tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במיוחד עלו סוגיות של דיכוי קתולים ממוצא יהודי, פיטורי קתולים משירות המדינה, חופש הביטוי לעיתונים קתוליים, לחץ על בתי ספר וארגונים קתוליים, חוקי עיקור ורדיפות נזירות וכמרים.
פיוס האחד עשר הגיב לעוינות הגוברת של הנאצים לנצרות, ופרסם בשנת 1937 את האנציקליקה מיט ברננדר זורגה בגנות האידאולוגיה הנאצית של גזענות וטוטליטריות והפרות נאציות של הקונקורדט.
האנציקליקה, שנכתבה בגרמנית, הופנתה לבישופים גרמנים והוקראה בכל קהילות גרמניה.
האנציקליקה נשמרה בסוד בניסיון להבטיח את הקריאה הציבורית ללא הפרעה של תוכנו בכל הכנסיות הקתוליות בגרמניה.
אנציקליקה זו גינתה במיוחד את הפגאניזם של האידאולוגיה הלאומית-סוציאליסטית, את המיתוס של גזע ודם ואת השגות בתפיסת האל.
לאחר הקראת האנציקליקה התדרדרו יחסי גרמניה–הוותיקן במהירות, וסומנו על ידי הפגנות רחוב נאציות אלימות נגד שני בישופים גרמנים.
פיוס האחד עשר המשיך לבקר את המדיניות הנאצית בחריפות ובפומבי, אך הוא גם נמנע מקרע מוחלט.
הוא נפטר בשיא המתח, בפברואר 1939.
בעוד פיוס השנים עשר התנגד בתוקף לנאציזם, כמעט ולא נשמע קולו לגבי השואה.
ז'אק אדלר, לעומת זאת, בחן את תמלילי השידורים ברדיו הוותיקן, שהגיעו לקהל רחב לאורך גל קצר.
הוא טוען כי היא חשפה את רדיפות הנאצים בכנסייה והתנגדה לשיתוף פעולה עם הנאציזם.
היא פנתה לקתולים להישאר נאמנים לצווי המניעה של אמונתם: להגן על קדושת החיים ועל אחדות המין האנושי.
בכך נקט האפיפיור מדיניות של התנגדות רוחנית לאידאולוגיה והגזענות הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה מצאו עצמם הקתולים באזור שכבש הצבא הסובייטי תחת ממשלה אתאיסטית מיליטנטית.
כנסיות רבות נותקו מהדיוקסיות שלהם במערב גרמניה.
האזור הסובייטי הוכרז בסופו של דבר כמדינה ריבונית, הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR).
חוקת גרמניה המזרחית הכריזה על חופש האמונה הדתית, אך במציאות המדינה החדשה ניסתה לבטל את הדת.
הכנסייה הקתולית הייתה קטנה במזרח גרמניה (מאחר שרוב האנשים היו פרוטסטנטים).
הייתה לה היררכיה אפיסקופית מתפקדת במלואה שעלתה בקנה אחד עם הוותיקן.
בשנים הראשונות שלאחר המלחמה, המתיחות הייתה גבוהה.
הכנסייה הקתולית כולה ובמיוחד הבישופים היו עמידים בפני המשטר וגם מפני האידאולוגיה המרקסיסטית, והמדינה אפשרה לבישופים להגיש מחאות, דבר שעשו בסוגיות כמו הפלה.
אולם הבישופים נעקבו מקרוב על ידי השטאזי.
לאחר 1945 הכנסייה הצליחה למדי בשילוב גולים קתולים המדינות המזרחיות (שניתנו לפולין) והתאמת מבניה המוסדיים כנגד איומי מדינה אתאיסטית.
בתוך הכנסייה משמעות הדבר הייתה מבנה היררכי יותר ויותר, ואילו בתחום ארגוני החינוך הדתי, העיתונות ונוער, פותחה מערכת של עובדים זמניים, כזו שלקחה בחשבון את המצב המיוחד של הקראיטס, ארגון צדקה.
הם כמעט ולא הושפעו מהניסיונות הקומוניסטיים לאלץ אותם ללכת בתלם.
עד שנת 1950 הייתה קיימת אפוא תת-אוכלוסייה קתולית שהותאמה היטב לתנאים הספציפיים השוררים והייתה מסוגלת לשמור על הזהות הקתולית.
עם שינוי הדורות באפיסקופטיות שהתחולל בתחילת שנות ה-80, קיוותה המדינה ליחסים טובים יותר עם הבישופים החדשים, אך הבישופים החדשים במקום גילו עצמאות גוברת מהמדינה על ידי קיום ישיבות המוניות לא מורשות, וקידמו קשרים בינלאומיים בדיונים עם תאולוגים מהעולם ואירוח ועידות אקומניות.
הבישופים החדשים נעשו פחות אוריינטציה פוליטית והיו מעורבים יותר בטיפול פסטורלי ותשומת לב לדאגות רוחניות.
הממשלה הגיבה בהגבלת קשרים בינלאומיים לבישופים.
האפיפיור לשעבר בנדיקטוס השישה עשר (יוזף רצינגר) הוא גרמני מבוואריה.
לאחרונה, קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, בנאומה בן תשעה העמודים בכנס האקדמיה הקתולית בבוואריה בנושא "פעולה פוליטית המבוססת על אחריות נוצרית", ציינה כי הקריטה האנציקלונית החדשה של בנדיקטוס השישה עשר בווריטה מצביעה על הדרך קדימה במשבר הכלכלי הנוכחי.
היא התרשמה במיוחד מהקטע בו נכתב: "ההון העיקרי שיש לשמור עליו ולהעריך הוא האדם, האדם האנושי ביושרו."
לגרמניה קיימת שגרירות לכס הקדוש הממוקמת ברומא, ואילו לכס הקדוש יש נונציו אפיפיורי לגרמניה השוכן בברלין.
יחסי גרמניה–לבנון הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקה הלבנונית.
היחסים בין שתי הרפובליקות החלו בשנת 1940, בתקופת לבנון הגדולה.
היחסים הדיפלומטיים בפועל וחילופי השגרירים בין המדינות החלו בשנת 1953, כאשר מינתה גרמניה שגריר ללבנון, ושנתיים לאחר מכן בשנת 1955 מינתה לבנון שגריר לגרמניה.
מספר ההסכמים שנחתמו בין לבנון לגרמניה במהלך השנים הוא 13, כאשר הראשון מביניהם נחתם ב-1951.
עמדתה של גרמניה בחוות שבעא תומכת בעמדה הלבנונית, אולם יישום ההחלטה ושחזורה קשורים ליישום החלטה 242 על נסיגת ישראל משטחי מדינות ערב שנכבשו בשנת 1967.
לבנון היא שוק פופולרי למוצרים גרמניים, לעומת זאת, היצוא הלבנוני נמוך מאוד לגרמניה.
גרמניה היא אחת השותפות הכלכליות הגדולות בלבנון ומדורגת במקום החמישי.
מספר חברות גרמניות תרמו למאמץ השיקום לאחר מלחמת לבנון השנייה.
ישנם גם הסכמים בנוגע לקידום השקעות וחילופי סחר בין המדינות.
הקהילה הלבנונית בגרמניה מונה כ-120,000 תושבים.
מספר הפלסטינים המחזיקים באזרחות לבנונית הוא כ-30,000. הקהילה הלבנונית בגרמניה היא אחת הקהילות הגדולות בעולם הערבי.
גרמניה מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות בלבד, ואילו לבנון מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
יחסי גרמניה–ירדן הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לממלכת ירדן.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1959, ובשנת 2019 צוינו 60 שנה ליחסים בין המדינות.
שתי המדינות עובדות יחד בהצלחה בשיתופי פעולה בפיתוח וכן במגזר הכלכלי, המדעי, האקדמי והתרבותי.
בנוסף, יחידות בונדסוור מוצבות בירדן מאז אוקטובר 2017.
סחר דו-צדדי הוא המרכיב העיקרי ביחסים הכלכליים בין גרמניה לירדן.
הייצוא העיקרי של גרמניה לירדן הוא הנדסת מכונות ומוצרי רכב, מתקנים טכניים, מוצרים כימיים ותרופות ומזון.
בשנת 2017 סך היצוא הגרמני לירדן הסתכם בערך ב-747.6 מיליון אירו, והיצוא הירדני לגרמניה הסתכם בכ-27.4 מיליון אירו.
מבחינת היבוא, גרמניה היא שותפת הסחר האירופית החשובה ביותר בירדן, יחד עם איטליה.
ישנן הזדמנויות השקעה טובות לחברות גרמניות בתחום האנרגיה המתחדשת, השירות, שירותי הבריאות והתיירות, כמו גם בטכנולוגיות ירוקות (למשל מיחזור פסולת), טכנולוגיות מידע ולוגיסטיקה.
שותפות המים הגרמנית בחרה בירדן כאחת ממדינות המיקוד שלה.
עם זאת, היקף ההשקעה הישירה כרגע עדיין צנוע.
הסכם הגנה וקידום השקעות בין גרמניה לירדן קיים מאז 2010.
בשנת 2015 העניקה הקנצלרית הפדרלית אנגלה מרקל למלכה ראניה את פרס ולטר רתנאו בברלין על פעולותיה במדיניות החוץ.
גרמניה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליות בדיסלדורף ובפרנקפורט.
יחסי גרמניה–וייטנאם הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לבין וייטנאם.
לגרמניה יש שגרירות בהאנוי בעוד שלווייטנאם יש שגרירות בברלין.
ב-2017, טרינג סואן תאן, לשעבר חבר המפלגה הקומוניסטית ואיש עסקים, אשר הואשם בשחיתות, נחטף בחשאי בברלין על ידי קבוצה סוכנים וייטנאמים בגרמניה.
