tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תומכי הרב-תרבותיות טוענים כי היטמעות עשויה לפגוע בחברות מיעוטים על ידי הפשטתם ממאפיינים ייחודיים.
גם אם יש תומכי רב-תרבותיות המודים כי תוצאת ההיטמעות היא חברה יחסית אחידה בעלת רגשות לאומיים, הם מזהירים כי היכן שמיעוטים צריכים מתוך כורח להיטמע, עתידים לצמוח כוחות המתנגדים בקיצוניות לאינטגרציה ורק יביאו לבידול רב עוד יותר.
לטענתם הכרחה להיטמעות רק הביאה את המהגרים לקשירת קשר הדוק עם משפחותיהם מחוץ לארץ.
השקפת תומכי ההיטמעות על כור ההיתוך
בעוד תומכי הרב תרבותיות רואים בכור ההיתוך תוכנית עריצה, תומכי ההיטמעות רואים בה כמביאה יתרונות הן לממשלה והן לתושבי המדינה.
הם נוטים להעדיף מידה מבוקרת של הגירה, בהתאם לכושר הכלכלי של המדינה.
הם גם נוטים להתנגד לתוכניות אשר מעניקות פריבילגיות מיוחדות למיעוט על חשבונו של הרוב.
תומכי היטמעות מאמינים כי אומתם הגיעה למידת התפתחותה הנוכחית הודות ליצירת זהות לאומית אחת.
הענקת העדפה לקבוצות מהגרים עשויה דווקא להזיק להם בשל יחס עוין שיעניק להם הרוב וירחיק עוד יותר את הצדדים זה מזה.
מאמצים לשילוב המהגרים בחברה יעודדו אותם לרכוש מנהגים חדשים וישמר את האחדות הלאומית.
טענותיהם נוגעות גם בשיעורי ההגירה.
לפי שיטתם הגירה לפי הגישה הרב תרבותית משמעותה הגדלת מספר המהגרים מעבר לכושר הכלכלי של החברה, מבלי שיקלטו מספיק מהגרים במקומות עבודה, דבר שרק ינציח ויעמיק את שיעור העוני בחברות חלשות.
גישת כור ההיתוך עובדת לדעתם היטב בשל יצירת הגירה מבוקרת והדרגתית, בה מרכיבים מתווספים לאטם אל כור ההיתוך בקצב המספיק לקליטה טובה בחברה.
קיימת גם גישה המנסה לשלב בין שתי השיטות השונות.
תומכיה גורסים כי מהגרים אינם צריכים לנטוש לחלוטין את תרבותם ומנהגיהם כדי להגיע למטרה שאליה שואף כור ההיתוך.
הדבר נשען על ההנחה כי המהגרים שואפים לראות עצמם קודם כתושבי האומה שאליה הגיעו ורק לאחר מכן כאנשי מולדתם.
לפי כך ישמרו המהגרים על המסורות הישנות אך כאשר תתפצלנה הדרכים יבחרו המהגרים בדרכה של אומתם החדשה.
גישת הפשרה תומכת בהגירה מבוקרת ומפוקחת, ושפת המקום כשפה ראשית בבתי הספר לצד אפשרות ללימודי שפה זרה.
לדבריהם השוני בינם לבין תומכי ההיטמעות הוא בכך שתומכי הפשרה מוכנים לאפשר למהגרים לשמר ולטפח את תרבותם ולהעבירה בין הדורות, אך זאת במקביל לטיפוח רגש הזדהות עם ארצם הנוכחית מעל לכל.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הנהיג ראש הממשלה דוד בן-גוריון מדיניות של מיזוג גלויות על פי תפיסת קיבוץ הגלויות ושיבת ציון.
בשונה מכור ההיתוך האמריקאי, מיזוג הגלויות בבסיס מדיניות ממשלת ישראל שאובה מרעיונות יהודיים ואף משיחיים.
אחד הביטויים למיזוג הגלויות הישראלי הוא הניסיון לעצב את דמות הצבר - היהודי החדש, הישראלי, כתוצר של כור היתוך - מפגש הדדי ונישואי תערובת בין יהודים מעדות שונות בארץ הקודש.
את תפיסת כור ההיתוך פרס בן-גוריון בנאומו (מפורט ב"יחוד ויעוד – דברים על ביטחון ישראל") בפני מפקדי הגדנ"ע בל' בחשון, ה'תשי"ב (כ"ט בנובמבר 1951).
בן-גוריון תיאר את הבעיה לשיטתו:
והציע פתרון של "כור מצרף" (היתוך) לנוער, בגיל צעיר באמצעות חוק חינוך חובה ובגיל בוגר יותר באמצעות גדנ"ע וצה"ל:
על פי הנצרות הקתולית, כור המצרף הוא מקום או מצב בו מתבצע מירוק נשמתו של מי שלא חטא חטאי מוות (peccatum mortale).
בכור המצרף הנשמה נענשת על החטאים בני הכפרה (peccatum veniale) שחטא האדם בחייו, לפני המעבר לגן העדן.
אדם שחטא בחטא מוות לא זכאי למירוק נשמתו בכור המצרף, ונשמתו נדונה לייסורי נצח בגיהנום.
ניתן למצוא אזכורים מוקדמים למקום בו מתבצע מירוק נשמות כבר בכתביו של אמברוזיוס הקדוש.
היסודות לאמונה בכור המצרף המתואר כאן הופיעו לראשונה במאה החמישית, בכתביו של אוגוסטינוס.
כבר בשלהי המאה השישית, הדוקטרינה (שהתפתחה מעט מאז ימי אוגוסטינוס) אומצה על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון.
למרות זאת, היא קיבלה אישור כנסייתי והגדרה רשמית רק בימי הביניים, בשנת 1274, בוועידת ליון השנייה .
האמונה בכור המצרף הייתה בעלת השפעה רבה בימי הביניים.
הנוצרי הממוצע האמין כי באמצעות תפילות, עריכת מיסות, וקניית שטרי מחילה, ביכולתו להציל את עצמו ואת יקיריו מייסורי כור המצרף.
הכנסייה טיפחה אמונה זו באמצעות דרשות וספרות ענפה.
מוכרות דוגמאות רבות לתיאורי העולם הבא, הכוללות גם את הייסורים העוברים על הנשמות בכור המצרף.
אחת היצירות הספרותיות הבולטות ביותר אשר נכתבו בימי הביניים, "הקומדיה האלוהית" מאת דנטה אליגיירי, עוסקת בהרחבה בתיאור כור המצרף.
במהלך ימי הביניים ועד לעת החדשה עמדה האמונה בכור המצרף במוקדן של מספר מחלוקות תאולוגיות.
כתות מינות מסוימות אף הכחישו בשלב מסוים את קיומו של כור המצרף (למשל הוולדנזים והקתרים).
בתקופת הרפורמציה, שהתלקחה עקב מחאה על מכירת שטרי מחילה שנועדו לחלץ נשמות מכור המצרף, מתקני הכנסייה דחו את האמונה כנעדרת בסיס בכתבי הקודש.
הדוקטרינה של כור המצרף נתמכת במספר פסוקים בברית הישנה ובברית החדשה.
הפרשנות הקתולית לפסוקים אלו עברה מספר גלגולים לאורך ההיסטוריה, אולם כולם מביעים את הרעיון הבסיסי של מקום או מצב לאחר המוות, בו עדיין ניתן לכפר על חטאים בדרכים מסוימות.
הציטוט אשר בו נעשה השימוש הנרחב ביותר להוכחת הדוקטרינה של כור המצרף נמצא בספר חשמונאים ב, ספר מן הספרים החיצוניים אשר שייך על פי הנצרות הקתולית לברית הישנה.
על פי פרשנותה של הכנסייה הקתולית, ניתן להבין מפסוקים אלו כי קיים מצב לאחר המוות, אשר בו ניתן עדיין לכפר על חטאי המתים באמצעות תפילה וקרבנות.
באיגרת הראשונה אל הקורינתיים נכתב:
מפסוקים אלו הסיקו התאולוגים הנוצרים כי קיימת אש מטהרת, אשר ביכולתה למרק את חטאי האדם.
ניתן לפרש פסוקים אלו כהוכחה לכך שקיימים חטאים שניתן לכפר עליהם לאחר המוות, וקיימים חטאים שעליהם לא ניתן לכפר, גם לאחר המוות.
המילה פורגטוריום (המונח הלטיני לכור המצרף), קיבלה את משמעותה המוכרת רק במהלך ימי הביניים המרכזיים.
מילה זו נכנסה לדוגמה הקתולית באופן רשמי רק לאחר ועידת ליון (בשנת 1274).
למרות זאת, כבר מראשית ימיה של הדת הנוצרית ישנן התייחסויות למקום או מצב ביניים בו מתבצע מירוק חטאים.
מונח זה לא קיבל את משמעותו התאולוגית בבת אחת, אלא התפתח לאורך הדורות.
כבר במסורת הנוצרית המוקדמת מחברים שונים התייחסו לאותו מקום או מצב ביניים שזכה מאוחר יותר לכינוי כור המצרף.
טרטוליאנוס, מחבר בן המאה השנייה לספירה, דן בחיבורים שונים בצורך בתפילה עבור נשמות המתים.
במאה השלישית, אוריגנס מדבר על "אש מטהרת" אשר תפריד את "הקש והתבן מהאבנים הטובות" (בדומה לאיגרת אל הקורינתיים).
אמברוזיוס, בתפילתו לאחר מותו של תאודוסיוס הראשון, מביע את האמונה כי תפילות לאחר המוות מסייעות למירוק נשמת הנפטר.
היסודות לתפיסת כור המצרף אשר הייתה מקובלת בימי הביניים הונחו לראשונה כבר במאה החמישית, על ידי אוגוסטינוס.
אוגוסטינוס כותב שגורל הנשמה מוכרע מיד ברגע המוות, ומגדיר בפירוש ייסורים מטהרים המתרחשים לאחר המוות.
קאיסריוס הקדוש מארל כבר מבדיל בין סוגי חטאים שונים.
הוא מדבר על "חטאים חמורים", אשר מובילים ישירות לגיהנום, ולעומתם על "חטאים קלים", אשר ניתנים למירוק על ידי מעשים טובים בעולם הזה, או לאחר המוות.
