tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1998 - התערוכות "מאור הקטן" במוזיאון ישראל; סרטים ישראלים-פלסטינים במוזיאון לאמנות מודרנית, מרסיי, צרפת; Fou de Roi בגלריית האקדמיה לאמנות, נים, צרפת.
2002 - "בית הבובות", מוזיאון ישראל
2003- "זה לא צבר, זה גרניום", רטרוספקטיבה של רפי לביא, אשר סקרה את כל הקריירה של לביא, מוזיאון ישראל.
2004 - "יונה בבצלאל"- מחווה ליונה פישר, בצלאל, ירושלים
2007 - רטרוספקטיבה של נחום טבת, מוזיאון ישראל; Flying Away From What Bother You Mostly במוזיאון Magasin 3, סטוקהולם.
2008 - "Layla", גלריה עינגע, תערוכה קבוצתית של אמנים ישראלים צעירים שהוצגה בניו-יורק
2009 - חרושת תערוכת הגמר לתוכנית לתואר שני בבצלאל, מתחם התחנה, תל אביב.
2011 - "אוהבים אמנות", תערוכה של שמונה בוגרי תואר שני בבצלאל, בבית הרוחות ברחוב חיסין בתל אביב.
2014–2015 "המגדל הבוער", "שממה הורה" ו"קירות נמסים", סדרת תערוכות של יצירות מאוסף יגאל אהובי, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר.
מסלולי נדודים: הגירה, מסעות ומעברים באמנות ישראלית עכשווית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1991
מראית אין : הבלתי נראה במציאות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000
זה לא צבר, זה גרניום: רפי לביא: עבודות מ-1950 עד 2003, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003
דבר דבר, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2007
שרית שפירא: הגות ומעשה, הוצאת אסיה, 2023
1990: פרס הייזן מטעם מוזיאון ישראל עבור כתיבה על אמנות.
1992: פרס האוצרות מטעם המועצה לתרבות ואמנות ומוזיאון עין-הוד, עבור "מסלולי נדודים".
שרית שנער (נולדה ב-9 ביוני 1983) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששימשה כקפטנית נבחרת ישראל לנערות.
מחלוצות כדורגל הנשים בישראל ומלכת השערים של ליגת העל בכדורגל נשים במשך שלוש שנים רצופות.
שנער ילידת קיבוץ גלאון, שם גדלה עד גיל 18. בגיל שבע החלה להתאמן במגוון ענפי ספורט, בהם כדורעף וכדורסל.
בגיל 15 החלה להתמקצע בשטח הכדורגל.
למדה בבית-הספר היסודי האזורי "שדות" בקיבוץ בית ניר ולאחר מכן בתיכון האזורי "צפית" בקיבוץ כפר מנחם במגמות כימיה וביולוגיה.
בשנת 1998 עם הקמת הליגה לנשים, הצטרפה שנער לקבוצת אס"א תל אביב, בה שיחקה מגיל 15 עד גיל 20. במקביל, החלה לשחק נבחרת ישראל לנערות, בה שמשה כקפטן הנבחרת במשך 3 שנים והיא מלכת השערים שלה.
במסגרת הצבא, שירתה כספורטאית מצטיינת במחוז מרכז של פיקוד העורף.
עם שחרורה, נסעה לשחק בליגת המכללות ב-West Texas A&M University, שלוחה של אוניברסיטת טקסס A&M.
שם למדה לתואר ראשון בכימיה.
בעונת 2007/2008 שיחקה בליגה המקצוענית בגרמניה, הבונדסליגה בקבוצת המבורג Hamburg S.V.
בשנת 2008 עברה לשחק בקבוצת Sonderjske בדנמרק וב-2009 חזרה לארץ לקבוצת האם שלה אס"א תל אביב בה היא משחקת עד היום.
בשנת 2010 החלה ללמוד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון במסלול מצטיינים שאותו סיימה בהצטיינות יתרה.
כיום מתגוררת שנער בכפר נטר, בת זקונים לאדי ומטי ולה שלושה אחים.
בחזרתה ארצה עבדה שנער במכון וינגייט 3 שנים בתור עוזרת למנהל בית הספר למאמנים.
בשנת 2013 ניהלה את המכבייה לנוער, בהמשך ניהלה את אליפות אירופה בהרמת משקולות, ניהלה את אגף תחבורה באליפות אירופה לנבחרות צעירות בכדורגל U21 והייתה שותפה לגביע הפדרציה בטניס.
משמשת כשגרירת אתנה, ומאז אפריל 2014, מכהנת כמנכ"לית איגוד ההתעמלות בישראל; תחילה תחת יו"ר איגוד ההתעמלות הקודם, אופיר פינס-פז, וכיום תחת היו"ר הנוכחית, כנרת צדף.
2000-1999 אליפות ראשונה במסגרת קבוצת אס"א תל אביב
2014-2009 חמש אליפויות מדינה ושלוש פעמים זכייה בגביע המדינה
2012-2011 השתתפות בליגת האלופות עם אס"א תל אביב - שותפה להישג ההיסטורי של הקבוצה, עלייה לשלב 32 האחרונות באירופה
2012-2013 שחקנית העונה בליגת הנשים
אלון שרייר - לשעבר מאמן אס"א תל אביב
שרית סגל (נולדה ב-1954) היא פסיכולוגית קלינית ישראלית, חוקרת תרבויות ומדריכת טיולים.
היא עוסקת בטיפול ובחקר חרדה, בחינוך לחשיבה, ובחקר גורמי הלחץ והרווחה ומאפייניהם בקרב סטודנטים בעולם.
שרית סגל (קליש) נולדה לאסתר (לבית זילבר) ולישראל מכטינגר שנפל בשנת 1956 במבצע קדש.
גדלה בגבעתיים,למדה בבית הספר התיכון קלעי בגבעתיים וסיימה לימודים להוראת חינוך גופני במכללת וינגייט.
לאחר שירותה הצבאי קיבלה מלגה מטעם ממשלת נורווגיה ללימודי תרבות ופולקלור בבית חינוך עממי גבוה (Folkehøgskole) בנורווגיה.
היא סיימה לימודים לתואר ראשון ושני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בר-אילן, ולימודי דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט שבהונגריה.
נושא עבודת הדוקטור היה "השפעת אימוני כושר גופני אירובי וסמכות אפיסטמיות על מבנים פסיכולוגיים" בהנחיית מרתה פילפ (Fülöp Márta).
ד"ר שרית סגל היא מומחית בטיפול בהיפנוזה ובטיפול קוגניטיבי בחרדות.
בשנת 2004 הקימה את המרכז לחקר הפסיכולוגיה ויישומיה במכללת לוינסקי לחינוך, ועמדה בראשו עד 2013. תחומי המחקר שלה הם חשיבה בהכשרת מורים, וסוגיות הקשורות בהשפעות רגשיות כמו לחץ, חרדה ורווחה על הלמידה.
מחקריה בוצעו בשיתוף עם חוקרים בארץ ובעולם.
יחד עם ריימו ראיילה מפינלנד עמדה בראש צוות מחקר בינלאומי של האיחוד האירופאי לבדיקת גורמי הלחץ והרווחה הנפשית ומאפייניהם בקרב סטודנטים במדינות שונות, והשפעתם על הלמידה.
שרית סגל קיבלה מלגה ללימודי זן ובודהיזם ושילובם בפסיכותרפיה ביפן, ולמדה אצל עדנה פואה את שיטת הטיפול בתסמונת פוסט טראומטית.
אחרי מתקפות הדמים בנורווגיה ב-22 ביולי 2011 הוזמנה לנורווגיה כדי לטפל במעגל השני של הנפגעים.
שרית סגל עוסקת בטיפול פסיכולוגי ובחינוך, ומחקריה משלבים תחומים אלה.
מטרת המחקרים היא לבחון את השפעתם של גורמים רגשיים על הלמידה, ולבחון דרכים לשיפור הלמידה ואיכות החיים של הלומד.
במטרה לספק המלצות לשיפור איכות חייהם ולהעלאת ההישגים האקדמיים של סטודנטים, עמדה שרית סגל בראש צוותי מחקר עם חנה עזר, יצחק גילת, נביל סעדא וריימו ראיילה שערכו סדרת מחקרים בקרב סטודנטים להוראה במכללה יהודית ובמכללה ערבית בישראל, ואוניברסיטה בפינלנד, שנחשבת למעצמת חינוך בעולם.
נבדקו תחושת הלחץ ודפוסי התמודדות עם הלחצים ומידת המוטיבציה שחשים הסטודנטים לקראת עתידם כמורים ומחנכים.
זוהו ארבעה תחומי לחץ: לחצים אקדמיים, פחד קהל, לחצים חיצוניים ותחושת בדידות.
מידרג תחומי הלחץ נמצא שונה בכל אחת מהתרבויות.
למשל: סטודנטים ערבים מדווחים על רמות גבוהות יותר של פחד קהל ושל לחצים אקדמיים מאשר סטודנטים יהודים ופינים.
זוהו גם אופני התמודדות שונים עם מצבי הלחץ: הסטודנטים מפינלנד נוטים להתעמת עם מקור הלחץ יותר מאשר עמיתיהם הישראלים, הן היהודים והן הערבים.
הסטודנטים מישראל תופסים את עצמת הבדידות ועוצמת הלחצים האקדמיים ברמה גבוהה יותר מעמיתיהם מפינלנד.
עוד נמצא שהסטודנט הישראלי תופס את הישגיו ואת מידת המסוגלות שלו ללמד כגבוהה יותר מזו של עמיתו בפינלנד.
כהמשך למחקר זה קיבלו שרית סגל וריימו ראייאלה מפינלנד, מענק מחקר מהמחלקה לחינוך ותרבות של האיחוד האירופי
כדי לבצע סדרת מחקרים שהשוותה בין מאפייני לחצים ואופני התמודדות של סטודנטים ממדינות שונות באירופה, וכן גורמי אושר וחוזקות שלהם.
נמצאו הבדלים בולטים בין הסטודנטים במדינות השונות באשר לשביעות רצון כללית, מסוגלות אישית ומוטיבציה להוראה.
הסטודנטים מפינלנד נמצאו כמובילים בשביעות הרצון בעוד עמיתיהם מפורטוגל נמצאו נמוכים ביותר במדד זה.
