tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיומנות זו, של בדיקה ורישום בתוך ההמולה והעומס של חיי היומיום, תהיה מאוחר יותר אחד ההיבטים החשובים שיעצבו את אוהרה כמשורר אורבני, שכתיבתו ספונטנית.
לאחר המלחמה החל אוהרה ללמוד באוניברסיטת הרווארד, באמצעות המימון שהועמד לרשות חיילים משוחררים.
האמן והסופר אדוארד גוריי היה שותפו לחדר.
אוהרה הושפע מאוד מאמנות חזותית וממוזיקה עכשווית.
המשוררים האהובים עליו היו פייר רוורדי, ארתור רמבו, סטפן מלארמה, בוריס פסטרנק וולדימיר מיאקובסקי.
במהלך לימודיו בהרווארד פגש את המשורר ג'ון אשברי והחל לפרסם שירים במגזין "Harvard Advocate".
ב-1950 סיים את לימודיו בהרווארד עם תואר באנגלית.
לאחר מכן למד לתואר שני באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, שם זכה בפרס הופווד על חיבור שכתב.
אוהרה קיבל את התואר השני שלו בספרות אנגלית ב-1951.
בסתיו 1951, עבר להתגורר בעיר ניו יורק.
זמן קצר לאחר הגעתו לעיר, החל לעבוד במוזיאון לאמנות מודרנית, מכר גלויות בדלפק הקבלה, והחל להשקיע זמן רב בכתיבה.
הוא פיתח סוג חדש של שירה אורבנית, ששיקפה את ההתרגשות וההתלהבות של התקופה הזוהרת בחיי האמנות של העיר.
אוהרה היה פעיל בעולם האמנות גם כמבקר, עבור "ART news".
ב-1955 התמנה לתפקיד עוזר מנהלה בתוכנית הבינלאומית של המוזיאון לאמנות מודרנית.
במהלך עשר השנים שלאחר מכן עזר לארגן מספר תערוכות נודדות, כולל התערוכה רבת ההשפעה "הציור האמריקאי החדש" ב-1958, שכללה את עבודותיהם של וילם דה קונינג, ג'קסון פולוק, רוברט מאת'רוול, בארנט ניומן ואחרים.
בשנת 1960 מונה לעוזר אוצר של תערוכות ציור ופיסול עבור המוזיאון.
אוהרה כתב בהיקף עצום ובדרך כלל במהירות ורק חלק קטן מיצירתו התפרסם במהלך חייו.
הוא היה ידוע ביכולתו לכתוב "בכל מקום ובכל זמן".
ספרו הפופולרי ביותר היה "Lunch Poems" (שירי ארוחת צהריים) שהתפרסם ב-1964.
אף על פי שגדל במסצ'וסטס, אוהרה הפך למשורר המובהק של מנהטן של אמצע המאה ה-20. הוא חי בליבו של חוג אמנותי תוסס שחיבק את חברי אסכולת השירה של ניו יורק, ג'ון אשברי, ברברה גסט, קנת קוך וג'יימס סקיילר, כמו גם ציירים ניסיוניים כווילם דה קונינג, לארי ריברס וג'ספר ג'ונס.
שיריו שופעים אזכורים של סצנת האמנות בעיר, כוכבי קולנוע ותיאטרון פופולריים כמו ג'יימס דין ולנה טרנר, רקדנים, ציירים, מוזיקאים ומשוררים.
המשורר והמבקר מארק דוטי אמר על שירתו של אוהרה שהיא "אורבנית, אירונית, לעיתים קרובות מצחיקה בטירוף" וכוללת "אזכורים ואסוציאציות שאינם אופייניים לכתיבה אקדמית, כגון כוכבי קולנוע של שנות העשרים והשלושים, הנוף החברתי היומיומי של מנהטן, מוזיקת ג'אז, ושיחות טלפון מחברים".
כתיבתו של אוהרה ביקשה ללכוד בשירתו את החיים באופן בלתי אמצעי, מתוך אמונה ששירה צריכה להיות "בין שני אנשים במקום בין שני דפים".
שירתו לרוב אוטוביוגרפית, אך מתמקדת בתצפיות על חיי ההווה שלו בניו יורק ולא בחקירת עברו.
בהקדמה לאוסף שיריו, כתב דונלד אלן: "פרנק אוהרה נטה לחשוב על שיריו כעל תיעוד של חייו בחלק ניכר מיצירתו".
אוהרה עצמו דן בהיבט זה של שירתו בהצהרה עבור האנתולוגיה "השירה האמריקאית החדשה":
"מה שקורה לי נכנס לשירים שלי.
אני לא חושב שהשירים מסבירים או מייפים את החוויות שלי, הן פשוט שם בכל צורה שאני יכול למצוא אותן...
יכול להיות שהשירה הופכת את אירועי החיים המעורפלים למוחשיים עבורי ומשחזרת את פרטיהם; או להפך, ששירה מעבירה את האיכות הבלתי מוחשית של אירועים שהם קונקרטיים ונסיבתיים מדי.
או כל אחד מאלה במקרים מסוימים, או שניהם כל הזמן".
בקרב חבריו, אוהרה נודע כמי שמתייחס לשירה בביטול, כאל משהו שצריך לעשות רק ברגע זה.
ג'ון אשברי סיפר שראה את אוהרה "כותב שירים ברגעים מוזרים - במשרדו במוזיאון לאמנות מודרנית, ברחוב בזמן ארוחת הצהריים, או אפילו בחדר מלא באנשים - הוא היה מניח את השירים במגירות וארגזים וכמעט שוכח מהם".
פרנק אוהרה, שהיה הומוסקסואל, פגש את ג'ו לסואר ב-1951, והשניים קיימו מערכת יחסים עד 1965, וחיו יחד לסירוגין מ-1955 עד 1965. בין השנים 1959 עד 1963 גרו השניים באיסט וילג'.
לאוהרה, שנחשב לאדם חם וחברותי במיוחד, היו מאות חברים ומאהבים לאורך חייו, רבים מעולמות האמנות והשירה בניו יורק.
בקיץ 1959 פגש את וינסנט וורן, רקדן בלט קנדי.
וורן היה ההשראה לכמה משיריו של אוהרה, כולל "שיר (A la Recherche d'Gertrude Stein)", "Les Luths", "שיר (כל כך הרבה הדים בראש שלי)", וכן "לשתות איתך קולה".
וורן, שכינה את אוהרה "אהבת חייו", נפטר ב-25 באוקטובר 2017, 51 שנים לאחר מותו של אוהרה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 24 ביולי 1966, נפגע אוהרה בתאונת דרכים בחוף האש בלונג איילנד, לאחר שמונית החוף בה נסע עם קבוצת חברים התקלקלה.
בזמן שחיכו לרכב חלופי, שוטט אוהרה על החוף כדי להביט בים, ונפגע על ידי ג'יפ שעבר במקום.
הוא מת למחרת, בגיל 40, מפגיעות פנימיות בבית החולים.
אוהרה נקבר בבית הקברות גרין ריבר בלונג איילנד.
הצייר לארי ריברס, חבר ומאהב ותיק, נשא את אחד ההספדים, יחד עם ביל ברקסון, אדווין דנבי והאמן רנה ד'הרנוקורט.
בשנת 1971 יצא לאור אוסף שיריו המלא, שזכה בפרס הספר הלאומי לשירה.
כיום נחשב אוהרה לאחד המשוררים האמריקאים המקוריים והמשפיעים ביותר במאה העשרים.
ספרים שיצאו לאור במהלך חייו
שני ציורים מאת לארי ריברס.
ציור כריכה מאת לארי ריברס.
(ניו יורק: הוצאת טוטם בשיתוף עם ספרי קורינתוס, 1960)
In Memory of My Feelings, כרך הנצחה מאויר על ידי 30 אמנים אמריקאים בעריכת ביל ברקסון (ניו יורק: המוזיאון לאמנות מודרנית, 1967)
השירים האסופים של פרנק אוהרה.
נערך על ידי דונלד אלן עם הקדמה מאת ג'ון אשברי (מהדורה ראשונה ניו יורק: Knopf, 1971; Berkeley: University of California Press, 1995) - חלק את פרס הספר הלאומי עם הווארד מוס, "שירים נבחרים"
השירים הנבחרים של פרנק אוהרה.
נערך על ידי דונלד אלן (ניו יורק: Knopf, 1974; Vintage Books, 1974)
עומד במקום והולך בניו יורק.
נערך על ידי דונלד אלן (בולינס, קליפורניה: Grey Fox Press; ברקלי, קליפורניה: מופץ על ידי Bookpeople, 1975)
נערך על ידי דונלד אלן (בולינס, קליפורניה: Grey Fox; ברקלי: מופץ על ידי Bookpeople, 1977)
נערך על ידי דונלד אלן (בולינס, קליפורניה: גריי פוקס פרס; ברקלי, קליפורניה: מופץ על ידי Bookpeople, 1977)
עריכה: רון פדג'ט, ג'ואן סיימון ואן וולדמן (מהדורה ראשונה ניו יורק: הוצאת משפט מלאה, 1978)
סיוטים מאוהבים של עיכוב: מחזות נבחרים.
נערך על ידי מארק פורד (ניו יורק: Knopf, 2008)
שירים אוחזרו (אורות העיר, 2013)
שירי ארוחת צהריים מהדורת 50 שנה (אורות העיר, 2014)
פרנק קולינס אמרסון היה מהנדס ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג ה-15 מ-1927 ועד מותו.
פרנק אמרסון נולד בסגינו שבמישיגן.
ב-1904 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן עם תואר בוגר במדעים בהנדסה אזרחית.
לאחר סיום לימודיו, עבר אמרסון לעיירה קורה שבוויומינג, שם הוא היה למהנדס הראשי של חברת הקרקעות והשקיה של ויומינג.
בהמשך הוא עבד עבור תאגידים אחרים, כולל אגודת התעלה ביג הורן, אגודת התעלה הנובר התחתונה, חברת הסוכר של ויומינג, ומחוז הניקוז וורלנד.
בשנים 1919–1926 שימש אמרסון כמהנדס המדינה של ויומינג.
בתפקידו זה הוא היה אחד התומכים הראשיים של הסכם נהר הקולורדו.
