tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת דרכו של המוסד הלימודים התקיימו בבנין בית המשפט העליון במגרש הרוסים בירושלים, ואחר כך עברו למבנה בית הספר אוולינה דה רוטשילד ששכן בבניין החבשים ברחוב מליסנדרה בירושלים.
הסטודנטים למשפטים למדו בבניין לאחר שעות הלימודים של תלמידות בית הספר.
עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל בשנת 1948 נסגר בית הספר המנדטורי.
חלק ממורי בית הספר עברו ללמד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
משרד המשפטים של מדינת ישראל הקים ועדה בראשות צבי עלי בקר לארגן לימודי המשך ובחינות סיום לתלמידים, שלימודיהם נפסקו באמצע.
ערב הקמת המדינה היוו בוגרי בית הספר המנדטורי למשפטים חלק ניכר מקהילת עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל.
בית הספר הצרפתי בירושלים למקרא ולארכאולוגיה (צרפתית École biblique et archéologique française de Jérusalem, ראשי תיבות EBAF) הוא מוסד לימודים אקדמי צרפתי, שנוסד בשנת 1890 על ידי נזירי המסדר הדומיניקני, ומנוהל על-ידם מאז.
הוא שוכן במתחם מנזר סנט אטיין בדרך שכם 6 בירושלים.
בית הספר נוסד במנזר סנט אטיין בירושלים ב-15 בנובמבר 1890, על ידי האב הדומיניקני מארי ז'וזף לגראנז' (Lagrange; 1855-1938).
הוא הוקם כ"בית הספר המעשי ללימודי המקרא" (École Pratique d'Études Bibliques), ורק בשנת 1920 הוכר באופן רשמי גם כבית ספר לארכאולוגיה ושמו שונה בהתאם.
שינוי זה נבע מאופי פעילותו של המוסד במשך שלושים השנים הראשונות לקיומו.
בעת הקמתו היה בית הספר למוסד הקבע הראשון מסוגו בארץ ישראל, ופעל בו צוות קטן בהנהגתו של האב לגראנז' שעסק בניתוח המקרא ובארכאולוגיה, לצד מחקרים בתחומי ההיסטוריה, הלשון, האפיגרפיה ועוד.
בית הספר קיים מדי פעם הרצאות לקהל הרחב.
יחסיו של בית הספר עם הכס הקדוש לא היו טובים בתחילת דרכו, ולגראנז' נחשד בנטיות מודרניות.
בית הספר אף נסגר לפרק זמן קצר, ובשנת 1909, בעקבות סכסוך בין הדומיניקנים לישועים, הורה הוותיקן על ייסוד מוסד ישועי מתחרה בדמות המכון האפיפיורי למקרא, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית.
אחד מבוגרי בית הספר הוא חסיד אומות העולם ג'וזפה ג'ירוטי.
ייסוד המנזר ובית הספר שבו היו כרוכים בחשיפתם, בדרך מקרה בשנת 1882, של שרידי כנסייה מן התקופה הביזנטית, מצפון לשער שכם בירושלים, באתר שזוהה על ידי הנוצרים כמקום סקילתו של סטפנוס אטיין, הקדוש הנוצרי הראשון.
בניית המנזר על כל אגפיו נדחתה מפאת החפירה הארכאולוגית במשך שנים אחדות, אך הבנייה שילבה לאחר מכן את השרידים העתיקים ושימרה אותם.
בשנותיו הראשונות עסקו חוקרי המוסד בעיקר בפרשנות כתבי הקודש ואילו עבודות השדה הראשונות שלהם התרכזו בגאוגרפיה ההיסטורית, בטופוגרפיה ובהיסטוריה האדריכלית של ירושלים.
כאלה הם, למשל, חיבורו הגדול של האב פליקס-מארי אַבֵּל על ; ובעיקר ספריהם של לואי-איג ונסאן ואַבֵּל על ירושלים בתקופת המקרא ובימי הבית השני.
אל נושא החפירה הארכאולוגית, נכנסו אנשי ה"אקול ביבליק" בשלב מאוחר יותר.
בשנים הראשונות, היה זה בעיקר האב ונסאן.
בין השנים 1911-1909, ליווה ונסאן את משלחתו השערורייתית של מונטגיו פארקר, ודאג לתעד את התגליות.
וכך, אף על פי שלא הייתה לו יד בהכוונת החפירה, הצליח להציל מידע על תולדותיה של "עיר דוד".
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, חשפו ונסאן ועמיתיו את שרידי הפסיפס שבצבץ בעקבות פגיעת פגז תותח ליד עין דוק בנערן שמצפון ליריחו, וחשפו את שרידיו של בית-כנסת יהודי - הראשון מבתי הכנסת שנחשפו בארץ מן הטיפוס שרוצף בפסיפסים מעוטרים ב"גלגל המזלות", ארון קודש, מנורות וכתובות הקדשה.
בשנות הארבעים והחמישים היה האב רולאן דה וו לארכאולוג הפעיל של בית הספר הצרפתי, ולאחד הארכאולוגים שלא התמחה בחקר תקופה מסוימת דווקא, אלא הרחיב את תחומי התעניינותו.
Steve) חפרו ליד הכנסייה הצלבנית שבאבו ע'וש.
התגלית החשובה ביותר באתר זה הוא הח'אן מן התקופה המוסלמית הקדומה.
העיבוד המדעי של הממצא, ובעיקר כלי החרס, היה לנקודת אחיזה חשובה בחקר תקופה זו שאיננה משופעת בממצאים מתוארכים.
שמו של דה וו קשור בעיקר בשתי החפירות הגדולות ביותר שנערכו מטעם ה"אקול ביבליק".
תחילה בתל אל-פארעה (צפון), המזוהה עם תרצה, בירתה הראשונה של ממלכת ישראל.
אך דווקא השרידים מתקופת הברונזה הקדומה, לשלביה השונים, וביניהם ביצורי העיר על שערה, הם שהצעידו את מחקרה של תקופה זו - המשתרעת למלוא אורכו של האלף השלישי לפסה"נ - צעד משמעותי קדימה.
גולת הכותרת של חפירותיו הייתה ח'רבת קומראן שלחוף ים המלח, יישובה המרכזי של כת המגילות הגנוזות.
החפירה התנהלה בשנות החמישים כמפעל משותף של ה'אקול ביבליק', מוזיאון רוקפלר (שבאותם ימים היה מוסד מדעי עצמאי) ומחלקת העתיקות של ממשלת ירדן, וזאת בעקבות גילוי המגילות באתר זה שנים אחדות קודם לכן.
האתר הקדום שבח'רבת קומראן הוא אתר יחיד במינו מבחינת תולדותיו, וכפי שעולה מן החפירות - גם מבחינת אופיו.
דה וו חפר את האתר בשלמותו.
בשנות השבעים חזרו אנשי ה'אקול ביבליק' למפעל חפירות נוסף, בתל כיסון שבעמק עכו.
מפעל זה אורגן כמשלחת משותפת של חוקרים אחדים, מהם מן האקול, מהם ממוסדות אחרים, ותרמו בכך תרומה משמעותית לחקר אזור הגליל המערבי.
בית הספר מוסמך להעניק תואר הסמכה ותואר של דוקטור במדעי המקרא.
הקורסים המוצעים על ידי בית הספר הם בתחומי הברית הישנה, הברית החדשה, הרמנויטיקה, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, כתבים חיצוניים ושפות.
בספריית בית הספר, השייכת למנזר סנט אטיין, כ-400,000 כותרים בסך הכול הכוללים יותר מ-130,000 ספרים וכ-400 כתבי עת.
הספרייה מתגאה באוסף של כ-20,000 צילומים של ארץ ישראל והמזרח התיכון, רובם מתחילת המאה ה-20, ובאוסף של מפות.
בית הספר מוציא לאור רבעון מקצועי בשם "סקירה תנכית" (Revue Biblique), ונודע גם בפרסומים לציבור הרחב, שהידוע שבהם הוא תרגום צרפתי של התנ"ך, המוכר כתנ"ך ירושלים (Bible de Jérusalem).
פרסומים נוספים כוללים את כתבי העת "חדשות ירושלים" (Nouvelles de Jérusalem) ו"לימודים תנכיים" (Les Études Bibliques).
בית הספר המקצועי "מסדה" בדרמשטאדט נוסד ונוהל על ידי שמואל מילק בטליון (Samuel Milek Batalion) בעיר דרמשטאדט בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, בין 1947 ו-1948. מטרת בית הספר הייתה לתת לניצולי השואה הצעירים השכלה ורצון חדש לחיות ולהכין את עצמם לחיים אפשריים בישראל.
למדו בבית הספר בין 45 ל-60 תלמידים.
אף על פי שבית הספר התקיים רק 10 חודשים הוא מייצג פן חשוב בהיסטוריה של הסן של אחרי המלחמה והיווה ביטוי לעלייתם מחדש ולבנייתם מחדש של חיים יהודיים בגרמניה אחרי המלחמה.
בית הספר "מסדה" היה בית ספר מקצועי המסונף לתנועת בית"ר.
הוא נקרא על שם מצדה, שבה התקיים המצור במרד הגדול.
המצור הארוך של חיילי האימפריה הרומית גרם להתאבדות המונית של המורדים ושל המשפחות היהודיות שהתגוררו שם שהעדיפו למות מאשר ליפול בשבי.
בית הספר הוקם ונוהל על ידי שמואל מילק בטליון.
העובדה שאדם אחד הקים וניהל בית ספר בעצמו בשיתוף עם תנועת בית"ר הייתה יוצאת דופן, משום שכמעט כל בתי הספר לעקורים הידועים אחרי המלחמה מוקמו במחנות העקורים והוקמו ונתמכו על ידי "אורט".
ב-1946 פגש שמואל בטליון במשה מורדכלביץ באספה של בית"ר באשווגה (Eschwege).
מורדכלביץ היה גם הוא פעיל בולט בתנועת בית"ר.
לפי הצעתו של מורדכלביץ, בטליון העלה את הרעיון שלו לפתוח בית ספר מקצועי בפני ראשי משרד בית"ר במינכן.
הללו הסכימו, ובטליון קיבל אישור להעביר את מורדכלביץ לדרמשטאדט כדי שיהיה מדריך בבית הספר החדש.
