tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עשרות שנים של בלבול חזרו היציבות והשפע לפאס עם מלכות מולאי ארשיד, הראשון במלכי השושלת העלווית.
בשנת ה'תל"ב (1672) מת המלך מפגיעה בעץ במהלך רכיבתו על סוס.
מיד לאחר מותו המליכו את אחיו מולאי איסמאעיל.
בניסן ה'תס"א (1701) הטיל מולאי איסמאעיל 100 ככר כסף על היהודים, ומרוב הצער רבים מהיהודים לא חגגו את חג הפסח וחג השבועות.
בשלהי שנת ה'תס"ו כעס המלך על אברהם מימראן נגיד קהילת יהודי מקנס ובתגובה הטיל קנס עצום על כל קהילות מרוקו.
רבי שמואל אבן דנאן הרביעי מסכם את התקופה משנת ה'תס"א ועד לשלהי שנת ה'תס"ה:
משנת ה'תפ"א החלה בצורת קשה שהורגשה בעליית מחירי החיטה.
בכ"ד בטבת ה'תפ"ד (בשלהי 1723) התחזקה הבצורת ובכל יום מתו מספר נפשות בעיר.
בין המתים היו גם יהודים רבים, יהודים רבים אף המירו את דתם מתוך הייאוש.
בשנת ה'תצ"ח (1738) פקדה שוב בצורת קשה, והערבים היו מחריבים בתים וחצרות ומוכרים את תכולתם.
בשנת 1757 מלך מולאי מוחמד בן עבדאללה , בתקופתו ידעו היהודים שלוה ושקט ובשל כך הם כינו אותו בתואר "החסיד".
בשנת 1790 מת מוחמד ומלך מולאי יזיד עד לשנת 1790. הוא הטיל על היהודים מיסים כבדים ושלל מהם את המגורשים במלאח.
לאחר מותו בשנת 1792, מלך מולאי סלימאן , בנו של מוחמד החסיד, שהשיב את המלאח ליהודים.
רבנים בולטים בתקופה העלווית - עד סוף המאה ה-18
בשנת ה'תק"פ נפוצה שמועת שווא שמולאי סלימאן מת.
הערבים משבט "לורייא" שהאמינו לשמועה נכנסו למלאח והרגו ביהודים ובזזו את רכושם.
אותו מאורע שב על עצמו בשנת ה'תקפ"ב (1822), אז מת מולאי סלימאן.
בשנת ה'תקפ"ו פקדה בצורת קשה ומתו מאות רבות מן היהודים.
בשנת ה'תקצ"א מרדו שבט לורייא במלך עבד אל רחמן מלך מרוקו , המלך ברח למקנס והטיל מצור על פאס.
כשנודע למלך כי בני השבט מתחבאים במלאח הוא הפציץ את המקום וגרם למותם של יהודים רבים.
בכ"ב בכסלו ה'תקצ"ג (שלהי 1832) הכריע המלך את בני השבט ופיזר אותם במספר מקומות.
בעקבות המאורע יש שציינו בפאס את יום כ"ב בכסלו בחגיגה המכונה פורים דלכור.
סוליקה חגואל הייתה נערה יהודיה שנולדה בטנג'יר ב-1817. מסיבות בלתי ברורות היא נתבעה על ידי מוסלמים להיכנס לאמונה המוסלמית, ומשסירבה - הובאה בפני בית המשפט המוסלמי בפאס שדן אותה למיתה.
לפי צו בית המשפט היא הוצאה להורג בחוצות העיר פאס, בשנת 1834, לעיניהם של היהודים ההמומים.
יהודי פאס ערכו מגבית כדי לפדות את שרידי גופתה.
בשנת ה'תקצ"ה פקדה את פאס מגפת הכולרה.
גם בשנים ה'תרט"ז וה'תרי"ז פקדה את פאס כולרה, אלפים חלו ומתו מאות רבות.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) פקדה בצורת קשה ומיהודי פאס לא מת אחד, בשל סיוע כספי שהגיע אליהם מג'יברלטר ומערי אירופה.
בשנת ה'תרל"ח (1878) פקדה שוב כולירה את פאס.
בשנת ה'תרל"ט (1879) התייקר המזון שוב ויהודי פאס פנו לעזרה אל יהדות התפוצות.
הם קיבלו סיוע מחברת כל ישראל חברים, ומהנדיב היהודי מוריס הירש (הברון הירש).
בחורף ה'תרמ"ד (1883/4) הורה המלך חסן הראשון על העתקת בית העלמין אל מקום הנקרא "ג'נאנאת דיל בן תאהילה".
על המקום הישן שהיה שייך למשפחת אבן דנאן, הרחיב המלך את המתחם בו ארמון ומסגד עתיקים, הנקרא "דאר אל מכזאן" .
באפריל 1912 אירעו סדרת פרעות ביהודי פאס שכונו "התריתל".
הפרעות התרחשו בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות מימונה, בעקבות כישלונם של מורדים מוסלמים מתנגדי הסכם פאס, לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר.
במהלך הפרעות פרצו אלפי חיילים מוסלמים והמונים מתושבי פאס למלאח, בזזו אותו ותקפו את תושביו היהודים.
בפרעות נהרגו 51 יהודים, חלקים גדולים מהמלאח הועלו באש, ו-12,000 תושביו נאלצו להימלט, כשהם נותרו ללא קורת גג במשך שבועות ארוכים.
רבנים בולטים מראשית המאה ה-19 ועד ל-1912
בין הדיינים והרבנים הבולטים בשלהי התקופה העלווית: רבי שלמה אבן צור, רבי וידאל הצרפתי, רבי רפאל אהרן מונסונייגו, אבנר ישראל הצרפתי, רבי יצחק אבן דנאן, רבי שלמה אבן דנאן, רבי רפאל אבן צור.
על ההשפעה הצרפתית על מצב היהודים כתב רבי שמעון הכהן, מהחכמים בפאס באותה התקופה:
בתחילת חודש טבת ה'תרע"ט, אורגנה הרבנות הראשית למרוקו מטעם הממשל הצרפתי.
קהילת פאס נפרדה מרבה, רבי שלמה אבן דנאן, שהתקבל כחבר בית הדין לערעורים של ברבאט.
ב-23 בינואר 1919 מונו חברי בית הדין של פאס מטעם הצרפתים: רבי וידאל הצרפתי יושב הראש, רבי מתתיה סירירו ורבי אהרן בוטבול.
השכונה שבה התגורר היהודים בפאס נקראה מלאח, כמו במקומות אחרים במרוקו.
המלאח של פאס נבנה על ידי הסולטן המריני בעקבות הטבח ב-1437, והיה למלאח הראשון במרוקו.
למרות הכוונה הטובה, המלאח לא הגן על היהודים מהפרעות שבוצעו בהם ב-1465, במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית.
בית כנסת של רבי יהודה בן עטר
בית כנסת של רבי חיים כהן
בית הכנסת של חיים אבן צור
בית הכנסת בית הכנסת אבן דנאן
בית הכנסת צלאת אל פאסיין
הגם שיהודים החלו להתיישב בפולינזיה הצרפתית ככל הנראה בתחילת המאה ה-19, קהילה יהודית של ממש נוצרה באיים רק בשנות ה-60' של המאה ה-20'.
היהודי הראשון שהתיישב בפולינזיה הצרפתית היה אלכסנדר סלמון, סוחר אנגלי, שהגיע לטהיטי בשנת 1841, בגיל 19. שנה אחר כך הוא התחתן עם הנסיכה אריוהאו, ((Ari'i Ari'ioehau Ari'ita'ima'i Hinari') בת למשפחת המלוכה ובת חסותה המאומצת של המלכה פומארה הרביעית, .אריוהאו הייתה בת לשבט הטווי.
למרות שהחוק בטהיטי אז אסר על נישואים לזרים, המלכה פומארה הרביעית השעתה את החוק למשך שלושה ימים כדי לאפשר את הנישואים.
בתם, המלכה מאראו, הייתה המלכה האחרונה של טהיטי.
אט אט הגיעו עוד מתיישבים יהודים מעטים, אך כשהגיעו מאוחר יותר כמרים קתולים, רוב האוכלוסייה היהודית במקום התבוללה והמירה את דתה לקתוליות.
קהילה יהודית מאורגנת הוקמה באיים בשנות ה-60 על ידי פליטים יהודים-אלג'יריים שעזבו את אלג'יריה בשל מלחמת העצמאות בארץ זו.
זו הסיבה שרוב יהודי פולינזיה הצרפתית הם ממוצא ספרדי צפון אפריקאית.
כיום, מיוצגת הקהילה על ידי "האגודה לתרבות ישראלית וסימפאטה דה פולינזיה" (ACISPO), שהוקמה בשנת 1982.
ב-1993 הוקם בפפאטה בית כנסת ובו 60 מקומות ישיבה, ומרכז קהילתי יהודי בשם "אהבה ואהבה – אהבה וידידות".
במקום מקווה וסטודיו לרבנים המבקרים באי.
נכון לשנת 2013 מונה האוכלוסייה היהודית במקום כ-120–200 איש.
יהדות סן מרינו מתועדת כבר מימי הביניים.
סן מרינו היא מדינה קטנה השוכנת כולה בתוך גבולות איטליה והקהילה היהודית בה נוכחת לפחות 600 שנה.
האזכור הראשון של יהודים בסן מרינו מתוארך לסוף המאה ה-14, במסמכים רשמיים המתעדים את העסקאות של היהודים.
לאורך המאות ה-15 עד ה-17 ישנם מסמכים רבים המתארים את היחסים עם היהודים ומאמתים את נוכחותה של קהילה יהודית בסן מרינו.
כאשר החלטות בנוגע ליהודים ולמקצועותיהם התקבלו שוב ושוב על ידי הממשלה במאות ה-16 וה-17. בין היתר, היהודים חויבו לענוד תגים מיוחדים ולהתנהל תחת הגבלות מסוימות, אך גם זכו להגנה רשמית מהממשלה ומעולם לא נאלצו לחיות בגטו.
במאות ה-18 וה-19 מספר היהודים בקהילה פחת בהדרגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סן מרינו הייתה אזור מקלט ליותר מ-100,000 איטלקים איטלקים ויהודים שסבלו מרדיפות הנאצים והאיטלקים.
נכון לשנת 2012 חיים בסן מרינו רק מספר קטן של יהודים.