הסטודנטים מישראל נמצאו גבוהים ביותר בתחושת המסוגלות העצמית שלהם להוראה, ואילו הסטודנטים מסקוטלנד היו בעלי המוטיבציה הגבוהה ביותר ללמד .
רווחה נפשית ואושר בקרב סטודנטים להוראה
מחקרים מתחומי פסיכולוגיה חיובית, אשר ערכה שרית סגל יחד עם יצחק גילת, גילה צימט וגלית כרמלי, בדקו את תחושת האושר של סטודנטים להוראה וחוזקותיהם.
זאת כדי לספק המלצות לשיפור רווחתם הרגשית, האישית והמקצועית.
נמצא שוני בולט בין הסטודנטים בתפיסתם את האושר, ועם זאת כשבעים אחוזים מן הסטודנטים בישראל מעריכים את האושר האישי שלהם כגבוה.
רוב המרכיבים בהכשרה תורמים במידה בינונית- גבוהה לשלושת היבטים של רווחה שנבחנו במחקר: לאושר האישי, לרצון להיות מורה ולהצלחה כמורה.
במחקר עם ריימו ראיילה, מריה פלורה, ופאולה כוהן, הושוו משתנים אלה עם אלה של סטודנטים באירופה, ונמצא שהסטודנטים הפינים הם בעלי הרווחה הנפשית הגבוהה ביותר באשר לסיפוק מחייהם.
הסטודנטים מישראל נמצאו כמאושרים ביותר במדד האושר הסובייקטיבי ותחושת המסוגלות העצמית שלהם, בעוד המוטיבציה להוראה הייתה גבוהה ביותר אצל הסטודנטים מסקוטלנד.
הסטודנטים מפורטוגל נמצאו נמוכים ביותר בכל מדדי הרווחה הרגשית.
עוד נמצא שאין די בזיהוי החוזקות כדי ליצור מוטיבציה וסיפוק.
אחת המשימות המרכזיות של אימהות היא לגרום לילדיהן להרגיש נאהבים, מקובלים ומוערכים, וזאת ללא תלות בהקשר התרבותי.
אולם הדרכים הספציפיות של אימהות לעשות זאת, שונות בין תרבויות.
במחקר נמצא שתפישת תפקידה של האם בישראל, נורווגיה ויפן שונה.
בנורווגיה קיימת תפישה שוויונית יותר מאשר בישראל וביפן של תפקיד ההורות ושל האפשרות לקידום מקצועי אישי ולמימוש אישי מחוץ לבית.
בישראל וביפן, בשונה מנורווגיה, תפקיד האישה בבית מרכזי חשוב, אף כי בישראל התפקיד אינו מרכזי בחיי האישה, ובחלק גדול מהאוכלוסייה אינו ייעודה ואינו נתפס כמרכזי בהגדרת זהותה.
ביפן, החל מילדותן עוברות הנשים מסלול המיועד להכשירן כאמהות ורעיות.
נשים העובדות מחוץ לבית ורוכשות ידע נתפסו מסורתית באופן שלילי, ונשים שרצו לקבל הכשרה מקצועית נתפסו כמביישות את המשפחה.
ההיסטוריה הארוכה של חינוך המבוסס על הכנת האישה לתפקיד הביתי של " אישה טובה ואם חכמה" מתחילה להשתנות ביפן, לכיוון גישה השואפת לקדם שוויון מגדרי אולם השינוי עדיין איננו משמעותי.
מאחר שאישה נמדדת מבחינה חברתית ביכולתה להיות "אם חכמה" נמצא במחקר שאמהות ביפן מנסות לצפות את צורכיהם של ילדיהם, עוד לפני שהללו רומזים על אי נחת.
אם טובה ביפן היא יוזמת, מנסה לחזות את הצרכים של התינוק שלה ולהתייחס אליהם לפני שהוא בוכה.
בישראל, אמא טובה היא תגובתית: היא מגיבה לצרכיו של הילד, מאכילה אותו או משנה משהו בסביבתו כשהוא בוכה.
האם בישראל ממתינה לאותות מצוקה של התינוק ומתייחסת אליהם במהירות.
בנורווגיה, אמהות מעודדות את ילדיהן להיות עצמאים, ונמצא שהן מאפשרות גם לתינוק הזדמנויות רבות יותר מאשר בישראל וביפן לקבל החלטות ולהתגבר על קשיים.
אף כי המחקר עושה הכללות תרבותיות, ולכן יש להיזהר מפני מסקנות גורפות, נמצא שניתן להבחין בשונות בתגובות הטיפוליות של אימהות כלפי ילדיהן, כחלק משונות תרבותית ומציפיות שנגזרות מכך.
כשהורים מתייחסים לילדים בדרך שנתפסת כנורמטיבית בהקשר תרבותי, הם מסייעים לילדים בהתאמתם לסביבה התרבותית בה הם חיים.
רכיבים רגשיים וקוגניטיביים בהקשר הארצי והגלובאלי
מחקר שהשווה את ייצוגי המושג 'אזרחות' בקרב סטודנטים מישראל, הונגריה, אנגליה, טורקיה וספרד בוצע עם אירית נשיא ומרתה פילפ.
רק אצל הסטודנטים מישראל נמצא הקשר רגשי חזק בקשר למושג האוניברסלי 'אזרחות' ואשר קישר אותו מיידית למדינה באמצעות מושגים רגשיים, כגון: "שייכות"; "בית"; "אהבה"; "נאמנות".
בעקבות הטיפול בנפגעים מהמעגל השני במתקפות הדמים בנורווגיה ב-22 ביולי 2011 חקרה שרית סגל יחד עם אוני קריסטין המרסטאד מנורווגיה תגובות של בני נוער בנורווגיה לאירוע טרור מקומי בהשוואה לתגובות של בני נוער בישראל לאחר רצח רבין.
למרות היותו של הרצח שונה במהותו, ולמרות המבנה החברתי השונה בשתי המדינות, ניתן היה לזהות קווים דומים.
אולם, ההתנהלות, ובהכרח התוצאות, היו שונות לחלוטין.
בנורווגיה הייתה חוויה של התחזקות הדמוקרטיה, ואילו בישראל החוויה היא של פילוג.
המחקר הראה את מקומם של המנהיגים, המחנכים והתקשורת כמזינים תהליכי איחוד ופילוג בקרב דור העתיד.
במחקר שבחן את התפיסות של סטודנטים להוראה לגבי סכסוכים ויישובם, צדק ושלום, יחד עם אירית נשיא ודוד סנש, בדקה שרית סגל האם קיים קשר בין תפיסות של סכסוכים ויישובם ברמת המיקרוקוסמוס, קרי בכיתה, לאלה שברמת המקרוקוסמוס, קרי בעולם בכלל או באזורנו בפרט.
קבוצת מחאה של משפחות שכולות
בשנת 2023 הייתה ממקימות קבוצה שהתארגנה מתוך תחושת שליחות ואחריות בתוקף המעמד של מי שאיבדו את היקר מכל במאבק על תקומתה של המדינה ובהגנה עליה לאור ערכיה של מגילת העצמאות..
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2024 הייתה ממארגני הטקס העצמאי של המשפחות השכולות, ללא נוכחות פוליטיקאים, שהתקיים ליד היכל העצמאות, המקום בו הוכרזה הקמתה של מדינת ישראל.
שרית סגל נשאה בו דברים, בשם יתומי צה"ל.
משמעת בכיתה - היבטים פסיכולוגיים וחינוכיים, מכון מופ"ת, 2000; יחד עם ורדה שרוני ושרה שמעוני
הספר פורס תאוריות וגישות שונות בפסיכולוגיה המאירות את נושא המשמעת בבית הספר ומציעות מגוון דרכים לפתרונן.
תוכנית הפעולה המוצעת מתבססת על הנחת היסוד לפיה תפיסת המשמעת בכיתה תלויה באישיותו של המורה, באופיים של התלמידים וביחסים ביניהם בתוך המערכת הדינמית והמשתנה של בית הספר והקהילה.
חרדת בחינות'- דגם לקשר שבין רגשות לבין למידה והשלכותיו בתחום ההוראה", מכון מופ"ת, 2006; יחד עם שרה שמעוני
תופעת חרדת הבחינות מבליטה את הקשר ההדוק בין תחושות ורגשות לבין תפיסה, זכירה וחשיבה.
זוהי תופעה החוצה את כל ממדי התודעה, והבנתה מאירה את הקשרים המורכבים בין ממדים אלו.
הספר עונה בעיקר על השאלות: מהי חרדת בחינות?
מה הן דרכי הטיפול בה ומה יכולים המורים לעשות כדי להפחית את חרדת הבחינות בקרב תלמידיהם?
הגישה השלישית וארגון הידע: מתווה להכשרת מורים מטפחת חשיבה''', מכון מופ"ת, 2006; יחד עם אמנון כרמון, יורם הרפז ודוד קורן.
הגישה השלישית לארגון הידע בחינוך, אשר פותחה על ידי הכותבים, מציבה במוקד את פיתוח החשיבה וההבנה של הלומדים.
בעקבות גישה זו, שהלמה את המלצות ועדת דברת, שונו חלק מתוכניות הלימודים במכללות להכשרת מורים, שהחלו ללמד את הדיסציפלינות השונות בחינוך כמשאבים להתמודדות עם בעיות חינוכיות, במקום ללמדן כסדרת מקצועות נפרדים וחסרי זיקה הדדית.
גם מעבדה וגם חממה: קותרפיה בטיפול קבוצתי.
בתוך: הופמן, ש., גפני, ש., לאוב, ב., טובים השנים מן האחד- קותרפיה ביחידים, משפחות וקבוצות.
לחץ בהכשרה להוראה והשלכותיו על המתכשר להוראה.
בתוך: עזר, ח., גילת, י., שגיא, ר., (עורכים), "אני מרגיש לגמרי לבד בסיפור הזה" התמודדות צעירים בישראל עם מצבי לחץ ומצוקה (עמ' 199–233).
שרית חדד הוא אלבום האולפן העשרים-ושנים של הזמרת שרית חדד.
האלבום יצא ב-6 בינואר 2015 דרך חברת התקליטים NMC.
