tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קומיטאס שילב את כהונתו ככומר עם שירה דתית, חקירה מוזיקולוגית תאורטית, הלחנה והובלת מקהלה עתירת מוניטין שהופיעה ברחבי העולם.
הוא אסף, רשם, הקליט וחקר למעלה מ-3,000 שירי עם ומנגינות עממיות ארמניות, כמו גם אוסף של שירי עם כורדים.
לאחר שגורש מביתו באיסטנבול בליל ה-24 באפריל 1915 יחד עם עוד למעלה מ-200 אינטלקטואלים, שהה במחנה ריכוז ליד אנקרה.
על אף ששוחרר, בהתערבותו של שגריר ארצות הברית הנרי מורגנטאו, לא שב ליצור ואושפז לסירוגין במוסדות לבריאות הנפש עד מותו 20 שנה לאחר השחרור.
נולד בעיירה בוילאייט בורסה באימפריה העות'מאנית כבן יחיד למשפחה בעלת קשרים הדוקים עם השלטונות, שכתוצאה מכך שפתה הייתה טורקית ולא ארמנית.
אמו נפטרה פחות מחצי שנה לאחר לידתו, כבת שבע-עשרה במותה.
את מרבית זמנו כילד בילה עם משפחתה של אמו בעיר בורסה.
אביו נפטר כשהיה בן עשר ובאופן מעשי חי כחסר בית.
בהיותו בן 11 נשלח על ידי הבישוף המקומי ללימודים בסמינר לכמרים גוברגיאן שבעיר ואראשאפאט (בארמניה של ימינו).
הקתוליקוס (ראש הכנסייה) במקום גינה את חוסר שליטתו של הנער בארמנית, אך התרשם מיכולתו המוזיקלית ויפי שירתו.
בסמינר לכמרים מצא קומיטאס לראשונה בית, רגשי, רוחני ואינטלקטואלי.
בנוסף לשפה הארמנית למד קומיטאס את האדפטציה הארמנית לתיווי הנוימה הנקרא חאז ואימץ אותה לצורכי הלחנה.
בין היתר חיבר לחנים לשירי חצ'אטור אבוביאן.
ב-1893 מונה למנצח המקהלה של קתדרלת אתצ'מיאדין בוואראשאפאט, הכנסייה החשובה ביותר בעולם הארמני ומקום מושבו של הקתוליקוס העליון.
ב-1895 הוכתר ככומר בדרגת ורדאפט בשם קומיטאס (על שם קתוליקוס-מוזיקאי בשם זה שחי במאה השביעית).
באותה שנה ראה אור האוסף הראשון של שירי עם אותם רשם ותיעד לראשונה.
האוסף כולל שירי אהבה, חתונה ושירי ערש.
המינהל הדתי השמרני של ואראשאפאט לא ראה בעין יפה את "הכומר המזמר שירי אהבה" וקומיטאס עזב לטביליסי על מנת ללמוד הרמוניה אצל המלחין מקר יקמליאן.
קומיטאס זכה למלגה בסך 1,800 רובל מאת טייקון הנפט והפילנתרופ הארמני אלכסנדר מנטאשב (Alexander Mantashev), שאפשרה לו לעבור לברלין ללימודי מוזיקולוגיה והלחנה באוניברסיטת פרידריך וילהלם ובקונסרבטוריון ריכרד-שמיט (Richard-Schmidt; שם למד פיתוח קול וניצוח מקהלות).
בשנת 1899 סיים קומיטאס את לימודיו באוניברסיטה ואף הוזמן להרצות על מוזיקה ארמנית ומוזיקה נוצרית וקדם-נוצרית עתיקה בחברת המוזיקה הבינלאומית בברלין (Internationalen Musikgesellschaft).
עם סיום לימודיו שב קומיטאס לוואראשאפאט ולתפקידו כמנצח מקהלות הקתדרלה והסמינר לכמרים, שהתמחו בשירה פוליפונית של מוזיקה ארמנית עממית ולחנים מקוריים שלו לשירים ארמניים קדומים וחדשים.
במקביל, פרסם קומיטאס מחקרים מוזיקולוגיים על המוזיקה העממית הארמנית והיה בכך לאחד מחלוצי האתנומוזיקולוגיה.
בימי הקיץ נדד בכפרים ורשם לחנים מקומיים.
ב-1910 עבר קומיטאס לעיר הבירה האימפריאלית, קונסטנטינופול (איסטנבול), על מנת להגיע לקהל רחב יותר.
הוא עסק בהלחנה, מחקר והוראה ויסד את מקהלת "גוסאן" (Gusan) המקצועית שכללה 300 זמרים ומוזיקאים.
המקהלה הופיעה עם חומר ארמני עממי ומקורי בקהילות ארמניות ברחבי העולם ובפני קהל אירופאי.
לאחר הופעה בפריז זכה קומיטאס לשבחים מפי המלחין קלוד דביסי.
בליל ה-24 באפריל 1915 פקד שר הפנים טלעת פאשה על גירוש שכבת העילית הארמנית מאיסטנבול למחנות ריכוז ליד אנקרה.
קומיטאס נכלל בקבוצה שנשלחה ברכבת מיוחדת לצ'אנירי (Çankırı).
בהתערבות ידידיו, המשורר הטורקי מהמט אמין יורדקול (Mehmet Emin Yurdakul) והסופרת האלידה אדיב אדיוואר (Halide Edib Adıvar), פנה שגריר ארצות הברית, הנרי מורגנטאו לממשלה הטורקית, שגרמה לטלעת פאשה להוציא צו לשחרורו המיידי של קומיטאס (ו-14 איש נוספים).
על אף שהותו הקצרה של קומיטאס ברכבת הגירוש ובמחנה הריכוז, הוא סבל מהתעללות קשה שגרמה לו נזקים נפשיים חמורים ולחרדות קשות בהמשך חייו.
ב-1916 אושפז קומיטאס בבית חולים פסיכיאטרי באיסטנבול, הידיעות על רצח העם הארמני רק החמירו את מצבו.
ב-1919 הועבר לפריז, שם מת לבסוף, לאחר אשפוזים לסירוגין במוסדות לבריאות הנפש, בבית החולים הפסיכיאטרי בווילז'ואיף (Villejuif).
אפרו הועבר לירוואן ונקבר בפנתאון היוצרים שם, שנקרא על שמו.
לאחר רצח העם התברר כי אלמלא מפעלו של קומיטאס הייתה יורדת לטמיון כל המורשת המוזיקלית של ארמניה המערבית.
חלק מכתביו התפרסמו כבר ב-1933 בפריז.
בשנות החמישים הועברו הכתבים לירוואן והתפרסמו בארמניה ובגרמניה.
כמו כן זכו שיריו, לחניו ועיבודיו למקהלה לביצועים והוקלטו החל מ-1970 (אז ראה אור לציון מאה שנים להולדתו האלבום הכפול The music of Komitas).
ב-1988 ראה אור סרט קולנוע המגולל את סיפורו של קומיטאס מאת הבמאי האמריקאי-ארמני דון אסקריאן (Don Askarian).
האלבום Gomidas Songs שהקליטה ב-2008 זמרת הסופרן הקנדית ממוצא ארמני איזבל ביירקדריאן (Isabel Bayrakdarian) היה מועמד לפרס גראמי.
בעיר ירוואן קרויים על שמו מספר אתרים בהם פנתאון היוצרים, הקונסרבטוריון הלאומי, שדרה מרכזית בעיר ומוזיאון ומכון שנחנכו ב-2014. כן קרויה על שמו הכיכר המרכזית של ואראשאפאט.
פסלים של קומיטאס מוצבים בין היתר בפריז, בדטרויט וליד בניין האספה המחוקקת של קוויבק במונטריאול.
דמותו מוטבעת על מטבע של 10,000 דראם ארמני.
קומורו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מקומורו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מקומורו היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של קומורו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט, אתלטיקה, ג'ודו ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים.
קומייאס (בספרדית: Comillas) היא עיירה ורשות מוניציפלית בקהילה האוטונומית קנטבריה שבספרד, הממוקמת 50 ק"מ מערבית לסנטאנדר.
בני אדם חיו באזור כבר בתקופה הנאוליתית.
במערות שבסביבה נמצאו ציורים מתקופה זו ושרידים אחרים.
באזור נמצאו גם שרידים מתקופת הברונזה.
השרידים מהתקופה הרומית הם דלים ונראה שלא היה במקום יישוב רומי.
היישוב הנוכחי התחיל להתפתח בסביבות המאה ה-10 או ה-11, הוא מוזכר בכתובים לראשונה במאה ה-11.
הבסיס הכלכלי העיקרי של העיירה היה הדייג.
בניית נמל דייגים החלה בתחילת המאה ה-17. באותה תקופה עסקו בני קומייאס בעיקר בציד לווייתנים, שהיו נפוצים במפרץ ביסקאיה במאות שעברו.
במאה ה-19, עם התדלדלות אוכלוסיית הלווייתנים, עברו לדיג סרדינים, מקרלים ודגי בוניטו.
התפתחות תעשיית התיירות החלה כבר באמצע המאה ה-19 ובהמשך הפכה היא לבסיס הכלכלי העיקרי של קומייאס.
ב-1871 שב לקומייאס בן העיירה אנטוניו לופס אי לופס (Antonio López y López) שהתעשר בעסקי ספנות בקובה וקיבל ממלך ספרד אלפונסו ה-12 את התואר המרקיז של קומייאס.
ביוזמתו הוקמה האוניברסיטה האפיפיורית של קומייאס (Universidad Pontificia Comillas) .
הייתה לו גם תרומה משמעותית להתפתחות התיירות בכך שהזמין את המלך לבקר בקומייאס ואף לקיים בה ישיבה של מועצת השרים.
לקראת הביקור הזמין לופס אי לופס לקומייאס מברצלונה קבוצה של ארכיטקטים מודרניסטיים ובראשם אנטוני גאודי ואלה הקימו מספר מבנים בעיירה.
אל קפריצ'ו ("הגחמה" = El Capricho) של גאודי.
נבנה בשנים 1883 עד 1885 בסגנון המודחאר עם מגדל המחופה באריחים ירוקים ומזכיר צריח של מסגד.
