה מבצעית ראשונה
בליל 27 באוגוסט 1980 תקף זוג מסוקים מהטייסת מכ"ם ימי בחוף ראשדיה שבדרום לבנון, והשמידו.
באוקטובר 1980 אירעה תאונת אימונים של התנגשות בחוטי מתח גבוה באזור יער בן שמן והטייסת איבדה שניים מטייסיה - סרן וסרן .
החל ב-6 ביוני 1982, יומה הראשון של מלחמת לבנון הראשונה, תקפה טייסת מסוקי הדיפנדר עמדות וחוליות מחבלים.
ב-8 ביוני תקפו הדיפנדרים עמדת מכ"ם ליד דאמור כהכנה למבצע ערצב-19. מ-9 ביוני, יומה השלישי של המלחמה, תקפו המסוקים גם כוחות שריון סוריים בבקעת הלבנון, ובכך היו למסוקים הראשונים בהיסטוריה שהשתתפו בקרב מול טנקים.
במפתיע, אחוז הפגיעות של מסוקי הדיפנדר היה גבוה משל מסוקי הקוברה, המתוחכמים יותר, שטסו במקביל להם.
ב-11 ביוני, סייעו מסוקי הטייסת לטנקים שעמדו לפרוץ לכביש ביירות-דמשק, באזור אום ספא.
כאשר תקפו המסוקים 15 טנקי T62, נפגע אחד המסוקים בזנבו כתוצאה מפיצוץ קרוב של פגז טנק מרכבה, ונחת נחיתת התרסקות.
הטייסים נפגעו, והטייס שנפצע קל יותר הצליח לחלץ את חברו.
שני הטייסים נאספו על ידי מסוק בל 206 (סייפן).
באוגוסט 1984 תקפו מסוקי הטייסת בהצלחה מסיפונה של ספינת סער 4.5 חוחית בסיס מחבלים ימי בנהר אל-בארד במרחק 170 ק"מ מגבול ישראל.
מלחמת שלום הגליל היוותה לטייסת טבילת אש מאסיבית ראשונה.
במהלך המלחמה, בתקופה שבין 4 ביוני לבין ה-12 באוגוסט 1982 ביצעה הטייסת 162 גיחות, מתוכן 82 למשימת סיוע ואמנעה, שבמהלכן הושמדו 18 טנקים, 17 כלי רכב ורק"מ, 4 קרונות מכ"ם 12-P ו-35-P, ומבני מחבלים.
בשנת 1984 אירעה תאונת דרכים והטייסת איבדה את אחד מטייסיה - סגן .
בשנת 1987 איבדה עוד אחד מטייסיה - סרן אשר נפל בעת שרותו.
השימוש המבצעי הנרחב האחרון של מסוקי הדיפנדר היה במבצע דין וחשבון בשנת 1993. המסוקים תקפו 20 יעדי מחבלים, בעיקר במרכז לבנון, כולל מחסן תחמושת של חזבאללה.
כמו כן הותקפו טנקים באזור חריס.
במבצע זה השתמש צה"ל לראשונה בטילים לסיכול ממוקד של יעדים מודיעיניים.
בהמשך אותה שנה נסגרה הטייסת עם הוצאתו של מסוק הדיפנדר משימוש בחיל האוויר, רכישת מסוקי קוברה נוספים, וההחלטה לרכוש מסוקי אפאצ'י.
לאחר מבצע דין וחשבון יצאו מסוקי הלהטוט משימוש בחיל, ונסגרה הטייסת בבסיס רמת דוד.
בשנת 1995 הוקמה הטייסת מחדש כטייסת מסוקי קרב מסוג "AH-64 אפאצ'י" ("פתן"), בבסיס רמון.
במהלך המבצע החזיקה הטייסת, ביחד עם כל טייסות המסק"ר רצף של סגר מן האוויר על אזור דרום לבנון, והשתתפה בתקיפת מפקדת ארגון החזבאללה בבירות.
במסגרת המבצע ביצעה הטייסת את הסיכול הממוקד הראשון שלה.
בנוסף נפתח במבצע זה תחום של שת"פ בין ניצים עם זרעיות ומחוספס לפתנים מציינים.
"כיפה אדומה" - תקיפה מבצעית ראשונה ב"פתן"
חיסול בכיר באמל חוסאם אל אמין.
בשנת 1998 שני מסוקים שיגרו טיל לעבר המכונית שבה נהרג אל אמין לאורך כביש החוף הלבנוני.
המכונית הועפה למרחק של 10 מ' מהכביש, התלקחה והתפוצצה ואל אמין נהרג במקום.
בשנת 1999 במהלך טיסת מבחן נהרג המכונאי המוטס בעקבות תקלה טכנית חמורה שבגינה התרסק המסוק.
גאות ושפל – אינתיפאדה שנייה
מערך המסק"ר עבד בצמוד לכוחות הקרקעיים במבצעים ופעולות.
בשנות האינתיפאדה, 2000-2005 נרשמו לזכותה של הטייסת מאות גיחות מבצעיות בסיוע לכוחות קרקעיים ביהודה, שומרון ורצועת עזה.
בשעות הבוקר המאוחרות של ה-24 במאי 2001 עשה מטוס אזרחי קל מסוג צסנה 152 דרכו מלבנון דרומה לעבר תחומה האווירי של ישראל..
אחד הפתנים שיגר לעבר המטוס טיל קרדום, ופגע בו.
שברי המטוס נסחפו ברוח לעבר היבשה.
מבצע "חומת מגן" נמשך 23 ימים, והסתיים ב-21 באפריל.
