tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'רו הוכתה בראשית שנות ה-30 בקריסה הכלכלית של מספנות חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל, מוקד התעסוקה המרכזי של היישוב, עד לסגירתן המלאה.
בראשית 1934 עמדה וילקינסון בראש משלחת של מובטלים מן העיירה, שנפגשו עם ראש הממשלה מקדונלד במחוז הבחירה הסמוך סיהם.
היא זכתה לאמפתיה מצדו, אך הוא לא נקט צעדים מעשיים.
אכזבתה גברה עם חקיקת "חוק האזורים המיוחדים 1934", שנועד לסייע לאזורים מוכי אבטלה כדוגמת ג'רו.
לטענתה, החוק העניק משאבים בלתי מספקים והיטיב בעיקר עם בעלי ההון, בעוד תרומתו הישירה לאנשי מעמד הפועלים הייתה מזערית.
בבחירות הכלליות בנובמבר 1935 נחלה ממשלת האחדות, שעמדה מאז פרישת מקדונלד בראשותו של בולדווין, ניצחון ברור, אף שמפלגת הלייבור הגדילה את ייצוגה ל-158 מושבים בבית הנבחרים.
וילקינסון נבחרה כנציגת מחוז ג'רו ברוב של 2,350 קולות.
על אף ממדי העוני החריפים באזור, התעוררה תקווה כי מצוקות האבטלה המתמשכות תוסתרנה בקרוב הודות להקמת מפעל פלדה גדול על חורבות מספנות פאלמרס.
ברם, יוזמה זו נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד הפדרציה הבריטית לברזל ופלדה (BISF), שנציגיו סברו כי יש להרחיב את המפעלים הקיימים במקום להקים חדשים.
ב-30 ביוני 1936 פנתה וילקינסון למזכיר המדינה לענייני מסחר וולטר רנסימן בבקשה "לשכנע את BISF לנקוט מדיניות פחות אנוכית מזו שהוא נוקט כיום".
בקשתה נדחתה, והנושא נמסר לוועדה לבחינת פיתוחה הכללי של תעשיית הברזל והפלדה, אשר, כפי שציין כותב מכתב ל"הטיימס", נשלטה בפועל בידי חברי ה-BISF.
משלחת ממועצת העיר ג'רו מחתה בפני רנסימן על ההחלטה, אך נענתה בתשובה כי "ג'רו תיאלץ למצוא את גאולתה בעצמה".
לדברי וילקינסון, האמירה המזלזלת הזו "הבעירה את רוח העיר".
בהנהגת יו"ר המועצה דייוויד ריילי החל היישוב בהכנות להפגנת מחאה, אשר קיבלה צורה של עלייה רגלית ללונדון לשם הגשת עצומה לממשלה.
צעדות מובטלים, שכונו באותה עת "צעדות רעב", נערכו מאז ראשית שנות ה-20, בדרך כלל ביוזמת תנועת העובדים המובטלים הלאומית (NUWM).
ממד זה הקנה לצעדות העבר אופי תעמולתי רדיקלי בעיני הציבור.
מועצת ג'רו ביקשה להבטיח כי מצעדה יתנהל בחסות כלל תושבי העיר, ובמנותק מכל זיקה מפלגתית.
על אף זאת מתח בישוף דרהאם, הנסלי הנסון, ביקורת חריפה על היוזמה וכינה אותה "לחץ אספסוף מהפכני".
גם בהנהגת הלייבור גילתה וילקינסון יחס מהוסס, מחשש שהזדהות גלויה עם הצעדה תיצור זיקה בלתי רצויה לסוציאליזם מהפכני.
ב-5 באוקטובר 1936 יצאה קבוצה נבחרת של 200 איש מבניין מועצת ג'רו לדרך הארוכה, 282 מייל (כ-454 קילומטרים), במטרה להגיע ללונדון עד ל-30 באוקטובר, עם פתיחת מושב הפרלמנט החדש.
וילקינסון לא השתתפה בצעדה לכל אורכה, אך הצטרפה אליה לפרקים, בהתאם להתחייבויותיה הציבוריות.
בוועידת הלייבור באותה שנה, שהתקיימה באדינבורו, קיוותה כי הצעדה תעורר התלהבות, אך תחת זאת שמעה גינוי על כך ש"שלחה גברים רעבים וחסרי ביגוד נאות ברחבי המדינה".
יחס זה שיקף גם את עמדת חלק מן הסניפים המקומיים של המפלגה לאורך המסלול; וילקינסון ציינה באירוניה כי דווקא נציגי המפלגות השמרנית והליברלית דאגו לצורכי הצועדים.
ב-31 באוקטובר הגיעו הצועדים ללונדון, אך ראש הממשלה בולדווין סירב להיפגש עמם.
ב-4 בנובמבר הציגה וילקינסון בפני בית הנבחרים עצומה חתומה בידי 11,000 מתושבי ג'רו, אשר סיכמה: "העיר אינה יכולה להיוותר שוממה, ולפיכך עותרים אנו כי ממשלת הוד מלכותו ובית נכבד זה יכירו בצורך הדחוף לספק עבודה לעיר בלא כל דיחוי נוסף".
בדיון הקצר שנערך בעקבותיה טען רנסימן כי "מצב האבטלה בג'רו, אף שעדיין רחוק מלהיות משביע רצון, השתפר בחודשים האחרונים".
בתגובה קבע אחד מחברי הלייבור כי "שאננותה של הממשלה נתפסת ברחבי המדינה כהעלבה למצפון הלאומי".
הצועדים שבו לג'רו ברכבת, ושם גילו כי קצבת האבטלה שלהם קוצצה, בטענה כי היו "בלתי זמינים לעבודה" לו היו מתפנות משרות בהיעדרם.
ההיסטוריונים מלקולם פירס וג'פרי סטיוארט טענו כי הצלחתה האמיתית של הצעדה התגלתה רק בדיעבד: היא "סייעה לעצב את התפיסות הציבוריות ביחס לשנות ה-30" לאחר מלחמת העולם השנייה, ובכך סללה דרך לרפורמות חברתיות מקיפות.
החוקר ורנון הוסיף כי הצעדה החדירה בקרב מעמד הביניים את רעיון הצדק החברתי.
אולם, באירוניה טרגית, לא מסע מחאה שלווה אלא תנופת ההתחמשות לקראת המלחמה היא שהחזירה פעילות תעשייתית לג'רו.
וילקינסון עצמה פרסמה דוח על קורות העיר בספרה האחרון, The Town that was Murdered (1939), ובו כתבה: "מצוקת ג'רו איננה בעיה מקומית; היא תסמין של רעה לאומית".
בנובמבר 1934 יצאה וילקינסון כנציגת "הוועד לסיוע לקורבנות הפשיזם" למחוז אסטוריאס שבצפון ספרד, על מנת לבחון את דיכוי מרד הכורים באוביידו; בעקבות פעילותה גורשה בכפייה משטח המדינה.
היא הטיחה ביקורת חריפה במדיניות אי-ההתערבות של ממשלת הממלכה המאוחדת, שלדבריה שירתה בפועל את רצונו של פרנקו.
בביקורה באפריל 1937, כחלק ממשלחת נשים בראשות הדוכסית את'ול, תיארה כי חוותה "זעם וחוסר אונים" נוכח מראות ההרס שנגרמו מהפצצות אוויריות על כפרים קטנים.
בביקורה הנוסף, בדצמבר אותה שנה, נלוו אליה אטלי, מנהיג מפלגת הלייבור, ופיליפ נואל-בייקר, חבר פרלמנט ממפלגתה.
לאחר שחזתה ברעב הקשה שפגע בילדי בתי הספר במדריד, הקימה עם שובה לבריטניה קרן "חלב לספרד" ויוזמות הומניטריות נוספות.
אף שנותקה זמן מן מהמפלגה הקומוניסטית הבריטית, שמרה וילקינסון על קשרים הדוקים עם גורמים קומוניסטיים בולטים בממלכה המאוחדת ומחוצה לה.
מסמכי מודיעין בריטיים העידו על קשריה עם וילי מינצנברג ואוטו קץ.
עם זאת, בהיותה מודעת לסכנה לאבדן מושבה בפרלמנט, הקפידה לתחום את התנהלותה הרדיקלית במסגרת מוגבלת.
בשנת 1937 הייתה בין מייסדי כתב העת Tribune, יחד עם אניירין בוואן, הרולד לסקי וסטפורד קריפס.
במאמרה הראשון קראה להיאבק באבטלה, בעוני, בתת-תזונה ובמצוקת הדיור.
מתוך הכרה בתלותן של משפחות עניות באשראי, יזמה הצעת חוק להסדרת קנייה בתשלומים (hire purchase), תחום שנוצל לרעה באותם ימים; החוק אושר בסופו של דבר בתמיכה חוצת-מפלגות ונחקק בשם "חוק קנייה בתשלומים 1938".
וילקינסון התבלטה גם כמתנגדת חריפה למדיניות הפיוס של ממשלת הלאום כלפי הדיקטטורים באירופה.
בדיון בבית הנבחרים ב-6 באוקטובר 1938 גינתה בחריפות את ראש הממשלה נוויל צ'מברלין על חתימתו על הסכם מינכן.
ב-24 באוגוסט 1939, בעת הדיון בפרלמנט על ההסכם שנחתם בין גרמניה לברית המועצות (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב), יצאה נגד כישלונו של צ'מברלין לכונן ברית עם מוסקבה נגד היטלר: "פעם אחר פעם העמיד ראש הממשלה את האינטרסים הצרים של מעמדו ושל בעלי ההון מעל לאינטרס הלאומי".
וילקינסון נמנתה עם התומכים בהכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939, אף כי לא חסכה ביקורתה על דרכי ניהול המערכה בידי צ'מברלין.
במאי 1940, עם הקמת ממשלת הקואליציה הכלל-מפלגתית בראשות צ'רצ'יל לאחר נפילת ממשלת האחדות, מונתה לתפקיד מזכירת פרלמנט במשרד הפנסיות.
באוקטובר אותה שנה הועברה למשרד לביטחון הפנים, שם כיהנה כאחת משלוש מזכירותיו הפרלמנטריות של הרברט מוריסון, והופקדה על תחומי מקלטי ההתגוננות מירי אווירי.
