tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקרים הראו כי עשבים אשר גדלים מעל לשטח בו פועלות נובחניות הם בעלי מאפיינים תזונתיים המועדפים על אוכלי עשב גדולים כגון ביזונים ואיילים.
המחילות הן באורך של 5-10 מטרים, ומגיעות לעומק של 2-3 מטרים.
לכל מחילה קיימות מספר כניסות.
לחלק מהכניסות שוליים מוגבהים והן משמשות לצורכי תצפית מפני טורפים.
כשהן מתחבאות מפני טורפים הנובחניות משתמשות בחללים עמוקים פחות במחילה, בעוד שחללים המשמשים לגידול צאצאים נוטים להיות עמוקים יותר, כ-2 או 3 מטרים מתחת לפני הקרקע.
הנקבות מגדלות את הצאצאים, מרפדות את חללי הגידול בקש ושומרות על האזורים העמוקים של המחילה, והזכרים עומדים על המשמר מפני טורפים.
מושבת נובחניות עשויה לכלול כ-15 עד 26 משפחות.
רוב המשפחות מורכבות מזכר בוגר אחד, שתיים עד שלוש נקבות בוגרות, וממספר זכרים ונקבות צעירים.
הנקבות נשארות בקבוצת האם שלהן כל ימי חייהן, ולפיכך מהוות את מוקד היציבות של המשפחה.
הזכרים עוזבים בבגרותם את הקבוצה ומזדווגים בקבוצות אחרות.
הנובחניות מותאמות היטב להתמודדות עם טורפים.
כשזקיף נובחנית מזהה טורף הוא מזהיר את שאר הנובחניות באמצעות קריאה צורמת.
הנובחניות משתמשות במערכת תקשורת קולית מורכבת כדי להבחין בין סוגים מסוימים של טורפים.
אף יש הטוענים כי קריאות הנובחנית עשויות להעיד על סוג הטורף, גודלו, ומהירותו, וכן כי ישנן גם קריאות שמשמשות לתיאור סכנות אחרות שאינן טורפים.
הבולטת ביותר, אולי, מבין קריאות הנובחנית היא הקריאה הטריטוריאלית של הזכר (בנובחנית שחורת-זנב), במהלכה הוא מותח את גופו ומניף את כפותיו הקדמיות באוויר תוך השמעת הקריאה.
כאשר אחד עושה זאת, זה גורם לפרטים אחרים בסביבה לעשות כמותו.
הנובחנית נחשבת למין מפתח על ידי אקולוגים.
היא הטרף העיקרי של מגוון טורפים בערבות כגון חמוס שחור-רגל, שועל מהיר, עיט זהוב, גירית אמריקאית, ועקב פרוגינוס.
מינים אחרים, כגון חופמי ההרים וכוס המחילות, משתמשים במאורות הנובחנית כאתרי קינון.
כאמור, מינים שונים של אוכלי עשב הראו העדפה למרעה שצמח בשטח המחיה של הנובחניות.
עם זאת, רבים עדיין רואים בנובחניות מין מזיק, בשל נטייתן לפגוע בגידולים חקלאיים בשטח המחיה שלהן.
לנובחניות ישנה נטייה לחלות במגפת הדבר, ומושבות רבות בטבע נמחו בשל מגפה זו.
כמו כן, בשנת 2002 נמצאה קבוצה גדולה של נובחניות בטקסס שלקו בטולרמיה.
נובומירהורוד (באוקראינית וברוסית: Новомиргород, ברוסית נהגה: נובומירגורוד) היא עיר במחוז קירובוגרד שבאוקראינה, על גדות נהר וליקה ויס (Velyka Vys).
נובומירהורוד נוסדה בשנת 1740, וכמה שנים לאחר מכן נבנה בה מבצר מרכזי.
בשנת 1773 קיבל היישוב זכויות עיר.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו בעיר מספר מפעלים.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-1,600 יהודים, כשישית מתושביה.
ב-17 במאי 1919 נערך ביהודי העיר פוגרום, בו נרצחו למעלה מ-100 יהודים.
ב-1 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את 455 היהודים שנותרו בה בבניין בית ספר הרוס, אשר הוקף בגדר תיל, וחייבו אותם בענידת טלאי צהוב.
כתוצאה ממניעת אספקת מזון לגטו זה, מתו רבים מיושביו מרעב וממחלות.
בין ה-6 ל-7 בפברואר 1942 רצחו שוטרים אוקראינים 69 יהודים מהגטו שבעיר.
ביוני 1942 נרצחו כ-250 היהודים שנותרו בגטו שבעיר בסמוך לכפר הסמוך מרטונושה.
הנובום אורגנום הוא יצירה פילוסופית מאת פרנסיס בייקון (1561–1626) – אחד האישים הבולטים בתקופתו בתחומי הפילוסופיה והמדעים, ומדינאי בכיר בחצר המלכה אליזבת' ובממשלו של המלך ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
היצירה, שפורסמה בשנת 1620, הכילה את התוכנית ליצירה שאפתנית שתקרא "התחייה הגדולה", במסגרתה יאורגן מחדש הידע האנושי ותעודכן השיטה המדעית האריסטוטלית שהושתתה על השקפה רציונליסטית.
שמו של הספר מעיד על הפולמוס עם השיטה האריסטוטלית ומהדהד את שמו של חיבור ה"אורגנון" לאריסטו.
היצירה טבעה חותם מכריע על התפתחות המחשבה האמפיריציסטית והשפיעה, כדבריו של ג'יימס אופי יורמסון, "לא רק על התפתחות המדע אלא גם על ההשקפה הבריטית הטיפוסית אודות ההכרה והמתודה המדעית, כפי שזו התגלמה בהגויותיהם של ג'ון לוק, ג'ורג' ברקלי, דייוויד יום, ג'ון סטיוארט מיל וברטראנד ראסל."
ה"נובום אורגנום" מכיל הקדמה, הקדשה למלך ג'יימס הראשון, מבוא ל"תחיה הגדולה" אותה הוא מתעתד לכתוב שכוללת גם את תוכן העניינים שלה, ושני ספרים שהם גוף ה"נובום אורגנום".
היצירה כולה כתובה בלטינית והטקסט של ה"נובום אורגנום" מנוסח באפוריזמים.
ההדפס על עמוד השער של המהדורה הראשונה של היצירה מציג ספינות המפליגות בין עמודי הרקולס בגיברלטר שיצגו, באופן מסורתי, את קצה העולם הידוע.
ציור השער מעיד על כוונתו המפורשת של החיבור "לעקוף את הסמכויות העתיקות".
בנובום אורגנום מציע בייקון שיטה מדעית אינדוקטיבית שמבוססת על איסוף ידע מתצפיות ומניסיון וקובע שעל הידע האנושי להתקדם מ"אקסיומות" פרטיות שמבוססות על נתוני החושים לעבר "אקסיומות" כלליות יותר, עד שלבסוף יחשפו חוקיו האחדותיים של היקום.
בנוסף, בייקון מסביר את הסיבות לכישלונם של בני האדם בהבנת הטבע ובמציאת מדע ודאי והכרחי, באמצעות דוקטרינת ה"אלילים" שלו.
אריסטו יצר מסורת מדעית שהטביעה את חותמה על המחשבה הפילוסופית עד שלהי העת החדשה.
אף על פי שקביעתו של אריסטו, שבראש המדעים ניצבים משפטים אמיתיים שנובעים מהניסיון החושי מתיישבת עם המדע האמפריציסטי של בייקון, הפרשנויות ההומניסטיות המסורתיות של אריסטו הדגישו במידה רבה את הסילוגיזם והדיאלקטיקה.
אלו פנו להסברים מטאפיזיים של מדעי הטבע, שנשענים על אקסיומות.
ה"נובום אורגנום" אמור להוות חלופה למסורת האריסטוטלית שמניחה אקסיומות במקום לגלות אותן.
רעיון החדשנות ב"מכשיר החדש" של בייקון ניתן לזיהוי עם מגמה כללית בתרבות האירופאית של התקופה.
לפי פאולו רוסי, מאות פרסומים מדעיים הכריזו על עצמם כ"חדשים" והצביעו על הלך רוח אירופאי לפיו המין האנושי עומד על סיפה של תקופה של קידמה.
זאב בכלר מזהה ב"נובום אורגנום" גם השפעה של "תנועת כישוף, מאגיה ואלכימיה אשר התעוררה במאה ה-16." שכן הן האלכימיה והכישוף והן האמפריציזם הבייקוניאני טוענים שאל לו לאדם להישאר פסיבי בטבע, ועליו להשתמש בכח חקירתו כדי להתערב בתהליכים טבעיים.
ואמנם, פולטון אנדרסון מציין שאף על פי שבייקון ראה באלכימאים שרלטנים, הוא זיהה בניסויים דוגמת אלו של האלכימאי וההוגה רוג'ר בייקון דוגמה לחקירה מדעית מבטיחה.
בייקון כתב את חיבוריו הפילוסופיים והמדעיים, שבחלקם אמורים היו להניח את היסודות ל"תחייה הגדולה", במהלך חופשות מעיסוקיו הציבוריים ולאורך למעלה משלושה עשורים.
ב-1621 הוא נמצא אשם בקבלת שוחד ונשללה ממנו משרתו הציבורית.
במהלך חמש השנים האחרונות לחייו הוא עבד בקדחתנות על "התחיה הגדולה", אולם ברור מכתביו שהוא הבין שהשלמתה לא תתבצע על ידיו.
האמרה "Vita Brevis, Ars Longa" (לטינית: "החיים קצרים והמלאכה מרובה") נפוצה מאוד בכתביו.
בהקדמה ל"נובום אורגנום" טוען בייקון שהידע האנושי נשען על יסודות רעועים, "כמו מבנה נפלא ללא בסיס." בייקון מציע לארגן את הידע האנושי מחדש, באמצעות תוכנית טובה יותר, ולהתחיל ב"שחזור כולל של המדעים, האמנויות וכל הידע האנושי, שיוקם על הבסיס הראוי."
החלק הראשון בחיבור, לאחר ההקדמה וההקדשה למלך ג'יימס הראשון, מוקדש לסיכום מסקנותיו בדבר בוסריותו של הידע המסורתי וגסותו של ההיגיון האנושי בהתמודדות עם מורכבותו של הטבע.
