tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל הוא החזיק אולפן ברחוב מורטון 54.
קדמוס עבד גם באיור מסחרי, אך פרנץ' שכנע אותו להתמסר לחלוטין לאמנות יפה.
בשנת 1979 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר והפך לחבר מן המניין בשנת 1980.
קדמוס מדורג על ידי האיגוד לסחר האמנים ברוסיה בין מיטב האמנים בעולם בארבע המאות האחרונות.
בשנת 1934, בגיל 29, הוא צייר את "הצי הגיע", (The Fleet's In!) בעת שעבד בפרויקט עבודות האמנות הציבוריות.
בציור זה, תיאר מפגש של מלחים ונשים, כלל סצנות של שידול הומוסקסואלי סטריאוטיפי והגזמה ארוטית של אברי המין.
הציור יצר מחאה ציבורית שבראשה עמד האדמירל יו רודמן, שהתלונן בפני מזכיר חיל הים קלוד א.
המזכיר סוונסון הצהיר כי הציור הוא מייצג אמנותי נכון, אף כי "לא נאמן לחיל הים." הציור הוסר מהתערוכה בגלריה קורקורן 1936.
הפרסום הזה עזר לקריירה של קדמוס, והוא הצהיר כי, "לא הייתה לי שום כוונה להעליב את חיל הים.
המלחים אינם גרועים יותר מאף אחד אחר.
בתמונה שלי רק הערתי עליהם - לא התייחסתי לביקורת" הציור, היה תלוי במועדון בוושינגטון במשך יותר מחמישים שנה, עד 1981, ולבסוף מצא בית במרכז ההיסטורי של חיל הים.
בשנת 1938 היה צריך לצייר מחדש את ציורו "פוקהונטס מצילה את חייו של ג'ון סמית'" ציור קיר שצייר לבניין הדואר בריצ'מונד, וירג'יניה, כאשר הבחינו בעור שועל התלוי בין רגליו של האינדיאני המתואר בציור.
קדמוס השתמש במאהבו באותו הזמן, ג'ארד פרנץ', כדוגמן לג'ון סמית' בציור הקיר.
בשנת 1940 הוסרו שני ציורים מתצוגה פומבית, משום שלא מצאו חן בעיני הצי, והיו "מלוכלכים שלא לצורך".
הציורים הוצגו בתערוכה הבינלאומית של "גשר שער הזהב", וכאמור הוסרו מהתערוכה, ונותר רק הציור "ונוס ואדוניס".
קדמוס, התעניין באומני הרנסאנס האיטלקים, ובמיוחד לוקה סיניורלי ואנדראה מנטניה, שכונו "אמני השרירים".
הוא הושפע גם מרג'ינלד מארש, צייר סצנות אמריקאיות.
קדמוס שילב את האלמנטים של סיגנורלי ומנטגנה יחד עם אלה של מארש כדי לתאר את חיי הרחוב של העיר ניו יורק.
הוא היה מרותק לגוף האנושי האידיאלי.
האידיאל שלו היה גרסה ארוטית מסוגננת של הגוף הגברי.
הוא מצא את הגרוטסקי בכל מקום מבתי קפה של גריניץ' וילג', תחנות הרכבת התחתית, החוף קוני איילנד ועד לתיירים אמריקאים בפיאצה איטלקית.
האמנות שלו היא סוג של סאטירה וקריקטורה של נושאים.
מבקרי האמנות היו חלוקים בנוגע לאמנות של קדמוס, כאשר מבקרת האומנות דורה אשטון קבעה כי "הוא בכלל לא דמות בעל חשיבות היסטורית".
לעומתה, בשנת 1990 כתב מייקל קימלמן כי האמנות של קדמוס שימשה "תזכורת לכך שבניגוד לתפיסה הסטנדרטית, הריאליזם היה עדיין מסורת חיונית באמנות האמריקאית באמצע המאה הנוכחית, כזו ששאבה מאותם מקורות ששימשו השראה לאקספרסיוניסטים המופשטים."
משנת 1937 עד 1945, קדמוס, אהובו, ג'ארד פרנץ', ואשתו של פרנץ', מרגרט הונינג, הקימו קולקטיב צילומים בשם PaJaMa ("פול, ג'ארד ומרגרט").
הם העלו צילומים שונים בשחור-לבן של עצמם עם חבריהם, עירומים וגם לבושים.
מרבית החברים שהופיעו בתצלומים היו בין האמנים הצעירים, הרקדנים והכותבים של ניו יורק, ורובם היו נאים והומואים.
מאוחר יותר בשנות הארבעים, קדמוס ואהובו דאז, ג'ורג' טוקר, יצרו מערכת יחסים מורכבת עם פרנץ' ואשתו.
כאשר משפחת פרנץ' קנתה בית בהרטלנד, ורמונט, הם העניקו לקדמוס דירה משלו בנכס, שאותו מאוחר יותר לקח פרנץ' ומסר לאהובו החדש האיטלקי.
בשנת 1965 נפגש קדמוס ופתח במערכת יחסים עם ג'ון (פרקהאר) אנדרסון (1937 - 2018), כוכב קברט לשעבר.
מערכת היחסים ביניהם נמשכה עד מותו של קדמוס בשנת 1999. בתחילת מערכת היחסים שלהם בת 35 שנה, אנדרסון היה בן 27 ושימש כמודל ומוזה של קדמוס ביצירותיו.
ב-12 בדצמבר שנת 1999 הוא נפטר בביתו בווסטון, קונטיקט, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-95.
פול צ'קר הוא שחקן אנגלי.
צ'קר נולד ב-1975 בפורטסמות' שבהמפשייר.
ב-1998 סיים צ'קר את לימודיו בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'יימי קולייר בדרמה הבריטית "As If" של ערוץ 4 בשנים 2001–2004, ומהופעתו בתפקיד נייתן בדרמה "Sinchronicity" של ערוץ BBC Three משנת 2006.
בדצמבר 2006 שיחק צ'קר בתפקיד יוג'ין ג'ונס בפרק "נעליים אקראיות" בסדרת המדע הבדיוני "טורצ'ווד".
צ'קר משמש כקריין של ספרי שמע ובין השאר קרא את סדרת ספרי הילדים "Tunnels", מאת רודריק גורדון ובריאן ויליאם.
צ'קר חי בלונדון עם בת זוגו ושני בניהם.
פול קוק הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר מועצת המפקחים של מחוז סן ברנרדינו מאז דצמבר 2020. טרם היבחרו למועצת המפקחים היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קליפורניה בשנים 2013–2020. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
קוק נולד במרידן שבקונטיקט בשנת 1943. הוא גדל במרידן ולא עבר באופן קבוע לקליפורניה עד סוף הקריירה הצבאית שלו.
ב-1966 סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של דרום קונטיקט, והשלים לימודי תואר ראשון בהוראה.
בהמשך השנה הוא הצטרף לחיל הנחתים של ארצות הברית.
כקצין חיל רגלים, שירת קוק במלחמת וייטנאם.
פעולותיו כלוחם זיכו אותו במספר עיטורים צבאיים, כולל כוכב הארד ופעמיים לב הארגמן.
הוא שירת בחיל הנחתים במשך 26 שנה.
לאחר שפרש מחיל הנחתים בשנת 1992 בדרגת קולונל, הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בסן ברנרדינו ב-1996, וב-2000 קיבל תואר שני נוסף במדע המדינה מאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
בין השנים 1993–1994 שימש קוק כמנהל לשכת המסחר של העיר יוקה ואלי, ובשנים 1998–2002 היה פרופסור במכללת נחושת הר.
קוק העביר קורסים בנושא אלימות פוליטית וטרור באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד מאז 2002. בשנת 2006 התמודד קוק לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז הבחירה ה-56. בבחירות הכלליות ניצח עם 60% מהקולות, ונבחר מחדש בשנים 2008 ו-2010.
בינואר 2012, ג'רי לואיס המכהן מזה 34 שנה, הודיע כי לא יתמודד מחדש בנובמבר.
קוק נכנס לבחירות המקדימות במחוז, שנספר מחדש כמחוז הקונגרס השמיני בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010. הוא סיים במקום השני בפריימריז ג'ונגל בן 13 מועמדים, וגרף כ-15% מהקולות.
עמיתו הרפובליקני גרג אימוס העפיל למקום הראשון עם 16% מהקולות, אך בזכות תמיכות רבות מארגונים ואישים בולטים בקליפורניה קוק ניהל מסע בחירות מוצלח ובנובמבר גבר על אימוס עם כ-58% מקולות הבוחרים.
הוא הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
בשנת 2013 חתם קוק, ביחד עם אחרים, על מכתב לנשיא ברק אובמה, ובו דחק בו להוביל לסיום בניית קו צינור קיסטון, וקבע כי מדובר ביצירת מקומות עבודה חדשים.
הוא גם הביע חשש שהרפובליקה העממית של סין תהיה מוכנה לנצל את השגיאות האמריקאיות בבניית קו צינור זה.
בראשית 2017 הצביע קוק בעד ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
הוא נימק את החלטתו להצביע בעד ביטול החוק בכך ש"לכל אמריקאי צריכה להיות גישה לטיפול איכותי בהתאמה לתקציבו.
באוגוסט אותה השנה הצביע בעד האיסור על הפלה מלאכותית בדיעבד, אלא אם כן האישה הייתה קורבן לאונס, גילוי עריות או שההיריון העמיד אותה בסכנת חיים.
בספטמבר 2019 הכריז קוק כי לא יתמודד מחדש לקונגרס האמריקאי בבחירות 2020, ובמקום זאת יתמודד על מושב במועצת המפקחים של מחוז סן ברנרדינו.
בבחירות המקדימות ב-3 במרץ 2020 הביס קוק שלושה מיריביו ברוב מוחלט כדי להימנע מסיבוב שני מכריע בנובמבר, והוא נבחר למועצת המפקחים מטעם המחוז הראשון כמחליפו של רוברט א.
ב-7 בדצמבר 2020 החל את כהונתו בתפקיד.
פול פייר קמבון (20 בינואר 1843 – 29 במאי 1924) היה דיפלומט צרפתי משפיע בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא כיהן כשגריר צרפת בלונדון במשך 22 שנה.
במסגרת תפקידו זה חתם מטעם צרפת על הסכם סייקס–פיקו.