מסוקי הטייסת השתתפו בלחימה במבצעי סיכול ממוקדים כנגד פעילי טרור ובתקיפת מטרות בהתאם להכוונות של הכוחות הקרקעיים שפעלו בשטח.
הגדלת סד"כ האנשים והמסוקים של הטייסת
בשנת 2005 קלטה טייסת 113 מסוקים משופרים מדגם "AH-64D אפאצ'י לונגבאו" ("שרף"), והעבירה את מסוקי הפתן ורבים מאנשיה לטייסת 190, שהכפילה את גודלה.
בשנת 2003 נהרג סגן מפקד הטייסת, , בתאונת אימונים כאשר טס במטוס פשוש בבסיס רמון.
בשנת 2006 הטייסת השתתפה במלחמת לבנון השנייה במשימות נגד אנשי חזבאללה ומשגרי רקטות.
במהלך המלחמה ביצעה הטייסת 960 גיחות מבצעיות, מעל 2,000 שעות טיסה ושיגרה 476 טילי קרדום, מרביתם במשימות סיוע לכוחות היבשה ובמשימות נגד אנשי חזבאללה ומשגרי רקטות.
במהלך אחת הכניסות ללבנון התנגשו שניים ממסוקי הטייסת ליד מצודת כ"ח באזור רמות נפתלי.
הטייס נהרג בהתנגשות ושלושה אנשי צוות אחרים נפצעו, בהם נועם גרשוני.
במהלך המבצע ביצעה הטייסת 352 גיחות, שיגרה 334 טילים וירתה כ-25,000 פגזים במשימות סיוע קרוב לכוחות היבשה שחדרו לרצועת עזה ובמשימות לתקיפת מבנים, מרגמות, משגרים, חוליות שיגור, כלי רכב ונצ"פים.
בתחילת 2008 השתתפה הטייסת גם במבצע חורף חם.
המבצע נפתח ב-14 בנובמבר 2012 בסיכול ממוקד של אחמד ג'עברי, ראש הזרוע הצבאית של החמאס, בעת שנסע ברכבו בעזה.
המבצע נמשך שמונה ימים והסתיים בהפסקת אש.
במהלך המבצע חיל-האוויר תקף משגרים מוטמנים, מחסני אמל"ח, מטרות תשתית, מטרות שלטון ומחבלים.
הטייסת ביצעה 59 גיחות, שבמהלכן תקפה 7 מטרות ברצועת עזה.
במסגרת הערכות מערך המסק"ר לאפשרות של סיוע לתמרון, חברה טייסת 190 לתוכניות המבצעיות של אוגדה 643 ושל אוגדה 36, ולקחה חלק באירועים הבולטים כגון חטיפתו של הדר גולדין ואירועים מתפרצים נוספים רבים.
עם תחילת התמרון הקרקעי ב-17 ביולי 2014, עברה הטייסת למצב חרום, והשלימה את איוש הקש"מים במכלולי הלחימה.
מאותו שלב התמקדה פעילותה בסיוע לכוחות הקרקעיים.
במהלך הלחימה ביצעה הטייסת 567 גיחות.
לוחמיה שיגרו 528 טילי קרדום וירו 534 פגזים.
בתאונה שהתרחשה ב-7 באוגוסט 2017 בבסיס רמון התרסק מסוק אפאצ'י, אחד מטייסיו, רב-סרן (מיל.) , נהרג והאחר נפצע קשה.
מבצע שומר החומות היה מבצע הצבאי בעל ההיקף הרחב ביותר מאז מבצע צוק איתן ברצועת עזה.
המבצע החל 10 במאי 2021 ביום ירושלים (כ"ח באייר תשפ"א) לאחר שארגוני הטרור בעזה בהובלת החמאס ירו מספר רקטות לכיוון ירושלים ויישובי עוטף עזה.
המבצע נמשך 12 ימים וחלקו הארי בוצע על ידי חיל האוויר.
טייסת 190 השתתפה במבצע ב-102 גיחות ו-263 שעות טיסה למשימות תקיפה, סיוע והגנ"ש.
במהלך טבח שבעה באוקטובר הוזנקו מסוקי הטייסת והשתתפו בהדיפת מחבלים מקיבוצי העוטף ומהבסיסים.
בהמשך המלחמה השתתפה הטייסת בתקיפות בעזה ובלבנון וכן בהפלת כטב"מים ששיגר ארגון חזבאללה.
טייסת 210 שכינויה הנוכחי "טייסת הנשר הלבן" (או "טייסת המל"טים השלישית"), היא טייסת כלי טיס בלתי מאוישים בחיל האוויר הישראלי המפעילה את המל"ט "איתן".
הטייסת פועלת מבסיס תל נוף.
כבר בחודש אוגוסט 2006 דווח כי חיל האוויר הישראלי הפעיל כטמ"ם תקיפה (UCAV) חדש, הגדול פי ארבעה מההרון, בשם "איתן", בעל יכולת תקיפה מן האוויר והשמדת טילים בליסטיים בשלב ההאצה.
ה"הרון TP" הוצג לראשונה בפומבי בסלון האווירי בפריז שנערך ביוני 2007. באוקטובר 2007 הודיע חיל האוויר על כוונתו להצטייד בכלי, תחת השם "איתן".
הטייסת הוקמה ב-21 בפברואר 2010 ומשם נגזר שמה – טייסת 210, וטקס לתחילת פעילותה המבצעית נערך ב-21 בדצמבר 2010. הטייסת מוצבת בבסיס תל נוף.
הטייסת הושבתה למספר חודשים ב-2012 בעקבות התרסקות אחד ממטוסי ה"איתן".
ב-2017 נקלטו בטייסת מטוסי "איתן" מדגם משופר בעלי כושר נשיאה מוגדל ויכולות חדשות.
