tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך חשיבה על הוראה והוראת האמנות בפרט צמח המיצג שלה "שיעור בגן".
השיעור התקיים בגן ציבורי בניגוד לשיעור בכיתה סגורה בבית ספר.
התקיימו ארבעה מיצגים בהם פגשה קבוצות שונות מקהילת נווה אליעזר בתל אביב.
התכנים התייחסו מחד לגן כמקום מפגש ומאידך לתהליכי למידה.
עם האמנית ענת בראל אצרה את התערוכה "משיכות ראשונות" בה השתתפו בוגרי מגמות אמנות מכל רחבי הארץ, יחד הן הרצו וכתבו על תחום ייחודי זה.
2018–2015: MA במדיניות ותאוריה של האמנויות, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל
1998–1996: MFA באמנות, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בשיתוף האוניברסיטה העברית ירושלים
1982–1981: קורסים לתואר שני בתולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב
1980–1976: BFA המחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל
2003 – מלגת האוניברסיטה העברית, ירושלים, המחלקה לתולדות האמנות (לקראת BA)
1998 – מענק לפרויקט "עידוד וטיפוח בני נוער מהעדה האתיופית בתחום האמנות הפלסטית", הקרן לעידוד יוזמות חינוכיות
1987 – מענק לפרויקט "צילום סביבה", הקרן לעידוד יוזמות חינוכיות
1985 – מלגת רזידנסי, משרד התרבות והספורט, Cite Internationale des Arts, פריז
2015 – "זמן רעלה", אוצר אבי סבג, הגלריה ע"ש דרפלר, בית הספר לצילום מוסררה
2010 – "אובך", אוצר ינאי סגל, גלריה ברבור, ירושלים
2009 – "עדיין חיים - משתפות פעולה" עם הגר יולזרי, אוצרות נעמי טנהאוזר וריטה מנדס-פלור, גלריה אנטאה, ירושלים
2004 – "גזה" עם ענת בראל, בית האמנים, ירושלים
1999 – "קלי על כתום", אוצרת תמרה ריקמן, גלריית הסמינר, ירושלים
1985 – אוצר עמי שטייניץ, גלריה אחד העם 90, תל אביב
1984 – אוצר אילן שבתאי גלריה אלון, ירושלים
2016 – "מחנה ציור 2016: פעילים", אוצר דוד וקשטיין, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
2015 – "פאסאדה", אוצר דורון פורמן, גלריה מרכזית, תל אביב
2014 – "עקבות ציור/עקבות וידאו", אוצרות: מרי ברדגור (Marie-Cécile Berdaguer) ומרגלית ברייה (Margalit Berriet), Memory of the Future Gallery, פריז"רשמים V - מעבר לנייר", הביאנלה הארצית החמישית לרישום, אוצרת טל יחס, בית האמנים, ירושלים"הערת שוליים 12" באוצרות קבוצת סלה־מנקה, בית הנסן, ירושלים
2012 – "Random", אוצר Random (קונספט אוצרותי ותכנה ניר הראל), גלריה BAAD, בצלאל, תל אביב
2011 – "קו שנוצר על ידי הליכה", אוצרת רותי דירקטור, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה"תלוי במקום – עבודות קיר", אוצרת רינה גנוסוב, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2008 – "שורה תחתונה", אוצר ראובן זהבי, גלריה דילה, פרויקט מנופים, ירושלים"שברי פנים" אוצרים הדני ישראל, טולקובסקי צבי, שמש חדוה, בית האמנים, ירושלים"קצוות", אוצר יוסי דברה, הגלריה החדשה אצטדיון טדי, פרויקט מנופים, ירושלים
2007 – "הערת שוליים 11" באוצרות קבוצת סלה־מנקה, גלריה דילה, ירושלים"דרום-דרום", אוצרת טלי תמיר, מוזיאון נחום גוטמן לאמנות תל אביב2006 - הביאנלה הרביעית לקרמיקה ישראלית, בשיתוף ענת בראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2008 – "מספיק בקושי", בשיתוף פעולה עם יעל רובין, גלריה דילה, ירושלים
2006 – "על זהות וזהות נשית - אמניות/מורות", בשיתוף פעולה עם ענת בראל, משרד החינוך, תל אביב
2004 – "משיכות ראשונות "(יצירות ביכורים של בני נוער במגמות אמנות), בשיתוף פעולה עם ענת בראל, הגלריה החדשה אצטדיון טדי, ירושלים
2016 – Then and Now, פסטיבל מידן לווידאו ארט, אוצרת גיולה פפדופלו, מוזיאון דרווין, מוסקבה רוסיהThe World is Not Enough, פסטיבל מידן לווידאו ארט, אוצרת גיולה פפדופלו, טנריף ספרדפסטיבל מידן לווידאו ארט, אוצרת סופיה גריגוריאדו, קלמטה יוון2014 - מה עשית בקיץ האחרון?
מפגש שיח והקרנות, אוצרים רונן אדלמן ויונתן אמיר, בית הנסן ירושלים
2012 – פרויקט פעולה אחת בחודש, מיצג "שיעור בגן", אוצרת סאלי נווה הפטל, גלריה קו 16 תל אביב (FNH)
חנה הרציג (נולדה ב-28 באוגוסט 1946) היא חוקרת ספרות, מבקרת ספרות ומתרגמת.
חנה הרציג נולדה במחנה עקורים בגרמניה להורים ניצולי השואה מהעיר דרוהוביץ' שבפולין.
בבית ספר התיכון למדה את השפה ואת יסודות התרבות הצרפתית.
שירתה בצבא כסמלת סעד בגדוד צנחנים.
החלה את הלימודים בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב, במחזור הראשון להיווסדו, וסיימה ב־1972 תואר ראשון.
סיימה תואר שני בהצטיינות ב־1980, בהדרכתו של איתמר אבן-זהר על הנושא: "אספקטים של קישוריות בטקסט הספרותי".
תואר הדוקטור, בהדרכתה של שלומית רמון-קינן, הוענק לה ב־1991 על עבודה בנושא: "הנמקה מימטית והנמקה אמנותית ברומן", במסגרת החוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית.
שני, במגמה ללימודים קוגניטיביים של השפה ושימושיה, בבית הספר למדעי התרבות, אוניברסיטת תל אביב.
במהלך הלימודים לתואר ראשון החלה לכתוב ביקורות במוסף לספרות "משא", ולאחר מכן במוספים הספרותיים של ידיעות אחרונות, מעריב, המוסף לספרות ותרבות של הארץ במוסף "ספרים" למן היווסדו.
במהלך שנים אלה כתבה מאות ביקורות על ספרות יפה וספרי מחקר.
ב־1988 הוענק לה פרס ברנשטיין לביקורת ספרותית מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל.
ב־1991 הייתה שופטת בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
במקביל ללימודים האוניברסיטאיים עסקה בעריכה ובתרגום לעברית של ספרות עיונית וספרות יפה.
שימשה כלקטורית של כתבי יד מחקריים וספרותיים בהוצאות ספרים.
בשנים 1997–2014 שימשה כמרצה בסגל ההוראה במחלקה לספרות, לשון ואמנויות באוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת עבודתה כתבה, ערכה ותרגמה ספרי לימוד ומחקר.
תחומי מחקרה העיקריים: סיפורת עברית של ראשית המאה העשרים, סיפורת ישראלית של שנות השישים והשמונים, תאוריות של ספרות ותרבות, תאוריות של המדיום באמנויות.
ב־1995 החלה לחקור את הביוגרפיה המשפחתית שלא הכירה, כתוצאה מרצח משפחתה בשואה ועקב מותו של אביה בגיל צעיר.
ספרה: "תמונות מחפשות כותרת", בהוצאת עם עובד, התפרסם ב־1997 והיה אחד הספרים הראשונים בגל "ספרות השורשים" של הדור השני לשואה.
הספר נידון בעבודות מחקר שונות על הנושא.
עסקה גם בספרי עדות של ניצולי השואה.
למדה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב לימודי שפה ותרבות פולנית.
כיום עוסקת בתרגום ספרות ושירה פולנית.
בעקבות המחאה החברתית בקיץ 2011 פרסמה מאמרים העוסקים באופן שבו שיקפה הספרות של תחילת המאה ה-21 את האקלים החברתי שחולל את המחאה.
פרסמה ספר לילדים, "הפילוסוף הקטן" (הוצאת עולם חדש, 2017), שהוא פרי מעקב אחר ההתפתחות הקוגניטיבית של בנה בגילאי 3–6. על ידי סיפורים על שאלות ושיחות שהתנהלו בין הילד לאם מנסה הספר להאיר את האופן שבו חשיבה פילוסופית היא הסתכלות בעולם מפרספקטיבה ילדית.
בדצמבר 2017 הספר זכה בפרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר לשנת 2017.
מאז שנת 2003 עוקבת הרציג במצלמתה אחר בתים ששרדו מימי "תל אביב הקטנה".
היא מתמקדת במבנים ישנים שאינם במרכז התודעה העירונית.
עמליה כהנא-כרמון, הסיפורת הישראלית של שנות הששים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, יחידות 11-10-9, 1983.
העולם בסיפורת: חיקוי מציאות או ארגון אמנותי?
הסיפור העברי בראשית המאה העשרים, האוניברסיטה הפתוחה, 1992.
השם הפרטי: מסה על יעקב שבתאי, יהושע קנז ויואל הופמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994.
הקול האומר אני: מגמות בסיפורת של שנות השמונים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1998.
תמונות מחפשות כותרת, הוצאת עם עובד, 1997.
תורת הספרות והתרבות: אסכולות בנות זמננו, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2006-2005.
המדיום באמנויות: סוגיות אסתטיות ותרבותיות, האוניברסיטה הפתוחה, 2015 (כותבות משנה: פרופ' אפרת ביברמן וד"ר מיכל בן חורין).
הפילוסוף הקטן, הוצאת עולם חדש, 2017.
אייריס מרדוך, "הראש הכרות", זמורה ביתן, 1979.
גרהם גרין, דוקטור פישר מז'נבה, עם עובד, 1980.
