tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקשר בין האימפריה הביזנטית לדוכסות רומא, שתאורטית הייתה חלק מן האימפריה, נותק כליל כאשר הנציבות הביזנטית ברוונה נכנעה בסופו של דבר ללומברדים בפיקודו של המלך אייסטולף ב-751. על מנת לנטרל את האיום הלומברדי פנה האפיפיור סטפנוס השני (הקרוי לעיתים סטפנוס השלישי) בבקשת עזרה לשליט הפרנקים בפועל פפין הגוץ.
סטפנוס נתן את ברכת הכנסייה לשאיפתו של פפין להדיח את המלך המרובינגי כילדריך השלישי ולהכתיר את עצמו במקומו.
כמו כן העניק סטפנוס לפפין את התואר "פטריקיוס של הרומאים".
בתמורה לתמיכה זו הוביל פפין את הצבא הפרנקי במסעות כיבוש לאיטליה ב-754, וב-756 וכבש את רובה.
בשנת 756 התחייב פפין במסמך המכונה "מתת פפין" להעניק לאפיפיור שטחים נרחבים באיטליה.
השטחים כללו את רוונה ואת הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה), שטחים שבעבר היוו את האקסארכיה של רוונה.
מתת פפין הסתמכה כפי הנראה על "מתת קונסטנטינוס", מסמך שנחשף 700 שנה אחר כך כמזויף, ועל פיו התחייב כביכול הקיסר הרומי קונסטנטינוס לתת מעמד קיסרי לאפיפיור באיטליה ובשטחי המערב.
מתת פפין נחשבת כמאורע המכונן של מדינת האפיפיור.
ב-774 אישר בנו של פפין, קרל הגדול, את ההבטחות שניתנו במתת פפין.
בהדרגה הגדיל קרל הגדול את השטחים שהיו בשליטה ריבונית של האפיפיור.
ב-781 קבע קרל הגדול בחוק כי שטחים אלה כוללים את דוכסות רומא כבסיס, ואליה צורפו רוונה, הפנטאפוליס, חלקים מדוכסות בנוונטו, דרום־מערב טוסקנה, קורסיקה, לומברדיה ועוד מספר ערים איטלקיות.
בשנת 787 נוספו מספר ערים איטלקיות ובהן קפואה למדינת האפיפיור.
שיתוף הפעולה בין האפיפיורות לשושלת הקרולינגית הגיע לשיאו בשנת 800 כשהאפיפיור לאו השלישי הכתיר את קרל הגדול כ"קיסר הרומאים" (Augustus Romanorum).
עם זאת, טיבם המדויק של היחסים שבין האפיפיורים לקיסרים ובין מדינת האפיפיור לאימפריה נותר מעורפל.
האם היה האפיפיור שליט ריבוני על מדינה במרכז איטליה?
או שמא הייתה מדינת האפיפיור חלק מהאימפריה הפרנקית שעליו היו לאפיפיור סמכויות מנהליות בלבד?
גם האפיפיורים יוחנן השנים עשר, בנדיקטוס השביעי, בנדיקטוס השמיני, יוחנן התשעה-עשר ובנדיקטוס התשיעי היו מצאצאיה של מארוציה.
בפועל לא היו האפיפיורים מסוגלים לכפות את מרותם על השטחים הנרחבים וההרריים של מדינת האפיפיור, והאזור שימר את שיטת הממשל של הלומברדים – חלוקה למחוזות קטנים רבים שבראשם עומד אציל מקומי והם מרוכזים מסביב למבצר.
המלך הגרמני אוטו הראשון כבש את צפון איטליה באמצע המאה ה-10 לאחר שורת קרבות, והאפיפיור יוחנן השנים עשר הכתיר אותו כקיסר (הראשון שהוכתר במשך למעלה מ-40 שנה).
שניהם אישרו בחתימתם את ההסכם הקרוי "דיפלומה אוטוניאנום" (Diploma Ottonianum), שבו התחייב הקיסר הגרמני לכבד את ריבונות האפיפיור במדינת האפיפיור, אך גם נקבע בו כי הקיסר יהיה אחראי על מינוי האפיפיורים.
עם זאת, במהלך מאתיים השנים הבאות היו מריבות מרובות על נושאים רבים בין האפיפיורים לבין הקיסרים, והשליטים הגרמנים התייחסו למדינת האפיפיור כאל חלק מממלכתם בכל עת שהשליטו את מרותם על איטליה.
שטחה של מדינת האפיפיור הלך וקטן, ובאמצע המאה ה-11 היה שלטון האפיפיורים מוגבל לדוכסות רומא ולשטחים שסביבה בלבד.
מאבק ממושך התנהל סביב האדמות שמטילדה רוזנת טוסקנה הורישה תחילה לאפיפיור (1108) ואחר כך לקיסר (1111) ובסופו של דבר מנעה התנגדותם של הקיסרים את התפשטות מדינת האפיפיור לשטחים בצפון איטליה.
לאחר עימותים שונים, נקבע בוועידה שהתכנסה בארמון הלטראנו ברומא בשנת 1059 שקיסר האימפריה הרומית הקדושה לא יהיה מעורב בבחירת האפיפיור.
מניע עיקרי ברפורמה הגרגוריאנית היה הרצון להשתחרר מההתערבות הקיסרית בניהול מדינת האפיפיור.
בתחילת המאה ה-14 היו מדינת האפיפיור וגם שאר הנסיכויות האיטלקיות עצמאיות בפועל.
השליטה במחוזות מדינת האפיפיור שמחוץ לאזור "נחלת פטרוס הקדוש" (רומא וסביבותיה) התחלקה בין שלושה גורמים עיקריים:
נציג האפיפיור, המכונה "לגאט" (שליח) או "רקטור" (מנהיג מושל).
אצילים מקומיים שהיו וסאלים של האפיפיור.
מוסדות שלטון קומונאליים (של הקומונות ששלטו בחלק מהערים) שקיבלו פריבילגיות מהאפיפיור.
המנהל האפיפיורי ניסה כל העת להתחזק על חשבון הגורמים האחרים.
כך למשל ניטלה מידי כמה מהקומונות הזכות למנות ראש עירייה, זכות החקיקה והשיפוט.
שטחי מדינת האפיפיור התרחבו בצורה ניכרת במהלך תקופת הרנסאנס, במיוחד בתקופתם של האפיפיורים אלכסנדר השישי ויוליוס השני.
האפיפיור הפך לאחד השליטים החשובים ביותר באיטליה.
בנוסף להיותו ראש הכנסייה, הוא עמד בראש צבא שלחם בשליטים שכנים וכרת עמם בריתות.
האפיפיורים נאבקו על השליטה בלא הרף ורק במאה ה-16 עלה בידי האפיפיור להשליט מרות של ממש על כל שטחי מדינתו.
בתחילת המאה ה-14 החל סכסוך בין מלך צרפת פיליפ היפה לבין האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
הסכסוך עסק בתשלומי מיסים של אנשי כמורה למלך בצרפת.
תוצאות הסכסוך היו שבספטמבר 1303 פרצו שליחי המלך לטירת האפיפיור באנייני הסמוכה לרומא וניסו לאסור אותו.
הניסיון אמנם נכשל, אבל האפיפיור מת חודש אחר כך, כנראה כתוצאה ממכות שספג בניסיון המאסר.
האפיפיור שנבחר אחריו, בנדיקטוס האחד עשר, מת תשעה חודשים לאחר בחירתו, והאפיפיור החדש שבא במקומו, קלמנס החמישי, נבחר בחסות פיליפ היפה ומקום מושבו נקבע בעיר אביניון שבצרפת.
בתקופה שבין 1309 עד 1378 ישבו האפיפיורים בעיר זו.
תקופה זו נקראת גם "גלות בבל של האפיפיור" והיא מסמלת את ירידת כוחה של הכנסייה בראשות האפיפיור אל מול כוחו של המלך.
בתקופה זו נוספה העיר אביניון עצמה והשטחים שסביבה למדינת האפיפיור.
היא נותרה רכושו של האפיפיור גם אחרי שהאפיפיורים חזרו לרומא וחזרה לרשות צרפת רק במהפכה הצרפתית.
גם בתקופה זו, שכונתה מאוחר יותר "גלות אביניון", נותרה מדינת האפיפיור רשמית תחת שליטת האפיפיור.
למעשה התערער לחלוטין שלטונו של האפיפיור בשטחים אלה ורוב הערים במדינת האפיפיור היו תחת שלטונן בפועל של משפחות "סיניורים" (רודנים).
בעיר רומא עצמה שררה אנרכיה ונציג האפיפיור (ה"לגאט") לא הצליח להשליט בעיר מרות.
את השינוי חולל הקרדינל הספרדי חיל דה אלבורנוס (Gil Álvarez Carrillo de Albornoz) שנשלח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השישי כלגאט לרומא.
אלבורנוס השתמש באמצעים כספיים שקיבל מהאפיפיור ובהפעלת כוח באמצעות צבא שכירי חרב וכפה על הסיניורים לקבל את מרות האפיפיור.
הם הוכרו כ"ממלאי מקום אפוסטוליים" (vicari apostolici), תואר שאפשר להם המשך שליטה אבל היה כרוך בתשלום מס שנתי לאפיפיור, בהתחייבות לשירות צבאי והיה מוגבל ל-10 שנים.
אלבורנוס היה אחראי לשכלול וייעול המנהל האפיפיורי במדינה והוא גם יזם את אוסף החוקים של מדינת האפיפיור – הקודקס "Constitutiones Agegidianae" – ששימש כבסיס לחוק במדינת האפיפיור עד 1816.
הצלחתו של אלבורנוס הייתה זמנית.
הנסיכויות והרפובליקות העצמאיות האחרות באיטליה חששו מכוחה הגובר של מדינת האפיפיור.
שליטי פירנצה עודדו מרידות של הערים בתחומי מדינת האפיפיור ואחר־כך נקלעו למלחמה ישירות מול מדינת האפיפיור – מלחמת שמונת הקדושים (1375–1378).
משהסתיימה המלחמה התחולל הקרע המערבי ("הקרע הגדול" 1378–1417, שבמהלכו כיהנו במקביל במשך כ-40 שנה שני אפיפיורים, איטלקי וצרפתי) והאנרכיה חזרה למדינת האפיפיור.
