tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1920 הודיעה ממשלת ברזיל שהיא מוכנה לקלוט 2500 משפחות של פליטים יהודים מאוקראינה וליישבם כחקלאים על חשבונה.
בשנת 1924 הרשתה ברזיל הגירה של יהודים המעוניינים לעסוק בחקלאות בלבד תוך דרישה מהארגונים היהודיים להתחייב להשיב לאירופה מהגרים שהממשלה אינה מעוניינת בהם.
המשבר הכלכלי של שנות ה-20' הביא לברזיל כמה אלפי יהודים שהיגרו ממדינות מזרח אירופה, בעיקר פולין, וכן מארץ-ישראל.
ג'פרי לסר, חוקר ההגירה היהודית לברזיל, טען כי בשנים 1881–1920 נכנסו לברזיל 18,889 יהודים.
באופן כללי, הקהילה עברה רדיפות רבות שכללו החרמת כל ארגוני ההגירה, כולל ארגונים קהילתיים יהודיים על ידי הממשלה למשך תקופה מסוימת במהלך מלחמת העולם השנייה.
יהדות ברזיל לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1948 הוקמה הקונפדרציה היהודית של ברזיל.
עיתון "המשקיף" ⁩⁩דיווח שגרים בברזיל 108,000 אשכנזים ו-8,000 ספרדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התרחשו מספר גלי הגירה של יהודים לברזיל.
כך, נמלטה חלק מיהדות קובה, כמו גם יהודים ממצרים והונגריה לברזיל בעקבות המהפכות במדינות אלו (הונגריה ומצרים בסוף 1956; קובה ב-1959).
הייתה גם הגירה פנימית בתוך אמריקה הלטינית, בעיקר מבוליביה ולברזיל היגרו גם יהודים מישראל.
בשנות החמישים והשישים פרחו בברזיל תנועות הנוער הציוניות החלוציות, ומאות צעירים עלו לישראל במסגרת גרעיני התיישבות חלוציים והשתקעו בקיבוצים ברחבי הארץ.
חלק מן התהפוכות הפוליטיות בברזיל פגעו גם ביהודים ושמם של חלק מן המשטרים הימניים (למשל זה של ז'טוליו ורגאס) והצבאיים נקשר גם באנטישמיות.
אף כי לא קיימים נתונים מדויקים על כך, העריך המכון לתכנון מדיניות העם היהודי כי בעשור הראשון של המאה ה-21 חיים בברזיל כ-107,000 יהודים והם מהווים חלק אינטגרלי בכל תחומי החיים במדינה.
כמחצית מהיהודים הברזילאים חיים בסאו פאולו וכרבע מהיהודים בריו דה ז'ניירו.
כאשר יש נוכחות משמעותית וקהילות פעילות של כמה אלפי יהודים גם בפורטו אלגרה וקוריטיבה.
ושאר היהודים מפוזרים בקהילות קטנות של כמה מאות אנשים בממוצע ברחבי ברזיל.
הקהילה מקיימת מוסדות חינוך, תרבות ודת.
בברזיל פועלים גם ארגונים ציוניים כמו קרן קיימת לישראל ותנועות נוער ציוניות.
הקהילה היהודית בסאו פאולו הקימה את בית החולים היהודי אלברט איינשטיין, הנחשב לטוב במדינה ובאמריקה הלטינית.
בית החולים נחנך בשנת 1971.
עולים מברזיל היו מעורבים בפיתוח והקמה של מספר יישובים בישראל, הבולט שבהם הוא קיבוץ ברור חיל, אשר מקיים אירועים ברוח תרבות ברזיל.
בית הכנסת קהל צור ישראל ברסיפה הוא בית הכנסת העתיק ביותר בחצי הכדור המערבי
בית הכנסת אשכנזי קהילת מזרחי של הרב אהרן קינדי, באזור "היג'ינופוליס"
בית הכנסת החסידי של רבי זושא בעער האדמו"ר מראצפרט השוכן באזור "בום רטירו".
בית הכנסת החסידי החדש של הרב יצחק דוד הורוויץ גאב"ד ראצפרט השוכן באזור "היג'ינופוליס".
בית הכנסת החסידי של הרב מאיר אברהם אליאוויטש השוכן בשכונת "ז'רדין"
בית הכנסת צא"ח (צעירי אגודת חב"ד) של הרב לייבל זיאנץ השוכן בשכונת "ז'רדין"
בית הכנסת "בני עקיבא" בשכונות "ז'רדין" ו"אז'יענופוליס"
בית הכנסת "מאור התורה - יבנה" של הרב שמואל הבלין השוכן באזור "ז'רדין".
בית הכנסת "אביר יעקב" של הרב ארי פרידמן השוכן באזור "ז'רדין".
בית הכנסת "קירוב אחים" של קהילת "ישמח משה" באזור "מועמא" של הרב ראובן נתן נטע זילברשטיין.
בית הכנסת הספרדי "בית יעקב" של הרבנים דוד ויטמן אפרים לניאדו אברהם כהן שלמה ספרא ואברהם ספרא באזור "היג'ינופוליס".
בית הכנסת הספרדי "מקור חיים" של הרב יצחק דישי באזור "היג'ינופוליס".
בית הכנסת "תפארת ליובאוויטש" של הרב שמאי ענדע באזור "היג'יענופוליס".
בית הכנסת אשכנזי "כנסת ישראל" של הרב מוטל מלווני באזור היג'ינופוליס.
בית הכנסת הספרדי "מונטה סיני" של הרב דוד אזולאי.
בית הכנסת "חי מנחם" של הרב ירחמיאל בלינוב והרב מנחם שימענוביץ באזור היג'ינופוליס.
העיתון הראשון ביידיש בברזיל היה 'די מענטשהייט' שיצא בפורטו אלגרה בשנת 1915. שנה אחר כך הופיע בריו דה ז'ניירו העיתון היהודי הראשון בפורטוגזית A columna.
הספר היידי הראשון שהודפס בברזיל הוא 'ציון' שיצא בשנת 1925. בשנת 1932 התפרסם ספרו של אדולף קישינובסקי 'נייע היימען' (בתי מולדת חדשים) וספר זה שעוסק בחיי הרוכלים-המהגרים מהווה לדעת דב סדן את ראשית ספרות היידיש שנכתבה בברזיל.
כעבור שנתיים התפרסם הספר 'אויסן אלטן ברונעם' (מתוך הבאר הישן) מאת מנשה הלפרן שהיגר לברזיל כתשע שנים לפני כן.
אך הספר עוסק בזיכרונות מהמולדת הישנה ולא בהווי של ברזיל.
בשנת 1935 יצחק רייזמן פרסם ספר שעוסק בהווי החיים בברזיל.
בשנות מלחמת העולם 1941–1945 נאסרה עיתונות בשפות זרות ועיתוני היידיש נסגרו.
בשנות ה-50 התחדשה ספרות הפרוזה בברזיל על ידי שלושת הסופרים: רוזה פלאטניק- 'קראשניק-ריא' (1953), הרש שווארץ- 'דער אנהויב' (1954) ומאיר קוטשינסקי-'נוסח ברזיל'.
וכן ספר הזיכרונות של הלפרן 'פארמעטן' (1952) וספר שיריו 'לידער' (1959).
כן יצאה בתקופה זו אנתולוגיה ראשונה של ספרות היידיש בברזיל 'אודנזער בייטראג' ('תרומתנו', 1956).
מוסדות חינוך ודת יהודיים בברזיל
בשנת 1906 נפתח במושבת יק"א פיליפסון בית הספר היהודי המאורגן הראשון, כשלושה מורים לימדו בו כחמישים תלמידים.
לאחר ארבע שנים נפתח בפרוטו אלגרה בית הספר השני.
בסאו פאולו נפתח ב 1916 'תלמוד תורה' וב 44 תלמידים.
ובאותה השנה יש ידיעה על בית ספר בריו דז'ניירו.
ב-1929 נערך כינוס ראשון של המורים היהודיים בברזיל.
בכינוס השתתפו 32 מורים מ 19 בתי ספר.
החשובים בבתי הספר היו: 'מגן דוד (לאחר מכן הגימנסיה העברית-ברזיליאנית 'התחיה') בריו דה ז'ניירו נוסד 1922, בית ספר 'התחיה' בסאו פאלו, נוסד 1923. בשנות ה-60 היו בברזיל מעל 30 מוסדות חינוך יהודיים שלמדו בהם כ 11,000 תלמידים.
בפטרופוליס הוקמה בשנת 1966 הישיבה היהודית הראשונה בברזיל.
הישיבה - "מחנה ישראל - חב"ד ליובאוויטש" - בראשותו של הרב חיים בנימיני ובניהולו של בנו הרב אברהם דוד בנימיני.
בשנת 1995 הקים הרב שמאי ענדע, בוגר הישיבה בפטרופוליס, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש במתחם מוסדות החינוך של ליובאוויטש בשכונת בום רטירו שבסאו פאולו.
ישיבה גדולה הקיימת במקום היא ישיבת באר אברהם בראשות הרב ארי פריאדמן.
בקוצ'יה (אזור בפרברי סאו פאולו) קיימת ישיבת אור ישראל אשר הוקמה ב-1990. הישיבה היא ישיבה תיכונית ולומדים בה כשמונים תלמידים מזרמים שונים בקרב יהדות ברזיל: חלבים, ליטאים, חב"ד ועוד.
הישיבה שוכנת באזור כפרי, ראש הישיבה ומייסדה הוא הרב רפאל שמאע.
בוגר ישיבת פטרופוליס ומרכז הרב.
מערכת כשרות נחשבת היא BKA, אשר עומדת תחת פיקוחו של הרב מאיר אברהם איליאוויטש.
מערכת כשרות נוספת וגם נחשבת היא המערכת BDK אשר עומדת תחת פיקוחו של הרב שמואל הבלין.
קיים כולל אברכים באזור ז'רדין בבית המדרש מאור התורה-יבנה.
קיים כולל נוסף בקהילת מקור חיים של הרב דישי בוגר ישיבה פטרופוליס באזור היג'ינופוליס.
בנוסף הוקמו עוד כמה מסגרות כוללים שאינם קשורים לקהילה מסוימת.
יהדות גרמניה המזרחית מהווה ביחד עם יהדות גרמניה המערבית את המשכה ההיסטורי של יהדות גרמניה הנאצית.
