tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פותח את דלת המטוס כשאחד הנוסעים תומך בו, ומשליך הכל לים.
רומן מחליט בהתייעצות עם הנווט וילבי (ואלי בראון) שיוכלו לנחות בסן פרנסיסקו.
הקברניט הנפחד מחליט בכל זאת לבצע נחיתה בים אבל רומן סוטר לו והוא מתאושש ומסכים להנחית את המטוס ביעדו בהדרכת רומן.
בשדה התעופה בסן פרנסיסקו מתכוננים לנחיתת אונס אבל המטוס נוחת ללא פגע.
הגבול (בפינית: Raja 1918) הוא סרט דרמת מלחמה פיני-רוסי משנת 2007 בבימויו של לורי טורהונן.
הסרט מתרחש באביב 1918, מיד לאחר מלחמת האזרחים הפינית, הסרט עוסק בקצין פיני שנשלח לכפר ריאיוקי כדי ליצור גבול בין פינלנד לרוסיה הסובייטית.
הדמות הראשית של הסרט קרל פון מונק מבוססת על קאי דונר וחוויותיו בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים.
בנו יורן דונר הוא אחד ממפיקי הסרט.
מרטין באן בתפקיד קרל פון מונק
מינה האפקילה בתפקיד מעריה לינטו
ליאוניד מוזגובוי בתפקיד מייג'ור גנשץ'
האנו-פקה ביורקמן בתפקיד סמל המחלקה הראשונה מוראנן
לורי נורקס בתפקיד סגן סוטרי
אורבו בורינינן בתפקיד דוקטור פרט
פאולי פוראנן בתפקיד אדווין לינטו
רומן שאץ בתפקיד רב-סרן ברנר
האנו קהקורפי בתפקיד הגנרל ירינקוסקי
איווה פוטרו בתפקיד פייקה פיטריסטה
הגאוצ'ו הדוהר הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא לראשונה בשנת 1928, השני בסדרת הסרטים "מיקי מאוס", שאחריו "ריקוד האסם" ולפניו "ספינת הקיטור וילי".
אולפני דיסני השלימו את הגרסה השקטה באוגוסט 1928, אך לא הוציאו אותה כדי לעבוד על "ספינת הקיטור וילי".
הוא שוחרר, עם שמע, רק אחרי "ספינת הקיטור וילי".
גם מיקי מאוס וגם מיני מאוס כבר עשו את הופעת הבכורה הראשונית שלהם עם הקרנת המבחן של "שיגעון של אווירון" ב-15 במאי 1928. עם זאת, סרט זה גם לא הצליח למשוך את תשומת הלב של המפיצים כשהופק לראשונה כסרט אילם.
סרט זה היה שיתוף הפעולה השני של הבמאים וולט דיסני ואב אייוורקס.
אייוורקס שימש גם כהאנימטור הבלעדי לסרט.
כפי שהכותרת מרמזת, הסרט הקצר נועד כפרודיה על "הגאוצ'ו" של דאגלס פיירבנקס, סרט שיצא לראשונה ב-21 בנובמבר 1927. כמו בסרט המקורי, אירועי סרט זה מתרחשים בפמפס של ארגנטינה, כשמיקי בתפקיד הגאוצ'ו שמוזכר בכותרת הסרט.
מיקי נראה כשהוא רוכב על ריאה.
עד מהרה הוא מגיע לבר ומסעדה המקומי בשם
הוא נכנס למבנה מתוך כוונה להירגע עם קצת שתייה ועישון.
(על הקיר כרזת מבוקש עם תמונתו והשם אל גאוצ'ו, כלומר מיקי מאוס הוא שודד או נוכל).
בבר נוכחים הברמנית והרקדנית המקומית מיני מאוס ושאר לקוחות, אחד מהם הוא פיט השחור שמוצג כפורע חוק מבוקש.
פיט כבר התבסס כאנטגוניסט הן בסדרת קומדיות אליס והן בסדרת אוסוולד הארנב.
עם זאת סרט זה מסמן את המפגש הראשון שלו עם מיקי או מיני.
גם זוג העכברים נראה שלא מכירים זה את זה, והסרט כנראה מתאר את המפגש הראשוני שלהם.
לאחר שמיני ומיקי מבצעים טנגו וסלסה פיט חוטף אותה ונמלט עם החמור שלו בזמן שמיקי רודף אחריו על הריאה השיכורה שלו.
עד מהרה מיקי משיג את יריבו ולאחר מכן פיט מאתגר אותו לדו-קרב חרבות.
מיקי, כשידו על העליונה, משחרר את מיני ונמלט עימה.
בסוף הסרט מיקי ומיני מתנשקים בעודם רוכבים על הריאה עד שהם מוסתרים לחלוטין על ידי עצים ברקע החזית.
בראיונות מאוחרים יותר, אייוורקס אמר שמיקי, כפי שהופיע בסרט, נועד להיות הרפתקן פוחז שעוצב על דמותו של דאגלס פיירבנקס עצמו.
קהל בתקופה מאוחרת יותר הגיב על כל שלושת הגרסאות המוקדמות של הדמויות של מיקי מאוס, ככאלו מרקע נוקשה ומהמעמד הנמוך, מה שמעט מאוד מזכיר את הגרסאות המאוחרות יותר של הדמויות של מיקי מאוס.
הדמויות המוצגות בסרט היו עמומות.
כשהסרט מתחיל למיקי ולמיני יש את אותן עיניים כמו שיש להם ב"שיגעון של אווירון", אבל ברגע שפיט השחור מופיע, לפתע יש להם נקודות בתור עיניים כמו ב"ספינת הקיטור וילי".
מיקי בהתחלה נחשב כממש דומה לאוסוולד הארנב, מה שאולי עזר להסביר את חוסר העניין של הקהל בו.
הקהל המבוגר בעיקר השתעמם עם מה שזכה לכינוי "הנפשת צינור גומי".
דיסני התחילו מייד לחשוב על דרכים להבדיל את סדרת "מיקי מאוס" מיצירתו הקודמת וממתחריו.
תפקידה של מיני בסרט זה הן כפרפורמרית והן כעלמה במצוקה מגיע לכדי גיבוש.
זו גם הפעם הראשונה שהיא לובשת את נעלי העקב הגבוהות והאופייניות שלה, למרות שהן נשמטות ממנה כשהיא נחטפת, והיא מבלה את שארית הסרט ללא נעליים.
מיקי נראה גם נועל נעליים בפעם הראשונה, וככל שחלפו השנים האנימטורים היו משנים את מיקי מאוס.
בשלושת הסרטים הקצרים הראשונים של מיקי מאוס, הוא דמות שנועדה להביע הזדהות עם קהל בוגר; הוא מעשן, שותה ומתהולל.
זמן קצר לאחר שוולט והאנימטורים שלו שינו את הכוכב שלהם (לראשונה, אך לא בפעם האחרונה), הפך מיקי מאוס לגרסת הדמות ה"בריאה" שנועדה לפנות לילדים ולרצות את ההורים.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי נתנו ביקורות מחמיאות לסרט, במיוחד על העלילה, האווירה הקלילה, כתיבתו של וולט דיסני והעובדה שהוא מצליח להצחיק גם עם שמע וגם ללא.
הגביע האנגלו-סקוטי הייתה תחרות כדורגל בה השתתפו קבוצות מאנגליה וסקוטלנד אשר לא העפילו לתחרויות האירופאיות באותה השנה.
התחרות נערכה בחודשי הקיץ במשך מספר שנים במהלך שנות ה-70. התחרות החלה את דרכה בשנת 1975 כהמשכו של גביע טקסקו עם מבנה דומה, אך עם קבוצות מאנגליה וסקוטלנד בלבד.
מבנה התחרות נשאר דומה לאורך שש שנות קיומה.
שישה-עשר מועדונים בריטים התחרו בארבעה בתים של ארבע קבוצות, כאשר המנצחת בכל בית העפילה לשלב רבע הגמר.
בשנים הראשונות היו המועדונים ברובם מהליגה הבכירה.
כל אחת מן הקבוצות בבית שיחקה מול כל אחת מהקבוצות האחרות כאשר ניצחון זיכה בשתי נקודות, תיקו בנקודה אחת והפסד לא זיכה בנקודות כלל.
נקודת בונוס הייתה נוספת לקבוצה שהבקיעה שלושה שערים או יותר במשחק אחד.
מן הצד הסקוטי היו משחקות 8 קבוצות בשיטת נוק אאוט בשיטת בית וחוץ, כאשר המנצחת בין כל צמד קבוצות עלתה לשלב רבע הגמר.
ברבעי הגמר היו מוגרלות הקבוצות הסקוטיות מול הקבוצות האנגליות, כאשר שתי קבוצות מאותה המדינה לא יכלו להיפגש.
משלב זה המשיכה התחרות בשיטת נוק אאוט, כאשר בכל שלב (כולל משחק הגמר) נערכו שני משחקים.
מארגני התחרות ניסו לשמור על רמתה הגבוהה של התחרות, וכך בעונת 1976/1977 נפסלה ניוקאסל יונייטד מהתחרות מכיוון ששיתפה הרכב משני במשחק רבע הגמר הראשון מול אייר יונייטד.
במהלך השנים, עם זאת, הקבוצות האנגליות היו מליגות נמוכות יותר וב-1981 החליטו הקבוצות הסקוטיות לפרוש מן התחרות כאשר הקהל איבד את העניין בה.
התחרות נמשכה עם מועדונים אנגלים בלבד תחת השם "פרס בית הפוטבול ליג" (באנגלית Football League Group Trophy).
בעונת 1987/1988 היה ניסיון להחיות את התחרות כ"גביע האתגר האנגלו-סקוטי", אך לאחר מספר צופים נמוך במשחק הראשון בין קובנטרי סיטי לסנט מירן הוחלט לבטל את התחרות - משחק הגומלין לא שוחק מעולם.
הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה הוא ספר עיון המבוסס על מציאות היסטורית, שכתב ההיסטוריון האיטלקי קרלו גינצבורג.
הספר יצא לאור באיטלקית בשנת 1976, תורגם מאיטלקית לעברית על ידי אורה איל בשנת 2005, בהוצאת כרמל.
