tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלעי התאדות (סלעים אוופוריטיים) הם סלעים שנוצרו לאחר שקיעת מינרלים שונים, לרוב הליט או גבס, עקב התאדות של מים מפני כדור הארץ.
סלעי משקע כימיים הכוללים גם חלק מהסלעים הקרבונטיים, מקורם בשקיעת מינרלים בתוך תמיסה מימית.
עליהם ניתן למנות את החלמיש ואת הג'ספיליט (Jaspillite).
סלעי משקע שימשו בתקופות קדומות ועודם משמשים בתחומים שונים:
השיש, למשל, שהוא סלע משקע מותמר שמקורו בסלעי אבן גיר שימש כבר בתקופות מוקדמות רכיב מרכזי באומנות וב
בארכיטקטורה, שימשו סוגים נוספים של סלעי משקע כאבן לבנייה.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בשימוש בלווחה לצורכי קירוי ובניית גגות או השימוש באבן חול לצורכי תמיכה.
קרמיקה אשר מקורה בחרסית, שימשה הן בקדרות והן לצורך יצירת לבנים.
סלע גיר משמש כמקור לגיר ולצמנט המשמשים בבנייה.
סלעי משקע כוללים משקעים של מתכות רבות כגון: עופרת, אבץ, כסף וכמויות גדולות של נחושת.
כמו כן, ניתן למצוא במשקעים סדמנטולוגים עפרות של מתכות בעלות חשיבות כלכלית רבה כדוגמת הזהב, הטונגסטן והאורניום.
בנוסף, סלעי משקע משמשות מקור לאבני חן ולמינרלים חשובים נוספים.
נפט, פחם ופצלי שמן הם מקורות אנרגיה בעלי חשיבות מכרעת וכולם מצויים בסלע משקע.
כמו כן, האורניום המשמש כדלק בתחנות כוח גרעיניות - סלעי משקע הם מקור עיקרי להפקתו.
אקוויפרים מורכבים, רובם ככולם, מסלעי משקע מסוגים שונים המאפשרים את חלחול המים מחד ואת היקוותם מאידך.
הערכות לגבי גודל אקוויפרים וכמות המים הניתנת לשאיבה מהם נעוצה במידה רבה בידע אודות הסלעים שאפשרו את היקוותם ביוצרם את האקוויפר.
סדיגורה, כמקובל בשפת יהודי המקום (באוקראינית: Садгора סדהורה; ברומנית: Sădăgura סדגורה; בפולנית: Sadagóra סאדגורה) - הוא רובע בעיר צ'רנוביץ שבאוקראינה, ממוקם בגדה המזרחית של נהר פרוט, במרחק של כ-6 קילומטר ממרכז העיר.
בעבר הייתה סדיגורה עיירה עצמאית.
פירוש השם של העיירה ברוסית ובאוקראינית - "גן הר"
העיר נוסדה בשנת 1769, על ידי ברון פטר ניקולאוס פון גארטנברג (Peter Nikolaus von Gartenberg), אציל סקסוני ממוצא דני.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית הוא נשכר על ידי קיסרית הרוסיה יקטרינה השנייה כמומחה לייצור מטבעות כסף.
במקום, בו שוכנת היום סדיגורה הוא בנה מטבעה.
מטבעות הכסף שהופקו בה שימשו כאמצעי תשלום לבעלי הברית של האימפריה הרוסית.
שמה של העיירה הוא תרגום מלולי של שם משפחתו של הברון מגרמנית לרוסית ("גארטן" - גן (בגרמנית) ו"ברג" - הר (בגרמנית)).
יהודים התגוררו בעיירה מתקופת היוסדה.
הייתה בתחום הקיסרות האוסטרית, המתיישבים היהודים היו ברובם המכריע חסידים.ב-1775 נמנו בסדיגורה 45 משפחות יהודיות מכלל 180 המשפחות בעיר, ובתחילת המאה ה-19 - מאה משפחות.
בית-הכנסת המרכזי הוקם ב-1770 לערך.
יהודים מיישובי הסביבה היו מסופחים לקהילת סדיגורה.
יהודי סדיגורה עסקו במסחר ובמלאכה, ובין יהודי הסביבה היו גם בעלי-קרקעות עשירים.
יהודים מדלת העם מצאו את פרנסתם בדוחק בהובלת מים בחביות מבארות מרוחקות.
במשך המאה ה-19, הייתה סדיגורה עיירה יהודית.
רוב תושביה היו יהודים, שפת המסחר והתרבות הייתה יידיש, ובשבתות וחגים יהודיים לא התקיים בה בפועל מסחר.
הקהילה היהודית התארגנה ומספר היהודים בעיר הלך ועלה.
ערב מלחמת-העולם הראשונה הייתה הקהילה בשיא פריחתה, ומנתה 10,000 נפש, מהם 3,000 יהודים ביישובים הסמוכים.
קהילת סדיגורה הייתה מעוז חסידי רוז'ין, אחרי שהאדמו"ר ר' ישראל פרידמן קבע בה את מושבו באמצע המאה ה-19. התקיימה יריבות בין חסידיו לחסידי צאנז והייתה מתיחות בין הקהילות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ירד מאוד מספר היהודים בעיר.
בין שתי מלחמות-העולם התנהלה בקהילה פעילות ציונית ערה, ונציגים יהודים ישבו במועצת העיר.
ערב מלחמת העולם השנייה נמנו בסאדאגורה כ- 1,700 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר אזור סדיגורה לשליטת הסובייטים ואחרי מתקפת גרמניה על ברית המועצות בקיץ 1941 נמסר שוב לידי רומניה, אז בת ברית של גרמניה הנאצית.
עם השתלטות הגרמנים והרומנים על סדיגורה נרצחו 186 יהודים בעיר עצמה, ויתרם, כ-1,500, שולחו למחנות בטרנסניסטריה.
במהלך השואה נרצחו רוב יהודי העיירה בבורות ירי.
לאחר השואה נשארו בסדיגורה רק 5 משפחות יהודיות.
הנאצים והמקומיים מבצעי הרצח לא הותירו ממצאים על פני השטח; ואף השלטונות הסובייטים ששלטו במקום בהמשך לא ציינו את העבר ולא הותירו רישומים מדויקים על הנרצחים.
רק שנים לאחר השואה, כשהורם מסך הברזל, החלו להתברר ממדי הרצח.
בשנת 2019 הוקמה בעיירה מצבה בסיוע מרכז רבני אירופה, על קבר אחים ענק בו טמונות גופותיהם של לפחות 1,200 ילדים, נשים וגברים יהודיים מהעיירה ומהסביבה, שנרצחו בבורות ירי, חלקם כפי הנראה נקברו בקבר האחים בעודם בחיים.
רבני חסידות סדיגורה עלו לארץ ישראל לפני השואה.
ממשיך השושלת של אדמו"רי רוזין וסדיגורה היה רבי ישראל משה פרידמן – האדמו"ר השישי מסדיגורה, שהתגורר בישראל.
החל משנת 1965 סדיגורה היא חלק מהעיר צ'רנוביץ.
בסדיגורה נותר בית הכנסת של הצדיק, האדמו"ר מסדיגורה.
בית העלמין היהודי בעיר מוקף גדר, אולם אינו מטופל.
במקום ישנו אוהל על קברי הצדיקים מסדיגורה.
(הנתונים מתוך "פנקס הקהילות רומניה")
הסֶדִילְיָה היא סימן הבחן (סימן דיאקריטי) המשמש באלפבית הלטיני.
הסדיליה נכתבת כ-z ויזיגותית (מכונה גם אז') קטנה (), בדרך-כלל מתחת לאות שאותה היא מעטרת.
הסדיליה הופיעה לראשונה במאה ה-11 במערכת הכתב הספרדית, ומשמעות שמה בספרדית היא: "z קטנה" (שם זה הופיע לראשונה במאה ה-17).
בראשיתה עיטרה אך ורק את האות c.
כיום היא נפוצה בשפות אירופיות רבות ומעטרת אותיות שונות.
ספרדית היא אחת משפות רבות שהתפתחו מן הלטינית.
האות c הלטינית מציינת תמיד אותו עיצור, זה שמציינת גם האות "כ" במילה העברית "כּלב".
מסיבות שונות התפתחה הספרדית באופן כזה, שבחלק מהמילים שבמקורן הלטיני נכתבו ב-c, העיצור c נהגה כבלטינית, אך בשאר המילים הללו העיצור נהגה כ"צ" בעברית של ימינו.
הוספת הסדיליה ל-c נועדה לסמן שיש להגותה כ"צ" ולא כ"כ".
הסדיליה נכנסה לשימוש במאה ה-11 לערך.
תחילה נכתבה כ-z ויזיגותית אחרי ה-c באותה שורה (לדוגמה: lanca, "חנית"), אז לשם קיצור הפכה ה-c לעיטור עילי של ה-z (לדוגמה: lanꝣa) ולבסוף התהפכו היוצרות: ה-c חזרה לממדיה הטבעיים וה-z הוויזיגותית הפכה לעיטור תחתי שלה (lança).
עד המאה ה-19 הייתה הסדיליה תמיד עיטור של האות c.
אז החלה לשמש כסימן הבחן בלתי-תלוי ולעטר בשפות שונות אותיות שונות.
במאה ה-18 נשרה הסדיליה מהספרדית.
ה-Ç הוחלפה ב-z או, לפני e ו-i, ב-c פשוטה.
כמו כן העיצור שאותו באה הסדיליה מלכתחילה לתאר השתנה: מ-[ts] ל-[s] (בין המאה ה-14 והמאה ה-16) ולבסוף (במאה ה-17) ל-[θ] של ימינו.
מהספרדית התפשטה הסדיליה ראשית לשפות השכנות (גאוגרפית ולשונית): פורטוגזית, קטלאנית וצרפתית.
בשפות אלה הסדיליה אינה נכתבת כאשר ה-c קודמת לאחת משתי האותיות e או i, כי במקרים אלה ה-c נהגית תמיד בהגייתה המיוחדת.
בצרפתית מודרנית, למשל, ה-ç נהגית כ-s.
היתרון של השימוש ב-ç הוא שכך כתיב המילה מהווה תזכורת למקור הלטיני שלה.
זה עוזר להבין את משמעות המילה, לראות ביתר בהירות את הקשר שלה למילים אחרות וכן לזכור את חוקי ההטייה של המילה.
