tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודות מסוג זה, שלא נוצרו בהזמנה ממסדית, אפשרו לפרגונאר חופש יצירתי ואישי יותר.
המתת חסד של בעלי חיים (המתת חסד: euthanasia; ביוונית: "מוות טוב") הוא פעולת הריגת בעל חיים בצורה הומנית, לרוב באמצעות תרופות הניתנות להזרקה.
הסיבות להמתת חסד כוללות מצבים או מחלות חשוכות מרפא (ובמיוחד כואבות), חוסר משאבים להמשך תמיכה בבעל החיים, או הליכי בדיקות מעבדה.
שיטות המתת חסד נועדו לגרום לכאב ומצוקה מינימליים.
המתת חסד שונה משחיטת בעלי חיים והדברת מזיקים.
חלק מארגוני זכויות בעלי החיים תומכים בהמתת חסד בנסיבות מסוימות, במטרה למנוע את המשך סבלה של החיה, ומפעילים המתות חסד במקלטים שבשותם.
באופן דומה, מרפאות למען חיות בר משתמשות בהמתת חסד אם החיה הפצועה לא צפויה להחלים באופן שיאפשר לה לשרוד בטבע.
במקרים כאלו, ההנחיות המקובלות הן לבצע המתת חסד מוקדם ככל האפשר בתהליך השיקום, באופן אידיאלי תוך 24–48 השעות הראשונות.
זאת על-מנת למנוע סבל מתמשך מיותר .
ניתן לחלק את שיטות המתת החסד לשיטות פרמקולוגיות ושיטות פיזיקליות.
שיטות פרמקולוגיות מקובלות כוללות הזרקת תרופות וגזים אשר מדכאים תחילה את מערכת העצבים המרכזית ולאחר מכן את הפעילות הקרדיווסקולרית.
בדרך זו החיה מאבדת את יכולתה לסבול לפני ההמתה עצמה.
שיטות פיזיקליות מקובלות חייבות לגרום תחילה לאובדן הכרה מהיר על ידי שיבוש מערכת העצבים המרכזית.
עם מתן חומר הרדמה תוך ורידי, מתרחשים במהירות אובדן הכרה, נשימה ולאחר מכן דום לב, בדרך כלל תוך 30 שניות.
התהליך הדו-שלבי בו משתמשים וטרינרים מסוימים כולל זריקה ראשונה שהוא חומר הרגעה כדי להקל על בעל החיים ולאחר מכן זריקה שנייה שמרדימה אותו.
זה מאפשר לבעלים את ההזדמנות להיפרד מחיית מחמד חיה מבלי שהרגשות שלהם ילחיצו את בעל החיים.
זה גם מקל מאוד על כל נטייה לעוויתות ותנועות לא רצוניות אחרות הנוטות להגביר את ההפרעה הרגשית שחווה בעל חיית המחמד.
עבור בעלי חיים גדולים, כמות הברביטורטים נחשבת לעיתים לכמות גדולה מדי שאיננה מעשית, אף על פי שזהו נוהג סטנדרטי בארצות הברית.
עבור סוסים ובקר, תרופות אחרות עשויות להיות זמינות.
קיימים מוצרים משולבים המיוצרים במיוחד, כגון סומולוזה (secobarbital/cinchocaine) וטריבוטאם (embutramide/כלורוקין/לידוקאין), הגורמים לאובדן הכרה עמוק ולדום לב תוך שימוש בכמות חומר קטנה יותר, ובכך הופכים את התהליך למהיר, בטוח ויעיל יותר.
לעיתים, סוס שהוזרקו לו תערובות אלו עשוי להפגין פעילות התקפית נראית לעין לפני המוות.
ייתכן שזה נובע מדום לב בטרם עת, בעיה אשר נפתרת לרוב אם ננקטים אמצעי זהירות רגילים כמו הרגעה.
חומרי הרדמה בגז כגון איזופלורן וסבופלוראן יכולים לשמש להמתת חסד של בעלי חיים קטנים מאוד.
בעלי החיים מוצבים בתאים אטומים שבהם מוכנסות רמות גבוהות של גז הרדמה.
מוות יכול להתבצע גם באמצעות פחמן דו-חמצני לאחר שהושגה חוסר הכרה על ידי הרדמה בשאיפה.
פחמן דו-חמצני משמש לעיתים קרובות בפני עצמו להמתת חסד של חיות בר.
ישנן דעות מעורבות האם הוא גורם למצוקה כאשר משתמשים בו בפני עצמו, כאשר ניסויים בבני אדם תומכים בראיות שהוא יכול לגרום למצוקה, בעוד שבבעלי חיים שאינם בני אדם התקבלו ממצאים מעורפלים.
בשנת 2013, פרסם האיגוד הווטרינרי האמריקאי (AVMA) הנחיות חדשות לשימוש בפחמן דו-חמצני, הקובעות כי קצב זרימה של 10% עד 30% נפח/דקה הוא אופטימלי להמתת חסד הומנית של מכרסמים קטנים.
פחמן חד-חמצני נמצא בשימוש תדיר, אך חלק מהמדינות בארצות הברית אסרו את השימוש בו במקלטים לבעלי חיים: אף על פי שהרעלת פחמן חד-חמצני אינה כואבת במיוחד, התנאים בתא הגזים לרוב גורמים למצוקה.
חנקן הוכח כיעיל, אם כי חלק מבעלי החיים הצעירים עמידים יותר להשפעות, וכיום הוא אינו נמצא בשימוש נרחב.
השימוש בתאי גזים אינו הצורה ההומנית ביותר של המתת חסד, שכן המתת חסד מלאה של בעל החיים יכולה להימשך עד 20 דקות.
אם התאים אינם מכוילים כראוי או שהבעל חיים חולה, התהליך רק מתעכב עוד יותר, מה שעלול לגרום נזק רב יותר לבעל החיים.
פריקת צוואר (אנ'), או עקירה או שבירה ששלו, היא שיטה ישנה ופחות נפוצה להריגת בעלי חיים קטנים כמו עכברים.
כאשר היא מבוצעת כראוי, היא נועדה לגרום למוות ללא כאבים ככל האפשר וללא עלות או ציוד כרוך.
המטפל חייב לדעת את השיטה הנכונה לביצוע התנועה שתגרום לתזוזה הצווארית, וללא הכשרה מתאימה קיים סיכון שהחיה תישאר בחיים, עם כאב וסבל עזים.
לא ידוע כמה זמן בעל חיים נשאר בהכרה, או מה רמת הסבל שהוא עובר לאחר פריקה נכונה של הצוואר, ולכן היא הפכה פחות נפוצה ולעיתים קרובות מוחלפת בשאיפה.
כאשר הזרקה תוך ורידית אינה אפשרית, ניתן להזריק תרופות להמתת חסד כגון פנטוברביטל ישירות לחלל הלב או לחלל הגוף.
אחת הצורות ההומניות ביותר של המתת חסד היא באמצעות הזרקת נתרן פנטוברביטל.
זוהי בדרך כלל הזריקה השנייה שניתנת לאחר מתן תרופת הרגעה בעת המתת חסד.
המתה בירי היא אמצעי להמתת חסד עבור בעלי חיים גדולים, כגון סוסים, בקר ואיילים, אם היא מבוצעת כראוי.
כלי ירי: באופן מסורתי משמש בשטח להרדמת סוסים, צבאים או חיות ציד גדולות אחרות.
בעל החיים נורה במצח כאשר הכדור מכוון במורד עמוד השדרה דרך המוח המוארך, וכתוצאה מכך נגרם מוות מיידי.
הסיכונים מינימליים אם מבוצעים על ידי צוות מיומן במקום מתאים.
אקדח בריח כלוא (אנ'): משמש בדרך כלל לשחיטת בקר.
הסיבות להמתת חסד של חיות מחמד ובעלי חיים אחרים כוללות:
מחלה סופנית, למשל סרטן או כלבת.
מחלה או תאונה שאינה סופנית אך תגרום סבל לחיה, כאשר הבעלים מתנגד מוסרית לטיפול בחיה מתוך חשש שייגרם לה סבל ממושך, או כאשר הוא אינו יכול להרשות לעצמו את הטיפול, או נמצא באזור מרוחק מדי לקבלת טיפול.
זקנה והידרדרות המובילים לאובדן תפקודי גוף עיקריים, וכתוצאה מכך לפגיעה חמורה באיכות החיים.
חיית בר שלא תוכל להשתחרר בחזרה לטבע, בשל פגיעה בלתי הפיכה.
דמנציה בחיות מחמד הגורמת למצוקה: מובילה לאובדן תפקוד קוגניטיבי, כמו גם אובדן התנהגות יומיומית תקינה ואינטראקציות עם הבעלים, וכן דמנציה הגורמת להתנהגות חוזרנית ולא חברתית ומובילה ללחץ ממושך הן עבור חיות המחמד והן עבור בעליהן.
מכת חסד (אנ') של צייד.
בעיות התנהגות שאינן ניתנות לתיקון, למשל תוקפנות: כלבים שגרמו נזק גופני חמור (פציעות קשות או מוות) לבני אדם או לבעלי חיים אחרים באמצעות תקיפה נתפסים בדרך כלל ומומתים.
חוסר בית או מטפל או משאבים להאכלה.
"המתת חסד לנוחות", אם הבעלים כבר לא רוצה לטפל בחיית המחמד.
מחקר ובדיקות: במהלך מחקר או בדיקות מדעיות, ניתן להרדים בעלי חיים לצורך ניתוחם, למנוע סבל לאחר הבדיקות, למנוע התפשטות מחלות, או מסיבות אחרות.
המתת חסד של בעלי חיים קטנים מבוצעת בדרך כלל במרפאה וטרינרית או בבית חולים, במקלט לבעלי חיים או בבית בעל חיית המחמד ובדרך כלל מבוצעת על ידי וטרינר או טכנאי וטרינרי העובד תחת פיקוחו של הווטרינר.
לעיתים קרובות גם עובדי מקלטי בעלי חיים מאומנים לבצע המתת חסד.
לדעת מתי הגיע הזמן להרדים חיית מחמד יכולה להיות קשה.
וטרינר מורשה יכול לעזור לבעלים לקבוע מתי במהלך מחלה או בעיית התנהגות המתת חסד מתאימה.
במקרה של בעלי חיים גדולים שספגו פציעות, זה יקרה גם במקום התאונה, למשל, במסלול מרוצים.
