tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבולגרים נלחמו בגבורה בקרב שהוכרע עוד בטרם החל וסירבו להיכנע.
הכוחות הצרפתים הפעילו להביורים ועשו שמות בקרב החיילים הבולגרים.
קרב דוברו פולה הסתיים באסון לבולגרים ונחרט בנרטיב הבולגרי כאחד מאסונותיהם הגדולים.
החיילים הנותרים, עזבו את החזית, התמרדו והכריזו על הקמת רפובליקה עצמאית בשם "הרפובליקה של ראדומיר" ובראשה אחד ממנהיגי מפלגת האיכרים, ראייקו דסקלוב.
הם הכריזו על הדחת המלך פרדיננד ונעו לכוון סופיה.
בהגיעם לפאתי העיר נתקלו בכוחות הצבא הנאמנים למלך שהסתייעו בחיילים גרמנים וניגפו בקרב.
מהלך זה גרם לפריצתה של החזית המקדונית ובולגריה נותרה ללא כוח מגן, כאשר הכוחות הסרבים והצרפתים החלו לנוע אל עבר גבולות המדינה.
התבוסה בחזית והמלחמה מבית העמידו את בולגריה בסכנת אובדן העצמאות והממשלה הבולגרית פנתה למפקדת הצבא האנגלו-צרפתי בסלוניקי, ביקשה הפסקת אש וזו הוכרזה ב-29 בספטמבר 1918.
בכך, תמה למעשה המלחמה הרת האסון מבחינת בולגריה, אשר במהלכה נפלו 87,500 חיילים בולגרים בקרבות וממחלות וכ 100,000 אזרחים.
משנוכח פרדיננד שעצמאות הממלכה בסכנה, החליט לוותר על הכתר, או אולץ להתפטר וב-3 באוקטובר 1918, הפך בוריס השלישי למלכם של הבולגרים.
הצעד הראשון בו נקט, הוא כניעה למדינות ההסכמה, אשר הובילה במסגרת חוזה ניי, לאובדן שטחים שהושגו במלחמות הבלקן ותחילת מלחמת העולם הראשונה, סוגיה שהיוותה את הגורם המרכזי לעמדתה הפוליטית העתידית של ממלכת בולגריה, במלחמת העולם השנייה.
פרדיננד עבר להתגורר בקובורג שבגרמניה.
הוא הצליח להעביר חלק מהונו וחזר לחיי הנהנתנות, שאפיינו את חייו כבן אצולה, טרם הפיכתו למלך בולגריה.
ב-28 באוגוסט 1943, הלך לעולמו בנו בכורו בוריס השלישי ושושלתו, שהייתה מפעל חייו החלה לקרוס.
בספטמבר 1944, נכבשה בולגריה על ידי הצבא האדום ומייד החל גל טיהורים וחיסולים בקרב חברי מנגנון השלטון הקודם.
ב-1 בפברואר 1945, הוצא להורג בנו השני הנסיך קיריל וב-15 בספטמבר 1946, הודח נכדו המלך סימאון השני מכס המלוכה, לאחר "משאל עם", שאורגן על ידי המשטר הקומוניסטי בחסות ברית המועצות.
סימאון יצא לגלות והמלוכה בבולגריה בוטלה רשמית ב-1 בדצמבר 1947. פרדיננד הלך לעולמו ב-10 בספטמבר 1948, בקשתו האחרונה שנכתבה בצוואתו, להקבר על אדמת בולגריה, מומשה ב-2024. עד אז נחו שרידי גופתו בארון קבורה, בטירת אוגוסטין הקדוש בקובורג.
ב-29 במאי 2024 הועברו שרידי פרדיננד הראשון מקובורג לסופיה במטוס צבאי, שנחת בנמל התעופה של סופיה.
הם הועברו מגרמניה לבולגריה במטוס צבאי בהתאם להחלטה שקיבלה מועצת השרים הבולגרית.
הארון הורד ונישא על ידי השומרים הלאומיים והונח חגיגית במכונית מתים שיצאה לארמון ורנה (Vrana Palace) המלכותי בפאתי סופיה, שם נקבר פרדיננד הראשון.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), היו גילויי אנטישמיות רבים בבולגריה, משתי סיבות עיקריות.
האחת, העובדה שהאוכלוסייה היהודית, נתפשה כנאמנה לשלטון העות'מאני הישן והשנייה היא האנטישמיות הדתית המסורתית, שהביא עמו הכובש הרוסי.
בשנת 1878 אושרה בעיר טרנובו "חוקת טרנובו", שקבעה בסיס להתנהלות הנסיכות הבולגרית החדשה והושתתה על יסודות אירופאים מודרניים לעת ההיא וזאת במטרה להדביק את שאר עמי אירופה בקצב ההתפתחות הפוליטית, ציבורית ותרבותית.
ליהודים ניתן חופש פולחן והם ניצלו את הזכויות שניתנו להם בחוקת טרנובו והחלו להתאגד בקבוצות לצורך תפילה ולימוד ובכך חיזקו את קשרי הקהילות.
בתקופת פרדיננד נבנו מבני ציבור רבים ובכלל זה בתי כנסת מפוארים, כמעט בכל עיר בה חיה קהילה יהודית ממוסדת.
ממשלו של פרדיננד הראשון, היה מסביר פנים לבני הקהילה היהודית.
אמנם היו לא מעט אירועים אנטישמיים ובכלל זה פרסומים בעיתונות ומקרים של עלילות דם, אך אלו לא זכו לתמיכה מצד השלטונות וכשהגיעו לידיעתו של פרדיננד הוא הורה לפעול למיגורם.
גם הנהגת הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה, (הסינוד), פעלה למיגור תופעות אנטישמיות בלא מעט מקרים.
תופעות אילו רווחו יותר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. למשל, בשנת 1894 נתקיימו בחירות לאספה הלאומית ולראשונה נבחר יהודי בשם פטר גאבה לאספה.
בשל מוצאו היהודי בוטלה בחירתו ב-15 בדצמבר של אותה השנה.
ככל שייצב פרדיננד את שלטונו מחד והיהודים הפגינו את נאמנותם למדינה החדשה מאידך, התמעטו התופעות האנטישמיות.
אקדמאים יהודים רבים הוזמנו מרחבי אירופה לבולגריה על ידי ממשלו של המלך פרדיננד, כדי לסייע בהקמת המוסדות להשכלה גבוהה, בהם בוריס שץ שהקים את האקדמיה לאמנויות בסופיה.
בשנת 1896 נפגש פרדיננד עם הרצל, בקרלסבד.
הרצל הציג בפניו את תוכניותיו למדינה יהודית והנסיך עיין בהן תוך הפגנת אהדה בולטת.
בשנת 1909 הגיע המלך אישית, לחנוכת בית הכנסת הגדול בסופיה.
בתקופה זו החלה פעילות ציונית ממוסדת בבולגריה והקהילה שלחה נציגים לקונגרסים הציוניים.
בעת מלחמות הבלקן, רוב הצעירים היהודים בעלי השכלה תיכונית ומעלה, התקבלו לבית הספר לקצינים וקציני מילואים ושרתו בחזית.
בעת מלחמת הבלקן השנייה, ביקר המלך פרדיננד בחזית בסמוך לסלוניקי וראה גופות של חיילים יהודים שנפלו בקרב.
המלך העיר ואמר שמדובר בגיבורים, שהם צאצאים ראויים לאבותיהם המכבים.
גם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייסו היהודים בהמוניהם לצבא ותוצאותיה היו הרות אסון לקהילה, כפי שהיו לבולגריה כולה.
הוויתור של המלך פרדיננד על כסאו, עורר דאגה רבה בקרב בני הקהילה היהודית, שכן תקופתו הייתה תקופת שגשוג והתפתחות, למרות גילויי האנטישמיות שעדיין רווחו בבולגריה.
פרדיננד הלמסברגר היה צ'לן ומנצח אוסטרי.
הלמסברגר נולד בווינה, בן ליוזף הלמסברגר האב ואח ליוזף הלמסברגר הבן.
הוא למד בקונסרבטוריון של וינה, צ'לו אצל קרל אודל ותאוריית המוזיקה אצל אנטון ברוקנר.
הוא היה חבר בתזמורת החצר הווינאית משנת 1879. ב-1883 הצטרף כחבר לרביעיית הלמסברגר.
ב-1884, בן 21, התמנה למורה בקונסרבטוריון של וינה וב-1889, היה לפרופסור, תפקיד בו נשאר עד 1902.
ב-1896 היה לצ'לן סולן באופרה של החצר.
ב-1902 התמנה למנצח המקהלה בפולקסאופר של וינה בניהולו של קרל ריינר סימונס.
ב-1905 היה למנצח הבלט באופרה המלכותית של ברלין.
משנת 1910 ואילך עבד כמנצח תזמורת מעיינות המרפא באופטיה (כיום בקרואטיה), באדן (אוסטריה), מריינבאד וקרלסבאד (כיום בצ'כיה).
בעת מותו בווינה, היה האחרון בבניה של משפחה, שמילאה תפקיד חשוב בחיי המוזיקה של וינה.
בין תלמידיו בקונסרבטוריון של וינה היה פרנץ שמידט.
הנסיך פרדיננד פון ביסמרק היה פוליטיקאי גרמני, ונסיך בית האצולה ביסמרק משנת 1975 ועד למותו.
יורשו בראשות בית ביסמרק הוא בנו הבכור, הנסיך קרל אדוארד פון ביסמרק, שבנו הבכור, הרוזן אלכסיי פון ביסמרק, יליד 2006, הוא יהודי ויורשו.
פרדיננד שהיה שייך לשושלת בית ביסמרק הידועה, נולד בלונדון שבבריטניה לדיפלומט אוטו כריסטיאן ארכיבלד פון ביסמרק, והיה נינו של אוטו פון ביסמרק ה"קאנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית".