בספר מתאר גינצבורג את סיפורו של אדם בשם מנוקיו (דומניקו סקנדלה), שחי במאה ה-16, ונדון למוות על ידי בית המשפט של האינקוויזיציה.
תיאור הסיפור האישי וניתוחו בא בעקבות רישומים מדויקים אודותיו מפרוטוקולי בית המשפט של האינקוויזיציה, שנשמרו בארכיון בעיר אודינה באיטליה.
הגבינה, התולעים, ואלוהים: פרטי העלילה
לפי תיעוד משפטו של מנוקיו, הוא נאשם בכך שטען כנגד המוסכמות הדתיות באותה תקופה, נגד עליונות האדם על בעלי החי והחומר, ונגד עליונות האלוהים על האדם.
בין ציטוטיו, שהיו מהפכניים לאותה תקופה, אומר מנוקיו: "(לפני הבריאה) הכול היה כאוס, כלומר אדמה, אוויר, מים ואש ביחד; ומהמסה הזאת נוצר גוש, בדיוק כמו שגבינה מתגבשת בחלב, ובתוך זה התהוו תולעים, והם היו המלאכים, ובין המלאכים הרבים האלה היה גם אלוהים שנוצר גם הוא מהגוש באותו זמן".
וציטוט נוסף: "ספק רב אם מרים, אם ישו הייתה בתולה כשילדה אותו.
עובדה: המון אמהות יש בעולם, אף אחת מהן אינה בתולה".
משפטו של מנוקיו, שנדון למוות על השקפותיו הדתיות, מהווה דיוקן של העימות בין ניצני השכלה ופתיחות מחשבתית אתאיסטית, לבין תרבות עממית מסורתית נוקשה, דווקא בשנות הפריחה והרפורמציה הסוערות באומנות ובתרבות במאה ה-16.
ייחודו של הספר הוא במיקרו היסטוריה שבו, בכתיבת ה"היסטוריה מלמטה".
גינצבורג נחשב לאחד מראשוני זרם ה"מיקרו-היסטוריה".
זרם זה התפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים, ועוסק בחקירה לעומק של פרטים קטנים, תוך השוואתם עם השערותינו.
בניגוד לסקירת מגמות ותהליכים, נעשה כאן לימוד לעומק של חיי היומיום של אדם מהתקופה.
הגביע האוקראיני בכדורגל (באוקראינית: Кубок України з футболу) הוא טורניר כדורגל, הנערך מדי שנה בידי התאחדות הכדורגל האוקראינית ובו לוקחים חלק מועדוני כדורגל מקצוענים מאוקראינה.
כל המועדונים המשחקים בליגת העל האוקראינית, הליגה האוקראינית הראשונה והליגה האוקראינית השנייה, שהם מועדונים מקצוענים בלבד, מתחרים בגביע האוקראיני.
קבוצות הליגה השנייה מתחילות לשחק משלב 512 הגדולות, 256 הגדולות או בשלב המסיים של 128 הגדולות, תלוי במספר הקבוצות באזור המתאים של הליגה השנייה.
קבוצות הליגה הראשונה נכנסות לטורניר משלב 32 הגדולות, וקבוצות ליגת העל מתחילות משלב שמינית הגמר.
כל השלבים משוחקים כמשחק אחד.
משחק הגמר נערך כמשחק בודד בקייב, אך עשוי להשתנות בהתאם להחלטות ההתאחדות.
משחקי הסיבוב הראשון משוחקים תמיד בנובמבר, בעוד הגמר משוחק במאי.
הקבוצה שזוכה בגביע מתמודדת בעונה שלאחר מכן בסופר קאפ האוקראיני מול זוכת אליפות אוקראינה.
לאורך כל תולדות הטורניר, חמישה מועדונים זכו בגביע - צ'רנומורץ אודסה, דינמו קייב, שחטאר דונצק, וורסקלה פולטבה, וטבריה סימפרופול.
תחרויות גביע אוקראינה נערכו מאז 1936 לפחות.
העונה הראשונה ב-1936 היה ידוע רשמית בשם "אליפות האביב", שההחלטה לגביה התקבלה על ידי מדור הכדורגל הכל-אוקראיני שהיה קיים אז.
מה שנקרא כאמור בתחילה אליפות האביב, מתישהו במהלך עונת 1937 שונה שם הטורניר על ידי תקשורת ההמונים ל"גביע ה-SSR האוקראיני" (באוקראינית: "Kubok URSR, Kubok URSR").
השינוי הרשמי אומץ על ידי ועידת הכדורגל הרפובליקנית רק באפריל 1938. להנצחת האירוע, בשנת 1979 פרסם משרד התקשורת הסובייטי מעטפה עם תיאור הגביע.
בכותרת על גבי תמונה כתוב בשפה הרוסית "הגביע הראשון של אוקראינה בכדורגל" , בעוד שאותו הדבר כתוב בכותרת התחתונה של התמונה בשפה האוקראינית (באוקראינית: Ukrainy z futbolu, Perhyi kubok Ukrayiny z futbolu).
בשנת 1944 כפיצוי על אליפות הרפובליקה שבוטלה נערך הטורניר הבא בחודש ספטמבר.
ההחלטה לקיים את הטורניר התקבלה ב-6 בספטמבר 1944 על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
הטורניר היה ידוע גם בתור הגביע האוקראיני או ה"קערה האוקראינית" (באוקראינית: Kelix URSR, Kelykh URSR).
לאחר מלחמת העולם השנייה, העונות הבאות של הגביע הלאומי שודרגו לתחרות גביע רפובליקנית שהוגבלה למועדוני הליגה הנמוכה ולקבוצות המשתתפות בתחרויות KFK (החובבנים).
מסגרת הזמן של הטורניר עברה גם מזמן האביב לסתיו (בסוף השנה הקלנדרית).
כבר בשנת 1948 המועדון לוקומוטיב חרקוב, כאחד ממועדוני הליגה הסובייטית העליונה מאוקראינה בחר שלא להשתתף בתחרות הגביע האוקראיני.
בשנת 1959 בוטל הטורניר לחלוטין והוחלף ב"גביע הכדורגל בקרב קולקטיב התרבות הגופנית" (קודם לגביע החובבים האוקראיני).
בשנות ה-70 התחדשו התחרויות בגביע האוקראיני ונערכו במקביל לגביע החובבים האוקראיני במשך מספר עונות.
במחצית השנייה של 1970 הופסק הטורניר פעם נוספת עד 1990.
לתחרות הגביע הראשונה באוקראינה העצמאית היה מנצח אנדרדוג יחסית, בדומה לאליפות של 1992. המתמודדת הראשית, דינמו קייב, הסתפקה בתיקו במשחקה הראשון בבית מול קבוצה שהייתה מועדון חובבים בימי ברית המועצות, סקאלה סטרי.
בשלב רבע הגמר שלאחר מכן, הקבוצה התמודדה עם תבוסה מול טורפדו זפוריז'יה.
בסופו של דבר בתחרות זו זכה צ'ורנומורץ אודסה.
בשנת 2008, התאחדות הכדורגל של אוקראינה חתמה על חוזה עם חברת Datagroup, ושמה את החברה כנותנת החסות הראשית של הטורניר לארבע השנים הבאות.
Datagroup הציגה את הגרסה החדשה שלה לגביע הגביע, שהזוכה הראשון בו הפך לשחטאר דונייצק.
בשנת 2010 היה ניסיון להשיק אתר עצמאי לתחרות, שהיה פעיל רק כמה חודשים.
גמרי הגביע האוקראיני תחת הרפובליקה הסובייטית (1936–1991)
גביע זה לא מתועד ולא מוכר על ידי ההתאחדות האוקראינית כיום.
קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל האוקראינית הסובייטית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה באליפות ליגת העל האוקראינית באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
עונהזוכהתוצאהסגניתאצטדיוןקהל1992 צ'רנומורץ אודסה0:1ה מטאליסט חרקובאצטדיון הרפובליקה, קייב12,0001992/1993 דינמו קייב1:2 קרפטי לבובאצטדיון הרפובליקה, קייב47,0001993/1994 צ'רנומורץ אודסה0:0ה
(3:5 פ) טבריה סימפרופולאצטדיון הרפובליקה, קייב5,0001994/1995 שחטאר דונצק1:1ה
(7:8 פ) וורסקלה פולטבהאצטדיון מטאליסט, חרקובללא קהל2020/2021 דינמו קייב0:1 זוריה לוהנסקהאצטדיון העירוני בטרנופול על שם רומן שוקוביץ', טרנופול3,0002021/2022לא נערך בעונות אלה עקב מלחמת רוסיה-אוקראינה2022/20232023/2024 שחטאר דונצק1:2 וורסקלה פולטבהאצטדיון אוונגרד, רובנו3,5002024/2025 שחטאר דונצק1:1ה
(5:6 פ) דינמו קייבאצטדיון פוליסייה, ז'יטומיר5,900
הגביע האיטלקי בכדורסל (באיטלקית: Coppa Italia di pallacanestro) הוא מפעל כדורסל איטלקי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1968 ומנוהל על ידי פדרציית הכדורסל האיטלקית.
בעבר התחרו בגביע קבוצות הכדורסל של שתי הליגות המקצועניות באיטליה.
ומאז שנת 2000, מתחרות רק שמונה הקבוצות שסיימו במקומות 1-8 בטבלה בתום הסיבוב הראשון.
הגביע האוקראני בכדורסל (באוקראינית: Кубок України з баскетболу) הוא מפעל כדורסל אוקראיני בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1992 ומנוהל על ידי פדרציית הכדורסל האוקראינית.
בעונת 2008/09, בעקבות סכסוך בהנהלת הפדרציה פוצלה הסופרליגה לשתי ליגות נפרדות.
מצב שיצר גם שתי תחרויות גביע נפרדות (גביע הסופרליגה וגביע הליגה), למשך עונה אחת בלבד.
בגביע מתחרות כיום רק קבוצות הכדורסל של שתי הליגות המקצועניות באוקראינה.
הטורניר נוסד אומנם בשנת 1992 וקבוצת בי.סי.
אודסה זכתה בגביע הראשון אך אין תיעוד לשאר הזוכות לאורך שנות ה-90.
הגביע האוסטרי הוא תחרות כדורגל שנתית, שנערכת על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרית (ÖFB).
