tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבר זה הביא לכך שכ-1,500 עבדים נמלטו והצטרפו לכוחותיו של לורד דנמור.
כ-300 מתוכם הצליחו לברוח לבריטניה ולזכות בחירותם.
עבדים רבים השתמשו במלחמת העצמאות של ארצות הברית על מנת להימלט מאדוניהם ולמצוא מחסה במדינות צפון ארצות הברית.
בחודשים האחרונים של המלחמה העבירו הבריטים כ-20,000 עבדים חופשיים מערי החוף הגדולות ליישוב מחדש בנובה סקוטיה (Nova Scotia).
מרבית העבדים בבעלותם של הבריטים הועברו בעיקר לקאריביים (ג'מייקה, ולוסנטין, פלורידה).
כאשר יוזמי החוקה של ארצות הברית התכנסו בשנת 1787 כדי לתכנן רגולציות בין המערכת הפדרלית, המדינות (States) והאזרחים, הם כללו מספר סעיפים שבצורה עקיפה משמרים את מוסד העבדות.
סעיף 4 (Article IV) בחוקת ארצות הברית קובע את החזרתם של עבדים נמלטים לבעליהם, ואף קובע כי האיחוד יעזור למדינות הנאלצות להתמודד עם מרד עבדים.
בוועידת החוקה בשנת 1787 הוסכם על פשרה בין מדינות הצפון והדרום של ארצות הברית, שבא לידי ביטוי בסעיף 2.3. הסעיף עוסק בנושא – כיצד ייקבע מספר הנציגים של כל מדינה בקונגרס בבית הנבחרים.
האדם השחור, או ליתר דיוק עבדים, הוגדרו כשווים שלוש-חמישיות מאדם חופשי, היות שנחשבו באותו הזמן בחלק מהמדינות לרכוש.
באופן זה ניצלו מדינות הדרום את העבדים ככוח פוליטי שהקל עליהם לשמר את העבדות.
מדינות הדרום של ארצות הברית הפעילו לחץ פוליטי על מנת לשמר את מוסד העבדות.
בחוקת ארצות הברית לא היה מצוין כי אכן ניתן להחזיק בבני אדם כרכוש.
הניסוח בחוקה מעורפל ועל כן לא ניתן למצוא מילים כמו "עבד" או "עבדות".
סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים מסוימים..." (such persons) תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים.
הסתירה בחוקה באה לידי ביטוי בכך שהיא מתייחסת לכלל האנשים ככאלה "שנולדו שווים וחופשיים" (All men are born free and equal).
צעדים נגד העבדות במדינות צפון ארצות הברית
העבדות הייתה בעלת מאפיינים שונים בחלקיה השונים של ארצות הברית.
ההבדלים ניכרו בעיקר סביב ההתפתחות הפוליטית, הכלכלית, החברתית והאופי התרבותי של אותו אזור.
בארצות הברית מרבית העבדים עסקו בחקלאות, כאשר 90% מהעבדים השחורים התרכזו במושבות הדרומיות.
במרבית מדינות הצפון שיעור העבדים היה נמוך מאשר במדינות הדרום, בין הסיבות לכך הן הבדלים בענפי הכלכלה ותיעוש רב יותר של החקלאות בצפון.
עבדים בצפון עבדו בדרך כלל כמשרתים, אומנים, פועלים וחלקם המועט כחקלאים.
בשנת 1786 אושרה חוקת ארצות הברית והחלו להיכנס לתוקף חוקים העוסקים בביטול העבדות ברוב מדינות הצפון.
העבדות נאסרה בטריטוריות הצפון מערביות באמצעות תקנות צפון-מערב של שנת 1787. בשנת 1791 פנה בנג'מין בניקר לתומאס ג'פרסון עם בקשה לפעול לביטול העבדות.
עד לשנת 1804 פרסמו כל המדינות הצפון-מערביות חוקים האוסרים את העבדות.
הקונגרס האמריקני הטיל איסור על ייבוא עבדים בשנת 1808. במהלך העשורים הראשונים שלאחר מלחמת העצמאות האמריקנית, כל מדינות הצפון ביטלו את העבדות.
האחרונה ביניהן הייתה ניו-ג'רזי ב-1804. במדינת ניו יורק נאסרה העבדות רק ב-1827, וגם אז הותרה עבור עבדים שנולדו לפני 1799. במערב התיכון, לעומת זאת, לא הייתה קיימת עבדות כבר בימיה הראשונים של ארצות הברית.
באותן שנים, העבדות במדינות הדרום נותרה חוקית.
בשנת 1810 מספרם של העבדים החופשיים באוכלוסיית ארצות הברית גדל.
מרבית השחורים החופשיים התגוררו בצפון אך גם בחלק מהמדינות הדרומיות ביותר.
לפני מלחמת העצמאות עיקר הגידולים בארצות הברית היה טבק שיוצא לבריטניה.
בעקבות המלחמה בריטניה החרימה את הטבק ורוב המגדלים עברו לגידול רווחי אחר - כותנה.
בעשורים שלאחר מלחמת העצמאות התפתחו טכנולוגיות חדשות לעיבוד כותנה כמו מנפטת כותנה ונולי אריגה שהיו מהירות ויעילות בהרבה משיטות העיבוד היידניות שהיו בשימוש לפני סוף המאה ה-18. כתוצאה משיפורים טכנולוגיים אלו גדל הביקוש לכותנה ואיתו גדל הביקוש לשדות חדשים ולעוד עבדים.
בדרום החלה להיווצר חברה מעמדית שבה מטעים גדולים עם מאות ולפעמים אלפי עבדים, חוואים קטנים עם מספר מועט של עבדים שהתקשו לשרוד, פועלים לבנים עניים ועבדים.
אף כי הדרום כולו הפך לאזור עשיר מרווחי הכותנה.
הרווח ממצב זה זרם לקבוצה קטנה של חוואים גדולים.
לעומת זאת הפועלים הלבנים העניים התחרו מול כוח עבודה זול ושכרם בהתאם היה נמוך.
התנועה לביטול העבדות הייתה חזקה במיוחד בבריטניה.
פעילים כמו James Oglethorpe, Granville Sharp, חנה מור, תומאס קלארקסון ו-ויליאם וילברפורס ואחרים פעלו לביטול העבדות במדינה וביטול סחר העבדים האטלנטי.
ב-1807, לאחר מאבק פוליטי ממושך, נחקק בבריטניה חוק האוסר על סחר בינלאומי בעבדים, אם כי הותרה עדיין בעלות על עבדים.
החל מ-1808 החוק נכנס לתוקף גם במושבות הבריטיות.
לאחר מלחמת העצמאות בארצות הברית ושינוי המדיניות במושבות הצפוניות, הנשיא תומאס ג'פרסון (1801-1809) חוקק בשנת 1808 חוק האוסר על ייבוא עבדים.
עם זאת, החוק לא מנע הברחת עבדים דרך פלורידה.
הגורם לכך היה פיתוח שדות הכותנה והדרישה לעבדים.
השטחים החדשים שנרכשו מבריטניה, צרפת ומקסיקו היו נושא לפשרות פוליטיות גדולות.
ב-1819 נחתם הסכם בין ארצות הברית ובריטניה להקמת שייטת אמריקאית נגד ספינות עבדים "שייטת אפריקה" אך השפעתה הייתה נמוכה.
בעשורים שלאחר 1808 יצאה בריטניה, באמצעות הצי הבריטי החזק, למאבק בסחר העבדים הטרנס אטלנטי.
הדבר הביא להפחתה בכמות העבדים שנכנסו לארצות הברית אבל לא לעצירה מוחלטת.
בעשר השנים עד 1810 יובאו לארצות הברית כ־12 אלף עבדים בשנה, וקצב זה ירד לכ-1000 עבדים בשנה בממוצע עד שנת 1865.
האיחוד נחלק לאורך גבול המכונה "קו מייסון-דיקסון" למדינות הצפון החופשיות מעבדות, ומדינות הדרום אשר בהן נותרה העבדות חוקית.
ב-1820 בפשרת מיזורי הוחלט כי קו הרוחב 36.5°, שהיה בעצם המשכו של קו מייסון דיקסון, יחלק בין המדינות מתירות העבדות למדינות האוסרות אותה.
לפשרה זו הייתה חשיבות רבה, שכן היא קבעה לאיזה כיוון יפנו המדינות החדשות במערב בשאלת העבדות.
למרות חוקים נגד יבוא עבדים והפסקת העבדות במדינות הצפון, העבדות המשיכה לפרוח במדינות הקיימות והחדשות דרומית לקו מייסון-דיקסון בעקבות הריבוי הטבעי באוכלוסיית העבדים והסחר הפנימי בהם בין ובתוך המדינות והטריטוריות בדרום.
בתקופה שבין עצירת הייבוא החוקי של עבדים לארצות הברית ב-1808 ועד ערב מלחמת האזרחים ב-1860 גדל מספר העבדים באזור ממיליון לארבעה מיליון, ואלו היוו כשליש מכלל האוכלוסייה במדינות הדרום.
בשנת 1839 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניינם של העבד המורד ג'וזף סינקה וחבריו, וקבע שהבאת העבדים מאפריקה הייתה בעצם חטיפה שאינה חוקית, והייתה לחטופים הזכות הטבעית להשתמש באלימות להשתחרר ולזכות בעצמאותם.
תופעת העבדים הנמלטים (Fugitive Slaves) החלה עם הקמתם של ארגוני זכויות אדם שלחמו למען חירותם של העבדים.
הארגון הבולט ביותר היה "מסילת הרכבת המחתרתית".
ארגון זה סייע לעבדים רבים לברוח למדינות בהן העבדות נאסרה ולקנדה.
הקושי בבריחה היה גדול מאוד.
רוב העבדים היו אנאלפביתים, חסרי רכוש וכסף.
צבע עורם הקשה עליהם להתקדם במהלך היום מבלי להיתפס וסייע לרודפיהם.
בנוסף, המרחק הגדול שהיה עליהם לעבור ברגל לפני שהגיעו לאזורים מוגנים הגביר את הסיכויים להיתפס.
מרבית העבדים שניסו להימלט נתפסו והוחזרו לבעליהם שהענישו אותם על מנת להרתיע אחרים מלנסות ולברוח.
במהלך התקופה בה עבדות הייתה חוקית בארצות הברית הצליחו כ-100,000 עבדים להימלט מידי בעליהם.