פרדיננד גדל בלונדון, ברומא ובשוודיה, ולמד בבית הספר היוקרתי "שולה שלוס" (Schule Schloss) בזאלם (Salem) שבגרמניה.
פרדיננד החזיק בתואר רוזן עד לשנת 1975, ולאחר מות אביו קיבל את התואר נסיך ביסמרק.
עם הזמן אחרי כמה שנים בברזיל בתחילת שנות החמישים שם עבד בלשכת המסחר הברזילאית גרמנית, למד פרדיננד משפטים וסיים את התואר בחוק ומשפט בשנת 1956.
פרדיננד הועסק בנציבות האירופית במשך כמה שנים, ומשנת 1967 עבד כמשפטן בהמבורג.
בשנת 1960 התחתן פרדיננד עם אליזבת ליפנס מאוכסל, בלגיה, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: בנם הבכור הוא הנסיך קרל אדוארד פון ביסמרק (נולד ב-16 בפברואר 1961), פוליטיקאי וחבר הבונדסטאג.
בנו השני של פרדיננד, הרוזן גוטפריד, נולד באוקל, בלגיה, בשנת 1962. הוא מת ממנת יתר של סמים בלונדון בשנת 2007. בנו השלישי, הרוזן גרגור, נולד באוקל, בלגיה, בשנת 1964. הוא הועמד לדין על ידי ממשלת גרמניה בפרשת מס גדולה שזכתה לסיקור נרחב בתקשורת.
בתו הרביעית, הרוזנת ונסה פון ביסמרק (נולדה ב-26 במרץ 1971), עובדת בתחום יחסי הציבור בניו יורק, שם היא גם משכירה את ביתה ב-Airbnb.
פרדיננד, שסבל מדמנציה, נפטר בשנת 2019, ולפי דיווחים בתקשורת הגרמנית, הוא תבע את בנו השלישי, גרגור, כדי להשיב את נכסיו.
התקשורת הגרמנית דיווחה כי ירושתו של פרדיננד נתונה במחלוקת בבית משפט גרמני בליבק.
גרגור וונסה העבירו כמעט את כל נכסיו של פרדיננד לעצמם באמצעות ייפוי כוח, והותירו את אלכסיי, בנו היהודי של קרל אדוארד פון ביסמרק, ללא כלום.
העיתונאי החוקר הגרמני קלאוס ויגרב, ממגזין Der Spiegel, פרסם דוח בו טען כי הוריו של פרדיננד, אוטו כריסטיאן ואנה מארי פון ביסמרק, העסיקו שני עובדי אושוויץ באחוזתם לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
הם העסיקו את המפקד האחרון של אושוויץ, ריצ'רד באר, ואת יוהאן מירזוב, סמל אס-אס באושוויץ.
ריצ'רד באר היה המפקד האחרון של אושוויץ.
לאחר המלחמה, הוא הסתתר כפועל יער עבור אוטו כריסטיאן פון ביסמרק.
בגיל 30 נכנס פרדיננד לפוליטיקה עם הצטרפותו למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, ועם הזמן כיהן כיושב ראש במפלגה מקומית בעיר אאומיוהל אשר נמצאת במרחק 21 ק"מ מהעיר המבורג.
פרדיננד יוהאן גוֹטליבּ לָסָל היה הוגה דעות ומנהיג סוציאליסטי יהודי-גרמני, מחלוצי רעיון המפלגה המודרנית.
מראשוני מנהיגיה של תנועת הפועלים הגרמנית, ואבי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD).
ללסל מיוחס חוק הברזל של השכר.
לסל נולד בברסלאו למשפחה יהודית, ועם סיום לימודיו באוניברסיטה עבר להתגורר בברלין.
הוא נטל חלק בחוגים המהפכניים שהובילו את מהומות אביב העמים בממלכות הגרמניות בין 1848–1849, ועמד בקשר עם קרל מרקס וחבריו לליגה הקומוניסטית.
במקביל לפעילותו הפוליטית, ניהל לסל מאבקים משפטיים שזכו לתהודה ציבורית והקנו לו מעמד של פרקליט בעל שם.
בסוף שנות ה-40 נאסר בשל פעילותו נגד המשטר המלוכני בפרוסיה, ובשנות ה-50 הוגלה מברלין.
בגלותו החל לארגן סביבו חוג פועלים שצמח והיה לארגון המפלגתי הראשון בהיסטוריה של מעמד הפועלים – מפלגת "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית", שנוסדה ב-1863. לסל נהרג בדו-קרב כשנה בלבד לאחר הקמת הארגון, אולם שמו נחקק בזיכרון ההיסטורי של תנועת הפועלים הגרמנית והכללית כאחד מאבותיה המייסדים.
כתביו תרמו לגיבושו הרעיוני של מעמד הפועלים, ונכללו בקאנון התאורטי שלו.
פרדיננד יוהאן גוטליב לסל נולד ב-1825 בעיר בּרֶסלָאו שבפרוסיה (ורוצלאב, שבפולין המודרנית) למשפחה יהודית-גרמנית אמידה בת שלושה ילדים.
אביו, היימן לסל (במקור חיים וולפזון), עשה את הונו ממסחר במשי והיה מנכבדי קהילת ברסלאו.
האב היגר לברסלאו מן הכפר לוסלוי שבשלזיה, ואימץ את שם הכפר כשם משפחתו החדש.
היימן לסל היה יהודי מסורתי אך לא אדוק, שהושפע מרוח הנאורות של משה מנדלסון, ומרעיונות הרפורמה של אברהם גייגר.
האם, רוזלי לבית הייצפלד, הייתה בת לקהילה יהודית קטנה בארץ הריין, ונודעה כשומרת הלכה ומצוות כל חייה.
אחיו של לסל, רוכוס, נפטר בגיל 3 משחפת.
ללסל הייתה אחות אחת, פרידריקה.
פרדיננד הצעיר גדל בסביבה יהודית.
בין השנים 1835–1840 למד, יחד עם נערים יהודים אחרים, בגימנסיה מריה מגדלנה (Maria-Magdalenen-Gymnasium).
בנעוריו גילה עניין בענייני השעה של העם היהודי; בגיל 14 כתב ביומנו על עלילת דמשק שהתרחשה ב-1840 והביע רגשות סולידריות ונקם כלפי העוול שנגרם ליהודי העיר.
לסל האב ייעד את בנו לעסקים.
הוא שלחו ב-1840 ללימודים בבית ספר מכובד למסחר בלייפציג שם עשה את צעדיו הראשונים כמנהיג הסוחף אחריו רבים בכושר הדיבור שלו.
לסל מירר את חיי המורים ומנהל בית הספר, ונשא נאומים חוצבי להבות בפני חבריו לכיתה כאשר ביקש להמרידם נגד סגל המורים.
הוא השניא עצמו על הסגל וזכה להערות נוקבות בתעודת ההערכה שלו, חרף ציוניו הטובים.
פרק לימודיו בלייפציג הסתיים מבעוד מועד.
לסל מרד באביו ועזב את בית הספר למסחר.
ב-1841 חזר לברסלאו וביקש להיבחן בבחינות הבגרות החיצוניות בגימנסיה, על מנת להתקבל ללימודים באוניברסיטה.
עוד בימי נעוריו התחוללה מהפכה אינטלקטואלית של ממש במחשבתו של לסל.
מן השלב בו ניסה לפשר בין היהדות המסורתית ובין חיי הסביבה המודרנית, חרג כבר בעת שעבר ללמוד בלייפציג; בשובו לברסלאו חדל מניסיונו להתאים בין הליברליזם הפוליטי ובין הליברליזם הדתי נוסח גייגר, ונטש את הליברליזם בכלל והדתי בפרט.
ב-1843, בעת שזכה לתעודת הבגרות בברסלאו, לסל כבר היה לסוציאליסט.
בשובו לברסלאו מלייפציג, החל לסל להתעמק בפילוסופיה של הגל, והושפע ממנה עמוקות.
את מוטיבציות ההקרבה שגילה בשחר נעוריו, נוסח שמשון הגיבור ויהודה המכבי, החליף לסל בניסיון להתחקות אחר חוקיותה של ההיסטוריה.
גישת ההיסטוריה של הגל, כמו גם תפיסת המדינה שלו, הטביעו חותם עמוק במחשבתו של לסל.
מבחינה פילוסופית, המחשבה ההגליאנית מבוססת על תפיסת ה"רוח" (Geist, גַייסט), הדיאלקטיקה שלה (חוקיותה) והתגלותה ההיסטורית.
תורת ה"רוח" ההגליאנית הייתה ללסל מערכת הלכתית חדשה, שתפסה את מקומה של האמונה היהודית.
הצגתה לעולם של גרמניה כמדינת התבונה הייתה ל"מצוות-עשה" מרכזית; האיסור על עיסוק ביהודים היה בבחינת "מצוות לא-תעשה".
בהתפתחות השלבית של ה"רוח" לפי הגל, כל אומה רשאית לקוות כי בה תשכון "רוח האנושות".
העם היהודי זכה לכך בעת העתיקה.
בעידן המודרני מתגלה "רוח האנושות" בפילוסופיה הגרמנית, המוצאת את משכנה במדינה הפרוסית.
כתלמיד של הגל, לסל ראה במיזוג בין פרוסיה וגרמניה הגדולה את ביטוי חוקיותה של ההיסטוריה, וזו לפי ההגליאנים, הגשמת רצון האלוהים.
הגותו של הגל הייתה בעלת תוקף של "מדע אמת" אצל לסל.
בחיבורו המקיף והרדיקלי "מניפסט התיגר על העולם", שנכתב בימיו כסטודנט, גרס לסל כי ההגליאנים, היודעים לאן מועדים פני ההיסטוריה, חייבים להשתלט על משאבי הכוח של החברה ולהיות חלוצי ההמונים חסרי התודעה.
המהפכה תכונן תוך ידיעת כללי המשחק: היעד הוא הכסף, האמצעי – הבורסה, וספר החוקים הפרוסי מכתיב את הכללים.