מה שהגדיל את הסד"כ של הטייסת ב-50%.
במהלך 2021 הטייסת נחשפה לתקשורת מספר פעמים במסגרת של עשור להקמת הטייסת.
במהלך הראיונות הסביר מפקד הטייסת סא"ל ש' על תפקידי הטייסת:
טייסת 149, שכונתה גם טייסת "התוכי המנפץ", הייתה טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי.
טרם סגירתה, הפעילה הטייסת מטוסים מסוג כפיר C-2 והייתה מוצבת בבסיס חצור.
טייסת "התוכי המנפץ" הוקמה כטייסת A-4E סקייהוק ("עיט") בשנת 1976 בבסיס עציון, כטייסת קרב שלישית (אחרי טייסות 140 ו-144).
על ידי רס"ן משה הרץ.
לאחר הסכם השלום עם מצרים (בשנת 1979) ובעקבותיו פינוי הבסיסים שבחצי האי סיני והחזרת סיני למצרים, עברה הטייסת לבסיס עובדה יחד עם הטייסת 144.
בשנת 1981 קלטה הטייסת מטוסי כפיר C-2.
באפריל 1988, במסגרת שינוי ארגוני בחיל, הועברו הטייסות האחיות 149 ו-144 לבסיס חצור, שם תפסו את מקומן של שתי טייסות כפיר שנסגרו, טייסת 113 וטייסת 254.
טייסת 254 (מכונה גם טייסת "מרכז המדינה") הייתה טייסת קרב במילואים של חיל האוויר הישראלי.
הטייסת הפעילה מטוסי נשר, שחק (מיראז' 3) וכפיר שהיו בשלבי הוצאה מהשירות בחיל האוויר מ־1980 עד 1985.
הטייסת פעלה בתחילה בבסיס איתם (כנף 25) ולאחר פינויו עברה לבסיס חצור (כנף 4).
הטייסת הוקמה באמצע שנת 1980 בבסיס חיל האוויר איתם, ואוישה בעיקר על ידי אנשי מילואים שהגיעו אליה מהטייסות 253 ו-117, אליהם הצטרפו אנשי קבע מעטים מטייסת 253 שעמדו לסיים את תקופת שרותם ובחרו שלא לעבור הסבה למטוסי ה"נץ".
יעודה ומשימותיה של הטייסת היו:
המשך תפעול מטוסי ה"נשר" עד לסיום עסקת מכירתם לארגנטינה.
קליטת מטוסי ה"מיראז' 3C" ("שחק") מטייסת 117 ותפעולם עד לקבלת החלטה מה יעשה בהם.
קליטת מטוסי ה"מיראז' 3C" של טייסת 253 שהכינה עצמה לקליטת מטוסי ה"נץ".
באופן ייחודי הוגדר שבנוסף לניסיון בתפעול מטוסי נשר, שחק או כפיר על צוות האוויר המילואים שהפעיל את הטייסת להיות בעלי השכלה טכנית נוספת, כגון תואר הנדסאי או מהנדס ואף סטודנט לתואר כזה, על מנת לפצות על היעדרו של גף טכני סדיר בטייסת.
היה לטייסת גף טכני במילואים.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ופינוי בסיס איתם, עברה הטייסת ב-25 באפריל 1982 למשכנה החדש בבסיס חצור.
במהלך ההעברה מאיתם לחצור איבדה הטייסת מטוס אחד (שחק מס' 144) שנפע קלות בעיקר עקב הפעלת כיסא מפלט, אך מכיוון שמטוסי השחק היו באותה עת בתהליך של הוצאה משרות מבצעי הוחלט להשבית את המטוס.
המטוס הוצב כאנדרטה ברחבת המיג בחצור.
הטייסת השתתפה במלחמת לבנון הראשונה וביצעה 54 גיחות מבצעיות בפטרולי ירוט ובליווי מטוסי צילום.
באמצע שנת 1982, קלטה הטייסת את מטוסי ה"כפיר C-1" של טייסת 109, כאשר זו האחרונה קיבלה את מטוסי ה"כפיר C-2".
מטוסי המיראז הוצאו מהסד"כ ונמכרו.
בדצמבר 1984 הוחכרו מטוסי הכפיר של הטייסת לצי ארצות הברית והמארינס והטייסת הודממה.
שםתקופת כהונהסא"ל אליהו מנחם (מן)ספטמבר 1981–ינואר 1982סא"ל גיורא אבןינואר 1982–31 בדצמבר 1984
טייסת 125, המכונה גם טייסת "המסוקים הקלים", הייתה טייסת מסוקי תובלה בחיל האוויר הישראלי.
טרם סגירתה, הפעילה הטייסת מסוקים מסוג בל-206 ("סייפן") וְ- בל-206L ("סייפנית"), והייתה מוצבת בבסיס שדה דוב.
הטייסת הוקמה בשנת 1967 כטייסת מסוקים.
עם הקמתה שירתו בטייסת מסוקי אלואט II.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 רכש חיל האוויר מסוקי בל 206 שקיבלו את השם "סייפן".
מסוקים אלו נרכשו מחברת אגוסטה האיטלקית שקיבלה את הידע מחברת בל, יצרנית המסוק.
דגם זה הוא דגם אזרחי.
בחיל האוויר כונה המסוק סייפן א'.
בהמשך שנות ה-70, רכש חיל האוויר את סייפן ב' שהוא למעשה מסוק צבאי מדגם בל OH-58 קיואה.
לאחר מכן נרכשו מסוקים מדגם ג'ט ריינג'ר (Jet Ranger) ששירתו בחצרים, בבית הספר לטיסה.
