tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tomb of Dracula #1 מאפריל 1972 בכתיבתו של ג'רי קונוויי ובאיורו של ג'ין קולן.
הדמות מבוססת על דמותו של דרקולה מספרו של ברם סטוקר.
גרסה זו מבוססת על דמות הערפד דרקולה, וחולקת עמו את היסטוריית הדמות בנוסף לאירועים אחרים שהתווספו בידי כותבי הקומיקס.
דרקולה זכה לפופולריות בתחילת שנות ה-70, וגם לאחריהן הופיע בפרסומי מארוול.
מבין אויביו נמנים ציידי-הערפדים בלייד, חניבעל קינג ופרנק דרייק, אך גם דוקטור סטריינג', אפוקליפס, קבוצת האקס-מן וסוכנות MI-13.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "בלייד: טריניטי" גילם השחקן דומיניק פרסל.
דרקולה הופיע בכמה וכמה סדרות אנימציה, ובכל הסדרות ביקום האנימציה החדש של מארוול - "אולטימייט ספיידרמן", "האוונג'רס התאספו!" ו"האלק וצוות הריסוק".
קברו של דרקולה, פלישה לבריטניה
לאחר הפיכתו לערפד במאה ה-15 ואירועי הספר, דרקולה הוקם לתחייה במאה ה-20 והתעמת עם צייד-הערפדים פרנק דרייק.
הוא נתקל בצאצאיתו של אברהם ואן הלסינג, רייצ'ל, ובבנו של ג'ונתן הארקר קווינסי.
הוא נאבק בבלייד ובאיש הזאב,
פגש את בתו לילית ונלחם בשדי הנ'גראי.
דרקולה נלחם ביריבים רבים במאה ה-20, ביניהם ספיידרמן, חניבעל קינג, דוקטור סטריינג', דוקטור שמש, מפיסטו והאקס-מן.
התגלה כי לפני מלחמת העולם הראשונה דרקולה הפך את ג'ון פלאשוורת' לערפד, ובעידן המודרני נחשב למת לאחר קרב נגד האקס-מן.
הוא הופיע שוב ונלחם בדוקטור סטריינג', שהשתמש בכישוף מתוך ספר ה"דארקהולד" על מנת להשמיד את דרקולה ושאר הערפדים.
הוא חזר במאה ה-21, והקים בסיס על הירח על מנת לכבוש את בריטניה יחד עם לילית, קפטן פיית וברון בלוד.
לאחר שחתם על הסכם אי-תקיפה עם הקאבאל של נורמן אוסבורן באמצעות דוקטור דום, הוא החל במתקפה על גיבורי-העל שבסוכנות MI-13. הוא נראה בעל בוז כלפי מוסלמים, ותכנן להשמידם כשיסיים את כיבוש בריטניה.
הוא תקף את ביתה של סוכנת MI-13 פאיזה חוסיין, וחטף את הוריה בנוסף לסוכן נוסף שנשלח להגן עליהם.
הוא שיעבד את הגיבורה הבריטית-ערפדית ספיטפייר, אך נמנע מלהיכנס לבריטניה.
לבסוף כוח התקיפה הגדול שלו הובס בידי ה-MI-13, והוא נהרג לכאורה בידי פאיזה חוסיין עם חרב האקסקליבר.
במהלך כנס פלגי הערפדים בכדור הארץ, מנהיגי פלגי המתבודדים וערפדי אטלנטיס הביעו את חששם מהתרחבות המין האנושי והשתלטותם על טריטוריית הערפדים.
מנהיג פלג ערפדי אטלנטיס האשים את מנהיגותו של דרקולה, ובנו הבוגדני קסארוס תמך בדיון.
דרקולה אמר כי עולמם של בני-האדם צריך להישאר כמו שהוא, אך קסארוס דחה את דבריו ותקף אותו.
הוא הדף את בנו אך הובס בידי כמה וכמה פלגים, ולבסוף נהרג בעריפת ראש בידי קסארוס.
קסארוס ציווה להפריד את שרידיו של אביו והשתלט על כל הערפדים, ופקד להביא את בנו הנוסף של דרקולה - יאנוס - על מנת שיוכל להורגו ולהפוך ללורד הערפדים באופן רשמי.
יאנוס ניצל בידי אויביו של קסארוס, וקיבל תליון מיוחד המאפשר לו להלך באור השמש לפני שנמלט.
קסארוס החל במתקפה נגד האנושות, ודרקולה הוקם לתחייה בידי האקס-מן על מנת שיעזור להם.
דרקולה חשף את עצמו בפני אוכלוסיית הערפדים, הציע חנינה לתומכיו של קסארוס, וכאשר קסארוס תקף אותו ערף את ראשו והרג אותו.
כאשר שקל לתקוף את האקס-מן, הוא אוים בידי סייקלופס.
דרקולה החמיא לסייקלופס, החזיר לאקס-מן את ג'ובילי הערפדית ועזב את המקום.
במהלך אירועי "הפחד עצמו", הענק הירוק שהפך לנול שובר העולמות בידי אחד מפטישי "הראויים" של "הנחש" הועף בידי תור למקום אחר.
דרקולה קיבל הודעה משליח כי נול התרסק ברומניה, והחל להילחם בכמה ערפדים.
הוא גילה בדבר קבוצת "הנסלחים" שנכלאה בצינוקו, ושלח אותם נגד נול על מנת להכין את צבאותיו.
לפני שיצאו למתקפה גדולה נגדו, נול שמט את פטישו וחזר להיות ברוס באנר/הענק הירוק.
דרקו פאנצ'ב (במקדונית: Дарко Панчев, נולד ב-7 בספטמבר 1965 בסקופיה שביוגוסלביה, כיום מקדוניה) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת החלוץ.
פאנצ'ב נחשב בעיני רבים כגדול שחקני הכדורגל המקדונים בכל הזמנים, ואף זכה להיכלל כנציג מקדוניה הצפונית בפרסי היובל של אופ"א.
את עיקר הצלחתו קצר פאנצ'ב במועדון הכוכב האדום בלגרד, עמה זכה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1991. לפאנצ'ב 27 הופעות ו-17 שערים במדי נבחרת יוגוסלביה, עמה השתתף במונדיאל 1990, ועוד שש הופעות ושער אחד במדי נבחרת מקדוניה הצפונית.
פאנצ'ב החל את הקריירה בוארדאר סקופיה מליגת העל היוגוסלבית, והפך עד מהרה לאחד החלוצים הבולטים בכדורגל היוגוסלבי, כאשר את עונת 1983/84 סיים כמלך השערים עם 19 כיבושים, ובעונת 1984/85 סיים עם 20 כיבושים.
בקיץ 1988 עזב פאנצ'ב את וארדאר סקופיה לאחר שהבקיע 84 שערי ליגה ב-151 הופעות, וחתם בשורות הכוכב האדום בלגרד, גם מליגת העל היוגוסלבית, בצוותא עם דיאן סביצ'ביץ'.
גם פאנצ'ב וגם סביצ'ביץ' גויסו להילחם בשורות הצבא העממי היוגוסלבי, והחמיצו את עונת 1988/89. בעונת 1989/90 פאנצ'ב חזר לשחק, ובעונה זו הבקיע 25 שערים, הוכתר כמלך השערים וזכה בדאבל מקומי.
עונת 1990/91 הייתה עונת שיא עבור פאנצ'ב והכוכב האדום בלגרד, כאשר פאנצ'ב הבקיע 34 שערי ליגה והוכתר שוב כמלך השערים, והקבוצה זכתה הן באליפות, והן בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון בגמר גביע אירופה לאלופות על אולימפיק מרסיי בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
פאנצ'ב הבקיע את הפנדל המנצח עבור הכוכב האדום בלגרד.
זכייה זו העניקה לקבוצה השתתפות במשחק הגביע הביניבשתי לשנת 1991, בו זכתה הכוכב האדום בלגרד לאחר ניצחון 3-0 על קולו קולו הצ'יליאנית.
פאנצ'ב הבקיע את השער השלישי לכוכב האדום בלגרד.
בתום שנת 1991 זכה פאנצ'ב במקום השני בפרס כדור הזהב, אותו חלק עם חברו לכוכב האדום בלגרד דיאן סביצ'ביץ' ועם לותר מתאוס, כאשר את המקום הראשון קטף ז'אן-פייר פאפן.
בנוסף, זכה פאנצ'ב בפרס נעל הזהב האירופית, בזכות 34 השערים שהבקיע.
בעונת 1991/92 זכה פאנצ'ב באליפות נוספת עם הכוכב האדום בלגרד, והבקיע 25 שערי ליגה, והוכתר בפעם השלישית ברציפות והרביעית בסך הכל כמלך השערים של ליגת העל היוגוסלבית.
בתום עונה זו עזב פאנצ'ב את הכוכב האדום בלגרד לאחר ששיחק בקבוצה שלוש עונות מלאות בהן הבקיע 84 שערי ליגה, וחתם באינטר מילאנו, תמורת כשבעה מיליון לירה שטרלינג.
אינטר עברה באותו קיץ מהפכה גדולה בסגל, שנדרשה בעקבות כישלון הקבוצה בעונה הקודמת, בה סיימה במקום השמיני.
במסגרת מהפכה זו, עזבו שחקנים חשובים כלותר מתאוס, אנדראס ברמה ויורגן קלינסמן, והצטרפו טוטו סקילאצ'י, רובן סוסה ואיגור שאלימוב, ופאנצ'ב היה אמור לחבור למערך זה בקבוצה שנבנתה תחת המאמן החדש, אוסבלדו בניולי.
עם זאת, בניולי לא אהב את סגנון המשחק של פאנצ'ב, שלטענתו לא כלל מספיק תנועה, והם היו מסוכסכים ביניהם.
פאנצ'ב עצמו התקשה להסתגל לסגנון המשחק של הסרייה א' ולהגנות הנוקשות של הכדורגל האיטלקי, והפך במהרה לאכזבה גדולה.
יכולתו הגבוהה של רובן סוסה בהתקפת הקבוצה, הובילה לספסולו הממושך של פאנצ'ב, שהבקיע שער בודד בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1992/93, ושיחק ב-12 משחקים בלבד.
את העונה הזו אינטר סיימה במקום השני בסרייה א'.
