tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשפעה המערבית והלחצים על מאזני הכוח הפנימיים, שנמצאו ממילא בהתמוטטות עקב עליית המרונים.
כאשר התמוטט שלטונו של בשיר ב־1840, יחד עם השלטון המצרי, שוב עלתה על הפרק שאלת הר הלבנון.
מ־1840 עד 1860, ניטשה מלחמת האזרחים הגדולה הראשונה של הר הלבנון, כאשר השיחים הפיאודלים הדרוזיים נאבקים נואשות לשמירת מעמדם מול עדה מרונית בעלת עדיפות מספרית, הנהנית מסיוע מערבי ובעלת יומרות תרבותיות ופוליטיות.
במלחמה זאת ניצחו הדרוזים מבחינה צבאית ותומכיהם הערבים והטורקים, אבל המרונים ניצחו פוליטית.
כגודל התבוסה הצבאית, כן נוצר אינטרס, בעיקר אצל צרפת הקתולית, להתערב למען המרונים.
כוחות צרפתיים נחתו בביירות ב־1860 ושמו קץ להרג ההמוני והטיהור האתני במרונים ולאחר מכן בנוצרים אחרים באזור.
לאחר מכן הואצה השגת הסדר פוליטי חדש בלבנון (בשיתוף מעצמות אירופיות אחרות), ששיקף הפעם את מעמדם הדומיננטי של המרונים בהר הלבנון.
האוטונומיה של המרונים בהר הלבנון קידמה את התפתחות האזור בהשוואה לאזורים אחרים במזרח התיכון.
בשנות הטבח עזרו היהודים לחלק מהמרונים שהסתתרו אצלם בביירות.
הפטריארך הארמי מרוני הודה לראש קהילת יהודי ביירות על פועלם וסיועם בשנת 1937.
בעקבות התמוטטות הפיאודליזם שיעור יודעי קרוא וכתוב בעדה היה גבוה.
כבר בסוף המאה ה־19 ניכרה השפעה אירופית־נוצרית חזקה ביותר, שתרמה לפיתוח מערכת חינוך לעילית כמו גם לשכבות החלשות.
באמצע המאה ה־19 עזרו המרונים לרנסאנס הערבי ועזרו בפיתוח השפה הערבית במקום לפתח את שפתם הארמית דבר שהיסטוריונים מרונים מחשיבים כטעות הדומה לטעות של הקמת לבנון הגדולה.
בעקבות חשש לטיהור אתני בתקופה העותמאנית ולחץ ערבי אסלאמי סביבתי כולל טבח המרונים הגדול ב־1860, ויתרו המרונים על שפת האם הארמית ולאומיותם, למען אג'נדה פאן־ערבית זרה, על מנת להתקרב ולהיות מקובלים על המרחב הערבי הסובב אותם.
בשנים 1860–1914 התעצבה תודעתם של המרונים.
לאחר קשיים, הפך ההר לטריטוריה כמעט בלעדית של המרונים.
ייתכן שהדבר מסביר, במידה מסוימת, את נחישותם של המרונים להיצמד לשלטונם בלבנון, כפי שהדבר בא לידי ביטוי במאה ה־20.
בשעה שחלק מן המרונים נהנו מן היציבות, חלק אחר, שעייפו מן האלימות, בחרו להגר: מיעוטם למצרים, ורובם לצפון אמריקה ולדרום אמריקה.
מעל ל־300 אלף איש עזבו את הלבנט עד מלחמת העולם הראשונה, רובם נוצרים.
על אף קשיי ההגירה, נחשבת כיום הקהילה הנוצרית הלבנונית למבוססת ולמשגשגת, כאשר יש יותר מרונים בארצות הברית ובדרום־אמריקה, בברזיל, במקסיקו, במערב־אפריקה ובאוסטרליה מאשר בלבנון עצמה.
כמה מהלבנונים רכשו שם בינלאומי: המשורר ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (1931 – 1883), הזמרת פיירוז, לוחם זכויות הצרכנים רלף ניידר, איש העסקים קרלוס סלים, אליאס ג'יימס ח'ורי חתן פרס נובל לכימיה, פיטר מדאוור זכה בפרס נובל לרפואה, מייקל דבייקי אחד מחלוצי ניתוחי לב ואחרים.
ההגירה איפשרה לעדה המרונית מסלול התפתחות חליפי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב־1914, בא הקץ להסדר האוטונומי של הר הלבנון, שכן האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז, גרמניה ואוסטרו־הונגריה, במלחמתן נגד מדינות ההסכמה, וביטלה הסדר שהושג בתיווכן של מעצמות מערב.
השנים 1914–1918 היו קשות למזרח התיכון וללבנון ככלל ועל אחת וכמה להר הלבנון בפרט.
בתקופה זאת רעב המוני, מכת ארבה ושלוש שנים רצופות של בצורת, גרמו אסון דמוגרפי שהותיר את רישומו בעדה המרונית.
רבבות מתו ברעב ורבבות היגרו מלבנון אל מעבר לים.
אולם אלה שנשארו בהר הלבנון היו נחושים בהחלטתם להיצמד לאדמתם ולהפיק את מרב התועלת מהשינויים הפוליטיים באזור, בעקבות מלחמת־העולם הראשונה.
השינוי הגדול ביותר שהביאה מלחמת־העולם הראשונה למרונים היה הענקת המנדט על סוריה ועל לבנון לצרפת הקתולית, שהיטיבה עימם ואשר רבים מהם דיברו בשפתה והתחנכו במוסדות החינוך שהקימה.
בידי המרונים שוב היה סיכוי לשחזר את מצבם בשנים 1861–1914, בתוספת מעצמה פטרונית.
תפיסת המרונים התבססה על שתי הנחות יסוד שגויות:
כי המחויבות הצרפתית כלפיהם, כפי שהייתה קיימת ב־1920, היא עובדה שאינה ניתנת לשינוי.
הם סברו כי נגזר על צרפת להישאר עמם באזור במשך תקופה ארוכה ועליהם לנצל ככל האפשר את השותפות, כבר מראשיתה.
הנחה זאת הוכחה כבלתי־ריאלית, ככל שקרבו שנות ה־30 וה־40, שבעקבותיהן הסתלקה צרפת מהמזרח התיכון – והותירה את המרונים חשופים, לפחות חלקית, ללא הפטרון שכל־כך ייחלו לו.
כי ביכולתם לשלוט על אוכלוסיות בניגוד לרצונן.
היסטוריון לבנוני כינה את הקמת לבנון המודרנית ב־1920 "החטא הקדמון": אוכלוסיות ואזורים שלא היו מרונים כלל ואפילו לא בהכרח נוצריים סופחו להר הלבנון המרוני ונאלצו להקים מדינה שהייתה אמורה להיות נוחה לאינטרס המרוני, כדי לאפשר לאלה האחרונים להתפשט מעבר להר הלבנון ולהגדיל את כוחם הכלכלי והפוליטי.
אזור החוף, החל בטריפולי בצפון (עיר סונית גדולה), עבור בביירות (עיר שאינה מרונית) וכלה בצור ובצידון (ערים מוסלמיות – סוניות ושיעיות),
צפון לבנון, ממזרח לטריפולי (אזור סוני ונוצרי־אורתודוקסי).
בבת־אחת הפכו המרונים לעדה המהווה רק 30 אחוז מאוכלוסייתה של המדינה החדשה.
ב־1920 החל תהליך שבו נשמטה לבנון מאחיזתם של המרונים, דווקא כאשר נראה היה להם שאחיזתם בארץ שהם רואים בה את מולדתם, מתהדקת והולכת.
מ־1920 עד שנות ה־40, השפעתם של הצרפתים הייתה משמעותית.
האוכלוסייה המוסלמית, שלא חפצה בנוכחות הצרפתית והתנגדה לדומיננטיות המרונית, רוסנה על ידי הצרפתים.
בשנות ה־30 החלה להסתמן השלמה של גורמים מוסלמיים מסוימים עם קיומה הנפרד של לבנון.
אולם גם אלה הסכימו לקבל את הסטטוס־קוו החדש, בתנאי שהרוח שהקימה את לבנון הגדולה, לא תהיה דומיננטית עוד.
משמע, שאם נגזר עליהם לחיות במדינה שיש בה עליונות מסוימת של הנוצרים, על עליונות זאת להיות מוגדרת במערכת ממוסדת של הבנות בין הנוצרים לבין מי שאינם נוצרים, ואסור ללבנון להתנהל כהצגת־יחיד בניהולם של המרונים.
במקביל, התפתחו בקרב העדה המרונית אסכולות אחדות, כאשר כבר בשנות ה־20 וה־30 ברור היה לחלק מהמרונים, שייתכן כי הקמת "לבנון הגדולה" לא הייתה אלא מיקח־טעות.
בין הראשונים להודות בטעות היה אמיל אדה, אחד האדריכלים הבולטים ביותר של תוכנית "לבנון הגדולה", שהפך ב־1936 לנשיא לבנון משך תקופה מסוימת, ולמשפחתו נותר מעמד חשוב בפוליטיקה המרונית והלבנונית עד עצם הימים הללו.
מעיון בארכיונים החדשים שנפתחו לציבור עולה, כי אדה פעל אצל הצרפתים לתיקון הטעות, לחזרה ל"לבנון הקטנה", אולם היה זה מאוחר מדי.
בניגוד לעמדת אדה, שהיה ראש ממשלת לבנון, התפתחה אסכולה אחרת, שנושא דגלה בשנות ה־30 וה־40 היה השייח' בשארה אל־ח'ורי, מרוני בעל מעמד חשוב בהר הלבנון.
על־פי אסכולה זו, אין המרונים יכולים לשלוט לבדם על לבנון, בוודאי לא כפי שחזו בטעות ב־1920, ובוודאי לא כאשר לקראת סוף שנות ה־30 ובראשית שנות ה־40 נראה כי צרפת עומדת לסיים את תפקידה ההיסטורי בלבנון.
לפיכך, על המרונים להגיע להבנה עם האוכלוסייה המוסלמית שסביבם, שכן רק הבנה כזאת תאפשר לקיים את לבנון כמדינה נפרדת.
במילים אחרות, אמר השייח' בשארה אל־ח'ורי: "איננו יכולים להכות את העולם שמסביב, לכן כדאי לנו להצטרף אליו, בתנאים שישמרו על ייחודיותנו".
אסכולה נוספת, היא הפיניקיזם, אשר לזרם שאימץ אותה הודבק בשנות ה־30 הכינוי "פיניקים צעירים", טענה שלבנון מהווה ישות לאומית לא־ערבית נבדלת מסביבתה, בעלת מורשת משלה, המתייחסת לתקופה הפיניקית הקדומה.