רוב היהודים בגרמניה המזרחית היו פליטים שנעקרו מביתם על ידי שלטונות גרמניה הנאצית וחזרו לביתם לאחר מלחמת העולם השנייה, או יהודים סוציאליסטים וקומוניסטים שחזרו או עברו אל גרמניה המזרחית מהצד המערבי כדי להתיישב ולהיות שותפים בהקמת מדינה קומוניסטית.
הקהילה היהודית במדינה הייתה מאוגדת ב"איחוד הקהילות היהודיות ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמנית: Verband der jüdischen Gemeinden in der DDR).
החוקה המזרח גרמנית הבטיחה חופש פולחן דתי והתארגנות דתית, וקבעה שמעשי איבה דתית וגזעית הם פשעים פליליים.
אף על פי כן ראו השלטונות את קיומה של פעילות דתית אינטנסיבית בעין לא יפה ולמעשה הוגבלו.
בקהילות הגדולות נערכו תפילות קבועות בימי שישי ושבת.
אף על פי שרשמית מותר היה ליהודים לקיים את מנהגיהם, בפועל לא הייתה כמעט פעילות דתית.
מדיניותה הרשמית של גרמניה המזרחית הייתה אנטי-ציונית מובהקת ופרו-ערבית, דבר שהוביל לעלייה מעטה של יהודים מהמדינה.
לא הייתה אפליה אנטישמית נרחבת, אך יחסו של הצבור בחלקו הגדול היה עוין ליהודים.
הקמת הקהילה היהודית במזרח גרמניה התרחשה ב-1945, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר קהילות יהודיות קטנות, כמו בלייפציג, דרזדן, קמניץ, ארפורט והאלה, החלו להתארגן.
הקהילה היהודית הגדולה והמשמעותית ביותר בברלין התגבשה גם היא ב-1945. למרות החורבן שהביאה המלחמה והאינטרסים המנוגדים של כוחות הכיבוש, הוקם מטה אדמיניסטרטיבי של הקהילה ברחוב אורניינבורגר באזור הסובייטי של ברלין.
עבודת הקהילה התמקדה במשימות חיוניות כמו חינוך, רווחה חברתית, החייאת המנהגים הדתיים היהודיים ושיקום מקומות פולחן וקבורה.
בנובמבר 1946 נוסד ארגון מייצג של כל הקהילות החדשות, למעט זו בברלין הכבושה על ידי בעלות הברית, שהייתה מרובעת.
השלטונות הסובייטיים אישרו את הארגון כגוף משפטי באביב 1947 תחת הכותרת "האגודה הממלכתית של הקהילות היהודיות באזור הכיבוש הסובייטי" , כאשר יוליוס מאייר, ניצול אושוויץ, מונה לנשיאו הראשון.
יהודי גרמניה המזרחית הקפידו להניף את דגל ישראל באירועים הרשמיים של הקהילות, עד לשנת 1952.
כחלק מגל אנטישמיות שפקד את הגוש המזרחי בתחילת שנות ה-50, ב-1952 נקטה ממשלת גרמניה המזרחית בפעולות "אנטי-ציוניות" שגרמו להדחתם של יהודים ממשרות ממשלתיות מפלגתיות ומעמדות כלכליות וכן אירעו כנגדם התקפות בעיתונות חיפושים ומאסרים.
ב-1950 פאול מרקר, לקס אנדה (Lex Ande) ולאו באואר (Leo Bauer) גורשו ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
עם פתיחת משפטי פראג בנובמבר 1952, הואשם פאול מרקר בתקשורת המזרח-גרמנית בקשר עם הנאשמים במשפט.
מכתבים ששלח מרקר לנשיא גרמניה המזרחית וילהלם פיק, שבהם הזם את הטענות נגדו, לא הועילו, ובתחילת חודש דצמבר 1952 הוא נעצר.
ב-20 בדצמבר 1952 התפרסם כתב האשמה נגדו, שבו הואשם בהיותו "סוכן אימפריאליסטי ציוני".
כתוצאה מכך נמלטו כ-500 יהודים למערב אירופה בשנה זו ובשנה שלאחריה.
עד 1953 נמלטו שישה מתוך שבעת מנהיגי הקהילות היהודיות.
ביניהם היה ליאון לוונקופף , יושב ראש הקהילה היהודית של דרזדן.
יוליוס מאייר , ראש איגוד הקהילות היהודיות, עזב לאחר חקירתו בינואר 1953 על ידי גינטר טנרט, סגן יו"ר ועדת הפיקוח המרכזית של המפלגה.
המונח הסובייטי "קוסמופוליטיזם", בו השתמשה ברית המועצות לראשונה בשנת 1947, נכנס לשימוש גם בגרמניה המזרחית, אשר על פי מאמר מוסמך בכתב העת התאורטי "איינבייט" של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בשנת 1949, ייצג את האידיאל של "איש הכסף" ו"הדימוי השלם ביותר של ניצול קפיטליסטי".
לאחר מכן שופר במקצת היחס כלפי היהודים.
ב-1953 נחקקו מספר חוקים שהגדירו מחדש מיהו יהודי.
בינואר אותה שנה פוזרה אגודת נרדפי הנאצים, שרבים מבכיריה היו יהודים.
עם מותו של סטלין במרץ 1953, פסקו הרדיפות האנטישמיות.
רוב חברי המפלגה שהודחו, טוהרו מאשמה והוחזרו אליה.
המשטר החל להעניק סיוע כלכלי לקהילות היהודיות.
ב-1961 החל להופיע ביטאון הקהילה "נכריכטנבלאט" ("עלון החדשות").
ב-30 במאי 1961 קיבל הרב מרטין ריזנבורגה, המנהיג של הקהילה היהודית בברלין המזרחית, מדליה ביום הולדתו ה-65. רוב היהודים הוכרו כנרדפי המשטר הנאצי לשעבר וקיבלו קיצבה חודשית.
החל מ-162 כיהן בתפקיד יושב ראש איגוד הקהילות היהודיות הלמוט אריס ושימש בתפקיד זה עד מותו ב-1987.
באפריל 1971 העבירה המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות מידע חשאי למפלגות הקומוניסטיות האחיות, ובהן זו המזרח-גרמנית, בו ביקשה מהן להתגייס למאבק בציונות.
המשטר בגרמניה המזרחית גייס לכך את התקשורת והאקדמיה ומוסדות רשמיים התבקשו לגבש עמדות לצורך ניהול ויכוחים אידאולוגיים עם הקהילות היהודיות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 פרץ גל אנטישמיות חדש, שהמשטר עשה ככל יכולתו למנוע פרסום מידע עליו.
כמחאה על ההשוואות בין פעולות צה"ל למעשי הנאצים במלחמת העולם השנייה, סירב יושב ראש הקהילה היהודית, הלמוט אריס, להשתתף באירועים הרשמיים לציון יום השנה של ליל הבדולח בנובמבר 1983.
באוקטובר אותה שנה, הוזמן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, אדגר ברונפמן, לביקור רשמי בברלין המזרחית.
ברונפמן קיבל מאריך הונקר את "עיטור הזהב של מסדר ידידות העמים", מאותות הכבוד הגבוהים של המדינה.
ב-9 בנובמבר נערכו בברלין המזרחית טקסי זיכרון לליל הבדולח, בהשתתפות יהודים רבים, גם מארצות הברית וישראל.
הונקר הניח את אבן הפינה לשיקומו של בית הכנסת הגדול.
ההתקרבות ליהודים וישראל לוותה בפרץ של תקיפות אנטישמיות: חילול בתי קברות בברלין ובפוטסדאם וכתובות אנטישמיות על קירות של בתים.
ב-5 בנובמבר 1989 פרסם איגוד הקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית הודעה שהדגישה את הקשר בין היהודים ומדינת ישראל וקראה לממשלה המזרח-גרמנית לכונן איתה יחסים.
ראשי הקהילות גם דרשו לחייב את התקשורת המזרח גרמנית לדווח על ישראל והמזרח התיכון באופן אובייקטיבי.
ב-11 בנובמבר, יומיים לאחר נפילת חומת ברלין, ערכה הקהילה היהודית כינוס בו דנה על מצב היהודים במדינה, ולראשונה מזה עשרות שנים, הניפה את דגל ישראל.
מספר שבועות לאחר נפילת החומה, דרשה מפלגת הירוקים המזרח גרמנית להשיב רכוש ליהודים שברחו מגרמניה הנאצית ולקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית, לקיים דיון ציבורי על האנטישמיות במדינה, ולכונן יחסים עם ישראל ללא תנאים.
ב-22 בינואר 1990 נערך בברלין המזרחית טקס הענקת אות חסידי אומות העולם הראשון לאזרחים של גרמניה המזרחית.
בטקס נאם לותר דה מזייר , שהכיר באחריות הגרמנים במזרח לשואה: "אנו לומדים היום מחדש ברפובליקה הדמוקרטית לאיית את חלקנו בפרק זה של ההיסטוריה: אחריות לשישה מיליון יהודים שנרצחו...
ואנו מכירים היום וכאן באחריותנו...לפשעים חסרי השוואה בייחודיותם".
כעבור מספר ימים, שלח ראש ממשלת גרמניה המזרחית, הנס מודרו מכתב לנשיא הקונגרס היהודי העולמי, בו הביע הכרה ב"אחריות כל העם הגרמני לעבר", וכתב כי גרמניה המזרחית מכירה ב"מחויבותה ההומניטרית כלפי ניצולי העם היהודי, שסבלו מהדיכוי הנאצי, ומביעה את נכונותה להעביר תמיכה חומרית סולידרית לנרדפי המשטר הנאצי ממוצא יהודי".
ב-12 באפריל 1990 קיבלה לשכת העם החלטה שנתמכה על ידי חברי כל סיעות הפרלמנט, בה נאמר:
ההחלטה קראה לכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל ותשלום פיצויים לקורבנות הנאצים.
מספרם של היהודים בגרמניה המזרחית היה נמוך כבר בזמן הקמתה (1949), עקב השמדת היהודים במהלך השואה ובעקבות המלטות פליטים יהודים רבים, בעיקר לישראל.
הקהילות היהודיות המשיכו להתדלדל לאורך שנות קיומה של המדינה, הן בגלל שיעור הילודה הנמוך וגילה המתקדם של האוכלוסייה היהודית שנותרה, והן עקב המצב הפוליטי והכלכלי במדינה.