בתגובה, גרמניה האשימה את וייטנאם על "הפרת זכויות טריטוריאליות של גרמניה" והורתה על גירוש של מספר חברי הסגל הדיפלומטי הווייטנאמי בגרמניה.
גרמניה גם השעתה את כניסתם של עובדים וייטנאמים לגרמניה כדי להתחיל בחקירה.
אף על פי שהמתחים פחתו, הממשל הגרמני נשאר בספק וחוסר אמון כלפי עמיתיהם הווייטנאמים, ולפעמים נאמר כי החטיפה הייתה הגורם שהביא לחוסר האמון.
באוקטובר 2011, קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל וראש ממשלת וייטנאם Nguyễn Tấn Dũng חתמו על "הצהרת האנוי", הקמת שותפות אסטרטגית בין גרמניה לווייטנאם שנועדה לחזק פוליטית, כלכלית ותרבותית יחסי ופיתוח שיתוף פעולה.
וייטנאם נמצאת בתהליך של אשרור הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, אשר כולל את גרמניה, הכלכלה הגדולה ביותר באירופה.
ב-2016, הסחר בין שתי המדינות היה שווה $10.3 מיליארד דולר.
האוניברסיטה הווייטנאמית-גרמנית נפתחה בהו צ'י מין סיטי בספטמבר 2008.
יחסי גרמניה–לוב הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה ולוב.
גרמניה מיוצגת בלוב עם שגרירות טריפולי (כרגע סגורה) ומשלחת מדינית בבנגאזי, בעוד לוב מחזיקה שגרירות בברלין (כרגע סגורה).
היחסים בין מדינות אלה היו מתוחים בסוף שנות ה-80, בעקבות תקרית הפיצוץ, אבל השתפרו מאז עם יותר ויותר שיתוף פעולה הדוק במיוחד בעניינים כלכליים.
עם זאת, במהלך מלחמת האזרחים בלוב (2011), גרמניה תמכה מבחינה פוליטית במועצת המעבר הלאומית, אשר הוכרה כממשלה הלגיטימית של לוב לאחר ניתוק הקשר עם משטרו של מועמר קדאפי.
המעורבות הגרמנית בלוב שתחילתה לפחות בעת המערכה במדבר המערבי, כאשר לוב הייתה מושבה של ממלכת איטליה.
משטרו של מועמר קדאפי היה מעורב בפיגוע במועדון לה בל בברלין בשנת 1986. לאחר הפיגוע שלח המשטר הודעות טלקס מלוב לשגרירות לוב בברלין המזרחית לברך אותם על העבודה הטובה.
הודעות אלו יורטו על ידי האמריקאים.
קדאפי התוודה בפני עוזרו של קאנצר גרמניה על חלקה של לוב בפיגוע וכן בפיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן.
לוב הסכימה לשלם 24 מיליון אירו לקורבנות הלא אמרקאיים בפיגוע בדיסקוטק, צעד שהביא לנרמול היחסים בין המדינות.
ב-1997, גרמניה הייתה שותפת הסחר השנייה בחשיבותה של לוב כמו דייוויד א.
לונג וברנרד רייך כותבים, "יחסי לוב עם מערב אירופה, במיוחד אלה עם גרמניה, שמקיימת עסקים נרחבים עם לוב, לא היו טובים יותר מאשר קשריה עם ארצות הברית...
לוב גם ייצאה נפט גולמי למערב אירופה, בעיקר לגרמניה..."
בשנת 2004, משלחת בראשות סגן שר החוץ גרמני ביקרה בלוב.
במהלך הביקור הם נפגשו עם נשיא לוב לדון בקשרים דו-צדדיים ובשיתוף פעולה הדדי.
נושא נוסף שנדון היה מוקשים שנטמנו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
שינחואה דיווחה כי הפגישה הזאת גם הביאה ל"הסכמים על עסקאות גדולות בתחום האנרגיה, סדרנות בתוך מערכת היחסים החדשה בין לוב וגרמניה."
יחסי גרמניה–טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין טורקמניסטן.
הסחר הדו-צדדי עם טורקמניסטן הסתכם בשנת 2014 ב-414.3 מיליון אירו, שזה גידול של כ-4% בהשוואה לשנים קודמות.
הייצוא של סחורות כלכליות גרמניות לטורקמניסטן הסתכם בכ-388.4 מיליון אירו (2013), אך בשנים האחרונות הוא ירד ל-276 מיליון אירו בלבד.
הייצוא מורכב ממוצרים כמו כלי רכב, חלקי רכב, מוצרים כימיים או תרופות מגרמניה, אשר נהנים ממוניטין טוב במיוחד בטורקמניסטן.
יתרה מזאת, יבוא סחורות טורקמניות כמו נפט, טקסטיל או ביגוד הופך להיות חשוב יותר ויותר מ-9.7 מיליון אירו (2013) ליותר מ-139 מיליון אירו (2014), המייצג עלייה עצומה.
טורקמניסטן חייבת את העלייה הקיצונית הזו מעל לכל לבעיה הגוברת והולכת של מחסור בחומרי גלם ונפט.
מאחר שטורקמניסטן מחזיקה במאגרי נפט וגז גדולים במיוחד, המדינה הצליחה להתאחד ברמה כלכלית עם המדינות הגדולות בעולם ולנהל משא ומתן בגובה העיניים בחלק מהמקרים.
העובדה שגרמניה תתמודד יותר ויותר עם בעיות אספקת אנרגיה בעתיד תאפשר לשתי המדינות לחזק את קשרי הסחר שלהן, שעדיין ניתן להרחיב אותן.
האזור הכלכלי של טורקמניסטן עם כל היתרונות והחסרונות שלו מכיל גם כ-50 חברות גרמניות כמו סימנס, RWE, דויטשה בנק, קומרצבנק, דיימלר AG, זפלין והיידלברגר דרוקמשינן (Heidelberger Druckmaschinen) אשר גילו את היתרונות שם.
ל-19 מהן יש סניפים בטורקמניסטן, כולל BASF ו-RWE.
בשנת 2009 RWE DEA וממשלת טורקמניסטן חתמו על שותפות אנרגטית שמבטיחה גז טבעי ל-RWE בכמויות גדולות.
ההסכם הובל על ידי נציגי הכלכלה הגרמנית וכמה פוליטיקאים גרמנים וטורקמנים בשנת 2012 שדנו בעתיד המשותף.
נושאים מתחום האנרגיה אך גם עניינים מתחום התשתיות נדונו.
גרמניה מחזיקה בטורקמניסטן שגרירות באשגבאט מלבד.
מאידך טורקמניסטן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
יחסי גרמניה–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין הפיליפינים, אשר הם חזקים וחיוביים.
ב-25 באפריל 1955 נחתם הסכם אשר הוביל לשיתוף פעולה דינמי בין שתי המדינות.
גרמניה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליית כבוד בסבו, מאידך, הפיליפינים מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-2 קונסוליות בפרנקפורט והמבורג.
גרמניה היא שותפת הסחר של הפיליפינים מהמובילות באיחוד האירופי אחרי הולנד, צרפת ובריטניה.
פסל בגודל טבעי של חוזה ריזל עומד במזרקה בפארק קטן בווילהלמספלד, היידלברג.
הגירה המונית מהפיליפינים לגרמניה החלה בשלהי שנות ה-60, כאשר מספר גדול של אחיות פיליפיניות נכנסו לעבודה בבתי חולים גרמניים; עם זאת, עם הופעת משבר הנפט בשנת 1973, נעצר גיוס האחיות במידה רבה.
שכירת אחיות פיליפיניות התחילה מחדש בשנת 2013, כחלק מההסכם בין סוכנות התעסוקה הפדרלית הגרמנית לבין מינהל התעסוקה הפיליפיני בחו"ל.
הגירה באמצעות נישואין החלה בשנת 1980, עם כ-1,000 נשים בשנה פנו לשגרירות הפיליפינית בבקשה לתעודת נישואין עד 1990.
שר החוץ הפיליפיני אלברט דל רוסריו ביקר בגרמניה בדצמבר 2011. נפגש עם עמיתו שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה.
כמו כן, שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה ביקר בפיליפינים בפברואר 2013 בליווי משלחת עסקים גרמנית.
הוא ניהל שיחות עם הנשיא בניגנו אקינו (השלישי) ושר החוץ אלברט דל רוסריו.
ההיסטוריה של גרמניה והפיליפינים חוו כמה אירועים מוזרים כמו קרב מפרץ מנילה.
כפי שדווח על ידי הנשיא פידל ראמוס במהלך חנוכת תערוכת מאבוהאיי גרמניה אקספו בשנת 2008, אוניות גרמניות צפו מקרוב במהלך המצור, והמתינו לתוצאה.
יותר מ-60,000 פיליפינים חיים בגרמניה המורכבים ממגוון אנשים ותחומי חיים, כולל מהגרי עבודה במגזר הרפואי ותעשיות מבוססות ים, וכן מספר נשים הנשואות לגברים גרמנים שפגשו באמצעות סוכנויות נישואין בינלאומיות.
הפיליפינים בגרמניה הקימו יותר ממאה ארגונים אזרחיים.
תחרויות קריוקי, הן סוג פופולרי במיוחד של מפגש חברתי.
עבודת התנדבות מבוססת כנסייה נפוצה אף היא, והצליחה במיוחד בעידוד מעורבות חברתית של מהגרות, שמטרתה לסייע לקהילה הפיליפינית המקומית וכן לגייס כסף לפרויקטי צדקה בפיליפינים.
הפיליפינים משולבים היטב בחברה הגרמנית, על ידי שכניהם הרואים עבודה קשה, מיומנת ושלווה.
על פי סקר מ-1997 שנערך על ידי האוניברסיטה ההולנדית ואן טילבורך, 75% מהם מרגישים שאין להם בעיות עם התאמה תרבותית או לשונית.
