tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאגו ניסה לשכנע את השלטונות, אולם לא הצליח בכך, ותחת זאת נשלחה תגבורת אל האח השלישי עזרובעל ברקה, שלחם בהיספניה נגד הרומאים.
מאגו עצמו נשלח למערכה בהיספניה.
בשנת 207 לפנה"ס, עזב עזרובעל את היספניה וכוחותיו הושמדו בקרב מטאורוס.
הרומאים, בהנהגת מפקד חדש בשם פובליוס קורנליוס סקיפיו, כבשו בהדרגה את היספניה, ולאחר קרב איליפה, שהסתיים בתוצאות הרסניות מבחינת קרתגו, הם שלטו בכל חצי האי האיברי פרט לגאדס.
מאגו החזיק בה, בתקווה שהשבטים הילידים וכן מרד סורקו שפרץ במחנה הרומאי יעכבו את הרומאים מספיק זמן.
עם זאת, סקיפיו דיכא את המרידה והביס את המקומיים, ובשנת 205 לפנה"ס נפלה גאדס.
מאגו נסוג אל האיים הבלאריים.
בהמשך הגיעה אל מאגו פקודה לנטוש את האיים, ולהפליג עם שארית צבאו אל צפון איטליה, בניסיון להחיות את המערכה נגד הרומאים שם.
בקיץ 205 לפנה"ס, הופיע במפתיע מאגו בחופי איטליה.
הוא כבש בסערה את ג'נובה, ולאחר מכן נע אל אזור האלפים הליגוריים, "כדי לראות עם הוא יכול לעורר מהומה שם".
כמה משבטי הליגורים הסתכסכו, מאגו כרת ברית עם אחד מהם וסייע לו נגד השני.
כך זכה בבעלי ברית, וצבאו נהנה מנהירה המונית של מקומיים.
הפחד היה שמאגו יצליח לנוע דרך צפון איטליה ולחבור על הכוח של אחיו.
האימה ששררה דמתה לאימה ששררה רק שנתיים לפני כן עם פלישתו של עזרובעל לחצי האי.
הרומאים נתנו פקודה ללגיונות בארטיום (ארצו) וארמיניום (רימיני) לנוע במטרה ללכוד את מאגו בצפון איטליה ולמנוע ממנו לחדור למרכזה.
בהמשך, שלחה קרתגו למאגו 6,000 לוחמים 800 פרשים 7 פילים וסכום כסף גדול, אולם עדיין מאגו לא הצליח לפרוץ את ההגנות הרומיות ולהתקדם אל הצבא של חניבעל.
אפיאנוס מאשים אותו שהוא "היה תמיד בעל מזג הססן".
מאגו, הכיר בכך שהלגיונות הרומיים מונעים ממנו פגישה עם אחיו, והחליט להגדיל את צבאו.
הוא כינס את מועצות הליגורים והגאלים, הוא הודיע להם שאין הוא מבקש את רעתם אלא את חירותם, וביקש מהם שיספקו תגבורות לצבאו.
הליגורים הסכימו מיד, אולם הגאלים שחששו מהרומאים, סרבו, אולם בסתר שלחו לו חיילים.
הצבא של מאגו גדל בהדרגה.
העניינים נותרו ללא שינוי משמעותי במהלך השנה הבאה (204 לפנה"ס) מאגו המשיך להגדיל ולאמן את צבאו, והרומאים המשיכו לחסום אותו.
בשנת 203 לפנה"ס הוסכם על הפסקת אש זמנית בין רומא לקרתגו.
מנהיגי קרתגו ניצלו את ההפוגה וקראו לחניבעל לסגת.
במקביל הפראיטור פובליוס קווינטיליוס וארוס והפרוקונסול מרקוס קורנליוס קאתאגוס הובילו צבא של ארבעה לגיונות כנגד מאגו שחנו באינסובריה (אזור מילאנו).
קווינטיליוס פיקד על שני לגיונות בחזית, וקורנליוס פיקד על שני הלגיונות בעורף.
הרומאים שמרו את הפרשים גם כן בעורף, וכן מאגו שמר את שבעת פיליו בעורף.
הקרב התנדנד ללא הכרעה, וקווינטיליוס הורה לקורנליוס להוציא את הפרשים מהעורף.
מאגו, שהתכונן לאפשרות כזו, הורה לשבעת הפילים שלו לתקוף.
הסוסים, שנבהלו מהפילים, החלו להשתולל, ונאלצו לסגת.
הפרשים הנומידים ניהלו אחריהם מרדף מוצלח.
הפילים הסתערו על חיל הרגלים הרומי והסבו לו אבדות כבדות.
קורנליוס הכניס את שני הלגיונות מהעורף לקרב.
הרומאים המטירו כידונים על הפילים, ארבעה נפצעו, והשאר נבהלו ונסוגו רומסים את אנשיהם.
מאגו הוציא מהעורף את לוחמיו הגאלים, והורה להם לעצור את הרומאים שהסתערו בשצף קצף אחרי שהפילים נסוגו.
הגאלים סבלו ככל הנראה מנחיתות מספרית, אולם לחמו באומץ.
עם זאת, במהלך הקרב מאגו נפצע, ונישא מחוץ לשדה הקרב "כמעט חסר רוח חיים".
המראה עורר דמורליזציה בצבא הקרתגי, והחיילים החלו להימלט.
5,000 קרתגים נהרגו, ו-22 קצינים זוטרים נפלו בשבי.
לרומאים 2,300 הרוגים ביניהם 2 טריבונים צבאיים.
מאגו נסוג אל חוף הים בליגוריה.
הוא פגש שם נציגים מטעם שלטונו קרתגו שהורו לו לעזוב את איטליה ולהצטרף לחניבעל בצפון אפריקה.
מאגו ציית לפקודה, והפליג מאיטליה לסרדיניה.
הצבא שלו המשיך לאפריקה, שם התרחש קרב זאמה שסיים את המלחמה.
עם זאת, לטענת קורנליוס נפוס, מאגו לא ציית לפקודה, והמשיך לנהל את המלחמה בליגוריה.
בהנחה שנפוס צודק, מאגו חי ככל הנראה עד שנת 193 לפנה"ס.
קרב עמק הפו למעשה לא היה הקרב האחרון בזירה האפנינית.
קצין קרתגי בשם חמילקרת, חנה באזור שבו מבחינה טכנית לא חלו תנאי שלום קרתגו, ועל כן המשיך במערכה עד 199 לפנה"ס.
שבטים גאלים מתמרדים המשיכו להילחם עד שנת 197 לפנה"ס.
קרב עבר הירדן הראשון מתייחס לפעולה מלחמתית שנערכה בין 21 במרץ 1918 ל-2 באפריל במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב נערך בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים.
במהלך הקרב ניסו כוחות בריטים, שחצו את הירדן, להגיע לתחנת הרכבת של עמאן ולחבל במסילת הברזל החג'אזית.
במהלך דצמבר 1917 כבשו הבריטים את ירושלים ובמקביל צלחו את הירקון.
אלנבי הורה להקים קו הגנה בין ים התיכון לנהר הירדן (הוא קו שתי העוג'ות).
הקורפוסים הבריטים ה-20 וה-21 ייצבו את הקו מחוף הים (אזור שפיים) ועד גב ההר (אזור רמאללה) ובמהלך פברואר 1918 הרחיבו הבריטים את קו ההגנה מזרחה לאחר שכבשו את צפון ים המלח ואת יריחו.
במהלך פברואר ומרץ הרחיבו הבריטים את אחיזתם בבקעת הירדן צפונה וכן החזיקו ראשי גשר סביב גשר אלנבי וגשר עבדאללה.
הפיקוד הצבא הבריטי בראשות אדמונד אלנבי הגדיר את מטרות המבצע:
המשך חיזוק האגף הימני (מזרחי) של קו שתי העוג'ות על מנת למנוע מכוחות טורקים לאגף את קו החזית ולהגיע לחברון ובאר שבע.
חבירה לכוחות הערביים של הנסיך פייסל.
כיבוש עמאן כדי לפגוע במסילת הרכבת החיג'אזית (שעוברת בעמאן) על מנת לנתק כוחות צבא טורקים ששהו מדרום לעמאן ועל מנת למנוע העברת כוחות וציוד לכוון דמשק.
הפיקוד על הקרב נמסר למייג'ור גנרל סר ג'ון סטיוארט מקנזי שיי (מפקד הדיוויזיה הלונדונית ה-60) ותחת פיקודו נכללו היחידות הבאות:
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 (מהקורפוס ה-20)
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור (מקורפוס-המדבר הרכוב)
קורפוס הגמלים הקיסרי בפיקוד בריגדיר גנרל קלמנט לזלי סמית' (מקורפוס-המדבר הרכוב)
בריגדה ממונעת הכוללת 2 מקלעים לכל רכב.
ההגנה של העיר עמאן וסביבותיה הוטלה על הדיוויזיה ה-40 (של הארמייה ה-4) וכוחות רגלים נוספים (כולל כח גרמני) בפיקודו של מפקד הדיוויזיה לוטננט קולונל עסים (לקראת הקרב לקח מפקד הארמייה ה-4, ג'מאל קוצ'וק, את הפיקוד על הקרב).
סך הכוחות שעמדו לטובת המגננה על עמאן היו כ-4,000 חיילים, מספר רב של מקלעים וכ-10 תותחים.
כמו כן נפרסו כ-2,000 חיילים להגן על א-סאלט.
כיבוש א-סאלט ועמאן וביצוע חבלה בגשר ובמנהרה של מסילת הברזל החג'אזית באופן שישתק את הרכבת לתקופה ארוכה.
הפעולה תבוצע על ידי מספר כוחות משנה:
הדיוויזיה ה-60 תעלה בדרך הראשית מיריחו לעמאן, תכבוש את שונת נימרין ותסייע לשאר הכוחות.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק וקורפוס הגמלים הקיסרי יתפצלו ל-3 כוחות משנה:
הבריגדה הרכובה ה-2 וקורפוס הגמלים הקיסרי יכבשו את העיר נעור (מדרום מערב לעמאן)
הבריגדה הניו זילנדית יחד עם רגימנט אוקלנד יכבשו את עין-אס-סיר (ממערב לעמאן)
שלושת הרגימנטים של הבריגדה ה-1 יתקדמו צפונה לאורך הירדן עד אום שורט שם יצרו 2 רגימנטים קו הגנה מפני כוחות טורקים מצפון והרגימנט השלישי יתקדם לא-סאלט.