בקיץ 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, היו בשטחי הכיבוש הסובייטי בגרמניה 3,500 יהודים, 3% בלבד ממספר היהודים שחיו בהם לפני עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1946 עלה מספר היהודים בשטחים הללו ל-4,500, אולם עם הקמת גרמניה המזרחית ב-1949 פחת המספר ל-3,730. ב-1952 נותרו רק אלף חברים רשומים בקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית.
ב-1975 פחת מספרם ל-728, וב-1982 היו רשומים קצת פחות מ-600 יהודים, מתוכם כ-200 בברלין המזרחית, 70-75 בדרזדן, 50 בלייפציג והשאר במקומות שונים במדינה.
באותה עת אמר מנהיגה של הקהילה היהודית בברלין המזרחית, פטר קריכנר כי תוך 10 שנים יישארו 120 יהודים בבירה ברלין המזרחית, אך תחזיות אלו לא התממשו, ככל הנראה עקב איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. בשנת 1986 היו רשומים 475 יהודים שחיו בתחומי המדינה.
ב-1988 היו במדינה כ-400 יהודים בלבד, רובם במזרח ברלין.
היהודים בגרמניה המזרחית לא הגיעו לעמדות מפתח רבות בממשל ובבירוקרטיה.
לעומת זאת יהודים הצליחו יותר בתחום המקצועות החופשיים.
יהודים שהגיעו לעמדות בכירות במפלגה הקומוניסטית היו חברי הפוליטביורו אלברט נורדן והרמן אקסן ושר הדתות קלאוס גיזי.
יהודים בולטים בחיי התרבות: הסופרים שטפן היים וארנולד צווייג, המלחין הנס אייזלר, הקריקטוריסט ג'ון הרטפילד, השחקנית הלנה הייגל, הפילוסוף ארנסט בלוך והרופא והסופר פרידריך וולף.
יהודים בולטים נוספים שהתגוררו בגרמניה המזרחית: אנה זגרס, יורק בקר והלמוט אשווגה.
בגאלאץ, עיר הנמל הגדולה והחשובה ביותר על הדנובה, ישבו יהודים מזה דורות רבים.
יהדות גאלאץ סבלה מרדיפות דתיות מצד תושבי גאלאץ הרומנים ובמיוחד מצד היוונים המקומיים, שהיו גם מתחרים מסחריים, והימאיים היוונים.
למרות הרדיפות ידעו היהודים להתגבר ולשגשג יותר משכניהם ומקרבם יצאו אנשי רוח ותעשיינים בולטים בקנה מידה ארצי.
לאחר רדיפות תקופה השואה ברומניה והצקות המשטר הקומוניסטי, שבא לאחר מכן, כמעט כל יהודי גאלאץ עזבו אותה ומרביתם עלו לישראל.
במחצית הראשונה של המאה ה-15, בתקופתם של אלכסנדרו הטוב ושל שטפן הגדול היו היהודים הסוחרים העיקריים בנמל היחיד של נסיכות מולדובה ושמרו על הקשר עם האימפריה העות'מאנית.
יהודים מגאלאץ השתתפו בקרבות לצד צבאו של מיכאי האמיץ, אולם, מאוחר יותר, שינה האחרון את יחסו ופגע קשה ביהודים.
גאלאץ, עיר נמל, ששכנה בדרום נסיכות מולדובה, על הגדה השמאלית של הדנובה, נקראה במאה ה-13 "האליצ'יול-מיק" והייתה חלק מנסיכות ברלאד.
בגאלאץ נמצאו קברים יהודים מתוארכים לשנים 1590, 1595. בבית הקברות היהודי השני של גאלאץ יש אבן משנת 1629 ובשלישי אבן משנת 1774.
שטפאן טומשה השני (Ștefan Tomșa), השליט המולדבי ברבע הראשון של המאה ה-17, הזמין את יהודי למברג לבוא ולהתיישב בנסיכות מולדובה והם נענו להצעה ובמשך תקופה ארוכה הסחר הבינלאומי, שנערך דרך גאלאץ, נשלט על ידי היהודים, שנעזרו בקרובי משפחתם בלמברג ובאימפריה העות'מאנית.
רבי שמחה מזלוצ'יץ, שעבר דרך גאלאץ ב-1764, טען ש"היהודים החיים בגאלאץ הם יראים, עשירים ונדיבים".
Bonar, Robert Mc Kheyne (Cheyne), שני מיסיונרים סקוטיים, שהגיעו לארצות הרומניות כדי לנצר את היהודים, היו בגאלאץ, בשנת 1839, כ-500 בני האמונה היהודית, שלבשו בגדים פולניים.
יהודי גאלאץ היו אשכנזים, אך היו בקרבם גם מעט יהודים ספרדים, שכונו "ספניולים".
ליהודי גאלאץ הייתה תרומה גדולה לפיתוח העיר, המסחר והתעשייה.
ב-1760 היו בגאלאץ בתי המלאכה לתיקון כלי שיט של האחים מנדל, בית החרושת לסבון של קונצלמן, בית החרושת לסבון ונרות של באבאט ובית החרושת למשחת נעליים "אלבינה".
ב-1844 נפתח בית חרושת לשימורי בשר, שייסד יהודי אוסטרו-הונגרי בעל אזרחות בריטית בשם סמואל גולדנר.
זה היה מפעל גדול מאוד, שסיפק את הצרכים של הצי המלכותי הבריטי.
היהודים גם החזיקו מחסני דגן ועץ, ששווקו לכל העולם דרך נמל גאלאץ.
אוסקר גלדרן ומיליק הקימו ב-27 בפברואר 1888, בגאלאץ, בית חרושת ראשון לחוטי מתכת ומסמרים, שהתפתח וב-1912 העסיק מאתיים עובדים.
ביום הראשון של חג הפסחא, ב-1797, בעקבות ריב שפרץ בין שלושה יוונים ששחקו עם יהודי, היוונים שישבו בגאלאץ ערכו פרעות ביהודים, הכו אותם, שדדו את בתיהם, הרגו 4 יהודים והטילו אחרים לתוך הדנובה ושרפו את בית הכנסת על ספרי הקודש שבו.
כומר רומני בשם איגנאט נתן מחסה בכנסייה שלו ל-70 יהודים, דאג למזונם והגן עליהם מזעם היוונים.
למנהג שרפתו של יהודה לא היו שורשים קדומים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה והובא אליהן על ידי מלחים יוונים במהלך המאה ה-19. המלחים היוונים הפיצו את המנהג בנמלי הדנובה ובעיקר בגאלאץ, הנמל העיקרי על הדנובה, שם הייתה גם קהילה יוונית גדולה, שחבריה התחרו בסוחרים היהודים המקומיים.
ספינות יווניות רבות נהגו לעגון בגאלאץ ובשנת 1839 שני מיסיונרים סקוטים שעברו במקום ציינו שהמנהג נמשך למרות ששלטונות נסיכות מולדובה אסרו אותו בשנה הקודמת.
במאה ה-19, בערי נסיכות מולדובה, יאשי, בקאו, גאלאץ, רומאן ומקומות נוספים היו עלילות דם נגד היהודים, עלילות עם תוצאות קשות.
המקרה של פרעות פסח 1859 בגאלאץ אופייני למדי.
בגאלאץ, בחג הפסחא של שנת 1859 היו פרעות אלימות בהן יהודים נהרגו ונפצעו, בתי כנסת נהרסו, גלילי תורה נשרפו, בתים וחנויות נבזזו ונהרסו והשלטונות בתגובה עצרו את היהודים.
האירוע התחיל ביום 12 באפריל 1859 עם האשמה שהיהודים הוציאו דם מידו של ילד נוצרי ולמחרת בלילה נעצרו 15 יהודים.
ב-14 באפריל, בשעת התפילה, אלפי נוצרים התנפלו על בית הכנסת והכו ביהודים.
50 ספרי תורה, ספרים, קישוטים ותשמישי דת שונים הועלו באש ואת הרהיטים השונים נפצו.
כל בתי היהודים נבזזו והיהודים, גברים נשים וילדים, הוכו עד זוב דם.
פניות לקונסולים הזרים לא עזרו.
הברון רוטשילד התערב וביקש את הגנתו של אלכסנדרו יואן קוזה ולאחר מכן שוחררו העצורים ללא משפט.
כעבור כמה שנים, ב-21 בספטמבר 1868, פרצה שוב עלילת דם בגלל ילד נוצרי שנחתך בעת שגזר ממחטות עבור יהודי.
השמועה גרמה לפרעות בהן נהרסו 4 בתי כנסת ונפצעו 90 איש.
בין לבין, בשנת 1867, במסגרת המבצע לגירוש ה"משוטטים" (יהודים שלא יכלו להוכיח מקום עבודה) הוטבעו לתוך הדנובה מספר יהודים שהשלטונות העות'מאניים סירבו לקבל אותם.
פרשה זו הגיעה לעיתונות הצרפתית.
בשנת 1932 היו בעיר התפרצויות אנטישמיות אלימות, כולל הכאות והרס בתי עסק, לרגל קיומו בעיר של קונגרס ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בהנהגתו של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה.
ב-30 ביוני 1940, בתקופת ההינתקות מבסרביה, חיילים רומנים ערכו טבח ביהודים שהיו במעבר בגאלאץ, בדרך לבסרביה והרגו כ-400 איש.
התירוץ לטבח גאלאץ היה שהם לא נשמעו להוראות החיילים או ברחו ממשמרת.
הנרצחים היו מבני יהדות בסרביה שהושמדה כמעט כליל כעבור זמן קצר.
בסוף יוני 1941, באולם של בית קולנוע מקומי, נכלאו כ-3,700 גברים יהודים בגילאים מ-18 עד 60. הכליאה הוצגה כמצב זמני עד שהחזית תתרחק מגאלאץ.
לאחר שלושה ימים הועברו היהודים לכפר פילשט, במרחק 4 קילומטרים מגאלאץ.
לאחר שמועה על כך שיהודי הרג איש צבא גרמני, הובאו למחנה גם צעירים יהודים בגילאי 15 עד 18 ואפילו מתחת ל-15. יהודים מעל גיל 60 חויבו להתייצב פעמיים ביום במשטרה.
ב-1943 אנשי צבא גרמנים פירקו עשרות מפעלים של יהודים בגאלאץ, העמיסו אותם על רכבות ושלחו אותם מערבה.
