tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ע"פ צחי דותן, מנכ"ל מועצת הגפן והיין בישראל נכון ל-2019 ישנם כ-300 יקבים בארץ, אבל יקבים המייצרים כמויות מסחריות הם קצת יותר מ-20. ההערכה היא שמעל ל-90% מענף היין בארץ הוא כשר.
בארץ מייצרים כ-60 טון ענבי יין בשנה הגדלים בכ-55,000 דונם כרמים.
ייצוא היין של ישראל הוא בעיקר לקהילות היהודיות בארצות הברית (62%) ואירופה (28% - צרפת, אנגליה, קנדה, פולין, גרמניה, בלגיה, איטליה, רוסיה, הולנד).
כמו כן חלק מהיקבים מייצאים גם לסין, יפן ולמדינות שלא בהכרח מחפשות יין כשר".
בשנת 2022 עמדו הכנסות שוק היין בישראל על 2.15 מיליארד ש"ח.
60% מהייצור הוא של יין אדום, 30% של יין לבן והשאר הוא של יין רוזה או מבעבע.
בישראל ישנם ארבעה בתי ספר ללימוד מקצוע הכורמות והייננות והם: בית הספר למקצועות הכרם ויין במכללת אוהלו, תוכנית ללימודי יין במכללת תל חי, המרכז למקצועות היין במכללת רמת גן, והפקולטה לחקלאות ברחובות.
את היקבים בישראל נהוג לחלק קטגורית בהתאם לגודלם כלומר לכושר הייצור שלהם.
יקבים גדולים - מעל מליון בקבוקים בשנה.
יקבים בינוניים - מאות אלפי בקבוקים בשנה
יקבים קטנים/(יקבי בוטיק) - עד מאה אלף בקבוקים בשנה ושטח יקב שאינו עולה על 500 מ"ר.
יקבים זעירים - עד עשרת אלפים בקבוקים בשנה
יקבי גראז' - (יקבים ביתיים ללא הגדרת כמות).
על פי ניתוח שוק היין בשנת 2021, היקבים הישראליים השולטים בשוק הם יקבי ברקן ויקבי סגל, יצרני היין של טמפו משקאות (24.3%), יקבי כרמל (23.6%), יקב טפרברג (12.1%), ואחריהם יקב רמת הגולן, בנימינה, תבור, דלתון ורקנאטי.
בניתוח דומה משנת 2002 הובילו יקבי כרמל (40%), וברשימה הופיעו גם יקבי תשבי ויקב ססלוב, שחדל לפעול ב-2016. שוק היין הנותר מתחלק בין כ-200 יקבים בינוניים וקטנים ובהם גם יקבי בוטיק.
בטבלה הבאה מפורטים היקבים הגדולים בישראל המפיקים מעל מיליון בקבוקי יין בשנה.
מעל ל-200 יקבים בישראל הם בינוניים או קטנים, וחלקם מכונה לעיתים קרובות "יקבי בוטיק".
נכון ל-2021 היין המיוצר בהם מהווה כ-12% מצריכת היין הכוללת בישראל.
בטבלה הבאה מפורטים יקבים בינוניים וקטנים בישראל, בהם גם יקבי בוטיק.
יין מחוזק הוא יין שנוסף לו אלכוהול מזוקק, לרוב ברנדי מכיוון שגם הוא עשוי מענבים.
היין המחוזק לרוב מתוק יותר ובהכרח מכיל אחוז אלכוהול גבוה מזה של יין רגיל, לרוב בין 17–23 אחוז (לעומת 9–14 אחוז ביין רגיל).
שתיית יינות מחוזקים מקובלת הן כאפריטיף והן כקינוח.
תהליך ייצורו של יין מחוזק זהה בתחילתו לזה של יין רגיל – לאחר סחיטת הענבים מועבר המיץ לתסיסה בחביות, אולם שלא כביין רגיל תהליך התסיסה נפסק על ידי הוספת תזקיק אלכוהול ליין.
ריכוז האלכוהול הגבוה הורג את השמרים ביין, ולכן תהליך עיבוד הסוכרים לאלכוהול נפסק.
כתוצאה מכך, היין המחוזק מכיל אחוז סוכר גבוה המקנה לו את מתיקותו, ואחוז אלכוהול גבוה ביחס ליין רגיל.
היינות המחוזקים נבדלים מהמשקאות המזוקקים (כגון הברנדי) בכך שכמות האלכוהול הגבוהה שבהם אינה נוצרת מתהליך של זיקוק אלא כאמור בדרך של הוספה (חיזוק).
ראשית ייצור היינות המחוזקים לפני למעלה מ-500 שנה.
הסיבה המקורית לייצורם הייתה הגברת העמידות של יינות בפני קלקול.
ככל שאחוז האלכוהול גבוה יותר, נשמר היין לזמן ארוך יותר כיוון שהאלכוהול הורג את הבקטריה והפטריות שעלולות לקלקל את היין.
גם לאחוז הסוכר הגבוה ערך מוסף בשימור היין.
בצרפת מייחסים את התחלת ייצור היינות המחוזקים הקרויים "יינות מתוקים טבעיים" (vins doux naturels) לארנאלדו מוויאנובה שחי במאה ה-13 ולימד רפואה באוניברסיטת מונפלייה.
יינות אלו שכיחים עד היום באזור לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת.
על תפוצת היינות המחוזקים השפיע מאוד המאבק של האימפריה הבריטית בצרפת, במסגרתו עודדו הבריטים צריכה של יינות אלו כמתחרים בקוניאק הצרפתי.
כיום ייצור היין המחוזק הוא למען הטעם, שכן קיימות טכניקות אחרות וזולות יותר לשימור.
קטגוריות מרכזיות של יינות מחוזקים
פורט או פורטו – מיוצר בפורטוגל
ורמוט – מיוצר בעיקר באיטליה וצרפת
מדיירה – מיוצר באיי מדירה שבאוקיינוס האטלנטי
מוסקט (לבן) וגרנאש (אדום) – יינות מתוקים טבעיים בדרום צרפת
יין גאורגי (בגאורגית: ქართული ღვინო) הוא קבוצה של יינות שמיוצרים בגאורגיה ממספר גדול יחסית של זני ענבים מקומיים, בשיטות יצור מסורתיות.
רוב היינות הם מתוקים או חצי מתוקים, וכלי הקיבול המסורתיים הם קנקנים עשויים מחימר וחתומים בשעווה.
גאורגיה היא אחת המדינות העתיקות ביותר שמיוצר בהן יין.
הגפנים מעובדים בעמקים הפוריים של דרום הקווקז מזה למעלה מ-7,000 שנים, ומסורת גידול הגפנים שזורה בזהות הלאומית של האומה הגאורגית.
בגאורגיה שגורה הטענה, בהתבסס על מקורות שונים, כי היא הראשונה שייצרה יין.
ישנן גם סברות כי מקור השם "wine" (יין) הוא מגאורגית (מהמילה ღვინო, ).
בין המחוזות הידועים כיצרני יין נמנים קאחתי (המחולק ל-2 אזורים: תלאווי וקווארלי), כארתלי, אימרתי, רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית ואבחזיה.
גאורגיה ידועה כמדינה עם הכי הרבה זני מורשת ביחס לגודל שלה עם מעל 500 זני מורשת שאינם מוכרים למערב.
ב-2013 עשיית היין המסורתי של גאורגיה נרשמה כמורשת לתרבות עולמית של UNESCO.
כמה מהעדויות העתיקות ביותר לייצור יין מגיעות מאזור איראן וגאורגיה, והזנים ושיטות היצור שנהוגים שם הם עתיקים ביותר.
ארכאולוגים והיסטוריונים מציגים מספר עדויות להיותה של גאורגיה מולדת היין, החשובים שבהם הם כלי קיבול ליין ותוצרתו שגילם כ-8,000 שנה.
כמו כן שרדו הערות במספר כרוניקלים של נוסעים מאותה תקופה, שאינם גאורגים.
בחלקה הראשון של המאה הרביעית הגיעה נינו הקדושה לאזור, כשהיא אוחזת בידיה צלב העשוי מענפי גפן שזור (ר' צלב הגפן), יחד עם בשורת הנצרות.
הגאורגים, באמונתם כי מולדתם מיועדת לקדושה תאוטוקוס, הפכו את הבתולה מושא לסגידתם.
אפילו המנון הכנסייה מתייחס ליין וגפנים, כמשקה שמימי הנשתה בעיתות עצב ושמחה, בסעודות ובחגים.
פולחן היין מאוזכר אף במיתולוגיה הגאורגית, החל מהאלים הקדמונים אגונה (Aguna) ונונואה (Nunua) וכלה בדיוניסוס.
הומרוס וסטרבו מציינים לגבי הגאורגים: "הם שרים, רוקדים, שמחים ואף אחד לא יעז לפגוע בהם".
שירת אותם ימים, וכן סקירת כלי הקיבול שנמצאו בשכבות העתיקות, מלמדים על תרבות היין של אותה תקופה, התהליך והמבנה מיוחדים.
בתחילת המאה ה-10 וה-11, היה הצד הטכני של ייצור היין חלק מתוכנית הלימודים של כל תלמידי מרכז הלימוד הגדול של התקופה, אקדמיית גלאתי.
המראנים (מקומות לשמירת היין בתוך קנקנים גדולים) רחבי הידיים ששרדו, תוארכו לאותה תקופה.
במשך דורות נשמרו סודות תרבות היין הגאורגי, הכולל כ-500 סוגי גפנים מיוחדים, המייצרים מספר סוגי יינות המשתלבים בתבשילים ובאירועים המתאימים.
במרץ 2006 השעתה רוסיה את יבוא היין הגאורגי והמולדובי לתחומה.
דבר שגרם למאבק דיפלומטי בין גאורגיה ומולדובה לבין רוסיה.
העילה הייתה בעיקר טענות על זיופים של היינות וכן שימוש בחומרי הדברה (שאריות של די.די.טי, שלדרין, הפטכלור וחומרים נוספים), שלפי טענת הרוסים נעשה באופן מוגזם ומסוכן.
על פי מקורות גאורגים רק מקצת היין (20%) נמצא לכאורה לא תקין ולא הייתה הצדקה לפסילת כל היין, אלא מטעמים פוליטיים.
אולם ממילא, פתיחת השוק הרוסי ליינות מערביים לאחר הפרסטרויקה גרמה לירידת יצוא היין הגאורגי לרוסיה.
