tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד כמתרגם בלשכת המסחר הגאורגית באנקרה שבטורקיה עד שנת 1996. לאחר מכן החל לעבוד במסגרת משרד החוץ של גאורגיה וכיהן כנספח צבאי, מזכיר שני ומזכיר ראשון במחלקה למדינות מערב אירופה.
משנת 1998 כיהן כמזכיר הראשון בשגרירות גאורגיה בטורקיה, ובמקביל שימש כיועץ פוליטי לשגריר.
את תפקידו כמזכיר הראשון סיים בשנת 2000 והמשיך לשמש כיועץ פוליטי עד שנת 2002. בין השנים 2002–2003 הוא למד באוניברסיטת אוקספורד לימודי דיפלומטיה לתארים מתקדמים.
בין השנים 2003–2004 הוא כיהן בתפקיד סגן מנהל המחלקה למדינות ארצות הברית קנדה ואמריקה הלטינית במשרד החוץ.
בשנת 2004 הוא מונה למנהל המחלקה האירופית והשילוב באירופה במשרד החוץ.
מאוחר יותר באותה שנה מונה לתפקיד שגריר גאורגיה בטורקיה.
בשנת 2005 הוענקה למגאלובלישווילי דרגת שליח מיוחד (Envoy Extraordinary) וב-20 באוקטובר 2006 דרגת שגריר, והוא כיהן כשגריר באלבניה ובבוסניה והרצגובינה.
בעקבות המלחמה בדרום אוסטיה (אוגוסט 2008) החליט, ב-27 באוקטובר של אותה שנה, נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, לפטר את ראש ממשלת גאורגיה המכהן, לאדו גורגנידזה, בטענה כי בתום הבחירות בתחילת 2008, נבחרה ממשלה חדשה אולם ראש הממשלה נשאר על כנו ואמור היה להתפטר ממילא.
בפועל כוונתו של סאקשווילי לרענן את הממשלה ולהציב פנים חדשות בראשה בגלל כישלון המערכה כנגד רוסיה.
במקומו של גורגנידזה הציע סאקשווילי את מגאלובלישווילי לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה.
מגאלובלישווילי ידוע כליברל גדול ורפורמטור, ומינוי צפוי לייצב את הסקטור הפיננסי לאחר המלחמה.
ב-1 בנובמבר 2008 אישר הפרלמנט של גאורגיה את מינוי מגאלובלישווילי לראש ממשלת גאורגיה.
ארבעה חברי ממשלת גאורגיה איבדו את מקומם, שר המשפטים, שר התרבות, השר לענייני פליטים והשר לאיכות הסביבה.
ב-30 בינואר 2009, התפטר גריגול מגאלובלישווילי מתפקיד ראש ממשלת גאורגיה מסיבות רפואיות לאחר שכיהן שלושה חודשים בלבד.
הוא מינה באותו מעמד את גלאורי לתפקיד.
גריגול מגאלובלישווילי - ביוגרפיה, באתר שגרירות גאורגיה בטורקיה,
הביוגרפיה של גריגול מגאלובלישווילי, 27.10.2008, "סיביל גאורגיה",
ראש ממשלה חדש מוצע למועמדות, 27.10.2008, "סיביל גאורגיה",
איישה קראבאט, ריאיון עם שגריר גאורגיה בטורקיה - גריגול מגאלובלישווילי, 13.11.2007, טודייז זאמאן",
גריגוֹרֶה מַנולֶסקוּ (רומנית: Grigore Manolescu ; 29 במרץ 1857 - 14 ביולי 1892) היה שחקן תיאטרון, במאי ומתרגם רומני.
מכוכבי התיאטרון הרומני בסוף המאה ה-19, ביצועו את התפקיד המלט נחקק במיוחד בתולדות התיאטרון הלאומי הרומני.
מנולסקו נולד בבוקרשט למשפחה בויארים מבוססים, סבו היה מנולה בולינטיניאנו.
בגיל 14, אביו גרש אותו מהבית כעונש על בחירתו במקצוע המשחק.
היה תלמיד של שטפאן וֶלֶסקו ב"קונסרסטוריון למוזיקה ולדיקלום" בבוקרשט, שיחק לראשונה בגיל 16 (1873) בלהקה של מאטיי מילו, בקומדיה "משורר רומנטי" שהתקיימה באולם "דאצ'יה" בחאן של מנוק לשעבר.
בתום לימודיו פעל על במת התיאטרון ביאש ואחר כך במסגרת "החברה לדרמה" בבוקרשט.
בשנת 1879 נסע עם מלגת השתלמות לתיאטרון "קומדי פראנסז" בפריז יחד עם אריסטיצה רומנסקו, אחת הדיוות המפורסמות של התיאטרון הרומני, שהייתה לאשתו.
למדו שם אצל לואי -ארסן דלונה (1826–1903) ואצל גדולי אמני צרפת, ביניהם שרה ברנאר,ז'אן מונה סילי ואדמון גו.
בחזרתו למולדת, החל משנת 1880 שיחק בתיאטרון הלאומי בבוקרשט שם ב-1882 מילא גם את מקומו של מיכאיל פסקלי כבמאי ושוב ביאשי (1888).
לרגל הסיור הראשון של התיאטרון הלאומי מבוקרשט בווינה בשנת 1891 מנולסקו הופיע יחד עם אשתו, אריסטיצה רומנסקו ב"המלט" וב"רומיאו ויוליה" על במת ה"קרלתיאטר" (Carltheater).
מנולסקו טוב המראה (ראה התמונה מ-1884)
הצטיין במקוריות משחקו, הודות לשילוב בין החוויה הפנימית, ההבעה והדיבור הבימתיים ובין הלימוד המעמיק והקפדני של הטקסט.
ביצע באופן אקספרסיבי, מאופק ומשכנע תפקידים מהרפרטואר הקלאסי הלאומי והעולמי, ביניהם:
דספוט, אובידיו ממחזותיו של וסילה אלכסנדרי, רזבאן מ
גילומו את המלט קבע מעין אב-טיפוס במסורת התיאטרון הרומני.
מנולסקו עצמו תרגם את המחזה (1881) מהגרסה הצרפתית בפרוזה של מונטגי ולטורנר ואף ביים את ההצגה.
המחזאי והסופר יון לוקה קאראג'אלה שיבח בעיתון "ווינצה נציונאלה" ("הרצון הלאומי") את משחקו נטול המנייריזמים של מנולסקו ב"המלט", לעומת ביצועו בעבר של השחקן האיטלקי אורח ארנסטו רוסי שהועדף על ידי חלק מהמבקרים.
בשנת 1888 כשקאראג'אלה מונה מנהל של התיאטרון הלאומי חל קרע בינו ובין השלישייה המובילה של השחקנים - קונסטנטין נוטארה, גריגורה מנולסקו ואריסטיצה רומנסקו והוא נאלץ לגרש אותם מהתיאטרון.
אולם אפיזודת הניהול של קרג'אלה בתיאטרון הלאומי לא נמשכה יותר משנה.
גריגורה מנולסקו נמנה עם מקורביו של המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו אותו נהג לבקר גם בבית חולים לחולי נפש בו היה מאושפז.
חלה במחלת הסרטן והובא על ידי חברתו, אריסטיצה רומנסקו, לקליניקה של הכירורג המפורסם פיאן ברחוב רנלאג בפאסי, בפריז.
נפטר בדמי ימיו בפריז ב-14 ביולי 1892 יום אחרי ניתוח.
גופתו הובאה לרומניה ונקברה בבית העלמין בלו בבוקרשט.
היה נשוי לשחקנית אנקוצה פופסקו.
גם אחותו, אנסטסיה רודיאנו, הייתה שחקנית תיאטרון.
מהמחזאות האיטלקית (אז באופנה ברומניה):
"פרנצ'סקה דה רימיני " מאת סילביו פליקו.
עיבד לתיאטרון ברומנית יצירות של אז'ן לביש, אמיל זולא, אנרי מונייה ואחרים.
המדריך קיימברידג' לתיאטרון 1992- המאמר של בוגדן מיסקיו על התיאטרון ברומניה - ע'850
(ז'אן-איב קונרד - "פריז, בירת...רומניה", הוצאת הספרים "ז'ונימאה", יאשי, 2006 ברומנית)
גריגורי אורלוב היה מדינאי רוסי בתקופת יקטרינה הגדולה והמאהב של יקטרינה.
גריגורי אורלוב נולד ב-17 באוקטובר 1734 בנובגורוד, למשפחת מושל האזור.
את שרותו הצבאי התחיל בזמן מלחמת שבע השנים ונפצע בקרב.
לאחר הפציעה החל לשרת במשרדי הצבא בסנט פטרבורג כקצין תותחנים.
הופעתו הרשימה מאוד את הנסיכה הגדולה יקטרינה והם התאהבו.
אורלוב היה בין יוזמי ההפיכה שהביא לסילוקו של פיוטר השלישי מהשלטון ומינוי יקטרינה לקיסרית בשנת 1762. באותה השנה נולד ליקטרינה בן מאורלוב- הנסיך אלכסיי בוברינסקי.
יקטרינה העניקה לאורלוב תואר רוזן כהוקרה על תרומתו להצלחת ההפיכה נגד השלטון ומינתה אותו למפקד כוחות התותחנים.
השפעתו על הקיסרית גדלה עוד יותר כאשר התגלה ניסיון להרוג את כול משפחת אורלוב.
במשך תקופה מסוימת יקטרינה אף חשבה להתחתן איתו, אך תוכנית זו בוטלה בהשפעת ניקיטה פנין.
גריגורי אורלוב אמנם לא היה מדינאי בולט, אך ייעץ לקיסרית בשנות שלטונה הראשונות.
סק רבות בשאלת מתן אמנציפציה חלקית לצמיתים ובצעדים לשיפור חייהם ועשה זאת הן ממניעים פטריוטיים והן ממניעים כלכליים.
כנשיא החברה הכלכלית החופשית היה גם ומך החשוב ביותר בוועדה הגדולה של שנת 1767, אם כי כוונתו הייתה בעיקר לרצות את הקיסרית, שגילתה מידה רבה של ליברליות בשנות שלטונה הראשונות.
אורלוב היה תומך נלהב של התפשטות האימפריה הרוסית תוך שחרור שטחים שמאוכלסים על ידי נוצרים אורתודוקסים ונמצאים בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1771 ניהל את דיכוי המרד במוסקבה.