מסוקים אלו כונו "סייפן ג'" ובעת חירום סופחו לטייסת 125, לצורך הגדלת סד"כ המסוקים של הטייסת.
בשנת 1984 רכש חיל האוויר את מסוקי ה-Bell-206L ("סייפנית") שהם מסוקי בל 206 בעל גוף מוארך.
עם רכישת מסוק האנפה Bell-212 (גרסה אזרחית של ה-UH-1) של חברת בל, נפתח גף אנפה בטייסת, שהיה מיועד למשימות תובלת אח"מים.
לאורך שנות פעילותה לקחה הטייסת חלק במרדפים בבקעת הירדן, במלחמת יום כיפור, במלחמת לבנון הראשונה, ובמשימות הביטחון השוטף.
בין משימותיה היו תובלת מפקדים, תצפית ואיסוף מודיעין, הנחתת כוחות קלים ומשימות תספוק.
סא"ל יוני גיל (ממלא מקום) 1972
טייסת 166, המכונה גם "טייסת ציפורי האש" (כונתה בעבר "טייסת הזיק הראשונה"), היא טייסת בחיל האוויר הישראלי המפעילה את הכטמ"ם (כלי טיס מאויש מרחוק) הרמס 900 ("כוכב").
הטייסת הפעילה בעבר גם את הכטמ"ם הרמס 450 ("זיק"), אך מאז ינואר 2021 הועברה האחריות על ה"זיק" לטייסת 161 והטייסת החלה להתמקד במטוסי ה"כוכב".
טייסת 166 הוקמה בפברואר 1999, כפרויקט מסווג שייעודו היה לפעילות במצבי חירום בלבד.
שנים אחדות אחר כך, הובן בחיל האוויר כי יעילותו ותכונותיו המתקדמות של הכטמ"ם יכולות להועיל רבות בביטחון השוטף ובשגרת הלחימה.
ב-2003, יוסד הפרויקט כטייסת 166 ומאז הטייסת לקחה חלק בכל פעילות מבצעית או מלחמה כאשר ייעודה הוא לאסוף מודיעין אותות, מודיעין חזותי ותצלומי אוויר.
מראשית שנות פעילותה הפעילה הטייסת את כטמ"ם ההרמס 450 ("זיק") והייתה לטייסת הראשונה שהפעילה אותו בחיל האוויר, לכן קיבלה הטייסת את הכינוי "טייסת הזיק הראשונה".
בשנת 2013, התפצלה הטייסת וממנה הוקמה טייסת 161 ("הנחש השחור"), המפעילה כיום את כטמ"ם ה"זיק".
בשנת 2018 נכנס לתפקוד מבצעי כטמ"ם ההרמס 900 (ה"כוכב"), ומאז ועד ינואר 2021 הפעילה הטייסת את שתי הפלטפורמות במקביל.
עד לאיחוד של טייסות התובלה הקלה מבסיס שדה דוב בינואר 2019, נחשבה טייסת 166 לגדולה ביותר בחיל האוויר הישראלי.
נכון לפברואר באותה שנה היא הטייסת הגדולה ביותר במערך הכטמ"ם.
בינואר 2021 החל בחיל האוויר הליך שינוי ארגוני (שִׁרְגּוּן), שמטרתו לארגן מחדש ולייעל את פעילות מערך הכטמ"ם.
השינוי במסגרת השרגון התבטא בשלושה צעדים עיקריים:
הועברה האחריות הבלעדית על כטמ"ם ה"זיק" לטייסת 161, שכעת נחשבת לטייסת ה"זיק" היחידה בצה"ל.
בפברואר 2021 נפתחה מחדש טייסת 166 כטייסת "כוכב"- מאז הטייסת מתמקדת בהטסת ה"כוכב" בלבד.
הקמת גף מערך קרקעי לכטמ"ם בטייסת התחזוקה על מנת לייעל את המענה האחזקתי לכלי.
בנוסף, במסגרת השירגון שונה סמל הטייסת.
סמלה המקורי של הטייסת עוצב על ידי אבישי שחר, איש צוות אוויר ממערך הקרב שעסק גם בעיצוב גרפי ותעשייתי והתבקש על ידי צוות ההקמה של הטייסת לעצב לה סמל.
לקראת שנת ה-20 לטייסת, עסק צוות של מפעילי הטייסת בבחינת רעיונות לחידוש ושינוי הסמל.
אבישי צורף אל הצוות ויחדיו יצרו מספר רעיונות.
בסופו של דבר כמחצית מאנשי הטייסת תמכו בעיצוב חדש והמחצית השנייה תמכה בהשארת הסמל המקורי.
כשנה לאחר מכן הוחלט לבצע בכל זאת רענון עיצובי, אך נעשה שינוי שמרני יותר.
סמל הטייסת המחודש עוצב במקור על ידי מפעילי הטייסת, סרן י' ורס"ן י' ועבר לדיוק של מעצב גרפי.
הרעיון מאחורי הסמל היה להוציא את השמש, שסימלה בעבר את אלמנט ההפתעה ולהוסיף את להבות האש שמסמלות את שם הטייסת ואת שני המטוסים בהיסטוריית הטייסת – הזיק והכוכב.
כמו כן, נוספה עין לציפור בכדי להפוך אותה לאמיתית יותר.
טייסת 617 המוכרת בכינוי פורצי הסכרים (The Dambusters), היא טייסת תקיפה של חיל האוויר המלכותי המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II.
הטייסת הוקמה ב-21 במרץ 1943 כטייסת הפצצה מיוחדת על בסיס מטוסי אוורו לנקסטר, במטרה לעשות שימוש ב-"פצצה קופצת" בתקיפת סכרים ומטרות ימיות, זאת היא ביצעה בהצלחה במהלך מבצע נזיפה.