בניין האוניברסיטה האפיפיורית של קומייאס (Universidad Pontificia Comillas) שבהמשך הועברה למדריד.
משמש כיום כאחד הקמפוסים של אוניברסיטת קנטבריה.
הבניין שתוכנן על ידי הארכיטקטים ז'ואן מרטורל (Joan Martorell) וליואיס דומנק אי מונטנר ונבנה בשנות התשעים של המאה ה-19.
ארמון סובריאנו (Palacio Sobrellano), גם הוא של ז'ואן מרטורל, נבנה ב-1888 בסגנון ניאו גותי.
לארמון גן נרחב שבו נמצא ה"אל קפריצ'ו".
בית הקברות מעוטר במונומנטים בסגון האר-נובו כשבולט במיוחד פסל המלאך המשחית של ז'וזפ לימונה אי ברוגרה .
"קומי וצאי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-8 בנובמבר 2011, כסינגל התשיעי והאחרון מתוך אלבומה ה-20 שקרוי על שם מספרו, 20, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום השמיני במדיה פורסט, וה-11 במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב, הופק והולחן על ידי הנרי, שעשה זאת עם עוד שבעה שירים מהאלבום.
השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית קצבית, בו שרית חדד מדברת אל מישהי לאורכו.
את המילים של השיר חיבר הנרי לפי שני שירים של המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפת האלבום, ולא את עטיפת הסינגל.
האודיו זכה להצלחה נאה, ונכון ל-3 בספטמבר 2018, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב למיליון צפיות.
קומונת רַלַהִיין הייתה חברה שיתופית שהתקיימה בין השנים 1831–1833 באחוזה של ג'ון ונדלויר (John Vandeleur) ברלהיין שבמחוז קלייר, באירלנד.
קרייג הוביל את הקמת הקומונה ואת ניסוח כלליה הבסיסיים על אף שלא ידע אירית, וחברי הקבוצה כלל לא ידעו אנגלית, ועל אף שמוצאו האנגלי ודתו הפרוטסטנטית יצרו כלפיו חשדנות מצד האוכלוסייה הכפרית האירית-קתולית.
ל'ניסוי' בחר ונדלויר קבוצה מבין העניים ביותר שבכוח עבודתו, מחוסרי דיור ומחוסרי הכנסה נוספת זולת העבודה עבורו - וזאת על מנת שאם הניסוי יכשל לא יוכלו לבוא כלפיו בטענות שמצבם הורע בשלו.
רבים הטילו ספק בהצלחת הניסיון והעריכו כי ייכשל בתוך שבועות ספורים או חודשים בודדים.
על פי ההסכם בין ונדלויר לחברי הקבוצה, האחוזה והרכוש נותרו שלו והושכרו תמורת 700 פאונד לשנה עד שיוכלו לרכוש אותה מידיו.
בנוסף שילמה הקומונה 200 פאונד בשנה עבור חיות המשק והכלים החקלאיים - מחיר גבוה יחסית שהבטיח לונדלויר הכנסות נאות מהמהלך.
הוא אושר על ידי חברי הקבוצה בהצבעה.
חברי הקבוצה המייסדת שגיבשו ונדלויר וקרייג, ערכו גם הצבעה על קבלת כל אחד מהם לחברות, שנערכה על פי סדר אלפביתי.
גם קרייג עצמו תבע לעמוד להצבעת החברים, וזאת על מנת לרכוש את אמונם.
ונדלויר לעומת זאת, לא העמיד עצמו להצבעה.
מטרת השיתוף בקומונה הייתה ליצור רכוש משותף במטרה להגן על חבריה ממצוקת העוני בזקנה או במחלה, לשפר את מצבם המוסרי והרוחני של חבריה, ולדאוג במשותף לחינוך ילדיה.
הקומונה כללה בתחילתה 21 גברים רווקים, שבעה זוגות נשואים, חמש רווקות ו-12 ילדים מתוכם ארבעה בנים ושלוש בנות שהיו יתומים.
כל אדם שביקש להצטרף לקבוצה נדרש לעמוד להצבעה, ובקציר 1832 היו חברים בקומונה כבר 81 אנשים.
הקומונה נוהלה על ידי ועדה בת תשעה חברים שנבחרו אחת לחצי שנה על ידי כל חברי הקומונה הבוגרים, גברים ונשים כאחד.
מחלוקות בין חברי הקומונה נפתרו באספה כללית של כל חבריה.
עם זאת, לונדלויר ניתנה זכות וטו על קבלת אנשים חדשים וכן הוא מונה כ'נשיא' החברה, ובסמכותו היה מינוי המזכיר (קרייג), הגזבר והקמעונאי, להם שילם גם חלק ממשכורתם (כשהיתר שולם מכספי הקומונה).
הוא עמד גם בראש ועדת התשע שסידרה את העבודה בקומונה על בסיס יום-יומי.
בשנה הראשונה שמר גם על זכותו לסלק אנשים שלא נהגו יפה מהחבורה.
עם זאת, על פי עדות שנתן ב-1888, טען כי נהג לייעץ לוועדה אך לא להצביע בה.
אחת לחצי שנה נערכה אספה כללית של החברים, ובה ניתן היה לשנות את חוקי הקהילה ברוב של שלושה רבעים - למעט את ההסכם מול ונדלויר ואת האיסורים על שתייה, טבק והימורים.
לקומונה נוסחו רשימת כללים שחייבו את כלל חבריה.
נאסר עליהם האלכוהול והטבק לעישון או לעיסה, וכן הימורים מכל סוג.
החברים נדרשו לעבוד 12 שעות ביום בקיץ, ומזריחה עד שעת ערביים בחורף, עם שעה הפסקה לארוחה מדי יום.
בתחילה השתכרו חברי הקואופרטיב הגברים ב-8 פני ליום, והנשים 5 פני.
מאוחר יותר פיתחה הקומונה 'תווי עבודה' כחלופה לכסף, שהיו ניתנים להמרה במכולת הקואופרטיבית שמחיריה היו נמוכים מאלה שאפיינו את הסביבה הכללית והירק בה ניתן בלא הגבלה.
באופן זה שמרה הקומונה על עצמאות משקית וייצור עצמי.
אם ירצו לרכוש מוצרים מחוץ לקומונה, נדרשו לפנות לגזבר הקומונה על מנת להמיר את תווי העבודה במטבעות.
הקבוצה הלכה והתבססה והגיעה ל-81 חברים בשנתה השנייה (35 גברים.
הקבוצה רכשה גם ציוד חדש והייתה בין היתר לבעלים הראשון באירלנד של מכונת-קציר.
בעוד שבחלקים אחרים של אירלנד הייתה התנגדות חריפה מצד מעמד האיכרים לתהליכי מיכון, ומכונות חקלאיות אף נהרסו על ידי איכרים מתנועת הלודיטים ודומיה שחששו כי הן יובילו להפחתת שכר ולנישול מעבודה - בקומונה, בהיעדר איום מפני נישול כלכלי, קידמו אותו דווקא בברכה.
מבקר שנכח בעת הצגת מכונת-הקציר החדשה כתב כך: "אנשים שמחים אלו קיבלו את פני המכונה חוסכת-העבודה כאילו הייתה חברתם הטובה ביותר, עם מוזיקה וצבעים...
המכונה הומצאה על ידי אדון מאן מקלסו, סקוטלנד.
המכונאי שהועסק על ידי רלהיין נשלח לסקוטלנד על מנת להשגיח על תהליך העבודה וללוות את המכונה ליעודה.
על פי עדותו של קרייג: "מדי יום נרשמה העבודה על גיליון מיוחד שהיה חשוף לעין כל במהלך השבוע העוקב.
החברים יכלו לעבוד או שלא לעבוד על פי שיקול דעתם.
אם אין עבודה, אין תיעוד, ולכן, אין שכר.
יתרון שיטת תווי העבודה התבטאה במהרה בהצלת החברים.
לא היה להם חשש לתעסוקתם, לשכרם או למחיר צורכיהם.
כל אחד יכול היה לקחת מזון צמחוני כמה שרק רצה.
ההוצאות של הילדים, למזון או לחינוך, סופקו מתוך הקרן המשותפת מגיל ינקות".
על אף אופייה הדתי של אירלנד, על פי עדות שנרשמה מפי מבקר במקום, "הדת היחידה שנלמדה בחברה הייתה הפרקטיקה הבלתי פוסקת של קידום אושרם של כל גבר, אישה וילד, במידה רבה ככל יכולתם".
חברי הקואופרטיב היו קתולים, למעט כאמור משפחת ונדלויר, אדוורד קרייג וזוגתו מארי.
משעזבה המורה הקתולית בבית הספר של הקומונה, לאחר שבן-זוגה נדחה בהצבעה על הצטרפותו לחבורה - נכנסה מארי בנעליה.
האיכרים חששו כי תחנך את ילדיהם בניגוד לאמונותיהם - אך לאחר שנשאה דברים בפני אספת החברים והתחייבה שלא כך יהיה הדבר, בית הספר חזר לפעולתו בהנחייתה.
התנ"ך לא שימש ספר לימוד, והוראת הדת נותרה למלמדים ולהורים; אבל שום כומר או מלמד דתי לא קיבל שום דבר מכספי הקואופרטיב.
אף על פי כן, לדבריו אותו מבקר, היו הן הכומר הקתולי והן הכומר הפרוטסטנטי היו אוהדים למערכת זו משעה שהבינו אותה, בין היתר מכיוון שלתושבי הקומונה הייתה אפשרות לתרום להם חלק מרווחיהם בשעה שהעוני פשה במקומות אחרים.
על חברי הקומונה נאסר ללגלג זה על דתו של זה והם אף נמנעו מלפעול להמיר זה את אמונותיו הדתיות של האחר.
הקומונה התפרקה רק שנתיים לאחר הקמתה, ב-23 בנובמבר 1833. על אף הכללים שקבע ונדלוק לקומונה - שמר על סגנון חייו הפרוע, והרגלי ההימורים שלו הביאו לחיסול הניסוי החברתי.
הוא איבד את כל רכושו בהימורים, ולאחר שניסה להונות את הבנק על מנת להלוות כספים גם נרדף על ידי החוק ונאלץ לברוח מהארץ.