היהודים התיישבו בחלק התחתון של העיר, ברחוב החבתנים ובסביבתו.
בית העלמין היהודי הראשון מוזכר במסמכים ב-1590 ואחד נוסף ב-1629. עד תחילת המאה ה-18 הקהילה נוהלה על ידי חברה קדישא ורק מ-1812 התחילו לכתוב פרוטוקולים של ישיבות ועד הקהילה.
משנת 1769 קיבלו היהודים אישור להתיישב גם במעלה העיר.
בניית בתי הכנסת התחילה מאוחר יחסית והראשון מוזכר רק ב-1730 וכעבור 50 שנה, ב-1780, מוזכר "בית הכנסת הגדול" ברחוב "גשר האבן", ששופץ ב-1813. בית הכנסת הגדול הכיל אלפי מקומות והיו בו שתי קומות של עזרת נשים - בתקופת השואה רוכזו כל יהודי גאלאץ בגטו מאולתר מסביב לבית הכנסת הגדול.
בין 1800 ובין 1848 נבנו עוד שני בתי כנסת ובמחצית השנייה של המאה ה-19 נבנו עוד 14. ב-1826 גילדת החייטים, הקימה בית כנסת נפרד עבור 150 חבריה, ב-1846 הוקם בית כנסת של חסידי חב"ד, ב-1847 בית כנסת של החרדים, ב-1848 הוקמו בתי הכנסת "אוהל" ו"אדלשטיין" וב-1860 בית הכנסת של העגלונים.
בית כנסת מתקדם עם עוגב ועם מקהלה הוקם בגאלאץ ב-1863. ב-1892 הוקם היכל בעלי המלאכה, התארגנות בת 180 חברים.
ב-1902 הוקם בית כנסת הברזלנים (Sinagoga Fierarilor).
ב-1941 היו 20 בתי כנסת, בעיקר על פי ההתפלגות המקצועית של המתפללים - במקביל לבית הכנסת הגדול היו בתי כנסת של החייטים, הברזלנים, הסבלים, העגלונים ובעלי המלאכה ועוד.
ב-1859 נוסד בית הספר היסודי הראשון וב-1877 ועדת החינוך של הקהילה.
בהמשך נפתח בית הספר לבנות "סילביה שמירר" (Silvya Schmierer), בית הספר "האור" (Lumina) לכלכלת בית (לבנות), בית הספר למסחר לבנות יהודיות, גן ילדים, בית ספר מקצועי ועוד.
ב-1919 הוקם בית הספר התיכון היהודי "אלכסנדרו יואן קוזה" ובמבנה שלו שכנה גם הנהלת הקהילה.
בקיץ 1941 הפכו בתי הספר היהודים למחנות ריכוז עבור היהודים עד נובמבר של אותה שנה.
הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה בית חולים יהודי, "בית החולים הישראלי ביקור חולים" (Spitalul Israelit), ששירת גם לא יהודים ולשם החזקתו הוציא השליט מיכאיל סטורדזה, בשנת 1846, צו שאיפשר גביית מס של פרומיל אחד על היבוא והיצוא של הסוחרים היהודים דרך נמל גאלאץ.
יהודי גאלאץ היו מאורגנים באגודות לפי עיסוקם, אגודת החייטים, אגודת בעלי המלאכה הישראלים, התאחדות בעלי החנויות, התאחדות פקידי הנמל, התאחדות הצבעים והסיידים ועוד.
יהודי גאלאץ ייסדו אגודות צדקה שונות והפיקו כתבי עת, כדוגמת: "הד הדנובה" (L'Echo Danubien), חובבי ציון (Prietenii Sionului), "המקומי" (Pământeanul), "אהבת ציון" (Dragostea de Sion), "קול גאלאץ" (Vocea Galaţiului) ועוד.
פועלי המאפיות בגאלאץ (המאפיות היו בבעלות יהודית) הכריזו על שביתה לשם שיפור תנאיהם.
המשטרה התערבה, הוציאה את הפועלים מהמאפיות והביאה במקומם חיילים, שיחליפו אותם.
הלחם, שאפו החיילים, היה גרוע ובעלי המאפיות רצו להתפשר עם עובדיהם, אך המשטרה לא הסכימה והתעללה בהם.
ניסיון להביא לחם מהעיר השכנה, מבראילה, נכשל, כשעובדי המאפיות בבראילה הכריזו בעצמם על שביתה.
בגאלאץ חיו יהודים רבים והיא הייתה מרכז תרבות, לכן הייתה בין הערים אליהן הגיע להקתו של אברהם גולדפאדן, כדי להציג ביידיש.
הלהקה גייסה בגאלאץ את הנערה שתהיה השחקנית הראשונה של תיאטרון היידיש, סופיה קרפ.
גאלאץ הייתה גם מרכז ציוני אזורי והתקיים בה קונגרס ציוני עולמי.
בעיר גאלאץ הופיע בשנת 1898 העיתון הציוני השני שיצא ברומניה, "אהבת ציון".
בפרעות שנעשו ביהודים בשנת 1796 התדלדלה האוכלוסייה היהודית, אך מאוחר יותר התאוששה ובסוף המאה ה-19, בשנת 1894 הגיע מספר היהודים ל-15,000. ההגירה צמצמה את מספרם ל-12,000 (22% מהאוכלוסייה) בשנת 1910.
הקהילה היהודית של גאלאץ, בהנהגתו של הרב הראשי ומנהיגה באותה תקופה, יעקב מרגוליס, התגייסה למאמץ המלחמתי של רומניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בית החולים היהודי היה לבית חולים צבאי ובסוף המלחמה הוענק לסגל בית החולים העיטור "כתר רומניה", עם חרבות, ולכמה חברי סגל, ביניהם הרופא סגלר והסטודנט סולומונאנו, הוענקו עיטורים אישיים.
יהודים רבים התגייסו לצבא הרומני ו-128 מביניהם, שנפלו במלחמה, הוטמנו בבית העלמין היהודי.
בנוסף להתגיסות הישירה, יהודים רבים עזרו בממון, כמו שעשה הנדבן רוזנברג ובהתגיסות לפעולות צדקה וטיפול בפצועים.
לפני מלחמת העולם השנייה, לאחר גירוש היהודים מהכפרים ומערי השדה, שחלקם הגיעו לגאלאץ, קרוב לשליש מאוכלוסיית גאלאץ הייתה מורכבת מיהודים.
בעת מלחמת העולם בריטניה וארצות הברית הפציצו קשות את העיר, עד הריסת שני שלישים ממנה.
השלטונות הרומניים דאגו לפינוי האוכלוסייה לאזור הכפרי, פרט לאוכלוסייה היהודית.
לקהילה הייתה הנהגה רוחנית, דתית וארגונית.
בראש הקהילה היהודית של גאלאץ עמדו במהלך הזמן האישים הבאים: מרקו טל (Marcu Thal), יוסף פלכס (Iosef Flachs), יוסף ברוצ'ינר, סולומון שוורץ (Solomon Schwartz), י.
יהודי גאלאץ היו בחלקם מודרניים שהתפללו בבית הכנסת הכוראלי של גאלאץ, בחלקם אורתודוקסים שמרנים וביניהם חסידים.
הקהל החילוני הגיע לבתי הכנסת רק בחגים העיקריים או בכלל לא.
בין הרבנים הבולטים שכיהנו בגאלאץ היה הרב יעקב מרגוליס שכיהן בגאלאץ 66 שנים והיה בנו של הרב אברהם מרגוליס, שגם הוא כיהן בגאלאץ.
בשנים ה'תש"י–ה'תשכ"ג הנהיג את הקהילה הרב מנחם מנדל חכם.
חוקי רומניה מנעו אזרחות ממרבית יהודי רומניה לכן הם היו מנועים מפעילות פוליטית.
ראשוני יהודי גאלאץ, שלקחו חלק בפעילות הפוליטית המקומית, היו יהודים שמוצאם בדוברוג'ה, שקיבלו אזרחות עם צירוף דוברוג'ה לרומניה, האחד עורך הדין הציוני ברוך צוסמר (Baruch Zosmer), שפעל במסגרת בתי המשפט מ-1912 וב-1928 נבחר להיות סגן ראש העירייה ורוקח יהודי שנבחר ב-1913 למועצת העירייה.
הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה ב-1852 בית כנסת ברחוב מרקו אאורליו, באזור בית הספר הכללי מספר 26 - בית כנסת זה נהרס כשנערכו עבודות להסדרת העיר באזור.
ב-1863 הוקם ההיכל הכוראלי של גאלאץ, בית כנסת מודרני.
ב-1875 הקימה "חברת בעלי המלאכה" היהודים של גאלאץ את בית כנסת בעלי המלאכה, בית הכנסת היהודי שעמד ברעידות האדמה ובהפצצות במלחמה ושרד.
במאי 2014 נפתח מחדש לאחר חמש שנות שיפוצים.
ב-1880 ועד יהודי קיבל רישיון להקמת בית כנסת כוראלי והוא נחנך ב-25 באוגוסט 1885, בנוכחות הרב משה גסטר - בית הכנסת נהרס ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1940).
ב-1883 נבנה גם בית הכנסת שברחוב דורניי מספר 7. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו בגאלאץ 22 בתי כנסת.
הקהילה היהודית של גאלאץ דאגה לעצמה למוסדות חינוך.
ב-1859 היה בית ספר יהודי ברחוב הבראשובים.
ב-18 ביוני 1861 נפתח הפנסיון של פיארקובסקי וב-1866 פעל בית הספר הרומני-ישראליטי בהנהגת סולומון גרינס.
בשנת הלימודים 1877–1878 פעלו שבעה בתי ספר יסודיים יהודיים (במקור ישראליטים).
הגימנסיון של הקהילה נוסד ב-1888.
בית הכנסת של בעלי המלאכה, שנבנה ב-1896 עומד עדיין על תלו.
בראש הקהילה היהודית של גאלאץ עומד המהנדס דוקטור סורין בלומר.
חיי היהודי גאלאץ במהלך המאה ה-20 תוארו בטרילוגיה של יוליה סוארה, ילידת העיר.
יהודי גורי התיישבו בעיר גורי שבגאורגיה בוודאות אחרי המאה ה-17 וההערכה היא שהיהודים הראשונים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-19. בשנת 1866 היו בעיר 281 יהודים כאשר סך כל האוכלוסייה מנתה כ-5,000 איש.