האידיאה הפילוסופית היא שצריכה על כן להדריך את דרכו של המהפכן.
מבחינה מדינית, לסל לא היה קוסמופוליט דוגמת המרקסיסטים בתקופתו.
היו אף שכינוהו "פרוסי אדום", כלומר סוציאליסט פטריוטי.
מבחינתו, תקומתה של גרמניה הגדולה הייתה גילוי של ה"רוח" ההגליאנית; רעיון חידוש הלאומיות היהודית היה לשיטתו אבסורד, כי העם היהודי הוא לא פחות ממאובן של ההיסטוריה, ועיסוק בתחייתו פירושו חזרה לאחור מבחינת שלבי האידיאה.
ההגמוניה התרבותית של הגרמנים היא ההוכחה להתגלמותה של האידאה בלאומיות הגרמנית.
"השכינה ההיסטורית" שוכנת בקרב העם הגרמני.
תפיסת המדינה של הגל עיצבה את עולמו של לסל והכריעה את יחסו האוהד לאיחודה של הרפובליקה הגרמנית.
לסל הצעיר היה אפוא דמות ייחודית במינה, שבה נמזגו תפיסות סוציאליסטיות, ליברליות ודמוקרטיות גם יחד.
בבגרותו היה לרפובליקן רדיקלי נוסח היעקובינים הצרפתים, במקביל לתפקידו כמהפכן סוציאליסט.
ב-1843 ביקש לסל להתחיל בלימודים באוניברסיטת ברסלאו.
הדבר נעשה ללא ידיעת האב, וכששקד על בחינות הכניסה לאוניברסיטה התחבא לסל בעליית הגג בסיוע אמו ואחותו.
רק כשעבר את הבחינות גילה את הדבר לאביו.
הלה לא היה שבע רצון ממקצועות הלימוד שבחר – היסטוריה, ארכאולוגיה, פילוסופיה ופילולוגיה – וחשש שמא אין בצִדם פרנסה; אולם לבסוף התרצה האב ונתן את אישורו ללימודים.
במהרה עבר לסל לאוניברסיטת הומבולדט שבברלין.
ב-1845 סיים את לימודיו באוניברסיטה, ובאותה שנה החל לעבוד על דברי הפילוסוף היווני הרקליטוס מנקודת מבט הגליאנית, במסה שנקראה "הרקליטוס"; מסיבות שונות נקטעה כתיבתה, ורק קטעים ממנה פורסמו באותה עת בפריז.
כעבור למעלה מעשור שב לסל וסיים את חיבור המסה, שהקנתה לו פרסום והערכה רבים בחוגים האינטלקטואליים.
בימי לימודיו בברלין נוצר סביב לסל חוג חברים מצומצם שראה בו רב בתורת הגל, ומנהיג שיובילם דרך עולם הרוח אל המהפכה.
ביניהם היו ארנולד מנדלסון (Mendelssohn), שהיה רופא בתחילת דרכו, אלכסנדר אופנהיים (Oppenheim), משפטן, וכן אלברט לֶפֶלד (Leefeld).
ב-1845 התקשר לסל עם המשורר היינריך היינה, אשר ביקש להשקיע כספים בחברת מניות שהקים לסל יחד עם בן דודו פרדיננד פרידלנדר.
היינה היה זקוק למנוף פיננסי למימון מאבק משפטי סביב ירושה משפחתית ודברי השכנוע של לסל הותירו בו רושם עז.
בנוסף, הציע לסל להיינה את שירותיו המשפטיים באותו עניין.
במכתב המלצה מ-1846, תיאר היינה את דמותו של לסל:
בסיוע מכתבי ההמלצה של היינה, ובפעולה המשפטית למען ירושתו, החל לסל להתקרב ל"ראשי המהפכה" הפריזאים; המפגש עם היינה עורר אותו לפעולה משפטית כפרקליט, ועד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 היה עיסוק זה לעיסוקו המרכזי.
אף שלא למד משפטים בלימודיו הרשמיים, ניצל לסל הנמרץ את כושר לימודו העצמי ואת נגישות המחלקה למשפטים, ולמד את רזי החוק הגרמני.
היוזמה העסקית והמשפטית הסתיימו באכזבה מצד לסל; שירותיו המשפטיים לא היו נחוצים כאשר פתר היינה את מאבק הירושה בחשאי, בכוח קשריו.
הרעיון הגרנדיוזי של חברת המניות נגנז.
הקשר עם היינה הלך והתרופף בהדרגה, עד שנותק כליל בעת שהואשם לסל בפלילים.
אלמלא פגש לסל לאחר מכן ברוזנת פון האצפלדט, ייתכן וראשית דרכו כמשפטן הייתה מסתיימת במפח נפש.
בפברואר 1846, פגש לסל בברלין את הרוזנת סופי פון הַאצפֶלדט (von Hatzfeldt ), דרך חבר משותף.
הרוזנת הייתה פרודה מבעלה הרוזן פון האצפלדט מזה מספר שנים, והייתה במאבק משפטי עמו סביב החֲזָקָה על גידול בנם הצעיר.
לסל נקשר לבעיית הרוזנת, ונעשה למומחה משפטי תוך זמן קצר, חרף העובדה שלא למד משפטים באוניברסיטה.
לסל החזיק ביפוי כוח מצד הרוזנת והצליח, בתום מאבק משפטי שארך 8 שנים, להביא לזכייתה בבית הדין.
בסופו של דבר, הרוזן התפשר לטובת הרוזנת, והיא זכתה לחזקה על בנה הצעיר, כמו גם לחלק מסוים מנכסיו של הרוזן.
עד סוף ימיו של לסל היה בינו ובין הרוזנת קשר עמוק, והוא נהנה מהגנתה ומתמיכתה הכלכלית.
הרוזנת עמדה לימינו של לסל במהפכות 1848–1849, והחזיקה בעצמה בדעות סוציאליסטיות.
שלמה נאמן, הביוגרף של לסל, ראה ביחסיהם הקרובים והמורכבים קשר של אם ובנה.
במהלך הדיון המשפטי הממושך הפגין לסל וירטואוזיות משפטנית שהקנתה לו יוקרה רבה בתור נואם ופרקליט.
אולם במהלך המשפט התעוררה שערורייה רצינית, שרדפה את לסל למשך שארית חייו, וגרמה לו להסתבך בפלילים.
הפרשה כונתה "פרשת התיבה" (Cassettengeschichte): זוג חברים קרובים של לסל תכננו לגנוב תיבה השייכת לרוזן פון האצפלדט, שהכילה מסמכים בעלי ערך משפטי רב.
לסל הואשם בגנבת התיבה, מתן שוחד לעדים ובילוש תוך כדי משפט.
על חבריו נגזר עונש מאסר; ולסל עצמו נכנס לכלא מספר פעמים בעקבות חלק מן ההאשמות שיוחסו לו.
מבחינת לסל, המאבק על צדקתה של הרוזנת היה מאבק למען שחרור החברה כולה.
בתנאי הריאקציה של שנות ה-40 של המאה ה-19, המאבק המשפטי של הרוזנת היה מבחינתו המבצע הפוליטי החשוב ביותר.
עם שחרורו מן הכלא באוגוסט 1848, חש עצמו לסל בודד במערכה, והחליט על שינוי דרכו: פרשת הרוזנת עוד תמשיך להעסיקו בשנות ה-50, אך התמורות הפוליטיות המהפכניות בגרמניה שינו את אופי המאבק.
ב-18 במרץ 1848 התחוללו מהומות אלימות בברלין.
המהומות, שנקראו לימים "מתרסי ברלין" או "מתרסי ה-18 במרץ", כללו עימותים בין המוני תושבי העיר, שהקימו מתרסים כנגד כוחות הצבא.
פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הסיג את כוחות הצבא מן העיר, והסכים, בלחץ ההמון, לכונן אספה לאומית שתביא להקמת מונרכיה חוקתית.
עבור לסל היווה המצב החוקתי החדש בברלין מהפכה של ממש.
הוא ראה בכך סימן לפתיחתו של שלב חדש בהיסטוריה – ריבונותה של האספה הלאומית הפרוסית.
האירועים הסוערים היוו את נקודת הפריצה של לסל לתודעה הציבורית; כאן הפך לראשונה למנהיג המונים כריזמטי.
במקום מאבק משפטי החל לנקוט בשלוש דרכי מאבק חדשות: כתיבה פובליציסטית, פעילות פוליטית וארגון איגודי הפועלים.
דרכים אלו, בעלות יסוד דמוקרטי, היוו את קרקע הפעולה של לסל כמנהיג.
ארגון "אחוות הפועלים" הוקם בימי המהפכות, והפועלים בגרמניה החלו להתארגן לראשונה בצורה משמעותית; בצל רדיפת המשטרים נולדה תנועת הפועלים הגרמנית, על איגודיה השונים.
לסוציאליסטים, וביניהם לסל וקרל מַרקס (Marx), נודעה השפעה פוליטית מכרעת על אותם איגודים.
לסל קשר את קשריו בתוך התנועה הסוציאליסטית ההולכת ומתהווה, ובכלל זה את יחסיו האמביוולנטיים עם קרל מרקס – רוויי מתחים ואי הסכמות, עם גילויי חיבה לצד סלידה.
לסל ומרקס ניהלו חליפת מכתבים עד שנותיו האחרונות של לסל.
מרקס השמיץ אותו בהזדמנויות שונות, ועם זאת העריך את רוח הלחימה שלו, כמו גם את העובדה שנלחמו באויב משותף.
חרף העובדה כי פעל במשך זמן קצר מאוד בתוך האירועים, פעילותו הקדחתנית של לסל ניכרה.
הוא הקדיש את מרצו לנאומים נלהבים בפני קהל הפועלים, בייחוד בערים דיסלדורף וקלן, ושָטח בפניהם את תביעותיה של תנועת המהפכה והדמוקרטיה.
