tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברודי פרסם שני ספרים הקשורים לגסטרונומיה: על קצה לשוני (1944) ו"המושבה" (The Colony: Portrait of a Restaurant and its Famous Recipes) דיוקן של המסעדה והמתכונים המפורסמים שלה" (1945), היסטוריה של המסעדה הניו יורקית הידועה המושבה.
ספרו השלישי והאחרון, שבגללו הוא כנראה זכור לטוב ביותר, היה Gone with the Windsors (1953), תחקיר עיתונאי לרב מכר על אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת ווליס סימפסון, דוכסית וינדזור.
המבקר האמריקאי EV Durling תיאר את הספר כ"ספר הכתוב בצורה מבריקה ביותר עד כה שעוסק בחייהם ובאהבותיהם של הדוכס והדוכסית".
תגובות אחרות היו פחות חיוביות.
הצהובון הבריטי "The Sunday People" גינה את היצירה כ"פתלתלה", הפנה את תשומת הלב להרשעת הסחיטה של ברודי ב-1932, והרתיע את המוציאים לאור הבריטיים הפוטנציאליים של ברודי לפרסם את הספר בבריטניה.
ברודי נאבק במשך שלוש שנים כדי למצוא מוציא לאור בארצות הברית עבור Gone with the Windsors, ועל פי הדיווחים הופעל לחץ על ידי מקורבי הדוכס והדוכסית לא לפרסם את הספר.
הדוכסית מווינדזור הביעה הקלה כאשר ברודי מת זמן קצר לאחר פרסומו של הספר.
ברודי מת באופן פתאומי מהתקף לב ב-11 בנובמבר 1953, בזמן שהותו במלון פאלאס בסן פרנסיסקו.
הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית, סאנה קלאבנס (Sanna Klaveness), איתה התחתן ב-1949.
אילקין דובלטוב (באזרית: İlkin Dövlətov; נולד ב-16 ביוני 1990) הוא זמר אזרי.
ייצג יחד עם פאחרי את אזרבייג'ן באירוויזיון 2024 עם השיר "Özünlə apar".
הוא היה תחת המנטור אילקר חיאל וסיים במקום השני.
דובלטוב גם השתתף בתחרות השירים Azəri Star.
בסוף אוקטובר 2023 הודיע תאגיד השידור האזרי İctimai Television כי הוא מופיע, יחד עם מילה מיילס ואטיבר אסאדלי, ברשימה הקצרה של רשימת המועמדים לייצוג אזרבייג'ן באירוויזיון 2024. מאוחר יותר נודע כי הם השיר שלהם נקרא "İnsanlar".
נחשף ב-7 במרץ 2024 כי פאחרי ייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2024. ב-13 במרץ 2024 הוכרז כי דובלטוב ייצטרף לפאחרי בשירם "Özünlə apar".
ב-7 במאי עלה הצמד על בימת חצי הגמר הראשון של התחרות, וביצע את שירו.
אזרבייג'ן לא נמנתה בין עשר המדינות שהעפילו לגמר.
מאוחר יותר נודע כי היא דורגה במקום ה-14 עם 11 נקודות.
אילת בויל היא מדענית מחשב וקריפטוגרפית אמריקאית-ישראלית, הידועה במחקריה על שיתוף סודות, חתימות דיגיטליות וערפול.
היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת רייכמן, שם היא מנהלת את המרכז ליסודות ויישומים של תורת ההצפנה.
בנוסף היא חוקרת בכירה במעבדות הקריפטוגרפיה ואבטחת מידע של NTT Research.
למדה מתמטיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, התחרתה במסגרת המכון בקפיצה לגובה, ונבחרה לספורטאית השנה של המכון לשנים 2007–2008. לאחר שקיבלה תואר ראשון בשנת 2008, היא השלימה את הדוקטורט שלה, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בהנחיית שפי גולדווסר ויעל טאומן קלעי.
בשנים 2013–2015 הייתה חוקרת פוסט-דוקטורט בטכניון ובאוניברסיטת קורנל.
הצטרפה לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה.
מאמר מאת בויל על שיתוף סודי באמצעות הצפנה הומומורפית זכה בפרס המאמר הטוב ביותר בוועידת הקריפטולוגיה הבינלאומית (Crypto) 2016. היא הייתה דוברת מליאה מוזמנת באגודה הבין-לאומית למחקר קריפטוגרפי 2018.
אילקר בשבו (בטורקית: İlker Başbuğ; נולד ב-29 באפריל 1943) הוא גנרל טורקי לשעבר, אשר שירת כראש המטה הכללי ה-26 של צבא טורקיה.
בשבו הואשם בהפרת סעיפים 309, 310, ו-311 של חוק העונשין הטורקי.
באוגוסט 2013, הוא הורשע באשמות של "הקמת והנהגת ארגון טרור" ו"ניסיון להרוס את ממשלת טורקיה או ניסיון למנוע חלקית או לגמרי את תפקודה", ונידון למאסר עולם כחלק ממשפטי ארגנקון.
עם זאת, בית המשפט לחוקה של טורקיה קבע כי זכויותיו המשפטיות של בשבו הופרו וביטל את הרשעתו; הוא שוחרר ב-7 במרץ 2014.
בשבו נולד באפיון קרהיסאר, עיר במערב טורקיה, בשנת 1943. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הטורקית בשנת 1962 ובבית הספר לחי"ר בשנת 1963.
לאורך שירותו בצבא שירת בשבו כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה ביחידות שונות תחת פיקוד כוחות היבשה של טורקיה עד שנת 1971. לאחר שסיים את לימודיו במכללת המלחמה כקצין מטה בשנת 1973, הוא החזיק במגוון רחב של תפקידים פיקודיים ומטה, כולל תפקידים במטה הכללי הטורקי ובבריסל, בלגיה במסגרת נאט"ו.
בשנת 1989 קודם בשבו לדרגת בריגדיר גנרל ושירת במספר תפקידים בכירים, כולל כמפקד בריגדה משוריינת ומפקד הקורפוס השני של טורקיה.
בשנת 2002 הוא הועלה לדרגת גנרל ושירת בתפקידים בכירים נוספים, כולל כראש המטה של כוחות היבשה הטורקיים וכמפקד הצבא הטורקי הראשון.
הוא מונה למפקד הכוחות המזוינים של טורקיה ב-30 באוגוסט 2008 ושירת בתפקיד עד 27 באוגוסט 2010.
לאחר פרישתו כתב בשבו מספר ספרים, ביניהם "סוף ארגוני הטרור" ו"המנהיג הגדול של המאה ה-20: מוסטפא כמאל", אשר הפכו לרבי מכר בטורקיה.
ב-2 בינואר 2012, כ-17 חודשים לאחר פרישתו, נפתחה חקירה נגד בשבו בקשר לפרשת "תזכיר האינטרנט".
ב-6 בינואר 2012 נעצר באשמת טרור לאחר שנתן את עדותו.
בשבו הכחיש את כל ההאשמות נגדו ותיאר את המצב כ"טרגי-קומי" שראש אחד הצבאות החזקים בעולם מואשם בהנהגת ארגון טרור.
ב-5 באוגוסט 2013 נידון בשבו למאסר עולם.
לאחר גזר הדין, הוא הצהיר כי אם אנשים במדינה מטילים ספק בעצמאות השופטים ובתוקף החוקי של פסקי הדין, אין ביכולתם לטעון על עליונות החוק במדינה זו.
לפי סקר שנערך על ידי חברת Gezici Research, 67.8% מהציבור סברו שהפסיקה נגד בשבו הייתה שגויה.
ב-6 במרץ 2014 ביטל בית המשפט החוקתי של טורקיה את הרשעתו של בשבו והורה על שחרורו, בקביעה כי זכויותיו המשפטיות הופרו.
למחרת היום, בית המשפט הכבד באיסטנבול ביטל את הרשעתו, ובשבו שוחרר לקול עידוד ההמונים.
הנשיא עבדוללה גול תיאר את החלטת בית המשפט כ"החלטה יקרה מאוד" וסגן ראש הממשלה בולנט ארינץ חיזק את דבריו.
ב-3 במאי 2016 ביטל בית המשפט לערעורים את כל הפסיקות וההרשעות של בית המשפט המקומי וקבע כי יש לדון במקרה של בשבו במועצה העליונה.
אילריון סטניסלבוביץ' פבליוק (נולד ב־14 במאי 1980, סקאדובסק, מחוז חרסון, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) — סופר, עיתונאי, במאי סרטי תעודה ומפיק אוקראיני.
מכהן כראש מחלקת העיתונות וההסברה במשרד ההגנה האוקראיני, חייל בדרגת סֶגֶן בצבא אוקראינה (מאז 2023), לוחם במלחמת אוקראינה–רוסיה.
בשנת 2015 השתתף בלחימה בסכסוך האוקראיני-רוסי כחלק מגדוד המתנדבים "הרפּוּן".
לאחר תחילת הפלישה הרוסית הכוללת לאוקראינה, התגייס לאחת מיחידות המודיעין הצבאי של משרד ההגנה של אוקראינה.
נולד בשנת 1980 במחוז חרסון בעיר סקדובסק.
משנת 1987 ועד 1997 התגוררה המשפחה במזרח הרחוק הרוסי, באי סחלין.
לאחר שובה לאוקראינה, השתקעה המשפחה בעיר לוהנסק שבמזרח אוקראינה.
שם סיים פבליוק בשנת 2001 לימודי עיתונאות באוניברסיטה הלאומית המזרחית של אוקראינה על שם ולדימיר דאל.
באותה שנה עבר לגור בקייב, החל לעבוד ככתב בינלאומי, והתמחה בסכסוך הישראלי-ערבי.
בתחילת 2010 הצטרף למחלקת התעודה והפרויקטים האמנותיים בערוץ הטלוויזיה האוקראיני "1+1" בתפקיד מפיק.
בשנת 2011, נמנה עם חבר השופטים בטקס פרסי האמי האמריקאי ה-63. בדצמבר 2011 התפטר מן הערוץ, יחד עם שאר הצוות.
פבליוק יזם, הפיק, וביים בין היתר את סרטי התעודה הבאים: "קוד האומה"; "זומבים מצויים.
איך שקרים עובדים"; "זומבים 2. שטיפת מוח"; "אבק תכלת".