במהלך עונת 2008/09, אוסטריה וינה זכתה בטורניר בפעם ה-27, יותר מכל מועדון אחר.
למעשה הגביע בשטח אוסטריה, החל עוד בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונקרא "גביע האתגר", שהתקיים לראשונה בעונת 1897/1898, כאשר הזוכה הראשונה הייתה מועדון הקריקט והכדורגל של וינה.
גביע זה התקיים עד 1910/1911. במקביל החל להתקיים גביע לא רשמי בשם "גביע וינה" למועדוני הכדורגל המקומיים של וינה בלבד, אולם הוא התקיים שנתיים בלבד בשנים 1907 ו-1915. גביע נוסף בשם "הגביע האוסטרי התחתון" שהיווה הבסיס לגביע הרשמי החל ב-1917/1918, אולם זו הייתה עונה שלא נחשבת לרשמית עם מועדונים חובבנים.
הגביע הנוכחי שהחל בשם "הגביע האוסטרי התחתון" התקיים מעונת 1918/1919 כאשר נקרא כך עד ל-1922/1923. ב-1923/1924 שונה שמו של הגביע ל"גביע וינה" עד 1937/1938. בזמן האנשלוס בין 1939 ל-1945, הצטרפו הקבוצות האוסטריות למפעל הגביע הגרמני שנקרא "גביע צאמר", ועל כן גביע זה הושעה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בעונת 1945/1946 הוצגה מחדש תחרות הגביע האוסטרי, שלראשונה כונתה "הגביע האוסטרי" והתקיימה במשך שנתיים.
בהמשך נקראה התחרות "תחרות המדינות הפדרליות" תחת השטח הפדרלי של אוסטריה, אולם גם תחרות זו לא החזיקה מעמד ובוטלה ב-1950. בתקופה שבין 1950 ל-1958, התחרות נחשבה לטורניר קטן ושולי במדינה, ולכן היא בוטלה מחוסר עניין לציבור.
תחרות "הגביע האוסטרי" מתקיים ברציפות החל מעונת 1958/1959, כאשר הקבוצות מוינה שהן חזקות, מאורגנות ומתוקצבות יותר שולטות בו לרוב, אולם בשנות ה-70 וה-80 קבוצות מאינסברוק, זלצבורג וערים קטנות נוספות הצליחו מדי פעם לזכות בגביע.
מבנה הגביע בשנים אלו כלל מפגשים כפולים בין הקבוצות המתמודדות, כולל שלב הגמר.
החל משנות ה-90 חל שינוי מבני והוחלט ליישר קו עם שאר מפעלי הגביע האירופים העיקריים - כאשר הוחלט על קיום מפגש נוקאאוט אחד וביטול המפגשים הכפולים, גם בשלב הגמר.
מפני שאוסטריה ארחה את יורו 2008, רק קבוצות מהליגה האוסטרית הראשונה (הליגה השנייה באוסטריה) או ליגות התחתונות לקחו חלק בגביע האוסטרי בעונת 2007/2008.
עד לשנת 2010, הטורניר נקרא על שם נותן החסות הראשי שלו (האחרון זה המבשלת האוסטרית סטיגל).
מאז, הטורניר כבר נערך תחת המוטו "מטרות לאירופה" להדגיש כי זה הוא הדרך המהירה ביותר לקבוצות האוסטריות להעפיל לליגה האירופית (6-7 משחקים, בהתאם לחלוקה של המועדון).
שיאנית הזכיות בגביע האוסטרי היא אוסטריה וינה, שזכתה בתואר 27 פעמים.
מחזיקת הגביע הנוכחית (2025) היא וולפסברג.
מ-1927 לקחו חלק המועדונים האוסטרים בגביע מיטרופה, שאליו הגיעה הזוכה בגביע האוסטרי, וגם הזוכה באליפות המדינה האוסטרית.
הקבוצות האוסטריות הצליחו יחסית במפעל זה, אולם החל מעליית הרייך השלישי בגרמניה שהשתלט על הכדורגל האוסטרי גם כן, החל מ-1940, הורחקו גרמניה ואוסטריה מהשתתפות במפעלים בינלאומיים, כולל מפעל זה.
החל מעונת 1960 זוכת הגביע האוסטרי השתתפה בגביע אירופה למחזיקות גביע ובהמשך בגביע אופ"א ובליגת האלופות לסירוגין, כתלות בדירוג הליגה האוסטרית באירופה.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה באליפות הבונדסליגה האוסטרית באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
לינץ1–1 / 1–01. וינר נוישטטאצטדיוו וינר נוישטאדט, וינר נוישטאדט / ל.א.ס.ק.
קרמסר2–0 / 1–3 (ח)סברובסקי טירולספ-דול סטאדיון, קרמס / טיבולי, אינסברוק9,000 / 9,0001988/1989סברובסקי טירול0–2 / 6–2אדמירה ואקר וינהבונדרסטאדיון, מריה אנזרסדורף / טיבולי, אינסברוק8,000 / 17,000גביע ממפיס1989/1990אוסטריה וינה3–1הראפיד וינהאצטדיון פראטר, וינה16,0001990/1991שטוקראו2–1ראפיד וינהאצטדיון פראטר, וינה12,0001991/1992אוסטריה וינה1–0אדמירה ואקר וינהאצטדיון פראטר, וינה10,0001992/1993ואקר אינסברוק3–1ראפיד וינהאצטדיון פראטר, וינה12,0001993/1994אוסטריה וינה4–0לינץאצטדיון פראטר, וינה6,0001994/1995ראפיד וינה1–0ד.ס.ו.
לינץאצטדיון ארנסט האפל, וינה8,5001999/2000גראצר א.ק.2–2ה (4–3 פ)אוסטריה זלצבורגאצטדיון ארנסט האפל, וינה9,2002000/2001קרנטן2–1הטירול אינסברוקאצטדיון ארנסט האפל, וינה7,0842001/2002גראצר א.ק.3–2שטורם גראץאצטדיון שוורצנגר, גראץ15,4002002/2003אוסטריה וינה3–0קרנטןאצטדיון שוורצנגר, גראץ6,5002003/2004גראצר א.ק.3–3ה (5–4 פ)אוסטריה וינהאצטדיון ואלס זייצנהיים, ואלס זיצנהיים (זלצבורג)7,900גביע שטיגל2004/2005אוסטריה וינה3–1ראפיד וינהאצטדיון ארנסט האפל, וינה28,0002005/2006אוסטריה וינה3–0מאטרסבורגאצטדיון ארנסט האפל, וינה20,1002006/2007אוסטריה וינה2–1מאטרסבורגאצטדיון גרהרד הנאפי, וינה15,0002007/2008הורן2–1ס.ו.
לינץאצטדיון ורטרזה, קלגנפורטללא קהל2021/2022רד בול זלצבורג3–0רידאצטדיון ורטרזה, קלגנפורט7,8002022/2023שטורם גראץ2–0ראפיד וינהאצטדיון ורטרזה, קלגנפורט30,0002023/2024שטורם גראץ2–1ראפיד וינהאצטדיון ורטרזה, קלגנפורט30,0002024/2025וולפסברג1–0TSV הארטברגאצטדיון ורטרזה, קלגנפורט20,500
הם גם שינו את הצבעים מלבן-סגול לאדום-לבן.
בעקבות כך מספר אוהדים של הקבוצה החליטו להקים מועדון חדש בשם אוסטריה זלצבורג.
אוסטריה וינה הייתה ידועה בשם "וינר אמטאור" עד 1926. החל מעונת 1973/1974, וינר א.ק.
הקימה קבוצה משותפת עם אוסטריה וינה, שנקראה אוסטריה וו.א.ק.
וינה עד עונת 1976/1977, כאשר אוסטריה וינה החליטה לחזור לשם המועדון המקורי שלהם.
התוצאות של הקבוצה המשותפת הן חלק מההיסטוריה של אוסטריה וינה.
אדמירה וינה וואקר וינה התמזגו בשנת 1971 כדי ליצור את המועדון אדמירה ואקר וינה, המועדון משחק באצטדיון בונדסטדיון זודשטאט שבעיר מריה אנזרסדורף באוסטריה תחתית.
המיזוג לאחר מכן עם "ו.פ.ב.
מדלינג" בשנת 1997 גרם למועדון לשנות את שמו ל-ו.פ.ב.
ואקר אינסברוק שינתה את שמה לעיתים קרובות וגם התמזגה עם וו.ס.ג.
המועדון שהוקם אחריו טירול אינסברוק חדל להתקיים בשנת 2002.
אוסטריה זלצבורג נקראה רד בול זלצבורג לאחר שנרכשה על ידי יצרנית משקה האנרגיה רד בול באפריל 2005. מועדון חדש שמשתמש בשם המקורי אוסטריה זלצבורג הוקם על ידי אוהדי אוסטריה זלצבורג שמחו על רכישת המועדון בידי חברת רד בול באותה שנה.
ולאחר שהם זכו ב-5 אליפויות הליגה השביעית, עכשיו הם משחקים בליגה האוסטרית הראשונה, ליגה אחת מתחת לבונדסליגה האוסטרית.
הגביע הארץ ישראלי 1929 הייתה התחרות הארצית השנייה שאורגנה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
המשחקים החלו בנובמבר 1928 והסתיימו ב-30 במרץ 1929. בתחרות השתתפו 18 קבוצות.
מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם הראשונה.
בשלב זה נערכו שני משחקים.
הקבוצה המארחת הקבוצה המתארחת תוצאה חיל הקשר, צריפיןחיל האוויר המלכותי, עזה 0:6 מכבי תל אביב בסיס צריפין 0:1
הגביע הארץ ישראלי 1930 הייתה התחרות הארצית השלישית שאורגנה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
המשחקים החלו ב-15 בפברואר 1930 והסתיימו ב-3 במאי 1930. בתחרות השתתפו 16 קבוצות.
מכבי תל אביב (קבוצת ב') זכתה בגביע בפעם השנייה בתולדות במועדון.
הגביע הארץ ישראלי 1932 הייתה התחרות הארצית הרביעית שאורגנה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
המשחקים הסתיימו ב-7 במאי 1932. בתחרות השתתפו 12 קבוצות.
