tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתמטיקאי הגרמני אדמונד לנדאו, שפעל באוניברסיטה העברית בירושלים בראשית ימיה, תיאר את אמירה "הגאומטריקנית היחידה בארץ ישראל", ובהמלצתו לימדה קורסים אחדים בגאומטריה באוניברסיטה העברית.
את ספרה "ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה" כתבה בצרפתית בשנת 1933, בעת ששהתה באוניברסיטת ז'נבה, אך מלחמת העולם השנייה מנעה את הוצאתו לאור בפריז, ובסופו של דבר הספר יצא לאור בעברית בשנת 1962.
לימדה בסמינר למורים על שם לוינסקי ובתיכון בית הכרם בירושלים מיום היווסדו.
אחד מתלמידיה, המתמטיקאי ארנסט שטראוס (Ernst G.
Straus) כתב הקדמה לספרה של אמירה, "ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה", ובה ציין: "היה זה מזלי הטוב להיות אחד מאלפי התלמידים שטעמו את טעמם הראשון במתמטיקה רצינית מפי ד"ר אמירה בבית הספר התיכון.
למרות כל ההרצאות ששמעתי מאז מפי מתמטיקאים מעולים, לא פגשתי אדם העולה עליה הן כמורה והן כנותן השראה לתלמידיו".
הייתה אשתו הראשונה של המתמטיקאי פרופ' בנימין אמירה שלמד עמה בגימנסיה הרצליה.
נפטרה ב-9 באפריל 1966 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
הותירה את ארבע בנותיה: עזגד בנדל, ישראלה פיירמן, לאורה אמירה וגבריאלה פלג.
גאומטריה : ספר למוד לבתי-ספר תיכונים ולמשתלמים, הוצאת אמנות, תרצ"ח-תש"ז.
ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה, עם עובד ודביר, 1962
דיברטימנטו (באיטלקית: divertimento) הוא סוגה מוזיקלית שהופיעה בעיקר במאה ה-18. מקור המילה באיטלקית פירושו "לשעשע".
האווירה שבה מתנגן הדיברטימנטו היא עליזה והיצירה התאימה במיוחד לאירועים חברתיים (כגון סעודות בבתי אצילים ופטרונים).
לרוב, הולחן הדיברטימנטו להרכבים קטנים או ליחידים.
למרות שמו, שרומז כי מדובר בסוג של שעשוע מוזיקלי, יכול הדיברטימנטו לשמש גם בנושאים רציניים יותר.
עם זאת לאחר 1780 התייחס המושג לרוב ליצירות קלילות ופחות רשמיות.
המונח שימש לרוב כדי לתאר מוזיקה קלה של "אחרי ארוחת הערב" או מוזיקה של בילויים.
כסוגה נפרדת נראה כי לא הייתה לדיברטימנטו צורה ספציפית בתחילת דרכו, אך למן אמצע המאה ה-18 הוא לבש צורה של סוויטה לריקודים או של "מוזיקה קאמרית", כמקובל באותה התקופה.
ישנם סוגים שונים של יצירות שבהן ניתן לראות דמיון לדיברטימנטו כגון סרנדה, נוקטורנו ("מוזיקת לילה", בגרמנית Nachtmusik) ו–Cassation .
הפרסום הראשון של הדיברטימנטו נעשה בשנת 1681 בוונציה מאת המלחין קרלו גרוסי (Il divertimento de' grandi: musiche da camera, ò per servizio di tavola).
מלחינים מפורסמים ששירתו בחצרות אדונים כגון היידן ומוצרט כתבו דיברטימנטי רבים.
דיבס, הילד המחפש את זהותו הוא ספר שנכתב על ידי וירג'יניה אקסליין, פסיכולוגית קלינית וסופרת.
הספר מתאר סיפור אמיתי אודות ילד שהיה בטיפולה.
הוריו של הילד נתנו את הסכמתם להקלטת הפגישות הטיפוליות ושימוש בהם להוראה, למחקר ולפרסום.
על מנת להגן על האנונימיות של הילד, כינתה אותו אקסליין בספרה 'דיבס'.
הספר מתעד סדרה של מפגשי טיפול במשחק שנערכו במשך שנה עם דיבס, ילד עם קשיים רגשיים וחברתיים ממשפחה משכילה ומבוססת.
למרות סימנים ברורים המעידים כי הוא מוכשר, סקרן ובעל יכולות, הוריו תופסים אותו כילד הסובל מפיגור שכלי.
דיבס נמנע ממגע חברתי, מיעט לדבר, הפגין התפרצויות זעם ואלימות, ונראה היה כי הוא סובל מלקות התפתחותית.
בתחילת הספר הופנה הילד לטיפול אצל אקסליין.
היא שוחחה עם מורותיו וערכה תצפית על התנהגותו בכיתה, ובהסכמת הוריו קיבלה אותו לריפוי במשחק.
על מנת לתקשר איתו השתמשה בטיפול במשחק.
בהדרגה רכש דיבס ביטחון בחדר הטיפולים והצליח לבטא את עולמו הפנימי באמצעות המשחק.
אקסליין נכחה שם עבורו, אפשרה לו לבטא את חוויותיו, ושיקפה לו את רגשותיו.
במקביל, מתוארות מספר פגישות הדרכת הורים שקיימה עם אמו של דיבס.
בהדרגה שוקם הילד והחל לתקשר עם סביבתו, להביע רגשות ולהתנהג בצורה נורמטיבית.
באבחון שנערך לו נמצא כי דיבס היה ילד מחונן עם מנת משכל של 168. בעקבות הספר עלה לתודעת המטפלים המושג מחוננות ולקות למידה .
דיבורית היא התקן המאפשר לדבר בטלפון סלולרי בלי שיהיה צמוד לפניו של הדובר.
דיבורית המאפשרת לנהג לשוחח תוך כדי נהיגה, בלי להחזיק את הטלפון ובלי להשתמש (או כמעט בלי להשתמש) בידיו לשם הפעלת הטלפון.
דיבורית אישית, המאפשרת לדבר בטלפון כשהוא מרוחק מפניו של הדובר.
דיבורית במכונית מורכבת ממיקרופון הנמצא לא רחוק מראשו של הנהג, מרמקול שדרכו נשמעת שיחת הטלפון, מעריסה שבה מונח הטלפון ומחיווט ומנגנון אלקטרוני המחברים בין הטלפון ובין המיקרופון והרמקול.
בדור הראשון של הדיבוריות היה החיבור בין הטלפון לדיבורית חיבור פיזי, באמצעות שקע מתאים בטלפון.
כיוון שכל יצרן עיצב שקע זה בדרכו (ולעיתים בדרכים אחדות), ללא תקן מחייב, התאימה כל דיבורית רק לדגם מסוים של טלפון.
בדור השני של הדיבוריות, שהתפתח בעשור הראשון של המאה ה-21 הוחלף הקשר הפיזי בקשר אלחוטי בטכנולוגיית בלוטות'.
שינוי זה מאפשר לכל טלפון התומך בטכנולוגיה זו להתחבר לכל דיבורית מסוג זה.
במכשיר טלפון המצויד ביכולת של חיוג קולי, נעשה גם החיוג, ליעדים המוכרים לטלפון, ללא שימוש בידיו של הנהג.
בחלק מהדיבוריות משמש מקלט הרדיו שבמכונית כתחליף לרמקול של הדיבורית, כולל מעבר אוטומטי משידור רדיו להשמעת הטלפון, כאשר נכנסת שיחה או יוצאת.
במדינות רבות, וישראל בתוכן, אוסרת החקיקה דיבור בטלפון סלולרי תוך כדי נהיגה, אלא אם הדיבור נעשה באמצעות דיבורית.
בדומה לדיבורית במכונית, דיבורית קסדה נועדה לשימושו של רוכב אופנוע או קטנוע, כך שיוכל לדבר בטלפון סלולרי בלי להסיר את ידיו מכלי הרכב.
הדיבורית מחוברת לקסדה שלראשו של הרוכב.
שימוש שגרתי בטלפון סלולרי מצריך את החזקתו ביד והצמדתו לפניו של הדובר.
כאשר הדובר מעוניין בשתי ידיים חופשיות גם בעת שיחה בטלפון, וכן כאשר הוא מעוניין להרחיק את הטלפון מפניו כדי לצמצם את סכנת הקרינה, עומדת לרשותו דיבורית אישית, שאותה הוא מצמיד לאזנו.
הדיבורית הסטנדרטית מחוברת באמצעות חוט חשמל אל מכשיר הטלפון, ומאפשרת להרחיקו כ-50 ס"מ מהראש.
ככל שמקור השידור רחוק יותר מהגוף, עוצמת השידור המגיעה אל הגוף קטנה ביחס ריבועי למרחק, כלומר - החזקת המכשיר במרחק 50 ס"מ מהראש במקום 5 ס"מ, מגדילה את המרחק פי 10 ומקטינה את עוצמת הקרינה (כלומר, שטף האנרגיה) פי 100.
בדיבורית בטכנולוגיית בלוטות' (Bluetooth) מוחלף החוט המחבר את הטלפון לדיבורית בקשר אלחוטי.
דיבורית זו מאפשרת להרחיק את המכשיר הסלולרי מהראש, אולם מצמידה אליו משדר אחר.
מבחינת עוצמות השידור, השידור הסלולרי חזק עשרות מונים מהשידור של הדיבורית (שידור לקילומטר חזק פי 10,000 משידור ל-10 מטרים), לכן דיבורית זו יעילה בהפחתת הקרינה כמו הדיבורית הרגילה.
דיבמיים או לטאות עיוורות (שם מדעי: Dibamidae) היא משפחה בת 27 מינים של לטאות חסרות רגליים, החיות בטבע באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה וגינאה החדשה ומין אחד חי במקסיקו.
כולם חסרי רגליים, ורודי עור וריריים והם חסרי עיניים ולמעשה עיוורים.
הגולגולת של בני קבוצה זו נוקשה וראשם מעובה, הם חסרי אוזניים חיצוניות והם חסרי כל זכר לרגליים.
עם זאת לזכרים ישנם עצמות קטנות ליד איברי הרבייה, העוזרים להם ברבייה.
הם חיים על הקרקע ביערות הגשם וצדים יצורים קטנים.
על פי כמה חלוקות המשפחה נחשבת לאינפרא-סדרה בפני עצמה (Dibamia).