לפי Herbert Aptheker החיים בדרום הושפעו תמידית מהפחד מפני מרידה של עבדים.
היסטוריונים מהמאה ה-20 זיהו 250–300 התקוממויות של עבדים בזמן המושבות ובזמן ולאחר הקמת ארצות הברית.
התקוממויות לאחר שנת 1776 כוללות את:
מרד העבדים של נט טרנר (1831)
ארצות הברית נגד לה אמיסטאד (1839)
מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית הוא "מרד נט טרנר" או "מרד סאות'המפטון".
זו הייתה ההתקוממות הראשונה בה נהרגו גם אזרחים לבנים.
המרד פרץ בווירג'יניה בשנת 1831 והתפשט למחוזות הסמוכים.
המרד הונהג על ידי נט טרנר, עבד שחלם כי האל ייעד אותו להנהיג מרד עבדים נגד אדוניהם.
המרד הביא למותם של כ-60 לבנים ולפחות כ-100 עבדים.
זוהי ההתקוממות הגדולה ביותר שהתחוללה טרם מלחמת האזרחים בדרום ארצות הברית.
טרנר שהורשע במשפט על הנהגת המרד, נידון למוות ונתלה.
כמו כן, בעקבות המרד הוצאו להורג כ-56 עבדים שהואשמו גם הם בהצטרפות למרד.
במהלך המאה ה-19 היו צידוקים שונים לעבדות.
חלק מתומכי העבדות טענו שדובר ב"רוע הכרחי", וכי שחרור העבדים השחורים יגרום יותר נזק כלכלי וחברתי מהמשך העבדות.
בשנת 1820 טען תומאס ג'פרסון כי המצב דומה לזאב שנתפס באזנו ולא ניתן לשחרר אותו או להחזיקו באופן בטוח, כאשר הצדק נמצא בצד אחד והמשך הקיום נמצא בצד השני.
הסופר הצרפתי אלכסיס דה טוקוויל שכתב את החיבור "דמוקרטיה באמריקה" (1835) התנגד לעבדות, אבל חשש ששחרור העבדים יוביל לחברה לא יציבה, שכן לטענתו הדעות הקדומות נגד שחורים גדלות כאשר יש להם יותר זכויות.
ב-1856 כתב רוברט אי לי כי רוב האנשים הנאורים יודו כי העבדות היא דבר רע מבחינה פוליטית ומוסרית, וכי גם הלבנים נפגעים ממצב זה, אף יותר מהשחורים.
אבל לדעתו השחורים בארצות הברית במצב טוב בהרבה מאשר באפריקה.
לדעתו המשמעת הכואבת שהם עוברים, מכשירה אותם להיות גזע טוב יותר, וכי ההשגחה העליונה תקבע כמה זמן דבר זה יימשך.
עם התפתחות תנועת ההתנגדות לעבדות ובמקביל התפשטות המטעים והעבדות, מנהיגים רבים בדרום הפסיקו להתנצל על קיום העבדות ותארו אותה כדבר חיובי.
בנאום מפורסם בסנאט ב-1837 טען ג'ון קלהון, כי העבדות "אינה רע, אלא טוב – טוב מוחלט" (positive good).
לטענתו, בכל חברה מתורבתת, חלק מהקהילה חי הודות לעמל של חלק אחר.
העבד האפריקאי מקבל טיפול מסור מאדונו, דואגים לו בהגיעו לגיל זיקנה ומצבו טוב יותר מפועלים חופשיים באירופה.
בשיטת העבדות אין מתח בין ההון לעבודה.
לטענתו יתרונות העבדות מבחינה זו ילכו ויתבררו עם הזמן אם לא יהיו הפרעות מבחוץ, ככל שהמדינה תהיה עשירה יותר.
הנרי המונד (Henry Hammond) טען כי העבדות נחוצה כדי לבנות את שאר החברה.
בנאום בסנאט ב-1858 הוא הציג תאוריה בשם "Mudsill Theory" (תאוריית היסודות), לפיה מעמד העבדים דומה ליסודות הבניין, הוא חיוני לקיום שאר המעמדות בחברה אשר מבטיחים את הקידמה.
הוא טען כי העובדים בשכר בצפון הן גם סוג של עבדים, וכי עבדי הדרום נמצאים בעצם במצב טוב יותר, שכן הם נשכרים לכל החיים, מוגנים מרעב, אבטלה וכו'.
ג'ורג' פיצו (George Fitzhugh) השתמש בהנחה לפיה הלבנים עליונים מבחינה גזעית, וכתב כי האדם השחור הוא ילד מגודל, שחייבים לנהל אותו בדומה לילד.
בחיבורו "The Universal Law of Slavery" הוא טען כי עבדות מספקת את כל מה שנחוץ לאדם בחיים, וכי העבד לא יוכל לשרוד בעולם החופשי משום שהוא עצלן, ולא יכול להתחרות בגזע הלבן האירופאי והאינטליגנטי.
לדעתו השחורים בדרום הם שמחים יותר במובן מסוים מהאנשים החופשיים בשאר העולם.
ללא הדרום העבד יהפוך למעמסה על החברה.
בפרסום אחר בשם "Cannibals All!, or Slaves Without Masters" הוא טען כי המערכת של "שכר עבדות" בצפון היא גרועה יותר מהעבדות בדרום.
ב-21 במרץ 1861, אלכסנדר סטיבנס (Alexander Stephens), שהיה סגן הנשיא של הקונפדרציה, הסביר בנאום ההכתרה שלו את ההבדל בין חוקת הקונפדרציה לזו של ארצות הברית ואת ההגנה על העבדות.
הוא ציין כי ג'פרסון צדק בתחזיתו כי האיחוד יתפצל סביב שאלת העבדות.
וכי האבות המייסדים טעו כאשר חשבו כי מוסד העבדות הוא רוע שאינם יכולים להתמודד איתו, וכי הוא יתפוגג בצורה כלשהי.
לטענתו הם טעו לגמרי כאשר הניחו כי קיים שוויון בין הגזעים.
טיעונים פסאודו מדעיים וביקורת עליהם
הטענות לנחיתותם של השחורים זכו כביכול לגיבוי ממחקרים שביצעו כמה רופאים בדרום.
החוקר המרכזי שקידם טענה זו היה .
בדצמבר 1849 מינתה הוועדה לרפואה של מדינת לואיזיאנה את קארטרייט ליושב הראש שלה, מה שאפשר לו לקדם את מחקריו אודות "מחלות מיוחדות אצל שחורים".
בשנת 1851 קארטרייט טען כי אצל שחורים קיימת מחלה נפשיות בשם דראפטומניה – הרצון של עבד לברוח.
לטענתו ביחס לאדם הלבן, לאדם השחור יש מוח וריאות קטנים יותר מבחינה פיזיולוגית, המביא לשוני פסיכולוגי, כך שהאדם השחור "אוהב" את עצם היותו עבד ומגלה אהדה למעמד העבדות.
מוחו של האדם השחור הוא כמוחו של ילד.
הוא גם המציא מחלה נוספת – דיסאתזיה אתיופיקה – שהסבירה כביכול עצלות בקרב שחורים, ואשר ה"תרופה" לה היא מריחת העבד בשמן, הצלפות בשוט ואז עבודה בשמש.
מאמרים אלו זכו להתייחסות ופרסום בקנה מידה רחב בדרום, אך בצפון הם זכו ללעג נרחב כבר בתקופת פרסומם.
ניתוח סאטירי של המאמר הופיע במאמר ב־Buffalo Medical Journal בשנת 1855. אדריכל הנוף הנודע פרדריק לו אולמסטד, כתב בפרסום "A Journey in the Seaboard Slave States" (1856), כי לעיתים קרובות משרתי חוזים בורחים, ועלה סברה סאטירית כי דראפטומניה היא למעשה מחלה ממוצא אירופאי שהגיעה לאפריקה על ידי סוחרים.
לימים הפכו "מחלות" אלה לדוגמאות מקובלות של פסאודו-מדע ו"מדע גזעני".
בשנת 1845 יצא לאור הספר "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו" חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות שנכתבה על ידי הנואם והעבד המשוחרר, פרדריק דאגלס, הסיפור נחשב לידוע ביותר מבין מספר סיפורים שכתבו עבדים משוחררים במרוצת אותה תקופה בארצות הברית.
בשנת 1852 יצא הספר אוהל הדוד תום (מילולית: "בקתת הדוד תום") מאת הארייט ביצ'ר סטואו, שהיה בעל השפעה רבה בגיוס דעת הקהל נגד העבדות.
בתגובה לספר נכתבו מספר ספרי "אנטי טום" או "ספרות מטעים" שתארו את חייהם העבדות כמעין אידיליה.
המפורסם מביניהם הוא Aunt Phillis's Cabin.
הספר מתאר את העבדות כמצב טבעי, וחיוני לחיים.
בדומה לספרים אחרים מסוגו הוא מכיל דיאלוגים רבים בין עבדים לאדונים, שבהם העבדים מתארים את אושרם הרב, בהשוואה לסבל של שחורים חופשיים ושל מעמד העובדים בצפון.
מתח גובר בין צפון לדרום בסוגיית העבדות
למרות פשרות שהושגו בשנים 1820 ו-1850, חל משבר בנושא העבדות בשנות ה-50 של המאה ה-19. הפער הכלכלי והתרבותי בין מדינות הדרום שהסתמכו על עבודת עבדים לבין מדינות הצפון הלך והתרחב וגרם למתח הולך וגובר.
בשנת 1850 מושלי המדינות הדרומיות שהתעשרו מהכותנה, איימו לפרוש מן האיחוד והמתחים בין הצפון לדרום המשיכו לעלות.
נוצרים לבנים רבים בדרום, כולל שרים בכנסייה, ניסו להצדיק את תמיכתם בעבדות.
הכנסיות הבפטיסטיות, המתודיסטיות והפרסביטריאניות התפצלו בשל סוגיית העבדות לארגונים אזוריים של צפון ודרום.
ב-1850 העביר הקונגרס את חוק העבדים הנמלטים שהקל על בעלי עבדים לשבות את עבדיהם לשעבר, ואף לצרף לאחוזותיהם עבדים נוספים שנטען שהם עבדים נמלטים.