עם ראשית ההפצצות האוויריות על ערי הממלכה בקיץ 1940, הפכו תחנות הרכבת התחתית של לונדון למקלטי חירום מאולתרים, ולעיתים אף למקום לינה מתמשך בתנאים קשים ומדכאים.
בסיוע משרדו של מוריסון, פיקחה וילקינסון עד תום 1941 על חלוקתם של למעלה מחצי מיליון "מקלטי מוריסון", שולחנות פלדה מבוצרים בעלי דפנות רשת, שנועדו לשמש מחסה ביתי בשעת התקפה.
העיתונות כינתה אותה "מלכת המקלטים", והיא ערכה סיורים תכופים בערים שנפגעו מהפצצות, כדי לחלוק עם התושבים את הסבל שלהם ולחזק את רוחם.
אחד מצעדיה השנויים במחלוקת היה תמיכתה בגיוס נשים לשירות כיבוי האש המסייע (Auxiliary Fire Service) לצורכי תצפית, מהלך שעורר התנגדות חריפה מצד נשים רבות שטענו כי חובותיהן המשפחתיות מהוות נטל דיו.
אף איגודה המקצועי שלה, NUDAW, הסתייג מן ההחלטה, אולם וילקינסון נותרה איתנה בדעתה.
השירות המיניסטריאלי, בשילוב השפעתו של מוריסון והתרחקותה ההולכת וגוברת מן הקומוניזם, שינו את עמדותיה הרדיקליות בעבר.
בינואר 1941 תמכה בהחלטת מוריסון להשעות את פרסום העיתון הקומוניסטי The Daily Worker בשל הפצת תעמולה אנטי-בריטית, והצביעה בעד חקיקה לשעת חירום שאסרה שביתות בענפי מפתח.
קבלתה לשדרה המרכזית של מפלגת הלייבור התבטאה בשילובה בוועדות המדיניות המרכזיות, וביוני 1943 נבחרה לסגנית יו"ר ההנהלה הארצית של המפלגה.
לאחר מותו של היו"ר ג'ורג' רידלי בינואר 1944, ירשה את מקומו.
במסגרת אותות הכבוד לשנה החדשה של 1945 מונתה לחברת המועצה המלכותית, והייתה לאישה השלישית בלבד, לאחר מרגרט בונדפילד וננסי אסטור, שזכתה בעיטור זה.
באפריל אותה שנה נמנתה עם המשלחת הפרלמנטרית הבריטית שנטלה חלק בוועידת סן פרנסיסקו, אשר הניחה את היסודות להקמת ארגון האומות המאוחדות.
וילקינסון קיימה קשר קרוב והדוק עם מוריסון, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אישית, עוד טרם שיתוף הפעולה ביניהם במסגרת הממשל בתקופת המלחמה.
לשיטתה, מוריסון, ולא קלמנט אטלי המאופק והמתון, היה המועמד הראוי לעמוד בראש מפלגת הלייבור, ועל כן פעלה לחיזוק מעמדו ולהצגת כשירותו להנהגה בשנים 1935 ו-1939. בשנת 1945 הודיע מוריסון לאטלי על כוונתו להציג מועמדות לראשות המפלגה, שלדבריו נועדה לשרת את אחדות הלייבור.
בבחירות הכלליות שנערכו ביולי אותה שנה זכתה המפלגה בניצחון סוחף, עת השיגה 393 מושבים בפרלמנט לעומת 213 בלבד למפלגה השמרנית.
אף על פי כן, המשיכו וילקינסון ותומכיה ללחוץ לשינוי בהנהגה, אך הדבר נמנע כאשר אטלי נענה ללא שהות להזמנת המלך להרכיב ממשלה.
אטלי לא גילה כל תרעומת כלפי מוריסון או וילקינסון; מוריסון נתמנה לנשיא המועצה ולסגן ראש הממשלה, בעוד וילקינסון מונתה למזכירת המדינה לענייני חינוך ולחברה בקבינט.
עמנואל שינוול, אשר קיבל את תיק הדלק והכוח, העיר לימים כי "זו לא טקטיקה בלתי-נבונה להפוך את יריביך למשרתיך".
וילקינסון הייתה האישה השנייה בלבד, לאחר בונדפילד, שנכנסה בשערי הקבינט הבריטי והחזיקה בתפקיד שר במועצת השרים של הממלכה.
עם מינוייה למזכירת המדינה לענייני חינוך קבעה לעצמה יעד מרכזי וברור: יישום חוק החינוך משנת 1944, פרי יוזמת ממשלת הקואליציה בימי מלחמת העולם השנייה.
החוק קבע לראשונה זכות אוניברסלית לחינוך תיכוני חינם והעלה את גיל סיום הלימודים החוקי מ-14 ל-15, החל מ-1947. עם זאת, הותיר החוק את מבנה מערכת החינוך התיכונית לדיון ציבורי ולפסיקת הרשויות המקומיות.
ג'יימס צ'וטר איד, שנמנה עם מחוללי החוק בצוותא עם ראב באטלר, סבר כי יש להותיר את ההכרעה בידי השלטון המקומי.
רבים מן המומחים תמכו במבחן הסלקטיבי, ה-"11 פלוס", שנועד לקבוע את מסלולו של כל תלמיד בין גימנסיה עיונית, בית ספר טכני או מוסד מודרני.
לעומתם, חוגים נרחבים בלייבור קראו להקמת מערכת רב-תחומית, אשר עתידה להיקרא "חינוך מקיף".
איד נטה לעמדה זו, אך מינויו למזכיר הפנים הפחית את השפעתו הישירה על החינוך.
המודל החלופי ביקש להקים מוסדות רחבי-היקף שיאגדו תחת קורת גג אחת מגוון מסלולי לימוד, תוך אפשרות למעבר גמיש ביניהם בהתאם ליכולות התלמיד.
וילקינסון סברה כי רפורמה כה מקיפה אינה ישימה בתנאי התקופה, ועל כן הגבילה עצמה לרפורמות מציאותיות יותר.
זהירותה עוררה אכזבה ואף תרעומת בקרב השמאל המפלגתי ובקרב ארגוני המורים, אשר ראו בה החמצה היסטורית לעיגון עקרונות סוציאליסטיים במערכת החינוך.
עם זאת, היא האמינה כי מבחן "11 פלוס" יבטיח גם לבעלי כישורים גבוהים מרקע חברתי-כלכלי צנוע גישה לחינוך גימנסיאלי איכותי.
היעד המובהק שהציבה לעצמה היה העלאת גיל סיום הלימודים.
לשם כך נדרשה המדינה לגייס ולהכשיר עשרות אלפי מורים חדשים ולהקים תשתיות מתאימות עבור כ-400 אלף תלמידים נוספים.
במסגרת תוכנית ההכשרה לשעת חירום (ETS) הוענקו לחיילים משוחררים מענקים ללימודי הוראה במסלול מזורז בן שנה; עד סוף 1946 הוכשרו בדרך זו למעלה מ-37 אלף מורים ומורות.
כדי לתת מענה מיידי להתרחבות המערכת הוקמו צריפי לימוד זמניים, שחלקם הפכו למבנים קבועים לאורך שנים רבות.
וילקינסון התעקשה על עמידה במועד שנקבע בחוק, 1 באפריל 1947, והצליחה להביא לאישור הממשלה ב-16 בינואר 1947 את יישום ההחלטה במועדה.
בין הישגיה הנוספים במשרד נכללו הנהגת אספקת חלב חינם לתלמידים, שיפור מערך הארוחות בבתי הספר, הרחבת היקף המלגות להשכלה גבוהה, והרחבת החינוך למבוגרים באמצעות מכללות מחוזיות.
באוקטובר 1945 יצאה לגרמניה, שם בחנה את דרכי השיקום של מערכת החינוך ההרוסה, והופתעה מן הקצב שבו חזרו בתי הספר והאוניברסיטאות לפעילות חמישה חודשים בלבד לאחר המלחמה.
ביקוריה כללו גם את גיברלטר, מלטה וצ'כוסלובקיה.
בנובמבר אותה שנה עמדה בראש ועידה בין-לאומית בלונדון, אשר הניחה את היסודות להקמת ארגון החינוך, המדע והתרבות של האומות המאוחדות (אונסק"ו) ב-1946. באחת מהופעותיה האחרונות בפרלמנט, ב־-22 בנובמבר 1946, הדגישה כי אונסק"ו מגלם "סטנדרטים של ערכיים, תוך דחיית ההשקפה כי רק עניינים מעשיים הם בני-חשיבות".
היא חזתה כי הארגון "יעשה גדולות", וקראה לממשלה להעניק לו את מלוא התמיכה.
וילקינסון התייסרה במשך רוב שנות חייה באסתמה סימפונות, אשר הוחמרה בהדרגה עקב עישון מופרז ועמל ציבורי מתמיד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פקדה אותה מחלה לעיתים תכופות, ובמהלך ביקורה בפראג בשנת 1946 התמוטטה לפתע.
ב-25 בינואר 1947 השתתפה בטקס החנוכה של בית הספר לתיאטרון "בריסטול אולד ויק", שנערך תחת כיפת השמיים בעיצומו של חורף 1946–1947. ימים מועטים לאחר מכן לקתה בדלקת ריאות, וב-3 בפברואר נמצאה מחוסרת הכרה בדירתה בלונדון.
ב-6 בפברואר 1947 הלכה לעולמה בבית החולים סנט מרי שבפדינגטון.
בחקירת המוות הרשמית נקבע כי פטירתה נגרמה כתוצאה מ"כשל לבבי בעקבות נפחת, מלווה בדלקת סימפונות חריפה ובברונכופנוימוניה, אשר הוחמרו עקב הרעלת ברביטורטים".
במשך מספר חודשים שקדמו למותה נטלה וילקינסון תרכובות תרופתיות שונות לשם התמודדות עם אסתמה ונדודי שינה, וההנחה שגובשה הייתה כי נטלה בשגגה מינון יתר של ברביטורטים.
בהיעדר ראיות לכוונת התאבדות, פסק החוקר כי מדובר במוות בתאונה.
חרף מסקנה זו, רווחה בקרב היסטוריונים ההשערה כי וילקינסון שמה קץ לחייה, בהצביעם על אכזבתה מקשריה האישיים עם מוריסון ועל מצבה הפוליטי הרעוע לנוכח שמועות בדבר הדחתה הצפויה בריענון ממשלתי קרוב.
בביוגרפיה משנת 1973 על מוריסון, מאת ברנרד דונוהיו וג'.