אוכלוסיית יהודי גורי כללה סוחרים מקומיים ובעלי מלאכה.
בתחילת המאה ה-20 עלתה רמתם הכלכלית של יהודי גורי.
בשנת 1915 היו 104 יהודים בגורי (כ-16–17 משפחות) שהיו מרוכזים באזור אחד.
הרב הראשי באותה השנה היה חכם מרדכי דברשוילי.
היה מאחד הרבנים שעזרו לעלייה ציונית לא"י בעזרת חבר הישיבה שבה הולך למד ביחד עם חכם רפאל אלאשוילי.
לאחר פטירתו של חכם מרדכי דברשוילי כל ספרי הקודש שהיו ברשותו נתרמו לבית הכנסת.
ב-7 באוגוסט 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, פתחה גאורגיה במבצע לכיבוש בירת דרום אוסטיה הבדלנית, צחינוואלי.
ביום למחרת, תקפה רוסיה כתגובה בחלקים שונים של גאורגיה.
בין הערים שספגו הפגזות כבדות הייתה העיר גורי, שנמצאת סמוך לגבול עם דרום אוסטיה.
מחוץ ליהודי גורי, נמצאו בעיר גם ישראלים שהתכוונו לפקוד קברי משפחותיהם בתשעה באב שחל ב-10 באוגוסט.
הסוכנות היהודית יצרה קשר עם היהודים המתגוררים בדרום אוסטיה ובסביבתה, מתוכם כ-200 איש באזור גורי, והציעה להעבירם לטביליסי.
בשנים 1922-1928 שימש כרב העיר נחום שמריהו ששונקין.
במהלך השנים 1925–1929 הוקמו ארבעה בתי ספר יהודיים.
זה שנסגר בשנות ה-30 הפך לאולם ספורט והשני שהיה בבניין קטן שנבנה בראשית שנות ה-30 ושכן ברחוב ה־9 במרץ חזר לשמש כבית כנסת לאחר שהקהילה היהודית במקום התארגנה ונרשמה כחוק, בשנת 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת עצמו, שנבנה בשנים 1900–1904, נפתח באותה שנה.
יהדות האי ג'רבה, שלחופי דרום תוניסיה, נחשבת לאחת מן הקהילות היהודיות העתיקות בעולם, יש המייחסים אותה לתקופת בית ראשון.
על פי המסורת, ראשוני היהודים הגיעו לאי עוד בימיו של שלמה המלך, וכן לאחר חורבן בית ראשון, כשהם נושאים עמם את אחת הדלתות מבית המקדש.
הרובע היהודי הראשון באי ג'רבה היה באזור מרכז האי, מקום מעיינות המים המתוקים.
במרוצת השנים, בעקבות סכסוכים עם המקומיים הערביים, גורשו היהודים מאזור המים המתוקים שהיה פורה ועשיר, ונדרשו למצוא להם מקום אחר באי באזור המלוח.
מאז אותה תקופה קדומה, התגוררו היהודים בעל כורחם ושלא בטובתם באזור שנקרא - "דיגֿת" שהוא הרובע היהודי הקטן הנמצא באי עד היום, ונקרא בפי כל בשם: "חארה אל זגירה".
ליישוב היהודי באי שתי קהילות: האחת "חארה אל כבירה" ("הכפר הגדול") סמוך לנמלו הדרומי של האי, בה מספרים בני הקהילה שהם מבני שבט זבולון והגיעו למקום כבר בימי שלמה המלך.
השנייה, במרחק של כ-7 ק"מ, "חארה אל זגירה" ("הכפר הקטן") בה יושבים יהודים בני כוהנים, שעל פי המסורת כשהגיעו לג'רבה עם חורבן ירושלים (586 לפנה"ס), הביאו איתם אחד משערי בית המקדש והניחוהו בבית הכנסת שבנו.
שני הרבעים מתנהלים כקהילה אחת, הן בחיים הפיזיים והן בחיי הרוח היהודיים.
אף על פי שכל אחד מהם מושפע במידת מה מהאזור ומהסביבה לה נחשף.
הרובע הגדול - אשר חשוף יותר למודרניזציה.
והרובע הקטן - שעדיין שמרנים יותר.
היישוב היהודי בג'רבה נקרא בתחילה "דיגֿת", מילה בשפה הברברית שהייתה שפתו המקורית של אזור צפון אפריקה קודם הכיבוש הערבי.
למילה זו מיוחסת גם פרשנות מסורתית על פיה "דיגֿת" זהו שיבוש של המילה העברית "דלת" – רמז למסורת כי הובאה עם הגולים דלת משערי בית המקדש.
עד היום מוצגת בבית הכנסת אלגריבה אבן ששולבה בתוך אחת מקשתות בית הכנסת, שעל פי המסורת האמורה אף היא הובאה אז מירושלים.
מלבד השמות דיגֿת וג'רבה, היו שקראו לאי גם "פרוזדור ירושלים" שם אשר מבטא את השתדלותה של הקהילה היהודית באי בשימור המסורות העתיקות אשר הביאו עימם מארץ ישראל.
האי נקרא גם: "אי הכהנים", עקב העובדה שיהודי האי הם כוהנים ברובם.
יהודי האי מייחסים עצמם למשפחת כהן-טנוגי, שעקרה בימי הביניים מטנג'יר לג'רבה, או לבני צדוק הכהן הגדול, שעל פי מסורת עתיקה הגיעו לאי עם חורבן בית שני.
על פי מסורת תושבי האי, עזרא הסופר הגיע לאי ג'רבה לפני בניית בית שני, במטרה להעלות לארץ ישראל לוויים, שהיו חסרים לתפקידי המקדש.
תושבי האי הלוויים, סירבו בטענה כי הבית השני ייחרב ממילא.
בתגובה עזרא קללם שלא ישלימו את שנתם, בעקבות קללתו רבים מהם מתו והנותרים נמלטו לארץ ישראל.
מאז, אין יהודים לוויים משתקעים באי ג'רבה אלא לתקופה הפחותה משנה.
שני הרבעים כוללים בתי כנסת רבים ובתי מגורים בעלי קומה אחת אשר בנויים בסגנון עתיק.
לא מדובר ב"גטו" במובן הקלאסי, שכן למושג גטו יש קונוטציה של חיים סגורים מתוך כפייה.
בג'רבה היהודים גרים בגטו מרצון, מתוך בחירה של צוותא יהודית.
השכונה היהודית איננה שכונה מפוארת.
הכבישים והשבילים עשויים מעפר, הבתים פשוטים והצפיפות רבה.
בכניסה לרובע ישנו ברז מים ראשי לשתייה לבני אדם ושוקת לבעלי החיים השונים.
במרכז הרובע ישנה רחבה גדולה המשמשת כשוק לתושבים ובעלת עשרות חנויות.
וכן "תנור השבת" - תנור עצים גדול לאפייה ובישול, כפי שהיה מקובל בירושלים העתיקה ובקהילות שונות בעולם היהודי עד לפני מספר דורות.
המצב הכלכלי ברובע היהודי היה ירוד, מרבית האוכלוסייה עסקה ברוכלות, ומיעוטה בעבודות שונות כבניין, עיבוד עורות וצמר, וצורפות.
תלמידי החכמים הרבים התפרנסו מיגיע כפיהם משום שלקהילה הענייה באי לא היה די כסף להחזיק את תחום עבודת הקודש.
עם כיבוש האי בידי הערבים בשנת 665 התפרנסו היהודים כעובדי אדמה וכבעלי אומנויות (אורגי צמר, צורפים וכדומה).
במאה ה-12 כבשו המואחידון (קנאים מוסלמים שיצאו ממרוקו והשתלטו על צפון אפריקה ודרום ספרד) את האי ג'רבה.
מצב היהודים שישבו באי הורע.
יהודי ג'רבה ידעו סבל גם בעת התקפות המעצמות הנוצריות על האי.
ב-1238 כבשו הספרדים את ג'רבה, הקימו מצודה והחזיקו חיל מצב.
רק ב-1560, עם השתלטות הטורקים על האי, החלה הקהילה היהודית בג'רבה לשגשג שוב.
היהודים שלטו על סחר-חוץ עם איטליה ועם מלטה והכשירו ליצוא תוצרת חקלאית שגידלו.
הרמב"ם, באחד ממכתביו לבנו, התייחס ליישוב היהודי בג'רבה, ציין את אדיקותם הרבה של היהודים באי ואת מנהגיהם הקרובים למנהגי הקראים .
בשלהי המאה ה-17 הגיע לג'רבה ממרוקו החכם ר' שלמה פרץ, ייסד ישיבה במקום ועשה אותה למרכז תורה.
מאז הייתה ג'רבה לעיר של רבנים וסופרים, בהם ר' שאול הכהן בעל "לחם הביכורים", והשפעתם הלכה וגדלה עם הזמן.
בשנת 1836 הגיעו לג'רבה יהודים מטריפולי שבהמשך הקימו קהילה ובנו בית הכנסת אלטראבלסיה.
לאחר כינון חסות צרפת בשנת 1881 וחדירת ההשפעה הצרפתית לקהילות היהודיות בתוניסיה, התנגדו הרבנים בג'רבה להקמת בית ספר מטעם חברת "אליאנס" אשר יכלול גם לימודי חול.
וכנגד, באותה תקופה פרחו ורבו "חדרים" ו"תלמוד תורה" במקום.
בשנת 1943 הקים דוד קדושים בית ספר ללימוד עברית, היסטוריה, ידיעת הארץ, חשבון וכו' לבנים ולבנות בנפרד בשם "דבר עברית" ששמו השתנה ל"תורה וחינוך" וניהלו עד פטירתו בשנת 2016. ב-1912 הוקם בית דפוס עברי "בית הדפוס הציוני" בו הודפסו מאות ספרים לשימוש יהודי ג'רבה ויהודי צפון אפריקה כולה.
יהודי ג'רבה נחשבים שמרנים ואדוקים מאוד בדתם.
אדיקותם הדתית של יהודי ג'רבה הביאה לכך שבמאות השנים האחרונות הפך האי לאחד מן המוקדים היהודיים הרוחניים הידועים בכל צפון אפריקה.
עד כדי כך שהיו שכינו את ג'רבה "ירושלים דאפריקה".
כך למשל, בית הכנסת העתיק שם - נעשה למרכז עלייה לרגל עבור כל יהודי היבשת.
