tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לממן את הוצאות מלחמת האזרחים, העביר הקונגרס את "חוק ההילך החוקי" של 1862, שיצר לראשונה שטרות כסף - הגרינבק - המשמשים כהילך חוקי לכל מטרה ואינם מגובים בזהב או כסף.
בשנת 1870 קבע בית המשפט שהחוק אינו חוקתי ושלממשל אין סמכות להדפיס שטרות כסף.
שנה לאחר מכן פסק דין נוקס נגד לי הפך את ההחלטה וקבע שהנפקת שטרות נייר אינה אסורה על פי החוקה.
פסק דין ג'יליארד נגד גרינמן בשנת 1884 אישר סופית שהסמכות להנפיק שטרות כסף נתונה לקונגרס על פי סעיפים 2 ו-5 בחלק השמיני של הפרק הראשון.
הקונגרס של ארצות הברית עשה שימוש מתון בסמכותו לקבוע מידות ומשקלות.
עד שנות ה-30 של המאה ה-19 איפשר הקונגרס למידות שהתקבלו באופן לא רשמי, אך יחסית אחיד, להתקבע באופן ספונטני ברחבי האיחוד.
הקונגרס מעולם לא אימץ שיטות מידה מחייבות.
עם זאת, ב-1830 אימץ הסנאט החלטה שמורה למזכיר האוצר ליצור תקנים שיאפשרו השוואה מדויקת בין מידות.
בעקבות זאת, בשנת 1832, פרסמה מחלקת האוצר קווים מנחים רשמיים שהסדירו את מערכת המידות המקובלת בארצות הברית.
הקונגרס מעולם לא אימץ את השיטה המטרית כשיטה מחייבת, ובהתאם שיטה זו אינה נפוצה בחיי היום-יום של אזרחים אמריקאים.
בשנת 1866 אישר הקונגרס להשתמש בשיטה המטרית (מבלי לחייבה), ובשנת 1975 אימץ הקונגרס את השיטה המטרית כ"שיטה מועדפת" למטרות מסחר.
סעיף 7 נותן לקונגרס את הסמכות "להקים משרדי דואר וכבישי דואר".
סמכות זו הייתה נתונה לממשל הפדרלי גם תחת תקנון הקונפדרציה, והעברתה לממשל הפדרלי של ארצות הברית לא עוררה מחלוקת בוועידת החוקה.
כבר בספטמבר 1789 הקים הקונגרס, בהתאם לסמכות זו, משרד דואר זמני ואת משרת המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, שעמד בראש מחלקת הדואר של ארצות הברית.
חוק שירות הדואר משנת 1792 הפך את המשרד הפדרלי לקבוע.
מנהל הדואר היה חלק מהקבינט של ארצות הברית, עד ש"חוק ארגון הדואר מחדש" משנת 1970 הקים את שירות הדואר של ארצות הברית כסוכנות פדרלית עצמאית.
למרות הקונצנזוס בוועידת החוקה, מחלוקות התעוררו במאה ה-19 באשר לשאלה האם הסמכות "להקים" (to establish) סניפי דואר וכבישי דואר כוללת את הסמכות לבנות סניפים ולסלול דרכים, או רק את הסמכות לייעד דרכים ומבנים קיימים.
בית המשפט העליון אימץ עמדות שונות בנושא, עד שבשנת 1876 הוכרע סופית לטובת הסמכות הפדרלית הרחבה יותר, כולל הסמכות לנכס קרקע פרטית לטובת בנייה של משרדי דואר וכבישים.
סמכות הקונגרס בעניין הדואר פורשה כסמכות רחבה, לא רק לנהל את פעולת הדואר בארצות הברית, אלא גם להגן על הדואר ולמנוע שימוש לרעה בשירות.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פורש הסעיף ככולל את הסמכות למנוע הפצה של חומרים שנתפסו כבלתי-מוסריים, מזיקים או מסיתים לאי-סדר.
הקונגרס החל להעביר חוקים למטרה זו ב-1872, ובית המשפט העליון קבע שהם חוקתיים.
בהמשך המאה ה-20 חזר בו בית המשפט מהפרשנות הרחבה של הסעיף.
כך, בתקופת הניו דיל העביר הקונגרס את חוק וילר-רייברן , שנתן לוועדה לניירות ערך ולבורסות סמכויות רגלוטריות רחבות ואיפשר לממשל למנוע שימוש בדואר מחברות שלא יצייתו.
בית המשפט אישר אמנם את החוק, אך קבע שאסור לממשל להשתמש בשליטתו בדואר כדי לאכוף מדיניות שאינה בעצמה בסמכות הקונגרס.
בשנת 1962 העביר הקונגרס חוק שדרש משירות הדואר לעצור משלוח דברי דואר שמכילים "פרופגנדה פוליטית קומוניסטית" ולהמשיך במשלוח רק אם הנמען יבקש זאת בכתב.
בית המשפט העליון קבע שהחוק אינו חוקתי, מפני שהוא פוגע בחופש הביטוי שמובטח על ידי התיקון הראשון לחוקה.
בכך אישר בית המשפט שהפרשנות הקובעת לסעיף זה אינה כוללת רגולציה של תכנים הנשלחים בדואר, ושסמכות הקונגרס תחת סעיף זה מוגבלת על ידי סעיפים אחרים בחוקה.
סעיף זה נותן לקונגרס את הסמכות .
הסעיף מכונה "סעיף הפטנטים וזכויות היוצרים" ומהווה את הבסיס החוקתי לחקיקה של הקונגרס בכל תחומי הקניין הרוחני.
נושא הקניין הרוחני היה מוכר למנסחי החוקה מהחוק האנגלי.
מטרת החוקים באנגליה הייתה למנוע מהמונרך להעניק מונופולים מוגזמים על מוצרים וכתבים לאנשים שבית המלוכה חפץ ביקרם.
במקרים מסוימים ניתן המונופול למקורבים, על אף שהם לא היו היוצרים המקוריים של היצירות המוגנות ושהיצירות היו כבר בשימוש ציבורי נרחב.
ניתן לקרוא את הסעיף כמשרת את אותן המטרות: הוא מבהיר שהחוקה מכירה בצורך להגן על קניין רוחני, אך קובע שזכויות בלעדיות יינתנו לזמן מוגבל, ושהמטרה היחידה שלשמה יינתנו זכויות אלה היא קידום המדע והאומנויות.
עם זאת, קיים מידע מועט על הכוונה המקורית של מנסחי החוקה.
בית המשפט העליון פירש את הסעיף כמעניק לקונגרס סמכות רחבה וטווח נרחב של שיקול דעת, במיוחד לגבי תועלת חוקי הקניין הרוחני ביחס למטרת הסעיף המוצהרת.
שתי פסיקות מראשית המאה ה-21 הבהירו שפרשנות זו עומדת בעינה (את דעת הרוב בשתיהן כתבה רות ביידר גינסבורג).
פסק דין "אלדרד נגד אשקרופט" משנת 2003 עסק בהחלטת הקונגרס משנת 1998 להאריך את זכויות היוצרים ב-20 שנה, כך שמחברים ישמרו על זכויותיהם 70 שנה לאחר מותם.
העותרים טענו שהקונגרס חרג מסמכותו תחת סעיף זה, משום שהביטוי "לזמן מוגבל" בחוקה לא מאפשר לקונגרס להאריך טווח זמן שכבר נקבע.
בית המשפט לא קיבל את עמדתם.
פסק הדין קבע שהתחום כולו נתון לשיקול הדעת של הקונגרס ולא של בית המשפט.
פסק דין "גולן נגד הולדר" משנת 2012 אישר שבסמכות הקונגרס להעניק זכויות יוצרים גם ליצירות שכבר היו ברשות הציבור ומעולם לא זכו קודם לכן להגנה בארצות הברית, כפי שבחר הקונגרס לעשות בהתאם להסכם TRIPS.
השופט סטיבן ברייר התנגד בדעת מיעוט לשתי ההחלטות.
הוא כתב שסעיף הפטנטים וזכויות היוצרים מגביל את סמכות הקונגרס ומאפשר הגנה על קניין רוחני רק במקרים שבהם הגנה זו מקדמת למידה וידע, בעוד שהרחבת זכויות היוצרים במקרה זה "לא מעודדת אף אחד ליצור ולו עבודה חדשה אחת".
סעיף זה מסמיך את הקונגרס לכונן בתי משפט הכפופים לבית המשפט העליון.
יחד עם סעיפים אחרים בפרק השלישי לחוקה (שעוסק ברשות השופטת), סעיף זה מבטא פשרה בין עמדות שונות של נציגים בוועידת החוקה לגבי מבנה מערכת המשפט הפדרלית.
מנגד, ג'יימס וילסון (שבהמשך מונה על ידי וושינגטון לבית המשפט העליון) ומדיסון חשבו שמערכת כזו לא תהיה יעילה.
הם העדיפו מערכת שבה ערכאות נמוכות יהיו פזורות ברחבי ארצות הברית ותינתן להן הסמכות להכריע סופית בנושאים מסוימים.
הפשרה, לבסוף, לא מפרטת מה יהיה מבנה מערכת המשפט הפדרלית, אך מסמיכה את הקונגרס להקים ערכאות נמוכות על פי הצורך.
סעיף 10: פיראטיות, פשעים בלב ים ופשעים נגד החוק הבינלאומי
סעיף זה נותן לקונגרס את הסמכות להגדיר ולהעניש עבירות של פיראטיות, עבירות שנעשו בלב ים, ופשעים המנוגדים ל"חוק העמים", כלומר החוק הבינלאומי.
סמכויות אלה קשורות זו בזו, שכן בסוף המאה ה-18 פיראטיות הייתה הפשע היחיד שנחשב באופן אוניברסלי לעבירה על חוק העמים.
בוועידת החוקה חשבו חלק מהנציגים שחוק העמים הוא מעורפל ולא ברור, ולכן הוחלט לתת לקונגרס את הסמכות לא רק להעניש על פי חוק העמים, אלא גם להגדיר עבירות נגדו.
עם זאת, במקרים מסוימים בחר הקונגרס לא להגדיר, אלא להתייחס לחוק הבינלאומי כאילו היה ברור.
כך למשל, בחוק נגד פיראטיות שעבר בקונגרס ב-1819, ההתייחסות היא ל"כל אדם שביצע פשע של פיראטיות בלב ים על פי הגדרתו בחוק העמים".