הוא לא השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768) אך נשלח להשתתף בשיחות עם הטורקים.
הוא נכשל בתפקידו כראש צוות משא ומתן.
כאשר גילה שלקיסרית יש מאהב חדש החליט לחזור ללא תיאום מוקדם לסנקט פטרבורג.
בשנת 1773 העניק לקיסרית את אחד היהלומים הגדולים בעולם - יהלום אורלוב.
לאחר הכישלון במשא ומתן הקיסרית לא שללה ממנו את תואריו ורכוש, אך לא הייתה לו שום השפעה על הנעשה בקרבתה.
אורלוב התחתן עם בת דודתו ובתגובה יקטרינה החליטה לשלוח את בני הזוג למנזר.
תוך זמן קצר היא סלחה להם ומספר שנים הם התגוררו באושר.
בגיל 24 אשתו נפטרה והוא עצמו איבד את שפיות דעתו ונפטר תוך חצי שנה.
היה תומך של מיכאיל לומונוסוב.
גריגוראש יוניקֶה דיניקו (ברומנית: Grigoraș Ionică Dinicu 3 באפריל 1889 - 28 במרץ 1949) היה כנר ומלחין רומני צועני (בן למיעוט "רומה") שנחשב לאחד מגדולי מבצעי הרפרטואר המסורתי של להקות ה"לאוטארים", שהצטיין בטכניקה כלית יוצאת דופן ובאופיו האישי המאופק.
הוא התפרסם בכל העולם בין השאר בזכות יצירתו "הורה סטקטו" (1906), הידועה גם בעיבודיהם של יאשה חפץ, של פאנצ'ו ולדיגרוב, ארת'ור פידלר והבוסטון פופס.
גריגוראש דיניקו נולד בשנת 1889 בשכונת "סקאונֶה" ("כיסאות") של ה"לאוטרים" (כנרים - מלשון "לאוטה") הצוענים בבוקרשט, בבית צנוע ברחוב ספינצילור ("הקדושים"), וספג מימי ילדותו את אווירת המוזיקה העממית הרומנית והצוענית-רומנית.
אביו, יון דינו, שקרא לעצמו יוניקה דינו, יליד פיטשט, היה מוזיקאי לא מוצלח שניגן גם בצרפת וברוסיה והיה חבר בטאראף לצידו של סאבה פָּדוריאנו, שניגן בזמנו בחצר הצאר הרוסי.
אמו של גריגוראש הייתה בתו של אנגֶלושׁ דיניקו, נגן חליל פאן ("נאי") נודע באותה תקופה, ואחות של דימיטריה דיניקו, בוגר האקדמיה למוזיקה בווינה, צ'לן ראשי של התזמורת הפילהרמונית של בוקרשט, ופרופסור בקונסרבטוריון (אקדמיה למוזיקה) בבירת רומניה.
כמה חודשים אחרי לידתו של גריגוראש, אביו נסע יחד עם חמיו, אנגלוש דיניקו, לתערוכה העולמית בפריז מ-1889 (שבזמנה נחנך מגדל אייפל) וכבש את לבם של מבקרי התערוכה עם ביצוע קטע ה"עפרוני" המפורסם - 'צ'וקרליה".
בילדותו גריגוראש שר במקהלת הילדים של כנסיית "סקאונלה וק" ("הכיסאות הישנים") שליוותה בשירתה הלוויות בשכונה.
לפני כן, כבר בגיל שש קיבל שיעורי כינור ראשונים מ"לאוטר" קשיש בשם "דוֹד זמפיר" (Moş Zamfir) שלימד אותו מנגינות פופולריות ומבניהן "הדוינה של ההיידוק", "איזה עולם, עולם, אחותי, איזה עולם", "בוערת אש בבוקרשט", ואת "צ'וקרליה".
בגיל 13 שמע לראשונה צלילים מהפטיפון בביתו של המוזיקאי הגרמני רודולף מאלכר שהיה פרופסור בקונסרבטוריון של בוקרשט.
באותה תקופה, בשנת 1902 נרשם גריגוראש דיניקו לקונסרבטוריון תחת הדרכתם של דודו, דימיטריה דיניקו ושל רודולף מאלכר.
דימיטריה דיניקו עקב מקרוב אחרי התקדמותו ואף סייע לו בכסף ובגדים.
אולם כשתפס אותו מנגן מאחורי פרגוד במופע של ליצן ב"יריד מושילור" (Târgul Moşilor) המסורתי של בוקרשט, זעם דודו וסילק אותו מהקונסרבטוריון.
אז פנה הנער לשיעורים פרטיים אצל הכנר היהודי המפורסם קרל פלש, אז המנצח והנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט, שהסכים ללמדו ללא תמורה ונאבק על מנת שיקבלו אותו בחזרה ללימודים בקונסרבטוריון.
פלש ודיניקו שמרו אחר כך על קשר ידידות ארוך שנים.
בשנים 1902–1906 גריגוראש דיניקו למד נגינת כנור והלחנה בקונסרבטוריון בבוקרשט.
לפרנסתו ניגן באירועים, כולל ב"יריד מושילור" Târgul Moşilor ובמסעדות.
על במת ה"אתנאום הרומני" ניגן בבחינת הסיום של לימודיו בקונסרבטוריון, את החלק לסולן של הקונצרטו לכינור מס' 1 מאת פגניני וזכה בפרס הראשון.
בין ה"הדרנים" הכניס גם את פרי יצירתו - הורה סטקטו.
במשך שנתיים נדרש על ידי הרשויות להופיע כסולן של התזמורת הסימפונית של משרד החינוך תמורת משכורת זעומה.
כדי להשלים את פרנסתו נצרך לנגן ערב-ערב בראש טאראף בגן-המסעדה "הבופה" (ברומנית - בופֶט).
אחד הלקוחות, הסופר אלכסנדרו ולחוצה נהג לומר: "מי ששומע את הכינור של גריגוראש, גם שומע וגם רואה את הצלילים".
במשך חצי שנה ניגן דיניקו גם בברסריה "גמברינוס" שבבעלותו של הסופר יון לוקה קאראג'אלה.
הוא המשיך בינתיים בקונסרבטוריון ללמוד מוזיקה קלאסית אצל הפרופסור וסילה פיליפ.
החל משנת 1913 במשך 22 שנה לנגן במסעדתו של יוניקה אנסקו שם זכה להערכת לקוחות מפורסמים כמו המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, השחקן טוני בולנדרה, הסופרים ויקטור אפטימיו, יון ברטסקו-ווינשט ואחרים.
אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה ב-1916, דיניקו ארגן קונצרטים להתרמה וניגן בבתי החולים לטובת הפצועים ונפגעי מגפת טיפוס הבהרות.
אחרי המלחמה הקים להקה משלו יחד עם נגן ה"צמבל" הווירטואוז בודישטיאנו.
ובין שתי מלחמות העולם אמנותו הגיעה להכרה בינלאומית בזמן שליווה את הפוליטיקאי ויקטור פילוטי לבודפשט, אז זכה גם להכרת עמיתיו הצוענים ההונגרים ובראשם לאצי ראץ.
בשנת 1928, בהמלצת מישה אלמן קיבל דיניקו ולהקתו חוזה במלון "גרין פרק הוטל" בלונדון.
מיד אחר כך נסע בשנת 1929 למונטה קרלו שם, במלון "אמפיר" ופגש שוב את אנסקו וכן את הכנר והמלחין פריץ קרייזלר היהודי-אוסטרי, שמנגינותיו לכינור היו חלק מהרפרטואר שלו.
בפריז תזמורתו ריתקה את קהל מסעדת "אמבסדור",שבה דיניקו פגש את הכנר המפורסם יאשה חפץ.
חפץ ביקש מדיניקו לתת את הסכמתו לעבד את ה"הורה סטקטו" שלו לכנור ופסנתר.
ואכן, בשנת 1932 עיבוד זה של יאשה חפץ (הקרוי "הורה סטקטו של דיניקו-חפץ") בוצע בבכורה בווינה בהצלחה רבה.
השנים שלפני פריצת מלחמת העולם השנייה קרבו עוד יותר את דיניקו ואת מוזיקת העם הרומנית להכרה בינלאומית בהזדמנות שתי תערוכות בינלאומיות שהוזמן אליהן.
בשנת 1937 ניגן עם טאראף הלאוטַרים שלו בפני אלפי מבקרים בתערוכה הבינלאומית בפריז.
כעבור שנתיים יחד עם מריה טנאסה, שהפכה למעין זמרת לאומית לכל הזמנים של ארצה, השתתף כנציג של התרבות הרומנית בתערוכה העולמית בניו יורק.
במשך 4 חדשים שני האמנים הופיעו גם כן בפני קהל המסעדה הרומנית של ז'אן פיליפסקו בניו יורק.
בקהל נמצאה גם מרלן דיטריך שהתלהבה מאוד מהצלילים.
פריצת המלחמה ב-1 בספטמבר 1939 זירזה את חזרתו של דיניקו לרומניה.
ב-8 באוקטובר 1933 בקונגרס הראשון של האיחוד הכללי של הרומים ברומניה שהוקם מיוזמתו של ג.
לזרסקו-לזוריקה, גריגוראש דיניקו נבחר ליושב ראש לאות כבוד של הארגון.
בשנות ה-1930 דיניקו ניגן סולו עם הפילהרמונית בבוקרשט את הקונצרט לכינור של פליקס מנדלסון וחזר להופיע במסעדות, בעיקר במסעדת "קונטיננטל" כשברפרטואר שלו על ידי קטעי מוזיקה עממית, גם מנגינות של שוברט, דבוז'ק או ברהמס.
בשנת 1935 הופיע בקונצרט חגיגי לכבוד רבע מאה לפעילותו ב"אתנאום הרומני" וביצע תחת שרביטו של ג'ורג'ה ג'ורג'סקו את הקונצרט בסול מינור לכינור של מקס ברוך ויחד עם אלכסנדרו תאודורסקו את הקונצרט הכפול ברה מינור מאת באך.
בפברואר 1936 תחת ניצוחו של יונל פרליה ניגן את הקונצרט ברה מינור מאת הנריק וייניאבסקי.