חברי הקומונה היו חסרי אונים מפני נישולם, ונתברר להם כי החוזה שכרתו מול ונדלויר חסר כל ערך משפטי.
חברי הקומונה נפגשו בפעם האחרונה ב-23 בנובמבר 1833 ונסחו הצהרה על פיה 'חוו שביעות רצון, שלווה ואושר במשך שנתיים, בהתאם לסידורים שהוצגו על ידי מר ונדלויר ומר קרייג', וכי אינם נוטרים להם אשמה על כך שההתאגדות מגיעה לסיומה.
קרייג היה מריר על סיום הניסוי וחש אחריות אישית כלפי חברי הקומונה שנותרו עם 'תווי עבודה' חסרי ערך כלכלי בידיהם, והחליף אותם בכסף אמיתי על חשבונו האישי - 25 לירות שטרלינג.
מקובל לספר כי ונדלויר סיים את חייו בתור נהג רכבת בארצות הברית.
קרייג חזר לאנגליה והמשיך לפעול בתנועה הקואופרטיבית.
איכרי הקבוצה התפזרו וחזרו אל אופן חיים שלפני הקומונה.
על אף זמן קיומה הקצר, נחשבת רלהיין לאחד הניסיונות המוצלחים בהגשמת רעיונותיו החברתיים של אוון.
בעלי אדמות נוספים באירלנד ניסו ליישם חלק מהרפורמות שלה במטרה לצמצם את סבלם של האיכרים וכן את הפוטנציאל שיתקוממו.
יש המעריכים כי ייתכן והייתה ממשיכה לפעול לולא הביא עליה ונדלויר את סופה.
מנגד, כ-15 שנים לאחר התפרקותה עברה אירלנד טלטלה חריפה בעקבות משבר רעב תפוחי האדמה הגדול, שקשה להעריך כיצד הייתה צולחת.
בניגוד לרעיונותיו המקוריים של אוון שדיבר על קומונות גדולות יחסית בנות מאות חברים, ייתכן ודווקא גודלה הצנוע של הקבוצה אפשר את חיזוק מרקמה החברתי והמוסדות הדמוקרטיים שיצרה.
גם העובדה שבניגוד למשל לניסיון האווניאני בניו הרמוני, הגיעו חברי הקבוצה מרקע חברתי דומה.
מרבית העדויות שנותרו מהקומונה ועליה, מתבססות על מסמכים ודברים שכתבו ונדלויר וקרייג, וכן על התרשמותם של מבקרים מהמעמד הגבוה שהגיעו לבחון אותה.
לא נשארו עדויות מפי תושביה עצמם שיוכלו להעיד כיצד הם חוו אותה ועד כמה התחברו לרעיונותיה.
עם זאת, העובדה שצמחה לאורך השנתיים שהתקיימה, ושעשרות אנשים ביקשו להצטרף אליה - מעידה ככל הנראה כי היה באורחות חייה כוח משיכה באשר למעמד האיכרים האיריים שבסביבה.
ככל הנראה הושפע כוח משיכה זה גם ממצבו הרעוע של אותו מעמד בתקופה זו, שכלל אבטלה, עוני וחוסר ביטחון עליהם הקומונה ענתה.
ב-1882 פרסם קרייג דו"ח מפורט אשר פרסם את קורות הניסיון ומסקנותיו.
מספר סוציאליסטים איריים הפיצו אף הם את סיפורה ועשו בו שימוש בבניית תנועת הפועלים האירית.
גם בתנועת הפועלים הבינלאומית התייחסו כמה הוגים מרכזיים כקאוטסקי ולנין לניסיון.
ב-1899 נזכר סיפורה בעיתונות הנארודניקית ברוסיה, והיא הוזכרה גם בכתבי פעיל הקואופרציה הגרמני פרנץ אופנהיימר.
רלהיין השפיעה בין היתר על מייסד הציונות בנימין זאב הרצל, אשר ציין בספרו אלטנוילנד כי הייתה לאחר ממקורות ההשראה לניסוח העקרונות הקואופרטיביים של 'החברה החדשה' היהודית בארץ ישראל בכלל, וההתיישבות הקואופרטיבית 'כפר חדש' בפרט.
בספרו זה תיאור את השתלשלות העניינים וסיכם את ניסיונה של רלהיין כך:
ב-2003 הוקם מרכז רלהיין ללימודים אוטופיסטים באוניברסיטת לימריק במטרה להעמיק בחקר התאוריות האוטופיסטיות ואופני הגשמתן.
קומי סלום קלאסו (; נולד ב-10 בפברואר 1960) הוא פוליטיקאי שכיהן בין השנים 2015–2020 כראש ממשלת טוגו תחת הנשיא פור ניאסנגבה.
קומיאטי (בהונגרית: Komjáti) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בכפר חל פיחות משמעותי בכמות התושבים החל מ-534 תושבים בשנת 1910, 385 תושבים בשנת 1990, 345 תושבים בשנת 2001, 301 תושבים בשנת 2008 ו-185 תושבים בלבד בשנת 2018.
בקומיאטי התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
בתקופת שלטונו הארץ עוד נשלטה בידי שוגונות טוקוגאווה והגיעה המשלחת האמריקאית הראשונה של מת'יו פרי אל יפן והורתה על תחילת סחר וסיום תקופת סאקוקו הבדלנית במדינה.
קומיי היה הילד הרביעי והבן הראשון של הקיסר נינקו אמו האומנת הייתה סדאג'ין, בת אצולה והקיסרית הראשית.
אמו הביולוגית הייתה סנמיצו אוגימאצ'י, אחת הפילגשים של הקיסר נינקו.
שמו בתקופת ילדותו היה אוסהיטו.
הוא הפך לנסיך הכתר בשנת 1840 וצלח לירושת המלוכה לאחר מותו של אביו, הקיסר נינקו בשנת 1846. הקיסר הצעיר נודע באהבתו לקריאה וללמידה, קומיי לקח את צוואת אביו והקים את מרכז הלמידה של אצילי החצר, גאקושוין בקיוטו.
מאז שמתיו פרי הגיע ליפן עם כוחות צי ארצות הברית ודרש לפתוח את יפן למסחר עם ארצות הברית בשנת 1853, לקיסר היה קול רב השפעה בפוליטיקה, הוא איבד אמון עם השר העליון של שוגונות טוקוגאווה לאחר שהאחרון יצר הסכמי סחר עם מדינות אירופאיות ואמריקאיות על דעת עצמו.
הייתה אף פעם אחת שבה הקיסר הביע את רצונו להוציא את כל הזרים מיפן.
לאחר הוצאת צו אימפריאלי נגד הזרים במדינה, התרחשה בקיושו התנגשות כוחות בין שבט סצומה לבין אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי לאחר תקרית נממוגי.
ההתנגשות אשר נגמרה בהפגזת קגושימה רק האדירה את הרצון ביפן להישאר ללא כל השפעה מחוץ, אירופאית או אמריקאית.
הקיסר קומיי הפך למאמין חזק בבדלנות של יפן, הוא נתן לאחותו הצעירה הנסיכה הקיסרית קזונומיה צ'יקאקו להתחתן עם סיי סיישוגון, גנרל סמוראי אשר פעל נגד דריסת הרגל המערבית ביפן, אותה כינו היפנים כ"ברברית".
נוסף על כך הקיסר עודד תנועות לאיחוד כלל יפן כמדינה ריכוזית.
חצר המלוכה של השוגון באדו וחצר המלוכה של הקיסר בקיוטו עשו כל שביכולתם למנוע את המשך ההשפעה המערבית על המדינה.
כאשר השוגון אימוצ'י טוקוגאווה הגיע לקיוטו, הוא הלך למקדש השינטו קאמו-ג'ינג'ה ולמקדש איוואמימיו האכימאן-גו כדי להתפלל לעתיד מזהיר של מדיניות עצמאית ובדלנית לאומתו.
נאמר שהשוגון סמך במיוחד על המושל הצבאי של קיוטו, קטאמורי מאטסודיירה לכל מקרה אפשרי של מלחמה.
בהבנת ההכרח הקיסר נתן ידו לתחילת הסחר עם המערב.
עדיין הייתה תנועה שמרנית אשר טבעה את האיסור ללמוד רפואה אירופאית, אם כי תנועה כזו חוזקה בתוך הארמון הקיסרי לא הייתה הכחשה גמורה לתרבות המערבית, הקיסר עצמו ענד שעון יד ברוב שעות היום.
ב-25 בדצמבר 1866, שנה שלאחר הסכם הסחר, נפטר הקיסר לאחר 21 שנות שלטונו, לפי המקורבים אליו, הקיסר ככל הנראה נפטר עקב אבעבועות שחורות.
היו אשר טענו כי הקיסר נרצח, אך למעשה, המסתורין הסובב את מותו של הקיסר קומיי ממשיך להתקיים עד לימינו.
קומילה (בבנגלית: কুমিল্লা) היא עיר במחוז צ'יטגונג , בנגלדש.
העיר ממוקמת כ-90 ק"מ מבירת בנגלדש, דאקה.
החודש הכי חם הוא אפריל (26 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,565 מילימטרים בשנה.
חודש יוני הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (658 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (3 מ"מ גשם).
קומורו (בהונגרית: Komoró) הוא כפר על גדות נהר הטיסה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, כ-10 קילומטרים ממפגש הגבולות עם אוקראינה וסלובקיה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קומורו קטנה עם השנים.
יהודים חיו בקומורו במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1867 הייתה הקהילה כפופה לקהילת מאנדוק, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
קומייל ננג'יאני (בסינדית: ڪميل علي نانجياني; נולד ב-2 במאי 1978) הוא קומיקאי, שחקן ותסריטאי פקיסטני-אמריקאי.
ננג'יאני ידוע בעיקר בזכות תפקידו כדינש בסדרה הקומית של HBO "עמק הסיליקון" (אשר הופקה במקור בין השנים 2014 עד 2019) ובשל חלקו בכתיבת התסריט לסרט הקומדיה הרומנטית "The Big Sick" משנת 2017, בו הוא גם מככב.