הטבע, טוען בייקון, דומה למבוך בעיני בני-האדם, ואמיתותיו אינן ניתנות לחשיפה באמצעות התבונה בלבד.
במסגרת ה"תחייה הגדולה" יציע בייקון את "המכשיר החדש" – ה"נובום אורגנום" שלו, שיסייע לתבונה האנושית בחשיפת האקסיומות שבטבע.
"תוכנית העבודה" של "התחייה הגדולה", שמיוצגת על ידי הספרים שעתידים להיכלל בה, לפי בייקון, היא כדלקמן:
חלוקת המדעים – יתאר בצורה כללית את הידע האנושי בתקופה הנוכחית, ויסדר את המדעים לפי קטגוריות.
המכשיר החדש; או כיוונים בנוגע לפרשנות הטבע – אמור לפתח את המתודה הניסויית החדשה של בייקון, שתסייע לתבונה האנושית לחצות את גבולות הידע הנוכחיים.
תופעות היקום; או היסטוריה טבעית וניסויית לביסוס הפילוסופיה – בחלק הזה יימצאו תיאוריהם ותוצאותיהם של ניסויים שנערכו לפי שיטתו של בייקון.
המסקנות שתתוארנה בחלק הזה תשמשנה להסדרת הבסיס החדש של המדעים.
סולם התבונה – יעסוק בחקירות והמצאות שנבעו מתוך יישום השיטה החדשה, להדגמת יעילותה.
המבשרים; או הקדמות לפילוסופיה החדשה – אמור להיות חלק זמני בלבד, ובו מתוארות המצאות ותגליות שלא נבעו מיישום שיטתו החדשה של בייקון, כדי לאפשר מעין שלב ביניים במעבר לפילוסופיה החדשה.
הפילוסופיה החדשה; או מדע פעיל – יוקדש לתיאור הפילוסופיה ומערכות החוקים שתתגלנה בעקבות השיטה של בייקון.
בספר הראשון של ה"נובום אורגנום" בייקון מתמקד בתקיפת הסילוגיזם כשיטת החקירה המועדפת, ומציע במקומו את האינדוקציה.
בייקון מסביר שהאינדוקציה לא מניחה דבר, ומסיקה כללים ועקרונות "מהפרטים והחושים" ובהדרגה חושפת אקסיומות כלליות יותר ויותר.
הסילוגיזם, לעומתה, "מתעופף מהחושים והפרטים, אל עבר האקסיומות הכלליות ביותר." לדעתו של בייקון, הסילוגיזם מצביע על נטייתה הטבעית של הרוח האנושית להיחפז לכדי הכללות, ועל כן הוא לא מהווה בסיס ראוי למדעים.
לפי בייקון, אם כן, המעבר בין המציאות לתפיסה השכלית אינו נטול מכשולים.
תפיסתנו מושפעת מנטיות טבעיות, משגיאות טיפוסיות שלנו, או מפגמים אחרים.
את אלו מכנה בייקון "אלילים" (Idola), שהמכשיר שבכוונתו להציע אמור לסייע לבני-האדם להתגבר על השפעתם המתעתעת.
אלילי השבט – חולשות ונטיות טבעיות שאופייניות לכל בני האדם, דוגמת נטייתנו לקפוץ למסקנות, או החושים, שניתן בקלות לתעתע בהם.
אלילי המערה – בניגוד לאלילי השבט, אלילי המערה משתנים מאדם לאדם.
אלו הן הדוקטרינות, הדוגמות והדעות שכל אדם מחזיק בהן מבלי לערער על נכונותן, והן מתגבשות אצל כל אדם בהתאם לנסיבות חייו, חינוכו וניסיונו.
אלילי השוק – תפיסות מוטעות שנוצרות באמצעות שימוש לוקה בשפה, על ידי דיבור אודות דברים שלא קיימים במציאות (הקוסמולוגיה האריסטוטלית, למשל) או באמצעות מתן הגדרות שגויות או חסרות (תכונות מעורפלות כמו "לח", למשל, מסתירות מנעד רחב של תכונות אחרות, חלקן סותרות).
הן נקראות "אלילי השוק", היות שהן נוצרות דרך משא ומתן של אנשים אלו עם אלו – במילים.
אלילי התיאטרון – דעות מוקדמות שנובעות משיטות פילוסופיות שמעולם לא הועמדו במבחן הניסיון.
הדעות והשיטות הללו נקראות אלילי התיאטרון שכן הן מציגות חיקוי מלאכותי, גם אם מתוחכם, של המציאות.
בספר השני של הנובום אורגנום, לאחר שעמד על הסיבות לטעויות ולאי-דיוקים שפושים בידע האנושי, והבהיר מדוע לדעתו יש לדחות את השיטות המדעיות המסורתיות ואת המסקנות הפילוסופיות שנובעות מהן, פונה בייקון להציע את "המכשיר החדש", ה"נובום אורגנום", שיעזור לתבונה האנושית בהשגת ידע אמיתי.
בייקון מציע שיטת אינדוקציה כנגד השיטה הדדוקטיבית, שמגיעה לאקסיומות כלליות בכח השכל ולאחר מכן מסבירה את עולם התופעות לפיהן, ושנבדלת גם משיטת האינדוקציה של אריסטו.
לפי בייקון, האינדוקציה האריסטוטלית שואפת להתקדם מיד, לאחר תצפית דלה, מהפרטים והניסיון, אל עבר האקסיומות הכלליות ביותר, ולאחר שנאחזה באלו לעשות את דרכה מטה, לאקסיומות כלליות פחות, באמצעות דדוקציה.
הבעיה באינדוקציה האריסטוטלית, היא שהיות והיא מניחה חוקים כלליים, דוגמה נגדית אחת עלולה למוטט את כל מהלך החקירה.
למשל, לא די בכמה תצפיות כדי להסיק ש"כל הדינוזאורים נחמדים".
יש לבחון קטגוריות שונות של דינוזאורים – אוכלי-צמחים מול קרניבורים, הולכים-על-ארבע לעומת הולכים-על-שתיים, מינים שונים שלהם וכן הלאה.
האינדוקציה הבייקוניאנית, אם כן, מקבלת בברכה דוגמאות נגדיות, שכן אלו מבהירות שכלל מסוים אינו נכון.
לפי זאב בכלר "הפרכה ניסויית מספקת לנו ידע ודאי אף שזהו ידע שלילי."
הדוגמה שבייקון מביא לשיטתו היא מערך הניסוי שנועד לאפיין את הסיבות לחום.
ראשית, בייקון ערך בטבלה דוגמאות ל-27 מצבים של הימצאות חום אותם הוא מכיר מניסיונו, כמו "קרני השמש ביום קיץ חם".
כנגדן, הוא מנה דוגמאות לאירועים דומים, שמהם נעדר חום, כמו קרני האור מהירח או מהכוכבים.
לאחר מכן, בייקון ניסה לאתר את מידת החום שנובעת מהגופים אותם הוא בחן בזמנים שונים, ובהשוואה לגופים אחרים.
לאחר שאסף את כל הנתונים הללו, הוא החל לפסול סיבות אפשריות לתופעת החום.
למשל, היות שהשמש חמה, ניתן לפסול הסבר לפיו חום נובע מיסוד האדמה.
רק הסבר שלא ניתן להפריך ("חום נובע מתנועה"), הוא הסבר קביל.
ניתן להבין, אם כן, כיצד מהות הפרויקט המדעי הבייקוניאני הופכת להיות "הערמה של דוגמאות זו על-גבי זו" אגב הימנעות ממעבר לניסוח חוקיות.
ואמנם, ניתן לשאול: "באיזו נקודה החוקר הבייקוניאני ניאות לבצע את הקפיצה מהפרטים הנצפים להכללות מופשטות?
אלף?" שיטתו של בייקון לא מספקת תשובה חד-משמעית לשאלה.
החברה המלכותית שנוסדה בשנת 1662 על ידי מדענים ואינטלקטואלים דוגמת רוברט בויל, הושפעה באופן ישיר מקריאתו זו של בייקון.
נובוסליצה (באוקראינית: Новоселиця, נובוסליציה; ברומנית: Noua Suliță, נואה סוליצה; ברוסית: Новоселица; ביידיש: נאוואסעליץ) היא עיר במערב אוקראינה במחוז צ'רנוביץ, על הגדה המערבית של נהר הפרוט.
נובוסליצה שכנה בעבר על הגבול בין שני חבלי הארץ ההיסטוריים בסרביה ובוקובינה.
בין השנים 1774–1877 שכנה העיירה במשולש הגבולות בין האימפריה האוסטרית (דוכסות בוקובינה), נסיכות מולדובה שנמצאה בקשרי חסות עם האימפריה העות'מאנית, והאימפריה הרוסית (פלך בסרביה).
משמעות השם "נובו-סליצה" בשפות הסלאביות הוא "כפר חדש".
נובוסליצה מוזכרת לראשונה בכתובים משנת 1456 כחלק מנסיכות מולדובה, שהייתה משנת 1387 מדינה בחסות חלקית של ממלכת פולין, והחל משנת 1513 של האימפריה העות'מאנית.
מתחילת המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 היה אזור בסרביה זירת קרבות בין האימפריה העות'מאנית לממלכת פולין-ליטא ובין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית, ונכבש כל פעם על ידי צד אחר שהחזיק בו לתקופה קצרה.
לאחר חלוקת פולין וניצחון הרוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) נכבש האזור הצפוני של נסיכות מולדובה על ידי האוסטרים מממלכת הבסבורג.
הגבול החדש בין האימפריה האוסטרית לאימפריה הרוסית באזור זה עבר בתוואי של נחל רוקיטנה, יובל של נהר הפרוט.
כתוצאה מכך, נובוסליצה, ששכנה על שתי גדותיו של הנחל, נחצתה לשניים: חלקה המערבי סופח לממלכת הבסבורג האוסטרית (ולאחר מכן לאימפריה האוסטרית ולאימפריה האוסטרו-הונגרית), והפך לחלק מדוכסות בוקובינה שבירתה צ'רנוביץ ("נובוסליצה האוסטרית"); ואילו חלקה המזרחי נותר בנסיכות מולדובה, מדינה שנמצאה תחת חסותה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1812, במסגרת הסכם בוקרשט אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), הועבר כל חלקה המזרחי של נסיכות מולדובה, מנהר הפרוט ועד לנהר הדנייסטר לידי האימפריה הרוסית.