ב-1923 העביר המושל ויליאם רוס את אמרסון מתפקידו.
אמרסון הגיש עתירה, ולאחר דיונים של עשרה חודשים בבית המשפט הוא הושב לתפקידו.
ב-1924 נפטר רוס בעת כהונתו, ובמקומו הושבע מזכיר המדינה פרנק לוקאס.
בבחירות המיוחדות שהתקיימו, נבחרה כמושלת אלמנתו של רוס, נלי טיילו רוס, שהייתה האישה הראשונה בארצות הברית שנבחרה כמושלת.
ב-1926 זכה אמרסון במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל, ובבחירות הכלליות ניצח את נלי טיילו רוס.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1930 וכיהן בתפקיד מינואר 1927 ועד מותו.
אמרסון היה נשוי לזנייה ג'ין ריינדרס, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
פרנק אמרסון נפטר בשאיין ב-18 בפברואר 1931 כתוצאה מדלקת ריאות.
פרנק פרידמן אופנהיימר היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי ומייסד ה, מוזיאון למדע בסן פרנסיסקו.
אחיו הצעיר של רוברט אופנהיימר, אבי פצצת הביקוע הגרעיני.
אופנהיימר ערך מחקר על היבטים של פיזיקה גרעינית בתקופת פרויקט מנהטן ותרם רבות לתחום העשרת האורניום.
לאחר מלחמת העולם השנייה ספג אופנהיימר ביקורת בשל היותו חבר לשעבר ב, מה שגרם לו להתפטר מתפקידו כפרופסור באוניברסיטת מינסוטה.
אופנהיימר היה יעד למקארתיזם, הוכנס לרשימה השחורה ונמנע מלכהן בכל תפקיד בהוראת פיזיקה בארצות הברית עד 1957, אז הורשה ללמד מדעים בבית ספר תיכון בקולורדו.
ב-1969 ייסד אופנהיימר את האקספלורטוריום בסן פרנסיסקו והוא שימש כמנהלו הראשון עד למותו ב-1985.
פרנק הוא סרט קומדיה שחורה עצמאי בריטי-אירי משנת 2014 בבימויו של לני אברמסון, על פי תסריט מאת ג'ון רונסון ופיטר סטרוהן.
הסרט עוקב אחר ג'ון, מוזיקאי מתחיל, שמצטרף ללהקת מוזיקה אלטרנטיבית המונהגת על ידי פרנק, מוזיקאי כריזמטי וחידתי החובש מסכת ראש ענקית בכל עת.
בתפקידים הראשיים מככבים דונל גליסון, מייקל פסבנדר, מגי ג'ילנהול וסקוט מקניירי.
הסרט מציג את המסע הייחודי של הלהקה, את הדינמיקה בין חבריה ואת ההתמודדות עם אתגרי היצירה וההצלחה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2014 .
ויצא לאקרנים באירלנד ובבריטניה ב-9 במאי 2014 וב-DVD ולפי דרישה ב-12 בספטמבר 2014.
הסרט מתמקד בג'ון, צעיר עם שאיפות מוזיקליות, שמצטרף במקרה ללהקה אקסצנטרית בשם "סורפרבנדפרקס" (Soronprfbs).
הלהקה, המונהגת על ידי פרנק המסתורי, מסתגרת בבקתה מבודדת כדי להקליט אלבום.
במהלך התקופה, ג'ון מתעד את חוויותיהם ומעלה תכנים לרשתות החברתיות, מה שמוביל להזמנה להופיע בפסטיבל מוזיקה נחשב.
המתח בין הרצון להצלחה מסחרית לבין השמירה על האותנטיות האמנותית מוביל לעימותים ולגילויים אישיים.
דונל גליסון – ג'ון, מוזיקאי מתחיל עם שאיפות גדולות
מייקל פסבנדר – פרנק, מנהיג הלהקה החובש מסכה תמידית.
מגי ג'ילנהול – קלרה, נגנית הקלידים והתרמין, בעלת אופי חזק.
סקוט מקניירי – דון, אמרגן הלהקה עם עבר מורכב.
פרנסואה סיביל – באראק, גיטריסט הלהקה.
קארלה אזאר – נאנה, מתופפת הלהקה.
הסרט "פרנק" זכה לביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 92% המבוסס על 157 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הומור אפל, מוזרות מענגת והופעה מחויבת של מייקל פסבנדר הופכים את 'פרנק' למסע מוזיקלי בלתי נשכח".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 75 מתוך 100, המבוסס על 37 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אורי קליין מהעיתון "הארץ" כתב: "לא כולם יאהבו את המציאות המוזרה והקיצונית שמעמיד הסרט "פרנק", אבל הוא בהחלט מצליח לרגש", והוסיף כי ".
זהו סרט מוזר, אקסצנטרי, וכאלה הן גם מרבית דמויותיו".
דורון פישלר מאתר "וואלה" ציין: "קצת כמו פרנק הגיבור העוטה כל הזמן מסכה על פניו, גם הסרט 'פרנק' הוא חביב, מגניב, ולא ממש מקיים את כל ההבטחות שהוא מפזר".
חיים פרנק אילפמן הוא מלחין ישראלי-גרמני זוכה פרסים.
אילפמן למד נגינה בטרומבון ובפסנתר בקונסרבטוריון יפו למוזיקה בתל אביב, וכנער צעיר ניגן כטרומבוניסט מוביל בלהקת דיקסילנד תל אביב.
בסופו של דבר, הוא נאלץ לעזוב את הקונסרבטוריון בשל היעדרויות חוזרות ונשנות.
בשנת 1984, במהלך ביקור בברלין, הוצג אילפמן בפני המלחין הגרמני קלאוס דולדינגר, שבאותה עת הלחין את הפסקול לסרט הסיפור שאינו נגמר.
ביקור בסשן ההקלטות של הסרט השפיע עמוקות על אילפמן, ומאותו רגע הוא התחייב להלחין מוזיקה לסרטים.
אילפמן הלחין פסקולים ליותר מארבעים סרטים ולמספר רב של תוכניות טלוויזיה, וכן חיבר את הפסאנפאר עבור לג'נדרי אנטרטיינמנט.
הפסקולים הידועים ביותר של אילפמן כוללים את הסרטים עטורי הפרסים זאב רע, זאב גדול וקאפקייקס, שבהם בוצעו היצירות על ידי התזמורת המטרופוליטנית של לונדון באולפני אייר סטודיוס.
עבודותיו האחרונות של אילפמן כוללות את הסרטים סיפורי רוחות ו־68 Kill; את המותחן הדני רובין; ואת העיבוד הקולנועי לספר החיוך האטרוסקי, שהפסקול שלו הוקלט באולפני אייר סטודיוס בלונדון בביצוע התזמורת המטרופוליטנית של לונדון.
בין הסרטים הקרובים של אילפמן נמנים Apples and Oranges והקומדיה הרומנטית Emotional Rescue.
בשנת 2008 הוזמן אילפמן להצטרף להאקדמיה האירופית לקולנוע ולהאקדמיה הבריטית לקולנוע וטלוויזיה (BAFTA).
הפְרַנְק הַגִינָאִי הוא ההילך החוקי של רפובליקת גינאה שבמערב אפריקה, מאז קיבלה את עצמאותה ב-1958 מידי צרפת.
שמו של המטבע מבוסס על הפרנק הצרפתי.
במרכז השטר שבתמונה, כמו גם על כל השטרות האחרים של המדינה, מופיע התאריך 1 במרץ 1960, שבו נוסד הבנק המרכזי של גינאה.
לפני כן הייתה גינאה שותפה באיחוד המוניטרי של קולוניות צרפת במערב אפריקה, הפרנק CFA, וכשפרשה מן האיחוד הוחלף הפרנק של האיחוד בפרנק גינאי ביחס של אחד לאחד.
בין השנים 1971 ו-1985 היה בשימוש הסילי (Syli), ששוויו עשרה פרנק.
פרנק בורמן היה טייס חלל בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח.
בורמן למד טיסה כבר בגיל 15. סיים את האקדמיה הצבאית האמריקאית בווסט פוינט בשנת 1950 כבוגר במדעים.
בשנת 1970 השלים את התוכנית המתקדמת למינהל בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
בורמן שירת בחיל האוויר האמריקאי כטייס קרב, מדריך וטייס ניסוי.
היה עוזר הוראה (מתרגל) בתרמודינמיקה ומכניקה של נוזלים במכללה הצבאית בווסט פוינט.
בעת בחירתו לנאס"א היה מדריך טיסה בבית הספר לטיסה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
בשנת 1962 נבחר על ידי נאס"א לתוכניות ג'מיני ואפולו.
בשנת 1965 היה מפקד ג'מיני 7, שם, יחד עם ג'יימס לוול, ביצע את החבירה הראשונה בחלל, עם ג'מיני 6. בשנת 1967 השתתף בוועדת החקירה לאסון אפולו 204 (שכונתה "אפולו 1" מאוחר יותר).
עזב את נאס"א וחיל האוויר ב-1970 בדרגת קולונל.
בתום שירותו היה ליועץ מיוחד בחברת התעופה איסטרן איירליינס.
מאוחר יותר היה לסגן נשיא לפעולות בחברה.
הוא המשיך להתקדם בחברה זו עד לתפקיד נשיא ומנכ"ל החברה, עד לפרישתו בשנת 1986. כמנכ"ל החברה הוא בחר לרכוש מטוסים של איירבוס שהיו יותר זולים, דבר שהביא זעקות שבר מצד היצרניות האמריקניות.
שירת כשגריר נשיאותי מיוחד במזרח הרחוק ואירופה, ובתפקיד זה השיג תמיכה לשחרור השבויים האמריקאים בצפון וייטנאם.
מדליית הבארד של הנשיונל ג'יאוגרפיק
בנוסף, כמו אסטרונאוטים רבים אחרים, הוא קיבל לאחר פרישתו מנאס"א במהלך השנים שלל אותות כבוד מגופים ממשלתיים ופרטיים.
בשנת 1968 הוא נבחר לאיש השנה של המגזין טיים יחד עם ג'יימס לוול וויליאם אנדרס.