על כתיבת התסריט לסרט זה יחד עם אשתו, אמילי גורדון, היה ננג'יאני מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2018, מגזין "טיים" כינה את ננג'יאני כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
ננג'יאני דיבב בעבר גם את דמותו של פריסמו בסדרת האנימציה "הרפתקאות פין וג'ייק" וכיכב גם בסדרת הטלוויזיה של ערוץTNT "פרנקלין ובאש, ובסדרת הטלוויזיה "Newsreaders" של רשת הכבלים האמריקנית Adult Swim.
ננג'יאני הנחה בעבר גם את התוכנית "The Meltdown with Jonah and Kumail" בערוץ קומדי סנטרל ושיחק בתפקידים שונים בסדרה הקומית האמריקנית "פורטלנדיה".
בשנת 2021 כיכב ננג'יאני גם את דמות של קינגו הנצחי בסרט גיבורי העל של אולפני מארוול "נצחיים" אשר מתרחש ביקום הקולנועי של מארוול.
קומימאנו (שם מדעי: Kumimanu; ממאורית: "עוף מפלצתי") הוא סוג של פינגווין קדום, שחי לאחר הכחדת הקרטיקון הגדולה, במהלך הפלאוקן המוקדם שלפני 60 עד 56 מיליון שנה מזמננו.
הפינגווין נמצא בניו זילנד על סמך מאובנים שזוהו בבחוף האמפדן שאזור אוטגו, האי הדרומי בידי החוקר אלן טניסון ותואר ב-2017 בידי החוקרים: Mayr, Scofield, De Pietri וטניטון.
הסוג מכיל 2 מינים: Kumimanu biceae שתואר ב-2017 ו-Kumimanu fordycei שתואר ב-2023 להוקרת החוקר Ewan Fordyce, שנפטר באותה שנה.
הקומימאנו היה גדול בהרבה ממרבית הפינגווינים החיים כיום, למעשה אחד הפינגווינים הגדולים ביותר מעולם במשקל מוערך של 148 עד 159.7 ק"ג וגובה של 1.6 מטרים, מה שהופך אותו לגדול מאדם בוגר.
עם זאת יש לציין שמרבית השלדים מורכבים משרידים מקוטעים המקשים לשלב את האורך הכולל, אלא רק הערכה כללית בהתייחס לפינגווינים קיימים.
למרות תפוצת הפינגווין הוא התאים לאקלים הסובטרופי ששרר במהחל הפלאוקן בחצי הכדור הדרומי ולצידו נמצאו עוד פינגוויניים גדולים, צבי ים ודגים גדולים.
הדגים הגדולים הללו נטרפו כנראה בידי הפינגווינים שאכלו רבים מהם לתמיכה בגודלם כשגודלם עזר להם להתגבר על הטרף.
ספינת המשוטה "קומט" נבנתה ב-1812 להזמנת הנרי בֶּל , מהנדס, ארכיטקט וּמְלוֹנָאי סקוטי מהלנסבורו , מחלוצי ספנות הקיטור המסחרית בבריטניה.
ב-15 באוגוסט 1812 החלה הספינה בהפלגות סדירות להסעת נוסעים בנהר קלייד בין גלאזגו וגרינוק, והיא ספינת הקיטור המסחרית הראשונה בבריטניה ובאירופה כולה.
"קלרמונט", ספינת הקיטור המסחרית הראשונה בעולם, נבנתה חמש שנים לפניה בנהר הדסון באמריקה על ידי רוברט פולטון.
ב-15 בדצמבר 1820 נטרפה "קומט" בראש קרייגניש (Craignish Point), בחוף המערבי של סקוטלנד.
הנרי בל נולד ב-1767 בכפר טורפיכן , במערב לות'יאן , בסקוטלנד, בן למשפחה של בוני טחנות ובתי חרושת (Millwrights) מצד אביו ושל קבלני בניין (builders) מצד אמו.
הוא למד בבית הספר המקומי ואחר כך בפולקירק.
ב-1780 החל לעבוד כשולייה לבנאי (mason), וב-1783 עבד שלוש שנים בבניית "טחנות חרושת" עם דודו.
ב-1786, אחרי שהשלים את תקופת חניכותו, עבר לבורוסטונס (Borrowstonnes) ולמד בניית דגמי אוניות (ship modelling) במספנת שו אנד הארט (Shaw & Hart).
ב-1787 השתלם בהנדסת מכונות אצל המהנדס ג'יימס אינגליס (Inglis) בלנרקשייר, וכעבור שנה עבר ללונדון ללמוד מפיו של המהנדס האזרחי ג'ון רני .
ב-1790 חזר לגלאזגו, והתפרנס כארכיטקט וקבלן בניין, בעיקר של מבני ציבור.
ב-1806 רכש חלקת אדמה בהלנסבורו על שפת הים, עליה בנה מלון ונווה מרפא נאה בן שלוש קומות בשם Baths Inn (לימים Queen's Hotel).
המלון היה מצויד במרחצאות (baths) של מים קרים וחמים לטיפול רפואי, ובל ניהל אותו יחד עם אשתו מרגרט.
ב-1808 נבחר לראש העירייה הראשון של הלנסבורו, פעל רבות לפיתוח העיר ומילא את התפקיד עד 1811.
סקוטלנד היא ערש ספנות הקיטור.
הנרי בל, שהתעניין בספינות קיטור עוד בגיל 23, הכיר את הישגיהם של החלוצים בַּתחום בני ארצו, פטריק מילר , בנקאי, תעשיין וממציא מדלסווינטון, וְויליאם סימינגטון , מהנדס מכונות מלידסהיל שנשכר לעבודה אצל מילר עצמו.
ב-1788 וב-1789 בנו מילר וסימינגטון שתי ספינות משוטה ניסיוניות מוצלחות, אך השותפות ביניהם התפרקה.
ב-1801–1803 בנה סימינגטון את "שארלוט דאנדס", ספינה לגרירת ארבות-משא בתעלת פורת' אנד קלייד.
היא נחשבת לספינת הקיטור השימושית הראשונה בעולם, אך הושבתה לאחר הפלגות המבחן בשל התנגדות בעלי התעלה להפעלתה.
ב-1800 וב-1803 (ושוב ב-1813) הציג הנרי בל בפני ראשי האדמירליות הבריטית את תוכניותיו לבנייה ולהפעלה של ספינות קיטור, אך נדחה בנימוק כי הרעיון אינו מעשי.
הוא ערך תיקונים בתוכניותיו וב-1803 שלח אותן לחצרות מלכים באירופה ולממשלת ארצות הברית, אך לשווא.
ב-1807 השיקו רוברט פולטון ורוברט ליווינגסטון את "קלרמונט", ספינת הקיטור המסחרית הראשונה בעולם, שהובילה נוסעים בנהר הדסון.
ב-1811, לאחר שנואש מן האדמירליות וכשראה שחלומו הוגשם על ידי אחרים מעבר לים, החליט הנרי בל לבנות ספינת קיטור מסחרית בכוחותיו הוא.
הוא מישכן במאי 1810 את המלון שבבעלותו כדי ללוות כספים לבניית כלי השיט, אך המשיך להתגורר במלון ולנהל אותו.
"קומט" נבנתה להזמנת בל במספנת ג'ון ווּד (Wood) ושות' בפורט גלאזגו בחורף 1811/1812, ונקראה על שם השביט הגדול של 1811 שנראה בשמי צפון-מערב סקוטלנד.
היא הייתה עשויה עץ, בעלת חרטום מעוגל וירכתיים ישרות, והונעה על ידי מנוע קיטור שסובב ארבע משוטות (paddle-wheels), שתיים בכל צד של הספינה.
תא המכונות הפתוח היה באמצע הספינה, כשהמנוע בצד השמאלי ודוד הקיטור בצד הימני.
הארובה שימשה גם כתורן, ועליה סקריה ומפרש עזר רוחבי.
היו לה שני "מדורים" לנוסעים: הזול יותר בקַדְמַת הספינה, מתחת לסיפון, והיקר והנוח יותר בבית סיפון "שקוע" בירכתיים.
היגוי הספינה נעשה על ידי ידית הגה.
מנוע הקיטור של הספינה נבנה על ידי המהנדס ג'ון רוברטסון מגלאזגו.
הוא היה מסוג "זרועות חרגול" (grasshopper engine) ולו צילינדר אחד אנכי בקוטר 11.5 אינץ' ואורך מהלך 16 אינץ' ().
הספקו עמד על 3 כוחות סוס.
כחודשיים לאחר תחילת הפלגותיה של "קומט" הוחלף הצילינדר בעצת רוברטסון בצילינדר גדול יותר, בקוטר 12.5 אינץ', והספק המנוע עלה ל-4 כוחות סוס.
לקצה גל הארכובה חובר גלגל תנופה בקוטר 6 רגל, ששמר על מהירות קצובה של המנוע.
גלגל שיניים מניע עיקרי בקצה גל הארכובה, בעל שיניים ישרות, סובב את שני צירי המשוטות, הקדמי והאחורי.
מעבה הסילון (jet condenser) ומכל המים יוצרו מיצקת ברזל והיוו יחד את חלקו התחתון של גוף המנוע.
גל הארכובה והצילינדר הוצבו מעליהם.
מוט הבוכנה פנה כלפי מעלה, והעביר את תנועתו הקווית לזרועות הצידיות (side levers) באמצעות ראש-צלב ללא מובילים ושני מוטות מקשרים (connecting rods).
שתי הזרועות הצידיות סובבו את גל הארכובה באמצעות שני טלטלים וגם הפעילו בעזרת מערכת זרועות את משאבת האוויר של המעבה.
כדי לנסוע לאחור, הפכו באמצעות מערכת שסתומים מיוחדת לדבר את כיוון הסיבוב של המנוע.
דוד הקיטור היה מסוג צינור לֶהָבָה (flue boiler) ויוצר על ידי דייוויד נֶפּייר , גם הוא מגלאזגו.
הקיטור סופק לצילינדר בלחץ נמוך, קצת מעל לחץ אטמוספירי.
בתחילה הונעה "קומט" על ידי ארבע משוטות, שתיים בכל צד, אך הן התגלו כבעייתיות.
כחודשיים לאחר תחילת הפלגותיה הוחלפו ארבע המשוטות בשתיים בלבד.
באותה הזדמנות גם הוגדל הספק המנוע ל-4 כוחות סוס, ומהירותה של "קומט" עלתה מ-5 ל-6.7 מייל בשעה.