בעבר הייתה חלק מקבוצת דמויי שממית.
סוג ומין יחיד אָנֵלִיטְרוֹפְּסִיס (Anelytropsis papillosus)
הדיבלר (שם מדעי: Parantechinus apicalis) הוא מין של טורף כיס אוסטרלי זעיר ממשפחת נמיות הכיס המהווה מין יחיד בסוגו ואנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה.
בעבר, טווח התפוצה של הדיבלר היה רחב ביותר והשתרע על מרבית אזור החוף המערבי של היבשת.
לאחר הגעת האירופאים ליבשת, אוכלוסיית הדיבלר צנחה בדרסטיות כתוצאה מאובדן בית גידול והכנסת טורפים פולשים כדוגמת חתול הבית והשועל האדום; בין 1904 ל-1967, הדיבלר היה נחשב למין נכחד, עד שהתגלתה אוכלוסייה יבשתית בקו החוף הדרומי ושתי אוכלוסיות נוספות על איים מול קו החוף המערבי.
כיום, הדיבלר נחשב לטורף כיס נדיר למדי אשר מרחפים עליו מספר איומים חמורים, אך בכל זאת, אוכלוסייתו מתאוששת בהדרגה תודות למאמצי שימור נרחבים.
הדיבלר תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, אשר מיקם אותו בסוג פסקוגל - טורפי כיס קטנים דמויי עכבר - על בסיס הדמיון החיצוני ביניהם; גריי גם ציין בדו"ח שלו שהמין אנדמי כנראה ליבשת אוסטרליה בדומה לפסקוגלים האחרים, אף שלא צוין מקורה של הדגימה שקיבל.
הדיבלר קיבל מעמד של סוג נפרד בשנת 1947 על ידי הזואולוג ג'ורג' הנרי המילטון טייט ושמו המדעי נקבע כ-Parantechinus apicalis.
בתחילה, סווג לצידו מין נוסף מהסוג אנטכינוס מדומה, שחי בצפון אוסטרליה, אך מאוחר יותר הוא זוהה כשייך לסוג אחר; בעקבות זאת, הדיבלר נותר מין יחיד בסוגו.
בטקסונומיות מסוימות יש עד היום חילוקי דעות בנוגע לסיווג טורפי הכיס עקב בדיקות מולקולריות שמצביעות על דמיון למינים מסוגים שונים.
האטימולוגיה של שמו המדעי של הדיבלר היא כדלהלן: שם הסוג, "Parantechinus", מציין שמדובר ביונק "דמוי אנטכינוס"; שם המין, "apicalis", מציין את החוטם ה"מחודד" של מין זה.
על פי החוקר האוסטרלי ג'ון גולד, שאסף מידע על אודות המין, שמו הרשמי של המין באנגלית, דיבלר, הוא במקור כינוי עבור יונק זה בשפתם של השבטים האבוריג'יניים אשר שכנו במפרץ המלך ג'ורג'.
כינויים נוספים שלו בשפות מקומיות אחרות היו "ויאלונג" ו"מארנדרן".
גולד עצמו כינה את המין "אנטכינוס מנומש" ואחרים כינו אותו "עכבר כיס מנומר".
שמו המקורי נשמר עד היום ולא הוחלף בכינוי אירופי, עקב המדיניות האוסטרלית המעדיפה לקבוע שמות למינים אוסטרלים על בסיס הכינוי שלהם בפי הילידים.
אף על פי שהשם דיבלר בסתמא מתייחס למין זה, אחד הכינויים הנפוצים לאנטכינוס מדומה אבן-חול (Pseudantechinus bilarni) שסווג בעבר לצידו הוא "דיבלר צפוני" או "דיבלר אבן-חול"; על כן, חוקרים שמשתמשים בשמות הללו עבור האנטכינוס המדומה, מכנים את המין המקורי "דיבלר דרומי" על מנת למנוע בלבול בין השניים.
הדיבלר נבדל מהאנטכינוס בכך שיש לו דמיון רב יותר לסנאי זעיר מאשר לעכבר והוא כהה באופן ניכר ובעל מאפיינים ייחודיים; למעשה, מבחינה גנטית וחיצונית הוא קרוב במיוחד לקאלוטה האדומה האנדמית לאזור הפילבארה במערב אוסטרליה.
הדיבלר אמנם טורף זעיר למדי מבחינת ממדי גופו, אולם גודלו נחשב לבינוני בהשוואה למינים זעירים אחרים במשפחתו, כאשר הוא גדול במעט מהעכבר.
אורכו הממוצע של הזכר כולל הזנב נע בין 10 ל-16 ס"מ בלבד (כ-145 מילימטר), ומשקלו 40–125 גרם.
הנקבה קטנה אף יותר, כאשר אורכה הממוצע 140 מילימטר ומשקלה עד 75 גרם לכל היותר.
הדיבלרים היבשתיים נוטים להיות גדולים וכבדים במעט מהדיבלרים על האיים.
הדיבלר חולק מאפיינים פיזיים דומים לטורפי כיס אחרים: יש לו חוטם זרבובי ומחודד אשר מותאם היטב לנבירה בחריצים, בפסולת ובעלים בחיפוש אחר חולייתנים זעירים, והוא בעל לסתות חזקות עם שיניים חדות.
הדיבלר מתאפיין בשפם ארוך ובטפרים חדים במיוחד המאפשרים לו לטפס על עצים וסלעים.
זנבו הקצר והדקיק דליל בשיער לעומת טורפי כיס אחרים.
הפרווה של הדיבלר גסה וזיפית ובעלת מראה קוצני; צבעה הכללי של הפרווה הוא חום-אפור, אך היא מנומשת גם בלבן, באפרפר בהיר ובצהבהב אשר יוצרים מראה מנומר.
הפרווה הופכת לאפרפרה וחיוורת יותר באזור הצוואר והלחי, והיא לבנבנה או צהבהבה באזור הגחון והמפשעה.
האוזניים של הדיבלר דלילות בשיער וצבען החום בהיר בולט למדי על רקע הראש.
חוטמו של הדיבלר בהיר יותר משאר הגוף, והאף הקטנטן בצבע אדמדם.
סביב העיניים הגדולות והשחורות של הדיבלר ישנן טבעות לבנות ייחודיות ובולטות שמעניקות לו מראה ממושקף ומהוות סימן היכר בולט.
הדיבלר הוא יונק אנדמי לאוסטרליה.
תפוצתו השתרעה בעבר על חלקים גדולים מדרום אוסטרליה המערבית (כל אזור החוף הדרומי והחוף הדרום מערבי) ועל פי שרידים ומאובנים אף באוסטרליה הדרומית.
עם הגעת האירופאים ליבשת, האוכלוסייה שלו צנחה במהירות מטריפה על ידי מינים פולשים ומאובדן בית גידול, והפעם האחרונה שנאספה דגימה שלו הייתה בשנת 1904; במשך כ-50 שנה הוא נחשב למין נכחד, עד שהתגלה מחדש בשנת 1967 בחוף צ'יין מזרחית לעיר אולבני.
בהמשך, התגלו שתי אוכלוסיות נוספות שלו על האיים ויטלוק ובולאנגר במפרץ ג'ורין מול חופי אוסטרליה המערבית, וישנה השערה שקיימות אוכלוסיות יבשתיות לא ידועות נוספות.
האיים ויטלוק ובולאנגר מופרדים זה מזה באמצעות 300 מטר של מים רדודים, ובתקופות שפל נחשף שרטון ארוך המקשר ביניהם ואשר עשוי להוביל לתנועה של הדילברים בין האיים.
הדיבלר גם שוחרר על ידי רשויות השימור האוסטרליות לאי אסכף הנמצא אף הוא במפרץ ג'ורין ולמספר פארקים לאומיים ביבשת שטוהרו מנוכחות מינים פולשים.
מרבית האוכלוסייה היבשתית של הדיבלר נמצאת באזורי השימור הבאים: שמורת פניופ, הפארק הלאומי נהר פיצג'רלד והפארק הלאומי רכס סטרילינג.
תפוצתו הנוכחית של הדיבלר מהווה כ-10% בלבד מתפוצתו ההיסטורית.
בעבר סביר להניח שהדיבלר אכלס מגוון בתי גידול באוסטרליה המערבית; בית הגידול הנוכחי של הדיבלר מורכב ממישור חולי או מסולע במקצת עם גבעות טרשיות או חוליות.
הדיבלר מעדיף בית גידול סבוך במיוחד כדוגמת בתה, לרוב עם חופת שיחים צפופה בגובה של מטר לפחות אשר לא חוותה שרפה במשך 10 שנים לפחות; במספר אזורים, הדיבלר מעדיף בית גידול עם נוכחות של בעלי פרחים כגון פרוטאיים והדסיים.
הצורך של הדיבלר בצמחייה צפופה וארוכה שלא חוותה שרפה, קשור לצפיפויות הגבוהות של חסרי חוליות בה, כמו גם מחמת העובדה שהיא מסתירה אותו מעופות דורסים וטורפים יבשתיים.
בהיעדר טורפים יבשתיים, הדיבלר מתפשר גם על צמחייה צפופה שחוותה שרפה זמן קצר קודם לכן.
באיים ויטלוק ובולאנגר ישנו אקלים ים-תיכוני המאופיין בקיץ יבש ובחורף גשום, ובית הגידול של הדיבלר בהם שונה לחלוטין מבתי הגידול ביבשת.
האי בולאנגר מורכב כמעט כולו משכבה עבה של חול, למעט מספר סלעי גיר; הצמחייה באי נמוכה ומורכבת משיחים בלבד (לועניתיים, מורכבים, כף-אווז, ועוד).
האי ויטלוק לעומת זאת, מורכב מגבעות נמוכות של אבן גיר, עם צמחייה נמוכה הנשלטת על ידי עצי שיטה, אספרגאים, ומינים פרחוניים מהמימוסיים והפואתיים.
באי אסכף, יש שטחי גיר נרחבים עם צמחייה צפופה ומגוונת יותר מהאיים האחרים.
הדיבלר הוא פעיל דמדומים; שעות הציד שלו הן בשחר ובין הערביים, כאשר הוא יוצא לפעילות בשעות הצהריים המאוחרות עד זמן קצר לפני השקיעה, ושוב מעלות השחר עד כשתי שעות לאחר הזריחה.
