tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לזוג נולדו חמישה ילדים: בגטינגן נולדו אלעזר (1911) ואסתר (1913).
בעת שהותם בווינה נולדו התאומים רפאל וראובן (1917); ראובן נפטר לפני יום הולדתו השני.
בנם האחרון, גבריאל 'גברוש' נולד בבית אלפא ב-1924 ולימים היה אלוף-משנה בצה"ל.
אליהו רפפורט עסק בכתיבה לכל אורך חייו, במגוון נושאים: מתמטיקה, פילוסופיה, שירה, תרגום ועוד.
חיבורו הבולט ביותר הוא "Das Jeschua Buch des Elijahu Ben Lasar" ("ספר ישוע מאת אליהו בן לזר").
הספר הוא בשורה פיקטיבית, ובה משלים וסיפורים אודות ישו, שמסופרים מנקודת המבט של תלמיד בשם אליהו.
הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1920, בעוד חלק שני, שעסק בדמותו של שאול התרסי (Saulus), נותר ככתב יד.
חיבור נוסף שלו הוא קובץ השירים "Lobelieder", שנכתב בעקבות חוויותיו במלחמות העולם הראשונה ועוסק בפנייה לאלוהים.
הספר יצא לאור בשנת 1923, עם הקדמה מאת מרטין בובר.
הקובץ תורגם לעברית על ידי יהודה עמיחי ובנו של אליהו רפאל, תחת השם 'תהליהו', אך התרגום לא פורסם.
בשנת העשרים כתב גם מאמרים עבור כתבי העת הציוניים Der Jude, ESRA, ואחרים.
בתקופת בית אלפא תרם מכתביו גם עבור קובץ 'קהילתנו' ועסק בין השאר במושג המשפחה והארוס בעקבות פרויד, וכן בחווית העבודה בסלילה ובחציבה.
כמו כן חיבר סיפורי ילדים עבור חברת הילדים שהוביל.
אליהו תרגם גם מחזות מאת ז'ורז' דנטון ורומן רולן ושירים מאת רילקה וכריסטיאן מורגנשטרן, כולם נותרו בכתב יד.
אליהו (צֶצֶה) רגב (16 באפריל 1932 – 6 באוגוסט 2024) היה סוציולוג, חוקר התנועה הקיבוצית, מהוגי הדעות המשפיעים ביותר על רעיון השיתוף בישראל.
התפרסם כמחבר הספר "הקיבוץ מת יחי הקיבוץ".
רגב נולד בחדרה ולמד בבית החינוך לילדי העובדים בעיר.
לימים לקח חלק בהכשרות השומר הצעיר שהקימו ביוני 1949 את קיבוץ ברעם בגליל העליון.
כסוציולוג ופסיכולוג, חקר רגב ופיתוח את רעיון החיים השיתופיים בקיבוץ ובקהילות שיתופיות נוספות מסביב לעולם.
הוא תרם רבות להבנת המורכבויות של החיים הקיבוציים בתקופות משבר, במיוחד בתקופת ההפרטה והמשבר הכלכלי שפקד את התנועה הקיבוצית בשנות ה-80 וה-90.
ב-1996 פרסם רגב את ספרו "הקיבוץ מת, יחי הקיבוץ", שבו ניתח את המשברים שעברו על התנועה הקיבוצית והציע פתרונות מעשיים להמשך קיומה בתנאים המשתנים.
בספרו פיתח את רעיון 'הקיבוץ השיזורי', כלומר קיבוץ הבנוי מקבוצות בעלות חפיפה חלקית או מלאה, המקיימות בתוכן רמות שונות של שיתוף בהתאם לרצונות החברים בהן..
הספר הפך לאבן דרך במחשבה הקיבוצית והוצג כנקודת מפנה ברצון להמשיך ולשמר את ערכי השיתופיות והקולקטיביות בתנועה גם כאשר הקיבוצים עברו תהליכי הפרטה ואימוץ עקרונות כלכלת השוק.
מספר קיבוצים אימצו את רעיון הקיבוץ השיזורי והטמיעו אותו, דוגמת קיבוץ פלך ומספר קיבוצים עירוניים.
לרעיון הייתה השפעה משמעותית גם על התפתחות תנועות הבוגרים של תנועות הנוער, שקיבוציהן הוקמו על פי מודל זה.
לצד היותו חוקר ותאורטיקן, עבד בקיבוצו והיה פעיל בהנהגתו, שמר על קשרים הדוקים עם חברי קיבוצים אחרים ברחבי הארץ ולקח חלק במגוון פעילויות חינוכיות וחברתיות שנועדו לשמר ולהעביר את מורשת הקיבוץ לדורות הבאים.
אליהו רגב נפטר בשעה שהיה מפונה מקיבוצו בתקופת מלחמת חרבות ברזל בשנת 2024 בגיל 92, ונקבר בקיבוץ.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים וארבעה נכדים.
הקיבוץ מת יחי הקיבוץ - על הקיבוץ בחשיבה אחרת, הוצאת קיבוץ ברעם, 1996. מהדורה שנייה בהוצאת דרור לנפש, 2006.
ריבונים שתפנים - קבוצות שיתופיות חדשות בישראל כתופעה של מגמה עולמית.
פרק בספר 'הקבוצות השיתופיות בישראל' בעריכת יובל דרור, הוצאת יד טבנקין, 2008.
קהילות שיתוף בעולם - תמונת מצב 2000. סדרה של 4 חוברות בהוצאת יד טבנקין.
חוברת בהוצאת מרכז ללימודים סוציאליסטיים, גבעת חביבה ויד יערי, 1987.
לחנך את ילדינו במשותף – תפיסת העולם של החינוך המשותף ושאלת שיטות הלינה.
חוברת בהוצאת הקיבוץ הארצי - המחלקה לחינוך ויד יערי, 1980.
החינוך המשותף מעצב אישות מתונת-רגש.
תמצית מחקר לתואר שני, אוניברסיטת חיפה, 1977.
אליהו ששון (2 בפברואר 1902, כ"ה בשבט ה'תרס"ב – 8 באוקטובר 1978, ז' בתשרי ה'תשל"ט) היה דיפלומט, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
אליאס-אליהו ששון נולד ב-1902 בעיר דמשק שבסוריה (אז באימפריה העות'מאנית).
למד בבית ספר אליאנס בדמשק, בתיכון היוקרתי הנוצרי "אלעזריה" בדמשק לצד נוצרים ומוסלמים בני המעמד הגבוה וסיים את לימודיו באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות.
פעילותו הציונית ובמסגרת התנועה הלאומית הסורית
בנעוריו, החל בשנת 1918, פעל במסגרת התנועה הלאומית הסורית ובחסותו ומימונו של המלך פייסל הוציא לאור עיתון ערבי בשם "אל חייאת" וערך בו לקידום "הבנה ושיתוף פעולה במזרח התיכון בין יהודים לערבים".
במקביל עסק בפעילות ציונית, והנהיג מאבקים של בני הדור הצעיר בדמשק לתת גוון עברי-ציוני לוועד הקהילה היהודית ובתי הספר שלה.
הוא כתב מאמרים רבים בנושא זה לעיתונים עבריים שפורסמו בארץ ישראל כגון דואר היום.
בשנים 1919–1920 היה מעורב בהקמה ועריכת עיתון בשם "אלשרק" (המזרח), עיתון ציוני בערבית שיצא לאור בדמשק לתקופה קצרה.
בשנים 1922–1927, ברח משלטונות המנדט הצרפתי וחי בעיר מרסין בטורקיה.
באמצעות הכתיבה העיתונאית שמר על קשר עם מחנה פייסל "שניסה לשמר את גחלת הלאומיות הערבית וקרא לסילוק הגורם האימפריאליסטי ולכינון מדינה ערבית".
פעילותו המודיעינית והמדינית עד תום מלחמת השחרור
בשנת 1927 עלה ששון לארץ ישראל.
בארץ עבד כפועל, ובמקביל עסק בפעילות ציבורית כמרצה לענייני המזרח התיכון.
לאחר שנים של פעילות עצמאית תוך ביקורת על הממסד היישובי בנושא היחס לערבים וקיפוח יהודי ארצות ערב חבר לממסד הציוני.
בין השנים 1934–1948 עמד בראש המחלקה הערבית של הסוכנות, ניפק דוח יומי על העיתונות הערבית הפלסטינית וניירות רקע על סמך ניתוח עיתונות המזרח התיכון ומפגשים עם מנהיגים ערביים.
כמו כן עסק באיסוף מודיעין, ובין השאר גייס במצרים את יולנדה הארמר, עיתונאית יהודיה ילידת אלכסנדריה, שביצעה משימות ריגול עבור הסוכנות והפעיל עבור המודיעין הצרפתי והאינטרסים של היישוב ומדינת ישראל ערב מלחמת העצמאות ובמהלכה את ראש ממשלת סוריה, ג'מיל מרדם.
עם קום המדינה מונה למנהל מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ.
קודם לכן היה חבר במשלחת שליד האומות המאוחדות (1947–1948).
ב-1948 וב-1949 היה חבר במשלחות ישראל לשיחות שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם מצרים ועם לבנון.
לאחר מכן היה חבר במשלחת לוועידת לוזאן, ובהמשך עמד בראש המשלחת (1949).
במשרד החוץ שימש ראש המשרד המיוחד בפריז לקשר עם הערבים, ציר ישראל בטורקיה (1950–1952), שגרירות ישראל ברומא (1953–1960) ושגריר ישראל בשווייץ (1960–1961).
בשנת 1961 שב לישראל על מנת להצטרף לממשלתו של דוד בן-גוריון כשר הדואר.
בתפקיד זה החזיק גם תחת ממשלת לוי אשכול עד תחילת ינואר 1967, עת מונה לשר המשטרה במקומו של בכור-שלום שטרית שפרש מטעמי בריאות.
כשר הדואר התנגד להמלצות ועדה בראשות צבי דינשטיין שהמליצה להעביר את שירותי הטלפוניה בישראל לידי חברה אשר בשלב ראשון יהיו מניותיה בידי הממשלה, בגלל דאגה לעובדים ועל כן ההמלצות לא יושמו.