בנוסף יצאו הסינגלים "מימי", "כינורות ינגנו" ו"אינתה דאיימן" בחודש יולי 2015. לאחר חצי שנה מצאת האלבום, האלבום הגיע למעמד של פלטינה לאחר שנמכרו יותר מ-30,000 עותקים ממנו.
באוקטובר 2015 זכתה חדד בקליפ השנה בפרסי המוזיקה של MTV ישראל לשיר חיכיתי לו.
מספרשירזמןמיליםלחן1האור בנשמתי03:30בעילום שםטל שגב2חיכיתי לו03:42HenreeHenree3לנשום אותך04:16פאר טסיפאר טסי ואריק זנתי4תפרנים03:06Henreeיהודה פוליקר5מברוק03:05אופיר כהןriachi jean marie6הבטחת לי עולם03:44HenreeHenree7לילה לילה03:29דיקלהדיקלה ויפתח שחף8חצאים02:37HenreeHenree9ליבי עוד אוהב03:19אופיר כהןערן כרמי10מימי03:12הנריהנרי11ברגע אחד04:09דיקלהדיקלה ויפתח שחף12אינתה דאיימן (בעברית; אתה החיים שלי)03:20מורן דוד וסהר חגימורן דוד13בשבילי03:21מתן ממןמתן ממן14כינורות ינגנו03:58אופיר כהןאופיר כהן15לעוף03:24יוסי גיספןzaza khubukelashvili16בת של מלך03:38אורי שמחאורי שמח
שרל אלטורפה היה כומר, פוליטיקאי מאלזס וחסיד אומות העולם מצרפת.
אלטורפה למד תאולוגיה בשטרסבורג בין השנים 1900–1906. לאחר הסמכתו לכמורה שרת במספר קהילות באזור אלזס.
בין השנים 1919–1929 היה כומר בוויסמבור.
הוא היה פעיל במיוחד בתחום החברתי, וסייע לבני קהילתו בתחומי ההשקעות, החיסכון, ייסוד מעונות יום לילדי עובדים, שיעורי ערב למבוגרים, מוסדות לשיקום נכים וספריות ציבוריות.
אלטורפה היה תחת ביקורת של הפרוטסטנטים במחוזו, שסברו כי הוא תחת השפעה קתולית חזקה, ובשנת 1928 הפסיד את מושבו באספה הלאומית.
הוא מונה על ידי רמון פואנקרה לתפקיד מנהלתי.
בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, החל אלטורפה לפעול בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא סייע לארגונים יהודיים שפעילותם נאסרה על ידי הגסטפו.
בין היתר העביר להם כספים בחשאי, ותוך סיכון חייו.
בפעילות זו, ובפעילויות אחרות, הציל חייהם של יהודים רבים.
בדצמבר 1944, לאחר שחרור צרפת, שב אלטורפה לאלזס וקיבל בחזרה את תפקידו המנהלתי באלזס ובמוזל.
בשנת 1947 נבחר לתפקיד סגן ראש עיריית שטרסבורג מטעם מפלגת RPF .
בשנת 1955, עם מות ראש העירייה, מונה אלטורפה לתפקיד זה.
בשנה זו קיבל את אות לגיון הכבוד.
הוא כתב בקביעות לעיתון האלזסי Le Nouveau Messager וכתב רומן שיצא לאור בשנת 1956.
אלטורפה נקבר בבית הקברות סנט הלן בשטרסבורג .
בשנת 2001 הוכר אלטורפה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
רציף בשטרסבורג נקרא על שמו.
שרית פוקס (נולדה ב-27 במאי 1956) היא עיתונאית, מבקרת תיאטרון ישראלית, פרשנית תרבות וביוגרפית.
שימשה במשך שנים רבות חברת מערכת בעיתון "מעריב", וכיום היא פרילנסרית וחוקרת.
שרית פוקס נולדה בדרום תל אביב.
היא גדלה בצפון תל אביב ולמדה בבית הספר התיכון עירוני א', שם קיבלה את פרס בית הספר לספרות על שם משה זילברמן, וחקרה בהדרכת המשוררת יאירה גנוסר את דמות האדם הקטן בסיפורי אנטון צ'כוב.
בצה"ל שירתה בחיל האוויר בבסיס תל נוף.
היא סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית ותיאטרון בהצטיינות באוניברסיטה העברית ותואר שני בהצטיינות יתרה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלה, בהנחיית פרופ' ש.
גיורא שוהם עסקה בתנועת הזמן המעגלי במחזותיו של סמואל בקט בהשוואה ליוצרים נוספים..
במהלך לימודיה עבדה במכון למחוננים בהנהלת אריקה לנדאו, ותלמידיה המפורסמים הם השחקן והבמאי יואב צפיר, היוצר דורי פרנס, העיתונאי גיא זהר, והשדרנית ענת דולב.
במשך 28 שנים הייתה חברת מערכת "מעריב", שם פרסמה מאות רשימות וביקורות על תיאטרון ותרבות.
במקביל ערכה ראיונות עומק עם מובילי תרבות, פוליטיקאים ומנהיגים כמו ס.
יהושע, משה קופפרמן, יעקב אגם, עליזה אולמרט, שמעון פרס, יצחק שמיר רפאל איתן, יעל דיין, ועוד.
פוקס זכורה בין היתר בזכות ריאיון עם השופט שמעון אגרנט, סמוך למותו, בו סיפר לראשונה כי לראש הממשלה גולדה מאיר היה מידע מודיעיני מראש על ההכנות למלחמת יום הכיפורים.
פוקס כתבה כתבות מעמיקות על קבוצות שוליים בחברה - מתמודדים עם מחלות נפשיות ופיזיות, נכים ונשים מוכות.
היא כתבה על פגוע ראש ממלחמת לבנון הראשונה וליוותה את תהליך השיקום שלו.
כמו כן ריאיינה אנשי ימין כאלישבע פדרמן (אשתו של נועם פדרמן) ואריה בירו.
בראיון עם בירו הוא הודה ברצח שבויים מצריים במהלך מלחמת סיני, כמו גם ברצח גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה.
באחת הכתבות שלה, באמצע שנות השמונים, הצטרפה למשך מספר שבועות לצעירי תנועת הנוער של הרב כהנא.
בראשית האינתיפאדה הראשונה הצטרפה לפיזור הפגנה בשטחים ונכנסה לשיחות אישיות וממושכות עם חיילי הגדוד, שהרגישו רגשי אשמה כלפי חלק מפעולותיהם.
פוקס פרשה ממערכת "מעריב" בשנת 2007 והמשיכה לכתוב כפרילנסרית עד 2014, מאז היא כותבת בכלי תקשורת שונים.
פוקס משתייכת לזרם האלטרנטיבי של ייצוג השואה בתיאטרון והנצחת זיכרון השואה.נמנית עם הראשונים שנאבקו מעל דפי העיתונות נגד מסע בני נוער לפולין.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הושעתה למשך חודש מהעיתון, בעקבות מאמר שטען כי לימוד השואה בישראל מטמיע פחד ופרנויה ואינו עוסק בשורשים האוניברסליים של הרוע הנאצי.
היא אף צוטטה בספרו של משה צוקרמן "שואה בחדר האטום" (1990).
בסדרת כתבות פרשנות שהחלו להתפרסם כבר בסוף שנות השמונים בעקבות מחזות שהוצגו בארץ, הייתה פוקס מהראשונים שערערו על קידוש היגון בעבודת הזיכרון של השואה בארץ, ללא הפקת לקחים על טבע האדם.
בקריאתה להטמעת מסרים רציונליים והומניסטים בעבודת זיכרון השואה שייכת פוקס לקבוצה שהפיקה את ערבי יום השואה האלטרנטיביים, שבראשה עומדים אמיר אוריין ותלמידו אבי גיבסון בר-אל.
פוקס גם הייתה בין הראשונים שעסקו ביחסם של בני הדור השני לשואה בישראל ובגרמניה החל משנות ה-80, שנים לפני שהתופעה התעצמה ונדונה בתקשורת וברשת.
ב-2012 הוזמנה פוקס לנהל אמנותית אירוע ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, בבית אבי חי בירושלים.
האירוע נקרא "דווקא לצחוק" והוקדש ליצירות המתמודדות עם השואה באמצעות הומור שחור ולבן.
פוקס כתבה לעיתוני ספרות ביקורות ומאמרים, כמו מאמרה שפורסם ב"עתון 77" בשנת 1987, בו ניתחה את ספרו של א.ב.
התזה של הניתוח הייתה שהרגש האמביוולנטי של הבעל כלפי אשתו שמתה מסרטן מונע ממנו להשתחרר מן האבל.
א.ב יהושע מוביל את גיבורו להכרה זו שלב אחרי שלב בספר, עד שהוא משתחרר מרגש האשמה המלווה אותו ומזדכך.
בשנת 2008 ראה אור ספרה "נמר בוער", מונוגרפיה על המחזאי נסים אלוני, בהוצאת ידיעות ספרים, ובעריכה של דורי פרנס.
כתיבתו ארכה שמונה שנים, וכללה איסוף חומרים רבים וראיונות עם כ-100 אנשים משמעותיים מחייו של אלוני מילדות ועד בגרות.
אלוני, אליבא דפוקס, משקף פוסט טראומה של לוחמי מלחמת העצמאות.
ספרה עורר דיון אודות ניפוץ מיתוסים וייחוס פגיעות נפשית לאושית תרבות.
פוקס ניפצה את התבנית של אלוני כמשורר פנטסטי לירי בלבד.
באמצעות סיפוריו המוקדמים הלא מוכרים שכתב בזמן המלחמה, שיחות עמו ועם חברי הגדוד שלו, חשפה את היסודות הריאליסטיים של מחזותיו.
על ספרה כתב פרופ' שמעון לוי "'נמר בוער' הוא ספר התיאטרון החשוב ביותר וודאי המרתק מכולם, שיצא לאחרונה לאור על התיאטרון הישראלי ועל אחד מגדולי יוצריו.
המחקר המושקע בו הוא בעל ערך תיעודי ותרבותי רב.
יתר על כן, שרית פוקס משכילה לרקום חוטים של תובנות מדויקות בכתיבה המשלבת ארוטיקה ואקדמיה, רגש עמוק ללא רגשנות."
בנוסף כתבה פוקס על אנשי בתיאטרון שחוו פוסט טראומה במלחמות ונתנו לכך ביטוי ביצירתם כמו השחקן אורי אברהמי, ומוטי לרנר.
