tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2012 הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט חיל הרגלים הממוכן ה-17 (הנסיכה איירינה) - רגימנט השממש כמשמר המלכותי של מלך הולנד.
העיטור הצבאי הבכיר ביותר בהולנד.
עיטור זה לא הוענק בהולנד מיותר מ-50 שנה.
משרד ההגנה ההולנדי הורה להקים ועדת חקירה שתבחן האם קרון ראוי לקבל את העיטור.
כעבור שלוש שנים, המליצה הוועדה להעניק לקרון את העיטור.
ב-29 במאי 2009 העניקה המלכה ביאטריקס לקרון את העיטור.
גם לאחר שהפך לגיבור לאומי, קרון המשיך להתגורר בדן בוס, עיר ילדותו.
פרט לעבודתו בצבא, הוא ניהל בית קפה בעיר יחד עם בת-זוגו.
בינואר 2010 נפתחה חקירה כנגד בני הזוג בידי המשטרה הצבאית המלכותית בטענה שהחזיקו נשק וסמים לא חוקיים בבית הקפה שלהם.
גורמים שונים בעיתונות ובמשטרה הצבאית טענו כי יש לשלול מקרון את העיטור שלו.
קרון הכחיש את כל ההאשמות נגדו, והודיע כי יוותר מרצונו על העיטור אם יימצא אשם.
ב-29 בנובמבר של אותה שנה נפתח כנגדו משפט צבאי בארנהם.
ב-22 באפריל 2011 קבע בית המשפט כי קרון אשם בהחזקת נשק לא-חוקי, אולם זיכה אותו מהאישום באחזקת סמים קשים.
בית המשפט קבע כי הוא ישלם קנס של 750 אירו וירצה 80 שעות עבודות שירות.
בית המשפט קבע כי קרון לא יסולק מהצבא ואין לשלול ממנו את העיטור שלו.
מרקו קרנזקי (באיטלקית: Marco Carnesecchi; נולד ב-1 ביולי 2000) הוא כדורגלן איטלקי שמשחק בעמדת השוער בקבוצת אטאלנטה האיטלקית.
קרנזקי החל את הקריירה שלו בקבוצה עד גיל 19 של אטאלנטה בעונת 2017/18. בינואר 2019, הוא הוקפץ לראשונה לקבוצה הבוגרת, אך לא זכה לדקות משחק.
בקיץ 2019, קרנזקי הושאל למועדון הסרייה ב' טרפאני קלצ'ו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-22 בספטמבר 2019, במשחק ליגה נגד סלרניטנה.
בינואר 2021 הושאל למועדון קרמונזה לשארית עונת 2020/2021. בעונתו הראשונה בקרמונזה, שמר קרנזקי על 8 שערים נקיים ב-20 משחקים.
השאלתו הוארכה לאחר מכן לעונה נוספת.
ב-31 באוגוסט 2022, הוא חזר לקרמונזה בהשאלה מחודשת, כשהמועדון נמצא בסרייה א'.
ב-24 בינואר 2022, זומן קרנזקי לנבחרת איטליה על ידי המאמן רוברטו מאנצ'יני.
הוא היה חלק מסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנים 2021 ו-2023. והיה השוער הראשון ב-2 הטורנירים האלו.
מרקו פשאליץ' (בקרואטית: Marco Pašalić; נולד ב-14 בספטמבר 2000 בקרלסרוהה שבגרמניה) הוא כדורגלן קרואטי-גרמני המשחק בעמדת הקיצוני ימני באורלנדו סיטי מליגת ה-MLS ובנבחרת קרואטיה בכדורגל.
פשאליץ' גדל במחלקות הנוער של הופנהיים, קרלסרוהה ושטוטגרט.
בין השנים 2020–2021 שיחק בקבוצת המילואים של שטוטגרט.
ב-1 ביולי 2021 חתם פשאליץ' בבורוסיה דורטמונד והחל לשחק בקבוצת מילואים של המועדון.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 1–2 לבאיירן מינכן במסגרת הסופר קאפ הגרמני.
ב-8 בנובמבר 2022 ערך את הופעתו היחידה בבונדסליגה, בהפסד 0–2 לוולפסבורג במסגרת המחזור ה-14 של עונת .
ב-1 ביולי 2023 חתם פשאליץ' ברייקה מליגת העל הקרואטית.
ב-5 בפברואר 2025 חתם באורלנדו סיטי מה-MLS.
ב-18 בנובמבר 2023 ערך פשאליץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה בכדורגל, בניצחון 2–0 על במסגרת מוקדמות יורו 2024.
נכלל בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר יורו 2024, ובמסגרת משחקי ההכנה ליורו כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת מול נבחרת צפון מקדוניה ב-3 ביוני 2024, פשאליץ' כבש את השער השלישי בדקה ה-79 במשחק שהסתיים בניצחון קרואטי 0–3.
מרקו רגז'ה (בלטבית: Marko Regža; נולד ב-20 בינואר 1999 בריגה שבלטביה) הוא כדורגלן לטבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ריגה מליגת העל הלטבית ובנבחרת לטביה.
רגז'ה גדל במחלקת הנוער של SK באביטה בלטביה, ובגיל 11 עבר עם משפחתו לגרמניה ושיחק במחלקות הנוער של פורטונה דיסלדורף ושאלקה 04. בגיל 15, בשל פציעה, נאלץ לחזור ללטביה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ריגה פוטבולה סקולה, סופר נובה ודאוגבפילס מליגת העל הלטבית וליגת המשנה הלטבית.
ב-18 בינואר 2023 חתם בריגה מליגת העל הלטבית.
בעונת סיים כמלך השערים של הליגה עם 19 שערים ב-34 הופעות ליגה, ובעונת הוסיף 18 שערים ב-33 הופעות ליגה.
ב-16 ביוני 2023 ערך רגז'ה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לטביה, בהפסד 3-2 לנבחרת טורקיה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
מרקו פרקוביץ' "תומפסון" (בקרואטית: Marko Perković; נולד ב-27 באוקטובר 1966) הוא זמר קרואטי וסולן להקת תומפסון מאז 1991.
פרקוביץ' נולד בכפר צ'אוגלבה, שבזמן הולדתו היה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, וכיום נמצא בתחומי קרואטיה.
הוא השתתף במלחמת העצמאות של קרואטיה (1991–1995), ובמהלכה החל את הקריירה שלו עם השיר בויאנה צ'אוגלבה (Bojna Čavoglave), המזוהה עם הלאומיות הקרואטית.
בשנת 2002, לאחר צאת אלבומו E, moj narode, החל את סיבוב ההופעות הגדול הראשון שלו.
מאז 2005, הוא מארגן חגיגה בלתי רשמית של יום הניצחון בכפר הולדתו.
במהלך הקריירה שלו, פרקוביץ' היה נתון למחלוקות רבות בשל הופעותיו ושיריו, שלטענת מבקרים רבים כוללים אפולוגטיקה כלפי אוסטאשה, המשטר הפשיסטי הקרואטי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
פרקוביץ' נולד בשנת 1966 בכפר צ'אוגלבה שבהרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה (אז חלק מיוגוסלביה).
אביו עבד כגסטארבייטר בגרמניה והיה מגיע הביתה לעיתים רחוקות.
הוא סיים את לימודיו בספליט.
בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של קרואטיה מיוגוסלביה, הצטרף לצבא הקרואטי.
במהלך שירותו נשא תת-מקלע תומפסון, ומכאן כינויו, שהפך לשם הבמה שלו.
במהלך שירותו, כתב את השיר "בויאנה צ'אוגלבה", שהפך ללהיט בתקופת המלחמה וסימן את תחילת הקריירה המוזיקלית שלו.
בשנת 1992, החל להופיע ברחבי קרואטיה, והוציא את אלבומו הראשון.
ב-1995 חזר לצבא, הצטרף ליחידת הלוחמים מדורניש והשתתף במבצע סערה, שם היה בין החיילים הראשונים שנכנסו לערים דרניש וקנין.
אחרי המלחמה, הפופולריות של תומפסון דעכה, אך ב-2002 חלה התאוששות עם צאת האלבום E, moj narode.
במהלך הקריירה שלו, פרקוביץ' ציין כי מייטה בוליץ', Nightwish, Iron Maiden, AC/DC ו-Dream Theater השפיעו עליו.
פרקוביץ' היה מעורב במחלוקות רבות עקב התבטאויותיו, השירים שביצע וקהל המעריצים שלו.
חלק משיריו כוללים אזכורים ברורים לאוסטאשה, והאימוץ של סיסמאותיהם על ידי חלק מהקהל בהופעותיו הוביל לאיסור על הופעותיו במדינות שונות, כולל שווייץ והולנד.
בין היתר, הופעותיו נאסרו למשך שלוש שנים בכל מדינות אזור שנגן, לאחר שהרשויות השווייצריות קבעו כי שיריו משבחים את משטר האוסטאשה.
בשנות ה-90 היה פרקוביץ' במערכת יחסים עם הזמרת הקרואטית דניאלה מרטינוביץ'.
לאחר מכן, נישא לסנדרה רוגיץ', אותה פגש במהלך הופעה בקנדה.
מרקו חיים פרידמן (בבולגרית: Марко Хаим Фридман; 28 במרץ 1892, סטארה זאגורה, נסיכות בולגריה – 27 במאי 1925, סופיה, ממלכת בולגריה) היה טרוריסט יהודי, חבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, שנמנה עם מתכנני הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
מרקו פרידמן נולד בסטארה זאגרה למשפחה קשת יום.
אביו היה מהגר עבודה מהאימפריה הרוסית ואמו הייתה ילידת רומניה.
למרקו היו חמישה אחים ואחות.
הוא רכש השכלה תיכונית בעירו, ובהמשך רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה.
בסופיה התערה פרידמן בחוגים הרדיקליים של המפלגה הקומוניסטית.
פרידמן נודע כעיתונאי וכפובליציסט בעיתונות המפלגתית, וכנואם נלהב בקרב בני נוער אשר סחף אותם לחוגי הנוער של המפלגה.
בהמשך, ערך את העיתון "אחווה" (בבולגרית: Братство), ומונה לראש תא המפלגה בשכונת יוצ'בונאר בסופיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין ומפקד פלוגה בצבא בולגריה, וזכה לעיטור העוז דרגה חמישית.
