tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לונדון היא העיר אליה נשלח דייוויד הילד לעבוד בבית חרושת.
שם הוא מתגורר אצל מר מיקובר שנקלע לקשיים כלכליים, ונכלא בבית הסוהר לבעלי חוב.
כאשר משפחת מיקובר עוברת לפלימות', דייוויד מחליט ללכת לדובר בתקווה שדודתו בטסי טרוטווד תסכים לקבל אותו.
בבגרותו חוזר דייוויד לעיר לונדון והוא מתחיל לעבוד כפקיד ושוליה אצל עורך הדין ספנלו.
הוא פוגש את בתו של מעסיקו, דורה, מי שתהיה אשתו הראשונה.
דובר היא עיר חוף במחוז קנט.
אחרי שמיקובר עוזב את לונדון ודייוויד נותר לבדו, הוא הולך לדובר לחפש את דודתו בטסי טרוטווד.
היא מסכימה לארח אותו בביתה בו מתגורר גם הדייר שלה מר דיק.
קנטרברי היא העיר בה חוזר דייוויד ומשלים את לימודיו.
הוא מתגורר בביתו של מר ויקפילד, הידיד של דודתו בטסי, ועם בתו אגנס.
עוד חי בבית אוריה היפ, הפקיד הנוכל של ויקפילד, שבסופו של דבר מתגלה כמי שהונה את מעסיקו.
הייגייט (Highgate) הוא הבית בו מתגוררים ג'יימס סטירפורת' עם אמו ודודניתו רוזה דארטל.
דייוויד מבקר בבית פעמים אחדות, בתחילה אחרי שפגש את סטריפורת' לראשונה מאז ימיהם המשותפים בבית הספר, ואחר כך כשהוא מודיע לגברת סטירפורת' שבנה ברח עם אמילי, ובפעם האחרונה הוא מבשר לגברת סטירפורת' על טביעתו של ג'יימס ביארמות'.
דייוויד קופרפילד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1935 שיצא בחברת מטרו גולדווין מאייר, עיבוד לרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס.
מהסרט הושמטו מספר דמויות ואירועים, בעיקר תקופת שהותו של דייוויד בפנימיה בית סיילם.
אך דמותו של סטירפורת', חברו של דייוויד בפנימיה, הועתקה לבית הספר שלמד בו דייוויד כשהיה בחסותה של דודתו בטסי טרוטווד.
הרומן של דיקנס עובד לסרט על ידי יו וולפול, הווארד אסטברוק ולנור ג'יי קופי, והבמאי היה ג'ורג' קיוקור.
עדנה מיי אוליבר - הדודה בטסי
אליזבת אלאן - קלרה קופרפילד
הארי ברספורד - ד"ר צ'יליפ
פרדי ברת'ולומיו - דייוויד קופרפילד בילדותו
בזיל רת'בון - אדוארד מורדסטון
פיי שלדקוט - אמילי הקטנה בילדותה
אונה או'קונור - גבר גאמידג'
ליונל ברימור - דן פגוטי
ויולט קמבל קופר - ג'יין מרדסטון
לנוקס פאול - מר דיק
לואיס סטון - מר ויקפילד
רולנד יאנג - אוריה היפ
מרילין נולדן - אגנס בילדותה
פרנק לוטון - דייוויד קופרפילד בבגרותו
יו ויליאמס - ג'יימס סטירפורת'
השחקן ארתור טריצ'ר מופיע בהופעת קמע קצרה כמי שרוכב על חמור וגונב מדייוויד את כספו, מה שמאלץ אותו ללכת ברגל עד דובר.
סלזניק רצה מאוד ליצור סרט על פי "דייוויד קופרפילד" כיוון שאביו הרוסי למד אנגלית בעזרת הספר, ונהג לקרוא מתוכו לבניו מידי ערב.
מאייר, חותנו ומעסיקו של סלזניק, לא הצליח להניאו מהפרויקט, הוא הסכים ש-MGM יממנו את ההפקה בתנאי שאת תפקיד דייוויד הצעיר יגלם הכוכב הצעיר ג'קי קופר.
סלזניק שרצה להיות נאמן למקור הספרותי הצליח לשנות את ההחלטה, ואחרי חיפושים רבים של כישרונות בקנדה ובבריטניה נבחר פרדי ברת'ולומיו לגלם את התפקיד.
סדריק גיבונס עיצב תפאורה המדמה את לונדון במאה ה-19 בחצר האחורית (backlot) של אולפני MGM.
הסצנות מחוץ לביתה של הדודה בטסי שממוקם מעל הצוקים הלבנים של דובר צולמו במאליבו.
צולמה גם החזית של קתדרלת קנטרברי על אף שהיא נראית בסרט פחות מדקה.
סלבקו וורקפיץ' (Slavko Vorkapić) יצר את האפקטים המיוחדים.
לתפקיד מר מיקובר לוהק במקור צ'ארלס לוטון, ואפילו הוכן עבורו כובע מיוחד של קרחת, כיוון שדיקנס מתאר את הדמות כקירחת.
אחרי שני ימי צילומים הוא לא אהב את התוצאה וביקש שיחליפו אותו.
סלזניק הסכים ולוטון המליץ על הקומיקאי וו.
סעיף בחוזה של פילדס ציין שהוא חייב לדבר במבטא בריטי, אך הוא התקשה בכך והצטדק באומרו "אבי היה אנגלי ואני ירשתי ממנו את המבטא".
סרט זה הוא היחיד שבו פילדס מגלם את הדמות בצורה ישירה, אם כי רצה להוסיף קטע של להטוטנות או אנקדוטה על נחשים, שתי ההצעות נדחו.
לדברי הבמאי ג'ורג' קיוקור הדברים שפילדס בצע, כגון טבילת קולמוס בכוס תה במקום בקסת הדיו, תמיד התאימו לדמות.
התוצאה הייתה אחת ההופעות המוצלחות של אותה שנה.
כשיצא הסרט לאקרנים בינואר 1935 הוא התקבל היטב בקרב הקהל.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (הפסיד לסרט "המרד על הבאונטי"), פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ופרס אוסקר לעוזר במאי הטוב ביותר.
עוד היה מועמד לגביע מוסוליני לסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה אותו הפסיד לסרט "אנה קארנינה".
במדינות רבות משדרים את הסרט בטלוויזיה בחג המולד.
במדריך הסרטים האליוול הוא מדורג מדי שנה בארבעה כוכבים מתוך חמישה.
דייוויד קופרפילד הוא סרט טלוויזיה משנת 1969 שהופק על ידי קופרודוקציה בריטית-אמריקאית בבימויו של דלברט מאן, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
התסריט נכתב על ידי ג'ק פולמן, כותב סדרת הטלוויזיה "אני, קלאודיוס", עבור ה-BBC.
הסרט צולם בבריטניה עבור חטיבת הטלוויזיה של פוקס המאה העשרים.
חלק מצילומי החוץ נערכו בסאפוק.
צילומי פנים נערכו ב"סוואן הוטל" שבסאות'וולד.
בסרט מככבים רובין פיליפס בתפקיד הראשי ורלף ריצ'רדסון כמיקובר.
בין השחקנים הידועים המופיעים בסרט נמנים ריצ'רד אטנבורו, לורנס אוליבייה, סוזן המפשייר, סיריל קיוזאק, ונדי הילר, אדית אוונס, מייקל רדגרייב ורון מודי.
ריצ'רד אטנבורו - מר טונגאי
אדית אוונס - דודה בטסי טרוטווד
פמלה פרנקלין - דורה ספנלו
סוזן המפשייר - אגנס ויקפילד
ונדי הילר - גברת מיקובר
רון מודי - אוריה היפ
לורנס אוליבייה - מר קריקל
רובין פיליפס - דייוויד קופרפילד
מייקל רדגרייב - דן פגוטי
רלף ריצ'רדסון - מר מיקובר
אמלין ויליאמס - מר דיק
ג'יימס דונלד - מר מרדסטון
מגס ג'נקינס - קלרה פגוטי
אנה מאסי - ג'יין מרדסטון
אנדרו מק'קלק - חם פגוטי
ניקולס פנל - תומאס טראדלס
קורין רדגרייב - ג'יימס סטירפורת'
ליאם רדמונד - מר קוויניון
דייוויד קלי היה שחקן אירי שהופיע בקולנוע ובטלוויזיה מאז שנות החמישים של המאה העשרים.
קולו ופניו של קלי היו מוכרים לצופי התיאטרון והמסך האירים.
הוא נודע מהופעתו בתפקיד ראשרס טיירני במיני-סדרה האירית "Strumpet City".
לקהל הבריטי היה מוכר מתפקידיו בדמות בן הדוד אנדה בסיטקום "Me Mammy" ובדמות הבנאי מר או'ריילי בסדרה "המלון של פולטי".
הקהל בארצות הברית הכירו אותו מהסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד" בדמות סבא ג'ו.
תפקיד ידוע נוסף שלו הוא בדמות מייקל או'סאליבן בסרט "להעיר את נד".
קלי נולד ב-11 ביולי 1929 בדבלין שבאירלנד.
הוא למד בבית הספר "Synge Street CBS" של האחים הנוצריים .
הוא התחיל לשחק בגיל שמונה בתיאטרון גייטי בדבלין, ולמד בבית ספר למשחק של תיאטרון אבי.
בנוסף למד להיות שרטט וקליגרף.
בתיאטרון הופיע קלי בהפקה הראשונה של המחזה "The Quare Fellow" מאת ברנדן ביאן .
ב-1959 הוא עורר תשומת לב כששיחק במחזה "הטייפ האחרון של קראפ" מאת סמואל בקט בתיאטרון אבי בדבלין.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1958 בסרט האפל "Dublin Nightmare".
בשנות השישים של המאה העשרים הפך קלי לפנים מוכרות בטלוויזיה הבריטית עם הופעתו בסדרה הקומית "Me Mammy" של ה-BBC לצדם של מילו או'שי ואנה מנהאן .
בשנות השבעים שיחק בדמות אלברט רידל, גבר בעל יד אחת שמדיח כלים, בסדרה "Man About the House" ובספין אוף "Robin's Nest".
עוד הופיע בקביעות לצדו של ברוס פורסייט בסדרה הקומית "Slingers Day" בשנים 1986 ו-1987.