נכון ל־2025 חיבר פבליוק שלושה רומנים.
כולם ראו אור בלביב, בהוצאת הספרים האוקראינית Old Lion Publishing House￼.
בשנת 2018 ראה אור רומן הביכורים שלו, "אפר לבן" (באוקראינית: Білий попіл), סיפור בלשי בסגנון נואר עם התייחסות לסיפור האימה "וִייְ" מאת ניקולאי גוגול.
בשנת 2019 פרסם רומן שני, הפעם בסוגת המדע הבדיוני, בשם "ריקוד השוטה" (באוקראינית: Танець недоумка).
באותה שנה נבחר הספר לרשימה הקצרה לפרס ספר השנה של ה-BBC באוקראינה.
בשנת 2020 ראה אור רומן שלישי, מותחן פסיכולוגי בשם "אני רואה שאתה מתעניין בחושך".
הספר נכלל ברשימה הקצרה לפרס ספר השנה של ה-BBC באוקראינה לאותה שנה, ובשנת 2023 עמד בראש רשימת המכירות הגבוהות ביותר של בית ההוצאה.
פבליוק שותף בבעלות חברת ההפקות Ivory Films.
פבליוק נשוי, ואב לחמישה ילדים.
2008 : "סודות הגירעון הסובייטי"— יוצר.
דיוקן של אומה"— מפיק, תסריטאי.
2014 : "כוכב הקופים: לאן הולכים ילדים חכמים?"— יוצר.
אילש שפיץ (בהונגרית: Illés Spitz, בסרבו-קרואטית: Ileš Špic, במקדונית: Илеш Шпиц; 2 בפברואר 1902 – 1 באוקטובר 1961) היה כדורגלן אשר שיחק בתפקיד חלוץ, ומאמן כדורגל הונגרי-יהודי, שנודע בקריירת האימון שלו בממלכת יוגוסלביה וביוגוסלביה.
אילש שפיץ נולד בבודפשט למשפחה יהודית מבודפשט.
ב-1916 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער נמזט מבודפשט, וב-1919 עלה לשורות הבוגרים.
ב-1927 עבר לאויפשט, והשתייך לתור הזהב של הקבוצה אשר זכתה להצלחה בין-לאומית, ובהמשך עבר לשווייץ ובה שיחק בסנט גאלן ופ.צ.
ב-1937, עבר ליוגוסלביה והחל בקריירת אימון שנמשכה כמחצית היובל.
הוא אימן בהיידוק ספליט וב-1939 עבר לסקופיה ובה אימן את קבוצת גראג'אנסקי סקופיה .
לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכיבושה, נמסר אזור מקדוניה הווארדארית לחזקת ממלכת בולגריה.
על שפיץ הוטלו מגבלות בכפוף לחוק להגנת האומה ובכלל זה ענידת כוכב צהוב.
באפריל 1943 נעצר שפיץ, הובל למחנה מונופול בסקופיה, ויועד לגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בשל מעמדו הציבורי הופעל לחץ על הממשל הבולגרי לשחררו, ובכלל זה מקרב ראשי קבוצת הכדורגל.
גירושו התעכב, אך ב-29 במרץ 1943 הועלו שפיץ אשתו ובתו על הטרנספורט האחרון מסקופיה לטרבלינקה.
באזור וראניה ניתנה הנחיה לרכבת לעצור, שפיץ ומשפחתו הורדו ממנה וסופקו להם דרכונים מזויפים.
משם הוחזרו לסקופיה וממנה מולטו לבריטניה.
בהמשך הוברר כי דימיטר צ'קאטרוב ודימיטר גיוזלב , ראשי קבוצת גראג'אנסקי סקופיה, אשר נמנו גם עם חברי מנגנון השלטון המקומי הבולגרי במקדוניה פעלו לשחרורו של שפיץ ודאגו למסמכים מזויפים עבורו.
ב-1945 הוצאו להורג צ'קאטרוב וגיוזלב בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים.
לאחר תום המלחמה שב שפיץ ליוגוסלביה ואימן את פרטיזן בלגרד שהוקמה עם כינון יוגוסלביה, ובהמשך הוביל אותה לזכייה באליפות ובגביע היוגוסלבי.
הוא טיפח שורה של כדורגלנים צעירים, ומהם ניתן למנות את זלאטקו צ'ייקובסקי.
ב-1960 שב לסקופיה ואימן את וארדאר סקופיה, עמה זכה בגביע היוגוסלבי.
באוקטובר 1961 לקה בדום לב בחדר ההלבשה של קבוצתו לאחר משחק ליגה, ומת.
ב-2012 יצא לאור במקדוניה הסרט "המחצית השלישית" בבימויו של דארקו מיטרבסקי המגולל את סיפור שואת יהודי מקדוניה דרך סיפורו האישי של מאמן כדורגל יהודי-גרמני בשם "רודולף שפיץ".
הסרט נבחר לייצג את מקדוניה הצפונית בטקס פרסי אוסקר ה-85 תחת קטגוריית הסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
התסריט התבסס במידה רבה על חייו ופועלו של אילש שפיץ, אך חלק מהעלילה לא תאם את העובדות ההיסטוריות.
הסוגיה הובילה לביקורות נוקבות על הסרט בעיקר מצד גורמים בבולגריה וזאת במסגרת המתיחות רבת השנים בין שתי המדינות על רקע המחלוקת בנושא האחריות לאירועי השואה במקדוניה.
אליפות ליגת העל היוגוסלבית: 2
אילת השחר היא סדרת ספרים מאת הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, הכוללת חידושי תורה על מסכתות מן התלמוד הבבלי ועל חמשה חומשי תורה.
הסדרה נחשבת לחיבור המרכזי שבכתביו, וממנה נגזר כינויו בציבור הליטאי – "בעל האילת השחר".
שם הסדרה רומז לשמו של המחבר – אהרן יהודה לייב – ולשם רעייתו תמר.
סדרת אילת השחר על התלמוד הבבלי נכתבה ונדפסה בהדרגה במשך כארבעה עשורים, החל משנות ה-80 של המאה ה-20 ועד סמוך לפטירת המחבר בשנת ה'תשע"ז (2017).
הכרכים מהווים את עיקר חיבוריו שבכתב, והם כוללים חידושי תורה על מסכתות רבות.
הסדרה מתאפיינת בסגנון תמציתי ובהיר, תוך התמקדות בעיקרי הסוגיות ובדברי רש"י ותוספות.
הרב שטיינמן נמנע מריבוי פלפולים ונקט דרך ישירה של שאלות ותירוצים קצרים.
במקרים רבים הותיר את הדברים בציון "צריך עיון" ללא הכרעה.
חלק מן הכרכים נכתבו בזמנים שונים, ולכן ניתן למצוא בהם לעיתים כפילויות ואף סתירות פנימיות, דבר שציין המחבר עצמו בהקדמותיו.
בשנת ה'תשמ"א (1981) נדפסו החיבורים על מסכתות מכות ועל שבועות (מפרק שני והלאה).
בשנת ה'תש"ן (1990) יצא לאור הקונטרס חסד ומשפט על פרקים ראשונים במסכת סנהדרין.
בשנת ה'תשע"ו (2016) נדפס כרך מאוחד ובו שלוש המסכתות - מכות, שבועות וסנהדרין - בשלמותן, בתוספת חידושים חדשים על הנדפסים המוקדמים.
בהמשך יצאו כרכים נוספים על מסכתות: בבא קמא (שני כרכים), בבא מציעא (שני כרכים), בבא בתרא (שני כרכים), כתובות, קידושין, נדרים ויבמות, גיטין, שבת, ו-זבחים (שלושה כרכים).
בעת כתיבת הכרכים על הש"ס שימש הרב שטיינמן כראש ישיבת פוניבז' לצעירים וכראש כולל פוניבז' בבני ברק, ותפקידים אלו השפיעו על אופיים של חיבוריו: חלק ניכר מן החידושים מבוסס על שיעורים שמסר לתלמידיו ולאברכים.
סדרת אילת השחר על התורה כוללת חמישה כרכים – אחד לכל חומש – ובכרך החמישי צורפו גם מפתחות נרחבים לפי סדר הנ"ך, הש"ס, המדרשים, הרמב"ם, הראשונים והאחרונים, וכן מפתחות על פי ערכים שונים.
החיבור נכתב בשנים ה'תשנ"ו–ה'תשס"ג (1996–2003), במסגרת לימוד יומי עם קבוצת תלמידים.
הרב שטיינמן תיאר כי במשך שבע שנים למדו מדי יום (א'–ה') כחצי שעה את פרשת השבוע עם פירוש רש"י ושאר מפרשים עיקריים, במטרה לקיים את מצוות שניים מקרא ואחד תרגום עם פירוש רש"י, "שבלעדיו אי אפשר להבין את התורה שבכתב".
במהלך הלימוד העלה הרב שטיינמן את הדברים על הכתב בצורת הערות קצרות על סדר הפסוקים, ולעיתים הותירם בציון "צריך עיון".
חלק מן ההערות אינן חידוש אלא רישום קצר של דברי מפרשים, כעדותו: "כמו שמש המביא הספרים לקרוא בהם.
בכמה פרשות שולבו גם הערות על ספר מנחת חינוך ועל ההפטרות.
בהקדמתו הדגיש המחבר שאין ללמוד מן הספר שום הלכה למעשה "ואפילו לסניף בעלמא".
המהדורה הראשונה נדפסה בשנת ה'תשס"ו (2006).
בין העורכים נמנה הרב יעקב ידידיה פרידמן, שנפטר בעת הדפסת הסדרה.
שם סדרת הספרים שימש בסיס להנצחת הרב שטיינמן לאחר פטירתו, ובמקומות שונים נקראו על שמה מוסדות ומתחמים.
בין היתר: "קריית אילת השחר" במתחם ישיבת ארחות תורה, שכונת "אילת השחר" בבית שמש, ישיבת שערי יושר ששינתה את שמה ל"ישיבת אילת השחר", ושכונה חדשה בצפון בני ברק הסמוכה לפארק הירקון בשם "אילת השחר".
אִמאם היא עמדת הנהגה אסלאמית.