ב-1857 קבע בית המשפט העליון בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד כי אין בכניסתו של עבד למדינה שהעבדות בה אסורה כדי לשחרר אותו מבעלות אדונו.
כך הופר האיזון הדק ונסללה הדרך למלחמת האזרחים.
עמדתם של יהודי ארצות הברית
בשנת 1849 פרסם יהודי בשם סולומון היידנפלט (Solomon Heydenfelt) מאלבמה מנשר נגד העבדות.
עם או בלי קשר למנשר זה הוא עזב את אלבמה לקליפורניה שנה לאחר מכן.
בשנים לפני מלחמת האזרחים בארצות הברית, מנהיגים יהודים דתיים במדינה, עסקו בוויכוחים ציבוריים, בעיקר בכתב, אודות העבדות.
יש הטוענים כי יותר מאשר עמדה בעד או נגד העבדות, היהודים דאגו שמא הוויכוח יגרום לפיצול המדינה.
הוויכוח הבולט ביותר היה של הרב האורתודוקסי מוריס יעקב רפאל, שאמנם לא תמך בעבדות למעשה אך הסביר שהתנ"ך לא רואה בעבדות פשע חברתי מצד עצמו אלא אם כן מנצלים את העבדים לרעה.
מולו התווכחו הרב הרפורמי דוד איינהורן ומיכאל הלפרין שהתנגדו לעצם דבריו וטענו שהתנ"ך לא מאפשר עבדות חוקתית.
בשנת 1861 יהודי ניו יורק היו בעיקרם הגדול בעד הדרום, בעד העבדות ונגד לינקולן.
בבולטימור נאלץ אינהורן לברוח מהמון שרצה לצפות אותו בזפת ונוצות בגלל התנגדותו לעבדות, ואילו בפילדלפיה נמלט הלפרין מהמון זועם שהכה אותו נמרצות וכמעט עשה בו לינץ'.
עלייתו של הנשיא לינקולן ומלחמת האזרחים האמריקנית
בשנת 1860 נבחר אברהם לינקולן הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית.
לינקולן לא נבחר במדינות הדרום, זאת משום שחששו כי כוונתו האמיתית היא ביטול העבדות במדינות בהן היא כבר קיימת, ושלפתע ארבעה מיליון עבדים ישוחררו.
דבר זה יהווה בעיה עבור האדונים וכלכלתם שנשענה על העבדים.
בין המניעים למלחמה היו הפערים הכלכליים בין 25 המדינות המוכרות בשמן המקוצר "האיחוד" שהיו בעלות אוכלוסייה רבה יותר ותעשייה מפותחת לבין מדינות הדרום.
החלטתן של מדינות הדרום לפרוש הובילה לפרוץ המלחמה.
תוך כדי המלחמה, בשנת 1863, הכריז לינקולן על הצהרת האמנציפציה, שחרור כללי של העבדים במדינות המורדות.
להכרזה זו היה תוקף סמלי ומוסרי רב.
אומנם מדינות אלו לא היו מחויבות להחלטות לינקולן, אך בכל מקום שאליו הגיע צבא הצפון שוחררו העבדים.
במרילנד, דלאוור, קנטקי ומיזורי, מדינות שהנהיגו עבדות אך לא התפלגו מארצות הברית, בוטלה העבדות רק ב-1865.
המלחמה הסתיימה ועמה 250 שנות עבדות במהלכן מעריכים כי הובאו לארצות הברית בין 10–12 מיליון עבדים שחורים.
יותר מ-200,000 שחורים לחמו עבור מדינות הצפון כאשר 32,000 מתו במהלך המלחמה.
בסדרה של מהלכים חקיקתיים במהלך המלחמה ואחריה בוטלה רשמית העבדות וזכויותיהם הרשמיות של השחורים הושוו לאלו של הלבנים, בין השאר על ידי תיקון ושינוי החוקה:
ביטולה הסופי של העבדות הוכרז ב-18 בדצמבר 1865, עם הודעת מזכיר המדינה לפיה נכנס לתוקף התיקון ה-13 של חוקת ארצות הברית ב-6 בדצמבר, עם אשרורו בידי מדינת ג'ורג'יה.
קבלת תיקון זה היוותה תנאי לצירופן המחודש של המדינות הדרומיות לאיחוד.
העבדות לא הייתה חוקית יותר אך מעמד השחורים כאזרחים עוד לא נקבע בבירור.
בעקבות רצח לינקולן ארגונים שפעלו נגד עבדות הצליחו לקדם את התיקון ה-14 שקובע כי השחורים הם אזרחים- דבר המקנה להם ביסוס והגנה על זכויותיהם הטבעיות, אך לא מקנה להם עדיין זכויות הצבעה וכיוצא בזה.
בשנת 1870 התיקון ה-15 לחוקה עובר ומקנה לשחורים את זכות ההצבעה.
תוך כדי מלחמת האזרחים האמריקנית, בשנת 1863 הכריז הנשיא לינקולן על הצהרת האמנציפציה המדברת על שחרור כללי של העבדים במדינות המורדות.
מדינות אלו לא היו מחויבות להחלטותיו של לינקולן, אך בכל מקום שאליו הגיע הצבא הצפוני העבדים שוחררו - מרילנד, דלאוור, קנטקי ומיזורי.
ביטולה הסופי של העבדות הוכרז ב-18 בדצמבר 1865 עם הודעת מזכיר המדינה, לפיה נכנס לתוקף התיקון ה-13 של חוקת ארצות הברית.
העבדות נאסרה רשמית על פי החוק, אך מעמד השחורים כאזרחים עוד לא נקבע בבירור.
האבות המייסדים של ארצות הברית הבינו כי התשתית לחופש עבור אמריקאים-לבנים תלויה בשעבוד אפרו-אמריקנים.
עושרם של אמריקאים-לבנים, וכך גם עושרה של המדינה כולה, התבססה על ייצור טבק, כותנה, סוכר הקשורים לתעשייה הנשענת על מוסד העבדות.
לכן, כאשר היו דיונים בדבר ערכים המיוחסים לתנועת הנאורות (Enlightenment) – נאלצו להקריב את החופש של העבדים השחורים לטובת שמירה על הקניין הפרטי של המעבידים.
בהשפעת עידן הנאורות והתנועה לביטול העבדות והצלחתה בספרד, צרפת, בריטניה ומדינות מערביות נוספות, החלו בצפון ארצות הברית אינטלקטואלים רבים כגון ראלף וולדו אמרסון והנרי דייוויד תורו לנאום ולכתוב רבות כנגד העבדות בטענה שאינה מוסרית ומשחיתה את נפש האדם.
בין התנועות הרבות שקראו לביטולה המיידי של העבדות בדרום היו נוצרים רבים שראו בה כפשע בעיני האל, ביניהם ג'ון בראון אשר לימים קורבנו ומותו האישי היו מהגורמים העיקרים לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
התגברותה של המערכת הקפיטליסטית-תעשייתית בארצות הברית הובילה את מעמד הפועלים הצעיר של מדינות הצפון במאה התשע-עשרה למבוי סתום מבחינה תעסוקתית.
אם בעבר, אדם יכול היה לרכוש מיומנויות ועם הזמן להתקדם ולהרוויח יותר כסף, עד שלבסוף הקים עסק עצמאי; כעת נאלצו הפועלים להשתעבד למפעלים ללא אופציות קידום ממשיות.
האדם החופשי ממדינות הצפון היה דה-יורה באותו המעמד עם העבדים של מדינות הדרום.
עם זאת, עבדים שחורים לא שולבו באיגודי עובדים.
מעמד הפועלים הלבן רצה לשמר את ההיררכיה המעמדית ולזכות בהעדפה בתוך המערכת הקפיטליסטית על חשבון פועלים בעלי צבע עור שחור.
סיום העבדות, בסופה של מלחמת האזרחים האמריקנית, העניק אזרחות וזכויות משפטיות ופוליטיות לבעלי צבע עור שחור.
עם זאת, הדבר הוליד מאבק חדש – המאבק בגזענות ובחוסר השוויון בין אזרחים בעלי צבע עור לבן לבין אזרחים בעלי צבע עור שחור.
העבדים המשוחררים שזו עתה קיבלו מעמד חוקי חוו עדיין אפליה והפרדה גזעית במרחב הציבורי בארצות הברית.
מצב עניינים זה הוביל קבוצה של אינטלקטואלים ממוצא אפרו-אמריקני למחאה לא אלימה ואי ציות אזרחי כדי להשיג שוויון זכויות מלא.
מסוף העבדות עד לתנועה לזכויות האזרח
בשנים שלאחר מלחמת האזרחים ובמהלך חלק ניכר מהמאה ה-20, עדיין היו נהוגים בארצות הברית נורמות אלימות וחוקים שהפלו בצורה קשה נגד השחורים.
במדינות הדרום, שחורים וכן לבנים מהצפון שתמכו בזכויות שחורים, נורו, נתלו או נשרפו על ידי הקו קלוקס קלאן ותומכיו.
במקרים רבים אלימות כנגד שחורים קיבלה עידוד, חצי קריצה או התעלמות מצד שופטים, מחוקקים ובעיקר מהמשטרה המקומית (שכללה לעיתים אנשי קלאן).
האלימות לא נעשתה בהכרח בסתר - היו מעשי לינץ' שבהם צפו אלפי לבנים.
חלק ממעשי הלינץ' בוצעו גם במדינות הצפון אך רובם התקיימו במדינות הדרום.
בפועל, חוקים אלו הובילו למתן שירותים ויחס נחותים מאלו שקיבל ציבור האמריקאים הלבנים, ויצרו נחיתות כלכלית, חינוכית וחברתית שיטתית.
החוקים גם שללו את זכות הבחירה ממרבית השחורים במדינות הדרום.
החוקים נאכפו עד שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לחוקים אלה הייתה אפליה קשה בתחומים של השכלה, דיור, קבלה לעבודה, ביטחון במרחב הציבורי, הגנה על ידי מערכת המשפט ועוד.
בסוף ההגירה הגדולה 53% מהשחורים נותרו בדרום, 40% עברו לצפון ו-7% עבדו למדינות המערב, וכן השחורים עברו מהכפר לעיר.
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח (Civil Rights Movement) הביאה לשינוי חוקי במצבם של מיליוני השחורים שהתגוררו במדינות הדרום.
