tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נהרג במלכודת שהכין הוא עצמו לטורקים.
מושל האי המודח מצליח לשבות ולנצח את הטורקים.
דמות המייצגת רוע וחוסר מוסר קיצוני.
עבד מוסלמי- משרת את בראבאס ומסייע לו בתוכניתו השטנית ובמעשי הרצח שהוא מבצע.
אביגייל- בתו של היהודי בראבאס.
דמות שמדגישה את רשעות הדמות המרכזית.
ביולי 2019, יצא לאור, בהוצאת "קמין", תל אביב, תרגום ראשון לעברית של "היהודי ממלטה".
ד"ר דוני ענבר שתרגם את המחזה, הוסיף מבוא והערות.
בעקבות מחקרו, ענבר מגיע למסקנה שייתכן וכריסטופר מרלו חיבר את המחזה בהשארת דמותו של דון יוסף נשיא, ושהדרמה אינה בהכרח רוויית מוטיבים אנטישמיים, כפי שמייחסים לה.
היהודי זיס הוא רומן מאת הסופר היהודי גרמני ליון פויכטוונגר מ-1925. הרומן עוסק בסיפור חייו של יוזף זיסקינד אופנהיימר, בנקאי יהודי שהיה יועץ כספי לדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג והוצא להורג לאחר מותו של פטרונו.
על זיסקינד אופנהיימר כתב הסופר ויליהלם האוף בשנת 1827 נובלה באותו שם שגם היא נקראה "היהודי זיס".
חלק מן הדמויות בספר של פויכטוונגר הן דמויות היסטוריות, חלקן בדיוניות.
העלילה עוקבת אחר הביוגרפיה של אופנהיימר באופן חופשי למדי.
הרומן של פויכטוונגר בנוי מחמישה חלקים: "האצילים", "העם", "היהודים", "הנסיך", "האחר".
בנוסף לדמויות אמיתיות שהיו קיימות בהיסטוריה, הכניס פויכטוונגר לסיפור דמויות שהמציא, כמו הרב גבריאל (המייצג את ה"תודעה היהודית" של זיס) ובתו נעמי, שהיא גם הדמות היחידה המוצגת באופן חיובי ברומן.
הדמות הוכנסה לרומן על מנת להפוך את ההתרחשויות לדרמטיות ו"סיפוריות" וחלק מן הפרשנים טוענים שהיא מייצגת את "החכמה והנשמה הטהורה של עם ישראל".
כמו ברומנים אחרים של פויכטוונגר, הוא מנצל את העלילה ההיסטורית על מנת להעביר מסרים רחבים יותר, פרשנות פילוסופית על תפקיד האדם ועל המציאות בזמן כתיבת הספר.
הרומן עוסק בין היתר בשאלה מה למעשה על היחיד לעשות אל מול המציאות - האם לפעול או לצפות בה באופן פאסיבי, שאלה שמתייחסת לשאלת הרצון החופשי בפילוסופיה של שופנהאואר.
בנוסף, דמותו של זיס היא למעשה, במידה מסוימת, התייחסות למציאות ברפובליקת ויימאר.
נטען כי למרות שהרומן נקי מאנטישמיות, דמותו של זיס מוצגת בו בכל זאת כאדם מחושב, אופורטוניסטי ורודף כוח.
יהודים אחרים מתוארים ברומן כ"אקזוטיים" ומסתוריים, אך תוך ניסיון לאפיין את החוויה היהודית, ולא להשמיץ אותה.
סגנונו של פויכטוונגר עמוס בפרטים, בדומה לסגנונם של תומאס מאן ושל לב טולסטוי.
גם הדמויות הקטנות ביותר מאופיינות ומקבלות ביוגרפיה מלאה וברור יחסן לדמויות אחרות בעלילה וליקום העלילתי בכלל.
הרומן תורגם לעברית ועובד למחזה על ידי מ' אבי שאול.
הוא הופק ב'הבימה' בשנת 1933.
סיפור חייו של זיס היווה השראה לשני סרטים, האחד סרט מחאה נגד הנאצים (1934) והשני סרט תעמולה נאצי (1940), אשר באופן אירוני הפך למזוהה ביותר עם סיפורו של זיס.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו של יאיר מינצקר פרופסור להיסטוריה של העת החדשה באוניברסיטת פרינסטון בשם "היהודי זיס-רשומון".
היהודי זיס הוא שם סרט קולנוע בריטי משנת 1934 בבימויו של מייקל בלקון, המבוסס על רומן בשם זה של הסופר היהודי הגרמני ליון פויכטוונגר.
כעבור כ-6 שנים הופק בגרמניה הנאצית סרט תעמולה נאצי ואנטישמי בעל אותו השם.
יוצר הסרט היה יהודי בעל תואר אצולה (סר) והבעלים של אולפני אילינג.
בסרט כיכב קונרד ויידט (אחד השחקנים הגדולים של גרמניה שברח משם עם עליית היטלר לשלטון) בתפקיד יוזף זיסקינד אופנהיימר.
הקהילה היהודית נאלצת לחיות בגטו ויוסף זיס אופנהיימר רוצה לצאת מהגטו ולשפר את רמת החיים של קהילתו.
אופנהיימר מתגנב למסיבה שם נמצא הנסיך קארל אלכסנדר, בן דודו של דוכס ויטרמברג ויוצר איתו קשר לאחר שאופנהיימר מסייע לו לנצח במשחק הימורים.
לאחר מותו של הדוכס, מקבל את הכתר לידיו קארל אלכסנדר שסובל מבזבזנות וצריך שוב את הסיוע של אופנהיימר.
הדוכס החדש רוצה להקים צבא גדול וחזק ולהעשיר את קופתו האישית ולרצות את אשת הדוכס הטרי.
זיס בינתיים מתיישב בארמון מפואר לא רחוק מהדוכס ומביא אליו את ידידו הזקן לנדאואר.
בתו של זיס, נעמי היפה מבקשת מאביה שישוב איתה לגטו אבל הוא מסרב כי הוא נהנה מחיי הנוחות בדוכסות.
במקביל אופנהיימר מביא להקלות למען בני קהילתו בגטו והיהודים יכולים לצאת ממנו החוצה ולהתחרות במסחר מול הנוצרים.
הסוחרים הנוצרים זועמים על התחרות מצד היהודים ולאחר שהם מוצאים בד ספוג בדם בחנות יהודית הם מתכננים פוגרום ומאשימים סוחר יהודי בשם זליגמן בעלילת דם של רצח ילד נוצרי למטרה פולחנית של הכנת לחם מדמו.
זליגמן נאסר ונידון למוות, לנדאואר מתחנן בפני אופנהיימר שיציל אותו וזה משיג עבור זליגמן חנינה לאחר שאיים להתפטר מתפקידו.
הרב גבריאל, דודו של אופנהיימר חושף בפניו מכתבים מאמו שבהם היא כותבת כי אביו הביולוגי אינו יהודי אלא המרשל פון הידרסדורף.
לילה אחד מגיע הדוכס לביתו של זיס ומתחיל לחזר אחר בתו נעמי.
נעמי נמלטת מהדוכס לגג ושם היא נופלת למותה.
זיס שבור ממות בתו ומחליט לנקום בפטרון שלו שהוביל למותה.
הדוכס ממנה את אופנהיימר לשר הכספים שלו ואופנהיימר מחליט להעלות את המיסים בצורה דרסטית עד שבתי אב רבים מאבדים את חפציהם כי הם לא עומדים בתשלומים.
אופנהיימר מציע לדוכס לשבור את חוקת ממלכתו ולארגן הפיכה צבאית שתהפוך אותו למלך אבסולוטי.
כאשר הדוכס מכין רשימה של אנשים מכובדים שיעצרו לאחר הצלחת הפיכתו הוא מוסיף גם את שמו של זיס אופנהיימר לרשימה.
היועץ המשפטי ויסנזה ששונא את הדוכס בא להזהיר את אופנהיימר שהוא עלול להיעצר .
כאשר ההפיכה מתרחשת הדוכס גוסס מהתקף לב ורגע לפני שהוא הולך לעולמו, אופנהיימר לוחש לו כי הכול היה חלק ממזימתו לנקום בו על כך שהרג את נעמי בתו.
הדוכס נפטר והמהפכנים מגיעים לזיס אופנהיימר שמבקש מהם שיעצרו אותו כדי שהמהפכה לא תיכשל.
זיס אופנהיימר מועמד לדין בבית המשפט באשמת קיום מגע מיני עם נערה נוצרייה דבר שהיה אסור בחוק.
גזר דינו נקבע מראש בבית המשפט והיה תלייה.
אופנהיימר מוכנס לכלוב בלב הכיכר המרכזית של שטוטגרט לנגד המונים וביניהם מעט יהודים שמחכים לשמוע את אופנהיימר קורא את קריאת שמע ישראל ביחד איתם.
זיס אופנהיימר ובני קהילתו מתפללים את התפילה יחדיו ואז אופנהיימר נתלה למוות.
הסרט בא להזהיר את העולם מפני האנטישמיות בגרמניה הנאצית, שצברה תאוצה רבה עם עליית הנאצים לשלטון.
בלקון לא ידע שכעבור כחמש שנים הסרט עתיד לשמש כמודל לסרט תעמולה אנטישמי בשם "היהודי זיס" מבית מדרשו של שר התעמולה וההשכלה העממית, יוזף גבלס שצפה בסרטו ופירש לא מעט סצנות שראה מנקודת מבט אנטישמית.
היהודים הוא האלבום השני של להקת הרוק הישראלית "היהודים".
כל המילים והלחנים באלבום הם פרי יצירתם של תום פטרובר ואורית שחף.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב ומכר כ-20,000 עותקים.
בעטיפת אלבום זה מופיע לראשונה לוגו הלהקה.
השיר "סמי חופשי" מתמקד בדמות בעלת מאפיינים גרוטסקיים, בוטים והומוריסטיים, המתוארת ככוכב רוקנרול הדוניסט ועשיר ("סמי מליין") החי את החיים "על הקצה".
הטקסט בונה תדמית של גבריות מאצ'ואיסטית מוקצנת ומתירנות מינית מוחצנת, תוך שימוש ברמיזות ישירות ושפה בוטה ("סרט כחול", "מגיע מאחור") שנועדה לייצר אווירה פרועה ומשוחררת, ולזעזע את המאזין השמרן.
