tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר קום המדינה פורסמו שוב העיקרים בגיליון העשירי של 'בסולם' (שבט תש"י) ושם חזר הסעיף האחרון, ומאז הוא נשאר כך.
בהרצאה שסופחה לגיליון החמישי של במחתרת כותב שטרן: "לפני כולכם בוודאי הקריאו את 'עיקרי התחייה', ייתכן ואצל רבים מכם נתעוררה התמיהה.
לשם מה חוזרים שוב, לאחר כל כך הרבה שנות חנוך לאומי, על דברים הידועים, לכאורה, לכולם?
אולם השאלה, האמנם ידועים דברים אלה לכולם?".
שטרן קיבל ביקורות על העיקרים משני כיוונים: ראשית על הסגנון המליצי והמושגים שלכאורה רחוקים משפת האנשים, אולם הביקורות העיקרית הייתה כנגד הרוח-הדתית שהתלבשה בעיקרים, ביטויים כמו "מלכות ישראל", ו"לשון התורה", ובמיוחד העיקר האחרון המתייחס להקמת בית המקדש השלישי.
בגיליון ו' של עיתון במחתרת נפתח מדור של "מכתבים למערכת" ובהם שאלת אחד הקוראים: ברור הוא שמטרת הציונות היא הקמת מדינה עברית בא"י כולה, בהשתלטות בכוח הזרוע, אולם אם כך, לשם מה צריך לכתוב בעיקרים על "עם סגולה", "משטר צדק", מלכות ישראל" וכו' שלכאורה אין לו כל סנטימנט אליו.
אמנם העיקרים בדבר הקמת המדינה בכוח הזרוע הם הא"ב של האידאולוגיה, אולם לשני העיקרים נוספו גם יתר "עיקרי התחייה": ג', ד' וה' עד י"ח.
וזאת משום שעם ניתוק הקשרים עם הצ"ח - התנועה הרוויזיוניסטית, והקמת תנועה עצמאית שבמשך זמן, כמצופה, תהיה לתנועת החירות בישראל, מחובתנו להתוות הדרך ל'אדנות' ולשלטון.
על הארגון להיות ל'כת סגולה', "כת נושאי רעיון קדוש, כת שוחרי החירות ולוחמיה אשר פניהם לגאולה שלמה של האומה כולה ברוח ובחומר.
כיבוש המכורה ותקומת המלכות אלה הם רק השלבים הראשונים".
העם העברי הוא עם סגולה, שונאי ישראל מבחוץ וממעטי דמותו מבפנים, שאינם מאמינים בגדלותו, לא יוכלו לשנות עובדה זו.
מובן שלא בגלל היותו עם סגולה ניתנה לו הזכות על הארץ הזאת, זכות זו יש לכל עם על ארץ מולדתו.
בעניין 'משטר צדק'- נכון אמנם שהציונות המדינית דחתה את שאלת המשטר לאחר הקמת המדינה, ואולם אין אנו הציונות המדינית.
אנו, כאמור, תנועה חדשה - תנועת החירות העברית, הרוצה להקים את מלכות ישראל ולבנותה מחדש יסודות נצחיים: שבמלכות זו לא יהא רעב ומובטל, לא יהא נחות ומקופח.
התנאים האלה אינם קובעים צורת המשטר אלא את תוכנו, את מהותו.
ואנשים החושבים שיוכלו ביום מן הימים להתנגד לשאיפות הנאצלות הללו ואף ללחום בהן, אין להם מקום בתוכנו.
עניין המקדש אינו דתי דווקא, וגם אם שאינו דתי יכולים להיות סנטימנטים לבית ששימש סמל לעצמאות.
המקדש היה סמל חי לרוח האומה, בתקומתו ראה העם את סמל הגאולה השלמה.
שטרן גם ויתר על מושגים שעוררו ביקורות נוקבות מדי, לפני הניסוח הסופי (שאחריו כאמור לא היו שינויים) כמו הביטוי "המלכות השלישית" שעורר דמיון ל"רייך השלישי" הגרמני.
אולם על הביטוי "אדנות" שאף הוא הזכיר את אחד ממושגי היסוד הגרמניים: "עם האדונים", שטרן לא ויתר, ולדעתו המושג אף הוזכר בשירי אורי צבי גרינברג הרבה לפני שהוכנס לשימוש במילון המפלגה הנאצית.
לח"י, לאחר מכן אימץ גישה זו אם כי בשינויי נוסח: "גבולות המנדאט אינם מזדהים עם הגבולות אשר סימן אלהים בשבועתו לאבות האומה.
הם אינם מזדהים עם הגבולות, אשר סימן דוד מלך ישראל במלחמותיו באויבי האומה מסביב.
גם רחוקים הם מהכיל את השטחים אשר נכבשו על ידי מלכי בית חשמונאי בדמם...גבולות דוד וחשמונאים יהיו גבולות העם בעתיד...אין אנו מקבלים גבולות, שסומנו על ידי זרים...גבולותינו יסומנו לפי מידת ההקרבה והיוזמה הלאומית, שיגלה העם במלחמה.
המולדת כולה, בשלמותה, בלתי-מקוצצת, תהיה שלנו בפועל, אם נרצה אותה בכל נימי נפשנו".
בעיקר י"ד "משפט הזרים" קובע שטרן כי "פתרון בעיית הזרים על ידי חילופי האוכלוסים".
ואמנם אין הוא היחידי שהגה בכך, חיים ויצמן חתר "להכשיר את דעת הקהל בארצות הברית לתוכנית של מסירת א"י המערבית ליהודים, העברת הערבים לארצות ערב, מימון התוכנית על ידי מלווה אמריקני גדול", וכוונתו הייתה לרעיון "הטראנספר הערבי מרצון מארץ ישראל".
אם כן, לפי העיקרים, הברית ניתנת רק לארגונים אשר יצטרפו למאבק לשחרור המכורה, אך לא כלפי עם זר שגר בארץ, שאיתו ישנו רק הפתרון של החלפת אוכלוסיות.
לפי העיקרים יוצא בוודאות שכוונת שטרן הייתה לכונן את לח"י תחילה כארגון ("ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש") ולאחר מכן כתנועה ("ואלה תפקידי התנועה בתור האדנות והגאולה") וסופה משטר במדינת ישראל - "הקמת משטר חברותי".
אם כן, בניגוד לטענה שלח"י הייתה רק תנועה לשחרור לגירוש הבריטים מבלי שאיפה לשלטון, מהעיקרים דווקא יוצא שהפילוג מהאצ"ל הוא מהותי ולא רק בהתנגדות לשלטון הזר בא"י.
בניסיון להבין את משמעויות הניסוחים והביטויים המרהיבים, ניתח שבתי בן דב את העיקר הראשון: "עם ישראל הוא עם סגולה.
נושא תרבות עולם...בביטחונו בגאולה", והוא טוען שיש פה אבסורד: שהרי משמע מדבריו שהעם עצמו הוא היוצר את הדת והוא זה שחוקק את מוסר הנביאים, וזהו כביכול "יצירה הומניסטית" המנותקת מגורם חיצוני.
ומכאן הוא מסיק: "גם יתר המעלות המנויות באותו 'עיקר ראשון' לא יכלו להיתפס בסולם-ערכים עברי, אלא רק באותו סולם-הערכים האירופי-הומניסטי...אף האקורד האחרון בדבר 'הביטחון בגאולה' לא קיבל את אישורו הפילוסופי העליון רק מעצם 'המחשבה מן הדם', אלא גם מהשקפת העולם הכללית - אשר הרעיון 'הגאולה הלאומית' אמנם ידוע בה היטב.
הפירוש היחיד שיכול עוד להיות להם, הוא שוב לא חידוש העצמות עצמה, אלא חידוש הסימפתיה לעצמות, ולא נאמנות קנאית ל'קניינים' עצמם אלא רק טיפוח הגאווה ב'קניינים' הללו".
דבריו של בן-דב נסתרים אולי ממקור אחר בכתבי שטרן, כאשר הוא מדבר על המלכות: "מלחמות היהודים ובפרט מלחמות השחרור שלהם עמדו תמיד בסימן הדת.
מלחמת החשמונאים, מלחמת הקנאים, מרד בר כוכבא - התחוללו כולן כשהנכרי חילל את קודש קדשיה של האומה.
הדת הזאת היא ששמרה על חיי האומה, ההשתייכות אליה הייתה כנתינות המדינה.
סידור כדרכיה, תורה כחוקת המדינה וטלית כדגלה וכל הבוגד במדינת הדת היה מוציא עצמו מכלל האומה.
הודות לקנאות דתית זו נשאר הדם הלאומי בטהרתו העברית.
הודות לקנאות דתית זו קמה תנועת חבת ציון ועתה תנועת החרות, שבעורקי אנשיה זורם הדם הקדמון, דם המכבים והקנאים...
הרי שיוצא בוודאי ששטרן הכניס גם פן דתי בהקמת בית המקדש ולא רק כסמל ריק.
גם הניסוח "יוצר דת היחוד" ניתן לפרוש כמגשים ומפיץ את עקרון היחוד, או כהוגה עקרון היחוד לעומת העבודה הזרה.
עיר הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר והפסנתרן הישראלי שלומי שבן, שיצא בשנת 2007 על ידי חברת התקליטים אן אם סי בהפקתו המוזיקלית של אסף תלמודי.
את השירים באלבום כתב והלחין שבן, והוא מארח בו אמנים ישראלים נוספים כגון ערן צור, אדם שפלן, אסף אמדורסקי, הבילויים ואנסמבל סולני תל אביב.
אלבום זה עוסק ביחסו של שלומי אל העיר הגדולה, האנשים החיים בה ומערכות היחסים ביניהם.
האלבום מפתח את הקו האמנותי שהציג באלבומו הקודם, והוא מדלג בין בלדות פסנתר נוגות ("פעם שירים", "בעיות אישיוֹת") ושירים קצביים ("אינטואיציה", "גור חתולים").
שני שירים באלבום נוצרו בהשפעה ישירה של בוב דילן: שם השיר "New Age Women #14 & 35" מבוסס על השיר "Rainy Day Women #12 & 35" מהאלבום Blonde on Blonde והשיר "מותק, את אצלי בראש" הוא גרסה עברית לשיר "Mama, You Been On My Mind".
מילות השיר "בעיות אישיוֹת" נכתבו על ידי דוד אבידן.