בסיום התקופה נבחר מרטינוס החמישי כאפיפיור (1417–1431) והוא הצליח לחדש את המונרכיה האפיפיורית.
המדינה חולקה ל-7 יחידות שלטון טריטוריאליות: על הגדולות שבהן שלטו לגאטים ועל הקטנות יותר שלטו רקטורים.
במשך המאה ה-15 עברו על מדינת האפיפיור זעזועים שנבעו ממרידות פנימיות בהם החלו אישים שאימצו את הרעיונות החדשים של הרנסאנס.
הם קראו לשחרור מהרודנות האפיפיורית וכן יצאו נגד הנפוטיזם (העדפת בני המשפחה) בחלוקת רכוש הכנסייה ומשרות כנסייתיות, השיטה בה נקטו האפיפיורים של תקופה זו.
סיבה נוספת לזעזועים במדינת האפיפיור היו המאבקים בין הספרדים לצרפתים על השליטה באיטליה, שהיו כרוכים במסעות כיבוש של צבאות זרים על אדמת איטליה.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר השישי התפוררה מדינת האפיפיור לקבוצת מדינות זעירות בשליטת קרוביו של האפיפיור ממשפחת בורג'ה.
בנו של אלכסנדר, צֶ'זַרֶה בּוֹרְג'ה, השתלט על מחוז רומאניה והפך אותו לדוכסות בשלטונו.
משם יצא למסעות כיבוש במטרה להפוך את מדינת האפיפיור לממלכת מרכז איטליה, אולם עם מותו של אלכסנדר השישי ב-1503, חזר המצב לקדמותו.
יורשו של אלכסנדר, האפיפיור יוליוס השני, החל בשורת מסעות כיבוש שהחזירה למדינת האפיפיור שטחים שהיו בבעלותה בעבר ואף הרחיבה אותה.
הוא כבש את פרוג'ה ובולוניה, הצטרף לברית קמבריי ואילץ את ונציה להחזיר את רוונה, צ'רוויה, פאאנצה ורימיני.
אחר־כך ארגן יוליוס את "הליגה הקדושה" על מנת לסלק את הצרפתים מאיטליה.
הערים רג'ו אמיליה ומודנה שהיו שייכות לדוכסות פרארה נלקחו אף הן, אך יורשו של יוליוס, האפיפיור לאו העשירי, נאלץ להחזירן לדוכס ב-1515.
מדיניות החוץ של האפיפיור שכיהן אחריהם, קלמנס השביעי, המיטה אסון על רומא.
קלמנס תמך בצרפת וחיילותיו של מלך ספרד קרל החמישי, אויבה של צרפת, פלשו למדינת האפיפיור ובזזו אותה.
רומא עצמה נכבשה ב-6 במאי 1527 ובמשך 8 ימים בזזו חייליו של קארל (שלא קיבלו שכר) את העיר, מאורע המכונה "Sacco di Roma".
האפיפיור עצמו הוחזק בשבי במצודת סנט אנג'לו שברומא עד 6 בדצמבר.
ב-1529 חתם האפיפיור על חוזה שלום עם הקיסר בברצלונה וקיבל בחזרה את השליטה על אדמותיו.
החוזה אושרר בכינוס בולוניה ב-24 באפריל 1530 בטקס שבו קיבל קרל החמישי כתר קיסרי מקלמנס השביעי.
בהמשך המאה ה-16 עדיין התנהלה מדינת האפיפיור כמדינה עצמאית בנושאי חוץ, אלא שהחלטה של האפיפיור פאולוס הרביעי לכרות שוב ברית עם הצרפתים כנגד הספרדים הובילה לכישלון צבאי נוסף (1555) שבעטיו חדלה מדינת האפיפיור להופיע בזירה הבינלאומית כגורם מדיני עצמאי.
הפעילות הצבאית האחרונה של מדינת האפיפיור הייתה במסגרת הברית שארגן האפיפיור כנגד האימפריה העות'מאנית.
קרב לפנטו (1570), שבו ניצחו הציים המאוחדים של ספרד, ונציה והאפיפיור את הצי הטורקי, היה הפעם האחרונה שבה הופיעה מדינת האפיפיור ככוח צבאי.
השלטון במדינת האפיפיור היה אבסולוטי כמקובל במדינות אחרות באירופה.
האפיפיור שלט במדינה במישרין באמצעות שליחיו הלגאטים (מושלי המחוזות) ונעזר בראש לשכת האפיפיור, ובמוסדות הקוריה הרומאית.
ערים ואזורים רבים ניתנו על ידי האפיפיורים במהלך השנים כנחלה לקרובי משפחתם והשלטון בהם עבר בירושה לבנים זכרים.
כאשר לא היה בן זכר שישמש כיורש חוקי, איבדה המשפחה את זכות השליטה והמקום חזר בדרך כלל לשליטת האפיפיור.
כך חזרו לבעלות האפיפיור פרארה (1597), מונטפלטרו, אורבינו ופזארו (1631).
במאה ה-18 הגיעה מדינת האפיפיור לשיא גודלה וכללה את רוב מרכז איטליה – לאציו, אומבריה, מארקה, ונחלות האפיפיור ברוונה, פרארה ובולוניה.
כמו כן נכללו במדינת האפיפיור המובלעות הקטנות של בנוונטו ופונטקורבו בדרום איטליה, והמחוז הגדול יותר רוזנות וֶנֶסֶן שמסביב לאביניון שבדרום צרפת.
עם זאת, הממשל הכנסייתי כמעט שלא נקט שום צעדים לקידום הכלכלה הנחשלת של מדינת האפיפיור.
האדמות רוכזו בידי מספר מצומצם של משפחות אצילים שהחכירו אותן בתנאים קשים לאריסים.
על מנת לעמוד בתנאי החכירה גרמו האריסים לניצול יתר של האדמות ולדלדולן או שפנו למעשי שוד, ולכן האזור הכפרי של מדינת הכנסייה התאפיין בחוסר ביטחון.
ההכנסות ממדינת האפיפיור לא היו יכולים לכסות את תפעולה של חצר אפיפיור מפוארת וממשל אפיפיורי מנופח, שבשנת 1800 כלל על פי הערכה כ-30,000 מועסקים מיותרים.
המהפכה הצרפתית הייתה הרסנית לשטחים שבשלטון האפיפיור כשם שהייתה הרסנית לכנסייה הקתולית באופן כללי.
רוזנות ונסן ואביניון סופחו לצרפת ב-1791. ב-1796 פלשו הצרפתים בפיקודו של נפוליאון לאיטליה, ובחורף 1797 נאלץ האפיפיור פיוס השישי לחתום על שלום טולנטינו.
בהסכם זה ויתר האפיפיור על השטחים בדרום צרפת, ועל פרארה, בולוניה ורומאניה שסופחו לרפובליקה הציסאלפינית שתחת חסותה של צרפת וכמו כן התחייב לתשלום פיצויי מלחמה.
ב-1798 כבש הגנרל הצרפתי ברתיה (Berthier) בשליחות נפוליאון את רומא וצרף את השטחים שנותרו בשליטת מדינת האפיפיור לרפובליקה הרומית.
האפיפיור פיוס השישי, שלא הסכים לוותר על ריבונותו על שטחים אלה, נלקח כאסיר לוואלנס בצרפת ומת שם ב-29 באוגוסט 1799. הרפובליקה הרומית התקיימה מספר מועט של חודשים.
בקיץ 1798 הצליחו צבאות הקואליציה השנייה בראשות האוסטרים והרוסים להביס את הצבא הצרפתי באיטליה, רומא נכבשה והשלטון האפיפיורי הושב על כנו.
בשנת 1800, בחסות פרנץ השני קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בחרו הקרדינלים בוונציה את האפיפיור פיוס השביעי.
באותה שנה כבש נפוליאון את איטליה וביוני 1800 והוא העביר את השליטה במדינת האפיפיור בממדיה המוקטנים לפיוס השביעי.
שטחה של מדינת האפיפיור הוקטן עוד יותר בשנת 1806, כשנפוליאון מסר את בנוונטו לשר החוץ הצרפתי טליראן ואת פונטקורבו למרשל ברנדוט.
ב-1808 פלשו הצרפתים שוב למדינת האפיפיור משום שהאפיפיור סירב לסגור את נמליו בפני ספינות אנגליות.
ב-1809 חולקה מדינת האפיפיור בין שטחים שצורפו לממלכת איטליה שזה עתה הוקמה ובין שטחים שסופחו לקיסרות הצרפתית.
רומא הוכרזה "עיר קיסרית" ובנו של נפוליאון שנולד ב-1811 קיבל את התואר "מלך רומא".
פיוס השביעי, שהטיל חרם על נפוליאון, נאסר והוחזק בטירת פונטנבלו שליד פריז.
בקונגרס וינה (1815) שהתכנס בסוף תקופת נפוליאון, הצליח נציג האפיפיור, הקרדינל ארקולה קונסלווי, לשכנע את הקונגרס לאשר את הקמת מדינת האפיפיור מחדש בממדיה הקודמים, למעט אביניון ורוזנות ונסן שנשארו חלק מצרפת ושטחים מצפון לנהר הפו באיטליה שהועברו לשליטת האוסטרים.
מקונגרס וינה ועד איחוד איטליה
בתקופה שלאחר קונגרס וינה הונהגו במדינת האפיפיור מספר רפורמות בתחומי החקיקה, הכלכלה והמיסוי, ובוטלו זכויות היתר של גופים ואישים מסוימים.
אבל השלטון נשאר אבסולוטי ולאוכלוסייה המקומית לא ניתן בו ייצוג.
רעיונות לאומניים וליברליים שמקורם במהפכה הצרפתית אשר נקלטו באיטליה כתוצאה משלטון הצרפתים בה, גרמו לתסיסה כנגד השלטון הכנסייתי האבסולוטי במדינת האפיפיור.
תסיסה זו התבטאה במרידות ובפעולות טרור של מחתרות כמו הקרבונרים.
התגובה של האפיפיורים הייתה הגברת הדיכוי המשטרתי והטלת צנזורה שרק חיזקה את הקרבונרים והמתנגדים הליברלים.