יצוא יין באופן כללי, ובפרט לרוסיה, הוא מענפי הכלכלה החשובים של גאורגיה, ועל-כן כחלק מהנסיונות להבטחת איכותו של היין הגאורגי נשלחו דוגמאות יין לצרפת, איטליה ושווייץ לבדיקה נוספת.
בישראל כמות היין הגאורגי הנצרך אינה גבוהה, בסך הכול ונמצאת במגמת ירידה.
מרבית צרכני היין הגאורגי הם יוצאי חבר המדינות, שם יין זה נפוץ.
לעומת זאת, מרביתם של יוצאי יהדות גאורגיה בישראל אינם צרכני יין זה כיוון שאינו עומד בתנאי הכשרות.
אם כי מדי פעם מיובאים יינות כשרים מגאורגיה.
כינדזמראולי מקווארלי שבקאחתי (מזרח גאורגיה)
חבנצ'קרה - מאזור רצ'ה, נפת אמברולאורי
אודג'אלשי - צגרי, כפר אורבלי על-יד נהר צחניסצקאלי
גורדג'אני - קאחתי אזור גורדג'אני
טבישי - מערב גאורגיה, תת-מחוז - טבישי
יין קש הוא יין מתוק, בעל גוון צהוב בהיר, שהופק מענבים שיובשו על מצעי קש.
התוצאה דומה לזו שבהפקת יין קרח, אך מתאימה לאקלים חם.
דרך זו להפקת יין מגדילה את מתיקותו וכפועל יוצא גם את ריכוז הכוהל, העולה על 14%.
יין קש מופק בעיקר בצרפת, במחוזות ז'ירה וקוט דו רון, ובאיטליה, בצפון ובטוסקנה.
יין נתזים או יין מבעבע (לעיתים "מוּסֶה", מצרפתית: Mousseux) הוא יין שבו כמויות משמעותיות של פחמן דו-חמצני מומס, הגורמות לו לבעבע עם פתיחת הבקבוק ומזיגתו.
הפחמן הדו-חמצני נוצר כתוצאה מהתססה טבעית של היין, במכל התססה גדול אשר תוכנן לעמוד בלחצים הנוצרים בתהליך, בשיטה הנקראת גם שיטת שרמה (Methode Charmat).
קיימות דוגמאות רבות ליינות נתזים המיוצרים במדינות ובאזורים מגוונים בעולם.
אלה בדרך כלל יינות לבנים או ורודים, אבל קיימים גם מספר סוגי יין נתזים אדומים.
חלק מיינות הנתזים מכילים בועות קטנות בבעבוע עדין מאוד, כינויים של יינות כאלה הוא פריזנטה או פטילנט, וההבדל הוא הלחץ הנוצר בבקבוק.
שמפניה לדוגמה היא יין נתזים,לתיאור הליך הייצור שלה ראו בערך שמפניה.
יין מתובל (בגרמנית ובהולנדית: Glühwein, "גְלִיוַיין"; בדנית ובלשונות נורדיות אחרות: Gløgg, "גלֵג") הוא יין מתובל וחם אשר מוגש במדינות מרכז וצפון אירופה, ובייחוד בגרמניה ובמדינות סקנדינביה, בתקופת הציפייה, ארבעת השבועות שלפני תחילת חג המולד.
בגרמניה הוא נמכר בשוקי חג מולד לצד בירות של חג המולד.
בארצות סקנדינביה הוא כה נפוץ, שנמכרות גרסאות תעשייתיות, שבהן יש להוסיף מים לאבקה ליצירת הגלג.
מבחינה היסטורית, קדם ליין החם כפי שהוא מוגש כיום, יין רומי בשם קונדיטון, ויין מתובל קר כמו קלארה, אשר הוגש בתקופת ימי הביניים.
בימי הביניים, יין שהחמיץ קלות היה עדיין ראוי כך לצריכה.
כיום, נעשה שימוש ביינות תקינים (אם כי בדרך כלל זולים ומאיכות ירודה יותר).
היין החם נפוץ בחלקים נרחבים של אירופה - מצפון איטליה ועד לסקנדינביה, בשמות שונים:
וריאציות על המונח יין חם: ברומנית: vin fiert ; באנגלית: Mulled wine ; צרפתית: vin chaud; איטלקית: vin brulé
וריאציות על המונח גלג: שוודית: Glögg ; נורווגית ודנית: Gløgg; פינית ואסטונית: Glögi
יין חם מורכב בדרך כלל מיין אדום (אם כי לעיתים נעשה שימוש ביין לבן), אשר מוסיפים לו תבלינים: קינמון, ציפורן, גרידת לימון, כוכב אניס.
בנוסף, ממתיקים את היין, לעיתים בדבש.
לא מרתיחים את היין כשמחממים אותו, על מנת לא לפגוע בריכוז האלכוהול.
לעיתים מוסיפים ליין החם "חיזוק" אלכוהולי, בדמות ליקר כגון רום או אמרטו.
יין לבן הוא יין שהופק לרוב מענבים צהובים או ירוקים כגון שרדונה, סוביניון בלאן, וריזלינג, או במקרים מסוימים מענבים סגולים כאשר הקליפה הוסרה לפני תחילת התסיסה.
צבע היין יכול בפועל לנוע בין גוונים של צהוב-קש, צהוב-ירקרק או צהוב-זהוב.
קיימים מגוון רחב של יינות לבנים המופקים ממספר רב של זני ענבים, ובשיטות שונות של הפקת יין.
מבין הסוגים הרבים של היין הלבן, יין לבן יבש הוא הנפוץ ביותר.
יינות לבנים משמשים לעיתים קרובות כאפריטיף לפני הארוחה, עם קינוח, או כמו משקה מרענן בין הארוחות.
ישנו מספר גדול של סוגי יינות לבנים.
להלן חלק מהיינות הלבנים הנפוצים ביותר:
שרדונה - מופק באזור היין של בורגון שבצרפת.
סוביניון בלאן - מופק באזור בורדו של צרפת.
פינו גרי (פינו גריגיו) - מופק באזור ונציה שבאיטליה.
ריזלינג - מופק באזור הריין שבגרמניה.
יין לבן נצרך בדרך כלל כמו אפריטיף לפני הארוחות, עם קינוח, או כמשקה מרענן בין הארוחות.
יין לבן מוגש בדרך כלל יחד עם בשר חזיר וגם עם סוגים מסוימים של גבינות.
יינות לבנים יכולים גם להשתלב באופן מוצלח עם מנות דגים ופירות ים.
בנוסף, בשל חומציותם, ניחוחם, ויכולתם לרכך את הבשר יינות לבנים משמשים לעיתים קרובות גם בבישול.
בתקופה הביזנטית הייתה ארץ ישראל מרכז ייצור יין חשוב ומוערך, והערים אשקלון ועזה נודעו בייצור היין שלהם, שיוצא למקומות רבים סביב הים התיכון.
מכתביו של קוריפוס , משורר בן המאה השישית, עולה כי היין הארץ ישראלי באותה העת היה יין לבן, קל ומתוק.
חורבות יִין (בסינית: "יִינְשׂוּ" (殷墟, בפין-יין: Yīnxū) המוכרות בעברית גם כחורבות יִן הן חורבותיה של עיר הבירה האחרונה של שושלת שאנג (1766 לפנה"ס – 1050 לפנה"ס).
העיר שימשה כבירה במשך 255 שנים ומקום מושבם של 12 מלכים במשך שמונה דורות.
העיר התגלתה מחדש ב-1899, וחורבותיה הן אחד מאתרי הארכאולוגיה הגדולים והעתיקים ביותר בסין.
העיר היא אחת מערי הבירה ההיסטוריות של סין ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
החורבות שוכנות במרכז מחוז חנאן, בסמוך לעיר המודרנית אן-יאנג, כ-500 קילומטרים דרומית לבייג'ינג, והן פתוחות לציבור כאתר בשם "גן המוזיאון של יִינְשׂוּ".
המקום מפורסם כמקור הראשוני של עצמות הניחוש ושל כתיב עצמות הניחוש, הצורה הכתובה המוקדמת ביותר של הכתב הסיני.
בתחילת המאה ה-14 לפנה"ס קבע המלך פָּאנְגֶנְג משושלת שאנג את בירתו על גדות נהר ההואן.
העיר נודעה בשם יִין, ומתקופה זו ואילך השושלת שיסדה את העיר הייתה ידועה כשושלת יין.
המלך ווּ דִינְג המשיך לעשות שימוש ביין כבירתו ומבסיס זה יצא למספר מערכות צבאיות (רבות מהן בפיקודה של אשתו פֿוּ הָאוֹ) כנגד השבטים שסביב, כשהוא מבסס את שלטון שאנג ומביא את השושלת לשיאה ההיסטורי.
השליטים שבאו בעקבותיו היו רודפי תענוגות שלא הראו כל עניין בניהול ענייני המדינה, כשבמקביל הלכו והתעצמו ההבדלים החברתיים בתוך החברה מבוססת העבדות.
המלך ג'וֹאוּ (紂), האחרון במלכי שושלת שאנג, זכור במיוחד לשמצה כמושחת וכחסר רחמים.
העריצות שהפגין, שהלכה והתגברה במשך שנות שלטונו, גרמה להתנגדות כלפיו בקרב האצולה עד שהמלך ווּ משושלת ג'ואו (周) הצליח לארגן מספיק תמיכה על מנת להתקומם ולהפיל את שושלת שאנג.
שליטי שושלת ג'ואו קבעו את בירתם בפנג ובהאו, סמוך לעיר המודרנית שיאן, והעיר יין ננטשה וחרבה עם הזמן.
חורבות אלו הוזכרו על ידי סי מה צ'יאן בחיבורו "רשומות של היסטוריון גדול", אך מיקומן אבד ונשכח יחד עם זכרה של העיר יין שהייתה פעם גדולה והפכה לאגדה יחד עם השושלת שייסדה אותה.
יִינְשׂוּ מפורסמת בשל עצמות הניחוש שנתגלו לראשונה ב-1899 על ידי וָאנְג יִיז'ונְג, מנהל הקולג' הקיסרי.
וָאנְג סבל באותה תקופה ממלריה וקיבל מרשם ל"עצמות דרקון" בבית מרקחת לרפואה סינית.
הוא שם לב לחריטות מוזרות על עצמות אלו והגיע למסקנה כי אלו יכולות להיות דוגמאות לכתב הסיני המוקדם ביותר.