להוצאתו של האלבום קדמו הסינגלים "מוכן לאהבה" ו"אינטואיציה", ולאחריו יצא גם הסינגל "מותק, את אצלי בראש".
האלבום כלל בהוצאתו הראשונה גם דיסק בונוס ובו ארבעה שירים נוספים (ברובם גרסאות נוספות לשירים משני אלבומיו הראשונים), וכן רצועת מולטימדיה ובה קליפ לשיר "מוכן לאהבה" מתוך האלבום.
האלבום תוכנן לצאת כבר בקיץ 2006, אולם בשל מלחמת לבנון השנייה נדחתה השקתו בכמה חודשים.
יציאת האלבום, לאחר כמה שנות שתיקה, לוותה גם בסיבוב הופעות ייחודי – שבו לראשונה הופיע שלומי עם להקה, והתרחק במקצת מהפסנתר.
בינואר 2024, בהסכת שיר אחד של כאן, מאיה קוסובר ערכה והגישה פרק על השיר "האזרח האחד".
פרק זה נולד בעקבות טבח השבעה באוקטובר.
אני מצטער לראות שגם את נפלת ל
כשהיית איתי (את לא אהבת לרקוד)
מוכן לאהבה - הקליפ (רצועת מולטימדיה)
עיר הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי קליפורד סימאק.
הספר במקור כלל שמונה סיפורים הקשורים זה לזה מבחינה עלילתית, אשר פורסמו במגזינים בין השנים 1944–1951. בספר, שיצא לאור לראשונה ב-1952, צורפו לכל סיפור "הערות" (למעשה, הקדמה), אשר מהווים בעצמם סיפור מסגרת.
סימאק פרסם סיפור תשיעי בשם "אפילוג" ב-1973. מהדורה של הספר משנת 1980 כללה את "אפילוג".
חלק מהמהדורות המאוחרות יותר של הספר - אך לא כולן - מכילות את "אפילוג".
"עיר" יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד ב-1976, בתרגומו של יוסף עוזיאל (2 מהדורות נוספות ב-1977 ו-1978).
ב-2007 יצאה מהדורה חדשה בהוצאת ינשוף, בתרגומו של דוד חנוך.
גרסה זו כוללת את הסיפור התשיעי "אפילוג".
הרומן מתאר אגדה המורכבת משמונה "מעשיות", אותן מדקלמים הכלבים - גזע פסטורלי ופציפיסטי - כדי להעביר כמורשת שבעל פה.
המעשיות מספרות על יצור בשם "אדם".
לכל מעשיה מוצמדות הערות "כלביות" הכוללות ניתוח אודות האפשרות לקיומו של האדם.
"הערת העורך" מתארת שאלות שהגורים עשויים לשאול אחרי ששמעו את הסיפורים:
הספר מתאר היסטוריה שבה האנושות, לאחר שפיתחה כלי תחבורה מתאימים, נוטשת את הערים ועוברת לכפרים.
חקלאות הידרופונית וייצור חשמל מבוזר מאפשרות לקהילות קטנות לעמוד ברשות עצמן.
בתחילה, הכח המניע אנשים להתפרש הוא הפחד משואה גרעינית, אך במשך הזמן אנשים מגלים שהם למעשה מעדיפים את אורח החיים הפסטורלי על פני העירוני.
המעשיות מתמקדות סביב עלילות משפחת ובסטר והרובוט המשרת שלהם, ג'נקינס.
השם ובסטר הופך בהדרגה לשם עצם כללי, המתאר בני אדם באשר הם.
ברומן מופיעים נושאים המוכרים מעבודות אחרות של סימאק - בעיקר הנוף הפסטוראלי והכלבים הנאמנים.
כל מעשיה מספרת פרק נוסף בהתמוטטות של החברה העירונית.
כשבני האדם נוטשים את הערים, משפחות הופכות למבודדות יותר ויותר זו מזו.
ברוס ובסטר מעניק לכלבים את יכולת הדיבור וראייה טובה יותר, בעזרת ניתוח.
התמוטטות הציבילזציה מאפשרת לגאונים מוטנטים לגדול ולהתפתח בלי להיות כבולים למשטר החברתי הקיים.
מוטנט בשם ג'ו ממציא דרך שבה הנמלים יכולות להישאר פעילות כל השנה, בלי להתחיל מחדש את בניית החברה שלהן בכל אביב.
במשך הזמן, הנמלים בונות חברה תעשייתית.
ג'ו חסר המוסר בועט בתל הנמלים, שכן הוא השתעמם מהמשחק.
כתוצאה מכך, הנמלים בונות מושבות גדולות יותר ותעשייתיות יותר.
מעשיה מאוחרת יותר מספרת על תחנת מחקר על פני כוכב הלכת צדק.
סיפור זה, שבמקור פורסם תחת השם Desertion ("עריקוּת") ב-1944, היה אחד הסיפורים הראשוניים לדון ב-pantropy, כלומר שינוי האדם על מנת להתאים לכוכב לכת זר; זאת, בניגוד להארצה - שינוי כוכב הלכת כך שיתאים לאדם.
צדק של סימאק הוא גיהנום קפוא, שטוף רוחות ומאכל-כל; מקום בו רק טכנולוגיה עילית מאפשרת את קיומה של תחנת המחקר.
מדענים עוברים התמרה כדי שיוכלו לעזוב את תחנת המחקר וללמוד על כוכב הלכת, אך אף אחד מהם אינו חוזר לתחנה.
לבסוף, מנהל התחנה פאולר מתנדב לעבור את ההתמרה בעצמו, ולוקח עמו את טאוזר, כלבו הזקן, עייף ומוכה פרעושים.
הם עוזבים את התחנה בצורתם החדשה וחווים את צדק כגן עדן.
טאוזר נפטר מבעיות הפרעושים ומהגירודים והוא יכול לדבר עם מי שהיה בעליו באופן טלפתי.
כמו המדענים שלפניו, גם מנהל התחנה פאולר אינו מוכן לחזור לצורת אדם.
בסופו של דבר הוא כן חוזר, על מנת לשתף עם בני האדם את תגליותיו.
זה נראה בלתי אפשרי - כיצד יוכל להסביר לבני אדם את הפלא שהוא וטאוזר חווים על צדק?
לג'ו יש גישה לתכסיס המאפשר לאנשים להבין אחד את השני יותר טוב.
כל בני האדם לומדים את האמת אודות צדק, ורובם בוחרים לעזוב את כדור הארץ, להגר לצדק, ולזנוח את צורת האדם.
חזונו של סימאק לאפוקליפסה האנושית הוא בלתי רגיל - לא חזון של הרס אלא של בדידות.
עשרת אלפים שנה מאוחר יותר, לג'נקניס יש גוף חדש.
בעת הזו, ציוויליזצית הכלבים, פציפיסטים וצמחונית, כבר ממלאת את כל כדור הארץ, והיא כוללת מיני בעלי חיים אחרים, אשר הכלבים החלו לחנך.
כל החיות חכמות, ונראה שסימאק רומז שהחיות היו חכמות מקדמא דנן, אלא שהאדם סירב להבחין בכך.
הכלבים מחלקים מזון לכלל החיות, כך שאפילו הטורפים אינם הורגים יותר.
הכלבים גם מחפשים דלתות לעבור בין "ממדים" - בין גרסאות שונות של כדור הארץ.
יצור ממימד אחר חודר לכדור הארץ, ובטרם הוא בורח חזרה לעולמו, מוחו הטלפאתי החדש של ג'נקינס מאפשר לו ללמוד מהיצור כיצד לנוע בין הממדים.
ג'נקינס, משוכנע שהגזע האנושי אינו יכול לחיות בדו קיום עם שאר החיות, משתמש בידע זה כדי להעביר את בני האדם הנותרים לעולם אחר.
5000 שנה מאוחר יותר, בני האדם נכחדו כמעט כולם, וג'נקינס חוזר לבדו לכדור הארץ המקורי, במעשיה האחרונה בספר, ג'נקינס מוצא שהכלבים מתקשים להתמודד עם עיר הנמלים הענקית, אשר גדלה תמיד ומשתלטת על כל כדור הארץ.
ג'נקינס נוסע לז'נבה, שם קבוצה קטנה של בני האדם הנותרים ממתינים לנצח בהקפאה קריוגנית.
הוא שואל אחד מבעליו לשעבר, בן משפחת ובסטר, כיצד לטפל בנמלים.
לובסטר יש פתרון אנושי קלאסי - פתיון מורעל פועל באיטיות.
ג'נקינס מודיע לכלבים שאין לאדם פתרון להתמודדות עם הנמלים, ועובר יחד איתם לכדור-ארץ חדש.
הסיפורים נכתבו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומשקפים את הגישה לפיה בני האדם אינם מסוגלים לחיות בשלום זה עם זה.
בספר עובר המסר לפיו האדם הוא אגרסיבי מיסודו ולא ניתן יהיה לתקן פגם זה לעולם.
סימאק כתב את המעשיה התשיעית והאחרונה בסאגה בשנת 1973, עשרים ושתיים שנה אחרי הפרק הקודם (הסיפור נכתב במיוחד לאסופה לזכר העורך ג'ון וו' קמפבל, שעבורה כתבו כמה מהסופרים הגדולים של "תור הזהב").
ג'נקינס חזר לכדור הארץ המקורי.
הוא גר בבית ובסטר הישן, מוקף מכל עבריו בעיר הנמלים המתה.
חללית מגיעה לקחת אותו לעולם הרובוטים.
ג'נקינס שובר קירות בעיר הנמלים ומוצא שם רק המון פסלים של אותו מוטיב - מגף אנושית הבועטת בתל נמלים.
לספר הייתה השפעה משמעותית על המרקסיסט הצרפתי Henri Lefebvre ועל חברים בקבוצת האוונגרד Situationist International, אשר השתמשו בסיפור כנקודת מוצא לדיון בשאלה כיצד יוכל האדם לשרוד בעולם ללא עבודה.
בפילוסופיה ובמדע, עיקרון ראשוני הוא טענה או הנחה בסיסית שלא ניתן להסיק מכל טענה או הנחה אחרת, ואשר ממנו מוסקים כל הטענות וצורותיהן באותו התחום בעולם.
חשיבת עקרונות ראשוניים היא שיטה לפתירת בעיות אשר פורסמה והוזכרה רבות על ידי היזם והמיליארדר אילון מאסק.