עם מותו של האפיפיור פיוס השביעי ב-1830 פרצה מרידה בבולוניה.
בהנהגתו של ג'וזפה מציני, מייסד התנועה המהפכנית "איטליה הצעירה" (Giovane Italia), התכנסו נציגים בבולוניה ב-1831 כפרלמנט של המחוזות המאוחדים על מנת להקים ממשל רפובליקני ולבחור ממשלה זמנית.
האפיפיור החדש גרגוריוס השישה עשר ביקש את עזרת אוסטריה והצבא האוסטרי השתלט על בולוניה, מודנה ופרמה.
עם עזיבת הצבא פרצו מיד מהומות חדשות בבולוניה והאפיפיור ביקש שוב את סיועם של האוסטרים, אשר כבשו את בולוניה שוב ונשארו בה הפעם עד 1838. במקביל השתלט הצבא הצרפתי על אנקונה.
בניגוד להבטחותיו מתקופת טרום בחירתו לליברליזציה בשלטון, התמיד גרגוריוס במדיניות הריאקציונרית של קודמיו, והתסיסה הפוליטית שבראשה עמד מציני כנגד ממשל הכנסייה הלכה וגברה.
בחירתו של פיוס התשיעי ב-16 ביוני 1846 שנחשב ליברל ותומך באיחוד איטליה התקבלה בהתלהבות.
פיוס כינס ברומא את מועצת המדינה, שלראשונה בתולדותיה הייתה מורכבת מנציגים נבחרים של המחוזות השונים (אם כי לחבר הקרדינלים הייתה זכות וטו על החלטות המועצה), הקים ממשלה רשמית שכללה בתחילה אנשי כמורה בלבד, והציע לממלכות טוסקנה וסרדיניה לאחד את גביית המכס.
הליברלים דרשו שיתוף של האזרחים בממשלה ואכן מרד שפרץ אילץ את האפיפיור למנות ממשלה של אזרחים ובה היה כומר אחד בלבד.
ב-14 במרץ 1848 פיטר פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה את הנסיך מטרניך בעקבות מהומות בווינה והאיטלקים החליטו לנצל את ההזדמנות כדי לפרוק את עולה של אוסטריה והתקוממו.
הכול ציפו שהאפיפיור התומך באיחוד איטליה יצטרף למלחמה לשחרור איטליה, אלא שב-29 באפריל 1848 פרסם האפיפיור אנציקליקה ובה הודיע כי לעולם לא ישתכנע להשתתף במלחמה כנגד מעצמה קתולית כדוגמת אוסטריה וכי הוא לא יקבל על עצמו לעולם את ראשות הקונפדרציה האיטלקית.
מציני העלה את הדרישה שרומא תהפוך לרפובליקה.
פרצה מרידה ברומא ופיוס נאלץ להימלט ב-24 בנובמבר כשהוא מחופש, לעיר גַאֶטה שבממלכת נאפולי לשהות בחסות המלך פרדיננדו השני.
בינתיים התהפך הגלגל – קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כשל בניסיונו לאחד את האיטלקים תחת שלטונו כשהובס שוב ושוב על ידי האוסטרים ובראשם מרשל רדצקי ולאחר התבוסה בקרב נובארה (23 במרץ 1849) התפטר והעביר את המלוכה לבנו ויטוריו אמנואלה השני.
הרפובליקנים ברומא נאלצו לעמוד הן בפני צבא אוסטרי מצפון הן בפני הצבא של פרדיננדו מלך נאפולי מדרום (שתמך באפיפיור הגולה) והן בפני איום חדש.
נשיא צרפת הנבחר לואי נפוליאון קיבל בקשות מהאפיפיור הגולה לסיוע והחליט להיענות להן כצעד שנועד להשיג את תמיכת השמרנים בצרפת כהכנה למטרתו האמיתית להיבחר כקיסר.
לואי נפוליאון שלח בהסכמת האספה המכוננת בפריז חיל משלוח צרפתי, שצר על רומא וכבש אותה ב-2 ביולי 1849. האפיפיור חזר לעיר ב-12 באפריל 1850 ושב למשול במדינה.
שׂבע מרורים, החליט האפיפיור פיוס התשיעי לבטל את הממשל החוקתי של 1846 בטענה כי השארת החוקה נוגדת את האינטרסים החיוניים של המדינה ואת חוקי הכנסייה.
שיתוף הפעולה בין האוסטרים לצרפתים באיטליה היה זמני.
ביולי 1859 הצליח ראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה, לשכנע את נפוליאון השלישי קיסר צרפת לכרות ברית כנגד האוסטרים.
באותה שנה הביסו הכוחות המשולבים של צרפת ופיימונטה את הצבא האוסטרי במגנטה ובסולפרינו.
בהסכם שחתם נפוליאון השלישי עם פרנץ יוזף קיסר אוסטריה הועברה לומברדיה לידי פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים.
כמו כן נקבע כי תקום קונפדרציה של מדינות איטליה (ובהן ונטו האוסטרית) ובראשה יעמוד האפיפיור.
חלק זה בהסכם לא התממש.
ב-1860 הצביעו תושבי טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו למדינת האפיפיור, על סיפוח מרצון לפיימונטה.
האפיפיור לא הסכים לוותר מרצון על שטחים אלה והודיע על נידוי והחרמת ויטוריו אמנואלה מלך פיימונטה ואלה התומכים בו, וכמו כן הכריז על הקמת צבא מתנדבים שילחמו להחזרת השטחים שאבדו.
באותה שנה החלה התקוממות בסיציליה נגד פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, שהיה מבית בורבון הצרפתי.
ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות; המורדים הצטרפו לכוח ותוך חודשיים כבשו את כל האי.
המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של מלך נאפולי.
לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך פיימונטה.
בדרכו לנאפולי, ליד אנקונה בירת מחוז מארקה, גבר צבאו ב-18 בספטמבר 1860 על צבאו של האפיפיור אשר ניסה לעצור את התקדמותו.
חודשיים אחר־כך החליטו תושבי מחוז מארקה במשאל עם על סיפוח מרצון לממלכת סרדיניה-פיימונטה.
למרות התנגדותו העיקשת, נאלץ פרנצ'סקו מלך נאפולי להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה.
ב-13 במרץ 1861 הכריז ויטוריו אמנואלה מלך פיימונטה על עצמו מלך איטליה.
ב-1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה.
באותה שנה רצה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה מעשי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור.
שנה אחר־כך ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם ב-3 בנובמבר 1867 במנטנה, צפונית מזרחית לרומא, בתבוסה לצבא האפיפיור ולחיל משלוח צרפתי.
חיל־מצב צרפתי נשאר ברומא ומנע את סיפוחה לממלכת איטליה.
ב-20 בספטמבר 1870, לאחר שחיל המצב הצרפתי התפנה כתוצאה מתבוסת הצרפתים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא.
משאל עם אישר את סיפוח רומא לאיטליה וב-30 ביוני 1871 נקבעה רומא כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
כצפוי הייתה תגובת האפיפיור פיוס התשיעי נזעמת.
האפיפיור הטיל חרם על כל המשתתפים והמתכננים של כיבוש מדינת האפיפיור.
בניסיון לרצות את האפיפיור ואת הממשלות הזרות שתמכו בו חוקקה איטליה ב-13 במאי 1871 את חוק ה"ערבויות" על פיו נשמרה לאפיפיור ריבונותו, קדושת אישיותו וחופש הפעולה של הקונקלווה והמועצות האקומניות.
בנוסף הוענקה לו פנסיה שנתית בגובה של 3 מיליון פרנק והוותיקן, ארמון הלטראנו והאחוזה הכפרית בקסטל גנדולפו הוכרזו שטח אקס־טריטוריאלי.
אבל פיוס התשיעי והאפיפיורים שבאו אחריו סירבו לקבל את אובדן מדינת האפיפיור והסתגרו כאסירים מרצון בוותיקן.
רק ב-1929 הגיעו האפיפיור וממשלת איטליה תחת שלטון בניטו מוסוליני להסדר בהסכמים הלטרניים שהביא להקמת מדינת קריית הוותיקן.
מהקמת מדינת האפיפיור ועד הקונטרה-רפורמציה
יהודים חיו ברומא החל מהמאה ה-1 לפנה"ס.
הקהילה שגשגה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי בסוף התקופה – כשהנצרות הפכה לדת המדינה – החלו הקיסרים לפרסם חוקים שהפלו יהודים לרעה.
עם פלישת העמים הגרמניים ונפילת האימפריה הרומית הדלדלה האוכלוסייה היהודית.
מתקופה זו ועד המאה ה-11 יש מעט ידיעות על הקהילה היהודית.
מהמאה ה-11 החלו להופיע חיבורים בשפה העברית.
בין הידועים שבהם "הערוך" – המילון התלמודי הראשון שחובר על ידי רבי נתן בן יחיאל באמצע המאה ה-11 ו"שיבולי הלקט" – אוסף הלכות שחיבר רבי צדקיה בן אברהם עניו.
בדרך כלל נהנו היהודים באיטליה בכלל ובמדינת האפיפיור בפרט עד המאה ה-12 מחופש דת (למעט האשמה בגידופים כנגד הנצרות בשנת 1021) וזאת בניגוד לגזרות ולפוגרומים מהם סבלו קהילות יהודיות במקומות אחרים באירופה הנוצרית.
עם זאת נאסר על היהודים לכהן במשרות ציבוריות או להיות בעלי קרקעות ולכן נדחקו היהודים לעסוק במסחר, במיוחד באבנים יקרות.
בנימין מטודילה ביקר ברומא באמצע המאה ה-12 ומצא בה "כמו מאתיים יהודים מכובדים".
הוא כתב על רבי יחיאל, נכדו של רבי נתן בעל "הערוך" שהיה אחראי על הנכסים של האפיפיור אלכסנדר השלישי, שהוא "יוצא ובא בבית האפיפיור, והוא פקיד ביתו ועל כל אשר לו".
אפיפיור זה הפגין רגשות ידידות כלפי היהודים כשהצליח להביס תוכניות של אנשי כמורה עוינים בוועידת הלטראנו השלישית (1179) שהטיפו לחקיקה אנטי יהודית מגבילה.
