tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותם ימים, אפרים שטיינברג בעל פני הילד, היה אחראי על הובלת עגלת האוכל לעצורים בכלא שבמגרש הרוסים.
אפרים העביר את חלקי הרימונים מוסלקים בתוך שני תפוזים לתוך הכלא שם הורכבו על ידי לוחם האצ"ל אליעזר בן עמי ונמסרו לשני עולי הגרדום.
אפריקאנר בונד (בהולנדית: Afrikander Bond, האיחוד האפריקאנרי) הייתה מפלגה פוליטית בדרום אפריקה במהלך שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בעוד בתחילה עיקר פעילותה התבססה בתחומי מדינת אורנג' החופשית, מאוחר יותר היא זכתה לייצוג בולט במושבת הכף הבריטית.
לפרקים הייתה למפלגה הגדולה ביותר בדרום אפריקה.
שנים ראשונות ופעילות במדינת אורנג' החופשית
מוצאה של האפריקאנר בונד הוא בקבוצה קטנה של אפריקאנרים תושבי מושבת הכף הבריטית אשר הקימו ב-14 באוגוסט 1875 את "האגודה לתקניות האפריקאנרים" (Genootskap van Regte Afrikaners).
ארגון זה אשר הוקם בעיירה פרל שם לו למטרה לטפח את התרבות האפריקאנרית ובכלל זה לשפר את תקניות ואיכות לשונם, שפת האפריקאנס.
לצד פעילות תרבותית רבים מחברי האגודה קראו לפעילות פוליטית לעצמאות האפריקאנרים בדרום אפריקה, ובין השאר הם הוציאו עיתון בשם "האפריקאנר הפטריוט" (Die Afrikaanse Patriot) אשר הפיץ את רעיונותיהם הפוליטיים של חברי האגודה.
בשנת 1879, בניסיון לתרגם את פעילות האגודה לתקניות האפריקאנרים לכוח פוליטי, הקימו כמה מאנשיה את מפלגת האפריקאנר בונד.
מנהיגם בראשית דרכם היה סטפנוס יאקובס דה טויט בעל המוצא ההוגנוטי.
תחת הכינוי "האפריקאנר בונד השני", בשנת 1883 התמזגה האפריקאנר בונד עם "החברה להגנת הבורים בדרום אפריקה" (Zuidafrikaansche Boeren Beschermings Vereeniging) בראשות יאן הנדריק הופמאייר.
השפעתה הרבה ביותר של המפלגה הייתה כנראה בפוליטיקה הפנימית של שנותיה האחרונות של מדינת אורנג' החופשית.
שני נשיאיה האחרונים של מדינה זו, פרנסיס רייץ אשר עלה לשלטון בשנת 1889 ומרטינוס סטיין אשר החל לשמש בתפקידו בשנת 1896, השתייכו לאפריקאנר בונד.
רייץ וסטיין, בעת עמידתם בראשות מדינת אורנג' החופשית, הנהיגו מדיניות חוץ עוינת יחסית כלפי בריטניה, באופן אשר היווה שינוי משמעותי ממדיניות החוץ שהוביל יוהנס ברנד, קודמם בתפקיד.
שנים מאוחרות ופעילות במושבת הכף הבריטית
מעבר למדינת אורנג' החופשית, החזיקה המפלגה גם בסניף קטן ברפובליקה הדרום-אפריקאית.
עם זאת, הסניף המשמעותי ביותר שלה היה במושבת הכף הבריטית, המקום בו המפלגה הוקמה.
הישגה הבולט הראשון של המפלגה במושבת הכף, היה בשנת 1882, אז קבע הפרלמנט המקומי את השפה ההולנדית כשפה רשמית בעלת מעמד שווה לאנגלית במושבה.
בעשורים הבאים אנשי האפריקאנר בונד הציעו במושבה יחס קיצוני ולאומני כלפי בריטניה והאוכלוסייה השחורה, והמפלגה ניהלה מאבק פוליטי קולני מול שלטונות המושבה, אשר בשנות ה-90 של המאה ה-19 נשלטה על ידי אימפריאליסטים פרו בריטים כדוגמת ססיל רודס, ראש הממשלה החמישי של מושבת הכף.
לצד מאבקה כנגד השלטון הפרו בריטי, ניהלה האפריקאנר בונד גם מאבקים מרים עם מפלגת המפלגה הדרום אפריקאית על אהדת קהל הבוחרים האפריקאנרי במושבה.
המפלגה הדרום אפריקאית הייתה באותן השנים האופוזיציה הראשית לשלטון, ובדומה לאפריקאנר בונד היא התבססה בעיקר על בוחרים אפריקאנרים.
עם זאת, בניגוד לאידאולוגיה הקיצונית יחסית של האפריקאנר בונד, המפלגה הדרום אפריקאית הדגישה מצע ליברלי ומתון יותר.
מהלך זה צלח, ובשנת 1908 ראש הממשלה הפרוגרסיבי הפרו בריטי ליאנדר ג'יימסון הובס, ובמקומה עלתה לשלטון קואליציה בראשות המפלגה הדרום אפריקאית והאפריקאנר בונד כשותפה משנית.
ראש הממשלה היה ג'ון מרימאן, יושב ראש המפלגה הדרום אפריקאית.
בממשלתו זכו כמה מבכירי האפריקאנר בונד, לרבות יאקובוס וילהלם זאואר וניקולאס פרדריק דה וואל, למקום בקבינט.
בשנותיה האחרונות של המפלגה, ברקע הסברה שהמושבות הבריטיות בדרום אפריקה לקראת איחוד מדיני, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תשמר את כוחם הפוליטי במדינה הדרום אפריקאית המאוחדת.
מפלגה זאת הייתה המפלגה הדרום אפריקאית החדשה, והיא הוקמה בשנת 1910, מיד עם פירוק המושבות והקמת איחוד דרום אפריקה.
מלבד האפריקאנר בונד, המפלגה התבססה גם בעיקר על המפלגה הדרום אפריקאית, אשר באותן שנים מאוחרות אלו היא והאפריקאנר בונד היו שותפות פוליטיות כנגד הפרוגריסיבים.
מעבר לשתי מפלגות אלו ממושבת הכף עצמה, את המפלגה הדרום אפריקאית החדשה הרכיבו גם מפלגת העם ממושבת טרנסוואל, ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'.
הרב אפרים שמואל לרנר (פפרמן; י"ב בתשרי תרל"ט, 9 באוקטובר 1878 - כ"א בתמוז תשכ"ב, 23 ביולי 1962) היה מקובל וראש ישיבת המקובלים שער השמים, ממקימי שכונת שערי חסד בירושלים, מייסד בית הכנסת הגר"א בשכונה והחזן בו.
נולד בבריסק לטויבא איטה ולרב מרדכי לרנר שהיה מראשי הקהילה ומקורבו של רב העיר הרב יהושע ליב דיסקין.
סבו של אמו הרב חיים לרנר היה בעל תוקע של הגאון מווילנה ומתלמידיו הקרובים.
בשנת תרל"ז (1877) נעצר הרב דיסקין בידי השלטונות לאחר הלשנה והוברח מבית הכלא על ידי אביו הרב מרדכי לרנר לארץ ישראל, בעקבות כך נאלץ להחליף את שם משפחתו לפפרמן, בתרמ"ד (1884) עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה ביפו, אז חזרה לשם משפחתם המקורי לרנר אולם דבק בה הכינוי לרנר-פפרמן.
בהוראת הרב דיסקין, בהיותו בן 9, נכנס ללמוד בישיבת תורת חיים בירושלים אצל הרב יצחק וינוגרד לצד הרב אריה לוין, הרב ברוך מרקוס ועוד.
בתקופת לימודיו בישיבה סעד על שולחנו של ראש הישיבה הרב וינוגרד, התארח לעיתים בבית הרב דיסקין והתקרב לרב שמואל סלנט.
בערב ראש חודש שבט תרנ"ח נשא את שרה בתו של הרב נתן גינזבורג שהיה מהנדיבים בעיר העתיקה בירושלים, בעל טחנת הקמח הממונעת הראשונה בעיר העתיקה.
ביום חתונתו נפטר רבו הרב יהושע ליב דיסקין.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת בתי ברוידא, וקבע את חוק לימודיו בבית הכנסת המקומי לצד הרב זאב פרנק, הרב יוסף דינקליס, הרב שמואל תפילינסקי ושאר רבני השכונה בפניהם החל למסור שיעורים ומערכות תורניות, לאחר תקופה מונה לשמש כבעל תפילה בימים נוראים.
היה מתלמידי הרב יעקב משה חרל"פ והרב אברהם יצחק קוק עמם נהג להתייעץ ולדון בעניינים תורניים וקבליים.
בהכוונתם מונה בתרע"א (1911) לעמוד בראש חבורת "שומרי תורה" שהקים הרב זרח ברוורמן יחד עם קבוצת רבנים מירושלים, במסגרת ארגון זה פעל להקמת מסגרות ותלמודי תורה לילדים במושבות הברון עקרון (מזכרת בתיה), נס ציונה, רחובות וראשון לציון.
לימודי קבלה בישיבת שער השמים
במקביל ללימודיו הרגילים עסק רבות בתורת הנסתר ונדע כאחד ממקובלי ירושלים.
בתרס"ו (1906), כשהוקמה ישיבת המקובלים שער השמים נכנס ללמוד שם תורת הנסתר לצד המקובלים רבי מנחם מנכין, רבי אהרן שלמה מהרי"ל ושאר המקובלים בישיבה.
