tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1967 פרסמו השניים חוברת בשם "דברים על ייסודה ופעולותיה, בעיותיה והישגיה של החברה קדישא", הכוללת נאומים ודרשות בנושא זה משנות ה-60 של המאה ה-20.
היה חבר מערכת העיתונים "מוריה" ו"דואר היום", וניהל את השבועון "הד העם".
כתב מאמרים בעניינים שונים בעיתונות.
נפטר ב-15 באוגוסט 1970 (י"ד באלול ה'תש"ל), ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אשתו הראשונה הייתה חיה מיכלא, (בתו של אהרן נפתלי קמרז), ונולדו להם שני ילדים עד לגירושיהם:
אשתו השנייה הייתה ציפורה (בתו של אהרן זליג אטינגר) (נפטרה בפסח 1944), שילדה לו שני בנים ובת:
אברהם - נישא לאהובה, בת הרב פנחס אפשטיין ושימש כחזן בבית הכנסת "גן ירושלים" בבתי הורודנא.
אשתו השלישית היתה נחמה בתו של יואל ברש"ד מצפת.
במשך שנים היה עורך ומחזן את סדר ליל הסדר הגדול במלון "הרצליה" בצפת שהיה בבעלות משפחת נחמה.
הרב ישראל בנבנישתי (השלישי) היה רב, דיין ודרשן טורקי במאה ה-17.
נולד לרבי אליעזר ואשתו בשנת שע"ח בקושטא.
אביו היה אחיהם הגדול של הרב חיים בנבנישתי והרב יהושע רפאל בנבנישתי.
הרב ישראל היה מחכמי ודייני קושטא, ותלמידו המובהק של דודו, הרב יהושע בנבנישתי בעל ספר שדה יהושע, ואף הוציא לאור את ספר הדרושים שלו, אוזני יהושע.
דודו החבי"ב משבח אותו: "אור ישראל וקדושו, פאר הדור והדרו, אביר הרועים החכם השלם הדיין המצוין נשא ורם כמוהר"ר ישראל בנבנשת נר"ו"
- נדפס לראשונה בשנת התל"ח, ובו 52 דרשות על תורה, תשובה, צדקה, הספדים והספדי נשים.
דפוס חדש, בשני חלקים, יצא בשנת ה'תשע"ד.
דרשותיו מאופיינות במקוריות ושפע הרעיונות שבהם.
ישראל זיניוק בן-אריה (24 באוגוסט 1899 – 25 בפברואר 1964) היה איש חינוך ציוני, מורה, מנהל בית ספר ומפקח במשרד החינוך.
הוא כתב מאמרים מקצועיים בנושאי חינוך וכן ספרים בנושאי יהדות ומסורת.
בן-אריה הקדיש את מרבית חייו לחינוך הציוני, תחילה מחוץ לישראל במסגרת החינוך הציוני "תרבות" ואחר כך בארץ במסגרת "זרם העובדים" ש"במרכז לחינוך", שהיו הזרוע לחינוך ציוני בהתיישבות העובדת והזדהו אחר כך עם מפא"י.
עם עלייתו ארצה, החליף את שמו בשם בן-אריה, על שם אביו.
ישראל חיים זיניוק נולד ב-24 באוגוסט 1899 בעיירה ליובישוב אשר בפלך פינסק, כבן בכור למשפחה שהוציאה מקרבה מספר רבנים: סבו ר' אלי אושר זיניוק ור' ישראל בֶּר כהן (שהיה רב הכרמל בחיפה).
ילדותו ושנות חייו הראשונות עברו עליו בעיירה, כשהדמות העיקרית בחייו הייתה אימו.
אחריו נולדו אחותו ושני אחיו.
הוא למד בחדר מגיל שלוש.
לאחר שהצטיין שם, החליטה אימו לשלוח אותו ללימודים בישיבה בגיל 9, הרחק מחוץ לבית.
בילדותו חלה בטיפוס הבהרות וכמעט מת.
כסגולה להחלמה נוסף לו השם 'חיים', והוא החלים ממחלתו.
מאז ועד עלייתו ארצה, היה שמו בכל התעודות ישראל חיים זיניוק (בקיצור, י.ח.
בזכרונותיו הוא סיפר על עזיבתו את העיירה בדרכו לישיבה והפרידה הקשה מהוריו שדאגו לו אך רצו שיהיה לרב גדול.
העיירה שבה חיו בני המשפחה – לובשייב – נמצאת כיום בתחומי אוקראינה.
בחצי הראשון של המאה ה-20 השתייכה לפולין (פלך ווהלין) ורוסיה, כאשר הגבולות משתנים על פי המלחמות שהיו באזור זה.
בשנים 1905–1918 התמודדה המשפחה עם הרעב שפרץ באזור ועם מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916, כאשר ישראל היה בלימודיו בישיבה, כבשו הגרמנים את האזור והמשפחה נאלצה לעזוב כפליטים את לובשייב בשל הגירוש.
בתחילת הדרך, חלתה האם בטיפוס הבהרות, ונפטרה בדרך בסוכות תרע"ז (1916).
לאחר קבורתה המשיכה המשפחה לסטולין בחבל ווהלין בפולין, מקום מושבו של דודו, שמשפחתו נחשבה לאמידה.
בני המשפחה הגיעו לסטולין כפליטים חסרי כל והיו סמוכים על שולחנו של הדוד עד אשר נמצא להם מקום מגורים דל ביותר.
בסטולין סבלו בני המשפחה המצומצמת חרפת רעב.
ישראל למד במספר ישיבות, הראשונה במסטיסלבל, ואחריה בישיבות שנוהלו על ידי החפץ חיים בשומיאץ ובסנובסק.
בתקופה זו עוצבו חייו בהשפעת רבו ה"חפץ חיים".
כילד צעיר שהגיע לישיבה בערך בשנת 1913 הוצמד לו מדריך מחנך מבוגר.
הוא היה איש מבוגר יחסית, בעל ותק בשנות לימוד בישיבה.
הם גרו באותו חדר והוא הכניס את ישראל לאוירת הלימוד ודאג למחסורו.
תנאי החיים בישיבה היו קשים עד כדי עוני ודלות.
המצב החמיר ביותר לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה.
משטר הלימודים בישיבה היה קשוח והדרישה הייתה לא לבזבז את הזמן היקר בדברי חולין אלא להתרכז בדברי תורה בלבד.
מהישיבה במסטיסלבל עבר ישראל לעיר ראדין והצטרף לישיבת ראדין בהנהגת רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים").
הישיבה נדדה לערים שונות במהלך מלחמת העולם הראשונה בהתאם לקווי החזית.
הוא שהה בישיבת ראדין עד 1918 ועזבה לאחר התלבטות קשה, כאשר פנה לנושא הציוני.
תקופה זו במחיצת ה"חפץ חיים" השפיעה עליו במיוחד ועיצבה את אישיותו.
במיוחד הרשימו אותו הדוגמה האישית ותכונותיו של רבו, שהצניעות והתרחקות מכל לשון הרע אפיינו אותו.
השפעתו של החפץ חיים משתקפת בסיפור הקצר "העגלון ולשון הרע".
תקופת הביניים: המעבר מהישיבה לבית המדרש למורים בווילנה
ב-1918 עזב את הישיבה, לאחר שהחל לגלות נטייה לציונות, וכן משום שביקש לעבוד כדי שיוכל לתמוך כלכלית במשפחתו.
הוא החל ללמוד הוראה הן כאוטודידקט והן בסמינרים שונים.
בשנים 1919–1920 נבחן כאקסטרן של 8 כיתות בית ספר תיכון ברוסיה, אך עקב התנגדותו הפעילה לקומסומול, רדפו אותו הקומוניסטים והוא ברח מרוסיה בשנת 1922 ועבר בגניבה את הגבול לפולין.
השלטון הפולני האנטישמי, הערים קשיים על יהודים שרצו ללמוד, ובפרט על יהודים ציוניים שרצו להיות מורים ב"תרבות".
זיניוק התקבל לבית המדרש למורים בווילנה (ירושלים דליטא) ואחרי הבחינות שם התקבל לקורסים פדגוגיים מטעם "בתי ספר תרבות".
הממשלה הפולנית לא הכירה בקורסים אלו והוא נאלץ להיבחן שנית על ידי ועדת בחינות מטעם "תרבות" ועל ידי הקורטוריון בוורשה.
לאחר קשייים רבים, הוסמך זיניוק בשנת 1923 לשמש כמורה מטעם "רשת חינוך תרבות".
לאחר הסמכתו כמורה בשנת 1923, החל זיניוק ללמד בבתי הספר של "תרבות" בעיירות הסביבה.
המקום הראשון אליו הגיע הייתה העיירה לבידובה במחוז וילנה שבפולין.
לאחר מכן לימד בוולדימרץ עד שנת 1925. אחרי הצהרת בלפור, ובגלל מורת הרוח מ"החדרים" בסגנון הישן, נתעוררו ההורים והנוער הציוני בוולאדימרץ לדאוג לחינוך חדש לילדים.
בעקבות זאת, נפתח בית הספר "תרבות" בעיר, חרף הקשיים שהערימו השלטונות ועל אף המצב הכספי הקשה.
בשנות קיומו המעטות של בית הספר, התנהלה בו פעילות ציונית ענפה: פגישות בין מורים והורים, הפגנות ציוניות על ידי התלמידים בל"ג בעומר ובערבי חגים.
השלטונות הפולנים ראו בעין רעה את הצלחתו וניסו למשוך את הילדים לבית הספר הפולני, שנתמך באופן ממשלתי, אך הורים רבים המשיכו לשלוח את ילדיהם לבית הספר למרות שכר הלימוד הגבוה.
בשנת תרפ"ה (1925), הונח יסוד לבנין בית-הספר בהשתתפות כל אנשי העיירה.
לאחר שהתבססו מעט, עבר ישראל עם המשפחה בשנת 1927 לרוז'ישץ' ושם לימד בבית ספר "תרבות" עד שעלה ארצה ב-1933.
מחנך, מורה ומנהל בבית הספר המחוזי בכפר ילדים
עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1933 בחר לשמש כמורה בבלפוריה, שם שימש מספר שנים כמורה.