ב-1975 זכה להכרה רחבה יותר כששיחק בתפקיד מר או'ריילי, הבנאי הלא יוצלח, בפרק בסדרה הקומית "המלון של פולטי".
קלי השתתף בדיבוב בסרט הפנטסיה המצויר בחלקו "The Light Princess" ששודר ב-BBC בשנת 1978.
תפקידו המפורסם ביותר באירלנד הוא של "ראשרס" טיירני במיני-סדרה "Strumpet City" של רשת RTE ששודרה ב-1980. בסדרה כיכבו פיטר או'טול, סיריל קיוזאק ופיטר יוסטינוב.
עוד כיכב בתוכניות טלוויזיה כמו "Emmerdale Farm" בשנות השמונים ו-"Glenroe" בשנות התשעים.
ב-1992 שיחק בתפקיד הסבא בסרט "אל המערב" בבימויו של מייק ניואל.
ב-1993 דיבב בסדרה "ממלכת עכברי השן".
בעקבות הופעתו בתפקיד מייקל או'סאליבן בסרט "להעיר את נד" משנת 1998, קיבל קלי תפקידים קטנים אבל בולטים בסרטים כמו "צ'ארלי בממלכת השוקולד" של טים ברטון בו גילם את סבא ג'ו; בסרט "סוכן סמוי קודי בנקס 2", וב"אבק כוכבים" שהיה הסרט האחרון בו השתתף.
קלי הרבה להופיע ברדיו בין השאר בתפקיד אורח בסדרה "Baldi" ברדיו 4 של ה-BBC.
קלי היה נשוי לשחקנית לורי מורטון, ולהם היו שני ילדים דייוויד ומרים.
נפטר ב-12 בפברואר 2012 אחרי מחלה קצרה.
בעיתון אייריש טיימס כינו אותו "הזקן הגדול של המשחק האירי".
ב-16 בפברואר 2012 נערכה הלוויה קתולית בכנסיית Miraculous Medal בעיר הולדתו דבלין.
גופתו נשרפה בבית הלוויות מאונט ג'רום .
אפרו נטמן בבית הקברות מאונט ונוס בדבלין.
ב-1991 זכה קלי בפרס הלן הייז על הופעה מצטיינת לשחקן משנה בהפקה המחודשת של "The Playboy of the Western World" שהוצג ב"מרכז קנדי".
ב-1998 היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על הופעתו בסרט "להעיר את נד".
ב-2005 זכה קלי בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה האירית לקולנוע וטלוויזיה .
בנוסף הוא היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד".
דייוויד קוסטוף הוא עורך דין ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
קוסטוף, חבר המפלגה הרפובליקנית, מכהן כנציג המחוז השמיני של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית מינואר 2017.
קוסטוף נולד וגדל בממפיס טנסי, בן למשפחה יהודית.
ב-1989 סיים תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת ממפיס וב-1992 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת ממפיס.
לאחר הלימודים הקים משרד עורכי דין עצמאי.
הוא חבר המפלגה הרפובליקנית ובשנים 1995–1999 כיהן כיושב ראש סניף המפלגה במחוז שלבי בטנסי.
ב-2002 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה לשמש כנציג המחוז השביעי של טנסי בקונגרס, אך הפסיד למרשה בלקברן.
ב-2006 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לתובע פדרלי של מחוז מערב טנסי ובלט במלחמתו בשחיתות הציבורית ובפשיעה באזור ממפיס.
ב-2008 התפטר וחזר לעבוד כעורך דין פרטי.
ב-2016 נבחר לנציג המחוז השמיני של טנסי בבית הנבחרים.
ב-2018 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
קוסטוף מכהן כחבר הנהלת איגוד בוגרי אוניברסיטת ממפיס, חבר דירקטוריון בנק טנסי, סגן נשיא הוועדה להשכלה גבוהה בטנסי.
קוסטוף, מקס מילר וקרייג גולדמן, הם החברים היהודים היחידים במפלגה הרפובליקנית בקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
דייוויד ברוס קסידי היה שחקן, זמר-יוצר וגיטריסט אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד קית' פרטרידג', בנה של שירלי פרטרידג' (שגילמה אמו החורגת שירלי ג'ונס) בסיטקום המוזיקלי משנות השבעים "משפחת פרטרידג'".
בזכות הסדרה הצליח קסידי כזמר פופ והיה אליל נוער מפורסם בשנות השבעים.
קסידי נולד ב-1950 בניו יורק, בנם של הזמר והשחקן ג'ק קסידי ושל השחקנית אוולין וורד .
אביו היה ממוצא אירי וגרמני, ואמו ממוצא אמריקאי-בריטי וכן ממוצא אירי ושווייצרי.
מכיוון שהוריו הרבו לצאת לסיבובי הופעות, הוא בילה את ילדותו עם סבו וסבתו מצד אמו שחיו בשכונה של המעמד הבינוני בווסט אורנג' שבניו ג'רזי.
ב-1956 גילה קסידי מילדי השכנים שהוריו התגרשו שנתיים לפני כן, ולא סיפרו לו.
הוריו החליטו על כך משום שהוא היה בגיל צעיר כל כך, שעדיף לא לדבר על כך בשביל היציבות הרגשית שלו.
הם הרבו לצאת להופעות בתיאטרון, והחיים בביתם נותרו כשהיו.
ב-1956 התחתן אביו עם הזמרת והשחקנית שירלי ג'ונס, ונולדו להם שלושה בנים, אחים שלו, שון (1958), פטריק (1962) וריאן (1966).
ב-1968 אחרי שסיים את בחינות בית הספר התיכון, עבר דייוויד לביתם של ג'ק קסידי ושירלי ג'ונס באירווינגטון שבניו יורק, שם התגורר גם אחיו.
קסידי חי שם כשהוא מחפש תהילה כשחקן/מוזיקאי ובינתיים עבד בחדר הדואר של חברת טקסטיל.
הוא עזב את הבית כשהקריירה שלו החלה לשגשג.
הופעת הבכורה המקצועית של קסידי הייתה ב-2 בינואר 1969 במחזמר "The Fig Leaves Are Falling" בברודוויי, שירד מהבמות אחרי ארבע הצגות.
אבל מנהל הליהוק ראה את ההצגה וביקש מקסידי לערוך מבחן בד.
ב-1969 עבר קסידי ללוס אנג'לס.
אחרי שחתם על חוזה על סרטי יוניברסל ב-1969, השתתף קסידי בפרקים בסדרות הטלוויזיה "איירונסייד", "ד"ר מרקוס ולבי", "אדם-12" וב"בוננזה".
ב-1970 לוהק לתפקיד קית' פרטרידג', בנה של שירלי פרטרידג', שגילמה אמו החורגת של קסידי שירלי ג'ונס.
ליוצר הסדרה, ברנרד סלייד, ולמפיקים, פול יונגר ויט ורוברט קלייבר, לא היה אכפת אם קסידי יוכל לשיר או לא, רק העובדה שהוא נראה טוב תבטיח הצלחה לסדרה.
זמן קצר אחרי תחילת הצילומים שכנע קסידי את המפיק המוזיקלי וס פארל, שהוא שר היטב, והוא קודם לתפקיד הזמר בלהקה.
אחרי שהסינגל "I Think I Love You" (אני חושב שאני אוהב אותך) הפך ללהיט החל קסידי לעבוד על אלבום סולו משלו.
בשנה הראשונה הפיק סינגל בשם "Cherish" (מתוך אלבום באותו שם), שהגיע למקום התשיעי במצעדי הפזמונים בארצות הברית, למקום השני בבריטניה, ולמקום הראשון באוסטרליה ובניו זילנד.
קסידי יצא לסיבוב הופעות במופע שכלל שירים מתוך הסדרה "משפחת פרטרידג'" ושירים משלהו.
על אף ששאף להיות מוזיקאי רוק מכובד בנוסח מיק ג'אגר או אליס קופר, המסלול שלו לכוכבות עבר בשורות אלילי הנוער, דבר שתיעב בהמשך חייו.
עשרה אלבומים של "משפחת פרטרידג'" וחמישה אלבומי סולו הופקו בתקופה ששודרה הסדרה, כשרובם נמכרו ביותר ממיליון עותקים.
הקריירה הבינלאומית של קסידי האפילה על ההצלחה של "משפחת פרטרידג'".
הוא זכה להצלחה מידית והופיע בקונצרטים גדולים ברחבי העולם, שגרמו להיסטריה המונית, והתקשורת טבעה את המונח "קסידימניה".
בסוף שבוע אחד ב-1972 נמכרו כל הכרטיסים לשני קונצרטים שלו באצטדיון אסטרודום ביוסטון שבטקסס לקהל של 56,000 איש.
כל הכרטיסים לקונצרט שלו במדיסון סקוור גארדן אזלו ביום אחד, והסתיימו במהומות אחרי ההופעה.
בסיור ההופעות שלו בבריטניה אזלו כל הכרטיסים לשישה קונצרטים שערך באצטדיון ומבלי במשך סוף שבוע אחד ב-1973. ב-1974 כשהופיע באוסטרליה גרם להיסטריה המונית, שנשמעו קריאות להרחקתו מהמדינה, במיוחד אחרי הטירוף שנגרם בקונצרט באצטדיון הקריקט של מלבורן.
נקודת מפנה בהופעות החיות של קסידי הייתה מהומה שהתרחשה כשהופיע באצטדיון וייט סיטי בלונדון ב-26 במאי 1974. עשרות אנשים מתוך האלפים שמילאו את האצטדיון ניסו לטפס על מחסום עץ שקרס.
בעקבות הבהלה נפצעו כשמונה מאות איש ונערה בת 14 נפצעה קשה, ונפטרה בבית החולים אחרי ארבעה ימים.
המופע היה האחד לפני האחרון במסע הופעות עולמי.
לתקרית הייתה השפעה רבה על קסידי.
בשלב זה החליט קסידי לפרוש גם מסיורי הופעות וגם ממשחק ב"משפחת פרטרידג'", ולהתרכז בכתיבה ובהקלטת שירים.
ההצלחה הבינלאומית שלו נמשכה בעיקר בבריטניה, גרמניה, וביפן, כשהוציא לאור שלושה אלבומים בחברת RCA.