קשה להשיג הערכות מהימנות על מספר הפיליפינים בגרמניה.
שגרירות גרמניה בפיליפינים העריכה כי 35,000 אזרחים פיליפינים עבדו בגרמניה החל משנת 2008, וכי 30,000 נוספים התאזרחו כאזרחים גרמנים.
בערך 1,300 פיליפינים מקבלים אזרחות גרמנית בכל שנה.
נתונים רשמיים של הלשכה הסטטיסטית הפדרלית של גרמניה הראו כי 23,171 פיליפינים מתגוררים במדינה החל משנת 2003; מספר זה לא כלל פיליפינים שהתאזרחו כאזרחים גרמנים, וגם לא את אלה שהתגוררו במדינה באופן לא חוקי.
מחקר שנערך בשנת 2007 על ידי חוקרים ברשת על הגירה בפיליפינים, העלה כי מספר התושבים הבלתי חוקיים עשוי להיות גבוה כ-40,000. עם זאת, הקונסוליה הכללית של הפיליפינים טוענת כי מספר הפיליפינים המתגוררים באופן לא חוקי בגרמניה הוא קטן מאוד.
כתוצאה מההגירה המוקדמת הנשלטת על ידי אחיות וכלות על פי הזמנה, הקהילה הפיליפינית בגרמניה סובלת מאיזון מגדרי, עם כמעט 3.5 נשים לכל גבר, על פי הלשכה הסטטיסטית הפדרלית של גרמניה.
רק בהמבורג יחס זה הפוך.
התיישבות גרמנית בפיליפינים החלה במהלך העידן הקולוניאלי, כאשר האימפריה הגרמנית ניסתה לרכוש את הפיליפינים.
זזה מתייחס גם לאזרחים פיליפינים ממוצא גרמני טהור או מעורב השוהים כיום במדינה.
בשנים האחרונות כמה עסקים גרמנים הקימו סניפים בפיליפינים, ומספר גרמנים בחרו בפיליפינים כמקום מגוריהם החדש.
מאז הקמתו בינואר 1906, המועדון הגרמני בפיליפינים סיפק מקום של הפוגה ואינטראקציה לגרמנים ופיליפינים כאחד.
במאה האחרונה היא עדה להיסטוריה המתפתחת של המדינה וכיום נהנית מפטרונות קבועים של חברים ואורחים במיקומה הנוכחי בכפר לגאספי בעיר מקטי.
בערך 4,000-6,000 גרמנים עובדים, לומדים או פשוט חיים בפיליפינים.
52 חברות גרמניות התבססו בפיליפינים בשנת 2009.
יחסי גרמניה–טנזניה הם יחסי החוץ בין גרמניה לטנזניה.
בשנת 1961 קיבלה טנגנייקה את עצמאותה, וב-9 בדצמבר אותה שנה כוננה עמה גרמניה המערבית יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1964 אוחדה טנגנייקה עם זנזיבר לרפובליקת טנזניה.
לגרמניה יש קשרים טובים עם טנזניה שהתפתחו עם הזמן.
טנזניה היא אחת המדינות השותפות החשובות ביותר לשיתוף פעולה בפיתוח גרמני באפריקה שמדרום לסהרה.
שיתוף הפעולה הטנזני-גרמני מתמקד בבריאות, אספקת מים ותברואה, ומגוון ביולוגי.
לצד ארצות הברית, גרמניה היא התורמת הגדולה ביותר להגנת הטבע והסביבה בטנזניה.
הרפובליקה הפדרלית תומכת גם בתוכניות לחיזוק ממשל טוב ופרויקט בתחום אספקת האנרגיה.
טנזניה היא אחד משוקי הצמיחה הדינמיים ביותר באזור.
המדינה חווה צמיחה כלכלית גבוהה באופן עקבי מזה כעשר שנים, אך לאחרונה נחלשה באופן ניכר בגלל ההידרדרות באקלים העסקי וההשקעות.
הסחר בין גרמניה לטנזניה צמח משמעותית בעבר, אך הוא נמצא ברמה נמוכה עם נפח של 300 מיליון דולר.
כדי לתמוך ביחסי סחר, לשכת המסחר הגרמנית בחו"ל (AHK) פתחה משרד בדאר א-סלאם בשנת 2018.
למרות הצמיחה הכלכלית, טנזניה נותרה אחת המדינות העניות בעולם.
מספר האנשים שחיים מתחת לקו העוני הוא כ-27% (2016).
רק לכ-30% מהאוכלוסייה יש חיבור לחשמל.
הקמת מפעל כוח הידרולי גדול אמורה לשפר את המצב הזה עבור הטנזנים.
עם זאת, ביקורת על הפרויקט נובעת מהשפעותיו הצפויות על הפארק הלאומי בו תוקם תחנת הכוח ומשום שאין הערכות כדאיות בינלאומיות והשפעות על הסביבה.
העבודה הגרמנית מוערכת מאוד בתחום התרבותי.
הסכם תרבות מתקיים מאז 1992. מערכות היחסים מתמקדות בחילופי נושאים אקדמיים וקידום הגרמנית כשפה זרה.
בנוסף לשיתופי פעולה באוניברסיטאות, קיימים מספר הסדרים עם התאמות עירוניות.
מכון גתה בדאר א-סלאם מציע קורסים בגרמנית ותוכנית תרבות.
בשל ההיסטוריה המשותפת של המדינות, שימור תרבות ושיתוף פעולה במוזיאון הם מוקד נוסף לעבודה תרבותית.
יחסי גרמניה–כווית הם יחסי החוץ בין כווית וגרמניה.
בשנת 1964, כווית והרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננו יחסים דיפלומטיים.
גרמניה נחשבת מאוד בכווית כאחד הכוחות הפוליטיים והכלכליים העיקריים באירופה, וכמדינה המקיימת באופן מסורתי יחסים טובים עם העולם הערבי.
באוקטובר 2016 ערך שר החוץ הכוויתי סבאח אל-ח'אלד אל-סבאח ביקור רשמי בברלין, ומקבילו הגרמני זיגמר גבריאל ערך ביקור רשמי בכווית באפריל ויוני 2017.
בשנת 2016 יצוא הסחורות מגרמניה לכווית הסתכם ב-1.4 מיליארד אירו, ויבוא הסחורות הגרמני מכווית עמד על כ-19 מיליון אירו, מה שהפך את כווית לשותפת הסחר התשיעית בגודלה של גרמניה במזרח התיכון.
כווית היא השוק הרביעי בגודלו של סחורות גרמניות בקרב חברי מועצת שיתוף הפעולה במפרץ.
יצוא גרמניה לכווית כולל רכבי יוקרה, מכונות, מתקני תעשייה (בעיקר תחנות כוח), מוצרי חשמל, מוצרים כימיים, מוצרי ברזל וציוד רפואי.
כווית ביצעה השקעות משמעותיות בכלכלה הגרמנית, והיא בעלת מניות בחברות גרמניות מובילות.
בשנת 1987 נכנס לתוקף חוזה מיסוי כפול בין גרמניה וכווית, שנחתם מחדש בשנת 1999. ב-15 בנובמבר 1997 נכנס לתוקף הסכם על קידום והגנה על השקעות בין מדינות.
בינואר 2017 נערכה בברלין הישיבה החמישית של הוועדה המשותפת לשיתוף פעולה כלכלי, סחר וטכני בין גרמניה וכווית.
גרמניה מחזיקה בכווית שגרירות בכווית סיטי בלבד.
מאידך, כווית מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
יחסי גרמניה–טג'יקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לטג'יקיסטן.
בשנת 1991 קיבלה טג'יקיסטן את עצמאותה מברית המועצות, ובשנת 1992 הכירה גרמניה בעצמאותה והקימה שגרירות בבירה דושנבה.
עד 2001 הייתה גרמניה המדינה היחידה באיחוד האירופי עם נציגות קבועה בטג'יקיסטן.
בספטמבר 1992 פרצה בטג'יקיסטן מלחמת אזרחים בין הממשלה לבין האופוזיציה האסלאמית.
בשנת 1994 הושגה שביתת הנשק ואמומאלי רחמון נבחר לנשיא.
בשנת 1997 הממשלה והאופוזיציה הטג'יקית חתמו על הסכם שלום שסיים את מלחמת האזרחים בת החמש שנים.
עם זאת בשנה שלאחר מכן חלה אי שקט ולחימה קשה בין כוחות הממשלה ליחידות האופוזיציה האיסלאמית.
טג'יקיסטן הצטרפה לקהילת המדינות המשולבות בשנת 1999, אז פורקו היחידות המזוינות של האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת.
הנשיא רחמון נבחר לשבע שנים נוספות.
נשיא טג'יקיסטן אמומאלי רחמון שהה בברלין בין התאריכים 12–15 בדצמבר 2011 במהלך ביקור ממלכתי.
היום הראשון עסק בעיקר בקשרים הכלכליים בין המדינות, והוא פגש גם את שר הכלכלה והטכנולוגיה הפדרלי, פיליפ רוזר.
בעקבות השיחה בין השניים נחתמו שלושה הסכמים גרמניים-טג'יקים חדשים בנושאי בריאות, אנרגיה ומדעי הגאוגרפיה.
ב-14 בדצמבר ביקר רחמון את נשיא גרמניה, כריסטיאן וולף, במעונו הרשמי בברלין.
אחר הצהריים נפגש רחמון עם הקנצלרית אנגלה מרקל שקיבלה אותו לשיחה ואז קיים איתה מסיבת עיתונאים.
היחסים הכלכליים בין גרמניה לטג'יקיסטן נמצאים כיום ברמה נמוכה.
היבוא מטג'יקיסטן, הכולל בעיקר כותנה ואלומיניום, הסתכם בשנת 2014 ב-2.8 מיליון אירו בלבד.
לעומת זאת, היצוא לטג'יקיסטן, שעסק בעיקר בהנדסת חשמל, כלי רכב, חלקי רכב ומכונות, הגיע ל-44.3 מיליון אירו.