אחרי שנים אחדות מונה לקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית "פרו ארטה"
Pro Arte, בניהולו של המנצח ג'ורג'ה קוצ'ה (George Cocea),
בשנת 1939 תזמורת זו ארגנה קונצרט חגיגי לרגל הגיעו של דיניקו לגיל 50. בהזדמנות זו ניגן את הקונצרט במי מז'ור מאת באך ואת הקונצרט לכינור ברה מז'ור של בטהובן.
בימי המלחמה ניגן במסעדת "מודרן" ברחוב סרינדאר Sărindar בבוקרשט, אליה היו מגיעים בקביעות להאזין לו יונל פרליה וג'ורג'ה אנסקו.
בשנת 1943 בעת סיור הופעות בטורקיה - באנקרה ובאיסטנבול גריגוראש דיניקו לקה באירוע וסקולרי מוחי שהקשה בהמשך על תנועות ידו השמאלית.
אבל המשיך לנגן כרגיל ואחרי המלחמה בשנת 1946 זכה להשמיע שוב את מנגינת ה"צ'וקרליה" ("העפרוני") המפורסמת באוזני יהודי מנוחין שביקר אז ברומניה.
בשנת 1947 התחיל האמן לסבול מכאבים עזים בגרון ואובחן אצלו סרטן של הגרון.
נותח פעמיים ונפטר בבוקרשט ב-29 במרץ 1949, אחרי הניתוח השני.
הובא לקבורה בבית הקברות "פטרונז'ל" (כיום "ראינוויאֶריה" Reînvierea
בקרבת מצבותיהם של הלאוטרים הצוענים הידועים סאווה פדוריאנו, קריסטאקה צ'ולאק וקוסטיקה פומפיאֶרו.
בטקס הלווייה התזמורת ע"ש "בארבו לאוטראו" בניצוחו של יונל בודישטיאנו, ניגנה את "הורה סטקטו".
Ciocârlia (צ'וקרליה) - "העפרוני" עיבוד לכנור של קטע מוזיקלי שהולחן, ככל הנראה על ידי סבו, אנגלוש דיניקו, לחליל פאן
Hora Staccato (הורה סטקטו) (1906) - עוּבּד לכינור ולפסנתר על ידי יאשה חפץ, עוּבד בשנת 1942 לתזמורת על ידי פאנצ'ו ולדיגרוב (1899-1978)
ולסופרן קולורטורה ותזמורת - על ידי קונסטנטין בובסקו (1899–1992)
גֵריאון (ביוונית עתיקה: Γηρυών) הוא, לפי המיתולוגיה היוונית, בנם של קריסאור והנאיאדה קליראו ונכדה של מדוזה, היה ענק מטיל-אימה שחי באי אריתאיה, מקום מושבן של ההספרידות, במערב הים התיכון.
במיתולוגיה של הדורות המאוחרים הועתק זיהוי המקום אל האי טרטסוס .
גריאון ידוע בשל המטלה העשירית של הרקולס, שבה הרג זה את גריאון, את רועה הבקר שלו, אוריטיון, ואת כלבו אורתוס, ושדד את עדר הבקר שעליו שמרו.
לפי הביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס, קובץ מרוכז של מיתוסים יווניים ואגדות גבורה יווניות, הרקולס נשלח לאריתאה כדי להשיג את הפרות שעליו שמר גריאון.
גריגורה אלכסנדרו גיקה, לפעמים קרוי בהיסטוריוגרפיה הרומנית גריגורה החמישי גיקה (ברומנית: Grigore Alexandru Ghica או Grigore al Cincilea Ghica בצרפתית
בוטושאן - 24 באוגוסט 1857 פריז) היה שליט ("דומן" או "דומניטור") נסיכות מולדובה בין השנים 1849–1853 ובין 1854–1856. היה בן למשפחת הבויארים גיקה (גיקאס), שמוצאה בדרום אלבניה, אז באימפריה העות'מאנית.
מנהיג בעל השקפות נאורות, ברוח "אביב העמים", שאף ועשה צעדים למודרניזציה של ארצו.
נציג של משפחת האצולה גיקה, שהייתה מעורבת בתולדות רומניה החל מהמאה ה-17, גריגורה אלכסנדרו גיקה נולד מתישהו בין 1800 ו-1810 בעיר בוטושאן כבן של אלכסנדרו גיקה (1768-1850) שמילא תפקידים של לוגופט גדול (Mare Logofăt) - רב יועצים של שליטי מולדובה, ושל אלנה סטורדזה.
אביו היה מצאציו של מאטיי גיקה, אח של השליט גריגורה השלישי גיקה (שהוצא להורג בשנת 1777).
בחזרתו למולדת אחרי לימודים בווינה ובפריז גיקה מילא תפקידים בכירים בממשל של דודו מצד אמו, מיכאיל סטורדזה.
הטמאן (1826), מזכיר מדינה (שר החוץ) בשנת 1842 ואחר כך שר האוצר בשנים 1843–1844, הצטיין בניהול נבון ונקיון כפיים.
בהמשך השתתף באופוזיציה של המחנה ה"לאומי" (Partida nationala) נגד סטורדזה, שהיה שמרן יותר ובן ברית של רוסיה.
בעקבות התנועה המהפכנית של "אביב העמים" במולדובה ב-1848 התערבו במדינה זו כוחות צבאיים מרוסיה וטורקיה.
בהסכם באלטה לימאן בין שתי מעצמות אלה, ב-1 במאי 1849, הוחלט למנות בנסיכויות הרומניות שליטים חדשים לתקופה של 7 שנים, לפזר את האסיפות הנבחרות ולהחליפן ב"דיוואנים" שיהיו ממונים על ידי השליטים החדשים.
עקב הדחתו של מיכאיל סטורדזה, גריגורה אלכסנדרו נבחר על ידי שתי המעצמות לעלות לשלטון במקומו ב-14 באוקטובר 1849. הווזיר הגדול ראשיד פאשה התרשם מהליברליות המתונה שלו ומכישורים שיכלו להבטיח יציבות שלטונית.
בדומה לעמיתו הוולאכי, בארבו שטירביי, גיקה התייצב בקושטא על מנת לקבל מידי הטורקים את סמלי השלטון.
בהגיעו לשלטון גיקה, לא רק שאישר לחלק משמעותי מעמיתיו המהפכנים לחזור לביתם אלא אף קידם אותם במשרות רמות ממשלו: למשל, את מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי, אלכסנדרו יואן קוזה (שהתמנה מנהל במשרד הפנים ופרקלאב) ויון יונסקו דה לה בראד.
עוד לפני נסיגת הכוחות הזרים, התחיל גיקה במספר רפורמות שנראו לו דחופות.
הקים משרד לעבודות צבוריות, הקים שרות דליז'אנסים, ולקח אמצעים מיועדים למגר את המגפות שאיימו על אוכלוסיית הצאן של הנסיכות.
ב-3 באפריל 1850 הקים את גוף המשטרתי של ה-ז'נדארמריה.
בתחום הכלכלי, החל משנת 1850 העלה את המסים על הסחורות המיובאות מ-3 ל-5 % והוריד את המכס על היצוא מ-12% ל-5 %.
הצליח בהתחלה להוריד את גירעון התקציב ואת החובות של הנסיכות.
בזמן מלכותו התחילו ההכנות לכתיבת אוספי החוקים המודרניים בדיני אזרחות, משפט פלילי ומסחרי במולדובה.
בשנת 1851 הנהיג הסדרים חדשים ביחסים בין בעלי האחוזות ובין האיכרים, תוך הגבלת ימי העבודה, איסור ניצול האיכרים בעבודות מחוץ לתחום החקלאות, ביטול מס ה"דיז'מה" (מס "מעשר" שדרכו חלק מהתפוקה של החלקה האישית האיכרים היה מועבר על ידי האיכר לבעל האחוזה), הגדלות שטחי המרעה, הקלות להעברה המגורים ומקום.
נשא נתן עם גורמים בנקאים מפרוסיה ומאוסטריה בנושא הקמת בנק לאומי של מולדובה אבל, בגלל הנסיבות הגאו-פוליטיות, כולל לחצים של השלטונות רוסיים והאוסטריים, משטרי הכיבוש הזר, תוכניותיו לא יצאו לפועל.
הבנק הוקם לבסוף אחרי סיום תפקידו, בשנת 1857.
בתחום החינוך, בשנת 1851 מינה את המשכיל הפטריוט הרומני מטרנסילבניה, אוגוסט טרבוניו לאוריאן, למקפח על בתי הספר בנסיכות.
הנהיג שלוש דרגאות הוראה, כולן ברומנית כשפת הוראה, כמו כן הוסיף ל"אקדמיה המיכאיליאנה" שבבירה יאש- ששינתה את שמה ל"אדקמיה וסיליאנה" - פקולטה למשפטים ופקולטה לפילוסופיה.
הוסדרו לפי דגם של פקולטות לתאולוגיה.
הוקם בית ספר למיילדות, בית ספר לכירורגיה,
(1850) שהיו אמורים להיות גרעין לפקולטה עתידית לרפואה.
בשנת 1852 ויתר לטובת המדינה על ארמונו שברחוב גוליה (כיום קוזה וודה) ביאש, והקים בו "אורפנוטריון" או "המכון הגרגוריאני" - מוסד ליתומים ולילדים חסר בית.
גיקה הקים גם מוסדות פילנתרופיים נוספים, בין השאר מוסד לנכים בגאלאטה.
הקלותיו בתחום הצנזורה (1856) עודדו הפצה חופשית יותר של המחשבות.
העיתונים "רומניה ליטררה" (רומניה ספרותית) שבעריכתו של אלכסנדרי ו"סטיאווה דונרי" ("הכוכב של הדנובה") שבעריכת קוגלניצ'אנו יכלו לחדש את הופעתם.
השליט עצמו סייע להדפסת את הכרוניקה של גאורגה שינקאי מהאסכולה הטרנסילבנית (1853) ואת ההוצאה לאור של כרוניקת ארץ מולדובה (לטופיסצול צארי מולדובי) בעריכתו של קוגלניצ'אנו.
הזמן מלכותו הונהג בארצו השרות הטלגרפי.
בעקבות פריצת מלחמת קרים, ב-26 ביוני 1853 שוב פלש למולדובה הצבא הרוסי.
