tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המאה ה־20 עברה החברה שינויים ארגוניים וטכנולוגיים משמעותיים, השתתפה במאמץ התעשייתי של שתי מלחמות העולם, והתמודדה עם תחרות גוברת מצד יצרנים אמריקאיים ואירופיים ועם שינויים בשוק הנשק האזרחי.
בשנת 2006 נסגר מפעל הייצור ההיסטורי של החברה בניו הייבן, אך המותג ווינצ'סטר המשיך להתקיים ולהיות מופעל על ידי תאגידים אחרים.
לאורך שנות קיומה השפיעה ווינצ'סטר לא רק על טכנולוגיית הנשק, אלא גם על הדימוי התרבותי של המערב הפרוע ועל מיתולוגיית הנשק האמריקאית, כפי שהשתקפה בספרות, בקולנוע ובתרבות הפופולרית.
במחצית הראשונה והשנייה של המאה ה־19 התפתחה תעשיית הנשק האמריקאית בתוך מסגרת של מעבר מייצור בבתי מלאכה ובתי חרושת קטנים שייצרו כלי נשק בעבודת יד לייצור תעשייתי מודרני, תוך אימוץ שיטות של סטנדרטיזציה, ופסי ייצור.
עד אמצע המאה התבססו רוב כלי הירייה על טעינה דרך לוע הקנה של אבק שריפה וכדור עופרת, תהליך שהיה איטי, מסורבל ורגיש לשימוש בתנאי שדה.
הופעת מנגנוני טעינה אחורית והתחמושת המאוחדת, לצד ניסיונות מוקדמים לפיתוח נשק בעל מנגנון טעינה עצמית חוזרת יצרו בסיס טכנולוגי למהפכה בנשק האזרחי והצבאי.
אוליבר פישר וינצ'סטר נולד ב־30 בנובמבר 1810 בבוסטון, מסצ'וסטס, למשפחה פרוטסטנטית מהמעמד הבינוני, בתקופה שבה ניו אינגלנד הייתה אחד המרכזים הדינמיים ביותר של תיעוש בארצות הברית.
בשנותיו הראשונות עסק במסחר בטקסטיל ובבגדי גברים, ובשנות הארבעים של המאה ה־19 הצטרף לחברת "סמית' אנד ווינצ'סטר" , אשר עסקה בייצור ובשיווק חולצות מוכנות ובגדי גברים מוכנים תחום שהיה אז חדשני והשתלב בתהליכי המודרניזציה התעשייתית.
הצלחתו הכלכלית בתחום זה העניקה לו הון ראשוני, אשר שימש אותו להשקעות בתעשיות אחרות, ובמיוחד בתחום כלי הנשק.
וינצ'סטר נודע כאיש עסקים תקיף ואגרסיבי.
בשנת 1866 הוא הקים את חברת ווינצ'סטר, מהלך שהפך אותו לאחת הדמויות המרכזיות בתעשיית הנשק האמריקאית.
תחת הנהגתו הפכה החברה לאחד היצרנים החשובים ביותר של רובים חוזרים, והוא עצמו זוהה בציבור האמריקאי עם התפשטות ההתיישבות מערבה ועם המיתוס של "הרובה שכבש את המערב".
בנוסף לפעילותו בתחום תעשיית הנשק ווינצ'סטר היה גם פילנתרופ ואיש ציבור.
הוא היה מעורב בפוליטיקה המקומית בניו הייבן ושימש כחבר באספה הכללית של קונטיקט, וכן תרם סכומים ניכרים למוסדות חינוך ודת, בהם אוניברסיטת ייל, מוסדות כנסייתיים וארגוני צדקה מקומיים.
אוליבר וינצ'סטר נפטר ב־11 בדצמבר 1880 בניו הייבן.
מורשתו ההיסטורית אינה טכנולוגית במובן ההנדסי, אלא תעשייתית וארגונית: הוא היה מהדמויות המרכזיות שהפכו את הנשק בעל מנגנון טעינה חוזרת ממוצר ניסיוני של ממציאים בודדים למוצר תעשייתי המוני, באמצעות שילוב של הון, ארגון תעשייתי, אסטרטגיה מסחרית וניצול פטנטים, ובכך תרם תרומה מכרעת להתפתחות תעשיית הנשק האמריקאית ולמיתולוגיה של המערב האמריקאי.
אחד המוקדים הראשונים של חדשנות בתחום הנשק לטעינה חוזרת היה רובה ג'נינגס , שפותח על ידי לואיס ג'נינגס והיווה את אחד הניסיונות הראשונים לשלב מנגנון מנוף עם מחסנית צינורית, אף שסבל מבעיות אמינות ומורכבות מכנית.
למרות מגבלותיו, רובה זה הניח יסודות הנדסיים חשובים למנגנוני מנוף מאוחרים יותר והיווה נקודת מוצא לרצף של פיתוחים שהובילו לרובה הנרי ולרובי וינצ'סטר.
על בסיס טכנולוגיית ג'נינגס הוקמה בשנות החמישים של המאה ה־19 חברת ולקנית ריפיטינג ארמס , שנוסדה על ידי הוראס סמית' ודניאל וסון במטרה לפתח ולמכור כלי שק נטענים עצמאית המבוססים על מנגנון מנוף.
החברה פיתחה תחמושת ייחודית מסוג רוקט בול , אך זו התגלתה כחסרת עוצמה מספקת לשימוש צבאי או לציד של חיות גדולות.
בשנת 1855 הצטרף התעשיין אוליבר ווינצ'סטר לחברה כמשקיע מרכזי, ובמהלך זמן קצר הפך לבעל המניות העיקרי ולדמות הדומיננטית בניהולה.
אף על פי שהחברה הציגה חידושים טכנולוגיים, היא לא הצליחה מסחרית, ונאלצה ללות כסף ממנהליה ובעיקר אוליבר ווינצ'סטר ובשנת 1857 חדלה מלהתקיים עקב קשיים פיננסיים וניהוליים, תוך העברת נכסיה, הפטנטים והציוד התעשייתי לגוף חדש שבשליטת וינצ'סטר.
חברת ניו הייבן ארמס קומפני הוקמה בשנת 1857 בעיר ניו הייבן שבקונטיקט על ידי אוליבר וינצ'סטר, לאחר קריסתה של חברת ולקניק ריפיטינג ארמס ורכישת נכסיה, ציודה והפטנטים שהיו בבעלותה.
החברה החדשה נועדה להמשיך את הפיתוח והייצור של כלי נשק על בסיס המנגנונים שפותחו במסגרת ולקניק, תוך ניסיון להתגבר על המגבלות שהביאו לכישלון ולקניק ולהביא את הנשק בעל מנגנון מנוף לשימוש מסחרי רחב.
וינצ'סטר שימש כנשיא החברה וכבעל השליטה העיקרי, בעוד שהפיתוח ההנדסי הופקד בידי בנג'מין טיילר הנרי, מהנדס נשק בעל ניסיון בתחום מנגנוני מנוף.
הפיתוח המרכזי והחשוב ביותר של החברה היה רובה הנרי, שהוצג בשנת 1860 והיווה פריצת דרך מכרעת בתחום כלי הירייה הנטענים בעלי מנגנון מנוף.
הרובה השתמש בתחמושת אחודה מסוג רימפייר בקוטר .44 Henry, ובמחסנית צינורית שהותקנה מתחת לקנה ואפשרה קיבולת של עד חמישה־עשר כדורים.
מנגנון המנוף של הרובה איפשר טעינה ודריכה מהירה באמצעות תנועה אחת של המנוף, ובכך סיפק קצב אש גבוה בהרבה מרובים נטעני לוע או כלי נשק נטענים אחורית בני התקופה.
מבחינה תעשייתית יוצר הרובה באמצעות שיטות הייצור האמריקאיות המתקדמות של אמצע המאה ה־19, תוך שימוש בחלקים מודולריים וסטנדרטיזציה תעשייתית.
מו ר זה והפך את חברת ניו הייבן לאחת החברות החדשניות ביותר בתחום ייצור הנשק.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נרכשו רובי הנרי במספרים מוגבלים על ידי חיילי צבא האיחוד, בעיקר באמצעות רכישה פרטית ולא במסגרת אימוץ רשמי על ידי משרד המלחמה.
למרות תפוצה מוגבלת יחסית, הרובה זכה למוניטין יוצא דופן בקרב משתמשיו, בשל קצב האש הגבוה, אמינותו והיכולת לירות מספר רב של כדורים ללא צורך בטעינה מחדש.
עם זאת, החברה לא הצליחה להשיג חוזים ממשלתיים רחבי היקף, והייצור היה יקר יחסית, בין היתר בשל מורכבות המנגנון ועלות התחמושת בהצתת רימפייר.
יחסי העבודה בין וינצ'סטר לבין הנרי היו מתוחים, בעיקר סביב שאלות של שליטה תאגידית וזכויות על הפיתוחים ההנדסיים.
בשנת 1864 ניסה הנרי לבצע מהלך משפטי להשתלטות על החברה באמצעות שינוי שם והתארגנות מחדש לטובתו, אך וינצ'סטר, כבעל השליטה במניות, הצליח לסכל את המהלך ולשמור על שליטתו.
לאחר סיום מלחמת האזרחים ניצל וינצ'סטר את המצב הכלכלי והתעשייתי המשתנה ובשנת 1866 פירק את חברת ניו הייבן והקים במקומה את חברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס קומפני (חברת ווינצ'סטרלכלי נשק נטענים), אשר ירשה את המפעל, הציוד, כוח האדם והפטנטים, אך תחת הנהלה חדשה וללא מעורבותו של הנרי.
לאחר פירוק חברת ניו הייבן עזב בנג'מין טיילר הנרי את החברה ואת תעשיית הנשק, ולא היה מעורב בפיתוחי וינצ'סטר המאוחרים יותר.
רובה הנרי עצמו המשיך להיות מיוצר במשך זמן קצר במסגרת החברה החדשה.
בכך הפך רובה הנרי משלב ניסיוני־חלוצי למבשר הישיר של רובי וינצ'סטר המתקדמים שזכו להצלחה מסחרית גדולה וייצורו דעך בהדרגה, תוך שמקומו נשמר כנקודת מפנה מרכזית בהתפתחות הנשק החוזר המודרני.