בעונת 1993/94 מעמדו של פאנצ'ב הורע אף יותר, עקב החרפת הסכסוך שלו עם בניולי, והחתמתו של דניס ברגקאמפ בקבוצה.
פאנצ'ב לא שיחק ולו משחק אחד בחצי העונה הראשון, ובפגרת החורף הושאל ללוקומוטיב לייפציג, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה.
פאנצ'ב הבקיע שני שערים עבור לייפציג, ולא הצליח למנוע את נשירתה אל הבונדסליגה השנייה.
אינטר המשיכה ללא פאנצ'ב לזכייה בגביע אופ"א באותה עונה.
בתום ההשאלה חזר פאנצ'ב לאינטר, שהחתימה מאמן חדש, אוטאביו ביאנקי.
פאנצ'ב פתח את עונת 1994/95 היטב והבקיע שני שערים בשלב מוקדם של העונה, אך סדרה של פציעות גרמה להשבתה ארוכה שלו.
במהלך עונה זו נמכרה הקבוצה לאייל הנפט מאסימו מוראטי, ומהפכה נוספת הייתה בדרך.
פאנצ'ב עזב את אינטר בקיץ 1995, לאחר שבמהלך שתי עונות וחצי הופיע 19 פעמים בלבד והבקיע שלושה שערים, ובעיני אוהדי אינטר הוא מכונה bidone, פח זבל בתרגום חופשי, מאחר שנחשב בעיניהם לרכישה בלתי מוצלחת.
בקיץ 1995 חתם פאנצ'ב בפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה, שם הופיע 14 פעמים והבקיע שני שערים.
כעבור עונה אחת חתם בפ.צ.
סיון השווייצרית, שם שיחק חמישה משחקים, ובשנת 1997 פרש מכדורגל.
פאנצ'ב החל לשחק בנבחרת יוגוסלביה בשנת 1984, והבקיע במדיה 17 שערים ב-27 הופעות.
הטורניר הגדול היחיד בו השתתף היה מונדיאל 1990, בו הודחה יוגוסלביה ברבע הגמר לאחר הפסד בבעיטות הכרעה לנבחרת ארגנטינה.
בשלב הבתים של מונדיאל 1990, הבקיע פאנצ'ב צמד בניצחון 4-1 על נבחרת איחוד האמירויות.
פאנצ'ב הבקיע עשרה שערים במוקדמות יורו 1992 והיה למלך השערים של המוקדמות, אך נבחרתו הושעתה מהטורניר עצמו עקב המלחמה של יוגוסלביה בבוסניה.
לאחר תחילת התפוררות הפדרציה היוגוסלבית למדינות שהרכיבו אותה, בחר פאנצ'ב לייצג את מקדוניה הצפונית, וערך שש הופעות במדי נבחרת מקדוניה הצפונית, בין השנים 1993 ו-1995, בהן הבקיע שער אחד.
לאחר הפרישה מכדורגל, החל פאנצ'ב לעבוד בהתאחדות הכדורגל המקדונית, ובשנת 2006 מונה כמנהל ספורטיבי בוארדאר סקופיה.
בבעלותו של פאנצ'ב בית קפה בעיר סקופיה.
פאנצ'ב נשוי לזמרת מאיה גרוז'דנובסקה, ולהם שתי בנות.
מלך השערים של מוקדמות יורו 1992
כדור הזהב: מקום שני, 1991
דְּרָקוֹן (שם מדעי: Draco) הוא סוג במשפחת החרדוניים.
הדרקון הדואה הוא לטאה מטפסת הניזונה מחרקים.
ביכולתו ליצור מגופו כנפיים אווירודינמיות, על ידי מתיחה והרחבה של צלעותיו ביחד עם הקרום המחבר ביניהן.
למרות העדר יכולת תעופה עצמית, הם מסוגלים להתרומם במהלך דאייתם.
הדרקונים הדואים מסוגלים לדאות למרחקים ארוכים, ומבלי לאבד גובה רב (הדאייה המתועדת הארוכה ביותר ארכה 60 מטר, ובמהלכה הנמיכה הלטאה את גובהה בעשרה מטרים בלבד).
הזכרים בסוג הדרקון הדואה נמנעים מלרדת אל הקרקע, בעוד שהנקבות יורדות לעיתים רחוקות, במטרה להטיל את ביציהן.
בכל הטלה, יורדת הנקבה אל הקרקע ופוערת בור באדמה על ידי התחפרות בעפר באמצעות ראשה.
לאחר מכן היא מטילה 2-5 ביצים, מכסה אותן באדמה ודוגרת עליהן.
בתום 24 שעות דגירה נוטשת האם את ביציה.
פרט להטלה ולדגירה הקצרה, אין לנקבות הדרקונים הדואים קשר עם הצאצאים.
דרקולה (שם מדעי: Dracula) הוא סוג של סחלב המפיץ ריח חזק, הצומח במרכז אמריקה ובאמריקה הדרומית סביב צפון-מערב האנדים.
מקור שמו של הסחלב הערפדי הוא בצורת פיו דמוי הערפד.
הסחלב דרקולה, או בשמו המסחרי "דראק", מקבל את שמו מהדמיון לפה פעור של דרקולה.
צורתו וריחו נועדו לפתות זבובים על מנת שיאביקו אותו לצורך התרבותו.
הסוג כולל 118 מינים אשר נפוצים במקסיקו, מרכז אמריקה, קולומביה, אקוודור ופרו.
השם "דרקולה" מרמז לדמות המיתולוגית דרקולה, בשל צבעו האדום כדם והמבנה המוזר של גביע הצמח.
בעבר, צמחים אלו שויכו לסוג Masdevallia, אך ב-1978 הופרדו לסוג עצמאי.
הסחלבים האפיפיטיים והארציים נפוצים במרכז אמריקה ובאנדים הצפון מערביים, במיוחד באקוודור.
הם מעדיפים סביבה מוצלת וטמפרטורה קרה.
הצמח יוצא מציצים קצרים, ללא pseudobulbs, עם גבעולים הנושאים עלה אחד ארוך ודק.
גבעולי הפרחים יכולים לגדול אופקית או מוּרדת, ולעיתים זקופים.
הפרחים בצורת משולש, עם זנבות ארוכים על כל עלה גביע.
השפה גדולה ושסועה בקצה, והשוליים משוננים.
דרק רידל הוא שחקן טלוויזיה סקוטי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ד"ר ג'יימי פטרסון בסדרת הטלוויזיה "לא מלאכיות" של ערוץ 4. עוד כיכב בתפקידי אורח בסדרות "דוקטור הו", "בטי", "עדות אילמת" ו"דרך ווטרלו".
רידל נולד בגלאזגו, בנם של המורה והשחקנית לשעבר הופ רוס ושל הכדורגלן איאן רידל ששיחק בסנט מירן ובברוויק ריינג'רס.
הוא סיים תואר במנהל עסקים באוניברסיטת סטרת'קלייד.
אחר כך למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון וסיים את הלימודים ב-1990.
אחר שסיים את הלימודים בבית הספר למשחק לוהק רידל להפקה הסקוטית "Strathblair", וכיכב בסדרות טלוויזיה פופולריות אחדות כגון "טגארט", "חדר מיון" ו-"The Bill".
הפריצה שלו הייתה כששיחק בסדרות זוכות השבחים של ערוץ 4 "מועדון הספר" ו"לא מלאכיות".
בנוסף להופעותיו בטלוויזיה משחק רידל גם בהפקות תיאטרון.
בת זוגו של רידל היא השחקנית פרנסס קריגן, והם הורים לתאומים.
דרקוונטור (שם מדעי: Dracovenator) הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הדילופוזאוריים שחי בתור היורה לפני 201-199 מיליון שנה.
הדינוזאור התגלה בשנת 2005 בדרום אפריקה.
משמעות השם הוא "צייד הדרקונים", עקב גילויו ליד הרי דראקנסברג.
דינוזאור זה הגיע לאורך 5.5-6.5 מטר ולפי כמה דעות גם ל-7 מטר ולמשקל 400 ק"ג, כך שהוא היה טורף-על ברחבי דרום אפריקה הקדומה.
מהממצאים התגלו בעיקר עצמות לסת ושיניים ומהם נראה שהוא היה בעל "קסדה" גדולה מעל הלסתות בדומה לקרובו הדילופוזאורוס ואולי גם קצה עליון שנטה מטה.
כנראה שהיה צייד דו-רגלי בעל רגליים חזקות אך זנב קטן.
בתקופתו היו הרבה יערות מחטניים בדרום אפריקה וחיו בהם מיני זוחלים כמו תנינים, מחודקי ראש ודינוזאורים כמו הלסוטוזאורוס והמסוספונדילוס שכנראה שימשו לדרקוונטור מזון.
דרקולה היא מיני-סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת האימה, שנוצרה על ידי היוצרים מארק גאטיס וסטיבן מופאט, ומבוססת על רומן האימה המפורסם "דרקולה" מאת ברם סטוקר.
הסדרה פותחה על ידי גאטיס ומופאט עבור רשת BBC One ושירות ההזרמה נטפליקס, ועונתה הראשונה כללה שלושה פרקים באורך של 90 דקות שעלו לשידור ב-1 בינואר 2020. הסדרה מגוללת את קורותיו של הרוזן דרקולה מראשית חייו במזרח אירופה ועד לקרבותיו נגד צאצאיו של ואן הלסינג, אויבו המושבע, בשנת 1897.
דרקולה מתכנן לעבור לאנגליה בעוד המשפטן ג'ונתן הארקר נוסע לטירה של דרקולה עם מסמכים בידיו.
דרקולה ניזון ממנו בחשאי והופך לצעיר, גברי ואנגלי יותר, בעוד הארקר הופך למוחלש ומרוקן.
הוא מגלה שאדם נוסף מוחזק בקירות הטירה ומגלה לתדהמתו שזו אחת מנשותיו של דרקולה, שגופתה הוחזקה בקופסה על מנת שהרוזן יוכל ליזון ממנה.
דרקולה סוחב את הארקר המוחלש אל הדרכים כדי לראות את השמש בפעם האחרונה לפני כליאתו, אולם הארקר נופל ונמלט מהטירה.
הוא מוצא את דרכו למנזר ונחקר על ידי האחות אגאתה ואן הלסינג בליווי מינה, ארוסתו, במסווה של נזירה.