הסדיליה במערכות הכתב האירופאיות בימינו
צרפתית, קטלאנית ופורטוגזית: Çç [s]
מרשלית (השפה המדוברת באיי מרשל): Ļļ [ł], m+סדיליה [mw], Ņņ , o+סדיליה [o:]
באלפבית הפונטי הבינלאומי האות ç מייצגת את העיצור המיוצג על ידי צירוף האותיות ch במילה הגרמנית ich.
סדזן או אבחזיה הקטנה הוא מחוז היסטורי של אבחזיה, שגבולותיו לא ברורים לגמרי, אשר היה מיושב ב"סאדזים" ומכאן שמו.
האזור ידוע מאמצע המאה התשע-עשרה כ"אבחזיה הקטנה".
"אבחזיה הקטנה" היה המונח בו השתמשו לתאר את אדמות אבחזיה שלא היו בשליטת שושלת צ'אצ'בה.
לאחר המלחמה הרוסית-צ'רקסית, שנמשכה עד 1864, הועבר חלק הארי של ההרריים לאימפריה העות'מאנית, מספר תושבי קו החוף צומצם בהדרגה, והתיישבו בו מתיישבים נוצרים מלאומים שונים.
החלק הצפוני של סדזן כולל כיום חלק מסוצ'י רבתי, וחלקו הדרומי נכלל בתוך מחוז גגרה שבתחומי אבחזיה.
כיום מתייחס מונח זה לאדמות שמצפון לנהר הבזיב או רכס גגרה.
הגבול הצפוני של האזור שנוי במחלוקת ונמצא בין חוסטה, סוצ'י ונצ'פסוחו לכיף קודוש וחצי האי טאמאן (כיום במחוז קרסנודר).
בגאולוגיה, סדן הוא מחדר פלוטוני הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני.
סדנים הם גופי חדירה בלתי-תואמים, כלומר הם חודרים בניצב לשכבות סלעי הסביבה.
סדנים נוצרים כתוצאה מהתגבשות סוגי מאגמה שונים.
הם מהווים מחדרים רדודים יחסית, הניזונים מבתוליתים.
הסדנים עשויים להיות שרידיהם של צינורות הזנה ולבלוט ככיפה מעל פני השטח לאחר סחיפה של סלעי הסביבה.
חתך הרוחב של סדן הוא לרוב עגול, וקוטרו נע ממאות מטרים עד קילומטרים אחדים.
התגבשות איטית של המאגמה יוצרת בסדן גבישים גדולים.
סדנים קיימים במרבית האזורים בהם התקיימה געשיות.
בישראל מוכר סדן "שן רמון" במכתש רמון, הנחשף סמוך לדופן הדרומית של המכתש.
הסדן חדר לסלעי המשקע מהטריאס, והתגבש לסלעי קוורץ-סיאניט בעלי גבישים גדולים.
סדן זה נחשף עקב סחיפה בעת התחתרות הנחלים שיצרה את המכתש.
במכתש רמון מצויים סדנים נוספים, כמותם ניתן למצוא במקומות נוספים בדרום ישראל – בגושי התשתית המהווים את חלקו הצפוני של השילד הערבו-נובי: אילת, רודד ותמנע.
סדין הוא פיסת בד גדולה בצורת מלבן, המשמשת לכיסוי המזרן שעליו שוכבים, וכחלק מכלי המיטה.
ההיסטוריה של סדינים קשורה להיסטוריה של אריגת בדים.
כיון שפשתן היה אחד מהצמחים שגודלו במצרים כבר מתקופה מוקדמת בהיסטוריה, לצורך יצירת בדים.
כך נשאר השם האנגלי לכלי מיטה (Bed Linen) שמשמעותו היא "פשתני מיטה".
במשך מאות שנים, עד המצאת מכונת התפירה, תפרו סדינים בידיים, במיליוני תכים קטנים.
מקצוע תפירת סדינים הופיע במאה ה-13 ועסקו בו נשים וגברים.
ב-1292 מוזכרים ברשומות המס שגילדת "יצרני הווילונות" ו"נערות כלי המיטה" שילמו את מיסיהם ונהנים מכמה הטבות מלכותיות.
לפני יציאתו של לואי התשיעי, מלך צרפת (1226–1270) למסע הצלב האחרון שלו הוא התיר לנערות כלי המיטה העניות ביותר להציג את מרכולתן לאורך חומת בית הקברות אינוסנטס (Innocents Cemetry) בפריז.
באזורים רבים בעולם משמשות שתי שכבות של סדינים כחלק מכלי המיטה: סדין תחתון ששוליו מקופלים מתחת למזרן או סדין שמוצמד למזרן על ידי פינות שבהן תפור גומי, וסדין עליון המשמש לכיסוי האנשים הישנים במיטה (כלומר, נוהגים לישון בין שני הסדינים).
אליהם מתווספים שמיכות וכיסוי מיטה.
קיימים שני סוגים עיקריים של סדינים, שטוחים או מותאמים.
סדין שטוח הוא סדין פשוט מלבני, בעוד שסדין מותאם (Fitted Sheet) הוא סדין ששטחו כשטח המזרן בתוספת עוביו ומעט מעבר לכך, שמטרתו לעטוף את פניו העליונים של המזרן ודפנותיו ולהיות מהודק מתחתיו, בדרך כלל בסיוע רצועת גומי אלסטית (ולכן נקרא לרוב "סדין גומי").
הוא משמש כשכבה מבודדת בין השוכב על המיטה לבין גוף המזרן (ולעיתים מגן המזרן).
לרוב הוא נמכר כחלק ממערכת מצעים, בצירוף סדין, ציפה ושתי ציפיות.
סדין מותאם יכול להיות מאובטח באמצעות שרוך אלסטי ומטרתו לשמור על הסדין התחתון מלהחליק במהלך השימוש במיטה.
דרך מסוימת של קיפול או תחיבה לתוך המיטה, הידועה גם בשם "פינות בית חולים", משמשת לפעמים כשהסדין התחתון שטוח.
תפסנים למזרן מצורפים לסדין כדי למנוע החלקה מהמזרן.
סדינים היו באופן מסורתי לבנים, אך עם הזמן נוספו להם צבעים והדפסים שונים.
איכות המצעים נמדדת לעיתים קרובות על ידי ספירת החוטים לאינץ' מרובע של חומר.
באופן כללי, ככל שמספר החוטים גבוה יותר, הסדין יהיה רך יותר, אולם גם שיטת האריגה יכולה להשפיע על רכות הסדין.
החומרים הנפוצים מהם עשויים סדינים כוללים, אך אינם מוגבלים, כותנה, פשתן, משי, סאטן, זהורית (Rayon), סיבי במבוק, ותערובת של כותנה עם פוליאסטר.
חומרים חדשים כמו בדי פוליפרופילן ארוגים מאפשרים, בשל מחירם הנמוך, לייצר סדין מיטה חד פעמי בו משתמשים ב מקלטי חירום ובתי חולים ואף בחלק מבתי המלון.
בדרך כלל סדין שטוח מכיל סגירת אוברלוק (Overlock) בקצוות כדי להימנע מפרימתם של התפרים.
בד לסדינים נארג ונתפר במידות המתאימות לסדין ליחיד במידות של 72–120 אינץ ולסדיניים זוגיים במידות 180–300 אינץ.
רוחבי התפירה חוסכים תפרים והסדינים נתפרים רק בקצוות הצרים.
כשמציעים את המיטה, הצד שעליו המונוגרמה עם הדוגמה או ראשי התיבות מופיע בחלק העליון של המיטה, ומקפלים את החלק שנמצא למרגלות המיטה כדי לחשוף את העיצוב הפנימי.
בספרים ובעקבותיהם בסרטים, מסופר שאנשים שונים נמלטו מבתי סוהר, או בניינים גבוהים בעזרת קשירת סדינים זה לזה.
בימינו ניתן למצוא הוראות באתרים המלמדים כישורי הישרדות, כיצד להכין חבל סדינים ואיך להימלט בעזרתו מבניינים גבוהים.
בגלל גודלם והיותם ישרים, אפשר ליצור מסדינים שהתבלו ציפיות לכריות, תחפושות(כגון רוחות רפאים מסדינים לבנים) אפשר לצבוע אותם, להפוך אותם לבטנות לתיקים או לבגדים שונים.
ישנה שיטת טיפול רפואי שבה עוטפים אדם בסדין רטוב, להורדת חום או להרגעה כללית, לעיתים בסדין קר ולעיתים בסדין חם.
מעל לסדין הרטוב מוסיפים מגבות ויריעת ניילון.
סדין חשמלי הוא סדין המשמש לחימום מקומי בעיקרו, של המיטה, ובפרט על מנת שיהיה נעים יותר לישון או לשכב עליה.
קיימים הבדלים מסוימים בנושא זה בין המדינות: בארצות הברית הגרסה היא של שמיכה חשמלית ("Electric blanket"), שמיכה עם מכשיר חימום חשמלי משולב בתוכה הממוקמת לרוב מעל הסדין במיטה.
בבריטניה ובחבר המדינות (וגם בישראל), סדין חשמלי בדרך כלל מתייחס למשטח חשמלי על המזרן, שממוקם מתחת לסדין במיטה.
לסדינים חשמליים בדרך כלל יש יחידת בקרה שמתאימה את כמות החום שהסדין יוצר.
לסדינים עבור מיטות בגודל גדול יותר מהרגיל (כגון מיטה זוגית) יש לעיתים קרובות שתי יחידות בקרה נפרדות, אחת עבור כל צד של המיטה.
סדינים חשמליים עשויים כדי לחמם את המיטה לפני השינה או לשמור על המיטה חמה תוך כדי השינה.
בסדינים חשמליים מודרניים יש חוטים מסיבי פחמן.
סדינים אלו בדרך כלל עובדים על 24 וולט במקום על 240/110 וולט ולכן הם חלופה בטוחה יותר, יעילה ונוחה יותר.
הסדין החשמלי הראשון הומצא בשנת 1912 על ידי הרופא האמריקאי סידני אי.
בצורה המוקדמת שלו, הסדין היה "Underblanket" - כלומר סדין שחימם מלמטה.
יש חילוקי דעות לגבי התאריך שבו הומצאה השמיכה החשמלית ("Overblankets") הראשונה: הפרסום המתועד הראשון של שמיכה כזו היה בשנת 1930 על ידי "Samson United Corporation", אך יש שטוענים שרק מאוחר יותר, ב-1937, הוצגו בארצות הברית שמיכות חשמליות ראשונות שיועדו לכך שהאדם יתכסה בהן.