העקרונות הראשונים בפילוסופיה הם מן גישת המניע הראשון, שנלמדו על ידי אריסטוטלים, וגרסאות ניואנסיות של עקרונות ראשונים מכונים אקסיומות על ידי קנטיאנים.
במתמטיקה ובלוגיקה פורמלית, עקרונות ראשונים מכונים אקסיומות או הנחות יסוד.
בפיזיקה ובמדעים אחרים, אומרים שעבודה תאורטית היא מעקרונות ראשונים, או מהתחלה, אם היא מתחילה ישירות ברמה של מדע מבוסס ואינה מניחה הנחות כמו מודל אמפירי והתאמת פרמטרים.
במערכת לוגית פורמלית, כלומר, קבוצה של טענות התואמות זו את זו, ייתכן שניתן להסיק חלק מהאמירות מהצהרות אחרות.
לדוגמה, בסילוגיזם, "כל בני האדם הם בני תמותה; סוקרטס הוא אדם; סוקרטס הוא בן תמותה" ניתן להסיק את הטענה האחרונה מהשתיים הראשונות.
עיקרון ראשון הוא אקסיומה שלא ניתן להסיק מאף אחת אחרת בתוך אותה מערכת.
הדוגמה הקלאסית היא של היסודות של אוקלידס; שמהן ניתן להסיק מאות הנחות גאומטריות.
אנליזת עקרונות ראשוניים ביצירת חדשנות
אנליזת עקרונות ראשוניים, היא שיטת חשיבה לפתרון בעיות אשר הוצעה על ידי היזם המיליארדר אילון מאסק לפתירת בעיות שלעיתים קרובות מכונות כ"בלתי אפשריות", ובנוסף משמשת רבות יזמים מצליחים רבים ברחבי העולם כגון לארי אליסון וג'נסן הואנג.
תהליך החשיבה לפתירת בעיות ממשיות
אנליזת עקרונות ראשונים מתבצעת על ידי פירוק בעיה או שאלה לאמיתות הבסיסיות שלה ובנייתה מחדש בצורה פשוטה וברורה יותר אשר מסתמכת על אמיתות בסיסיות, ואשר מהן מוסקות כל שאר האמיתות המתבטאות בצורותיהן השונות בעולם.
היא מיועדת כדי להימנע מדעות קדומות חסרות בסיס מציאותי (לדוגמה, הטענה כי פתרונות מוצלחים אינן נעשו בעבר מעולם) אשר מסתירות את המציאות האובייקטיבית של פתרון והבנת הבעיה אשר אין לה עוררין מדעי ריאליסטי שהוכיח אותה כשגויה (בהייתכן ואכן קיימת).
העלאת שאלה או בעיה אשר נדרשים או מעוניינים לפתור או לענות עליה.
פירוק השאלה או הבעיה לגורמים הבסיסיים ביותר שלה באמצעות שאלה חזרתית של "מהם המרכיבים הבסיסים בנושא זה?" או באמצעות טכניקת חמש שאלות מדוע כדי לחפור לאמת עמוקה יותר עד למציאת עיקרון ראשוני.
הטלת ספק בהנחות המקובלות בחברה אשר לעיתים מסתירות את העיקרון הראשוני האחראי לה עם מסקנות חסרות בסיס מדעי או אימפריאלי.
בנייה מחדש של פתרון חדשני מהעקרונות הראשונים באמצעות שילובן בצורה יצירתית וחדשנית תוך כדי השוואה חזרתית עם האמיתות הבסיסיות הללו.
אינו מסוגל להתפרק יותר מבלי לאבד ממשמעותו החיונית.
רלוונטי בצורה אוניברסלית בתוך תחום עיסוקו.
נתמך על ידי הוכחות לוגיות ובעלות יכולת בדיקה.
נשאר נכון ללא תלות בהקשר או פרספקטיבה.
ניתן לשימוש לצורך הפקת תופעות מסובכות יותר.
דוגמאות של עקרונות ראשוניים נפוצים בעולם
בפיזיקה: חוקי התרמודינמיקה, חוק שימור האנרגיה.
בביולוגיה: תאוריית התא, ותאוריית הברירה הטבעית.
דעות קדומות אישיות יכולות להסתיר את האמת האובייקטיבית אשר מרכיבה את המציאות .
דרושה אנרגיה מחשבתית רבה בהשוואה לחשיבה אנלוגית הנפוצה יותר.
אתגרים בשימוש תדירותי של חשיבת עקרונות ראשוניים
היכרות היסטורית והתפתחות הרעיונות בנושא.
הבנה עמוקה בתחום או העיסוק הנחקר.
יכולות חשיבה לוגית וחשיבה ביקורתית מפותחות.
אסטרטגיות נוספות לפיתוח ולמידת עיקרונות ראשוניים
חיפוש אחר פרספקטיבות מגוונות ודעות המומחים בתחום.
היתעדכנות במחקרים אחרונים בתחום עיסוקך.
פיתוח הרגל של הטלת ספק בהנחות ובמסקנות, אפילו במוסכמות המקובלות באופן נרחב בדעת הקהל בעולם.
שימוש בניסויים מחשבתיים כדי לבדוק את מגבלות ההבנה שלנו.
בפילוסופיה "עקרונות ראשונים" הם מהסיבה הראשונה המכונה בדרך כלל עמדות וטיעונים אפריוריים, העומדים בניגוד למונחים, נימוקים או טיעונים אפוסטיורים, בכך שהראשונים פשוט מניחים ומתקיימים לפני תהליך החשיבה.
והאחרונים נגזרים או מסיקים לאחר תהליך ההגיון הראשוני.
עקרונות ראשונים מטופלים בדרך כלל בתחום הפילוסופיה המכונה אפיסטמולוגיה, אך הם גורם חשוב בכל ספקולציה מטאפיזית .
בפילוסופיה "עקרונות ראשונים" הם לעיתים קרובות שם נרדף במקצת לאפריורי, דטום והנמקה אקסיומטית .
בפילוסופיה היוונית העתיקה, עקרון ראשון שממנו נגזרים עקרונות אחרים נקרא arche ומאוחר יותר "עיקרון ראשון" או "יסוד".
בהרחבה, הכוונה עשויה להיות "מקום ראשון", "שיטת ממשל", "אימפריה, ממלכה", "רשויות" המושג של קשת הותאם מהקוסמוגוניות המוקדמות ביותר של הסיודוס והאורפיזם, דרך התיאוריות הפיזיקליות של הפילוסופיה הפרה-סוקרטית ואפלטון לפני שהפכו לפורמליות כחלק מהמטאפיזיקה על ידי אריסטו .
Arche מתועתק לעיתים גם כ-arkhé ) היא מילה יוונית עתיקה בעלת חושים ראשוניים "התחלה", "מקור" או "מקור פעולה": מההתחלה, או הטיעון המקורי, "פקודה".
העיקרון או היסוד הראשון תואם את "החומר הבסיסי האולטימטיבי" ו"העיקרון האולטימטיבי בלתי ניתן להדגמה".
דקארט, שהושפע עמוקות מאוקלידס, היה רציונליסט שהמציא את שיטת הפילוסופיה הבסיסית.
הוא השתמש בשיטת הספק, הנקראת כיום ספק קרטזיאני, כדי לפקפק באופן שיטתי בכל מה שהוא יכול לפקפק עד שנשאר עם מה שהוא ראה כאמיתות שאין להטיל ספק בהן גרידא.
תוך שימוש בהצעות המובנות מאליהן כאקסיומות שלו, או יסודות, הוא המשיך להסיק מהן את כל גוף הידע שלו.
היסודות נקראים גם אמיתות אפריוריות .
ההצעה המפורסמת ביותר שלו היא "Je pense, donc je suis" (אני חושב, לכן אני, או Cogito ergo sum), שהוא ציין בשיח שלו על השיטה היה "העיקרון הראשון של הפילוסופיה שחיפשתי."
בפיזיקה, אומרים שחישוב הוא מעקרונות ראשונים, או מהתחלה, אם הוא מתחיל ישירות ברמת חוקי הפיזיקה הקבועים ואינו מניח הנחות כמו מודל אמפירי ופרמטרים מתאימים .
לדוגמה, חישוב של מבנה אלקטרוני באמצעות משוואת שרדינגר בתוך קבוצה של קירובים שאינם כוללים התאמת המודל לנתונים ניסיוניים היא גישה ab initio.
עיר בירה היא עיר המשמשת כמרכז השלטוני והפוליטי של מדינה, טריטוריה או אזור מנהלי.
לרוב משמשת הבירה כמושבם של מרבית מוסדות הממשל (בית מחוקקים, רוב משרדי הממשלה ובמיוחד של ראש הממשלה, משכנו של ראש המדינה וכדומה), הערכאות הגבוהות של הרשות השופטת ובמיוחד בית המשפט העליון ולעיתים גם מוצב הפיקוד העליון של הצבא, וכן לרוב גם שגרירים ונציגים רשמיים של מדינות זרות.
פעמים רבות עיר הבירה היא עיר הראשה או העיר הגדולה במדינה או בטריטוריה, ולרוב היא בעלת תפקיד מרכזי מבחינה כלכלית, חברתית ותרבותית.
המילה מופיעה בתנ"ך מספר פעמים, ככל הנראה במשמעות של "מצודה" או "ארמון".
בספר נחמיה מוזכרת "הבירה אשר לבית", ובספר דברי הימים מופיעה "בירה" בדברי דוד במעמד הכתרת בנו שלמה.
בחלק מהמקומות נראה שהביטוי מתייחס לבית המקדש, על פי הפרשנים, במשמעות של "מגדל" או "ארמון".
בדברי הימים נזכרות גם "בירניות" שנבנו על ידי מלכי יהודה.
המצודה שבפינתו הצפון-מערבית של הר הבית נקראה "מצודת הבירה", ובימי השלטון הרומי שונה שמה ל"מצודת אנטוניה".
מקור המשמעות המודרנית של המילה מגיע כנראה מהבנה שגויה של הצירוף שושן הבירה, מקום מושבו של מלך פרס במגילת אסתר, הנזכר גם בדניאל ובנחמיה.
לאורך המאה ה-20 מספר מדינות החליפו את עיר הבירה שלהן:
אוסטרליה הכריזה על קנברה כבירה (1913).
טורקיה החליפה את איסטנבול אשר שימשה כבירה שלה מזה כ-500 שנה באנקרה כצעד סמלי להתנתקות מהעבר של האימפריה העות'מאנית (1924).