מתברר שהארקר הוא מת-חי והארקר מנסה להרוג את עצמו עם יתד כדי להימלט מגורלו.
דרקולה מגיע למנזר אך אף אחת מהנזירות לא מזמינה אותו להיכנס.
דרקולה מגלה את הארקר שעדיין בהכרה ומזמין אותו פנימה.
ודרקולה נכנס למנזר לשחוט את כל הנזירות באמצעות זאבים, האחות אגתה יחד עם מינה, שנאמר לה לצאת, ניצלות.
דרקולה שט לאנגליה בספינה בשם דמטר עם נוסעים נוספים וחמישים קופסאות של אדמת הולדתו.
דרקולה נותר לא נודע להם תחת כינויו של נותן החסות בלאור ומתחיל להרוג נוסעים ואנשי צוות.
כל קורבן נבחר בקפידה, מכיוון שדרקולה לוקח תכונות וזיכרונות שהוא רוצה מכל אחד מהם כשהוא מתמלא בדמם.
בהדרגה מתברר שדרקולה הוא הרוצח אף על פי שהוא מאשים את הנוסע המסתורי "בחדר תשע".
הנוסעת שנמצאת שם נחשפת בתור האחות אגאתה, שדרקולה ניזון ממנה באטיות ולכן מחזיק אותה בחיים.
הנוסעים והצוות מנסים לתלות אותה אך היא משכנעת אותם שדרקולה הוא הרוצח.
כשהם מתקרבים לוויטבי, חלק מהצוות בורח בסירת הצלה בזמן שאגאתה, שמתה, מפוצצת את הספינה כדי למנוע מדרקולה להגיע לחוף.
דרקולה בארון הקבורה שלו שוקע אל קרקעית האוקיינוס.
דרקולה צועד מתחת למים ועולה על פני חוף וויטבי.
הוא פוגש את ד"ר זואי ואן הלסינג, שנראית כמו האחות אגאתה ומספרת לו שהוא היה רדום במשך 123 שנים.
הוא היה כלוא על ידי קרן ג'ונתן הארקר לצורך מחקר ודמו נדגם.
עם זאת, הוא הצליח לעזוב באמצעות עורך דין כדי לקבוע את זכויותיו המשפטיות.
זואי כמדענית שותה את דגימת הדם שלו כדי להבין למה הכוונה באמירתו 'הדם הוא חיים', בעזרת הדם היא מסתנכרנת עם הזיכרון של האחות אגאתה.
בינתיים, דרקולה מוצא כלה חדשה, לוסי ווסטנרה, שלא אכפת לה מיהו, או חוששת מהמוות.
האחות אגאתה נוכחת בתודעתה של זואי ומדברת איתה כדי לחשוף את מגבלותיו ופחדיו של דרקולה.
זואי דרקולה נפגשים בביתו בלונדון כדי לדון איתו על פחדיו.
לוסי מגיעה כאחת מהמתים-חיים והיא נהרגת על ידי חברה, ד"ר סיוורד.
מסתבר שדרקולה חושש מהמוות והוא מותנה לאורך מאות שנים לחשוש מכל מה שמייצג את האמת ההיא.
למעשה אינו פגיע לצלב אלא מובך ממה שהוא מייצג (מותו של אדם למען אחרים).
מתרחק משמש ומראות בשביל לא להראות מאותה הסיבה.
ולא נכנס לבתים ללא רשות בגלל חינוכו כרוזן.
זאת גם אחת מהסיבות שבגללה נמשך ללוסי מכיוון שלא חששה ממוות.
זואי, שגוססת מסרטן, נושמת את נשימתה האחרונה בביתו של דרקולה.
דרקולה מתאבד על ידי שתיית הדם של זואי, מכיוון שהוא רעיל עבורו.
השניים חולקים התגלות באור השמש.
פיתוחה של הסדרה החל ביוני 2017, כאשר מארק גאטיס וסטיבן מופאט שילבו יחד פעולה שוב עבור כתיבת הפרקים.
באוקטובר 2018, הוזמנה הסדרה באופן רשמי על ידי רשת "BBC" לשידור ב-"BBC One" ובנטפליקס.
בנובמבר 2018, השחקן קלייס בנג לוהק לדמותו הראשית של הרוזן דרקולה.
בפברואר 2019, ג'ון הפרנן, דולי וולס, ג'ואנה סקנלן, מורפיד קלארק ולוז'ה ריכטר הצטרפו לצוות השחקנים, במקביל אישור שגאטיס יופיע גם הוא בסדרה.
לאחר מכן, מופאט חשף כי צילומי הסדרה החלו ב-4 במרץ 2019. באפריל, ג'ונתן אריס, סשה דוואן, נייתן סטיוארט-ג'ארט, קתרין של, יוסוף קרקור וקלייב ראסל הצטרפו לצוות השחקנים ואושר כי ג'וני קמפבל, דיימון תומאס ופול מקגוויאן יהיו אמונים על בימוי הסדרה.
צילומי הסדרה התרחשו בטירת אוראבה בסלובקיה ובאולפני בריי בברקשייר.
צילומי הסדרה תמו ב-1 באוגוסט 2019.
לדברי סטיבן מופאט ומארק גאטיס, דרקולה בגרסתם הוא "הגיבור של הסיפור האישי שלו" - המוקד המרכזי של הנרטיב, הדמות הראשית, ולא נבל מסתורי שעליו יתגברו גיבורים מסורתיים יותר.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-1 בינואר 2020 ברשת "BBC".
בנטפליקס, כל שלושת פרקי העונה הראשונה עלו יחד ב-4 בינואר 2020.
הטיזר-טריילר הראשון עבור הסרט הופץ ב-27 באוקטובר 2019.
דרק קונולי הוא יוצר, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
הוא למד בבית הספר התיכון פאלמטו במיאמי ובבית הספר לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2012 כתב והפיק את סרטו הראשון, "בטיחות איננה מובטחת", בו כיכבו אוברי פלזה ומארק דופלקס ועליו זכה במספר פרסים.
בשנת 2015 השתתף בכתיבת הסרט שובר הקופות "עולם היורה", עליו היה מועמד לפרס סאטורן לתסריט הטוב ביותר.
בשנת 2016 כתב את הסרט "משאיות מפלצתיות" .
בשנת 2017 השתתף בכתיבת הסרט המצליח "קונג: אי הגולגולת".
בשנת 2018 כתב את הסרט שובר הקופות "עולם היורה: נפילת הממלכה" יחד עם קולין טרוורו.
בשנת 2019 השתתף בכתיבת הסרט "פוקימון: הבלש פיקאצ'ו".
באותה שנה כתב גם את הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר".
קונולי השתתף גם בכתיבת הסרט "עולם היורה: השלטון", שמתעתד לצאת ביוני 2021.
בשנת 2025 כתב לצד בן אשנדן את התסריט לסרט "נכנסים לתפקיד" (אנ').
דרק כריסטיאן קילמר הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת וושינגטון בין השנים 2013–2025. קילמר, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג את מרבית העיר טקומה וחצי האי אולימפיק.
בשנים 2005–2007 היה חבר בית הנבחרים של וושינגטון ואחר כך, מ-2007 עד 2012, שירת בסנאט המדינתי של וושינגטון.
קילמר נולד וגדל בפורט אנג'לס שבוושינגטון.
שני הוריו היו מורים בבית ספר ציבורי.
בשנת 1996 קיבל תואר ראשון ביחסי ציבור עם דיפלומה בלימודים אמריקאיים מטעם בית הספר ע"ש וודרו וילסון ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת פרינסטון.
לשם השלמת לימודי הדוקטורט שלו, קילמר זכה במלגת מרשל.
לאחר מכן השלים במכללת גרין טמפלטון של אוניברסיטת אוקספורד לימודים אלה תוך התמחות במדיניות סוציאלית (Social policy).
טרם כניסתו לחיים הפוליטיים היה קילמר יועץ עסקי עבור התאגיד "מקינזי ושות'".
כמו כן, הוא היה מנהל לשימור עסקי במועצה לפיתוח כלכלי במחוז טקומה-פירס ונאמן במכללה הקהילתית של טקומה.
בשנת 2004 התמודד קילמר על ייצוג מחוז הבחירה ה-26 בבית הנבחרים של וושינגטון מול נציגת המחוז המכהנת לויס מקמהן, חברת המפלגה הרפובליקנית.
ב-2006 החליט בוב אוק, חבר הסנאט של וושינגטון, לפרוש מהחיים הפוליטיים.
בעקבות זאת קילמר התמודד לבחירות להחלפתו של אוק במחוז הסנאט ה-26. הוא ניצח את ג'ים היינס הרפובליקני עם שישים אחוזים מקולות הבוחרים.
בבחירות אמצע הכהונה של 2010 נבחר בבחירות לתקופת כהונה שנייה עם 59% מהקולות.
ב-2007 נמנה קילמר בין שלושת הסנאטורים הדמוקרטים בוושינגטון שהצביעו נגד הצעת חוק שתאפר לאיגודי עובדים להוציא דמי מיקוח של עובדים לא-חברים באיגוד למטרות פוליטיות מבלי לקבל את רשותם תחילה.
לאחר חלוקה מחודשת של מחוזות הקונגרס בוושינגטון, בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2010, החליט חבר הקונגרס הדמוקרטי נורם דיקס לפרוש.
בעקבות זאת הכריז קילמר על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של וושינגטון.
הוא זכה בין היתר לתמיכת "סיאטל טיימס" , העיתון השכיח ביותר בוושינגטון, שכינה אותו "פותר בעיות שיכול להיות דו-מפלגתי".
בבחירות הכלליות בנובמבר הוא ניצח את המועמד הרפובליקני ביל דריסקול עם 59% מקולות הבוחרים, וזכה במרב קולות הבוחרים בכל ששת מחוזות וושינגטון השוכנים בתחומי מחוז הקונגרס.
הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2013, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
קילמר הוא תומך נלהב במדינת ישראל.
ב-2013 העניק את חסותו לחוק השותפות האסטרטגית ארצות הברית–ישראל (United States–Israel Strategic Partnership Act of 2014).
ב-5 עד 11 באוגוסט אותה שנה אף ביקר בירושלים במסגרת משלחת חברי קונגרס דמוקרטים אל ישראל.
במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית דורג קילמר במקום ה-33 מבין חברי הקונגרס הדו-מפלגתיים ביותר.
ב-9 בנובמבר 2023, לקראת בחירות 2024, הכריז קילמר על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
דרק דבונטה פרדון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בהפועל באר שבע.
פרדון החל לשחק כדורסל בכיתה ז', בבית הספר התיכון ג'וזף בקליבלנד, אוהיו.
אף על פי שזומן גם לנבחרת הפוטבול, פרדון בחר בכדורסל.
בעונתו השלישית בתיכונים הוא שיחק לצד שחקנים בולטים, והעמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה, פרדון העמיד ממוצעים של 12.3 נקודות ו-11.0 ריבאונדים למשחק, כשהוא חוסם 101 פעמים בעונה.
הוא הוביל את נבחרת התיכון לזכייה באליפות, כשבמשחק הגמר הוא העמיד 15 נקודות, 12 ריבאונדים ו-9 חסימות.
ב-7 ביוני 2014, פרדון התחייב לאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במשחקו השני של פרדון במכללה, ב-30 בדצמבר 2015, הוא רשם שיא קריירה של 28 נקודות ו-12 ריבאונדים בניצחון 72–81 על אוניברסיטת נברסקה–לינקולן.
בעונתו הראשונה הוא רשם ממוצעים של 6.7 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השנייה במכללה, פרדון העמיד ממוצעים של 8.6 נקודות, 8.0 ריבאונדים ו-1.8 חסימות למשחק.
בעונתו השלישית, הוא העמיד ממוצעים של 11.3 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-1.8 חסימות למשחק, והיה אחד השחקנים המצטיינים של המחוז.
ב-1 בדצמבר 2018, פרדון קלע שיא עונתי של 24 נקודות יחד עם 10 ריבאונדים בהפסד 66–68 לאוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון.
בעונתו האחרונה, הוא העמיד ממוצעים של 14.0 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים, כשהוא מדורג על ידי אנשי התקשורת והמאמנים לאחד מהשחקנים המצטיינים.
פרדון סיים כשחקן עם אחוזי הקליעה מהשדה המוביל בכל הזמנים של נורת'ווסטרן עם 60.3 אחוז.
בשנת 2019, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, החל לשחק פרדון באורלנדו מג'יק במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-17 ביולי 2019, הוא חתם בפלקנסטרו רג'אנה מהליגה האיטלקית.
ב-29 בדצמבר, פרדון קלע שיא עונתי של 16 נקודות, ב-6 מ-6 מהשדה, יחד עם 5 ריבאונדים בניצחון 88–96 על פלקנסטרו וירטוס רומא.
ב-1 במרץ 2020, נפצע פרדון ביד שמאל והיה צפוי להחמיץ חודשיים, מה שגרם לקבוצה לשחרר אותו על מנת שיוכל לעבור ניתוח בארצות הברית.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 6.1 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק.
ב-30 ביוני 2020, חתם פרדון במדי ביירוית מהליגה הגרמנית.
ב-4 ביולי 2021, חתם פרדון בהפועל באר שבע מהליגה הישראלית.
דרק אנתוני רדמונד הוא אצן עבר בריטי.
במהלך הקריירה שלו, החזיק בשיא הבריטי בריצת 400 מטר, וזכה במדליות זהב במירוץ שליחים 400×4 באליפות העולם ובאליפות אירופה.
באולימפיאדת ברצלונה רדמונד קרע את שרירי מיתר הברך בחצי הגמר של מרוץ ה-400 מטרים, אך המשיך את המסלול בצליעה ובהמשך בסיוע של אביו הצליח להשלים את המסלול תוך שהקהל קם ומריע לכבודו.
על אף שרדמונד הודח מהמשך התחרות והוגדר כ"לא סיים" בשל הסיוע מאביו, התקרית זכורה בהיסטוריה האולימפית, ואף הייתה נושא לסרטון של הוועד האולימפי הבינלאומי תחת הכותרת "Celebrate Humanity" (בעברית: חגוג את האנושיות).
היא אף שימשה בפרסומת לחברה ויזה כאילוסטרציה של הרוח האולימפית, והוצגה בפרסומת של נייק כ"אומץ" בשנת 2008.
דרק רדמונד נולד בבלצ'לי שבאנגליה למשפחת מהגרים ממערב הודו והתחנך בבית הספר רוד שבנורת'האמפטונשייר.
כיום קיר בבית הספר נקרא על שמו.
רדמונד הוא גם מעריץ של ניוקאסל יונייטד.
רדמונד התחתן עם השחיינית הבריטית האולימפית שרון דייוויס ב-1994 בנורת'המפטון.
לזוג נולדו שני ילדים, אליוט אנתוני וגרייס אליזבת'.
בשנת 2000, רדמונד ודייוויס התגרשו.
ב-26 באוגוסט 2011 התחתן רדמונד עם מריה ייטס.
באוגוסט 2014, רדמונד היה לאחד מ-200 דמויות ציבוריות שחתמו על מכתב שפורסם בגרדיאן ובו הביעו התנגדות לעצמאות סקוטלנד.
המכתב פורסם לקראת משאל העם על עצמאות סקוטלנד.
רדמונד שבר לראשונה את השיא הבריטי בריצת 400 מטרים כשקבע שיא של 44.85 שניות ב-1985, הישג שנשבר על ידי רוג'ר בלאק, אך ב-1987 הצליח רדמונד לקבוע שיא חדש.
ב-1986, רדמונד היה לחבר בקבוצה הבריטית שזכתה במדליית זהב במרוץ 400×4 שליחים באליפות אירופה באתלטיקה.
שנה מאוחר יותר היה רדמונד לחבר בצוות שזכה במדליית זהב במרוץ 400×4 שליחים באליפות העולם באתלטיקה.
ב-1991, במסגרת האליפות העולמית באתלטיקה, היה רדמונד חבר בקבוצה הבריטית שהצליחה להדהים את עולם האתלטיקה ולנצח את המשלחת האמריקאית במרוץ 400×4 שליחים.
רדמונד היה השני שרץ בגמר, ויחד עם חבריו רוג'ר בלאק, ג'ון רג'יס וכריס אקבוסי הם קבעו את התוצאה השנייה הטובה בהיסטוריה של מרוץ השליחים 400×4.
פציעות פגעו באופן קבוע בקריירה של רדמונד.
באולימפיאדת סיאול 1988, עזב את הסיבוב הפותח של 400 מטרים 90 שניות לפני המקצה שלו, בגלל פציעה בגיד אכילס.
לפני אולימפיאדת ברצלונה עבר שמונה ניתוחים עקב פציעות.
רדמונד היה בכושר טוב לפני האולימפיאדה.
הוא רשם את הזמן המהיר ביותר בסיבוב הראשון והמשיך לרבע הגמר.
בחצי הגמר פתח טוב אבל כ-250 מטרים מהסיום קרע את שריר מיתר הברך, מה שגרם לו לעצור וליפול בכאב.
נושאי אלונקה מיהרו אליו, אך רדמונד החליט שהוא רוצה לסיים את המרוץ.
הוא החל לדשדש לקו הסיום, ועד מהרה הצטרף אליו אביו, ג'ים, שעבר את האבטחה ותמך בו.
האב והבן השלימו את המסלול יחד, וכשחצו את קו הסיום קהל של 65 אלף צופים קם על רגליו והריע בעוצמה לדרק.
עם זאת, כיוון שאביו עזר לו, דרק מוגדר רשמית כמי ש"לא סיים" את המסלול.
המאמץ האדיר של רדמונד לסיים את המסלול הפך בהמשך לנושא של אחד מסרטוני "Celebrate Humanity" (בעברית: חגוג את האנושיות) של הוועד האולימפי, שהכריז "כוח נמדד בקילוגרמים.
בשנת 2008 הוצג רדמונד בסדרת הפרסומות "Go World" של ויזה לקידום האולימפיאדה.
הפרסומת ציינה כי "הוא ואביו סיימו אחרונים בהחלט, אבל הוא ואביו סיימו".
ב-10 בינואר 2012 הוכרז שג'ים רדמונד יהיה אחד מנושאי הלפיד באולימפיאדת לונדון.
שנתיים לאחר אולימפיאדת ברצלונה, אמר לרדמונד מנתח כי הוא לעולם לא ירוץ שוב או ייצג את ארצו בספורט.
עם זאת, לאחר שהשלים עם אובדן הקריירה באתלטיקה ובעידוד אביו החל להפנות את תשומת ליבו לכדורסל ואף שיחק כדורסל מקצועני בברמינגהאם בולטס.
רדמונד שימש בעבר כמנהל הפיתוח של ספרינטים ומשוכות לאתלטיקה בבריטניה.
כמו כן הוא שימש כפרשן ביורוספורט והנחה תוכנית כדורסל ב-ITV.
רדמונד גם השתתף במועדון מרוצי האופנועים Hottrax Motorsport.
הקבוצה סיימה במקום השני באליפות Senior 1000 Tag Endurance לשנת 2009, בה שלושה חברי צוות השתתפו במרוץ שליחים במשך שבע שעות בשבעה מסלולים לאומיים ברחבי בריטניה.
רדמונד עורך בשנים האחרונות הרצאות בנושא מוטיבציה, בהשראת סיפור הזכייה במדליית הזהב והניסיון באולימפיאדת ברצלונה.
דרק ת'ילר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ודוגמן אמריקאי.
ת'ילר החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2009, כשכיכב בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה בהן מקום טוב באמצע, קוגר טאון והוליווד הילס.
בין הופעות משחק, ת'ילר דגמן בפרסומות בטלוויזיה ושלטי חוצות.
הוא הופיע לראשונה בפרסומת לקוקה-קולה זירו בשנת 2009. לאחר מכן הופיע בקמפיין ל-"State Farm", בו גילם "בחור לוהט" שהועלה באוב על ידי שלוש נשים.
הוא גם השתתף בפרסומות של נייקי, "Kayak.com, Arby's" ו-Verizon .
מלבד המשחק, הוא כתה והפיק בפועל סרט קצר בשם "Intrusion" .
בשנת 2012, ת'ילר לוהק לתפקיד הראשי הראשון שלו בקומדיית המצבים המשפחתית בייבי דאדי.