תקופה קצרה לאחר שנכנס החל ללמוד בחברותא עם ראש הישיבה הרב שמעון צבי הורוביץ (לידר) עד לפטירתו, בלימודם עסקו רבות במקומם של עשרת השבטים הגולים לאחר שהרב הורביץ חזר ממסע באסיה בשליחות מקובלי ירושלים שתואר בספרו קול מבשר.
בהמשך נהג ללמוד עמו מדי שבוע בביתו בשכונת שערי חסד.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 מונה לכהן כראש ישיבת שער השמים ומנהלה.
בתרס"ט הצטרף לרב נפתלי צבי פרוש והיה שותף בהקמת שכונת שערי חסד ואף היה מראשוני המתיישבים בה.
באותה עת החל באיסוף כספים לבניית בית הכנסת הגר"א בשכונה, הרעיון שהנחה אותו לדבריו :
תחילה הקים את החדר הראשון של בית הכנסת ששימש אף כחדר (תלמוד תורה) לילדי השכונה, לאחר שנוצרה התנגשות בין שעות הלימוד של הילדים לשעות התפילות, אסף כספים והקים חדר נוסף בבית הכנסת.
בין שני החדרים הוצב תנור ששימש את תושבי השכונה והמעבר בין החדרים רוצף והפך לחלק מבית הכנסת.
לאחר הקמת בית הכנסת מונה הרב לרנר לשמש כשליח ציבור ובעל קורא של בית הכנסת, תפקיד אותו נשא במשך עשרות שנים.
במהלך השנים התפרסם בית הכנסת כאחד מבתי הכנסת הוותיקים של ירושלים ומושך אליו תיירים רבים המסיירים בשכונות הוותיקות של ירושלים, בנוסף משמש בית הכנסת את תלמידי ישיבת מעלות התורה בשערי חסד הלומדים במקום.
הרב לרנר היה החזן הקבוע של בית הכנסת הגר"א במועדים ובימים הנוראים.
נוסח תפילותיו התקבל כנוסח "שערי חסד" והוא נהוג בקהילות רבות בירושלים.
אחד ממתפללי בית הכנסת הנודעים היה הרב שלום שבדרון ששימש כחזן בתפילת מוסף בימים הנוראים בישיבת חברון, בתפילותיו נהג להתפלל בנוסח של הרב לרנר כפי שהתפלל בבית הכנסת הגר"א ונהוג בישיבה עד היום.
בישיבות רבות הנוהגות כמנהגי ישיבת חברון מתפללים בנוסח זה בימים נוראים ובחגים.
כך גם מנהגים רבים שהנהיג לפי שיטת הגר"א או על פי קבלת האריז"ל והרש"ש בענייני תפילות, קריאת התורה ובית הכנסת נהוגים במקומות שונים.
הנהגותיו לאורך ימות השנה פורסמו על ידי תלמידו המקובל הרב שריה דבליצקי.
חלק מהנהגותיו שהושרשו בבית הכנסת הגר"א ונהוגים על ידי חלק מהמקובלים ובקהילות רבות:
תפילת ערבית בליל שבת החלה רבע שעה לאחר שקיעת החמה.
בנוסח הקדיש בעשרת ימי תשובה הנהיג לכפול את המילים "לעילא" "לעילא" (בלי ו' החיבור "לעילא ולעילא").
כבעל קורא, הנהיג קריאת אותה הפטרה בפרשיות אחרי מות וקדושים בשנים בהן הן יצאו נפרדות (בניגוד לשיטות אחרות הנוקטות שלא כופלים את הפטרת פרשת אחרי מות אלא הפטרה נפרדת לכל פרשה).
בשבועות של פרשיות שובבי"ם הנהיג מניין עם כוונות הרש"ש בבית הכנסת רנד שבשכונת כנסת בירושלים, הוא היה החזן המכוון כשהוא עטור בטלית ותפילין.
בנוסח תפילת שמונה עשרה, אף שנהג להתפלל בנוסח אשכנז, הנהיג שבברכת "ולירושלים עירך" יש לומר וכסא דוד "עבדך" כפי נוסח ספרד, על פי הנהגתו זו שינה הרב שלמה זלמן אויערבך את נוסח תפילתו.
הרב שריה דבליצקי - רב פוסק ומקובל
הרב מרדכי אוירבך - רב קהילת "אביר יעקב" בתל אביב
גיסו (נשוי לאחות אשתו) הוא הרב ברוך מרקוס שהיה רבה הראשון של חיפה.
נכדו הרב אשר זנובסקי ראש ישיבה לצעירים פתח תקווה.
נינו הרב מאיר קוט מראשי ישיבת קול תורה לצעירים
נינו הרב מיכאל שוהם רב שכונה בפתח תקווה
נינו הרב אפרים שמואל מאיר מחבר ספרי "עבודת משא" על ספר היד החזקה להרמב"ם
נינו הרב מאיר גולדוויכט, נכד הרב אשר לרנר
בן נינו הרב אפרים שמואל קוט אב"ד והרב הראשי לאסטוניה, משלוחי הרבי מליובאוויטש.
בן נינו הרב שמואל ברוך גנוט מראשי ישיבה לצעירים משאת המלך אלעד ומחבר הספרים שלהי דקייטא, ויאמר שמואל, משנת תפילין, מחשבה בפרשה.
אפריפול הוא גוף משטרה רב-לאומי העוסק באכיפה, מלחמה בטרור ומלחמה בסמים שהוקם ב-13 בדצמבר 2015 ומטהו הראשי שוכן בבירת אלג'יר, אלג'יריה, אך החל לפעול בשנת 2017 בכפוף לאיחוד האפריקאי.
בספטמבר 2013 הושק פרויקט הקמת אפריפול במהלך הסמינר האזורי הפאן-אפריקני ה -22 של ארגון המשטרה הפלילית הבינלאומית (אינטרפול) באלג'יריה, שנבחר למטה הארגון.
הסכמי היסוד של אפרופול אושררו על ידי הפסגה ה -28 של האיחוד האפריקאי שהתקיימה בבירת אתיופיה, אדיס אבבה, בסוף ינואר 2017.
בדומה למקבילתו האמריקאית אמריפול והוא ארגון אכיפת חוק לכל דבר שסוכניו חמושים באופן קבוע.
הגוף פועל כארגון מודיעין משטרתי העוסק בתיאום בין גופי אכיפת החוק ביבשת אפריקה וחברים בו 40 מדינות.
יכולת המוסדות והמשאבים האנושיים של רשויות המשטרה והמוסדות הלאומיים והאזוריים התחזקה על בסיס עקרונות שלטון החוק ושיתוף הפעולה אוחד.
כתוצאה מכך, פשע מאורגן וטרור בין לאומי במדינות אפריקה שנפגעו מהסכסוך הנוכחי או לאחרונה, או שהם שבירים, נכללים בצורה יעילה יותר.
בנוסף, נקבעו תהליכים פוליטיים המקדמים שלום ויציבות, מונעים משברים, מסייעים בניהול סכסוכים ואיומים ביטחוניים ותורמים לביטחון האנשים.
חיזוק זכויות האדם בעבודה המשטרתית הוא מוקד מיוחד.
חשיבות רבה מיוחסת ליישום אסטרטגיות מגדריות ושוויון מגדרי בכל מדדי התוכנית.
התוכנית תומכת בשותפים בתחומי התשתית והציוד, הכשרה והדרכה וכן ייעוץ ארגוני.
על מנת לבנות יציבות, התוכנית מחזקת את הלגיטימיות של המשטרה, למשל על ידי סיוע בהגברת השקיפות, המקצועיות והקרבה לאזרחים.
בהקשר זה נקבעים נהלים לבקרה פנימית, דין וחשבון וניהול תלונות במטרה לאפשר פעולה המבוססת על שלטון החוק.
מעורבותם של ארגונים לא ממשלתיים, יוזמות ועמותות נועדה לשפר את אמון האוכלוסייה ברשויות הביטחון.
בנוסף, התוכנית מקדמת באופן ספציפי מתן שירותים ושיתוף פעולה בין מדע פלילי למשפט פלילי, למשל באמצעות הכשרה נוספת וקידום פורומי דיאלוג.
התוכנית תומכת גם בחילופי ניסיון ומומחיות בין מדינות, בנוסף לרשתות באזור.
מעל לכל מוסדות הביטחון האזוריים מתחזקים כך שיוכלו לנקוט בפעילות יעילה נגד פשע מאורגן וטרור חוצה גבולות.
תהליכי עבודה משופרים עוזרים למוסדות כמו האיחוד האפריקאי (AU) לבצע את משימותיהם בצורה יעילה יותר.
מאז 2009 מקודמים תהליכי רפורמה במשטרה באפריקה מטעם משרד החוץ הפדרלי.
התוכנית מיישמת כיום אחד עשר צעדים ארציים ואזוריים במדינות אפריקה שונות.
כל התהליכים מפותחים תוך התייעצות הדוקה עם המוסדות השותפים ועונים על הצרכים בהתאמה.
אפרים שוחמי (1871 – אוקטובר 1934) היה איש ציבור, רוקח ועיתונאי יהודי-טורקי שפעל באיזמיר שבטורקיה.
נולד באיזמיר שבטורקיה בשנת 1871 (ה'תרל"א), לאביו אברהם שוחמי.
בצעירותו למד בתלמוד תורה המקומי, ומשם המשיך ללימודי רוקחות.
בפעילותו הציבורית, ייסד באיזמיר את סניף הלשכה להטפת השלום בעולם, ונמנה עם מייסדי אגודת חניכי האליאנס בעיר.
כן פעל רבות לטובת עניי העיר, בייחוד במתן עצות לתרופות.
בשנת 1897 נישא לוידה ויקטוריה בת חיים משה ארדיט.