דמותו של סמי מוצגת כמי שמתנתק מהנורמות החברתיות המקובלות, כפי שמשתקף בשורה החוזרת "סמי חופשי, פשוט הוא לא נורמלי", המקשרת בין חופש מוחלט לבין שיגעון ומשיכת תשומת לב.
מבחינה פרשנית, הדמות יכולה להיתפס כקריקטורה סאטירית הלועגת למודל "הגבר הישראלי" או לפוזה הנהנתנית של כוכבי רוק, אך על פי עדויות הלהקה והמעריצים, היא מבוססת על אדם אמיתי וצבעוני שהיווה השראה לכתיבה.
מבחינה מוזיקלית ומבנית, השיר מסתיים בניגוד חריף לאופיו האגרסיבי והכוחני.
שורות הסיום המושרות באנגלית ("I really love you, I really miss you") הן רכות, רומנטיות וכמעט קיטשיות.
דינמיקה זו, המשלבת בין רוק כבד ואגרסיבי לבין רגש ובלדות, מהווה מאפיין בולט בסגנון הכללי של להקת "היהודים".
תום פטרובר - הפקה, שירה, פסנתר ("לעוף")
היהודיה מטולדו הוא רומן היסטורי מאת הסופר והמחזאי היהודי ליון פויכטוונגר, פורסם לראשונה בשנת 1955. הספר תורגם לעברית לראשונה על ידי עדנה קורנפלד ויצא בשנת 1957, תחת השם "בלדה ספרדית", ותורגם במהדורה נוספת בשנת 2004 בשם "היהודיה מטולדו" על ידי חנה שוורץ אייזלר.
הרומן מתאר את גורלם של הסוחר היהודי אבן עזרא ובתו רחל, ואת הקשר הרומנטי שהתפתח בינה לבין אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה בספרד של המאה ה-12. הרומן מבוסס בחלקו על אירועים היסטוריים: קיומו של קשר רומנטי בין מלך קסטיליה אלפונסו השמיני לבין צעירה יהודיה אכן מתועד בהיסטוריה של בית המלוכה הספרדי.
שהותם של המורים באנדלוסיה במשך מאות שנים השפיעה רבות על התרבות הספרדית והאירופית בכלל.
אנשי המדע והרוח המורים, וכן היהודים שחיו בקרבם, השפיעו רבות וקידמו את הכלכלה והמתמטיקה המערבית, האסטרונומיה, הרפואה, הפילוסופיה.
עם נפילתה של סביליה ב-1248 לידי כוחות הנוצרים, עבר רוב שטח אנדלוסיה לשליטת קסטיליה.
גבור הספר, הסוחר היהודי אבן עזרא, הנחשב אחד מהיהודים העשירים בממלכה, ממונה על ידי המלך כשר האוצר.
לאחר שבתו של אבן עזרא, רחל, מוצגת למלך, הוא מתאהב בה, שולח אליה שליחים, מחזר אחריה ובסופו של דבר נוצר ביניהם קשר.
במהלך הזמן מורה המלך על הצעירה רחל לעבור ולהתגורר באחת מטירות הנופש שלו.
הסיפור מקפל בתוכו את החיים של משפחה אמידה מיהדות ספרד, בעלת השפעה ועושר, המאוימת יום ביומו על ידי המלך והממסד הנוצרי.
מצד אחד המלך זקוק ליהודי ומצד שני מתעב אותו.
באופן דומה, המלך אוהב את פילגשו אך מתעב את דתה.
בעקבות התאהבותו של המלך בפילגש היהודיה דוחפת המלכה אלנור, אשתו החוקית של המלך, להחלטה מצד המלך לצאת למלחמה חסרת טעם כנגד המורים, מלחמה שבה (גם במציאות) נחלה קסטיליה תבוסה.
בניגוד לסיפור המקראי במגילת אסתר, מסתיים הרומן בסוף טרגי, בו נרצחים רחל ואביה.
בין השאר, משתמעת מן הספר אזהרה כנגד האידיאלים של גבורה ויציאה למלחמה, מצב שאין בו למעשה מנצחים.
"היהודייה" היא אופרה ב-5 מערכות מאת המלחין הצרפתי-יהודי ז'אק פרומנטל הלוי, ללברית מאת אז'ן סקריב.
הופעת הבכורה הייתה ב-23 בפברואר 1835 באופרה בפריז.
הלבריתן אז'ן סקריב הציע את הלברית לרוסיני, אך זה דחה אותה והעדיף את וילהלם טל במקומה.
הלוי הלחין את האופרה, והיא הועלתה ב-1835 בהפקה ראוותנית שעלתה 150 אלף פרנק.
את תפקיד אלעזר, ייעד הלוי לקול בס, אך הטנור אדולף נורי שכנע את הלוי לשכתב את התפקיד עבורו, ואף ביקש להוסיף במערכה הרביעית אריה שנורי עצמו כתב לה את המילים.
האריה, Rachel, quand du siegneur היא המפורסמת שבקטעי האופרה, והיא פנינה ברפרטואר של טנורים רבים.
אלעזר, התגורר בעבר ברומא, משם גורש לאחר שבניו הוצאו להורג ככופרים בפקודת הרוזן דה ברוניי.
במנוסתו לשווייץ, הוא עובר על יד ביתו השרוף של דה ברוניי לאחר שהוצת על ידי פורעי חוק, אך דה ברוניי נעדר באותו הזמן.
אלעזר מוצא בין ההריסות את בתו התינוקת של דה ברוניי, ולוקח אותה עמו.
דה ברוניי שחזר לביתו השרוף ולמשפחתו המתה נעשה כומר, ועולה לדרגת חשמן.
דה ברוניי מגיע לקונסטנץ להשתתף בוועידת קונסטנץ.
אלעזר הצורף נתגלה עובד בבית המלאכה ביום חג נוצרי.
בעימות עם מפקד המשטרה רוג'רו, טוען אלעזר כי בתור יהודי הוא אינו מחויב לשמור על שבתון של נוצרים ולכן רוג'רו מורה להוציאו להורג.
אלעזר ניצל מהלינץ' בעקבות התערבות החשמן דה ברוניי שזיהה את אויבו משכבר.
הנסיך לאופול מתחפש לאמן יהודי צעיר בשם שמואל.
רחל, בתו המאומצת של אלעזר, מאוהבת בשמואל, ואין לה מושג על זהותו האמיתית.
על פי החוק המקומי, ליהודים ונוצרים אסור לקיים קשרים רומנטיים.
העונש על כך חמור: הנוצרי מוחרם והיהודי מוצא להורג.
בקשר עם רחל, מסכן ליאופול את עצמו בפרט שהוא כבר נשוי לנסיכה אדוקסי.
תהלוכת הניצחון של הקיסר מתקרבת וכדי להביט בקיסר בין כל ההמון, עולים "שמואל" ורחל על מדרגות הכנסייה.
רוג'רו מבחין בכך וההמון רוצה להשליך את השניים לאגם.
מפקד גדוד הפרשים מזהה את ליאופול ומאפשר לשניים לצאת בשלום.
רחל משתאת אך דעתה מוסחת ברגע בו נכנסת פמליית הקיסר.
הנוכחים, אלעזר, רחל וליאופול מסבים סביב השולחן לחגוג את ליל הסדר.
ליאופול המחופש, מנסה להפטר מהמצה שלו.
כאשר רחל שואלת אותו מדוע אינו אוכל מצה הוא מבטיח להסביר מאוחר יותר.
נקישה נשמעת בדלת, הנסיכה אידוקסי, הנשואה לליאופול, נכנסת עם פמלייתה, היא מעוניינת להזמין תכשיט מיוחד מאלעזר לרגל חזרתו של בעלה ליאופול אחרי היעדרות.
אלעזר מבטיח להביא אחרי החג את התכשיט אל הארמון.
ליאופולד מפנה את גבו אל אידוקסי, ובחסות האור העמום הוא מצליח להסתיר עצמו ממנה.
לאחר שכל הנוכחים עוזבים חוזר ליאופול ומתוודה בפני רחל כי הוא נוצרי אך אינו חושף את זהותו ומעמדו.
רחל מתחלחלת מהדבר ומהסכנה הכרוכה אך ליאופול מתחנן בפניה כי תברח עמו.
רחל מסרבת בתחילה ואינה רוצה להשאיר את אביה לבד אולם בסופו של דבר מתרצה לו.
אלעזר נכנס ומתעמת עם ליאופול וליאופול בורח כשרחל עוקבת אחריו.
תמונה ראשונה - חדרה של אידוקסי בארמון
אידוקסי מתרגשת לקראת שובו של ליאופול.
רחל שהתגנבה אחרי ליאופול מבקשת מאידוקסי לעבוד במשק הבית ומתקבלת.
תמונה שנייה - בגן הארמון
אידוקסי כורכת את השרשרת שהביא אלעזר סביב צווארו של ליאופול כאשר אלעזר ורחל נוכחים.
רחל, שבורת הלב, מתוודה בפני הנוכחים כי היא קיימה קשר רומנטי עם ליאופול.
אלעזר שואל את דה ברוניי האם מעמדו הרם של ליאופול יציל אותו מהעונש החמור וברוניי פורש להתייעצות עם אנשי הכמורה.
הוא חוזר עם ההחלטה כי ליאופול לא יימלט מהעונש וכי מעתה הוא מנודה ומוחרם.
אידוקסי מבקשת לבקר את רחל בתאה בניסיון להציל את ליאופול.
רחל מסכימה להציל את אהובה ואף למות למענו.
היא מסכימה לטעון כי לא אמרה אמת לגבי הקשר שלה וליאופול.
דה ברוניי מודיע לאלעזר שהוא ובתו יוכלו להינצל ממוות אם יתנצרו.
אלעזר אומר כי יעדיף למות, ומחליט לנקום בדה ברוניי.
אלעזר מספר לדה ברוניי כי בתו עדיין בחיים וכי ניצלה בידי יהודי שרק הוא, אלעזר, יודע מיהו.
דה ברוניי מתחנן שיגלה לו אך אלעזר אומר כי מיתתו תהא נקמתו.
או אז, באריה המפורסמת ביותר מהאופרה: Rachel, quand du seigneur, מתמלא אלעזר רחמים על הצעירה וחפץ להצילה.
הוא מתכוון לספר לדה ברוניי את האמת, אך כאשר הוא שומע את ההמון העוין מחוץ לכלא קורא קריאות ומצפה להריגתם, מחליט כי לא יתן לרחל לחזור אל חיק הנצרות אלא תמות כיהודייה.