בשנת 1864–1866 התפתח מאבק משפטי ותאגידי בין בנג'מין טיילר הנרי, המהנדס הראשי של חברת ניו הייבן ומפתח הרובה החוזר הנודע הנושא את שמו, לבין אוליבר פישר ווינצ'סטר, בעל השליטה והנשיא של החברה.
הנרי, שסבר כי לא זכה לפיצוי כספי הולם על תרומתו הטכנולוגית, פנה בשנת 1865 למוסדות של מדינת קונטיקט בבקשה להעביר לידיו את השליטה בחברה ולשנות את שמה ל"הנרי ריפיטינג ארמס קומפני .
ווינצ'סטר, ששב מארופה באותה עת, ניצל את שליטתו במניות החברה כדי להדיח את בעלי בריתו של הנרי, להשיב לעצמו את השליטה הניהולית, ולפרק את הישות התאגידית החדשה.
בשנת 1866 פורקה ניו הייבן ארמס קומפני, ובמקומה הוקמה ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס קומפני" הנרי עזב את החברה זמן קצר לאחר מכן, ובכך הסתיים שיתוף הפעולה בין הממציא לבין היזם, אשר הניח את היסודות למעבר מיזמות הנדסית מוגבלת לייצור תעשייתי רחב היקף.
למאבק זה הייתה השפעה ישירה על התפתחות הדגמים הראשונים של של חברת ווינצ'סטר.
עם הקמת החברה החדשה הוחלט לשפר את רובה הנרי ולהתאים אותו לייצור סדרתי ולשימוש צבאי ואזרחי רחב יותר.
תהליך זה הוביל לפיתוח דגם ווינצ'סטר מודל 1866, שנשען על מנגנון הפעולה של רובה הנרי.
השינוי הביא לקדמת הבמה את נלסון קינג שהיה מהנדס מכונות והצטרף לניו הייבן ארמס קומפני כמכונאי ומהנדס מפעל לצידו של הנרי, ככל הנראה ב־1860, והיה אחראי לשיפורים המכריעים שהבדילו את דגם 1866 מקודמו, רובה הנרי.
קינג זיהה את מגבלות המחסנית הצינורית הפתוחה של רובה הנרי, אשר הייתה חשופה ללכלוך ולנזק מכני, וכן את חוסר הנוחות הכרוך בטעינה דרך קדמת הקנה.
בשנת 1866 רשם קינג פטנט על מנגנון שער טעינה צדדי שאפשר הכנסת הכדורים דרך פתח בצד גוף הרובה, תוך שמירה על מחסנית צינורית סגורה.
שיפור זה אפשר לראשונה התקנת מתפסים מעץ להגנה על ידי היורה מפני חימום הקנה, והגדיל את אמינות מערכת ההזנה של התחמושת.
השינויים שביצע קינג נחשבים לאבן דרך בהתפתחות רובים חוזרים, והם הפכו למאפיין סטנדרטי ברובי פעולת מנוף רבים לאורך המאה התשע עשרה והעשרים.
לאחר פירוק חברת ניו הייבן בשנת 1866, יזם אוליבר ווינצ'סטר הקמת תאגיד חדש שמטרתו הייתה לבסס ייצור תעשייתי רחב היקף של רובים וליצור מותג מסחרי עצמאי.
החברה החדשה "ווינצסטר ריפיטינג ארמס קומפני", התאגדה באותה שנה במדינת קונטיקט, והחליפה באופן משפטי וכלכלי את החברה הקודמת.
הארגון התאגידי של החברה נשען על שליטתו הכלכלית של ווינצ'סטר, אשר החזיק בחלק הארי של המניות ושימש כנשיא החברה.
לצדו פעל דירקטוריון מצומצם, שכלל משקיעים מקומיים מקונטיקט ואנשי עסקים הקשורים לתעשיית המתכת והטקסטיל.
המבנה התאגידי שיקף את המודל האמריקאי של תאגידים תעשייתיים במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, שבו הבעלות והניהול רוכזו בידי יזמים פרטיים תוך הסתמכות על הון פרטי ולא על מימון ממשלתי.
עם הקמתה אימצה החברה אסטרטגיה עסקית מובהקת של הרחבת היקף הייצור והפצת המוצר בקנה מידה לאומי ובינלאומי.
ווינצ'סטר השקיע בהרחבת מפעלי הייצור בניו הייבן, ברכישת מכונות מתקדמות לייצור כלי נשק ובהקמת מערך שיווק והפצה שהתבסס על סוכנים, קטלוגים מודפסים ופרסום בעיתונות.
החברה ביקשה למצב את מוצריה כרובים אמינים ומודרניים לשימוש אזרחי משטרתי וצבאי, ובכך לבדל את עצמה מיצרני נשק שהתמקדו בעיקר באקדחים או בחוזים ממשלתיים.
בדצמבר 1863 שכר אוליבר ווינצ'סטר את מתקני חברת "דוויט שאפין אנד קומפני" בברידג'פורט, קונטיקט, לאחר שהחברה נכנסה לחדלות פירעון.
המפעל, שכלל ציוד לייצור כלי נשק, שימש להרחבת כושר הייצור של רובה הנרי במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בשנת 1864 אורגן מחדש כוח העבודה במפעל, ומונה מנהל ייצור מטעם ווינצ'סטר לברידג'פורט, בעוד שמספר העובדים גדל באופן משמעותי.
מתקני ברידג'פורט שימשו גם לייצור מוקדם של רובים מדגם 1866, עד להעברת עיקר הייצור למפעל החדש בניו הייבן בראשית שנות ה־70 של המאה ה־19. אך ברידג'פורט לא שימש כמרכז הייצור העיקרי של הדגם בהיקף תעשייתי מלא.
המתקנים בעיר איפשרו לחברה להמשיך בייצור מוגבל ולתמוך בהכנת הקרקע למעבר למפעל הגדול והמרכזי בניו הייבן, שבו התבצע ייצור סדרתי רחב של דגמי רובים חוזרים.
עם הקמתה החלה החברה להתרחב מעבר לייצור כלי נשק בלבד ולבסס יכולות עצמאיות לייצור תחמושת.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה ניו הייבן ארמס קומפני מעורבת באופן משמעותי בייצור ואספקת תחמושת לצבא האיחוד.
ווינצ'סטר הקימה יכולות ייצור פנימיות לתרמילי מתכת, קליעים ורכיבי הצתה, במטרה להבטיח אספקה רציפה לרובים מתוצרתה ולשמור על שליטה בשרשרת האספקה.
מדיניות זו אפשרה לחברה לפתח תחמושת ייעודיות לרוביה, ובראשן וינצ'סטר .44-40 שהוצגה בשנת 1873 והפכה לאחת מסוגי התחמושת הנפוצות ביותר בארצות הברית עד ראשית המאה ה־20.
החברה פיתחה תחמושת ייעודית לרוביה שנועדה לשלב באופן אופטימלי עם מנגנוני ההזנה והנעילה.
בכך יצרה וינצ'סטר מודל עסקי משולב שבו כלי הירייה והתחמושת תוכננו ויוצרו כמערכת אחת, מה שהקנה לה יתרון תחרותי משמעותי מול יצרנים אחרים שהתבססו על תחמושת סטנדרטית של צד שלישי.
פעילות ייצור התחמושת הפכה בתוך שנים אחדות לאחד ממקורות ההכנסה המרכזיים של החברה והניחה את היסודות להתרחבותה בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20, כאשר וינצ'סטר החלה לשווק תחמושת באופן עצמאי גם לשימוש אזרחי, צבאי ותעשייתי, מעבר לרובים מתוצרתה.
בשנת 1866 חברת ווינצ'סטר לשוק את רובה הווינצ'סטר מודל 1866, המכונה לעיתים קרובות "הנער הצהוב" מאחר שחלקי המתכת החצוניים היו עשויים ממתכת פליז צהובה.
רובה זה, בישר את עידן רובי המנוף האייקוניים של החברה.
ה-1866 שמר על מנגנון הפעולה של רובה הנרי, אך כלל מספר שיפורים קריטיים.
הרובה יוצר בקליברים שונים, כאשר הנפוץ שבהם היה רימפייר קליבר .44 הנרי והיה בעל מחסנית גלילית מתחת לקנה שיכולה להכיל בין 12 ל-17 קליעים, בהתאם לאורך הקנה.
ה-1866 גם צבר מוניטין כסמל של ההתפשטות מערבה בארצות הברית וכחלק בלתי נפרד מהמיתולוגיה של המערב הפרוע.
הוא הופיע בספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה רבות, ותרם לעיצוב התדמית של ה"קאובוי" האמריקאי.
אף על פי שמאוחר יותר הוחלף על ידי דגמים מתקדמים יותר של וינצ'סטר ה-1866 נשאר דגם בעל חשיבות היסטורית עצומה, והוא נחשב לאחד הרובים המהפכניים והמשפיעים ביותר בתולדות כלי הנשק החמים.
גם אל תוך המאה ה-21, עותקים מקוריים של ווינצ'סטר מודל 1866 הם פריטי אספנות יקרי ערך, והם מהווים עדות מרתקת לתקופה ולטכנולוגיה שעיצבו את אמריקה.
בשנות השבעים של המאה ה־19, עם התקדמות המטלורגיה וזמינות גוברת של תחמושת מסוג סנטרפייר שעשתה שימוש בתרמילים ממתכת פליז, החלה חברת וינצ'סטר להרחיב את פעילותה התעשייתית.
בעקבות עלייה במכירות הוחלט להעביר את מפעלי הייצור מברידג'פורט חזרה לניו הייבן, קונטיקט, שבה הוקם מפעל חדש שנכנס לפעולה בראשית 1871. המפעל שאורגן בהתאם לעקרונות התיעוש המודרניים כלל חלוקה למחלקות ייצור ייעודיות, ובהן מחלקות עיבוד שבבי, ייצור קנים, ייצור קתות עץ, הרכבה סופית ובקרת איכות.
תהליכי הייצור התבססו על שימוש במכונות שיוצרו במיוחד לצורך ייצור נשק ובסטנדרטיזציה של חלקים מתכתיים והפחתת תלות בעבודת אומנים בודדים.
המפעל העסיק מאות עובדים והפך לאחד ממרכזי ייצור הנשק החשובים בארצות הברית, ארגון זה אפשר לחברת וינצ'סטר להגדיל את תפוקת הייצור ולהפוך את הרובים החוזרים שלה למוצר תעשייתי רחב היקף ולא לפריט מלאכה יקר ומוגבל.