גיקה נמלט לווינה והמדינה נוהלה על ידי ממשל צבאי רוסי (בהנהגת המושל הכללי, הברון בוברג, וסגן המושל אורסוב), עד לספטמבר 1854. החל מיוני 1854, בהתאם להסכם עם הרוסים נכנסו למולדובה גם כוחות אוסטריים שנשארו עד מרץ 1857. בינתיים ב-30 באוקטובר 1854 גיקה הוחזר לשלטון ומלך למשך שנתיים נוספות.
הסתפק בתקופה זו לנהל את העניינים השוטפים של המדינה, כשנסיבות הכיבוש גרמו להיווצרות גירעון בשווי שלל 7 מיליון ליי (בשנת 1856).
ב-16 ביולי 1856 גיקה נדרש לסיים את הקדנציה.
הקונגרס בפריז משנת 1856 ששם קץ ב-30 במרץ 1856 למלחמת קרים, השאיר את הנסיכויות הרומניות ("נסיכויות הדנובה") תחת חסות השער הנשגב אבל תחת ערבות של המעצמות החתומות, בהמתנה להתכנסות ועדה אירופית בבוקרשט והמליץ על שינויי התקנון האורגני.
כמו כן דרום בסרביה הועבר מרוסיה בחזרה לנסיכות מולדובה.
במקומו של גיקה התמנה לקאימקאם יחיד תאודור באלש, טוען לכתר הנסיכות, נאמן לטורקים ולאוסטרים כאחד ומתנגד חריף לאיחוד הנסיכויות.
אחרי באלש היה לקאימקאם ניקולאיה בוגורידה, גם הוא מתנגד לאיחוד.
גריגורה אלכסנדרו גיקה תמך בעקביות בתנועה לאיחוד מולדובה עם ואלאכיה שבהנהגתו של מיכאיל קוגלניצ'אנו שהגשימה את יעדה כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1859.
בזמנו פרצה שערורייה היסטוריוגרפית לאחר שפורסמה בתמיכת המלומד גאורגה אסאקי כרוניקה לכאורה עתיקת יומין הקרויה "הכרוניקה של הורו" ששימשה בסיס לטענות נגד איחוד מולדובה עם ולאכיה.
גיקה מינה ועדה של מומחים מורכבת מטרבוניו לאוריאן, מיכאיל קוגלניצ'אנו וקוסטאקה נגרוצי שבדקה לבקשתו את כרוניקה והגיע למסקנה שהיא ממעשה פלסתר.
בינתיים, מאוכזב מתפיסת השלטון על ידי בויראים שמרנים מתנגדים, הנסיך עזב סופית את מולדובה לגלות צרפת, יחד עם אשתו השלישית הצרפתייה, ועם שני ילדים - גריגורה ופרדיננד.
ביציאתו מן הארץ ביולי 1856 זכה בעיר גאלאץ לקבלת פנים אוהדת שאורגנה על ידי הקולונל קוזה.
הגיע לפריז ב-3 באוגוסט 1856. אחרי עזיבתו הקאימקאם באלש זימן ועדת חקירה נגדו ויריביו פרסמו חוברת השמצות נגדו בכותרת "סקירת מלכותו של גריגורה אלכסנדרו גיקה".
בצרפת ניסה להמשיך בפעילות למען איחוד הנסיכויות אך השלטונות התעלמו ממנו והקיסר נפוליאון השלישי סירב לקבלו.
ב-24 באוגוסט 1857 בהיותו בן 50, שם קץ לחייו ביריית אקדח, במקום מגוריו בארמון פראגייה (Fraguier) הידוע גם כ"ארמון מֶה" (Château du Mée) על יד מלן Mélun (במחוז סן-א-מארן Seine-et -Marne) הובא לקבורה בבית הקברות של הכפר לה מה-סיר-סן (Le Mée-sur-Seine)
השאיר מכתב שבו כתב: אני קרבן למזימה מתועבת.
למרות חפותי מפשע, אייני מסוגל עוד לחיות.
יבוא יום כשהצדק יצא לאור.
אחכה לאויבי בפני הבית דין של רבון עולם"
העניק זכויות התאזרחות לנוצרים הקתוליים והפרוטסטנטים במדינה.
בימי מלכותו של גריגורה אלכסנדרו תם עידן התקנון האורגני.
היהודים המשיכו ליהנות רק מזכויות אזרחיות אחדות והיו מחוסרי זכויות פוליטיות.
השליט ביטל הגבלות שהיו קיימות על התיישבות יהודים ברחבי מולדובה.
היהודים הורשו שוב לקנות כרמים.
איום הגירוש הוגבל רק לגבי היהודים שהתיישבו לא מזמן בנסיכות.
כמו כן יושם חוק גיוס היהודים לצבא.
לעומת זאת צו מ-5 באוגוסט 1862 אסר עדיין על בניית בתי כנסת במרחק של פחות מ-150 רגל מכנסייה כלשהי.
גיקה פעל בדצמבר 1855 להרחבת שחרור הצוענים מעבדות.
לפניו נחקק חוק לשחרור הצוענים מהאחוזות של המנזרים בלבד.
גיקה שוכנע על ידי יועצו הצרפתי אדוארד גרנייה (1819–1901) ובתו, נטלי באלש, שכבר שחררה את צוענייה, והחליט יחד עם מיכאיל קוגלניצ'אנו ופטרה מברוגני, לפנות לדיוואן ה"אד הוק" עם הצעת חוק לשחרור כל הצוענים מעבדות והפיכתם לאזרחים.
Magyar Adatbank, אמנואל פונס - מעבדות להתבוללות, בנק הנתונים ההונגרי, ברשת גישה ב-2007,}}
אחרי אישור בקול אחד של המועצה, ב-10 בדצמבר (22 בדצמבר לפי לוח השנה הגרגוריאני) 1855 נאסרה העבדות בכל רחבי מולדובה.
הבעלים הבויארים פוצו על ידי המדינה כדלקמן: 8 דוקאטים בשביל הצוענים הקרויים "לינגורארים" (lingurari) ("מייצרי כפות") ואלו המיושבים ("וטראש" = vătraşi), ו-4 דוקאטים בשביל הצוענים הנוודים - ה"לאייש" (lăieşi), שום פיצוי עבור שחרור התינוקות והנכים.
המושב הנוכחי של עירית העיר בוטושאן הוא וילה שנתרמה לרשויות על ידי גריגורה אלכסנדרו גיקה, יליד העיר.
חוקו שהקל על הצנזורה אומץ על ידי הנסיכויות המאוחדות של רומניה תחת הנהגת אלכסנדרו יואן קוזה.
שאיפתו לאיחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה הוגשמה ב-24 בינואר 1859, פחות משנתיים אחרי מותו, תחת הנהגתו של קוזה.
הקמת בנק לאומי מולדבי, שהייתה אחד ממאווייו, התרחשה אף היא אחרי סיום תפקידו, בשנת 1857.
בשנת 1853 הנסיך גיקה תרם 3000 דוקאטים לבניית המנזר (סקיטי) הרומני פרודרומוס (לכבוד "מבשר הדרך", כלומר יוחנן המטביל, על ההר אתוס ביוון.
המנזר נבנה בין השנים 1857–1866 בקצה הדרום-מזרחי של "מדינת המנזרים שבהר אתוס".
גריגורה אלכסנדרו גיקה היה נשוי שלוש פעמים, ל:
בין השנים 1825–1830 - הנסיכה אלנה סטורדזה (1805–1854), בת של שליט מולדובה, יוניצה סאנדו סטורדזה.
נין, נכד של קונסטנטין (מבתו של זה, מריה) היה המתמטיקאי והפילוסוף מטילה קוסטיאסקו גיקה (1881-1965)
יון גריגורה גיקה (1830–1891) גנרל, פוליטיקאי ודיפלומט, היה שגריר, שר הפנים, שר המלחמה ושר החוץ.
נכדו ולדימיר גיקה, בן של יון גריגורה, ארכיבישוף הרומי-קתולי מת בבית סוהר קומוניסטי ב-1954 והוכרז בשנת 1999 מבורך של הכנסייה הקתולית על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
אגלאיה אלו (Aglaïa Allauxׂ (1834-1903) (נפטרה בקאיוץ, רומניה) .
הייתה נשואה עם רדוקאנו-רוסטי, אחר כך עם אנטואן אלו.
נטליה באלש (1835–1899) - הייתה נשואה עם הוורניק קונסטנטין באלש שנהרג ב-1855 בדו-קרב על ידי הרוזן האוסטרי שולברג בגלל חשדות על קשר רומנטי בין זה האחרון ובינה.
אחר כך התחתנה עם אלכסנדרו מילו, ובשלישית עם ג.
גריגורה גריגורה גיקה (1851–1889) (נפטר בבוקרשט)
2010 - בית הספר לקצינים זוטרים לז'נדארמריה בדרגשאן נקרא על שמו
הסופר יון קריאנגה ביצירתו "זכרונות ילדות" (Amintiri din copilărie)
סיפר במילים חמות על ביקורו של גריגורה אלכסנדרו גיקה בבית הספר שבו למד בנעוריו בעיר טרגו ניאמץ.
אף המשורר מיכאי אמינסקו הביע מילות הוקרה לזכרו של גריגורה אלכסנדרו גיקה בכותבו בעיתון "טימפול" ב-26 ביולי 1880:
גריגורה ברנקוש (ברומנית Grigore Brâncuş, 20 במרץ 1929 – 2 באפריל 2022) היה בלשן רומני שנודע במחקריו בפונטיקה היסטורית, בלשנות, בקשרים בין הרומנית לשפה האלבנית ובדיאלקטולוגיה.
היה פרופסור לשפה הרומנית באוניברסיטת בוקרשט וחבר האקדמיה הרומנית.
יליד פשטישאן, במחוז גורז' שבצפון אולטניה כמו הפסל קונסטנטין ברנקושי, שאינו בן משפחתו, למד בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט, שבה סיים תואר בשנת 1953. בשנת 1968 סיים עבודת הדוקטורט בנושא "קשרים לשוניים רומניים-אלבניים.
מילון" תחת הדרכתו של אלכסנדרו רוסטי.
נמנה עם תלמידיהם המועדפים של הבלשנים רוסטי, אלכסנדרו גראור, יורגו יורדאן, ויון קוטיאנו.