בהמשך השתמשה הטייסת בפיתוחים וסוגי חימוש ייחודיים ומדויקים כמו פצצת "טולבוי" ו-"גרנד סלאם".
לאחר המלחמה עברה הטייסת מספר גלגולים; היא נסגרה בשנת 1955 ונפתחה מחדש ב-1958 עם קליטת מפציץ האוורו וולקן, נסגרה שוב בשנת 1981 עם הוצאת הוולקן משירות והוקמה מחדש ב-1983 עם קליטת הטורנדו.
בינואר 2014 נסגרה הטייסת בפעם השלישית כחלק מההוצאה ההדרגתית של הטורנדו משירות חיל האוויר המלכותי, באפריל 2018 הוקמה הטייסת מחדש בגלגולה הרביעי עם קליטת מטוסי ה-F-35 לייטנינג II.
לאורך ההיסטוריה המוקדמת של הטייסת היא הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' שבמזרח סקוטלנד, בשנת 2018 עם הקמתה מחדש היא הועברה לבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם בנורפוק.
כיום עם כניסתה של אה"מ המלכה אליזבת' טייסת 617 היא טייסת תקיפה המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II ומשמשת ככוח התקיפה העיקרי של נושאת המטוסים.
טייסת 303 הייתה טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר המלכותי שפעלה מבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה ואוישה על ידי טייסים פולנים.
לאחר כיבוש פולין בסתיו 1939 ונפילת צרפת באביב 1940 הגיעו לבריטניה רבבות חיילים פולנים, לרבות טייסים מנוסים רבים.
מקרבם הוקמו עוצבות צבאיות שונות וביניהן 14 טייסות מטוסי קרב ומפציצים, ששירתו במסגרת חיל האוויר המלכותי.
בסך הכל שירתו בחיל במהלך המלחמה יותר מ-17 אלף אוויראים פולנים.
טייסת 303 הייתה בין הטייסות הפולניות הראשונות שהוקמו.
היא הוקמה בבלקפול ב-2 באוגוסט 1940 והפכה למבצעית בסוף אותו חודש.
בהרכבה הראשוני כללה הטייסת 21 טייסים, מהם 13 קצינים ושמונה חוגרים, וכן 135 אנשי צוות קרקע.
מפקדה הראשון היה בריטי, רונלד קלט (Ronald Kellett), וכך גם שני מפקדי הגפים.
בהמשך פיקדו על הטייסת עוד 15 קצינים, כולם פולנים.
הכינוי שנבחר לטייסת על ידי אנשיה היה טייסת קושצ'ושקו, לכבוד יחידות אוויר פולניות שנקראו בעבר על שמו של הגנרל הפולני תדיאוש קושצ'ושקו.
אחדים מטייסי טייסת 303 שירתו באותן יחידות.
אותיות הטייסת שצוירו על גבי מטוסיה היו RF.
הטייסת הוצבה בבסיס נורתהולט שליד לונדון והוטלה ללחימה עוד לפני הפעלתה הרשמית, במסגרת הקרב על בריטניה, כשהיא מצוידת במטוסי הוריקן.
היא הייתה מהטייסות המצטיינות ביותר במערכה בזכות הטייסים המנוסים וחדורי המוטיבציה ששירתו בה.
במהלך 48 ימי לחימה, עד שהוצאה להפוגה, הפילה הטייסת 44 עד 60 מטוסי אויב (לטענת טייסיה הפילה 126 מטוסים).
בתקופה זו איבדה 18 ממטוסיה.
שבעה מטייסיה נהרגו וחמישה נפצעו קשה.
הטייס המצטיין ביותר במערכה, סמל יוזף פרנטישק (Josef František) הצ'כי, לחם במסגרת הטייסת והפיל 17 מטוסי אויב.
הוא נהרג בתאונה ב-8 באוקטובר 1940.
מרשל האוויר יו דאודינג, מפקד פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי במהלך הקרב על בריטניה, כתב כי ייתכן שתוצאת הקרב הייתה שונה אלמלא תרומתן וגבורתן של הטייסות הפולניות במהלכו.
בהמשך המלחמה השתתפה הטייסת בפעולות הקרביות של חיל האוויר המלכותי בשמי בריטניה ומערב אירופה, כשהיא פועלת מבסיסי טיסה שונים בבריטניה בלבד.
בינואר 1941 הוסבה לשימוש במטוסי ספיטפייר, אשר בשנים הבאות הוחלפו מספר פעמים לדגמים מתקדמים יותר.
במהלך השנה השתתפה הטייסת בליווי מפציצים, בגיחות תקיפת קרקע בצרפת ובקרבות אוויר רבים, ואיבדה לפחות שישה טייסים שנהרגו ועשרים מטוסים.
ב-1942 ערכה הטייסת מבצעים רבים של סיור מעל אירופה ובשמי האוקיינוס האטלנטי וקרבות אוויר.
בין היתר חיפתה על הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942. במהלך השנה איבדה שישה טייסים וארבעה נפלו בשבי.
במהלך 1943 ניהלה הטייסת קרבות אוויר מעל צרפת הכבושה והשתתפה מספר פעמים בליווי מפציצים אמריקאים בגיחות הפצצה נגד גרמניה, לרבות ההפצצה בשווינפורט ב-17 באוגוסט.
בשלהי השנה הוצבה הטייסת בצפון אירלנד ועסקה בגיחות סיור בשמי האוקיינוס האטלנטי.
