tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם משפחות יהודיות אחרות מהאזור - 56 משפחות יהודיות, כ-210 נפשות, נשלחו בתחילת מאי 1944 לגטו פלשיווץ ׁ(Plešivec; בהונגרית פלשוץ = Pelsőc), בו שהו כשלושה שבועות.
בתחילת יוני 1944 הועברו למקום ריכוז במישקולץ (Miskolc) ומשם, ב-13 ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
בהתבסס על המאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה ביד ושם, לפחות 120 מבני הקהילה נספו בשואה.
מבין הניצולים מהקהילה, מספר גברים הצליחו להימלט ממחנה העבודה ביולשווה בסוף יולי-תחילת אוגוסט 1944 ועברו לסלובקיה בעזרתו של תושב האזור אונדריי חלבוש (Ondrej Chlebuš), תושב העיירה קוֹפְּרָאשׁ שבאזור, חסיד אומות העולם.
כ-25 גברים תושבי יולשווה, שנשלחו למחנה העבודה במישקולץ, ניצלו על ידי אימריך לאקנר ׁ(Imrich Lackner), קצין בצבא ההונגרי תושב יולשווה, שהכיר את חלקם אישית מיולשווה ומכיתת בית הספר.
לאקנר הוכר אף הוא כחסיד אומות העולם.
בנוסף, חלק מהניצולים שוחררו ממחנות הריכוז וההשמדה השונים, מעבודות כפייה ועוד.
חלק העפילו לישראל עוד לפני המלחמה – עם התגברות האנטישמיות בצ'כוסלובקיה, חלק נקלטו במדינות אחרות ועוד.
בודדים נותרו לגור בעיירה למשך תקופה קצרה או עברו לערים אחרות בצ'כוסלובקיה.
חלקם גם עלו לישראל במהלך שנות ה-70.
פראנץ שווארץ (בתחילת המאה ה־20)
ארמין לדרר (בשנות ה־30 אך גם ראש הקהילה האחרון לפני גירוש יהודי העיר ב־1944)
אאוגן קאופמן ואיזידור שווארץ (כל אחד מהם מספר שנים ולסירוגין: בשנות ה־20 וה־30)
ד"ר גיזה וייס (תחילת שנות ה־30)
הבחירות לראשות הקהילה התקיימו בליל הושענא רבה כל שנה או כל שנתיים־שלוש, שבמסגרתן נבחר ועד הקהילה, שהיה מורכב משלושה אנשים (ראש הקהילה, המבקר והגבאי) שניהלו את ענייני הקהילה.
אהרון פרידמן (1933) (באותו הזמן שימש גם גזבר)
אליהו צבי (אליאש) זוסמן (1922 ובשנות ה־30) ששימש גם כרשם נפתי ב־1933
גזבר – ייתכן ושימש גם כמבקר
אהרון פרידמן (1933) – באותו הזמן שימש גם סגן ראש הקהילה
איזידור שווארץ (1933) – המבקר היה שם את הפתקאות לנדרים בקריאה לתורה ביום שבת.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה בתחום הדת
תיעוד לרבני הקהילה קיים החל משנת 1919/20 עם צאת חוק הקונגרואה (congrua), לפיו שולמו משכורות ממשלתיות לרבנים ושוחטים:
לאחר פטירתו, מילא זמנית את מקומו השוחט יואל רוזנר, שלא הוסמך לרבנות.
1938 – הרב אברהם (ארנולד) קליין, במשך מספר חודשים עד גירושו לעיר רבוצה בעקבות בוררות וינה הראשונה [בנובמבר של אותה שנה].
השוחט שאלאמון רופ (Rupp) מילא את מקומו, עד גירוש הקהילה היהודית במאי 1944.
משחטת העופות היהודית פעלה בסמוך לבית הכנסת.
מי שרצה לשחוט תרנגולת או אווזים, נדרש להציג לשוחט פתק מגזבר הקהילה, המאשר כי שילם את הגאבלה.
שחיטה כשרה של בקר וצאן בוצעה בבית המטבחיים העירוני, בו עבד השוחט היהודי:
יואל רוזנר – עד 1934–1935, כשפרש לגמלאות, שימש גם כבעל תפילה עד פטירתו בשנת 1940. נעזר בעבודתו כשוחט בבנו, שמעון.
שאלאמון רופ – החליף את יואל רוזנר כשיצא לגמלאות, שימש גם כחזן ובעל קורא.
פעל עד הגירוש במאי 1944.
תפקיד הגבאי בקהילה כלל קביעה של מי קורא בתורה בשבת והוא זה שהיה מזמין לקריאה:
בלכנר – עד כניסת ההונגרים
אשר "באשי באצ'י" – לימד לפחות שלוש שנים במהלך שנות ה-20. דיבר יידיש בלבד.
דויטש – במהלך שנות ה-20
מיקשה (מקס) מאיר קולקה – מסוף שנות ה-20 עד שנת 1938
השוחט יואל רוזנר והרב אטלאס עזרו בהוראה בחדר.
ביולשווה בית קברות יהודי הכולל 62 קברים, שמופה ב-2021 על ידי צאצאית של שורד מהקהילה.
המיפוי מופיע ב-JOWBR שבאתר JewishGen ובאתר הבינלאומי FindaGrave.
הקבר המוקדם ביותר שהתגלה במיפוי הוא מ־1860.
במרכז בית הקברות קברו של הרב שלום אברהם (אדולף) אטלאס, יליד 1853, שהיה רבה של הקהילה מתחילת שנות העשרים ועד לפטירתו ב-1935.
בשנת 1962 הגיע למקום הארכיטקט ינו בארקאני (Bárkány Jenő), שעסק בתיעוד מוסדות וקהילות יהודיות.
הוא ביקר בבית הקברות וכתב עליו:
הקברים במקום שרדו את מלחמת העולם השנייה ולא חוללו או נהרסו, ייתכן כי עקב מיקום בית הקברות, על צלע הר.
אין שביל גישה מסודר למקום.
היהודי האחרון שנקבר בבית הקברות היה ליפוט יהודה קאטה (Koth Lipot), שורד שואה מפלשיווץ שנפטר ב-1946 ונקבר ביולשווה.
לאחר השואה, שתי משפחות הציבו מצבות זיכרון צנועות לזכר הנספים ממשפחתם, אחד מהם הוא Grün Bernat (שמו היהודי - דב) מהעיר מישקולץ שבהונגריה, שכפי הנראה מצא את מותו במחנה העבודה שביולשווה .
כיום אין יהודים ביולשווה, אולם יש פעילויות זיכרון ושימור מצד הקהילה המקומית.
בספטמבר 2022 תלתה עיריית יולשווה לוח יזכור על קירות מבנה בית הכנסת לשעבר, בטקס קהילתי לזכר היהודים נספי השואה מהקהילה המקומית.
בעירייה נמצא ארכיון הכולל רישומי לידות, נישואין ופטירות של הקהילה היהודית החל משנת 1895, עד רישום לידתו של היהודי האחרון – פטר סוכוסטבר (Péter Suchostaver), שנולד בתאריך 19.4.1944, כשלושה שבועות לפני גירוש יהודי העיר והאזור למחנות ההשמדה (אין תיעוד על גורלו של פטר).
בשנת 2020 הוציאה העירייה לוח שנה שבשערו איור של הציירת המקומית אווה וילסון (Eva Wilson) המשחזר את מבנה בית הכנסת, שצילומים ממנו אינם קיימים.
וילסון ישבה עם אמה - שכילדה גדלה בבית הנמצא מול בית הכנסת – ושחזרה את מראהו מזכרונה.
צאצאי שורדי קהילת יולשווה והסביבה – עיירות כגון רבוצה, טורנאליה (Tornaľa), רימאווסקה סובוטה (Rimavská Sobota) ועוד – שומרים על קשר ביניהם בקבוצת פייסבוק ייעודית, בה הם מאתרים מידע, תמונות ועוד, מבצעים מחקרים על יולשווה ועל אזור מחוז גמר ההיסטורי ונמצאים בקשר שוטף עם הקהילה המקומית.
בין התכנונים העתידיים של הקבוצה – הוצאת ספר יזכור לנספי השואה בני הקהילה.
קהילת יהודי טיינג'ין (בסינית: 天津ⓘ?; בפין-יין: Tiānjīn; באנגלית: Tianjin) שבסין התקיימה מהמאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20, אז עזבו אחרוני בני הקהילה את העיר.
סוחרים יהודים החלו להתיישב בטיינג'ין בשנות ה-60 של המאה ה-19 יחד עם סוחרים אירופאים שהחלו להגיע למקום, כשנפתח שם הנמל למסחר עם ארצות הברית וצרפת (1860).
בסוף המאה ה-19 הגיעו לטיינג'ין יהודים שברחו מהאימפריה הרוסית ובשנת 1904 חיו שם, באופן קבוע, כ-10 משפחות יהודיות, אשר רשמו את עצמם, בקונסוליה הרוסית, כקהילה: "האגודה העברית של טיינג'ין" .
הקהילה שכרה מבנה ששימש כבית כנסת, ונרכשה חלקת אדמה עבור בית עלמין.
לאחר מהפכת 1917 ברוסיה ברחו יהודים רבים מרוסיה, דרך מנצ'וריה לסין.
בעלי האמצעים המשיכו לאירופה וארצות הברית, דרך שנגחאי ומיעוטי היכולת, או אלו שלא היו בידם מסמכים מתאימים, נשארו בטיינג'ין וכך גדלה הקהילה המקומית לכדי 500–600 משפחות.
ב-1935 החלו להגיע לסין פליטים יהודים מאוסטריה וגרמניה והקהילה היהודית בטיינג'ין הגיעה לכ-5,000 איש.
הייתה זו הקהילה היהודית השלישית בגודלה, בסין, אחרי חרבין ושנגחאי.
מרבית יהודי העיר עסקו במסחר בפרוות.
הם רכשו פרוות באזורים הכפריים, ולאחר תהליך העיבוד, יצאו אותן, בעיקר לניו יורק וללייפציג.
בנוסף הקימו התושבים היהודים חנויות שונות שסיפקו מגוון של שירותים.
בסוף שנות ה-40 עזבו יהודים רבים את טיינג'ין לאוסטרליה וארצות הברית ולאחר הקמת מדינת ישראל, ב-1948 עלו רוב היהודים לארץ.