היא כותבת ספר שני ששמו הזמני הוא "חרדת הגלגול היודונאצי בדרמה הישראלית" המהווה הרחבה למאמר שפרסמה ב"עתון 77", מתוך התנגדות לפרשנות הרווחת של הביטוי "יודונאצים" שטבע ישעיהו ליבוביץ.
נמר בוער: מותו וחייו של נסים אלוני, [עורכת לשונית: עינת יקיר], הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
ריקוד השֶׁר (מיידיש: שער – מספריים), הנקרא גם שֶׁרֶלֶ'ה (שערעלע), הוא ריקוד יהודי מזרח-אירופי בסגנון הכליזמר.
הריקוד נכתב במשקל ארבעה רבעים ומיועד לריבוע של ארבעה זוגות מחוללים, בדומה לקוודריל.
הזוגות מתקרבים ומתרחקים, מתחלפים במקומות, מבקרים זה את זה, מסתובבים במעגלים ומפזזים בשורות.
תנועות חיתוך המעגל שהזוגות מבצעים הם ככל הנראה מקור שמו של הריקוד.
הריקוד היה פופולרי בין יהודי מזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בקיבוצים רבים היה נהוג לרקוד את השרל'ה במסיבות כלולות של בני ובנות הקיבוצים, ככל הנראה כמעין מחווה לעולם שממנו הגיעו ההורים, מייסדי הקיבוצים.
הריקוד בוצע על הבמה, בתחפושות, תוך גילום דמויות ומנהגים ובלבוש חגיגי כמו זה שהיה נהוג באירופה של תחילת המאה ה-20.
שרית חדד בקיסריה, מרוץ החיים 2009 הוא אלבומה התשעה-עשר של שרית חדד.
אלבום זה הוא מתוך הופעה חיה בקיסריה, זהו אלבום הופעה השני של שרית חדד והראשון מקיסריה.
לאחר שהופיעה בקיסריה 6 פעמים ברצף, בשנת 2009 הופיעה שרית חדד שוב פעם בקיסריה והחליטו שרית חדד ואבי גואטה להוציא את ההופעה לא רק על גבי DVD, אלא גם לראשונה על גבי דיסק כפול.
אף על פי שזה אלבום הופעה, זה נחשב כאלבום אולפן.
באלבום יש ביצועים שנכנסו לראשונה לאלבום פיזי.
שרית חדד בקיסריה, מרוץ החיים 2009 - תקליטור 1
מספרשירזמןמיליםלחןעיבוד והפקה מוזיקליתמתוך האלבום/בוצע לראשונה 01 פתיח ("זה ששומר עליי") (רמיקס) 3:37 טל שגב, יעקב למאי - צמד דו-סול טל שגב יעקב למאי - צמד דו-סול עופר ניסים וינון יהל הרימקס לשיר יצא ב-2007 כסינגל.
נכנס גם לאלבום של עופר ניסים.
באלבום זה הוא מופיע בגרסה שונה.
שרית חדד מוסיפה בשיר הזה קטעים בצרפתית, לראשונה.
שרית חדד בקיסריה, מרוץ החיים 2009 - תקליטור 2
שרך בוסטון (שם מדעי: Nephrolepis exaltata) מכונה גם שרך החרב, או שרך עצמות הדג הוא מין של שרך הנפוץ באזורים טרופיים ברחבי העולם.
צמח זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי המגיע לגובה של 40–90 סנטימטרים ובמקרים קיצוניים עד 1.5 מטרים.
השרך משגשג במקומות לחים ומוצלים.
הוא נפוץ ביערות וביצות, בעיקר בצפון אמריקה הדרומית, מקסיקו, מרכז אמריקה, פלורידה, הודו המערבית, פולינזיה ואפריקה.
שרך בוסטון הוא צמח בית פופולרי.
לעיתים קרובות הוא משמש כצמח תלוי הנשתל בעציצי תלייה.
מבחינת תנאי גידול, שרך בוסטון משגשג באדמה לחה (אך לא ספוגה במים) העשירה בדשן.
מבין השרכים המבויתים הנפוצים שרך בוסטון נחשב לסובלני ביותר לבצורת.
עם זאת השרך מותאם לתנאים של לחות גבוהה ויש לעיתים לספק לו לחות באוויר.
השרך עשוי לסגת בקור קיצוני ולעיתים אף להיראות כמת לגמרי, אך יכול להשתקם בעונות החמות יותר.
בגידול בחוץ הצמח יעדיף צל חלקי או מלא, אך בגידול ביתי הוא זקוק לאור רב לא-ישיר.
רביית הצמח המתורבת נעשית לרוב על ידי חלוקת ההשרשה, שכן מרבית הזנים המבויתים לא מפיקים נבגים אמיתיים.
צמח זה נחשב בטוח לחיות מחמד שכן אינו רעיל.
שרית פֶּרְקוֹל (נולדה ב-17 ביוני 1959) היא מתרגמת ישראלית.
שרית פרקול נולדה וגדלה בתל אביב, אחות בכורה לשלי פרקול, גיגה פרקול ושמרית פרקול-פינקל.
בת לאב חבר קואופרטיב דן ומורה דרך, דב פרקול, ולאם רחל לבית גיל גילה, עקרת בית וגננת.
היא בוגרת בית ספר יסודי על שם א.ד.
גורדון ותיכון עירוני ה' ולמדה ספרות אנגלית ואמריקנית באוניברסיטת תל אביב, עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ותרגום באוניברסיטת בר-אילן.
במשך שנים רבות הייתה מתרגמת בדסק החוץ בעיתון מעריב, עורכת וכתבת לענייני האינטרנט בראשית דרכו (בעלת הטור "כיכר אתרים").
יסדה וערכה במשך שש השנים הראשונות את ערוץ יחסים באתר ynet והייתה מבין מייסדי העיתון העצמאי מגפון.
השתתפה בתוכניות טלוויזיה ובפאנלים בכנסים בנושא אינטרנט ותרבות דיגיטלית.
פרקול תרגמה ספרים רבים מאנגלית לעברית, בעיקר ספרות יפה, ספרי מתח (סדרת רפ"ק בילוש רוי גרייס מאת הסופר הבריטי פיטר ג'יימס) והומור (ספרו של ג'רי סיינפלד "שפת הסימנים" וספרים של ביל קוסבי).
עם הספרים הראשונים שתרגמה נמנה "בית האלוהים" מאת סמיואל שם, המטפל בתחום הרפואה בהומור שחור.
מתרגמת גם ספרים מהז'אנר הרומנטי וספרי פנטזיה לנוער, בהם סדרת "נפילת הממלכות" וסדרת "כס הזכוכית".
פרקול עוסקת בציור ובצילום כתחביב.
אם לבן, דין לנר, מאייר וכותב, בוגר בצלאל.
אחותה, שמרית פרקול-פינקל, ביולוגית ימית, נהרגה בתאונת דרכים במרץ 2021.
שרית לארי (נולדה ב-12 באוקטובר 1971) היא שחקנית ישראלית.
לארי למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-1999 גילמה את טלי בעונה השנייה של הסדרה "20 פלוס".
באותה השנה היא שיחקה בסרטים "זמן אוויר" של הבמאי יצחק צפל ישורון, וב"המכתב שהגיע בזמן".
בין השנים 1998–1999 גילמה את אפרת,קצינת הת"ש בסדרה "טירונות".
היא שיחקה בסדרה "מיי פירסט סוני" ששודרה בערוץ 2.
ב-2014 שיחקה בסרט "הגננת" בתפקיד הראשי.
בשנים 2013–2014 עבדה בעמותת גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע.
משמשת מנכ"לית שותפה בעמותת מהפך-תע'ייר.
קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה מבוסטון קולג'.
לימדה בסמינר הקיבוצים, הקריה האקדמית אונו, מכללת ספיר ובוסטון קולג'.
שרית שני חי (נולדה ב-30 בינואר 1964) היא מעצבת, אמנית ומרצה ישראלית, מחלוצות תחום העיצוב לילדים בארץ ובעולם.
בשנת 2021, זכתה בפרס "סטודיו השנה בעיצוב פנים" בתחרות הבינלאומית של המגזין דיזן אנגליה.
כלת פרס רוטשילד לעיצוב מוצר עבור מעצבים בכירים לשנת 2025.
שני חי היא ילידת תל אביב, בוגרת תיכון עירוני ד' בתל אביב.
אחיה הוא האמן הישראלי גיל מרקו שני.
שני חי היא בוגרת המדרשה לאמנות, למדה תקשורת חזותית בבית ספר פרסונס לעיצוב שבניו יורק.
לשני חי תואר ראשון (בהצטיינות) באמנות שימושית ואמנות מסחרית מהאמריקן קולג' שבלונדון, ותואר שני (DIP.G.P) בתיאוריה של אמנות מודרנית (בהצטיינות) מצ'לסי קולג' לאמנות ועיצוב בלונדון.
בשנת 2020 ראתה מהדורה דו לשונית של ספרה "מרחבי ילדות" (הוצאת זמורה ביתן), המלווה בטקסט מחקרי של אוצרת האמנות טלי תמיר, והוא מציג את משנתה העיצובית ויצירותיה.
ב-1995 הקימה את הסטודיו לעיצוב "שרית שני חי" שהתמחה בראשית דרכו בתכנון חדרי ורהיטי ילדים.
לאחר מכן, החלה לפתח את תפיסתה העיצובית הדוגלת בשימת הילד במרכז, מתוך אמונה בהשפעה המכרעת של הסביבה הפיזית על התפתחותו.
שרית שני שיכללה את תחום עיצוב מרחבים פדגוגיים לילדים, כגון גני ילדים ובתי ספר שנועדו לקידום הלמידה, תוך פיתוח תפיסת עולם ייחודית המחברת בין עיצוב לפדגוגיה, עליה היא מרצה ברחבי העולם.
בתחום המלונאות, שני חי הובילה פרויקטים עיצוביים ייעודיים לאירוח ילדים מתוך ההבנה שהם לקוחות ראויים שיש להתחשב בהם.
ב-2025 זכתה בפרס רוטשילד לעיצוב מוצר עבור מעצבים בכירים עבור "עבודתה החדשנית בתחום עיצוב ריהוט, חפצים ומרחבים לילדים."