אלעזר ורחל נידונים להריגה וליאופול נשלח לגלות.
כאשר הם מובלים לגרדום שם יושלכו לדודים מלאים שמן רותח מתמלאת רחל פחד.
אלעזר אומר כי הוא עוד יכול להצילה וכי יהיו לה חיים מכובדים.
רחל שמבינה שאלו יהיו חיים בלעדיו מתמלאת באמונה וצועדת אל מותה.
דה ברוניי עוצר את אלעזר ומבקש ממנו לגלות לו האם בתו עדיין בחיים אלעזר משיב בחיוב.
דה ברוניי שואל היכן היא ואלעזר מצביע על דוד השמן הרותח לתוכו הושלכה רחל באותו הרגע.
אלעזר צועד בגאון אל מותו ודה ברוניי מתמוטט.
ב-1924 הפיקה האופרה הארצישראלית, שנוסדה בתל אביב על ידי המוזיקאי הרוסי-יהודי מרדכי גולינקין, בעברו מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, את האופרה והעלתה אותה גם בירושלים.
גולינקין נכנע לדרישות איש הדת ושינה את התלבושת והטקסט בהתאם לדרישותיו.
האופרה הישראלית החדשה הציגה את "היהודייה" לראשונה בשנת 2000 והעלתה אותה שוב בעונת 2010, כאשר ההוצאה להורג של אלעזר ורחל בוצעה בהפקה זו באמצעות שליחתם לתא גזים.
היהודי זיס: סרט ללא מצפון הוא סרט דרמה-היסטורי גרמני משנת 2010, שמספר על הפקת סרט התעמולה האנטישמי, היהודי זיס, שיצא בגרמניה הנאצית.
הסרט מספר את תולדות ההפקה של הסרט ואת עלייתו ונפילתו של השחקן הראשי פרדיננד מריאן אשר נטל סיכון בגלמו את "היהודי זיס".
הסרט בוים על ידי הבמאי הגרמני רוהלר אוסקר אשר בחר לבחון את הסיפור מאחורי אחד הסרטים הידועים ביותר לשמצה בתולדות הרייך השלישי.
הסרט היה מועמד לפרס הדב המוזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-60 של ברלין, וזכה לביקורות מעורבות בגרמניה עצמה בשל חוסר התאמות למקרים אמיתיים והסתמכות על קלישאות וסטריאופטיפיים.
ב-2011 הצלם קארל-פרידריך קושניק קיבל את פרס רומי האוסטרי על מלאכת הצילום בסרט.
שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס (שגולם על ידי מוריץ בלייבטראו), היה מאמין גדול בכוחם של סרטי הקולנוע להשפיע על הציבור, וב-1939 ביקש ליצור סרט שיסייע לעצב את דעת הקהל כנגד היהודים לקראת גיבוש "הפתרון הסופי".
גבלס היה להוט ליצור סרט המבוסס על סיפורו של יוזף זיסקינד אופנהיימר (1698-1738), הבנקאי היהודי הנודע שעלה לגדולה כיועצו הפיננסי של הדוכס מוירטמברג עד אשר הסתבך בשערורייה מידי אויביו והוצא להורג.
על מנת להוציא לפועל את הסרט גבלס רותם את השחקן האוסטרי פרדיננד מריאן, בעל החזות הלא-ארית, לגלם את היהודי זיס, בעל כורחו.
טוביאס מורטי - פרדיננד מריאן
מוריץ בלייבטרוי - יוזף גבלס
מרטינה גדק - אנה מריאן
יוסטוס פון דוהנאני - פייט הרלן
מילאן פשל - ורנר קראוס
ארמין רוהדה - היינריך גיאורג
פאולה קאלנברג - כריסטינה סודרבאום
ראלף באור - פריץ היפלר
מרטין בוזקה - מאלטה יאגר
רולף זאכר - אריך אנגל
היהודי הנצחי (ביידי: דער אייביגער איד) הוא מחזה יידי שפרסם דוד פינסקי ב-1906. המחזה הועלה בתיאטרון "הבימה" בשנת 1906 וכן במוסקבה תורגם לעברית והועלה בשנת 1919, לפני עליית התיאטרון לארץ ישראל.
המחזה הוא טרגדיה משיחית המתחוללת בתקופת חורבן בית המקדש השני.
העלילה מתקיימת ב"בירת ארבע" עיר הנמצאת במרחק מספר ימי הליכה מירושלים.
תקופת המחזה היא מעט אחרי המצור הרומאי על ירושלים במהלך המרד הגדול.
בתקופת השמועות שירושלים נכבשה על ידי השלטון הרומי, מגיע זר לעיר ומספר סיפור מוזר על מסעו למצוא ילד שנולד באותה השעה בה בית המקדש חרב, מכיוון שהוא נועד להיות המשיח.
זקני העיר מסרבים להאמין לסיפורו: למעשה, הם אינם מוכנים להאמין שירושלים באמת נכבשה.
הזר כמעט נסקל למוות על ידי תושבי העיר, אך הוא מצליח לברוח.
בנקודה זו, מגיעה אישה צעירה ומספרת כי היא ברחה מההרס והטבח שמתחוללים בירושלים.
שליחים אחרים מגיעים עם דיווחים שגם אחרים נמלטו מהרומאים.
האישה מקוננת על כך שתינוקה מקולל מכיוון שהוא נולד באותה השעה שבית המקדש נחרב.
זקני העיירה כעת משוכנעים בסיפורו של הזר ומסעו למצוא את הילד.
באופן טרגי, ברגע זה, משרת זועק כי הילד נעלם בסופה.
ובזמן שתושבי העיר עסוקים בלהביע את תדהמתם לנוכח אירועים אלה, הזר יוצא כדי להמשיך בחיפושיו אחר המשיח.
חברי אגודת "הברית העברית" בגטו וילנה ביקשו להעלות את המחזה בגטו.
בין חברי האגודה היו רבים מאנשי המחתרת, ביניהם מרדכי טננבוים-תמרוף, אבא קובנר ומארק דבורז'צקי.
מכיוון שהטקסט השלם לא נמצא, הועלה שחזור של המחזה בימיו האחרונים של הגטו, ביוני 1943. את ההצגה ליוותה תזמורת ומקהלה, והתלבושות נתפרו מציציות וטליתות, כך שהעניקו לשחקנים מראה המזכיר יהודים בתקופת בית שני.
בהתאם לעקרונות "הברית העברית", לפיהם "עד ליומו האחרון של הגטו צריכה להישמע בו המלה העברית", הועלה המחזה בשפה העברית.
השחקנים במחזה היו חברי תנועות הנוער שבתום יום עבודה עשו חזרות.
בין השחקנים הייתה מרים גניאנסקי שנהרגה מאוחר יותר כפרטיזנית.
כותבי יומנים מגטו וילנה מזכירים את המחזה ברשימותיהם, ביניהם זליג קלמנוביץ' והרמן קרוק.
מעדותו של מארק דבורז'צקי במשפט אייכמן:
"היהודי הנצחי" (1899) הוא ציור מאת הצייר היהודי שמואל הירשנברג.
היצירה מציגה את דמותו "היהודי הנודד", דמות שמקורה דמות מאגדת עם נוצרית.
היהודי הנודד המתואר כאיש מבוגר, עטור זקן לבן ארוך והוא לובש אזור חלציים בלבד.
הוא המגיח אל עבר הצופה מבין יער של צלבים שעל רצפתו גוויות אדם.
היצירה נתרמה על ידי האמן לאוסף "בית הנכות בצלאל", ואורחים חשובים שהגיעו לביקור במוסד הוזמנו להצטלם לפניה, כיוון שנתפשה כביטוי אידאולוגי של הציונות.
עם הקמתו של מוזיאון ישראל, הועברה היצירה אל אוספו.
היהודים באים היא תוכנית מערכונים סאטירית ישראלית, שעוסקת בנושאים מן ההיסטוריה של עם ישראל ומן ההיסטוריה של מדינת ישראל, מראשית ימי התנ"ך ועד ימינו.
בסדרה מגלמים את הדמויות השונות מוני מושונוב, יוסי מרשק, יעל שרוני, עידו מוסרי, יניב ביטון, מעיין בלום ומהעונה הרביעית גם שירה נאור.
זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית סאטירה ומערכונים לשנים 2014 ו־2022.
הסדרה מורכבת מאוסף מערכונים סאטיריים המגוללים את ההיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל החל מתקופת התנ"ך ועד היום.
בסדרה מוצגות דמויות ידועות בהיסטוריה היהודית והישראלית באופן סאטירי תוך שהיא מציעה תרגום רדיקלי למקורות קאנוניים.
הסדרה מעלה הרבה אנקדוטות היסטוריות הקשורות בעם היהודי, לפעמים תוך כדי אנכרוניזם מודגש, כאשר דמויות עתיקות כמו משה ויוסף המדברות בסלנג ישראלי מודרני.
הסדרה העלתה גם כמה סרטונים קצרים, בו נראה מוני מושונוב בתור אלוהים.
בין הנושאים המגוונים שבהם המערכונים עוסקים ניתן למצוא נושאים כדוגמת:
פרשת פילגש בגבעה מוצגת בשיר דמוי שיר ילדים.
הפילוג בקיבוץ עין חרוד ויצירת עין חרוד מאוחד ועין חרוד איחוד מוצג כקונפליקט מגוחך על רקע לשוני.
שיר העוסק בכך שאברה מנגיסטו לא יוחזר מהשבי של חמאס כמו שגלעד שליט חזר בשל צבע עורו והעובדה שהוא מהפריפריה.
היחסים בין הלל הזקן, מנחם ושמאי הזקן מתקופת הזוגות מוצגים כפרודיה לחילופי זוגות.
מבחן הסקר שהונהג בשנות החמישים במדינת ישראל תוך כדי קידום התלמידים האשכנזים ואפליית התלמידים המזרחיים מוצג בדומה לתהליך מיון התלמידים בסדרה הארי פוטר.
טבח סברה ושתילה מוצג כפרודיה לתוכנית הילדים "בבית של פיסטוק" עם קטעים מסרט האנימציה "ואלס עם באשיר".
הפיכתו של יובל שטייניץ משמאלני לימני מוצגת כתוצאה של נזק מוחי שנגרם לו בעקבות פציעתו מהרימון שהטיל יונה אברושמי.