בציור השמן של "קומט" מ-1816 מאת אלכסנדר נסמית' נראית הספינה עם משוטה אחת בכל צד וגם צורת תיבת המשוטה שונה משקודם.
"קומט" הושקה ב-24 ביולי 1812. את הפלגת המבחן שלה ערכה ב-18 בינואר 1812 בנהר קלייד מגלאזגו לגרינוק, מרחק של כ-20 מייל ב-3 שעות ו-30 דקות.
ב-5 באוגוסט 1812 פרסם הנרי בל מודעה בעיתון המקומי The Greenock Advertiser וזו לשונה:
"מעבורת קיטור «קומט» בין גלאזגו, גרינוק והלנסבורו, לנוסעים בלבד.
החתום מטה התקין בהוצאות גדולות ספינה נאה, מונעת בכוח הרוח, האוויר והקיטור, שתערוך הפלגות סדירות בנהר קלייד מגלאזגו.
הספינה תצא מברומיילו בימי שלישי, חמישי ושבת בחצות היום לערך או זמן מה לאחר מכן, כפי שיאפשר מצב הגאות, ותשוב מגרינוק בימי שני, רביעי ושישי בבוקר לפי מצב הגאות.
מחיר הנסיעה לעת זו הוא ארבעה שילינג לקבינה הטובה יותר, ושלושה שילינג לקבינה השנייה [...].
החתום מטה ממשיך להפעיל את מרחצאות הלנסבורו כבשנים עברו, וכלי שיט יעמוד הכן להורדת הנוסעים בספינה «קומט» מגרינוק להלנסבורו [...]."
ב-15 באוגוסט 1812 יצאה "קומט" להפלגתה המסחרית הראשונה מגלאזגו אל בּוֹאלינג , הלנסבורו וגרינוק.
הפלגה היסטורית זו מציינת את ראשיתו של עידן ספנות הקיטור המסחרית לא רק בבריטניה, אלא באירופה כולה.
השנה הראשונה להפלגותיה של "קומט" לא הניבה רווחים.
מקור הקשיים היו דעות קדומות והתנגדות משיטי ספינות המפרשים ובעלי הכירכרות שחששו לפרנסתם.
מחיר השיט בספינה היה שליש ממחיר הנסיעה בכירכרות, תנאי הנסיעה היו נוחים לאין שיעור יותר, וספינת הקיטור יכלה לשוט גם נגד הזרם ונגד הרוח.
רק בחורף 1812 חל שיפור משמעותי ומספר הנוסעים גדל.
עד מהרה הלכו גם אחרים בעקבותיו של הנרי בל, וב-1819 כבר פעלו בנהר קלייד 25 ספינות קיטור, גדולות ומהירות מ"קומט", מרביתן להסעת נופשים מגלאזגו אל אתרי הנופש שלחופי הים.
ב-1816 בנה הנרי בל מזח בהלנסבורו, כדי לשפר את השירות לנוסעים.
אחרי שמונה שנות פעילות בקלייד עברה "קומט" ללשון הים של פורת', וזמן מה אחר כך, בספטמבר 1819, חנכה שירות נוסעים חדש בין גלאזגו לפורט ויליאם דרך תעלת קרינאן .
כדי להגדיל את מספר הנוסעים ולהתאים את הספינה לתנאי השיט בחופה המערבי של סקוטלנד הוגדל אורכה של "קומט" ל-"73-10 רגל והותקן בה מנוע של 6 כוחות סוס.
ב-19 בדצמבר 1820 נטרפה "קומט" על סלעי החוף של ראש קרייגניש (Craignish Point), הקצה הדרומי של חצי האי קרייגניש , בשל טעות בניווט.
הספינה נבקעה לשניים, אך למרבה המזל לא היו בה נוסעים, והנרי בל ואנשי הצוות הצליחו להגיע לחוף בשלום.
בספטמבר 2021, בתום שלוש שנות חקירה עיונית וצלילות מחקר, התגלו שרידיה של "קומט".
טרופת הספינה הוכרזה ב-2023 כמועמדת להימנות עם האתרים ההיסטוריים הימיים הרשמיים של סקוטלנד.
את מנוע הקיטור שפורק מן הספינה ב-1819 והוחלף במנוע גדול יותר קנה ביילי מק-ללאן (Bailie MacLellan), בונה כירכרות מגלאזגו.
הוא השתמש במנוע להנעת המכונות במפעל שבבעלותו, ואחר כך מכר אותו למהנדס ג'ון רוברטסון שהתקין אותו במזקקה בגרינוק.
המנוע נרכש לאחר זמן על ידי בית החרושת למנועי קיטור של קלוד ג'ירווּד ושות' (.Claud Girdwood & Co) שהמנהל שלו הכיר בחשיבותו ההיסטורית של המנוע וביקש לשמר אותו לדורות הבאים.
ב-1837 נסגר המפעל והמנוע עבר לידי מהנדס מכונות בשם ג'ון בּוּרן (Bourne).
ב-1855 הוצג המנוע בתערוכה בפוליטכניקום של גלאזגו; הבניין עלה באש, אך המנוע ניצל.
הוא נרכש לאחר גלגולים נוספים על ידי מהנדס המכונות הימי ובונה האוניות רוברט נפייר .
ב-1862, במלאת חמישים שנה להשקת "קומט", תרמה חברת רוברט נפייר ובניו את המנוע למוזיאון למדע בלונדון.
באוסף המוזיאון שמור גם תצלום של המנוע לפני העברתו ללונדון ולצדו המהנדס ג'ון רוברטסון שתכנן ובנה אותו.
זמן קצר לאחר אובדן "קומט" התקין הנרי בל ספינת קיטור שנייה שגם לה קרא "קומט".
היא הייתה עשויה עץ, נבנתה על ידי ג'יימס לנג (Lang) בדמברטון והושקה ב-1821. אורכה 81 רגל, רוחבה "13-8 רגל והשוקע 9 רגל.
היא הונעה על ידי מנוע קיטור בעל צילינדר אחד שבנה דאנקן מק-ארתור מגלאזגו.
"קומט 2" הובילה נוסעים בין פורט ויליאם ואינוורנס דרך התעלה הקלדונית, והיא ספינת הקיטור הראשונה ששטה מים אל ים, בין החוף המזרחי לחוף המערבי של סקוטלנד.
ארבע שנים לאחר טביעת הספינה שעל שמה היא נקראה טבעה גם "קומט 2", באחד האסונות הימיים הגדולים הראשונים של ספינות קיטור.
ב-21 באוקטובר 1825, בשעות המוקדמות של הבוקר, כאשר עשתה דרכה חזרה מאינוורנס אל גלאזגו, התנגשה "קומט" בספינת הקיטור "אייר" (Ayr).
ההתנגשות ארעה ליד ראש קמפוק (Kempock Point), בגוּרוֹק , ו"קומט 2" טבעה בתוך שלוש דקות.
73 נוסעים ואנשי צוות טבעו באסון ואפשר שיותר; המספר המדויק לא ידוע, כי לא נערכה ספירה של נוסעים שעלו וירדו בנמלי הביניים.
13 איש ניצלו ובהם רב החובל מק-אינס (McInnes).
במשפט שהתנהל בבית דין של האדמירליות נמצא רב החובל של "קומט 2" אשם בהתרשלות וגרימת מוות, משום שלא הציב צופה ואורות שיט בחרטום.
הוא נדון לשלושה חודשי מאסר בכלא בגרינוק.
הנרי בל אחרי טביעת "קומט 2"
אחרי האסון של "קומט 2" משך הנרי בל את ידיו מעיסוק בספינות קיטור.
הוא ניסה את כוחו בתחומים אחרים, אך ללא הצלחה.
ב-1822 הכירה בו הממשלה כחלוץ ספנות הקיטור המסחרית בבריטניה והעניקה לו פרס של 200 ליש"ט.
בהשתדלות חבריו העניקו לו הרשויות של נהר קלייד קיצבה שנתית של 100 ליש"ט.
את המצבה המפוארת על קברו תרם רוברט ניפייר , בעל חברת ההנדסה ובניין האוניות, שהיה ידידו הקרוב.
אשתו של בל, מרגרט, המשיכה לקבל את הקיצבה השנתית לאחר מותו.
ב-1872 הוקמה אנדרטה לזכרו בהלנסבורו, על שפת הנהר קלייד.
ב-1962, ביובל המאה וחמישים ל"קומט", הורדה למים בפורט גלאזגו רפליקה של הספינה.
היא נבנתה על ידי מספנת Lithgows המקומית.
בחגיגת היובל שטה הרפליקה מפורט גלאזגו להלנסבורו ובחזרה בלוויית ספינות וסירות רבות.
אחר כך הוצאה מן המים והוצבה במרכז העיר.
ב-2010, לקראת יובל המאתיים, שופצה הספינה ובמאי 2011 הוחזרה למקומה.
ב-2023, לאחר שמצבה הידרדר ללא כל תקנה, הוסרה הרפליקה ממקומה ונגרטה.
組手, Kumite) היא אחד משלושת המרכיבים המרכזיים באימון קראטה, לצד קאטה (Kata – תרגילים) וקיהון (Kihon – טכניקות בסיס).
המונח פירושו "ידיים מחוברות" או "לחימה", והוא מתייחס לתרגול טכניקות הקראטה מול יריב.
קומיטה היא התרגול המעשי והיישומי של טכניקות הקראטה, שבו שני מתאמנים או יותר מתרגלים את הטכניקות שלמדו בפועל זה מול זה.
בניגוד לקאטה, שהיא ביצוע סולו של סדרת טכניקות מול יריבים דמיוניים, הקומיטה מתבצעת מול יריב אמיתי ומאפשרת למתאמן לפתח את כישוריו הלוחמניים, תזמון, מרחק, מהירות תגובה ושליטה.
בתחילת דרכה של הקראטה המודרנית, האימון התמקד בעיקר בתרגול קאטה וקיהון.
תרגול הקומיטה כפי שהוא מוכר כיום התפתח בהדרגה במאה ה-20, עם התפשטות הקראטה ביפן ומחוצה לה.
מאסטרים שונים פיתחו שיטות שונות לתרגול קומיטה, כאשר חלקם שמו דגש על שליטה ובטיחות, ואחרים על מגע מלא.