זאת ועוד: לבנון היא רצף היסטורי אחד, שהחל לפני זמן רב לפני הופעת הערבים והאסלאם שהפריעו ללאומיות הלבנונית – "חול המדבר העכיר את מימיו הבהירים של הים" (חול המדבר הוא הכובשים הערבים מהמדבר, ומי הים מסמלים את הפיניקים הימאים).
לפיכך, על המרונים לשתף פעולה עם מיעוטים שכנים שיש להם תחושה של בדלנות אתנית (בכלל זה, התנועה הציונית), נגד העולם הסובב אותם, שאינו מקבלם.
הפיניקים הצעירים היו קבוצת אינטלקטואלים מצומצמת ובעלת השפעה.
הם עדיין קיימים, בשם זה או אחר, בימינו.
במקביל התפתחו בארצות במזרח־התיכון תנועות רעיוניות בעלות תפישת־עולם דומה לזאת של הפיניקים: הפרעונים במצרים, הכנענים ("עברים צעירים") בארץ־ישראל, והמפלגה הסורית הלאומית, בעלת התפישה הפאן־סורית בלבנט.
הן הזרם של אדה והן "הפיניקים" קיימו מגע רצוף עם התנועה הציונית בארץ־ישראל.
בין הקשרים הבולטים ניתן למנות את המגעים עם אדה וקשרים בין אליהו אילת, ויקטור יעקובסון, משה שרתוק, יוליוס סימון ואחרים מהסוכנות היהודית לשארל קורם ומקורבים אליו לצורך הקמת 'אגודת ארץ ישראל – לבנון' ובנייה משותפת של סכר חשמלי בנהר הליטני, לתועלת שתי המדינות.
תחת ההנהגה המרונית ובעידוד אדה, לבנון השתתפה בתערוכת יריד המזרח בתל אביב.
עוד בתחילת רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית גינה הפטריארך המרוני אנטון ערידה את אפליית ורדיפת היהודים.
בהתקרב סוף שנות ה־30 ובראשית שנות ה־40, במהלך שלטון וישי ולאחר מכן הכיבוש הבריטי בלבנון, התבלטה האסכולה של אל־ח'ורי, הדוגלת בדו־קיום עם האוכלוסייה המוסלמית בלבנון ובהתנערות מרוחה של "לבנון הגדולה", אף כי לא מגבולותיה, כפי שכבר עוצבו.
כל הזרמים המרונים בלבנון יצרו קשרים טובים עם ראשי היישוב היהודי בארץ ישראל והקהילות היהודיות בעולם מאז שנות השלושים.
דאגתם הייתה לשמור על קיומם וחירותם בארצם והם ניסו לחפש מיעוטים אחרים נוספים בסוריה ועיראק שיוכלו להיות בני בריתם כמשקל נגד לרוב הערבי באזור.
עדות לכך אפשר למצוא בארכיונים שונים בארץ שמעידים על תמיכת ארמים מרונים בזכות היהודית לבית לאומי ואף הברחה של יהודי אירופה וסוריה הנרדפים דרך לבנון אל עבר הגבול באמצעות מרונים שהתגוררו ביישובים בירעם וקלייעא.
הייתה אפילו יחידה צבאית מרונית, "גב"ס" – גיוס בלתי סדירים, לא לגמרי צה"לית אבל קיבלה הדרכה, נשק ופקודות מקציני צה"ל ופעלה מאחרוי קווי האויב להברחת יהודים.
הפטריארך הארמי מרוני ציין באחד הנאומים במהלך ביקורו בבית הכנסת בביירות: "היהודים הם לא רק אבותינו אלא גם אחינו, אבותיכם הם אבותינו, אנחנו בני אותו גזע ושפתנו הארמית ושפתכם העברית קרובות אחת לשנייה, אנו מתפללים שאלוהים יציל את היהודים מהרדיפות באירופה ובפלשתינה".
ארכיבישוף ביירות איגנאטיוס מובארכּ הוסיף וציין: "אני רוצה להבטיח לכם בני ישראל אשר גורשתם מאירופה ולא התקבלתם בפלשתינה שיש לנו ולכם מקום בלבנון ואנו פועלים אצל הרשויות (המנדט הצרפתי) להשגת מטרה זו.
הארכיון הציוני, במחקר שלו על הארמים מרונים, מגדיר אותם בפירוש כאוכלוסייה ארמית ששמרה על לאומיותה ודתיותה מאז הפלישה הערבית במאה השביעית ומציין שיש קווי דמיון בין שני המיעוטים שכנראה ימשיכו לתרום אחד לשני גם בעתיד.
במלחמת העצמאות כבש צה"ל את השטח כמעט עד נהר הליטני, לפי בקשת התושבים, אולם נסוג לאחר מכן.
תוך כדי כך, גירש את תושבי בירעם המרונים מכפרם.
יצחק בן צבי כתב על זה במכתב לבן-גוריון: "אין לי בעיה לעקור יישובים ערבים שנלחמו נגדנו אבל לעקור יישובים מרונים בגליל מבני בריתנו, זאת טעות מדינית.
אין הבחנה בין ידיד לשונא".
בן-גוריון כתב ביומנו 3 שנים אחר כך במבצע לטרון: "היינו צריכים להשקיע במרונים.
יש להם שורש היסטורי בלבנט ותרבות שונה משאר ליישובי הליגה".
לקראת סוף שנות ה־30 עמדה על הפרק שאלת עצמאותה של לבנון, בעיקר בגלל החלטת הצרפתים ב־1936 לקדם את ההמנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון ליעדו המקורי - עצמאות לאוכלוסייה המקומית.
אמנם, ההסכם שצרפת חתמה עם סוריה ועם לבנון ב־1936 לא הביא עמו דבר, אך נוצרה בלבנון דינמיקה פנימית, שהחריפה את חילוקי־הדעות בין הנוצרים לבין מי שאינם נוצרים בעיקר בין המרונים והמוסלמים הסוניים בשאלה: מהי לבנון?
האם תמשיך לבנון להתקיים כמדינה עצמאית, ואם כן – באילו תנאים?
לא היה זה מקרה, אפוא, כאשר ב־1936 הוקמה תנועת הפלאנגות, שהפכה למפלגה מובילה אצל הנוצרים המרוניים.
זרם זה טען, כי יש לשמור מכל משמר על קיומה של לבנון עצמאית, משום שרק כך יוכלו הנוצרים בכלל והמרונים בפרט לשמור על ייחודם.
אולם גם הפלאנגות רצו לקיים את לבנון כחלק מדיאלוג או מדו־שיח עם שכניהם המוסלמיים.
במקביל לפלאנגות, הוקמו תנועות דומות בצד המוסלמי של המתרס.
השם "פלאנגות" לא היה מקרי.
בספרד פעלה באותה שנה תנועה פשיסטית בעלת שם זהה (מלחמת האזרחים בספרד הייתה אז בעיצומה), ואין ספק שפייר ג'ומאייל, מייסד הפלאנגות ומנהיגן עד מותו, הושפע מרעיונות פשיסטיים בארצות אחרות במזרח־התיכון.
ואמנם ברנרד לואיס, היסטוריון של המזרח התיכון, כינה תקופה זאת בשם: "עידן החולצות".
ב־1940 התרחש הרחק מאדמת לבנון מאורע בעל השלכה על ההיסטוריה המרונית: צרפת נכבשה על ידי הנאצים, והוקמה ממשלת וישי.
צרפת, בעלת־הברית, הפטרון הגדול של המרונים, הפכה בעצמה למדינה כבושה.
חולשתה זאת חיזקה את הזרם של בשארה אל־ח'ורי, שכבר האמין קודם־לכן, כי המרונים טועים בהניחם את כל הביצים בסל אחד.
הצרפתים הוסיפו לשלוט בלבנט, אך ברור היה כי שלטון זה עומד להסתיים.
נוסחת האמנה הלאומית של לבנון
ב־1943 נמצאה נוסחה, "נוסחת האמנה הלאומית של לבנון", שאפשרה ללבנון להתקיים עד סוף שנות ה־60 כישות פוליטית יציבה יותר ממדינות ערביות רבות אחרות, על אף ריבוי הסיעות המתחרות.
נוסחה זאת התבססה ביסודה על ויתורים הדדיים: המרונים ויתרו, המוסלמים ויתרו, והוויתורים שנפגשו באמצע הדרך אפשרו למנהיגי העדות המרכזיות להקים את לבנון המודרנית.
המוסלמים הסכימו לכך, שלבנון תמשיך להתקיים כמדינה עצמאית, והנוצרים ייהנו מעדיפות בחלוקת עוגת השלטון ומסמכויות־יתר בתחומים מסוימים.
ואילו המרונים קיבלו את העיקרון, שלבנון היא חלק מן העולם הערבי ואינה מחפשת את ישועתה מחוצה לו.
יתרה מזאת, ללבנון אמנם יש צביון שאינו ערבי טהור, בגלל אוכלוסייתה הנוצרית, אולם לעובדה זאת לא תהיה משמעות פוליטית.
וכך, כאשר הוקמה הליגה הערבית ב־1944–1945, הצטרפה אליה לבנון כחברה מייסדת.
עם זאת, נקבע כי תובטח עצמאותה של לבנון ויובטח המשך קיומה הריבוני.
הרובד השני של הפשרה עסק בתחום השלטוני הפוליטי הפנימי: נשיא לבנון, למשל, התפקיד הבכיר ביותר על־פי החוקה, חייב להיות מרוני, הגם שתנאי זה אינו מופיע בחוקה, ואילו ראש הממשלה חייב להיות מוסלמי־סוני.
התפקידים חולקו באופן מדויק, תוך מתן רוב לנוצרים המרונים ושאינם מרונים גם יחד בפרלמנט הלבנוני.
שילוב הנשיאות המרונית עם רוב מרוני בפרלמנט, הבטיח את המשך היתרון הפוליטי של המרונים בלבנון.
המאורעות של שנות ה־40 יצרו, בסופו של דבר, נוסחה שעד כה לא נמצא לה תחליף טוב יותר להמשך קיומה של מדינה לבנונית, המאפשרת למרונים בפרט ולנוצרים בכלל, לחוש ביטחון ויציבות בארצם.
בעקבות הפשרה, נהנו המרונים מיתרון יחסי לעומת מעמדם בשנות ה־20. שוב לא הייתה כל סיבה לזהותם עם כוח חיצוני שנוא, כי הם שלטו מתוקף הסכמה לאומית רחבה.