במשך 18 שנה היה ראש החוג לשפה הרומנית באוניברסיטת בוקרשט.
חלק ממחקריו עשה במסגרת קשריו ההדוקים עם המכון לבלשנות של האקדמיה הרומנית.
גריגורה ברנקוש נודע כמומחה בתחום המסובך של התשתית הטארקית-דאקית של השפה הרומנית ובחקר השפה האלבנית.
ספריו הידועים בתחום זה הם "אוצר המלים האוטוכטוני של השפה הרומנית" (1983), המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, "מחקרים על התשתית הטראקו-דאקית של השפה הרומנית" (1993), "קונקורדנציות לשוניות רומניות-אלבניות" (2000).
בעקבות אלכסנדרו רוסטי חקר ברנקוש את ההיסטוריה של השפה הרומנית, כולל הקשריה התרבותיים, אתנוגרפיים, ההיסטוריים- חברתיים, האמנותיים, פולקלוריים ודתיים.
פרי מחקריו אלה היה ה"מבוא לתולדות השפה הרומנית" בשני כרכים (הראשון הופיע בשנת 2003, השני עומד להתפרסם).
בהמשך חיבר על סמך תוצאות מחקריו בנושא זה, את הספר "תולדות המלים".
גריגורה ברנקוש ידוע גם בתרומותיו לחקר השפה הרומנית העכשווית.
בשנת 1959 כתב ספר על דקדוק השפה, בשנת 1976 ספר "ניתוח מבני של המורפולוגיה של הפועל", ובשנת 1998 הספר "המורפולוגיה השלמה, התאורית והנורמטיבית".
ברנקוש חיבר גם ספר לימוד של השפה הרומנית המיועד לזרים שהופיע ב־5 מהדורות בין השנים 1998–2005 והמשמש עד היום את כל החוגים לשפה הרומנית ברחבי העולם.
בתחום הדיאלקטולוגיה, חקר ברנקוש את הפולקלור ואת העגות והניבים האזוריים ברומניה, במיוחד את העגות ממונטניה ואולטניה וכמו כן את הניב בארומני מאלבניה.
בשנת 2001, יחד עם מריוס סאלה, יאנקו פישר, קריסטיאן גשפאר, מריה-פרנצ'סקה בלטצ'אנו ואחרים, נמנה ברנקוש עם מייסדי "החברה הרומנית ללימודים הודו-אירופיים".
בשנת 2006 הוא הוציא לאור מחדש את המילון של יון אאורל קנדריה.
ב13–15 יוני 1990 ברנקוש נמנה עם הפרופסורים שהזדהו עם הפגנת המחאה של הסטודנטים בככר האוניברסיטה של בוקרשט והוכה יחד עם פרופ פטרו קרציה ומנהיגי הסטודנטים על ידי השוטרים והכורים שגויסו על ידי הממשלה כדי לדכא את ההפגנה.
2006 - חבר מתכתב באקדמיה הרומנית
2011 - חבר מן המניין באקדמיה הרומנית
דצמבר 2017 - אות המסדר הלאומי "כוכב רומניה" בדרגת אביר
(מחקרים על התשתית הטראקו-דאקית של השפה הרומנית)
אחדות של שפה ותרבות רומנית)
(מחקרים של תולדות השפה הרומנית)
גריגורה ברנקוש השתתף בחיבור המהדורה הראשונה של Gramatica Academiei ספר "הדקדוק של האקדמיה הרומנית", כמו כן ב Dicţionarul limbii române moderne - המילון של השפה הרומנית המודרנית.
במשך 40 שנה חיבר את סעיפי האטימולוגיה של למעלה מ20 הכרכים של Dicţionarul academic al limbii române "המילון האקדמי של השפה הרומנית" DLR.
( הספר הקלאסי של השדאו - ה"אטימולוגיקום מגנום רומניה" ב 3 כרכים.
("ההיסטוריה הבקורתית של הרומנים" מאת אותו ב.פ.
(ספרם של יון אאורל קנדריה ואוביד דנסושיאנו - המילון האטימולוגי של השפה הרומנית.
Fructul oprit ("הפרי האסור") מאת מיגייני (1967)
2006 חבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית
2010 - לרגל מלאות גיל 80 בשנת 2009 -פורסם לכבודו ספר שכלל מאמרים מאת 34 חוקרים בתחום הבלשנות הרומנית (עיונים בשפה רומנית Studii de limba română) (בהוצאת אוניברסיטת בוקרשט)
גריגורי אלכסנדרוב , שחקן ובמאי קולנוע סובייטי.
גריגורי אלכסנדרוב נולד בשם "גריגורי מורמוננקו" (Григорий Мормоненко) בעיר יקטרינבורג במשפחת פועלים.
כבר בגיל 9 החל לעבוד בעבודות מזדמנות בתיאטרון העירוני.
בשנת 1917 הוא סיים לימודי כינור בבית הספר המקומי.
בשנת 1920 לאחר סיום לימודי בימוי החל לעבוד במחלקת תרבות של הממסד המקומי.
בתקופה זו הוא הכיר את איוואן פירייב.
בשנת 1921 החברים החליטו לעבור למוסקבה.
במוסקבה אלכסנדרוב שיחק בהצגות בבימויו של סרגיי אייזנשטיין והצטלם בסרטיו.
הם גם שיתפו פעולה בכתיבת תסריטים ובימוי.
בשנת 1929 הם נסעו לארצות הברית לתקופה של 3 שנים.
הם שהו בהוליווד וגם ביקרו במקסיקו.
בשנת 1932 הם צילמו את הסרט "וויווה מקסיקו" שלא הושלם וקטעים ממנו הוקרנו רק בשנת 1979.
בשנת 1932 אלכסנדרוב חזר לברית המועצות וצילם סרט "אינטרנציאונל" המשבח את מדיניות של יוסיף סטלין ואישיותו כמנהיג.
בשנת 1934 אלכסנדרוב השלים את בימוי הסרט החברה העליזים עם לאוניד אוטיוסוב וליובוב אורלובה בתפקידים ראשים.
זה גם היה הסרט הראשון של איסאק דונייבסקי.
למרות שתחילה לסרט הייתה ביקורת צוננת, הוא זכה להצלחה רבה.
באותה שנה הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בהמשך הוא ביים עוד 2 קומדיות מוזיקליות "הקירקס" (1936) ו"וולגה וולגה" (1938) שזכו להצלחה.
כל 3 סרטים מוקרנים עד היום ברוסיה.
בשנות ה-40 אלכסנדרוב ביים סרטים נוספים תוך המשך תיאור החיים בברית המועצות בצורה חיובית ביותר.
הצלחת סרטים אלו לא הייתה דומה כלל וכלל לקומדיות של שנות ה-30. אומנם הסרט "האביב" זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
אלכסנדרוב היה מקורב מאוד ליוסיף סטלין וצילם מספר סרטים לפי הוראתו הישירה.
בהמשך אלכסנדרוב ביים מספר סרטים נוספים.
בשנת 1976 הוא פרסם ספר אוטוביוגרפי "הזמן והקולנוע" (Эпоха и кино)
הוא נפטר בשנת 1983 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאחר היכרותו עם ליובוב אורלובה התגרש אלכסנדרוב מאשתו והתחתן איתה.
השניים היו נשואים עד מותה ב-1975 ולזוג היה בן.
כשנה לאחר פטירתה נפטר גם בנו מאשתו הראשונה.
וזמן קצר לאחר מכן התחתן אלכסנדרוב עם אשתו של בנו המנוח.
1925 - אוניית הקרב פוטיומקין במאי שני ושחקן
1925 - שביתה במאי שני, תסריטאי ושחקן
1927 - אוקטובר (Октябрь) במאי שני
1937 - נאום של חבר יוסיף סטלין בכנס ה-7 (Доклад тов.
1974 - הזרזיר והנבל (Скворец и Лира) - לא הוקרן
1979 - ויוה מקסיקו (Да здравствует Мексика!) על בסיס צילומים של שנת 1932
גריבוב (בפולנית: Grybów; ביידיש: גריבאוו) היא עיירה במחוז נובי סונץ' שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
לגריבוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1340 בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
במאה ה-19 הוקמה בעיירה תחנת רכבת, אשר תרמה להתפתחותה הכלכלית.
באמצע המאה ה-18 נמנו בגריבוב 41 משפחות יהודיות.
מסוף המאה ה-19 ישבו בעיירה אדמו"רים מענף של שושלת אדמו"רי צאנז, שהיוו את חסידות גריבוב, ובעיירה פעל תלמוד תורה.
מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה גם פעילות ציונית ערה, כשהמפלגה הבולטת הייתה הציונים הכלליים, וכן פעלו במקום תנועות נוער ציוניות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה וטרם מלחמת העולם השנייה נערכו ביהודי העיירה פרעות בידי פולנים מקומיים.
בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי העיירה מזרחה.
עם כניסת הגרמנים למקום בספטמבר 1939, החלו בחטיפת יהודים מהעיירה לעבודות כפייה, והטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט על הזרוע, הגבלות תנועה, וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים.
כמו כן, הוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם יהודי לעבודות כפייה.
בסתיו 1940 נמנו בגריבוב 1,320 יהודים, שיעור גבוה מאוכלוסייתה.
במאי 1941 הובאו לעיירה כ-400 יהודים שגורשו בחוסר כל מיישובי הסביבה, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
כמו כן, פעל בעיירה סניף של יס"ס.
בתחילת 1942 פונו היהודים ממרכז העיירה, ורוכזו במספר סמטאות בפאתיה, שם סבלו מרעב, תוך שהמשטרה הפולנית אוסרת על העברת מזון ליהודים במקום.
בפברואר 1942 נלקחו מהעיירה 30 יהודים שהשתייכו למפלגות ציוניות, והוצאו להורג בנובי סונץ', ו-10 יהודים נוספים הוצאו להורג בגריבוב עצמה באופן פומבי.
באותה עת התגברו חטיפות יהודים מהעיירה למחנות עבודה, וקשישים וחולים יהודים שנתפסו ברחובותיה הועברו להסגר בראבקה.
כמו כן, הוטלו על יהודי העיירה סכומי כופר נוספים.
באמצע אוגוסט 1942 ציוו הגרמנים על כל יהודי העיירה לעבור לנובי סונץ'.