מותו של אוליבר ווינצ'סטר בשנת 1880 סימן נקודת מפנה במבנה הניהולי של חברת וינצ'סטר ריפיטינג ארמס.
אף שווינצ'סטר היה הדמות המרכזית בהקמת החברה ובהתפתחותה, כבר בעשור שקדם למותו נוהלה הפעילות היומיומית במידה רבה על ידי הנהלה מקצועית, ובראשה תומאס ג'.
בנט, ששימש כסגן נשיא וכמנהל כללי.
לאחר מותו של ווינצ'סטר מינתה מועצת המנהלים את בנט לנשיא החברהר.
מניותיו של ווינצ'סטר הועברו לעיזבונו וליורשיו, כך שמשפחתו נותרה בעלת עניין פיננסי משמעותי בחברה, אך ללא מעורבות ישירה בניהול האסטרטגי או בפעילות התעשייתית.
ניהול החברה הופקד בידי דירקטוריון ומנהלים מקצועיים, אשר פעלו במסגרת מבנה תאגידי שהתאפיין בהפרדה בין בעלות להנהלה.
דפוס זה, שנעשה שכיח יותר ויותר בתעשייה האמריקאית של סוף המאה ה־19, אפשר לחברה לגייס הון, להתרחב באמצעות רכישות והשקעות, ולהתבסס על ידע הנדסי וניהולי של שכבת מנהלים ולא על המשכיות משפחתית.
תחת הנהגתו של בנט אימצה וינצ'סטר מדיניות תעשייתית ותאגידית אקטיבית, שכללה הרחבה משמעותית של קו הדגמים, שיתוף פעולה עם ממציאים עצמאיים ובראשם ג'ון מוזס בראונינג ורכישות והשקעות אסטרטגיות בתעשיית כלי הנשק האמריקאית.
המעבר למבנה תאגידי מנוהל תרם ליכולתה של החברה להתמודד עם תנודות בשוק, עם שינויים טכנולוגיים מהירים, ועם תחרות גוברת מצד יצרנים אחרים, והיה גורם מרכזי במיצוב וינצ'סטר כאחד התאגידים המובילים בתחום כלי הירייה והתחמושת בראשית המאה ה־20.
בשנת 1873 פיתח מהנדס החברה נלסון קינג את רובה ווינצ'סטר מודל 1873, שהתבסס על מנגנון הפעולה של דגם 1866 אך כלל שיפורים מהותיים.
הרובה תוכנן לשימוש בתחמושת מסוג ווינצ'סטר .44-40 מחיר הרובה בעת השקתו עמד על כ־27 דולר, בעוד הקרבין נמכר בכ־24 דולר.
הרובה המכונה לעיתים קרובות "הרובה שכבש את המערב" , הוא אחד מהרובים האייקוניים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
פיתוחו היווה קפיצת מדרגה משמעותית מרובה ווינצ'סטר מודל 1866 הפופולרי, כאשר השינוי המרכזי והמהותי ביותר היה היכולת לירות תחמושת סנטרפייר בקליבר וינצ'סטר .44-40 .
שאיפשר לשאת גם את אקדח הקולט סינגל אקשן ארמי וייעל באופן דרמטי את הלוגיסטיקה עבור בוקרים, סוחרים, ציידים וחיילים, והפך לסמל של החיים על הגבול האמריקאי.
אמינותו, עמידותו וקצב האש הגבוה יחסית הפכו אותו לבחירה מועדפת להגנה עצמית, ציד ולחימה.
בתרבות הפופולרית, ה-1873 זכה למעמד אגדי.
הוא כיכב באינספור סרטי מערבונים, סדרות טלוויזיה, ספרים וקומיקס, ותרם באופן משמעותי לעיצוב התדמית של הבוקר או הפורע חוק האמריקאי.
דמויות אייקוניות רבות בספרות ובקולנוע, כמו ג'ון ויין וקלינט איסטווד, זוהו לעיתים קרובות עם רובה זה.
הפופולריות העצומה שלו אף הובילה לכך שווינצ'סטר המשיכה לייצר אותו במשך עשרות שנים, והוא עדיין מיוצר בגרסאות מודרניות על ידי חברת ווינצ'סטר וחברות אחרות, בעיקר עבור שוק אספני כלי הנשק, ירי ספורטיבי ושיחזור היסטורי.
מעבר לתפקידו הפרקטי, ה-1873 הפך לסמל של חופש, התפשטות, ורוח אמריקה, והוא נותר פריט מבוקש בקרב אספנים ואוהבי היסטוריה ברחבי העולם.
פיתוח אקדחי התופי של חברת וינצ'סטר החל במחצית שנות ה־1870 כחלק ממאמץ רחב יותר להרחיב את פעילות החברה מעבר לרובי ם עם פעולת מנוף ותחמושת.
דגמי הניסוי הראשונים, ובהם הווינצ'סטר מודל 1875 הוצגו בתערוכת המאה בפילדלפיה בשנת 1876, אך זכו לתשומת לב מוגבלת יחסית.
עם זאת, התערוכה הייתה נקודת מפנה עבור החברה, בין היתר משום שהובילה למגעים עם מהנדסים וממציאים חשובים.
באותה תקופה פיתחו מהנדסי החברה אקדח תופי חדשני עם תוף המותקן על זרוע מסתובבת הנפתחת הצידה ומנגנון חליצה אוטומטי המופעל באמצעות בוכנה, שאפשר הוצאה סימולטנית של כל התרמילים הריקים.
פיתוח זה החל בקיץ 1876 ולקראת סוף השנה נשלחו דגמי ניסוי לבחינה על ידי לשכת החימוש של הצי האמריקאי וכן לממשלת האימפריה העות'מאנית בעוד שהצי האמריקאי לא הזמין את האקדח, הסולטאן העות'מאני אישר את אימוצו לצבא האימפריה והזמין בשנת 1877 חוזה ל־30,000 אקדחים.
הדגם המשופר, שכונה "וטמור ווד" מודל 1877 על שם מפתחי האדקח כלל לוח צד נשלף שאפשר גישה קלה למנגנון הירי לצורכי תחזוקה.
לנוכח החשש ממלחמת מחירים ותחרות הרסנית בין שתי החברות, הגיעו הנהלות וינצ'סטר וקולט להסכם בלתי רשמי, שלפיו קולט תימנע מייצור רובי מנוף ווינצ'סטר תימנע מייצור אקדחים.
הסכם זה, שכונה לעיתים "הסכם הג'נטלמנים", נשמר למעשה לאורך יתר שנות פעילותה של וינצ'סטר והביא לסיום פיתוח וייצור האקדחים התופיים שלה.
תחילת שיתוף פעולה עם ג'ון בראונינג
רובה וינצ'סטר מדגם 1873 סימן נקודת מפנה בהתפתחות החברה, שכן הוא ביסס לראשונה קו מוצרים מסחרי מצליח המבוסס על תחמושת מודרניות ועל מנגנון פעולה משופר ואמין.
הצלחתו המסחרית הרחבה חיזקה את מעמדה של חברת וינצ'סטר כתאגיד תעשייתי מוביל בתחום כלי הנשק, ואפשרה לה להשקיע בהרחבת קווי הייצור, בפיתוח דגמים חדשים ובגיוס מהנדסים וממציאים חיצוניים.
משלב זה ואילך עברה החברה ממפעל ייצור של מספר דגמים מצומצם לתאגיד שפעל באופן שיטתי להרחבת קטלוג הרובים והתחמושת שלו ולהתאמתם לשווקים מגוונים, כולל ציד ושימושים צבאיים.
בתוך הקשר זה התפתחו הדגמים הבאים בסדרת הרובים של וינצ'סטר, והחברה החלה בשיתוף פעולה הדוק עם הממציא ג'ון מוזס בראונינג, שהשפעתו על עיצוב מוצרי החברה בשלהי המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20 הייתה מכרעת.
בשנת 1878 תכנן בראונינג, אז בן 23 בלבד, רובה ליריה בודדת עם מנגנון בלוק נופל, שעליו קיבל פטנט בשנה שלאחר מכן.
בראונינג ואחיו מתיו החלו לייצר את הרובים באופן ידני בסדנה שבקומה השנייה של ביתם באוגדן, יוטה, אך הצלחתם המסחרית הייתה מוגבלת בשלב זה.
בשנת 1883 נסע תומאס בנט, סגן נשיא ומנהל כללי של חברת וינצ'סטר ריפיטינג ארמס, לאוגדן וניהל משא ומתן לרכישת זכויות העיצוב של הרובה, וכן זכויות לאב טיפוס של רובה מנוף עתידי שיהפוך לוינצ'סטר מודל 1886 .
עסקה זו סימנה את תחילתו של שיתוף פעולה פורה שנמשך כעשרים שנה בין וינצ'סטר לבראונינג.
מהנדסי וינצ'סטר ביצעו שיפורים מסוימים בתכנון של בראונינג, והציגו את הרובה בשם וינצ'סטר מודל 1885. הרובה יוצר בשתי תצורות עיקריות: דגם Low Wall, שבו היה הפטיש חשוף ונועד לתחמושת בעלות עוצמה נמוכה יחסית, ודגם High Wall, שבו מסגרת הפלדה כיסתה חלק גדול מן הפטיש ונועד לתחמושת חזקות יותר.
הרובה פותח בעיקר כדי לענות על הביקוש הגובר לתחרויות ירי מטרה ותחרויות קליעה שהיו פופולריות מאוד בארצות הברית בין שנות 1870 לשנות ה־1910, ונהנו ממעמד חברתי דומה לזה של ספורט הגולף בתקופה מאוחרת יותר.
אף שווינצ'סטר ביססה את מוניטין החברה על כלי ירייה בעלי מנגנון מנוף, היא התמודדה באמצעות דגם 1885 עם יצרנים מובילים של רובים, ואף זכתה להצלחה בתחום זה.
מנגנון הבלוק הנופל נחשב לאחד המנגנונים החזקים ביותר בזמנו, עד כדי כך שחברת וינצ'סטר השתמשה בו לניסויי ירי של תחמושות חדשות שפותחו על ידה.
כדי לענות על צורכי ציבור הציידים יוצר הדגם במגוון קליברים רחב במיוחד, יותר מכל רובה אחר של החברה.
בנוסף, וינצ'סטר ייצרה מספר גדול של רובים בקליבר 0.22 לונג רייפל עבור צבא ארצות הברית לשם אימוני קליעה.
