tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 30 בנובמבר 1942 בוצעו שני טרנספורטים נוספים ובהם גורשו עוד 4,000 יהודים מהגטו אל אושוויץ.
ב-30 בנובמבר גורשו יהודים מגטו נובה מיאסטו שהגיעו לפלונסק כמה ימים לפני כן.
ב-16 בדצמבר 1942 יצא הטרנספורט האחרון לאשוויץ מגטו פלונסק, בהם צעירים, בעלי מקצוע, לרבות רמק ומשפחתו.
בנוסף נשלחו 340 ילדים והמחנכת גרינברג מבית הילדים שפעל בגטו.
באותו היום נרצחו היהודים לזנסקי וקורמן על ידי שמידט, עוזר מפקד המשטרה הגרמנית בפלונסק פוק.
לזנסקי וקורמן תיווכו ב-1940–1942 בין שמידט ופוק לבין היודנרט והעבירו לגרמנים את רכוש היהודים השדוד.
הטרנספורט האחרון יצא מפלונסק ב-16 בדצמבר 1942 והגיע למחרת לאושוויץ.
אלו היו גברים שנבחרו מתוך הקרונות האחרונים והם התקבלו למחנה.
כ-1200 איש שהיו בקרונות הראשונים, בניהם חברי יודנראט, שוטרים יהודים, אישי ציבור, ילדי בית היתומים ומורתם גרינברג נרצחו בתאי הגז.
אלברט סלומון, חשמלאי במקצועו, הגיע בגירוש האחרון שיצא מפלונסק לאושוויץ, סלומון הועסק כחשמלאי במחנה והוא נשלח מדי פעם אל תאי הגז לתקן את חוטי החשמל שהיו מתוחים לאורך הקירות.
קבוצת יהודים מפלונסק שגרה באחד הבלוקים באושוויץ היה תפקיד להוביל את בגדי המומתים לחיטוי בסאונה, בעקבות כך התאפשר להם לקחת כסף ודברי ערך לשימוש בקניית מזון ועזרה לתושבי הבלוק שלהם שמנו כ-500 איש.
חברי הקבוצה תכננו בשנת 1943 ללחום בגרמנים ולנקום ב"קאפו" שהתעלל ביהודים.
לשם כך היו בקשר עם קבוצת שבויים סובייטים בראשותו של "החבר דומה."
7 באוקטובר 1944, יום שבת בשעות הבוקר, הודיעו אנשי המחתרת באושוויץ לאסירי הזונדרקומנדו (עובדי כפייה יהודים ששרפו גופותיהם של קרבנות תאי הגזים במשרפות) כי הנהלת המחנה מתכוונת לצמצם את מספר אנשיהם ולחסל 300 איש מקבוצתם.
אותם 300 אנשים אשר האס-אס נקבו בשמם החליטו לצאת במרוד.
הם הרגו קאפו גרמני שהפתיע ואיים להסגירם, ובשעות הצהריים פתחו במרד במשרפה מספר 4. זאת מבלי להמתין לביצוע יתר הפעולות שתוכננו - מרד בו זמני בארבעת המשרפות בבירקנאו.
כאשר הגיעו אנשי אס-אס לאיסוף היהודים, התנפלו עליהם המורדים בפטישים ובגרזנים.
המורדים הצליחו לפוצץ את משרפה מספר 4 והעלו אותה באש.
אנשי זונדרקומנדו נוספים שעבדו באותו הזמן במשרפה מספר 2, שמעו את הפיצוץ והשתלטו על הקאפו הגרמני והשליכו אותו חי לתוך הכבשן.
בנוסף הם פרקו איש אס-אס מנשקו והשליחו אותו לאש והכו איש אס-אס נוסף למוות, חתכו את גדר התיל שסביב המשרפה וברחו.
אנשי האס-אס יצאו בעקבותיהם והרגו אותם.
אף אחד לא ניצל מהמרד במשרפה מספר 4. במרד זה נהרגו 451 אנשי זונדרקומנדו ורק בודדים ניצלו.
יוצאי פלונסק השתתפו במרד הזונדרקומנדו ונהרגו במרד.
ביניהם ההורגים היה מר בורנשטיין ששימש שוטר יהודי בגטו פלונסק.
כמעט כל יהודי פלונסק נספו בשואה, היהודים אשר כן הצליחו לשרוד או להימלט לא מנו יותר מעשרות אחדות.
חלקם שרדו את המחנות וחלקם מצאו מקומות מסתור אצל פולנים או בברית המועצות.
הניצולים ניסו לחזור לביתם אך לא הייתה להם את האפשרות.
בתיהם נחרבו יחד עם בתי הכנסת ובתי המדרש.
שטח בתי הקברות הפכו לבתי חרושת והבניין היחידי שנשאר הוא בניין הגימנסיה היהודית שהפך לבית ספר פולני.
כתוצאה מכך רוב היהודים עזבו את פלונסק עוד בשנים 1946–1954 והיגרו לארץ ישראל או לארצות הברית.
ביוזמת ראש עיריית פלונסק נכרתה ברית ערים תאומות עם המועצה האזורית רמת הנגב (שבתחומה נמצאים קיבוץ שדה בוקר ומדרשת בן-גוריון.
בשנת 2004 הוחלט להקים בפלונסק מוזיאון להנצחתו של דוד בן-גוריון, בשיתוף עם מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
בטקס מיוחד שנערך ב-10 באפריל 2012 העניקה עיריית פלונסק לאחד הכיכרות בעיר את שמו של דוד בן-גוריון.
קהילת יהודי סרנץ' (בהונגרית: Szerencs; ביידיש: סערענטש) שבהונגריה הייתה קהילה יהודית בעיר סרנץ' במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
התקיימה החל מ־1770 עד להשמדתה בשואה.
הקהילה התאפיינה בעיסוק במסחר בעיקר ביינות ובעלי מלאכה, וכן פעלה בה ישיבה.
כבר בשנת 1770 ישבו יהודים בסרנץ' ובסביבתה 215 יהודים, ואחדים מהם גרו בבתים משלהם.
רוב יהודי המקום התפרנסו ממסחר, בעיקר מסחר יינות ויתרם היו בעלי מלאכה, פקידים ובעלי מקצועות חופשיים.
רבה של הקהילה היה הרב עמרם ישי סג"ל ביליצר.
עד למלחמת העולם הראשונה ארגנו הרבנים את ספרי הקהילה (תעודות לידה, תעודות נישואין ותעודות פטירה).
מוסדות החסד בסרנץ': חברה קדישא (נוסדה ב־1809) חברת גמילות חסדים (1899) חברת סנדקאות (1903) קרן להכנסת כלה ולתלמוד תורה (1916)
מוסדות הלימוד: "תלמוד תורה" ובית הספר.
את ייסוד הישיבה מייחסים לרב הראשון, הרב עמרם ישי סג"ל ביליצר.
יש להניח שבנו וממלא מקומו הרב פנחס המשיך בניהול הישיבה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מנתה הישבה כ־60 בחורים.
שיטת הלימוד בה הייתה על פי השיטה הנהוגה בהונגריה מימי ה"חתם סופר".
בימי ממלא מקומו הרב יודא לייב למברגר למדו בישיבה מספר דומה של בחורים, למרות תנאי המלחמה.
רבני הישיבה: הרב עמרם ישי סג"ל ביליצר ייסד את הישיבה.
בנו וממלא מקומו הרב פנחס המשיך בניהול הישיבה.
כן ניהל ישיבה במקום הרב מנחם פולאק.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מנתה הישיבה כ־60 בחורים.
בימי ממלא מקומו הרב יהודה ליב למברגר למדו בישיבת סרנץ' מספר דומה של בחורים, למרות תנאי המלחמה.
הלימוד בישיבה: שיטת הלימוד בה הייתה על פי השיטה הנהוגה בהונגריה מימי ה"חתם סופר".
בתקופת ניהולו של הרב יהודה ליב למברגר, הרב יהודה היה מעביר שיעור פשוט בישיבה כל אחה"צ, בשיעור זה נלמדו שני דפי גמרא, תוספות, רש"י בדקדוק, המהרש"א והמהר"ם על דפים אלו.
כמו כן, למדו בעיון שתיים או שלוש סוגיות בעיון רב.
ביום שישי ובשבת למדו בעיקר פרשת שבוע עם רש"י.
במוצאי שבת, לאחר הבדלה, בחן הרב את כל הבחורים בחומש רש"י בעל פה.
כל יום חמישי בערב התקיים מבחן בעל פה על השיעור הפשוט, שני דפי גמרא עם מפרשים.
מהשעה חמש בבוקר עד שבע בבוקר למדו בחברותות ובשעה שבע הייתה מתחילה תפילת שחרית.
ההתנהלות בישיבה: את הסעודות אכלו רוב הבחורים אצל בעלי-בתים ומי שלא אכל אצל בעלי-בתים אכל במנזה.
את המנזה ניהל ר' מנדל הרש פרידמן.
גבאי המנזה חילק את כרטיסי הלחם והחלב.
לעיתים, כשבחור היה מתרשל בהשכמה, היה נקנס באי קבלת הכרטיס לחלב או ללחם.
בשבת, כל הבחורים היו אוכלים אצל בעלי-בתים.
אירוח זה יצר חוויות מעניינות של ניהול סעודות שבת אצל חסידים ואצל אשכנזים.
כל יום ראשון בבוקר הבחורים היו יוצאים לאימונים שנקראו " LENENTE".
ההשתתפות באימונים אלו היו חובה לכל צעירי העיר.
מפקדי האימונים היו קציני הצבא.
הרב עמרם ישי סג"ל ביליצר (נפטר בתרמ"ט, 1889).
הקים וניהל ישיבה בסרנ'ץ, ושימש כרב העיר.
בנו של הרב עמרם ביליצר.
מילא את מקום אביו ברבנות העיר.
מילא את מקומו של רבי פנחס ביליצר, ולאחר מכן היגר לניו יורק.
חיבר את הספרים "חלק לוי" (מישקולץ תרצ"ד, ניו יורק תשכ"ח) ו"עיון מנחם" (על אגדות הש"ס, ניו יורק תש"ח).
הרב יהודה לייב למברגר (נפטר י"ג אדר תשמ"ח, 1988).