2011 – עיצוב פנים ועיצוב ריהוט ייחודי למשחקייה ופינות מחשבים והמתנה במחלקה ההמטו-אונקולוגית בבית חולים דנה לילדים, שטח של 150 מ"ר בהזמנת ביה"ח דנה, איכילוב, תל אביב.
2011 – עיצוב פנים ועיצוב ריהוט ייחודי למשחקיה ומרחב פעילות לילדים ונוער, מלון מצודת דוד, ירושלים, שטח של 100 מ"ר בהזמנת קבוצת אלרוב.
הפרויקט נעשה בשיתוף עם אדריכל פיירו ליסוני.
2013 - עיצוב פנים ותכנון ריהוט ייחודי לקריית חינוך ואשכול גנים כפר שמריהו, שטח של 2,400 מ"ר.
בהזמנת המועצה המקומית כפר שמריהו.
הפרויקט זכה בפרס הבינלאומי סילבר איי דיזיין.
2014 - עיצוב מתחם חווייתי לכיתות א' בבית הספר היסודי לאמנויות ומדעים רמת חן, רמת גן, שטח של 120 מ"ר וכולל מרחבים שונים לפעילויות משחקיות שונות.
בהזמנת בית הספר רמת חן, רמת גן.
2014 - עיצוב פנים ותכנון ריהוט ייחודי, בית הספר קינג סולומון הכפר הירוק, שטח של 3,000 מ"ר.
בהזמנת בית הספר קינג סולומון.
2017 - עיצוב פנים ותכנון ריהוט ייחודי לאשכול גנים הכולל תשעה גני ילדים ומעונות יום, פרויקט השוק הסיטונאי, מגדלי ת"א.
בהזמנת עיריית ת"א בשיתוף עם גינדי אחזקות בע"מ.
הפרויקט זכה בפרס הבינלאומי "סילבר איי דיזיין".
2017 - תכנון קונספט - גן ילדים שווייצרי בברוקלין, ניו יורק.
2017 - מתחם כיתות א' בבית-ספר יסודי ביישוב הערבי, טמרה.
בהזמנת בית הספר היסודי אל ראזי טמרה.
2018 - תכנון קונספט - מרכז חדשנות ומדעים באוניברסיטת תל אביב, שטח של 700 מ"ר.
בהזמנת אוניברסיטת תל - אביב.
2018 - עיצוב פנים ותכנון ריהוט ייחודי לבית הספר המכיל הראשון בת"א "ביכורים" בתל אביב, שטח של 2,000 מ"ר.
בהזמנת עיריית תל אביב ועמותת אינקלו.
הפרויקט זכה בפרס "פריים" הבינלאומי.
2019 – מרחב למידה בבית חולים אסף הרופא.
בהזמנת קרן סאסא - סיטון בשיתוף משרד החינוך.
2020 - מרחב חינוכי לתיווך תהליכים רפואיים במחלקה הכירורגית, מרכז חינוכי ע"ש ויצמן, בית חולים שיבא-תל השומר.
2020 - מרחב מייקרים לילדים ובני נוער במרכז לבריאות הנפש אברבנאל.
2021 - תכנון קונספט למעונות יום שיקומיים בכל רחבי הארץ, שטח של 1,800 מ"ר.
2022 - מרכז פסיכולוגי לילד בקריית עקרון, שטח של 200 מ"ר.
בהזמנת המועצה המקומית קריית עקרון.
2022 - בית הספר היסודי לאומנויות ביקנעם, שטח של 1,800 מ"ר.
2022 - מרכז מעיין, מרחב טיפולי לפרט ולמשפחה, תל אביב.
עבודותיה של שני חי הוצגו ברחבי העולם ולהם השפעה נרחבת כלל עולמית על תפיסת המרחבים העיצוביים לילדים.
עיצוביה זיכו אותה בפרסים בינלאומיים יוקרתיים כגון: "סטודיו השנה בעיצוב פנים" בתחרות הבינלאומית של המגזין דיזן (2021), הסטודיו נבחר מתוך למעלה מ־4,700 משתתפים שפעילים בתחום למעלה מעשור ב־87 מדינות.
פרס בתחרות בינלאומית מטעם המגזין "פריים" (2020) בקטגוריית עיצוב חברתי, שהוענק לה על עיצוב בית הספר המכיל הראשון מסוגו בישראל.
שרית שני חי נשואה לאיש העסקים, דויד חי, ולהם בת ובן.
2013 - כלת פרס סילבר איי דיזיין
2018 - כלת פרס סילבר איי דיזיין
2018 - פרס עיצוב המוצר האירופי
2025 - פרס רוטשילד - לעיצוב מוצר - עבור מעצבים בכירים.
2005 – תערוכת יחיד "אפריקה" – גלריית החווה, חולון.
2008 – תערוכה קבוצתית "NEO" – הביתן לעיצוב עכשווי, גני התערוכה תל אביב.
2009 – תערוכה קבוצתית "זולו-ציידים ופנטזיות אחרות" – מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, תל אביב.
2010 – תערוכה קבוצתית – ועידת ישראל לאדריכלות 2010, "70 אדריכלים מעצבים חוויה" – היכל התרבות, תל אביב.
2011 – תערוכה קבוצתית "ארץ מקלט – התגוננות אזרחית בנויה" – הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, קריית האוניברסיטה רמת אביב.
2013 – צבע טרי – היריד לאמנות עכשווית ועיצוב, ת"א.
2014 – מחוץ לקופסה – עיצוב ישראלי בשבוע העיצוב בברצלונה.
התערוכה נודדת ברחבי אירופה והציגה עד כה בברצלונה, בלגרד וליסבון.
2015 – "גן שלנו"- גני ילדים בישראל - בית האדריכל, תל אביב - יפו.
2015 – "כן-לא, שחור-לבן", תערוכה קבוצתית בעקבות מחאת האתיופים - המשכן לאמנות "בית מאירוב", חולון.
2016 – "Wrap Your Arms Around Me" - תערוכה קבוצתית, גלריית "Gallery Diet", מיאמי בשיתוף עם גלריית "Kinder Modern", ניו-יורק.
2017 – כלבים וחתולים, מוזיאון ישראל, ירושלים, אגף הנוער.
2020 - 2021 - הביאנלה לאומנויות ועיצוב, תל אביב, מוז"א - מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
2021 – תערוכה קבוצתית "קופסה שחורה", מוזיאון העיצוב חולון.
2022 – תערוכה קבוצתית "נגע", מוזיאון על התפר ירושלים.
שרית שלו-עיני (נולדה ב-1964) היא חוקרת אמנות, פרופסור בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
שלו-עיני חוקרת את השפה החזותית של ימי הביניים בהקשרים היסטוריים, מתעניינת בכתבי יד מצוירים, ביחסי הגומלין בין דימויים לטקסטים, בין יהודים לנוצרים, בין מזרח למערב ובין אמנות להיסטוריה.
לשלו-עיני דוקטורט בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית (2001).
עבודת הדוקטורט שלה עסקה במחזור המשולש, ונכתבה בהנחיית פרופסור בצלאל נרקיס.
שרית סרדס-טרוטינו (נולדה ב-18 במאי 1969) היא סופרת, אשת תקשורת, עיתונאית ויוצרת ישראלית.
זוכת פרס שר התרבות לספר ביכורים.
סרדס-טרוטינו נולדה וגדלה בבת ים, בת למרים ויקים סרדס.
כבר בשנות התיכון עסקה בכתיבה עיתונאית, והייתה כתבת נוער במעריב לנוער ובתוכנית הנוער רדיועשרה בקול ישראל.
שירתה בצה"ל כמש"קית עיתונות בדובר צה"ל בפיקוד הדרום בעת פרוץ האינתיפאדה הראשונה ולאחר מכן הייתה כתבת צבאית בעיתון במחנה נח"ל.
עם שחרורה מצה"ל למדה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב וסיימה בהצטיינות.
כשהייתה סטודנטית באוניברסיטת תל אביב החלה לעבוד בתחום התקשורת והייתה עורכת בשבועון הנוער ראש אחד.
בהמשך הייתה עורכת ברשת המקומונים ידיעות תקשורת, ואחר כך עורכת בדסק החדשות של ידיעות אחרונות.
בין הנושאים שבהם עסקה בדסק החדשות היו הסכמי השלום עם ירדן ורצח יצחק רבין.
ב-1997 יצאה לשליחות בהולנד והייתה כתבת ידיעות אחרונות באמסטרדם במשך 7 שנים.
במסגרת תפקידה סיקרה נושאים חברתיים, פוליטיים, ספורטיביים ותרבותיים.
בין השאר סיקרה את משפטו של סלובודן מילושביץ' בהאג.
עם שובה לארץ, ב-2004, השתלבה בכתב העת הקולינרי השולחן והייתה עורכת וכתבת קבועה בו.
ב-2008 הפכה להיות כתבת הקולינריה של ידיעות אחרונות, וסיקרה את הנושא מהיבטים כלכליים, חברתיים, תיירותיים וקולינריים.
ב-2013, במסגרת סבב קיצוצים, פוטרה מעבודתה בידיעות אחרונות והחלה לכתוב את ספרה הראשון, עד יום הימים.
כיום היא תחקירנית של תוכניות טלוויזיה המשודרות בכאן 11 בהן פגישה עם רוני קובן, יוצאים מהכלל, על המפית ועוד ניפגש.
ספרה הראשון, עד יום הימים, ראה אור בשנת 2022 בהוצאת שתיים.
במרכזו של הרומן סיפורה של ילדה בת 14, שמנהלת מערכת יחסים סודית ואינטימית עם המחנך שלה מכיתה ח', סגן מנהל בית הספר היסודי שבו היא לומדת.
היא משתפת פעולה עם המעשים שהוא מורה לה לעשות, מתוך אמונה שיש ביניהם קשר חזק של אהבה.
אלא שהקשר מתגלה, הפרשה מתפוצצת והעיתונות גועשת.
הספר כתוב דרך שתי נקודות מבט: נקודת מבטה של הנערה בת ה-14, שחווה את הדברים בזמן אמת, ונקודת מבטה של האישה הבוגרת שהיא צמחה להיות, המנסה להתמודד עם טראומה שקפאה בזמן ומתקיימת עשרות שנים.