בשאר הזמן, הדיבלר שוהה או נח בדרך כלל במחסה מוגן מעל פני האדמה, כמו נקיקי סלעים וכיסי סבך, אך משתמש גם במחילות שנוצרו באופן טבעי או נחפרו על ידי בעלי חיים אחרים; הדיבלר גמיש בבחירת מקום מסתור, והוא אינו משתמש באותו מקום בקביעות.
במחקר שנעשה באחד האיים, נמצא שהדיבלר השתמש באותה מחילה במשך 3 ימים בלבד, בטרם עבר למקום מסתור אחר.
בחופים ובאיים, הדיבלר נצפה לעיתים קרובות בסביבת מחילות וקינים של עופות ים, אך לא ברור האם הוא נכנס לתוכן על מנת לחפש מזון או בשביל לנוח.
הדיבלר הוא יונק זריז במיוחד המסוגל לנוע בקלות דרך שיחים צפופים כמעט בלתי חדירים או בדיונות החול הנמוכות והחלקלקות לאורך החופים; ציפורניו החדות והרפידות הדביקות ברגליו מסייעות לו בעת הצורך לטפס בזריזות על עצים או סלעים חלקים.
הפרווה הזיפית והחדגונית שלו מספקת לו הסוואה מושלמת בתוך כיסי הסבך, והוא נמנע מלשהות בשטח פתוח.
הדיבלר אינו טריטוריאלי, אולם פעיל בתוך שטח מחיה קבוע, אשר עשוי לחפוף למספר דיבלרים נוספים; טווח המחייה של הזכר גדול יותר משל הנקבה, ושני הזוויגים ממעטים לעזוב את שטח המחיה בכל העונות.
הדיבלר פעיל בגפו או בחברת קבוצה קטנה, ופרטים ששוחררו כחלק מפרויקט השבה לטבע, יצרו קבוצות זמניות המוניות של עד כ-100 פרטים.
הדיבלר שקט בדרך כלל, למעט בעונת הרבייה שאז הוא עשוי להשמיע שריקה במהלך ההזדווגות.
התקשורת בין הדיבלרים מסתמכת ככל הנראה על מצג חזותי של הגוף, ובמיוחד על חוש הריח.
הדיבלר הוא טורף קטן; תזונתו העיקרית (כ-65%) מורכבת מחרקים בכל הגדלים והסוגים, והוא אוכל כל רמש הנקרא בדרכו, על מנת לאגור שומן למקרה הצורך.
בין החרקים שנצרכים על ידו ניתן למנות טרמיטים, נמליים, עכבישים, תיקנים, חיפושיות וחגבאים.
באיים, הוא ניזון גם מעכברים אשר נפוצים בהם במיוחד ומתחרים איתו על מקורות המזון, ובקיבתו נמצאו גם שרידים של עופות קטנים ולטאות.
הוא יונק גם צוף מדי פעם.
הדיבלר מסתייע בזריזותו, בקפיצותיו וביכולת הטיפוס שלו על מנת להדביק את טרפו, ושיטת ההריגה שלו היא נשיכות מהירות ובהמשך ממושכות בראש הטרף, המובילות למוות מהיר כתוצאה מלסתותיו החזקות ומשיניו החדות.
הדיבלר הוא בעל חיים פוליגמי, ועונת הרבייה הקצרה והאיטנסיבית שלו נמשכת לאורך מרץ ואפריל (כ-3 שבועות).
הנקבות מסוגלות להתרבות רק פעם אחת בשנה, לעומת הזכרים אשר יכולים להתרבות בכל העונות.
זמן קצר לפני עונת הרבייה, הזכרים והנקבות מרחרחים זה את זה בקביעות, והתנהגות זאת גוברת בתדירותה לאחר התחלת העונה.
הן הזכר והן הנקבה נוהגים לרדוף זה אחר זה, תוך השמעת שריקות.
ההזדווגות עשויה להימשך מספר שעות, במהלכן הזכר לופת את הנקבה בצוואר.
ההריון של הדיבלרית ארוך יחסית לטורפי כיס זעירים אחרים, ונמשך 44–53 ימים.
לאחר מכן, הדיבלרית ממליטה שגר של עד כ-8 צאצאים, אשר נישאים על כיס קטן הצמוד לפטמות.
הדיבלרים הצעירים תלויים באימם 3–4 חודשים, ובספטמבר ואוקטובר הם הופכים לעצמאיים.
הם מגיעים לבגרות לאחר 10–11 חודשים.
אצל טורפי כיס מסוימים (בעיקר האנטכינוס והפסקוגל), הזכרים מתים בהמוניהם לאחר עונת הרבייה, מתשישות ומשינויים פיזיולוגים בגוף.
תופעה זאת נמצאת גם אצל הדיבלר, וההערכה היא שמדובר בהסתגלות טבעית של המין לתנאים סביבתיים קשים המתאפיינים במחסור במזון, ותפקידה לאפשר לנקבות לגדל את הצאצאים שלהם ללא תחרות על מקורות מזון עם הזכרים.
תופעה זאת ידועה בעיקר מאוכלוסיות הדיבלרים באיים שבהם המחסור במזון בולט יותר, אך כמעט ואינה מוכרת בקרב האוכלוסיות היבשתיות.
באיים גופה, התופעה מתרחשת בקביעות באי בולאנגר, אך לא באי ויטלוק; ההסבר טמון בכך שבאי ויטלוק מקננים מינים רבים יותר של עופות ים, אשר מדשנים את האדמה בצואתם ומגדילים משמעותית את אוכלוסיות החרקים השונות.
בהתאם לכך, סיכויי ההישרדות של הזכרים המותשים לאחר עונת הרבייה באי ויטלוק גבוהים משמעותית מבאי בולאנגר לאור המזון הזמין.
תוחלת החיים של הדיבלר היא 2–3 שנים לזכר או אף פחות (תלוי כאמור באזור), ועד 4 שנים לנקבה.
הדילבר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בהתחשב בירידה הדרסטית בטווח התפוצה ההיסטורי שלו, ובטווח תפוצה הנוכחי שקטן במיוחד וגודלו הכולל אינו עולה על 500 קמ"ר.
ביבשת, הסבת שטחים גדולים למרעה וחקלאות במערב אוסטרליה הובילו בעבר לצניחה הדרסטית בטווח התפוצה של הדיבלר; כיום, חתול הבית והשועל האדום שהובאו על ידי האדם ליבשת, נחשבים לאיום הקיומי והמשמעותי ביותר על הישרדות המין.
באיים אמנם הם אינם נמצאים, אולם ההכנסה של הטורפים הללו בטעות לאחד האיים עשויה להוביל להשמדה מוחלטת שלהם.
שריפות בר, הם האיום השני בחומרתו על קיום המין הן ביבשת והן באיים; מאחר שהדיבלר מוגבל לסבך צפוף במיוחד העשיר בחרקים ומשמש לו כמקלט מטורפיו, שרפה בבית גידול כזה משליכה באופן חמור על האוכלוסיות למשך עשורים.
איום נוסף הוא מחלת הצמחים Phytophthora cinnamomi (מקבוצת הסטראמנופילס) אשר גורמת לריקבון השורשים ולנזק נרחב לפלורה; המחלה נחשבת למאיימת במיוחד על הפלורה בחוף הדרומי והמערבי של היבשת שבהם מיני צמחים רגישים לזיהומים.
באיים לעומת זאת, קרקעות הגיר וסוגי הצמחים עמידים יותר, כך שהתפשטות המחלה לתוך האיים פחות סבירה.
עם זאת, באיים ישנם מספר איומים בולטים על הדיבלר: עכבר הבית אשר מצוי באופן נרחב באיים ויטלוק ובולאנגר, עשוי להתחרות עם הדיבלר על מזון ושטחי מחיה חרף העובדה שהדיבלר טורף אותו לפרקים, והעכבר גם משמש כנשא פוטנציאלי של מחלות שונות.
האיים ויטלוק ובולאנגר נגישים בקלות לאוסטרלים מערי החוף, והם עשויים להכניס בטעות מינים פולשים כמו חולדה מצויה ועשבים לא מקומיים ומזיקים אחרים שישפיעו בדרסטיות על הגומחות האקולוגיות שבהם.
כמו כן, הגודל הקטן של האיים, הופך אותם לפגיעים מפני סופות ציקלון אשר עלולות למחוק את אוכלוסיות הדיבלרים בהם.
שלושת התחומים היבשתיים שבהם הדיבלר נמצא כיום נמצאים בתוך אזורי שימור המנוהלים על ידי מחלקת הסביבה והשימור של מערב אוסטרליה.
בשנת 1992, ארגון השימור IUCN פיתח תוכנית הבראה ושימור למין אשר נועדה להתמודד עם מרבית האיומים הניצבים בפניו.
הוקמו מספר פארקים לאומיים שבהם יש מעקב וניטור קפדני של האוכלוסייה, בין השאר באמצעות שבבי רדיו שהוצמדו לדיבלרים.
סריקה אווירית קבועה נעשית באזורי המחיה של הדיבלר ביבשת על מנת למגר את אוכלוסיית השועל.
צוות של מחלקת איכות הסביבה והשימור מבקר בקביעות באיים ויטלוק, בולאנגר ואסכף.
ניהול שריפות מתרחש בפארקים הלאומיים עבור בעלי חיים הדורשים סבך צפוף, וכולל צוות כיבוי מהיר שנשלח מיד עם הימצאות סימן לאש.
בפארק הלאומי נהר פיצג'רלד יש שטחים קטנים הנגועים במחלת הצמחים הנזכרת, ופקחי הפארק מבצעים עבודה ממושכת על מנת לשלוט בהם ולמנוע את התפשטותם.
בגן החיות של פרת', ישנו גרעין רבייה גדול של הדיבלר אשר משוחררים ממנו מדי שנה כ-50 פרטים לטבע והוא אחד הפרויקטים המוצלחים ביותר עבור שימור הדיבלר.
מחקרים גנטיים ואקולוגיים בוצעו על ידי אוניברסיטת מערב אוסטרליה במטרה ללמוד טוב יותר את הביולוגיה של הדיבלר ולסייע במאמצי השימור שלו.
בנוסף, מבוצעים חיפושים ברחבי הטווח ההיסטורי של הדיבלר בתקווה למצוא אוכלוסיות בר נוספות לא ידועות.
איסור הוצאת דיבת הארץ הוא מצוות לא תעשה לפיה אין לומר דברים רעים הפוגעים בחיבה לארץ ישראל.