ב-1923 נמנה עם מארגני ניסיון ההפיכה הקומוניסטי הכושל , לאחריו נבחר לוועד המרכזי של המפלגה, ונמנה עם פעיליה הצבאיים המחתרתיים הבולטים של המפלגה, ברחבי בולגריה.
ב-1925 נמנה עם חברי "מנגנון התגמול" אשר תכננו את הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
פרידמן היה מבוקש על ידי משטרת בולגריה, וב-26 במרץ 1925 נפצע בקרב יריות עם שוטרים בולגרים.
ב-16 באפריל, מספר שעות לאחר הפיגוע נלכד פרידמן ובהמשך הועמד לדין.
פרידמן הכחיש כל קשר לפיגוע.
הוא הורשע ונידון למוות בתלייה.
לפני הוצאתו להורג, כתב מכתב לבוריס השלישי, מלך בולגריה ובו ציין שהוא אינו מבקש או מצפה לחנינה מהמלך, אך חשוב לו לציין כי הוא חף מפשע בהקשר לפיגוע, והרשעתו היא על רקע היותו חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית.
הוא ביקש למות כחייל בחזה חשוף, כפי שחי ונלחם, ולכן ביקש שהוצאתו להורג תהיה מול כיתת יורים ולא בתלייה.
בעקבות מעצרו של פרידמן פרץ בסופיה גל אנטישמיות שכלל מאמרי שטנה בעיתונות, גם בעיתונים שלא נודעו כבעלי קו אנטישמי.
נציגי הקונסיסטוריה שגינו בחריפות את הפיגוע והתנערו מפרידמן, פנו לממשלה הבולגרית כדי שתפעל למתן את התעמולה האנטישמית ואף על פי שנציגי השלטון הבטיחו לפעול בנושא, ננקטו פעולות מוגבלות בלבד.
פרידמן היה נשוי ואב לבת ולבן בשם קרל, שנקרא על שם קרל מרקס.
מרקו ראקוניאץ (בסרבית: Марко Ракоњац; נולד ב-25 באפריל 2000 בביילו פולה שבמונטנגרו) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל הישראלית ובנבחרת מונטנגרו.
ראקוניאץ שיחק בקבוצות ידינסטבו ביילו פולה, צ'וקאריצ'קי, FK IMT, לוקומוטיב מוסקבה, הכוכב האדום בלגרד, TSC באצ'קה טופולה ודיושג'ר.
ב-3 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לשנתיים ב-OFI כרתים מליגת העל היוונית.
בינואר 2026 חתם בהפועל ירושלים.
ב-28 במרץ 2022 ערך ראקוניאץ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 0–1 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
מַרְקוּס אָוּרֶלְיוּס אנטונינוס אָוּגוסטוס היה קיסר רומא משנת 161 עד ליום מותו בשנת 180 ופילוסוף ומהוגי הדעות הבולטים בתקופה המאוחרת של האסכולה הסטואית.
פרופסור משה עמית כתב בספרו על האימפריה הרומית כי "תשע עשרה שנות שלטונו של מרקוס אורליוס היו תקופה מיוחדת בתולדות הקיסרות הרומית: בראש האימפריה הרומית ומפקד צבאותיה עמד אדם שהיה מחסידיה של הפילוסופיה הסטואית.
עיקר עניינו היה הגות והתעמקות בבעיות הנפש, הטוב והרע, סדרי העולם והטבע...
עבור מרקוס אורליוס היה פירוש הדבר התמסרות מוחלטת לתפקיד שנפל בחלקו תוך שמירה קפדנית על פינה בחייו הפרטיים, שבה, בבדידות, הוא המשיך בהגות".
ההיסטוריון הצרפתי של ראשית הנצרות ארנסט רנן קרא לכרך השביעי של עבודתו "מרקוס אורליוס וסוף העולם העתיק", והיסטוריונים של העת המודרנית שכתבו על האימפריה הרומית הושפעו מעמדה זו, אם כי המחקר המודרני מציב את סוף העת העתיקה במועד מאוחר יותר.
מקובל לומר ששלטונו של מרקוס אורליוס היה תקופת המעבר בין תקופת השלום הרומאי לתקופת משבר המאה ה-3, שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
בספרו הקלאסי "דיונים על ליוויוס" כתב ניקולו מקיאוולי על מרקוס אורליוס כאחרון חמשת הקיסרים הטובים.
עם זאת, עמית קובע כי למעשה קשה מאוד להיסטוריון מודרני להעריך את האדם ופועלו, מאחר שמדובר בתופעה מיוחדת במינה.
ההסבר המקובל לסתירות אלו הוא שמרקוס אורליוס מצא את האימפריה מנוהלת על ידי מערכות יעילות ונמנע מרפורמות מרחיקות לכת אלא הסתפק בתיקונים קלים.
הוגי דעות וחוקרים של תולדות האימפריה רואים את כישלונו הגדול ביותר בכך שהוא העלה לשלטון את בנו קומודוס שהתנהלותו העריצה וחסרת הרסן ערערה את יסודות המשטר והביאה את האימפריה אל פתחו של משבר.
מרקוס אורליוס נולד ברומא ב-26 באפריל 121 לאניוס ורוס (Annius Verus), פראיטור רומאי מכובד, ודומיטיה קלווילה (Domitia Calvilla, או דומיטיה לוקילה, Domitia Lucilla) , בת משפחת אצילים אמידה ומבוססת.
בלידתו ניתן לו השם מרקוס אניוס ורוס.
הוא התייתם מאב בגיל צעיר, ככל הנראה בגיל 10, עבר לטיפולו של סבו, שישמש בתפקיד קונסול במשך שלוש כהונות והקדיש את זמנו לחינוך נכדו.
משפחתו הייתה מאצולת רומא שמוצאה מספרד והייתה קשורה בקשרי נישואין עם משפחתו של הקיסר אדריאנוס, שהכיר את מרקוס אניוס ורוס, התרשם מיכולותיו וקירב אותו.
שמם של שני המאומצים שונה ומרקוס אניוס ורוס קיבל את השם מרקוס אָיליוס אורליוס ורוס קיסר ולוקיוס קאיונוס קיבל את השם לוקיוס ורוס.
בשנת 139 מינה פיוס את מרקוס אורליוס לתפקיד קוואיסטור ונכנס בברית האירוסין לפאוסטינה, בתו של פיוס.
שנה לאחר מכן הוא מונה לקונסול ולכהונה נוספת בשנת 145 ובאותה שנה נשא לאישה את פאוסטינה.
בשנת 146 הוענקו לו סמכויות של טריבון ואימפריום פרוקונסול.
כך הפך מרקוס אורליוס לשליט-שותף של האימפריה הרומית ביחד עם פיוס כאשר הם עובדים ביחד בשיתוף מלא, וכל אחד יודע את מקומו ומעמדו - מצד אחד הקיסר הזקן ומהצד השני יורשו המיועד.
בשנת 154–155 סייר במזרח בפמלייתו של פיוס.
שלטון משותף עם לוקיוס ורוס
ביום 7 במרץ 161 מת אנטונינוס פיוס.
הוא הספיק להעביר באופן טקסי את האימפריה לידי מרקוס אורליוס ברגעיו האחרונים.
היה בצעד זה חידוש של ממש והייתה זו הפעם הראשונה שבראש האימפריה עמדו 2 שליטים שנשאו את התואר של השליט העליון של האימפריה - אוגוסטוס ולכל דבר ועניין היה מעמדם שווה - הם הופיעו ביחד על מטבעות וחתמו ביחד על החלטות הסנאט.
התואר של הכוהן העליון פונטיפקס מקסימוס היה בידי מרקוס אורליוס בלבד.
אף על פי שבעבר הרחוק של רומא חלקו קונסולים ובעלי תפקידים אחרים את השלטון אך הקיסרות הרומאית בתקופת שלטונו של הפרינקיפט היה עצם מהותו שלטון של דיקטטור יחיד שבידיו היו כל סמכויות השלטון.
כך שלטונם המשותף של שני שליטים נושאי תואר אוגוסטוס היה בגדר מהפכה שנבעה מרצונו של מרקוס אורליוס למלא בדקדקנות את צוואתם של אנטונינוס פיוס ואדריאנוס.
סידור זה הפך לנוהג מעתה ואילך, נוהג שחוזק על ידי מרקוס אורליוס בעצמו משמינה בשנת 177 את בנו קומודוס לאוגוסטוס לצידו, השליטים שבאו אחריו מינו אף הם בדרך כלל את אוגוסטוס לצדם ושיטת הפרינקיפט הכפול הפכה לדרך השלטון המקובלת.
צמד השליטים לא הספיק לנוח על זרי הדפנה וכבר עמדו בפני המבחן הראשון הצפה קשה של נהר הטיבר הביאה להרס של בניינים רבים בעיר בהם מחסני מזון, להצפות שהביאו לאבדן מספר רב של בעלי חיים כל אלו הביאו למחסור במזון ולחשש מהתפשטות רעב.
כל העניינים האלה מרקוס אורליוס ולוקיוס וורוס התמודדו תוך שימוש באמצעים שעמדו לרשותם באופן אישי.
קהילות איטלקיות שנפגעו ממחסור חמור קיבלו סיוע שמקורו בכספי האנונה שעמדו לרשות הארמון.
חילופי השלטון באימפריה עוררו מחדש את אויבי האימפריה.
מלך האימפריה הפרתית וולוגסס השלישי ניצל את ההזדמנות שמרקוס אורליוס טרם התמודד עם פלישה ושלח צבא לארמניה, הדיח את המלך שהיה בן ברית של הרומאים והעלה על הכיסא המלכות נסיך ממשפחתו.
מושל פרובינקיית קפדוקיה יצא לקראת הפולשים בראש אחד מהלגיונות שעמדו תחת פיקודו, אך נלכד במצב של נחיתות טופוגרפית וככל הנראה מספרית, ניסיון לפרוץ את הכיתור נכשל והמפקד הרומאי בחר להתאבד, שאר הלגיון הושמד לחלוטין.
הפרתים פעלו במהירות לבסס את הצלחתם, ופלשו לסוריה.
המושל הרומאי של הפרובינקיה אטידיוס קורנליאנוס, יצא לקראת הפולשים אך הוכה ונסוג במהירות כשהוא משאיר לפרתים את האפשרות להתקדם ולהתבסס.
בינתיים הגיעו ידיעות על איומים על גבולות האימפריה מכוונים אחרים.