עם היקף סחר של 47 מיליון יורו, טג'יקיסטן עדיין במקום האחרון בסחר המזרחי הגרמני.
במאי 2015, חברי ועדת העסקים הגרמנית למזרח ערכו סיור בטג'יקיסטן, בין היתר הם דנו בפרויקטים בדושנבה עם נציגי הכלכלה הטג'יקית.
הרחבת שירותי מיקרו-פיננסים על ידי איגודי אשראי חיונית לקידום כלכלה מתפקדת, מה שיוצר גם אפשרויות לסיוע עצמי עבור החלקים העניים באוכלוסייה.
זה הביא גם לשיתוף פעולה יעיל בטג'יקיסטן, למשל עם חברת הכספים הבינלאומית (IFC).
גרמניה מחזיקה בטג'יקיסטן שגרירות בדושנבה.
טג'יקיסטן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בהמבורג.
יחסי גרמניה–לאוס הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה ללאוס.
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם לאוס ב-31 בינואר 1958, בעוד שגרמניה המזרחית עשתה זאת ב-27 במאי 1974.
הקנצלרית אנגלה מרקל נפגשה בפסגת ASEM באולן בטור ב-14 ביולי 2016 עם ראש ממשלת לאוס תונגלון סיסולית.
ישיבה נוספת של שני ראשי הממשל התקיימה ב-13 במרץ 2019 בברלין.
סגן ראש ממשלת לאוס, סיפנדון, ביקר בגרמניה במרץ 2018 לציון 60 שנה ליחסי גרמניה-לאוס ופתח את הלילה הלאוטי בבורסת התיירות הבינלאומית בברלין.
בגלל האוכלוסייה הקטנה וכוח הקנייה הנמוך יחסית, היחסים הכלכליים עם לאוס היו עד כה דלים.
חילופי הסחר הסתכמו ב-109 מיליון אירו בשנת 2017 (יבוא לגרמניה 79 מיליון אירו, יצוא 30 מיליון אירו).
לצד צרפת, הרפובליקה הפדרלית היא אפוא שותפת הסחר האירופית החשובה ביותר עבור לאוס.
הסכם הגנה וקידום מה-9 באוגוסט 1996 נכנס לתוקף ב-24 במרץ 1999.
חברות גרמניות או גרמניות-לאוטיות פועלות בלאוס בתחום האנרגיה המתחדשת, תחום השירותים, ייצור הטקסטיל ותחום הכרייה.
מרצדס בנץ ו-BMW מיוצגים על ידי סוחרים מקומיים.
גידול תיירות חשוב כמקור החליפין השני בגודלו (כ-35,000 תיירים גרמנים בשנת 2017).
לאוס מקבלת סיוע בפיתוח גרמני, ומאז תחילת שיתוף הפעולה הדו-צדדי ב-1964, שירותי שיתוף הפעולה הגרמניים ללאוס הסתכמו בכ-485 מיליון אירו.
גרמניה מחזיקה בלאוס שגרירות בוויינטיאן.
לאוס מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–טאיוואן הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין טאיוואן.
גרמניה המזרחית הכירה ב מסיבות אידאולוגיות, ובשל כך לא קיימה כלל יחסים עם טאיוואן.
גרמניה המערבית לא הכירה בתחילה ב.
הסיבה לכך הייתה מצד אחד בשל מדיניות החוץ האנטי-קומוניסטית של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, ומצד שני העובדה שהרפובליקה העממית הכירה ב-DDR, שלפי דוקטרינת הלשטיין הפכה את היחסים הדיפלומטיים לבלתי אפשריים.
אולם למרות זאת לא הוקמו יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין בטייוואן תחת הגנרל צ'יאנג קאי-שק.
באופן עקרוני, הרפובליקה הפדרלית תמכה בעמדת סין האחת, מכיוון שבדרך זו קיוותה למצוא תמיכה בעמדתה ביחס לאחדות גרמניה.
למרות היעדר מערכות יחסים רשמיות, התנהלו חילופי דברים תרבותיים ובלתי פורמליים.
האגודה הגרמנית-סינית נוסדה בשנת 1957, וחבריה כללו גרמנים וטאיוואנים.
החברה כללה בתחילה בעיקר מחברי ה"בונדסטאג" הגרמני, שעסקו בפיתוח ארוך הטווח של היחסים בין גרמניה לטאיוואן.
עם המעבר לברלין, החברה שינתה את שמה ל"ידידי טייוואן".
החברה היא היחידה מסוגה באירופה.
בשנת 1957 נוסד גם מעגל החברים הפרלמנטרי ברלין-טייפה.
ב-25 באוקטובר 1971, החלטה 2758 של האו"ם הכירה ב במקום הרפובליקה של סין (טייוואן) כנציגה הלגיטימית של סין, והעניקה לרפובליקה העממית את מושבה הקודם של טאיוואן במועצת הביטחון.
באוקטובר 1972, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה יצרה קשרים דיפלומטיים רשמית עם הרפובליקה העממית של סין, אולם קשרים לא רשמיים התקיימו מאז 1964.
יחסי גרמניה–המלדיביים הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין המלדיביים.
היחסים הדיפלומטיים עם האיים המלדיביים כוננו בשנת 1966. האינטרסים של גרמניה מיוצגים על ידי שגרירותה בקולומבו, סרי לנקה.
לגרמניה יש קונסוליית כבוד בבירה מאלה.
רפובליקת האיים המלדיביים פתחה שגרירות בברלין בספטמבר 2016. גרמניה החלה בשלב מוקדם לסייע לאיים המלדיביים בתהליך הדמוקרטיזציה שלה.
משרד החוץ הפדרלי מממן בימים אלה פרויקט ייעוץ משפטי משותף.
היחסים הדו-צדדיים התגברו תחת ממשלתו של איברהים סוליה, למשל שיתוף פעולה בנושא מדיניות האקלים.
בכל שנה מבקרים כ-100,000 תיירים מגרמניה באיים המלדיביים ובכך מהווים יותר מ-7% מכל המבקרים באותה מדינה.
התיירות היא המגזר הכלכלי הגדול במדינה, והיא תורמת כ-29% לתמ"ג.
בשל משבר הקורונה, התיירות ספגה מכה אנושה והיא כעת בשפל מאסיבי החל ממרץ 2020.
יחסי גרמניה–טונגה כוננו בשנת 1876 על ידי חוזה ידידות בין גרמניה לבין טונגה.
יחסים דיפלומטיים לפני הקמת הרפובליקה הפדרלית
הרקע הפוליטי של הסכם הידידות של 1876 היה השיא של האימפריאליזם באזור.
בשלב זה נלחמו כוחות גדולים שונים (כולל הקיסרות הגרמנית) על חלוקת העולם.
באמנת סמואה משנת 1899 הכירה גרמניה באיי טונגה כחלק מתחום העניין הבריטי.
בשנת 1900 הפכה טונגה לפרוטקטורט בריטי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גייסה ניו זילנד את הטונגרים כדי להילחם בגרמניה כחלק מחיל המשלוח הניו זילנדי.
יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
ב-1 במאי 1976, שוב כוננו יחסים דיפלומטיים עם טונגה העצמאית.
ב-1 ביוני 1977 חודש הסכם הידידות בין גרמניה לטונגה.
שר החוץ הטונגני ביקר בברלין ביוני 2006.
גרמניה מנהלת תוכניות פיתוח שונות בטונגה, כולל בתחומי החינוך והבריאות.
שגרירות גרמניה בוולינגטון, ניו זילנד אחראית גם על טונגה.
קונסול כבוד גרמני פועל בנוקואלופה.
שגרירות טונגה בבריטניה מוסמכת גם עבור גרמניה.
ישנם קונסולי כבוד בדיסלדורף והמבורג.
יחסי גרמניה–ונצואלה הם יחסים דו-צדדיים בין גרמניה לבין ונצואלה.
הקיסרות הגרמנית פתחה שגרירות בקראקס בשנת 1871, אולם הקשרים בין המדינות החלו כבר בראשית המאה ה-19. היחסים בין המדינות כוננו מחדש ב-28 באפריל 1952 לאחר שנותקו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ונצואלה התמודדה עם צמיחה רבה בין השנים 2004–2013, אך בגלל ירידת מחירי הנפט, שגרמה למשבר בוונצואלה, חברות גרמניות לא השקיעו הרבה בוונצואלה.
היבוא והיצוא הגרמני לוונצואלה הוא ברמה נמוכה מאוד.
בשנת 2017 ייבאה גרמניה בעיקר נפט גולמי (49%), ברזל ופלדה (19%) ותוצרי לוואי נפט גולמי (14%) מוונצואלה.
קיים הסכם לקידום השקעות והסכם מיסוי כפול.
לשכת המסחר הגרמנית-ונצואלית (CAVENAL) ממוקמת בקראקס.
מספר החברות הגרמניות שעדיין מחזיקות סניפים או מתקני ייצור משלהן בוונצואלה יורד ללא הפסקה בגלל המשבר הכלכלי, הפשע הכללי הגבוה, אי הוודאות המשפטית ובעיות שער החליפין.
לופטהנזה השעתה את טיסתה הישירה פרנקפורט-קראקס בינתיים במאי 2016.
גרמניה מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס ו-2 קונסוליות במרקאיבו וסן קריסטובל.
ונצואלה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
יחסי גרמניה–הונדורס הם יחסים דו-צדדיים בין גרמניה לבין הונדורס.
היחסים בין המדינות מקיפים קשת רחבה של חילופי דברים אינטנסיביים, אמנות, בריתות וקונפליקטים, הן פוליטית, מדיניים, כלכליים ותרבותיים.
למרות שהיחסים עם גרמניה קיימים זה כמה מאות שנים, רק ב-1930 הם כוננו רשמית.