"על פולחן האישיות והשלכותיו" , אשר מכונה גם "הנאום הסודי", הוא נאום שנשא ניקיטה חרושצ'וב בליל 24–25 בפברואר 1956 בפני מושב סגור של הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, בו הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג יוסיף סטלין ואת פשעיו, עריצותו ורצח ההמונים בכל תקופת שלטונו ובפרט בתקופת "הטיהורים הגדולים".
הנאום הודלף למערב על ידי "המוסד" שקיבל אותו מהעיתונאי היהודי-פולני ויקטור גרייבסקי והיה אחד מההישגים הראשונים של "המוסד" שתרמו להאדרת שמו בעולם.
מוקד הנאום היה התנגדותו של חרושצ'וב לפולחן האישיות של סטלין, שמת שלוש שנים לפני כן.
ההתנגדות הובעה באמצעים שונים כגון ציטוטים מהקלאסיקות של המרקסיזם-לניניזם המוקיעות פולחני אישיות של היחיד, או ציטוטים מצוואתו של לנין והערותיה של רעייתו נאדז'דה קרופסקיה המעידים על אופיו הבעייתי של סטלין.
בנוסף, חרושצ'וב ציין כי לפני תקופתו של סטלין, המאבק מול הטרוצקיסטים היה אידאולוגי בלבד, אך סטלין עבר להשתמש באופן מאסיבי במונח "אויב הציבור" עבורם.
חרושצ'וב טען כי סטלין הפר את נורמות המפלגה לגבי המנהיגות הקולקטיבית: הוא יצר דיכוי של רוב הבולשביקים הוותיקים וצירי כינוס המפלגה ה-17, שרובם הצטרפו אליה לפני 1920 – מתוך 1,966 צירים, 1,108 הוגדרו "מתנגדי המהפכה", 848 הוצאו להורג, ו-98 מתוך 139 החברים והמועמדים לוועידה המרכזית הוכרזו "אויבי הציבור".
לאחר דיכוי זה, סטלין הפסיק אפילו לשקול את הרעיון של קולקטיביזם.
חרושצ'וב תיאר בנאומו בפירוט מספר דוגמאות של דיכוי שבוצע כלפי בולשביקים ידועים.
סטלין אף הורה להגביר את הרדיפות, ואמר כי "הנ.ק.ו.ד.
נמצאים בפיגור של ארבע שנים בלוח הזמנים" בעניין זה.
החלו להתבצע זיופים כדי להתמודד עם ה"תוכניות" למספר החשיפות של אויבי הציבור.
בנאום תיאר חרושצ'וב את ההגזמה הרבה שבוצעה לגבי תפקידו של סטלין בניצחון ב"מלחמה הפטריוטית הגדולה" (בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה).
בנוסף ביקר חרושצ'וב את "מבצע עדשה" שבו הגלה סטלין עמים שלמים מחבל הקווקז.
כן הזכיר את עלילת הדם במשפט הרופאים ואת "פרשת המגרלים".
חרושצ'וב פירט את האמצעים בהם בא לידי ביטוי פולחן האישיות של סטלין: שירים, קריאת ערים על שמו ועוד.
הוא הקריא את מילות ההמנון הלאומי הסובייטי בשנים 1944–1953, בהן קיימת התייחסות לסטלין.
בנוסף הזכיר את הפסקת מתן "פרס לנין הלאומי" מאז 1925, מצב שלטענתו יש לתקן.
הנאום נמשך ארבע שעות וכלל כ-26,000 מילים.
לשמירת סודיותו של הנאום הוצאו נציגי המפלגות הקומוניסטיות שמחוץ לברית המועצות מן האולם ונותרו בו רק 1,400 נציגי הוועידה תושבי ברית המועצות.
אחדים בקהל התעלפו ואחרים נתקפו בייאוש או לא האמינו למשמע אוזניהם.
בוועידה לא התירו כל דיון בנושא, והצירים חזרו לבתיהם כשרבים מהם שקעו בדיכאון, ושניים מהם אף התאבדו בשבועות שלאחר הנאום.
קטעים מן הנאום הועברו לפקידי מפלגה מקומיים שקראו אותם באסיפות ברחבי ברית המועצות החל ממרץ אותה שנה, בהוראת המפלגה.
אולם נעשו ניסיונות למנוע את הפצתו במדינות הגוש הסובייטי ובמערב.
מספר ימים לאחר סיום הוועידה העביר למערב כתב רויטרס ג'ון רטי את המידע הראשוני על הנאום.
על אף שפרטי הנאום היו ידועים באופן כללי, ראו גורמים במערב חשיבות עליונה בהשגת נוסחו המדויק והמלא של הנאום.
מאמצי ארגוני מודיעין בעולם להשיג את הנאום נכשלו.
נציגי ה-CIA עמלו תקופה ארוכה להשיג את נוסח הנאום, ואף הציעו פרס בגובה מיליון דולר עבור נוסח הנאום, אך ללא הועיל.
היחיד שהצליח להשיג עותק מן הנאום היה המוסד הישראלי, שקיבלו מידי עיתונאי יהודי מפולין בשם ויקטור גרייבסקי, שהוציא את תדפיס הנאום בהשאלה ממזכירות לשכתו של המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הפולנית אדווארד אוחאב.
הוא הגניבו, תוך סיכון עצמי, לשגרירות ישראל בוורשה, שם צולם המסמך.
גרייבסקי החזירו עוד באותו יום ללשכת המזכיר.
השגת נוסח מדויק של הנאום נחשבה בעיני שירותים חשאיים זרים כהישג מדהים לשירותים החשאיים של המדינה הצעירה, הביא להכרה עולמית ביכולות השירותים הישראליים (בעיקר המוסד) ויצר את התשתית לשיתוף הפעולה עם ה־CIA.
לאחר בקשת ארצות הברית מישראל לפרסם את הנאום, הנאום הודפס במלואו בניו יורק טיימס.
הפרסום עורר זעזוע עמוק בעולם וגרם לדה-לגיטימציה של השלטון הקומוניסטי של ברית המועצות, בעולם המערבי ובמיוחד במדינות דרום אמריקה (למעט קובה).
ארצות הברית עשתה מאמצים רבים להביא את תוכן הנאום לידי התושבים של הגוש הסובייטי שהמשטר הסתיר מהם את תוכנו.
נעשו שידורי רדיו בהם הקריאו את תוכן הנאום בשפות מזרח אירופאיות שונות, בלונים ועליהם עיקרי תוכן הנאום הופרחו אל עבר מזרח ברלין ושאר מדינות ברית ורשה.
חוברות מחתרתיות עם תוכן הנאום החלו להיות מופצות ברוסיה וגרורותיה.
נוסח רשמי של הנאום הודפס בברית המועצות רק ב-1989.
ההערכה הרווחת במערב הייתה שהנאום הסודי של חרושצ'וב היה מעשה אמיץ מבחינתו שנעשה ממניעים טהורים של סלידה מהמעשים הנפשעים של סטלין.
לרגל ציון יובל לנאום ברוסיה ב-2006, נשמעו קולות שהנאום בעצם נועד לנקות את חרושצ'וב מאשמה, בעוד ידיו מגואלות בדם.
דעה זאת הציג, למשל, יורי ז'וקוב, היסטוריון מהאקדמיה הרוסית למדעים, שחקר ארכיונים שפורסמו לציבור.
אחד המברקים בארכיון מעיד על בקשה של חרושצ'וב ב-1938 כשקיבל לידיו את תפקיד מזכיר המפלגה באוקראינה לחסל או לעצור 30,000 איש.
מסמך אחר מראה שב-1937 ביקש חרושצ'וב רשות להרוג 8,500 "בוגדים אנטי-סובייטים" ולגרש כ-33,000 איש למחנות.
ייתכן שמעשים אלו היו הכרחיים להמשך חייו הפוליטיים של חרושצ'וב, כדי להבטיח את נאמנותו לסטלין.
גם אחרי הנאום הסודי לא נמנע חרושצ'וב מלשלוח טנקים לדכא את המרד ההונגרי באוקטובר 1956, או כמעט להיגרר למלחמת עולם שלישית עם ארצות הברית במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962.
ביהדות, הנבואה היא אחת הדרכים שבהן יוצר האל קשר עם בני האדם.
הנבואות הכתובות בתנ"ך הן בין הגורמים המרכזיים שעיצבו את דמותו של עם ישראל.
על פי ספר דברים, מוסד הנבואה בישראל הוא המשכו של מעמד הר סיני.
בשל העובדה שעם ישראל לא יכלו להמשיך ולשמוע את קול ה' עצמו, ה' בישר להם שיקים עבורם נביאים אשר יביאו אליהם את דבריו:
המקרא מבחין בין דרגת נבואתו של משה לבין הבאים אחריו, בכתבו אחרי מות משה "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו ה' פנים אל פנים".
הבדל זה, לדעת הרמב"ם, הוא כה יסודי, עד שכתב בספרו מורה הנבוכים כי הכינוי 'נבואה' לדברי משה ולדברי שאר הנביאים (בשם ד'), הוא אך ורק שיתוף השם, כלומר מילה זהה לשני דברים שמהותם שונה זה מזה - כמו שכתב כך, לדוגמה, בשמונה פרקים לגבי הכינוי 'נפש' לרוח האדם ורוח הבהמה.
במסורת חז"ל נתנו כמה הסברים להבחנה בין דרגות הנבואה.
בין השאר - "כל הנביאים נסתכלו באספקלריה (מראה) שאינה מאירה; משה רבנו נסתכל באספקלריה המאירה".
משום כך מקובל להבחין: התורה היא ברמה של נבואה עליונה של משה רבנו, הנביאים הם ברמה של נבואה רגילה ואילו הכתובים נכתבו תחת השראה של רוח הקודש, שהיא השראה יותר נמוכה.
על פי המסופר בתנ"ך נראה כי אין מצב קבוע וברור לנבואה.
לעיתים היא באה במפתיע על אדם אשר לא עשה הכנה לכך, כפי שאירע למשה מול הסנה הבוער, לשמואל במשכן שילה או לירמיהו.
לעומת זאת, בספר שמואל ובספר מלכים מסופר על חבורות של בני נביאים, שהתלמדו כיצד להתנבא ולהגיע למצב של התעלות ונבואה.
לעיתים הנביאים הוקדשו מילדותם, כמו שמואל, ולעיתים הם נלקחו במפתיע מעבודתם, כמו עמוס, שאמר על עצמו שהוא בוקר ובולס שקמים ואיננו לא נביא ולא בן נביא.