החל משנת 1813 נקרא אזור זה על ידי הרוסים "בסרביה", ובירתו הייתה קישינב.
חלקה המזרחי של נובוסליצה ("נובוסליצה הרוסית") נכלל במחוז חוטין של בסרביה.
משנת 1812 ועד למלחמת העולם הראשונה ישבה העיירה על משולש הגבולות: עד 1878 בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, ומ-1878 בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת רומניה.
בשנת 1884 הונחה מסילת ברזל בין נובוסליצה האוסטרית לצ'רנוביץ, וב-1892 חוברה נובוסליצה הרוסית למסילת הברזל לז'מרינקה.
מסילות הברזל הפכו את נובוסליצה לנקודת מעבר חשובה בגבול רוסיה–אוסטריה, ודרכה עברו סחורות רבות ואנשים.
לתושבי נובוסליצה הקבועים היו זכויות מיוחדות אשר אפשרו להם מעבר בין החלק הרוסי לחלק האוסטרי.
בתקופה זו התפתחה נובוסליצה לתחנת מעבר חשובה לסחורות, ואוכלוסייתה גדלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו הראשון של החזית הדרום-מערבית בקרבות בין צבא רוסיה לצבא אוסטרו-הונגריה.
לעיירה נגרמו נזקים כבדים, ונובוסליצה האוסטרית הוחרבה ביחד עם אוסטריטה הסמוכה.
בשנת 1918, לאחר התפרקותן של האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, סופחו בסרביה ובוקובינה על ידי ממלכת רומניה, ובכלל זה שני חלקיה של נובוסליצה.
ב-28 ביוני 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, השתלטה ברית המועצות על בסרביה וצפון בוקובינה, ונובוסליצה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבברית המועצות.
ב-5 ביולי 1941, במסגרת ההסכם בין גרמניה הנאצית לממשלה הרומנית הפאשיסטית בראשות יון אנטונסקו, נכבשו בסרביה וצפון בוקובינה על ידי הצבא הרומני, ובכללן העיירה נובוסליצה.
ב-30 במרץ 1944 נכבשה העיירה על ידי הצבא האדום, ובשנת 1945 סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1965 הפכה נובוסליצה לנפה, שכפופות לה 25 מועצות כפריות.
החל משנת 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות, נמצאת נובוסליצה בשטחה של אוקראינה.
ידוע שיהודים התגוררו בנובוסליצה החל מהמאה ה-15, וזאת על פי כתובות על מצבות של יהודים מנובוסליצה שנקברו באותה התקופה בבית העלמין בעיירה קלישקוביץ (כ-20 ק"מ מנובוסליצה).
במהלך המאה ה-16 הגיעו לאזור יהודים ממגורשי ספרד.
בשנים 1649-1648 הגיעו לאזור יהודים רבים שנמלטו מפולין ומאוקראינה בעקבות הפוגרומים שבוצעו על ידי הקוזאקים של חמלניצקי.
בתחילת המאה ה-19, כאשר עברה בסרביה לשלטון רוסיה, הגיעו לנובוסליצה יהודים רבים מליטא, בלארוס ואוקראינה, וגם מבוקובינה ומגליציה שבאוסטריה.
בסוף המאה ה-19 חיו בעיירה כ-4,000 יהודים, אשר היוו כ-2/3 מכלל תושביה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו החזית בין צבאות רוסיה ואוסטרו-הונגריה, ויהודים רבים נמלטו מנובוסליצה הרוסית ומנובוסליצה האוסטרית על מנת להתרחק מהחזית.
מיד לאחר סיום המלחמה, בנוסף לתושבים שחזרו לעיירה, השתקעו בעיירה יהודים רבים מהכפרים שבסביבה, ומספר היהודים הגיע לפי הערכות לכ-10,000. עם השתלטות רומניה על בסרביה ובוקובינה ב-1918, איבדה העיירה את יתרונה הכלכלי כתחנת מעבר בגבול רוסיה-אוסטריה.
עם הדלדלות מקורות הפרנסה החלה הגירה, במיוחד של צעירים, שרצו לחמוק משירות החובה בצבא רומניה.
קבוצות ויחידים עלו לארץ ישראל, בייחוד לאחר הצהרת בלפור, והיו בין מקימי קיבוצים, יישובים ומוסדות היישוב.
אך עם סגירת השערים החלה הגירה משמעותית לדרום אמריקה, לארצות הברית ולקנדה.
במקביל המשיכו נובוסליצאים לעלות לארץ במסגרת ההעפלה.
עד מלחמת העולם השנייה, הייתה נובוסליצה עיירה יהודית טיפוסית ("שטעטל"), על מגוון מוסדותיה ועיסוקי תושביה.
בעיירה היו מספר בתי כנסת גדולים ("קלויזען") ומספר רב של בתי תפילה קטנים ("שטיבלעך"), בייחוד של בעלי המלאכה.
הקהילה החסידית התפלגה בין מספר חצרות אדמו"רים, שהעיקרים בהם חצרות סדיגורה, בויאן ושטפנשט.
מוסדות הציבור כללו תלמוד-תורה, בית-ספר "תרבות", הקדש, חברה קדישא, מפעלי צדקה, ספריה וכו'.
היהודים בעיירה עסקו במגוון מקצועות: חייטים, סנדלרים, עגלונים, פרוונים, רופאים, רוקחים ובעלי עסק קטנים, וסיפקו שירותים לכל הכפרים באזור.
הציונות הייתה פופולרית בקרב הדור הצעיר בעיירה.
כמעט לכל התנועות והמוסדות הציוניים היו סניפים בנובוסליצה: "חובבי ציון", "החלוץ", בית"ר, "השומר הצעיר" ו"מכבי".
במקביל, נמשך חלק מהנוער לתנועה הקומוניסטית וגם התקיימה פעילות של "הבונד".
הנוער הציוני שאף להגיע ארצה, וצעירים מנובוסליצה היו בין בוגרי המחזורים הראשונים של גימנסיה "הרצליה".
עם כניסת הסובייטים לעיירה בשנת 1940, גורשו חלק מהמשפחות הציוניות לסיביר.
ב-5 ביולי 1941 נכנס הצבא הרומני לעיירה והחל פוגרום ביהודי נובוסליצה וכפרי הסביבה.
כ-900 יהודים - גברים נשים וילדים - נרצחו בבתיהם או נורו ברחובות העיירה, רכוש היהודים נבזז וכמחצית מבתיהם נשרפו.
פוגרומים כאלו, והגירושים שבאו בעקבותיהם בוצעו בכל אזור בסרביה וצפון בוקובינה, כחלק משואת יהודי רומניה, בהתאם להוראותיו המפורשות של מנהיג רומניה הפאשיסטית יון אנטונסקו.
לאחר הפוגרום רוכזו היהודים ששרדו בבית החרושת לספירט "קראוזה", שם הוחזקו בתנאים קשים.
לאחר מספר ימים הורשו היהודים לחזור לבתים שלא נשרפו, למעט שלושים ושבעה גברים צעירים ושתי נשים צעירות, שנעצרו בחשד ל"קומוניזם".
שלושים ושבעה הגברים הוצאו להורג לאחר כשבועיים, ב-28 ביולי 1941.
ב-31 ביולי רוכזו היהודים הנותרים (5,570 על פי עדויות) במרכז העיירה, והוצאו בשיירה לכיוון טרנסניסטריה (שטח הכיבוש הרומני באוקראינה הסובייטית, מעבר לנהר הדניסטר).
כ-4,000 צעדו ברגל, והשאר - חולים, זקנים ונשים עם ילדים - הוסעו בכ-200 עגלות.
מסע הגירוש עבר דרך העיירות ליפקאן ובריצ'ן אל גטאות ומחנות בסקורן ובאדינץ, שם הצטופפו יהודי נובוסליצה עם שאר יהודי אזור בסרביה, צ'רנוביץ וצפון בוקובינה שגורשו מזרחה.
באוקטובר 1941 המשיך הגירוש אל מעבר נהר הדנייסטר.
בדרך, שנמשכה מספר חודשים, נספו יהודים רבים בצעדות מוות.
באזור חציית הנהר באטאקי ובקוסאוץ מתו רבים מהיהודים בטביעה, במכות או בירי.
בטרנסניסטריה פוזרו היהודים בגטאות ובמחנות בעיירות יאמפול, מוגילב, ז'מרינקה, ברשד, אובודיבקה, קושרניצה, שרגורוד, קופיגורוד, צ'צלניק, באלטה, טולצ'ין, פצ'ורה ועוד.
רוב בני הקהילה נספו במחנות אלו בחורף של השנים 1941 ו-1942 מקור, רעב, מחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה.
בחודש מרץ 1944 שוחרר האזור על ידי חיילי ברית המועצות.
מתוך כ-7,000 יהודים ערב פרוץ המלחמה, שבו לעיירה כ-400 בלבד.
בתום מלחמת העולם השנייה נדדו חלק ניכר משרידי הקהילה כפליטים ברומניה.
חלקם עלו ארצה במסגרת העלייה הבלתי-לגאלית, וחלקם עלו בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה.
רוב רובם של העולים בני נובוסליצה נשלחו עם הגעתם ארצה להתגורר במעברות.
יוצאי נובוסליצה שהיגרו לארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה לפני המלחמה החליטו, מתוך דאגה לבני עיירתם ניצולי השואה, להקים עבורם שכונת מגורים.
הפעילה המרכזית במיזם זה הייתה ח"כ חנה למדן, יוצאת העיירה.
בעזרת תרומתו של מרדכי (מקס) פקר, יוצא העיירה תושב פרו, וארגון יוצאי נובוסליצה בארץ, הוקמה ב-1953 שכונה לניצולי השואה מנובוסליצה ברמת השרון.
במשך שנים נקראה שכונה זו "שיכון פקר".
בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה" שבשכונה נחנך בשנת 1964, ועל קירותיו מונצחים שמות בני משפחותיהם של יוצאי העיירה שנספו בשואה.
בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר, המציג את תולדות הקהילה היהודית, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל.
מאחורי בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, ועליה חקוקים שמותיהם של 37 הצעירים שהוצאו להורג בעיירה ב-28 ביולי 1941.
נובחנית שחורת-זנב (שם מדעי: Cynomys ludovicianus) הוא מין של מכרסם ממשפחת הסנאיים המצוי בערבות אמריקה הצפונית.
הנובחנית היא קרובת משפחה רחוקה של המרמיטה ושל סנאי הקרקע והיא חיה במאורות ברחבי מרכז ארצות הברית ובדרום קנדה וצפון מקסיקו.
היא בעלת פרווה זהובה בהירה עם זנב קצר ושחור.
הנובחניות חיות במושבות צפופות מתחת לקרקע ומתרחקות מהן רק לעיתים רחוקות.
הן פעילות בחוץ וקוראות ללא הרף אחת לשנייה ומשם קיבלו את השם נובחניות.
כאשר אחד הפרטים רואה סכנה הוא פולט קריאה חזקה וכולם רצים לתוך המחילות.
נובומוסקובסק היא עיר במחוז טולה שברוסיה.
מקור נהר דון, הנשפך לים אזוב, נמצא בפארק הילדים שבעיר.
נובומוסקובסק החלה את דרכה כאחוזה המשפחתית של משפחת האצולה הרוסית בוברינסקי, ולכן נקראה עד 1933 בובריקי .
העיר הוקמה באופן רשמי בשנת 1930, והתפתחה כמרכז כריית ליגניט במשך התקופה הסובייטית.
ב-1933, שונה שמה לסטלינגורסק , על שם מנהיג ברית המועצות באותה תקופה יוסיף סטלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר סבלה מאוד ואף נכבשה ל-17 ימים, מה-22 בנובמבר 1941 עד ל-11 בדצמבר 1941, בידי הוורמאכט של גרמניה הנאצית.
ב-1961 ניתן לעיר שמה הנוכחי.
העיר זכתה בעיטור הדגל האדום של העמל ב-14 בינואר 1971.
נובומוסקובסק היא עיר תאומה של הערים הבאות:
נובוקוזנצק הוא שמו של מועדון כדורגל מעיר באותו שם.
המועדון מתמודד באליפות הליגה הרוסית השלישית.
בעבר התמודד במשך כמה שנים בליגה השנייה ובליגה הלאומית, אך מאז עונת 2013/2014 מתמודד במסגרות החובבניות ובליגה הרביעית בחשיבותה.
מגרש הבית הוא אצטדיון "מטאלורג" בעיר המכיל 8,500 מושבים.
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 בחסות מפעל המתכות המקומי ונקראה "מטאלורג".
הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הסובייטית.
ב-1961 הקבוצה העפילה עד לשלב שמינית גמר הגביע הסובייטי בכדורגל, אחרי שגברה בשלבים המוקדמים על קאיראט אלמטי ופחטקור טשקנט ופגשה את לוקומוטיב מוסקבה בשלב שמינית הגמר, שהדיחה אותה.
הישג השיא של הקבוצה בתקופה הסובייטית היה בעונת 1969 כאשר הקבוצה בהדרכת המאמן בוריס אוגלוב סיימה במקום השני בליגת המשנה הסובייטית.
בשנות ה-70 הקבוצה התמודדה באליפות מחוז קמרובו.
בשנת 1972 האצטדיון עבר שיפוץ ובהיעדר מגרש חלופי הקבוצה פורקה.
היא הוקמה מחדש בשנת 1980 בשם זפאסיבובץ והתמודדה בליגה השנייה, אך פורקה כעבור שנה ופעילותה חודשה רק לאחר התפרקות ברית המועצות כשהוקמה מחדש בשם "מטאלורג קוזבאס" והתמודדה בליגת המשנה הרוסית ב-1993, אך לאחר שסיימה במקום 11 ירדה לליגה השנייה והתמודדה בה במשך 9 עונות.
ב-1999 החלה להתחזק אך התקשתה להעפיל לליגת המשנה והצליחה להעפיל רק ב-2002. הקבוצה, שנקראה "מטאלורג קוזבאס", נצמדה לצמרת טבלת ליגת המשנה בעונת 2003, אחרי 18 מחזורים, אך לאחר מכן התדרדרה עד למקום 13. בעונת 2004 הקבוצה התדרדרה למקום האחרון אחרי 9 מחזורים ללא ניצחון, אך בהמשך ניצלה מהדחה.
ברם הקבוצה לא הצליחה להיחלץ ממלחמות הישרדות ובעונת 2005 שוב הציגה כדורגל לא משכנע ולבסוף סיימה במקום האחרון וחזרה לליגה השנייה.
בעונת 2006 הקבוצה הצליחה לחזור לליגת המשנה ומאמנה ויאצ'סלב מלניקוב הוכתר למאמן הטוב ביותר באליפות המזרח של הליגה.
הקבוצה שמרה אומנם על מקומה בליגת המשנה בעונת 2007 אך עונה לאחר מכן חזרה לליגה השנייה, בה סיימה את עונת 2009 במקום התשיעי באליפות המזרח ושחקנה, ולנטין יגונוב, הוכתר למלך השערים של הקבוצה ואליפות המזרח.
לפני פתיחת עונת 2010 הבעלים של הקבוצה החליטו על החלפת הנהלת הקבוצה: לנשיא הקבוצה מונה דמיטרי קוצ'אדזה, למאמן הספורטיבי — יורי בארגיי, שיחד מינו את ולדימיר פדוטוב למאמן הקבוצה.
בעונת 2012/2013 מטאלורג קוזבאס חזרה לליגת המשנה והתמקמה במרכז הטבלה, אך בהמשך סיימה במקום ה-15, מתוך 17 ולכן לא ירדה ליגה.
בעונת 2013/2014 הקבוצה נקלעה למשבר פיננסי שהשפיעו על הרכב צוות האימון והשחקנים והורדה לליגה השלישית תחת השם "קוזבאס".
באותה עונה הקבוצה סיימה ראשונה לאחר שגרפה 33 נקודות ב-11 משחקים עם יחס שערים של 24:2.
בינואר 2014 מונה ולדימיר ברזובסקי לנשיא הקבוצה, שהגיע להסכמים על כיסוי חובות הקבוצה ובכך הותר לקבוצה לשוב ולהתמודד בליגה השנייה והיא השתתפה גם בטורניר הגביע הרוסי בכדורגל, בהן השתתפה תחת השם "מטאלורג נובוקוזנצק".
בקיץ 2015 הפכה למועדון הכדורגל "נובוקוזנצק" ובהדרכת המאמן קונסטנטין דזוצב הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות המזרח בעונת 2014/2015 וקשר הקבוצה אנטון קיסליוב הוכתר לשחקן המצטיין ולמלך השערים של הטורניר.
בעונת 2015/2016 שוב נתקלה הקבוצה בקשיים פיננסיים ובינואר 2016 הקבוצה הורדה מהליגה השנייה.
באוקטובר 2018 זכתה באליפות המזרח של הליגה הרוסית השלישית.
1946 — "מתכות המזרח" (קוזנצק-סטלינסק)
אצטדיון הקבוצה הוא אצטדיון מטאלורג, המכיל 8,500 מושבים.
K-573 "נובוסיבירסק" היא צוללת גרעינית רוסית, המצוידת בטילי שיוט מדור 4. כלי השיט השלישי בפרויקט 885 "יאסן".
בניית הצוללת החלה בנובמבר 2011. במקור תוכנן לתת לספינה את השם "אופה", אך בהמשך נקראה "נובוסיבירסק".
טקס תחילת העבודות התקיים ב-26 ביולי 2013 ותוזמן לחפוף עם יום הצי, שמחוג ברוסיה באותו יום.
ב-14 באפריל 2014 הודיע דובר סבמאש כי הושלמה הקמתו של שלד "נובוסיבירסק".
לאחר מכן יבוצעו בדיקות הידראוליות של הצוללת.
ב-21 באוגוסט 2014, הצוללת נובוסיבירסק ביצעה בהצלחה בדיקות הידראוליות.
ב-17 בפברואר 2015 תוכנן להתחיל בעבודות בידוד הצוללת.
בנייתה הושלמה בסוף 2019 והיא הושקה ב-25 בדצמבר 2019 לקראת כניסתה לשירות הצי הרוסי ב-21 בדצמבר 2021.
נובוספאסקויה היא יישוב עירוני שנמצא במחוז אוליאנובסק, רוסיה.
הוא נוסד ב ונקרא בתחילה סולובצובו על שם בעל הכפר.
לאחר פתיחת קו הרכבת ריאז'סק-סיזראן ב-1874, היישוב התפתח סביב תחנת תחנת הרכבת, ושמו שונה ב-1875 לנובוספאסקויה.
שדות נפט התגלו באזור בשנות ה-60 של המאה ה-20, ונובוספאסקויה קיבלה מעמד של יישוב עירוני ב-1966.
היישוב ממוקם כ-115 ק"מ מאוליאנובסק וכ-709 ק"מ ממוסקבה, בקרבת הנהר סיזרנקה .
החודש הכי קר הוא פברואר ( מעלות צלזיוס).
היישוב העירוני ממוקם ליד הכביש M5.
נובופנגיאה או נובופנגאה (יוונית-לטינית עבור "פנגיאה החדשה") היא יבשת על עתידית אפשרית שהונחה לראשונה על ידי רוי ליברמור בסוף 1990. היא מניחה שבעתיד תהיה סגירה של האוקיינוס השקט, התקרבות של אוסטרליה למזרח אסיה, ותנועה צפונה של אנטארקטיקה.
בנוסף לנובופנגיאה, השנייה יבשות-על היפותטיות אחרות - "אמאסיה" ו"פנגיאה פרוקסימה" של כריסטופר סקוטיס - שתוארו לראשונה בכתבה במגזין ניו סיינטיסט מחודש אוקטובר 2007.
נובוקוסינו הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בשנת 1986, לאחר שקוסינו הפך לחלק ממוסקבה, החלה בנייה בראיון חדש, נובוקוסינו.
לצד גידול בבנייני מגורים, אוכלוסיית הראיון גדלה גם היא.