בית הספר מומן בחלקו על ידי הוועדה המרכזית של בית"ר במינכן ועל ידי הממשל הצבאי האמריקאי המקומי.
בנוסף לאלה הקצה הממשל הגרמני האזורי
של העיר דרמשטט מבנים לבית הספר ולמגורי התלמידים בסביבתו.
חלק מן המורים גויסו במקום בעזרת מנהל החינוך המקומי.
גם הג'וינט תמך בחלק מן התלמידים.
שמואל בטליון היה מחויב לפרויקט.
הוא איתר מקומות וארגן מגורים והספקה, צוות מורים, מימון וצייד את בית הספר.
בית הספר נסגר כמה חודשים לאחר קום מדינת ישראל משום שרוב התלמידים עלו ארצה.
לודוויג ברגשטרסר (Bergsträsser), פוליטיקאי גרמני והיסטוריון שהיה נוכח בטקס הפתיחה, מזכיר את סגירת בית הספר ביומנו מתאריך 18 ביוני 1948.
הממשל הגרמני האזורי והעיר דרמשטאדט סיפקו את המתקנים של בית הספר ואת מקום המגורים של התלמידים בקרבת מקום.
בית הספר מוקם בתוך המבנה של מה שהיה תחנת הרכבת מיין-נקאר (Main-Neckar-Eisenbahn) בשטויבנפלאץ (Steubenplatz) שבמרכז דרמשטאדט.
מיקום כזה היה ההפך מהמקובל לגבי מוסדות יהודיים חינוכיים בגרמניה של אחרי המלחמה, אשר מוקמו בתוך מחנות העקורים.
תחנת הרכבת שימשה רכבות עד פתיחת תחנת רכבת ראשית בדרמשטאדט ב-1912. מ-1937 אוישה תחנת הרכבת הישנה ריין-נקאר (Rhein-Neckar) על ידי ארגון רווחה נאצי במחוז הסן-נסאו, ונקראה אז "בית יעקב שפרנגר" על שם הפקיד המקומי.
למגורים קיבל בית הספר בניין במתחם בית החולים לא רחוק מבית הספר בשטויבנפלאץ, ברחוב ביסמרק 59 ורחוב הגרפים 9 (Bismarckstr.
התלמידים גרו באחד מהבניינים האלה, שהיו במרחק של 20 דקות הליכה מבית הספר.
מתקני בית הספר בתחנת הרכבת מיין-נקאר לשעבר כללו כיתות לימוד, סדנאות ומטבח.
התלמידים שיפצו בעצמם את המבנה הרעוע.
הציוד בבית הספר ותנאי המגורים נחשבו בסיסיים ולא מפותחים.
בית הספר המקצועי מסדה התחיל לפעול ב- 8 בספטמבר 1947. טקס הפתיחה הרשמי היה ב- 5 בדצמבר 1947. בטקס פתח הקולונל רוז הממונה האזורי מטעם הממשל הצבאי האמריקאי את בית הספר.
בין האורחים בטקס היו חברים אחרים בממשל הצבאי, חברים בפרלמנט האזורי של הסן וכן חברים ממועצת עיריית דרמשטאדט ומהקהילה היהודית.
כמו כן היו נציגים של הוועד המרכזי של בית"ר ממינכן.
אהרן צבי פרופס, מנהיג תנועת הנוער בית"ר באמריקה, השתתף גם הוא בטקס הפתיחה ונשא נאום במסיבה שנערכה אחרי הטקס.
השלטונות הגרמניים והאמריקאים ונציגים של מוסדות אחרים שלחו ברכות לטקס הפתיחה.
מטרת בית הספר הייתה לתת לתלמידים היהודים השכלה ורצון חדש לחיות ולהכין אותם לחיים בישראל.
התלמידים למדו מסגרות, נגרות ומקצועות אחרים.
תוכנית הלימודים כללה קורסים בחישוב טכני, מדידות ומתקנים חשמליים.
הקורסים שהוצעו היו מהנדסת חשמל ועד חרטות, הנדסה מכנית ועבודה בעץ.
בנוסף הם למדו עברית, פילוסופיה יהודית, התעמלות ואת יסודות האידאולוגיה של בית"ר ושל הציונות.
למטרה זו סופקו ספרים בעברית על ידי בית"ר מינכן.
הלימודים נמשכו עשר שעות ביום.
בבית הספר למדו בין 45 ל-60 תלמידים ניצולי השואה ממחנות עקורים שונים באזור האמריקאי כמו המחנות בבנהאוזן (Babenhausen), דיבורג (Dieburg), רושל אשנשטרות (Rochelle Eschenstruth), גברזה (Gabersee) ווַיילהיים (Weilheim).
כל אחד מהם שרד את השואה והיה נחוש להכין עצמו לחיים עתידיים בישראל.
רובם הגיעו מפולין וחלק ניכר הגיעו מרומניה.
הרומנים היגרו לגרמניה די מאוחר ולא חיו במחנות עקורים אלא הגיעו ישר לבית הספר מסדה.
מקורם של תלמידים אחרים היה בליטא, הונגריה וצ'כוסלובקיה, והם דיברו כמה שפות.
השפות הנפוצות ביניהם היו יידיש וגרמנית ואחריהן פולנית ורומנית.
אחדים דיברו הונגרית, רוסית ועברית.
כמעט כל התלמידים הביעו את רצונם לעלות לארץ ישראל.
על פי הרשומות עזבו 19 תלמידים לישראל ב- 3 ביולי 1948. רק בודדים הצהירו שהם רוצים להגר לארצות הברית או להישאר בגרמניה.
שמואל בטליון היה המייסד והמנהל של בית הספר מסדה.
שמואל מילק בטליון נולד ב-22 בספטמבר 1918 בסטרי, בנם של נתן בטליון-לברספלד ופאני הנפלד.
הוא סיים את בית הספר התיכון ב-1937 ובאותו זמן הצטרף לבית"ר.
הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, אבל נמלט לרוסיה לקראת סוף 1939, זמן קצר אחרי שקרא את ספרו של היטלר "מיין קמפף".
הוא הלך ברגל עד פרם, שם נשאר כמה שנים.
בפרם עבד כשרברב, ומאוחר יותר נעשה מנהל תחנה בסובחוז.
הוא נאסר פעמיים בגין ציונות; הוא שוחרר אחרי שהסכים לרגל אחר הפועלים וחבריו עבור הנ.ק.וו.ד., אבל לאחר שחרורו הוא ארגן לעצמו ניירות מזויפים שבהם הזדהה כמתאגרף מקצועי.
כדי הימנע מהקרב הראשון הוא ברח לסראטוב.
שם הצליח, בעזרת מכר משותף, להתאחד עם אחותו הלן.
שם גם פגש בסופי אוסר, שלה נישא ב-8 במאי 1945. בני הזוג עזבו את סראטוב כמה חודשים אחרי כן ונסעו דרך פולין לגרמניה.
בסוף 1945 חצו בטליון וקבוצה של חברים, מוסווים כחיילים רוסים, למערב ברלין ברכב של קצינים, בטענם שהם בפעילות חשאית לילית.
הוא נסע להנובר ומשם המשיך למחנות העקורים באשווגה.
הוא חי עם אשתו עד אוקטובר 1946 בהסיש ליכטנאו (Hessisch Lichtenau).
שם התחיל לתכנן את הקמת בית הספר, ובמאי 1947 מונה לתפקיד מנהל בית הספר המקצועי היהודי בדרמשטאדט, משרה שאותה מילא עד סגירת בית הספר ב-1948. בטליון נעשה סוחר עצמאי.
לזוג היו שני ילדים: לאה דרור-בטליון ונתן בטליון.
המשפחה עברה לפרנקפורט בסוף 1950. שמואל בטליון נפטר בפרנקפורט בשנת 2000.
משה מורדכלביץ היה מדריך בבית הספר ולימד עברית, פילוסופיה יהודית, התעמלות ויסודות של האידאולוגיה הציונית ושל בית"ר.
הוא נולד ב-18 בפברואר 1920 בקובנה שבליטא, בן לשרה ברוידא ואייסיג מורדכלביץ.
הצטרף לתנועת בית"ר כבר ב-1937, כשסיים את בית הספר התיכון.
ב-1939 גויס לצבא הליטאי, שהתפרק מהר מאוד ב-1940 אחרי הפלישה הרוסית.
עם כיבוש ליטא ב-22 ביוני 1941 הקימו הגרמנים ליהודים גטאות.
שני אחיו של מורדכלביץ, יעקב וזיסל, נורו בגטו קובנה ב-1943, ורק משה הצליח להימלט.
הוא עבד בעבודת כפייה ברוסיה עד 1945, ואז חזר לפולין ב-1946 ומשם המשיך לגרמניה.
משה היה מאוד פעיל בתנועת בית"ר ופגש בשמואל בטליון בכנס של בית"ר.
הוא היה למדריך בבית הספר מסדה בגברזה ואסרבורג (Gabersee Wasserburg).
מורדכלביץ ניהל כבר את קיבוץ הרצוג במחנה העקורים בהסיש-ליכטנאו.
הוא הגיע לדרמשטאדט ב-1947 וחי בקיבוץ.
במשך היום הוא שמע, לעיתים קרובות, הרצאות באוניברסיטה כשומע חופשי ולימד בערב.
באפריל 1948 היה משה הראשון שעזב את בית הספר כדי להצטרף לאצ"ל.
הוא הצהיר שהוא עלה על האנייה "טטי" במרסיי, והגיע לתל אביב ב-15 במאי 1948. בתחילה גויס לפלוגה של האצ"ל, אבל לאחר פרשת האנייה "אלטלנה" פורקו גם "ההגנה" וגם האצ"ל, ובמקומם הוקם צבא הגנה לישראל.
מורדכלביץ לחם במסגרתו עד סוף מלחמת העצמאות.
הוא שוחרר ב-1949. הוא נישא למרים קלמוס ב-8 בנובמבר 1949 והיה אב לשתי בנות.
אחרי מות אשתו ב-1980 הוא נשא לאישה את פאלה מינקוביץ ב-1981, והיגר איתה לקנדה.
משה מורדכלביץ נפטר בספטמבר 2011.
לאה דרור-בטליון ערכה מחקר מקיף על אביה שמואל מילק בטליון ועל בית הספר המקצועי מסדה בדרמשטאדט.