הווינצ'סטר מודל 1886, שפותח על ידי ג'ון בראונינג היווה קפיצת מדרגה טכנולוגית משמעותית בתחום רובי המנוף של חברת ווינצ'סטר.
רובה זה, שהוצג בשנת 1886, עוצב כדי להתמודד עם הצורך הגובר בכלי נשק המסוגל לירות תחמושת חזקה יותר, ובמיוחד קליברים כבדים המיועדים לציד חיות גדולות כמו ביזונים, דובים ואיילים.
חוזק הנעילה אפשר לרובה להתמודד בבטחה עם עוצמת הרתע והלחץ שנוצרו על ידי תרמילים ארוכים וכבדים יותר, שהיו בלתי אפשריים לירי בדגמים קודמים.
מנגנון המנוף, שהיה ארוך יותר ובעל מנוף גדול יותר, הוזז בתיאום עם תנועת הבריחים, ואפשר פעולה חלקה ואמינה, גם תחת לחצים גבוהים יותר.
רובה ווינצ'סטר מודל 1895 הוא רובה פעולת מנוף והדגם האחרון שבראונינג תכנן עבור וינצ'סטר, הרובה נבנה מלכתחילה לשימוש בתחמושת מודרנית מסוג קליע מעטפת מלאה ובקליברים רבי עוצמה.
בניגוד לרובים הקודמים של ווינצ'סטר, שפעלו על בסיס מחסנית צינורית.
דגם 1895 השתמש במחסנית "קופסה" קבועה מתחת למנגנון וצמוד לשמורת ההדק.
במטרה לאפשר טעינה בטוחה של תחמושת עם קליע בעל חוד מתכתי.
המבנה הזה הפך את הדגם לבעל פרופיל ייחודי ובלתי ניתן לבלבול עם רובים אחרים בסדרה.
הרובה זכה לפופולריות רבה בארצות הברית בקרב ציידים ומבריחים, אך זכה להצלחה מסחרית יוצאת דופן דווקא ברוסיה, לשם יוצא עשרות אלפי עותקים לפי הערכות מעל ל־290,000 רובים שהוזמנו על ידי הצבא הצארי בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הגרסה הרוסית כללה קת ישרה וכידון, והוזנה בתחמושת מוסין־נגאן.
בנוסף לשימוש צבאי רוסי, נעשה בו שימוש גם בידי ריינג'רים של טקסס.
תיאודור רוזוולט השתמש בדגם זה במסעות הציד שלו באפריקה, ורובה כזה נמצא גם באוסף של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בהשראת ההצלחה של רובי הציד עם מנגנון משאבה של ספנסר-באנרמן, שיכנע ג'ון בראונינג את הבעלים של חברת וינצ'סטר שיש ביקוש בשוק לשוטגאן בפעולת משאבה.
בשנת 1890, וינצ'סטר רכשה את פטנטים אב-הטיפוס מג'ון בראונינג ושיפרה אותו עוד יותר באמצעות מהנדסי החברה.
אולם, כאשר התיק הובא לבית המשפט, וינצ'סטר הצליחה להוכיח כי פטנטים קודמים הוצאו באירופה שקדמו לפטנטים של ספנסר, והתביעה נדחתה.
הברית בין וינצ'סטר לג'ון מוזס בראונינג הייתה בעלת חשיבות מכרעת להתפתחות החברה, שכן אפשרה לה להרחיב באופן משמעותי את קו מוצריה ולפנות לקהלי יעד מגוונים בשוק כלי הירייה הארוכים.
היקף ההתרחבות בא לידי ביטוי גם בתחום התחמושת: בין השנים 1887 ל־1898 נמכרו כ־41,972,700 כדורים, ובנוסף נמכרו תרמילים ריקים בקצב שנתי של כ־4.75 מיליון יחידות.
בשנת 1888 התחזק מעמדה של וינצ'סטר כיצרנית כלי הירייה הגדולה בארצות הברית בעקבות שני אירועים תאגידיים.
בינואר אותה שנה החליטו מנהלי העיזבון של "וויטני ארמס קומפני" למכור את מתקניה תוך החכרת זכויות הפטנט.
ב־15 בפברואר החליטה הנהלת וינצ'סטר לרכוש את מפעלי ויטני ולהחכיר את הפטנטים, ובכך להסיר מתחרה מן השוק.
באותה שנה נקלעה חברת רמינגטון ובניו לכינוס נכסים, ולאחר כישלון ניסיונות ההצלה, נרכשה בשנת 1888 במשותף על ידי סוחר נשק בשם מרסלוס הארטלי ועל ידי וינצ'סטר.
החלטתה של וינצ'סטר להשתתף ברכישה כשותפה נבעה משיקולים כלכליים, שאפשרו לה להשפיע על עתיד רמינגטון תוך השקעת הון מוגבלת ולהגדיל בפועל את נתח השוק שלה.
בין צעדי השותפות הארטלי–וינצ'סטר נכללו הפסקת ייצור התחמושת של רמינגטון, מכירת חטיבת מכונות התפירה והפסקת פיתוח רובים.
השותפות העניקה לוינצ'סטר גישה לרשת הסוכנים הבינלאומית של רמינגטון, בעיקר בדרום אמריקה ובמזרח הרחוק, אשר חלקם המשיכו לפעול עם החברה גם לאחר פירוק השותפות.
הצלחת רובי המנוף של ווינצ'סטר הייתה כה גדולה, שבמשך כארבעה עשורים, משנת 1866 ואילך, לא נדרשה החברה ללוות הון חיצוני לצורך מימון מחקר ופיתוח או הרחבת הייצור, הישג יוצא דופן בתולדות התעשייה האמריקאית.
הקרע הסופי בין הצדדים נוצר סביב פיתוח רובה ציד חצי־אוטומטי.
לאחר שווינצ'סטר פיתחה תחילה רובה ציד במנגנון מנוף ולאחר מכן את רובה הציד החוזר דגם 1897 במנגנון משאבה, שהיה אחד מרובי הציד הנמכרים ביותר בתולדות החברה, החל להתברר כי השוק עובר בהדרגה למערכות טעינה עצמית.
הנהלת ווינצ'סטר, בהובלת תומאס ג'ורג' בנט, הסתייגה מטכנולוגיות חדשות והעדיפה להסתמך על מנגנונים מוכרים ומוכחים, מחשש לפגיעה במוניטין החברה ובמכירות הדגמים הקיימים.
סירוב החברה לאמץ את הדגם החצי־אוטומטי של בראונינג ללא הסכם תמלוגים הוביל למבוי סתום ולסיום השותפות בשנת 1902. אף שווינצ'סטר המשיכה לייצר רובי מנוף, היא איבדה את יתרונה הטכנולוגי ונדרשו לה שנים של ניסויים עד שפיתחה כלי נשק בעלי נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת#מנגנון הפעלה אוטומטי משלה.
במקביל, אף שחוזים צבאיים גדולים, כגון החוזה הרוסי לרובה דגם 1895 בשנת 1914, הניבו הכנסות משמעותיות, מכירות צבאיות לא סיפקו בסיס יציב להמשך ייצור סדרתי של הדגם, והחברה נותרה תלויה בעיקר בשוק האזרחי והספורטיבי.
למרות מוניטין החברה בייצור רובי מנוף, אחד ההצלחות הכלכליות הגדולות ביותר שלה היה רובה חצי־אוטומטי קטן בקליבר 0.22 ווינצ'סטר דגם 1903, שעיצובו כמעט ולא השתנה מאז.
לקראת סוף שנות ה־20 של המאה ה־20, ווינצ'סטר הרחיבה את פעילותה לתחומים שונים כמו ציוד ספורט, כלי עבודה ואפילו סוללות, אך ניכרה כישלונה לשמור על הנהגת המותג בתחום כלי הירייה.
יצרנים אחרים של רובים ונשק קל אחר התבררו כמתחרים חזקים, וביקוש לציוד המנוף המסורתי של ווינצ'סטר החל לרדת.
השותפות בין ג'ון מוזס בראונינג לבין חברת ווינצ'סטר, שנמשכה משנות ה־80 של המאה ה־19 והניבה כמה מדגמי כלי הירייה החשובים ביותר בתולדות החברה, הסתיימה בשנת 1902 בעקבות מחלוקת יסודית על תנאי ההתקשרות הכלכליים וזכויות הפטנטים.
עד אותה עת נהג בראונינג למכור את הפטנטים שלו לווינצ'סטר בתשלום חד־פעמי, מודל שאיפשר לחברה בעלות מלאה על העיצובים והותיר את הממציא ללא זכויות עתידיות.
בראשית המאה העשרים, עם פיתוח רובה חצי־אוטומטי חדש, דרש בראונינג לעבור למודל של תמלוגים על כל כלי ירייה שיוצר, דרישה ששיקפה תפיסה מודרנית יותר של קניין רוחני והערכת ערך המצאות לאורך זמן.
הנהלת ווינצ'סטר, שפעלה במסגרת תרבות תאגידית שמרנית והעדיפה שליטה מלאה בטכנולוגיות הייצור, דחתה את הדרישה.
סירוב החברה לאמץ את הדגם החצי־אוטומטי של בראונינג ללא הסכם תמלוגים הוביל למבוי סתום ולסיום השותפות.
בעקבות הסירוב ניתק בראונינג את יחסיו עם החברה והעביר את פיתוחיו לחברת פבריק נסיונל הבלגית וליצרנים נוספים באירופה ובארצות הברית.
הפרידה מבראונינג היוותה נקודת מפנה במדיניות הפיתוח של ווינצ'סטר.
החברה איבדה את המהנדס והמעצב הדומיננטי ביותר שלה, אשר היה אחראי למנגנוני פעולה חדשניים ולדגמים שהגדירו את תדמית המותג בסוף המאה ה־19. בתגובה לכך חיזקה ווינצ'סטר את מחלקות ההנדסה הפנימיות שלה, הרחיבה את פעילות רכישת הפטנטים מממציאים חיצוניים והגבירה את ההשקעה בפיתוח עצמאי של כלי ירייה ותחמושת.
במקביל, המעבר של בראונינג לשיתופי פעולה בינלאומיים תרם להאצת התחרות הטכנולוגית בשוק הנשק האזרחי והצבאי, והציב את ווינצ'סטר בפני אתגר של חדשנות מתמדת בשוק גלובלי שהלך והתרחב בראשית המאה העשרים.