בנוסף, האי נעשה לאחד ממרכזי הדפוס העברי, מן החשובים ביותר של אפריקה, בו נדפסו במרוצת מאה השנים האחרונות רבבות ספרי קודש - גם לשירותם של שאר יהודי צפון-אפריקה.
באי ג'רבה פעלו רבנים גדולים ורבים במשך הדורות, אשר תרמו ליצירת המורשת העתיקה והמפוארת של המקום.
בישראל רבני הקהילה הבולטים הם הרב מאיר מאזוז וזקן חכמי תוניס וג'רבה הרב דן מרדכי הכהן.
בית הכנסת "אל-גריבה" נמצא כ-1 ק"מ מ"חארה אל זגירה", הרובע הקטן באי ג'רבה.
זהו בית הכנסת הנודע ביותר מבין עשרים בתי כנסת ובתי תפילה שפעלו בכפרים היהודיים בג'רבה בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים, כשהייתה הקהילה היהודית בשיא פריחתה.
ב"חארה אל זגירה" עצמו ישנם חמישה בתי תפילה נוספים המכונים ישיבות, אולם ספרי התורה נשמרו רק ב"אל-גריבה" בהוראת הרבנים בסוף המאה ה-19, מתוך רצון לשמור על מעמדו של בית הכנסת.
בשבתות נפגשת כל הקהילה היהודית מ"חארה אל זגירה" בבית הכנסת והכל מוקירים לו כבוד רב.
פירוש שמו של בית הכנסת הוא "המופלא" או "המוזר" בערבית, והוא מבטא את מעמדו המיוחד של בית הכנסת "אל גריבה" במסורת יהודי תוניסיה.
בית הכנסת מושך אליו (עד היום) קהל רב של מתפללים.
ובל"ג בעומר עורכים בו באופן קבוע הילולה רבת משתתפים.
לקהילה היהודית באי מנהגים רבים ומגוונים, אשר את חלקם ממשיכים בני הקהילה לקיים באדיקות גם בישראל.
א' בטבת נחגג כ'ראש חודש הבנות'.
'סעודת יתרו' - סעודה מיוחדת שנערכת על פי מסורת יהודי תוניסיה ביום חמישי שלפני השבת שבה קוראים את פרשת יתרו.
'בסיסה' - ליל ראש חודש ניסן מכונה ליל הבסיסה, על שם מנהג הנערך בו, בו אב המשפחה מערבב בסיסה ובני משפחתו אוכלים ממנה.
בזמן שפיכת השמן מערבבים בעזרת מפתח הדירה של בעל הבית, כסגולה לברכה ופרנסה טובה.
בליל הסדר יש הנוהגים לנעול את דלתות הבית למרות אמירת ההגדה 'כל דכפין' - רמז לכך שחלק מתושבי האי הגיעו לאי מגירוש ספרד והביאו מנהג זה איתם.
בליל הסדר נוהגים יהודי ג'רבה לומר את "הקידוש הארוך" שחיבר רבי סעדיה גאון ולא את הקידוש המקובל.
הילולת ל"ג בעומר - המתרחשת עד היום, מדי שנה בבית כנסת 'אל גריבה'.
בשלוש שבתות בשנה (פרשת שמות, פרשת בא, פרשת דברים) קוראים את ההפטרה בסדר שונה מהמקובל ביתר עדות ישראל ע"פ מה שנאמר להם מרבי יוסף קארו כי היישוב ג'רבה הוא מלפני חורבן ולכם אין לשנות ממה שקבעו הראשונים.
יהודי ג'רבה שואלים על הגשמים בז' בחשוון כמו בארץ ישראל, ולא על פי תקופת החמה שהיא 5 בדצמבר כמקובל בחו"ל.
אחד המנהגים המרשימים הם תקיעה בערב שבת, התקיעה מסמלת את ההכנה לבואו של המשיח, בגגו של אחד הבתים הגבוהים בחארה כבירא (השכונה היהודית), עומד הממונה על תקיעת השופר ותוקע 9 קולות פעמיים לארבע כנפות תבל, כדי להכריז על כניסת השבת והימנעות מעבודה.
כאשר עוזבים אורחים שבאים לבקר נוהגים לקרוא להם שוב ולזרוק לעברם כוס מים, ובתוכה מטבע.
האורח היה מרים את המטבע ומביא אותו בחזרה.
זה "מבטיח" שהוא ייסע בשלום ויחזור באחד הימים.
טקס החינה - בליל החינה נוהגת אם החתן להגיש לכלה "שישתא אלחנה"- סלסלת נצרים רחבה ובה שבעה זוגות נעליים לכל אירוע - החל מנעלי בית ונעליים למקווה ועד נעליים ליום יום ונעלי ערב.
ובנוסף - מלוא תכשיטים, בשמים ומטפחות ראש.
החינה מתחילה בתהלוכת סלסילות על ראשיהן של בנות המוזמנים, "תהלוכת הנדוניה", אותן מובילות אם הכלה ואם החתן הנושאות נרות גדולים דלוקים "תהלוכת הנרות", כסמל לאור שיאיר את חיי הנישואין של בני הזוג.
אם החתן תצויד בכלי הנושא בתוכו "בכור" קטורת מסורתית לגירוש רוחות רעות.
על יד הכלה נמרחת עיסת החינה והיא מניחה ממנה על ידי האורחים כסגולה לזיווג וחיים טובים.
בעבר נהגו לעטר את ידיה ורגליה של הכלה ולחבוש אותן למשך יממה שלמה.
למחרת, כשהיו מורידים את התחבושות היו מופיעים הקישוטים והעיטורים כמעין קעקועים עשירים ומלאי חן.
הבגדים בחינה התוניסאית ססגוניים ומפוארים.
לראשם של בני הזוג חובשים כובעים בצבעי ארגמן מעוטרים בקישוטי זהב.
יחסי הקהילה היהודית עם שכניה המוסלמים היו חיוביים ברובם, שני הצדדים הכירו בכך שלא יוכלו להתקיים על האי ללא עזרה הדדית.
ועדיין, לעיתים סבלו תושבים יהודים מהתנהגות עוינת מצד חלק (קטן) מהמוסלמים.
ב-8 באוקטובר 1985, כשבוע לאחר המתקפה של חיל האוויר הישראלי על מפקדת אש"ף בתוניס, ירה שוטר תוניסאי, אחיו של אחד ההרוגים בהתקפה הישראלית, לעבר בית הכנסת באי והרג שלושה יהודים.
אירוע חבלני משמעותי התרחש בשנת 2002, בו פוּצצה מכונית תופת בסמוך לבית הכנסת אלגריבה באי בזמן הילולת ל"ג בעומר.
אירוע זה התרחש על ידי מחבלים שהיו קשורים לארגון אל-קאעידה: לא היו אבדות בנפש לקהילה היהודית עצמה, אך 16 מטיילים גרמניים נהרגו.
מלבד המסורות הרבות אשר עברו בעל-פה לאורך הדורות, להלן ממצאים אשר מעידים על שורשיה הקדומים של הקהילה היהודית בג'רבה:
באחד מהספרים שהודפסו באי מופיעה עדות המתעדת מגילת יוחסין מג'רבה בת כ-800 שנה, הכוללת שמות מבן לאב ומתחילה במילים - "רבי יצחק הזקן הבא מן הגולה", במאה ה-12. על-פי מסורת לא מתועדת, רשימה זו נמשכת עד לרבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
בגניזת קהיר נמצא מכתב (השמור עד היום וכתוב בכתב רש"י בשפה ערבית יהודית) מאת יהודי מג'רבה החותם שם על תאריך עברי מדויק מראשית המאה ה-12.
בין המנהגים הייחודיים של הקהילה, אשר מעידים על קדמותה :
בליל הסדר נאמר קידוש ארוך שחובר על ידי רבי סעדיה גאון (והנאמר גם על ידי בני תימן)
על הגשם שואלים ב-ז' במרחשוון (כלומר כמנהג ארץ ישראל לא כמנהג חו"ל)
במספר שבתות בשנה קריאת ההפטרה אצל יהודי ג'רבה שונה מזו המקובלת ברוב קהילות ישראל, ודומה (לעיתים) לאלו של בני תימן.
בנוסח המחזור של יהודי ג'רבה ישנם מאפיינים ייחודיים, המעידים אף הם על קדמותה של הקהילה.
ביום שישי בין השמשות, לפני כניסת השבת, עולה על גג אחד הבתים הממונה על תקיעת בשופר ותוקע 9 קולות לכל אחת מרוחות השמיים.
מכאן ואילך נמנעים יהודי האי מעשיית מלאכה.
אליהו בירנבוים אשר ביקר באי בשנת 2008 מציין שזה "אחד המקומות היחידים בעולם היהודי, אולי היחיד, בו השתמר מנהג זה, הנזכר בספרות התנאים והיה מקובל בארץ ישראל בזמן שבית המקדש היה קיים".
גם בקרב חלק מקהילות יהודי גאורגיה היה נהוג לתקוע בשופר בערב שבת.
במסגרת תוכנית "הפתרון הסופי", תכננו הנאצים את חיסול העם היהודי בכל תפוצותיו ולא רק את השמדת יהודי אירופה.
תוניסיה הייתה תחת משטר וישי, לאחר נפילת צרפת ב-1940. בימי ממשלת וישי חלה הרעה ביחס השלטונות ליהודים, וזאת למרות העובדה שרוב היהודים באי דחו את השפעת צרפת ונחשבו כנתיני הביי, כמו התושבים הערבים.
בנובמבר 1942 כבשו הנאצים את תוניסיה ושלטו בה במשך חודשים אחדים.
בתקופת הכיבוש הגרמני הקימו הנאצים יודנראט מקומי, לקחו בני ערובה, החרימו את רכוש היהודים והטילו על הקהילה עונשים כספיים כבדים.
הקהילה נדרשה לספק את צורכי הצבא הגרמני.
לאחר שישה חודשי כיבוש הושם קץ לרדיפת היהודים.
תוניסיה היא המדינה היחידה בצפון-אפריקה בה שרר כיבוש גרמני ישיר.
במהלך הכיבוש הגרמני של תוניסיה נרצחו במישרין או מתו מהתנאים הקשים במחנות כ־600 יהודים, מתוך קהילה יהודית שמנתה כ-90,000 איש.