ג'ונס, הוצע כי נוכח בריאותה הרופפת, נטליה המיניסטריאליים הכבידו עליה יתר על המידה.
אולם, בהיעדר ממצאים חד-משמעיים, נותרו הדעות ההיסטוריות חלוקות בשאלת כוונתה של וילקינסון לשים קץ לחייה.
גובהה הנמוך של וילקינסון ורעמת שערה האדמונית, שנלוותה לעמדות פוליטיות נחרצות ובלתי מתפשרות, העניקו לה כינויי חיבה ויראה כאחד, ובהם "החלקיק הלוהט" ו"אלן האדומה".
הופעתה החיצונית הבוהקת, ששילבה לבוש אופנתי וססגוני עם נוכחות אסרטיבית ורבת עוצמה, הפכה אותה לדמות בולטת עד מאוד.
אחד ממספידיה תיאר אותה כך: "בכל מקום שבו התנהל עימות רועש למען מטרה נעלה, או אף למען מטרה סבירה בלבד, נראתה אותה אדמונית מרדנית מתנועעת בלב הסערה".
בשלבים המאוחרים של דרכה הפוליטית ניכרה מתינות יחסית, פרי של שאיפה מעשית ושל ראיית מציאות מפוכחת: היא זנחה את יסודות המרקסיזם המוקצנים ואת להט המאבק המוקדם, ובחרה לפעול במסגרת קווי המדיניות של הלייבוריזם הממסדי.
אמונתה התחזקה בכך שהדמוקרטיה הפרלמנטרית מהווה נתיב מובחן ובטוח יותר לקידום חברתי מאשר חלופות מהפכניות אחרות.
עם זאת, כהיסטוריון ורנון הדגיש, "לא ויתרה מעולם על עצמאות מחשבתה הנחושה, ושאיפתה לכוח לא נבעה מהבלטת שמה או מתאוות תהילה, אלא מן הרצון להושיט סעד לחלשים באשר הם".
במהלך מסכת פועלה הציבורי נטלה וילקינסון חלק ביוזמות רפורמטוריות רבות: מתן זכות בחירה לנשים, קידום עיקרון השכר השווה בקרב פקידות שירות המדינה והקמת מקלטי הגנה לאוכלוסיות עירוניות מפני התקפות אוויריות.
ההיסטוריון דייוויד קינסטון ציין את הישגה המעשי המרכזי בהבטחת העמידה בלוח הזמנים להעלאת גיל סיום הלימודים.
יורשה במשרד החינוך, ג'ורג' טומלינסון, הדגיש את מאבקה העיקש למניעת דחיית המהלך, והביע צער עמוק על מותה בטרם מומשה הרפורמה.
אף כי נמתחה לעיתים ביקורת על פיזור מאמציה, וכפי שציין העיתון המקומי North Mail במאי 1937 כי היא "פועלת למען מטרות רבות מכדי להקדיש את מלוא המשאבים לג'רו", תרומתה ניכרה במיוחד בהבאת סיפורו של ג'רו לתודעה ציבורית רחבה.
ספרה The Town that was Murdered המחיש בפני הכלל את מצוקתם של תושבי העיר ואת השלכותיו של קפיטליזם בלתי מרוסן על קהילות הפועלים.
וילקינסון לא התקשרה מעולם בברית נישואין, אף כי חייה היו רצופים בקשרי רעות הדוקים עם גברים אחדים.
מעבר לאירוסיה המוקדמים לוואלטר ניובולד, טיפחה זיקה ממושכת עם ג'ון ג'אגר, ובראשית שנות השלושים נקשרה לפרק זמן קצר בקשר רומנטי עם פרנק הוראבין.
קשרה ארוך-השנים למוריסון נוסדה בימיה הראשונים באגודה הפביאנית.
מוריסון עצמו גילה איפוק ניכר בכל הנוגע לחשיפת טיב קשר זה, ואף השמיט את אזכור שמה כליל מן האוטוביוגרפיה שפרסם בשנת 1960, על אף קרבתם הפוליטית המובהקת.
ההיסטוריון ורנון גרס כי יחסים אלה חרגו, בסבירות גבוהה, מגבולות אפלטוניים גרידא, אולם השמדת כתביה האישיים של וילקינסון לאחר מותה, בצירוף שתיקתו המוחלטת של מוריסון, הותירו את טיבם והיקפם המדויקים של יחסים אלה בערפל.
ב-25 בינואר 1941 הוענקה לוילקינסון אזרחות כבוד מטעם מועצת ג'רו, ובמאי 1946 זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מנצ'סטר.
זכרה מונצח במוסדות חינוך ובמתקנים אחדים: בית הספר לבנות "אלן וילקינסון" באילינג שבמערב לונדון; בית הספר היסודי ומרכז הילדים על שמה בניוהאם שבמזרח לונדון; וכן אחוזת דיור שנבנתה בשנות החמישים בידי מועצת פלינג בוורדלי, אשר נכללה בעבר במחוז הבחירה ג'רו, וכיום בתחומי המטרופולין גייטסהד.
כמו כן, בית הספר התיכון "אלן וילקינסון" בארדוויק, ששילב בתוכו את מוסד הלימוד שבו התחנכה בילדותה, נשא את שמה עד סגירתו בשנת 2000. בקמפוס אוניברסיטת מנצ'סטר קרוי על שמה בניין "אלן וילקינסון", המאכלס את מכון מנצ'סטר לחינוך וחוגים נוספים.
לוחות זיכרון כחולים מציינים את מקום הולדתה ברחוב קורל 41, ואת לימודיה באוניברסיטה בשנים 1910–1913.
באוקטובר 2015 נבחרה לרשימת מועמדים מצומצמת להקמת פסל האישה הראשון במנצ'סטר זה למעלה ממאה שנים, אם כי בהצבעה הוחלט להנציח את אמלין פנקהרסט.
שנה לאחר מכן, באוקטובר 2016, נבחרה וילקינסון בהצבעת הציבור לדמות האישה הראשונה שעבורה הוקם פסל בעיר מידלסברו.
בשנת 2018 נחקקו שמה ודמותה, בצד שמותיהן ותמונותיהן של 58 לוחמות ותומכות בזכות הבחירה לנשים, על כן הפסל של מיליסנט פוסקט שנחנך בכיכר הפרלמנט בלונדון.
בשנת 2024 קיבלה דמותה הד ציבורי מחודש, עת החליפה שרת האוצר מטעם הלייבור, רייצ'ל ריבס, את דיוקנו של שר האוצר לשעבר נייג'ל לוסון בדאונינג 11 בדיוקן של וילקינסון, במסגרת מדיניותה להציג במשרדה יצירות אמנות פרי יצירתן של נשים או המתמקדות בדמויות נשיות.
אלן טיילור קפרטון היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית בשנים 1875–1876. קודם לכן כיהן בבית הנבחרים ובסנאט של וירג'יניה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כיהן כחבר הסנאט של הקונפדרציה.
קפרטון נולד ב־21 בנובמבר 1810 ליד העיירה יוניון, מחוז מונרו, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), לג'יין ארסקין וליו קפרטון.
בגיל 14 רכב על סוס עד האנטסוויל שבאלבמה, כדי ללמוד בבית ספר.
לאחר מכן למד באוניברסיטת וירג'יניה שבשארלוטסוויל, ובשנת 1832 השלים את לימודיו בקולג' ייל.
הוא למד משפטים אצל בריסקו בולדווין בעיר סטונטון שבווירג'יניה, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
קפרטון עסק בעריכת דין, ובשנים 1841–1842 היה חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1844 נבחר לסנאט של וירג'יניה וכיהן בו עד 1848. בשנים 1857–1861 כיהן שוב כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1850 היה ציר בוועידת החוקה של וירג'יניה, וב־1861 השתתף בוועידת הפרישה של וירג'יניה.
במהלך מלחמת האזרחים נבחר על ידי בית המחוקקים של וירג'יניה לסנאט של מדינות הקונפדרציה, שם כיהן עד 1865. לאחר המלחמה היה איש הקונפדרציה הראשון לשעבר שנבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן כסנאטור דמוקרטי מטעם וירג'יניה המערבית, מ־4 במרץ 1875 ועד מותו.
בנוסף כיהן קפרטון כדירקטור של תעלת ג'יימס ריבר וקאנוהה.
קפרטון נפטר ממחלת לב בחדרו בצפון־מערב וושינגטון די.
סי., ב־26 ביולי 1876. הוא נקבר בבית הקברות גרין היל ביוניון שבווירג'יניה המערבית.
קפרטון נישא להארייט אקולס, אחותו של ג'ון אקולס.
בתו לין נישאה תחילה לג'יימס פרנץ' פאטון, ולאחר מכן לשופט אדוארד פרנקלין בינגהאם.
ביתו ליד יוניון, המכונה "אלמווד", נכלל בשנת 1976 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אלן בואי מגרודר היה משורר, היסטוריון, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה בין 3 בספטמבר 1812 ל־3 במרץ 1813.
אלן בואי מגרודר נולד בווירג'יניה בשנת 1775, לג'ורג' פרייזר מגרודר ולאלינור בואי.
אביו היה נינו של אלכסנדר מגרודר, סקוטי שנשבה בקרב ווסטר והובא לפרובינציית מרילנד כעובד חוזה.
מגרודר התחנך בבתי הספר בקנטקי ולמד משפטים.
בשנת 1791 פנה למזכיר המדינה תומאס ג'פרסון בבקשה לקבל משרה במחלקת האוצר של משרד המלחמה.
הוא הוסמך כעורך דין ב־1796 או 1797 בלקסינגטון, קנטקי, שם גם החל לעסוק בעריכת דין.
מגרודר היה אחד המשוררים הראשונים בקנטקי, ושיריו פורסמו בעיתון Kentucky Gazette בשנים 1802–1803. שירתו עוררה תשומת לב ברחבי המערב האמריקאי, אך רק שלושה או ארבעה משיריו שרדו עד ימינו.
בנוסף לשירה עסק מגרודר גם בהיסטוריה, ובשנת 1800 פרסם מאמר בשם The Character of Thomas Jefferson ("דמותו של תומאס ג'פרסון"), שפורסם לראשונה בעיתון Kentucky Gazette ונעשה פופולרי מאוד.