קסידי היה הראשון שהקליט את הלהיט "I Write The Songs", לפני שהשיר הפך למוכר בביצוע של בארי מנילו.
את ההקלטות הפיק חבר להקת הביץ' בויז ברוס ג'ונסטון.
ב-1978 כיכב קסידי בפרק בסדרה "Police Story" בשם ""A Chance To Live" עליו היה מועמד לפרס אמי.
רשת NBC יצרה סדרה המבוססת על הדמות בשם "David Cassidy: Man Undercover" שבוטלה אחרי עונה אחת.
ב-1985 נמשכה הצלחתו המוזיקלית עם הוצאת הסינגל "The Last Kiss" בחברת התקליטית אריסטה רקורדס שהגיע למקום השישי בבריטניה.
השיר יצא במסגרת האלבום "Romance" ואת קולות הרקע סיפק ג'ורג' מייקל.
האלבום הגיע למעמד של תקליט זהב באירופה ובאוסטרליה, וקסידי יצא לסיבוב הופעות בבריטניה.
בעקבות סיבוב ההופעות יצא ב-1986 אלבום ההופעה "Greatest Hits Live".
ב-1990 חזר קסידי למצעד הפזמונים האמריקאי עם הסינגל "Lyin' To Myself" שיצא בחברת אניגמה רקורדס.
ב-1998 הקליט להיט של מוזיקה עכשווית למבוגרים בשם "No Bridge I Wouldn't Cross" מתוך האלבום "Old Trick New Dog".
האלבום "Then and Now" משנת 2001 הגיע למעמד אלבום פלטינה והגיע למקום החמישי במצעד האלבומים בבריטניה, בפעם הראשונה מאז 1974.
בתיאטרון שיחק קסידי במחזות מוזיקליים.
ב-1981 השתתף בסיבוב הופעות עם המחזמר "Little Johnny Jones" מאת ג'ורג' מ.
קוהאן שהופק לראשונה ב-1904. קטעים ממופע זה כלולים בסרט "יאנקי דודל דנדי" בכיכובו של ג'יימס קאגני.
על הופעתו זו קיבל קסידי ביקורות שליליות והוא הוחלף באליל נוער אחר דוני אוסמונד כשהמחזה הוצג בברודוויי.
קסידי עצמו החליף שחקן אחר בתפקיד הראשי בהפקה בברודוויי ב-1982 של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
בווסט אנד הלונדון שיחק קסידי במחזמר "Time", וחזר לברודוויי להופיע במחזמר "אחים בדם" לצדם של פטולה קלארק ושל אחיו למחצה שון קסידי.
ב-1990 הופיע במופע חימום לקונצרט של קסידי מי ששיחק את אחיו בסדרה "משפחת פרטרידג'" השחקן דני בונדוס.
ב-1995 החל קסידי להנחות את התוכנית "8-Track Flashback" של ערוץ VH1 שרצה על 1998. ב-1996 החליף את מייקל קרופורד במופע EFX בלאס וגאס, ויצר את אחד המופעים הפופולריים ביותר, עד שנאלץ לפרוש בגלל פגיעה ברגלו באחת ההופעות.
עוד יצר קסידי את המופע "The Rat Pack is Back" שזכה להצלחה.
בשנת 2000 כתב והופיע במופע בשם "At the Copa" יחד עם שינה איסטון, בו שיחק בתפקיד ג'וני פלמינגו הצעיר וגם המבוגר.
ב-2005 שיחק קסידי בסרט "פופסטאר" בתפקיד המנהל של הדמות שגילם ארון קרטר.
ב-2006 השתתף קסידי בתוכנית ההתרמה "Children in Need" של ה-BBC.
ב-2009 כיכב קסידי לצדו של אחיו פטריק בסדרה קצרת הימים שיצר אחיו שון בשם "Ruby & The Rockits" של ערוץ ABC Family.
ב-2011 היה קסידי אחד המתמודדים בתחרות "Celebrity Apprentice" שבה הופיעה לבקשתו בתו קייטי קסידי.
הוא היה הראשון שהודח מהתחרות.
קסידי כתב ממואר בשם "Could It Be Forever?
My Story" שיצא לאור בבריטניה במרץ 2007, ובו פרטים אישיים על חייו.
ב-3 באפריל 1977 נשא קסידי לאישה את השחקנית קיי לנץ, ממנה התגרש ב-28 בדצמבר 1983.
ב-1984 התחתן עם מריל טנץ, שהייתה מגדלת סוסים.
הם הכירו ב-1974 בלקסינגטון שבקנטקי.
ב-1986 נולדה לקסידי בת, השחקנית קייטי קסידי, מיחסיו עם שרי ויליאמס בנדון.
ב-30 במרץ 1991 התחתן בפעם השלישית עם סו שיפרין.
באוגוסט 2013 פורסם שבני הזוג נפרדו.
ב-20 בפברואר 2017 הודיע קסידי שהוא סובל מדמנציה, ושהוא מתכוון להפסיק להופיע בשנת 2017. ב-18 בנובמבר 2017 נמסר שקסידי אושפז בשל כשל איברים, והוא במצב קריטי.
תקליטי בל בריטניה מקום 9; הוקלט בהופעה חיה בבריטניה במאי 1974 1975 The Higher They Climb תקליטי RCA בריטניה מקום 22 1976 Home Is Where the Heart Is תקליטי RCA 1976 Getting It in the Street תקליטי RCA יצא בגרמניה וביפן.
תקליטי האחים סוקטי 1998 Old Trick New Dog סלמג'מה רקורדס 2008 Live in Concert וורנר
דייוויד קופרפילד היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC בכיכובו של איאן מקלן בתפקיד דייוויד בעיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
שידור הסדרה החל בינואר 1966. עוד משתתפים בסדרה טינה פאקר בתפקיד דורה, פלורה רובסון בתפקיד בטסי טרוטווד, גורדון גוסטלו בדמות ברקיס, וכריסטופר גארד בתפקיד דייוויד בילדותו.
את התסריט כתב וינסנט טילסלי.
בשידור הראשון צפו בסדרה יותר מ-12 מיליון צופים.
נותרו רק ארבעה פרקים מתוך 13 פרקי הסדרה.
איאן מקלן – דייוויד קופרפילד
כריסטופר גארד – דייוויד הילד
טינה פאקר – דורה ספנלו
פלורה רובסון – בטסי טרוטווד
האנה גורדון – אגנס ויקפילד
ג'וס אקלנד – מר פגוטי
קלייב פרנסיס – טומי טרדלס
נואל ג'ונסון – מר ויקפילד
ביל פרייזר – מר מיקובר
קולין ג'יבונס – אוריה היפ
ג'ודי פרפיט – רוזה דרטל
דייוויד איאן קלדר הוא שחקן אנגלי.
תפקידיו הבולטים ביותר בטלוויזיה הם פקד בילוש ג'ורג' רזניק בסדרת הדרמה "Widows", ונייתן ספרינג בדרמת המדע בדיוני "Star Cops".
ב-1989 הופיע בעיבוד טלוויזיוני לרומן "Nice Work" מאת דייוויד לודג'.
ב-2012 גילם את קפטן אדוארד סמית' במיני-סדרה של ITV "טיטניק".
בשנים 2005 ו-2006 שיחק בתפקיד השוטר ג'ורג' דיקסון בעיבוד רדיופוני של סדרת הטלוויזיה הוותיקה "Dixon of Dock Green" של ה-BBC.
עוד בטלוויזיה הופיע בסדרות: "המקצוענים", "אויב על סף ביתי", "Minder", "ברז'ראק", "The New Statesman", "בין השורות", "ברמוול", "המפצח", "דיאל ופסקו", "בקצב הלב", "Sleepers", "ספוקס", "רציחות במידסומר", "הנוכלים", "להעיר את המתים", "המלך והגרושה", " A Touch of Frost", "בדם קר", "Burn Up", ו"הודיני".
הוא גילם את הרולד הרדמן, יו"ר מנצ'סטר יונייטד ב-1958 כשהתרחש האסון האווירי במינכן, בדרמה "יונייטד" ששודרה ב-BBC באפריל 2011. ב-2013 הופיע בסדרה "האנשים הלא נכונים" בתפקיד מר ריד.
ב-1999 שיחק קלדר בתפקיד סר רוברט קינג בסרט "העולם אינו מספיק" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ב-1979 הופיע קלדר בסרט לשירות הציבור בתפקיד קצין למניעת פשעים, ששואל אנשים לחשוב איך יכנסו לביתם אם יאבדו את המפתחות.
הסרט נועד לעודד אנשים לדאוג לאבטחת בתיהם.
בפברואר 2010 שיחק קלדר בתפקיד סטיוארט בל בסרט הטלוויזיה "On Expenses".
באוקטובר 2012 שיחק קלדר בתפקיד גאס במחזה "המדריך להומוסקסואל אינטליגנטי לקפיטליזם וסוציאליזם עם מפתח לכתבי הקודש" מאת טוני קושנר בתיאטרון המפסטד.
באוקטובר 2016 הופיע בתפקיד מר בראף במיני-סדרה של ה-BBC, עיבוד לרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס.
באוקטובר 2017 החל לגלם את התפקיד הראשי במחזה "יוליוס קיסר" שהועלה בתיאטרון ברידג'.
דייוויד קייבס הוא שחקן צפון אירי שידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'ק הודג'סון בסדרת הדרמה של ערוץ BBC One "עדות אילמת".
קייבס התחנך בקמפבל קולג' בבלפסט.
הוריו ודודו היו כולם מורים.
הוא למד שפות מודרניות בהן צרפתית וגרמנית באוניברסיטת סנט אנדרוז.
לפני שהתחיל ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) תכנן קייבס להיות מורה.
הוא לימד בצרפת במסגרת קורס באוניברסיטה, אבל כשחזר לבריטניה "איבד את החשק לעסוק בצד האקדמי של הדברים" והתחיל לעסוק יותר במחזות ומחזות זמר באוניברסיטה.
לקייבס התקבל הן ל-LAMDA והן לבריסטול אולד ויק, והוא בחר ב-LAMDA בגלל הפיתוי שבלונדון.
בלימודיו התמקד בתיאטרון וטרם שהצטרף לצוות השחקנים של הסדרה "עדות אילמת" היה ידוע כשחקן תיאטרון.