כדי לתת במה להגותו ולדעותיו, שוחמי החל בשנת 1921 להוציא לאור את העיתון "איל מונדו" ("העולם").
היה זה שבועון כללי, שמטרתו הייתה לעודד ולסייע לקהילה בארגונה, לשמש לה לפה אל מול השלטון, ולהתגונן מפני מתקפות בעיתונות הלא-יהודית.
מבנה העיתון כלל מאמר ראשי, חדשות פוליטיות מהעולם, חדשות מקומיות, ידיעות על עולם המסחר ומדור סאטירה, שנכתבו בידי מספר כותבים.
למרות שהעיתון נקט בעמדה טורקית לאומית, הוא יצא בתוקף להגנת היהודים כל אימת שהדבר נצרך.
בשנת 1923 סגר שוחמי את העיתון, ועבר להתגורר בפריז שבצרפת.
כך הגיעו לסיום חיי העיתון היהודי האחרון שיצא לאור באיזמיר.
שוחמי הלך לעולמו בפריז בחודש אוקטובר 1934 (חשוון ה'תרצ"ה), כעני וחסר כל.
אפרים (פרד) שרגא (ברומנית: Fred Șaraga; 16 באוקטובר 1891 – 20 באוקטובר 1961) היה פעיל ציבור יהודי, שעיקר תרומתו היא עזרה ליהודי רומניה שהוגלו לטרנסניסטריה בתקופת השואה והשבתם לרומניה.
רבים מהמגורשים, ובייחוד הילדים, ראו בו מלאך מושיע ועל כן כונה "אבי יתומי טרנסניסטריה" .
שרגא נולד ביאשי בבית יהודי דתי מתון, בנם הבכור של מנדל-נפתלי ועמליה מלכה.
לאחר לימודים בגימנסיה נשלח על ידי הוריו לווינה ללמוד נושאי מסחר ונהול חשבונות באקדמיה מסחרית שם.
שב לרומניה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1914 נשא לאישה את הנרייטה (ריטה) סופרין, בת למשפחה יהודית מבוקרשט והזוג הטרי התיישב ביאשי.
שרגא גויס לצבא רומניה ושירת במהלך מלחמת העולם הראשונה בתפקיד מנהלי.
לאחר המלחמה, ב-1929, יזם יחד עם אחיו יוסף שרגא הקמת מפעל טקסטיל קטן.
בשנות השלושים הקים, עם אחרים, בנק למתן הלוואות לסוחרים ובעלי מלאכה זעירים יהודים שלא יכלו לקבל הלוואות מבנקים רגילים ושימש נשיא אגודת הקואופרטיבים להלוואה וחסכון (.A.J.R.F) שבחסות הג'וינט.
כבר בשנות ה-30, כאשר פעלה הכנופיה האנטישמית האלימה "משמר הברזל" הוטלו על שרגא משימות סיוע דחוף לקורבנות היהודיים.
כך לאחר השתוללות רצחנית ביאסי חש להעניק סיוע ראשוני למותקפים.
ביוני 1941 התרחש הפוגרום הגדול ביאשי.
בנוסף לנרצחים מאות יהודים הוסעו הלוך וחזור בקרונות רכבת חתומים.
המטרה היחידה הייתה להמיתם בדרך ואמנם רבים מתו ברעב וצמא, חנק ותשישות.
כאשר "רכבת המוות" עצרה בקאלאראש והזוועה נודעה לארגונים היהודיים, הוחש שרגא עם סיוע הצלה לשורדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה מונה על ידי מרכז היהודים (רומניה) לעמוד בראש משלחות יהודיות שיצאו לטרנסניסטריה, תחילה כדי לברר לאשורו את המצב שם ובהמשך כדי לארגן, לעזור ולהשיב לרומניה את היהודים שהוגלו לשם ובמיוחד את היתומים.
יהודי רומניה עשו מאמצים ליצור קשר עם היהודים שהוגלו לטרנסניסטריה, ביקשו שוב ושוב לאפשר להם לשלוח משלחת לטרנסניסטריה שתעמוד על מצבם של היהודים שם.
למרות התנגדותו של המושל גאורגה אלכסיאנו, בדצמבר 1942 אישר ראש הממשלה יון אנטונסקו יציאת משלחת כזו.
המשלחת הראשונה יצאה לדרך ב-31 בדצמבר 1942. היא הייתה מורכבת מאפרים שרגא, יוסף אברכהן, יעקב שכטר ויחיאל מרקוביץ' והם לוו על ידי היועץ של ראש הממשלה, יוליו מומויאנו.
לקראת היציאה נפגשו חברי המשלחת עם הרב הראשי ד"ר אלכסנדר שפרן.
הוא קיבל את פניהם בהתרגשות רבה והקריא ותרגם מכתב ששיגר בזמנו הרמב"ם למשלחת יהודי ספרד, אשר יצאה לתימן לעודד את יהודיה ולתמוך בהם בזמן שסבלו מרדיפות.
לבקשת הרב הראשי שפרן שרגא חזר אחריו על ברכת הגומל ובמקום התארגנו לאיסוף תרומות לצורך משלוחים דחופים של כסף, מזון, תרופות ובגדים.
מתחילת 1943 ועד אביב 1944, כאשר השטח נכבש בידי הצבא האדום, ביקרו משלחות בטרנסניסטריה עוד שלוש פעמים.
בראש כל המשלחות עמד פרד שרגא שהיה ממונה על הגשת הסיוע למחנות מטעם "המרכז היהודי" והיה אחראי לקשרים עם המינהל הרומני ועם המפקדים הממונים על הגיטאות.
בכל פעם שעמד להגיע היו תושבי הגיטו מבשרים בחרוזים "אווגה אווגה (הקשב הקשב) מגיע שרגא".
ב-16 בדצמבר 1943 יצאו בפעם השנייה שתי משלחות לגטאות טרנסניסטריה.
בראש אחת מהמשלחות עמד שרגא, ובראשות המשלחת השנייה עמד עורך דין דוד רוזנקרנץ.
שרגא עמד בראש המבצע להחזרת למעלה מ-6,000 יהודים לרומניה.
הוא צייד אותם בלבוש ובמזון, שילם עבורם את הוצאות הדרך והחזירם לרומניה בין ה-19 ל-25 בדצמבר 1943.
לבקור השלישי יצאה משלחת בראשות שרגא ב-24 בפברואר 1944, לאחר שבתחילת נובמבר 43' הממשלה קבעה שיתומים משני ההורים יוחזרו מטרנסניסטריה, וקבעה גיל מרבי של 12 שנה.
ההחזרה הייתה אמורה להיעשות לערי מולדובה, כאשר הילדים יימסרו לידי משפחות יהודיות.
כפי שציין שרגא בזכרונותיו, משמעותה של החלטה זו הייתה כי מספר הילדים המשוחררים יקטן במידה ניכרת, והתהליך—בתנאים המוכתבים—היה מסתיים בעתיד בלתי ברור.
לפיכך נעשה מאמץ גדול לאישור גיל מרבי של 18 שנים, ולקליטת הילדים בהתאם לתוכנית שתיקבע בידי ועדת הסיוע.
לבסוף סוכם על גיל מרבי של 15 שנה והמשלחת שמנתה 60 איש יצאה לדרכה.
שרגא לבדו קיבל אשור להגיע למוגילב, ובזכרונותיו כתב: "במפקדת הג'נדרמריה יצרתי קשר עם המפקד, רב-סרן בוטורואגה [Botoroaga] והכפופים לו.
הרשימות והמסמכים האישיים הדרושים לשחרור היתומים היו מוכנים.
הילדים היו כבר בחלקם במוגילב, וכל הזמן היו מגיעים ילדים נוספים.
הם הובאו במשאיות ובמזחלות, בצפיפות רבה.
כל הדרכים הובילו לבניין "הטיהור".
גם השדה לפני הבניין היה מלא בילדים, המחכים לתורם בשלג ההולך ונמס ובבוץ הדביק.
לאחר רחצה וטיפול, הילדים הופנו לתחנת הרכבת, לשם כבר הגיעו הרכבות המיוחלות.
ליד הפסים הוצב שולחן ארוך.
באמצע ישבו רב-סרן בוטורואגה, קציניו וחייליו.
מאחורינו עמדו ד"ר מאיר טייך, מוזס כץ, רוזנראוך ועוד מספר ידידים, שאת תרומתם הערכתי מאוד באותם רגעים.
הייתה זו הביקורת האחרונה, שנעשתה בידי מפקד הג'נדרמריה בעצמו.
הוא רצה להיווכח אישית כי בחירת הילדים נעשתה בהתאם לפקודות שהתקבלו.
אינני יכול לשכוח את פרצי הזעם כאשר הטיל ספק בגילו של ילד כפי שהופיע במסמכים.
פעמים רבות ד"ר טייך ואני הצלחנו בקושי להציל, כמו ממאורת צפעונים, נער או נערה שפתחו מייד בריצה מטורפת אל הקרון.
לאחר סיום הפעולה קציני הג'נדרמריה עזבו.
שאגת שמחה והקלה פרצה מגרונותיהם של כ-1,500 ילדים.
זו הייתה שמחה מהולה בזכרונות טראגיים, החל ברגע הגירוש מהבית, בדרך האין-סופית הזרועה במחלות, רעב ומוות.
בעיני רוחם ראו את הוריהם.
פה ושם, גבר או אישה עמדו במקומם כמאובנים.
הם הביטו בעיניים דומעות בקרונות, והתאמצו לא לגלות את רגשותיהם.
אלו היו הורים אשר הצליחו להציג את ילדם היחיד כיתום.
