tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1984 אוקי ומורודר הוציאו את השיר "Together in Electric Dreams" עבור הסרט חלומות אלקטרוניים כשיר הנושא.
כאשר יצא מאוחר יותר כסינגל הוא המשיך להיות להיט בינלאומי.
הסינגלים "Be My Lover Now" ו-"Good-Bye Bad Times" לא זכו להצלחה כמו "Together in Electric Dreams", והשותפות בין אוקי ומורודר הסתיימה.
בשנת 1990, אוקי סיפק שירה אורחת בסרט "What Comes After Goodbye".
בשנת 1991, אוקי שיתף פעולה עם ויק ריבס על השיר "Black Night" שהוא גרסת כיסוי לשיר בעל אותו שם של להקת דיפ פרפל.
בשנת 1999 הוא סיפק שירה לסינגל "1st Man in Space" של להקת "All Seeing I".
השיר נכתב על ידי ג'רוויס קוקר.
בשנת 2003 עבד עם המפיק וה-DJ אלכס גולד והם הוציאו את סינגל הטראנס "LA Today".
בשנת 2008 אוקי עבד עם Hiem , להקה שהוקמה על ידי סולן העבר של All Seeing I, דייוויד "בוז" בוסוול, על השיר "2 am".
בתחילת 2009, אוקי שיתף פעולה עם פט שופ בויז באלבום האולפן העשירי שלהם, "Yes", וסיפק שירה לשיר "This Used to Be the Future".
בשנת 2009 שיתף אוקי פעולה עם אמנית הסינת'פופ הבריטית ליטל בוטס באלבומה הראשון, "Hands", כאשר הקליטו את רצועת הדואט "Symmetry".
אלבומי אולפן במסגרת The Human League
פיליפ פנדלטון ברבור היה יושב ראש בית הנבחרים העשירי של ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, האדם היחידי שכיהן בשני תפקידים אלו.
הוא נולד בגורדונסוויל שבווירג'יניה, שם הוא החל את הקריירה המשפטית שלו לאחר שסיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי.
כמה מבני משפחת ברבור, כולל אחיו ג'יימס ברבור, שכיהן כמושל וירג'יניה, בלטו מאוד במשרות פוליטיות שבהן הם שימשו.
ב-1814, נבחר ברבור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בשנים 1821–1823 הוא שימש כיושב ראש הבית וב-1824 הוא דחה הצעה להיבחר מחדש לבית הנבחרים.
הוא שב לבית הנבחרים ב-1827 כבן בריתו של אנדרו ג'קסון.
ברבור המשיך לכהן בבית הנבחרים עד 1830, אז קיבל על עצמו לכהן כשופט בבית המשפט הפדרלי במחוז המזרחי של וירג'יניה.
ב-1835 מינה אותו הנשיא ג'קסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של גבריאל דובאל שהתפטר.
ברבור כיהן על כס השיפוט עד למותו.
באופן כללי הוא תמך בעקרונותיו של ג'קסון בנוגע לזכויות המדינות.
פיליפ ברבור נולד בגורדונסוויל שבמחוז אורנג' שבווירג'יניה, לתומאס ברבור, בעל חוות מטעים, מחוקק ושכן ואחד מראשוני תומכיו של ג'יימס מדיסון.
פיליפ ברבור נקרא על שם אחד מאבות המשפחה, פיליפ פנדלטון, שדרכו הוא היה קרוב משפחה של השופט והפוליטיקאי אדמונד פנדלטון.
המשפחה הייתה אחת המשפחות הראשונות בווירג'יניה, והיא התייחסה לסוחר סקוטי שהתיישב במחוז קאלפפר הסמוך.
כמו אחיו, ג'יימס ברבור, למד פיליפ ברבור בבתי ספר ציבוריים ופרטיים לפני שהחל את הכשרתו המשפטית בהדרכתו של המשפטן מווירג'יניה, סנט ג'ורג' טאקר בוויליאמסבורג.
נסיבות פיננסיות גרמו לו לנטוש את ברבור ב-1799.
עד מהרה הוא עבר לקנטקי כדי לחפש שם את מזלו, שם, לאחר שנה של לימוד משפטים בקריאה עצמית, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בברדסטאון.
לאחר שנה נוספת שכנעו אותו ידידיו לשוב לווירג'יניה ולחדש את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, כך שב-1802 הוא החל לעסוק בעריכת דין ליד בית משפחתו בגורדונסוויל.
ב-1804 נשא ברבור לאישה את פרנסס ג'ונסון, בתו של בעל חוות מטעים מקומי.
לזוג נולד בן אחד, סקסטוס ברבור, שהיה בעל חוות מטעים ורופא.
ברבור נכנס לפוליטיקה כאשר האומה האמריקאית חוותה שינוי באופן הריבונות כאשר תומכי זכויות המדינות לשעבר, כמו הנשיא ג'יימס מדיסון, ואנשי ההנהגה הפוליטית בווירג'יניה, הנרי קליי ואחיו של ברבור, הסנאטור ג'יימס ברבור, החלו לתמוך בפוליטיקה הלאומית.
במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים, נותר ברבור תומך נלהב של העקרונות הרפובליקנים של תומאס ג'פרסון והקפיד על פירוש קפדני של החוקה.
המוניטין של ברבור ביחסו השמרני לחוקה גדל עם התנגדותו לחוק המענק של 1817 .
החוק התיר מימון פדרלי לעבודות ציבוריות כמו סלילת דרכים, דוגמת זו שנסללה כדי לקשר את באפלו שבניו יורק עם ניו אורלינס, דרך וושינגטון הבירה.
ברבור ראה במימון פדרלי של עבודות ציבוריות כדבר שצריך להיות מחוץ לסמכויות הקונגרס ולפיכך נוגד לחוקה וחותר תחת ריבונות המדינות.
הוא ראה במדינות כריבוניות, כקהילות פוליטיות עצמאיות, שחופשיות לפרוש מהאיחוד אם הממשלה הפדרלית מפרה את זכויותיהן, טיעון שהוא העלה כאשר הוא התנגד למגבלות שהוטלו על כניסתה של מיזורי לאיחוד כמדינת עבדות.
התנגדותו למגבלות ברמה הלאומית על מדינות העבדות שמשה בסיס לקנאותו לזכויות המדינות, אך גם לפיתוח השקפתו הפוליטית בעד העבדות.
כחבר הקונגרס, היה ברבור הפוליטיקאי הבולט הראשון שקרא תיגר בגלוי על תאימותם לחוקה של מכסי המגן, בטענה שאלו בלתי צודקים ונוגדים לחוקה.
ב-1821 שימש ברבור כיועץ משפטי מטעם מדינת וירג'יניה כדי לייצג אותה בשאלה אם לבית המשפט העליון הייתה סמכות שיפוטית לדון במקרה של "כוהנס נגד וירג'יניה" , בו שני אנשים מבולטימור הורשעו במכירת כרטיסי לוטו של מחוז קולומביה בווירג'יניה.
ברבור טען ללא הצלחה שלבית המשפט העליון לא הייתה סמכות שיפוטית לדון במקרה בשל העובדה שהאיסור על מכירת כרטיסי לוטו בחוק לא היה תקף לגבי וירג'יניה.
לפיכך, החוק היה חוק מקומי ולא סוגיה ברמה הלאומית בשל העובדה שהחוק לא נגע לכל המדינות.
הוא גם טען שלבית המשפט לא הייתה סמכות שיפוטית בשל העובדה שהמדינה הייתה צד לתביעה על פי התיקון ה-11 לא ניתן היה לתבוע מדינה ללא הסכמתה.
עם זאת, נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל טען שהייתה סמכות שיפוט פדרלית במקרה בהתבסס על סעיף עליונות החוקה על פני חוקות המדינות בפרק 6 לחוקה, ולפיכך המעיט מחשיבות רצונו של ברבור להרחבת עליונות חוקות המדינות והרחיב בחשיבות עליונות הממשל הפדרלי.
תיק זה שימש לחזק את המוניטין של ברבור כמנהיג במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במערכת הפוליטית שהלכה ודעכה בווירג'יניה וכן לאור העברת הכוחות בין המפלגות עם בחירתו של אנדרו ג'קסון כנשיא השביעי של ארצות הברית.
בחירתו של ג'קסון לנשיאות ב-1828 הובילה לפיצולה של המפלגה הרפובליקנית הישנה אל המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בראשותו של ג'קסון ולרפובליקנים הלאומים.
ג'קסון יצר את המפלגה על בסיס העקרונות הרפובליקנים הישנים, כמו אי שביעות רצונו של תומאס ג'פרסון מ של אלכסנדר המילטון.
במשך שתי תקופות נשיאותו, חיסל ג'קסון את ודחף לחירויות אישיות, לזכויות המדינות והיה בעד העבדות.
שופט בווירג'יניה וכהונתו השנייה בבית הנבחרים
ב-1824 דחה ברבור הצעה להיבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים, וב-1825 הוא דחה גם את הצעתו של ג'פרסון להתמנות כפרופסור למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
תחת זאת הוא קיבל את הצעת בית המחוקקים של וירג'יניה להתמנות כשופט בבית המשפט הכללי של המדינה.
בתפקיד זה הוא שימש שנתיים.
ב-1827 שב ברבור למושבו בבית הנבחרים של ארצות הברית כאיש סיעתו של ג'קסון.
בשנתיים הראשונות לכהונתו זו הוא שימש כיושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים.
ב-1829 היה ברבור לראשון מאנשי סיעתו של ג'פרסון שהצטרף לדמוקרטים בהנהגתו של ג'קסון על רקע ההתנגדות לבנק הלאומי.