כבר בוויעוד האקומני שאחרי ועידת הלטראנו השלישית, ועידת הלטראנו הרביעית (1215), הוטלה על היהודים חובת נשיאת אות קלון ונאסר על יהודים להסתובב בחוץ ב"שבוע הקדוש" (מיום ראשון של כפות התמרים ועד פסחא).
שיאו של מסע זה היה משפט פריז וכמו במקומות אחרים באירופה ניתנה ההוראה לשריפת התלמוד גם ברומא.
בימי הביניים החל מנהג שביום הכתרתו של אפיפיור חדש הייתה משלחת מיהודי רומא באה לברכו, היה האפיפיור עונה "Legum Probo, sed improbo gentium" (אנו מכבדים את חוקי התורה, אך מסתייגים מהעם).
בשלב מסוים התקבע המנהג שרב העדה היה מביא כתשורה ספר תורה.
האפיפיור היה מקבל את ספר התורה אך היה אומר " Confirmamus sed non consentimus" (אנו מאשרים אך איננו מסכימים), ואז היה האפיפיור מחזיר את ספר התורה מעבר לכתפו השמאלית כאות של בוז.
הגדיל לעשות האפיפיור לאו העשירי.
בשנת 1513, כאשר הגיעה משלחת יהודית לברך אותו לרגל היבחרו השליך לאו את ספר התורה לארץ.
יהודים רבים החלו לעסוק בהלוואות בריבית, תחום הכרחי מבחינה כלכלית, אבל הכנסייה הנוצרית אסרה אותו על נוצרים.
עסקי הבנקאות היהודית שגשגו ומסוף המאה ה-13 החלו הבנקאים היהודים מרומא לפתוח עסקי בנקאות במרכז ובצפון איטליה.
כמו כן היו רופאים יהודים רבים ואף האפיפיורים השתמשו בשירותיהם.
כך למשל היה יצחק בן מרדכי המכונה "מאסטרו גאו" רופאם של ניקולאוס הרביעי ובוניפקיוס השביעי.
הספרות העברית פרחה באיטליה בתקופה זו.
היוצר הידוע ביותר הוא עמנואל בן שלמה בן יקותיאל ממשפחת הצפרוני, הידוע בכינויו עמנואל הרומי (1270–1330, תאריכי הלידה והמוות משוערים).
הוא התפרסם בשל חיבורו "המחברות" המחולק ל-28 מחברות וכולל שירי יין, אהבה וידידות.
בין השירים תרגום של אחד משירי דנטה.
השפעת דנטה על עמנואל באה לידי ביטוי במחברת האחרונה "התופת והעדן", חיקוי ל"הקומדיה האלוהית".
מתקופת הקונטרה-רפורמציה ועד איחוד איטליה
היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב (צהוב הוא סמל הבגידה בנצרות, ראו הטלאי הצהוב) ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת.
האפיפיור הבא פיוס הרביעי אכף הקמת גטאות ברוב ערי איטליה.
בתקופת המהפכה הצרפתית ושלטון נפוליאון זכו היהודים לשוויון זכויות לזמן קצר וב-1808 הוכרז על ביטול הגטו ברומא.
אלא שבעקבות קונגרס וינה הוחזר האפיפיור לשלטון ועמו הוחזרו ההגבלות, הצווים והגטו הרומאי.
גטו זה היה הגטו האחרון שהושאר על כנו במערב אירופה במאה ה-19. ב-1858, לקראת סוף שלטון האפיפיור, אירע המקרה של אדגרדו מורטארה, ילד יהודי שנחטף מביתו שבבולוניה על ידי משטרת האפיפיור ואולץ להתנצר.
עם כיבוש רומא ב-1870 וביטול מדינת האפיפיור זכו יהודי העיר לשוויון זכויות מלא.
הערך כנסייה, מדינת ה־ באנציקלופדיה העברית
הערך States of the Church באנציקלופדיה הקתולית
הערך Papal States באנציקלופדיה בריטניקה (מעט מאוד מידע בשל אורכו הקצר של הערך)
הערך איטליה, הפִסקה העוסקת ביהודים – האנציקלופדיה העברית
קהילת רומא סקירה של פרופ' שלמה סימונסון באתר דעת.
הכס הקדוש והיהודים - תרגום מאמר אנטישמי של הכומר הצרפתי ז'ואן מתחילת המאה ה-20 המפרט ומנתח את הגזרות שהטילו האפיפיורים השונים על היהודים עם דגש על הבולה של פאולוס הרביעי.
מדינת הלכה הוא מונח המבטא ביטוי פופולרי לצורת ממשל תאורטית המורכבת מתאוקרטיה על יסוד ההלכה היהודית.
הגדרת דמותה של מדינת ההלכה התאורטית, אימוצה כאידיאל פוליטי-דתי והמחיר שראוי לציבור לשלם בחתירה ליצירתה – כל אלו שאלות העומדות במרכז הפערים האידאולוגיים בתוך החברה היהודית הדתית בישראל ובחברה היהודית בכלל, בישראל ובתפוצות.
השימוש במונח "מדינת הלכה" מופיע לרוב מצד המתנגדים לקידומה ולקיום כל כפייה דתית בישראל, המאיימת לשיטתם להפוך את מדינת ישראל למדינת הלכה.
בשיח הפוליטי והתרבותי בישראל, המונח 'מדינת הלכה' בא רבות לידי ביטוי.
השימוש הבולט הראשון במונח זה נעשה על ידי דוד בן-גוריון במסגרת הוויכוח הציבורי על חוק מיהו יהודי בשנת 1958, כאשר אמר (איגרת לרב מימון, י"ב תמוז תשי"ח, גנזך צד): "ידוע לך כי בהכרזת העצמאות הודענו על חופש דת ומצפון ולא קבענו שמדינת היהודים תהיה מדינת-הלכה, והרבנים ישלטו בה.
להפך הכרזנו שזו לא תהיה מדינה תיאוקרטית".המונח מדינת הלכה החליף את המונח תיאוקרטיה שבו נעשה שימוש בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה.
המונח מדינת הלכה חדר לשיח הציבורי בעיקר בשנות ה-90 אז החלו לעשות בו שימוש במאמרים עיתונאיים.
במסגרת הדיון ההלכתי בשנים שלאחר הקמת המדינה התקיים דיון תורני ער בשאלת המשטר היהודי הראוי על פי ההלכה.
במסגרת זו קבעו מספר רבנים בולטים כי המדינה היהודית צריכה להיות כפופה לאל ולתורתו, בכלל זה, הרבנים הראשים יצחק הרצוג, ושלמה גורן, והרב אליעזר וולדינברג, דיין בבית הדין הרבני הגדול.
העמדה המקובלת בקרב רבנים אלה היא שהמשטר היהודי הרצוי הוא משטר שבו התורה היא החוק העליון של המדינה, והחוקים שמחוקקים נבחרי הציבור כפופים לחוקיה.
רמת החיבור הראויה בין ההלכה למדינה, שנויה במחלוקת רבת שנים: ישנם התומכים במדינה דמוקרטית כמו בת זמננו, ללא שינוי שיטת הממשל למונרכיה או תיאוקרטיה יהודית.
לשיטתם, המדינה לא תונהג על ידי חוקי האל בבלעדיות ועל ידי נביא או מלך מבית דוד, אלא שהמדינה תשלב כחלק מחוקתה מאפיינים דתיים מובהקים (בעיקר בתחומי הציבוריות).
לעומתם יש שתומכים במדינה שונה לחלוטין מהדמוקרטיה של היום, בה יקום מלך שישלוט בבלעדיות לפי חוקי התורה.
יש מנעד רחב בין הקצוות, כמו גם מחלוקות בתוך ההלכה מה צריכה להיות דרכה בהנהגת המדינה.
יש תומכי משפט עברי טוענים כי בגלל הגבלות פנים-הלכתיות, המשפט הפלילי ההלכתי איננו נועד ליישום, ומטרתו בעיקר חינוכית.
לכן במדינת ההלכה החוק הפלילי שיחול הוא חוק הכנסת, כגרסה מודרנית של משפט המלך המוכר בהלכה, והמשפט העברי ייושם בעיקר בתחום הממוני.
כמו כן, ישנה הסכמה בין פוסקי ההלכה, על בסיס דברי החזון איש (יורה דעה, הלכות שחיטה, ב, טז), שיש להימנע מכפייה דתית אלימה בימינו, ויש אף הטוענים כי ההלכה עצמה מתנגדת לכפייה דתית ברשות היחיד.
יש אנשי אקדמיה דתיים שאף טענו כי המונח מדינת הלכה ריק מתוכן, כיוון שההלכה לא עוסקת בניהול מדינה אלא רק באורח חייו של הפרט.
כמו כן ישנה טענה שמשמעותה של תיאוקרטיה יהודית היא קיומה של עדה יהודית תחת שלטון זר.
בקרב המתנגדים לרעיון מדינת ההלכה מקובל לטעון שישנו ניגוד בין מדינת הלכה ודמוקרטיה.
אחרים טוענים כי תיתכן מדינת הלכה דמוקרטית.
למרבית חוקי מדינת ישראל אין כל זיקה להלכה, אולם חוקים מעטים נובעים ישירות מההלכה או שהם בעלי זיקה הדוקה אליה.
דוגמאות לכך הם חוק חג המצות, האוסר על הצגה פומבית של חמץ בפסח לשם מכירתו, וחוק בשר ומוצריו, הקובע שניתן לייבא בשר לישראל רק אם ניתן לו הכשר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
חוק יסודות המשפט, התש"ם-1980, קבע זיקה ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל", ובתיקון משנת 2018 הורחבה זיקה זו ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של המשפט העברי ומורשת ישראל".
על פי המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון, חוק יסודות המשפט הוא הצינור הפוזיטיבי המשלים חוסרים רבים סביב ההלכה.
לעומתו נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, טען כי ההלכה היהודית אינה מקור מחייב, אלא מצוינת כמקור השראה, שהפירוש המקובל להם מפנה את השופט אל המשפט העברי.
