tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קאריסה זהביה וורד , היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
וורד החלה את דרכה בתוכנית האמריקאית "The Four".
היא מוכרת גם בשל השתתפותה בסינגל "Welcome to the Party", יחד עם דיפלו, פרנץ' מונטנה וליל פאמפ.
בשנת 2019, היא ביצעה את השיר "A Whole New World" בשיתוף זאין מאליק, מתוך הפסקול של הסרט "אלאדין".
כאשר הייתה בת 16, בינואר 2018 השתתפה בתוכנית המציאות האמריקאית "The Four", המבוססת על התכנית הישראלית "The Four".
באודישן שלה שרה את השיר "Location" של חאליד, ואת השיר "Unforgettable" של הראפר פרנץ' מונטנה.
בשלב הבא ביצעה את השיר "Killing Me Softly with His Song" והפכה למוגנת מהדחה.
בשמינית הגמר שרה את הלהיט של ריהאנה "Diamonds", מה שהוביל אותה להיות מועמדת להדחה.
בשלב הבא כדי להינצל מהדחה שרה את השירים "Bodak Yellow" של קארדי בי ו-"Say Something" של הצמד המוזיקלי A Great Big World ועברה בהצלחה לרבע הגמר.
בחצי הגמר על המתמודדים לזכות באהבת הקהל והמתמודד שזוכה יכול לבחור נגד מי להתמודד בגמר.
וורד ביצעה בחצי הגמר את השיר "One Dance" של הראפר דרייק ולא זכתה להגיע לגמר.
בשנת 2018, הוציאה זהביה וורד את סינגל הבכורה שלה "Welcome to the Party", ביחד עם דיפלו, פרנץ' מונטנה וליל פאמפ.
השיר הפך ללהיט כאשר הגיע לעשירייה הפותחת במצעד השירים שבניו זילנד.
בשנת 2019, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, 17. הסינגל הראשון מתוכו היה "Candlelight", אשר הגיע למקום ה-40 במצעד השירים הקצביים.
בהמשך יצא הסינגל השני "Deep Down", אשר לא זכה להצלחה רבה.
הסינגל השלישי "", לא זכה להצלחה גם כן.
בשנת 2019, יצא השיר "17" כשיר הנושא מתוכו וכסינגל הרביעי והאחרון מתוכו.
באוקטובר 2019, הוציאה את "A Whole New World" מחדש ביחד עם זאין מאליק.
שנהשםתפקידהערה2018"The Four: Battle for Stardom"עצמהגמר עונה 1
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2018פרסי בחירת המעריציםפריצת השנהThe Four: Battle For Stardom2019פרסי בחירת הנוערהשיר מתוך סרט הטוב ביותר"A Whole New World"
זהבן קסנתורנוס (שם מדעי: Oriolus xanthornus) הוא מין של ציפור טרופית ממשפחת הזהבניים, החי באסיה הטרופית מהודו וסרי לנקה עד לאינדונזיה ומלזיה.
הוא תואר על ידי החוקר קארולוס ליניאוס בשנת 1758 והוא בעל 5 תת-מינים.
משמעות השם זהבן מלטינית הוא זהוב וקסנתורנוס מיוונית עתיקה: ציפור צהובה, xanthos "צהוב" ornis "ציפור".
הזהבן מגיע לאורך 24 סנטימטרים והזכר הוא ציפור צבעונית הדומה למין זהבן מחלל.
כנפיו, ראשו וחלק מזנבו שחורים.
לעומת זו לנקבה החלק התחתון של הגוף ירקרק.
הצעירים דומים לנקבה.אך יש להן פסים כהים על החלק התחתון של הגוף והצבע השחור לא בולט בגרון.
הזהבן חי ביערות גשם, יערות פתוחים וחורשים מהודו וסרי לנקה עד לאינדונזיה.
הזהבן ניזון בעיקר מחרקים ופירות כמו תאנים.
הקן בנוי על העץ והנקבה מטילה שתי ביצים.
xanthornus - תואר בידי קארלוס ליניאוס.
נפוץ מצפון הודו והודו סין
maderaspatanus - נפוץ במרכז ודרום הודו.
ceylonensis - נפוץ בסרי לנקה.
תואר בידי שארל לוסיאן בונפרטה.
reubeni - נפוץ באיי אנדמן וניקובר.
tanakae - נפוץ בצפון-מזרח בורנאו.
הזהבן חי במדינות הבאות: הודו, סרי לנקה, מיאנמר, אינדונזיה, מלזיה, תאילנד, קמבודיה, סינגפור, לאוס ווייטנאם.
זהב שחור הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר אורטגה.
האלבום יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020 דרך קמע.
האלבום כולל 11 רצועות שהופקו על ידי גוגי, שלומי אלימך, דור יהב, אמיר שדה ובן מאור, כהן, GUMMY BEATS ו-THE CRATEZ.
באלבום מתארחים טונה, צגאי בוי, כהן, שירה גבריאלוב, עמית שגיא ואופירי.
את השיר "יהלום" בו מתארח צגאי בוי, הלחינו אורטגה וצגאי בוי בשיתוף הבסיסט, המלחין והמפיק המוזיקלי דני שניידרמן.
בעיבוד לשיר היו שותפים שניידרמן, אמיר שדה ובן מאור.
זהבה אדלסבורג (1953 – מרץ 2022) הייתה אמנית שעסקה בפיסול, ציור ומיצב.
בעבודותיה עסקה בפירוק ובהרכבה תוך שימור זיכרונות של מקומות, תקופות ומיתוסים.
עבודתה התאפיינה בשימוש חוזר של יצירות מתקופות שונות בעבודתה, פירוק והרכבה מחדש.
יצירתה מכילה דימויים שנבנו בהשראת תולדות האמנות, תרבות וטבע.
היא ציירה ופיסלה, יצרה תכשיטים וכלים, אסמבלז'ים וקולאז'ים.
פיתחה טכניקות ששילבו עבודות יד מסורתיות לצד שימוש ברדי מייד.
אדלסבורג בוגרת המדרשה לאמנות, בעלת תואר ראשון בארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני באמנות מודרנית באוניברסיטת UNISA בפרטוריה בדרום אפריקה, אותו סיימה בהצטיינות יתרה.
בנוסף לעבודתה כאמנית, עסקה בהוראת אמנות במכללת לוינסקי (2016-1979) ולימודי קרמיקה ואמנות מצרים העתיקה באוניברסיטה העממית בתל אביב (1987-1977).
ב-1971 וב-1972 זכתה במלגות של קרן תרבות אמריקה ישראל לאמנים צעירים.
הייתה חברת הגלריה מקום לאמנות בקרית המלאה בתל אביב וחברת אגודת אמני הקרמיקה בישראל.
הייתה נשואה ואם לשלש בנות, התגוררה בהרצליה.
1979-1977 - תואר ראשון בחוגים לתולדות האמנות וארכאולוגיה, אוניברסיטת ת"א.
2000-1998 - תואר שני באמנות בהצטיינות יתרה, UNISA, דרום-אפריקה.
2003-2001 - לימודים במלגת הצטיינות לתואר שלישי באמנות עכשווית, אוניברסיטת דרום-אפריקה.
יצירתה הושפעה מהמיתולוגיה היוונית ומהרנסאנס, מאגיפטולוגיה, מפילוסופיה ושירה, וממסורות עבודה בחומר.
היא יצרה מיצבים שהפגישו דמויות מעולמות שונים עם עולם תלת־ממדי חומרי ואקספרסיבי.
כך תיארה אדלסבורג את עבודתה: "אני מפסלת בחומרים קרמיים במשולב עם חומרים אחרים וציור.
עבודותיי עוסקות בפירוק והרכבה, ברובד הפיזי וכן ברובד המנטלי: דימויים שונים הוצאו מהקשרם המקורי (תולדות האמנות, ארכיטקטורה, ארכאולוגיה, זואולוגיה וכן עבודות שלי מן העבר) פורקו, שונו ועתה הם מופיעים בהקשרים שונים ומקבלים הודות לכך משמעויות חדשות".
בספר האמן שהוציאה המשפחה אחרי פטירתה - "אני המוקד חסר התועלת של כל הממשויות" - מתייחסת אדלסבורג לקולאז' בעבודתה: "הקולאז' מעסיק אותי כרעיון: מה קורה כשאתה קוטע חלק ומוצא לו קונטקסט חדש.
כשהחיבור בין דברים שונים הוא בעל תפר גס, זה פותח אפשרויות יצירה והתבוננות יצירתית.
יש בזה משהו מאד אופטימי בחינתי".
האומנית והאוצרת איילת השחר כהן כתבה בפתיחת ספר האמן: "השבירה, הארגון מחדש והיצירה מתוך כל אלה ביטאו בעיניה תהליכים נפשיים ומנטליים ותהליכים אורגניים בטבע...
אדלסבורג כמו צעדה צעד אחד קדימה וחצי צעד אחורנית, מפרקת עבודות קודמות ו'מפלחת' מהן חלקים לטובת העבודות הבאות".
האוצרת חגית פלג-רותם כתבה על אדלסבורג: "אמנית גדולה וצנועה, חכמה ומעמיקה, המיטיבה להטמיע בין השכבות של עבודותיה הן את המבט לאחור והן לפנים.
ביצירה הרב־שכבתית היא טומנת סימני דרך מחייה, מהידע הרב שליקטה ואגרה, מתרבויות העבר וההווה, ממיתולוגיות קרובות ורחוקות; אך גם מתובנות הסוף, מידיעת הקץ הבלתי נמנע".
בעבודת התזה לתואר שני באמנות, אותו סיימה בהצטיינות יתרה, התייחסה אדלסבורג לרבדים המרובים המאפיינים את עבודתה:
האיסוף המתמיד של חומרים וההתמזגות הבלתי נשלטת של הטבע עם היצירות האנושיות משקפים גישה אישית.
תשומת לב אובססיבית לפרטים, גישה אקלקטית לפתרון בעיות, תוך התחשבות בכל פרט אפשרי, מאפיינים את העולם הפנימי, כמו גם את העבודות.
כל עבודה מייצרת לא רק מיקרוקוסמוס של עולם חיצוני, אלא גם מיקרוקוסמוס של עולמו הפנימי של היוצר....
העבודות משרות דחף אלגורי, בהציען מרחב גדול של אסוציאציות ופרשנויות, שמרחיבות את רשת ההקשרים, ובמקביל משמרות את המקריות ואי הבהירות של הפרשנויות.