פסק דין שנכתב על ידי ג'וזף סטורי בשנת 1820 קבע שניסוח זה של החוק מבטא פרשנות ראויה של החוקה.
פסק דין "אקס פרטה קירין" - שעסק בחוקיות של משפט צבאי ללוחמים בלתי חוקיים שנשלחו על ידי גרמניה הנאצית לארצות הברית - אישר בשנת 1942 את הפרשנות הזו לסעיף.
פסק דין "חמדן נגד רמספלד", שעסק בחוקיות המשפט הצבאי של עציר בגואנטנמו, הצר מעט את הפרשנות הזו לסעיף.
העציר, שהיה נהג של אוסאמה בן לאדן, הואשם ב"קונספירציה לפשעים הניתנים לשיפוט על ידי ועדה צבאית".
הקונגרס לא הגדיר קונספירציה כפשע מלחמה, ובית המשפט הגיע למסקנה שגם דיני המלחמה המקובלים לא כוללים עבירת קונספירציה.
היות שכך, על פי דעת הרוב, שנכתבה עלי ידי ג'ון פול סטיבנס, ועדה צבאית לא יכולה לשפוט את העציר בגין עבירה זו.
המשמעות של פסק הדין היא שניתן לשפוט ולהעניש אדם על פי "חוק העמים", רק אם ניתן להראות שהעבירה המיוחסת לו מקובלת בחוק הבינלאומי.
סעיפים 11–16: מלחמה וכוחות ביטחון
סעיף 11 מקנה לקונגרס את הכוח להכריז מלחמה, לתת כתבי הרשאה לפריבטירים (letters of marque) ולקבוע כללים לגבי לקיחת שלל בים וביבשה (לפי חלק מהפרשנויות, גם כללים לגבי שבויי מלחמה).
סעיף 12 נותן לקונגרס את הסמכות להקים צבאות ולממנם לתקופה של עד שנתיים, וסעיף 13 מעניק לקונגרס את הכוח להקים ולממן את הצי הלאומי.
סעיף 14 נותן לקונגרס את הסמכות לקבוע כללים להסדרת קרקעות וכוחות הצי.
סעיף 15 מסמיך את הקונגרס לזמן את המיליציה של ארצות הברית כדי להוציא לפועל את חוקי האיחוד, לדכא מרידות ולהדוף פלישה.
סעיף 16 מסמיך את הקונגרס להקצות משאבים ולקבוע כללים לארגון, חימוש, ואימון המיליציה, ולמשול באותם החלקים של המיליציה שניתן להפנותם לשירות ארצות הברית.
סעיף 16 קובע גם שהמדינות יהיו אחראיות על מינוי קצינים למיליציה ועל אימון כוחותיה לפי הכללים שיקבע הקונגרס.
הפרק השני לחוקה מגדיר את נשיא ארצות הברית כראש הרשות המבצעת וכמפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית.
הגדרות אלה מראות שמנסחי החוקה חשבו שיש לרכז את ניהול פעילות הביטחון אצל הנשיא, כך שהצבא והצי לא יצטרכו לחכות למיצוי הדיון בקונגרס בכל פעם שנדרשת הכרעה קונקרטית לגבי פעילותם.
לצד זאת, הפרק הראשון מקנה לקונגרס את הסמכות להכריז מלחמה ואת הסמכות להקצות תקציבים לצבא ולצי, להקימם לממנם ולקבל החלטות לגבי ארגונם והסדרתם.
יחד, שני הפרקים מראים שכוונת מנסחי החוקה הייתה ליצור מערכת של איזונים ובלמים, כך שהכוח של הנשיא בענייני צבא, ביטחון ומלחמה יהיה מאוזן על ידי סמכויות הקונגרס.
ג'יימס מדיסון הסביר זאת ב-1798, כאשר הוא כתב לתומאס ג'פרסון ש"החוקה מניחה, מה שמוכח על ידי ההיסטוריה של כל הממשלות, שהרשות המבצעת היא זרוע הממשל המעוניינת ביותר למלחמה ונוטה לה.
לפיכך, בתשומת לב זהירה, מעניקה החוקה לרשות המחוקקת את הסמכות בשאלת המלחמה".
אלכסנדר המילטון הביע עמדה דומה במסמכי הפדרליסט מספר 69, על דרך ההשוואה למשטר הבריטי: "הנשיא הוא המפקד העליון של ארצות הברית.
במובן זה הסמכות שלו זהה להלכה לזו של מלך בריטניה, אך באופן מהותי סמכותו פחותה בהרבה.
היא מסתכמת בלא יותר מהפיקוד העליון על כוחות הצבא והצי והכוונתם כגנרל והאדמירל הראשון של הפדרציה; בעוד שזו של המלך הבריטי כוללת הכרזת מלחמה והקמה וההסדרה של הציים והצבאות, סמכויות שעל פי החוקה המוצעת ישוייכו כולן לרשות המחוקקת".
משמעות הסמכות של הקונגרס להכריז מלחמה היא נושא מעורר מחלוקת בקרב משפטנים ופוליטיקאים, שכן הוא מעלה שאלות לגבי מידת חופש הפעולה של הנשיא בהחלטה על פעולות מלחמתיות.
לפי רוב הדעות, הכרזת מלחמה רשמית אינה תנאי הכרחי לפעולה צבאית, ולמעשה ארצות הברית הכריזה מלחמה באופן רשמי רק בחמישה מקרים מאז הקמתה (מלחמת 1812, מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מלחמת ארצות הברית–ספרד, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, כאשר בארבעת המקרים האחרונים הכרזת המלחמה נעשתה לאחר שפעולות צבאיות כבר החלו).
בנוסף, לפי רוב הדעות הנשיא לא צריך לקבל אישור כדי להגיב לפעולות עוינות מצד גורם אחר.
בוועידת החוקה הוצע בתחילה שסמכות הקונגרס תהיה "לעשות מלחמה" (make war); מדיסון וגרי הציעו לשנות את הנוסח ל"להכריז מלחמה" (declare war) כדי להבהיר שלרשות המבצעת יש סמכות "להדוף מתקפות פתאומיות" בלי לחכות להכרזת מלחמה רשמית, והצעה זו התקבלה.
אולם, לפי הגישה המצדדת בסמכות רחבה של הקונגרס, חייב הנשיא לקבל אישור של הקונגרס, בהכרזת מלחמה או בהחלטת קונגרס אחרת, על מנת להפעיל את כוחות הצבא או הצי של ארצות הברית לצורך פעולה התקפית.
לפני המלחמה הברברית הראשונה, עמד הנשיא ג'פרסון על כך שאין לו סמכות לפתוח במלחמה ללא אישור הקונגרס; הקונגרס בחר לא להכריז מלחמה באופן רשמי, אלא לקבל החלטה להסמיך את כוחות ארצות הברית לפעול.
מנגד, לפי הגישה המצדדת בסמכות רחבה יותר של הנשיא, לא נזקק הנשיא לאישור של הקונגרס כדי להפעיל את הצבא או הצי בפעולות התקפיות.
לפי גישה זו, הכרזת מלחמה אינה אישור לפעולה, אלא אקט רשמי שלו משמעות דיפלומטית - היא משנה את היחסים בין הצדדים הלוחמים, כך שלשניהם יש זכויות, חובות והגנות מסוימות על פי דיני המלחמה בחוק הבינלאומי המקובל.
לפיכך, לפי גישה זו, סמכות הקונגרס להכריז מלחמה אינה פוגעת בסמכות הנשיא ליזום פעולות מלחמה, אלא מתייחסת לדיני המלחמה בלבד.
אחרי מלחמת העולם השנייה, פעלו כוחות הצבא והצי של ארצות הברית במספר מלחמות, כולל מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם ללא אישור מפורש של הקונגרס, מה שהביא לביקורת מצד חברי הקונגרס.
בשנת 1973 העביר הקונגרס את החלטת סמכויות המלחמה תוך עקיפת הווטו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
החוק מחייב את הנשיא לבקש את אישור הקונגרס לכל פעולה מלחמתית שנמשכת יותר מ-60 יום ומחייב התייעצות עם הקונגרס בכל מקרה של פריסת כוחות צבאיים.
עם זאת, עד כה אף נשיא לא הצהיר שבכוונתו לכבד את החוק כלשונו, ובתי המשפט הפדרליים בארצות הברית מעולם לא קבעו האם על פי החוקה הנשיא מחויב להישמע לקונגרס בעניין זה.
בשנת 1999 פנו 31 חברי קונגרס לבית המשפט בטענה שהנשיא ביל קלינטון פעל בניגוד לחוק סמכויות המלחמה ובניגוד לחוקה, כאשר הוא הפעיל את כוחות ארצות הברית למשך 79 ימים במסגרת מבצע כוח מאוחד, שהביא את מלחמת קוסובו לסיומה.
בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה קבע שלחברי הקונגרס אין זכות עמידה, ובית המשפט העליון סרב לעיין מחדש בהחלטה.
מנסחי החוקה קיוו שלכוח של הקונגרס להחליט בנושא הקצאת תקציבים תהיה השפעה ממשית על היכולת של הנשיא לנהל מלחמה שבה הקונגרס לא מעוניין.
הקונגרס שולט "בכוח של הארנק" (power of the purse), וכך הוא מצמצם את חופש הפעולה של הנשיא, שמחזיק "בכוח החרב" (power of the sword).
כדי להבטיח שהשליטה על התקציבים תישאר בידי הקונגרס, נקבע בחוקה שלא ניתן להקצות תקציבים לתקופה ארוכה משנתיים.
החלטה זו מהווה גם פשרה בנוגע לנחיצות של צבא קבע.
רבים מהנציגים בוועידת החוקה ראו בצבא קבע רעה חולה ואיום על חירות האזרחים.
מאידך, רבים מהם חשבו שמניעת ההקמה של צבא קבע אינה מעשית ותסכן את ביטחון האיחוד ואזרחיו.
הפשרה המגולמת בסעיף 12 היא שתהיה לקונגרס סמכות להקצות משאבים לצבא קבע, אך תישלל האפשרות להקצות תקציבים לתקופה ארוכה משנתיים, פעולה שהייתה שוללת מהמחוקקים את כוחם אל מול הנשיא.