פרשת מדחת יוסף מוצגת כמקבילה במידה מסוימת לפרשת יוסף ואחיו.
התייחסות לאימו של ראש הממשלה שמעון פרס, שרה פרסקי, כערבייה כבדיחה על השמועות של יריביו של פרס, שטענו שפרס הוא בן לאישה ערבייה ולמעשה אינו יהודי.
מערכון המסקר אירועי טבח ביהודים, בו מוצגים חורבן בית המקדש השני, גזירות תתנ"ו, פרעות קישינב, טבח חברון, ליל הבדולח, הפרהוד ומתקפת הפתע על ישראל.
התנהלות צה"ל מול אירועים שונים, כמו הלומי קרב ונשים במסגרת הצבאית.
כל עונה של הסדרה הסתיימה בקליפ של שחקני הסדרה מבצעים שיר.
שירי הסיום של עונות הסדרה היו כל כיוון, איש בלי נצח, ייפוי כוח, אל תקרא לי עם, השיר על הארץ ומי אוהב אותך יותר ממני.
פתיח הסדרה היה מורכב משני קטעים, קטע תופים שנלקח בשלמותו מהיצירה "sing sing sing" של הנגן בני גודמן.
ובהמשך מקטע קלרינט הלחין הזמר-יוצר גיא מזיג.
בנוסף לדמויות היסטוריות הנוצרות לצורך אפיזודות חד-פעמיות, קיימות מספר דמויות המופיעות במספר רב של פרקים בעונות שונות, כגון שלישיית כהני בית המקדש.
פרקים רבים מכילים מין מערכון קטן באמצע הפרק, בו מראיינים כביכול דמויות שהופיעו בעונה ושואלים אותם שאלה כלשהי.
הסדרה תוכננה לשידור במהלך 2013 עבור ערוץ 10 אך הפקתה בוטלה עקב הקשיים הכלכליים שבהם נמצא.
הערוץ הראשון התעניין בתוכן הסדרה ולקח על עצמו את הפקתה.
לאחר סערה ציבורית שפרצה במהלך ההפקה על אודות קטע מסוים, החליט יו"ר רשות השידור, אמיר גילת, לעצור את שידורה.
יוצרי הסדרה סבורים כי חלק לא מבוטל מהמערכונים היה מצונזר גם בטלוויזיה המסחרית, משיקולי הרייטינג, כמו מערכונים על דוד בן-גוריון או פרנץ קפקא.
העונה הראשונה הוצגה במהלך 2013–2014 מול קהל במועדון "אוזן בר" בתל אביב טרם עלייתה לשידור.
שתי העונות הראשונות של הסדרה שודרו בערוץ הראשון ושוחררו לערוץ היוטיוב של רשות השידור.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-7 בנובמבר 2014. השידור בערוץ הראשון נקבע לערב שבת, וכל פרק שודר בשעת צפיית השיא פעם נוספת, כעבור כשבועיים, ביום חול למען הצופים הדתיים.
נכון ליום סיום העונה הראשונה, המערכונים זכו ל-1.25 מיליון צפיות ברשת, כולל יוטיוב ופייסבוק.
ב-13 בפברואר 2015 התוכנית זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריה תוכנית בידור ושעשועון, תוך שהיא גוברת על "ארץ נהדרת", "מצב האומה", "הכל הולך" ו"לילה תירס".
לאור ההצלחה הוחלט ברשות השידור על הפקת עונה שנייה של התוכנית, בת 15 פרקים.
שידור העונה החל ב-19 בפברואר 2016. אל הצוות הקיים הצטרפו כותבים חדשים, בהם ירון ניסקי.
ב-6 בפברואר 2017 פורסם כי תאגיד כאן רכש לשידור את העונה השלישית של "היהודים באים".
לצוות הכותבים הצטרף בין השאר תם אהרון.
ב-2 במאי 2017 העלה תאגיד "כאן" ליוטיוב פרק ספיישל בין העונה השנייה לעונה השלישית לכבוד יום העצמאות.
הפרק נקרא "יום העצמאות ה-70 למדינה החשמונאית" ושוחרר כחלק מההשקה של שידורי כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-15 באוקטובר 2017 בערוץ כאן 11, בערוץ היוטיוב של כאן ובאתר של התאגיד.
בעונה זו הצטרפה שירה נאור לצוות השחקנים הקבועים בסדרה.
העונה השלישית כללה מספר מערכונים עם אמירה פוליטית וחברתית, כמו מערכון "מלחמת הדם" שעסקה בהשלכת תרומות הדם של יוצאי אתיופיה, מערכוני "פרפר נחמד", אריאל שרון ו"פורום החווה" ומערכון בו פיסטוק (מרגע עם דודלי ובבית של פיסטוק) חוזר מלחימה במלחמת לבנון הראשונה.
צילומי העונה הרביעית החלו ב-31 באוקטובר 2019, והיא עלתה לשידור ב-4 ביוני 2020.
העונה הרביעית כללה פרק מיוחד שנקרא "בית בת שבע" – הצגת זווית שונה על סיפור ירושת דוד לשלמה ולאדוניה.
העונה נפתחה בנתוני מדרוג גבוהים במיוחד, לצד ביקורות חיוביות מאוד.
נכתב עליה כי "הכול בה מדויק עד רמת הפסיק", "הסאטירה הטובה ביותר על המסך" ושהיא "בדרך להיות נקודת ציון בסאטירה הישראלית".
העונה החמישית עלתה בתאריך 26 בפברואר 2022.
בעונה זו הופיע פרק מיוחד בשם "פילוג" שהמשיל אירועים אקטואליים לפילוג ממלכת ישראל המאוחדת לאחר תקופת שלמה המלך.
העונה השישית והאחרונה עלתה לשידור ב-14 במאי 2024. צילומי העונה התחילו בספטמבר 2023 אך הופסקו בעקבות פריצתה של מלחמת חרבות ברזל.
עקב המלחמה, נוספו מספר קטעים לסדרה שעסקו במישרין ובעקיפין במלחמה ובגורמים לה.
באפריל 2023 נחשפו חלק מהמערכונים שצפויים להיות בעונה, בהם: מערכונים על עניין של זמן, הגאון מווילנה, מונדיאל 1982, השרוף, רצח ארלוזורוב, ברוך שפינוזה, עיר מקלט, נס פך השמן, מציאת ספר התורה בימי יאשיהו ומערכונים רבים נוספים.
הטבלה הבאה מתייחסת לדמויות היסטוריות או ספרותיות מוכרות, ולא לדמויות שהומצאו לצורך הסדרה.
כל דמות מפורטת פעם אחת עבור כל שחקן, תחת העונה שבה הופיעה לראשונה בתוכנית.
קריינות: חמי סולומון (עונות 1–2), בני בשן (עונות 3–6)
שרי גבעתי, דני קרפל, רבקה מיכאלי, גאיה שליטא-כץ, ארז שלם, שגיא ברייטנר, דינה סנדרסון, עמית מורשת ונעמה אמית השתתפו בסדרה במספר תפקידי אורח.
הסדרה עוררה דיון ציבורי ומחלוקת עוד בטרם עלתה לשידור.
בספטמבר 2013 התעוררה התנגדות לסרטון קדימון של הסדרה שהופץ באינטרנט, שבו מוצגות דמויותיהם של ברוך גולדשטיין, יגאל עמיר ויונה אברושמי, כאשר הן שרות "אני רוצח ימני", על פי מנגינת השיר שדתיה בן-דור כתבה לעוזי חיטמן "אני תמיד נשאר אני".
השמות של שלוש הדמויות צוינו במפורש בתור "קרדיטים" למילות השיר בתחילת הקדימון.
בעקבות זאת הוסר הסרטון מאתר יוטיוב.
זמן קצר לאחר מכן נגנזה התוכנית.
כעבור שנה נכנסה רשות השידור למצב פירוק, והמפרק הפך החלטות רבות של הנהלת הרשות ובהן גם גניזת התוכנית.
בספטמבר 2014 הוחלט על שידורה (במקביל לאישור הפקתה של תוכנית סאטירה המזוהה עם עמדות פוליטיות ימניות בשם "הכל שפיט").
טרם עלייתה לשידור, הנהלת הערוץ קיצצה מתוכה מספר מערכונים בנימוק של "אי סבירות קיצוני", בהם המערכון "אני רוצח ימני", ומערכון בו מוצגים חיילי צה"ל מענגים את עצמם ליד הכותל המערבי.
כתוצאה מהקיצוץ, מספר הפרקים ירד מ-13 שהופקו ל-12.
בשנת 2020, עם יציאת העונה הרביעית של הסדרה, עוררה התכנית סערה ציבורית ניכרת.
חברי כנסת, רבנים ואישי ציבור קראו להסרת התכנית ואף החלו במחאה חריפה נגד תאגיד השידור הציבורי.
שר החינוך יואב גלנט הורה להסיר ממרחבי תוכן של משרד החינוך תכנים שמקורם מהתכנית.
חברי הכנסת שלמה קרעי מהליכוד ובצלאל סמוטריץ' מימינה איימו בהפרטת התאגיד, וקרעי אף העלה הצעת חוק ברוח זו בוועדת השרים לחקיקה.
רבנים, בהם הראשון לציון ורבה של ירושלים הרב שלמה משה עמאר והרב אליעזר שמחה וייס פנו לשרי ממשלה בבקשה לפעול להורדת התכנית תוך הבעת זעזוע עמוק על .
רבנים רבים קראו לצאת למחאה נגד שידור התכנית, בהם הרב מאיר מאזוז, הרב צבי ישראל טאו, הרב שלום ארוש, הרב שלמה אבינר, הרב זמיר כהן, הרב חיים רבי, הרב שמואל אליהו, לצד ראשי ישיבות ורבני ערים שונות.
חתן פרס ישראל, ראש מכינת עלי, הרב אלי סדן, קרא לסגור את תאגיד השידור או לפטר באופן מיידי את האחראים לתוכנית.
גם רבנים מהזרם הליברלי בציונות הדתית פרסמו ביקורת על חציית גבולות הסאטירה, בהם יו"ר ארגון הרבנים בית הלל הרב מאיר נהוראי שקרא להוריד את התכנית.
אישי תקשורת ובידור בהם התסריטאי מני אסייג והמגיש אברי גלעד ביקרו את האופי הפוגעני של התכנית.