קיימים מספר סוגים של קומיטה, המתאימים לרמות שונות של מתאמנים ולמטרות אימון שונות:
קומיטה מוסכמת או קומיטה קבועה היא צורת אימון שבה שני המתאמנים מסכימים מראש על המתקפה וההגנה.
זוהי הצורה הבסיסית ביותר של קומיטה והיא מיועדת למתחילים.
גוהון קומיטה (Gohon Kumite) - קומיטה של חמש התקפות
סמבון קומיטה (Sambon Kumite) - קומיטה של שלוש התקפות
איפון קומיטה (Ippon Kumite) - קומיטה של התקפה אחת
קומיטה חצי-חופשית (Jiyu Ippon Kumite)
קומיטה חצי-חופשית היא שלב ביניים בין הקומיטה המוסכמת לקומיטה החופשית.
במצב זה, התוקף יודע איזו התקפה הוא יבצע, אך המגן אינו יודע מתי בדיוק ההתקפה תבוא, מה יאפשר לו לתרגל תגובה ספונטנית יותר.
קומיטה חופשית היא צורת האימון המתקדמת ביותר, שבה שני המתאמנים נלחמים באופן ספונטני וחופשי ללא תיאום מראש.
זוהי הצורה הקרובה ביותר לקרב אמיתי, והיא דורשת רמה גבוהה של מיומנות, שליטה ושיפוט.
בקומיטה חופשית ישנם שני סוגים עיקריים:
שוטו קומיטה (Shotokan Kumite) - קומיטה עם שליטה, ללא מגע מלא
קיוקושין קומיטה (Kyokushin Kumite) - קומיטה במגע מלא
בתחרויות קראטה רשמיות, קומיטה היא אחת משתי קטגוריות התחרות העיקריות לצד קאטה.
קיימות מספר ארגונים בינלאומיים המקיימים תחרויות קומיטה, כאשר הבולט שבהם הוא הפדרציה העולמית לקראטה (WKF - World Karate Federation).
בתחרויות קומיטה תחרותיות לפי כללי WKF:
אסור להכות במלוא הכוח - יש לגעת בשליטה ("סאנבון" - בלי מגע, או מגע קל בלבד)
בתחרויות בינלאומיות, הספורטאים מתחרים בקטגוריות משקל שונות:
ישנם שלושה סוגי ניקוד בקומיטה תחרותית:
איפון (Ippon) - 3 נקודות: בעיטה לראש, זריקה ולאחריה טכניקה, או מכה ליריב שנפל
וזה-ארי (Waza-ari) - 2 נקודות: בעיטה לגב, מכה לגב
יוקו (Yuko) - 1 נקודה: מכה או בעיטה לאזורים מותרים (ראש, פנים, צוואר, בטן, חזה, גב, צדדים)
הקראטה הופיעה לראשונה כענף אולימפי באולימפיאדת טוקיו 2020, כאשר תחרויות הקומיטה היוו חלק מרכזי מהתחרות.
עם זאת, הקראטה לא נכללה בתוכנית האולימפית של פריז 2024.
סגנונות שונים של קראטה מתרגלים את הקומיטה בדרכים שונות:
שוטוקאן (Shotokan) - דגש על שליטה ומגע מינימלי
גוג'ו-ריו (Goju-Ryu) - שילוב של טכניקות רכות וקשות
שיטו-ריו (Shito-Ryu) - שילוב טכניקות מסורתיות עם גישה מודרנית
וואדו-ריו (Wado-Ryu) - דגש על תנועה ותזמון
קיוקושין (Kyokushin) - קומיטה במגע מלא (Full Contact)
בטיחות היא עיקרון מרכזי בתרגול קומיטה.
לעצור לפני מגע מלא בתרגולים (למעט בסגנונות מגע מלא)
לעקוב אחר הוראות המאמן או השופט
מעבר להיבט הפיזי והטכני, תרגול הקומיטה מלמד ערכים חשובים:
שליטה עצמית (זנשין - Zanshin)
קומינפורם או קומיפורמביורו , קיצור של לשכת המידע של המפלגות הפועלים והקומוניסטיות היה ארגון קומוניסטי בינלאומי שהוקם ב-5 באוקטובר 1947 על ידי יוסיף סטלין.
כתגובה לתוכנית מרשל הקים סטלין את ה"קומינפורם" במטרה ליצור שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, המפלגות הקומוניסטיות שתפסו את השלטון או עמדו להשלים את ההשתלטות על השלטון במדינות מזרח אירופה ובין שתי מפלגות קומוניסטיות חשובות במערב - המפלגה הקומוניסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית שהשתתפו זמנית בממשלות בארצותיהן.
להבדיל מה"קומינטרן", לא היה ה"קומינפורם" ארגון עולמי של כל המפלגות הקומוניסטיות.
הוא נועד לעזור להנהגת ברית המועצות לעצור את השפעת המעצמות המערביות ה"בורגניות" - בעיקר ארצות הברית ובריטניה - במזרח אירופה ולחזק את השליטה של ברית המועצות באזור.
בלגרד שביוגוסלביה נקבעה כמרכז הארגון.
הביטאון הרשמי של הקומינפורם היה העיתון "למען שלום מתמשך, למען דמוקרטיה עממית!".
בוועידת היסוד של הקומינפורם, ועידת המפלגות הקומוניסטיות האירופיות שנערכה בשקלארשה פורבה, בשלזיה התחתית שבפולין, בין התאריכים 22 ל 27 בספטמבר 1947, השתתפו המפלגות הקומוניסטיות של צ'כוסלובקיה, איטליה (כולל מפלגה קומוניסטית קטנה של אזור טריאסט), צרפת, הונגריה, בולגריה, פולין, רומניה, יוגוסלביה וברית המועצות.
המגמה האירופאית של הארגון הוכחה על ידי העובדה שהמפלגות הקומוניסטיות של וייטנאם וסין לא הוזמנו לכנס הייסוד.
בשנת 1948, בעקבות קרע בין סטלין לבין טיטו, המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית סולקה משורות הארגון, הוקעה כ"בוגדת" וכ"פשיסטית", ומטה הארגון עבר מבלגרד לבוקרשט.
מפלגת העמל האלבנית תמכה בהחלטה זו אבל לא הייתה לחברה ממש בקומינפורם.
הארגון פורק באפריל 1956 בעקבות החלטה שהתקבלה בוועידה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במסגרת מדיניות של "דה-סטליניזציה" ופיוס עם טיטו.
קוֹמִיקְס (מאנגלית: Comics; בעברית: עֲלִילוֹן) הוא אמצעי תקשורת גרפי וסוג אומנות שמביעה רעיונות באמצעות תמונות חזותיות, לרוב בשילוב עם טקסט או אמצעים נוספים לתקשור מידע.
המונח "קומיקס" שימש בתחילה לצורך תיאור רצועות הקומיקס המוקדמות אשר הופיעו בעיתונות והיו בעלי תכנים קומיים, אך בהמשך הפך למונח המתאר את כל סוגי התכנים המופיעים במדיום זה.
בקומיקס מקובל לרוב לרשום את מה שהדמויות אומרות בבועת דיבור (או "בלון" בעגת הקומיקס) המצוירת בקרבתן ומיוחסת אליהן על ידי מתיחת קטע קטן ממנה לעבר פיה של הדמות הדוברת.
עם השנים התפתחו פורמטים שונים של קומיקס, ובין היתר נוצרו מסגרות התמונה ("חלונות" או "ריבועים" בעגת הקומיקס), אשר צורתם, רוחבם או אורכם, וכן מיקומם, תורמת לעלילה על ידי יצירת רושם מסוים.
לדוגמה: רצף צפוף של תמונות קצרות נועד ליצור תחושה ואווירה של חיפזון, מהירות וכדומה.
קומיקס מופץ בכתבי עת, עיתונים, חוברות ובאינטרנט.
הקומיקס בא בסוגות שונות: החל מעלילות וסיפורים ארוכים שמתמשכים בסדרות ארוכות של ספרים וחוברות וכלה ברצועת קומיקס קצרה ומצחיקה עם שורת מחץ בסופה.
הנושאים בעלילות הקומיקס רבים ומגוונים, בהם סיפורי הרפתקאות, מתח, הומור, פעולה, פנטזיה, מדע בדיוני ומין.
אם בעבר הפער בין יצירות הקומיקס לסיפורת היה ברור ומובחן, הרי שעם השנים התטשטש, עד כדי מצב בו ישנן יצירות שקשה להגדיר באופן אובייקטיבי האם הן קומיקס, וההגדרות לעיתים מתבצעות בפועל על פי חברת ההוצאה לאור, ועל פי ההגדרה של היוצרים את היצירה.
תעשיית הקומיקס ענפה מאוד באירופה (בארצות כמו בלגיה, צרפת, איטליה, ספרד וגרמניה), ביפן (קומיקס יפני מוכר בעולם בשם מאנגה), בארצות הברית, במדינות אמריקה הלטינית ובמדינות מזרח אסיה.
הקומיקס מכונה גם "האומנות התשיעית".
ישנן כמה סוגות בולטות במדיית הקומיקס:
גיבורי-על: קומיקס שבמרכזו עומד גיבור גדול מהחיים הניחן ביכולות על-אנושיות, הנלחם נגד דמות-רשע בעלת יכולות מקבילות.
פיסת חיים : קומיקס המציג סצנות מתוך חיי היומיום של דמויות.
מדע בדיוני ופנטזיה: קומיקס שעלילתו מערבת הרבה מדע בדיוני או מתרחשת בעולם דמיוני.
קומיקסים יכולים להגיע במספר תצורות, אשר שונות זו מזו בצורה ההפצה וההגשה, ולרוב גם בסוג התכנים בהם הקומיקסים עוסקים.
אלו כמה מסוגי הפורמט השונים של הקומיקסים:
רצועת קומיקס (Comic strip): פורמט קומיקס המזוהה עם יצירות קומיות קלאסיות דוגמת גארפילד או קלווין והובס, ובו רצועה של מספר ריבועים, אשר מכילה לרוב פאנץ' ליין ("שורת מחץ") בריבוע האחרון.
מטרתן של רצועות הקומיקס היא בדרך כלל לשעשע.