מנסחי החוקה הניחו שצבא הקבע של ארצות הברית יהיה מצומצם בימי שלום ויורחב בעת צורך.
במצב כזה, לשליטה של הקונגרס בתקציבים יש השלכות ממשיות על היכולת של הנשיא ליזום פעולות צבאיות ללא ברכת הקונגרס, שכן ללא אישור המחוקקים לא ניתן לגייס תקציב להרחבה משמעותית של הכוח הצבאי.
כוח זה של הקונגרס היה אפקטיבי בהיסטוריה המוקדמת של ארצות הברית; יציאה למלחמה או פעולה משמעותית דרשה תקציבים מיוחדים, ונשיאים, החל מוושינגטון, ביקשו מהקונגרס לאשרם.
במצבי חירום, יכול היה הנשיא לפעול, אך לאחר מכן הוא נדרש לבקש מהקונגרס תקציב לכיסוי ההוצאות.
בהדרגה, ובאופן ברור מאז תום מלחמת העולם השנייה, מצב זה השתנה.
הצבא, הצי ומערך הביטחון של ארצות הברית הפכו לגופים עצומים גם בימי שלום, כך שנשיאים יכולים בהווה ליזום פעולות גם ללא צורך בבקשת תקציב מיוחד מהקונגרס.
בנוסף, גם האופן בו מקצה הקונגרס תקציבים השתנה: עד המאה ה-20 היה הקונגרס מקצה תקציבים מפורטים, שבהם סעיפים ספציפיים יועדו למטרות צרות; כיום, הקונגרס מקצה בדרך כלל סכומים גדולים לקטגוריות רחבות של פעילות ביטחונית, וכן תקציבים לשעת חירום ולמקרים בלתי צפויים.
שינויים אלה החלישו את "כוח הארנק" ביחס לכוונת מנסחי החוקה.
הסמכות של הקונגרס "להקים ולקיים כוחות צבאיים" פורשה באופן רחב ככוללת גם סמכות לחוקק חוקים לגבי גיוס חובה.
בזמן מלחמת 1812 ניסה ג'יימס מדיסון, יחד עם שר ההגנה ג'יימס מונרו, להעביר חוק גיוס חובה, אך ההצעה ספגה ביקורת בקונגרס ונזנחה.
אברהם לינקולן חתם על חוק גיוס חובה, בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, ב-3 במרץ 1863. החוק קבע מכסת גיוס לכל מדינה, ובמקרים בהם לא עמדה מדינה במכסה נשלחו צווי גיוס חובה.
עם זאת, רק אחוזים בודדים מחיילי צבא האיחוד גויסו בדרך זו.
בשנת 1917, לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, עבר חוק גיוס חובה נוסף.
בית המשפט העליון דן בעתירה נגד החוק וקבע שסעיף זה בחוקה מסמיך את הקונגרס לקיים צבא ולכן גם לגייס חיילים שישרתו בו.
חוקי גיוס נוספים עברו לפני מלחמת העולם השנייה ובזמן מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
סעיפים 15 ו-16 נוגעים למיליציה של ארצות הברית, תוך השארת הסמכות למנות קצינים למיליציה ולאמן אותה בידי המדינות.
לקונגרס יש את הכוח לזמן את המיליציה ולקרוא לה למטרות מסוימות בלבד: להוציא לפועל את החוקים של ארצות הברית, לדכא מרידות ולהדוף פלישות.
המונח "מיליציה" לא מוגדר באופן ברור בחוקה.
מנסחי החוקה הכירו את המושג מההיסטוריה הבריטית, מתקופת שלוש-עשרה המושבות ומתקופת המהפכה האמריקאית ומלחמת העצמאות.
בתקופות אלה המיליציות, בניגוד לצבא הקבע, היו כוחות אזרחיים חמושים שהורכבו מאזרחים מקומיים ונקראו לסייע בשעת הצורך.
עבור רבים מהמתיישבים האמריקאים לפני המהפכה, המיליציות העממיות נתפסו כביטחון נגד שימוש מוגזם של הממשלה בכוחה.
כיוון שהמיליציות נסמכו על העם, הן נתפסו לעיתים ככלי להגנה על החירות, בניגוד לצבא קבע שנתפס כאיום על החירות; ובחלק מהמושבות, החימוש וההקמה של מיליציה עממית נתפסו כזכויות מוגנות.
אולם, בזמן המהפכה, המיליציות המקומיות לא היו כוח משמעותי מספיק והן ספגו ביקורת רבה על תפקודן.
וושינגטון כתב שהמיליציות הן "משענת קנה רצוץ", והמילטון חשב שאילו היו המתיישבים נסמכים באופן בלעדי על המיליציות הם לא היו משיגים עצמאות.
עבור תומכי הפדרליזם, צבא קבע, גם אם מוגבל, נתפס עתה כהכרח.
העובדה שהחוקה העבירה, בסופו של דבר, את מרבית השליטה במיליציות מהמדינות לקונגרס משקפת את כוחם של הפדרליסטים בוועידת החוקה.
האנטי-פדרליסטים ראו עובדה זו כאחד הכשלים המרכזיים של החוקה.
התיקון השני לחוקה - שמגדיר את הזכות לשאת נשק ומתייחס למיליציות כהכרחיות לביטחון של מדינות חופשיות - היווה פשרה וניסיון לפתור את הקונפליקט בין פדרליסטים ואנטי-פדרליסטים בנושא זה.
בהתאם לסעיפים 15 ו-16, העביר הקונגרס בשנת 1792 חוק שהסמיך את נשיא ארצות הברית לזמן את המיליציה, תחת מגבלות מסוימות.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בסמכות זו הייתה בזמן כהונתו של וושינגטון, במהלך מרד הוויסקי של שנת 1794. במלחמת 1812 זימן הנשיא מדיסון את המיליציות של קונטיקט ומסצ'וסטס, אך מושלי מדינות אלה סירבו בטענה שההחלטה להפעיל את המיליציה נמצאת בסמכות של מושלי המדינות ולא בסמכות הנשיא.
בית המשפט העליון הבהיר בשנת 1827 שלנשיא יש סמכות לזמן את המיליציות, בעוד שלמושלים יש סמכות להפעיל את המיליציה בתחומי מדינותיהם.
חוק המיליציה של 1903 יצר את המשמר הלאומי של ארצות הברית.
החוק חילק את המיליציה של ארצות הברית למיליציה בלתי-מאורגנת, כוח מילואים שכולל את כל הגברים הבריאים בגילים 17–45; ומיליציה מאורגנת, שכוללת את יחידות המשמר הלאומי של כל מדינה ומדינה הנתמכות על ידי הממשל הפדרלי.
חוק ההגנה הלאומית של 1916 עדכן את החוק הקיים ואיפשר לנשיא לגייס את המשמר הלאומי בזמן מלחמה, עד תומה.
תיקון לחוק בשנת 1933 הפך את המשמר הלאומי לחלק קבוע מצבא ארצות הברית, מה שמאפשר לנשיא להשתמש בכוחות המשמר הלאומי מחוץ לגבולות ארצות הברית.
סעיף 17: מושב הממשלה - מחוז בשליטה פדרלית
סעיף זה קובע שלקונגרס תהיה סמכות חקיקה בלעדית בשטחי המחוז שייועד להיות מושב הממשל הפדרלי.
הסעיף קובע ששטח המחוז יאושר על ידי הקונגרס באזור שיופרש על ידי מדינות שיסכימו לכך, ושהשטח לא יעלה על 10 מיל בריבוע (100 מיל רבוע, או כ-259 קמ"ר).
בנוסף, לקונגרס תהיה סמכות כזו בכל מקום שיירכש, בהסכמת בית המחוקקים של המדינה הרלוונטית, לצורך מבנים ומאגרי נשק הנחוצים לממשלה.
הרעיון לפיו עיר הבירה של ארצות הברית צריכה להיות בשליטה ישירה של הקונגרס עלה מתוך הניסיון של מרד פנסילבניה ביוני 1783, שבמהלכו עלו מאות חיילים מהצבא הקונטיננטלי לפילדלפיה ואיימו על קונגרס הקונפדרציה.
הרשות המבצעת של פנסליבניה סירבה לתמוך בקונגרס, שננעל וחבריו ברחו לניו ג'רזי.
אירוע זה שכנע את מנסחי החוקה בצורך בטריטוריה בשלטון פדרלי עצמאי מהמדינות.
החוקה לא מציינת מהו המקום הספציפי שיוגדר כמחוז הבירה, ומשאירה החלטה זו לקונגרס.
אחרי אשרור החוקה עלו מספר הצעות, ביניהן ניו יורק ופילדלפיה.
נציגי מדינות הצפון ונציגי מדינות הדרום נאבקו אלה עם אלה על המקום שייועד לממשלה הפדרלית.
לבסוף, הפשרה של 1790 בין אלכסנדר המילטון לבין תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון הביאה להכרעה, לפיה מושב הממשלה יהיה בדרום, בשטחים שיפרישו מרילנד ווירג'יניה.
שתי המדינות קיבלו בתמורה לשטחים שהפרישו הסדרי חוב בתנאים נוחים.
בתמורה לוויתור מצד ניו יורק ומדינות הצפון, קיבל המילטון, שהיה מזכיר האוצר, תמיכה בחוקים שהרחיבו את סמכות הממשל הפדרלי בענייני כספים ואשראי.
המחוז שנוצר כתוצאה מההחלטה נקרא "מחוז קולומביה", ועיר הבירה ששוכנת בו היא וושינגטון.
במקור היה שטח מחוז קולומביה ריבוע בגודל 100 מיל רבוע, המקסימום שמאפשרת החוקה, אך בשנת 1846 ויתר הקונגרס על השטחים שהפרישה וירג'יניה, כך שמחוז קולומביה נמצא כיום רק בשטח שהפרישה מרילנד.
כיוון שמחוז קולומביה אינו מדינה או חלק ממדינה, תושביו אינם בוחרים חברי קונגרס בעלי זכות הצבעה.
לבית הנבחרים הם בוחרים נציג שיכול להצביע בוועדות ולהציע חקיקה, אך לא במליאה.
עובדה זו מעוררת מחלוקת, אך בית המשפט העליון הכיר בהסדר זה כחוקתי והצעות לתיקון החוקה בנושא לא אושררו עד כה.