הוא הרשים בהופעתו בדמות פטרוצ'יו בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "אילוף הסוררת" שהוצג בסיבוב הופעות ב-2012. עוד כיכב בסרט המלחמה "Ironclad: Battle for Blood".
תפקידים בולטים נוספים בתיאטרון היו בדמות דפלורס במחזה "The Changeling" בתיאטרון סאות'ארק פלייהאוס; מקהית' ב"אופרת הקבצנים" בתיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק, ובתפקיד בוסולה במחזה "הדוכסית ממאלפי" בנורת'המפטון.
ב-2014 השתתף קייבס בסרט התיעודי "The Crime Thriller Club" בהגשת בראדלי וולש.
הסרט הוא תערובת של ראיונות, קטעים מסרטים ושעשועון טלוויזיה על ז'אנר הבלשים בקולנוע ובספרות.
ב-2016 גילם קייבס את קלינט היל בסרט הקולנוע "ג'קי".
קייבס היה שגריר עבור הוספיס צפון אירלנד (Northern Ireland Hospice).
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2013–2018 עדות אילמת Silent Witness ג'ק הודג'סון סדרת טלוויזיה 2014 Paddy אבא סרט קצר 2014 Ironclad: Battle for Blood ברנג'ר 2016 The Complete Walk: A Midsummer Night's Dream תזאוס סרט קצר 2016 ג'קי Jackie קלינט היל 2018 Widow's Walk ג'ו
קוסוף נולד בלונדון, הצעיר מבין שלושה ילדים, למשפחה יהודית שהיגרה לבריטניה מרוסיה.
קוסוף החל לעבוד בבידור הקל בטלוויזיה הבריטית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הופעת הבמה הראשונה שלו הייתה ב"תיאטרון האחדות" ("Unity Theatre"), בשנת 1942, בהיותו בן 23. מאז השתתף במספר רב של סרטים ומחזות.
תפקידיו הטלוויזיוניים הידועים היו ב-"The Larkins", ששודר לראשונה ב-1958, וכיצרן רהיטים יהודי ב-"A Little Big Business".
הופעותיו הבולטות בקולנוע היו ב-"The Young Lovers" (1954), שבו זכה בפרס באפט"א לקולנוע בקטגוריית השחקן המבטיח; ב-"A Kid for Two Farthing" (1955); ובסרט זוכה האוסקר "The Bespoke Overcoat" (1956).
בשנת 1959 שיחק את פרופסור קוקניץ בסרט העכבר ששאג, ובסרט ההמשך שלו העכבר על הירח (1963).
בשנת 1962 שיחק את אביו של זיגמונד פרויד ב"פרויד: התשוקה הסודית", בכיכובו של מונטגומרי קליפט.
ב-1963 שיחק בסרט המוזיקלי "חופשת קיץ" עם קליף ריצ'רד.
קוסוף היה ידוע כקריין ומספר, במיוחד של סיפורי התנ"ך.
היה חבר ב"אגודת האמנים והמעצבים" בבריטניה.
כמו כן היה חבר בחברה המלכותית לאמנויות ("Royal Society of Arts").
היה נשוי לג'ני ואב לשני בנים, פול וסיימון.
בנו פול, מוזיקאי רוק, מת בגיל 25 לאחר שמצבו הורע בעקבות צריכת סמים.
בעקבות זאת הפך קוסוף לפעיל נגד סמים.
הוא הקים את "קרן פול קוסוף", שמטרתה הייתה להציג את המציאות הקשה של התמכרות לסמים.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הוא הופיע במופע יחיד שבו סיפר על מות בנו.
קוסוף מת בשנת 2005, בגיל 85. בהספד עליו בעיתון הבריטי "The Scotsman" נכתב כי היה "בעל אמונה עמוקה וגאה במוצאו היהודי".
דייוויד קוסטבייל הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בעיקר בתפקידיו בכמה סדרות טלוויזיה כגון "מיליארדים", "שובר שורות", "טיסת הקונקורד", "Suits", "הסמויה".
קוסטבייל נולד בוושינגטון הבירה, להורים ממוצא איטלקי.
לאחר סיום לימודי התיכון ב-1985, החל ללמוד באוניברסיטת טאפטס, וסיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בתוכנית מיוחדת ללימודי משחק ב-1998. החל להופיע בברודוויי והשתתף בין השאר במחזמר "טיטניק" ב-1997 ו"הסערה" ב-1995. בשנת 2005 הופיע בתור לאנס ב"שני אדונים מוורונה".
קוסטבייל ידוע בעיקר בזכות תפקידיו הטלוויזיוניים ב"הסמויה" (בתור תומאס קלאבנוב, העורך הראשי של "בולטימור סאן"), "טיסת הקונקורד" (בתור דאג), "Suits" (בתור דניאל הרדמן, לשעבר שותף בכיר במשרד עורכי הדין של פירסון הרדמן), ו"שובר שורות" (כגיל בטיקר).
בנוסף שיחק קוסטבייל באחד התפקידים הראשיים בסדרה "מיליארדים" בתור מייק "ואגס" וגנר.
קוסטבייל הופיע בתפקידי משנה בסדרות רבות.
הוא הופיע גם במספר פרסומות טלוויזיה, כולל מודעות עבור מיקרוסופט ו-FedEx.
קוסטבייל שיחק ב-2009 תפקיד חשוב בסרט "אדם בודד", בתור גארי, בעלה של ג'נה פישר.
הוא שיחק עם ג'ניפר אניסטון בשנת 2010 בסרט "אקסית במצור".
ב-2012 הופיע בסרט "לינקולן" בתור הנציג הרפובליקני, ג'יימס אשלי.
ב-2013 הופיע בסרט "תופעות לוואי" בתור קארל מילבאנק, וב-2016 גילם את צ'יף ב"13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי".
לזוג שתי בנות, והם גרים בניו יורק.
שנהכותרתהתפקידהערות2008אחרי בית ספרמר אנדרסון2009אדם בודדגארי2010אקסית במצורעורך דין2012לינקולןג'יימס אשלי2013תופעות לוואיקארל מילבאנקראנר ראנרפרופסור הורשטיןשמש שקרניתסימון בוידסדרת טלוויזיה201613 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזיהצ'יף2017העיתוןארט בוכוואלד2019הלכלוך: סיפורה של מוטלי קרודוק מקג'י2023מתודלקיםמדוקס4 פרקיםWaco: The Aftermathהשופט סמית'מיני-סדרה2024שגעון של מזנון (אנ')שופט2025Suits: לוס אנג'לסדניאל הארדמןפרק: "Bat Signal"
דייוויד קֶפ הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע אמריקאי, נחשב לאחד מגדולי תסריטאי הקולנוע האמריקאי.
קפ נוהג לכתוב למגוון רחב של סוגות קולנועיות, אך בעיקר בסרטי הרפתקאות.
קפ נולד ביוני 1963 בפִּיווֹקִי, ויסקונסין, לאם רופאת משפחה ולאב בעל חברת שלטי חוצות.
הוא למד בתיכון קייטי מוריין ובערבים ובסופי שבוע שימש כמלצר במסעדה.
הוא נשוי למליסה ואב לארבעה ילדים.
הסרט הראשון שהפיק היה דירה מספר 0 משנת 1988, בו שימש גם כתסריטאי לצדו של הבמאי מרטין דונובן.
לאחר שנתיים שימש כתסריטאי סרט הפעולה איש הלילה.
ב-1991 הפיק את חיילי צעצוע ובשנה שאחריה הפיק את הקומדיה המוות נאה לה של רוברט זמקיס.
בשנה שלאחר מכן שימש כתסריטאי בסרט המדע הבדיוני של סטיבן ספילברג פארק היורה.
ב-1994 כתב את התסריט לסרט "The Shadow" המבוסס על דמותו של "הצל" ובכיכובם של אלק בולדווין וג'ון לו.
ב-1996 הפיק את "משימה בלתי אפשרית" של הבמאי בריאן דה פלמה.
באותה שנה גם שימש לראשונה כבמאי בסרט "The Trigger Effect".
שנה לאחר מכן חזר להפיק את סרט ההמשך השני של סרטי פארק היורה, "פארק היורה: העולם האבוד".
בסרט זה הוא גם שימש כבמאי בפועל ובנוסף קיבל הופעת קמע של איש הנטרף בידי הטירנוזאורוס שהשתולל בסן דייגו.
ב-1999 שימש כבמאי ותסריטאי במותחן "Stir of Echoes".
בשנת 2002 היה התסריטאי של "ספיידרמן" ולאחר שנתיים ביים והפיק את סרט המתח "חלון סודי".
בשנה שלאחר מכן הפיק את "מלחמת העולמות" של סטיבן ספילברג.
ב-2008 הפיק את "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" הסרט הרביעי של סרטי אינדיאנה ג'ונס, ושנה לאחר מכן - את "מלאכים ושדים".
בשנת 2014 הפיק את "ג'ק ראיין: גיוס הצללים" של קנת בראנה שגם משחק בסרט את הדמות ויקטור צ'רווין.
לאחר שנתיים הפיק את "התופת" של רון הווארד.
בשנה שלאחריה הפיק את סרט המתח "המומיה" של אלכס קורצמן.
בשנת 2020 כתב וביים את הסרט הפסיכולוגי "היית צריך לעזוב" בכיכובם של קווין בייקון ואמנדה סייפריד, אשר מבוסס על הספר באותו שם מאת הסופר הגרמני דניאל קלמן.
בשנת 2022 כתב והפיק את סרט המותחן של סטיבן סודרברג "קימי" בכיכובה של זואי קרביץ; הסרט עלה ישירות לשירות הסטרימינג של HBO Max.
בשנת 2024, עתיד לצאת הסרט "Cold Storage" אותו הפיק ואף כתב לו את התסריט.
בנוסף, באותה שנה כתב את התסריט לסרטו של סטיבן סודרברג "נוכחות" (אנ').
בשנת 2025 יצא לאקרנים הסרט "עולם היורה: חיים חדשים" שתסריט נכתב על ידי קפ.
בהמשך השנה, שיתף פעולה שוב עם סודרברג עם סרט מותחן הריגול "תיק שחור" (אנ')
דייוויד קופרפילד היא מיני-סדרה בריטית בת שישה חלקים המבוססת על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
העיבוד נעשה בידי יו וייטמור, וביימה ג'ואן קראפט.