חתנו של הרב מנחם הלוי פולאק ובנו של הרב מנחם מענדל למברגר.
שרד את השואה והיגר לארצות הברית, בה חי עד לפטירתו.
הרב יהודה יחיאל ב"ר אברהם רטק (נפטר בתר"צ, 1930).
שוחט ובודק בעיירה, מחבר הספר "בית לחם יהודי" על הלכות שחיטות ובדיקות.
בשנת תר"צ הקהילה מנתה 955 נפשות ובשנת תש"ד מנתה הקהילה 767 נפשות לפי מפקד הקהילות.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים".
אחרי פרוץ המלחמה גויסו יהודי הונגריה לעבודות כפייה.
ב־13 במאי 1944 הורה ג'ולה מיקולצקי (Gyula Mikuleczky), סגן הממונה על מחוז בורשוד, להקים גטאות במחוז.
בתוך ימים אחדים רוכזו יהודי מישקולץ במתחם מגורי העובדים של חברת הרכבות ההונגרית (MAV) שהוקצה לגטו.
ראש העיר, ד"ר לסלו סלווי (Laszlo Szlavy), תמך בהחלטה זו והסביר שאזור זה, בשל קרבתו לרכבת, נתון לסכנת הפצצות של בעלות הברית ועל העובדים לעבור לאזורים הבטוחים יותר שבתוך העיר.
ראש המועצה היהודית, הארכיטקט מור פלדמן, שהיה קודם נשיאה האחרון של הקהילה היהודית, כשל במאמציו לשכנע את ראש העיר להקצות לגטו מקום אחר.
שבועות אחדים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה (19 במרץ 1944) רוכזו כל יהודי סרנץ' (כ־800 איש) בבית הכנסת, משם הועברו לגטו בעיר המחוז מישקולץ (MISKOLC).
כאלפיים איש יצאו יום-יום לעבודה מחוץ לגטו; קצתם עבדו במכרות, ואחרים בחטיבת עצים.
ביוני 1944 הועברו תושבי הגטו למרכז השילוח בבית החרושת ללבנים שברחוב טטר (Tatar) בעיר.
למקום הובאו 10,427 יהודים, ובכללם יהודים מגטאות אחרים במחוז.
הז'נדרמים (ז'נדרמריה) ההונגרים ששמרו על מרכז השילוח עינו את יושביו כדי לגלות היכן הסתירו את חפצי הערך.
היהודים במרכז השילוח רעבו, כיוון שהרשויות המקומיות לא סיפקו להם כל מזון.
מקצת תושבי הגטו שרוכזו בבית החרושת ללבנים הועברו ממנו לגטו דיושג'ור (Diosgyor), ועם תושביו גורשו ממנו לאושוויץ ב־12 ביוני 1944. השאר, כ־6,800 בני אדם, גורשו לאושוויץ בשני טרנספורטים שיצאו ממרכז השילוח ב־13 וב־15 ביוני 1944.
אחרי המלחמה התחדשו חיי הקהילה.
ב־1948 היו בסרנץ' 147 יהודים, ולאחר מכן הלך ופחת מספרם.
על ילידי הקהילה המפורסמים נמנה האדמו"ר רבי יצחק אייזיק טויב (ה'תקי"א, 1751 – ז' באדר ב' ה'תקפ"א, 21 במרץ 1821), מייסד חסידות קאליב.
סטשוב (בפולנית: Staszów) היא עיירה בנפת סנדומייז' (Sandomierz) במחוז קיילצה (Kielce) במרכז פולין.
היהודים הראשונים הגיעו אליה במאה ה-16 עם הכרזתה לעיר.
הקהילה היהודית במקום התפתחה ושגשגה ופעלו בה ישיבות, תלמוד תורה, בנקים, בתי חולים, ספרייה גדולה ואף לא מעט תנועות ומפלגות ציוניות.
רוב היהודים במקום התפרנסו מעבודות מלאכה.
בערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטשוב כ-4,800 יהודים, יותר ממחצית מתושביה.
סטשוב נכבשה על ידי הגרמנים בשנת 1939 והוקם בה יודנראט.
בשנת 1940 גויסו ונחטפו גברים רבים לעבודות כפייה.
בהמשך נערכה בו אקציה, כאשר יהודים רבים נרצחו במקום ואחרים גורשו למחנות העבודה וההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה.
אמנם לא מעט הצליחו להסתתר ביערות ובמחבואים בתוך הגטו, אך רוב יהודי הקהילה נרצחו בשואה והקהילה נכחדה.
האזכור הראשון של העיירה היה בשנת 1241 כאשר במהלך הפלישה המונגולית לאירופה הכפר סטשוב נשרף יחד עם הכנסייה הקהילתית שלו שהייתה עשויה מעץ.
בשנת 1345 נבנתה כנסיית אבן חדשה ע"ש סנט ברתולומאוס, ובשנות הארבעים של המאה ה-14 הוזכר הכפר סטשוב ב-"Liber Beneficiorum Dioecesis Cracoviensis" של יאן דלוגוש.
בתחילת המאה ה-16 הייתה לסטשוב כיכר שוק עם בית עירייה, מוקפת בתי מגורים.
בשנת 1795 סטשוב סופחה בידי אוסטריה למחוז מערב גליציה, ולאחר מכן, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הייתה לחלק מדוכסות ורשה, שמאוחר יותר נשלטה על ידי הרוסים כפולין הקונגרסאית.
בשנת 1815 סטשוב הפכה למושב המחוז.
ראשוני היהודים התיישבו בסטשוב עם הכרזתה לעיר בשנת 1526, וכעבור זמן קצר קמה במקום קהילה מאורגנת.
בשנת 1610 העלילו על היהודים עלילת דם בתואנה לרצח פולחני.
נערך משפט נגדם, שלאחריו הם גורשו מן העיר.
גם לאחר הגירוש נותרו בעיר כמה יהודים, שגם כן סבלו מעלילות דם.
האיסור על ישיבת יהודים בסטשוב בוטל רשמית רק 80 שנה לאחר גירוש היהודים, ב-1690. מספר היהודים אז גדל במהרה והקהילה היהודית חידשה את פעילותה.
בשנת 1709 סטשוב נכבשה והושמדה על ידי השוודים ב-2 במאי 1718. הבעלים של סטשוב בתקופה זו, אלזבייטה שיניאוסקה, שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחותו של היישוב היהודי בסטשוב, כאשר העניקה ליהודים כתב זכויות, שכלל היתר לבנות בית כנסת ולהקים בית קברות.
בעקבות כך במאה ה-18 כבר ישבו בסטשוב יותר מ-600 יהודים משלמי מס גולגולת.
היו ביניהם חייטים, כובענים, צורפים, זגגים ועושי-סבון.
בשנת 1809 ממשלת הנסיכות בוורשה הטילה על היהודים מספר גזירות, שכללו ציווי על היהודים להוסיף לשמותיהם גם שמות משפחה פולניים, ואיסור על היהודים לגור ביחד עם נוצרים.
לצורך כך נקבע בסטשוב מושב מחוז ליהודים עד שנת 1844. אך על אף ההגבלות על מגורי היהודים במקום בשנים 1823–1862, גדלה האוכלוסייה היהודית לכדי 4,890 לערך בסוף המאה.
באותו הזמן כבר היו בעיר יהודים בעלי בתי מלאכה לעיבוד עורות ולייצור נעליים.
בשנת 1900 סטשוב הייתה למרכז סחר מקומי, עם מבשלת בירה, כמה טחנות ומפעלים אחרים.
בשנת 1905 נוסד ה'בונד', בית דין עממי, בשיתוף ממשלה ומשטרה אזרחית שכללו יהודים ופולנים.
בשבועות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה נכבשה סטשוב לזמן קצר בידי הרוסים, וביום הכיפורים, בספטמבר 1914, על פי פקודת הגנרל נוביקוב נרצחו עשרה יהודים בידי קוזאקים חיילי הצבא הרוסי, ויהודי אחד נתלה, בתואנה שהיהודים אשמים בשריפה שפרצה בכפר סמוך.
לימים נודע הדבר כ"טבח ה-11".
רק כששבו האוסטרים וכבשו את האזור מידי הרוסים הותר ליהודים להביא את ה-11 לקבר ישראל.
בשנת 1915 נלקחו רב הקהילה הרב יהודה לייב גרוברד ור' דוד גולדפדר, אחד מחשובי העיר, וגורשו לרוסיה, כבני ערובה ל'התנהגות טובה' מצד חברי הקהילה במשך המלחמה.
רק בשנת 1918, עם תום המלחמה, חזרו השניים לעיירה.
במהלך המלחמה הייתה סטשוב לאזור לחימה כבד בין הרוסים לבין האוסטרו-הונגרים.
זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לחלק ממחוז של סנדומייז' בפרובינציית קיילצה.
בשנת 1921 התפקדו בסטשוב 4,704 יהודים, וב-1930, האוכלוסייה הכללית בסטשוב מנתה 10,000 איש, כשמחצית מהם היו יהודים.
בשנת 1918, עת קבלה פולין את עצמאותה, התארגנה הקהילה היהודית מחדש ונבחרה הנהלה מסודרת לקהילה.
אמנם ככל קהילות פולין היא לא קיבלה על ידי השלטונות אוטונומיה לאומית מורחבת, אך נהנתה מאוטונומיה דתית וסוציאלית בכפוף לשלטונות.
את מקורותיה הכספיים שאבה ההנהלה מהכנסות השחיטה ומה"אטאט", מס מיוחד שהוטל על חברי הקהילה, באישור השלטונות.
הכנסות אלו נותבו לשלושה אפיקים:
החזקת בעלי התפקידים בקהילה: רב, מורי הוראה, חזן, שוחטים, שמשים וכן הפקידות הטכנית - מזכיר הקהילה, מנהל חשבונות ועוד.
תמיכה במוסדות התורניים וכל הקשור בקיום אורח החיים המסורתי, כגון תלמוד תורה, ישיבות, בתי הכנסת ועוד.
סעד לנזקקים, מחוסרי העבודה, חולים, אלמנות, יתומים, זקנים ולכל עוברי אורח ופליטים יהודיים שנקלעו לעיר.
בשנת 1925 תוקנה סופית החומה של בית הקברות היהודי הישן, לאחר פעילות נמרצת מצד חברי הקהילה, שנאלצו להיאבק מול התנגדותם של הפולנים לעניין.