הרכבות עברו את הגשרים מעל לדנייסטר, והתקבלו על ידי נציגי הקהילות.
אלה סיפקו להם מזון, לבוש וטיפול רפואי".
היתומים רצו להגיע לארץ ישראל, והם כתבו שירי תהילה ("שרגא לידער") ביידיש ועברית בהם השוו את שרגא ל"משה רבנו" שהוציא את ישראל מעבדות מצרים והעלה אותם לארץ ישראל.
אחד השירים ששרו ביידיש היה "סיז גישיין דיז גרוייסע ווינדר, שרגא פירט אין ארץ (ישראל) קינדר" ("קרה נס גדול, שרגא מסיע ילדים לארץ-ישראל").
בברכה שהגישו לו, של שיר בעברית שהבתים בו יצרו אקרוסטיכון של השם ש.ר.ג.א., הבית האחרון היה:
אלפי תודות לך מנודדים הלכים
כראותך לחלץ ממיצר נדחים –
בסיום ביקור זה, שבמקביל אליו פעלה משלחת נוספת בראשותו של עו"ד דדו רוזנקרנץ, הצליחו להחזיר לרומניה כ-2000 ילדים ונערים יתומים אשר רובם הגיעו בסופו-של-דבר לארץ-ישראל באוניות בהן הוקצבו מקומות לילדים יתומים ניצולי טרנסניסטריה.
כאשר התקדם הצבא האדום לכיוון רומניה נשלח שרגא בפעם הרביעית לטרנסניסטריה (ב-17 במרס 1944), כדי להחזיר את שרידי הגטאות לרומניה.
11 מראשי גטאות טרנסניסטריה כתבו לד"ר ננדור גינגולד, ראש "מרכז היהודים", על הצלחת המשלחות בראשותו של שרגא, להחזיר 60,000 נפש (מתוך 150,000) לרומניה.
פרד וריטה היו בין המלווים של אחת מקבוצות הילדים והגיעו עימם לארץ לארץ ביולי 1944 בספינה קזבק.
עם הגיעם ארצה התאחדו עם שני ילדיהם שנשלחו ארצה לפני שרומניה נכנסה למלחמת העולם השנייה.
בכנס ארצי של חברות הנוער של יוצאי טרנסניסטריה שהתקיים בארץ נמסרה לו תעודת הרשמה בספר הזהב של הקרן הקיימת, "על הצלת נפשות רבות בישראל".
ניצולים רבים ציינו את פועלו בזכרונותיהם.
שרגא נקלט בשורות ארגון הסיוע הבינלאומי היאס והקים שלוחה בתל אביב שעסקה בעיקר בחיפוש קרובים ובסיוע לעולים.
כמו כן פעל גם במסגרת ארגוני "עלית הנוער" ו"ארגון עולי רומניה".
הקים את לשכת "בני ברית" על שם הרב ד"ר יעקב נימירובר בת"א ושימש נשיאה הראשון.
היה בין מייסדי היישוב גבעת שמואל ב־1944 ושימש כראש הוועד הראשון של הישוב.
נמנה עם רשימה מטעם ארגון "בני ברית" של יהודים, גיבורי השואה, שסכנו את חייהם במלחמת העולם השנייה כדי להציל יהודים מהשמדה.
נפטר בגיל 70 בדרכו לעבודה.
ארכיונו הפרטי נמסר ליד ושם.
הוא הצטרף בגיל צעיר לתנועת נוער ציונית ובסוף שנות ה-30 עלה לארץ ישראל, בה הצטרף לקבוצת השרון.
בשנת 1955 עבר לנהריה בה עבד במועצת הפועלים כמזכיר איגוד העובדים החקלאיים ולאחר מכן כגזבר מועצת הפועלים.
בסוף 1965 נבחר למזכיר מועצת הפועלים של נהריה.
שריר המשיך לקדנציה שנייה בראשות מועצת הפועלים.
בסוף שנת 1972 לאור דיבורים על סיום כהונתו רבת השנים של גרשון טץ כראש העיר, עלה שמו של שריר כמועמד להחליפו והוא התמודד בתוך מפלגת העבודה על התפקיד, אל מול סגן ראש העיר צבי מאליק.
באפריל 1973 זכה שריר למועמדות המפלגה לראשות העיר ורשימת המערך בראשותו זכתה בבחירות ב-7 מתוך 15 מושבים.
שריר חתם על הסכם קואליציוני עם נציג הדתיים ובתחילת פברואר נבחר לראשות העיר.
בבחירות בנובמבר 1978 זכה לכהונה נוספת בקבלו כ-54% מקולות המצביעים.
בתחילת 1983 ביקש שריר לפרוש ולהעביר את תפקיד ראש העיר למנכ"ל העירייה, יעקב כהנוב.
אולם הוא שוכנע להתמודד על עוד קדנציה, אך נוצח במועצת הסניף של מפלגת העבודה על ידי חיים לבב שירש ממנו את ראשות עיריית נהריה.
בסוף שנות ה-80 עמד בראש ועדה ציבורית להקמת מוזיאון בריאות בנהריה.
נפטר בשנת 2001 בגיל 82, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בנהריה .
אפרים קינן (20 במרץ 1882 – 25 בנובמבר 1963) היה ראש קבוצת גואלי קרקעות בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומנהל כללי של חברות ביטוח.
נולד בשם אפרים קוצנוק בסטארוביצ'י, מחוז קייב באוקראינה, לשמואל, סוחר עצים אמיד ועסקן בקהילה המקומית ולאמו שרה בת דב יצחק ראביצ'ב.
בזכות מוטיבציה גבוהה ללמוד סיים בשנת 1904 תיכון בקייב המרוחקת וב-1909 הוסמך בפוליטכניון שבנאנסי, צרפת, למהנדס-מכונות (שם הכיר את זאב ז'בוטינסקי) וחזר לרוסיה.
נכנס לעבוד בבית-החרושת הגדול "וסטינגהאוז" למכונות וחשמל בחארקוב וב-1911 יסד בקייב את בית החרושת לסינון מיצי סלק הסוכר.
בקייב היה מראשי הפעילים בעבודה הציונית וב-1917 הצליח לארגן את גדולי התעשיינים היהודים שבאוקראינה בחברה שתכננה לבנות בארץ אחרי המלחמה עיר-גנים עם תעשייה גדולה.
התכנית זכתה להערכה על ידי פנחס רוטנברג ששמע עליה בעת ביקורו בקייב אך המהפכה הבולשביקית בלמה את איסוף הכספים להגשמתה.
ב-1920 יצא לוורשה וניסה להחיות את תוכניתו.
ביחד עם יהושע סופרסקי ופייבל שפירא ממוסקבה יסד את חברת "המנחיל" להשקעות בבניין ופיתוח בארץ וריכזו בה הון בסך 10,000 לירות שגייסו מאת יהודים יוצאי רוסיה.
ב-1922 עלה לארץ וכמנהל חברת "המנחיל" ארגן את בניית שכונת צ'לנוב (24 בתים) ושכונת "המנחיל" (רחובות פרץ והגדוד העברי) בתל אביב, ונבחר ליו"ר אגודת המהנדסים שנוסדה אז.
עבודה קטנה זו לא סיפקה את שאיפתו הגדולה לעיר-גנים תעשייתית וב-1923 נסע לברלין, מקום ריכוז של הרבה יהודים בעלי הון יוצאי רוסיה בזמן ההוא, במטרה לייסד חברה גדולה שתתאים לתנופת פיתוח.
ושוב עלה בידו לרכז רק הון זעיר בסך 10,000 לא"י בחברת "משק" שיסד ביחד עם הד"ר יוליוס ברוצקוס, שלמה גפשטיין, מרכוס זאקס, ויצחק כהנוב.
הון זה לא הספיק לרכישת קרקע בהיקף ראוי וכדי ליצור מהלך משמעותי בארץ, החברה שיתפה פעולה עם חברת "קהילת ציון אמריקאית" (בניהולו של שארל פסמן) יחד ובאמצעות יהושע חנקין מימנו את גאולת אדמות עפולה, שונם, ג'דה קוסקוס טבעון, שייח אבריק וחרושת הגויים – הכול בעמק יזרעאל ובקרבתו.
הארגון המסועף של חברת "משק" (סניפים בברלין, וורשה, פאריס, לונדון, ריגה וקובנה) נועד למשוך קונים מתפוצות הגולה להתיישבות בקרקעות הללו.
בינתיים נמצאה בסוף 1923 אפשרות לרכוש שטח גדול בעמק זבולון – ביזמת המהנדס יוסף לוי ובאמצעות יהושע חנקין.
ב"חברת הכשרת מפרץ חיפה" שנוסדה למטרה זו היה צורך לשתף שלש חברות: "קהילת ציון", "משק", "קדם" וכולן יחד הצליחו לרכז בסך הכול 30,000 לירות.
החברה גאלה 46 אלף דונם וקיבלה מאת הממשלה המנדטורית זיכיון על 16 אלף דונם מחולות שפת הים, מתוך תכנון שהתבסס על הקצב המשוער של העלייה הרביעית ופיתוח הארץ.
עם זאת, המשבר הכלכלי ב-1926 הקפיא את הביקוש הפרטי לקרקעות ורוב הקרקעות הנ"ל בעמק יזרעאל ובעמק זבולון עברו לרשות הקרן קיימת, שהודות ליכולתה הכספית נשתמרו ברשות יהודים עד לתקופת הגאות שבאה אחרי השפל הגדול.
לימים נוסדו עליהן יישובים חקלאיים, ערי גנים ומרכזי תעשייה – שהוקמו בידי חברות אחרות ואנשים אחרים.