הסדרה שודרה בערוץ BBC One מדי שבוע החל מ-1 בדצמבר 1974. ההפקה נעשתה בשיתוף Time-Life Television Productions.
התגובות לגרסה זו היו בדרך כלל חיוביות.
בביקורת בעיתון האובזרבר כתב קלייב ג'יימס:
דייוויד ילנד – דייוויד קופרפילד
מרטין ג'רוויס – אוריה היפ
ארתור לאו – וילקינס מיקובר
דייוויד טרוטון – חם פגוטי
איאן הוג – דן פגוטי
טימותי בייטסון – מר דיק
פיישנס קולייר – בטסי טרוטווד
פטרישה ראוטלדג' – גברת מיקובר
ליז סמית' – גברת היפ
שילה קית' – גברת סטירפורת'
דייוויד קופרפילד הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1911 המבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1850.
הסרט הופק על ידי ת'אנהאוזר פילם קומפני, חברת הפקה עצמאית מניו רושל שבניו יורק שייסד אדווין ת'אנהאוזר.
את הקרדיט על עשיית הסרט קיבל תיאודור מרסטון, אבל במחקר שנערך לאחרונה התברר שהבמאי הוא ג'ורג' או.
הסרט כולל שלושה סלילים שכל אחד מהם הוא סרט נפרד, שיצאו לאקרנים במשך שלושה שבועות רצופים בשמות שונים.
"תחילת חייו של דייוויד קופרפילד", "אמילי הקטנה ודייוויד קופרפילד" ו"אהבותיו של דייוויד קופרפילד".
פלורה פוסטר – דייוויד קופרפילד הילד
אד גנונג – דייוויד קופרפילד הבוגר
מארי אלין – אמילי הילדה
פלורנס לה באדי – אמילי הבוגרת
מיניון אנדרסון – דורה ספנלו
ויולה אלברטי – בטסי טרוטווד
בארנס – חם פגוטי בחלק הראשון
ויליאם ראסל – חם פגוטי בחלק השני
ויליאם גרווד – חם פגוטי בחלק השלישי
קיים עותק של הסרט והוא נמצא ברשות הציבור.
סר דייוויד קירק היה הרפתקן, קולוניאל, ומושל מטעם מלך אנגליה.
ידוע בעיקר בזכות הכיבוש המוצלח של "צרפת החדשה" בשנת 1629 בזמן מלחמת שלושים השנים, וכן על הטלת חסות הממשלה הבריטית על האדמות בניופאונדלנד.
הוא היה חביבו של המלך צ'ארלס הראשון מאנגליה.
נפילת הכתר במלחמת האזרחים האנגלית הובילה לנפילתו של קירק.
ההערכה היא שהוא מת בכלא.
קירק היה בנו של גרבייס (ג'רוויס) קירק, סוחר עשיר מהעיר לונדון, ואליזבת גאודון, אישה הוגנוטיות צרפתית.
דייוויד היה הבכור מבין חמישה בנים, אחריו נולדו לואיס, תומאס, ג'ון וג'יימס.
צי הפלישה האנגלי, בן תשע אוניות וספינות, עזב את נמל גרבסנד, (ליד לונדון), במרץ 1629 עם ז'אק מישל, עריק צרפתי מאנשי שמפליין, כדי שישמש כנווט בנהר סנט לורנס, קנדה.
שמפליין שלח משלחת מקוויבק, שתושביה גוועו ברעב, כדי לפגוש בצי ההצלה הצרפתי שהיה צפוי להגיע בפיקוד אמרי דה קאן.
קאן הביא גם את הידיעה כי באפריל הוכרז שלום באירופה אחרי החתימה על חוזה סוזה.
משלחתו של שמפליין פגשה את קאן במפרץ, הם נשבו על ידי האנגלים שהיו בדרכם במעלה הנהר לקוויבק.
קירק, שהיה מודע לתנאים הנואשים בקוויבק, שלח את אחיו לואיס ותומאס לדרוש כניעה צרפתית.
בלית ברירה, נכנע שמפליין ב -19 ביולי 1629.
עם זאת, שמפליין טען כי תפיסת האדמות על ידי אנגליה אינה חוקית, שכן המלחמה כבר הסתיימה.
הוא פעל להחזרת האזור לצרפת.
כחלק מהמשא ומתן המתמשך על יציאתם ממלחמת אנגלו-צרפת, בשנת 1632 הסכים צ'ארלס הראשון, מאנגליה, להחזיר את האדמות.
תנאים אלה נחתמו באמנת סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1632. האדמות בקוויבק הוחזרו לחברה הצרפתית.
ההערכה היא כי קירק ביקר בעיירה פרילנד, כאשר פרסם דו"ח על האי ניופאונדלנד בשנת 1635. הוא התרשם משפע הדייג שבאי, ובשנת 1637 ביקש מהמלך צ'ארלס מענק של אדמה באי.
בנובמבר 1637 קיבלו קירק ושותפיו אמנה מלכותית לבעלות משותפת על האי כולו.
חלק מניופאונדלנד, חצי האי אבאלון, הוענק כבר לג'ורג' קלברט, לורד בולטימור, אך הוא הואשם בכך שנטש את הקולוניה לפני מותו בשנת 1632, והאדמות הועברו לקירק.
באמנת המענק החדש היו תנאים שנועדו לצמצם את הסכסוך עם דייגים נודדים: אסור היה להקים יישוב בטווח של עשרה ק"מ מהחוף, אסור היה לפתוח את אזורי הדייג לפני הגעתם של צוותי הקיץ, וצריך לגבות מס של חמישה אחוזים על כל מוצרי הדייג שנאספו על ידי זרים.
קירק מונה כאחראי על אדמות המושבה והגיע בשנת 1638 עם מאה מתיישבים.
באותה העת, המושל של ניופאונלנד היה ויליהם היל.
קירק תפס את אחוזת המושל.
בינואר 1638 העניק המלך גם לקירק תואר אצולה.
בשנת 1639, קירק שינה את שם המושבה.
במהלך השנים הבאות, הוא בנה מבצרים בפרילנד, סנט ג'ון ומפרץ דה ורדה.
הוא גבה מיסים מכל ספינות הדייג.
קירק קיבל את זכויות הדייג במושבה.
באותה תקופה דגו בניופאונדלנד אוניות ממדינות רבות באירופה, והמס של קירק - 5 אחוז יצר יתרון לאנגלים.
מספר סוחרים מהאזורים הדרום מערבים של אנגליה, שגשגו במסחר הדגים מניופאונלנד.
קירק, שהיה מיוצג בלונדון על ידי אחיו ניצל את זכויותיו בסחר הדגים, בניגוד לתנאי אמנתו.
עד שנת 1638 כבר נוצרו קשרים חזקים בין העיירה פרילנד לדרטמות', דבון.
קירק חיבר את כל רשת הסחר תחת שליטת אימפריה מסחרית משפחתית.
פעולות אלה עוררו איבה רבה מצד סוחרי הדגים האחרים.
הם הסכימו שקירק שומר לעצמו ולחבריו את אזורי הדייג הטובים ביותר.
בנוסף הואשם בפתיחת בתי מרזח, מה ששיבש את עבודת המתיישבים.
אך לפני שניתן היה לחקור את האשמות הללו, בשנת 1642 פרצה מלחמת האזרחים האנגלית בין המלך לפרלמנט.
מלחמת האזרחים הסתיימה בשנת 1651, והאחים קירק, כתומכי המלוכה היו בצד המפסיד.
אף על פי שתלונותיהם של הסוחרים הוזנחו במהלך המלחמה, הן שבו להשמע בסופה, וקירק כבר לא היו מוגן על ידי הכתר.
בשנת 1651 צוות של שישה נציבים, בראשות סוחר ממרילנד ג'ון טרורגיי, נשלח לעיירה פרילנד כדי לתפוס את קירק ולהביא אותו לאנגליה לדין.
אדמותיו הוחרמו על ידי חבר העמים הבריטי.
בשנת 1653 רכש קירק מחדש את הבעלות על אדמותיו.
אשתו, הגברת שרה קירק, חזרה לניופאונדלנד כדי לפקח על עסקיו ולקבל את רכושו, אך ססיל קלברט, לורד בולטימור, הציגו אישומים חדשים נגד קירק בעניין בעלות האדמות סביב פריילנד.
קיימת סברה כי קירק מת בכלא המקורי בסאות'ווארק, כבר בינואר 1654, בזמן שהמתין למשפט.
שיקום המלוכה בשנת 1660 פתח מחדש את הדיון על הבעלות על חצי האי אבאלון.
הפעם, ססיל קלברט הצליח להשיג את האישור המלכותי על אבאלון, אך הוא מעולם לא התגורר במקום.
אחיו של דייוויד קירק, סר לואיס קירק, דרש פיצוי בגין שיפורים שביצעו על ידי אחיו בעיירה פרילנד.
ליידי קירק עתרה לצ'ארלס השני להפוך את אחיינו של לואיס, ג'ורג' קירק למושל ניופאונדלנד, אך המלך לא מינה מושל תושב.
ליידי קירק וילדיה היו עדיין בעיירה פרילנד בשנת 1673, כאשר צי הולנדי פלש ושרף את היישוב במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית.
גברת שרה קירק ניהלה את איסוף מיסי הדייג בפרילנד לאורך כל התקופה הזו.
בין שנת 1651 לפרישתה בשנת 1679, שרה ובניה פיתחו מספר חוות בפרילנד.
בסוף שנת 1696 נותרו שלושה מבניו של סר דייוויד קירק: ג'ורג', דייוויד הצעיר ופיליפ, בחוף הדרומי של ניופאונדלנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ועדת קברי המלחמה הקיסרית באירופה ביקשה סמל על מנת לציין את קברי החיילים מניופאונדלנד.
בשנת 1928 הם אימצו את סמל האצולה של דייוויד קירק כסמל הרשמי של ניופאונדלנד, וגם כיום ממשיכים להשתמש בו במחוזות ניופאונדלנד ולברדור.
דייוויד קופרפילד הוא סרט אילם שחור-לבן בריטי משנת 1913. הסרט מבוסס על הרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס.