אישים אחרים, בהם הפרסומאי דודי זילברשלג, הסאטיריקן ידידיה מאיר והרב חגי לונדין, סברו שהבעת מחאה פומבית תזיק יותר בכך שתפרסם את התוכנית ואת תכניה.
בין מארגני העצרת הבולטים נמנה ארגון הידברות ובעצרת השתתפו גם נציגי תנועות נוער דתיות, וארגוני ימין קיצוני בהם ארגון להב"ה ונציגי עוצמה יהודית.
בעת עצרת המחאה התראיין סגן השר לביטחון פנים גדי יברקן ואמר:
בתגובה לביקורת פרסמו יוצרי התוכנית, אסף בייזר ונטלי מרכוס, מכתב בו הם דוחים את הטענה לפגיעה בערכי הדת.
לטענתם, הומור עצמי הוא חלק מהמסורת היהודית ואינו מהווה חילול הקודש או ביזוי היהדות.
במכתבם חזרו מרכוס ובייזר על המילים וטענו כי היהדות והתנ"ך שייכים לכל היהודים, לרבות יהודים חילונים, והם עצמם .
בעונה 6 של התוכנית הוכנסו מספר התייחסויות לביקורת כלפי התוכנית במערכונים: במערכון "היהודי היחיד בעיירה" רואים אדם שכתב בדיחות על התנ"ך ומותקף על כך שלא כותב גם בדיחות על מוחמד (שזו אחת הביקורות שהופנו כלפי התוכנית), בתשובתו עונה שהאם היה מוסלמי היה כן כותב בדיחות על מוחמד.
במערכון "הכהנים ובן זכאי" (שזה בעונה 6 פרק 13) נאמר שיהדות פתוחה לפולמוס, ומוזכר שיש מי שגם כותבים בדיחות על התנ"ך.
היהודי הנצחי היה שמה של תערוכת אמנות מנוונת אנטישמית, שהציגו הנאצים בספרייה של המוזיאון הגרמני במינכן מ-8 בנובמבר 1937 עד 31 בינואר 1938.
התערוכה הייתה הגדולה בתערוכות האנטי־יהודיות בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ובפתיחתה ב-8 בנובמבר 1937, נשאו דברים יוליוס שטרייכר (עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר") ויוזף גבלס (שר התעמולה).
באותו ערב ארגן מנהל התיאטרון הבווארי אירוע תרבותי בתיאטרון "רזידנץ" לרגל פתיחת התערוכה במינכן.
האירוע ביטא את הנושאים היסודיים של התערוכה.
בחלק הראשון שלו הוצג ביצוע בימתי של קטעים מן הקונטרס "נגד היהודים ושקריהם" (Wider die Juden und ihre Lügen) של מייסד הנצרות הפרוטסטנטית הגרמני מרטין לותר, בחלק השני הוקראו קטעים מחיבורים אנטי־יהודיים אחרים, ובחלק השלישי הוצגו סצנות עם הדמות "שיילוק" מתוך "הסוחר מוונציה" של שייקספיר.
לרגל פתיחת התערוכה נוצרה חותמת דואר מיוחדת לכבוד האירוע: "תערוכת היהודי הנצחי".
אחת הגרסאות כללה את הכיתוב "מינכן, בירת התנועה".
התצוגות הדגישו ניסיונות לכאורה של יהודים לבולשביזציה של גרמניה, על ידי חשיפת יהודי "מזרחי" (אוסט יודה) - הלובש קפוטה ומחזיק במטבעות זהב בידו האחת ובשוט בידו השנייה.
תחת זרועו מחזיק את מפת גרמניה ועליה חותמת של הפטיש והמגל.
שמה של התערוכה, המופיע על גבי הכרזות, עוצב על ידי שימוש בגופן דמוי אותיות עבריות, ככל הנראה על בסיס הגופן דרוגולין.
דוח של SOPADE (הארגון הגולה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה), שנכתב מספר שבועות לאחר שהתערוכה נפתחה, הדגיש כי היא "השפיעה על המבקרים" ותיאר את חוויית הביקור בה:
באולם הראשון מוצגים דגמים גדולים של איברי גוף יהודיים: "עיניים יהודיות..., האף היהודי, הפה היהודי, השפתיים".
לאחר מכן מוצגים תצלומים ענקיים של פרצופים ומחוות גופניות "אופייניים לגזע", למשל של דמויות פוליטיות כגון לאון טרוצקי ושל כוכב הקולנוע הבינלאומי צ'ארלי צ'פלין (שבכלל לא היה יהודי), כאשר "הכל מוצג בדרך הדוחה ביותר".
חדר אחר חדר, כולם היו מלאים בטקסטים (למשל קטעים ממגילת אסתר), קריקטורות, סיסמאות ותיאורים של "היהודים בפוליטיקה", "היהודים בתרבות", "היהודים בעסקים", ושל מטרות היהודים ושיטותיהם בתחומים אלה.
"היהודים בקולנוע" הותיר רושם מיוחד.
בחלק הזה הוצג סרט מסחרי רווי קיטש, שבסופו הופיע אלפרד רוזנברג (האידאולוג של המפלגה הנאצית) על המסך ואמר: "הזדעזעתם מן הסרט.
אכן זהו סרט גרוע ביותר, אבל דווקא את הסרט הזה רצינו להראות לכם".
מחבר הדוח הודה שיצא מן התערוכה תחת רושם עמוק.
התערוכה עברה לווינה לתקופה שבין 2 באוגוסט ועד 23 באוקטובר 1938, שם הוצגה באולם הראשי של תחנת הרכבת של צפון מערב העיר.
טקס הפתיחה ב-2 באוגוסט נערך בחסותם של הגאולייטר אוֹדילוֹ גלוֹבּוֹצניק והמושל מטעם הרייך ארתור סַיס-אינְקְוַרְט.
בגיליון העיתון "וינֶר נוֹיֶסטֶה נַכריכטֶן" של אותו יום נכתב: "בחירת האולם הראשי של תחנת הרכבת של צפון־מערב וינה למקום התערוכה הושפעה בעיקר מכך שבאותו קו רכבת היגרו יהודי מזרח אירופה והתחפרו להם בליאופולדשטט ובבריגיטנאו.
יש אפוא יותר ממשמעות סמלית בכך שתצוגת "היהודי הנצחי" בכניסה לתחנה ההיא מתנוססת מעל לאותם שני רבעים".
מווינה עברה התערוכה לברלין מ-12 בנובמבר 1938 ועד 31 בינואר 1939, שם הוצגה באולם החשוב ביותר: הרייכסטאג.
דוחות משטרה ציינו שהייתה עלייה בתחושות אנטישמיות במתאם ישיר, ובכמה מקרים אלימות נגד הקהילה היהודית בכל עיר שבה הוצגה התערוכה.
התערוכה הייתה הביטוי הקיצוני ביותר למאמץ הנאצי המתמשך לאסוף כל פיסת חומר "מרשיע" על היהודים.
האימפריה הספווית, המוסלמית-שיעית, ששלטה במרבית שטחי איראן המודרנית משנת 1501 עד שנת 1722, חוקקה חוקים מפלים נגד היהודים שבאימפריה.
החקיקות ניתנו במסגרת מגבלות שחלו על כלל הנתינים הלא-מוסלמים בממלכה, ובהם: נוצרים, זוראסטרים ועוד.
המפגש היהודי - איראני היה מן המפגשים התרבותיים הפוריים בתולדות האנושות.
כשלמפגש זה פירות שעיצבו וגיבשו את המחשבה והאמונה היהודית ובאופן עקיף גם הביאו לעליית הנצרות והאסלאם.
כשלתוצאות מפגש זה חלק משמעותי בגיבוש התפתחות אירופה והעולם המוסלמי של היום.
בספרו "היסטורית יהודי איראן", שהוציא לאור חביב לוי באיראן שבתקופת השאה, מונה לוי את כלל החוקים המפלים שהעמידה האימפריה הספווית נגד יהודי האימפריה, תוך ציון כי האחרונים בחלקם מתבססים על חוזה עומר.
חוקים אלו לא התקיימו כולם באותה נקודת זמן או באותו המקום, אלא בנקודות זמן ואזורים שונים, הכוללים ביניהם את שיראז, אספהאן, משהד, המדאן וכורדיסטן.
לפי לוי חוקים וייחס זה לו זכו היהודים נועדו לגרום ליהודים להתאסלם.
זאת על-מנת לחזק את האימפריה הספווית כשיעית, בצורה כזו שחוסנה בלחימה מול הסונים יגדל, כמו גם על-מנת לעודד את רוחם של השיעים, שסבלו מהשפלות ורדיפות במדינות הסוניות.
חלק ממגבלות אלו חלו עד לתקופת השושלת הקאג'ארית.
היהודים במלחמת העולם השנייה היו הקורבן הגדול ביותר של רצח העם שביצעו הנאצים, אך היהודים השתתפו באופן נרחב בלחימה במלחמה.
כ־6 מיליון יהודים הושמדו במלחמה – רוב רובם נרצחו על ידי הנאצים ומשתפי פעולה שלהם בארצות אירופה הנכבשות.
מיליון וחצי יהודים לחמו בחזיתות במדי צבאות בעלות הברית, עשרות אלפים לחמו במחתרות ובגדודי פרטיזנים.
כחצי מיליון יהודים נפלו בקרבות.
חלק פעיל במאבק נגד הנאצים ובניסיונות הצלת היהודים תפסו ארגונים יהודיים בארצות שונות.
הייחודיות של השתתפות היהודים במלחמת העולם השנייה באה לידי ביטוי בכך שהיהודים נאבקו בניסיון החיסול של העם היהודי באזורים שהיו בשליטה והשפעה נאצית.
כ־1.5 מיליון יהודים לחמו במדי צבאות בעלות הברית, מתוכם 556 אלף חיילים בצבא ארצות הברית ו־501 אלף חיילים בצבא ברית המועצות.
מאות אלפים מתוכם נהרגו בקרבות, ויותר מ־350 אלף איש נפצעו, כשליש מהם נפצעו באורח קשה.