פול קמבון הוא אחיו הבכור של ז'יל קמבון.
קמבון למד משפטים, והפך למזכירו של ז'ול פרי במחוז סיין.
לאחר מכן הוא הפך למזכיר הכללי של מחוז האלפים הימיים (1871), מחוז שפך הרון (1871), מחוז אוב (1872), ומחוז דו (1876), ומחוז נור (1877-1882), לאחר שמילא את כול התפקידים הללו עבר קמבון אל העולם הדיפלומטי.
מחלקת הכספים, שהוקמה בשנת 1882, הצליחה החל משנת 1884, והחליפה את הוועדה הפיננסית לחובות תוניסאים שהוקמה בשנת 1868 ומטרתה הייתה לשלוט בניהול ההוצאות התוניסאיות ולהבטיח את ההחזר לנושים.
מוסכמות לה מארסה, שנחתמו ב־8 ביוני 1883, קובעו במיוחד את ההנפקה להחזר החוב של ההלוואה התוניסאית שהובטחה על ידי צרפת.
פול קמבון בראשית דרכו, יחד עם פייר פונצ'ין, ייסד את הברית הצרפתית ב-21 ביולי 1883.
עוד בתחום הכלכלי, פול קמבון הקים את לשכת המסחר התוניסאית בשנת 1885. הוא גם הגה את החוק התוניסאי שנכנס לתוקף ב -1 ביולי 1885 שקבע את עקרון רישום המקרקעין, והבהיר את מצב אחזקות הקרקעות באותה תקופה.
החוקק תעדף את ההתעצמות הבאה של התיישבות קרקעות אירופאית בתוניסיה.
לאחר שהותו בתוניסיה הפך פול קמבון לשגריר צרפת במדריד (1886), בקונסטנטינופול (1890) ובלונדון (1898–1920).
שם מילא תפקיד חשוב בהיווצרותה של ההסכמה הלבבית, אז של ההסכם הרוסי-בריטי משנת 1907. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא דחף את בריטניה לצאת למלחמה נגד גרמניה.
הוא עזב את תפקידו בשנת 1920 ונבחר לחבר באקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה.
הוא גם חבר במקביל באקדמיה למדעי המוסר והמדיניות במדריד.
פול ברוס קורקם הוא פיזיקאי קנדי ופרופסור באוניברסיטת אוטווה.
חלוץ ומוביל בתחום הפיזיקה של אטו-שניות ומומחה במדעי הלייזר.
חתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 2022.
הוא יושב ראש המחלקה לפוטוניקה של אטו-שניות המשותפת למועצה הלאומית למחקר (NRC) ולאוניברסיטת אוטווה.
קורקם נולד בסנט ג'ון שבפרובינציית ניו ברנזוויק בקנדה.
קורקם סיים את התואר הראשון בפיזיקה באוניברסיטת אכדיה שבנובה סקוטיה, ב-1965. את התואר השני סיים ב-1967 ואת הדוקטורט ב-1972, שניהם מאוניברסיטת ליהיי בפנסילבניה.
מנחהו לדוקטורט היה הפיזיקאי האמריקאי ג'יימס אלן מקלנן.
בשנים 1973–1975 שימש עמית בתר-דוקטורי במועצה הלאומית למחקר בקנדה ולאחר מכן היה לחבר סגל במוסד זה.
קורקום חריג בנוף המדעי בהיותו פיזיקאי תאורטי וניסיוני גם יחד.
בשנות ה-80 הוא פיתח מודל של יינון אטומים ועל בסיס כך הציע דרך חדשה לייצר לייזרים בתחום הרנטגן - מודל OFI (יינון שדה אופטי, Optical field ionization).
לייזרים העובדים בדרך זו מהווים פיתוח חשוב ביותר במחקרי לייזר בתחום הרנטגן.
בשנות ה-90 המוקדמות התרחשו מספר תגליות בפיזיקה אטומית של שדות חזקים, בכל הקשור ליצירת הרמוניות גבוהות ויינון כפול קורלציוני (שבו אטום יכול לבלוע מאות פוטונים ולפלוט שני אלקטרונים).
במאמר שפרסם יחד עם שותפיו ב-1994, הציג קורקם מודל התנגשויות אלקטרוניות פשוט וסמי-קלאסי, בן שלושה שלבים ("Three-step simple man's model").
מודל זה עומד בבסיסו של תהליך יצירת הרמוניות גבוהות בגז, והוא המודל המוסכם כיום על קהילת מדעי האטו-שנייה והפוטוניקה.
באמצעות מודל זה, קורקם ושותפיו בווינה הצליחו בשנת 2001 להדמות בפעם הראשונה פולס לייזר שאורכו קצר מ-1 פמטו-שנייה, ובכך פתחו את השער לעולם מדעי האטו-שנייה.
השיטה שהציע קורקם שימשה ליצירתן של הרמוניות גבוהות ולחקר אטומים ומולקולות בסדרי גודל של אנגסטרום ומטה.
מודל שלושת השלבים של קורקם הביא להתפתחויות רבות בהבנת אינטראקציות של אלקטרונים קוהרנטיים, אור קוהרנטי ומולקולות ואטומים קוהרנטיים.
במסגרת המודל, קורקם מציע להסתכל על הצורון המצומד ללייזר כעל אינטרפרומטר שבו זרוע אחת היא פרקציה אלקטרונית קשורה וזרוע שנייה היא פרקציה אלקטרונית חופשית, המתאבכות ביניהן.
התאבכות זו מביאה לפליטתו של אור קוהרנטי חזק בתדירויות המהוות כפולה שלמה של תדירויות הלייזר אשר חולל את האינטראקציה.
בשנים 1997–2009 שימש קורקם כפרופסור נלווה לפיזיקה באוניברסיטת מקמסטר.
בעבר פעל רבות בשיתוף עם כלת פרס נובל לפיזיקה דונה סטריקלנד, ואף שמו שלו הועלה כמי שעשוי לזכות בפרס בעתיד.
קורקם כתב לאורך השנים למעלה מ-240 מאמרים שעברו ביקורת עמיתים ופורסמו בכתבי העת הפיזיקליים הנחשבים.
הוא ערך מספר ספרים ובשנים האחרונות נמנה עם חברי סגל העורכים בכתב העת Journal of Physics B (אנ') בו גם שימש כסגן עורך בשנים 2009–2011 וכעורך בשנים 2011–2018. כיום הוא חבר בצוות המייעץ לעיתון הבינלאומי לאופטיקה לא-ליניארית.
בגוגל סקולר מופיעים למעלה מ-3000 פרסומים עליהם הוא חתום.
קורקם ביקר בישראל ב-2013, אז הוענק לו פרס הארווי מידי נשיא הטכניון פרופ' פרץ לביא.
בפברואר 2022 הוכרז כחתן פרס וולף לפיזיקה יחד עם אן ל'ווילייה ופרנץ קראוס, והוא הגיע לישראל בשנית בחודש יוני 2022 למעמד הענקת הפרס.
פרס ויליס לם למדעי הלייזר ולאופטיקה קוונטית (2019)
מדליית הזהב של האגודה הבינלאומית להנדסה אופטית (2019)
מדליית מכון אייזק ניוטון לפיזיקה (2018)
מדליית הזהב של לומונוסוב (2015)
המדליה של החברה המלכותית לצילום (2013)
הפרס הבינלאומי לפיזיקה ע"ש המלך פייסל (2013)
המדליה הקנדית ע"ש גרהרד הרצברג למדע ולהנדסה (2009)
פרס ארתור שולוב במדעי הלייזר מטעם האגודה האמריקאית לפיזיקה (2006)
פרס ה-IEEE לאלקטרוניקה קוונטית (2005)
מדליית המלכה אליזבת השנייה לרגל יובל הזהב למלכותה (2003)
מדליית טורי של החברה המלכותית הקנדית (2003)
פרס איינשטיין של החברה לאלקטרוניקה אופטית וקוונטית (1999)
מדליית זהב למפעל חיים בפיזיקה מטעם אגודת הפיזיקאים הקנדית (1996)
פול קורנויר היה צייר אמריקאי, הידוע בזכות ציוריו הפופולריים בסגנון אימפרסיוניסטי וטונליסטי.
קורנויר נולד בסנט לואיס, מיזורי, והחל לצייר בסגנון ברביזון, הוכשר בבית הספר לאמנויות יפות בסנט לואיס, והציג לראשונה בשנת 1887. בשנת 1889 המשיך את לימודיו בפריז באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול לפבר, לואי בלאן ובנג'מין קונסטנט.
בזמן שקורנויר היה בפריז, הוא נסע גם ללונדון ולוונציה.
תקופה זו חשפה אותו לאימפרסיוניזם הצרפתי, שבא לידי ביטוי בסגנון קולח, טונאלי ולירי יותר בנופיו ובנופי העיר שלו.
הפרשנות של קורנויר לאימפרסיוניזם הייתה שמרנית יותר מעמיתיו הצרפתים, והותירה את עבודתו ברגישות אמריקאית מובהקת.
הוא חזר לביתו בסנט לואיס בשנת 1894 ובאותה שנה צייר ציור קיר במלון פלאנטרס, המתאר את לידתו של סנט לואיס.
קורנויר הושפע מאוד מהטונליסטים האמריקאים.
ויליאם מריט צ'ייס ראה דוגמאות ליצירתו של פול קורנייר בפריז בתקופתם שם בשנת 1889. מאוחר יותר עודד צ'ייס את קורנויר לעזוב את סנט לואיס ולנסוע לעיר ניו יורק.
העיר ניו יורק הייתה מקום אידיאלי עבור קורנויר לפתח את האסתטיקה שלו.
שם צייר את נופי הערים שאותם הוא הכיר היטב.
ציוריו היו תיאורים מגוונים של סצנות רחוב, במיוחד לאחר גשמים.
בהסתמך על הכשרתו ברחובות פריז, הוא הצליח לתפוס את מהות חיי העיר על מדרכותיהם הבולטות, כרכרות רתומות לסוסים עם נהגים ונוסעים, כמו גם רחובות מעוטרים בעצים ובניינים גבוהים.
דוגמאות לסצנות הרחוב של כוללות את הציורים: הפלאזה אחרי הגשם ויום גשום בעיר.
בשנת 1908 התארח בגלריה לאמנות אולברייט - נוקס.