גרגוריוס הראשון היה האפיפיור הראשון שאימץ את התפיסה התאולוגית העומדת בבסיסה של האמונה בכור המצרף, כחלק מהדוקטרינה הכנסייתית.
הוא אף הרחיב את התפיסה, ותיאר את מניעת הזכות לחזות בפני האלוהים (על פי התפיסה הנוצרית, אחד מתענוגות גן העדן) כאחד מהייסורים המשמשים למירוק החטאים.
פרשנותו של איזידור מסביליה לפסוקים המובאים מעלה טוענת כי חטאים מסוימים ייסלחו וימורקו לאחר המוות על ידי אש מטהרת כלשהי.
במקביל להתפתחות התאולוגית של מושג כור המצרף על ידי אבות הכנסייה, ניתן היה לראות גם התפתחות טקסים אשר כללו תפילות למען נשמות המתים.
ההתפתחות של טקסים אלו מראה כי התפיסה אשר עומדת בבסיסו של כור המצרף לא נותרה נחלתם של התאולוגים בלבד, אלא חלחלה לתוך האמונות והפרקטיקות הדתיות של קהל המאמינים.
כוראה , ריקוד מעגלי יווני המלווה בזמרים .
הומרוס מזכיר את הכוראה באפוס שלו - איליאדה.
הריקוד עבר למסורות של עמים נוספים כשהוא משמר חלקית את השם המקורי.
הגרסה ברוסית נקרא "כורובוד", ברומנית "חורה", בבולגרית "חורו" ובעברית "הורה".
הרוקדים אוחזים ידיים במעגל גדול ורוקדים בצעדים אלכסוניים קדימה ואחורה תוך כדי סיבוב המעגל עם כיוון השעון.
כופתאות הן כדורי בצק המבושלים בנוזלים (מים, מרק או חלב) ומוגשות כתוספת למרק או ברוטב.
ישנן גם כופתאות המטוגנות בשמן עמוק.
הכופתאות יכולות להכיל מילוי, אם כי לרוב יוגדרו ככיסונים.
כופתאות יכולות להיות מתוקות ואז הן מוגשות כקינוח.
מקור המילה מפרסית, ומשמעותה במקור היא "קציצה" או "עיגול בשר".
במטבחים רבים קיימים מאכלים בשם זה המורכבים מקציצות בשר או דגים מבושלות ברוטב.
הרכב הכופתאות מגוון ומשתנה ממטבח למטבח.
במטבח היהודי האשכנזי מוכרות כופתאות הקניידלך העשויות קמח מצה והן מופיעות גם במטבחים מזרח אירופאים אחרים כמו המטבח הצ'כי (שם הן נקראות קניידליקי) והמטבח הגרמני.
במטבח האיטלקי מוגשים ניוקי העשויים מתפוחי אדמה, קמח וביצים.
במטבח הסיני מוגשים כיסוני הג'יאוזי במגוון צורות.
במטבח הצרפתי מגישים כופתאות עדינות הנקראות קנל (שיבוש של המילה קניידל בגרמנית).
במטבח הצ'כי ובמטבח ההונגרי נפוצות כופתאות הנקראות נוקדלי או שפצלה.
מכינים אותן על ידי ניטוף בלילת בצק לנוזל רותח, והן מלוות באופן מסורתי את הגולאש.
במטבח הערבי נפוצה הקובה העשויה בדרך כלל מסולת או בורגול אך לעיתים גם מאורז (בגרסאות היהודיות הכשרות לפסח).
במטבח האוסטרי מגישים כופתאות תפוחי אדמה במילוי פירות לקינוח הארוחה.
המוכרות ביותר הן כופתאות משמש הנקראות מרילנקניידל וכן כופתאות פובידל הנקראות גרמקנודל.
כופתאות אלה נפוצות גם במטבח הצ'כי ובמטבח ההונגרי (נקראות גומבוץ).
כופתאות כבד נפוצות בצ'כיה וגרמניה.
במטבח ההודי ישנן הגולאב ג'אמון - כופתאות גבינה המוגשות בסירופ סוכר וכן מלאי קופתה שהן כופתאות תפוח אדמה ממולאות גבינה ומבושלות ברוטב עשיר.
במטבח הגאורגי ישנן החינקלי - כופתאות מבושלות במים רותחים וממולאות במגון מילויים אך בדרך כלל בשר.
במטבח היפני מוכר הדנגו - כופתה הנעשית מקמח אורז ומוגשת בדרך כלל עם תה ירוק.
במטבח הטריפוליטאי - כופתאות בסטיל העשויות מפירה תפוחי אדמה, ממולאות בבשר ומטוגנות.
במטבח היהודי-פרסי - כופתאות גונדי עשויות בשר עוף טחון וקמח חומוס.
במטבח הרומני - פפנש הם כדורי גבינה, קמח וסולת, המטוגנים בשמן עמוק או מבושלים במים ומוגשים כקינוח עם שמנת חמוצה, ריבה וסוכר.
כופרי חולית הוא ספר מדע בדיוני מאת פרנק הרברט, הספר החמישי בסדרת חולית.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1984 ותורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם בשנת 1997. מאז הוא יצא בכמה מהדורות.
מאות שנים עברו מאז מותו של הקיסר-האל לטו השני אטריידס בסוף אירועי הקיסר האל של חולית.
מותו של לטו גרם למחסור אדיר במרקוח ברחבי היקום; כתוצאה ממחסור זה נגרמה הפזורה: חלקים גדולים מן האנושות התפזרו בעזרת ספינות אל היקום הלא ידוע ללא אמצעי תקשורת עם הקיסרות הישנה.
ימי רעב תקפו את כוכבי הקיסרות הישנה.
כוכב הלכת אראקיס, שכעת נקרא ראקיס, נהפך שוב למדבר.
דגי החול שנפלטו מגופו של לטו העריץ כשמת הפכו את הכוכב לחולית שוב.
בדרך זו המרקוח שב לקיסרות ואט אט האנושות התאוששה מאימי הרעב והפזורה.
ברחבי היקום פזורים צאצאיהם של סיונה אטריידס ודנקן איידהו.
סיונה, התוצר הסופי של תוכנית הרבייה של לטו השני, נשאה בדמה תכונה ראשונה מסוגה: היא נסתרת מפני כוחות ראיית הנולד.
כך מחוסנים גם כל צאצאיה הרבים הפזורים ברחבי הגלקסיה.
ברחבי היקום מסתובבות אי-ספינות: ספינות חלל משוכללות הנסתרות מעיני ראיית הנולד כמו גם כל נוסעיהן.
כאשר מת הקיסר-האל מוסד הקיסרות מת עמו.
ביקום ישנם כעת שלושה כוחות מרכזיים: האייקסיאנים שייצרו את האי-ספינות, בני טליילאסו שלמדו לייצר מרקוח במכלי האקסלטול שלהם, ובנות גשרית.
גילדת החלל נחלשה בעקבות המכשירים האייקסיאניים המחליפים את הנווטים.
שאריות דוברות הדגים, בעבר חיל הנשים הקטלני של הקיסר-האל, פזורות בכוכבי הלכת ללא כוח ממשי.
בכוכב ראקיס קמה תנועת כוהנים הסוגדת ללטו השני, האל המפוצל.
אך מן הפזורה באים אל הקיסרות כוחות חדשים.
האובדים השבים מן הפזורה מביאים עמם דתות ותרבויות חדשות.
רקדני פנים חדישים מן הטליילאסו שבים עם כוחות חדשים.
אך הכוח החזק ביותר שבא מן הפזורה הוא המטרונות הכבודות: מסדר נשים אלימות ואכזריות התאבות לכוח ומשעבדות גברים בדרכי מין.
הספר מגולל את עלילותיהן של כמה דמויות: האם הנערצה לוסילה שהגיעה למצודת בנות גשרית כוכב גאמו (בעבר גיאדי פריים) כדי להחתים את ר'ולת דנקן איידהו.
שיאנה, ילדה מראקיס שמסוגלת לשלוט בעקלתונים.
דנקן איידהו כר'ולה שנמצא תחת האימון של בנות גשרית במצודה שבגאמו.
הבאשאר מיילס טג שנקרא להיות מדריך נשק לר'ולה.
האם הראשה טאראזה שמתמודדת עם קרע בתוך בנות גשרית.
דארווי אודראדה, אם נערצה ושותפה קרובה לטאראזה, וטילוית ואף, אדון האדונים של הטליילאסו.
ספר זה כתוב ככל קודמיו בצורה מעמיקה ומפורטת, בפילוסופיה הנוגעת בתחומי חיים רבים.
בספר זה ניתן דגש חזק יותר על בנות גשרית: הכשרתן ותורתן, והאמהות הנערצות התופסות מקום רחב בספר.
הרברט עוסק בפחד של בנות גשרית מן האהבה, שהיא המקור למה שנקרא כפירה בפיהן.
בנוסף יש יותר דגש על הטליילאסו ואורחות חייהם.
לאורך הספר כולו דמויות רבות חושבות בינן לבין עצמן האם הן עדיין חיות תחת צילו של העריץ, שהרי לטו השני אמר שלאחר שימות תתקיים פנינה מתודעתו בכל עקלתון ודג חול.
האם הוא עדיין חי בעקלתוני ראקיס?
האם הפזורה והשבים ממנה היו חלק מתוכניתו האדירה, שביל הזהב?
עלמה מייביס טאראזה, האם הראשה של בנות גשרית.
דארווי אודראדה, אם נערצה ושותפה קרובה של טאראזה.
שוואנגיו, אם נערצה זקנה המפקדת על מצודת בנות גשרית בגאמו.
מיילס טג, הבאשאר העליון של בנות גשרית ומפקד הנשק של ר'ולת דנקן איידהו בגאמו.
פטרין, שמשו האישי של מיילס טג.
דנקן איידהו, ילד ר'ולה שמתחנך במצודת בנות גשרית בגאמו.
טילוית ואף, המהאי, אדון האדונים של הטליילאסו.
הדלי טואק, הכוהן הגדול של האל המפוצל ושליט ראקיס על פי תוארו.
שיאנה ברוג, ילדה המסוגלת לשלוט בעקלתונים.
כור גרעיני טבעי הוא כור גרעיני קדום שתגובת השרשרת החלה בו באופן ספונטני והוא עבד באופן עצמאי.