הוא גילם את דני ווילר, אחיה של הדמות הראשית.
באותה שנה, שיחק בסדרת האינטרנט Project SERA
בשנת 2015, הוא כיכב בתור צ'ייס ווקר בסרט "Shark Killer", שהוקרן לראשונה ב-16 ביוני 2015 באמצעות הורדה דיגיטלית.
ת'ילר גילם את התפקיד של צייד כרישים שצד כריש שחור סנפיר שבלע יהלום יקר ערך במהלך עסקה מפוקפקת של כנופיה.
הוא גם שיחק בתפקיד ג'ורדן בסרט חג המולד How Sarah Got Her Wings, שיצא ישירות בווידאו לפי דרישה ב-1 בנובמבר 2015. סרט חג המולד הוקרן בבכורה בטלוויזיה ב-6 בדצמבר 2015.
ב-19 בנובמבר 2015, ת'ילר כיכב בפארודיה "Funny or Die" שכותרתה "Chicago Sanitation" .
בשנת 2016, שיחק בסרט לכל המשפחה "Secret Summer" שיצא לאקרנים ב-2 באפריל 2016 ב-PixL (יצא בווידאו על פי דרישה ויוטיוב).
הוא הופיע גם בסרט הקצר "Princess Rap Battle", שם גילם את הצייד.
הסרט שוחרר לצפייה ביוטיוב ב-6 באפריל 2016.
בשנת 2017, הוא כיכב בתור כריס בסרט הקצר "Brotherly Love" לצד קריסטה קלמוס.
באותה שנה, לוהק לתפקיד קרייג הוליס / מיסטר אימורטל בסדרת הטלוויזיה של היקום הקולנועי של מארוול, "הלוחמים החדשים" .
הוא כיכב כאורח בפרק של קומדיית המצבים "אמא אמריקאית".
הוא שיחק בסדרת היוטיוב "וויין" ובסדרת הטלוויזיה אלים אמריקאים.
ת'ילר שיחק בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה האינטרנטית Dollface.
ב-24 בספטמבר 2019, ת'ילר לוהק לתפקיד בסדרה הקומית 68 Whiskey.
ת'ילר אובחן כחולה סוכרת מסוג 1 בגיל 3. הוא למד באוניברסיטת קולורדו סטייט בפורט קולינס, קולורדו.
הוא התחיל לצאת עם השחקנית ליסה מארי סאמרסקייל במאי 2016. ביולי 2022, הודיע ת'ילר באינסטגרם שלו שהוא וסאמרסקייל התארסו.
שנה כותרתתפקיד הערות 2009G Loveקליף קצר 2010 Intrusion מייק מאיירס קצר יום האהבהמעסה ללא קרדיטתביא אותו כמו גבר אורח סטנדרטי ללא קרדיט 2011Katherine Heigl Hates Ballsדוגמן סרט קצרCamp Virginovich דרק מור 2015Shark Killer צ'ייס ווקרHow Sarah Got Her Wingsג'ורדן 2016Secret Summer ג'ייק קנמן TBADeadlocked: Dad of the Dead אייברסון
שנה כותרתתפקיד הערות 2009ריהאנה ft ג'יי-זי בשיר Hard חייל אמיתי מס' 10 שחקן/דוגמן
שָׁנָה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2013 פרסי בחירת הנוער בחירה טלוויזיה: פריצת השנהבייבי דאדיrowspan="2" 2016 בחירה נבחרי הטלוויזיה: ליפלוק: משותף עם צ'לסי קיין
דֶרֶק אנטוני פָּרְפִיט (בשם מלא באנגלית: Derek Antony Parfit 11 בדצמבר 1942 – 2 בינואר 2017) היה פילוסוף בריטי שהתמחה בזהות עצמית, רציונליות ואתיקה.
הוא נחשב לאחד הפילוסופים האנליטיים החשובים והמשפיעים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
פרפיט התפרסם ב-1971 עם פרסום מאמרו הראשון, "Personal Identity".
ספרו הראשון, Reasons and Persons (1984), תואר כחיבור המשמעותי ביותר בפילוסופיה של המוסר מאז שנות ה-1800. ספרו השני On what Matters (2011), זכה לתפוצה רחבה.
מדובר בספר עב כרס שעליו שקד במשך שנים רבות והרעיונות הכלולים בו עוררו תגובות ודיונים עוד לפני פרסומו.
במשך כל הקריירה האקדמית שלו, פרפיט עבד באוניברסיטת אוקספורד, שם היה עמית מחקר בכיר אמריטוס במכללת All Souls עד יום מותו.
הוא גם היה פרופסור אורח לפילוסופיה באוניברסיטאות: הרווארד, ניו יורק וראטגרס.
בשנת 2014 זכה בפרס רולף שוק "על תרומתו פורצת הדרך הנוגעת לזהות אישית, התייחסות לדורות הבאים וניתוח הסטרוקטורה של תאוריות מוסריות".
פרפיט נולד בשנת 1942 בצ'נגדו שבסין, בנם של ג'סי (לבית בראון) ונורמן פרפיט, רופאים שעברו למערב סין כדי ללמד רפואה מונעת בבתי חולים מיסיונריים.
המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת כשנה לאחר שפרפיט נולד, והשתקעה באוקספורד.
פרפיט התחנך באיטון קולג', שם כמעט תמיד הצטיין בראש טבלת הדירוגים בכל מקצוע מלבד מתמטיקה.
מגיל צעיר הוא שאף להיות משורר, אך הוא ויתר על קריירה בשירה לקראת סוף גיל ההתבגרות.
לאחר מכן למד היסטוריה מודרנית בבייליול קולג', אוקספורד, וסיים את לימודיו ב-1964. בשנים 1965–1966 הוא היה עמית Harkness באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת הרווארד.
במהלך המלגה הוא נטש את לימודי ההיסטוריה לטובת לימודי פילוסופיה.
פרפיט חזר לאוקספורד כדי להיות עמית ב-All Souls College, שם נשאר עד גיל 67, כאשר מדיניות הפרישה המחייבת של האוניברסיטה חייבה אותו לעזוב את המכללה וגם את הפקולטה לפילוסופיה.
הוא שמר על מינויו כפרופסור אורח קבוע בהרווארד, באוניברסיטת ניו יורק ובראטגרס, עד מותו.
בספרו הראשון, Reasons and Persons (נימוקים ואנשים), פרפיט טען בזכות אתיקה לא־דתית כתחום מחקר חדש ופורה.
הוא שאל שאלות לגבי פעולות נכונות או שגויות ונמנע ממטא-אתיקה, המתמקדת יותר בלוגיקה ובפילוסופיה של השפה.
בחלקו הראשון של הספר, פרפיט דן בתאוריות מוסריות המביסות את עצמן.
הוא התמקד בתאוריית ה"אגואיזם הרציונלי" או "האינטרס העצמי של הרציונליות" (בקצרה: "S"), כדוגמת הגותה של איין ראנד, ובשתי מערכות אתיות: השכל הישר ותוצאתנות.
הוא העריך שאינטרס-עצמי נעשה דומיננטי במערב באלפיים השנים האחרונות, לעיתים קרובות "באותה המיטה" עם דוקטרינה דתית, שאיחדה בינו לבין מוסר.
מכיוון שהאינטרס האישי מחייב אותנו תמיד להפוך את האינטרס האישי לדאגה הרציונלית העליונה שלנו ומנחה אותנו להבטיח שכל חיינו יהיו טובים ככל האפשר, האינטרס העצמי מציב דרישות נייטרליות מבחינה זמנית.
לפיכך, יהיה זה לא רציונלי לפעול בדרכים שאנו יודעים שהיינו מעדיפים מאוחר יותר לבטל.
לדוגמה: זה יהיה לא רציונלי מצד ילדים בני 14 להקשיב למוזיקה רועשת או להיעצר בשל ונדליזם, אם הם ידעו שפעולות כאלה יגרעו משמעותית מהרווחה העתידית וממטרותיהם (כגון שמיעה טובה או קריירה אקדמית בפילוסופיה).
תאוריית האינטרס העצמי גורסת שזה לא רציונלי לבצע כל פעולות של הכחשה עצמית או לפעול לפי רצונות המשפיעים לרעה על רווחתנו.
אפשר להביא כדוגמה סופר שאפתן שרצונו העז ביותר הוא לכתוב יצירת מופת, אך כשהוא מנסה לעשות זאת, הוא סובל מדיכאון ומחוסר שינה.
פרפיט טוען שזה סביר שיש לנו רצונות כאלה שמתנגשים עם הרווחה שלנו, ושזה לא בהכרח לא הגיוני לפעול להגשמת הרצונות האלה.
מלבד הפנייה הראשונית לסבירות של רצונות שאינם תורמים ישירות לחייו הטובים, פרפיט יצר מצבים שבהם האינטרס העצמי מביס את עצמו בעקיפין – כלומר, מעלה דרישות שהוא מניח תחילה שהן בלתי רציונליות.
האינטרס העצמי אינו נכשל לעמוד בתנאים שלו, אבל הוא כן ממליץ לאמץ מסגרת חלופית של רציונליות.
למשל, ייתכן שהאינטרס העצמי שלי הוא להיות אמין כדי להשתתף בהסכמים מועילים הדדית, אף על פי שבמסגרת השמירה על ההסכם אני אצטרך לעשות דברים שיהיו גרועים יותר עבורי, בהנחה ששאר הדברים שווים.
במקרים רבים האינטרס האישי מורה לנו דווקא לא ללכת אחרי האינטרס האישי, ובכך מתאים להגדרה של תאוריה שמביסה את עצמה באופן עקיף.:163–165
בספרו השני, On What Matters (על מה שחשוב; נקרא במקור Climbing the Mountain – לטפס על ההר), פרפיט טוען לריאליזם מוסרי, ומתעקש שלשאלות מוסריות יש תשובות נכונות ושקריות.
יתר על כן, הוא מציע ששְלוש ההשקפות הדומיננטיות בפילוסופיה של המוסר – דאונטולוגיה-קנטיאנית, תוצאתנות ואמנה חברתית (או חוזתנות) – מתכנסות לאותן תשובות לשאלות מוסריות.