להלן הנתונים הסטטיסטיים כפי שהוצגו באנציקלופדיה היהודית באינטרנט:
מדינהמספר היהודים בצבאאוסטרליה וניו זילנד3,000בלגיה7,000בריטניה62,000הולנד7,000יוון13,000קנדה16,000יחידות הצבא הבריטי, שהורכבו מלוחמי היישוב היהודי בארץ ישראל35,000פולין140,000ברית המועצות500,000ארצות הברית550,000צרפת46,000צ'כוסלובקיה8,000דרום אפריקה10,000סה"כ1,397,000
הנתונים אינם כוללים את הפרטיזנים ולוחמי המחתרות היהודים שלחמו בשטחים הכבושים על ידי הנאצים.
לפי הנתונים של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה מדובר ב־93,310 לוחמים נוספים.
השואה בשטחה של ברית המועצות
אחרי פלישתה של גרמניה לשטחה של ברית המועצות ביוני 1941 וכיבוש חלקה המערבי של ברית המועצות על ידי הנאצים, הפכו היהודים שהתגוררו באוקראינה, בלארוס והארצות הבלטיות ליעד הרדיפות של הנאצים.
חלק מהיהודים הספיקו לברוח לאזורים הפנימיים (מזרחיים ודרומיים) של ברית המועצות.
לפי הנתונים של האוניברסיטה העברית בירושלים, האוכלוסייה היהודית של ברית המועצות בעת פלישת הנאצים (לא נלקחו בחשבון הפליטים היהודים מפולין ומרומניה) מנתה 4 מיליון ו־855 אלף איש.
4 מיליון ו־95 אלף מתוכם גרו בשטחים אשר נכבשו על ידי הנאצים במהלך המלחמה.
מתוכם הספיקו להגר לאזורים הפנימיים של ברית המועצות לא יותר מ־1.4 מיליון יהודים.
ובכן, מניינם של יהודי ברית המועצות אשר נשארו בשטחים הנכבשים על ידי הנאצים מסתכם בכ־2.9 מיליון איש.
החוקרים מדברים על שלבים של השואה על שטחה של ברית המועצות כדלקמן:
22 ביוני 1941 (תקיפתה של גרמניה על ברית המועצות) – ינואר 1942 (ועידת ואנזה).
במהלך התקופה הזו נרצחו מרבית יהודי ליטא, לטביה, אסטוניה, ומולדובה, כמעט כל היהודים שהיו באזורים המזרחיים של בלארוס ואוקראינה ואזורי רוסיה שנכבשו על ידי הנאצים.
פברואר 1942 – סתיו 1943 – חיסולם של הגטאות ו מחנות עבודה בשטחים הכבושים על ידי הגרמנים.
בתקופה הזו בוצע "הפתרון הסופי" באזורים המערביים של בלארוס ואוקראינה וגם באזורי דרום רוסיה אשר נכבשו במהלך שנת 1942.
חורף 1943 – סתיו 1944 – העברתם של היהודים ששרדו למחנות השמדה ו־"שחרור סופי" של השטחים הכבושים מיהודים.
חלק פעיל במימושו של "הפתרון הסופי" לקחו משתפי הפעולה עם הנאצים, אשר פעלו לרוב בשטחן של אוקראינה וארצות בלטיות.
השתתפות היהודים במאבק נגד הנאצים
יותר ממחצית מיליון יהודי ברית המועצות לחמו במדי צבא האדום, במחתרות ובגדודי הפרטיזנים.
לפי הנתונים של הארכיון המרכזי של משרד הביטחון של ברית המועצות, בחזיתות מלחמת העולם השנייה לחמו במדי צבא האדום כ־501 אלף יהודים, מתוכם 167 אלף קצינים ו־334 אלף חיילים, מלחים וסמלים.
לפי אותו הארכיון, 198 אלף מתוכם נהרגו בשדות הקרב, מתו מפצעיהם או הוכרזו נופלים שמקום קבורתם לא ידוע.
כלומר, 39.6% של הלוחמים היהודים נהרגו.
לפי הנתונים של ד"ר יצחק ארד, בין 120 ל־180 אלף חיילים יהודים נהרגו בשדות הקרב וכ־80 אלף נרצחו במחנות השבויים.
מתוך 300 אלף לוחמים יהודים שנותרו בחיים, כ־180 אלף (60%) נפצעו, יותר מ־70 אלף מתוכם (38%) באורח קשה.
כ־80% מכלל יהודים לוחמים שירתו ביחידות קרביות ו־27% מכלל יהודים לוחמים בצבא האדום התגייסו כמתנדבים.
מתוך 800 אלף נשים שלחמו במדי צבא האדום היו 20 אלף יהודיות.
יהודים רבים מאוד שירתו בחיל הרפואה ובחיל הנדסה.
מספרם המדויק של היהודים בחיל הרפואה אינו ידוע, אך ידוע כי 6,000 מתוכם נהרגו בשדה הקרב.
אחוזים גבוהים יחסית של היהודים בקרב המפקדים של חיל הנדסה מוסבר ברמת השכלתם הגבוה יחסית של היהודים.
לפי הנתונים של מפקד האוכלוסין שנערך בברית המועצות בשנת 1939, כלל היהודים בברית המועצות מנו 1.78% של כלל אוכלוסייה.
באותה העת חלקם בקרב בעלי השכלה אקדמאית הגיע עד ל־15.5% (171 אלף) ובנתון זה על היהודים עלו רק הרוסים (620 אלף) ואוקראינים (147 אלף).
בצמרת צבא האדום שירתו 305 יהודים בעלי דרגות גנרלים ואדמירלים.
38 מתוכם נהרגו בשדות הקרב.
חלוקת גנרלים יהודים לפי חילות היא כדלקמן:
גנרלים בחילות הנדסה וחימוש: 34
גנרלים בחילות סיוע הלחימה של חיל האוויר: 18.
9 יהודים פקדו בארמיות ובציים, 8 מלאו התפקידים של ראשי מטות של חזיתות והפיקודים האזוריים, 12 פקדו בקורפוסים, 64 – בדיוויזיות בחילות השונים, 52 פקדו בבריגדת השריון.
132 גנרלים יהודים לחמו ופקדו ביחידות קרביות.
המבצעים הראשונים אשר הוכתרו בהצלחה בשנת 1941 – שנת תבוסה כוללת של צבא האדום – פרי יוזמתם וניהולם של היהודים: מפקד העוצבה הגנרל מיכאל חלבלוביו ניהל מתקפת נגד הראשונה במלחמה ההיא בפאתי העיר גרודנו (בקרב ההוא הוא עצמו נפל).
המפקד של הקורפוס ה־25 חיל השריון גנרל סמיון קריבושיין הצליח לעצור לפרק זמן מה את התקפת הגרמנים ביולי 1941 באזור העיר מוהילב.
הקורפוס של קריבושיין זכה לכינוי "משוריין ומיוהד" כי הרי ראש מטה שלו היה קולונל לימברג, סגן המפקד היה קולונל ליבשיץ ובשתי הבריגדות בקורפוס פיקדו קולונלים יבסיי גריגורייביץ' ויינרוב ואברם טיומניק – כולם יהודים.
קצינים וחיילים רבים בקורפוס זה היו גם יהודים.
15 יהודים פיקדו בצוללות ושבעה מתוכם נהרגו בקרבות.
שלושה מתוכם זכו בעיטור הגבורה הגבוה של ברית המועצות: גיבור ברית המועצות.
7 יהודים הועלו לאחת הדרגות הגבוהות ביותר בצבא הסובייטי – הגנרל־קולונל: גריגורי שטרן (כיהן כמפקד חזית המזרח הרחוק), יעקב סמושקביץ' (כיהן כמפקד חיל האוויר הסובייטי), ולדימיר קולפאקצ'י, יעקב קרייזר (כיהן כמפקד ארמיות: הארמייה ה־3, ארמיית המשמר ה־2, והארמייה ה־51), אלכסנדר צירלין, ליאונטי קוטלר, לב מכליס.
שטרן וסמושכביץ' אשר הספיקו להילחם גם בקרבות במזרח הרחוק (1938) ונגד פינלנד (1940) הוצאו להורג על ידי סטלין ב־28 אוקטובר 1941 (אחר כך הם זוכו באופן מלא).
הגנרלים קולפאקצ'י, קרייזר, צירלין, וקוטלר זכו לעיטורי גבורה וכבוד רבים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגנרל מכליס בהיותו קומיסר במספר חזיתות, הטיל אימה ופחד על המפקדים ועל החיילים אשר קראו לו "מלשינו האישי של סטלין".
ד"ר אהרון שנייר מיד ושם טוען כי במהלך מלחמת העולם השנייה היהודים ניסו פעמים מספר להקים יחידות מיוחדות יהודיות במסגרתו של צבא האדום לדוגמת יחידות לאומיות אחרות – ליטאית, פולנית, לטבית, ארמנית ועוד.
כך למשל אחר שחרורה מכיבוש הנאצים של העיר קרסנודאר והיוודע על פשעיהם המצמררים, קומיסר הדיוויזיה של צבא האדום מורגוליס אמר: "לו היה לעמנו גדוד השריון, המנוולים הגרמנים לא היו מעזים לערוך רצח עם כזה.
אנו זקוקים לכוחות הלחימה היהודים!
יש להקים יחידות קרב משלנו כדוגמתן של היחידות האסטוניות וליטאיות!" אך שלטונות ברית המועצות דחו כל יוזמות מסוג זה.
עם זאת, בדיוויזיה הליטאית ה־201 למשל 17% חיילים ומפקדים היו יהודים, כולם התגייסו בהתנדבות.
ביחידות אשר בהן אחוז היהודים היה גבוה במיוחד השפה המדוברת הכמעט רשמית הייתה יידיש.
מפקד הדיוויזיה הראשון הקולונל יאן וייקין טען בשנת 1966 כי חלקם של היהודים בקרב לוחמי הדיוויזיה הגיע עד ל־30%.
בדיוויזיה הליטאית ה־16 כמות היהודים הגיעה ל־33% והדיוויזיה ההיא כונתה "הדיוויזיה היהודית ביותר בצבא האדום".
תחת פיקודו של לודוויק סבובודה הוקמה יחידה של חיילים וקצינים צ'כוסלובקים שלחמו לשחרור חלקים מאוקראינה וקרפטורוסיה בקרבות הקשים סביב קייב ובמעברי הדוקלה.
מעשי גבורה הבולטים ביותר של לוחמים יהודים
החייל אברם לווין ב־22 פברואר 1942 כיסה בגופו את חרך הירי של הבונקר הגרמני ונהרג.
מעשי גבורה זהים ביצעו עוד 4 יהודים ובכך הם כולם קדמו למעשה של החייל הרוסי אלכסנדר מטרוסוב אשר הפך לסמל גבורת הלוחמים של צבא האדום.