על פי המסורת היהודית, העבירה על איסור זה היא חטא חמור, שבגינו המרגלים מתו בידי שמיים.
המושג מופיע בתורה בקשר למרגלים, שכאשר חזרו ממסעם אל ארץ ישראל, הם דיברו בגנותה ואמרו עליה שהיא: .
בעקבות כך, עם ישראל לא רצה להיכנס לארץ.
מחמת זה, נענשו המרגלים במיתה בידי שמיים.
על פי הנלמד מתוך הגמרא, בתורה כתוב כי המרגלים נענשו דווקא על שעברו על איסור דיבת הארץ, למרות שבדברים שאמרו הם עברו על איסורים נוספים, וזאת על מנת ללמד כי אסור להגיד לשון הרע על הארץ, למרות שהיא דבר דומם.
תניא, א"ר אלעזר בן פרטא: בוא וראה כמה גדול כח של לשון הרע, מנלן?
ממרגלים, ומה המוציא שם רע על עצים ואבנים כך, המוציא שם רע על חבירו על אחת כמה וכמה.
דלמא משום דר' חנינא בר פפא, דאמר רבי חנינא בר פפא: דבר גדול דברו מרגלים באותה שעה, דכתיב: כי חזק הוא ממנו, אל תיקרי כי חזק הוא ממנו אלא ממנו, כביכול בעל הבית אין יכול להוציא כליו משם!
אלא אמר רבה אמר ר"ל, אמר קרא: וימותו האנשים מוציאי דבת הארץ רעה, על דבת הארץ שהוציאו.איסור זה הובא להלכה בדברי פוסקים רבים.
כל דיבור רע על ארץ ישראל הגורם לחוסר אהבה וחיבה לארץ ישראל, אפילו אם יש בו אמת, נחשב עבירה על איסור זה – לרבות דיבור בגנות הארץ מצד עצמה (כגון קור וחום, פירותיה וכדומה) ודיבור בגנות הארץ מצד מה שקורה בה (כגון פיגועים, תושביה, לכלוך שבה וכדומה).
גם השוואה בין ארץ ישראל לארצות אחרות, תוך כדי שמספרים בשבחן של ארצות אחרות על פני ארץ ישראל, נחשב עבירה על איסור זה.
אף שאיסור לשון הרע נאמר רק שמוציא גנאי על בני אדם ולא על חפצים דוממים, על ארץ ישראל יש איסור לשון הרע.
טעם הדבר: לשון הרע הוא כנגד המצווה של ואהבת לרעך כמוך, מאחר שהתורה מטילה עלינו חובת חיבת הארץ, ממילא במקביל כנגד חיבת הארץ יש איסור הוצאת דיבה על הארץ, כשם שיש איסור לשון הרע כנגד מצות אהבת ישראל.
איסור לשון הרע על ארץ ישראל חמור הוא בעיני ה' עד מאוד, כמו שכתב הרב מאיר שמחה הכהן, מחבר "אור שמח" במכתבו: .
דעת רש"י כי הטעם שחז"ל החליטו שהדור של עשרת השבטים אין להם חלק לעולם הבא, הוא מפני שספרו בגנות א"י לכן דינם כדור המרגלים שאין להם חלק לעולם הבא.
האיסור הוא רק שמזכיר את ארץ ישראל כגון שאומר חם בארץ ישראל, וקל וחומר שמשווה את הארץ למקומות אחרים יותר טובים, אבל אם רק אומר חם כאן או קר כאן מאוד אין בזה איסור.
גם לדבר על התושבים של ארץ ישראל, בצורה שגורם ריחוק מהארץ, אסור, שכבוד יושביה הוא כבודה, ובקלונם יש בזיון וצער לארץ הקודש.
לא זו בלבד שאסור להתלונן על תנאי הישיבה בארץ ישראל מפאת חיבת הארץ, אלא מצווה על האדם לכלכל את צעדיו כדי למנוע מצב שיעלה בו או בחבריו, אפילו הרהור של תרעומת על תנאי הישיבה בארץ ישראל.
כמו שמספרת הגמ' (כתובות קי"ב, ב) על רבי אמי ורבי אסי, שהיו עוברים בלימודם בקיץ ממקום שמש למקום צל ובחורף ממקום צל למקום שמש כדי שלא יוכלו להתרעם על ישיבת ארץ ישראל כל זאת מתוך אהבת ארץ ישראל.
וכן הגמרא (שם) מספרת על רבי חנינא שהיה מתקן את מכשולי העיר מחמת חיבת הארץ שהייתה חביבה עליו ומחזר שלא יצא שם רע על הדרכים.
לכן צריך להיזהר לשמור על ניקיון הדרכים והרחובות בארץ ישראל.
יש הלומדים מכאן, שיש מצווה לקנות ולהפעיל מזגן קירור בעונת הקיץ, כדי שלא יתרעמו אנשים על החום בארץ.
בנין שרוב השכנים התקינו סורגים מסוג אחיד, כדי שלא לכער את הבניין, ובא שכן וטוען שהסורגים האלו הם יקרים ומיותרים, ולכן רוצה להתקין סורגים פשוטים, אם הבניין בארץ ישראל, בוודאי אסור שיש מקום לחשוש שלא יוציאו לעז על הבניינים בארץ ישראל שאינם יפים.
כמו שחטא המרגלים עלה על כל החטאים, אפילו בחטא העגל לא נענשו כמו על חטא המרגלים שדברו בגנות ארץ ישראל.
מידה טובה מרובה מצווה גדולה לספר בשבחה וטובה של ארץ ישראל, שעל ידי זה יעורר אהבתה.
בכל פעם שמזכירים את ארץ ישראל מצווה להזכיר שבחה, כמו שכתב האבודרהם אנו צריכים לספר בשבח הארץ כדי שישתוקקו לה הנפשות.
המאירי כתב כי כל מי שלא אמר "ארץ חמדה טובה ורחבה" בברכת הארץ לא יצא ידי חובתו, הואיל והזכיר את הארץ - ראוי לו להזכיר בשבחה ושבח ראשון שיצא מפי הקב"ה על הארץ היה בנסח זה שנאמר וארד להצילו וגו' אל ארץ טובה ורחבה.
קנוד דיבי (בדנית: Knud Dydby; 28 במרץ 1915 – 1 בספטמבר 2011) היה קצין משטרה דני, מחסידי אומות עולם, שנעזר במעמדו וסיפק מידע מודיעיני ומסמכים למחתרת הדנית, והשתתף בפעולות להעברתם של יהודים מדנמרק לשוודיה.
דיבי קנוד נולד בשם קנוד אולסן במרץ 1915 בווראפ, דנמרק.
הוא גדל בעיר רנדרס שבחצי האי יוטלנד.
אביו היה בעל חנות דפוס, ואחרי לימודיו בבית הספר, קנוד התמחה בטיפוגרפיה.
התחביב האהוב עליו היה שיט.
כשמלאו לו 18, קנוד גויס לשירות צבאי חובה, וועדה צבאית שיבצה אותו לשרת כשומר ראשו של המלך הדני.
לאחר סיום שירותו ולאחר הפלישה הגרמנית למדינה, ב-9 באפריל 1940 קנוד הצטרף כקצין למשטרה הממלכתית של דנמרק.
קנוד לקח חלק בפעילות המחתרת הדנית בקופנהגן, שפעלה להפצת מידע על המלחמה באמצעות עיתונים לא חוקיים ותמונות, בפעולות חבלה והברחת נשק.
באוקטובר 1943, הנאצים הורו לאסוף את כל יהודי דנמרק.
בשלב זה, קנוד התחיל לעזור לשירות הפליטים הדני-שוודי, שסייע לפליטים שברחו מהנאצים.
המחתרת בשורותיה פעל, סייעה להעברת 1888 אנשים מדנמרק לשוודיה, רובם הגדול יהודים, ביניהם גם טייסים נטושים של בעלות הברית.
קנוד עצמו סייע בהעברת יהודים לנמל נורדהבן בקופנהגן ובהעלתם לסירות דיג שהפליגו לשוודיה.
בנוסף, בתוקף תפקידו כקצין משטרה, קנוד הצליח להדוף את הפקחים הגרמנים.
לאחר מכן קנוד סייע בהעברת מכתבים אישיים של רבים שכבר הגיעו לשוודיה ובהעברת מידע לאנשי המחתרת הדנית שעבדו מתוך שוודיה.
בעקבות דיווח על פעילות אנטי-גרמנית, קנוד נאלץ לשמור על פרופיל נמוך ולהשתמש במספר שמות.
למרות הסכנה הוא המשיך בפעילותו, ועד סוף המלחמה במאי 1945 הוא הצליח להעביר משלוחים כמעט יום יומיים למען המחתרת.
קנוד היגר לארצות הברית ב-1957. תחילה ניהל חברת יבוא קטנה בניו יורק, ואז עבד כטיפוגרף בבית דפוס.
הוא נשא אישה ממוצא דני, עבר להתגורר בסן פרנסיסקו ולזוג נולדה בת אחת.
קנוד זכה לתוארי כבוד מארצות הברית ובריטניה על פעילותו במחתרת הדנית, שסייעה בין היתר לטייסי בעלות הברית.
ב-21 בדצמבר 2004, דיבי קנוד הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס בסן פרנסיסקו.
קוואנהיר דיברי ג'ייקובס היא שחקנית וקולנוענית קנדית.
ג'ייקובס החלה בקריירה המשחק שלה בסוף שנות ה-2000 עם תפקיד בסדרת הטלוויזיה "החצי האפל" בשנת 2007 ו-"Assassin's Creed: Lineage" בשנת 2009.
בשנת 2013, ג'ייקובס גילמה את הדמות הראשית "Rhymes for Young Ghouls", שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו לשנת 2013. על עבודתה בסרט, ג'ייקובס הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית הראשית בפרסי המסך הקנדיים.
בשנת 2014, היא הופיעה בווידאו קליפ של להקת A Tribe Called Red, "Sisters".
בשנת 2019, בעונה השנייה של "אלים אמריקאים", ג'ייקובס גילמה סטודנטית צעירה משבט הצ'רוקי, סם בלאק קרואו, שמזדהה כ"Two-spirit".
בראיון היא אמרה כי ניל גיימן (מחבר הספרים שעליהם מבוססת הסדרה) תמך בתוקף בליהוקה לתפקיד, אך ציינה כי היא עצמה מזדהה כקווירית.