בשנת 1936 נכנס לכהן בראשות הקהילה אפרים זינגר, אדם בעל מרץ ותעוזה בלתי רגילים, שמילא את תפקידו עד יומו האחרון - יום חיסול הקהילה על ידי הנאצים.
בין שתי מלחמות-העולם פעלו בסטשוב שתי ישיבות, תלמוד תורה, 'חדר מתוקן', בית כנסת, מקוואות, שני בתי מדרש, בתי-ספר, שני בתי-חולים וספריות.
כמו כן פעלו בה חברות צדקה וסעד מסורתיות ושני בנקים יהודיים.
בשנים אלו התרחבה פעילות ציונית בקהילה ונפתחו סניפי המפלגות הציוניות ותנועות הנוער שלהן וכן קיבוצי הכשרה.
בין השאר פעל בעיירה סניף של ההסתדרות הציונית.
הציונים גם ייסדו בה ספרייה גדולה.
כמו כן פעלו בסטשוב סניף גדול של אגודת ישראל וסניף של הבונד.
חלק מילדי הקהילה למדו ב"חדר מתוקן", ובשביל הילדות, שלמדו בבתי ספר פולניים, נפתחו קורסים לעברית, לתולדות עם ישראל וללימודי יהדות.
היהודים בסטשוב התפרנסו ברובם ממלאכה, בעיקר בענף הבורסקאות והסנדלרות, וממסחר – בין היתר בתבואה, בעץ ובמשקאות חריפים.
עם בני קהילת סטשוב נמנה החזן הנודע יוסל'ה רוזנבלט.
בערב מלחמת העולם השנייה חיו בסטשוב כ-4,800 יהודים, יותר ממחצית תושביה.
בשנת 1932 התחולל פוגרום בעיר.
אגודת הספורט היהודית של העיר התארגנה להגנה עצמית, ובכמה תגובות נמרצות סייעה להפחית את מספר התקריות האנטישמיות האלימות בעיירה.
מתוך עדותו של יעקב שילוני ב'ספר סטאשוב':
"במרכז העיירה השתרעה כיכר השוק.
היה זה ריבוע גדול, בעל כמה מאות מטרים לכל צד.
באמצע הכיכר עמד גוש בניינים אחיד, שבכל ד' רוחותיו הכיל חנויות, זו על יד זו.
בכיכר הזו התקיימו, בכל ימי שני וחמישי, הירידים, שאליהם נהרו מכפרי הסביבה, האיכרים [...] כדי למכור את תוצרתם החקלאית לבני העיירה [...].
מהכיכר התמשכו לכל העברים רחובות וסמטאות סימטריים, על בתיהם בני הקומה והקומתיים".
בין מורי ההוראה בקהילה היהודית התבלט הרב ר' משה שאלתיאל גרשט.
הוא היה תלמיד חכם ופוסק הלכתי גדול, גאון בתורה, חריף ופיקח, בעל ידע רחב ובקיא גם בחכמות ובאורחות העולם.
הוא שימש לתקופה כדיין בבית הדין הרבני בסטשוב, ובני העיירה מעידים עליו שאת כל פסקיו ועצותיו נתן בכבוד ובנעימות וכי הוא קיבל כל אדם בסבר פנים יפות.
הרב משה שאלתיאל גרשט היה חסיד אוסטרובצה וכרבו היה עורך תעניות מערב שבת לערב שבת אשר החלישו את גופו עד שנפטר בגיל צעיר.
בניו הרבים המשיכו בדרכו והיו אף הם תלמידי חכמים גדולים.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה
סטשוב נכבשה בידי הגרמנים ב-7–8 בספטמבר 1939. מיד עם בואם עצרו הגרמנים חמישה מאמידי הקהילה ושחררו אותם תמורת כופר גבוה.
באוקטובר הוחרמו חנויות היהודים ובתי-המלאכה שלהם וגם נכסים אחרים.
על-פי הוראה שפרסם מפקד הס"ס המקומי בראון, היה כל ראש משפחה יהודי רשאי להחזיק לא יותר מ-150 זלוטי במזומן.
בנובמבר 1939 הוקם בסטשוב יודנראט בראשותו של אפרים זינגר.
משימתו הראשונה הייתה לאסוף בעבור הגרמנים קונטריבוציה בסך 200 אלף זלוטי.
מועד לגירוש היהודים מן העיר, 27 בנובמבר, נקבע למקרה שהתשלום יתאחר.
בקשיים מרובים הצליח היודנראט לגייס את כל הסכום במועד.
בדצמבר 1939 חויבו יהודי סטשוב לענוד סרט זרוע לבן שעליו מגן דוד כחול.
באותו חודש הובאו לסטשוב פליטים יהודים חסרי כל, שגורשו מקליש ומלודז'.
היודנראט הקים ועד עזרה שפתח למען הפליטים מטבח ציבורי ב"שטיבל" של החסידים.
ב-29 בינואר 1940 השלימו הגרמנים את החרמת כל החנויות, בתי העסק והסחורות של היהודים.
בעזרתם של כמה "פולקסדויטשה" ופולנים מבני המקום ערכו אנשי הס"ס חיפושים אחר סחורות שהוסתרו, ובשעת מעשה גם התעללו ביהודים.
כל הסחורות שנמצאו נאספו ונשלחו לגרמניה.
לאחר מבצע החיפושים הזה נותרו יהודי העיר חסרי כל, ובדומה לפליטים נזקקו אף הם לסיוע מקופת הציבור.
כ-600 יהודים מקומיים ופליטים קיבלו את ארוחותיהם מדי יום ביומו מן המטבח הציבורי.
במאי 1940 הגיעה לסטשוב פלוגה של "חיל היערות", שהוטל עליה לייצא לגרמניה עצים ומוצרי יער אחרים.
הם גייסו עובדי כפייה יהודים, שהועבדו בפרך ביערות האזור וזכו ליחס נוקשה ואכזרי.
ביולי 1940 הורה משרד העבודה הגרמני באוסטרובייץ ליודנראט לגייס קבוצה גדולה של עובדי כפייה יהודים שיישלחו למחנות עבודה, ובאותה העת הוקם גם בסטשוב משרד עבודה מקומי.
צעירים יהודים הועסקו בסלילת כבישים ובוויסות מי נהרות.
בספטמבר 1940 נחטפו 240 גברים יהודים מסטשוב ושולחו למחנה העבודה "ויילקי מייכוב", ליד לובלין.
שניים מהם נספו במחנה, והאחרים הוחזרו לסטשוב תשושים וחולים.
בינואר 1942 נאסר על יהודי סטשוב לצאת מתחומי העיר.
ב-6 בינואר 1942 נצטוו היהודים למסור לגרמנים את דברי הפרווה שברשותם.
ב-15 ביוני 1942 הכריזו הגרמנים על הקמת גטו בשלושה רחובות שברובע היהודי העתיק.
באותו חודש נצטווה היודנראט להגיש למפקדת הס"ס רשימה של מאה צעירים שיישלחו למחנה עבודה.
כעבור זמן-מה נודע שכל הצעירים הללו נרצחו ולא הגיעו כלל למחנה.
באוגוסט 1942 הוקמו בוורשה שתי מתפרות למדים של הוורמאכט, ובהן אולצו לעבוד חייטים יהודים מהגטו, אשר לא קבלו שכר על עבודתם.
בשנה זו החלו להגיע שמועות על גירושים למחנות השמדה.
תושבי הגטו התפצלו לשיטות שונות לגבי דרכי ההכנה לגירוש הצפוי.
כל משפחה נקטה בדרך התגוננות משלה.
א' ארליך בעדותו ב'ספר סטאשוב' מתאר חמש דרכי ניסיונות הצלה ואת אשר עלה בגורלן:
תפיסת מקום עבודה - רבים חשבו שיוכלו להינצל על ידי הישענות על מקום עבודה שעשוי להיחשב כחיוני למאמץ המלחמתי של הגרמנים.
העובדים במפעלים גרמניים התאמצו מאוד להגביר את תפוקתם.
רובם המוחלט של יהודים אלו צורפו בסופו של דבר לטרנספורט הכללי ולגורל הקהילה כולה.
הקמת מחבואים ובונקרים - סופם של רובם המוחלט הסתיים באופן טרגי, אך בודדים מהם שרדו.
חיפוש מחבואים אצל מכרים פולנים בכסף רב - רובם של המחפשים גורשו בביזיון, וחלק אפסי מהם שרד את המלחמה.
בריחה ליער והקמת בונקרים בתוכו - כ-1,000 ברחו, וכ-100 מתוכם שרדו.
'שב ואל תעשה' - בדרך זו נקטו רוב רובה של הקהילה והנמלטים אליה מהסביבה, בעיקר משום שלא נותרו להם כוחות נפש להימלט, ומשום שלא האמינו ביעילותן של הדרכים האחרות.
מהם ככל הנראה לא נותר אף זכר.
האקציה הגדולה – "יום ראשון השחור"
האקציה הגדולה החלה ב-8 בנובמבר 1942, יום שכונה לעתיד בשם "יום ראשון השחור".
אנשי גסטפו וס"ס ועמם שוטרים אוקראינים ופולנים חמושים הקיפו את הגטו, והיהודים נקראו להתייצב בכיכר השוק, שם רוכזו כ-6,000 גברים נשים וטף.
מיד עם כניסתם לגטו אסרו אנשי הגסטאפו את ראש היודנראט אפרים זינגר, התעללו בו והכו אותו, ולבסוף הביאוהו לכיכר השוק ורצחו אותו לעיני כל הנאספים.
בשעה עשר, שילד נתן את ההוראה והאנשים החלו בצעדה.
ברגע שהגיעו לרחוב קרקובסקה, הרוצחים ירו לעבר המוני האנשים, כשהם ממלאים את כל הרחוב בקרבנות חפים מפשע.
הצעדה של יהודי סטשוב גררה אותם משצ'וצין וסטופניצה לעבר מחנה ההשמדה בלז'ץ.
בכפר ניז'ני, 9 ק"מ מסטשוב, נחפר קבר המונים ל-740 קרבנות.
מן הכיכר הובלו היהודים לתחנת-הרכבת, הועלו לקרונות משא ושולחו למחנות ההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה.