סמל הגבורה האחר היווה המעשה של הטייס ניקולי גסטלו אשר כיוון את מטוסו שהופל על ידי הגרמנים אל תוך השיירה של כוחות היבשה של האויב.
את מעשה גבורה זה ביצע בו־זמנית הטייס היהודי יצחק פרסייזן וכעבור זמן מה מעשי גבורה זהים ביצעו טייסים יהודים יצחק אירז'ק, זינובי לוויצקי, יצחק שוורצמן, איליה קטונין ואחרים.
סך כל 11 טייסים יהודים ביצעו מעשי גבורה כגון אלה.
מפקדת גדוד חיל היבשה נחום פייסחובסקי הסתער ראשון והוביל את גדודו אחריו למתקפה על הרייכסטאג.
בהסתערות הוא נפצע בפעם בשמינית – הפעם באורח קריטי.
מעשה גבורה זה זכה לעיטור גיבור ברית המועצות.
מרשל גאורגי ז'וקוב בספר זיכרונותיו בשנת 1961 כתב כי מעשה גבורה זה נחרט בזיכרונו וגם מעשה גבורה של טוראי יפים דיסקין, אשר בהיותו פצוע קשה לא עזב את שדה הקרב, בו הוא הצליח לחסל 7 טנקים גרמנים.
לצבא הגרמני ניתנה פקודה לחסל כל חייל יהודי הנופל בשבי.
יהודים שלא זוהו ככאלה ולא נרצחו במקום נפילתם בשבי, הובאו למחנות השבויים בהם אותרו והוצאו להורג באופן מיידי או הועברו למחנות השמדה.
הוצאות להורג המוניות של השבויים היהודים החלו ביום הראשון של מתקפת הגרמנים לברית המועצות, כלומר ב־22 ביוני 1941 – חודשים רבים עד לוועידת ואנזה ויומיים טרם התחלת הוצאות להורג המוניות של אזרחים יהודים.
כמעט כל היהודים אשר נלקחו בשבי על ידי הגרמנים במדי צבא האדום נרצחו.
יצוין כי לפי עדויות רבות את חבריהם היהודים הסגירו לגרמנים השבויים האחרים.
הלוחמים היהודים במחתרות ובגדודי הפרטיזנים
בפעילותה של מחתרת העיר מינסק פקד ישי קזינץ אשר הוצא להורג על ידי הגרמנים ב־7 מאי 1942. ב־8 מאי 1965 הוא זכה אחרי מותו לעיטור גיבור ברית המועצות.
קזינץ הוא האזרח היהודי היחיד אשר זכה לתואר גיבור ברית המועצות.
רק בגטו מינסק פעלו 22 קבוצות מחתרתיות שמנו כ־300 איש ואשר פעילותן ריכז מיכאל גבלייב.
בגטו בעיירת גלובוקי בשנת 1943 נערך המרד, אותו יזם ובו פיקד יהודי בשם ליברמן.
בקרב נגד כוחות הצבא הגרמני וכוחות המשת"פים, היהודים הצליחו לחסל יותר מ־100 לוחמי אויב.
הגרמנים נאלצו להזעיק לסיוע בדיכוי המרד כוחות השריון והתותחים.
רוב היהודים בגטו במהלך דיכוי המרד נרצחו או הוצאו להורג, אך חלקם הצליחו לברוח ליערות הסמוכים.
רוב פעילותם של יהודים פרטיזנים התנהלה בשטחה של בלארוס ובאופן בולט פחות באוקראינה וליטא.
רובם ככולם של היהודים הפרטיזנים היו פליטים מגטאות.
גדוד הפרטיזנים הגדול ביותר הוקם בשנת 1941 על ידי האחים בלסקי אחרי שהם הצליחו לאסוף ביערות בלארוס יהודים רבים שברחו מגטאות ומגאי ההריגה.
הגדוד פעל בהצלחה ניכרת עד לשחרורה של בלארוס מהכיבוש הנאצי בשנת 1944 ומנה 1200 איש, מתוכם 350 לוחמים.
לתהילה רבה זכה גם הגדוד בפיקודו של שלום זורין אשר מנה 600 איש.
יצוין כי פלוגה אחת בגדוד הזה אשר מנתה 137 לוחמים הורכבה מנשים וילדים.
בשטחה של ליטא אחרי חיסולו של גטו וילנה פעל גדוד הפרטיזנים בשם "נקמה" ובו פיקד אבא קובנר.
כ־4000 יהודים לחמו בגדודי הפרטיזנים אשר פעלו באוקראינה.
26 יהודי אוקראינה פקדו בגדודי הפרטיזנים.
70 גדודי פרטיזנים אשר פעלו בכל שטחה הנכבש של ברית המועצות היו יהודים על טהורה, ובהם לחמו כ־4000 איש.
סך כל היהודים אשר לחמו בגדודי הפרטיזנים בשטחה של ברית המועצות הגיע עד ל־49 אלף איש.
131 יהודים זכו לעיטור הגבורה הגבוה ביותר של ברית המועצות – גיבור ברית המועצות, מתוכם 45 – אחרי מותם.
בשנים אחרי תום המלחמה עיטור זה הוענק לעוד 26 יהודים ומניינם הכולל הגיע עד ל־157.
הגנרל דוד דרגונסיקי זכה לעיטור זה פעמיים.
סך כל היהודים שזכו בעיטורי גבורה שונים על מעשי גבורתם בעת המלחמה הגיע ב־1 אפריל 1946 ל־123,822, ובהתחשב בהענקת העיטורים בתקופה שאחרי המלחמה ל־160,772.
מפקד הפרטיזנים יבגני וליינסקי זכה לשלושה עיטורי הגבורה של ברית המועצות ולחמישה עיטורי הגבורה של צ'כוסלובקיה (כולל הגבוה ביותר – גיבור צ'כוסלובקיה).
מנהיג הלוחמים נגד הנאצים ואחר כך מנהיג יוגוסלביה יוסיפ טיטו באופן אישי העניק התואר ועיטור הגבורה הגבוה ביותר של יוגוסלבי – גיבור יוגוסלביה לקפטן צבא האדום היהודי בשם פיוטר אורנסיק (אשר פעל בגדוד הפרטיזנים בכינוי מפקד הגדוד פיירו רוסו").
פיוטר אורנסקי בימים הראשונים של המלחמה נפל בשבי הגרמני אך הצליח לברוח ממחנה השבויים ועד תום המלחמה לחם בגדודי הפרטיזנים ביוגוסלביה.
תרומתם של היהודים במאמץ המלחמתי של ברית המועצות הייתה ענקית לא רק בחזיתות המלחמה, אלא גם בעורף.
התרומה הבולטת ביותר תרמו מהנדסים ומדענים יהודים אשר פיתחו סוגים חדשים רבים של אמצעי הלחימה.
בתוכם יוצרי מטוסים חדשים סמיון לבוצ'קין, מיכאל מיל ומיכאל גוריביץ, יוצרי טנקים חדשים יעקב ברן, בוריס צ'רנייק, ויוסף קוטין, ממציאי ויוצרי קטיושות ליאוניד שוורץ, משה קומיסרצ'יק, יעקב שור, מיכאל לוין ואחרים.
התרומה הבולטת ביותר נתרמה גם על ידי מדענים יהודים כגון אברם יופה, אברהם אליקנוב, בנציון וול, אלכסנדר מינץ, יעקב זלדוביץ', יולי חריטון.
יהודים רבים ניהלו ענפי התעשייה הצבאית ומפעילים ענקיים, בתוכם שר החימוש בוריס וניקוב, מנהל מפעל הטנקים ע"ש קירוב ושר ענף בניית הטנקים יצחק זלצמן ורבים אחרים.
יותר מ־180 אלף יהודים מהנדסים ומדענים זכו בתוארי הכבוד של ברית המועצות עבור תרומתם למאמץ המלחמתי בעורף, כ־50 מתוכם זכו גם לדרגות הגנרלים.
ב־7 אפריל 1942 פורסמה בעיתונות הסובייטית ההודעה הרשמית על הקמתו של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי וההצהרה מטעם הוועד "קול קורא ליהודי העולם כולו", בו יהודי ברית המועצות פנו ליהדות העולמית בקריאה לתרום כמה שאפשר לסיוע במאמץ המלחמתי של ברית המועצות.
על ההצהרה חתמו 47 יהודי ברית המועצות הידועים ביותר.
קול קורא זה זכה להיענות רבה בקרב יהדות ארצות מערב: בארצות הברית הוקמה מועצת היהודים למען מתן הסיוע למאמץ המלחמתי של רוסיה ובראש המועצה כאמור עמד לא אחר אלא פרופ' אלברט איינשטיין.
ועדת דומה הוקם גם בארץ ישראל המנדטורית הידוע בשם "ליגת ה־V" (על שם המלה האנגלית victory – ניצחון).
בראש הוועד היהודי האנטי-פשיסטי עמד המנהל האמנותי של התיאטרון היהודי הממלכתי שלמה מיכאלס ופעילותו ריכז בגן שר החוץ של ברית המועצות ויו"ר הלשכה הממשלתית של ברית המועצות למידע שלמה לוזובסקי.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי הצליח לגייס תרומות בסך 16 מיליון דולר ארצות הברית, מתוכם 15 מיליון – בארצות הברית עצמה ובקנדה, 1 מיליון ממקסיקו, 750 אלף דולר – בארץ ישראל.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי גייס גם תרומות לא כספיות רבות כגון כלי רכב, ציוד רפואי, ביגוד.
עיתון פראבדה בשנת 1943 כתב כי שלמה מיכואלס הצליח לשכנע את הג'וינט האמריקאי לפתוח בקמפיין התרמה למען רכישת אלף אמבולנסים בשביל צבא האדום.
התרומות אשר גייס ג'וינט לבקשתו של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי נרכשו אלף מטוסי קרב, 500 טנקים, לברית המועצות נשלחו גם שתי אוניות עם מטען תרופות ומזון.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי תרם רבות גם למען גיוס דעת הקהל בעד פתיחתה של החזית המערבית נגד הגרמנים.