ברזיל החליפה את ריו דה ז'ניירו בבירה החדשה ברזיליה (1960).
פקיסטן החליפה את קראצ'י בבירה החדשה אסלאמאבאד (1967)
בליז החליטה להעביר את מוסדות השלטון מבליז סיטי בעקבות הוריקן אשר פגע בה ב-1961, לבלמופן הרחוקה מהחוף ומוגנת מסופות עתידיות (שנות השבעים).
ניגריה החליפה את לאגוס בבירה החדשה אבוג'ה (1991).
בעשור השלישי של המאה ה-21, מספר מדינות פועלות לשינוי עיר הבירה שלהם:
הממשלה במצרים פועלת להקים בירה חדשה, 45 ק"מ ממזרח לבירה הנוכחית, אשר תקרא בירת מצרים החדשה.
נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, פועל לכינון בירה חדשה באי בורנאו, כ-1,400 ק"מ מהבירה הנוכחית שבג'קרטה.
בגינאה המשוונית קיימת תוכנית להפיכת העיר סיודאד דה לה פאס שבמזרח המדינה לעיר הבירה, במקום מלאבו.
משמעויות סמליות של עיר הבירה
בלשון הדיבור יכול שם עיר הבירה להחליף את שמה של המדינה.
במספר שפות, שמה של הבירה מתחלף עם שמה של המדינה גם בשפה התקנית: "מצר" היא מצרים וגם קהיר, "אש-שאם" (או: "אלשאם", "א-שאם") הוא אחד משמותיה של דמשק וגם כינוי לסוריה.
גם השם "ציון" מופיע במקורות כאחד משמותיה של ירושלים והפך בהדרגה כינוי לארץ ישראל.
הבירה נתפסת כמייצגת הסמלית של מדינתה וגם לעיתים שער הכניסה של אותה המדינה, ולכן ניתן למצוא במרבית ערי הבירה מונומנטים ונופים סמליים וייצוגיים: שדרות רחבות, ארמונות, אנדרטאות, אתרי הנצחה, וביטויים נוספים במרחב הבנוי לערכים הנתפסים על ידי השלטון כחשובים.
פועל יוצא מהעובדה שהבירה מהווה סמל ראשון במעלה למדינה הוא היותה מטרה עיקרית למדינות ולארגונים עוינים לאותה מדינה.
ברוב המלחמות מדינות נכנעו לכובשיהן ברגע שעיר הבירה נפלה, אפילו אם נותרו כוחות רבים שיכלו להמשיך להילחם.
מצד שני, מדינות שהצליחו להיכבש ברובן המוחלט אך רק עיר הבירה נשארה עומדת לבסוף ניצחו במלחמות.
ממלכת יהודה נכבשה ברובה על ידי ממלכת אשור ורק אחרי המצור על ירושלים הבירה שהסתיים במגפה אשר קטלה את רוב הצבא האשורי, הכובשים נסוגו.
במבצע ברברוסה גרמניה הנאצית ניסתה לכבוש את מוסקבה הבירה של ברית המועצות אך הקרב על העיר הסתיים במפלה מפתיעה לכובשים ולדעת מספר היסטוריונים (כגון מיכאל הרסגור ואהוד פוקס) נחשב לנקודת מפנה העיקרית בחזית המזרחית אף על פי שהקרבות נמשכו ביתר עוז עוד כ-4 שנים.
במלחמת העולם השנייה גרמניה הנאצית נכנעה רק לאחר כיבוש הבירה ברלין אף על פי שכוחות רבים עוד היו מוכנים להמשיך את הלחימה באזורים נרחבים בגרמניה ואפילו במדינות שכבשה.
גם בהמשך העיר ברלין הפכה לסמל מרכזי במלחמה הקרה כאשר חולקה בין ארבעת המעצמות הכובשות ולבסוף הייתה מחולקת לשתיים כאשר כל גוש מחזיק בחלק אחר וחומה מבוצרת היטב הפרידה ביניהם.
למעשה מזרח גרמניה הכריזה על מזרח ברלין כבירתה בעוד גרמניה המערבית העדיפה להציב את מוסדות השלטון בעיר בון עקב המורכבות בהיותה של מערב ברלין מובלעת בלב שכנתה המזרחית.
המורכבות הגיעה לשיא עת ברית המועצות חסמה את דרך הגישה היחידה למערב העיר במצור אשר נמשך 10 חודשים.
למרות אי היותה עיר בירה בפועל, היותה סמל היסטורי לאומי הביא את מעצמות המערב לא לוותר ולהביא לעיר אספקה דרך האוויר עד אשר ברית המועצות נשברה ופתחה מחדש את הדרך הקרקעית.
במלחמת יום כיפור המפנה העיקרי אשר הביא את מצרים וסוריה לבקש הסכם הפסקת אש היה הגעת כוחות צה"ל עמוק לשטחם בנקודות שכבר איימו על ערי הבירה, קהיר ודמשק (בהתאמה).
מאפיין סמלי נוסף של עיר הבירה הוא היותה במעמד על מבחינה מנהלית-גאוגרפית.
המקרה הידוע ביותר בהיסטוריה של נוהג זה הוא ירושלים שנקבע עליה שהיא לא נתחלקה לשבטים.
כן ניתן למנות את וושינגטון די.סי.
אשר לא שוכנת באף מדינה מ־50 מדינות ארצות הברית אלא במחוז קולומביה המהווה מחוז מיוחד שלא במעמד מדינה.
סי.), ערי בירה שהן גם המרכז הכלכלי של ארצותיהן (לונדון), וערי בירה בעלות משמעות דתית או היסטורית (ירושלים, קהיר ורומא).
במספר מדינות ישנן שתי ערים מרכזיות החולקות דה יורה או דה פקטו את מעמד הבירה.
בהולנד, למשל, הבירה היא אמסטרדם (אשר מהווה גם מרכזה הכלכלי של המדינה) אך רק מבחינה סמלית כאשר מושב המלכה הוא בהאג, בישראל נמצאות מרבית השגרירויות בתל אביב בשל המחלוקת הפוליטית על מעמדה של ירושלים.
לדרום אפריקה נקבעו מיום הקמתה שלוש ערי בירה: פרטוריה (בירה מנהלית, מקום מושבה של הממשלה), קייפטאון (בירה תחיקתית, מקום מושבו של הפרלמנט), בלומפונטיין (בירה משפטית, ומקום מושבו של בית המשפט העליון).
ערי בירה קיימות גם בדרגות מינהליות נמוכות יותר מאשר מדינה – למשל, מדינת מחוז (כמדינות המרכיבות את גרמניה, את רוסיה) או מחוזות אוטונומיים (כמו בספרד), ואף מחוזות ונפות.
סוגי ערי בירה נוספים בעלי מאפיינים גאוגרפים ומנהלתיים יחידות
במספר רב של מדינות ופרט מדינות פדרליות.
נהוג שמלבד השטח המוניציפלי של העיר עצמה, מצורפים לה חבלי ארץ סמוכים תחת מעמד מיוחד המוגדר בחוק.
והוא מכונה מחוז-הבירה או טריטוריית-הבירה.
בחלק מהמדינות ופרט במדינות אי בהם הבירה מרוכז באי מרכזי אחד ואי זה נמצא תחת מעמדה המוניציפלי הבלעדי.
בירה מסוג זה נקראת גם אי-הבירה.
הקמת המדינה הוכרזה בתל אביב; מכיוון שירושלים הייתה נתונה במצור באותם ימים, ויועדה להיות עיר בינלאומית בחסות האו"ם.
בחודשי העצמאות הראשונים פעלו כל מוסדות המדינה מתל אביב – שם פעלו רובם עוד קודם, בתקופת המדינה שבדרך.
בדצמבר 1949 הודיע דוד בן-גוריון לכנסת על ההחלטה להעביר את הבירה לירושלים.
משרדי הממשלה עברו בעצלתיים, חלקם נותרו מפוצלים עד היום בין תל אביב לירושלים, וחלקם אינם יושבים כלל בירושלים (משרד הביטחון ומשרד החקלאות).
הנשיא הראשון חיים ויצמן ישב ברחובות, ורק עם מותו ובחירת יצחק בן-צבי לנשיא עבר מושב הנשיא לירושלים.
בחוקים השונים (ובעיקר בחוקי היסוד) העוסקים ברשויות המדינה, נקבע גם מקום מושבם – בירושלים.
חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל התקבל בשנת 1980 וקובע כי ירושלים היא בירת ישראל ומושב מוסדות השלטון.
החוק גם מחייב את הממשלה לשקוד על פיתוחה של העיר באמצעות 'מענק הבירה', שהוא מענק שנתי מתקציב המדינה.
בעקבות חקיקת החוק (ההצהרתי ברובו) עקרו מעט השגרירויות שהיו בעיר (בהן שגרירות הולנד ושגרירויות מרבית מדינות דרום אמריקה) לתל אביב, בעקבות לחץ מדיני כבד.
עיר גנים היא גישה בתכנון ערים שפותחה כתאוריה על ידי הפילוסוף אבנעזר הווארד באנגליה ב-1898.
גישת עיר הגנים התפתחה כמענה לבעיות שמהן סבלו ערי בריטניה לאחר המהפכה התעשייתית, שבאו לידי ביטוי בצפיפות, זיהום אוויר, תנאי תברואה ירודים, פערים ומתח חברתי.
באותה תקופה התפתחו גישות תכנון נוספות כמענה לבעיות אלה, דוגמת גישת "יחידות השכנות" או גישת "העיר היפה" האמריקאית.
עיר גנים היא ניסיון לשילוב יתרונות הכפר עם יתרונות העיר במסגרת המרחב העירוני.
הווארד נתן בספריו גם הנחיות ליחסים החברתיים בעיר.
ערי הגנים החלו להתפתח בראשית המאה ה-20, בעיקר באנגליה ובהולנד.
תוכנית האב שהוכנה ללונדון בשנת 1944 התבססה בחלקה על גישה זו.
אבנעזר הווארד היה בין אלה שפעלו ליישם את התפיסה הזו בתכנון העיר תל אביב בשנות ה-20. מספר אישים בתנועה הציונית דבקו ברעיון.
ר' בנימין (יהושע רדלר) פרסם ב-1913 תוכנית להקמת ערי גנים בארץ-ישראל.