הוא שלח את עוזריו במטרה למצוא את מקור העצמות והם הגיעו בסופו של דבר לשְׂיָאוטוּן, כפר קטן צמוד לעיר אן-יאנג.
ב-1917 פענח וָאנְג גְווֹוֵיי את כתובות עצמות הניחוש שהכילו את שמות מלכי שאנג והרכיב את העץ הגנאלוגי המלא של שושלת שאנג.
פענוח זה תאם בצורה מושלמת לתיאור ב"רשומות ההיסטוריון" של סְה-מָה צְ'ייֵן ואישר את האמיתות ההיסטורית של שושלת שאנג האגדתית ואת החשיבות הארכאולוגית של יִינְשׂוּ.
את החפירות הראשונות ביִינְשׂוּ ביצע לי צ'י מהמכון להיסטוריה ופילוסופיה מ-1928 עד 1937. בחפירות אלו נחשפו שרידיו של הארמון המלכותי, כמה קברים מלכותיים ויותר מ-100,000 עצמות ניחוש שהראו כי לשאנג היה כתיב בעל מבנה שלם שכלל מערכת שלמה של סימנים כתובים.
מ-1950 מתנהלות חפירות מתמשכות באתר באחריות המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הסינית למדעי החברה.
בחפירות אלו נתגלו שרידים של ארמונות ומקדשים, בתי קברות מלכותיים, כתובות עצמות ניחוש, בתי מלאכה לעיבוד ארד ועצמות, ונתגלתה העיר שאנג על הגדה הצפונית של הנהר הצהוב.
החפירות, במקום, שהוא אחד האתרים הארכאולוגיים הגדולים והעתיקים ביותר, הניחו את היסודות לעבודות דומות ברחבי סין.
האתר משתרע על שטח של 30 קמ"ר, האתר הארכאולוגי הגדול ביותר בסין.
חפירות שנערכו במקום גילו מעל ל-80 יסודות מאדמה נגוחה של מבנים שונים, ארמונות, מקדשים, קברים ובתי מלאכה.
משרידים אלו יכולים הארכאולוגים לאשר כי אתר זה היה המרכז הרוחני והתרבותי של שושלת יין.
הקבר שנשתמר בצורה הטובה ביותר בין הקברים המלכותיים של שושלת שאנג שנחפרו ביִינְשׂוּ הוא קברה של פֿוּ הָאוֹ.
הגבירה פֿוּ הָאוֹ הייתה דמות יוצאת דופן.
היא הייתה אשתו של המלך וו דינג והנהיגה את צבאו.
הקבר היה שלם, משום שבניגוד לקברים אחרים באתר, הוא לא ניזוק בשל ביזה של שודדי קברים.
מלבד שרידי המלכה הקבר הכיל שלדים של שישה כלבים, 16 שלדי עבדים וחפצים רבים בעלי ערך ארכאולוגי רב.
הקבר נחפר במלואו ושוחזר בשלמותו וכיום הוא פתוח לקהל.
באתר מצוי גם אולם התצוגה של בורות המרכבה שבו מוצגות הדוגמאות העתיקות ביותר שנתגלו בסין של עגלות שנמשכו על ידי בעלי חיים.
פריטים אלו נחפרו על ידי צוות ארכאולוגים מהמכון הארכאולוגי של האקדמיה הסינית למדעי החברה בבורות שנתגלו מצפון ומדרום לכפר לְיוֹגְ'יָאגְ'וָאנְג וממזרח לכפר שְׂיָאומִינְטוּן.
כל אחד מששת הבורות שנחפרו הכיל שרידים של מרכבה ושני סוסים.
בחמישה בורות נתגלו שרידים של קורבנות אדם (ארבעה גברים וילד).
באולם מוצגת גם שרידיה של דרך שושלת שאנג, דרך שרוחבה 8.35 מטרים ונתגלתה בבית הספר לספורט באניאנג בשנת 2000.
ב-1988 התקבלה ההצעה של הארכאולוגים להכריז על יִינְשׂוּ כעיר הבירה העתיקה ביותר בין שבע ערי הבירה ההיסטוריות של סין וב-2006 הכריז אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית.
יֵין מִמְסָךְ (מכונה גם בְּלֵנְדּ ובאנגלית blend) הוא יין המבוסס על שילוב של מספר זני ענבים – וזאת בניגוד ליין זַנִּי המבוסס בעיקר על זן ענבים אחד (שמרכיב לרוב מעל 85% מהיין).
השימוש במספר זני ענבים ליצירת יין נפוץ מאוד בעולם, והוא מאפשר ליינן חופש פעולה נוסף ביצירת היין.
בממסך ניתן להשתמש בזנים שונים בצורה סינרגטית - לשלב בין יתרונות של זנים שונים ולחפות על חסרונות זה של זה.
הגישה הנפוצה ביותר כיום היא שכל זן ענבים מותסס בנפרד, ולאחר מכן יוצר היינן את התערובת הרצויה מתוך היינות המותססים — לפי פרופיל הטעמים, הארומות, המבנה וכו'.
זה מאפשר שליטה מרבית על האיזון בין הזנים בתוצאה הסופית.
עם זאת, ישנם מקרים, בעיקר במסורות ישנות או יינות עממיים, שבהם מתסיסים את הזנים יחד, כלומר בוצרים את הכל, מועכים ומתסיסים באותו מכל.
גישה זו הייתה נפוצה למשל בכמה אזורים בצרפת או באיטליה, לפני שהתפתחו אמצעים מודרניים להפרדה ולשליטה מדויקת.
אחת הדוגמאות הנפוצות לממסך היא "בורדו", שמרכיביו העיקריים הם קברנה סוביניון ומרלו, ואליהם יכולים להתווסף קברנה פרנק, פטיט ורדו ומלבק.
מקורו של ממסך זה הוא בורדו, אולם הוא נפוץ במדינות רבות.
ממסך נפוץ נוסף הוא GSM, הקרוי על שם שלושת הזנים המרכיבים אותו: גרנאש, סירה ומורבדר.
מקורו של ממסך זה הוא בעמק הרון שבצרפת וכיום הוא נפוץ גם באוסטרליה.
ממסך מוכר נוסף הוא שמפניה.
יינות שמפניה עשויים לפי חוק מהזנים שרדונה, פינו נואר ופינו מונייה – כאשר חלקן הגדול הוא ממסך של שני זנים או יותר.
ממסך המזוהה עם יינות העולם החדש, ועם אוסטרליה בפרט, הוא שילוב של הזנים קברנה סוביניון ושיראז.
נראה כי ממסך "בורדו" הוא הפופולרי ביותר בישראל, ובקטלוג של רוב היקבים הבינוניים והגדולים ניתן למצוא יינות כאלה.
דוגמאות מוכרות הן "הר חרמון אדום" ו"קצרין אדום" של יקבי רמת הגולן, יינות ה"לימיטד אדישן" של יקבי כרמל, יינות בסדרה 'Tipsy' של יקבי תבור ויינות רבים נוספים.
ממסך בסגנון GSM אינו נפוץ עדיין בישראל עקב כמות כרמי איכות נמוכה יחסית של ענבי גרנאש ומורבדר, יינות מסגנון זה הם "גשם אדום" של יקב שאטו גולן, "אנטואן" של יקב סוסון ים ו"רון" של יקב גשם.
שלושת יינות אלו מיוצרים במספרים מוגבלים של מאות בקבוקים.
יֵין-נֶסֶךְ הוא יין שנוּסַך לעבודה זרה, ועל כן אסור מדאורייתא בשתייה ובהנאה.
השותה או הנהנה מיין-נסך נענש במלקות.
תחולתו ההיסטורית של איסור יין-נסך, לפי התלמוד במסכת סנהדרין, היא רק לאחר סיפור הזניית בני-ישראל עם בנות מואב.
אולם הרמב"ן סבור כי התלמוד מדבר אודות איסור סתם יינם ולא אודות יין-נסך, והאיסור על יין-נסך הוחל עם מתן תורה בהר סיני.
כהמשך לאיסור זה, תיקנו חכמים תוספת מאוחרת: איסור סתם יֵינָם או בפשטות יֵינָם; כלומר, כל יין של גוי - או אף אם רק נגע בו גוי באופן שאפשר לו לנסך את היין - נאסר כהרחקה מגויים ("על יינן משום בנותיהן"), ועל כן הוא אסור בשתייה ובהנאה מדרבנן.
בהמשך התלמוד יוצר שרשרת של מקורות: איסור הנאה ביין נלמד מאיסור זבחי עבודה זרה, זבח לעבודה זרה נלמד מאיסור הנאה ממת, מת נלמד מעגלה ערופה, ועגלה ערופה מקדשים - כפי שמצוטט מדברי "דבי רבי ינאי".
הרמב"ם כותב כי אף על פי שהפסוק המצוטט בתלמוד מתייחס רק בעקיפין, לכאורה, לאיסור יין-נסך, הוא מהווה מקור מקראי לאיסור, ואינו נחשב לאסמכתא בלבד, ומכאן שאיסור השתייה וההנאה מיין-נסך הוא מדאורייתא.
כהמשך לשיטתו מונה הרמב"ם איסור זה במניין המצוות כמצוות לא תעשה עצמאית מדאורייתא, וזאת בנוסף למניית האיסור כחלק מהאיסור הכללי על הנאה ושימוש בתקרובת עבודה זרה.
פסוק נוסף שהרמב"ם מצטט בהקשר זה הוא: .
שיטתו של הרמב"ם מתאימה לאחת מהגדרות המקרה המופיעות בי"ג המידות שהתורה נדרשת בהן שמנה רבי ישמעאל: דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל [ללמד], תפקידו הלוגי הוא: לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על הכלל כולו יצא.
לעומתו סבור הרמב"ן כי "לא בא בו כתוב גלוי בביאור", ואין ראוי למנות איסור זה כאיסור עצמאי.
לדעתו הסוגיה הנידונה בתלמוד מתייחסת רק לאיסור-ההנאה ולא לאיסור-השתייה, וקיימים שלושה איסורים נפרדים: האחד הוא איסור-ההנאה מעבודה זרה עצמה, והוא נלמד מהפסוק: .
השני הוא האיסור אודות "תקרובת עבודה זרה", שהוא מלמד גם על איסור יין-נסך, ומקורו מהפסוק: , ו"זבח" זה המוזכר בפסוק, הוקש ליין-נסך על סמך הפסוק .
כלומר, פסוק זה אינו מהווה מקור עצמאי לאיסור יין-נסך, אלא הוא מלמד את עצם העובדה שהפסוק שמהווה מקור לתקרובת עבודה זרה מלמד גם על יין-נסך.