ההיסטוריה של יהדות סנקט פטרבורג (שנודעה בעבר בשם פטרוגרד ולאחר מכן לנינגרד) מתחילה מהמאה ה-18 ועד היום.
בסוף המאה ה-18, סיפוח מזרח פולין הוביל להפיכתם של מיליוני יהודים לנתיני האימפריה הרוסית.
הגירה זו הוגבלה בסופו של דבר במסגרת יצירת תחום המושב על ידי יקתרינה הגדולה.
תחת הצאר אלכסנדר השני הורשו יהודים מהמעמד הגבוה שהתאימו בקריטריונים מסוימים לחיות בעיר, ויהודים רבים אחרים שלא התאימו לקטגוריות אלו התיישבו באופן בלתי חוקי.
עד סוף שלטונו של אלכסנדר השני ב-1881 מנתה אוכלוסיית היהודים בעיר כ-17,253 תושבים.
בניגוד לערים אחרות באימפריה הרוסית, בסנקט פטרבורג מעולם לא היה פוגרום, ככל הנראה בשל כמות כוחות הביטחון שהיו בה כבירה.
הקהילה המשיכה לצמוח, למרות הגירושים והרדיפות, ושגשגה עד המהפכה הבולשביקית.
תחת ברית המועצות, החיים היהודיים הוחלשו ודוכאו, וחלק מהיהודים בעיר היו פעילים ציוניים בסתר ואף מסורבי עלייה.
כיום, לאחר קריסת ברית המועצות, העיר נותרה בית לקהילה יהודית גדולה ולמוסדות יהודיים רבים.
בית הכנסת הכוראלי הגדול בעיר הוא בית הכנסת השלישי בגודלו באירופה.
המאה ה-19 ועד למהפכה הבולשביקית
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הפכה סנקט פטרבורג למרכז תרבות יהודי, ובמהלך העשורים הבאים התגוררו בעיר אינטלקטואלים יהודים בולטים.
בעיר פעלו בתי דפוס ביידיש, עברית ורוסית שהדפיסו עיתונים יומיים, שבועיים וחודשיים לקהילות היהודיות בתחום המושב.
בנוסף להיותה מרכז לתרבות ספרותית יהודית, העיר אכלסה גם מספר ארגונים יהודיים לאומיים ובהם החברה לקידום התרבות בקרב יהודי רוסיה שהובלה על ידי כמה מיהודי העיר.
מוסדות הקהילה היהודית היו תלויים במידה רבה בתרומות של כמה משפחות יהודיות עשירות מאוד, ובעיקר ביוסף גינצבורג וצאצאיו.
בנוסף על המימון, גינצבורג ייצג את הקהילה היהודית מול השלטון המרכזי.
לאחר שנים רבות של עיכובים, בשנת 1893 נחנך בית הכנסת הכוראלי הגדול שהכיל כ-1,200 מקומות ישיבה.
למרות הפתיחה החגיגית, נאלצו שאר בתי הכנסת הקטנים בעיר להיסגר ובית הכנסת הכוראלי הפך לבית הכנסת המרכזי.
סנקט פטרבורג הייתה גם מרכז פוליטי עבור יהודים מכל הסוגים, כולל סוציאליסטים ופעילי זכויות אדם.
בסוף המאה ה-19, גנריק סלזברג (Slezberg) ועורכי דין אחרים הקימו את לשכת ההגנה העירונית.
הלשכה הציעה שירותים משפטיים בחינם לקורבנות אנטישמיות ברחבי האימפריה.
הלשכה פעלה לחייב את הממשלה לקחת אחריות על הפוגרומים, ללא הצלחה.
בנוסף על הלשכה, פעלו ארגונים נוספים למען הקהילה המקומית ובתחום המושב.
הקהילה בסנקט פטרבורג הייתה רוסית יותר מתחום המושב.
ב-1897 דיווחו כשליש מיהודי העיר על שפת האם שלהם רוסית, לעומת 3% מהיהודים בתחום המושב.
בערב מלחמת העולם הראשונה, מספר דוברי הרוסית עלה לכ-50%.
מלחמת העולם הראשונה גרמה להגירה יהודית המונית מהמושב לעיר.
בשנות המלחמה קהילת סנקט פטרבורג גדלה מ-35,000 איש לכ-50,000 בסופה.
לאחר מהפכת פברואר ב-1917 הוסרו כל ההגבלות על ההתיישבות היהודית.
לאחר המהפכה הבולשביקית באוקטובר 1917, מפלגות פוליטיות יהודיות אולצו לרדת למחתרת.
בנוסף על כך, מוסקבה הפכה לבירה, ובכך קהילת סנט פטרסבורג הורחקה ממרכזי הכוח.
הרעב במהלך מלחמת האזרחים הרוסית פגע גם בקהילה, וחלקם חזרו למושבות.
במקביל לעזיבה, היו גם מי שהיגרו מהכפרים לעיר.
בשנת 1926 הגיעה האוכלוסייה היהודית לכדי -84,505 תושבים (5.2% מכלל האוכלוסייה).
חלק מהארגונים היהודיים ניסו להמשיך את עבודתם תחת המשטר הסובייטי החדש, למרות הלחץ הכלכלי והאידאולוגי הגובר.
למרות זאת, עד סוף שנות העשרים כל המוסדות היהודיים העצמאיים נסגרו על ידי הממשלה.
רבים מהאינטלקטואלים שניהלו את ארגונים אלו עזבו את ברית המועצות.
בעשור לאחר מכן נסגרו גם הארגונים היהודיים הקומוניסטיים שנותרו, ובכך הזהות היהודית הציבורית דוכאה מאוד.
בשנות ה-30 שליש מיהודי העיר התחתנו עם לא-יהודים.
לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות, האוכלוסייה היהודית בעיר הוערכה בכ-200,000 נפש.
במהלך המצור שנמשך כמעט שלוש שנים על לנינגרד על ידי הגרמנים, עשרות אלפי יהודים היו בין למעלה ממיליון בני אדם שמתו מרעב ומחלות.
במהלך התקופה הסובייטית מספר היהודים בסנקט פטרבורג דעך בגלל שיעורי ילודה נמוכים והתבוללות.
מפקד האוכלוסין ב-1959 העיד על כ-162,344 יהודים, אך יש המעריכים כי הקהילה היהודית מנתה למעשה כ-200,000 נפשות.
בית הכנסת הכוראלי, שעדיין עומד על כנו למרות שהופצץ על ידי הנאצים במלחמה, נותר בית הכנסת היחיד בעיר לאחר המלחמה.
בשנים 1962–1964 נאסרה אפיית המצות, בדומה לאזורים רבים אחרים בברית המועצות.
השימוש בבית הקברות נאסר גם ב-1963, והוא נסגר ב-1969.
למרות רמת ההתבוללות הכללית של הקהילה היהודית בעיר, מלחמת ששת הימים ב-1967 העלתה את רמת ההשתייכות הדתית והציונית של חלק מיהודי העיר.
בתקופה זוהחלו להתארגן בסתר שיעורי עברית והתארגנות לעלייה.
כתוצאה מכך מספר יהודים מסורבי עלייה נעצרו ונאסרו.
ב-15 ביוני 1970 התרחש מבצע חתונה שבמסגרתו מספר יהודים ניסו לחטוף מטוס במטרה לעלות לארץ ישראל.
למרות זאת, המבצע תפס את תשומת לב התקשורת העולמית, והיו משמעותי בפתיחת העלייה מברית המועצות בעשור זה.
ערב התפרקות ברית המועצות, שיעור התמותה היהודית בעיר עלה על שיעור הילודה, ובשני שלישים מהילודה היהודית אחד מההורים לא היה יהודי.
בתקופה זו התגוררו בעיר כ־107,000 יהודים.
כיום, הקהילה היהודית בעיר היא השנייה בגודלה ברוסיה, לאחר יהדות מוסקבה.
רוב היהודים בעיר נותרו חילונים, אך יש גם קהילה אורתודוקסית.
בשנים שלאחר פירוק ברית המועצות מספר היהודים בסנקט פטרבורג ירד באופן דרמטי בגלל הגירה לארצות הברית והעלייה ההמונית לישראל.
בשנת 2010 מנתה האוכלוסייה היהודית כ-40,000 נפש.
מאז 1996, משמש מנחם מנדל פֶּבְזְנר מחב"ד כרב העיר.
בשנת 2005 נפתחה בעיר קואליציית ארגונים יהודיים המפעילה שישה ארגונים יהודיים העוסקים בתרבות ובחינוך.
בעיר ממוקמת גם אנדרטת השואה בצארסקויה סלו.
יהדות סן דייגו היא הקהילה היהודית בעיר סן דייגו ובמטרופולין שסביבה, בקליפורניה, ארצות הברית.
אוכלוסייתה מונה כ-135,000 איש המרוכזים בלמעלה מ-56,000 משקי בית, המהווים כ-3% מכלל אוכלוסיית המטרופולין, והיא הקהילה היהודית ה-11 בגודלה בארצות הברית, וה-19 בגודלה בעולם.
בסן דייגו עצמה חיים כ-90,000 יהודים.
הקהילה נחשבת לאחת הצעירות והדינמיות בארצות הברית.
החיים היהודיים בעיר עשירים ומגוונים.
ראשית הקהילה מתוארכת לאמצע המאה ה-19.
, אחד מחלוצי ההתיישבות בסן דייגו, היה יהודי, והוא הגיע לעיר בשנת 1850 ובכך החל בה יישוב יהודי.
הטקס הדתי היהודי הראשון בעיר נערך בשנת 1851. הקהילה הראשונה במקום, קהילה רפורמית בשם "עדת ישורון", נוסדה בשנת 1861. שמה שונה מאוחר יותר ל"בית ישראל".
בשנות ה-70 של המאה, כאשר מיקומו של מרכז העיר השתנה, החליפה הקהילה היהודית את אזור מגוריה.
בשנת 1871 נוסדה אגודת הצדקה העברית הראשונה בעיר על ידי מרקוס שילר.
בשנת 1889 נבנה בית הכנסת הראשון של קהילת "בית ישראל" בשדרה השנייה וברחוב ביץ'.
בשנת 1905 הוקמה בעיר קהילה אורתודוקסית.
בשנת 1926 עברה קהילת "בית ישראל" מבית הכנסת הראשון שלה לבית כנסת גדול יותר בפינת השדרה השלישית ורחוב לורל.