בשנת 1909 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי עמית.
הוא לימד במכון הטכני בניו יורק ובשנת 1917 עבר למסצ'וסטס, שם המשיך ללמד ולצייר.
קורנויר קיבל תערוכה רטרוספקטיבית שכותרתה "פול קורנויר: האימפרסיוניסט האמריקאי" במרכז לאמנויות ומדעים בפאוריה, אילינוי בשנת 1973.
התערוכה התבססה במידה רבה על אוסף של משפחת לורנס אשבי, אשר השאילה מספר ציורים.
פול קסאני הוא כדורגלן עבר גבונזי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קסאני, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוויזו המקומית, ממנה עבר לקבוצת USM ליברוויל.
בעונת , היה שותף לזכייה של הקבוצה בדאבל.
בקיץ , קסאני חתם ברובי מהליגה החמישית בספרד.
בינואר , קסאני חתם בזסטפוני מליגת העל הגאורגית.
בינואר , קסאני חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-24 בינואר, קסאני ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד מכבי פתח תקווה.
בסיום העונה, ירדה קריית שמונה לליגה הלאומית וקסאני עזב את המועדון.
בקיץ , קסאני חתם באיסטרס מהליגה השנייה בצרפת.
בקיץ , קסאני חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית, במדיה רשם 23 הופעות בליגה וכבש שער אחד.
בקיץ , קסאני חזר לגבון ושיחק במנגאספורט, אובמיליה ליברוויל ו-105 ליברוויל.
ב-12 באוקטובר 2002, קסאני ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גבון בהפסד 2-0 ל.
קסאני, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2010.
פול קהר הוא מוזיקאי, זמר-יוצר ומעצב גרפי אמריקאי.
הוא היה בין המייסדים של להקת Novembers Doom.
פול קהר נולד בשנת 1971 בעיירה ברווינס בפרברי שיקגו שבאילינוי.
לדבריו, הוא גדל במשפחה קתולית אדוקה והוא נהג לפקוד את הכנסייה יחד עם אחותו בכל לשבוע.
בהיותו נער קהר התחיל לנגן.
בשנת 1989 הוא הקים את להקת Novembers Doom.
בהמשך הוא הקים מספר להקות נוספות שפעלו בסגנון דום מטאל, מטאל גותי ודום-דת'.
האלבום הראשון של הלהקה יצא בשנת 1995. עד לשנת 2019 הלהקה הוציאה 11 אלבומים.
החל משנת 2004 משתף קהר פעולה עם הלהקה הישראלית Subterranean Masquerade והוא לקח חלק פעיל ב-5 אלבומים שלה.
יחד עם חבר נוסף מ-Novembers Doom הקים קהר את להקת These Are They אשר הקליטה מספר אלבומים.
בשנת 2006 פרסם קהר את הספר The Wayfaring Chronicles שמכיל הסברים על השירים שכתב.
קהר שר באלבום של להקת Draconian, שיצא שנת 2008, ובאלבום של דווין טאונסנד משנת 2011. כמו כן הוא כתב את המילים לשירים שנכללו באלבום של מוזיקאי שוודי דן סוואנו.
בנוסף לשירה קהר עוסק בעיצוב גרפי.
במסגרת עיסוקו כגרפיקאי, הוא מעצב עטיפות, פוסטרים ואתרי אינטרנט.
קהר אחראי על תחזוקת אתר של להקתו.
קהר היה נשוי בשנים 1996–2013. נולדה לו בת שהוא הקדיש לה מספר שירים.
היא אף תרמה את קולה למספר שירים מהאלבום Hamartia של Novembers Doom.
החל משנת 2008 הוא סובל מהיצרות תעלת השדרה.
לדבריו, מחלה זו משפיע על סגנון כתיבתו.
פול ויקטור לואי ציפסר הוא כדורסלן גרמני המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בבאיירן מינכן.
ציפסר החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2010, בקבוצת העיר בה נולד, היידלברג.
ב-18 בינואר 2013 חתם לארבע עונות בבאיירן מינכן.
בעונת 2015/2016 זכה בתואר השחקן הגרמני הצעיר הטוב ביותר בבונדסליגה.
בתום העונה ניגש לדראפט 2016 ב-NBA.
ב-23 ביוני 2016 נבחר על ידי שיקגו בולס בבחירה ה-48 בדראפט.
ב-15 ביולי הוא חתם על חוזה בקבוצה.
במהלך עונת 2016/2017 ב-NBA שיחק ציפסר 44 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 5.5 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-0.8 אסיסטים ב-19.2 דקות למשחק, והעפיל עם הקבוצה לשלב הפלייאוף, בו הפסידה 2–4 לבוסטון סלטיקס בסיבוב הראשון.
במהלך עונת 2017/2018 ב-NBA שיחק ציפסר 54 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 4 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-0.9 אסיסטים ב-15.3 דקות למשחק.
את העונה סיימו הבולס במקום ה-13, עם מאזן של 27–55, ולא העפילו לפלייאוף.
במאי 2018 עבר ניתוח ברגלו השמאלית עקב שבר.
ב-14 ביולי 2018 הבולס סיימו את חוזהו.
במהלך שתי עונותיו בקבוצה, ציפסר נשלח מפעם לפעם לווינדי סיטי בולס, קבוצתה של הבולס בליגת הפיתוח של ה-NBA.
לאחר שבינואר 2019 היה קרוב לחתימה בברוקלין נטס, ב-17 בינואר 2019 חתם בסן פבלו בורגוס מליגת העל הספרדית.
ב-5 באוגוסט 2019 שב לבאיירן מינכן.
פול דאגלס קוברדל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מג'ורג'יה משנת 1993 ועד מותו.
כחבר במפלגה הרפובליקנית, כיהן כמנהל חיל השלום בין השנים 1989 ל-1991 תחת הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
קוברדל נולד בדה מוין, איווה ב-20 בינואר 1939 וחי חלק ניכר מילדותו במערב התיכון.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לי'ס סאמיט בליס סאמיט, מיזורי.
והמשיך את לימודיו באוניברסיטת מיזורי שם סיים ב-1961 עם תואר בעיתונאות.
בזמן לימודיו בקולג', קוברדל היה חבר באחוות Phi Kappa Psi.
קוברדל התגייס לצבא ארצות הברית ב-1962 ושירת כקפטן באוקינאווה, טאיוואן וקוריאה.
לאחר שסיים את שירותו התיישב קוברדל באטלנטה עם אשתו, ננסי.
הוא החל קריירה בתחום הביטוח, ייסד את המשרד Coverdell & Co.
עם אביו והפך לנשיא העסק המשפחתי בשנת 1965.
קוברדל לא זכה בניסיונו הראשון להיבחר לסנאט של המדינה ב-1968, אך התמודד שוב וניצח ב-1970 כשהוא מייצג את צפון מחוז פולטון.
קוברדל החל לכהן כמנהיג המיעוט בסנאט ב-1974, תפקיד בו החזיק עד שעזב את הסנאט של ג'ורג'יה ב-1989. קוברדל עבד עם הדמוקרטים כדי להשיג את מטרותיו.
רוי בארנס, דמוקרט שלימים ייבחר למושל ג'ורג'יה, אמר שכאשר הצטרף לסנאט של מדינת ג'ורג'יה, קוברדל הרפובליקני לקח אותו תחת חסותו הפוליטית.
"הוא הראה שאנשים ממפלגות שונות יכולים לדון בחוזקות ובחולשות האישיות שלהם", אמר בארנס.
"מעולם לא דאגתי שפול יחשוף דבר מכל מה שאמרתי." בתקופתו של קוברדל כמנהיג המיעוט הוא פעל למען רפורמה בפנסיה, תמך בחקיקה למניעת נהיגה בשכרות והעלאת גיל השתייה החוקי בג'ורג'יה.
בשנת 1977 הפסיד קוברדל בבחירות מיוחדות על מושב הקונגרס של אנדרו יאנג לווייש פאולר.
לאחר התבוסה של קוברדל ב-1977, הוא החל לפעול לפיתוח בסיס למועמדים רפובליקנים לאומיים וארגון מפלגה רפובליקנית בת-קיימא בפריסה ארצית.
בשנת 1985 נבחר קוברדל ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של ג'ורג'יה.
בשנת 1978, קוברדל נפש במיין והחליט לחפש את יו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית לשעבר, ג'ורג' ה.
קוברדל מצא את כתובתו של בוש בספר טלפונים, הלך לביתו, דפק בדלת והציג את עצמו בפני הנשיא לעתיד.
בוש וקוברדל הפכו לחברים קרובים ובמהלך ארבע עשרה השנים הבאות בוש וקוברדל יעזרו זה לזה במספר הזדמנויות.
בשנת 1980, קוברדל היה יו"ר ועדת הכספים בג'ורג'יה כאשר בוש התמודד לראשונה על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
בשנת 1988, קוברדל היה יו"ר ועדת ההיגוי הדרומית של הקמפיין של בוש.
מאמציו של קוברדל השתלמו בבחירות 1988 כאשר בוש זכה בשנים עשר הקולות האלקטורליים של ג'ורג'יה.
כשבוש נבחר לנשיא, שלח קוברדל מכתב, ובו כתב "אם אני יכול לעזור, אני רוצה לעזור".
בוש מינה את קוברדל לעמוד בראש חיל השלום.
קוברדל הושבע לתפקיד מנהל חיל השלום ב-2 במאי 1989, בטקס בחדר הסגלגל.
במקביל פרש קוברדל מהסנאט של מדינת ג'ורג'יה, תפקיד בו כיהן במשך 15 שנים והתפטר מתפקידו כנשיא קוברדל ושות' כדי להקדיש את זמנו לחיל השלום.
היוזמה העיקרית של קוברדל כמנהל חיל השלום הייתה הקמת התוכנית "World Wise Schools".
התוכנית קישרה בין סטודנטים בארצות הברית לבין מתנדבי חיל השלום המשרתים ברחבי העולם.
במהלך התקופה שקוברדל כיהן בתפקיד, תוכנית World Wise Schools חיברה בין מתנדבים ל-5,000 כיתות בארצות הברית.
קוברדל זכה להערכה רבה בקרב קהילת חיל השלום.
בסתיו 2000, לאחר מותו, נערך לכבודו טקס אזכרה במטה חיל השלום לכבוד פועלו ומורשתו.