לאי ג'רבה הגיעו הנאצים דרך לוב, רק בינואר 1943. כבר בימים הראשונים הסתובבו קצינים גרמנים חמושים ברחבי הרובע היהודי הגדול "חארה אל כבירה", כשהם מחפשים ומחרימים את כל מקלטי הרדיו מבתי היהודים.
מספר מקלטי הרדיו ברובע היה זעום ביותר, אך אף על פי כן השתדלו הגרמנים לנשל את היהודים מהם לגמרי, בטענה ביטחונית.
כעבור מספר ימים נוספים ביקרה משלחת גרמנית בשוק, הפעם מלווה במספר צעירים ערבים, במטרה לקנות יין.
הצעירים הערבים הדריכו אותם להגיע לדוכנים של היהודים ובפקודה למלא להם חביות גדולות של יין, כמובן שהדבר נעשה ללא תשלום, בפקודה.
מקרים כאלה ועוד התרחשו משך מספר שבועות.
פחד ואימה גדולה שררו באי, והיהודים כתגובה בחרו להרבות בתפילה, בלימוד תורה, ובלימוד תהילים על ידי הילדים.
עיקר פעולתם - "שבת הזהב"
בשבת פרשת תרומה תש"ג (13 בפברואר 1943) בשעה 09:30 בבוקר, הגיעו שתי משאיות לבית הכנסת "הכהנים" שברובע הגדול "חארה כבירה", שם התפלל רבי כלפון משה הכהן.
מהמשאיות ירדו חיילים וקצינים נאצים ודרשו באיומים קשים של הרג וביזה - כופר נפש של 50 קילוגרם זהב, תוך 3 שעות בלבד.
אם לא תעמוד הקהילה בדרישה, ישלחו ידם ברב הקהילה תחילה, ולאחר מכן באוכלוסייה היהודית כולה.
בחכמתו ענה להם הרב משה כלפון הכהן כי אינו יכול לענות להם, עד שלא יביא את הדברים לידיעת אחיהם שברובע הקטן.
(מספרים כי תשובתו זו הייתה בחכמה רבה, כך שהנטל יחולק בין שתי הקהילות העניות, וגם על מנת למנוע מהרובע הקטן גזרה דומה).
הגרמנים ענו לרב כי לא יכולים הם לחכות, וכי הם יכולים לקחת אותו ברגע זה אל הרובע הקטן על מנת לשמוע את תשובתו.
והרב, שהבין שמדובר בשעה בה יש צורך בפיקוח נפש, נסע איתם אל הרובע הקטן.
לימים נשאל רב הקהילה, הרב משה כלפון הכהן האם פחד בעת שנלקח כבן ערובה, והרב השיב:"אז התייאשתי מחיי ומסרתי עצמי בשביל בני עמי ולא הרגשתי כלום"מאוחר יותר נודע כי בדרכו של הרב לרובע הקטן ראו מטוס גרמני חג מעליהם, הספיקו חברי הג'יפ והמטוס להחליף ביניהם רמזים והמשיכו בדרכם.
התברר לבסוף כי תוכן השיחה הייתה האם ישנה הסכמה לפוצץ את הרובע?
אך הוחלט לעכב את התגובה עד יגיע סכום הזהב אשר היה דרוש לגרמנים בשלב זה בסוף המלחמה.
בעקבות הגזרה הקשה, תפילת השבת ברובע הגדול הופסקה, הקהילה הייתה בחרדה גדולה וברחובות הסתובב קול קורא :"קהל נכבד!
בשם הרבנות, כל מי שיש תחת ידו זהב, בין בצורת תכשיט ובין סתם זהב - עליו להביאו תכף לבית הכנסת "הכהנים" לבית הדין.
במידה וישנם תכשיטים טמונים באדמה, חובה לחפור ולחלל שבת על זה ואין בכך שום חשש לעבר, זוהי הצלת נפשות.
אך מי שלא יציית לפקודה זו, הזהב שברשותו יוחרם ויחשב כעבודה זרה ממש ואסור בהנאה."כרזה זו עשתה רושם רב על כל תושבי הרובע, וכל המתפללים הלכו לבתיהם ודלו את הזהב שהיה ברשותם.
"באותה שעה, יצא הרב רחמים חי חויתה הכהן בכבודו ובעצמו אל הרחוב ובידו סל, כדי לאסוף בו את הזהב [...] והוא הולך ובוכה [...]"לאחר שלוש שעות הזהב שנאסף נשקל והתברר כי נאספו רק 43 קילוגרם.
הגרמנים שחררו את הרב ונתנו לקהילה הארכה להשיג את הזהב הדרוש עד ליום המחרת.
בלילה הוזעקו צורפים יהודים להתיך את הזהב ולערב בו נחושת כדי להגיע למשקל הנדרש.
בבוקר המחרת, נשמע פיצוץ ורעש אדיר באי, וקולות של אווירונים מכל עבר.
לבסוף התברר כי האנגלים והאמריקנים תקפו את הגרמנים, שהסתלקו מיד מג'רבה, וכעבור שעה קלה לא נשאר אפילו גרמני אחד באי ג'רבה.
לאחר ששקטה הארץ מן המלחמה התחייבה ממשלת תוניס לשלם פיצויים על נזקי המלחמה, וביניהם על נזקי הזהב.
יש ששמחו על כך, יש שראו בתשלום הזהב כפרת עוון וסירבו לקבל עליו פיצוי.
למרות הקשר החיובי ששרר בין הקהילה היהודית לערביי המקום, בואם של הגרמנים הביא לידי ביטוי אצל חלק מהערבים לרגשות האיבה שהיו טמונים בהם.
בעקבות בואם החלו ערביי המקום להשמיע איומים שונים לאוכלוסייה היהודית.
כגון: "מעתה ממשלת צרפת לא תוכל להגן עליכם", "הגרמנים יתנקמו בכם כהוגן", "זוהי השעה לה חיכינו" ועוד.
השפעת המלחמה על הקהילה היהודית
למאורע מעין זה ישנן כמובן השפעות רבות על הקהילה כולה.
במקרה שלנו, היו שלוש השפעות מרכזיות אשר באו לידי ביטוי אצל יהודי האי:
בואם של הגרמנים ויחסי הערבים אל הקהילה בעת הזו וחשף פנים נוספת של יחסי השכנות בין הקהילות, השאיר אותותיו גם לאחר המלחמה.
וחוסר אמון בקהילה הערבית באי.
הרבה מאנשי הקהילה הוסיפו להתחזק באמונה ובדת, אחרים חזרו בתשובה לגמרי.
מתוך שראו עין בעין את הגאולה והשמירה עליהם.
הרבה מבני הקהילה התקרבו בזכות מאורע זה אל הרעיון הציוני, ואף בחרו לעלות לארץ ישראל בהמשך.
עוד קודם השואה, מושג 'ארץ ישראל' על כל פרטיו היה מפותח מאוד בתודעת יהדות האי ג'רבה.
בני הקהילה שאפו מאז ומתמיד להזדמנות בה יוכלו להגשים בה את שאיפותיהם ולעלות ארצה.
אך קשיים רבים היו כרוכים סביב הנושא :
קושי כלכלי - בני הקהילה היו עניים, והעלייה לארץ ישראל עלתה מחיר מופקע עקב המרחק הרב ודרכי התחבורה הנדירים.
קושי מדיני - האי ג'רבה היה תחת שליטת צרפת, ואילו ארץ ישראל הייתה באותם ימים תחת שלטון זר, מה שיצר קשיים רבים בסידור יציאה ואשרת כניסה, במיוחד כשמדובר היה באוכלוסייה היהודית.
קושי בריאותי - מחלת הקדחת אשר שררה בארץ ישראל באותם ימים והפילה חללים רבים הייתה לרועץ ומנעה מרבים לעלות.
על אף הקשיים הרבים, היו יהודים שבחרו לעלות לארץ ישראל, תוך סיכון ותשלום רב.
אך יהודים אלו לא היו רבים, כיסופי הגאולה והעלייה בארץ שהיו באי באו לידי ביטוי כשאיפה ותשוקה, אך מעולם לא ניתן להם ביטוי בדמות פרסומת מיוחדת או ארגון עלייה מסודר כמו שהיו בקהילות אחרות בעולם היהודי.
בשנת תרע"ט החלו כמה תלמידי חכמים באי להגות את רעיון הציונות בקול ברמה הקהילתית.
הם יצרו קשר עם עיתונים עבריים בארץ ישראל על מנת להרחיב את ידיעותיהם על כל המתרחש בארץ, אז היו ידועים בעיקר עיתון "העולם" ועיתון "הארץ".
העיתונים אמנם הגיעו אחת לכמה חודשים לאי, אך הם הפיחו בתושבים את אווירה של ארץ ישראל, ולאחר זמן החליטו תושבי האי על הקמת תנועת ציונות רשמית, שנקראה "עטרת ציון" (עטרת משום שהוקמה בשנת תרע"ט).
מאז הרעיון הציוני הפך לגוף של ממש, התפתח והוכר בארץ ישראל ואף בחו"ל.
איגרת תמיכה ששלח רבי משה כלפון הכהן בארגון "עטרת ציון" :יום ה' ויקרא כ"ח אדר עטר"ת 18 מארץ 1920 ג'רבה יע"א
"אחינו ראשי ומנהיגי הציונים שלום רב!
הרשוני נא להציע לפני רום מעלתכם את אשר הגו רעיוני בבנין ביתנו ועם כי מכיר אני את שפל מצבי וחסרון ערכי לדבר בסוגים אלה ראויים רק אל השלמים והשרידם אשר ה' קורא.
על כל פנים החוב והמצווה אשר לדעתי מוטלים על כל אשר בשם ישראל יכונה להשתדל בבנין הבית המה כמכריחים לי בזה.
ולא אומר חלילה כי השקפתי בזה כולה צודקת?
אך אומר כי יש מקום לעיין בה אולי יש בה מן הצדק ולמנהיגים ישרים כמוכם הבחירה וההכרעה.
המצפה להתראות פנים אתכם בעיר לז לנו ציון וירושלים ומייחל לראות בנינה בקרוב" ע"ה כלפון כהן סלט"א.
רעיון הציונות פשט צורה ולבש צורה, ובשלב מסוים קבעה התנועה כי כדי לעלות לארץ ישראל על חשבונה, יתבקשו המשתתפים לקבל הכשרה חקלאית, אשר מבטיחה גם קליטה באחד היישובים בארץ.