"האגודה העברית של טיינג'ין" דאגה להקמת מוסדות קהילתיים שונים, כמו: בית תמחוי, בית ספר יהודי, בית חולים, בית אבות, קרן שדאגה לתמוך בילדים עניים, אלמנות, יתומים, קשישים, חולים ונכים.
בשנת 1925 הקימה הקהילה בית ספר יהודי שסיפק חינוך חינם, בעברית ובאנגלית לילדי הקהילה.
בשנת 1936 למדו בבית הספר 110 תלמידים והיו בו 15 מורים.
בית הספר מומן באמצעות תרומות וכן מהכנסות מאירועים, כמו: מסיבת ראש השנה.
בבית הספר היהודי התקיימו שיעורי חובה בעברית, אנגלית ובחלק משנות קיומו גם ברוסית.
בית הספר נחשב כמוסד לימודי ברמה גבוה ולכן בין רבע לשליש מהתלמידים, לא היו יהודים, והגיעו מ-16 מדינות שונות.
עם זאת, היו יהודים ששלחו את ילדיהם לבית הספר האמריקני, האנגלי או הצרפתי-קתולי שבעיר.
בשנת 1941, בעקבות הכיבוש היפני, נסגרו כל בתי הספר הזרים בטיינג'ין, מלבד בית הספר היהודי ובעקבות כך גדל שיעור התלמידים הלא יהודיים בבית הספר.
בית החולים היהודי היה אחד מהטובים ביותר ברמתו מבין בתי החולים המערביים שבעיר.
מרבית הרופאים בו היו יהודים והוא הכיל 30 מיטות.
בשנת 1920 הקהילה הקימה מספר ועדות, כמו: "ועדה חברתית", "ועדה תרבותית", "חברת החסד" לטיפול בנזקקים וכן "ועדה לענייני ארץ ישראל".
בשנת 1928 הוקמה בקהילה חבורת תיאטרון חובבים בשם "קונסט ובהמשך הוקמו גם: מועדון שארגן קונצרטים ומופעים.
במקום הוקמו גם: ספריה, מסעדה, בית קפה ובר.
בשנת 1937 הורחב מבנה המועדון ונבנה אולם בעל 500 מקומות ישיבה.
בשנת 1921 הוקם בטיינג'ין משרד ההסברה לארץ ישראל ושנה לאחר מכן שונה שמו ל"הסתדרות הציונית של טיינג'ין" שניהלה את הפעילות התרבותית של הקהילה.
בשנת 1928 הוקם בקהילה סניף של ויצו - הסתדרות עולמית לנשים ציוניות.
בשנת 1932 הוקם סניף של תנועת הנוער בית"ר ובהמשך גם סניף של מכבי.
סניף בית"ר בטיינג'ין ארגן פעילויות תרבות וספורט וכן אימונים צבאיים.
סניף מכבי עסק בעיקר בענפי ספורט שהתאימו לאקלים המקומי, כמו: החלקה על הקרח, הוקי-קרח, שחייה, פינג-פונג וכדורגל.
לסינים לא הייתה דעה קדומה כלפי הקהילה היהודית והיחס אליהם היה טוב, כפי שהיה לכלל התושבים האירופאים שגרו במקום.
לפני 1941 מצבם של יהודים רוסים חסרי אזרחות, שחיו בסין, היה טוב יותר ממצבם של יהודים שהיו אזרחים יהודים סובייטים שנחשפו לאנטישמיות של קיצוניים רוסים, שעבדו עבור היפנים.
בשלהי 1941, כאשר פרצה המערכה בין ארצות הברית ליפן, באוקיינוס השקט, ברית המועצות לא הייתה במלחמה עם יפן ולכן בעלי דרכונים סובייטים ובכללם גם יהודים, לא היו חשופים יותר לעוינות של קיצוניים רוסים בחסות היפנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היהודים בטיינג'ין לא סבלו מרדיפות על רקע אנטישמי.
על פי דיווח משנת 2016 אין קהילה יהודית בטיינג'ין.
בית הספר ובית החולים הוסבו לשימושים אחרים ובבתי היהודים גרים מקומיים.
בית הקברות היהודי נהרס והאזור כולו נבנה מחדש.
בית הכנסת ניזוק ומשמש כמועדון.
סמלי מגן דוד שהיו בעבר בחזית הבניין ועל גגו הוסרו ונשארה רק חנוכיית זכוכית צבעונית, על החלון שבחזית.
בשנת 2010 התקיימה בירושלים תערוכת צילומים שכותרתה: "יהודים בטיאנג'ין" ובה הוצגו למעלה מ-150 צילומים הקשורים להיסטוריה היהודית בטיינג'ין.
ב-4 בנובמבר 2011, מר גאו יאנפינג (Gao Yanping), שגריר סין בישראל ומר שיאו הואיואן (Xiao Huaiyuan), נציג "הקונגרס העממי העירוני של טיינג'ין", העבירו את הצילומים כתרומה של העיר טיינג'ין, לשימור קבוע בבית התפוצות בתל אביב.
בית הכנסת: בית כנסת בסגנון גותי הממוקם בצומת הרחובות נאנג'ינג (Nanjing) ו- ג'נגג'ואו (Zhengzhou).
רובע הזרים: בתים עם ארכיטקטורה אירופאית מגוונת שהייתה נהוגה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. רוב היהודים התגוררו באזורים וו דאדאו (Wu Dadao) וְשיאובאילו (Xiaobailou).
קהילת יהודי טודלה (נקראה גם טודילה, תטילא) הייתה הקהילה היהודית העתיקה והחשובה ביותר בממלכת נווארה בספרד.
ההיסטוריה של הקהילה בעיר טודלה ארכה כאלף שנה.
הקהילה היהודית שגשגה בטודלה תחת שלטון מוסלמי ומאוחר יותר תחת שלטון נוצרי עד לאחר גירוש ספרד ב-1498.
טודלה הייתה ביתם של יהודים מפורסמים מאד כגון בנימין מטודלה, יהודה הלוי ושם טוב אבן שפרוט.
כמו בערים אחרות בספרד גם בטודלה גרו היהודים ברובע יהודי (Juderia).
ברובע היהודי היה בית כנסת גדול (אשר שופץ ב-1401) וכמה קטנים יותר.
המוסלמים כבשו את טודלה במאה ה-8 לספירה.
עד כיבוש העיר על ידי הנוצרים, הקהילה היהודית אכלסה את בתי הרחובות הצרים בפלאזה דה לה ג'ודריה ובסביבתה.
ככל הנראה קתדרלת טודלה הסמוכה נבנתה על גבי בית הכנסת הראשי של הקהילה.
יהודי טודלה עסקו בעיסוקים שונים.
הם סחרו בתבואה, צמר, בדים ואפילו, תחת השלטון המוסלמי, בעבדים.
כאשר המלך אלפונסו הראשון, מלך אראגון כבש את טודלה מידי המוסלמים בשנת 1119 היא הכילה מספר רב של יהודים.
למעשה, כמה מהיהודים הידועים ביותר של טודלה נולדו בתקופת השליטה הפוליטית המוסלמית, למרות שבנימין מטודלה נולד כנראה זמן קצר לאחר הכיבוש הנוצרי.
היהודים לא הסתפקו בשטח המצומצם שניתן להם ב-1121 על ידי הנוצרים ומתוך חשש לביטחונם החליטו להגר מהעיר.
רק על פי בקשתו המיוחדת של המלך אלפונסו ועל פי הבטחתו להעניק להם זכויות דומות לאלו הקיימות בעיר נאחרה, הסכימו היהודים להישאר.
בשנת 1170 סנצ'ו השישי, מלך נווארה אישר את כל הזכויות שהעניק להם אלפונסו והקצה להם את שטחי הטירה שלו כרובע יהודי חדש.
המלך נתן להם פטור ממס בתנאי שישמרו על הביצורים של הטירה בחלק בו שכנו.
הוא התיר להם למכור באופן חופשי את בתיהם הממוקמים ברובע היהודי הישן והתיר להם להקים בית קברות מחוץ לעיר.
הוא גם גילה סובלנות לגבי מעמדם המשפטי.
כאשר עברה נווארה לשלטון צרפתי ב-1234, הכילו שליטי צרפת את דרכיהם על הנכסים החדשים, וגם היריבות הכלכלית והדתית בין היהודים לתושבי העיר הנוצרים גברה.
פנקסי המיסים מלמדים על נטל המיסוי הכבד שהוטל על קהילת טודלה.
היא הושפעה ממרד בני העיירה נגד תאובלד הראשון, מלך נווארה בשנת 1235, יהודים רבים איבדו את הונם, ואילו את החובות שהיו חייבים האיכרים ליהודים לא ניתן היה לגבות.
המנהל הקהילתי התרכז בידי כמה משפחות בולטות.
רבים היהודים בתקופה זו עסקו בבורסקאות, ושילמו מדי שנה למלך עבור השימוש בבתי חרושת לעורות ששכנו על נהר אברו.
לסנדלרים יהודים ולעובדי זהב וכסף היו חנויות בשוק מיוחד, שעבורן שילמו בשנת 1269 מיסים לתאובלד השני, מלך נווארה .
הם עסקו גם בהלוואות כספים, בעוד שלחלק מהם - דון ג'וזף ודון אזמל דה אבליטאס, למשל - היו בתי מסחר גדולים.
כמו רבות מהקהילות של אראגון ונווארה, טודלה הפכה למקלט לפליטים יהודים משטח צרפת לאחר גירושם משם ב־1306. עם זאת, בשנת 1319 הועלו על המוקד בטודלה כמה מומרים שחזרו ליהדות.
שנה לאחר מכן ב-1320 ניצלה הקהילה ברגע האחרון מטבח על ידי רועי צאן כאשר אלו הובסו ליד פמפלונה.
לעומת זאת, מסע הצלב של הרועים ב-1321 השפיע על טודלה.
כ-30,000 רוצחים פגעו ביהודים בטודלה והרגו רבים מהם.
כאשר, זמן מה לאחר מכן, 500 רוצחים (או, לפי דיווחים אחרים, 300) עשו ניסיון נוסף להפתיע את היהודים, אך התגבר עליהם אביר שחיכה להם.