עם זאת, התיקון ה-23 לחוקה (1961) מאפשר לתושבי המחוז לשלוח נציגים לחבר האלקטורים, כך שהם משתתפים בבחירות לנשיאות.
בעבר עלו מספר הצעות חוק להפוך את מחוז קולומביה למדינה ה-51 של ארצות הברית, אך עד כה ניסיונות אלה לא צלחו.
ישנן דעות שונות לגבי השאלה האם לצורך הפיכת וושינגטון די.
למדינה נדרש תיקון לחוקה, לאור סעיף זה.
מחד, החוקה קובעת במפורש שעיר הבירה תהיה במחוז שאינו שייך לאף מדינה; מאידך, התומכים בסמכות הקונגרס לקבל את המחוז כמדינה טוענים שניתן לצמצם את שטח המחוז שמוגדר כמושב הממשל למספר בלוקים בעיר, ולהפוך את שאר שטח המחוז למדינה, שכן החוקה קובעת שטח מקסימלי למחוז, אבל לא שטח מינימלי.
סעיף 18: חוקים נחוצים וראויים
סעיף זה מכונה "necessary and proper clause" או "הסעיף האלסטי".
על פי הסעיף, לקונגרס נתונה הסמכות "לחוקק את כל החוקים שיהיו נחוצים וראויים (necessary and proper) כדי להוציא לפועל את הסמכויות הנזכרות לעיל ואת כל הסמכויות האחרות שהחוקה מעניקה לממשלת ארצות הברית או לכל מחלקה או בעל משרה שלה".
הסעיף הוא המקור לכל הסמכויות המשתמעות של הקונגרס - הוא מאפשר לקונגרס לחוקק בנוגע לדברים שאינם מצוינים בחוקה במפורש, אלא משתמעים ממנה.
לדוגמה, החוקה מניחה שלקונגרס תהיה הסמכות להעניש את מי שיזייף כספים או ישתתף בשוד ימי, אך לא מציינת במפורש שלקונגרס יש סמכות ליצור קוד של חוקים פליליים; הסמכות של הקונגרס ליצור קוד כזה נובעת מהצירוף של סעיף זה והסעיפים הרלוונטיים שמעניקים סמכויות במפורש.
למעשה, הסמכות בנוגע לחלק נרחב מהחקיקה של הקונגרס - כולל חוקי עבודה, חוקים נגד אפליה וחוקים המגדירים את הבירוקרטיה הפדרלית - נובעת מסעיף זה.
מסיבה זו, יש שמחשיבים את הסמכות הנתונה לקונגרס תחת סעיף זה לסמכות החשובה ביותר המצוינת בחלק השמיני לפרק הראשון לחוקה.
בעשורים הראשונים לאחר אשרור החוקה התגלעה מחלוקת בין פרשנויות שונות של המילה "necessary" המופיעה בסעיף.
במחלוקת היו מעורבים חלק ממנסחי החוקה עצמם, והיא חופפת לעמדות שונות לגבי רוחב הסמכות שבידי הממשל הפדרלי אל מול המדינות.
לפי הפרשנות המחמירה והמגבילה ביותר מנקודת המבט של הממשל הפדרלי, פירוש המילה הוא "הכרחי".
ג'פרסון צידד בפרשנות זו, שלפיה הסעיף מאפשר לקונגרס לחוקק אך ורק כאשר ניתן להראות שאלמלא החוק לא יכול היה הממשל להוציא לפועל את הסמכויות המוקנות לו במפורש.
המילטון, שהיה מעוניין בהרחבת חופש הפעולה של הממשל הפדרלי, דגל בפרשנות מקלה, לפיה פירוש המילה הוא "נחוץ" או "מועיל".
לפי פרשנות זו לקונגרס יש סמכות לחוקק בכל מקרה שבו החקיקה "עשויה להיחשב מועילה" לצורך הוצאה לפועל של סמכות הנתונה לממשל הפדרלי בחוקה.
בפסק דין מקולוץ' נגד מרילנד משנת 1819 אישר בית המשפט העליון את הפרשנות המקלה של המילטון.
השופט מרשל כתב: "אנו מוצאים ש[המילה "necessary"] משמעותה, לעיתים קרובות, לא יותר משדבר מסוים הוא נוח, או שימושי, או חיוני לדבר אחר".
מנסחי החוקה לא ייחסו משמעות יתרה למילה "ראוי" (proper), וחלקם חשבו שהיא מיותרת.
פרשנות זו החלה להשתנות בפסיקות של בית המשפט העליון בעשורים האחרונים.
כך למשל, לפי דעת הרוב בעניין חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, אפילו אם הסעיף בחוק שחייב אזרחים לקנות ביטוח או לשלם קנס הוא נחוץ (necessary) לרפורמות האחרות בחוק, הרחבה כזו של הסמכות הפדרלית אינה אמצעי ראוי (proper) להשגת המטרות שהוקנו לממשל תחת סעיף המסחר.
חלק תשיעי: מגבלות על הקונגרס והממשל הפדרלי
החלק התשיעי של הפרק הראשון מפרט מספר מגבלות על סמכות הקונגרס, זאת בניגוד לחלק הקודם שמפרט את סמכויותיו באופן חיובי.
סעיף זה מנע מהקונגרס לאסור על הגירה ו"יבוא" של בני אדם עד שנת 1808, עשרים שנה לאחר אשרור החוקה; אך הוא מאפשר, תחת תנאים מגבילים, להטיל מס על יבוא כזה:
על אף שהסעיף לא מזכיר עבדים במפורש, מטרתו הייתה לאסור הגבלה של יבוא עבדים מאפריקה למדינות הדרום.
נציגי הדרום בוועידת החוקה חששו שהקונגרס יגביל יבוא עבדים כחלק מהסמכות שניתנה לו להסדיר את המסחר עם מדינות זרות.
ההחלטה להכניס את הסעיף לחוקה, ולהציבו בראש הפרק התשיעי, הייתה חלק מהפשרה בין מדינות הצפון למדינות הדרום .
היות שהסעיף עצמו מגביל את תוקף האיסור לתקופה שבין אשרור החוקה לשנת 1808, חשיבותו בהווה היא היסטורית בלבד.
בשנת 1807 חוקק הקונגרס חוק שאוסר על יבוא עבדים החל מהיום הראשון בו איסור שכזה יהיה חוקתי.
הנשיא תומאס ג'פרסון, שבעצמו היה בעל עבדים, עודד את החקיקה.
הוא חתם על החוק שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1808.
סעיף 2: צו הביאס קורפוס
סעיף זה מכונה "סעיף ההשהיה" (suspension clause), והוא אוסר השהיה של הזכאות לצו הביאס קורפוס, מלבד במקרים חריגים של מרד או פלישה:
במשפט המקובל צו הביאס קורפוס הוא צו המורה להביא אדם שמוחזק בניגוד לרצונו (אסיר, עציר, אדם שמאושפז בכפייה וכדומה) בפני שופט, על מנת שניתן יהיה לבדוק את חוקיות החזקתו ולשחררו אם החזקתו אינה חוקית.
הצו מכונה גם "הצו הגדול" (The Great Writ) ויש לו חשיבות עצומה בפסיקה של בתי המשפט בארצות הברית בתחום המשפט הפלילי.
יש שרואים בהגנה נגד השהייתו את "המקור החשוב ביותר להגנה על חירות הפרט בחוקה".
המקור לצו ההביאס קורפוס הוא במגנה כרטה.
בשנת 1679 הפך הפרלמנט האנגלי את ההגנה שמקנה הצו לחוק.
האימפריה הבריטית שללה את הזכאות להביאס קורפוס בחלק מהקולוניות, אך הזכות עמדה למתיישבים בקולוניות בצפון אמריקה.
מנסחי החוקה הכירו בחשיבות הצו, שאיפשר לאזרחים בבריטניה ולמתיישבים בצפון אמריקה לערער על הפעלה שרירותית של כוחו של הכתר.
עם זאת, מההיסטוריה של בריטניה הם הכירו גם את העובדה שבזמנים יוצאים מגדר הרגיל השהה הפרלמנט את הזכאות לצו.
בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית, מספר מדינות פעלו באופן דומה והשהו את הזכאות לצו.
סעיף זה בחוקה משלב את ההכרה בחשיבות הרבה של הזכאות לצו עם ההכרה בצורך להשהותו במצב חירום.
הסעיף לא מגדיר במפורש למי נתונה הסמכות להשהות את הצו במצב חירום.
הגרסה הראשונה שנשקלה בוועידת החוקה התייחסה במפורש למחוקקים בקונגרס, אך בהמשך שונה הסעיף לגרסה עם הלשון הסבילה, שאושרה בסופו של דבר.
אי-בהירות זו שיחקה תפקיד משמעותי בשנת 1861, בתחילת מלחמת האזרחים, כאשר הורה הנשיא אברהם לינקולן על השהיית הזכאות להביאס קורפוס בסביבת מסילות הרכבת שחיברו את הבירה עם פילדלפיה.
לינקולן חשש שמרד פוטנציאלי במרילנד יסכן את וושינגטון.
באותה שנה הוציא נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני צו הביאס קורפוס, שהורה להביא לפניו את ג'ון מרימן, אשר נעצר ללא צו מעצר בפורט מקהנרי.
הצבא, בהוראת לינקולן, התעלם מהצו.
בעקבות זאת, קבע טוני בפסק דין אקס פארטה מרימן, שהסמכות להשהות את הזכאות לצו הביאס קורפוס לא נתונה בידי הנשיא, אלא בידי הקונגרס בלבד.
לינקולן בחר לא לציית לפסק הדין - מרימן לא הובא מייד בפני שופט ולינקולן המשיך להשהות את הצו במספר מקרים אחרים.
בשנת 1863 עברה בקונגרס חקיקה שמשהה את הצו.
בפסק דין חמדי נגד רמספלד, משנת 2004 צידד אנטונין סקאליה, בדעת מיעוט, בפרשנות של טוני.
הוא נימק שהבחירה של מנסחי החוקה לכלול את סעיף ההשהייה בפרק הראשון לחוקה מורה על כוונתם לתת את הסמכות הזו לקונגרס.
הקונגרס ובתי המשפט שינו לאורך השנים את הכללים לגבי זכאות לצו הביאס קורפוס.