תוכנית הקרב הושפעה, בין השאר, מהבדלי הגובה בין נקודת יציאת הכוחות על גדות הירדן (כ-400 מטר מתחת פני הים) לעיר א-סאלט (כ-800 מטר מעל פני הים) ועמאן (כ-910 מטר מעל פני הים)
מהלכי הקרב הושפעו משמעותית ממזג האוויר הגשום שעיכב את התקדמות הכוחות הבריטים ואיפשר לכוחות הטורקים להתארגן ולהזעיק כוחות נוספים לעזרה.
בתאריך 21 במרץ פעלו כוחות ההנדסה הבריטים להניח גשרי פונטון באזור גשר אלנבי ובמחדת חג'לה (מצפון לגשר עבדאללה).
פעילות זו התבצעה תחת אש כבדה של הטורקים שעיכבה את השלמת העבודה וגרמה לנפגעים רבים.
הקמת הגשרים הושלמה רק ב-22 במרץ וב-23 במרץ.
ב-22 במרץ נכשלו הניסיונות לחצות את הירדן עקב אש עזה של הטורקים.
רק ב-23 במרץ, ובסיוע כוחות שהגיעו מראש הגשר הדרומי, הצליחו הכוחות לייצב את גשר הפונטון באל גורניה (הוא גשר אלנבי) ואז חצתה הדיוויזיה את הירדן ותפסה ראש הגשר בצידו המזרחי של הירדן.
ב-24 במרץ תקפה דיוויזיה את שונת נימרין (כ-10 ק"מ ממזרח לגשר).
ב-25 במרץ נכנסה הדיוויזיה לא-סאלט (בעקבות הבריגדה ה-1 של דיביזיית אנזא"ק) ושימשה ככח הגנה על העיר.
מהלכיי דיביזיית אנזא"ק ובריגדת הגמלים
ב-22 במרץ חצו הכוחות את הירדן על גשר הפונטון באזור מחדת חג'לה (מצפון לגשר עבדאללה) והקימו ראש גשר בצד המזרחי של הירדן.
חלק מכוחות אלו סייעו להקמת ראש הגשר הצפוני.
ב-23 במרץ וב-24 במרץ הרחיבו הכוחות את ראש הגשר והתקדמו מזרחה.
העלייה על מורדות הרי מואב נעשתה בדרכים משניות ועקב הגשמים, הבוץ ותנאי מזג האוויר הקשים התעכבה העלייה.
ב-25 במרץ כבש הרגימנט הרכוב ה-3 (מהבריגדה ה-1 של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) את העיר א-סאלט.
ב-26 במרץ הגיעו הכוחות כ-10 ק"מ מערבית לעמאן.
במהלך היום תוגברה הדיוויזיה ב-2 בטליונים מהבריגדה ה-181 של הדיוויזיה ה-60. לאור העייפות של הכוחות מהטיפוס במדרונות וממזג האוויר החליט צ'ייטור (מפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) לדחות את תקיפת עמאן ב-24 שעות.
במהלך הלילה הצליחו כוחות סיור לחבל במסילת הרכבת מצפון ומדרום לעמאן.
החל מ-27 במרץ עד 30 במרץ נלחמה הדיוויזיה מול הכוחות הטורקים המתוגברים שהגנו על עמאן.
למרות הגיעם לקרבת תחנת הרכבת של עמאן זו לא נכבשה ותוכנית החבלה המשמעותית במסילת הרכבת החיג'אזית לא בוצעה.
ב-31 במרץ אישר אלנבי לכוחות שלחמו בעמאן לסגת מערבה וזאת מתוך הבנה שהמשך הניסיונות לכיבוש עמאן יעלה בכמות נפגעים גדולה.
הנסיגה תוכננה לעבור דרך א-סאלט והחלה עוד באותו יום כשתחילה פונו הפצועים הרבים בזמן שהכוחות הבריאים הגנו עליהם.
הנסיגה לגדה המערבית של הירדן הושלמה עד 2 באפריל כשהבריטים משאירים 2 ראשי גשר מעבר לירדן.
במהלך 29 במרץ ו-30 במרץ ירד הרגימנט ה-145 הטורקי (מהדיוויזיה ה-46) משכם, חצה את הירדן בגשר דמיה ותקף לכוון העיר א-סאלט מצפון מזרח.
על העיר הגנו, באותו זמן, 2 רגימנטים מבריגדת הפרשים הקלים (של דיביזיית אנזא"ק).
עקב הסיכון בפריצת קו ההגנה וניתוק הכוחות באזור עמאן תוגברו המגינים בכוחות מעמאן.
קו ההגנה לא נפרץ ואיפשר את נסיגת הכוחות האחרים.
כיבוש תחנת הרכבת של עמאן לא התבצע עקב עוצמת הכוחות הטורקים שהגנו עליה.
החבלה המשמעותית שתוכננה (פיצוץ גשר ומנהרה) לא התבצעה.
החבלות המינוריות שביצעו הכוחות הבריטים מצפון ומדרום לעמאן תוקנו תוך זמן קצר.
אבדות הכוחות הבריטים הגיעו ל-1,350.
כ-1000 חיילים טורקים נישבו והובאו לגדה המערבית של הירדן.
תגבור הכוחות הטורקים בעמאן הקל את הלחץ על כוחותיו הערבים של הנסיך פייסל.
קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918. הקרב נערך בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים.
הקרב נערך במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ובמהלכו ניסו כוחות בריטים לכבוש את מוצבי הטורקים בשונת נימרין ובא-סאלט.
לקרב עבר הירדן השני קדמו מספר מהלכים ופעולות:
הקורפוסים הבריטים ה-20 וה-21 ייצבו את הקו מחוף הים (אזור שפיים) ועד גב ההר (אזור רמאללה) ובמהלך פברואר 1918 הרחיבו הבריטים את שליטתם מזרחה לאחר שכבשו את צפון ים המלח ואת יריחו.
במהלך פברואר ומרץ הרחיבו הבריטים את אחיזתם בבקעת הירדן ובגב ההר לכוון צפון וכן החזיקו ראשי גשר סביב גשר אלנבי, גשר עבדאללה ואום שורט (מצפון לואדי עוג'ה) וזאת כדי לאפשר כיבוש עבר הירדן.
כוחות ערבים בפיקודו של הנסיך פייסל, ששיתפו פעולה עם הצבא הבריטי, פעלו ממזרח לעמאן כנגד הכוחות הטורקים.
הפיקוד הבריטי שאף לבצע פעילות צבאית בעבר הירדן כדי למשוך לשם כוחות טורקים ולהקטין את ההתנגדות לכוחות הערבים.
כחודש לפני הקרב השני יצא הצבא הבריטי לקרב עבר הירדן הראשון במהלכו הגיעו כוחותיו עד עמאן וניסו לחבל במסילת הברזל החג'אזית.
קרב זה הסתיים בנסיגת הבריטים לאחר שסבלו ממזג אוויר גשום, מהתנגדות של כוחות טורקים חזקים ומנפגעים רבים.
הפסד זה לא עצר את הבריטים מניסיונות נוספים לכבוש את עבר הירדן.
בעקבות הקרב הראשון החליט הפיקוד הטורקי לתגבר את המוצבים שלאורך הדרך שעולה מהירדן לכוון עמאן.
מטרות המבצע כפי שהגדירו אדמונד אלנבי והנרי שובל (מפקד קורפוס המדבר הרכוב) היו:
הרחבת האחיזה הבריטית בבקעת הירדן עד גשר דמיה שהיווה דרך רוחב ראשית בין הכוחות טורקים (הארמייה ה-4 בעמאן, הארמייה ה-8 בטולכרם והארמייה ה-7 בשכם)
כיבוש העיירות א-סאלט ושונת נימרין על מורדות הרי מואב.
כמפקד הפעולה מונה לוטננט גנרל הנרי שובל
קורפוס המדבר הרכוב (בפיקוד הנרי שובל):
כוחות מדיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי (הבריגדה ההודית ה-20 וכוחות מהבריגדות הרכובות ה-6 וה-8)
הקורפוס ה-20 (בפיקוד לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד):
הדיוויזיה ה"לונדונית" ה-60 בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון שיי
הכוחות שהתבצרו באזור א-סאלט ושונת נימרין כללו כ-6,000 לוחמים שהשתייכו לקורפוס ה-8 (מהארמייה ה-4) בפיקוד עלי פואד ביי וכללו את:
דיוויזיה משולבת של כוחות טורקים, גרמנים ואוסטרים.
בנוסף הועמדו בהיכון הדיוויזיות ה-24 וה-3 ששהו מצפון לאזור הקרבות והיוו עתודה למקרה שיהיה צורך בתמיכה בכוחות הלוחמים.
לוחמים מהשבט הבדואי "בני-סאכר" הבטיחו לאלנבי את תמיכתם ואת נכונותם להשתלב בתוכנית הקרב.
תוכנית הקרב שטווה הנרי שובל הייתה כדלקמן:
קורפוס הגמלים הקיסרי יתקדם צפונה, במעלה בקעת הירדן, תשתלט על גשר דמיה ותחסום כוחות טורקים שיתקפו בבקעת הירדן.
הבריגדה ה-4 מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית תשתלט על הציר מגשר דמיה לא-סאלט ותגן מפני כוחות מצפון.
הדיוויזיה ה"לונדונית" ה-60 תחצה את הירדן ותתקיף את שונת נימרין ממערב בהתקפה חזיתית.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית יתקדמו לא-סאלט דרך גשר דמיה, יכבשו אותה ויתקפו את שונת נימרין ממזרח.
לוחמים ערבים משבט בני-סאכר יחסמו את כביש הגישה מעמאן לא-סאלט (באזור הכפר עין-א-סיר) וימנעו את תגבור הכוחות ממזרח.
הדיוויזיה ה-60 תקפה את שונת נימרין, הצליחה להאחז בעמדות הקדומניות אך לא הצליחה לפרוץ אל לב המערך הטורקי.
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית נעה צפונה על הגדה המערבית של הירדן בהובלת בריגדת הפרשים ה-4.
בריגדת הפרשים ה-4 ניסתה לכבוש את גשר דמיה אך לא הצליחה ולכן נערכה לחסום את הדרך העולה לא-סאלט כדי למנוע תגבורות ממערב.
בריגדת הפרשים ה-3 (מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית) עלתה בדרך מגשר דמיה מזרחה וכבשה בערב את א-סאלט.
בריגדת הפרשים ה-5 (מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית) יחד עם בריגדות הפרשים ה-1 וה-2 (מדיביזיית אנזא"ק) עלו מזרחה מגשר אום שירט לכוון א-סאלט.