פרנק אוון גרי היה אדריכל יהודי-אמריקאי יליד קנדה, מן הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-20 ובימינו.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נחשב גרי לאחד החלוצים בבנייה הדה-קונסטרוקטיביסטית בלוס אנג'לס, שם תכנן בתים רבים בעלי צורות חדשניות ומהפכניות מבחינה טכנולוגית.
היצירה המפורסמת ביותר של גרי היא מוזיאון גוגנהיים בילבאו.
גרי נולד בטורונטו בקנדה בשם פרנק (אפרים) אוון גולדברג להורים ממוצא יהודי-פולני: ארווינג גולדברג, יליד ברוקלין, וסאדי תלמה לבית קפלן, ילידת לודז'.
בגיל 17 עבר לגור בלוס אנג'לס שבקליפורניה, שם התגורר עד פטירתו.
סבו העניק לו את השם העברי "אפרים", אך השתמש בו רק בבר המצווה שלו.
בשנת 1954 שינה גרי את שם משפחתו מגולדברג לגרי, לאחר שאשתו דאז אניטה הביעה דאגה מאנטישמיות.
גרי סיים תואר ראשון באדריכלות באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה חבר באלפא אפסילון פאי.
לאחר מכן למד תכנון ערים ואזורים באוניברסיטת הרווארד, אך פרש מהלימודים לאחר זמן קצר והחל לעבוד על פרויקטים במשרדי אדריכלות בקליפורניה.
הוא חזר ללוס אנג'לס כדי לעבוד עבור חברת ויקטור גרין אסושיאייטס, איתה עבד כמתמחה בזמן לימודיו ב-USC.
בשנת 1957, בגיל 28, ניתנה לו ההזדמנות לתכנן לראשונה בית פרטי, יחד עם חברו ובן כיתתו גרג וולש.
הבנייה בוצעה על ידי שכן אחר מעבר לרחוב ממשפחת אשתו, צ'רלי סוקלר.
"בקתת דייוויד", שנבנתה באידילווילד, קליפורניה, משתרעת על פני יותר מ-190 מ"ר, ומציגה מאפיינים שהפכו לשם נרדף לעבודותיו המאוחרות יותר של גרי, כולל קורות הבולטות מהצדדים החיצוניים, פרטים מעץ אשוח וקורות תקרה חשופות ולא גמורות.
היא מציגה גם השפעות אסייתיות חזקות, הנובעות מאהבתו לעיצוב יפני.
בשנת 1961 עבר גרי לפריז, שם עבד עבור האדריכל אנדרה רמונדה.
בשנת 1962 הקים משרד בלוס אנג'לס שהפך ל-Frank Gehry and Associates בשנת 1967, ולאחר מכן ל-Gehry Partners בשנת 2001. עבודותיו הראשונות היו בדרום קליפורניה, שם תכנן מספר מבנים מסחריים חדשניים כמו סנטה מוניקה פלאס (1980) ומבני מגורים כמו בית נורטון האקסצנטרי (1984) בווניץ', לוס אנג'לס.
בין עבודות אלו, העיצוב הבולט ביותר של גרי הוא אולי שיפוץ ביתו בסנטה מוניקה.
הבניין, שנבנה במקור בשנת 1920 ונרכש על ידי גרי בשנת 1977, כולל חיפוי חיצוני מתכתי העוטף את הבניין המקורי ומשאיר רבים מהפרטים המקוריים גלויים.
גרי התגורר בו עד פטירתו.
מבנים נוספים של גרי שהושלמו במהלך שנות ה-80 כוללים את אקווריום קבריו הימי (1981) בסן פדרו, ואת מוזיאון החלל של קליפורניה (1984) במוזיאון המדע והתעשייה של קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1989, גרי קיבל את פרס פריצקר לאדריכלות, שם תיאר אותו חבר השופטים: "תמיד פתוח לניסויים, יש לו גם ביטחון ובגרות שמתנגדים, באותו אופן שפיקאסו עשה, להיות כבולים לקבלה ביקורתית או להצלחותיו.
הבניינים שלו הם קולאז'ים של חללים וחומרים המחוברים זה לזה, הגורמים למשתמשים להעריך הן את התיאטרון והן את מאחורי הקלעים, שנחשפים בו זמנית".
בשנת 2003 הוזמן גרי לישראל לתכנון מוזיאון הסובלנות בירושלים, פרויקט שעורר מחלוקות רבות הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אדריכלית-אורבאנית.
גרי זכה בפרס פריצקר בשנת 1989, בפרס וולף לאמנות ב-1992.
ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
הבית הרוקד – פראג, צ'כיה
מוזיאון וייסמן לאמנות – מינסוטה
הגלריה לאמנות של אונטריו – טורונטו
"בניין דיי" – וניס (לוס אנג'לס)
"מגדל גרי" – הנובר, גרמניה
אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני, לוס אנג'לס, ארצות הברית
רחוב ספרוס 8, ניו יורק
פסל דג הזהב ליד מלון ארטס, ברצלונה
פרנק בורזייגי היה במאי ושחקן אמריקאי, הנודע בזכות הרומנטיקה המיסטית שבסרטיו.
בורזייגי נולד ב-1894 בסולט לייק סיטי, יוטה.
הוא היה השני מבין 14 הילדים של המהגר האיטלקי לואיג'י בורזאגה, בזמנו כורה פחם יליד רונצונה (חבל טרנטינו-אלטו אדיג'ה) ושל אשתו השווייצרית-הגרמנייה מריה ריג (Ruegg) בעבר פועלת בבית חרושת למשי.
הוא החל את דרכו בתעשיית הקולנוע ההוליוודית כשחקן סרטי ראינוע.
בין השנים 1912–1918 כיכב ביותר מ-110 סרטים, רובם סרטים קצרים שלא נשתמרו.
גריפית', אולם הוא הופיע שם רק כניצב.
שנה לאחר שהחל לשחק בסרטים, החל בורזייגי גם לביים סרטים קצרים, ולקראת סוף העשור הוא החל לביים סרטים ארוכים מ-20 דקות.
על סרטו "הרקיע השביעי" משנת 1927 קיבל את פרס האוסקר הראשון על בימויו.
תרומתו לתעשיית הקולנוע זכתה להכרה כשבורזייגי קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, מספר 6300.
פרנק ברידג' היה מלחין, ויולן ומנצח בריטי.
אביו היה מוזיקאי ומנצח על תזמורות תיאטראות וממנו למד נגינה בכינור.
בשנת 1896, בגיל 17, נתקבל לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
הוא למד שם כינור ופסנתר וסיים את לימודיו בהצטיינות.
באותה תקופה החל לכתוב מוזיקה, בעיקר מוזיקה קאמרית לכלי מיתר והתפרנס ככנר וויולן בהרכבים שונים וכמנצח.
יצירותיו הבולטות באותה תקופה הן הפואמה לתזמורת הים (1911) ושישיה לכלי קשת (1912).
הוא גם כתב מספר יצירות למקלה למילים של מארי אליזבת קולרידג'
ברידג' היה פציפיסט והביע את דעותיו בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה חלה ירידה בהצלחת יצירותיו והוא פנה יותר לשטח של לימוד קומפוזיציה.
אחד מתלמידיו היה בנג'מין בריטן.
ברידג' חשוך הילדים פיתח עם בריטן יחסים מיוחדים וראה בו כבן מאומץ.
בריטן גמל לו בכך שבשנת 1937 הלחין את יצירתו וריאציות על נושא מאת פרנק ברידג' אופוס 10. הנושא נלקח מתוך האידיליה השנייה מיצירתו של ברידג' שלוש אידיליות לרביעית כלי מיתר (1906).
בריטן גם הפך לפציפיסט מושבע בהשפעתו של ברידג'.
בשנת 1922 הכיר ברידג' את אליזבת ספארג קוליג', אמריקאית עשירה ותומכת אמנים.
בעזרתה הכספית התפנה להלחנה וערך מספר מסעות קונצרטים בארצות הברית.
בשנת 1941 נפטר לפתע מהתקף לב ולא הספיק לסיים את יצירתו האחרונה אלגרו מודראטו לתזמורת כלי קשת.
לאחר מותו נשכחו רוב יצירותיו ולהנצחתו הוקמה קרן פרנק ברידג' השוקדת על פרסום יצירותיו.
כמו כן, לאחר מותו הצ'לן ג'וליאן לויד ובר גילה בארכיון הקולג' המלכותי בלונדון, יצירה לא ידועה של ברידג' - סקרצטו לצ'לו ופסנתר .
פרנק בנקר גילברת האב היה מהחסידים הראשונים של הניהול המדעי וחלוץ בחקר התנועה.
ידוע בעיקר כאב וכדמות המרכזית בספר "Cheaper by the Dozen".
גילברת, יליד פיירפילד מיין, לא המשיך ללימודים פורמליים לאחר שסיים בית ספר תיכון.
הוא החל את דרכו כבנאי, הפך לקבלן בניין ומשם התפתח לניהול הנדסה.
בסופו של דבר היה למרצה אורח באוניברסיטת פרדו, אשר פרסמה את מאמריו.
הוא נישא לליליאן מולר גילברת ב-1904. לזוג נולדו 12 ילדים, מתוכם 11 הגיעו לגיל בגרות.
גילברת נפטר במפתיע בעקבות התקף לב בגיל 55. ליליאן חיה 48 שנים אחריו.
גילברת גילה את ייעודו, כאשר בתור קבלן צעיר, חיפש דרכים שונות להפוך את הנחת הלבנים (העיסוק הראשון שלו) למהירה ולקלה יותר.
דבר זה הביא לשיתוף פעולה עם אשתו לעתיד, ליליאן מולר גילברת, אשר למדה על הרגלי העבודה של פועלי ייצור ועובדים משרדיים, בתחומי התעשייה השונים, כדי למצוא דרכים להגדלת התפוקה והפיכת עבודתם לקלה יותר.
בני הזוג הקימו חברה לייעוץ בתחום הניהול, "גילברת בע"מ", אשר התמקדה בנושאים אלו.
לדברי קלוד ג'ורג' 1968, פרנק צמצם את כל תנועות היד לצירופים שונים של 17 תנועות בסיסיות.
בתוכן נכלל: תפיסה, העברת משא והמתנה.