תוצאת מחקר זה היא תערוכה על בית הספר שנערכה בשיתוף פעולה עם רנאטה דרסן (Renate Dreesen) ותלמידים מבית הספר היינריך-עמנואל-מרק (Heinrich-Emanuel-Merck) בדרמשטאדט ובחסותה של אוניברסיטת חיפה ומכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו.
התערוכה הוצגה בדרמשטאדט בשנת 2011. ובאוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
התערוכה עתידה להיות מוצגת במקומות אחרים בגרמניה ובישראל.
בית הספר השחר הוא בית ספר יסודי אזורי מקיף שנוסד בשנת 1951 ביישוב טל שחר הנמצא בתחומי המועצה אזורית מטה יהודה.
בשנת הלימודים תשפ"ה לומדים בו 404 תלמידים ב-15 כיתות לימוד.
הוא מקיים תוכניות לימוד כגון נגינה, אומנות, אמירים, תוכנית קרב ועוד.
בעבר נלמדו בבית הספר מקצועות חקלאיים נוספים כגון: לול, גידול פרחים, רפת, ומטעים.
בשנת 1951 הוקם בית הספר כשחוק לימוד חובה התש"ט (1949) חייב כל ילד מגיל חמש עד שלוש-עשרה ללמוד במוסד חינוכי מוכר.
באפריל 1951, נרשם לבית הספר תלמיד אחד בלבד ושמונה חודשים לאחר מכן כבר נרשמו בטל שחר עשרה תלמידים בגילאי שש עד שלוש-עשרה.
המורות הראשונות של בית-הספר הגיעו מירושלים לאחר שסיימו את הסמינר למורים ונשלחו על ידי משרד החינוך לסייע בקליטת עלייה.
שתי המורות לא רק לימדו, אלא אף ניהלו את בית-הספר הקטן.
בית-הספר החל את דרכו עם שלושים ואחד תלמידים בשמונה שכבות גיל.
בית-הספר גדל בהדרגה הן במספר התלמידים והמורים והן במספר השעות שהוקצבו לו ולכל שתי כיתות מונתה מורה, וכל מורה לימדה שתי קבוצות נפרדות עם ספרי לימוד שונים.
בספטמבר 1959 אוחדו בתי-הספר של כפר אוריה וטל שחר.
בשנים 1990-2000 עבר בית הספר לרשות המועצה.
בית הספר הפרנציסקני למקרא (לטינית Studium Biblicum Franciscanum, ראשי תיבות SBF) הוא מוסד אקדמי איטלקי ללימודי מקרא, אשר נוסד על ידי משמורת ארץ הקודש.
בית הספר נפתח לראשונה במנזר סן סלוודור בירושלים בשנת 1901, וסמוך לאחר מכן הוקמו בו מוזיאון לארכאולוגיה וספרייה.
ב-1902 נסגר המוסד, והוקם בשנית רק ב-7 בינואר 1924 ליד קפלת ההלקאה שברובע המוסלמי.
הוא הציע תוכנית לימודים דו-שנתית ללימודי המקרא, שכללה לימודים בגאוגרפיה, היסטוריה ושפות המזרח התיכון, ובשנים הבאות החל לשתף פעולה עם בית הספר האפיפיורי "אנטוניאנום" (Antonianum) ברומא.
ב-1933 ערך בית הספר את החפירה הארכאולוגית הראשונה מטעמו, שהתקיימה בהר נבו בעבר הירדן.
בשנים הבאות קיים בית הספר חפירות בעין שבע, אמאוס אל-קוביבה, עין כרם, טבריה, בית לחם ובית עניה.
הלימודים במוסד פסקו באופן זמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1951 החל בית הספר להוציא לאור את כתב העת "Liber Annuus", הנחשב גם כיום כפרסומו החשוב ביותר.
הלימודים בבית הספר חודשו, כמו גם שיתוף הפעולה עם האנטוניאנום.
בית הספר העשיר את תוכנית הלימודים, החל לקבל תלמידים שאינם חברי המסדר הפרנציסקני, וערך מחקרים ארכאולוגיים בנצרת ובאתר בו קמה לימים כנסיית דומינוס פלוויט שעל הר הזיתים.
בשנות ה-60 ערך בית הספר מחקר ארכאולוגי בכפר נחום, כפר כנא ובכרמל.
ב-15 במרץ 1982 אוחד "הסמינר התאולוגי בירושלים" (Studium Theologicum Jerosolymitanum) אל תוך בית הספר למקרא.
הסמינר הוקם על ידי משמורת ארץ הקודש ב-1866 והסמיך נזירים.
ב-1971 הוסמך הסמינר להעניק תואר ראשון בתאולוגיה ובפילוסופיה.
בשנת 2001 העלה הכס הקדוש את בית הספר למעמד של פקולטה ללימודי המקרא והארכאולוגיה באנטוניאנום, שהפך בתורו, בשנת 2005, מבית ספר לאוניברסיטה אפיפיורית.
לבית הספר שלוחה בהונג קונג אשר נפתחה בשנת 1945, ובה הושלם ב-1968, תרגום התנ"ך הראשון לסינית.
המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר נוסד ב-1902 במנזר סן סלוודור, וב-1931 הוא הועבר לקמפוס בית הספר שליד קפלת ההלקאה.
בשנת 2016 נפתח מחדש מוזיאון טרה סנטה, המוקדש לנצרות המוקדמת ולשימור המקומות הקדושים.
המוזיאון מחולק לשני אגפים: התצוגה הארכאולוגית ותצוגת המולטימדיה ישוכנו בבית הספר הפרנציסקני, ואילו התצוגה ההיסטורית תמוקם במנזר סן סלוודור שברובע הנוצרי.
התערוכה מציגה את תקופת חייו של ישו והמוצגים הובאו מירושלים, מן הגליל, מאזור הכנרת, מבית לחם, מההרודיון ומירדן.
התצוגה מסודרת באופן נושאי: ארמונות, בתים של פשוטי העם, תכולת שווקים, אמצעי תשלום, כלי חרס וזכוכית.
אחד המוצגים הבולטים ביותר בתצוגה הוא מטבע של חצי שקל עשוי כסף שיצרו המורדים בשנה הראשונה של המרד נגד הרומאים (66 לספירה).
לצדו מוצגים מטבעות רומיים, כלי זכוכית ותכשיטים מעשה ידיו של אומן ירושלמי קדום.
בספריית בית הספר כ-50,000 ספרים בנושאי ארכאולוגיה, המזרח הקדום, מקרא, פטרולוגיה, יהדות מוקדמת, וכתבי עולים רגל לארץ ישראל.
עוד מחזיקה הספרייה כ-420 כתבי עת.
הפרסומים ממומנים על ידי משמורת ארץ הקודש, ויוצאים לאור בבית הדפוס וההוצאה לאור הפרנציסקנים (FPP) בירושלים ובהוצאת טרה סנטה במילאנו.
בית ספר עמלני היה מושג של תנועת החינוך החדש (החינוך הפרוגרסיבי, המתקדם; Reformpädagogik) הגרמני בראשית המאה ה-20 בדבר מיזם רפורמטורי ליצירת בית ספר מסוג חדש.
הפדגוגיה העמלנית נתפסה כדרך האלטרנטיבית שעשויה להמיר את דגם בית הספר הסמכותני של המאה ה-19.
פדגוגים שונים שנמנו עם התנועה הפרוגרסיבית בחינוך תמכו ברעיונות שונים הנכללים במושג בית הספר העמלני.
המחנך הוגו גאודיג הציע "עבודה בית-ספרית ברוח חופשית" (freie geistige Schularbeit), שפירושה חינוך הנשען על דיון כיתתי חופשי שיפתח תלמידים בעלי ביטחון עצמי.
המחנך פאול אסטרייך , ראש איגוד הרפורמטורים הבית-ספריים הבלתי-מתפשרים (), צידד ברעיון בית הספר היצרני , שבבסיסו הקניית כישורים ומוכוונות ליצרנות.
גאורג קרשנשטיינר גרס כי יש להעמיד במרכז החינוך את העמל והמלאכה.
אוטו גלֶקֶל , שר החינוך הראשון של הרפובליקה האוסטרית הראשונה (1919–1920) ונשיא מועצת החינוך העירונית של הבירה וינה (1922–1934), פעל ליישום רעיון בית הספר העמלני במדינתו.
עקרונות הגישה תובעים את פעילותו העצמאית של התלמיד, ומדגישים את הצורך בשילוב בין מאמץ שכלי לגופני.
כמו גם נשענים על דפוסים של תהליכים חברתיים, ובאמצעותה ניתן לעורר את התלמיד לצורכי החברה.
העקרונות הללו מתחברים לעקרונות הציונות העוסקים בשיבה למולדת היסטורית ועיבוד אדמתה, ההתחדשות, לפי הציונות, נובעת מתוך העבודה.
בעקבות התפתחות הפדגוגיה המודרנית, ביקשו חלק מהמורים העבריים לשנות את דרכי החינוך וההוראה, מתוך התאמה לצרכים החדשים של גידול דור המכבד ואוהב את העבודה, ושואף לחיי יצירה מוסריים בארץ ישראל.
לצד הגישה בה העמלנות היא אידיאל לאומי, תפיסת החינוך הושפעה גם מהחינוך הפרוגרסיבי ככלי לביטויו.
בשנים תרע"ה - תרע"ו ניסה המורה דוד אידלסון ליישם את הגישה העמלנית בבית הספר במושבה הר-טוב.
לפי גישתו, שרכש בהשתלמותו בגרמניה, יש ללמוד בבית ספר את דרישות החיים.
הוא ייחס חשיבות לתמריץ המגיע מהילד ותיאר את תפקידו של בית הספר כאמצעי שמוביל אותו הלאה.
על פי ניסיונו במושבה ביקש לשנות את שיטת החינוך בארץ, ואת עיקרי דבריו העביר בהרצאה באספה הכללית של מורי ארץ ישראל שנערכה ביפו.
בהרצאה שטח 27 עקרונות מרכזיים, בהם שינוי מרכז הכובד מן המורה אל התלמיד, שימת דגש על היחסים בין התלמידים עצמם, תוך הענקת האפשרות לילדים לניהול עצמי.
את בית הספר חילק לשלוש דרגות לימוד.
הראשונה - שלוש שנות הלימוד הראשונות, בהן הילד לומד לפתח את חושיו, את הרגלי הסדר והנקיון שלו ואת אחריותו לעבודתו, זאת על ידי משחקים, טיולים ועבודה שנעשים בתנאי למידה מהטבע.