בפרובינקיה בריטניה נעשה ניסיון, מצד שבטים ברבריים לתקוף ולחצות את חומת אדריאנוס אל תוך שטח הפרובינציה, תוך ניסיון לנצל את ההזדמנות שמושל בריטניה מונה למושל קפדוקיה.
בפרובינציה של גרמניה העליונה ניסו פושטים משבטי הצ'אטי לחצות את הגבול אל תוך הפרובינציה.
אירועים אלו חשפו את חולשת השליטים החדשים ובראש את העובדה שמרקוס אורליוס היה חסר כל הכשרה צבאית ולא הוכשר להתמודד עם עימותים צבאיים ולהוביל צבאות בשדה הקרב - כישורים שבאופן מסורתי היו נדרשים משליט האימפריה.
אנטונינוס פיוס נמנע בעצמו מפיקוד על צבאות האימפריה ומנע מיורש העצר שלו מלהצטרף ללגיונות או אפילו מלבקר בפרובינציות הגבול וללמוד על האתגרים מול אויבי רומא.
חוקרי אוניברסיטת קיימברידג' מציינים כי מרקוס אורליוס היה מודע ללאקונה זאת ומינה כאפיסטוליס (מזכיר) את וריוס קלמנס שהיה בעל רקע אחר לגמרי מכל בעל תפקיד קודם במשרה.
קלמנס היה במקור מפרובינקית נוריקום והתבלט בקריירה צבאית ארוכה, כולל שירות פעיל במלחמת מאוריטניה.
המסקנה של החוקרים היא שמרקוס חש צורך גדול יותר להסתמך על עצתו של האפיסטוליס שלו בנושאים הקשורים למינויים צבאיים מתאימים.
משהתברר כי מערך ההגנה של הגבולות המזרחיים עומד בסכנה ממשית פעל מרקוס אורליוס, באישור הסנאט, להזרים תגבורות של לגיונות מפרובינקיות הריין והדנובה, מצריים ואפריקה אל סוריה.
במקביל נשלח לוקיוס וארוס למזרח לעמוד בראש הצבא.
על מנת לסייע לקיסר חסר הניסיון התלוו אליו קצינים בכירים ומנוסים, אחד משני מפקדי המשמר הפרטוריאני ביחד עם יחידות מהמשמר, והגנרל אווידיוס קסיוס.
לוקיוס ורוס יצא מרומא באביב או תחילת הקיץ של 162 אך לא מיהר להגיע אל אזור הקרבות, בדרכו הוא עצר לערוך משתאות ומסיבות לאורך מסלולו אל ברונדיסיום (Brundisium) והתעכב בגין מחלה בקאנוסיום.
המסע מזרחה היה דרך קורינטוס ואתונה, כשהוא מלווה במוזיקאים וזמרים.
לאחר זמן מה הוא יצא לכוון סוריה וככל הנראה הגיע לאנטיוכיה בסוף שנת 162 או אביב 163 למזלם של הרומאים הפרתים נרתעו מבניית הכוח הרומאי וכדרכם בעימותים קודמים נמנעו ממלחמה בכוחות רומאיים עדיפים בעת שהייה מחוץ לגבולות האימפריה הפרתית.
על ניצחון זה העניק הסנאט את התואר "ארמניקוס" לשני הקיסרים אך מרקוס אורליוס דחה את קבלת התואר בשנה על מנת שלא לגזול מתהילתו של לוקיוס וארוס.
בתחילת 165 יצא הצבא הרומאי בפיקודו של קסיוס למערכה שכוונה ישירות כנגד הפרתים, הרומאים הצליחו לחזור ולכבוש את צפון מסופוטמיה ולהחזיר שליטתם את נציבין ולכבוש את אדסה בירת נסיכות אוסרוהנה שם הושם על כס המלכות שליט ידידותי לרומא.
הצבאות נפגשו בקרב קשה בדורה אירופוס שבסופו הובסו הפרתים והצבא הרומאי הצליח לעבור את נהר פרת ולאחר קרבות קשים הצליחו הרומאים לכבוש את ניקופוריון והקרבות הופסקו עם חורף.
באביב 166 התחדשה הלחימה עם חידוש היוזמה הרומאית וכיבוש סלאוקיה על החידקל ואחריה נכבשה קטסיפון עיר הבירה של האימפריה הפרתית הרומאים הרסו את שתי הערים ששימשו כמרכזים של הפרתים מתוך תקווה לצנן את הרצון הפרתי למסעות מלחמה כנגד הרומאים.
הריסת הערים המרכזיות גם סימן את העובדה שהרומאים לא התכוונו להישאר ככוח כובש או לספח שטחים של האימפריה הפרתית.
הניצחון איפשר להכתיר את מרקוס אורליוס לוקיוס ורוס בתואר "פרתיקוס מקסימוס" (Parthicus Maximus) וקסיוס יצא לכוון מזרח לעבר מדי ובהגיעו לאזור הכריז על ניצחון נוסף שאיפשר להעניק לשני הקיסרים את התואר "מדיקוס" (Medicus).
לאחר הישגים אלו הצבא הרומאי החל בנסיגה מסודרת ממסופוטמיה חזרה אל שטחי האימפריה הרומית.
ההיסטוריה אוגוסטה, המקור העיקרי על אירועי המערכה מול הפרתים לא מזכיר את הסיבה לנסיגה המהירה אשר ככל הנראה לא לוותה בהסדר עם הפרתים.
הסיבה להתקפלות הרומאית קשורה ככל הנראה במגפה שפשתה בשורות הצבא והחלה להפיל חללים רבים.
מדובר ככל הנראה במחלת הדבר, התפרצות מחלה זו מוזכרת בהיסטוריה אוגוסטה רק לאחר הגעת ורוס לרומא ומציין שהמגפה החלה בבבל ושחיילי הצבא הרומאי, שליוו את ורוס לרומא הפיצו את המחלה בכל הפרובינציות שעברו בהם בדרכם.
בסתיו של שנת 166 ערכו שני הקיסרים תהלוכת ניצחון ברומא, בתהלוכה השתתפו גם בניו של מרקוס אורליוס והבכור - קומודוס שהיה בן 5 ואחיו בן ה-3 אניוס ורוס קיבלו את התואר "קיסר" ובכך סומנו כמי שמיועדים להיות יורשים לשלטון.
החוקר משה עמית מציין כי למעשה מצעד הניצחון נערך על מנת להסיט את תשומת הלב מהקשיים העצומים שעמדו מול שליטי האימפריה ואזרחיה: משבר באספקת המזון שנגרם מפגעי מזג אוויר, ערעור הביטחון לאורך גבולות הדנובה והפרובינציות המערביות והתמותה הגבוה כתוצאה מהמגפה.
המלחמה המרקומנית ומותו של לוקיוס ורוס
בסוף שנת 165 או בתחילת 166 ניצלו שבטים "ברבריים" - ברית של שבטים גרמאנים ובהם השבטים המרקומנים (Marcomanni) ניצלו את המשבר בצבא הרומי והעדר כוחות צבאיים רומאיים לאורך הדנובה ובהתקפה שככל הנראה תואמה ותוכננה מראש ערכו סדרת התקפות מהירות ויעילות לכל אורך הגבול.
כוח גדול במיוחד חצה את הדנובה והמשיך אל תוך איטליה דרך הרי האלפים אל תוך צפון איטליה, לאחר מסע של הרס ושוד הם הטילו מצור על אקוויליה שהייתה אחת הערים הגדולות באיטליה ומרכז מסחרי צבאי ותעשייתי חשוב.
קבוצות של פושטים נוספים ערכו התקפות בו-זמנית בדקיה, מואסיה, ותרקיה, בשלבים הראשונים של המתקפות הצליחו הלגיונות המקומיים לעמוד בלחץ.
אך הצבא הרומאי הראשון שנשלח לצפון איטליה בפיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני לא הצליח במשימתו, בעימות הצבאי הובס על ידי הפולשים ומפקד הרומאי נהרג בקרב.
לאור חומרת המצב נקט מרקוס אורליוס בסדרת פעולות מהירות על מנת לאפשר מתקפת נגד יעילה.
הוא חייב ערים להעמיד כספים נזילים שניתנו כהלוואה לאוצר האימפריה, במכירה פומבית נמכרו חפצי נוי וחלק מרהיטי הארמון, כל זאת על מנת לממן גיוס נרחב של אזרחים ללגיונות באיטליה - צעד שלא ננקט זמן רב.
יחידות עזר הוקמו על ידי גיוס עבדים שהתנדבו לצבא ובתמורה זכו בחופש מעבדות וגיוס של גלדיאטורים שהתקבצו ליחידות מיוחדות.
בצעד מפתיע נוסף החליט מרקוס אורליוס לצאת עם לוקיוס ורוס בראש הצבאות, הייתה זו הלכה למעשה היציאה הראשונה של שני הקיסרים אל מחוץ לגבולות איטליה.
ההתחלה הייתה מבטיחה וכאשר הגיע הצבא הרומאי לאקוויליה הסיר הצבא של הפושטים מהשבטים הקוואדים (quadi) את המצור מעל העיר ומנהיגיהם נכנסו למשא ומתן על שביתת נשק וכריתת חוזה לפיו הם חוזרים ומקבלים את מרות רומא.
לוקיוס ורוס נטה להסכים, להפסיק את המלחמה ולחזור לרומא אבל מרקוס אורליוס דרש להמשיך במתקפת הנגד והוביל את הצבא הרומי אל מעבר להרי האלפים במרדף אחרי הברברים הנסוגים, ועם רדת החורף חזרו לאקוויליה.
בתחילת 169 אירעה התפרצות מחודשת של המגפה ושני הקיסרים פנו, בעצת רופאו האישי של מרקוס אורליוס קלאודיוס גלנוס עם עיקר הצבא חזרה לרומא.
בדרך מת לוקיוס ורוס, ככל הנראה משבץ.
גופתו הובאה לרומא שם נערכה לו הלוויה מפוארת ואפרו נקבר במאוזולאום של הדריאנוס.
ההיסטוריונים הרומאיים ורוב ההיסטוריונים והחוקרים של האימפריה הרומית נוטים לתאר את לוקיוס ורוס באופן לא מחמיא.
ההיסטוריה זוכרת אותו כשליט חסר כישרון שפעל לסיפוק מאווי ליבו ולא לרווחת העם והאימפריה.