הוא נאבק כדי לחשוף את הבנק הלאומי השני כמיזם פרטי, שקיבל כספים פדרליים והתחזה למוסד ממשלתי.
על אף שהמערכה הזאת שלו נגד הבנק לא תפסה אחיזה, דחיפתו של ברבור לריבונות המדינות, פירוקו של הבנק הלאומי והפיכת העבדות לחוקית בטריטוריות כמו מיזורי, גרמו לנשיא ג'קסון לחבב אותו.
באותה שנה, כאשר המשיך לכהן בבית הנבחרים, היה ברבור נציג לוועידת החוקה של וירג'יניה, וכאשר התכנסה הוועידה הוא נבחר כנשיא השני שלה, לאחר שהנשיא הראשון, ג'יימס מונרו, נאלץ לפרוש בשל בריאותו הרופפת.
בתוקף תפקידו זה, יחד עם בני וירג'יניה מכובדים כמו מונרו, ג'יימס מדיסון וג'ון מרשל, הוא סייע להגביל את הדיון על העבדות במדינה, והגביל את הוויכוח רווי השנאה באספה המדינתיות לסוגיות של ייצוג וזכות הצבעה.
וירג'יניה הייתה אחת המדינות האחרונות שאפשרה רק לבעלי קרקעות להצביע, ולבעלי העבדים היה כוח חסר פרופורציות.
החוקה התקבלה בוועידה ב-1830, על אף הצבעות נגדה בדרום ובמערב המדינה, פיצול שהוביל לפרישתם מהמדינה במהלך מלחמת האזרחים של השטחים שעליהם הוקמה וירג'יניה המערבית.
שופט פדרלי והבחירות של 1832
ברבור דחה הצעה להתמנות כתובע הכללי של ארצות הברית לפני שבסופו של דבר התפטר מכהונתו בקונגרס ב-15 באוקטובר 1830 כדי לקבל על עצמו את מינויו של הנשיא ג'קסון כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של וירג'יניה.
ג'קסון מינה את ברבור במינוי פגרה ב-8 באוקטובר במקומו של השופט ג'ורג' היי שנפטר.
ב-14 בדצמבר מונה ברבור לכס השיפוט באופן רשמי ויומיים לאחר מכן אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-1832, הדמוקרטים, שלא היו שבעי רצון מבחירתו של מרטין ואן ביורן כמועמד המפלגה לסגן הנשיא, קיימו כינוס בווירג'יניה, שבו הם בחרו בג'קסון כמועמד לנשיאות וכברבור כמועמד לסגן הנשיא.
ברבור הסיר בסופו של דבר את מועמדותו וואן ביורן שב להיות המועמד, אך בכמה מדינות בדרום הופיע שמו על פתקי ההצבעה.
ברבור גם סירב להיות מועמד לשופט בבית המשפט לעתירות, לתפקיד מושל וכסנאטור.
ב-1835 הובילו פטירתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל והתפטרותו של השופט גבריאל דובאל להתפנותם של שני מושבים בבית המשפט העליון.
אף על פי שנפוצו שמועות שהוא מתכוון למנות מחליף למרשל, מינה ג'קסון בסוף תקופת נשיאותו השנייה את ברבור במקומו של דובאל.
חוגים לאומנים חששו שג'קסון מינה את ברבור בשל השקפותיו הפוליטיות שחתרו תחת עליונות הממשל הפדרלי שהושג במהלך תקופת כהונתו של מרשל כנשיא בית המשפט העליון.
חששות שמו קץ לתהליך ההחלטה הממושך של שני ניסיונות להשהות את אישור הסנאט.
ב-15 במרץ 1836 אישר הסנאט את מינויו של ברבור ברוב של 30 מול 11. במהלך תקופתו הקצרה יחסית על כס השיפוט שמע ברבור 155 תיקים, מתוכם הוא כתב את חוות דעת הרוב פעם אחת וכתב שתי חוות דעת מיעוט.
אף על פי שהוא כיהן בתפקידו חמש שנים בלבד, הוא היה פעיל מאוד בעיצוב המורשת של בית המשפט העליון בנשיאותו של רוג'ר טוני כאשר יישם את קנאותו לזכויות המדינות ופירוש קפדני של החוקה כדי להניח גבולות לסמכות הממשל הפדרלי.
במושב הראשון שלו על כס השיפוט שמע ברבור שלושה תיקים שמיתנו את הישגיו של מרשל בגישה השיפוטית הלאומנית: פסק הדין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" (Briscoe v.
Bank of the Commonwealth of Kentucky), פסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" ופסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" (Mayor of the City of New York v.
בתיק האחרון כתב ברבור את חוות דעת הרוב.
הרקע לפסק דין זה החל ב-1824, כאשר מדינת ניו יורק העבירה חוק שדרש מכל בעלי הספינות לספק פרטים על נוסעים כדי למנוע הברחות והגירה של אנשים בלתי רצויים.
בעל הספינה מילן סירב למלא אחר דרישות החוק ובשל כך הוא נכלא ונקנס.
התיק הגיע לבית המשפט העליון בשאלה אם חוק ההגירה של מדינת ניו יורק הפר את "סעיף המסחר" בפרק 1, חלק שמיני, סעיף 3 לחוקה.
ברבור קבע שהחוק של מדינת ניו יורק לא הפר את סעיף המסחר בשל העובדה שהחוק יישם את סמכות השיטור של המדינה שניתנה לה כדי "לפקח על המשטרה שלה ולדאוג שלא יכנס שום גורם מזיק לתחומיה".
אנשים לא יכלו להיחשב לסחורות, שכן אנשים הם לא "פריטים מיובאים, לא עונים לנימוק שעל בסיסו ניתנה לקונגרס הסמכות לפקח על המסחר, והאיסור שהוטל על המדינות לגבות מכס על פריטים מיובאים".
ברבור טען שהחוק היה תקף כצעד משטרתי שנועד להגן על בריאות ורווחת הקהילה.
בשל הסמכות של המדינה על תושביה ועל דברים בתחום שיפוטה, "סמכות המדינה היא שלמה, מוחלטת ובלעדית".
פסיקתו של ברבור בתיק זה נתמכה בחוות דעתו של נשיא בית המשפט רוג'ר טוני בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" שקבע שלאנשים יש זכויות וזוהי חובתן הן של המדינה והן של האומה לשמור על הזכויות הללו כדי להבטיח את אושרו ורווחתו של כל אזרח ואזרח.
תיק זה אפשר לברבור לקבוע תקדים להבנת סמכות המדינה כפי שהוא פיתח בראיה החוקתית של זכויות המדינות בבית המשפט העליון.
חוות דעתו זו שימשה לבסס הגדרה צרה של סמכות המסחר הפדרלית והרחבת סמכות השיטור המדינתית.
הן בפסק הדין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" והן בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" הצביע ברבור עם דעת הרוב וכך הוא הרחיב את סמכות המדינה והחליש את הגישה הלאומנית של בית המשפט העליון כפי שהותוותה בתקופת נשיאותו של מרשל.
אף על פי שברבור לא כיהן זמן ארוך יחסית על כס השיפוט כדי לצבור מגוון של חוות דעת פרי עטו, הוא כתב שתי חוות דעת מיעוט בפסקי הדין "קנדל נגד ארצות הברית" (Kendall v.
Jennison) ב-1840. שתי חוות דעת המיעוט הללו המחישו את רצונו לצמצם את סמכות הממשל הפדרלי ולתמוך בשאיפות הפוליטיות הג'קסוניות והתנגדות לצמצום ריבונות המדינות.
פסק הדין "קנדל נגד ארצות הברית" עסק בפיקוח השיפוטי על צעדי הרשות המבצעת.
ב-1835 מינה הנשיא ג'קסון את איימוס קנדל כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
בית המשפט העליון ראה בתיק זה הליך נגד פקיד שפעל במסגרת הממשל הפדרלי.
הוא דן בשאלה אם הייתה לו הסמכות לשמוע את התיק על פי סעיף 25 לחוק השיפוט של 1789 ואם הייתה לו הסמכות להוציא צו עשה למנהל הכללי של הדואר על פי סעיף 13 לחוק השיפוט.
ברבור התנגד לדעת הרוב בפסק דין זה, שבו נקבע שלבית המשפט הייתה את הסמכות להוציא צו עשה כאמור כדי "לאלץ את המנהל הכללי של הדואר לקיים את חובתו המינסטריאלית על פי החוק".
השופטים טוני וקאטרון הסכימו עם חוות דעתו של ברבור שמעולם לא הייתה לבית המשפט סמכות לבקר את פעולות הרשות המבצעת.
אף על פי שברבור האמין ש"לקונגרס יש את הסמכות החוקתית לתת לבתי המשפט הפדרליים ...את הסמכות להוציא צו עשה", הוא לא סבר ש"לבית המשפט הפדרלי המחוזי הייתה הסמכות להוציא צו כאמור, וכתוצאה מכך הוא היה בדעה שהפסיקה תיהפך על פיה".
אף על פי שהמנהל הכללי של הדואר היה כפוף לנשיא בנוגע לסמכויותיו על פי החוק, כאשר החוק הוא "מיניסטריאלי", יכול הקונגרס להגביל את פקידי הממשלה ולפקח עליהם.
מאחר שהקונגרס הוא זה שיצר את המשרה הממשלתית, הוא יכול לפקח על החלטותיו של נושא המשרה, אך הנשיא לא מפוקח על ידי בתי המשפט הפדרליים.
חוות דעתו של ברבור בתיק "קנדל נגד ארצות הברית" ממחישה את נאמנותו לשאיפות הפוליטיות של הנשיא ג'קסון ולכוחות של הממשל שלו.
ברבור נתן את טיעונו החזק ביותר לטובת זכויות המדינות בפסק הדין "הולמס נגד ג'ניסון" (Holmes v.