מתוך הכרת תודה להשגחה על בריחתם מהסכנה הזו, השתדלו היהודים העשירים להקל על העניים שסבלו מהרדיפות.
העשירים הם אספו תבואה ושמן במחסנים, ותמכו ביהודים עניים במשך תקופה של שלוש שנים.
בפרעות של שנת 1328, שבמהלכן נספו 6,000 יהודים בנווארה, היהודים מטודלה לא נמלטו.
הקהילה סבלה מבעיות כלכליות בשקיעה הכלכלית של המאה ה-14. כמו שאר הקהילות של ספרד, נראה שגם קהילת טודלה סבלה בשנות ה-1360 מידי הצבאות הזרים שפלשו לספרד וקסטיליה במהלך מלחמת האזרחים.
מכ-500 משפחות הצטמצמה האוכלוסייה עד 1363 לכ-270 משפחות בלבד.
בתקופה זו הוטלו עליהם מיסים כבדים על ידי המלך, אשר עלו עוד ב-1346 וב-1375. בנוסף, נאלצו היהודים לשלם מדי פעם סובסידיות.
בעקבות המלחמה עם קסטיליה ובשל פגעי מגפת הדבר השחור בשנים 1379 ו-1380, הקהילה המשיכה לקטון עד שבשנת 1386 היו בעיר בקושי 200 משפחות יהודיות, ואלה היו עניות עד כדי כך שלא ניתן היה לגבות מהם מיסים.
בשנת 1492 גורשו היהודים ממחוזותיהם של פרננדו ואיזבלה, מלכי קסטיליה ואראגון, על ידי צו אלהמברה.
האוכלוסייה היהודית בטודלה התרחבה עם הגיעם של פליטים מאזורים אחרים של ספרד.
בשנת 1498, המלך יוחנן השלישי, מלך נווארה , בהשפעת גירוש ספרד, הוציא צו לפיו כל היהודים חייבים להיטבל לנצרות או לעזוב את המדינה.
בטודלה 180 משפחות הוטבלו אך הללו נחשדו כאנוסים.
רבים מהם היגרו כעבור כמה שנים לצרפת.
שמות המומרים פורסמו בספר גדול בשם "לה מנטה" ונחשפו בארכיון של הקתדרלה של טודלה בסוף המאה ה-18. טודלה עדיין שומרת כמה מסמכים עבריים בארכיונה.
גם מבנים הקשורים לקהילה היהודית שרדו עד היום.
לקהילה היהודית היו שופטים משלה, שכללו שני נשיאים ועשרים נציגים, שקבעו חוקים חדשים, הוציאו פנקסי קהילה, הטילו עונשים, והכריזו על איסורים.
בשנת 1359, יהודי טודלה הגישו עתירה לדון לואיס, אחיו ונציגו של המלך שארל השני, על מנת שיתאפשר להם להעניש יהודים שהפרו את תקנות הדת.
בחוק שנוסח במרץ 1363 על ידי נציגי הקהילה, הוחלט לעסוק במינים ובמלשינים.
חוק זה נקרא ברבים בכל בתי הכנסת ביום הכיפורים ובשנת 1400 הוא חודש לתקופה של ארבעים שנה.
טודלה הייתה מקום הולדתם או מקום מגוריהם של מספר מלומדים יהודים, אחד המפורסמים שבהם היו המלומד רבי יהודה הלוי (1075-1141 לערך).
העיירה ידועה כמקום הולדתו של הנוסע בנימין מטודלה בן המאה ה-12, שסיפור מסעותיו תורגם מעברית לעשרות שפות, והוא מהווה מקור היסטורי רב ערך עד היום.
כתביו ספקו לחוקרים מידע על מצבן של קהילות יהודיות ודמויות חשובות בנות התקופה ברחבי אירופה ואסיה.
בעיר נולדו רבי חיים בן שמואל (מחבר "צרור החיים"), רבי שם טוב אבן שפרוט (פילוסוף ואפולוגיסט), וכמה מבני משפחת מיניר המלומדת.
המקובל רבי אברהם אבולעפיה חי בנעוריו בטודלה.
הקהילה היהודית באזור זיגן קמה ב-1817, לאחר שוילהלם השני ביטל את החוק נגד התיישבות יהודים.
כעבור חצי מאה, מסילת רכבת חדשה הביאה אנשי עסקים וסוחרים יהודים לעיר מקלן.
בסוף שנות ה-30 של המאה העשרים, האוכלוסייה היהודית מנתה כ-140 איש.
משנת 1867 ואילך הגיעו בעיקר משפחות סוחרים יהודים מכפרים באזורים הסמוכים של סאוארלנד וויטגנשטיין לעיר התעשייתית הגדלה זיגן.
הם היו חלק מתנועת הגירה שניתן היה לראות ברחבי האימפריה הגרמנית בשליש האחרון של המאה ה-19: עם בניית רשת מסילות הברזל והתיעוש, יותר ויותר תושבים כפריים עברו לערים.
בשנת 1871, עם איחוד גרמניה, זכו היהודים לראשונה בהיסטוריה הגרמנית לשוויון חוקי וסטטוטורי, שהעמיד אותם על בסיס שווה לרוב הנוצרי באוכלוסייה.
עם זאת, עדיין נמנעו מהם תפקידים בכירים במדינה ובצבא במהלך האימפריה.
יהודי זיגן היו בעיקר סוחרי בקר, קצבים וחנוונים, שבמרוצת הזמן פתחו חנויות קטנות, בעיקר סביב השוק בעיר העליונה.
רק מעטים מהם זכו לשגשוג יחסי; רובם המכריע השתייכו לבורגנות הזעירה, חיו בתנאים ירודים והיו בעלי קשיים כלכליים.
כמו בכל מקום אחר שבו רצו יהודים להתיישב דרך קבע, היו יהודי זיגן הראשונים שרכשו חלקת אדמה לבית קברות, בשנת 1871, ברחוב לינדנברג.
הקמת בית ספר דתי פרטי החלה גם היא בשנת 1871. הוא הוכר על ידי המדינה בשנת 1885 ופעל עד 1915. בשנת 1884 נוסדה לבסוף הקהילה היהודית הרשמית, ושבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1891, יושב הראש שלה, סוחר טקסטיל בשם מאייר לזר שטרן, רכש חלקת אדמה לבניית בית כנסת.
בספטמבר 1902 הגיש שטרן בקשה להיתר בנייה.
בית הכנסת נחנך ב-22 ביולי 1904 והיה בו מקום ל-90 גברים ול-70 נשים, ובנייתו סימלה תקופה חדשה בחיי הקהילה היהודית בזיגן.
בהתאם לאופיה הליברלי והמתון של הקהילה היה כלי נגינה בבית הכנסת, הרמוניום.
לאחר הקמת הקהילה בשנת 1884 עמד בראשה מאיר לסר שטרן.חבר דירקטוריון נוסף היה קמעונאי הטקסטיל סלומון זונדרמן.
נציגים בשנת 1884 היו קמעונאי הטקסטיל אדולף פרנקל, הרמן נהיימר וישראל גוסלר וכן סוחר הפרוות דוד ברג, שמואל לוונשטיין והקצב היינריך פרבר.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, זליג פרנק מוויידנאו היה גם חבר מועצת המנהלים.
בשנת 1921 פרש שטרן לאחר 39 שנים, והוחלף.
את מקומו ירש סוחר הטקסטיל אדוארד הרמן.
בשנת 1891 קנה מאייר לזר שטרן, המייסד והיושב-ראש הראשון של קהילת בית הכנסת זיגן, נכס ברחוב אוברגראבן ובמקביל לקח הלוואה של 3,500 מארק לקהילה לצורך הכנה לבניית בית כנסת.
חלפו שתים עשרה שנים עד שהיישום של תוכנית זו התחיל.
לאחר נאומו, המורה סיימון גרינוואלד, המנהיג הרוחני של הקהילה, קרא מסמך ששסקר בקצרה את ההיסטוריה של העיר זיגן והקהילה היהודית.
העיצובים והרישומים לכנסייה הגיעו ממפקח הבנייה המלכותי של ברלין פירסטנאו.
ניהול הבנייה המקומי היה בידיו של אדריכל זיגן הרמן גיזלר (1865 - 1941).
בית הכנסת נחנך בטקס חגיגי ב-22 ביולי 1904, אך ראש העיר ונציגי העיר מהצד הפרוטסטנטי או הקתולי לא השתתפו בטקס.
את הדרשות הטקסיות נשא הרב בילפלד ד"ר.
קובלנץ, שסיכם בתפילת הקידושין המסורתית, והמורה שמעון גרינוולד, שדיבר על הטקסטים התורניים שעיטרו את קירות בית הכנסת בכתב עברי.
הוא סיים בתפילה למען הקיסר והאימפריה.
באותו דו"ח מתואר בית הכנסת כך:
"ברחוב מתנשא קיר בטון, שממנו מובילות המדרגות לבניין עצמו.
שתי דלתות מעוטרות להפליא בעבודת ברזל מובילות אל הפנים, בניין כיפה אוורירי ומרווח, שעל קירותיו ציורים אלגנטיים המותאמים לכנסייה.
מול הכניסה נמצאת הדוכן הפשוט עם שולחן תפילה, מוסתר מאחוריו בשטיח קטיפה אדום עם רקמת זהב עשירה, קודש הקודשים [ההיכל עם ספרי התורה].
נברשת מפוארת ושני פמוטים קטנים יותר מימין ומשמאל לשולחן התפילה מספקים אור חשמלי בשפע בחושך.
בכניסה עולים שני גרמי מדרגות לגלריות רחבות ידיים; מאחורי הדוכן ישנה גם גלריה מכוסה בסבכת פליז עדינה, שבה נמצא גם ההרמוניום שלעיתים תופס את מקומו של העוגב.
הפנים כולו פשוט אך מכובד ויש לו אפקט אטמוספירי מאוד.
מעתה ישוכן בית הספר היהודי גם בחדר מיוחד בבניין.
הכנסייה החדשה היא עדות רהוטה לנכונות הקהילה היהודית להקריב קורבנות, אבל מצד שני היא גם קישוט לאוברגרבן וסביבתה".
שנה לאחר מכן חולל בית הקברות היהודי, ולאחר שנים מעטות – ערב מלחמת העולם הראשונה – נסגר בית קברות זה, עקב קשיי גישה.