היא השיגה את רוב הישגיה תחת ממשל הנשיא לינדון ג'ונסון (Lyndon B.
Johnson) עם חקיקה שאסרה על כל הפרדה ואפליה חוקית בין שחורים ללבנים והבטיחה לכלל האזרחים את זכות הבחירה.
בשנת 1954 בית המשפט העליון האמריקאי קבע בתיק בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית.
פסק הדין ביטל את דוקטרינת "נפרד אך שווה" שהתקיימה בארצות הברית למעלה משמונים שנה.
פסיקה זו לא יושמה במלואה והאלימות נמשכה, בין היתר במקרה מפורסם של רצח הנער אמט טיל וכתוצאה מכך הלכה והתחזקה התנועה לזכויות האזרח – תנועה עממית של שחורים בדרום שהונהגה על ידי קבוצות אזרחיות כמו אנשי דת, מורים, ארגוני נשים, סטודנטים, עיתונאים ועובדי רווחה.
אלו היו בעיקר אנשים מקרב בני המעמד הבינוני-נמוך של השחורים במדינות הדרום.
בראש התנועה עמד מרטין לותר קינג ג'וניור כוהן דת כריזמטי ומשכיל.
התנועה שאפה להוביל את החברה האמריקנית לעבר חזון של "קהילה אוהבת" ומטרתה הייתה השגת שוויון זכויות מוחלט בין כלל האנשים ללא הבדלי דת, גזע ומין.
ההתנגדות הייתה לא אלימה וכללה אי-ציות אזרחי לחוקי האפליה ולכל חוק העומד בסתירה לחוק העליון "ואהבת לרעך כמוך".
חרם על מוסדות שפעלו תחת חוקי אפליה – אוטובוסים, מסעדות, ומוסדות חברתיים.
רישום שחורים לבתי ספר ומכללות הפתוחים ללבנים בלבד.
מחאה ברחובות, צילום המשטרה בתגובת הנגד והפצת התמונות בקרב הציבור האמריקני באמצעי התקשורת.
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות – נערך באוגוסט 1963, לרגלי האנדרטה של הנשיא לינקולן – משחרר העבדים.
מרטין לותר קינג ג'וניור נשא בסוף המצעד את נאומו המפורסם "יש לי חלום...".
שנה לאחר המצעד נחקקו חוקי זכויות האזרח שהביאו לקץ האפליה החוקית.
עם זאת, הדרך לביטול הגזענות בעיני קינג עדיין הייתה רחוקה.
גם בתוך התנועה היו פיצולים בקרב השחורים הצעירים ונטישת הלבנים שתמכו במחאה.
לאחר מותו הפך קינג לגיבור לאומי ונקבע יום שבתון לאומי בתאריך היוולדו.
קינג תבע בחייו מהאמריקאים ליישם את האידיאלים הליברליים-דמוקרטיים שעליהם התבססה האומה.
תקופת העבדות היא פרק אפל בהיסטוריה של ארצות הברית.
לאורך השנים התפתחו תוצרי תרבות רבים הקשורים לתקופת העבדות.
תוצרים אלו באו לידי ביטוי בתחומים כגון: מוזיקה, ספרות, תיאטרון, קולנוע וכיוצא באלה.
העבדים שסבלו מיחס אלים ונוקשה מצאו באומנות, דת, סיפורי עם ובעיקר במוזיקה דרך להתמודד עם מצבם.
עבדים רבים שרו שירים תוך כדי עבודה משותפת בשדות, במכרות וכו'.
מרבית האדונים אהבו את שירי העבודה הללו משום שהם הסיחו את דעתם של העבדים וגרמו להם להגביר את קצב העבודה.
עם זאת, לעיתים העבדים תקשרו בסודיות דרך השירה הזו, ותכננו בריחות ומעשים אסורים אחרים באמצעותה.
מסיבה זו אדונים מסוימים אסרו על עבדים לשיר בזמן העבודה.
כלי נגינה רבים שבהם השתמשו העבדים שאבו השראה משורשיהם האפריקניים.
הכלי הידוע ביותר מביניהם היה הבנג'ו, שהפך פופולרי דרך מופעי מינסטרל שנועדו לבדר קהל לבן באמצעות קטעי ריקוד, שירה ומערכונים העוסקים בהווי החיים של האוכלוסייה האפרו-אמריקנית.
שחקני המופע היו בדרך כלל לבנים שצבעו את פניהם בשחור.
בשלב יותר מאוחר שולבו גם שחורים אל תוך מופעים אלו.
הבלוז היה ז'אנר המוזיקה הנפוץ ביותר בקרב העבדים.
שורשיו המדויקים של הבלוז אינם ידועים, זאת משום שהשירים הועברו בעל-פה והמילים תועדו בכתב לעיתים נדירות.
הבלוז הפך לפופולרי בראשית המאה ה-20 והוליד ז'אנרים חדשים כגון: ג'אז, אר-אנד-בי (R&B) והיפ-הופ, שהפך לז'אנר המזוהה ביותר עם המחאה האפרו-אמריקנית העכשווית הקשורה בזכויות ואי-שוויון.
דוגמאות נוספות ליצירות תרבות ידועות הן:
בשנת 1852 יצא הספר "אוהל הדוד תום" מאת הארייט ביצ'ר סטואו, ראו למעלה אודות השפעתו.
הסרט "12 שנים של עבדות", שבשנת 2013 יצא לאקרנים, ומבוסס על סיפור חייו של אדם בשם סולומון נורת'אפ, שנחטף ונמכר לעבדות.
הספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין" (The Adventures of Huckleberry Fin) הוא רומן אמריקאי שנכתב על ידי הסופר מארק טוויין והתפרסם בשנת 1885. עלילת הספר מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-19 בדרום בארצות הברית לפני ביטול העבדות ומתארת ילד בשם האקלברי פין הנודד עם עבד בשם ג'ים.
הספר "חמדת", יצא בשנת 1987 מאת הסופרת האפרו אמריקאית טוני מוריסון וזכה בפרס פוליצר לשנה זו.
הספר מספר את סיפורה של משפחת עבדים החיה בג'ורג'יה בשנות ה-60 של המאה ה-19. בספר מתוארת אהבת האם - השפחה לילדתה שהביאה אותה להרוג אותה בידיה על מנת שלא תגדל להיות שפחה גם היא אצל אדונים לבנים.
עבדי איו המוכר יותר כעבדי פלה ("Abédi "Pelé), הוא כדורגלן עבר גנאי.
עבדי פלה שיחק 67 פעמים בנבחרת גאנה, כבש לזכותה 33 שערים וזכה 3 פעמים ברציפות בתואר כדורגלן השנה באפריקה (1991, 1992 ו-1993).
הוא נבחר לאחד מ־125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
שלושה מבניו הם כדורגלנים מקצועניים ששיחקו גם הם בנבחרת גאנה - אנדרה שהוא שיאן ההופעות בנבחרת, ג'ורדן ועבדול-רחים.
עבדיחבה או עבדיחפה היה מלך ירושלים בתקופת הברונזה המאוחרת (המחצית הראשונה של המאה ה-14 לפנה"ס), המוכר ממכתבי אל עמרנה.
מוצאו של המלך לא ידוע.
שמו של המלך הוא שם תיאופורי, נכתב באכדית: ÌR.Ḫeba - עבד של האלה החורית "חֶ'בָּה" (בדומה לשם עובדיה).
הרכיב ÌR הוא שומרוגרמה בהוראת: עבד.
מקובל לקרוא אותו במילה השמית-מערבית "עַבּד", ומדובר בשם מעורב כנענית-חורית.
יש שהציעו שיש לקרוא גם את החלק הראשון בחורית ומדובר בשם חורי מלא, אלא שאין אנו יודעים כיצד ביטאו החורים מילה המקבילה לשומרוגרמה זו.
בין כך ובין כך, השם מעיד על מציאות של שכבה שלטת ממוצא הודו-אירופי שחדרה לכנען והשלבה בה, כפי שמתבטא גם בשם ארוונה, ואף בדברי יחזקאל על ירושלים: .
לא ידוע אם הוא היה חלק משושלת ששלטה בירושלים או שהוא מונה לשליט על ידי המצרים.
עבדיחבה עצמו מציין במכתביו שהוא לא מחזיק בשלטון בזכות שושלת היוחסין שלו אלא בזכות פרעה, אבל טקסט זה יכול להיות ביטוי לחנופה ולא עובדה היסטורית.
מכתבי עבדיחבה נכתבו בניב בבלי ואשורי מעורב ולכן עוררו עניין רב אצל החוקרים.
מכתבי עבדיחבה מביאים לידי ביטוי את מאבקו ביריביו העיקריים שֻוַרדַתַ, כנראה מושל גת, ומִלכִּאִלֻ מושל גזר, על השליטה בדרכים ממישור החוף לאזור ירושלים.
בתקופת שלטונו סבלה ירושלים מהתקפות חוזרות ונשנות של החבירו.
עבדיחבה פנה שוב ושוב בתחנונים לפרעה אמנחותפ הרביעי לשלוח לעזרתו צבא.
מכתבי אל עמרנה העוסקים בעבדיחבה, כוללים שש אגרות הכתובות באכדית (א"ע 285–290), אשר נשלחו מטעמו אל פרעה מלך מצרים.
בנוסף מוזכר עבדיחבה במכתבי מושלים אחרים: מכתב 366 של שורדת, כנראה מושל גת, למלך מצרים בו הוא מציין את מלחמתו יחד עם עבדיחפה בחבירו, במכתב 280 בו מתלונן שורדת על עבדיחבה שלקח ממנו את עירו.
מכתב 291 הוא לוח שבור מאוד המציין את מושל ירושלים ללא ציון שמו.
מכתב 285 – פנייה למלך מצריים לשלוח את שליחיו.
מכתב 286 – פניה לאמנחותפ הרביעי, דווח על מהומות, בקשה לשלוח חיל מצב.
מכתב 287 - פניה לאמנחותפ הרביעי, תלונה על מלכי גזר, אשקלון ולכיש העוזרים לחבירו.
מכתב 288 - פניה לאמנחותפ הרביעי, תלונה על שמושלי ערים אחרות זממו נגדו.
מכתב 289 – פניה לאמנחותפ הרביעי, תלונה על לבאיה מושל שכם שנתן אותה לחבירו, דווח על התקפות החבירו באזור.