הוא אחד הסרטים באורך מלא הבריטיים הראשונים שנוצרו בתקופה שתעשיית הקולנוע העולמית החלה לעבור מיצירת סרטים קצרים לעבר יצירות ארוכות ושאפתניות יותר.
הסרט נוצר על ידי חברת Hepworth Manufacturing Corporation, בהפקת ססיל הפוורת'.
תומאס בנטלי ביים וכתב את התסריט.
בממלכה המאוחדת יצא הסרט לאקרנים באוגוסט 1913, ובארצות הברית ב-1 בדצמבר 1913. אורך הסרט 67 דקות על גבי שבעה סלילים.
בביקורת על הסרט במגזין The Dickensian נכתב:
רג'ינלד שפילד – דייוויד קופרפילד הילד
לן בת'ל – דייוויד קופרפילד הנער
קנת' ור – דייוויד קופרפילד הבוגר
עדנה מיי – אמילי הילדה
איימי וריטי – אמילי הבוגרת
אלמה טיילור – דורה ספנלו
מיס וסט – אמה מיקובר
ג'ק הולקאפ – אוריה היפ
ג'יימי דרלינג – דניאל פגוטי
ססיל מנרינג – ג'יימס סטירפורת'
דייוויד קופרפילד הוא סרט אילם דני משנת 1922, המבוסס על הרומן בעל אותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
סנדברג, וכיכבו בו גורם שמידט, מרטין הרצברג ומרגרט שלגל.
התפאורה של הסרט עוצבה בידי המנהל האמנותי קרלו יאקובסן.
גורם שמידט – דייוויד קופרפילד המבוגר
מרטין הרצברג – דייוויד קופרפילד הילד
מרגרט שלגל – אמא של דייוויד קופרפילד
קארן וינתר – אגנס המבוגרת
אלסה נילסן – אגנס הילדה
פול ראומרט – מר ויקפילד, אביה של אגנס
פרדריק ינסן – מר מיקובר
אן-מארי ויהא – גברת מיקובר
קארינה בל – דורה ספנלו
רוברט שמידט – מר מרדסטון
אלן רובסינג – מיס מרדסטון
מארי דינסן – הדודה בטסי
צ'ארלס וילקן – מר צ'יליפ
רסמוס כריסטיאנסן – אוריה היפ
פטר מלברג – מר דיק
דייוויד קופרפילד היא מיני-סדרה בת עשרה פרקים, ששודרה ב-1986 ו-1987, המבוססת על הרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס.
את התסריט כתב ג'יימס אנדרו הול.
במאי הסדרה היה בארי לטס, והמפיק היה טרנס דיקס.
העיבוד עוקב אחרי סיפורו של דייוויד קופרפילד, החל מימי ילדותו בהשגחתו של מר מרסטון ואחותו האכזריים, ומנוסתו לטיפולה של דודתו בטסי טרוטווד.
אחר כך הוא נוסע ללונדון ופוגש את בני משפחת מיקובר, ואת אוריה היפ הנוכל.
שם הוא מתאהב בדורה ספנלו המפונקת.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לשנת 1986 בקטגוריית תוכניות הילדים.
סצנות מתוך הסדרה צולמו בהולם-נקסט-דה-סי שבמחוז נורפוק.
קולין הארלי – דייוויד קופרפילד
ברנדה ברוס – בטסי טרוטווד
סיימון קאלו – וילקינס מיקובר
ג'רמי ברודנל – ג'יימס סטירפורת'
פרצ'סקה הול – דורה ספנלו / קלרה קופרפילד
ג'ני מקרקן – קלרה פגוטי
הילרי מייסון – מרת גאמידג'
נטלי אוגל – אגנס ויקפילד
אוון טיל – האם פגוטי
סטיבן ת'ורן – דניאל פגוטי
תורלי וולטרס – מר דיק
פול ברייטוול – אוריה היפ
אוליבר קוטון – אדוארד מרדסטון
סנדרה פיין – אמה מיקובר
איירין ריצ'רד – ג'וליה מילס
ניל סווטנהאם – תומאס טראדלס
פאני קרבי – גברת קרופ
שרה קרודן – ג'יין מרדסטון
דייוויד דקסטר – דייוויד הילד
נולן המינגס – דייוויד הצעיר
טרנס לודג' – פרנסיס ספנלו
ניירי דון פורטר – גברת סטירפורת'
ניקולס בונד-אוון – ילד ראשון
כריס צ'אנדלר – ילד שני
דילן דולן – טראדלס הצעיר
לאון איגלס – מר שארפ
אליסון פיסק – רוזה דרטל
ארטרו מוריס – מר ויקפילד
רג'י אוליבר – מר מל
ג'ון סאווידנט – מר קריקל
אן ויי – גברת היפ
דייוויד מרשל קולטהרד הוא נהג מרוצים בריטי לשעבר, המשמש כפרשן ועיתונאי.
התחרה במשך 15 עונות באליפות הפורמולה 1. את דרכו באליפות החל כמחליפו של איירטון סנה בקבוצת ויליאמס לאחר מותו של הברזילאי בגרנד פרי איטליה.
בעונת 2001 סיים כסגנו של מיכאל שומאכר באליפות הנהגים.
בארבע העונות האחרונות התחרה עבור קבוצת רד בול.
לאחר הפרישה המשיך לשמש כיועץ לקבוצה.
במקביל החל לשמש כפרשן בשידורי המרוצים של ערוץ ה-BBC.
קולטהרד נולד ב-27 במרץ 1971 בטווינהולם, סקוטלנד למשפחה עם רקע בספורט המוטורי.
סבו התחרה בגרנד פרי מונקו ואביו התחרה בקארטינג וזכה באליפות סקוטלנד.
קולטהרד עצמו החל להתחרות בקארטינג בגיל 11. בתחילה זכה במספר אליפויות בסקלוטלנד, לפני שעבר להתחרות במרוצים ברחבי בריטניה.
בשנת 1989 עבר להתחרות במכוניות חד מושביות וזכה באליפות הפורמולה פורד 1600 ג'וניור.
באותה שנה זכה בפרס אוטוספורט BRDC, שהוענק בפעם הראשונה, זכייה שהעניקה לו את הזכות להשתתף בנהיגת מבחן בקבוצת מקלארן.
בשנת 1991 סיים במקום השני באליפות הפורמולה 3 הבריטית, ניצח את גרנד פרי מקאו ואת אירוע המאסטרס של הפורמולה 3 וסיים במקום השני במרוץ גביע פוג'י השנתי.
שנה לאחר מכן עבר להתחרות באליפות הפורמולה 3000 הבינלאומית אותה סיים במקום התשיעי.
בשנת 1993 עבר להתחרות בקבוצת פסיפיק רייסינג, השיג ניצחון אחד ובסיומם העונה דורג במקום השלישי.
ביוני התחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן יחד עם ג'ון נילסן ודייוויד ברבהאם.
השלושה נהגו ביגואר XJ220 וסיימו ראשונים בקטגוריית ה-GT, אך בהמשך נפסלה תוצאתם בעקבות הפרה של התקנות הטכניות.
בשנת 1994 עבר לקבוצת Vortex עימה התחרה רק במרוץ אחד, אותו סיים במקום השלישי.
בשנים 1993–1994 שימש קולטהרד כנהג מבחן בקבוצת ויליאמס.
בעקבות מותו של איירטון סנה בתאונה באימולה התפנה מקום בקבוצה.
פרנק ויליאמס התקשר לקולטהרד והציע לו להשתתף בארבעה ימי מבחן של המכונית שנערכו במסלול בחרז.
בעקבות כך עזב את אליפות הפורמולה 3000 לאחר מרוץ אחד.
במרוץ הבכורה בו השתתף דורג במקום השמיני, אך נאלץ לפרוש בהקפה ה-34 בשל בעיות במנוע.
בגרנד פרי קנדה צבר את הנקודות הראשונות לאחר שסיים במקום החמישי.
קולטהרד לא השתתף בגרנד פרי צרפת בעקבות לחץ של רנו, יצרנית המנועים של הקבוצה, שביקשה לאפשר לנייג'ל מנסל השתתפות חד פעמית.
המהלך גרם למתח בינו ובין הקבוצה.
לקראת גרנד פרי גרמניה הציגה ויליאמס את דגם ה-FW16B החדש.
הוא נאלץ לפרוש בשני המרוצים הבאים, אך השיג נקודות בשלושת המרוצים לאחר מכן, כולל פודיום בפורטוגל (מקום שני).
מנסל חזר לקבוצה והחליף את קולטהרד בשלושת המרוצים האחרונים של העונה.
בחודש נובמבר חתם על חוזה עם קבוצת מקלארן.
קבוצת ויליאמס התעקשה שבהתאם לחוזה עליו חתם לשלוש שנים יש לה זכות להחזיק בנהג לעונה נוספת.
הדבר עלה לדיון בגוף הבוררות של FIA, שפסק לטובת ויליאמס.
מרוץ פתיחת עונת 1995 התקיים בברזיל.
מיכאל שומאכר ניצח את המרוץ וקולטהרד סיים במקום השני.
לאחר המרוץ נפסלו צמד המובילים, בשל חומרים אסורים שנמצאו בדגימות דלק שנלקחו מרכבם, וגרהרד ברגר הוכרז כמנצח.
לאחר הגשת ערעור הוחלט להחזיר לשניים את התוצאה.
בחמשת המרוצים הבאים בעונה נאלץ לפרוש ארבע פעמים.
המומנטום השתנה בגרנד פרי צרפת, שהחל רצף של ארבעה פודיומים.
לקראת גרנד פרי פורטוגל הציגה ויליאמס את דגם ה-FW17B החדש.
במקצה הדירוג סיים ראשון וזינק מהפול פוזישן בדרך לניצחון הראשון בקריירה.
בסיום העונה דורג במקום השלישי.
לאחר סיום החוזה עם ויליאמס חתם בקבוצת מקלארן לצידו של מיקה הקינן.
בעיות מכניות ובעיות אמינות של המכונית אילצו אותו לפרוש במהלך מרוצים רבים במהלך העונה.
ההישג הטוב ביותר הושג בגרנד פרי מונקו, אותו סיים במקום השני במרוץ שהתקיים בתנאים גשומים.