קבוצת המשטרה הבריטית זכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות במועדון.
באותה שנה הקבוצה זכתה גם בתחרות הליגה הראשונה בכדורגל בארץ ישראל (ולמעשה בדאבל הראשון בענף הכדורגל של ארץ ישראל).
קבוצת המשטרה הבריטית הוכרזה כמנצחת.
הגביע הארץ ישראלי 1933 הייתה התחרות החמישית מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-10 ביוני 1933. בתחרות השתתפו 11 קבוצות.
לראשונה בתחרות השתתפו רק קבוצות עבריות.
קבוצת מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם השלישית.
הגביע הארץ ישראלי 1934 הייתה התחרות השישית מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-2 ביוני 1934. למרות שקבוצות בריטיות חזרו להשתתף בתחרות, מספר המשתתפים ירד ל-10.
קבוצת הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השנייה.
הגביע הארץ-ישראלי 1935 הייתה התחרות השביעית מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-15 ביולי 1935. מספר המשתתפים המשיך לרדת והגיע ל-7 קבוצות בלבד.
משחק הגמר התקיים לראשונה באצטדיון המכביה.
קבוצת הפועל תל אביב לא התייצבה למשחק רבע הגמר במחאה על החלטות ההתאגדות לכדורגל בקשר לפעילות הליגה.
גם מכבי תל אביב לא הופיעה למשחקי הגביע בעונה זו.
מכבי אבשלום פתח תקווה זכתה בגביע בפעם הראשונה.
הגביע הארץ ישראלי 1937 הייתה התחרות השמינית מאז היווסדה.
בשנת 1936 התחרות לא התקיימה בגלל האירועים של המרד הערבי הגדול.
המשחקים הסתיימו ב-9 במאי 1937. מספר המשתתפים גדל ל-14 קבוצות, כולם מהיישוב.
הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השלישית.
הגביע הארץ ישראלי 1938 הייתה התחרות התשיעית מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-28 במאי 1938. מספר המשתתפים גדל ל-15 קבוצות.
הקבוצות הבריטיות חידשו את השתתפותם בתחרות.
הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השנייה ברציפות והרביעית בסך הכל.
הגביע הארץ ישראלי 1939 הייתה התחרות העשירית מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-28 במאי 1939. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השלישית ברציפות והחמישית בסך הכל.
הגביע הארץ ישראלי 1940 הייתה התחרות ה-11 מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-18 במאי 1940. בתחרות השתתפו 24 קבוצות ולכן היה צורך בסיבוב מוקדם, לפני רבע הגמר.
בית"ר תל אביב זכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות הקבוצה.
בשלב זה נערכו שמונה משחקים.
הגביע הארץ-ישראלי 1941 הייתה התחרות ה-12 מאז היווסדה.
עקב האי-הסכמות בהתאגדות לכדורגל, המשחקים החלו רק ב-20 בספטמבר 1941 והסתיימו ב-15 בנובמבר 1941. בתחרות השתתפו 27 קבוצות.
לאור הנוכחות המוגברת של הצבא הבריטי, גדל באופן משמעותי מספר הקבוצות הבריטיות שהשתתפו בתחרות.
חלק מהקבוצות הוקמו רק לצורך התחרות ונקראו על שם הקפטן.
מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם הרביעית.
הגביע הארץ ישראלי 1942 הייתה התחרות ה-13 מאז היווסדה.
המשחקים החלו ב-14 בפברואר 1942 והסתיימו ב-4 ביולי 1942. בתחרות השתתפו 27 קבוצות.
לאור הנוכחות המוגברת של הצבא הבריטי גדל באופן משמעותי מספר הקבוצות הבריטיות שהשתתפו בתחרות.
חלק מהקבוצות הוקמו רק לצורך התחרות ונקראו על שם של הקפטן.
ערעור של מכבי חיפה על תוצאות המשחק נגד הפועל פתח תקווה עצר את קידום התחרות בכחודשיים.
בנוסף לכך הייתה בעיה עם תוצאת משחק רבע הגמר בין מכבי תל אביב לבין קבוצת שבב אל ערב מחיפה.
המשחק בין הקבוצות הסתיים לאחר הארכה בתוצאה 4–7 לטובת מכבי.
אומנם הקבוצה החיפאית טענה שלטובת מכבי שיחקו כדורגלנים שבגלל גילם היו צריכים להתגייס והיה אסור לשתף אותם במשחק.
החלטת ההתאחדות הייתה שיש לאשר את תוצאת המשחק אך לפסול את מכבי מהשתתפות בהמשך התחרות.
בית"ר תל אביב זכתה בגביע בפעם השנייה תוך ניצחון 12:1 על מכבי חיפה.
הגביע הארץ ישראלי 1946 הייתה התחרות ה-16 מאז היווסדה.
המשחקים הסתיימו ב-14 ביולי 1946. בתחרות השתתפו 32 קבוצות, כולם מהיישוב.
לאחר הפסקה של שנה, קבוצות בית"ר חזרו להשתתף בתחרות.
השנה הוחלט שכל המפגשים בין הקבוצות יכללו שני סיבובים.
מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם החמישית.
בשלב זה נערכו 16 משחקים.
הקבוצה המארחת הקבוצה המתארחת תוצאה הפועל תל אביבהפועל גבעתיים 0:6, 1:0 מכבי תל אביב הפועל רחובות 0:3, 0:3 דגל ציון תל אביבהפועל חיפה10:1 3:0 מכבי נס ציונה בית"ר תל אביב || 2:3, 0:1
| בית"ר ירושלים||הכח תל אביב|| נ"ט
| הפועל הרצליה ||הפועל ראשון לציון|| נ"ט
הגביע הארץ ישראלי 1947 הייתה התחרות ה-17 מאז היווסדה והאחרונה לפני קום המדינה.
המשחקים הסתיימו ב-28 ביוני 1947. בתחרות השתתפו 16 קבוצות, כולן מהיישוב.
סוכם לחזור לשיטת תחרות קודמת, כלומר משחק בודד לכל זוג מתמודדים.
מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם השישית.
המשחק הדרמטי מול בית"ר תל אביב נפסק בדקה ה-88 כאשר התוצאה הייתה לטובת מכבי והשופט פסל שער של בית"ר שהיה אמור לאפשר לבית"ר להגיע לתיקו.
הקהל פלש לשדה ויום טוב מנשרוב (כדורגלן בית"ר) חטף את הגביע ונמלט מהמגרש בלי שהדבר הובחן.
בעקבות המהומות שפרצו לאחר פסילת השער השלישי של בית"ר בדקה ה-88 המשחק הופסק.
"הגביע" הוא שיר שחובר על ידי יורם טהרלב ונחום היימן, ושהתחרה במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון 1965 תשכ"ה.
השיר בוצע כמקובל אז בפי שני מבצעים:
שלישיית גשר הירקון בעיבודו של יצחק גרציאני, שזה הביצוע המוכר יותר וזה שהופיע על תקליט הפסטיבל, ומתאפיין בסגנון ספרדי
אף על פי שביצועו המוכר הוא בפי שלישיית גברים, מילות השיר נכתבו בגוף ראשון נקבה - כמו לא מעט שירים אחרים של יורם טהרלב.
הדוברת בשיר פונה לגביע שיגלה לה מיהו אהובה ומתי יגיע ("עד תאמר לי הגביע מי יבואה ומתי").
יורם טהרלב עצמו עומד על הדמיון בין הגביע בשירו זה לבין עץ השיטה בשיר לא ביום ולא בלילה של ביאליק ("את השיטה אשאל אני, מי ומי יהיה חתני"),
ומתלוצץ על חשבון עצמו ומציין ש-"בשני השירים יש פחד גדול מאכזבה.
בשיר של ביאליק פוחדת הנערה שאביה ישיא אותה לגבר זקן.
בשיר שלי האכזבה היא של הכותב שלא הצליח להגיע לרמתו של ביאליק...".
לשיר חובר ריקוד זוגות בידי דני הימן בשנת 1970.
הגביע האירופי הוא טורניר בייסבול שנתי, שמנוהל על ידי הקונפדרציה האירופית לבייסבול (CEB).
הטורניר מציג את הקבוצות המובילות בליגות הבייסבול המקצועניות באירופה והוא הטורניר היוקרתי בענף הבייסבול באירופה ונערך מאז 1963.
החל משנת 2008, הטורניר נערך בשני מיקומים.
שתי הקבוצות הטובות ביותר מכל טורניר מתחרות אז ב"פיינל פור", כאשר הזוכה מקבלת את גביע אלופת אירופה.
בין 2013 ל-2015 הוחלף פורמט "פיינל פור" בסדרה הטובה משלוש.
בטורניר 2015 התמודדו שש קבוצות בבית פריז, בעוד שש קבוצות אחרות התמודדו ברוטרדם.
שתי הקבוצות הטובות ביותר התחרו אז ב"פיינל פור" שהתקיים באיטליה, בסדרה הטובה משלוש, על האליפות.
החל משנת 2016 הוצג מתכונת חדשה עם טורניר נוקאאוט בן 8 קבוצות ושני טורנירים חדשים לקבוצות ברמה נמוכה יותר, גביע CEB וגביע הפדרציות.
העונה הראשונה בטורניר נערכה בשנת 1963 ובה זכתה קבוצת ברצלונה.
שיאנית הזכיות היא פארמה האיטלקית עם 13 זכיות, האחרונה בעונת 1999.
הגביע האולימפי הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי למוסדות, ארגונים או קבוצות בעלי מוניטין של הצטיינות ויושרה שפעלו לפיתוח התנועה האולימפית.
הפרס נוסד בשנת 1906 על ידי פייר דה קוברטן והוענק למועדון התיירות של צרפת.
מאז זכו בפרס מועדוני ספורט חובבים, בתי ספר, עיתונים ומנהלי ספורט, אם כי הוא מוענק בעיקר לקבוצות הקשורות לארגון המשחקים האולימפיים.
הגביע המקורי שמור ב בלוזאן, שווייץ, ולזוכים מוענק העתק.
הפרס הוענק לאחרונה ב-2022 לאנשי הרפובליקה העממית של סין כאות הוקרה על תרומתם לקיום משחקי החורף האולימפיים בבייג'ינג בשנה זו.