בהמשך עבר ללמד בבית הספר המחוזי ב"כפר ילדים" שלרגלי גבעת המורה.
תקופת עבודתו של בן אריה בכפר ילדים הייתה תחילת דרכו החינוכית בארץ.
הוא הפך את בית הספר המחוזי לבית ספר תיכון, וב־1942 החליף את אליעזר שמאלי, וקיבל לידיו את ניהול בית הספר.
בשנת 1946 סייע להקמת "בית הספר המחוזי לילדי עובדים בעפולה", שהחליף את מבני 'כפר ילדים' הישנים ושבו כיהן כמנהלו הראשון.
בתקופה זו כתב עשרות מאמרים מקצועיים בתחום החינוך, בעיקר על בעיות אקטואליות, שהתעוררו בחיי היום יום, ופתרונן.
נושאי המאמרים כללו בעיות בכיתות, בעיות ניהול, בעיות הילדים, תלונות ההורים ובעיות ארציות בתפישת מהות החינוך.
בהמשך כתב על ההתלבטות בין החינוך התנועתי והחינוך הממלכתי.
מאמרים אלה ראו אור בירחונים המקצועיים.
תמונות מתקופת עבודתו כמורה ומנהל בבלפוריה
מפקח ב"מרכז לחינוך" ולאחר מכן מפקח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה והצפון
בן-אריה היה סוציאליסט ואידיאליסט, ונקלט במהירות במוסדות החינוך של המפלגה – "המרכז לחינוך".
היה חבר במפא"י ומחסידי "זרם העובדים".
ב־1949 קיבל בן-אריה משרת מפקח בחיפה ובאזור הצפון על בתי הספר של 'זרם העובדים'.
עקב כך, עקרה המשפחה מעפולה לחיפה בקיץ 1952.
עם החלת חוק החינוך הממלכתי ב־1953, עבר בן-אריה לפיקוח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה ואזור הצפון, ובמקביל הרצה בסמינר למורים ע"ש א.
עם סיום הטיוטות של ספרו האחרון – "מערכי שיעורים במשנה" יחד עם הרזומה העשיר ומאמריו שפורסמו, ולאחר השתלמות קצרה באוניברסיטה בירושלים, התקבלה הכרה אקדמית במעמדו, והוא קיבל אישור לתואר מוסמך.
את אשתו – שושנה פייגה רייזל לבית שֶר, שגרה בעיר המחוז לוצק שמיקומה לא רחוק מרוז'ישץ', הכיר דרך קשרי מסחר שהיו לדודו עם אביה.
עקב האנטישמיות ששררה באזור, ובעקבות פגישותיה עם בן אריה, אשר היה נלהב לעניין הציוני, החליטה לעלות לארץ.
שערי הארץ היו חסומים והמנדט הבריטי נתן אישורי עלייה לקרובי משפחה מקרבה ראשונה במסגרת "איחוד משפחות".
ישראל בן אריה קיבל סרטיפיקט בזכות אחיו יעקב זיניוק, שהיה מאסירי ציון ברוסייה בגולג בהרי אורל ולאחר שחרורו עלה ארצה בשנת 1929. קשרי נישואין נחשבו לקרבה ראשונה, אולם שושנה לא רצתה בקשר נישואין פורמלי, והם נישאו נישואים פיקטיביים בכתובה מזויפת, פתרון שכיח באותה עת.
כשעלו לארץ נישאו בל"ג בעומר תרצ"ה (1935).
בנו הבכור נולד ב-1936 ומאוחר יותר נולדה בתו השנייה.
אביו המבוגר של בן אריה הצטרף למשך מחצית שנה מדי שנה למשק הבית.
בשנת 1947 עברה המשפחה לגור בעפולה, ובשנת 1950 נולדה בת הזקונים.
בסתיו 1961 לקה בהתקף לב קשה ואושפז בביה"ח רוטשילד.
מהתקף זה יצא בשלום, אולם בריאותו הוסיפה להתדרדר.
בקיץ 1962 הובהל לביה"ח רמב"ם עם אירוע שני ולאחר תקופת מנוחה של מספר שבועות חזר לעבודתו.
הוא הפסיק את הרצאותיו בסמינר אבל השלים את טיוטת ספרו ומגעיו עם ההוצאה לאור.
הוא נפטר בפורים תשכ"ד (1964) בחיפה, בן 64 במותו.
הוא ורעייתו נקברו בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
בן אריה פרסם מאמרים רבים בירחונים להורים ולמורים.
הפרסומים מקיפים תחומים רבים בנושא החינוך, החל מהעיסוק בתלמידים, בכיתות, בהורים ובמורים.
וכן בסוגיות פדגוגיות, חברתיות ומשפחתיות.
נושאים שעניינו ציבור גדול של קוראים.
בירחון "אורים להורים" (רשימה חלקית)
תפקידיו הפדגוגיים של מנהל בית הספר, ח' אייר תש"ד כרך י"ז – 1944
נעשה למען הילד הנחשל בכפר!, שבט תש"ז – 1947
אבות ובנים – פורסם ב"תלמים" שבט–אדר תש"ה – 1945
לשאלת לימוד התלמוד בכיתות ההמשך – פורסם אדר ב' תש"ח (ג' 134) 1948
החינוך לחיי חברה במשפחה – פורסם שבט–אדר תשט"ז פברואר 1956
לא באיומים – פורסם בכסלו תשי"ט נטבמבר 1958 (72)
שילוב פיקוח והדרכה – פורסם בשבט תשי"ח כרך ט"ו – 1958
פסוק לי פסוקך –פורסם בניסן תשי"ח אפריל 1958
במשפחה עם סיום שנת הלימודים – פורסם בסיוון תשי"ח, יוני 1958
ניסויים פדגוגיים בבית הספר – וההורים – פורסם בתשי"ט, אפריל 1959
ימי זיכרון וימי אבל בבית הספר – פורסם בתשי"ט כרך ט"ז – 1959
תגובות הורים על העברת ילדיהם לכיתות מיוחדות – פורסם בתשי"ט, יוני 1959
צער בעלי חיים – פורסם בשבט תשכ"ד 1964
כתות עמלניות – פורסם בתשכ"ד כרך כ"א – 1964
לימוד המולדת – יצא לאור בחוברת מיוחדת של הוראת המולדת "אורים להורים" ו–ז אדר–ניסן, תשכ"ד כרך כ"א
החינוך למוסר – פורסם בשבט תשכ"ה כרך כ"ב – 1965
תשובה לאם – "מדוע אין משתפים את בני בהצגה?" – פורסם בעיתון "דבר" כ"כ סיוון, תש"ז–1947
כיבוד הורים – פורסם ב"דבר" 12 באוגוסט 1948
"ואדי סאליב" ובית הספר – פורסם ב"דבר" כ"א בתשרי תש"ך 23 באוקטובר 1959
שעת בוקר ראשונה – פורסם בכסלו תש"ח 04 בדצמבר 1947
השליש האחרון והימים האחרונים בבית הספר – פורסם בכרך ל"ד גיליון ל"ח–ל"ט
הילד "המפגר" ביישוב עולים – פורסם בניסן תשי"ט–1959
היחלצות מורים וותיקים לעזרת חבריהם ביישובי עולים – פורסם תשי"ט–1959
– פורסם בהד החינוך כרך כ"ד גל' כ"ז
על ילדים מצטיינים – פורסם בשבט תשכ"א–1961
מסכת פסחים פרקי' משניות א' ב' ג' – שעור אחד – פורסם בכרך ל"ה, גיליון ל' – 1961
מסכת פסחים פרק י' משניות ד' ה' – שיעור אחד – פורסם בסיוון תשכ"א–1961
דעות הורים על שעורי בית – פורסם בתשכ"ב פברואר 1962
– פורסם בתשכ"ב פברואר 1962
חינוך ליהדות – פורסם ב"הד לחינוך" כרך ל"ח גיליון ז', ו' בחשוון תשכ"ד–1964
שיעורי בית בקיץ – שכרם והפסדם – פורסם בשבט תשכ"ג–1963
הקריאה העצמית – פורסם בסיוון תשכ"ה–1965
לימודי הקריאה בכיתות א' בבתי הספר הממלכתיים במעברות וביישובי עולים – פורסם בגיליון 2 ניסן–אייר תשט"ו אפריל–מאי 1955
על שיטת הלימוד העצמי – פורסם גיליון 6 סיוון תשט"ז 1956
שעת חינוך לחברה –פורסם בכסלו תשכ"א–1961
ארבעת המינים – חג האסיף (סוכות) נושא לימודי מעובד לכיתות ד',ה' ו' של בית הספר היסודי (פרקי טבע משולבים בתודעה היהודית) כתבו במשותף ישראל בן-אריה וחברו זאב ברלינגר – יצא לאור על ידי ארגון המורים לטבע תשכ"ג 1963
מערכי שעורים במשנה (ספר עזר למורה) – בהוצאת "אוצר המורה 1966
ישראל סולומונוביץ' בסקין היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל התותחנים של הצבא האדום.
ישראל בסקין נולד בעיר ויטבסק שהייתה אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי מדינת בלארוס) למשפחה יהודית קשת יום.
מגיל צעיר נאלץ לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בשנת 1914 הצליח לעבור מבחנים אקסטרניים ולקבל תעודת בגרות.
התקבל ללימודים באוניברסיטת חרקוב, אך נאלץ לקטוע את לימודיו בגלל בעיות כלכליות.
בשנת 1915 גויס לשירות חובה בצבא הרוסי.
נטל חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, שירת ביחידת תותחי שדה.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר בשני עיטורי צלב גאורגי הקדוש.
בשנת 1919 למד בבית ספר לקציני חיל תותחנים במוסקבה.
לאחר סיום בית ספר נשלח לסיביר, שם לחם נגד צבאו של אלכסנדר קולצ'ק.
בתום מלחמת האזרחים נשאר בצבא קבע ומילא תפקידי פיקוד שונים ביחידות הארטילריה.