חיל השלום נכנס למזרח אירופה
קוברדל שלח את המתנדבים הראשונים של חיל השלום למזרח אירופה לאחר נפילת חומת ברלין.
ב-15 ביוני 1990, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש אירח משלחת מתנדבים לפולין והונגריה.
"המפתח שאתה נושא איתך יהיה השפה האנגלית - מה שפול מכנה שפת המסחר וההבנה.
וכמו שאוריינות לאומית הייתה מזמן המפתח לשלטון, כך היום האוריינות האנגלית הפכה למפתח להתקדמות.
כמו החירות שלך, השפה שלך הגיעה אליך כזכות מלידה וכזכות לחלומות ולקורבנות של אלה שבאו לפני כן, והיום אתה משקיע את הבכורה הזו בחלומות העתיקים וברעיונות החדשים של עמים רחוקים ושלהם.
מדינות שנולדו מחדש היא ההשקעה של אמריקה בגיבוש הדמוקרטיה והעצמאות בתוכניות חיל השלום בפולין ובהונגריה, ובקרוב בצ'כוסלובקיה, הן עוד מרכיב מוחשי במחויבותה המתמשכת של ארצות הברית לשינוי הדמוקרטי של מרכז ומזרח אירופה לעבר אירופה שלמה וחופשית."
תמיכתו של קוברדל בחיל השלום
לאחר שקוברדל נבחר לסנאט הוא המשיך בתמיכתו בחיל השלום ותמך בחקיקה להרחבתו.
בעדות בפני הוועדה ליחסים בינלאומיים בבית הנבחרים ב-18 במרץ 1998, העיד קוברדל בתמיכה בהרחבה.
"אני רוצה לציין שהמטרה של הגדלת מספר המתנדבים של חיל השלום משתרעת על פני שלוש נשיאויות.
תחת הנהגתו המכובדת של המנהל לשעבר, המנהל רופה, הרעיון של מעבר ל-10,000 מתנדבים אמריקאים ברחבי העולם החל להתבטא על ידי ממשל רייגן המשכנו במרדף אחר הרחבת חיל המתנדבים.
היינו שם ברגע די ייחודי בהיסטוריה העולמית הדגש החל בהכרח לעבור למתן מענה לשורה של אומות שחוות חופש בפעם הראשונה מזה כמעט חצי מאה, שנים רבות יותר, ולכן הדגש החל לנוע לקראת פתיחתן, כפי שרמז היו"ר, של תוכניות מדינה חדשות.
מדינות חדשות אלו יכולות להיות הנהנות מהפעילות שלנו אם נמשיך להרחיב את חיל המתנדבים".
מחלוקת על ניצול התפקיד להתמודדות בג'ורג'יה
בינתיים, קוברדל שם עין על מושב הסנאט של וייש פאולר, האיש שהביס אותו בבחירות המיוחדות לקונגרס ב-1977. סוכנות הידיעות AP דיווחה ב-4 בספטמבר 1991, שקוברדל התפטר מתפקיד המנהל של חיל השלום ושקל להתמודד לסנאט.
ישנה מחלוקת מסוימת בנוגע לשימוש של קוברדל בתפקידו כמנהל חיל השלום והתמודדותו לאחר מכן לסנאט.
הניו יורק טיימס דיווח ב-27 בספטמבר 1992 שכהונתו של קוברדל כראש חיל השלום עשויה להיות אחת מהנושאים במירוץ לסנאט בג'ורג'יה ב-1992 וכי קוברדל "הואשם בשימוש במשרד כדי לתכנן את הפוליטיקה העתידית שלו בג'ורג'יה".
עם זאת, צ'רלטון הסטון, שהגיע לג'ורג'יה לקמפיין מטעמו של קוברדל בבחירות לסנאט, כתב ל-National Review ב-1992: "הוא שירת (כמנהל חיל השלום) בצורה יעילה, אבל זה בקושי נראה נקודת השקה אידיאלית לתפקידי בחירה לאומיים".
בשנת 2001, סוגיית ניצול התפקיד להתמודדות בבג'ורג'יה חזרה לחדשות כאשר כמה סנאטורים הציעו לשנות את שמו של בניין חיל השלום על שם קוברדל.
בחירות 1992 לסנאט בארצות הברית
בשנת 1992, התמודד קוברדל במאבק מיגע כדי לזכות במושב בסנאט האמריקני ונאלץ לערוך קמפיין בארבע מערכות בחירות נפרדות (פריימריז של כל המועמדים, בחירות מקדימות חוזרות, בחירות כלליות ובחירות כלליות חוזרות).
קוברדל לא היה קמפיינר טבעי.
הסנאטור פיל גראם, אז יושב ראש ועדת הסנאט הרפובליקנית הלאומית, אמר שהוא נחרד בפעם הראשונה שראה את קוברדל מדבר.
"פול קם ודיבר בקול הצווחני הזה והייתה לו דרך לקפוץ למעלה ולמטה כשהוא דיבר והניף את ידיו", אמר גראם.
שלאיש הזה יש לב של אריה."
מול ארבעה מועמדים אחרים בפריימריז הרפובליקני, לא הצליח קוברדל לזכות ב-50% מהקולות ונאלץ לצאת לסיבוב שני מול בוב בר בו ניצח ב-1,600 קולות בלבד.
גם הבחירות הכלליות התגלו כקשות.
הסנאטור המכהן הדמוקרטי, וייש פאולר, ניצח את קוברדל ב-30,000 קולות ביום הבחירות, אך מכיוון שהמועמד הליברטריאני, ג'ים הדסון, זכה ב-3% מהקולות נדרשו בחירות נוספות.
ב-24 בנובמבר, זכה קוברדל בסיבוב השני בקצת יותר מ-16,000 קולות, בסיוע תמיכה של הדסון, שכבר לא היה במירוץ; הוא נהיה הרפובליקני השני מג'ורג'יה שנשלח לסנאט מאז תקופת השיקום.
הנשיא בוש הראה את תמיכתו בקוברדל וברברה בוש עשתה קמפיין למען קוברדל במהלך המירוץ לסנאט.
קוברדל נעזר גם במסע פרסום בלתי נשכח, שהודגש על ידי מוקדי הטלוויזיה והרדיו "ג'ינגל" הכוללים קטע שנכתב והושר על ידי האזרחית הוותיקה מרגי לופ.
קוברדל כיהן בוועדת יחסי החוץ של הסנאט, בוועדת החקלאות ובוועדת העסקים הקטנים.
לאחר מותו של הסנאטור ג'ון צ'ייפי ב-24 באוקטובר 1999, נפתח מושב בוועדת הכספים של הסנאט וקורדל ויתר על מושבו בוועדת יחסי החוץ כדי למלא את המושב.
קוברדל העניק חסות לחקיקה ששימשה מיליוני אמריקאים למימון לימודים בקולג' לילדיהם שנקראה במקור Education IRAs אך ידועה כיום כ־Coverdell Education Savings Accounts (CESAs) או בקיצור Coverdell Plans.
Coverdell ESAs מאפשרים לקיים חסכונות ללא מס עבור הוצאות חינוך מוסמך במוסד מוסמך.
קוברדל העניק חסות לחוק הגנת מתנדבים, חוק מורכב שבאופן כללי, מגן על מתנדבים המשרתים ארגונים ללא מטרות רווח וגופים ממשלתיים מפני אחריות משפטית לתביעות נזיקין המבוססות על רשלנות פשוטה, בתנאי שמתקיימים תנאים מסוימים.
עם זאת, מבקרי החוק אומרים כי מתן חסינות למתנדב שפצע מישהו כתוצאה מחוסר זהירות שלו מתנגש עם מטרת הצדקה לעזור לזולת, כי יש להחזיק בעמותות באותה רמת טיפול כמו ארגונים למטרות רווח, וכי החוק לא יהיה נחוץ כלל אם עמותות היו מחזיקות בביטוח אחריות כללית נאות.
קוברדל גם פעל נגד העלאות מס, כדי להגן על אדמות פדרליות בפארקים לאומיים, ולמען דאגות הומניטריות.
בשנת 1998, קוברדל, שרץ עם הסיסמה "Coverdell Works", עשה היסטוריה בכך שהפך לרפובליקני הראשון מג'ורג'יה אי פעם שנבחר מחדש לסנאט האמריקני.
בשנת 1999 לפני שהוקמה ועדת גישוש, לקח על עצמו קוברדל את תפקיד הקישור בין מסע הבחירות של המושל ג'ורג' וו.
בתחילת הקמפיין, תפקידו של קוברדל היה לסדר סנאטורים רפובליקנים כדי לתמוך במושל בוש במקום הסנאטור ג'ון מקיין, והוא הצליח לקבל את אישורו של כמעט כל רפובליקני בסנאט.
לאחר שבוש קיבל את המינוי, טיפל קוברדל בבקשות של סנאטורים שרצו לדבר עם בוש.
"אנחנו לא רוצים חורים שחורים", אמר קוברדל.
"אנחנו רוצים שאנשים ירגישו שהם חלק מהמאמץ.
אנחנו רוצים ליצור רצון טוב".
בטיול לג'ורג'יה לסוף שבוע של נאומים ושירותי בחירה, קוברדל התלונן על כאב ראש חמור.
הוא אובחן עם דימום מוחי, ועבר ניתוח בבית החולים פיימונטה באטלנטה ב-17 ביולי 2000. הוא לא חזר להכרה ומת מוקדם בערב ה-18 ביולי 2000.
יותר מ-50 סנאטורים ונציגים משתי הצדדים הצטרפו ל-900 אבלים אחרים בהלוויה של קוברדל בכנסייה המתודיסטית פיצ'טרי מאוחדת באטלנטה.
בוש, לקח זמן מהקמפיין לנשיאות בשנת 2000 כדי להשתתף בטקסים עם אשתו לורה.
הנשיא קלינטון גם פרסם הצהרה המביעה את תנחומיו למשפחת קוברדל.
בוש, חבר קרוב של קוברדל, לא השתתף, אבל חבר משפחה קרא את המחווה שלו.
הוא אהב פוליטיקה והיה דוגמה מובהקת לכך שפוליטיקה היא ייעוד אצילי.
הוא משאיר אחריו מורשת ששקט זה טוב, אכפתיות מהבחור האחר חשובה.