במקום בית הקברות קיבלה הקהילה היהודית חלקה בבית הקברות העירוני.
משנת 1881 התפתחה בזיגן תנועת נגד למטיף החצר האנטישמי אדולף שטקר, שהכשיר את הקרקע לאנטישמיות פוליטית ברחבי הרייך ובמיוחד באזור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת רפובליקת ויימאר, פרצו פרעות נגד היהודים בזיגן, על רקע האשמות של כוחות שמרניים ואנטי-דמוקרטיים נגד היהודים, על אחריותם בתבוסת האימפריה.
בתחילת יוני 1920, לילה לפני חשיפת לוח זיכרון לחללי המלחמה היהודים, התמלא בית הכנסת בסיסמאות אנטישמיות.
בין שתי מלחמות העולם, עד נובמבר 1938, עסקי היהודים עברו לידי נוצרים, במסגרת ה"אריזציה" - התהליך שהעביר נכסים יהודים לידי הגרמנים בעקבות חוקי נירנברג וייסוד תורת הגזע הנאצית.
כמעט מחצית מבני הקהילה עזבו את העיר.
כשליש מהעוזבים עזבו לערים אחרות בגרמניה, והיתר עזבו את גרמניה.
שריפת בית הכנסת בליל הבדולח, היוותה קץ לשיאן של עשרות שנים של מאמצים להכיר באזרחים היהודים ולהשתייכותם בחברה הגרמנית.
יום לאחר ליל הבדולח הוצת בית הכנסת העירוני של זיגן.
בפוגרום נופצו חלונותיהם של בתי יהודים ו-11 יהודים נשלחו למחנות ריכוז.
במאי 1939 נותרו 41 יהודים בזיגן, ורובם גורשו למחנות ההשמדה בשנים 1942–1943. ארבעה מיהודי העיר התאבדו זמן קצר לפני הגירושים.
בספטמבר 1944 עדיין נותרו בעיר שבע נשים יהודיות שהיו נשואות ללא-יהודים.
הן גורשו למזרח ונאלצו לעבוד בעבודת כפייה עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה, חזר הוגו הרמן (1898–1993), בנו של יו"ר הקהילה האחרון אדוארד הרמן ואחד הניצולים הבודדים, לזיגן.
לאחר המלחמה היגר עם משפחתו לארץ ישראל, והשתקע במושב בית יצחק.
הוא האדם שעודד את הקשר ברית ערים תאומות בין זיגן לעמק חפר, לאחר מלחמת העולם השנייה.
אביו אדוארד עזב את זיגן באוגוסט 1940 וניסה לעלות לארץ ישראל.
הוא נהרג כשאניית המהגרים "פאטריה" פוצצה בנמל חיפה בנובמבר 1940.
קהילה יהודית התקיימה בח'ייבר, מצפון לעיר אל-מדינה (ית'ריב לשעבר), היא פרחה במאה ה-7 לספירה, אז גורשו היהודים מהמקום.
הקהילה המקומית התחדשה במאות הבאות אך סופה שנעלמה.
מסורות ואגדות מייחסות מספר משפחות מוסלמיות בנות זמננו לצאצאי יהודים מח'ייבר שהתאסלמו.
ההגירה הראשונה של יהודים לח'ייבר מתוארכת לפי מקורות שונים לתקופת דוד המלך, אחרים מתארכים אותה לתקופת גלות בבל.
מתיישבי ח'ייבר היהודים טענו כי רובם צאצאיו של שפטיה בן מהלאלל משבט יהודה, והשאר כהנים.
יהודי ח'ייבר היו חלוצים בטיפוח נווה המדבר, והיו עשירים מאוד.
הם התפרנסו בעיקר מגידול עצי תמרים, אך גם ממסחר ואומנות.
חלק מהחפצים שמצאו המוסלמים כשנכנסו לח'ייבר מצביעים על סחר רב שביצעו היהודים.
בין השאר מצאו המוסלמים: כלי-מצור, 20 חבילות של בד תימני וכ-500 גלימות.
כיום רוב החוקרים מאמינים שכלי המצור אוחסן למטרת מכירה ולא למטרת שימוש, באותו אופן שבו נמכרו חרבות, רומחים, מגנים וכלי נשק אחרים על ידי היהודים לערבים.
כמו כן סביר להניח שהבד והגלימות נועדו למכירה גם כן, מאחר שלא סביר שכמות כזו של מוצרי יוקרה נשמרה לשימושם הבלעדי של היהודים.
עם זאת, ההתעסקות במסחר הובילה לטינה מסוימת בקרב שכניהם, והייתה כנראה חלק מהסיבות לרדיפה, בדומה למקומות אחרים בהם היהודים נרדפו בכלל סיבות כלכליות.
בתקופת שלטונו של הח'ליף עומר (634–644), גורשה הקהילה היהודית של ח'ייבר, כמו גם הקהילה הנוצרית של נג'ראן לאזורים כבושים בסוריה ועיראק.
עומר גם אסר על לא-מוסלמים לדור בחג'אז יותר משלושה ימים.
למרות גירוש היהודים מח'ייבר, ישנו תיעוד לא קטן שלהם במסמכים שונים מתקופת ימי הביניים.
במהלך המאה ה-12, בנימין מטודלה תיעד סיפורים על הכושר הצבאי של יהודי ח'ייבר בתקופתו, וכתב כי הם שלחו שאלות לגאונים הבבליים.
ישנה התייחסות ליהודי ח'ייבר גם בכמה מכתביהם של מטיילים איטלקים כמו עובדיה מברטנורא ולודוביקו די וארתמה מבולוניה; האחרון טען שגילה 5,000 יהודים בח'ייבר כשעצר בעיר להשקות את גמליו.
דוד הראובני טען שהוא נולד במקום המכונה "חבור" או "ח'ייבר" ושירת שם כגנרל בצבא יהודי.
במשך מאות שנים היה נווה המדבר של ח'ייבר מקום מעבר ומנוחה לשיירות.
יש הטוענים כי חלק מיהודי ח'ייבר ששרדו את קרב ח'ייבר, ובהם אף מספר צאצאי דוד המלך, התיישבו בסמיכות למקום ונהגו לשדוד שיירות אלו, כמס דרכים ונקמה על קרב ח'ייבר, בדרכם לחג', עליה לרגל למכה.
יהודי ח'ייבר מוזכרים במספר מסורות ערביות.
חמולת מח'אמרה מיטא, שבדרום הר חברון, טוענת כי מוצאה מיהודי ח'ייבר, ולמשפחות בכפרים הסמוכים יש מסורות דומות גם כן.
מסורת אחרת, שסופרה בסוף המאה ה-19 על ידי הפלאח ממיית'לון שבשומרון, שמספרת בין השאר על מלך ונסיכה יהודים שהתגוררו באזור.
בתוך הכפר ישנו תל בשם ח'רבת ח'ייבר.
בעשורים האחרונים, ארגון הטרור האסלאמי הפלסטיני חמאס החיה מחדש את סיפורם של יהודי ח'ייבר שהובסו וגורשו והשתמש בסיפור כסיסמה למטרות טרור, "ח'יבר ח'יבר יא יהוד ג'יש מוחמד סוף יעוד", ובתרגום חופשי לעברית: "זכרו את ח'ייבר יהודים, צבא מוחמד עוד ישוב".
קהילת יהודי ורפלט בעיירה ורפלט (בהונגרית: Verpelét, ביידיש: ווערפעלעט) שבצפון הונגריה במחוז הווש הוקמה ב או מוקדם יותר, בתקופת שהאזור היה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית והייתה קיימת עד לקרב מוהאץ' לקראת סוף המאה ה-17, שאז גורשו היהודים מהאזור.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שבו יהודים לעיר, וחיו בה עד למלחמת העולם השנייה.
העיירה נמצאת מזרחית להרי מאטרה, 50 ק"מ דרומית-מערבית למישקולץ, ו-13 ק"מ מאגר.
העדות הראשונה הכתובה להתיישבות יהודים במחוז הווש, היא מהמאה ה-15. במאות ה-16 וה-17, תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, חיו יהודי הונגריה בתנאים בטוחים יחסית ונהנו מסובלנות דתית, אם כי אין תיעוד ליהודים שחיו בורפלט באותה תקופה.
לאחר קרב מוהאץ' (1687), בתקופת מלוכת הבסבורג הופלו היהודים לרעה, ובין ההגבלות הרבות נאסר עליהם לגור בעיירות כורים ובמחוז הווש.
אז גורשו רבים מיהודי האזור, ויש להניח שכך היה גם עם יהודי ורפלט.
בית הקברות היהודי בעיר, שהשתמר, מכיל כ-40 קברים, כשהעתיק שבהם הוא משנת 1628.
החל משנת 1816 קיימת סטטיסטיקה על הגידול באוכלוסייה היהודית במחוז הווש וסולנוק.
נתוני המפקד למספר היהודים במחוזות הווש וקולסו-סולנוק:
בשנת 1840 מנו יהודי ורפלט 139 נפשות, שהיוו כ-60% מיהודי המחוז.
בתקופה זו הרב זאב וולף טננבאום (1787–1873) היה רבה של ורפלט, הדבר מצביע על כך שליהודים הייתה קהילה מסודרת.
בשנת 1867, בתקופת האמנציפציה אושרו זכויות היהודים בהונגריה, וחיי היהודים השתפרו.
האוכלוסייה היהודית בעיר התפתחה, והוקמו מוסדות קהילתיים, חברה קדישא, אגודת נשים, חברת גמילות חסדים ומוסדות חינוך.
רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, מיעוטם היו בעלי כרמים ויצרני יין, ואחדים היו בעלי אחוזות, וליהודי אחד הייתה טחנת קמח.
בעיירה היה בית כנסת ישן, שהיה בית הכנסת היחיד הבנוי מעץ בהונגריה, הוא נהרס ב־1961. בשנת 1870 נבנה בית הכנסת נוסף, במבנה אבן, שקיים עד היום, והוא בשימוש תחנת כיבוי האש המקומית.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי, ומשנת 1885 היו מסופחים אליה יהודים מכפרי הסביבה כמו יהודי וץ'.
