tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ומשלב ביצירתו ובעבודתו עם נפגעי נפש ובעלי צרכים מיוחדים תובנות שרכש עם מחלתו.
מלגת לימודים במכללת לוינסקי במסגרת קורס למוסיקה נגישה מעמותת "תו המשווה"
מלגת הקרן לעידוד יוצרים של אקו"ם
מלגת קרן הכט למוסיקאים מצטיינים
מלגת קרן חבצלת החדשה של התנועה הקיבוצית
אונה הוא פעיל חברתי גם בקיבוצו עין כרמל.
שותף להקמת יוזמות רוחניות-חינוכיות, ופרסם טורים אישיים ("בגילוי לב") בפורומים קיבוציים.
אונה פרסם חוברות ומאמרים העוסקים בתודעה יהודית והתעוררות רוחנית.
המדריך הקטן להארה רוחנית על פי היהדות
זכות הנפש – ספר שיצא בהוצאת ביטאון שירה
גדעון אבידור (נולד ב-1939) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כסגן מפקד גייסות השריון.
הוריו של אבידור עלו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933. הוא נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר ולאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ נצר סרני.
ב-1957 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בחיל השריון, עבר קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגת טנקים.
ב-1961 השתחרר וחזר לעבוד בקיבוצו.
ב-1963 התגייס מחדש לשירות קבע, שימש קצין מבצעים בחטיבה 7 עד 1965 ומפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים שימש קצין אג"ם בחטיבה 520 תחת אוגדה 31 ולחם עמה בגזרת סיני.
ב-1968 מונה לסגן מפקד גדוד 9 וב-1969 למדריך ראשי בבית הספר לשריון.
באוגוסט 1973 מונה לקצין אג"ם באוגדה 252, הוא מילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שירת כראש ענף אימון מתקדם לקצינים בבית הספר לשריון ובמקביל פיקד על חטיבה 421. בשנים 1976 עד 1977 פיקד על בית הספר לשריון.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד גייסות השריון וממלא מקום קצין שריון ראשי.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש נספח צה"ל ונציג משרד הביטחון בסינגפור, הפיליפינים ואוסטרליה.
ב-2007 היה ממייסדי המכון לחקר לוחמת היבשה, מכון מחקר שנועד לרכז ולפתח רעיונות בתחום תורות הלחימה וכיהן כמנכ"ל המכון ולאחר מכן כמנהל מכון חץ לחשיבה צבאית מתקדמת.
לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש עוזר לוועדת וינוגרד.
אבידור בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בגאוגרפיה אורבנית מאוניברסיטת חיפה.
גדעון ברכר היה רופא, מלומד, מתרגם ומשורר יהודי-אוסטרי - צ'כי, בכיר המשכילים במוראביה בדורו.
ברכר נולד בפרוסניץ שבמוראביה, מרכז תנועת ההשכלה בחבל, אז חלק ממלוכת הבסבורג ולאחר מכן קיסרות אוסטריה, כיום צ'כיה.
עד גיל תשע למד עם סבו את החומש בעברי-טייטש ואז את התלמוד ומפרשיו.
כמו כן הוקנה לו ידע בצרפתית ובגרמנית.
דודו בער שיף היה ידען בדקדוק עברי, וחשף אותו לכתבי השכלת ברלין; ממנו למד את העברית המשובחת בה התנסח כל חייו.
לאחר הבר-מצווה עזב לישיבה באייבשיץ, ובהמשך עבר ללמוד תחת מרדכי בנט בניקלשבורג.
הוא רכש ידע במקצועות חול בעצמו, בין היתר בעזרת תלמידי הגימנסיה הפיאריסטית בעיר.
הוא התרשם במיוחד מהפילוסופיה, וקנה בקיאות בלטינית כדי שיוכל לקרוא בשפת המקור.
לאחר שיצא את הישיבה התפרנס כמורה פרטי במקצועות קודש וחול בלומניץ ונוי-רוסניץ.
ב-1817 הוזמן על ידי דוד שהתגורר בפשט לבוא ולשמש כמזכירו.
הדוד התנצר במפתיע כעבור כמה חודשים; ברכר עצמו החליט לפנות ללימודי רפואה.
ב-1818 נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פשט, שם התמחה כמנתח ומיילד.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ובאפריל 1824 עמד בבחינה בעל-פה והוסמך כרופא.
ראש המרפאים בממלכה (Protomedicus Regni Hungariae) הציע לו ניהול מחוז אם יתנצר, וברכר דחה אותו על הסף.
הוא שב לפרוסניץ והקים בה מרפאה; מקץ שבע שנים נשכר על ידי בית-החולים הקהילתי היהודי, ונשאר שם עד מותו.
ב-1827 נישא ליוזפין צאדק, דודתו של הילד משה שטיינשניידר, שהושפע עמוקות מדודו.
לזוג היו שלושה ילדים: אליעזר (אלואיס), אהרן (אדולף) ומשה (מוריץ).
ברכר, מנכבדי עירו ואחד הפרנסים, השתלב בזירה המשכילית התוססת בפרוסניץ, שנשענה על הפטרון העשיר פייביש אהרנשטאם, ראש הישיבה משה כ"ץ וואנפריד (שבחורי בית-מדרשו, ביניהם אדולף ילינק, למדו גם מקצועות כלליים) ורבני העיר ליב שוואב ואחריו צבי הירש פאסל.
סביבם התקבצו מתעניינים בעברית, במדעים ולימודים קלאסיים, שרבים מהם התוועדו בביתו של ברכר.
כאיש תנועת ההשכלה, היה הרופא משוכנע בהכרחיותה של רפורמה חינוכית: סגנון ההוראה על ידי מלמדים פרטיים בת"תים הניע רבים, להשקפתו, לבחור לשלוח את ילדיהם לבתי-הספר הממשלתיים בלבד ואיים על המשך היהדות.
הוא היה גורם מרכזי בהקמתו ב-1838 של בית-הספר המודרני ('המוסד החינוכי העברי', Hebräische Lehranstalt) בפרוסניץ, הראשון מסוגו ששילב לימודי קודש וחול בפלך, ומונה למפקח עליו.
באותה שנה החל ברכר בעבודתו הידועה ביותר, שמייקל לורנס מילר ראה בה את יצירתה החשובה של ההשכלה המוראבית, חיבור פירוש עברי ל"ספר הכוזרי", בו ראה מופת לגישור בין הפילוסופיה המערבית ליהדות המסורתית.
הוא בחר לכתוב בעברית על אף שחסרה את אוצר המילים לו נזקק; בהקדמתו כתב בצער על מצבה הירוד והמוזנח של הלשון, וכי מטרתו היא להחזירה לתהילתה האבודה, כשפת 'האומה הישראלית', שב"כוזרי" ראה השתקפות של החשיבות שייחס לה.
כרוב משכילי מוראביה, ברכר היה רחוק מאוניברסליזם והחשיב את הייחודיות היהודית.
במהלך הכתיבה חידש מילים רבות בתחום הפילוסופיה, כמו 'יסוד חוק המוסרי' עבור Moralprinzip.
רבים ממשכילי פרוסניץ סייעו בידו בשנתיים בהן עבד על הפירוש, שיצא לאור בארבעה כרכים עם הסכמה של הרב חיים יוסף פולק.
הוא נעזר באחיינו שטיישניידר, בפאסל, במדקדק אפרים ישראל בליחר ובמשורר ברוך שנפלד.
כמו כן התכתב ארוכות עם שד"ל בפדואה, שהעתיר שבחים על היצירה אך ביקר אותו על מה שתפש כיחס מתון מדי לקבלה, בה נלחם לוצאטו מזה שנים.
בשנות ה-40 תכנן להוציא תרגום גרמני של ספר יצירה, ופרסם שלוש פואמות בעברית על הישארות הנפש, קיום האל ושכר ועונש.
ב-1845 הכין חיבור ארוך נגד המציצה בפה בברית המילה, בו כתב שמדובר בגזירה שנהגה בימי חז"ל שכן טרם היו אז עגבת והרפס וזה היה אמצעי טוב לעצור את הדימום, אך כמה גדולים כבר הסכימו שאין בכך מן ההכרח.
במקביל הוסיף הגנה ארוכה על חשיבות המילה, שהותקפה אז על ידי חוגים שונים.
הוא עצמו הפסיק לערוך מציצה בבריתות.
בתקופה זו גם החל להתעניין בהומאופתיה והפך לאחד העוסקים החשובים ביותר בתחום במוראביה.
ב-1850 הוציא לאור את "הטרנסצנדנטלי: על כישוף ורפואה בכשפים בתלמוד." הוא דן בנושא ביותר ממאתיים עמודים, תוך שהוא מפרט עזרים כשימוש ברוק של בן בכור לבעיות עיניים או ריפוי מקדחת באמצעות העברתה לנמלה.
ברכר הצהיר שהקפיד על טון עובדתי, לא ביקורתי ולא אפולוגטי, אף כי מילר ציין שלמעשה ניסה להגן על האמוראים ככל יכולתו.
האלגמיינה צייטונג דס יודנטומס הליברלי שיבח אותו על "שהציג אותם כפי שהיו" והוכיח שעל אף חוכמתם בהלכה, היו מוגבלים ונבערים בתחומים אחרים.
ברכר שיגר מכתב לאוניברסיטת ארלנגן וביקש זכאות לדוקטורט בזכות הספר, והדיקאן לרפואה התרשם.
לאחר שעבר בחינה בכתב, הוענק לו התואר ב-4 ביוני 1851. בשנים הבאות הכין טיוטה ארוכה על רפואה רגילה בתלמוד, שפורסמה לבסוף על ידי אחיינו שטיינשניידר.
בשנות ה-50 עבר לעסוק יותר במטאפיזיקה, תחום שריתק אותו כבר קודם.
ב-1857 פרסם בחינה ארוכה של תורת הישארות הנפש בדת ישראל, עניין שהיה מושא מתמיד לפולמוס עם מלומדים נוצרים שניסו להפגין את עליונות אמונתם בהצבעה על כך שהעיקרון לא מוזכר בחומש וודאי נשאב מאוחר יותר.