מאז אותה שנה שמרו שתי המדינות על יחסי גומלין אינטנסיביים, ורק לאחר שתי מלחמות העולם הופסקו היחסים לפרק זמן קצר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נמשכו היחסים הדו-צדדיים עם שתי הגרמניות: עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מאז 1950 ועם הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית מאז 1975, האחרונה בעוצמה פחותה הרבה יותר מראשונה.
החל מ-3 באוקטובר 1995, לאחר איחוד גרמניה מחדש, נשמרו היחסים עם גרמניה המאוחדת.
גרמניה מחזיקה בהונדורס שגרירות בטגוסיגלפה וקונסוליה כללית בסן פדרו סולה.
הונדורס מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בדואיסבורג, המבורג ומינכן.
יחסי גרמניה–ונואטו הם יחסי החוץ בין ונואטו לגרמניה.
שתי המדינות נהנות מיחסים פוליטיים חביבים.
המגעים הדיפלומטיים מתנהלים באמצעות שגרירות גרמניה בקנברה, אוסטרליה.
גרמניה תומכת בעיקר בפיתוח כלכלי, חברתי ותרבותי בוונואטו באמצעות תרומותיה המשמעותיות ל, וקרן הפיתוח האירופית.
אירופה היא התורמת הרביעית בגודלה לסיוע בפיתוח באזור, אחרי אוסטרליה, סין וניו זילנד.
ונואטו מעורבת מקרוב גם בשיתוף הפעולה הגרמני בנושא מדיניות אקלים עם מדינות אזור דרום האוקיינוס השקט.
המדינה שלחה משלחת בראשות ראש הממשלה שרלוט סלוואי טבימאסמס לוועידת האקלים של האו"ם (COP 23) בבון בנובמבר 2017.
ונואטו אינה מיוצגת בגרמניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
גרמניה מחזיקה בוונואטו קונסוליה בפורט וילה.
יחסי גרמניה–לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ממלכת לסוטו.
גרמניה וממלכת לסוטו מקיימות יחסים דיפלומטיים המבוססים על אמון הדדי מאז שהאחרונה קיבלה עצמאות בשנת 1966. שתי המדינות עובדות בשיתוף פעולה הדוק בגופים בינלאומיים, במיוחד באו"ם.
גם לאחר סגירת השגרירות הגרמנית במאסרו ב-1994, שמרה לסוטו על שגרירותה בבון ואז בברלין.
בתחילת 2005 פתחו גרמניה וצרפת משרד קונסולרי משותף בבניין ארגון "אליאנס פראנסז" במאסרו.
מאז אמצע 2014,למדינות אירופה החברות כבר לא היו שגרירויות משלהם במאסרו.
כעת הם מיוצגים על ידי משלחת האיחוד האירופי.
היוצא מן הכלל היחיד הוא בריטניה, שפתחה שגרירות דו-צדדית חדשה במאסרו במאי 2019 בגלל הברקזיט ורצונה להחיות את חבר העמים הבריטי.
באפריל 2013 הגיע המלך לטסי השלישי לביקור רשמי בגרמניה בליווי אשתו המלכה מסנתה מוהאטו סיסו.
בברלין נפגש הזוג המלכותי עם נשיא גרמניה, יואכים גאוק, ואז עם ראש העירייה קלאוס וורייט.
התוכנית שלהם כללה גם מספר אירוסים בסקסוניה התחתונה.
המלכה ביקרה בעבר בגרמניה בשנת 2008, יחד עם שר החוץ מוהלבי צקואה.
שיתוף הפעולה הפיתוח הדו-צדדי בין לסוטו וגרמניה הסתיים במידה רבה.
גרמניה בכל זאת נשארה מעורבת בלסוטו באמצעות שיתוף פעולה אזורי עם הקהילה לפיתוח דרום אפריקה (SADC).
באמצע 2016, הושק פרויקט חדש לשיפור החינוך וההשתתפות האזרחית בתמיכת האיחוד האירופי.
בנוסף, סוכנויות לא-ממשלתיות ממשיכות להיות פעילות בלסוטו במימון המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ופיתוח (BMZ).
הסחר הגרמני עם לסוטו הוא בעל נפח מאוד צנוע, והנתונים המוחלטים אינם משמעותיים במיוחד ועשויים להשתנות במידה רבה משנה לשנה.
בשנת 2017 לסוטו ייבאה מגרמניה סחורות בשווי של כ-1.4 מיליון אירו וייצאה לגרמניה סחורות בשווי של כ-2.1 מיליון אירו.
הייבוא העיקרי של לסוטו מגרמניה הוא כלי רכב, מכונות, תרופות ומוצרים כימיים.
היבוא העיקרי של גרמניה מלסוטו הוא חומרי גלם, טקסטיל ומזון.
גרמניה מיוצגת בלסוטו באמצעות שגרירותה בפרטוריה, דרום אפריקה.
לסוטו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–טובאלו הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין טובאלו.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ופיג'י כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 ביוני 1979.
בנובמבר 2017 הוביל ראש ממשלת טובאלו, אנלה סופוגא, משלחת לוועידת האקלים של האו"ם (COP 23) בבון, שם אירח גם סדנה.
הסחר הדו-צדדי בין גרמניה לטובאלו הוא צנוע.
על פי נתוני DESTATIS, גרמניה ייצאה לטובאלו בשווי 10,000 אירו בשנת 2019 וייבאה סחורות בשווי 126,000 אירו מהמדינה.
הספנות הימית היא סקטור חשוב מאוד עבור טובאלו.
חברות ספנות גרמניות מנהלות משרד גיוס בפונאפוטי.
שיתוף הפעולה הגרמני עם טובאלו לובש צורה של מיקרו-פרויקטים.
מטרת הפרויקט האזורי הנוכחי, התמודדות עם שינויי אקלים באזור איי האוקיינוס השקט, היא לחזק את יכולות ההסתגלות לשינויי האקלים באזור על ידי מתן שירותי ייעוץ בין השנים 2009–2020. המימון הכולל של הפרויקט לאורך השנים הסתכם ב-53,472 מיליון אירו.
גרמניה גם מסייעת לקדם את התפתחות טובאלו באמצעות תרומותיה לקרן האירופית לפיתוח (EDF).
טובאלו חברה בקבוצת המדינות בנושא אקלים וביטחון באו"ם.
גרמניה מיוצגת בטובאלו באמצעות שגרירותה בוולינגטון, ניו זילנד.
טובאלו מיוצגת בגרמניה באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה.
יחסי גרמניה–ליבריה הם יחסי החוץ בין ליבריה וגרמניה.
היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לליבריה החלו כאשר ערי ברית הנזה, ליבק, ברמן והמבורג הכירו בעצמאותה של ליבריה בשנת 1855 (לאחר בריטניה) ופתחו קונסוליה משותפת במונרוביה.
בשנת 1990 נסגרה שגרירות גרמניה במונרוביה עקב מלחמת האזרחים, ובשנת 2005 נפתחה שגרירות גרמניה במונרוביה מחדש.
היחסים הבילטרליים התגברו בתקופת כהונתו של הנשיא אלן ג'ונסון סירליף, חתן פרס נובל לשלום.
בשנת 2007 ביקרה קנצלרית גרמניה בליבריה, ואילו נשיא ליבריה ג'ונסון סירליף ביקר בגרמניה ב-2008 וב-2015.
למגזר הפרטי הגרמני הייתה נוכחות חזקה במדינה עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוף שנת 1989. לעומת זאת, כיום פועלות בליבריה רק כמה חברות גרמניות.
ליבריה היא מדינה שותפה של שיתוף פעולה לפיתוח גרמני, המתרכז בעיקר בתחום התמיכה בתשתיות.
חברת Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) מייעצת לממשלת ליבריה בנוגע לשיקום תחום התחבורה במדינה, ממשל חומרי גלם, אנרגיות מתחדשות, כמו גם תחום הבריאות.
שיתוף הפעולה הסביבתי מתמקד במתן תמיכה בפארק הלאומי טאי-סאפו (השוכן בחלקו בחוף השנהב).
שיקום תחנת הכוח ההידרואלקטרית של הר הקפה והרחבת הקטע הליבריאני באיגום הכוח המערב-אפריקאי (WAPP), כמו גם פרויקטים אחרים, ממומשים בעזרת Kreditanstalt für Wiederaufbau (KfW).
גרמניה גם מילאה תפקיד מרכזי במתן הקלות חוב לליבריה באמצעות מועדון פריז.
כדי להילחם במגפת האבולה, גרמניה העניקה תמיכה הומניטרית נרחבת, רפואית, לוגיסטית וטכנית לליבריה.
היא ממשיכה לספק תמיכה, במיוחד בתחום הבריאות, במאמצים המתמשכים להילחם במגפת הקורונה.
גרמניה מחזיקה בליבריה שגרירות במונרוביה.
ליבריה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–דומיניקה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין גרמניה לבין דומיניקה.
היחסים הפוליטיים והכלכליים בין המדינות הם ידידותיים אך חלשים למדי.
שיתוף הפעולה מתקיים בעיקר בצורה של שיתוף פעולה בפיתוח ופרויקטים תרבותיים וכן פעולות במסגרת האומות המאוחדות.
הייצוא העיקרי של דומיניקה לגרמניה הוא תוצרת חקלאית.
בנוסף, דומיניקה מקבלת הכנסות משמעותיות מגרמניה מתיירים גרמנים.
הסכם הגנה וקידום השקעות דו-צדדי קיים מאז 1986. הסכמי שיתוף פעולה וסחר אחרים קיימים במסגרת ההסכמים בין האיחוד האירופי לבין מדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים, האוקיינוס השקט) וכן בין מדינות אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית).
התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה עוקבת מקרוב בדומיניקה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתמשך של האיחוד האירופי על הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והאיים הקריביים (הסכם פוסט-קוטונו).