ייתכן שכורים כאלה פעלו במרבצי אורניום ברחבי העולם לפני מיליארדי שנה כאשר ריכוזו של החומר הבקיע אורניום-235 היה גבוה יותר מאשר כיום.
מכרה האורניום באוקלו שבגבון הוא המקום היחיד שבו התגלו עד כה (2013) ראיות לקיומם של כורים גרעיניים טבעיים קדומים.
כיום, אורניום טבעי מכיל שלושה איזוטופים בריכוזים הבאים: 99.2745% אורניום-238, 0.72% אורניום-235, ו-0.0055% אורניום-234. מתוכם, רק אורניום-235 הוא חומר בקיע, כלומר יש לו סיכוי סביר ליצור תגובת שרשרת גרעינית שבה נייטרונים שנפלטים באופן ספונטני בתהליך הביקוע הגרעיני פוגעים באטומים נוספים וגורמים גם להם לעבור ביקוע.
תגובת שרשרת גרעינית מהווה תהליך ביקוע מואץ שמכלה במהירות יחסית את מלאי האורניום-235, אך לצורך הצתתה דרושה כמות אורניום גבוהה.
כמות זו קרויה מסה קריטית, וגודלה תלוי בריכוז האיזוטופ הבקיע, אורניום-235. כיום, ריכוזו הנמוך בעפרות אורניום טבעיות לא מאפשר הצתה של תגובת שרשרת טבעית, וזו הסיבה לכך שיש צורך להעשיר אורניום, כלומר להגדיל את ריכוזו של אורניום-235, על מנת להשתמש בו בכורים גרעיניים או בנשק גרעיני.
זמן מחצית החיים של שני האיזוטופים הנפוצים בעפרת אורניום טבעית הוא שונה.
לאיזוטופ המסיבי יותר, אורניום-238, יש זמן מחצית חיים קרוב ל-4.5 מיליארד שנים, בעוד שלאורניום-235 יש זמן מחצית חיים קצר יותר, כ-700 מיליון שנה.
בהתאם לכך, ניתן לצפות לריכוז גבוה יותר של אורניום-235 בתקופות קדומות.
כך למשל, ריכוז זה עמד על כ-3% לפני כ-2 מיליארד שנה.
ריכוז גבוה יותר של אורניום-235 גורר מסה קריטית נמוכה יותר, ואין זה מן הנמנע כי במצבורי אורניום קדומים החלה תגובת שרשרת בתקופה זו.
למים היה כנראה תפקיד בהסעת האורניום ממקום התגבשותו הראשוני.
הדבר תרם לריכוזו של האורניום במרבצים קטנים וליצירת מסה קריטית.
הסעת האורניום התאפשרה על ידי התמוססתו במים ושקיעתו באזורים מסוימים.
תהליך זה של המסה ושקיעה הוא תהליך חמצון חיזור, והוא יכול היה להתרחש רק כאשר כמות החמצן במים הייתה גדולה מספיק.
זאת הסיבה לכך שאין מצפים למצוא כורים גרעיניים טבעיים בסביבה הראשונית, נטולת החמצן, של כדור הארץ.
למים היה כנראה תפקיד נוסף.
סביר להניח שמי תהום היוו מאט נייטרונים טבעי, שהקטין את האנרגיה הקינטית ואת המהירות של הנייטרונים שנפלטו בתהליך הביקוע, והעלה את הסיכוי להצתה של תגובת שרשרת גרעינית.
הסימנים המרכזיים לקיומו של כור גרעיני טבעי קדום הם ריכוז נמוך של אורניום-235, והימצאות כמות גדולה של עפרות נדירות שמהוות את תוצרי הביקוע המואץ שהתרחש בכור.
ייתכן שבכור כזה ייווצר גם פלוטוניום-239 בתהליך של לכידת נייטרון על ידי אורניום-238. איזוטופ זה של פלוטוניום דועך לאורניום-235, ולכן אזורים שבהם נוצר פלוטוניום יתאפיינו דווקא בריכוז גבוה של אורניום-235. עד היום, טרם נמצאו סימנים ברורים להיווצרות פלוטוניום באוקלו או במקומות אחרים, ויסוד כימי זה עדיין נחשב מלאכותי.
הראשון ששיער כי כורים גרעיניים טבעיים התקיימו על פני כדור הארץ בעבר הרחוק היה פאול קורודה, שהעלה את הרעיון בשנת 1956. בשנת 1972, במהלך בדיקות שגרתיות בעזרת ספקטרומטר מסות שנערכו בצרפת, נבדקו גם דוגמאות אורניום מהמכרה באוקלו שבגבון.
באחת הדוגמאות, הריכוז של אורניום-235 היה נמוך במעט מהריכוז הרגיל שלו כיום; 0.717% של אורניום-235 בדוגמה מאוקלו לעומת 0.720% במקומות אחרים.
ריכוז נמוך של האיזוטופ הבקיע מופיע בשארית אורניום ממתקני העשרת אורניום, שמשמשים גם לפיתוח נשק גרעיני, ולכן נפתחה חקירה בנושא.
במהלכה התברר שדוגמאות נוספות מאותו מכרה מכילות אף הן ריכוז נמוך של אורניום-235, והריכוז הנמוך ביותר שהתגלה היה 0.440% בלבד.
כור גרעיני טבעי קדום הוא ההסבר היחיד, המקובל כיום, למחסור באורניום-235 בדוגמאות האורניום מאוקלו.
סביר להניח שהתנאים שמאפשרים את פעולתו של כור גרעיני טבעי אינם ייחודיים לאוקלו, וכורים נוספים, שעדיין לא התגלו, פעלו במקומות נוספים בעולם בתקופות קדומות.
במכרה האורניום באוקלו שבגבון נמצאו 16 אתרים שבהם קיימים סימנים להתרחשותה של תגובת שרשרת גרעינית.
אתר נוסף נמצא במרחק של 20 קילומטר מהמכרה הראשי.
האורניום באוקלו מופיע בעיקר כתחמוצת המוכרת בשם אורניטיט (UO2).
בכל אחד מהאתרים, יצר מינרל זה שכבה גאולוגית שעוביה 5 עד 8 מטרים בתוך סלעי אבן גיר או בתוך קונגלומרט.
הוא נישא לאתרים ספציפיים אלו בתוך מים עתירי חמצן, שבהם הוא נמס היטב, ומשערים שהוא שקע בסמוך לאזורי יצירת נפט העניים בחמצן.
פעילות הכורים הגרעיניים באוקלו מתוארכת לתחום הזמן בין 2 ל-1.5 מיליארד שנה טרם זמננו.
את משך הפעולה של כל אחד מהכורים קשה למדוד בדיוק, אך ניתן לשער שהוא עומד על עשרות אלפי שנים לפחות, ולא מן הנמנע שהם פעלו במשך מאות אלפי שנים ואף למעלה מכך.
מלבד הריכוז הנמוך של אורניום-235, התגלו סימנים נוספים שמצביעים על פעילותם של כורים גרעיניים קדומים באוקלו.
ריכוזיהם של איזוטופים מסוימים משתנים כתוצאה מתהליך הביקוע הגרעיני.
כך למשל, ניתן לצפות בכור גרעיני לכמות נמוכה של נאודימיום-142 ולכמות גבוהה של נאודימיום-143, ובאוקלו אכן נמצאו ריכוזים מתאימים.
באופן דומה, ניתן לצפות שבכור גרעיני יהיה ריכוז גבוה של האיזוטופ רותניום-99, וריכוז גבוה שלו אכן התגלה באוקלו.
המים שימשו כמאט נייטרונים וקיומם היה הכרחי לצורך קיום תגובת השרשרת.
בעת פעולת הכור השתחרר חום רב, ולאחר מספר דקות עד שעות החלו המים לרתוח ולהפוך לקיטור.
אז, פסק הכור לפעול משום שלא היו די מים נוזליים על מנת להאט את הנייטרונים, וההסתברות של נייטרונים מהירים לשמור על תגובת שרשרת יציבה היא נמוכה.
צורת פעולה זו התאפיינה ב"הדלקה" של הכור לפרק זמן מסוים ו"כיבויו" לפרק זמן אחר, שבמהלכו המים התעבו מחדש והחלו שוב להאט נייטרונים.
בעזרת מדידת ריכוזי האיזוטופים השונים של קסנון, שמהווים גם הם תוצרים של תהליך הביקוע הגרעיני, ניתן לשחזר את מחזור הפעולה של הכורים.
מדידות אלו הראו שזמן הפעולה הרצוף של הכורים בטרם התאדו המים היה חצי שעה, אחר כך הכור נכבה למשך שעתיים וחצי שבמהלכן הסלעים התקררו ואדי המים החלו להתעבות, וחוזר חלילה.
בחינה מדוקדקת של ריכוזי האיזוטופים השונים מאפשרת גם את בדיקת ההשתנות של קבוע המבנה העדין לאורך זמן.
קבוע זה משפיע על קצב התרחשותם של תהליכים שונים, ובהם גם תהליכים גרעיניים, והשוואת קצב ההתרחשות של תהליכים מסוימים בעת פעולת הכורים באוקלו לקצבם כיום מאפשרת את מדידת השינוי בקבוע.
כך למשל, קבוע המבנה העדין משפיע על ההסתברות ללכידת נייטרון על ידי סמריום-149, שגורמת לו להפוך לסמריום-150. השוואת הריכוזים של שני האיזוטופים באוקלו לא הצביעה על שינוי בגודלו של הקבוע מאז שפסקו הכורים לפעול, לפני כמיליארד וחצי שנים.
כור תרבית (או כור דוגר) הוא כור גרעיני המייצר איזוטופים בקיעים בכמות גדולה או שווה לכמות שהוא צורך.
איזוטופים אלה יכולים לשמש דלק להפעלת כורים חדשים.
כור תרבית צריך להיות מתוכנן באופן כזה שתגובת השרשרת מייצרת נייטרונים עודפים בכמויות גדולות.
בגרעין הכור או מסביבו צריכים להימצא איזוטופים בני-תרבית כגון אורניום-238 או תוריום-232. איזוטופים אלו הופכים על ידי בליעת נייטרונים לאיזוטופים הבקיעים פלוטוניום-239 ואורניום-233, בהתאמה, שיכולים לשמש כדלק גרעיני או לבניית פצצות גרעיניות.