הגביע האירי הוא מפעל כדורגל של התאחדות הכדורגל האירית בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט").
הגביע האירי, המשוחק מאז 1881, הוא אחד ממפעלי הכדורגל הוותיקים ביותר בעולם, והוא המפעל השני בחשיבותו בצפון אירלנד אחרי ליגת העל הצפון אירית.
במקור הגביע נחנך בשנת 1881, והיה לתחרות הגביע הלאומית של אירלנד כולה, ובנוסף תחרות הגביע הלאומי הרביעית בגודלה בעולם.
בשנת 1921 הפכה אירלנד של היום ל"מדינה החופשית של אירלנד", ומדינת אירלנד נפרדה מהתאחדות הצפון אירית, ויסדה לעצמה את התאחדות הכדורגל של מדינת אירלנד החופשית (כיום הרפובליקה של אירלנד) שייסדה את גביע ה-FAI.
במהלך ההיסטוריה של הגביע, נעשה שימוש בפורמטים וחוקים שונים ביחס לזכאות להשתתפות בתחרות, מספר הקבוצות והסיבובים, משחקים חוזרים, הארכה, דו-קרב פנדלים ועוד.
התחרות פתוחה לכל המועדונים המזוהים עם IFA מהליגות הבינוניות ועד לליגת העל הצפון אירית.
מועדונים מקבלים מעמד כזה על ידי עמידה בקריטריונים מינימליים שנקבעו על ידי התאחדות הכדורגל האירית למשל לגבי מתקנים ועוד.
לכל מועדון, למשל, חייב להיות מגרש סגור משלו.
התחרות מתחילה בדרך כלל באוגוסט או בספטמבר עם סיבוב המוקדמות הראשון, ומסתיימת בגמר במאי של השנה לאחר מכן.
מועדונים מהליגה השלישית (ליגת הביניים העליונה של NIFL) וכל משתתפי הליגה האזורית מליגה הרביעית ומטה נכנסים לסיבוב המוקדמות הראשון.
מועדונים אלו משחקים זה מול זה במשך ארבעה סיבובי מוקדמות, עד שנותרים 8 מועדונים.
8 הזוכים בסיבוב המוקדמות הרביעי מצטרפים לאחר מכן ל-24 המועדונים הבכירים מליגות 1 ו-2 של ליגת הכדורגל של צפון אירלנד בסיבוב הראשון של התחרות הראשית, המורכבת מ-32 מועדונים ומשוחקת בינואר.
התחרות תמיד נערכה בפורמט נוקאאוט שהוגרל באופן אקראי.
אם קבוצה מקבלת מעבר שלב ללא משחק (מה שנקרא "By"), היא תוגרלה אוטומטית ראשונה בסיבוב הבא כדי למנוע את האפשרות שקבוצה תקבל פעמיים רצוף "ביי".
הקבוצה שהוגרלה ראשונה מכל מפגש מארחת את המשחק, למעט במקרה של קבוצת ביניים מהליגה השלישית ומטה שהוגרלה ראשונה מול קבוצה בכירה מהליגות 1 או 2. בתרחיש זה, אם ישנו שוויון הוא ישוחק במגרש של הקבוצה הבכירה.
משחקים עם שוויון שבהם מסתיימות 90 דקות, ממשיכים להארכה ובמידת הצורך משתמשים בדו-קרב פנדלים על מנת להכריע את המנצחת במפגש.
גם חצי הגמר וגם הגמר משוחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי וינדזור פארק.
הזוכים מקבלים את הכרטיס לייצג את צפון אירלנד בקונפרנס ליג של אופ"א בעונה הבאה, בכפוף לרישיון אופ"א.
עם זאת, אם הם כבר העפילו לתחרות אופ"א על ידי סיום כקבוצה האלופה או סגניתה של ליגת העל הצפון אירית, או אם הם לא משיגים רישיון של אופ"א, הכרטיס למפעלים האירופיים של הגביע האירי יחולק מחדש למועדון שסיים במקום השלישי בליגת העל הצפון אירית.
הגביע האירי נחנך בעונת 1880/1881, כאשר שבעה מועדונים השתתפו בו.
גמר הגביע הוא השיא של העונה המקומית בצפון אירלנד ובדרך כלל מושך את כמות הקהל העונתית הגדולה ביותר בכדורגל הצפון אירי.
אף שלוש מקבוצות שכאלה הגיעו לגמר: הגורדון היילנדרס ב-1890, ה"בלאק וואטש" (לימריק) ב-1892 והשרווד פורסטרס בשנת 1897. הגורדון היילנדרס היו קבוצת הצבא היחידה שזכתה בגביע.
שלבורן, בוהמיינס ודרי סיטי הם המועדונים היחידים שזכו גם בגביע האירי וגם בגביע ה-FAI (גביע אירלנד החדש של הרפובליקה של אירלנד).
מועדוני דבלין נוספים שהתחרו בגביע האירי היו אוניברסיטת דבלין, שער סנט ג'יימס, איגוד דבלין, טריטונוויל וריצ'מונד רוברס.
בעונתה השנייה של התחרות, 1881/82, הפך המועדון קווינס איילנד למועדון הראשון מהעיר בלפסט שזוכה בגביע והוא לא עזב את בלפסט שוב במשך 24 שנים נוספות, כאשר בעונת 1905/1906, שלבורן הפך למועדון הראשון מדבלין שזוכה בו.
מתוך 141 התחרויות ששוחקו עד כה (2024), מועדוני בלפסט זכו בגביע 104 פעמים; 73.8% מכלל התחרויות.
הפעם האחרונה שמועדון מחוץ לבלפסט זכה בגביע הייתה ב-2018, כשקולרין ניצחה את קליפטונוויל 3–1 וזכתה בגביע בפעם השישית בתולדותיה.
המועדון המצליח ביותר בגביע מחוץ לבלפסט הוא גלאנבון, עם שבעה ניצחונות.
בשנים הראשונות של התחרות הגמר נערך במספר מקומות שונים בבלפסט, כולל האצטדיון הסגלגל, אצטדיון סוליטיוד, גרוסבנור פארק, והסלטיק פארק (בבלפסט), כמו גם הדלימאונט פארק בדבלין.
מאז 1996, הגמר נערך באופן בלעדי בווינדזור פארק, למעט הגמר של 2015 ו-2021. גמר 2015 עבר לאצטדיון הסגלגל, בעקבות גילוי של נזק לדוכן במקום הרגיל של וינדזור פארק, בעוד שהגמר של 2021 הועבר לראשונה למורנווויו פארק, שבלורגאן עקב עבודות תחזוקה שהתבצעו בווינדזור פארק, כולל כר דשא חדש שהונח באצטדיון.
זה היה הגמר הראשון שנערך מחוץ לבלפסט מאז 1975, כאשר קולרין זכה בגביע עם ניצחון 1-0 על לינפילד במשחק החוזר השני, לאחר 1-1 ו-0-0 בשני המשחקים הראשונים.
הגמר הראשון שנערך אי פעם מחוץ לבלפסט התקיים בשנת 1903, כאשר הדיסטילרי (קבוצת המזקקה) זכתה בגביע האירי השביעי שלה עם ניצחון 3–1 על הבוהמיאנס בדלימאונט פארק שבדבלין.
כל ששת המחוזות בצפון אירלנד היו מיוצגים בגמר לאורך השנים.
לפני ביטול המשחקים החוזרים בשלב הגמר, נדרש משחק חוזר כדי להכריע את המנצח ב-21 גמרים, הראשון ב-1890 לאחר שקליפטונוויל והגורדון היילנדרס סיימו בתיקו 2–2. מתוך 21 הגמרים ששוחקו שוב, שמונה מהם דרשו משחק חוזר שני כדי להכריע את זהות המנצחת בין שני הפיינליסטיות.
הפעם האחרונה שזה קרה, והמשחק החוזר האחרון שנערך אי פעם לפני שהם בוטלו הייתה ב-1993, כשבאנגור ניצחו את ה-ארדס 1–0 לאחר שתי תוצאות תיקו 1–1 במשחקים החוזרים.
לאחר מכן הוחלט שיהיה רק משחק חוזר אחד שבו ישתמשו בפנדלים כדי לקבוע את המנצח במידת הצורך, ובסופו של דבר שונו הכללים כדי להסיר את המשחק החוזר בשלב הגמר לחלוטין, כאשר מאז בגמר משוחק משחק אחד בלבד שלאחריו ישנה הארכה ופנדלים במידת הצורך על מנת לקבוע את זהות מחזיקת הגביע.
הגמר הראשון (ועד היום, היחיד) שנוצח בדו-קרב מהנקודה הלבנה התרחש ב-2007, כאשר לינפילד ניצחה את דנגנון סוויפטס 3–2 בדו-קרב לאחר תיקו 2–2 ולאחר הארכה.
בשנת 2014 שונו הכללים כדי לבטל את המשחקים החוזרים מהתחרות כולה.
כל משחק שנתקל בשוויון לאחר 90 דקות המשיך מאז ל-30 דקות של הארכה, ובמידת הצורך, דו-קרב פנדלים כדי לקבוע את המנצח.
הגמר לא שוחק בשלושה מקרים:
ב-1912, הוענק הגביע לקבוצת לינפילד לאחר ששלוש הקבוצות האחרות בחצי הגמר (קליפטונוויל, גלנטורן ושלבורן) פרשו מהתאחדות הכדורגל האירית במחלוקת על סכום הכסף ששולם ללינפילד עבור אירוח משחקים בינלאומיים.
ב-1920, שלבורן, שניצחה את גלאנבון בחצי גמר אחד, קיבלה את הגביע לאחר שחצי הגמר השני הוכרז כמבוטל שכן שני המועדונים המעורבים נפלטו מהתחרות: בלפסט סלטיק לאחר שאוהדי סלטיק ירו לעבר תומכי גלנטורן במהלך מהומה, וגלנטורן על שהעמידו שחקן שלא נרשם בהתאחדות.
ב-1999, הגביע הוענק לפורטאדאון לאחר שהפיינליסטית השנייה קליפטונוויל, הודחו מהתחרות לאחר שהתגלה כי הציבו שחקן לא כשיר, סיימון גריבן, במהלך הסיבובים המוקדמים.