"קריאת" העבודות גורמת לצמצום בלתי נמנע של מרחב האפשרויות שהן משרות, ומכאן שהבנת העבודות לעולם אינה שלמה".
2010 - מיחברים זמניים, אצרה: אינה ארואטי, בית כהנא, רמת גן
2013 - לא דפנה, לא אפולו, אוצר: אבנר זינגר, בית בנימיני
2016 - הסתדרתי בשורה אחת, אוצר: אריה ברקוביץ'.
2018 - הסופר והעלמה, אוצר: ניר הרמט.
2011 - "לגעת במילים", עבודות המתייחסות לשיריו של המשורר טהא מוחמד עלי, בית הגפן חיפה
2012 - אור ולא חשמל, כפר גלעדי, פרס עבודה מצטיינת.
אצר: אבנר זינגר - היבט נוסף, בית כהנא, רמת גן.
אצרה: אינה ארואטי - קולות האדמה, מוזיאון וילפריד, קיבוץ הזורע.
אצרו: שיר מלר ימאגוצ'י וענת טורבוביץ
2015 - חיפוש קרוב, בית בנימיני, תל אביב והמוזיאון הפתוח לצילום, תל חי.
אצרו: רוני בן ארי וטליה טוקטלי
2014 - המשתה, בית בנימיני, תל אביב.
2014 - הנוסעת התשיעית, מקום לאמנות, תל אביב.
2016 - הבינאלה השמינית לקרמיקה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אצר: ערן ארליך
2017 - נופים, גלריה ארמן, אוצרת ד"ר אביבית אגם-דאלי
2018 - חלומות, גלריה B.Y5, אוצר ניר הרמט
2020 - ימים אחדים, מקום לאמנות, אוצר: ניר הרמט
2021 - ולב נמס ופיק ברכיים, מקום לאמנות, אוצר: יאיר ברק
2022 - חומרי זהות, בית בנימיני.
אוצרות: יעל נובק ואסתר בק
זהבית בן הלל (נולדה ב-14 בפברואר 1971) היא דיפלומטית ישראלית שכיהנה כשגרירת ישראל באוזבקיסטן וכשגרירה לא תושבת בטג'יקיסטן.
בן הלל נולדה וגדלה בנס ציונה, למשפחה שהייתה מראשוני המושבה.
למדה בתיכון חדש בתל אביב, ושירתה בצה"ל כמש"קית יח"צ באגף כח אדם של המטה הכללי.
לאחר שחרורה למדה לתואר בוגר ביחסים בין-לאומיים ב, ובהמשך השלימה שם גם לימודיה לתואר המוסמך במכון ליהדות זמננו.
בן הלל הצטרפה לקורס הצוערים של משרד החוץ לאחר סיום התואר הראשון, בשנת 1995.
ב-1998 מונתה לסגנית השגריר בלימה, פרו, ובשנת 2000 לתפקיד סגנית הקונסול הכללי בטורונטו ומערב קנדה.
בין השנים 2011–2014 שימשה יועצת פוליטית לנושאי פנים בשגרירות ישראל בברלין.
ביולי 2020 מונתה על ידי שר החוץ גבי אשכנזי לכהן כשגרירת ישראל לאוזבקיסטן ושגרירה לא תושבת של ישראל לטג'קיסטן.
היא הגישה את כתב האמנתה לנשיא אוזבקיסטן שבקט מירזייאיב באוקטובר 2020, ולנשיא טג'יקיסטן אמומלי רחמון במרץ 2022.
ביולי 2024 חזרה לארץ ומונתה למנהלת מחלקת ההדרכה במש"ב - סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל במשרד החוץ.
בנוסף לשליחויות המדיניות מחוץ לישראל, בן הלל עמדה בראש דסק יפן של משרד החוץ, ושימשה בתפקידים שונים באגף לדיפלומטיה ציבורית, בין השאר כסגנית דובר המשרד וחברה בצוות "מיתוג ישראל" שעסק בחשיבה אסטרטגית במטרה לגבש מסגרת תדמיתית חדשה לישראל.
במהלך כהונתה כשגרירה לקחה חלק פעיל במאבק על תנאי ההעסקה של הדיפלומטים הישראלים בחו"ל, בין השאר במחאה על דרישת משרד האוצר לדרוש מהדיפלומטים בחו"ל להשתתף בעלויות שיעורי שפה זרה.
במאי 2022, לכבוד 30 שנה ליחסים דיפלומטיים בין ישראל לבין אוזבקיסטן, חנכה בן הלל בפארק הניצחון בטשקנט אנדרטת הוקרה לעם האוזבקי שקלט מאות אלפי פליטים יהודים שנמלטו לברית המועצות ממזרח אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בן הלל היא אם יחידנית לבן.
זהבה סמואל סבהתו (נולדה ב-1997) היא לוחמת משמר הגבול בעלת עיטור המופת של משטרת ישראל.
סמואל נולדה בעיר רמלה ושירתה שירות חובה במשטרה והוצבה בפלוגת משמר הגבול בעוטף ירושלים.
ביום 26 בספטמבר 2017 הייתה בהר אדר במשימת אבטחה.
בפיגוע הירי בהר אדר נפגע רכז הביטחון של היישוב שנפצע קשה, נהרגו שני חברים בצוות האבטחה ונהרג לוחם משמר הגבול סלומון גברייה שהיה חברה לצוות של סמואל.
בתגובה לירי הגיבה סמואל בירי וניטרלה את המפגע.
בשנת 2018 הוחלט להעניק לה את עיטור המופת "על מעשה שנעשה באומץ לב, הראוי לשמש מופת".
באותו מעמד הוענק לגברייה לאחר מותו צל"ש המפכ"ל.
בפעולתה מנעה סמואל את כניסת המחבל ליישוב ולמבנה סמוך בו שהו ילדים.
זהבה יעקבי (סופיה לבית פייגנבוים; 24 בינואר 1940 – דצמבר 1999) הייתה היסטוריונית אמנות ישראלית שהתמחתה בחקר אמנות צלבנית.
יעקבי נולדה בלבוב, פולין (כיום באוקראינה).
אביה, יוסף פייגנבאום, נספה בשואה; אמהּ, אלה (לבית פביאן), ניצלה על ידי בריחה מרכבת שהובילה אותה למחנה השמדה והצטרפה לתנועת ההתנגדות הפולנית.
בתקופה זו יעקובי, שהוטבלה ושמה שונה לברברה, חיה בסתר בביתה של פולנייה.
לאחר המלחמה היא התאחדה עם אמה; מ-1945 עד 1949 הן נדדו בפולין, גרמניה, איטליה ודרום אמריקה.
בשנת 1949 התיישבו בישראל, אך האם נפטרה באותה שנה.
בשנת 1964 סיימה יעקבי לימודים לתואר ראשון בספרות אנגלית ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא החלה ללמד בחוג לתולדות האמנות של אוניברסיטת חיפה ב-1970, קיבלה תואר שני בתולדות האמנות ב-1972, והייתה למרצה בכירה ב-1973. בשנת 1976 קיבלה יעקבי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית.
בין השנים 1978 עד 1982 עמדה בראש החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
תחום ההתמחותה היה פיסול רומנסקי וצלבני, והיא הקדישה את רוב זמנה לפסלים שנמצאו בישראל.
אחת מתוצאות מחקריה של יעקובי הייתה האפשרות לייחס פסלים לסדנאות ספציפיות, כגון זו שפעלה בקרבת הר הבית בירושלים, ולאפשר הנחות לגבי מקורם של סתתי האבן שלה.
במחקרה על הכותרות שהתגלו ליד כנסיית הבשורה בנצרת, יעקובי סברה שניתן לשחזר לפיהן את השער המערבי שאליו השתייכו במקורן.
באמצעות רישום מהמאה ה-18 של אלעזר הורן הצליחה יעקבי להציע שחזור של קבר מלך ירושלים בולדווין החמישי, שנהרס בעקבות השרפה בכנסיית הקבר בירושלים ב-1808.
יעקבי הייתה נשואה להיסטוריון דוד יעקבי, איתו נולדו לה שתי בנות.
היא מתה בפתאומיות בדצמבר 1999. מפעל חייה, אוסף 800 תצלומים של שרידי הפיסול הצלבני בישראל, נותר בלתי גמור.
משפחתה תרמה את פרי מחקריה, אוסף תצלומים של פיסול צלבני בישראל, לספריית יונס וסוריה נזריאן, ששמרה עליו והנגישה אותו לציבור.
זהב פוספיד הוא תרכובת אי-אורגנית בינארית המורכבת מזהב ומזרחן, שהנוסחה הכימית שלו היא AuP.
ניתן להכין זהב פוספיד על ידי תגובה ישירה של זרחן וזהב ספוגי.
ניתן להשיג אותו גם על ידי העברת פוספין לתמיסה של זהב(III) כלוריד באתר או אלכוהול:
זהב פוספיד מופיע בתור מסה אפורה, שהוא בר-התכה יותר מזהב טהור.
איסוף זהב מסתימות, כתרי שיניים ותותבות שהוצאו מפיותיהם של קורבנות תוכנית T4 - אותנסיה ושל אסירי מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית היה מאפיין של השואה.
הנוהג החל בעקבות פקודה מ-1940 של היינריך הימלר, וחוזק בפקודה נוספת ב-1942. האיסוף התבצע בשיתוף פעולה פעיל ורצוני של רופאי שיניים גרמנים.
בין הרופאים שהיו מעורבים באיסוף נמנה מרטין הלינגר .
הזהב שנאסף הותך למטילי זהב.
סוגיית גורל הזהב הפכה לנושא שנוי במחלוקת לאחר תום המלחמה.
עם העלייה בחקר מעורבותה של הקהילה הרפואית בפשעי הרייך השלישי, עלתה השאלה באיזו מידה הובאה הצדק לדין כלפי רופאי השיניים במסגרת המשפטים הבין־לאומיים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במסגרת משפטים אלו הועמדו לדין 48 רופאי שיניים.
רופא השיניים הטיפוסי שעמד לדין היה גבר, חי במשפחה מסורתית, היה חבר המפלגה הנאצית, בוואפן אס אס, והשתייך לדור Kriegsjugendgeneration.
במסגרת אחד המחקרים זוהו 47 רופאי שיניים גברים ורופאת שיניים אחת.