הוא לא יזם כל פעולה או חקיקה והיה סרח עודף למרקוס אורליוס ומותו היה למעשה ברכה לאימפריה והקלה על מרקוס אורליוס.
מצד שני מרקוס אורליוס עצמו, בספרו "רעיונות" כותב ללא ביקורת על לוקיוס ורוס ולמעשה מרעיף עליו מחמאות.
בתום תקופת האבל על לוקיוס ורוס מצא מרקוס אורליוס חתן חדש לביתו האלמנה לוקילה, החתן היה פומפיאנוס, מושל פאנוניה מי שעתיד להיות היועץ הצבאי הבכיר של מרקוס אורליוס ומבוגר בהרבה מלוקילה.
זמן קצר לאחר מכן נפטר אניוס ורוס קיסר מסיבוך שלאחר ניתוח להסרת גידול וקומודוס נותר כצאצא היחיד שיכול להיות יורש העצר מאחר שלוקיוס ורוס הותיר אחריו בת בלבד.
במשך 11 שנים שלט מרקוס אורליוס לבדו על האימפריה הרומית.
תקופה זו מתאפיינת בלחימה בלתי פוסקת ומתחלקת סכימתית ל-3 תקופות עיקריות:
משנת 169 עד לשנת 175 בהם נערכו 2 מסעות מלחמה משמעותיים כנגד המרקומנים והסמרטים ובמהלכן שהה מרקוס אורליוס מחוץ לרומא.
משנת 175 ועד לשנת 177 בהם נערך מסע למזרח ותקופה של שהייה ברומא.
משנת 177 ועד לשנת 180 בהם נערכו מסעות מלחמה נגד הקוואדים והסרמטים בפרובינציות הצפון.
בשנת 169 נהרג מפקד המשמר הפרטוריאני בעת הגנה על מעברי האלפים ורק שנה לאחר מכן הצליחו לגיונות רומאיים לנצח את הפולשים ולהדוף אותם.
בשנת 171 פלשו השבטים החאוקים (Chauci) לגרמניה עילית ולגליה ונהדפו במאמץ גדול על ידי דידיוס יוליאנוס שעתיד היה להיות קיסר.
באותה שנה פלשו גדודים של שבט הסרמטים אל דקיה הכו את חיל המצב והרגו את מושל הפרובינציה, הפולשים נהדפו לאחר קרבות מרים מול תגבורת שנשלחה מפרובינקית מואסיה.
צבא של שבטי הקוסטובודים עבר את הדנובה אל תוך תרקיה ומקדוניה והגיעו עד לאתונה.
מרקוס אורליוס יצא בראש צבא גדול מלווה באחד ממפקדי המשמר הפרטוריאני, מטה של מפקדים בכירים שניהלו את הקרבות מול הפולשים וגם אשתו וככל הנראה את אחת מבנותיו.
על מנת לייצב את החזית, הוא קבע את מטהו בקרנונטום שבפרובינציית פנוניה משם יצאו הפקודות והמינויים של הגנרלים שפיקדו על הלגיונות.
כוח אחד לעימות עם צבא השבטים המרקומנים והדף אותם אל מעבר לדנובה, עם התייצבות החזית לטובת הרומאים נסוגו הקוסטובודים גם הם אל מעבר לנהר.
משם נע מרקוס אורליוס אל סירמיום שבאיליריה וניהל משם את תנועת הלגיונות במלחמת חורמה כנגדת הסרמטים שנסתיימה בניצחון מוחץ בשנת 175 ובעקבות זאת נוסף לשמו של מרקוס אורליוס התואר "סרמטיקוס" (Sarmaticus).
הרטוריקן לוקיאנוס מסאמוסאטה, שהיה אחד מאנשי מטהו של מרקוס אורליוס במצרים וכתב על אירועי התקופה, מספר על ניסיון של מרקוס אורליוס לפקד על מהלך התקפי במרדף אחרי כוח של הברברים שחצה את הדנובה.
לפי דברי לוקיאנוס, הושפע מרקוס אורליוס מנביא שקר בשם אלכסנדר, ששכנע אותו כי יזכה לחסד אלוהי בעבור יוזמתו.
תחילה הושלכו לנהר 2 אריות, שהצליחו במאמץ להגיע לגדה השנייה, שם הם נהרגו על ידי הלוחמים הברברים.
הלגיונות שחצו את הנהר לאחר מכן, נתקלו בהתנגדות נמרצת, הוכו שוק על ירך ומספר רב של רומאים נהרגו.
מטבעות רומאיים שנטבעו במהלך המערכה נושאים בעיקר פניה לצבאות וקוראים לאחדות ונאמנות, עדות לרוח הגייסות וללחץ הרב על הלגיונות ועל מרקוס אורליוס.
מצד שני, מספרים המקורות הכתובים על כוחות על-אנושיים שיוחסו למרקוס אורליוס: מקרה אחד מסופר שהוא השליך ברק אל עבר האויב והכריע בכך קרב כדוגמת האל יופיטר.
לציון אירוע יוצא דופן זה נטבע מטבע בשנת 172 ועליו מרקוס אורליוס מוכתר על ידי ויקטוריה, אלת הניצחון ומחזיק בידיו את הברק של יופיטר.
הסצנה גם הונצחה בעמוד הניצחון ברומא.
סיפור פנטסטי נוסף שמופיע במקורות ועל עמוד ניצחון, מתאר איך מרקוס אורליוס הוריד בעזרת תפילה לאלים "גשם פלאי", שהחיה את הלגיונות והטביע את האויבים.
למרות ההישגים שעלו במאמץ של ממש ואבידות כבדות המלחמה הייתה רחוקה מסיום ורחוק יותר היה מימוש חזונו של מרקוס אורליוס להקים 2 פרובינציות חדשות מעבר לדנובה במטרה לחזק את אזורי הגבול ולהדוף את האיום הברברי מהגבול הקיים.
עם זאת, באפריל 175 נודע למרקוס אורליוס שאחד הקצינים הנאמנים ביותר אווידיוס קסיוס הכריז על עצמו כאוגוסטוס - שליט האימפריה ובכך כפה על מרקוס אורליוס לסיים את הלחימה בצפון ולנייד את עיקר צבאו לכוון מזרח על מנת לדכא את המרידה.
תקופת המלחמה בצפון איטליה הייתה מאופיינת גם בחוסר שקט בתוך הפרובינציות הרומאיות.
בשנת 172 פרץ במצרים מרד הרועים שבמהלכו עלו המורדים על אלכסנדריה המרד דוכא על ידי המצביא והמושל במזרח האימפריה מטעם מרקוס אורליוס - אווידיוס קסיוס.
באפריל 175 הכריז קסיוס על עצמו כקיסר.
המקורות הרומאיים הכתובים ממעטים במתן פרטים על המרד שהתפרץ כאשר שמועה על מותו של מרקוס אורליוס התפשטה בכל האימפריה.
על פי כתבי קסיוס דיו וההיסטוריה אוגוסטה היוזמה למרידה הייתה של פאוסטינה, אשתו של מרקוס אורליוס שחשה כי בריאותו הרופפת של מרקוס אורליוס משמעותה שמותו קרב ורצתה להבטיח את עתידו של בנה-קומודוס.
על פי המקורות הרומאיים היא הבטיחה לקסיוס את תמיכתה ואף ניאותה להינשא לו דבר שהיה מבטיח לו לגיטימציה לעלייתו לשלטון.
השמועה על מותו של אורליוס התבררה כשקר אבל בשלב זה לא הייתה דרך חזרה עבור קסיוס והוא מינה לעצמו משמר פרטוריאני והבטיח תמיכת הלגיונות במצרים וייתכן שגם בפרובינקיית יהודה.
על פי המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' למרידה של קסיוס היו שורשים באופוזיציה רחבה יחסית למלחמה הארוכה על גבול הצפון שגבתה מחיר גבוה בחיי אדם, כילתה משאבים ולא נראה שהמאמץ מביא לתוצאות.
האופוזיציה חצתה שורות, ההיסטוריה אוגוסטה מציינת כי גם בקרב יועציו הקרובים של מרקוס אורליוס הייתה "מפלגת שלום עכשיו" שהתנגדה להמשך הלחימה ובעיקר להגדלת שטחי האימפריה על ידי יצירת פרובינקיות חדשות.
המחקר מציין כי יש להניח שההתנגדות למדיניות הכוללת של מרקוס אורליוס הייתה עזה יותר בפרובינציות המזרחיות.
הידיעות על המרד הגיעו למרקוס אורליוס ולסנאט ברומא על ידי מושל קפדוקיה מרטיוס ורוס.
על פי בקשתו נפתח דיון בסנאט.
על פי כתבי קסיוס דיו מרקוס אורליוס הצהיר במכתב לסנאט כי הוא היה מוכן, אילו היה מדובר במחלוקת בינו לבין קסיוס בלבד הוא היה בוחר להביא את הנושא להכרעה לפני הצבא או הסנאט, והיה מוותר על השלטון על האימפריה, "אם זה היה נראה לטובת הכלל.
כי זה לטובת הכלל שאני ממשיך לעבוד תחת סכנה, שוהה כל כך הרבה זמן מחוץ לאיטליה, אף על פי שאני כבר זקן וחלש, ולא מסוגל לקחת אוכל בלי כאבים או לישון ללא הפרעה."
הסנאט הכריז על קסיוס כאויב המדינה (Hostis) קביעה שמשמעותה גזר דין מוות והיתר לכל אדם לבצע את גזר הדין כמו כן הצו מאפשר החרמת רכושו של הנידון ושלילת מעמדו החוקי.
מרקוס אורליוס לא פסח על שני הסעיפים ונקט מספר פעולות על מנת לקדם את פני הרעה.
הוא קרא להביא את בנו קומודוס מרומא ועם הגעתו ביולי 175 הוא הולבש בגלימה של בוגרים (Toga virilis) ומונה לפקד על אחד הצבאות - מהלך שנועד להצהיר קבל עם ועדה כי קומודוס הוא היורש היחיד וניסיון להבטיח את מעבר השלטון לידיו בעת שיקבע.
בסוף יולי הגיע הידיעה כי קסיוס נרצח על ידי אחד מקציניו וכי רוב המורדים חזרו בהם והביעו תמיכה ללא סייג במרקוס אורליוס.
ראשו של קסיוס נכרת והובא לפני מרקוס אורליוס שסירב לקבלו וציווה על קבורתו, הוא הפגין סלחנות כלפי משפחתו של קסיוס החזיר להם חלק מרכושם ושלח אותם לגלות.