בשנות ה-70, בית הכנסת המקורי עמד בפני הריסה, אך ניצל הודות למאמציהם המשותפים של נשיא הקהילה לשעבר ג'ים מילך, וחברי קהילה אחרים.
מספר יהודים בעיר גדל בהתמדה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה.
נבנו בעיר בתי כנסת חדשים רבים, ובשנת 1976 התגוררו בעיר כ-20 אלף יהודים.
באוקטובר 2001 הוקם בית כנסת מרכזי חדש, ומספר התושבים היהודים בעיר המשיך לגדול לאורך שנות ה-2000 באופן משמעותי.
ב-27 באפריל 2019 בוצע פיגוע ירי על רקע אנטישמי בבית כנסת חב"ד בעיר פאוויי בפרוורי סן דייגו.
בשנת 2025 נמנו בעיר כ-20 קהילות יהודיות.
יהדות סיינט פיטרסברג (מכונה באופן מדויק יותר: יהדות מחוז פינלאס) היא הקהילה היהודית בסיינט פיטרסברג וב שסביבה באזור מפרץ טמפה, בפלורידה, ארצות הברית.
אוכלוסייתה מונה על פי ההערכות כ-26,135 יהודים המהווים 2.72% מכלל אוכלוסיית המחוז.
עיר נוספת בה חיים יהודים במחוז היא קלירווטר.
הקהילה היא מהווה חלק מיהדות מפרץ טמפה, שפזורה משני צדי המפרץ, ובה כ-45,000 יהודים.
באזור זה קיימים 37 בתי כנסת, בית ספר יהודי אחד ושבעה גני ילדים יהודיים.
בסיינט פיטרסברג יש 11 קהילות יהודיות, בהן שלוש קונסרבטיביות, שתיים אורתודוקסיות ואחת בלתי משויכת.
ההתיישבות היהודית בעיר החלה בסביבות 1899, תשע שנים לאחר שסיינט פיטרסברג הוכרזה כעיר, כאשר יהודי בשם הנרי שוץ הגיע לעיר מגרמניה ופתח בה חנות למוצרי טקסטיל.
בהמשך, הצטרפו יהודים נוספים לעיר ול הקרובה.
עד לבועת מחירי הקרקע הגדולה בפלורידה שהתרחשה בשנות ה-20 של המאה ה-20, התגוררו כ-10 משפחות יהודיות במדינה כולה.
רובן התגוררו מעבר למפרץ טמפה, בעיר טמפה, והיו חלק מיהדות טמפה.
עד 1923, הוקם בית הכנסת הראשון בסיינט פיטרסברג.
במהלך מלחמת העולם השנייה חנך חיל האוויר של ארצות הברית בסיס תעופה אימוני באזור, ויהודי העיר אירחו את החיילים היהודים של הבסיס לארוחות שבת ולסדרי פסח פומביים.
בנוסף הוקם בעיר בית החולים הגדול לוותיקים ביי פינס, ומשך לאזור רופאים יהודים רבים.
עד סוף המלחמה חיו בעיר כ-1,500 יהודים.
בשנת 1998 עבר מוזיאון השואה של פלורידה למרכז העיר.
יהדות צרפת היא כיום הקהילה היהודית השלישית בגודלה בעולם, אחרי ישראל וארצות הברית.
נחשבת לאחת העתיקות והמפוארות מקהילות היהודים באירופה.
תולדות הקהילה כוללות עליות ומורדות ביחס השלטון והחברה ליהודים, לאורך תקופות של סובלנות ושגשוג לצד תקופות של אנטישמיות וגלי הגירה החוצה ממנה.
במאה ה-21, רוב יהודי צרפת הם יהודים-ספרדים בעיקר מצפון אפריקה (יהדות המגרב).
ניקולא סרקוזי, שהוא ממוצא יהודי חלקי, כיהן כנשיא צרפת בשנים 2007–2012.
נכון ל-2022, בצרפת יש כ-442 אלף יהודים, המהווים כ-0.67% מהאוכלוסייה במדינה.
ראשית ההתיישבות היהודית בגאליה, שמה ההיסטורי של אזור צרפת של ימינו, לוט בערפל.
המונח "צרפת" הוזכר במקרא וזוהה על ידי חוקרים כעיר בצידון.
אך גאליה – צרפת של ימינו – אינה מוזכרת במקרא, ורק בימי הביניים נעשה זיהוי אנכרוניסטי בין "צרפת" לבין France.
על פי מקורות רומיים קדומים, ניתן להסיק כי במאה הראשונה לספירה הוגלו לגאליה שני מלכים מארץ יהודה: ארכלאוס והורדוס-אנטיפס.
הקיסר הרומי אוגוסטוס הדיח והגלה לגאליה את נשיא ארכלאוס בן הורדוס יחד עם פמלייתו אחרי שנציגי היהודים ביהודה פנו אליו בבקשה להחליפו.
ארכלאוס מת בגלות בגאליה בשנת 16 לספירה והוא בן 39. האגדה מספרת כי קליגולה הגלה את הורדוס אנטיפס לגאליה, אחרי שקליגולה חשד בו בבגידה.
לאחר חורבן בית המקדש השני על ידי טיטוס בשנת 70 לספירה, עזבו יהודים רבים את ארץ ישראל, וביניהם גם גל של יהודים שנמלטו דרך הים התיכון ל"ארץ הגאלים".
עדויות היסטוריות טוענות כי גם לאחר חורבנה של רומי המשיכו יהודים רבים להשתכן באזור המוגדר היום כדרום צרפת.
קו שיכונם של היהודים נמשך עד לאזור בו נוסדה בירתה של צרפת, פריז.
עדויות ברורות על התיישבות יהודית של ממש בגאליה יש בידינו רק מהמאה הרביעית לספירה.
עם ירידת שושלת המלכים המרובינגים באמצע המאה השמינית ועליית השושלת הקרולינגית, רבות העדויות שמעמדם של היהודים בתפוצות בכלל השתפר באופן חד, ומעמדם של יהודי גאליה (צרפת) בפרט, הן מבחינה חברתית והן מבחינה חומרית.
במאות השמינית עד העשירית יצאו יהודי בבל רבים למסעות מסחר סביב העולם כולו, ובין נקודות המסחר העיקריות של אלה התבלט אזור צרפת-גרמניה – "אשכנז" בלשונם.
על מנת שיישארו על אדמת גאליה, הציעו הקרולינגים לסוחרים היהודים כתבי זכויות אישיים מרחיקי לכת בנדיבותם.
בראשית המאה התשיעית היו יהודים אשר הועסקו על ידי חצר הקיסר וראו ברכה רבה בעמלם.
עושרם הרב של הסוחרים היהודים לא פגם באיזון של יחסיהם עם סביבתם הנוצרית, והם הצליחו לשמור על יחסים אלה תוך הקפדה על דתם.
זאת הייתה תקופה בה לא הייתה חציצה תרבותית בין בני הדתות השונות ואורח חייהם החברתי של היהודי ושל הנוצרי היו זהים כמעט לחלוטין.
השכבה העליונה של החברה הקרולינגית אף ניסתה לחקות את היהודים, שנתפסו כאנשי העולם הגדול.
חשיבות הדבר הייתה בשל מעמדה הרם של שכבה זו, שהשתייכה לשושלת השנייה של המלכים הפרנקים, שושלת ששלטה באזור גאליה (צרפת) במשך 987 שנים.
מערכת של סיוע הדדי בין יהודי צרפת וגרמניה, איפשרה את פריחתה התרבותית והקהילתית של יהדות אשכנז.
העיר שטרסבורג, אשר שוכנת בסמוך לגבול המזרחי של צרפת עם גרמניה, התפרסמה כבר אז כמרכז יהודי רוחני ותרבותי חשוב ביותר.
במאה ה-11 החלו להתפתח בצרפת ישיבות ומרכזי תורה רוחניים, וראשיהם החלו להתפרסם בעולם היהודי.
בין השאר פעלו בה הפוסק והפייטן רבי יוסף טוב עלם, ורבי אליהו הזקן ממאנש ומשפחתו.
באמצע המאה חל זינוק נוסף במעמדה של היהדות בצרפת, כשרבי שלמה יצחקי (רש"י), בן צרפת שנסע ללמוד בישיבות גרמניה (בקהילות שו"ם) שב לצרפת והקים בה את בית מדרשו.
בישיבתו למדו תלמידים רבים, והפירושים שחיבר למקרא ולתלמוד הבבלי התפשטו עד מהרה בכל העולם היהודי, והפכו תוך שנים ספורות לאבן יסוד של לימוד התורה.
האידיליה של התקופה הקרולינגית הסתיימה בעקבות סכסוכים פנימיים בשושלת המלוכה, דבר שנתן לגיטימציה לכנסייה הנוצרית לצמוח ולהכפיל את כוחה פי כמה וכמה.
בתקופת מסעי הצלב התגברה האנטישמיות הנוצרית בכל רחבי צרפת, וכמרים אשר הטיפו ל"שחרורה של ירושלים מידי הכופרים" הסיתו לעיתים קרובות נגד היהודים.
הכנסייה הנוצרית דרשה לסווג את האדם על פי השתייכות גזעית או דתית, והטילה על היהודים את החובה לשאת טלאי על בגדיהם במקומות ציבוריים.
נקודה זו הייתה מכרעת במצבם של יהודי צרפת; דרכי מסחר נסגרו בפני יהודים רבים, אפיקי הפעילות היהודית בחקלאות פחתו בצורה דרסטית, והממשל ומקצועות המלאכה לא ביקשו כוח עבודה מידי יהודים.
המגבלות הרבות הביאו את חלקם לזנוח את עסקי המסחר והייעוץ לטובת עיסוקים כמו ספסרות, חלפנות והלוואה בריבית.
אחת הדוגמאות הבולטות להתנכלויות מהן סבלו היהודים היא הפצתה של שמועה בכל רחבי העיר אורליאן, לפיה היהודים בארץ ישראל מסייעים לסולטן אל-חאכם לפגוע בכנסיית הקבר בירושלים.
בעקבות העלילה הזאת גורשו יהודי אורליאן מהעיר.
בין מסע הצלב השני ומסע הצלב השלישי נערכו פוגרומים בקהילות היהודיות בצרפת.
לשם דוגמה עלילת הדם בבלואה ב-1171.