בעקבות המשבר ותוצאותיו הנ"ל יצא אפרים קוצנוק לוורשה וקיבל שם משרת מנהל המחלקה "היהודית" בהנהלת הפולנית של חברת הביטוח האיטלקית "ג'נרלי".
שם המשיך את פעילותו הציונית בברית הצה"ר ונבחר ליושב-ראשה ולצירה לקונגרס הציוני ה-17 (בזל 1931).
ב-1932 השתקע סופית בישראל עם בני משפחתו והשתלב בענף הביטוח.
באותה שנה יסד את "החברה הארצישראלית לביטוח כללי" וניהל אותה.
מ-1937 היה המנהל הכללי של "ציון" חברה לביטוח, וב-1944 מנהל כללי גם של "יהודה" חברה לביטוח.
באותה עת היה גם חבר מועצת בנק "אשראי" ובזמן האחרון יו"ר הנהלת "אוצר המעמד הבינוני" בת"א וחבר נשיאות הוועד הארצי של אגודת שוחרי האוניברסיטה.
עוד בעת שהותו באירופה רכש 60 דונם קרקע חקלאית בפאתי הביצה בהרצליה, והיה בין ראשוני נוטעי הפרדסים במושבה.
משהגיעו פרדסי הרצליה להנבה הוקמה אגודה לאריזה ולשווק – "מגדלי הדר הרצליה".
אפרים כיהן כיו"ר וכנציג האגודה בגופים כלל ארציים לייצא פרי הדר מישראל.
באמצע שנות השלושים הקים בלב הפרדסים בהרצליה משק חקלאי – "חוות הבשן" – ובמרכזו בית מגורים למגורי העובדים במשק, ובו אגף לבעל הבית ומשפחתו להתרעננות מהעיר בימי שבת ומועד.
בשנת 1946 הבית והמשק עברו לידי בנו דוד ואשתו עפרה.
בשנת 2007 הפך "בית קינן" לבית מפגש קהילות והרצאות בבעלות עיריית הרצליה.
בשנת 1920 נשא לאישה את רחל בת שמואל דוניץ (מצאצאי הרמ"א ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב).
בשנת 1947, במהלך חופשת סופ"ש במלון גלי כנרת פגש את דוד בן-גוריון שביקש מקוצנוק לעברת את שם משפחתו.
בן-גוריון הכין פתק עם 3 אלטרנטיבות ומתוכן נבחר השם קינן.
ילדיו: אלכס קינן (פרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים), רות (מורה) אשת המשורר עוזר רבין, דוד (פרדסן בהרצליה).
אחותו, ברכה פלאי, הקימה את "מסדה" הידועה כמוציאה לאור של האנציקלופדיה העברית.
נטמן לצד רעיתו בבית הקברות הישן בהרצליה.
אפרים (אפי) שניאור (14 בינואר 1951 – 8 באוקטובר 1973) היה מפקד פלוגה בחטיבת גולני שעוטר בעיטור העוז על הובלת כוח חילוץ וכיבוש עמדה במוצב החרמון הכבוש, תחת אש, במלחמת יום הכיפורים.
שניאור נולד ב-14 בינואר 1951 במקוה ישראל לנעמי וליהושע, תחילה התגוררה משפחתו בקיבוץ דברת ולאחר מכן בבאר שבע.
כשהיה בן 14 הצטרף, בשנת 1965, למחזור הראשון של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
באוגוסט 1969 התגייס שניאור לקורס טיס, אך לאחר זמן מה התנדב לעבור לחטיבת גולני.
הוא עבר קורס מ"כים, קורס קצינים, וקורס קציני חי"ר.
הוא נשלח לקורס מפקדי פלוגות אך נקרא לשוב לגדודו לאחר שבועיים, לתפקיד מפקד פלוגה.
במלחמת יום הכיפורים לחם שניאור לאחר שסיים תפקיד מפקד פלוגה בחטיבת גולני והיה בחופשה בין 2 תפקידים.
ב-8 באוקטובר, במהלך הניסיון הראשון לכיבוש החרמון, הצטרף לגדוד 17 כדי להוביל אותם אל המוצב בו ישבו חיילי פלוגתו לשעבר, ושאותו הכיר מתקופת היותו מפקד המוצב כשנתיים לפני המלחמה.
במהלך הקרב, נפגע שניאור לאחר הסתערות על עמדה תחת אש ונהרג.
לאחר שנפל הועלה בדרגה לדרגת סרן, והוענק לו עיטור העוז בגין המעשה הר"מ:
במכתב תנחומים למשפחה השכולה כתב מפקדו: "אנשי המפקדה לא חיבבו במיוחד את אפי, על היותו לוחם לצדק מוחלט ויושר.
אם היה שטח שאפי לא היה מוכן לוויתור כמלוא הנימה - היה זה הדאגה לחייל, לפרט.
למרות חילוקי הדעות לא הייתי מחליף אותו בשום מ"פ אחר בגדוד, כי תמיד העדפתי קצינים שצריך לעצור אותם, מאשר כאלה שצריך לדחוף אותם.
אפי היה לוחם ממדרגה ראשונה.
הצלחתו כקצין באה לו, לא במעט, בזכות היותו חייל טוב".
שניאור הוא אחד מששת הסרנים המונצחים בחורשת הסרנים.
הרב אפרים שלום אנקאווא (ה'תרמ"ו, 1886 - ט"ז אדר א' ה'תשכ"ה, 1965) היה פוסק הלכה, דיין במרקש, ולאחר מכן אב בית הדין ורבה של אוז'דא במאה העשרים.
נולד בסאלי לאביו רבי אליהו שהיה ראש השוחטים בעיר.
בגיל שבע התייתם מאביו, ואחיו הרב יצחק לקח עליו חסות.
למד אצל דודו הרב רפאל אנקווה ואצל הרב אפרים פרץ.
נשא את אישטרילייא לבית משפחת נאהורי, לימים סחר בבדים ורהיטים, תוך הקדשת מספר שעות ללימוד תורה.
לאחר תקופה ממשוכת, פשט את הרגל, ושב ללימודים מלאים בישיבת דודו בכדי להשתלם ברבנות והדיינות.
בשנת ה'תש"א, בעקבות התמנותו של הרב חיים דוד סירירו לאב בית דין מוגאדור, ששימש עד אז כדיין במרקש, התמנה הרב אפרים לדיין שלישי במרקש לצד הרב משה זריהן ורבי מרדכי קורקוס.
בשבתו בבית הדין קיבל על עצמו את תפקיד עריכת פסקי הדין.
בתקופה זו התיידד במיוחד עם רבי ידידיה מונסונייגו רבה של פאס, ועם הרב שלום משאש.
בשנת ה'תש"ט, הוצע לו לכהן כאב בית הדין ורבה של אוז'דא לאחר פטירתו של רבי שלמה הכהן אצבאן, והלה נעתר לבקשתם חרף הפצרת חביריו הדיינים במרקש להישאר.
הוא נימק את עזיבתו משתי סיבות: א.
העיר אוז'דא סמוכה לתלמסאן, מקום מושבו של ראש משפחתם רבי אפרים אנקאווא.
החיסרון במנהיג רוחני היה גדול יותר באוז'דא מאשר מרקש.
באוז'דא תיקן תקנות חדשות לחיזוק הדת ולטובת הקהילה.
הרב אפרים כיהן כאב בית הדין של העיר לצד חביריו רבי שלמה הכהן אזאגורי, רבי ציון אבן דנאן, ורבי משה מרצייאנו.
כשנפטר הרב דוד הכהן סקאלי בכ"ד אייר תש"ט, נסעו חברי בית הדין לאוראן להשתתף בלווייתו.
התכתב בהלכה עם רבי משה עטייא.
הרב אפרים השתתף בכנסי מועצת הרבנים של מרוקו והצעותיו התקבלו במועצה.
בשנת ה'תשט"ו עלה לארץ ישראל.
בהגיעו לנמל חיפה רצו שליחי הרבנות והסוכנות למנותו לרבה של מחוז הגליל, ורצו לשכנו בחצור הגלילית, אולם רבי אפרים סירב, ורצה לגור בירושלים.
מיד עם בואו לירושלים, ביקר אצל הרב יצחק נסים, שנתן לו את דירתו האישית שהתגורר בה לפני שהתמנה לראשון לציון.
בדירה זו התתגורר רבי אפרים עד לפטירתו.
בשבתו בירושלים, קבע את לימודו בישיבת 'זכור לאברהם' לצד ידידיו הרב יוסף שלוש והרב יעקב הכהן.
התיידד גם עם רבי סלמן מוצפי.
הרב מרדכי אליהו בהיותו דיין בבאר שבע, היה דן עם רבי אפרים מדי יום שישי בדיוני הלכה של בית הדין.
נפטר בליל ט"ז אדר א' תשכ"ה בירושלים.
לווייתו יצאה מישיבת פורת יוסף.
הספידוהו הרב עובדיה הדאיה, הרב יהודה צדקה, והרב נסים עזראן.
נספד גם במרוקו על ידי הרב שלמה הכהן אזאגורי.
הרב הותיר שלשה בנים ושלוש בנות.
ישועות אשא - מקבץ מכתביו ובו חידושים על התורה וש"ס, ופסקי דין, ירושלים תשע"ג.
אפרים (פרוקי) קרמר (נולד ב-2 בדצמבר 1953) הוא איש עסקים ישראלי, הבעלים והמנכ"ל של חברת התיירות אשת טורס, והבעלים והיו"ר של חברת "כרם ניהול בתי מלון".
נולד בירושלים לאסתר לבית פרנקל, ילידת סטולין, עובדת סוציאלית בעיריית ירושלים, ולשלום קרמר, יליד סאנוק (שבמחוז לבוב, גליציה), חוקר ספרות ומבקר ספרות, שהיה מרצה לספרות בסמינר בית הכרם (בהמשך מכללת דוד ילין).