בסך הכל זכו בגביע 24 מועדונים שונים, אך רק 13 מועדונים עשו זאת יותר מפעם אחת.
34 מועדונים שונים הגיעו לגמר, כאשר 12 מהם הופיעו פעם אחת בלבד.
מתוך 12 המועדונים הללו, חמישה מהם זכו בגביע בהופעתם הראשונה והאחרונה עד כה.
בחמישה מקרים הגיעו אותם שני מועדונים לגמר בשנים רצופות: ב-1885 וב-1886, הדיסטילרי ואלכסנדר; ב-1913 וב-1914, גלנטורן ולינפילד; ב-1930 וב-1931, באלימנה יונייטד ולינפילד; ב-2003 וב-2004 קולרין וגלנטורן; וב-2011 ו-2012 לינפילד והקרוסיידרס.
הגמר ששוחזר מספר הפעמים הגבוהה ביותר היה בין גלנטורן ללינפילד, והוא התרחש לא פחות מ-15 פעמים.
לינפילד ניצחה בשמונה מהמפגשים, כשגלנטורן ניצחה בשבעה.
הפעם האחרונה ששני המועדונים הגיעו לגמר הייתה ב-2006, כשלינפילד ניצחה 2–1.
בשנת 2001, הגמר שודר בשידור חי בטלוויזיה בפעם הראשונה ב-BBC צפון אירלנד, ומאז משודר שם בכל עונה ועונה.
אצטדיון וינדזור פארק אירח הכי הרבה גמרים (75, כולל משחקים חוזרים), ואחריו האצטדיון הסגלגל עם 25, ואצטדיון סוליטיוד עם 23.
קבוצות אשר זכו באליפות ליגת העל הצפון אירית והשלימו דאבל באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
עונהזוכהתוצאהסגניתאצטדיוןקהלהגביע הכל-אירי (צפון ודרום אירלנד)1880/1881מויואלה פארק1–0קליפטונווילקליפטונוויל קריקט גראונד, בלפסט1,5001881/1882קווינס איילנד 18811–0קליפטונווילאולסטר קריקט גראונד, בלפסט2,0001882/1883קליפטונוויל5–0אולסטרבלומפילד גראונד, קנוק, בלפסט2,0001883/1884דיסטילרי5–0וולינגטון פארקאולסטר קריקט גראונד, בלפסט2,0001884/1885דיסטילרי3–0לימאוודיאולסטר קריקט גראונד, בלפסט2,0001885/1886דיסטילרי1–0לימאוודיאולסטר קריקט גראונד, בלפסט1,0001886/1887אולסטר3–0קליפטונווילברודוויי גראונד, בלפסט4,0001887/1888קליפטונוויל2–1דיסטילריאולסטר קריקט גראונד, בלפסט3,0001888/1889דיסטילרי5–4ימקא (בלפסט)אולסטר קריקט גראונד, בלפסט3,5001889/1890
(משחק חוזר)גורדון היילנדרס2–2קליפטונווילאולסטר קריקט גראונד, בלפסט4,5003–1 (ח)אוסטרוויל, בלפסט3,5001890/1891לינפילד4–2אולסטרסוליטיוד, בלפסט5,0001891/1892לינפילד7–0דה בלאק וואץ'סוליטיוד, בלפסט5,5001892/1893לינפילד5–1קליפטונווילאוסטרוויל, בלפסטלא ידוע1893/1894
(משחק חוזר)דיסטילרי2–2לינפילדסוליטיוד, בלפסט5,5003–2 (ח)סוליטיוד, בלפסטלא ידוע1894/1895לינפילד10–1 בוהמיאנססוליטיוד, בלפסט2,0001895/1896דיסטילרי3–1גלנטורןסוליטיוד, בלפסט6,0001896/1897קליפטונוויל3–1שרווד פורסטרסגרוסבנור פארק, בלפסט5,0001897/1898לינפילד2–0סנט קולומס האל סלטיקהאצטדיון הסגלגל, בלפסט3,0001898/1899לינפילד2–1גלנטורןסוליטיוד, בלפסט7,0001899/1900קליפטונוויל2–1 בוהמיאנסגרוסבנור פארק, בלפסט5,5001900/1901קליפטונוויל1–0פריבוטרסגרוסבנור פארק, בלפסט5,5001901/1902לינפילד5–1דיסטילריסוליטיוד, בלפסט8,0001902/1903דיסטילרי3–1 בוהמיאנסדאלימאונט פארק, דבלין6,0001903/1904לינפילד5–1דרי סיטיגרוסבנור פארק, בלפסט6,0001904/1905דיסטילרי3–0 שלבורןסוליטיוד, בלפסט12,0001905/1906 שלבורן2–0בלפסט סלטיקדאלימאונט פארק, דבלין8,0001906/1907
(משחק חוזר) בוהמיאנס1–1 שלבורןדאלימאונט פארק, דבלין8,0003–1 (ח)דאלימאונט פארק, דבלין9,0001908/1909
(משחק חוזר)קליפטונוויל0–0 בוהמיאנסוינדזור פארק, בלפסט3,0002–1 (ח)דאלימאונט פארק, דבלין15,0001909/1910דיסטילרי1–0קליפטונווילהאצטדיון הסגלגל, בלפסט10,0001910/1911
(משחק חוזר) שלבורן0–0 בוהמיאנסדאלימאונט פארק, דבלין16,0002–1 (ח)דאלימאונט פארק, דבליןלא ידוע1911/1912לינפילדגמר לא שוחק1912/1913לינפילד2–0גלנטורןסלטיק פארק, בלפסט20,0001913/1914גלנטורן3–1לינפילדגרוסבנור פארק, בלפסט20,0001914/1915לינפילד1–0בלפסט סלטיקסוליטיוד, בלפסט20,0001915/1916
(משחק חוזר)לינפילד1–1גלנטורןסלטיק פארק, בלפסטלא ידוע1–0 (ח)גרוסבנור פארק, בלפסטלא ידוע1916/1917גלנטורן2–0בלפסט סלטיקוינדזור פארק, בלפסט20,0001917/1918
(שני משחקיםחוזרים)בלפסט סלטיק0–0לינפילדהאצטדיון הסגלגל, בלפסט17,5000–0 (ח)סוליטיוד, בלפסט14,0002–0 (ח2)גרוסבנור פארק, בלפסט11,0001918/1919
(שני משחקיםחוזרים)לינפילד1–1גלנטורןסלטיק פארק, בלפסט18,0000–0 (ח)גרוסבנור פארק, בלפסטלא ידוע2–1 (ח2)סוליטיוד, בלפסטלא ידוע1919/1920 שלבורןגמר לא שוחק1920/1921גלנטורן2–0גלאנבוןוינדזור פארק, בלפסטלא ידועהגביע האירי (הגביע של צפון אירלנד)1921/1922לינפילד2–0גלאנבוןהאצטדיון הסגלגל, בלפסט5,0001922/1923לינפילד2–0גלנטורןסוליטיוד, בלפסטלא ידוע1923/1924קווינס איילנד1–0ווילוופילדוינדזור פארק, בלפסט10,0001924/1925דיסטילרי2–1גלנטורןסוליטיוד, בלפסט20,0001925/1926בלפסט סלטיק3–2לינפילדסוליטיוד, בלפסט15,0001926/1927ארדס3–2קליפטונווילהאצטדיון הסגלגל, בלפסטלא ידוע1927/1928
(משחק חוזר)ווילוופילד1–1לרןוינדזור פארק, בלפסטלא ידוע1–0 (ח)וינדזור פארק, בלפסט12,0001928/1929באלמינה2–1בלפסט סלטיקסוליטיוד, בלפסטלא ידוע1929/1930לינפילד4–3באלמינהסלטיק פארק, בלפסטלא ידוע1930/1931לינפילד3–0באלמינההאצטדיון הסגלגל, בלפסט20,2111931/1932גלנטורן2–1לינפילדסלטיק פארק, בלפסטלא ידוע1932/1933
(שני משחקיםחוזרים)גלנטורן1–1דיסטילריוינדזור פארק, בלפסט27,0001–1 (ח)וינדזור פארק, בלפסט25,0003–1 (ח2)וינדזור פארק, בלפסט21,0001933/1934לינפילד5–0קליפטונווילהאצטדיון הסגלגל, בלפסט18,5001934/1935
(משחק חוזר)בלפסט סלטיק0–0באנגורסוליטיוד, בלפסט12,0002–0 (ח)סוליטיוד, בלפסט10,0001938/1939לינפילד2–0באלמינה יונייטדסוליטיוד, בלפסט17,5001939/1940באלמינה יונייטד2–0גלאנבוןוינדזור פארק, בלפסטלא ידוע1940/1941בלפסט סלטיק1–0לינפילדוינדזור פארק, בלפסט12,0001941/1942לינפילד3–1גלנטורןסלטיק פארק, בלפסטלא ידוע1942/1943בלפסט סלטיק1–0גלנטורןוינדזור פארק, בלפסטלא ידוע1943/1944בלפסט סלטיק3–1לינפילדוינדזור פארק, בלפסט25,2401944/1945לינפילד4–2גלנטורןסלטיק פארק, בלפסט20,0001945/1946לינפילד3–0דיסטילריסלטיק פארק, בלפסט20,1371946/1947בלפסט סלטיק1–0גלנטורןוינדזור פארק, בלפסט25,0001947/1948לינפילד3–0קולרייןסלטיק פארק, בלפסט31,0001948/1949דרי סיטי3–1גלנטורןוינדזור פארק, בלפסט27,0001949/1950לינפילד2–1דיסטילריוינדזור פארק, בלפסט17,0001950/1951גלנטורן3–1באלמינה יונייטדוינדזור פארק, בלפסט25,0001951/1952ארדס1–0גלנטורןוינדזור פארק, בלפסט23,0001952/1953לינפילד5–0קולרייןסוליטיוד, בלפסט21,0001953/1954
(שני משחקיםחוזרים)דיסטילרי2–2גלנטורןוינדזור פארק, בלפסט20,0001–1 (ח)וינדזור פארק, בלפסט15,0001–0 (ח2)וינדזור פארק, בלפסט12,0001956/1957גלאנבון2–0דרי סיטיוינדזור פארק, בלפסט25,0001957/1958באלמינה יונייטד2–0לינפילדהאצטדיון הסגלגל, בלפסט24,0001958/1959
(שני משחקיםחוזרים)קולריין1–1לינפילדדה שואוגראונדס, באלמינה5,6000–0 (ח)דה שואוגראונדס, באלמינה5,4001–0 (ח2)דה שואוגראונדס, באלמינה5,2001975/1976קאריק ריינג'רס2–1לינפילדהאצטדיון הסגלגל, בלפסט9,0001976/1977קולריין4–1לינפילדהאצטדיון הסגלגל, בלפסט10,0001977/1978לינפילד3–1באלמינה יונייטדהאצטדיון הסגלגל, בלפסט12,0001978/1979קליפטונוויל3–2פורטדאוןוינדזור פארק, בלפסט18,0001979/1980לינפילד2–0קרוסיידרסהאצטדיון הסגלגל, בלפסט12,0001980/1981באלמינה יונייטד1–0גלאנבוןוינדזור פארק, בלפסט6,0001981/1982לינפילד2–1קולרייןהאצטדיון הסגלגל, בלפסט12,0001982/1983