Jennison), תיק שהתמקד בהסגרת אדם מוורמונט לקנדה.
ב-1838, הורשע ג'ורג' הולמס, תושב קוויבק, ברצח לואיס פאשל אשיל טאשה.
הולמס נמלט לארצות הברית, שם הוא נעצר תחת צו בוורמונט.
מושל ורמונט, סילאס ג'ניסון הוציא צו שקבע שהולמס, בהיותו אזרח הפרובינציה של קנדה התחתית, יעצר ויוחזר לקנדה כדי לעמוד שם לדין, אף על פי שלארצות הברית לא היה הסכם הסגרה עם קנדה.
מאחר שבית המשפט העליון של ורמונט סירב להוציא צו הביאס קורפוס, עתר הולמס לבית המשפט העליון של ארצות הברית על בסיס הטענה שהוא נכלא באופן בלתי חוקי ושחירויותיו האישיות נשללו ממנו.
התיק עורר ויכוח מתמשך שגרם בהמשך לקיטוב בין השופטים הלאומניים לבין תומכי זכויות המדינות.
נשיא בית המשפט העליון טוני אישר את סמכות בית המשפט לדון בתיק וכן את הסמכות הבלעדית של הממשלה הפדרלית לעסוק ביחסי חוץ.
בשל סמכות בלעדית זו, נקבע שמושל המדינה הפר את הסעיף האמור בחוקה.
ברבור היה אחד מארבעת השופטים שחלקו על פסיקתו של נשיא בית המשפט העליון.
מאחר שהמושל פעל במסגרת סמכויותיו שלו מבלי להפר את הסמכויות של אחרים ובשל העובדה שהחוקה לא הגדירה במפורש את נגיעתן של המדינות ליחסי חוץ, אזי המושל פעל במסגרת סמכויותיו כאשר הורה על ההסגרה.
בשל השוויון בהצבעת שופטי בית המשפט העליון, התקבלה דעתו של ברבור.
חוות דעתו זו שימשה כטיעון לתמיכה בחוות דעתו בפסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" שלמדינה לא הייתה החובה לשמור על רווחת תושביה.
המושל פעל במסגרת סמכויותיו להגן על המדינה מפני מסכנות פוטנציאליות ואנשים מבוקשים.
פסק הדין "הולמס נגד ג'ניסון" המחיש את הפירוש הקפדני של החוקה כפי שנעשה על ידי ברבור, ובו הוא הכניס השקפות נוספות שלו בנוגע לזכויות המדינות כאשר נתן פסקי דין, ובכך הרחיב את הגדרת זכויות המדינות באמצעות הענקת סמכויות רחבות יותר לרשויות המדינות והכנסת סמכויות למדינות אל החוקה.
פיליפ ברבור נפטר בשנתו כתוצאה מפקקת כלילית ב-25 בפברואר 1841 בביתו, כאשר היה בעיצומו של הדיון בשחרור העבדים האפריקאים בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד.
הוא נטמן בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
במקומו מונה לכס השיפוט ידידו הוותיק, פיטר ויויאן דניאל, גם הוא בן וירג'יניה, שהמשיך את המורשת של ברבור בשמירת העקרונות הג'קסוניים לזכויות המדינות והפירוש הקפדני של החוקה.
על שמו נקראו מחוז ברבור שבווירג'יניה המערבית, העיר פיליפי השוכנת במחוז זה ובית ספר השוכן בעיר זו.
פיליפ יו אייבלסון היה פיזיקאי גרעין אמריקאי.
אחד ממגלי היסוד הטרנס-אורני הראשון - נפטוניום, אחד ממדעני פרויקט מנהטן, מהוגי רעיון ההנעה הגרעינית לצוללות ועורך מדעי שהיה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science בין השנים 1962–1984. נשיא מכון קרנגי למדע בוושינגטון די.
בשנים 1971–1978 וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבד במעבדתו של חתן פרס נובל ארנסט לורנס.
במאמר שראה אור ב-1939 היה אייבלסון אחד הראשונים שתיארו ביקוע גרעיני.
בין השנים 1939 עד 1941 עבד במכון קרנגי למדע בוושינגטון די.
בעבודתו שם בודד יחד עם אדווין מקמילן איזוטופים של היסוד הטרנס-אורני הראשון שנוצר במעבדה - נפטוניום.
מקמילן זכה על גילוי זה (ועל פעילויות נוספות) בפרס נובל.
בעת מלחמת העולם השנייה עבד אייבלסון במעבדת המחקר של חיל הים על בידוד איזוטופים כבדים של אורניום תוך שימוש בשיטת הדיפוזיה התרמית.
כאשר שמע רוברט אופנהיימר - המנהל המדעי של פרויקט מנהטן לייצור פצצת האטום האמריקאית - על הצלחתו של אייבלסון, החליט להקים מפעל להעשרת אורניום באוק רידג' שיתבסס על שיטת אייבלסון.
מיד לאחר המלחמה שב אייבלסון למכון קרנגי.
ב-1946 חיבר מסמך מדעי שהדגים את יכולת רתימת האנרגיה האטומית להנעת כלי שיט ובפרט צוללות.
מסמך זה שימש את אדמירל היימן ריקובר ביזמתו לפיתוח צוללות גרעיניות.
בין השנים 1953 ל-1971 כיהן כראש המכון הגאופיזי של מכון קרנגי, היה נשיא המכון בין 1971 ועד 1978 וחבר מועצת המנהלים של המכון לאחר מכן.
בין השנים 1962–1984 היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science וחיבר מעל מאה מאמרי מערכת בהם פרס את משנתו הכללית לגבי המדע.
הוא ראה סכנה בחלוקת העיסוק המדעי לדיסציפלינות צרות מדי וראה כורח חיוני לשיתוף פעולה בין-תחומי לשם מענה על השאלות הגדולות והחשובות.
בעצמו עסק בתחומי דעת שונים, בהם גאוכימיה אורגנית ואף פרסם הישג מדעי של הפקת חומצת אמינו ממאובנים והוכחת הטענה לפיה חומצת האמינו אלנין תהיה יציבה לאורך מיליוני שנים.
ב-1985 ראה אור ספרו "Enough of Pessimism" (די לפסימיות, ככותרת אחד מטוריו הפופולריים).
הספר כלל מאה חיבורים שרובם ראו אור לראשונה כמאמרי מערכת ב-science.
בשנת 1959 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1972 הוענק לו פרס קלינגה.
ב-1987 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
המינרל אבלסוניט (Abelsonite) נקרא על שמו.
ב-1996 הוענק לו פרס וניבר בוש.
האגודה האמריקאית לקידום המדע מעניקה מדי שנה מאז 1985 את פרס פיליפ אייבלסון של האגודה האמריקאית לקידום המדע.
פיליפ בילינג הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר במיטיולן.
בילינג החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אסביירג הדנית, ובאוקטובר 2013 הצטרף להאדרספילד טאון מהצ'מפיונשיפ האנגלית בחוזה לארבע עונות.
הוא שיחק תחילה במחלקות הנוער של המועדון, וב-26 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 0–2 ללסטר סיטי.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה ב-13 בפברואר 2016, בניצחון קבוצתו 2–0 על נוטינגהאם פורסט.
במרץ 2016 חתם על הארכת חוזהו בקבוצה.
בתום עונת 2017/2018 העפילה הקבוצה לפרמייר ליג.
בתום עונת 2018/2019 נשרה הקבוצה חזרה לצ'מפיונשיפ, ובילינג עבר לבורנמות' מהפרמיירליג.
בתום עונת 2019/2020 ירדה גם בורנמות' לצ'מפיונשיפ, כשהיא רחוקה נקודה אחת בלבד מהישארות בפרמיירליג.
בתום עונת 2021/2022 הבטיחה הקבוצה את חזרתה לפרמיירליג.
ב-11 בינואר 2025 הושאל לנאפולי עד לסוף העונה.
ב-26 באוגוסט 2025 חתם במיטיולן.
אימו של בילינג היא דנית, ואביו הוא ניגרי.
הוא שיחק בנבחרות הצעירות של דנמרק, ובנובמבר 2018 דחה את הצעת נבחרת ניגריה לייצג אותה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק הבוגרת ב-7 באוקטובר 2020, בניצחון נבחרתו 4–0 על במשחק ידידות.
פיליפ בנקוביץ' (בקרואטית: Filip Benković; נולד ב-13 ביולי 1997 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א.י.ק סולנה ובנבחרת קרואטיה.
בנקוביץ' גדל במחלקת הנוער של דינמו זאגרב.
הוא ערך 56 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקרואטית, בהן הבקיע שישה שערים, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות קרואטיה ושלוש פעמים בגביע הקרואטי.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם בנקוביץ' על חוזה לחמש עונות בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל בנקוביץ' למשך עונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד סנט מירן במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-3 בנובמבר הבקיע בנקוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על הארט אוף מידלות'יאן במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
בסך הכול ערך בנקוביץ' 20 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה שלו במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות סקוטלנד, בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטית.
ב-4 בינואר 2020 ערך בנקוביץ' את הופעתו היחידה במדי לסטר סיטי, בניצחון 0–2 על ויגאן את'לטיק במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA לעונת .
ב-31 בינואר 2020 הושאל בנקוביץ' עד לתום עונת לבריסטול סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לברמינגהאם סיטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
ב-12 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על דרבי קאונטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
בסך הכול ערך בנקוביץ' עשר הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה שלו במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-16 באוקטובר 2020 הושאל בנקוביץ' למשך עונה אחת לקארדיף סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-29 בדצמבר ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בהפסד 1–2 לוויקומב וונדררס במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת .
ב-6 בינואר 2021 נקרא בנקוביץ' בחזרה ללסטר סיטי.
ב-12 בינואר 2021, מספר ימים לאחר שחזר מהשאלתו לקארדיף סיטי, הושאל בנקוביץ' עד לתום עונת ללוון מליגת העל הבלגית.
הוא לא ערך הופעות במדי המועדון.
ב-12 בינואר 2022 שוחרר בנקוביץ' מלסטר סיטי, ויום למחרת חתם באודינזה מהסרייה א'.
ב-14 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לספציה במסגרת המחזור ה-37 בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכול ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל לאיינטרכט בראונשווייג לעונה אחת.
ב-10 ביולי 2023 הושאל לטרבזונספור הטורקית.
ב-11 ביוני 2019 ערך בנקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בהפסד 1–2 לנבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
פיליפ פורווי אוטלה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ.
אוטלה החל לשחק כדורגל בקבוצה החובבנית וולביסטון מאנגליה.
ב-2 במאי 2019 חתם אוטלה בז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית.
הוא ערך 64 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים.
ב-12 בינואר 2022 חתם אוטלה ב-UTA ארד מליגת העל הרומנית.
בינואר חתם חוזה בקלוז', אליה עבר רשמית בקיץ 2023. בעונת 2023/2024 הבקיע 18 שערים וחלק את תואר מלך השערים של הליגה עם פלורינל קומאן.
ב-8 ביולי 2024 חתם אוטלה באל-ווחאדה מליגת העל של איחוד האמירויות.
עד לסיום העונה עם אופציית רכישה.
אוטלה כבש 9 שערים ב-18 משחקים עד סיום העונה.
וב-1 ביולי 2025 בזל מימשה את אופציית הרכישה שלה ואוטלה הפך לשחקן בזל.
פיליפ (פישל) ביאלוביץ (בפולנית: Fiszel Bialowicz; 25 בנובמבר 1929, איזביצה, פולין - 6 באוגוסט 2016, דלריי ביץ', פלורידה) היה תכשיטן אמריקאי ממוצא פולני-יהודי.
הוא היה אחד מ-47 הניצולים ממחנה ההשמדה הנאצי סוביבור בפולין הידועים בשמותיהם והשתתף במרד ב-14 באוקטובר 1943. לדברי ז'ול שלביס, כך שרד את השואה.
הוא היה עד במשפט סוביבור בשנות ה-60 וה-70, ובמשפטו של ג'ון איוון דמיאניוק ב-2010, ופעל למען אנדרטה חדשה בסוביבור ב-2013.
ביאלוביץ גורש ממקום הולדתו, השטעטל איזביצה, לסוביבור באפריל 1943 בגיל 13 בגלל יהדותו, עם אחיו שמחה בן ה-30. שמחה התחזה לרוקח ופיליפ שימש כעוזרו.
פיליפ נאלץ לחפש חפצי ערך כמו כסף ותכשיטים שהוחבאו בלחם ותוצרת אחרת.
לעיתים שימש גם כ"ספר" כדי לגזור את שיערן של הנשים לפני שנרצחו בתאי הגזים
מדי פעם נקרא ביאלוביץ לסייע לקבוצת היהודים שאולצה לעבוד בתחנת הרכבת, בפינוי הקרונות, כשהגיעו טרנספורטים של יהודים.
לשם כך, בהשגחת אנשי האס אס, נאלץ לדחוף את הקרונות כשהם עמוסים באנשים עד מחנה 3, שם הומתו האנשים בתאי הגזים.
עם פתיחת דלתות הקרון לאחר הגעת הרכבות לתחנה, ראה ביאלוביץ שהרבה אנשים לא שרדו את הטרנספורט ושרובם היו על סף גוויעה ברעב.
פיליפ ביאלוביץ, כמו אחיו שמחה, היה חבר בקבוצת ההתנגדות שמרדה בסוביבור ב-14 באוקטובר 1943. משימתו הייתה לפתות אנשי אס אס בזה אחר זה למארב, על ידי דיווח כי נמצאו ממצאים יקרי ערך במטען של יהודים.
12 מאנשי האס אס בסוביבור נהרגו כך על ידי המורדים.
לאחר המרד הצליחו ביאלוביץ ואחיו להסתתר אצל משפחת איכרים פולנית.
עד בתיקים משפטיים משנות ה-60 עד 2010
לאחר המלחמה, ביאלוביץ עבד כרופא שיניים בגרמניה.
לאחר מכן היגר לארצות הברית, שם עבד כצורף עד פרישתו.
בשנות ה-60 וה-70 העיד במשפטי סוביבור בהאגן.
בשנת 1963 תיאר את חוויותיו כחבר זמני במה שנקרא פיקוד התחנה ותיאר את הגעת הטרנספורטים של יהודים ממחוז גליציה.
בשנת 1974, בתמליל חקירה בקונסוליה הכללית הגרמנית בניו יורק, הוא הצהיר כי בהתבסס על חוויותיו במחנה, לא רק חברי אס אס בודדים היו מעורבים בפעולות נגד אסירים, אלא ההשתתפות ברציחות הייתה הנורמה של אנשי האס אס במחנה ההשמדה.
יחד עם ניצול סוביבור תומאס בלאט, ביאלוביץ היה עד תביעה במשפטו של דמיאניוק ב-2010 בארצות הברית.
שניהם היו תובעים משותפים בהליך זה.
כאסיר עבודה במחנה ההשמדה סוביבור, שבו שימש דמיאניוק כשומר אס אס, דיווח ביאלוביץ כיצד השומרים הובילו אסירים לתוך תאי הגזים עם כידונים, אך לא זכרו את דמיאניוק באופן ספציפי.
באוקטובר 2013 פנה ביאלוביץ במכתב לנורברט לאמרט, נשיא הבונדסטאג, בבקשה שהבונדסטאג יזום את השתתפותה הכספית של גרמניה בבניית אתר הנצחה חדש באתר בו עמד בתקופת מלחמת העולם השנייה מחנה ההשמדה סוביבור.
האנדרטה הקודמת של סוביבור נאלצה להיסגר ב-2011 בגלל חוסר מימון.
אתר הנצחה חדש לחללי סוביבור, מתוכנן ומוערך בעלות של שלושה מיליון יורו.
עד כה, פולין, הולנד, סלובקיה וישראל הסכימו לתמוך בפרויקט בשני מיליון יורו.
עם זאת, ביאלוביץ הביע תקווה שהממשלה בברלין מבינה עד כמה חשוב פרויקט ההנצחה ותמיכה בו על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
פיליפ ברומברג היה פסיכולוג ופסיכואנליטיקאי אמריקאי מהגישה ההתייחסותית אשר כתב רבות על הגישה ההתייחסותית בפסיכואנליזה והכשיר אנשי מקצוע רבים בתחום בריאות הנפש ברחבי ארצות הברית.
ברומברג השתייך לקבוצה ההתייחסותית אשר התגבשה באוניברסיטת ניו יורק וכוללת אנליטיקאים כסטיבן מיטשל, לואיס ארון, ג'סיקה בנג'מין, עמנואל גהנט, מייקל אייגן, דונל סטרן, ניל אלטמן ועוד.
בשונה מהתפיסה הפרוידיאנית, הקבוצה ההתייחסותית מדגישה את הקשר ולא את הדחף כגורם מוטיבציוני מרכזי באישיות, ורואה יחסים בין אישיים כבעלי השפעה מכרעת על עיצוב הנפש וההתנהגות.
ברומברג היה פסיכואנליטיקאי מנחה, מדריך פסיכותרפיה וחבר בפקולטה להוראה במכון וויליאם אלנסון וייט; עוזר קליני של פרופסור לפסיכולוגיה במרכז הרפואי של אוניברסיטת קורנל; עוזר פסיכולוג במרפאת פיין וויטני; וחבר בסגל ההוראה והפיקוח במכון לפסיכואנליזה בת זמננו.
בשנת 1953, הוא קיבל את התואר הראשון שלו באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1961 קיבל את התואר השני שלו בבית הספר החדש למחקר חברתי.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1967.
ברומברג היה אנליסט הדרכה ופיקוח במכון וויליאם אלנסון וייט ופרופסור קליני נלווה לפסיכולוגיה בתוכנית הפוסט-דוקטורט של אוניברסיטת ניו יורק בפסיכותרפיה ופסיכואנליזה.
הוא היה עמית באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה ודיפלומט ABPP בפסיכולוגיה קלינית.
הוא היה עורך שותף אמריטוס של פסיכואנליזה עכשווית, והיה במועצות המערכת של דיאלוגים פסיכואנליטיים וחקירה פסיכואנליטית.
בספר Standing in the spaces מתייחס ברומברג למגוון תופעות ומפגשים קליניים הנוגעים לטראומה, דיסוציאציה ולקשיי המטופל להיפרד מאותם מבני עצמי בלתי אדפטיביים אשר גורמים סבל רב אך נחווים כ"עצמי", ולכן בלתי אפשרי לוותר עליהם.
בכתיבתו, מדגיש ברומברג את חיונית המפגש האותנטי בין תודעות המטפל והמטופל, ואת האופן בו מהווה מפגש זה בסיס לצמיחת האישיות ולהשגת תנועה גמישה יותר בין מצבי העצמי השונים; תנועה אשר תאפשר למטופל 'לעמוד בין החללים' ('stand in the spaces') שבין מצבי העצמי השונים מבלי לאבד אף אחד מהם.
באמצעות המשגות אלו מציע ברומברג גם הסברים אלטרנטיביים לסינדרומים קליניים כהיסטריה, להבנת הקונפליקטים הפסיכוסקסואליים ופעולתם ולמושגים טיפוליים כהתנגדות והזדהות השלכתית.