חלק מהיהודים הצליחו להתחבא, אך 189 מתוכם נתפסו ונורו למוות במקום.
לאחר הגירוש עוד נותרו בסטשוב 330 יהודים עובדי המתפרות, ועם הזמן הצטרפו אליהם יהודים נוספים שיצאו ממחבואיהם.
50 מתוך המסתתרים נתגלו בעקבות הלשנה של פולנים.
הם נעצרו בידי הגסטפו ושולחו לגטו החוזר שהוקם בסנדומייז'.
בינואר 1943 צורפו גם הם לטרנספורט לטרבלינקה יחד עם עוד כמה מאות מיהודי סטשוב שיצאו ממקומות המחבוא שלהם ביערות או אצל איכרים.
באוקטובר 1943 שוטרים גרמנים ירו למוות בעשרים ושלושה יהודים שהתגלו במחבואם בסטשוב.
יהודים אלו היו מאחרוני השרידים בסטשוב ונקברו בקבר אחים שחפרו לעצמם בהוראת השוטרים טרם מיתתם על יד בית הקברות.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה
הקהילה לא חודשה אחרי המלחמה, מאחר שרוב אנשיה נרצחו בשואה.
בשנת 1952 שלטונות העיר החליטו לפרק את מבנה בית הכנסת.
בית הקברות היהודי בסטשוב, שהיה בן למעלה מ-175 שנה, לא נשמר ובנקודת זמן מסוימת הוא אף הוחלף, ללא השארת עקבות, במגרש משחקים.
לאחר השואה בית הקברות היהודי החדש היה למגרש מוזנח וריק.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופץ בית העלמין היהודי החדש (שנוסד בשנת 1819) הודות למאמצים של צאצאים מניצולי העיר.
בשנת 2002 קנה ג'ק גולדפרב מניו יורק, בן למשפחה מניצולי העיירה כ-150 מצבות שנמצאו בעיר בשטח מטה הגסטפו לשעבר והעביר אותן חזרה לבית העלמין.
בנוסף הוא שילם כדי לטפח את הקרקע, להקים אנדרטת זיכרון לזכר הנספים, וכן לשים סימן באזור שבו היה קבר ההמונים מתקופת השואה.
הקמת ארגון יוצאי סטשוב בישראל
לאחר השואה, כאשר נודע על חורבנה הכמעט מוחלט של העיירה, החליטו ניצולי קהילת סטשוב בישראל לקיים כינוס שמטרתו הקמת בית על שם סטשוב, בו יכונס כל החומר על העיירה ועברה המפואר, כמו גם מועדון פגישות ליוצאי העיירה בהווה.
'הכינוס הראשון' נערך ב-22 באפריל 1946 ובו נכחו כל יוצאי הקהילה על צאצאיהם שכבר הספיקו להיוולד בארץ, סך הכל כ-170 איש.
בכינוס הוחלטו שתי החלטות חשובות: להוציא 'ספר יזכור'.
ולארגן עזרה לשארית הפליטה, על ידי הכרזת מגבית.
לצורך הגשמת ההחלטות הללו, משתתפי הכינוס בחרו בוועד ארצי, והוועד בחר במזכירות שמושבה בבית אלפא.
מזכירות זו נקראה בהמשך 'ארגון יוצאי סטשוב בישראל'.
בשנים הבאות עסק הוועד רבות ביצירת קשר עם ניצולי העיירה בכל פינה בעולם, ואף בהגשת סיוע כספי באמצעות משלוחים לניצולים אלו, שחלקם עוד ישבו במחנות בגרמניה, ובהמשך גם לעולים החדשים הנצרכים בישראל.
במהלך השנים הקשר הישיר עם יוצאי סטשוב בתפוצות הלך והתהדק, והללו הגיעו לביקורים בישראל לעיתים תכופות, ובמהלכם נערכו כינוסים ומסיבות של יוצאי העיירה.
גולת הכותרת של פעילות הוועד הייתה קופת גמילות חסדים.
קופה זו התבססה בעיקרה על תרומות של ועד יוצאי סטשוב מחו"ל, בעיקר מארצות הברית, קנדה וארצות מפותחות נוספות.
הקופה סיפקה הלוואות ותמיכה כלכלית לניצולי העיירה הנזקקים, שבעיקרם העולים החדשים הנקלטים בארץ.
בין פעולות הוועד נרשמת הצלת הילדה פלה הויטמן שנמסרה למשפחה נוצרייה בימים האחרונים שטרם חיסול הגטו.
במאמצים מרובים הצליח ועד יוצאי סטשוב בטורונטו להוציא אותה משם כמה שנים לאחר המלחמה.
מדי שנה, בכ"ח בחשוון מתקיימת עצרת אזכרה של כל יוצאי סטשוב בישראל לציון יום חיסול הקהילה.
במהלך השנים נבנה אולם מיוחד לבני הקהילה, ישיבות המזכירות, הפגישות והכינוסים.
במאמצים מרובים, בשנת 1962 יצא לאור על יד ארגון סטשוב בישראל ובעזרתם של ארגוני יוצאי סטשוב בתפוצות, ספר יזכור בשם 'ספר סטאשוב' שנערך על יד אלחנן ארליך.
ספר זה מקבץ בתוכו מסמכים, תמונות, זכרונות מעבר העיירה ומקורותיה בשואה, מאמרים שכתבו יוצאי העיירה, כמו גם רשימות מפורטות של חלליה ותמונות של חלקם.
בתום המלחמה חזרו רוב היהודים, כ-3,000 איש חזרה לפלויישט.
התיישבות יהודית בעיר פלויישט החלה מהמחצית השנייה של המאה ה-17. היהודים היו מעטים מאוד במספרם, ואפילו בית קברות יהודי לא היה במקום.
את מתיהם הביאו לקבורה בבית העלמין על העיירה הקרובה בוזאו (ברומנית: Buzău) בסוף המאה רכשו שטח לבית עלמין משלהם, במרחק מה מין העיר העתיקה.
הם ישבו בסמוך אליו, ומסביב לבית כנסת היחיד שהיה אז במקום.
בהמשך, נחרבו בית הכנסת ובית העלמין (כנראה בשנים 1714–1716) והיהודים העבירו את מושבם לשכונה מרוחקת כ-2 ק"מ מהעיר.
בקרבת שכונה זאת התפתחו שוק הבהמות והשוק הכללי, סוחרים רומנים החלו אף הם לפתוח חניות בשכונה חדשה זו, וכך נקשר קשר בין העיר ובין השכונה.
יהודים רבים קבעו את מושבם ברחוב המרכזי המקשר בין העיר לבין השוק.
עד שנה 1882 רחוב זה כונה בשם "רחוב היהודים".
אוכלוסיית היהודים בעיר פלויישט כללה ספרדים ואשכנזים.
היהודים הספרדים- הגיעו מארצות הבאלקאן, והשתקעו בעיר בשנת 1806, הם קבעו את מגוריהם ברחוב שנקרא "הרחוב הספרדי".
הספרדים היו לבושים בלבוש טורקי.
לעומתם האשכנזים, היו לבושים בלבוש רומני מקומי.
בהמשך הגיע גל מהגרים גדול מארצות מזרח אירופה (רוסיה ופולין) אשר הביאו עמם את הלבוש היהודי המסורתי, בהשפעתם החלו אף יהודים מקומיים ללבוש לבוש זה.
מספר היהודים השתנה במהלך השנים, כאשר המספר הנמוך ביותר של יהודים בעיר היה 280, והמספר הגבוה ביותר היה 3,843.
לכל אורך הדרך היישוב היהודי ספג רדיפות בלתי פוסקות.
הרחקתם לשכונה נפרדת מקורה בשנאתם של הסוחרים הרומנים ליהודים.
היהודים פחדו לעבור דרך העיר, משום שהסוחרים היו מיידים בהם אבנים כאשר התקרבו לשוק.
בנוסף התרחשו עשרות עלילות דם כנגד היהודים, שבתגובה נאלצו היהודים להימלט להרים מפחד התושבים הנוצרים.
בשנת 1844 הורתה ממשלתו של הנסיך שטירביי לגרש את היהודים מהכפרים בסביבה.
בסופו של דבר הגזירה בוטלה הודות להתערבותה של משלחת יהודית, אולם היהודים הוגבלו בהגבלות שונות וביניהם איסור מכירת היי"ש.
פלויישט הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר למסחר ולכלכלה, והיהודים תרמו הרבה לפיתוחה.
הם עסקו במסחר ומלאכה, בעיקר בענפי הפחחות והחייטות (כגון הכנת נעליים לאיכרים, או סחר של צמר ועור, אותם ייצאו לבראשוב ולווינה).
באמצע המאה ה-19 התחילו היהודים לעסוק גם בהפקת עיטרן ובעיבודו למאור ולשמנים מינרליים, שאותם ייצאו לאוסטריה ולטורקיה.
בנוסף היו כמה יהודים בעלי קרקעות ומטעי עצי פרי, וכמו כן מספר יהודים שעסקו בזיקוק יי"ש, והחזיקו בתי מרזח.
עד שנת 1840 היו היהודים מאורגנים ב"גילדה היהודית".
בשנה ההיא נוסדה "קהילה יהודית" מאורגנת ובראשם - "ראש הקהל", והרב הראשי - חכם באשי.
הקהילה שמשה כגוף מתווך בין היהודים והממשלה.
היה פיקוח רב על תנועה זאת.
דוגמה לפועלם של הקהילה: יהודי זר מזדמן לעיר, הוא מוסר את תעודת המסע של לקהילה, והם מגישים אותה לעירייה לשם רישום.
וכך להפך, כאשר יהודי היה זקוק לתעודת מסע הוא היה פונה לקהילה, והקהילה הייתה פונה לגוף האחראי לכך.
ברשות הקהילה היו גם בתי מרחץ, בית חרושת למצות ומשחטת עופות.
בנוסף הקהילה החזיקה מסעדה כשרה לילדי בית הספר במבנה מיוחד שהותאם למטרה זאת.
אך מצבם של מוסדות אלה היה קשה מאוד, משום שהקהילה לא הוכרה כגוף משפטי.
כל חוזי הקנייה היו על שמם של אנשים פרטיים, ובעלות הקהילה על נכסים אלה כלל לא הייתה בטוחה.