ברכר תירץ זאת בהסבר ארכני, וטען כי גם עובדי האלילים במזרח הקדום קידשו את אלמותיות הנשמה, והצורך להתרחק מחוקותיהם הביא את משה להתמקד בדברים אחרים.
בספר גם הפגין נטיית-מה לחכמת ישראל ואולי לראיית המסורת הדתית כמתפתחת ברוח האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, כשכתב שהיהדות ספחה מושגים זורואסטריים ואחרים אך אלה נבטו על רקע שהיה כבר קיים בתוכה, ותיאר במושגים דומים את רעיון הישארות הנפש שצמח גם מהשפעות זרות אך על בסיס שתמיד היה שם.
מילר העיר כי המנשר, יותר מכל חיבוריו האחרים, העיד על היותו בן תקופת האמנציפציה וחניך האפולוגטיקה של חכמת ישראל למול גינויים מבחוץ.
לכבוד יום הולדתו השישים-ושמונה, הוקדשו בית-מחסה לחולים וקרן סעד לתלמידים עניים על שמו בפרוסניץ.
בשנותיו האחרונות פרסם עוד שירים, מאמרים ופירוש לתורה, שיצא בהמשכים ב"עברי אנכי".
בנו אלעזר המשיך בדרכו כחוקר.
גדעון ביקל (נולד ב-12 במאי 1944) הוא איש עסקים ישראלי, העוסק באסטרטגיה ובביצוע תוכניות בתחום החקלאות במדינות מתפתחות ובחברות ענק.
ביקל קידם את תהליך השלום בין ישראל ושכנותיה באמצעות סיוע חקלאי, היה בעלי בורסת פלורה בבלגיה, היה יו"ר ובעלים של אגרקסקו כרמל והוא עוסק בתחום הנדל"ן.
ביקל סיים לימודי אגרונומיה לתואר ראשון בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
הוא בעל מספר תוארי מאסטר, בין היתר במנהל עסקים עם התמחות בנדל"ן.
מחזיק בתואר דוקטור במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
ביקל הוא אלוף-משנה במיל', שירת כלוחם וכמפקד בצנחנים ונפצע במלחמת ששת הימים במהלך הפריצה לירושלים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הכוח הראשון שחצה את תעלת סואץ בסירות קומנדו.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כקצין מבצעים בכיר באוגדת הצנחנים.
ביקל החל את הקריירה העסקית שלו ב-1968 כמגדל ויצואן פרחים ותוצרת חקלאית.
ב-1997 רכש את בורסת הפרחים פלורה בבלגיה, שנמכרה לאחר כשש שנות פעילות, למרכז מסחרי.
בשנת 2011 ביקל רכש את פעילות חברת אגרקסקו לייצוא חקלאי שהייתה בבעלות ממשלת ישראל ומועצת הצמחים, מידי כונס נכסים, ושימש כבעלים ויו"ר החברה הרוכשת, ששמה הוסב לאגרקסקו כרמל.
במקביל לפעילותו החקלאית, ביקל עוסק בפעילות נדל"ן בתחומי הייזום והפיתוח, והוא בעליו של קניון הדרים בנתניה.
ביקל שימש ב-1987 כנציג הבונדס העולמי לגיוס כספים בארצות הברית ובקנדה.
ב-1989 מונה ליו"ר הוועדה לאסטרטגיה חקלאית שהוקמה על ידי ממשלת ישראל וכדירקטור בחברה הממשלתית אגרידב, שעסקה בפיתוח ובמתן ידע חקלאי למדינות שונות בעולם.
כמו כן, כיהן כדירקטור בחברות נוספות וייסד את עמותת בני ארזים, מרכז טיפולי לילד, במסגרת זו גם שימש כנשיאה הראשון.
ביקל היה חבר בלשכות מסחר רבות, כגון לשכת המסחר ישראל-ארצות הברית, לשכת המסחר ישראל-גרמניה, לשכת המסחר ישראל-יפן, לשכת המסחר ישראל-אנגליה ולשכת המסחר ישראל-ירדן.
ביקל ליווה את ההיבט החקלאי ביחסי ישראל ושכנותיה ופעל לקידום השלום במזרח התיכון.
במסגרת הוועדה לאסטרטגיה חקלאית שימש כיו"ר הוועדה לקשרי גומלין בין ישראל לערביי יו"ש וחבל עזה, השתתף בוועידות השלום בקזבלנקה, בעמאן, בקהיר, בקטר, בשארם א-שייח, בוועידת השלום בהרווארד (Harvard Business School) וסייע בהקמת פרויקטים חקלאיים עתירי ידע במצרים, בירדן ובתוניסיה.
ביקל מתלווה לנסיעות ולמשלחות של ראשי ממשלה ונשיאים כמומחה חקלאי, במסגרת זו ביקר בסין, בקניה, באתיופיה, בקזחסטן, בסינגפור, באוסטרליה, בהודו, באזרבייג'ן, ביפן ובתאילנד.
בנסיעות אלו יצר קשרים עם ראשי מדינות, שרי חקלאות וחברות מובילות בתחום החקלאות.
ביקל זכה ב-1989 בפרס קפלן על פריצת דרך בגידול פרחים לייצוא.
הוא קיבל תעודת מופת מטעם איגוד לשכות המסחר על תרומה לפיתוח היוזמה החופשית, תעודת הוקרה משר החקלאות על תרומה לאסטרטגיה החקלאית, תעודת הוקרה מהבונדס העולמי ועוד.
גדעון אלרעי (16 במאי 1932 – 31 במרץ 2007) היה רופא פנימי, פנאומולוג ופרופסור לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה של הטכניון, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים רמב"ם, נציב קבילות הציבור של בית החולים רמב"ם.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בתיכון חוגים בחיפה, החל אלרעי את לימודי הרפואה בהולנד (אוטרכט) אותם סיים בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1958.
בשנת 1959 החל אלרעי את עבודתו הרפואית בבית החולים רמב"ם.
בשנת 1964 יצא אלרעי לסקוטלנד כדי להשתלם במחלות ריאה במרכזי המחקר מהמובילים בעולם.
ברמב"ם עלה אלרעי בסולם התפקידים במחלקה הפנימית בה היה סגן מנהל המחלקה, מנהל היחידה לתפקודי ריאות ומנהל מחלקה פנימית א' (1977–1997).
ב-13 במאי 1974, כרופא במילואים, נקלע אלרעי למעלות עת טבחו מחבלים בילדי בית הספר מצפת, ובעוד היריות נמשכות, הגיש עזרה לפצועים, כמעט לבדו, עד שהגיעה תגבורת.
במסגרת שרות המילואים בצה"ל, בחיל הים עסק אלרעי ברפואה היפרברית.
אלרעי סירב להשתתף בשביתת הרופאים הגדולה ב-1983, ושאל: "האם גם החולים הכריזו על שביתה?".
אלרעי גם ראה בפרקטיקה הפרטית דבר פסול.
בשנים 1994–1997 שהה במוסקבה עם בת-זוגו, פרופ' עליזה שנהר-אלרעי, שכיהנה כשגרירת ישראל שם.
גם ברוסיה התעניין בחינוך הרפואי ובסוגיות האתיות הקשורות ברפואה.
לאחר פרישתו מניהול המחלקה מונה אלרֹעי לנציב תלונות הציבור של בית החולים והוא מילא תפקיד זה עד לפטירתו הפתאומית ב-31 במרץ 2007.
בתו היא ד"ר שרון אלרעי פרייס.
אחת לשנה מעניקה הפקולטה לרפואה של הטכניון פרס על שמו של פרופ' אלרעי למרצה המצטיין.
במלאת עשר שנים לפטירתו של אלרעי, ב-31 במרץ 2017 ערכה הפקולטה לרפואה על שם רפפורט, בטכניון, יום עיון לזכרו של אלרעי,
גדעון בכמן היה עיתונאי, מבקר קולנוע, צלם, דוקומנטריסט ושדרן רדיו ישראלי-גרמני.
בכמן נולד בהיילברון שבגרמניה, לארנסט בכמן ולבֶּלָה לבית שטרסבורגר.
בשנת 1936, בזמן שלטון הנאצים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו וגר בתל אביב.
בצעירותו עבד כעיתונאי וצלם בעיתונים הארץ והעולם הזה.
בשנת 1947 נשלח לתעד את מחנות הריכוז.
לאחר כשנה היגר לניו יורק והחל ללמוד פיסול וקולנוע.
תוך כדי לימודיו שידר תוכנית רדיו שבועית שבה ראיין אנשי קולנוע.
ב–1956 התארח בתוכניתו פדריקו פליני והתפתחה ביניהם ידידות אשר בעקבותיה השתתף בתפקידי משנה קטנים בסרטיו וגם תיעד אותם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבר לגור ברומא.
הוא צילם את הסרט "צ'או פדריקו" המתעד את פליני.
בשנותיו האחרונות התגורר בגרמניה, ניהל את המכון האירופי לקולנוע ועסק ביצירת מאגר של ראיונות וצילומים של יוצרי קולנוע.
הוא נפטר בקרלסרוהה בגיל 89.
בכמן היה חבר עשרים שנה בוועדת הרפרטואר של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
גדעון גולן (11 באוגוסט 1931 – 28 ביוני 2015, כ"ח באב תרצ"א–י"א בתמוז תשע"ה) היה משורר ומהנדס ישראלי, ממקימי להקת הגבעטרון ומכותבי שיריה בתחילת דרכה וממקימי מפעל בקרה בקיבוץ גבע.
גולן נולד וגדל בקיבוץ גבע, בנם של אליקים ודינה גולן שהשתייכו לקבוצת החלוצים מהעלייה הרביעית "דרומיה", והיו חלק ממקימיה של קבוצת גבע.
כבר בילדותו בלט כישרונו בכתב יד יפה, ציור, וסגנון כתיבה מיוחד.