במשך למעלה מ-40 שנה הוא כתב רבות על התפתחות נפשית אנושית ויחסי מטפל/מטופל, והציג נקודת מבט בין אישית/יחסית המדגישה רעיונות של ארגון עצמי, מצבי תודעה, דיסוציאציה ומצבי עצמי מרובים.
בהקשר של ארגון עצמי של תאוריית המערכות, הדגיש ברומברג את תפקידה של טראומה התפתחותית בתהליכים דיסוציאטיביים מבוססי בושה והשפעתה על הקשר.
הוא גם פיתח את השפה העממית לריבוי מצבי עצמי כדי לתאר תהליכים אלו.
פיליפ איפולה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הבלם בהפועל עירוני עפולה.
איפולה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קאדונה ובגיל 18 הצטרף לזו של סוצ'י הרוסית.
לקראת עונת חתם בז'טיסו מליגת העל הקזחית.
ב-13 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 לקאיראט אלמטי.
בקיץ חתם באולימפ-דולגופרודני מהליגה הרוסית הראשונה בכדורגל.
ב-7 במאי 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד אורנבורג.
ב-8 ביוני 2022 הושאל להפועל חדרה מליגת העל ובסיום העונה חתם על חוזה במועדון.
ב-31 באוגוסט 2024 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית.ב-27 באוקטובר 2025 חתם בהפועל עירוני עפולה.
פִילִיפּ אוֹטוֹ רוּנְגֶה היה אמן גרמני, מאייר, צייר ותאורטיקן צבעים.
רונגה וקספר דויד פרידריך נחשבים לעיתים קרובות לציירים המובילים של התנועה הרומנטית הגרמנית.
הוא מושווה לעיתים קרובות לוויליאם בלייק על ידי היסטוריונים של האמנות, אם כי לא קל להשוות את הקריירה הקצרה של רונגה בת עשר השנים לקריירה של בלייק.
לפי כל הדיווחים היה לו שכל מבריק והיה בקיא בספרות ובפילוסופיה של זמנו.
הוא היה כותב מכתבים פורה וניהל התכתבויות וחברות עם בני זמנו כמו , קספר דויד פרידריך, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך וילהלם יוזף שלינג, ולודוויג טיק.
ציוריו עמוסים לעיתים קרובות בסמלים ואלגוריות.
במשך שמונה שנים הוא תכנן ושכלל את הפרויקט המכונן שלו, Tageszeiten (זמנים ביממה), ארבעה ציורים מונומנטליים בגודל 50 מטרים רבועים כל אחד, שבתורם היו רק חלק מגזאמטקונסטוורק שיתופי גדול יותר שהיה אמור לכלול שירה, מוזיקה ואדריכלות, אך נותר בלתי ממומש בזמן מותו.
בעזרתו הוא שאף לזנוח את האיקונוגרפיה המסורתית של הנצרות באמנות האירופית ולמצוא ביטוי חדש לערכים רוחניים באמצעות סמליות בנופים.
היסטוריון אחד קבע "בציור של רונגה אנו עוסקים בבירור בניסיון להציג פילוסופיה עכשווית באמנות".
הוא כתב כרך רב השפעה על תורת הצבעים ב-1808, Farbenkugel ("כדור הצבעים"), שפורסם באותה שנה בה הוא מת.
רונגה נולד בשנת 1777 ב, עיירה בצפון-מזרח גרמניה על חוף הים הבלטי (פומרניה השוודית באותה תקופה).
הוא חלה בשחפת ריאתית בגיל צעיר, ובריאותו הייתה רופפת לאורך כל חייו.
בצעירותו למד בבית ספר בראשות .
אביו היה סוחר ובעל ספינות מצליח, ופיליפ ואחיו הגדול דניאל טופחו ללכת בעקבותיו בעסקיו.
דניאל עבר להמבורג כדי לנהל סניף של העסק המשפחתי, ופיליפ הגיע במהרה לשמש כשוליה (בערך 1793–1796).
שם החל ליצור קשר עם משוררים, מוציאים לאור ואספני אמנות כמו מתיאס קלאודיוס, פרידריך גוטליב קלופשטוק, ו שעודדו את רונגה באמנויות, בפילוסופיה ובתחומי עניין אינטלקטואליים.
הוא החל לקחת שיעורי ציור בהמבורג בשנת 1797 אצל ו האב ורק לאחר מספר שנים בהמבורג, בתחילת שנות העשרים לחייו, החליט רונגה על קריירה כאמן.
רונגה למד ציור במשך שלוש שנים באקדמיה של קופנהגן (כיום ), מ-1798 עד 1801 אצל ינס יול וניקולאי אבידגור, שם קדם לו קספר דויד פרידריך, המבוגר ממנו בשלוש שנים.
לאחר מכן רונגה למד ב בשנים 1801–1804, למד אצל אנטון גרף ויצר קשר עם חוג רחב יותר של דמויות בתנועה הרומנטית המתפתחת.
המשורר והסופר לודוויג טיק השפיע עליו במיוחד והפגיש את רונגה עם הספרות חדשה והרעיונות המיסטיים של יאקוב במה ונובאליס.
רונגה פגש את פאולינה באסנגה בדרזדן בשנת 1801 כשהייתה בת 16. הם נישאו בדרזדן ב-3 באפריל 1804, ועד מהרה חזרו להמבורג.
נולדו להם ארבעה ילדים, הצעיר ביותר נולד לאחר מותו של רונגה.
רונגה מת משחפת בשנת 1810, בגיל 33. מפעל חייו נמשך קצת יותר מעשר שנים.
חלק ניכר מיצירותיו ששרדו נתרם להגלריה לאמנות של המבורג על ידי אלמנתו פאולינה רונגה ב-1872.
רונגה נולד כתשיעי מתוך אחד עשר ילדים ב, במערב פומרניה, אז תחת שלטון שוודי, במשפחה של בוני ספינות עם קשרים עם האצולה הפרוסית של משפחת סיפנייבסקי / פון רונגה.
כילד חולני הוא החמיץ לעיתים קרובות את בית הספר ובגיל צעיר למד מאמו את אמנות הצלליות הגזורות במספריים, שנהג לייצר במהלך כל חייו.
בשנת 1795 החל חניכה מסחרית במשרדו של אחיו הגדול דניאל בהמבורג.
בשנת 1799 דניאל תמך כלכלית ברונגה כדי להתחיל ללמוד ציור תחת ינס יול באקדמיה של קופנהגן (כיום ).
ב-1801 עבר לדרזדן כדי להמשיך בלימודיו, שם הכיר את קספר דויד פרידריך, את לודוויג טיק ואת אשתו לעתיד פאולינה באסנגה.
הוא גם החל במחקר מקיף של כתביו של המיסטיקן יאקוב במה מהמאה ה-17. בשנת 1803, בביקור בוויימאר, רונגה פגש באופן בלתי צפוי את יוהאן וולפגנג פון גתה והשניים יצרו יחסי ידידות המבוססת על תחומי העניין המשותפים שלהם בצבע ובאמנות.
ב-1804 התחתן ועבר עם אשתו להמבורג.
עקב סכנות מלחמה קרובות () הם עברו בשנת 1805 לבית אבותיו בוולגאסט שם הם שהו עד 1807. בשנת 1805 התכתבות של רונגה עם גתה בנושא עבודתו האמנותית וצבע הפכה אינטנסיבית יותר.
בשובו להמבורג ב-1807, הוא ואחיו דניאל הקימו חברה חדשה בה נשאר פעיל עד סוף ימיו.
באותה שנה פיתח את הרעיון של כדור הצבע.
בשנת 1808 הוא הגביר את עבודתו על צבע, כולל ביצוע ניסויים בתערובת צבעים.
הוא גם פרסם גרסאות כתובות של שתי אגדות עם מקומיות "הדייג ואשתו" ו"עץ השקד", שנכללו מאוחר יותר בין מעשיות האחים גרים.
ב-1809 השלים רונגה את עבודתו על כתב היד של Farben-Kugel (כדור צבע), שפורסם ב-1810 בהמבורג.
באותה שנה, חולה בשחפת, צייר רונגה דיוקן עצמי נוסף וכן דיוקנאות של משפחתו ושל אחיו דניאל.
רונגה מת בהמבורג (סופחה על ידי נפוליאון בונפרטה לאימפריה הצרפתית הראשונה 1804–1815) ב-2 בדצמבר 1810. האחרון מבין ארבעת ילדיו נולד ביום שלאחר מותו של רונגה.
רונגה היה בעל תפיסה מיסטית, נוצרית עמוקה, ובעבודתו האמנותית הוא ניסה לבטא מושגים על ההרמוניה של היקום באמצעות סמליות של צבע, צורה ומספרים.
הוא ראה בכחול, צהוב ואדום סמלים לשילוש הנוצרי והשווה כחול לאלוהים וללילה, אדום לבוקר, לערב ולישו, וצהוב עם רוח הקודש.
כמו אצל כמה אמנים רומנטיים אחרים, רונגה התעניין בגזאמטקונסטוורק, או ביצירת אמנות טוטאלית, שהיה ניסיון למזג את כל צורות האמנות.
הוא תכנן עבודה כזו סביב סדרה של ארבעה ציורים בשם "זמנים ביממה", שתוכננה להיראות בבניין מיוחד, ונצפה בליווי מוזיקה ושירה שכתב.
בשנת 1803 הכין רונגה תחריטים בפורמט גדול של הרישומים של סדרת "זמנים ביממה" שזכו להצלחה מסחרית ומערכת שלו העניק לגתה.
הוא צייר שתי גרסאות של בוקר (הגלריה לאמנות של המבורג), אבל הציורים האחרים לא התקדמו מעבר לרישומים.