פול אלפרד קולן היה קצין צבא יהודי-אוסטרלי שהצטיין במיוחד בקרבות על שביל קוקודה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בשם פול אלפרד כהן, הצעיר משלושת ילדיהם של סמואל ועלמה כהן.
בגיל 18 התגייס לשירות חובה, במהלך השירות עבר קורס מש"קים.
לאחר סיום השירות למד ראיית-חשבון ועבד בתחום.
במקביל לעבודתו המשיך לשרת בכוחות המילואים (שכונו "המיליציה האוסטרלית").
בשנת 1931 הוסמך לקצין מילואים.
בשנת 1935 הועלה לדרגת קפטן במילואים ומונה למפקד סוללת תותחי חוף (במילואים).
בשנת 1936 פתח (עם בן דודו) את קרן הנאמנות הראשונה באוסטרליה והפך פעיל מאוד בסיוע לפליטים יהודים מגרמניה הנאצית ובכלל מעורב בהנהגת הקהילה היהודית תוך הקמת ארגון ליברלי יהודי בשם "בית-הכנסת עמנואל".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס פול קולן לשירות קבע בצבא האוסטרלי.
הוא מונה למפקד פלוגה בגדוד השני של חטיבה 16 בדיוויזיה ה-6. בפברואר 1940 הגיעה החטיבה ה-16 לאחר מסע של חודש וחצי מסידני לקנטרה שבמצרים ומשם הועברה לארץ ישראל.
גדוד, בו שירת פול קולן, הוצב במחנה ג'וליס.
באוקטובר 1940 הועברה החטיבה לחילואן שבמצרים, שם הצטרפה לשאר היחידות של הדיוויזיה ה-6 האוסטרלית.
בנובמבר 1940 הועלה פול קולן לדרגת מייג'ור ומונה למפקד פלוגת מפקדה בגדוד.
בדצמבר 1940 נכנס גדודו ללחימה מול האיטלקים באזור ברדיה.
בתחילת 1941 השתתף הגדוד בכיבוש טוברוק.
במרץ 1941 הועברה הדיוויזיה האוסטרלית ליוון, בכדי לעזור לצבא היווני להתמודד מול הצבא הגרמני והאיטלקי.
במהלך המערכה על יוון נלחם גדודו של קולן בצפון יוון.
לאחר קריסת הצבא היווני במזרח מקדוניה (מה שחשף את אגף הדיוויזיה האוסטרלית ) החלה הנסיגה של האוסטרלים דרומה.
גדודו של פול קולן התפצל לכמה כוחות, תוך כדי נסיגה.
הוא הוביל כוח של כ-80 חיילים מהגדוד, כאשר בדרך מצטרפים אליו חיילים אוסטרלים וניו זילנדים נוספים.
אל חוף הים האגאי הוא הגיע, עם כ־270 איש.
שם הצליח פול קולן לארגן ספינת משא יוונית והפליג בה עם כל חייליו לכרתים.
באי מונה פול קולן לפקד על גדוד מאולתר, שהורכב מחיילים אוסטרלים מיחידות שונות.
הגדוד בפיקודו הגן על נמל ספקיה, ששימש כנקודת פינוי הכוחות הבריטים מכרתים.
קולן היה אחד האחרונים שעזב את כרתים.
הוא ושאר חיילי הגדוד הועברו לארץ ישראל המנדטורית.
בארץ ישראל מונה פול קולן למפקד זמני של הגדוד השני בחטיבה האוסטרלית ה-16. הוא ארגן את הגדוד מחדש והכין אותו ללחימה במזרח התיכון.
אך במרץ 1942 החטיבה ה-16 הועברה לאי ציילון, שם הועלה קולן לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד קבוע של הגדוד.
הוא שהה באי עד אוגוסט, אז הועבר הגדוד לאוסטרליה ומשם נשלח לפפואה גינאה החדשה, להילחם בכובשים היפנים.
הגדוד בפיקודו של פול קולן השתתף בלחימה על שביל קוקודה - דרך אסטרטגית באי, עד ינואר 1943. הגדוד הוביל למעשה את המתקפה של האוסטרלים על מתחמים מבוצרים של היפנים, שהוקמו לאורך השביל.
על הישגיו והצלחותיו בקרבות אלו עוטר פול קולן באות השירות המצוין.
במהלך הקרבות הוא חלה במלריה בצורה חמורה ופונה לטיפול רפואי באוסטרליה.
לאחר שהחלים מהמחלה המשיך פול קולן לפקד על הגדוד השני של חטיבה ה-16 עד סוף המלחמה.
הוא חזר עם הגדוד לפפואה גינאה החדשה בדצמבר 1944 ולחם שם עד סוף המלחמה, עם תקופות מנוחה קצרות באוסטרליה.
לאחר כניעת היפנים שירת במפקדת החטיבה ה-16. בתום המלחמה צומצם הצבא האוסטרלי הסדיר באופן משמעותי.
פול קולן אומנם חזר לחיים אזרחיים, אך המשיך לשרת בכוחות המילואים.
בשנת 1950 הוא הקים (עם כמה שותפים) בנק למסחר, שהתמחה במתן הלוואות לחוואים.
בשנת 1955 הוא מונה למפקד חטיבה 14 במילואים והועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
בהמשך היה סגן מפקד הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה.
בשנת 1961 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לחבר במועצת הצבא ( Military Board), גוף שניהל למעשה את צבא המילואים.
בשנת 1966 פרש פול קולן משירות המילואים.
בשנת 1981 הקים פול קולן המועצה למען הפליטים האוסטרלית ( Refugee Council of Australia).
הוא היה חבר פעיל בקהילה היהודית של ניו סאות' ויילס ונשיא הארגון היהודי למען רווחת הפליטים.
בשנת 2002 הוצג דיוקנו של פול קולן בגלריית הדיוקנאות הלאומית בעיר קנברה.
פול קורנו היה מהנדס צרפתי.
פול קורנו נולד בעיירה גלו־לה־פרייר שבצרפת, והיה אחד מבין 13 ילדים.
בגיל צעיר החל לעבוד עם אביו בעסק המשפחתי בהובלות.
הוא נכנס להיסטוריה כמתכנן כלי טיס רוטורי המאויש הראשון בעולם.
קורנו בנה תחילה דגם ניסיוני לא מאויש שהונע באמצעות מנוע Buchet בהספק של 2 כוחות סוס.
המסוק המאוכלס שלו הונע על ידי מנוע אנטואנט בהספק של .
קורנו הטיס בעצמו את המסוק הזה בנורמנדי שבצרפת ב־13 בנובמבר 1907. לפני כן הצליח מסוק צרפתי אחר, גירופליין ברגה-רישה I, להתרומם עצמאית, אך הוחזק במקומו על ידי אנשים שעמדו על הקרקע.
טיסתו של קורנו נחשבה לפריצת דרך משמעותית, שכן כלי הטיס שלו המריא ללא סיוע חיצוני והרים את קורנו לגובה של 30 סנטימטרים למשך 20 שניות.
עם זאת, המסוק הראשוני הזה התקשה מאוד בתמרון והיו לו רק כמה טיסות נוספות.
קורנו, שהיה צריך להתפרנס, חזר לעסוק בייצור אופניים ולא המשיך בפיתוח המסוק.
פול קורנו נהרג בשנת 1944 בגיל 62 בעיר ליזייה שבצרפת, כאשר ביתו נהרס במהלך הפצצות בעלות הברית במסגרת הפלישה לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.
פול מייקל קנדי הוא היסטוריון בריטי המתמחה בהיסטוריה של יחסים בין-לאומיים, כוח כלכלי ואסטרטגיה גבוהה.
הוא חבר במערכת של כתבי עת אקדמיים רבים וכותב עבור הניו יורק טיימס, האטלנטיק, ועיתונים ומגזינים רבים.
הטור החודשי שלו בנושאים גלובליים עכשוויים מופץ ברחבי העולם על ידי .
ספריו עוסקים בעיקר בהיסטוריה של מדיניות החוץ הבריטית ומאבקי המעצמות הגדולות, תוך הדגשת בסיס הכוח הכלכלי המשתנה התומך בעוצמה צבאית וימית, וההשפעה של ירידה בכוח הכלכלי על הפחתת המשקל הצבאי והדיפלומטי של מדינה.
קנדי נולד ב, נורת'מברלנד, ולמד בבית הספר התיכון סנט קתברט בניוקאסל על הטיין.
בהמשך, סיים בהצטיינות יתרה לימודי היסטוריה באוניברסיטת ניוקאסל וקיבל את הדוקטורט שלו מקולג' סנט אנטוני באוקספורד, בהנחיית ו.
בתקופת לימודיו התפרנס מעבודה צדדית כעיתונאי ואצל סוכן הימורים.
הוא היה חבר במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת מזרח אנגליה בין השנים 1970 ל-1983. הוא עמית , עמית אורח לשעבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי, וב בגרמניה.
בשנים 2007–2008 שימש קנדי כפרופסור להיסטוריה ויחסים בין-לאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1983 מונה לפרופסור להיסטוריה בריטית באוניברסיטת ייל, ובהמשך החל ללמד שם גם בנושא ביטחון לאומי.
בשנת 2012, החל ללמד קורס בשם "היסטוריה צבאית של המערב מאז 1500", והרחיב על הצגת ההיסטוריה הצבאית כקשורה באופן בלתי נפרד עם כוח כלכלי והתקדמות טכנולוגית.
ספרו המוכר ביותר, עלייתן ונפילתן של המעצמות הגדולות, בוחן את האינטראקציה בין כלכלה לאסטרטגיה בחמש מאות השנים האחרונות.
הספר רשם הצלחה ותורגם ל-23 שפות, בהן עברית.
קנדי נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1989 ולחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1991. בשנת 2001 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית, ובשנת 2003 הוא נבחר כחבר באקדמיה הבריטית.
המוזיאון הימי הלאומי העניק לו את מדליית קיירד בשנת 2005 על תרומתו להיסטוריה הימית.
בשנת 2014 קנדי קיבל את פרס הטנדורף של מכללת המלחמה של הצי.
בין תלמידיו הבולטים: פרדריק קגן ופריד זקריה.