ב-30 באוגוסט 2012 נפתחה תחנת המטרו נובוקוסינו בראיון.
הנשיא ולדימיר פוטין וראש העיר סרגיי סוביאנין נכחו בטקס הפתיחה.
בית ספר מוזיקה לילדים על שם יוזף היידן
נובוקיור בע"מ היא חברת אלקטרוניקה רפואית, המפתחת מכשור רפואי לטיפול בחולי גליובלסטומה מולטיפורמה - הסוג הנפוץ של סרטן המוח, ובסוגי סרטן נוספים.
מרכז הפיתוח של החברה נמצא בישראל, וגם מוצריה מיוצרים בישראל.
החברה הוקמה בשנת 2000 על ידי יורם פלטי, פרופסור לפיזיולוגיה ולביופיזיקה בטכניון, חתן פרס ישראל לשנת תשפ"ב על יוזמתו זו.
המשקיע הראשון בחברה היה נרט פרלהאגן, מנהל בחברות פארמה אירופיות.
גם לטכניון היה חלק בבעלות על החברה, משום שהטכנולוגיה של החברה התבססה על מחקר של פלטי שנעשה בטכניון.
מנכ"ל החברה מאז סמוך להקמתה הוא אסף דנציגר.
הטכנולוגיה שמשמשת את החברה קרויה Tumor Treating Fields - שימוש בשדות חשמליים לשם השפעה על הגידול הממאיר.
משקיע נוסף בחברה הוא ויליאם דויל, המשמש כיושב ראש החברה מאז הקמתה.
בשנת 2011 קיבל המכשיר שפיתחה החברה, Optune, את אישור ה-FDA לטיפול במקרים חוזרים של גליובלסטומה, ובשנת 2015 התקבל אישור ה-FDA לטיפול במקרים חדשים של גליובלסטומה.
בשנת 2016 אישר ה-FDA את השימוש בדור השני של Optune, השוקל פחות מחצי מאשר גרסת הדור הראשון.
המכשיר כולל אלקטרודות המוצמדות לראשו המגולח של המטופל ויוצרות גלים אלקטרומגנטיים בתדירות של 100–300 קילוהרץ.
גלים אלה פוגעים בתאים הסרטניים מבלי לגעת בתאים הבריאים.
החברה נמצאת בשלבי פיתוח ואישור שונים של מכשירים לטיפול בסוגי סרטן נוספים, בהם סרטן הכבד.
מוצרי החברה נמכרים בארצות הברית, בגרמניה, באוסטריה, בשווייץ, בשוודיה, ביפן ובישראל.
הטיפול בחולה נעשה באמצעות מכשיר המחובר לגופו במשך רוב שעות היום.
באוקטובר 2015 הונפקו ניירות הערך של החברה בנאסד"ק, לפי שווי של שני מיליארד דולר.
בדצמבר 2020 הגיע שווי השוק של החברה ליותר מ-17 מיליארד דולר, ובאפריל 2021 הגיע שווי השוק ל-19.7 מיליארד דולר, הגבוה מבין כל החברות הישראליות.
אולם שווי החברה פחת בשיעור גבוה מאוד ובמרץ 2022 עמד על 7.26 מיליארד דולר.
נובוקוזנצקאיה הוא ארגון פשע גדול שפעל בערים נובוקוזנצק ומוסקבה בראשית שנות ה-90.
הקבוצה כללה כמעט לחלוטין ספורטאים לשעבר.
התהפוכות החברתיות והכלכליות האלימות של תחילת שנות ה-90 דחפו את בעיית החינוך הגופני והספורט לרקע.
רק חלק קטן מהספורטאים המובילים יכלו להתעסק בספורט מקצועי, ולכן הרבה ספורטאים לשעבר שלא היה להם מקצוע אמיתי, שנותרו ללא פרנסה, נכנסו לפשע.
בראשית שנות ה-90 הושקעו כספי עתק בנובוקוזנצק, שמפעליה התמחו בעיקר בהפקה ועיבוד של פחם ומתכת, המסחר ותחום השירות התחדשו.
תוצרתם של מפעלי נובוקוזנצק החלו למשוך את תשומת ליבם של אנשי עסקים, שפעילותם נשלטה על ידי עולם הפשע.
המנהיג הראשוני של קבוצת הפשע המאורגן היה ולדימיר אנטוליביץ' לבוצקי, אמן הספורט של ברית המועצות, אחד מנציגי בית הספר להיאבקות חופשית של נובוקוזנצק.
סביב עצמו, הוא גייס את חבריו, ספורטאים לשעבר.
איגור שקברה, גם הוא אתלט לשעבר, הפך ל"יד ימין" של לבוצקי.
לאחר מכן, לאחר שנישא לנישואין פיקטיביים, לקח את שם משפחתה של אשתו והפך לאיגור בריבין.
סרטים על המאפיה משיקגו היו סוג של כלי הוראה לשודדים העתידיים.
למעשה, המבנה ההיררכי והסדרים הפנימיים הועתקו מהסרטים הללו.
נובטוס דיסמאס מירושי הוא כדורגלן טנזני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גזטפה ובנבחרת טנזניה.
דיסמאס נולד בטנזניה וגדל במחלקות הנוער של עזאם וביאשרה יונייטד המקומיות.
ב-3 בנובמבר 2020 הצטרף דיסמאס אל מחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
לקראת עונת 2021/2022 הושאל דיסמאס לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית.
ב-1 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 1-0 על הפועל עפולה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת עונת 2021/2022 בליגה הלאומית.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך דיסמאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טנזניה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-7 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת מדגסקר, גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נובוסיבירסק, או נובוסיבירסק-ז' הוא מועדון כדורגל נשים רוסי מהעיר נובוסיבירסק, המהווה מועדון בת של מועדון הכדורגל "נובוסיבירסק".
מתמודד בליגת המשנה הרוסית בכדורגל נשים.
קבוצת הנשים במועדון הכדורגל "נובוסיבירסק" נוצרה באפריל 2021.
המשחק הראשון של הקבוצה החדשה היה משחק במסגרת טורניר "ליגה 1" בכדורגל נשים במחוז סיביר.
ב-4 ביולי הביסה את מועדון קריסטל-סיביר נובוסיבירסק בתוצאה 14:0.
בקמרובו הקבוצה גברה בתוצאה 1:0 על רסבט קרסנויארסק.
ניצחון זה הבטיח את השתתפותה של הקבוצה בגמר הטורניר המחוזי כבר בשנתה הראשונה.
השחקניות העיקריות של הקבוצה בעונת הבכורה היו יקטרינה מסלובה ואנסטסיה שלימובה.
ובעונת 2021 הקבוצה התמודדה בדיוויזיון 1, הליגה השנייה בחשיבותה בענף כדורגל נשים ברוסיה.
הקבוצה סיימה את עונת הבכורה שלה במקום התשיעי בליגה.
עונה טורניר שלב מקום משחקים ניצחונות תיקו הפסדים יחס ניקוד גביע מאמן/ת 2021 אליפות רוסיהליגה ראשונה סיביר 3 11 6 2 3 41-13 20 לא השתתפה סרגיי מוסטבוי
נובורוסיה היא חבל ארץ היסטורי בדרום אוקראינה ובדרום-מערב רוסיה.
החבל נוצר משטחים שכבשה האימפריה הרוסית מידי האימפריה העות'מאנית וחופף במידה רבה את השטח של חאנות קרים לשעבר.
השימוש הרשמי בשם זה פסק לאחר 1917, עת הוקמה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
שטח נובורוסיה כולל את הערבה שמצפון לים השחור הממוקמת בין הדניסטר במערב ונהר קובאן במזרח.
העיר המרכזית בנובורוסיה, שהייתה הבירה ההיסטורית של החבל, היא אודסה.
בין השנים 1774–1861 אוכלס האזור במתיישבים רוסים, אוקראינים וגרמנים.
בשנת 1778, בשפך נהר קלמיוס לים אזוב, הוקמה עיר.
על פי הוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה, יושבו העיר והאזור על ידי היוונים, שהועברו מחצי האי קרים, ושמה של העיר הוסב למריופול.
נוסף על מריופול, הוקמו יישובים ששמם היה יקטרינוסלב, חרסון, נובונוגאיסק וניקולייב.
במהלך המאה ה-19, רוב האוכלוסייה הייתה אוקראינית.
האזור נותר חלק מהאימפריה הרוסית עד להתמוטטותה בעקבות מהפכת פברואר הרוסית בתחילת מרץ 1917, ולאחר מכן הפך לחלק מהרפובליקה הרוסית קצרת-הימים.
בשנת 1918, היא נכללה במידה רבה בשטחי המדינה האוקראינית והרפובליקה העממית של אוקראינה באותו הזמן.
באזור ניסו גם גורמים מסוימים ליצור חברה אנרכיסטית, במאכנובשצ'ינה.
בשנים 1918–1920, היא הייתה, בהיקפים שונים, בשליטת ממשלות התנועה הלבנה האנטי-בולשביקית של דרום רוסיה שתבוסתם סימנה את השליטה הסובייטית על השטח, שהפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, בתוך ברית המועצות בשנת 1922.
נובי אורנגוי היא עיר במחוז האוטונומי ימאלו-ננץ שברוסיה.
זוהי היא העיר הראשונה בגודלה במחוז, אחת הערים האזוריות הרוסיות הבודדות שעוברות את המרכז האדמיניסטרטיבי של סובייקט בפדרציה הרוסית (במקרה זה, סלחרד) הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת פיתוח תעשייתי.
העיר נוסדה במהלך פיתוח הנפט של טיומן, והיא שוכנת על גדות נהר אבויאחה, יובל של נהר פור , 579 ק"מ מזרחית לסלחרד.
אוכלוסיית העיר דה יורה מונה 118,115 אנשים (נכון לשנת 2021).
כמרכז הייצור של אזור הגז הגדול ביותר, נובי אורנגוי היא "בירת הגז" הבלתי רשמית של רוסיה.
נובופולטבקה הייתה מושבה חקלאית יהודית בדרום אוקראינה.
ב-10 בספטמבר 1941, הושמדה האוכלוסייה היהודית במושבה על ידי הנאצים.