גם כשנכלא בבית המעצר של קלן, ביוני 1848, השתתף לסל ככותב פעיל בעיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung), שעורכו היה מרקס.
אנשי העיתון היו לגוף מלוכד, מעין מפלגה של שותפים לפעילות פוליטית ומחאתית בלב ליבן של המהומות.
לסל, שפעל עד אז בתוך חוגו המצומצם, החל לשתף פעולה עם "הליגה הקומוניסטית" (Bund der Kommunisten).
במאי 1848, במהלך האירועים המהפכניים, התכנסה "האספה הלאומית של פרנקפורט".
האספה ביקשה להיות הפרלמנט הדמוקרטי הנבחר של גרמניה המאוחדת, אך הניסיון נכשל.
לסל התנגד לאספה של פרנקפורט משום שלא הייתה ריבונית ולא חסתה תחת אחד משליטי מדינות גרמניה.
הוא צידד לעומת זאת באספה הלאומית של ברלין, מפני שהתכנסה בחסותו של מלך פרוסיה.
יתרה מכך – כאחד מחברי הליגה הקומוניסטית ראה לסל את גרמניה כרפובליקה מאוחדת, ולא כברית גרמנית גדולה ורופפת; הוא שלל את המדינה הגרמנית הקטנה הכפופה לכתר הפרוסי.
מבחינתו, השאיפה הייתה הרחבת ריבונותו של הפרלמנט הלאומי של ברלין לכל גרמניה.
בכך עמדו שאיפותיו בקנה אחד עם דרישותיו של קרל מרקס ביחס לאירועים המהפכניים.
כבר בשלב מוקדם זה של התנועה הסוציאליסטית הופיעו הבדלים בין לסל ובין מרקס.
הבדלים ראשוניים אלה, יהפכו בבוא היום ליריבות מרה בין הלסליאנים ובין המרקסיסטים – עימות שיוסיף להעסיק את התנועה משך שנים רבות.
היו אלה הבדלים סגנוניים והבדלים מהותיים; בהתייחסו למתרסי ה-18 במרץ, דיבר מרקס על המושג "פרולטריון", המתהווה מתוך מלחמת המעמדות ההיסטורית; הדמוקרטיה לשיטתו פירושה שלטון הבורגנות, וכל מהפכה בתחומיה היא מהפכה בורגנית.
לסל, שראה את תולדות המהפכה, מהלכה וחשיבותה עין בעין עם מרקס, דיבר על מושג "העם", שיחסל בבוא היום את שלטון המלכים והבורגנים.
לשיטתו אין בורגנות, אלא בורגנים.
המלך הוא גדול הפיאודלים, ואילו "העם" הוא תשתית החברה והמדינה.
היסטוריונים רבים ראו במונחיהם המנוגדים של מרקס ולסל הוכחה לניגודם של השניים: מרקס המטריאליסט, המדבר על מלחמת המעמדות, ולסל האידיאליסט, המדבר על מאבקו של העם.
אולם מבחינה מעשית לא היה הדבר כך; כאשר לסל דיבר על העם ש-96% ממנו חי בעוני, גם אם מושגים כמו "מעמד הפועלים" או "פרולטריון" נעדרו משפתו, הפועלים הבינו את תורתו, וזו דיברה אליהם ועליהם.
לסל לא דיבר על "מעמד הבורגנים" כגורם לקיטוב החברתי, אלא על בורגנים שגרמו לכך.
לסל גם לא דיבר על "הערך העודף", אלא גיבש את "חוק הברזל", שקבע כי שכר העבודה אינו עולה מעל המינימום ההכרחי לקיום הפועל.
לפי לסל, עלות הייצור, כלומר שכרו המינימלי של הפועל, יחד עם הביקוש וההיצע של השוק, הם שקובעים את מחירה של העבודה; גם אם מחיר העבודה יעלה בהתאם לביקוש השוק, שכר הפועלים לא יעלה, אלא ילך ויישחק – כתוצאה מהצטרפותם של פועלים נוספים לשוק העבודה.
לסל ראה בחוק הברזל של השכר את הניצול המובנה במערכת הקפיטליסטית.
כדי להתגבר עליו, ביקש לעודד את הקואופרציה היצרנית של הפועלים בחסות המדינה, קואופרציה שתמנע תחרותיות בינם לבין עצמם ותבטיח את הגדלת הרווח שיישאר בידיהם.
מרקס חלק עליו בנקודה הזו, וטען כי קואופרציה של הפועלים בחסות המדינה אינה מספיקה כדי לשנות את אופן הייצור הקפיטליסטי, בין השאר כי המדינה היא כלי שרת בידיהם של בעלי ההון הבורגנים.
מבחינה תאורטית ניתן למצוא הבדלים רבים ואף סתירות בין מרקס ולסל.
אולם מבחינה מעשית, לא היו הבדלים תהומיים; הראייה לכך היא האיחוד המפלגתי בין ממשיכי דרכו של לסל והמרקסיסטים ב-1875 ב"תוכנית גותה", שהייתה למצע המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה – ה-SPD.
לסל הואשם בנטילת חלק פעיל במהפכות 1848–1849, נכנס ויצא ממעצר, ונכלא לבסוף לחצי שנה באוקטובר 1850, לאחר משפט ממושך.
המשטרה הפרוסית אסרה עליו להתיישב בברלין במהלך העשור שלאחר מכן.
בעקבות מלחמת הירושה עם הרוזן פון האצפלדט, שקנה לו השפעה בחצר המלך פרידריך וילהלם ה-4, התנגד גם האחרון לישיבתו של לסל בברלין.
בתקופת הריאקציה של שנות ה-50 הייתה ברלין העיר הגדולה ביותר בגרמניה, ומרכז הכובד הפוליטי של פרוסיה.
ניסיונותיו של לסל לשוב ולהתגורר בעיר בקביעות העלו חרס, והוא מצא עצמו חי לסירוגין בחלקה המערבי של פרוסיה, במחוז הריין (Rheinprovinz, חבל הריין), בייחוד בעיר דיסלדורף.
ברלין הייתה ונותרה עבורו המקום ממנו תצמח מהפכת איחוד גרמניה.
אף שפוזרו בכוח בידי המשטר הריאקציוני והוצאו אל מחוץ לחוק בשנות ה-50, אנשי "ברית הקומוניסטים" לשעבר, ולסל ביניהם, הוסיפו לפעול במסגרת התנאים המחמירים.
שלטון הריאקציה בפרוסיה ראה בסוציאליסטים "בוגדים במלכות", ואסר על פעילות ציבורית, פוליטית ופובליציסטית כאחת; בדומה לחבריו מן החוגים המהפכניים, שקע לסל בכתיבה ספרותית והגותית סביב ענייני השעה.
עם יציאתו מן הכלא באפריל 1851, החל לסל להרצות באופן מחתרתי בפני פועלים.
הוא בנה קורס שלם בהיסטוריה של התנועה הסוציאליסטית והעבירו בבית מגוריו.
כעבור כעשר שנים יבנה לסל את חוברות התעמולה שלו על בסיס ההרצאות החשאיות הללו.
ב-1854 הסתיים הדיון המשפטי בפרשת הרוזנת, ולסל התפנה לעסוק במאבק המשפטי סביב ישיבתו הקבועה בברלין.
משפחת פון האצפלדט אסרה על הרוזנת ועל לסל לגור בעיר יחדיו, והדבר הביא לקרע זמני ביחסיהם.
לסל השלים את כתיבת המסה "הרקליטוס" ב-1857, והוצאתה לאור בברלין שימשה לו טיעון בעד שיבתו לעיר.
כמו כן שלח ידו בכתיבת שירה גרמנית, שהגיעה לשיאה ביצירתו הטראגית "פרנץ פון זיקינגן" (Franz von Sickingen).
תוכן היצירה היה אלגוריה לחייו של לסל, נושאה היה הטרגדיה של המנהיג המהפכן, והמסר טען כי פעולה פוליטית משמעה מהפכה.
שני גיבוריה של הטרגדיה היו צדדים באישיותו של לסל: האביר ההומניסט פון הוטן, איש האידיאה המשכיל הרוצה להפוך את גרמניה המאוחדת למשכנה של חירות המחשבה; והאביר הפוליטיקאי פון זיקינגן, המדריך את הקיסר בדרך לאיחוד גרמניה ומוכן אף להחליפו בבוא העת.
בין השורות נמצאת אף רמיזה עבה לפרשת הרוזנת; בלתאסאר, מזכירו של פון זיקינגן נעשק על ידי אחד מן הנסיכים הגרמניים, ומשבח את אדונו הנלחם עבורו:
בסוף 1858 הפך וילהלם הראשון למלך פרוסיה בפועל, בשל מחלת אחיו המלך פרידריך וילהלם ה-4. עלייתו סימנה את תחילת "העידן החדש" בפרוסיה; וילהלם הראשון היה פרו-מערבי, וביקש לסיים את שלטון הריאקציה הנוקשה, ולהביא לחידוש הזירה הפוליטית.
חזרה לפעילות פוליטית בסוף שנות ה-50
תחת שלטונו של וילהלם ה-1 החלה מגמה של סובלנות כלפי החוגים המהפכניים בפרוסיה.
לאחר הכתרתו ב-1861, הוכרזה חנינה כללית למנהיגי מהפכות 1848–1849.
המגמה השלטונית החדשה אִפשרה את הקמתה של "המפלגה הפרוגרסיבית" – "מפלגת הקדמה הגרמנית" (Deutsche Fortschrittspartei); הייתה זו מפלגה מאורגנת, הפועלת על בסיס חברים רשומים, מוציאה עיתונים ומפעילה מועדוני חברים.
היה זה הגוף המפלגתי הראשון לאחר תקופת הריאקציה שהצליח להתבסס ולזכות בתמיכה הולכת וגוברת.