בשנים 1949–1951 פעלה מחתרת ברית הקנאים להקים מדינת הלכה במדינת ישראל.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום (באמהרית: ደቡብ ብሔሮች ብሔረሰቦችና ሕዝቦች) הייתה מדינה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
המדינה השתרעה על פני האזורים שמספרם 7–11 בחלוקה המנהלית של אתיופיה.
בירת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום הייתה העיר אווסה.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום גבלה בקניה בדרום, במדינת גמבלה בצפון, במדינת אורומיה בצפון ומזרח, במדינת סידאמה במזרח ובדרום סודאן במערב.
בשנת 2020 נפרד ממנה אזור סידאמה שהפך למדינה נפרדת.
ב-23 בנובמבר 2021 נפרדו ממנה כמה מחוזות שהפכו למדינת עמי דרום מערב אתיופיה.
ב-19 באוגוסט 2023 נוצרה המדינה האזורית דרום אתיופיה בעקבות משאל העם באזור דרום אתיופיה ב-2023, כשהיתרה הפכה למדינה האזורית מרכז אתיופיה, ובכך התפרקה מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה לשנת 2005, מנתה אוכלוסיית מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום 14,920,984 אנשים, נתון שהעמיד אותה במקום השלישי מבחינת מספר תושבים באתיופיה.
כ-91.4 אחוזים מתושבי המדינה הם כפריים, והיתר הם עירוניים, מה שהופך אותה למדינה הכפרית ביותר באתיופיה.
עם שטח של 112,343 קילומטרים רבועים (מדורג רביעי באתיופיה), הצפיפות הממוצעת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום היא 133 נפשות לקילומטר מרובע.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום הייתה המדינה המגוונת ביותר מבחינה אתנית, בהכילה יותר מ-45 קבוצות אתניות שונות.
ההתפלגות האתנית במדינה היא: 18% סידמאים, 14.72% גורגה, 11.58% וואליטיג'נה, 8.53% אדיאגנה, 5.22% קאפאים והיתר באים משבטים קטנים.
בשל ריבוי השפות, השפה האמהרית הייתה השפה המדוברת במדינה.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום הייתה מחולקת לאחד עשר מחוזות (אזורים) ולשישה תת-מחוזות מיוחדים.
מדינת ברזיל הייתה יחידה מנהלית קולוניאלית באמריקה הפורטוגלית שהתקיימה בין 1621 ל-1815 בחלקים נרחבים משטחה של ברזיל המודרנית.
לאחר כישלון שיטת הקפיטניות הכפיף פליפה השלישי, מלך ספרד ופורטוגל, מספר קפיטניות תחת סמכותה של יחידה מנהלית חדשה, "מדינה", וייסד שתי מדינות שכאלו: מדינת ברזיל, שכללה את רוב האזורים המפותחים דאז של אמריקה הפורטוגלית והתפרשה על אזורי דרום, מרכז-מערב, דרום-מזרח, וכל אזור החוף המזרחי, ואת מדינת מרניאו מצפון לה.
בין 1534 ו-1536, כ-35 שנים לאחר גילויה על ידי פורטוגל, חולקה ברזיל לרצועות רוחביות, שכונו קפיטניות, אשר ניתנו על ידי מלך פורטוגל לאצילים בממלכה במטרה לפתח ולאכלס את הקולוניה.
משלא הושגה מטרה זאת, שלחה פורטוגל ב-1549 מושל כללי לרכז את פעילות הקפיטניות ובכך יצרה שלטון מרכזי.
עם ריכוז השלטון והחלפת האינדיאנים המקומיים בעבדים אפריקנים ככוח עבודה, חלק מהקפיטניות התחילו לספק הכנסות נאות לכלכלת פורטוגל.
ב-1580 כבש פליפה השני, מלך ספרד, את פורטוגל והכריז על עצמו כמלך פיליפה הראשון של פורטוגל.
מאז ועד 1640 שלטה ספרד על פורטוגל, וכתוצאה גם על קולוניותיה, לרבות ברזיל.
עם זאת, ריבוי הרפתקאות צבאיות וניהול פנימי חלש הביאו להידרדרות כלכלית של הממלכות.
עד שעלה לשלטון בנו של פיליפה השני, פליפה השלישי (פיליפה השני של פורטוגל), הלכה וגברה תלותה של ספרד בהכנסות מהקולוניות.
תהליך זה הביא את הצורך בפיקוח צמוד יותר על המסחר והמיסוי בברזיל.
ב-1621 חילק פיליפה השלישי את ברזיל הקולוניאלית לשתי מדינות: מדינת ברזיל ומדינת מרניאו.
מטרת ייסוד מדינת ברזיל הייתה פיקוח הדוק יותר על השלטון המקומי.
מטרת ייסוד מדינת מרניאו הייתה הגברת השמירה על הקפיטניות הצפוניות המרוחקות ממרכז הקולוניות בפני פלישות צרפתיות וכן עידוד הייצור החקלאי והמסחר בו.
מדינת ברזיל כללה את כל הקפיטניות, למעט מרניאו, פרה, וסֶיאָרַה.
בירתה הייתה סלבדור, שהייתה גם בירת הקולוניה כולה עד אז.
בשלהי המאה ה-17, אחרי שפורטוגל הייתה שוב עצמאית, התגלו מכרות זהב, מתכות, יהלומים, ואבנים יקרות נוספות בקפיטניית סאו ויסנטה (São Vicente) הדרומית.
האזור נקרא מינאס ז'ראיס ("מכרות כלליים").
כתוצאה, עברה בירת המדינה ב-1763 לריו דה ז'ניירו, אשר שמשה כנמל יציאה של הזהב לפורטוגל.
לאחר 1720 קיבל שליט המדינה את הכינוי משנה למלך, אף על פי שהמדינה מעולם לא קיבלה תוקף רשמי של מלכות משנה.
בעקבות העתקת מושבה של החצר המלוכה הפורטוגלית אל ברזיל ב-1808, חדלה מדינת ברזיל להתקיים ב-16 בינואר 1815. אז העלה הנסיך העוצר ז'ואאו את כל הקולוניה הברזילאית לדרגת ממלכה ואיחד אותה עם ממלכת פורטוגל ואלגראבש ביחידה מנהלית אחת, המכונה "הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגראבש".
הכלכלה במדינת ברזיל במאה ה-16 וה-17 התבססה על ניצול עבדים אפריקאים בעבודות במטעי הקקאו, הטבק והסוכר.
מזג האוויר הטרופי המאפיין אזור זה אפשר גידול מסיבי של מטעי הסוכר אשר הפיקו פי שלושה רווחים מיתר התפוקה החקלאית.
תהליך הפקת הסוכר מקנה הסוכר הוא תהליך מפרך וממושך שדורש כוח עבודה רב.
כתוצאה ממחסור בכוח עבודה ומהביקוש ההולך וגדל של סוכר במדינות אירופה, צמחה שיטת העבדות.
העבדים בתקופה זו היוו כוח חיוני לכלכלה הקפיטליסטית שהתפתחה, שכן ככל שהדרישה למוצרי יוקרה באירופה גברה, כך גבר הצורך ביותר עבדים.
כמו כן, החברה שצמחה באזורי המטעים הייתה מורכבת ברובה מעבדים אשר נשלטו בידי קבוצת אליטה אירופאית או קריאולית.
קבוצה זו שלטה באוכלוסיית העבדים בכל היבטי החיים כמו התערבות במסגרת המשפחתית ושלילת זכויות אדם בסיסיות.
שיטת ניצול זו היא בין השיטות האכזריות ביותר שהכירה האנושות וקשורה באופן הדוק לשגשוג מדינת ברזיל ומדינות נוספות באירופה.
מדינת אכזיב היא מדינה לכאורה שהוקמה על ידי אלי אביבי.
בפועל הייתה מדינת אכזיב כפר נופש בוהמי שמשך אליו צעירים רבים, בעיקר בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-20, וממשיך לפעול גם בעשור השלישי של המאה ה-21. נשיא "מדינת אכזיב", אלי אביבי, נפטר ב-16 במאי 2018.
המדינה לכאורה ממוקמת בסמוך לשרידי אכזיב, יישוב קדום לחופי הים התיכון בגליל המערבי, כ-5 ק"מ צפונית לנהריה.
בסמוך ישנם גן לאומי אכזיב, 2 שמורות טבע (שמורת חוף אכזיב ושמורה ימית), בית ספר שדה אכזיב ושרידים של הכפר הערבי א-זיב , נכבש על ידי כוח של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות.
מדינת אכזיב לקחה את שמה מאכזיב, עיר נמל עתיקה שהייתה בעלת חשיבות מתקופת הברזל ואילך.
העיר התדלדלה עם השנים, והפכה לחווה וכפר דייגים.
נקודת היישוב הפכה במהלך התקופה הערבית בארץ ישראל לא-זיב, נכבש בידי חטיבת כרמלי במהלך מבצע בן עמי במאי 1948 ותושביו גורשו.
בשנת 1952 שכר אלי אביבי מרשויות מדינת ישראל שני מבנים על החוף במטרה לשפץ אותם.
הוא בנה שם את ביתו (בית שבסיסו בנוי אבן וקומותיו העליונות עשויות עץ) בטכניקות בנייה וגימור שונות מהמקובל, ופתח בו מוזיאון אקלקטי.
הכפר של אביבי זכה להצלחה, והיה מוקד משיכה לבליינים ולצעירים.
בעקבות ההצלחה, הוחלט להקים במקום את כפר הנופש הצרפתי ומאוחר יותר את הגן הלאומי.
מדינת אכזיב הוקמה על ידי אביבי ואשתו רינה בשנת 1971, כצעד מחאה נגד בנייתו של הגן הלאומי במקום.
למדינה לכאורה נבחרו נשיא (אביבי), דגל והמנון, ואף הונפקו דרכונים.
מבקרים באתר יכולים לבקש שדרכוניהם יוחתמו בחותמת מיוחדת.
בשנת 1988 חובר האתר לרשת החשמל הארצית.
כיום, לאחר מותו של אלי אביבי, ב"מדינה" מתגוררת באופן קבוע "אזרחית" אחת - רינה אביבי, אלמנתו.
דגלה של "מדינת אכזיב" מעוצב בעיצוב פס ספרדי בסדר הצבעים תכלת, צהוב, כחול.