במהלך העונה האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
עונת 1997 נפתחה עם ניצחון במרוץ הפתיחה באוסטרליה, אך בארבעת המרוצים הבאים לא הצליח לצבור נקודות.
קולטהרד היה יכול לנצח גם בגרנד פרי ספרד, אך נאלץ לאפשר להקינן לנצח בשל הוראות קבוצתיות.
הוראות קבוצתיות אילצו את קולטהרד לוותר על הניצחון גם במרוץ פתיחת העונה ב-1998, אף על פי שהוביל לאורך מרבית המרוץ.
בהמשך חשף כי ההסכם הקבוצתי היה כי מי שיוביל בפנייה הראשונה יהיה המנצח של המרוץ.
במהלך העונה הגיע תשע פעמים לפודיום, כולל ניצחון בגרנד פרי סן מרינו.
בנוסף, נאלץ לפרוש מארבעה מרוצים.
המרוץ היחיד בעונה אותו סיים, אך ללא נקודות, היה גרנד פרי בלגיה בו ההגיע למקום השביעי.
במרוץ, שנערך על מסלול רטוב, התרסק בהקפה הראשונה.
ההתרסקות גרמה לתאונת שרשרת, בה היו מעורבים מספר מכוניות.
המרוץ הוזנק מחדש ובמהלכו היה מעורב בהתנגשות עם מיכאל שומאכר, שהובילה לעימות ביניהם בסיום המרוץ.
בסיום העונה דורג במקום השלישי אחרי האקינן ושומאכר והיה שותף לזכייתה של מקלארן באליפות היצרנים.
הגביע לזכר הות'ורן הוענק לו בפעם הראשונה, בהמשך יזכה בגביע עוד שלוש פעמים.
הפריצה הגדולה בקריירה הגיעה בשנת 2000. העונה החלה עם פרישה באוסטרליה בשל בעיה במנוע.
בגרנד פרי ברזיל סיים שני, אך לאחר המרוץ נפסלה התוצאה בשל כנף קדמית שהייתה נמוכה ב-7 מ"מ מהמותר בתקנות.
בחמשת המרוצים הבאים סיים על הפודיום כולל ניצחונות בגרנד פרי בריטניה ומונקו.
ניצחון בצרפת, שלושה פודיומים רצופים ועוד שני פודיומים עד לסיום העונה העניקו לקולטהרד את העונה הטובה ביותר בקריירה מבחינת מספר נקודות שצבר (73).
התוצאות הטובות המשיכו גם בפתיחת עונת 2001. בשבעת המרוצים הראשונים של העונה צבר 40 נקודות כולל ניצחונות בברזיל ובאוסטריה.
בסיומה של העונה דורג במקום השני, אחרי שומאכר, הדירוג הטוב בקריירה.
קימי רייקונן החליף את הקינן במקלארן לקראת עונת 2002. לראשונה קולטהרד היה לנהג הוותיק והמנוסה בקבוצה.
מונקו היה הניצחון היחיד בעונה.
למרות חמישה פודיומיום נוספים סיים את העונה במקום החמישי.
עונת 2003 נפתחה עם ניצחון באוסטרליה, הניצחון היחיד בעונה והאחרון בקריירה.
במהלך העונה חתם על חוזה לעונה נוספת בקבוצה.
לאחר סיום העונה, בה דורג במקום השביעי, הודיעה הקבוצה כי לא תאריך יותר את החוזה עימו ואת מקומו בסיום עונת 2004 יתפוס חואן פבלו מונטויה.
בעונתו האחרונה בקבוצה דורג במקום העשירי.
הישגו הטוב ביותר היה מקום רביעי בגרנד פרי גרמניה.
דיטריך מאטשיץ רכש את קבוצת יגואר ושינה את שמה לרד בול רייסינג.
קולטהרד הצטרף לקבוצה לצידו של כריסטיאן קליין ודחה הצעה לשמש כנהג מבחן בקבוצת פרארי.
במרוץ הבכורה בקבוצה סיים במקום הרביעי, ההישג הטוב בעונה, עליו חזר גם בגרנד פרי אירופה.
בגרנד פרי ארצות הברית כל הקבוצות שעשו שימוש בצמיגי מישלן החרימו את המרוץ.
גם קולטהרד, שבאותה עת עמד בראש איגוד נהגי הגרנד פרי שחתם על החרם, לא זינק אל המרוץ בפעם הראשונה בקריירה.
שבועיים לאחר מכן חתם על הארכת חוזה לעונה נוספת בקבוצה.
בגרנד פרי מונקו שך עונת 2006 סיים שלישי וזכה בפודיום הראשון בתולדות הקבוצה.
באוגוסט האריך את חוזהו בעונה נוספת, לצידו של מארק ובר, שהצטרף לקבוצה לקראת עונת 2007. את העונה הראשונה לצידו של ובר סיים במקום העשירי, המקום הגבוה ביותר אליו הגיע במדי רד בול.
בעונתו האחרונה השיג נקודות בשני מרוצים בלבד, כולל מקום שלישי בקנדה, הפודיום האחרון בקריירה.
לפני גרנד פרי בריטניה הודיע על פרישה מתחרויות בסוף העונה ומעבר לתפקיד נהג מבחן ופיתוח בקבוצה.
במהלך השנים השתתף מספר פעמים באירועי מרוץ האלופים.
בשנת 2004 השתתף לראשונה ובשנת 2008 הגיע לראשונה לגמר גיע הנהגים, בו הפסיד במרוץ לסבסטיאן לב.
בשנת 2010 לא לקח חלק באירוע, אך שב אליו שנה לאחר מכן.
בשנת 2013 היה אמור הלתחרות בגביע האומות לצידה של סוזי וולף, האישה הראשונה שמשתתפת במרוץ.
האירוע, שאמור היה להתקיים בבנגקוק, בוטל שבועיים לפני התאריך בשל מתיחות פוליטית במדינה.
השניים התחרו בשנה לאחר מכן והגיעו לגמר, בו הפסידו לטום קריסטנסן ופטר סולברג.
באותו אירוע קולטהרד זכה בגביע הנהגים לאחר שניצח בגמר את פסקל ורליין.
ימים ספורים לאחר הפרישה בסיום עונת 2008 הצטרף לצוות הפרשנים של ערוץ ה-BBC.
במקביל כתב באופן קבוע פרשנויות ל-BBC ספורט ולדיילי טלגרף.
בשנת 2016 ה-BBC הפסיק לשדר את מרוצי הפורמולה 1 וקולטהרד עבר לשדר את המרוצים בערוץ 4 הבריטי.
במקביל הוצע לו להיות אחד המנחים בתוכנית טופ גיר ב-BBC, אך הוא דחה את ההצעה והעדיף להתמקד בשידור המרוצים.
באפריל 2010 הודיע קולטהרד על כוונתו לקחת חלק באליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM) עם קבוצת מוקה מוטורספורט.
בשתי העונות הראשונות בקבוצה צבר נקודה אחת בכל עונה.
בעונתו השלישית צבר 14 נקודות ובסיומה פרש מפעילות מרוצים ספורטיבית.
קולטהרד מחזיק בבתים במונקו, לונדון, בלגיה ושווייץ.
בבעלותו מספר מלונות יוקרה בבריטניה ובעבר היה הבעלים של מלון קולומבוס במונקו.
קולטהרד ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית האמריקאית היידי וישלינסקי, אך השניים נפרדו במהלך שנת 2001. לאחר מכן היה במערכת יחסים בת 4 שנים עם הדוגמנית הברזילאית סימון עבדלנור.
בשנת 2006 התארס עם קארן מינייר, פרשנית מרוצים בערוץ TF1. בשנת 2008 נולד ילדם הראשון.
בשנת 2010 הוענק לו אות חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתו לספורט המוטורי.
דייוויד קוקס היה צייר נוף אנגלי, אחד החברים החשובים ביותר בבית הספר לאמני הנוף בברמינגהאם ומבשר מוקדם של האימפרסיוניזם.
הוא נחשב לאחד מגדולי ציירי הנוף האנגלים, ודמות מרכזית של תור הזהב של צבעי המים האנגלים.
קוקס נולד ב־29 באפריל 1783 בפרבר תעשייתי של ברמינגהאם.
אביו היה נפח ומסגר שידוע מעט מאוד עליו, הוא סיפק פריטים כמו כידונים וחביות לסוחרי נשק בברמינגהאם.
אמו של קוקס הייתה בתו של חקלאי וטוחן ממזרח לברמינגהאם.
בסוף המאה ה-18 פיתחה ברמינגהאם רשת של בתי ספר פרטיים ללימוד ציור, שהוקמה כדי לתמוך בצרכים של יצרני מוצרי מתכת יוקרתיים בעיירה, אך גם עודדו חינוך לאמנות, וטיפחו את הייחודיות.
קוקס נרשם בתחילה לאקדמיה של ג'וזף ברבר, שם למדו עמיתיו האמן צ'ארלס ברבר והחרט ויליאם רדקליף, שניהם הפכו לדמויות חשובות בחייו.
בגיל 15 לערך היה קוקס חניך אצל הצייר אלברט פילדר, שהפיק מיניאטורות ודיוקן פורטרטים.
ביוגרפים מוקדמים של קוקס טוענים כי הוא עזב את חניכותו לאחר התאבדותו של פילדר, כאשר אחד מהם דיווח כי קוקס עצמו גילה את גופתו התלויה של אדוניו, אך זה כנראה מיתוס.
בשלב מסוים במהלך אמצע 1800 הוענקה לקוקס הזדמנות עבודה אצל ויליאם מקרידי בתיאטרון בירמינגהם, בתחילה כעוזר בהכנת צבעים והכנת בדים לציירי התפאורה, אך משנת 1801 צייר את הנוף בעצמו ובשנת 1802 הוביל את צוות עוזריו שלו.
וזכה בפרסום על תפאורותיו המוצלחות.
בשנת 1804 הובטחה לקוקס עבודה על ידי אמרגן התיאטרון פיליפ אסטלי והוא עבר ללונדון.
אף על פי שלא הצליח להשיג תעסוקה בתיאטרון של אסטלי, סביר להניח שהוא כבר החליט לנסות לבסס את עצמו כאמן מקצועי, ומלבד כמה עבודות פרטיות של ציור נוף, התמקדותו בשנים הבאות הייתה בציור בצבעי מים.