לסל ראה במפלגה הפרוגרסיבית אויבת מן המעלה הראשונה; חרף היותם ליברלים בלתי-דמוקרטים, שלא תמכו במתן זכות בחירה כללית, זכו הפרוגרסיבים בליבם של הפועלים.
כתגובת נגד, ביקש לסל לייסד מחדש את הפעילות המפלגתית במסגרת "עיתון הריין החדש".
לשם כך הזמין את קרל מרקס לשוב לברלין ולחדש יחד איתו את החוג הרדיקלי מימי מהפכות 1848–1849. מרקס נענה להזמנתו וביקר בברלין אחרי גלות ארוכה מפרוסיה, מפני שרעיון הביטאון הרדיקלי קסם לו.
לאחר ששב מרקס מברלין, לחיק משפחתו בלונדון, ניסה לסל לשווא להשיג לו זכות ישיבה קבועה בברלין; התברר כי החנינה המלכותית הייתה חלקית, ומרקס, שוויתר על אזרחותו הפרוסית בזמנו, לא היה זכאי לשוב ולהתגורר בפרוסיה.
בסוף שנות ה-50 הרבה לסל לכתוב על ענייני הזירה הבין-לאומית, ובתוך כך עסק במדיניות החוץ של פרוסיה, כאשר לנגד עיניו עומדת תמיד השאיפה לאיחוד גרמניה סביב המדינה הפרוסית.
שקיעתו של בית הבסבורג הביאה בסופו של דבר לאיחוד גרמניה בידי ביסמרק.
הדמיון בין רעיונותיו המדיניים של לסל ובין פעולותיו של ביסמרק כראש ממשלת פרוסיה, עורר ביקורת רבה כלפיו בקרב המרקסיסטים.
בעיניהם, ערעור על השליטה של בית הבסבורג במרכז אירופה, היה דבר שלילי.
מרקס ואנגלס, בניגוד ללסל, חזו כי המהפכה הדמוקרטית שתתחולל בגרמניה תירש את נחלות הכתר ההבסבורגי, ותכונן בבוא היום שוק גרמני לאומי רחב, מנתיב הדנובה עד לים האדריאטי.
לכן הם נקטו במדיניות פרו-אוסטרית, לעומת לסל, שנקט במדיניות פרו-פרוסית.
בשעה זו טען מרקס כי בינו ובין לסל מתקיים ניגוד מוחלט בכל, והם דומים אך ורק בחזון אחרית הימים.
לאחר המלחמה באיטליה קשר לסל קשרים עם התנועה הלאומית האיטלקית, והושפע עמוקות מאיגודי הפועלים הלאומיים וארגוני המגן העממיים באיטליה.
שם החל להתגבש במחשבתו ייסוד איגוד פועלים כלל גרמני, בטרם היות האיחוד הפוליטי של גרמניה.
ב-1861 פרסם לסל מחקר מקיף בשם "מערכת של זכויות נרכשות" (System der erworbenen Rechte), וספג ביקורת קשה.
הייתה זו היצירה המחקרית הרחבה ביותר שפרסם, והיא כוונה לחוגי הפילוסופיה והמדעים.
הביקורת הקשה הביאה לתמורה בכתיבתו של לסל, שהחלה לפנות יותר ל"עם הפשוט" ופחות לחוגים אינטלקטואלים.
"אידיאת מעמד הפועלים" והביקורת על לסל בראשית שנות ה-60
המפלגה הפרוגרסיבית הגרמנית ומייסדה, פרנץ הרמן שולצה-דליטש, אימצו את עקרון ה"עזרה עצמית" כפתרון למצוקת הפועלים.
שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי.
הייתה זו אפוא קריאה לארגון תנועת פועלים בחסות מפלגת הליברלים.
לסל, שפעל לבד כנגד גופים מאורגנים וראה עצמו כעומד בראש מפלגת יחיד, הציע לפועלים פתרון שונה, תוך שהוא מבקר בחריפות את עקרון ה"עזרה עצמית".
ב-1862 הרצה בפני איגודי פועלים, והוציא את הרצאתו בספר המפורסם "פרוגרמה של פועלים".
דברי התעמולה שלו הצביעו על הקשר שבין מציאות חייהם בהיסטוריה העכשווית ובין "האידיאה של מעמד הפועלים", אותה אידיאה הגליאנית שמסבירה את תפקידם המרכזי של הפועלים, בהפלת "האידיאה הליברלית", שמצידה הפילה את "האידיאה הפיאודלית":
לאחר שתושג זכות הבחירה הכללית, טען לסל, יוכלו הפועלים לעצב את המדינה לפי צורכי הכלל.
השוויון הבורגני, גרס, אינו צודק ואינו נותן הזדמנות שווה לחסרי הרכוש, שמהווים את רוב החברה.
בניגוד לליברלים, הדגיש לסל את יחסי המעמדות ואת התביעה לזכות הבחירה הדמוקרטית.
דבריו היו מלאי תעוזה וקראו תיגר על המפלגה הפרוגרסיבית, שהצליחה לזכות עד אז באהדת הפועלים, בייחוד בברלין.
הביקורת הוטחה בו מימין ומשמאל.
הליברלים חיזקו את הקריאה ל"עזרה עצמית" והשמיצו אותו כמי שמבקש למכור את הפועלים למדינה הפרוסית ה"עריצה" כדברם.
המרקסיסטים ביקרו את גישתו האידיאלית וטענו שהוא מעתיק את דבריו מן המניפסט הקומוניסטי.
בעיניהם, לא רק שלסל רצה להביא לפשרה במסגרת מלחמת המעמדות, הוא אף האדיר את מעמדה של המדינה וראה בשלטון מטרה נשגבת.
מימין כינוהו "משרת הריאקציה", ומשמאל "הברון איציג" הגנדרן.
רק צירוף מקרים מיוחד שהביא לקשר עם פועלי לייפציג, הפריד בין מאבקו של לסל כ"גלדיאטור" בודד, ובין הקמת מפלגת הפועלים הגרמנית הראשונה.
ייסוד איגוד הפועלים הגרמני הכללי
באביב 1862 התעוררה התסיסה בקרב פועלי גרמניה, ואיגודים חדשים קמו בערי גרמניה השונות.
הרעיון להקים קונגרס כללי – שיכנס את נציגי האגודות המקצועיות והאינטלקטואליות, הקואופרטיבים והאסיפות המקומיות – קרם עור וגידים.
לסל לא הביע התעניינות מיוחדת ברעיון, ורק משלחת מיוחדת של פועלי לייפציג, הסבה את תשומת לבו לרעיון הקונגרס המתהווה, בפגישה שנערכה בראשית 1863. המשלחת, שמנתה שלושה חברים מוועד פועלי לייפציג, ביקשה את הדרכתו של לסל, על מנת להתגבר על מכשולי הליברלים, שבחשו אף הם בקלחת הקונגרס הכללי.
בתחילה, הביע לסל התנגדות לרעיון הקונגרס.
הוא לא זיהה את הפוטנציאל המהפכני שבו, ופטר את ההצעה כחסרת חשיבות.
רק לאחר ששוכנע בפוטנציאל הטמון בדבר, הסכים לתת את הדרכתו, אך עשה זאת בתנאי שייעודו של הקונגרס ישונה לטובת הקמת מפלגה.
למפלגה הוא ייעד מטרה אחת נכספת – תביעת זכות הבחירה הכללית:
לשיטת לסל היה זה האמצעי היחיד שיכול לשפר את מצבו החומרי של מעמד הפועלים.
הפגישה הסתיימה באווירה של אקסטזה מצד שני הצדדים; השלישייה חזרה ללייפציג ובפיה הבשורה כי נמצא המנהיג לתנועתם, והחלה לארגן את הוועדה היוזמת.
לסל החל לעבוד במהרה על גיבוש המצע למפלגה החדשה.
תוך זמן קצר, במרץ 1863, הוציא בדפוס את "איגרת התשובה לפועלי לייפציג"; האיגרת הייתה למסמך היסטורי, שהביע לראשונה את רעיון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית.
האיגרת, שנכתבה כמניפסט, סחפה אחריה את מרבית חברי הוועדה היוזמת בלייפציג.
הם ביטלו את רעיון הקונגרס, והחלו לארגן את מפלגת הפועלים.
"איגרת התשובה" הייתה למצע הראשוני של הגוף המפלגתי "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית" (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein), ה-ADAV, שנקראה כך על שום שמוצאה היה מאגודה להשכלה של פועלים.
מבחינתם של בני תקופתו, הציבה האיגרת את לסל בשורה אחת עם מניחי היסודות של הסוציאליזם הפוליטי והחברתי, דוגמת רוברט אואן, פרודון, מרקס ואנגלס, ובאקונין.
המשותף לכל אלה הוא לא בהכרח השפעתם התאורטית, כי אם הפיכת הלכה למעשה; אצל לסל, המעשה היה הקמת מפלגת הפועלים.
בכך הניח את התשתית לפוליטיזציה של תנועת הפועלים, שעד אז לא הופיעה כיישות מפלגתית.
ב-23 במאי 1863 נוסדה באספה המכוננת בלייפציג מפלגת הפועלים (ה-ADAV), ולסל הוכרז כנשיאה הראשון ל-5 שנים.
לכינוס הרשמי הגיעו נציגים מ-12 ערים שונות, ביניהן המבורג, פרנקפורט ודיסלדורף, שם פעל לסל בימי המהפכה של 1848–1849. חרף העובדה כי חברים רבים הסתייגו מתוכן המצע שלה, ביטאה המפלגה צורך ממשי, באשר רבים מן המהפכנים הגולים ששבו לגרמניה ב-1861, מצאו בה את ביתם החדש.
תקנון המפלגה היה דמוקרטי, והקנה לכל חבר זכות הצבעה שווה.
עם זאת, לנשיא ניתנו סמכויות נרחבות, כמו הצעת יוזמות חדשות שדרשו אישור רק בדיעבד.