הדיוויזיה ה-60 תקפה שוב את המערך הטורקי בשונת נימרין.
הבריגדות הרכובות ה-1, ה-2 וה-3 הקיפו את א-סאלט הכבושה כדי למנוע הגעת כוחות טורקים לזירת הקרבות.
הבריגדה ה-5 החלה לרדת מא-סאלט לכוון שונת נימרין כדי לתקוף את הכוחות שם ממזרח (במקביל לתקיפה שביצעה הדיוויזיה ה-60 ממערב).
הבריגדה ה-4, שהגנה על הדרך מא-דמיה לא-סאלט, הותקפה על ידי כוחות טורקים מהדיוויזיות ה-24 וה-3. חלק מכוחות אלו חצו את הירדן מדרום לא-דמיה והתקיפו את כוחות הבריגדה מ-3 כיוונים.
הבריגדה נלחמה על חייה, תוך שהיא נעזרת בכוחות סיוע מהעתודה של הקורפוס, ובסופו של דבר נאלצה לסגת ולוותר על השליטה על הדרך לא-סאלט.
הדיוויזיה ה-60 המשיכה לתקוף את המערך הטורקי המבוצר בשונת נימרין אך ללא הצלחה.
הבריגדה ה-5 שתקפה את שונת נימרין מאחור נתקלה אף היא בהתנגדות חזקה ולא הצליחה להגיע לתוצאות.
כוחות שבט בני-סאכר שהיו אמורים לחסום את הדרכים מעמאן לא-סאלט ולמנוע הגעת תגבורות לא ביצעו את תפקידם ולכן הבריגדות ה-1, ה-2 וה-3 שהגנו על א-סאלט הותקפו גם ממזרח (עמאן) וגם מצפון וממערב (א-דמיא).
בסופו של 3 במאי הורה מפקד הפעולה הנרי שובל על נסיגת הכוחות.
במהלך היום נסוגו ארבע הבריגדות שבאזור א-סאלט מערבה על הדרך לגשר אום-שורט.
במקביל נסוגה הדיוויזיה ה-60 מערבה דרך גשר אלנבי.
הנסיגה הושלמה עד סוף היום.
הבריטים סבלו מכ-1,500 הרוגים (רובם בדיוויזיה ה-60).
כ-1,000 שבויים טורקים נלקחו בקרב.
כוחות טורקים נוספים הועברו לגזרה, דבר ששירת את מטרותיו של אלנבי לצמצם כוחות טורקים בקו החוף.
נלמד לקח לגבי היכולת להישען על שבטים בדואים מקומיים.
הנרי הודג'סון (מפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית) זכה להערכה רבה ממפקדיו על הנסיגה המסודרת שביצעה דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית, מא-סאלט לאחר שכותרה על ידי כוחות טורקים מ-3 עברים:
קרב עבר הירדן השלישי התחולל בעבר הירדן בין 21 בספטמבר ל-28 בספטמבר 1918. הקרב התחולל בין כוחות של חיל המשלוח המצרי EEF של האימפריה הבריטית לכוחות של האימפריה העות'מאנית במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ובמהלכו כבשו הכוחות הבריטים את עמאן.
קרב זה היה בין הקרבות הראשונים של המערכה לכיבוש מגידו, צפון ארץ ישראל וסוריה.
הפעילות בתקופה שקדמה לקרב עבר הירדן השלישי נחלקה ל-2 תקופות:
תקופת ההתארגנות שהחלה בדצמבר 1917 (עם כיבוש ירושלים, צליחת הירקון והקמת קו שתי העוג'ות) והסתיימה בספטמבר 1917 (עם תחילת מערכת מגידו).
המערכה על מגידו וצפון הארץ שהחלה ב-19 בספטמבר 1918.
בתקופה זו התבצעו הפעילויות הבאות:
חילופי כוחות: בתחילת 1918 חתמה רוסיה על חוזה ברסט-ליטובסק לסיום לוחמה עם גרמניה דבר שהגביר את חששות הפיקוד הבריטי מהפניית כל הכוחות הגרמנים לחזית המערבית.
לכן החליט הצבא הבריטי להעדיף חזית זו על חשבון המערכה במזרח התיכון ובהתאם לכך נשלחו יחידות בריטיות לצרפת ובמקומן הובאו ארצה יחידות הודיות מחזית צרפת וממסופוטמיה.
ארגון הכוחות: הפיקוד הבריטי בארץ ערך שינויים ארגוניים משמעותיים בקורפוסים, בדיוויזיות ובבריגדות
אימון הכוחות: חלק גדול מהיחידות ההודיות שהגיעו ארצה היו חסרות ניסיון ונדרש זמן ארוך לאמן אותם
קיצור קווי האספקה והשלמת ציוד: עקב ההתקדמות המהירה, של הכוחות הבריטים, מבאר שבע לירושלים והירקון, התארכו קווי האספקה והבריטים ניצלו את החודשים האלו להזיז את היחידות הלוגיסטיות צפונה ולצייד את הכוחות הלוחמים.
הקרבות באגף המזרחי: במהלך כל התקופה פעלו הכוחות הבריטים לחזק את האגף המזרחי של קו שתי העוג'ות.
תהליך זה החל בכיבוש יריחו (פברואר 1918),המשיך בהרחבת האחיזה בעמק הירדן ובניסיונות כיבוש עבר הירדן (קרב עבר הירדן הראשון במרץ 1918 וקרב עבר הירדן השני באפריל-מאי 1918).
בסופה של התקופה נכשלו הבריטים לבסס אחיזה משמעותית בעבר הירדן (למעט 3 ראשי גשר) אבל הצליחו להרחיב אחיזתם בצידו המערבי של הירדן, לחזק שם את כוחם ולשפר את מוכנותם למערכה צפונה.
פריצת המערכה על מגידו וצפון הארץ
בתאריך 19 בספטמבר החלה תנועת הכוחות הבריטים מקו שתי העוג'ות:
הקורפוס ה-20 התקדם צפונה, על גב הרי השומרון, לכוון שכם אל מול הארמייה השביעית הטורקית.
הקורפוס ה-21 יצא מאזור ארסוף לכוון צפון-מזרח לכוון סבסטיה שבשומרון אל מול הארמייה השמינית הטורקית.
קורפוס-המדבר הרכוב התקדם לאורך מישור החוף לכוון ואדי עארה, מגידו ועפולה, נצרת ובית שאן.
מטרותיו של קרב עבר הירדן השלישי היו כדלקמן:
חסימת הדרך היורדת משכם לגשר דמיה כדי למנוע מכוחות של הארמייה השביעית הטורקית לסגת מגב הרי השומרון לכוון הגדה המזרחית של הירדן.
כיבוש עמאן ותקיעת טריז בין הכוחות הטורקים שברחו מעמאן צפונה והכוחות שנסוגו ממען לכוון עמאן.
בעקבות העברת רוב קורפוס-המדבר הרכוב לחזית המערבית מונה, ב-5 בספטמבר, מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור לפקד על בקעת הירדן.
במסגרת רה-ארגון של הכוחות תחת פיקודו הקים את "כח צ'ייטור" שכלל את היחידות הבאות:
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק שכללה 2 בריגדות רכובות אוסטרליות ובריגדה רכובה ניו זילנדית וכן את הבטליונים ה-38 וה-39 של הגדודים העבריים.
2 בטליונים מרגימנט האיים הקריבים.
כ-8,000 חיילים, טורקים וגרמנים, נערכו להגן על עמאן והדרך אליה (מתוכם כ-6,000 מחייל הרגלים ו-2,000 פרשים) בכוחות הבאים:
הארמייה הרביעית בעמאן, בפיקודו של כמאל פשה, כללה 2 קורפוסים:
הקורפוס ה-8 שנפרס משני צידי הירדן ובמעלה הדרכים לכוון עמאן
הקורפוס ה-2 שהגן על מסילת הרכבת החיג'אזית כשעיקר הקורפוס שהה באזור מען מדרום לעמאן.
הדיוויזיה ה-53 (מהארמייה השביעית, הפרוסה בהרי יהודה) הגנה על גשר דמיה.
עיקר ההתנגשויות היו על הרכסים ממזרח לאום שורט שם השתלטו הכוחות הבריטים על נקודות מפתח ואיפשרו את ההתקדמות לגשר דמיה.
ב-22 בספטמבר פעלו הכוחות הבריטים ב-3 ראשי חץ לכיבוש מעברים על הירדן:
הבריגדה הניו זילנדית (של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) בסיוע בטליון מהאיים הקריבים, נעה צפונה, על הגדה המערבית של בקעת הירדן, כבשה את גשר דמיה והשתלטה על הכביש משכם.
פעילות זו הביאה לבלימה ושבי של הדיוויזיה ה-53 (מהארמייה השביעית הטורקית) שנסוגה משכם.
הגדוד ה-38 של הגדודים העבריים כבש את מעבר הירדן באום שורט.
כוחות שכללו בטליון מהאיים הקריבים ורגימנט רכוב מדיביזיית אנזא"ק כבשו את מעבר הירדן במאפיד ג'וזל (בין א-דמיה ואום שורט).
ב-23 בספטמבר החלה התנועה של הכוחות הבריטים מזרחה על מורדות הרי מואב:
הבריגדה הרכובה הניו זילנדית (מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) חצתה את גשר דמיה לכוון א-סאלט.
לאחר קרבות נגד עמדות מבוצרות של הטורקים כבשה הבריגדה את העיר בשעות אחר הצהריים.
הבריגדה הרכובה ה-1 (מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) חצתה את הירדן במעבר אום שורט והתקדמו גם הם לכוון א-סאלט.
כוחות הבריגדה ה-1 נכנסו לעיר בחצות הלילה.
הבריגדה הרכובה ה-2 (מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) והבריגדה ההודית ה-20 (בחיזוק של מקלעים רבים) חצו את גשר גורנייה (גשר אלנבי) והתקדמו מזרחה כשהכוחות המתנייעים נעו ישירות לעיירה בעוד שהכוחות הרכובים עקפו את העיירה מדרום.
הגדודים העבריים ה-38 וה-39 התקדמו בעקבות הבריגדה ההודית ה-20 לכוון שונת נימרין.
סיוע אווירי תקף שיירות נסוגות של טורקים בין א-סאלט ועמאן.
במהלך 24 בספטמבר השלימו הכוחות את אחיזתם במורדות הרי מואב ונערכו לכיבוש עמאן.