בתקופה זו נהנו יהודי האזור משוויון זכויות, והם היו חלק מקובל ומכובד באוכלוסייה.
בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה הסתיימה תקופה שלווה זו עבור הקהילות היהודיות.
בשנת 1918 נבזזו נכסים יהודיים ביניהם תשמישי הקדושה מבית הכנסת, ואף ארכיון הקהילה הושמד.
והביזה נמשכה גם בתקופת הטרור הלבן בשנים 1919–1921. הפוגרומים ביהודים בתקופה מהפכנית זו הקשו על מצבם.
מעל מאה חיילים יהודים מהמחוז לחמו בקרבות במלחמת העולם הראשונה, חלקם נהרגו במלחמה, ורבים מהם חזרו נכים.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בעיר ישיבה שהגיעו ללמוד בה תלמידים מהאזור, ובשנת 1922 הרב יוסף אשר פולק היה רב העיר, ושימש גם כראש הישיבה, שמנתה מעל למאה תלמידים.
נבנה בניין מודרני לישיבה, תרומתו של הנגיד שמואל פוירשטיין ממסצ'וסטס שבארצות הברית {1894–1983) שקרא את הבניין "בית נפתלי" לזכרו של אביו, הנרי (נפתלי) פוירשטיין.
הישיבה נסגרה על ידי השלטונות בשנת 1942. בישיבה זו למד בין היתר הרב יוחנן סופר.
הכיבוש הגרמני הביא לתפנית קיצונית בקהילת יהודי ורפלט.
הישיבה נסגרה בצו ממשלתי בשנת 1942, ורבים מתלמידיה גויסו לעבודות כפייה.
ב-26 באפריל 1944 הקימו הנאצים גטאות באזור, ו-6,601 איש ממחוז הווש נכלאו בהם.
בין 8 ל-13 במאי הועברו יהודי ורפלט לאזור מכרות הפחם הנטושים בבאגויוק (BAGOLYUK), ליד שוץ', והם שוכנו שם במגורי הפועלים הנטושים.
בסוף מאי, בליל חג השבועות נלקחו כל הגברים הכשירים לעבודה, ונשלחו להטוון, ובהמשך לאושוויץ.
הנותרים, בעיקר נשים, ילדים וזקנים, נלקחו לבית חרושת ללבנים בקרצ'נד למשך כמה ימים, כשלאחריהם הועברו למחנה השמדה אושוויץ.
התאריך כ"א בסיוון ה'תש"ד (12 ביוני 1944) נקבע כתאריך שבו נרצחו רב העיר, רבי יוסף אשר פולק ורעייתו באושוויץ.
(תאריך זהה לפטירתם של תושבי אגר, רבי שמעון סופר ורבי משה סופר ובני משפחתם.
בשנת 1944, בתקופת השואה, היו רשומים בעיר 87 יהודים, והם נשלחו לעבודות כפייה, או נרצחו באושוויץ.
לאחר המלחמה רק אחד עשר איש חזרו לעיירה, וב-1948 הקימו גלעד לזכר 80 יהודי העיירה שנספו בשואה.
לאחר המלחמה הוקם "איגוד תלמידי ישיבת ורפלט" שאיגד את בוגרי הישיבה.
בשנת 1956 נותרה בעיירה רק משפחה יהודית אחת.
קהילת יהודי טהראן היא אחת מקהילות יהדות איראן המרכזיות והמשמעותיות באיראן לאורך מאות השנים האחרונות.
העיר טהראן, בירת איראן, החלה להתפתח כמרכז חשוב רק לקראת סוף המאה ה-18, כאשר שושלת קאג'אר הפכה אותה לבירת הממלכה.
העדות המוקדמת ביותר לקיום קהילה יהודית בעיר ניתנת על ידי הנוסע דוד דבית הלל, שציין בשנת 1828 כי התגוררו בעיר כמאה משפחות יהודיות.
במהלך המאה ה-19 תיארו שד"רים ומבקרים נוספים, בהם י' וולף, בנימין השני וא' נוימארק, את ההתפתחות והגידול באוכלוסייה היהודית בעיר.
יהודי טהרן עסקו בעיקר במלאכה, במסחר זעיר וברוכלות (שטיחים, בדים, עתיקות), אך נתקלו במגבלות חברתיות וכלכליות בשל תפיסת חוסר הטהרה השיעית כלפיהם.
עם זאת, אחד מתחומי ההצטיינות של הקהילה היה הרפואה – רופאים יהודים זכו למוניטין, ובמיוחד י' א' פולאק, יהודי אוסטרי שהתמנה לפרופסור בבית הספר לרפואה בטהראן ולרופא יועץ לשאה בשנות ה-50 של המאה ה-19.
במחצית השנייה של המאה ה-19 חל שיפור במעמד היהודים בעקבות התערבות דיפלומטית מצד אישים כמשה מונטיפיורי ואדולף כרמיה.
בשנת 1906, ברפורמות של מוזאפר א-דין שאה, הוענקה ליהודים אזרחות מלאה, ובמשך הזמן הותר להם לשלוח נציגים לפרלמנט.
תחת שלטון שושלת פהלווי, החל מ-1925, ניכרה מגמת שיפור נוספת במצבם.
מוסדות יהודיים בין-לאומיים, בהם ארגון הג'וינט, פעלו רבות בתחומי הרווחה, החינוך והבריאות.
עוד קודם להצהרת בלפור, נוסדה בטהראן אגודה ציונית, ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 התרחשו גלי עלייה לארץ ישראל.
בין הבולטים באנשי הרוח בקהילה נמנים שלמה כהן-צדק, מחבר ספר דקדוק עברי ראשון בפרס, חכם חיים מורה, סולימאן חיים – עיתונאי ציוני, עזיז נעים, משה קרמניאן – מתרגם קורות הרצל לפרסית.
בשנת 1970 מנתה הקהילה בטהראן כ-40,000 נפש – יותר ממחצית יהודי איראן.
הקהילה כללה מהגרים מעדות מגוונות, ביניהם יוצאי משהד, בוכרה, בגדד ואף יהודים אשכנזים ממזרח אירופה.
ברובע היהודי הוקמו מוסדות רווחה ובית חולים.
מערכת חינוך יהודית ענפה כללה מוסדות של "כל ישראל חברים", "אורט" ו"אוצר התורה", לצד לימודים בבתי ספר ממשלתיים.
המהפכה האסלאמית ב-1979 הביאה לשינוי חד ביחס השלטונות לקהילה היהודית.
תחת שלטון חומייני התפשטה תעמולה אנטישמית, נרשמו מעשי דיכוי ואף הוצאות להורג של יהודים באשמות שונות.
רבים עזבו את איראן וקהילה בת עשרות אלפים התדלדלה במהירות.
עד שנת 1997 נותרו במדינה כ-25,000 יהודים, רובם בטהרן, ללא הנהגה רבנית פעילה.
בתי הכנסת המשיכו לפעול במספר מצומצם, ובחינוך היהודי חלו שינויים כפויים – מנהלים מוסלמים מונו לבתי הספר, והשבת לא הוכרה כיום מנוחה רשמי.
מרבית המהגרים היהודים מאיראן התיישבו בארצות הברית (בעיקר בקליפורניה ובניו יורק), בישראל, בריטניה, צרפת וגרמניה.
קהילות אלו שימרו את מורשתן התרבותית והדתית ומילאו תפקיד משמעותי בחיים היהודיים בתפוצות.
ההיסטוריה של יהודי וושינגטון די.סי.
החלה בסוף המאה ה-18 ונמשכת עד ימינו.
מהתיישבותם של יהודים בודדים בעיר, דרך גלי ההגירה היהודית בשנות ה-40 של המאה ה-19, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ובתקופה שבין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20 ואילך — הקהילה היהודית בעיר צמחה באופן עקבי.
עם גדילתה המספרית, הקהילה הקימה מוסדות קהילתיים רבים, בהם כמה מבתי הכנסת הוותיקים ביותר שנותרו בארצות הברית.
לקהילה מסורת של התלכדות בזמני מלחמה ומשבר, הן למען האומה האמריקנית והן למען העולם היהודי בכלל.
בראשית המאה ה-21, הקהילה היהודית באזור וושינגטון רבתי היא השלישית בגודלה בארצות הברית, והיא ממשיכה להיות פעילה ובעלת השפעה בפוליטיקה האמריקנית ובעולם היהודי הרחב.
התושב היהודי הראשון הידוע בוושינגטון די.
היה יצחק פולוק, שהגיע לעיר בשנת 1795 והשלים את בנייתם של הבתים הלבנים המוכרים בשם "ששת הבניינים", שהיו ממוקמים ברחוב 21 ושדרת פנסילבניה, מערבית לבית הלבן.
הבניינים שימשו בעבר כמקום משכנה של מחלקת המדינה של ארצות הברית ושל מזכיר הצי, ובהמשך שימשו כבתיהם של מזכירי המדינה ג'יימס מדיסון וויליאם הנרי סיוורד, וכן של הגנרל סם יוסטון.
אלפרד מרדכי, שהיה קצין בדרגה גבוהה (מייג'ור) וגדל בבית אורתודוקסי בצפון קרוליינה, היה בוגר האקדמיה הצבאית וסט פוינט, והתיישב בוושינגטון די.
בשנת 1828 לאחר שהוצב בארסנל וושינגטון.
בתו, רוזה, נולדה בשנת 1839 ונחשבת ליהודייה הראשונה הידועה שנולדה במחוז קולומביה.
משפחות יהודיות נוספות החלו להתיישב במחוז קולומביה בשנות ה־40 של המאה ה־19, רובן של מהגרים יהודים מגרמניה, שחלקם היו בעלי קשרים עם הקהילה היהודית בבולטימור.
בשנת 1852 הוקמה קהילת וושינגטון העברית (Washington Hebrew Congregation) על ידי 21 יהודים שזה עתה הגיעו.
הקהילה הייתה גם אחראית לפתיחת בית הספר היהודי הראשון במחוז.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, וושינגטון די.סי.
הייתה ללב הסכסוך בתור בירת האיחוד, כששכנה בין שתי מדינות עבדים, וממש מעבר לנהר מהעיר אלכסנדריה שבוירג'יניה הקונפדרטיבית.