כמו כרית חימום, סדינים חשמליים משתמשים בחוטי תיל מבודדים, או שגוף החימום מוכנס לתוך הבד ומחמם כאשר הוא מחובר לחשמל.
יחידת בקרת טמפרטורה, הממוקמת בין השמיכה לשקע החשמלי, מתאימה את רמת החשמל שנכנסת לגופי החימום בתוך השמיכה.
סדינים חשמליים חדשים יותר עובדים על מתח נמוך של 24 וולט, ויש להם מנגנון כיבוי חירום כדי למנוע מהסדין התחממות יתר או התלקחות.
בסדינים ישנים יותר (לפני שנת 2001) אין מנגנונים לכיבוי חירום, ומשתמשים שמפעילים אותם מסתכנים בהתחממות יתר ואף שרפה.
בחלק מהסדינים החשמליים המודרניים יותר נעשה שימוש בחוטים מסיבי פחמן כדי לחמם.
חוטים אלה הם עבים באופן פחות בולט מאשר חוטי חימום ישנים.
חוטים מסיבי פחמן משמשים גם בגופי החימום במושבי חימום מתקדמים רבים במכוניות.
שמיכות אלו ניתן לרכוש עם טרמוסטאט המווסת את החום על ידי ניהול חום הגוף וטמפרטורות השמיכה, דבר שמבטיח חוויה נוחה ונעימה.
בשל השילוב של חום, חשמל, ושפע של חומרים דליקים כמצעים, תוך כדי שהמשתמש שקוע בשינה, השימוש בסדינים חשמליים מעלה חששות בקרב מומחים לבטיחות.
החשש העיקרי הוא מסדינים שנוצרו לפני 2001 או כאלו שניזוקו כתוצאה מכיפוף, קיפול או בלאי רגיל.
בבריטניה, ההערכה היא ש-5,000 שריפות בכל שנה נגרמות על ידי סדינים חשמליים פגומים, שמתוכן 99%, ככל הנראה, נגרמו על ידי סדינים בני עשר שנים ומעלה.
סדינים חשמליים גם מהווים סכנה של כוויות עבור מי שלא יכול לחוש כאב או אינו מסוגל להגיב לו.
אנשים הנכללים בקבוצה זו הם ילדים קטנים, חולי סוכרת וקשישים.
קריקטורה של סדין חשמלי עם בקרת טמפרטורה חשמלית בשם "Blanky" הוצגה בסרט מ-1987, "הטוסטר הקטן והאמיץ".
המוצר מוצג, כמאפיין תקופתי פופולרי בשנות התשעים, בסרטו של אסי דיין, "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1995).
סדיה ג'סטטוריה (באיטלקית: Sedia gestatoria - "כס נשיאה") הוא כס טקסי נישא על-גבי אפריון, אשר שימש לנשיאת האפיפיור, כך שקהל המאמינים יוכל לראותו.
האפיפיורים פאולוס השישי ויוחנן פאולוס הראשון הסתייגו מהסדיה ג'סטטוריה, אך עשו בו שימוש למרות זאת.
עם זאת, עם מינויו לאפיפיור בשנת 1978, סירב יוחנן פאולוס השני להנשא על הכס, ומאז הוא אינו בשימוש והוא הוחלף לחלוטין בפופמוביל.
הכס עצמו מכוסה משי בצבע השני ומעוטר בעושר.
בכל אחד מצדדיו קבועות שתי טבעות מצופות זהב, שדרכן עוברים שני מוטות.
המוטות נישאים על כתפיהם של 12 "חתנים" ("פאלפרניירי" - palafrenieri) במדים אדומים.
שתי מניפות ליטורגיות גדולות (flabella) עשויות נוצות יען לבנות נישאות בכל אחד משני צדדיו של הכס, ומסמלות את סמכות האפיפיור.
כס נוסף קטן יותר שנישא על ידי שמונה אנשים היה גם הוא בשימוש במקומות צרים.
מקורו של הכס מיוחס לאימפריה הביזנטית שקיסריה נישאו באופן דומה, או לטקסים קדומים יותר באימפריה הרומית.
מאז שימש הכס משך כאלף שנים, בעיקר לנשיאת האפיפיור במהלך אירועים טקסיים אל ומבזיליקת פטרוס הקדוש ובזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
בין היתר שימש הכס מאז המאה ה-16 לפחות, גם בטקסי הכתרת אפיפיורים, ומקורו של מנהג זה, שרווח בעבר בטקסי הכתרת בישופים במספר מדינות, הוא, אולי, בנוהג לשאת את הקונסול הנבחר ברומא העתיקה על גבי הסלה קורוליס (sella curulis).
אירועים נוספים בהם נעשה שימוש בכס כללו את הטקסים בהם קיבל האפיפיור את ברכת המדינות הווסאליות שהיו נתונות למרותו, וכאשר חגג את סעודת האדון בפומבי, אירוע שלשמו הוצמד אל הכס משטח דמוי שולחן.
סדנאות הבמה הוא מרכז להכשרה גבוהה של אמנים מקצועיים: מחזאים, שחקני תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, תסריטאים, רקדנים, כוריאוגרפים, בובנאים, ליצנים, מוזיקאים ואמני פרפורמנס.
במאי 2002 ייסדה במאית התיאטרון ריבי פלדמסר-ירון את מרכז סדנאות הבמה כמיזם שיתוף פעולה של תוכנית ה-BI ARTS (משרד החוץ הישראלי והמועצה הבריטית).
שמונה אמנים מבריטניה ערכו פסטיבל בנושא תיאטרון פיזי בן שלושה ימים בבית ציוני אמריקה.
מאז עורך המרכז פסטיבל בינלאומי מדי שנה.
ב-2004 הפך המרכז סדנאות הבמה לעמותה (מרכז ללא כוונות רווח).
החל מ-2006 המרכז כלל בשורותיו מנחים ישראלים ולא רק אמנים מחו"ל.
בשנה זו נפתחו מסלולי הכשרה של אמנים ישראלים כמו אסף צפור שמעביר עד היום סדנת תסריטאות.
בינואר 2010 עבר המרכז לבית קבע ברחוב סלמה 46, המשתרע על פני 180 מ"ר.
המרכז פועל כבית ספר גבוה לאמנים מקצועיים בוגרי בתי ספר לאמנויות.
במסגרת הפעילות של המרכז הוא חובק את כל תחומי האמנות:
תיאטרון, מחול, קולנוע, טלוויזיה, מחזאות, תסריטאות, מוזיקה, אמנות פלסטית וניו מדיה.
המרכז פועל במשך כל השנה בכל ימות השבוע.
מסלולי ההכשרה הם בעיקר מעשיים ומשמשים מעבר ללימודים מפגש מקצועי ומעבדה אמנותית.
עד 2013 התקיימו במרכז מעל 200 מסלולי הכשרה שנתיים ולמדו בו מעל 3000 סטודנטים/אמנים מקצועיים.
הקמת מרכז תרבות ישראלי בו יוכלו יוצרים ישראלים להתנסות באופני יצירה חדשים.
חיבור בין האמנים המקצועיים למקומות עבודה פוטנציאלים.
הרחבת הפעילות לאזורי הפריפריה בארץ.
יצירת קשרים עם המגזר הערבי לחוד, ובאינטראקציה עם המגזר היהודי.
הקניית הכשרה והעשרה מקצועית ברמה גבוהה ליוצרים ישראלים.
מתן ייעוץ וליווי מקצועי בתחום אמנויות הבמה.
יצירת חיבורים מקצועיים בין יוצרים ישראלים ליוצרים מהעולם.
עידוד יצירה מקורית וחשיפת היצירה הישראלית לקהילות יוצרים בעולם.
תוכנית ההכשרה השנתית מורכבת ממספר מסלולים
מסלולים קבועים לאורך השנה כמו:
בית ספר למחזאות (בשיתוף פעולה עם תיאטרון בית ליסין) - שנת התמחות לבמאי תיאטרון (בשיתוף פעולה עם התיאטראות בארץ)
כיתות אמן - מסלולי הכשרה קצרים, שיחודם בכך שהם מתבססים על הנחיה של אומן והם משתנים כל שנה לפי צורך של קהל היעד.
פרויקט החורף בירושלים – מעבדה חוקרת בת שבוע ימים בירושלים.
המעבדה מתמקדת בדרך כלל בנושא אחד שתחתיו מתאגדים מספר מנחים מחו"ל.
למשל בשנת 2009, נושא המעבדה היה: "השחקן של היום הפרפורמר של מחר - בהשתתפות נייג'ל צ'רנוק, מרצ'לו מגני וקתרין האנטר (בריטניה).
פסטיבל STAGEUROPA - פסטיבל הקיץ הבינלאומי השנתי של סדנאות הבמה, במסגרתו מתארחים בין 7-5 אמנים מכל העולם אשר מקיימים סדנאות, הרצאות, כיתות אמן לאמני במה מקצועיים.
בסיום הפרויקט מתקיימת במת חשיפה ליוצרים צעירים בנוכחות הקהל הרחב.
משנת 2002 ועד היום (2013) התקיימו 8 פסטיבלים בינלאומיים.
אקטור סטודיו - מעבדת משחק עם עודד קוטלר ואמנון מסקין.
פורום חוקר של שחקנים מקצועיים שנפגשים אחת לשבוע, המאפשר ניסיונות חדשים בתחום המשחק.
בהשראת האקטור סטודיו (אולפן השחקנים) של לי סטרסברג בניו יורק.
הסדנה מתקיימת לכל אורך השנה.
המנחים עושים עבודתם ללא שכר והיא ללא עלות למשתתפים.
מובילי תרבות - תוכנית הכשרה לאמנים מקצועיים מכל תחומי האמנות (תיאטרון, מחול, קולנוע, ספרות, אמנות פלסטית, ניו מדיה ועוד).
התוכנית היא שנתית ובמסגרת זאת זוכים האמנים לחשיפה של כל תחומי האמנות, הן ברמה המקצועית והן ברמה הניהולית.
התוכנית מתנהלת בתמיכת משרד התרבות ופורום מוסדות תרבות.
בין האמנים שהשתתפו בתוכנית: יוסף סידר, רננה רז, מאור זגורי וסיגל אבין.
סדנאות הבמה כמרכז הכשרה גבוה מקיים פרויקטים בנושאים שונים המקדמים את האמנים והאמנות המקצועית.