כמו כן, בשנת 2019, ג'ייקובס שיחק בתפקיד משני בתור לילית בת'ורי בעונה הראשונה והשנייה של סדרת נטפליקס, "המסדר".
בשנת 2021 ג'ייקובס שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים "Reservation Dogs" על קבוצת בני נוער ילידיים שגדלו בשמורה באזור הכפרי של אוקלהומה.
+שנהסרטתפקידהערות2008South of the Moonאלקסה דומונט2013Rhymes for Young Ghoulsאיילה2016The Sun at MidnightליאהThe Land of Rock and GoldאנדראהStolenסרט קצר; במאית, תסריטאית ומפיקה2017Raeאיסתאסרט קצר; גם במאית, תסריטאית ומפיקהAnother WolfCopדייזי2018Ara Marumaruארהסרט קצר; גם במאית ותסריטאיתהשקר (אנ')בריטני איסמעיל2019Blood Quantumג'יימסRustic Oracleאייבי הבוגרת2021BootleggerמאניWe Burn Like Thisקריסי בי2023This Placeקוואניאושטהגם תסריטאית ומפיקה בפועלBackspotרייליגם מפיקה2025Oh.
+שנהסדרהתפקידהערות2007החצי האפלמוניקפרק: "Big Top"2009Assassin's Creed: Lineageקלאודיהמיני-סדרה2013Exploding Sunנורהאןסרט טלוויזיה של Space (אנ')Being Humanמלצריתפרק: "(Dead) Girls Just Wanna Have Fun"2014–2015Mohawk Girlsלוליפופ10 פרקים2016Coldטינהתפקיד ראשי; 10 פרקיםThis Lifeמירנדה7 פרקים2019קרדינל (אנ')סאם6 פרקים2019–2020המסדר (אנ')לילית באת'ורי13 פרקים2019–2021אלים אמריקאיםסם בלאקרואו2 פרקים2020Nursesבלהפרק: "Achilles Heel"2021Rutherford Fallsג'ס וולס3 פרקים2021–2023אלורה דנאן פוסטוקתפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים
מועמדת פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית (2024)2022שומרי הרוחות (אנ')נשר הרוחותדיבוב; פרק: "Thunder Mountain/Snoozing Sun"2024אקובוני2 פרקיםArk: The Animated Seriesאלאסיסדרת אנימציה עתידית
דיבּ֫ין הוא כפר לבנוני בנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן מצפון ובצמוד למרג' עיון, בגובה 650 מטר מעל פני הים.
בשנת 2014 היו בכפר 2,135 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
בשנת 1838 ביקר במקום המיסיונר האמריקאי עלי סמית וציין במחקרו שתושבי דיבין היו מתואלים ונוצרים יוונים.
תל דיבין (Tell Dibbine): שוכן 3 קילומטר דרומית ליישוב.
יש המזהים את התל עם שרידי העיר המקראית עיון, הנזכרת פעמיים בספר מלכים: .
בסיסי יוניפי"ל: כשני קילומטרים (בקו אווירי) צפונית מזרחית ליישוב נמצאים שני בסיסים של יוניפי"ל.
הגדול שבהם נבנה על ידי כוח ספרדי שנפרס בגזרה ונקרא על שם מיגל דה סֶרוואנטס.
דיברנו מספיק הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 2013 בכתיבה ובימויו של ניקול הולופסנר עם ג'וליה לואי-דרייפוס וג'יימס גנדולפיני בתפקידים הראשיים.
ג'וליה לואי-דרייפוס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי, ג'יימס גנדולפיני היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר של פרס אינדפנדנט ספיריט.
שניהם היו מועמדים לפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי.
ניקול הולופסנר זכתה בפרס על התסריט והבימוי מטעם Alliance of Women Film Journalists.
זה הסרט לפני האחרון של גנדולפיני והוא הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו כ-3 חודשים לאחר מותו.
אווה (ג'וליה לואי-דרייפוס) היא גרושה שגרה עם בתה אלן (טרייסי פיירוויי) בלוס אנג'לס.
לפרנסתה היא עובדת כמעסה רפואית.
היא נוסעת במכוניתה לבתי הלקוחות וסוחבת אתה את מיטת העיסוי.
אלן סיימה בית ספר תיכון, ועומדת לטוס להמשך לימודים בקולג'.
חברתה קלואי (טאבי גבינסון) מבלה הרבה בביתם, ואווה מייעצת לה בבעיות אישיות.
חבריה שרה (טוני קולט) וויל (בן פלקון) לוקחים אותה למסיבה רבת משתתפים, שם היא פוגשת בגבר שמנמן בשם אלברט (ג'יימס גנדולפיני), ובאשה בשם מריאנה (קתרין קינר) שמציגה עצמה כמשוררת, ואווה נותנת לה כרטיס ביקור שלה.
אלברט מגלה לה שהוא גרוש, ומבקש ממנה את מספר הטלפון שלה, ולאחר היסוס היא מסכימה, למרות שאינה נמשכת אליו.
אלברט מתקשר, הם מתחילים לצאת ולבלות, ומתפתח רומן.
אלברט מכיר לה את בתו טס, שהיא בגילה של ביתה אלן.
מריאנה מספרת לאווה כל הזמן על המגרעות של הגרוש שלה, ועם הזמן מסתבר לה שמדובר באלברט.
זה משפיע על יחסיה אתו.
פעם אחת היא מקניטה אותו, וזמן קצר לאחר מכן הוא מבקר אצל מריאנה ורואה שם את אווה.
הוא מבין שמריאנה "הרעילה" את היחסים בינו לבין אווה, ומנתק את הקשר.
אווה מסיעה את אלן לנמל התעופה ביחד עם הגרוש שלה פיטר (טובי האס), שנשוי כעת לפראן (קתלין רוז פרקינס), והיא נשארת לבדה בביתה, וממשיכה לבקר בבתי הלקוחות.
כעבור זמן חוזרת אלן לחופשה בחג ההודיה.
אווה נעצרת לפני ביתו של אלברט.
הוא מבחין בה, יוצא לקראתה, והם יושבים ומשוחחים.
הסרט נגמר כשנראה שהרומן ביניהם מתחדש.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'וליה לואי-דרייפוסאווהמעסה רפואיתג'יימס גנדולפיניאלברטקתרין קינרמריאנהמשוררת, גרושתו של אלברטטוני קולטשרהחברה של אווהבן פלקוןווילבעלה של שרהאיב יוסון טסבתם של אלברט ומריאנהטרייסי פיירווייאלןבתה של אווהטאבי גבינסוןקלואיחברה של אלןטובי האספיטרגרוש של אווהקתלין רוז פרקינספראןאשתו של פיטר
בסטטיסטיקה מתמטית ובתורת האינפורמציה דיברגנץ קולבק-לייבלר (KL) (נקרא גם אנטרופיה יחסית), מסומן , הוא סוג של מרחק סטטיסטי בין התפלגויות: מדד לאופן שבו התפלגות הסתברות אחת שונה מהתפלגות הסתברות שנייה .
ניתן לפרש את דיברגנץ קולבק-לייבלר של מ- כהפתעה הצפויה משימוש בהתפלגות במקום ב כאשר ההתפלגות בפועל היא .
למרות שמדובר במדד לשונות של שתי ההתפלגויות, ובמובן מסוים הוא לפיכך "מרחק", דיברגנץ קולבק-לייבלר אינו מטרי.
בפרט, הוא אינו סימטרי בשתי ההתפלגויות, ואינו מקיים את אי השוויון המשולש.
הערך של דיברגנץ קולבק-לייבלר הוא תמיד מספר ממשי אי-שלילי, עם ערך 0 אם ורק אם שתי ההתפלגויות המדוברות זהות.
יש לו יישומים מגוונים, הן תאורטיים כגון אפיון מערכות מידע, אקראיות של סדרות זמן רציפות ורווח מידע בעת השוואת מודלים סטטיסטיים של הסקת מסקנות, והן מעשיים, כגון סטטיסטיקה יישומית, מכניקת נוזלים, מדעי המוח, ביואינפורמטיקה ולמידת מכונה.
עבור התפלגויות הסתברות בדידות ו- המוגדרות על אותו מרחב מדגם, דיברגנץ קולבק-לייבלר מ- ל- מוגדר כ
במילים אחרות, זוהי התוחלת של הפרש הלוגריתמים בין ההסתברויות ו- , כאשר התוחלת נלקחת באמצעות ההסתברויות .
דיברגנץ קולבק-לייבלר מוגדר בדרך זו רק אם לכל , גורר .
אחרת, הוא מוגדר כ .
אבל דיברגנץ קולבק-לייבלר יכול לקבל את הערך גם אם בכל התומך של , בתנאי שאינסופי.
הערות דומות חלות גם על התפלגויות רציפות.
בְּכָל נקודה שבההוא אפס, התרומה של האיבר המתאים בסכום מתאפסת מכיוון ש
עבור התפלגויות ו- של משתנה אקראי רציף, דיברגנץ קולבק-לייבלר מוגדר כאינטגרל
כאשר ו- מציינים את צפיפות ההסתברות של ו- .
קולבק נותן את הדוגמה הבאה: יהיו ו- ההתפלגויות המוצגות בטבלה ובאיור להלן.
, ההתפלגות בצד שמאל של האיור, היא התפלגות בינומית עם ו .
ההתפלגות בצד ימין של האיור, היא התפלגות אחידה בדידה עם שלוש התוצאות האפשריות, 0, 1, 2 (כלומר ), כל אחת בהסתברות .
הערך של דיברגנץ קולבק-לייבלר הוא אי-שלילית.
תוצאה המכונה גם אי-שוויון גיבס.
חסם תחתון מדויק יותר לערך של דיברגנץ קולבק-לייבלר
במקרה הכללי אין חסם עליון לערך של דיברגנץ קולבק-לייבלר.
דיברגנץ קולבק-לייבלר נשאר מוגדר היטב עבור התפלגויות רציפות, ובנוסף הוא אינו משתנה תחת טרנספורמציות פרמטרים.
לדוגמה, אם מתבצעת טרנספורמציה ממשתנה למשתנה אזי ובאותו אופן כאשר האו הערך המוחלט של הנגזרת, או באופן כללי יותר היעקוביאן.