המלחמה שינתה את פני העיר באופן דרמטי, ואוכלוסייתה גדלה מאוד, כולל האוכלוסייה היהודית שגדלה פי עשרה במהלך המלחמה — מ־200 לכ־2,000 נפש.
קהילת וושינגטון העברית דאגה לטיפול בחיילים יהודים פצועים ולקבורה של חיילים יהודים אלמונים.
בנוסף, קבוצת נשים מהקהילה סייעה בגיוס כספים עבור נציבות הבריאות של ארצות הברית.
בשנת 1864 נפתחה בלשכת בני ברית בעיר סניף ראשון, שמנה עם פתיחתו 28 חברים.
בשנת 1869, בעקבות שינויים בליטורגיה והתקנת כלי נגינה דמוי עוגב, עזבה קבוצה של חברים את קהילת וושינגטון העברית והקימה קהילה משלה, בשם עדת ישראל.
כאשר בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת 1876, נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
רבים מהיהודים שהגיעו לוושינגטון די.סי.
במהלך תקופת המלחמה החליטו להשתקע בעיר, ועד שנת 1880 מנתה האוכלוסייה היהודית בה כ-1,500 נפשות.
רחוב סבנְת' נורת'ווסט (Seventh Street Northwest), ששימש אז כאזור מסחרי חשוב, ריכז בתוכו אוכלוסייה יהודית גדולה במיוחד.
כמו כן, התקיימו קהילות יהודיות משמעותיות באזור סאות'ווסט ובג'ורג'טאון, והן החלו להקים מוסדות וקהילות משלהן.
גל ההגירה היהודית מקהילות הפזורה במזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביא לכך שאוכלוסיית היהודים במחוז וושינגטון הגיעה ל-4,000 נפשות.
באופן כללי, המהגרים החדשים, שחלק גדול מהם הגיע מרוסיה, היו עניים.
בתגובה לכך הקימה הקהילה היהודית בוושינגטון מספר ארגוני צדקה, בהם אגודת הלוואה עברית ללא ריבית גמילות חסדים (Hebrew Free Loan Society), אגודת הסיוע העברית (Hebrew Relief Society) ובית אומנה יהודי לילדים.
ארגוני קהילה נוספים שהוקמו באותה תקופה כללו את בית האבות העברי (Hebrew Home for the Aged), הסניף המקומי של המועצה הלאומית של נשים יהודיות (National Council of Jewish Women), ואת אגודת הצעירים היהודים (YMHA) ואגודת הצעירות היהודיות (YWHA).
מיני לנסבורג גולדסמית, בתו של גוסטב לנסבורג שהיה ממייסדי רשת החנויות Lansburgh's, עמדה במרכז פעילות הצדקה וארגון הקהילה באותה תקופה ובמהלך כל חייה.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה והביאה עמה גל של אנשי שירות ועובדי ממשל למחוז וושינגטון, הקהילה היהודית ארגנה פעילויות כמו ריקודים ואירועים חברתיים, שלעיתים קרובות הופעלו על ידי אגודת הצעירים היהודים (YMHA) ואגודת הצעירות היהודיות (YWHA).
פעילויות אלו היוו חלק מהמוטיבציה להקמת המרכז הקהילתי היהודי בשנת 1926, אשר נבנה כקילומטר אחד מהבית הלבן ברחוב 16. בשנת 1930 החל לצאת לאור העיתון National Jewish Ledger, ששינה מאוחר יותר את שמו ל-Washington Jewish Week.
בשנת 1938 הוקמה המועצה הקהילתית היהודית (Jewish Community Council), אשר יצרה ארגון מרכזי שתפקידו לייצג ולקדם את האינטרסים של כל הארגונים הקהילתיים היהודיים במחוז.
ארגונים ציוניים הקימו גם הם סניפים בעיר, ובהם הארגון הציוני של וושינגטון, שהיה סניף של ההסתדרות הציונית באמריקה, וכן אגודת פועלי ציון של וושינגטון.
בעקבות ביקורה בעיר של מייסדת הדסה, הנרייטה סולד, הוקם בעיר בשנת 1919 סניף של ארגון הדסה.
בתקופת השפל הגדול התרחבה הקהילה היהודית בוושינגטון הבירה שוב במהירות, ואף יותר מהכפילה את גודלה.
יהודים מכל רחבי ארצות הברית הגיעו לעיר לעבוד בפרויקטים של הניו דיל או בשירות הציבורי ההולך וגדל.
אגודת המגן העברי, לצד ארגוני רווחה שונים, סייעו לספק מזון כשר, לחלק בגדים ולאתר מגורים למגיעים החדשים לעיר שעדיין חיפשו עבודה.
בתקופה זו החלה גם מגמת מעבר של הקהילה היהודית לפרברים במרילנד ולשכונות בצפון וושינגטון הבירה.
עם זאת, המעבר צפונה היה מוגבל בחלקו בשל הימצאותם של סעיפי אפליה בחוזי מקרקעין, אשר אסרו להשכיר או למכור נכסים ליהודים, לאפרו-אמריקאים ולקבוצות נוספות, בשכונות כמו ספרינג ואלי ובאזורים מסוימים בצ'בי צ'ייס שבמרילנד.
סעיפים אלו הוכרזו כבלתי ניתנים לאכיפה משפטית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1948, בפסק הדין Shelley v.
בשנות ה־30 של המאה ה־20, כאשר הסכנה ליהודים באירופה הלכה וגברה, הייתה הקהילה היהודית בוושינגטון הבירה פעילה במיוחד בניסיונות לסייע בהצלתם.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייעה הקהילה היהודית למהגרים יהודים חדשים שהגיעו לאזור כדי לעבוד בממשל או לשרת בצבא.
בשנת 1941 היה המרכז הקהילתי היהודי (JCC) אחראי על מציאת דיור עבור כ־4,000 יהודים שעברו להתגורר באזור.
ארגוני הקהילה גם הרחיבו את פעילותם והעניקו תוכניות חברתיות, תרבותיות ודתיות לחברי הכוחות המזוינים.
בשנת 1944 נפתחה האקדמיה העברית, בית הספר היהודי הראשון באזור.
לאחר המלחמה, רבים מבין חברי הקהילה היהודית הבולטים באזור סייעו בחשאי בגיוס כספים לסייע להעפלה, להעלאת מעפילים יהודים באופן בלתי חוקי לארץ ישראל המנדטורית וכן לטובת ההגנה.
לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, יהודי האזור רכשו את הבניין הראשון ששימש כשגרירות המדינה החדשה, סמוך לשדרת השגרירויות בוושינגטון.
האוכלוסייה היהודית באזור עלתה מכ-20,000 בשנת 1945 לכ-81,000 בשנת 1956, כאשר מחציתם התגוררו בפרברים ולא במחוז עצמו.
בשנת 1970 הגיעה האוכלוסייה היהודית לכ-110,000 נפש.
עם ההתרחבות לפרברים הוקמו גם בתי כנסת חדשים, וארגונים יהודיים שפעלו בעיר עברו אף הם לאזורים פרבריים יותר, בהם מרכז הקהילה היהודית (JCC), סוכנות השירותים החברתיים היהודיים, בית האבות העברי, ובהמשך גם קרן ההצלה היהודית המאוחדת (UJA) והמועצה הקהילתית היהודית, שעברו לקמפוס מרכזי בעיר רוקוויל.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היו רבים מחברי הקהילה היהודית פעילים בתנועה לזכויות האזרח.
המועצה הקהילתית היהודית, שנקראת "מועצת יחסי הקהילה היהודית", הביעה באופן רשמי את תמיכתה במקרה של מסעדת תומפסון בשנת 1953. לאחר פסק הדין בתיק בראון נגד מועצת החינוך, פעלה המועצה יחד עם מנהיגים עירוניים ודתיים לקידום מעבר שקט לאינטגרציה בבתי הספר.
בשנת 1966 הקימו צעירים יהודים פרוגרסיביים את הארגון "יהודים למען צדק עירוני" (Jews for Urban Justice, JUJ), ארגון שמאלי שנועד להיאבק בגזענות נגד שחורים בתוך הקהילה היהודית בוושינגטון די.סי.
הארגון נלחם באפליה גזעית מצד מוסדות יהודיים, פעל למען שוויון הזדמנויות בדיור בתקופה שבה יזמים יהודים לבנים בולטים באזור וושינגטון השתמשו באמנות הגבלה גזעיות שמנעו מאפרו-אמריקאים לרכוש בתים, וארגן את "הסדר החירות" הראשון, במטרה לעודד סולידריות בין אפרו-אמריקאים ליהודים אמריקאים.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, רבים מחברי הקהילה הקדישו את עצמם למאבק למען יהודי ברית המועצות, שנאלצו לדכא את זהותם היהודית, וכן למען מסורבי העלייה, שנמנעה מהם היציאה מברית המועצות וההגירה לישראל.
חברי הקהילה השתתפו בצעדות רחבות היקף ב"נשיונל מול" (National Mall) שבוושינגטון די.סי, וקיימו משמרות מחאה יומיומיות מחוץ לשגרירות הסובייטית.
ארגוני כנסיות שונים סייעו בשמירה על המשמרות במהלך שבתות וחגים יהודיים.
כאשר האוכלוסייה היהודית במחוז קולומביה החלה לשוב ולגדול, מבנה המרכז הקהילתי היהודי (JCC) המקורי, הסמוך לבית הלבן, נרכש מחדש, שוקם ונפתח מחדש במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1997 התגוררו באזור וושינגטון רבתי כ-165,000 יהודים.
בנוסף, נעשה מאמץ לשמר את ההיסטוריה היהודית של וושינגטון די.סי., כולל בתי הכנסת ההיסטוריים שבמרכז העיר.
החברה ההיסטורית היהודית של אזור וושינגטון פתחה ותחזקה את מוזיאון ליליאן ואלברט סמול להיסטוריה יהודית.
היא גם מקום משכנו של מוזיאון השואה של ארצות הברית, המוסד הרשמי לתיעוד, מחקר ופרשנות של תולדות השואה, והוא משמש גם כאתר ההנצחה הלאומי לשואה.
המוזיאון נוסד בהחלטה פה אחד של הקונגרס האמריקאי בעקבות המלצות ועדת הנשיא לענייני השואה בראשות הנשיא ג'ימי קרטר, ונפתח בשנת 1993 בסמוך למול הלאומי (National Mall).