פרנק קרא ל-17 תנועות אלו therbligs, "גילברת" באנגלית מאוית בהיפוך.
הוא השתמש במצלמת תנועה, אשר הייתה מכוילת כך שתתפוס כל תנועה קטנה של העובד.
ג'ורג' ציין שהגילברתים, היו מעל הכל, מדענים אשר רצו ללמד מנהלים שצריך להטיל ספק בכל האספקטים של מקום העבודה באופן תמידי, ולאמץ שיפורים כל הזמן.
הם שמו דגש על "הדרך הטובה ביותר", והקדימו את זמנם מבחינת פיתוח המודעות של שיפור איכות תמידי (CQI) ואת ההבנה של המאה ה-20 כי תנועות חזרתיות יכולות להוביל עובדים לפציעות הנובעות מחזרתיות התנועות.
גילברת היה הראשון שהציע שהאחות הכירורגית תהיה "נושאת הכלים" של המנתח, על ידי כך שתגיש לו את הכלים הכירורגים כאשר תתבקש לכך.
גילברת יעץ גם בנושא טכניקות סטנדרטיות, המשמשות צבאות מכל העולם, ללימוד טירונים כיצד לפרק ולהרכיב את כלי נשקם במהירות, אפילו עם כיסוי עיניים או בחושך מוחלט.
חידושים אלו עזרו ככל הנראה להצלת חיים רבים.
אף על פי שעבודתם של הגילברתים מזוהה לעיתים קרובות עם זו של פרדריק וינסלאו טיילור, יש הבדל פילוסופי משמעותי בינם לבין טיילור.
סימן ההיכר של הטיילוריזם היה הסטופר, טיילוריזם עסק בעיקר בהקטנת זמן התהליך.
הגילברתים ביקשו להפוך את התהליך ליעיל יותר, על ידי הורדת מספר התנועות הכרוכות בו.
הם ראו בגישתם כדואגת יותר לרווחת העובד, מאשר הטיילוריזם, אשר עובדים החשיבו כדואגת יותר לרווח.
דבר זה הביא לקרע אישי בין טיילור והגילברתים, אשר לאחר מותו של טיילור הפך ליריבות ממשית בין הפלגים ממשיכי דרכם של טיילור ושל הגילברתים.
לאחר מותו של פרנק, נקטה ליליאן בצעדים לאיחוי הקרע.
פרנק וליליאן השתמשו פעמים רבות במשפחתם הגדולה (ובפרנק עצמו) כעכברי מעבדה בניסויים שונים.
"ניצול" המשפחה מתואר באופן אוהב בספר מ-1948 "Cheaper by the Dozen", אשר נכתב על ידי פרנק ג'וניור וארנסטין גילברת קריי, שניים מילדיהם.
הספר שימש כהשראה לשני סרטים בשם זה, אחד מ-1950 בכיכובם של קליפתון ווב ומירנה לוי, והשני מ-2003 בכיכובם של סטיב מרטין ובוני האנט.
בסרט השני לא קיים דמיון לספר מעבר לכך שגם בו יש משפחה עם 12 ילדים.
בספר המשך מ-1950, בשם "Belles on Their Toes" פורסמו הרפתקאות משפחת גילברת לאחר מותו של פרנק.
המשך שני בשם "Time Out For Happiness", אשר נכתב על ידי פרנק ג'וניור בלבד ופורסם ב-1971. הספר יצא מהדפסה ונחשב לנדיר.
פרנק גילברת מת במונטקלייר ניו ג'רזי ב-1924.
פרנק בלאק הוא אחד משמות הבמה של המוזיקאי האמריקני צ'ארלס תומפסון, הידוע כזמר, הגיטריסט וכותב השירים העיקרי של להקת הפיקסיז.
לאחר פירוק הלהקה, התחיל בלאק בקריירת סולו שזכתה להצלחה ביקורתית מסויגת ולהצלחה כלכלית מועטה.
תומפסון הקים את הפיקסיז בבוסטון, מסצ'וסטס ב-1986, אז בחר לעצמו את שם הבמה בלאק פרנסיס.
הוא היה סולן וגיטריסט בלהקה.
מלבדו כללה הלהקה במשך כל שנות פעילותה עוד שלושה חברים קבועים: קים דיל - שירה וגיטרה בס; דייוויד לאברינג - תופים; וג'ואי סנטיאגו - גיטרות.
למרות התקופה הקצרה שבה פעלה הלהקה, והעובדה שהוציאה רק ארבעה אלבומים באורך מלא, היא הפכה לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר של שנות השמונים והתשעים של המאה העשרים.
הלהקה התפרקה ב-1993 עקב מתחים וחילוקי דעות, בעיקר בין פרנסיס ודיל.
דיל החלה לאחר מכן בקריירת סולו מצליחה, בלהקה משלה בשם הברידרז.
לאברינג וסנטיאגו הקימו יחד את להקת The Martinis, אשר הוציאה אלבום בודד.
בלאק פרנסיס שינה את שם הבמה שלו לאחר פירוק הלהקה לשם פרנק בלאק.
הוא הוציא בשנים הראשונות לקריירת הסולו שלו את האלבומים "פרנק בלאק", "הטינאייג'ר המצטיין" (Teenager of the Year), ו"הכת של ריי" (על שם סופר המדע הבדיוני ריי ברדבורי).
האלבום "פרנק בלאק" התחיל כפרויקט מתוכנן של גרסאות כיסוי לשירים, אך בלאק כתב מספיק שירים כדי ליצור אלבום מלא.
האלבום כלל שימוש נרחב בסינטיסייזרים, והשתתפו בהקלטתו סנטיאגו, גיטריסט הפיקסיז, ואריק דרו פלדמן, אשר ניגן עם קפטן ביפהארט.
האלבום כלל גרסת כיסוי לשיר "Hang on to your ego", גרסה מוקדמת של השיר "I know there's an answer" של הביץ' בויז, ואת המיני-להיט "לוס אנג'לס", מחווה לערים בשם לוס אנג'לס מלבד זו שבקליפורניה.
בהופעות חיות ניגן בלאק לעיתים את "לוס אנג'לס" אחרי "נכנסים ללוס אנג'לס" של ארלו גאת'רי.
האלבום השני של בלאק, "הטינאייג'ר המצטיין", נחשב לטוב שבאלבומיו.
האלבום הוא דוגמה למגוון הסגנונות המוזיקליים של בלאק, שכללו רגאיי וקאנטרי בנוסף לרוק האלטרנטיבי האופייני לו.
האלבום כלל את השיר "Headache", שהוא השיר המצליח ביותר בקריירת הסולו של בלאק; את "ספידי מארי", שיר אהבה לג'ין מארי וולש, אשתו באותו הזמן, שכלל אקרוסטיקה של שמה; ואת "Freedom Rock", מחווה למוזיקה לא ממסדית.
ה"כת של ריי" נחשב לאחד מהחלשים שבאלבומיו, אם כי הוא כלל את השיר "גברים בשחור", אשר זכה להצלחה מסוימת.
בין שני האלבומים הוציא בלאק אלבום בהופעה חיה שהוקלטה בפריז.
ב-1997 הקים בלאק להקה משלו, הקתולים, עמם הקליט שישה אלבומים.
כל ששת האלבומים הוקלטו בעת ביצועם, בשיטת live to two tracks (בשני ערוצים).
חלק מהאלבומים כללו כעשרה אנשים אשר ניגנו בו זמנית.
האלבום "כלב בחולות" (Dog in the Sand) נחשב לטוב שביניהם, ולאחד מהטובים שבאלבומיו של בלאק; הוא כלל שירים כגון "רוברט אוניון", מחווה לפיזיקאי רוברט זוברין, ו"האסון בסכר סט.
פרנסיס" על התמוטטות סכר בקליפורניה ב-1928.
הראשון היה אלבום ארוך בהשפעת מוזיקת פולק, שכלל את שיר הנושא, מחווה לימים הרגילים של עבודה וקשיי פרנסה (ימים המסומנים בשחור בלוח השנה, להבדיל מחגים ומועדים), וכן מספר מחוות לקליפורניה, כולל "Califronia Bound", שנחשב לאחד משיריו הטובים ביותר.
האלבום כלל גם שתי גרסאות לשירו של טום ווייטס "הרוכב השחור".
האלבום השני, "Devil's workshop", היה קצר יותר, וכלל עיבודים לשירים ישנים של בלאק, כולל ל-"Velvety", שיר שבגרסה אינסטרומנטלית בוצע על ידי הפיקסיז.
האלבום האחרון של בלאק עם הקתולים היה "Show Me Your Tears", אשר נושאו העיקרי היה התמוטטות נישואיו של בלאק.
האלבום כלל את "הנחש", שיר על סימנים אסטרולוגיים סיניים, ו"Massif Central" על שם האזור בלב צרפת.
איחוד הפיקסיז וחזרה לשם Black Francis
לאחר פירוק הקתולים ב-2004, איחד בלאק מחדש את הפיקסיז לסיבובי הופעות מצליחים.
כן הקליט שלושה אלבומים חדשים, ביניהם שניים שנופקו בנשוויל וכללו נגנים מתקופות הזוהר של מוזיקת רוק וקאנטרי.
ב-2007 בלאק חזר לשם הבמה שלו כסולן הפיקסיז - בלאק פרנסיס.
תחת שם זה הוציא אלבום סולו בשם "אצבע כחולה", מחווה לזמר ולצייר ההולנדי הרמן ברוד.
בנוסף יצא אוסף בשם "The Best of 1993-2003", אשר כלל את השירים הידועים ביותר מקריירת הסולו של בלאק.
בשנת 2008 יצא לסיבוב הופעות באירופה, שנודע בשל הופעות סולו במהלך היום שלפני ההופעה, אותן כינה באלק "פרה-קור" (Precore).
בהופעה שכזו באירלנד, נלקח בלאק על ידי המשטרה כדי לפזר את ההתקהלות שנוצרה.
באותה שנה הוציא בלאק גם מיני-אלבום בשם "SVN FNGRS".
ב-2011 יצא האלבום "Abbabubba", שכלל מספר שירים חדשים לצד בי-סיידים ורימקסים מאלבומים קודמים.