השנייה - שלוש שנות לימוד המשמשות להכנת עבודות בכתב או בעל-פה, ובמהלכן מתחילה חלוקה למקצועות לימוד
השלישית - שנתיים אחרונות בהן מתורגלת עבודה מדעית עצמית לצד הצעת בעיות ופתרונן בכל המקצועות הנלמדים.
כאשר בשנה האחרונה מתבצעת העבודה בכל המקצועות וכוללת סיכום של חומר הלימוד.
בית הספר העמלני בתל אביב
גן ילדים ובית ספר עמלני בתל אביב הוקם לאחר שהציג אידלסון את משנתו באספת המורים הארצית.
אידלסון ויהודה רון-פולני פנו אל מנהל ועד החינוך בבקשה לאשר את הקמתו.
בבקשתם מנו את המטרות שהם מבקשים ליישם בו: בהם, פיתוח הרמוני והדרגתי של יכולתיו הגופניות והרוחניות של הילד, על מנת להכשירו לחיי חברה הכוללים פעולה ועבודה בארץ ישראל, תוך מתן עצמאות לילד.
בית הספר חינך על פי שיטת העבודה העצמית, התלמיד הביע התעניינות בנושא, ותוך פעילות ביקורתית גיבש החלטה.
וכן הוא התפתח באופן טבעי ביחס לסביבתו, תוך ביצוע מטלות והדגשת ערכו של האידיאל החברתי, אהבת האדם והשאיפה לצדק.
בית הספר נפתח, בהתאם לתקופה, כיוזמה פרטית.
אל אידלסון ופולני הצטרפו פנינה ויחיאל הלפרין.
בית הספר נפתח בחודש אלול תרפ"א, בגן היו 2 תלמידים ובבית הספר 9, אך בשל בעיות תקציביות הפך, לאחר שנתיים, לבית החינוך לילדי העובדים שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
החינוך העמלני בבית הספר הריאלי בחיפה
בית הספר הריאלי בחיפה הוקם והיה בשנותיו הראשונות בית ספר עמלני.
ד"ר ארתור בירם הוביל את העקרונות בהם הילדים עובדים פיזית ורוחנית.
בית הספר הדגיש את העצמאות של התלמידים, שיתופם וטיפוח יכולתם בתהליך הלמידה.
בירם חיבר בין רעיונותיו של גאורג קרשנשטיינר לצורך של היישוב היהודי בחזרה לאדמתו ולעמל, גם כחלק מחיבור יצרי אל האדמה ועזיבת הגלות שהרחיקה את העם ממנה.
ובגישה הפרקטית, החברה בראשית דרכה נזדקקה לידיים עובדות, ובית הספר סייע להכשיר את התלמידים.
בית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות לבנייה ותעשייה , הוא בית ספר טכני ברובע התשיעי של פריז.
בית הספר הוקם בשנת 1891 על ידי ליאו איירול, והוכר רשמית על ידי ממשלת צרפת בשנת 1921. הוא אחד מבתי הספר הכלליים להנדסה כחלק מהגרנד אקול, במשך השנים הכשיר בית הספר כ-24,000 מהנדסים וכ-7,000 מנהלי אתרי בנייה.
בין בוגרי בית הספר: משה פלדנקרייז והרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מליובאוויץ'.
המוסד מציע קורסים לתואר בהנדסת בניין, הנדסה אזרחית, טופוגרפיה והנדסת חשמל, בני שנתיים ושלוש שנים.
בית הספר היה ממוקם בשדרות סן ז'רמן ברובע הלטיני שבפריז, ובשנת 2011 עבר לקמפוס חדש בקאשן (פרוור בדרום פריז).
המכללה פתוחה לדוברי אנגלית שרוצים ללמוד הנדסה בשיתוף עם צרפתים.
בית הספר הניסויי לילדים מאושפזים במרכז הרפואי הדסה הוא מוסד חינוכי הפועל בשלושת הקמפוסים של בתי החולים הדסה בעיר ירושלים, הדסה עין כרם, הדסה הר הצופים ומחלקת פסיכיאטריה לילד ולמתבגר ברחוב אתיופיה.
כיתות בית הספר נמצאות בתוך מחלקות הילדים של בית-החולים "הדסה", ומתקיימות כחלק אינטגרלי מהטיפול בילדים.
בית הספר הוקם בשנת 1983 ונותן מענה לכ-220 ילדים ביום המגיעים לשערי בית החולים.
בית הספר פועל מטעם משרד החינוך מתוקף חוק חינוך חינם לילדים חולים שנחקק בכנסת בשנת ה'תשס"א.
מצבם הרפואי של התלמידים משפיע לעיתים קרובות על יכולותיהם הגופניות והלימודיות, ועל כן, בית הספר משויך במשרד החינוך לאגף החינוך המיוחד.
בעקבות ההשתייכות לזרם החינוך המיוחד, אופן העבודה מתבצע באמצעות תוכנית תח"א (תוכנית חינוכית אישית) המותאמת ליכולותיו ולצרכיו האישיים של התלמיד.
העבודה הלימודית מתבצעת בכיתה או ליד המיטה, באופן יחידני או בקבוצות קטנות, בהתאם למגבלות הילד ולתנאים.
בית-הספר בנוי בצורה המותאמת לחלוקה הפנימית של בית החולים: הכיתות מחולקות לפי המחלקות הרפואיות, וכל מחלקה מוגדרת ככיתה בעלת מערכת שעות ופעילויות קבועות ומותאמות.
בכל מחלקה יש מרחב למידה מרכזי וכיתות קטנות נוספות לעבודה פרטנית.
עבודת הצוות החינוכי במחלקות מגוונת ובעלת אופי ייחודי הנגזר מאופי הפגיעות או המחלות.
בית-הספר נותן מענה לתלמידים מגילאי הגן ועד גיל עשרים ואחת, המאושפזים בבית-החולים, במחלקות ילדים באשפוז מלא ואשפוז יום.
שעריו של בית-החולים פתוחים לכל וכוללים את כל סוגי האוכלוסייה הקיימת במדינת ישראל.
החלוקה לכיתות מתבצעת על-פי האפיונים הרפואיים של התלמידים, לכן, נוצרות קבוצות הטרוגניות מבחינות רבות כגון: גיל כרונולוגי, רמת הבנה וכן אפיונים עדתיים, דתיים ולאומיים.
קשת התרבויות המגוונת וטווח הגילאים הרחב משפיעים על עיצוב תוכנית הלימודים, ולבית-הספר התייחסות לצרכים השונים של התלמידים המושפעים מהשתייכותם השפתית, התרבותית וממצבם ההתפתחותי.
בית-הספר פועל בהשראת הגישה ההוליסטית הרואה את הילד כאדם שלם.
גישה זו רואה את בריאות האדם בגופו, נפשו והרוחניות שבו, כקשורים יחדיו.
בית הספר מאמין שכדי להשיג ריפוי, עליו לתת תשומת לב לכל אחד מהמרכיבים.
על כן, מטרתו של בית-הספר לעודד את ההתפתחות הטבעית של הילד, לתת תמיכה קוגניטיבית, רגשית ורוחנית שתעזור לו להתמודד עם משבר המחלה והאשפוז.
בהשארת התפישה, צוות בית-הספר יוצר אווירה ותנאים המאפשרים להפגיש את הילד עם מסגרות המוכרות לו מעולמו הבריא.
הילד מוזמן לפעילות על ידי הצוות החינוכי, ופוגש חומרי למידה, חומרי יצירה מתחומי אמנויות שונים, משחקים ומתקנים.
צוות בית ספר מהווה חלק מצוות בית החולים, ונוטל חלק במפגשים רב מקצועיים ופרה-רפואיים, במאמץ משותף להביא את הילדים להחלמה ולהעלאת איכות חייהם.
בית-הספר נמצא בתהליך ניסויי הקרוי "בריא ללמוד מזה".
במסגרת הניסוי בית-הספר מפתח תוכניות לימודים לאירועים רפואיים, מתוך כוונה להרבות הזדמנויות למידה רלוונטיות.
התפיסה העומדת בבסיס התוכנית היא, שבניית תוכנית לימודים מותאמת, תפתח פתח להכרת עולמות ידע בתחום הביולוגיה, הרפואה והמדע בדרך הרלוונטית למצבם, ובאותו הזמן, תקל על פחדים לא מבוססים, תעמת את הילד עם הנחות שגויות, ותתרום לניהול עצמאי יותר של המחלה על ידי הילד ומשפחתו גם לאחר שהשתחרר מבית החולים.
בדרך זו, בית הספר שבבית החולים מציע לילד אפיק סובלימטיבי להבעה רגשית ומעצים חוויות של הצלחה לימודית מתוך עולמו בתקופה זו.
כשהילד מרגיש תחושת הישג הוא רוצה ללמוד.
בצד ההתייחסות לעולמו הרגשי של הילד החולה, תוכניות הלימודים שמות דגש על הדיוק שבתיאור הסיטואציות, ההרגשות וההליכים.
הילד לומד לשַיֵים את האירועים, הרגשות, הכאב והזמן, והופך אותם ממֵציפים ואין סופיים למוגבלים ונשלטים.
במהלך הקשר, נבדקים מספר סוגיות כגון: כיצד ניתן לתאר כאב: האם הוא עמום, חד או דוקר...
ומה מרגישים כשהמחט חודרת לעור?
כמה דם לוקחים בבדיקת דם...?
כיצד אפשר לתאר את הכאב בזמן זריקה?
מהם הם אותם תאים סרטניים, האם הם "תאים פראיים" או "תאים מבולבלים"?
מה זה "תוספתן שהתפוצץ", ומה פירוש להשתיל מח עצם?
וכן, כמה זמן "זה" ייקח.
הבידוד יכול לקחת חודש, ומספר הטיפולים בתוכנית שלך ייקח שנה וכדומה.
בית הספר מתמודד מדי יום עם סוגיות אתיות רבות ומגוונות, ההתמודדות היום יומית קידמה את הצורך בכתיבת קוד אתי.
היה צורך בקוד שיאחד את קווי ההתנהלות ויקבע אמות מידה מוסכמות על כולם לכללי התנהגות ערכיות וראויות בבית הספר.