בשנותיו הראשונות של האסלאם, המונח אימאם התייחס לאנשים שהיו יורשיו של מוחמד בתפקיד מנהיג האומה הערבית.
אנשים אלו היו מופקדים על הנהגת הקהילה האסלאמית בכל היבטי החיים, ביניהם תחום הדת והמוסר.
בשנים אלה, המונח ח'ליפה ואימאם היו מקבילים.
האמאם משמש לרוב תואר של מנהיג פולחן של מסגד וקהילה מוסלמית בקרב מוסלמים סונים.
בהקשר זה, אימאמים עשויים להוביל שירותי תפילה אסלאמיים, לשמש כמנהיגים בקהילה ולספק הדרכה דתית.
עבור מוסלמים שיעים, האימאמים הם מנהיגי הקהילה האסלאמית (האומה) אחרי הנביא.
המונח חל רק על בני אהל אל-בית, משפחתו של נביא האסלאם מוחמד, אשר נחשבים כבלתי ניתנים להשחתה.
הבחנה חשובה אשר אלו שאינם מוסלמים לרוב מתעלמים ממנה היא שלעדת האסלאם הסוני אין אימאמים באותו מובן של השיעה.
במושגים יומיומיים, האימאם למוסלמים סונים הוא זה שמוביל תפילות פורמליות (פרד) איסלאמיות, אפילו במקומות מלבד המסגד.
בכל פעם שהתפילות מתקיימות בקבוצה של שניים או יותר עם אדם אחד מוביל הוא נקרא האימאם והאחרים עוקבים אחריו על ידי העתקת פעולות הפולחן שלו.
הדרשה ביום שישי ניתנת לרוב על ידי אימאם ממונה.
לכל המסגדים יש אימאם שיוביל את התפילות ( הקהילה ), אף על פי שלעיתים הוא יכול להיות חבר מהקהילה ולא אדם שמונה רשמית ומקבל שכר.
המונח משמש גם למלומד או רשות חכם דתי מוכר באסלאם, לרוב עבור החכמים המייסדים של ארבעת המדהבים הסונים, או אסכולות המשפט (הפיקה).
כמו כן, הוא עשוי להתייחס גם למלומדים המוסלמים שיצרו את המדעים האנליטיים הקשורים לחדית' או שהוא עשוי להתייחס לראשי משפחת מוחמד בתקופת הדורות שלהם.
באסלאם השיעי, מקום האימאם באמונה ומשמעותם מרכזיים יותר מאשר בסונה.
האימאם השיעי מוצג כשקול לנביא מוחמד (מלבד העובדה שהוא אינו חווה התגלויות), האימאם מחזיק בידע שנמסר אליו ממלאכים, והוא אף יכול לחולל ניסים.
השיעים מאמינים כי האימאמים נבחרים על ידי אלוהים כדוגמאות מושלמות עבור המאמינים ולמובילי האנושות כולה בכל תחומי החיים.
הם גם מאמינים כי כל האימאמים שנבחרו מוגנים מפני עשיית חטא והם ללא דופי.
המוגנות הזאת נקראת עיסמה (عصمة).
מתוך מעמד זה של האימאמים נגזר המושג "וולאיה", שהוא חובת נאמנות ואהבה לאימאם.
שני מושגים אלה, האימאם והוולאיה, הם המושגים העיקריים אשר מבדילים את השיעה מהסונה.
באמונה השיעית, עלי אבן אבי-טאלב היה האמאם הראשון, למרות היותו החליף הרביעי והאחרון.
זאת מפני שלראייתם הוא היורש הראוי היחיד למוחמד מבין הח'ליפים.
על פי אמונת השיעה האימאמית, שהיא הזרם המרכזי בשיעה, עלי היה הראשון מבין 12 אימאמים ועל כן נהוג לכנות את הזרם "השיעה התריסרית".
בשנת 874, לאחר מותו של האימאם האחד עשר, אל-חסן אל-עסכרי, התגלעה מחלוקת בשיעה באשר לזהות היורש שלו.
היו שטענו כי הוא לא הותיר בן יורש.
מנגד, היו שטענו כי יש לו בן בשם מוחמד אשר הוסתר על ידי אביו במרתף ביתו בעיר סאמרא מפני השלטון העבאסי, שלטון הח'ליפות הסונית של אותה תקופה אשר רדף את השיעים.
על אף שלא היו מקורות מהימנים לטענה זו, היא התקבלה כנכונה, ועל כן ראו במוחמד, בנו הנעלם של אל-עסכרי, את האימאם השנים עשר.
רעיון זה, של היעלמות האימאם השנים עשר התפתח עם השנים לרעיון הע'יבה (ההיעלמות), הקובע כי האימאם נעלם למקום לא ידוע לפרק זמן לא ידוע, וישוב בזמן המתאים להדריך את קהילת המאמינים.
היעלמות האימאם נחלקת לשתי תקופות, ה"היעלמות הקטנה" וה"היעלמות הגדולה".
ההיעלמות הקטנה נמשכה 66 שנים, במהלכה נשתמר הקשר של האימאם עם המאמינים באמצעות ארבעה נציגים.
כאשר אלה מתו, החלה ההיעלמות הגדולה, אשר תסתיים רק עם שובו של האימאם בדמותו של המהדי, המשיח.
היעלמות האימאמים הובילה למשבר אמונה גדולה בקהילה השיעית אשר גרם לרבים לנטוש את הדת.
לאחר היעלמות האימאמים הפכה האנתט'אר, הציפייה לבואו של המהדי, לעקרון מהותי בזרם השיעי.
ישנם חוגים שיעיים של הערצת אסלאמיים אשר נוהגים לייחס לאימאמים תכונות על טבעיות כמו ראייה למרחקים או ידיעת שפת בעלי החיים והצמחים.
בשנים מאוחרות של התפתחות השיעה, השיעים האימאמיים התנערו מחוגים אלה וכינו אותם ע'ולאה, "מגזימים".
השאלה בנוגע לאפשרות שנשים יהיו אימאמיות שנויה במחלוקת.
כדי להיות אימאם, נדרש מאדם להיות בקיא בקוראן, לדעת לדקלם ממנו, ולהכיר את חוקי התפילה.
תנאים אלה אינם שוללים את היותה של אישה אימאמית.
עם זאת, על פי הסונה יש הנחיה שנשים יתפללו מאחורי הגברים כאשר שני המינים מתפללים ביחד, ועל כן אין מינוי של נשים לעמוד כאימאמיות בתפילות המוניות כמו תפילות יום שישי.
מנגד, כאשר נשים מתפללות בתפילה ללא גברים, ממליצות רוב האסכולות הסוניות שאחת מהן תיקח את תפקיד האימאם בתפילה בהתבסס על כך שנשותיו של מוחמד הובילו תפילות.
במהלך המאה העשרים נשים החלו לקחת תפקיד זה ותפקידי הנהגה אחרים באסלאם כמו להיות מוג'תהידות.
בנוסף, בסין ישנם מסגדי נשים רבים, בהן נשים מתפקדות כ-ahong) 阿訇), מפרסית آخوند, מונח אשר מתורגם ל"אימאם".
לעיתים אימאמים מחזיקים בסמכות חילונית ודתית כאחד.
זה היה המקרה בעומאן בקרב כתות כמו האיבאדיה.
בפעמים אחרות התפקיד עבר בירושה, כמו אצל שושלת ירובה, שהתקיימה משנת 1624 ועד 1742. מידע נוסף נמצא ברשימת השליטים של עומאן.
כמו כן, עד 1962 שלטו בצפון תימן אימאמים מהשושלת הזידית.
אֵילַת מזר (10 בספטמבר 1956 – 25 במאי 2021) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתפרסמה בעיקר בשורת גילויים חשובים של שרידים ארכאולוגיים מתקופת הבית הראשון בירושלים.
מזר הייתה בתו של אורי מזר, בנו של הארכאולוג המקראי ונשיא האוניברסיטה העברית לשעבר בנימין מזר, דודו של הארכאולוג פרופסור עמיחי מזר, אף הוא מהאוניברסיטה העברית.
את הדוקטורט שלה בארכאולוגיה מהאוניברסיטה העברית קיבלה ב-1997.
מזר כיהנה כחוקרת אורחת במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים ועבדה במכון שלם.
בין השנים 1986–1988 היא חידשה את החפירות בבית הקברות הדרומי שבאכזיב, בהן נחשפו קברים שלא נתגלו בעבר ובהם ממצאים פיניקיים רבים.
בקיץ 2005 היא חשפה את מבנה האבן הגדול בעיר דוד.
על סמך התיארוך, המיקום והגודל, מזר העלתה את האפשרות כי המבנה שימש ארמונו של דוד המלך.
התגלית זכתה לסקירה תקשורתית רחבה, בין השאר בגלל השערה זו ובגלל בולה (חותם) שנמצאה באתר הנושאת את השם יהוכל בן שלמיהו (דמות מקראית).
ארכאולוגים אחרים הגיבו בהתרגשות לגבי הממצא, אך באופן זהיר יותר לגבי ההשערה שמדובר בארמונו של דוד.
בכנס "חידושים בחקר ירושלים" ה-13 באוניברסיטת בר-אילן שהתקיים בנובמבר 2007 הצהירה כי משלחתה גילתה קטעים מן החומה והמגדל הנזכרים בספר נחמיה.
בריאיון להארץ חלק ישראל פינקלשטיין על הזיהוי והתיארוך.
ביולי 2008 מזר מצאה בולה שנייה במתחם מבנה האבן הגדול, הנושאת את שמו של גדליהו בן פשחור, המוזכר בתנ"ך ().
ב-2010 ד"ר אילת מזר הכריזה על חשיפת קטע חומה מסביב לעיר דוד המתוארך לדעתה לימי שלמה המלך, וכנראה נבנה על ידיו.
אם התארוך נכון, ממצא זה עולה בקנה אחד עם המתואר במקרא.
ב-2013 במהלך חפירות שניהלה בעופל למרגלות הר הבית התגלה אוצר חפצי זהב וכסף ובו מדליון זהב עם דגם רקוע של מנורת שבעת הקנים, שופר וספר תורה.
ב-2015 מצאה משלחת בראשותה בולה עם טביעת חותמו של חזקיהו המלך באזור העופל.