דייוויס טריטש ראה בעיר הגנים פתרון דיור הולם להתיישבות בארץ ישראל בה בית קטן עם גן פרי וירק יספק את צורכי המשפחה.
את רעיונותיו לפיתוח מסחרי ותעשייתי של א"י בשילוב הקמת ערי גנים הוא קידם בקונגרסים הציוניים ובביטאונו "עם וארץ" (ברלין, 1919).
גם עקיבא אטינגר וד"ר אברהם גרנובסקי מראשי הקרן הקיימת פעלו החל מ-1920 ליישום הרעיון בארץ.
המתכנן פטריק גדס תכנן להמשך הפיתוח של תל אביב צפונה מבנים עירוניים המקיפים גן ובניינים הנמצאים בעצמם במרכז של מגרש ירוק.
התוכנית להקמת גינות ירק, ערוגות פרחים ומגרשי משחקים היו ניגוד משמעותי ביחס לאיכות החיים הירודה שאפיינה את המגורים ביפו.
צורת הבינוי של תוכנית גדס היא צורת הבינוי המוכרת והמקובלת ביותר עד היום באזור הצפון הישן של תל אביב וכן גם במקומות נוספים בישראל.
הגישה גם אומצה על ידי מקימי העיר רמת גן, שאף נקראה בתחילתה "עיר גנים".
במקביל לגדס, פעל האדריכל ריכרד קאופמן להשתתת עקרונות ערי הגנים בשכונות הגנים שבנה בירושלים בשנות ה-20, בהן השכונות רחביה, תלפיות, בית וגן, קריית משה ואחרות וכן במרכז ההיסטורי של העיר עפולה.
עיר אובות (עִיר אֹבֹת) הוא יישוב קהילתי בצפון הערבה ודרומית לים המלח.
המקום מכונה גם "עין חצבה החדשה", והוא נחשב ליישוב הישראלי בעל המספר הקטן ביותר של תושבים: שמונה בלבד.
המקום החל את דרכו בשנת 1967 כמעין קיבוץ של יהודים שעלו ממיאמי שבארצות הברית, ובראשם שמחה פרלמוטר.
בשנותיו הראשונות התקיים במקום אורח חיים דתי, במקביל לאמונתם בישו.
בהמשך התקרבו פרלמוטר והקיבוץ לרוחה של העדה החרדית בירושלים, אולם הבד"צ של גוף זה עצמו הכריז בשנת 1983 כי פרלמוטר הוא מיסיונר.
מעט קודם, בשנת 1982 עזבו רוב חברי הקיבוץ את המקום, כולל אחת מנשותיו של פרלמוטר.
ב מתגוררות במקום רק שלוש משפחות, עופר ושיר בן-חיים, המתגוררים במקום עם ששת ילדיהם, משפחת טורנר, ואברהם אייזנר.
ביוני 2018 אושרה בנייה של 250 יחידות דיור במקום והפיכתו ליישוב קהילתי-תיירותי.
ביישוב קיים אתר החפירות הארכאולוגי מצד חצבה, שבו התגלו שרידים מימי שלמה המלך, הנבטים, האדומים והרומאים.
ליד עיר אובות נמצאת חוות התנינאים קרוקולוקו.
עיר דוד, השוכנת על הגבעה המזרחית בירושלים הקדומה, מדרום להר הבית, נחשבת לגרעין ההתיישבות הקדום של ירושלים.
האתר מהווה חלק מגן לאומי "סובב חומות ירושלים", הוא מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים ומתופעל על פי חוזה על ידי עמותת אלע"ד.
המקום קרוי על שם דוד המלך, שלפי התנ"ך קבע בירושלים את בירת ממלכתו ושם נטמן לאחר פטירתו.
יש המזהים את עיר דוד עם היישוב המקראי הכנעני "שלם", שהפך בהמשך לעיר יבוסית טרם כיבושה בידי דוד המלך.
כיבוש זה סימן את הפיכתה של ירושלים לבירת ממלכת ישראל המאוחדת ולמרכז שלטוני, דתי ופוליטי במשך ימי הבית הראשון.
חשיבותה של העיר בתקופה זו משתקפת באזכורים מקראיים רבים ובממצאים ארכאולוגיים, ובהם מערכת המים הקדומה של מעיין הגיחון, ביצורים מסיביים, וכתובת השילוח שהתגלתה ב-1880 והעידה על מפעלי המים מימי המלוכה.
החל מהמאה ה-19 החלו חוקרים אירופים לחשוף את התל הקדום, שהיה אז תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, והחפירות נמשכו גם בשנים שלאחר מכן.
כיום נחשבת עיר דוד לאחד האתרים הארכאולוגיים המרכזיים בישראל.
עיר דוד ממוקמת על גבעת העופל, הגבעה הדרום-מזרחית של אגן העיר העתיקה.
פסגתה של הגבעה מצויה בגובה 743 מטר מעל פני הים.
הגבעה נמצאת כיום מדרום ומחוץ לחומות העיר העתיקה, בלב השכונה הערבית (לשעבר כפר) סילואן (כפר השילוח), מצפון לגיא בן הינום וממערב לנחל קדרון.
הבחירה להקמת יישוב, לא כל שכן עיר, בגבעה זו, הנמוכה משמעותית מההרים הסובבים אותה (הר הצופים, הר הזיתים ורכס ארמון הנציב) עשויה להראות תמוהה, אולם בעיר דוד מתקיימים במידה רבה כל התנאים ההכרחיים לקיומו של יישוב בתקופות הקדומות.
ראשיתה של ירושלים הקדומה שכנה על שיפוליה הדרומיים של גבעת העופל.
מצד מזרח תוחם את עיר דוד נחל קדרון וממערב הגיא המרכזי (אפיקיהם של שני הנחלים היו נמוכים משמעותית בתקופת ייסוד העיר לעומת האפיק כיום), המתחברים בקצה הדרומי של הגבעה בגיא בן הינום.
הגבול הצפוני היה פחות או יותר במקום בו עובר היום "כביש העופל" שמחוץ לחומה הדרומית, אם כי מאוחר יותר התרחבה העיר וכללה את הר הבית, ומאוחר יותר התרחבה אף לגבעה המערבית.
מיקום של עיר בתחתית קעורה סגורה אינו מצוי בשום מקום אחר בארץ.
ערים היו ממוקמות בדרך כלל על תל בולט מעל לסביבה מישורית, או על שלוחה של הר היורדת אל תוך בקעה.
אין שום דוגמה נוספת של עיר שהרים מקיפים אותה מכל הצדדים.
עם זאת, אף על פי שלעין מודרנית נראה כי העיר נשלטת מכל הצדדים, הרי שבהתחשב בטווחי כלי הנשק שהיו מקובלים בתקופת יסודה של העיר, תלילותם הרבה של מדרונות עיר דוד הפכה את הגבעה למוגנת בצורה טובה, למעט הצד הצפוני.
לרגלי המדרון המזרחי של הגבעה המזרחית, בערוץ הנחל, נובע המעיין העיקרי שסיפק מים לירושלים בימי קדם.
שמו של המעיין לא השתמר מימי קדם.
במחצית המאה ה-19 הוא היה מוכר בשמו הערבי עין אום א-דרג'.
מקובל על רוב החוקרים לזהות אותו עם מימי גיחון העליון הנזכר בתנ"ך ().
במרחק כ-500 מ' מהקצה הדרומי של עיר דוד, במורד נחל קדרון, מצויה באר עמוקה ששמה בערבית 'ביר איוב'.
מקובל לזהותה עם עין רוגל הנזכרת במקרא בתיאור קו הגבול בין שבט יהודה ושבט בנימין ( ו).
במקרא מוזכרים מעיינות נוספים בסביבות ירושלים והם 'עין שמש' ( ו) ו'עין התנין' (), אך לא ברור לאילו מעיינות הכוונה.
ירושלים שכנה במרחק גדול מן הדרכים הבינלאומיות הראשיות של ארץ ישראל – "דרך הים" שלאורך חוף הים התיכון, ו"דרך המלך" העוברת בעבר הירדן המזרחית - דרכים שעברו מצפון לדרום וקישרו את מצרים עם סוריה ומסופוטמיה.
בציר האורך של הארץ, באזור ירושלים, קיימת רק אפשרות אחת למסלול של דרך מדרום לצפון, והיא דרך ההר, לאורך קו פרשת המים הארצי המפריד בין הנחלים היורדים לים התיכון לבין אלה היורדים לים המלח ובקעת הירדן.
כל הערים הראשיות של יהודה, כגון שכם, מצפה, בית לחם וחברון נמצאות לאורכה של דרך זאת, מלבד ירושלים הקדומה, הנמצאת במרחק מה מזרחה ממנה.
הקרקע החקלאית, אשר בתחילת דרכה של העיר הייתה עיקר הפוטנציאל הכלכלי שלה, מוגבלת בשטחה.
בלייתם של סלעי הגיר הקשים יוצרת אדמת טרה רוסה המאפיינת את הרי יהודה ואופיינית לנופים של בליה קרסטית.
קרקע זו נוצרה על המדרונות ועל פסגות ההרים, וחלק ניכר ממנה נסחף, מותיר את המדרונות קירחים וסלעיים אך יוצר קרקע פורייה זמינה לחקלאות בעמקי הנחלים.
מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה
השרידים המוקדמים ביותר לפעילות אנושית שהתגלו בשטחי עיר דוד הם להבים וחודים מאבן צור שהתגלו ליד מעיין הגיחון ותוארכו לתקופה האפיפליאוליתית וכלי צור נוספים מן התקופה הניאוליתית.
כלי חרס מהתקופה הכלכוליתית שהתגלו בכמה חפירות ארכיאולוגיות מעידים על פעילות אנושית בגבעה גם בתקופה זו.
שרידי בנייה מוכרים בגבעת עיר דוד החל מתקופת הברונזה הקדומה.
ירושלים מוזכרת לראשונה בעדויות כתובות בכתבי המארות המצריים (המאות 18–19 לפנה"ס).
מתקופה זו נחשפו, בין היתר, החומה המזרחית של העיר והשלב הקדום של פיר וורן.
מכתביו של מלך ירושלים, עבדיחבה לאמנחותפ הרביעי שליט מצרים באמצע המאה ה-14 לפנה"ס השתמרו במכתבי אל עמרנה.
ייתכן כי לתקופה זו נחשפו יש לשייך את מבנה האבן המדורג בשטח G (להלן).