לאחר תהליך ארוך של העלאת הדילמות המוסריות התגבשו הערכים המובילים המייצגים את בית הספר.
בסיום התהליך הושק הקוד בית הספר באירוע מרגש.
בית הספר נמצא כיום בתהליכי הטמעת הקוד בשגרת היום.
מסמך הקוד מאפשר לצוות לפעול בצורה אחידה, ולתת מענה יעיל ומכבד למציאות החיים בבית-הספר אשר בבית-החולים.
בית הספר המרכזי להכשרת עובדים לשירותי הרווחה הוא מוסד להכשרה ופיתוח מקצועי, המשויך מינהלית לאגף למחקר, תכנון והכשרה של משרד הרווחה.
בית הספר מקיים הכשרות לתפקידים שונים במערך שירותי הרווחה.
רוב הלומדים בו הם עובדים סוציאליים העובדים ברשויות המקומיות ועובדים סוציאליים בעמותות ובארגונים פרטיים המספקים שירותי רווחה.
לצידם, לומדים בבית הספר בעלי תפקידים שונים בשירותי הרווחה שאינם עובדים סוציאליים (כגון מדריכים בפנימיות, אמהות בית במועדוניות, מנהלי תחום התנדבות ברשויות המקומיות וכו').
העובדים הסוציאליים הם בעלי הכשרה אקדמית מוקדמת בתחום העבודה הסוציאלית העובדים בתחומם.
רוב ההכשרות המתקיימות במסגרת בית הספר נוגעות לתפקידים ספציפיים כגון עובד סוציאלי לפי חוק שלרוב אינם נלמדים באקדמיה.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, היה היישוב היהודי בארץ, אוטונומי בתחומי פנים, ביניהם בתחומי רווחה.
הוועד הלאומי שימש כרשות מבצעת ושימש כמועצת "המדינה שבדרך".
בשנת 1931 הקים הוועד הלאומי את המחלקה לעבודה סוציאלית, בראשה עמדה הנרייטה סאלד.
אחת ההחלטות הראשונות של הנרייטה סאלד הייתה, כי סיוע ליחידים ולמשפחות במצוקה מחייב ידע ומיומנויות של עבודה סוציאלית מקצועית.
לצורך הכשרת עובדים סוציאליים הוקמה בשנת 1934 תוכנית ההכשרה הראשונה במכון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים.
בסוף שנות ה-60, כשהחלה האקדמיזציה של העבודה הסוציאלית, ותפקיד העובד הסוציאלי הפך לתפקיד אקדמי המחייב שנות לימוד לתואר ראשון ושני, שונה ייעודו של המכון.
ממכון המכשיר אנשים להיות עובדים סוציאליים, למכון המיועד לעובדים סוציאליים מוכרים, שיש להכשירם לתפקידים ספציפיים, המחייבים הכשרה פנימית קונקרטית לתפקידים שונים.
לדוגמה, קורסים להתמודדות עם אובדן וטראומה אצל ילדים, אצל קשישים, התמחות בעבודה עם נוער מנותק, ועוד.
במקביל הוקם סניף של אותו מכון בתל אביב וסניף נוסף בחיפה, על מנת לענות על הצרכים הגוברים.
עד שנות ה-80 פעלו שלושה סניפי מכון להכשרת עובדים סוציאליים, ובנוסף הוקמו חמש מדרשות להכשרת עובדים חברתיים-סוציאליים.
בשנת 1987 אוחדו המכון עם המדרשות, על ידי משרד הרווחה, והוקם בית הספר המרכזי להכשרת עובדים לשירותי הרווחה, המקיים את הכשרותיו במרכז דימול ברמת-גן ובכל רחבי הארץ.
בית הספר השש שנתי ע"ש אחד העם הוא מוסד חינוכי שש שנתי ועל יסודי הפועל בעיר פתח תקווה.
תיכון אחד העם הוקם ב-1959 בפתח תקווה ושמו הראשון היה "תיכון עירוני ב'".
ב-1960 הוחלף שמו של בית הספר ל"תיכון אחד העם" על שמו של אשר גינצבורג.
ב-4 בפברואר 1963 קיבל בית הספר אישור ממשרד החינוך על הצטרפות תיכון אחד העם כמוסד השייך למשרד החינוך ולחוק חינוך חובה חינם.
בספטמבר 1997, התיכון עבר למבנה חדש בשכונת אם המושבות בפתח תקווה.
מעל 20 שנה, תיכון אחד העם הוא בית ספר שבו קיימות גם כיתות מחוננים, כיתות שבהן מסיימים המחוננים את מסלול המחוננים בפתח תקווה.
ב-2021, בעקבות סגירת חטיבת הביניים רשיש, הועברו כיתות המחוננים ממנה, אל חטיבת הביניים ע"ש אחד העם.
ב-1 בספטמבר 2013 נחנך מבנה החטיבה על שם אחד העם, בו לומדים תלמידי כיתות ז' עד ט' ולאחר סיומה, רובם ממשיכים לתיכון אחד העם.
נכון לשנת הלימודים תשפ"ו, שהחלה ב-1 בספטמבר 2025, מנהלת בית הספר השש־שנתי בכללותו ומנהלת התיכון, היא שולמית בר, ומנהלת חטיבת הביניים היא ורדינה אוס.
המבנה הנוכחי של בית הספר נמצא ברחוב זכרון יעקב 52 בפתח תקווה ובנייתו החלה ב-1995, עם תחילת בניית שכונת שכונת אם המושבות.
בתיכון לומדים תלמידים בכיתות י' עד י"ב, רובם בוגרי חטיבת הביניים אחד העם הסמוכה לתיכון.
בתיכון יש 10 מגמות שאותן התלמידים יכולים לבחור – בכיתה המיועדת לבגרות מורחבת, חובה ללמוד שתי מגמות.
בכיתה המיועדת לבגרות רגילה, חובה ללמוד מגמה אחת, שאותה לומדת כל הכיתה.
בין המגמות שיש בתיכון אחד העם: קולנוע, תיאטרון, מדעי המחשב, כימיה, פיזיקה, מדעי הטבע (ביולוגיה), ספורט וחינוך גופני, ערבית ומזרחנות.
בית הספר הצרפתי בירושלים הוא בית ספר המתנהל בשפה הצרפתית.
שוכן ברחוב הנביאים 66 בירושלים, בחצר מנזר סן ז'וזף.
בית הספר נועד להבטיח חינוך יסודי, ותיכון לחברי הקהילה הצרפתית המקומית ולילדי דיפלומטים ועוד.
לומדים בו כ-300 תלמידים החל מגן ילדים ועד תיכון.
מסדר האחיות הצרפתי סן ז'וזף נוסד במרסיי בשנת 1843, והחל לפעול בעיר העתיקה בשנת 1851. בשנת 1880 הקים המסדר את בית הספר הצרפתי, שפעל בעיר העתיקה עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1893 עבר המנזר עצמו למשכנו הנוכחי לרחוב הנביאים, ובית הספר נפתח מחדש בשנת 1967 בחצר המנזר ברחוב הנביאים.
כיום בית הספר נמצא בפיקוח AEFE הסוכנות לחינוך צרפתי מחוץ לצרפת (Agence pour l'enseignement français à l'étranger) של משרד החוץ הצרפתי.
בית ספר זה, כמו בתי ספר צרפתיים רבים בעולם, עומד בסטנדרטים של משרד החינוך הצרפתי כולל לימודים לתעודת בגרות צרפתית, ומקנה לתלמידיו את הערכים של הרפובליקה הצרפתית.
בית הספר הרב-תחומי עמל עמק חרוד (ידוע בשמו המקוצר בית הספר עמק חרוד) הוא בית ספר קהילתי אזורי שש שנתי (מכיתה ז' עד כיתה י"ב),הוא בי"ס אזורי שש שנתי, בבעלות המועצה האזורית "הגלבוע" ונמצא תחת פיקוחו של המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועלית הנוער.
לומדים בו כיום כ-1300 תלמידים מ-45 יישובים שונים.
בית הספר "הרב תחומי" משתייך כיום לרשת עמל ולמועצה האזורית "הגלבוע".
בית הספר ממוקם בין קיבוץ תל יוסף לבין קיבוץ עין חרוד מאוחד.
בית הספר נוסד בשנת 1927.
בשנים 1922-1921, הוקמו אוהלים במעיין חרוד לבתי הילדים הראשונים של המתיישבים במקום, ובתור אנשי צוות חינוכי הצטרפו לשם אחים ואחיות של חברי גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור.
בשנת 1927, נוסד בית הספר עמק חרוד במעין חרוד.
בשנה זו, תלמידי המחזור הראשון של בית הספר סיימו לימודיהם.
בשנת 1929, בזמן עליית קיבוץ עין-חרוד למיקומו ב"גבעת קומי", הוקמו במקום החדש מספר צריפים, ששימשו כבית-ספר לילדי הקיבוצים עין-חרוד ותל-יוסף.
באותן השנים הילדים אכלו בוקר, צהרים וערב בחדר האוכל של בית הספר.
בכל שולחן ישב אחד המורים.
באותן שנים למדו בבית הספר ילדי עין חרוד ותל יוסף.
בית הספר הכשיר את תלמידיו לחיי קיבוץ.
היו הרבה גיוסים לעבודות החקלאיות (זמירה בכרם, קטיף אשכוליות, ועוד).
מקצועות הלימוד כללו גם מקצועות חקלאות, ביניהם בע"ח, מטעים, פלחה וקרקע.
למדו גם תנ"ך, ספרות וציונות.
בספרות למדו בין השאר בכל שנה אחדות מיצירותיו של מי שנחשב אז המשורר הלאומי, ח.נ.
בין המורים הדומיננטיים בשנים הראשונות היו משה כרמי, המנהל חיים שפרוני, המורה שושנה (שושנה צ'סטחובסקה), יעקב סלנט ויצחק שווייגר דמיאל, מחבר "שמלת השבת של חנה'לה" (כל הנזכרים מופיעים בצילום עם יאנוש קורצ'ק).
בספטמבר 1934, יאנוש קורצ'אק, המחנך הפולני, יצא לביקור בן כשלושה שבועות בקיבוץ עין חרוד ובעמק יזרעאל, והתארח בביתם של חברי הקיבוץ.
במסגרת ביקור זה, הוא הגיע גם לבית הספר.