הייתה זו הפעם הראשונה שטביעת חותם של מלך ממלכי יהודה וישראל התגלתה באתרה בחפירה ארכאולוגית מדעית, ומשום כך היא נחשבת לממצא אמין.
מזר הייתה בין אישי הציבור שהקימו את הארגון הא-פוליטי "הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית", בו היו חברים אנשי רוח, אישי ציבור, ארכאולוגים, משפטנים ואנשי ביטחון.
היא הייתה אחת הפעילות הבולטות בו.
מזר נפטרה ב-25 במאי 2021. התגוררה בירושלים והייתה אם לארבעה.הובאה למנוחות בבית העלמין של מושב ניר עציון .
אילת מזר, מנזר הבתולות: התקופה הביזנטית, חפירות הר-הבית בירושלים, הוצאת האוניברסיטה העברית - אוניברסיטת בר-אילן, 1998.
אילת מזר, המדריך השלם לחפירות הר-הבית, הוצאת ליאור שרף הפצות, ירושלים: 2000. מהדורה מורחבת ומעודכנת: מדריך כרטא לחפירות הר-הבית, הוצאת כרטא, ירושלים: 2008.
מזר אילת, ביצורי ירושלים בימי דוד ושלמה, מחקרי יהודה ושומרון כ' (תשעא), 167-172, 2011.
מזר אילת, חפירות העפל בירושלים, 2009-2010, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה ד' (תשעא), 61-66, 2010.
אימאג'סט אינטרנשיונל (אי.אס.איי) בע"מ (ISI) היא חברה ישראלית המספקת תצלומי לוויין ושירותי לוויין, באמצעות סדרת לווייני EROS שבבעלותה.
החברה הוקמה במקור על ידי התעשייה האווירית לישראל, חברת אל-אופ ומשקיעים זרים, ונמצאת בשליטת קרן פימי מאז נובמבר 2017.
החל מפברואר 2022 אימאג'סאט היא חברה ציבורית שמניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
פרויקט לווייני "ארוס" החל במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 ביוזמת מפעל מב"ת של התעשייה האווירית, במטרה למסחר את הטכנולוגיה של לווייני הצילום הצבאיים מסדרת "אופק" לשיווק בשוק האזרחי.
לשם כך הוקם בשנת 1997 מיזם משותף בשם "ווסט אינדיס ספייס", בו היו שותפים שווים התעשייה האווירית והחברה האמריקאית "קור סופטוור טכנולוג'י" (Core Software Technology), חברה שעסקה בפיתוח פתרונות מיפוי וצילום אוויר וסיפקה חלק מהתוכנה למיזם.
החברה נרשמה באנטילים ההולנדיים, מדינה המשמשת כמקלט מס, ופתחה משדר בלימסול, שבקפריסין, כדי לאפשר לה לפעול גם מול לקוחות שלא היו מעוניינים לקיים קשרים מסחריים גלויים עם ישראל.
בשנת 1998 הצטרפה למיזם חברת אל-אופ, יצרנית המצלמה של לווייני "אופק" והחזיקה 12% מהמניות, והתעשייה האווירית ו"קור סופטוור טכנולוג'י" החזיקו 44% כל אחת.
משה בר-לב מונה למנכ"ל "ווסט אינדיס ספייס" ודוד ברודט שימש כיושב ראש.
המיזם התחרה בשווקים הבינלאומיים עם הקונצרן האמריקני לוקהיד מרטין, שפיתח ושיווק באותה עת לוויינים בעלי יכולת דומה של זיהוי עצמים בקוטר מטר בלבד, ואף התקיימו איתו מגעים ראשונים לאפשרות של השתתפות בפרויקט.
התוכנית כללה בתחילה שיגור של 6–8 לוויינים שיבצעו צילום לשימושים אזרחיים, מסחריים ומדעיים עבור מדינות וחברות מסחריות, למטרות שונות, בהן: מיפוי של שטחים קרקעיים וימיים לצרכים שונים, ובהם איכות הסביבה, ניצול קרקעות ותכנון תשתיות.
הרקע לפיתוח התוכנית היה הערכות שלשוק לווייני הצילום האזרחיים פוטנציאל מסחרי גדול.
התוכנית התכוונה במקור לשגר לוויין ראשון באמצע שנת 1998, לאחר שיוצאו מהלוויין הצבאי "אופק" כל המרכיבים שפותחו לתוכנית הצבאית.
במקביל לקידום פרויקט לווייני "ארוס", בעקבות הכנות לשיגורים של לווייני צילום אזרחיים בארצות הברית, הפעילה מדינת ישראל לחץ על הממשל האמריקני לפרסם מגבלות בנוגע לפירוט הצילומים מהלוויינים.
מטרת המגבלות שביקשה ישראל להטיל היא למנוע צילום של אתרים ביטחוניים אסטרטגיים בישראל.
עקב כך נאסר על חברות המשווקות צילומי לוויין למכור צילומים ברזולוציה של פחות מ-2 מטר.
הדבר פגע במתחרה של פרויקט "ארוס", חברת "ספייס אימאג'ינג", מיזם משותף של קונצרן לוקהיד-מרטין וחברת ריית'יאון האמריקנית ששיגר בספטמבר 1999 את הלוויין "איקונוס".
בדצמבר 2000, אישר הממשל האמריקני לחברת "ספייס אימאג'ינג" למכור צילומי לוויין של כדור הארץ ברזולוציה של 50 ס"מ.
הלוויין הראשון "EROS A" פותח במקביל ל"אופק 4" והיה מבוסס עליו.
"ווסט אינדיס ספייס" חתמה על הסכם עם ממשלת ישראל לאספקת שירותים מהלוויין, כלקוח הראשון שלו.
במרץ 1999 הודיעה חברת "ווסט אינדיס ספייס" כי הלוויין ישוגר בדצמבר 1999, באמצעות משגר רוסי.
בנוסף הודיעה כי יגוייסו כ-250 מיליון דולר לשיגור שלושת הלוויינים הראשונים, כולל הביטוח, השיגור וההפעלה.
שחלק מהמימון יהיה מההון העצמי של השותפות, חלק מהנפקת איגרות חוב בארצות הברית ולאחר שיגור הלוויין הראשון, תבצע החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות המיזם.
ביולי 1999 השלים המיזם גיוס הון של 93 מיליון דולר בארצות הברית, והוחלף שמה של החברה המשותפת מ"ווסט אינדיה ספייס" ל"אימאג'סאט אינטרנשיונל אן.
עם כניסת קבוצת משקיעים מאירופה ומארצות הברית למיזם דולל חלקה של התעשייה האווירית ל-31% ואל-אופ ל-9%.
הלוויין הראשון שוגר לבסוף ב-5 בדצמבר 2000. השיגור התבצע על גבי המשגר הרוסי "סטארט 1" באתר השיגור קוסמודרום סבובודני שבסיביר.
המשגר הרוסי נבחר בגלל העלות הזולה שלו, והוא היה הסבה של טיל בליסטי סובייטי.
שבועיים לאחר השיגור הודיעה "אימאג'סאט אינטרנשיונל" שהלוויין החל לצלם מהחלל.
לאחר שיגור "EROS A" הוסכם כי קבוצת המשקיעים הזרים, שהחזיקה אז ב-60% ממניות החברה, תרכז את כל הדוברות ויחסי הציבור של הפרויקט, בכוונה להצניע את מעורבות התעשייה הביטחונית הישראלית בפרויקט – מעורבות שעלולה להבריח לקוחות פוטנציאליים, ושהמנהלים הזרים באימאג'סאט ישווקו את היכולות שלו ללקוחות ברחבי העולם.
אולם הלקוח הראשון עליו הוכרז היה משרד הביטחון, ששילם כ-15 מיליון דולר עבור הזכויות הבלעדיות לקבלת כל הצילומים של שטח ישראל שבוצעו.
זכויות הקליטה הבלעדיות כוללו לא רק את שטח ישראל, אלא גם אזור ברדיוס של כ-2,000 ק"מ, הכולל: במערב – לוב; בדרום – סודאן; במזרח – מפרץ עומאן; ובצפון – חבר המדינות.
טווח הכיסוי כלל את כל שטחן של עיראק, איראן וסוריה, כמעט את כל שטח לוב ונתח עיקרי מסודאן ומרפובליקות מוסלמיות במדינות ברית המועצות לשעבר.
כך שבפועל שימש הלוויין את מערכת הביטחון בישראל כלוויין צבאי.
הצורך ביכולות הלוויין היה בעקבות כישלון שיגורו של הלוויין "אופק-4", שנתיים קודם שהיה אמור לשמש את מערכת הביטחון.
לקוחות אחרים של הלוויין היו משרד ההגנה של טאיוואן, וארגוני חדשות שרכשו צילומים מזירת הקרבות עם תחילת מלחמת אפגניסטן, צילומים שנאסר על המתחרה "ספייס אימאג'ינג" למכור.
בהמשך הוקם מאגר מידע עם צילומים של הלוויין שנמכרו לחברות ברחבי העולם על פי דרישה.
בסוף שנת 2002, מכרה "אימאג'סאט" צילומי לוויין של בסיס אמריקני סודי שצילם "EROS A", אף על פי שלמדינת ישראל היו הסכמות לאסור מכירה של צילומי לוויין דומים של ישראל.
חברת "אימאג'סאט אינטרנשיונל" הכריזה כי החלה בבנית הלוויין השני בסדרה, יום לפני שיגור הלוויין הראשון "EROS A".
על פי התכנון שיגור ה-"EROS B" היה אמור להתבצע בשנת 2001, ואחריו תוכננו עוד 6 לוויינים בסדרה.
בדצמבר 2001 הודיעה החברה כי שיגור הלוויין ידחה עקב קשיים בגיוס לקוחות מסחריים.
בשלב זה רק ממשלות ישראל, טייוואן והודו נרשמו כלקוחות.
הלוויין השני בסדרה שוגר לבסוף ב-25 באפריל 2006.
לאחר שיגור EROS B, ניהל מנכ"ל אימאג'סאט, שמעון אקהויז שמונה ב-2005, מגעים עם משרד הביטחון במטרה להעביר את כל פעילות לווייני הצילום הצבאיים לחברה מהתעשייה האווירית, כולל פרויקט לוויני "אופק".