בנוסף לעודף נייטרונים, דרישות נוספות הן שהנייטרונים יפגעו בחומרים בני-התרבית במהירות האופטימליות בשביל להגדיל את הסיכויים לבליעה וכן שלא יבלעו יותר מדי נייטרונים במבנה הכור, חומרי הקירור, מוטות בקרה וכדומה.
תגובות דומות מתרחשות בכל כור גרעיני אולם הכמות של חומר בקיע חדש שמיוצר בדרך כלל קטנות, יחסית.
בשל האחוז הנמוך של האיזוטופ הבקיע אורניום-235 באורניום טבעי הדעה השלטת בשנות השישים והשבעים הייתה שכורי תרבית הכרחיים על מנת לספק מספיק דלק לכורים גרעיניים עתידיים על ידי הפיכת האיזוטופ הנפוץ אורניום 238 לדלק גרעיני (פלוטוניום).
לשם כך הושקעו משאבים רבים בפיתוח כורי תרבית.
לאחר שבניית כורים גרעיניים חדשים כמעט נעצרה בשנות השמונים עקב השינויים בדעת הקהל נגד אנרגיה גרעינית, צריכת הדלק הגרעיני ירדה.
מקורות האורניום הקיימים בתוספת חומרים בקיעים מפצצות גרעיניות שפורקו לאחר סוף המלחמה הקרה מספיקים לעת עתה.
השימוש העיקרי של המספר הקטן של כורי תרבית שפעלו או פועלים בעולם הוא ייצור פלוטוניום לצורך בניית נשק גרעיני.
בשנות האלפיים החלה בהדרגה חזרה לבניית כורים גרעיניים עקב הדאגה מפליטת פחמן דו-חמצני ממקורות האנרגיה המקובלים אשר עשויה להוביל להתחממות גלובלית.
לשם אספקת דלק לכורים אלה צפוי שיהיה בסופו של דבר צורך לחזור ולבנות כורי תרבית וזאת למרות החשש שהדלק שמיוצר בהם יכול לשמש גם לבניית נשק גרעיני.
כּוּר הוא כפר פלסטיני בשיפולים המערביים של הרי השומרון, לצד הכביש מאל-פנדק לטולכרם, במרחק כ-10 ק"מ מדרום-מזרח לטולכרם וכ-8 ק"מ ממזרח לכוכב יאיר.
בשנת 2006 נאמד מספר תושביו ב-324. בלב הכפר מצויה קבוצת מבנים גדולה מהמאה ה-18, הקרויה בפי תושבי הכפר "קלעה" , היא המבצר של בני ג'יוס בכפר כור.
מדרום לכפר נמצאת שמורת כור, שמורת טבע בשטח כ-28 דונם.
בתחום השמורה קבר שיח' אחמד א-תַּבּאן, ומצפור בגובה 408 מטר מעל פני הים, הצופה מערבה לעבר כוכב יאיר.
במקום הייתה עמדה חשובה של צבא ירדן עד מלחמת ששת הימים.
קיים מקור המצביע על כך שמיקומו של קבר השיח' ממשיך מסורת עתיקה של אתר פולחני קדום.
המצפור נמצא במפגש בין סלעי הקירטון של קער שומרון התיכון לבין הגיר והדולומיט של השלוחה הצפונית של קמר יהודה.
היא ניכרת בנוף בשל מחשוף קירטון גדול ממזרחה והגיר הלבנים נגיל סנון.
המבצר כולל כחמישה בתים נטושים, מהם שניים מיושבים חלקית.
המבצר מצוי בגובה 389 מטר מעל פני הים וצופה היטב על הסביבה.
בתים אלה מכונים בפי תושבי הכפר "אל-קלעה" שפרושו המבצר, ומשויך למשפחת תקיפים בשם ג'יוסי מפלג השייח'ים הערבים קיס, ששלטה באזור מהמאה ה-13 עד המאה ה-19.
פסגה נוספת, מזרחית למבצר מכונה "שיח אחמד א-תבן" והיא בגובה 408 מטר מעל פני הים ()
הצופה על פני כוכב יאיר והייתה עמדה חשובה של צבא ירדן עד למלחמת ששת הימים.
היא ניכרת בנוף בשל מחשוף קירטון גדול ממזרחה.
קיים מקור המצביע על כך שמיקומו של הקבר אינו מקרי והוא ממשיך מסורת עתיקה של אתר פולחני קדום.
המבצר מצוי על דרך נוף בין אל פנדק לבין טולכרם ונושקת מזרחה לחורש טבעי רחב אשר במרכזו זורם נחל תאנים (ודי א-תין).
בסקר החרום הארכאולוגי יהודה שומרון והגולן שנערך על ידי מ.
כוכבי בשנת תשכ"ח, נאספו באתר כלי חרס מהתקופות: הברזל ב', פרסית, ההלניסטית, הביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית.
הכפר עצמו, לדברי התושבים, נוסד לפני 500 שנה.
בקרבת המצודה עוברת דרך אשר בסיסה עתיקה.
שרידי הדרך נמצאו ליד בית ליד ומשם לסבסטיה ולניאופוליס.
בסקר הבריטי של מערב ארץ ישראל שנערך על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל, התרשמו ממבני הכפר ומהיותו מרכז בני ג'יוסי.
בסקר שנערך לאורך הדרך מכפר כור לטולכרם אובחנה שרידים של סוללה מעל לנחל תאנים.
הועלתה ההשערה כי ליד המצודה עברה הדרך הרומית של המצביא הרומאי קוינטיליוס וארוס במסעו מסבסטיה לירושלים.
תחילת ההתיישבות של המשפחה הוא בימי הממלוכים.
דרומית לשכם הושיבו את ה"קאיסים" וצפונית את ה"ימנים".
מאז נחשב האזור הכפרי של שכם כאוטונומי.
במאות ה-14 וה-15 הייתה שפיכות דמים גדולה בין השבטים.
בתקופה העות'מאנית משפחת ג'יוס פרשה את שלטונה על אזור השרון של ימינו.
בני המשפחה שלטו על השטח מהכפר אום חאלד (היום נתניה) עד לשייח' מוניס (היום רמת אביב).
ליד סידנא עלי (מערבית מהרצליה), גרו תושבים מהכפר כור.
לתושבי הכפר היו אדמות בקלנסווה שבשרון.
הסולטאן הטורקי אבדילאזיז ששלט בשנים 1861–1876 אסר את השליטים המקומיים, הגלה אותם והשלטון עבר לידי פקידים עות'מאניים.
בשנים 1974-1975 נערכה פגישה עם בני משפחת ג'יוסי המאכלסים את הכפר כור עד היום.
לפי המסורת המשפחתית מנהיג, גיבור חיל וציד, בשם "חרב" מהכפר רמן, התיישב בכור.
חרב היה עשיר בצאן ובבקר.
תושבי כור מתייחסים היום למשפחות חרב-ג'יוסי.
לפני 200 שנה, הכפר נפגע ונבנה מחדש על ידי יוסוף ואקד ג'יוסי.
היו לו 16 בנים ורוב תושבי הכפר מתייחסים לבניו.
תושבי הכפר אדוקים בדתם, קנאים לנשותיהם והזרים אינם זוכים לאהדה בביקורם בכפר.
בין השאר רעש האדמה משנת 1927 גרם לכך.
חלק מתושביו עברו לעבר הירדן ולטולכרם.
כּוֹצ'אכּידזֶה (בגאורגית: ქოჩაქიძე) הייתה משפחת אצולה גאורגית מסמגרלו (אודישי).
האגדה, המובאת ברשומות הגאורגיות, מספרת כי מוצא המשפחה הוא בתחילת המאה השלוש עשרה.
הם הובאו לגאורגיה מח'וראסאן (خراسان) שבאזור איראן כבני ערובה ואולצו להתנצר.
הרשומות הגאורגיות מציינות את קיומה של המשפחה בתקופת שלטונה של המלכה תמר.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה (המאה התשע עשרה) אושר מעמד האצולה של המשפחה.
יואנה בגרטיוני (1768-1830), כוצ'אכידזה (נסיך אודישי), מתוך הספר "תיאור קצר של משפחות האצולה הגאורגיות"
כופרת הוא אוטוביוגרפיה מאת אייאן חירסי עלי.
הספר הוא תרגום מהולנדית של הספר "Mijn Vrijheid" (חירותי) שיצא לאור ב-29 בספטמבר 2006.
הספר הוא רב-מכר של הניו יורק טיימס.
מסיבות בטיחותיות סופרת הצללים של הספר נותרה אנונימית.
אייאן חירסי עלי והוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר החליטו לתרום חלק מהכנסות המכירה של הספר לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בישראל.
בחלק הראשון מספרת חירסי עלי על ילדותה והתבגרותה בסומליה, ערב הסעודית, אתיופיה וקניה בשבט מוסלמים אדוקים עם סבתה ואמה, עשה, שמכה אותה ואת שני אחיה.
חירסי עלי עוברת השחתת איבר המין הנשי בפעולה חטופה של סבתה שמנצלת את היעדרות אימה.
אביה, פעיל פוליטי נגד הרודן הסומאלי סיאד בָּרֶה נכלא על ידי השלטונות.
עם המעבר לערב הסעודית, חירסי עלי נעשית אדוקה יותר באמונתה ומקפידה לעטות רעלה.
בחלק זה מתארת חירסי עלי את בריחתה מנישואים כפויים לסומלי החי בקנדה.
חירסי עלי מבקשת מקלט מדיני בהולנד תוך זיוף תולדות חייה ושינוי שם משפחתה מחירסי מאגאן לחירסי עלי מחשש שבני משפחתה יאתרו אותה.
היא עובדת כמתורגמנית סומלית-הולנדית, לומדת מדע המדינה באוניברסיטת ליידן ומשתלבת בחברה ההולנדית.
היא מצטרפת למפלגת הלייבור ההולנדית כעוזרת מחקר זוטרה ובסופו של דבר עוברת למפלגה הימנית מתחרה ונבחרת לפרלמנט ההולנדי.
לבסוף היא משתפת פעולה עם תאו ואן גוך ליצירת הסרט "כניעה" על אודות אלימות נגד נשים באסלאם.