כשר המשטרה כיהן עד סוף שנת 1969, תחת לוי אשכול וגולדה מאיר.
בכניסתו של ששון למשרד המשטרה הוא קיבל תפקיד נעדר סמכויות והוא ניהל מאבק להעברת סמכויות מהמשטרה למשרד המשטרה.
ששון דחף להעברת המטה הארצי לירושלים.
בשנת 1965 נבחר ששון לכנסת השישית מטעם המערך וב-1969 נבחר בשנית לכנסת השביעית.
בשנות כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים, וועדת העבודה.
לשאלת ארץ ישראל אחרי מלחמת ששת הימים
ב-1970 התריע כי סיפוח הגדה המערבית במצב הדמוגרפי דאז, יהפוך את ישראל למדינה דו-לאומית.
ששון נפטר באוקטובר 1978 בתום מחלה קשה שריתקה אותו למיטתו במשך מספר שנים ואילצה אותו לפרוש מתפקידו כשר המשטרה.
נקבר בהר המנוחות בהלוויה שבה לקחו חלק אלפים.
מ-1921 ועד מותו היה נשוי לג'וליה (יעל) לבית זגול-לוי.
השניים הורים לשלוש בנות ובן.בתו רינה נישאה לרפאל לוי, שכיהן כממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים, בנו משה ששון היה דיפלומט, שכיהן בין היתר כשגריר באיטליה ובוותיקן וכשגריר במצרים, בתו אורה נישאה לאביעד יפה, דיפלומט וחבר הכנסת.
על שמו "טיילת אליהו ששון" בשכונת רחביה בירושלים.
בדרך אל השלום: אגרות ושיחות, תל אביב: עם עובד בשיתוף עם החברה האמריקאית ישראלית למו"לות, תשל"ח-1978.
כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
שפייזר נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס להגנה לשמירה בעיר התחתית, ונפצע מכדור שפגע בידו.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות ועבר ללימודי בקטריולוגיה באוניברסיטה העברית, שם היה מזכיר הסתדרות הסטודנטים.
בהמשך למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת פריז ובמקביל עבד בשגרירות ישראל בצרפת.
בשנת 1958, בשובו מלימודיו בפריס, נתמנה למנהל אגף המחקר בקרגל.
בהמשך עבד במכון לפריון העבודה והייצור.
באמצע שנת 1962 מונה לדובר מפא"י, אך פרש מתפקיד זה לאחר מספר חודשים, מכיוון שבמקביל הוא כיהן כמנהל המחלקה לאקדמאים במפא"י ומזכיר הוועדה הכלכלית שלה.
בראשית 1963 נתמנה למזכיר מזכירות מפא"י.
באוגוסט 1963 נתמנה למנהל המחלקה לקשרי חוץ במפא"י.
בינואר 1967 נבחר למזכיר מפא"י במחוז תל אביב.
במהלך השנים התגברה פעילותו במוסדות המפלגה כמזכיר ועדת הכלכלה המפלגתית ומזכיר תנועת העבודה הבינלאומית.
בשנת 1969 ויתר על ההצעה להשתלב ברשימת המערך לכנסת והעדיף להיות מועמד לתפקיד בכיר בעיריית תל אביב יפו.
כנציג המפלגה נבחר לסגן ראש עיריית תל אביב וכיהן מתוקף תפקידו כיו"ר איגוד ערי דן.
בשנת 1974, לאחר שהנהלת העירייה עברה לידי הליכוד בראשות שלמה להט, התפטרו ראשי הרשימה ממועצת העיר ושפייזר הוביל את האופוזיציה.
במקביל מונה לעמוד בראש לשכת המס של הסתדרות העובדים הכללית.
באוקטובר 1975 הודיע שלא יוביל את רשימת המפלגה בבחירות הבאות לעיריית תל אביב והתמקד במישור הארצי.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה המוניציפלית במפלגת העבודה ובאוגוסט 1976 נבחר ברוב מוחלט למזכיר מחוז תל אביב במפלגת העבודה.
בשנת 1981, היה בין מקימי ומובילי "חוג יחדיו" במפלגת העבודה ותמך בשמעון פרס אולם כעבור זמן היפנה לו עורף והפך ליריבו המושבע.
שפייזר כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בשנים 1977–1988, מהכנסת התשיעית ועד הכנסת ה-11, שבה היה יו"ר ועדת הכלכלה.
בשנת 1989, הוא פרש לחלוטין מהפוליטיקה לאחר שמועמדותו לכנסת ה-12 נכשלה.
שפייזר נחשב לדמות מיוחדת בעולם הפוליטי.
מצד אחד היה עסקן רב-כוח והשפעה (כמזכיר מחוז ת"א של העבודה וכראש לשכת המס של ההסתדרות), ומצד שני היה אינטלקטואל בעל תחומי עניין ועיסוק מגוונים.
בשנת 1951 התחתן עם אורה רפפורט.
ד"ר אורה שפייזר, רופאת ילדים, ניהלה את המרכז הרפואי לילדים ברמת אביב ג'.
נולדו להם 3 ילדים - ארנון, נילי ודפנה.
בעת שכיהן כראש אגף התרבות בעירייה יזם שפייזר את הקמת סינמטק תל אביב שנפתח ב-1973 והיה בין יוזמי הקמת היכל הספורט ביד אליהו.
בין השנים 1987–1989 היה נשיא איגוד השחמט הישראלי.
בשנות ה-80 היה גם נשיא מועדון השחמט הפועל תל אביב (שפעל בבית תבורי בתל אביב).
המועדון זכה באליפות הליגה הלאומית בשחמט לשנת 1989.
שפייזר אהב לדוג בזמנו החופשי, לקרוא ספרות ומאמרים בכל נושא, כולל מאמרים מדעיים ומאמרים בתחומי הרוח והמחשבה, ונהג לצטט הוגי דעות שונים.
שפייזר כתב את הספר 'פוליטיקה שימושית' (הוצאת דביר, תשמ"ח) המציג את עולם הפוליטיקה מזווית שונה.
יש אומרים שכתיבת הספר פגעה בקריירה הפוליטית שלו, בשל הביקורתיות והסאטירה שבה מוצג עולם זה בספר.
אליהו שמעוני (1932 – אפריל 2025) היה פוליטיקאי שכיהן כראש המועצה של הוד השרון משנת 1983 עד לשנת 1989.
הוא למד בבגדד בבית ספר שהיה דומה ל"חדר", בו הרבו ללמוד תורה ועברית.
בנוסף למד בבית הספר הערבי "רפידיין".
בגיל 15 הצטרף לתנועת "החלוץ" ועד מהרה התמנה לראש קבוצת המחתרת בבגדד.
בפברואר 1951 עלה לישראל עם משפחתו ולאחר תקופת שהיה קצרה במעברה בפרדס חנה עברה המשפחה למעברת מגדיאל שם קבעה את ביתה.
שמעוני עשה חיל בעבודתו בפעילותו הציבורית בקרב העולים במעברה ועד מהרה מונה ליושב ראש ועד המעברה.
תפקידו היה לשמש איש קשר בין ההנהלה לבין צורכי תושבי המעברה כולל ייצוג בוועד קופת החולים ששכנה מחוץ למעברה.
הוא דאג לרווחת האנשים, עזר למי שהתקשה בעברית, קבע תור אצל הרופא ועוד.
הוא הקדיש את מלוא מרצו למצוא פתרונות הולמים למצוקותיהם ולתלונותיהם של העולים.
בבחירות למועצת הפועלים בשנת 1955 נבחר אליהו שמעוני לחבר מועצת הפועלים של הדר רמתיים מטעם מפלגת מפ"ם והחל את מסכת פעילותו בהסתדרות ובמפלגה.
בשנת 1957 נערכו הבחירות למועצה המקומית הדר רמתיים.
שמעוני הוצב במקום השני ברשימת מפ"ם ונבחר לכהן כחבר מועצה.
ב-1978 נבחר לכהן במועצה המאוחדת של הוד השרון מטעם המערך ובתחילת שנות ה-80 גמלה בליבו ההחלטה להקים רשימה עצמאית – "התנועה למען הוד השרון" שתתמודד על ראשות המועצה.
באותה התקופה הוא כיהן כמזכיר הארצי של הסתדרות הפועלים החקלאית.
הוא טען שמה שדרבן אותו להקים את רשימתו היה הצורך להקים מערכת חינוך תקינה.
בבחירות שנערכו בשנת 1983 הוא נבחר לראשות המועצה.
הסיעה בראשותו זכתה ל-4 מנדטים.
בעת כהונתו נבנה בית הספר היסודי ע"ש יגאל אלון, נבנה גן האחים, נערך שיפוץ נרחב של שדרות האוטהקר, נבנה אולם ההופעות והתרבות "מופת", נבנה בית הספר היסודי "לפיד", נבנתה חטיבת הביניים "השחר" ונבנה תיכון "הדרים".
בבחירות 1989 הפסיד לעזרא בנימיני אך המשיך לכהן כחבר מועצה.
בבחירות 1993 רשימתו קיבלה את תמיכת מרצ ושמעוני התמודד מטעמה לראשות עיריית הוד השרון.
התמודדותו הנוספת לא נחלה הצלחה ושמעוני זכה ל-4.5% מקולות הבוחרים ולא חזר לפעילות פוליטית.
שמעוני נפטר באפריל 2025. הותיר אחריו אישה, ג'נט, ושישה ילדים.
אֵלִיהוּא כ"ץ (21 במאי 1926 – 31 בדצמבר 2021) היה סוציולוג של התקשורת, ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, פרופסור מחקר לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה, חתן פרס ישראל למדעי החברה לשנת תשמ"ט 1989.
כ"ץ נולד בשנת 1926 בניו יורק שבארצות הברית, בנם של מוריס ורוז.
למד באוניברסיטת קולומביה לתואר ראשון (1948), תואר שני (1950) ותואר שלישי (1956).
כ"ץ החל לערוך מחקרים באוניברסיטת שיקגו.
בשנים אלו החל ליצור קשרי עבודה עם האוניברסיטה העברית בירושלים ופרופ' לואי גוטמן מהמכון למחקר חברתי שימושי בירושלים.