היציבות התערערה כאשר היו חריגות מנוסחה זאת או כאשר נעשו ניסיונות לבצע חריגות.
גורמים שראו עצמם נפגעים, התקוממו נגד השינויים הכפויים ולא הסכימו לקבלם.
באמצע שנות ה־40 היו המרונים העדה הגדולה בלבנון, כ־300,000, ובמידה רבה עצבו את הצביון הלאומי שלה.
עם זאת, רבים מהם היגרו, לאמריקה, שהפכה למרכז השני בגודלו של בני הקהילה המרונית כ־150,000. ערב קום מדינת ישראל, היו בארץ ישראל המנדטורית בין 5,000 ל־6,000 מרונים.
הכפריים ישבו בשלושה כפרים בלבד: כפר בירעם, גוש חלב, ומנסורה.
העירוניים התרכזו בשלוש הערים הגדולות, רובם (3,500–4,000) בחיפה.
מרכזי נציגותם היו בחיפה וביפו וכולם היו נתונים למרותו של הפטריארך המרוני שבלבנון.
בניגוד לאחיהם בלבנון, שהיו פעילים ביותר בחיים הציבוריים והמדיניים, לעיתים תוך התנגדות לכיוונים ערביים־לאומניים, המרונים בארץ ישראל כמעט שלא השתתפו בתנועה הלאומית.
שני תהליכים שהתרחשו בשנות ה־50 וה־60 גרמו לערעור היציבות בלבנון.
יחסו של העולם הערבי ללבנון בשנות ה־50. כוח פוליטי חדש החל להתגבש בעולם הערבי: הלאומיות בהתגלמותה הפאן ערבית נוסח נאצר.
לאוכלוסייה המוסלמית בלבנון הייתה מטען זיקה חזקה ללאומיות הערבית, אולם השלטון המרוני בלבנון בשנות ה־50, לא הגיב בהתאם לציפיותיהם של חלק גדול מהמוסלמים.
הוא המשיך באוריינטציה המערבית ברמה של מדיניות־החוץ הלבנונית, ולא הסכים להשתלב במבנה הפוליטי שנאצר ביקש להקים.
בקרב מוסלמים רבים התעורר תסכול מכך שבעתות מבחן לאחד מיסודותיה של האמנה הלאומית, מגיבים המרונים תגובה המעוררת סימן שאלה חדש ביחס ללאומיותם.
בשנות ה־50, ואפשר שגם בשנות ה־60, חל בלבנון שינוי חברתי־כלכלי, שהפך את אמנת 1943 למסמך מיושן.
השתנתה המערכת הפנימית של האיזונים בין העדות בלבנון, בעיקר בגלל תנועות דמוגרפיות פנימיות, למשל, עלייתם של המוסלמים השיעיים לדרגת העדה הגדולה ביותר בלבנון והמשך מגמת ירידתם היחסית של המרונים בסך־כל אוכלוסיית לבנון.
וכל שהתרחבה רמת הציפיות של אותן שכבות, וככל שגבר תסכולן מביצועי הממשל על שאינו מקדיש משאבים לפתרון בעיותיהם, כן תפחה חבית אבק השריפה.
ב־1958 הופיע "נפץ" בדמות ההשפעה המצרית, בעיקר לאחר איחוד סוריה ומצרים בראשית 1958. כעבור שלושה חודשים פרצה מלחמת אזרחים לבנונית נוספת, אף כי מאוד קצרה.
שנים אחדות לאחר מכן, פרצה מלחמת האזרחים הגדולה.
הגורם הפעם היו הפלסטינים, שביססו את אחיזתם בחלקים שונים של לבנון, תוך־כדי הסתמכות על אוכלוסייה פלסטינית ועל גורמים נוספים בחברה הלבנונית שמצאו לעצמם אפיק ביטוי בדמותו של כוח חיצוני, אשר ביקש לערער את הסטטוס־קוו שהושג בסיוע האמנה הלאומית בלבנון.
לבנון שקעה במלחמת אזרחים ממושכת, שממנה יצאו המרונים חלשים יותר.
הביטוי העיקרי לשקיעה זאת של המרונים ניכר בהגירה: מרונים רבים נוספים, כ־300–400 אלף איש, נטשו את לבנון בדרכם למדינות שמעבר לים.
כיום מהווים המרונים בלבנון 23 או 22 אחוז בלבד מהאוכלוסייה.
גם התערבות ישראלית במלחמת האזרחים בלבנון לא הביאה עימה שינוי מבחינת המרונים: כגודל הציפיות של מרונים רבים מכניסת ישראל ללבנון, כך גם גדול אכזבתם מתוצאותיה: המרונים האמינו כי לבנון שלהם, אך יותר ויותר התברר, שאמונה זאת מיושנת ובלתי־ריאלית.
יתרה מזאת: השלכות מההתערבות הישראלית אף החמירו את הפיצול בשורות העדה המרונית, פיצול שבא לידי ביטוי באלימות פנים־עדתית בהיעדר הנהגה מרכזית מלוכדת.
הכנסייה המרונית היא כיום חלק מהכנסייה הקתולית, אם כי משום שהקשר בין הכנסיות נוצר רק במאה ה־12 נהוג לכלול את הכנסייה המרונית ברשימת הכנסיות האוניאטיות (מאוחדות – הכנסיות המזרחיות שקיבלו את מרות האפיפיור בתקופה מאוחרת).
היו ניסיונות של הכנסייה הקתולית ללטיניזציה של התפילה שפסקו רק לאחר מועצת הוותיקן השנייה, אבל המרונים שמרו על הליטורגיה הסורית של אנטיוכיה המבוססת על הניב הארמי־סורי, (שפה שהמרונים עצמם דיברו בה עד המאה ה־18).
חלק גדול מהתפילה כיום נאמר בערבית (השפה הרשמית של לבנון).
בראש הכנסייה עומד הפטריארך המרוני של אנטיוכיה שמושבו בבקרקה צפונית לביירות.
כמו כן הוכרזו נזירים מרונים נוספים כ"מבורכים" (קדושים זוטרים במינוח של הקתולים), ביניהם שלושה נזירים מרונים שנרצחו בטבח של 1860.
קיימות הערכות שונות על מספר המרונים בעולם.
האומדנים נעים בין 7.5 מיליון ל־15 מיליון.
מספר המרונים החי בלבנון כיום מוערך ב־900,000 נפש והם מהווים כ־17% מהאוכלוסייה.
בסוריה חיים כ־40,000 מרונים בשלוש דיוקסיות, חלב, דמשק ולטקיה.
בקפריסין קיים מיעוט מרוני המדבר ערבית בניב מרוני־קפריסאי.
הם מוכרים באי כמיעוט דתי והקהילה בוחרת מתוכה נציג לבית הנבחרים.
מוצאם כנראה מהמרונים שהתלוו לצלבנים.
קהילה מרונית של כ־6,700 אנשים מתקיימת בגליל, כולל קהילה מרונית משמעותית ותיקה הקיימת בגוש חלב, בת כ־1,700 נפש.
כ־2,000 מהמרונים בגליל הם חיילי צד"ל לשעבר ומשפחותיהם, שברחו לישראל בשנת 2000.
קהילות נוספות נמצאות במצרים, ברזיל, ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה.
בראש הקהילות הגדולות ביותר עומדים בישופים מרונים, אבל ברוב המקומות כפופה הכמורה המרונית לבישופים של הכנסייה הקתולית ובמקרים רבים נטמעים המרונים בקהילות הקתוליות המקומיות.
מרוץ אופניים הוא ענף ספורט שבו נערכת התחרות ברכיבה על אופניים.
קיימים מספר סוגי תחרויות המקובלים בענף זה:
אופני כביש – מרוצים הנערכים על כבישים סלולים.
מרוצים אלה הם הענף הוותיק ביותר והענף שזוכה לפרסום הרב ביותר מבין סוגי המרוצים.
בתוך עולם מרוצי הכביש ישנן כמה קטגוריות עיקריות:
מרוץ חד יומי – מרוצים הנערכים למספר שעות ביום אחד.
מרוצים מפורסמים בני עשרות שנים מסוג חד יומיים הם הפריז-רוביי, ליאז'-בסטון-ליאז', ועוד.
מרוץ רב יומי – מרוצים המוזנקים יום אחר יום, בדרך כלל למספר ימים ועד לשלושה שבועות (גראנד טורס).
מרוצי שלושת השבועות המוכרים הם הטור דה פראנס, הג'ירו ד'איטליה, והוואלטה של ספרד.
מרוצי הקפות – מרוצים חד יומיים הנערכים בדרך כלל ברחובות ערים שנסגרו לטובת המרוץ, ומאפשרים לקהל לצפות ברוכבים במשך כל המרוץ.
למרוצים אלה פעמים רבות אופי דינמי והתקפי, מרובי פניות והאצות.
אופני מסלול – ולודרום (velodrome) -מרוצים של אופני מסלול.
למרוצים אלו יש היסטוריה ארוכה, אך הם מוגבלים למדינות ולערים שבהן יש ולודרום.
מרוצי אופני הרים – הנערכים בתנאי שטח משובשים ודרכי עפר, הם ענף שהתפתח ב-25 השנים האחרונות וצובר פופולריות הולכת וגדלה .
בתחום מרוצי אופני ההרים מספר קטגוריות עיקריות:
קרוס קאנטרי (XCO) – מרוצים קצרים ואינטנסיביים יחסית (בין שעה לשעתיים בדרך כלל).
מרוץ אופני ההרים באולימפיאדה היה מקטגוריה זו.
מרתון אופני הרים (XCM) – מרוצים ארוכים יחסית (שעתיים עד שש שעות לרוב) הן חד יומיים והן רב יומיים.
דוגמה למרתון אופני הרים חשוב הוא המרוץ הרב יומי קייפ-אפיק בדרום אפריקה.
אנדורו (Enduro) – מרוצים המתנהלים במורד במסלולי רכיבה טכניים ותלולים בהם מתבצעים קטעי המדידה בהזנקות בדד, ובין מקטע אחד לשני ישנם קטעי התשה בהם מטפסים המתחרים חזרה כדי לצאת למקטע נוסף.
דאונהיל (Downhill) – מרוצים המתנהלים במורד במסלולי רכיבה טכניים ותלולים באופן קיצוני, בדרך כלל באתרי סקי.
העלייה לתחילת המסלול חזרה מתבצעת בדרך כלל ברכבלי הסקי ולא ברכיבה.
סייקלו-קרוס – שילוב של מרוץ על כביש ובדרכי עפר בוציות הכוללות מכשולים.