התנ"ך מכיר גם בנביאים בני עמים אחרים, בהם בלעם בן בעור ואיוב.
לתפיסת חז"ל לא כל אדם יכול להגיע לנבואה ולא כל תקופה מתאימה לנבואה.
גם כאשר ישנו אדם שראוי לנבואה, הרי שזו לא תשרה אם הדור אינו ראוי לה.
כך הם הסבירו מצב שבו היו אנשים גדולים כהלל הזקן בבית שני, שהיו ראויים לנבואה, אך היא בוששה מלשרות עליהם.
חז"ל אומרים שאין השכינה שורה אלא על חכם, גיבור, עשיר ועניו.
במכילתא כתוב שכדי להתנבא צריך הנביא להיות בארץ ישראל.
לשיטת הרמב"ם טהרת המידות היא המפתח לנבואה; את המילה "גיבור" בתיאור של חז"ל הוא מפרש כמתגבר על יצרו, ואת עשיר כמי ששמח בחלקו ומסתפק במועט, לפי המשנה באבות.
כדי שהאדם יתנבא עליו להיות חכם בחוכמת המדע והתורה, בעל מידות וכישרון דמיוני מפותח.
הרמב"ם מסביר בפרק שביעי משמונה פרקים - הקדמתו לפירושו למסכת אבות, שככלל כל המעלות השכליות (חלקי הנפש הקשורים בשכל, אותם מנה בפרקים הקודמים) נדרשות כדי שאדם יתנבא, אמנם ניתן להסתפק רק בחלק ממעלות המידות, אלא שככל שתיקון המידות מושלם יותר הנביא יגיע לרמת נבואה גבוהה יותר.
על האדם להתכונן לנבואה, לא ייתכן שאדם לא יתכונן ויתנבא, אולם האדם הראוי בכישורים הנדרשים אם יתכונן סביר שיתנבא - אם לא יתנבא זהו נס, כלומר הנבואה היא תופעה טבעית ולא ניסית.
דרגות שונות יש בנבואה כשם שיש דרגות בחוכמה.
איכות הדרגה קובעת את איכות הנבואה, ולכן נביא בדרגה גבוהה יותר יבין יותר טוב ונכון יותר את התגלות ה' אליו.
ריה"ל, בספר הכוזרי, הוסיף הגבלה נוספת על הנבואה וקבע ש"כל מי שנתנבא לא התנבא אלא בארץ ישראל או בעבורה".
לתפיסתו יש קשר הדוק בין הנבואה למעמד הלאומי של ישראל.
את המצב של העדר הנבואה הוא מסביר במצב של גלות ישראל.
דבריו מסתמכים על אמרת חז"ל הקובעת, כי מאז שחרב בית המקדש ניטלה נבואה מחכמים ונמסרה לשוטים.
במכניקה של הנבואה על פי תפיסות הוגי דעות יהודיים, הנבואות נקלטות בדמיונו של האדם.
ישנו קשר אמיץ בין חלום לבין נבואה.
דמיון עשיר ומפותח, הוא בסיס טוב לנבואה.
לפי הגותו של הראי"ה קוק, כדי שתתחדש הנבואה יש צורך לפתח את הדמיון, ולכן לתפיסתו במאה ה-20 התפתחה תרבות אנושית שמבוססת הרבה על דמיון האדם, כהכנה לחידוש הנבואה.
הרב דוד כהן ('הרב הנזיר') פיתח שיטה המהווה הקדמה והכנה לנבואה בספרו קול הנבואה, בו הוא מסביר מהו "ההגיון העברי הַשִּׁמְעִי" - דרך חשיבה עברית התלוי בשמיעה.
שיאה של השיטה השמעית קשורה להגעה לנבואה.
בתנ"ך מסופר על נביאים שביצעו מעשי ניסים, לפעמים כדי לבסס את מעמדם כנביא, אולם לפי רמב"ם ביצוע ניסים אינו המבחן לנביא אמת, אלא היותו של האדם ראוי לנבואה בחכמתו ובמעשיו, בכך שאינו מוסיף או גורע ממצוות התורה, ובכך שנבואותיו מתגשמות במלואן עד הפרט האחרון:
בעקבות קביעת הגמרא כי "בכל דבור ודבור שיצא מפי הקב"ה לטובה, אפילו על תנאי, לא חזר בו", כתב רמב"ם שניתן לזהות נביא שקר רק כאשר הוא ניבא על דבר טוב ונבואתו לא התגשמה:
היהדות מחייבת לקבל את דברי ה' בפי הנביא הן בענייני רשות והן כשהנביא מצווה לבטל איסור בהוראת שעה, כפי שאליהו הורה להקריב קורבן מחוץ לבית המקדש כדי להכחיש את דברי נביאי הבעל.
עם זאת, את איסור עבודה זרה לא ייתכן שנביא יתיר אפילו בהוראת שעה.
כמו כן, לא ייתכן שנביא יעקור מצווה מהתורה או אפילו ישנה הלכה כלשהי באופן קבוע.
נביא שניבא על דבר מאלו, בידוע ששקר דבריו.
לפי המסורת היהודית פסקה נבואה מעם ישראל בראשית ימי בית המקדש השני, עם פטירת אחרוני הנביאים חגי, זכריה ומלאכי, ועתידה לחזור בעתיד.
במקביל להפסקת הנבואה נחתם התנ"ך והחלה תקופת התורה שבעל פה.
יוסף בן מתתיהו כתב בחיבורו "נגד אפיון" (שלהי המאה ה-1) כי הנבואה בישראל פסקה בימי המלך הפרסי ארתחששתא הראשון (465–424 לפנה"ס): "וממות משה עד ימי ארתחששתּא, מלך פרס, המולך אחרי אחשורוש, כתבו הנביאים הבאים אחרי משה את מעשי זמנם...
ומימי ארתחששתא עד זמננו זה, נכתבו כל מיני ספרים, אך לא זכו להאמן עלינו כספרים הקודמים להם, כי לא קמו עוד יורשים כשרים לנביאים".
הן לפי יוסף בן מתתיהו והן לפי מדרש סדר עולם רבא (שני מקורות שאינם תלויים זה בזה), המודעות להסתלקות רוח הקודש מישראל נחשבה כגורם העיקרי לדחיית קדושתם של הספרים שנתחברו לאחר התקופה הפרסית.
התאריך המדויק להפסקת הנבואה אינו מפורש בחז"ל.
ריה"ל בספר הכוזרי כתב שהנבואה פסקה ב-40 שנה לבית המקדש השני, אך לא ברור מדבריו האם הוא מונה 40 שנה מהכרזת כורש, או מבניין המקדש בתקופת דריווש הראשון.
[לשיטה המונה מהכרזת כורש הנבואה פסקה בשנת ג'תמ"ח (312 לפנה"ס) - בדיוק אלף שנה אחרי התאריך המסורתי של יציאת מצרים].
לדברי הרמב"ם 'כלי הנבואה' שֻתַּק עקב העצלות והעצבות הכרוכה בשעבוד "לבורים העבריינים המצרפים הֶעְדֵּר שׂכל אמיתי עם שלמות התאוות הבהמיות".
הרמב"ם מסתמך על הכתוב במגילת איכה: "מלכה ושֹריה בגוים אין תורה גם נביאיה לא מצאו חזון מה'", ומבאר שבימות המשיח ממילא תחזור הנבואה.
הגר"א, ולאחריו הרב קוק אומרים שהפסקת הנבואה קשורה להתרחשות נוספת שהייתה באותו הדור לפי חז"ל - ביטול יצר עבודה זרה, לדבריהם הפחתת הכוחות הרוחניים בצד השלילי, כרוכה בהפחתה של הכוח הרוחני בצד החיובי.
אולם, הם מבארים כי למעשה היו הרבה יותר נביאים – "כפליים כיוצאי מצרים", וכי המניין מיוחד לנביאים שנבואתם נכתבה בתנ"ך, על פי הכלל "נבואה שנצרכה לדורות – נכתבה, ושלא נצרכה לדורות – לא נכתבה".
חז"ל לא פירטו מי הם ארבעים ושמונה הנביאים שהתנבאו לישראל, אך את שבע הנביאות שהתנבאו לישראל חז"ל מונים מיד בהמשך הגמרא: .
במפרשים, מהגאונים והראשונים עד האחרונים, ישנן דעות שונות למי כיוונו חז"ל בזיהוי המדובר של הנביאים.
הפרשנים העיקריים שמנו את שמות הנביאים הם בעל "הלכות גדולות" (המאה ה-9) מבין הגאונים; מבין הראשונים רבנו חננאל (תחילת המאה ה-11), רש"י (סוף המאה ה-11) ורבי יהונתן מלוניל (סוף המאה ה-12); ומבין האחרונים רמ"ע מפאנו (תחילת המאה ה-17) והגאון מווילנה (סוף המאה ה-18).
חז"ל הכירו בשבעה נביאים שנתנבאו בני אומות העולם אחרי האבות, לפני מתן תורה: .
בהלכות גדולות הלכות הספד נמנים בנפרד הנביאים מבריאת העולם עד תקופת האבות: .
בעל הלכות גדולות ממשיך ומונה שם את שבעת נביאי אומות העולם אחרי האבות כפי שמובא בגמרא, והוא ממשיך: .
כמו כן בגמרא מובא: .
ציות לנביא בשלוש עבירות חמורות
על פי התורה יש חובה לשמוע לדברי נביא, והרמב"ם כתב שדין זה חל גם במקרה שהנביא אומר לצאת להילחם בשבת.
ועל פי דברי הגמרא ניסח כלל שבכל מצוות עשה או לא תעשה יש לציית לנביא שאומר לעשות דבר כהוראת שעה, פרט לעבודה זרה.
על פי דבריו, יש סוברים שהדבר חל גם בדיני נפשות, כגון שהנביא מורה להרוג אדם מסוים.
לדעת רס"ג, אין לשמוע למי שטוען שה' ניבא שיצווה לעשות מעשים ששנואים בעיני ה' כמו רצח גניבה וניאוף, וגם אם יביא אותות ומופתים המעידים על אמיתות נבואתו, אין לשעות לדבריו:
בדומה לזה, מספר אחרונים כתבו שבדיני נפשות אין לשמוע לנביא, משום שלא ייתכן שיהיה ציווי אלוהי להרוג בלא משפט ובלא צדק, וכפי שדורשת הגמרא "אשר לא צויתי ולא דברתי ולא עלתה על לבי...