הוא גם היה אחראי על הקשר בין הערים השונות, ומינה את פעילי המפלגה המורשים בכל סניף.
בפועל, התנהלה המפלגה באופן ריכוזי וארגונה היה בנוי על דיקטטורת הנשיא.
בראשית דרכו, לא הצליח ארגון ה-ADAV להתבסס במקומות בהם פעלו זה מכבר ארגוני הליברלים.
רק באזורי תעשייה כפריים למחצה, כמו שלזיה וסביבות דיסלדורף, ניכרה פעולתו הנרחבת.
בכל העת לא ויתר לסל על הניסיון "לכבוש" את ברלין ופועליה, שהיו נתונים להשפעת המפלגה הפרוגרסיבית.
זו האחרונה הנחילה לו תבוסות במאבק על דעת הקהל בעיר הבירה; בקרב פועלי ברלין נחשד לסל כמשרתם של ביסמרק והשמרנים.
המרקסיסטים לא היו חלק מן ה-ADAV.
וילהלם ליבקנכט, איש אמונו של מרקס ומי שהקים לימים, יחד עם אוגוסט בבל, את מפלגת הפועלים בסקסוניה, תיאר את לסל כמי שמנסה להחליש את האופוזיציה שנבנתה מול השמרנים, ומשרת את ביסמרק באופן ישיר.
הקשר עם אוטו פון ביסמרק
בשנותיו האחרונות של לסל, התקיימו מספר פגישות וחילופי מכתבים בינו ובין הקנצלר אוטו פון ביסמרק.
בנוסף, חשב ביסמרק כי יוכל לבלום את הכוח הליברלי העולה בפרוסיה על ידי ברית עם מעמד הפועלים, וחשב שלסל הוא מי שיוכל לגבש את הפועלים לתנועה פוליטית.
בעיני ביסמרק, לסל לא היה קוסמופוליט כמו שאר הסוציאליסטים, אלא פרוסי הנאמן למלכו.
המשך הקשר נבע מהקמת ה-ADAV ותפקידו של לסל כמנהיג המפלגה.
בסופו של דבר הסתייגויותיו מן הריאקציה נשכחו, והקשר עם ביסמרק תרם לדימויו השלילי של לסל, אף כי לא נודעה להתקשרות ביניהם משמעות אפקטיבית.
בשנת חייו האחרונה התרכז לסל בבניית מפלגת הפועלים.
נסע ללא הרף בין הערים השונות, גייס תומכים, נשא נאומים, כתב מאמרים, ומינה בעלי תפקידים שונים.
מטרתו הייתה להכין את המפלגה לכך שתוכל להתקיים גם ללא הנהגתו הפעילה, אם יימצא מחוץ לפרוסיה.
בנוסף, רצה לקבע את דמותו כמנהיג המסוגל לנהל את הארגון גם מרחוק.
לפיכך גיבש פולחן אישיות סביב הנהגתו, ונהג בריחוק כלפי תומכיו.
לאחר מותו לבש פולחן האישיות של לסל אופי משיחי.
לצד זה ניהל מאבק משפטי מתיש נגד מערכת המשפט הפרוסית, שהאשימה אותו בהוצאת ספרי תעמולה חתרניים.
בחוגים הבורגניים של ברלין הכיר לראשונה את העלמה הלנה דניגס (Dönniges), הבת הבכורה מתוך שבעה ילדים למשפחת אצולה פרוסית.
אביה היה שגריר מלך בוואריה בברן, בירת שווייץ, ואמה הייתה יהודיה בת למשפחת בנקאים עשירה.
דניגס נחשבה כיפהפייה שרבו סביבה המחזרים.
דניגס הייתה מאורסת בזמנו ליאנקו ראקוביצה (Racowitza), סטודנט בן תשע-עשרה, חולה שחפת, נצר למשפחת אצולה רומנית.
בקיץ 1864 שהה לסל בבית הבראה בשווייץ, שם פגש שוב בהלנה דניגס (Dönniges).
בין השניים נרקמה מערכת יחסים סוערת, ובמהלך השבוע המשותף שלהם בבית ההבראה תכננו לברוח לצרפת ולהינשא בחשאי.
לסל ידע שמשפחת דניגס לא תקבל אותו לחיקה, בשל יהדותו, ייחוסו ופעילותו הפוליטית המהפכניתו.
לאחר שובה של הלנה לבית הוריה בברן, היא התוודתה בפניהם על אהבתה ללסל.
הוריה כלאו אותה בחדרה כדי למנוע מפגש חוזר איתו.
בעיני המשפחה המבוהלת, אפילו ראקוביצה השחפן היה עדיף על יהודי מפוקפק משלזיה.
לסל רצה בהלנה בכל מאודו.
עם זאת, לא הסכים להצעת הבריחה לצרפת, מפני שביקש להינשא לה באופן חוקי.
הוא נסע אחריה לברן, והצליח ליצור איתה קשר דרך המשרתת שלה.
הלנה הצליחה להימלט בעזרת המשרתת לזרועותיו של לסל, אך הוא השיב אותה לאמה במחווה של כבוד אבירי.
האם לא התרשמה מגינוני האבירות, וכלאה את הלנה בשנית.
שליחי המשפחה באו אל לסל, מסרו לו הודעה כי הלנה עתידה להינשא לראקוביצה, ושיקרו לו כי היא עזבה זה מכבר את העיר; הם ציינו כי נישואין עם לסל יביאו לחילול כבוד המשפחה.
לסל החליט לא לוותר, ופנה לידידיו, ביניהם הרוזנת פון האצפלדט, שיסייעו לו להפעיל לחץ על המשפחה.
בין השאר פנו החברים למלך בוואריה, אדונו של האב דניגס, שמצידו גילה חוסר רצון להתערב ב"ענייני יהודים".
כאשר מסר לו חברו כי הלנה נטשה אותו והחליטה להתכחש לו, עלתה בליבו של לסל תחושת נקם.
הוא תבע לקיים דו-קרב עם אדון דניגס על העלבון שנגרם לו מצד המשפחה.
וביקש משליחי המשפחה להתייצב נגדו על מנת להשיב את כבודו הרמוס.
לסל דרש דם שיסיר את הכתם שדבק בו וישיב לו את כבודו הגברי.
האב דניגס הסתלק מן העיר ברן, והמשפחה החליטה כי יאנקו ראקוביצה, אף שלא לקח חלק פעיל בפרשה, יגן על כבודה בדו-קרב עם לסל.
עתה היה לסל משוחרר מן הפחד שילעגו לו, ובז להלנה על חולשתה.
הדו-קרב עצמו לא הטריד אותו, והוא בקושי השתכנע להתאמן מעט בירי באקדח.
ראקוביצה לעומתו, שמעולם לא אחז בנשק, התאמן במסירות לקראת הקרב.
לפי עדויות מכריו, לסל ניגש לדו-קרב כאשר אימת המוות לא העסיקה אותו.
הוא כתב צוואה מפורטת, אך ביקש כי הדו-קרב יתנהל על אדמת צרפת, כדי שיוכל לאחר מכן להוסיף לשבת בז'נבה.
ב-28 באוגוסט התייצבו שני היריבים עם שחר בחורשה מחוץ לעיר ז'נבה, בפרוור קָרוּז' (Carouge) שהיה בשטח צרפת.
ראקוביצה ירה ראשון ממרחק של כ-15 מטרים ופגע במפשעתו של לסל.
לסל ירה בחזרה אך החטיא.
הוא צעד שני צעדים הצידה והתמוטט באומרו כי נפצע.
כעבור שלושה ימים נפטר בייסורים נוראים.
זמן קצר לאחר הדו-קרב נישאה דניגס לראקוביצה, אולם מחלת השחפת של הלה החריפה והוא מת כבר בחורף 1865.
גופתו של לסל נחנטה והייתה אמורה להגיע לברלין עם עצירות בקלן ובערים אחרות כדי שחסידיו יוכלו להיפרד ממנו.
עם זאת, הייתה מחלוקת לגבי תוכנית זו בין משפחתו, יורשו, ברנהרד בקר והרוזנת פון האצפלד, מה שהוביל בסופו של דבר להחרמת הארון בקלן על ידי המשטרה הפרוסית.
לסל נקבר לבסוף ב-15 בספטמבר 1864 בבית הקברות היהודי הישן בברסלאו.
התאריך המדויק נשמר בסוד כי המשטרה חששה מהפגנות.
אבן המצבה נשאה את הכיתוב הבא: "כאן נח כל מה שהוא בן תמותה, פרדיננד לסל, ההוגה והלוחם".
אמו נטמנה לצידו לאחר מותה ב-1870.
ב-1945 עבר קו החזית ישירות בבית הקברות היהודי בברסלאו, ועקב כך ניזוק קברו של לסל קשות.
המפלגה הסוציאליסטית הפולנית PPS הקימה לו מצבה חדשה ב-1947 לרגל הקונגרס האחרון שלה לפני האיחוד עם ה-PVAP.
בשנים שלאחר מכן, קברו של לסל, שנמצא מאז בשטח פולין, היה נושא פוליטי בעייתי עבור הרפובליקה העממית הפולנית.
לאחר גירוש האוכלוסייה הגרמנית מן העיר, הוזנח בית הקברות היהודי והיו אף תוכניות לחסלו ולהפוך אותו לפארק.
בשנת 1974, ביוזמת ממשלת ה-SPD, ניסתה מערב-גרמניה להעביר את הגופה לקבורה מחדש בשטחה, אך ממשלת גרמניה המזרחית התנגדה, כמו גם ארגונים יהודיים בין-לאומיים, מסיבות דתיות.
הנושא גרם להוספת קברו של לסל לפנקס האנדרטאות של וורצלב במאי 1975, והקבורה מחדש ירדה מהפרק.
בשנת 1984, במלאת 120 שנה למותו של לסל, שופץ הקבר על ידי מומחים פולנים.