מעט צפונית ומעל עיר דוד, באזור המכונה העופל, נמצא שבר של לוח טין המהווה מסמך הכתוב בכתב יתדות אופייני למאה ה-14 לפנה"ס בשפה האכדית, שפה שהייתה מקובלת באותה תקופה לתכתובות דיפלומטיות בין ממלכות.
גודלו של השבר 2.0x2.8 ס"מ, עוביו כסנטימטר אחד והוא מהווה חלק מהשוליים השמאליים המרכזיים של לוח מלבני.
צורתו של הלוח תואמת את צורתם של לוחות טין אחרים שנתגלו במזרח הקדום ואשר שימשו לכתיבת מסמכים ומכתבים בתקופת הברונזה המאוחרת.
לטענת מפרסמי הכתובת ניתן לשער שהלוח הוא חלק מחליפת מכתבים שנערכה בין מלכים, ככל הנראה בין מלך ירושלים, ייתכן עבדיחבה, לבין פרעה אמנחתפ הרביעי.
וכן כי ניתן להסיק כי השבר שנמצא הוא עותק הארכיון של מכתב שנכתב בירושלים ונשלח כנראה למלך מצרים.
על פי המקרא, היו הרי ירושלים מחולקים בתקופת השופטים ובזמן מלכות שאול המלך למספר יחידות שבטיות.
גיא בן הינום שימש כגבול השבטי בין נחלת יהודה לנחלת בנימין (יהושע טו, ח).
עיר דוד, הנמצאת בשטח שמצפון לנחל, נכללה בנחלת בנימין.
באותם ימים הייתה ירושלים עיר יבוסית, והיא הפכה לעיר ישראלית לאחר כיבושה על ידי דוד ושר צבאו יואב בן צרויה בשנת 1003 לפני הספירה לערך.
על תחילת ההתיישבות בירושלים בתקופת הברזל אין בידינו מידע מעבר למתואר במקרא.
לפי המקרא בתקופת ההתנחלות גבר יהושע בן נון על אדני צדק מלך ירושלים (יהושע י, כב-כו; שם יב, י), ומאוחר יותר נזכר כי שבט יהודה לכד אותה (שופטים א, ח).
על אף זאת, הוסיפו היבוסים להתגורר בירושלים והם נזכרים בה עד ימי דוד (שמואל ב ה, ו).
לאחר שהומלך על כל שבטי ישראל, העתיק דוד המלך את בירתו מחברון, בירת שבט יהודה, לירושלים, והפכה לבירת ממלכת ישראל המאוחדת.
במקרא נזכרות כמה פעמים פעולות הבנייה של דוד בעיר, בין היתר:
ו – יש להניח כי דוד הרחיב את העיר המבוצרת צפונה כלפי הר הבית, עד ששלמה בנה את המילוא.
ככל הנראה החל דוד בהקמת האקרופוליס החדש לרבות המבנים על הר הבית עצמו.
ייתכן שמדובר בחסימת המעבר שעל גבי החפיר שהגן על גבעת עיר דוד מצפון.
לא ברור למה הכוונה במושג "מילוא".
אולי הכוונה לטרסות שעל המדרון המזרחי של השלוחה הדרומית מזרחית שהיוו קירות תמך למבנים שמעליהם, או דווקא מלשון "עלייה" – המעלה המוביל מעיר דוד אל ההר.
שטחה של עיר דוד היה בקירוב 60 דונם.
כהכנה לבניית בית המקדש דוד העלה לעיר דוד את ארון הברית (שמואל ב ו) ואף רכש את גורן ארונה (שם כד), אתר המוכר כיום כהר הבית, כדי לבנות עליו מזבח.
המזבח היה מנותק מהעיר, על ראש הגבעה.
בימי שלמה נבנה על הגבעה בית המקדש והגבעה צורפה לעיר.
המקדש וארמון המלך היו מחוץ לעיר המאוכלסת ונוצר רובע חדש בצפון, העופל, עמו הגיע שטחה של ירושלים לכדי 130 דונם בקרוב.
עד למאה השמינית לפנה"ס זה היה תחומה של ירושלים.
לאחר מות שלמה התפלגה הממלכה לממלכת יהודה ולממלכת ישראל, כאשר ירושלים נשארה בירת ממלכת יהודה בלבד.
לאחר פילוג הממלכה, כמתואר בתנ"ך, בנו מלכי ישראל אתרים חלופיים ברחבי הממלכה הישראלית, וזיקתם לירושלים הייתה מועטה.
במאה התשיעית או השמינית התרחבה ירושלים לעבר הגבעה המערבית, הכוללת את השטחים הידועים היום כרובע היהודי והרובע הארמני, וכן את הר ציון שמחוץ לחומות העיר העתיקה של היום, ושטחה הגיע לכ-650 דונם.
בעבר נטען כי לאחר הכיבוש האשורי של ממלכת ישראל והגליית עשרת השבטים הגיע זרם פליטים גדול לירושלים, וזה היה הגורם להתרחבות העיר מערבה.
אולם במחקרים חדשים נטען כי מתברר שההתרחבות אל הגבעה המערבית החלה לפני חורבן ממלכת ישראל ואין לתלות אותה דווקא בהגעת פליטים ממלכת ישראל.
ככל הנראה בתקופת מלכותו של חזקיהו הוקפה הגבעה המערבית בחומה, ונחצבה נקבת חזקיהו אשר הכניסה את מימי מעיין הגיחון לתוך העיר.
עם חורבן בית המקדש הראשון חרבו גם עיר דוד וירושלים כולה.
עיר דוד בשיבת ציון ובית שני
בראשית ימי הבית השני, בתקופת שיבת ציון, התחדש היישוב היהודי בגבעת עיר דוד.
לפי המתואר בספר נחמיהמצא נחמיה את חומות ירושלים הרוסות: בעקבות כך בנה נחמיה מחדש את החומה.
ככל הנראה הקיפה חומת נחמיה את רוב גבעת עיר דוד.
מאוחר יותר, בתקופה החשמונאית, גדלה ירושלים והתרחבה שוב אל הגבעה המערבית.
לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, בימי הבית השני כונה אזור עיר דוד 'העיר התחתונה', ואילו הגבעה המערבית או לכל הפחות חלקיה העליונים כונו 'העיר העליונה'.
מקור שמות אלה הוא בטופוגרפיה של ירושלים, שכן גבעת עיר דוד נמוכה מן הגבעה המערבית.
בעבר רווחה הסברה שהיה גם הבדל חברתי-כלכלי בין שני האזורים - העיר התחתונה הייתה שכונת עוני ובתיה דלים וצפופים, ואילו העיר העליונה הייתה שכונת יוקרה ובה בתים מרווחים שהתגוררו בהם אמידים.
אולם בעשורים האחרונים, בעקבות גילויים ארכיאולוגיים רבים, התערערה תפיסה זו והתברר שגם בעיר התחתונה התגוררו אמידים בבתים נאים ומרווחים, אף אם מעט פחות מפוארים מאלה שבעיר העליונה.
עיר דוד לאחר חורבן בית שני
ירושלים כולה, ובכללה גם עיר דוד, נהרסה בחורבן בית שני בשנת 70. במאה השנייה ייסד הקיסר הרומי אדריאנוס במקומה של ירושלים עיר רומית אלילית וקרא לה על שמו, איליה קפיטולינה.
נראה כי אזור עיר דוד נשאר מחוץ לתחומי העיר הרומית, אך בחפירות הארכיאולוגיות התגלו בשטח עיר דוד מבנים מתקופה זו.
בתקופה הביזנטית גדל תחומה של העיר והיא התפשטה להר ציון ולעיר דוד.
בצפונה של עיר דוד נחשפו מבני מגורים מהתקופה הביזנטית.
עיקר השרידים מן התקופה הביזנטית מצויים ממערב לשער הקדום של עיר דוד, הוא "שער הגיא".
מבני המגורים של השכבה הביזנטית המאוחרת מצטיינים באיכות בנייתם והם היטיבו להשתמר.
כנסיית השילוח: בשנים 1894–1897 נחשפו על ידי בליס ודיקי שרידיה של כנסיית השילוח שנבנתה כנראה באמצע המאה ה-5 לספירה על ידי הקיסרית אאודוקיה.
הכנסייה הוקמה לזכר סיפור הנס של ישו שהחזיר לעיוור את ראייתו בבריכת השילוח כפי שמתואר בבשורה על פי יוחנן ט 1–7:
הכנסייה הוקמה מצפון לברכת השילוח וחלקיה נשתמרו היטב, לעיתים עד לגובה העולה על 2.5 מטר.
הסטרא הדרומית נפתחה אל ברכת השילוח במעין סטיו פתוח.
במאה השישית הורחבה הכנסייה ונוספה לה חדרים נוספים.
בשנת 638 כבשו המוסלמים את ירושלים והחלה בה התקופה המוסלמית הקדומה.
בשלב מוקדם של תקופה זו התירו השליטים ליהודים, לראשונה זה כמה מאות שנים, להתיישב בירושלים ולהקים בה שכונה יהודית.
שכונה זו הייתה כנראה מדרום להר הבית, כלומר בגבעת עיר דוד ובאזור העופל.
בחפירות הארכיאולוגיות בעיר דוד ובעופל התגלו ממצאים ובהם כתובות עבריות ועיטורי מנורות שבעת קנים הקשורים ככל הנראה לשכונה זו.
בתקופה הפאטימית, במאה ה-10 או במאה ה-11, צומצמו גבולות העיר מדרום, והוקמה חומה בתוואי חדש (שנשמר מאז ועד היום), אשר הותירה את עיר דוד מחוץ לגבולות העיר.
במאה התשיעית הקימו יהודים קראים את שכונתם בירושלים ואותה כינו בשם "צלע האלף" על פי הפסוק בספר יהושע: "צלע האלף והיבוסי היא ירושלים".
יש הסוברים ששכונה זו הוקמה בגבעת עיר דוד, ואילו אחרים סבורים שהיא הוקמה במורדות הר הזיתים, בסביבת כפר השילוח.
יישובם זה התקיים כמה מאות שנים.
במורדות הר הזיתים, ממזרח לנחל קדרון, התפתח בימי הביניים הכפר סילוואן, ששמו הוא שיבוש של "שילוח", מקור המים הנובע בתחומי עיר דוד.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה התיישבות של יהודים ושל ערבים בגבעת עיר דוד.