הרקע לפנייה היה המשבר שאליו נקלעה התעשייה האווירית עקב כישלון שיגור לוויין הריגול הצבאי "אופק 6" בספטמבר 2004, בגלל תקלה במשגר.
לאחר שיגור "EROS B" ב-2006 תכננה "אימג'סאט" לבצע הנפקת מניות בנאסד"ק לפי שווי שוק של חצי מיליארד דולר, ולגייס הון להמשך פיתוח ושיגור לווייני "ארוס".
אולם ביולי 2007, משקיעים ישראלים ואמריקאים הגישו תביעה נגד החברה בבית המשפט במנהטן, על סך 6 מיליארד דולר.
בכתב התביעה נטען שהחברה סירבה לספק שירות לוונצואלה, בשל יחסיו העוינים של שליט המדינה, הוגו צ'אבז, עם ישראל וקשריו עם איראן.
לדברי התובעים, שורש הבעיה היה בבעלות המשותפת בחברה של משקיעים פרטיים והתעשייה האווירית (בבעלות מדינת ישראל).
לדבריהם, הבעלות החלקית שיש למדינה בחברה פוגעת בסיכוי לחוזים רווחיים בשל שיקולים פוליטיים.
לטענתם התעשייה האווירית מעדיפה שיקולים פוליטיים על פני האינטרסים הכלכליים.
בנוסף נטען שחוזים נוספים לא יצאו אל הפועל משיקולים פוליטיים, ביניהם עם אנגולה, רוסיה וטייוואן.
בתביעה גם טענו שהאיסורים היחידים שהוחלט עליהם בעת הקמת החברה היו, שאסור לה למכור לווייני ריגול לכל מדינה שהיא במרחק רדיוס של עד 1,550 מייל מישראל.
התובעים כללו בין השאר את מוריס טלנסקי והמנכ"ל הראשון של החברה משה בר-לב.
שנה אחר כך נדחתה התביעה אך חברת "קור סופטוור טכנולוג'י", שהייתה אחת מבעלי מניות המיעוט באימג'סאט, הגישה לבית המשפט בניו יורק תביעה חדשה נגד אימג'סאט.
גם תביעה זו נדחתה וטלנסקי הגיש תביעה שלישית באפריל 2009.
במסגרת סדרת התביעות טען סטיב וילסון, מייסד חברת "קור סופטוור" שהיה מיוזמי הקמת "אימג'סאט", כי התעשייה האווירית הונתה את המשקיעים האחרים במיזם והשתלטה עליו.
בינואר 1998 הלוויין שהיה אמור להיות EROS A שוגר כאופק 4 ונכשל.
הלוויין ששוגר לבסוף היה בפועל תחליף שלו.
בנוסף טען ש-EROS B לא נבנה לפי המפרט שסיפקה "אימג'סט", הוא סופק באיחור של כשלוש שנים, והיה למעשה שכפול של "אופק 5".
תביעה נוספת הגיש שמעון אקהויז, מנכ"ל החברה, בטענה כי הוא זכאי לבונוס של מיליוני דולרים כמתחייב מחוזה העסקתו, בשל עסקה שעשתה החברה באנגולה ב-2001. החברה סירבה לשלם לו את הבונוס מאחר שהעסקה נעשתה לפני שמונה לתפקיד.
בית המשפט קבע שהוא יקבל מחצית מהבונוס שהובטח.
במסגרת המשפט נחשף כי בוצעה עסקת ענק עם ממשלת אנגולה במהלך מלחמת האזרחים באנגולה, בתיווך ארקדי גאידמק ושותפו פייר פלקון.
ממשלת אנגולה ביקשה לקבל מודיעין בזמן אמת על כוחות המורדים של ז'ונאס סאווימבי, ואימאג'סאט אינטרנשיונל מכרה לה את שירותי הלוויין EROS A לעשר שנים, כולל תחנת קרקע לקליטה.
מלחמת האזרחים הסתיימה שנה אחר כך שסאווימבי נהרג, ממשלת אנגולה ביקשה לבטל את העסקה, אך נאלצה לשלם את הסכום עליו התחייבה - 150 מיליון דולר.
באפריל 2010, הוגשה תביעה נוספת נגד החברה ובעלי המניות העיקריים התעשייה האווירית ואלביט מערכות (שרכשה בינתיים את חברת אל-אופ).
הפעם תביעה זו הוגשה בישראל, אך נדחתה מאחר שאימאג'סאט לא רשומה בישראל.
במשך כעשר שנים פעלה חברת "אימג'סט" עם שני הלוויינים הראשונים ששגרה, באופן מצומצם, ולא לפי התוכנית המקורית.
בנובמבר 2017 רכשה קרן פימי את השליטה בחברה, לאחר שרכשה כ-53.6% ממניות החברה תמורת 40 מיליון דולר.
לאחר הרכישה הציגה החברה תוכנית פיתוח חדשה הכוללת שיגור סדרה של 4 לוויינים אלקטרואופטים בעלי רזולוציה גבוהה מאוד מאוד (EROS C1 עד C4), ושני לווייני מכ"ם (SAR) בעלי רזולוציה גבוהה מאוד מאוד ("1 EROSAR" ו"2 EROSAR").
הלוויין EROS C3 מיוצר על בסיס אופטסאט 3000 של התעשייה האווירית, ושוגר על ידי משגר פאלקון 9 של חברת SpaceX בסוף שנת 2022.
ביולי 2020, רכשה "דיסקונט קפיטל", זרוע ההשקעות של בנק דיסקונט, 17% ממניות החברה תמורת 32 מיליון דולר.
במאי 2021, בחרה סוכנות החלל של צ'ילה באימאג'סאט כקבלן הראשי לבניית תוכנית חלל לאומית, הכוללת בניה ושיגור של תשעה לוויינים, מתן שירותים והדרכה, בתמורה לכ-110 מיליון דולר.
בפברואר 2022, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניותיה ב.
כחלק מהמהלך להנפקת החברה וכניסת משקיעים ישראלים, שונה המבנה המשפטי שלה, פעילות החברה עברה מהחברה הזרה "אימאג'סאט אינטרנשיונל אן.
וי.", לחברה הרשומה בישראל "אימאג'סט אינטרנשיונל (אי.אס.איי) בע"מ", והיא שהונפקה בבורסה.
אימאג'סאט מעסיקה כ-90 עובדים, בהם מפעילי תחנת הבקרה של הלוויין הממוקמת במשרדיה באור יהודה ומפעילים בתחנות הקולטות את התצלומים בעולם.
חברת אימאג'סאט מספקת שירותי תצפית לוויינית בשני מודלים:
SOP - Satellite Operating Partner: לקוחות ששילמו עבור שירות זה מקבלים למעשה שליטה על מצלמת הלוויין כשהוא מצוי מעל השטח שעבורו נרכש השירות, והפעלת המצלמות וניהוג הלוויין מתבצעים על ידי הלקוח.
Exclusive Pass on Demand - EPOD: לקוחות המשתמשים בשירות זה מקבלים בלעדיות על תוצרי הלוויין במעברים מוגדרים מעל שטחים ספציפיים בכדור הארץ.
החברה מפעילה לווייני תצפית מסדרת EROS, שחלקם יוצרו על ידי התעשייה האווירית:
EROS-NG, קונסטלציית לוויינים הכוללת סדרה של 4 לוויינים אלקטרואופטים בעלי רזולוציה גבוהה מאוד מאוד (EROS C1 עד C4), שני לווייני מכ"ם מפתח סינתטי (SAR) בעלי רזולוציה גבוהה מאוד מאוד ("1 EROSAR" ו"2 EROSAR").
קונסטלציית הלוויינים מפותחת בשיתוף עם חברת "e-GEOS", שבבעלות סוכנות החלל האיטלקית וחברת Telespazio.
על שיתוף הפעולה הוכרז ביולי 2021 במסגרתו "e-GEOS" ו"אימג'סט" ישלבו את הלוויינים שברשותם, כולל סדרת לווייני COSMO-SkyMed, ליצירת קונסטלציית לוויינים אחת.
RUNNER לוויין זעיר, בעל יכולת צילום ווידאו צבעוני מהחלל, המפותח בשיתוף חברת Tyvak Nano-Satellite Systems, Inc שבבעלות התאגיד האמריקני Terran Orbital.
הלוויין הראשון בסדרה שוגר ב-2023. הלוויין ישווק כפתרון משלים למערכות הלוויינים המסורתיות המתאפיינות בתג מחיר גבוה יותר.
KNIGHT לוויין חישה מתקדם, בעל יכולות משופרות הנמצא בפיתוח על ידי החברה.
הלוויין כולל יכולת צילום ברזולוציה של 50 ס"מ, יכולת צילום וידאו צבעוני מהחלל ויכולת SWIR - (Short Wave Infra Red).
שתי סדרות הלוויינים RUNNER ו-KNIGHT ישמשו בסיס לקונסטלציית ה-GLOBAL EYE, קונסטלציית דור העתיד של החברה המתוכננת למבצוע ומסחור לאחר השלמת קונסטלציית EROS-NG.
דו"ח מבקר המדינה על המיזם
בתקופה שבין יולי 2003 למאי 2004 בדק משרד מבקר המדינה את תוכניות התעשייה האווירית לכניסה לשוק לווייני התצפית האזרחיים, את תוכניותיה למימון ושיווק המיזם כפי שהוצגו לדירקטוריון התעשייה האווירית במהלך השנים 1997–2004, ואת העדכונים והשינויים כפי שהוצגו ביחס לתוכניות התעשייה האווירית המקוריות.
כמו כן, בחן משרד מבקר המדינה את יחסי הגומלין, שהתהוו במשך שנות קיום המיזם, בינו לבין תוכניות החלל של משרד הביטחון.
הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, בהתייעצות עם מבקר המדינה, החליטה שלא להניח פרק זה במלואו על שולחן הכנסת, ולפרסם רק את עיקרי התקציר ואת עיקרי הסיכום שלו, לשם שמירה על ביטחון המדינה וכדי למנוע פגיעה בקשרי מסחר בינלאומיים שלה.
עיקרי הליקויים כפי שהם מופיעים בדו"ח מבקר המדינה:
תוכניותיה של התע"א למכירה לגורמים אזרחיים של לווייני תצפית ושירותי תצפית לוויינית היו חלקיות ובלתי מבוססות דיין מבחינת טיב הנתונים וסבירות ההנחות שעליהן הן נשענו.