בהמשך אותה שנה הוציא אלבום משותף עם רייד פאליי בשם "Paley & Francis", ולאחר מכן הופיעו השניים מספר פעמים בהופעות משותפות.
הם חזרו לסיבוב הופעות משותף בארצות הברית בפברואר 2013.
בלאק נשוי בשנית לוויולט קלארק, ולהם שלושה ילדים משותפים, לצד שני ילדיה מנישואיה הראשונים.
פרנסיס בראדשו היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
בראדשו נולד בשפילד והחל את דרכו בקבוצות של בתי הספר שפילד סקולס ובית הספר של יום ראשון "אוקספורד סטריט", לפני שהצטרף לשפילד ונסדיי כשחקן חובב ב-1904. מאוחר יותר באותה שנה הוא חתם על חוזה המקצוען שלו.
ב-1907 הוא היה בהרכב שניצח בגמר גביע ה-FA, לאחר פציעתו של הארי דייוויס.
ביוני 1908 הוא הבקיע שלושער בניצחון 11 - 1 על נבחרת אוסטריה בווינה, והייתה זו הופעתו היחידה במדי הנבחרת.
הוא החמיץ את המשחק מול נבחרת אירלנד בפברואר שלאחר מכן בעקבות פציעה, ולא זומן יותר לסגל.
בכך הוא הפך לשחקן החמישי והאחרון עד כה שמבקיע שלושער בהופעתו היחידה במדי הנבחרת.
בקיץ 1910 עבר בראדשו לנורת'המפטון טאון תמורת סכום של 250 לירות שטרלינג, לאחר שהשתתף ב-87 משחקי ליגה והבקיע 37 שערים עבור ונסדיי.
בנובמבר 1911 הוא חזר לפוטבול ליג והצטרף לאברטון, היכן שהבקיע 19 שערים ב-66 משחקי ליגה.
באוגוסט 1914 הוא עבר לוולוויץ' ארסנל, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה השנייה מול גלוסופ נורת' אנד ב-1 בספטמבר 1914. הוא שיחק בארסנל במשך עונה אחת, אך לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה הוא המשיך לשחק עבור ארסנל, והשתתף ב-125 משחקים לא רשמיים.
עם חידוש משחקי הליגה ב-1919 (כאשר המועדון זומן בחזרה לליגה הראשונה) עבר בראדשו מעמדת החלוץ השני לעמדת הבלם הקדמי.
הוא המשיך לשחק בארסנל במשך ארבע עונות נוספות, ולבסוף פרש במאי 1923. בנוסף למשחקים בזמן המלחמה הוא השתתף ב-142 משחקי ליגה וגביע עבור ארסנל, והבקיע בהם 14 שערים.
באותו חודש שבו פרש הוא החל לעבור כמאמן באברדייר אתלטיק, אך עזב את המועדון הוולשי באפריל 1924 לאחר שהוביל אותו למקום באמצע הטבלה של הליגה השלישית הדרומית.
פרנסיס אנתוני (פרנק) בריקובסקי Brickowski; נולד ב-14 באוגוסט 1959 בבייויל, ניו יורק) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA ובאירופה.
שיחק בעמדת הפאוור פורוורד והסנטר.
בריקובסקי שיחק כדורסל מכללות במשך ארבע שנים במדי אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
במדיה זכה בפרס ג'ון לות'ר למצוינות שנערך בשנת 1980. בריקובסקי סיים את קריירת המכללות שלו עם ממוצעים של 12.5 נקודות, 4 ריבאונדים וכאסיסט וחצי למשחק.
בריקובסקי נרשם לדראפט ה-NBA שנערך בשנת 1981 ונבחר מהסיבוב השלישי, במקום ה-57 הכללי על ידי הניו יורק ניקס.
הניקס החליטו שבריקובסקי לא כשיר ומוכן ל-NBA.
ולכן, בריקובסקי שלא השיג חוזה ב-NBA פתח את הקריירה המקצוענית שלו באיטליה, במדי וארזה.
לאחר עונה אחת באיטליה, בריקובסקי עבר לצרפת, כדי לשחק בריימס.
ולאחר מכן, שיחק בריקובסקי במדי מכבי תל אביב במשך עונה אחת.
בעונת 1984/1985, בריקובסקי חזר לארצות הברית וחתם בסיאטל סופרסוניקס, לאחר שהניו יורק ניקס העבירו את זכויות השחקן לסופרסוניקס, תמורת שתי בחירות דראפט עתידיות.
אחרי שתי עונות צנועות, הוא חתם אצל לוס אנג'לס לייקרס, אבל שיחק רק בחלק הראשון של העונה עימה לפני שהועבר בעסקה לסן אנטוניו ספרס, ביחד עם פטר גודמונדסון, שתי בחירות דראפט וכסף עבור מייקל תומפסון.
אף־על־פי שבריקובסקי שיחק רק 7 משחקים משארית העונה שנשארה.
למרות זאת, שיחק עימה במשך שלוש עונות, כשבעונת 1987/1988 העמיד ממוצעי שיא של 16 נקודות ו-4.5 ריבאונדים.
במהלך קדם־עונת 1989/1990, כשתקציבה של סן אנטוניו ספרס הגיע לתקציב התקרה, הוליך להעברתו של בריקובסקי והעברת מספר שחקנים נוספים לקבוצות אחרות.
כשבריקובסקי הועבר בעסקה למילווקי באקס.
הוא נהפך לשחקן פעיל ולשחקן חמישייה מובהק במדי הבאקס, למרות זאת, במהלך עונת 1991/92, בריקובסקי נמצא בגבעת מונטנה, עם שקית מריחואנה.
לאחר מכן, הודה בחקירה בשימוש ובהחזקת בסמים, ונאלץ לשלם 2,000 דולר כקנס ובנוסף, נאלץ לקיים פגישות קבועות עם יועץ סמים ועם פסיכולוג.
לאחר ארבע עונות במדי הבאקס, העובר בעסקה ביום האחרון לחלון ההעברות והעסקאות לשארלוט הורנטס עבור בחירת הדראפט בסיבוב הראשון, מייק ג'מינסקי.
לאחר שהעביר את שאר העונה שנותרה, בריקובסקי הצטרף אל הסקרמנטו קינגס.
למרות זאת, בריקובסקי נפצע בכתף במהלך קדם־עונת 1994/95, והחמיץ בעקבות זאת, את כל שאר העונה, אף שהבריא בינואר.
למרות שלבריקובסקי היה חוזה לעונה נוספת עם הקינגס, הוא חתם אצל סיאטל סופרסוניקס, לקדנציה שנייה.
במדי הסופרסוניקס נהפך לתורם מפתיע באחוזי הקליעות לשלוש, כשקלע לסל 32 פעמים מתוך 72 זריקות (40.5%).
שנה לאחר הפרישה ב-1997, בריקובסקי הצטרף לקבוצת כדורסלני NBA בדימוס בטורניר כדורסל בסין מול הנבחרת המקומית.
פרנק באדג'ן היה צייר אנגלי שפרסומו נבע מהיכרותו המעמיקה עם הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
נולד במחוז סארי שבאנגליה, ובצעירותו היה ימאי.
ב-1910 עבר ללמוד ציור בפריז, ובשנות מלחמת העולם הראשונה התגורר בציריך, שם הועסק מטעם משרד המידע של ממשלת בריטניה.
בקיץ 1918 התוודע לג'ויס והפך לחברו הקרוב.
ההיכרות בין ג'ויס לבאדג'ן החלה לאחר שג'ויס נקלע למריבה עם אחד מעובדי הקונסוליה הבריטית בציריך, וחשד כי באדג'ן נשלח לרגל אחריו.
לאחר מכן הפכו השניים לחברים.
באדג'ן התוודע גם לבת זוגו של ג'ויס, נורה ברנאקל, והפך לבן בית.
באדג'ן ליווה את ג'ויס בעת כתיבתו של הרומן "יוליסס" בציריך, והיה מעורב באינספור שיחות על הספר.
חלק מכתב היד נכתב על ידו, מאחר שג'ויס, שלקה בדלקת עיניים חריפה, לא היה מסוגל לכתוב בעצמו, והכתיב לבאדג'ן את הטקסט.
באדג'ן פרסם את זכרונותיו מהידידות המשותפת בספר "James Joyce and the making of Ulysses" שיצא לאור ב-1934. הספר הוא מאבני היסוד להבנת יוליסס.
בספרו הוא מתאר את כתיבת הספר באופן מפורט.
לדוגמה, בתיאור כתיבת הפרק הסלעים הנודדים, בו מסופר על דמויות שונות המשוטטות ברחבי דבלין, הביא באדג'ן את שימושו של ג'ויס במפת העיר לצורך כתיבת הפרק, כדוגמה לאובססיה של ג'ויס לדיוק בפרטים.
הוא תיעד פרשיית אהבים שהייתה לג'ויס עם נערה בשם מרתה פליישמן, ואף צייר אותה עבורו.
בסוף 1919 החליט ג'ויס לחזור לטריאסטה, והציע לבאדג'ן תעסוקה כמורה לאנגלית ומגורים, אולם האחרון העדיף לחזור לאנגליה, ומאז 1920 ועד יום מותו התגורר בלונדון.
הוא המשיך בקשרי מכתבים עם ג'ויס, ולאחר שג'ויס התחרט על אחד ממכתביו, בו חשף את עצמו יתר על המידה, ביקש מבאדג'ן לבוא לפריס עם המכתב.
הם יצאו לבילוי, באדג'ן שתה לשוכרה, ולמחרת בבוקר גילה כי מארנקו נעלם המכתב הבעייתי.
קשרי החברות בין השניים לא חזרו לקדמותם בעקבות האירוע.
פרנק וושינגטון ג'רוויס היה אצן אמריקאי, אלוף אולימפי בריצת 100 מטר.
ג'רוויס נולד בקליפורניה שבפנסילבניה, הוא צאצא ישיר של ג'ורג' וושינגטון.
הוא בוגר אוניברסיטת פרינסטון ואחר כך בוגר אוניברסיטת פיטסבורג במשפטים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1898 זכה ג'רוויס במדליית זהב בריצת 100 יארד.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה ג'רוויס במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, לפני חברו לנבחרת ג'ון טוקסברי (11.1 שניות) וסטנלי רולי מאוסטרליה (11.2 שניות), בשלב המוקדמות הוא השווה את שיא העולם בתוצאה של 10.8 שניות.