27 מהנאשמים נולדו בשנים 1900–1910, כך שהם השתייכו לדור Kriegsjugendgeneration.
חמישה־עשר נולדו לפני שנת 1900 ושישה נוספים לאחר 1910. חברי הדור הזה הושפעו מהנאציזם בגיל צעיר, והיוו את הדור החשוב ביותר עבור המפלגה הנאצית לצורכי גיוס.
רבים מרופאי השיניים הללו שירתו במחנות ריכוז נאציים ובמשרדים המנהליים שלהם.
מתוך 48 רופאים שזוהו, 22 הוצבו לפחות במחנה ריכוז אחד.
מתוך אותם 22 רופאי שיניים, 19 היו חברים בוואפן אס אס.
זהבה (10 במאי 1999 – 11 באוקטובר 2021) הייתה אישה טרנסג'נדרית מהגדה המערבית, אשר חייה ומותה הפכו לסמל במאבק לזכויות להט"ב פלסטינים.
היא הופיעה בכלי תקשורת (תחילה בשם בדוי) ותיעדה את חייה בסרט קראו לה זהבה שבו נחשפה בפניה ובקולה, תוך תיאור אישי של מצבה.
הסרט זכה לשבחי הביקורת ולהכרה בינלאומית.
נסיבות מותה נותרו שנויות במחלוקת – ייתכן שהתאבדה, אך קיימות גם השערות בדבר רצח.
זהבה נולדה בשנת 1999 בכפר בית ליד, בתחומי שטח A שבגדה המערבית.
היא דיברה ערבית ועברית, וחייתה רוב חייה בזהות מגדרית נשית.
במהלך חייה התמודדה עם דחייה מצד משפחתה וסביבתה.
בגיל תשע עשרה ברחה לישראל בעקבות רדיפה מתמשכת על רקע זהותה המגדרית, לאחר ניסיון רצח מצד בני משפחתה וסחר למטרות זנות.
בישראל חוותה אפליה ממוסדת בשל מוצאה הפלסטיני.
על אף מוטיבציה גבוהה וניסיונות רבים שלה לקבל עזרה, נותרה בישראל ללא מעמד וזכויות בסיסיות, מה שדחק אותה למצוקה קשה.
במקום לקבל סיוע כקורבן סחר בבני אדם, במהלך שלוש שנות שהייתה בישראל הוגשו נגדה כתבי אישום בשל שהייה בלתי חוקית, והיא נעצרה ונכלאה שתים עשרה פעמים, וחיה תחת איום מתמיד של גירוש בחזרה לשטחי הרשות הפלסטינית, שם נשקפה לה סכנת חיים.
כתבה בעיתון "הארץ" תיארה את זהבה כמי ש"הייתה כלואה בין שתי מערכות דיכוי: החברה הפלסטינית, שבה הטרנסיות שלה הייתה טאבו מסוכן, והמדינה הישראלית, שראתה בה שוהה בלתי חוקית ולא פליטה."
ב-2021 עתרו מטעמה עורכי דין ועמותות לזכויות אדם, ביניהן רופאים לזכויות אדם, לבג"ץ בדרישה לאפשר לה ולפלסטינים נוספים מהקהילה הלהט"בית לקבל היתר עבודה וביטוח בריאות בישראל.
עו"ד עדי לוסטיגמן, שייצגה אותה, כתבה לאחר מותה: "המדינה מכירה בכך שיש סיכון ללהט"בים פלסטינים בשטחי הרשות – אבל מסרבת לתת להם מענה קבוע".
בזמן שהייתה בישראל, ביקשה גם הכרה כקורבן סחר בנשים, אך לא זכתה לכך.
בהינתן שזה היה הפתרון היחיד שנותר בפניה, פעלה זהבה למען יישוב מחדש ב"מדינה שלישית", שבה יכלה לקבל מעמד קבע והגנה משפטית, בניגוד לשהייתה הזמנית בישראל.
בשבועות שקדמו למותה, המתינה לתשובה סופית מנציבות האו"ם לפליטים (UNHCR).
דו"ח משרד החוץ האמריקני לשנת 2022 בנושא סחר בבני אדם הבליט את סיפורה של זהבה בפרק המבוא, כטרנסג'נדרית פלסטינית שהתאבדה לאחר שנמנעה ממנה הזכות למקלט בישראל.
הפרסום עורר תגובה חריפה מצד משרד החוץ הישראלי, ובכירים ישראלים טענו כי פרטי המקרה בדו"ח מהווים פגיעה בפרטיותה – אף על פי ששמה כבר פורסם קודם לכן בכתבות פומביות.
בעקבות הלחץ, שונתה גרסת הדו"ח ושמה של זהבה הוחלף בשם בדוי.מאוחר יותר שונתה מדיניות ישראל בנוגע למבקשי מקלט פלסטינים, וניתנו להם אישורי עבודה – שינוי תקדימי במדיניות שנחשב לתוצאה ישירה מהמאבק הציבורי והמשפטי שהתעורר בעקבות מקרה זהבה.
ב-8 באוקטובר 2021 נמצאה זהבה תלויה עדיין בחיים בגן הזיכרון בחיפה, אשר ידוע כמוקד לזנות קטינים מהחברה הערבית, אך נפטרה לאחר שלושה ימים בבית החולים רמב"ם בחיפה ב-11 באוקטובר 2021. מותה עורר תגובות נרחבות מצד פעילים חברתיים, פוליטיקאים וארגוני זכויות אדם.
לא נערכה חקירה רשמית לגבי נסיבות מותה.
קיימות השערות שונות בנוגע לסיבת מותה, בין היתר שהתאבדה בשל תנאי חייה הקשים, וכן טענות כי ייתכן ונרצחה בשל זהותה הטרנסג'נדרית.
חברת הכנסת אבתיסאם מראענה, שפגשה את זהבה בתקופת כהונתה, התייחסה למותה בראיון בגלי צה"ל וציינה כי המדינה הפקירה את זהבה, כמו להט"בים פלסטינים נוספים שנמלטים לשטח ישראל מחשש לחייהם.
בהמשך לכך, דיווחה מראענה כי קיימה פגישה עם ראש הממשלה החליפי יאיר לפיד, ובמהלכה העלתה את המקרה של זהבה וביקשה את התערבות משרד החוץ למציאת פתרונות עבור להט"ב חסרי מעמד החיים בישראל.
בשנת 2024 יצא הסרט התיעודי קראו לה זהבה בבימויה של תמר ברוך.
הסרט מעניק ביטוי לקולה של זהבה ולנקודת מבטה הייחודית.
הצילומים נערכו במהלך חייה, כאשר זהבה עצמה לקחה חלק בסרט והסכימה להיחשף בגלוי.
תחילה תוכנן שהסרט יוקרן רק לאחר שתועבר למדינה שלישית – פתרון שנועד להבטיח את ביטחונה.
"קראו לה זהבה" זכה בפרס הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, וכן זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בטקס ה-IDA Documentary Awards – המהווים את אחד הפרסים היוקרתיים ביותר לקולנוע דוקומנטרי.
לקראת טקס פרסי אופיר ה-35 זכה הסרט למועמדות בקטגוריה הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
סיפורה של זהבה התרחש על רקע מציאות מורכבת שבה להט"בים פלסטינים החיים תחת שלטון הרשות הפלסטינית נרדפים לעיתים קרובות בשל נטייתם או זהותם המגדרית.
למרות שישראל מכירה בסכנה הנשקפת להם, המדינה נמנעת מלהעניק להם הסדרי שהייה קבועים או מעמד חוקי, מה שמותיר רבים מהם, כולל זהבה, במצב של חוסר ביטחון מתמשך וללא זכויות בסיסיות.
אחד הגורמים המרכזיים למדיניות זו הוא פרשנותה של ישראל לסעיף D.1 באמנת הפליטים של האו"ם, שעליה היא חתומה.
סעיף זה קובע שהאמנה אינה חלה על מי שמקבל סיוע מגופים של האומות המאוחדות, וישראל מפרשת אותו כך שהוא מחריג את כלל האוכלוסייה הפלסטינית בשל סיוע הניתן לכאורה על ידי סוכנות אונר"א.
פרשנות זו שנויה במחלוקת, בין היתר משום שאונר"א אחראית על פליטים משנים 1948 ו-1967 בלבד, ואינה מעניקה סיוע או הגנה אפקטיבית למבקשי מקלט להט"בים.
פרשנות זו מותירה פלסטינים כמו זהבה ללא אפשרות חוקית להגיש בקשת מקלט בישראל, גם כאשר נשקפת להם סכנה מיידית לחייהם.
מקרים דומים של רדיפה, כליאה ואף רצח, כדוגמת רצח אחמד אבו מורח'יה , גבר הומוסקסואל פלסטיני שחי בישראל ונרצח בעריפת ראשו בגדה המערבית, מעידים על האיום המתמשך כלפי הקהילה הלהט"בית הפלסטינית.
לצד זאת, דווח על מקרים שבהם פלסטינים להט"ב צולמו ללא ידיעתם בסיטואציות אינטימיות ונסחטו, כאשר יוחס כי האיומים נעשו מטעם המודיעין הישראלי.
באפריל 2023 פורסמו סרטוני "וידוי" של פלסטינים שהואשמו בשיתוף פעולה עם ישראל, וחלק מהמעורבים נעלמו או הוצאו להורג לאחר פרסום הסרטונים.
תופעות אלה תורמות בקרב החברה הפלסטינית לחיזוק הסטיגמה כלפי להט"בים.
גם עו"ד פאדי חורי טען במאמר שפורסם ב"שיחה מקומית" כי מדינת ישראל משתמשת בנטייה מינית וזהות מגדרית של להט"בים פלסטינים ככלי סחיטה ללחץ לשיתוף פעולה ביטחוני.
לדבריו, ישראל מציגה את עצמה כליברלית המגנה על זכויות להט"ב, אך בפועל מדיניותה כלפי להט"בים פלסטינים היא מנוגדת.
חורי אף מתח ביקורת על ארגוני הלהט"ב המרכזיים בישראל על השתיקה והאי-התנגדות למדיניות זו.
תופעה זו מתוארת לעיתים כ"פינקוושינג" — שימוש בתדמית של סובלנות כלפי להט"בים כחלק ממיתוג ישראל, ולעיתים כדי להסיט את השיח הציבורי והבינלאומי מעניינים כמו הסכסוך הישראלי-פלסטיני והכיבוש.