הספר שזור בראיונות עומק עם האנשים שסבבו את הגיבורה באותה תקופה, על מנת לקבל פרספקטיבה נוספת על הפרשה ששינתה את חייה.
את הספר ערכה מירי רוזובסקי שיעצה לה לכתוב את הספר מנקודת המבט של ילדה בת 14 שחווה את מערכת היחסים עם המורה שלה בזמן אמת.
הספר זכה לאהבת הקהל, הוגדר פורץ דרך בארגוני הסיוע לנפגעי תקיפה מינית, היה מועמד לפרס ספיר במסגרת ספרי ביכורים, ומכר אלפי עותקים.
אתר הספרים עברית הגדיר אותו "מסמך בעל חשיבות עצומה, שהוא אחד מספרי ה'מי טו' החשובים שיצאו בעברית בשנה החולפת".
ב-2 בינואר 2023 ועדת השופטים בפרס שר התרבות בתחום היצירה הספרותית העברית, החליטה פה אחד להעניק לספר את פרס שר התרבות לספר ביכורים.
בין הנימוקים לפרס נכתב: "רומן בין תלמידה בכיתה ח' לבין סגן מנהל בית הספר שלה.
מזווית ראייה אחת, זהו סיפור תיעודי כביכול, של התפתחות מערכת מינית-רגשית אסורה, טעונת כאב, בין המורה המחנך לבין התלמידה.
מזווית ראייה שנייה, נעשות קפיצות בזמן, אל האישה שבגרה, תוך שהיא מנהלת שיחות עם חברותיה מבית הספר שבגרו איתה.
הן מתדיינות ב"הווה" הבוגר של הסיפור, במה שהסעיר, כשהייתה ילדה, את משפחת התלמידה, את מערכת החינוך, את העיתונות דאז.
כתוב באופן מרגש מאוד, ומעלה את השאלה מה מותר ומה אסור בשם האהבה".
בינואר 2025 הופיעה בסרט "מכתב בלי כתובת", אשר תיעד פרשה שבמרכזה פסיכולוג שפגע במשך שנים במטופלותיו.
סרדס-טרוטינו הייתה אחת מחמש נשים שהתנדבו להקריא את המכתבים של המטופלות שנפגעו, ונבצר מהן להיחשף.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה ובכאן 11.
מתגוררת בסביון, נשואה ואם לשניים.
שרית סיון היא פרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה, נשיאת המכללה האקדמית להנדסה בראודה בכרמיאל.
סיון למדה בתיכון ע"ש אפלמן בדימונה ושירתה ביחידת המחשבים של חיל האוויר.
בשנת 1992 קיבלה תואר ראשון בביולוגיה, בשנת 1995 קיבלה תואר שני בהנדסה ביו-רפואית, ובשנת 2000 קיבלה תואר דוקטור בהנדסה ביו-רפואית, כולם מהטכניון.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנגזרות המוגלובין כחומרים נושאי חמצן.
בשנים 2003–2005 השתלמה לפוסט-דוקטורט בטכניון, ובשנים 2006–2008 זכתה במלגת מארי קירי היוקרתית והשתלמה כפוסט דוקטורנטית במחלקה לפיזיולוגיה, אנטומיה וגנטיקה של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
בשנת 2012 הייתה סיון לישראלית הראשונה שזכתה בפרס היוקרתי על שם מארי קירי מטעם האיחוד האירופי בקטגוריה של חדשנות ויזמות במדע, על עבודתה בפיתוח ביוחומרים לטיפול בניוון של רקמות חיבור.
במהלך הפוסט דוקטורט פיתחה סיון חומרים המדמים את הרקמה הטבעית של הדיסק הבין-חולייתי כפתרון לניוון ופריצת דיסק.
עם חזרתה לטכניון זכתה סיון במלגת מארי קירי נוספת בנושא חומרי סיכה במפרקים סינוביאליים.
עבודה שלה יחד עם עמיתים בנושא של חומרי סיכה לטיפול בדלקת מפרקים בשנת 2010 הובילה להקמת חברת הזנק - Moebius Medical.
באוגוסט 2013 הצטרפה סיון לסגל המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה של המכללה האקדמית להנדסה בראודה בכרמיאל, בדרגת מרצה בכיר.
בתפקידה זה הקימה את מעבדות המחקר ומעבדת הפיילוט החצי-תעשייתית של המחלקה.
בנובמבר 2015 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
במאי 2018 מונתה למשנה לנשיא המכללה לעניינים אקדמיים, ובמאי 2024 מונתה לנשיאת המכללה האקדמית להנדסה בראודה במקום פרופ' אריה מהרשק שפרש לגמלאות.
סיון פרסמה למעלה מ-60 פרסומים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים בתחומים של ביוחומרים, ביוכימיה, ביופיזיקה ובנוסף פרסמה ספר, וכן פרקים בספרים אחרים.
היא זכתה במענקי מחקר תחרותיים מטעם האיחוד האירופי (מענקי מחקר על שם מארי קירי), הקרן הלאומית למדע (ISF), פרס מטעם המגזין הרפואי האמריקניOrthopedy" Today" וכן השתתפה במספר מאגדים של האיחוד האירופי - PF7, PF6 ,PF5.
בשנת 2010 פורסם בכתב העת היוקרתי Langmuir מאמר שלה עם עמיתיה פרופ' יחזקאל ברנהולץ מהאוניברסיטה העברית, פרופ' אבי שרודר, פרופ' יצחק עציון מהטכניון ואחרים בנושא חומרי סיכה מבוססי ליפוזומים לטיפול בדלקות מפרקים.
הפרויקט של פיתוח החומרים הללו הניע את הקמת חברת ההזנק Moebius Medical, הנמצאת בשנת 2025 לקראת כניסתה לפאזה הקלינית השלישית החיונית לקבלת אישור ה-FDA לשימוש בבני אדם.
פיתוח זה עשה לראשונה שימוש בליפוזומים לא כנשאים, אלא כחומרי סיכה.
מחקרים אלה הראו את החשיבות שבהבנת יחסי הגומלין בין מבנה ותפקוד של המערכת הפיזיולוגית כתנאי מקדים לפיתוח חומרים המחקים אותה.
על גישתה זו זכתה סיון בפרס מארי קירי לחדשנות ויזמות במדע של האיחוד האירופאי לשנת 2012.
מחקריה של סיון מתמקדים בהבנת התהליכים הקשורים בניוון והזדקנות של רקמות החיבור (במיוחד הדיסק הבינחולייתי והסחוס), בדגש על הקשר בין מבנה ותפקוד ובהעברת הידע הבסיסי למחקר יישומי בתחומים אלה.
במסגרת מחקריה אלה שוקדת סיון, יחד עם עמיתתה ד"ר מירית שרעבי, על פיתוח דגם של דיסק המחקה- מבנית ותפקודית - את המבנים המורכבים שלו.
דגם זה יכול לשמש כמערכת מודל, ובהמשך כתחליף לדיסק הבינחולייתי.
סיון פיתחה יחד עם עמיתיה פלטפורמה רב-תכליתית המשלבת בו זמנית יכולת טיפול עם דיאגנוסטיקה והדמיה לטיפול במחלת הסרטן, המבוססת על תחמוצות של נחושת.
כמו כן, פיתחה יחד עם פרופ' נתנאל קורין מהטכניון פלטפורמה לטיפול במפרצות על ידי שימוש בהידרוג'לים מותאמים.
2022-2026 - מענק מחקר של הקרן הלאומית למדע (ISF): חיקוי מבני של ממשקי הדיסק הבינחולייתי: לקחים מהינדוס לאחור
2017-2021 - מענק מחקר של הקרן הלאומית למדע (ISF): רגנרציה של קרום בינחולייתי על ידי שימוש בהידרוג'לים ביומימטיים חדשניים, אנלוגים של גליקוזאמינוגליקנים הניתנים להזרקה
2012 - כלת פרס מארי קירי על חדשנות ויזמות במדע מטעם האיחוד האירופי
2011-2014 - זכייה במלגת מארי קירי בנושא חומרי סיכה במפרקים
2009 - פרס מטעם "Orthopedy-Today" עבור הטכנולוגיה הטובה ביותר לשיקום דיסק בין-חולייתי
2006-2008 - זכייה במלגת מארי קירי, אוניברסיטת אוקספורד
סיון נשואה לזהר ולהם 3 בנים - תומר, גיא ויובל
שרלוויל-מזייר היא עיר בצפון צרפת ובירת מחוז ארדן בחבל הארץ גראנד אסט.
שרלוויל-מזייר שוכנת על גדות נהר המז, אוכלוסייתה נכון לשנת 2009 מונה 49,975 תושבים.
שרלוויל-מזייר נוסדה בשנת 1966 לאחר מיזוג בין שתי ערים סמוכות, שרלוויל ומזייר.
העיר Le Theux אוחדה עם מזייר שנה קודם לכן.
ב-2010 סופחו לעיר יישובים נוספים, ובמפקד האוכלוסין של שנת 2021 נמנו בעיר רבתי 57,792 תושבים.
בצפון העיר נמצא מוזיאון רמבו, המוקדש למשורר הנודע ארתור רמבו (1854–1891) יליד שרלוויל.
מאז שנת 1961 נערך באזור פסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי המתרחש מאז כל שלוש שנים והחל משנת 2011 הפך לאירוע דו-שנתי.
בעיר שוכנים משרדי אונימ"ה, האיגוד הבינלאומי לתיאטרון בובות, ומשרדי המכון הבינלאומי לתיאטרון בובות אשר נמצאים בבניין היסטורי שלצידו בובה מכנית גדולה של בובנאי (אדם המזיז את הבובות בהופעה) המופיע מופע בובות כל שעה שחולפת.
שרלוויל משמשת גם כמקום ההתחלה של שתי עונות של תוכנית תחרות הנסיעות ג'ט לג: המשחק.
שרלוט איאנה היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
נולדה בשם שרלוט לופז בסן חואן שבפוארטו ריקו ובגיל צעיר עברה עם משפחתה לורמונט שם התגוררו בעיירה דורסט (אנ').
הייתה לה ילדות בעייתית, בילתה שבע עשרה שנים בבתי אומנה לאחר שאימה, אמה, נשפטה כלא כשירה נפשית לטפל בילדיה.
מאז היא הפכה לדוברת של ילדי אומנה.