לא כולם יכלו לעמוד בדרישות התנועה שכללו תשלום גבוה וכן אישורי הורים לבני הנוער.
לכן לבסוף הצטמצמה הרשימה לעשרה משתתפים.
את עבודתם ביצעו היהודים בחווה של נוצרי צרפתי, שהייתה רחוקה מהרובע היהודי מרחק 15 ק"מ.
למרות המרחק והדרישה הקשה לא נרתעו חברי התנועה, ובחרו להתרחק מהבית ולגור בסביבה הערבית לבדם.
הערבים הסתכלו על מעשי היהודים בעין רעה, התנכלו אליהם, הפריעו ושדדו.
העלייה הראשונה של יהודי ג'רבה
עליית החברים נעשתה בצורה גלויה ובשמחה גדולה על הזכות שנפלה בחלקם, והשפיעה רבות על רוב בני הקהילה אשר נותרו באי.
הדרך לארץ ישראל לוותה בקשיים רבים, ועוד קודם שהגיעו לאדמת הארץ כמעט כל חברי הקבוצה נכלאו בקפריסין.
כשידיעה זו הגיעה לקהילה היהודית היא הביאה אכזבה רבה בלב האוכלוסייה שברובע, אשר הביאה לכך שהתנועה הציונית הלכה ודעכה, עד קום מדינת ישראל.
הבשורה על הקמתה של מדינת יהודים בארץ ישראל הביאה שמחה גדולה באי ג'רבה.
יהודי האי ביטאו את שמחתם בשירה, הודיה, סעודה גדולה וריקודים.
אך לאחר אותה שמחה עצומה, בהגיעה השמועה כי מלחמת העצמאות שוררת בארץ, מתח וקושי כפול שרר גם באי.
דאגה לאחיהם אשר בארץ וכן דאגה מהשכנים הערבים באי שכעת ימצאו עילה להילחם בהם.
במפקד האוכלוסין של שנת 1946 נמנו בג'רבה 4,294 יהודים.
עם הקמת מדינת ישראל עלו כ-1,500 מיהודי ג'רבה, על חכמיהם ורבניהם, והקימו בארץ כמה יישובים חקלאיים.
ריכוזי ההתיישבות של עולי ג'רבה היו בירושלים ובאזור הדרום, באר שבע, נתיבות, ומושבים סמוכים כדוגמת תלמים, איתן, שרשרת, בית הגדי וברכיה.
ישיבת "כיסא רחמים" הוקמה בבני ברק על שם הרב רחמים חי חיותה הכהן, ראש בית דין בג'רבה ועל שם תלמידו הרב מצליח מאזוז שנרצח בתוניס ב-1971.
בשנת 1997 נמנו בג'רבה 900 יהודים בשני מרכזים קהילתיים.
בעשורים האחרונים הידלדלה קהילה זו, כשרבים מחבריה עזבו לישראל, לצרפת, לקנדה ולארצות אחרות.
כל אחד משני הרבעים היהודיים מונה כיום רוב מוסלמי (של כמה אלפים), ובעקבות השינוי הדמוגרפי, השתנו רשמית גם שמות שני הרבעים היהודיים בפי השלטון התוניסאי.
הרובע הגדול נקרא כעת רשמית: "שְוּאַנִי" והקטן: "רִיַאד".
יהודי ג'רבה משמרים ברובם עד היום את תרבותם המסורתית.
ומקפידים על שמירת מצוות ומכלול פרטי ההלכה היהודית.
היהודים שנותרו בג'רבה אמידים ביחס לשכניהם המוסלמים, רובם עוסקים בצורפות.
כיום באי ישנם כחמישה עשר בתי כנסת ושתי ישיבות לבנים: ישיבת "אור תורה", וישיבת "איש מצליח" - המיועדת למצטיינים.
ויש בית ספר יהודי-פרטי, מיוחד לבנות: "כנפי יונה".
כמו כן פועל באי בית ספר יהודי-פרטי: "תורה וחינוך" אשר פועל בימי חול למשך שעה יומית אחת ומעניק לימודי עברית והיסטוריה יהודית.
אמנם, רוב התלמידים היהודים לומדים כיום (על פי בחירתם) בבית ספר ממשלתי, אך בזמן שבו התלמידים הלא-יהודים פונים למנוחת-הביניים היומית (אשר נמשכת כשעתיים-וָחצי עד הצהריים) והשבועית (לאורך יום ראשון כולו), רוב התלמידים היהודים שוהים בישיבת "אור תורה".
בשבת מעניק בית הספר הממשלתי פְטוֹר-נוכחות לתלמידיו היהודים, בעוד שאז מתקיימים בישיבה לימודי קודש - כשעה בצהריים.
הלימודים בשתי הישיבות כוללים לימודי קודש קלאסיים של חומש, תלמוד והלכה ובנוסף גם לימוד ייחודי של תרגום יהודי עתיק של החומש לערבית-יהודית בנוסח ייחודי ליהודי ג'רבה.
סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי" עסקה במשפחה ישראלית ממוצא ג'רבאי.
מכון הברמן בעיר לוד הוקם על ידי ד"ר מיכל שרף שחקרה במשך שנים רבות את יהדות צפון אפריקה ומיוחד את העיר ג'רבה עיר הולדתה ואף כתבה ספרים רבים על הקהילה היהודית במקום.
יהדות בלגרד היא קהילה יהודית בת מספר עדות, המתקיימת בעיר בלגרד בירת סרביה לפחות מהמאה ה-13 ועד ימינו.
בשלהי 1940 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה לפחות 12,000 נפשות והייתה הגדולה בקרב קהילות יהדות יוגוסלביה.
תיעוד שניוני ליהודים החיים בבלגרד קיים החל מאמצע המאה ה-14. בתיעוד זה לא מפורטים חיי קהילה.
ב-1521 נכבשה בלגרד על ידי צבא האימפריה העות'מאנית ובהדרגה היגרו לעיר יהודים, בעיקר מקרב מגורשי ספרד ופורטוגל.
בעיר הוקמה שכונה יהודית, שלימים נקראה דורצ'ול, ובני הקהילה השיגו מעמד כלכלי איתן.
בראשית המאה ה-17 הפכה העיר למרכז הלכה, והוקמה בה ישיבה בראשות הרב יהודה לירמה.
בשלהי המאה ה-17 מנתה הקהילה 800 נפשות.
תהליך שקיעתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית מיצב את בלגרד בקו חזית הלחימה מול ממלכת הבסבורג.
ב-1688, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג.
נערכו פרעות ביהודי העיר, בהמשך נאסרו בני הקהילה, הובלו רגלית למחנות מעצר מרוחקים, והקהילה חרבה.
שנתיים מאוחר יותר כבשו העות'מאנים בחזרה את בלגרד והחל תהליך שיקום איטי של הקהילה.
ב-1717 נכבשה העיר על ידי האוסטרים.
במועד זה כבר תועדה במקום קהילה אשכנזית.
האוסטרים הקימו את "מנהלת בלגרד" לניהול ענייני העיר, ומינו את יוזף זיסקינד אופנהיימר ("היהודי זיס") למנהל הכלכלי של המנהלת.
ב-1739 שבו העות'מאנים לשלוט בבלגרד, וב-1789 היא נכבשה שוב לתקופה קצרה על ידי האוסטרים.
ב-1804 פרצה המהפכה הסרבית אשר הובילה בפועל לסיום השליטה העות'מאנית ולהקמת נסיכות סרביה.
במהלך הקרבות סבלה קהילת בלגרד מפרעות ובניה נאלצו להימלט ממנה.
לאחר עלייתו לשלטון של מילוש אוברנוביץ' עבר על הקהילה תור זהב קצר ימים, ובמהלכו זכו לשוויון זכויות.
ב-1842 שב בית קאראג'ורג'ביץ' לשלטון והונהג שלטון לאומני שבו הייתה קבוצת מגיני החוקה דומיננטית.
שוויון הזכויות בוטל, והוטלו מגבלות מסחר, תנועה ומגורים וכן מגבלות כלכליות.
לאחר קונגרס ברלין הופעל לחץ בין-לאומי כבד על הסרבים להחיל שוויון זכויות למיעוטים ובכלל זה ליהודי בלגרד.
הסרבים השתהו בתהליך, ורק ב-1888 אושרה חוקה שהסדירה את מתן שוויון הזכויות ליהודים.
בשלהי המאה ה-19 החלה פעילות ציונית בקהילה וב-1897 השתתף נציגה בקונגרס הציוני העולמי הראשון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, הייתה הגירה פנימית מקהילות קטנות לבלגרד, ומספר בני הקהילה גדל לכ-8,000 ב-1931, ולכ-12,000 בשלהי 1940.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
יוגוסלביה חולקה בין מדינות הציר ואזור בלגרד נותר בשליטת הגרמנים.
במהלך שואת יהודי יוגוסלביה הושמדו למעלה מ-90 אחוז מיהודי בלגרד.
הגברים נשלחו למחנה הריכוז טופובסקה שופה ונורו למוות בגאיות ההריגה ביאיינצי, ביאבוקה ובקומודראז', והנשים והילדים נשלחו למחנה ההשמדה סיימישטה והומתו באמצעות משאיות גז.
עד סוף מאי 1942 לא נותרו יהודים בבלגרד עצמה.
לאחר שחרור העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו, שבה שארית הפליטה לעיר, וחודשה בה הפעילות הקהילתית.
כחלק ממפעל ההנצחה הוקם בעיר המוזיאון להיסטוריה יהודית.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה רבים מיהודי בלגרד.
בשנות קיומה של יוגוסלביה, השתלבו בני הקהילה בחיים הפוליטיים והכלכליים במדינה, תוך היטמעות באוכלוסייה הכללית ומזעור סממנים לאומיים ודתיים.
בראשית שנות ה-90 התפרקה יוגוסלביה והוקמה סרביה, והפעילות הקהילתית חידשה את האופי הלאומי-דתי שלה.
העדויות על קהילה יהודית בבלגרד לפני הכיבוש העות'מאני הן מעטות ובדרך כלל שניוניות.
באמצע המאה ה-14, תקופת שלטונו של סטפן אורוש הרביעי דושאן, מתועדים יהודים שהתגוררו בממלכה, אך ללא תיעוד ספציפי לגבי בלגרד.