"בוקר" היה ההתחלה של סוג חדש של נוף, של דת ורגש.
רונגה היה גם אחד מטובי ציירי הדיוקנאות הגרמנים בתקופתו; כמה דוגמאות נמצאות בהמבורג.
הסגנון שלו היה נוקשה, חד ואינטנסיבי, לפעמים כמעט נאיבי.
התעניינותו של רונגה בצבע הייתה תוצאה טבעית של עבודתו כצייר ושל נטייתו למחקר.
בין עקרונותיו המקובלים היה ש"כידוע, ישנם רק שלושה צבעים, צהוב, אדום וכחול" (מכתב לגתה מ-3 ביולי 1806).
מטרתו הייתה לבסס את עולם הצבעים השלם הנובע מתערובת של השלושה, בינם לבין עצמם וביחד עם לבן ושחור.
באותו מכתב ארוך דן רונגה בפירוט מסוים בדעותיו על סדר הצבעים וכלל שרטוט של עיגול תערובת, כאשר שלושת צבעי היסוד יוצרים משולש שווה-צלעות ויחד עם תערובות הזוגיות שלהם, משושה.
הוא הגיע למושג כדור הצבע מתישהו בשנת 1807, כפי שצוין במכתבו לגתה מ-21 בנובמבר באותה שנה, על ידי הרחבת גלגל הצבעים לכדור, כאשר לבן ושחור יוצרים את שני הקטבים המנוגדים.
תערובת צבעים מוצקה של פירמידה כפולה משולשת הוצעה על ידי טוביאס מאייר בשנת 1758, עובדה ידועה לרונגה.
נראה שהרחבתו של אותו מוצק לכדור הייתה בעל בסיס אידיאליסטי ולא של הכרח לוגי.
עם ניסויי תערובת צבעי הדיסק שלו משנת 1807, הוא קיווה לספק תמיכה מדעית לצורת הכדור.
בעידוד גתה וחברים אחרים, הוא כתב ב-1808 כתב יד המתאר את כדור הצבע, שפורסם בהמבורג בתחילת 1810. בנוסף לתיאור של כדור הצבע, הוא מכיל חיבור מאויר על כללי הרמוניה של צבע ואחד על צבע בטבע שנכתב על ידי ידידו של רונגה .
לוח כלול צבוע ביד מציג שתי תצוגות שונות של פני הכדור וכן פרוסות אופקיות ואנכיות המציגות את הארגון של פנים הכדור .
מותו בטרם עת של רונגה הגביל את ההשפעה של עבודה זו.
גתה, שקרא את כתב היד לפני הפרסום, הזכיר אותו בתאוריית הצבעים שלו משנת 1810 כ"מסיים בהצלחה סוג זה של ניסיון".
עד מהרה האפיל עליה המערכת ההמיספרית של מישל שוורל משנת 1839. מערכת סדר צבעים כדורית נרשמה בפטנט בשנת 1900 על ידי אלברט הנרי מונסל.
ציוריו של רונגה נכללו במספר רב של תערוכות רטרוספקטיביות גדולות, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, "אמנים גרמנים גדולים של המאה התשע-עשרה" והגלריה לאמנות של המבורג, "הקוסמוס של רונגה".
מבקר האמנות רוברט יוז תיאר את רונגה כ"המקבילה הקרובה ביותר לוויליאם בלייק שגרמניה ייצרה".
הציור של רונגה, "הבוקר", 1808, נחשב ליצירתו הגדולה ביותר.
"בוקר", נועד להיות מותקן כחלק מסדרת ציורי קיר דתיים שכותרתם "זמנים ביממה"; ארבעת הציורים היו אמורים להיות מותקנים בקפלה גותית בליווי מוזיקה ושירה, שרונגה קיווה שתהווה גרעין לדת חדשה.
הסדרה, מלבד "בוקר" ו"יום", מעולם לא פותחה מעבר לחליפה של רישומים מונוכרומים, ארבעה הדפסים שניתנו על ידי רונגה במתנה, הוצגו בחדר המוזיקה של יוהאן וולפגנג פון גתה.
השימוש במחוות ועיוותים של רונגה באמריליס יפהפה ושושן צחור ב"זמנים ביממה" תוארו כקודמים ליצירות דומות שהופקו במהלך תנועת האר נובו כמעט 100 שנה מאוחר יותר.
כל העבודות הן ציורי שמן באוסף של הגלריה לאמנות של המבורג אלא אם צוין אחרת.
פיליפ אנתוני-רודריגז הוא שחקן ומדבב אמריקאי.
רודריגז נולד במרץ 1968 בברוקלין, ניו יורק להורים פורטו ריקנים: מקסימו ורוניקה בתור הצעיר מבין חמישה ילדים.
הוא החל לעבוד בארגון "Acting by Children", קבוצת הופעות של צעירים בניו יורק.
כתוצאה מהכישרון והמראה שלו, קבוצת הניהול "נידרליץ וסטיל" החתימה אותו והחלה לייצג אותו באודישנים לכישרונות צעירים.
הוא החל לעבוד כמעט מיד והיה שחקן עובד עסוק ארבעה עשורים.
הוא החל להופיע ב-1990 במחזמר "Buddy: The Buddy Holly Story" של ריצ'י ואלנס והחל לדבב במגוון תפקידים שהידוע מביניהם הוא בתור קייל דוארט בסדרת המדע הבדיוני "Jake 2.0".
רודריגז דובר הן אנגלית והן ספרדית.
שנה סרט תפקיד 1997 Academy Boyz לואיס 2019ליגת הצדק נגד החמישייה הקטלנית מאנו 2021 טנגו שלום (אנ') הוסט
פיליפ ברטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קליפורניה מ-1964 ועד מותו ב-1983. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית וייצג את מחוז הקונגרס החמישי של קליפורניה.
במהלך כהונתו בקונגרס, נודע ברטון בדעותיו הליברליות ובתמיכתו החזקה בזכויות אזרח, הגנה על הסביבה ותוכניות רווחה חברתית.
הוא היה מחבר מוביל של חוק החינוך לנכים, שהפך מאוחר יותר לחוק החינוך של יחידים עם מוגבלות (IDEA), ופעל להרחבת הגישה לשירותי בריאות וחינוך לכל האמריקאים.
ברטון היה גם תומך חזק בהגנה על הסביבה, ומילא תפקיד מפתח בהקמת אזור הבילוי הלאומי שער הזהב בקליפורניה.
הוא גם היה מעורב בהקמת חוף הים הלאומי פוינט רייס, אזור מוגן של קו חוף וטבע בראשיתי בצפון קליפורניה.
בנוסף לעבודתו בקונגרס, ברטון היה גם דמות חזקה בפוליטיקה של קליפורניה, והוא מילא תפקיד מפתח בעיצוב המפלגה הדמוקרטית של המדינה.
הוא נודע ביכולתו לבנות קואליציות ולבצע דברים, והוא זכה לכבוד הן מצד עמיתיו בקונגרס והן מצד בוחריו בקליפורניה.
ברטון נפטר ב-1983 בגיל 56, ובקונגרס החליפה אותו אשתו, סאלה ברטון, שכיהנה עד למותה ב-1987.
ברטון נולד בסינסינטי, אוהיו, והיה בנם של מילדרד (לאונרד) ותומאס ברטון, שהיה איש מכירות ורופא.
הוא למד בתיכון וושינגטון במילווקי, ויסקונסין, וסיים את לימודיו בתיכון ג'ורג' וושינגטון במחוז ריצ'מונד של סן פרנסיסקו, ב-1944. הוא סיים תואר ראשון מאוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1947 ותואר ראשון מבית הספר למשפטים של מכללת גולדן גייט בשנת 1952.
ברטון שירת בחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך מלחמת קוריאה, ומאוחר יותר עבד כעורך דין והתקבל לעבודה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1956.
ברטון נבחר לאספה המדינתית של קליפורניה בנובמבר 1956, וכיהן שם מ-1957 עד 1964. ב-1959 ייצג את ארצות הברית בוועידת איגוד האמנה האטלנטית בצרפת.
ברטון, כדמוקרט, זכה בבחירות מיוחדות שנערכו בפברואר 1964 כדי למלא את המקום הפנוי בבית הנבחרים של ארצות הברית כתוצאה מהתפטרותו של ג'ון פ.
שלי, שנבחר לראשות עיריית סן פרנסיסקו.
ברטון נבחר מחדש לעשרת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-18 בפברואר 1964 עד 10 באפריל 1983. בשנת 1965, ברטון היה אחד משלושת חברי הבית היחידים שהצביעו נגד ההקצאות שהנשיא לינדון ב' ג'ונסון ביקש למלחמת וייטנאם.
ברטון היה ציר בוועידה הדמוקרטית של מדינת קליפורניה מ-1968 עד 1982. הוא גם היה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית בשנים 1968 ו-1972. בוועידה של 1968, הוא היה חלק מהמשלחת שהתחייבה לרוברט פ.
קנדי, שנרצח לאחר שזכה בפריימריז הדמוקרטים בקליפורניה ביוני.
ב-1973, ברטון איפשר להצעת חוק לעלות ללא "חוק סגור" - קביעה לפיה לא ייתכנו תיקונים בה - לראשונה מאז שנות ה-20. סיום החוק הסגור יצר עירוי של לוביסטים פדרליים בבניין הקפיטול; הלוביסטים פנו לחברי קונגרס כדי להוסיף מימון לפרויקטים האהובים על לוביסטים להצעות חוק.
מסיבה זו כתב דייוויד פרום שברטון "יצר את הקונגרס המודרני" יותר מכל אחד אחר.