הוא גם חסך את שבטו ושמר על ידיו נקיות מדם התומכים בקסיוס חלקם קיבלו עונשים קלים יחסית ואחרים נענשו על ידי עושי דברו של מרקוס אורליוס ובראשם מטיוס ורוס שכבש את שתי הערים המרכזיות של המורדים ובראשן אנטיוכיה שם קבע קסיוס את מושבו והעתיר עליה מכל טוב.
אף על פי שהידיעות על התפוררות המרד הגיעו למרקוס אורליוס טרם היציאה המתוכננת למזרח הוא המשיך על פי תוכניתו המקורית - ככל הנראה כדי להבטיח את ייצוב ושימור התמיכה בו ובבנו.
בדרך חזרה, (או על פי המחקר של אוניברסיטת קימברידג, בדרך אל סוריה) בעת שהפמליה הייתה במחנה בקפדוקיה במרחק של כ-20 קמ מהעיר טיאנה בקפדוקיה מתה הקיסרית פאוסטיה, ככל הנראה ממחלה, במקום מותה נוסדה עיר על שמה פאוסטינופוליס על פי בקשתו של מרקוס אורליוס הכריז הסנאט עליה כאלה.
קסיוס דיו כותב על סיבת מוות אחרת, לדבריו האוגוסטה פאוסטינה התאבדה על מנת שלא לעמוד מול התוצאות של חשיפת חלקה בעידוד המרד של קסיוס.
בדרך חזרה עבר הקיסר באנטיוכיה ומשם המשיך לסמירנה ולאתונה שם שהה זמן מה בחברתו של הרודס אטיקוס שהיה רטוריקן ופילוסוף יווני בן האסכולה הסטואית.
הוא אירח את הקיסר ויורש העצר והכניס אותם לטקסי פולחן המיסטריות של אלאוסיס.
בסתיו של שנת 176 חזר מרקוס אורליוס לרומא אזרחי העיר קיבלו אותו בשמחה אבל גם בתלונה על היעדרותו ארוכת השנים מעיר הבירה.
ביום 27 בנובמבר הוכרז קומודוס כאימפרטור והשתתף בתהלוכת הניצחון ברומא בסוף דצמבר 176 בינואר 177, בגיל 16 קיבל קומודוס את התואר קונסול ובקיץ הוא קיבל את התואר אוגוסטוס שהוצמד לשמו בכך השלים מרקוס אורליוס את התהליך שבסיומו עמדו שוב 2 שליטים בראש האימפריה והבטיח את שלטונו העתידי של בנו.
מערכה שנייה בצפון ומותו של מרקוס אורליוס
בשנת 177 חזרו השבטים הגרמאניים ללחוץ על גבולות האימפריה, ההסכמים של שנת 175 הופרו על ידי גדודי פושטים חצו את הדנובה והטילו חתם על הפרובינציות של הגבול.
מרקוס אורליוס החליט לערוך מסע מלחמה משמעותי, מאמץ גדול במטרה להשליט חוק וסדר על גבול הדנובה.
קסיוס דיו מתאר את ההכנות למערכה ומתאר כיצד פנה מרקוס אורליוס לסנאט בבקשה לאישור התקציב לצבאות: "ובאשר אלינו, לנו אין כל רכוש וגם הבית בו אנחנו מתגוררים שייך לכם" עם קבלת האישור מאת הסנאט הוא השליך כידון ממקדשה של אלת המלחמה בלונה אל קרקע שסימלה את שטח האויב ויצא לדרכו.
מרקוס אורליוס וקומודוס יצאו בראש הכוחות וקבעו את מפקדתם בווינדובונה שבפנוניה, במשך שנתיים רצופות ניהל מרקוס אורליוס סדרת קרבות מול השבטים הגרמאניים בו זמנית בחזית מערבית מול המרקומנים והקוואדים ונגד היזיגים בחזית ממזרח עם התקדמות הלחימה.
מוקדם יותר הוחזר קומודוס לרומא והותיר את אביו לנהל לבדו את המלחמה.
ומשנטו מהמאזניים לטובת הרומאים שקל מרקוס אורליוס לחזור לתוכניתו שנהגתה במהלך סבב הקרבות הקודם וליצור 2 פרובינציות חדשות - מרקומניה מצפון ל-נוריקום וסרמטיה בין פנוניה לדקיה.
במהלך החורף של 179, בעת הפסקה בקרבות קרא מרקוס אורליוס לקומודוס, הודיע לו כי הוא על ערש דווי וציווה עליו להמשיך בלחימה עד להשגת ניצחון מלא וללא פשרות.
במרץ 180 מת מרקוס אורליוס במחנה בווינדובונה, יועציו הקרובים מילאו את צוואתו והציגו את קומודוס כאוגוסטוס והשליט של האימפריה הרומית.
על פי מחקר שנערך באוניברסיטת קיימברידג' מקום מותו של מרקוס אורליוס היה סִירְמִיוּם או הנמל הסמוך בונוניה (Bononia).
קסיוס דיו, שחי בתקופתו של מרקוס אורליוס ויורשיו היה בטוח שמותו של מרקוס אורליוס מסמן את המעבר מעידן הזהב לעידן הברזל והחלודה.
מרקוס אורליוס היה נשוי לבת-דודתו פאוסטינה ולבני הזוג נולדו 13 ילדים, לכל הפחות, במהלך 30 שנות נישואיהם.
מתוכם שרדו להגיע לבגרות ארבע בנות ובן אחד.
אניה גלריה פאוסטינה ("הצעירה") נולדה, ככל הנראה בשנת 130 בתו הצעירה של אנטוניוס פיוס ואשתו פאוסטינה ("הבכירה").
היא אורסה לבנו המאומץ של פיוס- מרקוס אורליוס שהיה בן- דודה מצד האב בשנת 138. ובשנת 145 בני הזוג התחתנו.
עם זאת מאחר שאורליוס היה בנו המאומץ של פיוס נוצרה בעיה משפטית של נישואי אח ואחות האסורים על פי החוק הרומאי.
פיוס בטקס שפרטיו לא נשמרו שחרר את פאוסטינה מאחריותו כהורה ואפשר את הנישואים.
מרקוס אורליוס מתייחס בכתביו לאשתו אך לא מזכיר כלל את נישואיהם.
ב-1 בדצמבר 147, לאחר לידת ביתה הבכורה דומיטיה פאוסטינה קיבלה פאוסטינה את התואר "אוגוסטה".
עם עלייתו של מרקוס אורליוס לשלטון בשנת 161 הפכה פאוסטינה לקיסרית.
מעט מאוד נכתב במקורות הרומאיים על חייה של פאוסטינה ומעט זה כתוב באופן המתאר אותה בצבעים שליליים.
ההיסטוריון קסיוס דיו וההיסטוריה אוגוסטה מאשימים אותה בהתנהגות לא מוסרית ושלוחת רסן.
חלק מההאשמות הן על חיסול מתנגדים בהרעלה או על ידי שליחתם לגרדום, האוגוסטה מאשים אותה בחוסר נאמנות כלפי בעלה, כאשר על פי מקור זה היא קיימה יחסי מין עם מלחים, גלדיאטורים וגם עם מאהבים מבין אנשי החצר ופקידים רמי מעלה.
האשמה נוספת היא שפאוסטינה דחפה את אבידיוס קסיוס למרוד במרקוס אורליוס, לכאורה מתוך הבנה כי בריאותו של מרקוס אורליוס רופפת וכי יש חשש ממשי לחייו.
היא ניסתה לכאורה לבצע מהלך מקדים על מנת להבטיח את עלייתו של קומודוס בנה לכס המלכות וראתה בקסיוס את הכלי לצורך זה.
לצורך זה היא הבטיחה לו את תמיכתה במרד ואת ידה בנישואים לאחר מכן.
לכל טענות אלו אין זכר בספרו של מרקוס אורליוס שכתב על אשתו בחיבה רבה והביעה כלפיה חיבה עמוקה גם בפומבי.
אחרי מותה הוא כתב בספרו "רעיונות" בשבחה והכרת תודה על מסירותה וטוב ליבה.
על פי המקורות ההיסטוריים ליוותה פאוסטינה את בעלה במסעות המלחמה השונים, כשהיא מביאה איתה את ילדיהם ותומכת בקיסר ומעודדת את החיילים.
על כך היא זכתה להערצת הלגיונות וקיבלה את התואר "אם המחנות" (Mater Castrorum).
היא מתה במהלך המסע המשותף שלה ושל בעלה לפרובינציות המזרחיות לאחר המרד של קסיוס, ככל הנראה בחורף של שנת 175. היא נקברה ברומא ופסל שלה הוצב במקדש האלה ונוס.
דומיטיה פאוסטינה (147–151) (Domitia Faustina)
אניה אורליה גלריה לוקילה (150–182) (Annia Aurelia Galeria Lucilla) נישאה לקיסר לוקיוס ורוס ועם מותו נישאה לטיבריוס פומפיאנוס.
אניה גלריה אורליה פאוסטינה (נולדה 151) (Annia Galeria Aurelia Faustina) נישאה לקלאודיוס סוורוס
ילד ששמו לא ידוע (נולד ומת לפני 158)
אניה אורליה פדילה (נולדה 159) (Annia Aurelia Fadilla) נישאה למרקוס קווינטילוס.
אניה קורניפיקיה פאוסטינה (נולדה 160) (Annia Cornificia Faustina) נישאה למרקוס פטרוניוס ממרטינוס
טיטוס אורליוס פלביוס אנטונינוס Titus Aurelius Fulvus Antoninus) (161–165)) אחיו התאום של קומודוס.
לוקיוס אורליוס קומודוס אנטונינוס (161–192) (Lucius Aurelius Commodus Antoninus) הקיסר קומודוס.
ויביה אורליה סבינה (170–217) נישאה ללוקיוס בורוס
מרקוס אורליוס דבק בדרכי השלטון, השמרניות כשלעצמן של אנטונינוס פיוס.
הוא לא ראה עצמו כמתקן וכתב בספרו "רעיונות":
אך ברור היה שהסנאט איננו עצמאי וכי תפקידו לבצע או לתת חותמת כשרות למדיניות הקיסר.