מוזיאון לאומי נוסף הפועל בעיר הוא המוזיאון הלאומי להיסטוריה צבאית יהודית אמריקאית, אשר נוסד בשנת 1958 ונוסד גם הוא באמצעות חוק של הקונגרס.
מוזיאון זה מתעד את תרומתם של החיילים היהודים האמריקאים.
בעשור השני של המאה ה-21, נחשבת הקהילה היהודית באזור המטרופוליני של וושינגטון לקהילה היהודית השלישית בגודלה בארצות הברית לפי אזורי מטרופולין.
בשנת 2018 הוערך כי באזור המטרופוליני של וושינגטון מתגוררים כ-300,000 יהודים, מתוכם כ-28,000 מתגוררים בתחומי המחוז עצמו.
מדובר בעלייה משמעותית לעומת שנת 2003, אז מנתה האוכלוסייה היהודית כ-215,000 נפש.
בעוד שאין סופרמרקט כשר בתחומי וושינגטון די.סי., מרכולים מקומיים רבים מחזיקים מגוון רחב של מוצרי יסוד כשרים.
מסעדות כשרות מקומיות המאושרות על ידי ועד הרבנים של וושינגטון רבתי כוללות את Char-Bar, Soupergirl, Max's Kosher Cafe באצטדיון ניישונלס פארק, Oh Mama Grill DC, ואת משאית המזון הכשרה .Brooklyn Sandwich Co.
DC Kosher, יוזמה של בית הכנסת אוהב שלום (של הקהילה האורתודוקסית הפתוחה), מאשרת מספר מסעדות ומוצרים ככשרים, ובהם Baked By Yael, Bubbie's Burgers, Evolve Vegan (המוכרת גם בשם ELife Restaurant), PLNT Burger, Pow Wow, Rose and Robert L.
בשנת 2017, שבעה אחוזים מהמבוגרים היהודים בקהילת המטרופולין של וושינגטון די.סי.
הזדהו כלהט"ב, ו-7% נוספים הזדהו כיהודים ממוצא אתני שאינו לבן (Jews of color) או כיהודים היספנים/לטינו (סה"כ כ-12,200 איש).
ב-9% ממשקי הבית היהודיים באזור מתגורר אדם שאינו לבן, בין אם יהודי ובין אם לא.
מרבית היהודים שאינם לבנים באזור וושינגטון — שלושה מכל עשרה — חיים בתחומי העיר וושינגטון עצמה.
האוכלוסייה היהודית במטרופולין וושינגטון די.
+ התפלגות האוכלוסייה היהודית במטרופולין וושינגטון די.
ריכוז אירועים בקהילת יהודי וושינגטון די.
1795 – הגעתו של יצחק פולוק, היהודי הראשון הידוע שהתיישב בוושינגטון די.סי.
1839 – הולדתה של רוזה מורדכאי, התינוקת היהודייה הראשונה הידועה שנולדה בעיר.
1852 – נוסדה הקהילה היהודית הראשונה בעיר, "קהילת וושינגטון העברית" (Washington Hebrew Congregation).
1856 (2 ביוני) – "חוק לטובת הקהילה העברית בעיר וושינגטון" נחתם על ידי נשיא ארצות הברית ה-14, פרנקלין פירס.
1861 – נפתח בית הספר היהודי הראשון בעיר.
1864 – הוקם לודג' אליהו, לודג' בני ברית הראשון בוושינגטון.
1869 – נוסדה קהילת עדת ישראל (Adas Israel Congregation) לאחר שקבוצת מסורתיים פרשה מקהילת וושינגטון העברית בעקבות שינויים ליטורגיים והכנסת עוגב.
1909 – נוסדה אגודת ההלוואה העברית החופשית (Hebrew Free Loan Society).
1913 – נוסדה הפדרציה הלאומית של אחוות בתי הכנסת על ידי קארי סיימון, אשתו של הרב אברם סיימון מקהילת וושינגטון העברית.
1919 – הוקם סניף הדסה הראשון בוושינגטון על ידי הנרייטה סולד.
1926 – נפתח מרכז הקהילה היהודי הראשון בעיר, במרחק של מייל אחד מהבית הלבן.
1938 – נוסד המועצה הקהילתית היהודית.
1943 – הוקם המשרד הלאומי של בני ברית אינטרנשיונל.
1946 – הקמפיין הראשון של "איגוד ההתרמה היהודי המאוחד" (United Jewish Appeal) בעיר הגיע ליעד של מיליון דולר, כדי לענות על הצרכים הכלכליים והחברתיים הדחופים של מהגרים יהודים בארץ ישראל.
1947 – יהודי וושינגטון ניצלו קשרים אישיים בשגרירויות ובבית הלבן כדי להשפיע על הצבעת האו"ם בנושא חלוקת ארץ ישראל.
1948 – קהל רב התאסף בבניין הסוכנות היהודית ברחוב מסצ'וסטס בצפון-מערב וושינגטון בעת הכרזת העצמאות של מדינת ישראל על ידי דוד בן-גוריון ב-14 במאי.
1950 – הוקמה קהילת טמפל סיני (Temple Sinai) לאחר פרישת שבע משפחות מקהילת וושינגטון העברית.
בתחילה נפגשה הקהילה בקתדרלה הלאומית, לפני רכישת מבנה משלה.
1958 – נוסד המוזיאון הלאומי להיסטוריה צבאית יהודית אמריקאית.
1962 – נחנך מבנה מרכז הפעולה הדתי (Religious Action Center) ברחוב מסצ'וסטס 2027 בצפון-מערב וושינגטון.
1963 – נוסדה קהילת טמפל מיכה (Temple Micah).
1964–1965 – חוק זכויות האזרח של 1964 וחוק זכויות ההצבעה של 1965 נוסחו בחדר הישיבות של מרכז הפעולה הדתי בוושינגטון, תחת חסות "ועידת ההנהגה לזכויות האזרח" (Leadership Conference on Civil Rights).
1969 – מרכז הקהילה היהודי, בית האבות העברי והשירותים החברתיים היהודיים עברו לרוקוויל, מרילנד בעקבות מהומות.
1993 – נפתח מוזיאון השואה של ארצות הברית בסמוך למול הלאומי, ביוזמת הנשיא ג'ימי קרטר.
2022 – מועצת העיר אימצה את "הצהרת גינוי האנטישמיות לשנת 2022", אשר גינתה אנטישמיות וכל צורת שנאה ואלימות בעיר.
2025 – למעלה מ-200 חברי ACC ו-GTM השתתפו בכנס השנתי וחגגו 50 שנה לנשים בחזנות.
קהילת יהודי הנובר היא קהילה יהודית-גרמנית המתגוררת בהנובר מאז המאה ה-13. נכון לשנת 2009, כ-6,200 יהודים מתגוררים בעיר, והם מחולקים ל-4 קהילות.
יהודים חיו בהנובר כבר במאה ה-13. הם היו מיעוט בעיר ושמרו על אורח חיים יהודי מסורתי, שכלל בין היתר שמירת שבת ושמירת כשרות.
היהודים אז היו יהודי חסות, מעמד משפטי מיוחד שניתן ליהודי גרמניה, אשר הגביל את תעסוקתם ומגוריהם.
בשנת 1588, בשל אמירות אנטישמיות של כומרים פרוטסטנטים, מועצת העיר אסרה על מסחר בין נוצרים ליהודים.
בשל כך, יהודי הנובר עזבו את העיר ועברו ליישוב הסמוך קלנברגר נוישטאדט (Calenberger Neustadt).
היהודים הגרמנים חזרו להנובר רק במאה ה-19.
ב-1814, ממלכת וסטפאליה (Königreich Westphalen), מדינה היסטורית קצרת-ימים בקונפדרציה של הריין, העניקה זכויות ליהודים גברים.
באותה התקופה, יהודים עסקו במסחר ופיננסים.
ב-1842, ממלכת הנובר (Königreich Hannover) העניקה שוויון זכויות לכלל הקהילות היהודיות תחתה.
ישראל סימון היה הבנקאי היהודי הראשון בהנובר.
בין 1870 ל-1880, אדווין הופלר הקים את בית הכנסת החדש, שמוקם בשכונה המרכזית של הנובר והיווה סמל לזהות היהודית בעיר.
בתחילת המאה ה-20, כ-5000 יהודים התגוררו בהנובר.
באותן השנים, הם החלו לפתח את מעמדם החברתי בקהילה והזדהו כחילונים-סוציאליסטים.
חלק מיהודי הקהילה היו חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ביניהם ורנר שולם ואיוון כ"ץ.
במקביל צמחה אנטישמיות חדשה שבלטה בקרב תומכי המפלגה הנאצית.
משנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, החלו רדיפות שיטתיות נגד יהודי הנובר, ב-1938, הנובר מנתה 4,800 יהודים, וזאת בשל חרמות, גירושים, הגליות ופוגורמים.
ראש העיר קרל אלקרט הורה על הריסת מבנים יהודים רבים בעיר.
כאשר מלחמת העולם השנייה החלה ב-1939, רק 2000 יהודים התגוררו בהנובר.
ב-3–4 בספטמבר 1941, 1,200 יהודים שנותרו בהנובר נאלצו לעזוב את בתיהם ונדחסו לתוך 15 בתים יהודיים בתנאי מחיה קשים.
חלק מהיהודים נעצרו והובלו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בדצמבר 1941, יהודי הנובר רוכזו ב-"בית הספר לגננות ישראלית" (Israelitische Gartenbauschule) באהלם, גרמניה.
ב-15 בדצמבר, 1,001 יהודי הנובר שנותרו בחיים הובלו לתחנת פישרהוף ומשם הוסעו לגטו ריגה, בין השנים 1941 ל-1944, יהודי הנובר נרצחו במחנה ההשמדה אושוויץ, בגטו טרסינסטדט ובגטו ורשה.
כאשר אנשי צבא אמריקאים שחררו את הנובר מהכיבוש הנאצי ב-10 באפריל 1945, רק 100 יהודים נותרו בעיר, מתוכם 68 יהודים ששרדו את הגטאות ונזקקו לטיפול רפואי, פיננסי ופסיכולוגי.
ב-10 באוגוסט 1945, השלטון הבריטי העניק היתר להקמת קהילה יהודית בעיר.