להלן צילום נדיר של ביקור קורצ'אק ממצלמתה של הצלמת צפורה דוד, סבתו של זיר לוז, שהיה תלמיד בבית הספר, ומשמש כמורה בבי"ס עד היום (2024), בגיל 96.
ב-1938 יושר שטח במדרון גבעת קומי בין עין-חרוד ותל-יוסף, ועליו הוקמו מבני קבע ראשונים עבור בית הספר.
בשנת 1939 (ביום שלישי, 6.6.1939) התרחשה הנחת אבן הפינה לבית הראשון של בית הספר, שנקרא "בית הטבע ע"ש חיים שטורמן ז"ל".
היום בנין זה הוא מוזיאון בית-שטורמן.
בין מוצגיו אפשר עוד לראות פוחלצים של בעה"ח שחיו באזור, פוחלצים שהובאו לבית הטבע.
בשנת 1940, התקיימה חנוכתם של ארבעה בנייני כיתות חדשים.
תלמידי כיתה י"ב של שנת 1948 הפסיקו את לימודיהם בעקבות מלחמת העצמאות, ונחלצו לעזרת המשקים הסמוכים ולעזרת צה"ל.
מאחרי הקמת המדינה ועד סוף שנות התשעים של המאה העשרים
בשנים 1951–1952 התרחש הפילוג בקיבוץ המאוחד.
בית הספר התפלג גם הוא, ותלמידי עין חרוד מאוחד עברו לבית ספר נפרד.
בשנים 1962–1963, קיבוץ גבע ומושב מולדת הצטרפו כשותפים לבית הספר.
בשנים 1964–1965 נפתחה בבית הספר מגמה מקצועית, והחלה בו תנופת בנייה חדשה.
כמו כן, בית הספר הפך להיות בית ספר מקיף.
בשנת 1966 החל בית הספר בקליטת ילדי חוץ.
אלו היו בעיקר ילדי עלית הנוער ולשכות הסעד.
בשנת הלימודים 1968-1967 התקיימו בבית הספר קורס ועדות תרבות, שהקנה ידע על אמצעי אור וקול, וכן ימי עיון ועדות חברה, שנועדו להשיגם של מטרות חינוכיות.
בשנות ה-60 המאוחרות, נפתח חוג לג'ודו, חוג לידיעת הארץ, לציור, לערבית, לטבע ולנגינה במנדולינות, הוקמה תזמורת, ונכתבו עלונים בשם "גזת הצמר".
ב-1971, ילדי הקיבוצים יזרעאל וחפציבה הצטרפו כשותפים לבית הספר, ואילו ילדי עין-חרוד מאוחד חזרו ללמוד בבית הספר לאחר 20 שנים שלא למדו בו.
בשנת 1976, גם קיבוץ שדה נחום הצטרף לשותפות בבית הספר.
בשנים אלה, מבנה הכיתות כלל חטיבות ביניים וחטיבה עליונה - סך הכל 25 כיתות אם.
ממוצע התלמידים בכיתות האם הגיע ל-24.
התפיסה החינוכית של בית הספר שמחה במרכז אוריינטציה טכנולוגית.
בית הספר הוביל לחינוך טכנולוגי ושימש כ-מרכז טכנולוגי מרכזי לאזורו.
המגמה המודגשת בו הייתה מיכון וטכנולוגיה בחקלאות.
במקצועות המעשיים נלמדו מסגרות יד, פלסטיקה, ריתוך, עיבוד שבבי, מלאכת יד, מחשבים, תפירה, כלכלת בית, ובמקצועות העיוניים למדו שרטוט טכני וטכנולוגיה.
הבנים והבנות למדו כולם את המקצועות הללו בסבב לאורך 3 שנים.
עם השנים, נפתחו עוד חוגי בחירה וביניהם צילום, צפרות, ריקודי עם, כלכלת בית, מלאכה, קולנוע, כדורגל ובישול.
בין המקצועות שנלמדו בבית הספר ניתן למנות את המקצועות תנ"ך, אנגלית, כימיה, חברה (ובכלל זאת - אזרחות, ציונות, ההסתדרות, תנועת העבודה), מתמטיקה, היסטוריה, ספרות, פיזיקה, ביולוגיה וחקלאות.
לאחר מכן התחילו ללמוד בבית הספר גם מחשבת ישראל, והתעורר רצון לחידוש ולשיפור לימודי היהדות בבית הספר.
כמו כן, התלמידים מוינו למסלולים שונים ולרמות לימודיות שונות, ונפתחו בבית הספר מגמה הומנית, מגמה ביולוגית ומגמות בתחומי הסיעוד, האופנה והתפירה והמחשבים.
מגמות המכניקה והאלקטרוניקה לא נפתחו כל שנה, אלא לפי הביקוש ובהתאם לתקציב.
בנוסף להפעלת מערכת הלימודים השגרתית, התרחשו אירועים ופעילויות כמו סמינרים גאוגרפיים וציוניים, מסיבה בנושא עדות ופעילויות שנת הבר מצווה (אשר נערכו בכיתות ז').
התלמידים חגגו את חג המחזור, וכחלק מכך ערכו מופעים שכללו מוזיקה וכוריאוגרפיה ולוו בתפאורה.
לאורך הזמן, בית הספר אימץ לעצמו מסורות שונות.
מדי שנה, תלמידים מכיתות ז' עד י"ב יצאו לטיולים שנתיים ברחבי הארץ שנערכו כ-6-3 ימים.
נערך "יום ירוק" שבו תלמידי כיתות י"א החליפו את הצוות החינוכי בהעברת שיעורים ובתפקידי ניהול שונים.
התקיים מרוץ אביב ונקבעו טיולים אחרי הפסח.
בתחום הספורט, נערכו בבית הספר משחקי גביע בכדורעף בין כיתות בית הספר, ותחרויות כדורסל בין תלמידי בית הספר לתלמידי בתי ספר אחרים.
כמו כן הוקמו נבחרות אתלטיקה קלה, הגנה עצמית ומרוצי שדה.
בשנות האלפיים הראשונות נסגרה בבית הספר מגמת המיכון החקלאי, ולימודים מקצועיים נוספים.
במקביל הושם בבי"ס דגש גדול יותר על לימודים לקראת תעודת בגרות.
בית הספר חווה גם משבר עקב קיטון במספר התלמידים, ועמד בסכנת סגירה.
כאן נרתמה לעזרתו של בית הספר המועצה האזורית גלבוע בראשות דני עטר.
בית הספר הצטרף בברכת המועצה לרשת החינוכית עמל.
בשנת 2012, נבנו בבית הספר בניינים חדשים, והתווספו המגמות מדעי החברה ומדעי המחשב.
נכון לשנת הלימודים תשפ"ה, לומדים בבית הספר למעלה מ-1,400 תלמידים.
בית הספר ממשיך חלק גדול מהמסורות שנבנו לאורך ההיסטוריה שלו, החל משנות ה-20 של המאה ה-20. בנוסף לכך, בית הספר מתייחד בפעילויות חברתיות ותרבותיות, ובתחרויות בתחומי העניין של תלמידיו (בהן ריקוד, כדורסל, בניית רובוטים ופיצוח כספות).
בבית הספר לומדים מקצועות רבים בהרחבה בהיקף 5 י"ל לבגרות.
ביניהם קולנוע, תיאטרון, אמנות, ביולוגיה, מכטרוניקה, גאוגרפיה, מדעי המחשב, היסטוריה, חינוך גופני, כימיה, מדעי החברה, מוזיקה, מחול, עיצוב המוצר, ערבית, פיזיקה, כלבנות, מערכות תקשוב, וביוטכנולוגיה.
בקיבוץ תל-יוסף, ליד בית הספר, פועלת אקדמיה לכדורסל לבני נוער.
בני הנוער תלמידי האקדמיה משתתפים בקבוצת הכדורסל גלבוע מעיינות, וגם לומדים בבית הספר ומהווים חלק מנבחרות הכדורסל שלו, ובשנת 2018 ניצח את תיכון חדש (דני אבדיה), וזכה באליפות התיכונים.
המחזמר - מסורת בבית הספר
אחת מהמסורות שנוצרו עם השנים בבית הספר היא המחזמר.
את המחזמר העלו תלמידי כיתות ז- י"ב מדי שנה.
במסגרת המחזמר, התלמידים לקחו חלק בשירה, במשחק, בריקוד ובאומנויות במה נוספות.
המחזמר הראשון הועלה לראשונה בשנת 2007, לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, ונושאו היה הלהקות הצבאיות.
בית הספר ותלמידיו הפיקו כ-9 מחזות זמר במהלך השנים, בהובלתה של הבמאית, בלה בן ארי, העובדת בבית הספר כמורה לתיאטרון.
הליווי המוזיקלי נעשה בביצוע נגני מרכז המוזיקה ביזרעאל בהובלת סטאס גברילוב.
בכל שנה צפו למעלה מ-4000 איש בהצגות שנוצרו בבית הספר הרב-תחומי עמק חרוד.
חינוך לתרומה משמעותית ובוגרים מפורסמים.
בית הספר מתאפיין בחינוך לתרומה משמעותית לחברה ולמדינה.
במשך כל השנים רבים מבוגרי בית הספר הולכים לשנת שירות לפני צבא.
בוגרי בית הספר כמעט בלי יוצאים מהכלל משרתים בצה"ל ובמג"ב, כאשר רבים משרתים ביחידות העלית.
רבים מבוגרי בית הספר משתלבים במדינה במערכות הכלכלה, המשפט, המדע, המחקר, הרפואה, הביטחון החינוך, ועוד.
בית הספר הרב תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות, הידוע גם כעמל חדרה, הוא בית ספר תיכון בעיר חדרה המשתייך לרשת עמל.
בית הספר נוסד בשנת 1944 בשכונת ברנדייס בחדרה, כבית ספר מקצועי שנקרא אז בשם "עמל חדרה".
עם הקמתו למדו בו כ-100 תלמידים, בנים בלבד.
בהמשך עם סגירתו של בית הספר לפקידות בחדרה, נפתחה בבית הספר מגמת פקידות והצטרפו אליו גם תלמידות.
בשנת 1987 זכתה נבחרת בית הספר בכדורגל באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1997 הועבר מבנה בית הספר למשכנו החדש בשכונת גזית בעיר.
עם המעבר למשכן החדש אוחד בית הספר עם חטיבת הביניים השייכת אליו והוקמה בשנת 1993, והפך לבית ספר שש שנתי.