לדומיניקה יש קשרים עקיפים עם גרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית (CARICOM), שיתוף פעולה המתמקד בפיתוח כלכלי בר קיימא, קידום אנרגיה מתחדשת והתאמה לשינויי האקלים והגנת הדייג.
בנוסף, גרמניה מעניקה סיוע באמצעות מיקרו-פרויקטים ואמצעי קידום בתחום הספורט.
ארגוני הסיוע הבינלאומיים הפעילים בדומיניקה בעקבות אסון השיטפון שגרמה הסופה הטרופית אריקה באוגוסט 2015 כללו את הצלב האדום הגרמני ושיתוף פעולה לפיתוח גרמני (באמצעות מעורבותם בפרויקטים של CARICOM).
בספטמבר 2017, דומיניקה נהרסה על ידי הוריקן מריה, כאשר 90% מהבתים נהרסו או ניזוקו קשות.
גרמניה העניקה סיוע הומניטרי מיידי לנפגעים.
בנייה מחדש של האי עשויה לארוך שנים.
יחסי גרמניה–האיטי הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין גרמניה לבין האיטי.
היחסים בין גרמניה להאיטי היו באופן מסורתי טובים, אך הם הפכו פחות אינטנסיביים כתוצאה מהמצב הפוליטי המסובך בהאיטי.
שתי המדינות ממשיכות לעבוד בשיתוף פעולה הדוק באו"ם ובגופים בינלאומיים אחרים.
לדוגמה, שתי המדינות דוגלות ברפורמה במועצת הביטחון של האו"ם.
גרמניה תמכה בתהליך הדמוקרטיזציה בהאיטי במשך שנים רבות ותורמת לייצוב ופיתוח המדינה, גם בשיתוף פעולה עם ארגונים לא ממשלתיים גרמנים רבים הפעילים במדינה.
בנוסף, גרמניה תורמת לפרויקטים בהאיטי דרך האיחוד האירופי, קרן הפיתוח האירופית ותקציב האומות המאוחדות.
גרמניה סיפקה סיוע הומניטרי ניכר לסיוע ישירות לאנשים שנפגעו מאסונות הטבע בעשר השנים האחרונות, כמו רעידת האדמה בשנת 2010 והוריקן מתיו בשנת 2016. המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי העמיד מימון נוסף לתמיכה ואמצעי סיוע לאורך מספר שנים.
האיטי מרוויחה גם משיתוף הפעולה הגרמני בהקשר האזורי, המתמקד בעיקר בהגנה על משאבים וביטחון תזונתי באזור הגבול בין האיטי ל.
מאז שנת 2010 הועמד לרשות שתי המדינות סך של כ-100 מיליון אירו.
אגודת התרבות הגרמנית-האיטית (האגודה Association Culturelle Haïtino-Allemande, ACHA) מציעה קורסים בשפה הגרמנית ומארגנת פעילויות תרבות.
יתר על כן, גרמניה השתתפה בפסטיבל הג'אז הבינלאומי השנתי פורט או פרינס מדי שנה מאז השקתו.
גרמניה מחזיקה בהאיטי שגרירות בפורט או פרינס.
האיטי מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–זימבבואה הם יחסי החוץ בין גרמניה לזימבבואה.
היחסים בין גרמניה לזימבבואה נפגעו בשל הפקעת חוות על ידי ממשלת זימבבואה משנת 2000 ואילך והאלימות הפוליטית במהלך הבחירות ב-2002. מאז מסירת השלטון בנובמבר 2017 והבחירות ביולי 2018, ממשלת זימבבואה גילתה עניין מוגבר בשיפור היחסים הדו-צדדיים.
ביקורו של השר הפדרלי גרד מולר באוגוסט 2018 הוכיח את נכונותה של גרמניה לנהל דיאלוג פוליטי.
עם זאת, מולר גם הבהיר כי סיוע גרמני יינתן רק אם זימבבואה תיישם רפורמות נחוצות.
בהווה, הסנקציות קיימות רק נגד גרייס מוגאבה ותעשיות ההגנה בזימבבואה.
בניסיון להסיר את תשומת הלב ממדיניותה הכלכלית המוטעית והשחיתות המשתוללת, הממשלה האשימה את הסנקציות בגין דעיכתה של המדינה.
זימבבואה נמצאת בעיצומו של משבר כלכלי וחברתי.
משקיעים זרים נרתעים מחוסר הוודאות המשפטית, מההגנה לקויה על הרכוש, כמו גם מבעיות באספקת מים, חשמל, דלק ומזומנים.
מאז כניסתו לתפקיד הכריז הנשיא אמרסון מננגגואה על כוונתו ליזום רפורמות כלכליות, להבטיח משמעת תקציבית ולהילחם בשחיתות.
עם זאת, היישום הוכיח את עצמו כקשה.
הסכם הגנה על השקעות דו-צדדי קיים מאז שנת 2000. יישומו נותר קשה בשל ההתערבות הפוליטית של סוכנויות ממשלתיות.
הסכם למניעת קיים מאז 1990.
בשל אירועים פוליטיים בזימבבואה, הופסק שיתוף הפעולה עם המדינה בשנת 2002. נכון לעכשיו, הצעדים היחידים הנתמכים הם אלה שנועדו לשפר באופן ישיר את איכות חייהם של אנשים ולקדם דמוקרטיה ושלטון החוק ברמה המקומית.
גרמניה היא תורמת לקרן לפיתוח החינוך המנוהלת על ידי UNICEF (EDF), שמבטיחה גישה לחינוך יסודי בזימבבואה ומסייעת להבטיח את ביטחון המזון ואת אספקת המים.
הסכם תרבות קיים מאז 1998. פעילויות התרבות הגרמניות מתמקדות בתחום החינוך.
בסביבות 100 סטודנטים לומדים גרמנית באוניברסיטת זימבבואה.
גרמניה מחזיקה בזימבבואה שגרירות בהארארה.
זימבבואה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–זמביה הם יחסי החוץ בין גרמניה וזמביה.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה קיימה יחסים דיפלומטיים עם זמביה מאז שזו קיבלה עצמאות ב-24 באוקטובר 1964. ממשלת גרמניה תומכת גם בעבודה של כמה ארגונים לא ממשלתיים וארגונים במגזר הפרטי בזמביה.
לפרידריך-אברט-סטיפטונג משרד בלוסקה ומבצע צעדים חברתיים-פוליטיים במדינה.
בנובמבר 2018 ממשלת גרמניה וממשלת זמביה סיכמו בהצלחה משא ומתן על שיתוף פעולה לפיתוח.
בשנת 2017, הייבוא גרמניה מזמביה הסתכם בשווי של 54 מיליון אירו.
באותה שנה, הייצוא הגרמני לזמביה הסתכם בכ-62.1 מיליון אירו.
משלחות סחר גרמניות מבקרות באופן קבוע בזמביה.
זמביה מתעניינת מאוד במוצרים גרמניים, בייחוד במכונות, כלי רכב, מוצרים כימיים, וטכנולוגיית מדידה ובקרה.
זמביה היא מדינה שותפה מרכזית לשיתוף פעולה לפיתוח גרמני.
מימון של 62.98 מיליון אירו ניתן לתקופת 2019–2020. המטרות העיקריות של שיתוף הפעולה הגרמני-זמבי הן צמצום העוני, קידום ממשל תקין ושיפור התנאים החברתיים והפוליטיים.
הגנה על זכויות אדם, שוויון בין המינים, מניעת HIV / איידס והגנה על הסביבה והמשאבים הם מגזרים רוחביים בכל תחומי העדיפות של שיתוף פעולה זה.
שיתוף הפעולה התרבותי של גרמניה עם זמביה מתמקד בספורט (מאמנים לטווח קצר / ארוך, תרומות ציוד וארגון טורנירי כדורגל לנוער), כמו גם בטיולי מידע ובקורסי הכשרה לפוליטיקאים, פקידים, עובדי תרבות ועיתונאים זמביים אל או בגרמניה.
זמביה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה בזמביה שגרירות בלוסקה.
יחסי גרמניה–טוגו הם היחסים בין גרמניה לבין טוגו.
המושבה טוגולנד הוקמה לקראת סוף תקופת הקולוניזציה האירופית באפריקה המכונה בדרך כלל "המרוץ לאפריקה".
היחסים הפוליטיים בין שתי המדינות התקררו בתחילת שנות ה-90 כתוצאה מגירעונות דמוקרטיים חמורים בטוגו, היחסים השתפרו שוב בעקבות רפורמות פוליטיות וכלכליות בשנים האחרונות.
שיתוף הפעולה הגרמני עם טוגו התחדש בסוף 2012.
ממשלת גרמניה תומכת בתהליך הרפורמה במדינה.
טוגו מבקשת להגביר את שיתוף הפעולה עם גרמניה בכל התחומים והיא מעוניינת למשוך השקעות גרמניות.
מאז 2012, גרמניה שיתפה פעולה עם טוגו בתחומי העדיפות הבאים: ביזור וממשל טוב, פיתוח כפרי וחקלאות ופיתוח כלכלי בר קיימא תוך התמקדות בהכשרה מקצועית ותעסוקה בקרב בני נוער.
המשא ומתן הבין ממשלתי האחרון על שיתוף פעולה בפיתוח התקיים בלומה במרץ 2019. התחייבויות שיתוף הפעולה של גרמניה הסתכמו בסכום של עד 181.4 מיליון אירו מאז חידוש שיתוף הפעולה בשנת 2012. בנוסף, גרמניה עוסקת ביוזמות אזוריות וגלובליות בתחומים כגון אבטחת מזון, תחום האנרגיה, הגנת הסביבה ושמירה על המגוון הביולוגי.
בסך הכל היחסים הכלכליים בין שתי המדינות צנועים.