הקרב לכיבוש עמאן עצמה החל בשעות הבוקר המוקדמות של 25 בספטמבר על ידי שלוש הבריגדות של דיביזיית אנזא"ק (ה-1, ה-2 וניו זילנד) והושלם בשעות אחר הצהריים.
לאחר הכיבוש הסתדרו הבריגדות כדלקמן:
הבריגדה הרכובה ה-1 הגנה על תחנת הרכבת.
הבריגדה הרכובה ה-2 הגנה על עמאן ממערב.
הבריגדה הניו זילנדית הגנה על העיר מדרום.
הבריגדה ההודית ה-20 נקראה לסייע בהגנה על העיר (אליה היא הגיעה ב-26 בספטמבר).
ב-26 בספטמבר וב-27 בספטמבר הורחבה פעילות הבריגדות שבעמאן כדלקמן:
הבריגדה ה-1 נשלחה צפונה להשתלט על מקורות המים של ואדי אל-חמאם ובכך למנוע מהכוחות הטורקים הנסוגים השגת מים.
אחד הרגימנטים של הבריגדה כבש את תחנת הרכבת בעיר זרקא (מצפון מזרח לעמאן) ובהמשך כבש את תחנת הרכבת בעיר מפרק (כ-80 ק"מ מצפון לעמאן).
הבריגדה ה-2, הבריגדה הניו זילנדית והבריגדה ההודית ה-20 נערכו לבלום את הקורפוס ה-2 הטורקי במהלך נסיגתו ממען (ירדן) צפונה.
ב-28 בספטמבר פגשו הכוחות הבריטים את כוחות החלוץ של הקורפוס ה-2 בתחנת הרכבת של זיזה (Al-Jizah) כ-32 ק"מ מדרום לעמאן.
במפגש זה הציעו הבריטים לטורקים להיכנע.
רק ב-29 בספטמבר נכנעו חיילי הקורפוס ה-2 (כ-4,000) למפקד הבריגדה הרכובה ה-2 ליד העיירה זיזה.
התנאי של הטורקים לכניעה הייתה הגנה בפני הבדואים (אנשי שבט בני-סאכר) שצרו על הטורקים.
ב-30 בספטמבר הובלו הטורקים השבויים לעמאן.
כיבוש עמאן וניתוק הקשר בין מען ודרעא.
מניעת הגעה של כוחות טורקים מהארמייה הרביעית לתגבר את הכוחות של הארמיות השביעית והשמינית.
תחילת המרדף אחר הארמייה הרביעית צפונה.
שבי של כ-11,000 חיילים טורקים (כולל חיילי הקורפוס ה-8 והקורפוס ה-2)
שלל של כ-60 תותחים, כ-150 מכונות ירייה, כ-120 קטרים וקרונות וכ-140 כלי רכב.
במקביל לפעולות של כוחותיו של צ'ייטור בבקעת הירדן והרי מואב להסגת הכוחות צפונה, כבשו כוחות של קורפוס המדבר הרכוב את בייסן עד 22 בספטמבר ובלמו נסיגה של כוחות טורקים מאזור גשר דמיה צפונה ואילצו אותם לסגת מזרחה אל מעבר לירדן.
קרב עד המוות הוא סרט אימה ופעולה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של ג'וש וולר.
הסרט הוצג לראשונה ב-21 באפריל 2013 בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
בסרט מככבות זואי בל ורייצ'ל ניקולס.
עלילת הסרט מתמקדת בקבוצה של 50 נשים שנאלצו להילחם עד מוות בשביל להפיג את השעמום של האליטה העשירה.
סברינה (זואי בל) ועוד 49 נשים, נחטפות על ידי אליזבת (שיליין פן) ובעלה ג'וזף (דאג ג'ונס), ונכלאות בכלא שבו נאמר להן שהן יילחמו עד מוות למען הבידור של קבוצת אנשים עשירים ומשועממים.
אם הם ימותו או יסרבו להילחם, מתנקש יהרוג את יקיריהם.
קודי - ביילי אן בורדרס
איזבל תומאס - ניקול סטיינוולד
הבמאי ג'וש וולר סיפר כי הוא ניגש לסרט כאילו מדובר באמת בקבוצת נשים שנחטפה ואולצה להילחם על חייה, ולכן לא כלל בסרט מוטיבים פרובוקטיביים או מיניים.
הסרט צולם בזמן קצר מאוד, כשתוך 30 יום בלבד צולמו כל 19 סצנות הפעולה שהסרט.
רבים טענו שהסצנות אלימות מדי, משעממות וקטעי המעבר בין סצנות הפעולה מעייפים.
מבקרים אחרים טענו שהשחקניות הראשיות כלל לא מצליחות לבוא בסרט לידי ביטוי.
השחקנית טרייסי תומאס זכתה עקב משחקה בסרט ב"פרס חבר השופטים הגדול לשחקנית המשנה הטובה ביותר" לשנת 2013 שהוענק בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בלאס וגאס.
קרב עמארה (Amara) היה קרב שהתחולל בדרום מזרח עיראק במאי ויוני 1915 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במסגרת המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים שהדפו את הכוחות העות'מאנים מאזור עמארה ופתחו את הדרך לכיבוש כות.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שלטו העות'מאנים במסופוטמיה בעוד שהאינטרסים הכלכליים של בריטניה בפרס התמקדו באספקת נפט למשק הבריטי על ידי חברת הנפט האנגלו-איראנית.
עם פרוץ המלחמה, בספטמבר 1914, התייצבו הבריטים והטורקים משני עברי המתרס ומשום כך מיהרו הבריטים לשלוח כוחות להגן על מתקני הנפט בנמל אבאדאן.
הטורקים, לעומתם, ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ולכן דיללו את כוחותיהם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
בהמשך אותו חודש כבשו הכוחות הבריטים את העיר בצרה במהלך קרב בצרה ובהמשך כבשו את אל קורנה בקרב אל-קורנה.
לאחר הצלחת קרב אל-קורנה החליט הפיקוד הבריטי לנצל את ההצלחה ולהתקדם לאורך נהר החידקל כדי לכבוש את הערים עמארה וכות כשהיעד הסופי היה בגדאד.
האזור בין אל-קורנה ועמארה מתאפיין באזורים מוצפים ובביצות המשובצות באיים שעל חלקן הוקמו כפרים.
אופי הזירה הכתיב את פיזור היחידות הטורקיות בין אותם איים כשכל יחידה התחפרה באי כזה.
בנוסף הציבו הטורקים סוללות תותחים על הגדה המערבית של החידקל.
הכוחות הטורקים תוגברו על ידי שבטים ערבים.
מפקד הכוח הטורקי היה נוראדין איברהים פאשה שהחליף את סולימאן אסקרי ביי שהתאבד.
הלחימה במסופוטמיה הוטלה על כח D של חיל המשלוח ההודי בפיקוד גנרל ג'ון ניקסון.
הכח העיקרי שיועד לכבוש את עמארה הייתה הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד.
לאור ההצפות בגזרת הלחימה ביסס טאונסנד את תוכניתו על הובלת הכוחות לאורך החידקל בכלי שיט בסיוע אש מספינות מלחמה.
הקרב החל לפנות בוקר כשחיילי הרגימנט ה-22 של "פונג'אב" התקדם לאורך הגדה המזרחי של החידקל בעוד שחיילי הבריגדה ה-17 התקדמו לאורך הגדה המערבית.
בסיוע אש מספינות המלחמה התקדמו הכוחות תוך כיבוש המוצבים בדרכם.
בשעות הצהריים הסתיים השלב הראשון בקרב והלחימה פסקה.
למחרת המשיכו הכוחות הבריטים להתקדם צפונה תחת אש מספינות המלחמה ששייטו בנהר.
יעד הכוחות היה מספר כפרים ערבים שבוצרו על ידי הטורקים אולם לכוחות החלוץ הבריטים התברר שהטורקים פינו את הכפרים ונסוגו במעלה הנהר.
טאונסנד ארגן את כוחותיו על כלי השיט והחל לרדוף אחר הטורקים הנסוגים.
בקרבת קבר עזרא הסופר נתקלו ספינות המלחמה הבריטיות במאסף של הספינות העות'מאניות ופתחו עליהן באש.
המרדף התעכב עקב הרדידות של המים דבר שמנע מחלק מהספינות להתקדם.
טאונסנד עצר את התקדמות כוחותיו כדי להעביר את כוחותיו לספינות קלות יותר.
במהלך היום המשיך טאונסנד להתקדם צפונה בראש המשט המצומצם שלו ובסופו של היום היה בטווח עין מהעיר עמארה.
בתחילתו של היום נכנסה הספינה המובילה של השייטת הבריטית לעמארה וחצתה את העיר ללא התנגדות טורקית.
בצפון העיר נכנעו בפניה כ-300 חיילים טורקים שנלקחו לעיר בה נכנעו עוד כ-800 חיילים טורקים.
במקביל הגישה הנהלת העיר את כתב הכניעה שלה לטאונסנד.
למחרת הגיעה תגבורת לעיר על מנת להחליף את טאונסנד ויחידתו שחזרו לבצרה.
ההצלחה בקרב ומיעוט הנפגעים עודדה את הפיקוד הבריטי להמשיך להתקדם צפונה לכות ובגדאד.
פיקוד הצבא ציין לשבח את שיתוף הפעולה המצוין בין חיל הים הבריטי לצבא היבשה.
בריטים: 4 חללים, 21 פצועים
טורקים: 120 פצועים וחללים, 1,773 שבויים
קרב עוג'ה, או קרב ניצנה, היה קרב בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים בעוג'ה (היום ניצנה) ובסביבתה במלחמת העצמאות.
הקרב נערך בין 26 ל-27 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב שנועד לגרש את הכוחות המצריים משטחי ישראל.
השלב הראשון של המבצע היה כיבוש בו זמני של 18 עמדות מצריות בכביש באר שבע - עוג'ה, מתוכן שבע עמדות באזור עוג'ה.
ההתקפה בוצעה על ידי חטיבה 8, בתגבור כוחות מחטיבת הראל.
המהלך התחיל בתמרון מצרי מצפון לעוג'ה, שעצר את הכוחות הישראליים.
ההתקפה הישראלית החלה בפועל רק ב-26 בדצמבר.
הישראלים ניצחו בשעות אחר הצהריים ב-27 בדצמבר, אך רק בבוקר 28 בדצמבר כבשה חטיבה 8 את שתי העמדות האחרונות, והשלימה את כיבוש כל 18 העמדות.
השלב השלישי והאחרון במלחמת העצמאות החל ב-15 באוקטובר 1948, כאשר ישראל פתחה במבצע יואב בחזית הדרום.