ניתן לכתוב את דיברגנץ קולבק-לייבלק:
דיברגנץ קולבק-לייבלר הוא אדיטיבי להתפלגויות בלתי תלויות, בדיוק כמו האנטרופיה של שאנון.
כלומר אם ו בלתי תלויות, ונסמן ובאותו אופן עבור ההתפלגויות הבלתי תלויות ו אזי
) כטור טיילור סביב נקודת המינימום (כלומר )
נניח שתי התפלגות רב-נורמלית עם תוחלות ועם מטריצות קווריאנס (לא סינגולריות) .
אם לשתי ההתפלגויות יש אותו ממד, , אז דיברגנץ קולבק-לייבלר בין ההתפלגויות הוא:
באיבר האחרון יש להשתמש בלוגריתם בבסיס הטבעי מכיוון שכל האיברים מלבד האחרון הם לוגריתמים טבעיים של ביטויים שהם גורמים של פונקציית הצפיפות או שנוצרים באופן טבעי בדרך אחרת.
כדי שהדיברגנץ יבטא יחידות של סיביות יש לחלק את הביטוי לעיל ב .
במימוש נומרי, רצוי לבטא את התוצאה במונחים של פירוק שולסקי כך ש ו .
ואז עם פתרונות ו- למערכות הליניאריות המשולשות , ו נקבל
אאאאא אנטרופיה משותפת ודיברכנץ קולבק-לייבלר אאאאא מקרה מיוחד, וכמות נפוצה בהסקת וריאציה, היא האנטרופיה היחסית בין נורמה רב משתנים אלכסונית, לבין התפלגות נורמלית סטנדרטית (עם ממוצע אפס ושונות אחת):
עבור שתי התפלגות נורמלית במשתנה אחד, ו- האמור לעיל מפשט ל-
במקרה של התפלגויות נורמליות עם אותה תוחלת, נסמן , וניתן לפשט את הביטוי לעיל:
תהיינה שתי התפלגויות אחידות, עם תומך סגור המוכל בתומך ( ).
קשר לגדלים אחרים בתורת האינפורמציה
גדלים אחרים בתורת האינפורמציה קשורים לדיברגנץ קולבק-לייבלר
ניתן לבטא את האינפורמציה הדדית במונחי דיברגנץ קולבק-לייבלר
האינפורמציה ההדדית היא המספר הצפוי של סיביות נוספות שיש להעביר לזיהוי ו- אם הם מקודדים רק באמצעות ההתפלגות השולית שלהם במקום ההתפלגות המשותפת.
באותו אופן, אם ההסתברות המשותפת ידועה, זהו תוחלת מספר הסיביות הנוספות שיש לשלוח בממוצע כדי לזהות את אם הערך של אינו ידוע.
אם בוחרים עבור בהתפלגות בדידה של N איברים ( ) ניתן לכתוב את האנטרופיה של P
הגדרה זו של אנטרופיה שאנון מהווה את הבסיס להכללה האלטרנטיבית של אדווין תומפסון ג'יינס להתפלגות רציפות, הצפיפות המגבילה של נקודות בדידות (בניגוד לאנטרופיה הדיפרנציאלית הרגילה), המגדירה את האנטרופיה הרציפה
ניתן לנסח את האנטרופיה המותנית באמצעות דיברגנץ קולבק-לייבלר
זהו מספר הסיביות שיש להעביר כדי לזהות את מתוך אפשרויות סבירות באותה מידה, בהפחתת האנטרופיה היחסית של התפלגות המכפלה מההתפלגות המשותפת האמיתית - כלומר פחות המספר הצפוי של ביטים שנשמרו שהיה צריך להישלח אם הערך של היה מקודד לפי ההתפלגות האחידה במקום ההתפלגות המותנית של בהינתן .
דיביאקה (באלבנית: Divjakë, אופן היידוע באלבנית: Divjaka) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז פייר אשר במערב אלבניה, סמוך לים האדריאטי.
דיביאקה שוכנת על גבעה בגובה של כ-20 מטרים מעל פני הים.
צפונית אליה עובר תוואי הנהר שקומבין בנתיבו לים האדריאטי.
בסביבות העיר אזורים חקלאיים המאופיינים באדמות חרסית.
באזור מגדלים: ירקות, דגנים, גפנים, זיתים ופירות הדר.
סמוך לעיירה שוכנת לגונה המהווה אטרקצייה תיירותית ומקור לדיג.
בדיביאקה שורר אקלים ים-תיכוני, עם חורפים מתונים וגשומים, וקיצים חמים ויבשים.
בינואר נעות הטמפרטורות מ-3 מעלות צלזיוס בלילה ועד 8 מעלות צלזיוס ביום, וביולי ואוגוסט בין 19 מעלות צלזיוס בלילה לכ-30 מעלות צלזיוס ביום.
עיקר המשקעים יורדים בין נובמבר למרץ (בממוצע 900–1,100 מ"מ לשנה).
בחודשי הקיץ הגשם נדיר יחסית.
ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד ארבע יישובים בסביבתה, וב-2023 התגוררו בכל ישובי הרשות 24,882 תושבים.
ישוב במקום הוקם בעת העתיקה.
בתקופת האימפריה הרומית חלפה בסמוך למקום הוויה אגנטיה, עניין שהעניק חשיבות אסטרטגית ותחבורתית ליישוב.
היישוב מתועד בכתובים בדפתרים עות'מאניים החל מהמאה ה-15.
נסיגת האימפריה העות'מאנית הובילה לאי שקט אזורי, ב-1912 פרץ מרד אלבני נגד העות'מאנים, אשר נאלצו להסכים לרוב דרישות המורדים, ולהעניק אוטונומיה רחבה יותר למחוזות האלבניים.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה דיביאקה על ידי כוחות מקומיים, ודגל אלבניה הונף בה ב-26 בנובמבר 1912, עם זאת, היא נכבשה על ידי צבא ממלכת סרביה כעבור שלושה ימים.
בתקופת השליטה הסרבית דוכאה ונרדפה האוכלוסייה המקומית.
באפריל 1913, הוחזר האזור לאלבניה.
במלחמת העולם הראשונה העיר נכבשה תחילה על ידי ממלכת איטליה ב-1915, לאחר מכן על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנים 1916–1918, ולבסוף היא נכבשה על ידי מדינות ההסכמה והוחזרה לאלבניה.
במלחמת העולם השנייה דיביאקה, כמו יתר אלבניה, סופחה לאיטליה בין 1939 ל-1943. ב-1943, בעקבות הסכם שביתת הנשק עם איטליה, כבש הוורמאכט את אלבניה.
בשלהי 1944 שוחרר האזור על ידי כוחות צבא בריטיים ופרטיזנים קומוניסטיים, אליהם הצטרפו עריקים מהצבא האיטלקי בראשות אנוור הוג'ה אשר תפס את השלטון במדינה.
באזור הוחזקו יהודים במחנות מעצר על ידי הגרמנים.
קיים תיעוד על סיוע שהעניקו תושבים מהאזור בתקופה זו לפליטים יהודים, והסתירו אותם בבתיהם.
בתקופה הקומוניסטית נבנו בדיביאקה דאצ'ות לבכירי השלטון, אשר נהגו לנפוש עם משפחותיהם בעיר ובלגונה הסמוכה, וכן לצוד באזורים הסובבים אותה.
התהליך לווה בהגירה שלילית ובין 2011–2023 קטנה אוכלוסיית הרשות המקומית ב-27 אחוזים.
הדיג הוא ענף משני בכלכלת מדינת ישראל, אך בעבר הייתה לו משמעות גדולה יותר בחיי העם היהודי בארץ ישראל.
ערך זה מתאר את אזורי הדיג הראשיים, סוגי הדגים הנלכדים בהם, שיטות הדיג ואת ההיסטוריה מנקודת המבט היהודית של הדיג בישראל.
אזור היסטורי רביעי, אגם החולה, אינו קיים עוד שכן האגם יובש בשנות ה-50 של המאה ה-20. בנוסף קיים בישראל תחום הולך וגדל של חקלאות ימית: גידול דגים בבריכות ובכלובים.
הים התיכון מחולק במרכזו לאגן מזרחי ולאגן מערבי על ידי רכס הרים תת-מימי שמשתרע בין סיציליה לבין תוניסיה.
קיימים מספר הבדלים בין האגן המזרחי והמערבי.
באגן המזרחי האקלים חם יותר מאשר באגן המערבי.
כך למשל הטמפרטורה הממוצעת בקיץ על פני המים באגן המערבי היא 24 °C ובחורף היא 8 °C, ואילו בחופי ישראל שבאגן המזרחי הטמפרטורות הן: 29 °C ו-13 °C בהתאמה.
באגן המערבי המליחות היא 3.5% ובחופי ישראל היא 3.9%.
קיימות מערכות זרמים נפרדות בכל אגן.
הזרם באגן המערבי נע ממצר גיברלטר לאורך חופי צפון אפריקה מסביב לקורסיקה והאיים הבליאריים ובחזרה לגיברלטר.
אף שהמים בזרם שבאגן המערבי מגיעים מהאוקיינוס האטלנטי, הרדידות של מצר גיברלטר (כ-800 מטרים) מאפשרת מעבר של מים עליונים בלבד, אשר עניים בחומרים מזינים (nutrients).
הזרם באגן המזרחי של הים התיכון איטי יותר ונע כנגד כיוון השעון לאורך חופי לוב, מצרים, ישראל, לבנון, סוריה, טורקיה ויוון.
באגן המזרחי כמעט שאין זרמים אנכיים ועקב כך אין ערבוב בין שכבת המים העליונה לשכבת המים התחתונה.
החומרים האורגניים שמקורם בתמותת בעלי חיים ימיים, וכן מסחף המגיע מהנהרות המעטים שבאזור, שוקעים לקרקעית, ובהיעדרם נבלמת התפתחות האצות המיקרוסקופיות (ננופלנקטון) המהוות את הבסיס לשרשרת המזון.
Ryan), במאמרו על הים התיכון באנציקלופדיית האוקיינוגרפיה כותב: "הים התיכון הוא גוף המים העני, הגדול ביותר על-פני כדור-הארץ".
כמות האצות המועטה היא הגורם לכמות הדגים הדלה באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי קיימים גם בו הבדלים בין אזורים.
האזור הדרום-מזרחי שבין תל אביב לפורט סעיד היה מושפע מהטין והמינרלים שנסחפו במימי הנילוס.