מכתב 290 - פניה לאמנחותפ הרביעי, דווח על התקפת שלוש ערים על ירושלים, וזאת לאחר שהחבירו העבירו את הערים לשליטתם.
קטע ממכתבו של עַבְּדִ-חֶבָּה מושל ירושלים:
בשנת 2010, בחפירות בירושלים בעיר דוד שניהלה ד"ר אילת מזר מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, התגלה שבר של לוח מטין כתוב בכתב יתדות באכדית.
מבדיקת הטין עולה שהלוח יוצר באזור ירושלים.
יכול להיות שזהו העתק מכתב ששלח עבדיחבה לאמנחותפ הרביעי, והעתק נשמר בארכיון בעיר.
העבדות הייתה מרכיב חשוב בכלכלת יוון העתיקה.
תושבי יוון העתיקה ראו את העבדות לא רק כהכרחית לכלכלת המדינה, אלא כדבר טבעי ומקובל אשר אין לערער עליו (למעט ביקורות בודדות שלא זכו לפופולריות - ביניהן שהושמעו על ידי אפלטון, במאה הרביעית לפנה"ס).
האסכולה הסטואית ואף הנוצרים הראשונים לא התנגדו לעבדות.
לא נשתמר תיעוד רב על סוגיות העבדות, ועיקר העדויות שנשתמרו קשורות לעיר אתונה ולא לערים אחרות ביוון.
מרבית המסמכים המשפטיים הנוגעים לעבדות שנותרו עד ימינו נוגעים לשאלות של חוזים ורווחיות הקשורים לעבדות ולא לשאלות המוסריות העולות מהעבדות.
ביוון העתיקה היו מינוחים רבים לתיאור העבדים והשפחות.
ביצירותיו של הומרוס מתואר העבד במונח "דמוס" (δμώς) שמשמעו למעשה "אסיר" או "שבוי מלחמה" - שכן מדובר בעבד שנלקח כשלל.
בתקופה הקלאסית נעשה שימוש במונח "אנדראפודון" (ἀνδράποδον - שמשמעו: "אחד עם רגלי אדם"), בניגוד ל"טטראפודון" (τετράποδον - שמשמעו "אחד עם ארבע רגליים" - היינו בקר או צאן).
המונח המקובל ביותר לעבדים בכל התקופות הוא "דולוס" (δοῦλος) המופיע כבר בתקופה המיקנית שמשמעו - אדם שהוא קניין, בניגוד לאלאותרוס (ἐλεύθερος) - אדם חופשי.
מונח נוסף בו נעשה שימוש הוא "אויקטס" (οἰκέτης, שמשמעו - "מי שגר בבית" או "ביתי").
היסטוריונים מצאו עדויות לכך שכבר בתקופה הקדומה של יוון המיקנית הייתה הכלכלה מבוססת על העבדות.
מסמכים מתקופה זו מבדילים בין שתי קטגוריות של עבדים - "עבדים פשוטים" (εοιο) ו"עבדי האל" (θεοιο) - ככל הנראה עבדי אל הים פוסידון.
העבדים הגיעו (בהסתמך על שמותיהם) מקיתירה, כיוס, למנוס והליקרנסוס וככל הנראה נחטפו לעבדות על ידי שודדי ים.
על פי תיעוד שנשתמר, נישואים בין עבדים לשאינם עבדים היו מקובלים.
כמו כן, עבדים היו יכולים להפוך לאמנים עצמאיים ולרכוש אדמה.
ההבדל העיקרי בין התושבים בתקופה המיקנית לא היה בין אנשים חופשיים לעבדים - אלא בין מי שהיה עצמאי למי שעבד עבור ארמון המלוכה.
בתקופת הומרוס שונתה הטרמינולוגיה, ועבדים לא נקראו עוד דולוס (δοῦλος) אלא דמוס (δμώς).
עבדים שכונו דמוס באיליאדה ובאודיסיאה היו בעיקר נשים שנלקחו כשלל מלחמה (בשעה שהגברים, לרוב, נהרגו בשדה הקרב).
נשים אלו שימשו כמשרתות וכפילגשים.
בתקופה זו היה העבד חלק בלתי נפרד מהאויקוס - התא המשפחתי, אולם הסטטוס החברתי של עבד היה הנמוך ביותר.
לא ברור מתי התחיל הסחר בעבדים.
ב"מעשים וימים" של הסיודוס מהמאה השמינית לפנה"ס מוזכרים עבדים אולם לא ידוע מקורם.
גם חוקי המחוקק דרקון משנת 620 לפנה"ס דנים בעבדים, וחוקיו של סולון (594 - 593 לפנה"ס) אוסרים על עבדים לעסוק בהתעמלות ולקיים יחסי מין עם קטינים (דבר שהותר לאזרחים החופשיים).
בתקופת הדמוקרטיה האתונאית העבדים כבר הפכו לחלק בלתי נפרד מהכלכלה, ובמאה השישית לפנה"ס כבר החל הסחר בעבדים בין הערים היווניות - וזאת מבלי שהדבר עומד בסתירה למגמות הדמוקרטיות של תקופה זו (הדמוקרטיה הייתה עניינם של האזרחים החופשיים בלבד).
לעבד הותר לעסוק בכל פעילות כלכלית, למעט בפוליטיקה, שהייתה נחלתם של האזרחים החופשיים בלבד.
הפעילות העיקרית של העבדים הייתה בתחום החקלאות, שהיוותה את בסיס הכלכלה ביוון העתיקה.
ספרות רבה שנכתבה ביוון העתיקה מתארת את אופן ניהול המשאבים של בעלי האדמות והשימוש בעבדים (כגון "הכלכלה" של קסנופון).
בעוד שבכפרים בעלי האדמות (בעלי חלקות קטנות) הסתפקו לרוב בכוח האדם המשפחתי, האחוזות הגדולות שהצריכו שימוש בכוח אדם רב התבססו, כמעט תמיד, על עבדים ולא על שכירים.
יחד עם זאת, לא היו ביוון העתיקה אחוזות בסדר גודל של הלטיפונדיות של רומא העתיקה.
תחום כלכלי נוסף בו נעשה שימוש רב בעבדים היה תחום הכרייה.
המכרות היו בבעלות פרטית של אזרחים עשירים ומרבית הכורים היו עבדים.
כך לדוגמה הסטרטגוס ניקיאס חכר אלפי עבדים שיעבדו עבורו במכרות הכסף של לאוריון שבאטיקה.
קסנופון במאמרו "על ההכנסות" ציין כי הוא קיבל אובולוס אחד ליום עבור כל עבד, היינו 60 דרכמאות לשנה.
קסנופון העריך כי למעלה מ-30,000 עבדים עבדו במכרות לאוריון, והוא מציין כי אם לעיר יהיו שלושה עבדים לכל אזרח, די בהחכרתם כדי לתקצב את פעילות העיר עבור כל אזרחיה.
תנאי המחיה במכרות היו קשים ביותר, והעבדים לרוב מתו שם תוך זמן קצר.
עבדים שימשו גם כאומנים וסוחרים, ועבדים רבים עבדו בייצור מוצרים מסחריים.
מפעל המגינים של ליסיאס העסיק 132 עבדים.
לאביו של דמוסתנס היו 32 עבדים טבחים ו-20 עבדים שעבדו בניקיון משק הבית.
מספר העבדים שהיו ביוון העתיקה אינו ידוע, מאחר שלא נעשה כל סקר או מדגם.
אין מחלוקת כי דווקא באתונה הדמוקרטית היה מספר העבדים הגדול ביותר.
ככל הנראה במאה החמישית לפנה"ס היו באתונה כ-80,000 עבדים- היינו, בממוצע, שלושה או ארבעה עבדים לכל בית אב.
במהלך המאה החמישית, תוקידידס מתאר בריחה של 20,000 עבדים במהלך מלחמת דקליה (מרבית העבדים היו אומנים שעסקו ביצור מוצרים מסחריים), ואינו מוצא בכך דבר יוצא דופן.
מכך ניתן ללמוד כי מספר העבדים היה גדול בהרבה.
ההערכה הזהירה ביותר (הנמוכה ביותר) של מספר העבדים בתקופת דמוסתנס מניחה כי היו באתונה כ-20,000 עבדים - היינו עבד אחד לכל בית אב.
בין השנים 317 לפנה"ס ו-307 לפנה"ס (תקופת שלטונו של דמטריוס פאלריוס) נערך סקר של מספר התושבים באטיקה ונספרו 21,000 אזרחים, 10,000 מטויקים (תושב זר ללא זכיות אזרח) ו-400,000 עבדים.
על פי הספרות ששרדה, כל בית אב ביוון העתיקה החזיק לפחות עבד אחד.
על פי אריסטופאנס במחזהו "פלוטוס", אפילו החקלאים העניים ביותר החזיקו מספר עבדים.
אריסטו בספרו "פוליטיקה" מגדיר בית אב כיחידה הכוללת אזרחים חופשיים ועבדים.
למרות ששיעור העבדים ביוון היה גבוה כאמור לעיל, הוא מועט בייחס למספר העבדים שהיו בערים באימפריה הרומית.
תוקידידס ציין כי מבחינת צפיפות האוכלוסין, מספר העבדים באי כיוס היה הרב ביותר.
ארבעת המקורות העיקריים להשגת עבדים היו: מלחמה, שוד ימי, חטיפות וסחר בינלאומי.
בהתאם לדיני המלחמה של התקופה העתיקה - המנצח במלחמה הפך לשליט ולבעלים של המובסים - בין אם לחמו באופן פעיל ובין אם לאו.
הצד המפסיד במלחמה שועבד על ידי המנצח.
תוקידידס מספר כי 7,000 תושבי הכפר היקארא בסיציליה נלקחו כשבויי מלחמה על ידי ניקיאס ונמכרו לכפר הסמוך קטניה עבור 120 כיכרות.
בשנת 348 לפנה"ס תושבי אולינתוס נמכרו לעבדות, ובשנת 335 לפנה"ס תושבי תבי נמכרו לעבדות על ידי אלכסנדר מוקדון.
על אף שהיה זה נוהג מקובל, האזרחים החופשיים התנגדו לרוב למכירת ערים שלמות לעבדות, וידוע על מספר גנרלים שסירבו למכור את המובסים לעבדות, לדוגמה המצביא הספרטני אגסילאוס השני, לדברי פלוטרכוס בספרו "חיי אגסילאוס", וכן קליקרטידאס, כאמור בספרו של קסנופון "הלניקה".