בנוסף, הוא השתתף בתחרות לקפיצה משולשת, אך סיים רק במקומות 13-7.
לאחר שפרש עבד ג'רוויס כעורך דין.
פרנק גפני הוא שדרן רדיו, עיתונאי ופובליציסט אמריקאי נאו-קונסרבטיבי.
בעל טור קבוע בוושינגטון טיימס, אמריקן ספקטייטור אונליין, וג'ואיש וורלד רוויו, המרבה לכתוב גם לעיתונים ופרסומים אינטרנטיים אחרים, בנוגע למדיניות חוץ וביטחון.
אחד מעורכי "נשיונל רוויו אונליין".
מייסד "המרכז למדיניות ביטחון" בוושינגטון, ומכהן עד היום כנשיאו.
היה סגן עוזר שר ההגנה האמריקאי ולאחר מכן עוזר שר ההגנה לענייני מדיניות ביטחון בינלאומית בתקופת רונלד רייגן.
גפני נולד למשפחה נוצרית קתולית ב-1953 בפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית.
ב-1975 סיים לימודי תואר ראשון במדעים (BSc) באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולאחר מכן עשה תואר שני - MA באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ביחסים בינלאומיים.
בשנות השבעים המאוחרות היה עוזרו לענייני חוץ וביטחון של הסנטור הדמוקרטי ממדינת וושינגטון הנרי ג'קסון, מראשוני הדמוקרטים הנאו-קונסרבטיבים.
לאחר מכן החליף צד מבחינה פוליטית - מפלגתית ובפברואר 1981, לאחר הניצחון הרפובליקני בבחירות לסנאט ולנשיאות ארצות הברית מונה יועץ לוועדת השירותים המזוינים של הסנאט.
כשנתיים וחצי אחר כך, באוגוסט 1983 מונה לסגן עוזר שר ההגנה האמריקאי לענייני הכוחות הגרעיניים ומדיניות בקרת הנשק בממשל הנשיא רייגן, תחת עוזר שר ההגנה ריצ'רד פרל ומילא תפקיד זה במשך כארבע שנים.
באפריל 1987 מונה לעוזר שר ההגנה קספר ויינברגר לענייני מדיניות ביטחון בינלאומית, במקום ריצ'רד פרל ובכך היה למספר 2 במשרד ההגנה האמריקאי.
עם זאת, הוא הספיק לכהן בתפקיד זה כחצי שנה בלבד, ממאי, עת נכנס לתפקידו במקום פרל ועד נובמבר 1987, עת נאלץ לעוזבו עקב התפטרותו של קספר ויינברגר והעדר אישור למינויו על ידי הסנאט, שבאו על רקע פרשת איראן-קונטראס.
ב-1988, סמוך לעזיבתו את משרד ההגנה, הקים גפני את "המרכז למדיניות ביטחון" בוושינגטון (CSP), ומשמש כנשיאו.
מדובר במכון מחקר ללא כוונת רווח ובלא השתייכות מפלגתית, אולם למרבית החוקרים בו דעות נאו-קונסרבטיביות או שמרניות וכך גם מרבית התורמים לפעילותו, והוא מקדם אידאולוגיית ימין רדיקלי אנטי-מוסלמית.
ב-2016 נקב הסנאטור הרפובליקאי טד קרוז, שהתמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, בשמו של גפני כאחד מיועציו לענייני ביטחון לאומי.
הבחירה בגפני, הידוע כמי שמחזיק בעמדות אנטי-מוסלמיות, עוררה ביקורת רבה בארצות הברית.
גפני כתב וכותב מאמרים רבים בתחומי חוץ וביטחון, עבור עיתונים אמריקאים רבים, לרבות וול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט, הניו יורק טיימס, USA Today, ניוזדיי, ניו ריפבליק, כריסצ'ן סיינס מוניטור, לוס אנג'לס טיימס, קומנטרי, נשיונל רוויו, ועוד.
בענייני חוץ שונים דעותיו ניציות, אנטי אסלאם רדיקלי ופרו ישראליות.
בין השאר הוא תמך למשל בפלישה לעיראק ב-2003 והיה בצד הרוב, הרפובליקני בעיקרו, שהמשיך להצדיק אותה גם כשהקונצנזוס האמריקאי לגביה התפוגג.
הוא התנגד לברק אובמה עוד בתחילת מירוצו של האחרון לנשיאות ב-2008 והיה בין הראשונים שהעלו את השאלה אם אובמה הוא יליד ארצות הברית וזכאי לפיכך לרוץ לנשיאותה, אם לאו.
עד היום הוא טוען שאובמה פרו אסלאמיסטים ואולי אף מוסלמי בסתר בעצמו.
גפני הוא המחבר הראשי של הספר War Footing: Ten Steps America Must Take to Prevail in the War for the Free World, שיצא לאור ב-2005 בהוצאת מכון הצי האמריקאי (ההקדמה לספר נכתבה על ידי ג'יימס וולסי, ראש ה-CIA לשעבר).
כמו כן, הוא המו"ל, כמו גם אחד המחברים של הספר Shariah: The Threat To America: An Exercise In Competitive Analysis, Report of Team B II, שיצא לאור בהוצאת CSP ב-2010 (גם ההקדמה לספר זה נכתבה על ידי וולסי).
הספר טוען שהג'יהאד האסלמי מתגנב לתוך אמריקה וכי מרבית המסגדים, כמו גם מרבית ארגוני הצדקה המוסלמים בארצות הברית הם איסלמיסטים רדיקליים.
טענותיו של גפני הוגדרו לעיתים כתאוריות קונספירציה אנטי-איסלאמיות וחסרות שחר.
בין השאר, גפני טען שהאזור האסור בטיסה מעל שמי לוב נקבע על מנת להכין את הקרקע לפלישה לישראל, שהלוגו של הסוכנות האמריקאית להגנה מטילים כולל את סמל הכוכב והסהר האיסלאמי, שסדאם חוסיין היה מעורב בפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995, ושהנשיא ברק אובמה נולד בקניה, אינו אזרח אמריקאי והוא מוסלמי.
להגן על החירות ולקדמה (המקור בקומנטרי, נובמבר 2005)
האג'נדה הלא כל כך נסתרת של אובמה (המקור המלא ב"וושינגטון טיימס", 27 באוקטובר 2010)
בנוסף לכתיבתו הענפה, גפני גם היה המפיק של סרט הטלוויזיה הדוקומנטרי "Islam vs Islamists", שהוקרן בארצות הברית ב-2007, בחלק מהתחנות של רשת PBS, תוך מחלוקת עזה והחרמתו על ידי חלקן האחר של תחנות הרשת.
כמו כן, גפני משמש כמארח בתוכנית רדיו יומית כלל ארצית הקרויה The Frank Gaffney Show, במסגרת "הרדיו להבטחת החירות" ומופיע לעיתים קרובות בתוכניות רדיו אחרות, כמו גם ברשתות טלוויזיה שונות (MSNbc, פוקס, CNN ,PBS ועוד), כפרשן פוליטי וביטחוני.
יחסו למחלוקות ההתנתקות / התכנסות בישראל
זמן קצר אחר כך פרצה מלחמת לבנון השנייה וטרפה את קלפי "ההתכנסות" בלי שהממשל האמריקאי התערב בסופו של דבר.
בפברואר 2009 מימנו החברה הבינלאומית לחופש העיתונות, בראשותו של הפעיל הדני לארס הדהגור, והמרכז למדיניות ביטחון - CSP של פרנק גפני, יחד עם ציר הקונגרס הרפובליקני מאריזונה ג'ון קיל הקרנה מיוחדת בקונגרס האמריקאי ל"סרט הקוראן" פתנה, של חירט וילדרס מנהיג הימין האנטי מוסלמי והפרו ישראלי של הולנד.
הסרט, כמו גם הקרנתו בקונגרס, עוררו מחלוקת עזה.
גפני הוא מראשי הדוברים בארצות הברית כיום, כנגד כל ניסיון לנרמל היבטים איסלמיים שונים ברחבי המדינה.
הוא היה למשל מראשי המתנגדים ליצירת מערכת בנקאית אמריקאית שתפעל ברוח השריעה: "התרת פעילות בנקאית זו היא אור ירוק למערכת מרדנית התומכת בג'יהאד.
מי שמבין את משמעות השריעה לעומקה יגלה שזו מערכת איומה ונוראה, שלא הייתם רוצים שתחדור לתוככי החברה שלנו".
ולאחרונה הוא התנגד להפיכתו של קולג' בברקלי קליפורניה, לאוניברסיטה הראשונה בארצות הברית שתעניק תואר אקדמי בלימודי השריעה.
גפני תמך והפיץ תיאוריות קונספירציה רבות.
כבר בתחילת הקריירה שלו טען שקידומו במשרד ההגנה האמריקאי נבלם במכוון על ידי סוכנים סובייטיים בממשל רייגן.
על פי הליגה נגד השמצה, גפני פרסם מספר תאוריות קונספירציה אנטי-מוסלמיות לאורך השנים, ויש לו השפעה משמעותית בקרב גורמי תקשורת.
לפי ה-SPLC, גפני טוען שהאחים המוסלמים מקדמים תוכנית סודית שמטרתה להרוס את הציוויליזציה בארצות הברית.
בשנת 2011 התגלעו מחלוקות בין גפני לבין האיגוד השמרני האמריקאי.
לאחר מספר שנים הושב גפני לכנסי האיגוד.
במאמרים אודות גפני ב-The Intercept, סלייט, MSNBC, ריזן, וושינגטון פוסט ומקורות נוספים, הוא תואר כתומך בתאוריות קונספירציה שאינן מקובלות על מרבית הציבור.
בין תיאוריות הקונספירציה שגפני קידם נמנות:
הוא טען שנשיא עיראק סדאם חוסיין היה מעורב בפיגוע במגדלי התאומים (1993) ובפיגוע באוקלהומה סיטי.