רצועות הקומיקס מפורסמות על בסיס קבוע (בדרך כלל על בסיס יומי או שבועי) בעיתונים, בכתבי-עת ובאתרי אינטרנט, ומשתמשות לרוב בסגנון ציור קריקטורי ובדמויות מעטות וקבועות (לרוב שתיים עד ארבע דמויות) בגלל מגבלות הפורמט.
חוברות קומיקס: חוברות שמודפסות כסדרה ומתארות את עליליהם של דמות ראשית או קבוצת דמויות.
לרוב העלילה בסדרה המשכית, אם כי לא תמיד, ובראשית ימי הקומיקס הציגו בעיקר רצועות קומיקס.
החוברות בדרך כלל דקות ולא מכילות יותר מ-24 עמודים.
רומן גרפי (Graphic Novel): ספר קומיקס בו העלילה עצמאית ולא מופצת בחלקים כמו בחוברות הקומיקס, אלא בכרך שלם.
עם השנים התאפיינו הרומנים הגרפיים בטקסטים ארוכים יותר בהשוואה לאלו של חוברות הקומיקס, ובהכללה נוטים לעסוק בתכנים בוגרים ומורכבים יותר בהשוואה לחוברות.
בעקבות הבדלים אלו, הרומן הגרפי נחשב בדרך כלל בעל ערך אמנותי רב יחסית מבין יצירות הקומיקס.
בדרך כלל רצועה או קומיקס שבועי שמתפרסמים באתרי אינטרנט או במדיה חברתית.
יש יוצרים המנצלים את הפורמט כדי להפוך את הקומיקסים לאינטראקטיבים יותר.
קומיקס מצולם (Photo comics): קומיקס המשתמש בצילומי תמונות משולבים עם בועות דיבור.
קומיקס קולנועי (film comic): עיבוד סדרה או סרט לקומיקס.
מאנגה: ביפנית, המילה "מאנגה" מתייחסת לכל הקריקטורות והקומיקסים יחד.
עם זאת, בשווקים דוברי האנגלית, המונח מתייחס בעיקר לקומיקס שנוצר בהשראת התרבות היפנית, ובהקשר זה המאנגה עשויה להיות גם פורמט וגם סוגה.
כפורמט, מאופיינות יצירות המאנגה בחוברות ארוכות יותר בדרך כלל ממקבילותיהן בארצות הברית למשל, והן כתובות מימין לשמאל בדומה לכתב במזרח אסיה.
קומיקס אנימה (anime comic / アニメコミック): עיבוד אנימה למאנגה.
קומיקס שבועי: מופיע כמהדורה של 1–3 עמודים (לרוב בתוך עיתון נוער או כתב עת) ומכיל סיפור עלילה שמתחיל ונגמר באותו גיליון.
לעיתים העלילות המשכיות, ולעיתים עומדות בפני עצמן.
אוגדנים (Trade Paperback ובראשי תיבות TPB): ספר קומיקס שהוא בעצם אוגדן של חוברות קומיקס בהמשכים שמכיל לרוב את כל החוברות מהתחלת העלילה עד לסיומה, בכרך אחד או במספר כרכים.
נקרא בעגה של חובבי הקומיקס TPB (טיפיבי) או TP (טיפי).
הקומיקס הראשונים החלו להופיע במאה ה-19. היפני קצושיקה הוקוסאי יצר בשנים 1814–1820 את סדרת הספרים הוקוסאי מאנגה שהייתה תחילתו של הקומיקס ביפן.
בספרד ובמיוחד בקטלוניה נוצר סוג של סיפור מצויר הדומה במאפייניו לקומיקס ומכונה בכינוי אאוקה.
שורשי האאוקה מגיעים למאה ה-17. בשנות השלושים של המאה ה-19 יצר השווייצרי רודולף טופפר יצירות בעלות מאפיינים ברורים של קומיקס - חלוקת העלילה לריבועים, אולם הטקסט נכתב מתחת לתמונה.
הגרמני וילהלם בוש יצר את מקס ומוריץ (1865) וספרים נוספים.
בשנת 1884 החלה להופיע בבריטניה סדרת הקומיקס אלי סלופר, שהייתה ככל הנראה סדרת הקומיקס הראשונה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלו עיתונים בארצות הברית ובאירופה להדפיס סדרות קומיקס בין עמודיהם.
בארצות הברית נוצרה בשנת 1895 סדרת הילד הצהוב מאת ריצ'רד פ.
בשנת 1897 החלה להופיע סדרת הקומיקס ילדי קצנג'מר מאת המהגר האוסטרי רודולף דירקס, סדרה זו הושפעה בבירור ממקס ומוריץ.
הסדרה ממשיכה להופיע עד היום בכך היא הופכת לסדרת הקומיקס הוותיקה ביותר.
במאה ה-20 חל זינוק בהתפתחות הקומיקס.
בסין החלו להופיע ספרונים מצוירים שנקראים לאינוואנווה, שהיו תחילתה של תעשיית המאנווה בארצות דוברות הסינית.
בבריטניה החלו להופיע חוברות קומיקס הומוריסטיות כמו דאנדי ובינו שמופיעות עד היום.
בשנת 1929 יצאו לאור רצועות הקומיקס של "באק רוג'רס" ו"טרזן", אשר היו בעלות השפעה מכרעת על התפתחות ז'אנר קומיקס ההרפתקאות.
ב-1929 יצאה לאור רצועת הקומיקס הראשונה של "הרפתקאותיו של טינטין" בעיתון הבלגי השבועי לנוער "Le Petit Vingtième".
רצועות הקומיקס המקוריות של הסדרה אוגדו לספר אשר יצא ב-1930. טינטין תורגם בהמשך לשפות רבות וזכה להצלחה רבה בכל רחבי העולם.
עד שנות ה-30 היו רצועות קומיקס בעיתונים הפורמט העיקרי של קומיקס בארצות הברית.
בשלהי שנות ה-30 החלו לצאת חוברות קומיקס בארצות הברית.
בשנת 1938 החל להתפרסם מגזין ספירו והוא ממשיך להתפרסם עד היום.
כך החל תור הזהב של הקומיקס שנמשך בכל שנות ה-40 ועד תחילת שנות ה-50. בתקופה זו פרח ז'אנר ההרפתקאות גם ברצועות קומיקס בעיתונים אמריקאיים וגם בחוברות.
קומיקסים כמו פלאש גורדון, טרזן, באק רוג'רס ואחרים לצד קומיקס הומוריסטיים כמו פופאי ומיקי מאוס.
במלחמת העולם השנייה יצאו חיילים אמריקניים להילחם כשחוברות קומיקס מונחות בתרמיליהם, ונכתבו גיבורי-על פטריוטיים כמו קפטן אמריקה.
ב-1946 החל לצאת בצרפת הקומיקס המתחרה טינטין.
באותה תקופה החל לשגשג גם הקומיקס ביוגוסלביה.
תור הזהב של הקומיקס האמריקני נמשך אל תוך שנות ה-50. בשנת 1954 יצא בארצות הברית הספר פיתוי התמימים מאת פרדריק ורתהם.
הספר דיבר נגד תעשיית חוברות הקומיקס האמריקנית, וטען שהיא משחיתה את נפשו של הנוער האמריקני במסרים של מין ואלימות.
הספר הביא למשבר בתעשיית הקומיקס בארצות הברית ולהתמוטטותן של חברות קומיקס רבות, במיוחד כאלו שהתמחו בקומיקס מז'אנר האימה.
החברות ששרדו הכפיפו את עצמן לשורה של מגבלות שכונו קוד הקומיקס; בין השאר אסר קוד הקומיקס על הצגת עירום, דם וסיפורים בהם הרע מנצח.
פיתוי התמימים השפיע גם על מדינות אחרות כמו אוסטרליה והונגריה, שאסרו ייבוא של קומיקס אמריקני, מה שסייע בדיעבד לתעשיות הקומיקס המקומיות.
בבריטניה הגיע באותה תקופה מגזין הקומיקס Eagle, שהתמקד במיוחד בקומיקס הרפתקאות ומדע בדיוני, בעיקר בזכות קומיקס המדע הבדיוני דן דייר של פרנק המפסון.
בשיאו נמכר איגל ביותר ממיליון עותקים.
ב-1959 החל להופיע בצרפת מגזין הקומיקס Pilote, שהיה פופולרי בקרב סטודנטים והעסיק אמנים מרחבי אירופה.
באותה שנה החל להופיע במגזין הקומיקס אסטריקס, שתורגם לשפות רבות והפך לאחד מהקומיקס הנמכרים בעולם.
ב-1960 החל לצאת בארצות הברית הקומיקס של סנופי והפינאטס, שהפך לקומיקס הנמכר והמתורגם ביותר בכל הזמנים.
באותה תקופה שגשג הקומיקס במערב אירופה ונפתחו בה הוצאות ספרים המתמחות בקומיקס, כמו Dargaud ו-Casterman הפרנקו-בלגיות, Brugera הספרדית, Carlsen הדנית, Bonelli האיטלקית, Big Balloon ההולנדית ועוד.
בשנות ה-60 חלה התאוששות בחברות הקומיקס האמריקניות, בכפוף לתנאי קוד הקומיקס.
בין השאר החלה עלייתה של חברת מארוול קומיקס בראשות סטן לי, והחלו להתפרסם קומיקס כדוגמת ספיידרמן ואקס מן.
כתגובה לקוד הקומיקס החלה להתפתח בארצות הברית תעשיית קומיקס אלטרנטיבית, שאינה כפופה לחברות הקומיקס ולסינדיקטים של האמנים.
בין היוצרים האלטרנטיביים החשובים ניתן למנות את רוברט קראמב וארט ספיגלמן.
ביפן, תרבות הקומיקס וסגנון המאנגה התפתחו במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, בהשפעת רצועות הקומיקס האמריקניות.
אוסמו טזוקה (Osamu Tezuka) הוא אמן יפני אשר השפיע באופן ניכר על התפתחות סגנון המאנגה בתקופה שלאחר המלחמה, ונחשב לאבי המאנגה של ימינו.
משנות ה-80 ובעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-20, חוברות המאנגה הפכו פופולריות גם מחוץ ליפן, בעיקר סדרות כגון סיילור מון ודרגון בול.