בשנת 1928 חוקק "חוק הקהילות", והמצב השתפר.
החל משנת תר"צ (1930) לערך התפתח בפלויישט המשך של חסידות שפיקוב, שהוכר כחסידות פלויישט, בראשות בנו של האדמו"ר משפיקוב - האדמו"ר מפלויישט, דוד פרידמן.
עם הירצחו בשואה בשנת התש"א (1940), נכחדה חסידות קצרת ימים זו.
בימי מלחמת העולם השנייה החל מסתיו 1939 כבר הקדישה גרמניה הנאצית תשומת לב מיוחדת לאזור זה, העשיר בנפט.
בדצמבר 1939 ארגנו הגרמנים יחידת מודיעין אזרחית, וב-29 במאי 1940 נחתם הסכם הנפט.
בנובמבר 1940 נחתם הסכם כללי בין יון אנטונסקו להיטלר.
כתוצאה מכך גברה השפעת הגרמנים באזור, ויחידות צבא גרמניות מוגברות הובאו לשם.
באותו הזמן, נתמנה איש התנועה הלגיונרית- קוז'קארו, כמפקד המשטרה המקומית.
תנועה זאת, היא תנועה ומפלגה לאומנית קיצונית ואנטישמית, אשר רואה ביהודים כאחראים לכל תחלואי החברה הרומנית.
" משמר הברזל" הייתה תנועה אנטישמית מוצהרת ועם הגעת אנשיה לעמדות שלטוניות פעלה לפגוע ביהודים וברכושם.
בתקופת שלטונם הם חוקקו מעל 20 חוקים נגד היהודים.
בתקופה זו הוקם גוף חדש, המשטרה הלגיונרית, גוף ביצועי, צבאי למחצה, לפי הדוגמה הנאצית.
המתח בין שני המחנות הלך וגבר והגיע לשיאו במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט שהיוו אקורד הסיום בשותפות הזאת.
עם דיכוי המרד, אנטונסקו הרכיב את ממשלתו השלישית, ללא נציגים של התנועה הלגיונרית, הכריז על סוף המדינה הלאומית-לגיונרית ועבר למשטר של דיקטטורה צבאית בראשותו.
השפעת המאורעות על מצב היהודים
מפקד המשטרה קוז'קארו פתח מיד בהחרמת עסקים יהודיים ובמאסר סוחרים ואנשי ציבור: ב-1940 הודבקו על חניות יהודים שלטים אשר קראו לנוצרים להחרים את סחורות היהודים, ב-10 בנובמבר 1940 נאסרה קבוצה של 30 יהודים לערך, בתואנה שנתועדו לאספה קומוניסטית, והם עונו במאסר למעלה משבועיים.
בליל 27/28 בנובמבר, הוצאו 11 מהם להורג, ובכללם הרב דוד פרידמן, אדמו"ר פלויישט.
באותו הלילה נעצר גם רבה הראשי של העיר, ד"ר מנחם שפרן.
ורק הודות להתערבות מיוחדת היה ניתן להצילו ברגע האחרון, וגם זאת לאחר שעבר עינויים קשים.
מתוך עדותו של הרב שפרן (בתרגום מרומנית):
ב-17 בנובמבר 1940, הרסו אנשי "משמר הברזל" את ההיכל הראשי, את "בית הכנסת הרב", את ההיכל הספרדי, ואת בית הספר "לוקא מויסה".
פלוגות עבודה יהודיות שגויסו לעבודות כפייה, נאלצו לעשות מלאכה זו.
הריהוט הועבר לכנסיות, מנזרים ובתי ספר רומניים.
בהמשך, כל היהודים ללא הבדל גיל ומקצוע חויבו להתייצב לסיוע פינו הריסות בניינים אלה.
ממשרדי הקהילה נגנבו כספים ובגדים, והוחרמו חמישים קרונות מלאים בעצים, שנועדו לעניים.
בית הספר ובית המרחץ הוחרמו והותקנו לבתי חולים, בית העלמין הישן שבקרבת בית הספר - נהרס.
בשנת 1941 נשלחו 21 יהודים למחנה אוראוויצא ובהמשך הועברו למחנה טארגו ז'יו בתואנה שהם אזרחים רומניים.
ביולי של אותה שנה, נאסרו ונכלאו בניין בית הכנסת שברחוב באסאראב 49 יהודים מראשי העדה והקהילה כבני ערובה, נאמר הם כי על כל הפרת הוראות הכי קטנה יוצאו כולם להורג.
עם המתקפה הגרמנית על ברית-המועצות, הועברו גברים יהודים בני 18–60 למחנה הריכוז טייש, בני 13–17 נלקחו לעבודות-כפייה.
בינואר 1942 הותר לגברים בני 50 ומעלה לחזור לבתיהם, שאר המגורשים פוזרו לערים אחרות וכעבור זמן נלקחו לעבודות-כפייה בסרביה ובמולדובה.
ניתן לראות כי הקהילה היהודית עברה בתקופה זאת טלטלות רבות, וקשיי פרנסה גדולים.
היעדרותם של הגברים, וכמו כן סגירת עסקים יהודים הכבידה על יכולת הפרנסה והכנסות הקהילה.
בתום המלחמה חזרו רוב היהודים, כ-3,000 איש, לפלויישט.
הקהילה חידשה את פעולותיה כקודם.
ב-1969 נותרו בעיר כ-120 משפחות יהודיות ובית-כנסת אחד.
הקהילה היהודית בפּוֹנֵיבֵז' שבליטא (בליטאית: Panevėžys; ביידיש: פּאָנעװעזש) התקיימה החל מהמאה ה-18 לערך ועד להשמדתה בשואה.
הקהילה עברה שינויים רבים החל מלפני מלחמת העולם הראשונה ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, כשכל מלחמה השפיעה ישירות על מצב הקהילה היהודית.
בשיאה מנתה הקהילה כ-8,000 יהודים, כ-60% מקרב האוכלוסייה בפוניבז', כשלאחר השואה שרדו כ-70 יהודים בלבד.
קהילה זו מפורסמת בעיקר בזכות ישיבת פוניבז' הידועה.
אישים מוכרים רבים גרו בה, חלקם הגיעו בעקבות הישיבה, או היו תוצר של מספר שנות לימוד בה.
פוניבז' היא העיר החמישית בגודלה בליטא.
במהלך המאה ה-18 החלו להתיישב בעיר יהודים.
בתחילה משפחות של קראים שבמשך הזמן התמעטו וקהילתם בפוניבז' חדלה להתקיים.
ובהמשך גם יהודים שלא מהקהילה הקראית.
הגירת היהודים לעיר גדלה בהתמדה עד כדי כך שבסוף המאה ה-19 היהודים היוו כ-60% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1883 אסר הצאר הרוסי על היהודים לגור במחוז פוניבז' (הכפרים שמסביב) והיהודים נאלצו לעבור לגור בפוניבז' עצמה בצפיפות גדולה.
רובע המגורים העיקרי שלהם היה בשכונת סלובדקה, שנבנתה בשטח של ביצות.
רוב עניי העיר גרו שם, ולשם דחפו גם את היהודים.
ובעקבות כך החלה הגירה גדולה של יהודים אל מחוץ לעיר.
במהלך המאה ה-19 הונחה בליטא מסילת ברזל שעברה דרך העיר פוניבז', דבר שגרם להתפתחות המסחר והמלאכה בעיר.
היהודים בפוניבז' היו פעילים מאוד בענפים שהתפתחו בעקבות זה היהודים עסקו כמעט בכל המקצועות: רופאים, עורכי דין, רוקחים ומורים.
מצב קהילת יהודי פוניבז' דמה למצבן של רוב שאר הקהילות היהודיות באירופה.
כלומר הקהילה ומנהיגיה היו חרדיים.
הילדים למדו בחיידרים ותלמודי תורה, היו ישיבות לבחורים והחיים הדתיים התרכזו בעיקר סביב בית הכנסת ובית המדרש.
אך בנוסף לכך כבר החלו לחדור השפעות של ההשכלה ותנועת הציונות.
יהודי פוניבז' היו פעילים בתנועה הציונית ובעלייה לארץ.
היו ממחדשי היישוב בפתח תקווה.
ב-1887 עלתה קבוצת יהודים לארץ ישראל בעזרת תנועת "חובבי ציון".
לפני מלחמת העולם הראשונה למדו בני הנוער היהודי בבתי הספר הרוסיים ובגימנסיה הריאלית הרוסית בעיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 היה במקום בית ספר יסודי עברי מודרני, שבו למדו עברית, תנ"ך ולימודי חול, ובין המורים היו הסופרים יצחק רומש (ממייסדי בית הספר) והמשורר יהודה לייב גורדון.
באותה התקופה הייתה פוניבז' מרכז לתנועת ההשכלה, וכונתה בשם "וילנה הקטנה".
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוגלו היהודים מפוניבז' לאחר התראה של 24 שעות בלבד לעיירות במרכז רוסיה, כיוון שנחשדו על ידי השלטונות לבלתי נאמנים.
הרובע היהודי נשרף והרכוש שבו נשדד ויהודי העיר הפכו בין לילה לפליטים.
לאחר שנכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני החלו לחזור אליה שרידי יהודים שהתחמקו מהגירוש ונשארו בעיירות שמסביב לפוניבז' או בפלך וילנא.
יהודים אלו היוו את הגרעין המחודש של קהילת יהודי פוניבז'.
לאחר חתימת חוזה ברסט ליטובסק ויציאת רוסיה מהמלחמה נכנסו לעיר הבולשוויקים.
אלו נשארו בעיר לתקופה קצרה כיוון שגורשו מפוניבז' על ידי הליטאים.
ביולי 1920 נחתם חוזה שלום בין ליטא לרוסיה ולפיו רוסיה (הממשלה הבולשוויקית) מכירה בעצמאות ליטא.
באותה תקופה הייתה התעללות רבה ביהודי פוניבז' בטענה שהם משתפים פעולה עם אויבי ליטא.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועד למלחמת העולם השנייה, התפתחה פוניבז' באופן מואץ.
הוקמה מדינת ליטא העצמאית וניתנו זכויות ליהודים.
דבר שהביא להתאוששות החיים הציבוריים והכלכליים של היהודים בפוניבז' היהודים היו שותפים במוסדות העירוניים, הקימו מוסדות משלהם, ובתי חינוך שונים.