הם מסבירים, שדברי הרמב"ם נאמרו לגבי מלחמה מוצדקת על פי דין, וכך גם המקרים בהם נהרג אדם על פי ציווי נביא במקרא ובספרי הנביאים.
יש שהסבירו שהכלל שאמר הרמב"ם שיש לציית בכל מצווה פרט לע"ז נאמר לגבי מצוות שבן אדם למקום, אך לא לגבי מצוות שבין אדם לחברו.
בספר דברים מוגדר לראשונה עניינם של נביאי שקר.
על פי הכתוב, ישנן שתי הגדרות להבחנה בנביא שקר: נביא המדבר בשם עבודה זרה, או נביא המתיימר לדבר בשם ה' אף על פי שלא נצטווה לכך.
על פי הרמב"ם, נביא מוגדר כנביא שקר אם הוא מכחיש את נבואת משה, מוסיף או גורע ממצוות התורה, או שנבואתו לא התקיימה.
במגילת העצמאות של מדינת ישראל
הנבואות נזכרות גם במגילת העצמאות, במילים "מדינת ישראל...
תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל".
הנאום על כבוד האדם הוא מסה (חיבור עיוני) שנכתבה על ידי ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, פילוסוף בן תקופת הרנסאנס בשנת 1486. הנאום מסביר את מעמדו המיוחד והחשוב של האדם בבריאה כיצור עצמאי, חופשי ושותף לאל בבריאה.
המסה נחשבת עד היום למניפסט של ההומניזם.
עיקרו: לאדם יש יכולת עצמאית בלתי קבועה מראש (ללא פרדסטינציה); האדם, בניגוד לכל שאר היישים, יכול לעצב את עצמו כפי רצונו ולקבוע את גורלו בעצמו.
פיקו דלה מירנדולה היה אציל איטלקי וחבר האקדמיה האפלטונית בפירנצה.
בגיל 21 הגיע לוותיקן וביקש להתווכח עם המלומדים הקתוליים על 900 תזות שחיבר בנוגע לכתבי הקודש ולהתאמת האמת שבהם לאמת הפילוסופית הכללית.
איש לא הסכים להתווכח עם פיקו משום שהיה קיים חשש שבוויכוח יובעו דברי כפירה וראשי הכנסייה לא רצו להאשים אציל נכבד בכפירה אך גם לא לאפשר הבעת דברים כאלה בפומבי.
לפיכך חיבר פיקו את "הנאום" על מנת לשכנע את ראשי הכנסייה להתווכח עמו.
מאוחר יותר אכן הואשם בכפירה.
הוא נפטר בגיל 31 ממחלה, לפני שהספיק לשאת את הנאום, שהתפרסם רק לאחר מותו כמסה בפירנצה הסובלנית.
הנאום יוצא מתוך הנחות היסוד התאולוגיות שרווחו בזמנו ומתוך הפילוסופיה האריסטוטלית, לפיה לכל יש קיים "מצב טבעי" אליו הוא שואף.
פיקו מוציא מכלל זה את האדם, כיישות ייחודית לה ניתן חופש בחירה.
פיקו פותח במוסכמה ש"האדם הוא נזר הבריאה" ומנסה לברר מדוע.
לפי דבריו, בבריאה אמר האלוהים לאדם, לאחר שברא אותו, מתוך "נדיבות האל האינסופית":
האדם עצמו שותף לבריאה, מוכיח פיקו על סמך כתבים ואישים.
בהם: משה, יעקב, איוב ופאולוס.
ככלל, פיקו שואב ציטטות, דוגמאות וסימוכין מספרות רחבה ביותר ובה כתבי מלומדים ערבים, כתבי אפלטון, קבלה יהודית ועוד.
בחלק האמצעי של הנאום פונה פיקו אל המלומדים, מתנצל על גילו הצעיר ומפציר בהם לקיים את הוויכוח, הן כיוון שהוא נעשה לשם שמיים, לפי המודל האתונאי ולא לשם מריבה וקטטה והן כיוון שהוא, אישית, אמנם צעיר אך לא עושה דבר למען כבודו האישי אלא לכבודה של האמת בלבד.
החלק האחרון של הנאום מוקדש לערך החיובי של המאגיה.
פיקו מתנצל על הבאת טיעונים מתוך כתבי "הפילוסופיה של הרמס טריסמגיסטוס", כלומר המאגיה, אך טוען שהאמת שבמאגיה עולה בקנה אחד עם החוכמה המאוחדת, זו הבאה לידי ביטוי הן בברית הישנה, הן בברית החדשה והן בפילוסופיה של אפלטון ואריסטו והיא מיטיבה ואלוהית.
פיקו אינו מזכיר בנאום את ישו, כמתווך נחוץ לאדם על מנת שזה ישיג את שלמותו, ובכך מוקנית לנאום נימה תאולוגית חדישה.
ה"נאום" מביע לראשונה באופן בהיר וחד את שלילת הסדר האריסטוטלי והתאולוגי הקיים.
לפי המודל שהיה מקובל אז, לכל יצור נברא (מייצורי השאול, דרך החיות, המלאכים וגרמי השמיים ועד לאל עצמו) יש מקום קבוע בהיררכיה שבין שפל לנעלה.
לפי האקדמיה האפלטונית, שפיקו היה חבר בה, ולפי דעת כל מלומדי התקופה ואנשי הדת שלה כאחד, מעמדו של האדם היה אמנם מרכזי, אך שייך למבנה הקוסמי ושפל מן המלאכים ().
פיקו ממשיך את אפלטון (בדיאלוג "פרוטגורס") ושם בפי האל נאום פרי עטו, חדשני ומודרני וללא תקדים, המציב את האדם כישות מחוץ למערכת הברואים ונותן לאדם חופש בחירה אם להיות שפל או נעלה, טוב או רע, נבון או חסר-דעת.
וכל זאת ללא גזירה מוקדמת לגבי חייו.
זהו כבוד האדם, כבודה של האנושות.
תפיסה זו פתחה פתח להגות ההומניסטית כולה ומהווה לה בסיס ויסוד.
אף כי לפיקו דלה מירנדולה לא היה המשך ישיר ומובהק, הרי שהרעיונות שהובעו באופן חד וברור בנאום הביאו את ההומניסטים ברנסאנס ולאחריו לפיתוח תפיסות אלה ולהסתמכות עליהן.
הנאק (כישרון או מיומנות בתחום מסוים - באנגלית: The Knack) הייתה להקת רוק אמריקאית שבסיסה בלוס אנג'לס שזכתה לתהילה עם הסינגל הראשון שלה, "שרונה שלי" - My Sharona, שהפך ללהיט בינלאומי בשנת 1979.
הנאק נוסדה ב-1978 עם ההרכב המקורי והקלאסי של דאג פייגר (סולן, גיטרת קצב), ברטון אוור (גיטרה מובילה, קולות רקע), פרסקוט ניילס (בס) וברוס גארי (תופים).
כל חברי ההרכב הם יהודים.
הרכב זה הקליט את שלושת אלבומיה הראשונים של הלהקה.
בראשות הצלחת הסינגל "שרונה שלי", אלבומם הראשון מ-1979 - Get the Knack הגיע למקום הראשון במצעדים של כמה מדינות.
ו-Round Trip (1981) היו פחות מוצלחים משמעותית.
אל מול ההצלחה ההולכת ופוחתת, הלהקה התפרקה ב-1982.
הלהקה התאחדה ב-1986 והוציאה את אלבומה הרביעי, Serious Fun ב-1991 לפני שהתפרקה שוב בשנה שלאחר מכן.
לאחר איחוד קצר ב-1994, הנאק התאחדו שוב ב-1996, והקליטו שני אלבומים נוספים - Zoom (1998) ו-Normal as the Next Guy (2001).
לאחר מותו של דאג פייגר ב-2010, ההרכב התפרק לצמיתות.
הזמר דאג פייגר, (יליד 1952, אוק פארק, מישיגן) פרבר צפוני של דטרויט, מישיגן, ניגן בעבר בלהקת רוק אקלקטית בשם Sky, וכן בהרכב בשם Sunset Bombers.
למרות שסקיי זכתה להערכה צנועה, כולל הפקה על ידי מפיק הרולינג סטונס ג'ימי מילר, הלהקה התפרקה מבלי שזכתה להצלחה מסחרית במצעדים.
כתוצאה מכך, החליט פייגר לעבור ללוס אנג'לס ולהקים הרכב חדש.
זמן קצר לאחר שהגיע ללוס אנג'לס פגש שם פייגר את הגיטריסט והקלידן ברטון אוור, והשניים החלו לשתף פעולה בכתיבת שירים.
פייגר הכיר גם את המתופף ברוס גארי שנים ארוכות לפני שהקים את הנאק ב-1978 עם הבסיסט פרסקוט ניילס.
ניילס היה האחרון להצטרף להרכב, שבוע לפני ההופעה הראשונה של הלהקה ביוני 1978. מספר הקלטות דמו שהלהקה שלחה לכמה חברות תקליטים, נדחו כולן.
חלק מהשירים הללו הרכיבו מאוחר יותר את אלבום הבכורה של הלהקה Get the Knack, וכללו את הלהיט השני של הלהקה - "Good Girls Don't".
מספר חודשים לאחר הופעת הבכורה של הלהקה, והופעות מוצלחות במועדונים בסאנסט סטריפ, כמו גם ג'אם סשנים עם מוזיקאים כמו ברוס ספרינגסטין, טום פטי וריי מנזרק, החלה מלחמת הצעות מחיר של חברות התקליטים על הזכות להחתים אותה.
עשר חברות תקליטים שונות התחרו על זכות זו, אך הלהקה בחרה לבסוף בקפיטול רקורדס.
הנאק קיבלו את מענק החתימה הגדול ביותר בתולדות החברה נכון לאותה תקופה.
אלבום הבכורה של הלהקה, Get the Knack, היה אחד האלבומים הנמכרים ביותר של השנה, החזיק במקום הראשון במצעד האלבומים האמריקאי במשך חמישה שבועות רצופים, ומכר שני מיליון עותקים בארצות הברית ושלושה מיליון נוספים ברחבי העולם.
האלבום הוקלט במשך שבועיים בלבד בעלות של 18,000 דולר.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך 13 יום בלבד מצאתו והיה לאלבום הנמכר במהירות הרבה ביותר בחברת התקליטים קפיטול רקורדס מאז אלבומם של החיפושיות Meet The Beatles!