אודות לכישרונות אלו היה גולן מרכז עיתון של "חברת הילדים" בקיבוץ שהיה מתפרסם אחת לחודש, גולן היה כותב את העיתון בכתב ידו, ומעטרו בציורים.
גדעון למד בהצלחה מדעים מדויקים והומניסטיקה, וגם כתב שירים.
בשנת 1950 התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל.
גולן הצטיין בקורס מכ"ים ונשלח לפקד על מחלקת העולים חדשים.
לאחר מכן נשלח לקורס קצינים.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת רב-סרן בחיל התותחנים.
בשנת 1956 נישא לאילנה שהייתה מורה לאומנות וציור בקיבוץ גבע שנים רבות.
הוא חי כל חייו בקבוצת גבע ולה הקדיש את כל מרצו.
בילדותו החל גולן לכתוב שירים שביטאו בעיקר את ההווי הקיבוצי.
משהוקמה להקת הגבעטרון הושרו חלק משיריו על ידי הלהקה.
בשנת 1948 הוקמה מקרב צעירים מקבוצת גבע להקת הגבעטרון, לכבוד טקס חנוכת מגרש הכדורסל שבקיבוץ.
גדעון כתב לה המנון ברוח הנעורים .
והוא נכלל באוסף שירי הגבעטרון.
במשך שנים כתב גדעון פזמונים רבים ללהקה.
בין השירים שגולן כתב היו "לְגֶבָע בְּחַגָּה", שיר הזדהות עם הדרך, המקום והאנשים בגבע.
"פזמון הקומקום", "ריקוד העבודה" ועוד.
גולן היה מכין ומעצב כרזה לכל אירוע וחג בקיבוץ, החל מניסוח ההזמנה וכלה בשיבוץ ציורים ואיורים.
הכרזות שנשמרו משקפות את עולמו של גדעון, בו היצירה, הלימוד, העבודה וחיי האדם יש בהם מהות שלמעלה מהיום-יום.
בשנת 1959 נרשם גולן ללימודים בטכניון בחיפה.
בתחילה למד הנדסת בניין והצטיין בלימודיו.
כשהחלו בהקמת מפעל בגבע, הופנתה אליו בקשה מהנהלת הקיבוץ לעבור הסבה ללימודי הנדסת חשמל, בהתאם לצורכי הקיבוץ, גולן למד, וקיבל תואר מהפקולטה להנדסת חשמל.
בשנת 1964 הוחלט על הקמת מפעל תעשייתי בגבע שיעסוק במתקני פיקוד לאוטומציה.
גולן היה אחד מהוגי הרעיון ומובילי התהליך של מעבר מקבוצה חקלאית לקבוצה תעשייתית, וממקימי המפעל, ושימש כמהנדס המפעל כל שנות עבודתו.
הוא עסק בתכנון וייצור לוחות חשמליים.
מחויבותו למפעל "בקרה" הייתה טוטאלית.
בעבודתו כמהנדס ביטא את כישוריו, יכולתו ומחשבתו היצירתית.
הוא ראה את מקומו כחלק משמעותי בהתקדמותו ופיתוחו של המפעל, עד הרגע בו פסק מעבודתו.
לאורך כל ילדותו ועד סמוך לפטירתו הוא הגשים לגמרי את הציווי "עבוד ולמד" כדרך חיים.
הוא האמין בכל נפשו בתקומת משפחתו ובהגשמת חלום ההתיישבות כחלק בלתי נפרד מעבודה ופיתוח החלום הקיבוצי.ב-26 ביולי 2015 הובא גדעון גולן למנוחות בקיבוץ גבע.
על מצבתו נכתב: "לב פועם, יד רושמת, חזון ונשמה".
ומילים משירו "לְגֶבָע בְּחַגָּה": "שִיר אֲזָמֵר וְעוֹד יוּשָר הוּא – לְגֶבָע אִמִּי שֶלִי מִתָּמִיד".כשנה לאחר מותו נערך ערב לזכרו בקבוצת גבע, ופורסם ספר משיריו ויצירותיו: "שיר אזמר ועוד יושר".
גדעון בוהק (נולד בשנת 1961) הוא חוקר של מיסטיקה יהודית ומאגיה יהודית בעת העתיקה ובימי הביניים וכן ושל ספרות יהודית מתקופת בית שני, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
גדעון בוהק למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1984–1987. לאחר מכן, השלים דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1994. בין השנים 1994–1998 שימש כעמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן והחל משנת 1997 הוא מרצה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 התמנה בוהק לפרופסור חבר וב-2013 מונה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים באוניברסיטת תל אביב שימש כראש התוכנית ללימודי דתות וכראש החוג ללימודי התרבות העברית.
הוא מרצה גם בחוג לפילוסופיה יהודית וגם בחוג למדעי הדתות.
מחקריו של בוהק עוסקים במאגיה ומאגיה יהודית, קבלה מעשית, מיסטיקה יהודית, גניזת קהיר, ספרות ההיכלות, תולדות ישו וספרות יהודית מתקופת הבית השני.
חלק משמעותי מעבודתו בוחן טקסטים מאגיים שהתגלו בגניזת קהיר, שם זיהה וניתח ספרי מתכונים מאגיים יהודיים ולחשים שנשמרו בכתבי יד בארמית, עברית וערבית-יהודית.
בוהק חוקר גם טקסטים מיסטיים יהודיים מוקדמים כמו ספרות ההיכלות, תוך בחינת השימוש שלהם בשמות סודיים וטקסים.
מחקרו ממקם לעיתים קרובות את הקסם היהודי בהקשר תרבותי רחב יותר - לדוגמה, הוא הדגיש את ההשפעה של מסורות יווניות-מצריות וקופטיות על הקסם היהודי, ולהפך.
מחקריו של בוהק בנושאים כמו השימוש בשפה היוונית בלחשים יהודיים וההשפעה של רעיונות מונותאיסטיים יהודיים על העולם היווני-רומי שפכו אור על האינטראקציות בין חברות יהודיות ולא-יהודיות בעת העתיקה.
בנוסף, הוא גילה עניין בטקסטים יהודיים אפוקריפיים ולא-קנוניים (כמו "תולדות ישו" ואחרים), תוך בחינה כיצד יצירות אלה משקפות את נקודת המפגש בין פולקלור, מאגיה ומחשבת ישראל.
קטלוגים של תערוכות על מאגיה
גדעון אביטל-אפשטיין (נולד ב-7 במרץ 1952) הוא היסטוריון, חוקר תרבות, סופר, מרצה ועורך דין.
הגה וערך את הספר: "יום פקודה: מלחמת יום הכיפורים – להביט לאמת בעיניים" (הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2023).
גדעון אביטל-אפשטיין נולד בחיפה לבלה לבית קובלר וליהודה (אויגן) אפשטיין.
הוא התגייס לצה"ל באוגוסט 1970, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר בהצטיינות .
במלחמת יום הכיפורים היה קצין המודיעין של גדוד הצנחנים 890 בחטיבה 35 ולחם בקרב החווה הסינית.
לאחר שחרורו משירות סדיר שירת במילואים כקצין מודיעין חטיבתי וכקצין מודיעין ביחידה לאיתור נעדרים.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיו עבד בחברת חילן.
היה פעיל במפלגת שינוי שקמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים ושימש כדובר המפלגה.
בשנים 1987-1984 כיהן כיועץ שר התקשורת, פרופ' אמנון רובינשטיין והוביל מטעמו מספר רפורמות, בהן חוק רשות הדואר, חוק הערוץ השני, פרויקט הטלוויזיה בכבלים ועיצוב הרגולציה לגבי חברת "בזק" ושירותיה לציבור.
היה מייסד ושותף של משרד עורכי דין אביטל-דרומי ושות' שתחומי התמחותו: משפט חוקתי, רגולציה, משפט מסחרי, תקשורת, מדיה, תאגידים.
הוא פעל כעורך דין במשרד בשנים 1986 עד 2002. במסגרת עבודתו זאת עסק בין היתר, ברפורמה במשק החשמל במסגרת ועדת צ'מנסקי ובייזום מודל השינוי המבני בקיבוצים, הכולל תיאגוד פעילות כלכלית של הקיבוץ ושיוך נכסים, דירות ופנסיות לחברי הקיבוץ.
בשנת 2002 ויתר על עיסוקו המשפטי לטובת לימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב, בה סיים תואר ראשון ושני בהצטיינות יתרה, בבית-ספר להיסטוריה.
בשנים 2006–2009 כתב עבודה לתואר דוקטור בבית-ספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב.
עבודתו על "מקומה של מלחמת יום הכיפורים בזיכרון הישראלי" זכתה בציון לשבח מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
גדעון אביטל-אפשטיין עסק גם בהוראה.
במכללת סמינר הקיבוצים לימד בתוכנית רג"ב למצטיינים וביחידה להכשרת מנהלים היסטוריה, אזרחות, רגולציה ואתיקה בחינוך.
הקים וריכז תוכנית הסבת אקדמאים להוראת אזרחות, ללימודי תואר שני.
בשנים 2006–2012 לימד במרכז למחוננים ומצטיינים (כיום המרכז למצוינות) באשקלון ובמועצה אזורית חוף אשקלון.
כיועץ היסטורי, חוקר ומראיין השתתף ביצירת סדרת הטלוויזיה "לא תשקוט הארץ" על מלחמת יום הכיפורים וזכה בשנת 2014 בפרס התחקיר מטעם איגוד היוצרים הדוקומנטריים.
עוסק בחקר חיי יהודים בספרד ובגרמניה בימי הביניים ובעת החדשה ומשלים רומן היסטורי "אלף ואחת" על קורות משפחה יהודית באלף השני לספירה.
כמו כן, הוא מנחה ערבי עיון ושיח סופרים בנושאים הקשורים למלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים אותן חקר לעומק לפני פרסום ספריו.
גדעון אביטל-אפשטיין כתב וערך מספר ספרים העוסקים בחברה הישראלית.