החברה לאחר מותו של בנט
לאחר מותו של תומאס ג'ורג' בנט בשנת 1912 עברה חברת ווינצ'סטר לשלב חדש בהתפתחותה התאגידית, שבו נוהלה בעיקר באמצעות דירקטוריון והנהלה מקצועית ולא באמצעות דמות ניהולית דומיננטית אחת.
הנהגת החברה בתקופה זו נאלצה להתמודד עם שינויים מהותיים בתעשיית כלי הירייה, לרבות המעבר ההולך וגובר למערכות חצי־אוטומטיות ואוטומטיות, תחרות מוגברת מצד יצרנים אמריקאיים ואירופיים, ועלייה בתלות בחוזים צבאיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הרחיבה ווינצ'סטר את הייצור עבור צבאות זרים וארצות הברית, אך לאחר המלחמה חלה ירידה חדה בביקוש הצבאי והאזרחי כאחד.
השילוב בין השקעות הון כבדות במפעלי ייצור, תנודות בביקוש, ועלויות תפעול גבוהות הוביל להידרדרות במצבה הפיננסי של החברה, ובשנת 1931 הכריזה ווינצ'סטר על פשיטת רגל.
לאחר מכן נרכשה החברה על ידי ווסטרן קרטרידג' קומפני שהייתה בבעלות תאגיד אולין קורפורשן , תהליך שסימן את סיום עידן ווינצ'סטר כחברה עצמאית בבעלות פרטית ואת המעבר לפעילות במסגרת תאגיד תעשייתי רב־תחומי.
רובה ווינצ'סטר מודל 1907 היה אחד הרובים החצי־אוטומטיים הראשונים שיוצרו בקנה מידה מסחרי נרחב.
הרובה פותח על בסיס דגם מוקדם יותר, ועשה שימוש במנגנון רתיעה פשוטה (blowback) על בסיס בריח בעל מסה גבוהה קפיץ רתיעה חזק, מאחר שלא כלל נעילת בריח מכנית.
הרובה תוכנן לשימוש בתחמושת ייעודית בקוטר .351 Winchester Self-Loading.
רובה ווינצ'סטר מודל 1907 זכה לפופולריות בקרב ציידים, גופי אכיפת חוק וחברות שמירה בארצות הברית, .
במהלך מלחמת העולם הראשונה נרכש הרובה במספרים מוגבלים על ידי צרפת, והותאמו לו מחסניות מוגדלות וידיות דריכה משופרות לשימוש צבאי.
הדגם המשיך להיות בייצור עד אמצע המאה העשרים והיווה צעד ביניים חשוב בהתפתחות הרובים החצי־אוטומטיים, הן מבחינת טכנולוגיית הזנה ומנגנון ירי והן מבחינת תפיסת השוק, שהחלה לראות ברובים אוטומטיים למחצה כלי ירייה לגיטימיים לציד, להגנה ולשימוש צבאי מוגבל.
מלחמות העולם סימנו תפנית מכרעת בתולדות חברת ווינצ'סטר והאיצו את הפיכתה ממפעל נשק אזרחי ותאגיד מסחרי לתאגיד תעשייתי המעורב בייצור צבאי בקנה מידה תעשייתי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב־1914, ניצבה חברת ווינצ'סטר בפני הזדמנות לפתח את קנה המידה הצבאי של ייצור כלי הירייה והתחמושת שלה.
אחת התוכניות המרכזיות הייתה ייצור רובה מנוף דגם 1895 עבור הצבא הרוסי, במסגרת חוזה רשמי שנחתם באוגוסט 1914, אשר הניב לחברה הכנסות גבוהות בסך של כ־10.95 מיליון דולר, המקבילות לכ־190 מיליון דולר ב־2026. בתקופה זו החברה הרחיבה את מפעל ניו הייבן והפעילה גם מפעלי ייצור משניים.
מספר העובדים במפעלי החברה הוכפל, ושולבו טכניקות עבודה מודרניות.
למרות עמדתה הרשמית של ארצות הברית בנייטרליות, כבר בתחילת ספטמבר 1914 פנתה ממשלת בריטניה לווינצ'סטר בבקשה לרכוש נשק ותחמושת, כולל 60 מיליון כדורים בקליבר .303, והחברה קיבלה את ההזמנה הראשונה ביום הכרזת המלחמה על גרמניה.
עד נובמבר 1914 הזמנות מבריטניה הסתכמו ב-16.7 מיליון דולר, מהם כ-5 מיליון דולר רווח נקי, והובילו להעסקת 7,500 עובדים במשמרות יום ו-2,500 במשמרות לילה במפעלי החברה.
בעקבות הגידול הדרמטי בהזמנות נחשפו חולשות תפעוליות בחברה.
ווינצ'סטר נתקלה בקשיים להאיץ את הייצור, להתמודד עם דרישות לייצור המוני של רובי אנפילד ולהתאים את פסי הייצור, תוך עמידה בלוחות זמנים נוקשים.
הצורך להקים מתקנים חדשים במהירות, כולל בנייה בתוך מבנים קיימים, יצר בעיות לוגיסטיות והוצאות כבדות על החברה, שכן הבריטים לא מימנו את ההרחבה.
עובדים רבים הובאו ממקומות שונים בחוף המזרחי, והמפעלים פעלו סביב השעון כדי לעמוד בדרישות ההזמנות.
איום החמור ביותר על רציפות הייצור במפעלי וינצ'סטר בתקופת המלחמה היה שביתות וחבלה.
אף ששביתות התרחשו במפעלי מלחמה עוד לפני כניסת ארצות הברית למלחמה, פרסום סנקציות חמורות על השבתת חוזים ממשלתיים צמצם את המחאה להפצת חומרי תעמולה פוליטיים ומיליטנטיים באופן חשאי, אשר נסבלו במידה מוגבלת כל עוד לא פגעו במורל העובדים.
במקביל הנהיגה החברה מערך אבטחה קפדני וכוח שמירה משמעותי כדי למנוע חבלה.
במהלך 1917–1918 הדגישה הנהלת וינצ'סטר בפרסומיה כי כלי הנשק הספורטיביים שלה נמכרים במחיר נמוך מעלות הייצור, אך בפועל טענה זו הייתה נכונה רק חלקית.
בתחילה הצליחה החברה לשמור על עלויות נמוכות משום שהפלדה ששימשה לייצור נרכשה עוד לפני כניסת ארצות הברית למלחמה, במחירים נמוכים יחסית.
עם התכלות המלאים הללו נאלצה וינצ'סטר לרכוש פלדה חדשה ויקרה יותר, ואז החלו עלויות הייצור לעלות על מחירי המכירה, מצב שגרם לדאגה ניכרת בקרב ההנהלה.
כדי לצמצם את ההפסדים החלה החברה בספטמבר 1918 להכין דגמי רובים עם רמת גימור נמוכה יותר, במטרה להפחית את עלויות העבודה והחומרים.
מדיניות ש המשיכה גם לאחר המלחמה עד 1920, אף שהציבור קיבל את הדגמים המוזלים בביקורת, דבר שפגע במוניטין האיכותי של המותג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קיבלה חברת ווינצ'סטר רישיון לייצר את רובה בראונינג אוטומטי ב־29 בדצמבר 1917, הרכיבה ווינצ'סטר את רובה בראונינג האוטומטי הראשון, ובדצמבר 1918 כבר יוצרו יותר מ-27,000 יחידות.
במהלך 1918 סיפקה החברה משלוחים בהיקף של מעל 50 מיליון דולר לממשלת ארצות הברית.
עם זאת, האתגרים הפיננסיים לא פסקו: החברה נאלצה להתמודד עם הלוואות מהבנקים ועם לחץ מצד הקונגרס והעיתונות בעקבות הצעות לחוקי מס רווחי מלחמה, שנועדו למנוע מהחברות שמרוויחות מהמלחמה לרווחים ניכרים.
נציג הממשל הפדרלי במפעל, אף האשים את ווינצ'סטר בניסיון להונות את ארצות הברית באמצעות דוחות כספיים מזויפים.
במקביל עיתון הוול סטריט ג'ורנל ציין בכתבת תחקיר כי למרות הזמנות מלחמה והצפי לרווחים גבוהים, החברה לא חילקה דיבידנדים במשך מספר שנים, והמחיר למניה צנח, בשל עלויות גוברות של חומרי גלם, דרישות מחמירות של ממשלות זרות ומחיר העבודה הגבוה במפעלים.
ניסיונות החברה לקבל סיוע מהממשל האמריקאי להרחבת המפעל נדחו המצב המחמיר הדגיש את הקושי הפיננסי שבו נמצאה ווינצ'סטר אף בעת הצלחה טכנולוגית ומסחרית ניכרת.
הוא שימש באופן נרחב במלחמת העולם הראשונה, שם כונה "רובה חפירות", למעלה מ-2 מיליון יחידות שלו יוצרו, והוא נחשב לפריט אספנות מבוקש ומוערך בקרב חובבי נשק.
העוצמה היחסית והאופי הקטלני של רובים אלו עוררו מחלוקת דיפלומטית במהלך ספטמבר 1918, כאשר הממשל הגרמני הגיש מחאה רשמית נגד השימוש בשוטגאנים במלחמה, וטען כי שימוש בנשק זה מפר את חוקי המלחמה המקובלים, והסתמכו על האמנת האג האוסרת על "שימוש בנשק שחושב לגרום סבל מיותר".
גרמניה אף איימה כי חיילים אמריקאים שנתפסו עם שוטגאן או תחמושתו יקבלו עונש מוות.
תגובת ממשל ארצות הברית, שהוגשה באמצעות מזכיר המדינה והממונה המשפטי הצבאי, דחתה בפירוש את טענת הגרמנים וקבעה כי שוטגאן הוא כלי צבאי חוקי לשימוש כמו שאר כלי הנשק המקובלים.
בשנת 1915 הצטרף ג'ון אוטרסון לחברת וינצ'סטר ריפיטינג ארמס, והתקדם בהדרגה מתפקיד מפקח כללי על הייצור לתפקידי סגן נשיא, נשיא וחבר דירקטוריון בשנת 1922. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גם במועצת ההגנה הלאומית של ארצות הברית כחבר במועצת תקני החימוש , גוף שעסק בקביעת סטנדרטים טכניים לאמצעי לחימה וציוד צבאי.