מ-1964. הסינגל המוביל, "שרונה שלי" היה ללהיט מס' 1 בארצות הברית והפך לשיר מספר 1 ברשימת סוף השנה של מצעד בילבורד לשנת 1979. הסינגל העוקב, "Good Girls Don't" הגיע בשיאו למקום ה-11 בארצות הברית ולמקום הראשון בקנדה.
פייגר הודה בדמיון בין שתי הלהקות וטען כי כוונתם הייתה להציג את הנאק כהעתק של הפלישה הבריטית.
פייגר המשיך והזכיר כיצד מעריצי הנאק שהיו צעירים מדי באותה תקופה לא יכלו לחוות את שנות ה-60, ולא נכון לשלול מהם את הפריבילגיה לחוות משהו דומה.
המבקרים מצידם טענו שהלהקה כופה זיכרונות לא מספקים ולא מקוריים משנות ה-60 על אלו שלא הכירו את התקופה.
הם אף האשימו את הלהקה בסקסיזם בלחנים של שיריהם, במחזור המוזיקה שלהם, בשימוש במניפולציות במהלך הקריירה שלהם, בהופעה שחצנית על הבמה, וב"חילול" החיפושיות עם עטיפת האלבום הזהה.
שיצא בראשית 1980. למרות שהאלבום זכה בזהב בארצות הברית וביפן, ובפלטינה בקנדה, הוא לא הגיע לאותה הצלחה מסחרית כמו אלבום הבכורה שלהם.
פייגר טען בראיונות מאוחרים יותר שכל הרצועות של Get the Knack ו-But the Little Girls Understand...
נכתבו לפני הקלטת האלבום הראשון ונועדו לצאת כאלבום כפול.
הלהקה התאחדה מחדש בקיץ 1981 כדי להקליט את אלבומם השלישי, Round Trip.
האלבום שיצא לאור באוקטובר 1981 היה אכזבה מסחרית, הגיע רק למקום ה-93 במצעד האמריקאי ומכר 150,000 עותקים בלבד.
כמו כן, הסינגל המוביל מתוכו "Pay the Devil (Ooo, Baby, Ooo)" הגיע בשיאו למקום ה-67 במצעד הפזמונים האמריקאי.
הלהקה הופיעה מספר פעמים במהלך 1981 כדי לקדם את מכירות האלבום.
הקלידן פיל ג'וסט הוכנס להרכב בשלב זה כדי לאפשר ללהקה לשכפל את הסאונד הכבד יותר של האלבום.
לאור ההצלחה ההולכת ופוחתת במהירות, הביקורות התכופות נגד הלהקה, ומריבות פנימיות עזב פייגר את ההרכב בסוף דצמבר 1981, חודשים ספורים לאחר יציאתו של Round Trip.
במחצית 1982 הנאק התפרקו בזמן שפייגר הקים הרכב חדש, "Doug Fieger's Taking Chances".
חזרתה של הנאק והאלבום האחרון (1986–2010)
הנאק התאחדו שוב בנובמבר 1986 כדי לנגן במופע צדקה עבור מישל מאיירס, שהיה האדם הראשון שהחתים את הלהקה להופעה ב-1978. במשך השנים הבאות הם המשיכו לנגן בהופעות במועדונים.
ביולי 1989 החליף בילי וורד את ברוס גארי כמתופף הלהקה.
ב-1990 הנאק חתמו עם חברת התקליטים כריזמה רקורדס והקליטו את האלבום Serious Fun שיצא בפברואר 1991. הסינגל המוביל מתוכו, "Rocket O' Love" הגיע לעשרת השירים המובילים בתחנות הרדיו AOR בארצות הברית (רשת תחנות רדיו המשדרות רוק), ולמקום ה-30 בקנדה.
חברת התקליטים כריזמה קרסה לאחר מותו של מייסד הלייבל, טוני סטראטון סמית', והלהקה התפרקה שוב ב-1992.
ב-1994 הלהקה התאחדה והופיעה על מנת לנצל את הפופולריות המחודשת שצבר הלהיט "שרונה שלי" לאחר שנכלל בפסקול הסרט מציאות נושכת" בכיכובה של וינונה ריידר.
במהלך אותה תקופה הם הופיעו בתוכנית הלילה של ג'יי לנו וביצעו את "שרונה שלי" לראשונה אי פעם ברשת טלוויזיה.
ב-1996, כל ארבעת חברי הלהקה המקוריים כולל המתופף ברוס גארי התאחדו באולפן בפעם האחרונה כדי להקליט רצועה לאלבום אוסף בהשתתפות אמנים שונים, בו הצדיעה הלהקה ללהקה הבריטית Badfinger כשביצעה את להיטה "No Matter What".
הנאק המשיכו להופיע ולהקליט עד סוף שנות התשעים וראשית שנות ה-2000. הבסיסט דואן לינאן הצטרף להרכב מ-2008 עד 2010. טרי בוזיו החליף את וורד כמתופף של האלבום Zoom מ-1998, ודייוויד הנדרסון ניגן תופים באלבומים Normal as the Next Guy מ-2001, ו-Live from the Rock N Roll Funhouse מאותה שנה.
המתופף פט טורפי החליף את הנדרסון וניגן עם הלהקה עד מותו של פייגר ב-2010.
בשנת 2006 דאג פייגר וברטון אוור הגישו תביעה נגד להקת ההיפ הופ ראן די אם סי בגין הפרת זכויות יוצרים.
בתביעה נטען כי נעשה שימוש בריף הגיטרה המפורסם מ"שרונה שלי" ללא רשות ברצועה "It's Tricky" מתוך אלבומם Raising Hell משנת 1986.
במהלך הופעה בלאס וגאס ב-2006 פייגר הפך מבולבל, פיתח כאב ראש עמום ושכח את המילים לשירים שכתב וביצע במשך שנים.
הוא אובחן עם שני גידולים מוחיים, עבר ניתוח ורדיוכירורגיה וחזר להופיע.
עם זאת, הוא המשיך להיאבק בסרטן המוח והריאות עד מותו ב-14 בפברואר 2010 בוודלנד הילס, קליפורניה בגיל 57, ובכך למעשה הלהקה הגיעה לסוף דרכה.
ברוס גארי נפטר ב-22 באוגוסט 2006 בגיל 55, לאחר שחלה בסרטן לימפומה שאינה מחלת הודג'קין-NHL.
הופעות חיות וידאו, די וי די ולייזר דיסק
1994 "My Sharona" - פסקול הסרט מציאות נושכת
הנאדי תייסיר עבד אל-מלכ ג'רדאת הייתה מחבלת מתאבדת ערבייה מהעיר ג'נין, שפוצצה עצמה בשבת, 4 באוקטובר 2003, במסעדת "מקסים" (מסעדה מזרח-תיכונית בחיפה בבעלות יהודים וערבים הפועלת משנת 1966).
ג'רדאת אחראית לרציחתם של 21 ולפציעתם של 51 ישראלים, יהודים וערבים, ששהו באותה עת במסעדה.
בכך הייתה למחבלת המתאבדת השישית באינתיפאדה השנייה.
בין הנרצחים בפיגוע היו שתי משפחות ו-4 ילדים, כולל תינוקת בת שנה.
ג'רדאת הייתה עורכת דין לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת אל-ירמוכ בירדן והפכה לחברה בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
על פי כרוז שפרסם הג'יהאד האסלאמי, החליטה ג'רדאת לבצע את הפיגוע לאחר שהייתה עדה להריגת אחיה פאדי, פעיל הג'יהאד האסלאמי, ובן דודה וארוסה סאלח, במהלך ניסיון מעצר של האחרון, בכיר בזרוע הצבאית של הארגון "גדודי ירושלים".
תמונתה של ג'רדאת נכללה במיצב אמנותי בשם "שלגיה ושגעון האמת", שהקים ב-2004 האמן היהודי דרור פיילר.
המיצב התפרסם לאחר שצבי מזאל, שגריר ישראל בשוודיה, שהוזמן לפתיחה, השחית את היצירה.
המעשה והיצירה עוררו מחלוקת רבה.
ב-4 ביולי 2011 פורסם כי גופתה של ג'רדאת תועבר לידי הרשות הפלסטינית יחד עם עוד 83 גופות של מחבלים אחרים, כמחווה של ישראל לרשות לכבוד חג הרמדאן.
בעקבות הלחץ הציבורי שעורר הפרסום והדיון במשא ומתן על גופות מחבלים, ביטל שר הביטחון אהוד ברק את העברת הגופות כבר למחרת הפרסום.
ב-13 באוקטובר 2012 משלחת של איגוד עורכי הדין הערבים, ארגון מצרי, העבירו למשפחתה של ג'רדאת את העיטור הגבוה ביותר על ביצוע הפיגוע, לציון גאוות עורכי הדין הערבים על הפיגוע.
הנאורות הסקוטית הייתה תקופה במהלך המאה ה-18 שבה נוצר שטף של הישגים אינטלקטואלים ומדעיים בסקוטלנד.
עד שנת 1750, הסקוטים היו בין העמים המשכילים ביותר באירופה ושיעור בעלי ההשכלה עמד על כ-75%.
באמצם את הגישה הדוגלת בהומניזם ורציונליזם שרווחה באותה התקופה באירופה, מובילי התנועה הסקוטית שמו דגש על החשיבות של פעולות מבוססות סיבה ודחייתן של פעולות שלא ניתן להצדיקן על ידי סיבה הגיונית.
בבסיס רעיונם, עמדה האמונה האופטימית ביכולת של האדם להשפיע לטובה על העולם, תוך כדי הנחיה של סיבה.
ניתן לאפיין את הנאורות הסקוטית בדבקותה באמפיריציזם נוקשה ובתכליתיות שנבעה מהישגיה המדעים, לטובת הפרט והכלל.
בין התחומים שבלטו בתקופה: פילוסופיה, כלכלה, הנדסה, אדריכלות, רפואה, גאולוגיה, חוק ומשפט, חקלאות, כימיה וסוציולוגיה.
התנועה השפיעה הרבה מעבר לסקוטלנד עצמה, לא רק בשל הכבוד וההערכה לה זכו הישגיה המדעים באותה תקופה באירופה, אלא גם בשל תחילת הגלות הסקוטית באותה תקופה, והמעבר לעולם החדש - אמריקה.
והשפעת משכילים כמו ג'יימס ואט, ויליאם סימינגטון, ויליאם תומסון וג'יימס קלרק מקסוול הייתה משמעותית מאוד למהפכה התעשייתית הראשונה והשנייה והתפתחות מנועי הקיטור והחשמל במאה ה-19 .