בתקופת התנועה לזכויות האזרח נטה בית המשפט להרחיב את הזכאות, ומשנות ה-70 של המאה העשרים נטו בית המשפט והקונגרס לצמצמה.
בעקבות הפיגוע המגדלי התאומים בשנת 1993 והפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995, העביר הקונגרס בשנת 1996 את "חוק האנטי-טרוריזם והאפקטיביות של עונש המוות", שבין השאר צמצם את הזכאות לצו הביאס קורפוס בבתי משפט פדרליים ואסר על הגשה של יותר מבקשה אחת לצו על ידי נאשם יחיד.
הקונגרס ניסה גם להשהות את זכאותם של עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו לבקש צו הביאס קורפוס, אך בשורה של החלטות בעשור הראשון של שנות ה-2000 קבע בית המשפט העליון שהחלטות הקונגרס בעניין גואנטנמו אינן חוקתיות לאור סעיף זה.
בהחלטה האחרונה בנושא זה כתב השופט אנתוני קנדי, "העובדה שמנסחי החוקה החשיבו את הצו לכלי חיוני להגנה על חירות הפרט ניכרת מכך שהם דאגו לציין את התנאים המוגבלים להשהייתו: הצו יכול להיות מושהה רק כאשר בטיחות הציבור דורשת זאת, בזמן מרד או פלישה".
סעיף 3: איסור הרשעה בחקיקה וחקיקה למפרע
סעיף זה כולל שתי מגבלות על חקיקת הקונגרס: (1) לקונגרס אסור לחוקק חוק שמרשיע וגוזר את הדין של אדם או קבוצה ללא משפט (bill of attainder); (2) אסורה חקיקה למפרע.
מנסחי החוקה ראו בשני סוגי החקיקה האסורים סכנה ברורה לחירות האדם ועבירות מהותיות על כללי הצדק.
על החשיבות הרבה שהם הקנו לאיסורים על סוגי חקיקה אלה מעידה העובדה ששניהם חלים גם על הקונגרס וגם על המחוקקים במדינות השונות.
השימוש ב-"bill of attainder" היה מוכר למנסחי החוקה מהמשפט המקובל, מההיסטוריה של השלטון הבריטי בשלוש עשרה המושבות, וממספר מקרים בהן המדינות עצמן, לפני המהפכה, השתמשו בחקיקה מעין זו.
במקור הבריטי התייחס המושג לחוקים של הפרלמנט שהטילו עונש מוות ללא משפט.
חוקים שהטילו עונשים פחותים מעונש מוות נקראו "bills of pains and penalties".
הבחנה זו הביאה חלק מפרשני החוקה לטענה שהחוקה אוסרת על הרשעה וענישה בחקיקה רק במקרים של עונש מוות.
בפסק דין פלטשר נגד פאק משנת 1810, קבע בית המשפט העליון שגם אקט חקיקתי שמחרים רכוש הוא בגדר bill of attainder.
בשנת 1867 קבע בית המשפט שהאיסור כולל כל חקיקה שמרשיעה ללא משפט.
בית המשפט העליון התייחס לאיסור על הרשעה בחקיקה כחלק מהמסגרת החוקתית שמגדירה את הפרדת הרשויות בארצות הברית.
פסק דין חשוב בהקשר זה הוא "ארצות הברית נגד בראון" משנת 1965. פסק הדין עסק בחוק שאסר מינוי לוועד המנהל של ארגון עובדים על מי שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית בחמש השנים טרם המינוי.
ארל וורן כתב בדעת הרוב שהכוונה באיסור על הרשעה וענישה בחקיקה "הייתה ליישם את עקרון הפרדת הכוחות בין שלוש הרשויות של הממשלה, על ידי איסור על שימוש של המחוקק בכוח המשפט".
הוא קבע גם שיש להבין את הסעיף כאוסר על ענישה בחקיקה גם נגד יחידים וגם כנגד קבוצות.
זו הייתה הפעם האחרונה, נכון לינואר 2021, שבה פסל בית המשפט חוק של הקונגרס בטענה שהחוק מפר את האיסור על הרשעה וענישה בחקיקה.
בית המשפט קבע קריטריונים להגדרה של חוק שנופל תחת האיסור בפסק דין "ניקסון נגד מינהל השירותים הכלליים".
לאחר ההתפטרות של ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט, קבע הקונגרס חוק שהעביר את מסמכיו והקלטותיו של ניקסון למשמורת פדרלית, על מנת למנוע את השמדתם.
ניקסון טען שהחוק מפר את האיסור על הרשעה וענישה בחקיקה, אך בית המשפט פסק נגדו.
נקבע בהחלטה שחוק מפר את האיסור החוקתי אם ורק אם הוא כולל שלושה אלמנטים: (1) הוא מוכוון ספציפית לאדם יחיד או קבוצה; (2) הוא כולל ענישה; (3) אין בו הרשאה להליך משפטי.
לפני אשרור החוקה מספר מדינות העבירו חוקים למפרע, אך מנסחי החוקה היו תמימי דעים שחקיקה כזו עוברת על כללי הצדק ואינה ראויה.
המילטון הגדיר חקיקה למפרע ככלי של משטרים טיראנים.
מקרה מפורסם של חקיקה למפרע, שהיה מוכר למנסחי החוקה ולשופטים שפירשו את הסעיף, הוא זה של ג'ון פנוויק, שהוצא להורג בשנת 1697, לאחר שהפרלמנט האנגלי העביר חוק ששילב הרשעה בחקיקה וחקיקה למפרע.
מנסחי החוקה התווכחו על השאלה האם יש לאסור חקיקה למפרע רק בדין הפלילי או גם בדין האזרחי.
הנוסח הסופי לא פותר שאלה זו באופן ברור, שכן האיסור הוא אבסולוטי, אך חלק מהצירים בוועידה האמינו שהמושג "אקס פוסט פקטו" עצמו מתייחס לדין הפלילי בלבד.
תומאס ג'פרסון כתב ב-1813 ש"התחושה שחקיקה למפרע נוגדת את משפט הטבע היא כה חזקה בארצות הברית, שמעטות, אם בכלל, מהחוקות של המדינות שלא אסרו אותה"; אך באותו המכתב הוא כתב גם ש"החוקה אמנם אוסרת [על חוקים למפרע] רק במקרים פליליים; אך הם בלתי-צודקים באופן זהה במקרים אזרחיים ובמקרים פליליים".
בשנת 1798, פסק דין קלדר נגד בול פירש שחקיקה למפרע אסורה רק בתחום הפלילי.
מאז קיבל בית המשפט את העמדה הזו בכל המקרים, למעט מקרים שבהם ענישה פלילית 'מתחפשת' לחקיקה אזרחית.
סעיף זה אוסר על הקונגרס לקבוע מס גולגולת או "כל מס ישיר אחר", אלא אם יחולק המס באופן פרופורציונלי בין המדינות, על פי חלקן באוכלוסייה:
מנסחי החוקה ניסו לאזן בין הצורך בגביית מס עבור הממשל הפדרלי לבין חששם משימוש מופרז או מושחת בכוח המיסוי.
הם החשיבו מיסים ישירים למסוכנים יותר ממיסים עקיפים, ולכן דרשו שמיסים ישירים ייגבו מהמדינות, בהתאם לגודל אוכלוסייתן.
המשמעות של "מס ישיר", כפי שהבינו מנסחי החוקה את המושג, אינה מוסכמת על כל החוקרים.
ביומנים של מדיסון מוועידת החוקה צוין שרופוס קינג שאל בוועידה "מהי המשמעות המדויקת של מס ישיר?", ו"אף אחד לא ענה".
לכל הפחות, מלבד מס גולגולת התכוונו המנסחים לכלול תחת קטגוריה זו גם מס רכוש ומקרקעין.
בשנת 1894 פסק בית המשפט העליון שחוק מס הכנסה שעבר באותה שנה אינו חוקתי, אלא אם יגבה מהמדינות באופן יחסי, על פי גודל אוכלוסייתן.
בכך אימץ בית המשפט הגדרה רחבה יותר של "מס ישיר".
התיקון ה-16 (1913) קבע שבסמכות הקונגרס להטיל ולגבות מס הכנסה, מכל מקור שהוא, ומבלי להתחשב בגודל האוכלוסייה של המדינות.
בכך בוטל באופן מעשי עיקר האיסור בסעיף זה.
עם זאת, התיקון ה-16 מתייחס רק למס הכנסה, כך שבאופן תאורטי ייתכן מס ישיר שאינו מס הכנסה ועל כן אינו פטור מהסעיף.
בפסק הדין בנושא אובמה-קייר משנת 2012 קבעה דעת הרוב שרק מס גולגולת ומס רכוש הם בגדר מיסים ישירים (ויוצא מכך שהמס שהטיל הקונגרס על מי שלא ירכוש ביטוח בריאות אינו מס ישיר ולכן פטור מסעיף זה).
סעיף 5: איסור על מס יצוא
סעיף זה אוסר על הטלת מיסים על יצוא למדינות זרות:
האיסור על הטלת מס על יצוא היה אינטרס של מדינות הדרום, שכלכלתן הסתמכה על יצוא כותנה.
רוב נציגי הדרום בוועידת החוקה התעקשו על האיסור מחשש שמדינות הצפון ישתמשו במס יצוא על מנת להעביר עושר מהדרום לצפון וכן כדרך עקיפה להגביל שימוש בעבדים.
חלק מהנציגים, כולל וושינגטון, מדיסון והמילטון, חשבו שמס יצוא הוא כלי הכרחי לגיוס משאבים לממשל הפדרלי, אך ידם בנושא זה הייתה על התחתונה.
בית המשפט פירש את הסעיף כאיסור מוחלט על מיסים שמוכוונים למוצרים שנמצאים בתוך תהליך היצוא ועל פעילויות ושירותים שקשורים באופן ברור לתהליך היצוא.
עם זאת, מותר לממשל להטיל אגרות ועמלות.
סעיף 6: איסור על אפליה בין נמלים של מדינות שונות
סעיף זה אוסר על הממשל הפדרלי לנקוט במדיניות מעדיפה כלפי נמלים של מדינה אחת באיחוד על חשבון נמלים במדינות אחרות:
הסעיף נועד למנוע מהממשל לפעול באופן שיפלה בין מדינות מתוך אינטרס כלכלי.