הקומיקס צבר פופולריות רבה ברחבי העולם גם בקרב מבוגרים ואף פורסמו קומיקסים למבוגרים בלבד.
בצרפת החלה לצאת בסוף שנות ה-70 חוברת הקומיקס Métal Hurlant שהציגה קומיקס למבוגרים בלבד.
גרסה אמריקנית של אותה חוברת נקראת Heavy Metal והיא מופיעה עד היום.
יוצרי קומיקס שונים החלו להתמקד ביצירת קומיקס ארוטי, בהם האיטלקים מילו מנארה וגידו קרפקס.
גם עיתוני מבוגרים כמו פנטהאוז ופלייבוי מפרסמים קומיקס.
עיתוני קומיקס אחרים למבוגרים החלו להתפרסם באירופה, בהם Fluide Glaciale הצרפתי ו-El Vibora הספרדי.
עם השנים צבר הקומיקס יותר ויותר מעמד של אמנות עם יוצרים כמו פרנק פרזטה וויל אייזנר האמריקנים, מואביוס הצרפתי, בילאל הסרבי ואחרים.
עליית הקומיקס כאמנות הביאה להולדת המושג רומן גרפי.
גם הקומיקס הפופולרי החל לעסוק בנושאים פוליטיים וחברתיים: פוגו של וולט קלי עסק במלחמה הקרה; הקומיקס הארגנטיני מפאלדה עסק במצב הפוליטי בארגנטינה; והקומיקסאית הצרפתייה קלייר ברטשר יצרה קומיקס פמיניסטי.
הקומיקס התפתח בארצות ואזורים שונים במישורים שונים.
בארצות הברית התפתח הקומיקס בעיקר בשני פורמטים: Comic Books - חוברות קומיקס שיוצאות לאור בידי חברות קומיקס, ורצועות קומיקס (Strips) המתפרסמות בעיתונים (ומאוחר יותר גם באינטרנט).
שתי חברות הקומיקס הגדולות מתמחות בקומיקס מז'אנר גיבורי-העל ומדע בדיוני.
חברת DC קומיקס מוציאה חוברות קומיקס כמו באטמן, סופרמן, וונדר וומן, גרין לנטרן, הפלאש, ליגת הצדק, החץ הירוק, הטיטאנים הצעירים ועוד.
במקור היא פרסמה סיפורי בלשים, אך בעקבות המצאת סופרמן בידי ג'ו שוסטר וג'רי סיגל והמצאת באטמן בידי בוב קיין וביל פינגר - דמויות שזכו להצלחה אדירה ונהפכו לסמלי תרבות - עברה החברה להתמקד בסיפורי גיבורי-על.
החברה משתפת פעולה עם תאגיד טיים וורנר בהפקת סרטי קולנוע וסדרות אנימציה המבוססות על דמויות הקומיקס של החברה.
חברת מארוול קומיקס שמוציאה קומיקס כדוגמת ספיידרמן, קפטן אמריקה, איירון-מן, אקס-מן, הענק הירוק, דרדוויל, האוונג'רס, ארבעת המופלאים, המעניש ועוד.
בזכות פועלם של יוצר הקומיקס והכותב סטן לי והמפיק קווין פייגי מינפה החברה את יצירות הקומיקס שלה לסדרת סרטי קולנוע שוברי קופות שמאוגדים במסגרת היקום הקולנועי של מארוול.
לפי מדד צרכנים מינואר 2014 חברות הקומיקס השלישית עד החמישית בגודלן הן:
אימג' קומיקס שמוציאה את סדרות הקומיקס העורב, ספון, ויצ'בלייד, דארקנס ואחרות.
דארק הורס שמוציאה קומיקס כדוגמת סין סיטי, חתיכה דוקרנית (Barb Wire), ביג גאי ורסטי ילד-רובוט, הלבוי, המסכה, מלחמת הכוכבים (עד שלוקאספילם נמכרה לחברת וולט דיסני, אז עבר הרישיון למארוול של דיסני), הטורף, הנוסע השמיני, שליחות קטלנית, קונאן הברברי, באפי ציידת הערפדים.
חברות אחרות מתמחות בקומיקס הומוריסטי כמו חברת ארצ'י קומיקס, שמוציאה את הקומיקס של חבורת ארצ'י.
בונגו קומיקס מוציאה קומיקס של משפחת סימפסון ויצירות אחרות של מאט גריינינג.
הארווי קומיקס שהוציאה קומיקס כמו קספר השדון הידידותי, ריצ'י ריץ' ועוד.
חברת וולט דיסני הוציאה בעבר קומיקס עם דמויותיה הידועות.
עד שנות ה-50 פרח ז'אנר קומיקס האימה במיוחד בידי חברת EC קומיקס וסדרת הקומיקס Tales from the Crypt.
אולם, פרסום קוד הקומיקס, שכפה צנזורה על תעשיית חוברות הקומיקס, הביא לדעיכת הז'אנר.
חברות הקומיקס מחזיקות בזכויות על הדמויות והיוצרים שלהן משתנים פעמים רבות.
חוברות הקומיקס נקראות לרוב בידי חובבים ואספנים בלבד.
סוג אחר של קומיקס הוא רצועות הקומיקס שמכונות גם קומיקס עיתונים, המופיע בעיתונים וכתבי עת, לרוב הומוריסטי (לכן מכונה גם Funnies) אם כי ישנן גם רצועות קומיקס מז'אנר ההרפתקאות.
רצועות הקומיקס מופצות לרוב בסינדיקציה כאשר חברות הסינדיקציה מאגדות את אמני הקומיקס ומסייעים להם להפיץ את הקומיקס שלהם בעיתונים וכתבי עת.
רצועות הקומיקס מופיעות במרבית עיתוני ארצות הברית.
בימי חול בשחור לבן וביום ראשון במוסף צבעוני שמכונה Sunday Comics.
ז'אנר זה פופולרי בקרב כל שכבות החברה בארצות הברית ומזוהה על פי רוב עם האמן היוצר אותו, לכן פעמים רבות הקומיקס לא ממשיך להופיע אחרי מות האמן או פרישתו.
בין רצועות הקומיקס ניתן למנות את גארפילד, סנופי, קלווין והובס, דילברט, פוקס טרוט, בלונדי ואחרים מהז'אנר ההומוריסטי.
דיק טרייסי, טרי והפיראטים, פלאש גורדון, באק רוג'רס ואחרים בתחום ההרפתקאות.
בנוסף על אלה ישנה גם סצנה של קומיקס שאינו שייך לשתי הקטגוריות כמו הירחון ההומוריסטי מד מגזין.
בקנדה ישנה תעשיית קומיקס קטנה שעומדת בצילן של תעשיות הקומיקס האמריקנית והצרפתית.
בין הדמויות הבולטות ניתן למנות את גיבור העל קפטיין קנוק.
אמנים קנדיים רבים עובדים בארצות הברית בהם ניתן למנות את האל פוסטר , יוצר רצועת הקומיקס ההיסטורית הנסיך וליאנט .
טוד מקפרלן, יוצר סדרת הקומיקס ספון, בארי בלייר, יוצר אלפלורד ועוד רבים.
בקוובק מתנהלת תעשיית קומיקס בצרפתית עם קומיקס כמו קפטיין קבק, אריאן וניקולה, גליק וגלוק ואחרים.
באמריקה הלטינית זוכה הקומיקס לפופולריות רבה.
חוברות קומיקס רבות מופצות בכל רחבי אמריקה הלטינית ובפזורה הלטינית בארצות הברית.
אמני קומיקס מאמריקה הלטינית מפרסמים את יצירותיהם באירופה ובארצות הברית.
בארגנטינה זוכה הקומיקס לפופולריות רבה.
אמן הקומיקס קינו התפרסם ברחבי העולם בזכות סדרת הקומיקס מפאלדה, העוסקת בילדה בעלת מודעות פוליטית חזקה.
כמו כן מפורסם קינו בזכות עמודי קומיקס ללא מילים.
סדרת קומיקס פופולרית אחרת היא פאטורוסו מאת אוסקר בלוטה, שזכתה להצלחה מסוימת בארצות הברית.
כותב הקומיקס הפרגוואי, רובין ווד שיצר מספר גדול של סדרות קומיקס הרפתקאות, בהן הסדרה דאגו.
חוברת קומיקס חשובה שיוצאת בארגנטינה היא- NIPPUR, שמתמחה בקומיקס מתח והרפתקאות.
הקומיקס המקסיקני זוכה להצלחה רבה ברחבי אמריקה הלטינית, נוסף על ספרוני קומיקס למבוגרים.
בין הסדרות ניתן למנות את המכשף קאלימן, ממין פינגוין ומשפחת בורון.
בברזיל זוכה הקומיקס, מקומי ומיובא כאחד לפופולריות רבה.
אחת מסדרות הקומיקס הפופולריות ביותר היא מוניקה וחבורתה מאת מאורסיו דה סוזה.
יוצר הקומיקס הברזילאי, לאו, זוכה להצלחה רבה בצרפת, בין השאר יצר סדרות קומיקס פופולריות כמו אלדברן, קניה ואחרות.
קומיקס של וולט דיסני, שנוצר על ידי אמנים ברזילאים זוכה להצלחה בברזיל.
דמותו של התוכי הברזילאי זה קריוקה מצטרפת בברזיל לדמויות הקלאסיות של וולט דיסני.
סדרת הקומיקס קונדוריטו זוכה להצלחה ברחבי אמריקה הלטינית.
אלחנדרו חודורובסקי הצ'יליאני, נחשב לאחד מכותבי הקומיקס החשובים בצרפת.
היוצר הפרואני החשוב ביותר הוא פבלו מרקוס, שיצר קומיקס בפרו ומאוחר יותר עבור תעשיית הקומיקס האמריקנית, בין השאר יצר קומיקס של קונאן הברברי וג'יימס בונד, יוצר חשוב אחר הוא אלכס סלאס, שיצר קומיקס עבור הוצאות ספרדיות ועבור וולט דיסני.
באורוגוואי נוצרו סדרות קומיקס כמו דון כריסטובל מאת אנחל אומפירס, 'El Unitario' מאת פיפו, שהתפרסם גם בארגנטינה ואחרים.