בעוד שהישראלים השיגו השגים טקטיים ואסטרטגיים משמעותיים במבצע, המצב הבין לאומי השתנה רק במעט ומצרים עדיין גררה רגליים בשיחות שביתת הנשק.
לפיכך החל מבצע חורב בדרום, במטרה לגרש את הכוחות המצרים מישראל.
עיקר הפעולה תוכנה נגד הזרוע המזרחית של הכוחות המצריים (עוג'ה-ביר עסלוג') במטרה לנתק את האגף המערבי של הצבא המצרי מעיקר כוחותיו בישראל, על ידי פלישה לסיני.
מבצע חורב נחשב למבצע הגדול ביותר במהלך מלחמת העצמאות.
פיקוד הדרום בפיקודו של יגאל אלון קבע 18 מטרות מצפון לדרום שיש לכבוש.
שבע המטרות הראשונות היו על כביש ביר-אסלוג'-עוג'ה, כש-3–5 משקיפות על עוג'ה עצמה.
המבצע הוביל לחיתוך הכביש לשלושה חלקים, באמצעות כוחות שפעלו בביר עסלוג',אל מושריפה ועוג'ה.
עוג'ה היה כפר קטן בגבול ישראל-מצרים, הידוע גם בשם עוג'ה אל חפיר.
הוא שימש כמרכז שלטוני ונבנה על ידי האימפריה העות'מאנית בגבול מצרים-ארץ ישראל בין 1908–1915. זו הייתה גם התחנה הסופית של הרכבת הדרומית העות'מאנית בארץ ישראל, של הקו שהגיע עד קוסיימה בתוך סיני.
הכוח הישראלי שהוקצה לכיבוש עוג'ה הורכב מחטיבת השריון 8 - גדוד השריון 82 שכלל ארבעה טנקים בינוניים, 12 כלי רכב משוריינים ופלוגה ממוכנת; גדוד הקומנדו 89, כלל שתי ארבע פלוגות נידות; וגדוד התמיכה 88 שכלל שנים עשר מרגמות 3".
הכוחות תוגברו על ידי הגדוד החמישי מחטיבת הראל וקבוצת תותחים המורכבת משמונה תותחי 75 מ"מ, שלוש מרגמות 120 מ"מ, מרגמות כבדות וסוללת תותחים נגד טנקים.
חיל המצב המצרי כלל גדוד חי"ר 1 מחוזק בסוללה של תותחי הרים 3.7 אינץ'.
ההגנות של עוג'ה התרכזו בעיקר במזרח, מול באר שבע, מכיוון שהדרך הצפון מערבית של ואדי עוג'ה נחשבה בלתי עבירה לרכבים.
לכן החליטו בצבא הישראלי לתקוף מהוואדי.
בלילה שבין 24 ל-25 בדצמבר, הכשירו מהנדסים ישראלים דרך רומית עתיקה מחלאסה לרוחיבה, צפונית מערבית לעוג'ה.
עם זאת, חלקים מדרך התנועה המתוכננת לא היו מוכנים.
כוחות חטיבת 8 וחטיבת הראל עזבו את רוחיבה ב-18:00 ב־25 בדצמבר.
הם פנו מערבה בואדי אל-עבאאד, צפונית לעוג'ה.
כ-3 ק"מ מהוואדי, לא נעשו עבודות הנדסיות והחטיבה נתקעה.
הכוחות פתרו את הבעיה ההנדסית בעזרת טרקטורים.
בבוקר 26 בדצמבר, גדוד 88 ופלוגה מחטיבת הראל, נסעו צפונה כדי לחסום תגבורת מצרית אפשרית ממסדרון עזה, ואילו השאר פנו דרומה לעוג'ה.
ב-07:00 הפציצו מטוסי הרווארד ישראלים את עוג'ה בשש-עשרה פצצות של 50 ק"ג.
ההפצצה יצרה התראה על ההתקפה הממשמשת ובאה.
הישראלים התקדמו בשני מאמצים: גדוד 82 במערב דרך ואדי עוג'ה וגדוד 89 במזרח דרך כביש רפיח-עוג'ה.
גדוד 82 תקף וכבש את עמדה 3 בצפון.
על מנת לזרז את הכיבוש כדי לשחרר את כוחותיו לעבר סיני, מפקד חטיבה 8 יצחק שדה הורה לפלוגה ממונעת מגדוד 89 לתקוף את תל עוג'ה (עמדה 5) מהכביש הראשי המוגן היטב.
הפלוגה ספגה נפגעים רבים, בהם שישה הרוגים, מאש נגד טנקים ונסוגה.
מפקדה, יעקב "דב" גרנק, נהרג בלחימה.
בינתיים, טור מצרי מרפיח העסיק את הכוח החוסם הישראלי בצפון אך נסוג לאחר שאיבד חמישה כלי רכב משוריינים.
בשלב זה, פיקוד הדרום הישראלי החל ליישם את תוכנית הגיבוי שלו במידה וחטיבה 8 לא תצליח לכבוש את עוג'ה, ושלח לאזור כמה מכוחות חטיבת הנגב שהשתתפו בקרב ביר עסלוג'.
למרות שחטיבה 8 נערכה לסיטואציה הזו והייתה לה תוכנית להתגונן מפני מתקפת נגד מצרית.
גדוד 9 של חטיבת הנגב יצא לכבוש את עמדות מצרים באל מושריף (בין ביר תמילה לעוג'ה), אך לא נתקל בהתנגדות.
בבוקר 27 בדצמבר עבר גדוד 82 דרומה וכבש את העמדה 4, בין הכפר לגבול, ובכך ניתק את עמדות עוג'ה ממצרים.
טור מצרי שניסה להגיע לעוג'ה מרפיח נעצר על ידי כוח החוסם בצפון, אם כי בתחילה עברו אזור שנועד להיות בשליטת חטיבת הראל, שאיחרה בגלל בעיות לוגיסטיקה.
טור נוסף מאבו עיג'ילה יורט על ידי גדוד 82.
רוב חטיבה שמונה, שנתמכה מהאוויר על ידי מטוסי הרווארד ומפציץ ביופייטר, המשיכה לתל ולכפר, אותו כמעט הקיפו.
גדוד 82 כבש את התל, וגדוד 89 נבלם על ידי הפצצה אווירית בשעה 07:45 ואיבד שני חיילים.
הכוחות שלחו גל שני שעבר לאורך פסי הרכבת העות'מאניים ופרץ את ההגנות, ובמקביל נכנס גדוד 82 לכפר.
חיל המצב המצרי נכנע בשעה 12:36. בבוקר 28 בדצמבר נערכו הכוחות הישראליים מחדש וכבשו את עמדות 1 ו-2 בגבול.
הקרבות בעוג'ה, ביר עסלוג' וביר תמילה גרמו לנסיגה מוחלטת של המצרים לאורך כביש באר-שבע-עוג'ה.
חטיבת הנגב הצליחה להרוס שתי שריוניות האמבר וללכוד שש, כמו גם 20 משאיות אספקה באזור מושריפה.
עשרות כלי רכב אחרים ברחו דרומה למצרים.
חיילים מצרים רבים, כולל קצינים, שנסוגו ברגל, נכנעו לכוחות הישראלים לאחר שלא מצאו אוכל ומחסה במזג האוויר הקר.
הכוחות המצריים הנותרים התכנסו מחדש בסיני, בפיקודו של בריגדיר-גנרל פואד ת'אבת, התכוננו להתקפת נגד, אך כשהחלו להתקדם ניתנה הוראה לסגת.
קצין מצרי מהאחים המוסלמים כמאל איסמעיל אפר-שריף ציין כי הקרב עוג'ה סימן את הסוף למערכה המצרית בישראל, ומכאן והלאה צבאו היה צריך להילחם על אדמה מצרית.
לדברי חיים הרצוג, האגף המזרחי המצרי התפרק לחלוטין לאחר הקרב, אם כי זה לא היה ברור במצרים או ברחבי העולם באותה תקופה, מכיוון שממשלת מצרים טענה לניצחון.
לכידת עוג'ה אפשרה לצבא הישראלי לשלוח את כוחותיו לחצי האי סיני במטרה להקיף את הצבא המצרי מישראל ובסופו של דבר לגרשו מישראל.
חציית הגבול בין מצרים לישראל יצרה דחיפה מוראלית משמעותית לישראלים; על פי עד ראייה רבים מהחיילים זעקו משמחה ועצרו את כלי הרכב שלהם כדי לנשק את האדמה.
חטיבת הנגב וגדוד 82 נשלחו לחצי האי.
מאוחר יותר בגלל לחץ בינלאומי נסוגו.
לאחר המלחמה, עוג'ה וסביבתה הפכו לאזור מפורז.
בעקבות סדרת אירועים והתכתשויות, ב-1955 נכבש האזור מחדש על ידי ישראל במבצע הר געש.
ב־21 ביוני 1936, במהלך המרד הערבי הגדול, תקפו חמושים ערבים שיירת יהודים מלווה בחיילים בריטים בארץ ישראל ליד ענבתא שבשומרון.
שני חיילים בריטים ו-10 או 11 ערבים נהרגו.
שיירה של אוטובוסים אזרחיים של אגד מחיפה לתל אביב נסעה בחסות חיילים בריטיים במהלך המרד הערבי הגדול.
היא נתקלה במארב כ-1.5 מייל (2.4 ק"מ) מערבית לענבתא, כאשר כ-60 עד 70 לוחמים ערבים – חלק מכנופיה בשליטת אבראהים נסאר – תקפו אותם.
סמל הנרי סילס נהרג בתחילת הקרב.
הלחימה החלה בשעה 11:00 ונמשכה עד רדת הלילה.
תגבורת בריטית הגיעה בהמשך מטולכרם.
מאמר ב"גרדיאן" תיאר את המארב כ"לחימה החמורה ביותר מאז החלו הפרעות" של המרד הערבי הגדול.
הוועד הערבי העליון הפציר בתומכיו להמשיך לאחר הקרב בשביתה הכללית שנמשכה כבר כמה חודשים.
הבריטים הגיבו בשליחת חיילים בריטים למערה אליה נגרר סילס.
שם תפסו הבריטים שני חמושים ופוצצו את המערה באמצעות דינמיט.
קרב עמק איילון (אוניית מעפילים) הייתה האונייה האחרונה בין אוניות ההעפלה.
שמה המקורי היה Fabio וכינויה "המורד".
אוניה זו הגיעה בליל 28 במאי 1948, ו-706 מעפיליה הורדו בחוף קיסריה.