ההצעה לכלול את הסעיף הועלתה על ידי הנציגים ממרילנד, שחששו שכלי שיט שפניהם מועדות לנמל בולטימור, או ממנו לעבר האוקיינוס האטלנטי, יאולצו לעצור בווירג'יניה.
בית המשפט פירש את הסעיף באופן צר - אפליה ברורה בין נמלים של מדינות שונות היא פסולה, אך לממשל מותר להשקיע בנמלים אחדים ולא באחרים, ליצור מכשולים, כגון גשרים שמפריעים לנמל של מדינה אחת ולא לזה של אחרת, או להטיל מיסים שיפגעו בנמלים אחדים ולא באחרים.
סעיף 7: הקצבות בחוק כתנאי למשיכת כספים
סעיף זה מכונה "סעיף ההקצבות" (Appropriations Clause).
הוא מבסס עיקרון חשוב בממשל האמריקאי, והוא אחד מהסעיפים שמבטיחים את הפרדת הרשויות ואת קיומם של איזונים ובלמים בין הרשויות.
הסמכות של הקונגרס להטיל מיסים שייצרו הכנסות לממשל הפדרלי ולקבוע כיצד ישתמש הממשל בכספים אלה, נתונה בסעיף 1 של החלק השמיני.
סעיף 18 בחלק השמיני מעצים את הסמכות הזו.
סעיף ההקצבות מגביל את הסמכות הזו: הוא קובע שלא ניתן לעשות שימוש בכספי הציבור למטרה כלשהי, מבלי שהקונגרס יחוקק במפורש הרשאה להשתמש בכספים לאותה מטרה.
ככל שמעוניינת הרשות המבצעת להשתמש בכספי הציבור, היא תלויה לשם כך בקונגרס, שיכול לאזן או לבלום את שאיפותיה.
זהו סעיף חשוב בביסוס "כוח הארנק" של הקונגרס.
סעיף 8: איסור הענקת תוארי אצולה וקבלת מתנות ממנהיגים זרים
סעיף זה כולל שני איסורים: (1) אסור לממשלת ארצות הברית להעניק תוארי אצולה כלשהם; (2) אסור לעובדי מדינה לקבל מתנות, תוארים, או תגמולים כלשהם משליטים של מדינות זרות, אלא אם יאשר זאת הקונגרס.
על פי אלכסנדר המילטון, האיסור על קבלת תוארי אצולה נועד להבטיח את היותה של ארצות הברית רפובליקה.
הוא כתב, "אין צורך להגיד דבר על מנת להדגים את חשיבות האיסור על תוארי אצולה.
איסור זה יכול באמת להיקרא אבן-הפינה של ממשלה רפובליקנית; כי כל עוד הם [תוארי אצולה] אסורים, לעולם לא תוכל להיות סכנה חמורה שהממשלה תהיה משהו אחר מממשלה של העם".
מדיסון הביע בכתבי הפדרליסט עמדה זהה: "אם דרושה הוכחה נוספת כלשהי לאופי הרפובליקני של מערכת זו, המכריעה ביותר תימצא באיסור האבסולוטי על תוארי אצולה".
אידיאל נוסף שאיסור זה מחזק הוא עיקרון השוויון החברתי, במובן שהמקור לאי-השוויון בחברה נובע מהבחירות והמעשים של בני אדם, ולא מלידה או השתייכות למעמד חברתי מוכר.
האיסור על הענקת תוארי אצולה תקף גם לגבי מדינות האיחוד, כפי שכתוב בחלק העשירי של פרק זה.
לקראת סוף הוועידה הציע צ'ארלס פינקני להוסיף איסור על קבלת מתנות ותגמולים אחרים ממנהיגים במדינות זרות.
למתנות היה תפקיד משמעותי באירופה, כחלק מהיחסים הדיפלומטיים בין מדינות.
במאה השבע-עשרה הרפובליקה ההולנדית הייתה המדינה הראשונה שאסרה על שגריריה לקבל מתנות.
המתיישבים באמריקה הצפונית הכירו את התקדים ההולנדי וכללו איסור זהה בתקנון הקונפדרציה.
כשהוצעה לבנג'מין פרנקלין, בעת שהיה שגריר בצרפת, קופסה לטבק משובצת יהלומים, הוא ביקש וקיבל מקונגרס הפדרציה אישור לקבלה.
פיקני הסביר בוועידה שמטרת הסעיף היא למנוע השפעה זרה, והצירים החליטו להוסיפו ולכלול בו את האפשרות לקבל אישור מיוחד מהקונגרס לקבלת מתנות, כפי שעשה פרנקלין לפני כן.
בוועידת וירג'יניה לאשרור החוקה הסביר אדמונד רנדולף שמטרת הסעיף היא למנוע שחיתות.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, התעורר עניין מחודש בסעיף, זאת בשל העובדה שבבעלות הנשיא דונלד טראמפ היו עסקים, כגון מגדל טראמפ במנהטן, שקיבלו תשלום ממנהיגים זרים.
מצב זה עורר שאלות לגבי משמעות המילה "תגמול" (emolument) - האם היא כוללת רק מתנות ותשלום בעבור שירותים שניתנו מתוקף משרה או כל תשלום שהוא, והאם נושאי משרה נבחרים נכללים תחת ההגדרה "אדם שמחזיק במשרת אמון או משרה שיש בצדה שכר".
קבוצה של יותר מ-200 חברי קונגרס דמוקרטים הגישו עתירה בנושא נגד הנשיא, אך בית המשפט העליון סירב לדון בה וערכאות נמוכות יותר דחו את העתירה בטענה שאין לעותרים זכות עמידה.
הצעת התיקון לחוקה של תוארי אצולה
ב-27 באפריל 1810 אושרה ב הצעת תיקון לחוקה של ארצות הברית בלשון זו:
התיקון עבר בבית הנבחרים ארבעה ימים מאוחר יותר, ב-1 במאי.
המניע מאחורי הצעת התיקון הזה, שמרחיב את סעיף 8, היה יחסיה הרעועים של ארצות הברית באותה העת עם ממלכה המאוחדת וצרפת.
האמריקאים חששו כי הבריטים והצרפתים ישתמשו בתוארי אצולה או במשרות כדי לשחד אמריקאים לחצות את הקווים ולצדד בהם בסכסוך עתידי, ולא במדינתם.
לבסוף, התיקון לא נתקבל במספר הדרוש של בתי הנבחרים במדינות השונות בארצות הברית, שהיה נחוץ לצורך אישורו, ולכן מעולם לא הוחל.
חרף כך, לתיקון לא נתווספה מגבלת זמן לחקיקתו, כך שבדומה לתיקון ה-27, שהוצע ב-1789 אך נתקבל רק ב-1992, אישורו של התיקון בבתי הנבחרים של המדינות השונות בארצות הברית עודנו אפשרי.
חלק עשירי: מגבלות על המדינות
החלק העשירי והאחרון בפרק הראשון לחוקה קובע רשימה של איסורים שחלים על מדינות האיחוד.
יחד עם החלק השמיני, שמגדיר את סמכויות הקונגרס, והחלק התשיעי, שקובע מגבלות על סמכות הממשל הפדרלי, חלק זה מסייע להגדיר את היחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, את התחומים שבהם לממשל יש סמכות בלעדית, את התחומים שבהם הממשל חולק סמכויות עם המדינות ואת אלה שבהם הסמכות היא בלעדית למדינות.
את המגבלות שמצויות בחלק העשירי ניתן לחלק לארבע קבוצות.
הקבוצה הראשונה כוללת מגבלות שחלות גם על הממשל הפדרלי ועל כן היא מגדירה תחום של פעילויות שאסורות באופן קטגורי.
לדוגמה, איסור על הרשעה וענישה בחקיקה, חקיקה למפרע והענקת תוארי אצולה.
הקבוצה השנייה כוללת איסורים בענייני מלחמה ודיפלומטיה, שחלים רק על המדינות, ועל כן מחזקים את סמכות הממשל בעניינים אלה.
הקבוצה השלישית כוללת איסורים בעניינים פיננסיים, כמו הנפקת מטבעות, אשר יוצרים תחום של פעילות פיננסית שנמצא בסמכות הבלעדית של הממשל הפדרלי.
הקבוצה הרביעית עוסקת בחלקן של המדינות בענייני פנים וחוץ.
חלוקה נוספת היא בין האיסורים שבסעיף הראשון, שהם אבסולוטיים, לבין האיסורים שבסעיפים 2 ו-3 שהקונגרס יכול להחליט להשהותם במקרים מסוימים.
סעיף 1 כולל שורה של איסורים שחלים על מדינות באופן אבסולוטי - בניגוד לאיסורים בסעיפים 2 ו-3, הקונגרס לא יכול להרשות למדינות לחרוג מאיסורים אלו.
הקבוצה הראשונה של האיסורים קשורה ביחסי חוץ.
למדינות אסור להיכנס בקשרים של אמנה, ברית או קונפדרציה עם מדינות זרות.
סמכות זו ליצור קשרים רשמיים ומחייבים תחת החוק הבינלאומי נתונה באופן בלעדי לממשל הפדרלי.
בכלל זאת, אסור למדינות גם לתת לפריבטירים כתבי הרשאה להתקיף ספינות זרות ולקחת מהן שלל, סמכות שנתונה לקונגרס.
כתבי הרשאה שכאלה היו נפוצים במאה ה-18 ויכולים היו להוות עילה למלחמה.
כל האיסורים האלו מבטאים את השאיפה של מנסחי החוקה לתת לממשל הפדרלי סמכות בלעדית בענייני חוץ רשמיים.
מדיסון טען שאיסורים אלה מובנים מאליהם ולא מצריכים הסבר.
הקבוצה השנייה של האיסורים בסעיף זה קשורה בענייני כסף ופיננסים.
היא כוללת איסור על הנפקת מטבעות ושטרות ועל הכרה בהילך חוקי כלשהו מלבד כסף וזהב.
פעילויות אלה מותרות לממשל הפדרלי, כך שגם איסורים אלה יוצרים תחום של פעילות שנתון באופן בלעדי לממשל הפדרלי.
איסורים אלה נועדו ליצור אחידות ויציבות ולמנוע ניהול פיננסי לא אחראי, שמנסחי החוקה ראו כסיבה מרכזית לחוסר היציבות הכלכלית בשנים שלאחר המהפכה.