זו הסיבה שמתל אביב דרומה משתרע שטח של מים לא עמוקים ההולך ומתרחב כלפי דרום.
כך למשל מול נהריה במרחק של 8 ק"מ מהחוף עומק הים הוא 55 מטר, מול תל אביב 45 מטר ומול עזה 31 מטר.
המצב השתנה החל בשנת 1971 עת הושלם סכר אסואן.
מאז שוקע רוב הסחף באגם נאצר שנוצר לפני הסכר, ואינו מגיע לים התיכון.
האזור הצפון-מזרחי של הים התיכון נהנה ממי נהרות האיתן שמקורם בהפשרת שלגים מהרי הטאורוס באנטוליה שבטורקיה.
מי נהרות אלה מביאים סחף ועשירים בחומרים מזינים ולכן כמות הדגה באזור זה גדולה יחסית.
הים מול חופי ישראל עני במיוחד בדגה שכן כמות הגשמים היורדים בארץ קטנה ומרוכזת בעונה קצרה, ולכן כמות המים העשירים בחומרים המזינים הזורמים אל הים היא מועטה.
סערות החורף הן גורם מרכזי נוסף לגידול בכמות האצות.
הסערה גורמת לגריפת חומרים מזינים מקרקעית הים באזור המדף היבשתי ולכן לאחר שהסערה שוככת, מופיעה פריחה משמעותית של אצות והים מקבל גוון ירוק.
דגי המאכל העיקריים בים התיכון
בכל הים התיכון ידועים כ-600 מיני דגים, אך בשל העובדה שמוצאם של רוב מיני הדגים הוא מאקלים צפוני-ממוזג ובשל העובדה שככל שמתקרבים לחופי הארץ עולה הטמפרטורה ועולה המליחות, ישנה ירידה הדרגתית בכמות המינים ולארץ מגיעים רק כמחצית מכמות מיני הדגים בים התיכון.
מצד שני, לחפירת תעלת סואץ בשנת 1869 הייתה השפעה משמעותית על מיני הדגים בים וכיום מצויים באגן המזרחי של הים התיכון כ-55 מיני דגים שמקורם בים סוף.
נהוג לחלק את סוגי הדגים בעלי ערך מסחרי המצויים במזרח הים התיכון על פי בית הגידול שלהם.
ברשימות הבאות מופיע שם הדג בעברית, ואחריו, בסוגריים: שמו המקובל אצל הדייגים (על פי רוב מערבית) - שמו באנגלית - ושמו המדעי.
דגי חוף – מצויים רוב חייהם במים רדודים.
משפחת הקיפוניים (Mugilidae) הידוע מביניהם הקִיפוֹן גְדוֹל־ראש (בּוּרִי- Mugil cephalus – Flathead grey mullet)
דגי קרקע (דגים דֶמֶרסליים) – דגים המוצאים את מזונם על קרקע הים או קרוב לה.
מוּלִית אֲדוּמָה (סולטאן איברהים – Mullus barbatus – mullet Red)
מַסָּר מַלְכוּתִי (עיט הים, מסר סלעים - Argyrosomus regius – Meagre)
דגי מים עליונים (דגים פֶּלאגיים) – מצויים בדרך כלל בלהקות ומוצאים את מזונם בשכבת המים העליונה.
צנינית אטלנטית (טרולוס, תרחון - Carnax Crysos - Blue runner)
דייגים ישראלים שולים כ-3,500 טון דגים מדי שנה לאורך חופי הים התיכון.
הכנרת היא אגם המים המתוקים הטבעי הגדול ביותר במזרח התיכון דרומית לטורקיה.
גובה המפלס הממוצע הוא 210.4- מ' (אגם המים המתוקים הנמוך בעולם).
בכנרת חיים כיום 27 מיני דגים, השייכים לעשר משפחות.
מתוכם 19 מינים מקוריים ו-8 מינים הובאו בידי האדם או שנמלטו מבריכות דגים.
שְפַמְנוּן מָצוּי (ברבוט - Clarias gariepinus - Catfish) מין של שפמנון - דג אכיל, אך אינו כשר.
מדי שנה נידוגים כ-2,000 טון דגים בכנרת, מחציתם לבנון הכנרת והשאר בעיקר אמנון הגליל ואמנון הירדן.
דגים אחרים כגון הבינית, החפף הישראלי, הקרפיון (מין שברח מבריכות הדגים) והשמפנון מהווים אחוז קטן מהשלל.
"האגף לדיג ולחקלאות ימית" שבמשרד החקלאות מוסיף לכנרת מדי שנה דגיגי אמנון, דגיגי כסיף ודגיגי קיפון.
מפרץ אילת הוא שלוחה צרה ועמוקה (עד 1,830 מטר) של ים סוף.
הוא נפרד מהחלק העיקרי של ים סוף על ידי מצרי טיראן שהם מעבר צר ורדוד יחסית היוצר מפתן בעומק של כ-250 מטר.
בכך דומה מפרץ אילת לים סוף עצמו, המחובר לאוקיינוס ההודי דרך מצר באב אל מנדב, שהוא מעבר צר ורדוד, ועומקו כ-120 מטר בלבד.
סיבות אחדות גרמו להיווצרות תנאים מיוחדים במפרץ אילת: ההפרדה שבין ים סוף לאוקיינוס ההודי וההפרדה שבין ים סוף למפרץ אילת, הטמפרטורות הגבוהות שבאזור ומיעוט המשקעים.
עקב גורמים אלה טמפרטורת המים גבוהה יחסית (26 °C - 20 °C) והמליחות במפרץ אילת היא מן הגבוהות בעולם (4.1%).
תנאים אלה יצרו בית גידול מיוחד שבו התפתחו מינים אנדמיים רבים.
עם חפירת תעלת סואץ עברו מינים רבים מים סוף לים התיכון, ומעט מינים (בעיקר קברנונים) מהים התיכון לים סוף.
עיקר משפחות הדגים שיש להם ערך כלכלי המצויות במפרץ אילת הן: הקולייסיים (Scombridae), הצניניתיים (Carangidae) והקיפוניים (Mugilidae).
אגם החולה הוא אגם בשטח כ-60 קמ"ר שנוצר לפני 200,000 שנה כששפך לבה מרמת הגולן התגבש לבזלת וניתק את זרימת הירדן לכנרת.
האגם היה עשיר בדגי אמנון, שפמנון ומינים אחרים, ושימש מקור משמעותי לדגים, עד לייבושו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, במטרה להשתמש לחקלאות בשטחים המיובשים.
גידול דגים בבריכות החל בארץ בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. חלוץ הענף היה קיבוץ ניר דוד שבשנת 1939 השתמש במים מנחל האסי לבריכה בת 220 דונם לגידול קרפיונים.
אימהות הקרפיונים הראשונות הובאו מיוגוסלביה.
הגידול בענף המדגה היה מהיר ותוך 5 שנים היו בריכות דגים ב-31 קיבוצים, שלושה מושבים ועשרה משקים פרטיים שהתחרו בהצלחה עם הדיג מהכנרת והים התיכון.
כיום זהו המקור הראשי לדגים מתוצרת מקומית.
חלק מן הדגים שצוינו כדגי הכנרת.
הדג העיקרי בענף גידול הדגים בבריכות הוא הקרפיון עם כ-8,000 טון יבול שנתי.
דגים נוספים הם האמנונים כ-4,500 טון בשנה, כסיף וקיפון.
בבריכות המבוססות על מימיו הקרים של נחל דן מגדלים כ-600 טון של טרוטת עין-הקשת ואלתית (סלמון).
בים התיכון ובאילת החלו לגדל מאמצע שנות ה-70 ספרוס זהוב (דניס) בכלובים וכיום היבול עולה על 700 טון לשנה.
בישראל נהוגות חלק משיטות הדיג שפורטו בערך הראשי דיג.
החובבים משתמשים בחכות ובקרסים מסוגים שונים שעליהם מצמידים פיתיונות כדוגמת בצק לשם דיג דגים אוכלי צמחים כגון הקיפון (בורי) ופיתיונות מן החי כדוגמת הסבידה (דיונון הרוקחים - Sepia Officinalis- Common cuttlefish) והגמברי (חסילון תלת-קוצי – Penaeus semisulcatus) לדיג דגים טורפים כדוגמת הדקר (לוקוס).
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל
דיג בתקופת התנ"ך ובתקופת הבית השני
כמו כן יש אזכור מפורש על תושבי צור שסחרו בדגים בירושלים: "וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ, מְבִיאִים דָּאג וְכָל-מֶכֶר" ().
עם זאת, רוב האזכורים בתנ"ך לדגים הם לשם מטפורה לקשר שבין אדם לאלוהיו:
בפסוקים אלה נעשה שימוש במונחים מקצועיים: "חרם", "מכמורת", "חכה", "מצודה", "רשת" ו"צלצל" שיש להניח כי היו ידועים לציבור רחב.
לזבולון בן יעקב, שהוא על פי ברכת יעקב "השוכן לחוף ימים", נקשרה מסורת הדייג הראשון כפי שמתבטאת בספר החיצוני "צוואת זבולון" מתוך ספר צוואות השבטים פרקים ה' ו-ו'.
על פעילות של דייגים יהודים בכנרת בתקופת בית שני ניתן ללמוד מכמה מקורות.
ראשית מהלכות המצויות בתלמוד הבבלי ובתוספות:
מהתלמוד הירושלמי אנו למדים שדייגי טבריה נהגו שלא לעבוד בחול המועד ברשתות, אולם כדי שלא יחסרו דגים בחג היו דגים בעזרת חכה ובמכמורת.
רב אמי, ראש ישיבת טבריה בסוף המאה השלישית, גינה את הדייגים על הפגיעה בשמחת החג של עולי הרגל.
"אפילו מנהג קיבלו עליהן חרמי טיבריה וגרוסי ציפורין.
שלא לעשות מלאכה בחולו של מועד.
ניחא גרוסי ציפורין דשושי עכו.
חרמי טיבריה ואינן ממעטין בשמחת הרגל.
צד הוא בחכה צד הוא במכמורת אפילו כן אינן ממעטין בשמחת הרגל.
רבי אימי מיקל לון שהן ממעטין בשמחת הרגל" (מסכת פסחים פרק ד' א')
מקור חשוב נוסף לתיאור חיי הדייגים בכנרת מהווה הברית החדשה.