בספר הוא טוען כי לאנשים אמידים יש חובות מוסריות חזקות כלפי העניים:
בספרו "על טבע האדם", רוג'ר סקרוטון ביקר את השימוש של פרפיט בדילמות מוסריות כמו בעיית הקרונית והאתיקה של סירת ההצלה כדי לתמוך בדעותיו האתיות, וכתב: "ה'דילמות' האלה, מבחינת מידת השימושיות שלהן, מתאפיינות בכך שהן מסירות מהסיטואציה כמעט כל מערכת יחסים רלוונטית מבחינה מוסרית, ומצמצמות את הבעיה לחשבון בלבד".
סקרוטון מאמין שרבות מהן מטעות; לדוגמה, הוא לא מאמין שחייבים לדגול בתוצאתנות כדי להאמין שנדרש מבחינה מוסרית למשוך את המתג בבעיית הקרונית, כפי שמניח פרפיט.
במקום זאת סקרוטון מציע שדילמות מורכבות יותר, כמו בחירתה של אנה קרנינה לעזוב את בעלה וילדה עבור ורונסקי, נחוצות כדי לבטא באופן מלא את ההבדלים בין תאוריות אתיות מנוגדות, ומציע שהדאונטולוגיה חפה מהבעיות שהתאוריה של פרפיט לוקה בהן (לדעת סקרוטון).
פרפיט היה ייחודי בחקירותיו הקפדניות והמתמטיות כמעט על זהות אישית.
במקרים מסוימים, הוא השתמש בדוגמאות כמו טלפורטציה (בהשראת "מסע בין כוכבים") כדי לחקור את האינטואיציות שלנו לגבי הזהות שלנו.
הוא היה רדוקציוניסט, והאמין שמכיוון שאין קריטריון הולם לזהות אישית, אנשים אינם קיימים מלבד מרכיביהם.
פרפיט טען שניתן לתאר את המציאות באופן מלא באופן לא אישי: לא חייבת להיות תשובה נחרצת לשאלה "האם אמשיך להתקיים?".
יכולנו לדעת את כל העובדות על המשך קיומו של אדם ולא נוכל לומר אם האדם שרד.
הוא הגיע למסקנה שאנו טועים בהנחה שהזהות האישית היא מה שחשוב בהישרדות; מה שחשוב הוא דווקא יחס R: "מחוברות פסיכולוגית" (psychological connectedness; כלומר, של זיכרון ואופי) והמשכיות (continuity; שרשרות חופפות של מחוברות חזקה).
לטענת פרפיט, אינדיבידואל הוא לא יותר ממוח וגוף, אבל הזהות לא ניתנת לצמצום לאף אחד מהם.
(פרפיט מודה שהתאוריות שלו כמעט שאינן מתנגשות עם תאוריות רדוקציוניסטיות יריבות בחיי היומיום, ושההתנגשות מתרחשת רק בהצגת דוגמאות יוצאות דופן, אבל הוא מגן על השימוש בדוגמאות כאלה בטענה שהן מעוררות ברבים מאיתנו אינטואיציות חזקות).
הזהות אינה נחרצת כפי שאנו מניחים לעיתים קרובות, והנחרצות הזאת נובעת בעיקר מהדרך שבה אנו מדברים.
אנשים קיימים באותו אופן שבו קיימים אומות או מועדונים.
בעקבות דייוויד יום, פרפיט טען ששום ישות ייחודית, כמו עצמי, לא מאחדת את החוויות והנטיות של האדם לאורך זמן.
לכן הזהות האישית היא לא "מה שחשוב" בהישרדות.
שאלה מרכזית של פרפיט היא: בהינתן הבחירה בין הישרדות מבלי לשמר את יחס R (מחוברות פסיכולוגית והמשכיות) לבין למות אך לשמר את יחס R דרך הקיום העתידי של מישהו אחר, במה היית בוחר?
פרפיט תיאר את אובדן האמונה שלו בעצמי נפרד כמשחרר:
ביקורת על תפיסת זהות אישית
עמיתו הרדוקציוניסט מארק ג'ונסטון מפרינסטון דוחה את התפיסה המכוננת של פרפיט בדבר הזהות באמצעות מה שהוא מכנה "טיעון מלמעלה".
ג'ונסטון טוען: "גם אם העובדות ברמה הנמוכה יותר [המרכיבות את הזהות] אינן חשובות כשלעצמן, העובדה ברמה הגבוהה יותר עשויה להיות חשובה.
אם היא חשובה, אז לעובדות ברמה נמוכה יותר תהיה חשיבות נגזרת.
הן יהיו חשובות, לא בפני עצמן, אלא מפני שהן מהוות את העובדה ברמה הגבוהה יותר".
בכך, ג'ונסטון פועל לשימור חשיבותה של האישיות.
ההסבר של פרפיט הוא שלא האישיות עצמה היא שחשובה, אלא העובדות שמהן מורכבת האישיות הן שמעניקות לה חשיבות.
כדי להמחיש את ההבדל הזה בינו לבין ג'ונסטון, פרפיט השתמש באיור של חולה עם פגיעה מוחית שהופך למחוסר הכרה באופן בלתי הפיך.
החולה בהחלט עדיין חי, אף על פי שעובדה זו נפרדת מהעובדה שליבו עדיין פועם ואיברים אחרים עדיין מתפקדים.
אבל העובדה שהמטופל חי אינה עובדה עצמאית.
היות המטופל חי, אף על פי שהוא בלתי מודע באופן בלתי הפיך, פשוט מורכב משאר העובדות.
פרפיט מסביר כי מתוך ה"טיעון מלמטה" הזה אנו יכולים להכריע בנוגע לערכם של הלב ואיברים אחרים שעדיין פועלים מבלי להקצות להם משמעות נגזרת, כפי שתכתיב נקודת המבט של ג'ונסטון.
בחלק הרביעי של "נימוקים ואנשים", פרפיט דן בחלופות לעתיד העולם.:349–441 בחלק שכותרתו "אוכלוסיית יתר", פרפיט מבחין בין "תועלתנות ממוצעת" לבין "תועלתנות מוחלטת", כשכל אחת מהן מוצגת בשני ניסוחים.:386–387
על פי "עקרון הממוצע הבלתי אישי" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה חייהם של אנשים מתנהלים, בממוצע, באופן הטוב ביותר".
על פי "הגרסה הנהנתנית" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה ממוצע האושר-נטו הוא הגדול ביותר, עבור כל חיים שמתקיימים."
"הגרסה ההדוניסטית של העיקרון הכולל הבלתי אישי" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר של אושר – הסכום הנקי הגדול ביותר של אושר מינוס אומללות."
"העיקרון הכולל הלא-הדוניסטי הבלתי-אישי" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר מכל מה שהופך את החיים ראויים לחיותם".
פרפיט ממחיש זאת בניסוי מחשבתי פשוט: דמיינו בחירה בין שני עתידים אפשריים.
בעתיד A, עשרה מיליארד אנשים יחיו במהלך הדור הבא, כולם עם חיים מאושרים במיוחד, חיים הרבה יותר מאושרים משל כולם היום.
בעתיד B, ישנם עשרים מיליארד בני אדם שחיים כולם, שאומנם מעט פחות מאושרים מאלה ב-A, אך עדיין מאושרים מאוד.
תחת מקסום תועלת מוחלט עלינו להעדיף את B על פני A.
לכן, דרך תהליך רגרסיבי של גידול אוכלוסין וירידה באושר (בכל זוג מקרים הירידה באושר עולה על גידול האוכלוסייה) אנו נאלצים להעדיף את Z – עולם של מאות של מיליארדי אנשים שבקושי שווה לחיות את חייהם – על פני A.
גם אם אנחנו לא סבורים שהקיום יכול להועיל למישהו, עדיין עלינו להודות לפחות ש-Z לא יותר גרוע מ-A.
פרפיט טוען טיעון דומה נגד סטנדרטים של התועלתנות הממוצעת.
אם כל מה שמעניין אותנו הוא אושר ממוצע, אנו נאלצים להסיק שאוכלוסייה קטנה ביותר, נניח עשרה אנשים, במהלך ההיסטוריה האנושית, היא התוצאה הטובה ביותר אם נניח שלעשרת האנשים הללו (אדם וחוה ועוד) היו חיים מאושרים יותר ממה שיכולנו לדמיין.:420 לאחר מכן ניתן לשקול את המקרה של ההגירה לאמריקה.
יש להניח שרווחת הזרים באמריקה נמוכה מרווחת האמריקאים, אבל מי שעומד להגר לאמריקה עומד להרוויח מאוד מעזיבת מולדתו.
נניח גם שהאמריקאים נהנים מההגירה (לפחות בכמויות קטנות) כי הם מקבלים כוח עבודה זול וכו'.
תחת הגירה מצבן של שתי הקבוצות טוב יותר, אבל אם עלייה זו מתקזזת על ידי גידול באוכלוסייה, אז הרווחה הממוצעת נמוכה יותר.
לפיכך אף על פי שמצבם של כולם טוב יותר, זו לא התוצאה המועדפת.
פרפיט טוען שזה פשוט אבסורד.
לאחר מכן פרפיט דן בזהותם של הדורות הבאים.
בפרק 16 של "סיבות ואנשים" הוא טוען כי קיומו של האדם קשור קשר הדוק לזמן ולתנאי ההתעברות של האדם.:351  הוא מכנה זאת "תביעת התלות בזמן" – "אילו [קיומו של] אדם מסוים לא היה יזום כשפועל הוא היה [ברחם], אז למעשה נכון שהוא לעולם לא היה קיים".:351
מחקר של דפוסי מזג אוויר ותופעות פיזיות אחרות במאה ה-20 הראה שלשינויים קלים מאוד בתנאים בזמן T יש השפעות דרסטיות בכל עת לאחר T .
השוו זאת למעורבות רומנטית של בני זוג לעתיד.
כל פעולה שננקטת היום, בזמן T, תשפיע על מי שקיים לאחר מספר דורות בלבד.
לדוגמה, שינוי משמעותי במדיניות הסביבתית הגלובלית ישנה את תנאי תהליך ההתעברות עד כדי כך שאחרי 300 שנה לא נולד למעשה אף אחד מאותם אנשים שהיו נולדים.
זוגות שונים פוגשים זה את זה ומתעברים בזמנים שונים, וכך נוצרים אנשים שונים.