בשנים 1933–1935 למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
בשנים 1939–1940 השתתף במלחמת החורף כקצין תותחנים ראשי של דיביזיית פרשים.
בתחילת 1941 הועלה לדרגת קולונל ומונה לקצין תותחנים ראשי של קורפוס ממוכן מס' 27, אשר הוצב באוזבקיסטן.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה הועבר הקורפוס, בו שירת בסקין מערבה.
הוא השתתף בקרב סמולנסק ובקרבות להגנת מוסקבה.
בתחילת 1942 מונה למפקד כוחות הארטילריה של הארמייה ה-65 איתה השתתף בכיתור הכוחות הגרמנים בסטלינגרד, קרב קורסק ובקרב דנייפר.
בינואר 1943 הועלה יישראל בסקין לדרגת גנרל-מאיור.
החל מתחילת 1943 ועד סוף המלחמה פיקד בסקין על כוחות הארטילריה של הארמייה ה-70, אשר השתתפה בשחרור בלארוס, מבצע ויסלה-אודר ובמתקפת פומרניה המזרחית.
על תפקידו בניהול כוחות הארטילריה במתקפת הצבא האדום בפומרניה המזרחית (שסייעה בכיתור ברלין) הוענק לישראל בסקין תואר גיבור ברית המועצות.
בתום המלחמה הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
לאחר המלחמה מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים בצבא הסובייטי, היה קצין ארטילריה ראשי במחוז צבאי של אזור מזרח סיביר.
בשנת 1953 פרש מהשירות הצבאי.
לאחר השחרור התגורר בעיר אירקוטסק.
ישראל בסקין עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 3 עיטורי לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה, עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה, עיטור סובורוב מדרגה שנייה.
כמו כן עוטר בעיטור פולני "צלב גרונוולד".
ישראל בנימין באסאן (פדובה ה'תס"ב; 1701 – רג'ו אמיליה ה' בשבט ה'תק"ן; 14 בינואר 1790) היה פוסק הלכה, חזן, מוהל ומשורר איטלקי, רבה של יהדות רג'ו אמיליה.
נולד בפדובה בשנת ה'תס"ב, בנם בכורם של יוכבד בת הרב בנימין הכהן ויטאלי ושל הרב ישעיהו באסאן.
בגיל 18 הוסמך על ידי סבו לתואר "חבר", ובגיל 30 נסמך לתואר "מעלת מורנו הרב".
בשנת ה'תפ"ז בהיותו כבן 26 נישא לטובה בת הרב מנחם קרקוביאה, וידידו רמח"ל חיבר לכבוד האירוע את המחזה "מגדל עוז".
בשנת ה'ת"ץ, עם פטירתו של סבו הרב ויטאלי, עבר אביו לרג'ו אמיליה למלא את מקומו וישראל עבר גם הוא לעיר.
בשנת ה'תצ"ט לאחר פטירת אביו, התמנה לכהן תחתיו.
בשנת ה'תקי"ג ביקר החיד"א בביתו והתרשם מאוסף כתבי היד שלו.
בשנת ה'תקמ"ג, בעת פולמוס דברי שלום ואמת תמך בנפתלי הרץ וייזל.
נפטר בהיותו קרוב לגיל 90 בה' בשבט ה'תק"ן ואת מקומו מילא הרב ישעיה חי כרמי.
חיבר אחד עשר ספרי דרשות ושירים רבים, ביניהם ספר שירים לכבוד פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
בנוסף חיבר שו"ת "פרורי לחם".
כמעט כל כתביו לא נדפסו.
הביא לדפוס חלק מכתבי אביו ואף השלים כמה תשובות בשו"ת "לחמי תודה".
בעזרת אחי אשתו אברהם חיים קרקוביאה, הדפיס לראשונה מאוסף כתבי היד של אביו את חידושי הר"ן למסכת נידה, ואת הספר "מסורת סייג לתורה" של הרב מאיר הלוי אבולעפיה.
ישראל בנקיר (1943 – 20 באוגוסט 2014) היה קדר ישראלי, יליד ברית המועצות.
ישראל בנקיר, נולד בברית המועצות בשנת 1943. הוריו, יוסף ופסיה בנקיר, היו פולנים, שכנראה ברחו לשטח ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה.
במאי 1950 עלתה המשפחה לישראל מפולין, דרך איטליה באוניה 'קוממיות' (לשעבר: 'לקוממיות').
בתחילה נשלחה המשפחה לשער העלייה, ולאחר מכן התיישבה בכפר סמיר שבחיפה.
המשפחה התגוררה בבית של משפחת עטאללה, שהקימה בכפר גם סדנת קדרות ("פאחורה").
שם, החל בנקיר ללמוד קדרות אצל רג'א עטאללה בסדנה, והלך לבית ספר בטירת הכרמל.
בשנת 1959 היגרה משפחתו לסאו פאולו, ברזיל, בשל מצוקה כלכלית.
בנקיר, שלא המשיך בלימודיו בשל קשיים אלו, החל בלימודי ציור באופן פרטי, ואחרכ למד קדרות בסדנת הקרמיקה של האגודה לאמנויות יפות ואצל קדרים מקומיים, ובהם מורה ממוצא אוסטרי.
עם שובו לישראל, בשנת 1965, עבד כשנתיים בבית החרושת לפיד בתל אביב-יפו כפועל היוצק לתבניות מוכנות.
לאחר מכן עבר להתגורר בחיפה, שם עבד תקופה קצרה בבית החרושת נעמן.
לפרנסתו, בנקיר עבד בדואר במשך כ-30 שנה, עד ליציאתו לפנסיה מוקדמת ובמקביל יצר קדרות בבביתו, ומאוחר יותר בסדנה פרטית שרכש.
עבודותיו, ביקשו להוות המשך של הקדרות המסורתית.
בתחילה, בהשפעתה של חנה חר"ג צונץ, התמחה בטרה סיגילטה, אותה יצר בעזרת מחקר ואיתור מרבצי חומר מתאימים בישראל.
גם את התנורים לשרפה בנה בעצמו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל לעבוד על האובניים גם בפורצלן, אותו הרכיב בעצמו ושרף בטמפרטורות של 1250-1230 מעלות צלזיוס ובחיזור.
בין היתר השתמש בזיגוגים שונים ובהם 'סלדון', 'טנמוקו' וגוונים של 'פריחת האפרסק', ובשימוש בלסטרים.
1975 מוזיאון הקרמיקה - קריית מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב-יפו [דפדפת]
2001 "ישראל בנקיר: צורות וצבעים - קדרות אבניים", מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
אפילו לא לפרחים", המבשלה לאומנויות הקרמיקה, קריית טבעון
2017 "כדים: ישראל בנקיר", בית בנימיני, המרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב-יפו
2019 מוזיאון גני סוג'או, סין
ישראל גוריון (נולד ב-2 בנובמבר 1935) הוא זמר, מוזיקאי, שחקן, קומיקאי, במאי, צייר, פנטומימאי, מדבב, מלחין ורקדן ישראלי ששנותיו על הבמה מתפרשות על פני יותר משישה עשורים; "יקיר העיר תל אביב-יפו" לשנת 2017.
גוריון נולד בשכונת מחנה יהודה בירושלים בשם ישראל גורשטיין, להורים חילונים-אנשי תנועת העבודה ואת לימודיו עשה בבית הספר תחכמוני בעיר, שהיה בית ספר דתי.
גם שותפו לעתיד בני אמדורסקי למד באותו בית ספר, אך היה זה בכיתה בוגרת יותר ממנו בכארבע שנים והם לא הכירו כלל זה את זה באותה העת.
כישרון השירה שלו התגלה במקרה, כאשר אחד מחבריו לכיתה "זייף" בעת שיעור זמרה.
גוריון לא הצליח להתאפק והחל לצחוק, קיבל סטירה מהמורה לזמרה ונדרש להראות אם הוא יודע לשיר טוב יותר מהזייפן.
בשירתו הוא הדהים הן את המורה לזמרה והן את עצמו בטיב שירתו.
כלי הנגינה הראשון שלו היה אקורדיון, אשר בשל חיסרון כיס חמור של המשפחה, ניקנה במגבית כללית שערכו הוריו בקרב מכריהם.
לאחר תחכמוני המשיך גוריון בלימודיו בבית הספר הטכני של חיל האוויר ואחר כך שירת בצה"ל כטכנאי מטוסים בחיל האוויר בבסיס חצרים.
בשנת 1956 נפגשו גוריון ובני אמדורסקי, שהיה אז נהג משאית, במסיבה בירושלים והחלו לשיר יחד בליווי גיטרה של גוריון.
אז התגלה שילוב הקולות המיוחד ביניהם והם נשארו בקשר.
גוריון החליט אחר כך לעבור לתל אביב וללמוד פנטומימה בהדרכת ג'וקי ארקין וסמי מולכו.
בערבים הופיע גוריון למחייתו במועדון התיאטרון כמופע חימום לרביעיית המועדון, וליווה את אריק לביא בגיטרה וקול שני.
לביא הציע לו להקים צמד, אך גוריון ביקש לשתף את אמדורסקי כשלישייה ולביא לא רצה.
כשאמדורסקי בא לבקר את גוריון בתל אביב, לביא ראה אותם שרים ביחד וסידר להם הופעה במועדון התיאטרון.
לאחר כמה שבועות של חזרות הם עלו על בימת המועדון כצמד הדודאים בשירים שהפכו ללהיטים כמו "ערב של שושנים" ו"נד אילן".
מאז במשך 35 שנה גוריון ואמדורסקי פעלו כצמד, עד פטירתו של אמדורסקי בשנת 1994.
כך, ישראל גוריון היה חלק מהגלגול השני של שלישיית גשר הירקון (יחד עם אמדורסקי ואריק איינשטיין).
הרכב זה העלה מופע מצליח של שירי קברט כשגוריון ואמדורסקי מגלים כישרון משחק בלתי מבוטל שלצידו יכולות תנועה ומימיקה מרשימות.
בשנת 1973 הצטרפו "הדודאים" לצמד הנשי "סוזן ופרן" לאלבום פולק "קשת בענן", בו חידשו שירי עם אנגלים ואמריקאים שתורגמו לעברית על ידי תרצה אתר ודן אלמגור.