ההפלגה כולה נערכה באופן חוקי, שכן היא הפליגה לאחר קום המדינה.
שמה של האונייה – בעקבות קרב לטרון שנערך בעצם אותם הימים.
הספינה יצאה לדרך לאחר הכרזת המדינה והגיעה באין מפריע לארץ.
היא נכללת ברשימת הפלגות עליה ב' משום שהפעלתה הייתה עדין במסגרת המבצעית של מפעל ההעפלה.
הספינה צוידה במזון ל־16 ימי הפלגה; ב־20 טון מים; ב־22 טון דלק לפי צריכה של 1,400 ק"ג ליממה.
כן צוידה בשתי סירות עץ, בשתי רפסודות ובשלוש סירות גומי ל־30 איש כל אחת.
הקברניט צ'ירו פלומבה איטלקי, מפקד דוד שטרן מהפלי"ם, אלחוטנית רות חייקין -עופר.
מלווים: גלעדה הלוי (חובשת), ווילי רוסטוקר מתנדב מקנדה.
בעשרת הימים שלפני ההפלגה רוכזו במחנות בדרום צרפת בשתי קבוצות.
במחנה הגדול 500 בני נוער מצ'כיה והונגריה ובמחנה הקטן כ-200 בני נוער מצפון אפריקה.
העלאת המעפילים נעשתה במפרץ בחוף הצרפתי סמוך לבנדול .
המעפילים הגיעו במשאיות נהוגות על ידי חיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי.
ההפלגה נערכה ללא הפרעות בנתיב השגרתי דרך תעלת מסינה כרתים וצפון קפריסין, ומשם לחוף קיסריה.
היה חשש שהצי המצרי יתנכל לספינה ולצורך הגנתה המלווים צוידו בארבעה מקלעים, תשעה סטנים ורובה אחד.
אולם ההפלגה עברה ללא אירועים מיוחדים.
למעט רגעי מתח כאשר אח"י אילת (א-16) התקרבה אליה ולא היה ברור תחילה באיזו ספינת מלחמה מדובר.
הוקם קשר צעקות האונייה הורידה את מעפיליה באמצעות סירות הפלי"ם בחוף קיסריה ב־29 במאי 1948. לאחר מכן המשיכה לנמל חיפה שהיה עדין בשליטת הבריטים.
צוות המלווים עזב את הספינה בסירה למעגן הקישון שהיה בשליטת צה"ל.
במהלך הדרך רדפה אחריהם סירת מנוע בריטית אך ללא הצלחה.
בנסיבות שנוצרו עם הפסקת ההסגר הימי על ידי הבריטים לא נעשה יותר שימוש" בשם זה.
והאונייה קיבלה את הכינוי המורד.
במהלך מלחמת העצמאות ביצעה האונייה עוד שתי הפלגות במסגרת עלית גח"ל והפלגת רכש נשק אחת
בספטמבר 1948 קבע המוסד לעלייה ב' את יהודה בן-צור כמפקד הספינה "המורד" ("פאביו" במקור), שיצאה בחצות בין 6 ל-7 בספטמבר מנמל גָאאֵטָה , - במערב איטליה כ-80 ק"מ מצפון מערב לנאפולי.
עם 292 עולי גח"ל ומח"ל, רובם צעירים.
לאחר הצטיידות בדלק אך ללא תיקון המצפן יצאה "המורד" ב-7 בספטמבר חזרה לגאאטה ואספה 300 עולים.
ב-9 בספטמבר עברה בתעלת מסינה והגיעה ב-17 בספטמבר לנמל חיפה.
קרב מושב עין הבשור התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
במהלך הקרב, הסתערו כ- 16 מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס על עין הבשור, הנמצא במרחק 5–7 קילומטרים מח'אן יונס שבדרום רצועת עזה (5 ק"מ מהגדר), במטרה לבצע טבח בתושבי המושב ולחטוף מהם לרצועת עזה.
חברי כיתת הכוננות של המושב ניהלו קרב עם המחבלים, ובלמו אותם בשער הכניסה המערבי של המושב ועל הגדרות.
שניים מחברי כיתת הכוננות נפצעו והובלו לבית החולים סורוקה בנסיעה מהשער המזרחי דרך שדות המושב, לצומת משאבי שדה ומשם לבאר שבע.
זאת בשל העובדה שבכבישים 232 ובכביש 241 תקפו מחבלים כל רכב שנע עליהם.
עקב מקרים רבים של גניבת רובי M16 בידי בדואים, החליטו בצה"ל להילחם בתופעה על ידי צמצום מספר כלי הנשק.
כך צומצמה כמות הרובים של כיתת הכוננות מ-47 רובים במקור ל-21. בספטמבר 2020 נלקחו רוב הרובים האחרים, עקב הוראה של פיקוד הדרום לצמצם את כמות הרובים ביישובי עוטף עזה המרוחקים ארבעה–שבעה קילומטרים.
בשנים 2022–2023, סבלו תושבי עין הבשור מריבוי גניבות, בהן גניבות רכב, ציוד ותוצרת חקלאית.
לצורך ההתמודדות עם הגנבות הוחלט במושב, שלושה חודשים לפני מתקפת החמאס, להגדיל את כיתת הכוננות מ-12 ל-78 חברים.
לרשותם עמדו 6 רובי M-16, ובנוסף אקדחים פרטיים של החברים.
כיתת הכוננות סיירה מדי לילה בקבוצה של 5–7 חברים לאורך הגדרות כדי לסכל גנבות ופריצות לבתי תושבי המושב.
ההתארגנות למניעת הגניבות הפכה את הקבוצה למתורגלת לפעול בצורה מתואמת ולקפוץ בהתרעה של רגע לעמדות.
כך, במקרה לגמרי, היה המושב מוכן לקרב יותר מהיישובים האחרים במועצה אזורית אשכול.
הגדלת כיתת הכוננות של המושב באופן נרחב היא זו שהצילה את המושב מתרחיש חדירת מחבלים שלבסוף התרחש בטבח שבעה באוקטובר.
מיד עם תחילת אזעקות "צבע אדום" ונפילת רקטות בשטחים פתוחים שסביב המושב, רבש"ץ המושב האזין לרשתות הקשר הביטחוניות של המועצה האזורית אשכול וצה"ל, הבין מיד, שקיימת חדירת מחבלים מסיבית ליישובים ובכלל את תמונת הקרב ביישובי המועצה.
במקביל הוא הוציא את כל חברי כיתת הכוננות לגדרות המושב תוך שהוא מודיע להם שהמצב כמו "במלחמת יום כיפור".
תוך מספר דקות, חברי כיתת הכוננות תפסו עמדות סביב המושב.
במיוחד, עיבו את השער המערבי.
הם סגרו את השער ואלתרו מחסום נוסף של רכב שהוצב לרוחב הכביש.
חברי כיתת הכוננות שהוקפצו באותו הבוקר, היו חמושים בחמישה רובים ארוכי קנה מסוג M-16 ואקדחים פרטיים, חברים שלא היו להם אקדחים יצאו לקרב עם טוריות, גרזנים, אבנים ואתי חפירה.
זמן קצר לאחר התמקמות כיתת הכוננות, הגיעו שני טנדרים ושמונה עשר אופנועים שניסו להתקרב לשער המערבי והחל קרב יריות בו נבלמו מחבלי הנוח'בה מירי המגינים, במהלך הקרב שהתנהל המתינו עוד 7–8 טנדרים לפריצת השער.
המושב הותקף על ידי כ-30–50 מחבלים חמושים בנשק רב.
הם ירו מרובי צלפים, רובי סער, זרקו רימוני יד (חלק מהרימונים היו נפלים שלא התפוצצו) ובנוסף ירו ממטולי רקטות RPG.
הקרב נמשך כ-20 דקות, במהלכו הדפו חברי כיתת הכוננות את המחבלים מהשער ומהגדרות ושבו ארבעה מחבלים שהועברו לידי כוחות הביטחון.
בשעה 08:36 הגיע לשער המערבי של המושב רכב ממוגן צה"לי כאשר המחבלים כבר לא היו שם.
הקשר בין חברי כיתת הכוננות התבצע על בסיס הודעות קוליות באפליקציית וואטסאפ.
ערוץ קשר זה שימש לדיבור בין הצוותים שבשטח, הכוונה, וחבירה בין חברי כיתת הכוננות בשעת הקרב.
תחקיר צה"ל בוצע על ידי אלוף-משנה במיל' זיו בית אור ואושר על ידי מפקד פיקוד הדרום אלוף ירון פינקלמן.
התחקיר קובע כי צה"ל נכשל בהגנה על המושב.
צה"ל התקשה לגבש תמונת מצב ברורה ובהירה של המתרחש בעין הבשור - בשל ריבוי מוקדי הלחימה, האירועים והפגיעה בפיקוד והשליטה הגדודית, החטיבתית והאוגדתית.
תמונת מצב ראשונה גובשה בשעות אחר הצהריים ב-7 באוקטובר.
בשעות הראשונות, הלחימה בגזרה התאפיינה בחוסר תיאום ובקשיי פיקוד ושליטה בין הכוחות והיחידות במרחב.
חברי כיתת הכוננות נלחמו לצד מספר רב של תושבי היישוב אל מול המחבלים שהגיעו למושב בטנדר ואופנוע מצוידים במשגרי נ"ט, רימונים, רובי סער אישיים, מכשירי קשר ונשק צלפים.
יחד הם הדפו אותם, הביאו לנסיגתם ומנעו הרג ונזק כבד יותר.
חברי כיתת הכוננות ותושבי עין הבשור המשיכו לאבטח את המושב בעצמם, לאחר הקרב ובמהלך כמה ימים לאחר 7 באוקטובר.
כוחות מעטים מאוד של צה"ל מעטים הגיעו למושב במשך הימים הבאים.
תושבי עין הבשור וחברי כיתת הכוננות היו בעלי ידע וניסיון בטיפול רפואי.
הם טיפלו בפצועים, חילצו אותם תחת אש ופינו אותם לטיפול רפואי מסודר.
זמן קצר לאחר סיום הקרב, המושב הקים חמ"ל שהורכב מתושבים שהתנדבו.
חמ"ל זה פעל במקביל לצוות החירום היישובי, צוות צח"י, שפעל מתוך ביתו של אחד התושבים.
החמ"ל עדכן את התושבים בתוצאות הקרב וניהל את הקשר עם גורמי חוץ.
בנוסף, החמ"ל הוא זה שניהל את תהליך הפינוי של תושבי עין הבשור.
למחרת הקרב, החלו תושבי המושב להתפנות ממנו בכוחות עצמם.