והאיסור האחרון הוא ההנאה מ"משמשי עבודה זרה", והוא נובע מהפסוק: .
בתוספות מוסבר כי המשנה נסובה אודות סתם יינם שאינו אלא תקנת חז"ל, והסיבה שהתלמוד מצטט את המקור המקראי, היא רק על מנת להסביר מה עומד בבסיס תקנת חכמים.
מה שמוכיח כי איסור יין-נסך עומד כאיסור בפני עצמו - כשיטת הרמב"ם.
דעה נוספת שמובאת בתוספות - בהקשר של תקרובת עבודה זרה, אך משליכה ישירות על דינו של יין-נסך - מחלקת בין איסור אכילה (או שתייה, במקרה של יין), לבין איסור ההנאה.
האיסור לאכול או לשתות הוא מדאורייתא, ונובע מהפסוק: , אך איסור ההנאה אינו אלא גזירת חכמים.
קיימות דעות שונות המבססות את איסור יין-נסך על פסוקים אחרים מאלו שהובאו לעיל, ושהתבססו על התלמוד הבבלי.
בתלמוד ירושלמי הובא הפסוק: כמקור לאיסור יין-נסך.
בנוסף כתב הרמב"ם כי קיים פסוק נוסף המהווה מקור: .
יין-הנסך שנאסר בשתייה ובהנאה הוא יין שנוסך בפני עבודה זרה, בין במקומות המיועדים לכך ובין אם על הרצפה.
האיסור על שתיית יין-נסך הוא על כמות כלשהי - ואין שיעור מינימלי, וזאת מכיוון שיין-נסך נחשב ככל איסורי עבודה זרה שאין להם שיעור.
לדעת רבי יהודה בן בתירא, וכך גם פוסק הריטב"א, יין-נסך מטמא ב"טומאה חמורה", דהיינו בטומאת אוהל ובמשא - כדינה של תקרובת עבודה זרה, ושיעור הטומאה הוא כזית.
יֵין קרח הוא סוג של יין קינוח המופק מענבים אשר קפאו בעודם על הגפן.
בתהליך קופאים המים הנמצאים בענב, בעוד הסוכרים ומוצקים מומסים אחרים אינם קופאים, ולכן לאחר סחיטת הפרי (בעודו קפוא) ניתן להפיק יין מרוכז ומתוק.
יין קרח מאופיין במתיקות מרעננת, המאוזנת בחמיצות גבוהה יחסית.
מכיוון שכמויות קטנות יחסית של ענבים קפואים מופקות מדי בציר, מחירו של יין קרח הוא לרוב יחסית גבוה.
קנדה וגרמניה הן יצרניות יין הקרח הגדולות בעולם.
כ-75% מיין הקרח הקנדי מיוצר במדינת אונטריו.
קיימות עדויות היסטוריות לכך שיין הופק מענבים קפואים בידי הרומאים, בתחילת המאה הראשונה לספירה, אולם ייתכן והיה מדובר ביין מצימוקים שנבצרו לאחר שקפאו.
האמונה הרווחת היא שיין קרח בתקופה המודרנית הופק לראשונה בפרנקוניה שבגרמניה בשנת 1794. בשנת 1830 תועד לראשונה בציר ענבים שיועדו ליין קרח.
לאחר חורף קר מאוד, מספר חקלאים גרמניים השאירו את הענבים לקפוא על הגפן, על-מנת להשתמש בהם כמספוא.
כאשר הבחינו החקלאים כי התירוש המופק מהענבים הקפואים הוא מתוק במיוחד, הענבים נסחטו להפקת יין קרח.
לאורך המאה ה-19 ועד 1960, בצירים אשר אפשרו הפקת יין קרח היו נדירים בגרמניה, ובמהלך המאה ה-19 ישנו תיעוד ל-6 שנים כאלו בלבד.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, החלו גם יקבים בקנדה לייצר יין קרח, מענבים מזן וידאל.
תנאי הקור בחורף הקנדי מאפשרים ייצור של יין קרח מדי שנה, ובתחילת שנות ה-2000 הפכה קנדה ליצרנית יין הקרח הגדולה בעולם.
יינות הקרח המפורסמים והיקרים ביותר מיוצרים בגרמניה ובקנדה, אולם ניתן למצוא יצרני יין קרח גם באוסטריה, אוסטרליה, איטליה, ארצות הברית, הונג קונג, הונגריה, ישראל, לוקסמבורג, ניו זילנד, סלובניה, סלובקיה, צ'כיה, צרפת, קרואטיה ושוודיה.
בחלק מהמדינות האלו, הענבים לא קופאים בצורה טבעית, אלא מוקפאים בצורה מלאכותית במקררים מיד לאחר הבציר.
יין שאטונף-די-פאפ הוא אזור יין בעל כינוי מקור מבוקר (Appellation d'origine contrôlée) (AOC) השוכן בדרום-מזרח צרפת.
זהו האפלאסיון הידוע ביותר בחלקו הדרומי של עמק הרון.
הכרמים ממוקמים מסביב לכפר שאטונף די-פאפ והכפרים הסמוכים: בדאריד, קורתזון וסורג, בין אביניון לאוראנז' ומכסים מעט יותר מ-32,000 דונם או 7,000 אקרים (32 קמ"ר).
מיוצרים בו מעל 110,000 הקטוליטר של יין בשנה.
יותר יין נעשה באזור זה בדרום הרון, מאשר בכל צפונו של עמק הרון.
השם "שאטונף די-פאפ" משמעו בתרגום חופשי "טירתו החדשה של האפיפיור", ואכן, ההיסטוריה של האפלאסיון שזורה עם ההיסטוריה של האפיפיורות.
ב-1308, האפיפיור קלמנס החמישי, שהיה קודם לכן הארכיבישוף של העיר בורדו, העביר את האפיפיורות לעיר אביניון.
מסופר שקלמנס החמישי ו"אפיפיורי אביניון" שבאו אחריו אהבו מאוד את יינות בורגונדי והשקיעו מאמצים נכבדים על-מנת לקדם אותם במהלך שבעים השנה של אפיפיורות אביניון.
באותה עת, היינות בסביבתה של אביניון לא התבלטו במיוחד.
בזמן שאפיפיורי אביניון עשו רבות על-מנת לקדם את המוניטין של יינות בורגונדי, הם גם קדמו את מלאכת גידול הגפנים בסביבה, ובמיוחד בשטח השוכן 5–10 קילומטרים צפונית לאביניון וסמוך לגדות נהר הרון.
קודם לאפיפיורות אביניון, גידול הגפנים באזור זה נעשה בעיקר בידי הבישופים של אביניון, בעיקר לצריכה מקומית.
יורשו של קלמנס החמישי היה האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, שביחד עם יינות בורגון, נהג לשתות את היינות שהגיעו מהכרמים מצפון לעירו והקדיש מאמצים רבים כדי לשפר את אמנות טיפוח הגפנים שם.
תחת שלטונו של יוחנן העשרים ושניים.
היינות באזור זה הפכו להיות נודעים כ"יין האפיפיור" (Vin du Pape), כינוי זה נהפך לימים לשאטונף די-פאפ.
יוחנן העשרים ושניים היה גם אחראי להקמתה של הטירה המפורסמת שעומדת על תילה כסמלו של אזור היין.
במאה ה-18, נסחרו היינות תחת השם "וין ד'אביניון" (vin d'Avignon).
התיעוד מראשית המאה ה-19 מציין את שם היינות כ- Châteauneuf-du-Pape-Calcernier, שדומה שהם יינות קלים יותר מאשר יינות שאטונף די-פאפ של ימינו.
כנראה ששמם הטוב התפשט ברחבי צרפת עד שהפילוקסרה הכתה בהם בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, והם נפגעו ממנה מוקדם יותר מרוב אזורי היין של צרפת.
קודם למלחמת העולם הראשונה נמכרו רוב יינות שאטונף די-פאפ לבורגון כיין רפואה (vin de médecine) שהוספו ליינות בורגון על-מנת לחזקם ולהעלות את רמות האלכוהול שלהם.
ראשית ימי תקנות כינוי המקור המבוקר
בראשית המאה העשרים נפגע יין שאטונף די-פאפ מהונאת יין; חוקים שונים שהוצעו לגבי תהליך עשיית היין, נוסחו ויושמו ב-1923, היו כינוי המקור המבוקר הראשון בצרפת, והיו אב-הטיפוס לחוקי כינוי המקור המבוקר שבאו בעקבותיהם.
חוקי כינוי המקור המבוקר המקוריים התירו לגדל באזור עשרה זני ענבים, הם תוקנו ב-1936 והתירו את גידולם של שלושה עשר זנים וב-2009 תוקנו מחדש ואיפשרו את גידולם של שמונה עשר זנים.
הברון פייר לה רואה משאטו פורטיה היה הארכיטקט העיקרי של תקנות אלה, שקבעו את רמת האלכוהול המינימלית של היינות וקבעו מגבלות לתנובה ולזני הענבים שניתן לגדל באזור.
אחת מדרישותיו הנוספות של הברון הייתה שלא יהיה ניתן לטעת אף כרם על קרקע שאינה צחיחה דיה לשם גידול של אזוביון וקורנית.
האפלאסיון משתרע מגדותיו המזרחיים של נהר הרון ליד אוראנז' בצפון מערב ועד לסורג ליד אביניון בדרום-מזרח.
הגובה מעל פני הים מגיע עד ל-120 מטרים בנקודה הרמה ביותר בחלקו הצפוני של האפלאסיון.
הוא מכסה 32,000 דונם של אדמה שבה לפחות שלושה סוגי קרקע או טרואר ייחודיים.
בצפון ובצפון-מזרח נמצאים ה-galets roulés המפורסמים, שהם סלעים או חלוקי אבן עגולים המכסים את אדמת החרסית.
הסלעים ידועים בכך שהם שומרים על החום מהשמש הקופחת במשך 2800 שעות בשנה.
הענבים מבשילים מוקדם יותר מאשר בחלקו המזרחי של האפלאסיון, שם האדמה היא ברובה חולית, כמו גם בדרום שם האדמה יותר גרגרית.
רוח מיסטראל העזה מפיגה את הלחות ומגבירה את האקלים היבש.
מאפיין הטרואר של שאטונף די-פאפ מגיע משכבת אבנים המכונה galets (חלוקי אבן).