לאחר יצירת הקשר עם האקדמיה בישראל, מחקריו התמקדו בתרבות המהגרים לישראל ביחס ליחסיהם עם הבירוקרטיה הממשלתית.
באוניברסיטה העברית הוא ייסד את המכון לקומוניקציה.
בשנת 1967 נענה כ"ץ לבקשת ממשלת ישראל ועמד בראש צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית.
במרץ 1969 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה.
לדברי עוזי פלד, סגנו של כ"ץ, ההתפטרות של כ"ץ, שקדמה לה בכמה ימים ההתפטרות של פלד, באה בעקבות לחצים פוליטיים שהופעלו על הטלוויזיה.
עבודתו זו שולבה מאוחר יותר במחקריו על הכנסת המדיה הטלוויזיונית למדינות עולם שלישי ועל בחינת ההשפעות ארוכות הטווח של הטלוויזיה על התרבות בכלל ותרבות הפנאי בפרט.
כמו כן הוא עבד כיועץ לרשת הטלוויזיה BBC.
ביוני 1974 עמד בראש צוות חשיבה למערכת ההסברה ההסתדרותית שהקימה ההסתדרות הכללית.
בשנים 1976–1979 כיהן כנשיא הרביעי של האגודה הסוציולוגית הישראלית.
בשנים 1987–1996, לאחר מותו של לואי גוטמן, שימש כ"ץ כמנהל המכון למחקר חברתי שימושי.
בשנת 1992 הצטרף לסגל, הקים וניהל את בית הספר הבינלאומי לחוקרי תקשורת במסגרת שבאוניברסיטת פנסילבניה.
אליהוא כ"ץ היה מאנשי דור המייסדים של לימודי התקשורת בישראל, הידע הרב שצבר מחוץ לישראל ואישיותו הייחודית תרמו להתגבשות תוכנית הלימודים ולעיצוב גישות המחקר בתחום.
באמצע שנות ה-60 נמנה כ"ץ עם מייסדי המחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית, הוותיקה ביותר מבין התוכניות האקדמיות להוראת התקשורת בישראל.
כ"ץ שאף למזג בין הכשרה אקדמית לעיסוק בפרקטיקה עיתונאית.
הוא עצמו היווה דוגמה לשאיפה זו בהיותו חוקר בכיר באקדמיה שבמקביל גם הקים את הטלוויזיה בישראל והיה מנהלה הראשון.
בעבודתו המחקרית התמקד בחקר השפעות אמצעי התקשורת בישראל ובעולם, ולכן זו אחת הסיבות שלימודי התקשורת בישראל נוטים לתחום של מדעי החברה ולמחקר חברתי שימושי.
בין בוגרי המחלקה לתקשורת באוניברסיטה העברית אנשי תקשורת בכירים וכן חוקרים ומרצים במחלקות לתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה אחרים בישראל.
חוקרים ישראליים רבים למדו עם כ"ץ.
כך, למשל, בשנת 2015 שמונה מחברי הסגל בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה היו מתלמידיו.
בשנת 2015 תרם כ"ץ את אוסף ספריו, למעלה מ-2,000 כרכים, למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
האוניברסיטה ציינה שאוסף זה הוא בעל ערך אקדמי ותרבותי רב.
עוד ציינה שתרומה זו חשובה מאוד למחלקה לתקשורת בבן-גוריון, בהיותה הצעירה יותר מבין המחלקות לתקשורת באוניברסיטאות בישראל.
באירוע פתיחת שנת הלימודים, בו ניתנה התרומה, אמרה נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' רבקה כרמי, על תרומתו של כ"ץ: "אתה אבי התקשורת בישראל ואני מקווה שהקשר הזה בינך לביננו ילך ויתהדק.
אני בטוחה שמה שאתה עוד יכול ללמד, אנשים צעירים עוד לא למדו".
כ"ץ זכה על עבודתו בפרסים ותוארי כבוד שונים.
פרס בורדה לשנת 1977, על הישגים מדעיים בתחום התקשורת החברתית.
פרס ישראל למדעי החברה לשנת 1989.
תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה בשנת 2000.
משנת 1951 עד לפטירתו היה נשוי לרות כ"ץ לבית טורגובניק, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, גם היא כלת פרס ישראל (2012), שאותה הכיר בזמן ששניהם למדו באוניברסיטת קולומביה.
להני הזוג נולדו שני בנים ונכדים.
בנו הבכור הוא מתתיהו כ"ץ, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון.
בנו הצעיר הוא נתנאל תני (צבי) כ"ץ, מנכ"ל משותף בחברת "מנהיגות מכון ייעוץ לארגונים לומדים".
הוא התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
נפטר בביתו ב-31 בדצמבר 2021, ונקבר בהר המנוחות.
אליהוא בנג'מין וושבורן היה פוליטיקאי אמריקני שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי וכמזכיר המדינה של ארצות הברית בשבועיים הראשונים לכהונתו של יוליסס ס.
וושבורן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1853–1869. במקורו חבר המפלגה הוויגית, הוא היה מראשוני המצטרפים למפלגה הרפובליקנית והיה ממנהיגי הסיעה הרדיקלית הפנים-מפלגתית.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נמנה וושבורן בין מציעי חלוקת האדמות כפיצוי למשוחררי העבדות.
במרץ 1869 כיהן וושבורן כמזכיר המדינה בממשלו של הנשיא גרנט.
כהונתו נמשכה 11 יום והיא הכהונה הקצרה ביותר של מזכיר מדינה אמריקני.
לאחר מינויו של המילטון פיש לתפקיד נשלח וושבורן לשמש כשגריר ארצות הברית בצרפת.
בתפקיד זה הוא היה מרכזי בחתימת הסכם השלום לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
וושבורן פרש מהחיים הפוליטיים עם שובו מצרפת, בשנת 1877, אך הוא הוזכר כמועמד פוטנציאלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1880 ו-1884. לאחר פרישתו עבר לחיות בשיקגו ושימש כנשיא האגודה ההיסטורית של שיקגו בין השנים 1884–1887.
בנו, המפסטד וושבורן, כיהן כראש עיריית שיקגו בשנים 1891–1893.
אליהוא רוט היה עורך דין ומדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית ומזכיר המדינה.
היה חתן פרס נובל לשלום לשנת 1912.
רוט נולד בקלינטון שבניו יורק לאורן וננסי רוט.
אביו עבד כפרופסור למתמטיקה במכללת המילטון, בה רוט סיים לימודים אקדמיים.
הוא עבד כשנה בהוראה ובשנת 1867 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ניו יורק והחל לעסוק בתחום באופן עצמאי.
תחום התמחותו היה בדיני תאגידים ורוט היה חבר בצוות ההגנה של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ויליאם טוויד שהואשם בשחיתות.
בין לקוחותיו נמנה גם צ'סטר אלן ארתור, אשר בהיותו נשיא ארצות הברית מינה את רוט לתובע מחוזי בניו יורק.
במסגרת חברותו במועדון ה-"Union League", בו היה גם ארתור חבר, נבחר רוט לנשיא המועדון בשנים 1898–1899 ובשנית בין 1915–1916. במועדון זה היה חבר גם סגן נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט ובקבינט בו שירת רוזוולט, תחת הנשיא ויליאם מקינלי, מונה רוט למזכיר לענייני מלחמה.
בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1899–1904, תחת הנשיאים מקינלי ורוזוולט, ובין היתר בוצעו בתקופתו ארגון מחדש של צבא ארצות הברית, הורחב המטה הכללי של הצבא, וכן הורחבה האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית והוקמה מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
מלבד אלו שונו בתקופתו נוהלי הקידום בצבא והוקמו בתי ספר להכשרות מקצועיות.
כמו כן החלה ביוזמתו תחלופה בין חיילים מבצעיים לחיילי מנהלה.
כניסתו לתפקיד לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד הביאה אותו לעסוק בקביעת השלטונות בקובה ובפיליפינים וביטול המכס על ייבוא סחורה מפוארטו ריקו.
בתום כהונתו הוא חזר לעסוק בעריכת דין, אך זמן קצר לאחר מכן מונה על ידי רוזוולט למזכיר המדינה של ארצות הברית.
כמזכיר המדינה, בשנים 1905–1909, הכניס רוט שינויים ארגוניים גם בשירות החוץ והוביל להכרתו כחלק מהשירות הציבורי.
רוט קידם את מדיניות הדלת הפתוחה שבה החל קודמו בתפקיד, ג'ון היי, ובין פעולותיו הבולטות נמנו חתימת הסכם רוט-טאקאירה עם יפן.
כן נפתרה בתקופתו המחלוקת עם בריטניה בנוגע לגבולות אלסקה וגבולות אזורי הדיג בצפון האוקיינוס האטלנטי.
בשנים 1909–1915 כיהן רוט בסנאט כנציג מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הרפובליקנית.
במקביל לתפקידו כסנאטור הוא שימש נשיא קרן קרנגי לשלום בינלאומי (1910–1925), שהקימה באותה עת את האקדמיה למשפט בינלאומי בהולנד.
בשנת 1912 הוענק לו פרס נובל לשלום בגין פעילותו לקידום גישור ושיתוף פעולה בינלאומי.
רוט הביע בפומבי את התנגדותו למדיניות הנייטרלית שבה נקט הנשיא וודרו וילסון טרם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הוא העמיד עצמו לבחירה כמועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, כנגד הנשיא וילסון מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך כשל בהתמודדותו ונוצח על ידי צ'ארלס אוונס יוז.
עם זאת, הנשיא וילסון מינה את רוט ביוני 1917 לנציג ארצות הברית ברוסיה במטרה לסייע לממשלה הזמנית שהוקמה בה באותה תקופה.
בתום מלחמת העולם הראשונה תמך רוט בייסוד חבר הלאומים והיה חבר בצוות ההקמה של בית המשפט הבינלאומי לצדק.
בשנת 1921 היה רוט יו"ר מייסד של הוועידה ליחסי חוץ, ובשנת 1922 מונה על ידי הנשיא וורן הרדינג לנציג האמריקני בכנס הבינלאומי להגבלת השימוש בנשק.