הסרט מוביל לרציחתו של ואן גוך ולירידתה של חירסי עלי למחתרת מחשש לחייה.
הספר מסתיים כאשר הפרלמנט מאיים לגזול ממנה את אזרחותה ההולנדית, פעולה שכשלה אך גררה משבר שהוביל לנפילת הממשלה.
חלקו הראשון של הספר מתאר את התחבטויותיה הפנימיות שהובילו להתפתחות השקפותיה ולנחישותה להילחם בעוולות הנעשות בשם הדת.
חירסי עלי מתארת בחלקו השני של הספר את עמדתה בנושאי הפרטה, אסלאם, תקינות פוליטית ורב-תרבותיות.
כור תעשיות (בקיצור: כור) היא חברה-בת בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות.
היא הוקמה בשנת 1944 כזרוע התעשייתית של חברת העובדים של ההסתדרות וצמחה לקונצרן תעשייתי גדול שהעסיק עשרות אלפי עובדים.
בסוף שנות ה-80 נקלע הקונצרן למשבר חמור, עבר הבראה בידי בני גאון, שבמסגרתה נמכרו רבות מהחברות הבנות שלו, ולבסוף נמכרה אף חברת "כור" למשקיעים פרטיים.
בשנת 2006 נרכשה השליטה בכור על ידי קבוצת אי.די.בי.
בשלב זה הופנה חלק ניכר מהון החברה להשקעה לא תעשייתית, כגון מניות הבנק קרדיט סוויס - שהסבה לחברה הפסדים כבדים.
במשך שנים רבות הייתה חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, עד שבשנת 2014 הפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות.
התאגיד הוקם בשנת 1944 במסגרת סולל בונה, לריכוז מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית.
בתחילה הוכללה בה וולקן, פניציה וחבך (חומרי בנייה כלליים) לייצור לבנים, שלושת המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה.
מפעלי האבן של "סולל בונה" הוכללו אז ב"".
בהמשך הייתה כור לזרוע התעשייתית העיקרית של חברת העובדים.
מטרות כור עם הקמתו היו:
ניצול משאבי הטבע של ארץ ישראל וחומרי הגלם המקומיים
אספקת מקומות עבודה לוותיקים ולעולים
שיפור מאזן התשלומים על ידי ייצור מקומי במקום הסתמכות על ייבוא
בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ במסגרת חברת העובדים.
התאגיד התנהל על ידי פוליטיקאים ועסקנים שלא ניהלו אותו לפי שיקולים כלכליים רציונליים בלבד.
קבוצת המתכת והפלדה שכללה, בין השאר, את מפעלי פלדה ישראליים ("קריית הפלדה" בעכו), את חמת ארמטורות ויציקות ואת וולקן.
החטיבה המסחרית - כור סחר בע"מ
"כור קרמיקה" - חטיבת הקרמיקה שכללה את "רמי קרמיקה", "חסין אש", "ברבור", "חרסה", "לפיד" ו"נעמן"
משבר שנות השמונים והיציאה ממנו
כתוצאה מניהול שלא התאים למדיניות הכלכלית הליברלית שהנהיגה הממשלה אשר הפכה את השוק הישראלי לפתוח ותחרותי, כולל הכנסת עובדים בלתי-מאוגדים לעבודה במפעלים מתחרים והורדת מגבלות ייבוא, שהגנו על מפעלי כור, ירדו המכירות של מפעלי כור.
בשנת 1988 נקלע התאגיד לפשיטת רגל.
באותה עת הועסקו במפעלי כור כ-32,000 עובדים.
בני גאון נקרא להציל את התאגיד (לו קרא "מטוס המשייט בשמים ללא טייס") וביצע בו תוכנית הבראה שכללה תהליכים קשים של פיטורי עובדים (כ-30% מכלל העובדים), שינויים מבניים ומכירת חלק מהמפעלים והחברות שהצילו אותו מהתמוטטות.
גאון מצא קונצרן עם חובות בסך 1.4 מיליארד דולר, בעיקר לבנק לאומי ובנק הפועלים, הון עצמי שלילי והפסדים של מעל ל-400 מיליון דולר.
גאון הפך את הקונצרן שנית לתאגיד המצליח ביותר בכלכלה הישראלית, עם ערך שוק של 2 מיליארד דולר ומכירות שנתיות בערך של כ-4 מיליארד דולר.
ב-1991 הפכה כור לחברה ציבורית והונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בהנהגת גאון החלה כור בסדרה של יוזמות משותפות עם ירדן ושותפות נוספות במדינות ערב כעומאן וקטר והפכה לספקית הבלעדית של בטון ופלדה לרשות הפלסטינית.
במרץ 1995 נרכשה השליטה בכור על ידי קבוצת שמרוק בהנהלת סטנלי גולד.
בשנת 1997 מכרה קבוצת שמרוק את מניותיה לקרן ההשקעות "קלארידג'" הקנדית בראשות צ'ארלס ברונפמן, ברווח של 100 מיליון דולר.
כעבור פחות משנה הוחלף המנכ"ל בני גאון ביונתן קולבר, אשר גם החזיק ב-15% ממניות קלארידג' בישראל ושימש כנציגו של ברונפמן בארץ.
קולבר יישם בכור תוכנית אסטרטגית שעיקרה הייתה הפיכת החברה לחברת החזקות ממונפת וממוקדת, שתתרכז בתחומי התקשורת, האלקטרוניקה והאגרוכימיה, ומכירת הפעילויות בכל שאר התחומים.
זאת לפי מודל ברקשייר האת'וויי שבה מטה מצומצם, והחברות המחזקות פעולות באופן עצמי ללא ניהול מרכזי.
במסגרת התוכנית מוזגו, "מכתשים מפעלים כימיים" ו"אגן יצרני כימיקלים" לחברה אחת מכתשים אגן תעשיות.
מוזגה "תדיראן תקשורת" עם ECI Telecom ורוב הפעילויות האחרות של קבוצת תדיראן נמכרו.
בנוסף בין השנים 1997–2001 נמכרו בין השאר: "מרכבים", "כור מתכת", "פניציה", "שמן", "תוצרת מזון ישראלית", "כור תקשורת ישראטל", "כור סחר", "סולתם מערכות", "כור נכסים" והחזקות בחברת הכבלים "גוונים".
עם זאת בתקופה זו השקיעה כור בחברות הזנק והון סיכון.
בשליטת איי די בי של נוחי דנקנר
עד 2007, היו לכור החזקות משמעותיות בתחום התעשייה הטכנולוגית-מתקדמת - חברת סאיטקס וחברת ציוד התקשורת ECI Telecom, וטלרד אבל היא מכרה אותן, בנוסף להחזקות קטנות ועקיפות בהייטק בקרנות הון סיכון.
במקביל, רכשה כור החזקות בחברות פיננסיות בחו"ל - ובעיקר הרכישה של אחוזים אחדים (משתנים) בענקית הבנקאות השווייצרית קרדיט סוויס.
בשבוע המסחר שהסתיים ב-11 באוגוסט 2011 ירדו שערי מניותיה של החברה ב-40%, כתוצאה מהשקעתה בקרדיט סוויס.
כור החזיקה בשליטתה את קונצרן התעשייה הכימית מכתשים אגן, הכולל את מפעל אגן באשדוד ומפעל מכתשים שברמת-חובב.
המפעל עוסק בייצור גנרי של חומרי הדברה לחקלאות ונסחרה בבורסה בתל אביב.
כור מכרה את השליטה בחברה בשנת 2011 לחברת כמצ'יינה הסינית.
על פי ההסכם בין החברות, כל מניות כור היו צפויות לעבור לכמצ'יינה בתוך מספר שנים.
במהלך מכירת "מכתשים אגן תעשיות", שבעלת השליטה בה היא "כור", לחברת "כמצ'יינה", ביקשה "כור" לקבל פרמיית שליטה.
דב כהנא, בעל מניות בחברת "מכתשים אגן", סבר שפרמיית השליטה לכור מקפחת את בעלי המניות האחרים, והגיש תובענה ייצוגית באמצעות עו"ד יצחק אבירם.
בשנת 2014, מיזגה דיסקונט השקעות את כור לחברה-בת שהקימה במיוחד לשם כך, ובכך רכשה למעשה את מניות הציבור בחברה.
בעקבות המהלך, הפכה כור לחברה פרטית בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות.
נכון לסוף 2015 ההחזקה העיקרית של החברה הייתה אחזקתה (40%) בחברת אדמה פתרונות לחקלאות, ביולי 2016, התאגיד כמצ'יינה, שבבעלות הממשלה הסינית, רכש מדיסקונט השקעות את מניותיה בחברה תמורת 230 מיליון דולר, והשלים את רכישת השליטה בחברה אחרי שרכש 60% ממניותיה ב-2011.
כָּפְרִיִים (שם מדעי: Lythraceae) היא משפחת צמחים מסדרת ההדסאים עם תפוצה עולמית.
המשפחה כוללת 28 סוגים ו-691 מינים, רובם נפוצים בעיקר באזורים הטרופיים של אפריקה ואמריקה ומיעוטם באזורים ממוזגים.
המשפחה כוללת עשבים חד-שנתיים, או רב-שנתיים באזורים הממוזגים, ובאזורים הטרופיים גם בני שיח, שיחים נמוכים, שיחים או עצים.
מינים רבים כמו, העצים לגרסטרמיה הודית (Lagerstroemia indica), לגרסטרמיה גדולת-עלים (Lagerstroemia speciosa) ומיני גַבנוֹן (קוּפֵאָה, Cuphea) מגודלים כצמחי נוי בארצות טרופיות חמות ואף בישראל.
באזורים חמים וטרופיים רבים בעולם הישן מגודלים רימון מצוי (Punica granatum) וכופר לבן (Lawsonia inermis), המוכר גם בשם "חינה", כשם הצבען המופק ממנו והמשמש בין השאר בטקס החינה.
על פי רוב הגבעולים הצעירים רְבוּעִים (מרובעים).
שמה העברי של המשפחה קרוי על שם העץ כופר הנזכר בשיר השירים, שעליו וענפיו הצעירים שימשו להכנת התמרוק הידוע בארצות המזרח בשם חינה.