בשנת 1803 הוציא חיבור נוסף בן 150 עמודים בשם Reflections on the Late Cessions of Louisiana to the United States ("הרהורים על מסירת לואיזיאנה לארצות הברית"), שהוקדש לנשיא ג'פרסון.
בחיבורו תיאר את יתרונותיה הפוליטיים, החקלאיים והמסחריים של לואיזיאנה, והביע תקוות לפיתוחה הכלכלי.
בין דעותיו היו תמיכה בהעברת האינדיאנים ממקומותיהם ובהקמת מושבות לעבדים משוחררים באפריקה.
הוא גם הביע אמונה כי קובה תעבור בעתיד לשליטת ארצות הברית.
מגרודר שלח עותק של ספרו לג'פרסון, בצירוף מכתב מנומס שבו הביע את הערכתו למדיניותו של הנשיא ואת נאמנותו לממשלו.
בהמשך שקל מגרודר לכתוב היסטוריה של מלחמות האינדיאנים ואף אסף חומרים לכך, תוך התכתבות עם ג'פרסון בנושא זה.
במקביל אסף חומרים לכתיבת היסטוריה של קנטקי וביוגרפיה של הגנרל ג'ורג' רוג'רס קלארק.
סיום דרכו הספרותית וראשית הקריירה הציבורית
המאמר שכתב על תומאס ג'פרסון כנראה סייע לו לקבל מינוי ממשלתי — בשנת 1805 מינה אותו ג'פרסון ל"נציב הקרקעות" בטריטוריית אורלינס (כיום לואיזיאנה).
בעקבות זאת נאלץ מגרודר להפסיק את עבודתו על ספריו, שנותרו לא גמורים.
את החומרים שאסף להיסטוריה של קנטקי מסר לידידו ג'ון ברדפורד, שהשתמש בהם לכתיבת ספרו Notes on Kentucky.
מגרודר עבר לעיירה אופלוסס שבמחוז סנט לנדרי בלואיזיאנה, שם עסק בבדיקת תביעות קרקע מטעם הממשל.
ב־1806 פוטר מתפקידו, כנראה עקב שתייה מופרזת.
באותה שנה פרסם בעיתון Kentucky Gazette תצפיות שכתב על קרבות האינדיאנים ומנהגיהם הדתיים והטקסיים — ככל הנראה מתוך מחקרו הקודם.
כאשר לא עסק במשרות ציבוריות, המשיך מגרודר לעסוק בעריכת דין.
בהמשך נבחר לבית הנבחרים של לואיזיאנה, וב־1811 היה ציר בוועידת החוקה של המדינה.
הוא עמד בראש הוועדה שכתבה את חוקת לואיזיאנה, שהתבססה במידה רבה על חוקת קנטקי.
עם זאת, היא לא כללה מגילת זכויות, דיני המדינה נשענו על המשפט האזרחי הצרפתי־ספרדי, והמדינה חולקה ל"פארישים" (מחוזות כנסייתיים) במקום למחוזות.
החוקה נכתבה ב־22 בינואר 1812, ולואיזיאנה צורפה לאיחוד ב־30 באפריל אותה שנה.
מגרודר היה אחד משני נציגים שהציגו את החוקה בפני הנשיא ג'יימס מדיסון.
בספטמבר 1812 נבחר מגרודר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית להיות אחד משני הסנאטורים הראשונים של לואיזיאנה (לצד ז'אן נואל דסטריאן).
במהלך כהונתו הצביע בעד הגדלת הצי, בעד חקירת אפשרות לכבוש את מזרח פלורידה, בעד ארגון מחדש של הצבא, ובעד מינויים צבאיים בכירים כמו ג'ון ארמסטרונג וויליאם הנרי הריסון.
מגרודר נעדר מ־25 מתוך 89 הצבעות שמיות — שיעור היעדרות גבוה יחסית (כ־28%), לעומת ממוצע של כ־15% באותה תקופה.
הוא נחשב לאחד מ־45 הסנאטורים שאין להם דיוקן רשמי בארכיון הסנאט.
הוא סיים את כהונתו במרץ 1813 והוחלף על ידי אליג'יוס פרומנטין.
לאחר שעזב את הסנאט חזר מגרודר לעסוק בעריכת דין בלואיזיאנה.
הוא לא כתב עוד יצירות ספרותיות או מחקריות.
מגרודר לא נישא ולא היו לו ילדים, אך הוא היה בעל עבדים.
הוא נפטר באופלוסס שבלואיזיאנה, ב־16 באפריל 1822, בגיל 47.
ההיסטוריון ג'ון וילסון טאונסנד תיאר אותו כ"איש תרבות גבוהה והבטחה גדולה".
אלן סמית'י הוא קרדיט שמופיע בסרט קולנוע שבו הבמאי מסרב לחתום על הסרט שביים, משום שאינו שלם עם התוצאה הסופית.
הבמאי הראשון שסירב כי שמו יופיע על סרט שיצר, וביקש מגילדת הבמאים של אמריקה בהוליווד כי בכותרות הסרט יינתן הקרדיט ל"אלן סמית'י", הוא דון סיגל.
היה זה בסרט "מותו של אקדוחן" שיצא לאקרנים בשנת 1969. הסרט החל בבימויו של במאי אחר, אשר הסתכסך עם הכוכב ריצ'רד וידמרק ופוטר.
סיגל הגיע על מנת להשלים את העבודה, ואף הוא הסתכסך עם וידמרק, שדרש כי תהיה לו שליטה אמנותית בבימוי הסרט ועריכתו.
בסופו של דבר החליט סיגל כי אינו יכול לקבל קרדיט על בימוי הסרט, וביקש מאיגוד הבמאים כי בכותרות הסרט יירשם כי הבמאי הוא "אלן סמית'י", דמות דמיונית שהומצאה לצורך זה.
במשך שלושים שנה זכה סמית'י לקריירת בימוי מפוארת, שכן בכל מקרה דומה של סכסוך בין במאי, כוכב ואולפן, שגרם לכך שהבמאי לא ראה בסרט את המוצר לו התכוון, ניתן היה לבקש כי הקרדיט על הבימוי יינתן ל"אלן סמית'י".
דוגמה נוספת לשימוש בשם "אלן סמית'י" ניתן למצוא בגרסה המורחבת לסרט "חולית", שנערכה ללא אישורו והשתתפותו של הבמאי, דייוויד לינץ'.
או אז סירב לינץ' לשייך את שמו לפרויקט המורחב והתנגד בכל תוקף לעריכות הרבות שנעשו בסרט, שנערך לכדי 189 דקות (מתוך 137 דקות בגרסה הקולנועית) בצורה גסה, כאשר נעשה בו שימוש חוזר בסצנות רבות.
עם הזמן, הפכו השם ומטרתו למוכרים יותר ויותר, ובמאים מסוימים אף החלו לדון בו תוך הפרת קוד השתיקה.
ב-1998 יצא הסרט "סרטו של אלן סמית'י: הישרפי הוליווד הישרפי".
גיבור הסרט, אלן סמית'י, מנסה, ללא הצלחה, להתנער מתוארו כבמאי, מכיוון שהשם הבדוי היחיד בו מותר לו להשתמש הוא שמו שלו.
ארת'ור הילר, במאי הסרט, לא הסכים להתערבותו האמנותית של המפיק, ג'ו אסטרהאוז, ודרש להסיר את שמו.
כך נרשם כי במאי הסרט הוא אלן סמית'י.
הסרט נכשל משמעותית הן כלכלית והן ביקורתית, אך פרסום בעיות ההפקה משך תשומת לב רבה.
בעקבותיה, מאז שנת 2000 גילדת הבמאים של אמריקה לא מאפשרת עוד שימוש בשם זה, לאחר שה"סוד" נחשף לציבור הרחב, והיא דורשת, במקרה של סכסוך מסוג זה, להשתמש בשם במה ייחודי לאותו סרט.
למרות זאת, ישנם סרטים הממשיכים להשתמש בקרדיט זה.
אלן סימונסן (בדנית: Allan Simonsen; נולד ב-15 בדצמבר 1952) הוא כדורגלן עבר דני, מהבולטים בכדורגלני דנמרק בכל הזמנים.
שיחק בוויאלה בי קיי, בבורוסיה מנשנגלדבך, בברצלונה ובצ'רלטון אתלטיק.
בנבחרת דנמרק שיחק 55 משחקים וכבש 20 שערים.
ב-1977 זכה בתואר כדור הזהב.
בתקופתו במנשנגלדבאך, אז אחת הקבוצות הבכירות באירופה, היה משחקני המפתח של קבוצת הפלא של המאמן הנס וייסויילר, יחד עם גינטר נצר וברטי פוגטס.
סימונסן הוא השחקן היחידי בהיסטוריה שהבקיע שערים בגמר אליפות אירופה לקבוצות, לגביע המחזיקות וגביע אופ"א.
אף על פי שהגיע לשיאו בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים, זכה לשחק במונדיאל בשלב מאוחר יחסית בקריירה, פעם אחת, ב-1986.
לאחר פרישתו אימן את נבחרת איי פארו וכן את נבחרת לוקסמבורג.
מקום שלישי באליפות אירופה: 1984
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1977/78
מלך השערים בליגה האירופית: 1978/79
אֶלֶּן נִיט (באסטונית: Ellen Niit ; 13 ביולי 1928 - 30 במאי 2016) הייתה ציירת, סופרת, מתרגמת ומאיירת ספרי ילדים אסטונית.
אלן ניט נולדה בשם אלן היוב בטאלין, בירת אסטוניה.
ניט החלה לפרסם את יצירתה בשנת 1960. שירי ספר הביכורים שלה, "הָאָרֶץ מְלֵאָה מְצִיאוֹת", מורים על כיווני שירתה העתידיים – בעלי דמיון, עשירים במצלול מגוון, רגישים ומדויקים, מודרניסטיים ואינטימיסטיים.
ניט הואשמה בפורמליזם בעקבות פרסום ספר הביכורים.
אֶלֶּן נִיט תופשת מזה כשלושים שנה מקום מרכזי בשירה האסטונית: שיריה נחשבים לנכס צאן ברזל של המודרניזם האסטוני, רבים מהם הולחנו ורבים עוד יותר נמצאים בספרי לימוד.
ניט היא אחת היוצרות האהובות ביותר באסטוניה, הן על ילדים והן על מבוגרים, ואסטונים רבים רואים בה מחנכת אישית שלהם, משוררת של שלושה דורות.