מחוץ לקופסה - מרתון בן שבוע, שילוב בין דיספלינות שונות בתחום התרבות, בתחומים של תיאטרון, מחול, בימוי, תסריטאות.
המרתון נערך שלוש פעמים בשנה ומאפשר לאמנים ולמנחים התנסויות חדשות.
דאנסר סטודיו - שיחות סלון אינטימיות ומתועדות בווידאו עם מובילי המחול הישראלי, ובהם: אוהד נהרין, שרון אייל, יסמין גודר, ארקדי זיידס, נועה ורטהיים, עדי שעל ועוד.
המפגשים יתקיימו אחת לחודש במתכונת תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "סטודיו למשחק": שיחה המתבססת על שאלון מובנה מראש בשילוב שאלות פתוחות, במהלכה יספר הכוריאוגרף על דרכו האמנותית, על תהליך היצירה ועוד.
מועדון טרום בכורה - בניהולו האמנותי של יחזקאל לזרוב.
מעבדה ליוצרים שנתמכים במורי הסדנאות שבסופה יתקיים אירוע חשיפה בפני קניינים, מנהלי תיאטרון, במאים, אנשי תרבות וקהל רחב, בו יציגו האמנים הנבחרים קטעים של עד 20 דקות מתהליך העבודה.
פליי ביי דה בוק – המעבדה הישראלית ליצירות חדשות.
יוזמה חדשה של סדנאות הבמה 2012. בבימויה של ירדן בר-כוכבא שתעבוד עם שחקנים שיתנו פרשנות בימתית לספרים ישראלים חדשים, שיצאו לאור השנה, תוך דגש יצירת חוויה בימתית מסוג חדש.
העבודה היא באנסמבל שעובד לאורך השנה במרכז.
בתום התהליך, ההצגה/ אירוע מוצג לפני הקהל.
הפרויקט הראשון הוא ספרו של אלדד כהן -"ספר המנגינות הכחולות".
עתיד התיאטרון בשיתוף תיאטרון צוותא - יתקיים במסגרת הפסטיבל יום חד-פעמי המוקדש לסטודנטים למשחק.
במהלך היום מתארחות כחמש סדנאות בהנחיית אמנים ויוצרים מהשורה הראשונה בארץ, מתחומי אמנויות הבמה והקולנוע.
ממעמקים - פרויקט קולנוע והכשרה בקיבוץ גבולות בנגב.
סדנאות הבמה והקהילה - מדי שנה נוהגים משתתפי הסדנאות להעביר סדנאות תיאטרון/קולנוע ועוד במרכז.
המרכז בקשרי עבודה עם "גג אחר" מרכז לנוער בסיכון מגיל 18-14.
חילופי אמנים אמן תושב (רזידנסי) - קידום אמנים ושליחתם ללימוד והכשרה בחו"ל: השנה בשיתוף המכון הפולני נשלחו 3 אמנים ליצירת שיתופי פעולה ופרויקטים משותפים: הבמאית רותי אוסטרמן, הכוריאוגרף עירד מצליח ומעצבת התפאורה נטע הקר.
חילופי במאים עם לונדון - האקטור סנטר – נשלחו ציפי פינס ועודד קוטלר ללמד באקטור הסנטר הבריטי.
ייעוץ והכוונה בתוכן והכשרה בינתחומית.
סדנאות הבמה מעמידים את שירותיהם להכוונה וייעוץ לאמנים מקצועיים להמשך דרכם.
עמרי ניצן, ציפי פינס, מיקי גורביץ', יבגני אריה, אילן רונן, חנן שניר, שמואל וילוז'ני, אודי בן-משה, גורן אגמון, אבישי מילשטיין, יעלי רונן, מנשה נוי, צביה הוברמן, חגית רכבי-ניקולייבסקי, משה קפטן, דוקי עצמון, אמנון מסקין, אוהד נהרין, רננה רז ועוד.
אסף צפור, אבנר ברנהיימר, ניר ברגמן, רני בלייר, דובר קוסאשווילי, ערן קולירין, עודד דוידוף, רם נהרי, רונית ויס ברקוביץ,צביקה קרצנר, רני סהר, איתן ענר, דרור סבו, אורית אזולאי, ליאת ביין, שירי ארצי, תמר מרום, עמית ליאור, יורם מנדל, עוזי וייל, אבי כהן.
כל המנחים מחו"ל הם מנהלי בתי ספר או אמנים שמלמדים או מופיעים.
פליפ גוליה –(צרפת), ג'וס הובן (בלגיה), מרק בודן (בריטניה), מרי האמונד (בריטניה), כריסטינה פרידריך (גרמניה), פול בינרטס (הולנד),
קריסטוף מרשאנד (צרפת), קתרין אנטר (בריטניה), טים קראוץ (סקוטלנד),מרצ'לו מגני (איטליה), רוזמרי אש (בריטניה), מייקל מאייר (ארצות הברית) טים אור (ארצות הברית) לורנס קובאץ' (אוסטריה), ניקי פלקס (בריטניה), לשק בדזיל (פולין)
המרכז מתנדב באופן קבוע פעם בשבוע בלימוד והכשרה בבית חיים אחרים בתל אביב.
עבודה עם קמפוס ביאליק-רוגוזין (ברחוב העלייה) - שילוב מובילי תרבות.
פרס השחקן המצטיין פסטיבל עכו (שנה חמישית).
עתיד התיאטרון – פרס השחקן/נית.
פרויקט סרטים של 48 שעות – פרס הבמאי המצטיין.
השתתפות בכיתת אמן מחו"ל : השנה ניתנו שש מלגות מלאות בסך של 14000 ₪ לסטודנטים מצטיינים מכל בתי הספר למשחק בארץ .
ריבי פלדמסר-ירון - מנהלת אמנותית ויוזמת
ועדת היגוי: מאור זגורי, ארקדי זידס, רם נהרי, דניאל רבנר
חברי העמותה: ד"ר אירית יניב, עומר עינב, ד"ר ירון גרשוביץ, טלי רוזין, עודד קוטלר, רותי טון, עו"ד איילת הראל, דלית אורבך, ישי קציר, גילה ינאי, גיל כהן.
סדמיצ'י קג'יאוקה (ביפנית: 飯田 祥二郎; 18 במאי 1891 - 12 בספטמבר 1944) היה תת-אדמירל בצי היפני הקיסרי, שהתפרסם בשל פיקודו במהלך קרב האי וייק.
קג'יאוקה נולד במחוז אהימה, שבאימפריה היפנית.
בשנת 1911 התגייס לצי היפני הקיסרי, הוא למד באקדמיה הימית הקיסרית בהירושימה, ושרת כצוער על סיפונה של הסיירת "אסו", ולאחר מכן על "טוקיווה".
כמו כן שימש כנווט על סיפון "אקיצושימה".
בשנת 1924 הועלה לדרגת סגן מפקד.
בדצמבר 1935 ניתן לו לפקד לראשונה על ספינת מלחמה, ה-"נאגארה", ומאוחר יותר על "קאסאגה", ו-"קיסו".
ב-11 בדצמבר 1941 נשלח קג'יאוקה אל האי וייק, שבו היה בסיס אמריקאי.
לרשות קג'יאוקה עמדו הסיירות הקלות "יוּבּארי", "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד.
קג'יאוקה סבר שישנם באי 1,000 נחתים אמריקאים, ואף על פי שמאוחר יותר טען שציפה להתנגדות קשה, חוקרים מודרניים סוברים שהוא פעל בחובבנות ורשלנות.
המפקד האמריקאי ג'יימס דברו, שהבחין בספינות, הורה לנצור אש ולפתות את האויב להתקרב.
קג'יאוקה שלח את "יוּבּארי" קדימה, בעוד שאר הספינות פתחו באש.
כאשר התקרבה יובארי אל טווח 4,000 המטרים של סוללת התותחים האמריקנית, הורה דברו לפתוח באש.
יובארי ספגה אש כבדה, נפגעה קשה, ונאלצה לסגת.
"הָיַאטֶה" בותרה לשניים, וכעבור שעה נאלץ קג'יאוקה להורות על נסיגה.
חלק מהספינות כבר החלו בהנחתת חיילים על החוף, כך שהנסיגה הפכה למסורבלת וקשה.
יתרה מכך, כאשר הבחינו האמריקאים שליפנים אין גיבוי של נושאת מטוסים, פתחו בהפצצה אווירית ללא רחמים.
קג'יאוקה דיווח על הכישלון למפקדו שיגיושי אינואואה.
ב-23 בדצמבר יצא קג'יאוקה להתקפה שנייה, הוא הפיק את לקחי המתקפה הראשונה, והצטייד בנושאת מטוסים.
הוא הפציץ בברוטליות את האי כדי לרכך אותו לקראת המתקפה, וכוחותיו נחתו בלילה כדי להקשות על התותחים האמריקאיים לפגוע בהם.
הנחיתה על החוף הדרומי של האי וייק החלה בשעה 02:35, עם החפתן של שתי ספינות פטרול על השונית המקיפה את האי.
במקביל, עלו נחתות נוספות על החוף באי וילקס.
יחידות ההגנה האמריקאיות התפרסו במהירות בעמדותיהם, ופתחו באש על ספינות הפטרול שכעת צוותיהן היו עסוקים בפריקת הנחתים והיו למטרה נייחת במרחק 450 מטרים מהחוף.
הספינות החלו לעלות באש וצוותיהן החלו יורדים מהספינה ביחד עם הנחתים, ובכך הוסיפו למספרם.
לאחר לחימה עיקשת שנמשכה עד צהרי יום המחרת, נכנע חיל המצב האמריקאי.
קג'יאוקה לקח חלק בעוד קרבות רבים, ביניהם הפלישה ללאה-סלמאואה במרץ 1942. וקרב ים האלמוגים, במהלכו פיקד על "כוח הפלישה לפורט מורסבי", שכלל את "יובארי" שעברה שיפוצים, וכן כ-11 משחתות.
כוח זה הגן על יחידת הפלישה שהכילה 11 נושאות גייסות שעל סיפוניהן 5,500 חיילים, שולות מוקשים, מקשת וספינות עזר נוספות.
אולם בפועל הכוח שלו לא לקח חלק בלחימה.
הוא מצא את מותו ב-12 בספטמבר 1944, בסביבות האי הסיני האינאן, כאשר צוללת אמריקאית הטביעה את המשחתת "שיקינאמי" שעליה שהה.