האלבום לווה במסע הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1985 שיתפו הדודאים פעולה עם צמד הפרברים והוציאו אלבום משותף (הדודאים והפרברים).
לאחר שנפטר חברו לצמד, בני אמדורסקי, הצטרף גוריון לחנן יובל ולצמד הפרברים, לרביעייה בשם "החברים של בני", שהוציאה אלבום באותו השם ב-1996 והופיעה לסירוגין מאז.
ב-2001 יצא דיסק עם שירי אלבום הסולו הראשון שלו מ-1966 ושירים נוספים כ"בונוס" מתוכנית גלי צה"ל "אולפן מס' 1" שהוקלטה ב-1975 וממופע נוסטלגיה שנערך באולם "ענב" בתל אביב ב-2000.
ב-2002 חבר ישראל גוריון לזמר סמיר שוקרי, וביחד הוציאו אלבום משיריה של המשוררת נעמי שמר.
האלבום כלל שיר חדש אחד שבפזמון שלו מופיעים כמה שמות של שירים שכתבה שמר.
לאלבום צורף גם מכתב שכתבה המשוררת.
בקיץ 2003 העלה את המופע "'דודאים' עד 'גשר הירקון'", שכלל שירים משני ההרכבים בשילוב קטעי קישור וסיפורים.
ב-2005 הוציא גוריון את הסינגל "בשקט כזה".
הסינגל, אותו הלחין למילותיה של אשתו מיקי, הוא שיר הנושא לאלבומו של גוריון, שיצא בספטמבר.
את הסינגל, כמו גם את האלבום המלא, הפיק ועיבד דניאל סלומון.
לצד 11 שירים שכתבו הזוג מיקי וישראל גוריון, נכלל באלבום גם שיר של לורקה, אותו תרגמה מספרדית רנה ליטוין.
ב-2009 חבר גוריון לאסף אמדורסקי והשניים החלו להופיע עם שירי הדודאים.
בשנת 2013 יצא האלבום שרים הדודאים ובו 18 שירים שהקליטו השניים, ברובם שירי הדודאים וכן שיר אחד חדש שכתב והלחין גוריון "בואי, בואי כלה".
בעקבות הצלחת האלבום, הקליטו השניים אלבום המשך שיצא ב-2018 והתארחו בו מוזיקאים נוספים כמו יהודה פוליקר, יהודית רביץ ושלומי שבן.
ישראל גוריון השתתף בתוכניות טלוויזיה רבות, בעיקר אלו המיועדות לילדים.
הוא גם לקח חלק בסדרת תשדירי זהירות בדרכים במסגרת ערוץ 1 ב-1976.
בשנים 1981–1976 השתתף בתוכנית "מה פתאום?" בטלוויזיה החינוכית.
גוריון גם מדבב, בשנים 1987–1983 דיבב את דמותו של כרובי בגרסה הראשונה של התוכנית "רחוב סומסום", בנוסף ביצע מספר שירים בתוכנית והשתתף בתפקיד עצמו בעונה הראשונה ובעונה השנייה עם שותפו לצמד הדודאים, בני אמדורסקי.
בשנת 1985 השתתף ישראל גוריון בסדרה הקומית "התזמורת".
בין השנים 1989–1990 השתתף בתוכנית "סמוך עלי".
ב-1991 הופיע בקלטת הרביעית של סדרת קלטות הילדים "שירים קטנים", יחד עם ג'וליאן שגרן ועירית ענבי.
ב-1992 השתתף בתפקיד אורח בתוכנית הילדים "מסיבת גן".
ב-2006 השתתף בקומדיה החינוכית "בלי גרביים".
באותה שנה השתתף גוריון בקלטת הילדים "אותיות מצחיקות" שביים זיו כנרי, כתבה והלחינה דתיה בן דור, ולצידם של מיכל ברנד וליאור דטאוקר.
ב-2016 הופיע בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10.
ב-2018 הופיע בסדרה "המנצח" ב-yes.
גופו הגמיש של גוריון איפשר לו ביצועים מרשימים בקטעי פנטומימה.
הוא הושפע מהפנטומימאי הנודע מרסל מרסו שאליו חבר למופע בחו"ל.
גוריון השתתף במספר הצגות במסגרת התיאטרון הקאמרי, בין היתר עם חברו, בני אמדורסקי, בסוף שנת 1962, בהצגה "פונדק הרוחות" של נתן אלתרמן, שבה ביצעו קטע זמרה עם השחקנית חנה מרון.
ב-1970 השתתף גוריון במופע "עולמו של ז'אק ברל".
באותו מופע ביצע את השיר אותו תרגם מצרפתית "הנה הבאתי לך בוטנים".
באותה שנה השתתף גם בתיאטרון הקאמרי במחזהו של חנוך לוין "מלכת אמבטיה", בו שר מספר שירים בולטים ובהם: "אנשי בסדר", "הגטו שלי" ו"אבי היקר".
ב"הבימה" השתתף בהצגות: "ביקור הגברת הזקנה", "היום המטורף או נישואי פיגארו", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "יושע עגל", "יתוש בראש" ו"תמול שלשום".
ב-1976 השתתף בהצגה "פופר - קומדיה עם פזמונים", שכתב וביים חנוך לוין, בתיאטרון חיפה.
ב-1979 השתתף בהצגה "הוצאה להורג - אופרטה אכזרית", שכתב וביים חנוך לוין, ב"קאמרי".
גוריון עסק גם בבימוי, בעיקר במסגרת הצגות לילדים.
ב-1986 ביים את המחזה בתיאטרון לילדים ולנוער את הצגת הילדים "נחמן", על סיפור ילדותו של חיים נחמן ביאליק, מאת עוזי בן כנען.
ב-1989 ביים את המחזה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי.
השתתף בתוכנית שירי זימה בשם "עומד לי על קצה הלשון".
ב-2004 השתתף בהצגה "שלמה המלך והדבורה", במסגרת תיאטרון חולון בחג הסוכות.
ב-2001 ביים בקאמרי את "קברט לוין", מופע הורכב ממבחר מערכוניו של חנוך לוין.
ב-2004 שיחק גוריון במחזמר לילדים "טרזן וג'יין" שביים חנוך רוזן, כתב אפרים סידון, הלחין ועיבד מוזיקלית חזי שקד, ולצידם של יהודה לוי, יעל בר זוהר, טל מוסרי, יוסי טולדו, רוני בליץ, וניר שלמון.
הצגת הילדים בבימויו "הברווזון המכוער", של תיאטרון אורנה פורת בשיתוף הסטודיו למשחק ניסן נתיב, זכתה בחמישה פרסי הבמה לילדים ולנוער מטעם אסיטז' – המרכז הישראלי לתיאטרוני ילדים לשנת 2011/12, בהם פרס הבמאי לגוריון ופרס הצגת השנה לילדים.
בנוסף ביים גוריון את הצגות הילדים "פים פם פה", "דיג דיג דוג ו"במבוני אין כמוני" בהפקת מילשטיין הפקות,
אותו כתבה מיכל חזון והלחינה נורית הירש.
גוריון שיחק במספר סרטי קולנוע וביניהם: "דליה והמלחים", "חור בלבנה", "נס בעיירה", "שוד הטלפונים הגדול", "שלום, תפילת הדרך", "הצילו את המציל", "כפויים במחלוקת", "טעות במספר", "גרין", "אויבת יקרה שלי" ו"הדודה מארגנטינה".
הוא שיחק גם בתפקיד ראשי בסרט ביוגרפי על דוד בן-גוריון.
בשנת 1969 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו הקצר של עמוס קינן "כמה זה נפלא", שהוצג בפסטיבל קאן.
בשנת 1995 דיבב את דמותו של ג'ימיני הצרצר בסרט הקלאסי של אולפני דיסני "פינוקיו" ושר את שיר הנושא של הסרט שנקרא "אם תביעו משאלה".
בשנת 2006 השתתף גוריון כפרזנטור בפרסומת לתוסף המזון "מגה גלופלקס", יחד עם חנה לסלאו ויאיר קרני.
בשנת 2018 גילם גוריון יחד עם איתן מסורי את "צמד הדקלאים" המוזיקלי, כחלק מקמפיין פרסומי עבור הדקלאים, קואופרטיב מגדלי ומשווקי תמרים.
ב-1979 גוריון הנחה את פסטיבל שירי ילדים יחד עם עזרא דגן ודורין כספי, ואף התחרה בו עם השיר "נחום תקום" שזכה במקום השישי.
ב-1983 השתתף גוריון בפסטיגל והתחרה בו עם השיר "מחבואים" שזכה במקום התשיעי.
גוריון מרבה להופיע במופעי יחיד שבהם הוא משלב את כישוריו הרבים: שופע הומור, עורך חיקויים ומנגן על סקסופון.
הוא מלווה את עצמו בדרך כלל בגיטרה כמו במופע "צמד הדודאים".
מופע שערך ושמהווה מעין סיכום ביניים שלו הוא "מהדודאים עד גשר הירקון".
בחגיגות הזמר העברי בחולון נערך לישראל גוריון מופע מחווה בהשתתפותו, לרגל ציון 50 שנותיו על הבמה.
ב-2015 נערך לגוריון מופע מחווה לציון יום הולדתו השמונים.
ב-2015 כיכב גוריון במופע "ימים של קולנוע" לצד חני נחמיאס, מאיר סויסה ואילן שס וגם בקברט הסאטירי "רואים ת'סוף" שכתבו ב.
מיכאל ואפרים סידון וביים מוטי קירשנבאום בתיאטרון צוותא.
גוריון נשוי למיקי, בתו של אפרים ברוידא, ולהם שני בנים.
ב-8 בנובמבר 2024 חשפה רעייתו של גוריון שהוא לקה בדמנציה, ועקב כך הפך לסיעודי.