במקביל לתפקידיו השונים המשיך רוט לעסוק בתחום המשפט.
בשנת 1906 הוקמה על ידיו האגודה האמריקנית למשפט בינלאומי ובשנת 1923 הוא נמנה בין מקימי המכון למשפט אמריקני.
כמו כן הוא שימש סגן נשיא החברה האמריקנית לשלום.
רוט נפטר בשנת 1937 בניו יורק.
מנישואיו לקלרה לבית וילס נולדו לו שלושה ילדים.
הבית בו חיה המשפחה משנת 1893 הוכרז ב-1972 כאתר לאומי היסטורי.
אליהוּא בן-אוֹן (נולד ב-18 ביולי 1954 בירושלים) הוא שדרן רדיו ותיק ברשת ב' של קול ישראל ובממשיכתה, תחנת כאן ב של תאגיד השידור הישראלי, שבהן הוא פועל מסוף שנות ה-70, עד פרישתו בסוף דצמבר 2020. ידוע במיוחד בשל השתתפותו כשדרן בתוכנית הרדיו שירים ושערים.
כיהן כדובר משרד האנרגיה והתשתית וכדובר משטרת ישראל (בדרגת תת-ניצב).
בן-און הוא עורך יומני אקטואליה בקול ישראל.
כמו גם מייסד, עורך ומגיש תוכנית השיח הבינלאומית "הקשר הישראלי" - שיחות עם מאזינים ישראלים ברחבי העולם, תוכנית שזכתה בשני פרסי עיתונות מטעם ארגונים יהודיים.
בשנת 1992, במסגרת שידוריו בתוכנית שירים ושערים, טבע בן-און את הביטוי "הר הגעש בצהוב התפרץ", ביטוי המתאר את הצלחתה של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
"הר הגעש בצהוב" הפך למטבע לשון מקובל בתקשורת הישראלית בהקשרים ספורטיביים ואחרים.
בן-און הוא בוגר האוניברסיטה העברית בהיסטוריה של עם ישראל ושל יחסים בינלאומיים ובוגר בית הספר לעיתונות, לרדיו ולטלוויזיה של רשות השידור.
בעבר היה דובר משרד האנרגיה והתשתית, וכן דובר משטרת ישראל בדרגת תת-ניצב.
לחם במלחמת יום הכיפורים בגזרה הדרומית של תעלת סואץ תחת פיקודם של המג"ד עמנואל סקל והמח"ט דן שומרון.
שירת כקצין בכיר במילואים בחיל השריון.
מאז 1984, בן-און מרצה בענייני תקשורת בישראל ומחוצה לה, בנושאי ישראל והמזרח התיכון, על תפקוד התקשורת הבינלאומית בסיקור הסכסוך, יחסי ישראל והתפוצות ועוד.
אליהוא ייל היה התורם הראשון לאוניברסיטת ייל והאדם שעל שמו היא נקראת.
ייל היה הנכד של אן לויד (1591–1659), האישה שאחרי מות בעלה הראשון נישאה למושל מושבת ניו הייבן תאופילוס איטון.
בזמן שמלאו לייל 4 שנים משפחתו עברה לאנגליה ומעולם לא שבה לצפון אמריקה.
הרב אליהו שלזינגר (נולד בה' באדר ה'תש"ט, 6 במרץ 1949) הוא רבן של שכונות גילה ומקור חיים בירושלים מאז שנות השבעים, פוסק, מרצה ומחבר ספרים תורניים.
נולד בצ'כוסלובקיה ועלה ארצה כתינוק עם משפחתו.
בעת התמנותו כרבה של גילה מטעם המועצה הדתית בירושלים נחשב כרב השכונה הצעיר בירושלים.
מאז 2002 עד 2014 שימש גם כרב הפוסק של המועצה הדתית בענייני כשרות ועירובין, תפקיד שהיה עד אז בידי רבה הראשי של ירושלים, הרב יצחק קוליץ שהתפטר אז ממשרתו בשל מצבו הבריאותי.
מינוי זה נעשה בהמלצת הרב יוסף שלום אלישיב והרב עובדיה יוסף.
הרב שלזינגר משמש גם כאב בית דין בבית הדין לממונות של מכון "אריאל"
הרב שלזינגר הצטרף לסיורים של ארגון "מזהירי שבת" בשוק מחנה יהודה, ונותן ברכות לסוחרים שסוגרים את דוכניהם מספיק זמן לפני שבת.
סיוריו אלה עוררו מחלוקת בקרב הסוחרים.
שמו אוזכר כמועמד לכהן כרבה הראשי האשכנזי של ירושלים, תפקיד שהתפנה ב-2002, והוא הגיש רשמית את מועמדותו לתפקיד ב-18 בספטמבר 2014. אך יממה לפני הבחירות הודיע על פרישתו מהמירוץ בעקבות הסיכויים הנמוכים.
זכה באות "יקיר ירושלים" לשנת 2020
אלה הדברים על פרשיות השבוע.
ארשת שפתינו על פרשיות השבוע.
וזאת התורה על פרשיות השבוע.
יום שבתון על ענייני שבת.
שואלין ודורשין שו"ת (אחד עשר כרכים).
חוקי חיים שו"ת - תשובות בענייני השעה והזמן.
מצוות נר איש וביתו על הלכות חנוכה.
מעגלי אליהו על הלכות הגעלת כלים.
אלה דברי הברית על הלכות ברית מילה ופדיון הבן.
אלה הם מועדי חידושי הלכה, דרושים ודרשות על חגי ישראל (ארבעה כרכים), הוצאת מוסד הרב קוק.
חיים של ברכה חידושי תורה ודרשות על פרשיות השבוע
אתקינו סעודתא ענייני כשרות בהלכה ובהגדה
מועדי קדשך דרשות על המועדים בהלכה ובאגדה
כל מקדש שביעית על הלכות שמיטה
אוצר התורה חמישה חלקים על התורה
דרכי ציון על ימי בין המצרים
ראשית השנה על המועדים ל הימים הנוראים
הרב שלזינגר כותב גם מאמרים שהופיעו בביטאונים התורניים מוריה, אורייתא, תחומין, הברכה, קובץ בית הלל ועוד.
אליוט (נולדה כשרון בן-עזר ב-19 באוקטובר 1966) היא מוזיקאית,זמרת ישראלית, סולנית ומנהיגת להקת פוליאנה פרנק, ותקליטנית.
השם "אליוט", אותו אימצה בסוף שנות השמונים, התחיל ככינוי חיבה, בגלל דמיונה לדרקון אליוט, מהסרט המוזיקלי "חברי הדרקון אליוט" משנות ה-70.בשנות התשעים שינתה אליוט את שמה באופן רשמי.
בן-עזר נולדה בתל אביב ליהודית, ביוכימאית ומרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ועמנואל, מהנדס.
מצד אביה היא נינתם של לאה ויהודה ראב.
את שירותה הצבאי החלה בגלי צה"ל אך הודחה מהתחנה בשנת ב-1985 בנימוק של "דה מורליזציה".
היא הצטרפה כמתופפת ללהקתו של אחיה רזי בן-עזר, "אח חורג", בה היו חברים גם הגיטריסט עמי לוי והבסיסט שבי עוזיאל.
בהמשך הצטרפה ללהקת האוונגרד דורלקס סדלקס תחילה כמתופפת ולאחר מכן גם ככותבת וזמרת.
בנובמבר 1987 הקימה אליוט צמד מוזיקלי עם חברתה ליאורה מוגרבי, לצורך הופעה אחת בלבד.
הן קראו להרכב "פוליאנה פרנק", שם המשלב בין הדמות הספרותית פוליאנה לדמותה של אנה פרנק, ושרו את שני השירים היחידים שהיו להן: "גיבור צבא ההגנה" ו-"בעלטת" כחימום להופעת הבכורה של נושאי המגבעת בתל אביב.
עיתון "העיר" קבע לאחר הופעת הבכורה הזאת שהן "תקוות הרוק הישראלי", ובעקבות כך מיהרו השתיים לעבור לאמסטרדם.
לאחר שנה בהולנד שבה אליוט ב-1989 לישראל למטרת חופשה והקליטה עם חברי "אח חורג" שמונה שירים באולפן הביתי של אחיה רזי.
השירים בעברית ובאנגלית (בהם "Alarm Song", "בעלטת" למילים של אמיר גלבע, "Marble Woman" ו-"גיבור צבא ה-הגנה", פארודיה על דמות המאצ'ו הישראלי שהפך להמנון שנאסר לשידור ברדיו) יצאו על גבי קלטת בהוצאת האוזן השלישית בשם "חיה ומתה בארון" וזכו להצלחה מפתיעה.
השם "חיה ומתה בארון" היה חריג לאותה התקופה, וכך גם התנהלותה של אליוט, שהייתה לזמרת הישראלית הראשונה שדברה בפומבי ובביטחון על היותה לסבית.
שנה אחר כך חזרה "פוליאנה פרנק" באותו הרכב לאולפן.
הם הקליטו בעיקר שירים של אליוט אך את הלהיט "זיוה" כתב עמי לוי.
ב-1990 יצא "אין לבחור"., שכלל את שירי הקלטת "חיה ומתה בארון" ואת השירים "זיוה" "הנצורים והצודקים", "בכוונה", "Escape will always fail" ,"Dykes and the holy war" ,"Strange Fruit", ו"חלמתי: תבל מכוסה אפר".
למלים מאת אסתר ראב (אחות של סבא של אליוט ורזי).
משנת 1989 עד 2002 התגוררה אליוט בלונדון, שם הייתה חברה בלהקות sister george ו-nightnurse, הוציאה שני אלבומים וארבעה סינגלים, הופיעה על השער של מגזין המוזיקה NME, והופיעה במאות הופעות ברחבי אירופה, כולל פסטיבל "רדינג" האגדי.
ב-1999 חברה למלחין הסרטים הישראלי חיים פרנק אילפמן, המתגורר בלונדון, לצורך הקלטת שיר עם מריאן פיית'פול.
השניים המשיכו לעבוד יחד על הופעה במסגרת פסטיבל נקסט התל אביבי.