הפס הצהוב כפול בעוביו משני הפסים האחרים.
בצדו הימני של הפס הצהוב מוטען מבנה המסמל את מוזיאון אכזיב, ובצדו השמאלי של הדגל ישנה בתולת ים (מועתקת מדגל הפרובינציה ההולנדית לשעבר ), המסמלת ככל הנראה את מוצאה של "המדינה" לים.
מדינת היהודים הייתה אוניית מעפילים שהגיעה לחופי ארץ ישראל באוקטובר 1947 ובה 2664 מעפילים.
מסעה אורגן על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה" והיא נקראה על שם ספרו של חוזה מדינת ישראל בנימין זאב הרצל: "מדינת היהודים".
האוניה נבנתה במקור כשוברת קרח ואוניית תותחים ארקטית עבור משמר החופים האמריקאי ונקראה אז "נורת'לנד".
לאחר שנרכשה להפלגת העפלה, העלתה מעפילים בבולגריה.
נתפסה על ידי הבריטים בסמוך לחופי תל אביב, נגררה לנמל חיפה ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר הקמת מדינת ישראל ולקראת הקמת חיל הים הישראלי הוסבה לשימושו ונקראה אח"י אילת.
האוניה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' בבולטימור ב-3 בינואר 1947, באמצעות זאב שינד, נציג המוסד לעלייה ב' בארצות הברית.
ייתכן שהבריטים גילוה לראשונה בבולטימור בשלב התיקונים.
בעת מעברה בגיברלטר לנמל פורט דה בוק נתגלתה הספינה וזוהתה על ידי הצי הבריטי.
בשלבי ההכנה האחרונים בנמל באיון, נתגלתה וזוהתה פעם נוספת על ידי המודיעין הבריטי.
שם הצופן שלה, שנקבע על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' היה "צפונית".
היא הפליגה לצרפת באפריל 1947, הגיעה לנמל פורט דה בוק (Port de Bouc) בדרום צרפת ב-3 במאי 1947. בנמל זה הורידה הספינה ציוד ומזון למחסני ערובה עבור אוניות העפלה אחרות, משם הפליגה לנמל באיון במפרץ ביסקאיה, בחוף האטלנטי של צרפת שאליו הגיעה ב-12 ביוני 1947.
בדרך לנמל באיון פורקו המבנים מתחת לסיפון הראשי, כדי ליצור אולמות ובהם דרגשי שינה.
התוכניות שהוגשו למספנה כללו בין היתר בניית מבנה עליון בירכתי הספינה, ליצירת אולם נוסף והארכת הסיפון העליון של הספינה, בניית חדרי שירותים ומקלחות על סיפוני הספינה, התאמת מטבח הספינה לשירות המעפילים והכנת חדר חולים לחמישים איש.
האונייה צוידה במזון לכ-1,700 איש ל-25 יום, בדלק ל-55 ימי הפלגה ובמי שתייה כ-300 טון במכלים.
כמו כן הייתה אפשרות לזיקוק מים במתקני הזיקוק שבספינה.
מכשירי הקשר שהותקנו בה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' היו תיקניים על פי תקן אמריקאי לספינות (מקלטים-משדרים לטווחים ארוכים).
העבודה במספנה נמשכה שבעה שבועות.
במספנה זו הוכנה בו-זמנית הספינה פאדוקה ("Paducah"), לימים "גאולה".
בתקופת הכנתה בביון התחוללה פרשת האונייה "יציאת אירופה תש"ז".
מעפיליה הורדו בכוח בנמל המבורג, לאחר ניסיון נפל להורידם בנמל פורט דה בוק.
המוסד הגיע להסדר עם שלטונות ברית המועצות ורומניה על מתן אפשרות לעלות כ-4,500 יהודים מרומניה, כמספר המגורשים לגרמניה.
בעקבות זאת הגיע שאול אביגור לבאיון ומסר כי שתי הספינות שבנמל ("מדינת היהודים" ו"גאולה") נבחרו כדי לקחת את המעפילים מנמל בבולגריה, במקום התוכנית המקורית להעלות מעפילים בצפון אירופה.
באוגוסט 1947 הפליגו שתי ספינות מעפילים, "מדינת היהודים" ו"גאולה" – שתיהן מהאניות "האמריקאיות" של המוסד לעליה ב', מבאיון לבורגס שבבולגריה.
שליחי המוסד לעלייה ב' שייקה דן ואפרים שילה, ניהלו מגעים עם שלטונות בולגריה כדי לאפשר עליית יהודים מבולגריה ודרכה.
טרייצ'ו קוסטוב סגן ראש ממשלת בולגריה והממונה של שירותי הביטחון במדינה, הוסמך מטעם הממשלה הבולגרית לטפל בנושא העלייה.
שייקה דן נעזר בברוך קונפינו לו היו קשרים בשירותי הביטחון והוא הסתייע באנגל פסקלב בכיר מנגנון שירותי הביטחון אשר תיווך בין הצדדים במהלך המשא ומתן.
שייקה דן הציע לבולגרים תשלום בדולר אמריקני עבור כל עולה.
באוגוסט 1947 אישר סטפן בוגדאנוב ראש שירות הביטחון הבולגרי ואיש אמונו של קוסטוב, את מעבר העולים מג'יורג'יו שברומניה ומרוסה שבבולגריה לנמל בורגס.
בהמשך, דאג קוסטוב לקבל גם את אישורו של גאורגי דימיטרוב, אשר ככל הנראה קיבל גם את ברכתם של הסובייטים.
בסיוע הדוק של אנשי שירות הביטחון הבולגרי, הועברו 4,052 עולים ברכבות מרומניה לבולגריה.
1,388 הועלו לספינה "גאולה" ו-2,664 לספינה "מדינת היהודים".
קיימות מספר גרסאות לגבי גובה התשלום הנעות מ-20 דולרים ועד 100 דולרים למעפיל.
רב החובל היה אמריקאי, בשם מורגן מיצ'ל, ולצדו 26 ימאים, מהם 6 שכירים זרים, שני מכונאים איטלקים, קצין וטבח ספרדים, וכן מתנדב אמריקאי שחור, ו-18 מתנדבים יהודים, ביניהם קצין יהודי אמריקאי ומכונאי ראשי יהודי אמריקאי ארץ ישראלי לשעבר.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם יוסף (פינצ'וק) אלמוג.
ולצדו אברהם מירצקי-מירון, מכונאי איש הפלי"ם ושמואל הוכמן (הרם) בוגר קורס מלווים בפלמ"ח, ו"הגדעונים" אהרון מיכאלי ופתחיה פייג.
ב-23 בספטמבר 1947 עלו על סיפונה של "מדינת היהודים" 2,664 מעפילים בנמל בורגס שבבולגריה.
היו בהם משפחות ובודדים; כמחציתם היו בני נוער בגילאים 14–18 - מאורגן מכל תנועות הנוער ומבתי יתומים, כרבע בגילאים 20–50 שנה.
בין המעפילים היו חברי מפלגות שונות, חילוניים ודתיים.
חלק מהמעפילים הגיעו במאורגן מבוקרשט בהסכמת ברית המועצות, שלטונות רומניה ובולגריה, וחלקם פליטים ניצולי השואה, שהגיעו ממחנות עקורים, ברכבות מבוקרשט או בשיט דרך הדנובה.
האונייה עגנה במפרץ בורגס מאז 14 בספטמבר, ונכנסה לנמל בורגס ב-21 בספטמבר.
סוכם עם שייקה דן, נציג המוסד לעלייה ב' במקום, כי "גאולה" תעמיס את נוסעיה ביום שישי, ואילו "מדינת היהודים" – למחרת.
הדבר לא יצא אל הפועל בגלל תקלות בתדלוק "גאולה", לכן הועלו קודם מעפילי "מדינת היהודים", בליל-22 בספטמבר 1947.
ההעלאה ארכה כ-6 שעות עם הפסקה באמצע, בגלל איחור בהגעת הרכבת האחרונה.
עם שחר יצאה הספינה את הנמל ועליה כ-2,500 איש.
במשך שלושה ימים עגנה במפרץ עד לגמר העלאת האנשים על "גאולה".
ב-25 בספטמבר בלילה בעת העגינה במפרץ, הגיעו בסירה כ-80 ילדים עד גיל 14 עם מדריכיהם, לאחר שלא הצליחו לעלות על "גאולה" מחוסר מקום.
המעפילים שהגיעו עד הספינה ברכבות, ללא הכנה מיוחדת להפלגה, והועלו לספינה על פי סדר הקרונות של הרכבת.
צוות המתנדבים בספינה היה פעיל בהעלאתם.
שלושת ימי העגינה במפרץ בורגס אפשרו התארגנות לחיים סדירים בספינה במסגרת מחלקות, על פי שיוך תנועתי.
נתמנו בעלי תפקידים; הוקם ארגון הגנה ובו כ-400 איש להתנגדות במקרה של תפישת הספינה ולשם מאבק בבריטים על הספינה; הוקמו קבוצות של סדרנים, סניטרים ושירותי מזון, בהנהלתו של המלווה שמואל הוכמן-הרם.
מאחר שבספינה היו כ-1,700 מקומות שינה על דרגשים, אולצו כ-900 נפש לישון על הסיפון.
התינוקות הועברו לחדר החולים, כאשר על כל דרגש שלושה-ארבעה סלים עם תינוקות.
שתי האוניות "מדינת היהודים" ו"גאולה", יצאו ב-26 בספטמבר עם שחר מנמל בורגס ועשו את דרכן בקרבה זו לזו עד אזור רודוס.
נתיב ההפלגה המתוכנן של האניות שהחל בבורגס, כלל את מצרי הבוספרוס והדרדנלים, הים האגאי, מצר רודוס סקרפנטו – במקום זה נפרדו שתי הספינות; "גאולה" המשיכה לכיוון חיפה, ואילו 'מדינת היהודים' לכיוון תל אביב.
לאחר הכניסה לים האגאי, הוסבו שמות הספינות לשמות עבריים.
ב-27 בספטמבר 1947 בערב נכנסו שתי האניות למצרי הבוספרוס ועברו את הביקורת הטורקית לאחר ששילמו שוחד בסכום גדול כדי שהמעבר יתאפשר ללא בדיקות.