הסלעים עשויים מחלמיש ושרידים של קרחונים מהרי האלפים שלוטשו לאורך המילניום בידי נהר הרון.
הסלע שומר על החום במהלך היום ומשחרר אותו בלילה, גורם שמאיץ את הבשלתם של הענבים.
הסלעים יכולים גם לשמש כשכבה מגנה שמסייעת לשמור על הלחות באדמה במהלך חודשי הקיץ היבשים.
חלק מהיקבים היוקרתיים ביותר באזור, כמו שאטו ראיאס, הם בעלי חזות מסורתית יותר בלי ה galets.
אלו הם לעיתים קרובות כרמים ששוכנים במדרונות הפונים דרומה, שם החום שהאבנים מפוגגות בלילה עלול להזיק לגפנים ולגרום להבשלת יתר של הענבים.
"לה קרו" (La Crau) הוא שם המקום או הכרם המפורסם ביותר באזור שאטונף די-פאפ.
הכרם הוא בעיקר בבעלותו של שאטו די-וייה טלגרף, אחד מהיקבים הקלאסיים ביותר, אולם גם ליצרן הנרי בונו יש חלק נכבד ממנו.
הכרם מאוד עשיר בסלעי ה-galets roulés שהוזכרו לעיל, בעוד שלדומן די וייה לאזארה, שלו למעלה מ-1000 דונם, והוא בבעלותו של וניובל ז'רום קיו, הוא הגדול ביותר.
באזור שאטונף די-פאפ מייצרים יינות אדומים ולבנים, חלק הארי של היינות המופקים הם אדומים.
חוקי האזור אינם מתירים ייצורם של יינות רוזה תחת השם שאטונף די-פאפ.
היינות נארזים בדרך-כלל בבקבוקי יין בעלי מראה כהה מאוד וייחודי ומקושטים בעיטור המלכותי של האפיפיורות.
באופן מסורתי התירו את השימוש בשלושה עשר זני ענבים, אולם ב-2009 תוקנו חוקי כינוי המקור המבוקר וכוללים היום שמונה עשר זנים.
מאחר שבלאן (לבן), רוז' (ורוד) ונואר (שחור) של אותם סוגי הענבים מוגדרים כיום כזנים נפרדים.
בגרסה הקודמת של חוקי האזור, חלו על גרנאש ופיקפול שיטות גיזום שונות בסוגי הענב השחור והלבן שלהם והביאו את מספר הזנים שהוזכרו קודם משלושה עשר לחמישה עשר.
הזנים האדומים המורשים לגידול הם סנסו, קונואז, גראנש נואר, מורבדר, מוסקרדן, פיקפול נואר, סירה, טרה נואר וואקארז.
הזנים הלבנים והוורודים הם בורבולנק, קלרט בלאנש, קלרט רוז', גראנש בלאן, גראנש גרי, פיקארדאן, פיקפול בלאן, פיקפול גרי ורוסאן (הזנים שלא הוזכרו לפני 2009 הם קלרט רוז', גראנש גרי ופיקפול גרי).
הן הענבים השחורים והן הענבים הלבנים מותרים לשימוש ביינות שאטונף די-פאפ האדומים והלבנים כאחד.
ושלא כאזורי יין אחרים, הענבים המותרים אינם מחולקים לזנים עיקריים וזנים משניים.
לכן, תאורטית אפשר להפיק יין זני בשאטונף די-פאפ מכל אחד משמונה עשר הזנים המורשים.
במציאות, יינות שאטונף די-פאפ הם ממסכים שבהם שולט הגראנש.
גראנש נואר הרכיב 72% מהגפנים ב-2004, אחריו היה הסירה עם 10.5% ואחריהם מורבדר עם 7%, שני האחרונים גדלו בעשורים האחרונים.
סנסו, קלרט, גראנש בלאן, ובורבולנק מכסים כל אחד 1%-2.5%, ויתר שבעת הזנים נאמדים בכ-0.5% משטח הכרמים או פחות מכך.
נהוג לטעת את הגפנים בצורת gobelets (בלי גדר או תומך אחר כלשהו) וזוהי צורת גידול היחידה המותרת בשביל ארבעת זני הענבים הראשונים.
היבול מוגבל לשני טון לאקר.
ברוב היינות האדומים של שאטונף די-פאפ, גראנש נואר הוא הזן הנפוץ ביותר, אם כי כמה יצרנים משתמשים בכמות גדולה יותר של מורבדר.
הגראנש מפיק מיץ מתוק שיכול להיות סמיך כמעט כמו ריבה כשהוא בשל מאוד.
נוהגים להשתמש בסירה במִמְסָךְ כדי לספק צבע וניחוח, בעוד המורבדר מוסיף אלגנטיות וגוף ליין.
מספר אחוזות מייצרות יין זני מ-100% גראנש נואר, בעוד מעט יצרנים מתעקשים להשתמש לפחות בכמות סמלית של כל שלושה עשר הזנים המותרים במִמְסָךְ.
האחוזה היחידה שמגדלת את כל שלושה עשר הזנים ומשתמשת בהם בהתמדה היא שאטו דה בוקסטל.
היינות האדומים של שאטונף די-פאפ מתוארים לעיתים כאדמתיים עם טעמי בשר ציד ורמזים של זפת ועור.
היינות נחשבים לקשים וטאניניים בצעירותם אולם מפגינים תיבול עשיר בהתבגרם.
היינות מציגים לפעמים ארומות של עשב תיבול יבש הנפוץ בפרובאנס ושמו גאריג, בעל טעמי אדמה וספוג.
יינות שאטונף די-פאפ שבהם שולט המורבדר נוטים להיות טאניניים יותר ודורשים תקופת יישון ארוכה יותר לפני שניתן יהיה לשתות אותם.
יינות שאטונף די-פאפ הלבנים מופקים בלי שמכלילים את זני הענבים האדומים בתערובת ומשתמשים רק בזני הענבים הלבנים.
הזנים הלבנים מסתכמים ב-7% מכלל נטיעות הגפנים לפי סטטיסטיקות משנת 2004, וחלק מהענבים הלבנים בממסכים משמשים ליצור יינות אדומים, כך שתפוקת היין הלבן מסתכמת בחמישה אחוזים מסך היינות הכלליים.
ביינות שאטונף די-פאפ לבנים, ענבי גראנש בלאן ורוסאן מספקים פירותיות ועושר, לתערובת, בעוד בורבולנק, קלרט ופיקפול מוסיפים חומציות ונופך של פרחים ומינרלים.
סגנון יינות אלה משתרע מרזה למינרלי לשומני ועשיר עם מנעד של ארומות וטעמים – בכללם שקדים, קרמבולה, אניס שומר, יערה ואפרסק.
זן בודד, רוסאן, שמתבגר בחביות עץ אלון ליישון, נעשה אף הוא בחלק מהאחוזות.
רוב הלבנים מיועדים לשתייה בעודם צעירים.
חלק מיינות שאטונף די-פאפ נועדו להתיישן ונוטים לפתח ארומות וניחוחות אקזוטיים של קליפות תפוז אחרי 7–8 שנים.
אסור לייצר יינות רוזה בתוך אזור היין.
יינות שאטונף די-פאפ עשירים באלכוהול, בדרך-כלל 15-13%, וחייבים להכיל מינימום של 12.5% אלכוהול לפי חוקי האזור ואסור שיעברו תהליך שפטליזציה (הוספת סוכר לתירוש הענבים הבלתי מותסס על-מנת להגדיל את תכולת האלכוהול שלו בגמר התסיסה).
תהליכי הייננות באזור נוטים להתמקד באיזון בין רמות הסוכר הגבוהות בעינב בעזרת הטאנינים והפנולים האופייניים ליינות שאטונף די-פאפ האדומים.
אחרי הבציר, רק לעיתים נדירות מופרדים אשכולות הענבים קודם לתסיסה.
מתסיסים בטמפרטורות גבוהות, כשהקליפות הנוטלות חלק בתהליך מעניקות רמות טאנין וצבע כהה האופייני ליינות שאטונף די-פאפ.
החל מראשית שנות השבעים, העדיפו הצרכנים יינות קלים ופירותיים יותר שניתן לשתותם מוקדם יותר, גורם שדחף חלק מהאחוזות להשתמש בתסיסה פחמתית (תהליך שבו לא סוחטים את הענבים לפני התסיסה ואשכולות שלמים מושמים במכלים סגורים, ביחד עם פחמן דו-חמצני).
יבולים נמוכים נחשבים לגורליים להצלחתם של יינות שאטונף די-פאפ כשזני הענבים העיקריים נוטים להפיק יינות חלשים ותפלים כשהם מופקים בכמויות גבוהות.
דרישות כינוי המקור המבוקר מגבילות את היבול ל-368 גלונים לאקר, קרוב לכמחצית מהיבולים המותרים ביין בורדו.
הטכניקה השכיחה של שימוש בחביות קטנות מעץ אלון אינה נהוגה באזור שאטונף די-פאפ, באופן חלקי מכיוון שהעובדה שהעינב העיקרי, הגראנש נוטה להתחמצן בחביות העץ בהן נותר מרווח של אוויר.
במקום זאת, הגראנש מותסס במכלים מצמנט, בעוד זני הענבים האחרים מותססים בחביות גדולות מאוד הקרויות פודרות שאינן מנחילות את המאפיינים ה"עציים" האופייניים לחביות עץ קטנות יותר.
יינגהו-1 (בסינית: 萤火一号 - גחלילית-1, בפין-יין: Yínghuǒ yī hào) היא גשושית לחקר מאדים שפותחה על ידי סוכנות החלל של סין יחד עם סוכנות החלל הרוסית ששוגרה על גבי משגר זניט מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-8 בנובמבר 2011 יחד עם הגשושית הרוסית פובוס-גרנט.
הגשושית, במשקל 115 ק"ג, תוכננה להקיף את מאדים למשך שנת מאדים אחת (שתי שנות ארץ) ולחקור את פני השטח, האטמוספירה, המגנטוספירה והשדה המגנטי שלו.
זמן קצר לאחר השיגור חל כשל בשלב במנוע של פובוס-גרנט ושתי הגשושיות (פובוס-גרנט ויינגהו-1) נשארו במסלול סביב כדור הארץ.
לאחר 10 ימים של ניסיונות לפתור את הבעיה, הודיעה סוכנות החלל הסינית ב-17 בנובמבר 2011 כי היא מגדירה את המשימה ככישלון.