לאחר שהדמוקרטים השיגו רוב חזק ב-1974, הוא הצליח לגרום לבית הנבחרים לבטל את ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
ברטון נתמך על ידי איגודי עובדים דגל בפעילי איגוד, ותמך בפעילות של איגוד עובדי החווה ושל איגוד כורי הפחם.
כשהנשיא ג'רלד פורד הופיע בפני הקונגרס ב-1975 כדי לבקש סיוע במהלך משבר פליטים בבירות וייטנאם וקמבודיה, ברטון התעצבן כל כך מהבקשה של פורד שהוא כינה אותה "מעוררת זעם" ועזב באמצע הנאום.
בדצמבר 1976, ברטון הפסיד בקושי בהצעה למנהיג הרוב בבית ג'ים רייט מפורט וורת', טקסס, בהצבעה של 148 מול 147.
הוא היה מחבר הצעת החוק שכוננה את אזור הבילוי הלאומי שער הזהב וחקיקה להקמת אזורי טבע בראשיתי ברחבי הארץ.
הוא גם סייע בביסוס עמדתם של נציגים ללא הצבעה מגואם, איי הבתולה וסמואה האמריקנית.
לפני 1976, פיל ברטון עודד את ננסי פלוסי לערוך גיוס כספים פוליטיים באחוזה בסן פרנסיסקו שהיא חלקה עם בעלה, המשקיע פול פלוסי.
בשנת 1976, היא נבחרה כחברה בוועדה הלאומית הדמוקרטית, לימים יו"ר המפלגה הדמוקרטית של צפון קליפורניה ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית בכל המדינה, ובשנת 1985, התמודדה על יו"ר ה-DNC.
ברטון מת ב-10 באפריל 1983, בסן פרנסיסקו בגיל 56, מפריצת מפרצת בטנית באבי העורקים.
הוא נשרף, והאפר נקבר בבית הקברות הלאומי של הפרסידיו של סן פרנסיסקו.
אשתו סאלה ברטון זכתה בבחירות מיוחדות ביוני 1983 כדי לכהן את שארית כהונתו.
היא נבחרה לכהונה מלאה בשנים 1984 ו-1986. המושב של ברטון הוחזק מאוחר יותר על ידי ננסי פלוסי, שניצחה בבחירות מיוחדות ב-1987, לאחר מותה של סאלה ברטון.
קיים פסל של ברטון במדשאה הגדולה בפורט מייסון, באזור הנופש של שער הזהב.
הבניין הפדרלי של סן פרנסיסקו נקרא על שמו של ברטון.
בית הספר התיכון פיליפ וסאלה ברטון, בסן פרנסיסקו, במקום בו עמד בית הספר התיכון וודרו וילסון לשעבר, נקרא על שם ברטון ואשתו.
הוא הוצג על ידי דאקין מתיוס בסרט והתזמורת ממשיכה לנגן של HBO משנת 1993 ועל ידי רוברט צ'ימנטו בסרט מילק משנת 2008.
פיליפ אנדרו טריינור היה רופא שיניים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן שתי קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
טריינור נולד ב-31 במאי 1874 בווילמינגטון שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, Goldey Business College, בווילמינגטון, ובאוניברסיטת דלאוור בניוארק.
ב-1895 השלים את לימודיו במחלקה לרפואת שיניים של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, והחל לעסוק ברפואת שיניים בווילמינגטון.
טריינור היה חבר במועצת רפואת השיניים של דלאוור מ-1918 עד 1943, וכיהן כיו"ר שלה לאחר 1922. הוא היה גם סגן נשיא וחבר בחבר הנאמנים של בית הספר התעשייתי לבנים פריס מ-1938 עד 1942. בשנת 1940 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהוא מביס את הנציג הרפובליקני המכהן ג'ורג' ויליאמס.
הוא הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה ב-1942 לרפובליקני, ארל וילי, אך בסיבוב חוזר ב-1944 ניצח את וילי וחזר לבית הנבחרים.
לבסוף, הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית לרפובליקני ג'יימס קיילב בוגס, עורך דין במחוז ניו קאסל, ותיק מלחמה.
טריינור כיהן עם סיעת הרוב הדמוקרטי בקונגרסים ה-77 וה-79. הוא כיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1941 עד 3 בינואר 1943, ושוב מ-3 בינואר 1945 עד 3 בינואר 1947, במהלך הממשל של נשיאי ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי טרומן.
טריינור מת ב-5 בדצמבר 1962 בווילמינגטון, דלאוור, ונקבר בבית הקברות של הקתדרלה שם.
פיליפ אוגריניץ' הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ולנסיה ובנבחרת שווייץ.
אוגריניץ' גדל במחלקות הנוער של קיקרס לוצרן ולוצרן.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של לוצרן במסגרת ליגת העל השווייצרית, ובסך הכל ערך 119 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-3 ביולי 2019 הושאל אוגריניץ' לאמן מליגת העל ההולנדית למשך עונת 2019/2020. ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לחרונינגן במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-31 במאי 2022 חתם אוגריניץ' על חוזה לארבע שנים ביאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית.
ב-8 באוגוסט 2025 חתם ל-5 שנים בולנסיה מהלה ליגה תמורת 4 מיליון אירו.
ב-18 בנובמבר 2023 ערך אוגריניץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסובו במסגרת מוקדמות יורו 2024.
פיליפ באוקנכט היה צייר ואמן גרמני בסגנון האקספרסיוניזם.
מרבית יצירותיו מתמקדות בנופים וטבע דומם.
באוקנכט נולד בברצלונה, שם עבד אביו כשען וצורף.
בשנת 1893 חזרה משפחתו לעיר מולדתה, שרמברג.
לימים השלים חניכות בבית הספר לנגרות בנירנברג, ולאחר מכן למד באקדמיה הממלכתית לאמנות יפה בשטוטגרט , שם היה תלמידו של ברנהרד פאנקוק.
עם סיום לימודיו, הצטרף לצוות ההוראה של האקדמיה.
סביב שנת 1910 אובחן כחולה בשחפת ועבר להתגורר בדאבוס, עיירת מרפא בשווייץ, שם התיידד עם הסופרים קלאבונד וארווין פשל.
נופי הרי האלפים השווייצריים ומחלתו שימשו לו השראה ליצירות שעסקו בהרים, נופים, כפרים, החלקה על הקרח, טיולים רגליים, חיי הכפר, חולי ומוות.
למרות שמצבו הבריאותי השתפר, סירב לשוב לגרמניה בשל התנגדותו למלחמה.
הוא חי בעוני רב, ככל הנראה בבקתה עץ, והכנסותיו מתערוכתו הראשונה הוחרמו לשם כיסוי חובותיו.
בתקופה זו נעשה למיזנתרופ קיצוני, ולעיתים קרובות לגלג בציוריו על תושבי דאבוס והאורחים שהגיעו לעיירת המרפא.
בשנת 1917 ביקר במקום הצייר המפורסם ארנסט לודוויג קירכנר.
תחילה היו השניים ידידים, אך בהדרגה הפכו ליריבים.
באוקנכט טען כי קירכנר אינו מסוגל לצייר אלא תחת השפעת אלכוהול ודחה את הרעיון כי סגנונו הושפע ממנו.
משנת 1920 ועד מותו הציג את ציוריו ותחריטיו על גבי עץ בתערוכות ברחבי שווייץ וגרמניה.
בשנת 1925 נישא לאדה ואן בלומסטיין, אישה הולנדית אמידה, ונסע עמה להולנד.
אף על פי שמצבו הכלכלי השתפר, בריאותו הידרדרה והוא שב לדאבוס, שם נפטר בשנת 1933 במהלך ניתוח לטיפול בסרטן הקיבה.
לאחר מותו העבירה אדה את יצירותיו הנותרות לעיר בארן שבהולנד, והסתירה אותן מידי הנאצים.
בגרמניה הוכרזו ציוריו כ"אמנות מנוונת", וחלקם הוצגו בתערוכת האמנות המנוונת במינכן בשנת 1937. מרבית יצירותיו שהיו בגרמניה הושמדו או אבדו.
רק בשנת 1960 התגלו יצירותיו מחדש וזכו להערכה מחודשת.
פיליפ בלוש (בסרבית: Filip Baloš; נולד ב-18 במרץ 2001) הוא זמר, מלחין וצייר סרבי.
הוא מוכר בזכות השתתפותו בתחרויות Pesma za Evroviziju, הקדם הלאומי הסרבי לאירוויזיון, ובזכות עיסוקו המקביל בתחום האמנות הפלסטית.
בלוש נולד במשפחה העוסקת במוזיקה ובאמנויות הבמה.
כבר בגיל ארבע החל לגלות עניין בציור ובמוזיקה.
כילד השתתף בפסטיבלים מוזיקליים שונים.
בשנת 2016 החל ללמוד בתיכון לעיצוב "בוגדן שופוּט" (Bogdan Šuput) בנובי סאד, והשתתף בתערוכות קבוצתיות ובמושבות ציור.
בשנת 2020, עם סיום לימודיו בתיכון, נרשם ללימודי ציור באקדמיה לאמנויות בנובי סאד, שם הוא לומד מ-2022 באופן רציף.
בשנת 2019 זכה בתואר "Play Star" של תחנת הרדיו "רדיו פליי", במסגרת תחרות שבה התבקשו המתמודדים להקליט גרסת כיסוי לשיר לבחירתם.
בלוש הקליט את השיר "Breathin" של אריאנה גרנדה משנת 2018. בעקבות הזכייה הקליט את שירו המקורי "Pomereno" ("הוזז").
בשנת 2022 הקליט גרסת כיסוי לשירה של קונסטרקטה "Mekano" ("רך") יחד עם ההרכב זמליה גרובה!.