כל הקיסרים נקטו במדיניות שמטרתה הגדרת וגידור פעילות הסנאט וחבריו, חלוקת הסמכויות הושפעה לא רק ממדיניות זו אלא גם שכוח ושליטה כבר הופקדו בידי אנשים שלא היו חלק מהסנאט אלא מינויים שונים, ממשרות אמון ויועצים ומינויים מקצועיים, ואנשים אלו אחראים היו בדיווח רק לקיסר.
כתוצאה, מכך הם עצמם והעניינים עליהם הם הופקדו הוסרו מתחום ההשפעה של הסנאט.
יתר על כן, סנטורים רבים היו מחויבים כלפי הקיסר הנוכחי למינויים רשמיים, לעשות אחרת מאשר לסמוך את ידיהם על החלטות הקיסר, ולהסכים כמעט באופן אוטומטי להצעות כשהן הגיעו לפני הסנאט.
בתקופתו של מרקוס אורליוס הואצו תהליכים אלו, עיקר השינוי בנוגע לסנאט היה הכנסתם של סנטורים מפרובינציות שונות, כך נמצאו סנטורים ממוצא סורי או אפריקאי בנוסף ליוצאי ספרד והפרובינציות המזרחיות, יתר על כן, בנים של עבדים משוחרים שהצטיינו בשירות הקיסר זכו לתפקיד של סנאטורים.
העדרו של מרקוס אורליוס לתקופות ארוכות מרומא, תהליך שאף הוא חל קודם לכן אך תפס תאוצה עם כניסתו של מרקוס אורליוס לתפקיד, ובהמשך עתיד להיות מצב של קבע, הוציא את הטעם המעשי מכוחן של דיוני הסנאט מאחר שההחלטות המעשיות התקבלו מחוץ לרומא ובפורום מצומצם של הקיסר ויועציו.
מרקוס אורליוס קבע מספר תיקונים בתחום החקיקה, ואף ישב בעצמו כשופט בימים בהם שהה ברומא וגם בפרובינציות.
הוא יזם חוקים לשפר את מעמדם של עבדים משוחררים ונזקקים אחרים כגון יתומים.
ומכוון אחר קבע שאנשים ממעמד הפרשים לא ישבו בדיון כאשר נידון ענינם של סנטורים.
תיקונים נוספים כללו חידוש מנהג של אדריאנוס שקבע מינוי של 4 שופטים ב-4 האזורים של איטליה, מינויים אלו בוטלו על ידי אנטונינוס פיוס וחודשו על ידי מרקוס אורליוס ובמקביל הוא צמצם את חובת הסנאטורים מלהשקיע מרכושם באיטליה משליש לרבע.
בתקופתו של מרקוס אורליוס הונהגה רדיפה שיטתית ואף אכזרית של הנוצרים.
זאת בניגוד בולט לגישתו הסבלנית של אנטונינוס פיוס אבל גם בניגוד לגישתו הפילוסופית שלכאורה מכילה ומקבלת של מרקוס אורליוס.
הברוטאליות של הענישה של הנוצרים לא עולה בקנה אחד עם סלידתו ממעשי אכזריות ושפיכות דמים כפי שבאה לידי ביטוי בספרו "רעיונות".
התנגשות אידאולוגית זו הביאה את הרומאים לראות בנוצרים ככוח שפועל מתוך האימפריה על מנת לחתור תחת האחדות והערכים המסורתיים.
תפיסת העולם האתיאיסטית הבדלנית הביאה את דעת הקהל הרומאית לראות בנצרות כגורם שהמיט על ראש האימפריה אסונות שונים ומשונים - המגפה, הרעב ואסונות הטבע.
הנצרות הוצגה ונתפסה שככת העוסקת בפולחן זוועתי שכלל מאגיה שחורה וקניבליזם
אבות הכנסייה המתארים בכתביהם את רדיפת הנוצרים, משלבים בהם נימה אנטישמית מובהקת ומתארים את הפרעות בנוצרים כשיתוף פעולה בין הרומאים והיהודים, היהודים מתוארים כמי שמשתתפים בפגיעה בנוצרים ורכושם והם למעשה הם הכוח המוביל באירועים.
פרופסור משה עמית קובע כי תיאור זה התולה אכזריות יהודית כנגד קדוש נוצרי נבנה על פי קווי הנרטיב המתאר את סבלו ומותו של ישו במגמה דומה המטילה את עיקר האחריות על היהודים ולהקטין את חלקם של השלטונות הרומאיים.
מרקוס אורליוס עצמו מיעט להתייחס לנצרות בספרו "רעיונות", הוא מתייחס לנכונותם של הנוצרים למות על קידוש אמונתם בזלזול לפי השקפתו הם מונעים מעקשנות ורצון להפיץ את אמונתם.
יחסו של מרקוס אורליוס ליהודים
אין מידע רב על חיי היהודים תחת שלטונו של מרקוס אורליוס ואין מידע רב על גישתו או השקפת עולמו בנוגע ליהדות וליהודים.
במהלך מסעו של מרקוס אורליוס למצרים הוא עבר פעמיים דרך ארץ ישראל ויש להניח כי בא במגע במידה לא ידועה עם תושבי הפרובינציה ומנהיגיה.
בספרות התלמודית יש מידע רב על מפגשיו של רבי יהודה הנשיא (הידוע גם כ"רבי") עם "הקיסר אנטונינוס".
בשל חשאיות הקשר, ביקש הקיסר מרבי שכאשר הוא מגיע לביתו לא יהיה בבית אף אחד מלבד רבי.
רבי עמד בהבטחה זו, מלבד פעם אחת בה שהה בביתו רבי חנינא בר חמא.
במסכת עבודה זרה, מתוארת מערכת היחסים בין שני המנהיגים.
אנטונינוס התייעץ עם רבי במספר מקרים המתוארים שם:
החוקרים חלוקים ביניהם באשר לזיהויו של "אנטונינוס" מכיוון שכל הקיסרים בימי חייו של רבי נשאו את השם אנטונינוס.
רוב החוקרים גורסים שמדובר בקיסר קרקלה.
אחרים גורסים, מתוך מגמה שהוגדרה על ידי החוקרים כ"אפולוגטית", כי מדובר במרקוס אורליוס הקיסר, אשר ביקר באזור פעמיים, ואולי אף נפגש עם ההנהגה היהודית.
מרקוס אורליוס נודע באופיו הפילוסופי, הסובלני, ההגותי, מה שמתאים לזיקה לאנטונינוס התלמודי אולם גם יש ידיעות על הבעת דעות שליליות ביותר מצידו כלפי היהודים.
חוקרים אחרים נוטים ליחס את השם אנטונינוס לאנטונינוס פיוס, ספטימיוס סוורוס, שנודעו ביחסם ההוגן ליהודים.
קשה לפסוק בין ההנחות והזיהויים, שייתכן ואולי אין הכוונה לקיסר רומי, אלא לפקיד רומי גבוה, נציב, או גורם בכיר אחר.
בכתביו של אמיאנוס מרקלינוס, היסטוריון מהמאה הרביעית מופיע התייחסות, לכאורה, של מרקוס אורליוס ליהודים.
הספר רעיונות הוא חיבור פילוסופי שנכתב על ידי מרקוס אורליוס בעשור האחרון לחייו בין השנים 170–180. מרביתן של שנים אלו עברו על אורליוס בניהול מלחמות כנגד שבטים גרמאניים שפלשו לגבולה הצפוני של האימפריה הרומית אך החיבור כמעט ואיננו מכיל מידע על אודות המאורעות שהתרחשו במועד כתיבתו.
למעשה הספר לא נכתב כיצירה פילוסופית שיטתית, וקרוב לוודאי שלא יועד בשום שלב לפרסום.
המדובר בקובץ אקלקטי של זיכרונות וקטעי יומן בעלי אופי אוטוביוגרפי, מימרות (אפוריזמים) בנושאים שונים, תרגילי מחשבה ברוח הפילוסופיה הסטואית, וחומרים נוספים בזכות "רעיונות", אשר משוקעים בו רבים מעיקרי הפילוסופיה הסטואית, נחשב מרקוס אורליוס, המכונה "הקיסר-הפילוסוף", לפילוסוף הסטואי הגדול האחרון.
האסכולה הסטואית, גורסת כי האירועים בעולם כולם מונחים ומנוהלים על ידי "השכל האלוהי", שהוא ה"יסוד המושל" בטבע.
מכאן נגזר אורח החיים האתי הראוי על פי הסטואה – "חיים לפי הטבע", קרי: קבלה שלווה של הקורות בטבע, אשר מכוון בידי השגחה עליונה.
האידיאל הסטואי מכוון את האדם להתייחס בביטול אל רגשותיו, ולחיות על פי השכל, אשר מוביל להשלמה עם הטבע.
התוכן וצורת הארגון של "רעיונות" משקפים היטב את נסיבות חיבורו: הספר בנוי מקטעים קצרים המופיעים בסדר שרירותי, ללא עריכה או ניסיון לארגון שיטתי.
הפרק הראשון חריג ביחס לשאר חלקי היצירה ונושא אופי אוטוביוגרפי, ובו אורליוס מזכיר דמויות שונות מחייו, אשר להן הוא מכיר תודה.
אורליוס מונה את תכונותיהם החיוביות של דמויות חשובות בחייו, ומציין מה למד הוא מהם.
פרקים 2–12 של החיבור מכילים קטעים קצרים בנושאים מגוונים.
קטעים אלו מכילים ברובם ניסוחים שונים של תמות קבועות המיוסדות על ההשקפה הסטואית, החוזרות ונשנות לאורך החיבור.
בצד הערך הפילוסופי שיש ל"רעיונות", טמונה בו גם איכות ספרותית: החיבור, שנכתב כיומן אישי, מאפשר הצצה בעולמו הפנימי של אורליוס, שהיה סוער: מהחיבור עולה כי מרקוס לא היה שרוי תדיר בשלווה סטואית, אלא התחבט בין עקרונות הסטואה לתורתו של דמוקריטוס.
בין אמונה לספקנות וחווה מפעם לפעם פרצי רוגז וייאוש.
דמותו של מרקוס אורליוס מופיעה בסרט גלדיאטור, שם הוא מתואר כמי שרצה למנות את הגנרל מקסימוס מרידיוס לקיסר לאחר מותו.
מקסימוס סרב, אך הקיסר אמר לו לחשוב על כך שוב ולהודיע לו בערב על החלטתו.
בינתיים קרא הקיסר לבנו קומודוס והודיע לו שהחליט למנות את מקסימוס לקיסר.
קומודוס בתגובה חנק אותו והתמנה לקיסר.