ארגונים יהודיים וממשלת סקסוניה התחתונה סיפקו רשת תמיכה לחברי הקהילה היהודית.
נכון לשנת 2025, קהילת יהודי הנובר מחולקת ל-4 (שלוש קהילות אורתודוקסיות ואחת ליברלית):
"קהילת יהודי הנובר" (Jüdische Gemeinde Hannover K.d.ö.R) הכוללת כ 3,800 חברים ובה פועלים שליחי תנועת בני עקיבא העולמית, רב הקהילה שמעון קוטנובסקי-ליאק.
"קהילת היהודים הליברלים של הנובר" (Liberale Jüdische Gemeinde Hannover), הכוללת כ 700 חברים, רב הקהילה אלכסנדר קובטון.
המרכז היהודי-בוכרי-ספרדי בגרמניה (Jüdisch-bucharisch-sefardisches Zentrum Deutschland) הכולל כ 300 חברים, רב הקהילה יוחנן יעקובוב.
וקהילת חסידות חב"ד מקומית הכוללת כ 400 חברים בהנהלת הרבנית שטרני וולף.
תולדות יהדות ונציה הן פרק מרכזי בהיסטוריה של עם ישראל בעת החדשה המוקדמת.
העדות המוקדמת ביותר לנוכחות יהודית בוונציה אפופה בחוסר ודאות היסטורית.
מסמכים מסוימים מצביעים על נוכחות יהודית כבר במאה ה-10, אך חוקרים מודרניים טוענים כי הראיות להתיישבות קבועה במאות ה-12 וה-13 אינן חד-משמעיות.
מפקדי אוכלוסין מוקדמים: ההיסטוריונים מצביעים על מפקד משנת 1152 המזכיר 1,300 יהודים, אך מחקרים מאוחרים יותר הראו כי התאריך השתבש וכנראה הכוונה לשנת 1552.
חוקי המיסוי: צו משנת 1290 הטיל מס של 5% על סחורות מיובאות של יהודים, אך נראה כי הוא התייחס ליהודי מושבות ונציה בים התיכון ולא לתושבי העיר עצמה.
האי ג'ודקה (Giudecca): קיימת סברה כי מקור שמו של האי הוא ביהודים שגורשו לשם בעבר, אך אין הוכחות ארכיבליות להתיישבות יהודית קבועה באי זה לפני הקמת הגטו.
ההתיישבות הרשמית והמעוגנת בחוק החלה בשנת 1382, כאשר המועצה הגדולה אישרה למלווים בריבית (פנרטורי), רובם יהודים, להתיישב בעיר כדי לספק אשראי לעניי העיר ולסוחרים.
בשנת 1509, בעקבות מלחמת ליגת קמברה, נהרו פליטים יהודים רבים מהיבשת (ה"טרה פרמה") אל העיר ונציה עצמה.
נוכחותם הגלויה ברובעי העיר עוררה התנגדות מצד אנשי דת נוצריים, שדרשו את גירושם או הגבלתם.
ב-29 במרץ 1516, חוקק הסנאט הוונציאני צו המחייב את כל היהודים להתגורר במתחם סגור אחד ברובע קאנארג'ו, באתר שבו שכנה בעבר יציקת נחושת (Ghetto).
סגירה ובידוד: הוקמו שני שערים שננעלו בשקיעה ונפתחו עם זריחת השמש (קול פעמון ה"מראנגונה").
שמירה נוצרית: ארבעה שומרים נוצרים הוצבו בשערים, ומשכורתם שולמה על ידי הקהילה היהודית.
בנייה לגובה: בשל המחסור במקום והאיסור על רכישת נדל"ן מחוץ לגטו, היהודים בנו את בתיהם לגובה יוצא דופן של עד שבע או תשע קומות, מה שיצר את קו הרקיע המפורסם של הגטו.
יהדות ונציה לא הייתה הומוגנית אלא מורכבת משלוש קבוצות אתניות נפרדות (Nations), שהתגוררו באזורים שונים של מתחם הגטו:
האומה הגרמנית (Nazione Todesca): הקבוצה המייסדת של הגטו (התגוררה ב"גטו נואובו").
עיסוקם המרכזי היה הלוואה בריבית בבנקי העיר (Banchi) ומסחר בבגדים משומשים (Strazzaria).
האומה הלבנטינית (Nazione Levantina): יהודים שהגיעו מהאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1541 הוקצה להם ה"גטו וקיו" (הגטו הישן) כדי שיוכלו לנהל את קשרי המסחר עם המזרח.
האומה המערבית (Nazione Ponentina): יהודים ספרדים ופורטוגלים (אנוסים) ששבו ליהדותם.
בשנת 1589 הוענק להם כתב זכויות (Condotta) שאפשר להם להתיישב בעיר כסוחרים ולהצהיר על דתם בגלוי ללא חשש מרדיפות האינקוויזיציה על עברם כנוצרים.
בשנת 1633 נוסף חלק שלישי למתחם – ה"גטו נואוביסימו" (הגטו החדש ביותר), שנועד לשכן משפחות סוחרים עשירות נוספות.
הקיום היהודי בוונציה נשען על תועלתם הכלכלית למדינה (Ragione di Stato).
השלטונות ראו ביהודים מכשיר לייצוב הכלכלה המקומית.
הלוואות לעניים: היהודים חויבו להפעיל שלושה בנקי הלוואות (הבנק האדום, הירוק והצהוב) בריבית נמוכה של 5%, שנועדה לסייע לשכבות החלשות בעיר.
הסחר עם הלבנט: הסוחרים הלבנטינים והמערביים הפכו לגורם מרכזי בסחר החוץ של ונציה, במיוחד לאחר דעיכת כוחם של הסוחרים הוונציאנים המקומיים.
הם ייבאו תבלינים, צמר ומשי וייצאו מוצרים מוגמרים.
חנות הבגדים המשומשים (Strazzaria): עיסוק זה היה נפוץ מאוד בקרב יהודי הגטו, וסיפק מענה לצורך של האוכלוסייה במוצרים זולים יחסית לפני המהפכה התעשייתית.
הגטו של ונציה היה כור היתוך תרבותי שבו נפגשו מסורות אשכנזיות, ספרדיות ואיטלקיות.
עוצמתה התרבותית של הקהילה באה לידי ביטוי במערכת החינוך, בבתי הכנסת המפוארים ובפעילות הדפוס הענפה.
בגטו פעלו חמישה בתי כנסת מרכזיים (Scole):
הסכולה גראנדה טדסקה (1528): בית הכנסת האשכנזי העתיק ביותר.
הסכולה קנטון (1532): בית כנסת אשכנזי נוסף הממוקם בפינת הגטו נואובו.
הסכולה איטליאנה (1575): עבור הקהילה היהודית המקומית.
הסכולה לבנטינה והסכולה ספניולה: בתי כנסת מפוארים ב"גטו וקיו", שחלקם עוצבו מחדש על ידי האדריכל המפורסם בלדסרה לונגנה.
רבי יהודה אריה ממודנה (1571–1648): דמות רב-גונית ושנויה במחלוקת.
הוא שימש כדרשן מפורסם בבתי הכנסת (שמשך גם קהל נוצרי), כתב את האוטוביוגרפיה "חיי יהודה" וחיבר את הספר "Historia de' riti hebraici" (תולדות המנהגים העבריים) עבור קוראים נוצריים כדי להסביר את היהדות.
רבי שמחה לוצאטו (1580–1663): מחבר הספר "Discorso circa il stato de gl'Hebrei" (מאמר על מצב היהודים, 1638).
בספר זה הציג לוצאטו טיעונים כלכליים מודרניים בזכות נוכחות היהודים, וטען כי הם חיוניים למסחר ולמניעת "בריחת הון" מהמדינה.
שרה קופיו סולם (1592–1641): משוררת ובעלת סלון ספרותי בגטו, שבו התארחו אינטלקטואלים יהודים ונוצרים.
היא נודעה בהגנתה על דתה ובחילופי המכתבים שלה עם המלומד הנוצרי אנסאלדו צ'בה.
במאה ה-16 הפכה ונציה למרכז הדפוס העברי החשוב בעולם.
המדפיס הנוצרי דניאל בומברג הוציא לאור את המהדורות הראשונות של מקראות גדולות (1517) והתלמוד הבבלי (1520), שקבעו את צורת הדף המקובלת עד היום.
עם זאת, התקיימה צנזורה חמורה, ובשנת 1553 פקד האפיפיור על שריפת התלמוד בכיכר סן מרקו, מה שהנחית מכה קשה על עולם הדפוס היהודי בעיר.
שריפת התלמוד בשנת 1553 הייתה אירוע מכונן ומצער בתולדות יהדות ונציה, אשר נבע במידה רבה מתוך סכסוך מסחרי יצרי בין שני מדפיסים נוצרים בעיר, מרקו אנטוניו ג'וסטיניאני ואלוויזה בראגאדין.
שני המדפיסים הוציאו מהדורות מתחרות של ה"משנה תורה" לרמב"ם; הסכסוך התלקח כאשר בראגאדין כלל במהדורתו את הערותיו של הרב מאיר קצנלנבוגן מפאדובה, בעוד ג'וסטיניאני פרסם מהדורה מתחרה ללא ההערות, ולאחר מכן העתיקן ללא רשות.
בניסיון להכשיל זה את זה, פנו המדפיסים לרשויות הכנסייה בהאשמות הדדיות כי ספרי היריב כוללים דברי כפירה וגידופים נגד האמונה הנוצרית.
ההלשנות ההדדיות, בשילוב פעילותם של מומרים כגון שלמה רומנו שגידפו את הספרות היהודית, הובילו את האפיפיור יוליוס השלישי להוציא בולה המורה על החרמת ושריפת כל ספרי התלמוד וכתבי הקודש היהודיים ברומא ובערים נוספות.
בוונציה, מועצת העשרה ו"המוציאים לפועל נגד חילול הקודש" אימצו את הצו בהתלהבות, וב-21 באוקטובר 1553 הועלו באש אלפי ספרי תלמוד במדורה ענקית בכיכר סן מרקו.
עדי ראייה תיארו את המראה כלהבה אדירה שנועדה "לבער את הנגע" של הספרות התלמודית מהעיר.