ב-26 במרץ 2007 מנהל סוכנות החלל הסינית סאן לאייאן ומנהל סוכנות החלל הרוסית אנאטולי פרמינוב חתמו על הסכם שיתוף פעולה בין שתי הסוכנויות בחקר מאדים.
ההסכם כלל את בניית ושיגור שני הגשושיות יינגהו-1 ופובוס-גרנט אל מאדים.
מטרותיה העיקריות של המשימה הם:
לבצע מחקר מפורט של סיבית הפלסמה והשדה המגנטי של מאדים.
חקירת תהליכי בריחת היונים מאטמוספירת מאדים.
ביצוע מדידות ביונוספירה בשיתוף פעולה עם הגשושית הרוסית פובוס-גרנט.
לבצע תצפיות על סופות אבק במאדים.
יינגהו-1 שוגרה יחד עם הגשושית הרוסית פובוס-גרנט על גבי משגר מסוג זניט מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-8 בנובמבר 2011. באוקטובר 2012 שני הגשושיות ייפרדו אחת מהשנייה ויינגהו-1 תיכנס למסלול סביב מאדים עם נטיית מסלול של עד 5 מעלות.
יינגהו-1 ופובוס-גרנט יבצעו יחד ניסוי לחקור את היונוספירה של מאדים.
יינגהו-1 מיעדת להקיף את מאדים במשך שנת מאדים אחת השווה לשתי שנות ארץ.
יינגהו-1 ופובוס גרנט שוגרו יחד ב-8 בנובמבר 2011. זמן קצר לאחר השיגור פובוס-גרנט היה אמור להפעיל את מנועיו שיוציאו אותו ואת יינגהו-1 ממסלול סביב כדור הארץ ולהתחיל במסע אל מאדים אך המנוע לא הופעל ושתי הגשושיות עדיין נמצאות במסלול חנייה נמוך סביב כדור הארץ.
לאור העובדה שהחללית נשאה 7 טונות של דלק רעיל במיוחד, בתחילה היה חשש אם לא יצליחו טכנאי המשימה להפעיל את מנועי הגשושית שהיא תתרסק בסופו של דבר על כדור הארץ.
חשש זה התבדה כאשר לאחר תקופה ארוכה של דעיכה איטית בגובה החללית, היא חדרה דרך אטמוספירת כדור הארץ ב-15 בינואר 2012 ונשרפה כליל ללא נזק לסביבה.
הגשושית נושאת עימה ארבע מערכות עיקריות להשלמת משימתה:
מערכת לחקר השדה המגנטי של מאדים הכוללת מנתח אלקטרונים, מנתח יונים וספקטרומטר מסה.
אמצעי תקשורת לתקשור עם הגשושית פובוס-גרנט.
שתי מצלמות ברזולוציה של 200 מטר שיאפשרו את צילום הקרקע המאדימי ברזולוציה גבוהה.
יין סופר טוסקן (באיטלקית: Super tuscan) הוא יין ממסך (בלנד) איטלקי שמערב זנים ענבים איטלקיים מקומיים עם זני ענבים מיובאים מצרפת או יין שמבוסס על זנים צרפתיים בלבד.
סופר טוסקן היא הקטגוריה הבלתי רשמית של יינות טוסקנה והיא אינה נכללת בשיטת הסיווג של יינות איטליה.
מקורם של יינות סופר טוסקן נעוץ בפרקטיקות המגבילות שהטילה שיטת האפלאסיונים DOC של אזור קיאנטי לפני שנות התשעים.
במהלך תקופה זו קיאנטי היה צריך לכלול לא יותר מ-70% סנג'ובזה ולפחות 10% מענבי יין לבן מקומי.
היצרנים שסטו מתקנות אלה לא יכלו להשתמש בשמו של הקיאנטי על גבי תוויות בקבוקי היין שלהם ונאלצו לסווג את יינותיהם כיין שולחני (vino da tavola) - הקטגוריה הנמוכה ביותר של יינות איטליה.
בשנות השבעים סבלו יינות קיאנטי מביקוש מועט בשוק ונחשבו כבעלי איכות נמוכה.
יצרני יינות טוסקנים רבים חשוב שהם יוכלו להפיק יין טוב יותר אם הם לא יעמדו בכללים המגבילים של תקנות ה-DOC.
מרקזה פיירו אנטינורי היה הראשון שיצר את היין "בסגנון קיאנטי" שהתעלם מתקנות DOV, ושיווק ב-1971 את ממסך הסנג'ובזה-קברנה סוביניון שנודע בשם טיינאנלו (Tignanello) ב-1978. יצרנים אחרים הלכו בעקבותיו ובמהרה החלו מחירי היינות הסופר טוסקן לעלות על מחיריהם של כמה מסוגי הקיאנטי הידועים ביותר.
במקום לסמוך על פרסומו של אזור קיאנטי, יצרני יין סופר טוסקן ניסו ליצור יין מותגי שיהיה ידוע בזכות עצמו.
בשלהי שנות השמונים התפשטה לאזורים אחרים של טוסקנה המגמה של יצירת יינות באיכות גבוהה שלא קיבלו את הסיווג DOC, כמו גם לפיימונטה ולונטו.
נעשה ניסיון להתאים את תקנות יינות קיאנטי DOC נעשו על מנת "לתקן" את סוגיית סופר טוסקן, כך שרבים מיינות סופר טוסקן המקוריים יוכלו לקבל את כינוי המקור קיאנטי DOC/G.
בעוד שיצרנים רבים הכשירו את יינות הסופר טוסקן שלהם כדי שיוסמכו לתקנות DOC, הרי שרבים לא עשו כן והמשיכו להשתמש בכינוי מקור פחות מגביל וסווגו כיינות טוסקנה בלבד.
בנוסף ליינות מבוססי עינב סנג'ובזה, רבים מיינות הסופר טוסקן הידועים מבוססים על "ממסך-בורדו", כלומר על שילוב זנים שונים של ענבים מאזור בורדו (במיוחד קברנה סוביניון ומרלו).
ענבים אלה אינם במקור מהאזור, אלא יובאו ונשתלו מאוחר יותר.
האקלים בטוסקנה הוכח כטוב מאוד לגידול ענבים אלה.
אחד מהיינות הסופר-טוסקן המוצלחים ביותר היה "ממסך-בורדו" בשם ססיקאיה (Sassicaia) שיוצר על ידי "טנוטה סן גואידו" (Tenuta San Guido).
יינגלאק צ'ינוואט (בתאילנדית: ยิ่งลักษณ์ ชินวัตร; נולדה ב-21 ביוני 1967) היא פוליטיקאית ואשת עסקים תאילנדית, בעלת שורשים סיניים.
היא כיהנה כראש הממשלה ה-28 של תאילנד (2014-2011), היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה במדינה.
היא הייתה גם ראש הממשלה הצעיר ביותר של תאילנד ב-60 השנים האחרונות.
עלייתה של צ'ינוואט מסמלת נקודת מפנה במעמד האישה בתאילנד.
צ'ינוואט נבחרה מטעם מפלגת "פאו תאי" (למען תאילנד), הנחשבת מפלגת תומכיו של אחיה, תאקסין צ'ינוואט, הנמצא בגלות, ושל אנשי "החולצות האדומות".
בבחירות לפרלמנט בשנת 2011 זכתה עם מפלגתה ברוב מוחלט של הקולות.
אי לכך הרכיבה את הממשלה במקום זו של אבהיסיט וג'ג'יווה.
ממשלתה התחילה את כהונתה באופן רשמי ב-5 באוגוסט 2011.
סבא רבא שלה, סקהו, היה מהגר סיני ממחוז גואנגדונג שהיגר לתאילנד בשנות ה-1860, ומשנת 1908 חי במחוז צ'יאנג מאי.
בנו הבכור, צ'אנג סקהו, נולד בשנת 1890 במחוז צ'נתבורי ונשא לאישה תאילנדית בשם סנג סומנה.
הוא אימץ את שם המשפחה התאילנדי "צ'ינוואט" (תרגום חופשי: "מעשה כמו שצריך").
משפחת צ'ינוואט הקימה את חברת צ'ינוואט למשי, ובהמשך הרחיבה עסקיה לתחום הפיננסי, הבנייה ותיווך נדל"ן.
יינגלאק צ'ינוואט נולדה בשנת 1967 הצעירה מבין תשעה ילדים לאביה לט צ'ינוואט ולאמה יינדי לבית ראמינגוונג, בתה של הנסיכה ג'נטיפ נה צ'אנג מאי.
ב-1968 אביה נבחר לפרלמנט מטעם צ'אנג מאי והיה סגן יושב ראש המפלגה הליברלית.
ב-1976 עזב את הפוליטיקה ופתח מספר עסקים: בית קפה, שני בתי קולנוע, תחנת דלק, חברה לסחר במכוניות ובאופנועים, כמו כן פרדס תפוזים ומשתלת פרחים בנפת סאן קמפנג שבמחוז צ'יאנג מאי.
בתום לימודי התיכון למדה יינגלאק צ'נוואט מדע המדינה ומנהל עסקים באוניברסיטת צ'יאנג מאי וסיימה תואר ראשון ב-1988. בשנת 1990 למדה מדעי המדינה לתואר שני באוניברסיטת המדינה של קנטקי שבארצות הברית.
בשובה לתאילנד עבדה בחברות שונות שבבעלות משפחתה.
היא התמנתה למנהלת בעסקים של אחיה הבכור, איל ההון תאקסין צ'ינוואט, ומאוחר יותר הייתה יושבת ראש החברה "SC Asset" לפיתוח נכסים ומנהלת ה-Advanced Info Service.
תאקסין צ'ינוואט נבחר לראש ממשלה ולאחר מכן הודח בהפיכה צבאית וגלה אחרי שבית משפט הרשיע אותו בגין הפרת אמונים.
במאי 2011, המפלגה החדשה פאו תאי, הנמצאת בקשרים הדוקים עם תאקסין צ'ינוואט הגולה, בחרה ביינגלאק כמועמדת מטעמה לתפקיד ראש הממשלה.
קמפיין הבחירות של יינגלאק צ'ינוואט עסק בפיוס לאומי, מאבק בעוני והורדת מס הכנסה לחברות.
המפלגה הדמוקרטית אשר הייתה בשלטון באותה תקופה, האשימה את צ'ינוואט כי היא משרתת את האינטרסים של אחיה, תאקסין.
מפלגתה זכתה בבחירות משנת 2011 והשיגה 265 מתוך 500 המושבים של בית הנבחרים של תאילנד.