בין השנים 1922 ל־1924 כיהן במקביל כנשיא וכדירקטור בחברת סימונס הארדווייר , והיה מהגורמים המרכזיים שיזמו והובילו את המיזוג בין סימונס לבין וינצ'סטר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פנתה חברת ווינצ'סטר לגיוון עסקיה, והחלה לשקול הרחבה אל תחומים מחוץ לייצור נשק, כולל כלי גינון, מסורים, מספריים, גלגיליות, סכום, מברגים, פנסים וחכות דיג כולם, לפי הסלוגן, "כמו הרובה".
בסופו של דבר נפתחו 13 חנויות קמעונאיות של ווינצ'סטר, בערים מרכזיות בצפון-מזרח ארצות הברית.
החנות הראשונה שנפתחה לציבור הייתה בפרובידנס, רוד איילנד, וכללה עיצוב מהודר, חדרי קבלה לנשים, ומכירת מוצרי צריכה מגוונים לצד נשק ותחמושת.
החברה ניסתה למקד את השיווק גם לנשים, והשתמשה בחוברת הביתית של ווינצ'סטר להדגיש את היתרונות של מוצריה ולהקבילם למוניטין הרובים.
ביום 7 באוגוסט 1918 אישר דירקטוריון החברה את מסגרת התוכנית למימון מחדש של החברה, וביום 26 באוקטובר נשלחה מכתב למשקיעים, שחשף את המצב הכלכלי האמיתי: החברה הייתה קרובה לפשיטת רגל, והוצגה תוכנית להקצאת השליטה הפיננסית לנושים בתמורה להנפקת מניות מועדפות חדשות והזרמת הון נוסף של 3.5 מיליון דולר.
במסגרת זו עבר גם ניהול החברה לידיהם של אדווין אוטרסטון ולואיס ליגט.
המהלך סימן את סיום המעורבות הישירה של משפחת ווינצ'סטר בניהול החברה.
שתי בעלי המניות המרכזיות ג'ני בנט, רעייתו של טום בנט, ושרה ווינצ'סטר, אלמנתו של ויליאם ווינצ'סטר נדרשו לאשר את התוכנית.
ב־16 באפריל 1919 הוקם תאגיד חדש בשם "ווינצ'סטר קומפני".
בשנים 1919–1921 ביצעה חברת וינצ'סטר מסע רכישות נרחב של חברות בתחום כלי החיתוך, כלי העבודה וציוד הספורט, במסגרת ניסיון להרחיב את סל מוצריה ולתמוך ברשת החנויות הקמעונאיות שהקימה.
בין החברות שנרכשו נמנו יצרני סכינים, גרזנים וגלגיליות, אך הרכישות בוצעו ללא תכנון פיננסי מספק והכבידו על מצבה הכלכלי הרעוע של החברה.
הניסיון להתרחב בתחום הקמעונאות נתקל בקשיים חריפים: החנויות סבלו ממחסור בהון חוזר, עלויות הייצור של המוצרים החדשים עלו על הכנסות המכירות, והמיתון הכלכלי של 1921 פגע בביקוש.
אף על פי שמספר החנויות הפרטיות שנשאו את המותג וינצ'סטר הגיע לאלפים, החברה עצמה הפעילה מספר מצומצם אך יקר במיוחד של חנויות דגל, שגררו הפסדים כבדים.
בשנת 1922 התמזגה וינצ'סטר עם חברת "סימונס הרדוואר" בתקווה להשיג הון ולשפר את מערך ההפצה, אך גם מהלך זה לא הצליח לעצור את ההידרדרות הכלכלית: בשנת 1923 רשמה החברה הפסד תפעולי משמעותי, וחובותיה עלו בהרבה על נכסיה הנזילים.
הבנק "קידר פיבודי אנד קומפני" שהיה הנושה העיקר של ווינצ'סטר דרש צעדים דרסטיים, שהובילו להתפטרות הנהלת החברה ולשינוי בצמרת הניהולית.
בשנת 1924 פרש טום בנט מתפקיד יו"ר החברה והוחלף בלואיס ליגט, אף על פי שהאחרון היה מזוהה עם הכישלון הקמעונאי.
ניסיונות נוספים לגיוון מוצרים, כגון מקררים ומכונות כביסה, לא הצליחו לבסס רווחיות, והחברה נאלצה לבצע ארגון מחדש נוסף בשנת 1929. קריסת שוק המניות והמשבר הכלכלי הגדול באותה שנה פגעו אנושות במכירות והעמיקו את המשבר הפיננסי של וינצ'סטר, שסיימה את שנות העשרים במצב כלכלי קשה ובאובדן מעמדה המוביל בשוק כלי הנשק.
רובה ווינצ'סטר מודל 52 היה אחד הרובים המוכרים והמשפיעים של חברת ווינצ'סטר בתחום הירי הספורטיבי באמצע המאה ה-20. הרובה הוצג לראשונה בשנת 1920, ועוצב במיוחד כרובה בריחי מדויק לירי למרחקים ארוכים, בעיקר בתחרויות ירי ספורטיבי.
המודל הציע מנגנון נעילת בית בליעה על ידי בריח עם טעינה ידנית, גוף קל ומדויק, וקנה איכותי שהבטיח יציבות ירי מרבית.
במשך השנים פותחו גרסאות שונות של ה-Model 52, שכללו שיפורים בקנה, במנגנון ההדק ובמערכת כוונות, כדי להתאים את הרובה לדרישות מתקדמות של ירי מדויק.
המודל זכה למוניטין יוצא דופן בקרב ספורטאים צבאיים ואזרחיים כאחד, והיה בשימוש גם על ידי חיל האוויר והצבא האמריקאי לאימוני ירי.
מודל 52 נחשב לדגם שציין את פסגת היכולות הטכניות של ווינצ'סטר עד לשנות החמישים של המאה ה-20.
רובה הציד "ווינצסטר מודל 21" היה רובה ציידים שהוצג בשנת 1931 כרובה כפול קנה (side-by-side) עם מנגנון שבירה ונועד להתחרות ישירות ברובי הציד הבריטיים והאירופיים האיכותיים הרובה כלל מנגנון נעילה כפול חזק במיוחד שהבטיח סגירה הדוקה ועמידות לאורך עשרות שנים של ירי.
הקנים יוצרו מפלדה איכותית במיוחד, לעיתים עם ציפוי כרום פנימי.
דגמים רבים נבנו בהתאמה אישית עם עיטורי חריטה ידניים, הרובה יוצר בתקופה שבה וינצ'סטר ניסתה לשקם את תדמיתה לאחר קריסתה הכלכלית בשנת 1931 כסמל לאיכות אמריקאית גבוהה בתחום רובי הציד הכפולים.
הרובההמשיך להיות מיוצר עם הפסקות שונות, עד סוף המאה העשרים.
בשל איכות הבנייה הגבוהה, מספר רב של רובים מדגם זה עדיין נמצא בשימוש פעיל, והוא נחשב לפריט אספנות יקר ערך בשוק כלי הנשק ההיסטוריים.
בסוף שנת 1930 סירב בנק "קידר פיבודי אנד קומפני" להעניק לחברת וינצ'סטר הלוואות נוספות, והחברה קרסה.
ביום 22 בינואר 1931 נכנסה חברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס להליך כינוס נכסים, לאחר עשורים של פעילות שהפכו את שמה לסמל עולמי בתחום כלי הנשק.
בסוף אותה שנה רכשה חברת ווסטרן קרטריג' קומפני את נכסי וינצ'סטר במחיר של כ־8.1 מיליון דולר במזומן ובמניות מועדפות ובכך הסתיים פרק עצמאותה של החברה שהוקמה בידי אוליבר וינצ'סטר ושלטה במשך עשרות שנים בתעשיית הנשק האמריקאית.
רכישת נכסי וינצ'סטר בידי חברת ווסטרו קרטרידג' קומפני הובילה להקמת ישות תעשייתית חדשה, שפעלה תחת המותג "ווינצ'סטר - ווסטרן" ושימרה את השם וינצ'סטר כמותג מסחרי מוביל.
חברת ווסטרן קרטריג' בעצמה בבעלות משפחת אולין, שילבה את יכולות ייצור התחמושת שלה עם מפעלי הנשק של וינצ'סטר בניו הייבן, והפכה את המותג לחלק מתאגיד רחב יותר בתחום כלי הנשקוהתחמושת.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה־20 המשיך המותג וינצ'סטר לפעול כמותג תעשייתי וספורטיבי מרכזי, אף שהבעלות והמבנה הארגוני שלו השתנו מספר פעמים, והייצור עבר בהדרגה ממפעל ניו הייבן למתקנים אחרים בארצות הברית ומחוצה לה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות התקפת פרל הארבור, התגייסה חברת וינצ'סטר–ווסטרן למאמץ המלחמתי בהיקף תעשייתי חסר תקדים, לאחר שבשנות השלושים נטתה ההנהלה להימנע מהסתבכות בחוזים ממשלתיים בשל הטראומה הכלכלית של מלחמת העולם הראשונה.
למרות הסתייגויותיהם של בני משפחת אולין המבוגרים, החליטו ג'ון וספנסר אולין להרחיב את פעילות החברה לטובת צורכי הצבא האמריקאי ובעלות הברית.
במהלך המלחמה ייצרה החברה כ־15 מיליארד כדורי תחמושת והייתה בין היצרניות המרכזיות של רובה השירות התקני M1 גארנד ושל קרבין M1, שנועד לשמש חיילים שאינם חי"ר קו ראשון.
וינצ'סטר נבחרה כבר ב־1937 כאחד הקבלנים הראשיים לייצור רובה M1 גאראנד, שתוכנן על ידי ספרינגפילד ארמורִי .
וינצ'סטר קיבלה חוזים ממשלתיים לייצור הרובה כבר בשלבים מוקדמים של המלחמה, והקימה קווי ייצור ייעודיים במפעליה כדי לעמוד בדרישות האיכות והכמויות.
תהליך הייצור הצריך התאמות הנדסיות ותעשייתיות נרחבות, שכן ספרינגפילד ארמורִי נותרה הגוף המתכנן והרגולטורי, בעוד וינצ'סטר נדרשה להתאים את תהליכי הייצור שלה למפרטים צבאיים מחמירים ולבקרת איכות ממשלתית הדוקה.
במהלך המלחמה ייצרה למעלה מחצי מיליון יחידות ממנו.