כל זאת בשוק שבו לתע"א לא היה ניסיון קודם.
הנהלת התע"א לא לקחה בחשבון את מידת יכולתו של השותף האסטרטגי העיקרי, שצירפה למימוש המיזם, לעמוד בהתחייבויותיו המימוניות, ולא הציגה לדירקטוריון התע"א בדיקת נאותות של השותף שערכה חברת ייעוץ חיצונית.
המלצת יו"ר ועדת הכספים של התע"א מינואר 1997, כי היא תעסוק בייצור הלוויין ושיגורו בלבד (להבדיל משיווקו ותפעולו), לא נבחנה ולא הוצגה בפני דירקטוריון התע"א.
החלטות הדירקטוריון מפברואר 1997 ומאוקטובר 1998 למימוש המיזם התקבלו על סמך נתונים שהציגה הנהלת התע"א לדירקטוריון, בלי שבדקה את מקורות גיוס ההון לתוכנית הכוללת, ואת יכולת השקעת השותף במיזם בהון ובהלוואות בעלים.
בין היתר, לא הציגה הנהלת התע"א תוכנית עסקית כוללת לרבות האמצעים למימושה.
על אף שהנהלת התע"א לא הגישה לדירקטוריון בקשה למתן אשראי בגין ייצור לוויין מתקדם יותר - "ארוס B", כנדרש, נתנה הנהלת התע"א אשראי לחברה ללא אישור הדירקטוריון.
האשראי הסתכם עד מועד סיום הביקורת בכ-39.1 מיליון דולר.
התוכנית העסקית שהוצגה לדירקטוריון התע"א במאי 2001, לאחר שיגור "ארוס A", כללה הנחת שיווק מרכזית, בדבר שני חוזים ארוכי טווח, שהייתה אופטימית מדי.
הנהלת התע"א הציגה לאישור הדירקטוריון בתדירות שינויים בהיקף התוכנית, ללא ניתוח הנחות היסוד המקוריות והנתונים שהביאו להחלטות קודמות, וללא הנמקה מדוע מנקודת המבט של התע"א כדאי להמשיך ולקדם את התוכנית העסקית, נוכח השינויים שעליהם הוחלט מעת לעת.
לדברי המבקר, לכשהתעוררו הקשיים במימון המיזם, דרשה הנהלת התע"א מדירקטוריון התע"א לקבל החלטות לאו דווקא משיקולים כלכליים ומבלי שהציגה לו חלופה מעשית, אלא נוכח התחייבויות חוזיות של התע"א כלפי החברה שהייתה בעת ובעונה אחת לקוח של התע"א וגם חברה המוחזקת על ידיה.
תגובת התעשייה האווירית לדו"ח מבקר המדינה
התעשייה האווירית הקימה בסוף שנות ה-90 יחד עם שותפים, חברה לאספקת שירותי תצפית לוויינית באמצעות לוויינים המיוצרים בתע"א.
פעילות החברה, ISI (ImageSat International) החלה להניב הכנסות החל משנת 2001, בעקבות השיגור של הלוויין ארוס A (EROS A).
ISI הוקמה על רקע נסיבות שאפשרו לתע"א ולשותפיה ליזום מהלכים עסקיים במגמה למנף את יכולותיה בתחום לוויינות התצפית, למכירת שירותי תצפית בשוק העולמי.
מאז שיגור הלוויין מספקת ISI שירותי תצפית למספר לקוחות ומפיקה מפעילות זו הכנסות בהיקפים ניכרים.
עם זאת, בתום כחמש שנים משיגור הלוויין הראשון נמצאת עדיין החברה בשלב של השקעה במערך הלוויינים.
לפי התוכנית העסקית של ISI יכלול המערך מספר לוויינים נוספים מלבד לוויין ארוס A.
שיגור הלוויין השני של החברה מתוכנן לראשית שנת 2006.
לפני קבלת ההחלטה על ידי התע"א להקים המיזם, נבחנה לעומק התוכנית העסקית של ISI.
התוכנית התבססה על מודל שיווקי חדשני בשוק שהתחיל רק להתפתח ועדיין נמצא בראשיתו.
טבעי הוא שבתחום חדשני כגון שוק מכירות תצלומי לוויינים, התחזיות עליהן התבססה התוכנית העסקית, על אף שנערכו בצורה יסודית ומעמיקה, התממשו רק בחלקם.
עם זאת, יש לציין שהתע"א, עם שותפיה, איתרו משקיעים נוספים שהשקיעו סכומים ניכרים לשם בניית מערך הלוויינות של החברה, במקביל לתחילת מתן השרות ללקוחות.
הערכת התע"א ושותפיה היא שבטווח הארוך ההשקעות שבוצעו, ומתבצעות, ב-ISI יניבו תשואה נאה.
באשר להערת המבקר על ניגוד עניינים בין תפקידי יו"ר ISI ומנכ"ל התע"א: התעשייה האווירית מבקשת להבהיר כי כדי למנוע מצב של ניגוד אינטרסים, העביר מנכ"ל התעשייה האווירית את סמכויותיו בנושא ISI לסמנכ"ל, יועץ משפטי של התעשייה האווירית, ולסמנכ"ל לכספים של התעשייה האווירית.
אימאם ביילדי (בטורקית: İmambayıldı; מילולית: האימאם התעלף) הוא מאכל חצילים ממולאים אופייני למטבח הטורקי.
החצילים נחתכים לאורכם וממולאים בתערובת של ירקות ותבלינים שטוגנו יחדיו, ונאפים בתנור.
אימא שלום חייתה בדור השני לתנאים, בין חורבן בית שני למרד בר כוכבא, והיא מהנשים המעטות המוזכרות בשמן בתלמוד.
אימא שלום הייתה בת למשפחה מיוחסת: בתו של נשיא הסנהדרין, רבן שמעון בן גמליאל הזקן, אחותו של רבן גמליאל דיבנה, אף הוא נשיא הסנהדרין, ואשתו של רבי אליעזר, מגדולי תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי.
התלמוד מביא סיפורים אחדים על מעשיה של אימא שלום, מהם הקשורים באחיה, מהם הקשורים בבעלה ואחד הקשור בשניהם.
ב מסופר על מזימה של אימא שלום ואחיה, רבן גמליאל, להוכיח שדיין נוצרי לוקח שוחד.
השניים הציגו בפני הדיין סכסוך ירושה המתקיים לכאורה ביניהם.
כאשר שיחדה אימא שלום את הדיין בנר (מנורה) של זהב, פסק לטובתה על סמך מובאה מהספרות הנוצרית, וכאשר בא רבן גמליאל ושיחד את הדיין בחמור לובי, שינה את פסק הדין לטובתו בהתאם למובאה אחרת הקובעת שהנצרות לא באה לגרוע או להוסיף על תורת משה.
אמרה אימא שלום לדיין "נהור נהוריך כשרגא" (כלומר רמזה לו "האר דבריך כנר"), והגיב רבן גמליאל: "אתא חמרא ובטש לשרגא" (רמז אף הוא לשוחד שלו "בא החמור ובעט בנר").
בסוף סיפור תנורו של עכנאי, שבו כפה רבן גמליאל דיבנה את דעתו על רבי אליעזר, מסופר כי אימא שלום, אחותו של רבן גמליאל ואשתו של רבי אליעזר, השגיחה על רבי אליעזר שלא ייפול אפיים ארצה, משום שחששה שבתפילה במצב זה יתחנן על צערו וייענש אחיה על כך.
יום אחד הופנתה תשומת לבה לעני, ורבי אליעזר נפל אפיים ארצה.
ראתה זאת אימא שלום ואמרה לו "קום, קטלת את אחי", ואכן נשמע קול שופר מביתו של רבן גמליאל, שבישר על מותו.
לשאלתו של רבי אליעזר, מנין לה שאחיה מת, ענתה "כך מקובלני מבית אבי אבא: כל השערים ננעלים חוץ משערי אונאה".
שלמה פוקס מסביר: "סיום הסיפור במותו של הנשיא רבן גמליאל מעביר את נקודת הכובד מן המחלוקת שבבית-המדרש, שאותה הדגיש הסיפור התנאי, לסוגיית 'אונאת דברים ומחירה'.
דמותה של אימא שלום מבליטה את מקומה של האשה לאורך כל הסוגיה.
הדברים המקובלים עליה 'מבית אבי אבא' הם סגירת מעגל, שהלא המימרה שאותה היא מצטטת כבר הופיעה בסוגיה, מפיו של האמורא רב חסדא.
מאחר שאימא שלום היא אחותו של רבן גמליאל, הרי ש'אבי אבא' שלה הוא גם 'אבי אבא' שלו.
בביתו שלו לימדו על איסור אונאה.
היה עליו להזהר באונאתו של רבי אליעזר.
משלא עשה כן, שילם בחייו".
סיפור נוסף מובא במסכת עירובין:
במסגרת דיון קצר במסכת נדרים מובא סיפור העוסק בחיי האישות של רבי אליעזר ואימא שלום:
שמה מונצח ברחוב "אימא שלום" בשכונת עין כרם בירושלים.
איֶלֶת שמיר (נולדה ב-17 במאי 1964) היא סופרת ישראלית, מלמדת בחוג לספרות במכללה האקדמית אורנים כפרופסור יוצר חבר.
אילת שמיר נולדה בחדרה וגדלה בקיבוץ ניצנים עד גיל 4, אחר כך שהתה שלוש שנים באתיופיה מכיוון שאביה איש צבא הקבע היה שם בשליחות.
בגיל 7 שבה עם משפחתה לישראל והם גרו בחדרה עד גיל 18. בשנים 1982–2004 גרה בחיפה, לאחר מכן בשנים 2004–2010, גרה בכרכור.
בשנים 2010–2019 גרה בחיפה, מ-2019 גרה בתל אביב עם שני בניה ועם בן זוגה הסופר יובל שמעוני.
ב-2017 התמנתה לפרופסור חבר במסלול יוצרים מטעם מל"ג.
סיימה דוקטורט בספרות באוניברסיטת חיפה בשנת 2004, בנושא: "הזר המקומי" – גילומי כלאיים בפרוזה הישראלית החדשה.