גדל בשיכון העיתונאים (ירושלים) בשכונת טלביה.
למד ביסודי בבית ספר בית הילד ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1971).
אחותו, רחל פארן, הייתה מורה ואחיו, עו"ד יהושע קרמר, קיבל את אות יקיר ירושלים לשנת 2022.
בשנים 1972–1975 שירת שירות צבאי כחייל וכקצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 8200 בחיל המודיעין.
בשנת 1977 סיים תואר ראשון בכלכלה, ובשנת 1981 סיים תואר שני במנהל עסקים.
את שני התארים למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1977-1985 עבד באגף התקציבים במשרד האוצר, כשתפקידו האחרון היה סגן הממונה על התקציבים לנושא תקציב הביטחון.
בהיותו סגן הממונה על התקציבים היה אחראי לקיצוץ משמעותי בתקציב הביטחון שבוצע בשנת 1985. בתקופת עבודתו הושפע מהממונה על התקציבים יעקב גדיש (שכיהן בתפקיד זה בשנים 1980–1983) ולמד ממנו רבות.
בשנים 1985–1990 היה מנהל הכספים של חברת עשות אשקלון באשקלון, שהייתה אז חברת בת של תעש מערכות ועסקה בייצור ביטחוני.
בשנים 1990–1993 נסע מטעם עשות אשקלון להיות מנכ"ל זרוע השיווק של החברה בניו יורק, ארצות הברית (Ashot U.S.A).
בתפקידו זה היה אחראי להשגת חוזי יצוא גדולים עבור יצרני מטוסים ומנועים בארצות הברית.
עם חזרתו ארצה בשנת 1994 עבר למגזר הפרטי.
כעבור זמן החל לעבוד כמנכ"ל חברת אשת טורס ובהמשך רכש גם את הבעלות על החברה.
תחת ניהולו צמחה החברה והפכה לאחת מחברות התיירות הגדולות בישראל.
בנוסף, הקים קרמר יחד עם שותפו, גדי פריבר, את חברת "כרם ניהול בתי מלון" המנהלת שלושה בתי מלון: יערים וגורדוניה שנכללו בעבר יחד במלון מעלה החמישה וסמוכים לקיבוץ מעלה החמישה, ומלון אלמא בזכרון יעקב.
בינואר 2024 פתחה חברת "כרם ניהול בתי מלון" בית מלון ראשון בחו"ל בפודגוריצה, מונטנגרו.
המלון הקרוי Kings Park Hotel נמצא ב-50% בבעלותה.
במהלך השנים היה קרמר חבר בדירקטוריונים של כמה חברות, ובהן: התעשייה האווירית לישראל, עשות אשקלון ופויכטוונגר תעשיות.
נשוי לטובה לבית שמעונוביץ, שהייתה מורה לתנ"ך בבתי ספר תיכוניים וכיום עובדת כסוכנת נסיעות בחברת אשת טורס.
אפרים קליימן (1931 – 2022) היה כלכלן ופרופסור לכלכלה ב.
היה היועץ הכלכלי במשא ומתן שהתקיים במסגרת הסכמי אוסלו.
קליימן נולד בוורשה ברפובליקה הפולנית השנייה (1931).
ב-1939, בגיל 8 עלה עם משפחתו לישראל.
את לימודיו האקדמיים בכלכלה וסטטיסטיקה לתואר ראשון למד באוניברסיטה העברית.
את התואר השלישי בכלכלה למד בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון (LSE).
הוא קיבל את התואר השלישי ב-1958.
לאחר סיום לימודיו חזר לישראל.
בשנים 1961-1958 שימש כחוקר בכיר במכון פאלק למחקר כלכלי בישראל, באוניברסיטה העברית.
בשנת 1963 הצטרף כחבר סגל למחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית.
הוא התקדם במהלך השנים לדרגת פרופסור מן המניין.
הוא כיהן כראש המחלקה לכלכלה בשנים 1990-1987.
נושאי המחקר שערך התמקדו בכלכלת ישראל, היסטוריה כלכלית, היחסים הכלכליים בין ישראל והרשות הפלסטינית והתפתחותם על פני זמן, מחשבה כלכלית בתלמוד, מדיניות הצמדות ופיחותים ועוד.
קליימן פרש מהאוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
בנוסף לפעילותו האקדמית, קליימן השתתף במשא ומתן בפריז (כיועץ כלכלי) שהתקיים בין ישראל לאש"ף ב-1994-1993, ושהניבו את ההסכם ב-1994 להסדרת היחסים הכלכליים בין הרשות הפלסטינית לישראל (במסגרת הסכמי אוסלו).
היה נשוי לרות עד לפטירתו ב-2022. לזוג נולדו בנים.
בשנת 2023 קיימה האגודה הישראלית להיסטוריה כלכלית מושב לזכרו, בנושא כלכלת מלחמה ושלום.
להנצחתו מעניקה האגודה הישראלית להיסטוריה כלכלית בישראל, החל משנת 2024 פרס על שמו.
הפרס שממומן על ידי משפחתו מוענק לספר מצטיין.
אפרם צִימְבָּלִיסְט (בשם מלא ברוסית: Ефрем Александрович Цимбалист; באנגלית: Efrem Zimbalist; 21 באפריל 1889 – 22 בפברואר 1985) היה כנר קונצרטים מן הידועים בעולם, מלחין, מורה ומנצח יהודי-רוסי.
צימבליסט נולד ברוסטוב על נהר דון במשפחה יהודית, לאב מנצח.
בגיל תשע ניגן אפרם כינור ראשון בתזמורת של אביו.
בגיל 12 נכנס לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג ולמד אצל ליאופולד אאואר.
אחרי סיום לימודיו הפיע לראשונה כסולן בברלין, בנגינת הקונצ'רטו של ברהמס.
הופעתו הראשונה בלונדון הייתה בשנת 1907 ובארצות הברית בשנת 1911, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון.
לאחר זאת השתקע בארצות הברית.
צימבליסט עשה רבות לעידוד הביצוע של מוזיקה עתיקה וקירובה לקהל הרחב.
צימבליסט נישא לזמרת הסופרן האמריקאית אלמה גלוק ובמשך שנים אחדות יצאו יחד לסיורי קונצרטים.
אלמה גלוק נפטרה בשנת 1938.
בשנת 1928 החל צימבליסט ללמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
בשנת 1943, שמונה שנים לאחר שהתאלמן, נישא למייסדת המכון, מרי לואיז קרטיס בוק.
הוא ניהל את בית הספר משנת 1941 עד 1968. בין תלמידיו היו אוסקר שומסקי ופליקס סלטקין.
צימבליסט פרש מנגינה ככנר בשנת 1949, חזר ב-1952 לנגן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לכינור של ג'אן קרלו מנוטי, המוקדש לו.
פרש סופית מנגינה בשנת 1955. צימבליסט ישב בחבר השופטים בתחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית בשנים 1962 ו-1966.
יצירותיו כוללות קונצ'רטו לכינור, "רפסודיה אמריקאית", ופואמה סימפונית בשם "דפניס וכלואה".
אפרם צימבליסט מת בשנת 1985 בגיל 95.
בנו מאלמה גלוק, אפרם צימבליסט הבן , ונכדתם, סטפני צימבליסט , היו שניהם לשחקנים פופולריים.
הסופרת ומבקרת המוזיקה מרשה דבנפורט הייתה בתה של אלמה גלוק מנישואיה הראשונים ובתו החורגת של אפרם צימבליסט.
הקלטה משנת 1915 של אפרם צימבליסט ואשתו אלמה גלוק
אפריקה ישראל להשקעות בע"מ היא קונצרן השקעות והחזקות ישראלי-בין-לאומי, בעל ניסיון רחב בתחום ההשקעות נדל"ן בישראל ובחו"ל.
החברה עוסקת בעיקר בפיתוח קרקעות ומגורים בישראל, ברוסיה ובמזרח אירופה.
היא מחזיקה בחברות בנות העוסקות בבניית בנייני מגורים ופיתוח מקרקעין, נדל"ן מניב בישראל ובחו"ל וכן בפרויקטים של תשתיות, מפעלי תעשייה, ועוד.
אפריקה ישראל מגורים בנתה את שכונות ה"סביונים", ובמצטבר אלפי יחידות דיור ברחבי ישראל.
חברת אפריקה ישראל להשקעות נוסדה בשנת 1934 על ידי משקיעים יהודים מדרום אפריקה (ביניהם יעקב גרי שכיהן כמזכיר החברה אחר כך כיו"ר ואפרים הכטר) כדי לסייע בפיתוח היישוב היהודי בארץ ישראל.
שמה המקורי היה 'אפריקה ארץ ישראל להשקעות בע"מ' .
בשנת 1967 היא שינתה את שמה לשמה הנוכחי.
לאחר הקמת המדינה ובמשך השנים הרחיבה החברה את פעילותה המסחרית והפיננסית.
בשנת 1952 נתמנה למנהל החברה דוד הורוביץ (שכיהן אחר כך כנגיד הראשון של בנק ישראל).
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הצטרפה למחזיקי המניות באפריקה ישראל חברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים ומניות החברה נסחרו בלשכת החליפין לניירות ערך.
בשנת 1955 הקימה החברה את היישוב סביון.
בשלב הראשון שווקו במקום מגרשים בני 5 דונם הכוללים שני דונם פרדס, לצורך בנה ביתך.
בהמשך הקימה את שכונת רימון ממערב לסביון ושכונת "גבעת סביון" מצפון.