2006 – פרס הבמה לילדים ונוער לבמאי השנה על ההצגה "ליצן החצר" בתיאטרון אורנה פורת
2007 – פרס מפעל חיים במסגרת פרס הבמה לילדים ונוער
2008 – פרס הוקרה לוותיקי "אמ"י" מטעם עיריית פתח-תקווה
2012 – פרס הבמה לילדים ונוער לבמאי השנה על ההצגה "הברווזון המכוער"
2017 – יקיר העיר תל אביב-יפו
ישראל גוֹיכְבֶּרג (בכתיב יידי: גויכבערג; 1 בינואר 1894, חוטין, בסרביה – 1970, ניו יורק) היה משורר יידי, עורך ומחנך.
גויכברג נולד בחוטין שבבסרביה (כיום אוקראינה) בשנת 1894 למשפחת חזנים.
הוא למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו אצל מורים פרטיים.
לאחר סיום הגימנסיה בקמניץ-פודולסקי יצא ללימודי רוקחות, והגיע לדרגת עוזר לרוקח.
בשנת 1913, כשהיה בן 19, היגר לארצות הברית, השתקע בבוסטון, השלים קורס בהנדסה ופתח בית ספר יהודי בלשון יידיש.
בשנת 1926 עבר גויכברג לעיר ניו יורק, שם חי עד לפטירתו ב-1970. בניו יורק הצטרף כמורה לרשת החינוך על שם שלום עליכם.
בצד עבודתו בהוראה עסק כל ימיו בכתיבת שירת יידיש, ממנה גם שירה לילדים, ובעריכת עיתוני ילדים.
בין השאר הקים וערך במשך שנים רבות את עיתון הילדים "קינדער זשורנאַל" ('עיתון הילדים').
שיריו של ישראל גויכברג הם שירי חגים ומועדים יהודיים, שירי לאום ומשחק.
אחדים מהם הולחנו ונפוצו בקהילות יהודיות בעולם; שירו "שלושה ילדים" תורגם על ידי נחמה הנדל ואוריאל אופק ובוצע על ידי נחמה הנדל.
גויכברג פרסם כמה עשרות כרכים של יצירתו, וכן אנתולוגיות ומבחרי שירה.
לעברית לא תורגמה יצירתו כלל.
ישראל גוּרי (15 באוקטובר 1893 – 17 בספטמבר 1965) היה פוליטיקאי ישראלי ממייסדי מפלגת מפא"י, בה נחשב סמכות מוסרית, חבר הכנסת ויושב ראש ועדת הכספים מן הכנסת השנייה ועד לכנסת החמישית.
נולד בשם ישראל גורפינקל בהירשאני במולדובה (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית).
למד לימודי קודש בחדר, סיים בית ספר תיכון בקישינב והיה פעיל בתנועת צעירי ציון שם.
למד באוניברסיטת אודסה והיה פעיל ציוני שם – מזכיר הוועד הציוני ומזכיר הוועד המקומי של קרן קיימת לישראל.
באודסה הכיר את גילה ווסקובוניק, ונישא לה.
עלה לארץ ישראל ב-1919 באונייה "רוסלאן" יחד עם ההיסטוריון יוסף קלאוזנר, הצייר יצחק פרנקל והאדריכל זאב רכטר.
הוא החל לעבוד בעיריית תל אביב (עד 1928).
בשנים אלו נולדו לו ילדיו: חנה, חיים וזהר.
היה חבר מפלגת הפועל הצעיר וממייסדי ההסתדרות (בה שימש כחבר מועצת פועלי תל אביב בשנים 1922–1931).
ב-1930 היה בין מייסדי מפא"י (שהוקמה כאיחוד של מפלגת אחדות העבודה והפועל הצעיר).
לפני ואחרי קום המדינה מילא תפקידים שונים כמו ציר באספת הנבחרים, מנהל מחלקת התרבות של עיריית תל אביב, מזכיר ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, חבר מועצת עיריית תל אביב (1929–1931), יושב ראש ועדת הביקורת של מפא"י.
בשנת 1949 נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה וכיהן עד הכנסת החמישית.
עמד ברציפות בראש ועדת הכספים החל בכנסת השנייה ועד לפטירתו.
ב-25 באפריל 1955 עמד בראש ועדת גורי לעניין תביעות שכר העבודה לעובדי מדינה בכירים מנהלים כלליים והפקידות הגבוהה.
ב-1961 מונה לחבר ולסגן יושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
נחשב לאדם הידוע ביושרו ובהגינותו.
רחובה הראשי של שכונת קריית שלום שבדרום תל אביב קרוי על שמו.
גורי היה צמחוני, ולאחר שאמירים היה ליישוב צמחוני עבר להתגורר בו.
בעת דיון שנערך בכנסת בהצעת חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), שעניינה הסמכת הרשויות המקומיות לאסור מכירת בשר חזיר בתחומן, התבטא בחריפות נגד אכילת בשר באשר הוא:
מנוחה לא בראתי / הביא לדפוס מ' סבר, תל אביב: עם עובד, תש"ל-1960 (כתבים אוטוביוגרפיים).
ישראל (יוֹלק) ברזילי (אייזנברג) (1 באוקטובר 1913 – 12 ביוני 1970) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם מפ"ם.
ברזילי נולד בשנת 1913 בנישאווה שבפולין.
למד בחדר ובגימנסיה היהודית בולוצלאווק.
כבר בגיל 11 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, מטעמה עבר הכשרה במזריץ לקראת העלייה לארץ.
בשנת 1932 יצא לשנתיים לימודים בקונסרבטוריון בפריז שם בין מוריו היה פבלו קזאלס.
ב-1934 עלה לארץ ישראל ועבד בפרדסים במסגרת גרעינים שהיו בהכשרה לקראת הקמת קיבוץ, וב-1938 נבחר לראש מחלקת המושבות של הקיבוץ הארצי.
בשנת 1939 היה ממייסדי קיבוץ נגבה.
ב-1946 נשלח בשליחות לפולין אל שרידי השואה ואל ההנהגה הקומוניסטית החדשה במדינה.
ב-1947 יצא לשליחות נוספת, שבה נפגש עם ההנהגות במדינות נוספות במזרח אירופה, ועם היהודים במחנות העקורים בגרמניה.
בעקבות הקשרים שיצר עם ההנהגה בפולין נשלח ברזילי בספטמבר 1948 לשמש כציר ישראל הראשון בפולין.
בתפקיד זה פעל על מנת לאפשר עליית יהודים לישראל.
הוא התפטר בשל חילוקי דעות בין מפ"ם, שאליה השתייך, לבין מפא"י, בעניין יחס ישראל לגוש הקומוניסטי, והוא סיים את תפקידו ב-1951.
ב-1947 נבחר ברזילי למזכיר הברית העולמית של מפ"ם, וב-1953 נבחר לתפקיד המזכיר המדיני של המפלגה.
ב-1955 נבחר לראשונה לכנסת השלישית, ועם כינון הממשלה כיהן כשר הבריאות, תפקיד בו החזיק ברציפות עד 1961, בחלק מהתקופה, מ-1958 ל-1959, כיהן גם כשר הדואר עקב פרישת שרי המפד"ל מהממשלה.
בנוסף לתפקידו כשר הבריאות היה "השר המדיני" של מפ"ם ונציגה בוועדת השרים לענייני ביטחון.
בתקופה שלפני מבצע קדש היה בין המתנגדים לחבירה לבריטניה וצרפת והזהיר שהיא תביא למעורבות סובייטית במצרים.
ב-1961 היה נציג מפ"ם ב"ועדת השבעה" שדנה בעסק הביש.
בתקופת הכנסת החמישית, בין 1961 ל-1965 מפ"ם הייתה באופוזיציה.
בחלק מתקופה זו, החל מ-1963 כיהן ברזילי כסגן יושב ראש הכנסת.
ב-1965, עם כינוס הכנסת השישית חזרה מפ"ם לקואליציה, וברזילי חזר לתפקיד שר הבריאות.
אולם לפי מדיניות מפ"ם של הפרדה בין תפקידי השרים הוא לא כיהן גם בכנסת.
מפברואר 1967 היה אחד משני נציגי הממשלה בוועדה למינוי שופטים.
ב-1969, עם כינון ממשלת ישראל החמש עשרה שהייתה בתחילתה ממשלת ליכוד לאומי שבה השתתפה גם תנועת החרות, החליטה מפ"ם (שאז כבר הייתה חלק מהמערך) להצטרף לממשלה עם אחריות רק לנושאי ביטחון, ולכן שריה הצטרפו כשרים ללא תיק.
ברזילי מונה לשר בלי תיק, אם כי הובטח שתיק הבריאות יישמר עבורו, אולם הוא נפטר ביוני 1970, מעט לפני שגח"ל פרשה מהממשלה ומפ"ם לקחה את התיקים שנשמרו עבורה.
כשר בריאות שם דגש על קידום הרפואה בפריפריה, והביא להקמתם של בתי החולים הממשלתיים באשקלון (כיום המרכז הרפואי ברזילי, שכשנה אחרי פטירתו נקרא על שמו) ובחדרה (המרכז הרפואי הלל יפה).
הוא התעמת רבות עם החרדים בנושא של נתיחות שלאחר המוות, וגם של השתלות איברים.
בתקופת כהונתו קבע מבקר המדינה שניתוחי מתים מבוצעים פעמים רבות בניגוד לחוק.
השתלת הלב הראשונה בישראל, בדצמבר 1968, עוררה סערה בשל טענות החרדים נגד קביעת המוות של התורם על פי מוות מוחי, ובשל אי קבלת אישור משפחתו, דבר שהיה אז חוקי.
לאחר כישלון ההשתלה, פנה למועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בבקשה לסייע בקביעת הנחיות להשתלות בישראל.
ביולי 1969, בכנס של ארגון הבריאות העולמי בבוסטון, קרא לקביעת הנחיות עולמיות בנוגע להשתלות.
בעת ערב ראיונות פומבי שהתקיים בהיכל התרבות ב-1 בפברואר 1969, שבו השתתף ברזילי יחד עם שני רופאים לשיחה על ההשתלה, התפרצו בני משפחתו של אברהם סדגת, שמגופתו נלקח הלב להשתלה, העלו האשמות, ויחד עם אנשים נוספים שהביאו אותם עוררו מהומה באולם.