תרומתה החשובה ביותר בתחום הפיתוח הייתה בעיצוב M1 קרבין, אשר הוגש לניסויים צבאיים בספטמבר 1941 והפך לאחד מכלי הנשק הנפוצים ביותר בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
בסיום המלחמה העסיקה החברה כ־62,000 עובדים, והצליחה, בניגוד לניסיון העבר, לצאת מן העימות העולמי ברווח ולא בחובות כבדים.
במקביל לייצור כלי נשק ותחמושת, תרמה וינצ'סטר למאמץ המלחמתי גם באמצעות חטיבת הרדיאטורים שלה, שייצרה מערכות קירור ומיזוג למטוסים, כלי רכב משוריינים וספינות טורפדו, ובכך השתלבה במכלול התעשייתי הרחב שתמך בלוחמה האווירית והיבשתית של בעלות הברית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ניצבה חברת ווינצ'סטר ווסטרן בפני אתגר מבני עמוק: המעבר ממעמד של קבלן צבאי מרכזי למפעל אזרחי הפועל בשוק תחרותי ורווי.
במהלך שנות המלחמה התרחבה החברה בקנה מידה חסר תקדים, הן בכוח האדם והן בקיבולת הייצור, אך עם סיום הלחימה התפוגגה כמעט בן־לילה הדרישה הממשלתית האדירה לנשק ותחמושת.
כמו יצרני נשק אמריקאיים אחרים, וינצ'סטר מצאה את עצמה עם מפעלים חסרי עבודה, ציוד יקר וכוח עבודה גדול בהרבה מן הנדרש לשוק האזרחי.
התוצאה הייתה גל של צמצומים, פיטורי עובדים והאטה חדה בפעילות, לצד מאמץ נרחב להמיר את תשתיות הייצור הצבאיות לייצור אזרחי של כלי ירייה לציד ולירי ספורטיבי.
ולכן הנהלת החברה נקטה מדיניות של צמצומים, סגירת מתקני ייצור זמניים שהוקמו בזמן המלחמה, מכירת ציוד עודף, וצמצום דרמטי של כוח האדם.
אלפי עובדים פוטרו במהלך השנים 1946–1948. הצמצומים לא היו רק כמותיים אלא גם ארגוניים.
החברה ניסתה לייעל את תהליכי הייצור, לצמצם עבודת יד יקרה ולהגדיל שימוש במכונות אוטומטיות ובחלקים יצוקים ומוטבעים.
שינוי זה סימן מעבר ממסורת של עיבוד שבבי מדויק, שהתבססה על בעלי מלאכה מיומנים, למודל תעשייתי מודרני יותר שנועד להפחית עלויות.
כבר בשנות החמישים הורגש מתח בין הנהלת החברה לבין העובדים והלקוחות, שכן רבים ראו בשינויים אלה פגיעה באיכות המסורתית של מוצרי וינצ'סטר.
האסטרטגיה העסקית של החברה בשנים שלאחר 1945 התמקדה בהחזרת המותג למרכז שוק הציד והירי הספורטיבי בארצות הברית ובאירופה.
בניגוד לשנות המלחמה, שבהן הייצור הוכתב על ידי מפרטים צבאיים, כעת הדגש היה על איכות, דיוק, גימור מסורתי ושיווק למעמד הביניים האמריקאי הגדל.
בתקופה זו המשיכה החברה לייצר ולפתח מגוון רחב של רובים, רובים חצי־אוטומטיים, רובי ציד ורובים לתחרויות ספורט קליעה למטרה שחלקם היו דגמים ותיקים שעברו מודרניזציה וחלקם דגמים חדשים שנועדו לשוק האזרחי והמשטרתי.
בתחום הרובים בעלי מנגנון מנוף המשיכה החברה לייצר את דגם 1894, אחד הרובים המפורסמים ביותר של וינצ'סטר, דגם Model 1892 המשיך גם הוא להיות מוצע לציבור בכמויות מצומצמות יותר, ובעיקר לשוק האזרחי, לצד גרסאות מעודכנות של דגם 1886 בקליברים גדולים לציד חיות גדולות.
במקביל, המשיכה החברה בייצור רובי בריח כגון וינצ'סטר מודל 70, שכונה לעיתים "הרובה של הרובאים" בשל איכות העיבוד והדיוק הגבוה, והפך לאחד מרובי הציד והירי המדויקים המוערכים ביותר במחצית השנייה של המאה העשרים.
בתחום הרובים החצי־אוטומטיים ייצרה וינצ'סטר את ווינצ'סטר מודל 100, רובה חצי־אוטומטי לציד שהוצג בשנות החמישים כניסיון ניסיון להתחרות ברובי הציד החצי־אוטומטיים של רמינגטון ויצרנים אחרים.
בתחום רובי הציד (שוטגאן) המשיכה וינצ'סטר בייצור מודל 1912 ובהמשך הוצגו דגמים נוספים המבוססים עליו כגון Model 1400 ו־Model 1200, שנועדו להיות זולים יותר לייצור ולתחרות בשוק ההמוני, תוך שימוש בשיטות ייצור תעשייתיות מודרניות יותר.
בשנת 1960 שיתוף הפעולה בין ווינצ'סטר לממשלה התחזק עוד יותר כאשר החברה קיבלה חוזה לייצור 35,000רובי M14 במחיר של 69.75 דולר לרובה ב-17 בפברואר 1959. תהליך זה סבל מבעיות ייצור, עלויות עודפות ושינויים בלתי צפויים בעיצוב, והביאו להפסד נקי לחברה אף על פי שיוצרו בסופו של דבר 356,501 רובים.
ספיגת ההפסדים התפעוליים הללו הובילה בשנים הבאות לשורה של שינויים אשר עיצבו את גורל החברה בעתיד.
רובה וינצ'סטר מודל 43 היה רובה בריחי קל משקל שיועד בראש ובראשונה לשוק הציד האזרחי.
הרובה הוצג בשנת 1949 כחלק מניסיון החברה להרחיב את היצע הרובים בעלי הקליבר הקטן והבינוני לאחר מלחמת העולם השנייה.
הדגם תוכנן כרובה ציד מודרני, מדויק וזול יחסית לייצור, והוצע בעיקר בקליבר 0.22 הורנט שהיה פופולרי בקרב ציידי חיות קטנות וירי למטרה.
מבחינה מכנית היה זה רובה פשוט ואמין, עם מנגנון נעילת בית הבליעה מסוג בלוק מסתובב ומחסנית נשלפת או פנימית, ועם דגש על נוחות נשיאה ושימוש.
מודל 43 שיקף את המעבר של וינצ'סטר מהתמקדות בייצור צבאי ותעשייתי בזמן המלחמה חזרה לשוק האזרחי, אך גם את המגבלות הכלכליות והטכנולוגיות של התקופה, שכן הוא נבנה תוך שימוש בטכניקות ייצור המוני וכמעט ללא שימוש בעבודת יד בהשוואה לרובי וינצ'סטר הקלאסיים שלפני המלחמה.
רובה וינצ'סטר מודל 47 היה ניסיון קצר־ימים של החברה לחדור לשוק הרובים חתי אוטומטיים בקליבר קטן, והוא הוצג בראשית שנות ה־50 של המאה ה-20. הרובה פעל באמצעות מערכת גזים פשוטה והוזן ממחסנית נשלפת, והיה מיועד בעיקר לירי ספורטיבי ולציד חיות קטנות.
למרות התכנון המודרני יחסית, מודל 47 לא זכה להצלחה מסחרית משמעותית, בין היתר בשל תחרות גוברת, בעיות אמינות מסוימות ועלויות ייצור, והופסק לאחר תקופת ייצור קצרה.
הדגם ממחיש את ניסיונותיה של וינצ'סטר להסתגל לשינויים בטעם הצרכנים ולמעבר הדרגתי מרובים מסורתיים בעלי בריח או מנוף לרובים חצי אוטומטיים, מגמה שהפכה לדומיננטית יותר במחצית השנייה של המאה ה־20.
רובה השוטגאן ווינצ'סטר מודל 50 היה רובה חצי אוטומטי נשק חלק קדח שפעל באמצעות מנגנון רתע , והוצג בשנת 1954 כחלק ממאמץ החברה להתחרות בדגמים מודרניים של רמינגטון בשוק השוטגאנים האמריקאי.
הדגם פותח במפעל ניו הייבן ונועד להיות רובה ציד מתקדם, אמין וזול יחסית לייצור באמצעות שימוש נרחב בחלקים מוטבעים ותהליכי ייצור תעשייתיים.
הרובה זכה להצלחה מוגבלת בלבד, שכן הוא התמודד מול דגמים מבוססים שהציעו איכות גימור ואמינות גבוהים יותר.
ייצור מודל 50 הופסק בשנת 1961 והוחלף במודל 59, שהציג חידוש הנדסי בדמות קנה עם שכבות סיבי זכוכית להפחתת משקל.
הדגם משקף את מאמצי וינצ'סטר בשנות ה־50 להיכנס לשוק השוטגאנים החצי־אוטומטיים באמצעות פתרונות ייצור מודרניים, אך גם את הקשיים של החברה להתחרות במותגים בעלי מסורת טכנולוגית מבוססת בתחום זה.
כבר במחצית השנייה של שנות הארבעים החלו להישמע בחברת וינצ'סטר חששות לגבי עלויות הייצור הגבוהות, אולם במהלך שנות החמישים הפכו בעיות אלו לחמורות יותר ויותר.
עד שנת 1960 הצטברו העלויות הגבוהות יחד עם ההפסדים התפעוליים והנהלת תאגיד אולין שהחזיק בבעלות על וינצ'סטר, החלה לבחון דרכים להפחתת העלויות או לפחות לייצובן.
אחת האפשרויות שנשקלו הייתה העברת חלק מהייצור למדינות זרות שבהן עלויות העבודה וחומרי הגלם היו נמוכות יותר, אולם פתרון זה נמצא בלתי מעשי עבור דגמים קיימים בשל העלויות והעיכובים הכרוכים בפירוק קווי ייצור והקמתם מחדש.
עם זאת, האפשרות נחשבה מעשית עבור דגמים חדשים והוחלט לבחון ייצור מחוץ לארצות הברית.
לאחר סקירת אתרים אפשריים נקבע כי יפן היא היעד המתאים ביותר, ובתום מחקר נוסף נבחרה חברת מירוקו בשנת 1961 הוקמה החברה המשותפת "אולין -קודנשה" , אשר ייצרה את רובה השוטגאן מדגם 101 תחת המותג וינצ'סטר, אף כי בפועל היה מדובר בעיקרו במוצר יפני קיים שעבר מיתוג ופיקוח אמריקאי.