סוג מרוצים זה פופולרי באירופה בעונת החורף.
מרוצים באופני BMX – אופני BMX זהו סוג מרוצים חדש יחסית, שצובר פופולריות בעולם בשנים האחרונות וצורף לתוכנית האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
מרוצי עפר (גראבל) – תחום חדש יחסית של רכיבה שיצא מעולם הסייקלוקרוס.
האופניים עצמם דומים אולם עברו התאמה לרכיבה למרחקים ארוכים בדרכי עפר ובניגוד לסייקלוקרוס הדגש פה הוא על סבולת למרחקים ארוכים.
מרוץ אמסטל גולד הוא מרוץ אופניים חד-יומי המתקיים מדי שנה בחודש אפריל בחלק הדרום מזרחי של הולנד.
המרוץ הוא צעיר יחסית למרוצים הקלאסיים והחל רק בשנת 1966. למרות זאת, נחשב המרוץ כאחד מהמרוצים הקלאסיים החשובים ביותר.
חשיבות זו היא בחלקה תוצאה של היות האמסטל גולד רייס המרוץ החשוב ביותר המתקיים בהולנד שהיא אחת מהמדינות החזקות ביותר בספורט מרוצי הכביש.
החל מתחילת המאה ה-21 מתקיים במקביל למרוץ הגברים גם מרוץ אמסטל גולד לנשים.
מארגנת המרוץ מתחילתו היא מבשלת הבירה היינקן.
זו הסיבה גם שהמרוץ נקרא על שם אחד ממותגיה ה"אמסטל גולד".
מארגן המרוץ ומנהלו הטכני ב-30 שנותיו הראשונות היה ההולנדי הרמן קרוט.
על שמו מוענק, החל מ-1995, "גביע הרמן קרוט" לרוכב ההתקפי ביותר במרוץ.
מ-1995 מנהל את המרוץ ליאו ון פליט.
במחצית השנייה של שנות השמונים עמד המרוץ בסכנת ביטול לאחר שהממשלה ההולנדית העבירה חוק שמנע פרסום פומבי של משקאות אלכוהוליים ומארגני המרוץ עמדו בפני בעיה קשה.
בשנים הראשונות של המרוץ הוא נשלט בייחוד על ידי הרוכבים ההולנדיים והבלגים אשר היו מורגלים לאופי ולתנאי המסלול.
במחצית השנייה של שנות השבעים זכה הרוכב ההולנדי יאן ראס ארבע פעמים ברציפות במרוץ ונהגו לכנות את המרוץ באותן שנים "אמסטל גולד ראס".
בשנות פעילותו, ניסה מספר פעמים הרוכב האמריקאי המפורסם לאנס ארמסטרונג לזכות במרוץ, (וזאת למרות שהזניח בדרך כלל מרוצים חד-יומיים), אולם הוא נכשל בכך והצליח רק לזכות פעמיים במקום השני (בשנים 1999 ו-2001) ופעם נוספת במקום הרביעי (בשנת 2002).
אחד מהמרוצים שנכנסו להיסטוריה היה ניצחונו של ההולנדי חרי קנטמן בשנת 1985. קנטמן שניצח במרוץ לראשונה ב-1974 כצעיר בן 23, הצליח לנצח שנית כרוכב מבוגר בסוף הקריירה שלו, אחרי ששנה לפני כן עבר תאונה קשה מאוד.
הוא הצליח לברוח למתחריו וחצה את קו הסיום כשהוא בוכה מהתרגשות.
עוד ניצחון שנחקק בהיסטוריית המרוץ הגיע ב-2019. המרוץ התפתח לקבוצת בריחה של שני רוכבים, יאקוב פוגלסן וז'וליאן אלאפיליפ, בהמשך מיכל קוויאטקובסקי הצליח לגשר אליהם.
המרוץ נראה בדרך הבטוחה להיגמר במאוץ בין שלושתם ובפער יחסית גדול, אלא שבקילומטר האחרון מת'יו ואן דר פול סגר את הפער כמעט לבדו תוך כדי שהוא סוחב אחריו קבוצת רוכבים נוספת, תפס את השלושה במהלך המאוץ אל קו הסיום וניצח במרוץ.
אורכו של המסלול כיום הוא כ-250 ק"מ.
בעבר הוזנק המרוץ מכיכר השוק בעיר הארלן.
נקודת הזינוק כיום היא בעיר מאסטריכט והמרוץ מתפתל בגבעות שבאזור לימבורג שהוא החלק היחידי של הולנד שאינו מישורי.
מתחילת המרוץ ב-1966 ועד 1990 היה הסיום במרסן (להוציא את שנת 1968 בה הסתיים המרוץ אלסלו (Elsloo)).
הסיום המישורי הביא לכך שבחלק מהפעמים הוכרע המרוץ במאוץ המוני.
כדי להקשות על הרוכבים הועבר הסיום מ-2003 אל גבעת קוברג אשר נמצאת בעיר פלקנברג (למרחק של 800 מטר בשיפוע של 12%).
במרוץ של 2013 הועתק הסיום ל-1.8 קילומטרים אחרי פסגת הקוברג.
מסלול המרוץ עמוס בעליות קצרות שחלקן תלולות מאוד.
בדרך כלל יש במרוץ מעל 30 עליות שכאלו ובניגוד לרונדה ון פלנדרן, העליות מתחילות מיד מראשית המסלול.
כל המרוץ הוא על פני אספלט, אך הכבישים הצרים, שינויי הכיוון החדים והתכופים והרכיבה באזור הבנוי בצפיפות ברובו, מקשים על הרוכבים.
הרוכבים ההולנדים, אשר נהנים מעידוד הקהל הביתי הגודש את צידי המסלול, זכו 19 פעמים בניצחון, מתוך 59 המרוצים שנערכו עד כה.
אחריהם נמצאים הבלגים עם 14 ניצחונות.
עלייה מפורסמת אחרת היא קויטנברג הנמצאת כ-10 ק"מ לפני הסיום.
יאן ראס ניצח ברציפות בשנים 1977 עד 1980 ובנוסף, ניצח במרוץ גם בשנת 1982
2020 – המרוץ לא נערך בגלל מגפת הקורונה בהולנד
מרוץ אופנועים הוא סוג של ספורט מוטורי (ספורט ממונע) שבו המשתתפים מתחרים ביניהם באמצעות אופנוע על קביעת ההישג הטוב ביותר.
קביעת המנצח מתבצעת על פי:
בעל זמן הביצוע הטוב ביותר
שיטת המרוץ הנפוצה ביותר היא מרוץ במסלול מעגלי.
במרוץ זה, הראשון לסיים מספר סיבובים קבוע מראש הוא המנצח.
שיטה זו נפוצה במרוצי אופנועי הכביש ובחלק ממרוצי השטח.
מרוצי כביש במסלולים מעגליים סגורים (MotoGP)
מרוצי כביש בכבישים ציבוריים (הנסגרים לכבוד המרוץ)
מרוצי שטח במסלולים מעגליים מלאכותיים (Motocross, Supercross)
מרוצי שטח במסלולים מעגליים בשטח טבעי (אנדורו)
מרוצי כביש משולבים בשטח במסלולים מעגליים (Supermoto)
מרוצי מסלולים מעגליים אובאליים (חול או קרח) (Speedway)
מרוצי שטח במסלולים מלאכותיים בחלקם עם דגש על סיבולת קיצונית (Extreme Enduro)
מרוצי שטח במסלולים מעגליים מלאכותיים עם מכשולים לדימוי רכיבת אנדורו (Enduro Cross)
Grand Prix - הסדרה הוותיקה והגדולה ביותר לאופנועי כביש (מאז שנות ה-50 של המאה ה-20).
כוללת מרוצים בכמה קטגוריות נפח מנוע.
המרוצים מתנהלים במסלולים סגורים ברחבי העולם.
בשנת 2012 נערכו מרוצים בקטגוריות הבאות:
MotoGP - בקטגוריה זו מתחרים אופנועים בעלי מנוע 4 פעימות בנפח של עד 1,000 סמ"ק המורכב משלושה עד ארבעה צילינדרים.
בעבר התחרו בקטגוריה זו אופנועי 800, 990 ואף 500 סמ"ק בעלי מנוע 2 פעימות עד ארבעה צילינדרים.
Moto2 - בקטגוריה זו מתחרים החל מעונת 2010 אופנועים בעלי מנוע בנפח 600 סמ"ק, 4 פעימות וארבעה צילינדרים.
בעבר התחרו בקטגוריה זו אופנועים בעלי מנוע 2 פעימות בנפח 250 סמ"ק ושני צילינדרים.
Moto3 - בקטגוריה זו מתחרים החל מעונת 2012 אופנועים בעלי מנוע בנפח 250 סמ"ק, 4 פעימות וצילנדר בודד.
בעבר התחרו בקטגוריה זו אופנועים בעלי מנוע 2 פעימות בנפח 125 סמ"ק וצילינדר בודד.
World Superbike - סדרת מרוצי אופנועי כביש עולמית המתנהלת מאז 1988. אופנועי המרוץ בסדרה מוגבלים למאפיינים הדומים לאופנועי כביש.
בסדרה זו יש שלוש קטגוריות:
Superbike - מרוץ אופנועים בנפח של עד 1,000 סמ"ק.
Supersport - מרוץ אופנועים בנפח של עד 600 סמ"ק ועם הגבלות רבות יותר על מאפייני האופנוע (שלדה ומנוע) כאשר המטרה היא להשאירו קרוב לאופנועי הכביש שנמכרים לציבור.
Superstock - מרוץ אופנועי כביש הנמכרים לציבור עם עדכונים לצורכי בטיחות בלבד.
World Motocross - סדרת מרוצי אופנועי שטח במסלולים מעגליים מלאכותיים.
מסלול המוטוקרוס מורכב ממגוון תלוליות עפר בגבהים שונים.
MX1 - אופנועי 4 פעימות בנפח של עד 450 סמ"ק או 2 פעימות בנפח של עד 250 סמ"ק.
MX2 - אופנועי 4 פעימות בנפח של עד 250 סמ"ק או 2 פעימות בנפח של עד 125 סמ"ק.
מרוץ האי מאן (Isle of Man TT) - מרוץ כבישים ציבוריים המתרחש מדי שנה בבריטניה באי ששמו מאן.
בשלושת ימי המרוץ, נסגרים רחובות וכבישים מרכזיים באי לטובת המרוץ.
במרוץ משתתפים אופנועי כביש מטיפוס דומה לאופנועי ה-Superbike.