ב-9 באוקטובר עברו נציגי הצבא מבית לבית והתושבים שנשארו התבקשו להתפנות בשיירות מאובטחות מזרחה דרך השדות לכיוון משאבי שדה.
התושבים שוכנו ביישובים מארחים בערבה ובבתי מלון באילת ובים המלח.
סך הכול התפנו מהמושב כ-1,200 תושבים.
ביישוב נשארו כ-100 תושבים, חלקם בכיתת הכוננות והיתר בתפקידי חירום כגון צוות חמ"ל, צוות צח"י (צוות חירום יישובי), צרכנייה, צוות בישול לחיילים ולכיתת הכוננות ועוד.
לתגבור כיתת הכוננות הציב צה"ל כוח במושב.
קרב עזה היה קרב בין צה"ל לחמאס וארגוני הטרור האחרים בעיר עזה, שהחל בתחילת נובמבר 2023, כחלק מהתמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
כוחות צה"ל כיתרו את העיר העזה מצפון ומדרום והחלו בתנועה פנימה למרכז העיר, עד שהגיעו לבית החולים שיפא ול"רובע הבכירים" של חמאס ב-15 בנובמבר, וטיהרו את שטח בית החולים מתשתיות חמאס.
הקרב על העיר התחלק למספר זירות קרב כמספר שכונות העיר, בהם שכונות שאטי ושיח' רדואן מצפון, זייתון, תל אל-הווא וסברה מדרום, ורימאל במרכז העיר.
ב-24 בנובמבר נחתמה עסקת שחרור חטופים בין ישראל לחמאס ובעקבותיה הושהתה פעילות הכוחות ברצועת עזה, אך הכוחות נשארו לשהות בשטח.
ב-4 בדצמבר חודשה הלחימה, וכוחות צה"ל פעלו בשתי השכונות המזרחיות של העיר שלא פעלו בהם בחודש הראשון, שכונת דרג'-תופאח ושכונת שג'אעייה.
גם לאחר מכן כוחות צה"ל המשיכו בקרבות בעיר עזה, אך הקרבות היו ממוקדים יותר ובצורת פשיטות לאזורים מסוימים, בעיקר דרך מסדרון נצרים.
מיד עם תחילת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, בסוף חודש אוקטובר 2023, החלה אוגדה 36 של צה"ל בפתיחת מסדרון נצרים מדרום לעיר עזה.
מטרת הכיבוש המחודש הייתה כיתור העיר עזה במסגרת הקרב על העיר, וביתור הרצועה לשני חלקים.
לאחר מכן החלה הכניסה לשכונות הדרומיות של העיר.
במקביל פתחה אוגדה 162 בקרב ג'באליה הראשון לצורך הגעה דרך צפון הרצועה אל העיר עזה, ולצורך כיתורה.
במהלך הקרב פתחה האוגדה את הציר הסמוך לחוף הים, והקימה שם מרכז לוגיסטי לצורך אספקת הכוחות התוקפים בעיר עזה.
ב-26 באוקטובר כוח קרבי משולב של אוגדה 36 שכלל חי"ר שריון והנדסה, פרץ לתוך מרכז רצועת עזה, הכין את תוואי השטח והרג מחבלים בפשיטה נוספת.
במהלך הפשיטה כוחות חיל התותחנים וחיל האוויר ריכזו את התקיפות שלהם על שכונות שיח' רדואן ושג'אעייה.
גם בליל 27 באוקטובר ביצעו כוחות חי"ר, הנדסה ושריון של עוצבת געש פשיטה במרכז רצועת עזה ותקפו מטרות של חמאס בשכונת שג'אעייה.
ב-30 באוקטובר לפנות בוקר ולאחר חילופי אש עם מחבלים, הצליחו כוחות צה"ל ושב"כ לשחרר את החיילת התצפיתנית החטופה טוראי אורי מגידיש.
ביום זה העמיק צה"ל את הפשיטות הקרקעיות.
הכוחות המתמרנים הרגו עשרות מחבלים, השמידו תשתיות טרור, עמדות נ"ט ומבני כינוס בין היתר באמצעות אש טנקים, מסוקי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים.
לפי דיווחים פלסטינים הטנקים הישראלים הגיעו עד צומת נצרים.
במהלך אחד מהאירועים, כלי טיס בהכוונת הלוחמים בשטח תקף מבנה כינוס של ארגון הטרור חמאס ובו מעל ל-20 מחבלים.
כמו כן, הלוחמים זיהו מחבלים חמושים ועמדה לשיגור נ"ט במרחב אוניברסיטת א-זהאר, והכווינו מטוס קרב שתקף אותם.
ב-1 בנובמבר נהרג לוחם גדוד 101 של חטיבת הצנחנים במהלך חילופי אש בצפון הרצועה.
בערב הודיע דובר צה"ל כי הכוחות כיתרו את העיר עזה.
ב-2 בנובמבר נמשכו קרבות עזים בין כוחות צה"ל למחבלי חמאס, בהם נהרגו כ-130 מחבלים.
בקרב זה נהרג סא"ל סלמאן חבקה, מפקד גדוד 53 בשריון, לאחר שפיקד על כוחות הגדוד בטבח בארי ובתחילת התמרון הקרקעי.
בליל 3 בנובמבר נהרג בסיכול ממוקד מוסטפא דלול, מפקד גדוד סברה של חמאס.
ב-4 בנובמבר, שבוע לפעולה הקרקעית, הרמטכ"ל, רא"ל הרצי הלוי, ביקר את הכוחות הקרקעיים וערך הערכת מצב עם הלוחמים בתוך רצועת עזה.
הכוחות פעלו לביצוע החלטת קבינט המלחמה לאפשר מסדרון הומניטרי למעבר תושבי עזה אל דרום הרצועה, בצהריים תקפו מחבלי חמאס בירי נק"ל ונ"ט (RPG-7) כוח צה"ל שפתח ציר סיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה, לא היו נפגעים לכוחות צה"ל.
ב-5 בנובמבר פורסם שבמסגרת תפקידה של אוגדה 36 לכתר את העיר עזה מדרום, היא חצתה את כל רוחב הרצועה והתייצבה על קו החוף.
האוגדה תקפה והשמידה יעדים נבחרים, בהם נכסים משמעותיים ומפקדות טרור של חמאס.
כוחות האגודה תקפו מעל 1,600 מטרות של חמאס.
האוגדה חיסלה תשתיות של הארגון, מחסני אמל"ח, עמדות נ"ט ותצפית, שטחי לחימה, דירות מבצעיות, מוצבים ועמדות, תשתיות תת-קרקע ומחבלים.
דובר צה"ל אמר לתקשורת שכוחות בהובלת חטיבת גולני השלימו את כיתור העיר עזה וכי הם הגיעו עד לקו החוף בעיר.
בכך הושלם פיצול רצועת עזה לשני חלקים, צפון ודרום.
לדבריו מדובר בשלב מאוד משמעותי בהגברת הלחץ על חמאס, וחמאס מבין את המשמעויות של המהלך.
באותו ערב צה"ל תקף באינטנסיביות אזורים שונים בעיר עזה.
במשך כחצי שעה נרשמו יותר מ-100 תקיפות אוויריות ו"חגורות אש" עוקבות באזור מחנה הפליטים שאטי, וכן בסביבת אנסאר, כיכר דראביה ובשכונות זיתון ורימאל.
ב-6 בנובמבר כוחות צה"ל השתלטו במהלך הלילה על מוצב חמאס בשטח העיר עזה.
במוצב זה היו לארגון חמאס עמדות תצפית, מתחמי אימונים, וכן מנהרות טרור.
בפעולה זו נהרגו עשרות מחבלים.
במשך הלילה תקפו מטוסי חיל האוויר 450 מטרות צבאיות של חמאס וכוחות חיל הים תקפו מפקדות, עמדות שיגור וטילי נ"ט.
בערב, כוחות צה"ל העמיקו את התמרון הקרקעי ופעלו בסמוך לבית החולים שיפא ובאזור נמל עזה תוך שהם פועלים לפינוי מתחמים בהם יש אזרחים, ואת החולים מבתי חולים.
במהלך הלילה צוות קרב חטיבתי של חטיבה 7 השתלט על מעוז צבאי של חמאס בצפון רצועת עזה.
ב-7 בנובמבר בצהריים במסגרת הפעילות הקרקעית ברצועת עזה, הוביל צוות הקרב של חטיבת הצנחנים מבצע שבו חשפו לוחמי סיירת הצנחנים פיר של מנהרה תת-קרקעית בצמוד לפארק שעשועים.
הפיר הושמד על ידי הכוחות בסיוע חיל ההנדסה הקרבית.
גדוד 202 בשיתוף עם כוחות שריון מצוות הקרב החטיבתי של חטיבה 7 מצאו פיר תת-קרקעי ומחסן אמצעי לחימה בסמוך לאוניברסיטה אזרחית, ובו חומרים כימיים, רובי סער קלשניקוב, RPG-7, מטעני כלימגור ועוד.
פלסטינים עברו דרך הציר כשהם נושאים דגלים לבנים.
ב-8 בנובמבר בצהריים זיהו לוחמי חטיבה 7 עמדה לשיגור נ"ט ותצפית בה שהו מחבלי חמאס, העמדה חוברה במעבר תת-קרקעי למחסן אמל"ח.
בנוסף לוחמי חטיבה 7 זיהו חוליית משגרי מרגמות לעבר שטח ישראל, כלי טיס תקף את החולייה והרג את חברי החולייה.
במסגרת הניסיון לחסל את יכולותיו הצבאיות של החמאס, בצה"ל התמקדו בפגיעה בתשתיות המנהרות שבנה חמאס.
ב-14 בנובמבר בבוקר, לוחמי צוות הקרב של חטיבת בית הספר לחי"ר (ביסלמ"ח) פשטו על תשתית טרור במפעל בטון בצפון רצועת עזה.
במהלך הפשיטה השמידו הלוחמים פירי מנהרה שנמצאו בתוך המפעל ואותרו אמצעי לחימה שונים, בהם רימונים, רובי קלשניקוב, מטענים, RPG, תוך הרג מחבלים בכמה קרבות.
כוחות הנדסה שלחמו באותה הפעילות השמידו מבנה ממולכד.
במקביל, הלוחמים השתלטו על מפקדתו של איימן נופל, מפקד חטיבת מחנות המרכז בעזה, שנהרג חודש לפני כן בתקיפה של צה"ל במחנה הפליטים אל-בורייג' במרכז הרצועה.