בעודו גר בלונדון, התחתן קוקס עם בתו של בעל הבית, מרי אג (Mary Agg) והזוג עבר לדולוויץ' בשנת 1808.
בשנת 1805 ערך את נסיעתו הראשונה מבין רבות לויילס, עם צ'ארלס ברבר, ציורי צבעי המים המוקדמים ביותר שלו הם מאותה שנה.
במהלך חייו ערך סיורי רישום רבים במחוזות צפון וויילס, יורקשייר, דרבישייר ודבון.
קוקס הציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1805. ציוריו מעולם לא השיגו מחירים גבוהים, ולכן התפרנס בעיקר כמאסטר לציור.
רוב תלמידיו היו קצינים או בני אצולה.
כמו כן המשיך וכתב מספר ספרים, ביניהם: ספר הציור החדש של אקרמנס (1809); סדרת שיעורים מתקדמים (1811); מסה על ציור נוף (1813); ושיעורים מתקדמים בנוף (1816).
המהדורה התשיעית והאחרונה של סדרתו שיעורים מתקדמים, פורסמה בשנת 1845.
בשנת 1812, לאחר פטירתם של כמה אמנים, הוא נבחר לאגודת הציירים בצבעי מים (האגודה הוותיקה לצבעי מים).
הוא נבחר כחבר באגודה בשנת 1813, והציג שם מדי שנה עד מותו.
בקיץ 1813 מונה קוקס למורה לציור של המכללה הצבאית המלכותית בפרנהאם, סארי, אך הוא התפטר זמן קצר לאחר מכן, כי התקשה עם האווירה של המוסד הצבאי.
זמן קצר לאחר מכן הוא פנה למודעה בעיתון לתפקיד מאסטר רישום בבית הספר לציור של מיס קרוצ'רס לנשים צעירות בהרפורד ובסתיו 1814 עבר לעיר עם משפחתו.
קוקס לימד שם בבית הספר עד שנת 1819, שכרו היה 100 לירות שטרלינג לשנה עבור עבודה של יומיים בלבד בשבוע, מה שאיפשר זמן לצייר וללמד תלמידים פרטיים.
המוניטין של קוקס גם כצייר וגם כמורה נבנה בשנים קודמות, כפי שצוין בבחירתו כחבר באגודת הציירים בצבעי מים והכללתו בספרו של ג'ון האסל מ־1813 "אקווה פיקטורה".
אולם המיתון הכלכלי שליווה את סיום מלחמות נפוליאון גרם להתכווצות בשוק האמנות, ובשנת 1814 היה חסר כסף לקוקס, והוא לקח הלוואה מאחד מתלמידיו לשלם גם עבור המעבר להרפורד.
למרות יתרונותיה הכספיים והקרבה לנוף של צפון ויילס, המעבר להרפורד סימן נסיגה מבחינת הקריירה שלו כצייר: הוא שלח מעט עבודות לתערוכה השנתית של אגודת הציירים בצבעי מים, ורק בשנת 1823 הוא תרם שוב יותר מ-20 תמונות.
בשנת 1826 ערך את המסע הראשון שלו לבלגיה ולהולנד ובשנה שלאחר מכן עבר ללונדון.
הוא הציג לראשונה עם אגודת האמנים ברמינגהאם בשנת 1829, ועם האקדמיה של ליברפול בשנת 1831. בשנת 1839 נקנו שניים מצבעי המים של קוקס מתערוכת האגודה הוותיקה של ציירי צבעי המים על ידי המרקיז מקונינה עבור המלכה ויקטוריה.
במאי 1840 כתב קוקס לאחד מחבריו בברמינגהם: "אני מכין רישומים בשמן וגם לצייר, וכוונתי לבלות את רוב זמני בבירמינגהם לצורך תרגול".
קוקס שקל לחזור לצייר בשמן מאז 1836 ובשנת 1839 לקח שיעורים בציור שמן מויליאם ג'יימס מולר, אותו הכיר ידידם המשותף ג'ורג' ארתור פריפ.
עוינות בין אגודת הציירים בצבעי מים לבין האקדמיה המלכותית הקשתה על הכרה בו כאמן בעבודות בצבעי מים ובשמן גם בלונדון.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19 הכנסותיו ממכירות צבעי המים שלו הספיקו כדי לאפשר לו לנטוש את עבודתו כמאסטר לרישום, וביוני 1841 עבר עם אשתו לכפר בפאתי בירמינגהם.
מהלך זה איפשר את רמת החופש והיצירתיות הגבוהה יותר שאפיינה את עבודתו המאוחרת.
קוקס קבע שיגרה קבועה של עבודה – ציור בצבעי מים בבוקר ובצבעי שמן אחר הצהריים.
הוא היה מבקר בלונדון בכל אביב כדי להשתתף בתערוכות הגדולות.
משנת 1844 סיוריו השנתיים היו בצפון ויילס כדי לעבוד בחוץ בשמן ובצבעי מים, והפכו בהדרגה למוקד מושבת אמני קיץ שנתית שנמשכה עד 1856 עם קוקס כמנחה שלה.
הניסיון של קוקס להציג את ציורי השמן בלונדון היה קצר ולא הצליח: בשנת 1842 הגיש את ההגשה היחידה שלו לאגודת האמנים הבריטית; ציור שמן אחד הוצג בכל אחד מהמוסדות הבריטיים ובאקדמיה המלכותית בשנת 1843; ושני ציורי שמן הוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1844 - האחרון שיוצג בלונדון במהלך חייו.
קוקס לקה באירוע מוחי ב־12 ביוני 1853 ששיתק אותו זמנית, והשפיע לצמיתות על ראייתו, זיכרונו ויכולותיו.
תערוכה מעבודותיו אורגנה בשנת 1858, ובשנה לאחר מכן נערכה תערוכת רטרוספקטיבה בגלריה ברחוב בונד, לונדון.
קוקס נפטר מספר חודשים לאחר מכן.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של סנט פיטרס, הרבורן, בירמינגהם, מתחת לעץ ערמונים.
באביב 1811 ביצע קוקס מספר קטן של עבודות בולטות בצבעי שמן במהלך ביקור בהייסטינגס עם משפחתו.
לא ידוע מדוע לא המשיך לעבוד במדיום זה באותה תקופה, אך חמש הדוגמאות הידועות ששרדו תוארו בשנת 1969 כ"כמה מהדוגמאות המבריקות ביותר לז'אנר באנגליה".
קוקס הגיע לבגרות אמנותית לאחר שעבר להרפורד בשנת 1814.
יצירתו המאוחרת של קוקס, שנוצרה לאחר שעבר לבירמינגהם ב-1841, התאפיינה בפשטות ובהפשטה.
אומנותו בתקופה זו שילבה את המאפיינים את בית הספר האנגלי הקודם בציור בצבעי מים, יחד עם תעוזה וחופש ביטוי הדומים לאימפרסיוניזם המאוחר יותר.
דאגתו ל"תפוס" את האופי החולף של מזג האוויר, האווירה והאור דומה לזו של ג'ון קונסטבל, שהתמקד בלכידת פרטים קטנים, במקום זאת קוקוס השתמש בדרגה גבוהה יותר של הכללה והתמקדות באפקט הכללי.
טכניקת צבעי המים של קוקס בשנות ה-40 הייתה שונה במידה ניכרת משיטותיו הקודמות.
החומרים ששימשו ליצירותיו המאוחרות יותר בצבעי מים היו שונים גם מתקופותיו הקודמות: הוא השתמש בגיר שחור במקום בעיפרון גרפיט כמדיום הציור העיקרי שלו, ובנייר גס וסופג שסייע להתפתחותו סגנונו המחוספס והחופשי יותר.
בשנות ה-40 קוקס, לצד פיטר דה וינט וקופלי פילדינג, זכה להכרה כאחת הדמויות המובילות במדיום צבעי המים של הנוף האנגלי במחצית הראשונה של המאה ה-19. הערכה זו הסתבכה על ידי התגובה לסגנון המחוספס והנועז יותר של עבודתו של קוקס מאוחר יותר בברמינגהם, אשר זכתה להתעלמות או לגינוי נרחב.
בעוד שבאותה עת דה וינט ופילדינג המשיכו במסורת הוותיקה, קוקס יצר סגנון חדש.
קבוצה של אמנים צעירים שעבדו בסגנון צבעי המים של קוקס, שגשגה הרבה לפני מותו, ביניהם ויליאם בנט, דייוויד הול מקווין ובנו – דייוויד קוקס (הבן).
במיוחד בשנת 1850 בנט זכה להכרה כ"אולי הנכבד ביותר בקרב ציירי הנוף" בזכות סגנונו הנמרץ בהשפעת קוקס.
חסידים מוקדמים אלה התרכזו בדוגמאות מעבודתו הקודמת יותר של קוקס והתרחקו ממה שנראה אז כמופרז בימיו האחרונים שלו, בתקופה שנשלטה על ידי נוף ציורי מלוטש ומפורט.
עם זאת, הם עדיין גונו ולא הצליחו לבסס את עצמם כתנועה מגובשת.
הספר "ביוגרפיה של דייוויד קוקס: עם הערות על עבודותיו" משנת 1881, התבסס על כתב יד של ידידו של קוקס, ויליאם הול, בעריכה והרחבה של ג'ון תאקרי בונס, עורך ה"דיימינג פוסט בירמינגהם".
דייוויד קוקס (הבן) , הידוע בשם דייוויד קוקס הצעיר או דייוויד קוקס ג'וניור כדי להבדיל אותו מאביו הצייר הידוע יותר דייוויד קוקס (1783–1859), היה צייר אנגלי בצבעי מים, שצייר בעיקר נופים.
נולד בדאלוויץ', לונדון, והתחנך בבית הספר של הרפורד בצפון ויילס לשם עברה המשפחה.
אביו לימד אותו לצייר, אבל הוא השתמש בפלטת צבעים בהירה יותר מאביו.
בנוסף לעבודה של ציור נופים סביב לונדון, הוא עשה כמה ציורים של "צועני נורווד" וצייר קהילות מקומיות מקומי אחרות.
נופיו כללו את ויילס, סקוטלנד, אזור האגמים, דבון, צרפת, שווייץ ואיטליה.