סדום, ובה חלקם הדרומי של מפעלי ים המלח, הייתה מבודדת במשך כל מלחמת העצמאות, והייתה מנותקת למעשה מיתר חלקי היישוב במשך חלק גדול מאותה מלחמה: מאפריל עד נובמבר 1948. לקראת סוף המלחמה, בנובמבר 1948, נוצר קשר יבשתי, עת כוחותיה הקדמיים של חטיבת הנגב יצרו מגע עם המנותקים בסדום.
מפעלי ים המלח פעלו הן בצפון ים המלח והן בדרומו.
בחודשי המלחמה הראשונים סיפקו הבריטים ליווי לשיירות שעשו דרכן לצפון ים המלח ובחזרה.
הגישה לסדום וממנה הייתה בדרך הים מצפון, או אל צפון, ים המלח.
היחסים עם שלטונות עבר הירדן היו בדרך כלל תקינים עד סוף תקופת המנדט, למרות מספר תקריות מקומיות.
אספקת המים לסדום, אשר מקורה היה מעבר לגבול, סבלה לעיתים מחבלות של ערביי הסביבה.
פרט לחבלה באספקת המים היה מספר רב של תקריות ירי, גנבות וכיוצא באלה.
החל מן ה-10 באפריל 1948 פסק הצבא הבריטי לאבטח שיירות שיצאו מהמפעל בקליה שבצפון ים המלח, ומכאן ואילך הקשר היחיד עם אזור ים המלח היה בדרך האוויר.
עובדי מפעלי ים המלח קבלו מכתבי פיטורים לאמצע מאי.
ב-13 במאי הושג בשיחה של נציגי המפעלים, שהיו רשומים כבריטיים, עם נציגים עבר-ירדניים, הסדר מקומי ולפיו יובטח שלומם של המפעלים ועובדיהם תחת חסות הלגיון הירדני.
במקביל, החליט אמנון זעיר ('רודי'), נציג ההגנה, כי אין סיכוי להגן על צפון ים המלח, והוחלט להרוס ולפנות את בית הערבה והמפעל הסמוך.
לעומת זאת, הוחלט להגן על סדום.
לפיכך, חברי קיבוץ בית הערבה, עובדי המפעל הצפוני וכן מחלקת פלמ"ח מהגדוד השישי בחטיבת הראל, אשר הייתה ממוקמת בבית הערבה, פונו מצפון ים המלח לסדום, והפינוי הסתיים עד ה-20 לחודש.
למן הכרזת המדינה קיבלו על עצמם ההגנה ומסוף מאי - צה"ל, את האחריות על המקום, שהייתה קודם לכן בידי חברת האשלג.
ב-9 ביולי החליף 'רודי' את גואל לויצקי, אשר היה עד מועד זה מפקד סדום.
האוכלוסייה הבלתי-לוחמת פונתה מסדום, בדומה לאוכלוסיית הנשים והילדים מצפון ים המלח, באמצעות מטוסים קלים, ובהמשך סייע בפינוי מטוס-ים של היהודי ההולנדי ברנרד ואן ליר (Van Leer).
הכוח במקום היה גדול יחסית, כגדוד, והיה מצויד היטב, כולל נשק אישי לכל לוחם.
המנותקים בסדום נהנו משליטה בים המלח, באמצעות הדוברות והסירות של מפעל האשלג.
כן עמדו לרשותם בתי המלאכה, הציוד והחומרים של חברת האשלג.
אף על פי שחבל סדום היה תלוי לחלוטין בקשר אווירי, הרי שעד אוגוסט חיל האוויר לא הצליח לספק את כל צרכיו.
כושר הנשיאה המוגבל של המטוסים הקלים אשר הוקצו לכך הצטרף לכך שהמטוסים נאלצו לפעול בלילה, ובקיץ הלילות היו קצרים יותר ובאופן טבעי מספר הסבבים קטן.
ב-18 ביולי נחת מטוס אירוואן של טייסת 1, אשר יצא מסדום, נחיתת אונס באזור פלמחים של ימינו.
חמישה מן הנוסעים נרצחו על ידי כנופיה ערבית שעברה במקום.
תקרית רצח נוסעי האירוואן אף היא המחישה את הבעייתיות שבקשר האווירי עם סדום.
רק מאוגוסט ואילך השתפר המצב.
מסלול המראה חדש, שאנשי חבל סדום סללו, היה מוכן באמצע ספטמבר, ותרם אף הוא לשיפור מצב האספקה.
למעשה, עם גידול מספר האנשים המטפלים בהיבטיה השונים של האספקה האווירית, הלך ונוצר בחבל סדום בסיס אוויר קטן.
בא-סאפי שמעבר לגבול היה מעיין, עין חוחאן, שסיפק מים לסדום על-פי תנאי הזיכיון לחברת האשלג ולרודי נראה היה הכרחי לכבוש את א-סאפי ולהחזיק בה בהקדם, כדי להבטיח את המשך אספקת המים, שפסקה ב–19 במאי.
ב-31 במאי יצאה פלוגה מסדום לניסיון התקפה על משטרת א-סאפי שנמצאת כמה ק"מ מזרחה לסדום, בתחום ממלכת עבר הירדן.
ההתקפה בוטלה בבוקר המחרת בשל טעות ניווט.
בשחר ה-2 ביוני תקפו אנשי סדום (מפוני בית הערבה, מחלקת הפלמ"ח ועובדים מהמפעל) את משטרת א-סאפי ואחר-כך נסוגו כאשר נגרמו להם שני הרוגים וששה פצועים.
כוח אחר תקף וכבש באותו זמן את הכפר א-סאפי, ובדיעבד עולה כי היה זה הכיבוש היחיד של צה"ל בתחומי עבר הירדן במלחמת העצמאות.
גם הכפר פונה לאחר זמן קצר, והירדנים הזעיקו תגבורות.
ואחר-כך, קרוב לוודאי בתגובה על התקיפה, הופצצה סדום מן האוויר ב-4 ביוני - ככל הנראה באמצעות מטוסים מצריים, שכן לירדנים לא היה חיל אוויר - והפצצות פגעו בסמוך למפעל.
ב-5 ביוני לפנות בוקר נורתה על אנשי סדום אש מנשק קל ואלה השיבו אש.
למחרת הופגזה סדום על ידי מספר תותחים ירדניים, ונגרמו מספר אבדות.
כן פסקה אספקת החשמל ונגרמו נזקים למפעל ולמגורים.
ב-7 לחודש ניכרו ריכוזי כוחות עבר-ירדניים, אך פרט להטרדות של אש רובים, לא נערכה התקפה.
ב-10 לחודש חובל קו המים מעין ערוס (באזור נאות הכיכר של ימינו), אך בסופו של דבר הצליחו אנשי סדום להבטיח לעצמם אספקת מים קבועה לאחר שתפסו את הגבעות בעין-ערוס ללא קרב, ביום המחרת, ותקנו את קו המים המתוקים-למחצה.
אלה נמהלו במים מתוקים אשר הובאו בחשאי, בדרך הים, ממעיינות שבשליטה ערבית.
ב-4 בנובמבר חודש לראשונה הקשר היבשתי עם סדום, עת נפגשה יחידה של אנשי סדום שיצאה לראס זווירה (היום ראש זוהר), עם סיור של הגדוד השביעי מחטיבת הנגב שיצא מבאר שבע.
בהמשך, ב–22 לחודש יצא צה"ל למבצע לוט, שמטרתו, שאכן הושגה, הרחבת הגבולות הדרומיים של ישראל עד לקו באר שבע-כורנוב–סדום, ופתיחת דרך באר שבע–סדום.
סדן הוא כן מתכת קשיח שחלקו העליון מישורי, עליו מציב הנַפָּח עצמים על מנת לעבד אותם באמצעות מכות פטיש.
השימוש העיקרי בסדן הוא למטרת חישול.
לפני הופעתן של טכנולוגיות ריתוך מודרניות היה הסדן כלי יסוד מבין הכלים ששימשו את העוסקים בעיבוד מתכות.
הסדן נועד להחזיר את מרבית האנרגיה ממהלומת הפטיש אל העצם הנחבט ולכן ככל שמסתו גדולה יותר, גוברת יעילותו בזכות עיקרון ההתמד.
סדן איכותי מקפיץ את הפטיש בחזרה באנרגיה הכמעט שווה לזו שהשקיע הנפח במהלומת הפטיש ובכך מקל את מלאכתו.
רובם המוחלט של הסדנים המודרניים עשויים פלדה מוקשה או מחושלת בחום.
סדנים זולים עשויים יַצֶּקֶת או פלדה באיכות ירודה ונחשבים לא ראויים לשימוש מקצועי כיוון שצורתם נוטה להתעוות ויכולת החזרת האנרגיה שלהם לוקה בחסר.
בזכות היותו כלי עתיק יומין ושכיחותו הגבוהה, לסדן משמעות סמלית מעבר לשימושיותו.
משטח העבודה העיקרי בחלקו עליון של הסדן נקרא פנים ועשוי בדרך כלל מפלדה מוקשה בצורת מלבן.
המשטח בעל קודקודים ומקצועות מעוגלים וכמו כן שטוח וחלק כיוון שפגמים בפני הסדן עוברים לחפץ אותו הנפח מעבד.
מקצועות וקודקודים חדים עלולים לשרוט ואף לחרוץ את הכלי המעובד.
פני הסדן מוקשים ומחוסמים על מנת שיוכלו לעמוד בפני מכות הפטיש של הנפח וכדי שצורת הפנים לא תשתנה תחת שימוש חוזר ונשנה.
בנוסף, פני סדן קשים מפחיתים את אובדן האנרגיה בכל מהלומת פטיש.
יש להימנע מהכאה בעוצמה חזקה ישירות על פני הסדן באמצעות פטישים וכלים למיניהם העשויים פלדה מוקשה שכן הדבר עלול לפגוע במבנה השטוח של הפנים.
"קרן" הסדן היא זיז חרוטי המשמש לעיצוב מגוון צורות מעוגלות על ידי כיפוף או עיקום, ולרוב עשויה פלדה או ברזל בלתי מוקשים.
ישנם סדנים המיוצרים עם שתי קרניים, בעיקר באירופה, וישנם אף סדנים המיוצרים עם שתי קרניים בעלות צורות שונות, האחת בעלת מבנה חרוטי והשנייה בעלת מבנה דמוי פירמידה.
בנוסף, סדנים מסוימים מיוצרים עם קרניים בעלות צורות מיוחדות אשר מותאמות לעבודה מובחנת.