בסוף שנות התשעים, שינתה את שם משפחתה מ"לופז" ל-"איאנה" שפירושו "מבורכת" בשפת הצ'רוקי.
ב-1993, כשהיא בת 16 נבחרה למיס הנוער של ורמונט (אנ') ולאחר מכן זכתה לחשיפה כשזכתה במקום הראשון בתחרות הארצית, מיס הנוער של ארצות הברית (אנ').
לאחר קריירת הדוגמנות שלה, היא עבדה עם הסופרת סוזן דוורקין כדי לכתוב את הספר האוטוביוגרפי, Lost in the System" (1996)", על חוויותיה כילדת אומנה וכמתמודדת וזוכה בתחרויות יופי.
בשנת 1996 שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "עולמה הסודי של אלכס" ו-"בוורלי הילס 90210".
בשנת 1997 גילמה את נינה בקומדיית הנעורים "מלחמת המינים".
בשנת 1999 שיחקה איאנה בקומדיית הפשע "למות מצחוק" בתור אליזבת' פור.
בהמשך השנה, הופיעה בוידאו קליפ לשיר "She's All I Ever Had" של הזמר ריקי מרטין.
בשנת 2001, הופיעה בקומדיה הרומנטית "קייט ולאופולד", גילמה את אשתו של אית'ן הוק בסרט הפשע "יום אימונים מסוכן" שביים אנטואן פוקואה והופיעה בתפקיד הראשי לצד אדריאן ברודי בדרמת הפשע "אהבה בדרך הקשה", ועל תפקיד זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ואלנסיין הבינלאומי לסרטי פעולה והרפתקאות.
בשנת 2002 גילמה את איימי בקומדיה השחורה "ימים מכורים" של הבמאי השוודי יונס אוקרלונד.
+שנהסרטתפקידהערות1997מלחמת המינים (אנ')נינה1998Telling Youאליסון1999למות מצחוק (אנ')אליזבת' "ליז" פורהזעם: קארי 2 (אנ')טרייסי2000סטריפטיז באיגואנה הכחולה (אנ')ג'סי2001Stealing Timeסמנת'ה "סם" פארקסאהבה בדרך הקשה (אנ')קלייר הריסוןיום אימונים מסוכןליסהקייט ולאופולדפטריס2002ימים מכורים (אנ')איימי2005Once Upon a Weddingמרגריטה2006PushליסהThe PushמייסיThe Insatiableטטיאנה2012Christmas in Comptonג'ינג'ר2013Rain from StarsנורהTBATradimento
+שנהסדרהתפקידהערות1995–1996Weird Scienceאנני / ג'סי / וונדי3 פרקים1996בוורלי הילס 90210בת' רולינגספרק: "Here We Go Again"המופע של סטיב הארווי (אנ')ג'ודיפרק: "Pool Sharks Git Bit"1996–1997עולמה הסודי של אלכסהאנה מרקורי3 פרקים1998פרופיילר (אנ')קריסטןפרק: "Cravings"2004הפמליהג'ואנהפרק: "Date Night"
שרלוט "לוטה" אאורבך הייתה ביולוגית וגנטיקאית יהודייה-אנגלייה, ילידת גרמניה.
ממניחי היסודות למדע המוטגנסיס שכונתה לעיתים "האמא של המוטגסיס הכימי".
אאורבך הייתה ידועה בעיקר בזכות הגילוי, ב-1941, שניתן לגרום למוטציות בגנים באמצעים כימיים – מוטגנסיס כימי.
בהמשך פעילותה האקדמית רבת השנים הייתה ידועה בידע הרחב שלה בגנטיקה, בעיקר בנושא המוטציות.
מוצא משפחתה הוא מברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין).
סבא שלה ליאופולד אאורבך היה שם פרופסור לאנטומיה.
"מחלת פרידריך-אאורבך" ו"פלקסוס אאורבך" נקראים על שמו.
שרלוט נולדה ב-14 במאי 1899 בקרפלד, להוריה פרידריך שהיה כימאי ואמה זלמה לבית זקס.
ב-1904 עברה עם משפחתה לברלין, שם למדה בעממי ובתיכון.
בשנת 1924 סיימה את לימודיה האוניברסיטאיים ועבדה כמורה בבתי ספר תיכוניים.
ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, היגרה לסקוטלנד.
ב-1939 קיבלה אזרחות בריטית, באותה שנה אמה הצטרפה אליה באדינבורו.
אאורבך למדה, זואולוגיה, בוטניקה, כימיה ופיזיקה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג, שם למדה אצל האנס שְּפֵמָן, ווירצבורג.
ב-1928 החלה לעבוד על דוקטורט בתחום הביולוגיה ההתפתחותית במסגרת מכון קייזר וילהלם לביולוגיה (Kaiser-Wilhelm-Institute für Biologie) אולם הפסיקה כעבור שנה.
אאורבך המשיכה את לימודי הדוקטורט, ב"מכון לגנטיקה של בעלי חיים" של אוניברסיטת אדינבורו.
את התואר קיבלה ב-1935. היא נשארה במכון עד תום פעילותה האקדמית.
ב-1958 הועלתה לדרגת פרופסור חבר (1957 לפי מקור אחר).
ב-1959 מונתה לראש היחידה למחקר מוטגנטי.
ב-1967 מונתה לפרופסור מן המניין.
הדוקטורט שלה, אותו סיימה ב-1935, עסק בהתפתחות הרגליים של זבוב הפירות.
בסוף שנות השלושים לימד באדינבורו פרופסור הרמן מולר הנחשב לאחד מאבות המוטגנסיס והוא שהפנה אותה לתחום מחקר המוטציות.
בכנס מדעי מרכזי על מוטציות גנטיות (Cold Spring Harbor Symposium on the gene and mutation) שהתקיים ב-1941 אמר הרמן מולר שכל הניסיונות ליצור מוטציות מלאכותיות באמצעים כימיים לא הניבו עדיין תוצאות חיוביות, אך שבועות אחדים לפני כן הצליחה אאורבאך לעשות ממש זאת.
היא יצרה מוטציות בזבובי הפירות באמצעות גז חרדל אלא שניסויים אלו נעשו במסגרת מחקר סודי על גז החרדל ואסור היה לפרסמם.
ההישג המחקרי המשמעותי הזה פורסם רק לאחר תום המלחמה, ב-1946.
במהלך שנות עבודתה פרסמה אאורבך 91 מאמרים מדעיים.
תומכת נלהבת של האגודה הבריטית למאבק בחימוש הגרעיני ומתנגדת לאפרטהייד.
זוכת פרס קייס (Keith) של החברה המלכותית של אדינבורו – 1947 (לפי מקור אחד 1945).
תואר D.Sc (דוקטור למדעים) מאוניברסיטת אדינבורו – 1947.
חברת החברה המלכותית של אדינבורו – 1949.
חברת החברה המלכותית – 1957.
חברת האקדמיה הדנית למדעים – 1968
חוברת חגיגית לכבוד פרישתה לגמלאות, של כתב העת הבינלאומי Mutation Research – 1969.
חברת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) – 1970
זוכת מדליית דרווין של החברה המלכותית – 1977.
זוכת פרס גרגור מנדל של החברה הגרמנית לגנטיקה – 1984.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קיימברידג'.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת דבלין.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליידן – 1975.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אינדיאנה –1984.
רחוב באדינבורו נקרא על שמה.
שרלוט אנגוס הייתה אמנית אמריקאית.
אנגוס נולדה בקנזס סיטי, מיזורי ועברה לפילדלפיה כשהייתה צעירה וגדלה בעיר זו.
למדה באוניברסיטה לאמנויות ובמועדון גרפיק סקוטש, לפני שקבלה עבודה במשרד פרסום, שאותה איבדה עקב השפל הגדול.
לאחר מכן, בשנת 1936, הפכה מעורבת בפרויקט האמנות הפדרלית, החלה בציור תפאורות עבור פרויקט התיאטרון הפדרלי והמשיכה בתרומה לאינדקס העיצוב האמריקאי.
בתום הפרויקט ב-1942 למדה שרטוט, וקיבלה תפקיד כשרטטת במרכז הרפואי של הצי בפילדלפיה.
היא גם יצרה כרזות עבור "מינהל התקדמות העבודות".
אנגוס נישאה לג'ון סטפאנק ב-1947 והתיישבה איתו בדרום מערב פנסילבניה, שם המשיכה להציג את אמנותה.
היא מתה בפולסקי, פנסילבניה, ונקברה בבית הקברות סנט אן בהרמיטאז'.
ליטוגרפיה מאת אנגוס, נמצאת בבעלות מוזיאון ספנסר לאמנות.
חלק גדול מהעבודות שהפיקה עבור אינדקס העיצוב האמריקאי מוחזק על ידי הגלריה הלאומית לאמנות.
יש לה גם עבודות במוזיאון ניוארק לאמנות
שרלוט ברונטה הייתה סופרת אנגלייה נודעת ומוערכת שיצירותיה מהוות חלק מקנון הספרות האנגלית.
שרלוט ברונטה נולדה בתורנטון ביורקשייר, הבת השלישית למשפחה של חמש בנות ובן אחד.
אביה פטריק היה כומר אנגליקני ממוצא אירי.
ב-1820 המשפחה עברה לבית הכומר בהווארת', ושנה אחרי כן מתה אם המשפחה מריה.
שרלוט ואחיותיה הגדולות מריה ואליזבת ואחותה הצעירה אמילי, נשלחו לבית הספר קוון-ברידג'.
התנאים הקשים במוסד זה קיבלו ביטוי ברומן "ג'יין אייר" בתיאור בית הספר לווד.
התנאים הירודים ששררו בבית הספר, ומגפת שחפת שפרצה במקום, גרמו למותן של מריה ואליזבת.
ילדי משפחת ברונטה טופלו בידי אחות אמן, ואביהם דאג להשכלתם ועודד אותם לקריאה מרובה.
הם התחילו לגלות עניין גם בכתיבה, ויצרו סאגות רומנטיות המתרחשות בממלכה דמיונית.
עולם הפנטזיה של שרלוט ואחיה ברנוול נקרא "אנגריה".
האחיות הצעירות יותר אמילי ואן יצרו עולם בשם "גונדל".