יש הרואים בעידן הנאורות גורם משפיע על רבים מהמשכילים הסקוטים; פילוסופים כמו אדם סמית ודייוויד יום שעסקו בנושאים כלכליים ופוליטיים ותמכו ברציונליזם ואמפיריציזם בשיטות חשיבתם ופיתוח התאוריות שלהם.
בתקופה שלאחר חוקי האיחוד של 1707, השתנה ללא היכר מעמדה של סקוטלנד בעולם.
אמנם כבר לאחר הרפורמה הגדולה באמצע המאה ה-16 (היפרדות סקוטלנד מהותיקן), מרצים ואנשי אקדמיה סקוטים רבים החזיקו במשרות בערים הראשיות של אירופה, אך עם לידתו של האיחוד, והפצעתה של אימפריה בריטית חדשה, הוחייתה המחשבה הפילוסופית בסקוטלנד במגוון נדיר של דעות ותחומים.
סקוטלנד, שהייתה ככל הנראה המדינה העניה ביותר במערב אירופה בשנת 1707, נהפכה לחלק אינטגרלי מממלכת בריטניה והחלה תוך זמן קצר ליהנות מפירות השוק החופשי.
עם התפתחות המחשבה והמדינה הסקוטית, וביחד עם חיזוק הקשרים המסורתיים עם צרפת, הפליאו הסקוטים לפתח גישה ייחודית של הומניזם פרקטי אשר עקרונותיו אומצו על ידי אבותיה-המייסדים של ארצות הברית, כמו גם מדינות אירופאיות ובראשן צרפת.
מוכר הציטוט של הפילוסוף והסופר הצרפתי וולטר: .
הפילוסוף הבולט הראשון של הנאורות הסקוטית היה פרנסיס האצ'סון (Francis Hutcheson), שכיהן בין השנים 1729–1746 כאחראי על לימודי הפילוסופיה באוניברסיטת גלאזגו.
האצ'סון היה מורהו של אדם סמית, ותמך בדייוויד יום בראשית דרכו.
הוא היה אמפיריציסט אדוק ופיתח חשד לגבי טענות מטאפיזיות שלא התבססו על צפייה או ניסיון.
האצ'סון היה פילוסוף של מוסר שתמך בגישה התועלתנית.
רבים מן היסודות המרכיבים את השיטה המדעית המודרנית (טבעה של הידיעה, ראיה\הוכחה, ניסיון\תצפית ועקרון הסיבה-תוצאה), כמו גם רבות מן ההנחות לגבי מערכת-היחסים בין דת ומדע, פותחו על ידי הפילוסוף הידוע דייוויד יום.
כמו סקוטים מלומדים רבים, יום העריץ את המדע החדש של אישים כמו: קופרניקוס, פרנסיס בייקון, גלילאו גליליי, קפלר, בויל וניוטון.
הוא תמך במתודה המדעית של ביצוע ניסויים ואמפיריציזם, ותעב אמונות טפלות שלא מתבססות על הוכחה.
הפילוסוף-כלכלן אדם סמית אחראי למסמך הראשון שעוסק בהיבטים של כלכלה מודרנית.
חיבורו המפורסם, עושר האומות, שיצא לאור בשנת 1776, השפיע רבות ובאופן כמעט מיידי על מדיניות כלכלת בריטניה, ולאחר מכן גם על ארצות הברית (ששנת עצמאותה 1776).
ספרו משמש עד היום מוקד לדיונים בנושא גלובליזציה, התאגדויות, מדיניות מכס ושוק חופשי.
למרות שמקובל לחשוב ששיאה של התנועה הגיע בסוף המאה ה-18, ניכרה גם תרומתם הבולטת של מדענים סקוטים (ורעיונותיהם) במהלך המאה ה-19, ביניהם: ג'יימס האטון (אבי הגאולוגיה המודרנית), וולטר סקוט (משורר וסופר), ג'יימס קלרק מקסוול (פיזיקאי), ויליאם מרדוך (ממציא ומהנדס), ויליאם תומסון (פיזיקאי ומתמטיקאי), ג'יימס ואט (מהנדס וממציא) ועוד רבים אחרים.
הנבואה (במקור: Knowing) הוא סרט אסונות אפוקליפטיים אמריקאי מסוגות המתח והמדע הבדיוני.
במאי הסרט הוא אלכס פרויאס, ואת הדמות הראשית בו מגלם השחקן ניקולאס קייג'.
הסרט, אשר יצא לאקרנים בארצות הברית וקנדה ב-20 במרץ 2009, צולם במלבורן שבאוסטרליה.
עלילת הסרט מתמקדת בג'ון (ניקולאס קייג'), פרופסור לאסטרופיזיקה, אשר מגלה מסמך, מכמוסת זמן שכתבה ילדה 50 שנה קודם לכן, החוזה בצורה מדויקת את כל האסונות הגדולים שקרו מאז ועד היום וגם צופה שלושה אסונות נוספים בעתיד.
השנה 1959, בבית ספר יסודי בלקסינגטון, מסצ'וסטס, הצעתה של לוסינדה, תלמידת כיתה ב', שקטה ועצובה השומעת קולות מלחששים המדברים כולם יחד, להכין קפסולת זמן ובה ציורי התלמידים המתארים את העתיד, לתקופה של 50 שנה, לרגל חגיגות ההקמה של בית הספר, נבחרה מבין הצעות כל שאר התלמידים.
לוסינדה, להבדיל משאר התלמידים שציירו, רושמת סדרה ארוכה של מספרים אקראיים ולא מספיקה לסיימה כאשר המורה שומטת את הרשימה מידיה.
לוסינדה נעלמת ובאותו הערב נמצאת במחבואה כאשר ציפורניה מוכתמות בדם, על הקיר מקבץ מספרים הכתובים בדמה והיא מתלוננת על שמיעת קולות ומבקשת שייפסקו.
מעבר להווה, שנת 2009. קפסולת הזמן נפתחת והילדים מקבלים את הציורים.
את ציורה של לוסינדה מקבל ילד בשם כיילב (צ'נדלר קאנטרברי) ובאותו הרגע מכשיר השמיעה שלו מתחיל להשמיע לחשושים הדומים לאילו של לוסינדה והוא רואה דמות אדם ממרחק המביטה בו ואז נעלמת.
אביו, ג'ון קוסטלר (ניקולאס קייג'), שהתאלמן לאחרונה, הוא פרופסור לאסטרופיזיקה ב-MIT.
ג'ון, ברגע שעמום, בוחן את דף המספרים ומבחין בצירוף 911012996 ומנסה לבחון האם יש לכך משמעות כלשהי.
הוא מחלק את המספר לקטעים ומגלה את התאריך 11 בספטמבר 2001, בודק באינטרנט ונזכר כי בפיגועי 11 בספטמבר היו 2996 קורבנות.
אט אט הוא ממשיך לבדוק מקבצים נוספים בסדרה ומגלה בתדהמה כי הסדרה כוללת, בסדר כרונולוגי, את כל אסונות הטבע והטרגדיות הגדולים שקרו מאז ועד היום לפי תאריכים ומספר הנספים.
נדהם, הוא מתחיל לחקור ולהתייעץ עם עמיתו, פרופסור לקוסמולוגיה, מה המשמעות של דף זה שצפה 50 שנה קדימה אסונות כה רבים, והם מנסים להבין את המשמעות של מקבצי מספרים לא ברורים בין כל מקבץ של אסון.
הסדרה מכילה גם שלושה אסונות נוספים שלא קרו עדיין, למחרת עם 81 נספים, כמה ימים לאחר מכן עם 171 נספים ותאריך אחרון עם 33 נספים לכאורה (שאחר כך יתברר כ-EE שנראה כמו 33 הפוך).
ג'ון מנסה לאתר את לוסינדה ומבקר את מורתה ומגלה שנפטרה שנים קודם ממנת יתר.
במקביל, מקבל בנו ביקורים מסתוריים מ"זרים" במעילי עור שחורים ומקבל מהם אבן שחורה בצורת לב ושומע את לחשושיהם הטלפאתיים.
למחרת, בדרכו לאסוף את כיילב מבית הספר, תקוע בפקק, מבחין ג'ון במקרה כי הספרות שמשמעותן לא הייתה ברורה הן למעשה קואורדינטות של מקומות, ולהפתעתו ערכי המיקום הרשומים בסדרה לאסון שצפוי לאותו יום מתאימות במדויק למיקום בו הוא נמצא לפי מכשיר ה-GPS ברכבו.
הוא יוצא מרכבו אל הפקק, ולפתע מטוס נוסעים המגיח מבעד לענני הגשם מתרסק מטרים ספורים ממנו.
הוא רץ לעבר שברי המטוס ומנסה לסייע לכמה שיותר ניצולים.
המום ממראות האנשים הבוערים מולו הוא חוזר לביתו להירגע ונוכח לדעת כי מספר הנספים זהה למספר הנצפה בסדרה.
עם חברו הוא מנסה להבין מבחינה מדעית מה משמעות האירועים האחרונים, ונזכר כי יש עדיין שני אסונות שלא קרו.
באותו הזמן בנו הישן מתעורר וחווה חיזיון אפוקליפטי של שרפה גדולה המכלה הכל בליווי לחשושים וקולות ובעלי חיים הנשרפים למוות.
אביו, שנזעק להרגעתו מסיוט הלילה רואה מבעד לחלון אדם הצופה בהם ויוצא בבהלה לגרשו.
למחרת ממשיך ג'ון לאתר את בתהּ של לוסינדה, דיאנה ונכדתה, אבי ועוקב אחריהם למוזיאון, פוגש בהן ומתוודה על האסונות והנבואה של אמה ומבקש מידע עליה.
דיאנה נבהלת ומבקשת שיניח לה לנפשה.
האסון הבא צפוי במרכז מנהטן וג'ון מתקשר ל-FBI ומזהירם לגבי המיקום, לאחר שנודע לו על התראות לפיגוע חבלני.
ג'ון ממהר למנהטן ומתחיל במרדף ברכבת התחתית אחר אדם הנראה לו חשוד כטרוריסט ומתבדה ומגלה כי הוא רק גנב קטן.
לפתע רכבת שנעה לעברם פוגעת בפיגומים וסוטה ממסילתה, מתגלגלת ומתרסקת לתוך הרכבות האחרות ולתוך התחנה ורומסת עשרות אנשים.
למזלו הוא שורד את האסון שקיפד את חייהם של 171 אנשים, בדיוק כפי שחזתה הנבואה.