נובופולטבקה נוסדה בשנת 1859 על ידי מהגרים יהודים מקורלנד.
בשנת 1882 היו במושבה 97 משפחות יהודיות.
באותה שנה מונה אברהם זוסמן למורה ומנהל בית ספר חקלאי במושבה.
בשנת 1897 נמנו במושבה 1,959 יהודים שהיוו כ-90% מהתושבים.
בשנת 1903 יסדה יק"א בית ספר חקלאי במושבה, שהכניסה למושב גיוון במשק החקלאי, ובמיוחד נטיעת כרמי יין שהיו רווחיים מאוד.
בשנת 1913 היו במושבה 429 משפחות, 350 משפחות יהודיות עובדות אדמה, 75 משפחות יהודיות המתפרנסות ממסחר ו-4 משפחות גרמניות עובדות אדמה, שהובאו למקום על ידי השלטונות הרוסיים להדריך אותם בשיטות חקלאיות מתקדמות.
השטח החקלאי של המושבה היה כ-44,000 דונם.
"האוויר במושבה טוב ונעים, הרחובות רחבים ונטועים עצים רבים ורעננים.
המסחר במושבה הזאת לא התפתח ...
אף כי התחנה של מסלת הברזל היא רק כחצי ווירסטה מהמושבה ומסביב יש כפרים ומושבות רבים.
יש בה גם חברה לחסכון והלואה שנוסדה לפני שש שנים, המונה עתה 350 חברים.
המצב הרוחני של המושבה הוא כשפל המדרגה, אין שם כל חיים צבוריים ולאומיים.
ומלבד החברה "עזרת עניים" שנוסדה ונתאשרה לפגי חמשה ירחים אין שום מוסד של צדקה במושבה.
יש פה 9 חדרים וכלם הס מהטפוס היותר ישן.
לפני אחת עשרה שנה התעוררו איזו צעירים איגטליגנטיים ויסדו ביבליוטיקה ובית מקרא צבורי, שיש בהם עד עתה כאלפים ספרים, מהם כארבע מאות ספרים עבריים, וכמאתים ספרים ז'רגוניים.
ספרות לילדים כמעט שאינה כלל בבית העקד."
במחצית השנייה של 1919 בוצע פוגרום בתושבי המושבה על ידי פלוגת קוזקים.
על פי אתר יד ושם בפוגרום נהרגו בין 120–130 תושבים.
"בסוף אוקטובר נכנסו פתאם למושבה 60 קוזקים שדרשו כי כל הצעירים יתאספו מיד.
בזמן האחרון סבלו האכרים היהודים.
הרבה מחבורות מעין אלו ולכן הם שלחו משלחת ונסו להפדות בכסף, אולם הללו סרבו.
אחדים מהקוזקים התחילו להטף אז את הצעירים ולסחבם למגדל העיר.
והשאר יצאו והתחילו להרג ולאנוס את הנשים.
בעת הפוגרום, הסתדרו צעירי המושבה להגנה עצמית, נלחמו בקוזקים ויגרשום.
כעבור ימים אחדים התנפלו מאות אחדות קוזקים על המושבה במקלעים והתחילו בטבח נורא.
הם הביאו מנובובוג רכבת מזוינת וירו במושבה ואז התפרצו לתוך המושבה בפקודת המפקד, שלא לירות אלא לטבוח את כלם, לשחטם ממש.
יותר מ־100 אכרים נהרגו במלהמה זו שארכה ימים אחדים.
הרוצחים החריבו את כל המושבה.
הנזק עולה ליותר ממילירד רובל.
מהפוגרומים נשארו 185 יתומים בלי אב ואם.
בעיתון העברי דווח על הפוגרום:
"פונרום נורא, שנערך באוקטובר בנובופולטבה, מושבה עברית בפלך חרסון, על־ידי ששים קוזקים מצבאות דניקין.
מתחלה פגשו הקוזקיס חתנגדות חזקה מצד בני־המושבה, שהגינו על נפשם בגבורה במשך שמונה ימים ולא נתנו לפורעים להיכנס אל המושבה.
אולם לבסוף נצחו הקוזקים את היהודים והתפרצו אל המושבה, שדדו את כל בתי היהודים והרגו בהם מאה ארבעים וששה איש.
מאה ושמונים ושנים ילד נתיתמו.
הנזק עולה עד מיליארד רובל."
בתחילת שנות ה-20 מתו כ-200 מתושבי המושבה ברעב.
המושבה שוקמה בשנות ה-20 בסיוע יק"א והג'וינט.
בשנת 1925 נרצח ראש המושבה.
בשנת 1926 נמנו במושבה 1,877 יהודים שהיוו כ-86% מתושבי המקום.
במסגרת הקולקטיביזציה בברית המועצות, הוקמו בנובופולטבקה בסוף שנות ה-20, קולחוז יהודי שנקרא על שם קורבנות הפוגרום, וקולחוז רב לאומי שנקרא על שם מיכאל קלינין.
בשנות ה-20 וה-30 היה במושבה בית ספר יידי של שבע שנות לימוד, שני בתי יתומים, ספרייה עם ספרים בעברית, יידיש ורוסית, תיאטרון, בית חולים ובית מרקחת.
בית הספר החקלאי הוסב בשנת 1925 למכללה חקלאית ובהמשך נקראה על שם סטלין.
בראשית שנות ה-30 עבר בית הספר החקלאי לאודסה.
בשנת 1965 הוקם בנובופולטבקה אתר זיכרון לקרבנות השואה, בכספי ילידי המקום שנאסף ממקומות שונים בברית המועצות.
ב-10 בספטמבר 1941, נכנס האייזנצגרופן D, שכלל בערך 600 איש, ביחד עם ז'נדרמים (כוח צבאי העוסק בשיטור באוכלוסייה אזרחית) למושבה.
משפחות ניסו להתפנות מבעוד מועד, אך רבים סירבו לעזוב את בתיהם.
הם לא יכלו להאמין שעם מתורבת יכול לגרום לרצח עם, של כל עם, כולל היהודים.
הם אמרו שלא עשו שום דבר רע לגרמנים.
במלחמה לחמו 227 תושבי המושבה, ומתוכם 78 מתו.
תחילה, הגרמנים עסקו ברישום היהודים.
ליהודים נמסר כי הרישום נעשה לצורך יישובם מחדש במזרח, או, למעבר למחנות עבודה.
לאחר מכן, נעלו הגרמנים את היהודים בבניין, שלפני המלחמה שימש כבניין משרדים של אגודה כלשהי.
את הגברים הפרידו לצד אחד של הבניין, ואת הנשים והילדים לצד השני.
לאחר שהוחזקו בבניין זמן קצר, הגרמנים הביאו משאיות והתחילו להעמיס את היהודים עליהן.
היהודים נלקחו לשדה תעופה מצפון לכפר.
שם, נאלצו היהודים להתפשט כליל.
תכשיטים, טבעות, צמידים, עגילים ושאר דברי ערך נרשמו, הוחרמו והועברו ברכבות לברלין, למעט שעונים, שחולקו לחיילים ולשוטרים הגרמנים.
היהודים הועמדו בקצה של שתי תעלות (ששימשו לאכסון מכלי דלק, או, לפי מקור אחר, כתעלות נגד טנקים) ונורו למוות.
אלה שנותרו בחיים נאלצו לכסות את התעלות בעפר, ואז הם הוצאו להורג.
בתעלות אלו נורו למוות 864 יהודי נובופולטבקה.
הצבא האדום שחרר את המושבה ב-8 במרץ 1944.
נובי סאד (בסרבית קירילית: Нови Сад; בסרבית לטינית: Novi Sad; בהונגרית: Újvidék) היא העיר השנייה בגודלה בסרביה, בירת הפרובינציה וויבודינה, ומרכז מסחרי, תעשייתי ותרבותי חשוב במדינה.
העיר נוסדה ב-1694, בתקופה שבה נשלט האזור על ידי ההבסבורגים.
מייסדיה היו סרבים, שכנוצרים אורתודוקסים אסר עליהם החוק להקים בתים בעיר הסמוכה פטרוורדין.
השם נובי סאד (שמשמעו 'נטיעה חדשה') ניתן לה רשמית ב-1748, בצו שנתן לה מעמד של עיר מלכותית חופשית.
במשך חלק נכבד מן המאות ה-18 וה-19 הייתה נובי סאד היישוב שבו האוכלוסייה הסרבית הגדולה ביותר, ומרכז של התרבות, השפה והפוליטיקה הסרביות - זאת בתקופה שבה עדיין לא קמה מדינה סרבית עצמאית.
בשל מרכזיותה כונתה העיר "אתונה הסרבית".
במהלך מהפכת 1848 הייתה העיר חלק ממחוז אוטונומי סרבי קצר ימים.
ב-1849 תפס הצבא ההונגרי עמדות בביצורים סביב העיר, הפגיז אותה בתותחים והחריבה.
מספר התושבים פחת מ-17,000 בקירוב במפקד מ-1843 לכ-7000 במפקד מ-1850. אחרי יצירת האימפריה הדואלית של אוסטריה-הונגריה ב-1867, נכלל האזור בממלכת הונגריה, וההונגרים נקטו מדיניות של מדיאריזציה, כלומר דחיקתם של הסרבים וביסוס ההונגרים בעיר ובסביבותיה.
כתוצאה מכך נעשתה העיר מעיר שרובה סרבי לעיר מעורבת.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה העיר ליוגוסלביה.
ב-1941 פלשו מדינות הציר ליוגוסלביה.
צפון יוגוסלביה ובכלל זה נובי סאד סופחו להונגריה, שטבחה וגירשה כ-5,000 מתושבי העיר, יהודים וסרבים.
בפשיטה אחת של המשטרה ההונגרית, ב-1942, נרצחו 1246 אזרחים ובהם 800 יהודים וגופותיהם הושלכו אל נהר הדנובה הקפוא.
הפרטיזנים היוגוסלבים שחררו את העיר ב-1944, ולאחר המלחמה נכללה שוב ביוגוסלביה, כבירת המחוז האוטונומי של וויבודינה בתוך הרפובליקה של סרביה.
אוכלוסיית העיר גדלה משמעותית בעשורים שלאחר המלחמה, כאשר תושבים רבים נהרו אליה מן האזור הכפרי, ושכונות מגורים מודרניות נבנו בשדות וביערות שסביב העיר הישנה.