(משחק חוזר)גלנטורן1–1לינפילדוינדזור פארק, בלפסט12,0002–1 (ח)האצטדיון הסגלגל, בלפסט8,0001983/1984באלמינה יונייטד4–1קאריק ריינג'רסוינדזור פארק, בלפסט5,0001984/1985
(שני משחקיםחוזרים)באנגור1–1הארדסוינדזור פארק, בלפסט8,5001–1ה (ח)וינדזור פארק, בלפסט6,0001–0 (ח2)וינדזור פארק, בלפסט5,0001993/1994לינפילד2–0באנגורהאצטדיון הסגלגל, בלפסט10,0001994/1995לינפילד3–1קאריק ריינג'רסהאצטדיון הסגלגל, בלפסט6,8801995/1996גלנטורן1–0גלאנבוןוינדזור פארק, בלפסט10,0001996/1997גלאנבון1–0קליפטונווילוינדזור פארק, בלפסט8,2221997/1998גלנטורן1–0הגלאנבוןוינדזור פארק, בלפסט8,2501998/1999פורטדאוןגמר לא שוחק1999/2000גלנטורן1–0פורטדאוןוינדזור פארק, בלפסט8,3552000/2001גלנטורן1–0הלינפילדוינדזור פארק, בלפסט14,1902001/2002לינפילד2–1פורטדאוןוינדזור פארק, בלפסט11,1292002/2003קולריין1–0גלנטורןוינדזור פארק, בלפסט9,0002003/2004גלנטורן1–0קולרייןוינדזור פארק, בלפסט8,3002004/2005פורטדאון5–1לרןוינדזור פארק, בלפסט5,4312005/2006לינפילד2–1גלנטורןוינדזור פארק, בלפסט12,5002006/2007לינפילד2–2ה
(3–2 פ)דאנגנון סוויפטסוינדזור פארק, בלפסט7,6002007/2008לינפילד2–1קולרייןוינדזור פארק, בלפסט8,4522008/2009קרוסיידרס1–0קליפטונווילוינדזור פארק, בלפסט8,8202009/2010לינפילד2–1פורטדאוןוינדזור פארק, בלפסט7,9402010/2011לינפילד2–1קרוסיידרסוינדזור פארק, בלפסט8,2002011/2012לינפילד4–1קרוסיידרסוינדזור פארק, בלפסט7,3252012/2013גלנטורן3–1הקליפטונווילוינדזור פארק, בלפסט9,8252013/2014גלאנבון2–1באלמינה יונייטדוינדזור פארק, בלפסט7,2822014/2015גלנטורן1–0פורטדאוןהאצטדיון הסגלגל, בלפסט8,0722015/2016גלאנבון2–0לינפילדוינדזור פארק, בלפסט11,5002016/2017לינפילד3–0קולרייןוינדזור פארק, בלפסט12,5512017/2018קולריין3–1קליפטונווילוינדזור פארק, בלפסט12,0122018/2019קרוסיידרס3–0בלינאמלארד יונייטדוינדזור פארק, בלפסט5,7442019/2020גלנטורן2–1הבאלמינה יונייטדוינדזור פארק, בלפסט5002020/2021לינפילד2–1לרןמורנוויו פארק, לורגן1,0002021/2022קרוסיידרס2–1הבאלמינה יונייטדוינדזור פארק, בלפסט7,5982022/2023קרוסיידרס4–0באלמינה יונייטדוינדזור פארק, בלפסט9,6882023/2024קליפטונוויל3–1הלינפילדוינדזור פארק, בלפסט14,8982024/2025דאנגנון סוויפטס1–1ה
הגביע האיסלנדי (באיסלנדית: Bikarkeppni karla í knattspyrnu - Mjólkurbikarinn, בתרגום לעברית: "תחרות הגביע בכדורגל גברים - גביע החלב") הוא טורניר בשיטת "נוקאאוט" המתקיים מדי שנה מאז 1960, והוא נחשב לתחרות השנייה בחשיבותה בכדורגל האיסלנדי, אחרי ליגת העל האיסלנדית.
משחק הגמר משוחק באופן מסורתי באמצע ספטמבר, באצטדיון הלאומי - אצטדיון לוגארדאלסוודלור.
הזוכות בגביע מהמדינה, מעפילות למוקדמות הליגה האירופית.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה גם באליפות ליגת העל האיסלנדית באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
רייקיאוויק4–0IA אקרנסמלאוולור, רייקיאוויק1965וואלור5–3IA אקרנסמלאוולור, רייקיאוויק1966קו.
(חוזר)IBA אקוריירי1–1IA אקרנסמלאוולור, רייקיאוויק3–2 (ח)מלאוולור, רייקיאוויק1970פראם רייקיאוויק2–1איי.
וי.2–0הפנרפיירדירמלאוולור, רייקיאוויק1973פראם רייקיאוויק2–1קפלוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1974וואלור4–1IA אקרנסלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1975קפלוויק1–0IA אקרנסלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1976וואלור3–0IA אקרנסלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1977וואלור2–1פראם רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1978IA אקרנס1–0וואלורלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1979פראם רייקיאוויק1–0וואלורלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1980פראם רייקיאוויק2–1איי.
וי.3–2פראם רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1982IA אקרנס2–1קפלוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1983IA אקרנס2–1האיי.
וי.לוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1984IA אקרנס2–1הפראם רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק3,6751985פראם רייקיאוויק3–1קפלוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק5,3301986IA אקרנס2–1פראם רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,4861987פראם רייקיאוויק5–0מ.כ.
רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,2790–0ה (5–4 פ) (ח)לוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק3,4221991
(חוזר)וואלור1–1הפנרפיירדירלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק2,7401–0 (ח)לוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק3,3511992וואלור2–2 (5–2ה)קיי.
וי.לוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק0–0ה (5–4 פ) (ח)לוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק1998איי.
אקוריירילוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק2,8392002פישקיר3–1פראם רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק3,3762003IA אקרנס1–0הפנרפיירדירלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,7232004קפלוויק3–0קיי.
רייקיאוויק1–0פיולנירלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,5242009פרייד'פליק2–2ה (5–4 פ)פראם רייקיאוויקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,7662010הפנרפיירדיר4–0קו.
רייקיאוויק2–1UMF שטיארנןלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק5,0802013פראם רייקיאוויק3–3ה (3–1 פ)UMF שטיארנןלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,3182014קו.
וי.1–0הפנרפיירדירלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק3,0942018UMF שטיארנן0–0ה (4–1 פ)פרייד'פליקלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק3,8142019ויקינגור רייקיאוויק1–0הפנרפיירדירלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,2572020הופסק ברבע הגמר עקב התפרצות מגפת הקורונה העולמית2021ויקינגור רייקיאוויק3–0IA אקרנסלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,8292022ויקינגור רייקיאוויק2–2 (2–3ה)הפנרפיירדירלוגארדאלסוודלור, רייקיאוויק4,3812023ויקינגור רייקיאוויק3–1קיי.
קבוצהמספר זכיותמספר סגנויותעונות זכייהעונות סגנות1קו.
הגביע האלבני (באלבנית: Kupa e Shqipërisë) הוא טורניר בשיטת "נוקאאוט" המתקיים מדי שנה, והוא נחשב לתחרות השנייה בחשיבותה בכדורגל האלבני, אחרי ליגת העל האלבנית.
התחרות החלה בשנת 1939 כ"גביע המלך" (באלבנית: "Kupa e Mbretit"), לאחר מכן הושבת למשך 8 שנים מפאת מלחמת העולם השנייה.
ב-1948 החלה התחרות שוב כ"גביע הרפובליקה" (באלבנית: "Kupa e Republikes"), והחל מ-1991 נקרא בשמו הנוכחי "גביע אלבניה".