בעת הגירוש הופרדו הזקנים והחולים, ונרצחו בסביבות העיירה.
כ-1,500 היהודים הנותרים הועברו לגטו בנובי סונץ', וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
כמה עשרות צעירים יהודים הושארו באופן זמני בגריבוב עבור איסוף וסידור הרכוש היהודי בה.
באוגוסט 1944 הוקם בגריבוב מחנה עבודה בו הועסקו כ-200 אסירים, ובהם יהודים.
מחנה זה חוסל בינואר 1945.
גרי קורן (נולד ב-23 ביולי 1959) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי, המכהן כשגריר ישראל בקרואטיה.
קודם לכן, מינואר 2017 עד 2019 שימש כשגריר ישראל ברוסיה.
קורן נולד וגדל בריגה שבלטביה בתקופת השתייכותה לברית המועצות.
הוא עלה לישראל ב-1973 עם הוריו ולמד בתיכון מקומי.
שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, השתתף במלחמת לבנון הראשונה, במהלכה שירת כקצין אג"ם במערך איכון של החיל שסייע לאוגדה 96, והשתחרר משירות הקבע בדרגת סרן.
ב-1986 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר לימודיו החל לעבוד במשרד החוץ ועבר קורס צוערים.
שליחותו הראשונה הייתה ללילונגווה בירת מלאווי, שם כיהן כמזכיר שני.
ב-1991 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה.
בשנים 1994 עד 1996 שימש סגן ראש מחלקה כלכלית 3, האחראית על הקשרים הכלכליים עם רוסיה ומרכז אסיה במשרד החוץ.
ב-1996 מונה ליועץ במשלחת הישראלית לאו"ם.
בשנים 1999 עד 2003 שימש סגן ראש מחלקת אירואסיה במשרד החוץ.
ב-2003 מונה לשגריר ישראל בליטא ובלטביה וב-2006 מונה לראש מחלקת אירואסיה, תפקיד בו כיהן עד 2009.
ב-2010 סיים תואר שני במדע המדינה ולימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה ובמכללה לביטחון לאומי.
שימש פרויקטור בלשכת מנכ"ל משרד החוץ וטיפל בין השאר ביחסי ישראל עם מדינות המפרץ, וכן במאמצים לבלימת המשט השני לעזה שהסתיימו בהצלחה דיפלומטית.
בין ספטמבר 2013 לינואר 2017 כיהן קורן כשגריר ישראל בצ'כיה והוחלף על ידי דניאל מרון.
בשנים 2017–2019 כיהן כשגריר ישראל במוסקבה, רוסיה.
החל מ-2022 מכהן כשגריר ישראל בקרואטיה.
גריגור דימיטרוב דימיטרוב (בבולגרית: Григор Димитров; נולד ב-16 במאי 1991 בחאסקובו שבבולגריה) הוא טניסאי בולגרי מקצועני.
דירוג השיא שלו היה המקום השלישי בעולם (נובמבר 2017) בדירוג סבב ה-ATP, ונכון ליוני 2025, מדורג במקום ה-21. הוא הטניסאי הבולגרי המצליח בכל הזמנים.
הישגי השיא של דימיטרוב הם זכייה באליפות סבב המאסטרס העולמי ב-2017 והגעה פעמיים לשלב חצי הגמר בטורנירי גראנד סלאם, באליפות וימבלדון 2014 ובאליפות אוסטרליה הפתוחה 2017.
דימיטרוב נולד וגדל בחאסקובו למשפחת ספורטאים.
אביו, דימיטר, מאמן טניס, ואמו, מריה, מורה לחינוך גופני ושחקנית כדורעף.
בגיל 5 הוא החל להתאמן בטניס מדי יום.
בשנת 2007 הצטרף לאקדמיה לטניס של סנצז קסל בספרד.
שנה לאחר מכן, הוא עזב לפריז להתאמן באקדמיה לטניס של פטריק מורטוגלו.
שם התאמן במשך כ-4 עונות.
בשנת 2006 זכה דימיטרוב בטורניר אוראנג'-בול לנוער עד גיל 16.
בשנת 2007 הגיע דימיטרוב לגמר טורניר אוראנג'-בול לנוער עד גיל 18.
שני תוארי גראנד סלאם לנוער
בשנת 2008 זכה דימיטרוב באליפות וימבלדון לנוער ובאליפות ארצות הברית הפתוחה לנוער.
ב-8 בספטמבר הוא דורג במקום ראשון בעולם לנוער.
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי 2014 הגיע דימיטרוב לשלב חצי הגמר.
בתחילת הטורניר דורג במקום 11 בעולם.
שבועיים לאחר מכן, באליפות אוסטרליה הפתוחה הוא הגיע לשלב חצי הגמר.
בתחילת הטורניר הוא דורג במקום 15 בעולם.
בסיבוב השלישי הוא ניצח את רישאר גאסקה מצרפת (18 בעולם) ב-3 מערכות (3-6, 2-6, 4-6), בסיבוב הרביעי ניצח את דניס איסטומין ב-4 מערכות (6-2, 6-7, 2-6, 1-6) שהדיח את נובאק ג'וקוביץ' כבר בסיבוב השני, מה שנחשב להפתעת האליפות.
באפריל 2024 הפסיד בגמר המאסטרס במיאמי ליאניק סינר, בתוצאה 3:6, 1:6. עם הגעתו לגמר, עלה מהמקום ה-12 בעולם למקום התשיעי.
בשנת 2013 אישר דימיטרוב את חברותו למריה שרפובה.
ביולי 2015 הוא נפרד ממנה.
ב-2016 החל לצאת עם הזמרת ניקול שרזינגר.
גריבלדי (שם מדעי: Hypsypops rubicundus) הוא מין יחיד בסוגו דג ממשפחת השוניתיים ששייך למיני האלמוגית וחי באזור הסובטרופי של צפון האוקיינוס השקט, בעיקר סביב חופי קליפורניה, בעיקר בסנטה קטלינה ובסן דייגו.
אורכו של דג זה 40 ס"מ והוא בעל גוף כתום עם סנפירים גדולים ושפתיים בשרניות אך קצרות מאוד.
דג זה קיבל את שמו על שם הגנרל האיטלקי ג'וזפה גריבלדי שחסידיו לבשו כותונות בצבע אדום או ארגמן.
הוא נפוץ בימים רדודים בצפון האוקיינוס השקט ויכול לצלול לעומק 50 מטר והוא ניזון ממגוון חסרי חוליות.
הוא נח בין הסלעים שעל הקרקעית ומגונן עליה מדגים אחרים.
הדג הזכר בונה קן בו נמצאות הביצים והזכר שומר עליהם ומתקיף באגרסיביות כל מסיג גבול.
דג זה הוא אחד משני דגים הרשמיים של מדינת קליפורניה לצד טרוטה זהובה ונחשב למין מוגן בה.
גרִיגוֹל חַאנדזתֶלִי ( או גרגורי מחַאנדזתָה (759 – 5 באוקטובר 861) היה דמות כנסייתית גאורגית בולטת, ומייסד ומנהיג קהילות נזירים רבות בטאו קלארג'תי , אזור היסטורי בדרום-מערב גאורגיה.
גריגול, שנולד למשפחה אריסטוקרטית בכארתלי, עזב את ביתו כשהיה צעיר והפך לנזיר באזור קלארג'תי (כיום בצפון-מזרח טורקיה), האזור היחיד בגאורגיה שהיה ללא נוכחות ערבית.
לאחר שהות קצרה במנזר אוֹפִּיזָה , הוא ייסד מנזר משלו בחַאנדזתָה אשר תוך זמן קצר משך אליו מספר הולך וגדל של נזירים.
הוא ייסד מספר מנזרים נוספים בקלארג'תי ונבחר כארכימנדריט שלהם.
המנזרים והסקריפטוריום שלהם פעלו כמרכזי חוכמה נוצרית במשך מאות שנים ושיחקו תפקיד חשוב בהתפתחותה של תרבות לאומית גאורגית.
עם זאת בחר אשוט השני קורופלאטס , הנסיך שעמד בראש איבריה הבגרטידית, באַרטַאנוּגִ'י שבקלארג'תי, כמקום מושבו ומעוזו במאמציו לשמור על עצמאות ממלכתו מול המעצמות האזוריות, כמו הח'ליפות העבאסית או האימפריה הביזנטית.
גריגול מילא תפקיד חשוב בגיוס הרגשות העממיים נגד הנוכחות המוסלמית בקווקז.
השפעתו גברה כל כך עד שהצליח להשפיע הן על החיים הפוליטיים והן על החיים הפרטיים של הנסיכים הגאורגים.
הקדוש גריגול מחאנדזתה האריך ימים נפטר בשנת 861, בגיל של מעל 100 שנה, מוקף חסידיו ותלמידיו.
הכנסייה הגאורגית מציינת את זכרו ביום מותו ב-18 באוקטובר.
סיפורי חייו לוקטו ביצירה הגיוגרפית שכתב גיאורגי מֶרצ'וּלֶה בשנת 951.
גְרִיגוֹרִי אִיבָנוֹבִיץ' גַארְדֵמַאן היה יהודי-סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כפוליטרוק של פלוגת סיור השביעית בגדוד סיור מס' 71 באוגדת סיור מס' 30, הארמייה ה-56 בחזית הדרומית במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בשנת 1907 במושבה החקלאית היהודית ב סופייבקה (כיום כפר בנפת בילוזרסקי (לפעמים מזכירים גם נפת בריסלאב של מחוז חרסון באוקראינה) במשפחה יהודית של בעל מלאכה.
אביו נהרג ב-1919 בקרבות עם הכוחות הלבנים או הפוגרומים במהלך מלחמת האזרחים.
לפני מלחמת העולם השנייה המשיך להתגורר בכפר הולדתו.
לאחר לימודיו בבית הספר עבד שנים רבות בסובחוז בריסלאבסקי תחילה כמפעיל ציוד מכני, בהמשך כראש יחידת הטרקטורים ויו"ר הוועד המקומי.
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1940. בשנת 1941 סיים בית הספר המפלגתי הדו-שנתי.
הוא שימש כפוליטרוק בגדוד שלו בדרך הנסיגה שעשה לאזור מחוז רוסטוב.
הוא השתתף בהגנה ובהמשך בקרבות התקפיים לכיוון רוסטוב על הדון של אוגדת סיור מס' 30 של אירקוטסק.