לאחר האסון, דיאנה מספרת לו כי אמהּ הייתה אומרת לה תמיד כי יום מותה של דיאנה הוא 19 באוקטובר, יום האסון האחרון עם מספר קורבנות 33 - EE לכאורה וללא קואורדינטות.
הם נוסעים לבית אמהּ, לוסינדה, ומגלים קטעי עיתונות עם כתבות על האסונות שקרו, ציורים ואבנים שחורות ומיוחדות, ולוח עם צמד המילים באנגלית "Everyone else", כל השאר = EE, דהיינו כל האנושות.
בין קטעי העיתונות התלויים על הקיר, מבחין ג'ון בציור המתאר את פרק א בספר יחזקאל התנ"כי.
כאשר דיאנה מספרת שאמה הייתה נוהגת לבהות בציור הזה שעות ארוכות, מחליט ג'ון לתלוש את הציור מהקיר ולקחת אותו איתו.
כיילב ואבי יישובים במכונית מחוץ לבית ומתעוררים לרחשים הטלפתיים מהזרים המתקרבים למכונית ומפחידים את הילדים, שקוראים לעזרת ג'ון.
לשאלתו של ג'ון מה הם רצו עונה כיילב כי כולם דיברו בבת אחת אולם אבי הבינה כי הם אמרו "שאנחנו יכולים לבוא איתם אם אנו בוחרים בזאת" (הכוונה - לנטישת כדור הארץ).
ג'ון מנסה להתחקות אחר הזרים, רודף אחרי אחד מהם ועם אקדחו השלוף שואל "מה אתם רוצים מבני", הזר פונה אליו, פוער את פיו ואור לבן חזק בוהק ומאיר את כל היער.
ג'ון ודיאנה מנסים להבין מדוע הזרים עוקבים אחריהם ומבינים כי סוף האנושות יגיע למחרת, זאת גם הסיבה להיעדר הקואורדינטות באסון האחרון.
אבי צובעת את הציור שג'ון הביא מביתה של לוסינדה.
היא צובעת בצהוב-כתום חלק מהציור ומכריזה עליו שהוא השמש.
ההכרזה מביאה את ג'ון לחזור ל-MIT ולבדוק מאמר על פעילות סולרית או להבה סולרית חריגה אשר מהווים אזהרה למה שצפוי בהמשך.
המדובר בתופעה הנקראת סופר להבה סולרית (Super solar flare) העלולה להשמיד את שכבת האוזון ולהרוג את כל האורגניזמים החיים על פני כדור הארץ.
יחד עם עמיתו הוא מנסה להזהיר את הרשויות ותוהה מדוע הוא מקבל את האזהרות הללו אם הוא לא יכול למנוע את האסון הרע המכל.
דיאנה הנרגשת מהידיעה, נזכרת באמהּ אשר תמיד נחשבה בעיניה לחולת נפש בגלל חזיונותיה, ויחד עם ג'ון הם מנסים לארוז ולחפש מקלט.
ג'ון מתקשר לאביו, כומר, איתו לא שוחח שנים רבות ומזהירו על החום הצפוי שיחריף ומבקש ממנו לאסוף ציוד ולחפש מקלט, אך השיחה נותקה בגלל ההפרעות האטמוספיריות המחריפות.
ג'ון מוצא את כיילב כותב סדרה ארוכה של מספרים תחת השפעת היפנוזה, כאשר ברקע נשמעים הליחשושים בדומה ללוסינדה.
הם מנסים להימלט למקלט, אך לפתע ג'ון סוטה מכיוון הנסיעה ומחפש את מחבואה של לוסינדה מאותו הערב 50 שנה קודם לכן, ומוצא את קיר העץ עליו חרטה לוסינדה מספרים כאשר ידיה זבות דם.
הוא מתעמת עם דיאנה כאשר היא מבקשת שיחדול מעיסוקו וימהר אל מערות המקלט והוא מנסה לחפש את המספרים שייתכן והם קואורדינטות למקום בטוח או אזור מפלט מכדור הארץ.
דיאנה עוזבת בלעדיו, עם הילדים, אך הקשר הטלפוני נותק ביניהם.
אבי מתודה בפני אמהּ כי האנשים הלוחשים להם לתוך מוחם יודעים היכן הם ומתקשרים עם הילדים.
בכלי התקשורת מוכרז מצב חירום הקורא לכולם לחפש מקלט עמוק באדמה ובמערות.
ג'ון מצליח לפענח את קואורדינטות מקום המפלט על סמך המספרים שרשמה לוסינדה, 50 שנה קודם, ומקום זה נמצא בקרבת ביתה המבודד של לוסינדה.
ג'ון מתוודה בפני דיאנה כי הלהבה הסולרית יכולה לחדור עד כ-1.5 ק"מ לתוך האדמה וכי אין שום סיכוי לשרוד על פני כדור הארץ מתוך תקווה שבאזור המיועד יהיה חילוץ או מפלט כלשהו, אך דיאנה לא מאמינה לכך.
ה"זרים" חוטפים את האוטו של דיאנה ובתוכו הילדים ודיאנה מתהפכת עם רכב במהלך מרדף אחריהם, בדיוק ב-19 באוקטובר בשעה 00:00 נפטרה דיאנה כפי שחזתה אמהּ.
ג'ון מגיע למקום המפלט ובו אזור עם הרבה אבנים שחורות, מעין חלוקי נחל, הוא מאתר את הילדים וה"זרים" שחטפו אותם ומוצא את הילדים בריאים ושלמים.
הילדים מספרים לו כי הם צריכים לבוא עם הזרים והם לא יפגעו בהם והם הגנו עליהם כל הזמן והמסרים שהם שלחו להם כדי להכינם למעמד.
לפתע מגיחה חללית ענקית, מוארת מאוד בצורת שמש עם הרבה גלגלים מסתובבים וחלקים מכניים מורכבים (שילוב של אפקטים מעיר אפלה ומסתורו של סופרמן).
כיילב מתרגם את דבר הזרים כי הם באו לקחת אותם כדי "להתחיל מחדש".
הזרים לוחשים לכיילב כי "רק הילדים יכולים לבוא", רק אלו ששמעו את ה"קריאה" ונבחרו.
ג'ון, מזיל דמעות נפרד מכיילב שמסרב ללכת ומנסה לנחמו.
בעת הפרידה הופך גופם של הזרים מדמות אדם לגוף חייזר המוכר מסרטים רבים (דומה לחייזר מ-"המשימה מאדים", 2001).
הם בגוון כחול בהיר, חצי שקופים כך שנית לראות את מה שנראה כמו המוח שלהם, ובעלי הילה כחולה שמזכירה כנפיים.
למעשה שילוב של דמות חייזר ומלאך.
הילדים מרחפים עם החייזרים לעבר החללית הממריאה.
חלליות רבות עוזבות את כדור הארץ לעבר גלקסיה כלשהי.
ג'ון השבור חוזר עם שחר לעיר וחוזה בסופה הקרב של האנושות, אנרכיה, בהלה, אנשים רצים לכל עבר, ושריפות רבות (כאשר ברקע נעימה קלאסית מתוך הסימפוניה השביעית של בטהובן).
הוא מגיע לבית הוריו שלא נפגש עימם שנים.
וכאשר הם מחובקים, מגיחה הלהבה הסולרית וכמו פצצת אטום מוחקת הכל.
הסרט מסתיים כאשר במערכת שמש חדשה, כוכב לא ידוע, החלליות נוחתות, לארץ מהאגדות עם נופים מרהיבים, טללים באוויר ועץ דמוי שקדיה לעברו רצים הילדים.
בסצנה שמזכירה דימויים לאדם וחווה בגן עדן.
"הנבואה" נכתב במקור על ידי ראיין דגלס פירסון, והפרויקט תוכנן להתבצע בסרטי קולומביה אך במהלך ההפקה הועברה הבעלות עליה לחברה אחרת.
ההפקה החלה למעשה ב-2005 עם שכתוב התסריט והחלפת הבמאי.
הצילומים החלו רק במרץ 2008.
ניקולאס קייג' בתפקיד פרופ' ג'ונתן קוסטלר
רוז בירן בתפקיד דיאנה ווילנד
לארה רובינסון בתפקיד לוסינדה אמברי ואבבי ווילנד
הנבואה (בשפת הופי: Koyaanisqatsi, "קויאניסקאצי", מילולית: חיים מתפרקים, חיים לא מאוזנים) הוא סרט קולנוע משנת 1982 בבימויו של גודפרי רג'יו, לתסריט של רון פריק (ובעריכתו) ומוזיקה של פיליפ גלאס בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה.
הסרט מכיל דימויים ויזואליים מצולמים על רקע מוזיקה, שבמארג שלהם מתארים את השפעת האדם והטכנולוגיה המודרנית על כדור הארץ.
אין בסרט דיבור או דיאלוגים ואין עלילה במובן המקובל.
הסרט הוא הראשון בטרילוגיה הכוללת גם את הסרטים Powaqqatsi (1988) ו-Naqoyqatsi (2002), שזכו להצלחה פחותה.
טכניקה אחרת היא צילום רגיל של סיטואציות מוכרות המוקרן בזמן מואט (slow motion).
כך למשל מוצגת המראה של מטוס בואינג 747 מזווית על המסלול במשך למעלה משלוש דקות.
סצנה אחרת היא צילום של פיצוץ מבוקר של בנייני שכונת המגורים פרואיט אייגו בסנט לואיס, מיזורי.
שיטות הצילום מציגות לצופה זווית ייחודית לגבי אירועים יומיומיים, מייצרת סצנות הנחרתות בזיכרון, וגורם לשינוי תפיסת המציאות.
הבמאי מציג בזה אחר זה דימויים הלקוחים מעולמות שונים ועל ידי אנלוגיה ביניהם מבטא אמירה לגבי חיי האדם ותפקודו ביחס לסביבה.
כך מצולמת תחנת הרכבת המרכזית של ניו יורק, תחנת גרנד סנטרל ונראים בה אלפי אנשים ממהרים במשך מספר דקות.
מיד לאחר מכן מצולמת באותה שיטה כוורת דבורים, דבר היוצר בעיני הצופה השוואה בין נחילי האדם לנחילי דבורים.
פקק תנועה מצולם ובעקבותיו טור טנקים וכדומה.
הבמאי עצמו טען לגבי כל טרילוגיית הסרטים שעל הצופה להחליט "על מה הסרט" או "מה המסר של הסרט".