מקור הקיצור TT בביטוי Tourist Trophy שהיה כינוי מקובל למרוצים בתחילת המאה ה-20.
ראלי דקר (לשעבר "ראלי פריז-דקר") - מרוץ פשיטת המדבר הוותיק ביותר המתרחש מדי שנה במשך כ-20 יום בצפון ומערב אפריקה ומעט באירופה.
במסגרת המרוץ מתחרים המשתתפים מדי יום מול השעון.
מנצח המרוץ הוא הרוכב שצבר מינימום זמנים בקטעים.
אנדורו ששת הימים הבינלאומי - מרוץ השטח הוותיק ביותר (מאז 1913) שנערך בחסות ה-FIM.
מתקיים מדי שנה במדינה אחרת בעולם ונחשב ל"אולימפיאדת האנדורו" בשל העובדה כי הפרסים העיקריים בו ניתנים לנבחרות לאומיות ולא לרוכבים בודדים.
מרוסיה באהבה הוא סרט ריגול, השני בסדרת ג'יימס בונד, אשר יצא לאקרנים בשנת 1963 בבימויו של טרנס יאנג.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת איאן פלמינג, אשר יצא לאור בשנת 1957.
בסרט נשלח ג'יימס בונד לסייע בעריקתה של פקידת הקונסוליה הסובייטית טטיאנה רומנובה בטורקיה, שם מתכנן הארגון ספקטר לנקום את מותו של ד"ר נו.
בעקבות הצלחתו של הסרט הקודם, "ד"ר נו", יונייטד ארטיסטס הודיעה כי יופק סרט המשך והכפילה את תקציבו.
בנוסף לצילומי הסרט בטורקיה, סצנות האקשן צולמו באולפני פיינווד ובסקוטלנד.
ההפקה חרגה מהתקציב ומלוח הזמנים והיא הסתיימה עד לתאריך היציאה המתוכנן, אוקטובר 1963.
הוא הכניס יותר מ-78 מיליון דולר ובכך הפך לשובר קופות במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. הסרט נחשב לאחד הסרטים הטובים בסדרה.
בשנת 2004 הציב המגזין "טוטאל פילם" את הסרט במקום התשיעי ברשימת הסרטים הבריטיים הטובים ביותר בכל הזמנים; זה היה הסרט היחיד מסדרת ג'יימס בונד שהופיע ברשימה.
הסרט גם היה הראשון בסדרה שזכה בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
ארגון הפשיעה הבין-לאומי ספקטר בהנהגתו של ארנסט סטאברו בלופלד (אנתוני דוסון) זומם לגנוב מכונת הצפנה חשאית מידי ברית המועצות, ולאחר מכן לחזור ולמכור אותה לסובייטים במחיר מופקע.
בלופלד משתמש לשם כך בקולונל רוזה קלאב (לוטה לניה), קצינה לשעבר בסמרש שערקה לספקטרה.
קלאב לובשת מחדש את מדי הסמארש ומטילה משימה על מפענחת צופן צעירה בשגרירות הרוסית באיסטנבול בשם טטיאנה רומנובה (דניאלה ביאנקי).
על רומנובה מוטל להעמיד פנים שהתאהבה בסוכן ה-SIS המפורסם ג'יימס בונד (שון קונרי), ולסייע לו בגניבת מכונת ההצפנה.
בלופלד שולח מתנקש מקצועי בשם דונלד גרנט (רוברט שו) כדי שיחסל את בונד ויגנוב ממנו את המכונה לאחר מכן.
רומנובה יוצרת קשר עם ה-SIS ו-M (ברנארד לי) שולח את בונד לאיסטנבול כדי לגנוב את המכונה.
בונד פוגש באיסטנבול את הסוכן הבריטי-טורקי עלי קארים ביי (פדרו ארמנדריז) שמגלה לו שהיחסים בין אנשי הביון הבריטים והסובייטים באיסטנבול הורעו מאוד לאחרונה עקב פיצוצים בשגרירויות של שתי המדינות.
בונד מסייע לקארים ביי להיפטר ממתנקש שמנסה לחסל אותו.
רומנובה יוצרת עמו קשר ומפתה אותו, ולאחר מכן מסייעת לו לגנוב את המכונה.
בונד, רומנובה וקארים ביי עולים על רכבת האוריינט אקספרס בדרכם למערב, ובעקבותיהם עולים מתנקשים של ספקטרה.
המתנקשים הורגים את קארים ביי, ובונד מוסר את גופתו לאחד מבניו בבלגרד.
בונד מקבל הוראה להיפגש בזגרב עם סוכן בשם "נאש".
עם זאת, הוא אינו מודע לכך שגרנט כבר רצח את נאש ונטל את זהותו.
גרנט עולה על הרכבת, ובארוחת הערב הוא מסמם את רומנובה ומנסה לרצוח את בונד.
בונד מצליח להערים עליו כשהוא גורם לו להפעיל מלכודת מתפוצצת בתיק שלו.
לאחר מאבק בונד הורג את גרנט.
בונד ורומנובה יורדים מהרכבת באיסטריה, תוך שסוכני ספקטרה רודפים אחריהם באמצעות סירות ומסוקים.
בלופלד מורה לקלאב להרוג את בונד ולהשיג את המכונה בכל מחיר.
קלאב מגיעה לחדר בבית מלון בוונציה אשר בו הזוג שוהה.
היא מתחפשת למנקה ומשתלטת על בונד באיומי אקדח.
עם זאת, רומנובה מחליטה שנאמנותה נתונה לבונד.
היא גונבת את האקדח מקלאב, ובזמן שקלאב מנסה לפגוע בבונד באמצעות חוד מורעל שהיה מוסתר בנעל שלה, רומנובה הורגת אותה, ובני הזוג יוצאים לשיט רומנטי בתעלות.
שון קונרי - ג'יימס בונד, סוכן חשאי בריטי בעל שם הקוד 007 המועסק על ידי ה-MI6.
פדרו ארמנדריז - עלי קארים ביי, ראש תחנת ה-MI6 באיסטנבול.
לוטה לניה - רוזה קלאב, קולונלית לשעבר בסמרש שערקה לספקטר.
רוברט שו - דונלד גרנט, חבר ספקטר שנשלח להתנקש בבונד.
דניאלה ביאנקי - טטיאנה רומנובה, פקידת הקונסוליה הסובייטית שנשלחה לפתות את בונד.
דמותה מבוססת על כריסטינה סקרבק.
קולה של ביאנקי דובב על ידי ברברה ג'פורד.
היא לא קיבלה קרדיט על כך.
יוניס גייסון - סילביה טרנץ', ידידתו של בונד.
וולטר גוטל - מורזני, מנהל מרכז ההדרכה של ספקטר.
פרנסיס דה וולף - ואוורה, ראש שבט צוענים המשמש לעבודה מלוכלכת על ידי עלי קארים ביי.
ג'ורג' פסטל - כרטיסן באוריינט אקספרס.
נדיה רגין - פילגשו של עלי קארים ביי.
עליזה גור ומרטין בסוויק - שתי נערות צועניות קנאיות שמתאהבות באותו האדם ומנסות למשוך את תשומת ליבו.
ולאדק שייבל - קרונסטין, רב-אמן צ'כוסלובקי וסוכן של ספקטר.
אנתוני דוסון גילם את דמותו של ארנסט סטאברו בלופלד ("?"), אך פניו לא נראו בסרט וקולו דובב על ידי .
פרד הגרטי גילם את קרילנקו, רוצח בולגרי שעובד עבור ברית המועצות בבלקן.
דזמונד לואלין גילם את מייג'ור בות'רויד, ראש ענף Q.
הוא המשיך לגלם את הדמות בסרטים הבאים עד למותו ב-1999. חברים נוספים בצוות השחקנים כוללים את נוויל ג'ייסון בתור הנהג של עלי קארים ביי, פיטר בייליס בתור המרגל הסובייטי קומיסר בנץ, נוסרט אתאר בתור מהמט, בנו של קארים ביי, ו בתור השחמטאי הקנדי מקאדמס.
שחקנים שלא קיבלו קרדיט הם מייקל קאלבר ואליזבת קונסל שגילמו זוג השט בסירה וויליאם היל כקפטן נאש, סוכן בריטי שנהרג על ידי גרנט והתחזה אליו.
בעקבות הצלחת הסרט הראשון, "ד"ר נו", החליטה חברת יונייטד ארטיסטס להפיק סרט ג'יימס בונד נוסף ולהגדיל משמעותית את תקציבו.
תקציב הסרט הוכפל ב-2 מיליון דולר ושכרו של השחקן הראשי, שון קונרי, הועלה ב-100 אלף דולר (משכורתו עד אז הייתה 54 אלף דולר).
לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי הגדיר (בריאיון למגזין "לייף") את הרומן "מרוסיה באהבה" כאחד מעשרת הספרים האהובים עליו בכל הזמנים, בחרו המפיקים אלברט ברוקולי והארי זלצמן בספר זה כסרט ההמשך ל"ד"ר נו".
הפסיק שהופיע בכותרת הרומן של איאן פלמינג הושמט משם הסרט.
"מרוסיה באהבה" היה הסרט האחרון שהנשיא קנדי ראה ב, ב-20 בנובמבר 1963, לפני שנסע לדאלאס.
רוב הצוות של "ד"ר נו" השתתף בסרט זה, למעט מספר חברים בודדים דוגמת מעצב כתוביות הפתיחה , שהוחלף על ידי רוברט בראונג'ון.
ג'ון בארי החליף את מונטי נורמן כמלחין הפסקול.
הסרט הציג מספר מוסכמות שיהפכו למרכיבים חיוניים בסרטים הבאים בסדרה: רצף כתוביות פתיחה, דמותו של ארנסט סטאברו בלופלד (המכונה בסרט "מספר 1", אם כי בלופלד מוזכר בקרדיטים הסופיים, כאשר השחקן מסומן בתור "?"), השורה "ג'יימס בונד יחזור/יחזור" בקרדיטים ועוד.
הרומן "מרוסיה באהבה" של איאן פלמינג הוא מותחן מתקופת המלחמה הקרה, אולם המפיקים החליפו את סוכנות המסתערבים הסובייטית סמרש בארגון הפשע הבדיוני ספקטר.
מגרשי האימונים של ספקטר נוצרו בהשראת הסרט "ספרטקוס".
התסריטאי המקורי של הסרט היה לן דייטון, שליווה את הארי זלצמן (המפיק), (המעצב האמנותי) וטרנס יאנג (הבמאי) לאיסטנבול, אך הוא הוחלף בשל חוסר התקדמות.