תיאור זה אינו היסטורי, שכן מרקוס אורליוס לא נרצח בידי קומודוס, אלא נפטר כתוצאה מהמגפה האנטונינית.
רעיונות מרקוס אברליוס אנטונינוס (תרגם מיוונית: א' קמינקא), ורשה: הוצאת אברהם יוסף שטיבל, תרפ"ג.
הרהורים של מרקוס אורליוס (תרגם מיוונית והקדים מבוא: א' ויסמן) ירושלים, י' מרכוס ושות', תשמ"א-1981.
מרקוס אורליוס: מחשבות לעצמי תרגם מיוונית, כתב מבוא והוסיף הערות: אברהם ארואטי, בנימינה: נהר ספרים, 2012.
המרקומנים היו שבט גרמאני, קרוב לוודאי מקבוצת השבטים השוואבית.
מקור שמם הוא ככל הנראה בביטוי גרמני עתיק הנובע מהמילים - Mark + Mann, שמשמעותו היא אנשי סְפר.
המרקומנים התיישבו באזור נהר המיין, זמן קצר לאחר 100 לפנה"ס.
לאחר ניצחונו של דרוסוס עליהם ב-9 לפנה"ס הם עברו, בראשות מנהיגם מארובודוס, לבוהמיה.
בבוהמיה ייסד מארובוס ברית שבטים גדולה, שהפכה לממלכה רבת עוצמה, עד שאפילו אוגוסטוס, קיסר רומא, ראה אותה כאיום לרומא.
למרות חוזקה של ממלכה זו, היא התפוררה כמעט לגמרי לאחר המלחמה עם הכרוסקים בראשותו של ארמיניוס ב-17 לספירת הנוצרים בה נחל צבאו של מארבודוס תבוסה מרה, והוא עצמו נאלץ להימלט לאיטליה.
במאה ה-2 כרתו המרקומנים ברית עם כמה שבטים נוספים למלחמה נגד רומא.
הם נלחמו בזמנם של הקיסרים הרומיים דומיטיאנוס, טראיאנוס ואדריאנוס.
מאבק זה הגיע לשיאו בשנת 168 בערך, כאשר המרקומנים פלשו לפאנוניה (כיום הונגריה), כבשו אותה לאחר ניצחון גדול בקרב קרנונטום, ולאחר מכן פלשו לאיטליה.
למרות ניצחונותיהם הראשונים הצליח מרקוס אורליוס, הקיסר הרומאי, להדוף אותם ונלחם בהם עד יום מותו.
המלחמות תמו עם מותו ומות שני מפקדי המשמר הפרטוריאני ומכונות בשם "המלחמות המרקומניות".
המרקומנים כרתו ברית שלום עם בנו של מרקוס אורליוס, הקיסר קומודוס, בשנת 180, אך המשיכו להתגרות מדי פעם ברומאים על ידי חציית נהר הדנובה.
מרקוס אנטוניוס היה מצביא ומדינאי רומאי, מתומכיו החשובים של יוליוס קיסר.
לאחר רציחתו של קיסר, תבע לעצמו את הירושה וחבר לאוקטביאנוס וללפידוס על מנת ליצור את הטריומווירט השני.
הסכמה משולשת זו הסתיימה בשנת 33 לפנה"ס, ובמלחמת האזרחים שפרצה הובס אנטוניוס.
לאחר שנטשו אנטוניוס וקלאופטרה את המערכה בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, התאבדו שניהם באוגוסט 30 לפנה"ס.
אנטוניוס נולד ברומא, בערך בשנת 83 לפנה"ס.
אביו, שאת שמו נשא, מרקוס אנטוניוס קרטיקוס, היה בנו של הנואם הגדול מרקוס אנטוניוס אוראטור, אשר הוצא להורג בידי אנשי גאיוס מריוס בשנת 86 לפנה"ס.
אביו מת בעודו בגיל רך, ואנטוניוס ואחיו גאיוס ולוקיוס נותרו בהשגחת אמם יוליה.
נעוריו של אנטוניוס התאפיינו, אם כן, בהיעדרה של השגחה הורית.
פלוטרכוס מזכיר שמועה לפיה בטרם הגיע אנטוניוס לגיל עשרים כבר היה חייב את הסכום של 250 כיכרות זהב (המקביל למספר מיליוני שקלים חדשים כיום).
לאחר תקופה פרועה זו, נשלח אנטוניוס ליוון, על מנת ללמוד רטוריקה.
במהלך ביקור זה, הצטרף לחיל הפרשים בצבאו של הפרוקונסול אאולוס גביניוס בדרכו לסוריה.
הוא הוכיח יכולת כמפקד פרשים וכן תעוזה אישית כבר במשימתו הראשונה, כשהכניע בשנת 56 לפנה"ס את המרד ביהודה בהנהגת אריסטובולוס השני וגם במערכה שבאה לאחר מכן, בשנת 55 לפנה"ס, בפעם הראשונה שביקר במצרים ובאלכסנדריה כשצבאו של גביניוס הגיע לסייע לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים.
בשנת 54 לפנה"ס הפך אנטוניוס לחבר המטה של צבאו של יוליוס קיסר במלחמת גאליה בדרגת קווסטור.
הוא הוכיח עצמו כמפקד מוכשר במהלך מלחמת גאליה, אך אישיותו גרמה לחוסר יציבות בכל מקום בו הוצב.
נאמר כי אף קיסר היה לעיתים מרוגז בשל התנהגותו.
למרות זאת הפך אנטוניוס לאחד מתומכיו הגדולים של קיסר.
הוא הקדיש את שנת 50 לפנה"ס, שבה נבחר לטריבון הפלבס, לקידום מטרותיו של קיסר.
שתי תקופות הכהונה של קיסר כפרוקונסול, שארכו 10 שנים, עמדו לחלוף, וקיסר חפץ לשוב לרומא על מנת להיבחר לקונסול.
הסנאט הרומאי, המונהג על ידי בן בריתו לשעבר של קיסר, פומפיוס ראה זאת בעין רעה, שכן חשש מן הפופולריות של המצביא, אשר צירף לרפובליקה הרומית את גאליה כולה בשנים שבהן שימש כפרוקונסול.
קיסר נדרש להתפטר ממשרת הפרוקונסול, להשאיר מאחור את צבאותיו ולחזור לרומא.
במקרה זה, ידע קיסר, הוא יועמד לדין על עבירות (אמיתיות או מדומות), דבר שיביא לסיום הקריירה שלו, להגלייתו, או אף לגרוע מכך.
המאבק היה, בשלב זה של דמדומי הרפובליקה, מאבק בין אישים.
קיסר ופומפיוס היו בעבר בעלי ברית, וביחד עם קראסוס, ייסדו את הטריומווירט הראשון, אשר הביא את שלושתם למרומי השלטון ברומא.
במסגרת זו השיא קיסר את בתו האהובה לפומפיוס.
אך מאז שבת זו מתה, כשהיא מנסה ללדת את בנו של פומפיוס, ולאחר מותו של קראסוס במלחמה במזרח, הפכה הידידות ליריבות מרה.
אנטוניוס הציע כי שני המצביאים יוותרו על צבאותיהם.
כך יכול היה קיסר לשוב לרומא ללא חשש.
הרעיון, שייתכן והיה בו כדי למנוע מלחמת אזרחים, נדחה, ואנטוניוס פנה לנתיב אלים.
הוא עזב את רומא, הצטרף לקיסר, שעמד עם צבאותיו על גדות נהר הרוביקון.
הנהר סימן את גבולות רומא, אשר אסור היה להכניס אליהם את הצבא הפרוקונסולרי.
עתה, כאשר כל הסיכויים לסיום הסכסוך בדרכי שלום אבדו, הוביל קיסר את צבאותיו אל מעבר לנהר ואל תוך איטליה גופא, וצעד אל רומא.
חציית נהר הרוביקון נחקקה כתחילתה של מלחמת אזרחים.
במלחמה היה אנטוניוס לסגנו של קיסר, והוביל את אגפם השמאלי של חילות קיסר בשדה הקרב, אות לאמון שנתן בו קיסר.
לקראת סופה של המלחמה, בשנת 47 לפנה"ס קיבל אנטוניוס משרות ניהול ברומא, ונותר בעיר כאשר לחם קיסר באחרוני אנשי פומפיוס בספרד ובאפריקה.
כאשר לא הצליח לכפות את רצונותיו בדרכי שלום, נגרר לאלימות.
מאות אזרחים נהרגו, והעיר הידרדרה לאנרכיה.
קיסר הורה על פיטורי אנטוניוס ממשרותיו הפוליטיות, והשניים לא ראו זה את זה למשך שנתיים.
ב-44 לפנה"ס התפייסו השניים, וקיסר בחר באנטוניוס כעמיתו למשרת הקונסול.
בתקופה זו שלט קיסר שלטון יחיד ברומא, והשמועה אמרה כי בכוונתו להכריז על עצמו כמלך.
מן הסנאט ומן העם קיבל קיסר כיבודים יוצאי דופן, שלא ניתנו לאיש מלפניו.
בפברואר 44 לפנה"ס בעת חגיגות הלופרקליה (חג עממי המוקדש לאל פאן שבו הוקרבו תיישים וכלב, ולאחר מכן התרוצצו בעיר צעירים לבושים באזור חלציים, והלקו את כל הנקרה בדרכם), הושיט אנטוניוס לקיסר את הדיאדמה, היא רצועה לבנה מבד פשתן, שנלבשה מסביב לראש והייתה לסמל למלוכה הרומית.
קיסר סירב לקבל את הדיאדמה, ושלח אותה אל מקדשו של יופיטר, אך המעשה עורר גל חששות ושמועות.
אנשי הרפובליקה הרומית חששו ממוסד המלוכה, וחששו כי הפירוש שייתן קיסר למוסד המלוכה יהיה קרוב לאידיאל, אותו ראו במזרח, של מלוכה אבסולוטית ועריצה, שנראתה כמנוגדת לרוחו של העם הרומאי.
באידי מרס, הוא ה-15 במרץ שנת 44 לפנה"ס, נרצח קיסר על ידי קבוצת סנטורים רפובליקנים.
במהומה שפרצה בעקבות המאורע, נמלט אנטוניוס מרומא בלבוש עבד, בחששו כי רוצחיו של הדיקטטור יפנו עתה אליו.