במקביל, ברמה הפוליטית-מקומית, נשמעות לעיתים עמדות שליליות שמשפיעות על הקהילה.
חברי כנסת כדוגמת וליד טאהא ממפלגת רע"מ ואחמד טיבי מתע"ל הביעו עמדות פומביות נגד זכויות להט"ב: טאהא שולל מתן זכויות ללהט"ב פלסטינים וכינה את נטייתם "תועבה", וטיבי הצהיר שהוא "נגד קידום תופעת הלהט"בים".
היא תוכנית בידור וקומדיה ישראלית ששודרה ב בשנים 1978–1993 (בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית), ובערוץ 2 בשנים 1993–1998 (תחילה במסגרת הזמן שהוקצה בו לטלוויזיה החינוכית ומאוחר יותר כתוכנית בידור מרכזית של הזכיינית רשת).
התכנית, ששודרה ברציפות במשך 20 שנה (1978–1998), זכתה למעמד של תוכנית קאלט בתרבות הישראלית.
שנים אחר כך שודרה התוכנית שוב במרתונים של שידורים חוזרים בערוץ 23 של הטלוויזיה החינוכית בימי שישי-שבת.
במרץ 2020, בעקבות התפרצות הקורונה בישראל, חזרה התוכנית לעונות איחוד בכאן 11, ובו היא משודרת עד היום.
התוכנית זכתה במרץ 2022 בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
התכנית החלה את דרכה ב-2 ביולי 1978, כמגזין בידור לנוער בטלוויזיה הלימודית לימות הקיץ והחופש הגדול.
יוזמת ועורכת הסדרה הייתה רישה טירמן, המפיקה הראשונה, יפה אורנשטיין והבמאי הראשון, יוסי רונן.
צוות המגישים היו מוני מושונוב, שלמה בראבא ודליק ווליניץ.
התכנית נוצרה במתכונת מגזין ואוסף של קטעי משחק שקישרו בין הפינות השונות.
את התסריטים הראשונים כתבו לה אפרים סידון, ב.
בתחילת שנות השמונים הפכה לתוכנית נושא שבה כל פרק סבב סביב נושא מסוים עם קו עלילתי מנחה.
התכנית, שארכה כשעה לערך, שודרה בשנים הראשונות בשידור חי שלושה ימים בשבוע, בימי ראשון, שלישי וחמישי בשעה ארבע אחר הצהריים, והשידור החוזר היה למחרת בשעה אחת ושלושים בצהריים.
לאחר מכן עברה לפעמיים בשבוע בלבד בחופש הגדול, ובמהלך שנת הלימודים לפעם בשבוע בלבד, בימי חמישי.
בכל שנה, עד 1993, התכנית יצאה לפגרה בת ארבעה חודשים.
היציאה לפגרה החלה בפרק חגיגי לפורים ונמשכה עד הקיץ.
את הצד המוזיקלי של התכנית סיפקה במשך שנים רבות להקת ברוש (שהחלה את דרכה כלהקת הליווי של הזמר אריאל זילבר).
בנוסף נוצרה פינה בשם "שיר השבוע" ובה שירים של אהוד מנור בלחנו של קובי אשרת, אותם ביצעה להקת "חלב ודבש" (1982–1983).
לפינה זו צולמו לראשונה קליפים מיוחדים מחוץ לאולפן, וכן יצא גם תקליט עם כל השירים.
שנים אחדות אחר כך חודשה הפינה בהשתתפותו של שלמה גרוניך שאף ביצע שירים רבים שנכתבו במיוחד עבור התכנית יחד עם מגישי התכנית.
שירי פינה זו הופיעו באלבום "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה".
כמו כן הופיעו בתוכנית מיטב הלהקות והזמרים הישראליים, ווידאו קליפים רבים נוצרו בה.
את שיר הפתיחה של התכנית כתב אהוד מנור ללחן של בני נגרי.
הביצוע היה של יהודה תמיר (מ"חלב ודבש"), חני בודגוב (מ"סקסטה"), עירית בולקא, ואיציק בן מלך.
התכנית זכתה לפופולריות רבה, בין אם בשל איכותה או מעמד הערוץ הראשון כערוץ ישראלי יחיד באותה התקופה.
עד היום זוכרים רבים שיש להתקשר לטלפון 414155 או, יותר מאוחר, 426144, כדי לזכות בפרס הקבוע: חולצה ותקליט (ומאוחר יותר תיק ותקליט).
סיבה נוספת לעובדה שמספרי הטלפון נחקקו בזיכרון הקולקטיבי היא הלחן שהוצמד להם על ידי מנחי התכנית.
במשך רוב שנותיה, היא הייתה תוכנית הדגל של הטלוויזיה החינוכית.
השחקנים הקבועים סיפרו שלכל פרק הייתה עלילה מוגדרת ותסריט, אך הם הורשו לאלתר במקום בהתאם לסיטואציה, מה שאפשר להם להביע את נטיותיהם האמנותיות ולהעשיר את התכנית בקטעים שהם סטנד-אפ בחלקם, כמו גם, מצד שני, רגעים של חישכון (בלק-אאוט) שבהם נאלצו לסמוך על בן-זוגם לקטע שיציל אותם ממבוכה בשידור חי.
החל מקיץ 1988, במלאת עשור ל"זהו זה!", החלו מצולמים פרקי התכנית בנוכחות קהל, ומאז פסקול התוכנית מלווה בפרצי צחוק, וגם במחיאות כפיים בסוף כל תוכנית, ובהמשך הזמן גם בסוף כל קטע.
ב־1991 עלה מופע מיוחד של התכנית יחד עם כוכבי הופה היי שנקרא "זהו הופה".
זהו זה בתקופת מלחמת המפרץ (1991)
בתקופת מלחמת המפרץ התכנית חזרה לפורמט של קטעים קצרים שסבבו סביב הווי המלחמה – החדרים האטומים, מסיכות האב"כ, השמועות השונות ואי-הסדר הישראלי הטיפוסי, כמו אזעקות-השווא ("שווא!
במהלך התוכניות הללו קמו ועלו מספר דמויות כמו "שלושת הזקנים" (מושונוב, גוב וקושניר) ושלוש נשותיהם הפולניות, החיילים העיראקים, האישה שהסתובבה עם בעלה ארווין, היקה ה"עצבן", ובכל מקום אליו נכנסה הצהירה "אני עם ארווין פה", הטבח (דובלה), שמכין "טחינה ללא טחינה; דיאטטי!", בובי (מושונוב) ודובי (קושניר).
אך הדמות הבולטת ביותר היא דמותו של הבבא בובה, אותו עוזר של הבבא של ריקודי העם, שזכה לפיתוח דמותו על ידי מושונוב (בשילוב קושניר כמנחה תוכנית אירוח) וניבא, את התפתחות המלחמה, באמצעות הגימטריה.
תוכניות מלחמת המפרץ ניסו לשקף את האווירה הישראלית במהלך המלחמה – משפחתיות כפויה, חוסר ודאות, ופנייה לגורמים אזוטריים כמו מקובלים.
דוגמה לכך, היא למשל קטע בו ניתח הבבא בובה את המילה "עריק", מילה טעונה בחברה הישראלית באותו פרק זמן, בה השתמש ראש עיריית תל אביב, שלמה להט, כדי לבוז לאותם אנשים שעזבו את העיר מפחד הטילים העיראקיים.
מושונוב, בתפקיד הבבא בובה, פתח והסביר שהוא ייקח את המילה הלא-יפה ויעשה ממנה מילה יפה ("ערק, שזה מה ששתה, ראש-העיר, כשהוא דיבר, את המילה, 'עריק'").
לרגל יום סיום המלחמה, שבמקרה "נפל" בדיוק, על חג הפורים, הפיקו אנשי "זהו זה!" תוכנית סיום-עונה חגיגית ומיוחדת, בה חגגו, יחדיו, כל הדמויות כולן – שלושת הזקנים, שלוש נשותיהם הפולניות, הבאבא בובה, השבשב ירקון נגב ועוד.
בסוף שנת 1993 השתנתה מפת הערוצים בישראל עם תחילת השידורים המסחריים של ערוץ 2. הטלוויזיה החינוכית חיפשה דרך לשלב את תוכנית הדגל שלה בערוץ החדש וליהנות מהכנסות הפרסומות.
תחילה הועברה "זהו-זה!" לשידור במסגרת השעות שקיבלה הטלוויזיה החינוכית בערוץ 2, בימי שישי בשעה 17:30 ובשידור חוזר בהמשך השבוע.
מאוחר יותר נמכרה לזכיינית השידור "רשת" ושודרה החל מנובמבר 1995 בשעות הפריים-טיים, בשם "זהו זה חי!".
תקציב ההפקה גדל והתכנית שמה יותר דגש על מערכונים בנושאים שונים ונטשה את המבנה הסיפורי שאפיין אותה מאז שנות השמונים.
עם זאת, הטלוויזיה החינוכית המשיכה להפיק את התכנית ואף לשדר את הפרקים בשידור חוזר.
בעונה זו התכנית כללה גם פינה קבועה של ההרכב הקומי "פליטי פלטפוס", בה היו חברים 4 מכוכבי תוכנית המערכונים "פלטפוס".
כמו כן, בכל תוכנית בעונה זו התארח שחקן או קומיקאי שהשתתף במערכונים לצד הקאסט הקבוע (בין היתר התארחו ספי ריבלין, שייקה לוי, טל פרידמן וקרן מור), וכן אמן שביצע שיר בליווי שלישיית המנחים (בין היתר התארחו אביב גפן, קורין אלאל, דני סנדרסון ויובל בנאי).
בתוכנית סיום העונה, שהתבררה כתוכנית האחרונה של "זהו זה" לפני האיחוד, התארחו שלושת המנחים ה"נשכחים" של התכנית: דליק ווליניץ, מתי סרי ומשה איבגי.
במתכונתה החדשה לא זכתה התכנית להצלחה המצופה ולבסוף ירדה מלוח המשדרים במאי 1998.
בשנים 1999 –2000 הגישו מושונוב, קושניר וגליקמן את טקס פרסי הטלוויזיה מסך הזהב בערוץ 2, וביצעו מערכונים ברוח "זהו זה".
תוכניות "זהו זה!" הפכו במשך השנים לקלסיקה ולקאלט בקרב החברה בישראל, וציטוטים של הבבא בובה, הפולניות ויאצק הפכו לנכס צאן ברזל ומוכרים בפי כול.