לפיכך, שניים מכותבי התסריט של "ד"ר נו", ג'והנה הארווד וריצ'רד מייבאום, שבו לכתוב את התסריט לסרט השני בסדרה.
ברבע האחרון של הסרט הוסיף מייבאום שתי סצנות מרדף, עם מסוק וסירות מנוע, ושינה את מיקום הקרב של בונד וקלב מפריז לוונציה.
ברקלי מאתר ביצע כמה שכתובים בתסריט אך לא קיבל קרדיט.
למרות שלא קיבל קרדיט, השחקן שגילם את "1" היה אנתוני דוסון, שהופיע כפרופסור דנט ב"ד"ר נו" ובכמה מסרטיו של טרנס יאנג.
בכתוביות הסיום מוזכר בלופלד כ"?".
קולו של דוסון דובב על ידי השחקן האוסטרי אריך פולמן.
פיטר ברטון לא יכול היה לשוב ולגלם את מייג'ור בוטרויד, ולפיכך הוחלף בדזמונד לואלין.
עם זאת, לואלין לא קיבל על כך קרדיט בכתוביות הפתיחה, אך כן בכתוביות הסיום.
לואלין המשיך בגילום הדמות, שנודעה בהמשך כ-Q, לאורך כל הסרטים הבאים בסדרה עד למותו ב-1999.
כמה שחקניות נחשבו למועמדות אפשריות לגילומה של טטיאנה רומנובה, ביניהן טניה מאלה (שלימים תגלם את טילי מסטרסון בסרט "גולדפינגר").
בסופו של דבר לוהקה דניאלה ביאנקי לתפקיד, סגנית מיס תבל 1960, כביכול לאחר ששון קונרי בחר בה.
ביאנקי התחילה לקחת שיעורי אנגלית לתפקיד, אולם בסופו של דבר החליטו המפיקים שקולה ידובב על ידי ברברה ג'פורד.
השחקנית היוונייה קטינה פקסינו נחשבה למועמדת אפשרית לגילומה של רוזה קלב, אך לא הייתה יכולה לעשות זאת.
טרנס יאנג ליהק את הזמרת האוסטרית לוטה לניה לאחר ששמע את אחת מההקלטות המוזיקליות שלה.
יאנג רצה שהשחקן שיגלם את קרונסטין יהיה בעל "פנים יוצאות דופן", כך שהקהל יזכור את הדמות היטב.
לפיכך לוהק ולאדק שייבל לתפקיד.
תחילה היסס שייבל אם לקחת על עצמו את התפקיד אך השתכנע על ידי חברתו של קונרי, דיאן סילנטו.
מספר נשים נשקלו לגלם את וידה וזורה, שתי הבנות הצועניות הנלחמות ביניהן.
לשני התפקידים לוהקו עליזה גור ומרטין בסוויק.
במשך שישה שבועות הן תרגלו כוריאוגרפיית קרב עם הפעלולן פיטר פרקינס.
פרקינס אימן גם את שון קונרי ואת רוברט שו, שגם הם ניהלו דו-קרב.
הבמאי ג'ון פורד המליץ ליאנג על השחקן המקסיקני פדרו ארמנדריז שיגלם את עלי קארים ביי.
בעת צילומי הסרט באיסטנבול חש ארמנדריז ברע ואובחן כחולה סרטן.
הצילומים באיסטנבול הופסקו, ההפקה עברה לבריטניה וצילומי הסצנות של ארמנדריז הוקדמו כדי שיוכל להשלימן ללא דיחוי.
על אף מצבו הבריאותי הרעוע הוא המשיך לעבוד ככל האפשר.
משאפסו כוחותיו התאבד בירייה לאחר סיום הצילומים.
השחקן האנגלי ג'ו רובינסון היה מועמד מוביל לגילום רד גרנט אך התפקיד ניתן לרוברט שו.
הצילומים החלו ב-1 באפריל 1963 באולפני פיינווד.
הסצנות שבהן הופיע ארמנדריז צולמו לראשונה לאחר שאובחן כחולה בסרטן סופני, כשטרנס יאנג שימש כסטנד-אין עבור עלי קארים ביי בחודשיים האחרונים של הצילומים.
רוב הסרט צולם באיסטנבול שבטורקיה.
לוקיישנים ידועים שהופיעו בסרט היו ירבאטאן ואיה סופיה.
תחנת הרכבת באיסטנבול שימשה כמקום הצילומים של תחנות הרכבת בבלגרד ובזאגרב.
איאן פלמינג עצמו נכח בצילומים באיסטנבול.
מרבית מסצנות הפנים צולמו בתוך אולפן.
סצנת הסיום צולמה בוונציה שבאיטליה.
לאחר התאבדותו המפתיעה של ארמנדריז המשיכה הפקת הסרט, תוך שהיא חווה סיבוכים שנוצרו כתוצאה משכתובים ללא קרדיט על ידי ברקלי מאתר במהלך הצילומים.
העורך פיטר האנט התחיל לערוך את הסרט בזמן שסצנות מרכזיות עדיין צולמו.
האנט וטרנס יאנג העלו את הרעיון להעביר את סצנת האימונים של רד גרנט לתחילת הסרט (לפני כתוביות הפתיחה), מאפיין שהיה לסימן היכר של כל הסרטים הבאים בסדרה.
צוות ההפקה ניסה ככל יכולתו לסיים את ההפקה בזמן עד לתאריך בכורת הסרט, חודש אוקטובר.
ב-6 ביולי 1963, בזמן שחיפש מקומות לצילומי סצנת מרדף הסירות במערב סקוטלנד, התרסק מסוקו של טרנס יאנג ונפל למים יחד עם עוד שני אנשים מהצוות.
המסוק שקע במים בעומק של 12–15 מטרים, אך השלושה הצליחו לחלץ את עצמם וספגו פציעות קלות בלבד.
כמה ימים לאחר מכן נרדם נהגה של דניאלה ביאנקי בעת שהסיע אותה לאזור הצילומים ומכוניתם התרסקה.
פניה של ביאנקי היו חבולות וצילום הסצנות בכיכובה התעכב במשך שבועיים עד להחלמתה.
מרדפי המסוקים והסירות לא הופיעו ברומן אך נוספו כדי ליצור אקשן.
הסצנה הראשונה נוצרה בהשראת סצנה מהסרט "מזימות בינלאומיות" של אלפרד היצ'קוק ואילו האחרונה בהשראת סרט קודם של יאנג.
שתי הסצנות הללו צולמו תחילה באיסטנבול אך לבסוף צולמו בסקוטלנד.
סירות המנוע לא יכלו לנסוע מהר מדי בשל הגלים הרבים וסירה שהייתה מלאה במצלמות טבעה בסופו של דבר בבוספורוס.
בשל הקושי להשיג מסוק, אנשי צוות האפקטים המיוחדים כמעט נעצרו בניסיון להשיג אותו בבסיס צבאי מקומי.
מרדף המסוקים צולם במסוק מיניאטורי שנשלט באמצעות רדיו.
קולות הסירות הוחלפו בפוסט-פרודקשן מאחר שהן לא היו חזקות מספיק והפיצוץ, שאירע בסוף הסצנה, יצא משליטה, שרף את עפעפיו של וולטר גוטל ופצע קשה שלושה פעלולנים.
הצלם הוזמן על ידי מפיקי הסרט לצלם סדרת תמונות סטילס עם שון קונרי ושחקניות הסרט.
בשל העובדה שהרקוויזיט מסוג Walther PPK לא הגיע התנדב הורן להשתמש באקדח האוויר שלו מסוג Walther LP-53.
מעצב כתוביות הפתיחה מוריס בינדר היה חלוק עם המפיקים בעניין זה ועל כן לא רצה לעצב אותן שוב בסרט זה.
המעצב רוברט בראונג'ון החליפו והקרין את הכתוביות על רקדניות, בהשראת האמן לאסלו מוהולי-נאג'.
הסרט הוא הראשון בסדרה בו ג'ון בארי הלחין את הפסקול הראשי.
את שיר הנושא הלחין מ"אוליבר!" והוא הושר על ידי מאט מונרו.
מוזיקת הפתיחה היא גרסה אינסטרומנטלית שנפתחת במנגינה של בארי, "James Bond Is Back", ואז משתלבת בשיר הנושא המקורי שהלחין מונטי נורמן.
בארי נסע עם צוות ההפקה לטורקיה כדי לשמוע את המוזיקה המקומית, אבל בסופו של דבר לא השתמש בה כמעט בכלל, אלא רק בכלי נגינה מקומיים.
תחילה נתבקש פרנק סינטרה לשיר את שיר הנושא אך הוא דחה את ההצעה.
בארי עיבד את שיר הנושא המקורי כך שיהיה קליל, נלהב והרפתקני יותר על מנת להרגיע את הקהל.
העיבוד מופיע בשתי גרסאות באלבום הפסקול; הגרסה השנייה היא זו שנוגנה בסצנת קרב היריות במחנה הצוענים ובסצנת גניבת מכונת הפענוח של לקטור על ידי בונד.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-10 באוקטובר 1963 בלונדון שב, בה השתתפו איאן פלמינג, שון קונרי ווולטר גוטל.
בשנה שלאחר מכן הוא הוקרן ב-16 מדינות ברחבי העולם.
הבכורה בארצות הברית נערכה ב-8 באפריל 1964 בניו יורק.
עם הפצתו הכפיל הסרט את הכנסות קודמו, "ד"ר נו" והכניס 12.5 מיליון דולר בכל רחבי העולם.
לאחר הפצתו מחדש הוא הכניס 78 מיליון דולר, מתוכם 24 מיליון דולר מאמריקה הצפונית.
מבחינה רווחית, הסרט היה המצליח ביותר בריטניה באותה השנה והכפיל את רווחי קודמו, "ד"ר נו".
צלם הסרט, טד מור, זכה בפרס באפט"א על עבודתו.
זהו הסרט היחיד בסדרה שזכה בפרס זה.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר הטוב ביותר.
בהשוואה לסרט הקודם, "ד"ר נו", אמר כתב "הגרדיאן" ש"מרוסיה באהבה" הוא "מאוד לא מוסרי בכל דרך שאפשר להעלות על הדעת; הוא לא מרומם, לא מלמד ולא משפר חיים [...] אבל בהחלט מהנה." כתבת "האובזרבר" ציינה כי הסרט מצליח "לשמור על קצב הפיצוח שלו כמעט לכל אורכו.
הסטים הם קופסה מדהימה של טריקים".
בוזלי קראות'ר מ"הניו יורק טיימס" כתב: "אל תפספסו את זה!