הוא האשים את גרובר נורקוויסט, פעיל במפלגה הרפובליקנית, בקשרים עם האחים המוסלמים.
הוא האשים את הומה אבדין, יועצת של הילרי קלינטון, שהיא סוכנת חשאית של האחים המוסלמים.
הוא האשים את ברק אובמה, דייוויד פטראוס וחבר הקונגרס קית' אליסון בתמיכה בשריעה ובשיתוף פעולה עם האחים המוסלמים.
טען שיוזמת "אחריות להגן" נועדה לאפשר פלישה צבאית אמריקאית לישראל.
טען שאויביה המוסלמים של ארצות הברית מסתתרים מאחורי ארגוני זכויות אדם, וכי "המוסלמים הם כמו טרמיטים, מחריבים את יסודות המבנה של החברה האזרחית ומוסדות אחרים, במטרה ליצור תנאים שבהם הג'יהאד יצליח".
טען שקיים חשש לפצצה אלקטרומגנטית גרעינית איראנית שתתפוצץ באטמוספירה, תפיל את רשת החשמל של ארצות הברית ותהרוג עשרות מיליוני אמריקאים.
גפני קיבל בגין כתיבתו ופעילותו מספר רב של פרסים מגורמים שונים, בהם:
פרס בגין שרות ציבורי ראוי לציון מטעם משרד ההגנה האמריקאי - 1987
פרס מועצת התעשייה והמסחר האמריקאית בגין הגנה על האינטרס הציבורי - 1994
פרס ליגת הצי האמריקאי בגין הישגים ספרותיים - 1999
פרס לואיס ברנדייס מטעם ארגון ציוני אמריקה - 2003.
פרנק אנתוני גרילו הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר בהופעותיו בסרטים "שטח פראי" ו-"לוחם" ומסדרת הטלוויזיה "נמלטים".
גרילו נולד בניו יורק למשפחה ממוצא איטלקי.
הוא בוגר אוניברסיטת ניו יורק, שם סיים תואר במנהל עסקים.
התגלה לראשונה כשחקן קולנוע בקומדיה "הכי מתוק שיש" ובסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד" שבו גילם גרילו שוטר עתידני.
בשנת 2005 שיחק בעונה הראשונה של סדרת הדרמה המצליחה "נמלטים" בתפקיד עורך הדין ניק סאוורין.
ב-2007 השתתף בסדרת הדרמה הצבאית "נקודת ההרג" בתפקיד מר פיג.
ב-2008 שיחק בדרמת הפשע "גאווה ותהילה" בתפקיד משני.
בשנת 2010 שיחק בסדרת המשטרה העל-טבעית "השערים" ברשת ABC בתפקיד הראשי של מפקד המשטרה החדש ניק מונוהאן לצד קולטון היינס וסקיילר סמואלס, ושיחק בסרטי האימה "יום האם", לצדה של ג'יימי קינג ו"נשמה לאריזה".
בשנת 2011 שיחק גרילו בדרמה "לוחם" בתפקיד פרנק קמפנה חברו של ברנדן קונלון (ג'ואל אדרגטון) המארגן לו קרבות MMA.
בשנת 2012 זכה גרילו להערכה רבה על הופעתו במותחן האימה "שטח פראי" בתור ג'ון דיאז, ניצול מתאונת המטוס הקטלנית בערבות אלסקה.
בנוסף השתתף גרילו בדרמה של קתרין ביגלו "כוננות עם שחר" בתפקיד מפקד כוח "אריות הים" אשר נשלח לחסל את אוסאמה בן לאדן ובמותחן המשטרתי "סוף המשמרת" בתור סמל במשטרת לוס אנג'לס.
בשנת 2014 שיחק במותחן האימה "הטיהור 2: לשרוד את הלילה" לצד כרמן אג'וגו.
בנוסף, גרילו גילם את דמותו של הנבל קרוסבונז בסרט גיבורי-העל של היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה: חייל החורף".
בשנת 2016 שיחק בסרט ההמשך "הטיהור 3: שנת בחירות" לצדה של אליזבת מיטשל ובסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
בשנת 2018 שיחק בסרט "פעולת תגמול" לצד ברוס ויליס.
ב-2019 שיחק בשובר הקופות "הנוקמים: סוף המשחק", ושיחק בסרט האקשן "אויב מטווח אפס" לצד אנתוני מאקי.
לגרילו שני ילדים מאשתו השנייה השחקנית ונדי מוניץ.
יריבים קטלניים (1996) - גרוגן
הטירוף של ג'יין (2008) - אוליבר קורנבלאט
גאווה ותהילה (2008) - אדי קארבון
עיניים כחולות (2009) - בוב אסטבז
יום האם הארור (2010) - דניאל סוהאפי
כוננות עם שחר (2012) - מפקד כוח אריות הים
קפטן אמריקה: חייל החורף (2014) - קרוסבונז
הטיהור 2: לשרוד את הלילה (2014) - ליאו בארנס
קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים (2016) - קרוסבונז
הטיהור 3: שנת בחירות (2016) - ליאו בארנס
ההתרסקות (2017) - גיא קליפטון
הנוקמים: סוף המשחק (2019) - קרוסבונז
אויב בטווח אפס (2019) - אברהם גואוורה
החטא החמישי (2021) - ארון רויל
שומר הראש ואשתו של המתנקש (2021) - בובי אוניל
מטרה מאחורי הסורגים (2021) - טדי מוראטו
מבצע ימי Operation Seawolf (2022) בתפקיד המפקד רייס אינגראם
הורסת בלי חשבון (2022) - סבסטיאן
למבורגיני: האיש מאחורי האגדה (2022) - פרוציו למבורגיני
דיקסי הקטנה (2023) - דוק אלכסנדר
מלכודת למתנקשים (2023) - ג'ורג' דראקוס
Justice League: Warworld (2023) - בתפקיד: קינג פאראדיי (דיבוב)
Lights Out (TBA) - מייקל "דאפי" דאפילד
מיטות נשיקה (1993) - פרנקו להפומה
פולטרגייסט: המורשת (1996) - ג'רי טייט
פארק הסוללות (2000) - אנתוני סטיגליאנו
חוק וסדר: מדור מיוחד (2002) - פרנק ברברוסה
CSI: זירת הפשע (2006) - גארי סינקלייר
ללא עקבות (2007) - נייל רולינגס
נקודת ההרג (2007) - אלברט רומן
חוק וסדר: מדור מיוחד (2009) - מארק ואן קורן
מלכי הבריחה (2011) - הסוכן סטולץ
מיליארדים (2020) - ניקו טאנר
הפרנק הבלגי היה ההילך החוקי ששימש את בלגיה מ-1832 עד 2002, עת יצא משימוש עם המעבר של בלגיה ורוב המדינות האחרות של האיחוד האירופי לאירו.
הבנק המרכזי האירופי קבע את שער ההמרה הקבוע שלו: 40.3399 פרנק לאירו אחד.
בשנת 1944 הצטרפה בלגיה למערכת המוניטרית הבינלאומית החדשה, שלגביה נקבעו הכללים בוועידת ברטון וודס, בהקמת קרן המטבע הבינלאומית.
הפרנק הבלגי התבסס על תקן חילופי זהב, ושילב מערכת גלובלית של שערי חליפין קבועים באמצעות זוגיות עם זהב ודולר אמריקאי.
לאחר הפיחות של 1982, שלווה במדיניות רפורמה, הפך הפרנק הבלגי בהדרגה לאחד המטבעות החזקים באיחוד האירופי.
ב 1990 הוחלט להצמיד את הפרנק הבלגי למארק הגרמני.
בשנה שלאחר מכן קבעה אמנת מאסטריכט את התנאים להצטרפות לאיחוד המוניטרי.
פרנק ג'ק פלטצ'ר היה אדמירל בצי ארצות הברית שלחם בכמה מהקרבות החשובים באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, כאשר המפורסמים בהם: קרב ים האלמוגים וקרב מידוויי.
ב-1902 החל את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית באנפוליס, שאותם סיים ב-1906. שירת באוניות המערכה "רוד איילנד", "אוהיו" ,"איגל", "מיין" ו"צ'ונסי".
ב-1910 קיבל בפעם הראשונה פיקוד על המשחתת "דייל" באוקיינוס השקט.
ב-1912 פיקד על אוניית המערכה "פלורידה", שאיתה השתתף בקרב ורה קרוס במקסיקו ובכיבושה ב-1914.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 שירת כקצין ירי של קירסארג' (Kearsarge) עד ספטמבר 1917, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על מרגרט (Margaret).
הוא הוצב לאלן (Allen) בפברואר 1918, וקיבל את הפיקוד על המשחתת בנהאם(Benham) במאי 1918. בזמן פיקודו על משחתת זו קיבל את צלב הצי על שהוביל אותה ב"משימה חשובה, מחייבת ומסוכנת".
מאוקטובר 1918 עד פברואר 1919, הוא סייע בהכנה לשירות מבצעי של המשחתת קריין(Crane), אך לא סיים תפקיד זה.
לאחר מכן היה לו תפקיד דומה עם גרידלי (Gridley), ועם כניסתה לשירות ב-8 במרץ 1919, הוא קיבל את הפיקוד.
שוחרר מפיקוד זה באפריל 1919. בשובו לוושינגטון, מילא תפקיד בפיקוד הצי (לשכת הניווט) עד ספטמבר 1922.
לאחר 1922 התקדם בצי ופיקד על מספר אוניות קרב.
ב-1931 מונה לראש מטה של השייטת האסיאתית של הצי.
ב-1938 הועלה לדרגת אדמירל משנה ופקד על קבוצת סיירות 3 ו-6.
בעת ההתקפה על פרל הארבור היה פלטצ'ר מפקד כוח משימה 14 שבמרכזו נושאת המטוסים "סרטוגה".
הוא קיבל הוראה להגיע לאי וייק, שאותו התקיפו היפנים, אולם לבסוף קיבל הוראה לסגת משם לאחר שנצפו במקום שתי נושאות מטוסים יפניות.
ב-1 בינואר 1942 קיבל פלטצ'ר את הפיקוד על כוח משימה 17, שבמרכזו הייתה נושאת המטוסים יורקטאון.