שלומית רמון-קינן, "הפואטיקה של הסיפורת בימינו", ספריית פועלים, 2002.
תדיאוש רוז'ביץ, "עיניה של אמי", מתוך אמא הולכת מכאן, הו!, כתב עת לספרות, גיליון 13, קיץ 2016
מיכאל גלובינסקי, שלושה סיפורים מתוך עונות שחורות, עתון 77, גיליון 382 אפריל מאי 2015
זוזנה גינצ'נקה (Zuzanna Ginczanka), השיר המפורסם "Non omnis moriar", פורסם במסגרת רשימה של תדאוש וולנסקי, הארץ, 29 ינואר, 2017
חנה הראל (27 בספטמבר 1923 - 31 בדצמבר 2021) הייתה מורה ומחנכת ישראלית.
הקימה וניהלה את היחידה לחינוך לחיי משפחה וחינוך מיני במשרד החינוך והתרבות.
חנה הראל (לפושניאן) נולדה בתל אביב, אליה הגיעו הוריה מבֵּסָרַבְּיָה בעלייה השלישית, בעקבות פרעות ופוגרומים שנעשו בקהילה היהודית שבקישינב.
כ-20 שנים לאחר מכן, משפחותיהם של הוריה ניספו בשואה.
לאביהָ הייתה חנות ובית מלאכה לתיקון עטים נובעים בשם "הנובע", סמוך לבית פרומין בירושלים, בתקופה שהכנסת שכנה שם.
רבים מהשרים וחברי הכנסת פקדו את החנות כדי לרכוש או לתקן בה עטים נובעים.
למדה בבית הספר "לדוגמה" ולאחר מכן סיימה את לימודי התיכון וסמינר למורות במכללת לוינסקי לחינוך.
המכללה נקראה בשם "בית המדרש למורות ביפו (מוסד חובבי ציון) לזכר א.
לוינסקי", ונודעה בשם "סמינר לוינסקי".
שם בסמינר, המורה שלה לוין קיפניס המליץ לה לשנות את שם משפחתה ל"לפידות" במקום "לפושניאן".
יצאה ל"הכשרה" בקיבוץ גבת, בקיבוץ גבת הייתה מדריכה של תנועת הנוער מחנות העולים והדריכה את "חבורת הנוער" טרם התגייסותם לפלמ"ח.
בין חניכיה היה פילון פרידמן, שנפל בקרב בכיבוש מצודת כ"ח.
הייתה ממקימי קיבוץ חמדיה ב-1942. עברה לקיבוץ מעוז חיים ובשנת 1946 נישאה למנשה הראל, שם עסקה בהוראה, והייתה המורה של ילדי הקיבוץ.
בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית, עברה לקיבוץ גשר הזיו, ובשנת 1952 עברה עם משפחתה לקיבוץ רמת רחל.
גם שם המשיכה בהוראה, והעמידה דורות של תלמידים.
סיימה תואר ראשון ושני בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הצטרפה למזכירות הפדגוגית של משרד החינוך, ופיתחה את תחום החינוך החברתי.
החינוך המיני עלה לתודעה בתקופתו של יגאל אלון כשר החינוך, הוא הטיל על חנה הראל להקים את "היחידה לחינוך מיני ולחינוך לחיי משפחה" במשרד החינוך.
עם כניסתו של אהרן ידלין לתפקיד שר החינוך, בתקופה שאליעזר שמואלי היה מנכ"ל המשרד, החינוך המיני נעשה ממוסד יותר, ונכנס לתוכנית הלימודים.
הראל הכינה, כתבה וערכה תוכניות לימוד מהגיל הרך ועד לגיל ההתגברות, תוך כדי יצירת הקשר בין החינוך המיני והחינוך לחיי משפחה.
היא ערכה כנסים, סדנאות וימי עיון בנושא החינוך המיני בשיתוף ד"ר רות וסטהיימר.
חנה הראל ניהלה את היחידה, ופיתחה תוכניות לימוד עד ליציאתה לגמלאות ב-1988.
בשנים 1961–1963 לימדה בישיבה דפלטבוש בניו יורק, במסגרת "תוכנית חילופי מורים".
בשנת שבתון ב-1971 לימדה ב-Jewish Free School , בלונדון.
חנה הייתה נשואה במשך 68 שנים למנשה הראל פרופסור לגאוגרפיה וחתן פרס ישראל לחקר ידע ארץ ישראל, עד שנפטר.
נפטרה ב-31 בדצמבר 2021, כ"ז בטבת תשפ"ב, ונקברה לצד בעלה בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות.
תוכניות לימודים - חינוך לחיי משפחה וחינוך מיני בגן הילדים ובכיתות א'-ד' (מדריך למורה), הוצאת משרד החינוך
תוכניות החינוך לחיי משפחה והחינוך המיני בבתי הספר הממלכתיים, הוצאת משרד החינוך
לקראת התבגרות חלקים א' ב', הוצאת עם עובד
מדריך דידקטי לאמצעי לימוד בחינוך לחיי משפחה ובחינוך מיני, הוצאת משרד החינוך
מניסיונם של מחנכים - המתירנות, המרד והטאבו של המין (מדריך למורה), הוצאת משרד החינוך
חנה גברון הייתה סוציולוגית יהודייה בריטית, שנולדה בארץ ישראל המנדטורית.
חנה פייבל נולדה בשנת 1936 בארץ ישראל למרי (קירשנר), ילידת דרום אפריקה, ולרפאל ג'וזף פייבל , יליד גרמניה, ציוני וסוציאליסט, לימים העורך הספרותי של מגזין "טריביון" ושל הג'ואיש כרוניקל ומקורבו של הסופר ג'ורג' אורוול.
אף על פי שנקראה בפי כול חנה, שמהּ הרשום בתעודת הלידה היה אן.
הוריה עקרו לאנגליה עוד טרם מלחמת העולם השנייה.
בגיל 16 החלה את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנויות הדרמטיות (RADA).
בשנת 1955 נישאה לרוברט גברון , שישרת מטעם מפלגת הלייבור בבית הלורדים.
בעת נישואיהם החל את הכשרתו בתחומי הדפוס והוצאה לאור שבהם יפרחו בעתיד עסקיו.
אף על פי שסיים את כל הדרישות לרישיון עריכת דין לאחר לימודי משפטים באוניברסיטת אוקספורד, הוא נמנע מלפצוח בקריירה משפטית.
זמן קצר לאחר הנישואין סיימה חנה גברון את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנויות הדרמטיות, והמשיכה לאוניברסיטת לונדון, שם התמקדה בלימודי בסוציולוגיה.
תואר דוקטור הוענק לה בשנת 1964 על התיזה שלה בנושא "העמדה וההזדמנויות של אימהות צעירות: התקדמות או נסיגה: מחקר על הקשיים העומדים בפני אימהות צעירות במשפחה בת זמננו, מבוסס על מחקר השוואתי של משפחות מעמד הפועלים ובני המעמד הבינוני".
לאחר סיום הדוקטורט, גברון קיבלה משרה של מרצה במכללת הורנזי לאמנות .
ב-14 בדצמבר 1965 נעלה עצמה במטבח של שכנתה, הפעילה את תנור הגז שם והתאבדה.
בשנה שלאחר מותה יצאה לאור עבודת הדוקטורט של גברון כספר בשם "הרעיה השבויה" (The Captive Wife) הנחשב כדוגמה מוקדמת לספרות הפמיניסטית הבריטית המתהווה וכמחקר סוציולוגי חשוב על נשים ועבודה.
"הרעיה השבויה" הוא ניתוח סוציולוגי איכותני של נרטיבים על חיי נשים נשואות מהמעמד הפועלים והמעמד הבינוני, והוא נחשב כאחת "הדוגמאות הקלאסיות לפרשנות פמיניסטית של עבודות הבית".
גברון טענה שנשים נטו לעזוב משרות בתשלום לאחר הלידה וכי האימהות הפשיטה את הנשים מעצמאותן וגרמה לקונפליקט בין ערכיהן ושאיפותיהן כנשים מודרניות לבין התפקיד המסורתי שנטלו על עצמן כאימהות.
בשנת 1990 כתבה הסוציולוגית הבריטית אן אוקלי שגברון הייתה "חלוצה אופטימית של הפמיניזם המודרני והפכה למודל לחיקוי עבור רבות מאיתנו, כשאנחנו מנסות לפלס את דרכנו בעולם של מדעי החברה הנשלט על ידי הגברים.
היא מטאפורה תרבותית מן הסוג של סילביה פלאת', ונשים רבות אחרות, שנקרעה לגזרים מכך שהיא עצמה הייתה גיבורת נושא עבודתה וכתיבתה".
בשנת 2015 פרסם בנה של גברון, ג'רמי, את זיכרונותיו עליה, A Woman on the Edge of Time, ששודר כ"דרמה" ברדיו BBC 4 ביוני 2019.
הרבנית חנה גודינגר (דרייפוס) (נולדה בט' בניסן ה'תשל"ט, 6 באפריל 1979) היא מייסדת וראש ישיבת דרישה לנשים בכפר עציון, ומלמדת גמרא בעיון במת"ן - מכון תורני לנשים בירושלים.
בוגרת בית המדרש במגדל עׂז, המכון התלמודי ב'מת"ן' ותוכנית ההלכה בבית מורשה בירושלים.
בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בתלמוד מאוניברסיטת בר-אילן.
לימדה גמרא והלכה בתיכון 'פלך' בירושלים משנת תשס"ז (2007), והייתה שם האישה הראשונה בישראל שמונתה לתפקיד 'רבנית בית הספר' בו שימשה כעשור.
עמדה בראש בית המדרש ב"מדרשת לינדנבאום" משנת תשע"א (2011) במשך כחמש שנים.
בשנת תשע"ח (2017) עמדה בראש תוכנית 'מתיבתא' ב'מת"ן' ירושלים ומלמדת שיעור הגמרא – עיון של התכנית.
בשנת תשע"ט (2018) הקימה בראש צורים את ישיבת דרישה – ישיבה ראשונה בארץ לנשים, כשהיא עומדת בראשותה.
כעבור שלוש שנים עברה הישיבה לקיבוץ כפר עציון.