הסרט איננו רק על השפעת הטכנולוגיה או התעשייה על האדם והעולם אלא הוא על הכל הפוליטיקה, החינוך, התרבות, האמונה, הדת, השפה והמבנה כלכלי עבורם הטכנולוגיה היא כאוויר לנשימה.
הסרט מסתיים בדיוק באותה סצנה בה החל, צילומים מרהיבים של קַניון בערוץ נהר ביוטה - טבע ללא נוכחות אנושית, דבר המקנה לו תחושה של מעגליות אינסופית.
את המוזיקה לסרט חיבר במיוחד המלחין פיליפ גלאס והיא מהווה רכיב בלתי נפרד מהסרט.
המוזיקה היא מינימליסטית, בסולם דיאטוני ובעלת מבנה חזרתי.
היא מנוגנת בסינטיסייזרים, תוך שימוש גם בכלי נשיפה, כלי הקשה וקולות אנושיים (המשמשים ככלי נגינה, פרט למזמור הקרוי בפסקול "הנבואה" ומושר בשפת ההופי האינדיאנית ממנה בא גם שמו המקורי של הסרט "Koyaanisqatsi").
הפסקול של הסרט יצא גם כתקליט ב-1983 ובהקלטה מחודשת ב-1998, כיצירה מוזיקלית.
היצירה נוגנה במספר הזדמנויות כ-"Koyaanisqatsi live" אירוע בו מנגנת אותה תזמורת לפני מסך ענק עליו מוקרן הסרט בפני קהל.
הסרט, למרות היותו אמנותי ונסיוני הופק והופץ כסרט מסחרי וכך הגיע לקהל גדול באופן יחסי לסרט תיעודי אמנותי מסוגו.
בשל בעיות של זכויות יוצרים התעכבה הפצתו כ-DVD עד 2002 ובתקופה זו הוצג בסינמטקים והפך לסרט פולחן.
הסרט הוכר על ידי ספריית הקונגרס האמריקאי כ"משמעותי מבחינה תרבותית" (culturally significant) ונמצא באוסף הסרטים הלאומי של ספרייה זו.
השפיע על הסרט בארכה שביים רון פריק ב-1992, שעסק בנושא האמונה.
בשנת 1988 צולם קליפ לשירו של מאיר אריאל "נשל הנחש".
בנוסף להופעתו בקליפ, חצי מהקליפ כלל סצנות שנלקחו מהסרט.
הנבחר הוא רומן היסטורי מאת שלמה קאלו שבו הדמות הראשית מבוססת על פרשנותו של קאלו לדמות הנביא דניאל.
ברומן מתאר קאלו את גלות בבל בדרך של שזירת דמויות ועלילה.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת דע"ת, יפו, בארבע מהדורות והדפסות, הראשונה ב-1994 והחדשה ביותר ב-2011 ותורגם לאנגלית ולקוריאנית.
הספר אינו מתיימר להיות מסמך היסטורי.
בהקדמה מגדיר המחבר: "ספר זה מבוסס על 'דניאל' המקראי, אינו מחקר מדעי", וממשיך: "היסוד המוצק, עליו נבנית העלילה וזורמות ההתרחשויות, היא הרוח.
והיא מקור נאמן לסיפוק אמנותי נמשך ועמוק."
הספר כתוב כמסמך תנכ"י במובן של הכלים האמנותיים בהם הוא עושה שימוש, אולם נוטל לעצמו חופש בתיאור הדמויות והעלילה.
דניאל - בן של שר במלכות יהודה.
בבבל קיבל את השם הכשדי "בלטשאצר", ולאחר ניסיונות קשים יזכה לגדולה, אך גם זו תעמוד בסימן הניסיונות האלוהיים.
נז'ין - אהובת ליבו מארץ יהודה, המתוארת כבת מלכות.
נעימאל - שר בממלכת יהודה, אבי דניאל שנהרג בקרבות והגן בגופו על ארמון המלך יהויקים, יחיד מול רבים.
דמותו עולה מן העבר בהבזקים ומתברר איש אציל, ישר, צנוע ומוסרי להפליא, היודע להתחבר עם הבריות ועם בעלי החיים.
דנור-שג - המורה והמחנך של הגולים מהארצות השונות, ובמיוחד של חבורת 8 היהודים שגלו מיהודה.
איש מעמיק חקר, למדן ושקדן, היודע לכבד ידע ואמונה.
אחד מאנשי סודו הנאמנים ביותר של דניאל.
אור-נגו - שר צבא, קצין גבוה בחצר המלך, המוביל את גרושי יהודה לארץ בבל, ולומד להכיר את איכותו, חוכמתו ואצילותו של דניאל.
הוא לומד להכיר את דניאל גם לאחר ניצחונותיו, מעריכו ומעריצו, ולבסוף מקבל על עצמו עול שמיים על פי אלוהי דניאל.
אדלאין - בתו של שר הצבא אור-נגו, יפהפייה חכמה המתאהבת בדמותו של דניאל מרגע מפגשם הראשון, בהיותה בת 12, ועד עולם.
אדוניה - אחד משמונת הגולים הצעירים שיצאו לדרך בגירוש בבל.
מתנגד חריף לדניאל, מתוך קנאה וצרות עין.
זוכה למשרה מכובדת בתחום המסחר בממלכת נבוכדנצר השני.
הרמזים גדלים והולכים לכך שאדוניה פועל נגד דניאל בהחבא, מנסה לפגוע בכבודו, ומהווה איום ואויב לידיד נעוריו.
גבריאל - בחבורה של שמונת היהודים הגולים, זוכה למשרה של פקיד מן הדרגים הנמוכים.
עוזיאל - בחבורה היהודית, זוכה למשרת פקיד.
חנניה, מישאל ועזריה - חברים טובים של דניאל, הזוכים למשרות שרים בממלכת הכשדים.
מתי - מגיע עם החבורה לבבל, אך נהרג באחת התחרויות ההישרדות הקשות שניהל מלך בבל לבחינת יכולותיהם וכישוריהם של הגולים.
גרשון - האיש שהחבורה מצילה ממחלתו בזמן מהלך מסע הגירוש מארץ יהודה.
גרשון מכיר את סיפור מותו של השר נעימאל, אבי דניאל.
הוא מציל בן משפחה ולוקח על עצמו לדאבון ליבו את העונש שהיה ראוי לאיש שהסתיר בביתו.
בגלל השקר הזה, משלם מחיר יקר לאורך כל העלילה, מצד אחד.
מצד שני, זוכה למגעו של המגן הטוב והיד המכוונת של דניאל.
נבוכדנצר - מלך כשדים, השולט בבל ובכל הארצות סביב.
איש המעורר יראת כבוד בעמו, ופחד באויביו.
דורש כבוד, ומיצוי כל פקודותיו.
בזכות דניאל, חבריו והניסים שחזה במו עיניו, מקבל ומתחיל להאמין באלוהיו של דניאל.
נשדרנאך - השר הגבוה ביותר בהיררכיית חצר המלך נבוכדנצר, האחראי תחילה גם על דניאל.
מתוך הדיאלוגים ביניהם, שניהם לומדים.
איש סודו ומיטיבו של דניאל.
מגן על הקהילה היהודית ומכיר בגדולתו של אלוהי דניאל.
הספר פותח בסיפור אהבה שיש לדניאל עם בת עמו, נז'ין היפהפייה והחכמה.
זהו סיפור התאהבות טהור ללא מגע גופני, שכולו אורות וצבעים.
תשוקה שכולה מפגש של נשמה עם נשמה.
בהמשך מתואר מסע ארוך של שמונה נערים, השבויים בידי הכשדים, בדרכם בבלה.
בדרך זו לומדים הנערים על התנהגותם של הכשדים כלפי ארץ יהודה והיהודים בזמן המלחמה.
גרשון מתאר את רגעיו האחרונים של השר נעימאל, אביו של דניאל: כיצד נאבק מול רבים ועמד בגבורה בהגנה על ארמון יהויקים, מלך יהודה עד רגעיו האחרונים.
דמותו של האב אצילה ומשרה אווירה של רוגע ויושר, של חמלה ועומק, כשם שדמותו של דניאל הולכת ונחשפת כאדם ייחודי משכמו ומעלה.
דניאל מטפל בגרשון ובפצעיו, למרות טעותו של גרשון: גרשון רימה את הכשדים על מנת להציל קרוב משפחה שהחביא בביתו.
אך בדרך זו פגע בעצמו, נשבה בידי הכשדים והוגלה לבבל, במקום האיש שהציל.
הנערים מעלים את גרשון לעגלתם, ובכך מקלים על מחלתו ועל קשיי הליכתו.
החבורה עוברת סדרה של ניסיונות קשים.
בכולם מתגלה דניאל בצניעותו, ביושרו, בדבר האמת בפיו, באצילות נפשו, בכושר המנהיגות שלו, בשקט הנפשי שלו, ובאווירה של אור שהוא משרה סביבו תמיד.
בין חבריו נמצא אדוניה, המתנגד לו ולדרכו ותמיד קורא תגר נגדו, ובתחילה מנמק זאת מן הכתובים, אך לאחר מכן גם לא יזדקק לכתובים אלא לקנאה האוכלת אותו מבפנים.
למרות זאת, ממשיך דניאל לכבדו ואיננו נוטר לו טינה כלל.
הנערים עוברים מבחנים קשים ביותר עם בואם לעיר בבל.
הם לומדים היטב את תרבות הכשדים בזכות המורה דנור-שג, החכם והמעמיק.
הם לומדים לרכב על סוסים ומתחרים בתחרות סוסים קשה, המעמידה אותם בסכנת מוות.
דניאל חושף ניסיון להתנקש בחייו זמן קצר לפני התחרות.
את זהות האיש המנסה להורגו יחשוף הקורא רק לקראת רגעיו האחרונים של הרוצח, במעמד המלך נבוכדנצר השני, שבפניו עוברים מבחן קשה כל שמונת היהודים הצעירים.
תיאוריו הפלסטיים של קאלו משווים למלך חזות נוקשה, עוצמה רבה, אך גם שכל רב ומחשבה מנתחת ומדויקת.
במקביל לאותו סיפור אהבה שהחל ביהודה, מתחיל סיפור אהבה בין בתו של שר הצבא, אדלאין היפהפייה, החכמה והמעמיקה חשוב, שמבינה למעמקים את חוכמתו של דניאל והמציעה לו את עצמה ואת חייה, בדרך טהורה מבלי לומר דבר.
ארבעה מחברי הקבוצה של דניאל עומדים להתחתן יחדיו בקרב הקהילה היהודית אשר בבבל.