ראשית פעולתו של ישו הייתה באזור הכנרת.
שם, לפי הברית החדשה, גם גרם ל"נס הלחם והדגים".
גם עולם הדימויים של ישו קשור לדיג.
הדג היה גם אחד מהסמלים העיקריים של הכנסייה הנוצרית המוקדמת.
על פי יוסף בן מתתיהו בספרו מלחמות היהודים המתאר את תקופת המרד הגדול, הפכו הלוחמים מהעיר טריכיי המזוהה היום עם מגדלא, את סירות הדיג שברשותם ל"סירות מלחמה".
אך רובם נספו בקרב מול הרפסודות שהתקין הצבא הרומי.
דיג ביישוב העברי טרם קום המדינה
בתקופה שקדמה להקמת המדינה היה הביטוי בעל הנימה הצבאית "כיבוש העבודה" מוטו של התנועה הציונית ששמה לה למטרה "לכבוש" את כל מקצועות הכפיים.
הדיג אף הוא היה מטרה ל"כיבוש".
בעקבות זאת נעשו החל מסוף העשור השני של המאה ה-20 ניסיונות על ידי אישים ביישוב, קבוצות דיג וגופים פרטיים מנוסים בתחום, קיבוצים ומושבים שניסו לרכוש מקצוע קשה זה ולהתחרות בדייגים הערבים, שהייתה להם כבר מסורת ארוכה של דיג בשיטות שונות.
התארגנות מוסדית מצד היישוב הייתה בעצם הקמת ועדת המים כבר בשנת 1918, בפיקוח קופת פועלי ארץ ישראל ונציג ועד הצירים אוסישקין, ואליה הצטרפו התארגנויות פרטיות, לרכוש ולהפעיל ספינות ואוניות דיג.
כאלה הן קבוצת הדיג "דייגי פינסק", שהגיעו בשנת 1922 כקבוצת דיג מאורגנת מהעיר פינסק שבמחוז ברסט בבלארוס, וקבוצת "המלטאים" שהגיעו מהאי מלטה בים התיכון.
היו ימאים נוספים רבים, יזמים פרטיים, שנשמעו לקריאה.
ממחצית שנות השלושים קיבלה ההסתדרות דייגים תחת חסותה ואיגדה אותם בהתאגדות אחת.
בסוף העשור התברר כי כל הניסיונות נכשלו.
הקבוצות התפרקו והספינות ששימשו את הדייגים היהודים נמכרו או הושבתו.
השינוי חל לאחר שהתפרסם בשנת 1930 הספר הלבן של פאספילד שהתנה את כמות העולים לארץ באפשרויות הכלכליות לקלוט אותם.
היה כבר ברור שימאות היא אחת הדרכים להגדיל את האפשרויות הכלכליות כמו גם האמצעי להביא עולים.
ביטוי לכך נתן גם דוד בן-גוריון בנאום משנת 1932 בדיוני משלחת פועלי ציון:
לקריאתו זו של בן-גוריון נענו תנועות, פרטים, קיבוצים ומושבים, ומראשית שנות ה-30 החלו סדרה של ניסיונות חדשים להקים התאגדויות, בחברות וביישובים שהתבססו בעיקר על ענף הדיג, אך עסקו גם בתובלה ימית ובשיט כתחבורה ימית.
במקביל, עסקו קבוצות בהכשרה ימית.
במקביל להקמת יישובים מבוססי דיג הוקמו מוסדות שסייעו לענף המתפתח כמו החבל הימי לישראל.
בשנת 1936 הקימה "חברת־העובדים" של ההסתדרות חברת בת בשם נחשון שעסקה ברכש ספינות והשכרתן לקיבוצים.
באותה שנה הקימה הסוכנות היהודית את אגף הדיג והעמידה בראשו את בר־כוכבא מאירוביץ.
בין חברי ההכשרה בגדיניה בלט הגרמני הקפיטן גוסטב פיץ' שלא היה יהודי והצטרף לקבוצה בשל היותו סוציאליסט שנאלץ לברוח בשל כך מדנציג (גנדסק).
פיץ' הצטרף להכשרה ובשנת 1937 נשלח מטעם תנועת "גורדוניה" לארץ על מנת לערוך סקר חופים.
על סמך הסקר עלתה הקבוצה תחילה לנהריה ואחר כך לעתלית שם הקימה את הקיבוץ נווה ים.
חברי הקיבוץ עסקו בדיג חופי מתוך סירות שבנו בעצמם.
באותו זמן הוקם בשיטת חומה ומגדל הקיבוץ משמר הים בסמוך לקריות ליד מפרץ חיפה, שחבריה עסקו בדיג מכמורת מספינה חכורה בשם "סנפיר".
כמו כן עלו על הקרקע קיבוצים נוספים שהדיג היה הענף העיקרי בהם: נחשולים, שדות ים ליד קיסריה, עין הים ליד עתלית ו"מצפה הים" (לימים יד מרדכי) שישב ליד נתניה.
יישובים נוספים שבהם היה הדיג ענף ניסיוני היו עברון, שבי ציון ושפיים.
אם שנות ה-30 החלו בתנופת התיישבות המבוססת על דיג, בשנות ה-40 נסגר ענף הדיג ברוב הקיבוצים.
ב"מישמר הים" העדיפו החברים משק חקלאי על פני העבודה הקשה בדיג.
הספינה "סנפיר" הודממה והקיבוץ עבר למקום הקבע ושינה את שמו לאפק.
הספינה היחידה שהייתה לקיבוץ גליל ים שהוקם מפלוגה שישבה תחילה בתל אביב, טבעה מול חופי אשקלון.
ב"עין הים" גילו חברי הקיבוץ שהוצאות תחזוקת הספינה "ניצחון" עלו על ההכנסות ממנה ונאלצה להדמימה.
חברי הקיבוץ עברו לעסוק בחקלאות ולאחר מלחמת העצמאות עברו למקום חדש ושינו את שמו של הקיבוץ לעין כרמל.
קשיים דומים נתגלעו בקיבוץ הוותיק בכולם - "נווה ים" שנוסד בשנת 1939. חיי הדייג המנותק מהמשפחה ומפעילות חברתית היו קשים מאוד לאידיאליסטים שהקימו את הקיבוץ ובהדרגה נטשו החברים את ענף הדיג או את הקיבוץ ושתי ספינות הדיג שהפעיל הקיבוץ הודממו.
פרק קצר אחרון בנושא הדיג היה בשנת 1955 כש"איחוד הקבוצות והקיבוצים" רכש בהולנד ספינות עבור נווה ים וקיבוץ נחשולים וספינה פרטית.
הספינות נקראו "נחשול" "נווה ים"(השלישית - השם לא ידוע) אלא שבמסע הראשון לשדות הדיג של טורקיה.
הדייגים נעצרו וישבו בכלא הטורקי שלושה חודשים והספינות עצמן הוחרמו למשך לחצי שנה וכשהוחזרו נמכרה "נוה ים" לדייגים פרטיים.
הקיבוץ היחידי שהוקם בשנת 1936 ושהצליח לשמור על ענף הדיג היה "שדות ים" אם כי הקשיים שהפסיקו את פעילות הדיג בקיבוצים האחרים לא פסחו גם עליו.
בתקופה מסוימת הפעיל הקיבוץ שלוש ספינות, אך לקראת מלחמת השחרור יכול היה הקיבוץ להפעיל ספינת דיג אחת בלבד ושמה "עליזה".
בסוף שנות ה-40 עסקו בדיג בים התיכון, תוך כדי קשיים ניכרים, הקיבוץ הוותיק "שדות ים", נחשולים שהפעיל שתי ספינות ה"נחשול" וה"גל-עוז" החותרים והמושב השיתופי מכמורת.
עם הקמת המדינה היו בצי הדיג היהודי שבים התיכון 4 ספינות בלבד, כולן של ההתיישבות העובדת.
קיבוץ נחשולים שתי ספינות: נחשול וגל-עוז מעגן מיכאל: צופיה.
בדצמבר 1938 הוקם למרגלות הר סוסיתא שבמזרח הכנרת קיבוץ "בתלם", לימים עין גב.
חבריו היו עולים חדשים השייכים ל"קיבוץ המאוחד".
מראשית ימיו עסק הקיבוץ בעבודות הקשורות לאגם, הובלת זיפזיף בסירות, הובלת נוסעים ודיג בשיטות הדיג שנלמדו מהערבים - שימוש ב"רשתות עמידה", "רשת הראי" ומלכודות.
בחנוכה 1939 עלה על הקרקע קיבוץ גינוסר.
הקיבוץ שראשיתו בחניכי תנועת "הנוער העובד" הוקם בצפון הכנרת.
כבר בעת הקמתו עסקו חברי הקיבוץ בדיג, כשהם לומדים את שיטות הדיג המסורתיות של הדייגים הערבים.
בנוסף לשלוש הסירות שרכשו חברי הקיבוץ הם קיבלו סירה מצוידת במנוע ממחלקת הדיג של הסוכנות.
האזורים העשירים לדיג בכנרת היו הבטיחה וכורסי, והיה מאבק בין כל קבוצות הדייגים, יהודים וערבים מטבריה, סורים מהבטיחה וחברי הקיבוצים על זכויות הדיג באזורים אלה.
רשות הדיג המנדטורית התערבה וקבעה לכל קבוצה את הימים בשבוע בה מותר לה לדוג.
הרשות התערבה שוב כשחברי הקיבוצים החלו לדוג בשיטת "דיג האורות" - שימוש בפנסי לוקס על מנת למשוך את הדגים.
שיטה זו איפשרה לדייגים דיג בכל השנה ולא רק באזורי הדיג המסורתיים.
הדייגים הערבים הרימו קול צעקה ששיטת דיג זו מחסלת את אוכלוסיית הדגים באגם ועל פי הוראה מרשות הדיג הופסק הדיג בשיטה זו.
משנת 1942 היה ענף הדיג רווחי בשני הקיבוצים ומחלקת הדיג בסוכנות הפסיקה לתמוך בו.
עם הקמת קיבוץ מעגן שבקש אף הוא לעסוק בדיג, הוחלט על הקמת קואופרטיב דיג קיבוצי בכנרת.
כך הוקם "ארגון דייגי הכנרת" שאליו הצטרפו מאוחר יותר גם האון ותל קציר.
הארגון קבע את מכסת הדיג לכל קיבוץ.