העבודה דנה במושג הכלאיים, בגניאולוגיה המושגית והתרבותית שלו, במהותו ובמאפייניו, ומציעה אותו כפריזמה לקריאה בשלוש יצירות מן הפרוזה הישראלית החדשה.
פרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007.
ספרה "פסנתר בחורף", היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2008.
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט 2009.
פרס רמת גן לעידוד הספרות העברית תשע"ד, 2014.
ציון לשבח בפרס ברנר לספרה "אפריקה בלוז" (מתוך 78 ספרים שהיו מועמדים).
פרס אידלמן תשפ"ו לספר "אפריקה בלוז".
זהו ספרה הראשון של אילת שמיר, שראה אור בהוצאת "עכשיו" בשנת 1999. הספר הוא אוסף של ארבעה סיפורים ארוכים, שדוחסים את החוויות במרקם לשוני המהווה את הקוטב ההפוך לשפה הרזה וה"שיינקיאנית".
זו אינה פרוזה ריאליסטית, אלא סיפורי חקירה ניסיוניים שיש בהם פירוק ושבירה לא רק של המסגרת הפורמלית של העלילה ושל התחביר הקוהרנטי, אלא גם של הרגלי המחשבה.
באופן כזה, חייב הקורא, במידה רבה להיות שותף לשחזור המסגרת הכללית, שבה, ואולי כתוצאה ממנה, מתרחשות החוויות.
כך למשל בסיפור "גנסין 3", שעל שמו קרוי הקובץ, מתוארות חוויותיו הקשות של זוג צעיר, בבית שעובר תהליך של פירוק ובניה מחדש, ורק בהדרגה מתברר כל מתאר היחסים ביניהם.
באופן דומה, משולבת הכוחנות הגברית של כמה מן הגיבורים ה"חוקרים" כגון החייל ("המיטה שאתה מציע בעצמך") המורה ("אוגוסט וכו', רקוויאם לתלמידה") והנערה (אפריקה בלוז"), ברגישות לה ניתן לצפות מכושר ההכלה וההסתכלות של האישה.
שמיר קיבלה על הספר מענקים מטעם "קרן הנשיא" ומטעם "קרן תרבות חיפה".
האם אתה רואה את מה שאני שומע
זוהי נובלה פרי עטה של אילת שמיר שראתה אור בספר "בזמן מלחמה" בהוצאת כנרת בשנת 2002. הספר מורכב, משתי מסות של פרופ' נסים קלדרון, שמנתח בין היתר, את הסמלים הספרותיים והפוליטיים שהתפתחו בצל האינתיפאדה השנייה, מהנובלה של שמיר
ומקטעים מהסיפור "אמנות המלחמה" של יובל שמעוני.
הנובלה "האם אתה רואה את מה שאני שומע" מנסה לחדור אל הדינמיקה ואל האינטימיות ואל התשוקה שמעורבים במעשה חקירה של אסיר פלסטיני במתקן חקירות של השב"כ.
וזאת באמצעות פירוק והרכבה מחדש של מפגש התודעות בין חוקר ונחקר, של לשון החקירה, ושל הזמן והמרחב בתא במהלך העינויים.
שמיר כתבה את הסיפור מיד אחרי שפרצה האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, והוא מבוסס על סיפור אמיתי של בכיר בממשל הפלסטיני מג'נין שהיה כלוא במהלך שנות השמונים במשך תשע שנים בכלא הישראלי בשל פעילות פוליטית, מתוכן שנה וחצי בחקירת שב"כ.
שמיר נפגשה עמו בחיפה, ואף ביקרה בג'נין באוגוסט 2000, כחודש לפני ההתפרצות.
כעבור תשע שנים, במאי 2009 בעת כנס במכללה האקדמית אורנים ("הכתובת הייתה על הקיר")
הרצתה שמיר על הסיפור שמאחורי הנובלה והזמינה את מר עבדאללה ברכאת המשמש כיום (2009) כסגן מושל ג'נין, אותו ראיינה ועליו ביססה את סיפורה, למסור עדותו שלו המקורית לאירועים.
ב־2003, שמיר זכתה במענק מטעם אוניברסיטת חיפה לתרגום הנובלה לשפה האנגלית.
הרומן "פסנתר בחורף" ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2007. הספר נבחר לאחד מחמשת המועמדים הסופיים של פרס ספיר לשנת 2008 וזכה בפרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007. הוא תורגם לצרפתית וראה אור ב-2010 בהוצאת Christian Bourgois éditeur.
הספר מתאר ליל דצמבר סוער אחד בפיאנו-בר בשולי מושבה נידחת, שבו נמצא ג'ו אוחנה בעל בית שהוא גם הברמן, גדי מאירי הפסנתרן ופאדיל, נער ערבי שמשמש כטבח-כולבויניק.
למקום נקלעת חבורת אנשי-כספים – ארבעה גברים ושתי נשים – בדרכם חזרה לתל אביב מסעודת גיבושון במסעדת ציידים כפרית.
אוחנה בעל-הבית כבר רוצה לסגור וללכת הביתה, אך החבורה מתעקשת להישאר ולשתות דווקא בפיאנו-בר שלו.
במהלך הלילה הקצר הזה – מ-12 בלילה עד 4 בבוקר – מתפתחת בהדרגה דרמה אלימה וקשה שעיקרה ההתנגשות האנושית הבלתי נמנעת בין המקומיים לבין הזרים שנקלעים למקום.
בסיטואציה הדחוסה והיצרית שבה כמעט לאף אחד אין מה להפסיד, נחשפים החיים של כל אחת מהדמויות; נחשפות הצלקות שכל אחת מהן נושאת עמוק בתוכה; נחשפות האכזבות שלהן, חרדות-הכישלון, הגסות, הבהמיות והנואשות; ונחשפת גם הכמיהה העמוקה לאינטימיות.
הספר מתאר פיסה של המציאות הישראלית שרוויה במובלעת של אלימות.
רומנו, עורך דין חיפאי, נקלע לקרב של חייו.
שנים עברו עליו בשולי האירועים הגדולים, עד שהוא נקרא להגן על נגר ערבי שהיה מעורב בתקרית אלימה ומגלה שנלכד בסבך מוסרי ורגשי שלא שיער את מידותיו.
מה שנראה כסכסוך עסקי מגלה פנים אחרות מרגע שנחשפים שורשיו בעבר, וגם בחלוף שלושה עשורים מתברר שדבר לא נשכח.
האם תעלה עכשיו ממעמקי השנים אשמה נוספת, חמורה יותר, או להפך, יתגלו שם נסיבות מקילות?
ואולי לא טינות מן העבר יכריעו, אלא ההווה ואהבה שאינה תלויה בדבר?
אילת שמיר, כלת פרס ראש הממשלה ופרס רמת גן למצוינות ספרותית, מבודדת בספרה השלישי מקטע מליבת חיינו כאן, ובכתיבה בוטחת ורבת־כוח מצליחה להאיר את המורכבות הסבוכה של ההוויה הישראלית.
היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019
קצין ישראלי מגיע לאפריקה עם אשתו ועם בתו הקטנה כדי לאמן קצינים אפריקאים.
הקיסר היילה סלאסי ביקש שיאמנו את צבאו, אבל זמן רב מדי הוא נאחז בשלטון וקבוצת קצינים צעירים כבר מתכננת הפיכה צבאית כדי להדיח אותו.
בתוך הנופים הרחוקים, הזרים, עולה סיפור המרידה בקיסר עם סיפורה של משפחה ישראלית אחת, ועשורים יעברו עד שהבת הקטנה תתחיל להבין מה היה שם – ההבנה הזאת מאירה חיים שלמים לאחור.
"חריפות ריאליסטית רבת עוצמה [...] חריג ביותר בנוף הספרים שיוצאים לאור בעברית בשנים האחרונות [...] נוגעת בפצע ממאיר שמפעיל את הדרמה הישראלית ואת סיפוריה [...] ללא הרדמה וללא חומרי טשטוש"
"תנופת הכתיבה של איילת שמיר מרשימה ביותר [...] היכולת שלה לעצב דמות על נפתולי הנפש שלה, [...] ועברה המשפיע על מי שהיא בהווה - מופתית"
(שופטי פרס רמת גן למצוינות ספרותית).
בנימוקים לפרס ברנר נכתב: "הספר 'אפריקה בלוז' מאת איילת שמיר הוא מעין ממואר פואטי ומתוחכם שכותבת בת על אביה ממרחק השנים.
אפריקה וישראל מתערבבות זו בזו ביצירה שחודרת בכישרון אל שאלת הגבריות הישראלית ושבריריותה".
אפריקה בלוז, עם עובד, 2024, זכה בפרס אידלמן תשפ"ו
75 - תמונת מצב', עריכה לצד יובל שמעוני, עם עובד, 2023
נטל ההוכחה, מועמד החמישייה הסופית של פרס ספיר 2019. הוצאת עם עובד 2018
הזר המקומי – גילומי כלאיים בספרות ישראלית.
המיטה שאתה מציע בעצמך, הוצאת עם עובד, 2013
פסנתר בחורף, מועמד החמישייה הסופית של פרס ספיר 2008, הוצאת עם עובד, 2007
בזמן מלחמה, (בשיתוף עם נסים קלדרון), הוצאת כנרת, 2002
מאמר על פסנתר בחורף - של: אוריין יהודית, מתוך "עיתון 77", גיליון 8–327, ינואר-פברואר 2008
"הכלאה משחררת – גילומי כלאיים בהכלה המשחררת לא"ב יהושע", ראה אור בספר "מבטים מצטלבים" (2010) שיצא בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז "הקשרים" של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
ד"ר יעל לוי חזן, "מה את מבינה: נשים כותבות על מלחמה בספרות העברית", הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2019. עמ' 101–135 שם הפרק: "מה שלא יעלה על הדעת" ו"מה שהנייר אינו סובל" הפונקציה התרבותית והפואטיקה של העינויים: אילת שמיר "האם את ה רואת את מה שאני שומע"
פרופ' זיוה שמיר, "הספרות ורוח המוזיקה", הוצאת ספרא, 2019. עמ' 190–200 שם הפרק: שלל האפשרויות של קלידי הפסנתר ברומן "פסנתר בחורף"
נקשרות - סופרות כותבות על נשיות, הוצאת אריה ניר, 2022
פרק בספר "לכתוב ולהוציא לאור", מאת הגר ינאי, עם עובד, 2022
אפריקה בלוז, פרק ראשון לספרה "אפריקה בלוז" בגיליון כתב העת "פנס", 1 באוגוסט 2022
באפריל 2023, הוקדש מוסף הספרות של ידיעות אחרונות ל-10 סיפורי חירות, של סופרים שונים, במסגרתו ראה אור "ההפיכה" - פרק מתוך הרומן הבא שלה "אפריקה בלוז" שראה אור בשנת 2024 בהוצאת עם עובד
השתתפה באנתולוגיה "כל הפתאם הזה" בהוצאת אפרסמון, 2023
אימאן מֶרסאל (ערבית: إيمان مرسال; נולדה ב-30 בנובמבר 1966) היא משוררת מצרייה המתגוררת בקנדה.