גודינגר-דרייפוס מתגוררת בבת עין, נשואה לדוד ואם לשישה ילדים.
חנה הולנדר (נולדה ב-6 בספטמבר 1972) היא אשת עסקים ורואת חשבון ישראלית, שעמדה בראש קבוצת "אקסלנס נשואה".
נולדה בירושלים וגדלה בשכונת קטמון בעיר, כאחת מתוך ארבעה אחים.
אביה היה הרב הראשי של קטמון וקודם לכן שימש במשך כעשור כאב בית הדין הרבני בחיפה.
עם סיום לימודיה בבית הספר הדתי לאומי חורב, התנדבה לשירות לאומי במרכז שפירא, במסגרת האגודה להתנדבות, וסייעה בקליטת עולי אתיופיה שהגיעו לארץ במבצע שלמה.
ב־1994, השלימה תואר בוגר בחשבונאות וכלכלה בהצטיינות ב.
בכל אחת משנות התואר, השיגה הצטיינות דיקן.
עם השלמת התואר הראשון, המשיכה לתואר MBA עם התמחות בתחום המימון באוניברסיטה העברית, אותו השלימה ב-1996.
ב־1997, ניהלה את מחלקת ההשקעות בבנק יהב ושימשה כמנהלת הנוסטרו בבנק.
ב־2001, עברה לבנק משכן, שם ניהלה את מערך הנכסים וההתחייבויות, ובהמשך הקימה את מערך ניהול הסיכונים וגיוס המקורות של הבנק.
היא הכירה את אייל לפידות שהפך לשותפה ליוזמות רבות.
עד שנת 2006, עבדה בבנק משכן והפועלים, בתחומי סיכונים פיננסיים והנפקות ציבוריות.
ב-2007, הקימה וניהלה בשותפות עם בית ההשקעות IBI את מחלקת המסחר בניירות לא סחירים.
ב-2013, גייס אייל לפידות את הולנדר לחברת הפניקס להקים את מערך האשראי הלא סחיר בחברה.
שם הקימה הולנדר מחלקת ליווי מיזמי בניית נדל"ן ותשתיות בחברה.
ב-2019 החליפה הולנדר את אייל לפידות בתפקיד מנכ"ל בית ההשקעות אקסלנס מקבוצת הפניקס.
בינואר 2020, הובילה את רכישת בית ההשקעות אלומות שהוטמע בקבוצת "אקסלנס נשואה".
בית ההשקעות המנהל מעל 5 מיליארד שקל, נרכש ב-35 מיליון שקלים מידי בעליו ההיסטוריים, הקיבוצים והאגודות השיתופיות.
בינואר 2022 סיימה הולנדר את תפקידה כמנכ"לית אקסלנס.
באוקטובר 2022 מונתה לדירקטורית חיצונית ברכבת ישראל.
הולנדר נשואה לגיל, רואה חשבון שכיהן בעבר כסמנכ"ל הכספים של "כלל מימון".
לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים במודיעין.
חנה דרורי קשי (נולדה ב-1 ביוני 1955) היא שחקנית, במאית, מפיקה, יוצרת, תסריטאית ומדבבת ישראלית.
דרורי קשי נולדה ברומניה בשנת 1955, ועלתה לארץ ישראל בשנת 1965, בעודה בת 10. היא שירתה בחיל האוויר הישראלי.
למדה קולנוע וטלוויזיה בבית צבי, בית ספר לאמנות הבמה והקולנוע.
בפרויקט הגמר שלה ביימה את הסרט הדוקומנטרי "לקראת שידור", ששודר בטלוויזיה החינוכית.
ב-1984 יצרה את הסדרה "נשים על נשים" לטלוויזיה של דרום אפריקה בהפקת אולפני הרצליה, וכמו כן ביימה את הסרט Dancing to another" drum" על חייה של רקדנית חירשת.
ב-1985 הייתה עוזרת הפקה בסרט העלילתי "אסתר לנצח" של איתן גרין, עוזרת במאי בסרט העלילתי "בובה" ובסרט העלילתי "רומן בהמשכים".
ב-1988 הייתה התסריטאית של סדרת הילדים "קשת וענן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1990 הייתה התסריטאית והבמאית של "הרביעייה של עמל", סרט דוקומנטרי על רביעייה שנולדה אחרי 16 שנות טיפולי הפריה.
ב-1996 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "בת ים - ניו יורק" גילמה את דליה.
ב-1999 הופיעה בסרט "כאילו כלום לא קרה" בתפקיד דורית.
ב-2001 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הנוער "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים גילמה את מנהלת בית הספר.
ב-2004 הייתה כתבת בנושאי תיירות, תרבות ואומנות במגזין "עלונדון" ובאתרי שונים.
ב-2017 הפיקה את הסרט התיעודי "מכתב מלונדון" (50 ד') – על הצהרת בלפור – קופרודוקציה עם צוות בריטי.
ב-2021 ביימה וכתבה את הסרט התיעודי "ובחרת בחיים", העוסק בפרטיזן שהציל יהודים בשואה.
דרורי קשי גרה בראשון לציון, נשואה ואם לשתי בנות.
דרורי קשי ביימה הפקות דיבוב רבות שנעשו בישראל, בעיקר בטלוויזיה החינוכית, בשנים 1986 עד 2004, ביניהן "דן-דין השופט", "אליחדק וחברים", "הזחלילים", "דובי דב", "היי!
כמו כן היא דיבבה בחלק מן ההפקות.
וגם תרגמה תסריטים ושירים בסדרות שונות.
חנה מלקובה (בצ'כית: Hana Málková; 11 ביולי 1976 – 11 בדצמבר 1892) ובתה אווה מלקובה (לימים אווה לוטובסקה; בצ'כית: Eva Lutovská; 15 באפריל 1922 - ?) היו אזרחיות צ'כוסלובקיה, שהוכרו כחסידות אומות עולם על פעילותן להצלת יהודים בפראג במלחמת העולם השנייה.
חנה מלקובה ובתה אווה, חיו יחדיו בפראג לאחר שבעלה של חנה נפטר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חנה עבדה באגף הטלפונים של בית המשפט העליון הצ'כי ובתה אווה עבדה זמנית כתור מזכירה אצל אמיל האכה, שהיה נשיא הפרוטקטורט הצ'כי.
בנוסף אווה עבדה כבתור מזכירה במשרד הביטוח הלאומי הראשי.
לחנה הייתה חברה בשם צ'יצ'קובה(Čížková), שבעלה היה פעיל בתנועה האנטי פשיסטית הצ'כית pvvz (ערך בצ'כית) .
בארגון זה היו גם פעילים יהודיים ובהם ד"ר ויקטור קאופמן, ואחותו, הדה קאופמן (ערך בצכ'ית), שסייעה בהעברת מסרים בין חברי הארגון.
בספטמבר 1942 הדה, שנקראה להתייצב לגירוש לטרזינשטט, היא החליטה לא להתייצב ולהסתתר.
לאחר מעצרו של אחיה ויקטור בתחילת יולי 1943, אירמה -אשתו של ויקטור, הצטרפה אל הדה בחיפוש אחר מקום מסתור.
צ'יצ'קובה פנתה אל חנה מלקובה וביקשה שתסתיר את שתי הנשים.
חנה ובתה אווה הסכימו והן החביאו את שתי הנשים בקומה השנייה של דירתן, שם שהו עד סוף המלחמה.
מדי יום, בשעה שחנה ואווה מלקובה הלכו לעבודה, הדה ואירמה קאופמן נשארו בדירתן, הסתתרו, לא הגיבו לצלצול בדלת ולא הוציאו מילה, על מנת שלא לחשוף את שהותן בדירה.
בשעה שקרובי משפחה של חנה ואווה הגיעו לבקרן, הדה ואירמה הסתתרו מתחת למיטותיהן במשך מספר שעות וכך לא נחשפו.
ב-1945, חנה לקתה בהתקף לב בדרכה לעבודה, וצוותה על ידי רופאה לנוח מספר ימים בבית.
חנה חוותה בעבודתה קשיים בעיקר מצד הממונה הגרמני האתני, שלחץ עליה להירשם במשרד האוכלוסין כגרמניה, בהתאם למוצא אמה, אף על פי שחנה הייתה נשואה לגבר צ'כי ומאז הייתה רשומה כצ'כית.
לאחר התקף הלב בלו לקתה, האחראי דרש מחנה לקצר את חופשת המחלה ודרש ממנה להתייצב בפני הרופא במשרד בו היא עבדה.
הוא המשיך להטריד את חנה והעביר אותה למשרד שהיה מרוחק ממקום מגוריה.
שינוי זה הקשה על הדה ואירמה קאופמן, שנאלצו לשמור על שקט בדירה בה שהו כשחנה נעדרה שעות ממושכות יותר.
במרץ 1945 חנה פרשה לגמלאות.
לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, חנה ואווה מלקובה הסתירו בביתן גם את האחיות חנה ולוסי וייסברגר, שברחו מצעדת המוות שעברה בין קורצבך (תת מחנה של גרוס רוזן) לגרוס רוזן, ושהו שם עד השחרור ב-5 במאי 1945.
עם סיום המלחמה נודע להדה ולאירמה כי ויקטור הוצא להורג בשנת 1945 עם פרטיזנים נוספים בברנדנבורג.
חנה ואווה מלקובה שרדו את המלחמה ונשארו לחיות בצ'כיה.
הדה קאופמן וחנה מלקובה נשארו חברות גם לאחר המלחמה, והמשיכו לגור קרוב אחת לשנייה.
באוטוביוגרפיה של הדה קאופמן, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80, היא הדגישה את אומץ לבן של חנה ואווה.
מספר שנים לאחר המלחמה, אווה עברה לגור בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
ב-11 בפברואר 1999, חנה ובתה אווה מלקובה הוכרו כחסידות אומות העולם על ידי יד ושם.
הטקס התקיים בשגרירות ישראל בפראג.
שמותיהן חקוקים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם.
פרסמה כ-15 ספרים, מהם כעשרה בשיתוף פעולה עם אחותה המאיירת ברכה פלדמן.