ב-1182 פיליפ השני, מלך צרפת שהיה בן 17 שנה בלבד, היה עוין ליהודים, וזאת בהסתמך על יועציו.
הוא גירש אותם מנחלותיו המלכותיות באיל-דה-פראנס.
היהודים הורשו למכור את רכושם, להוציא נכסי דלא ניידי, שעברו לרשות הכתר הצרפתי.
בתי הכנסת עברו לרשותה של הכנסייה הקתולית.
כל חובותיהם של הנוצרים ליהודים בוטלו והיהודים הוכרחו לשלם לאוצר המדינה סכום השווה לחמישית מחובות אלה.
רוב היהודים עברו להתגורר בקהילות אחרות בצפון צרפת בשמפאן, בורגונדיה, פואטו ונורמנדיה שלא היו כפופות למלך צרפת ונשלטו על ידי שליטים מקומיים.
ב-1198 התיר פיליפ השני ליהודים לשוב לצרפת תמורת מס שהוטל על כל עסקיהם.
הוא קבע להם את שיעורי הריבית המותרים בניגוד להוראות הכנסייה הקתולית, ועל כך ספג ביקורת מצדו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
תהליך הריכוזיות שעבר על צרפת במרוצת המאה השלוש עשרה שהגביר את שליטתם של המלכים החמיר את מצבם של היהודים והגדיל את השפעתם של הכמרים המקומיים, שהיו בדרך כלל אנטישמים.
ב-1236 ושוב ב-1239 התגברו הרגשות האנטישמיים יחד עם הקריאה לצאת למסע הצלב השביעי.
הקהילות היהודיות באנז'ו, פואטו וברטאן הותקפו, וזאת אף על פי שהאפיפיור גרגוריוס התשיעי שבדרך כלל היה עוין ליהודים, הורה לבישופים בצרפת לגנות תקיפות אלה.
אדיקותו הרבה של לואי התשיעי, מלך צרפת השפיעה על יחסו ליהודים.
הוא הסכים לשתף פעולה עם דרישותיו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי שלפיהן יוחרמו כל ספרי היהודים מבתי הכנסת, בתנאי שתינתן ליהודים האפשרות ללמד סנגוריה עליהם.
בחודש יוני 1240 נערך משפט פריז לעיני המלך לואי התשיעי.
בראש חבר השופטים ישבה המלכה בלאנש מקסטיליה ולצידה אנשי כמורה קתולים.
בעקבות משפט זה הועלו באש כ־12,000 עותקים של כתבי יד של התלמוד בכיכר קתדרלת נוטרדאם בפריז (17 ביוני 1242) והיהודים חויבו לשאת טלאי מיוחד על בגדיהם.
בעת מסע הצלב השמיני (1270) הוציא לואי התשיעי צו גירוש על כל יהודי צרפת, אך צו זה נשמר רק בנחלותיו של המלך.
בשנת 1276 אסרה ועידת הכמרים בבורז' על היהודים לגור בכפרים, ובשנת 1283 הם אולצו לשבת בערים.
כמו כן, חל איסור על בניית בתי כנסת חדשים.
בשנת 1288 נרקמה בטרוא עלילת דם, שבעקבותיה 13 יהודים הועלו על המוקד לאחר שהואשמו בהריגת נוצרי.
ב-1289 היהודים גורשו מאנז'ו, מיין, נוור וגסקוניה.
רובם של יהודים אלה עברו להתגורר בפריז התקבלו על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת, אם כי הוטלו הגבלות על עסקיהם.
אולם, גירוש היהודים מאנגליה ב-1290 הותיר את רישומו על צרפת, ועד מהרה פיליפ הרביעי שינה את דעתו.
ב-1291 ושוב ב-6 ביוני 1299 הוא פקד על גירוש היהודים מצרפת, אך הוראותיו לא יצאו אל הפועל.
באוגוסט 1306 הוא פרסם שוב צו אשר אסר על יהודים להתגורר על אדמת ממלכתו, וזאת על מנת לזכות בממונם וברכושם.
בעקבות צו זה נמלטו כ-100,000 יהודים בבהלה מן המדינה כדי לחפש מקלט במדינות אירופה השכנות.
רוב היהודים נמלטו לפלנדריה, פרובאנס, אראגון ולממלכת נווארה.
אחרי שהיהודים גורשו הוא מינה פקידים מלכותיים כדי לגבות את ההלוואות שניתנו על ידי היהודים והכסף עבר לאוצר הכתר הצרפתי.
אולם תוכניתו זו לא עלתה יפה כי הלווים לא היו מרוצים מפקידיו של המלך וביקשו להחזיר את היהודים.
ב-1315 לואי העשירי, מלך צרפת שהיה בנו של פיליפ הרביעי, החזיר את היהודים לצרפת תמורת תשלום חד פעמי לתקופה של שתים עשרה שנה שבה הם היו אמורים להיות חופשיים מכל התערבות ממשלתית בעסקיהם.
אולם למעשה הם לא הורשו להלוות כספים, אם כי הותר להם לעסוק במשכון.
הם הוכרחו לענוד טלאי שהעיד על יהדותם.
ב-1322 היהודים גורשו שוב על ידי שארל הרביעי, מלך צרפת (בנו הצעיר של פיליפ הרביעי) שלא היה מרוצה מן ההכנסות שקיבל מן הקהילות היהודיות.
היהודים הספורים שנותרו סבלו מרדיפות, וב-1348–1349 בוצע בהם טבח המוני אחרי שכמרים בכל רחבי צרפת האשימו את היהודים בהפצת המגפה השחורה אשר הפילה מיליוני חללים באירופה.
הטבח התרחש על אף שהאפיפיור קלמנס השישי, שישב באביניון, דחה את ההאשמות הללו ואף פרס על היהודים את חסותו.
בתקופתו של ז'אן השני, מלך צרפת ב-1359 ושוב ב-1361 נעשו ניסיונות לאפשר ליהודים להתיישב שוב בצרפת.
בנו של ז'אן השני, שארל החמישי, מלך צרפת ניסה להגן על היהודים במשך כל ימי מלכותו, ואף האריך בעשרים שנה את הערובה לביטחונם ואת זכותם להתגורר בצרפת - זכויות שניתנו לראשונה בתקופתו של אביו.
אך ב-1365–1366 חוגים מסוימים ניסו להשפיע עליו לגרש את היהודים.
ב-6 בינואר 1367 הוא נאלץ לחתום על צו גירוש שלא יצא לפועל, וציווה לערוך רשימה של נכסי היהודים.
שארל השישי, מלך צרפת נכנע ללחץ ההמון, וב-17 בספטמבר 1394 (שבע שנים לפני שפקעה התקופה של עשרים שנה שבה ניתנה ליהודים ערבות לביטחונם על ידי אביו שארל החמישי) הוציא צו לגירושם המוחלט של היהודים מכל נחלותיו.
הוא הכריז כי הגיעו לאוזניו תלונות על היהודים שביצעו עבירות נגד הנוצרים וכי התובעים מטעמו שחקרו בעניין מצאו כי היהודים לא עמדו בהסכם שנחתם בינם לבינו.
ניתנה ליהודים שהות כדי למכור את רכושם ולשלם את חובותיהם.
כמו כן הוטל על כל אלה שלוו מן היהודים להשיב להם את ההלוואות.
הוא נתן להם שומרים שליוו אותם בדרכם עד שחצו את גבול צרפת במשך החורף של 1395. אחרי הגירוש המלך שחרר את הנוצרים מכל התחייבות ליהודים.
הלחץ לגרש יהודים הלך וגדל גם במחוזות עצמאיים, שהיו נוחים באופן מסורתי ליהודים הגרים בהם, דוגמת פרובאנס.
ב-1498 בוצע הגירוש האחרון של יהודים ממחוזות אלה, ויהודים נותרו רק באיים בודדים של סובלנות במזרח צרפת ובדרומה, בעיקר בעיר הגדולה אביניון, השייכת לאפיפיור -ולא לממלכת צרפת.
בימי הביניים, צרפת הייתה רק חלקו הצפוני של האזור המכונה בשם זה בימינו, בעוד שחלקו הדרומי כונה פרובאנס ובפי היהודים כונה פרובינצא.
צרפת ופרובאנס היו ארצות שונות לחלוטין הן מבחינה פוליטית, תרבותית ולשונית.
יהודי פרובאנס דיברו בשפה מקומית - פרובנסלית יהודית.
שפה זו קרובה מאוד לצרפתית אך כוללת גם אלמנטים רבים מספרדית.
פרובאנס קרובה מבחינה גאוגרפית הן לצרפת והן לספרד, ובשל כך המנהגים של יהודי פרובאנס ובעיקר נוסח התפילה שלהם הושפע באופן שווה משתי המדינות.
ישנה גם השפעה איטלקית מסוימת.
יהודי צרפת התפללו בנוסח צרפת הקרוב יותר לנוסח אשכנז, ומנהגיהם (שהמקורות העיקריים לתיעודם הם מחזור ויטרי, סידור רש"י ומקורות נוספים) היו דומים בעיקר למנהגי יהדות אשכנז, אם כי היו הבדלים לא מבוטלים.
באותה תקופה, פרחה קהילה יהודית גדולה ותוססת בפרובאנס, וכבר בתחילת האלף השני לספירה התקיימה בה יצירה יהודית מקורית.
באותה העת התגורר בפרובאנס בעיר נרבונה רבי משה הדרשן אשר לקט ואף יצר ספרי מדרשים על התורה.
יהדות פרובאנס יצרה הגות ופרשנות מקרא מיוחדת, עסקה בפילוסופיה וגם בקבלה.
עם יוצריה המרכזיים, שזכו לשם הכולל חכמי פרובנס, נמנים המאירי, הרד"ק, רלב"ג, רבי יהונתן הכהן מלוניל, רבנו זרחיה הלוי (בעל המאור), הראב"ד, בנו רבי יצחק סגי נהור ועוד רבים.
בהקדמתו למסכת אבות כותב המאירי שחיו בנרבונה חכמים לאלפים.
בחיבורי חכמי צרפת ואשכנז מצויים אזכורים שונים לחכמי נרבונה.
בניגוד ליהודי צרפת שגורשו ממנה באופן סופי בשנת 1394, יהודי פרובאנס, שהשתייכה לבית אנז'ו, המשיכו להתגורר שם, אך סבלו מרדיפות קשות.