חלק מהדמויות אף זכו לחידושים וקמו לתחייה בקרב הציבור ובתקשורת.
פרקי התכנית משודרים בשידורים חוזרים בטלוויזיה החינוכית וזמינים ביוטיוב, ורוכשים לסדרה מעריצים חדשים.
מאז סוף שנות ה־90 מרבה הטלוויזיה החינוכית לשדר תוכניות קלסיות של זהו-זה בשידור חוזר.
לרוב במסגרת שידור מחזורי בסופי שבוע בערוץ 23 של החינוכית.
בשנת 2002 קיבלה החינוכית שעת שידור קבועה בערוץ 10 כשערוץ זה פתח את שידוריו, ובמשך תקופה קצרה שיבצה במסגרת שידור זו תוכניות שנערכו לפורמט קצר של 25 דקות, ללא הפינות, החידות והופעות האורח המוזיקליות.
כ-40 תוכניות נערכו לפורמט זה, רובן מראשית שנות ה-90, ושידורן הופסק לבסוף כשהחינוכית איבדה את משבצת השידור בערוץ.
הרצועה הזו של הפרקים נקראת "זהו זה!
בשנת 2005 הופקו גרסאות מקוצרות ל-24 תוכניות נוספות במסגרת רצועת הנוסטלגיה ששודרה אז בערוץ 23. הפעם נכללו בלקט תוכניות מכל שנות קיומה של זהו זה, בהן שתי התוכניות המוקדמות ביותר ששרדו בארכיון החינוכית – תוכניות הפתיחה והסיום של עונת קיץ 1979, עונתה השנייה של התכנית והראשונה שהוקלטה.
תוכניות אלה בגרסתן הערוכה שודרו בערוץ 23 ברצועה הנקראת "זהו זה!
בנוסף, שידרה הטלוויזיה החינוכית רצועה בשם "שירים וזהו זה", ובה שירים של האורחים המוזיקליים מהתכנית לאורך שנותיה.
בעשור השני של המאה ה-21 משודרת התכנית בעיקר במהלך ימי חג בעלי אווירה שמחה (כגון ראש השנה ופורים), בהם משודרות מדי פעם התוכניות בגרסתן המלאה כפי ששודרו במקור, כולל הפינות והחידות.
בהמשך אותו עשור, התכנית שודרה במרתונים בימי שישי בערב.
ב-2002 הופץ במהדורת DVD אוסף מערכונים מהתכנית אשר שודרו במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991. מהדורה זו נקראת "זהו זה במפרץ".
מהדורה מחודשת, שכוללת מערכונים נוספים, מופצת החל מ-2011.
במרץ 2009 הופץ DVD נוסף, "המיטב 1", הכולל 12 פרקים אשר מחולקים לנושאי קולנוע וטלוויזיה.
מהדורה זו כוללת בין היתר את הפרקים "צ'רלי צ'פלין", "האחים בוז", "טיסה נעימה", "סרט ערבי", "בשיטור משודר" ו"סיפורים לשעת לילה מיותרת".
הפרקים עצמם לא כוללים פינות וקטעים מוזיקליים (להוציא "שיר השבוע").
ה-DVD כולל גם תוספות מיוחדות, ביניהן מספר פינות מהתכנית לאורך השנים, ומערכון העוסק במקור השם "זהו זה!".
בשנת 2014 הופקה סדרת האינטרנט "הפולניות עושות שוק", ביוזמתה של רשות ניירות ערך ובשיתוף הטלוויזיה החינוכית.
נכון לחודש מאי 2014, הסדרה כוללת כעשרים פרקים שמשודרים בטלוויזיה החינוכית והועלו גם לאתר יוטיוב.
רשות ניירות הערך יזמה את הפקת הסדרה במטרה לקרב את הציבור הרחב לעולם שוק ההון ולהכיר לו מונחים בסיסיים בתחום הפיננסים ולהקנות כלים להתנהלות זהירה בשוק ההון.
סדרת האנימציה, בכיכובן של טולה ובז'יז'ינה, בדיבובם של מוני מושונוב ודבל'ה גליקמן, מציגה את עולם שוק ההון בצורה פשוטה וידידותית, תוך שימוש בהומור האופייני לפולניות של "זהו זה!".
במרץ 2020 פורסם כי תאגיד השידור הישראלי פתח במגעים להפקת עונה חדשה של "זהו זה!" עקב התפרצות נגיף הקורונה, ובין השאר נעשתה פנייה לכוכבי התכנית: שלמה בראבא, מוני מושונוב, אבי קושניר, דובל'ה גליקמן וגידי גוב.
התכנית שובצה לשידור בעונה החדשה החל מיום חמישי, 26 במרץ, ב-21:30 בערוץ כאן 11 יחד עם שידורים חוזרים בשישי ב-13:30, כפי שהיה נהוג במשך שנים בחינוכית.
בפרק ראשון הופיעו כל חברי הצוות שביצעו מספר מערכונים עם הדמויות הוותיקות (באבא בובה, יאצק ושלושת הזקנים) ודמויות חדשות.
כמו כן, הם ביצעו יחד עם שלמה גרוניך, בפינה המוזיקלית, ביצוע מחודש ומותאם למצב לשיר "פרנויה".
לאחר מכן צולמו ושודרו עוד מספר פרקים בהשתתפות דמויות מהעבר כגון הפולניות ומערכונים הקשורים למגפת הקורונה.
לעונה זו צולמו 14 פרקים.
בפרק האחרון של העונה הראשונה הם ביצעו יחד עם שלמה גרוניך, בפינה המוזיקלית, ביצוע מחודש ומותאם למצב לשיר "צריך להזיע".
בעקבות הצלחת העונה הראשונה, יצאה עונה נוספת החל מ-23 ביולי.
בפרק הראשון של העונה השנייה השחקניות ליא קניג, רבקה מיכאלי וגילה אלמגור הופיעו בתפקידי אורח.
בניגוד לעונות המוקדמות של "זהו זה!", הפרקים של העונות החדשות קצרים יותר ואינם מבוססים על קו עלילה אחד ארוך אלא על מספר מערכונים.
שינוי נוסף בין התכנית הקלאסית לנוכחית הוא העדר של זמר השבוע ופינות.
בנוסף, בכל פרק מבצעים השחקנים שיר ישראלי בעיבוד מחודש ופעם אחת אף הקליטו שיר מקורי, מאת אלון אולארצ'יק.
ביצועי השירים, על ידי "חבורת גברים בני כ-70" שאינם זמרים (פרט לגידי גוב) הפתיעו באהדה הציבורית ובפופולריות לה זכו.
ביום העצמאות 2021, העלו תוכנית ספיישל מיוחדת עם 3 שירים בעיבודים מיוחדים לצד התזמורת הפילהרמונית, ועם אורחים.
לאחריה, יצאו לחופשה ארוכה וחזרו למסך ב-4 בנובמבר 2021 לעונה נוספת.
ביום העצמאות 2022, העלו תוכנית ספישל מיוחדת, בה השתתף ראש ממשלת ישראל דאז, נפתלי בנט.
במרץ 2023 שודרה התכנית ה-100 מאז עליית הגרסה המחודשת.
בקיץ 2023 עלה מופע בימתי של "זהו זה!" המבוסס על השירים אותה ביצעה החמישייה במהלך עונות הגרסה המחודשת, לצד מספר מערכונים.
ב-12 באוקטובר 2023, בצל מלחמת חרבות הברזל, החלה העונה השישית של התוכנית.
תחת הכותרת, "זהו זה וכן אחרת!".
בהתאם לאירועים, חל שינוי במתכונת התוכנית, והיא כללה, מלבד ההתייחסות לנושאים האקטואליים, גם שיחות וראיונות עם ילדים מיישובי עוטף עזה.
בנוסף, אירחו חברי זהו זה לביצועי השירים, גם אמנים בולטים, כגון עידן רייכל, ריטה, שלומי שבת, עמיר בניון ודני סנדרסון וכן הקליטו ביצוע מחודש לשיר "לו יהי" (המזוהה עם מלחמת יום הכיפורים), ביחד עם שייקה לוי וגברי בנאי.
כחודש לאחר חזרתה לשידור, נוסף לתוכנית יום שידורים נוסף, ומלבד ימי חמישי היא משודרת גם בימי שני.
בהמשך שבה להיות משודרת בימי חמישי בלבד.
העונה השישית של הסדרה, ששודרה בצל המלחמה הגיע לסיומה ב-18 באפריל 2024. ב-31 באוקטובר 2024, עלה הפרק הראשון של העונה השביעית של התוכנית.
ב-24 ביוני 2025 עלה הספיישל המיוחד זהו זה בממ"ד בעקבות מבצע עם כלביא.
ב-4 בנובמבר 2025 עלה הפרק הראשון של העונה השמינית של התוכנית.
בשנת 2021 זכתה חמישיית "זהו זה" (אבי קושניר, גידי גוב, דב'לה גליקמן, מוני מושונוב ושלמה בראבא) בפרס מפעל חיים של אמ"י (תשפ"ב).
בשנת 2022 זכתה התכנית בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
במאי 2023 הודיעה אוניברסיטת בר-אילן על הענקת תואר דוקטור לשם כבוד מטעמה לחמישיית "זהו זה": גידי גוב, דבל'ה גליקמן, שלמה בראבא, מוני מושונוב ואבי קושניר, על תרומתם המשותפת לתרבות הישראלית בשנת ה־75 למדינת ישראל, ועל יכולתם לשמח וללכד את הציבור סביב יצירתם, הטקס נערך ב-15 במאי באותה השנה.
ביוני 2024 פורסם שהתוכנית בין זוכי פרס "אבירי איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון.
שחקנים וקומיקאים ישראלים רבים לקחו חלק בתוכנית לאורך השנים, בהם:
"יאצק" (שלמה בראבא) – בפינות יאצק, אותן כתב קובי ניב, בראבא גילם דמות של חלוץ ציוני נלהב, המצויד באקורדיון, כובע טמבל, שפם עבות, בעל חיים תורן (בהמשך גם רובוט) ודגל ישראל.
בכל תוכנית סייר יאצק ברחבי הארץ תוך שהוא שופך אור על אתרים ואירועים בהיסטוריה של הציונות ועל הצופים היה לגלות היכן נמצא יאצק, כשבשלב מסוים החידות בפינתו עסקו בבעלי חיים.