בדצמבר 1941, הפלוגה בה היה פוליטרוק חיסלה מחלקה של חיילי ורמאכט, וקיבלה כשלל שלושה מקלעים ומכונית ממונעת עם תותח.
בסוף ינואר 1942 עברה חטיבתו להתקפה.
ב-28 בינואר, במהלך מתקפה בסמוך לנהר מיוס , קיבלה פלוגתו פקודה להשתלט על משלט האויב באזור הכפר ריאז'נויה .
הפלוגה השמידה 3 בונקרים וגרמה לאבדות כבדות.
במהלך ההתקפה קיבל גריגורי פיקוד עליה לאחר שמפקדה הפלוגה, סגן ו'.
יסאולנקו נהרג ויחד עם לוחמיו סיימו את המשימה.
ב-8 במרץ התקבלה פקודה להוציא את הגרמנים ממשלט קאמנולומני (ליד הכפר ריאז'נויה).
גרדמן ביצע סיור שטח וגילה היכן נמצאות נקודות הירי הגרמניות, הכווין עליהן סוללת ארטילריה תומכת והעלה את חיילי פלוגתו שנשארו להתקפה.
היא הצליחה להשתלט רק על קו ההגנה הראשון.
בהמשך החיילים הגרמנים פתחו במתקפת נגד בתמיכת טנקים.
אז גארדמאן ריכז את אש המקלעים הקלים שלו והזעיק אש ארטילרית נוספת על הטנקים.
חיילי פלוגתו עם רימונים ובקבוקי תערובת דלק הצליחו לעצור שלושה טנקים אך השאר התקדמו.
כשאחד הטנקים התקרב לתעלה בה ישב הפוליטרוק, הוא הצליח לזרוק רימון נ"ט שעצר את הטנק.
הוא עצמו נפגע מירי של הגרמנים.
חיילי הפלוגה שלו הצליחו להתקדם ולהשתלט על קו ההגנה השני.
גריגורי גארדמאן נקבר בכפר פוליטאוטדלסקויה ליד היישוב ריאז'נסקויה במחוז רוסטוב.
גְריִגוֹרִי אוֹסמוֹלוֹבְסְקִי היה אנטומולוג סובייטי, פרופסור במכון לחקלאות בלנינגרד, חבר באגודה האנטומולוגית של ברית המועצות.
אוסמולובסקי נולד בצאריצין למשפחה יהודית.
אביו, יבסי (הבל) בן ישראל אוסמולובסקי עסק בסחר עצים.
מקורו של שם המשפחה, ככל הנראה, משמו של כפר אוסמולוביצ'י אשר נמצא בבלארוס המערבית: כאשר במאה ה-18 כבשה האימפריה הרוסית את השטח הזה, הוקצו ליהודים שחיו באזור זה שמות משפחה על פי שמות היישובים בהם התגוררו.
בשנים שקדמו למהפכת אוקטובר קיבל אוסמולובסקי חינוך יהודי מסורתי.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה משפחת אוסמולובסקי לקאזאן, עיר גדולה בחלקו המרכזי של נהר הוולגה.
שם, עם סיום לימודיו העל יסודיים, המשיך בשנת 1926 למכון קזאן למקצועות היערנות, ובשנת 1930 הוענק לו תואר בהגנה על היער ממזיקים מטעם האוניברסיטה.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים עבד אוסמולובסקי מספר שנים כיערן ביערות באזור אלטאי (שבדרום סיביר) ובאזור המזרח הרחוק הרוסי.
במהלך עבודתו החל להתעניין בביולוגיה ורצה להעמיק חקר בשיטות להילחם בחרקים המזיקים ליער, כך שהתמסרות לעבודה מדעית, היוותה עבורו התפתחות מקצועית טבעית.
לכן בשנת 1936 החל אוסמולובסקי את לימודיו לתואר שלישי (לימודי הדוקטורט) במחלקה לאנטומולוגיה באקדמיה למקצועות היערנות בלנינגרד.
המורה והמנחה שלו היה האנטומולוג והזואולוג הרוסי-סובייטי הדגול מיכאיל רימסקי-קורסאקוב (בנו של המלחין הרוסי המפורסם).
בשנת 1939 הוענק לאוסמולובסקי תואר דוקטור (PhD) עבור מחקרו בנושא "היסטורייה החיים, ההתפתחות והפעילויות המזיקות של חיפושיות מסוג Pissodes.
העבודה בוצע בהנחיית פרופסור מיכאיל רימסקי-קורסקוב.
בהמשך הוא המשיך לעבוד כמרצה וחוקר במחלקה לאנטומולוגיה באקדמיה ליערות בלנינגרד.
בשנת 1941, לאחר התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות התגייס אוסמולובסקי לצבא האדום, סיים קורס קצינים ומשנת 1942 לחם בחזית לנינגרד.
בחזית הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר תבוסת הנאצים בחזית לנינגרד, השתתף אוסמולובסקי במתקפות שנועדו להשמיד קבוצת ארמיות גרמנית "צפון" אשר התבצרו בשטחן של המדינות הבלטיות, ובשנת 1944 נפצע קשה במהלך אחת הפעולות בשטחה של אסטוניה.
לאוסמולובסקי הוענקו עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה, עיטור הכוכב אדום, מדליה על הגנת לנינגרד ומדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945.
בתום המלחמה, עבד אוסמולובסקי זמן מה כמנהל גן בוטאני המתמקד בעצים (Dendrarium) בעיר סוצ'י.
בשנת 1947 חזר ללנינגרד להמשך העבודה המדעית.
בשלב זה, החל אוסמולובסקי להתעניין בשימוש בשיטות פיזיקליות חדשניות לאותם הזמנים לאיתור והשמדת חיפושיות המזיקים למבני עץ.
בעבודתו במכון המחקר של מחלקת השירותים הציבוריים בלנינגרד, אוסמולובסקי ערך מחקר על השפעת זרמים חשמליים בתדירות גבוהה במיוחד על חידקוניות שהורסות עץ.
אבל הוא לא הצליח לסיים את עבודתו: דיכויים בלתי חוקיים במועצת העיר לנינגרד ובארגון המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד אילצו אותו להתפטר מהמכון ולהפסיק את מחקרו המדעי שכמעת הושלם.
בשנת 1950 התקבל אוסמולובסקי לעבודה במחלקה לאנטומולוגיה חקלאית במכון לחקלאות בלנינגרד (כיום האוניברסיטה לחקלאות של סנט פטרסבורג).
ראש המחלקה באותה תקופה היה האנטומולוג המפורסם פרופסור ולדימיר ש'וגולב.
במחלקה זו עבד גריגורי אוסמולובסקי עד סוף חייו - תחילה כעוזר מרצה, לאחר מכן כפרופסור חבר ולבסוף כפרופסור מן המניין.
במקביל לעבודת ההוראה במכון המשיך אוסמולובסקי גם בפעילותו המדעית.
ההתנהגות הקבוצתית של חרקים מזיקים ושל הטפילים של אותם מזיקים והגורמים המשפיעים על התנהגות זו וכפועל יוצא מכך, ההשפעה ההדדית של קבוצות החרקים והמזיקים אלה על אלה - הפכו לתחום העניין והמחקר המרכזי של גריגורי אוסמולובסקי.
בשנת 1964 אוסמולובסקי פרסם את תוצאות מחקריו במאמר "על הביולוגיה של הצרעה הטפילית Apanteles glomeratus", ובו הוכיח את קיומה של תופעת ההשפעה ההדדית של קבוצות חרקים וטפיליהם ואת הקורלציה בין ההתנהגויות של שתי קבוצות אלה.
הוא יישם שיטות מחקר אלה לחיזוי תקופות מאבק אופטימליות בחרקים המזיקים על פי ההתפתחות והרבייה שלהם.
בשנת 1968 הוא הגן על עבודתו לתואר רבעי (Sc.D.) בנושא "יסודות תאורטיים לחיזוי כמות והשפעת המזיקים העיקריים של גידולי הירקות".
בהתבסס על תוצאות עבודתו המדעית, פרופסור אוסמולובסקי העביר הרצאות לסטודנטים והוביל מפגשי הכשרה ומעבדות.
הוא היה מורה מצוין והרצאותיו משכו מספר רב של סטודנטים, שרבים מהם הפכו לימים לתלמידיו.
אוסמולובסקי ערך מחקר מדעי נוסף בתחום תאוריית חיזוי התפתחותם של חרקים.
הוא הכין מונוגרפיה בנושא זה, שלא הספיקה להתפרסם בשל מותו בשנת 1976.
אוסמולובסקי נקבר בבית העלמין היהודי בסנט פטרסבורג.
גריגורי בנציונוביץ' אוסטר הוא סופר ותסריטאי רוסי.
כתב תסריטים ליותר מ-70 סרטי אנימציה, ו"נחשב לאחד הסופרים הרוסיים החיים החשובים ביותר של ספרי ילדים." חבר במועצה הציבורית של הקונגרס היהודי-רוסי.
אוסטר נולד באודסה וגדל ביאלטה.
בסיום הלימודים בבית ספר תיכון, גויס לשירות חובה - שירת במשך 3 שנים בצי הצפוני.
לאחר שהשתחרר מהשירות, למד ספרות במוסקבה, במכון לספרות על שם מקסים גורקי.
חיבר יצירות רבות לילדים, כגון "סיפור עם פרטים", "עצות מזיקות לבנים ולבנות", "לא בא בחשבון".
כתב תסריטים לסרטי אנימציה כגון "38 תוכים", ולסרט עלילתי.
ארבעה סיפורים הוצגו בסדרת החדשות של יראלש.
בסוף שנות התשעים כללו מיכאיל אפשטיין ואלכסנדר גניס את גריגורי אוסטר ברשימת "המי ומי בפוסט-מודרניזם הרוסי".
ברשימה זו של 170 שמות, אוסטר הוא סופר הילדים היחיד ש"תרם לפיתוח הספרות הרוסית הפוסט-טוטליטרית".
על פי הביקורת האסתטיקה שלו מובחנת על ידי "אקלקטיות סגנונית, סאבטקסט, ציטוט, משחק סימנים, אירוניה, פרודיה וסגנוּן."