בשנת 1972 הקימה החברה את פארק המדע קריית ויצמן, בתחום המוניציפלי של נס ציונה, מטרת הפארק הייתה לקשר בין המדע לתעשייה.
בשנת 1985, הקימה את "מתחם קשב" בלוד מרכז המחשוב של בנק לאומי.
בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים נרכשה השליטה בחברה על ידי בנק לאומי.
בשנת 1973 הפכה לחברה ציבורית ומניותיה החלו להיסחר בבורסה בתל אביב.
בשנים 1978 – 1996 שימש שלמה גרופמן נשיא ומנכ"ל ראשי של החברה.
בשנת 1996, החל מאבק שליטה בחברה כאשר אנשי העסקים מוטי זיסר ואיתן ורטהיימר רכשו כ-13% מהמניות.
במקביל ניהל בנק לאומי מכרז לרכישת כל השליטה באפריקה ישראל ותכנן למכור את השליטה בחברת מגדל ביטוח לחברת ג'נרלי (אפריקה ישראל הייתה בעלת מניות במגדל באותה עת).
לבסוף מכרו זיסר ו-ורטהיימר את מניותיהם ברווח גדול תוך מספר חודשים.
סמל החברה הנוכחי הוא עדכון שנעשה בשנת 2004 על ידי עדלי סטוק ורינת לייבוביץ.
המקור עוצב בשנת 1981 על ידי דן ריזינגר.
בינואר 1997 רכש לב לבייב מידי בנק לאומי, ורטהיימר וזיסר %53 ממניות השליטה ו-%47 ממניות ההון באפריקה ישראל, תמורת 190 מיליון דולר, ששיקפו שווי חברה של 400 מיליון דולר לאפריקה.
אך מיד לאחר שרכש את החברה היא נקלעה למשבר, לביב הכריז שבניגוד לתוכנית המקורית של קניון רמת אביב, שבנייתו הייתה לפני שלבי סיום, המסעדות ובתי הקולנוע שבו לא יהי פתוחים בשבת.
אך החברות השותפות לפרויקט התנגדו, וגם שוכרים שכבר חתמו על חוזים.
הסכסוך פגע בשווי מנית החברה, ובסוף 1998 אפריקה ישראל להשקעות נסחרה בשווי של כ-200 מיליון דולר, חצי מהשווי בו רכש את החברה.
עם זאת, אחר כך, לבייב הרחיב במהירות את עסקי החברה על ידי הנפקת איגרות חוב והנפקה של חברות הבת בבורסה.
דניה סיבוס הונפקה בשנת 2000, אפריקה ישראל נכסים בשנת 2004, אפריקה ישראל מגורים בשנת 2006 ו"אפי פיתוח" בשנת 2007. סך הכול בין השנים 1997–2007 גייס כ-7.5 מיליארד שקל באיגרות חוב וכ-6 מיליארד שקל בהנפקת מניות.
בשנת 2000, מכר לבייב לארקדי גאידמק 10% ממניות החברה תמורת השקעה של 75 מיליון דולר.
שנה אחר כך, גאידמק מכר חזרה ללבייב את החזקותיו באפריקה ישראל ולבייב הגדיל את החזקותיו בחברה ל-66.1% ממניותיה.
בתחילת 2007, רכש לבייב מידי בנק לאומי נתח נוסף של כ־15% מאפריקה ישראל תמורת כ־1.1 מיליארד שקל, עסקה שמומנה ברובה על ידי בנק הפועלים.
בדצמבר 2006, זכתה החברה במכרז להקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב תמורת 7.16 מיליארד שקל.
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 שגרר עמו ירידה חדה בערך הנדל"ן של החברה השפיע קשות על החברה, מה שגרם למניית אפריקה ישראל לצנוח בכ-95% מהשיא ולאיגרות החוב להגיע לתשואות של למעלה מ-50%, תשואה אופיינית לחברות שיש ספק גדול לגבי יכולת החזר החוב שלהן.
בדו"ח לסיכום שנת 2008 הציגה החברה הפסד שיא בסך 4.9 מיליארד שקלים.
באוגוסט 2009 הודיעה החברה כי קיים חשש שלא תצליח לעמוד בהתחייבויותיה בעתיד.
מספר חודשים לאחר מכן הגיעה החברה להסדר חוב עם בעלי איגרות החוב, שכלל מחיקת חוב ופריסת יתרת החוב, זאת תוך פיצוי בעלי החוב במניות של החברה והחברות הבנות אפי פיתוח ואפריקה ישראל נכסים.
מכירת החברה למוטי בן משה
בשנת 2015 הפסידה החברה 1.7 מיליארד ש"ח.
בדו"ח הכספי לשנה זו נכללה הערת עסק חי.
בשנת 2016 הפסידה החברה 2.73 מיליארד ש"ח, וגם בשנה זו נכללה בדו"חותיה הערת עסק חי.
בשנת 2016 החל משא ומתן על הסדר חוב שני לחברה, מאחר שלבייב לא עמד בתנאי ההסכם הראשון מ-2009.
במהלך המשא ומתן על הסדר חוב התקבלו שתי הצעות לרכישת החברה, מאנשי העסקים נתי סיידוף ומוטי בן משה.
בדצמבר 2017, מחזיקי איגרות החוב קיבלו את הצעתו של בן משה לרכישת החברה תמורת 2.4 מיליארד שקל ולקבל החזר של 2.3 מיליארד שקל מתוך חוב כולל של כ-3 מיליארד שקל.
בינואר 2018, הוציאה רשות המיסים שני צווי שומה לחברה, שמחייבים אותה לשלם 245 מיליון שקל במזומן, דבר שהביא לעיכוב בהשלמת ההסדר, שאושר לבסוף בספטמבר 2018.
בינואר 2020 הושלם הסדר חוב לחברה, שכלל את הפיכת החברה לחברה פרטית ומכירתה לחברת "לפידות קפיטל" שבשליטת יעקב לוקסנבורג (80%) ולחברת אלטשולר שחם גמל ופנסיה (20%).
אפריקה ישראל נכסים משקיעה בנכסים מניבים, בהקמת והפעלת קניונים, בהשקעות וביזמות נדל"ן בישראל, בצפון אמריקה ובאירופה היא פועלת באמצעות חברת הבת א.פ.י אירופה.
באמצעות החברה הבת "דניה סיבוס" בע"מ (קוד רישום בבורסת תל- אביב: DNYA).
אפריקה ישראל עוסקת גם בהקמת תשתיות ופרויקטים בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
אפריקה ישראל מגורים היא חברת נדל"ן העוסקת בייזום ובהקמה של שכונות מגורים בישראל.
החברה נוסדה בשנת 1960, והיא חברה נכדה של אפריקה ישראל להשקעות.
בראשית שנת 1997 נרכשה החברה על ידי איש העסקים לב לבייב, שכיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת אפריקה ישראל להשקעות בע"מ.
ביוני 2006 הונפקה אפריקה ישראל מגורים ונרשמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
חברת האופנה גוטקס - נרכשה בשנת 1997 ונמכרה באוגוסט 2009.
תדיראן טלקום - נרכשה בשנת 2001 מחברת אי.סי.איי טלקום, בשנת 2010 העבירה אפריקה ישראל את החזקותיה לאיש העסקים משה כהן ולעובדי תדיראן טלקום ללא תמורה.
"מלונות אפריקה ישראל" - הייתה בעבר חברה ציבורית שבבעלותה רשת מלונות הפועלת תחת המותג "קראון פלזה" ומלונות נוספים ברחבי הארץ, ופרויקטים אחרים בתחום התיירות, נמכרה ביולי 2017 לאחים איציק ואמיר דיין.
"מפל תקשורת" בע"מ - בעבר החזיקה אפריקה ישראל וב-20% ממניות החברה.
רשת תיווך הנדל"ן אנגלו-סכסון נמכרה ב-2009. אנגלו סכסון הוקמה ב-1964 על ידי דייב בלומברג ונמכרה לאפריקה ישראל ב-1991.
קניון רמת אביב - באפריל 2009 מכרה אפריקה ישראל, שהחזיקה ב-73.4% מהקניון, את חלקה למליסרון, חברה בבעלות ליאורה עופר.
אלון חברת הדלק לישראל - בספטמבר 2009 יצאה אפריקה ישראל מההשקעה בקבוצת אלון.
בשנת 2007, רכשה אפריקה ישראל את מלוא השליטה בחברת "פקר פלדה" (העוסקת בייצור,עיבוד ומכירת צנורות,פרופילים ומוצרי פלדה) ממשפחת פקר.
אפריקה ישראל רכשה 30% ממניות פקר לראשונה בשנת 1993. פקר פלדה הוקמה בשנת 1933 על ידי נפתלי פקר.
בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים הוקמה חברת הבת נגב קרמיקה.
באפריל 2017 קרן ויולה קרדיט וקבוצת משקיעים בהובלת איש העסקים יריב לרנר חתמו על הסכם לרכישת נגב קרמיקה.
ביולי 2018, פנו לבית משפט המחוזי הנושים העיקריים של אפריקה תעשיות (לשעבר "פקר פלדה"), הבנקים הפועלים ולאומי, בבקשה למנות מטעמם כונסי נכסים זמניים על נכסי אפריקה תעשיות עקב חובות של כ-700 מיליון שקל (כ-250 מיליון שקל ללאומי וכ-200 מיליון שקל הפועלים).
"אפי פיתוח" (AFI Development plc) הוקמה בשנת 2001 ועוסקת בייזום ובהקמה בשוק הנדל"ן ברוסיה בעיקר באזור מוסקבה, נכסי החברה כוללים קניונים (כמו אפימול סיטי), משרדים ובנייני מגורים.