המפורסם בספריה הוא "הלו, הלו אבא" (1963).
חנה הורן, בתם של שרה פרנסיס (לבית פְרוֹמברג) ומוריס יעקב בוגסלב, נולדה בשם אליס (לָלי) בוגוסלב בשנת 1922 בניו יורק שבארצות הברית וגדלה בעיר לוס אנג'לס, שם סיימה את לימודיה בבית הספר היסודי.
בשנת 1931, והיא בת תשע, התאבד אביה.
בשנת 1932 עלתה לארץ ישראל עם אימה, שלוש אחיותיה ואחִיה והמשפחה השתקעה בתל אביב הקטנה.
המשיכה את לימודיה בגימנסיה הרצליה וסיימה בגימנסיה שלווה.
הייתה חברה בהכשרת הצופים א' (שמאוחר יותר ייסדה את קיבוץ מעגן מיכאל), ולאחר מכן נסעה לניו יורק ללמוד חינוך וספרות ילדים.
מקץ שנים אחדות שבהן שימשה בשליחות ציונית בארצות הברית חזרה לישראל והשתקעה בכפר שמריהו, ואחר כך בהוד השרון.
בארץ עסקה בהוראה, ניהלה גן ילדים, התמחתה בחינוך מיוחד ובהוראת ילדים חירשים.
בשנת 2008 תרגם יהודה אטלס לעברית את הספר "זרע של גזר", שנכתב על ידי רות קראוס ואויר על ידי בעלה המאייר הידוע קרוקט ג'ונסון.
עם פרסום הספר המתורגם הועלו האשמות נגד חנה הורן כי ספרה "זרע של צנונית" הוא גנבה ספרותית של הספר "זרע של גזר", וכי אף האיורים שבו נעשו ברוח איורי הספר המקורי.
חנה הורן הייתה אשתו של שמעון הורן (1919–2014), יועצו הכלכלי של שר האוצר לוי אשכול ומנהל השקעות.
הייתה אם לשלושה וסבתא לנכדים ולנינים.
נפטרה ב-17 בנובמבר 2021, בגיל 99. נקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
זרע של צנונית (אצלנו, תשכ"ד)
אבי, אין לי זמן: או, שלשה טלפונים (יסוד, 1976)
נפלה לי שן (יסוד, תשל"ח)
אתה יודע מה קרה אחר-כך?
למה הפרה לא אמרה מו?
רן בחבית (ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004)
חנה רוזה דרוקר (בהולנדית: Anna Rosa "Ans" van Dam; 15 בספטמבר 1916 – 9 באוגוסט 2010) הייתה רופאה ישראלית ולוחמת מחתרת אשר הצילה 35 יהודים בזמן השואה.
דרוקר נולדה ברוטרדם כאנה ואן דאם לאברהם ואן אדם, ולנל אולף - פרוטסטנטית שהתגיירה ב-1915 בגיור רפורמי, ולאחר מכן עברה משפחתה להילברסום, הסמוכה לאמסטרדם.
ב-1926 עברה גיור אורתודוקסי ביחד עם אמה.
דרוקר החלה ללמוד רפואה באמסטרדם ובמאי 1940 נכבשה הולנד בידי הורמאכט.
בהפצצה של רוטרדם נהרס בניין העירייה ומסמכי הרישום התושבים נשרפו.
הנאצים דרשו מהתושבים להירשם כדי לברר מי "ארי" ומי לא.
בתחילה נרשמה כיהודיה, אולם לאחר ערעור סווגה כמִישְׁלִינְג מדרגה ראשונה, קיבלה תעודה ללא האות "J" ולא נאלצה לענוד את הטלאי הצהוב.
עקב כך, יכלה לנוע בחופשיות יחסית והצטרפה אל ארגוני מחתרת אשר העבירו ילדים יהודים אל משפחות נוצריות ואף מצאה מסתור לנתן דסברג, אחיו של שמעון דסברג.
פעולותיה עוררו את חשדותיהם של הנאצים והיא נשלחה לאושוויץ בסוף נובמבר 1943. בשל לימודי הרפואה צורפה למרפאת המחנה.
באופן חריג ביקשה העברה ונשלחה למחנות קאופרינג, לא רחוק מדכאו.
לאחר המלחמה שבה ואן דאם לביתה שבהולנד, והתאחדה עם משפחתה.
היא סיימה את לימודי הרפואה והתחתנה עם ד"ר מאיר דרוקר.
ב-1953 עלו לישראל ביחד עם ילדיהם.
דרוקר עבדה כרופאה בנצר סירני ובמעברת באר יעקב.
במלחמת יום הכיפורים הצטרפה בהתנדבות לקצין העיר שהודיע למשפחות על נפילת יקיריהן.
באחד הימים, חבריה לקציני הנפגעים הופיעו בביתה.
דרוקר סברה שהם מגיעים לקרוא לה למשימה, אך תחת זאת הם בישרו לה כי בנה מיכה, שהיה קצין חיל השריון נהרג ממערב לתעלת סואץ.
דרוקר נפטרה ב-2010. באפריל 2022 הוענק לה אות המציל היהודי בשל המסירות, התעוזה והגבורה שגילתה.
חנה אנגלברג-קולקה (15 באוגוסט 1932 – 24 במרץ 2025) הייתה מיקרוביולוגית מולקולרית ישראלית ופרופסור במחלקה לביולוגיה מולקולרית שבמכון למחקר רפואי ישראל-קנדה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חנה אנגלברג נולדה בווינה בירת אוסטריה, בתם הבכורה של ד"ר נתן אנגלברג, מהנדס כימיה, וצפורה (לבית וקסמן), מורה.
אחות למשה (לימים פרופ' לכירורגיה).
אביה היה בעל דמיון וכישרון המצאתי, אך מעולם לא רשם פטנטים על המצאותיו.
באוקטובר 1939, כשנה לאחר האנשלוס, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהתיישבה בשכונת ארנונה בירושלים.
בשנות ה-40 עברה המשפחה לתל אביב.
אנגלברג התחנכה בתיכון עירוני א' והייתה חברה בתנועה המאוחדת.
בצעירותה ניגנה בכינור ואף למדה אצל לורנד פניבש ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (לצדה של נעמי שמר).
את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל בקיבוץ מעיין ברוך.
את כל לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952 החלה את לימודיה לתואר ראשון ושני במיקרוביולוגיה ובביוכימיה, והשלימה אותם ב-1958. מיד לאחר מכן המשיכה ללימודי דוקטורט במחלקה לבקטריולוגיה של בית הספר לרפואה, בהנחיית פרופ' מיכאל ארטמן.
עבודת הדוקטורט שלה, שהוגשה ב-1964, עסקה במנגנון הפעולה של החומר האנטיביוטי סטרפטומיצין.
את השתלמות הבתר-דוקטורט עשתה בקולג' אלברט איינשטיין לרפואה בניו יורק.
עם שובה לישראל שימשה כחוקרת במעבדתו של ארטמן וכמדריכה במחלקה לבקטריולוגיה.
ב-1968 מונתה למרצה במחלקה לביולוגיה מולקולרית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
ב-1972 קודמה לדרגת מרצה בכירה, ב-1978 הייתה לפרופסור חבר, וב-1985 לפרופסור מן המניין.
בראשית שנות ה-70 שהתה בשנת שבתון בקולג' אלברט איינשטיין לרפואה ומאז שנות ה-90 ועד למותה הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת וינה.
בשנים 1994–2000 כיהנה כיושבת ראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית.
כמו כן, שימשה כחברה בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית.
ב-2000 יצאה לגמלאות, אך המשיכה לעסוק במחקר פעיל.
בשנת 2019 הופיעה בסרט "הכיתה של 38', גלות ומצוינות" שיזם הפיזיקאי אנטון ציילינגר על אודות מדענים יהודים מובילים שעקרו מאוסטריה בילדותם.
הייתה נשואה לפסל והצייר דן קולקה עד למותו ב-1979. בן-דודה היה המיקרוביולוג מוסליו שכטר
במרוצת השנים פרסמה אנגלברג-קולקה את מחקריה בלמעלה מ-110 מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת אקדמיים מובילים, והנחתה כ-45 תלמידי מחקר ופוסט-דוקטורנטים.
עם תלמידיה נמנים פרופ' איתי בנהר מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' רונן חזן מהפקולטה לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית וד"ר אילנה קולודקין-גל מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה באוניברסיטה העברית.
ב-1996 חשפה מעבדתה, יחד עם מעבדתו של פרופ' גד גלזר, את מערכת הטוקסין-אנטיטוקסין הראשונה בכרומוזום של החיידק "E.coli".
מערכת זו כונתה mazEF, וגילויה פתח תחום חדש של מערכות טוקסין-אנטיטוקסין המצויות בכרומוזומים של כל החיידקים, כולל חיידקים פתוגניים כגון שחפת.
מאז הגילוי הופיעו למעלה מ-600 מאמרים בנושא זה, אשר הפך למושא מחקר מרכזי במיקרוביולוגיה.
בעבר, היה ידוע על קיומו של מוות מתוכנת המכונה "אפופטוטי" שהופיע בתאים אאוקריוטיים בלבד.
תגלית הטוקסין-אנטיטוקסין mazEF חשפה את קיומו של מוות מתוכנת המיוחד לחיידקים.
כפי שנמצא על ידי קבוצתה של אנגלברג-קולקה, מוות זה אינו אפופטוטי והוא מופעל על ידי הטוקסין mazF ובתנאי עקה.
מאוחר יותר, נמצא במעבדתה כי בתנאי עקה, ביניהם טמפרטורה גבוהה או כאלה הגורמים לשברים ב-DNA או חומרים אנטיביוטיים, קיימת גם בחיידקים מערכת מוות שהיא דמוית המוות האפופטוטי, אשר כונתה על ידה Apoptotic-Like Death או בקיצור ALD.
כמו כן, מצאה כי ה-ALD היא למעשה צורה קיצונית של תגובת ה-SOS הידועה.