דמותו של יאצק אמנם לא הופיעה בחלק העלילתי של התכנית אלא בפינה משלה, אבל הדמות שצברה פופולריות רבה ליוותה את התכנית במשך מספר עונות החל משנת 1983, ו"זלגה" מדי פעם גם לתוך התכנית עצמה.
יאצק נהג לתבל את דבריו בחרוזים קצרים, מלווים באקורדים מהאקורדיון, אתו ניהל מערכת יחסים מורכבת, לתבל את דבריו במעשיות מחייו עם יאצקה זוגתו, לצהול כסוס, ולסיים את דבריו במילים .
כמו כן, הוא השתמש לעיתים קרובות במשפט: "איזה עם סגולה!", כשהוא אומר אותו בפאתוס, תוך הבעת התפעלות גדולה.
יאצק התאפיין גם בבדיחות הארוכות והמסובכות שסיפר, אשר בדרך כלל החלו בתיאור של שלושה בני עדות שונות שנוסעים בכלי תחבורה מסוים ("פרסי, עיראקי ופולני נוסעים ברכבת...") שלתוכם השתרבב בדרך כלל גם כורדי, שהיה אובד במהלך הבדיחה, ומתגלה מחדש מאוחר יותר.
המשותף לכל בדיחותיו של יאצק הוא שהאשמה תמיד נופלת על היקה.
דמותו של יאצק זכתה לכבוד מיוחד באחד הפרקים, בו נפרשה מסכת חייו בספיישל "חיים שכאלה".
בשלב מסוים התלווה ליאצק בפינתו רובוט חוצני בשם "פיצי", אשר דובב בידי בראבא עצמו.
בתוכנית "שביל באמצע, שביל בצד" החליף אותו דודו של פיצי, פיץ, שהיה רובוט חוצני בגובה אדם ואף הוא דובב על ידי בראבא עצמו.
הדמות "חזרה לחיים" כשבראבא התארח בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" במערכון מיוחד ובהמשך גם בתוכניות "שי בשידור" ו"גב האומה".
"הבבא בובה" (מוני מושונוב) – דמותו של הבבא בובה החלה את דרכה בפרק "ריקודי עם" כעוזרו של הבבא המקובל האחראי על ריקודי העם.
בתקופת מלחמת המפרץ, עם גל הפניות למקובלים, חזרה הדמות לפינה קבועה בה הייתה מפרשת את אירועי השבוע על ידי פירוש באמצעות גימטריה של מילה מייצגת כמו "עריק" או "שוורצקופף" למשל.
מאפיין נוסף שמוני הקנה לדמות היה חוסר יציבות – הייתה לו נטייה לגלוש ימינה ושמאלה וכמעט ליפול (מנחה הפינה, שגולם על ידי אבי קושניר, היה תמיד מציל אותו לפני הנפילה או דואג להרים את הלוח, שהיה קורס פעם אחר פעם).
הדמות זכתה לקאמבק חד פעמי בתוכנית רק בישראל בתקופת מלחמת עיראק, ומאוחר יותר הדמות הופיעה בתוכנית "ערב חד פעמי" ששודר ברשת, ערוץ 2 שהונחה על ידי מושונוב עצמו.
בראיון סיפר מוני שהתזזיתיות וחוסר היציבות של הבבא-בובה באה במטרה לפצות על חוסר היכולת שלו לשבת בזמן שהוא מפיק את הקול הגבוה והצפצפני שאפיין את הדמות.
"הזקנים" (מוני מושונוב, אבי קושניר וגידי גוב) – שלישיית זקנים שיושבים על ספסל, קוראים את כותרות העיתונים ומפרשנים בדרכם הציורית את האירועים, תוך שהם עולבים אחד בשני.
שלושת הזקנים הושפעו בבירור מהדמויות שכתב נסים אלוני לחבורת "הגשש החיוור" במערכוני "הקפיטריה בטבריה".
באחד המערכונים הופיעו במקום הזקנים "הזקנות", נשותיהם של הזקנים, שהרבו להתלונן עליהם, ואלה שימשו מאוחר יותר בסיס לדמויותיהן של "הפולניות".
בהמשך דובל'ה הפך לזקן השלישי במקומו של גידי, שפרש לטובת התוכנית "לילה גוב".
השלוש הופיעו לראשונה ב"זהו זה חי", וכן גם כאשר התוכנית עברה לערוץ 2 ולשידורי הפריים-טיים, ואף יצאו מגבולות התוכנית והופיעו גם באירועי בידור שונים, אולם דעכו לאחר זמן קצר.
בשנת 2013 דמויותיהן של טולה ובז'ז'ינה קיבלו גרסה מונפשת משלהן בסדרת הסרטונים הקצרים ששודרו בחינוכית ביוזמת משרד האוצר והרשות לניירות ערך, "הפולניות עושות שוק".
"ציון וציונה" (מוני מושונוב ואבי קושניר) – זוג שלובש את אותם הבגדים מאז יום חתונתם.
ציון (מוני) הוצג כבחור המרבה להתלונן כל הזמן וציונה אשתו (קושניר) תוהה תמיד לגבי תלונותיו ואף מדגישה הרבה פעמים את הקמצנות שלו כרוע לב וכמו כן היא זו שסוחבת אותו על הידיים לכל מקום (באופן שהחתן סוחב את הכלה לחדרם אחרי החתונה).
חוץ מהמערכון, ציונה כיכבה במספר פרסומות של חברת החשמל וכמו כן גם במופע של קושניר "מכבס ותולה".
"בובי ודובי" (אבי קושניר ומוני מושונוב) – דמויותיהם של דובי הפיתום (קושניר) המנסה להיות חינני ומנומס כלפי הצופים ובובי הבובה (מושונוב בתנועות שפתיים בלבד) שמתלונן כל הזמן על ההופעה ועל היחס המזלזל של דובי כלפיו.
"אגזוזי הרעם" (דב גליקמן, מוני מושונוב ואבי קושניר) – להקת רוק ששרה לרוב שירים שמילותיהם הם בנושא פוליטי מסוים ועם לחן של שיר מוכר.
מאוחר יותר שונה שמה של הלהקה ל"הבברים".
"מנחם השיכור" (מוני מושונוב) – דמות של שיכור שהופיעה ב"זהו זה חי" בלבד.
"החיילים העיראקים" (מוני מושונוב, דב גליקמן וגידי גוב) – בתקופת מלחמת המפרץ, החיילים העיראקיים שיורים טילים על מדינת ישראל.
"סימה וארווין" (גידי גוב ומוני מושונוב) – בתקופת מלחמת המפרץ, בעל ואישה שתמיד היו מגיעים יחד, וסימה (שבמערכון הראשון נקראה בכלל ריקי) הייתה תמיד מכריזה "אני עם ארווין פה".
סימה נהגה תמיד לפלרטט עם בחורים בנוכחות בעלה.
ארווין הוצג בתור הבחור ה"עצבן" ונהג לסתום את הפה לאחר מכן כשסימה הרגיעה אותו.
בתוכנית ששודרה שנה לאחר מלחמת המפרץ, הוא נהיה שליו מכיוון שהוא השאיר את אשתו בספרד, לאחר שהם ביקרו שם.
כמו כן, הדמויות של סימה וארווין הופיעו בערב חד פעמי קונבנציונלי כשהם הולכים לטיפול פסיכולוגי.
הזוג שב בעונה החדשה של זהו זה ששודרה בשנת 2020. בנוסף דמותו של ארווין הופיעה בתוכנית "דומינו" כשהוא נשוי לדמות בשם סילבי (שגית סול) והיה מושא אהבתה של דמות בשם מאשה (רועי בר נתן).
"שאול שקלי" (שלמה בראבא) – בחור מבוגר ושליו שמתרגל למצב מסוים בקלות.
נוהג לעיתים לכעוס על מישהו שלא נותן לו כבוד, ומפרט על העבר של העם תוך כדי, כשבין היתר הוא אומר "אבא, אבא, ירח מטפטף עלינו".
הופיע בין היתר גם ב"סיבה למסיבה", בערב חד פעמי, במופעים של "מוני ובראבא", ב"איפה אתה חי?!" וב"רק בישראל".
ז'קלין ואלברט בעל ממוצא בולגרי (מוני מושונוב) שנקלע לצרה כלשהי ורעייתו ממוצא צרפתי (גידי גוב) העובדת כעקרת בית.
שאול פרחים (דב גליקמן) – מוכר פרחים שהופיע לראשונה בפרסומות של "דפי זהב".
בהמשך כיכב גם ב"סיבה למסיבה" ובהמשך גם בסדרת טלוויזיה משלו.
"יוני אומן הוואטסה" (דב גליקמן) – בחור מבוגר שמגדיר את עצמו בתור "אומן וואטסה" מתראיין אצל אותו מנחה (אבי קושניר) על חדשות כזב שהוא יוצר בוואטספ ועל מתחריו שהם אנשים ידועים.
כמו כן, הוא מבקש מהמנחה שיוציא מספר פתקים אקראיים מהסלסילות שבביתו ועליהם הוא כותב הודעת וואטסאפ חדשה.
בשנת 2025 עשה הסבה לקונספירצות.
"הבידרמנים" – שני חברים שאחד מהם (דב גליקמן) נפגש בבית חברו (מוני מושונוב) ומתחיל ביניהם קרב התנשאויות מופרך אחד על השני, שבסופו החבר עוזב בכעס ושב בגלל האוכל שאשת החבר השני הכינה לו.
בעונה של 2022 שב חיים בידרמן בסוף כל תוכנית של זהו זה.
בעונה של 2023 הוצגה הגרסה הדתית של המערכון, כשאת הרעיה מחליפה ביתו.
"האחים של זאפה" (שלמה בראבא, אבי קושניר, גידי גוב ומוני מושונוב) – להקת עבר ששבה למופע איחוד אף על פי שהם מעולם לא הופיעו.
הם ואמרגנם התחמן (דב גליקמן) מתראיינים אצל יואב קוטנר.
"משפחת ההיסטרים" – משפחה (שלמה בראבא, מוני מושונוב, גידי גוב, אבי קושניר וטלי אורן) שנכנסת להיסטריה עקב כל דבר פעוט שקורה לאחד מבניה.
"עלילות אלפנדרי, ליצ'י וזב" – שלושה חברים (אבי קושניר, גידי גוב ומוני מושונוב) שמגיעים לעבר דרך מכונת זמן ומשנים את ההיסטוריה, ואחרי זה מתקנים אותה.