המופע, שכלל עיבודים אלקטרוניים לשירי פוליאנה פרנק ולנכסי צאן ברזל בהם שיר הרעות, וארבעה שירים חדשים, התקבל בהתלהבות.
הצמד הוציא את שירי ההופעה באלבום "אחרי הציונות על שפת הים" שיצא ב-2000. ב-2001 הם הוציאו מיני אלבום בשם 'החופש' בו אירחו גם את רונה קינן.
האלבום "פלסטלינה 1" יצא בשנת 2003 וכלל רמיקסים (עיבודים ונגינה חדשים בשילוב עם השירה המקורית) לכמה מגדולי הזמרים הישראלים, כמו חוה אלברשטיין, אריק לביא, שלום חנוך ומאיר בנאי.
בשנת 2004 נולד לאליוט בנה ליאור.
בשנת 2005 היא הלחינה ביחד עם אילפמן את הפסקול לסדרת הטלוויזיה "ארץ המתנחלים" של חיים יבין.
ב-2021 הלחינה את פסקול הסרט התעודי הבריטי "רבל דייקס" שהוקרן בבתי קולנוע, בצ'אנל 4 הבריטי ובמאות פסטיבלים.
בשנת 2019 הלחינה אליוט פסקול מקורי חדש לסרט האילם הקלאסי "נוספרטו", אותו היא מבצעת עם הסרט בהופעות חיות ברחבי העולם.
מאז חזרה לתל אביב ב-2002 הפכה לאחת התקליטניות המובילות בסצנה המקומית של מוזיקת ההאוס והאלקטרו והיא משתפת פעולה רבות עם עופר ניסים.
בנוסף, היא מלמדת תקלוט והפקה מוזיקלית.
אליוט שידרה תוכניות ברדיו מהות החיים מ-2013-2024
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה אליוט להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בתחילת 2021 ביצעה עם גלי אלון גרסת כיסוי לשיר "אצלי הכל בסדר" במסגרת פרויקט המחווה ליענקל'ה רוטבליט "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט".
לצידן השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, סטלה גוט, יובל מנדלסון, תמר אפק, נומקה, עומר מושקוביץ, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
ב-2024 הלחינה והפיקה אליוט יחד עם הזמרת אקו את שיר הנושא לסרט "תמיכה מלאה", שזכה בפרס הביכורים של פסטיבל דוקאביב.
באוקטובר 2024 העניק פסטיבל הקולנוע הגאה לאליוט אות הוקרה על תרומתה לתרבות הישראלית.
בת זוגה היא השפית איילת לטוביץ'.
בעברה הייתה בזוגיות עם המסעדנית יהלומה לוי.
אליוט אברמס הוא עורך דין ומדינאי לשעבר, יהודי-אמריקאי.
עסק גם בפרשנות פוליטית, בעיקר בנושאי מדיניות חוץ אמריקאית, וחיבר מספר ספרים בנושאי ממשל ודת.
כיהן בתפקידים בכירים בממשלי נשיאי ארצות הברית רונלד רייגן וג'ורג' ו.
מכהן כחבר בכיר, המתמחה בענייני המזרח התיכון, בארגון "המועצה ליחסי חוץ" (CFR).
ארגון זה, המתמחה בענייני מדיניות חוץ, הוא בין השאר גם המוציא לאור של כתב העת הנודע הפוריין אפיירס.
בתקופת פעילותו תחת ממשל רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) היה אברמס מעורב במספר פרשיות של אספקת נשק וסיוע אמריקני לממשלות וארגוני ימין בדרום אמריקה ששימש להתנגדות לתנועות שמאל ובמקרים רבים גם למעשי רצח באותן מדינות תוך שאברמס מסתיר עובדות חשובות על פעילות ארצות הברית באזורים אלו מפני אנשי הקונגרס.
בהמשך ניסה להסתיר בפני חוקרים של הסנאט גם את מידע הקשור לפרשת איראן-קונטראס ועל כך הואשם בהסתרת מידע, נשפט ונדון לקנס ומאסר על תנאי.
בהמשך שימש כשליח מיוחד לענייני איראן במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא דונלד טראמפ.
אברמס הוא חבר במועצת המנהלים של JPPI - המכון למדיניות העם היהודי.
ב-2021 מונה אברמס ליו"ר קרן תקווה המקדמת ערכים שמרניים בישראל ובין השאר מממנת את פעילותו של פורום קהלת.
אברמס נולד בניו יורק, סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1969, תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1970 ותואר במשפטים בהרווארד ב-1973. תמך והשתתף במסע הבחירות של הסנאטור הנרי ג'קסון ממדינת וושינגטון למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-1976 (המנצח היה ג'ימי קרטר).
בשנים 1977–1979 היה יועץ מיוחד ולבסוף אף ראש המטה של הסנאטור הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן.
בתפקיד זה הכיר את רחל דקטר, בתה של מידג' דקטר נאו קונסרבטיבית ידועה ובתו החורגת של נורמן פודהורץ בעלה השני, עורך ה"קומנטרי" לשעבר ומראשי הניאו קונסרבטיבים, ואחותו למחצה של ג'ון פודהורץ, נאו קונסרבטיבי ידוע נוסף (עורך "קומנטרי" כיום).
ב-1980 נישא אברמס לרחל ולהם שלושה ילדים.
על פי המגזין jacobin.com ראה אברמס בהבסת ברית המועצות את העדיפות הגדולה ביותר של ארצות הברית, ואמר באחד הראיונות ש"האיום הגדול ביותר על זכויות האדם הוא ברית המועצות".
לפי המגזין, אברמס מאמין שלא משנה כמה ממשלה אכזרית או פשיסטית היא עדיין עדיפה על ממשלה קומוניסטית.
תפיסת עולם זו אכן יושמה ברבות מפעולותיו של אברמס.
בשנים 1981 ל-1989 שירת אברמס שירת בתפקידי מדיניות חוץ בימי שני נשיאים רפובליקנים של ארצות הברית: רונלד רייגן וג'ורג' בוש (הבן).
בתקופת ממשל רייגן, עת כיהן כעוזר מזכיר המדינה לענייני זכויות אדם ועניינים הומניטריים, ועוזר לענייני מדינות אמריקה.
הוא נודע בשל מעורבותו בהחלטות שנויות במחלוקת הנוגעות למדיניות החוץ כלפי גואטמלה, ניקרגואה ואל סלוודור.
בעקבות פרשת איראן-קונטראס הוא הורשע בעבירות של הלנת מידע מהקונגרס ונידון למאסר על תנאי.
הוא קיבל חנינה מג'ורג' בוש (האב).
ב-1993, בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון הדמוקרטי, פרש אברמס מעיסוק פוליטי ועבד ב"מרכז לאתיקה ומדיניות ציבורית" שם כתב ספרים ומאמרים בנושאים פוליטיים ויהודיים.
ב-2001, בתקופת כהונתו הראשונה של ג'ורג' בוש (הבן), מונה אברמס לעוזר מיוחד לנשיא ומנהל בכיר במועצה לביטחון לאומי לענייני המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ב-2005, עם תחילת הקדנציה השנייה של בוש, קודם אברמס לתפקיד סגן היועץ לביטחון לאומי לענייני אסטרטגיית הדמוקרטיה העולמית, האחראי על קידום הדמוקרטיה בעולם.
מינויו זה בידי הנשיא בוש (הבן) היה שנוי במחלוקת עקב הרשעתו של אברמס בשנת 1991 בהעלמת מידע מהקונגרס.
עם זאת, בהיות התפקיד ייעוצי הוא לא היה חייב באישור הקונגרס.
ב-2009, בתקופת נשיאותו של ברק אובמה, הפסיק אברמס מפעילותו המדינית אולם בשלהי הקדנציה השנייה של אובמה מתח אברמס ביקורת עליו שמנע פעולה של ישראל נגד איראן ושלא חסם החלטת או"ם שמבקרת את מפעל ההתנחלויות.
ב-2016, בתקופת הפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, הצהיר אברמס שדונלד טראמפ אינו ראוי להיות נשיא ארצות הברית.
לאחר בחירת טראמפ הטיל זה וטו על מינויו של אברמס לתפקיד בממשל האמריקאי על ידי שר החוץ רקס טילרסון.
רק ב-2019 מינה שר החוץ מייק פומפאו את אברמס לשליח המיוחד של מחלקת המדינה לטיפול במשבר הכלכלי בוונצואלה.
מינוי זה עורר התנגדות מצד ארגוני זכויות אדם בגלל ההיסטוריה של אברמס בזירה זו.
ביקורת נוספת הוטחה באברמס שגרם להטלת סנקציות של ארצות הברית על ונצואלה דבר שהחמיר את המשבר שם.
ביוני 2021 מונה אברמס ליו"ר קרן תקווה הישראלית-אמריקאית.
בין השאר מציינים התחקירים את המקרים הבאים:
גואטמלה: אברמס תמך במתן סיוע צבאי למשטרו של נשיא גואטמלה אפראין ריוס מונט ואף ביקש מהקונגרס להסיר את האמברגו שהוטל עליו, כחלק מתמיכת ארצות הברית במשטרים אנטי קומוניסטים.
אברמס לא שינה את גישתו גם לאחר שפקידים בשגרירות ארצות הברית בגואטמלה דיווחו על השימוש בנשק במסגרת רצח העם בגואטמלה, כשהוא טוען כי משטר של ריוס מונט פועל להפחתת הרג חפים מפשע.
אל סלוודור: גם באל סלוודור תמכה ארצות הברית במשטר האנטי קומוניסטי וסייעה בנשק ויועצים לצבא אל סלוודור במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה.
במהלך תקופה זו בוצעו במדינה פשעי מלחמה כשלפי דו"ח של האו"ם רובם הגדול בוצע על ידי צבא אל סלוודור בעזרת נשק אמריקאי.
מעורבות זו עלתה לכותרות כשהתפרסמו הידיעות על הטבח בכפר אל-מוסוטה שהתחולל בדצמבר 1981 במהלכו הוערך שהצבא רצח מעל 800 מתושבי כפר אל-מוסוטה וכפרים שכנים.