לצד מפקד כוח משימה 8, תת אדמירל ויליאם הלסי, השתתף בהתקפות על איי מרשל וגילברט בפברואר 1942.
בקרב ים האלמוגים, שנערך ב-4 במאי 1942 – 8 במאי 1942, פיקד פלטצ'ר על כוח משימה 17, שהסתייע בכוח משימה 11 של אדמירל משנה אוברי פיץ' מנושאת המטוסים "לקסינגטון".
המטוסים ששלח פלטצ'ר הטביעו את נושאת המטוסים "שוהו" ופגעו קשה בנושאת המטוסים "שוקאקו".
היפנים הצליחו להטביע את "לקסינגטון" ולפגוע ב"יורקטאון", אך היא הצליחה לשוב לפרל הארבור.
הקרב נגמר ללא הכרעה אבל סיכל את תוכנית היפנים לפלוש לפורט מורסבי.
בקרב מידוויי, שנערך ב-4 ביוני 1942 – 7 ביוני 1942, השתתף פלטצ'ר עם אדמירל משנה ריימונד ספרואנס.
בקרב איבדו היפנים ארבע נושאות מטוסים ו-70 מטוסים.
היפנים הטביעו את נושאת המטוסים "יורקטאון".
הקרב נחשב נקודת מפנה בחזית האוקיינוס השקט.
ב-7 באוגוסט 1942 - 9 באוגוסט 1942 נערך קרב גוודלקנל באיי שלמה.
פלטצ'ר סיפק לנחתים מטרייה אווירית אבל נסוג בגלל סכנה מצוללות וספינות יפניות.
מטוסיו הטביעו את נושאת המטוסים היפנית Ryūjō והיפנים נסוגו בלי שהצליחו להנחית כוחות בגוודלקנל.
פלטצ'ר ספג ביקורת על שלא רדף אחרי הצי היפני הנסוג.
בסוף אוגוסט 1942, כשבוע לאחר הקרב, נפגעה ספינת הדגל של פלטצ'ר "סרטוגה".
הוא נפצע וחזר איתה לפרל הארבור לטיפול והחלמה.
ב-18 בנובמבר 1942 מונה למפקד האזור הימי ה-13 של הצי בצפון מערב האוקיינוס השקט, שמפקדתו הייתה בסיאטל.
לאחר מכן התמנה למפקד זירת צפון האוקיינוס השקט, ובפיקודו כבשו הכוחות האמריקאים את איי צפון יפן.
פלטצ'ר חזר לארצות הברית ב-1946 וצורף כחבר במועצת הצי.
ב-1947 מונה ליושב ראש מועצת הצי והועלה לדרגת אדמירל.
הוא מת בבית חולים במרילנד ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פרנק באומן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בוורדר ברמן ובנבחרת גרמניה בעמדות הבלם והקשר האחורי.
באומן גדל במועדון הנוער של נירנברג, ובשנת 1994 עלה לקבוצה הבוגרת.
בתחילה שיחק כקשר, ועם השנים עבר לעמדות הגנתיות יותר.
כבר בעונה הראשונה שלו בוורדר ברמן, באומן עלה עם הקבוצה לגביע אופ"א, אליו העפילה כסגנית מחזיקת הגביע הגרמני, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לבאיירן מינכן.
באומן מונה בשנת 2002 לקפטן הקבוצה, והחליף בתפקיד את דיטר איילטס, אחד מסמלי הקבוצה שפרש מכדורגל באותה עונה.
באומן זכה בהמשך עם ורדר ברמן בדאבל בעונת 2004, בגביע הליגה הגרמנית בשנת 2006, ובגביע נוסף בשנת 2009. עונת 2009 הייתה עונת שיא אישית מבחינת באומן, כאשר נוסף לזכייה בגביע הגרמני, הוא הוביל את הקבוצה כקפטן אל גמר גביע אופ"א.
באומן כבש את השער המכריע במשחק חצי הגמר מול המבורג בדקה ה-83, שהעניק לוורדר ברמן את הכרטיס לגמר, אך ברמן הפסידה בגמר לשחטאר דונצק בתוצאה 2-1. בתום אותה עונה פרש באומן ממשחק פעיל, לאחר שכבש 15 שערים ב-260 הופעות בבונדסליגה במדי ורדר ברמן, והצטרף לצוות האימון של הקבוצה.
לבאומן 28 הופעות בנבחרת גרמניה, בהן כבש שני שערים.
באומן החל לייצג את גרמניה בשנת 1999, בה השתתף בגביע הקונפדרציות.
באומן השתתף במונדיאל 2002 בו שיחק רק בשמינית הגמר נגד נבחרת פרגוואי, ונבחרתו המשיכה עד למשחק הגמר, בו הפסידה 2-0 לנבחרת ברזיל.
באומן הופיע במדי הנבחרת גם ביורו 2004, ושיחק שני משחקים בשלב הבתים, בו הודחה הנבחרת.
הופעתו האחרונה של באומן בנבחרת גרמניה הייתה בשנת 2005.
באומן נשוי לסטפני, והם הורים ללואיזה ולמוריץ.
פרנק ג'רלד בלקר היה חייל בצבא בריטניה אשר נהרג במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה, ועוטר בצלב ויקטוריה - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
בלקר נולד ב-8 במאי 1920 למשפחה בריטית בעיר קאסאולי, שבהודו הבריטית.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא בריטניה והוצב ברגימנט רובאי גורקה ה-9 (כיום חלק מרגימנט רובאי גורקה המלכותי).
הרגימנט היה חלק מהבריגדה ההודית ה-77 אשר הייתה חלק מהצ'ינדיטים.
בלקר השתתף במערכה על בורמה, הוא קיבל דרגה זמנית של מייג'ור.
הוא לחם עם הרגימנט במבצע בד ארוך ב-1944, ומונה למפקד פלוגה ג' שהייתה חלק מהגדוד השלישי של הרגימנט.
ב-9 ביולי 1944 נעה הפלוגה שלו במטרה לכבוש גבעה אשר כונתה "פוינט 2171" באזור קמאינג.
לקח לבלקר שעה וחצי במטרה להגיע למרגלות הגבעה, ועוד למעלה מחמש שעות לטפס עליה.
כאשר הגיעה לפסגה, מצא אותה מוקפת במרגמות ומקלעים של הצבא היפני הקיסרי.
בלקר ואנשיו פתחו במנוסה חזרה אל תוך הג'ונגל, כשהם זוחלים על הקרקע במטרה להתחמק מכדורי הקליעים.
בלקר עצר לפתע, ואז החל לרוץ אל הגבעה בקריאה "קדימה פלוגה ג'".
הוא רץ קדימה לבדו, וקרס רק כאשר שבעה כדורי מקלע פגעו בקיבתו.
בנשמתו האחרונה הוא צעק "אני הולך למות, לכבוש את העמדה!".
הגורקה קמו על רגליהם כאיש אחד, וברובים מכודנים וסכיני קוקרי הניסו את היפנים מהגבעה.
עוד באותו הלילה, דיווח מפקד הבריגדה ג'ון מאסטרס (אשר מכנה את בלקר בזכרונותיו "ג'ים") על מעשהו של בלקר, והוחלט להעניק לו את "צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
בשל הנסיבות, לא יכלו הגורקה לקבור את בלקר ושאר החיילים שמתו במהלך הקרב.
גופותיהם נמצאו רק כעבור שלושה חודשים בידי יחידת רישום קברים, וקני במבוק צמחו דרכם וסביבם.
הוא נקבר בבית הקברות בטאוקקיאן, 20 ק"מ מצפון ליאנגון, עיר הבירה של מינמאר.
מצבתו נמצאת בחלקה VI, שורה E, קבר 2. שמו מופיע על אנדרטת הצ'ינדיטים מול מטה משרד ההגנה הבריטי בלונדון.
פרנק אלברט באסן היה רופא פנימי והמטולוג יהודי-אמריקאי יליד קנדה.
באסן נולד בשנת 1903 בסנט ג'ורג', מחוז שארלוט, בפרובינציית ניו ברנזוויק שבקנדה, כאחד משבעת ילדיהם של ט.
דייוויס (דוד) באסן (יליד רוז'אני, בלארוס, אז באימפריה הרוסית) ושל קרי לבית סנדלר.
באסן סיים בשנת 1928 תואר שני - MD - ברפואה באוניברסיטת מקגיל.
באותה שנה היגר באסן לארצות הברית דרך נקודת הגבול ונסבורו, מיין, וקיבל בהמשך את אזרחות ארצות הברית.
בשנת 1932 התיישב בניו יורק.
אחרי סטאז' בן שנה בבית החולים מאונט סיני קיבל רישיון והצטרף לסגל בית החולים כמדריך.
בימי מלחמת העולם השנייה בשנת 1942 גויס לשרותי הרפואה של הצבא.
בשנת 1946 חזר לעבוד בבית חולים ונשאר בהתקשרות איתו עד שנת 1980.
באסן היה פעיל בארגון האחווה היהודי "זטא בטא טאו".
פרנק באסן נפטר בשנת 2003 בגיל 99. הוא השאיר בן, מייקל, ובת, דניז, וכן שלושה נכדים.
לפני מותו התגורר בבולדווין, מדינת ניו יורק.
בשנת 1950 יחד עם רופא העיניים אברהם ל.
קורנצווייג פרסם באסן את התיאור הראשון של תסמונת אבטאליפופרוטאינמיה המשפחתית.
החולה שהיווה נשוא למחקר הייתה צעירה יהודייה בת 18, בת להורים בני דודים, שסבלה מרטיניטיס פיגמנטוזה, היסטוריה של שלשולים כרוניים, פגיעה דיפוזית של מערכת העצבים עם תמונה קלינית דומה לאטקסיית פרידריך וכדוריות אדומות בדם בעלות צורה מוזרה עם חריצים - אקאנטוציטים.
גם אצל אח של החולה, נמצאו אותם השינויים בדם, התחלה של רטיניטיס פיגמנטוזה, מה שכיוון אל מקור תורשתי של המחלה.
באסן נודע גם בתרומתו לטיפול ובחקר ההמופיליות
פרנק סאנדס בראיין היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-NBL וה-NBA בין השנים 1947–1956. ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת ה-NBA הם 12.3 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.