בין הפנים לקרן ישנו משטח קטן שמפלסו נמוך במעט ממפלס פני הסדן המכונה "מדרגה".
המדרגה רכה יותר והיא משמשת כן למטרות חיתוך וניסור; תכליתה למנוע את השחתתם של פני הסדן על ידי ביצוע פעולות אלו במקום שאינו מיועד לכך וכמו כן, לעכב את התקהות להב האזמל של הנפח.
נפחים רבים נמנעים כליל מביצוע פעולות חיתוך וניסור על גבי הסדן על כל חלקיו מפני שהדבר עלול לבלותו בשימוש לאורך זמן.
ישנם שני חורים על פני הסדן, האחד בצורת ריבוע והשני בצורת מעגל, בעלי קצוות מעוגלים.
החור הריבועי נועד לתקיעה וקיבוע של כלי עבודה מיוחדים הנקראים כלי הארדי והמשמשים בעיקר לחיתוך וכיפוף באופן שאינו מתאפשר בלעדיהם.
ייעודו של החור העגול לשמש פלטפורמה לניקוב חורים בפיסות המתכת אותן הנפח מעוניין לחורר.
בפועל שני החורים משמשים לשתי המטרות.
על הסדן להיות ממוקם על גבי אדן איתן העשוי מחומר עמיד בפני מכות ואש.
הסדן צריך להיות מהודק בחוזקה אל בסיסו כך שלא ינוד עקב מכות הפטיש.
סדן רופף אינו כלי חישול יעיל ואף מסוכן, שכן הוא עלול ליפול מהבסיס ולפצוע את הסובבים אותו בגלל משקלו הרב.
שיטות נפוצות לקיבוע סדן לבסיסו הן שימוש ביתדות, שרשראות, רצועות פלדה או ברזל, ברגים וכבלים.
הסדן אמור להיות ממוקם קרוב ככל האפשר לכבשן אך לא על חשבון נוחות העבודה, לרוב לא יותר ממרחק של מטר אחד, כדי למנוע אובדן חום של יצירת הנפח במהלך העבודה.
בסיס הסדן השכיח ביותר היה באופן מסורתי בול או קורת עץ גדולים וקשיחים הקבורים באדמה בעומק של כמטר מתחת לרצפת הנפחיה.
מבנה זה תורם לייצוב הסדן ולמניעת תזוזתו בעת הפעלת כוחות חזקים בתהליך חישול וכיפוף המתכות על גביו.
אדני סדן עשויים יַצֶּקֶת נעשו זמינים עם פרוץ המהפכה התעשייתית.
יתרונם על פני בסיסי העץ היה בכך שהוסיפו משקל רב לסדן ובכך שיפרו את יציבותו.
לאדנים אלו ביקוש גבוה בקרב אספנים בימינו.
כשהבטון נעשה נפוץ החלה מגמה של שימוש בבסיסים מבטון מזוין בקרב אי אלו נפחים, אם כי באופן גורף מגמה זו לא זכתה לפופולריות.
בזמנים מודרניים יותר החלו נפחים רבים להציב את סדניהם על גבי אדנים העשויים פלדה, לעיתים על חתך רוחב של קורת פלדה גדולה ועבה.
בימינו קיימות גם חצובות המשמשות בסיס לסדן.
סדנאות האמנים בתל אביב הוא מבנה סדנאות המוקצות לאמנים תושבי תל אביב-יפו בעלות מסובסדת.
לצד חללי הסדנאות פועלת במבנה גלריה המציגה תערוכות מתחלפות.
סדנאות האמנים הוקמו בשנת 1989 במבנה ששכן ברחוב אליפלט 18, בפאתי שכונת פלורנטין.
היה זה מבנה בית ספר שעבר הסבה לשמש כחללי סטודיו ל-16 אמנים שונים.
בשנת 1991 הוקמה עמותה, המנהלת את הסדנאות ומפעילה במתחם גלריה.
בשנת 2012 הוסב המבנה בחזרה לבית-ספר, ועיריית תל אביב-יפו הקצתה לסדנאות מבנה ברחוב קלישר מס' 5. מבנה זה שימש בעבר את "בית הספר הגבוה לציור ע"ש מרגולשינסקי", הידוע כ"בית הספר לאמנות קלישר".
בשנת 2019 עברו הסדנאות למבנה חדש ברחוב התבור.
סדנא דארעא חד הוא - ביטוי שמקורו בתלמוד, ומשמעותו: גוף הקרקע אחד הוא בכל המקומות, האדמה כולה גוש אחד היא.
הביטוי משמש בהשאלה כפתגם בעברית, שמשמעותו: מנהגי בני האדם דומים הם בכל מקום.
פתגם דומה מופיע בקהלת: "אין כל חדש תחת השמש".
במהלך דיון במסכת קידושין בתלמוד, התפתחה מחלוקת בין האמוראים בשאלה האם ניתן לבצע את האקט הקנייני של "קניין חזקה" על שטח קרקע אחד ולקנות בכך קרקעות נוספות שאותן מעוניין המוכר להעביר לידי הקונה, או שיש לבצע את פעולת הקניין בנפרד בכל מגרש, כשם שהדבר נדרש בעת קניית מיטלטלין.
המצדדים באפשרות הראשונה, דוחים את ההשוואה בין קרקעות למיטלטלין, בטענה: מי דמי [האם הדבר דומה]?
התם [שם, המיטלטלין הם] גופים מוחלקים [ולכן אין פעולת הקניין באחד מהם מועילה לקניית האחרים].
הכא [כאן, בקרקעות], סדנא דארעא חד הוא [הסדן, הבסיס, של הארץ אחד הוא] - כלומר: לכל הקרקעות זהות אחת, ולכן פעולת הקניין באחת הקרקעות מתייחסת לכלל קרקע העולם באחת, ואפשר באמצעותה להשלים את רכישת כל הקרקעות שאותן רוצה המוכר להעביר לידי הקונה.
רש"י מסביר שהמילה סדנא, שמשמעותה בלועזית היא גזע, גוש, יסוד, היא כמו סדן של נפחים כלומר עשת, וחיבור הקרקע אחד הוא, שהרי היא כולה מחוברת.
הביטוי חוזר ומופיע גם במסכת בבא קמא, שם דנים ברכישת עבדים וקרקעות, ומביאים ביטוי זה כתימוכין לדעתם וגם במסכת בבא בתרא.
אלחנן לייב לוינסקי כתב בשנת 1899: "ובכן, גם גילו כבר את הציר הצפוני [...] ובאו פתאום שני מופקרים, שהפקירו את עצמם והשליכו את חייהם מנגד, ללכת לנוע בערבות שלג, בין הררי קרח, על פני תהום במרחבי צפון בכדי… לבטל את כל חלומותינו, בכדי להוכיח לנו בעליל, שסדנא דארעא חד הוא".
בעיתון העם בעריכת זאב ז'בוטינסקי הופיעה בשנת 1931 הודעה תחת הכותרת: סדנא דארעא חד הוא, ובה מודיעים על עלילת דם ברוסיה הסובייטית.
במאמר משנת 1955 בעיתון הבוקר, תחת הכותרת "סדנא דארעא חד הוא" נכתב על סקר שנערך בתשע מדינות, ומצא ש"המחשבה הדפוסית דומה כמעט בכל מקום"
"בכל הנוגע למשכורות הנשים לעומת משכורות הגברים – סדנא דארעא חד הוא; בכל העולם נשים מרוויחות פחות מגברים"
סדנאות אפרים (או סדנאות קישון) הוא מתחם תפעול ותחזוקה של רכבת ישראל בחיפה, המצוי בסמיכות לתחנת הרכבת חוצות המפרץ, שטחו הוא כ-465 דונם.
במסגרת תוכנית תשתית לאומית (תת"ל) מס' 45 יורחב המתחם ויותאם לקליטה ותחזוקה של מערך הרכבות החשמליות.
המתחם מתוכנן להיות נקודת הקצה הצפונית של המסילות המהירות בין אזור חיפה ודרומה במסגרת תת"ל 65.
במתחם הסדנאות מקודמת תוכנית למבנה שו"ב קבוע, מבנה מסילאים, רציף מכין, מחסנים לוגיסטים ושלושה מבני תחזוקה באזור הצפוני של המתחם (H).
סדנאות קישון (אפרים) נבנו על ידי שלטונות הבריטים בשנת 1932 עבור הרכבת המנדטורית.
מיקומן איפשר טיפול גם בקטרי המסילה התקנית וגם בקטרי המסילה הצרה (של רכבת העמק).
עד לבניית הסדנאות נאלצה החברה לשלוח קטרים לקנטרה כאשר נדרשו תיקונים גדולים.
בי"ט בסיוון תש"ו (17 ביוני 1946) ביצעו אנשי ארגון לח"י את ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת, במסגרת תנועת המרי העברי נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל.
בתאריך 24 באוקטובר 1962 שינו את שמן של הסדנאות מ"סדנאות קישון" ל"סדנאות אפרים", על שמו של אפרים רובינוביץ (רביב), שהיה מראשוני עובדי הסדנאות וממנהליה.
אפרים רובינוביץ עבד בימי השלטון המנדטורי ברכבת במשך תקופה מסוימת כדווד יהודי יחיד בין מאות פועלים ערביים.
הוא החדיר פועלים יהודים לעבודת הרכבת ועשה רבות בבתי המלאכה ומחוצה להם למען הכשרתם.
עם הקמת המדינה נתמנה כחבר הוועדה המיוחדת שתכננה את הפעלתה מחדש של הרכבת על ידי השלטון הישראלי.
במרכז המתחם נמצא מוסך H, אחד המבנים הוותיקים במתחם שקיבל את שמו בגלל צורתו.
דרום-מזרחית לו נמצא בנין המשרדים המיועד לשימור, משרת כיום את חטיבת הנייד של רכבת ישראל.
בדרום המתחם, ליד שער הכניסה של המסילה נמצא בית מסילאים.
בחלק המזרחי של המתחם נמצאות מסילות הדיור ורציפי תדלוק רכבות.
פרויקט השדרוג של סדנאות הקישון
הפרויקט מתוכנן להתבצע בשני שלבים: שלב א' ושלב ב', במסגרת הפרויקט יוקמו וישודרגו מעל 30 מבנים שונים, ייסללו 33 ק"מ של מסילות, ייסללו דרכים, יוקמו שני מוסכים חדשים: מוסך לנייד חשמלי ומוסך לקרונועי IC, בנוסף יורחב מוסך קיים (מוסך H), יוקם מבנה שו"ב וייבנו מחסנים ומשרדים.