שמה המדעי, Lythraceae, ניתן לה על שם הסוג שנית (Lythrum), שמקורו במילה היוונית: lythron שמשמעותה "דם".
מנקודת מבט מורפולוגית למשפחת הכופריים יש תכונות כלליות מאוד, ללא מאפיינים מובהקים שמייחדים אותה, כלומר, אין סינפומורפיה מורפולוגית (morphological synapomorphy) המגדירה את המשפחה.
עם זאת, הסוגים השונים במשפחה מובחנים היטב זה מזה.
הכללת המשפחות דואבנגה (Duabanga), רימון (Punica), סונראטיה (Sonneratia) וטראפה (trapa) במשפחת הכופריים מוסיפה מספר תכונות נוספות להגדרת המשפחה, שכאמור היא כללית מאוד.
אך יחד עם זאת, הכללת המשפחות הללו מאפשרת הרחבת הידע, באמצעות מחקרים פילוגנטיים, על הקשר האבולוציוני בין הסוגים, וזיהוי השושלת ההיסטורית של כל המשפחה.
ידע זה על הקשר האבולוציוני עלול ללכת לאיבוד אם הסוגים יישמרו כמשפחות נפרדות.
על פי רוב הגבעולים הצעירים רְבוּעִים (מרובעים, בעלי 4 מקצועות).
עלי לוואי נעדרים מנוונים או זעירים.
ייתכן גם מספר רב של לוואים זוויתיים שמתחדדים בראשם כמרצע.
העלים נגדיים בדרך כלל בארבע טורים או דוריים, לעיתים רחוקות מסורגים או כמעט מסורגים.
העלים פשוטים, תמימים (משוננים בסוג Trapa) והעורקים המשניים מנוצים ומקושתים, כלומר: הם יוצאים מצדי העורק הראשי, ואינם מסתיימים בשפת העלה ממש אלא מחוברים ביניהם בסדרה של קשתות בולטות לעבר השפה.
לפעמים נראה עורק יחיד עם או בלי עורקים משניים ברורים.
התפרחות הן מסוג אשכול, מסוימת, או מכבד.
הפרחים בדרך כלל חסרי ריח, ערוכים יחידים, בזוגות או בקבוצות בחיק עלים או באשכולות, בסיומות או במכבדים בקצות הגבעולים.
בדרך כלל, לעוקצי הפרחים יש חפיות.
הפרחים דו-מיניים (הסוג Capuronia חד-מיני ודו-ביתי), נכונים או לעיתים נדירות בלתי נכונים ואז הם בעלי נטייה לסימטריה חד-צדדית, כי המאבקים מקובצים בצד אחד של העמוד השחלה.
הסוגים Pleurophora ו-Cuphea הם סימטריים חד-צדדיים אמתיים.
הפרחים בעלי צינור פרח, בדרך כלל בעלי עטיף כפול, והם ערוכים בדרך כלל בדורים של 4, 6 או לעיתים רחוקות 8 או 16 איברים.
צינור הפרח הוא גביעי, גלילי או חרוטי, קרומי עד עבה וגלדני.
הוא בדרך כלל בעל 6 עד 12 עורקים בולטים או צלעות והוא משתייר עם התפתחות הפרי (למעט בסוג Lafoensia).
צינור הפרח נוצר מאיחוי של המצעית עם הבסיסים של עלי הגביע, של עלי הכותרת ושל האבקנים.
עלי הגביע מאוחים, אורכם כאורך צינור הפרח ואף קצר יותר, והם קרומיים עד גלדניים.
הם מסתיימים ב-4 עד 6 שיניים, שהן אונות הגביעון, כאשר בין השיניים על פי רוב יש שיניים זעירות פחות או יותר מפותחות.
אונות אלו ערכות לסירוגין עם עלי הגביע או נעדרות לחלוטין.
צורת שן הגביע משולש או אלפיטי וראשו מחודד.
עלי הכותרת על פי רוב 4 עד 6 ולעיתים רחוקות הם נעדרים או רבים.
עלי הכותרת נעוצים בדופן הפנימי של צינור הפרח בחלקו העליון, וערוכים לסירוגין מול עלי גביע.
הם מקומטים קלות (גליים), עורקיהם מנוצים עם ציפורניים או לא, לעיתים קרובות הם נושרים מוקדם יחסית אך לא קמלים.
האבקנים על פי רוב 4 או 8, לעיתים רחוקות מרובים (32 עד 200) בסוגים של עצים "פרימיטיביים" או 1 עד 2 בצמים עשבוניים מתקדמים יותר.
גובה האבקנים שווה או לפעמים שונה מאוד (בצמחים הטרוסטייליים, heterostylous) ונעוצים בצינור הפרח.
האבקנים בדרך כלל מסודרים בשתי שורות שונות וכפולים ממספר עלי הגביע, ולפעמים בשורה אחת, כאשר הם נעוצים קרוב לבסיסו של צינור הפרח או גבוה יותר מתחת לעלי הכותרת.
כאשר האבקנים רבים, אז הם ערוכים במספר שורות נפרדות, ולפחות חלקם נעוצים בצלע צינור הפרח ממש מתחת לעלי הגביע (בסוגים רימון, Sonneratia וכמה מינים של סוג Duabanga).
האבקנים מופרדים בפרח וכפופים בפקעית.
המאבקים מורכבים משתי לשכות שנפתחות לאורך הבטן על ידי סדקים בעת שחרור גרגרי האבקה.
המאבקים מקובעים לזיר באמצע גבם, אבל מקום הקיבוע משתנה מאוד סביב האמצע (dorsifixed and versatile).
לעיתים נדירות המאבקים מקובעים לזיר בתחתיתם (Pleurophora, Crimea).
השחלה על פי רוב עילית או לעיתים רחוקות יותר תחתית למחצה או תחתית (אך ורק בסוג רימון).
השחלה מוקפת בבסיסה בצופן טבעתי או בצופן מוגדל עם או בלי צוף.
לשחלה 2 עד 6 מגורות או לעיתים רחוקות הרבה מגורות או מגורה אחת (בסוג cryptotheca) ובדרך כלל בכל אחת מהמגורות ביציות רבות.
המגורות מופרדות במחיצות שלמות או מנוונות לכדי נימים דקים.
השחלה מופרדת, עם עוקץ קצר בתחתית השחלה (העוקץ חלק מן השחלה עצמה) או ללא.
בכל אחת מהמגורות ביציות רבות.
ביציות - 2 עד רבות נתונות על שליות זוויתיות שלעיתים אינן מגיעות לקודקוד השחלה.
בסוג אחד (אמניה) השיליה דופנית.
הביציות זעירות והפוכות (אנאטרופית, anatropous) ומתיישרות (ascending, Campylotropous).
עמוד השחלה פשוט, דק, בדרך כלל בולט מן הפרח ואורכו משתנה לפי סוגי הצמחים; הצלקת שבראשו רטובה או יבשה, צורתה כדורית, חרוטית-קטומה, מחודדת, או לעיתים רחוקות עם שתי אונות.
הפרי על פי רוב הלקט יבש, עם דפנות דקות עד עבות, המוקף בחלקו או במלואו בצינור פרח משתייר ולעיתים רחוקות גילדני או דמוי ענבה.
הפרי מתפתח משני שחלילים מאוחים או יותר, וכדי לשחרר את זרעיו הוא נפתח עם הבשלתו לקשוות.
צורות הפתיחה היא חוצת מגורה (loculicidal) או חוצת חיץ (septifragal) או באופן לא סדיר.
לעיתים נדירות הפתיחה היקפית (circumscissile) או שאין פתיחה כלל.
הזרעים בדרך כלל רבים, זעירים, לעיתים רחוקות מכונפים.
הם ללא אנדוספרם (רקמת מזון המצויה בתוך זרעים לצדו של העובר או סביבו) לעיתים הם עטופים בציפה (רימון); העובר ישר, הפסיגים פרושים (מקופלים ברימון או בלגרסטרמיה), לעיתים קרובות בסיסם בעלי אוזניים או בצורת לב, עוטפים חלקית את השורשון הקצר, שמנוניים.
משפחת הכופריים מוכרת בישראל בזכות עצי התרבות, כגון רימון מצוי וכופר לבן, ובעצי נוי כמו מינים של לגרסטרמיה (Lagerstroemia), כולל לגרסטרמיה ההודית המוכרת.
בנוסף, המשפחה מיוצגת בשיחים כמו היימה ערבתית (Heimia salicifolia) וגלפיניה טרנסוואלית (Galpinia transvaalica), ובצמח הרב-שנתי שנית אירופאית (Lythrum virgatum).
כמו כן, במשפחה כלולים גם מינים של גבנון, המכונים בישראל קפואה על פי שמם המדעי (Cuphea).
מלבד מיני התרבות, בישראל גדלים בר תשעה מינים של שנית (Lythrum) ושני מינים נדירים של אמניה (Ammannia).
שנית (Lythrum) כוללת 40 מינים, מהם 9 מצויים בישראל ובסביבתה.
תחום התפוצה הטבעי של הסוג שנית משתרע מחצי כדור הארץ הצפוני הממוזג ועד לאמריקה הסובטרופית.
המוכר שבהם הוא שנית גדולה (Lythrum salicaria).
ראו הרחבה בערך שנית (סוג).
אמניה (ammannia) כוללת 108 מינים מהם 2 מצויים בישראל וסביבתה.
תחום התפוצה הטבעי של הסוג אמניה הוא באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם הישן ובאמריקה.
אָמַנְיָה מִצְרִית (Ammannia baccifera) היא צמח חד-שנתי נדיר מאוד ובסכנת הכחדה, המופיע ברשימת הצמחים האדומים של ישראל.
הוא גדל בבתי גידול לחים, בעיקר בשולי ביצות, בקרקעות קלות ולא מלוחות, לעיתים גם באזורים חוליים או במי תהום גבוהים.
בית הגידול שבו הוא מצוי נמצא בסכנה בשל פיתוח שטחים וניקוז מים.
הצמח מצוי בבקעת חולה ובבקעת כנרות; נדיר מאוד בגליל העליון, בגליל התחתון ובמישור החוף הדרומי.
אָמַנְיָה רַבַּת-פְּרָחִים (Ammannia prieuriana) – צמח חד-שנתי נדיר וגדל בבית גידול לח: בשולי ביצות, בקרקעות קלות ולא מלוחות.