בספר ביכורים זה הוא בוחן כיצד מוצגת מלחמת יום הכיפורים בחברה ובתרבות הישראלית מאז 1973. הספר סוקר את כל זירות־השיח ומתמודד עם שאלות מפתח כגון אילו משקעים הותירה המלחמה בזיכרון הישראלי, איזה מהפכים חלו בדמותה במהלך השנים, מהי התוצאה הנתפסת של המלחמה, מי הם גיבוריה לניצחון ועוד.
מתוך בקורת על הספר: ספרו של אביטל-אפשטיין הוא מהספרים החשובים שנכתבו על המלחמה.
הוא מתייחד בהיקף הנרחב של המחקר ובעיסוק המעמיק בהשפעת מלחמת יום הכיפורים על החברה הישראלית בכל הנוגע לזיכרון הקולקטיבי.
בכך הוא תורם תרומה ייחודית להבנת הזהות הישראלית בארבעת העשורים האחרונים ובמיוחד להבנת זהותו של הדור שחווה את המלחמה.
ספר שהוא פרי מחקר מפורט אודות תהליכים ואירועים שקדמו למלחמה בירושלים.
הוא מציג את המערכה, בהקשרים מדיניים, ביטחוניים ותרבותיים וסוקר בפירוט את הקרבות המרים שהתחוללו בירושלים ובסביבה.
הספר בוחן ומאתגר תפיסות ומיתוסים שהתקבעו בתודעה הלאומית.
הספר מתבסס על מאות ראיונות עומק עם מפקדים, לוחמים ובני משפחות שכולות ועל מסמכים רבים בתחום הדיפלומטי, המדיני והצבאי שחלקם נחשפו בספר לראשונה.
הספר תורגם לאנגלית: '' ויצא לאור באפריל 2023, לרגל יום העצמאות, בהוצאת BooxAi.
הוא מנגיש לקורא באנגלית את סיפור המלחמה ו"מספר את סיפור המלחמה ששינתה את פני ישראל בפרט והמזרח התיכון בכלל".
"פלא פה נס" הוא רומן עתידני פוליטי המציג הידרדרות והתפרקות של החברה הישראלית, הגורמים למתונים בחברה להגר ולהקים מדינה חלופית ב-פלופונס, בדרום יוון.
הספר מתאר תהליך של נפילת המדינה בידי קיצונים ימניים ודתיים וכינון "ישראל חדשה" תחתיה.
יום פקודה: מלחמת יום הכיפורים - להביט לאמת בעיניים, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2023
גדעון אביטל-אפשטיין הגה, ערך והשתתף בכתיבת הספר שיצא לאור על ידי המרכז למלחמת יום הכיפורים לציון 50 שנה למלחמה.
בספר אסופת מאמרים שכותביהם מנתחים את המלחמה על כל היבטיה: המדיני, הפוליטי, הצבאי והאנושי והם אינם חוששים להביע דעה גם בנושאים שנויים במחלוקת, בלי להירתע מן הפולמוס שיתעורר בעקבות הקריאה בספר.
ציון לשבח מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) על המחקר שעל פיו נכתב הספר הקרב על הזיכרון – 1973
2014 - פרס יוצרים של פורום היוצרים הדוקומנטריים על תחקיר לסדרה "לא תשקוט הארץ" בשיתוף עם מיכה פרידמן, אמיר אורן, יפה גנור ודניאלה רייס-רזון
2018 - פרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו 67' ירושלים, מלחמה
גדעון אילת (נולד בדצמבר 1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1970 התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס במגמת קרב.
עם סיום הקורס, הוצב כטייס קרב בטייסת 201, טייסת F-4 פנטום ("קורנס").
את גיחתו המבצעית הראשונה במטוס ערך במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום.
בהמשך לקח חלק בלחימה גם בחזית הצפון.
בשנים 1992–1994 שימש כמפקד בסיס רמת דוד ובשנים 1994–1996 שימש כראש להק המודיעין.
גדעון אורשן (אורשנסקי; 24 בפברואר 1912 – 5 בספטמבר 1999) היה פרופסור מן המניין לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד ביפו לפנְיָה ומנחם אורשן-אורשנסקי (ממייסדי שכונת בית הכרם, יו"ר הוועד למען החייל, ויקיר ירושלים לשנת 1967).
גדל והתחנך בירושלים בשכונת בית הכרם.
למד תחילה בבית הספר תחכמוני (ירושלים), אחר כך (בכיתות ז'-ח') בבית ספר בית הכרם, ובתיכון למד בגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1930).
היו לו שני אחים: ד"ר יהודה אורשן (מהנדס קירור) ועוזי אורשן (מהנדס שחי בבגרותו בארצות הברית).
בשנים 1932–1937 למד לתואר שני ואחר כך המשיך לתואר שלישי בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל ללימודיו, עבד כמורה לביולוגיה בבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג.
בשנת 1951 סיים את לימודי התואר השלישי.
את עבודת הדוקטור, שעסקה בהשפעת הגורמים הפנולוגיים והמורפולוגיים על משק המים של הצמח, כתב בהדרכת פרופסור מיכאל זהרי.
בשנת 1954 יצא לפוסט דוקטורט לאוקספורד, אנגליה.
עם חזרתו החל לעבוד באוניברסיטה העברית כמרצה ועלה בסולם הדרגות האקדמי עד לפרופסור מן המניין.
כיהן כראש המכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית (אחרי פרופ' אלכסנדר קינן ופרופ' אברהם מאייר).
הנחה תלמידים רבים בעבודות הגמר ובעבודות הדוקטור שלהם בבוטניקה.
בין התלמידים שהדריך לתואר שני: אריה אברהם, רוני אלוני, אברהם בורבין, רוחמה ברלינר, יורם גולדרינג, שרה גפני, רויטל היימן (התלמידה האחרונה שהדריך לתואר מתקדם), גדעון הלוי, עמנואל נוי-מאיר, אברהם פינטו, מרדכי קשת ואביבה רבינוביץ'-וין.
בין התלמידים שהדריך לתואר שלישי: אהרן אלרן, מריו גוטמן, אבינעם דנין, יואב ויזל, נעם זליגמן, יצחק חריף, מיכאל ליטב, יעקב לפקין, יעקב פרידמן ואבישי שמידע.
אורשן התמקד בעבודתו המדעית, במיפוי צומח ארץ ישראל, חקר התפוצה הגאוגרפית של הצומח, חברות הצומח, וחלוקה לאזורי צומח (פיטוגאוגרפיה, גיאובוטניקה).
לפני קום המדינה היה שותף לסיורי מיפוי הצומח החלוציים בארץ ישראל, בגדה המערבית, לבנון, סוריה וירדן בהובלת פרופסור אלכסנדר איג ופרופסור מיכאל זהרי.
לאחר קום המדינה - כחבר סגל במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית - המשיך את עבודתם של איג וזהרי והוביל יחד עם עמיתו, פרופ' נפתלי תדמור (קופיש), סיורי מחקר וסיורי הוראה רבים בגבולות ארץ ישראל, בסיני ומחוץ לישראל במקומות כגון: כרתים, טורקיה ואיראן.
מחקרו של אורשן עסק במאפייני חברות הצומח במדבר וצומח המְלֵחוֹת וההתאמות שמאפשרות את קיומם בתנאים קיצוניים.
מאוחר יותר, פיתח שיטת תיאור של צורות החיים של הצמחים ואוסף תכונותיהם הקשורות למחזור החיים.
בעבודה משותפת עם חוקרים בצ'ילה ובדרום אפריקה מצא כי בשלוש היבשות באזורים המאופיינים באקלים דומה (אקלים ים-תיכוני) צמחים שהם רחוקים טקסונומית, דומים מאוד במראה הכללי ובתכונות כגון: מחזור חילופי העלים, אופן צימוח העלים על הצמח, מיקום ניצני ההתחדשות ועוד.
דמיון המצביע על תנאי הסביבה כגורם בעל השפעה מכרעת על עיצוב הצורה של הצומח.
היה נשוי משנת 1949 ועד לפטירתו לטמירה לבית וולקני-וילקנסקי (1914–2014), בתו של הסופר איש העלייה השנייה, מאיר וילקנסקי.
אב לשניים: ד"ר לָאוֹר אורשן, מומחית לחרקים ומזיקים לאדם, שעבדה במשרד הבריאות ובמשרד להגנת הסביבה, וד"ר גוּני אורשן (1956–2022) מרצה למתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטה העברית.
גדעון ארש (במקור עד 1905 אדלשטיין, בהונגרית: Erős Gedeon) בודפשט, פרנצווארוש, 26 באוגוסט 1898 – ברוקלין, ניו יורק, 14 ביולי 1966) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, פתולוג, רופא ראשי של בית חולים, פרופסור באוניברסיטה שהיגר לארצות הברית ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
גדעון אדלשטיין נולד במשפחה יהודית גדולה וברוכת ילדים, כבנם של איגנץ ארש (אדלשטיין) (1854–1936), סוחר ושל לינה וייסברון (1866–1929).
הוא סיים את בית הספר המלכותי הממלכתי ההונגרי הראשי ברובע 10 של בבודפשט (1916).
במאי 1916 גויס לגדוד חיל רגלים, משם הועבר לאחר 8 שבועות של טירונות לגדוד 66 בפרשוב.
בסיום הכשרתו בבית הספר לקצינים בלושנץ הוצב ב-24 בדצמבר 2016 כסג"ם בשדה הקרב הרוסי בחזית המזרחית, שם נפצע ב-9 ביוני 1917. לאחר החלמתו, בנובמבר 1917, יצא שוב לחזית ובתחילת 1918 הצטרף לגדוד חי"ר 65. הוא בילה חמישה עשר חודשים בחזית וקיבל מספר עיטורים.
לאחר מכן השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט והוענק לו תואר דוקטור ברפואה ב-1923. כסטודנט לרפואה, עבד בפוליקליניקה ובבית החולים ברחוב קון בבודפשט.
מספטמבר 1920 היה מתנדב במכון לפתולוגיה של אוניברסיטת ארז'בט (אוניברסיטת פץ'), ש"ברחה" מברטיסלאבה לבודפשט עקב העברת העיר מממלכת הונגריה לצ'כוסלובקיה.