כמו כן, הפרויקט כולל שימור של מספר מבנים היסטוריים אשר נמצאים במתחם.
עלותו המתוכננת של הפרויקט היא 1.3 מיליארד ש"ח והוא עתיד להסתיים ב-2026.
סדיקה הידראולית היא שיטה המשמשת להפקת נפט, גז טבעי ומחצבים נוספים על ידי שבירה של שכבות סלע עמוקות בעזרת דחיסת נוזלים בלחץ גבוה.
בקידוח כזה, נחפר פיר לעומק רב עד להגעה לשכבת סלע בלתי חדירה למשאב אותו מבקשים להפיק, ומוחדר צינור מתכת לתוך הפיר.
בשלב זה מוזרק דרך הצינור 'נוזל פראקינג' (תערובת של מים, חומצה אציטית, מלח, חומרים קרמיים וכימיקליים אחרים) בלחץ אדיר של למעלה מ-9,000 PSI, כ-612 אטמוספירות, לתחתית הבאר.
הלחץ ההידראולי שנוצר סודק את שכבת הסלע ויוצר בה בקיעים רבים, המתרחבים ככל שלחץ הנוזל גדל.
לבסוף, מופסקת דחיסת הנוזל והוא זורם מן הבאר חזרה אל פני השטח.
על מנת שלא תסתמנה המנהרות שנפתחו, מעורבבים בנוזל הפראקינג חומרים קרמיים המייצבים את צורת המנהרות גם לאחר שהן מתרוקנות מנוזלים.
משאבים כמו גז טבעי, נפט, פצלי שמן ועוד שהיו כלואים תחת לחץ שכבות קרקע רבות יכולים לאחר הסדיקה לזרום בחופשיות דרך הפיר אל פני השטח.
שיטת מחצב זו נפוצה בעיקר בארצות הברית, אך נמצאת בשימוש גם במדינות נוספות כמו רוסיה, לוב, סין, ארגנטינה ועוד.
השימוש הראשון בלחץ נוזל לגירוי בארות נעשה בשנות ה-40 של המאה ה-20, כשתאגיד הגז והנפט של סטאנוליד הפיק כך 3,800 ליטרים של ג'ל נפט מעומק של 700 מטרים.
אמברגו הנפט שהטילו חברות אופ"ק על ארצות הברית בשנת 1973 תרם לפיתוח הפראקינג ולשיפורים טכנולוגיים שהורידו את מחירי הפקת חבית נפט בעזרת פראקינג מ-70 דולר בשנת 1973 לפחות מ-25 דולר כיום.
הקידוח האופקי הראשון מיוחס לג'ורג' פ.
מיטשל המכונה "אבי הפראקינג", יזם נדל"ן שניסה את השיטה בשנת 1991.
כיום בארצות הברית לבדה מופקות בעזרת פראקינג למעלה מ-8 מיליון חביות ביום, כ-51% מכל תוצרת הנפט היומית בארצות הברית, תוספת זו מיצבה את ארצות הברית כמדינה שמפיקה הכי הרבה נפט בעולם, ומחזיקה ב-18% מכלל הנפט העולמי.
נוזל הפראקינג הוא תערובת של חומרים רבים שנועדו ליצור לחץ גדול ככל שניתן, לסכך את מעבר המשאבים בסדקים ולהחזיק את הבקיעים בשכבת הסלע פתוחים גם לאחר יציאת המים.
חומצה אצטית המשמשת לפתיחת חללים בקרבת צינור הקידוח בתהליך קדם הפראקינג.
פוליכרילמיד (Polyacrylamid) המשמש למניעת טורבולציות בנוזל הפראקינג.
אתילן גליקול למניעת היווצרות קורוזיה בצנרת.
מלחי בוראקס השומרים על צמיגות הנוזל בטמפרטורות גבוהות.
גואר גאם (Guar gum) המשמש להגברת צמיגות הנוזל.
Guar gum שימש שנים ארוכות בתעשיית הגלידות של ארצות הברית עד שהכנסתו לשימוש בנוזל הפראקינג גרמה לעליית מחירו שהובילה לפשיטת רגל של מספר חברות.
נוזל הפראקינג רעיל ומזיק לסביבה ובעל השפעות מזיקות בטווח המיידי, ולכן מספר מדינות בארצות הברית חוקקו חוקי רגולציה קפדניים מאוד על העברתו וטיהורו.
סדונה היא עיר המשתרעת משני צדי קו המחוז בין קוקונינו ויאוואפאי בצפון אזור עמק ורדה באריזונה שבארצות הברית.
במפקד האוכלוסין בשנת 2010, אוכלוסייתה מנתה 10,031 נפש.
היא שוכנת בתוך היער הלאומי קוקונינו.
האטרקציה העיקרית של סדונה היא מערך תצורות אבן חול אדומה.
אבני החול נראות כזוהרות בכתום ואדום מבריק כאשר הן מוארות על ידי השמש העולה או השוקעת.
הסלעים האדומים מושכים מבקרים לפעילויות רבות, החל מעיסוקים רוחניים ועד מאות מסלולי הליכה ורכיבה על אופני הרים.
סדונה נקראה על שם סדונה אראבלה מילר שנבלי (1877–1950), אשתו של תיאודור קרלטון שנבלי, מנהל הדואר הראשון בעיר, שנודעה בהכנסת אורחים וחריצות.
המתיישב הראשון, ג'ון ג'יי תומפסון, עבר לקניון אוק קריק בשנת 1876, לאזור הידוע בפרדסי האפרסק והתפוחים שלו.
המתיישבים הראשונים היו חקלאים וחוואים.
בשנת 1902, כאשר הוקם סניף הדואר בסדונה, היו ביישוב 55 תושבים.
באמצע שנות החמישים, במדריך הטלפונים הראשון היו 155 שמות.
חלקים מסוימים באזור סדונה לא חושמלו רק בשנות השישים.
סדונה החלה להתפתח כיעד תיירותי, בית נופש ומרכז פרישה בשנות החמישים.
עיקר הפיתוח שנראה כיום נבנה בשנות השמונים והתשעים.
נכון לשנת 2007, לא נותרו שטחים גדולים של אדמות לא מפותחות.
בשנת 1956 הושלמה בנייתה של קפלת הצלב הקדוש.
הקפלה מתנשאת לגובה של 21 מטרים מעל צוק של 300 מטר.
המאפיין הבולט ביותר של הקפלה הוא הצלב.
בתוך הקפלה יש חלון וצלב עם ספסלים.
סדונה הופיעה ביותר משישים הפקות הוליוודיות משנות הסרטים הראשונות ועד שנות השבעים.
כבר בשנת 1923 שימשו הסלעים האדומים של סדונה מרכיב בהפקות הוליוודיות גדולות - כולל סרטים כמו Angel and the Badman ,Desert Fury ,Blood on the Moon ,Johnny Guitar ו-3:10 ליומה.
עם זאת, הסביבה הוצגה בדרך כלל בפני הקהל כשטח טקסס, קליפורניה, נבאדה ואפילו שטח הגבול בין קנדה לארצות הברית.
על שמה של נראה הסרט משנת 2011 "סדונה", המתרחש בקהילה.
ב-18 ביוני 2006, שריפת שדה קוצים, שעל פי הדיווחים התחילה מחנאים, החלה כמייל אחד (1.61 ק"מ) צפונית לסדונה.
השרפה של ברינס כילתה כ-17 קמ"ר ממסת ברינס, הר וילסון וקניון אוק קריק.
ב-28 ביוני ששירות היערות USDA הכריז שהשתלט על השרפה במלואה.
עלות הנזק נאמדה בכ־6.4 מיליון דולר.
ב־20 במאי 2014 התחילה שרפה מסיבה לא ידועה צפונית לסדונה בפארק המדינתי סלייד רוק.
השרפה התפשטה על פני 21,227 אקר בקניון אוק קריק במשך תשעה ימים והצריכה פינוי תושבים.
כביש המדינה 89A נפתח לפלגסטף ביוני, אך כל הגישה לחניה ולקניון הייתה סגורה לציבור עד 1 באוקטובר 2014.
בסדונה יש חורפים מתונים וקיצים חמים.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא , מתוכם או 0.22% הם מים.
בסדונה יש הרבה שיחים ומיני עצים קטנים של אלונים מהמין Quercus turbinella ואוג Rhus ovata, ואוכלוסייה גדולה אלוני Quercus palmeri.
ביער האגן הגדול יש עצים קטנים עד בינוניים רבים של אורן חד-מחטי מזן fallax, ערער אריזוני (Juniperus arizonica), ערער דפה (Juniperus deppeana), ערער יוטה, ערער חד-זרעי (Juniperus monosperma), ואוכלוסייה גדולה של ברוש קרח.
בגבהים גבוהים יותר בקניון אוק קריק נמצאים ערער וירג'יניה, אורן דו-מחטי ואורנים אחרים.
הסלעים האדומים של סדונה נוצרים על ידי שכבת סלע ייחודית המכונה תצורת גבעת שנבלי.
תצורת גבעת שנבלי היא שכבה עבה של אבן חול בצבע אדום עד כתום שנמצאת רק בסביבת סדונה.
אבן החול, שייכת לחבורת סופאי, הושקעה עד תור הפרם.
בסדונה יש אקלים צחיח למחצה.
בינואר הטמפרטורה הגבוהה ביום ממוצע היא 14°C והנמוכה 1°C-.
בחודש יולי הטמפרטורה הגבוהה הממוצעת היא 34°C והנמוכה 17°C.
ממוצע המשקעים בעיירה הוא .
צפיפות האוכלוסייה הייתה 211.6 איש לקמ"ר.
היו 5684 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 118.0 לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של העיר היה 92.2% לבן, 0.5% שחור או אפרו אמריקאי, 0.5% אינדיאנים, 0.9% אסיה, 0.1% תושבי האוקיינוס השקט, 4.3% מגזעים אחרים ו-1.6% משני גזעים או יותר.
8.9% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינים מכל גזע.
לפי שטח אדמה יוופאי היא 66.2% משטחה, לעומת 33.8% עבור קוקונינו.
הגיל החציוני היה 50 שנה.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 44,042 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 52,659 דולר.
לגברים הכנסה חציונית של 32,067 דולר לעומת 24,453 דולר עבור נשים.
ההכנסה לנפש בעיר הייתה 31,350 דולר.