כך נוכל ליצור מדיניות הרת אסון שלא תהיה גרועה יותר עבור אף אחד, כי אף אחד מאותם אנשים לא יתקיים במסגרת המדיניות השונה.
אם נשקול את ההשלכות המוסריות של מדיניות פוטנציאלית במונחים משפיעים על האדם, לא תהיה לנו סיבה להעדיף מדיניות תקינה על מדיניות לא תקינה בתנאי שהשפעותיה לא יורגשו במשך כמה דורות.
זוהי בעיית אי-הזהות בצורתה הטהורה ביותר, כי זהותם של הדורות הבאים תלויה סיבתית, באופן רגיש מאוד, במעשיהם של הדורות הנוכחיים.
ב-1982 פרפיט פגש את הפילוסופית ג'נט רדקליף ריצ'רדס ומאז היו בזוגיות עד יום מותו.
הם נישאו בשנת 2010. ריצ'רדס האמינה שלפרפיט הייתה תסמונת אספרגר.
הוא היה חבר ב־Giving What We Can והתחייב לתרום לפחות 10% מהכנסתו לארגוני צדקה יעילים.
פרפיט היה צלם נלהב שנסע בקביעות לוונציה ולסנט פטרסבורג כדי לצלם אדריכלות.
דרקולה הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 1931 בבימויו ובהפקתו של טוד בראונינג על פי תסריט של גארט פורט ובכיכובו של בלה לוגוסי בתפקיד הראשי.
הסרט מבוסס על המחזה בעל אותו שם משנת 1924 מאת המילטון דין וג'ון ל.
באלדרסטון, שבתורו עובד מהרומן דרקולה משנת 1897 של בראם סטוקר.
לוגוסי מגלם את הרוזן דרקולה, ערפד המהגר מטרנסילבניה לאנגליה ואורב לדמם של קורבנות חיים, כולל ארוסתו של אדם צעיר.
הסרט, שהופק והופץ על ידי סרטי יוניברסל, היה העיבוד הקולנועי המדבר (לאחר עידן הסרט האילם) הראשון לרומן של סטוקר.
כמה שחקנים נשקלו עבור התפקיד הראשי, אך לוגוסי נבחר לאחר שגילם את התפקיד בברודוויי.
הסרט צולם בחלקו על סטים באולפני יוניברסל בקליפורניה זפר בשעות היום, ובשעות הלילה שימוש חוזר באותם סטים לצילום גרסה ספרדית לסרט שיוניברסל הפיקו במקביל.
דרקולה זכה להצלחה מסחרית וביקורתית מייד עם יציאתו, ולמספר סרטי המשך וספין-אוף.
הייתה לו השפעה ניכרת על התרבות הפופולרית, ודמותו של דרקולה בגילומו של לוגוסי הפכה לאיקונית ומאפייניה הפכו לבסיס של דמויות ערפד ביצירות מאוחרות יותר.
בשנת 2000 נבחר הסרט על ידי ספריית הקונגרס לשימור בארכיון הסרטים הלאומי כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט עוקב אחר עורך הדין רנפילד, מהרגע שבו הוא מגיע לטרנסילבניה כדי לדון עם הרוזן דרקולה בעניין נכס שהרוזן מעוניין לשכור באנגליה.
כבר בערב הראשון לפגישתם דרקולה תוקף את רנפילד והופך אותו לערפד לפני שהשניים מפליגים ביחד לאנגליה, ומוצצים את דמם של כל צוות הספינה.
לאחר שדרקולה מגיע ללונדון הוא מוצץ את דמן של שתי נשים נוספות שהוא פוגש בנסיבות חברתיות בתיאטרון.
רנפילד מתוודע לפרופסור ון הלסינג, שחוקר ערפדים ואת אמצעי ההגנה בפניהם.
ון הלסינג הוא זה שמבין כי דרקולה הוא ערפד, לאחר שהוא מגלה שבבאותו של דרקולה אינה משתקפת במראה.
בעימות בין השניים דרקולה מנסה להפנט את ון הלסינג אך נכשל, והפרופסור משתמש בצלב כדי להדוף את התקפתו של הרוזן, ובסוף הסרט מצליח גם להרוג אותו באמצעות יתד עץ שהוא תוקע בליבו.
הרומן של בראם סטוקר כבר עובד לקולנוע ללא רשותו בשנת 1922 לסרט נוספרטו על ידי הקולנוען האקספרסיוניסט הגרמני פרידריך וילהלם מורנאו.
אלמנתו של סטוקר, פלורנס בלקומב, תבעה על גנבה ספרותית והפרת זכויות יוצרים, ובתי המשפט פסקו לטובתה וקבעו כי יש להשמיד כל העותקים של נוספרטו.
קארל למל ג'וניור, מפיק הוליוודי צעיר ונלהב, ראה את הפוטנציאל הקופתי של המותחן הגותי של סטוקר, ורכש כחוק את זכויות הסרט של הרומן.
הוא רצה תחילה לצלם את דרקולה כיצירה קולנועית שתשתווה לסרטים האילמים הגרנדיוזיים הגיבן מנוטרדאם (1923) ופנטום האופרה (1925).
אולפני יוניברסל שילמו 40,000 דולר עבור הזכויות על הרומן ועל מחזות התיאטרון, כך שיהיו להם הזכויות הבלעדיות על דמותו של דרקולה.
יוניברסל הביאה גם את הסופר זוכה פרס פוליצר, לואיס ברומפילד לעבד את התסריט שיתאים לחזון בקנה מידה גדול זה.
ברומפילד ניסה לשלב את הרומן והצגת התיאטרון ובטיוטה שלו הציע שדרקולה יהיה שני אנשים - זקן מפלצתי בתחילת הסרט, שלאחר הנסיעה ללונדון ומציצת דמם של קורבנותיו הופך לדרקולה הצעיר של גרסת התיאטרון.
ברומפילד הוחלף במהרה בגארט פורט, שהתבסס בעיקר על המחזה שכבר היה להיט ענק בברודוויי.
התסריטאים גם בחנו את הגרסה האילמת והפירטית של מורנאו, ממנה שאבו כמעט בשלמותה את אחת הסצנות המוקדמות בה רנפילד דוקר את עצמו בטעות ודרקולה מוקסם מהדם אך נרתע בשל צלב שנופל על יד האצבע המדממת.
במקור היה אמור השחקן לון צ'ייני לגלם תפקיד כפול - גם את הרוזן וגם את הפרופסור - פעלול שביצע בכמה סרטים אילמים.
עם מותו הפתאומי, ליהוק התפקיד הראשי התגלה כבעייתי.
למל שקל שורה של שחקנים אחרים, כולל פול מוני, צ'סטר מוריס, איאן קיית, ג'ון ריי, ג'וזף שילדקראוט, ארתור אדמונד קארו, וויליאם קורטנאי, ג'ון קאראדין וקונרד ויידט, ולבסוף בחר לתפקיד את לו איירז.
אלא שאז לוהק איירז לסרט אחר של יוניברסל והוא הוחלף רוברט איימס.
איימס עצמו הוחלף בדייוויד מנרס, שבסופו של דבר גילם את דמותו של ג'ון הארקר.
לוגוסי, ששיחק את התפקיד בברודוויי, כלל לא נכלל ברשימת השחקנים הפוטנציאליים של למל, אלא שאז הגיע במקרה ללוס אנג'לס בסיבוב הופעות של המחזה, והפעיל מכבש לחצים עד ששכנע את הנהלת האולפן, בין היתר משום שהסכים לעבוד בשכר של 500 דולר לשבוע למשך שבעה שבועות עבודה.
עוד לפני שהסרט יצא לאקרנים, לוגוסי חשש שהתפקיד יגרום לטייפקאסטינג שלו.
הוא לא הסכים לחזור לגלם את דמותו של דרקולה בהפקה נוספת של המחזה, והצהיר: "לא!
כשאסיים עם הסרט הזה אני מקווה שלעולם לא אשמע על דרקולה שוב.
אני לא יכול לסבול את זה...
אני לא מוכן שזה ישתלט עלי".
טוד בראונינג זכר את השחקנית הלן צ'נדלר מהצגת תיאטרון אחרת שראה ב-1928 ובחר בה לתפקיד הגיבורה שהופכת למאהבת של דרקולה.
היא השתכרה 750 דולר לשבוע, השכר הגבוה ביותר מבין השחקנים.
בזמן הצילומים היא התמודדה עם אלכוהוליזם, והייתה מלגלגת על הטקס של לוגוסי מול המראה.
כמו כמה מחבריה להפקה, למרות שהתפקיד הזה הפך למזוהה ביותר עימה, היא לא החשיבה אותו במיוחד: "זה יהיה נורא, למשל, להמשיך להיות הילדה הקטנה והחיוורת בטראנס עם ידיים מושטות קדימה כמו ב'דרקולה' למשך כל הקריירה הקולנועית שלי!"
ברנרד ג'וקס, שגילם את התפקיד של רנפילד בהצגה בברודוויי ובסיבוב ההופעות של 1928, רצה לגלם את התפקיד גם בסרט, אך במקומו לוהט לתפקיד דווייט פריי.
אדוארד ואן סלואן, שגילם את ון הלסינג במחזה בברודוויי, גילם את אותו התפקיד גם בסרט.
למרות שון הלסינג הפך לאחד מהתפקידים המזוהים ביותר עימו, ואן סלואן לא העריך במיוחד את הסרט.
האחות בריגס (ג'ואן סטנדינג - בכתוביות הפתיחה נכתב בטעות כי היא מגלמת "משרתת")
שחקנים נוספים שהשתתפו אך ללא קרדיט: הבמאי והמפיק-שותף טוד בראונינג כקולו של מנהל הנמל; קרלה למל, בת דודתו של המפיק קארל למל, כאישה היושבת לצידו של רנפילד בכרכרה; וג'רלדין דבורק, קורנליה ת'ו דורותי טרי בתור הכלות של דרקולה.
צילומי הסרט החלו ב-29 בספטמבר 1930 ביוניברסל סיטי בתקציב של 355,050 דולר ועם 36 ימי צילום מתוכננים.
הבמאי טוד בראונינג יצר סרטים אילמים מאז 1915, כולל עשרה שוברי קופות, אך מעולם לא התאקלם לעידן הסרטים המדברים.