בתנאי עקה, מופעל אצל החיידקים הטוקסין mazF שהוא אנדוריבונוקלאוזה ספציפית המייצרת מולקולות mRNA אחדות, המתורגמות באופן סלקטיבי על ידי ריבוזומים מיוחדים שנוצרו אף הם בתנאים אלה.
מערכת תרגום זו, המיוחדת לתנאי עקה, כונתה Stress Translation Machinery ובקיצור STM.
עבודה זו של אנגלברג-קולקה ועמיתתה, פרופ' איזבלה מול מאוניברסיטת וינה, פורסמה בכתב העת Cell.
כמו כן, גילתה אנגלברג-קולקה כי בתנאי עקה בחיידקים ישנה סטייה מיוחדת בקריאת הצופן הגנטי, האופיינית לגנים המקודדים לחלבוני עקה.
אנגלברג-קולקה גילתה פפטידים מיוחדים, שהם הפפטידים הראשונים שהתגלו כחיישני מניין (Quorum Sensing).
הם מופרשים מתאי החיידקים, וגורמים למותם של חיידקים אחרים.
לפפטידים אלה יש הפוטנציאל להוות אנטיביוטיקה חדשה, העשויה להיות אפקטיבית גם כנגד חיידק השחפת, החיידק הפתוגני ביותר בעולם.
עבודתה זו פורסמה בכתב העת Science.
מלגת אלינור רוזוולט, מטעם האיגוד הבינלאומי למלחמה בסרטן (1972)
מחזיקת הקתדרה למיקרוביולוגיה ע"ש אטה רוזנסון (1996–2025)
פרס אוליצקי, מטעם האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה (1999)
חברה באקדמיה הלאומית האמריקאית למיקרוביולוגיה (2000)
פרס הצטיינות במחקר, מטעם הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית (2009)
פרס אילנית-קציר, מטעם האגודה הישראלית לביולוגיה ניסויית (2011)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינה, במלאת 650 שנה לאוניברסיטה (2015)
חנה בדולח-אפשטיין (נולדה ב-1932) היא משוררת ישראלית.
נולדה בירושלים להורים עולי עיראק וגדלה בקיבוץ חולדה ובתל אביב.
במלחמת תש"ח הייתה חברת קיבוץ עמיעד וגרה שם חמש שנים.
לאחר מכן עברה עם בעלה שלמה לגבעת-שמואל ושם עבדה כמחנכת בבית הספר המקומי במשך שנים רבות.
בדולח למדה בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת בר-אילן.
החלה לפרסם משיריה במוספי-הספרות ובביטאונים ספרותיים ב-1967. היא ערכה והנחתה מפגשים ספרותיים בגבעת-שמואל.
היא לימדה במערכת החינוך במסגרות מגוונות הכוללות הוראה בכיתות רגילות, ניהול אולפני עולים והדרכת טיולים.
בדולח זכתה בפרס עידוד מטעם האגודה לקידום המחקר והיצירה (אח"י).
נחל ערוגות שלי: שירספור (תל אביב: תגא, 1983)
תחבולת הקקטוס: שירים (תל אביב: עקד, 1989)
בהילוך איטי (תל אביב: ספרית פועלים, 1993)
המיתר השביעי: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, 1998)
שפיות העגורים (תל אביב: עקד, 2003)
פעימות חדשות (תל אביב: עקד, 2011)
חנה (הלנה) טהון (22 בינואר 1886 דרזדן, הקיסרות הגרמנית – 29 במרץ 1954, ישראל) עובדת סוציאלית, עיתונאית, פובליציסטית, עורכת וחוקרת ישראלית ילידת גרמניה.
המייסדת והעורכת הראשית הראשונה של "האשה", הירחון הראשון לנשים בארץ ישראל, ב-1926.
בגרמניה התפרסמה כעיתונאית ומאמריה ראו אור בעיתונות היהודית כמו "יידישה רונדשאו", "דער יודה", "די ולט"; ובארץ ישראל פרסמה בעיתונים: "הארץ", "דבר", "ידיעות העלייה החדשה" ו"האשה".
במשך מספר שנים עבדה גם בעריכה (בעיתונים "פוסישע צייטונג", "יידישעס איכו"), והייתה מזכירה של הוועד הפועל להסתדרות הציונית בברלין ובקופנהגן.
טהון הייתה מחלוצות הפיתוח והלימוד של העבודה הסוציאלית בישראל, פעילה ומנהיגה בארגוני נשים, עיתונאית ופובליציסטית, אשר פרסמה מאות מאמרים בנושאים שונים מחיי היישוב דאז.
בשנות חייה האחרונות שימשה כמרצה בבתי הספר לשירות סוציאלי בירושלים ובחיפה.
הלנה כהן נולדה בדרזדן שבגרמניה.
ב-1895 נפטר אביה, אברהם כהן, והיא עברה לברלין.
היא גדלה בסביבה נוצרית, אך ילדה יהודייה שישבה לידה בבית הספר התיכון, קירבה אותה ליהדותה.
היא סיימה בית ספר תיכון ורצתה להמשיך את לימודיה, אך המצב הכלכלי הקשה בבית לא איפשר זאת.
היא לקחה על עצמה עבודה כמזכירה ובזמנה הפנוי הלכה לשמוע הרצאות, בעיקר בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטת ברלין.
היא נשארה אצל קרובי משפחה נוצרים ולמעשה דרכם נחשפה ביתר שאת ליהדות.
במכתב מ-1953 כתבה: "זה בהחלט לא היה מקרי שבשהותי בלונדון בבית קרובינו הנוצרים, לקחתי את הספר היהודי היחיד בביתם, 'ילדי הגטו' מאת ישראל זנגוויל.
מכאן, בהתרגשות גדולה, הלכתי היישר לרובע היהודי של ווייטצ'אפל, שם גיליתי לראשונה בחיי יהודי מזרח אירופה אשר בכל מנהגיהם, שפת הגוף, שפת דיבור, לבוש, נשארו נאמנים למוצאם היהודי, הרבה יותר מהאנשים שביניהם אני עצמי גדלתי".
בלונדון החלה להתעניין גם ביהדות ארצות האסלאם.
שם התקרבה לציונות, והתחילה לחלום על חזרתם של היהודים לארצם - "ארץ שבה לא ישהו עוד כזרים בסביבה זרה אלא יגשימו את ייחודם ויממשו את חלומותיהם במולדתם".
ב־1908 חזרה לברלין, מכאן ואילך הקדישה את רוב זמנה לעיסוק בציונות.
היא השתתפה בכינוסים ציוניים, קראה כתבי עת ציוניים ולמדה את ההיסטוריה, הספרות והשירה של העם היהודי לדורותיו.
מאוחר יותר התברר שיש לה כישרון כתיבה, והיא החלה להפיץ את הרעיון הציוני לא רק בנאומים (בפני הציבור היהודי בגרמניה) אלא גם בכתבי עת.
מאמריה במגוון נושאים ציוניים שונים הופיעו בעיתונים יהודים כמו "יידישה רונדשאו", "דער יודה", ו"די ולט", וכן פרסמה בעיתונות הגרמנית, האוסטרית והשווייצרית.
בסוף 1911 נשלחה לייצג את העיתון הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית, די ולט, בניו יורק, ארצות הברית שם גם התבקשה להקים ולערוך שבועון יהודי ציוני.
טהון יסדה שם עיתון שבועי בשם "ניו-יורקר שטאאטסצייטונג".
ב-1913 חזרה לברלין אך במהרה הוזמנה על ידי ארתור רופין לנהל את מזכירות המשרד הארצישראלי ביפו.
המשרד הוקם בעקבות הקונגרס הציוני העולמי השמיני בהאג במטרה לשמש בסיס ציוני ראשון בארץ ישראל בניהולו של רופין.
טהון נסעה לראשונה בחייה לארץ ישראל, אך עזבה כעבור מספר חודשים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1914 החלה לנהל את לשכת התעמולה של המשרד הארץ ישראלי בברלין.
באותה שנה ביקרה בארץ ישראל כתיירת.
ב-1916 הוזמנה על ידי מרטין בובר להשתתף בכתב העת החדש שלו "דער יודה", והייתה פעילה עבור ארגונים ציוניים בקופנהגן.
בעקבות התקדמות המלחמה עברה מדנמרק ללונדון, שם השתתפה ב-1920 בהקמת ארגון ויצו העולמי, זרוע הנשים של ההסתדרות הציונית העולמית, שמטרתה הייתה מתן סיוע לנשים וילדים בארץ ישראל.
בראשות ויצו עמדו אז מייסדותיו: רבקה זיו, ורה ויצמן ואדית עדר.
טהון נבחרה ליושבת-ראש ויצו בגרמניה.
ב-1921 ביקרה שוב בארץ ישראל, הפעם כשליחה של ויצו העולמית, על מנת להניח את היסודות להקמת ויצו בארץ ישראל.
במהלך הביקור היא החליטה להתיישב בארץ ולעשות אותה לביתה.
נישאה לדוקטור יעקב טהון, מנהל חברת הכשרת היישוב בארץ ישראל.
טהון שימש יד ימינו של ארתור רופין במשרד הארצישראלי; היה ממייסדי האספה המכוננת של כנסת ישראל ונשיא הוועד הלאומי שלה; בין מייסדי הסוכנות היהודית בירושלים; ומנהל החברה לפיתוח מקרקעין.
שנה קודם לכן איבד טהון את אשתו הראשונה שרה, שהותירה אחריה שלושה ילדים: תיאודור, יהודית ורפאל.
חנה טהון הפכה לאמם של ילדיו וגם ילדה את בתה היחידה נורית.
עם זאת, היא המשיכה לפעול בפעילותה הציבורית, שנפרשה אז לארבעה תחומים:
(א) הנהגת הסתדרות נשים עבריות (ארגון הנשים העבריות שהתמזג עם ויצו ב-1933);
(ב) עורכת "האשה", מגזין הנשים הראשון בארץ ישראל;
(ג) סיוע וייעוץ בשכונות היהודיות העניות בירושלים העתיקה והחדשה;
(ד) הוראה ומחקר בתחום העבודה הסוציאלית.
מלכתחילה, המדיניות של הסתדרות נשים עבריות הייתה לעבוד במשותף עם שאר ארגוני הנשים.