ביום פטירתו, הונחו זרים וסידורי פרחים גם מטעם ה-SPD וגם מטעם ה-SED על קברו, אולם כל גוף ערך במקום טקס נפרד בשעות שונות, על מנת להימנע מפגישה.
משנת 1997 נמצא הקבר תחת השגחת מוזיאון העיר ורוצלב.
לצד האבל והתדהמה על מותו בטרם עת של לסל, הוסיפו תומכיו לפעול ולהמשיך בדרכו.
הרוזנת פון האצפלדט מינתה עצמה לאחראית על עזבונו, והתערבה בהוצאה לפועל של צוואתו.
ארגון ה-ADAV גדל בקצב מואץ לאחר מותו והגיע ל-4,200 חברים רשומים.
נדבך חשוב בהפיכתו למפלגה מודרנית רחבה היה הקמת ביטאונו "הסוציאל-דמוקרט".
לאחר מותו, נודעה למפעלו של לסל משמעות מיתית והיסטורית גם יחד.
בתוך מפלגתו פנימה הועלה לסל לדרגת משיח, ומשוררים ומטיפים נשאו דרשות בזכותו.
פון שווייצר, מי שהיה יורשו כנשיא ה-ADAV, הודה כי אינו יכול לדכא את פולחן האישיות שקם ללסל.
פרידריך אנגלס גייס כעבור שנים את תלמידו הצעיר אדוארד ברנשטיין, למטרת כתיבת הביוגרפיה של לסל, על מנת להסיר מדמותו את הילת המשיח שדבקה בו.
בביוגרפיה שיצאה ב-1892 כתב ברנשטיין כי תרומתו ההיסטורית של לסל הייתה שנתן לתנועת הפועלים את כלי נשקה – חרב התעמולה וחרב הדעת, ולימד אותם את חשיבות ההתארגנות הפוליטית העצמאית.
לנין אף הודה שהביוגרפיה הריאליסטית של לסל, שנכתבה על ידי ברנשטיין, גרמה לו להעריץ את מהפכנותו של האיש, אף כי לא היה מרקסיסט.
אף כי חלקו על לסל כאדם וכהוגה, לא יכלו מרקס ואנגלס להתנגד לתנועה שהקים.
הם שיתפו את מפלגתו באינטרנציונל הראשון, שקם ב-1864 מיד לאחר מותו.
למעשה, עד הקמת "מפלגת העם הסקסונית" (Sächsische Volkspartei) ב-1867, על ידי אוגוסט בבל וקרל ליבקנכט, הייתה מפלגתו של לסל מפלגת הפועלים היחידה באירופה; לכל אורך הדרך הייתה בעלת גישה רפורמית ושאפה להיות חלק מן הפרלמנט.
שתי המפלגות התאחדו ב-1875, ויצרו את ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, שאיחדה בין הלסליאנים למרקסיסטים.
במסורת הציונות הסוציאליסטית ידועה אמרתו המפורסמת של לסל "אתם הסלע, עליו ייבנה מקדש העתיד", שנכתבה במסתו "פרוגרמה של פועלים", כפרפרזה על דבריו של ישו לשמעון-פטרוס.
בשירו של אריק איינשטיין "זה לא בדיוק געגוע" (שתי גיטרות בס תופים 2004), מוזכר רחוב לסל בתל אביב, שסימל עבור איינשטיין את עולם הערכים שעליו התחנך – ברחוב לסל שוכן בית החינוך ע"ש א.ד.
גורדון, שהיה ידוע כבית ספר ברוח תנועת העבודה הישראלית.
בצעירותו בברסלאו דבק לסל בחינוכו היהודי והעריץ את אברהם גייגר.
הוא נהג ללכת לבית הכנסת ולחגוג את החגים עם משפחתו.
עם הגיעו לאוניברסיטה החל לזנוח בהדרגה את עניינו ביהודים וביהדות.
בשלב הבוגר של חייו לא עסק לסל בפומבי במוצאו היהודי.
אולם בכתביו האישיים נמצאו שתי התייחסויות בולטות לכך: הראשונה, כשכתב לרוזנת על ביקורו באימפריה העות'מאנית, בו גילה דמיון רב בין הזמירות של המוסלמים ובין הניגונים היהודיים ששמע בילדותו בבית הכנסת.
השנייה, כשכתב לאחת ממושאי האהבה שלו, שהייתה גם היא ממוצא יהודי, על כך שיהיה לו קשה להמיר את דתו לנצרות, אולם הבהיר מיד כי: "אינני אוהב את היהודים כלל, אני אפילו שונא אותם באופן כללי.
איני רואה בהם שום דבר חוץ מאשר בניו המנוונים מאוד של עבר מפואר, שהיה ואיננו עוד".
גישה זו מזכירה גישה אוטו-אנטישמית.
לסל חלק על תפיסתו של שותפו משה הס ביחס ללאומיות היהודיות.
הס טען כי הזכות להגדרה עצמית של כל לאום תלויה אך ורק ברצונו כקולקטיב.
לסל, כתלמידו של הגל, החזיק בתפיסה אידיאלית הגורסת כי הלאומיות היהודית היא חסרת תוקף היסטורי, והכיר בתפקידו של העם הגרמני כנושאה של "רוח" (Geist) האנושות.
הוא ראה את יהדות מזרח אירופה כדת בלבד ולא כלאום.
לסל לא החשיב את יהדותו, אך היה מודע לכך שלא זכה למעמד חברתי הולם בגללה; היו שראו בו יהודי גם אם לא העיד על עצמו ככזה.
בכתביו נמצאו עדויות לכך שתיעב יהודים, בין השאר כי ספג השמצות על התנהגותו היהודית ה"טיפוסית".
אולם חוג מכריו בברלין היה מורכב מיהודים, כמו גם מאנטישמים.
אלה שראה בהן מועמדות לנישואין היו בחלקן יהודיות, ובכללן זו שגרמה לדו-קרב שהביא למותו.
אף כי לא ראה ביהדותו מניע בפועלו, וגם אם לא רצה בכך, הייתה היהדות מרכיב בזהותו החברתית.
Arbeiterlesebuch ("ספר קריאה לפועלים" – במובן של ספר לימוד והיכרות עם טקסטים)
פרוגרמה של פועלים: על הקשר המיוחד בין תקופת ההיסטוריה ההווה ובין הרעיון של מעמד הפועלים, תרגום: דוד קלעי, דפוס קואופרטיבי אחדות (ספריה במדעי החברה), תל אביב תרפ"ה.
מס בלתי ישר ומצבם של מעמדות העובדים, תרגום: אברהם יערי, ועדת התרבות, תל אביב תרפ"ו.
קורות אהבה של לאסאל; תרגום: ל.
גולדברג, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספריית דורון), מרחביה תש"ד.
יומן נעורים, תרגום: ישראל כהן, מסדה – "לגבולם" – בהשתתפות מוסד ביאליק, תל אביב תש"ו.
פרדיננד הראשון (Ferdinand I, 19 באפריל 1793 - 29 ביוני 1875) היה קיסר אוסטריה, נשיא הקונפדרציה הגרמנית, מלך הונגריה ובוהמיה בין השנים 1835–1848.
פרדיננד נולד בווינה ב-19 באפריל 1793, לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
בשל היות הוריו בני דודים כפולים, היה פרדיננד רפה שכל ובעל פגמים נוירולוגים, אפילפסיה ופגמים בדיבור, למרות כל זאת הוא ישב בבגרותו בישיבות מועצת המדינה כדי להכינו לתפקידו העתידי כקיסר.
בשנת 1830 התחתן פרדיננד עם מריה אנה מסבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה, אולם רופא החצר טען כי אין זה סביר שפרדיננד יוכל לממש את הנישואים, עקב בעיותיו הרבות.
בשנת 1835 מת אביו פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, ופרדיננד עלה במקומו לשלטון.
למרות שפרדיננד לא הוכרז כנכה או כשוטה במהלך כהונתו המדינה נשלטה בעיקר על ידי ראש ממשלת אוסטריה דאז, הנסיך מטרניך.
בשנת 1848 ויתר פרדיננד על תאריו המלכותיים במהלך אביב העמים, ואחיינו פרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו, ושלט במהלך 68 השנים הבאות.
ב-29 ביוני 1875 מת פרדיננד בפראג, ונקבר בקריפטה המלכותית בווינה.
פרדיננד נולד בווינה ב-8 בספטמבר 1633 לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו הראשונה מריה אנה מספרד, בתם של פליפה השלישי, מלך ספרד ומרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד.
מגיל צעיר, היה פרדיננד הרביעי שותף בתפקידו של אביו בתור הארכידוכס של אוסטריה.
בשנת 1646 הוכתר פרדיננד הרביעי למלך בוהמיה בשותפות עם אביו, ובשנת 1647 הוכתר פרדיננד הרביעי למלך הונגריה וקרואטיה בשותפות עם אביו.
ב -31 במאי 1653 נבחר פרדיננד למלך הרומאים, למרות ניסיונות ממלכת צרפת לשנות את תוצאות הבחירות, וב-18 ביוני 1653 הוכתר בטקס ברגנסבורג.
ב-9 ביולי 1654 מת פרדיננד בווינה בפתאומיות במגפת אבעבועות שחורות, ואחיו לאופולד הראשון נבחר למלך הרומאים, ולאחר מותו של פרדיננד השלישי, נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה (; 6 במאי 1769 - 18 ביוני 1824), היה הדוכס הגדול של טוסקנה, וכן כיהן כנסיך הבוחר של זלצבורג, וכדוכס הגדול של וירצבורג.
פרדיננד נולד בפירנצה ב-6 במאי 1769, כבנו השני של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה, ואשתו האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד.
בשנת 1790 הפך אביו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ופרדיננד מונה במקומו ב-22 ביולי 1790 לדוכס הגדול של טוסקנה.
בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, ופרדיננד ברח לווינה.
בשנת 1803 קיבל פרדיננד את נסיכות הבוחר מזלצבורג, כפיצוי על הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנלקחה ממנו.
ב-15 באוגוסט 1790 התחתן פרדיננד על ידי שליח עם לואיזה מנאפולי וסיציליה, שהייתה בתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ושל רעייתו מריה קרולינה מאוסטריה, וב-19 בספטמבר באותה שנה מומשו הנישואים בווינה.
ב-6 במאי 1821 התחתן פרדיננד עם מריה פרדיננדה, נסיכת סקסוניה, בתם של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה וקרולינה, נסיכת פארמה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה , היה הנסיך הבוחר מבוואריה בין השנים 1651–1679.
פרדיננד מריה נולד ב-31 באוקטובר 1636 בארמון שליסהיים שבמינכן, למקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1651 מת אביו מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה, ופרדיננד מריה ירש את השלטון, אולם, עד לשנת 1654 כיהנו אמו ודודו אלברכט השישי, דוכס בוואריה כעוצרים.
ב-26 במאי 1679 מת פרדיננד מריה במינכן, ובנו מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-8 בדצמבר 1650 התחתן פרדיננד מריה עם אנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה וכריסטין מארי מצרפת, ממנה היו לו 8 ילדים:
ויולנטה ביאטריקס (1673–1731), התחתנה עם פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה
גנרל פרדיננד נוילינג (בגרמנית Ferdinand Neuling; 22 באוגוסט 1885 – 20 בפברואר 1960) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
נוילינג נולד ב-22 באוגוסט 1885 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-139 (הסקסוני המלכותי ה-11), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-22 במרץ 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף נוילינג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1929 הועלה נוילינג לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי).
ב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-23. ב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1939 מונה נוילינג למפקד הלאנדווהר באופלן, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-239.
בפרוץ המלחמה מונה נוילינג למפקד הדיוויזיה ה-239, ולחם עמה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ולאחר מכן נשאר עמה בפולין ככוח כיבוש.
במהלך המערכה על צרפת לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-33 במסגרת הארמייה השביעית, וב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה ה-11, וב-19 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בינואר 1942 פורקה הדיוויזיה, ונוילינג הועבר לעתודת המילואים.
ב-28 בפברואר 1942 קיבל נוילינג על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-2 בספטמבר 1942 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-62. הקורפוס הוצב בדובנו שבאוקראינה, ובתחילת שנת 1944 הועבר לצרפת, שם פעל תחת פיקוד הארמייה ה-19 במרסיי.
ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-62, והשתתף בלחימה במבצע דרגון, וב-18 באוגוסט 1944 הושמד הקורפוס על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-36 ונוילינג נפל בשבי.
בשנת 1947 שוחרר נוילינג מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר נוילינג בעיר הילדסהיים, עד למותו ב-20 בפברואר 1960, והוא בן 74 שנים.
פרדיננד נולד ב-10 ביוני 1835 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע אביו לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה.
לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור, וב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת פרדיננד.
לאחר המלחמה חזר פרדיננד לפירנצה, וניסה להחזיר את שלטונו, אולם ב-16 באוגוסט הכריזה מועצת העם על הדחתו באופן רשמי.
צרפת ואוסטריה הודיעו על תמיכתם בפרדיננד, אולם לא עשו שום דבר למענו, וב-22 במרץ 1860 סופחה טוסקנה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה.
פרדיננד בילה את שארית ימיו בגלות באוסטריה, וב-17 בינואר 1908 מת בביתו שבזלצבורג.
ב-24 בנובמבר 1856 התחתן פרדיננד עם אנה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 בנות:
מריה אנטוניה, ארכידוכסית אוסטריה (1858–1883)
ב-11 בינואר 1868 התחתן פרדיננד עם אליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
רוברט פרדיננד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1885–1895)
ארנסט פרדיננד אדולף מיינדינג (11 בינואר 1806 - 30 במאי 1885) היה מתמטיקאי גרמני-רוסי הידוע בשל התרומות שלו בנוגע לגאומטריה דיפרנציאלית.
הוא המשיך את עבודתו של קרל פרידריך גאוס על הגאומטריה הדיפרנציאלית של משטחים, במיוחד את ההיבטים הקשורים בגאומטריה הפנימית (intrinsic geometry) של משטחים, ולעיתים מתואר כמתמטיקאי החשוב ביותר לתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית בתקופה שבין גאוס לברנהרד רימן.
הוא חקר משטחי ישרים, משטחי סיבוב, ונתן את הדוגמה הראשונה למשטח עם עקמומיות גאוס שלילית קבועה - הפסאודוספירה.
הוא קבע עקומים גיאודזיים על המשטח הזה, ובשנת 1840 הגיע אף ליותר מכך; תוצאותיו על הגאומטריה של משולשים גיאודזיים על הפסאודוספירה הראו שהם מצייתים לחוקי הטריגונומטריה ההיפרבולית (התקפה בגאומטריה היפרבולית), ובכך חזו את הגישה של אאוג'ניו בלטראמי ליסודות הגאומטריה הלא-אוקלידית (מ-1868).
נוסף על עבודתו החשובה בתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית, מיינדינג חקר גם משוואות דיפרנציאליות (על עבודתו בתחום זכה בפרס דמידוב לשנת 1861 של אקדמיית סנט-פטרסבורג), עקומים אלגבריים, שברים משולבים ומכניקה אנליטית.
רשימת הפרסומים שלו כוללת 60 כותרים, ביניהם מספר ספרים.
רבים מהישגיו המדעיים זכו להוקרה רק לאחר מותו.
פרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן , היה בנו של וילהלם, מרקיז באדן-באדן ואביו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן.
פרדיננד מקסימיליאן נולד ב-23 בספטמבר 1625 בבאדן-באדן, לוילהלם, מרקיז באדן-באדן ולקתרינה אורסולה מהוהנצולרן-הכינגן, בתם של יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ופרנציסקה מזאלם-נופוויל.
ב-15 במרץ 1653 התחתן פרדיננד מקסימיליאן עם לואיזה כריסטינה, נסיכת סבויה, בתם של טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ומארי דה בורבון, רוזנת סואסון, ממנה נולד לו בנו היחיד לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן.
זמן קצר לאחר לידת בנו, נפרד פרדיננד מקסימיליאן מאשתו וחזר לגרמניה.
ב-4 בנובמבר 1669 נהרג פרדיננד מקסימיליאן בתאונת ציד בהיידלברג, בעת שביקר אצל קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1677 מת אביו, ובנו לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו.
פרדיננד ואן קאסל (בהולנדית: Ferdinand van Kessel; 1648 – 1696) היה צייר בארוק פלמי הידוע בציורי נוף, טבע דומם וסדרת ציורי קופים.
הוא נולד באנטוורפן ליאן ואן קאסל האב, שהיה נכדו של יאן ברויגל האב.
אביו החל בשנת 1663 ללמדו ציור.
הוא עבר לברדה שם היה המורה של יאקוב קמפו ויירמן ולואי דה מוי, ושם גם נפטר.
לדברי ויירמן, אביו של פרדיננד היה מוכר מאוד בימיו ושאב השראה מהתמות בציוריו של יאן ברויגל האב שהיה "עוף החול של ציורי נוף הכוללים בעלי חיים וציפורים".
אף על פי שפרדיננד מעולם לא הגיע לרמתו של אביו, הוא היה נאמן לשם המשפחה של ואן קסל-ברויגל, ואחרי שיאן ברויגל הבן נפטר, הוא היה הצייר היחיד באנטוורפן שהמשיך את המסורת המשפחתית.
הוא התגלה על ידי מר מולו, נציג המלך הפולני יאן סובייסקי, ששלח כמה עבודות שלו לפולין.
כשאלה התקבלו יפה, הוא הזמין את ואן קאסל לבוא לברדה כדי להכין ציורים שיקשטו חדר שלם בארמון וילאנוב.
לאחר מכן עבר ואן קאסל לברדה כדי להשלים עבודה זו, לפי טעמו של מלך פולין.
הוא התחיל בציור סצנות של "ארבעת היסודות" על דפי נחושת ברוחב של מטר.
ארבעת היסודות הוצגו כל אחד על ידי כרובים, והציור הראשון היה של ילד שיושב על נשר המייצג את "האוויר", מוקף בציפורים.
"הארץ" הייתה מיוצגת על ידי ילד שהניח את זרועו על גבי אריה, מוקף בעשבים, פירות ופרחים.
"האש" הייתה מיוצגת על ידי נער שמתבונן בכלי מלחמה עם רתמות משובצות זהב וכסף, ולצדו תופים, כאשר קוף קטן מעשן מקטרת ושותה מכוס.
"המים" היו מיוצגים על ידי נער שנשען על כלי חרס המסמל את מקור המים האלוהי בשולי נהר מוקף ים, דגים, פנינים, אלמוגים וצדפים בחוף.
הציור השלם היה ממוסגר בשולי זהב ומוקף בארבעה עשר או חמישה עשר סמלים של היסודות.
יצירה זו התקבלה בצורה טובה מאוד, עד כי ואן קאסל הוזמן לצייר סדרה נוספת למלך פולין בנושא "ארבע היבשות".
ואן קאסל המשיך לצייר עבורו ציורים מביתו בברדה וסירב להזמנה לעבוד בחצר המלכות הפולנית.
כששריפה פגעה בציוריו בפולין, הוא הציע במהרה לצבוע מחדש את החלקים שנפגעו מיצירותיו.
הוא המשיך לקבל הזמנות מפולין ולציירן כשאת חלק מהעבודה העביר לציירים אחרים באנטוורפן.
קשריו אלה עם מלך פולין נמשכו עד מות המלך בשנת 1696. מר מולו סירב לשלם עבור הזמנות שכבר החלו אך לא הושלמו.