"מילים לא מובנות" – שלושה חברים (מוני מושונוב, גידי גוב ואבי קושניר) דנים ביניהם על מילים לועזיות ומסובכות לגבי פירושם.
"רפי לוי" – בעל רשת מרכולים ממוצא עיראקי (אבי קושניר), שמספר על ההיסטוריה המופרכת של עצמו.
גרסה פרודית על רמי לוי.
"הווכחנים"' – בחור (אבי קושניר) שמבקש מחברו הטכנאי (מוני מושונוב) לגבי מחיר העבודה שאותה עשה בביתו, כשהחבר עושה אותה בחינם.
כשהוא שומע מה המחיר שהוא מבקש על העבודה, אם הם לא היו חברים, אז נפתח ביניהם קרב של ויכוחים.
"חיליק מגנוס" – ישראלי (שלמה בראבא) שתפקידו לחלץ ישראלים שנתקעו בחו"ל בכל מיני מקומות משונים.
"דירקטור וולט" – מנהל חברת החשמל (מוני מושונוב) שהופיע בשני הפרקים שעסקו בחברה, לצד עוזרו (דב גליקמן).
הדירקטור עצמו נהג לבזבז חשמל.
בעונת 2023 הוצג בנו של הדירקטור (המגולם אף הוא על ידי מושונוב) שירש את ההנהלה מאביו.
"ניסו" – ברנש המתאבד תמידית (אבי קושניר) מכיוון שאין לו דעה בנושא פוליטי מסוים.
נשוי לבחורה בשם עליזה, שרק מוזכרת במערכונים.
"איך לעשות דברים" – מנחה (דב גליקמן) מציג בעזרת ארבעה שחקנים (גידי גוב, אבי קושניר, מוני מושונוב ושלמה בראבא) דברים שכל אחד יכול לעשות בביתו.
"החות'ים" – שלושה חות'ים משועממים (מוני מושונוב, דב גליקמן ואבי קושניר) שפעולות הטרור שלהם נובעות בעיקר מתוך השיעמום.
בין היתר הם משחקים במשחק אסוציאציות (המכיל שם רק את המילים "מלוואח" ו"רסק").
סדרת המערכונים הזאת היא מין המשך למערכוני העיראקים.
"ג'רלד פורד" – סדרת דרמה שסובבת סביב צוות אמריקאי של נושאת מטוסים (מוני מושונוב, דב גליקמן, גידי גוב ואבי קושניר).
בעונת 2026 החליף את גליקמן, בראבא בתור אחד מאנשי הצוות.
"סדנת כתיבה" – סדנת כתיבה יוצרת (גידי גוב, בתור מנחת הסדנא ומוני מושונוב, דב גליקמן ואבי קושניר בתור המשתתפים) שבה אחד המשתתפים (דב גליקמן) כותב שיר עם המילה "חרא" .
"סיפור ילדים" - מספר (אבי קושניר) מספר לילדים סיפורי ילדים המלווים באיורים המבוססים על מקרים אקטואליים.
חלק חשוב בתוכנית היה הפינות השונות, ממוזיקה, דרך ספרים וכלה במדע, הטלוויזיה החינוכית הצליחה לשלב בתוכן העלילתי גם העברת מידע לצופים.
חלק מהפינות צולמו כחלק מהשידור החי ובאחרות הוצגו קטעים שצולמו מראש.
פינת הספורט עם יורם שימרון, ובסוף שנות השמונים עם דובי גל שפינה את מקומו לאחר זמן קצר לירון וילנסקי.
פינת אימוץ חיות עם הווטרינר ד"ר יורם קלמנט, ולפני כן הגישה אותה ד"ר נאוה נבו.
פינת ייעוץ פסיכולוגי עם ד"ר עמי שקד.
פינת המשטרה עם סנ"צ אברהם חמו.
פינת האופנה אותה הגישו יעל טבת קלגסבלד ושירה ברויאר.
הפינה שנקראה "מתאים לי" הציגה את חידושי האפונה העדכניים, בה השתתפו דוגמנים ודוגמניות עליהם הוצגו הבגדים עם הסבר של המגישה ואורחים נוספים.
פינת מחשבים בה הדגים סמס הררי מה ניתן לעשות עם מחשב (Apple II) באמצע שנות ה-80.
חדר מיון בפינה זו מדברים על בעיות רפואיות שבה שחקנים מציגים אותן בצורות מוגזמות.
אחרי ההצגה שני רופאים מספרים את האמת על הבעיות.
זכורה בעיקר בסוף הפינה האמירה "העיקר הבריאות".
בין מגישי הפינה היה פרופ' איתן פרידמן.
הגשמת חלום – בפינה זו ילדים מבקשים מהתוכנית שיגשימו להם חלומות.
פינת זהירות-בדרכים – בה התווכחו, בבית-המשפט, תובע ונתבע והמטרה הייתה ללמד את הצופים כללים בסיסיים של זהירות בדרכים.
פיקוח נפש – פינה על נושאים רפואיים והדרך בה פועל גוף האדם, בהשתתפות הפציינט הנרגש ספי ריבלין והאחות תיקי דיין, המרגיעה אותו.
פינת הספרים של חוחית (אורלי זילברשץ-בנאי), ילדה מופנמת, שהמליצה על ספרים יחד עם דב רייזר.
במקור זאת הייתה פינה שבה יהודית אוריין המליצה על ספרים.
פינת הקולנוע שכללה המלצה על סרטים חדשים הוגשה על ידי אנשים שונים, ביניהם אהרן קפלן, דורי בן זאב שהיה רכוב על תלת-אופן שאליו מחוברת מקרנת קולנוע, דני מוג'ה, מנחם זילברמן שכינויו היה "מפלצת הקולנוע", דני רובס, אמיר רותם, ד"ר אורלי לובין, יעל שוב וגידי אורשר.
הפינה "סוף המחזה" (משיר הפתיחה) בה ניתן היה להציע סיומות למחזה שהוצג על ידי קבוצת שחקנים (מכאן גם הסצנה בקטע הפתיחה בה מכבה כף יד את הנר).
פינת החדשות – המגיש הראשון של חדשות זהו-זה היה העיתונאי, המתרגם ואיש הרדיו מיכאל דק אשר היה חלוץ בהעברת תכנים חדשותיים לילדים ובני נוער.
בתחילת שנות ה-80 הוחלף דק על ידי העיתונאי אבנר תבורי מ"ידיעות אחרונות".
דק ואחריו תבורי היטיבו להסביר לצופים את המצב הפוליטי והכלכלי המורכב של אותן שנים – ממושגי יסוד כמו מהי קואליציה ועד מלחמת לבנון, האינפלציה וכדומה.
"מקום בעמידה" – פינת סטנד-אפ מסוף שנות השמונים עם שמואל וילוז'ני ואחר-כך רמי שטרן, ולבסוף הצמד דבי ונולי.
חוכמה גדולה – שבה היו ניסויים מדעיים עם דורון צפריר ורותם אבוהב.
אלוף בצלות – פינה שבה כל אומן מתחום הבידור והזמר היה מבשל את אחד ממתכוניו.
בין האומנים שהופיעו בפינה היו: אדם, יפה ירקוני, ציפי שביט, יאיר ניצני, תיקי דיין ואילנית.
כל מה שרצית לדעת על...
ולא העזת לשאול – פינה שבה הגישו טל פרידמן ומשה פרסטר סיטואציות בחיי היום-יום באופן הומוריסטי.
פינת האמנות – פינה שבה הופיעו אומנים שונים מתחומי הציור והפיסול שמספרים על אמנים מתחומם ועל ההשפעה שלהם על יצירתם.
במקור הגיש פינה זו האומן דודו גבע.
לקראת גיוס – פינה ששודרה בשנת 1990 בה הוצגו חיילות צה"ל בלוויית הקדמה ושירים הקשורים לחיל, בביצוע להקת הנח"ל וקריינות של עודד מנשה.
הקוטב בידינו – פינה מהעונה הראשונה של "זהו זה חי".
שני חברי ילדות בשם יונה וברגר (מוני מושונוב ושלמה בראבא) מנסים לשבור את שיא גינס בשהייה ממושכת בקוטב בעודם מתגוררים בתוך איגלו.
מוטיב חוזר בפינה הזאת הוא שברגר (מושונוב) שובר על ראשו של יונה (בראבא) בקבוק בירה ירוק.
צבוטותי וכותותי – פינה בכיכובם של אורי אברהמי ודב רייזר המציגים מערכון בעל מוסר השכל בסופו.
שיחת השבוע – פינה נוספת שבה כיכב אברהם בורג, אשר בה היה משוחח עם אנשים על ענייני השבוע.
הפינה הופיעה לראשונה בשנת 1978.
ידיים שמאליות – פינה שעוסקת במלאכת יד בהנחיית דודו דותן.
פינת הספרות – פינה שבה חגי חיטרון המליץ על ספרים.
הפינה הזאת הוותה בסיס לפינת הספרים של חוחית.
פיפ שואו – סדרת מערכונים ב"זהו זה חי" המתרחשת במועדון כזה, כשמאחורי חורי ההצצה שם, ישנם דברים אחרים לגמרי מאשר במועדון רגיל.
המגילות הגנוזות של "זהו זה" – פינה שהופיעה ב"זהו זה חי", שבה מופיע שלמה בר-אבא עם האקורדיון ומציג קטעים נוסטלגיים מהתוכניות של "זהו זה".
פליטי פלטפוס – פינה מ"המופע של זהו זה" שבו כיכבו חברי ההרכב שנשא את השם: דני קרפל, חנן לדרמן, תומר שרון ותומר יוסף.
לעיתים כיכבו גם השחקנים האחרים מההרכב המקורי של פלטפוס: ירדן בר-כוכבא (בשני מערכונים), אבי גרייניק (בשני מערכונים) ועידן אלתרמן (בשלושה מערכונים).
באחת הפינות החליפו אותם כוכבי העונות הראשונות של "דומינו".
מסיבת עיתונאים – פינה שפתחה את כל התוכניות של "המופע של זהו זה", שבה נשאלו מוני, קושניר ודובל'ה על ידי כל מיני עיתונאים.
הבית של יעל – פינה משנת 2024 שבה יעל לבנטל חווה דעה על המתרחש במדינה ממרפסת דירת הגג שלה.