הקבוצה השלישית כוללת איסורים על פעילויות שאסורות גם על הממשל הפדרלי: איסור על הרשעה וענישה בחקיקה, איסור על חקיקה למפרע, ואיסור על הענקת תוארי אצולה .
האיסור שמשך את תשומת הלב הרבה ביותר הוא האיסור על חקיקה שפוגמת בהתחייבויות חוזיות, ועל שמו מכונה הסעיף "סעיף החוזה" (contract clause).
כמו האיסורים האחרים בתחום הפיננסי, איסור זה נועד למנוע התערבות לא אחראית של המדינות בכלכלה.
באופן ספציפי, מנסחי החוקה היו ביקורתיים כלפי הנכונות של מדינות להתערב בחוזים בין נושים לחייבים לטובת האחרונים.
בנוסף, הם חשבו שהסעיף הכרחי כדי לשמור על היכולת של הממשל הפדרלי לנהל יחסים כלכליים בינלאומיים.
הסעיף נוסח לפי מודל שכבר היה קיים בטריטוריה הצפון-מערבית.
היות שאיסור זה הוא היחיד שנוגע ישירות ליחסים בין מדינות האיחוד לפעילות הכלכלית של אזרחיהן, הוא הפך, בעשורים הראשונים אחרי אשרור החוקה, לעילה מרכזית בעתירות משפטיות נגד המדינות.
בית המשפט העליון פירש את הסעיף כתקף לא רק לגבי חוזים פרטיים, אלא גם לגבי חוזים שבהם המדינה היא אחד הצדדים.
ב-1827 קבע בית המשפט שהאיסור תקף לגבי כל ניסיון של המחוקקים להתערב בחוזים שכבר נחתמו, אך הוא לא מונע מהמדינות לחוקק חוקים לגבי חוזים עתידיים במטרה להבטיח את הביטחון והיציבות של התחייבויות חוזיות.
פסיקה זו ושינויים מאוחרים יותר במבנה הכלכלה הפכו את האיסור לבעל חשיבות משנית.
סעיף 2: מיסים על יבוא ויצוא
סעיף זה נועד להבטיח את היכולת של הממשל הפדרלי להסדיר את המסחר עם מדינות זרות (חלק 8 סעיף 3).
בוועידת החוקה, נראה שלפחות חלק מהצירים הבינו את הסעיף כחל לא רק על מסחר עם מדינות זרות, אלא גם לגבי מסחר בין מדינות שונות באיחוד.
מדיסון תמך במפורש באיסור מס על יבוא ממדינה אחרת מהאיחוד.
בית המשפט העליון אישר בפסק דין בראון נגד מרילנד משנת 1827, שהסעיף תקף גם לגבי מסחר בינלאומי וגם לגבי מסחר בין-מדינתי.
עם זאת, בפסק דין וודרוף נגד פרהאם משנת 1869 קבע בית המשפט העליון שהמילים "יבוא" ו"יצוא" מתייחסות אך ורק למסחר בינלאומי, ולכן הסעיף אינו עוסק במסחר בין מדינות האיחוד, אלא במסחר בינלאומי בלבד.
השופט קלארנס תומאס טען בדעת מיעוט משנת 1997, שההחלטה בתיק וודרוף נגד פרהאם הייתה שגויה ושפרשנות נכונה של הסעיף כוללת איסור על יבוא ויצוא בין-מדינתי.
עם זאת, מאז הפסיקה ב-1869 אף פסק דין של בית המשפט העליון לא ערער על הקביעה שהסעיף תקף אך ורק למסחר בינלאומי, ונושאים הקשורים להטיית מסחר בין-מדינתי לא נידונו תחת סעיף זה, אלא בהתייחס לסעיף המסחר הרדום (חלק 8 סעיף 3).
סעיף 3: מסי נמל, ענייני חוץ וביטחון
האיסור הראשון בסעיף זה הוא על גביית דמי נמל מכלי שיט (duty of tonnage) על ידי המדינות.
המילה "tonnage", כמו טון, מתייחסת למשקל, אך בית המשפט פירש את האיסור ככולל את "כל המיסים או המכסים, לא חשוב מה שמם או צורתם, וגם אם אינם נמדדים על פי המשקל של כלי השיט, שמוטלים על מנת לגבות תשלום בעבור הזכות להיכנס, לסחור או לשהות בנמל".
השופט סטיבן ברייר הסביר בפסק דין בשנת 2009, שמטרת האיסור היא למנוע מהמדינות לעקוף את האיסור על הטלת מיסי יבוא ויצוא בסעיף הקודם.
אילו היו יכולות המדינות לגבות מס מכלי שיט שנכנסים לנמל או פועלים בשטחו, קל היה לעקוף את האיסור על הטלת מיסי יבוא ויצוא.
בנוסף, האיסור מבטא שאיפה למנוע ממדינות להשיג באמצעות מיסוי יתרון המבוסס על מיקומן הגאוגרפי.
עם זאת, האיסור לא תקף לגבי שירותים שונים שמספק הנמל, כגון גרירה, אחסון, פריקה וטעינה.
האיסורים האחרים בסעיף נוגעים לענייני חוץ, צבא וביטחון.
מנסחי החוקה ביקשו לשמור על העליונות של הממשל הפדרלי בעניינים אלה, ולכן הטילו מגבלות על פעולות שונות של המדינות.
באופן כללי למדינות מותר להעביר כל חוק, כל עוד הוא לא מתנגש עם החוק הפדרלי או עם החוקה עצמה, אך מנסחי החוקה חשבו שגישה זו לא מספקת ביטחון מספיק נגד פעילות עוינת של מדינה אחת כנגד שכנתה.
מסיבה זו הם החליטו לקבוע בחוקה שפעילות כגון החזקת חיילים וספינות מלחמה בימי שלום דורשת אישור מפורש מהקונגרס.
הדרישה לאישור מהקונגרס מבטיחה שכל המדינות יהיו מודעות לניסיון של שכנותיהן להקים כוח צבאי.
על פי הסעיף יכולות מדינות להיכנס ל"הסכם או חוזה" (agreement or compact) אחת עם השנייה או עם כוח זר בהסכמת הקונגרס בלבד, בעוד שהאיסור בסעיף הראשון לחלק זה על "אמנה, קונפדרציה או ברית" (treaty confederation or alliance) הוא קטגורי, כך שגם הקונגרס לא יכול לאפשר את עקיפתו.
בית המשפט העליון קבע בשנת 1840 שבהוספת המילה "הסכם" התכוונו מנסחי החוקה להתנות כל הסכמה שהיא, "כתובה או מילולית, רשמית או בלתי-רשמית, פוזיטיבית או משתמעת", באישור של הקונגרס.
על פי הסעיף נראה שמגבלה זו חלה על הסכמים עם כוח זר באותה מידה שהיא חלה על הסכמים בין המדינות עצמן, אך בסוף המאה ה-19 החל בית המשפט לקבוע כללים שמקלים על קביעת הסכמות בין המדינות.
הכלל שנקבע הוא שמדינות יכולות להגיע להסכמה אחת עם השנייה, כל עוד ההסכמה לא נוטה להגדיל את כוחן הפוליטי של המדינות המסכימות על חשבון אחרות, או לפגוע בכוח של הממשל הפדרלי.
כך למשל, בשנת 1978 אישר בית המשפט הסכם מס שנערך בין מספר מדינות ללא הסכמת הקונגרס.
פרק שירה (נקרא גם פרקי שירה, ברייתא דפרק שירה או שירת הבריאה) הוא חיבור קצר המסוגנן בלשון חז"ל.
הפרק מכיל בתוכו קטעי שירה אותם שרות כל הבריות בשבח הקב"ה.
מרבית הקטעים הם פסוקים הלקוחים מהתנ"ך, חלקם הגדול מספר תהלים.
יש במסורת היהודית שייחסו חיבור זה לדוד המלך (כמשתמע מפתיחת החיבור), וכך כתב גם המבי"ט.
יש מי שכתב שפרק שירה הוא חיבור משותף של דוד ובנו שלמה המלך.
רבי משה תקו התייחס לחיבור בביקורתיות וטען שהוא אינו אלא זיוף פסאודואפיגרפי שנוצר על ידי הקראים.
מלאכי בית אריה, שפרסם מהדורה מדעית (דיפלומטית) של החיבור, שיער כי פרק שירה הוא חלק מספרות ההיכלות, שהתפתחה בתקופת התנאים ובראשית תקופת האמוראים, והוא מן הקבצים הקדומים ביותר בספרות זו, וחובר בתקופת התנאים, במאה השלישית.
ככל הנראה, עד המאה השלוש עשרה המדרש היה ידוע בעיקר בחוגים מיסטיים.
מהמאה השלוש עשרה והלאה הוא החל להופיע במחזורים, קובצי תפילה, וסידורים.
בתחילה בעיקר בקשר לתפילות בעלות גוון מיסטי, ובמחזורי מקובלים, ובהמשך גם הופיע גם בסידורים של חוגים רבניים שלא היו בעלי נטייה למיסטיקה.
תוכנו של המדרש, המייחס פרסוניפיקציה (האנשה) קיצונית לכל דבר בבריאה, דבר הנראה לכאורה זר ליהדות, עורר עליו במהלך הדורות ביקורות חריפות, ואף טענות לזיוף.
כתגובה, נתחברו למדרש פירושים והסברים שונים, על דרך הקבלה, הפילוסופיה, הדרשנות, ועוד.
לדעת רבי יוסף אלבו עיקרו של פרק שירה הוא מחשבת הלב הלומד חכמה ומוסר מכל נברא:
מי הם האומרים את השירה
בעין יעקב למסכת עבודה זרה מביא בשם הריטב"א שאין הכוונה שהיצורים אומרים את השירה המיוחסת להם, אלא שאילו הייתה לחיה יכולת דיבור היה ראוי שתאמר את השירה: .
לעומת זאת החיד"א כותב ששירה זו המלאך הממונה על אותו נברא אומרה: .
בדומה לזה כתוב בנפש החיים של הרב חיים מוולוז'ין: .
הרב חיים בן עטר כתב בספר אור החיים בפירוש הפסוק במעשה חטא עץ הדעת : .