כמו כן ניתנה ליהודים אוטונומיה, כלומר הזכות לנהל כרצונם את חיי הקהילה שלהם.
יהודי פוניבז' השתתפו במלחמה לשחרור ליטא על ידי הליטאים, אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנות ה-30 הוקמה מצבה לזכר הנופלים היהודים בבית הקברות בעיר.
לקראת סוף שנות ה-20 היו פגיעות קשות בחיי הכלכלה של היהודים מטעמים אנטישמיים.
לעזרת היהודים הקימה הקהילה אגודות שונות שעניינן לתת סיוע ליהודים שנפגעו, לדוגמה: "סומך נופלים" (אשר נתנה הלוואות ללא ריבית), ו"כנסת ישראל" (אשר סיפקה לעניים לחם וטיפול רפואי חינם).
הקהילה נודעה כמרכז היהדות החרדית.
היו בה בתי כנסת ובתי תפילה רבים וכן מספר ישיבות ותלמודי תורה.
בשנת 1939 ישבו בפוניבז' כ-7,000 יהודים והקהילה הייתה השלישית בגודלה בליטא.
הרב יוסף שלמה כהנמן (ידוע גם בכינויו הרב מפוניבז')
הרב יצחק יעקב רבינוביץ (ידוע גם בכינויו ר' איצל'ה מפוניבז')
הרב יעקב ב"ר יצחק הלוי
הרב שאול שפירא בעל "חמדת שאול"
הרב שמואל ב"ר אברהם שפירא בעל "מעיל שמואל"
הרב הלל ב"ר צבי מילייקובסקי המכונה "ר' הלל החריף"
הרב אליהו דוד רבינוביץ-תאומים (האדר"ת)
הרב חיים יעקב חוויידנסקי, בעל "דוד המלך" (באורים לרמב"ם)
בית ספר ריאלי – גימנסיה
ישיבה קטנה – "הקיבוץ הפונביז'י"
ישיבה גבוהה – ישיבת פוניבז'
בתי ספר יסודיים לבנים ולבנות
בית ספר מקצועי של רשת "אורט"
השפעות המלחמה על הקהילה וכיבושה על ידי הצבא הגרמני
אחרי כיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי.
ליטא סופחה לברית המועצות כרפובליקה סובייטית.
החיים היהודיים הציבוריים שותקו, נסגרו ישיבות ובתי ספר עבריים, ופוזרו המפלגות ותנועות הנוער הציוניות.
הלאמת הרכוש הכבידה על הכלכלה, אספקת סחורות הלכה ופחתה, ונפגעו הסוחרים, שהיו יהודים ברובם.
רמת החיים הלכה וירדה, אך היו גם יהודים שהשתלבו בפקידות השלטון.
לאחר מתקפת הגרמנים על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941, החלו ליטאים להתעלל ביהודים, עוד קודם להגעתם של הגרמנים לפוניבז'.
עלילה שלפיה נרצח רופא ליטאי בידי יהודים, שימשה עילה להתחיל בהתעללות בציבור היהודי בעיר.
ב-26 ביוני 1941 כבש הצבא הגרמני את פוניבז'.
הגרמנים החלו על היהודים את חוקי הגזע הנאציים.
רכוש היהודים הוחרם, הם חויבו לענוד סימן זיהוי להיותם יהודים, מגעם עם אוכלוסייה לא יהודית הוגבל והוטלו עליהם עבודות כפייה.
קבוצות מאורגנות של ליטאים חמושים העמידו את עצמם לשירות הגרמנים כמשטרת עזר.
יהודי פוניבז' נצטוו להתייצב בכל יום לעבודות כפייה ועברו התעללויות קשות על ידי השוטרים הליטאים.
היו צעירים יהודים שנלקחו לעבודת כרייה ולא שבו.
הגרמנים הורו לכלוא יהודים בבית הסוהר בפוניבז' והתעללו קשות בהם ובמנהיגי הקהילה היהודית ומשכיליה.
בכל מיני תירוצים הם שברו זרועות במוטות ברזל, הכריחו אותם להעביר חביות דלק במשקל 200 ק"ג כל אחת, ואחר כך השליכו את ה"סבלים" לבורות סיד.
מדי לילה פרצו אנשי גסטפו לבתי הסוהר שבהם היו כלואים יהודים, הכריחו אותם לזחול על חצץ בחצר והכו בהם בפרגולים.
את הפצועים הסיעו ליערות והמיתו בירייה.
בעל חווה ליטאי רתם גברים יהודים לעגלות, הצליף בהם בשוט, ובאחדים ירה למוות.
רצח קהילת יהודי פוניבז' התרחש באכזריות ובמהירות.
בתחילת יולי 1941 נצטוו היהודים לעבור לרחובות מסוימים שסומנו בגדרות – לגטו.
עד 11 ביולי 1941 הושלמה הבאתם לשם.
לגטו הובאו גם יהודים מהעיירות הסמוכות.
הגטו הוקף גדר תיל ושמירה של ליטאים.
על מנת לוודא שהמעבר לגטו יתרחש נלקחו 70 מנכבדי הקהילה כבני ערובה.
המטרה הייתה לכאורה ערובה לכך שלא יברחו היהודים אך לבסוף נלקחו נכבדי הקהילה למחוץ לעיר ושם נרצחו.
בראש הגטו עמדו אברהם ריקלס (Rikels) ומשה לויט.
בתחילת אוגוסט 1941 הציע קצין הגסטפו הממונה על הגטו לנציגי היהודים לעבור למחנה צבאי – פיוסט, בהבטחה ששם יהיו ליהודים תנאים טובים יותר.
נציגי הקהילה יצאו לשם ומצאו שהמקום אינו ראוי למגורים, אך למרות התנגדותם, באמצע אוגוסט פונתה מהגטו קבוצת יהודים גדולה, כביכול למקום מגוריהם החדש.
יהודים אלו הובאו בקבוצות שם אילצו אותם לחפור בורות, לתוכם הם נורו ונרצחו בידי ליטאים חמושים.
יתר יהודי הגטו פונו ממנו בין 24 ל-26 באוגוסט 1941, הועברו בקבוצות לאותו אתר הרג ונרצחו שם.
עם קבוצת המגורשים האחרונה נמנו חולים מבית החולים היהודי "ביקור חולים" וכל אנשי הסגל שלו, לבושים בחלוקים לבנים.
אחד הרופאים, ד"ר ט' גוטמן, פנה אל החולים ואל הסגל, ניסה לעודד את רוחם וקרא להם למות בראש מורם.
בין 21 ביולי ל-26 באוגוסט, תוך ימים מעטים, חוסל גטו פוניבז'.
מכל קהילת יהודי פוניבז' הענפה נשארו 66 יהודים בלבד.
הרב כהנמן היה הניצול היחיד מקרב 171 הרבנים שהיו חלק מועד רבני ליטא.
לאחר המלחמה חזרו כמה מאות יהודים להתגורר בפוניבז'.
תוך שנים מעטות רובם עזבו.
צעיר יהודי בן פוניבז' בשם שמואל רפפורט חזר מהמלחמה והתמסר לאיתור יתומים יהודים מקהילת פוניבז' שנשארו בידי ליטאים.
את הילדים שנמצאו הוא מסר למשפחות יהודיות.
בשנת 1948 נרצח שמואל רפפורט על ידי ליטאים.
בשנת 2012 היו בפוניבז' 75 יהודים בלבד.
לקהילה יש מרכז קהילתי קטן וכן פעילות חברתית.
בעיר יש בית כנסת ונותר בניין ישיבת פוניבז' שמשמש היום כמאפייה.
בית העלמין היהודי נהרס לגמרי והוצב בו שלט שמעיד על היות המקום בעבר בית עלמין יהודי.
לאחר המלחמה הקימו על קברי האחים בחורשות שמסביב לפוניבז' מצבה שעליה חרוט מגן דוד.
לפי מקורות שונים התגלו שלושה קברי אחים בסמוך לפוניבז' בכולם הקימו לוחות זיכרון המפרטים את זהות הנרצחים ומספרם.
בכסלו תש"ד ייסד הרב כהנמן, ראש ישיבת פוניבז' בליטא לפני השואה, את ישיבת פוניבז' בבני ברק.
ישיבה שהייתה כזיכרון לאותה ישיבת פוניבז' מפוארת.
בנוסף הקים הרב כהנמן "בית אבות" ליד הישיבה.
בית שמיועד לנערים ונערות פליטי שואה.
וכך מספר הרב כהנמן בנוגע להקמת הישיבה ובתי האבות:
האתגר החינוכי המוצהר של כהנמן היה להקים מחדש דור של תלמידי חכמים שימלא את החלל שנוצר בעקבות השואה.
הרב כהנמן החל להקים במקביל לישיבה גם היכל זיכרון מעוצב לכל קהילות ליטא וקרא לו בשם "אוהל קדושים".
המבנה תוכנן כממקום לכינוסי זיכרון, ועל ידו הוקם בניין לספריה מרכזית וארכיון שירכז את יצירת הרוח של יהדות ליטא במשך מאות שנות קיומה.
כמו כן החל הרבה כהנמן ליזום מפעל הוצאה לאור של חיבורים של גדולי ליטא שנותרו בכתבי יד, ואף להפיק אירועי זיכרון שנתיים לקהילות ליטא.
עוד בחייו דעכו הרעיונות הרבים בזה אחר זה.
הן בגלל קשיים כלכליים והן בגלל קשיים ארגוניים.
והרב החליט להעמיד את מוסדות החינוך בראש סדר עדיפויותיו.
על פי מקורות סובייטיים נתגלו שלושה קברי אחים בסמוך לפוניבז':
יער קורגנובה (פאיוסט), למעלה מ-8,000 נרצחים.
יער קייזרלינג, 103 נרצחים וגם 48 חברי מחתרת ליטאית.
החורשה הירוקה, בערך 4,500 נרצחים.
בכל המקומות הציבו לוחות זיכרון המפרטות את זהות הרוצחים ומספרי הנרצחים.
בתחילת שנות ה-90 חנכו מצבת זיכרון בכניסה למקום שהיה פעם בית הקברות היהודי וכיום משמש כגן ציבורי.