בספרו עלייתן ונפילתן של המעצמות הגדולות מ-1987, קנדי טוען שכוח כלכלי וכוח צבאי קשורים זה בזה בתהליכי עלייתן ונפילתן של מעצמות מאז שנת 1500. הוא מראה שהרחבת ההתחייבויות האסטרטגיות של מדינה, מובילה לעלייה בהוצאות הצבאיות, שמכבידות בסופו של דבר על בסיס הכלכלה של מדינה וגורמות לירידה שלה בטווח הארוך.
טענה מרכזית בספר היא כי ארצות הברית וברית המועצות חוות את אותה תופעה, כפי שחוו המעצמות האירופיות במאה ה-18 וה-19.
סיומה של המלחמה הקרה שנתיים לאחר פרסום הספר וקריסתה של ברית המועצות, הוכיחו את טענתו בנוגע אליה, אך השאירו את ארצות הברית כמעצמת על יחידה.
קנדי גם חזה את עלייתה של סין, וציין שהיא עוברת פיתוח כלכלי שיכול לשנות את מצבה ומעמדה תוך עשרות שנים, ושזה "רק עניין של זמן" עד שסין תהפוך למעצמה גדולה.
עם זאת, התאוריה שלו ספגה ביקורת על כל שהיא ריאליסטית ומתעלמת מנושאים כמו זהות ותרבות.
בספרו מ-1980, קנדי מסביר מדוע פרצה איבה בין גרמניה לבריטניה שהובילה את האחרונה להצטרף למלחמת העולם הראשונה.
ההסבר הרשמי המקובל הוא שגרמניה התמקדה בהשגת כוח טהור, בעוד בריטניה פנתה לעיסוק ברגישויות מוסריות, כמו הפגיעה בבלגיה הנייטרלית.
עם זאת, קנדי טוען שהנימוקים המוסריים היו בעיקרם תירוצים רשמיים בלבד, משום שההחלטה נפלה עוד לפני הפלישה לבלגיה, משום שהבריטים חששו מגרמניה חזקה שתשלוט גם בצרפת ובתעלת למאנש.
קונסטנטינו פול קסטלנו (באיטלקית: [kastelˈlaːno]; 26 ביוני 1915 – 16 בדצמבר 1985) היה בוס פשע אמריקאי אשר ירש את קרלו גמבינו כראש משפחת הפשע גמבינו בניו יורק.
קסטלנו הנהיג את הארגון משנת 1976 ועד להירצחו ב־16 בדצמבר 1985.
קונסטנטינו פול קסטלנו נולד בשכונת בנסונהרסט שבברוקלין, ניו יורק, ב־26 ביוני 1915. הוריו, ג'וזפה וקונצ'טה קסטלנו (לבית קסאטה), היו שניהם מהגרים איטלקים; אביו היה קצב וחבר מוקדם במשפחת הפשע מנגאנו, שהייתה קודמתה של משפחת הפשע גמבינו.
קסטלנו סיים שמונה שנות לימוד בלבד, ולאחר מכן למד מאביו את מקצוע הקצבות ואת איסוף התקבולים ממשחק המספרים הבלתי־חוקי.
ביולי 1934 נעצר קסטלנו בן ה־19 לראשונה בהרטפורד, קונטיקט, בגין שוד של חנות לבגדים ואביזרים.
הוא סירב למסור למשטרה את זהותם של שני שותפיו לפשע וריצה עונש מאסר של שלושה חודשים.
סירובו להפר את שבועת האומרטה ולשתף פעולה עם הרשויות חיזק את המוניטין שלו כנאמן למאפיה.
אחותו של קסטלנו, קתרין, נישאה בשנת 1932 לאחד מבני דודיהם, מי שלימים יהפוך לבוס מאפיה – קרלו גמבינו.
בשנת 1937 נישא קסטלנו לאהובת ילדותו, נינה מאנו; לבני הזוג נולדו שלושה בנים ובת אחת.
מאנו נפטרה בשנת 1999. לא היה לו כל קשר משפחתי לשחקן ריצ'רד ס.
קסטלנו מהסרט "הסנדק", למרות טענות שהעלתה אשתו של ריצ'רד לאחר מותו.
קסטלנו נהג לעיתים קרובות לחתום על שמו כ־"C.
Paul Castellano", משום ששנא את שמו הפרטי, קונסטנטינו.
קסטלנו הצטרף למשפחת מנגאנו בשנות ה־40, ובהמשך הפך לקאפורג'ימה (קאפו, או קפטן) תחת אלברט אנסטזיה, יורשו של הבוס המקורי וינסנט מנגאנו.
בשנת 1957, לאחר רציחתו של אנסטזיה ועלייתו של גמבינו לראשות המשפחה, השתתף קסטלנו בפגישת אפלאצ'ין הכושלת בעיירה אפלאצ'ין שבניו יורק.
כאשר משטרת מדינת ניו יורק פשטה על הפגישה, היה קסטלנו אחד מ־61 בכירי מאפיה שנעצרו.
הוא סירב לענות לשאלות חבר המושבעים הגדול בנוגע לפגישה, ובשל כך ריצה שנת מאסר בגין ביזיון בית המשפט.
ב־13 בינואר 1960 נידון קסטלנו לחמש שנות מאסר בגין קשירת קשר להסתיר מידע.
עם זאת, בנובמבר 1960 בוטלה הרשעתו בערעור.
קסטלנו ראה את עצמו יותר כאיש עסקים מאשר כפושע, ונטל לידיו עסקים לא־חוקיים והפך אותם למיזמים לגיטימיים.
עם זאת, עסקיו – וכן עסקיהם של בניו – המשיכו להפיק תועלת מקשריהם עם המאפיה.
בשנותיו הראשונות השתמש קסטלנו בהכשרתו כקצב כדי להקים את Dial Poultry, חברת הפצת עופות שסיפקה בשיאה סחורה ל־300 קצבים בעיר ניו יורק.
קסטלנו השתמש בשיטות הפחדה כדי לאלץ את לקוחותיו, בהם רשתות הסופרמרקטים Key Food ו־Waldbaum's, לרכוש את מוצרי החברה.
ככל שקסטלנו התחזק בתוך משפחת גמבינו, החל להרוויח סכומי כסף גדולים מענף הבטון בתעשיית הבנייה.
בנו, פיליפ, כיהן כנשיא חברת Scara-Mix Concrete Corporation, שהחזיקה כמעט במונופול על אספקת בטון בסטטן איילנד.
קסטלנו ניהל את האינטרסים של משפחת גמבינו ב"מועדון הבטון" – קבוצת קבלנים שנבחרו בידי "הוועדה", הגוף השלטוני של המאפיה, לטפל בחוזים בשווי של בין 2 ל־15 מיליון דולר.
בתמורה, הקבלנים העבירו לוועדה עמלה של שני אחוזים משווי החוזה.
קסטלנו גם פיקח על שליטת משפחת גמבינו בסניף 282 של איגוד נהגי המשאיות (Teamsters), שסיפק עובדים ליציקות בטון בכל פרויקטי הבנייה הגדולים בניו יורק ובלונג איילנד.
בשנת 1975 נטען כי קסטלנו הורה על רציחתו של ויטו בורלי, בן זוגה של בתו, לאחר ששמע כי בורלי השווה אותו לפרנק פרדו, הבעלים והפרזנטור של חברת Perdue Farms.
בשנת 2004 נחשף במסמכי בית משפט כי ג'וזף מסינו, עד מדינה ובוס לשעבר של משפחת הפשע בונאנו, הודה כי רצח את בורלי כטובה שעשה לקסטלנו.
ב־15 באוקטובר 1976 נפטר קרלו גמבינו בביתו מסיבות טבעיות.
בניגוד לציפיות, הוא מינה את קסטלנו כיורשו ולא את סגנו, אניילו "ניל" דלקרוצ'ה.
נראה שגמבינו סבר כי משפחת הפשע תרוויח מהתמקדותו של קסטלנו בעסקי צווארון לבן.
דלקרוצ'ה, שבאותה עת היה כלוא בשל העלמת מס, לא היה מסוגל לערער על ירושתו של קסטלנו.
ירושתו של קסטלנו אושרה בפגישה שנערכה ב־24 בנובמבר, בנוכחות דלקרוצ'ה.
קסטלנו סידר שדלקרוצ'ה יישאר בתפקיד הסגן, בעוד שהוא ינהל ישירות את פעילות המאפיה המסורתית, כגון סחיטה, שוד והלוואות בריבית.
אף שדלקרוצ'ה קיבל את הירושה, ההסדר בפועל פיצל את משפחת גמבינו לשני פלגים יריבים – הפלג של דלקרוצ'ה במנהטן והפלג של קסטלנו בברוקלין.
בשנת 1978 נטען כי קסטלנו הורה על רציחתו של ניקולס סקיבטה, מקורב למשפחת גמבינו.
סקיבטה, שהיה משתמש בקוקאין ובאלכוהול, היה מעורב בכמה קטטות פומביות ואף העליב את בתו של ג'ורג' דה־צ'יקו.
מאחר שסקיבטה היה גיסו של סלבטורה "סמי השור" גראוונו, ביקש קסטלנו מאחיו של דה־צ'יקו, פרנק, להודיע תחילה לגראוונו על החיסול המתקרב.
כאשר נודע לו גורלו של סקיבטה, איים גראוונו הזועם תחילה להרוג את קסטלנו עצמו, אך לבסוף נרגע וקיבל את מותו של סקיבטה כעונש שנבע מהתנהגותו.
באותה שנה נטען גם כי קסטלנו הורה על רציחתם של קאפו משפחת גמבינו ג'יימס אפוליטו ובנו, ג'יימס אפוליטו הבן.
אפוליטו האב התלונן בפני קסטלנו שאנתוני גאג'י, קאפו אחר במשפחה, פולש לטריטוריה שלו וביקש רשות להרוג אותו.
קסטלנו השיב בתשובה מעורפלת, אך בהמשך הזהיר את גאג'י מכוונותיו של אפוליטו.
בתגובה רצחו גאג'י והחייל רוי דה־מאיו את אפוליטו ואת בנו.
בפברואר 1978 חתם קסטלנו על הסכם בין משפחת גמבינו לבין הווסטיז, כנופיה אירית־אמריקאית מהלס קיצ'ן.
קסטלנו חיפש רוצחים שכוחות האכיפה לא יוכלו לקשור ישירות למשפחה, בעוד שהווסטיז רצו הגנה של משפחת גמבינו מפני משפחות מאפיה אחרות.