קטעי פתיחה - שלושה קטעים המנוסחים כברייתות העוסקות במעלת אמירת פרק שירה, וברייתא נוספת המתארת את פגישתו של דוד המלך עם צפרדע אחת
שישה פרקי שירה - שישה פרקים בהם מתוארת השירה של כל בריה
קטע סגירה - קטע המנוסח כברייתא על ר' ישעיה תלמידו של רבי חנינא בן דוסא.
הקטע הוא פסאודואפיגרפי, והורכב מקטעי מאמרים של תנאים במדרשים ובתלמודים.
הקטע דומה מאוד בלשונו לפסקות בעלי מטרה זהה בחיבורים המיסטיים הקדומים שיעור קומה ומרכבה רבה.
במהלך הדורות נתחברו מספר פירושים לחיבור.
ביאור רבי שמואל קמחי נכתב בשנת ק"ז, נדפס במהד' זכרון אהרן, סגנון רציונלי
ביאור המבי"ט, בתוך בית אלהים, ונציה של"ו
מספרים תהילות ה', מאת הרבנים חנניה וגמליאל מונסיליצ'י, מנטובה תכ"א, סגנון דרשני
שיח יצחק ושער שמעון מאת רבי יצחק ורבי שמעון ניקולשברג, ונציה תכ"ד, סגנון קבלי
שדה בוכים מאת רבי יוסף מפוזן, פפד"א תל"ט, סגנון קבלי
דברי חכמים מאת רבי יהודה ליב פוחוביצר, המבורג תנ"ב
שיר חנוכה מאת רבי שמואל פאלק, ונציה תנ"ד
תיקוני שבת מאת רבי אהרן בן שמואל, ברלין תס"א, סגנון דרשני-קבלי
דרך חיים מאת רבי חיים ליפשיץ, זולצבך תס"ד
שערי רחמים מאת רבי יהודה בן פרץ, ונציה ת"ע, סגנון קבלי
שער השמיים מאת השל"ה, אמשטדרם תע"ז
פי אליהו מאת רבי אליהו דייץ, אלטונה תצ"ה
זמרת הארץ מאת רבי יעקב עמדין, בתוך סידורו בית יעקב, אלטונה תק"ה, סגנון סימבולי-קבלי
ביאור הרב"ך, קובץ בית אהרן וישראל תשס"ג סיון-תמוז גיליון קז עמ' ה, ובמהד' זכרון אהרן
ביאור רבי דוד אופנהיים, במהד' זכרון אהרן
ככר לאדן מאת החיד"א, ליוורנו תקס"א
ביאור רבי חיים פלאג'י בספרו ימצא חיים, איזמיר תרכ"ג, סימן סד
ברכת השיר מאת רבי ברוך בנדיט גלקסמן, לודז' תרצ"ד
כנף רננים מאת רבי חנוך זונדל לוריא, קראטשין תר"ב, סגנון אליגורי מוסרי
ישיר משה מאת רבי משה שלמה זלמן זטורניסקי, וילנא תר"ן, סגנון דרשני-פלפולי
פרק בשיר מאת רבי יחיאל בנימין מפלוצק, וילנה תרנ"ט
זמרת הארץ והשמים, מאת רבי מרדכי אליעזר וובר, ירושלים תרנ"א, סגנון דרשני
במאה ה-20 וה-21 התפרסמו פירושים רבים.
פרק טלוויזיה הוא פרק מתוך יצירה טלוויזיונית, למשל סדרת טלוויזיה.
הפרק הראשון שמופק בסדרה מתוסרטת נקרא "פיילוט", כאשר המילה "פיילוט" משמשת לעיתים גם כשמו של הפרק, ופרק סיום מכונה בדרך כלל "פינאלה".
פרק המסתיים באמצעו של קליימקס דרמטי נקרא לעיתים קרובות "קליף האנגר".
פרקים כאלה הם נפוצים מאוד באופרות סבון יומיות וכן בפרקי סיום של סדרות פריים טיים המחולקים לשני חלקים.
פרק יכול להיות חלק מעלילה מתמשכת הנפרשת על פני קשת סיפור נרטיבית, עונה, מספר עונות או על פני סדרה שלמה.
ישנם גם מקרים מיוחדים, כך למשל עלילתה של כל עונה בסדרה הישראלית היומית "בטיפול" מחולקת לחמש עלילות משנה, כאשר אחד מימי השבוע מוקדש לכל אחת מן העלילות.
יש סדרות שאימצו לעצמן תבנית לשמות הפרקים שיזהו כל פרק עם הסדרה.
כך למשל שמות כל פרקיה של הסדרה "סיינפלד" מלבד אחד מתחילים במילה "The" (ה"א הידיעה בנוסח העברי), הרוב המוחלט של שמות פרקיה של הסדרה "חברים" מתחילים במילים The one..."" ("האחד" במובן "הפרק").
שמות כל פרקיה של הסדרה "מונק" מכילים את המילים "מר מונק".
שמו של כל פרק ב־"24" מציין את השעה ביממה בה מתרחשת עלילתו.
תוכניות אירוח לא מעניקות בדרך כלל שמות לפרקיהן, מלבד יוצאות דופן כמו "המופע של ג'רי ספרינגר".
ישנן גם סדרות דרמה שלא מעניקות שמות לפרקיהן, כמו למשל "מרחק נגיעה" הישראלית.
פרקדו (בלעז: PercaDu) הוא צמד נגני כלי הקשה ישראלי.
הצמד נוסד ב-1996 על ידי תומר יריב ועדי מורג, וזכה מאז להצלחה הן בישראל והן ברחבי העולם.
הצמד זכה בפרסים רבים בתחרויות מוזיקה בינלאומיות רבות, הופיע בפסטיבלים שונים בארץ ובעולם (בין השאר בפסטיבל ישראל) ואף הלחין ומבצע את המוזיקה במחזה של תיאטרון בית ליסין.
הצמד מופיע בקונצרטים רבים בישראל ובעולם, הן באופן עצמאי והן בשיתוף פעולה עם תזמורות נחשבות.
הנגנים תומר יריב ועדי מורג נפגשו בשנת 1996 בסדנת המוזיקה של אלון בור, נגן כלי ההקשה הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בהנחייתו של בור הקימו את צמד פרקדו, ששמו נגזר מהמילים "Percussion" (הקשה) ו-"Duo" (צמד).
כבר בתחילת דרכו זכה הצמד להערכה רבה בארץ ובעולם.
זכייה במקום הראשון בתחרות הבינלאומית הנחשבת של Percussive Arts Society בארצות הברית הביאה לפרסום הצמד בעולם ופתחה בפניו דלתות רבות.
בשנת 2001 הצמד אומץ על ידי המרכז למוזיקה ירושלים והופק לראשונה תקליטור של יצירותיו.
הצמד מופיע ברחבי הארץ והעולם, הן בקונצרטים עצמאיים והן באירועים שונים.
הצמד השתתף מספר פעמים בפסטיבל ישראל.
בנוסף להופעותיו הרגילות, הצמד מופיע יחד עם תזמורות שונות ברחבי העולם.
בשנת 2006 הצמד הוזמן על ידי המנצח זובין מהטה להופיע כסולנים בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ביצירה שהוזמנה במיוחד עבורם אצל המלחין אבנר דורמן.
בעקבות שיתוף פעולה זה הוזמן הצמד להופיע בשנת 2007 בקונצרט דומה יחד עם תזמורת פסטיבל וורביה ובמרץ 2009 יחד עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בקונצרט דומה בניצוחו של זובין מהטה בקרנגי הול.
הצמד הלחין את המוזיקה למחזה "אקווה" של תיאטרון בית ליסין, ומבצע אותה במהלך ההצגה על הבמה.
שיתוף פעול זה הקנה לצמד את המועמדות לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2008 בקטגוריית מלחין השנה.
הצמד מעביר כיתת אמן למוזיקה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
צמד פרקדו מנגן על למעלה מ-50 כלי הקשה שונים, ובפרט במרימבות שנבנו במיוחד בשבילם, מערכות תופים, דרבוקות וכלי הקשה מסורתיים מתרבויות שונות ברחבי העולם.
במהלך ההופעות עובר הצמד בין הכלים השונים, לעיתים אף במהלך הנגינה של אותה היצירה.
הרפרטואר של הצמד כולל יצירות קלאסיות שעובדו למרימבה ולכלי הקשה, וכן יצירות עכשוויות שנכתבו במיוחד לכלים אלו.
חלק מהיצירות שמבצע הצמד נכתבו במיוחד בשבילו ובשיתוף עמו.
יריב ומורג אף כתבו מספר יצירות בעצמם ועיבדו יצירות קלאסיות לנגינה בכלי הקשה.
פֶּרַק (במלאית: Perak) היא מדינה במלזיה.
פרק נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בפננג בצפון-מערב, קדה ותאילנד בצפון, קלנטן ופהנג במזרח, סלנגור בדרום ומצר מלאקה במערב.
בירתה היא איפוה והבירה המלכותית שלה (מקום משכנו של הסולטאן) היא קואלה קנגסר.
שמה המורחב של המדינה הוא פרק דרול רידזואן (במלאית: Perak Darul Ridzuan, בג'אווי: ڨيرق دار الرّضوان).
בתחילת המאה ה-16 פורטוגל פלשה לסולטנות מלאקה.
עקב כך אחד מבניו של הסולטאן האחרון של מלאקה הקים באזור המדינה של היום את סולטנות פרק.
מ-1641 האימפריה ההולנדית ניסתה להשתלט על המסחר בבדיל שנכרה בפרק ובמסגרת כך הם הקימו מבצרים על גדות נהר פרק ועל האי פנגקור.
ב-1950 הם אילצו את סולטאן פרק לחתום על הסכם שנתן להם בלעדיות בסחר הבדיל ובאותה שנה הם הקימו תחנת מסחר בפרק.
ב-1651 תושבי פרק תקפו את התחנה וגירשו את ההולנדים.
ב-1655 ההולנדים ניסו לחדש את החוזה ולאחר שסורבו הם ניסו לכבוש את פרק.
בתגובה אנשי פרק וסולטנות אצ'ה תקפו והדפו אותם.
ב-1670 ההולנדים הקימו מבצר באי פנגקור.
הפעם אנשי פרק הסכימו בגלל החשש שסיאם תספח את פרק.
אף על פי כן ב-1685 פרק תקפה וגירשה את ההולנדים.