ברזילי חש ברע והובהל לבית החולים ביילינסון לבדיקות, שם נקבע שלקה בהתקף לב.
בסך הכל הוא כיהן כשר הבריאות במשך למעלה מתשע שנים – תקופת הכהונה הארוכה ביותר של שר בריאות במדינת ישראל.
במקביל לפעילותו הפוליטית, לא נטש את תחום המוזיקה.
הוא ניצח על מקהלת קיבוצו, ונחשב לאחד ממנצחי המקהלות הטובים בארץ, היה פעיל בחבר הנאמנים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובארגון הזמריה, ואף עמד בראש הוועדה שבחרה את השירים לפסטיבל הזמר והפזמון בשנותיו הראשונות.
הוא גם ליווה את מורו מימי לימודיו בפריז, פאבלו קזאלס, בביקורו הראשון בישראל.
נקבר בקיבוצו, נגבה, בהלוויה ממלכתית בהשתתפות ראשי המדינה.
על שמו נקרא המרכז הרפואי ברזילי באשקלון.
ישראל גוטמן (20 במאי 1923 – 1 באוקטובר 2013) היה היסטוריון ישראלי, חוקר השואה ופעל להנצחתה.
גוטמן נולד וגדל בוורשה בירת פולין.
בצעירותו הצטרף לתנועת השומר הצעיר והיה חניכו של מרדכי אנילביץ'.
כרבים מחברי תנועתו, הצטרף לאי"ל והיה פעיל במרד גטו ורשה.
הוא הוּצא מהבונקר כשהוא פצוע ב-5 במאי 1943 ונשלח למחנה הריכוז מיידנק.
משם נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, וצעד משם בצעדת המוות למאוטהאוזן בינואר 1945. בשנת 1946 עלה לארץ ישראל והיה לחבר בקיבוץ להבות הבשן, שם התגורר עד שנת 1971. בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן.
היה ממייסדי "מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'", ובשלב מאוחר יותר מונה למנהל הארגון.
ב-1963 שימש עורך כתב העת "ילקוט מורשת".
ב-1975 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית על חיבורו "תנועת ההתנגדות והמרד המזוין של יהודי ורשה על רקע חיי הגיטו 1939–1943".
לאחר מכן החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטה העברית, ובמסגרת זו הופקד על הקתדרה ע"ש ריטה ומקס הייבר לחקר השואה ותולדות יהודי מזרח ומרכז אירופה.
בין השנים 1985–1988 היה ראש המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
ב-1989 ראתה אור "האנציקלופדיה של השואה", שהייתה אחד ממפעליו המרכזיים.
משנת 1991 כיהן גוטמן כיועץ לממשלת פולין לענייני יהודיים, יהדות והנצחת השואה, וכן שימש חבר בהנהלת המוזיאון להנצחת השואה בוושינגטון.
בין השנים 1993–1996 היה ראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ב"יד ושם", ובין השנים 1996–2000 היה ההיסטוריון הראשי של "יד ושם".
החל משנת 2000 שימש גוטמן יועץ אקדמי של "יד ושם".
הוא היה חבר במועצת "יד ושם", בהנהלת המכון הבינלאומי לחקר השואה, בוועדה המדעית של "יד ושם" ובמערכת "יד ושם" – קובץ מחקרים.
עבודותיו של גוטמן זכו בפרסים רבים, ובהם: פרס שלונסקי לספרות, פרס יצחק שדה לספרות צבאית, פרס התאחדות יהודי פולין, פרס לנדאו למדעים ולמחקר ודוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ורשה.
גוטמן נישא לעירית אדלשטיין, והיה אב לבן ולשתי בנות.
בנו נהרג בעת שירותו הצבאי בשנת 1971.
ב-1 באוקטובר 2013 הלך גוטמן לעולמו, בן 90 היה במותו.
אנשים ואפר: ספר אושביץ-בירקנאו, מרחביה, 1957 [תשי"ז].
תנועת ההתנגדות והמרד המזוין של יהודי ורשה על רקע חיי הגיטו: 1939-1943,ירושלים 1975 [תשל"ה], 2 כרכים.
היהודים בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה,ירושלים 1985 [תשמ"ה].
בעלטה ובמאבק: פרקי עיון בשואה ובהתנגדות היהודית, תל אביב 1985 [תשמ"ה].
מאבק בנתיב הייסורים; התנגדות היהודים לנאצים בתקופת השואה, ירושלים, 1988.
מרד הנצורים: מרדכי אנילביץ' ולחימת גיטו ורשה, מורשת/בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', תל אביב 1993 [תשנ"ג].
סוגיות בחקר השואה - ביקורת ותרומה, מרכז זלמן שזר לתולדות עם ישראל/יד ושם, ירושלים 2008 [תשס"ט].
טוטליטריות ושואה, מרכז זלמן שזר לתולדות עם ישראל/יד ושם, ירושלים 2009 [תשס"ט].
ישראל ברייט (נולד ב-28 ביוני 1963) הוא זמר, מלחין, שחקן ותסריטאי ישראלי, סולן להקת "השמחות".
ברייט ניגן מגיל צעיר באקורדיון, ומגיל 16 בפסנתר; היה שותף בהרכבים מוזיקליים מגיל 13. בתקופת שירותו הצבאי עסק בכתיבה ועריכה בעיתון "במחנה", ובין היתר ערך את מדור הסאטירה "פרה קדושה".
באותה תקופה פרסם סיפור בהמשכים בעיתון "מעריב" והוציא ספר ילדים בשם "ואף על פי כן נקודת חן" בהוצאת "כרם".
לאחר הצבא היה חלק מצוות התוכנית "מה יש" של גלי צה"ל וכתב שם את "פינתה של פזית".
באותה תקופה כתב עם אברי גלעד מספר תסריטים לתוכנית "זהו-זה".
במקביל ללימודי התואר הראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב הוציא ב-1991 את אלבומו הראשון, "כל מה שמנגד", שכלל תשעה שירים שכתב והלחין.
האלבום לא זכה להצלחה משמעותית, אך יצר את הקשר ארוך השנים עם הבמאי עידן לוי ועם עורך הווידאו יאיר תמיר שהניב עשרות קליפים, בהם מהראשונים שהוקרנו בערוץ 2 המסחרי.
ב-1994 הוציא את אלבומו השני, "קוף עירוני".
מעבר לפעילותו כזמר כתב ברייט מוזיקה להצגות תיאטרון רבות, בין היתר למחזותיו של יוסף אל-דרור.
ב-1996 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על המוזיקה בהצגה "ויאמר וילך" עם רנה ירושלמי בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2002 זכה שוב בפרס מלחין השנה בתיאטרון על המוזיקה להצגה "הלב הלבן" של אילן חצור בתיאטרון באר שבע.
ברייט הלחין מוזיקה למופעי מחול רבים בין היתר ללהקת המחול הקיבוצית, להקתה של נעה דר, נמרוד פריד וכן לעבודות של נימה יעקובי.
הפריצה הגדולה של ברייט התרחשה ב-1998, כשהקים את להקת "השמחות".
ברייט היה הסולן וכן כתב והלחין את כל השירים.
הלהקה הוציאה באותה שנה את אלבומה הראשון שכלל את הלהיטים: "בדרך הביתה", "יהודה יהודה", "היו לי פעם חברים", ו"אדם צריך בית".
האלבום השני של הלהקה "אנשים מספרים" כלל חומרים שנוצרו במהלך ההופעות הרבות של הלהקה והשהיה הממושכת בדרכים.
הוא יצא בשנת 2001, אך לא הצליח כקודמו ורק שיר הנושא היה הלהיט המצליח.
בשנת 2003 הלחינו וביצעו השמחות את שיר השירותרום בגלי-צה"ל.
באותה שנה שימשו השמחות כ"להקת הבית" בתוכנית המערכונים "המופע המרכזי" של רשת, שלא זכתה להצלחה.
לאחר פירוקה הלא-רשמי של הלהקה (הלהקה מופיעה לעיתים רחוקות) למד ברייט מוזיקולוגיה ב אוניברסיטת תל אביב לצד לימודי קומפוזיציה.
מורהו האישי לקומפוזיציה היה יוסף ברדנשווילי.
במקביל הוציא ברייט את אלבום שירי המשוררים "אוצר סמוי", שזכה לביקורות חיוביות ולצל"ש על תרומה לחברה מקרן פורד, בעקבותיו יצא לסיבוב הופעות.
במסגרת לימודי הקומפוזיציה הלחין לבקשתו של נגן הטובה איל כהן את היצירה "לוויתן" שזיכתה את מבצעה במקום הראשון למבצעים בתחרות המלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל וזכתה לביצועים רבים בין היתר בשידורים שונים בקול המוזיקה.
הלחין פסקולים מקוריים לסרטים דוקומנטריים רבים וכן לסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, בין היתר "אצבע אלוהים", "ג'ירפות", "ניקה" ו"המנגליסטים", שם שיחק באחד התפקידים הראשיים.
עבור המוזיקה שהלחין לסרטים היה מועמד מספר פעמים לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, בשנת 2008 זכה בפרס האקדמיה עבור המוזיקה לסרט "אצבע אלוהים" של הבמאי יגאל בורשטיין.
בשנת 2010 זכה שוב בפרס האקדמיה, הפעם על המוזיקה הטובה ביותר לסדרת טלוויזיה עבור "בדרך הביתה" הסדרה הדוקומנטרית של תומר וברק היימן.
בשנת 2007 החל בכתיבת טור אישי בשם "הכיוון דרום" בעיתון "העיר" של תל אביב, בו כתב על החיים בדרום העיר מזווית ביקורתית והומוריסטית.
באותה שנה אף כתב את גיליון ראש השנה של העיתון (העיתון כולו).
הגיליון נקרא "ארצות ישראל" ותיעד מסע בארץ מצפון לדרום עם הצלם אהרל'ה הצמצם הבוער.
ברייט הנחה מספר תוכניות טלוויזיה בין היתר תוכנית על תולדות האוכל בארץ ישראל בערוץ הראשון.