במהלך 1944 ליוותה הטייסת מפציצים שתקפו בסיסי שיגור של טילי V-1 ו-V-2, השתתפה בחיפוי על מבצעי הנחיתה בנורמנדי ועסקה בהגנה אווירית על בריטניה ובהתקפה על מטרות אויב בהולנד הכבושה.
באפריל 1945 הוסבה לשימוש במטוסי מוסטנג.
פעולתה הקרבית האחרונה - ליווי מפציצי לנקסטר להתקפה על ברכטסגאדן - נערכה ב-25 באפריל.
בסך הכל ערכה הטייסת במהלך שנות המלחמה כ-9,900 גיחות וטייסיה צברו 15,866 שעות טיסה.
לטענת אנשיה השמידה לפחות 297 מטוסי אויב, אם כי המספר האמיתי הוא ככל הנראה נמוך יותר.
עשרות מטייסיה נפלו בקרב או בתאונות.
הטייסת פורקה ב-11 בדצמבר 1946.
חללי הטייסת מונצחים עם יתר חללי הטייסות הפולניות במערב אירופה באנדרטת הטייסים הפולנים בלונדון.
אודות הטייסת פורסם ספר , שיצא לאור בפולנית ב-1942 ובו שמות בדויים על מנת להגן על הטייסים ובני משפחותיהם.
ב-2010 יצא הספר שוב לאור במהדורה מחודשת באנגלית.
על הטייסת הופקו גם סרט תיעודי - The Polish Battle of Britain (ב-2010), וסרט הקולנוע Hurricane (ב-2018).
טייסת 84 היא טייסת חילוץ והצלה של חיל האוויר המלכותי, הממוקמת בבסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי בקפריסין ומבוססת על מסוקי בל 412.
הטייסת הוקמה בינואר 1917 כחלק מגיס התעופה המלכותי, לאחר מלחמת העולם הראשונה פורקה והוקמה מחדש מספר פעמים על בסיס מגוון סוגי מטוסים לאורך השנים.
טייסת 84 מזוהה עם השירות שלה במספר בסיסי אוויר ברחבי המזרח התיכון, בהם בעיראק ובישראל המנדטורית, בגלגולה הנוכחי היא הוקמה ב-1972 כטייסת חילוץ הממוקמת בבסיס חיל האוויר המלכותי בקפריסין.
היא נחשבת לטייסת היחידה שבהיסטוריית השירות שלה בחיל האוויר המלכותי, מעולם לא ישבה קבע על אדמת בריטניה.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, מסוקי הטייסת סייעו לכוחות הכיבוי הישראלים במאמצי ההשתלטות על האש.
טייסת 84 נוסדה ב-16 בפברואר 1917 בתוך גיס התעופה המלכותי (לעתיד חיל האוויר המלכותי) בבסיס חיל האוויר ביולו (RAF Beaulieu), דרומית לסאות'המפטון בדרום אנגליה.
בנובמבר 1940 פלישת הצבא האיטלקי ליוון, הועברה הטייסת סמוך לאתונה כדי לסייע לכוחות היוונים, באפריל 1941 הוורמאכט הגרמני הצטרף לכוחות האיטלקיים והכוח האנגלו-יווני החל להישבר תחת המאמץ המשותף.
קווי ההגנה הבריטים נשברו במהרה והטייסת נאלצה לסגת מיוון עם מעט המטוסים השמישים שנותרו לה.
לאחר שנסוגה לכרתים ב-21 באפריל 1941, ולאור המתיחות הגוברת בין הכוחות הבריטים לשלטונות עיראק, הועברה הטייסת ישירות לבסיס חיל האוויר עאקיר (כיום בסיס תל נוף) בפלשתינה, משם מטוסי הבריסטול בלנהיים של הטייסת סייעו למאמצי הלחימה בעיראק ובסוריה.
בהמשך המלחמה שירתה בטייסת בים התיכון בסיוע ללחימה בצפון אפריקה, יוון ועיראק.
הטייסת הוצבה לפרק זמן קצר גם באסאם בצפון-מזרח הודו הבריטית, שם הפעילה מפציצי צלילה מסוג וולטי A-31 ונג'נס כנגד כוחות קיסרות יפן.
בפברואר 1945 צוידה הטייסת המטוסי מוסקיטו החדישים ובנובמבר 1946 הועברו למטוסי התקיפה בריסטול בופייטר, לאחר מכן במרץ 1949 הועברו למטוסי בריסטול בריגנד.
ב-20 בפברואר 1953 פורקה הטייסת ובמקביל טייסת 205 הפכה לטייסת 84 ושימשה עד לשנת 1971 בתור טייסת התובלה של זירת הים התיכון.
ב-31 באוקטובר 1971 פורקה הטייסת פעם נוספת במקום מושבה בבסיס חיל האוויר המלכותי במוחארק.
ב-17 בינואר 1972 הוקמה מחדש הטייסת על בסיס כוח מטיסה 1563 ומטייסת 230 בתור טייסת חילוץ והצלה מוסקת בבסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי (קפריסין).
איירבוס הליקופטרס פומה HC.2 (החל מ-2023)
טייסת 7 הייתה יחידה של חיל האוויר הדרום אפריקאי ששירתה במלחמת העולם השנייה ובדרום אפריקה בין השנים 1951–1992. במהלך המלחמה לחמה במדבר המערבי ובים האגאי, איטליה וציילון.
הטייסת לא הייתה פעילה מסוף המלחמה ועד 1951. הוקמה מחדש לשתי תקופות של שירות פעיל עד 1992 ואז פורקה בפעם האחרונה.
טייסת 7 הוקמה כיחידה של חיל האוויר הדרום אפריקאי ב־12 בינואר 1942 בתחנת האוויר זווארטקופ.