לאחר קבלת התואר עבר עם האוניברסיטה לעיר פץ', שם הועסק תחילה כמתמחה ולאחר מכן כרופא ומרצה.
בראשית 1928 עבד במלגה ב"רודולף-ווירכוב-קרנקנהאוס" בברלין, ובאותה שנה קיבל מלגת מחקר ממלכתית בהונגריה.
בסוף 1929 מונה לרופא של המכון הפתולוגי המאוחד שהוקם עבור כל בתי החולים (שלושה-ארבעה) של הקהילה היהודית של פשט ומאז ואילך עבד בבודפשט.
בשנת 1930 קיבל הסמכה להוראה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בפץ' בתחום "הפתולוגיה של מחלות זיהומיות".
בשנת 1932 הוא קיבל את מינוי של רופא ראשי בבית חולים מנשיאות הקהילה היהודית של פשט.
הוא היה חבר מערכת של מגזין הבריאות "בריאות טובה" (Jó Egészség ,1934–1931).
בשנת פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב את הונגריה והתיישב בארצות הברית של אמריקה, שם המשיך לעסוק ברפואה.
אשתו הייתה קטלין טורי, לה נישא ב-1938. בנו טמאש ארש.
הליך מהיר להכנת קטעי צלואיד-פרפין.
מחקרים על שיתוק מח עצם עם התייחסות מיוחדת לאגרנולוציטוזיס.
(ארכיון רפואי הונגרי, 1931, 32) (בפתולוגיה אלה תאים שניתן לצבוע בצבע כסף)
שיטה חדשה לאיתור תאים "צהובים" ו"ארגנטאפין" במערכת העיכול.
השפעת תמציות של מערכת הבלוטות האנדוקריניות על התפתחות קרצינומה של עכברים.
עם אימרה פודור ואישטוואן קונוש.
מחקרים על המשמעות הביולוגית והקלינית של תאי ארגנטאפין של מערכת העיכול וכן החשיבות של תאי "ארגנטאפין" של מערכת העיכול באנמיה מזיקה.
מחקרים על המשמעות הביולוגית והקלינית של תאי ארגנטאפין של מערכת העיכול.
וכן השפעת תמצית רירית המעי על אנמיה ברטונלה בחולדות.
תוצאות אחרונות של מחקר שיגרון פתולוגי.
סטנדרטיזציה של תכשירי כבד באמצעות אנמיה ברטונלה.
הפרוגנוזה של מחלות גידולים מנקודת מבטו של הפתולוג.
גדעון אלעד (1933 – 2001) היה איש חינוך ותרבות ישראלי.
כיהן כמזכיר קיבוץ חצרים, היה שליח של תנועות הנוער הבונים, יהודה הצעיר, והתנועה הרפורמית לצפון אמריקה, ומזכיר של תנועת הצופים בישראל ממייסדי קיבוץ חצרים בנגב, וממקימי הקיבוץ הרפורמי יהל שבערבה.
אלעד נולד בשנת 1933 ברמת הכובש לברוך וחנה אידלמן וגדל בכפר סבא.
בנעוריו היה פעיל בתנועות נוער, וכשהגיע לגיל גיוס, בשנת 1951, התגייס לנח"ל ועלה עם גרעין הצופים לקיבוץ חצרים, השתייך למיסדיו, ושם השתכן כל חייו.
לאחר תקופה בה עבד בענפים החקלאיים בקיבוץ חצרים, פנה לעבודה חינוכית, בה המשיך כל חייו.
לאלעד תואר ראשון ושני מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, לה תרם את אוסף ההגדות שלו.
בסוף שנת 1969 נבחר לתפקיד המרכז הארצי של הצופים העבריים בישראל.
בהיותו גורם מגשר בין התנועה הקיבוצית, הצופים, והתנועה הרפורמית היה שותף פעיל בהקמת הקיבוצים הרפורמים בערבה, יהל ולוטן.
בשנותיו האחרונות השתתף בהקמת תנועת הנוער "יחד", שמשלבת בתוכה את תנועות הנוער הצופים, יהודה הצעיר ותנועת הנוער הציונית בבריטניה.
נפטר ב-30 ביוני 2001, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו חצרים .
אלעד יצר קשרים עם אנשי רוח מהעולם היהודי.
השקיע רבות בניסיון לשלב זרמי יהדות שונים ליהדות סוציאליסטית מתחדשת, עם התנועה הקיבוצית בה היה פעיל.
כתב ספר על הקמת קיבוץ יהל, שיצא לאור בשנת 2008, שמונה שנים לאחר מותו.
את ההקדמה לספר כתבו הרבנים הרפורמים חיים סקירבל ואליהו אלן לוין.
פועלו של אלעד שימש כ"גשר" בין התנועה הרפורמית לתנועה הקיבוצית, כמוביל חשיבתי ובפועל של יהדות רפורמית או מתקדמת.
מחקרו של אלעד מתאר את מעורבותו האישית ואת התהליך ההיסטורי..
אלעד שימש שליח מטעם תנועות נוער ציוניות בצפון אמריקה.
האוסף כולל מעל אלף הגדות, בנוסחים מסורתיים ובנוסחים ציוניים לא מסורתיים ואמריקאים לא־אורתודכסיים.
האוסף נתרם לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף, לאלעד ארכיון באגף הארכיונים האישיים ביד טבנקין.
נישא לרותי אלעד לבית קניג בשנת 1953. לזוג לא היו ילדים.
לזכר אחיו, אהוד אלעד, מג"ד בשריון שנפל במלחמת ששת הימים, חיבר שיר בשם "מזמור לאהוד" והוציא לאור ספר בשם "אהוד אחי, שריונר".
את ההקדמה לספר כתב ישראל טל.
גדעון אמרי הוא שחקן ומדבב אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בתור דאוקליון מסדרת הטלוויזיה זאב צעיר.
אמרי נולד ב-1972 בוינדזור שבברקשייר, אנגליה לפאולין, רוכב סוסים ולאשטון, יועץ ניהולי ולו שני אחים למחצה.
בגיל 4, משפחתו עברה ליוהנסבורג, דרום אפריקה.
במהלך התיכון הוא חזר לאנגליה ולמד לזמן קצר בבית הספר Reading Blue Coat בברקשייר, כאשר את לימודי המשחק שלו הוא פיתח בסנט ג'ון קולג' ביוהנסבורג בו הוא החל להופיע במחזות כמו במחזמר א.ה.מ.
פינאפור מאת גילברט וסאליבן, עליו זכה לשבחים רווחים.
הוא החל לשחק בבית הספר לדרמה בו הופיע בפנטומימות לכבוד חג המולד בה הוא ביצע מספר תפקידי דיבוב וכן הופיע במופעי סטנד-אפ שונים, מהם הכיר את השחקן ביל פלין , אשר הכיר לו את הסוכן שלו.
תפקידיו הראשונים בטלוויזיה היו בסדרות קומיות, שהראשונה בהם היא "1995 Not Quite Friday Night" מ-1995, נוסף על המשכו כשחקן תיאטרון והופעתו בסטנד-אפים והוא ביסס את עצמו כשחקן אופי.
ב-2003 אמרי עבר מדרום אפריקה ללוס אנג'לס, שם שיחק הן בקולנוע ובטלווזיה אך בעיקר כמדבב במשחקי וידאו שונים.
וכן הוא קריין יותר מ-50 ספרי שמע.
כמו כן הוא מנחה תוכנית פארודית קומית בשם E&N לצד אד נויסביט.
אמרי נודע במיוחד עקב תפקידו בתור האנטגוניסט דאוקליון מסדרת הטלוויזיה המצליחה זאב צעיר משנת 2011, תפקיד עליו חזר בעונות ההמשך.
הוא זכה במספר פרסי השחקן הטוב ביותר על תפקידיו במספר סרטים קטנים, מרביתם על תפקידו בסרט הקצר "Survivor Type" מ-2012.
ב-19 באוקטובר 2014, אמרי נישא לשחקנית סתיו וויתרס בסנטה ברברה, קליפורניה והם מתגוררים בלוס אנג'לס עם כלבם.
ב-7 באפריל 2018 נולדה בתם המשותפת, מיה מונרו.
שנהסרטתפקידהערות 1997 Great Soldiers באוורס 2000 Glory Glory סיל 2007 בראשית מאט קולינס 2010 טייקרס סרגיי2025G20וורן פקסטון
גונאר קייד 2019 צעקה הקצין ט.
ריינולד שוטרים בדם דניאל ספירו 2020 הרשימה השחורה אדוארד לוסייר 2023 Wolf Pack מלקולם2024דרגה סודית (אנ')הקפטןדיבוב; פרק: "Unreal Tournament: Xan"
גדעון (גידי) אליאסטם הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששימש בעברו כסגן מפקד חטיבת הצנחנים, וכעת סגן מפקד עוצבת הבזק.
במסגרת תפקידו כסגן מפקד חטיבת הצנחנים, פיקד על כוחות בחטיבה במסגרת הלחימה במלחמת חרבות ברזל בדגש על קרב שג'אעייה הראשון והשני.
בנובמבר 2024 דווח שהוא ימונה לסגן מפקד אוגדה 99.
אליאסטם אב ל-4 ומתגורר בקיבוץ גניגר בצפון עמק יזרעאל.
גדעון אוזן (נולד ב-8 בדצמבר 1975) הוא מנהל ישראלי, מנכ"ל חברת וואלה!
תקשורת, המפעילה בין היתר את אתר התוכן והחדשות וואלה.
גדעון אוזן נולד בשנת 1975 לסא"ל דוד אוזן ודבורה אוזן, בלוד, וגדל בה, עם שני אחים.
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 50 של חטיבת הנח"ל, בן גרעין לקיבוץ רעים.
בשנים 2016–2018 למד ב, וסיים תואר ראשון בפרסום, שיווק, דוברות ויחסי ציבור.