בכך שחזרה את ההישג של אחיה, אשר כראש מפלגת פאו תאי הצליח לקבל לראשונה רוב פרלמנטרי מוחלט למפלגה אחת.
בנובמבר 2013 החלו הפגנות מחאה המוניות של האופוזיציה העירונית והמלוכנית, שדרשה את התפטרותה של צ'ינוואט בטענה שהיא למעשה "בובת קש" ועושת דברו של אחיה, תאקסין.
זאת לאחר שניסתה לקדם הצעת חוק להענקת חנינה לכל המעורבים במשבר הפוליטי בשנים 2006–2011, דבר שהיה מאפשר גם לאחיה תאקסין לחזור לתאילנד.
אלפי מפגינים שיתקו לזמן ארוך חלקים גדולים בעיר הבירה בנגקוק, ואף הצליחו לפרוץ לבניין הממשלה.
בדצמבר 2013 החליטה צ'ינוואט לפזר את הפרלמנט, והכריזה על בחירות מוקדמות בפברואר 2014. היא נשארה בראש ממשלה זמנית.
ההפגנות נמשכו שבעה חדשים (והגיעו לשיאן בהפיכה צבאית), למעט הפסקה בעת חגיגות יום ההולדת ה-86 של המלך.
במהומות נהרגו 24 אנשים וכ-700 נפצעו.
בבחירות שהתקיימו ב-2 בפברואר 2014 הופרעה ההצבעה ב-69 מתוך 375 אזורי הבחירות על ידי האופוזיציה שקראה להחרמת הבחירות.
נקבע תאריך להצבעה מחודשת באזורים אלה ב-2 במרץ 2014. בסופו של דבר, ב-21 במרץ 2014, הכריז בית המשפט החוקתי של תאילנד כי הבחירות לא היו תקפות מפני שההצבעה לא הושלמה ביום אחד בכל הארץ.
באותה תקופה הועלו נגד יינגלוק צ'ינוואט טענות שהזניחה את חובותיה כיושבת ראש הוועד הלאומי למדיניות בענף האורז.
ב-7 במאי 2014 הורה בית המשפט החוקתי של תאילנד ליינגלאק צ'ינוואט להתפטר.
הוא האשים אותה ב"הפרת אמונים לצרכים אישיים" משטם שהחליטה בשנת 2011 להעביר מתפקידו את ראש מועצת שירותי הביטחון הלאומי תאוויל פלינסרי והחליפה אותו בקרוב משפחתה.
כך נאלצה צ'ינוואט להתפטר, כמו במקרי הדחה דומים של ראשי ממשלת תאילנד סאמאק סונדאראבג' וסומצ'אי וונגסוואט.
צ'ינוואט הואשמה ברשלנות בתפקודה בתוכנית ממשלתית לקביעת מחירי האורז, ובמאי 2015 החל משפטה.
באוגוסט 2017, לפני מתן פסק הדין במשפטה, נמלטה מתאילנד.
צ'ינוואט חיה עם בן זוג, אנוסון אמורנצ'אט, מנהל בחברת "M Link Asia Corporation".
אחיה הוא ראש ממשלת תאילנד לשעבר, תאקסין צ'ינוואט, ואחייניתה, פאטנונגטאן צ'ינוואט, היא כיום (נכון ל-2024) ראשת ממשלת תאילנד.
יין מריאני (Vin Mariani) היה משקה פופולרי שהיה מורכב משילוב של יין ושל קוקאין.
המשקה נוצר על ידי הכימאי הצרפתי אנג'לו מריאני בשנת 1863.
המשקה זכה לפופולריות גדולה ועשה שימוש בטכניקות פרסום חדשניות, בהן שימוש בסלבריטאים המצולמים כשהם שותים את המשקה, שבתמורה להסכמתם לצילום הוענק להם המשקה חינם.
בהם היו האפיפיורים לאו השלושה עשר ופיוס העשירי וכן ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, הנריק איבסן, ז'ול ורן ותומאס אדיסון.יין זה הפך במהרה ללהיט ברחבי אירופה, ונכנס אף לספרות - בין הגיבורים הספרותיים שהשתמשו בקוקאין ניתן למנות את ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד
המשקה קוקה-קולה היה מהמתחרים של יין מריאני, ונמכר כמשקה קוקאין לא אלכוהולי.
יין צעיר המוכר בשפות אחרות גם כיין חדש, פדרווייסר, (מגרמנית: Federweißer –נוצה לבנה) וכינויים רבים נוספים, הוא כינוי למשקה שעבר את התהליך הראשוני של הכנת היין.
הכנת יין צעיר מתבצעת בחודשים הראשונים של הסתיו, ספטמבר-אוקטובר, על ידי סחיטת המיץ מענבים ירוקים או אדומים (אך יין מענבים ירוקים הוא נפוץ יותר), וסינון גס בלבד של המרכיבים המוצקים לקבלת מיץ פרי ללא הקליפות והגרעינים אך בעל עכירות גבוהה.
הוספת שמרים למיץ הענבים הסחוט יוצרת תהליך מהיר של תסיסה.
הפרוקטוז שבמיץ מתפרק בתהליך של גליקוליזה, לאלכוהול ולפחמן דו-חמצני.
המשקה מוכן לשתייה כאשר ריכוז האלכוהול מגיע לרמה של כ-4% אך היין הצעיר ממשיך בתהליך התסיסה עד לפירוק כל הפרוקטוז שבמיץ.
לאחר מספר ימים הופך היין הצעיר לבעל צבע כהה יותר.
שתיית יין צעיר כמשקה קל נחשבת על ידי רבים כמרעננת במיוחד ועדיפה על צריכת משקאות דומים כגון מיץ ענבים מעורב במי סודה, בשל האלכוהול הנוסף שבו, וגם על שתיית יין נתזים או יין תוסס אחר, בשל רמת המתיקות הגבוהה יותר שלו.
שתיית יין צעיר כמשקה קל מקובלת מאוד במדינות מרכז וצפון אירופה.
הדרישה לצריכה מיידית של המשקה גרמה להתפתחות מסורת מקומית של מכירת היין הצעיר בקרבת אתרי היצור שלהם כלומר בחנויות ובדוכנים הקרובים ליקבים.
לא נדיר כלל לראות לקוחות העוצרים בדוכני היקבים בצידי הדרכים, ובידיהם מכלי פלסטיק בני מספר ליטרים, הממולאים במקום מתוך מכלי ענק.
היין הצעיר מוגש לשולחן כמשקה קל בעל תסיסה קלה המכיל אחוז אלכוהול נמוך לעומת יין רגיל.
מקובל לצרוך את היין הצעיר בתוספת למאכלים מתובלים ובעיקר כמשקה נלווה לפשטידת בצל (Zwiebelkuchen)
יִין שִׂי (סינית מסורתית: 尹喜 פין-יין: yǐn xǐ), הקרוי גם "יִי מהמעבר" (גְווָאן יִי) ו"אדון המעבר" (גונְג דוּ), שימש מפקד מעבר ההרים הָאנְגוּ בתקופתו של המלך גָ'או מג'וֹאוּ, בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס.
על פי ספרי ההיסטוריה העתיקים, יִין שִׂי היה מי שקיבל לידיו מלאו דזה את הספר הנודע "דאו דה ג'ינג":
בספרות הדאואיסטית הורחב כבר הדיבור על יִין שִׂי, מעצם היותו מראשוני הדאואיסטים:
בספר "הגדות על בני אלמוות מופתיים" מציין לְיוֹ שְׂיָאנְג בפרק על יִין שִׂי כי גם הוא השאיר כתבים: "נהנה לכתוב ספרים, סך כולם תשעה דפים, וייקרא שמם 'גְווָאן לִינְג דְזְה'".
בחלק "תיעוד הספרות" בספר האן מוזכר הספר בשם "גְווָאן יִין דְזְה" בתשעה דפים ומיוחס ליִין שִׂי מתקופת ג'ואו.
ספר זה כבר אבד, והגרסה הקיימת בימינו, אשר קיבלה מאוחר יותר את השם "קלאסיקת האמת של ראשית הספרות", מקורה בתקופת שושלת סונג הדרומית.
גם בג'ואנג דזה מצוינים "גואן ין ולאו דאן", הם יִין שִׂי ולאו דזה, בנשימה אחת כמי שהבינו את הדרך.
בדאואיזם מכונה יִין שִׂי "איש האמת של ראשית הספרות".
מבין אסכולות הדאו, אסכולת ראשית הספרות ואסכולת שומרי המגדל רואים ביִין שִׂי את אבי האסכולה שלהם.
יין נחשים (כתב סיני: 蛇酒, פין-יין: shé-jiǔ, וייטנאמית: rượu rắn, קמרית: ស្រាពស់) הוא משקה אלכוהולי המיוצר על ידי השריית נחשים בשלמותם לתוך יין אורז או אלכוהול מזוקק.
צריכת המשקה מתועדת לראשונה בסין במהלך שושלת ג'ואו המערבית.
לפי הרפואה הסינית המסורתית באותה תקופה, למשקה יש יכולות ריפוי וחידוש הצ'י בבני־אדם.
את המשקה ניתן למצוא בסין, בווייטנאם ובכל רחבי דרום מזרח אסיה.
בשר הנחשים שמוסיפים למשקה, ארסיים לרוב, לא משתמר במשקה בצורתו המקורית בדרך־כלל.
גם הארס של הנחש מנוטרל על האתנול; החלבונים שלו נפרשים ולכן אינם פעילים.
שוק הלילה (華西街夜市) שבטייפה, טייוואן, נודע ביין הנחשים שלו ובמנות נוספות הכוללות נחשים.
ישנם שני סוגים של יין נחשים:
מושרה: נחש ארסי גדול שהוכנס לצנצנת זכוכית של יין־אורז, לעיתים בנוסף לנחשים קטנים יותר ולצמחי מרפא.
הוא מושרה בצנצנת במשך חודשים רבים.
היין נשתה כמשקה מבריא מתוך כוסות של שוטים או מספלים.
מעורבב: נוזלי הגוף של הנחש מעורבבים לתוך יין שנצרך באופן מיידי כשוט.
ניתן להכין יין מדם של נחש על ידי חיתוך נחש לאורך בטנו, וניקוז הדם שלו ישירות לתוך כלי השתייה המלא ביין־אורז או באלכוהול המיוצר מדגנים.
יין ממרה של נחש נעשה בשיטה דומה, באמצעות כיס המרה של הנחש.