בשנים 2011–2013 הגיש את תוכנית הראיונות האישיים 'דרך המוזיקה' ברדיו "מהות החיים".
בשנת 2011 הוציא את אלבומו השישי (לא כולל אלבומים של פסקולים מסרטים) "דרגות לכלוך ונקיון", שהבליט שיתוף פעולה רב-שנים עם האקורדיוניסט ויטלי פודולסקי.
באותה שנה שיחק ברייט בסדרת הטלוויזיה "סרוגים" בעונתה השלישית, בה גילם את דמותו של עזריה, משורר דתי מיוסר, שותפו של נתי לדירה.
ב-2014 זכה ברייט עם רן שריג והמפיק אסף אמיר בתחרות "קצר וסאטירי" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה עבור תסריט לסרט קצר בהשראת אפרים קישון.
את הסרט ביים עידן לוי.
באותה שנה הלחין את הפסקול של הסרט "כיפה אדומה".
ב-2015 קיבל ברייט מענק ממשרד התרבות ומענק נוסף ממפעל הפיס לכתיבת אופרה המבוססת על המנגינות של השפה העברית המדוברת.
במסגרת יוזמה של משרד החינוך ואקו"ם החל בשנת 2015 להופיע עם נגן הדרבוקה הערבי סמי בדרה במופע 'היו לי פעם חברים', מופע המיועד לבתי הספר המציג חברות יצירתית רבת שנים.
המופע עוסק ביסודות המוזיקה העממית הישראלית לצד נגיעה בנושאים כמו גזענות והפליה בחברה הישראלית.
ב- 2015 השתתף יחד עם רוני ידידיה ביצוע השיר עץ הפלפל- מילים-נתן אלתרמן, לחן-רוני ידידיה.
באלבום: רוני ידידיה וחברים שרים נתן אלתרמן - העולם מצויר כגלויה, חלק א'.
באוגוסט 2018 קיבל התסריט שכתב ברייט לסרט "מיומנו של מפצל דירות" התקציב במסלול ההפקה מטעם קרן הקולנוע הישראלי.
לאחר דחיות רבות מדי בהפקת הסרט אושר הסרט מחדש בשנת 2022 על ידי הקרן, עם חברת ההפקה דורי מדיה ובבימוי דובר קוסשווילי.
הסרט מבוסס על הטור האישי "הכיוון דרום" שפרסם ברייט בעיתון העיר.
באפריל 2019 הוציא ארגון הטרור חמאס שיר תעמולה בשם "ממשלה שקרנה גנבה" המבוסס על מילות השיר 'היו לי פעם חברים' של השמחות ובעל לחן זהה.
בשנת 2022 הלחין ברייט את המוזיקה לסרט הדרך לאילת של יונה רוזנקייאר שזכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ברייט עצמו היה מועמד לפרס המוזיקה הטובה בפרס אופיר.
בשנת 2023 כתב ושיחק בסרטיו הקצרים "טרנטינו" ו"פאבלו והילד" של בנו, עומר ברייט.
ישראל ברטל (נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ולשעבר דקאן הפקולטה למדעי הרוח.
משנת 2016 הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ישראל ברטל גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, והיה מדריך בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת".
בשנות השישים החל את לימודיו בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
שם עבודת הדוקטור שלו שהוגשה בתשמ"א 1980 הוא: "הלא-יהודים וחברתם בספרות עברית ויידיש במזרח אירופה בין השנים 1856-1914".
ברטל הוא תלמידם של ההיסטוריונים שמואל אטינגר ויעקב כ"ץ, והכיר מקרוב את חבר המלומדים של האסכולה הירושלמית אשר התפתח בין כותלי המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא היה מראשוני סגל האוניברסיטה הפתוחה ומכותבי הקורסים במדעי היהדות בה.
הוא מראשוני החוקרים שפעלו ביד יצחק בן צבי.
נמנה עם מייסדי כתב העת קתדרה, רבעון לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה (1976) והיה אחד מעורכיו משך שנים רבות.
בשנים 1977–1979 כתב מצע היסטורי למוזיאון צה"ל שאמור היה להיבנות בהרי ירושלים.
בשנים 1995 -2003, שימש ברטל יושב ראש "ועדת התוכנית" בהיסטוריה מטעם משרד החינוך לחטיבה העליונה של החינוך הממלכתי ("ועדת ברטל") שחיברה את תוכנית הלימודים המשמשת כיום בבתי-הספר התיכוניים בישראל.
תוכנית זו הותקפה מחד על ידי גורמים המזוהים עם הימין (כגון ד"ר יורם חזוני) אשר טענו כי היא מטשטשת את תפקידה ואת חשיבותה של הציונות; ומאידך על ידי גורמים מחוגי השמאל הבלתי-ציוני שקבלו על היותה 'ציונית' מדי.
בתשובה לביקורות טען ברטל כי מקצוע ההיסטוריה, מעצם טיבו ומהותו, מרגיז את כולם - אך במיוחד הוא מאיים על שלמות תפיסת עולמם החד-ממדית של כל האוחזים באידאולוגיות טוטליטריות.
ברטל התפלמס ארוכות עם מסכת הטענות שהציג שלמה זנד בספרו מתי ואיך הומצא העם היהודי?
זנד טען כי עם ישראל הוא "המצאה", שכן הוא מורכב מקבוצות אתניות שונות שהסתפחו זו אל זו במרוצת הדורות.
בשנים 2006–2010 כיהן בתפקיד דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
היה יושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית (2007–2015).
בשנים 2015–2016 לימד היסטוריה של ארץ-ישראל במכללה האקדמית תל-חי.
נשוי לנירה, נכדתו של חוקר הפולקלור הישראלי יום-טוב לוינסקי, ולהם ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
ברטל זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר מטעם מפעל הפיס לשנת 2009, על חקר תולדות ארץ-ישראל בעת החדשה.
ברטל עוסק בתולדות ארץ-ישראל ויישובה היהודי ובנושאים בהיסטוריה יהודית מודרנית (ובהם חקר האוטונומיה היהודית; תולדות תנועת ההשכלה היהודית; צמיחתה של תרבות יהודית מודרנית במזרח אירופה והופעתה של האורתודוקסיה היהודית).
עבודתו בנושאים הקשורים בתולדות ארץ ישראל שלובה בהקשרים הרחבים של ההיסטוריה היהודית במרכז אירופה ובמזרחה.
הוא מגדיר את הקהילות ההיסטוריות בארץ ישראל כ'גלות בארץ': קהילות שהווייתן התרבותית, ארגונן החברתי ופעילותן הכלכלית ניתנים להבנה מלאה בעיקר כסניפים של קהילות המוצא בארצות מרכז וממזרח אירופה ובאגן הים התיכון.
ברטל עסק מראשית דרכו באקדמיה במחקר ההיסטורי של ארץ ישראל והיישוב היהודי בה מן המאה השבע עשרה ועד ראשית המאה העשרים.
מאמרו המדעי הראשון בתחום, שראה אור בשנת 1976, פתח כיוון חדש בחקר היישוב המכונה 'ישן' ובישר מגמה ביקורתית שאומצה לימים על ידי מרבית הכותבים האקדמיים בתחום.
ברטל ביקש ל'שחרר' את הכתיבה ההיסטורית על היישוב הישן בארץ הן מן המגמה לראות בו מעין מבשר של מפעל ההתיישבות הציוני המאוחר בזמן, והן מן הסטיגמות השליליות דבקו בו בשל הביקורת המשכילית שטבעה אף היא חותמה במחקר.
זאת עשה על יסוד קריאה ביקורתית של המקורות הראשוניים (וגם תוך תוספת חומר ארכיוני שלא נחקר קודם); חשיפת המגמות ההיסטוריוגרפיות שעיצבו כיווני מחקר קודמים; הצלבת חומרים ממקורות יהודיים, אירופאיים ומקומיים והצבת שאלות מחקר חדשות.
כמה מעבודותיו הוקדשו למקומה של הפילנתרופיה היהודית בעיצוב היישוב, והוא היה אחד הראשונים שעמד על מורכבות מניעיו ומעשיו של הנדבן היהודי הבריטי משה מונטיפיורי בזיקתם ליישוב בין השנים 1827–1875.
חידוש אחר העולה מעבודותיו של ברטל הוא הקשר של מה שהתרחש במחצית השנייה של המאה התשע עשרה בערי ארץ ישראל עם התגבשות האורתודוקסיה היהודית באירופה.
הוא הצביע על הזיקה בין התמורות הדתיות והחברתיות שהולידו תופעה דתית חדשה זו, לבין דפוסי ההתנהגות של הקהילות האשכנזיות בארץ ישראל לפני 1881. עבודותיו המדעיות של ישראל ברטל בתחום זכו להשפעה גדולה בשיח המדעי ההיסטורי בארץ ובעולם.
הן מצוטטות בעשרות חיבורים מדעיים שראו אור בשלושת העשורים האחרונים, מעוררות דיון ביקורתי ער ונלמדות באוניברסיטאות העולם.
פולמוס אקדמי אחד בו נטל חלק (סביב התאוריה של ד"ר אריה מורגנשטרן על הרקע והנסיבות של עליית תלמידי הגאון מווילנה לארץ ישראל בראשית המאה התשע עשרה) הוליד סדרת מאמרים וגם נכתבו עליו עבודות מחקר בישראל ובארצות הברית.
מבחר מאמריו המדעיים על היישוב הישן ראה אור במהדורה מעודכנת בספרו גלות בארץ (1994); מבחר ממחקריו על ראשית היישוב החדש ראה אור בספרו קוזק ובדווי (2006).
באנציקלופדיה Jews in Eastern Europe (Yale University Press, 2008) ראה אור מאמר רחב-היקף שלו על יהודי מזרח אירופה וארץ ישראל, בו סיכום מעודכן של שיטתו בחקר היישוב במאה התשע עשרה.
את שיטתו בחקר התנועה הלאומית היהודית הציג ברטל בספר לתקן עם.