בתקופה זו שונה שמו ל"בית הספר למדעים ואמנויות עמל חדרה".
התוספת "הרב תחומי" לשם בית הספר ניתנה בשנת 2009, כחלק ממיתוג בתי הספר השייכים לרשת עמל.
ב-2015 זכה בית הספר ב"אות הנשיא לחינוך לשותפות" על פועלו בתחום קידום ההידברות בין מגזרים שונים בחברה הישראלית.
ב-2017 וב-2018, בית הספר קיבל "פרס הצטיינות בתחום הפדגוגי, הערכי והחברתי".
ב-2019 זכה בית הספר ב-"פרס חינוך מחוזי".
נכון לשנת תשע"ט (2019–2020) בבית הספר לומדים למעלה מ-2,000 תלמידים בשלוש חטיבות: חט"ב, חט"ע ומכללה לטכנאים והנדסאים.
כבית ספר מקצועי פעלו בתחילת שנות ה-70 בבית הספר, המגמות חשמל, מסגרות, מכניקה ופקידות.
בהמשך נפתחה מגמת אלקטרוניקה, ומשנות ה-90 נפתחו בתיכון גם מגמות עיוניות.
מערך הלימודים כיום מתמקד בשלושה צירים מרכזיים: ציר המדעים, ציר האמנויות וציר כללי.
ציר המדעים – מדעי הרפואה, הנדסת תוכנה, רובוטיקה, ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, חשמל ואלקטרוניקה.
ציר האמנויות – מחול, תיאטרון, תקשורת, אומנות ועיצוב.
ציר כללי – מדעי החברה, גאוגרפיה, תושב"ע, פיזיולוגיה, ערבית, דיפלומטיה ותקשורת בינלאומית.
מנהלי בית הספר בעבר ובהווה
בית הספר הניסויי ירושלים הוא מסגרת חינוכית המיועדת לילדים מגילאי 3 ועד 18 במרכז ירושלים.
בית הספר כולל בית ספר יסודי ובית ספר תיכון, אשר שוכנים במתחם משותף אך במבנים שונים, בצמוד לגני הילדים ומאוגדים תחת ועד מנהל אחד, שהוא גוף משותף למורים, להורים, לתלמידים ולמנהלים.
לבית הספר עמותת הורים התומכת בו.
בית הספר הוקם על ידי קבוצת הורים ואנשי חינוך בראשותו של פרופ' משה כספי, על בסיס הנחות היסוד של בתי ספר פתוחים ופרוגרסיביים בעולם.
הקמת בית הספר אושרה על ידי משרד החינוך במאי 1971 והוא החל לפעול בספטמבר 1972. בין המקימים היו פרופ' צבי לם, פרופ' יוסף באשי וד"ר אליעזר מרכוס שאף ניהל את בית הספר.
לאורך השנים פיתח צוות בית הספר כלים חינוכיים ותוכניות שאומצו על ידי מערכת החינוך, כדוגמת עבודות גמר במקום בחינת בגרות, למידה רב-גילית, עבודה בחטיבות צעירות ועוד.
בשנתו הראשונה למדו בבית הספר כ-100 תלמידים והוא שכן בשכונת אוהל משה.
בשנת 1976 למדו בו כ-200 תלמידים ו-900 נוספים ביקשו לעבור אליו.
בשנת 1987 פרצה שערורייה תקשורתית לאחר שדווח בעיתונות שאחד ממורי בית הספר הביע דעה בעד סירוב לשירות בשטחים.
בשנת 1990 הוצתה מכוניתו של מנהל בית הספר מיכה שלוי לאחר שהזמין את אודי אדיב לדבר בפני התלמידים.
בית הספר הניסויי הקים בשנת 2010 בית ספר ניסויי יסודי נוסף, הניסויי ארגנטינה, בניהולה של חגית מנדלוביץ'.
משנת 2011 ועד 2021 בית הספר הניסויי ארגנטינה נוהל על ידי גב' נעמי חזן.
בית הספר שוכן בקריית היובל בירושלים, ופועל על פי אותה תפיסה רעיונית.
ב-2018 הוקמה חטיבת הביניים בבית הספר הניסויי-ארגנטינה.
באוגוסט 2018 הפגינו הורי בית הספר נגד תוכנית של עיריית ירושלים להקים 4 מתקני חנייה בגובה 17 מטר, סמוך לבית הספר.
בנובמבר 2018 ועדת הערר המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה לקבל את הערר שהוגש על ידי ההורים נגד התוכנית.
בשנת 1976 סבל בית הספר ממצוקת מקום והוא עבר בהדרגה לבניין בית הספר כי"ח שמול מרכז כלל.
בשנת 1987 עבר בית הספר למבנה בית הספר "ארלוזורוב" שממוקם בגבולו הצפון מערבי של גן העצמאות בירושלים, ברחוב רבי עקיבא 7. המבנה נחנך בספטמבר 1961 עבור "בית חינוך לילדי עובדים ע"ש ארלוזורוב" שהשתייך לזרם העובדים בחינוך והיה בית הספר היסודי העיקרי של אזור מרכז ירושלים ורחביה.
מצפון למבנה הייתה חצר גדולה לא מרוצפת, שבדרומה שטח מגודר, שנוצל כגינת ירק לתרגול מעשי בשעורי החקלאות.
מדרום למבנה נבנה באמצע שנות השישים מגרש כדורסל שממזרח לו שכנה חורשת אורנים קטנה, שהופרדה בגדר מגן העצמאות השכן.
באמצע שנות השישים נוסף אגף לבית הספר, מערבית למגרש הכדורסל, בו בקומה העליונה נבנה אולם ספורט מתקדם, ובקומה התחתונה חדר אוכל ומטבח, שסיפקו ארוחות צוהריים לתלמידים.
בית הספר "ארלוזורוב" נסגר בשנות ה-80 בשל הזדקנות האוכלוסייה במרכז ירושלים ורחביה וירידה במספר התלמידים בו.
המתחם גם שימש את בית הספר התיכון "המסורתי" שעבר לשכונת תלפיות.
בשנת 2002 הכריזה עיריית ירושלים על פרויקט היכל המשפט שיוקם במקום מבנה בית הספר שיהרס.
בשנת 2008 נערכה חפירת בדיקה בחצר בית הספר לצורך הקמת הפרויקט.
בחפירה נמצאו שלדים וקברים מהתקופה שהשטח היה חלק מבית הקברות ממילא.
לאחר מאבק ממושך עבר פרויקט היכל המשפט לכניסה לעיר ובית הספר הניסויי נשאר במבנה.
בית הספר מתנגד לדירוגים ולכן לא עורך מבחנים ולא מחלק ציונים.
תוכנית הלימודים בבית הספר אינה מוכתבת מראש, ואינה נמדדת במונחים של הספק חומר.
היא נבנית בידי המורים והתלמידים כחלק מתהליכי הלמידה ומתייחסת אל הלמידה כאל תהליך ולא כאל תוצר.
עם זאת, מחויב בית הספר להכנת התלמידים הבוגרים לקראת בחינות הבגרות בסוף התיכון.
התלמידים בכל הגילאים מעורבים בבחירת חלק מתוכנית הלימודים ובבחירת דרכי הלמידה.
בבית הספר התיכון, התלמידים מוזמנים לבחור לעצמם תוכנית לימודים אישית.
הם משפיעים על מגוון תחומים הקשורים בפעילותו הלימודית והחברתית של בית הספר, ועל בחירת תלמידים ומורים חדשים המצטרפים אליהם.
בבית הספר התיכון החליף מודל החונכות את כיתות האם, וכל תלמיד בוחר את המורה שילווה אותו באופן אישי.
תוכנית הלימודים של בית הספר מדגישה את תחומי המדע, האמנות והיצירה ומוסיפה העשרה בתחומים כמו שחמט, אמנויות לחימה, מוזיקה, דרמה, איכות הסביבה ועוד.
מיקום בית הספר במרכז העיר מאפשר פיתוח תוכנית למידה סביבתית, שכוללת התייחסות הן לסביבה העירונית הקרובה והן אל בתי גידול פתוחים, שבהם מבקרים התלמידים במסגרת תוכנית הטיולים הנהוגה בבית הספר בכל השכבות.
בית הספר מקיים קבוצות למידה רב-גילאיות ופעילות חונכות, התורמות ליצירת קשרים בין תלמידי בתי הספר היסודי והתיכון.
בית הספר מקיים קשר עם קהילת בית הספר הערבי בעין רפא-נקובה, במסגרת פרויקט יצירתיות מסורתית ופולקלור.
הבחנה בין בית ספר ניסויי לבית ספר פתוח
מאז הקמת בית הספר ולאורך כל שנותיו ניתן דגש על המושגים "ניסויי" ו"פתוח".
בתי הספר התיכון והיסודי שוכנים במתחם משותף ומאוגדים תחת ועד מנהל אחד, שהוא גוף משותף למורים, להורים, לתלמידים ולמנהלים.
גוף זה דן ומחליט החלטות הקשורות במדיניות בית הספר וביישומה בשטח, וכן בתפיסות אידאולוגיות-פדגוגיות ובדרכי יישומן.
בית הספר הניסויי ארגנטינה, שצמח מהניסויי מרכז העיר, מנוהל בידי אותו ועד מנהל.
בראש הוועד המנהל עומד פרופ' דן ענבר מהאוניברסיטה העברית.
הוועד המנהל נפגש לפחות חמש פעמים בשנה ומונה 17 נציגים, בהם מנהלי בתי הספר, נציגי המורים של בית הספר היסודי, נציגי המורים של בית הספר התיכון, נציגי ועד ההורים של שני בתי הספר וכן נציגים מתלמידי התיכון.
לעיתים מוזמנים לישיבות הוועד נציגי העירייה ונציגים ממשרד החינוך.
צ'יוקאנול (ברומנית: Ciocanul) היה בית הספר המקצועי הראשון, שהוקם ברומניה.
בית הספר הוקם ב-1899, בבוקרשט, בירת רומניה, על ידי התעשיין היהודי אדולף סלומון (, על מגרש שנרכש על ידו ב-1889, ופעל, עם הפסקות קצרות, עד 1948, כאשר פורק.
צ'יוקאנול נועד לילדים העניים של יהדות בוקרשט, כדי להכין כוח אדם מקצועי עבור התעשייה הרומנית המתפתחת.