ב-17 בנובמבר כוחות צה"ל בהובלת חטיבת ביסלמ"ח, גדוד שריון במילואים, כוחות הנדסה קרבית ויהל"ם השתלטו על המוצב המרכזי של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לייצור אמל"ח ברצועת עזה.
הם תפסו רקטות קרקע-קרקע איראניות מדגם בדר 3 הנושאות רש"ק של 250 ק"ג חומר נפץ, חלקי כטב"ם, משגרי רקטות, כלי רכב ודגם דמה של טנק לצורכי אימונים.
למחרת השמידו כוחות הנדסה קרבית את כל המתחם בפיצוץ גדול.
לאחר חילופי אש נפצע באורח קשה קצין לוחם בגדוד 17, ביסלמ"ח בקרבות בצפון רצועת עזה.
ב-9 בנובמבר איתרו כוחות צה"ל אתר לייצור אמל"ח בבניין בלב שכונת המגורים שיח' רדואן בצפון רצועת עזה ובסמוך לבתי ספר.
כמו כן, במסגרת הסיוע לפעילות הקרקעית, כוחות חיל הים תקפו עמדת שיגור טילי נ"ט של ארגון הטרור חמאס, ממנה זוהו שיגורים לכיוון הכוחות המתמרנים.
כוח של אוגדה 162 פשט על "הרובע הביטחוני" של חמאס, בו נמצאות תשתיות טרור מבצעיות ומודיעיניות, מעל ומתחת לקרקע.
בקרבות הרגו הלוחמים כ-50 מחבלים.
הלוחמים איתרו בשטח אמצעי לחימה ומחרטות נשק, ומצאו מחסן רקטות ארטילריות ופצצות מרגמה בתוך בית ספר.
ב-11 בנובמבר כוחות מצוות הקרב החטיבתי גבעתי ביצעו סיכול ממוקד באמצעות הכוונת מטוס קרב ובהכוונה מודיעינית של אמ"ן ושב"כ את המחבל אחמד ציאם, מפקד הפלוגה המרחבית נאצר-רצ'ואן בארגון הטרור חמאס אשר החזיק כאלף מתושבי רצועת עזה כבני ערובה בבית החולים רנתיסי ומנע מהם להתפנות לדרום הרצועה.
אחמד ציאם נהרג כאשר הסתתר בבית ספר "אלבוראק", בו הסתתרו ונהרגו יחד איתו מספר מחבלי חמאס שהיו תחת פיקודו.
בהמשך לחמה בשכונה חטיבה 14 במסגרת אוגדה 162, כשתחתיה פעל גם גדוד 697 מעוצבת חצי האש, בשורה של פשיטות ומארבים.
בפעילות זו פגעה החטיבה בפעילי חמאס, איתרה והשמידה אמצעי לחימה ותשתיות טרור.
בין היתר הושמדה רשת מנהרות מרכזית שהתחילה מדירת מסתור של יחיא סינוואר, וכן השתלטות על מלון הבלו ביץ' ששימש כמתחם התארגנות של החמאס, תוך גילוי פירי מנהרות.
ב-10 בנובמבר פרסם לראשונה דובר צה"ל כי אחר הצהריים צוות קרב חטיבתי של חטיבה 401 תקף במרחב גדוד שאטי של ארגון הטרור חמאס.
לוחמי החטיבה השיגו שליטה על מוצב "בדר" – המוצב המרכזי של גדוד שאטי הממוקם בקרבת מחנה הפליטים ומבנים אזרחיים.
במסגרת הפשיטה על המוצב השמידו הכוחות מפקדות ועמדות שיגור וחיסלו כ-150 מחבלים.
זהו המוצב האחרון שנותר על גבול שאטי ומרחב צפון הרצועה וגם הוא – הושמד.
בערב המשיכו כוחות צה"ל בהידוק הכיתור על המחנה.
ב-11 בנובמבר תקפו ספינות של חיל הים בהכוונת כוחות חי"ר מטרות צבאיות בתוך מבנים באזור מחנה שאטי אשר שימשו את הקומנדו הימי של חמאס.
באחד מן הקרבות, לוחמי צוות קרב חטיבת גבעתי, זיהו אוכלוסייה אזרחית במבנה, הכוחות אפשרו לאזרחים להתפנות באמצעות ציר מאובטח.
הלוחמים הגיבו באש במטרה להגן על ציר הפינוי בירי קל וירו למוות במחבלים.
הלוחמים הרגון את המחבלים, בירי ובהכוונת כלי טיס של חיל האוויר.
כמו כן, מטוס קרב תקף מחסן אמל"ח במבנה לאחר שמכלול התקיפה של חטיבה 215 זיהה שיגור של טיל נ"ט ממנו.
ב-13 בנובמבר בשעות הלילה צוותי הקרב של חטיבה 401 נכנסו לעומק שכונת שאטי והשמידו תשתיות טרור הממוקמות במוסדות שלטוניים ביניהם: בתי ספר, מוסדות אקדמיים, מסגדים ובתים של פעילי חמאס.
במהלך הפעילות חשפו והחרימו הלוחמים עשרות כלי נשק, ציוד לחימה ותוכניות מבצעיות של חמאס.
כוחות צוות קרב חטיבתי 401 וכוח שייטת 13 פשטו על בית החולים רנתיסי במרכז העיר עזה, במהלך הפשיטה נחשפה תשתית טרור של חמאס בבית החולים.
ב-14 בנובמבר הודיע דובר צה"ל כי צוותי הקרב של לוחמי חטיבת הנח"ל וחטיבת הקומנדו השתלטו באופן מלא על מחנה שאטי ברצועת עזה.
לוחמי חטיבת קומנדו פעלו בצפון המחנה לאיתור פעילי גדוד שאטי, פשטו על מבנים בעומק המחנה והשמידו עמדות משגרי נ"ט, אמל"ח ותשתיות טרור.
במקביל צוותי הקרב של חטיבת גבעתי וחטיבה 401 השמידו בפאתי שאטי מטרות בהן מבנים מרכזיים ומוסדות שלטון השייכים לחמאס.
לוחמי חטיבת הנח"ל השתלטו על מוצב שאטי.
ב-16 בנובמבר איתרו לוחמי סיירת הנח"ל במחנה שאטי מחסן אמצעי לחימה של הקומנדו הימי של חמאס; בין היתר אותרו מערכות צלילה, מטענים וכלי נשק.
לאורך היום פשטה חטיבת הקומנדו על צפון מחנה שאטי.
במהלך הפשיטה לוחמי חטיבת הקומנדו הכווינו 54 תקיפות אש מדויקות מהאוויר, מהים ומהיבשה, במהלכן נהרגו מחבלי חמאס והושמדו תשתיות טרור, מבנים ממולכדים ופירי מנהרות.
במקביל לפעילותם בשאטי, הלוחמים פשטו על בית מלון ממולכד בצפון רצועת עזה, ואיתרו בו מצבורי אמצעי לחימה.
אמצעי הלחימה הושמדו לאחר מכן בידי כוחות צה"ל.
ב-19 בנובמבר הצטרפו לוחמי גדוד שחר של חטיבת החילוץ לראשונה ללוחמי חטיבה 460, ויחד איתם פעלו במרחב מחנה שאטי.
הגדוד הופעל למשימות מגוונות בהתאם למומחיותיהם ובכללן משימות סריקת מבנים ואיתור אמצעי לחימה.
במהלך פעילות של כוחות חטיבת הקומנדו בבית מלון בעזה, בוצעה פריצה על-ידי כוח מחטיבת החילוץ שהיה מצוות אליהם.
ב-21 בנובמבר פעלו כוחות חטיבת הקומנדו בהובלת יחידת מגלן, במרחב שאטי.
הלוחמים איתרו והשמידו מטרות טרור.
במהלך הפעילות חיסלו הלוחמים מחבלים בהיתקלויות.
ב-23 בנובמבר המשיכו יחידת אגוז בפשיטה למחנה שאטי.
הקרב בתל אל-הווא ושייח' עג'לין
ב-10 בנובמבר במהלך התקפה חטיבתית של כוחות חטיבת הצנחנים בשכונת שיח' עג'לין, סרק הכוח איתורים במרחב הדרומי של הגזרה ומצא משגר רקטות בסמוך לבנייני מגורים.
לוחמי צוות קרב של חטיבה 7 ביצע פשיטות על מוצב צבאי ומחנה אימונים של ארגון הטרור חמאס, אשר ממוקם בלב אוכלוסייה אזרחית.
הלוחמים השתלטו על המבנים והחרימו את תכולתם וביניהם: עשרות כלי נשק, טילים, כטמ"מים, מפות, אמצעי קשר, מרגמות, רחפני תקיפה ואמצעים טכנולוגיים.
במסגרת הפשיטה, הרגו לוחמי חטיבה 7 כ-30 מחבלים.
בנוסף, הלוחמים פשטו על משרדו של מוחמד סינוואר, אחיו של מנהיג חמאס יחיא סנוואר, והחרימו אמצעי טרור וחוברות לחימה של הארגון שאותרו במקום.
בפעילות נוספת של צוות הקרב של חטיבה 7 בשיתוף עם לוחמי יהל"ם פשטו הלוחמים על מוצב צבאי של גדוד 'צברא'.
מלבד מערכת הפעלת הרקטות, אותרו מספר כטמ"מים, אמצעי לחימה, משגר רקטות טעון, אמצעים טכנולוגיים, רכיבים אלקטרוניים ומסמכים מודיעיניים ששימשו את ארגון הטרור חמאס.
ב-11 בנובמבר צוות קרב חטיבתי של חטיבת גולני יחד עם גדוד 53 חיסלו למעלה מ-300 מחבלים ופגעו בתשתיות ובאמצעי הלחימה של גדוד 'צברא תל אל-הווא' של חמאס.
הלוחמים ביצעו פשיטות שכללו קרבות בדרום שכונת שיח' עג'לין שמערב העיר עזה, בהם היו קרבות משמעותיים עם מחבלי חמאס.
במהלך הפשיטות לוחמי גולני הרגו מחבלים, איתרו והשמידו תשתיות טרור ביניהן: פירי מנהרות, משגרי רקטות, מחסני אמל"ח, עמדות תצפיות ומנהרות.
ב-13 בנובמבר, במהלך פעילות של צוות קרב חטיבתי 188 בשכונת תל אל-הווא, בוצע ירי RPG-7 מנשק קל לעבר כוח צה"ל מהכניסה לבית החולים אל-קודס.
הירי בוצע על ידי חוליית מחבלים שנטמעה בקבוצת אזרחים בכניסה לבית החולים.