על כך מעידים הפוגרומים שנערכו ביהודי קאוויון (1456), קרפנטרה (1459) ואביניון (1471).
ב-1481, כאשר לואי האחד עשר, מלך צרפת הצליח לספח את פרובאנס לנחלותיו נכנס צו הגירוש של 1394 לתוקפו גם שם.
אולם המלך שעה לתחנוניהם של יהודי מרסיי, ארל, אקס-אן-פרובאנס, טאראסקון וסלון-דה-פרובאנס וחידש את זכותם להתגורר בפרובאנס.
ב-1484 פרצו פוגרומים נגד היהודים בערי פרובאנס, ובהן טאראסקון וארל.
ב-19 באוגוסט של אותה שנה אסר שארל השמיני, מלך צרפת על היהודים להתגורר בארל.
ב-1486 הורתה מועצת העיר ארל לנציגיה באספת המעמדות הצרפתית לדרוש את גירושם של יהודי עירם; צעדים דומים ננקטו גם במרסיי.
הרגשות האנטישמיים התחזקו במיוחד אחרי שיהודי פרובאנס ניסו לבוא לעזרתם של אחיהם שגורשו מספרד ב-1492. שארל השמיני נכנע ללחץ ההמון ובסוף יולי 1493 ציווה על יהודי ארל ומרסיי לעזוב ערים אלה תוך שלושה חודשים או להתנצר.
היהודים הצליחו להשיג מספר דחיות לצו, אך ב-31 ביולי 1501 הוציא לואי השנים עשר, מלך צרפת צו גירוש על כל יהודי פרובאנס, למעט הערים אביניון, איל-סור-לה-סורג, קרפנטרה וקאוויון שבהן נשארו יהודים, כיוון שהיו תחת שלטון האפיפיור שלא גרש את היהודים מנחלותיו.
המנהגים ונוסח התפילה של יהודי פרובאנס השתמרו בארבע ערים אלו עד לדור האחרון.
רבים ממגורשי ספרד היגרו לפרובאנס (למשל משפחתו של ההיסטוריון היהודי ר' יוסף הכהן הרופא) דבר שהפר את האיזון בין ההשפעה הספרדית והצרפתית על המנהגים של היהודים שנשארו וקרב אותם יותר למנהגים הספרדיים.
אף על פי כן, מנהגים עתיקים רבים נשתמרו בקרב יהודים אלו.
כחלק מהרנסאנס הכללי, השתפר גם מצבם של היהודים והם ניצלו את הפריחה התרבותית והכלכלית לשיפור מצבם.
בתקופה זו הצליחו היהודים להשתלב בתחומים ומקצועות שהיו חסומים בפניהם עד אותה עת.
היהודים נהנו גם מירידת מרכזיותה של הדת ומחילון שעבר על צרפת, אם כי מנהיגי היהדות המסורתית חששו מתוצאות שבירת המחסומים.
מהרנסאנס ועד למהפכה צמחו בצרפת משכילים, סופרים, מוזיקאים, אנשי רוח, ואף מנהיגים פוליטיים יהודים.
המהפכה התעשייתית אשר התחוללה בטרם המהפכה הצרפתית העניקה ליהודים רבים הצלחה בתחום המשקי וסיפקה להם את ההזדמנות להיכנס למקצועות שהיו חסומים בפניהם לפניה.
ברמה הפוליטית, עיקרון הסובלנות התקדם בתקופת לואי ה-16. בעיר מץ, האקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים תרמה להתקדמות על ידי נושא שאלת הדסרטציה שהציגה לתחרותה השנתית ב-1787 : "האם יש דרכים להפוך יהודים למאושרים יותר ויעילים יותר בצרפת".
"אפולגיאת היהודים" מאת זלקינד הורוויץ הייתה אחת משלוש התרומות עטורת הפרסים.
ברחבי צרפת התפתחה אווירה אנטי-דתית שסנוורה את ההמון באידיליה של שוויון חברתי ודתי כאחד.
המהפכה הצרפתית אשר פרצה ב-14 ביולי 1789 שינתה את מעמד היהודים בצרפת מהקצה אל הקצה.
ביטול סמכויותיהם של אנשי כמורה והוצאתם להורג של מסיתים דתיים תרמו אף הם לירידת האנטישמיות.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית התגוררו בצרפת 40,000 יהודים, 35,000 מהם אשכנזים אשר התגוררו ברובם במחוז אלזס-לורן שבצפון מזרח צרפת, ו-5,000 בדרום צרפת ובעיר בורדו, רובם ככולם ספרדים מצאצאי האנוסים.
לא היה שום קשר בין שתי הקהילות וסופר המסעות היהודי יצחק דה פינטו כתב באותה התקופה ביומנו: "יהודי פורטוגלי מבורדו ויהודי גרמני ממץ נראים כשני בני אנוש שונים לגמרי".
יהודי פריז עשו רבות למען השגת שוויון זכויות עבור הקהילה היהודית.
היהודים מושפלים ונרדפים, ועל מנת שהדיכוי שלהם ייפסק הם מבקשים אמנציפציה.
היהודים נבדלים מהחברה הנוצרית, ולכן כדאי להעניק להם שוויון כדי שלא יהיו נבדלים בעיני הצרפתים, ולא יראו כזרים בעיניהם.
דבקות היהודים בדתם גורמת להם להיות טובים ביחסים שבין אדם לחבירו, שהרי כך מצווה הדת.
היהודים לא באו אף פעם בדרישות לתושבי המקום שהם גרים בו, למרות כל הפרעות שנעשו בהם, היהודים השלימו עם המצב, והשלמה זו היא ההוכחה שהיהודים צריכים לזכות בשוויון.
היהודים מבקשים זאת למען הערכים עליהם נאבקה המהפכה הצרפתית ובהם אי-ההפליה.
נתינת אמנציפציה ליהודים נובעת מתוך הצדק, ולמרות זאת רואים אותה היהודים כחסד.
היהודים הם בני אדם, וכיוון שכל בני האדם שווים, גם היהודים צריכים להשתוות לצרפתים.
היהודים מוותרים על זכויות היתר שנהנו מהם עד המהפכה הצרפתית ויוותרו על האוטונומיה למען זכויות אזרח.
היהודים מתחייבים לצרפתים שהם מוכנים לעשות הכול למען צרפת כולל הקרבת נכסיהם ואף חייהם, שיהיו פטריוטים ואמיצים לא פחות משאר הצרפתים, ושהם מוכנים להקדיש לה את כל כוחותיהם.
היהודים מבקשים אמנציפציה גם בזכות אהבתם למלך, בזכות שהם עם רודף שלום שמעולם לא הפריע, וגם לא יפריע לחברה, ובזכות שהם רוצים את טובת מולדתם צרפת.
בסוף, העלו יהודי פריז עוד נימוק: אם צרפת תעניק שוויון ליהודיה הדבר יכול להשפיע גם על מעמד היהודים בשאר הארצות.
ב-27 בספטמבר 1791 הכריזה האספה הלאומית הצרפתית על הענקת שוויון זכויות מוחלט ליהודים – האמנציפציה.
היה זה החוק הליברלי ביותר ביחסו ליהודים לא רק על אדמת אירופה, אלא בעולם כולו.
מציע הצעת החוק, הרוזן דה קלרמון-טונר, אמר בנאומו לפני האספה: "אין להעניק ליהודים שום דבר כאומה, ויש להעניק להם הכול כפרטים".
תפיסה זו, הרואה ביהודים צרפתים בני דת משה (Français de confession mosaïque), מאפיינת עד היום את יחס הממשל הצרפתי ליהודים (וגם למיעוטים אחרים).
לאחר שהיו הראשונים מבין הקהילות היהודיות באירופה שזכו לשוויון זכויות מלא, חלה פריחה תרבותית ואישית אצל יהודי צרפת.
יהודים השתלבו בצבא (גם כקצינים), בבירוקרטיה, באוניברסיטאות, בעיתונות ובספרות.
בשנת 1806, תחת שלטונו של נפוליאון, הועלתה מחדש השאלה בקשר למעמדם של היהודים.
לנוכח שאלה זו, כינס נפוליאון אספה שנקראה "אספת הנכבדים" או בשמה המלא "אספת נכבדי היהודים".
נפוליאון שאל את משתתפי האספה 12 שאלות שהועלו כדי לבחון את יחסם של היהודים לאומה הצרפתית, ולבדוק האם האמונה הדתית סותרת את החוק הצרפתי.
הנכבדים השיבו לשאלותיו של נפוליאון תשובות שהניחו את דעתו, אך נפוליאון החליט לתת לתשובותיהם של הנכבדים תוקף ולכנס בשנת 1807 את מועצת חכמי הדור (הסנהדרין).
לפתיחת הסנהדרין הגיעו נציגים יהודים מצרפת, ממערב גרמניה ומצפון איטליה.
החלטותיה של אספת נכבדי היהודים עברו לסנהדרין, שאישרה אותם.
במרץ 1808 התפרסמו שתי פקודות של נפוליאון.
הראשונה הסדירה את המבנה הקהילתי היהודי בצרפת וקבעה כי בכל עיר המונה 2,000 יהודים לפחות, יוקם ועד שנקרא קונסיסטוריה (מועצה דתית קהילתית).
על כל הקונסיסטוריות פיקחה הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, קונסיסטוריה מרכזית שישבה בפריז.
בדרך זו, השלטון הצליח לפקח כמעט על כל היהודים.
שנית, "הפקודה המחפירה" קבעה מגבלות ברורות לפעילות יהודית בתחומים רבים.
יהודי שרצה לעסוק במסחר, למשל, צריך היה לקבל אישור שתוקפו שנה אחת בלבד.
יהודים חויבו, כשאר האזרחים, לשרת בצבא, אך נאסר עליהם לגור בכל מקום שירצו.
תוקפה של "הפקודה המחפירה" נקבע לכ–10 שנים.
הארגון היהודי העולמי הראשון, כל ישראל חברים , הוקם בפריז ב-1860 כדי להגן על זכויות היהודים ומעמדם, בעיקר בנושאי החינוך.
באותה תקופה החלו לגבור בצרפת מגמות לאומניות, אליהן נלוותה אנטישמיות הולכת וגוברת בשורות הימין הקתולי.
פריחת האנטישמיות מוסברת בגל הלאומני שהתעורר בצרפת בעקבות תבוסת האוסטרים בקרב קניגגרץ ועליית כוחה של פרוסיה השכנה השנואה, וכן אובדן מחוזות אלזס ולורן באמנת פרנקפורט שסיימה את מלחמת צרפת–פרוסיה.