לגילוי העולם, לשמחת החיים ולאהבת הטבע יש מקום מרכזי בשירה זו, הנרתעת מהאופטימיזם המאולץ של התקופה הסטליניסטית ומחצינה את החן שבשימוש הטהור והצלול בשפה פיוטית נקייה ממליצות ומנביבות.
אחדים משירי נִיט תורגמו לעברית בידי רמי סערי וראו אור בכתב-העת שְׁבוֹ.
ניט הייתה נשואה בשנים 1949–1957 לחוקר הספרות האסטוני הלדור ניט.
בשנת 1958 נישאה ליָאן קְרוֹס, אחד מגדולי הסופרים האסטונים במאה העשרים, ולשניים נולדו שני בנים.
בשנת 2008 נפטר יאן קרוס.
אלן ניט הלכה לעולמה בטאלין ונטמנה לצד בעלה.
אלן מסודי אקקנגה הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדת החלוץ.
מסודי החל את הקריירה המקצוענית שלו בצרפת בקבוצת ספורטינג קלוב דה בסטיה, וקבוצתו הגדולה הראשונה הייתה סנט אטיין.
לאחר מכן שיחק מסודי גם בשטורם גראץ האוסטרית ואף השתתף עמה במוקדמות של ליגת האלופות מול מכבי חיפה בשנת 2002. שטורם גראץ הפסידה בסיכום שני המשחקים 3–5.
שיחק לראשונה בישראל בעונת בבני סכנין.
בשל יכולתו הטובה, עונה לאחר מכן היה מסודי על סף מעבר להפועל תל אביב, אך בסוף חתם במכבי נתניה.
בשנת 2006 סיכם ל-3 עונות במכבי חיפה שזכתה באליפות באותה עונה.
מסודי לא השתלב חברתית ומקצועית, ובעקבות סכסוך עם הצוות המקצועי וההנהלה הושעה מהקבוצה בשנת 2007, אך בחודש אפריל הוחלט להחזיר את מסודי לסגל.
לאחר חזרתו כבש מסודי שער בניצחון 1–6 מול הפועל פתח תקווה.
באוגוסט 2007 עבר מסודי למועדון ספורט אשדוד, ובינואר 2008 עבר למכבי תל אביב.
בחצי העונה בה שיחק במכבי תל אביב הבקיע מספר שערים מכריעים.
בסוף יולי 2008 חתם במכבי הרצליה, תחת הדרכתו של אייל לחמן שאימן אותו גם בבני סכנין.
באוגוסט 2009 חתם מסודי בדליאן שייד הסינית, אך לאחר עונה אחת חזר מסודי למכבי הרצליה.
ביוני 2011 חתם מסודי בהפועל רמת השרון.
זמן קצר לאחר מעברו לרמת השרון עמד מסודי בפני גירוש מאחר שלא הוארכה אשרת שהייתו בישראל.
בית המשפט המחוזי שדן בעניינו של מסודי דחה את גירושו מהארץ והרשה את המשך שהייתו בישראל.
במקביל, מינהל האכיפה והזרים של רשות האוכלוסין קנס את קבוצת מכבי הרצליה על כך שעונה קודם לכן שיתפה את מסודי ללא אשרת שהייה.
ב-5 ביולי 2012 חתם מסודי בקבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
מסודי גרוש ובעברו היה בן זוגה של הדוגמנית כריסטין פרידמן, ממנה נולדה לו בת.
אלן סונדרס היה סגן מפקד משטרת המנדט במהלך מאורעות תרפ"ט ומפקדה בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
אלן סונדרס נולד באנגליה בשנת 1886. מגיל צעיר, החל משנת 1908, שירת במשטרה הבריטית בהודו.
שירת שם עד לשנת 1914, שבה פרצה מלחמת העולם הראשונה, עת התגייס לצבא הבריטי, נלחם בצרפת, פלנדריה והגיע לדרגת מייג'ור.
כאיש צבא הגיע לארץ ישראל בשנת 1919 והצטרף למשטרה הבריטית בארץ ישראל, שהייתה אז בשלבי התארגנות, במסגרת הממשל הצבאי.
בשנת 1920, עם כינון הממשל האזרחי של המנדט הבריטי, נתמנה סונדרס למפקד משטרת ירושלים ולאחר מכן הוצב למחוז שכם.
בנובמבר 1928 חזר סונדרס לירושלים לשמש כסגנו של המפקד הכללי של משטרת המנדט ארתור סטפן מאברוגורדאטו (שהיה עוין את היישוב היהודי).
פעמים אחדות מילא סונדרס את תפקיד מפקד משטרת המנדט בפועל, בין היתר בימי מאורעות תרפ"ט.
פעולתו בתקופה זו זיכתה אותו במדליה מאת ג'ורג' החמישי מלך בריטניה, אולם ביישוב היהודי נמתחה ביקורת על הססנותו בדיכוי הפרעות.
בפרוץ המאורעות (ב-23 באוגוסט 1929), נהרו ערבים רבים, נושאי אלות וסכינים, לירושלים.
אחד מקציני המשטרה הורה להחרים את האלות שנשאו עמם המפגינים בדרכם מיריחו לירושלים, אולם סונדרס ציווה להפסיק את החרמת האלות, כדי לא להרגיז את הערבים וביודעו מה קטן כוח המשטרה העומד לרשותו.
לפי פקודתו נכנסו השוטרים הבריטיים לעיר העתיקה ללא נשק והם נשאו נשק רק בתחומי העיר החדשה.
יתרה מזאת, סונדרס חש אל חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים ושאל אותו מדוע בא ההמון לעיר העתיקה כשהוא נושא עמו מקלות ואלות.
המופתי השיב כי כל מטרתם של ההמונים אינה אלא להגן על עצמם אם יותקפו על ידי היהודים.
בכך לא היה כדי למנוע את הפרעות וההמונים פרצו אל העיר החדשה וערכו פרעות, שנמשכו ימים אחדים, ובהן נרצחו עשרות יהודים.
אנשי הנהגת היישוב רחל ינאית בן-צבי ומפקד ארגון ההגנה יוסף הכט ביקשו תגבורת של אנשי הארגון מתל אביב ומחיפה, שיחושו להגנת ירושלים.
ממשלת המנדט הקדימה למנוע זאת והורתה לשלטונות בחיפה וביפו למנוע עליית מגינים יהודים לירושלים.
סונדרס, כמפקד משטרת המנדט בפועל, הודיע למושל חיפה, בשיחת טלפון שנרשמה והונצחה, כי עליו "לשמור היטב על היהודים ועל ההגנה ולראות אם נוסעים הרבה יהודים לצד (ככל הנראה - לכיוון) ירושלים, לבדוק אותם היטב.
מכוניות עם קבוצות בחורים יש לבדוק היטב".
כשהחלה ההתקפה הערבית על רמת רחל, יצא אחד מחברי הקיבוץ, תוך סיכון נפשו במעבר דרך השכונות הערביות, לירושלים ובעזרת יצחק בן-צבי הגיע אל סונדרס ודרש ממנו נשק להגנת הקיבוץ.
סונדרס הבטיח לשלוח שנים-עשר רובים, אולם לאחר שפנה למזכירות ממשלת המנדט, נענה כי אין לתת נשק ליהודים.
הקיבוץ הותקף, נהרס וננטש למשך שלושה חודשים.
ביולי 1931 מונה רוי ספייסר למפקד הכללי של משטרת המנדט וסונדרס, כסגן המפקד הכללי, היה לסגנו.
בדצמבר 1935 הוצב סונדרס לשירות כמפקד המשטרה הבריטית בניגריה.
בנובמבר 1937, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, לאחר שמפקד משטרת המנדט רוי ספייסר יצא את ארץ ישראל לחופשה, לאחר ניסיון התנקשות בחייו, הוזעק סונדרס מניגריה לארץ ישראל ומונה למפקד המשטרה בפועל.
כאשר ספייסר החליט שלא לשוב לארץ ישראל מונה סונדרס למפקד הכללי של משטרת המנדט בארץ ישראל וחבר המועצה המייעצת לנציב העליון.
במצב דברים זה לא היה בגישתו ההססנית של סונדרס להשפיע על מהלך העניינים.
בתקופתו של סונדרס כמפקד משטרת המנדט, התרחשה הוצאתו להורג ללא משפט של מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) ב-12 בפברואר 1942 על ידי אנשי משטרת המנדט בפיקודו של ג'פרי מורטון.
בסוף 1943, סיים סונדרס את תפקידו כמפקד משטרת המנדט ובשנת 1944 נתמנה ליועץ לענייני משטרה במפקדת הכוחות הבריטיים ביוון.
בשנים 1945–1946 שירת כמנהל הצנזורה הצבאית הבריטית במזרח התיכון.
בין 1946 ל-1952 שימש כנציב המשטרה בחבל טריפוליטניה שבלוב.
אלן סונדרס היה נשוי לאווה סטריקלנד, ואב לבן.
אלן סנדרנס היה שף צרפתי, בעלים של מסעדה בפריז שנשאה את שמו.
סנדרנס נולד בעיר לורד שבפירנאים בדרום-מערב צרפת.
בין השנים 1957 עד 1959 החל בתקופת חניכותו במטבח במלון אמבסדור שבלורד.
בגיל עשרים ואחד עבר לפריז.
ב-1963 התקדם מתפקיד אחראי מזווה עד לתפקיד שף צלייה ראשי בלה טור דארז'אן.
ב-1964 הצטרף למסעדת לוקא-קארטון כשף רטבים תחת השף Marc Soustelle's.
ב-1965 עבר למסעדת ברקלי כשף דגים ראשי ולאחר מכן ב-1966 כעוזר שף באורלי הילטון שזה עתה נפתחה.
ב-1973 סנדרנס פתח את מסעדתו שלו בפריז וקרא לה ל'ארשסטראט, כמחווה למשורר והגורמה בן יוון העתיקה L'Archestrate.
ב-1985 עזב את ל'ארשסטראט ללוקא-קארטון (Lucas Carton), מסעדה שנוסדה ב-1860, בה הוא מחזיק עד לימינו.
ב-1978 זכה בתואר הרם ביותר בעולם הגסטרונומיה בצרפת - שלושה כוכבים במדריך מישלן ושמר עליו עשרים ושמונה שנים עד שנת 2005, כשהחליט שהוא רוצה מסעדה קלילה, כיפית, בלי הלחצים של המטבח העילי וזולה יותר עבור הסועדים ושינה את שם המסעדה לסנדרנס.