מאחר שמועצת הפועלות (לימים נעמת) דחתה כל שיתוף פעולה, הפנתה הנ"ע (הסתדרות נשים עבריות) את מיזמיה כלפי ארגונים אחרים, ובעיקר ויצו.
טהון מילאה תפקיד חשוב בקידום השיתוף הזה.
כנציגת הנ"ע ליחסי חוץ, הופיעה בכנסים של ויצו העולמית באירופה, שם דיווחה על הבעיות הבסיסיות האופייניות לתנאים החברתיים והתרבותיים של נשים בארץ ישראל.
פרויקט נוסף שיזמה וניהלה, כחלק מפעילותה בהנ"ע, היה מגזין נשים "האשה", שיצא לאור בירושלים במשך שלוש שנים (1926–1929).
טהון ערכה את המגזין ועיצבה את תדמיתו כעיתון נשים שעסק הן בשאלות האישה והן בענייני חברה ותרבות.
ירחון "האשה: לחייה ולעניינה של האשה בארץ ישראל", מומן על ידי ארגון הדסה, וביקש לדון במרב הסוגיות שהקיפו את חיי הנשים דאז (מכל העדות ומכל הזרמים הפוליטיים).
כך סוגיות כמו עבודת נשים, נישואי קטינות, מעמד האישה בפוליטיקה ועוד.
ב-1931 הביעה טהון דרישה לכלול את המחלקה הסוציאלית בוועד הלאומי: "עלינו לדרוש שהעבודה הסוציאלית לטובת נשים וילדים, שנעשתה עד עתה על ידי הסתדרות הנשים העבריות במסגרת צרה, תהיה תפקידו של כל היישוב".
ב-1936 יסדה בשכונת נחלת אחים שבירושלים את המרכז לעבודה סוציאלית.
טהון הייתה ראשונה בתחום פיתוח לימודי הסוציולוגיה ולימודי עבודה סוציאלית.
בעבודתה כעובדת סוציאלית הקימה טיפת חלב, גן ילדים, שיעורי ערב לבנים ולבנות, ורשת של מועדוני ילדים.
כמו כן הקימה בשכונות העניות ביותר בירושלים (שמעון הצדיק ונחלת אחים) מרכזים שהעניקו סיוע באמצעות בתי תמחוי, טיפת חלב (מרפאות לאם ולילד), חלוקת ביגוד, חינוך מבוגרים, סיוע משפטי ומעונות יום.
רובם המכריע של ראשי המשפחות בשכונת שמעון הצדיק היו מובטלים, מה שגרם למצוקה כלכלית קשה בשכונה.
טהון פנתה אל הנשים, ועודדה אותן לצאת לעבודה, לשמש מפרנסות, ובכך להעלות את הערכתן העצמית כנשים עצמאיות ותורמות למשפחה.
היא שכרה דירת שני חדרים: חדר אחד היה לבית מלאכה לייצור שטיחים (שם עבדו כשישים נשים מזמנים שונים), והחדר השני למעון יום לילדיהן.
במחקריה, הירבתה טהון לעסוק ביוצאי ארצות האסלאם ובמצבם הכלכלי, החברתי והתרבותי.
כן חקרה את חייהם בישראל ובארצות מוצאם.
פעילותה בקרב יוצאי ארצות האסלאם הביאה לה הכרה רחבה, והיא נחשבה כבעלת ידע וסמכות בתחום.
מאמריה זכו לחשיפה ולהשפעה, ובשנים האחרונות לחייה עסקה בהוראה.
טהון שימשה כמרצה בבתי הספר לשירות סוציאלי בירושלים ובחיפה, שם הרצתה על הסוציולוגיה של עדות המזרח.
מחקריה על קהילות שונות בישראל הפכו בסיס ללימודי עבודה סוציאלית בישראל.
במסגרת מחקריה, בתמיכת המחלקה הסוציאלית של הוועד הלאומי והמכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, ביצעה סקר מקיף על מצבם הכלכלי והתרבותי של שלוש מאות משפחות יוצאות מדינות אסלאמיות שונות בירושלים בשלושת הדורות האחרונים.
חלק מהמחקר עסק בשלושים משפחות יוצאות מרוקו.
בשנת חייה האחרונה נחלשה מאוד כתוצאה מניוון שרירים, והחליטה להעלות את מחקריה בספר אותו כתבה בגרמנית.
לאחר מותה נקרא הספר על ידי חוקרים בעלי שם כמו פרופ' שלמה דב גויטיין ופרופ' אברהם בונה, וכן יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל.
הם ואחרים אישרו פה אחד את כתב היד ואת תרגומו לעברית.
הספר יצא לאור לאחר מותה בשנת 1957 - העדות בישראל: פרקים בקורותיהן וחבלי היאחזותן בארץ־ישראל.
תרגום מגרמנית: מנחם אייכלברג בהוצאת ראובן מס.
נישאה לד"ר יעקב טהון (1880–1950) לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה.
בתה, נורית זיו, מורה במקצועה, נישאה ליצחק זיו (זלמנסון), חבר ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בפולין לפני מלחמת העולם השנייה ובראשיתה.
טהון נפטרה ב-1954 בביתה בשכונת מרחביה ירושלים, והובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה בעיר.
הביקורת על יחסה לעדות המזרח
טהון הוציאה כמה מאות מאמרים, בעיקר עסקה ביהודים יוצאי ארצות האסלאם.
מחקריה התפרסמו בקובץ בהוצאת מוסד סאלד ביוני 1948.
ד"ר איתמר רדאי כתב עליה במאמר שפורסם ב־2019:
אנה הירש, לימים האנה פאולי (סטוקהולם, 13 בינואר 1864 - 29 בדצמבר 1940, סולנה), הייתה ציירת שוודית יהודיה, אשר ציירה בעיקר סצנות ז'אנר ודיוקנאות.
חנה הירש הייתה בתו של המו"ל המוזיקלי אברהם הירש .
היא הייתה חברה קרובה של האמנית היהודייה אווה בונייר, ושתיהן למדו בבית הספר לציור של אוגוסט מלמסטרום וכן באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות בסטוקהולם .
בין השנים 1885–1887 למדה חנה הירש בפריז באקדמיה קולרוסי , ובמהלך תקופה זו חלקה סטודיו עם בונייר.
בעת שהותה בפריז הדיוקן שציירה של האמן הפיני ווני סולדן , הנמצא כיום במוזיאון האמנות של גטבורג, התקבל לסלון פריז בשנת 1887. הדיוקן מאופיין בסגנון ריאליסטי ונחשב לבלתי שגרתי לתקופתו, שכן האמנית שילבה בו גם את דמותה – גישה שנהגו לאמץ ציירים רבים כדי להותיר חותם אישי בעבודותיהם.
בציור הירש יושבת על הרצפה עם חימר בידיה, לבושה באופן "לא מכובד".
הבלתי פורמליות המקרית של הבעת פניו ותנוחתו של סולדן משקפות את אורח החיים המשוחרר של נשים נורדיות בפריז באותה תקופה, והדיוקן עורר ביקורות וגינויים.
הירש תיארה את הדיוקן כך: "לא היו לנו חובות גדולים באותה תקופה.
הסטודיו היה קר ולח במיוחד; חברתי הפינית נאלצה לשבת לבושה כשצבעתי אותה.
בחדר השינה הרטיבות ירדה על הקירות, והיה רק צוהר קטן בגג.
הצד החומרי של החיים הטריד אותנו מעט מאוד...
יתר על כן, אני וחבר שלי כמעט תמיד השתוללנו בנעלי בית; חסכנו על נעלי עור וזה היה כל כך נוח."
הירש-פאולי קיבלה מדליה על עבודתה בתערוכה העולמית של פריז (1889).
היא הציגה את עבודתה בארמון לאמנות פלסטית, בתערוכה העולמית של שיקגו ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
ב-1887 נישאה לצייר גאורג פאולי ונסעה עמו לאיטליה לשנה.
הרבנית ד"ר חנה השקס (נולדה כ' באדר ב' ה'תשכ"ה, 24 במרץ 1965 בניו-יורק) היא רב בזרם האורתודוקסי.
השקס היא בעלת תואר מורת הוראה ומנהיגה רוחנית מהמכון למנהיגות הלכתית במדרשת לינדנבאום (אור תורה סטון), ומשמשת כראש תוכנית ההלכה הבינלאומית לנשים של מדרשת לינדנבאום ע"ש סוזי ברדפילד (IHSP).
היא נבחנה באופן לא רשמי ועברה את מבחני "יורה יורה" אשר עבור גבר היו מספיקים להסמכה כרב, וכן הוסמכה כדוקטור לפילוסופיה בתחום הפילוסופיה הכללית מטעם האוניברסיטה העברית בנושא הפרגמטיזם האמריקאי בשנת 2005.
ספרה "Rabbinic Discourse as a System of Knowledge: The Study of Torah is Equal to Them All" דן בתלמוד התורה ובדרכי פסיקת ההלכה הרבנית תוך כדי שימוש בעקרונות הפילוסופיה הפרגמטיסטית בת ימינו.
חנה השקס היא בתו של פרופסור דוד גרוסמן, מתגוררת בירושלים עם בעלה, פרופסור פנחס השקס, ולזוג ארבעה ילדים.
תואר דוקטור לפילוסופיה הוענק להשקס בשנת 2005 מהאוניברסיטה העברית על מחקרה The Role of the Philosopher and Philosophy in American Pragmatism.
היא בעלת MA מהאוניברסיטה העברית בפילוסופיה וספרות, ותעודת הוראה ממכון כרם.
היא השתלמה בייעוץ פילוסופי אצל הד"ר שולמית שוסטר.
בין השנים 1994–1997 וכן 2004–2009 שימשה כמרצה לפילוסופיה, למדעי היהדות, וללימודי מגדר במכללות ואוניברסיטאות בארצות הברית.
בין השנים 1989–1994 וכן 1997–2002 שימשה כמורה לספרות, תנ"ך, ופילוסופיה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ובתיכון אנה פרנק בקיבוץ סאסא בגליל.