הביצוע זכה לשבחים, בין היתר מהזמרת קים פטרס.
ב-9 בינואר 2023 נחשף כי בלוש יתמודד בקדם הסרבי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Novi plan, drugi san" ("תוכנית חדשה, חלום אחר").
הוא כתב את מילות השיר, הלחין ועיבד אותו.
לדבריו, השיר נכתב בהשראת אחיו, שחווה פרידה רגשית אך הצליח להתאושש ולהתמקד ביעדים חדשים.
את ההופעה ביצע לצד הרקדן קוסט מוסו, שהתפרסם בזכות השתתפותו עם קונסטרקטה באירוויזיון 2022. בלוש עלה לגמר כתוצאה מהדירוג בחצי הגמר הראשון, בו דורג רביעי.
בגמר קיבל 8 נקודות מהשופטים (מקום שלישי) ו-7 נקודות מהקהל (מקום רביעי), ודורג במקום הרביעי בסך הכול.
בדצמבר 2023 הוכרז כי ישתתף גם ב-Pesma za Evroviziju '24 עם השיר "Duga je noć" ("הלילה ארוך"), אך לא הצליח להעפיל לגמר התחרות.
פיליפ אלן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1819–1821, כמושל רוד איילנד ה-22 בשנים 1851–1853, ולאחר מכן ועד 1859 כסנאטור מטעמה.
פיליפ אלן נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של זכריה אלן ושל ננסי קרופורד אלן.
הוא התחנך על ידי מורים פרטיים ולמד באקדמיית טאונטון ובבית הספר רוברט רוג'ר בניופורט.
ב-1803 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון.
לאחר סיום לימודיו הוא היה מעורב בעסקי סחר מקומיים ובינלאומיים, ולאחר מכן היה ליצרן של מוצרי כותנה בסמית'פילד שברוד איילנד.
הוא היה נשיא חברת הביטוח של פרובידנס, וב-1831 החל לייצר מוצרי כותנה בפרובידנס.
אלן החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד, בו הוא כיהן בשנים 1819–1821. ב-1827 הוא מונה כסוכן פנסיות וכנשיא סניף רוד איילנד של בנק ארצות הברית.
ב-1851 נבחר אלן כמושל רוד איילנד ה-22, תפקיד בו הוא כיהן עד 1853. בעת כהונתו כמושל הוא נאבק על השליטה במפלגה הדמוקרטית והשיג אותה מידי תומאס וילסון דור.
ב-1852 ביטלה רוד איילנד את עונש המוות במדינה.
בעת כהונתו של אלן כמושל דחו תושבי המדינה את המלצת ועידת החוקה, והונהגו מושבים שנתיים של בית המחוקקים.
ב-1853 התפטר אלן מתפקידו כמושל כדי לייצג את רוד איילנד בסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בסנאט מיולי 1853 ועד מרץ 1859, ובעת כהונתו בו הוא היה יושב ראש ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט בשנים 1853 - 1857. אלן לא התמודד לתקופת כהונה נוספת בסנאט, ופרש מהחיים הפוליטיים ומהחיים העסקיים ב-1859.
ב-1815 נשא אלן לאישה את פיבי אברון, ולשניים נולדו 11 ילדים.
פיליפ אלן נפטר בפרובידנס ב-16 בדצמבר 1865. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני של העיר.
ב-2002 הוכנס אלן להיכל התהילה של המורשת של רוד איילנד.
פיליפ דה שאמפן , היה צייר צרפתי.
פיליפ דה שאמפן נולד בבריסל למשפחה ענייה והיה תלמידו של צייר הנוף ז'אן פוקייה.
ב- 1621 עבר להתגורר בפריז.
בתחילת הקריירה שלו הושפע מן הצייר הפלמי הנודע פטר פאול רובנס.
עבד יחד עם הצייר ניקולא פוסן על העיטורים בארמון לוקסמבורג, בהשגחתו של ניקולא דושאן.
דה שאמפן נשא לאישה את בתו של דושאן שהיה פטרונו.
אחרי מות דושאן, הפך דה שאמפן לבן חסותם של מארי דה מדיצ'י ושל הקרדינל רישלייה.
הוא עסק בעיטור ארמון רישלייה בפריז, כיפת כנסיית סורבון ומבנים אחרים בעיר, והיה אחד המייסדים של האקדמיה לציור ולפיסול בפריז (1648).
החל מ-1640 הפך דה שאמפן לתומך היאנסניזם (תורתו של מתקן הדת ההולנדי קורנליוס יאנסן).
אחרי שבתו של דה שאמפן לקתה בשיתוק ונרפאה במנזר לנשים פורט רויאל (שהיה מנזר יאנסניסטי), צייר את "אקס ווטו" (1662) שבו מופיעה בתו יחד עם אם המנזר, קתרין אגנס ארנו.
דה שאמפן צייר תמונות רבות, בעיקר דיוקנאות ותמונות בנושא דת.
פיליפ דה שאמפן מת בפריז ב-1674.
דיוקנו של לואי השלושה עשר מלך צרפת
דיוקנו של הקרדינל רישלייה (1635- 1640 בקירוב)
פיליפ דה קומין (בהולנדית: Filips van Komen; בצרפתית: Philippe de Commynes; 1447 – 1511) היה היסטוריון ודיפלומט צרפתי ממוצא פלמי.
פיליפ דה קומין שירת בחצרותיהם של שני מלכי צרפת ושל שני דוכסי בורגונדיה, וכתב בשפה הצרפתית ספר היסטוריה המבוסס על התנסותו האישית במאורעות של תקופתו.
ספרו "זיכרונות" שפורסם ב-1498 נחשב למקור ראשון במעלה להיסטוריה של אירופה במאה החמש עשרה.
דה קומין נולד בטירת קומין ברנקור שבפלנדריה למשפחת אצולה עשירה שהשתייכה לחצרו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה.
כשהיה בן שש שנים בלבד נתייתם מאביו, והדוכס לקח אותו תחת חסותו.
ב-1468 הפך לאביר בחצרו של שארל הראשון דוכס בורגונדיה (בנו ויורשו של פיליפ השלישי).
באוקטובר של אותה שנה השתתף בפגישתו של שארל הראשון עם לואי האחד עשר מלך צרפת, שהתקיימה בעיר פרון שבצפון צרפת.
ב-1470 נשלח בשליחות דיפלומטית אל העיר קאלה לחופי התעלה, שהייתה בשליטת ממלכת אנגליה.
ב-1472 נמלט אל העיר אנז'ה שבצפון מערב צרפת, והצטרף אל לואי האחד עשר שהיה אויבו המושבע של שארל הראשון.
אחרי מות שארל הראשון ב-1477 ניסה פיליפ דה קומין להביא לאיחודה של פלנדריה עם צרפת, אך ללא הצלחה.
פלנדריה עברה לחסות בית הבסבורג מאוסטריה, והוא נשלח בשליחות דיפלומטית לאיטליה.
אחרי מות לואי האחד עשר ב-1483 הפך פיליפ דה קומין לבן חסותו של שארל השמיני מלך צרפת (בנו ויורשו של לואי האחד עשר), אך עד מהרה נחשד בבגידה והושם בכלא מ-1487 עד 1489. אחרי שחרורו הוגלה לאחוזתו בעיר דרה שממערב לפריז, ושם החל לכתוב את ספרו "זיכרונות".
ב-1490 שב לחצר מלכותו של שארל השמיני, וליווה את המלך במסעו לאיטליה (1494–1495).
המלך הטיל עליו לנהל את המשא ומתן עם ה "ליגה של ונציה" (ונציה, אוסטריה, כוחות האפיפיור ואלה של דוכס מילאנו) שלחמה נגד צרפת.
פיליפ דה קומין נפטר ב-1511 בעיירה ארז'נטון- שאטו (כיום בחבל פואטו-שראנט בצרפת).
פיליפ ג'יי פריי , הידוע בדרך-כלל כפריי, הוא הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה האמריקנית המצוירת פיוצ'רמה.
השם פיליפ ניתן לו בידי יוצר הסדרה, מאט גריינינג, על שם השחקן המנוח פיל הארטמן.
פריי נולד ב-9 באוגוסט 1974, בברוקלין שבניו יורק.
הוריו קראו לו בשמו על-שם מברגי פיליפס.
אחיו הגדול והיחיד הוא יאנסי, שנקרא כך לפי מסורת משפחתית.
כשהיו ילדים, ניסה יאנסי להעתיק את התנהגותו של פריי ולהתעלות עליו בדברים שונים.
אולם לאחר היעלמותו של פריי, קרא יאנסי לבנו בשם פיליפ, בשל געגועים רבים לאחיו.
פיליפ הצעיר הפך לאחר מכן להיות האיש הראשון על מאדים, כפי שדודו רצה לעשות, והוא נקבר עם תלתן-המזל של דודו, שהיה בן שבעה עלים.
את התלתן הזה שמר פריי במקלט של בית הוריו, בעטיפת אלבום הפסקול של מועדון ארוחת הבוקר, בכספת תקליטים שסיסמתה הייתה 3.
כנער, פריי היה "לוזר טיפוסי".
הוא בילה את מרבית זמנו במשחק במשחקי וידאו.
במיוחד אהב לשחק במשחק "Space Invaders" תוך האזנה לקלטות אוסף של להקת "ראש" ושתיית משקה בשם "שסטה".
הוא נהג לעשות זאת במשך זמן כה רב עד שעיניו החלו לדמם.
הוא גם עבר לפחות שלושה התקפי לב, בין השאר בשל שתיית כמות אדירה של קוקה-קולה (מעל 100 פחיות בשבוע).
פריי גם נשר מלימודיו בקולג' קוני איילנד לאחר פחות מ-3 שבועות.