פרקי הספר מביאים סיפוריהם של זרמים רעיוניים, ארגונים פוליטיים ותופעות חברתיות ששינו את פניה של החברה היהודית בעת החדשה והשפעתם ניכרת עד ימינו.
הספר עוסק בעימותים בין מסורת לחדשנות, סגירות ופתיחות, בנייה ופירוק הנמשכים והולכים מאז ראשית תנועת ההשכלה בארצות מרכז אירופה ומזרחה, לפני יותר ממאתיים שנה, ועד לחברה הרב-תרבותית בישראל של היום.
מאז שלהי העת העתיקה היו היהודים 'אומה' (nation) טרום-מודרנית.
אומה זו קיימה רשת בין-יבשתית של קהילות בעלות מוסדות שלטון עצמי, לשונות מיוחדות, תרבויות מובחנות וזהות ברורה.
ערב העת החדשה שכנה ה'אומה' היהודית, רובה ככולה, באימפריות רב-לאומיות גדולות ששלטו במרכז אירופה ומזרחה.
העם עתיק היומין שעבר גלגולים רבים ושינה את שמותיו, לשונותיו ומלבושיו נחשף מאז המאה השמונה עשרה לתמורות שחוללה המודרניזציה.
הספר עוקב אחר דרכי ההתמודדות של יהודי מזרח אירופה עם אתגרי העת החדשה ומצביע על שורת זהויות חלופיות שבאו למלא את מקומה של הישות הקהילתית הטרום-מודרנית שחלפה מן העולם.
זהויות אלו התגלגלו בסופו של דבר אל הלאומיות המודרנית.
הלאומיות נוצרה בתוך הקבוצה האתנית ובה בעת 'הלאימה' אותה.
כתנועה מודרניסטית מובהקת הציעה הלאומיות קריאה חדשה של העבר, הבנה מהפכנית של המורשת התרבותית (ובתוכה הדת) ותמורה ביחס לזמן ולמקום.
ברטל פרסם ספרים ומאמרים בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית ופולנית.
גלות בארץ: יישוב ארץ ישראל בטרם ציונות, קובץ מחקרים ומסות, ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים: הספרייה הציונית, תשנ"ה 1994.
מאומה ללאום: יהודי מזרח אירופה 1881-1772, תל אביב: סדרת האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, תשס"ב 2002.
קוזק ובדווי: עם וארץ בלאומיות היהודית, תל אביב: ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תשס"ז 2007.
לתקן עם: נאורות ולאומיות במזרח אירופה, ירושלים: כרמל, תשע"ג 2013.
יומן מסע ואגרות ארץ ישראל בשנות השלושים למאה הי"ט, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשל"ד 1974.
יעקב צור, דיוקנה של התפוצה, ירושלים: הוצאת כתר, 1975.
(עם יהושע בן אריה), הכרך על שלהי התקופה העות'מאנית בסדרה ההיסטוריה של ארץ ישראל, ירושלים: הוצאת כתר.
משה בדורו, על משה מונטיפיורי ופעליו, אסופת מאמרים, מירושלים: שגב ירושלים - המכון לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח, תשמ"ז 1987.
(עם שמואל אטינגר ומיכאל גרץ), ישן מול חדש: פעולותיהם של ארגונים יהודיים עולמיים בארץ-ישראל, במאה הי"ט ובימי המנדט, ירושלים: מרכז שזר, תש"ן-1990.
(עם חוה טורניאנסקי ועזרא מנדלסון), כמנהג אשכנז ופולין: ספר יובל לחנא שמרוק, קובץ מחקרים בתרבות יהודית, ירושלים: מרכז שזר, תשנ"ג 1993.
(עם יונתן פרנקל), בין פולין לרוסיה, מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה, ספר זיכרון לשמואל אטינגר, ירושלים: מרכז שזר, ירושלים תשנ"ה 1994.
(עם ישראל גוטמן), קיום ושבר, יהודי פולין לדורותיהם, ירושלים: מרכז שזר, תשנ"ז 1997-תשס"א 2001.
(עם יהושע קניאל וזאב צחור), העלייה השנייה, א-ג, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן צבי, תשנ"ח 1997.
(עם ישעיהו גפני), ארוס, אירוסין ואיסורים, מיניות ומשפחה בהיסטוריה, ירושלים: הוצאת מרכז שזר, תשנ"ח 1998.
הקריאה לנביא, מחקרי היסטוריה וספרות, מאת חנא שמרוק, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תש"ס 1999
(עם יוסי בן-ארצי ואלחנן ריינר), נוף מולדתו: מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל ובתולדותיה מוגשים ליהושע בן אריה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס 1999.
(עם דוד אסף), מווילנה לירושלים: מחקרים בתולדותיהם ובתרבותם של יהודי מזרח אירופה מוגשים לפרופסור שמואל ורסס, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ב 2002.
העגלה המלאה: מאה ועשרים שנות תרבות בישראל, ירושלים: הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, תשס"ב 2002.
(עם רחל אליאור וחנא שמרוק) צדיקים ואנשי מעשה מחקרים בחסידות פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ד 1994.
(עם שמואל פיינר), ההשכלה לגווניה: עיונים חדשים בתולדות ההשכלה ובספרותה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשס"ה 2005.
(עם שמואל פיינר), היסטוריוגרפיה במבחן: עיון מחודש במשנתו של יעקב כ"ץ, ירושלים: מרכז שזר, תשס"ח 2007.
(עם חיים גורן), ספר ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית (1917-1800), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ע 2010.
(עם אברהם גרינבוים ודן חרוב), ספרא וסייפא: שמעון דובנוב - היסטוריון ואיש ציבור, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשע"א 2010
ברטל הוא העורך הראשי של הסדרה: תולדות יהודי רוסיה, הפורשת את ההיסטוריה של יהודי רוסיה מן העת העתיקה ועד לעידן הפוסט-סובייטי.
בסדרה שלושה כרכים (שראו אור במקביל בעברית וברוסית) בעריכת פרופ' אלכסנדר קוליק, ד"ר איליה לוריא וד"ר מיכאל בייזר.
ישראל ג'ייקובסון (ג' בכסלו ה'תרנ"ו, 20 בנובמבר 1895 – י"ז בסיוון ה'תשל"ה, 27 במאי 1975) היה עסקן חסיד חב"ד בולט בתקופת התבססות חסידות חב"ד בארצות הברית.
בין היתר היה שותף למאמצים לאפשר את הגירתו לארצות הברית של האדמו"ר הרב יוסף יצחק שניאורסון מפולין הכבושה בזמן מלחמת העולם השנייה, הקים את ישיבת הדר התורה עבור חוזרים בתשובה וכיהן בה כמשפיע, והיה חבר בהנהלת ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
נולד בזורוביץ' שברוסיה ליעקב לייב ופרידא מלכא, למד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ' עד לשנת 1916 אז עקרה הישיבה לעיר קרמנצ'וג, מאוחר יותר עבר לסניף הישיבה בחרסון.
מונה על ידי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון למשפיע קהילת חב"ד בעיר הומל שברוסיה.
בשנת 1926 היגר לארצות הברית בעקבות הוריו, ושינה את שמו לג'ייקובסון בעקבות שם אביו.
הוריו היו מקורבים לרב אברהם דובער לוין.
הוא התגורר בשכונת ברנזוויל בברוקלין שבניו יורק ושימש כרב בבית כנסת חב"ד-בוברויסק בשכונה.
עם הגעתו, מונה לחבר הנהלת אגודת חסידי חב"ד ולאחר פטירת המנהל חיים קרמר מונה למנהל תחתיו.
באותה שנה, הקים את "אגודת התמימים", ארגון שפנה לבוגרי ישיבות תומכי תמימים ועסק בגיוס כספים לחצר האדמו"ר בפולין, סייע בהשגת אשרות הגירה לחסידי חב"ד ברוסיה שהיו מעוניינים להגר לארצות הברית או לארץ ישראל, גיבוש הבוגרים ושיפור חייהם הרוחניים, והדפסת ספרי חסידות חב"ד.
עבודתו בפיתוח תנועת חב"ד נעשתה בהשראת, עידוד והדרכת הרבי הריי"צ ולשם כך נסע בשנת תרצ"ז לאירופה למסור דו"ח מעבודתו ולדון על התוכניות לעתיד.
הוא ביקר אצל הריי"צ ששהה אז בעיירת המרפא פרכטלסדורף בפרבר וינה והקדיש לו עשרות שעות בשיחות אישיות והשיב למאות מכתבים אישיים שג'ייקובסון הביא איתו מיהודי ארצות הברית.
לאחר מכן נסע לכמה שבועות לפולין לבקר בישיבת חב"ד בורשה ובאוטבוצק לבדוק את אפשרות קליטתם של תלמידים מארצות הברית בישיבה.
בשובו הקים ארגון "אחות תמימים" שיעורי חסידות חב"ד לבנות.
בשנת 1932 הקים בניו יורק את ישיבת "אחי תמימים" עבור צעירים יהודיים שהתקרבו באותה תקופה לחב"ד.
בסתיו 1937 הקים בברוקלין את ישיבת תורת אמת, הישיבה החב"דית הראשונה בארצות הברית, ששרדה רק שנה.
באותה שנה נסע לביקור באירופה אצל האדמו"ר מחב"ד שנפש אז בעיירת המרפא פרכטלסדורף, ובישיבות חב"ד בפולין כדי לבדוק אפשרות לקליטת בחורים מארצות הברית בישיבות אלו.
עם שובו לארצות הברית הקים את ארגון שיעורי חסידות חב"ד לבנות "אחות תמימים".
תלמידים ששלח ללמוד בפולין ונמלטו עם פרוץ המלחמה בחזרה לארצות הברית, היוו את הבסיס לישיבת תומכי תמימים המרכזית שנוסדה בארצות הברית.
וג'ייקובסון, שבפעילותו הניח חלק מהתשתית שהקלה על קליטתו של האדמו"ר בארצות הברית, ואף סייע בהשגת אשרת כניסה עבורו ללטביה כחלק ממסלול הבריחה שלו מפולין, התמנה כחבר בהנהלת הישיבה המרכזית של החסידות וכמשפיע בה.