המישלן העניק לו שני כוכבים (עליהם הוא שומר נכון ל-2011).
הייתה אתר עלייה לרגל לשמנה וסלתה של הנובליטי העולמית מזה שנים רבות.
מסעדת סנדרנס מצויה גם במדריך השולחנות הגדולים בעולם כאחת ממאה וארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם.
במסעדתו מקום לתשעים סועדים, ובה שישים אנשי צוות.
תלמידו הבולט ביותר הוא אלן פאסאר, אשר רכש את ל'ארשסטראט ב-1985 מידי מורו והביאה לשלושה כוכבים ותלמידו הידוע של פאסאר הוא פסקל ברבו, בעל מסעדת "ל'אסטראנס" בפריז, שלה שלושה כוכבים במדריך מישלן.
סנדרנס היה מזכיר כללי של המטבח העילי הצרפתי.
ב-1990 נהיה נשיא המועצה הלאומית לאומנויות הקולינאריה, ב-2004 נהיה הממונה על קשרי העיתונות באקדמיה ליין הצרפתית.
סנדרנס הוא אחד משלושת האבות של הנובל קוויזין, ביחד עם מישל גראר והאחים טרואגרו.
שטומן בחובו מטבח מודרני, קליל, מנות טריות ועונתיות, יצירתיות ויפהפיות, דלות שומן ורטבים וממעטות בטיגון.
הוא יצר מנות חדשות ומקוריות רבות, תוך שימוש בתבלינים וחומרי גלם מכל קצוות תבל.
פרט לכך הוא גם חידש את המטבח הרומי העתיק.
סנדרנס שהתמחה בהתאמת יין למנה יצר משנה חדשה בגסטרונומיה: בחירת יין והמצאת מנה המתאימה לו.
שארלוט גויאבה חמה עם רוטב קיווי, צ'יפס מלון עם רוטב תות שדה, כבד אווז בכרוב, אלתית במעטפת חומר, ברווז ובזיליקום עם שקדי עגל חמים ופטריות ספ נאות, סלט סרטנים במנגו, לובסטר בווניל, ברווז עם דבש וקורנית, צלעות עגל עם תה ומלפפון.
חידושיו במטבח הרומי העתיק כוללים את המנות: קאנל ארנבת, צדפות חמות עם כרישה, רגל כבש, ברווז אפיסיוס.
אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א.
אביטל ענבר, התענוגות של יינות בורדו, הוצאת כתר, ירושלים, 2005, עמ' 54-53.
אלן סמית' הוא כדורגלן אנגלי אשר שיחק לאחרונה בעמדות הקשר והחלוץ בנוטס קאונטי.
בהיותו נער, נשלח סמית' למרכז הנערים האנגלי למצוינות, אך חזר לעיר הולדתו לידס תוך זמן קצר בשל געגועים, והצטרף לקבוצת לידס יונייטד.
בשנת 1998, ערך את משחק הבכורה שלו, נגד ליברפול באנפילד.
סמית' בן ה-18 נכנס כמחליף, והבקיע שער בנגיעה הראשונה שלו בכדור.
הוא הפך לשחקן מוביל בקבוצה, ונטל חלק במשחקי הקבוצה בליגת האלופות בשנת 2001. עד מהרה הפך לשחקן האהוד ביותר על אוהדי לידס, שהעניקו לו את כינוי החיבה סמית'י.
באותה שנה זומן סמית' לראשונה לסגל נבחרת אנגליה.
עם זאת, לא נטל חלק במונדיאל 2002.
בשנת 2002 כבש סמית' את כל ארבעת השערים של קבוצתו בניצחון 1-4 על הפועל תל אביב במסגרת גביע אופ"א.
בסוף עונת ירדה לידס לליגת המשנה.
סמית' הזיל דמעות במשחק הירידה, אך זמן קצר לאחר מכן חתם במנצ'סטר יונייטד, יריבתה הגדולה של לידס, למגינת לבם של האוהדים.
כעסם של האוהדים לא נבע מכך שעזב את לידס, אלא בשל המעבר לקבוצה זו דווקא.
סמית' פתח את העונה הראשונה שלו במנצ'סטר בצורה טובה, אך נפצע ולא סיים אותה.
בסוף העונה התעוררו סימני שאלה לגבי עתידו בקבוצה, אך בסופו של דבר נשאר בה.
עם זאת, שחקנים כמו ויין רוני ורוד ואן ניסטלרוי הועדפו על פניו בהרכב, והוא החל לבלות זמן רב יותר על הספסל.
עם פרישתו של רוי קין, הודיע המנג'ר, אלכס פרגוסון, כי הוא רואה בסמית' מחליף ראוי לקין, אך הוא לא הצליח למצות את מלוא יכולותיו בעמדה זו.
בפברואר 2006, במהלך משחק מול ליברפול, שבר סמית' את רגלו.
בתחילה הועלו תחזיות על היעדרות של שנה לפחות, אך הוא חזר למגרשים כבר בספטמבר באותה שנה, אם כי עדיין היה רחוק משיא כושרו.
המנג'ר פרגוסון שוב נתן בו את אמונו, כשהודיע כי סמית' יחליף את ואן ניסטלרוי שהיה עתיד לעזוב את הקבוצה לטובת ריאל מדריד, ובסוף 2006 הכחיש כל שמועה על מעבר של סמית' לקבוצות אחרות כמו אברטון וקארדיף סיטי.
בשנת 2007 חתם סמית' על חוזה ל-5 עונות בקבוצת ניוקאסל יונייטד, תמורת 6 מיליון ליש"ט.
גם בקבוצה זו לא שחזר את יכולותיו, ובשתי העונות בהן הוא משחק בה לא הבקיע ולו שער אחד במשחק ליגה.
לקראת עונת מונה לקפטן הקבוצה.
בעונת הושאל למילטון קינס דונס מהליגה הראשונה.
לקראת עונת עבר למילטון קינס דונס בהעברה חופשית, לאחר שנגמר לו החוזה עם ניוקאסל יונייטד.
ב-20 במאי 2014 חתם בנוטס קאונטי לעונה אחת בתור שחקן-מאמן.
אלן מֶנקֶן הוא מלחין יהודי אמריקאי, שהתפרסם בזכות הלחנת פסקולי סרטי ההנפשה של חברת וולט דיסני.
זוכה שמונה פרסי אוסקר, שבעה פרסי גלובוס הזהב, פרס גראמי, פרס טוני ופרס אמי.
מנקן הוא אחד מהאישים הבודדים אשר זכו בפרסי אוסקר, אמי, טוני וגראמי.
מנקן נולד וגדל בניו רושל, ניו יורק.
בא ממשפחה של רופאי שיניים, בעלי חיבה למחזות זמר בברודוויי.
מנקן גדל על "גברתי הנאווה" ו"צלילי המוסיקה" וגילה התעניינות במוזיקה מגיל צעיר.
בבית הספר התיכון למד לנגן בכינור ובפסנתר.
לאחר מכן קיבל תואר במוזיקולוגיה מטעם אוניברסיטת ניו יורק ובתום לימודיו החל לעבוד ב-Musical Theater Workshop, שם התמקצע בתחום ההלחנה.
מנקן החל להלחין למחזות זמר בברודוויי משנת 1979, אז שיתף פעולה עם הפזמונאי הווארד אשמן במחזמר "יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר" (על פי ספרו של קורט וונגוט).
הפריצה שלו הגיעה בשנת 1982, עם כתיבת הלחן למחזמר "חנות קטנה ומטריפה", אשר זכה להצלחה רבה ועובד לסרט קולנוע ארבע שנים אחר כך.
אז קיבל מנקן מועמדות ראשונה לפרס האוסקר על שיר הנושא של "חנות קטנה ומטריפה" הנקרא "Mean Green Mother From Outer Space" (אך לא זכה בסופו של דבר).
בשלהי שנות ה-80 החל שיתוף הפעולה המצליח בין מנקן לחברת וולט דיסני, כשהלחין את המוזיקה לסרטים "בת הים הקטנה", "היפה והחיה", "אלאדין" ו"פוקהונטס".
על כל אחד מארבעת הסרטים הללו קיבל מנקן שני פרסי אוסקר: פסקול ושיר נושא.
כמו כן זכה בשבעה פרסי גלובוס הזהב, שניים על "בת הים הקטנה", "היפה והחיה" ו"אלאדין" ועוד אחד על "פוקהונטס".
בנוסף לכך זכה בעשרה פרסי גראמי, ובהם לשיר השנה 1993 - "A Whole New World", שיר הנושא של "אלאדין".
בשנת 1994 קיבל מועמדות לפרס טוני על המחזמר "היפה והחיה".
במחצית השנייה של שנות ה-90 כתב את הפסקול לסרטי דיסני נוספים, ובהם "הגיבן מנוטרדם" ו"הרקולס".
שניהם זיכו אותו במועמדות באוסקר, הגם שלא זכה בפרס.
בשנת 2007 כתב את כל השירים והיה המפיק המוזיקלי של הסרט "מכושפת".
בשנת 2012 זכה בפרס טוני לפסקול הטוב ביותר עבור המחזמר "נערי העיתונים".
בשנת 2020 זכה בפרס אמי לשיר המקורי הטוב ביותר בתוכנית אנימציה עבור השיר "Waiting in the Wings" מ"פלונטר: הסדרה", ובכך הצטרף לרשימה של זוכי אוסקר, אמי, גראמי וטוני.
מנקן נשוי משנת 1972 לג'ניס ולהם שתי בנות.
"בת הים הקטנה 2: השיבה לים" (2000) - יצא ישירות לווידאו
"מזמור לחג המולד" (2004) - סרט טלוויזיה
"מראה מראה: הסיפור האמיתי" (2012)
"ראלף שובר את האינטרנט" (2018)
"תחת כישוף" (2024) - יצא ישירות לנטפליקס
"יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר" (1979)
"חנות קטנה ומטריפה" (1982) - אוף-ברודוויי
"המרוץ לצמרת של דודי קרביץ" (1987)
שירים עליהם היה מועמד לפרס האוסקר
אלן סוקל (נולד ב-24 בינואר 1955) הוא פיזיקאי ומתמטיקאי אמריקאי-יהודי, חבר סגל אוניברסיטת ניו יורק ובסגל אוניברסיטת לונדון.