כאשר נמנעו הרוצחים ממרחץ הדמים המתוכנן, שב אנטוניוס לרומא וניסה להגיע להבנה עם ראשי חבורת המתנקשים.
למשך זמן מה, אנטוניוס, אשר עדיין שימש כקונסול, נראה כרודף שלום והתפייסות.
לאחר נאום של מרקוס טוליוס קיקרו בסנאט, הוכרז על מתן חנינה כללית למתנקשים.
אך בהלווייתו של קיסר נשא אנטוניוס, כסגנו וכשותפו לתפקיד הקונסול, את נאום ההספד.
בנאום זה יצא בהאשמות בדבר רצח, והבטיח את רדיפת הקושרים עד שייפרע מהם.
בנאום הוכיח כישרון רטורי ודרמטי, כאשר הוריד את הטוגה מעל גופת קיסר על מנת להראות להמון כיצד נדקר המנהיג המת.
באותו הלילה התקיף ההמון את בתיהם של הקושרים, והכריח אותם לצאת מן העיר.
ויליאם שייקספיר, במחזהו "יוליוס קיסר", שם בפיו של אנטוניוס כמה מן הציטטות הידועות ביותר, והנציח את דמותו כדמות של נואם עילאי, אשר פנייתו אל ההמון היא שהיטתה את הכף כנגד המתנקשים.
נאום ההספד ליוליוס קיסר, אשר שם שייקספיר בפיו של אנטוניוס, המתחיל במילים: "Friends, Romans, countrymen, lend me your ears; I come to bury Caesar, not to praise him" נחשב לאחד משיאי יצירתו של שייקספיר.
בנאום עושה אנטוניוס שימוש בביטוי "אנשי כבוד" לתיאור ברוטוס והקושרים, כך שבתחילת הנאום הוא משתמש בביטוי בכנות וככל שהנאום מתפתח הולך הביטוי והופך לביטוי של ספקנות ואז של סרקזם ולבסוף של גנאי.
בנוסף הקדיש שייקספיר לאנטוניוס מחזה נוסף, הוא "אנטוניוס וקלאופטרה".
מות קיסר הותיר חלל בפוליטיקה הרומית.
הרפובליקה, עליה ניסו המתנקשים להגן, מתה למעשה, ומלחמת אזרחים נוספת עמדה לפרוץ.
בשלב זה פרץ אל הזירה הפוליטית בן אחייניתו של קיסר, אוקטביאנוס, אשר מונה בצוואתו של קיסר ליורשו, וקיבל את שמו.
השפעה רבה הייתה גם למרקוס אמיליוס לפידוס, איש ציבור נוסף מתומכי קיסר.
לאחר משא ומתן ממושך, החליטו שלושת האישים לחלוק בכוח וייסדו בנובמבר 43 לפנה"ס את הטריומווירט השני.
הטריומווירט קיבל הכרה רשמית בחוק שהעניק לשלישייה את כל הסמכויות במדינה לתקופה בת חמש שנים, החל משנת 43 לפנה"ס.
על מנת לחתום את הברית, נשא אוקטביאנוס לאישה את קלאודיה, בתו החורגת של אנטוניוס.
או אז יצאו השלושה להילחם במתנקשים בחיי קיסר, אשר נמלטו אל המזרח, ולרצוח את אלה מהם שנותרו ברומא.
מרקוס טוליוס קיקרו, המדינאי והנואם הדגול, היה הקורבן המפורסם ביותר של ימים אלימים אלה.
ביודעו כי אנטוניוס רוחש כלפיו טינה, התאבד קיקרו, בטרם יוכלו להוציאו להורג (על פי ההיסטוריון ליביוס, הוא רק לא התנגד לבאים ליטול את חייו).
גם במוות ניסה אנטוניוס להיפרע מקיקרו.
ראשו וידיו הוצגו על גבי כידון בכיכר העיר, כאשר לשונו מנוקבת בסיכת זהב מתסרוקתה של פולביה אנטוניה, אשתו של אנטוניוס.
לאחר הניצחון ב-42 לפנה"ס, בקרב פיליפי שבו הובסו ראשי הקושרים ובהם מרקוס יוניוס ברוטוס ובחרו להתאבד, לא נותר איש שיתנגד לכוחם של אנשי הטריומווירט.
לאחר שטיפלו במצב הפוליטי והצבאי, חילקו ביניהם הטריומוויראנטים את השלטון בעולם הרומאי.
לפידוס קיבל את הפרובינקיות במערב, אוקטביאנוס נותר באיטליה, על מנת להבטיח את חלוקת האדמות לוותיקי הצבא (משרה שהקנתה לו את נאמנות הצבאות) ואילו אנטוניוס נסע אל הפרובינקיות המזרחיות, על מנת להשקיט מרד נוסף ביהודה, ולנסות ולכבוש את האימפריה הפרתית.
במהלך מסע זה פגש בקלאופטרה בעיר טרסוס בשנת 41 לפנה"ס.
כשם שכבשה את לבו של קיסר, נפל עתה אף אנטוניוס בשבייה של המלכה המצרית המצודדת.
בו בזמן, באיטליה, החמיר המצב.
אוקטביאנוס לא הצליח להרגיע את החיילים המשוחררים, ויצר סכסוכים הן עם החיילים (שטענו שאינם מקבלים את המגיע להם) והן עם בעלי האדמות (שטענו כי מגרשים אותם מאדמתם לטובת החיילים) ויתרה מכך, התגרש מקלאודיה, אשר הייתה עדיין בבתוליה, בטענה כי היא מרגיזה אותו.
הרקע לגירושין, ולתסיסת החיילים, היה פועלה של פולביה, אשתו של אנטוניוס, שהייתה ידועה בשאיפותיה הפוליטיות ובמזגה הסוער.
פולביה גייסה שמונה לגיונות מכספה היא, ובסיוע אחיו של אנטוניוס, לוקיוס אנטוניוס, פלשה לרומא.
אוקטביאנוס נאבק בה, ולבסוף הצליח להתגבר על צבאה, במצור שהושת על העיר פרוג'ה, ולשלוח אותה לגלות, שם היא מתה בעודה ממתינה לישועתו של אנטוניוס.
אנטוניוס לא מיהר לנקום את מות אשתו ואחיו.
הוא הגיע להסכמה עם אוקטביאנוס, אשר נחתמה בנישואיו לאוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס.
הסדר הטריומווירט נותר על כנו.
עתה היה אנטוניוס פנוי לצאת למלחמה, לה ציפה זה מכבר, נגד הפרתים.
על מנת להתחיל במלחמה נגד הפרתים יצא אנטוניוס ליוון מלווה באשתו החדשה.
מרד שפרץ בסיציליה, מטעם אחרוני תומכי פומפיוס, העסיק את הצבא שהובטח לו לצורך המלחמה, ואנטוניוס נותר בחוסר מעש.
סכסוך חדש עם אוקטביאנוס הביא לחתימת ברית חדשה בשנת 38 לפנה"ס.
הטריומווירט חודש למשך חמש שנים נוספות עד לשנת 33 לפנה"ס, ואוקטביאנוס הבטיח לשלוח את הלגיונות למזרח לצורך מלחמותיו של אנטוניוס.
עתה היה אפילו אנטוניוס ספקן באשר לתמיכתו המצופה של אוקטביאנוס במלחמה במזרח.
הוא הותיר מאחור את אוקטביה ההרה, ושט לאלכסנדריה, על מנת לקבל מימון למלחמה מקלאופטרה, שהייתה כבר אם לשניים מילדיו.
קלאופטרה מימנה את מסע המלחמה ולאחר שהפך את הורדוס למלך יהודה במקום אנטיגונוס השני (שנכנע וראשו נערף), נתן לה חבלי-ארץ גדולים (ובתוכם אזור יריחו) במתנה.
אנטוניוס פלש לשטחי האימפריה הפרתית, אך מסע המלחמה הזה נכשל באופן חרוץ ואנטוניוס איבד את רוב צבאו בנסיגה הרת אסון דרך ארמניה בחודשי החורף.
בינתיים, ברומא הסתיים הסדר הטריומווירט.
אוקטביאנוס הכריח את לפידוס להתפטר לאחר שלפידוס, שהוזעק על מנת לסייע בדיכוי המרד בסיציליה, ניסה בהזדמנות זו לקבל את השלטון הבלעדי.
עתה היה אוקטביאנוס השליט היחיד ברומא, וסחף לצדו את האצולה והסנאט.
הוא נישא לליוויה והחל לתקוף את אנטוניוס בציבור על מנת לצבור לעצמו כוח.
אנטוניוס הואשם בהאשמות רבות, אך ההאשמה העיקרית הייתה כי הפך מאציל רומאי לבן המזרח.
מספר פעמים זומן אנטוניוס לרומא, אך החליט להישאר לצדה של קלאופטרה.
בסיוע כספה של קלאופטרה שב אנטוניוס ופלש לארמניה.
לאחר שובו, ערך מצעד ניצחון ברחובות אלכסנדריה, בסיומו כינס את העם והודיע על סיום הברית עם אוקטביאנוס, ועל חלוקת הממלכות בין שלושת ילדי קלאופטרה: אלכסנדר הליוס הוכרז כמלכן של ארמניה ופרתיה (שעדיין לא נכבשה).
תאומתו, קלאופטרה סלנה השנייה, קיבלה את קירנאיקה ולוב, ותלמי פילדלפוס הצעיר קיבל את סוריה וקיליקיה.
קלאופטרה הוכתרה למלכת המלכים ומלכת מצרים, בצוותא עם בנה מיוליוס קיסר, קיסריון, אשר הוכרז כבנו החוקי ויורשו של יוליוס קיסר.
חלוקת אדמות שכיבושן עלה בדם רומאי רב בין ילדיה של קלאופטרה הייתה צעד בעייתי מבחינתו של אנטוניוס.
ההכרה בקיסריון כבנו של קיסר ערערה את מעמדו של אוקטביאנוס, אשר בנה את הקריירה שלו על כך שהיה בנו המאומץ של קיסר.
אוקטביאנוס לא יכול להניח לדברים אלה בשתיקה.
ביום האחרון של שנת 33 לפנה"ס פקע תוקף הסכם הטריומווירט, והסכם זה לא חודש.
הייתה זו תחילתה של מלחמת אזרחים נוספת.
במהלך שנת 33 ושנת 32 לפנה"ס נערכה מלחמת תעמולה ברומא, בה החליפו שני הצדדים האשמות.