מספר ערים אסרו את המנהג, והערים מילט וקנוסוס במאה השלישית לפנה"ס חתמו על אמנה לפיה התחייבו שלא למכור אף תושב חופשי אחת של השנייה.
מנהג שהיה קיים היה פדיון כל אזרחי עיר שנשבתה ונמכרה לעבדות.
כך לדוגמה, קסנדר פדה בשנת 316 לפנה"ס את כל תושבי תבי.
שוד ימי וחטיפות יבשתיות שמשו מקור שופע וקבוע לעבדים.
שודדי הים נהגו לחטוף נוסעים של ספינות ומלחים ולדרוש עבורם כופר נפש, בהתאם לעושרו של כל חטוף.
במידה ולא ניתן הכופר, נמכרו החטופים לסוחרי עבדים.
לדברי תוקידידס, אזורים מסוימים התפרנסו מסחר זה, לדוגמה תושבי אקרנאניה שבמערב יוון וכן אזור אסיה הקטנה.
בתקופה ההלניסטית, אזור קיליקיה הפך אף הוא למוקד של שוד ימי וחטיפות.
התעצמות וההתפשטות של האימפריה הרומית הביאו לגידול בביקוש לעבדים ולגידול בהיקף השוד הימי, ואולם, החל מהמאה הראשונה לפנה"ס החלו השלטונות הרומיים לנסות ולהפסיק את השוד הימי והחטיפות.
הביקוש לעבדים בתקופה זו סופק על ידי שבויי מלחמות.
מקור נוסף להשגת עבדים היה הסחר עם עמים ברבריים שכנים: התראקים, סקיתים, קפדוקיאנים ופאפלאגוניאנים.
סוחרי עבדים תפסו תושבי כפרים ושבטים סמוכים ומכרו אותם לעבדות לסוחרים יווניים.
אפסוס שבאזור ביזנטיון וטאנייס שבשפך נהר הדון היוו מרכזים עיקריים לסחר עבדים.
הרודוטוס מציין שהברברים נהגו למכור את ילדיהם לעבדות.
מחירו של עבד בתקופה הקלאסית היה כ-200 דרכמות.
תופעה שטרם הוסברה היא היעדר הגידול הטבעי של העבדים.
מובן שבמכרות וביחידות הצבא מרבית העבדים היו גברים, ובבתים מרבית העבדים היו נשים (שפחות), אולם בהנחה שמצב העבדים שעבדו בחקלאות היה דומה לעבדים במדינות הדרום של ארצות הברית, הרי שמספרם היה צריך לגדול.
קסנופון, בספרו "הכלכלן", המליץ לבעלי העבדים להלין עבדים ושפחות בנפרד - על מנת למנוע ריבוי טבעי של עבדים.
הסיבה למניעת גידול הטבעי היה הרצון לחסוך בעלויות גידול ילדי העבדים, ובהנחה שזול יותר היה לרכוש עבד מאשר לגדל אחד.
עבדים שנולדו בבתי אדונם שימשו כסוג מיוחד של עבדים - ולמעשה היוו אומנים של ילדי האדונים, וסמכו עליהם בגידול הילדים ולקיחתם לבית הספר.
מוזס פינלי הציע מספר דרגות שונות של חופש בהתאם לסוגים שונים של זכויות:
זכויות משפטיות (זכויות לטעון משפטית);
זכויות להקים משפחה (להינשא ולהוריש);
לעבדים באתונה לא היו זכויות משפטיות.
אדם חופשי העובר עבירה יענש בתשלום קנס בעוד שעבד יולקה.
היחס היה, ככל הנראה, הצלפה אחת לכל דרכמא.
עדות של עבד בבית המשפט לא הייתה קבילה, אלא אם הושגה בעינויים של העד.
העבד עצמו לא היה מוגן שלעצמו, והיווה קניין אדונו בכך שאם העבד נפגע, קיבל אדונו את הפיצויים.
קודם לתקופת סולון, היה נהוג באתונה למכור לעבדות אדם שלא עמד בתשלום חובותיו, או לשעבד את החייב לנושהו.
העבד שוחרר בתום תשלום חובו (בדומה להסדר המופיע בספר דברים ט"ו, 12 - 17).
שעבוד זה הוסדר בחקיקה בתקופת דרקון.
מנהג זה נאסר בתקופת סולון, עם ההחלטה על הסייסכתיאה (σεισάχθεια) - שמיטת החובות, והאיסור על מכירת אתונאים חופשיים אפילו ביוזמתם וברצונם.
בגורטין התגלה על גבי אבן מהמאה השישית לפנה"ס קודקס של חוקים המתייחסים לעבדים.
על פי כללים אלה, ילדי עבדים שייכים לאדוניהם, האדון קיבל פיצוי בשל פגיעה בעבד, והעבד נענש בכפל הקנס שניתן לאדם חופשי בגין אותה עבירה.
בהתאם, העונש בגין עבירה כנגד עבד היה מחצית מהעונש הניתן בפגיעה באדם חופשי, כך לדוגמה העונש בגין אונס של אישה חופשית על ידי עבד היה קנס של 200 סטאטרים, בעוד שבגין אונס שפחה על ידי עבד אחר היה קנס של אובולוס אחד.
יחד עם זאת, קודקס זה נחשב למתקדם ביותר ביוון בכך שהרשה לעבדים להיות בעלים של רכוש - ואף בעלים של בתים ובקר, ואלה יכלו להוריש רכוש זה לילדיהם.
נוהג של שחרור עבדים היה קיים בכיוס כבר במאה השישית לפנה"ס אולם ככל הנראה נוהג זה היה קיים ביוון עוד קודם לכן.
די היה בכך שהבעלים שחרר את העבד בפני אזרחים חופשיים במקום ציבורי כדי להעניק לעבד את חירותו.
מקום מקובל לשחרור העבדים היה בתיאטראות שהיו ממוקמות בערי יוון העתיקה, או בפני מותב של בית דין.
מנהג זה של שחרור העבדים נאסר באתונה על מנת למנוע אי בהירות משפטית.
החל מהמאה הרביעית לפנה"ס מנהג שחרור העבדים נעשה נפוץ יותר ויותר כפי שמעידים לוחות אבן שהתגלו בדלפי ובדודונה בהם מתואר שחרור העבד מעבדותו.
בדרך כלל שחרור העבד נעשה ביוזמת האדון, והעבד, לרוב, נדרש לשלם את מחיר עלותו של עבד חדש - עלות ששילם בחסכונותיו או באמצעות הלוואה (אראנוס - ἔρανος) שלקח מחבר או מאדונו.
לרוב שחרור העבד היה במסגרת פעילות דתית - והעבד "נמכר" לאחד האלים (לרוב אפולון) - כאשר המקדש קיבל חלק מהתשלום ששילם העבד.
שחרור העבד יכל להיות מוחלט או חלקי, והעבד המשוחרר היה מוגן משעבוד מחדש על ידי יורשיו של אדונו.
עבד משוחרר קיבל מספר זכויות אולם לא היו לו זכויות של אדם חופשי (כאמור בספרו של אפלטון - "החוקים"), לדוגמה, נאסר על עבד משוחרר להיות עשיר יותר מהאדון ששחרר אותו.
לא ידועים כיום פרטים רבים על תנאי המחיה של העבדים ביוון העתיקה.
קסנופון, בספרו כלכלה הציע להתייחס לעבדים כאל בקר - היינו להעניש על אי ציות ולתת פרסים בגין התנהגות טובה.
אריסטו הציע בספרו פוליטיקה שהיחס לעבדים יהא כאל יחס לילדים.
הספרות היוונית מזכירה מקרים רבים בהם הולקו העבדים, על מנת לשפר את ביצועי עבודתם.
בתחילת מחזהו של אריסטופאנס "הפרשים" מתלוננים שני העבדים כי הם מוכים בלי סיבה.
תנאי המחיה של העבדים השתנו בהתאם למעמדם.
עבדים במיכרות חיו בתנאים גרועים מעבדי הערים אשר יכלו, תמורת תשלום לאדונם (אפופורה - ἀποφορά) להתגורר שלא בבית אדונם, וכך יכלו לעבוד בעבודה חלקית לאחר שעות עבודתם ולחסוך כסף על מנת לרכוש את חירותם.
באתונה נאסר על הלקאת עבדים, וזאת ככל הנראה הסיבה ש-20,000 עבדי העיר לא ברחו ממנה בסוף המלחמה הפלופונסית.
ככל הנראה מדובר היה בעבדים שהם אמנים, אשר יכלו להחזיק קניין ולהרוויח כסף מעבודות נוספות.
השקפות על העבדות בתקופה העתיקה
בעולם העתיק ראו את העבדות כמובן מאליו.
אמנם נשמעו טענות ספציפיות בדבר עבדים מסוימים ששועבדו שלא כדין, אולם עצם מושג העבדות לא היה נתון לספקות.
הומרוס והכותבים הפרה קלאסיים ראו בעבדות תוצאה בלתי נמנעת של מלחמה.
הרקליטוס אמר כי "המלחמה היא האב של הכל, המלך של הכל, ההופך חלק לעבדים, ומשחרר אחרים".
בתקופה הקלאסית נוצר הרעיון של "עבדות טבעית".
אייסכילוס כותב במחזהו "הפרסים" שהיוונים רואים עצמם כאנשים חופשיים, לעומת אאוריפידס המציין במחזה "הלנה" כי "הפרסים כולם הם עבדים למעט אדם אחד (הכוונה למלך הפרסי)".
היפוקרטס טען בסוף המאה החמישית לפנה"ס כי האקלים של אנטוליה שהוא אקלים נוח יותר מביא לכך שאנשי אנטוליה כנועים יותר, בעוד שהאקלים היווני הקשה יותר יוצר אנשים חופשיים.
אריסטו בספרו "פוליטיקה" מרחיב רעיון זה של "עבדות טבעית" ומציין כי יש אנשים שהם מטבעם אדונים ויש אנשים שהם מטבעם עבדים.
אפלטון עצמו, שנמכר לעבדות ושוחרר על ידי חבריו, מתנגד נחרצות לעבדות.