לכך נוספו האשמות כי יהודים התעשרו כתוצאה ממתן הלוואות לממשלת צרפת, הלוואות שנועדו לממן את תשלום הפיצויים לגרמנים, לו התחייבו הצרפתים בהסכם פרנקפורט.
אחרי אובדן שטחי אלזס-לורן (מזרח צרפת) לגרמניה, הקהילה היהודית ששכנה שם במשך מאות שנים ופיתחה חיי תרבות וחברה משגשגים, נאלצה להגר מערבה מתוך נאמנות כלפי צרפת וזאת כדי שלא להיראות כבוגדים.
היהודים מטבעם היו שותפים לאווירת האחדות הלאומית, ואף שנאתם לגרמניה תרמה להם לקבל החלטה על פיה לא היה טעם להישאר בביתם במזרח כאשר הוא תחת שלטון פרוסי כובש.
פרשת דרייפוס שהתחוללה בשנת 1894 סימלה יותר מכל את הפער והבעייתיות שבין השתלבות מלאה של היהודים בחיי האומה הצרפתית, לבין האנטישמיות העמוקה שפעפעה.
הפרשה נתנה לעיתונות האנטישמית את הלגיטימציה לפרוח ולהפיץ קריאות כי היהדות היא מחלה שמתפתחת על בסיס "מצע גידול" אותו מהווה צרפת עצמה.
משפטו של דרייפוס לא נוהל באורח תקין, ולא הוצגו בו ראיות של ממש לאשמתו של דרייפוס (שכן לא היו כאלה), אולם גורמים אנטישמיים בצבא ובציבור הרחב הסיתו את דעת הקהל נגדו.
הקהילה היהודית ניסתה לשכנע את עצמה כי הסיבה להפללתו של דרייפוס נובעת מחוסר מזל.
למרות זאת, השכבה המשכילה של הקהילה ובראשה סופרים מהציבור היהודי, בין היתר ברנר לזר, הרימו את לפיד המאבק וקראו בקול מחאה כי הסיבה להפללתו של דרייפוס היא על רקע היותו בן הדת היהודית.
גם הסופר והפובליציסט אמיל זולא נרתם למאבק זה בעקבות החומר שאסף לזר בנושא.
עד מהרה התפלגה האוכלוסייה הצרפתית כולה לזרם של תומכי דרייפוס שהתנגדו לענישתו, ולזרם מתנגדיו של הקצין היהודי שהביאו תמיכה בעונשו.
לפני שגורש לכליאה באי, דרגותיו של דרייפוס הורדו ממנו בטקס משפיל, בפני המון צרפתי משתולל שקרא: "מוות ליהודים".
לקראת סוף המאה ה-19 הגיעו לאי קורסיקה יהודים שהתיישבו בעיר בסטיה.
זו הייתה תחילתה של הקהילה היהודית באי וכיום היא מונה סביבות 200 יהודים.
את הקהילה באי נהוג להחשיב כחלק מיהדות צרפת הכוללת.
המאה ה-20 נפתחה בסימן טיהור שמו של אלפרד דרייפוס והכרה חלקית של החברה הצרפתית והממסד בעוול שנגרם ליהודים.
לצרפת החלו להגר יהודים ממזרח אירופה שביקשו להיחלץ מקשיי הקיום שם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית הגיעו לצרפת גלים גדולים של מהגרים יהודים מאגן הים התיכון.
גל מהגרים נוסף הגיע ממרכז אירופה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933, וב-1935 הגיע מספרם ל-260,000. מנהיגי יהדות צרפת לרבות ישראל ויליאם ואליד פעלו לקליטת מהגרים אלו.
היהודים הזרים נתפשו כמקור לצרות וכבר ביוני 1933 הכריז ז'ק אלברונר, נשיא ה"קונסיסטואר" (הגוף המייצג הראשי של יהודי צרפת): "צרפת...
עמדת ה"קונסיסטואר" גרמה לכך שהחל משנת 1934 פסקה העזרה החומרית לפליטים.
אלברונר דבק בדעתו גם בשנים הבאות וב-1936 הביע צער על מדיניות ההגירה הליברלית של צרפת ב-1933 וכינה את הפליטים היהודים "ערב־רב, פסולת החברה, האלמנטים שלא יכלו להביא כל תועלת לארצם שלהם".
יהודים השתתפו בחיי המדינה בכל התחומים, והיו גם מיוצגים בפרלמנט ובסנאט הצרפתיים.
צרפת הייתה המדינה הראשונה באירופה בעת החדשה שבה כיהן ראש ממשלה יהודי (לאון בלום).
ערב מלחמת העולם השנייה גדלה האוכלוסייה היהודית בצרפת לכ-300,000, כאשר שני שלישים מהם בפריז ויהדות צרפת המקורית, שהשתלבה בחברה, מהווה מיעוט בקרבם.
באמצע 1939 היו כמחצית מתושביה היהודים של פריז צרפתים ומחציתם השנייה זרים; רק מחצית מכלל יהודי צרפת היו ילידי הארץ.
80% מן היהודים הזרים באזור פריז היו ממוצא מזרח אירופי, מחציתם מפולין.
עם כיבושה של צרפת בידי הגרמנים במאי 1940 חולקה צרפת לשני חלקים: האזור הצפון-מערבי תחת כיבוש גרמני, והאזור הדרום-מזרחי כמדינה "ריבונית" – צרפת של וישי, בת ברית לגרמנים.
במאי 1941 החלו השלטונות הגרמנים בצרפת הכבושה, בסיוע המשטרה המקומית, במעצר המוני של יהודים ונישולם מרכושם.
בנובמבר 1942 פלשו הגרמנים לחלקה ה"חופשי" של צרפת, וגם באזורים אלה החלו מעצרים של יהודים.
מחנה דראנסי שליד פריז שימש כמקום ריכוז ותחנת מעבר, עד לשליחתם של היהודים למחנות המוות במזרח.
גם לאחר נפילת צרפת סלד נשיא ה"קונסיסטואר" מן היהודים הזרים.
יחסו של אלברונר השתנה רק בשנת 1943, אולם זמן קצר לאחר מכן השיגו הנאצים גם אותו.
באוקטובר אותה שנה נאסר וגורש לאושוויץ, שם נרצח.
כ-76,000 מיהודי צרפת (כרבע מיהודי המדינה) נשלחו למחנות ההשמדה, בעיקר ממטרופולין פריז, בהם ילדים רבים.
מתוך אלו שנשלחו להשמדה היו כ-23,000 יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
צרפת הייתה המדינה היחידה ביבשת אירופה אליה היגרו יהודים במספרים גדולים לאחר המלחמה.
כ-80,000 עקורים ממזרח אירופה ומרכזה התיישבו בה מיד לאחר המלחמה.
בשנות ה-50 הגיעו כ-19,000 יהודים ממצרים עם הרעת מצב היהודים שם.
בשנים 1956–1967, סיום הקולוניאליזם הצרפתי בצפון אפריקה כמו גם מלחמת ששת הימים הביאו להגירה המונית של כ-200,000 יהודים מתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו; כאשר הכמות המכרעת הגיעה מאלג'יריה, שהייתה לקהילה היחידה בה מרבית יהודיה היגרו לצרפת ולא עלו לישראל.
ארגונים יהודיים בצרפת מאוגדים תחת קריף המהווה ארגון גג שהוקם בשנת 1944. ב-1946 הוקם בית הספר ז'ילבר בלוך באורסיי, מוסד להכשרת מנהיגות שמילא תפקיד חשוב בשיקום הקהילה היהודית בצרפת בעשורים שלאחר המלחמה.
בשנת 1949 הוקם הארגון FSJF הפועל בתחומי החברה והתרבות, ומוסדותיו מילאו תפקיד חשוב בהטמעת מהגרים יהודים חדשים.
החל מ-1957 עד היום מתקיימים אחת לכמה שנים הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית.
בשנות השישים והשבעים היוו כנסים אלו במה מרכזית לפיתוח המחשבה היהודית בצרפת ולמוקד בהתפתחות אסכולת פריז במחשבת ישראל, עליה נמנים עמנואל לוינס, אנדרה נהר, אליענה אמדו לוי-ולנסי, רבי יהודא ליאון אשכנזי ואחרים.
על פני המחצית השנייה של המאה ה-20 השתלבו המהגרים היהודים בחברה הצרפתית, במקביל לקיום מערכת מקיפה של מוסדות יהודיים וציוניים.
אנטישמיות נמצאה תמיד במקום כלשהו בשולי החברה הצרפתית, כשמעת לעת עולות התפרצויות מעל פני השטח.
במקביל לאנטישמיות הקתולית של הימין הקיצוני המסורתי, קמה בצרפת אנטישמיות מוסלמית אשר בדרך-כלל קשורה באופן הדוק להשקפות אנטי-ציוניות.
במהומות מאי-יוני 1968 פורסמה תעמולה אנטי ישראלית על ידי השמאל החדש ועל ידי תומכי הטרור הפלסטיני שניצלו את מהומות הסטודנטים, וב-2 ביוני סמוך ליום השנה הראשון למלחמת ששת הימים, חלו התנגשויות פיזיות בין יהודים למוסלמים ברובע ה-20 בפריז.
אווירה זו הגבירה משמעותית את העלייה לישראל בשנות ה-60.
בשנים 1974–1975 ביצע הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס מספר פיגועים באתרים יהודיים ופרו ישראליים.
בסוף שנות ה-70 פרץ גל של תקריות גזעניות ואנטישמיות אלימות נגד יהודים ואתרים ובתי קברות יהודיים.
בליל שמחת תורה ב-3 באוקטובר 1980 נרצחו 4 אנשים, בהן עליזה שגריר אשת העיתונאי מיכה שגריר, בהתפוצצות מכונית תופת מחוץ לבית כנסת רפורמי בפריז.
באוגוסט 1981 נרצחו 6 אנשים במסעדה היהודית "גולדברג" ברובע המארה בעיר.
בסוף שנות ה-2000 זיהו רשויות צרפת את האחראים לשני אירועים אלה, כולם קשורים לארגוני טרור פלסטיניים.