בקיץ 2019 התקיים בלומה פורום כלכלי של טוגו עם האיחוד האירופי.
מכון גתה בלומה פעיל בטוגו מאז 1961. קיימות מספר שותפויות בין אוניברסיטת לומה לאוניברסיטאות בגרמניה, ביניהן אוניברסיטת מינסטר למדעים יישומיים, אוניברסיטת זיטאו/גורליץ למדעים יישומיים, אוניברסיטת ביירוית, אוניברסיטת קאסל ואוניברסיטת ברלין-הומבולדט.
גרמניה מחזיקה בטוגו שגרירותה בלומה.
טוגו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה-סרביה הם מערכת היחסים המורכבת שבין העמים והממשלות של הרפובליקה של סרביה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 קמו באזור הבלקן תנועות פאן-סלאביות רבות ששאפו לאחד את כל הישויות הסלאביות הקטנות שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, לישות פאן-סלאבית אחת גדולה.
רוסיה, שראתה עצמה כ"מגנת הסלאבים", תמכה בתנועות בפאן-סלאביות אלה.
באותה התקופה פרצה בבלקן התעוררות לאומית ורוסיה שאפה להחזיר לעצמה שטחים שאיבדה במלחמת קרים לעות'מאנים, עקב כך פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית, העות'מאנים הובסו ונחתם בסוף המלחמה חוזה סן סטפנו שהכתיבה האימפריה הרוסית לעות'מאנים.
בחוזה ניתנה עצמאות לסרביה יחד עם מונטנגרו, רומניה ובולגריה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התנגדה לחוזה מכיוון שפגע במעמדה בבלקן ונתן לבוסניה והרצגובינה אוטונומיה.
גרמניה, רוסיה ואוסטרו-הונגריה באותה התקופה היו חברות בברית צבאית.
בעקבות חששותיה של גרמניה ממלחמה בין השתיים והשארתה פגיעה ארגנה גרמניה את קונגרס ברלין ולחצה על רוסיה ואוסטרו-הונגריה להשתתף בו בטענה שהיא המעצמה היחידה ללא אינטרסים בבלקן.
גרמניה שהייתה מעצמה חשובה מאוד ביבשת עם כלכלה מפותחת ואוכלוסייה גדולה לחצה על המעצמות להשתתף בקונגרס.
בקונגרס הוחלט להשאיר בתוקף את ההחלטה בחוזה סן סטפנו ולהעניק לסרביה את עצמאותה יחד עם מונטנגרו, רומניה ובולגריה שקיבלה אוטונומיה בלבד.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-18 בינואר 1879 לאחר הכרתה של גרמניה בסרביה.
הרצח בסרייבו ומלחמת העולם הראשונה
ב-28 ביוני 1914 נרצחו ביריות בעיר סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה שתחת שלטון אוסטרו-הונגריה, יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואשתו סופיה, דוכסית הוהנברג.
הרוצח, גברילוֹ פּרינציפּ, אחד מחבורה של שישה בוסנים וסרבים, היה חבר בתנועת המחתרת הסרבית "היד השחורה", ששמה לה למטרה להפריד את תת-הקבוצה של העמים הסלאבים, דוברי השפות הסלאביות הדרומיות, מהאימפריה האוסטרו הונגרית - ולאחדה תחת שלטון יוגוסלביה.
הרצח, המכונה "הירייה שנשמעה ברחבי העולם", היה העילה לפריצת מלחמת העולם הראשונה, והוא נחשב ליריית הפתיחה שלה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית ניצלה את הברית הצבאית שלה עם גרמניה והאימפריה העות'מאנית וכך הרכיבה את קבוצת מעצמות המרכז, שנלחמה נגד מדינות ההסכמה, סרביה בתוכן.
המלחמה ידועה באבדות הקשות שבה, 3.1 מיליון אזרחים משתי המדינות נהרגו, 2 מיליון מגרמניה ו-1.1 מיליון מסרביה.
בסוף המלחמה לאחר ניצחונן של מדינות ההסכמה הוקמה ישות פאן-סלאבית-דרומית הנקראה יוגוסלביה, בתרגום חופשי, ארץ הסלאבים הדרומיים.
המדינה כללה בתוכה את המדינות מקדוניה, סלובניה, סרביה, מונטנגרו, קוסובו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקף צבא גרמניה הנאצית את יוגוסלביה, המבצע המכונה "מלחמת אפריל" החל בהפצצה אווירית רחבת היקף של צבא גרמניה בבלגרד.
הצבא תקף את סרביה במסגרת תורת הגזע שאומרת שבני הרומה והיהודים שהיו קיימים בסרביה הם הנחותים ביותר והסלאבים גם הם גזע נחות שמסוגל רק לשמור על התרבות ולא לקבל אותה על עצמו.
התוצאות היו קשות ונהרגו 17,000 בני-אדם בהפצצות בלבד.
לאחר ההפצצות החלו התקפות חיל שריון וחיל רגלים ב-12 באפריל ויוגוסלביה נכנעה ב-14 באפריל בפועל, אך באופן רשמי ב-16 באפריל.
תוצאת הפלישה הייתה הקמת ממשלת בובות תחת שלטונו של מילאן נדיץ'.
לבסוף, בשנת 1945 הצבא הבריטי והצבא האדום כבשו את יוגוסלביה במתקפה משולבת, ולאחר קרבות עקובים מדם עם כוחות מדינות הציר, ברית המועצות ובריטניה נתנו לה עצמאות.
בין השנים 1968–1971 התרחשה הגירה מסיבית של לגרמניה, הן המזרחית והן המערבית של עובדים זרים מיוגוסלביה.
מספר העובדים שהגיעו לגרמניה באותה התקופה עמד על 370 אלף.
רבים כאלו התיישבו בגרמניה לצמיתות, והיוו את הגרעין של המיעוט הסרבי והבוסני הגדול שקיים בגרמניה.
הסרבים נפוצים בעיקר בבאדן-וירטמברג ובבוואריה שהם האזור הדרומי בגרמניה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 חלו תהפוכות באירופה כולה על רקע התמוטטות הגוש המזרחי וברית המועצות.
הבאה בתור ליפול הייתה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
באופן עקרוני הייתה המדינה במעמד מדינה נייטרלית תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו אך בעקיפין תמכה בברית המועצות עקב התמיכה הגלויה של ברית המועצות ורוסיה בסלאבים לאורך השנים.
המשטר במדינה היה סוציאליסטי עד קומוניסטי והתמוטט עקב התאסלמות מסיבית באזור, קיימות קבוצות בדלניות וקיימות קבוצות אתניות חדשות מתוך הסלאבים.
המשטר הפאן-סלאבי לא הסכים לקבל את הבדלניות שפרצה בארצו, את הקבוצות החדשות ואת ההתאסלמות המסיבית שהייתה עקב כך פרצו מלחמות יוגוסלביה.
מלחמות יוגוסלביה היו סדרת עימותים אלימים, שהתרחשו בין השנים 1991 ו-2001. העימותים גבו את מספר הקורבנות הגבוה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
גרמניה תמכה לאורך כל הדרך במדינות המורדות ולחמה לצד נאט"ו במלחמת בוסניה כנגד הסרבים, המלחמה הובילה לעצמאות בוסניה והרצגובינה.
גרמניה השתתפה גם בהפצצות של נאט"ו על יוגוסלביה בשנת 1999 במלחמת קוסובו.
תוצאת ההפצצות הייתה התערבות האו"ם במלחמה וממשל האו"ם בקוסובו למשך 8 שנים עד להכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008.
קיימים חילוקי דעות בין סרביה לגרמניה על מעמדה של קוסובו.
גרמניה, בניגוד לישראל, הכירה בקוסובו ב-20 בפברואר 2008, וכוננה איתה יחסים ב-27 בפברואר 2008. גרמניה היא התורמת השנייה בגודלה לקוסובו לאחר ארצות הברית.
יחסי המסחר בין השתיים הם יחסים משמעותיים ושווי הייצוא הגרמני לסרביה עמד ב-2014 על 2.2 מיליארד דולרים אמריקאים.
הייצוא כלל מני סוגי סחורות והסחורות המשמעותיות ביותר שייוצאו היו מכוניות וחלקי כלי רכב.
גם הייצוא הסרבי לגרמניה נחשב משמעותי ועמד בשנת 2014 על 1.75 מיליארד דולרים אמריקאים.
הייצוא כלל בעיקר פירות משומרים, כבלי חשמל, ועזרים חשמליים לגידול צמחים.
הסחר בין השתיים נמצא במגמת עלייה מאז העשור הראשון של המאה ה-21.
נגיד הבנק הלאומי הסרבי ג'ורג'ה ואיפרט היה ממוצא גרמני.
מאז 19 בדצמבר 2009, אזרחים סרבים יכולים לנוע באופן חופשי בתוך אזור שנגן ללא צורך בוויזה למשך 90 ימים אם יש להם דרכון ביומטרי.
ישנן התנגדויות לחוק זה מצד גרמניה עקב הפחד מהגירה מסיבית של בני רומה שנפוצים במיוחד בסרביה למדינתם.
אזרחים גרמנים יכולים לשהות בסרביה שלושה חודשים ללא אשרה.
סרביה מחזיקה שגרירות בברלין וחמש קונסוליות כלליות בפרנקפורט, מינכן, המבורג, שטוטגרט, ודיסלדורף.
בין גרמניה לבין סלובקיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה סלובקיה על עצמאותה ועל הקמת הרפובליקה הסלובקית, וב-23 במרץ חתמה סלובקיה על אמנת ברלין עם גרמניה הנאצית, במטרה שתתן לה תמיכה נגד שאיפותיה הטריטוריאליות של הונגריה.