צוידה במטוסי הרווארד ומוהוק ומפקדה היה דאגלס לופטוס.
באפריל 1942 צוידה מחדש בהוריקן Mk Is ואז הועברה למצרים.
מיולי 1943 ועד לסיום המלחמה באפריקה הטייסת צוידה בספיטפייר Mk Vs והוטלה עליה משימת ליווי שיירות ומשימות יירוט מטוסי קרב.
ב-10 בספטמבר 1943 הוזמנו לקפריסין שישה טייסים ודקוטה DC-3 עם צוות קרקע להקים בסיס מתקדם שיספק כיסוי אווירי לפלישה המתוכננת לאיי הדודקנס.
התברר כי הכוונה הראשונית הייתה כי הטייסת, המורכבת משישה מטוסי ספיטפייר, תהווה כיסוי אווירי לקראת הפלישה המתוכננת.
ב-13 בספטמבר הצטרפו לטייסת שני ספיטפיירס נוספים וכולם פעלו מהאי קוס.
מאוחר יותר הצטרפו אליהם טייסת 74 מחיל האוויר המלכותי, אך התקפות הלופטוואפה על קוס פגעו קשות בשדות התעופה הפרימיטיביים ולאחר לחימה אווירית אינטנסיבית נותר בטייסת ב-1 באוקטובר רק ספיטפייר אחד שמיש.
ב-3 באוקטובר החלו נחיתות גרמניות ואנשי ה-SAAF נאלצו לברוח בכל דרך אפשרית - חלקם עברו לטורקיה בסירות קטנות ואחרים פונו חזרה למצרים עם כוחות היבשה הנסוגים של בעלות הברית.
עד לכינוס מחדש במצרים איבדה הטייסת שישה קצינים שנהרגו או נעדרו ו-15 בעלי דרגות מש"ק, במחיר של 12 מטוסי אויב שהופלו.
הטייסת נשארה במצרים כמה חודשים, ובאפריל 1944, כשהיא מצוידת בספיטפייר Mk lXs, הצטרפה שוב לגף מספר 7 באיטליה.
לאחר כניעת הכוחות הגרמניים באיטליה נשלחה הטייסת למזרח הרחוק, אך המלחמה במזרח הסתיימה לפני שניתן היה לפעיל את הטייסת.
לאחר מכן חזרה לציילון ומשם לדרום אפריקה.
הטיסות פורקה ב-10 בספטמבר 1945.
הטייסת עברה רפורמה בתחנת האוויר יסטאפלט באוגוסט 1951 והייתה מצוידת במטוסי הרווארד.
פוזרה שוב ב-1959. הוקמה פעם נוספת ביאנגספילד ב-1 באוגוסט 1961 ומאוחר יותר עברה ליסטאפלט ב-1969. הטייסת קיבלה את Impala Mk Is.
בשנת 1977 הועברה לשדה התעופה הבינלאומי של קייפטאון וב-1978 הוא הועברה שוב ל-AFB לנגבנוונג ול-AFB פיטסבורג.
טייסת 633 הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1964, בבימויו של ולטר גראומן, עם קליף רוברטסון וג'ורג' צ'קיריס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ג'יימס קלאוול והווארד קוץ' והוא מבוסס על הרומן "טייסת 633 של פרדריק סמית' משנת 1956.
העלילה היא בדיונית - תקיפה של טייסת מטוסי מוסקיטו על מפעל גרמני לייצור דלק מוצק בנורווגיה בעת מלחמת העולם השנייה.
זה סרט התעופה הראשון שצולם בצבע ועל מסך רחב בשיטת Panavision.
המוזיקה נכתבה על ידי המלחין הבריטי רון גודווין והפכה פופולרית בעולם ובפרט בתזמורות של חיל האוויר המלכותי.
רוי גרנט (קליף רוברטסון) הוא מפקד "טייסת 633" של חיל האוויר המלכותי, טייסת של מפציצי דה הבילנד מוסקיטו.
לאחר שהם חוזרים מטיסת הפצצה ומתכוננים לחופשה קצרה, הוא נקרא דחוף למפקד הבסיס דייוויס (הנרי אנדרוז).
דייוויס מסביר לו כי על הטייסת לצאת למבצע צבאי סודי וחשוב לקראת הפלישה לנורמנדיה.
בנורווגיה נמצא מפעל לייצור דלק מוצק לטילים שיכולים לשבש את הנחיתה.
המפעל נמצא בקצה של פיורד כ-20 ק"מ מצפון לברגן, מתחת לצוק סלע גדול.
הפיורד מרושת כולו בתותחי נ"מ.
לקראת המבצע יתאמנו הטייסים בעמק גלן קו בסקוטלנד הדומה בצורתו לפיורד בנורווגיה.
כדי לפעול נגד עמדות הנ"מ מוטס לבריטניה אריק ברגמן (ג'ורג' צ'קיריס), לוטננט בצי המלכותי הנורווגי ומפקד המחתרת הנורווגית.
הגרמנים מגבירים את השמירה על המפעל ועל ג'ורג' מוטלת המשימה לטוס בחזרה לנורווגיה, לגייס עוד מתנדבים למחתרת ובעת הפעולה, להשמיד את עמדות הנ"מ.
אריק פוגש במקום את אחותו הילדה (מריה פרשי) שהגיעה לבריטניה בסירה, מכיר אותה לרוי ומתפתחת ביניהם אהבה.
רוי מאמן את טייסיו במשימת ההפצצה.
מטוס אחד נתקל בצוק ומתרסק.