צ'יוקאנול, ברומנית, זה "הפטיש", אך מקובל גם כחלופה הרומנית לשם "מכבי".
בית הספר הוקם באזור היהודי של בוקרשט, בדרך דודשט 127. לבית הספר היו מחלקת מכניקה, מחלקת מסגרות, מחלקת tinichigerie, מחלקה אלקטרו-טכנית ומחלקת מתקני חימום (מ-1915).
תקופת הלימודים ארכה ארבע שנים והחניכים הנזקקים קיבלו מלגות, צורכי לימוד ובגדים.
מחזור כלל בין 60 ל-80 תלמידים והתעודות זכו להכרה גם מחוץ לרומניה.
תנאי הקבלה לבית הספר כללו גיל 14 לפחות, 4 שנות לימוד ובריאות טובה.
ב-1913 דמי הרישום היו 36 לאי ועלות שנתית לפנימיה 500 לאי.
שעות הלימודים בקיץ היו בין 6 ל-12 בבוקר ובין 13.30 ל-18 אחרי הצהריים.
בחורף השעות היו בין 7.30 ל-12 בבוקר ובין 13 ל-18 אחרי הצהריים.
מקצועות הלימוד היו: מכניקה תאורטית, גרמנית, פיזיקה וטכנולוגיה, אלקטרוניקה, מתמטיקה והנדסה, הנהלת חשבונות, תולדות היהודים, היגיינה, ציור, חינוך גופני, רומנית, היסטוריה, גאוגרפיה ומוזיקה.
מאחורי המבנים של בית הספר השתרע מגרש גדול, שנוצל להקמת מגרש כדורגל בשם ארנה מכבי (ברומנית: Arena Maccabi).
ב-1919 הוקם שם מועדון הספורט מכבי בוקרשט.
הרחוב בו שכן בית הספר קיבל את השם צ'יוקאנול.
ברחוב הזה הוקם איגוד עובדים של סנדלרים, שגם הוא נשא את השם צ'יוקאנול.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים התקבל לאיגוד עובדים זה גם הצעיר ניקולאה צ'אושסקו, שעבד בסנדלרות אצל גיסו.
האיגוד היה מסווה חוקי של המפלגה הקומוניסטית האסורה ברומניה באותה תקופה, לכן פורק על ידי השלטונות ב-1934.
בית הספר לרפואה בגטו ורשה היה מוסד אקדמי מחתרתי שפעל בגטו ורשה שבפולין מחודש מאי 1941 ועד יולי 1942. הוא היה אחד מבתי הספר המחתרתיים לרפואה שפעלו בפולין בתקופת השואה והכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, והיה חלק מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורשה.
בבית הספר בגטו למדו כ-500 תלמידים ותלמידות.
בנובמבר 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, אסר שלטון הכיבוש על קיום לימודים אקדמיים בה.
האוניברסיטאות נסגרו וחלק ממוריהן נאסרו.
כמעט מיד החלו להתארגן ברחבי פולין לימודי רפואה ורוקחות שנערכו במחתרת בתמיכת ממשלת פולין הגולה ששכנה בלונדון שבבריטניה.
הלימודים התקיימו בארבע ערים, ופרק הלימודים הקליניים התקיים בבתי חולים ברחבי פולין.
הלימודים נערכו תחת שלטון הטרור הנאצי תוך סכנה מתמדת למורים ולתלמידים, שמקצתם נתפסו ונרצחו.
אוניברסיטת ורשה קיימה אף היא לימודי רפואה במחתרת.
תוכנית הלימודים בה נבנתה כדי לאפשר לתלמידים ללמוד חומר לימודים של שלוש שנים בתוך שנתיים.
קרוב לוודאי שהפעילות הרבה של מורי בית הספר לרפואה באוניברסיטת ורשה הייתה מקור של עידוד לרופאים ולמרצים לרפואה בגטו.
לימודי הרפואה בגטו ורשה באו לעולם תחת מסווה של קורסים ללימודי סניטציה לשם מניעת מחלות מידבקות.
קורסים אלו נערכו במסגרת פעולותיו של היודנראט בגטו לשם שיפור המצב הבריאותי הקשה ששרר בו.
הרופא הגרמני הראשי בוורשה אישר את פתיחת הקורס, אך הגרמנים אישרו רק לימודים מעשיים וקיימו ביקורות בנדון.
לימודים אלו החלו במאי 1941, מספר חודשים לאחר כניסת יהודי ורשה לגטו באוקטובר 1940.
המרצים הראשונים בבית הספר המחתרתי לרפואה היו פרופסור לודוויג הירשפלד ופרופסור יוליוש צווייבאום , אשר שימש כדיקן.
שניהם לימדו בעבר באוניברסיטת ורשה והירשפלד היה מדען בעל שם עולמי.
שניהם גויסו למשימה על ידי ראש מחלקת הבריאות של הגטו דוקטור ישראל מייליקובסקי וראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, שתמך בלימודי הרפואה ככל שיכול.
צוויבאום ארגן את לימודי השנים הראשונות והירשפלד היה אחראי ללימודים המתקדמים.
בסך הכל לימדו בבית הספר לפחות 14 מרצים.
דוקטור לודוויג שטבהולץ שימש לפני המלחמה כעוזרו של פרופסור אדוארד לוט הפולני, מומחה לאנטומיה.
האוניברסיטה קיימה עם בית הספר בגטו שיתוף פעולה מקצועי ומנהלי.
פרופסור פרנצ'ישק צ'ובלסקי מונה כאחראי מטעם אוניברסיטת ורשה על בית הספר לרפואה בגטו.
מרצה נוספת הייתה ברוניסלבה פייגין.
רשימות התלמידים הועברו אל משרדי האוניברסיטה ששכנו מחוץ לגטו.
בשל המחסור הכללי נגבה מהתלמידים שכר לימוד.
הם שילמו כ-40–60 זלוטי לחודש וחלקם לא שילמו דבר.
למרצים שולם שכר של 200–300 זלוטי לחודש.
פרופסור הירשפלד העיד כי עמיתו פרופסור צוויבאום התייחס לתפקידו הלימודי בצורה פורמלית והאמין שבהמשך לימודי התלמידים יובאו בחשבון הקורסים שילמדו.
להירשפלד לעומתו הייתה לדבריו נבואת הלב שרוב תלמידיו לא יזכו לסיים את לימודיהם, והוא ביקש להעניק להם בהרצאותיו פיצוי על סבלותיהם וחוויה מדעית ורוחנית.
לתלמידים בבית הספר היוו הלימודים מקור לתחושת נורמליות ולעניין בחייהם בגטו, מעין נחמה על המציאות הנוראה והמסוכנת סביבם ובריחה ממנה.
מקצת הניצולים מבית הספר גם ראו בהקמתו צורה של מרד בדיכוי הגרמני.
קיום בית הספר גם היווה תרומה לשמירת המוראל בגטו.
מורי בית הספר ותלמידיו היו שותפים בעריכת מחקר הרעב בגטו.
הלימודים התקיימו בגטו במספר אתרים לרבות מבנה שהיה בעבר בית ספר תיכון.
בנוסף לכיתות הייתה בו מעבדה ובה ציוד מיושן ללימודי ביולוגיה וכימיה.
ציוד לימוד נוסף וספרים הוברחו מהאוניברסיטה אל תוך הגטו.
פרופסור לוט הגיע מדי שבוע אל הגטו באמתלה של סיוע לקורסי הסניטציה שאישרו הגרמנים.
הוא נשא עמו את חומרי הלימוד והספרים תוך סיכון עצמי גדול והנחה את דוקטור שטבהולץ כיצד ללמד.
ספרים ועזרי לימוד אחרים, שנמצאו בצמצום, הועברו בין הסטודנטים בתורנות.
הלימודים הקדם-קליניים תוכננו להימשך שנתיים והלימודים הקליניים ארבע שנים.
הלימודים הקדם קליניים כללו פיזיקה, ביולוגיה, כימיה, היסטולוגיה, אנטומיה (גם במסגרת נתיחות של נפטרים בגטו) ופרמקולוגיה והיו זהים לקורסים הבסיסיים שנלמדו באוניברסיטת ורשה.
הלימודים התקיימו בשעות הערב (חמש עד שמונה).
הם כללו הרצאות ומעט ניסויים במעבדה.
בנוסף לכך עבדו התלמידים בשעות היום בבתי החולים ומוסדות הרפואה האחרים בגטו.
ההרצאות לתלמידים ניתנו בפולנית במסווה של הקורסים לתברואה.
על כן החל כל שיעור בנושאים של מחלות זיהומיות, חיסונים ומגפות, ובהמשך עברו המרצים ללמד את חומר הלימודים האסור על ידי הגרמנים.
חומר לימוד על מחלות מידבקות פוזר בכיתות הלימוד וחומרי חיטוי רוססו בהם כדי להגביר את ההסוואה.
כל המשתתפים בשיעורים היו מודעים לסיכון הרב שבעריכתם.
הלימודים התקיימו כמובן בתנאים הנוראים ששררו בגטו.
בכיתות שרר קור רב, לעיתים לא היה חשמל והלימודים נערכו לאור מנורות ונרות, והופסקו כל אימת שנשמע רעש חשוד בקרבתם.
התלמידים התקשו לנוע בין אתרי הלימוד בשל העוצר הלילי ואלימות שומרי הגטו.
בגטו נמצאו כשלושים תלמידים שכבר סיימו את לימודי השנים המוקדמות ברפואה.
עבורם אורגנו לימודים בשנים הקליניות, שמומנו על ידי היודנראט.
הם התקיימו במוסדות הרפואיים של הגטו בסיועם של בכירי הרופאים שעבדו בהם ובתנאים הקשים ששררו בהם.
התלמידים התנסו בהם בעבודה מעשית רבה יותר מאשר בלימודים קליניים רגילים לרפואה.
הם נתנו זריקות וכתבו מרשמי תרופות ותפקדו גם כאחים.
בנוסף הוקמה עבורם מעבדה מיוחדת, שהצטיינה בעזרי הלמידה שלה, בציודה המדעי המתקדם (שנרכש גם בעזרת הג'וינט) וכן בניקיונה.
מראה המעבדה היה מרשים ובתנאים ששרו בגטו הוא עורר השתאות ותחושת שיבה לציוויליזציה.