אוזן שימש כמנהל מערך המכירות הישיר ב-ynet מבית "ידיעות אחרונות", ולפני כן כמנהל מכירות בקבוצת "תפוז" וכמנהל מכירות במגזין "רייטינג" מבית "מעריב".
בשנים 2008–2017 שימש כסמנכ"ל דיגיטל ב"גלובס".
במסגרת תפקידו הוביל פיתוח אסטרטגיות דיגיטליות, הקים ערוצי סחר, והיה שותף לשורת מהלכים שהגדירו מחדש את מודל ההפעלה של אתרי החדשות בישראל.
בשנת 2017 הצטרף ל"מעריב" מקבוצת "הג'רוזלם פוסט" כמשנה למנכ"ל, שהיה אחראי בין היתר על TMI וספורט1 מקבוצת צ'רלטון, והוביל את כלל תחומי השיווק והדיגיטל, ובשנת 2020 מונה למנכ"ל אתר מעריב אונליין.
באפריל 2025 מונה למנכ"ל קבוצת וואלה!
נשוי לעו"ד מירי אוזן יזדן ולהם בן ובת, מתגוררים בשוהם.
נולד בתל אביב בשם גדעון הירשהורן.
מסוף שנות ה-40 השתתף בחידוני מוזיקה ששודרו ב"קול ישראל", שאותם ערכו יצחק שמעוני ואלון שמוקלר, וכן בחידוניו של שמואל רוזן, שבהם בלט בתחומי ידע מגוונים לצידו של שמואל חביבי.
התגייס לקורס טיס, ובעקבות השתתפותו בנבחרות הכדור של חיל האוויר ובתחרויות אתלטיקה, עבר מקורס הטיס לקורס מדריכי ספורט, ונשאר כמד"ס (מדריך ספורט) בחיל האוויר.
בוגר "המדרשה למורי החינוך הגופני" (1957) ב"מחנה יונה" בתל אביב (במקום בו נמצא היום מלון "הילטון").
עבד כמורה לחינוך גופני במשך אחת עשרה שנה, בבתי ספר יסודיים ועל-יסודיים, ברחבי הארץ.
ב-1954, השתתף בקורס של קרייני רדיו בניהולה של ראומה אלדר.
ב-1955 החל לעבוד ב"קול ישראל" בתפקידי הגשה וקריינות.
במשך עשרות שנים ליווה קולו את שידורי הכדורסל של מכבי תל אביב ושל משחקי הנבחרת, אותם הגיש בשטף במיומנות ותיאור נקודתי של האירועים החשובים במגרש ברגע נתון.
במשך השנים, ראיין הוד אנשים שהגיעו להישגים גדולים בתחומם למשל ד"ר ג'יי, ג'סי אוונס, פרנץ בקנבאואר, אמיל זאטופק, פרנץ פושקש, ועוד.
לאחר פרישתו משידור משחקים הוסיף להגיש לסירוגין את פינת הספורט ביומן הלילה של מחלקת החדשות.
בטקס "אנשי מופת בספורט הישראלי 2014" הוענק לגדעון הוד גביע ע"ש יואל כץ, על ידי ועדת ההוגנות בספורט של עמותת אומ"ץ, כהוקרה והערכה, "על תרומתו הרבה להתפתחות הספורט בישראל כשדר רדיו משנות החמישים ועד היום ועל הקניית ערכי ההוגנות בספורט במהלך השידורים".
בשנת 1988 החל להגיש את התוכנית "החידון המוזיקלי" בקול המוסיקה (אחר כך כאן קול המוזיקה).
הוא ערך והגיש את החידון מדי שבוע במשך 33 שנה.
ב-30 בדצמבר 2021 הגיש את תוכניתו האחרונה, ונפרד מהמאזינים והמשתתפים הקבועים.
הוד היה נשוי לאילנה ואב לבן ולבת.
תוכניות שאותן הגיש ובהן השתתף
"ממגרש הספורט" - תוכנית בעריכת נחמיה בן-אברהם, שבה הגיש מקבץ חדשות ספורט, במסגרת פינה קבועה בראשית התוכנית, ולימים היה גם עורכה.
ביוזמתו, נוספה ללוח השידורים התוכנית "מוצאי ספורט" שיועדה גם לקהל שומרי השבת.
"אור ירוק" - משדר תחבורה יומי שיועד לבעלי רכב ולהולכי רגל, אותו הגיש משך כמעט 30 שנה, עד להורדתה של התוכנית ב-1992.
ייבא את רעיון התוכנית שירים ושערים מתוכנית זהה ברדיו האיטלקי ויישם אותו בקול ישראל.
"שירים ושערים" הייתה לתוכנית הדגל של "קול ישראל" במשך 35 שנה החל מ-1970, וייחודה בתיאורים חיים מהמגרשים שבכל אחד מהם כתב ששולב בשידור ברגע של התרחשות משמעותית.
בשנת 1988 החל להגיש תוכניות בתחום המוזיקה בשילוב חידונים מוזיקליים, תחום קרוב ללבו עוד מחידוני שנות ה-40 של שמואל רוזן בהם לקח חלק כנער.
תוכניות המוזיקה בעריכתו ובהגשתו כוללות שידורים ב"קול המוסיקה" וברשת ב' "פנינים לשבת" ו"פנינים לחג".
בקולו הערב והמיוחד, מקצועיותו ותחומי העניין המגוונים היה גדעון הוד לאחד מסמליה של תחנת "קול ישראל".
יצירתו של גכטמן מנהלת דיאלוג עם נושא המוות ודנה בקשר שבין הביוגרפיה האישית של האמן לבין מעשה האמנות ואופן הצגתה.
גדעון גכטמן נולד בשנת 1942 באלכסנדריה שבמצרים.
בין השנים 1962-1961 למד אמנות במכון אבני.
משנת 1968 למד במשך שלוש שנים בקולג' האמרסמית' לאמנות בלונדון.
בשנים שלאחר חזרתו מלונדון יצר גכטמן עבודות ברוח האמנות המינימליסטית.
עבודותיו "הדגימו באופן דידקטי שינויים מבניים וצורניים של חומר ושל דימוי".
בשנת 1971 חזר גכטמן לישראל.
יונה פישר קישר אותו עם אמנים מושגיים נוספים שעסקו אז, בעקבות יצחק דנציגר, ביצירת בגרסה מקומית של "אמנות האדמה".
"הרגשתי שאין לי מה לעשות שם", הסביר גכטמן בראיון מאוחר, "אני גר בראשון, אז בבית משותף, בסביבה עירונית צפופה.
[...] ראיתי בזה חיפוש אקזוטיקה ואקזוטיקה זה לא משהו שנמצא במקומות שבהם אני מסתובב".
בשנת 1973 הציג את תערוכת היחיד הראשונה ב"גלריה יודפת" בתל אביב.
התערוכה, שנקראה "חשיפה", סימלה את העניין הגובר והולך של גכטמן ביחס שבין אמנות לבין הממד הביוגרפי.
על קירות הגלריה נתלו תצלומים מוגדלים של תהליך גילוח שערות גופו כהכנה לניתוח לב פתוח אותו עבר גכטמן בשנת 1973. גכטמן סבל מגיל צעיר מבעיות בלבו שנבעו מסיבוך רפואי של מחלת מפרקים בה לקה בילדותו.
בנוסף, הציג גכטמן סרט וידאו המתאר תהליך זה וכן מסמכים רפואיים - אמיתיים ומפוברקים - הקשורים למצבו הרפואי.
ב-18 במאי 1975 פרסם גכטמן "מודעת אבל" עצמית בעיתון "הארץ" וב-"ג'רוזלם פוסט" וכן על לוחות מודעות באזור מגוריו של גכטמן בעיר ראשון לציון.
גכטמן סיפר בדיעבד על התגובות הרגשיות לעבודה: "באו מורים מבצלאל ושאלו 'מה, השתגעת?
התגובה מהסביבה מעניקה משמעות לעבודה."
פעולה אמנותית נוספת מאותה שנה היא "עבודה עברית" (1975), אותה הציג בתערוכה קבוצתית בשם "סדנה פתוחה" שהתקיימה במוזיאון ישראל.
במסגרת התערוכה הצטרף גכטמן לקבוצה של פועלים ערבים אשר בנו אגף במוזיאון, והקים בתערוכה מעין אזור מגורים ושינה של פועל.
על הקירות תלה מודעות אבל ובהן הביטוי "עבודה עברית" וכן תצלומים תיעודיים של מגורי פועלים.
מודעות האבל שימשו מוטיב מרכזי בעבודותיו של גכטמן החל משנים אלו.
גכטמן המשיך בסדרת מודעות האבל ו"ייצר" מודעות שונות הנושאות דימויים מתוך אוצר הדימויים והסמלים הישראלי.
בין היתר הדפיס מודעות אבל נוספות (1975) הנושאות את הכיתוב "נחסית" "פושטית" או "גזוזית", כשמותיהם של גולות משחק, או שמות משחקי ילדות אחרים כגון "עץ או פלי" ו"גוגואים" ואחרים.
במהלך שנות השבעים יצר מספר עבודות העוסקות בפרוק ובהרכבה של חומרים שונים.
בעבודות כגון "חבל מפורק" (1972) או "נסורת" (1972) פורקו החפצים למרכיבים קטנים והולכים והוצגו בתיבות תצוגה או תיבת שרידים (רליקוויום) ברוח המינימליזם.
בין העבודות הידועות הייתה סדרת ה"מברשות" (1977-1974) בה יצר מברשות שונות משערותיו ומשערותיהם של אשתו בת-שבע צייזלר ושל ילדיו.
בין השנים 1976-1975 למד בחוגים לתולדות האמנות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בתקופה זו החל גכטמן לגבש מסגרת פעילות ייחודית אותה הוא כינה "מואוזולאום".
מסגרת זו היוותה מערך פעילות שנועד ליצור המשכיות ביצירתו המושגית.
המערך, טען גכטמן, "נמצא תמיד בתהליך של התהוות" והפריטים השונים בתצוגה מהווים אפשרויות ואמצעי בדיקה בחלל התצוגה.