חברת וינצ'סטר המשיכה לבחון דרכים להפחתת עלויות הייצור בארצות הברית.
בין היתר נבחנה האפשרות לשלב חומרים סינתטיים, כגון קתות פלסטיק וקנים מחוזקים בסיבי זכוכית, תוך ניצול הידע הכימי של תאגיד האם, וכן שימוש בפרופילי אלומיניום לחלקים עתירי עבודה כגון גוף הרובה, בנוסף, נשקלה אימוץ שיטת יציקה מדויקת כדרך להפחית בזבוז חומר ופעולות עיבוד שבבי יקרות.
צעדים אלו הובילו לרפורמה רחבה בקווי המוצרים בתחילת שנות השישים, שבמסגרתה עודכנו דגמים ותיקים כגון וינצ'סטר מודל 70 ווינצ'סטר מודל 94. אולם תגובת השוק האזרחי הייתה שלילית במידה רבה.
לקוחות ותיקים ראו בדגמים המחודשים גרסאות מופחתות באיכותן ולא שיפורים טכנולוגיים, ותדמית החברה נפגעה עוד יותר עקב בעיות שהציבור פירש כאיכות ייצור נמוכה ופגמים במוצר הסופי.
אף שהחברה הצליחה להתגבר על חלק מהכשלים, הפגיעה במוניטין הייתה מתמשכת, וההבחנה בין כלי נשק שיוצרו לפני 1964 ולאחר מכן הפכה למונח מקובל בקרב אספנים, כאשר דגמי ה"קדם־1964" נחשבים לאיכותיים יותר ונושאים פרמיה בשוק.
במקביל, חלק מהנהלת החברה הפגין יחס מזלזל לשוק האזרחי והעדיף להתמקד בחוזים ממשלתיים, תפיסה שנבעה מהיקף ההזמנות הצבאיות הגדל בתקופת המלחמה הקרה.
תפיסה זו תרמה להתרחקות החברה ממסורתה כיצרנית כלי נשק לציד ולספורט, והייתה אחד הגורמים המרכזיים למשבר האיכות והתדמית של וינצ'סטר באמצע שנות השישים.
בשנות השבעים המאוחרות, נקלעה חטיבת כלי הירייה של וינצ'סטר למשבר פיננסי חריף, שהחל מהפסקת החוזים הממשלתיים בעקבות סיום מלחמת וייטנאם, והחריף על רקע בעיות מבניות וניהוליות מתמשכות.
בשנת 1976 הצליחה החטיבה להציג רווח נקי של 988,000 דולר מתוך מכירות בהיקף של 43.5 מיליון דולר, אולם בשלוש השנים שלאחר מכן הצטברו הפסדים כבדים: כ־6.0 מיליון דולר, 7.2 מיליון דולר ו־4.1 מיליון דולר.
ההידרדרות הכלכלית הוחמרה בעקבות שביתה בת שישה חודשים בשנת 1979, שהשביתה את מפעל החברה בניו הייבן ופגעה קשות ברציפות הייצור ובהכנסות.
על רקע זה החלה הנהלת תאגיד אולין לבחון מחדש את המשך פעילותה בתחום כלי הנשק.
התאגיד זיהה שורה של בעיות מבניות, ובהן היעדר השקעות מספקות במפעל ובתהליכי הייצור, חוסר רציפות ניהולית ושיווקית, ירידה במכירות עקב שיטות שיווק מיושנות, השקעות גדולות ולא מוצלחות בקווי מוצרים חדשים, הפסקת ייצור דגמים פופולריים וחסכוניים, וחוזי עבודה יקרים במיוחד.
כל אחת מן הבעיות הייתה ניתנת לטיפול בנפרד, אך הצטברותן יצרה מכשול בלתי עביר להמשך פעילות החברה.
לאחר שהוחלט לשמר את חטיבת התחמושת, הודיעה אולין ב־12 בדצמבר 1980 על כוונתה לצאת מתחום ייצור כלי הנשק.
בשנת 1981 נרכשה החטיבה על ידי קונסורציום של מנהלים לשעבר של וינצ'סטר, והוקמה חברת"יו אס ריפיטינג ארמס קומפני" , ובכך הסתיימה מסורת של 115 שנים של ייצור כלי ירייה בקונטיקט תחת השם וינצ'סטר.
בשנת 1981 נרכשה חטיבת כלי הנשק על ידי קונסורציום של מנהלים לשעבר של וינצ'סטר, שהקימו את חברת יו אס ריפיטינג ארמס.
רכישה זו נועדה לשמר את מסורת הייצור ואת הידע ההנדסי והניהולי שנצבר במפעל ניו הייבן, תוך ניסיון להפעיל את החברה במבנה רזה וגמיש יותר מזה שהיה תחת תאגיד אולין.
במסגרת העסקה הועברו לחברה זכויות הייצור והפעילות התעשייתית של כלי הירייה, בעוד שהמותג "ווינצ'סטר" נותר בבעלות תאגיד אולין והוענק לשימוש ברישוי.
החברה המשיכה לייצר דגמים קלאסיים ומודרניים של רובי וינצ'סטר במשך שנות ה־1980, אך נקלעה לקשיים כלכליים חמורים והגישה בקשת פשיטת רגל בשנת 1989. לאחר קריסתה נרכשה הפעילות על ידי קבוצת FN הבלגית, אשר נטלה על עצמה את הייצור והפיתוח של כלי ירייה תחת השם וינצ'סטר במתכונת גלובלית.
במהלך השנים שלאחר מכן התפזרה פעילות הייצור בין אתרים שונים באירופה, אסיה וצפון אמריקה, ובשנת 2006 נסגר המפעל ההיסטורי בניו הייבן, שבו יוצרו כלי הירייה של וינצ'סטר במשך יותר ממאה שנה.
בכך הסתיימה בפועל המסורת הרציפה של ייצור כלי ירייה תחת השם וינצ'סטר בארצות הברית.
חברת בראונינג ארמס קומפני מילאה תפקיד מרכזי בהמשך ההיסטורי והמסחרי של המותג "ווינצ'סטר".
החברה נוסדה בשנת 1878 ביוטה על ידי האחים בראונינג, ובראשה עמד הממציא והמעצב ג'ון מוזס בראונינג.
לאחר התמוטטות חטיבת כלי הירייה של ווינצ'סטר בארצות הברית בראשית שנות ה־80 והקמת יו אס ריפיטינג ארמס בידי מנהלים לשעבר, נוצרה בהדרגה תמונה תאגידית חדשה שבה קבוצת FN הבלגית רכשה הן את יו אס ריפיטינג ארמס והן את בראונינג ארמס קומפני.
במסגרת מבנה זה הפכה בראונינג לזרוע שיווקית ותעשייתית מרכזית בתחום כלי הירייה האזרחיים והספורטיביים, בעוד שמותג "ווינצ'סטר" נותר בבעלות תאגיד אולין ומשמש תחת רישוי לייצור ולשיווק כלי ירייה ותחמושת.
כך נוצר רצף מוסדי ותעשייתי שבו המורשת ההיסטורית של וינצ'סטר נמשכה באמצעות שילוב בין מותג, ייצור בינלאומי ושיתופי פעולה תאגידיים, תוך פיתוח קווי מוצרים חדשים ובהפיכת המותג וינצ'סטר מחברה תעשייתית אמריקנית עצמאית למותג גלובלי הפועל במסגרת קונצרנים רב־לאומיים.
חברה נוספת הממייצרת כלי נשק תחת המותג "ווינצ'סטר" היא חברת מירוקו היפאנית, שמקורותיה מגיעים למפעלים לייצור שוטגאנים ביפן מאז סוף המאה ה-19 החברה נבחרה בשנות ה-60 כשותפה מרכזית לייצור כלי נשק עבור ווינצ'סטר עוד לפני הפירוק והקשר איתה התרחב לאחר מכן גם בתקופת ההמשך.
לאחר שקווי הייצור של ווינצ'סטר בארצות הברית נסגרו והחברה המקורית חדלה לייצר כלי נשק הפכה מירוקו ליצרן של רובי ציד, שוטגאנים ורובים בעלי מנגנון מנוף שתויגו תחת השם ווינצ'סטר בשווקים העולמיים.
פעילותה כיצרנית מורשית כללה גם ייצור מודלים היסטוריים של ווינצ'סטר שהותאמו לשוק המודרני, תוך שילוב של איכות ייצור יפנית עם דרישות המותג ההיסטורי.
המשך ייצור זה אפשר לשמור על נוכחות עקבית של ווינצ'סטר בשוק כלי הירייה הבינלאומי גם לאחר סיום ייצור עצמאי בארצות הברית.
לאורך שלהי המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 הזמינה חברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס באופן קבוע יצירות אמנות ששימשו לצורכי פרסום מאמנים ידועים בני התקופה.
עבודותיהם של הציירים ארתור ברדט פרוסט, פיליפ ר.
גודווין , לין בוג האנט , פרדריק רמינגטון ואחרים.
ציורים אלו הופיעו בללוחות השנה של החברה ובמודעות הפרסום הרשמיות שלה, והיו חלק חשוב בעיצוב הדימוי הציבורי של כלי הנשק של וינצ'סטר בתרבות האמריקאית.
עם זאת, הדימוי הפופולרי והמזוהה ביותר עם החברה לא נוצר על ידי אחד האמנים הידועים הללו, אלא דווקא על ידי צייר כמעט אלמוני, יוג'ין איברד.
ציורו המפורסם, "I Wish I Had Dad's Winchester" (בעברית: "הלוואי והיה לי את הווינצ'סטר של אבא"), הציג ילד מחזיק בקֶלַע (או בשמו העממי רוגטקה) וחולם על רובה הציד של אביו, והפך לאחד האייקונים הפרסומיים המזוהים ביותר עם המותג.
הדימוי ביטא באופן מרומז את תפיסת הרובה כירושה בין־דורית, כסמל לגבריות, למסורת משפחתית ולזהות אמריקאית כפרית, והודפס על כרזות, קטלוגים ולוחות שנה במשך עשורים.
הפרסומת נחשבת לאחד המקרים הקלאסיים של מיתוג באמצעות נרטיב רגשי בתולדות תעשיית כלי הנשק, והיא תרמה באופן משמעותי למיצוב המותג וינצ'סטר כסמל תרבותי ולא רק כיצרן תעשייתי.