אירועי טרור ותקריות אנטישמיות המשיכו להכות בקהילה במהלך שנות ה-80 וה-90, במהלכם נפגעו מסעדות, בתי כנסת, וחוללו בתי קברות, כאשר רק מיעוט מהאחראים לתקריות אותרו.
בשנות ה-80 החלה תסיסה יהודית אינטלקטואלית ותרבותית שבאה לידי ביטוי בין היתר בהקמת מסעדות, תחנות רדיו וכתבי עת יהודיים, ובפיתוח מחלקות ללימודים יהודיים באוניברסיטאות.
בסוף שנות ה-90 התמודדה הקהילה עם עליית מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית שהפיצה רעיונות אנטישמיים ונגד ההגירה לצרפת.
מאז התמוטטות ברית המועצות הפכה יהדות צרפת לקהילה היהודית השנייה בתפוצות וקודמת לה יהדות ארצות הברית.
ליבת הקהילה היהודית הוערכה בשנת 2013 על ידי בנק המידע היהודי בצפון אמריקה ב-478 אלף יהודים.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 הקהילה היא ספרדית ברובה, בעיקרה יוצאת צפון אפריקה, כשמתוך קבוצה זו אחוז ניכר הם יוצאי אלג'יריה, ומיעוטם מיהודי תוניסיה ומרוקו.
קיימים גם יסודות ספרדיים אחרים כגון מהגרים מטורקיה והבלקן וכן צאצאי הקהילה הספרדית הוותיקה של צרפת, בנוסף ליהודים ממוצא אשכנזי.
הקהילה היהודית מעורה היטב בחברה ובכלכלה, וב-2013 כיהנו במדינה 13 חברי פרלמנט יהודים מתוך 925, בהם מאיר חביב.
עם זאת, היא מתמודדת עם שתי בעיות מרכזיות, התבוללות מחד ותופעת האנטישמיות החדשה מאידך, שקיימת בצרפת מעבר למקובל במדינות מערביות אחרות.
במובנים רבים נמצאים יהודי צרפת בין הפטיש לסדן: מחד, הם שנואים על ידי הימין הקיצוני הנוצרי בצרפת, הרואה בהם חלק מקהילות ה"זרים" שיש להצר את צעדיהם; מאידך, מצד "קהילות זרים" אחרות, המורכבות בעיקר ממהגרים מוסלמים יוצאי צפון אפריקה, הם נתקלים בהתנכלויות על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי.
לרבים בקהילה זיקה חזקה לדת היהודית ולישראל ומשום כך היא נתפסת כקהילה המסורתית והציונית ביותר בתפוצות.
מחקר שביצע משרד העלייה והקליטה ופורסם ב-2014 העלה כי כ-200 אלף איש מהקהילה הם בעלי זיקה חזקה לישראל וליהדות וכ-300 אלף הם בעלי זיקה תרבותית יהודית ללא חיבור לקהילה המקומית.
מחקר שנערך בראשית שנת 2002 מצא כי כ-30 אלף תלמידים יהודים התחנכו בבתי ספר יהודיים, כגון אלו של חב"ד ואוצר התורה, המהווים כ-30 אחוז בלבד מכלל תלמידי הקהילה.
כ-30% נוספים ביקרו בבתי ספר פרטיים לא-יהודיים וכ-40% למדו בבתי ספר ציבוריים.
עם זאת, יהדות צרפת היא אחת הקהילות בעלי הקשרים החזקים ביותר למדינת ישראל, ורוב יהודי צרפת מבקרים בישראל בתדירות גבוהה.
התקריות החמורות ביותר בתקופה זו היו חטיפתו ורציחתו באכזריות של אילן חלימי בידי כנופיית מהגרים מוסלמים בשנת 2006, רציחתם של מורה ושלשת תלמידים בבית הספר בטולוז בידי צעיר מוסלמי בשנת 2012, ורציחת ארבעה יהודים בפיגוע במרכול יהודי בפריז בשנת 2015.
התנכלויות אלו הובילו לגלי הגירה של יהודי צרפת, חלקם פנו לארצות הברית, בריטניה, קנדה, וחלקם, בליווי עידוד גורמים ציוניים ופרו-ישראלים שונים עלו לישראל ובחרו להתיישב על פי רוב במרכזי הערים הגדולות בהם כבר הייתה קיימת אוכלוסייה מיוצאי צרפת, בעיקר: רעננה, נתניה, אשדוד, אך גם בירושלים ממניעים דתיים.
בניגוד לעליות הקודמות שהורכבו בעיקר מגמלאים, גלי העלייה הללו שהחלו בשנת 2001 ושבמסגרתם הגיעו לישראל בממוצע כ-2,000 עולים בשנה (נכון ל-2013), כוללים בעיקר צעירים בעלי מקצוע (כמחציתם בעלי תואר אקדמי), מונעי מוטיבציה דתית או לאומית מוצהרת עם רצון לגדל ילדים במדינה יהודית.
עם זאת, כ-10% מהם שבים לצרפת במהלך שלוש השנים הראשונות שלהם בארץ, בעיקר בשל קשיי קליטה ומציאת תעסוקה שמובילים לקשיים כלכליים.
בשנת 2009 החליף הרב ז'יל ברנהיים את הרב יוסף סיטרוק בתפקיד הרב הראשי לצרפת, ובשנת 2014 נבחר במקומו הרב חיים קורסייה.
יהדות פרו היא אחת מהקהילות היהודיות בדרום אמריקה המתקיימת במקום בו נמצאת כיום פרו.
אין רישום מדויק מתי הגיעו יהודים לפרו, אך נראה כי היה זה זמן קצר לאחר כיבושה בידי הספרדים.
כבר במאות ה-16 וה-17 היו בפרו יהודים שהסתירו את דתם (אנוסים) בערים לימה וקייאו.
בשנת 1569 הוקם בית הדין הראשון של האינקוויזיציה בדרום אמריקה (אחריו קם עוד בית דין אחד בקולומביה בשנת 1618).
בשנת 1636 התגלה "הקשר הגדול" – התגלו יהודים בתוך מושבת הסוחרים הפורטוגלית בלימה ו-161 יהודים נאסרו בבית הכלא.
בשנת 1813 קיבלו היהודים בפרו את ביטול האינקוויזיציה אך זו חודשה כבר בשנת 1815, שנתיים לאחר ביטולה.
האינקוויזיציה בפרו בוטלה סופית בשנת 1822 עם קבלת העצמאות שלה מספרד.
בשנת 1869 הוקם המוסד היהודי הראשון בפרו, "אגודת גמילות החסדים היהודית" (1870 "Sociedad de Beneficencia Israelita").
בשנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו לפרו צעירים יהודים ממרוקו, שהגיעו תחילה לברזיל.
הם התיישבו בעיקר בעיר איקיטוס שבאזורים הטרופיים של צפון מזרח המדינה ועסקו בייצוא עץ הגומי.
בתחילת המאה ה-20 הגיעו לפרו יהודים ספרדים מטורקיה ויהודים אשכנזים מפולין, רומניה ורוסיה.
בשנת 1917, עם סוף מלחמת העולם הראשונה, היו בפרו כ-300 יהודים, רובם בלימה ואיקיטוס.
בשנות השלושים הגיעו מהגרים יהודים מגרמניה שנמלטו מהנאצים.
לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה היו גלי הגירה גדולים ממזרח אירופה, האימפריה העות'מאנית וצפון אפריקה לדרום אמריקה.
בין גלי ההגירה עברו חלק מהיהודים לפרו.
בין השנים 1946 ו-1964 היה בפרו משטר צבאי שלא הקל עם התושבים היהודים.
באותה תקופה רובם המכריע של היהודים שהיו מפוזרים בפרובינציות שונות התאספו בעיר הבירה לימה.
באמצע שנות החמישים היו כ-4,000 יהודים במדינה.
הגירה מסיבית לישראל החלה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967 כמו מכל שאר קהילות דרום אמריקה.
בשנת 1988 מנתה הקהילה כ-3,500 יהודים כאשר לא הייתה כמעט הגירה לתוכה של פרו במשך שנים רבות ורק הגירה אל מחוצה לה.
למרות שהקהילה היהודית בפרו תמיד הייתה קטנה למדי, וכללה רק כמה אלפי אנשים, לא פחות משלושה מראשי ממשלת פרו היו ממוצא יהודי: אפרים גולדנברג (1994–1995), יהודה סימון (2008–2009) וסלומון לרנר גיטיס (2011).
נכון לשנת 2018 בפרו חיים כ-2,800 יהודים, בעיקר בלימה ואיקיטוס.
בפרו ישנם שני בתי חב"ד שפועלים עבור הקהילה היהודית והתרמילאים הישראלים הרבים המגיעים למדינה.
הראשון בבירה לימה משנת 1987, והשני בעיר קוסקו.
כמו כן בתקופת התיירות יש בית יהודי עבור התרמילאים בעיירה הוארז.
היהודים באיקיטוס הם צאצאים של כמה עשרות מהגרים, סוחרים יהודים שהגיעו ממרוקו, גיברלטר, מאלטה, בריטניה וצרפת בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונשאו נשים ילידות מקומיות, נוצריות קתוליות.
הסוחרים היהודים הגיעו לעיר בעקבות שגשוג תעשיית הגומי באותה תקופה.
מאחר שכמעט כל היהודים שהתיישבו באיקיטוס היו גברים, צאצאיהם אינם יכולים, לפי ההלכה, לטעון להשתייכות לעם היהודי.
בנוסף הקשר שלהם ליהדות נחלש מאחר שהקהילה היהודית בעיר חדלה לפעול.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו אחדים מהצאצאים האלה להתאחד כקהילה ולבקש לעלות לישראל.
חלקם עלו בשני גלי עליה ב-2001 ו-2005. ב-2011, 284 מחברי הקהילה התגיירו על ידי בית דין רבני קונסרבטיבי, אחרי שלמדו יהדות במשך חמש שנים.
בשנים 2013–2014 עלו כ-100 יהודים נוספים והשתקעו בעיר רמלה.
בשנת 2014 הגישה קבוצה של חברי הקהילה עתירה לבג"ץ, לאחר שבקשת העלייה שלהם סורבה, מאחר שהוחלט שסבתם לא הייתה יהודייה, זאת למרות שבני משפחה אחרים קיבלו אישור ועלו לישראל לפניהם.
נכון לשנת 2016, נותרו כ-50 חברים בקהילת איקיטוס.