הקבוצה הזוכה בגביע זוכה אוטומטית בזכות להשתתף בסיבוב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה גם באליפות ליגת העל האלבנית באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
עונהזוכהתוצאהסגניתאצטדיוןצופים1938/1939אס קיי טירנהמקום 1 בטורנירוולזניה1940–1947לא התקיים בגלל מלחמת העולם השנייה1948פרטיזני5–2טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1949פרטיזני1–0טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1950דינמו טירנה2–1פרטיזניאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1951דינמו טירנה3–2פרטיזניאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1952דינמו טירנה4–1טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1953דינמו טירנה2–0פרטיזניאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1954דינמו טירנה2–1פרטיזניאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1955–1956לא שוחק1957פרטיזני2–0לוקומוטיבה דורסאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1958פרטיזני4–0סקנדרבו קורצ'האצטדיון קמאל סטפא, טירנה4,4001959לא שוחק1960
(בית-חוץ)ננטורי 17 (טירנה)2–3בסה קבאייהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה1–0
(4–1 בסיכום)אצטדיון ווחו קושי, שקודרה1970/1971דינמו טירנה2–0בסה קביהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה3,0001971/1972
(5–3 פ)אצטדיון ווחו קושי, שקודרה1972/1973פרטיזני1–0דינמו טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה3,0001973/1974דינמו טירנה1–0פרטיזניאצטדיון קמאל סטפא, טירנה3,0001974/1975
(בית-חוץ)אלבסני (לבינוטי)1–0לוקומוטיבה דורסאצטדיון לוקומוטיבה, דורס1–0
(2–0 בסיכום)אצטדיון רודי ביזהוטה, אלבסן1975/1976
(בית-חוץ)ננטורי 17 (טירנה)3–1סקנדרבו קורצ'האצטדיון קמאל סטפא, טירנה1–0
(בית-חוץ)ננטורי 17 (טירנה)1–2דינמו טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה2–1ה
(בית-חוץ)וולזניה1–1דינמו טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה2–1ה
(בית-חוץ)פרטיזני1–1אלבסני (לבינוטי)אצטדיון רודי ביזהוטה, אלבסן1–0
(בית-חוץ)דינמו טירנה2–3ננטורי 17 (טירנה)אצטדיון קמאל סטפא, טירנה1–0 (ח)
(משחק חוזר)דינמו טירנה0–0פרטיזניאצטדיון קמאל סטפא, טירנה20,0003–1 (חוזר)אצטדיון קמאל סטפא, טירנה18,0001989/1990דינמו טירנה1–1ה
(4–3 פ)פלאמורטאריאצטדיון קמאל סטפא, טירנה18,6001991/1992אלבסני2–1בסה קביהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה2,7001992/1993פרטיזני1–1אלבפטרול פאטוסאצטדיון ניקו דובאנה, דורס2,0001993/1994
(בית-חוץ)קיי אף טירנה0–0טאוטה דורסאצטדיון ניקו דובאנה, דורס1–0
(1–0 בסיכום)אצטדיון קמאל סטפא, טירנה1994/1995טאוטה דורס0–0ה
(4–3 פ)פלאמורטאריאצטדיון קמאל סטפא, טירנה11,0001997/1998אפולוניה פייר1–0קיי אף לושניהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה17,0001998/1999קיי אף טירנה0–0ה
(5–4 פ)קיי אף לושניהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה11,0002000/2001קיי אף טירנה5–0טאוטה דורסאצטדיון קמאל סטפא, טירנה4,0002001/2002קיי אף טירנה1–0דינמו טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה3,0002002/2003דינמו טירנה1–0טאוטה דורסאצטדיון קמאל סטפא, טירנה8,4002003/2004פרטיזני1–0דינמו טירנהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה10,5002004/2005טאוטה דורס0–0ה
(6–5 פ)קיי אף טירנהאצטדיון רודי ביזהוטה, אלבסן10,5002005/2006קיי אף טירנה1–0וולזניהאצטדיון רוזה האקסיו, לושניה4,4002006/2007בסה קביה3–2טאוטה דורסאצטדיון קמאל סטפא, טירנה12,5002007/2008וולזניה2–0קיי אף טירנהאצטדיון רודי ביזהוטה, אלבסן15,0002008/2009פלאמורטארי2–1קיי אף טירנהאצטדיון ניקו דובאנה, דורס12,0002009/2010בסה קביה1–1 (2–1ה)וולזניהאצטדיון קמאל סטפא, טירנה10,0002010/2011קיי אף טירנה1–1ה
אגנאטיה1–0קוקסיארנה קומבטרה, טירנה2024/2025דינמו סיטי2–2 ה
קבוצהמספר זכיותמספר סגנויותעונות זכייהעונות סגנות1קיי אף טירנה
הגביע האנדורי (בספרדית: Copa Constitució, נקרא גם: Copa Constitució Valira Seguretat עקב סיבות מסחריות) הוא טורניר בשיטת "נוקאאוט" המתקיים מדי שנה, והוא נחשב לתחרות השנייה בחשיבותה בכדורגל האנדורי, אחרי ליגת העל האנדורית.
התחרות המאורגנת על ידי התאחדות הכדורגל האנדורית, החלה בשנת 1991, והחל מעונת 1994/1995 הוא אושר על ידי אופ"א, מאז הוסדר ענף הכדורגל במדינה בצורה מקצוענית יותר.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה גם באליפות ליגת העל האנדורית באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
סנטה קולומהמגרש הספורט אקסיובל, אקסיובל2011סנט ז'וליה3–1יו.אי.
סנטה קולומהמגרש הספורט אקסיובל, אקסיובל2012סנטה קולומה1–0לוסיטאנוסמגרש הספורט אקסיובל, אקסיובל2013יו.אי.
סנטה קולומה2–2 (3–2ה)סנט ז'וליהמגרש הספורט אקסיובל, אקסיובל2014סנט ז'וליה2–1לוסיטאנוסהאצטדיון העירוני, אנדורה לה ולה2015סנט ז'וליה1–1ה (5–4 פ)סנטה קולומההאצטדיון העירוני, אנדורה לה ולה2016יו.אי.
סנטה קולומה3–0אנגורדניהאצטדיון העירוני, אנדורה לה ולה2017יו.אי.
סנטה קולומה1–0סנטה קולומההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2018סנטה קולומה2–1סנט ז'וליההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2019אנגורדני2–0סנטה קולומההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2020אינטר אסקלדס2–0סנטה קולומההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2021סנט ז'וליה2–1אתלטיק ד'אסקלדסהאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2022אתלטיק ד'אסקלדס4–1אקסטרמניההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2023אינטר אסקלדס2–1סנטה קולומההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2024יו.אי.
סנטה קולומה0–0 (1–0ה)פאס דה לה קאסההאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה2025אינטר אסקלדס1–0אתלטיק ד'אסקלדסהאצטדיון הלאומי, אנדורה לה ולה
הגביע האסטוני בכדורגל (באסטונית: Eesti Karikas) הוא טורניר כדורגל הנערך מדי שנה בידי התאחדות הכדורגל האסטונית ובו לוקחים חלק מועדוני כדורגל מאסטוניה.
כל המועדונים המשחקים בליגת העל האסטונית ובליג השנייה האסטונית מתחרים.
בכל השלבים שהתחרות הקבוצות משחקות ביניהן שני משחקים (בית וחוץ) משחק הגמר נערך כמשחק בודד.
הקבוצה שזוכה בגביע מתמודדת בעונה שלאחר מכן בסופר קאפ האסטוני מול זוכת אליפות אסטוניה.
משחקי הגביע הלאומיים בכדורגל ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית, החלו למעשה מ-1946, עוד בתקופה שבה שלטה ברית המועצות בשטחה של אסטוניה, ובה השתתפו כלל מועדוני הכדורגל האסטונים.
ב-1991 עם התפרקותה של ברית המועצות, הוקמה מדינת אסטוניה והתחרות הראשונה תחת התאחדות הכדורגל האסטונית הייתה ב-1991.
גביע זה מתועד ומוכר על ידי ההתאחדות האסטונית כיום.
עונהאלופהתוצאהפיינליסטית1938ספורט טאלין1–1 / 2–1טאלינה יאלגפאלי קלובי1939טאלינה י.ק.4–1קאלב טאלין
גמרי הגביע האסטוני בזמן מלחמת העולם השנייה (1940–1945)
גביע זה לא מתועד ולא מוכר על ידי ההתאחדות האסטונית כיום.
עונהאלופהתוצאהפיינליסטית1940טאלינה יאלגפאלי קלובי4–1אסטה טאלין1941לא שוחק1942ספורט טאלין3–0קאלב פארנו1943טארטו PSR1–0קאלב טאלין1944לא שוחק1945לא שוחק
גמרי הגביע האסטוני תחת הרפובליקה הסובייטית (1946–1991)
קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל האסטונית הסובייטית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל האסטונית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
מאג טמקה טארטואצטדיון קדרייורג, טאלין5002008/2009 פלורה טאלין0–0ה (4–3 פ) נומה קאליואצטדיון קדרייורג, טאלין1,8002009/2010 לבדיה טאלין3–0 פלורה טאליןאצטדיון קדרייורג, טאלין9502010/2011 פלורה טאלין2–0 נארווה טרנסא.
לה-קוק ארנה, טאלין1,7372014/2015 נומה קאליו2–0 פאידה לינאמסקונדא.
לה-קוק ארנה, טאלין7422020/2021לבדיה טאלין1–0פלורה טאליןא.
לה-קוק ארנה, טאליןללא קהל2021/2022פאידה לינאמסקונד0–0 (1–0ה)נומה קאליוא.
לה-קוק ארנה, טאלין1,3472023/2024לבדיה טאלין4–2פאידה לינאמסקונדא.
מאג טמקה טארטו -2 -אאסטי פולבקיבי -1 -קאלב טאלין -1 -סנטוס טארטו -1 -קאלב סילמאה -1 -
הגביע הלטיני היה טורניר כדורגל בינלאומי ששוחק שמונה פעמים, בין השנים 1949 ו-1957, והפגיש אחת לשנה את אלופות הליגות של ארבע ארצות: ספרד, צרפת, איטליה ופורטוגל.
התחרות שוחקה במחזורים של ארבע שנים (בפועל הושלמו שני מחזורים כאלה), כאשר כל אחת מארבע ההתאחדויות המשתתפות מארחת בתורה.
הפורמט היה פשוט: שני חצאי גמר, משחק על המקום השלישי ומשחק גמר בכל שנה.
המשחקים נערכו בקיץ במרוכז, כדי לחסוך בנסיעות.
בתום מחזור בן ארבע שנים דורגו הארצות על פי איכות התוצאות שהשיגו הקבוצות שייצגו אותן.
ספרד הייתה זו שדורגה במקום הראשון, גם ב-1949-1952 וגם ב-1953-1957. שתי הגדולות של הכדורגל הספרדי, ברצלונה וריאל מדריד, זכו בגביע פעמיים כל אחת.
בטרם נוסד גביע אירופה לאלופות, נחשב הגביע הלטיני לתואר היוקרתי ביותר שמועדון כדורגל אירופאי יכול לזכות בו.
אולם ב-1954 נוסדה אופ"א, התאחדות העל האירופאית, ושתי התחרויות שאורגנו על ידה החל מ-1955, גביע האלופות וגביע ערי הירידים, תפסו את מקומו של הגביע הלטיני והפכו אותו למיותר.