על פי דיווחים רבים, ההפקה לא הייתה מאורגנת ובראונינג, שנחשב למפיק קפדן בדרך כלל, אפשר לצלם קרל פרוינד להשתלט על הצילומים ולהפוך לבמאי הלא רשמי של הסרט.
כך, למשל, סצנות שבהן צוות הספינה נאבק בסופה נלקחו מסרט אילם שהפיקו אולפני יוניברסל ב-1925. מכיוון שהסרטים האילמים צולמו במהירות הקרנה שונה, הסצנות הללו נראות קופצניות וחתוכות, כשהן משולבות עם פריימים של דרקולה ורנפילד.
האפקטים המיוחדים נלקחו מגרסת התיאטרון, ולכן כללו רק ערפל, תאורה ועטלפים גדולים.
המעבר של דרקולה מעטלף לאדם נעשה תמיד מחוץ למצלמה.
הסרט גם כלל שתיקות ארוכות וצילומי תקריב של דמויות ליצירת דרמה.
לאורך הסרט שולבו שתי שקופיות כתובות ותקריב של כתבה בעיתון כדי לקדם את העלילה, שארית מימי הסרטים האילמים.
לסרט לא נכתב פסקול מקורי בשל העלויות הגבוהות.
את כותרות הפתיחה מלווה קטע מתוך המערכה השנייה של אגם הברבורים של צ'ייקובסקי, שבו השתמשו ב-1932 גם בסרט אימה אחר של יוניברסל, "המומיה".
במהלך סצנת התיאטרון שבה דרקולה פוגש את ד"ר סוורד, הארקר, מינה ולוסי, מושמע הפתיח ל-אמני השירה מנירנברג של וגנר, ואת הפתיחה לסימפוניה הבלתי גמורה של שוברט.
בשנת 1998 הוזמן המלחין פיליפ גלאס להלחין פסקול לסרט הקלאסי.
את הפרטיטורה ביצעה רביעיית קרונוס בניצוחו של מייקל רייזמן, המנצח הקבוע של גלאס.
הסרט, עם הפסקול החדש, הופץ על ידי יוניברסל בשנת 1999 בפורמט VHS.
במהדורות ה-DVD של הסרט אפשר לבחור בין הפסקול המקורי והפסקול של גלאס.
במקביל להפצת הסרט יצא הפסקול גם כאלבום של Nonesuch Records.
גלאס ורביעיית קרונוס ביצעו את הפסקול בהופעה חיה במהלך הקרנות של הסרט ב-1999, 2000 ו-2017.
דרקולה נחשב להימור עבור האולפנים הגדולים בהוליווד.
למרות ההצלחה של היצירה המקורית, לא היה ברור אם הקהל האמריקאי היה מוכן לסרט אימה על-טבעי רציני באורך מלא.
הקהל האמריקני אומנם נחשף לסרטי אימה קודם לכן כמו החתול והקנרי (1927), אך דרקולה לא כלל אתנתחות קומיות או סוף מפתיע שהפחיתו את העל-טבעיות.
למרות זאת, דרקולה הוכיח את עצמו בקופות.
הקרנת הבכורה נערכה בתיאטרון רוקסי בניו יורק ב-12 בפברואר 1931 והסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית יומיים לאחר מכן.
דיווחים בעיתונות טענו כי היו בקהל אנשים שהתעלפו מהאימה שעל המסך.
הפרסום היה מוזמן מטעם אולפן הסרטים, והבטיח שצופים יגיעו לסרט ולו בשל הסקרנות.
בתוך 48 שעות מהבכורה בניו יורק נמכרו 50,000 כרטיסים, ורווח שיא של 700,000 דולר, הגבוה ביותר מבין הסרטים של יוניברסל ב-1931.
אורכו של הסרט בהפצה המקורית היה 85 דקות; ב-1936 הוא הופץ מחדש לאחר כניסתו לתוקף של קוד הייז ושתי סצנות מתוכו צונזרו:
סצנת האפילוג מההפצה המקורית של הסרט, שבה פונה אדוארד ואן סלואן לקהל: "רק רגע, גבירותיי ורבותיי!
אנו מקווים שהזיכרונות של דרקולה ורנפילד לא יעניקו לכם חלומות רעים, אז רק מילת הרגעה.
כשתחזרו הביתה הלילה והאורות יכבו ותפחדו להסתכל מאחורי הווילונות - ותחרדו לראות פרצוף מופיע בחלון - הרי עליכם להתעודד ולזכור שאחרי הכל, ערפדים קיימים!".
הסצנה נמחקה מחשש לעודד אמונה בעל-טבעי.
קטע מהסצנה שולב בסרט התיעודי "הדרך לדרקולה", אך ייתכן שהיא בלתי שמישה ולא ניתן לשחזר אותה.
"גניחות המוות" של דרקולה בסוף הסרט הושתקו בחלקן, וכך גם הצרחות של רנפילד כשהוא נהרג; קטעי הקול הללו שוחזרו עבור גרסאות הלייזרדיסק וה-DVD שלאחר מכן, אך לא נכללים במהדורת ה-"Legacy Collection" מ-2004.
בימים הראשונים של סרטי הקול, היה מקובל שאולפני הוליווד הפיקו גרסאות בשפות זרות של הסרטים תוך שימוש באותן תפאורות, תלבושות וכו'.
עבור "דרקולה" הפיק ג'ורג' מלפורד בזמן אמת גרסה בספרדית בכיכובו של קרלוס ויאריס כדרקולה.
לאחר שנים שבהן נחשבה גרסה זו לאבודה, עותק שלה התגלה בשנות ה-70, אך חלקים גדולים ממנו היו רקובים.
בתחילת שנות ה-90 נמצא עותק שלם בקובה.
הסרט נשמר בארכיון הסרטים הלאומי של ספריית הקונגרס בארצות הברית.
גרסה שלישית של הסרט, אילמת, הופצה גם היא במקביל, מכיוון שבעת הפצת הסרט ב-1931 עדיין היו בתי קולנוע ללא מערכות סאונד.
הגרסה האילמת כללה כותרות ביניים.
ב-1999, מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט ארבעה מתוך ארבעה כוכבים, תוך שבחים לביצועיו של לוגוסי ולצילום של פרוינד.
הוא ציין את ההשפעה המתמשכת של הסרט, וכלל אותו ברשימת הסרטים הגדולים שלו.
אנג'י אריגו ממגזין אמפייר העניקה לסרט ארבעה מתוך חמישה כוכבים, ושיבחה את הופעתו של לוגוסי בתור "ה[דרקולה] שלפיה כל האחרים נמדדים", וכתבה שבסרט יש "רגעים נפלאים ובלתי נשכחים".
ג'ון אוליבר ממכון הסרטים הבריטי שיבח את הסרט ביצירת הבסיס ל"דמות הקולנועית המוכרת של הערפד" וכתב כי "ז'אנר האימה הקולנועי נולד עם הפצתו של דרקולה".
מאז שיצא נחשב דרקולה לקלאסיקה של התקופה והז'אנר שלו.
מלבד הכללתו בארכיון הסרטים הלאומי בארצות הברית הוא גם דורג במקום ה-79 במצעד 100 הרגעים המפחידים ביותר בקולנוע של ערוץ בראבו.
לאחר ההצלחה המסחרית ובביקורות של דרקולה, יוניברסל הפכה למובילה בתחום סרטי האימה והוציאה את פרנקנשטיין (1931) המומיה (1932), הרואה ואינו נראה (1933), כלתו של פרנקנשטיין (1935) ואיש הזאב (1941).
חמש שנים לאחר הסרט המקורי הוציאה יוניברסל את בתו של דרקולה (1936), סרט המשך שמתחיל מיד לאחר סיום הסרט הראשון.
סרט המשך שני, בנו של דרקולה (1943), בכיכובו של לון צ'ייני ג'וניור יצא שבע שנים לאחר מכן.
הרוזן דרקולה כיכב גם בשלושה סרטי יוניברסל נוספים מאמצע שנות ה-40: בית פרנקנשטיין (1944); בית דרקולה (1945); והקומדיה "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין" (1948).
בלה לוגוסי כיכב כדרקולה רק בגרסה עם אבוט וקוסטלו, 17 שנים אחרי הסרט המקורי, ובשאר הגרסאות גילם את התפקיד ג'ון קארדין שדמה יותר לתיאור הפיזי מספרו של סטוקר.
השפעה על דרקולות בולטים אחרים
שחקנים רבים גילמו את דרקולה אחרי לוגוסי והתפרסמו בתפקיד זה.
כריסטופר לי גילם את דרקולה בסדרת סרטים אך בראיון עימו סיפר כי היה מאוכזב כשצפה בדרקולה של לוגוסי, והרגיש שהוא מגלם אותו כדמות נחמדה מדי, לא מאיימת ולא מפחידה מספיק, ועם חיוך שלא היה מרושע מספיק.
הוא אומנם סבר שבצעירותו לוגוסי נראה טוב והיה בעל נוכחות ואישיות אדירים, אבל לי גם חשב שלוגוסי "לא היה האיש המתאים לגלם את דרקולה מבחינת הלאום.
כי טרנסילבניה נמצאת ברומניה והוא היה הונגרי מהעיר לוגוס, ומכאן שמו".
אלא שבזמן שבראם סטוקר כתב את הרומן, טרנסילבניה הייתה חלק מממלכת הונגריה וולאד דראקול, ההשראה ההיסטורית המקורית לרומן, היה מטרנסילבניה.
עבור גארי אולדמן, שגילם את דרקולה בעיבוד של פרנסיס פורד קופולה, לוגוסי היה הדרקולה האהוב עליו, ואולדמן ביסס את קולו של דרקולה על קולו של לוגוסי.
על חלוקת הכרזות שהודפסו לקראת הסרט פיקח הארט דיירקטור של יוניברסל קארוי גרוס.
כרזות מקוריות של הסרט מ-1931 נחשבות נדירות ובעלות ערך רב לאספנים.
בשנת 2009 מכר ניקולס קייג' במכירה פומבית את אוסף כרזות הוינטג' שלו, וקיבל עבור כרזה של דרקולה $310,700 - אחד הסכומים הגבוהים ביותר ששולמו עד אז עבור כרזת סרט.