לקראת ההפלגה מבורגס התקבלו הוראות מהמוסד, באמצעות שייקה דן, להעביר בשלב האחרון של ההפלגה את מעפילי "גאולה" ל"מדינת היהודים" ולשחרר על ידי כך את "גאולה" להפלגה נוספת.
כל ההכנות לקראת הביצוע נעשו, וההעברה תוכננה ל-1 באוקטובר 1947 עם שחר.
עם בוקר, לקראת הפעולה, התברר כי המצב ב"מדינת היהודים" מתחת לסיפונים הוא בלתי נסבל מבחינת הצפיפות, ולא היה ניתן להכניס אנשים נוספים מפאת המחנק.
כמו כן, הכנסת אנשים נוספים הייתה משבשת את תוכניות ההגנה על הספינה.
על כן לא התבצעה ההעברה.
כבר בצאתן ממצר הדרדנלים לים האגאי המתינו לשתי הספינות שתי משחתות בריטיות, ובעין בוחנת התבוננו בנעשה על סיפוני הספינות, וליוו את הספינה עד מצרי רודוס – סקרפנטו.
הבריטים אספו גם מידע על הנעשה בספינה וההכנות עליה.
ביומיים האחרונים להפלגה נתקבלו ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל הוראות לא להתנגד לעליית הבריטים לספינה, ולארגן אך התנגדות פאסיבית, להעברה הכפויה לספינות גירוש לקפריסין.
מכיוון שלבריטים היו ידיעות על נשק באונייה, וההתנגדות עלולה הייתה לגרום לשפיכות דמים.
המעפילים עשו ההכנות האחרונות להגנת הספינה ולהתנגדות במקרה של השתלטות בריטית.
אורגנה קבוצת הגנה מצוידת במקלות, בוצרו סיפוני הספינה משלושת צדדיה, פרט לחרטום, ברשת ותיל דוקרני, נעשו סידורים לסגירת כל פתחי הספינה והכניסות אל מתחת לסיפונים לבטן הספינה.
על הסיפונים הוכנו מכלי מים עם תמיסה מיוחדת לשטיפת העיניים במקרה של מתקפת גז מדמיע, וכן הוכנו מקומות ריכוז לציוד לחימה (אבנים, ברגים, חלקי מתכת וקופסאות).
תורגלה כוננות להגנה ומעבר לשליטה בחדר ההגה הרזרבי.
התוכנית הייתה לא לאפשר לבריטים לעלות על הספינה, ובמיוחד לא לתת להם להיכנס אל מתחת לסיפון הראשי, אם גשר הפיקוד ייתפש בידיהם.
הכוונה הייתה לנטוש אותו ולעבור לשליטה על הספינה באמצעות חדר ההגה הרזרבי, שהיה בירכתי הספינה, מתחת לסיפון הראשי.
ב-2 באוקטובר, בהתקרב הספינות, בנפרד, לחופי ארץ ישראל, הגיעו בקרבתן חמש משחתות בריטיות נוספות.
בשעה 10:00 פנתה "גאולה" והפליגה בנתיב לחיפה, מלווה בארבע משחתות, ו"מדינת היהודים'" הפליגה בנתיב לתל אביב, מלווה בשלוש משחתות.
כעבור כשעה הצטרפה לכוח הליווי משחתת רביעית.
בשעה 13:30 החלו הבריטים בניסיונות התקרבות לספינה ובחסימת הנתיב, ובו בזמן גם ניסו לשכנע את הספינה לעצור מרצון.
באמצעות כושר התמרון בהנהלת הקצין הראשון (מתנדב יהודי-אמריקאי) נמנעה גישתם, ודבר זה רומם את מצב רוחם של המעפילים.
הבריטים המשיכו ברציפות בפעולה זו עד השעה 18:00, כאשר מכל צד מנסה להתקרב משחתת אחת.
אז הורו הבריטים לעצור מיד.
מאחר שלא נענו, החלו בירי פצצות גז מדמיע ובהתזת סילוני מים מלוחים רבי עוצמה מצינורות כיבוי אש שנמשכו כ-25 דקות.
חלק גדול מאנשי ההגנה שעל הסיפונים נפגעו.
הגז חדר לבטן הספינה, וכתוצאה מכך נחנק תינוק בן יומו.
כדי להתגונן בפני הגאז המדמיע ניתנה פקודה לקשור סביב הפנים ממחטות ובגדים ספוגים במים.
אחר כך, נותק גשר הפיקוד והשליטה על הספינה נוהלה מחדר ההגה המשני שבירכתי הספינה.
בשעה 18:40 שוב התקרבו שתי משחתות כדי להיצמד לצדי הספינה, וגם הפעם הצליחה הספינה להתחמק תוך פנייה חדה שמאלה לעבר המשחתת, ולהתנגש בה.
נגרם נזק קל למעקה החרטום, המשחתת נהדפה וחרטומה התקפל פנימה עד לעמדת תותחיה הקדמית.
בה בעת הצליחה המשחתת מימין להתקרב, להיצמד לדופן הספינה ולהנחית חיילים חמושים.
הבריטים השתלטו על גשר הפיקוד, ועל הסיפון הראשי נאבקו אנשי ההגנה המאורגנת באנייה בכוחות הבריטים, אשר ניסו לפרוץ ולהשתלט על הספינה מעמדת גשר הפיקוד.
רבים מהבריטים נפצעו, אחדים מהם נזרקו לים תוך כדי המאבק.
החיילים הבריטים השתמשו באלות עץ ובדחיפות.
היו כמה עשרות פצועים קל מבין המעפילים, אך לא היה שימוש בנשק חם.
בהמשך העלו הבריטים לספינה דרך גשר הפיקוד כלי עבודה עם חוליית הנדסה, שפרצה פתח בסיפון העליון אל תוך חדר המכונות וניתקה את צינורות אספקת הדלק למנועים שנעצרו.
הספינה הוסטה מנתיבה המזרחי לכיוון צפון, בכוח פעולתה של המשחתת מימין.
הבריטים קשרו את הספינה למשחתת, וזו גררה אותה לנמל חיפה.
השעה הייתה 20:00 בערך, והמרחק היה כעשרה קילומטרים מחוף תל- אביב.
האנייה נקשרה ל"רציף הדמעות" ליד אחותה "גאולה", שגם עליה השתלטו הבריטים במקביל ואף היא נגררה לחיפה.
הבריטים החזיקו את המעפילים על האוניות שלושה ימים ולאחר מכן הועלו מעפיליהן לשלוש ספינות גירוש שהיו בנויות כמכלאות להובלת בקר.
כאשר הגיעו המעפילים לקפריסין, הם הוסעו במשאיות למחנות המעצר בקפריסין ושוכנו באותו לילה באוהלים.
תוכנית ההפלגה כללה צפי לתפיסתה על ידי הבריטים.
במקרה זה נקבע כי שמוליק הוכמן ייסע עם המעפילים לקפריסין; והמפקד, המלווים האחרים והגידעונים יישארו בחיפה בתוך הסליק שהוכן באנייה; גדול ונוח לכ-20 איש וציוד חשוב רב, ויחלצו בעיתוי מתאים.
עם הכניסה לנמל חיפה נערך משאל בין צוות המתנדבים לגבי רצונם לצאת לקפריסין או להמתין לחילוץ בחיפה.
שני מלווים ירדו למקום המחבוא שהוכן עבורם (כולל המפקד); אל הסליק נכנסו שני גידעונים, עשרה אנשי צוות המתנדבים וארבעה מעפילים.
הם חולצו על ידי חוליית הנמל של הפלי"ם, שהגיעה בכיסוי של פועלי ניקיון מטעם חברת "העוגן" של סולל בונה.
הסליק פונה כאשר היו עדיין על הספינה כמה עשרות מעפילים שטרם עברו לספינות הגירוש, השהייה בסליק נמשכה כשמונה שעות, והאנשים ירדו מהספינה בכיסוי של פועלי ניקיון של חברת "העוגן".
מדינת אי היא מדינה הממוקמת באי או בקבוצת איים ואין לה טריטוריה יבשתית כלשהי.
בעולם ארבעים ושבע מדינות אי כשחלקן קטנות ביותר.
חלק ממדינות האי מרוכזות על אי אחד עיקרי או על שני איים עיקריים, כגון ניו זילנד.
אחרות מפוזרות על פני מאות, ולעיתים אלפים של איים קטנים, כדוגמת מדינת הפיליפינים המורכבת מ-7,000 איים.
חלק ממדינות האיים חולקות את האי המרכזי שבו הן שוכנות עם מדינות נוספות: כך למשל האיטי והרפובליקה הדומיניקנית חולקות את שטחו של האי היספניולה, ולברוניי שהיא מדינת אי, גבול משותף עם מלזיה המזרחית, שאינה מדינת אי כלל שכן חלקה המערבי שוכן בחצי האי המלאי.
אינדונזיה היא מדינת האי שמחזיקה בשיא של שלושה גבולות יבשתיים עם שלוש מדינות נפרדות על שלושה איים שונים (עם מלזיה על האי בורנאו, עם מזרח טימור על האי טימור, ועם פפואה גינאה החדשה על האי גינאה החדשה).
בחריין וסינגפור הן מדינות אי שמחוברות כיום ליבשה באמצעות גשר, ואילו בריטניה מחוברת ליבשה באמצעות מנהרה.
מבחינה פוליטית, נוטות מדינות אי להיות דמוקרטיות יותר מאשר מדינות יבשתיות; עם זאת הן נוטות יותר, ובעיקר הקטנות ביניהן, גם לחוסר יציבות פוליטית.
קיימים מספר הבדלים נוספים בין מדינות אי גדולות למדינות אי קטנות.
הקבוצה הראשונה של מדינות האי כוללת מדינות גדולות, מאוכלסות, השוכנות בקרבה יחסית ליבשת.
קבוצה זו כוללת מדינות כמו הממלכה המאוחדת, יפן, סרי לנקה, הפיליפינים, קובה.
המדינה הגדולה ביותר בקבוצה זו היא אינדונזיה, השוכנת על גבי קבוצת איים, ובה מעל 241 מיליון תושבים.