בשנות התשעים של המאה ה-20 קלטה העיר כ-27,500 פליטים סרבים, שנמלטו מבוסניה והרצגובינה ומקרואטיה .
במתקפה האווירית של נאט"ו, במהלך מלחמת קוסובו ב-1999, הופצצה העיר ונהרסו שלושת הגשרים מעל הדנובה (ובהם גשר החירות), תשתית המים והחשמל.
אזורי מגורים הופצצו בפצצות מצרר ובית הזיקוק לנפט הופצץ מדי יום, הפצצות שגרמו נזק אקולוגי נרחב.
העיר ממוקמת על גדות הדנובה, חלק ממנה נמצא בסמוך לתעלה המחברת את הדנובה עם נהר טיסה.
שטחה הכולל של העיר הוא 699 קמ"ר והשטח האורבני 129.4 קמ"ר.
גובהה של העיר מעל פני הים אינו עולה על 80 מטר.
האקלים הוא אקלים יבשתי מתון, עם ארבע עונות.
החורפים לרוב אינם קשים, והטמפרטורה יורדת מתחת לאפס במשך 22 ימים בממוצע.
מאפיין של האקלים המקומי הוא רוח עזה המכונה קוסאבה, שמביאה אוויר יבש וקר מן הקרפטים, ונושבת בעיקר בסתיו ובחורף.
נובי סאד היא עיר מרכז אירופית טיפוסית.
במרכז העיר שולטת האדריכלות של המאה ה-19, שכן העיר חרבה כמעט כליל בידי ההונגרים בעקבות מהפכת 1848. בתקופה הסוציאליסטית נבנו שיכונים, עם רחובות רחבים ובתים בני מספר קומות.
עם זאת, בנייני ענק כמעט שלא נבנו ועל פי רוב הבתים החדשים הם בני 3–6 קומות.
מספר שדרות רחבות, שנבנו החל משנות השישים, יוצרות רשת מלבנית, שתוחמת את מרכז העיר ההיסטורי.
בצורה זו התאפשרה הרחבה ניכרת של העיר, מבלי שייגרמו פקקי תנועה משמעותיים.
העיר נובי סאד נחלקת לשלושה חלקים - נובי סאד גופא, בגדה השמאלית של הדנובה (החלק הגדול ביותר), פטרוורדין (Петроварадин) וסרמסקה קאמינצה (Сремска Каменица) בגדה הימנית.
ברצף המטרופוליני כלולים 13 יישובים הצמודים לעיר עצמה, מהם אחד, פוּטוֹג, במעמד של עיירה והשאר במעמד רשמי של יישובים כפריים.
במפקד מ-2002 מנתה אוכלוסיית העיר עצמה 216,000 תושבים, ויחד עם יישובים סמוכים מנתה כ-299,000 תושבים.
רוב התושבים (75.5% במפקד מ-2002) סיווגו עצמם במפקד כסרבים.
ההונגרים מנו כ-5.2%, ומיעוטים נוספים כוללים סלובקים, קרואטים, ועמים דרום סלאביים אחרים.
נובי סאד היא העיר המרכזית בוויבודינה, האזור החקלאי הפורה ביותר בסרביה.
היא אחד מן המרכזים הכלכליים והתרבותיים הגדולים ביוגוסלביה לשעבר.
בשנות התשעים סבלה הכלכלה בנובי סאד, כמו בשאר סרביה, מן הסנקציות שהוטלו על יוגוסלביה ומן האינפלציה הגבוהה.
כתוצאה מן האמברגו ומניהול לקוי קרסו המפעלים הגדולים בעיר, מלבד בית הזיקוק לנפט.
הכלכלה בעיר השתפרה מאז ונמצאת בצמיחה מאז 2001, תוך מעבר מהתבססות על תעשייה להתמקדות בשירותים.
העיר היא מקום מושבם של מספר רב של בנקים, חברת הביטוח השנייה בגודלה בסרביה, חברת הדלק הלאומית ושוק החיטה.
במאה ה-19 הייתה נובי סאד מרכז חיי התרבות הסרביים, וכמעט כל יוצר סרבי חשוב פעל בה.
המכון לחקר התרבות הסרבית עבר אליה מבודפשט ב-1864, והתיאטרון הסרבי הלאומי, התיאטרון המקצועי הראשון בארצות הסלאבים הדרומיים, נוסד בה ב-1861.
נובי סאד היא המרכז התרבותי השני בחשיבותו, אחרי בלגרד, ומתקיימים בה אירועי תרבות ופסטיבלים רבים.
מאז 2000 מתקיים בה מדי קיץ פסטיבל EXIT, פסטיבל המוזיקה הגדול בסרביה ובאזור.
נובי סאד מהווה ציר מרכזי ברבות מיצירות הסופר אלכסנדר טישמה, שחי בעיר, ובהן "ספר על בלאם".
ככל הנראה התיישבו יהודים מבלגרד באזור נובי סאד של ימינו במאה ה-16. בראשית המאה ה-18 ידוע על שלוש משפחות יהודיות שחיו בעיר.
יש עדויות לקיומם של בית כנסת ובית קברות ב-1717. "חברה קדישא" נוסדה ב-1729 ובית הספר היהודי הראשון ב-1802. בחציה השני של המאה ה-19 משכה הקהילה מהגרים רבים, בעיקר מן הקהילות הקטנות יותר של אזור הבאצ'קה, מערב וויבודינה.
רמת ארגונה ויכולותיה הכלכליות התפתחו.
בראשית המאה ה-20 החלה הקהילה, שמנתה אז כ-2,000 איש, מתוך אוכלוסייה כללית של 60,000 תושבים, בפרויקט שאפתני של הקמת בית הכנסת נובי סאד גדול ומפואר, בית הכנסת החמישי שהוקם בעיר.
הבנייה החלה ב-1905 והסתיימה ב-1909, והמבנה, שתוכנן בידי ליפוט (לאופולד) באומהורן היה לאחד מסימני ההיכר של העיר.
באותה תקופה, שבה השתייכה נובי סאד להונגריה, אימצה הקהילה זהות הונגרית, ובמחלוקת שחלה ביהדות הונגריה בין אורתודוקסים לנאולוגים (זרם שקרא לחידושים מתונים במנהגי הדת והקהילה, ברוח הזמן) נטתה לכיוונם של הנאולוגים.
הדבר השתקף בעיצובו של בית הכנסת, השואב השראה מכנסיות מפוארות ומה"אדריכלות הנאו-מורית", עם סדרי תפילה שכללו נגינת עוגב.
לצדו של בית הכנסת הוקמו מבנה קהילתי ובית ספר תיכון.
בין מלחמות העולם התקיימו חיי קהילה תוססים.
הקהילה הפעילה בית ספר, בית אבות, מועדוני ספורט ומרכז תרבות.
פעלו בה ארגונים ציונים ויצאו לאור עיתונים יהודים.
עם הכיבוש ההונגרי ב-1941 מנתה האוכלוסייה היהודית כ-4,100 נפש מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-80,000 נפש.
הקהילה הושמדה במספר שלבים, על ידי ההונגרים ואחר כך על ידי הגרמנים.
תחילה פתחו ההונגרים בגל של מעצרים אקראיים, עינויים ורצח של יהודים בודדים.
תקריות בין כוחות פרטיזנים לחיילים הונגרים וגרמנים בדצמבר 1941 וינואר 1942 שימשו תירוץ לביצועה של הראזייה באזור.
עוצר מלא הוטל על העיר.
חיילים ושוטרים הונגרים עברו בין בתי היהודים והסרבים, בזזו אותם, עצרו ורצחו עשרות מיושביהם.
בלילה השלישי למבצע ביימו הז'נדרמים ההונגרים תקרית אלימה, ששימשה עילה לטבח המוני שיטתי.
מאות יהודים וסרבים הוצעדו אל גדת הדנובה, שם סודרו בשורות ונורו למוות.
הטבח עורר מחאות בחוגים הונגרים והופסק בהוראה מבודפשט, אך ההתעמרות ביהודי העיר נמשכה.
כל הגברים גויסו לפלוגות עבודה בהונגריה ואחר כך בחזית המזרחית.
השלב האחרון של ההשמדה החל במרץ 1944, עם כניסתם של כוחות גרמניה הנאצית לעיר.
בסיוע ההונגרים אספו הגרמנים את כל היהודים שנותרו בעיר ועד חודש מאי שולחו כולם לאושוויץ.
שרידי הרכוש הפרטי והקהילתי הוחרמו.
כ-1,200 מיהודי נובי סאד שרדו בשואה.
כמה יהודים שרדו הודות לעזרתו של רומן אריך פטשה שהיה חייל בחיל מצב בעיר.
החיים היהודיים בעיר התחדשו בזעיר אנפין לאחר המלחמה.
בית הכנסת, שנבזז אך לא ניזוק, נחנך מחדש ושימש מרכז לפעילויות הסיוע של הג'וינט.
הגירתם של מרבית היהודים בשנות החמישים דלדלה את הקהילה.
בית הכנסת משמש כיום כאולם להופעות מוזיקה, אך הקהילה מתפללת בו בחגים.
כיום מונה הקהילה כ-400 יהודים.
יוסף (טומי) לפיד, לשעבר שר המשפטים, הוא יליד נובי סאד.
בספר "זכרונות אחרי מותי", שנכתב על ידי בנו, יאיר לפיד, ניתן למצוא פרטים אודות חיי המשפחה בעיר בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובזמן המלחמה.
במרץ 2011 נקרא רחוב בעיר על שמו של לפיד.
ב-22 בינואר 2009 כיבדה מועצת העיר את צייד הנאצים אפרים זורוף באזרחות כבוד של העיר, על חלקו בחשיפת פושע המלחמה שנדור קפירו, שהיה מעורב ברצח מאות יהודים וסרבים בעיר בזמן השואה.
נוביה (ב: Nobīn) הוא חבל ארץ היסטורי בצפון אפריקה, לאורך עמק הנילוס (היאור - כשמו המקראי) מאסואן, שבמצרים בצפון עד לח'רטום שבסודאן בדרום.
החבל הוא רצועה צרה המשתרעת לאורך של כ-500 קילומטרים.