בין השנים 2016–2021 שימשה כעמיתת הכולל דעה ע"ש סוזי ברדפילד במדרשת לינדנבאום.
השקס חברה פעילה בארגון הרבניות והרבנים 'בית הלל', כותבת ומפרסמת מאמרים בנושאי הגות יהודית, חוקרת ומפרסמת מאמרים בנושא הפילוסופיה הפוסטמודרנית, הדת, ומחשבת חז"ל, ובנושא הפמיניזם הדתי והיהודי.
ד"ר חנה השקס לימדה בחוג למגדר באוניברסיטת בר-אילן וניהלה את "הסלון הפילוסופי" לייעוץ פילוסופי.
בספר זה חנה השקס מציגה את תהליך הפסיקה הרבני כתגובה רציונלית למפגש בין המסורת היהודית הרבנית לבין המציאות.
היא משלבת תובנות מהפילוסופיה המודרנית של קווין ודוידסון עם הסמיוטיקה של פירס כדי לפרש "ידע" כהיגיון שיטתי המתקיים בתוך קהילה חוקרת.
קריאתה ביצירותיהם של עמנואל לוינס וז'אן-לוק מריון מאפשרת לה ליצור גשר פילוסופי בין שיח האל לשיח התבונה.
סינתזה זו של פרגמטיזם, הרמנויטיקה ותאולוגיה מספקת להשקס כלי מתוחכם להבין באמצעותו את היהדות הרבנית, והופך ספר זה לייחודי ופורץ דרך בפילוסופיה היהודית העכשווית ובחקר המחשבה הרבנית.
חנה ברכיהו (1887 – 1969) הייתה רופאה ישראלית, פעילת ציבור, סופרג'יסטית, פמיניסטית, נמנתה עם מייסדות "התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל".
נולדה ב-1887 בלטביה להוריה הלנה ויהושע העשיל חוזה.
היא נינתו של יחיאל מיכל זבלודובסקי.
ב-1906 החלה ללמוד רפואה באדינבורו, וב-1912 סיימה את לימודיה ונישאה.
ב-1912 עלתה לארץ ישראל והתגוררה עם בעלה, ד"ר מרדכי ברכיהו, ביפו שם הוא החל לעבוד כרופא של בית הספר גימנסיה הרצליה.
באותם ימים הוקמה "האגודה המדיצינית העברית בארץ ישראל", לימים ההסתדרות הרפואית, בה ניהלה ברכיהו את הספרייה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס בעלה לצבא העות'מאני.
בעקבות הרעב, המגפות והמחלות ששררו אז בארץ, נוצר מחסור ברופאים.
רוב הרופאים הגברים גורשו או גויסו לצבא הטורקי כרופאים צבאיים.
בתקופה זו החלו הרופאות לשמש בתפקידים שהיו עד אז שמורים לגברים בלבד.
ברכיהו החליפה את בעלה כרופאה של בית הספר גימנסיה הרצליה.
ב-1917, עם צו הגירוש לכל יהודי תל אביב-יפו, ארבע רופאות שנותרו בתל אביב, ד"ר בלקינד, ד"ר יוניס, ד"ר חנה ברכיהו, וד"ר איטה גליבטר־חיסין נדדו עם המגורשים מחוץ לתל אביב לאזורים שונים בארץ ישראל.
ברכיהו עברה בשנה זו ללבנון, שם ניהלה במשך שנתיים בית חולים בדהיישה.
בשנת 1919 חזרה לארץ ישראל ועברה לגור בירושלים, בשכונת בית הכרם, שם החלה לעבוד כרופאה של תיכון בית הכרם.
פעילותה הציבורית בתחום שוויון זכויות לנשים
ב-1919 הייתה בין המייסדות של "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל", שנודעה בעיקר בזכות המאבק הסופרג'יסטי שניהלה.
ברכיהו הייתה אחראית על הקשרים הבינלאומיים של ההתאחדות עם תנועות נשים ותנועות פמיניסטיות בעולם.
בישיבה שהתקיימה ב-1932 נמנתה ברכיהו עם חברות המרכז של ההתאחדות.
ב-1938 נבחרה לוועד הקהילה בירושלים מטעם התאחדות הנשים לשווי זכויות.
ב-1946 ייצגה את ישראל בקונגרס הבינלאומי ה-14 לשיווי זכויות של נשים שנערך בשווייץ.
ב-1947 ייצגה את ההתאחדות בוועידה בהודו, בה השתתפו נציגים ונציגות מארצות שונות באסיה.
היא פרסמה את חוויותיה במדור הנשים של עיתון הארץ שם סקרה את מעמד האישה בהודו.
ב-1949 ייצגה את ישראל בקונגרס הבינלאומי ה-15 לשווי זכויות של נשים שנערך באמסטרדם, הולנד.
הארגון שיזם את הכנס היה "ארגון ברית הנשים הבין-לאומית למען זכות בחירה וזכויות אזרחיות שוות".
במסגרת הוועדה נלחמה, יחד עם שתי נציגות נוספות של ישראל, חמדה נופך מוזס ועדי גורדון, בהצעה המצרית שעמדה על כך שהארגון ידרוש מהאו"ם השבת כל הפליטים הפלשתינאים לארץ ישראל.
ההצעה ירדה מהפרק בעקבות התנגדות ישראל ובתמיכת ארצות הברית.
ב-1953 הייתה מעורבת בהקמת ה"ועדה להקמת ארגוני נשים בארץ ישראל" תחת שר החוץ משה שרת.
ב-1961 ייצגה את ישראל בוועידה ה-19 של ההתאחדות הבינלאומית של נשים שנערכה בדבלין, אירלנד.
ברכיהו הייתה נשואה לרופא מרדכי ברכיהו עד למותו ב-1959 ואם לשתי בנות.
היא נפטרה ב-10 בנובמבר 1969 ונטמנה בירושלים לצד בעלה.
הנרייטה חנה בודנהיימר (21 ביולי 1898 - 22 במרץ 1992) הייתה מורה והיסטוריונית גרמנית-ישראלית של תולדות הציונות בגרמניה.
הייתה בתם של עורך הדין הציוני מקס בודנהיימר (1865–1940) ושל רוזה דלברג בודנהיימר (1876–1938).
הייתה לה אחות, רות, שהפכה לעורכת דין ואח, שמעון-פריץ בודנהיימר, לימים פרופסור לזואולוגיה ולאנטומולוגיה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל.
אמה הייתה פעילה בתנועה לזכויות נשים בהתאחדות הנשים הארצישראליות לשוויון זכויות ואביה ממנהיגי הציונות בגרמניה ומקורבו של בנימין זאב הרצל.
בודנהיימר למדה בתיכון ליסאום בקלן והחלה את לימודיה באוניברסיטת בון בשנת 1921 אך השלימה בית ספר חקלאי.
בשנת 1931 קיבלה בודהיימר הכרה ממלכתית בפרוסיה כמורה מקצועית לחקלאות וכמורה למדעי הבית.
ב-1 באפריל 1932, מועצת בית הספר המחוזית של ברלין, העניקה לבודנהיימר תעודה כמורה מקצועית בבתי ספר למדעי הבית.
בשנת 1926, היא הייתה בין מייסדות בית הספר הכלכלי לנשים הכפריות בוולפראטסהאוזן וניהלה אותו עד 1932. בית הספר נתמך על ידי סניף מינכן של ליגת הנשים היהודיות והוכר על ידי משרד החינוך הבווארי.
ב-1932 היא חזרה לקלן כדי להתכונן לפתיחת בית ספר לבנות משלה אותו ניהלה מאוקטובר 1932 עד מרץ 1933. לאחר עליית הנאצים לשלטון, פוטרה בודנהיימר משירות המדינה.
ב-1933 היא עלתה לארץ ישראל.
בישראל גרה בתחילה בעפולה ובהמשך לימדה בבית ספר חקלאי סמוך לחדרה.
בשנים שלאחר מכן, בודנהיימר הקדישה את עצמה לניהול עיזבונו הספרותי של אביה, שמת ב-1940, ולחקר ההיסטוריה המוקדמת של הציונות הפוליטית בגרמניה, שמקס בודנהיימר היה בין יוזמיה.
היא הורישה את רכושה לעמותה שתטפל בעיזבונו של אביה.
בודנהיימר כתבה 12 ספרים בשלוש שפות שונות, בין ספריה שיצאו בעברית:
הנרייטה חנה בודנהיימר, תולדות תוכנית בזל: מלחמת הדעות לפני הקונגרס הציוני הראשון לפי חליפת המכתבים בין הרמן שפירא ובין מקס א' בודנהיימר, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ז 1947
בראשית התנועה: חליפת מכתבים בין ת' הרצל לבין מ"י בודנהיימר; בצירוף תעודות והסברים, ערוכים וסדורים על ידי הנריאטה חנה בודנהיימר, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ה 1965
מאקס בודנהיימר, הנרייאטה חנה בודנהיימר, הציונים וגרמניה הקיסרית: בעקבות נסיעתו של וילהלם ה-II לפלשתינה (תרגם מגרמנית דב קווסטלר), ירושלים: קריית ספר, 1980
חנה בודנהיימר, ראשון הציונים: מאקס בודנהיימר 1865–1940 וראשית הציונות המדינית, הוצאת ראובן מס, 1991
בודנהיימר, יהודי רוסיה לאן (מבוא ועריכה מאת הנרייטה חנה בודנהיימר), ירושלים: ר' מס, תשנ"א 1991 - תורגם לעברית לקראת 100 שנה להוצאת המהדורה המקורית.
חנה לוין (16 בדצמבר 1897 – 26 במרץ 1985) הייתה פוליטיקאית ישראלית, שכיהנה כראש עיריית ראשון לציון בשנים 1956–1960, והייתה האישה הראשונה בישראל שנבחרה לראשות עירייה, והיחידה שנבחרה לתפקיד זה עד שנת 1998. שירתה בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי ונשאה את פנקס השירות מס' 1 של חיל הנשים בצה"ל.
שירתה כקצינת גיוס ראשית של חיילות לשירות חיל הנשים וב-1950 השתחררה בדרגת רב-סרן.
מילאה שורה של תפקידי ציבור בויצו.