בכירים בממשל רונלד ריגן, כמו אליוט אברמס (בתפקידו כעוזר מזכיר המדינה לזכויות אדם ולעניינים הומניטריים), ואף כלי תקשורת ימניים הכחישו את התרחשות הטבח.
אברמס, בראיון ב-1998, התייחס לעניין ואמר "בעוד שהיה חשוב לנו לקדם את מטרת זכויות האדם במרכז אמריקה, היה חשוב יותר למנוע השתלטות קומוניסטית באל סלבדור".
אורוגוואי: ב-1984 אסרה החונטה הצבאית את וילסון פריירה .
אברמס תמך בצעד וגיבה את התגובה הפושרת של ממשל רייגן כנגד המאסר.
ניקרגואה: ארצות הברית תמכה במחתרת קונטראס שפעל נגד השלטון השמאלני של החזית הסנדיניסטית שנתמך על ידי ברית המועצות.
תמיכה ארצות הברית התבטאה במימון, אימון וחימוש המחתרת.
ב-1982, כשהתברר שהקונטראס משתמש בנשק האמריקאי כדי לפגוע גם באזרחים, הורה הקונגרס האמריקאי לעצור את המימון לארגון אולם התיר מימון ממקורות זרים.
היה זה אליוט אברמס שיצא בשליחות ממשל רייגן כדי לגייס תרומות לקונטראס ונפגש לשם כך בלונדון (בתיווכו של אוליבר נורת') עם נציג נסיכות ברוניי שהסכים לתרום 10 מיליון דולר לקונטראס.
פרשת איראן-קונטראס: פרשה זו היא המשך ניסיונות ארצות הברית לסייע למחתרת הקונטראס בניקרגואה במלחמתה בשלטון של החזית הסנדיניסטית השמאלנית וזאת תוך עקיפת הקונגרס שאסר תמיכה ישירה בה.
ב-1985 נרקמה עסקה בין ארצות הברית, ישראל ואיראן לאספקת נשק לאיראן בערוץ שעקף את האיסור שהטיל הקונגרס על מסחר עם איראן.
התמורה ששילמה איראן יועדה, בין השאר, לרכישת נשק למחתרת הקונטראס.
בשלהי נובמבר 1986 נחשפה הפרשה וועדת החקירה שמינה הסנאט הורתה על העמדתם לדין של 14 בעלי תפקידים שהיו מעורבים בפרשה וביניהם אברמס, שהיה עוזר מזכיר המדינה לענייני מדינות אמריקה.
ב-1991 הודה אברמס כי ידע יותר ממה שדווח בעדותו בפני הקונגרס ובעקבות הסדר טיעון הודה בשני סעיפי עבירות של מניעת מידע מהקונגרס ונידון לקנס של 50 דולר, מאסר על תנאי למשך שנתיים ו-100 שעות של עבודות שירות.
ב-1992, עם בחירתו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, הוענקה לו חנינה.
ב-1997 תבעה לשכת עורכי הדין בוושינגטון DC את השעייתו של אברמס מלשכת עורכי הדין לאור שקריו בפני הקונגרס אולם בית המשפט דחה את התביעה לאור החנינה שהוענקה לו.
פנמה: ב-1981 תפס מנואל נורייגה את השלטון בפנמה בתמיכה שקטה של ארצות הברית.
ב-1985 תפסו כוחותיו של נורייגה את סגן שר הבריאות הוגו ספאדאפורה שהתעתד לפרסם מידע על מעורבותו של נורייגה בסחר סמים.
ספאדאפורה עונה למוות ודבר מותו הגיע לכותרות העיתונים.
הניסיונות של גופים בארצות הברית לחקור את האירוע ולהפעיל לחץ על ממשלת פנמה נחסמו על יד אברמס שטען שפנמה הבטיחה לעזור למחתרת הקונטרס בניקרגואה.
גם ב-1989, כשארצות הברית כבר הייתה על סף פלישה לפנמה ניסה אברמס לשמור על שלטונו של נורייגה והציע הקמת ממשלה גולה עבורו.
ונצואלה: ב-2002 פרסם עיתון הגארדיאן בלונדון מחקר שהצביע על מעורבותו של אברמס בניסיון ההפיכה הכושל שבוצע בוונצואלה כנגד משטרו של הוגו צ'אבס הסוציאליסט.
קולומביה: ב-1986 היה אברמס בין הפקידים שמנעו את כניסתה לארצות הברית של העיתונאית הקולומביאנית פטריסיה לארה בטענה שהיא פעילה במחתרת השמאלנית M-19 שפעלה בקולומביה וכן שהיא משמשת אשת קשר למשטרה החשאית בקובה.
הטענות לא הוכחו לאחר שאברמס סירב לחשוף את מקור המידע והוכחשו על ידי ממשלת קולומביה.
עיראק: תחקיר של עיתון The Intercept טוען שב-2003, זמן קצר לאחר הפלישה לעיראק, תיקל אברמס ניסיון להגיע להסכם עם איראן לאחר שהסתיר מקונדוליזה רייס את מסמכי ההסכם (כשנשאל על כך בהמשך טען שאינו זוכר).
טורקיה: בשנות ה-80 דחף אברמס לתמיכת ארצות הברית בשלטון הטורקי האנטי סובייטי על אף ידיעות שסיפקו ארגונים לזכויות אדם על עינויים נרחבים של מתנגדי משטר.
אברמס ביקר מספר פעמים בישראל ועמדותיו בנוגע למזרח הקרוב משקפות עמדות ניציות:
הצהיר כי "על ישראל מרחפת סכנת מוות והיא מוקפת באויבים שרוצים בהשמדתה".
בנוגע לפלסטינים הצהיר ש"האמת הפשוטה היא שהפלשתינאים והערבים אינם מקבלים עדיין את זכות ישראל להתקיים".
התנגד לאהוד ברק ותקף את "מדיניות הוויתורים" שאפיינה, לדעתו, את ממשלתו.
בנוגע לירושלים תקף אברמס את ממשל קלינטון על שנמנע מלקיים את החלטת הקונגרס מ-1995 המחייבת את העברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים.
תמיכה בהטלת סנקציות על איראן.
לאחר ניצחון החמאס האשים אברמס את החמאס בביצוע הפיכה.
הרב אליהו שמאע הלוי (?
נולד במחצית המאה השמונה עשרה בעיר חלב בסוריה, היא ארם צובא, ונפטר בה ביום י"א באדר תקע"ד 1814.
לאחר פטירתו של הרב הראשי אפרים לניאדו בשנת תקס"ה 1805, נבחר הרב הלוי פה אחד כרב ראשי של העיר חלב על ידי שתי הקהילות, הקהילה הוותיקה קהילת "מוסתערבים", וקהילת הפראנקוס ממוצא מערב אירופי (בעיקר צאצאי אנוסים ומגורשי ספרד).
הרב הלוי כיהן כרב ראשי כדיין וכאב בית הדין בחלב.
עיקר פועלו ניכר בין השנים 1793 השנה בה פרסם את ספרו הראשון בליוורנו, ועד תקע"ד 1814 השנה בה נפטר במגפה הגדולה, לדברי חכם אברהם עדס מות הרב הלוי היה תוך מסירת נפשו למען חולי המגפה הרבים בקהילתו.
הרב אברהם סתהון מילא את מקומו ברבנות עד פטירתו בשנת תקע"ו 1816, ואחריו הרב הראשי ר' משה דוויק הכהן, עד פטירתו בשנת תק"פ 1820.
מצד אביו משפחת הלוי, היה הרב אליהו בן לשושלת רבנים שמקורה בטולדו שבספרד.
עם גירוש ספרד ב-1492, נמלטה משפחת הלוי מספרד לסלוניקי ולוונציה שם כיהנו בניה כרבנים, ביניהם נמנה הרב שלמה הלוי מסלוניקי, והרב שלמה הלוי מוונציה.
כעבור שלושה דורות השתקע ענף ממשפחת הלוי באמסטרדם, שם בלטו בני הלוי בהנהגת הקהילה ושימשו דיינים ורבנים במשך 4 דורות עד לסוף המאה ה-17.
בשנת 1695 היגר הרב אברהם הלוי מאמסטרדם לחלב והיה אבי שושלת רבני משפחת הלוי בחלב, ואב סבו של הרב אליהו שמאע הלוי.
בנו היחיד הוא רבי יוסף שמאע הלוי.
נכדיו: רבי אליהו (מהנה) הלוי הנכד הבכור, רבי משה הלוי, אברהם הלוי, ורבי גבי שמאע הלוי.
בין צאצאיו של הרב אליהו שמאע הלוי נמנים גם הרב עזרא עטייה, הרב יום טוב ידיד הלוי.
רבנים נוספים בני משפחת הלוי שכיהנו בחלב: הרב עובדיה הלוי 1695-1777 מחבר "חזון למועד" ליוורנו תקמ"ז, ו"חזון עובדיה" ליוורנו תקמ"ז.
רבי משה הלוי מחותמי הספר "יושבי אוהלים".
רבי יצחק הלוי (סדרת מגילות).
בדורות הבאים הסתעפה המשפחה לשני ענפי משפחות.
משפחת שמאע שהיגרה ברובה לארצות הברית ובריטניה והתעשרה.
וענף משפחות מהנה הלוי, מזרב-הלוי, מירב, אשר היגרו ברובם לישראל ועל בניהם נמנים כאלף חמש מאות צאצאים.
צאצאיו של הרב אליהו הלוי, ממשפחת מזרב הלוי מירב, מעידים כי היו מדליקים נרות בקברו אשר מצוי במערת קבורה בכותל בית הכנסת יואב בן צרויה בחלב.
מערת קבורה זו שנקראה "מערת הצדיקים בחלב" ובערבית "מלכבי" יוחדה לקברי חכמי חלב ובצמוד לה ב"מערת אליהו הנביא" נשמר כתר ארם צובא.
אבותיו של הלוי מצד אביו, משפחת הלוי מטולדו ספרד, נחשבה כאחת מחמש משפחות יהודיות ספרדיות מצאצאי דוד המלך .
ענף אחר של משפחת הלוי הגיע מספרד לאשכנז, ובין צאצאי משפחת הלוי באשכנז נמנים בני משפחות הורוויץ, , גורביץ, ואפשטיין ובהם רבנים ואדמו"רים חשובים.