מסגרת זו אף עזה לגכטמן לפתח במהלך שנות השמונים, בהשפעת הפוסט מודרניזם, אלמנטים של מלאכותיות ושל זיוף.
הפריטים הממשיים ב"מואוזולאום" - יוצרו מחדש בעזרת חומרים מלאכותיים שונים.
בשונה מן ה"רדי מייד" של מרסל דושאן היו אלו חפצים שהוזמנו אצל בעלי מקצוע שונים ושאבו השראה מחפצים בעלי שימוש מעשי.
מודעת האבל, לדוגמה, נוצרה מחדש תוך שימוש באורות ניאון צבעוניים כשל שלט פרסומת (1984).
חומרים נוספים שאימץ גכטמן בתקופה זו היו פורמייקה ושיש מלאכותי אשר העידו, אף הם, על המלאכותיות של הייצוג האמנותי ועל אופן הפרדתו הבעייתי מן המישור הביוגרפי.
בין העבודות שיצר בשנים אלו בולטים "כד" (1985), מעין כד אבל דמוי אמפורה, העשוי חיקוי מצויר של שיש, פסלים בצורת מסתם (1985) ועוד.
נושאה של סדרת עבודות נוספת הייתה עגלת משחק (1984-1982) אשר נבנתה בכמה גרסאות על ידי שימוש ביציקות שיש סינתטי ההולכות והופכות גסות יותר ויותר.
השימוש בשיש, המקושר באיקונוגרפיה של גכטמן אל אנדרטאות ולמצבות, משקף בעבודות אלו את המעבר מאובייקט משחק תמים ל'עגלת מוות' ומ"רדי מייד" אל יצירת אמנות.
במחצית שנות התשעים יצר גכטמן כמה עבודות שעסקו בשכפול ובפירוק אובייקטים מוכנים.
בעבודות כגון "חדווה" (1995) או "צמד חמד" (1995) השתמש גכטמן בדמויות פורצלן אותן שבר והרכיב מחדש בעזרת העתקים.
לבד מן היחס אל המוות בולטת ביצירות אלו גם היחס הדו-ערכי אל האמנות כייצוג.
ב"צמד חמד", לדוגמה, מעומתות הדמויות עם "כפילים" שלהן ועם ייצוג צילומי מוגדל שלהן, ואילו ב"חדווה" מוצבות הדמויות על גבי שורה של כני תצוגה מסורתיים.
ב-7 בפברואר 1998 נפטר בנו הבכור של גכטמן, יותם.
קברו של יותם, בבית העלמין הישן בראשון לציון, עוצב בשיש ירוק, בדומה לעבודות שונות של גכטמן.
בשנים 1999–2002 הציג גכטמן מיצב בשם "יותם" שהוצג בשלושה מוזיאונים ברחבי הארץ.
את פני הנכנסים לחלל התערוכה קיבל פוחלץ של טווס, המסמל באיקונוגרפיה נוצרית את הנצח שלאחר המוות, אשר הועמד על כן שיש.
על בסיס ריהוט הלקוח מתחום הרפואה והקוסמטיקה יצר גכטמן אפשרויות תצוגה חדשות של עבודותיו.
בתוך מגירות נוצרו מחדש עבודות כגון החבל המפורק, הנסורת, לצד תצלומים של קברו של הבן יותם ומשטחי שיש שונים.
בסרטון וידאו נראה גכטמן כמעין איש מעבדה כשהוא שוקל אותיות עשויות שיש המרכיבות את שמו של בנו, מפורר אותן ומאחסן את המרכיבים במבחנות זכוכית.
גם עגלת המשחק נוצרה מחדש ועוצבה מחיקוי שיש בצבע אדום.
לצידה ניצבה מתקן מגירות ועליו הונח תצלום פניו של יותם הצרוב על גבי לוח שיש.
בשנת 2003 הציג גכטמן את העבודה "ארכיב" (2003) - העתק המאוזולאום בעיירה פורבו שבגבול ספרד–צרפת, בה התאבד ונקבר הפילוסוף ומבקר התרבות ולטר בנימין.
גכטמן שיבץ בקיר המאוזלאום, המוצג כחזית באורך של שמונה מטרים, פרחים וחפצים מלאכותיים אחרים היוצרים הקשר לרעיונותיו של בנימין אודות שיעתוק וייצוג בעידן המודרני.
המילוי, ציפויי שיש, פרחים ואלמנטים אחרים, כולם דימויים מיוצרים באמצעים של שעתוק טכני.
זהו מקום שבנימין היה שמח להיקבר מחוצה לו אני מניח".
בשנת 2005 יצר את המיצב "מחנה", שהוצג במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
המיצב כלל אוהלים שיריעותיהם מודפסות בדוגמה של שיש ושורה של עציצי ברושים.
בשנת 2006 החל גכטמן בפרויקט מתמשך שבמסגרתו ייצר מודלים של רקטות קסאם, משגרים ומתקני אחסון ניידים בעבורם.
הפרויקט "מתקן שיגור", שהוצג בצורה כרונולוגית במוזיאון פתח תקווה לאמנות בשנת 2006, בבית קנר בראשון לציון בשנת 2007 ובשנת 2008 בגלריה שלוש, התייחס לאופנים השונים שבהם יכול אובייקט להיות משוכפל ומופץ מחדש.
הרקטה ה"ממשית" הומרה לאובייקט אמנותי, אולם שמרה על האקטואליות הפוליטית שלה.
לצד הדגמים הציג גכטמן שרטוטים ומפרטים טכניים ליצירתם של האובייקטים הללו.
הדבר שימש כשלב ראשוני בניסיון להפיץ יצירה אמנותית שלא במסגרת המערך המסחרי של עולם האמנות
ב-25 בינואר 2007 הוענק לגכטמן פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם שר התרבות לאמן על מכלול יצירתו העוסקת במוות, בזיכרון ובהנצחה.
ועדת השיפוט כללה את ד"ר מרטין וייל, תמי כץ פרימן ואורית אדר-בכר.
בנימוקיהם למתן הפרס, שסכומו 80 אלף שקל, כתבו השופטים:
במקביל לעבודתו האומנותית, גדעון עבד וניהל משרד אדריכלים בעיר ראשון לציון והרצה במקומות רבים כגון בצלאל, במדרשה לאמנות, באורנים ועוד.
התגורר בראשון לציון, בשכנות לבית חברו האמן דוד וקשטיין.
ב-27 בנובמבר נפטר גדעון גכטמן בבית החולים בלינסון לאחר שמסתם הלב שלו הפסיק לעבוד.
ב-28 בנובמבר הוא נקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו בת שבע ובן משותף.
בעיתון "הארץ" פורסמה באותו יום, לצד מודעות האבל הרגילות, גם מודעת אבל ובה הכיתוב "גדעון גכטמן" באותיות לבנות על רקע שחור.
1968-1971 מכללת המרסמיט לאמנות, לונדון
1975-1976 פילוסופיה ותולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב.
1975-1972 – בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1992-1971 – המדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
2005-2003 – מרצה בכיר, בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
1988 - "הכנה למאוזולאום מס' 1", גלריה איקה בראון, ירושלים
1999 - "יותם", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2003 - "חדווה, גדעון וכל השאר", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2007 - "Dead-Line", בית קנר, ראשון לציון
2008 - "מתקן שיגור", גלריה שלוש, תל אביב
2012 - "פרפרים & פירמידות", גלריה שלוש, תל אביב
1970 - "צעירים בני זמננו", האקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון
1993 - פרש שרת המדע והאמנויות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות
1995 - פרס מוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי
1997 - פרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי, מטעם מוזיאון ישראל
1999 - פרס ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2002 - פרס מטעם מוזיאון חיפה לאמנות
2006 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם שר התרבות.
גדעון מקס האוזנר (26 בספטמבר 1915 – 15 בנובמבר 1990) היה משפטן ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כיועץ המשפטי לממשלה ה-3, כחבר הכנסת וכשר בממשלת ישראל.
ידוע בעיקר כמי שהיה התובע מטעם מדינת ישראל במשפט אייכמן.
גדעון מקס האוזנר נולד בלבוב שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, שנמצאת בחבל גליציה ההיסטורי, ושם למד בבית ספר יסודי עברי.
ב-1927 בהיותו בן 12 עזבו הוא ומשפחתו את לבוב, עלו לארץ ישראל והשתקעו בתל אביב.
אביו דב היה חבר בסיים הפולני ושימש בתקופה מסוימת מזכירו של תאודור הרצל.
עם עלייתם, מונה לקונסול פולין בארץ ישראל.
האוזנר למד בגימנסיה הרצליה והצטרף לשורות ההגנה.
את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטה העברית, בפילוסופיה ובבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
לאחר נישואיו ליהודית, גר בירושלים עם אמו שהתאלמנה, ושם נולדה בתו.
התאזרח כנתין פלשתינאי (ארץ ישראלי) ב-26 במאי 1940.
האוזנר התמנה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה ב-1960, עם מינויו של קודמו חיים כהן לבית המשפט העליון.
הוא טיפל בהצלחה בפרשיות רבות, ובראשן פרשת "העסק הביש".
האוזנר הוא שחשף, באמצעות ראיון בפריז עם דליה כרמל, ששימשה מזכירתו של בנימין ג'יבלי, כי ההאשמה שהטיח בן-גוריון בפנחס לבון, כאילו לבון הוא האחראי לפרשת העסק הביש, שבה הוקמה רשת שהופעלו בה יהודים במצרים כדי לבצע פרובוקציות אנטי-אמריקניות כגון פיצוץ הספרייה האמריקנית בקהיר, הייתה עלילת שווא, שמקורה בזיוף.
גילוי זה הביא לא במעט להתפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה בשנת 1963, ולעלייתו של לוי אשכול לתפקיד ראש הממשלה.
במשך השנים שררה אי בהירות בסוגיית מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה, ובפרט בנוגע לחלוקת הסמכויות בין שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה, אי הבהירות בלטה במלוא חריפותה בתקופת כהונתו של האוזנר במחלוקת שהתגלעה בינו לבין שר המשפטים דב יוסף.