ג'ורג' מוצנח בנורווגיה אך כעבור זמן קצר מגלים אותו הגרמנים, מתפתח קרב והגרמנים שובים אותו ומחסלים את כל חבריו.
ג'ורג' מובא לחקירה בגסטפו נחקר על ידי אשת גסטפו (אן רידלר) ועובר עינויים קשים.
דייוויס מטיל על גרנט להפציץ את מטה הגסטפו ולהרוג בדרך זו את ג'ורג' בטרם יגלה את סודות המבצע.
גרנט יוצא עם הטייס ביסל (סקוט פינץ'), הם הורסים את מטה הגסטפו אך מטוסם נפגע וגרנט מצליח בקושי להגיע לבסיס.
ביסל מוצא מהמטוס הבוער ומאבד את מאור עיניו.
דייוויס מקבל ידיעה שכל לוחמי המחתרת חוסלו והגרמנים ממתינים למטוסים בעמדות הנ"מ.
הוא נותן אפשרות לגרנט לחזור לבסיס אך גרנט מחליט להמשיך.
רק מטוסים מעטים מצליחים להטיל פצצות על הצוק וכולם לבסוף או נופלים מאש הנ"מ או מתרסקים על הצוק.
לבסוף הצוק מתמוטט וקובר תחתיו את המפעל.
גרנט הפצוע מצליח להנחית את מטוסו ובעזרת הנווט הופקינסון (אגנוס לני) ואיכר מקומי הוא מוצא מהמטוס הבוער ומאבד את הכרתו (בספר הם נופלים בשבי הגרמנים).
דייוויס מגדיר את המבצע כהצלחה למרות אובדן כל הטייסת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקליף רוברטסוןרוי גרנטמפקד טייסתג'ורג' צ'קיריסאריק ברגמןמפקד מחתרתמריה פרשיהילדה ברגמןאחותו של אריקהנרי אנדרוזדייוויססגן מרשל אווירדונלד יוסטוןדון בארטמפקד כנףאגנוס לניהופקינסוןנווטסקוט פינץביסלטייס
טייסת 325 – לזכרו של הרצל שי קלעי היא עמותה שהוקמה לזכרו של - איש חיל האוויר אשר נפל במלחמת שלום הגליל בזמן חילוץ פצועים.
העמותה מפעילה "טייסת סימולטורים" ב-4 בתי חולים בישראל – סימולטורים שמאפשרים לילדים חולים לעבור חוויה המדמה טיסה, בהדרכת מתנדבים.
רס"ן יניב קלעי נולד בשנת 1981 בבאר שבע.
בגיל שבעה חודשים, בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה, שירת אביו, רס"ר הרצל שי קלעי, כמכונאי מוטס בטייסת 123. ביומה הראשון של המלחמה, טס לחלץ נפגעים מנבטייה שבדרום לבנון.
בדרך נפגע המסוק מאש מחבלים, וכל אנשי הצוות נהרגו.
קלעי התגייס גם הוא לשורות חיל האוויר.
את שירותו התחיל במערך פיקוח הטיסה, וכיום הוא משרת במבק"א (מינהל בטיחות ובקרת איכות).
עם השנים יזם מספר מפעלי הנצחה וזיכרון לאביו.
בשנת 2021, ניצת אצל קלעי הרעיון לרכוש סימולטור טיסה ולהנציח דרכו את אביו.
המיזם התחיל באתר giveback לגיוס המונים, הופץ בחיל האוויר במהרה, ותוך 24 שעות בלבד הושג הסכום במלואו.
ב-19 באוגוסט 2021, לאחר כחצי שנה של עבודות תשתית, שיווק לבתי חולים, חיפוש אחר מקום מתאים ורכישת ציוד רב, הורכב הסימולטור הראשון במרכז הרפואי שניידר.
מאז הוקמו 3 סימולטורים נוספים בבתי חולים אחרים ועוד ערכת סימולטור נייד.
במאמצי חיפוש השם לעמותה, עלה המספר 325. מהות המספר הייתה שמו בגימטריה של אביו של קלעי, הרצל.
מאוחר יותר נתגלה שיחידה 325 הייתה היחידה הראשונה של חיל האוויר שקמה במטרה לקלוט ילדי עולים ולטפל בהם.
שתי המהויות יצרו שילוב בין עשיית טוב לילדים ובין הנצחה וזיכרון.
העמותה קמה למען חיבור בלתי אמצעי בין אנשי תעופה לילדים, חינוך תעופתי חוויתי, ובתור פרויקט להנצחת הרצל שי קלעי.
כחלק מהחינוך התעופתי, העמותה שמה דגש על מתן תחושת שליטה ומסוגלות עצמית וחתירה למצוינות אצל הילדים.
נכון לשנת 2024, ישנם 5 סימולטורים פעילים - מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, בית חולים איכילוב, בית חולים תל השומר, בית חולים הלל יפה בחדרה ועוד סימולטור נייד שעובר בערי ישראל למטרות שונות.
העמותה מונה עשרות מתנדבים מרקעים אוויריים שונים, אוכלוסיות שונות ומנעד גילאים רחב.
בצוות המדריכים ישנם טייסים, מפעילי כטמ"ם ומדריכות סימולטור, בשירות סדיר, במילואים ואף בגמלאות.
חלק מהמתנדבים אף משרתים בטייסת 123 בה שירת הרצל שי קלעי.
בין המתנדבים, הגיעו לביקור מפקד חיל האוויר לשעבר, האלוף עמיקם נורקין, ומפקד בסיס פלמחים, תא"ל עומרי דור.
כלל הפעילים בעמותה - מקלעי עצמו ועד אחרון המתנדבים מבצעים את הפעילות בהתנדבות מלאה וללא שכר כלשהו.