בשנת 1831 נשלחה שרלוט לבית ספר רו-הד, ושנים אחדות לאחר מכן עבדה שם כמורה.
במשך מספר שנים עבדה כאומנת.
חוויותיה מעבודתה זו השפיעו עליה רבות, וההוראה מוזכרת לעיתים קרובות במכתביה ויומניה מאותן שנים.
שרלוט ואחיותיה רצו להקים ולנהל בית ספר משלהן.
כדי להשלים את השכלתן, נסעו שרלוט ואמילי בשנת 1842 ללמוד בפנימית הג'ר בבריסל.
שם התאהבה שרלוט נואשות בבעל הפנימיה, אשר היה נשוי ולא החזיר לה אהבה.
ב-1846, שרלוט ואחיותיה אמילי ואן פרסמו ספר שירים משותף בשמות עט גבריים.
בתקופה זו היא סיימה את הרומן הראשון שלה "הפרופסור" אך לא הצליחה לפרסמו.
למרות זאת התחילה לכתוב את "ג'יין אייר" שפורסם ב-1847 וזכה להצלחה מידית.
ברנוול, אמילי ואן מתו זו אחר זו תוך חודשים מספר, והאב פטריק נותר עם שרלוט בלבד.
ב-1854 היא קבלה הצעת נישואין מארתור בל ניקולס, עוזרו של אביה, ונענתה לו.
היא הרתה זמן קצר אחרי החתונה, אך בריאותה הידרדרה במהירות.
הסופרת אליזבת גאסקל כתבה ששרלוט "הרגישה בחילה בלתי פוסקת והתקפות של חולשה".
שרלוט מתה עם העובר ב-31 במרץ 1855. סיבת המוות נכתבה כשחפת, אך יש מניחים שהיא מתה מהתייבשות ותת תזונה בשל ההקאות הבלתי פוסקות.
ישנה גם השערה, על פיה שרלוט מתה מטיפוס שנדבקה בו מאחת המשרתות בבית.
שרלוט ברונטה נקברה בחצר בית הכומר בהווארת'.
לאחר מותה של ברונטה, פרסמה חברתה הסופרת אליזבת גאסקל ביוגרפיה שלה, "חיי שרלוט ברונטה" The Life of Charlotte Brontë.
הספר ג'יין אייר תורגם לעברית כמה פעמים:
ג'יין אייר, תרגמה חנה בן דוב, פיתוחי עץ - פריץ איכנברג, ניומן, תל אביב, 1946.
ג'יין אייר, תרגם יצחק לבנון, מסדה, רמת גן, 1968.
ג'יין אייר, תרגמה טלה בר, אור עם, תל אביב 1986.
ג'ין אייר, תרגמה ליאורה הרצוג, זמורה ביתן, 1987.
ג'יין אייר, תרגמה שרון פרמינגר, ידיעות ספרים, תל אביב, 2007.
וילט, תרגמה סיגל אדלר; אחרית דבר - לאונה טוקר, ירושלים : הוצאת כרמל, תשע"א 2010.
הפרופסור (1857), תרגמה צילה אלעזר, הוצאת אחוזת בית, 2022.
שרלוט ריילי היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת מהופעתה בתפקיד שרה הרסט בסרט "קלת דעת" ובתפקיד קתרין ארנשו במיני-סדרה של ITV "אנקת גבהים".
ריילי נולדה בגרינדון, סטוקטון-און-טיס, אנגליה.
מוצאה ממחוז דרהאם ומגיל 9 ועד 18 למדה בבית הספר "טיסייד היי סקול".
בשנים 2000 ועד 2003 למדה באוניברסיטת דרהאם, והופיעה עם "דרהאם רביו" במספר מחזות ומחזות זמר.
היא סיימה את לימודיה עם תואר באנגלית ובבלשנות.
מ-2005 עד 2007 למדה ריילי באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
ב-2004 זכתה ריילי בפרס המחזאות על המחזה "Shaking Cecilia" שכתבה יחד עם טיפני ווד.
היא הופיעה בסרט "קצה המחר" בכיכובם של טום קרוז ואמילי בלאנט.
בתיאטרון שיחקה במחזה "The Priory" מאת מייקל ויין (Michael Wynne) בתיאטרון רויאל קורט.
היא שיחקה בסרט "המטרה: לונדון", סרט ההמשך של "המטרה: הבית הלבן" משנת 2013, בו גילמה את ז'קלין מרשל, סוכנת MI6.
ב-2010 התארסה ריילי לשחקן האנגלי טום הארדי.
השניים הופיעו יחד ב"כנופיית ברמינגהאם, במיני-סדרה "אנקת גבהים" ובסדרת הדרמה "The Take".
בני הזוג התחתנו ביולי 2014. באוקטובר 2015 נולד ילדם הראשון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2007 מתבגרים Grownups קלואי סדרת טלוויזיה (בפרק "Send") 2007 הולבי סיטי Holby City טניה קוזאן סדרת טלוויזיה (בפרק "Someone to Watch Over Me") 2008 Survey No.
שרלוט דה ברי הייתה רבת-חובל ושודדת-ים מאנגליה, במאה ה-17. ככל הנראה דמותה היא בדיונית.
ככל הידוע סיפורה של דה ברי הופיע לראשונה בספר "ההיסטוריה של הפיראטים" של אדוארד לויד משנת 1836, כמאתיים שנה לאחר לידתה כביכול של דה ברי עצמה.
הספר היה ספר מעשיות מז'אנר המכונה "Penny dreadful" – ספרים זולים שיועדו לצריכה של הקהל הרחב.
אין מקורות מוקדמים יותר שמזכירים את דה ברי, וכל המקורות המאוחרים יותר מתבססים על סיפורו של לויד.
עובדות אלה הובילו חוקרים למסקנה שדה ברי היא ככל הנראה דמות בדיונית ולא אישיות היסטורית.
סיפור הקניבליזם ובחירת הקורבנות בהגרלה הושפע ככל הנראה מסיפור אוניית ציד הלווייתנים האמריקאית "אסקס" (שהשפיע גם על מובי דיק של הרמן מלוויל), כפי שסופר ב-1821 על ידי אחד הניצולים, אוון צ'ייס.
כשהייתה בשנות העשרה לחייה, התאהבה דה ברי במלח ונגד רצונם של הוריה, נישאה לו.
היא עלתה על ספינתו מחופשת לגבר, ונלחמה לצידו.
כשקצין גילה את זהותה, הוא שמר את סודה מכיוון שרצה אותה לעצמו.
הוא נתן לבן זוגה של דה ברי את התפקידים המסוכנים ביותר, אותם שרד רק בעזרתה.
לבסוף, אותו קצין האשים את בן זוגה של דה ברי במרידה, ומכיוון שמילתו של קצין מול מילתו של מלח פשוט הייתה מספקת, הוא הורשע, והוצא להורג במלקות.
הקצין ניסה לשכנע את דה ברי להיות איתו, והיא סירבה.
בפעם הבאה שעגנה הספינה בנמל, היא הרגה את הקצין, נמלטה בלבוש אישה ומצאה עבודה ברציפים.
יום אחד, רב-חובל של ספינת סחר בשם וילמינגטון ראה אותה ברציף וחטף אותה.
הוא אילץ אותה להינשא לו ולקח אותה איתו במסעו לאפריקה.
כדי להשתחרר מבעלה האנס, דה ברי התחברה לחברי הצוות של הספינה ושכנעה אותם למרוד.
המלחים היו נלהבים ואף תכננו למרוד בעצמם, מכיוון שווילמינגטון היה רודה בהם באכזריות.
את נקמתה ביצעה בבעלה כאשר ערפה את ראשו, והייתה לרבת-החובל של הספינה.
הספינה וצוותה החלו לפעול כשודדי ים.
שרלוט שוב עטתה בגדי גברים.
לאחר מספר שנים, התאהבה בספרדי מגרנדה, ארמליו גונזלס, שירד עמה הימה.
כעבור שלוש שנים, בעקבות סופה, הספינה נסחפה הרחק מכל נמל מוכר, והצוות החל לרעוב.
בשלב מסוים החליטו שאין להם ברירה אלא לפנות לקניבליזם.
בין מספר המלחים שנבחרו בהגרלה, היה גם גונזלס.
השורדים ניצלו כאשר עברה ספינת סחר הולנדית בקרבתם, וכאשר ספינה זו הותקפה, הניצולים השתתפו בהגנתה וניצחו.
בזמן חגיגות הניצחון, שרלוט קפצה למים כדי להתאחד עם בעלה המת, ולא נודעו יותר עקבותיה.
ליידי שרלוט אליזבת גסט הייתה מלומדת פילולוגית-היסטורית הידועה במיוחד בתרגום המיתוס הוולשי "מבינוגיון" (שהיא אף טבעה את שמו) לאנגלית מודרנית.
דמות מרכזית בתחייה הגותית בספרות הבריטית בתקופה הוויקטוריאנית וב"רנסאנס הוולשי" של המאה ה-19. פילנתרופית ואשת חינוך.
בעלה הראשון היה המהנדס, היזם והתעשיין הוולשי הברונט ג'ון ג'וסיה גסט (John Josiah Guest, נפטר ב-1852).
בעלה השני היה הפוליטיקאי איש המפלגה השמרנית והאספן צ'ארלס שרייבר (Charles Schreiber).
האוסף שאספו בני הזוג נמצא כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
אביה, שהיה רוזן (Earl of Lindsey) ונצר למשפחת ברטי (Bertie), ששורשיה נטועים במאה ה-16, נפטר בהיותה בת שש ובאותה עת גם נשרף ביתם.
אמה נישאה בשנית אך עקב שקיעתה בדכדוך, נטלה שרלוט על עצמה אט-אט את ניהול עסקי המשפחה.
מגיל צעיר ביטאה בביטחון את עמדותיה בנושאים פוליטיים וכן למדה בשקיקה שפות וספרות.
בין היתר למדה בכוחות עצמה עברית, פרסית וערבית בנוסף ללימודים פורמליים של לטינית, יוונית עתיקה, צרפתית ואיטלקית עם מורהו הפרטי של אחיה-למחצה.
מאידך, חיי החברה שלה כנערה היו מצומצמים ביותר.
משבגרה היו לה מספר מחזרים, בהם בנג'מין דיזראלי, לימים ראש ממשלת בריטניה.