נולד בבוסטון, מסצ'וסטס לנתן סוקל, מדען וממציא בתחום האלקטרוניקה, ולזלדה קאופמן-סוקל.
הוריו היו יהודים, צאצאים של מהגרים יהודים מפולין.
אלן סוקל למד לתואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1981 סיים לימודי דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון.
סוקל ידוע במיוחד בשל פרשת סוקל, שבה פרסם מאמר בכתב העת Social Text , מגזין פוסטמודרניסטי שאוניברסיטת דיוק מוציאה לאור.
המאמר נקרא: Transgressing the Boundaries: Towards a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity (בתרגום חופשי – מעבר לגבולות: לקראת פרשנות טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית), והיה חסר כל משמעות – אוסף של ציטוטים חסרי משמעות של הוגי דעות פוסט-מודרניסטיים בצירוף שטויות פסאודו-מדעיות.
סוקל פרסם את העובדה שהמאמר היה שקרי (או פרודיה בלשונו), במאמר שפרסם בירחון לינגואה פרנקה.
המהומה שנוצרה בעקבות זאת נחשבת לשיאן של מלחמות המדע, ויכוח בין הוגי דעות פוסטמודרניסטיים למדענים והוגי דעות שהתנגדו לפוסט-מודרניזם.
ב-1997 הרחיב סוקל ביחד עם ז'אן בריקמונט, פיזיקאי בלגי, את הביקורת שלו בספר שיצא בצרפת בשם "אינטלקטואלים מתחזים" (Impostures intellectuelles), ובארצות הברית בשם "נונסנס אופנתי" (Fashionable Nonsense) .
ב-2008 פרסם סוקל ספר נוסף, "מעבר לתרמית" (Beyond the Hoax) .
אלן סנדרלנד הוא כדורגלן עבר אנגלי.
סנדרלנד, יליד קוניסברו, יורקשייר, החל את הקריירה שלו כשחקן מתלמד בוולבס ב-1971; בתחילת דרכו שיחק כקשר, אך לבסוף עבר לשחק בעמדת החלוץ המרכזי.
במדי וולבס הוא השתתף ביותר מ-200 משחקים, וזכה עם המועדון בגביע הליגה ב-1974 ובאליפות הליגה השנייה ב-1977. סנדרלנד הצטרף לארסנל בנובמבר 1977 תמורת 220,000£, ומייד הפך לשחקן הרכב קבוע.
אחד מהמשחקים הידועים של סנדרלנד במדי ארסנל היה בגמר גביע ה-FA של 1979; תוצאת המשחק הייתה 2 - 0 לטובת ארסנל על פני מנצ'סטר יונייטד משערים של בריאן טלבוט ופרנק סטייפלטון, והמועדון היה על סף ניצחון בדקה ה-85. אולם, שחקני היונייטד הצליחו להבקיע צמד בתוך שלוש דקות, והמשחק נכנס להארכה.
בדקה האחרונה של המשחק יצאו שחקני ארסנל להתקפת נגד נמרצת; ליאם בריידי מסר לגרהאם ריקס שהיה בצד השמאלי של המגרש, וסנדרלנד הצליח להבקיע שער ניצחון מהפינה הרחוקה משוער היונייטד לאחר מסירה של ריקס.
סנדרלנד שיחק בארסנל במשך חמש שנים נוספות, מתוכן שנתיים כשותפו להתקפה של פרנק סטייפלטון; הוא היה מלך השערים של ארסנל בעונת 1979/1980 ובעונת 1981/1982, והיה בהרכב השחקנים שהפסיד ב-1980 במשחקי הגמר של גביע ה-FA וגביע המחזיקות.
הופעתו היחידה של סנדרלנד במדי נבחרת אנגליה הייתה בניצחון 2 - 1 במשחק הידידות נגד נבחרת אוסטרליה, שנערך בסידני ב-31 במאי 1980. קודם לכן סנדרלנד שיחק בנבחרת אנגליה ב', בנבחרת עד גיל 23 ובנבחרת עד גיל 21.
סנדרלנד מצא את עצמו מחוץ להרכב של ארסנל לאחר מספר פציעות והגעתו של צ'ארלי ניקולאס.
הוא הצטרף לאיפסוויץ' טאון בהשאלה בפברואר 1984, ובקיץ הצטרף למועדון באופן קבוע.
הוא שיחק באיפסוויץ' עד 1986, עבר לשחק במשך תקופה קצרה בדרי סיטי מאירלנד, ולבסוף פרש מכדורגל.
לאחר פרישתו הוא פתח פאב באיפסוויץ', לפני שהיגר למלטה.
לאחר שעבר למלטה הוא אימן את בירקירקארה במשך תקופה קצרה.
אלן מרטין סמית' הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
סמית' החל את הקריירה במועדון אלבצ'רץ' החובבני, ושיחק שם עד שחתם בלסטר סיטי ביוני 1982. בעונתו הראשונה הוא הבקיע 13 שערים כששיתף פעולה בהתקפה עם גארי לינקר, והמועדון הצליח להעפיל לליגה הבכירה (נכון ל-2023 הפרמייר ליג).
הוא שיחק בלסטר במשך חמש עונות, והבקיע 84 שערים ב-206 משחקים.
ב-1987 סמית' עבר לארסנל של המאמן ג'ורג' גרהאם תמורת 850,000£, והבקיע שלושער כבר במשחקו הרביעי עבור המועדון.
יכולת הבקעת השערים של סמית' התייצבה בעונת 1988/1989, והוא הבקיע 22 שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים.
השער החשוב ביותר מבין השערים שהבקיע היה במשחק האחרון של העונה, נגד ליברפול באצטדיון אנפילד; תוצאה המשחק הייתה צריכה להיות 2 - 0 לכל הפחות על מנת שהאליפות תהיה של ארסנל, וסמית' הבקיע את השער הראשון כאשר בדקה ה-90 מייקל תומאס מבקיע את השני.
סמית' זכה עם ארסנל באליפות בעונת 1990/1991 כשהוא מבקיע 22 שערים, ובמקביל שיחק לראשונה במדי נבחרת אנגליה.
הקריירה הבינלאומית של סמית' הייתה פחות מוצלחת, והוא השתתף במדי נבחרתו ב-13 משחקים שבהם הבקיע שני שערים.
הוא שיחק בשני משחקים ביורו 1992, ובהם הבקיע את שעריו היחידים בנבחרת; במשחק האחרון של הטורניר הוא נכנס כמחליפו של הקפטן גארי לינקר, שהופיע בפעם האחרונה במדי נבחרת אנגליה וניסה להשתוות לבובי צ'רלטון מבחינת מספר שערים.
סמית' שיחק גם בארבעה משחקים במדי נבחרת אנגליה ב', והבקיע בהם ארבעה שערים.
סמית' המשיך להצליח בארסנל למרות הקריירה הבינלאומית המאכזבת; הוא היה חלק מהסגל שזכה בדאבל גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, אך לאחר הגעתו של איאן רייט ב-1991 הוא הבקיע פחות שערים ושיחק פחות.
למרות זאת הוא המשיך להבקיע מדי פעם שערים מכריעים עבור ארסנל, כשהחשוב מביניהם היה השער היחיד של ארסנל בניצחון 1 - 0 על פארמה בגמר גביע המחזיקות של 1994.
סמית' נפצע בעונתו האחרונה בארסנל, והחליט לפרוש בקיץ 1995. הוא שיחק בארסנל ב-347 משחקים, והבקיע בהם 115 שערים.
לאורך הקריירה שלו הוא הורחק רק פעם בכרטיס אדום, בהארכה של המשחק החוזר נגד שפילד ונסדיי בגמר גביע ה-FA של 1993.
לאחר פרישתו הוא עבד כפרשן עבור סקיי ספורטס וככותב טור בעיתון הדיילי טלגרף.
כמו כן, משמש סמית' כקריין לצד מרטין טיילור בסדרת משחקי FIFA החל מ-FIFA 12 ועד היום, לאחר שהחליף בתפקיד את הקריין ושחקן העבר אנדי גריי.
אלן סוטר (Alain Sutter; נולד ב-22 בינואר 1968 בברן), הוא אחד מהכדורגלנים המצליחים ביותר בשווייץ בשנות ה-90 של המאה העשרים.
סוטר החל את הקריירה שלו בשנת 1985 בקבוצת גראסהופרס ציריך.
לאחר שהושאל בעונת 1987/1988 לקבוצת יאנג בויז, תפס מקום קבוע בהרכב קבוצת גראסהופרס ציריך, שם נשאר עד עונת , שבה עבר לקבוצה הגרמנית נירנברג.
סוטר שיחק בנירנברג עונה אחת, בה הבקיע חמישה שערים ב-29 הופעות, וירד אל הבונדסליגה השנייה עם הקבוצה.
עם זאת, זומן סוטר לסגל נבחרת שווייץ למונדיאל 1994 על ידי המאמן האנגלי רוי הודג'סון.
סוטר הבקיע את השער הראשון בניצחון של נבחרת שווייץ 1–4 על נבחרת רומניה, וסייע לנבחרת להעפיל לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי נבחרת ספרד בתוצאה 0–3.
לאחר ההופעה המרשימה של סוטר במונדיאל 1994, הוחתם על ידי קבוצת באיירן מינכן, שם שיחק עונה אחת כקשר.
סוטר צבר בקבוצה 22 הופעות והבקיע שער אחד.
באיירן מינכן כשלה באותה עונה בליגה, וסיימה במקום השישי בלבד, וסוטר עזב לאחר עונה אחת, ועבר לקבוצת פרייבורג מהבונדסליגה.
סוטר שיחק בפרייבורג שתי עונות, בהן הבקיע חמישה שערים ב-45 הופעות.
בעונתו הראשונה של סוטר בקבוצה פרייבורג סיימה במקום ה-11, ובעונתו השנייה פרייבורג סיימה במקום ה-17 ונשרה אל הבונדסליגה השנייה, וסוטר עזב את המועדון.
סוטר סיים את הקריירה בשנת 1998, לאחר שתי עונות בקבוצת דאלאס ברן (כיום מועדון כדורגל דאלאס), עם 68 הופעות וחמישה שערים במדי נבחרת שווייץ בכדורגל.