בספטמבר 1939 השתתפה סלובקיה במתקפה הגרמנית נגד פולין, ואף קיבלה שטחים שהועברו לפולין בשנת 1938. ביוני 1941 הכריזה סלובקיה מלחמה על ברית המועצות בעקבות פתיחת מבצע ברברוסה על ידי גרמניה הנאצית, ובדצמבר אותה שנה הכריזה מלחמה על בריטניה וארצות הברית.
בקיץ 1944 פרץ המרד הסלובקי, ובעקבות כך כבשו הגרמנים את המדינה לחלוטין, והמשיכו להילחם בה כמעט עד סוף המלחמה.
בשנת 1948 הפכה צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית המקורבת לברית המועצות, והייתה חברה בברית ורשה, שבה הייתה חברה גם גרמניה המזרחית.
השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הופל במהפכת הקטיפה בשנת 1989, ובאותה שנה הופלה גם חומת ברלין, ובשנת 1990 אוחדה גרמניה מחדש.
בשנת 1992 הוביל ראש ממשלת סלובקיה ולדימיר מצ'יאר מהלך של הפרדה מהרפובליקה הצ'כית, ובעקבותיו פוצלה המדינה הפדרלית של צ'כיה וסלובקיה, בדרכי שלום, באופן רשמי ב-1 בינואר 1993. עם הקמת סלובקיה, הוקמו יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות, וכיום חברים שתי המדינות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בשנים 2001 ו-2002 דחו בתי משפט גרמניים תביעות של יהודים מסלובקיה, שדרשו פיצויים על שואת יהדות סלובקיה, אולם בשנת 2003 התקבלה תביעה על סך 77 מיליון אירו, על מה ששילמה ממשלת סלובקיה בזמן השואה כתשלום על גירוש היהודים.
ב-2 בנובמבר 2005 ביקר הורסט קלר נשיא גרמניה בסלובקיה, והקנצלרית הגרמנית אנגלה מרקל ביקרה ביקור רשמי ראשון בסלובקיה ב-11 במאי 2006.
נשיא סלובקיה איוון גאשפרוביץ' ביקר בגרמניה ביולי 2006, ובאותו חודש ערך שר החוץ הסלובקי החדש קוביש את ביקורו הרשמי הראשון בברלין, ואילו ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו ביקר בגרמניה באפריל 2007.
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של סלובקיה
בשנת 2003 הייתה גרמניה המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בסלובקיה, עם היקף השקעה ישירה של 1.94 מיליארד אירו, ובאותה עת, החזיקה גרמניה ב-26.4% מכלל ההשקעות הישירות הזרות בסלובקיה.
מגמה זו נמשכה בשנת 2009, כ-400 חברות גרמניות פעלו בסלובקיה והשקיעו כ-2.5 מיליארד אירו, מה שהפך את גרמניה למשקיעה הגדולה ביותר בסלובקיה.
בשנת 1991 קבוצת פולקסווגן פתחה מפעל בברטיסלבה, וההכנסות מהמפעל בשנת 2003 היו 4.5 מיליארד אירו.
עד שנת 2006 השקיעה החברה 1.3 מיליארד יורו בפעילותה והעסיקה כ-9,000 עובדים באותה עת.
בחודש אפריל 2009 הודיעה פולקסווגן כי היא מתכננת לבנות רכב משפחתי קומפקטי חדש בסלובקיה, והחברה השקיעה לשם כך כ-308 מיליון אירו, וייצרה את פולקסווגן טוארג.
כמו כן מיוצרות בסלובקיה סקודה אוקטביה, אאודי Q7 ופורשה קאיין.
להגרמניה יש שגרירות בברטיסלבה וקונסוליה כללית בקושיצה, ואילו לסלובקיה יש שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג, הנובר, לייפציג, מינכן ושטוטגרט.
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סלובניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לסלובניה כוננו ב-15 בינואר 1992. במהלך השנים הראשונות לעצמאות סלובניה, גרמניה תמכה באופן נלהב בעצמאות סלובניה, והקימה תוכנית ייעוץ ותמיכה מקיפה לקידום תהליך הדמוקרטיזציה והרפורמה בשוק בסלובניה.
כמן כן גרמניה גם תמכה כניסת סלובניה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
בגרמניה חיים כ-50,000 סלובנים, ומאידך בסלובניה חיים כ-50,000 גרמנים, אולם על פי החוקה הסלובנית אין הגנה על זכויות המיעוטים בסלובניה.
סוגיית המיעוט הגרמני בסלובניה נותרה עדיין ללא פתרון, והפרות זכויות אדם מתרחשות לעיתים קרובות בשטיריה תחתית ובקרניולה.
סלובניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בדרזדן, פרנקפורט, המבורג ומינכן, ואילו גרמניה מחזיקה בסלובניה רק שגרירות בליובליאנה.
קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ביקר בילובליאנה ב-26 ביוני 2001, לרגל יום השנה העשירי לעצמאות סלובניה.
במרץ 2003 וולפגנג תירזה, נשיא הבונדסטאג, ביקר בליובליאנה, צליה וקופר, ונשיא גרמניה יוהאנס ראו היה ממקדמי פגישתם של נשיאי מרכז ומזרח אירופה מה-29 במאי ועד ה-1 ביוני 2002 בבלד, ליובליאנה ומריבור.
מאז הצטרפות סלובניה לנאט"ו ולאיחוד האירופי באביב 2004, השותפות של שתי המדינות הגיעה לרמה חדשה.
ב-11 ביולי 2006 נערך ביקור של חברי מפלגת האיחוד הנוצרי-סוציאליסטי בבוואריה בבונדסטאג הגרמני עם שר הכלכלה הפדרלי גלוס ושר החקלאות הפדרלי זיהופר בליובליאנה, וב-15 בינואר 2007 ביקרה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בליובליאנה.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ממלכת ספרד הם יחסים היסטוריים שתחילתם עוד בימי קדם, והם נמשכו במהלך ימי הביניים, ולאחר מכן במהלך העת החדשה עד ימינו.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
האימפריה הרומית בשיאה שלטה הן בספרד (היספניה), והן בחלקים נרחבים בדרום ומערב גרמניה, והתרבות הלטינית השפיעה רבות בשתי המדינות.
לאחר מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1250, החלה תקופת אינטרגנום, שבמהלכה נבחר אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה על ידי חלק מהנסיכים הבוחרים למלך גרמניה, אולם הוא לא הצליח לבסס בה את שלטונו, ובשנת 1273 נבחר רודולף מהבסבורג למלך גרמניה.
בשנת 1869 הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד מבית בורבון מתפקידה על ידי הקורטס, ואשר הציע את הכתר ללאופולד, נסיך הוהנצולרן.
צרפת בהנהגת נפוליאון השלישי חששה מהחיזיון של צרפת המכותרת על ידי גרמניה המאוחדת הנשלטת על ידי בית הוהנצולרן מצפונה וממזרחה, וספרד הוהנצולרנית מדרומה.
ביולי 1870 הכריז לאופולד על ויתורו על כס המלוכה בספרד, אך נפוליאון השלישי לא הסתפק בכך, ודרש מהמלך הפרוסי וילהלם הראשון ערובה לכך לא ידרוש את הכס הספרדי בעתיד.
וילהלם סירב לכך, היות שלאופולד כבר פרש מהמועמדות לכתר הספרדי.
בינואר 1871 נכנעה צרפת, והוכרז בארמון ורסאי על הקמת הקיסרות הגרמנית, ובעקבות הכניעה נמסו אלזס-לורן לגרמניה המאוחדת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשארה ספרד נייטרלית, ובעקבות כך חלה צמיחה כלכלית בספרד.
בשנת 1931 התפטר אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד מתפקידו, ובעקבות כך הוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה.
גרמניה הנאצית שלחה לספרד 8 טייסות מחיל האוויר שלה, שהפציצו ערים, עיירות וכפרים.
הפצצת העיר גרניקה הייתה האכזרית ביותר והחרבת העיר קיבלה ביטוי ביצירתו של פבלו פיקאסו "גרניקה".
מאידך, מתנדבים גרמנים לחמו לצד הכוחות הרפובליקנים, כחלק מהמיליציות הבינלאומיות שהשתתפו בלחימה.
על אף סיועה של גרמניה לכוחותיו של פרנקו במהלך מלחמת האזרחים, סירב פרנקו להצטרף למדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, אולם מתנדבים ספרדים לחמו לצד הוורמאכט בחזית המזרחית, במסגרת הדיוויזיה הכחולה.
במהלך המלחמה הצליחו כמה עשרות אלפי יהודים לברוח לספרד, שם קיבלו מקלט מפני הגורל המר שפקד את יהדות אירופה.
מאידך, בסוף המלחמה עבר אחד מנתיבי הבריחה של הנאצים בספרד, ודרכה הם נמלטו למקומות מקלט בדרום אמריקה.
לאחר המלחמה נותרה המדינה הספרדית מבודדת מבחינה מדינית, ורק בעקבות המלחמה הקרה קשרה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם ספרד, אשר התקבלה בעקבות כך לאו"ם בשנת 1955. באותה שנה הצטרפה גרמניה המערבית לנאט"ו, ובשנת 1957 היא הייתה ממייסדות הקהילה האירופית.
בשנת 1970 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין ספרד לגרמניה המערבית, ובשנת 1973 התקבלו גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית כחברות באו"ם.
בשנת 1982 הצטרפה ספרד לנאט"ו, ובשנת 1986 היא הצטרפה לקהילה האירופית.
כיום, היחסים הכלכליים בין גרמניה לספרד מתקיימים במסגרת השוק הפנימי האירופי של האיחוד האירופי, וגרמניה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר בספרד.
בשנת 2014 הסתכם היצוא לגרמניה ב-10.9% מכלל היצוא הספרדי, והיה שני לצרפת בלבד.
מאידך, מבחינת היבוא לספרד, גרמניה הייתה במקום הראשון עם 13.4% מכלל היבוא הספרדי.