קהילת בני משה / יהודי האינקה
בנוסף לקהילות האשכנזית והספרדית והקהילה של איקיטוס קיימת קהילה של כמה מאות מתגיירים אינדיאנים בני אינקה ללא שורשים יהודיים.
מנהיגם, סגונדו וילאנובה ואחיו הצעיר אלווארו, בנים של איכרים אינדיאנים.
לשתי המשפחות, שהתעניינו בתנ"ך, שמרו שבת וחיו בקחמרקה, הצטרפו מקומיים (כחמישים איש בסך הכל).
כל הקבוצה הצטרפה בשנת 1954 לכת צמחונית (ה"אבזחליקים"), במטרה לשמור על כשרות.
בשנת 1961 עזבה הקבוצה את הכנסייה האוונגליסטית.
בשנת 1967 כבר מנתה הקבוצה 200 איש והחליטה על הקמת שכונה עצמאית מחוץ לקחמרקה.
הרב אברהם בן חמו, אז רבה הספרדי של לימה, סיפק להם ספרי יהדות.
בעקבות החלטת ראש הקהילה לבצע טקס ברית מילה סדרתי לכל חברי הקבוצה נוצר פילוג בקרבה.
כחצי מחברי הקבוצה, שסירבו לעבור טקס מילה, פרשו עם אחיו של ראש הקהילה, אלווארו וילאנובה, ועברו ללימה.
את ברית המילה ביצע רופא יהודי, ד"ר ראובן כוגן, בשנת 1971.
הקהילה בלימה קיבלו סיוע בהתקרבות ליהדות בעיקר משגריר ישראל, גדעון תדמור, והמהנדס הישראלי דוד ליס, ששהה בלימה תקופה ממושכת.
בשנת 1985 הקבוצה, שכינתה את עצמה "בני משה", יצרה קשר עם רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
ביולי 1987 שלח ליס לאגודת "עמישב" בישראל ובו ביקש לסייע לחברי הקבוצה להתגייר ולעלות ארצה.
שני הרבנים של לימה - הרב האשכנזי יעקב קראוס והרב הספרדי בן חמו – המליצו גם הם לרבנות הראשית בישראל לשלוח לפרו נציגים על מנת לגייר את הקבוצה.
בסוף שנת 1989 יצאה לפרו, בהסכמת הרב הראשי לישראל, הרב מרדכי אליהו, משלחת שכללה את הרב אביחיל מעמישב ואת הרב מרדכי אוריה, אב בית דין בחיפה.
המשלחת התרשמה מההקפדה של בני הקהילה על מצוות התורה ומנחישותם להתגייר.
בסוף שנות ה-80 עברו כ-60 מחברי הקהילות בטרוחיו ובלימה גיור.
לאחר הגיור שינה סגונדו את שמו לזרובבל צדקיה.
"בני משה" עברו תהליך של גיור אורתודוקסי ורובם עלו לישראל החל משנות התשעים והתיישבו ביישובים יהודיים דתיים, בהם אלון מורה וכפר תפוח שבשומרון.
מנהיג הקהילה, זרובבל צדקיה, התגורר בכפר תפוח.
יהדות פינלנד היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות בצפון אירופה.
הקהילה קיימת כ-250 שנה, ומונה כיום כ-1,500 איש, בעיקר באזור הלסינקי.
היהודים הראשונים התיישבו בממלכת שוודיה, שכללה אז גם את פינלנד, במאה ה-18, תחת שלטונו הסובלני של המלך גוסטב השלישי.
הם הורשו להתגורר במספר ערים בחלק השוודי של הממלכה, כמו סטוקהולם וגטבורג, אך לא בחלק הפיני.
המתיישבים היהודים הראשונים על אדמות פינלנד היו יהודים רוסים שהתיישבו בסוף המאה ה-18 באזורים שנכבשו על ידי רוסיה במזרח המדינה.
החל משנת 1809, עם סיפוחה של פינלנד לאימפריה הרוסית, התיישבו בה כמה מאות יהודים, רובם ככולם חיילים בצבא הרוסי (קנטוניסטים) שהורשו להתיישב במקום בו שירתו לאחר מספר שנות שירות.
חייהם של היהודים שהתיישבו בפינלנד היו מוגבלים, והם לא הורשו לעסוק בכל מקצוע שבחרו.
העלייה בכמות התושבים היהודים הובילה לדיון לגבי זכויותיהם בסנאט הפיני בשנות השבעים של המאה ה-19, אולם לא הוחלטה שום החלטה ומעמדם של היהודים במדינה נותר לא ברור.
בשנת 1889 הממשלה הפינית פרסמה צו שקבע אילו משפחות יהודיות יכלו להישאר במדינה ובאילו ערים.
הצו גם קבע כי המקצוע היחיד הפתוח ליהודים היה מכירת בגדים משומשים, וכן כי ליהודים אסור לבצע מנהגים יהודיים מחוץ לערים המיועדות לכך.
כן נקבע כי חיילים יהודים בצבא הרוסי לא יורשו יותר להשתקע בפינלנד לאחר שחרורם.
רבות מגזרות אלו בוטלו בשנת 1898.
חייהם של היהודים בפינלנד השתפרו רק עם הכרזת העצמאות של פינלנד בשנת 1917. פינלנד הייתה המדינה הלפני אחרונה באירופה להעניק זכויות מלאות ושוות ליהודים.
מאותה שנה היהודים הפינים נחשבו לאזרחים לכל דבר והיה ביכולתם גם להצביע בבחירות.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם גדלה הקהילה היהודית בפינלנד, בעיקר כתוצאה מהגירה של יהודים מברית המועצות לאחר המהפכה.
יהודים רבים למדו באוניברסיטה, חלקם עסקו ברפואה, בעריכת דין ובהנדסה, אך רובם המשיכו לעסוק בענף הטקסטיל.
בשנת 1930 הוזמן הרב שמעון פדרבוש לכהן כרב של הלסינקי.
הוא ארגן ועידה של נציגי שלוש הקהילות בפינלנד: הלסינגפורס, אובו וויבורג, בה נבחר לרב ראשי של פינלנד.
הרב פדרבוש ניהל מסע הסברה נגד נשואי תערובת ותיקן שלא להעלות לתורה אדם שנשוי לנכרית.
הרב פדרבוש גם קבע שהקהילה אינה רושמת ילדים יהודים שלא ניתן להם שם עברי בפנקס הילודים, ואסר להקים מצבות שאין בהן כתובת עברית גדולה מהלועזית.
בשנת 1933 היה ניסיון לאסור את השחיטה בפינלנד, אך הודות לתעמולה של הרב פדרבוש ההצעה נדחתה.
בשנת 1939 הקהילה היהודית בפינלנד מנתה כ-1,700 איש, מתוכם כ-1,200 בהלסינקי ו-200 בטורקו.
260 יהודים פינים לחמו בצבא הפיני במלחמת החורף נגד ברית המועצות, 200 מהם בחזית.
בנוסף להם לחמו בצבא הפיני גם מספר יהודים שברחו ממדינות אחרות באירופה כתוצאה מהכיבוש הנאצי.
החיילים היהודים לא הופלו לרעה ולא ידוע על מקרי אנטישמיות בצבא הפיני באותה התקופה.
להפך, העובדה שהיהודים עזרו להגן על עצמאותה של פינלנד הוכיחה לרבים את נאמנותם הבלתי מתפשרת למדינה.
עבור החיילים היהודים הוקם בית כנסת שדה שהופעל על ידם בחזית.
ארון קודש וספר תורה קטן, שנדדו ביחד עם החיילים ממקום למקום, נמצאים היום בבית המדרש של הקהילה בהלסינקי.
בקיץ של שנת 1941 נכנסה פינלנד למלחמה נוספת נגד ברית המועצות, הפעם בתמיכת גרמניה.
מלחמה זו נקראה "מלחמת ההמשך", ובה הועמדה למבחן נאמנותם של היהודים הפינים לארצם.
למרות שיתוף הפעולה עם הנאצים, היהודים לחמו בצבא הפיני כמו שאר האזרחים, שכן הם ראו בכך לחימה למען חירותה ועצמאותה של פינלנד.
באותה התקופה הברית עם הנאצים הייתה יותר תאורטית ממעשית, ורוב הפינים כלל לא חוו קשר עם הגרמנים.
החיילים היהודים בצבא הפיני לא הסתירו את דתם, והיה קיים אפילו בית כנסת בחזית.
החיילים הגרמנים שלחמו לצד הפינים היו מודעים לקיומו של בית הכנסת אך לא התערבו בכך.
כשמנהיגי הצבא נשאלו לגבי החיילים היהודים, הם הגנו עליהם והצהירו שאין שום הבדל בינם לבין שאר החיילים.
רופאים צבאיים יהודים אף טיפלו בחיילים גרמנים והצילו את חייהם.
לשלושה יהודים פינים הוענקו עיטורי צלב הברזל (דרגה 2) – ללוחם חי"ר סרן סלומון קלאס, לקצין הרפואה ליאו סקורניק ולחובשת דינה פוליאקוף (לימים דינה שטילר, שעלתה לישראל).
שלושתם סירבו לקבל את העיטור.
במהלך המלחמה הקהילה היהודית בעורף פעלה לאיסוף תרומות למען הצבא הפיני.
הכסף שימש לטיפול בחיילים ובמשפחותיהם, וכן בחברי הקהילה שנפגעו מהמלחמה, כמו 300 היהודים של העיר ויבורג, שפונו להלסינקי בשל קרבתם לחזית.
הקהילה היהודית בשוודיה סייעה לקהילה הפינית, ומספר ילדים יהודים נשלחו למשפחות אומנות יהודיות בשוודיה.
הקהילה הפינית סייעה גם לפליטים יהודים מאירופה.
בסך הכל הגיעו לפינלנד כ-500 פליטים יהודים, בעיקר מגרמניה, מאוסטריה ומפולין.
הממשל לא סיפק תמיכה כלכלית בפליטים והקהילה היהודית הקימה ועדה מיוחדת לטיפול בהם, שכללה איסוף תרומות מחו"ל ובמיוחד מהג'וינט.
רבים מהפליטים שוכנו עם משפחות יהודיות ועבדו בעסקים יהודים.
הקהילה היהודית בפינלנד סייעה גם לשבויי מלחמה יהודים מרוסיה ולא ראתה בכך ניגוד אינטרסים, שכן רוב היהדות הפינית הייתה ממוצא רוסי.