הוא נדיר מאוד בגליל התחתון ובשרון.
תחום התפוצה הטבעי של אמניה רבת-פרחים הוא באזורים הטרופיים, מדרום אפריקה ועד ישראל.
זהו צמח חד-שנתי שגדל בעיקר בבתי גידול טרופיים עונתיים יבשים.
כורדיסטן העיראקית (בכורדית: ههرێمی کوردستان הרֵימי כורדסתאן) היא חבל כורדי אוטונומי בעיראק.
היא משתרעת על פני צפון עיראק ומכונה כך לעִתים בפי הממשל העיראקי הפדרלי, ומכונה גם דרום כורדיסטן בפי הכורדים.
החלק העיראקי של כורדיסטן הוא אחד משני האזורים האוטונומיים הכורדיים, ושהשני הוא כורדיסטן הסורית, המכונה על ידי הכורדים מערב כורדיסטן.
החבל הוקם בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, שלאחריו זכתה הממשלה הכורדית להכרה מצד ממשלת עיראק, כשהאוטונומיה שלה מובטחת בחוקת עיראק החדשה שנתקבלה ב-2005.
בשנת 2017 נערך משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, שזכה לתמיכה גורפת של מעל 90% בעצמאות מלאה לחבל.
עם זאת תוצאותיו לא יושמו בשל התנגדות המדינות השכנות, ותמיכה רפה מצד מדינות המערב ומועצת הביטחון של האו"ם.
שטחו של החבל 46,861 קמ"ר, והוא כולל ארבעה מחוזות עיראקיים: מחוז סולימאניה, מחוז ארביל (האולר), מחוז דוהוק ומחוז חלבג'ה.
הממשל הכורדי האוטונומי שולט בפועל גם על חלקים ממחוזות כירכוכ, סלאח א-דין ונינוה – שליטה שאינה מוכרת על ידי השלטון הפדרלי העיראקי.
רוב תושביה של כורדיסטן העיראקית הם כורדים (לרוב מוסלמים סונים), וישנם מיעוטים אתנו-דתיים משמעותיים של אשורים נוצרים, ערבים (לרוב מוסלמים סונים), טורקמנים (שיעים), יזידים, שבאקים, מנדעים, ירשנים ועדות נוספות.
בלי מפקד אוכלוסין רשמי, מספר תושבי החבל נאמד ב-5.2 מיליון תושבים בשנת 2015, אם כי מספר זה עלה משמעותית מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, עם הגעתם של מעל 200 אלף פליטים (רובם כורדים), ועם השתלטות המיליציות הכורדיות על אזור כירכוכ עתיר האוכלוסין.
בעת העתיקה שכנו בכורדיסטן קבוצות אתניות שונות ביניהם הגותים, החורים, המנאי והארמנים.
ממלכת קורדואן התבססה באזור עקב התרופפות שלטון האימפריה הסלאוקית שהייתה בתהליכי שקיעה והתפוררות.
אחד מהעדויות המוקדמות לאזכור המונח "כורדים" מופיע במסמך סורי-נוצרי משלהי העת העתיקה.
במאות ה-10–11 התבססו באזור מספר ישויות מדיניות כורדיות: בצפון – שאהדיד (951–1174) (מזרח טרנסאוקסניה בין הנהרות קור ואראקס), ראוואדיד (955–1221) (מרכזה בטיבריז ושלטה על כל אזרבייג'ן), במזרח חסנוויהיד (959–1015) (בזגרוס בין שאהריזור וח'וזסתאן), ואנאזיד (990–1116) (מרכזה בהולואן) ובמערב – מרוואניד (ממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה).
ההיסטוריה המקיפה של מדינות אלה ויחסיהן עם שכנותיהן מתוארת בשאראפנמה, טקסט שהועלה על כתב ב-1597 על ידי הנסיך שאראף א-דין ביטליסי.
הוא מתאר קרב שהתרחש ב-1062 ליד אמיד וסיברק ומאזכר את השם "כורדיסטן" כמקום בו נערך הקרב.
אזכור מאוחר יותר של השם מופיעה בטקסט ארמני של תפילות משנת 1200 ובטקסט נוזהאת-אל-קולוב שנכתב על ידי חמדואללה מוצאפי ב-1340.
במאות ה-16–17 חולקו אזורי המחיה של הכורדים בין האימפריה הספווית (אירנית) והעות'ומנית.
האירועים המשמעותי שהתרחשו היו קרב צ'לדיראן ב-1514 והסכם זוהאב שאשררה רשמית את החלוקה של כורדיסטן בין האימפריות השונות - דבר שהוביל למעשה לאובדן העצמאות הכורדית.
לאחר קריסתה של האימפריה העות'מאנית, יצרו מדינות ההסכמה מספר מדינות בתחומיה לשעבר של האימפריה, ובמקור לפי הסכם סוור כורדיסטן וארמניה יועדו להיות מהן.
ההשתלטות מחדש על אזורים שונים באסיה הקטנה על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק ונושאים דוחקים אחרים גרמו למדינות ההסכמה לקבל את הסכם לוזאן שבו ניתן צפון כורדיסטן לטורקיה והותיר את הכורדים ללא שלטון עצמאי.
אזורים כורדיים אחרים הוקצו לשטחי ההשפעה הבריטים והצרפתים בעיראק וסוריה, תחת שני ההסכמים.
לחימה בדלנית של הכורדים בעיראק התנהלה מאז 1919 עם מרידותיו של מחמוד ברזאנג'י וניסיון ההקמה של ממלכת כורדיסטן ב-1924.
שיא המאבק היה בשנות השישים (מלחמת כורדיסטן-עיראק הראשונה), שנות השבעים (מלחמת כורדיסטן-עיראק השנייה) ושנות השמונים (מרידות הכורדים בעיראק במהלך מלחמת איראן-עיראק).
המערכה הקטלנית ביותר כנגד הכורדים בשם אל-אנפאל נוהלה בידי הדיקטטור העיראקי סדאם חוסיין בשנים 88–1986, אז השתמשה עיראק בנשק לא קונבנציונלי נגד המורדים הכורדים והאוכלוסייה האזרחית באזורים כורדיים בצעד שלימים זכה להתייחסות כרצח עם.
אף על פי שכבר בשנת 1970 החל משא ומתן בין המשטר העיראקי לבין המורדים הכורדים בראשות מוסטפא ברזאני, וב-1971 הובטחה להם אוטונומיה שהתמוטטה.
רק לאחר מלחמת המפרץ והמרידות הכורדיות שלאחריה ב-1991 זכו הכורדים לאוטונומיה בפועל, כאשר הצליחו לגרש כוחות נאמנים לסדאם חוסיין, תחת המטרייה של חיל האוויר האמריקאי, אשר אסר טיסה של חיל האוויר העיראקי בצפון ודרום עיראק.
בשנת 1992 הוקם ממשל כורדי אוטונומי בידי שתי המפלגות הכורדיות העיקריות המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
עם זאת, ב-1994 הידרדרו היחסים בין שתי המפלגות, שהפכו למלחמת האזרחים הכורדית.
בשיא הלחימה בין הצדדים, לאחר פלישת כוחות המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית לבירת החבל ארביל, הזמין מסעוד בארזאני את סדאם חוסיין לשלוח את כוחות הצבא העיראקי כדי להכריע את המערכה לטובתו.
בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכתה הממשלה הכורדית להכרה מצד ממשלת עיראק, כשהאוטונומיה שלה מובטחת בחוקת עיראק החדשה שנתקבלה ב-2005.
ארגון גרילה נוסף, מפלגת הפועלים של כורדיסטן, נלחם בטורקיה, עיראק, סוריה ואיראן.
ביוני 2017 הכריזו הכורדים בעיראק על משאל עם לעצמאות מדינית והקמת מדינה כורדית, שיערך ב-25 בספטמבר 2017. לאחר ההכרזה על קיום המשאל ביקש הממשל בארצות הברית לדחותו.
ארצות הברית ומדינות המערב חוששות מהתלקחות בשל התנגדות טורקיה, איראן, עיראק וסוריה, שאוכלוסיות כורדיות גדולות חיות בשטחיהן.
למרות זאת הצהיר מנהיג כורדיסטן כי המשאל יתקיים והעם הכורדי מצפה לערבויות לשמירה על עתידו.
באוגוסט 2017 ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אמר מפורשות לסנאטורים אמריקאיים שישראל תומכת בעצמאות כורדיסטן.
שרת המשפטים איילת שקד הוסיפה כי הקמת מדינה כורדית היא אינטרס משותף לארצות הברית ולישראל.
למרות איומים מצד איראן וטורקיה, לחץ מצד ממשלת עיראק ואזהרות מצד הקהילה הבינלאומית, משאל העם לעצמאות כורדיסטן העיראקית יצא לפועל, ואחוזי ההצבעה בו היו גבוהים (78%).
נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, הודיע כי 92% מהמצביעים הצביעו בעד עצמאות.
כשבועיים לאחר פרסום התוצאות החלו טורקיה, איראן ועיראק בהפעלת סנקציות על כורדיסטן העיראקית, בהן סגירת המרחב האווירי והפרעה במסחר הנפט על מנת לגרום לברזאני לחזור בו מצעדיו בדרך לעצמאות.
ב-16 באוקטובר איימו צבא עיראק והמיליציות השיעיות הנתמכות על-ידי איראן לפלוש לכירכוכ ולכבוש אותה.
כוחות הפשמרגה נערכו להגנה על כירכוכ ואף דווח כי חברו אליהם כוחות של מפלגת הפועלים של כורדיסטן, אך מסיבות שטרם הובהרו, כלל הכוחות הכורדיים נסוגו, וכיבוש כירכוכ הושלם תוך פחות מיממה, עם אבידות בודדות בשני הצדדים.
בבוקר שלאחר מכן נסוגו הכורדים גם מהעיר סינג'אר, וכך כורדיסטן העיראקית חזרה למעשה לגבולות של לפני 2014 בתוך יומיים.
בראש האזור האוטונומי עומד נשיא כורדיסטן.
הנשיא אחראי על ייצוג האזור, ניהול קשרים דיפלומטיים, ופיקוח על ענייני הביטחון.