המשפחה הראשונה שבנתה את ביתה על הגבעה הייתה כנראה משפחת מיוחס, שהתגוררה בעיר העתיקה ובנתה את ביתה בעיר דוד בשנת 1873.
כאשר עלו ארצה יהודים מתימן בשנת 1882 (עליית "אעלה בתמר"), הם התגוררו בתחילה בירושלים בחוסר כל וללא קורת גג.
ר' ישראל דוב פרומקין ייסד והקים את שכונת "עזרת נדחים" ב"כפר השילוח" בעזרת ר' בועז בן יונתן מזרחי שנידב מחצית מנחלתו (8000 אמות) בכפר השילוח לטובת עולי תימן בירושלים.
בשנת 1884, שוכנו במקום יהודי תימן וזהו היישוב הראשון של התימנים בתקופת העליות.
המקום, ששכן מדרום לכפר סילוואן, נקרא "כפר השילוח".
בעלי הקרקעות קיוו כי התושבים התימנים ילמדו את עבודת האדמה ויספקו תוצרת חקלאית לתושבי ירושלים, אך אלו העדיפו לעבוד מחוץ לכפר.
מאורעות הדמים, בהם פגעו הערבים ביהודים החל משנת 1920, צמצמו את האוכלוסייה בכפר, ובשנת 1936 (מאורעות תרצ"ו), התנפלו ערבים על הנותרים, פגעו בהם ושדדו את רכושם.
בשנת 1938 עזבו התושבים היהודים את המקום סופית.
לאחר נטישתם, הבתים והקרקעות נותרו ריקים או נתפסו בהדרגה בידי תושבים ערבים מסילואן ומהסביבה.
על אף הבטחת הבריטים כי עם שוך המאורעות יושבו היהודים לבתיהם בכפר, ועל אף דרישת המוסדות היהודיים מן הבריטים לקיים את הבטחתם, לא החזירו הבריטים את היהודים למקום ולא דאגו להשבת הרכוש לבעליו המקוריים.
כפר השילוח נטמע בתוך המרקם הערבי של סילואן ורבים מבתיו נהרסו כליל ואבניהם נלקחו לבנייה.
לאחר מלחמת השחרור ב-1948, עם חלוקת ירושלים, עבר האזור לשליטה ירדנית.
בתקופה זו התרחבה הבנייה הערבית, לעיתים ללא רישום מוסדר.
חלק מהבתים היהודיים הישנים שעוד נותרו שונו, הורחבו או נהרסו.
הזיכרון של היישוב התימני נמחק כמעט לחלוטין מן הנוף, אף שהקרקעות לא הופקעו באופן רשמי מבעליהן היהודים.
בשנת 1967 ירושלים אוחדה במלחמת ששת הימים, והאזור עבר לשליטת מדינת ישראל.
החל משנות ה-80 וה 90 החלו ניסיונות של עמותות וגופים יהודיים לאתר מסמכי בעלות היסטוריים ולהשיב נכסים שננטשו ב-1936. חלק קטן מהבתים אכן יושב מחדש ביהודים, אך רוב השטח נותר מיושב באוכלוסייה פלסטינית, והאזור הפך למוקד של מחלוקת משפטית ופוליטית מתמשכת.
חידוש הנוכחות היהודית בעיר דוד
בשנת 1986 קמה עמותת אלע"ד ("אל עיר דוד") במטרה לקדם את הקשר היהודי לעיר דוד וולחדש את ההתיישבות היהודית בתחומיה.
העמותה פועלת לקדם תיירות, חפירות ארכאולוגיות, חינוך ומחקר על ירושלים.
כמו כן היא רוכשת קרקעות מתושבי סילוואן, או שוכרת אותן מחברת עמידר, כדי לשכן בהן יהודים.
החל משנת 1997 מפעילה העמותה עבור רשות הטבע והגנים את 'הגן הלאומי עיר דוד', המהווה חלק מ'גן לאומי סובב חומות ירושלים'.
היא מנגישה לציבור כמה מבנים בעיר דוד, כמו 'בית הצופה', שהפך לנקודת תצפית ואולם להקרנת חיזיון אורקולי.
האתר נחשב לאחד האתרים הפופולריים בירושלים.
העמותה פועלת לחינוך והסברה על אודות ירושלים, ועוסקת במחקר ירושלים הקדומה ובהנחלת הידע הקשור בה לציבור הרחב.
היא שותפה לפרויקטים רבים עם מוסדות המדינה, עם צה"ל ועם תלמידי מערכת החינוך.
בשנת 2001 הקימה העמותה את מכון מגלי"ם (המכון הגבוה ללימודי ירושלים) כמכון מחקר והוראה, שמטרתו להעמיק את הידע על אודות ירושלים בתחומי היסטוריה, ארכאולוגיה ותנ"ך.
מדי שנה מקיים המכון את 'כנס מחקרי עיר דוד', הכנס הארכאולוגי הגדול בישראל.
השטח של החפירות הארכאולוגיות בעיר דוד מנוהל על ידי העמותה, אשר מממנת את רובן, כדרוש על פי החוק.
ממצאי החפירות מתפרסמים בכלי התקשורת ובכנס השנתי של מגלי"ם.
כתוצאה מפעילות העמותה חלה עלייה חדה במספר המבקרים במקום בשנים האחרונות.
בשנת 2008, למשל, ביקרו בגן הלאומי עיר דוד כ-400 אלף איש.
אחת מפעולותיה העיקריות של העמותה היא היישוב היהודי בעיר דוד, כמו גם באגן הקדוש כולו.
העמותה רוכשת ושוכרת מיום הקמתה נכסים, קרקעות ובתים בעיר דוד ובאזורים נוספים בכמה דרכים: איתור נכסים בבעלות יהודית ומאבק משפטי במחזיקיהם הנוכחיים; קנייה ושכירת נכסים שהוכרזו נכסי נפקדים על ידי האפוטרופוס מהרשות לפיתוח ומחברת עמידר; וכן שכנוע ערבים תושבי סילואן למכור את בתיהם ליהודים.
בשנת 2014 התגוררו בעיר דוד כ-100 משפחות יהודיות המונות כ-500 איש.
עיר דוד היא האתר שבו נערכו חפירות על ידי המספר הגדול ביותר של משלחות ארכאולוגיות בישראל.
הדבר נובע מחשיבותה הדתית, ההיסטורית והארכיאולוגית של העיר הקדומה.
אלה המשלחות והחוקרים שחפרו באתר בציון שנות החפירה:
כמו כן נערכו במשך השנים בדיקות מצומצמות במקומות שונים.
בעיר דוד אתרי חפירה רבים ובהם התגלו ממצאים חשובים מתקופותיה השונות של ירושלים מראשיתה ועד העת החדשה.
בכניסה לגן הלאומי נחשף בשנת 2005 מבנה אבן גדול ועליו או בסביבתו שרידי מבנים מתקופת הבית השני, מהתקופה הביזנטית ומן התקופה המוסלמית הקדומה.
לדעת החופרת אילת מזר הוא נבנה בראשית המאה העשירית לפנה"ס, ולטענתה שימש המבנה כארמונו של דוד המלך.
חוקרים אחרים חלוקים על תארוך זה, מקצתם בטענה כי הוא קדם לתקופתו של דוד ומקצתם בטענה כי מאוחר לתקופה זו ואף אין לראות בשרידים שהתגלו חלקים ממבנה אחד.
קריית השלטון – שטח G
בראש המדרון המזרחי של הגבעה, בשטח G של הארכיאולוג יגאל שילה הוקם מבנה תמך מדורג גדול ממדים.
יש המתארכים אותו לשלהי תקופת הברונזה ואילו אחרים מתארכים אותו למאה העשירית לפנה"ס, לתקופת דוד המלך.
על מבנה האבן המדורג ולתוכו הוקמו מבנים בתקופת הבית הראשון, אשר הממצאים שהתגלו בתוכם מעידים על המעמד הגבוה של הדיירים שאכלסו אותם.
המבנה הגדול שבהם מכונה "בית אחיאל", משום ששם זה נמצא על גבי שברי חרס שנחשפו באתר.
בסמוך לבית התגלתה אסלת אבן שהייתה מותקנת בראש בור ספיגה.
האסלה מונחת כיום בתחתית בור הספיגה, בצמוד למבנה מצפון.
היא מעידה על רמת החיים הגבוהה של תושביו.
במבנה אחר שנחשף, מצפון לבית אחיאל, התגלתה שכבת אפר עבה ושרידי רהיטים מפוחמים, המעידים על חורבן העיר ירושלים ושריפתה על ידי צבא נבוכדנצר מלך בבל בשנת 586 לפני הספירה.
מבנה זה מכונה החדר השרוף.
באתר התגלו גם ראשי חיצים מטיפוס מקומי וראשי חיצים מטיפוס סקיתו-איראני ששימשו את הצבאות המסופוטמיים.
אלה מלמדים על הקרב שהתחולל במקום בסוף ימי הבית הראשון בין בבל ליהודה.
בגבולו העליון של השטח נחשפה חומה ובה שני מגדלים, המתוארכים לימי הבית השני.
בתקופה זו נותרה מרבית המדרון המזרחי של עיר דוד מחוץ לחומה.
לדעת אילת מזר, שחפרה את המגדל הצפוני מבין השניים, מתוארכים החומה והמגדלים לימי נחמיה, אך אחרים סוברים כי יש לתארכם לתקופה החשמונאית.
בדרומו של השטח בולט יסוד של מגדל שנבנה על חורבות מבנים שנהרסו עם חורבן בית המקדש הראשון.
מדובר ככל הנראה במגדל חשמונאי מהמאה ה-2 לפנה"ס אשר שימש כחלק מביצורי החומה מתקופת בית שני, אותה חומה שיוספוס פלביוס מכנה "החומה הראשונה".
העדות הארכאולוגית מצביעה על כך שהחומה נבנתה החל מימי שיבת ציון.
היא הוקמה בראש המדרון המזרחי שנותר מעתה מחוץ לתחומי העיר המבוצרת, עובדה שמתיישבת יפה עם המסופר במקרא המתאר את מסע הלילה של נחמיה, אותו הוא ערך עם הגיעו לירושלים.
זהו תיאור של מסע שראשיתו בשער הגיא, משם יורד נחמיה לבריכת השילוח וכשהוא שב ועולה במדרון המזרחי אין הבהמה יכולה לעבור.