שנתיים אחרי כן נחנכה אנדרטה בכניסה לגטו.
בשנת 2009 נחנכה אנדרטה בתוך הגן הציבורי שהיה בעבר בית הקברות היהודי.
הקהילה היהודית בספיסקה פודהרדייה (בסלובקית: Spišské Podhradie – "(המקום ש)לרגלי הטירה בספיש"; בגרמנית: Kirchdrauf ובעבר Kirchdorf; בהונגרית: Szepesváralja; בפולנית: Spiskie Podgrodzie) הייתה קהילה ששכנה בעיירה ספישסקה פודהרדייה שבמחוז פרשוב במזרח מרכזה של סלובקיה.
הקהילה התקיימה מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 עד שנחרבה בשואה.
הקהילה היהודית בספישסקה פודהרדייה הוקמה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 לאחר שהוסרו ההגבלות על יישוב היהודים בעיירה.
יהודי העיירה קראו לעיירה קירכדורף.
מרבית היהודית התפרנסו מחקלאות ממסחר או שהיו בעלי מלאכה, והיו ביניהם פקידי ממשל ובעלי מקצועות חופשיים-אקדמאיים כמו: רופאים, רופא וטרינר ועורכי דין.
חתך האוכלוסייה היה מורכב מיהודים אורתודוקסים.
בית כנסת של הקהילה קיים עד היום, ולאחרונה שופץ לצורכי תיירות.
בית הכנסת נשרף שנים ספורות לאחר הקמתו, אך נחנך מחדש ב-1905 - 1906. לקהילה היה חברה קדישא שנוסדה עם הקמת הקהילה, ובית קברות שנשמר עד היום.
חוץ מבית ספר דתי הוקם במקום בשנות ה-80 גם בית ספר יסודי.
בקהילה פעלו אף מקווה ואגודת נשים לצדקה
לקהילת ספישסקה-פודהראדיה השתייכו גם כחצי תריסר קהילות מן הסביבה, עד שנעשו לקהילות עצמאיות.
בתקופת כהונתו של הרב שפיצר התפתחו גם קהילות אלו, בעיקר בתחום החינוך.
ב-1867 קיבלו יהודי הונגריה זכויות אזרח, וברפובליקה הצ'כוסלובקית, שקמה ב-1918, הוכרו כמיעוט לאומי בעל זכויות, והדבר הביא למעורבות חברתית ופוליטית בקרב הקהילה.
קהילת ספישסקה-פודהראדיה התארגנה ב"מפלגת היהודים" ונציגה, ל' י' גרינברגר, נבחר למועצת העירייה.
התנועה הציונית פעלה בקהילה בשנות ה-20, הייתה במקום פעילות ציונית ערה, בעיקר של תנועת ויצו, והשתתפו בה אורתודוקסים וחילונים גם יחד.
בין השאר נערכו הרצאות על הרעיון הציוני ובנושאים חברתיים-יהודיים, הופעלה ספריית-השאלה של ספרים שכתבו סופרים יהודיים בגרמנית ובהונגרית.
בחופשות הקיץ הופעלה "קייטנה עברית" על ידי גננת מהעיר מוקאצ'בו.
בחגים היהודיים הועלו מחזות של סופרים עברים ושרו שירים עבריים באולם מקושט בדגלי התנועה הציונית (לימים דגל מדינת ישראל) ובו היו מפוזרות קופסאות של "הקרן הקיימת לישראל".
בני הנוער הציוני בילו במחנות קיץ ולמדו עברית.
ב-1926, לקראת הבחירות לקונגרס הציוני ה-ט"ו, נרכשו בספישסקה-פודהראדיה 55 שקלים (חברות וזכות בחירה בהסתדרות הציונית), וב-1937, בבחירות לקונגרס הציוני ה-כ' השתתפו 31 מבני הקהילה.
מקצת יהודי העיירה עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
ישנו אף מכתב של רב הקהילה שהתנגד לכך
רב הקהילה הראשון היה הרב חיים שאול אייזנשטאדטר, ולאחריו הרב פסח זינגר שאף חיבר ספרים רבים (נותרו בכתב יד) ונפטר בשנת תרנ"ח.
הרב האחרון של הקהילה היה הרב אשר לעמל שפיצער שעמד בראש אגודת ישראל בצ'כוסלובקיה, ונראה בסרט של הכנסייה הגדולה בשנת תרפ"ג בווינה.
לאחר שהוקם משטר הבובות הסלובקי במרץ 1939 החל דיכויים של יהודי העיירה, שהחל בהדרת היהודים מהחיים הכלכליים והחברתיים בעיר.
ילדים יהודים גורשו מבתי ספר ציבוריים, ובסביבות דצמבר 1940 יהודים הוכרחו למכור את עסקיהם, ובהמשך אף נושלו מהם.
ב-29 במרץ 1942 החלו השלטונות בסלובקיה לגרש את האוכלוסייה היהודית.
היהודים הובלו בעגלות אל מקום מרכזי בשם ספישסקה נובה וס.
משם יצאו במשלוחים ברכבות הובלה לגטו ולמחנות הריכוז על אדמת פולין.
הגברים נשלחו ברובם למיידנק ואושוויץ-בירקנאו, והנשים לאיזביצה.
המשפחות האחרונות גורשו בספטמבר 1944. חלק מהתושבים נרצחו בספישסקה עצמה, בעיקר נכבדי הקהילה.
עדויות מראות כי למעלה מ-400 יהודים מספישסקה פודהריידה נרצחו בשואה.
לאחר השואה היה ניסיון לחזור להתיישב מחדש בספישסקה פודהרדייה, אך העיר ננטשה לגמרי כמה שנים לאחר מכן, כאשר היהודים עלו ברובם לארץ ישראל, וחלקם הקטן היגר לארצות הברית.
ב-1948 ישבו בספישבקה-פודהראידה 49 יהודים (20 גברים, 24 נשים וחמישה ילדים), גוסטאב ואלד היה ראש הקהילה.
שנים אחדות היה ארגון משותף לקהילות לבוצ'ה (LEVOCA), ספישסקה-פודהראדיה וספישסקה-נובה-וס (SPISSKA NOVA VES).
ההנהגה המשותפת דאגה לחינוך הילדים, לתחזוקת בתי העלמין ולשחיטה כשרה.
בשנות הארבעים המאוחרות חודשה גם הפעילות הציונית ורוב יהודי העיירה עלו לישראל, מעטים היגרו לארצות שמעבר לים, ובספישסקה-פודהראדיה לא נותרו עוד יהודים.
גירוש יהודים מהכפר ספיסק-פודרדי, סלובקיה, 1942, באתר בית התפוצות
קהילת יהודי קובנה היא הקהילה היהודית בעיר קובנה בליטא.
ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בסוף המאה ה-14. רוב הקהילה הושמדה בשואה, וכיום מתגוררים בקובנה יהודים מעטים.
היהודים הראשונים שהגיעו לקובנה היו שבויי מלחמה מהמלחמה בחצי האי קרים בשנת 1396. הוא הביא עימו גם משפחות של קראים וטטרים מחצי האי קרים ואפשר להם להתיישב בטרקאי ובעוד ערים בדוכסות הגדולה של ליטא.
לאחר ששוחררו, הקימו בליטא מספר יישובים יהודיים: גרודנה, טרוקי ובריסק.
כעבור מספר שנים הגיעו אליה יהודים מפולין ומאוקראינה לשם מטרות מסחר.
בהמשך התיישבו בקובנה אותם הסוחרים.
עיסוקם במסחר עורר את קנאת הסוחרים הלא-יהודים, ואלה לחצו על השלטונות לגרשם.
בימי המלך הפולני קזימיר יאגילו נאסרה ישיבת יהודית בקובנה, אך התיר להם להתיישב בסלובודקה, שהייתה נחלת הנסיכים לבית ראדזיביל.
מרבית היהודים שחיו בקובנה התיישבו בסלובודקה או שהיגרו בחזרה לארץ מולדתם.
קהילת יהודי סלובודקה גדלה משמעותית כתוצאה מהאיסור.
למרות האיסור חלק מהיהודים נשארו בקובנה.
במקורות מן המחצית השנייה של המאה ה-15 מוזכר יהודי עשיר בשם דניאל, שידוע כי חכר את מס המכס.
ב-1470 ירש את עסקיו בנו זאב, והצליח לצבור רכוש רב.
בשנת 1503 ביטל המלך אלכסנדר את הגזירה והיהודים הורשו לחזור להתגורר בקובנה.
כרבה הראשון של קובנה נזכר הרב ר' עזריאל בן מורנו הרב ר' יהודה.
בימי המלך זיגמונד הראשון חודשו זכויותיהם של היהודים בעיר.
בין השאר קיבלו חכירה החכירה גדולה של מלח, דונג ומכס ואת הזכות לפתוח בתי מרזח בעיר.
המלך זיגמונד אוגוסט אסר על היהודים להתיישב בקובנה בשל לחצי התושבים המקומיים.
אחרי איחוד לובלין החלה העיר לשגשג ולפרוח, והייתה למרכז מסחרי חשוב, והיהודים המשיכו להגיע לעיר למטרות סחר בלבד.
בראשית המאה ה-17, תמורת התחייבות היהודים לתשלום מיסים, נחתם חוזה בין היהודים לעירייה לפיו הותרה ישיבתם בעיר.
בתחילת המאה ה-18 חודש ההסכם במתכונת שונה במקצת, שלפיה יכלו היהודים לקיים בעיר את חיי הקהילה שלהם.
בשנים 1710–1715, במהלך מלחמת הצפון, נשלטה קובנה בידי שוודיה.
לאחר מכן, חזרה לשליטתו של האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1731 התרחשה שרפה גדולה בעיר, ובה נשרף החוזה בין המקומיים ליהודים.
המקומיים התכחשו לקיום החוזה, ובשנת 1753 השיגו את הסכמת השלטונות לגירוש היהודים.
מרבית היהודים בחרו שלא לעזוב את ליטא אלא לעבור לעיירה השכנה סלובודקה.
כתוצאה מחלוקת פולין, סופחה קובנה לרוסיה והפכה לעיר מחוז בפלך וילנה.
תחת שליטת הרוסים, יכלו היהודים לחזור להתגורר בקובנה בשלווה.