מדינות אלה חולקות לעיתים קרובות מאפיינים תרבותיים ופוליטיים הדומים למאפייני המדינות היבשתיות הסמוכות.
לדוגמה, אירלנד היא מדינת אי המהווה חלק מן האיחוד האירופי.
מבחינה גאופוליטית, עובדת היותן מדינות אי היוותה עבורן יתרון, הן מכיוון שהבידוד הגאוגרפי יכול היה להפחית באופן משמעותי סכנה לפלישות, והן מכיוון שהיו יכולות להפוך לצומת מסחר אזורי, בזכות מיקומן ובזכות היכולות הימיות שתושביהן רכשו.
אוסטרליה היא המדינה היוצאת דופן בקבוצה זו.
שטחה הגאוגרפי כה גדול, עד שהיא נחשבת כיבשת בפני עצמה.
הקבוצה השנייה של מדינות אי מכילה מדינות קטנות יותר, ובה נמצאות, בין השאר, קפריסין, קומורו, איי בהאמה, והאיים המלדיביים.
בהכללה, היו מדינות האי, ובעיקר הקטנות שבהן, מושא לתאוות בצע, במהלך השנים, מצד מדינות חזקות מהן ובעלות שליטה ימית.
בנוסף, מידותיהן הקטנות גורמות לעיתים קרובות לשטח מצומצם ביותר לחקלאות, ולמחסור במשאבים טבעיים.
מצד שני, בתקופה המודרנית הפכו מדינות אי קטנות רבות למרכז תיירותי, תחום הנחשב כיום כתעשייה דומיננטית ומתפתחת.
הערה: המדינות המסומנות בכוכבית (*) הן מדינות בעלות הכרה מוגבלת.
מדינת האטיי (בטורקית: Hatay devleti) הייתה רפובליקה שהתקיימה באזור האטיי בדרום אסיה הקטנה במשך כ-11 חודשים, החל בסוף שנת 1938 עת פרשה מהמנדט הצרפתי על סוריה, ועד למחצית שנת 1939, עת סופחה לטורקיה.
שטחה של מדינת האטיי הוכרז זמן קצר לאחר הסיפוח כנפת האטיי וצורפו אליה שלוש תת-הנפות (İlçeler) של דרטייל (Dörtyol), ארזין (Erzin) והאסה (Hassa) בצפונה.
סיפוחה של מדינת האטיי לטורקיה היה השינוי האחרון בגבולותיה.
סוריה לא הכירה בריבונות הטורקית בהאטיי ובין שתי המדינות שררה מתיחות בעניין זה עד סוף שנת 2004 עת נשיא סוריה בשאר אל-אסד הודיע באופן רשמי כי סוריה ויתרה על דרישותיה בהאטיי.
עם סופה של מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הבריטי את צפון עיראק וסוריה של ימינו והגיע גם לאזור האטיי.
אזור האטיי שנודע אותה עת כסנג'ק אלכסנדרטה הוכר כאזור אוטונומי בשל האוכלוסייה הטורקית הניכרת שהתגוררה בו.
נוסף על הטורקים התגוררו בחבל בני לאומים רבים אחרים ובהם ערבים בני דתות שונות, יהודים, אשורים, כורדים, אלווים וארמנים.
ב-1925 סופח החבל למנדט הצרפתי על סוריה אך עדיין נהנה ממעמד מנהלי נפרד.
בחודש מרץ 1936 נפתחו שיחות בין צרפת לסורים בעניין עצמאותה של סוריה, ושישה חודשים לאחר מכן, בספטמבר 1936, נחתם הסכם בדבר הענקת עצמאות הדרגתית לסוריה.
די היה בכך כדי לעורר מהומות אתניות בחבל אלכסנדרטה.
ממשלת טורקיה הביאה את ענינו של החבל בפני חבר הלאומים בטענה כי האוכלוסייה הטורקית בחבל נמצאת תחת איום.
מוסטפא כמאל אטאטורק דרש כי החבל, שלו העניק את השם "האטיי", יסופח לטורקיה בשל כך שרוב אוכלוסייתו הייתה טורקית.
בתיווכו של חבר הלאומים, הוכרז החבל כאוטונומי בחודש נובמבר 1937, וזכה למעמד מיוחד במסגרת המנדט הצרפתי.
החבל הוגדר כחלק מהמנדט, אך כקשור הן לטורקיה והן לצרפת בכל הקשור להגנתו.
ב-1938 קיימו הצרפתים מפקד אוכלוסין בפיקוח בינלאומי ולפיו חולקו המושבים באספת החבל.
מ-40 המושבים באספה הוענקו 22 לטורקים, 9 לאלווים, 5 לארמנים, 2 לערבים סונים ו-2 לערבים נוצרים.
ב-4 ביולי 1938 חתמו צרפת וטורקיה הסכם דו צדדי בעניין מעמדו של חבל אלכסנדרטה ואספת החבל התכנסה לאחר עריכת בחירות ב-22 ביולי 1938.
בתואנה כי בין האוכלוסייה הטורקית לערבית פרצו מהומות, הכריזה האספה ב-2 בספטמבר 1938 על ניתוקו של החבל מהמנדט הסורי ועל הפיכתו לרפובליקה עצמאית, היא מדינת האטיי.
המדינה החדשה אימצה דגל דומה להפליא לדגל טורקיה, וההבדל היחיד בין השניים היה הכוכב הלבן המופיע בדגל הטורקי שהפך לחלול בדגלה של מדינת האטיי.
מארש העצמאות (İstiklâl Marşı), המנון טורקיה, אומץ כהמנונה של המדינה.
ב-6 בפברואר 1939 הוחל החוק הטורקי במדינת האטיי וב-13 במרץ 1939 הונהגה בה הלירה הטורקית כהילך החוקי.
הלכה למעשה נשלטה מדינת האטיי על ידי טורקיה: נשיאה טייפור סקמן (Tayfur Sökmen) היה חבר הפרלמנט הטורקי בעברו, וראש ממשלתה אבדורחמן מלק (Abdurrahman Melek) אף כיהן בפרלמנט הטורקי במקביל לחלק מכהונתו במדינת האטיי.
בעקבות משאל עם עליו הורתה אספת החבל, היא החליטה ב-23 ביוני 1939 על הצטרפותו של החבל לרפובליקה הטורקית וצרפת נתנה את הסכמתה לצעד.
ב-7 ביולי 1939 הפכה מדינת האטיי לנפת האטיי בטורקיה, ואליה צורפו שלוש תת-נפות טורקיות אשר הגדילו את חלקה של האוכלוסייה הטורקית בסך אוכלוסיית הנפה.
ההרכב האתני בנפה השתנה גם בשל כך שארמנים וערבים רבים עזבו את נפת האטיי ועברו להתגורר בסוריה.
מדינת גבול (באסטונית: Piiririik) רומן שכתב הסופר והמשורר האסטוני טנו אנפלו, התפרסם תחת שם העט "אמיל טודה".
ראה אור באסטוניה בשנת 1993 וזיכה את מחברו בפרסים ספרותיים יוקרתיים רבים.
תורגם ליותר מתריסר שפות, בין השאר לעברית (2005).
הספר תורגם לעברית על ידי המשורר רמי סערי.
הספר האסטוני הראשון שתורגם לעברית.
הספר הראשון שראה אור בסדרת "צפון", סדרה המתפרסמת במסגרת הוצאת הקיבוץ המאוחד והמתמקדת בספרות מהארצות הסקנדינביות והבלטיות.
רוב הרומנים שאנפלו כתב אינם ממוקמים באסטוניה בלבד – גיבוריהם חיים או נודדים אי-שם באירופה.
מבחינה זו "מדינת גבול" איננו חריג: ביצירה נע המספר בין אסטוניה של ילדותו ושל שנות בחרותו לבין צרפת של ההווה הארעי שלו והולנד של נסיעתו.
ב"מדינת גבול" עוסק הסופר בפשע, שמבצע מלגאי אסטוני צעיר המבלה את ימיו בצרפת, בחברת פרופסור אמיד שפיתה אותו לחיות אתו.
אולם כיוון שנראה כי איש אינו מתעניין בפשע שהמספר מתוודה עליו, יש ביצירה יותר מן הרומן הפסיכולוגי מאשר יסודות ספר מתח.
זאת ועוד, האדישות שמגלה העולם הסובב את הגיבור כלפי הפשע שהוא ביצע מעלה על הדעת את האפשרות, שהפשע הוא למעשה פשע כפול, אך במישור האלגורי בלבד: פשעו של היחיד כלפי עצמו בתחושות האשם והבדידות המתלוות בלי הרף לקיומו, ופשעה של החברה המגלה אדישות כלפי מצוקתם הקיומית של יחידיה.
בבסיס הספר עומדות שאלות אקזיסטנציאליסטיות רבות שאין עליהן מענה ושמוסיפות מתח ליצירה מראשיתה ועד סופה: כיצד יוכל האדם לשאת את האשמה אם לא ייענש על הפשע שביצע?
איך עליו לחיות את חייו כאשר סודות שאינם נותנים לו מנוח הופכים את חייו לגיהנום?
עד כמה יכול אדם להיות אחראי על חייו שלו ועל חיי זולתו?
ובאיזו קלות יכולים אנשים להיפטר ממצפונם?
חלק מהותי מן התהייה המתלווה לסוגיות אלה הוא הרצון להגיע לחופש חברתי, מיני, דתי ומטפיזי דווקא באמצעות התפישה של אי-שלמות החיים ובעזרת יצירת מודעוּת להתמקדות כמיהתו של המספר באושר שאיננו בר-השגה.
מדינת הגבול שהמספר נמלט ממנה אינה רק הצפונית בין המדינות הבלטיות, ארץ קטנה השוכנת לחופי המפרץ הפיני.
בה במידה היא יכולה לסמל גם את גבוליוּת דעתו של המספר, את מצבו הגבולי בין אנשים שדבר אינו חסר בחייהם לבין אנשים שאין להם מאומה.
נראה כי טודה סבור שחציית גבולות ובריחה ממולדת אומללה אינה מאפשרת לאדם, למרות הכול, למצוא את מקומו בעולם, שהרי הבורח אינו יכול לברוח מעצמו.