הברית בין גמבינו לווסטיז נקבעה בפגישה בין קסטלנו למנהיג הווסטיז, ג'יימס קונאן.
לפי גנגסטר הווסטיז מיקי פד'רסטון, קסטלנו נתן להם את ההנחיה הבאה:
"אתם חייבים להפסיק להתנהג כמו קאובויים – להתפרע.
אם מישהו עומד להיהרג, אתם חייבים לקבל מאיתנו אישור."
קסטלנו גם יצר ברית עם "גמבינו של צ'רי היל", קבוצה של מייבאי ומפיצי הרואין סיציליאנים בניו ג'רזי, גם הם לשימוש כרוצחים שכירים.
יחד עם הווסטיז וגמבינו של צ'רי היל, פיקד קסטלנו על צבא קטן של מחסלים מיומנים.
בספטמבר 1980 נטען כי קסטלנו הורה על רציחתו של חתנו לשעבר, פרנק אמטו, בשל אלימות פיזית כלפי אשתו – קוני, בתו של קסטלנו – בזמן שהיו נשואים.
לפי מסמכי ה־FBI, דה־מאיו רצח את אמטו, ביתר את גופתו והשליך את השרידים לים.
בשנה שלאחר מכן פנה פרדו, שלפי הטענה היה הגורם לרצח בורלי בשנת 1975, אל קסטלנו בבקשה לעזרה בסיכול ניסיון התאגדות עובדים במתקן של פרדו בווירג'יניה.
עם זאת, לדברי פרדו, השניים מעולם לא הגיעו להסכם סופי.
בשיא כוחו בנה קסטלנו אחוזה מפוארת בת 17 חדרים על רכס בטודט היל שבסטטן איילנד.
האחוזה, שתוכננה להידמות לבית הלבן בוושינגטון די.סי., כללה שיש קררה, בריכת שחייה אולימפית וגן אנגלי.
קסטלנו ניהל רומן עם עוזרת הבית הקולומביאנית שהתגוררה בבית, גלוריה אולרטה.
הוא הפך למתבודד וכמעט שלא יצא מהאחוזה, וחייב את הקאפו שלו להגיע אליה כדי למסור מידע ולקבל הוראות.
כאשר לא אירח אורחים, נהג ללבוש בבית חלוקי סאטן ומשי ונעלי בית מקטיפה.
ג'ון גוטי, חניך לשעבר של דלקרוצ'ה, הפך לבלתי מרוצה עמוקות מהנהגתו של קסטלנו, וראה בו בוס מנותק וחמדן מדי.[28][29] כמו חברים אחרים במשפחה, הוא סלד מקסטלנו גם ברמה האישית, וחש שחסרה לו אמינות "רחוב".
לגוטי היה גם אינטרס כלכלי: הוא ניהל סכסוך ממושך עם קסטלנו בנוגע לחלקו של גוטי ברווחים משוד מטענים בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
בנוסף, נפוצו שמועות כי גוטי מרחיב את פעילותו לסחר בסמים – תחום רווחי שקסטלנו אסר במפורש, תוך איום בעונש מוות.
בינואר 1983 נטען כי קסטלנו הורה על רציחתו של דה־מאיו, שנמצא ירוי למוות בתא המטען של מכונית הקאדילק שלו.
כעבור חודשיים השיג ה־FBI צו להתקנת אמצעי האזנה סודיים באחוזתו של קסטלנו.
הסוכנים המתינו עד שיצא לחופשה בפלורידה, הרדימו את כלבי השמירה שלו, השביתו את מערכת האבטחה והטמינו מכשירי האזנה בחדר האוכל ובסלון.
מכשירים אלה סיפקו לרשויות החוק שפע של מידע מפליל נגד קסטלנו.
באוגוסט 1983 נעצרו חברי משפחת גמבינו אנג'לו רוג'יירו וג'ין גוטי באשמת סחר בהרואין, בעיקר על סמך הקלטות ממכשיר האזנה שהותקן בביתו של רוג'יירו.
קסטלנו דרש לקבל את תמלילי ההקלטות, וכאשר רוג'יירו סירב – איים להדיח את גוטי מתפקידו.
ב־30 במרץ 1984 הוגש נגד קסטלנו כתב אישום פדרלי בעבירות של סחיטה במסגרת ארגון פשיעה (RICO), וכן באשמות של סחיטה באיומים, סחר בסמים, גניבה, זנות, ורציחותיהם של אפוליטו ודה־מאיו.
הוא שוחרר בערבות בסך שני מיליון דולר.
הסתבכויותיו המשפטיות של קסטלנו החריפו בשנת 1985. ב־25 בפברואר היה אחד מבכירי המאפיה הרבים שנעצרו באשמת סחיטה במסגרת ארגון פשיעה, דבר שהוביל למשפט ועדת המאפיה; הוא שוחרר בערבות של שלושה מיליון דולר.
ב־1 ביולי הוגש נגדו כתב אישום בגין הלוואות בריבית והעלמת מס, בשל אי־דיווח על רווחים מפעילות בלתי־חוקית, והוא כפר באשמה.
ב־4 בנובמבר, בעדותו של גנב הרכב ויטו ארנה, הוצג קסטלנו כראש רשת גניבת המכוניות שהעסיקה אותו, וכן כמי שהיה קשור לחמישה מקרי רצח.
דלקרוצ'ה נפטר מסרטן ב־2 בדצמבר 1985, אירוע שפתח שרשרת התרחשויות שהובילה לרציחתו של קסטלנו כשבועיים לאחר מכן.
היעדרותו של קסטלנו מהשבעה (wake) של דלקרוצ'ה נתפסה כעלבון בעיני חברי הפלג ממנהטן.
לאחר מכן מינה קסטלנו את תומאס בילוטי, נאמן לו אך בעל כישורים דיפלומטיים מוגבלים, לתפקיד סגן הבוס החדש.
קסטלנו אף רמז כי בכוונתו לפרק את הצוות של ג'ון גוטי.
גראוונו הציע לחסל את קסטלנו ואת בילוטי בזמן שאכלו ארוחת בוקר בדיינר.
אולם כאשר דה־צ'יקו הודיע לגוטי כי קסטלנו עתיד להיפגש עמו ועם כמה מאפיונרים נוספים במסעדת Sparks Steak House שבמנהטן ב־16 בדצמבר, החליטו גוטי ושאר הקושרים לבצע את החיסול באותו מועד.
ביום שני, 16 בדצמבר 1985, הסיע בילוטי את קסטלנו לפגישה שנקבעה מראש לשעות הערב המוקדמות במסעדת Sparks Steak House.
צוות החיסול (שכלל את סלבטורה סקאלה, אדוארד לינו וג'ון קרנגליה) המתין סמוך לכניסה למסעדה; במורד הרחוב הוצבו יורים לגיבוי – רוג'יירו, דומיניק פיצוניה וטוני רמפינו.
גוטי וגראוונו צפו במתרחש ממכונית שחנתה מעבר לרחוב.
כאשר קסטלנו יצא מהמכונית בחזית המסעדה בסביבות השעה 17:26, רצו לעברו היורים וירו בו מספר פעמים באקדחים וברוולברים.
לפי הטענה, קרנגליה הוא שירה את הירייה הקטלנית לראשו של קסטלנו.
בילוטי נורה אף הוא כאשר יצא מדלת הנהג.
לפני שעזבו את זירת הרצח, נסע גוטי להתבונן בגופות.
קסטלנו נקבר בבית העלמין המוראבי ברובע ניו דורפ שבסטטן איילנד.
הארכידיוקסיה של ניו יורק סירבה להעניק לו לוויה קתולית, בנימוק לחייו ולמותו הידועים לשמצה.
שבועיים לאחר הרצח נבחר גוטי לבוס החדש של משפחת גמבינו.
וינסנט ג'יגאנטה, בוס משפחת ג'נובזה, זעם על כך שגוטי חיסל את קסטלנו מבלי לפעול לפי כללי המאפיה, וביקש את עזרתו של בוס משפחת לוקזה, אנתוני קוראלו, לביצוע חיסול.
ב־13 באפריל 1986 התפוצצה מכונית תופת שיועדה לגוטי מחוץ למועדון חברתי בבנסונהרסט, אך הקורבן היחיד היה סגן הבוס של גמבינו, פרנק דה־צ'יקו.
בסוף 1990 נעצר גוטי בידי ה־FBI באשמות של סחיטה במסגרת ארגון פשיעה, וכעבור עשרה ימים נשללה ממנו האפשרות לשחרור בערבות.
ב־2 באפריל 1992, בסיועו של גראוונו שהפך לעד מדינה, הורשע גוטי בעבירות רבות של פשע מאורגן, ובהן גם רצח קסטלנו בשנת 1985. ב־23 ביוני 1992 נגזר עליו מאסר עולם בכלא פדרלי, שם נפטר מסרטן הגרון בשנת 2002. איש נוסף לא הואשם מעולם ברצח קסטלנו.
פול רנו היה מדינאי צרפתי.
שימש כראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הצרפתית השלישית, לפני הכיבוש הגרמני ועלייתו של המרשל פטן לשלטון בממשלת וישי.
רנו נולד בשנת 1878 בעיירה ברסלונט שבחבל האלפים של פרובנס עילית.
אביו הצליח בעסקי הטקסטיל, ולרנו התאפשר ללמוד משפטים בסורבון.
הוא התחתן בשנת 1912 לז'אן אנרי-רובר.
בשנת 1919 נבחר לבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי ושימש כנציג מחוז הולדתו עד שנת 1924. לאחר הפסקה קצרה נבחר שוב לפרלמנט בשנת 1924 מטעם אחד ממחוזות פריז.
בתחילה נתפס כשמרן, אך במהלך השנים החל להיות מזוהה עם מפלגת הברית הרפובליקנית בעלת הנטיות הימניות-מרכזיות.
בשנות העשרים השמיע דעות מתונות בשאלות הנוגעות לפיצויי המלחמה מגרמניה, אך בשנות השלושים החל להיות תקיף יותר בשאלה הגרמנית, ותמך בברית הדוקה עם בריטניה כנגד הגרמנים, וכן בהידוק היחסים עם ברית המועצות כמשקל נגד להשפעתה של גרמניה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החל לשמש כשר במשרות שונות, לרבות שר המושבות בממשלתו של פייר לאוואל בשנים 1931–1932. בשל עמדותיו במדיניות החוץ לא היה פופולרי במפלגתו, ולא שימש בתפקיד ממשלתי עד לשנת 1938 בה נמסר לידיו תיק המשפטים.