בענף האשכנזי נמנים גם בני הנינים ובהם קרל מרקס ומרטין בובר.
מכשירי מילה ליוורנו תקנ"ג, חיבור זה עוסק בהלכות ברית מילה המקובלות בקהילה הספרדית בארם צובא.
חיבור זה הודפס לאחר מותו על ידי בניו הרב יוסף הלוי ואחיו.
לצורך הדפסת ספריו הפליג הרב לליוורנו איטליה אשר שימשה כמרכז דפוס יהודי עולמי, ושם למד עם הרב החיד"א אשר פעל בעיר ונפטר בה.
אליוט 6 מטר היא סירה אולימפית שעוצבה על ידי גרג אליוט בשנת 2000. הסירה משמשת בעיקר נשים, והיא תהווה גם תחרות נשים באולימפיאדת לונדון 2012. בסירה יש מוטות חזקים, אשר עוזרות להתחרות במרוצי סירה.
מקור הסירה הוא בניו זילנד.
בשנים 2019–2014 כיהן כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הבלגית והחל מ-2019 מכהן בפעם השלישית כראש ממשלת האזור ולוניה.
די רופו נולד במורלנווה שבוולוניה, בן למהגרים איטלקים.
הוא הבן היחיד במשפחה שנולד בבלגיה; ששת אחיו ואחיותיו נולדו באיטליה.
בהיותו בן שנה, נהרג אביו בתאונת דרכים.
אמו שלא הצליחה להתמודד עם כלכלת המשפחה, שלחה שלושה מאחיו לבית יתומים הסמוך למקום מגוריהם.
בגיל 12 הוא נשלח לפנימייה.
עקב בעיות רפואיות, הוא חזר שנה נוספת על שנת הלימודים הראשונה, אבל בסופו של דבר סיים את לימודי המדעים בתיכון בהצטיינות.
הוא בעל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת מונס והשתלם ולימד באוניברסיטת לידס.
די רופו, הצטרף למפלגה הסוציאליסטית במהלך לימודי התואר השני שלו בכימיה באוניברסיטת מונס.
בשנת 1987 נבחר די רופו לבית התחתון ושנתיים לאחר מכן כיהן תקופה קצרה כחבר בפרלמנט האירופי.
בשנת 1991 נבחר די רופו לסנאטור, אך זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1992, הוא שימש כשר החינוך והתקשורת בקהילת דוברי הצרפתית.
בשנת 1994 כיהן די רופו כסגן ראש ממשלת בלגיה, שר התחבורה, ואחראי על החברות הממשלתיות.
לאחר הבחירות בשנת 1995, הוא נשאר בתפקיד סגן ראש הממשלה ומונה לתפקיד שר הכלכלה והתקשורת.
אותה שנה הוא חתם על הסכם מיזוג בין חברת התעופה הבלגית סבנה לחברת התעופה השווייצרית סוויסאייר, שהייתה אחת הסיבות לפשיטת רגל של שתי החברות ולפיטורים של אלפי עובדים.
בשנת 1996, זונה ממין זכר האשים את די רופו כי שילם לו תמורת שירותי מין בהיותו קטין, אך חקירת הנושא הוכיחה שהוא חף מפשע והיה מדובר בהאשמות שווא.
ב-2000 נבחר לראש עיריית מונס.
בשנים 1999–2011 כיהן די רופו כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית.
החל משנת 2007 הייתה בלגיה במשבר פוליטי, שמקורו בחילוקי דעות בין הקהילה דוברת הפלמית לקהילה דוברת הצרפתית.
משבר זה המשיך לאחר הבחירות הפדרליות בשנת 2010, שבעקבותיהן התנהלה בלגיה ללא ממשלה נבחרת.
בשלבים שונים של המשבר היה איום כי המדינה תתפרק לפלנדריה ולוולוניה.
במאי 2011 הוטל על די רופו להרכיב ממשלה, והוא הצליח להרכיבה מקואליציה של שש מפלגות בדצמבר 2011. בכך הסתיימה תקופה של 589 ימים שבהם לא הייתה לבלגיה ממשלה נבחרת.
הממשלה שהקים די רופו כללה נציגים של הסוציאליסטים (מפלגתו, 26 מושבים), הליברלים והשמרנים.
בקבינט היו 13 שרים: די רופו, שישה שרים דוברי צרפתית ושישה שרים דוברי פלמית.
המפלגה הגדולה ביותר בבלגיה, המפלגה הפלמית הבדלנית (27 מושבים), בראשות הפוליטיקאי בארט דה וובר, לא השתתפה בקואליציה ונשארה באופוזיציה.
ב-11 באוקטובר 2014 סיים את כהונתו.
די רופו הוא אתאיסט וחבר בארגון הבונים החופשיים.
הוא דובר איטלקית וצרפתית, ומאז כניסתו לתפקיד ראש הממשלה, השפה ההולנדית שלו השתפרה באופן משמעותי.
די רופו יצא מהארון בשנת 1996 כהומוסקסואל.
הוא הגבר הומוסקסואל הגלוי הראשון שהנהיג מדינה, והלהט"ב השני אחרי ראש ממשלת איסלנד בעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר, שכיהנה כראש ממשלת איסלנד בין השנים 2009–2013.
אֱלִיהוּא בֶן-בַּרַכְאֵל הבוזי הוא דמות מקראית המופיעה בספר איוב.
לאחר נאומי איוב ורֵעיו, מופיע נאום ארוך מאת אליהוא.
השם התאופורי ברכאל קרוב לשם ברכיה או ברכיהו, לשם הפיניקי ברכבעל ולשם התדמורי בּוּלְבָּרַך.
ייתכן כי הכתוב מאריך בפרטי שושלת אליהוא מפאת גילו הצעיר.
בוז הוא בן נחור, אחי אברהם.
הכתוב מציין כי אליהוא הוא "ממשפחת רם".
המפרשים חלוקים לגבי הזיהוי של "רם".
רש"י קושר את מוצא משפחת רם באברהם: בירושלמי מובאת מחלוקת האם אליהוא הוא יצחק אבינו ורם הוא אברהם או שאליהוא הוא בלעם בן בעור ורם הוא מלשון ארם.
רבי אברהם אבן עזרא כתב בפירושו שרם זה הוא רם אבי עמינדב.
רלב"ג, ואחריו המצודות כתבו שרם היה צאצא של בוז בן נחור.
היו שטענו שרם הוא ארם.
לדעת אברהם כהנא ואחרים פתיחה זו היא תוספת מאוחרת כדי להסביר את מיקום מענה אליהוא החל מפרק ל"ב.
אליהוא לא נזכר בהקדמה לסיפור בספר איוב בפרק ב' ולא באחריתו בפרק מ"ב.
המחבר המקראי משרטט דמות של איש ממעמד גבוה אשר נוטה לרגשנות ואמפולסיביות.
הוא נכנס לוויכוחים מרגשי כעס אשר התגברו עליו.
בנאומיו אליהוא משתדל להציג את עצמו כאדם בעל הליכות אך אינו מצליח בכך.
בתחילת דבריו הוא מדבר על גילו הצעיר ואת הכבוד והיראה אותם הוא רוחש למבוגרים ממנו.
בהמשך הוא ערער על התפישה המקובלת, שלפיה חכמה וידע הם ניסיון רב שנים.
נאומי אליהוא כתובים כמונולוג מתחילת דבריו ועד סופם.
אורכו של המונולוג הוא כאורכם של נאומי רֵעָיו של איוב בכללם.
לאחר שהמחבר המקראי מציג את אליהוא, באים ארבעת נאומיו, כל אחד מהם מתחיל בנוסחת פתיחה בעלת לשון דומה: כותרת הנאומים הראשון, השני והרביעי מהווים את הפתיחה לנאומים ומכוונים לאיוב או לרֵעָיו.
הנאום השלישי הוא הקצר והוא אינו מכוון לאיוב או לרֵעִים.
נאומיו של אליהוא כתובים בצורה פיוטית.
סגנון נאומיו הוא מליצי ובכמה פסוקים יש קושי להבין את משמעותם בשל קשיים לשוניים ותחביריים.
אליהוא משתמש במילים יחידאיות ובצירופי לשון שאינם מופיעים בדברי הרֵעִים וביתר ספרי התנ"ך.
מאידך גיסא הוא נוקט בלשון אשר מייחדת אותו משאר הדוברים בספר איוב.
אליהוא כועס על איוב אשר חושב ומתנהג כצדיק ועל רֵעָיו.
בסופו של דבר הוא מחליט להפסיק את כעסו.
הוא מסביר את שתיקתו מפאת כבוד הרֵעִים המבוגרים ממנו.
כמו כן הוא טוען כי במקום שבו יש זקנה נמצאת גם החכמה.
לאחר הוויכוח הוא מצא כי הוויכוח נסוב על ענייני רוח ולא על גיל.
היות שאין מי מבין הרֵעִים שענה לאיוב מענה מתאים לדעת אליהוא, הוא מחליט לענות לאיוב למרות שאיוב לא פנה אליו כלל.
אליהוא מבקש לדבר והוא מדמה את רצונו לומר את דבריו כמו יין התוסס בבטנו: הוא מבקש לדבר מבלי לשאת את פניו של מי מהנוכחים.
בדברי אליהוא יש דמיון לדברי האל הבאים מאוחר יותר.
נאומו הבוטה של אליהוא משמש גינוי תקיף על חכמת הזקנים, אשר נשענים על חכמת האל הנגלה לאדם.
אליהוא טוען כי לא הזקנה מקנה חכמה אלא , רוח נעלה שמקורה באל.
אליהוא מסביר כיצד הדבר יכול להעשות.ניתן לומר כי אליהוא חוזר על דברי הרֵעִים אם כי באופן שונה.
נאומו הראשון של אליהוא מופיע בפרק ל"ב, ו' עד פרק ל"ג, ל"ג.
אליהוא מצדיק את דבריו לרֵעִים - כצעיר חסר ניסיון הוא נמנע עד כה לדבר וזאת מפאת כבודם של רֵעי איוב המבוגרים ממנו.