חנה לוין נולדה ברומני, פלך פולטבה ברוסיה ב-16 בדצמבר 1897 (כ' בכסלו תרנ"ח), לאריה כהן מביאליסטוק ולאלקה (לקה) למשפחת ריבלין, יוצאי שקלוב.
לוין התחנכה בגימנסיה ברוסיה ולמדה לנגן בפסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה באודסה.
עוד בילדותה נהגה להאזין להרצאות בנושא ארץ ישראל שנשא אחיה באוזני בני הנוער ברוסיה וחלמה לעלות לארץ.
ב-30 בדצמבר 1923 עלתה ארצה עם הוריה והיא בת 26. המשפחה התיישבה בחדרה.
בשנת 1924 נישאה למיכאל לוין, לימים ראש מועצת ראשון לציון (1936–1939).
לפי אליהו הכהן, היא זו שהזמינה מיעקב פיכמן את השיר "אגדה" (על שפת ים כנרת).
חנה ומיכאל לוין היו חשוכי ילדים ולאחר פטירתו של מיכאל קיימה לוין עד שנותיה האחרונות מפגשי זיכרון לבעלה.
חנה לוין נפטרה במרץ 1985.
על שמה ועל שם בעלה נקרא רחוב בעיר.
בשנת 1925 החלה את פועלה הציבורי בוויצו וכיהנה עשרות שנים כיושבת ראש ויצו בראשון לציון, כיושבת ראש הנהלת ויצו בארץ וכחברה בהנהלת ויצו העולמית.
במסגרת פעילותה בוויצו הקדישה מאמצים מיוחדים לטיפול בקליטתם של עולים ועולות חדשים.
היא דאגה לקצר עבורם הליכים ביורוקרטיים ולסייע להם במציאת מקורות תעסוקה ופרנסה.
בכספה הפרטי הקימה קרן להלוואות לעולים חדשים וחתמה על ערבויות אישיות במטרה לסייע להם בתהליך קליטתם בארץ.
במשך כל אותן שנים נהגה להגיע בעצמה אל ריכוזי העולים בארץ.
ביתה נודע כ"בית פתוח" לכל חוגי האוכלוסייה; עולים חדשים כוותיקים.
באחד הראיונות שנתנה לידיעון ראשון לציון בעת כהונתה כראש העיר, סיפרה על ימי פעילותה בוויצו:
בשנת 1942, ימי מלחמת העולם השנייה, התגייסה לוין לשורות הצבא הבריטי ונמנתה עם חמישים המתגייסות הראשונות ל-ATS, חיל העזר הבריטי, בו שירתה עד תום המלחמה בארץ ישראל ובמצרים.
במהלך שירותה הקדישה את רוב זמנה לטיפול בחיילות העבריות וזכתה לכינוי "אם החיילות העבריות" או "אם החיילות הארצישראליות".
בשנת 1945 סיימה את שירותה בדרגת לוטננט (סגן), והוסיפה לתרום לשיקום חיילות וחיילים משוחררים במסגרת לשכת השחרור שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
בזכות פעילות זו, במסגרת המאבק באויב הנאצי זכתה בעיטור "גור אריה".
העיטור, שניתן לה על ידי איגוד החיילים המשוחררים מכל הצבאות שנלחמו בנאצים הוענק לה על ידי רב-אלוף חיים לסקוב, שכיהן אז כיושב ראש האיגוד.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל התגייסה לצה"ל והיא כבת 50 ונשאה את פנקס השירות מספר 1 של חיל הנשים.
בימי מלחמת העצמאות שימשה כקצינת גיוס ראשית לחיל נשים.
לאחר המלחמה שירתה כקצינת מטה כללי הממונה על קציני העיר בישראל.
לוין הקימה בתי תרבות ובידור לרווחת החיילים והחיילות באחד מבסיסי האימונים של הצבא ובסיס זה שימש דגם שלפיו נבנו מוסדות נוספים בצה"ל.
גם לאחר שסיימה את שירותה הסדיר, המשיכה לפעול למען החיילים המשוחררים, ובייחוד לשיקומם של נפגעי הקרבות במסגרת תפקידה במזכירות איתור החיילים המשוחררים וחברת ההנהלה של הוועד הארצי למען החייל, מטעמו טיפלה בהיאחזויות הנח"ל עם דגש מיוחד על שיפור תנאי השירות של החיילים והחיילות.
במשך השנים עברה מהיאחזות להיאחזות, דאגה לשיפור המזון המוגש לחיילים ואף גייסה את עזרת ויצו לשם כך.
במשך עשרות שנים הרצתה בהתנדבות לפני מתגייסים על החשיבות שבשירות משמעותי.
לימים זכתה בתואר "עמית כבוד" של האגודה למען החייל.
שש פעמים נבחרה לוין לתפקיד חברת מועצת העיר ראשון לציון.
בסוף שנות השלושים שימשה כראש מחלקת החינוך של המועצה המקומית ופעלה למען פיתוח מוסדות החינוך ותחזוק המועדונים לנוער.
בנוסף לחינוך החזיקה את תיקי הבריאות והרווחה.
ב-22 באוקטובר 1956, נבחרה לוין מטעם הציונים הכלליים לתפקיד ראש עיריית ראשון לציון, לאחר שראש העירייה הקודם גרשון מן התפטר מתפקידו, ולוין נבחרה לתפקיד בהצבעת המועצה, ובכך לראשונה בתולדות מדינת ישראל, נבחרה אישה לראשות עירייה.
לוין סברה כי נשים בישראל יכולות לתפוס עמדות סמכות וכוח בחברה הישראלית.
במקביל לתפקיד הציבורי, המשיכה למלא את התפקידים המסורתיים של נשים בבית; בישול וניקיון.
בראיון שנתנה בערב בחירתה לתפקיד אמרה:
בתקופת כהונתה כראש העירייה נסלל הכביש המחבר את העיר לחוף הים, במטרה לפתח את אזורי החולות של העיר.
הוקם השירות הפסיכולוגי העירוני, נפתחו מועדוני הנוער הראשונים במושבה, הוקם קונסרבטוריון עירוני ללימודי נגינה והוקצתה קרקע להקמת בית אבות לגמלאי צה"ל וליוצאי הצבא הבריטי והבריגדה.
לוין יזמה את "מפעל ההזנה" בראשון לציון שכלל הגשת כוס קקאו לילדי בתי הספר, מתוך ההנחה כי ילדים רבים בעיר אינם ניזונים כראוי, ולכן פחות פנויים ללמידה.
במהלך כהונתה העמידה בראש סדרי העדיפויות את נושא החינוך.
הקצתה כספים רבים בעבור מלגות לתלמידים ולסטודנטים נזקקים ותרמה סכום כסף גדול להקמת בית ויצו בראשון לציון המשמש עד היום כמועדון לילדים וקרוי על שמם של חנה ומיכאל לוין.
לאחר כהונתה כראש העיר ראשון לציון המשיכה בפועלה בוויצו, שימשה כיו"ר האיגוד הסוציאלי, כחברת המועצה הארצית של הג"א וחברת המועצה לענייני דמוגרפיה.
בשנת 1984, נבחרה להדליק משואה בטקס הממלכתי בפתיחת חגיגות העצמאות ה-36 למדינת ישראל, בהר הרצל בירושלים, כאות הוקרה על פעילותה הציבורית והאישית הענפה.
במהלך כל השנים סירבה בעקביות ובתקיפות לקבל כספי ציבור, אף לא כהחזר הוצאות אותן הוציאה מכיסה הפרטי.
סיפור האישה ושבעת בניה מתאר מעשה של אם יהודייה ושבעת בניה, שמצאו את מותם על קידוש השם.
על פי הסיפור, האם ושבעת בניה מובאים לפני המלך או הקיסר.
הם נדרשים, בזה אחר זה, לאכול חזיר או לעבוד עבודה זרה.
כל אחד מן הבנים מסרב כאשר מגיע תורו, ומוצא להורג לעיני אמו.
הסיפור מופיע בגרסאות שונות ובמקורות שונים, ומיוחס לתקופות שונות.
בספר מקבים ב' הסיפור מופיע על רקע גזירותיו של אנטיוכוס אפיפנס ומתואר כאחד הגורמים לפרוץ מרד החשמונאים בידי יהודה המכבי ואנשיו.
בקרב היהודים הסיפור הפך למופת לדבקות בתורה ובמצוותיה וסמל לנכונות למות על קידוש השם.
הסיפור אומץ גם על ידי הנוצרים והמוסלמים.
אצל הנוצרים שבעת הבנים מכונים "המכבים" והאם ובניה נחשבים ל"מרטירים".
סיפור האישה ושבעת בניה נחשב דוגמה לעיקרון "ייהרג ובל יעבור" שבימים כתיקונם חל ביהדות רק על עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים, אך בימי שמד רוחני חל על כל המצוות.
מקורות הסיפור ושמה של האם
המקור הקדום ביותר בו מופיע הסיפור הוא ספר מקבים ב' שם מסופר על שבעה אחים ואמם, ללא אזכור שמה של האם.
גרסה נוספת ועתירת פרטים, ללא שם האם, מובאת בספר מקבים ד'.
סיפור ברוח דומה על "אשה ושבעת בניה" מובא בתלמוד הבבלי במסכת גיטין, כחלק מאוסף סיפורי חורבן בית המקדש השני, וגם שם לא נזכר שם האם.
גרסה קדומה נוספת מובאת באיכה רבה, גם היא בהקשר של חורבן הבית, ובה נמסר ששמה של האישה הוא מרים בת נחתום.
גרסאות קדומות נוספות של הסיפור מופיעות במדרשים שונים וכנראה מבוססות על המקורות הנזכרים.
לראשונה נקראת האישה חנה בספר יוסיפון, שם מיוחס הסיפור לאנטיוכוס אפיפנס גם כן.
השם חנה כשם האם נתקבע גם במקורות מאוחרים יותר.
בקינות לתשעה באב אצל חלק מיהודי ארצות האסלאם יש קינה בלשון ערבית יהודית עם תיאור של הסיפור, בשם "קצת חנה" (סיפור חנה).