מאז רפורמות שהתקיימו ב-2019, סמכויות הנשיא הועברו יותר למערכת פרלמנטרית חזקה, והנשיא נבחר על ידי הפרלמנט.
כורדיסטן העיראקית היא דמוקרטיה פרלמנטרית ולה פרלמנט חד-ביתי הקרוי 'הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית' ובו 111 מושבים.
11 מושבים בפרלמנט משוריינים למיעוטים (טורקמנים [5], אשורים [5] וארמנים [1]), והוא נבחר לכהונות של 4 שנים.
הפרלמנט ממנה את ראש הממשלה ואת הנשיא.
הרשות המחוקקת של האזור, הפרלמנט של כורדיסטן, מונה 111 חברים הנבחרים בבחירות כלליות מדי ארבע שנים.
תפקיד הפרלמנט כולל חקיקת חוקים, אישור התקציב ופיקוח על הרשות המבצעת.
קבוצות מיעוט, כגון נוצרים, יאזידים וטורקמנים, מיוצגות בפרלמנט באמצעות מכסות ייעודיות.
הרשות המבצעת, הממשלה האזורית של כורדיסטן (KRG), פועלת בראשות ראש הממשלה.
הממשלה אחראית לניהול תחומי הביטחון, הכלכלה, הבריאות, החינוך והתשתיות של האזור.
חברי הממשלה כוללים שרים המייצגים את המפלגות הגדולות, ולעיתים גם מיעוטים אתניים.
לכורדיסטן יש מערכת משפטית עצמאית הכוללת בתי משפט כלליים ובית משפט עליון המפקח על חוקיות הפעולות והחוקים.
עם זאת, ישנה ביקורת על השפעת המפלגות הפוליטיות על המערכת המשפטית.
יחסים עם הממשלה המרכזית העיראקית
לכורדיסטן העיראקית מערכת יחסים מורכבת עם ממשלת עיראק.
האזור נהנה מאוטונומיה רחבה, אך תלוי בתקציבים ממשלתיים ובניהול משאבי טבע, כגון נפט וגז.
נושא השליטה במשאבים ואזורי הגבול מהווה מקור מרכזי למתיחות בין כורדיסטן לעיראק.
הפֵּשְׁמַרְגָּה (בכורדית: پێشمەرگە, בתעתיק לטיני: Peshmerga, משמעות: "אלה שהולכים מול המוות") הוא הכוח הצבאי של האזור האוטונומי של כורדיסטן העיראקית.
הפשמרגה פועלים מאז תחילת המאה ה-20, תחילה כלוחמים במאבק הלאומי הכורדי לעצמאות, וכיום ככוח ביטחוני רשמי המגן על האזור הכורדי מפני איומים פנימיים וחיצוניים.
לוחמי הפשמרגה הכורדים שיחקו תפקיד מרכזי במאבק נגד ארגון דאעש וזכו להכרה בינלאומית בזכות פועלם.
הפשמרגה מחולקים לשני פלגים עיקריים הקשורים למפלגות הפוליטיות המרכזיות בכורדיסטן העיראקית: המפלגה הדמוקרטית הכורדית (KDP) והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK), אם כי ישנם מאמצים לאיחודם לכוח צבאי מאוחד.
אף שהפשמרגה מוגדרים כחלק מכוחות הביטחון של עיראק על פי החוקה העיראקית, הם פועלים ככוח עצמאי למחצה.
במהלך השנים קיבלו תמיכה צבאית ומדינית ממדינות מערביות, בהן ארצות הברית, גרמניה וצרפת, אשר סיפקו לפשמרגה נשק ואימונים במהלך השנים, במיוחד במאבק נגד דאעש.
עבור העם הכורדי, הפשמרגה מסמלים את השאיפה לחירות, עצמאות וביטחון לאומי.
ומהווים את הצבא של המדינה הכורדית העתידית.
לאור היציבות הכלכלית היחסית של החבל ושאיפתו לעצמאות, הוא מחזיק בנציגויות דיפלומטית בעולם, וכ-30 מדינות מחזיקות נציגויות בו.
בכורדיסטן העיראקית קיימת קהילה יהודית של כמה מאות משפחות וכן שני בתי כנסת, ובדרך כלל הכורדים מגלים סובלנות כלפי היהודים המקומיים שמתערים ביניהם.
הממשל הכורדי נחשב ידידותי ליהודים ואף שיפץ בתי כנסת במימונו.
מנהל האגף היהודי במשרד הדתות הכורדי הוא יהודי בשם שרזאד מוסמאני.
כורדיסטן האוטונומית מתירה לישראלים להיכנס לשטחה אף שעיראק אוסרת זאת.
עם זאת, החוק הישראלי אוסר על כניסה לכורדיסטן העיראקית כי היא חלק מ"מדינת אויב", עיראק.
כוּר היא עיר במזרח שווייץ, בירת קנטון גראובינדן.
כור שוכנת על גדת נהר הריין ונהר הפּלסוּר זורם דרכה.
היא מרוחקת כ-120 ק"מ מציריך.
קרבתה של כור למעברי ההרים לוקמניר, סן ברנרדינו, ושפליגן, הופכת אותה למרכז תעשייה אזורי מפותח, ומרכז לייצור יינות מקומיים.
במפקד שנערך בשנת 2000, התגוררו בעיר 81.0% דוברי גרמנית, 5.1% דוברי איטלקית, ו-5.4% דוברי רומאנש.
הכביש המהיר A13 עובר בעיר, ומחבר בינה לבלינצונה.
בכור ארבע תחנות רכבת, הרכבת הרטית שמטה ההנהלה שלה בעיר, מפעילה את רשת רכבות הפועלת בקנטון גראובינדן בלבד וחברת הרכבות הפדרלית של שווייץ (SBB) מפעילה קווים לשאר חלקי המדינה.
חברת Thurbo מפעילה רכבות פרבריות לערים סמוכות בקנטון ומחוץ לו.
המנהל האוטונומי הדמוקרטי של צפון ומזרח סוריה, הידוע גם בשמות כורדיסטן הסורית, צפון ומזרח סוריה או רוז'אבה (בכורדית: Rojavayê Kurdistanê, "מערב כורדיסטן") הוא חבל אוטונומי רב-לאומי בצפון ומזרח סוריה, שהכריז אוטונומיה חד-צדדית בשנת 2013 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
בצפון ומזרח סוריה חיים זה לצד זה כורדים, ערבים, אשורים, טורקמנים ובני עמים נוספים.
ראשי הוועד הפועל המרכז את פעולות שלושת הקנטונים של החבל האוטונומי הם אלהאם אחמד (נשיאה שותפה ממוצא כורדי) ומנסור סלום (נשיא שותף ממוצא ערבי סוני).
הארגון הפוליטי העיקרי שהוביל את המהלך של הכרזת אוטונומיה וכינון שלטון עצמאי הוא המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYD), שמזוהה עם כורדים סוציאליסטים, בראשותם של סאלח מוסלים מוחמד ויושבת-הראש השותפה אסיה עבדאללה.
החבל האוטונומי מוכר בידי כורדיסטן העיראקית והוכר במידה חלקית בידי משטר אסד, שראה בו אמצעי חצי-רשמי למאבק נגד המדינה האסלאמית (דאעש) וקיים עמו הבנות הפסקת אש.
גם ארצות הברית וחלק ממדינות אירופה מכירות חלקית בישות זו, מנהלות איתו קשרים ומספקות ציוד ללחימה נגד דאעש.
טורקיה מתנגדת נחרצת לקיום האוטונומיה הכורדית בסוריה עקב הקשר הלא רשמי בין המפלגה הדמוקרטית המאוחדת לבין מפלגת הפועלים של כורדיסטן שנלחמה שנים רבות נגד טורקיה.
מנגד מדינות ערב שתומכות באופוזיציה הסורית מסתייגות מהאוטונומיה הכורדית עקב חשש מבדלנות וקשריה העקיפים עם המשטר של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד.
במארס 2016, עם התגברות הקרבות בסוריה, הכריזה רוז'אבה על ייסוד פדרציה עצמאית והתנתקות מממשל סוריה, אך עדיין לא ברור מה יעלה בגורל הכרזה זו
אג'לאן נתפס על ידי הטורקים והוכנס לכלא, בזמן היותו בכלא קרא אג'לאן מיתולוגיות שומריות ובתרבויות נאולותיות, וחקר את הקמתן של ערי המדינה הראשונות בהיסטוריה.
בנוסף הוא הושפע מהוגים שונים כמו פרנאן ברודל, עמנואל ולרשטיין, מריה מיס ומישל פוקו, ובעיקר השפיע עליו הכותב האנרכיסט מארי בוקצ'ין.
כתוצאה מכתביו נסוג אג'לאן מהרעיון של הקמת מדינת לאום לכורדים.
אג'לאן הציע במקום זאת קונפדרציה דמוקרטית - שילוב בין האקולוגיה החברתית של בוקצ'ין לבין התארגנויות אזרחיות פמיניסטיות שהוקמו על ידי הכורדים, כאשר המטרה היא למנוע יצירת מוקדי כוח ולאפשר לאזרחים ולקהילות להשפיע על חייהם, ולוודא שנשים יהיו חלק חשוב בכל רמות הארגון.
בתי העם שולחים נציגיהם למועצה רחבה יותר ברמה העירונית, אשר בתורן – שולחות נציגים למועצת הקנטון.
האוטונומיה כולה כוללת שלושה קנטונים (כובאני, עפרין וג'זירה), בכל אחד מהם מועצה בת 22 'שרים' הבוחרת שני יושבי ראש – גבר ואישה.
לשלושת הקנטונים גוף מתאם המכונה Kordînasyon.
מועצות הקנטונים גם מבקרות את החלטות והתנהלות המועצות הקטנות יותר הנכללות בתוכן, בהתאם ל'החוזה החברתי'.
קבלת ההחלטות ברוג'בה מבוססת על היררכיה של מוסדות דמוקרטיים.
המבנה הקטן ביותר הוא קומונה של כמה עשרות אנשים.
קומונה זו יכולה להחליט החלטות הנוגעות לתנאים הנוגעים לחייה במעגלים הקרובים ביותר כמו בתים, רחובות, נטיעת עצים וכו'.