עשרות שנים לאחר יציאת הסרט לאקרנים הוא זכה לשבחי הביקורות מצד מבקרי הקולנוע ונחשב לאחד מהסרטים הטובים ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
באתר "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט ציון של 97% על סמך 63 ביקורות.
מבקר הקולנוע ג'יימס בררדינלי אמר כי הסרט הוא האהוב עליו מבין כל הסרטים בסדרה וכתב: "רק "מרוסיה באהבה" נמנע מלגלוש לתחום הקומיקס של גולדפינגר וממשיכיו תוך שהוא נותן לנו דגימה של נוסחת בונד המוכרת (אקשן, גאדג'טים, נשים, מכוניות וכו').
"מרוסיה באהבה" מתנהל בצורה יעילה ומתוכננת, כולל גלריה של נוכלים מתועבים, וכן מציע אינספור ריגושים".
בשנת 2004 דורג הסרט במקום התשיעי ברשימת עשרת הסרטים הבריטיים הטובים ביותר בכל הזמנים של המגזין "טוטאל פילם", מה שהפך אותו לסרט היחיד בסדרה שהופיע ברשימה.
IGN הגדיר אותו כסרט השני הטוב ביותר אי פעם מסדרת סרטי ג'יימס בונד (אחרי "גולדפינגר").
ב-2006 הציב המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" את הסרט במקום התשיעי מבין 21 הסרטים שיצאו עד אז.
בשנת 2014 ערך המגזין "Time Out" סקר בו ביקש מכמה מבקרי קולנוע, במאים, שחקנים ופעלולנים לבחור את סרטי הפעולה האהובים עליהם; "מרוסיה באהבה" הגיע למקום ה-69.
מכון הסרטים הבריטי הגדיר את הסרט כאחד מהטובים ביותר בסדרה.
מרבית מהדמויות הדומיננטיות בהפקה, כגון מייקל וילסון, שון קונרי וטימותי דלטון, הגדירו את הסרט כאחד הסרטים האהובים עליהם.
המפיק אלברט ברוקולי הגדיר את הסרט כאחד משלושת הסרטים המועדפים עליו, לצד "גולדפינגר" ו"המרגלת שאהבה אותי".
בסרט מופיעה לראשונה בסדרה מזוודת היד, שנקראת מאז ועד היום תיק ג'יימס בונד.
בשנת 2005 החלה חברת "Electronic Arts" לפתח משחק וידאו המבוסס על הסרט.
המשחק הופץ לראשונה באמריקה הצפונית ב-1 בנובמבר אותה שנה.
הוא עוקב אחר קו העלילה של הספר והסרט, אם כי מכיל סצנות חדשות.
אחד השינויים המשמעותיים ביותר במשחק הווידאו הוא החלפת שם הארגון ספקטר ל-OCTOPUS, זאת עקב מחלוקת משפטית מתמשכת בין מחבר התסריט של "כדור הרעם", קווין מקלורי, לבין איאן פלמינג.
שון קונרי לא רק הרשה להשתמש בדמותו של ג'יימס בונד משנות ה-60, אלא גם סיפק את קולה של הדמות במשחק.
בכך חזר קונרי לתפקיד לאחר שגילם את בונד בפעם האחרונה בסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא".
תסריט המשחק נכתב על ידי ברוס פיירשטיין, שכתב בעבר את תסריטי "גולדן איי", "מחר לנצח" ו"העולם אינו מספיק".
הפסקול שלו הולחן על ידי ו.
מֵרוֹץ הוא תחרות ספורט המבוססת על מהירות, שמטרת הממשתתפים בה היא לבצע משימה מסוימת בזמן הקצר ביותר (כלומר במהירות הגבוהה ביותר).
לעיתים קרובות יכלול המרוץ מעבר של כברת דרך מסוימת.
תחרות ריצה היא הצורה הבסיסית ביותר של מרוץ, ואליה מצטרפים מרוצים ברכיבה על בעלי חיים ובנסיעה בכלי רכב.
מרוץ מתבצע בדרך כלל בשלב אחד, שבו עוברים המתחרים את מלוא המסלול הנדרש מהם, אך יש גם מרוצים המחולקים לשלבים אחדים (למשל מרוץ קטעים).
תחילתו של המרוץ היא בהזנקה: מתן אות למשתתפים להתחיל במרוץ.
המרוץ נמשך מרגע ההזנקה ועד לחציית קו הגמר.
מרוצים נבדלים זה מזה במאפיינים אחדים:
סוג המרוץ: תחרות ריצה, רכיבה על בעל חיים, נהיגה במכונית וכדומה.
סוג המסלול: מסלול שנבנה במיוחד לתחרויות מרוץ, כגון מסלול ריצה באצטדיון אתלטיקה, או מסלול המשמש בדרך כלל למטרה אחרת, כגון כביש.
מסלול מעגלי, שהמתחרים עוברים אותו פעמים אחדות, או מסלול קוי, שהמתחרים הולכים ומתרחקים בו מקו הזינוק.
תיאורים של מרוצים הופיעו כבר ביוון העתיקה.
מרוץ שליחים – תחרות קבוצתית באתלטיקה בה משתתפים ארבעה רצים שמעבירים ביניהם מקל
מרוץ מדרגות– תחרות טיפוס במדרגות
מרוץ סוסים – תחרות רכיבה על סוסים
מרוץ מרכבות – תחרות עתיקה במרכבות רתומות לסוסים
מרוץ כלבים – תחרות ריצה של כלבים
מרוץ גמלים – תחרות רכיבה על גמלים
מרוץ יונים – תחרות בה יוני דואר משוחררות ונמדדת מהירות חזרתן
מרוץ אופניים – תחרות רכיבה על אופניים
מרוץ נגד השעון – סוג של מרוץ אופניים
מרוץ אופנועים – תחרות רכיבה על אופנועים
מרוץ מכוניות – תחרות נהיגה מהירה
מרוץ סירות – תחרות שיט בכלים ממונעים
מרוץ בכיסאות גלגלים – תחרות לנכים המשתמשים בכיסאות גלגלים
מרופה (Μερόπη) היא דמות מהמיתולוגיה היוונית, הבת של אריאדנה ושל דיוניסוס ואחותו של אוינופיון.
אוריון אנס את מרופה וכנקמה אוינופיון השקה אותו לשוכרה וניקר את עיניו.
הפייסטוס ריחם על אוריון ונתן לו נער מלווה בשם סדאליון.
סדאליון הוביל את אוריון מזרחה, שם קרני השמש השיבו את מאור עיניו.
פרט למרופה בת אריאדנה מוזכרות במיתולוגיה היוונית עוד מספר נשים שנשאו את אותו שם:
מרופה אשת פוליבוס, האם המאמצת של אדיפוס.
מרופה בת אוקיינוס וטתיס, אם פאתון.
מרופה אחת משבע בנותיו של אטלס שמלוות תמיד את ארטמיס, אם גלאוקוס.
מרוץ חד-יומי הוא אחד מסוגי מרוצי האופניים.
המרוץ נערך במשך מספר שעות ובו, בניגוד למרוץ קטעים, המנצח הוא הרוכב שחוצה ראשון את קו הסיום.
אורכם של המרוצים החד-יומיים משתנה בהתאם לאופי המרוץ ולרמת הקושי שלו, ונע לרוב ממרחק של כמה עשרות קילומטרים ועד מרוצים בני 260 קילומטר ואף למעלה מכך, בסבב הוורלד טור ובאליפות העולם באופני כביש.
חלק מהמרוצים החד-יומיים נקראים מרוצים קלאסיים או קלאסיקות.
ההגדרה למרוצים קלאסיים איננה חד משמעית.
בדרך כלל, נהוג לכנות מרוצים כקלאסיים אם הם גם בעלי היסטוריה ארוכה ובעלי חשיבות מיוחדת.
כלומר, מרכזים אליהם תשומת לב תקשורתית רבה וטובי הרוכבים נוטלים בהם חלק.
בדרך כלל, הביטוי מרוץ חד-יומי משייך את המרוץ לעולם אופני הכביש וזאת למרות שרוב מרוצי אופני ההרים הם חד-יומיים.
באופני הרים כמעט ולא מתקיימים מרוצי קטעים ולכן אין צורך להבדילם כחד-יומיים.
מרוץ חד-יומי הוא הדיסציפלינה הוותיקה ביותר של כל מרוצי האופניים.
המרוצים הראשונים נערכו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, אולם רק ב-1891 החלו להתקיים מרוצים שחזרו על עצמם מדי שנה.
היו אלו המרוצים פריז–ברסט–פריז (1,200 ק"מ אותם רכבו ברציפות, היום המרוץ מתקיים כברווט – מרוץ אתגר לחובבים), בורדו–פריז (600 ק"מ, 1891, התקיים עד 1988), לייז'–בסטון–לייז' (1892) ופריז–בריסל (400 ק"מ, 1893, מתקיים עד היום כמרוץ חד-יומי במסלול בן 220 ק"מ).
בשנים 1958–1988 נכללו המרוצים החד-יומיים הנחשבים ביותר בסבב סופר פרסטיז' פרנו אינטרנסיונל יחד עם מרוצי הקטעים החשובים ביותר.
מ-1989 ועד 2004 התקיים סבב הגביע העולמי באופני כביש שכלל את עשרת המרוצים החד-יומיים החשובים ביותר.
החל מ-2005 נכללים המרוצים החשובים בסבב הפרו-טור שכולל גם מרוצי קטעים.
קיימים שלושה סוגים בסיסיים של מרוץ חד-יומי
מרוץ מנקודה לנקודה – מרוץ בו המסלול הוא מנקודת הזינוק לנקודת הסיום ואין בו חלקים עליהם רוכבים מספר פעמים
מרוץ מעגלי – מרוץ בו המסלול מורכב מסיבוב בסיסי באורך של 10–50 קילומטר עליו חוזרים מספר פעמים
קריטריום – מרוץ שנערך על מסלול סיבובי קצר, לרוב בשטח עירוני.
ישנם גם מרוצים שהם שילוב של שני הסוגים הראשונים כשבדרך כלל, המרוץ נפתח בקטע ארוך מנקודה לנקודה ובסיום יש מספר סיבובים של מסלול מעגלי.
לכל המרוצים הנמצאים תחת חסות ה-UCI יש קודים אשר מלמדים על רמת חשיבותם.
בהתאם לקוד המרוץ נגזרת גם רמת הקבוצות המשתתפות במרוץ ואורך המסלול.
המרוצים החד-יומיים החשובים ביותר נכללים בסבב הפרו-טור ומסומנים בקוד ProT.