ואכן בכל המקומות שנחפרו במדרון המזרחי התלול נתקלו מיד במפולת אבן אדירה.
נחמיה הגיע כנראה למסקנה שאין לו האמצעים הדרושים לפינוי ושיקום ההריסות בקטע קשה זה, והוא בנה את החומה בראש המדרון.
חומה זו המשיכה לשמש בכל ימי בית שני ובתקופה הביזנטית.
בית אחיאל הוא מסוג בית ארבעת המרחבים האופייני לימי בית ראשון.
המבנה, שפתחו מצד דרום נחשף בחפירות בשלמותו, אך בהמשך החפירה היה צורך לפרק את מחציתו המזרחית כדי שניתן יהיה לחשוף את הנמצא מתחת לרצפתו.
בשחזור החלק נעשה שימוש בחומרים מודרניים כפסי מתכת ובטון, כדי להדגיש את החלק המשוחזר.
המבנה מכונה "בית אחיאל" משום שנמצאו בו שני אוסטרקונים הנושאים שם זה.
המבנה נהרס בחורבן בית ראשון.
מצפון לבית אחיאל בנויים שני תאים.
בדרומי ביניהם, הסמוך לבית אחיאל, נמצאה אסלת בית שימוש חצובה מאבן שקועה ברצפה ומתחתיה בור שקיעה - מה שמעיד בדרך כלל על מצב כלכלי טוב של בעלי הבית (שהיו יכולים להחזיק עבדים או משרתים שיפנו את השירותים על בסיס קבוע, באין מערכת ניקוז).
מצפון לתאים עוברת סמטה שמעברה השני נחשפה פינה של מבנה נוסף הקרוי "החדר השרוף".
המבנה השתמר למלוא קומתו הראשונה.
מהסמטה מובילות מדרגות לקומה השנייה של המבנה.
כאשר נשרף הבניין בחורבן התמוטטה הקומה העליונה וכיסתה את רצפתו.
נמצאו גם שרידי רהיטי עץ, הראשונים מימי בית ראשון שנמצאו בארץ.
בתוך השרידים נמצאו עשרות ראשי חיצים מברזל ומברונזה, המשמשים עדות לקרב שהתחולל כאן בחורבן הבית הראשון, בשנת 586 לפנה"ס.
קירות התמך תמכו במבנים הבנויים על המדרון התלול.
ממבנה ששכן בטרסה אחת נמוכה מזו של בית אחיאל נחשפה רק רצועה צרה.
במקום נמצאו 51 בולות, פיסות טין קטנות שנלחצו והודבקו אל החוטים הקושרים את הפפירוסים או את מגילות הקלף.
על הטין הודבקה טבעת חותם.
אופן ההשתמרות המעולה של הבולות יכול להעיד על האש שבערה ברחבי העיר ושימרה את פיסות הטין.
על רוב הבולות מופיעים שמות של אנשים תוך אזכור שם אביהם.
ככל הנראה מדובר ברשימה של חלק חשוב מהפקידות הגבוהה בשנים האחרונות לקיום ממלכת יהודה.
באחת הבולות מופיע שמו של גמריהו בן שפן, הנזכר בספר ירמיהו בזמנו של יהויקים מלך יהודה בתור סופר המלך שבלשכתו הוקראה נבואת ירמיהו.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נמצאה בחפירה ארכאולוגית מדעית טביעת חותם של דמות מקראית.
תחילה חשבה קתלין קניון שחפרה במקום כי המבנה המדורג הוא חלק מהביצור של בית שני, היות שהיה ליד החומה החשמונאית.
עם הסרת הרצפות של "בית אחיאל" על ידי משלחת שילה התגלה כי המבנה המדורג ממשיך להופיע מתחת לרצפות כאשר קירות "בית אחיאל" בנויים ישירות על גביו, לפיכך הוא מוקדם לבית אחיאל המתוארך למאה ה-8 לפנה"ס.
על סמך הקרמיקה המתייחסת למבנה המדורג אפשר לתארכו למאות ה-9-10 לפנה"ס לימי דוד ושלמה.
מבנה זה הוא קיר תמך, זהו המבנה הגדול ביותר שנתגלה עד כה מתקופה זו - אולי של מעין אקרופוליס.
כאשר התמוטט הקיר בחלקו, בנו על יסודותיו את בית אחיאל במאה ה-8 לפנה"ס.
ייתכן שהדבר משקף את הדרישה ההולכת וגוברת לשטח בנייה בתוך העיר המבוצרת, אולי בעקבות זרם פליטים מממלכת ישראל והירידה בחשיבות האקרופוליס הישן לאחר הקמת האקרופוליס החדש במעלה הר הבית.
המבנה המדורג בנוי על מסד המורכב ממערכת של קירות שיוצרים "ארגזים" ממולאים בקירות אבן.
המסד מתוארך לפי חרסים למאות ה-13–14 לפני הספירה, לתקופה הכנענית המאוחרת.
ככל הנראה זהו מסד למצודה, אולי מצודת ציון.
הארכאולוגית אילת מזר מזהה את המבנה שמעליו עם ארמונו של דוד המלך.
הסיבות לכך הם שבחפירות מתחת למקום נמצאו כותרות פרוטו-איאוליות, המזוהות עם הבנייה המלכותית בישראל וביהודה (פריטים דומים נמצאו באתרים אחרים המתוארכים לימי בית ראשון, כדוגמת חצור, דן, מגידו ורמת רחל).
בנוסף, נמצאו בולות עם שמות מלכים מבית דוד, דבר המלמד שהמקום עבר בירושה לכל היותר.
מעיין הגיחון הוא מקור המים העיקרי של ירושלים הקדומה (עיר דוד), וסביר להניח כי הוא זה שקבע את מיקומו של היישוב הראשוני במקום.
מעיין הגיחון הוא בעל אופי קרסטי, שמימיו נקווים בתוך חלל המסה קרסטי.
בעבר היה זה מעיין פועם, אשר לאחר שחלל המערה מתמלא במי משקעים מאגן הניקוז שלו עד כדי שמפלסם עובר את מפלס דופן המערה, הוא נובע בפתאומיות דרך פתח המערה, וייתכן שתופעה זו הקנתה למעיין את שמו.
אך מאז המאה ה-20 פסקו פעימות המעיין והוא נובע באופן תמידי.
ספיקת המעיין, לפי מדידות ישנות, היא סביב 1,600 מ"ק ליום בממוצע, אך במדידות חדשות התקבלה תוצאה גבוהה פי שלושה.
במהלך השנים נבנו לצד המעיין מתקנים שמטרתם לנצל את המים ביעילות רבה יותר, ותעלות השקיה שהוזרמו מהגיחון אפשרו חקלאות שלחין.
פיר וורן הוא מפעל המים הראשון של ירושלים והקדום שבין שני מפעלי המים מימי בית ראשון.
הוא נתגלה ותואר לראשונה על ידי צ'ארלס וורן ב-1867. משלחת החפירות בהנהלת שילה ניקתה וחקרה את פיר וורן בין השנים 1979–1981. מחקר זה לווה במחקר גאולוגי שבוצע על ידי דן גיל.
בשנים 1997–1998 נחקר פיר וורן והשטח שלמרגלותיו בידי רוני רייך ואלי שוקרון, שהגיעו למסקנות חדשות לגבי הפיר.
לטענתם הפיר, שהוא פרט גאולוגי טבעי בסלע לא היה גלוי ולכן גם לא היה נגיש, ואין לו כל קשר תפעולי עם מפעל המים שגילה וורן.
רייך ושוקרון גילו במרחק קצר בסמוך ברכה חצובה עמוקה והראו כי המנהרה הובילה לשם, וכי שם נשאבו המים.
הגישה אל הפיר היא דרך מנהרה באורך של עשרות מטרים.
בראשה ישנו פיצול קטן אל מערה טבעית, אך עיקרה הוא מנהרה משופעת בה חצובות מדרגות תלולות היורדות גובה של כ-8 מטר לכיוון צפון מזרח.
המנהרה נמשכת אחרי המדרגות עוד כמה מטרים עד הגיעה אל שטח מעט רחב יותר, שבתחתיתו שוכן הפיר האנכי.
המנהרה עצמה ממשיכה בקיר המזרחי, בגובה של כשלושה מטרים מעל מפלסה עד נקודה זו (המעבר לשם היום – דרך סולם).
הבדל מפלסים זה נועד כנראה להקשות את המעבר על אויבים שעלולים היו לחדור למפעל המים שמחוץ לעיר.
מקור המים של העיר היה במעיין הגיחון שנמצא מחוץ לאזור המבוצר.
לאנשים לא הייתה גישה חופשית למים בזמן מצור.
פיר וורן בא לענות על בעיה זו ולאפשר גישה למקור המים על ידי תושבי העיר.
לפנים חשבו כי פיר וורן הוא אותו "צינור" מסתורי המוזכר בספר שמואל ב':
הסברה הייתה שבעת מצור, כשנזקקו תושבי העיר למי המעיין המצויים מחוץ לחומה, נכנסו תושבי העיר לתוך המנהרה בתוך העיר, יצאו מחוץ לעיר בחסות המנהרה, הגיעו לפיר החצוב בסלע, שאבו מים וחזרו לעיר ללא פגע.
לטענת רייך ושוקרון הפיר מעולם לא שימש לשאיבת מים.
החציבה המקורית בתקופת הברונזה התיכונה נעשתה בסלע ה"מלכה" הנוח, והמנהרה עברה מעל לפיר בלי להגיע אליו.
המנהרה הגיעה לבריכת אגירה שהייתה מחוץ לחומות והייתה מוגנת בשני מגדלים.
במאה השמינית לפני הספירה העמיקו את המנהרה בסלע הקשה וגילו את הפיר (פער של כאלף שנים בין החלק העליון לחלק התחתון של המנהרה).
לאחר ההעמקה לא השתמשו בפיר, אלא נטשו את המפעל כולו.
לראיה מצביעים רייך ושוקרון על שבבי סלע שנותרו מהשלב השני של החציבה, וכוללים אך ורק את שכבת הסלע הקשה (כלומר ההעמקה בסלע הקשה לא נעשתה יחד עם חפירת המנהרה בסלע הרך).
את השבבים ניתן לתארך, בעזרת חרסים שנמצאו במקום, למאה השמינית לפני הספירה.
העובדה כי נותרו שבבים ופסולת שלא נוקו מצביעים על עזיבה פתאומית של האתר.