הסופיסטים טענו כי כל בני האדם, בין יוונים ובין ברברים הם אותו הגזע, ולכן יש עבדים שיש להם נפש של אדם חופשי ולהפך.
גם בהשקפות היווניות על אוטופיה לא יכלו היוונים לדמיין עולם בלי עבדות.
בעוד שהיו מחזות יווניים בהם הוצבו נשים בעמדת כוח (כגון ליזיסטרטה ונשים באספת העם) לא היו מחזות בהם שלטו העבדים או לא היו עבדים.
אריסטו אמר שלא היה צורך בעבדים אילו הכלים יכלו לעבוד לבד: כלומר המצב היחיד בו יכל יווני עתיק לתאר חברה ללא עבדים הוא כשאין לאנשים צורך לעבוד כלל, כמו בתור הזהב המיתולוגי.
השקפות מודרניות על העבדות ביוון העתיקה
הדיון בעבדות ביוון העתיקה התפתח בתקופה המודרנית לאור ההשקפות השונות על העבדות המודרנית.
הנרי מלון פרסם בשנת 1847 את הספר "ההיסטוריה של העבדות בעת העתיקה" כחלק מטענותיו למען ביטול העבדות במושבות האימפריה הצרפתית.
בעוד שהתאוריות המתבססות על קרל מרקס טענו כי העבדות היוותה הבסיס לדמוקרטיה האתונאית, אדוארד מאייר בספרו "עבדי העולם העתיק" משנת 1898 טען כי העבדות הייתה ממניעים חברתיים וחוקיים ולא נבעה ממניעים כלכליים.
המלומדים עדיין חלוקים אם יוון הייתה "מדינת עבדות" במשמעות המודרנית של מושג זה, או "מדינת מעמדות" (בדומה למעמדות שהיו בהודו קודם לכיבוש הבריטי).
עבדי האוצר היה מונח משפטי שתיאר את מצב היהודים בתקופות מסוימות במהלך ימי הביניים המאוחרים באירופה.
בפריבילגיה שניתנה ליהודי וורמס במאה ה-11, הייתה משמעותו של מונח זה חיובית, וכוונתה הייתה שיהיה קשר ישיר בין המלך ובין היהודים ללא מתווכים, וכך היהודים זכו להגנה מהמלך.
המונח קיבל מעמד משפטי קבוע כאשר פרסם הקיסר פרידריך השני בשנת 1236 פריבילגיה שבה הוגדרו היהודים כ"עבדי האוצר" (servi camerae או Servi camerae regis).
כל היהודים, ללא הבדל, הועמדו מחוץ לחוק הכללי.
כאשר פרידריך השני כתב בפריבילגיה שלו שהיהודים הם עבדי האוצר, הוא התכוון להגן עליהם מהעלילות שהעלילו עליהם ולהראות שהם קשורים אליו באופן ישיר.
בפועל, תוצאת המעשה הייתה הפוכה.
לאחר מכן, התהפכה משמעותו של מונח זה, והיהודים כונו בתארים אחרים שמשמעותם הייתה שלילית.
דוגמה לכך ניתנה בצרפת במאה ה-13, אז השוו את היהודים לצמיתים (servi), וכמו שבמקרה שצמית בורח אדוניו יכול להחזירו ולהענישו - כך גם נגזר על היהודים.
למונח היה מניע חוקתי: השלטון רצה לחזק את תביעתו למונופול על היהודים, בעיקר לנוכח מאבקו בברונים ובכנסייה, שגם רצו לעצמם זכות זו.
היה גם מניע דתי - על פי התאולוגיה הנוצרית, היהודים נידונו לשעבוד נצח, ולכן רצו ליישם זאת בפועל על כלל היהודים.
המושג תרם לעליית תיאוריות אנטישמיות על שליטה יהודית בעולם ובכלכלה.
אסכולות המשפט המרכזיות באסלאם מקבלות בדרך כלל את מוסד העבדות.
הנביא מוחמד ורבים ממלוויו קנו, מכרו, שחררו ושבו עבדים.
העבדים נהנו מהיתרים אסלאמיים אשר שיפרו את מעמדם ביחס לזה שהיה בחברה הטרום אסלאמית .
בסוף המאה ה-19 אירע שינוי במחשבה האסלאמית ובפרשנות של הקוראן.
העבדות החלה להתפש כמנוגדת לערכים אסלאמיים של צדק ושוויון.
פרשנות זו לא התקבלה על ידי הוהאבים בערב הסעודית.
בחוק המוסלמי, נושא העבדות מקבל התייחסות רחבת יריעה.
הקוראן, והחדית' רואים בשחרור העבד אקט הירואי.
העבדות נתפסת כמצב שניתן להגיע אליו רק בנסיבות מוגבלות.
מסיבות שונות, גידול אוכלוסיית העבדים היה איטי מכדי לספק את הדרישה הגוברת לעבדים בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
כתוצאה מכך התפתח סחר עבדים המוני אשר היה כרוך בסבל רב ובאבדות רבות בנפש שנבעו מתלאות השבי ומשינוע של עבדים ממדינות לא מוסלמיות.
בתאוריה, העבדות בחוק המוסלמי אינה בעלת צביון גזעי ואינה נובעת מהבדלי צבע עור (אף כי הדבר לא היה תמיד כך בפועל).
סחר העבדים בעולם הערבי היה שכיח ביותר במזרח אפריקה וכן התקיימה עבדות באימפריה העות'מאנית.
עבדים נלקחו מרחבי אפריקה, מאזורים פלישה ברחבי מזרח אירופה ומערבה וכן שודדי ים ברברים שאספו עבדים מספינות ברחבי הים התיכון, האוקיינוס האלנטי ואף בחופים שונים באירופה ואמריקה.
רק בסוף המאה ה-19 עד השליש הראשון של המאה ה-20, דעכה התופעה בעקבות לחץ בינלאומי שנבע מפעילות של התנועה לביטול העבדות המאוחרת, ובעקבות מספר רב של אמנות, איום צבאי ואף מספר מלחמות כמו המלחמה הברברית הראשונה והמלחמה הברברית השנייה.
בראשית המאה ה-20 לאחר מלחמת העולם הראשונה שככה בהדרגה תופעת העבדות בעולם האסלאם והפכה לבלתי חוקית בשל לחץ שהפעילו המעצמות המערביות הדמוקרטיות של אותה תקופה - ביניהן בריטניה, צרפת וארצות הברית.
בחלקים מהעולם המוסלמי העבדות נמשכה באופן חוקי או חוקי למחצה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 ואף מאוחר יותר.
ברם, עבדות תחת מרות האסלאם עודה קיימת ברפובליקות האפריקניות צ'אד, מאוריטניה, ניגריה, מאלי וסודאן.
עבדות בחצי האי ערב לפני השפעת האסלאם
העבדות בחצי האי ערב לפני האסלאם הייתה שכיחה ביותר.
כך היה גם ברוב אזורי העולם בתקופות קדומות ובראשית ימי הביניים.
רוב העבדים בחצי האי ערב היו ממוצא אפריקאי.
סוחרים התעשרו על גבם של העבדים.
מיעוט בקרב העבדים היו לבנים מגזע זר, אשר הובאו כנראה על ידי נוודים ערבים (או על ידי שוביהם הבדואים).
עבדים ערבים היו גם כן.
עבד ערבי מפורסם הוא זייד אבן חארית'ה שלימים יהיה בנו המאומץ של מוחמד.
אוכלוסיית העבדים התרחבה גם בשל המנהג לנטוש ילדים, לחטוף אותם או למכור אותם.
אין בנמצא עדות חותכת באשר לקיומה של עבדות בשל חובות או למכירת ילדים לעבדות על ידי משפחתם.
עדויות שכאלה מראות שהיו אלה מעשים חריגים.
אדם חופשי יכל למכור את צאצאיו או את עצמו לעבדות.
בנוסף הייתה לעיתים העבדות תוצאה של הפרת החוק כפי שהיה מקובל בקיסרות הרומית.
היו שתי דרגות של עבדים: עבד שנרכש ועבד שנולד בבית אדונו.
האחרון, היה בבעלותו המלאה של האדון ולרוב עבד שכזה לא נמכר הלאה.
נשים משועבדות אולצו לעיתים לעבוד בזנות לטובת אדונן בהתאם למנהגי המזרח הקרוב.
על פי עדויות מוקדמות מתקופת האסלאם "עבדים לאדונים לא מוסלמים...
סומאיה בינת ח'יאט ידועה כקדושה המעונה הראשונה באסלאם.
היא נרצחה בחניתו של אבו ג'אהל כאשר סירבה לוותר על אמונתה.
בילאל שוחרר על ידי אבו בכר כאשר אדונו, אומייה אבן ח'לף רתם אבן כבדה לחזהו על מנת לאלצו להמיר את דתו."
הקוראן מקבל בהבנה את מוסד העבדות.
ראוי לציין שהמילה "עבד" נדירה ולרוב משתמשים ביטוי "הדבר שבבעלות יד ימינך" (ما ملكت أيمانکم).
הקוראן מכיר באי השוויון הבסיסי שבין אדון לעבד וזכויות האדון על העבד.
ההיסטוריון ברושוויג מציין שמההיבט הרוחני " לעבד אותו הערך שיש לאדם החופשי.
בנוסף הנצחיות של נשמתו מובטחת בדיוק כמו לכל אדם אחר." הקוראן מכיר גם במוסד הפילגשות.
האדון רשאי להפוך עבד ממין נקבה לפילגשו.
אם היא מוסלמית, רשאי האדון להנשא לה.
הקוראן מעודד מבלי להורות על כך מפורשות לנהוג בחמלה כלפי העבד הוא ממליץ לשחרר את העבד.
שחרור עבדים מומלץ על מנת לאפשר מחילה על חטאים וכן בהיותו פעולה שמפגינה רוחב לב.
הקוראן מעודד אדונים לאפשר לעבדים להשיג או לרכוש את חירותם.
התייחסות לעבדים קיימת בלפחות 29 פסוקים (איאת) בקוראן.
רוב הפסוקים עוסקים במעמד המשפטי של העבד.
החומר המשפטי אודות עבדות בקוראן מוגבל לפדיון וליחסי מין.
על פי סיקאינגה, ההתייחסות של הקוראן לעבדות אינה בעלת אופי משפטי אלא בגדר המלצה בעלת אופי אתי.