מקור השם נוביה ככל הנראה מהמילה המצרית "נְבֻּוּ" (neb.w) שמשמעותה זהב, שכן המצרים כרו את רוב הזהב באזור זה.
מאז המאה ה-20 נמצא אזור נוביה תחת שליטתן של סודאן ומצרים.
שפות נוביות מדוברות בסודאן ודרום מצרים וכן בהרי נובה שבדרום סודאן ובדרפור.
הנובים פיתחו זהות משותפת, אשר הוללה בשירה, רומנים, מוזיקה וסיפורת.
לאחר בניית סכר אסואן במחצית השנייה של המאה ה-20, כוסה חלק ניכר מהחבל במי אגם נאצר.
בשנת 2575 לפנה"ס פלש פרעה סנפרו לנוביה וביסס שם עמדות מצריות באזור בשם בוהן, מערבית ליאור, זאת על מנת לכרות מינרלים באזור.
במהלך השושלת השישית (2345–2181 לפנה"ס), החלו המושלים המצרים של אסואן בסחר ארוך טווח, לעיתים בשילוב עם פשיטות צבאיות, עד שבשלב מסוים מובילים בקהילה הנובית התאחדו, דבר שסיכן את הכרייה המצרית.
בתוך כך, התיישבה אוכלוסייה חדשה בוואוואט (Wawat), בעוד שהקבוצה הידועה עד היום בשם קרמה כבשה את ממלכת כוש.
במהלך תקופת הביניים הזו התפרנסו נוביים רבים כשכירי חרב במצרים.
כאשר סנוסרת הראשון מהשושלת השתים עשרה המצרית פלש לנוביה בשנת 1915 לפנה"ס, הוא קרא לאזור הדרומי כוש.
בסופו של דבר השתחררה ממלכת כוש מהשלטון המצרי במהלך השושלת השלוש עשרה (1803–1649 לפנה"ס).
עד 1650 לפנה"ס, הגיעו כוחות הממלכה עד לצפון אסואן.
הפלישה כללה שלל רב שנלקח בחזרה לבירת כוש, קרמה.
בין השנים 1514-1493 לפנה"ס כבש פרעה אמנחותפ הראשון את קרמה והחריב את ממלכת כוש.
בנוביה, החל קולוניאליזם מצרי והמשנה למלך כוש היה אחראי מטעם מצרים.
המשאב העיקרי אותו ניצלו המצרים היה זהב, אך כוש סיפקה גם כמויות נכבדות של מתכות יקרות אחרות.
לאחר שמלך מצרים באותה תקופה, חריחור , תפס שליטה במצרים העליונה, התפצלה נוביה ממצרים למרות מלחמה קשה שהתחילו התבאנים.
בשנת 800 לפנה"ס, החלה ממלכה חדשה באזור כוש.
תחת מנהיגה, תושביה החלו לעבוד ולשרת את מצרים ותרבותה.
המנהיג, פ-ענח'י, פלש למצרים התחתונה בשנת 730 לפני הספירה.
בשל העובדה שבשלב זה האוכלוסייה התפללה לאמון (לו סוגדים המצרים), הם נחשבו למצרים מדרג נמוך יותר, נחותים.
בשנת 715 לפנה"ס, מלך כוש, שַׁבַּכַּה כבש את כל מצרים ועצר את השושלות המצריות ששלטו בתקופה ההיא.
בשנת 592 לפנה"ס, בשל מריבות רבות, משלחת מצרית נשלחה לבירת כוש, נפאטה.
הבירה הועברה אז לעיר מרואה בה הממלכה המשיכה להתקיים עוד 900 שנים.
בשנת 23 לפנה"ס הצבא הרומי החריב את נפאטה.
עד המאה שלישית לספירה נהרסה התרבות המרואטית (מלשון העיר מרו) בדרום נוביה.
התרבות המרואטית המשיכה תחת השם נובטי (Nobatia), שהחליפה את הממלכה הצפונית של נפאטה.
בערך בשנת 540 לספירה, דתם של תושבי נובטי הומרה לנצרות.
הממלכות הנוביות הנוצריות, שהתקיימו שנים רבות, הגיעו לשיא פריחתן במהלך המאה ה-9 וה-10. בשנת 640, הממלכות הותקפו על ידי פלישות מוסלמיות שהובילו לכיבושה של חלק נרחב ממצרים.
פלישות אלה, בשילוב עם ניתוק בין נוביה הנוצרית מאתיופיה הנוצרית שהתרחש במאה ה-8 איימו על הממלכות הנוצריות.
גורמים אלה הובילו לכך שנובאטיה ומקורביה התאגדו לממלכה בשם דונקולה (Donkula).
בשל התאסלמותה של מצרים מצפון, התרחשו פלישות איסלמיות לדונקולה (Donkula) בשנת 642 ושוב בשנת 652 אך פלישות אלה נהדפו.
על אף שהעיר דונקולה הייתה תחת מצור, ולמרות שהקתדרלה בדונקולה (Donkula) נהרסה, נראה כי הצלחתם של הערבים בניסיון לכבוש את הממלכות הנוביות לא נחלה הצלחה כשם שכבשו את שכנותיהן בצפון.
הערבים נטשו את עמדותיהם וויתרו על תוכניותיהם לאסלם את נוביה בכוח הזרוע.
ועדיין בשל הימצאותה סביב מדינות מוסלמיות, הכמרים הפסיקו להגיע לנוביה, והכנסייה הנובית הפכה למבודדת מן העולם הנוצרי.
בעקבות כך, השפעת התרבות הערבית והאסלאם גדלה, וההגירה הערבית לאזור לא נעצרה ואף התרחבה, אלה, גרמו לערכי האסלאם להיטמע בתושבי הארץ.
כרבע משטחה של נוביה נמצא בימינו במצרים, מאסואן ודרומה, והשאר בסודאן, עד לח'רטום.
המדבר הנובי גובל במדבר לוב ובמדבר סהרה.
האקלים בנוביה הוא אקלים מדברי (צחיח), כמות הגשמים במקום מועטה עד מאוד ואחוזי קרינת השמש בו גבוהים.
האזור הנמצא במורד הנילוס (היאור בשפה מקראית) מכונה "נוביה התחתונה", והאזור שבמעלה הנהר "נוביה העליונה".
נוביה התחתונה נקראה בעבר גם "המסדרון לאפריקה".
התפתחות התרבות העתיקה של הנוביים הושפעה מהגאוגרפיה, כאשר בנוביה התחתונה היה מגע וחילופי תרבות בין הנוביים, המצרים, היוונים, האשורים, הרומאים והערבים.
במאה ה-8 לפנה"ס, התרבות הנובית הושפעה רבות מן התרבות המצרית.
המלכים הנוביים היו מלומדים אדוקים, פטרונים של האומנויות, תמכו בהעתקת כתבים מצרים קדמונים ואף החזירו מקצועות תרבותיים מצריים.
מאוחר יותר, ההיפרדות ממצרים גרמה לתרבות הנובית להתרחב והיא הושפעה רבות מתרבויות אפריקה.
ממלכת מרואה נהייתה מרכז של כוח עובד של נוביה, וקשרים מסחריים עם אפריקה מדרום סהרה השיגו השפעה גדולה יותר.
נוביה היא אחד המקומות הראשונים בהם נמצאו שרידים של קדרות בהיסטוריה.
הכדים הגדולים היו מעשה ידי אדם בעלי דפנות דקות, בהתחלה קושטו על ידי קווים גליים אשר יוצרו על ידי לחיצה ומשיכה של כלים למשל על ידי שדרה של דג, כאשר דוגמאות מאוחרות יותר הושתתו על תבנית של נקודות.
הנוביים עיצבו את חלק מהכדים הכי ישנים המוכרים כיום ביבשת אפריקה.
משכילים כיום מציעים שהנוביים עסקו בקדרות כבר מאז המילניום החמישי לפני הספירה, הרבה לפני שפיתחו את החקלאות.
הנובייאינים השתדלו לייחד את עצמם בתור קדרים, אשר יצרו חלק מכלי הקרמיקה הכי אסתטיים בתהליך מתקדם טכנולוגית יחסית לתקופה.
המשקל המצטבר של החרסים, שברי החמר, הקדרות והכלים שנמצאו בכל מקום מעיד על כך שבאותה תקופה היה ייצור אקטיבי של כלים (כדים, קערות, צלחות).
למרות שהיו רבים, השברים שנחקרו מעידים על כך שרפרטואר הצורות שאותו הנובייאינים הצטיינו לייצר היה יחסית מוגבל- הכיל בעיקר צלוחיות וכלים שטוחים.
בהמשך, בתקופה הנאוליתית, הנוביים הקצו סוגים מסוימים של כלים לפעולות ספציפיות.
היו כלים אשר הוקצו להיות צלחות וקערות רק לשם אכילה ושתייה.
כלים בצורת פעמון, בעלי קצוות ראוותנים שהולכים ומצטמצמים לתחתיות בצורת דמעה, תוכננו להיות מוחזקים ביד אך גם יכלו לעמוד זקוף בצורה עצמונית, שומשו רק בהלוויות ובבתי קברות.
נמצאו פסלונים של נשים, בדרך כלל מחמר שרוף או, לעיתים נדירות, מאבן חול.
פסלונים אלו עוצבו בצורה מאוד מופשטת, כך שהמגדר שלהם עמום.
בפסלונים, שנמצאו וכיום מוצגים במוזיאון, אזור האגן עוצב בצורה עגולה ואזור הרגליים הושמט, כך שאם מטים את הפסל ב-90 מעלות הוא מזכיר מאוד את איבר המין הגברי, מה שמציע שהפסלון עוצב בצורה אנדרוגינית.
במקרים נדירים, שיניים של היפופוטמים שומשו ליצירת קופסאות קוסמטיות, אשר התאימו לצורות מאוד מוקדמות של תכשיטים נוביים שיוצרו מאבנים, שנהב, עצמות וצדפים.
צורות אלו כללו צמידים, שרשראות חרוזים, תליונים ואף עגילים.
בגלל האופי המוגבל של הראיות הארכאולוגיות, אנו לא יודעים באופן שלם על צורת הלבוש של הנוביים בתקופה הקדומה.