האנטישמיות בברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה
האנטישמיות בברית המועצות במהלך תקופה כאמור באה לידי ביטוי בכדלקמן:
פוגרומים ורציחות המוניות של היהודים על ידי המשת"פים של הנאצים בשטחה הנכבש של ברית המועצות ובהסגרה לידי הרוצחים של היהודים המסתתרים
סיוע לנאצים בזיהוי היהודים בקרב שבויי המלחמה
דחיית פניותיהם של היהודים להתקבל לשורות גדודי הפרטיזנים והרחקתם של היהודים שהצליחו לברוח מגטאות, עינויים ואף הוצאתם להורג בתור "מרגלי הגרמנים".
בשטחה של ברית המועצות הלא הכבוש פוזרו שמועות על כך "שיהודים פחדנים ולא רוצים להילחם", שהם רובם ככולם מתחמקים משירות ביחידות קרביות ומסתתרים בעורף וכדומה.
אי העלאת היהודים בדרגות, סירוב להעניק עיטורי הגבורה על מעשי גבורתם הבולטים של היהודים וכיוצא בזה.
כך טופח והוחדר לתודעה המונית השקר על היעדרותם כביכול של היהודים בחזיתות מלחמת העולם השנייה – המיתוס הקיים עד עצם היום הזה הן בתודעה ההמונית והן בספרות הרוסית (למשל בספרו של אלכסנדר סולז'ניצין "200 שנה יחד" המוקדש ליחסו של העם הרוסי כלפי היהודים).
בקרב האוכלוסייה הסובייטית היה מקובל לקבוע כי "יהודים לוחמים בחזית טשקנט" – רמז גס לכך שיהודים רובם ככולם מסתתרים כביכול בעורף.
אך אפילו הסטטיסטיקה הסובייטית הרשמית סותרת את קביעות שקריות כגון אלו: כאשר שיעור האבדות בקרב כלל לוחמי החזית הגיע בצבא האדום עד ל־20%, בקרב לוחמים היהודים הוא הגיע עד ל־40%.
היחס כזה היה בלתי אפשרי לו רוב היהודים שירתו ביחידות סיוע הלחימה ובעורף.
בדיווחים רבים צוין כי הפרטיזנים מסרבים לעזור ליהודים.
היו אף מקרים בהם הפרטיזנים גזלו את הנשק שהיה בידי היהודים הבורחים מנאצים ושלחו אותם חסרי האונים חזרה לגטאות.
האנטישמיות בקרב הפרטיזנים נפוצה עד מאוד.
גדודי פרטיזנים אחדים מקבלים את היהודים לשרותיהם, באחרים את היהודים מוציאים להורג או שולחים חזרה לגטאות.
בפקודה הרשמית מטה הלוחמה הפרטיזנית מ־2 אפריל 1944 נאמר: "נתגלו מקרים רבים של הטרור ההמוני כלפי פרטיזנים יהודים שבוצע על ידי חבריהם הפרטיזנים, שלילה בלתי חוקית של נשקם, הרעבתם והפשטתם מהלבוש."
בשטחה הנכבש של ברית המועצות האנטישמיות הייתה כה נפוצה וכה חזקה, שראש המחתרת בעיר מוהילב קזימיר מוטה כתב:
"בהתחשב באווירה השולטת בקרב אוכלוסייה המקומית לא יכולנו להגן על היהודים בגלוי בחומרי ההסברה שהפצנו כי הדבר היה עלול לגרום להפניית עורף כלפינו גם מצד האנשים התומכים בשלטון הסובייטי".
שלטונות ברית המועצות הפיצו הוראות גם רשמיות וגם לא רשמיות להפחית עד כמה שאפשר את כמות היהודים הזוכים לעיטורי גבורה.
גנרל־קונונל אלכסנדר שרבקוב – המפקד האגף הפוליטי של צבא האדום בשנת 1943 הפיץ הוראה: "עיטורי הגבורה יוענקו לנציגי כל העמים, אך יש להגביל את כמותם של היהודים הזוכים בהם".
על סמך כל הנתונים האלה ואחרים רבים ההיסטוריון יוסף קרמנצקי קבע:
כשאנו חוקרים את תפקידם של היהודים במלחמה ההיא, איננו יכולים לברוח מהמחשבה על כך שהם נאלצו להילחם לא רק נגד האויב הגלוי בצורת נאצים אלא גם נגד האויב הבלתי נראה אך מורגש היטב – האנטישמיות של שלטונות ותושבי ברית המועצות עצמה".
בצבא ארצות הברית לחמו 556 אלף יהודים – 13% מכלל אוכלוסייה היהודית של ארצות הברית.
חלוקתם לחילות הייתה כדלקמן: 81% – בחיל היבשה, 16% – בחיל הים, 2% – בחיל הנחתים ו־1% – בחיל האוויר.
11,350 חיילים וקצינים יהודים נפלו בשדות הקרב, יותר מ־27 אלף נפצעו באורח קשה או נפלו בשבי.
61,567 לוחמים יהודים זכו בעיטורי גבורה.
יהודים רבים בצבא ארצות הברית היו מצביאים, בתוכם 6 שירתו בדרגת ג'נרל־מייג'ור, 13 בדרגת סגן-אלוף, 2 בדרגת אדמירל ו־2 בדרגת קונטר-אדמירל.
סך כל היו 23 גנרלים יהודים.
3 יהודים – סגן ריימונד זוסמן, סרן בנג'מן סלומון וסמ"ל ראשון אייסידור יאכמן זכו בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית – מדליית הכבוד.
מפקד דיביזיית השריון ה־3 מוריס רוז היה מצביא דגול.
הוא נפל בקרבות בהרי ארדן ב־31 מרץ 1945. רוז הוכר כגיבור האומה האמריקאית, על שמו נקראו רחובות ובתי ספר במדינת קונטיקט, ובעיר מולדתו דנבר הוקמה אנדרטה לזכרו.
ג'נרל־לייטננט היהודי מארק קלארק זכה לעיטורי גבורה וכבוד רבים בארצות הברית ובמדינות אחרות, הוא פיקד בארמיות ה־5 וה־7 של צבא ארצות הברית והחל מדצמבר 1944, מונה למפקד של כוחות היבשה של בעלות הברית באיטליה.
על שמו נקרא אחד הגשרים בוושינגטון.
יהודי אחר – קונטר-אדמירל בן מורל פיקד בכל כוחות ההנדסה של חיל הים האמריקאי ("דבורות הים").
הוא זכה בעיטורי גבורה וכבוד רבים של ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
תהילה רבה רכשו המפקד של דיוויזיות ה־5 וה־77 של חיל רגלים ג'נרל־מייג'ור ג'וליוס אוקס-אדלר, והמפקד של הארמיות האוויריות ה־4 וה־12 ג'נרל אדברד מוריס.
טייס הקרב ליאון פרנקל טיבע ספינת הקרב היפנית "יהאג'י" וזכה לעיטורי גבורה רבים.
תת-קולונל רוברט רוזנטל התגייס בהתנדבות לחיל האוויר, זכה ב־16 עיטורי גבורה, הפציץ בשנת 1945 את ברלין ואחרי תום המלחמה השתתף כסגן התובע מצד ארצות הברית במשפטי נירנברג.
בצבא ארצות הברית שירתו 311 רבנים צבאים, 8 מתוכם נפלו בשדות הקרב.
הנשיא הארי טרומן כתב ב־8 דצמבר 1945:
"הפטריוטיות וגבורתם של אזרחינו בני הדת היהודית הם נשוא גאוותנו ומכה קשה על כל אויבינו ושונאינו".
יהודי גרמניה רבים אשר הצליחו לברוח מהנאצים והיגרו לארצות הברית שירתו בכוחות ההסברה בלוחמה הפסיכולוגית נגד כוחות הגרמנים.
חיילים יהודים בצבא ארצות הברית אשר נפלו בשבי, לא הופלו לעומת שבויים אחרים.
כמעט בכל מקרים שבהם שבויים האמריקאים נלכדו, הם לא הסגירו את היהודים, על אף כל ניסיונות של הנאצים לזהות אותם ולהפריד בין השבויים.
בולט במיוחד סיפורו של סמל בכיר רודי אדמונדס, שסירב, גם תחת איום ברצח, להסגיר את 200 החיילים היהודים בין 1000 חיילים שהיו תחת אחריותו במחנה שבי גרמני, ובמקום להביא אותם למסדר הצעיד לרחבת המסדרים את כל אלף החיילים.
רוב החיילים האמריקאים אשר נפלו בשבי, נשארו בחיים עד תום המלחמה וזכו לשחרור.
יהודים ומדענים ממוצא יהודי השתתפו בארצות הברית בפיתוחים מדעיים לטובת ניצחון ארצות הברית.
אלברט איינשטיין בשנת 1939 כתב בהשפעת עמיתו, לאו סילארד איגרת ("מכתב איינשטיין-סילארד") לנשיא רוזוולט, בדבר אפשרויות המחקר האטומי ופיתוח הנשק הגרעיני, דבר שדרבן את הנשיא רוזוולט להחיש את ייצורה של פצצת האטום.
בפרויקט מנהטן השתתפו גדולי המדענים באותה עת, שרובם היו יהודים או ממוצא יהודי: המנהל המדעי של הפרויקט רוברט אופנהיימר, הפיזיקאים יוסף רוטבלט, נילס בוהר, אדוארד טלר, ריצ'רד פיינמן, יוג'ין ויגנר והנס בתה; והמתמטיקאים ג'ון פון נוימן וסטניסלב אולם.
אין נתונים סטטיסטיים הרשמיים לגבי מניינם של היהודים בצבא בריטניה.
לפי הנתונים של הרב הצבאי הראשי של צבא בריטניה ישראל ברוד, בצבא בריטניה שירתו יותר מ־62 אלף יהודים, קרי 13% מכלל האוכלוסייה היהודית של בריטניה.
5 לוחמים יהודים זכו לעיטורי גבורה הגבוהים ביותר של בריטניה, 62 קצינים יהודים זכו לעיטור "הצלב הצבאי", ו־411 חיילים יהודים זכו במדליה צבאית.
עיטור הכבוד והגבורה "על הגבורה והצטיינות בלתי רגילה" קיבלו קצינים יהודים כדלקמן: הטייסים יצחק קורמן, דוד גולדברג, הרולד רובין, אוטו שטיינברג, הצנחן אבא קנדיוטי, וקציני חיל רגלי מאיר מדין ומורטון מנדל.
הגדוד בו פיקד מורטון מנדל היה הכוח של בעלות הברית הראשון אשר דרך על אדמת גרמניה.