בשנת 1812 תקף את העיר נפוליאון בונפרטה והיהודים סבלו מאוד מהתקיפה.
כשצבא רוסי הגיע לעיר הם קיבלו אותו שבידיהם ספרי תורה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עלה מספר היהודים בקובנה: בשנת 1864 היו בקובנה 16,540 יהודים, ובשנת 1897 היו בה כבר 25,448 יהודים, כולל היהודים בסלובודקה.
בשנים אלו שימש הרב יצחק אלחנן ספקטור כרב הראשי של העיר.
בשנת 1864 התפללו בעיר, מלבד בבית המדרש הישן, בעוד 19 בתי כנסת ביניהם בית הכנסת הכוראלי בקובנה.
גם המצב הכלכלי של היישוב היהודי שגשג והגיע לשיא בסוף המאה.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו כארבעים אלף יהודים בקובנה – כמחצית מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1911 פעלו בקובנה 25 בתי כנסת.
ב-1 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המלחמה, עברו יהודים רבים מקובנה לוילנה בתקווה שהמצב שם יהיה טוב יותר.
במאי 1915 גירש מצביא צבא רוסיה את שאר יהודי קובנה.
באוגוסט 1915 נכבשה קובנה על ידי גרמניה.
לאחר חתימת חוזה-השלום בין גרמניה לרוסיה החלו היהודים שנמצאו ברוסיה לחזור לקובנה.
אחרי הקמת ליטא העצמאית ישבו בקובנה כ-25,000 יהודים.
הם היו כשליש אוכלוסייתה והיו מעורים היטב בחיי העיר.
מרביתם עסקו במסחר, במלאכה ובתעשייה זעירה והיו בהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
היהודים הובילו בפער עצום על שאר התושבים מבחינה כלכלית: 75% מבתי העסק והחנויות בקובנה היו בידי יהודים.
כמו כן, בקובנה התקיימו מספר מפעלי תעשייה וסחר, שהיו בעלי חשיבות רבה ליהודי ליטא.
בין שתי המלחמות העולם הוקמו בעיר בתי ספר יהודיים, וביניהם: מספר בתי ספר תיכוניים ובית ספר מקצועי אחד של רשת "אורט", ובית ספר אחד של רשת "תרבות".
בעיר התקיימו הרצאות והצגות בעברית וביידיש, ופעלו בה מספר ספריות.
מערכת החינוך היהודית בקובנה הורכבה משלושה זרמים עיקריים: עברית, יידיש וזרם דתי.
בתי כנסת רבים בעיר שופצו ומשכו אליהם מתפללים יהודים רבים.
בשנת 1921 הוקם בעיר הבנק המרכזי היהודי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הגיעו לקובנה פליטים רבים, רובם מהעיר ממל שסופחה לגרמניה במרץ 1939. בשנת 1940 סופחה קובנה לברית המועצות.
תחת שלטון ברית המועצות הופסקו הפעילויות הפוליטיות, החינוכיות והדתיות.
בנוסף, נאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941 התקיפו הנאצים את העיר וכבשו אותה יומיים מאוחר יותר, ב-24 ביוני.
בשני הלילות הבאים, נרצחו בסך הכל כ-800 יהודים בעיירה השכנה סלובודקה על ידי ליטאים לאומנים.
במהלך הפוגרום שביצעו ביהודים בתי כנסת ובתי מדרש הוחרבו, ורבנים נאלצו לשרוף ספרי תורה.
יום לאחר מכן החליטה הממשלה הזמנית של ליטא להפוך את הפורט השביעי (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר) למחנה ריכוז והרג.
הנשים והילדים, שעברו התעללות, אונס ועינויים, שוחחרו.
ב-8 ביולי ציוו השלטונות הגרמניים על העברת היהודים לגטו בפרבר סלובודקה, עד ה-15 באוגוסט.
כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר הוציא מושל העיר הנס קרמר שורה של חוקים אנטי יהודיים ובהם העברתם של היהודים לגטו.
למעשה היו לגטו שני חלקים: הגטו "הקטן" והגטו "הגדול".
ב-10 ביולי 1941 הודיע ראש עיריית קובנה ליהודים כי הם חייבים לשאת עליהם טלאי צהוב.
הפורט השביעי נסגר עם העברת ליטא לשלטון גרמני ישיר ב-10 באוגוסט, אז הועברו אלפי היהודים שהיו כלואים במרתפיו לפורט התשיעי.
בין הנרצחים במקום נמנו תלמידי ישיבת ברנוביץ' יחד עם רבם, הרב אלחנן וסרמן.
ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
באוגוסט 1941 נחנך הגטו והיו בו 29,760 יהודים.
ב-14 באוגוסט החלה השמדה שיטתית של יהודי הגטו.
ב-4 באוקטובר נרצחו 1500 יהודים בפורט התשיעי.
ב-28 באוקטובר נרצחו 9,000 איש בפורט התשיעי.
ב-20 בנובמבר אותה שנה גירשו הנאצים ממינכן 1,000 יהודים (בהם 94 ילדים) תושבי העיר.
היהודים נרצחו לאחר חמישה ימים.
לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ-6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו.
בסתיו 1941 החלו בניסיון להקים מחתרת בגטו שתורכב מתנועות ציוניות וקומוניסטיות.
בחודש פברואר 1942 הודיעו הנאצים על "אקציית הספרים".
עד לסוף החודש היה על היהודים לאסוף את כל ספריהם לנקודה מרכזית בגטו שם הם מוינו.
הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו להמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט היתר הועברו לגריסה.
נעשו מאמצים רבים על ידי יהודי הגטו להחביא ספרים ובעיקר ספרי תורה.
כשגבולות הגטו צומצמו היה צורך להחביא את הספרים שוב.
עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט כל הספרים עלו בלהבות.
המחתרת שהתארגה החל מ-1941, צמחה לקראת סוף 1943 והחלה לפעול נגד הנאצים.
חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית הצטרפו למחתרת, ויצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות.
שליש מהם מצאו את מותם בניסיונם לברוח מהגטו או בלחימה.
כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב-21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים.
ארבעת אלפים האנשים שחיו בגטו רוכזו שוב.
הרציחות נמשכו עד לחודש יולי 1944. עם התקרבות הצבא האדום לעיר הועברה אוכלוסיית הגטו למחנות בתוך גרמניה.
האנשים שהסתתרו בבונקרים אולצו לצאת החוצה בעזרת כלבים, רימוני עשן ופצצות תבערה.
רק כ-90 הצליחו לשרוד בבונקרים.
במרץ 1944 נערכה בגטו האקציה הגדולה, שכונתה גם "אקציית הילדים".
באקציה זו נרצחו כ-1800 תינוקות, קשישים ונשים בגטו ובפורט התשיעי.
ביולי באותה השנה, פונה הגטו.
הילדים שחמקו מהאקציה, הועמסו יחד עם הוריהם על רכבות משא.
בדרך נפרדו הילדים מהוריהם ומאחיהם הגדולים ולבסוף הובלו לכלא לנדסברג.
הגרמנים השאירו שם את 131 הילדים שניצלו באקציה לבדם, ללא השגחה.
משם הובלו הילדים למחנה הריכוז דכאו ומשם למחנה ההשמדה אוושויץ.
הם לא הובלו ישירות אל תאי הגזים בשל התפעלות הנאצים מתרגילי הסדר שביצעה הקבוצה.
בראש השנה וביום הכיפורים נשלחו מרבית הילדים להשמדה בתאי הגזים.
עד ה-18 בינואר 1945, שבו החלה צעדת המוות מבירקנאו לעבר גרמניה, שרדו 39 הילדים שלא נשלחו להשמדה, אולם רק 37 מהם הגיעו למאוטהאוזן שבאוסטריה.
אחד משני הילדים שלא הגיעו למאוטהאוזן הוא יעקב, אחיו התאום של אחד הניצולים שמת כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית.
לא ידוע מה עלה בגורלו של הילד השני
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 באוגוסט 1944. כשקובנה שוחררה נותרו בה 700 יהודים בלבד.
נכון לשנת 2020, כ-400 סטודנטים (יהודים ישראלים) לרפואה ורפואת שיניים לומדים בקובנה באוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות במסגרת התכנית הבין לאומית, ומתגוררים בה.
בקובנה פעלו בעבר שני בתי כנסת.
יצחק אלחנן ספקטור - רבה הראשי של קובנה במשך 32 שנה, משנת 1864 ועד מותו ב-1896.
אברהם דוב כהנא שפירא - רבה הראשי של קובנה משנת 1913 ועד מותו בגטו קובנה במהלך השואה.
היה אחד ממייסדי "אגודת הרבנים בליטא".
אפרים אושרי - ניצול שואה ורב ששימש כיד ימינו של הרב אברהם דוב כהנא שפירא בגטו קובנה ועמד בראש הארגון "תפארת בחורים".
שלמה זלמן אוסובסקי - מרבני ליטא, ואב בית דין בסלבודקה, אשר ניספה בשואה (נרצח בפרעות בידי התושבים המקומיים).
לאה גולדברג - משוררת וסופרת עברית מפורסמת, וכלת פרס ישראל לספרות לשנת 1970. גולדברג למדה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
חיים נחמן שפירא - מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה ובנו של הרב אברהם דוב כהנא שפירא.
אלחנן אלקס - רופא, פעיל ציוני ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה.
אברהם מאפו - סופר עברי בן תנועת ההשכלה, אשר ספריו שימשו כבסיס רעיוני לתנועת הציונות; מחבר הרומן הראשון בשפה העברית – אהבת ציון.
לייב גרפונקל - עורך דין ניצול שואה, ממייסדי היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ועורכו הראשון.
בנוסף כיהן כחבר מועצת העיר קובנה בשנת 1924 מטעם הסיעה היהודית.
אברהם תורי - עורך דין ולוחם מחתרת ניצול שואה.
העיד במשפטם של מספר רוצחי יהודים בגטו קובנה.
אסתר לוריא - ציירת עטורת פרסים ומעצבת במה ותפאורה מפורסמת.
המשיכה לצייר בגטו, וציוריה היוו עדות לזוועות שביצעו הנאצים במלחמת העולם השנייה.
חיים ילין - בוגר הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה בשנת 1932 ומפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה.
אחיו הצעיר של מאיר ילין.