בשנת 2004 הוא נבחר על ידי המינהל הנשיאותי של רוסיה לאחד מיוצרי האתר "נשיא רוסיה לילדי בית הספר".
מ-7 בספטמבר 2008 עד 18 ביולי 2009 הגיש יחד עם הזמר גלוקוזה את התוכנית "מתיחות ילדים" ב-STS.
גריאז הוא כפר הנמצא במחוז משנה אודינצובסקי, במחוז מוסקבה שברוסיה.
בשנת 1941 נכבש הכפר על ידי הנאצים.
קו החזית עבר כאן, בדצמבר 1941 החלה מתקפת הנגד של הכוחות הסובייטים לאורך קו גריאז - לריושינו - ליפקי.
מהכפר גריאז בשנת 1941 יצא לחזית הסופר אלכסנדר טברדובסקי.
מאז 2011, הכפר קיבל פרסום נרחב עקב מקסים גלקין ואלה פוגצ'ובה שעברו לגור בגריאז.
גריגורי אוגריומוב היה צייר דיוקן והיסטוריה רוסי בסגנון קלאסי.
הוא נולד למשפחת סוחרים שהיו במקור ממחוז ירוסלבל.
בשנת 1770, הוא נרשם לכיתות יסוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות ולאחר מכן למד אצל איוואן אקימוב.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1785 וזכה במדליית זהב על ציורו של הגר וישמעאל במדבר.
ב-1787 הוא קיבל מלגה ללימודים באיטליה, שם צייר פסלים קלסיים ועם שובו לרוסיה הפך למורה לציור היסטוריה באקדמיה.
ב-1794 הוא הפך למועמד לאקדמיה וקיבל את התואר ב-1797 על ציורו את יאן אוסמר- גיבור מהמאה ה-10. בשנת 1800, הוא התמנה לפרופסור וישב במועצת המנהלים של האקדמיה.
בשנת 1820, הוא הפך לרקטור של ציור היסטוריה.
הוא זכה בהכרת רצף של צארים וצארינות, וביצע עבודות גדולות בקתדרלת השילוש של מנזר אלכסנדר נבסקי, טירת מיכאילובסקי, קתדרלת קאזאן ובכנסיית גדוד המשמר של פינלנד.
הוא היה ידוע גם בזכות דיוקנאותיו של אנשים בולטים מחוץ לאצולה.
תלמידיו כללו שמות רבים שהפכו לציירים מוכרים כמו אנדריי איוואנוב, ואסילי שבייב, ואסילי סזונוב, אלכסיי יגורוב ואורסט קיפרנסקי.
גרירגור דימיטרוב נאצ'וביץ' (בבולגרית: Григор Димитров Начович; 22 בינואר 1845, סבישטוב, האימפריה העות'מאנית – 4 בינואר 1920, סופיה, ממלכת בולגריה) היה כלכלן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בשלהי המאה ה-19 כיהן שלוש פעמים כשר החוץ של נסיכות בולגריה.
הוא למד בבית הספר למסחר בווינה ובהמשך רכש השכלה אקדמית בכלכלה פוליטית בפריז.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) התלווה למטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית.
לאחר עצמאות בולגריה נמנה עם חברי המפלגה השמרנית.
הוא כיהן כשר האוצר הראשון של בולגריה בממשלתו של טודור בורמוב.
בין 1879–1880 כיהן כשר החוץ של נסיכות בולגריה, ב-1882 כיהן כשר הפנים של הנסיכות, בין השנים 1886–1887, 1894–1896 כיהן שוב כשר החוץ של הנסיכות ובהמשך בין פברואר ליולי 1896 כיהן כשר המסחר והחקלאות.
בתווך בין 1885–1886 כיהן כציר דיפלומטי לממלכת רומניה.
בין 1899–1900 כיהן כשר המסחר והחקלאות.
בין 1903–1906 כיהן כנציג דיפלומטי של בולגריה לאימפריה העות'מאנית.
ב-30 ביוני 1896 ביקר בבולגריה בנימין זאב הרצל בדרכו חזרה מקונסטנטינופול לווינה לאחר שניסה ללא הצלחה להתקבל לשיחה אצל הסולטאן עבדול חמיד השני.
בנוסף לאירועים הקהילתיים בקרב יהדות סופיה ובהם מפגש עם ראשי הקהילה, נועד הרצל בערבו של אותו היום לפגישה רשמית עם השר נאצ'וביץ'.
ביומנו מתאר הרצל את מהלך הפגישה ככזו שבה שטח את טענות הקהילה היהודית בסופיה על כוונת הממשלה להפקיע את אדמת בית הכנסת.
עוד אמר הרצל ש-500 שנים עמד בית הכנסת על תילו, ומסתבר שהבולגרים פחות סבלניים מהטורקים.
לדברי הרצל השר נאצ'וביץ' הבטיח לטפל בסוגיה ולהסדיר אותה בצורה הראויה.
גריגור נאצ'וביץ' הלך לעולמו ב-4 בינואר 1920.
גריאזי היא עיירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של האזור המנהלי גריאז'ינסקי שבמחוז ליפצק, רוסיה.
העיירה ממוקמת על גדות נהר מאטיירה (היובל השמאלי של נהר וורונז'), כ-30 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר ליפצק, המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז ליפצק.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 אוכלוסיית העיירה מונה כ-46,807  איש.
העיירה נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19, כיישוב סביב תחנת הרכבת גריאזי, שנפתחה ב-1868. היישוב קיבל מעמד של עיירה בשנת 1938.
במסגרת החטיבות המנהליות, גריאזי משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של האזור המנהלי גריאז'ינסקי.
כחטיבה אדמיניסטרטיבית, היא נכללת בתוך האזור המנהלי גריאז'ינסקי כעיירה גריאזי תחת סמכות השיפוט המחוזית.
כחטיבה מוניציפלית, העיירה גריאזי היא תחת תחום השיפוט המחוזי של האזור העירוני של גריאז'ינסקי כ"התיישבות העירונית גריאז'י".
גריגורי סאולוביץ' אושפוליס היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
נולד כהירש אושפול במשפחת איכרים יהודים בכפר נובו-דאוגלשקאי מחוז משנה איגנלינה שבליטא.
למד בחדר מגיל צעיר עזר להוריו לעבד את החלקה החקלאית שלהם.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא הצליחה משחתו להימלט לטטרסטן.
גריגורי עבד לפרנסתו כמפעיל טרקטור.
בפברואר 1942 התנדב לשירות הצבאי והוצב בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא.
הוא שובץ לשירת ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה.
מפקד צוות תותח נ"ט גריגורי אושפוליסן הצטיין בקרב שנערך באוקטובר 1944 באזור פגייגיאי שבמערב ליטא.
צוות התותח בפיקודו שנע במערכים קדמיים יחד עם יחידות חיל רגלים, פגע בטנקים גרמנים ועצר את התקדמותם.
במהלך הקרב נפגעו קשה כל חיילי הצוות של אושפוליס והוא נותר לבד ליד התותח.
למרות זאת המשיך לתפעל את התותח ולירות בכינון ישיר על הגרמנים.
הוא הצליח לפגוע בשני טנקים גרמנים ולאחר שהתותח שלו נפגע - השבית טנק נוסף באמצעות רימונים.
על מעשה גבורה זה הוענק לרב-טוראי גריגורי אושפוליס תואר גיבור ברית המועצות.
בנוסף, החליט מפקד היחידה להעלות אותו לדרגת קצין - סגן משנה.
במהלך הקרב נפצע גריגורי קשה.
לאחר שהחלים - נשלח להכשרה קצרה לתפקיד של קצין פוליטי.
הוא המשיך לשרת בצבא עד שנת 1947 אז פרש מהשירות בדרגת מיור.
לאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי למד משפטים באוניברסיטת וילנה.
מ-1954 ועד צאתו לפנסיה ב-1986 עבד במנגנון המפלגה הקומוניסטית בליטא.
בשנת 1992 עלה עם משפחתו לישראל.
הוא התגורר באשדוד והיה פעיל בארגון ותיקי מלחמת העולם השנייה.
כתב ספר זיכרונות, אשר יצא לאור זמן קצר לפני מותו.
נפטר בשנת 1997. בתחילת שנות ה-2000 הוצב פסל לזכרו בכפר בטטרסטן, שבו הוא התגורר לפני הגיוס לצבא האדום.
גריגור ואסילב גורב (בבולגרית: Григор Василев Гьорев; 6 ביולי 1883, ראדובו, מחוז פרניק – 7 בנובמבר 1942, סופיה, ממלכת בולגריה) היה משפטן, עיתונאי ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין 1930–1931 כיהן שר החקלאות ונכסי הלאום בממשלתו של אנדריי ליאפצ'ב.
ואסילב נמנה עם בולטי התומכים בקהילה היהודית בבולגריה ובתוכה בתנועת מכבי בולגריה, וסייע לה להפוך לתנועת הנוער המובילה בקרב יהודי בולגריה.
גריגור ואסילב נולד בכפר ראדובו אשר במחוז פרניק.
למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך ב-1904 סיים לימודי המשך באוניברסיטת ז'נבה.
הוא נקט בקו לאומני בסוגיית מקדוניה וערך את כתב העת אילינדן אשר הדהד את הנרטיב הבולגרי של החבל.
הוא הצטרף למפלגת הברית הדמוקרטית של בולגריה בראשות אנדריי ליאפצ'ב, וב-1914, נבחר מטעמה לפרלמנט.
ב-1925 נפצע פצעים קשים בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
ב-1930 מונה לשר החקלאות ונכסי הלאום בממשלתו השלישית של ליאפצ'ב, וכיהן שנה בתפקידו.
ב-22 בפברואר 1928 ביקר בסופיה נחום סוקולוב ובין השאר נערכה לו קבלת פנים בפרלמנט הבולגרי, על ידי ואסילב אשר כיהן כיושב ראש ועדת החוץ של הפרלמנט.
ב-30 בנובמבר 1928, הוקם ביוזמתם של ואסילב, אברהם תג'ר ושאול מיזאן "ועד בולגריה–ארץ ישראל".
בוועד כיהנו פוליטיקאים ואישי ציבור בולגריים, הוא עמד בקשרים עם ועדים מקבילים באירופה, וניהל חליפת מכתבים עם נחום סוקולוב וליאו מוצקין.