הוא כשלעצמו חשב כי החכמה תמצא בקרב המבוגרים והמנוסים ומשטעה הוא לקח לעצמו את הזכות לדבר.
לאחר שכילו הרֵעִים לדבר הוא הגיע למסקנה כי איש מבין הרִעִים אינו יכול לתפקד כשופט ולכן הוא לקח על עצמו את תפקיד השופט-בורר.
אליהוא מזמין את איוב להתייצב בפניו למשפט כשהוא מבטיח לו משפט הוגן (אליהוא מכוון לדברי איוב בעבר שהוא לא יכול לעמוד במשפט מול אלוהים למרות צדקתו מכיוון שאלוהים יפיל עליו פחד).
עיקרי הנאום הראשון הם דיון בשאלה מדוע איוב סובל, ובחוסר היענותו של ה' להידבר עם איוב.
בהמשך נאומו הראשון של אליהוא הוא עוסק באופן התגלות האל בפני האדם.
דרך אחת היא התגלות בחלומו של אדם ודרך שנייה היא על ידי פגיעה באדם על ידי חולי אשר נוגס בבשר האדם.
הדרך להירפא מאותו חולי היא כי ימצא מלאך שילמד סנגוריה על אותו אדם וידבר בשבחו.
בסוף הנאום אליהוא נותן לאיוב את רשות הדיבור .
אליהוא מבקש מאיוב לומר את דבריו ואם אין לו דבר לומר עדיף יהיה כי לא יאמר דבר.
עיקר נאומו השני של אליהוא מיוחד להגנה על צדקת האל.
אליהוא מזמין חכמים לגזור את דינו של איוב.
בנאומו אליהוא חוזר על דברי איוב ועל טענתו כי הוא צדיק, כי ה' הטה את משפטו, כי ה' הביא על איוב סבל שווא.
אליהוא טוען כנגד איוב שדבריו הם דברים שיש בהם מן הכפירה והכפירה הופכת את איוב לשותף לחורשי רעה.
בדבריו, מבטא אליהוא את צדקת האל והשגחתו בעולם.
אליהוא טוען כי האל מעניש כל אדם כגמולו ואין זה ייתכן כי האל יעוות משפט.
כמו כן מוסיף אליהוא כי ה' הוא שליט הבלעדי בעולם ולא ייתכן כי ינהג במשפט שלא בצדק.
אליהוא דורש מאיוב כי איוב יודה בחטאו ויחדול מלומר לו כיצד יש לשלוט בעולם.
נאומו השלישי של אליהוא הוא הקצר ביותר מבין ארבעת נאומיו.
בנאום זה אליהוא עונה לאיוב על טענותיו.
אליהוא מגלה אמונה מוחלטת בצדקת דרכו וטוען שמעשי האדם אינם משפיעים על החלטות ה' לטובה או לרעה.
לאחר מכן טוען אליהוא, שאיוב שייך לאותם אנשים, אשר זועקים מרה לשווא ואינם נענים.
בנאומו הרביעי לא מובאים ציטוטים מדברי איוב.
הנאום הרביעי הוא הארוך מבין כל ארבעת הנאומים, והוא מהווה כתב הגנה על צדקתו וגדולתו של האל.
בנאומו זה אליהוא אומר שאלוהים מתגלה מהשמיים מענניו, רמז מטרים למתרחש בפרק הבא - אלוהים סוף-סוף מתגלה לאיוב מן הסערה.
אליהו (אלי) שרביט (נולד ב-13 באוקטובר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, ששירת כמפקד זרוע הים.
קודם לכן שירת בין היתר כראש מספן המטה במפקדת זרוע הים, כמפקד בסיס חיפה, כמפקד שייטת ספינות הטילים וכראש מחלקה באגף המבצעים.
לאחר שחרורו מצה"ל הוא משמש דירקטור בחברות אחדות.
שרביט נולד בשדה בוקר וגדל בבאר שבע.
בן הזקונים מבין שלושת ילדיהם של יוסף ואסתר שרביט, ילידי מרוקו.
בנעוריו התחנך בבית הספר מקיף א' באר שבע.
שרביט התגייס לצה"ל בשנת 1985. עם גיוסו התנדב לקורס חובלים שנמשך שנה וחצי.
לאחר סיום קורס קציני תקיפה בבית הספר לפיקוד ימי () חזר לשרת כקצין ים בשייטת ספינות הטילים.
בשנת 1990 עבר לתפקיד מפקד צוות ובהמשך מפקד שלב בקורס חובלים.
בשנת 1993 התחיל את מסלול ההסמכה למפקד ספינת טילים ובשנת 1994 קיבל פיקוד על ספינת הטילים אח"י ניצחון ובהמשך השנה פיקד על אח"י עצמאות (סער 4).
בשנים 2000–2003 שירת כראש ענף נשק במספן הים.
בשנים 2003–2006 פיקד על פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים.
בשנת 2006 שירת כסגן מפקד שייטת ספינות הטילים ובמלחמת לבנון השנייה פיקד על פלגת סטי"לים.
בשנים 2007–2009 שירת כרמ"ח באגף המבצעים של צה"ל.
בשנים 2009–2011 פיקד על שייטת ספינות הטילים.
בתקופה זו השתתפה השייטת במספר מבצעים חשובים, בהם מבצע ארבעת המינים ללכידת הספינה "פרנקופ" שהובילה אמצעי לחימה לחזבאללה, ובמבצע חוק ברזל להשתלטות על אוניית הנשק "ויקטוריה" במרחק של כ-200 מיילים מערבית לחופי ישראל.
בשנת 2010 זכתה השייטת בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
ב-27 בנובמבר 2011 מונה למפקד בסיס חיפה ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2014.
בתקופה זו בוצע לראשונה ניסוי ירי של הטיל "ברק 8" אשר סוכם בהצלחה.
כמו כן שונתה תפיסת בניין הכוח ותפיסת העליונות הימית בזרוע לאור הערכת מצב ו כאשר מגוון האיומים עברו מהים לחוף.
כמו כן, לראשונה הותקנה מערכת "כיפת ברזל" על גבי ספינה מבצעית בלב ים אשר ביצעה יירוט מוצלח של איומי טילים.
ב-12 בספטמבר 2016 הועלה לדרגת אלוף לקראת מינויו למפקד חיל הים במקום רם רוטברג, וב-27 בספטמבר נכנס לתפקידו.
הוא פיקד על החיל בין היתר במבצע שומר החומות נגד חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה.
במהלך תפקידו נקלטו ארבע ספינות סער 6. חיל הים בתקופתו ביצע קפיצת מדרגה בנושא שיתוף הפעולה עם יחידות צה"ל האחרות – כחלק מתפיסתו של שיווק החיל.
ב-2 בספטמבר 2021 סיים את תפקידו והוחלף על ידי סגנו, דוד סער סלמה.
שרביט הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
עבודת הגמר שלו עסקה ב"נמלי-ים אזרחיים כמרכיב בביטחון הלאומי בראי מלחמת לבנון השנייה".
הוא בוגר קורס מפקדי אוגדות.
ביולי 2022 מונה שרביט למנהל חטיבת האנרגיות המתחדשות של חברת תדיראן גרופ.
ביוני 2023 מונה לנשיא חברת DSIT Solutions, חברה בת של "רפאל" העוסקת במערכות הגנה לתשתיות בים.
בפברואר 2024 מונה ליו"ר הדירקטוריון של השלד הבורסאי אינטרנט גולד - קווי זהב, שהתמזג בספטמבר 2024 עם חברת ההזנק קיודיסול בע"מ העוסקת בהפקת מימן ירוק.
במרץ 2025 התקשרה אינטרנט גולד - קווי זהב בע"מ בהסכם מיזוג עם חברת אלגרי פאואר בע"מ, העוסקת במיזמי אנרגיה סולארית ושרביט הוא דירקטור ובעל מניות בה.
בדצמבר 2022 הביע תמיכה בהסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון.
במרץ 2023 השתתף בהפגנה ברחוב קפלן נגד הרפורמה המשפטית בישראל.
בינואר 2025 פרסם מאמר שבו מתח ביקורת על מדיניותו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ביחס למשבר האקלים.
ב-5 במרץ 2025 הקים הרמטכ"ל אייל זמיר צוות מומחים בראשות אלוף (מיל') סמי תורג'מן כדי לבחון מחדש את תחקירי שבעה באוקטובר של צה"ל, ולהציג לו את הממצאים.
בנוסף הצוות כולל את מפקד חיל האוויר לשעבר אלוף (מיל') עמיקם נורקין, ואת שרביט, ולצידם בכירים נוספים כמו תת-אלוף במילואים עופר לוי וקציני מודיעין.
ב-31 במרץ 2025 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו ששרביט הוא מועמדו לתפקיד ראש השב"כ, לאחר שהחל בתהליך פיטורי ראש השב"כ המכהן רונן בר.
ההודעה נתקלה בהתנגדויות בתוך הליכוד, מכיוון ששרביט השתתף בהפגנה נגד הרפורמה המשפטית.
למחרת היום בוטלה מועמדותו של שרביט לתפקיד.
המינוי גם זכה לביקורת של הסנטור לינדזי גרהאם שהגדיר את ההחלטה "מעבר לבעייתי", וזאת בשל טור דעה שפרסם שרביט בעיתון "כלכליסט" המבקר את הנשיא טראמפ על מדיניותו בנושא האקלים.
שרביט נשוי לאתי ואב לשלושה.
הוא מתגורר עם משפחתו במושב בית חנניה.
אליהועיני בן הקוף היה כהן גדול בבית המקדש השני שהוזכר במשנה כאחד הכהנים הגדולים שערכו את טקס שריפת הפרה האדומה.
לפי כתב יד קאופמן שמו הוא "אֶלְיוֹעֵינַיִי בֶן הַקָּיָיף".
מסדר הכהנים במשנה בה הוזכר, לאחר יוחנן כהן גדול (המזוהה לרוב עם יוחנן הורקנוס), עולה שהיה בתקופה החשמונאית או אולי הרומית.
הרמב"ם כתב שהוא היה בן זמנו של שמעון בן שטח, בימי המלך אלכסנדר ינאי.