כבר שנים רבות שנחשים וחלקי הרקמות שלהם נחשבים יקרי ערך על ידי חסידי הרפואה הסינית המסורתית.
השימוש הראשון המתועד במשקה היה בסין, במהלך שושלת ג'ואו המערבית (ב־771 לפנה"ס), והשימוש בנחשים כתרופה תועד במדריך הרפואי קלאסיקת עשבי המרפא של שנונג (神农本草经) שחובר בין 300 לפנה"ס ל־200 לספירה.
על השימוש המפורט במגוון מיני הנחשים, חלקי הגוף שלהם ומגוון תכשירים שקשורים אליהם הורחב רבות במדריך הרפואי "בנקאו גנגמו" (本草綱目) של לי שיז'ן בשושלת מינג.
כיום, ניתן למצוא יין נחשים באזורים רבים בווייטנאם, דרום מזרח אסיה, ודרום סין.
ישנה אמונה רווחת שלנחשים יש תכונות רפואיות, ויין מפורסם לעיתים קרובות כבעל יכולת לרפא הכל, מקוצר־רואי ועד נשירת שיער, כמו גם לשפר את הביצועים המיניים.
בווייטנאם, אנשים רבים מאמינים שיין נחשים (Rượu rắn) משפר את הבריאות והגבריות.
משקה דומה מיוצר עם שממיות או סוסוני-ים.
יין נחשים, בשל אחוז האלכוהול הגבוה שבו, נשתה באופן מסורתי בכוס שוט.
שותים "אמיצים" לעיתים יאכלו חלקים מסוימים של הנחש כמו את כיס המרה שלו, העין שלו והקיבה שלו.
יבוא יין נחשים אינו חוקי ברוב המדינות מכיוון שנחשי קוברה ונחשים אחרים שנהרגים במהלך הייצור הם לעיתים קרובות מינים בסכנת הכחדה.
יין צימוקים הוא מי שריית צימוקים, (להבדיל מיין קש) יין זה מופיע בספרות ההלכה, כיין כשר למצוות הטעונות כוס כמו קידוש הבדלה ומצוות ארבעת כוסות.
יין צימוקים מופיע בתלמוד כאחד מתוך כמה סוגי יינות שכשרים למצוות ניסוך היין על המזבח בדיעבד, כך נאמר .
רבים מהפוסקים סבורים כי למצוות קידוש אפשר להשתמש ביין לכתחילה, בדומה לכלל המובא בתלמוד לגבי מיץ ענבים.
בהם רי"ף, רא"ש ורבים מהפוסקים האחרונים.
לעומתם יש הסבורים כי ההיתר להשתמש יין זה הוא רק במקום שאין יין אחר.
למשל כך דעת רב נטרונאי גאון, שהמליץ לשואל שהפליג בספינה שישרה צימוקים לצורך מצוות ארבע כוסות.
הרב צבי הירש אשכנזי התנגד בכלל לשימוש ביין זה.
לדעתו המובא בתלמוד מתייחס ליין המופק מצימוקים ללא תוספת מים.
יהודי תימן השתמשו ביין זה כפתרון יעיל בארצם, בה אין גידול סדיר של ענבים.
רבי אברהם בן רמב"ם כתב ליהודי תימן כך: .
סוג הצימוקים - הרי"ף הוסיף שמדובר דווקא בצימוקים בשרניים ולא בצימוקים יבשים, דבריו הובאו להלכה בדברי הרמ"א.
כמות המים - הרב אלכסנדר סנדר שור בספרו בכור שור טוען כי מותר להוסיף עד פי שישה מים מנפח הצימוקים (אף לאחר שנתפחו).
רבים חולקים על קביעה זו, והשיטה המצמצמת ביותר היא של הרב יעקב חיים סופר הסובר כי יש להוסיף מים רק כמידת נפח הצימוקים זאת בעקבות דברי ר' יונה הסבור כי היינות של זמננו חלשים יותר מהיינות בזמן התלמוד.
זמן ההשריה - הרב לוי בן חביב סבור כי יש להשרות את הצימוקים במים לפחות שלשה ימים, מנגד יש הסבורים כי מספיק 24 שעות כדין כבוש.
המשכה - יש המצריכים להפריד את הנוזל מהצימוקים בסיום ההשריה, ולפני כן לא נחשב יין וברכתו שהכל, אולם גם על פרט זה יש חולקים.
יש הסוברים כי ניתן להכין יין צימוקים על ידי בישול במים, ואין צורך להשרייתם במשך זמן.
יין בורדו (באוקסיטנית: vin de Bordèu, בצרפתית: vignoble de Bordeaux) הוא כל יין המיוצר באזור בורדו שבדרום מערב צרפת.
הפקת יין בורדו מתרכזת בעיר בורדו, שעל נהר גארון.
מצפון לעיר לאורך נהר דורדון ואזור שפך הנהר הרחב ז'ירונד.
באזור זה שטח הכרמים הכולל הוא למעלה מ-120,000 דונם, והוא שטח גידול היין הגדול ביותר בצרפת.
בצירים ממוצעים מייצרים למעלה מ-700 מיליון בקבוקים של יין בורדו, החל מכמויות גדולות של יין שולחן יומיומי, ועד כמה מהיינות היקרים והיוקרתיים בעולם.
הרוב המכריע של היין המיוצר בבורדו הוא אדום (המכונה לפעמים "קלרט" בבריטניה), מספר יינות לבנים מתוקים (בעיקר Sauternes), לבנים יבשים, ובכמויות קטנות בהרבה, רוזה ונתזים (Crémant de Bordeaux).
יין בורדו מיוצר על ידי יותר מ-8,500 יצרנים או יקבים.
יש 54 כינויי מקור מבוקרים של יין בורדו.
ייצור היין הובא לאזור בורדו על ידי הרומאים, כנראה באמצע המאה ה-1, כדי לספק יין לצריכה מקומית, וייצור היין נמשך באזור ברציפות מאז.
במאה ה-12 הפופולריות של יינות בורדו באנגליה גברה באופן דרמטי, בעקבות נישואיהם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה.
הנישואין הפכו את פרובינציית אקוויטיין לחלק מאימפריית אנגווין, ומשם ייצא יין בורדו לאנגליה.
בתקופה זו, אזור גראב היה אזור היין העיקרי של בורדו.
הייצוא של בורדו הופרע עם פרוץ מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה בשנת 1337. בסוף הסכסוך בשנת 1453 צרפת החזירה לעצמה את המחוז ובכך השתלטה על ייצור היין באזור.
כחלק מברית אולד בין צרפת וסקוטלנד, הצרפתים העניקו לסוחרים הסקוטים עמדה מיוחסת בסחר קלארט – עמדה שנמשכה ללא שינוי כמעט לאחר שחוזה אדינבורו סיים את הברית הצבאית בין צרפת לסקוטלנד.
גם כאשר הממלכות הפרוטסטנטיות של אנגליה וסקוטלנד, ששלטו על ידי אותו מלך מבית סטיוארט בשלב זה, ניסו לסייע צבאית למורדים ההוגנוטים במאבקם נגד צרפת הקתולית בלה רושל, ספינות מסחר סקוטיות הורשו להיכנס לא רק לג'ירונד, אלא שהצי הצרפתי אף ליווה אותם בבטחה לנמל בורדו, כדי להגן עליהם מפני ההוגנוטים.
במאה ה-17, סוחרים הולנדים ניקזו את אדמת הביצה של אזור מדוק, כך שניתן היה לשתול בה גפנים, והיא עלתה בהדרגה על גראב כאזור היוקרתי ביותר של בורדו.
מלבק היה הענב הדומיננטי בבורדו, עד תחילת המאה ה-19, אז הוחלף בקברנה סוביניון.
בשנת 1855 סווגו יקבי אזור בורדו; סיווג זה נותר בשימוש נרחב כיום.
משנת 1875 עד 1892 כמעט כל כרמי בורדו נהרסו על ידי מכת חרקי פילוקסרה (Phylloxera).
תעשיית היין באזור שוקמה על ידי השתלת גפנים מקומיים על גבי שורש אמריקאי עמיד בפני מזיקים.
הסיבה העיקרית להצלחת ייצור היין באזור בורדו היא סביבה מצוינת לגידול גפנים.
היסוד הגאולוגי של האזור הוא אבן גיר, מה שמוביל לאדמה עשירה בסידן.
שפך הז'ירונה חולש על האזור יחד עם יובליו, נהרות גארון ודורדון, המספקים אקלים אטלנטי, אקלים ימי, לאזור.
בורדו שוכנת במרכז מפגש הנהרות דורדון וגרון, הזורמים לג'ירונד.
נהרות אלה מגדירים את החלוקה הגאוגרפית העיקרית של האזור:
"הגדה הימנית", הממוקמת על הגדה הימנית של דורדון, בחלקים הצפוניים של האזור, סביב העיר ליבורן.
Entre-Deux-Mers, צרפתית ל"בין שני הימים", האזור שבין נהרות דורדון וגרון, שניהם גאותיים, במרכז האזור.
"הגדה השמאלית", הממוקמת על הגדה השמאלית של גארון, במערב ובדרום האזור, סביב העיר בורדו עצמה.
הגדה השמאלית מחולקת עצמה ל:
Graves, האזור במעלה הזרם של העיר בורדו.
Médoc, האזור במורד הזרם של העיר בורדו, ממוקם על חצי אי בין ז'ירונד לאוקיינוס האטלנטי בגדה השמאלית של ז'ירונד.
בבורדו מושג ה"טרואר" ממלא תפקיד מרכזי בייצור היין, כאשר האחוזות המובילות מכוונות לייצר יינות מונחים "טרואר", המשקפים את האזור שממנו הם מגיעים, לרוב מענבים שנאספו מכרם יחיד.
אדמת בורדו מורכבת מחצץ, אבן חולית וחרסית.
הכרמים הטובים ביותר באזור ממוקמים על אדמות החצץ, המנוקזות היטב, הנמצאות לעיתים קרובות ליד נהר ז'ירונד.
פתגם ישן בבורדו הוא האחוזות הטובות ביותר הן אלו שיכולות "לראות את הנהר" מכרמיהם.
רוב האדמות הפונות לנהר תפוסות על ידי אחוזות בעלות סיווג היינות הרשמי של בורדו.
משבר האקלים, החל מהעשור השני של המאה ה-21, אילץ את יצרני היינות בבורדו לפנות לשיטות גידול חדשות, לזני ענבים שונים מבעבר, ולשנות את המסורת שהגדירה את תעשיית היין של בורדו במשך דורות.