הקוראן מקבל את האבחנה בין עבד לבין אדם חופשי כעקרון הקשור בסדר טבעי ומשתמש באבחנה זו כדוגמה לחמלת האל, שכן אבחנה זו בין בני אדם מתיישבת עם הסדר הטבעי והאלוהי שקיים בטבע.
הקוראן אינו מתייחס לעבדים כאל קניין גרידא.
אנושיותם מקבלת התייחסות כאשר מצוינת אמונתם , וכן רצונם להיות חופשיים.
במקרה מסוים, הקוראן מכנה את העבד והאדון באותה מילה "רג'ול".
מאוחר יותר פרשנים סברו שהעבדים שווים רוחנית למוסלמים החופשיים.
למשל, פסוק , מאיץ במאמינים לשאת "משרתות מאמינות שהן בחזקת יד ימינכם".
הקוראן מוסיף ומציין: "אחד מכם הוא כמו האחר".
ההיבט האנושי לגבי העבדים מודגש בעת התייחסות אל העבדים כאל חברים במשק הבית הפרטי, יחד עם הנשים והילדים.
קיים מכנה משותף רחב בין העבדות בקוראן לבין ההתייחסות אל העבדות בתרבויות השכנות באזור.
ברם, היחס של הקוראן היה חדשני.
ברנרד לואיס מציין שחקיקה ברוח הקוראן הביאה לשני שינויים בעבדות הקדומה, אשר לימים ישפיעו רבות : הנחת החופש והאיסור לשעבד אנשים חופשיים למעט במספר מצומצם של מצבים מוגדרים היטב.
שחרור עבדים כמעשה של בקשת מחילה בעבור חטאים מופיעה לראשונה בקוראן.
שידול נשים משועבדות לזנות אמנם רווח בתרבות המזרח הקרוב אך הוא אסור על פי הקוראן.
שודדי הים הברברים פשטו על ספינות וחופים של מדימות נוצריות ושעבדו מאות אלפי אנשים לבנים לעבדות.
במרץ 1785 יצאו תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס אל לונדון כדי לשאת ולתת עם שליח מטריפולי, הציר סידי חאג' עבדרחמן (או סידי חאג' עבדול רחמן עג'ה) על הפסקת פשיטות הברברים על מלחים מארצות הברית.
כשנשאל "על מה מתבססת יומרתם לאסור מלחמה על מדינות שלא עוללו להם כל רע", ביסס השגריר את תשובתו על תפיסת העבדות באסאלם שהייתה מקובלת באותה תקופה ונימק כי שעבוד אנשים לא מוסלמים היא מצווה דתית:
במשפט האסלאמי, העבדות היא מצב מיוחד.
החוק מניח חירות ("אל-אצל הו אל-חורייה" - "העיקרון הוא חירות") עבור אדם אם עברו ושורישיון אינם ידועים.
העבדות נתפשת כעונש אלוהי בשל כפירה.
עבדות חוקית הוגבלה לשני מקרים: שבי בעת מלחמה (בתנאי שהשבוי אינו מוסלמי) או לידה אל תוך העבדות.
מוסלמי חופשי לא יכול להיות משועבד אולם המרת דת של עבד לא מוסלמי אינה בהכרח גוררת את שחרורו.
מעמד העבד לא הושפע מהמרת הדת לאסלאם.
במקרה שהעבד חלה חובה להעניק לו טיפול.
פדיון הוא מעשה הרואי באסלאם.
על פי (סורה 24, 33), מתיר החוק האסלאמי לעבד לשלם דמי כופר עבור עצמו אם קיבל את הסכמת אדונו באמצעות חוזה הידוע בכינוי "מוכאתבה".
עזיזה אל היברי, פרופסור למשפטים המתמחה במשפט האסלאמי, מציינת שהן הקוראן והן החדית' מעודדים פעמים רבות את המוסלמים לנהוג בעבד בדחילו ורחימו.
כמו כן מציינת אל-היברי שמוחמד עצמו מהווה דוגמה לכך בפועלו ובמילותיו.
לוי מסכם ואומר ש"התאכזרות לעבד הייתה אסורה."
אל-היברי מצטטת את הנאום המפורסם האחרון של מוחמד וכן חדית'ים אחרים המדגישים כולם שכל המאמינים, בין אם הם חופשיים ובין אם הם משועבדים, הם אחים.
לואיס מסביר, "הנטייה ההומנית של הקוראן והחליפים הראשונים קיבלה דחיפה שלילית על ידי השפעות זרות" בעיקר מהמנהגים של מדינות ועמים שנמצאו בעבר תחת תחום השיפוט הרומאי (אפילו העבדות בנצרות הייתה אכזרית בכל הנוגע ליחס כלפי העבד).
למרות זאת, מזכיר לואיס, ש"הנוהג האסלאמי היה פריצת דרך ושיפור לעומת המנהגים שנרכשו מרומא ומביזנטיון."
מוריי גורדן כותב : "לא היה זה מפתיע שמוחמד, אשר השלים עם הסדר הסוציו-פוליטי של התקופה, ראה בעבדות חלק מהסדר הטבעי של דברים בעולם.
גישתו לעבדות הייתה רפורמיסטית אך לא מהפכנית.
הנביא לא רצה להביא את העבדות לקיצה אלא לפנות ללב מאמיניו כדי שישפרו את יחסם אל העבדים." אימוץ העבדים כבני משפחה היה דבר מקובל על פי לוי.
אם עבד נולד אל העבדות אזי אדונו לא מכר אותו למעט מקרים חריגים.
העבדים על פי המשפט האסלאמי לא הורשו לשאת תפקידים במשרדים הקשורים בניהול או בדת.
עבדים משוחררים יכלו לשרת בכל משרד בח'ליפות לדוגמה אצל הממלוכים ששלטו במצרים במשך כ-260 שנים והסריסים אשר החזיקו במשרות צבאיות וניהוליות משמעותיות.
העבדים רשאים להתחתן ברשות אדוניהם.
אנמארי שימל, מומחית בת זמננו בנושא עולם האסלאם, קובעת שמאחר שמצב העבדים תחת האסלאם יכול רק להיות מושג על ידי היות אדם שבוי מלחמה או היותו צאצא לזוג עבדים, הרי שתופעת העבדות תפחת ככל שתתרחב השפעת האסלאם.
הרפורמות האסלאמיות אשר קבעו את התנאים שמאפשרים כניסה לעבדות הגבילו את האספקה של עבדים חדשים.
בראשית האסלאם, הובאו עבדים רבים בשל מסע בזק של כיבושים והתרחבות.
אך עם התייצבותן ההדרגתית של החזיתות, התמתנה אספקת העבדים.
השבויים של מלחמות מאוחרות יותר בין מוסלמים לנוצרים שוחררו תמורת כופר או הוחלפו.
לואיס גורס, כי הפיחות בכמות העבדים הביא לכך שערבים שהזדקקו לעבדים נאלצו לחפש עבדים במקומות אחרים על מנת להימנע מלהפר את ההגבלות המצוינות בקוראן.
המשמעות הייתה הגברת יבוא העבדים מאזורים לא מוסלמיים, בעיקר מאפריקה.
פטריק מאנינג מציין שהחקיקה האסלאמית היוצאת נגד ניצול העבדים הצליחה להגביל באופן ניכר את היקף העבדות בחצי האי ערב אך הצליחה פחות באזור אומאיאד שם העבדות הייתה מקובלת משחר הימים.
הוא מציין שעם חלוף הזמן ובמקביל להתפשטות האסלאם, ניסיון האסלאם להכיר בעבדות ולחוקק חוקים הקשורים לה דווקא הביא למיסוד העבדות ולהגנה עליה.
בראשית האסלאם אסור היה לשעבד יהודים, נוצרים ומוסלמים.) העבדות אז נתפשה כאמצעי להמיר את דתם של לא מוסלמים לדת האסלאם.
מחויבות האדונים הייתה לעסוק בהוראה דתית.
המרת הדת אמנם לא הובילה מיד לחירות אולם הבטיחה סוג של יחס הוגן והייתה תנאי מקדים לשחרור.
רוב הרשויות הסוניות אשרו את הפדיון של כל "אנשי הספר".
על פי חלק מהשופטים רק עבדים מוסלמים יכלו להשתחרר.
בפועל מפיצי האסלאם באפריקה גילו לא פעם, יחס זהיר כלפי המרת הדת אשר הביאה לדלדול מאגר העבדים.
העבד נחשב כנחות הן פיזית והן רוחנית כותב לוי.
תחת החוק האסלאמי העבד הוא בן אנוש אך בד בבד הוא מהווה גם קניין.
העבד זכאי לדמי מחיה מאדונו ביניהם מחסה, מזון, לבוש וטיפול רפואי.
התנאים להם זכאי העבד חייבים להיות זהים לאלו של הקהילה.
אם האדון מסרב לספק לעבד את התנאים הבסיסיים, העבד רשאי לשטוח את תלונותיו בפני שופט, אשר יכול לקנוס את האדון במכירת הטיבין שלו כנדרש על מנת לספק את צרכיו של העבד.
אם האדון עני מכדי לממן את העבד, עליו למכור את העבד או להפטר ממנו כפי שיגזר עליו.
לעבדים גם שמורה הזכות למנוחה במהלך הזמנים החמים ביותר של היום בקיץ.
עדות העבדים תקפה רק לעיתים נדירות בבית המשפט.
מאחר שהעבדים נתפסים בחוק האסלאמי כנחותים, הרי שרצח העבד על ידי איש חופשי לא מחייב שהאחרון יומת כנקמה.
עם זאת, הרוצח חייב לשלם לאדון פיצוי התואם את ערכו של העבד.
בד בבד, העבדים עצמם נוטלים פחות אחריות על מעשיהם ומקבלים רק חצי מהעונש שמקבל אדם חופשי.
למשל, בעוד איש חופשי יענש במאה הצלפות בשל יחסים טרם הנישואים, העבד יענש רק ב-50 הצלפות.
נישואי העבדים מותרים רק בהינתן רשות מהאדון.
השופטים חלוקים בדעותיהם בנוגע למספר הנשים שהעבד יכול לשאת.
יש הגורסים כי מותרות רק שתיים ויש הגורסים כי מותרות ארבע נשים.
זהות בן הזוג בנישואי העבד יכולה להקבע על ידי האדון והוא אף רשאי לכפות את הנישואים.