התוכנית גם שיתפה פעולה עם מספר להקות נוער.
ביניהן הופיעו "להקת צופי תל אביב" ו"צעירי תל אביב" מתל אביב, "מפגשים ברכס" מחיפה ולהקת "דור שני" מקריית מלאכי.
"על הברזלים" עם דן תורן, איציק גייר, דליה שימקו, שירלי שטרן, אלון אבוטבול, תמי גינגולד ואחרים.
הפינה עסקה במתחים של גיל ההתבגרות, והציגה אותם בצורת שיחות שהתנהלו "על הברזלים".
"על הברזלים" היה מקום המפגש של "החבר'ה המקובלים", וסימל "מרד נעורים" בהיותו מקום התכנסות מחוץ לגדרות בית הספר.
כשמספר פעמים הפינה גלשה לאולפן של זהו זה עצמו, כשהשיא היה שהם הנחו את ספיישל חנוכה של 1982, שבה גידי עצמו היה על תקן האומן.
בשנים מאוחרות יותר עברה הפינה הפופולרית שינויים קלים (בין היתר: בבריכה ציבורית, ובמחנה עבודה), כשבגרסתה האחרונה איציק גייר היה האחרון שנשאר מהצוות המקורי וגילם מדריך בתנועת נוער במחנה קיץ.
חניכיו אז היו דנה מודן, אורי גוטליב ואורי בנאי.
"בראש פתוח" פינת הצעירים עם כוכבי להקת צעירי תל אביב.
כוכבי הלהקה העלו את נושא הצעירים יחד עם ביצוע שירים נבחרים מקוריים, ושירי כיסוי ללהיטים ישראליים, הפינה המוצלחת ב"זהו זה!" הובילה את חברי הלהקה להפקת הסדרה "החופש האחרון" בשנת 1989, ששודרה בערוץ הראשון.
עלייה בעינה – פינה שבה מראים את החוצפה הישראלית ממבט של עולה חדש (בקולו של צביקה פישזון).
רגע עם שניים – אב (נתן דטנר) ובן (בגילום רן אפלברג) שגרים יחד ומציגים סיטואציות משפחתיות שונות מחיי היום-יום.
פינה בנושאי יהדות ואזרחות עם אברהם בורג, טרם כניסתו לפוליטיקה.
רבותיי ההיסטוריה חוזרת – פינה בהגשת שמואל וילוז'ני שמראיין אישים היסטוריים כגון: צ'ארלס דרווין, ועל הדרך ישנה חידה לצופים שקשורה לאישיות.
בעקבות חרס – פינה שבה ניסים עזיקרי מבקר ומסביר לבנו (גורי עזיקרי, בנו במציאות של השחקן) על אתרים ארכאולוגיים בארץ.
חדשות טובות – פינה שמציגה אירועים היסטוריים בתוספת ראיונות עם אנשים שקשורים לאישיות או האירוע המדובר.
בכל תוכנית שולבו מספר שירים אשר בוצעו באולפן.
בנוסף, חלק מפינות התוכנית עסקו גם הן במוזיקה:
פינת הפופ בהנחייתו של יואב קוטנר.
פינה זו רצה לאורך רוב שנות קיומה של "זהו-זה", ובמשך שנים רבות הייתה המקום היחיד כמעט בטלוויזיה הישראלית שבו הוקרנו קליפים חדשים מחוץ לישראל.
מלבד קליפים היו מדי פעם הופעות במסגרת פינת הפופ, והופיעו בה הרכבים מחוץ לישראל, שהופיעו בישראל.
קוטנר נהג לסיים את הפינה בתנועות ידיים משונות.
מנהג זה החל לאחר שעקב תקלת סאונד לא שמעו את קוטנר והוא הגיש את הפינה בתנועות ידיים.
בשנת 2020 שב קוטנר במסגרת אחד המערכונים של זהו זה!
שיר השבוע – שירים של שלמה גרוניך ובשנים 1982–1983, של להקת "חלב ודבש", שהשיא היה בתקופת "חלב ודבש" בספיישל ראש השנה ששודר בין השנים האלה שבו היה לקט של שירי הלהקה עם קטעי קישור של מנחי התכנית ומגישי הפינות שהתארגנו לקראת סעודת החג והלהקה הופיעה בסופו ובצעה שיר חדש.
בתקופת גרוניך (1986–1989) השיר, שבדרך כלל תאם לנושא התוכנית, הושר על ידי כל הצוות.
חלק מהשירים ביניהם "הגליל", "פרנויה" ו-"קואי-נה-נאי-נאי" בשיתוף מקהלת העפרוני, יצאו לאחר מכן על גבי התקליט של NMC "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה".
בפרקים מסוימים (בייחוד האלה ששודרו בין 1991–1995) רק מגישי התוכנית היו אלה ששרו שיר בסופו של הפרק.
הפינה עם גרוניך חזרה במסגרת העונה החדשה של "זהו זה" כששבה בשנת 2020 עם עיבודים חדשים לשירים שכבר הוצגו בתוכנית.
הפינה שבה באופן חד פעמי בשנת 2024.
מפגשים מוזיקליים – פינה שבה דורי בן זאב משחק בעל מועדון שמארח מוזיקאים המנגנים סגנונות מוזיקה מהעולם, כגון מוזיקה ספרדית ומוזיקה יוונית.
מוזיקה עולמית – פינה שבה תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי ניגנה יצירות של מלחינים מרחבי העולם.
קצת מוזיקה – בעל מועדון (אסטיבן גוטפריד) שנעזר במוזיקאי שלו (יצחק שטיינר) עבור כל מיני מצבים וסיטואציות, באמצעות המוזיקה שהוא מפיק מפסנתרו.
פנינים שחורות- פינה שבה כיכבה להקה בהשתתפותם של :אילן וייל, מומי לוי, אדריאן בטלר (אייבי) וג'ימי נתנאל, אשר שרה שירי בלוז וסגנון הכנסייה השחורה.
תן ג'אז- פינה שבה השתתפו אילן וייל וגני תמיר, ששרו שירים בסגנון ג'אז במועדון לילה.
מוזיקה קלאסית – פינה שעוסקת במוזיקה קלאסית בהנחיית אבי פניני שמשחק בכל פינה בן של מלחין מפורסם אחר ומציג יצירה של אותו מלחין כפי שהוא מנוגן עם כלים של מוזיקה קלאסית ועיבוד מודרני של אותה יצירה עם כלים עכשוויים.
ענת תשובה (רבקה מיכאלי) בפינתה "אבן נגולה מעל ליבי" שהציגה חידות מדעיות לצופים.
הפינה הוצגה כתוכנית רדיו בה מאזינים מתקשרים עם שאלות, אשר היוו את נושא הפינה.
תשובה נהגה להסות את השואלים בסוף הפינה במילים "בפעם הבאה".
בדומה לפינת "מוקש" המוקדמת יותר, גם בחידה זו גילמה מיכאלי שתי דמויות, המשוחחות זו עם זו.
הפינה שבה במסגרת מערכון בתוכנית "שובו של השריף" בשנת 1996, ושידורים חוזרים של הפינה שודרו שנה לאחר מכן במסגרת התכנית "החופש הגדול".
יאצק (בגילומו של שלמה בראבא), האקורדיוניסט הנלהב עם כובע טמבל ודגל ישראל, המטייל ברחבי ישראל.
על הצופים היה לזהות היכן יאצק מטייל הפעם.
ובאיזה שלב הפינה הוקדשה לעולם החי.
חידה תנ"כית – בפינה הזאת גבי עמרני ודני שגב היו ממחיזים קטע מהתנ"ך כאשר גבי היה שוגה בפרט מסוים ודני היה מעיר לו על כך ולא מסביר באיזה פרט הוא שגה.
בהמשך החליפו אותם טוביה צפיר ודובי גל בתור הממחיזים כאשר המנקה (יעל עמית) הייתה מודיעה להם שהם שגו בפרט מסוים.
חידה בלשית – נח רב מוח (ספי ריבלין) הבלש ומזכירתו שולה "עזבי הכול ורשמי הפרטים" (שולה חן), אשר אכן עשתה כדברו ועזבה הכל, ובדרך כלל הכול נשבר על הרצפה.
בכל פינה היה על הצופים לגלות מהו הפרט שמוכיח שדבריו של ששון גבאי, שהיה מופיע בדמויות שונות, הם שקר מוחלט.
בשלב מסוים עסקה הפינה בחידות הקשורות לזהירות בדרכים.
"זרים ברכבת" – חידה ספרותית שהפגישה שתי דמויות מתוך ספרים מפורסמים בקרון רכבת, הצופים התבקשו לזהות את הדמויות ואת הספרים מהן נלקחו.
בהמשך שונתה הפינה לפינה שמומחזים בה קטעים מספרים שיש בהם רכבת או דמויות שקשורות לאותו ספר אשר שוחחו עם הכרטיסן (נתן נתנזון) שבא לתאם.
בפינה השתתפו גם בין היתר אלברט כהן, דליה שימקו ואחרים.
"העולם על פי מקס" – פינה מקבילה ל"זרים ברכבת" עם חידה לצופים.
בהשתתפות רמי ברוך ושבתאי קונורטי.
הפינה מספרת על ספר בשם קלמן (או בכינויו מקס) כאשר שבתאי קונורטי מגיע אליו כלקוח אחר בכל פעם.
החידות בפינה קשורות לאירועים היסטוריים, והצופים היו צריכים לנחש מהו האירוע.
הפינה שודרה בשידור חוזר במסגרת התכנית "החופש הגדול" בשנת 1997.
חידה היסטורית – חידה שבה הוצג מאורע שקרה בעבר ועל הצופים הוטלה המשימה לזהות אילו פריטים או שמות של אישים לא היו שייכים לאותה תקופה.
פינת הלשון – ספי ריבלין ותיקי דיין הציגו סיטואציה בה אחד מהם (לרוב תיקי) היה חוזר על שגיאה בעברית ועל הצופים היה לגלות מהי השגיאה.
מוקש – יוסף עילוי (ספי ריבלין) וספי גאון (ספי ריבלין גם כן), שני גאונים שהציעו תשובות לשאלות ידע כללי בתוכנית הפיקטיבית "מוקש" (משחק מילים על תוכנית הראיונות "מוקד") ועל הצופים בבית הוטל לגלות מי נתן את התשובה הנכונה ומי נתן תשובה שגויה.