יוסף תבע מהאוזנר להעמיד לדין את אליעזר לבנה, עיתונאי עם זיקה למפא"י, בהאשמה הקשורה כביכול בקריה למחקר גרעיני בדימונה.
האוזנר סירב לבקשתו של שר המשפטים כשמצא כי אין לה בסיס עובדתי והדבר עורר משבר חוקתי בדבר עצמאותו של היועץ המשפטי לממשלה.
הוויכוח בין השניים הגיע לישיבת הממשלה, כשהאוזנר ביקש שהממשלה תשמע את דעותיהם המנוגדות ותקבל החלטה בסוגיה, אך הבהיר כי ההחלטה תחייב את הממשלה ולא אותו עצמו.
לעומתו הציע יוסף כי הממשלה תמנה ועדת משפטנים שתחווה את דעתה בנידון.
שני הצדדים הציגו את עמדתם: האוזנר סבר כי הוא נהנה מעצמאות בהחלטותיו בתחום הפלילי ואינו כפוף להנחיות שר המשפטים.
בנוסף הביע את דעתו כי עמדת היועץ המשפטי לממשלה מדריכה את הממשלה בענייני החוק.
לעומתו סבר יוסף כי היועץ המשפטי לממשלה כפוף להנחיות שר המשפטים, הנושא באחריות מיניסטריאלית על החלטותיו ואשר בכוחו ליטול לעצמו את סמכויותיו בכל עת.
כמו כן סבר כי אף שיש לפנות ליועץ המשפטי לממשלה בשאלות משפטיות, מבחינה מעשית אין הממשלה חייבת לפעול לפי דעתו.
לאחר שנשמעו הדעות השונות, החליטה הממשלה על פי הצעת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שלא להכריע בעניין מייד, ולמנות ועדת משפטנים מיוחדת שתחווה את דעתה בשאלות המשפטיות שבמחלוקת.
כן הוחלט שהרכב הוועדה ייקבע במשותף על ידי שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה.
הוועדה נקראה ועדת אגרנט על שם השופט שמעון אגרנט שעמד בראשה, ולצדו צבי ברנזון ואברהם לוין.
קבעה כי האוזנר צדק בעמדתו בדבר עצמאותו של היועץ המשפטי לממשלה בתפקידו כראש התביעה, והקביעה עומדת בתוקפה עד היום ונחשבת להנחה ברורה במשפט בישראל.
נקבע, כי החלטתו של היועץ המשפטי בשאלת העמדת עבריינים לדין היא עצמאית לחלוטין מעמדת הרשות המבצעת בשל היות האחרונה חשופה להטיה פוליטית.
עם זאת נקבע כי על היועץ המשפטי להתייעץ מעת לעת עם שר המשפטים ולמסור לו דין וחשבון על פעולותיו, וכן להתייעץ עמו או עם הממשלה בקשר למקרים בעלי משמעות ביטחונית או ציבורית.
עוד נקבע כי בסמכותו של שר המשפטים ליטול לעצמו את סמכויות העונשין העיקריות של היועץ המשפטי לממשלה, (אלו אשר הוענקו בראשונה לשר המשפטים).
לעומת זאת, בכל הנוגע לסמכויות הייעוץ של היועץ המשפטי לממשלה, קבעה הוועדה כי
מסקנות הוועדה נתפסו כהישג של האוזנר, כיוון שצידדו בעמדתו בשאלה העיקרית שהייתה במחלוקת: סמכות היועץ בתחום הפלילי.
בישיבת הממשלה שדנה באימוץ הדו"ח הביע האוזנר קורת רוח ממסקנותיו, והצהיר בנוגע לחלק הייעוץ בתפקידו כי "מעולם לא התיימרתי להכתיב לממשלה פסקים או לקבוע בשבילה את דרכה" ואף ציין כי עמדה כזו היא "מגוחכת".
האוזנר תמך בהחלטת הממשלה לאמץ את המלצות הוועדה.
סכסוך אחר בין האוזנר לבין הממשלה היה סביב העברתו לארצות הברית של רוברט סובלן, שנחשד בארצות הברית בריגול לטובת ברית המועצות, וברח לישראל.
באותה העת לא היה הסכם הסגרה בין ארצות הברית לישראל.
סובלן הועלה, ללא החלטת בית משפט ובכוח, למטוס היוצא לארצות הברית שם חיכו לו סוכני הבולשת הפדרלית האמריקנית.
בעת חניית ביניים בלונדון, חתך סובלן את ורידיו והתאבד.
האוזנר ראה במעשה זה פעולה שלטונית בלתי חוקית והתריע כנגדה.
פעילותו של האוזנר כיועץ משפטי לממשלה, ועוד על רקע היוקרה הבינלאומית שזכה לה כתוצאה מהופעתו ההיסטורית במשפט אייכמן, היו לצנינים בעיני הממשל.
בוצעו כמה מעשי פרובוקציה כנגדו, כגון כאשר בן-גוריון הקריא בישיבת בכנסת מִזכר פנימי שהאוזנר כתב אליו ובו הוזכר מנחם בגין.
האוזנר התפטר מתפקידו בשנת 1963, על רקע סכסוכים בינו לשר המשפטים.
כשנתיים מאוחר יותר התחיל למלא את תפקידיו כחבר הכנסת ומאוחר יותר כשר בממשלה.
גולת הכותרת של כהונת האוזנר כיועץ משפטי לממשלה הייתה הופעתו במשפטו של אדולף אייכמן ב-1961 כתובע ראשי מטעם המדינה.
במהלך הכנת כתב התביעה, היה על צוות התביעה ללמוד כמות אדירה של חומר ארכיוני.
האוזנר היה צריך לקרוא את הכרכים העבים של תמלילי משפטי נירנברג, להתעמק בספרות השואה, להכין את נאום הפתיחה ולשקוד על הטיעון המשפטי.
לצורך כך, הסתגר במלון השרון בהרצליה במשך שישה שבועות "בבידוד גמור", עם חומר שמילא "שתי מכוניות גדושות ספרים ותיקים".
המשפט, בניהולו של האוזנר, חשף את זוועות השואה לציבור בישראל, שעד אז לא הרבה לעסוק בה.
אייכמן הורשע בדין ונידון למוות.
זכורים במיוחד דברי האוזנר בפתיחת דבר התביעה במשפט:
מאוחר יותר כתב: "רציתי שאנשים בארץ ובעולם יתקרבו באמצעות המשפט להווי של האסון הגדול".
על בחירת העדים, כתב: "רציתי שיספרו על שלבי ההשמדה השונים מראשיתם, על המרכזים היהודיים הגדולים ומה שקרה בהם, על הקהילות והאנשים שניסו לעמוד באסון ועל מחנות ההשמדה עצמם.
מעל לכול רציתי שאנשים ימסרו את אשר ראו בעיניהם וחזו מבשרם".
האוזנר סיפר שברר מתוכם את "בעלי כושר ההתבטאות" והקפיד על הפרופיל החברתי שלהם, שיכלול את "כל חלקי הציבור".
בבחירות לכנסת השישית ב-1965 התמודד האוזנר במסגרת הליברלים העצמאיים, רשימה שהקימו חברי המפלגה הפרוגרסיבית לשעבר, עם פרישתם מהמפלגה הליברלית, שהצטרפה לגח"ל.
הוא נבחר וכיהן בארבע כנסות רצופות.
במהלך ימי הכנסת השמינית כיהן כשר בלי תיק, ראשית בממשלתה קצרת הימים של גולדה מאיר (במהלכה איים בהעלאת הצעת חוק לנישואים אזרחיים עבור פסולי חיתון בעקבות פרשת האח והאחות מה שגרם למשבר פוליטי) ולאחריה בממשלת יצחק רבין הראשונה.
בעקבות פרישתו של משה קול, נבחר למנהיג של הליברלים העצמאיים לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, בגוברו על יהודה שערי.
ניצחונו המפתיע על שערי שנחשב בכיר ממנו במפלגה הביא למתח בתוך המפלגה.
המפלגה קרסה בבחירות וקיבלה רק מנדט אחד, זה של גדעון האוזנר.
רוב הקולות שניתנו בעבר לליברלים העצמאיים נדדו לתנועה הדמוקרטית לשינוי.
בשנת 1978 הוזכר שמו כמועמד להתמנות לשופט בבית המשפט העליון והאוזנר טען שאין מניעה שחבר כנסת יעבור להיות שופט.
מינוי זה לא יצא אל הפועל, והאוזנר המשיך לכהן בכנסת.
האוזנר התנגד להקמת התנחלויות באזורים עם אוכלוסייה ערבית צפופה, אך הביע תמיכה בחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל תוך שביקש להכניס בו שינויים שישתפו את ערביי מזרח ירושלים בניהול העיר.
שמו של האוזנר המשיך להיות קשור בהנצחת השואה שנים רבות לאחר משפט אייכמן.
בין 1969 ל-1989 היה יושב ראש המועצה הבינלאומית של "יד ושם".
כמו כן פרסם מספר ספרים על המשפט והשואה בתקופה המשתרעת על פני למעלה משני עשורים.
בכלל זה רב-מכר באנגלית בשנת 1966 על משפט אייכמן והספר "השואה בראי המשפט" מ-1988.
האוזנר נפטר ב-15 בנובמבר 1990, הותיר אלמנה, יהודית, בתו של המו"ל הירושלמי נחום ליפשיץ.
בן, עו"ד עמוס האוזנר המשמש יושב ראש המועצה הישראלית למניעת עישון ופרקליט ההסתדרות הציונית.
ובת, עו"ד תמי האוזנר-רוה, יו"ר חברת החדשות, הנשואה לעו"ד יהודה רוה, בעליו של משרד עורכי הדין יהודה רוה ושות', ובעלי החברה הבונה ומפעילה את כביש האגרה כביש 6. שני ילדיו כתבו בשנת 2022 את הספר על אביהם: "כשאייכמן נכנס אלינו הביתה".
על שמו של האוזנר נקרא בית ספר יהודי בפאלו אלטו שבקליפורניה.