מרסאל נולדה בכפר הקטן מית עדלאן (ميت عدلان) שבצפון דלתת הנילוס.
כבר כתלמידת תיכון פרסמה שירים בעלוני שירה מקומיים.
במהלך לימודיה לתואר בספרות ערבית מאוניברסיטת אל מנצורה, השתתפה בעריכת העיתון הפמיניסטי העצמאי "בת הארץ" (بنت الارض), ופרסמה שירה במגזינים רשמיים (במימון שלטוני) כמו "יצירה" (إبداع) ו"קהיר" (القاهرة).
בשנת 1990 פרסמה את ספרה הראשון "אפיונים" (اتصافات), בשנת 1995 את ספרה השני "פרוזדור אפל המתאים ללימודי ריקוד" (ممر معتم يصلح لتعلم الرقص), ובשנת 1997 את ספרה השלישי "הליכה ככל שהזמן מאפשר" (المشى أطول وقت ممكن).
בשנת 1998 עברה לגור בארצות הברית, ובשנת 1999 עברה לקנדה.
בשנת 2006 יצא ספרה הרביעי "גאוגרפיה חלופית" (جغرافية بديلة) אשר תורגם לעברית על ידי ששון סומך ויצא לאור בישראל בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2009. פרסום התרגום, שנעשה בהסכמתה של המשוררת, עורר ויכוח במצרים בנוגע לשאלת הנורמליזציה התרבותית עם ישראל.
מרסאל כותבת בסגנון השירה החופשית, שבניגוד לסגנון הקלאסי של השירה הערבית איננו כבול למשקל ולחריזה.
כמו כן, תוכני השירה פחות נוגעים באופן ישיר בנושאים אידאולוגיים ופוליטיים, אלא עוסקים יותר בחוויות אישיות שבאמצעותן מעבירה המשוררת את מסריה.
שירתה תורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית והולנדית.
אֵילָת נגב (נולדה ב-27 באוקטובר 1951) היא סופרת, עיתונאית ותחקירנית ישראלית.
הייתה שנים רבות כתבת העיתון ידיעות אחרונות.
נגב היא בתם של המשוררת רחל נגב והארכאולוג פרופ' אברהם נגב.
נגב היא בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית ובתולדות האמנות, ותואר שני בתרגום ובתקשורת המונים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את הקריירה העיתונאית החלה בעיתונים "דבר" ו"כותרת ראשית".
בשנות ה-80 וה-90 הגישה ברשת א' של קול ישראל את התוכנית "בין השורות".
נגב נשואה לעיתונאי והסופר יהודה קורן ששיתף עמה פעולה בכתיבת הספר "חייה ומותה של אסיה ג': הצלע הישראלית בין טד יוז וסילביה פלאת'" בהוצאת דביר (2009).
גם את הספר "פנחס שדה - היומנים" ערכה ביחד עמו, באותה הוצאה (2014).
נגב פרסמה ספרים, כתבות, תחקירים וראיונות רבים.
שיחות אינטימיות, אחרית דבר: מנחם פרי, ספרי חמד, 1995.
חיים פרטיים, ספרי חמד, 2001.
חייה ומותה של אסיה ג': הצלע הישראלית בין טד יוז וסלביה פלאת', בשיתוף עם יהודה קורן, מאנגלית: שרה ריפין, דביר, 2009.
פנחס שדה - היומנים, עריכה עם יהודה קורן, הוצאת דביר, 2014.
אילת יונגר-הופמן (נולדה ב-6 באפריל 1945) היא מנצחת מקהלות ומורה ישראלית, שהקימה את מקהלות הילדים "פעמונים" ו"ענבלים" ואת מקהלת הבוגרים "מעיין".
אילת יונגר-הופמן למדה במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ובהמשך השתלמה בניצוח מקהלות ובפיתוח קול בקופנהגן ובפריז.
בשנת 1974 ייסדה בתל אביב את מקהלת הבוגרים "מעיין" ובשנת 1977 ייסדה את מקהלת הילדים "פעמונים", עמה הופיעה בקונצרטים א-קפלה והקליטה לקול ישראל ביצועי בכורה של יצירות מאת יוסי מר-חיים ורון וידברג.
משנת 1988 משתתפת אילת יונגר בסדנה הבינלאומית של האופרה הישראלית החדשה, שבה לוקחים חלק מורים מן המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בשנת 1989 ייסדה אילת יונגר את מקהלת הילדים "ענבלים" בגבעתיים.
אילת יונגר-הופמן מלמדת פיתוח קול.
אימאן מוחמד עבדולמג'יד (בסומלית: Iimaan Maxamed Cabdulmajiid, בערבית: ايمان محمد عبد المجيد, באנגלית: Iman Mohamed Abdulmajid, נולדה ב-25 ביולי 1955), הידועה בשם אימאן (משמעות המילה בערבית: "אמונה"), היא דוגמנית-על סומלית, שחקנית ויזמת.
ידועה גם בשל פעילות הצדקה שלה.
אלמנתו של דייוויד בואי ואם בתו.
אימאן נולדה במוגדישו שבסומליה בשם זארה מוחמד עבדולמג'יד (בסומלית: Zara Maxamed Cabdulmajiid; באנגלית: Zara Mohamed Abdulmajid) למריאן ולמוחמד עבדולמג'יד.
אביה היה דיפלומט וכיהן כשגריר סומליה בערב הסעודית, ואמה הייתה גינקולוגית.
לאימאן שני אחים: אליאס ופייסל, ושתי אחיות צעירות: אידיל ונאדיה.
אימאן התחנכה במצרים ובקניה, שם למדה מדעי המדינה באוניברסיטת ניירובי.
היא מוסלמית ודוברת חמש שפות באופן שוטף: סומלית, ערבית, איטלקית, צרפתית ואנגלית.
בעודה לומדת באוניברסיטה, אימאן נתגלתה על ידי הצלם האמריקני פיטר בירד ובשל כך פרשה מלימודייה ועברה להתגורר בארצות הברית - כדי להתחיל את קריירת הדוגמנות שלה.
עבודת הדוגמנות הראשונה שלה הייתה לירחון האופנה "ווג" בשנת 1976. עד מהרה הופיעה בשערי מגזיני אופנה יוקרתיים רבים וביססה את מעמדה כדוגמנית על.
עם צווארה הארוך, קומתה הגבוהה, גזרתה הצנומה, מבטאה האקזוטי וגוון הברונזה של עורה, אימאן זכתה להצלחה מסחררת בעולם האופנה אף על פי שהיא עצמה מעידה כי מראה הוא סומלי טיפוסי.
אימאן הפכה להשראה של מעצבים בולטים כגון: הלסטון, ג'אני ורסצ'ה, קלווין קליין, איסי מיאקי, דונה קארן ובייחוד איב סן-לורן.
לאימאן יש מספר הופעות קטן כשחקנית מזדמנת בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
הופעתה הראשונה הייתה בסרט בריטי בשנת 1979 בשם "הגורם האנושי".
בשנת 1985 הופיעה בסרט זוכה האוסקר - "זיכרונות מאפריקה" לצד רוברט רדפורד ומריל סטריפ.
ב-1987 שיחקה בסרט "ללא מוצא" No Way Out לצד קווין קוסטנר.
בשנת 1991 שיחקה בסרט "במסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת", גם גילמה חייזרית בעלת יכולת לשנות את הופעתה לצד ויליאם שאטנר.
באותה שנה גילמה את שיילה לנדרו בסרט הקומדיה "מסיבה פרועה 2".
ב-1992, הופיעה בקליפ של מייקל ג'קסון - Remember the Time, לצידם של ג'קסון, אדי מרפי והכדורסלן מג'יק ג'ונסון.
אימאן הופיעה בשני פרקים של "מיאמי וייס".
היו לה הופעות אורח בסדרות "כחום הלילה", "Back in the World" ו-"Love At First Sight".
בשנת 2000 הייתה מארחת של סדרת הריאליטי "פרויקט מסלול (קנדה)".
בשנת 2010 השתתפה בסדרת ריאליטי נוספת בשם "The Fashion Show", ביחד עם חברה, המעצב איציק מזרחי.
לאחר שני עשורים של דוגמנות, פתחה אימאן חברת קוסמטיקה בשנת 1994 שהתמקדה בתמרוקים לבעלות גוון עור כהה כשלה.
באותה התקופה הביקוש לכך היה רב וההיצע נמוך.
אימאן השתמשה בניסיון שרכשה בערבוב חומרים כדי לייצר לעצמה תמרוקים והמוצרים הנמכרים בחברה הם פרי פיתוחה האישי, כמו כן, אימאן היא הפרזנטורית של החברה.
נכון לשנת 2010 החברה שווה 25 מיליון דולר.
בעקבות פרסומה הרב פנה לאימאן בשנת 2007 המנכ"ל של חברת HSN וביקש ממנה ליצור קולקציית בגדים.
הקולקציה הראשונה שלה הושפעה מילדותה במצרים והדוגמנות עבור הלסטון.
כיום, קולקציית התכשיטים שלה היא אחת מהארבע הנמכרות ביותר מבין 200 מותגים שמחזיקה חברת HSN.
בשנת 2001 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה בשם: I am Iman, המגוללת את קורותיה ומעלה טענות על גזענות בארצות הברית.