מזה זמן רב היה רנו בצרפת, כוינסטון צ'רצ'יל באנגליה, ער לסכנה שאותה ייצג משטרו של אדולף היטלר בגרמניה.
רנו היה בין היחידים שתמכו בגנרל דה גול, שקרא להקים צבא המבוסס על דיוויזיות שריון ניידות, במקום התפיסה הנייחת שאותה ייצג קו מאז'ינו.
קולם של השניים לא נשמע, והתפיסה האסטרטגית הצרפתית הוסיפה להיות תפיסה מיושנת ומאובנת, המתאימה למלחמת חפירות נוסח מלחמת העולם הראשונה.
רנו שב לממשלה בשנת 1938 כשר המשפטים בממשלתו של אדואר דאלאדיה.
משבר חבל הסודטים שהחל מעט לאחר מכן, גילה את הפער בין השקפת עולמו של רנו לזו של יתר חברי מפלגתו.
הוא התנגד בתקיפות לנטישת צ'כוסלובקיה על ידי צרפת, ובשל עמדתה הפייסנית של המפלגה עזב אותה והיה למועמד עצמאי.
הוא נהנה מאמונו של דאלאדיה.
רנו, שהיה ימני בהשקפת עולמו, חשק בתפקיד שר האוצר, ובנובמבר 1938 מונה לתפקיד.
בתפקידו זה הפך רבות מן הרפורמות הכלכליות שיצרה ממשלת החזית העממית של לאון בלום, על מנת להביא את המשק הצרפתי לרמת יעילות שתאפשר לו להתמודד עם המשק הגרמני המתחמש והולך לקראת מלחמה.
כן תמך בפיחותו של הפרנק כמוצא לבעיותיה הכלכליות של צרפת.
מדיניותו הקפיטליסטית של רנו הייתה פופולרית בקרב קהילת העסקים הצרפתית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הימין הצרפתי בעל רגשות מעורבים באשר למלחמה.
רבים חשו כי האיום האמיתי הוא מצד ברית המועצות.
פלישת ברית המועצות לפינלנד החלה את מלחמת החורף, וזו הביאה למשבר בממשלת צרפת עקב סירובו של ראש הממשלה דאלאדיה לשלוח חיילים לסייע לפינלנד, כל עוד עומדת צרפת במלחמה עם גרמניה הנאצית.
ב-19 במרץ 1940 נפלה ממשלתו של דאלאדיה.
יומיים לאחר מכן מונה רנו לראש ממשלת צרפת.
ממשלתו של רנו הייתה מורכבת מגורמים רבים.
ביניהם קולות לוחמניים כז'ורז' מנדל, אך גם תבוסתנים רבים.
בחירתו של רנו לראש הממשלה אושרה על ידי הפרלמנט הצרפתי על חודו של קול.
מפלגתו שלו נמנעה בהצבעה, ולמעלה ממחצית הקולות בעדו באו מאנשי המפלגה הסוציאליסטית של צרפת.
מצב זה של ראש ממשלה מן הימין הנתמך על ידי אנשי שמאל פגע ביציבותה של הממשלה.
בהתמנותו לראשות הממשלה בתקופת מלחמה, ראה עצמו רנו כתואמו של צ'רצ'יל וכממשיכו של ז'ורז' קלמנסו.
ב-28 במרץ טס ללונדון, שם חתם על הסכם עם הממשלה הבריטית (אז עדיין בראשותו של נוויל צ'מברלין), לפיו לא יחתום אף אחד מן הצדדים על הסכם שלום נפרד עם גרמניה.
רנו שאף להכריע את המלחמה, וסבר כי המדיניות של הכרעת המלחמה בטווח הארוך באמצעות מלחמת התשה היא שגויה.
הוא חשב כי ניתן להרחיב את המלחמה לשטחי הבלקן או צפון אירופה.
מכיוון שכך היה לו תפקיד חשוב בייזום המערכה של בעלות הברית בנורווגיה.
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במתקפתם על צרפת.
רנו נשא נאום נמלץ לאומה, שבו הצהיר כי "הצבא הצרפתי שלף חרבו מנדנה".
בפועל היו לרנו חששות חמורים ממצבו של הצבא, ומיכולתו של העומד בראשו, הגנרל מוריס גמלאן, לעמוד בראשו של צבא מודרני במלחמה.
הצבא הצרפתי נשען על דוקטרינה מיושנת של הגנה נייחת, ומשנפרץ הקו, במתקפת שריון מבריקה דרך יער הארדנים, קרס הצבא.
רנו היה מהיר להסיק מסקנות.
ב-15 במאי טילפן אל צ'רצ'יל והודיע לו כי הקו הצרפתי נפרץ, וכי צרפת נחלה תבוסה.
צ'רצ'יל ניסה להרגיעו, אך התרשם כי הוא "ממוטט לגמרי".
ראשי הצבא הצרפתי, וביניהם גמלאן, לא הבינו את עוצמתה של לוחמת ה"בליצקריג", והיו רגועים יותר, אך צ'רצ'יל חש כי עליו לעמוד באופן אישי על המצב, וטס לפריז באותו היום.
רנו מינה את שארל דה גול שנהנה מאמונו מזה זמן רב, לדרגת בריגדיר גנרל, ולתפקיד תת-שר ההגנה.
בשלב זה הופצו שמועות שלפיהן ממשלת צרפת עוזבת את פריז, אשר הגיעו לשיא ב-16 במאי, דבר שגרם לרנו לשאת נאום בבית הנבחרים, שבו הודה כי אכן המצב חמור, ודורש נקיטת אמצעים נואשים, אך עדיין לא אבדה כל תקווה.
באותו היום נפגש עם צ'רצ'יל.
בפגישה זו הודה הגנרל גמלאן כי עם פריצת הקו אין לצרפת עתודות אסטרטגיות שיכולות להכות את הדיוויזיות הגרמניות, ואלו יכולות לעשות עתה ככל העולה על רוחן.
צ'רצ'יל רצה לחזק את ידי הגורמים הלוחמניים בממשלת צרפת התבוסתנית, ונפגש עם רנו שוב בדירתו הפרטית.
בפגישה זו הורה צ'רצ'יל על משלוח עשר טייסות קרב נוספות לסייע לכוחות הצרפתיים הנסוגים.
באותו ערב שידר שוב רנו נאום לאומה, ומאושש מהבטחתו של צ'רצ'יל הכריז כי ממשלת צרפת לא עזבה ולא תעזוב את פריז, וכי השמועות מתייחסות אך למבקע מקומי בקו, אשר ייסתם במהרה.
ב-17 במאי החליט רנו לפטר את הגנרל גמלאן ולמנות במקומו את הגנרל מקסים וגאן.
כן קרא לשגריר צרפת בספרד, המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה.
שני המעשים היו שגיאות הרות גורל.
לא היה בכוחו של וגאן לשנות את המצב ולהציל את כוחות צרפת, והזמן שחלף בהעברת הפיקוד היה קריטי מבחינת הכוחות בשטח, וגרם לשיהוי הרה גורל במגננה הצרפתית.
מבחינה מדינית היה וגאן תבוסתן ומתנגד למדיניותו של רנו.
המרשל פטן היה אף הוא בעל עמדה משלו, והבאתו גרמה לשינוי המדיניות ממדיניות לוחמנית שאותה ניסה רנו לנהל, למדיניות תבוסתנית.
ב-21 במאי נשא רנו נאום בסנאט, שבו אמר כי המצב קשה, אך צרפת תמשיך להילחם.
בשלב זה עדיין תלה תקוות במתקפה אחרונה שהבטיח לו וגאן.
באותו היום ביקר צ'רצ'יל שוב בפריז, ומצא כי רנו מחוזק וכי תוכנית וגאן יכולה למנוע את התבוסה.
המתקפה שבוצעה בפועל ב-22 במאי הייתה מתקפה סמלית ביותר, וכמעט שלא גרמה נזק לצבא הגרמני.
בשלב זה היו כוחות צרפתיים רבים, וכן חיל המשלוח הבריטי בראשות לורד גורט מכותרים כשגבם אל הים.
ב-25 במאי היה ברור כי המלחמה אבודה.
גברו הקולות בממשלת רנו הקוראים לכניעה, על מנת להציל את מה שנותר מצרפת.
וגאן, פטן, הנשיא הצרפתי אלבר לברן, קראו כולם לכניעה, שמשמעה הפרת ההסכם עם בריטניה שעליו חתם רנו ב-28 במרץ.
לאחר פינויים של הכוחות הבריטיים בדנקרק, שהסתיים ב-5 ביוני, נראה כי צרפת לבדה במערכה, וכי אבדה כל תקווה.
ב-12 ביוני הזמין רנו את צ'רצ'יל לדון בשאלת השלום הנפרד, וזאת לאחר שלא עמד בלחצי התבוסתנים בממשלה.
צ'רצ'יל חיווה דעתו כי יש להילחם עד הסוף.
בהשראתו של דה גול נוסחה הסכמה על איחוד של בריטניה וצרפת, על מנת שממשלת צרפת תמשיך להיות שותפה במלחמה, באמצעות הצי והמושבות שמעבר לים, במקרה שצרפת היבשתית תיכבש כולה.
רנו כינס את ממשלתו לדון בהצהרת האיחוד, אך בשלב זה לא עמד בלחצים, ולא הביא את ההצהרה אף להצבעה.
בנסיבות שנוצרו לא נותר בידי רנו אלא להתפטר, והוא הודיע לכך לנשיא לברן.
זה קרא למרשל פטן והורה לו להרכיב ממשלה, מתוך הבנה כי זו תשאף להשגת הסכם הפסקת אש עם גרמניה.
ב-22 ביוני חתם שארל הונציגר, מטעם ממשלת צרפת על הסכם הכניעה.
ב-28 ביוני היה רנו מעורב בתאונת דרכים קשה, בה נהרגה פילגשו, הרוזנת הלן דה פורט.
לאחר שהשתחרר מבית החולים, נעצר רנו בהוראת פטן.