כיום סוטר עובד בפרשנות במשחקים המשודרים בטלוויזיה השווייצרית.
בשנת 1995, לפני משחק של הנבחרת השווייצרית, חשף סוטר כיתוב מחאה נגד הניסויים הגרעיניים של צרפת.
סליפקא היה איל-הון ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
סליפקא נולד ב-13 באוקטובר 1929 בניו יורק ליוסף וסילביה סליפקא, אח תאום לברברה.
אביו היה בעל בית חרושת לטקסטיל ועסק גם בפיתוח נדל"ן.
הוא למד בבית הספר התיכון Feilstone.
אחר כך עשה תואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1951 ותואר MBA באוניברסיטת הרווארד בשנת 1953.
במהלך לימודיו החל לעבוד בחברת ההשקעות "L.F.
Rothschild & Co" כאנליסט ואחר כך כשותף.
בשנת 1982 הקים את חברת ניהול הנכסים Alan B.
Slifka and Company, שהתמזגה בשנת 1996 עם חברת Halcyon ומנהלת נכסים בשווי של כ-10 מיליארד דולר (נכון ל-2012).
סליפקא שימש בה כיו"ר הדירקטוריון וכשותף.
בשנת 1989 סליפקא ייסד ושימש כיושב ראש את יוזמות קרן אברהם, ארגון ציבורי ללא מטרת רווח שמטרתו לקדם דו-קיום בין אזרחי ישראל היהודים והערבים.
בשנת 1995 העמיד תרומה להקמת מרכז יוסף סליפקא ללימודי יהדות באוניברסיטת ייל.
בשנת 2003 הוענק לו ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס.
בשנת 2000 קיבל סליפקא את פרס הכנסת לדו-קיום עבור תרומתה של "קרן אברהם".
, ארגון המספק מופעי בידור לילדים מוגבלים, חולים ולילדים ממשפחות עניות ברחבי ארצות הברית.
סליפקא כיהן כדירקטור במרכז השל, המכון הישראלי לחשיבה ומנהיגות סביבתית בתל אביב וחבר במועצת המנהלים של הקונגרס היהודי האמריקני ובמועצות מנהלים של חברות גדולות בארצות הברית.
היה נשוי בשנית לישראלית לשעבר ד"ר ריבה ריטבו-סליפקא, אב לשלושה ילדים - מייקל, רנדולף ודויד - ולשלושת ילדיה של אשתו - טוריף סקיי ומקס.
סליפקא נפטר ב-4 בפברואר 2011 בביתו שבלוס אנג'לס.
אלן מנדלבאום היה פרופסור אמריקאי לספרות ושירה איטלקית ומתרגם.
אביו, הרב אלתר נפתלי מנדלבוים, נולד בארץ ישראל לעסקן הירושלמי שמחה מנדלבאום.
אביו שימש כרב בכמה קהילות קטנות בארצות הברית.
מנדלבאום הוא בוגר הקולג' של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הוא שימש כפרופסור למדעי הרוח באוניברסיטת פורסט ווייק בצפון קרוליינה.
פרופסור מנדלבאום היה בעלה של אחות אמו של הסופר היהודי האמריקאי פול אוסטר ואף תמך בסופר בתחילת דרכו, מפני שהאמין בו ובכתיבתו.
מכאן בין השאר, נבעה התייחסותו האוהדת של אוסטר למנדלבאום בספרו האוטוביוגרפי "דוח מן הפנים" שתרגומו לעברית יצא בשנת 2013 בהוצאת "עם עובד".
עיקר פרסומו נבע מתרגומו החדש לאנגלית לקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי.
התרגום הופיע בין 1982 ל-1986 מלבד זאת הוא תרגם ספרים נוספים מאיטלקית, ופרסם ספרים על דנטה ותחומים נוספים בספרות האיטלקית.
כמו כן הוא תרגם עוד יצירות קלאסיות ובהם האודיסיאה של הומרוס מיוונית.
הוא זכה בפרסים רבים בארצות הברית ובאיטליה על מחקריו ותרגומיו.
בשנת 2000 נסע מנדלבאום לפירנצה, איטליה, לכבוד חגיגות ה-735 להולדתו של דאנטה, וזכה במדליית זהב של כבוד של העיר פירנצה, לכבוד התרגום שלו של הקומדיה האלוהית.
בשנת 2003 הוא קיבל מנשיא איטליה את פרס הנשיא עבור תרגום, וכן קיבל את הפרס הגבוה ביותר של איטליה - הצלב הנשיאותי של מסדר הסולידריות האיטלקית.
אלן סאייאק היה שף צרפתי שעבד בניו יורק שם היה סגן נשיא ודיקן בגמלאות של המכון הקולינרי הצרפתי.
סאייאק היה השף הראשון אי-פעם שזכה בניקוד של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס עבור מסעדת "לה סיניה" ב-1977. הוא המשיך והיה השף של המסעדות "לה סירק", 21 Club ושל מלון פלאזה.
סאייאק נולד במיו שבצרפת והחל את הקריירה הקולינארית שלו בהיותו בן 14, כשעבד כשוליה במסעדת "קאפיון" בעיר הולדתו.
הוא עבד בפריז, קורפו, רודוס וגוואדלופ, לפני שנעשה סגן-שף במסעדת "שאטו דה לאראלדי", שהייתה בעלת שני כוכבים במדריך מישלן האדום.
הוא החל לעבוד בעיר ניו יורק בשנת 1965 וקנה לעצמו שם כשף הראשי של המסעדות "מיסטראל" ו"מנואר".
עבד במספר מלונות ומסעדות בפריז ואחר-כך כשף הראשי במלון רויאל בקלדוניה החדשה וב"לה פרוקה" בשיקגו.
ב-1974 עבד סאייאק ב"לה סיניה", שבזמן כהונתו בה כשף זכתה לניקוד של ארבעה כוכבים מהעיתון הניו יורק טיימס.
הוא כיהן כשף הראשי במסעדת "לה סירק" הידועה באפר איסט סייד של מנהטן בשנים 1986-1978, שזכתה בשלושה כוכבים מהניו יורק טיימס.
סאייאק היה השף הראשי של 21 Club, מנהל קולינרי של מלון פלאזה ויועץ למלון רג'נסי.
ב-1991, הצטרף למכון הקולינרי הצרפתי כדיקן ללימודי קולינאריה ונכון ל-2011 הוא סגן הנשיא והדיקן בדימוס.
ב-1997 זכה סאייאק במצנפת כסף לאחר שהוכתר כשף השנה בידי Maîtres Cusiniers de France.
הוא זכה במזלג הכסף ביחד עם אשתו ארלן פלטמן סאייאק מכתב העת Food Arts ב-2003. באותה שנה זכה מקרן ג'יימס בירד.
סאייאק גם זכה באביר מסדר ההצטיינות החקלאית (Chevalier du Mérite Agricole) וב-2004 זכה באות מסדר ההצטיינות הלאומית (Ordre national du Mérite) מממשלת צרפת.
ב-13 במאי 2010 סאייאק, ביחד עם שפים נוספים מהמכון הקולינארי הצרפתי כמו ז'אק פפין, ז'אק טורס ואנדרה סולטנר, הכינו ארוחת ערב בעלות של 30,000$ לזוג עבור מסע גיוס הכסף של נשיא ארצות הברית ברק אובמה במלון סנט רג'יס במנהטן.
אלן נאן מיי היה פיזיקאי בריטי שפעל כמרגל סובייטי והעביר לברית המועצות את סודות הנשק הגרעיני בימי מלחמת העולם השנייה.
אלן נאן מיי נולד בשנת 1911 בעיירה קינגס נורטון (Kings Norton) שליד העיר ברמינגהאם במרכז אנגליה.
כבן לאב עסק ביציקת כלי נחושת.
בשנת 1930 החל ללמוד לימודי פיזיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
מיי היה אוהד של ברית המועצות והקומוניזם והצטרף למפלגה הקומוניסטית הבריטית.
בגמר לימודיו בשנת 1936 ביקר בעיר לנינגרד בברית המועצות.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל מיי לעבוד במיזם סודי של פיתוח המכ"ם בסאפוק, ולאחר מכן בבריסטול במיזם שנועד לפתח שיטות לצילום חלקיקים רדיואקטיביים.
בהמשך צורף לצוות של אוניברסיטת קיימברידג' שעסק בפיתוח כור אטומי המבוסס על מים כבדים.
מיזם זה שולב בפרויקט מנהטן האמריקאי לפיתוח פצצת האטום ובשנת 1943 יצא הצוות לקנדה לפעול בבניית כור אטומי ליד אוטווה.
בשנת 1940 חדל כבר מיי להיות חבר במפלגה הקומוניסטית, אך משנחשף לדוח"ות אודות האפשרות שגרמניה תהיה מסוגלת לבנות פצצת אטום, אזי למרות שלא היה יותר חבר במפלגה הקומוניסטית, האמין כי יש לחלוק את המידע על פיתוח הנשק הגרעיני עם ברית המועצות, בעלת בריתה של בריטניה במלחמה.
הוא עשה זאת בכך שסיפק דוגמאות של אורניום-235 ו-אורניום-233 ללויטננט פאבל אנגלוב, איש הגה-אר-או, המודיעין הצבאי בקנדה.
כמו כן צילם מיי מסמכים סודיים, כולל מסמכים אמריקאיים והעבירם לאיש הקשר.
לאחר סיום המלחמה בספטמבר 1945 שב מיי לבריטניה.
עוד בקנדה תדרך אותו איש הקשר, בדבר הסידורים להמשך המגעים החשאיים עם המודיעין הסובייטי שיתקיימו ליד המוזיאון הבריטי לונדון.
ב-5 בספטמבר 1945 ערק למערב איגור גוזנקו, פקיד הצופן בשגרירות ברית המועצות באוטווה בירת קנדה, וחשף את פעולות הריגול הסובייטי במדינות המערב.
גילוייו הובילו למעצרו של מיי במרץ 1946 ולחקירתו על ידי ה-MI5, שירות הביטחון הבריטי.
בחקירתו הודה לבסוף כי ריגל לטובת הסובייטים.
מיי הועמד לדין בלונדון באשמת ריגול, וב-1 במאי 1946 נדון על פי הודאתו לעשר שנות מאסר עם עבודת פרך.
לאחר שש שנות מאסר שוחרר מיי ממאסרו בשנת 1952 בגין התנהגות טובה.