אורך המסלול בהם הוא לרוב כ-250 קילומטר (מילאנו – סן רמו מגיע ליותר מ-290 קילומטר)
מרוצים חשובים מאוד שלא נכללו בסבב הפרו-טור מסומנים כדרגה מיוחדת (Hors Classe) ומסומנים בקוד HC.1 ואורך המסלול בהם הוא כ-200 קילומטר.
דרגה נמוכה יותר מסומנת בקוד 1.1 וכך הלאה, 1.2 ו-1.3
מרוצים חד יומיים מתקיימים לאורך כל העונה במדינות השונות.
בלוח המרוצים המקצועני השנתי קיימים מספר מקבצים של מרוצים חד-יומיים שזוכים להתייחסות מיוחדת.
קיים מקבץ גדול של מרוצים המכונים "מרוצי האביב" ומתקיימים בחודשים מרץ ואפריל.
נהוג לחלק את מרוצי האביב לשתי קבוצות משנה: הקלאסיקות הצפוניות ומרוצי הארדנים.
מקבצי המרוצים מאפשרים לרוכבים המתמחים בסוגי המרוצים השונים, לכוון את הכנותיהם, כך שיגיעו לשיא כושרם במשך השבועות בהם מתקיימים מרוצי היעד שלהם.
קיימים מרוצים מפורסמים שאינם שייכים לשום מקבץ.
המפורסם שבהם הוא מרוץ מילאנו - סן רמו, שנערך באמצע מרץ בריביירה האיטלקית.
החל מתחילת מרץ ועד סוף אפריל נערכים מספר מרוצים חשובים.
רובם נערכים בבלגיה הנחשבת כמדינה בה נושא המרוצים החד יומיים הוא המפותח והאהוד ביותר.
שני המרוצים הבולטים ביותר במקבץ זה הם הרונדה ון פלנדרן ופריז–רובה שנערך בצרפת ונחשב כ"מלכת הקלאסיקות".
ברוב הקלאסיקות של הצפון עוברים הרוכבים על פני קטעים קצרים (500 עד 3,000 מטר) הסלולים באבני מרצפות (בצרפתית Pavè).
קטעים אלו יוצרים קושי מיוחד לרוכבים (במיוחד בתנאי מזג אוויר קשים) ונדרשת מומחיות כדי לעבור קטעים אלו בשלום.
גם תנאי מזג האוויר מקשים לרוב על הרוכבים כיוון שבחודשים אלו הקור והגשם שוררים עדיין בצפון אירופה.
בחלק מהמרוצים משולבות עליות קצרות אך תלולות.
הבולטים במרוצים אלו הם (מסודרים לפי תאריך המרוץ):
שם המרוץמדינהדירוג UCIמהדורותאומלופ הט ניוסבלדHC.171E3 הארלבקהוורלד טור59רונדה ון פלנדרןוורלד טור100גנט–וייפלחםוורלד טור73פריז–רובהוורלד טור114סכלדפרייסHC.1104
במחצית השנייה של חודש אפריל נערכים שלושה מרוצים חשובים באזור הארדנים.
מרוצים אלו מתאפיינים בעליות ארוכות יותר (יחסית לקלאסיקות הצפוניות) ומתאימים גם לרוכבים המתמחים יותר במרוצי קטעים.
שלושה מרוצים אלו נערכים תוך שמונה ימים ושלושתם מסתיימים בעליה אל קו הסיום (עד 2002 הסתיים מרוץ אמסטל גולד בתוואי מישורי).
ב-2004 הצליח הרוכב האיטלקי, דווידה רבלין, להשיג הישג יוצא דופן כשניצח בשלושת המרוצים ברצף.
פיליפ ז'ילבר חזר על הישג זה ב-2011.
שם המרוץמדינהדירוג UCIמהדורותמרוץ אמסטל גולדוורלד טור51לה פלש ואלוןוורלד טור80לייז'–בסטון–לייז'וורלד טור102
כמעט בכל המדינות שבחצי הכדור הצפוני, מתקיימת האליפות הלאומית במרוץ הכביש, בשבוע האחרון של חודש יוני.
מרוצי האליפות יוקרתיים מאוד, לא רק לרוכבים אלא גם לקבוצות.
המנצח באליפות הלאומית לובש במרוצי השנה העוקבת חולצה בצבעי הדגל הלאומי.
בחודשים אוגוסט, ספטמבר ותחילת אוקטובר נערכים באיטליה מרוצים חד יומיים רבים, בייחוד בצפון איטליה.
המרוץ החשוב ביותר מבין מרוצים אלו הוא גם האחרון שבהם, הג'ירו די לומברדיה.
בדרך כלל במחציתם הראשונה של מסלולי מרוצים אלו יש קטע ארוך מנקודה לנקודה ומחציתם השנייה כוללת מספר סיבובים של מסלול מעגלי הכולל גם עליה אחת או שתיים.
שם המרוץמדינהדירוג UCI (נכון ל-2019)מהדורות (נכון ל-2018)טרה ואלי וארזינהHC.198ג'ירו דל'אמיליהHC.1101מילאנו–טורינוHC.199ג'ירו דל פיימונטהHC.1102ג'ירו די לומברדיהוורלד טור112
בתחילת אוקטובר נערכת אליפות העולם ובה נערכים גם שלושה מרוצי כביש (בנוסף למרוצים נגד השעון).
אליפות העולם לרוכבים עד גיל 23, אליפות העולם לנשים ואליפות העולם לגברים.
פעם בארבע שנים נערך מרוץ חד-יומי במשחקים האולימפיים.
בהכללה, הטקטיקה במרוצים חד-יומיים מתבססת על אותם עקרונות הקיימים גם במרוצי קטעים.
בשני סוגי המרוצים יש לדבוקה ולבריחות תפקיד חשוב במרוץ ובשני סוגי המרוצים יש לכל קבוצה את המובילים שלה ששאר רוכבי הקבוצה רוכבים עבורם.
אולם, ישנם בכל זאת, הבדלים לא מעטים בשני סוגי המרוצים.
במרוץ החד-יומי על הרוכבים לקבל החלטות מכריעות בשבריר של שנייה.
איחור בהצטרפות לניסיון בריחה, או כניסה פזיזה לבריחה שדינה להכשל עשויים להכריע את גורל המרוץ.
כל תקלה כגון תקר, או נפילה (אף ללא נזק גופני), עלולה להביא את הרוכב לפיגור שממנו יתקשה להתאושש.
מקובל לחשוב שרוכבים המתמחים במרוצים חד-יומיים יודעים טוב יותר "לקרוא" את המרוץ מאשר רוכבים המתמחים במרוצי קטעים.
במרוץ הקטעים יש לקבוצות מטרות שונות.
חלקן מעוניינות בדירוג הכללי ומגלות אדישות לניצחונות בקטעים.
חלקן מעוניינות רק בניצחונות בקטעים ומגלות אדישות בכל הקשור לקטעים בהם אין להם סיכוי לניצחון שכזה.
חלקן מעוניינות בחולצות הקטגוריות השונות (הרים, מיאוצים).
במרוץ חד-יומי יש מטרה אחת: ניצחון במרוץ.
מטרה זו גורמת בדרך כלל לקצב מהיר יותר ולכך שמרוצים רבים מסתיימים בדרך של התשה ובירור (סלקציה).
במרוצים המתפתחים בדרך זו רק הרוכבים החזקים ביותר מסוגלים להמשיך בקצב המאפשר להם להוות גורם כלשהו במרוץ.
לעיתים מזומנות, במרוצים הקשים ביותר, פחות ממחצית המזנקים מסיימים את המרוץ.
בחלק גדול מהקבוצות המקצועניות יש למרוצים החד-יומיים מנהלים ספורטיביים נפרדים.
בדרך כלל מדובר ברוכבי עבר שהתמחו במרוצים חד-יומיים וצברו ניסיון רב.
אחד המנהלים הספורטיביים המצליחים ביותר בשנים האחרונות, יוהאן ברוינל, שהתמחה במרוצי קטעים ובמיוחד בטור דה פראנס, הודה בספרו "We Might as Well Win" כי הוא מתקשה בניהול מרוצים חד-יומיים וכי זו הסיבה שהביא את דירק דמול לקבוצתו כמנהל הספורטיבי של המרוצים הקלאסיים.
מרון הלוי היה מראשי הקהילה היהודית בנרבון במחצית השנייה של המאה ה-11. הוא היה בעל נכסים רבים והקדיש את הונו ואת זמנו לטובת אנשי עירו.
כנראה שהיה מקורב גם לשלטונות ובזכות מעמדו הצליח לבטל "כמה גזירות".
צאצאיו היו מגדולי חכמי פרובנס במאה ה-12, בהם, בנו רבי יצחק, ראש הישיבה בנרבונה, ונכדיו רבי משה בן יוסף ורבי מאיר בן יוסף.
מרוץ 24 השעות של לה מאן הוא מרוץ סיבולת למכוניות ספורט הוותיק והיוקרתי ביותר בעולם, אשר מתקיים אחת לשנה בחודש יוני ליד העיר לה מאן (Le Mans) בצרפת מאז שנת 1923.
המרוץ נחשב למרוץ הסיבולת והיעילות, אשר הקבוצות המתחרות בו נדרשות למצוא את האיזון בין מהירות לבין אמינות ויכולת המכונית להתחרות במשך 24 שעות ללא תקלות מכניות ולנהל בצורה יעילה את החלפת הרכיבים המתכלים ברכב, בעיקר דלק, צמיגים ורכיבי בלימה.
נבחנת גם יכולת הסיבולת של הנהגים אשר נדרשים לעיתים קרובות לנהוג ולתפקד ברכב במשך שעתיים שלמות לפני שמתאפשר להם לבצע עצירת שירות () למנוחה קלה, אכילה ושתייה לקראת המשך התחרות.
לכל רכב מתחרה יש שלושה נהגים אשר מחלקים ביניהם את זמן הנהיגה.
מרוץ לה מאן מהווה באופן מסורתי את הסבב השלישי באליפות העולם במרוצי סיבולת.
המרוץ מאורגן על ידי ארגון ה-ACO .
אורכו של מסלול מרוץ לה מאן הוא 13.626 קילומטר והוא שילוב של חלק ממסלול המרוצים בוגאטי וכבישים ציבוריים אשר נסגרים לצורך האירוע ויוצרים ביחד את מסלול סארת .
מסלול המרוץ הותאם במיוחד כדי לבחון את מהירותן של המכוניות והנהגים המתחרים ואת יכולותם להתחרות במשך 24 שעות.