שדה התעופה סדונה הוא שדה תעופה כללי ללא מגדל פיקוח, שנמצא בתחומי העיר.
שדות התעופה המסחריים הקרובים ביותר הם שדה התעופה פלגסטאף פוליאם (כ-42 ק"מ), שדה התעופה האזורי של פרסקוט (כ-109 ק"מ) ושדה התעופה של הפארק הלאומי גרנד קניון (כ-171 ק"מ) ושדה התעופה הבינלאומי פיניקס סקיי הארבור (כ-192 ק"מ).
המרכז הרפואי עמק ורדה - קמפוס סדונה הוא מתקן אשפוז המספק שירותי חירום 24/7, טיפול בסרטן ושירותי בריאות באזור סדונה / אוק קריק.
המתקן הוא חלק ממערכת הבריאות בצפון אריזונה.
מקום הקבורה העתיק ביותר של סדונה הוא בית העלמין שורמן–רד רוק, משנת 1893. בית קברות לחלוצים הוא בית העלמין קוקס סידר גייט, שהחלו להיקבר בו בשנת 1918. בית הקברות הקהילתי של סדונה, הידוע גם בשם פארק הזיכרון של סדונה, נמצא בפיין דרייב.
בנוסף למספר כנסיות הפועלות בסדונה, בעיירה נמצא גם בית כנסת המגדיר את עצמו כלא משויך לזרם דתי ספציפי, ובנוסף גם בית חב"ד.
העיירה מארחת מספר פסטיבלי מוזיקה וקולנוע שנתיים, וכן מרוצים.
בעיירה נמצאות מספר רב של גלריות, כשמקור ההשראה לאמנות בגלריות הללו הוא לעיתים קרובות הנוף הטבעי הסובב את העיירה.
סדנה היא אירוע למידה ממוקד הכולל השתתפות פעילה של הלומדים.
בסדנאות מעורבים בדרך כלל מספר גורמים:
מארגני הסדנה – מארגני הסדנה יכולים להיות מוסדות אקדמאיים, ארגונים מקצועיים, מקומות עבודה, בתי עסק וכן מומחים פרטיים.
מנחה – מומחה לתוכן המועבר בסדנה האחראי להעברת התוכן.
לעיתים ילוו אותו עוזרים ומתנדבים לצורך סיוע לוגיסטי.
משתתפים – משתתפי הסדנה הם בדרך כלל אנשים הקשורים מקצועית לנושא הסדנה, אך לעיתים מצטרפים לסדנאות אנשים מתוך עניין גרידא.
יש סדנאות המאורגנות ישירות על ידי המשתתפים.
צופים – בעיקר בסדנאות העוסקות בתחומי אמנות עשויים להשתתף גם אנשים מבלי לקחת חלק פעיל בסדנה, אלא כצופים בנעשה בלבד.
סדנאות כאלו מכונות לעיתים קרובות "כיתת אמן" או "סדנת אמן".
מטרות הסדנה מוגדרות על ידי הגוף המארגן.
סדנאות המאורגנות על ידי גופים מוסדיים מיועדות בדרך כלל להקניית טכניקות, מיומנויות והעמקה בתחום למשתתפי הסדנה, לעיתים לצורך הכשרה מקצועית.
סדנאות כאלו יפנו בדרך כלל לקהל מאוד מסוים – אנשי תחום ספציפי באקדמיה, עובדי חברה או מפעל, אנשים העוסקים במקצוע משותף כלשהו וכדומה.
באקדמיה, נערכות לעיתים סדנאות שמטרתן מציאת תשובות קונקרטיות לבעיות עכשוויות בדרך של סיעור מוחות.
בתי עסק מפיקים סדנאות לימוד לשימוש במוצרים הנמכרים על ידם.
סדנאות המועברות על ידי מומחים פרטיים מיועדות לעיתים לקהל רחב יותר (סדנאות "פתוחות"), ועוסקות בלמידה של יכולות לצורך תחביבים או תחומי עניין אחרים.
סוג נוסף של סדנאות משמשות כפעילות פנאי המשלבת למידה מעשית עם בילוי.
מכיוון שסדנאות הן בדרך כלל אירועים חד פעמיים שחורגים משגרת הלימוד הרגילה, הן כוללות מספר מאפיינים ייחודיים:
מיקום – חלק מהפעילויות המתרחשות בסדנאות לא יכולות להתבצע בכיתת לימוד רגילה, או לכל הפחות דורשות התאמה של כיתת לימוד להפעלת הסדנה.
סדנאות רבות מתרחשות בסביבה מותאמת או בסביבת העבודה האמיתית לה נועדה הסדנה – זהו אחד ההבדלים המהותיים בין לימוד בסדנה לבין לימוד עיוני.
ציוד – סדנאות בדרך כלל מצריכות ציוד מיוחד.
זמן – רוב הסדנאות אורכות בין 3 ל-6 שעות, משך הזמן היעיל להשגת מטרות הסדנה, במהלכן מתרחשת פעילות אינטנסיבית מאוד.
פרקי זמן קצרים יותר בדרך כלל לא יאפשרו לרוב המשתתפים להגיע לתוצאה משמעותית, ופרקי זמן ארוכים מדי מוציאים את הסדנה ממיקוד.
כמות משתתפים – סדנאות יעילות הן בגודל המאפשר שיתוף פעולה פורה של המשתתפים כקבוצה.
שיטת עבודה – העבודה בסדנה מתבצעת באמצעות הדגמות, תרגול ומשוב מהמנחה למשתתפים ומשוב הדדי בין המשתתפים לבין עצמם.
סדנאות דורשות הפקה מיוחדת וההוצאות על קיום סדנה גבוהות מההוצאות על שיעורים "רגילים" במסגרת קורסים או אפילו חוג.
ישנן מספר דרכים מקובלות למימון הוצאות הסדנה:
הרשמה בתשלום: משתתפי הסדנה משלמים על השתתפותם בה.
פעמים רבות יהיה התשלום על ההשתתפות מודרג, לפי חברי הארגון להם מיועדת הסדנה, סטודנטים ואורחים.
מימון על ידי חסות מסחרית.
מכירת מוצרים נלווים במהלך או אחרי הסדנה.
מימון על ידי קרן, עמותה, איגוד מקצועי או כל מוסד בעל עניין אחר.
סדימנטציה ("שקיעה" או "שיקוע") היא תהליך שבו חלקיקי מוצק המצויים בתוך נוזל (תערובת מסוג תַּרְחִיף) מתבדלים ממנו ומגיעים למצב מנוחה כנגד מחסום.
התהליך מתרחש בתנועתם של החלקיקים דרך הנוזל בתגובה לכוחות הפועלים עליהם – כוח הכבידה, תאוצה צנטריפוגלית או אלקטרומגנטיות.
השתקעות (Settling) – חלק מתהליך הסדימנטציה – היא נפילה של חלקיקים מרחפים דרך הנוזל, ואילו הסדימנטציה עצמה, השקיעה ויצירת המִשְׁקָע, היא התוצאה הסופית של תהליך ההשתקעות.
בגאולוגיה, סדימנטציה היא שקיעתם של משקעים הגורמת להיווצרות סלע משקע.
המונח משמש בצורה רחבה לכל מגוון התהליכים המביאים להיווצרות סלע משקע, החל מסחיפה או שחיקה ראשונית, דרך הובלת משקעים ושיקוע, ועד לליתיפיקציה (Lithification, התמצקות תחת משקל) של המשקעים.
עם זאת, ההגדרה הגאולוגית הצרה של סדימנטציה היא שקיעה מכנית של חלקיקי משקעים מתרחיף ראשוני באוויר או במים.
במונח "סדימנטציה" עשויים לעשות שימוש בהתייחס לחפצים בגדלים שונים, החל מסלעים גדולים במים זורמים, דרך תמיסות של חלקיקי אבק ואבקה, תרחיפים תאיים, ועד תמיסות של מולקולות בודדות כגון חלבונים ופפטידים.
אפילו מולקולות קטנות מספקות כוח חזק מספיק כדי לייצר סדימנטציה משמעותית.
בגאולוגיה, המונח סדימנטציה מיושם באופן נרחב על כל מגוון התהליכים המביאים להיווצרות סלע משקע, החל מהיווצרות ראשונית של משקעים על ידי סחיפה ושחיקה של חלקיקים ממחשופי הסלע, דרך הובלת משקעים ושיקוע, ועד הליתיפיקציה.
עם זאת, המונח מיושם במיוחד על שקיעת משקעים, ובמובן המחמיר, הוא חל רק על שקיעה מכנית של חלקיקי משקעים מהריחוף הראשוני באוויר או במים.
משקעים מביאים להיווצרות של צורות נוף וקרקע משקעיות וסלעים המהווים את תיעוד המשקע.
הבנייה של משטחי קרקע על ידי שקיעה, במיוחד בעמקי נהרות, נקראת אגרדציה (aggradation) או הצטברות.
קצב השקיעה הוא עובי המשקע שנצבר ביחידת זמן.
ניתן לבטא זאת באופן מתמטי באמצעות משוואת אקסנר (Exner).
קצבי השקיעה נעים בין פחות מ- עבור משקעי פלג עד כמה מטרים בשנה בחלקים של דלתות נהרות ראשיות.
עם זאת, הצטברות משקעים ארוכת טווח נקבעת פחות על פי קצב הסדימנטציה ויותר על פי קצב ההתרבדות, מה שיוצר מרחב להצטברות משקעים בטווחי זמן גאולוגיים.
רוב השקעים בתיעוד הגאולוגי התרחשו באפיזודות הצטברות קצרות יחסית, שהיו מופרדות במרווחים ארוכים של אי-שקיעה או אפילו שחיקה.
הובלה מוגברת ושקיעה בלתי רצויה של חומר מרחף נקראת סחף, והיא מהווה מקור מרכזי לזיהום בנתיבי מים בחלקים מסוימים של העולם.
שיעורי שיקוע גבוהים יכולים להיות תוצאה של ניהול קרקע לקוי ותדירות גבוהה של אירועי הצפה.
אלה עשויים להזיק למערכות אקולוגיות שבריריות, כמו שוניות אלמוגים.
שינויי האקלים משפיעים גם הם על שיעורי הסחף.
בסביבות שפך נהר, שיקוע יכול להיות מושפע מנוכחות צמחייה או היעדרה.
עצים כגון מנגרובים חיוניים להפחתת גלים או זרמים, ומקדמים את התיישבותם של חלקיקים מרחפים.
שקיעה המוגברת על ידי האדם