בשנת 2007 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בלונדון לפי שווי של 6 מיליארד דולר וגייסה 1.4 מיליארד דולר.
"אפריקה ישראל להשקעות" המשיכה להחזיק 65% ממניות החברה.
בשנת 2014 המשבר כלכלי ברוסיה עיכב את התקדמות הפרויקטים של אפי פיתוח וגרר עמו ירידה חדה בערך הנדל"ן של החברה.
בשנת 2016 רכש לבייב את השליטה באפי פיתוח מ"אפריקה ישראל להשקעות" בכ־550 מיליון שקל.
מתחם "חמי טבריה" נרכש בשנות ה-40 של המאה העשרים ובשנות ה-60 של המאה העשרים פיתחה אותו חברת אפריקה ישראל כאתר תיירות ונופש.
הוקמו מרחצאות "חמי טבריה הצעירה" והמלונות "גני חמת" ו"גלי כנרת".
בשנות ה-80 של המאה העשרים החליטה החברה להוסיף אגף חדש לבית המלון "גני חמת".
בחפירות שנערכו לצורך יציקת היסודות נתגלו עצמות וקברים רבים, עקב העובדה שמיקומו של בית המלון נשק לבית העלמין העתיק של טבריה.
עם היוודע המקרה פרצו שוב הפגנות ומחאות רבות, בטבריה ובריכוזים חרדיים בישראל.
לבסוף הוצעו להנהלת המלון פתרונות הלכתיים-טכניים לפיהם יישארו הקברים במקומם, ובניית האגף התבצע על הגבהה מיוחדת.
עם זאת בעדה החרדית החליטו להטיל חרם על בנק לאומי שהחזיק במניות אפריקה ישראל.
בשנת 2009, מכרה אפריקה ישראל את "חברת חמי טבריה בע"מ" שמחזיקה בקרקעות ובמרחצאות בשטח של כ-250 דונם, ובמלון "גני חמת" (שנקרא אז "הולידיי אין טבריה"), לאיש העסקים יחזקאל מורד.
בית סוהר אלה אמור היה להיות בית הסוהר הפרטי הראשון בישראל.
בית הסוהר הוקם בידי חברת א.ל.א.
ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו במשך 25 שנים.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ הפרטת בתי הסוהר, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה.
אפריקה שמדרום-לסהרה הוא מושג שנהוג לכנות בו את האזורים המצויים מדרום למדבר סהרה באפריקה, או את המדינות באזורים אלו, ומבדיל אותן ממדינות צפון אפריקה, האמידות יותר אם כי באופן יחסי.
לצד מונח זה קיים מושג דומה המופיע בעיקר בהקשרים גאוגרפיים, אפריקה הדרומית.
האוכלוסייה הכוללת של אפריקה מדרום לסהרה עומדת על 1,137,938,708 בני אדם.
אזור אפריקה שמדרום לסהרה כולל 49 מדינות, משתרע על שטח של 24.3 מיליון קמ"ר, וחוצה ארבעה אזורי זמן.
למרות התקינות הפוליטית לכאורה, יש המבקרים את הביטוי האנגלי כאשר הוא עוסק במדינות ולא במאפיינים הגאוגרפיים-פיזיים של האזור.
הביקורת נעוצה, בין השאר, במשמעות המילולית של Subsahara - "מתחת לסהרה", שלטענת המבקרים מנציחה את ההשקפה הקולוניאליסטית שלפיה אפריקה, תושביה ותרבויותיהם נמצאים במקום נחות בהשוואה לשאר העולם, ותרומתם לציוויליזציה העולמית נחותה.
למרות הביקורת, הביטוי השתרש ונכנס לשימוש נרחב בתחומי הגאופוליטיקה, הכלכלה, הגאוגרפיה, האקלים ועוד.
ארגונים בינלאומיים רבים מתייחסים לאפריקה שמדרום לסהרה כאל יחידה אזורית בשם אפריקה הלא-ים תיכונית (Non-Mediterranean Africa) נפרדת מצפון אפריקה, כשחלקה הצפוני של היבשת נודעת בזיקה רבה יותר למזרח התיכון, לאגן הים התיכון, ולדרום אירופה.
להלן טבלה המציגה את ההתפלגות הדתית באפריקה שמדרום לסהרה לפי אחוזים ומספרים מוחלטים:
נכון ל-2011, מגפת האיידס שוררת ברוב אזור זה, ונשאי נגיף ה-HIV במדינות באפריקה שמדרום לסהרה מהווים כשני שלישים מתוך כלל נשאי ה-HIV בעולם.
שיעור החולים והנשאים הגדול ביותר נמצאים במזרחה ובפרט בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה.
הנשאות שכיחה במדינות אלו שביבשת: בוטסואנה, לסוטו, מלאווי, מוזמביק, נמיביה, דרום אפריקה, אסוואטיני (סווזילנד), זמביה, זימבבואה, קניה, אריתריאה, דרום סודאן וסודאן, בהן אחוז הנשאים נע בין כ-3% למעל ל-10% מאוכלוסייתן.
אפריקה הדרומית הוא שם קיבוצי לאזור גאוגרפי בחלק הדרומי של יבשת אפריקה.
הגדרת תחומיו של האזור משתנה.
על פי האו"ם המדינות הכלולות באפריקה הדרומית הן
הגדרות אחרות כוללות בתחום אפריקה הדרומית את
אנגולה הכלולה לעיתים במרכז אפריקה
מוזמביק ומדגסקר הכלולות לרוב במזרח אפריקה
מלאווי, זמביה וזימבבואה הכלולות באפריקה הדרומית מהתקופה בה התקיימה הפדרציה של רודזיה וניאזלנד.
כיום, ברוב המקרים, כוללים מדינות אלו (כולן או חלקן) במרכז אפריקה.
איי קומורו, מאוריציוס, סיישל, מיוט וראוניון הנכללים כיום לרוב במזרח אפריקה
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וטנזניה נכללות בהגדרות כלכליות של אפריקה הדרומית בגלל חברותן ב"קהילה הכלכלית של דרום אפריקה"
בדרום אפריקה חיות קבוצות אתניות שונות וחברות בעלות תרבויות שונות.
בעבר היו רוב התושבים בני בושמנים, נאמה ופיגמים.
במהלך הגירת בני הבנטו, נדחקו בני השבטים המקוריים לשטחים פחות פוריים.
כיום נוספו על השבטים המקוריים בני הזולו, קוסה, סווזי, נדבל, סוואנה והבסוטו.
בנוסף, חיים באפריקה הדרומית אפריקאנרים ואירופאים אחרים, הודים ומיעוטים אסיאתים אחרים.
בתקופת השבטים האפריקאים ולפני הפלישה הזרה והקולוניאלית לאפריקה, היו אלו בנות ראשי השבטים הבכורות שהיו בוחרות עם מי להתחתן ולבחור האם הן או בן-זוגן יהיה ראש השבט הבא.
במקרה של מלחמה מול שבט אחר, היה באפשרותן אף לקחת שבוי מלחמה למטרות נישואים
אפריקייה איירווייז היא חברת תעופה לובית שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי של טריפולי.
החברה נוסדה באפריל 2001 והחלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה כשהיא מפעילה מטוסי בואינג 737-400.
אפריקה ישראל מגורים בע"מ (לשעבר: דניה חברה לפתוח) המוכרת בשם המקוצר "אפריקה מגורים" היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת ביזום פרויקטי בניה למגורים.
החברה נוסדה בשנת 1960, כחברה בת של אפריקה ישראל להשקעות בע"מ.
הפרויקט הידוע ביותר שהוקם על ידי קבוצת אפריקה ישראל הוא היישוב סביון.
יישוב זה הוקם בשנות החמישים ביוזמתם של יהודים ציוניים מדרום אפריקה, שביקשו להקים בארץ יישוב על קרקע פרטית ובסטנדרט גבוה מהמקובל באותה תקופה.
באותן שנים הוקמה על ידי אפריקה ישראל גם שכונת אפרידר באשקלון, וטופחה ברית הערים התאומות בין אשקלון ליוהנסבורג.
מתוך חיבור היסטורי זה ליישוב סביון, נקראים חלק מהפרויקטים שבונה החברה בשם המסחרי "סביונים".
לאורך שנות פעילותה הקימה החברה עשרות שכונות מגורים בישראל, בין השאר ברמת-גן, ירושלים, יהוד, ראשון לציון, קריית ים, נס ציונה, תלמי מנשה, תל אביב, פתח תקווה, רחובות, סביון, נתניה וכפר סבא.
בראשית שנת 1997 נרכשה החברה על ידי איש העסקים לב לבייב.
הקמה, ניהול ואחזקת פרויקטים בתחום דיור להשכרה
מעל 50% ממניות החברה מוחזקות על ידי אפריקה ישראל להשקעות בע"מ קבוצת לפידות שבשליטת איש העסקים יעקב לוקסנבורג.
עד לפברואר 2021 בעלת השליטה בחברה הייתה דניה סיבוס אך לאחר שהונפקה חילקה את המניות כדיבידנד בעין לאפריקה ישראל.
אפריקה או ארץ גושן היה השם שנתנו חיילי צה"ל לשטח שכבשה ישראל ממערב לתעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים.
מקור השם הראשון הוא בעובדה ששטח זה נמצא למעשה ביבשת אפריקה, בעוד שיתר גזרות הלחימה בחזית סיני נמצאו ביבשת אסיה.
השטח שנכבש על ידי צה"ל השתרע על פני 1,600 קילומטרים מרובעים.
בצפון – המבואות הדרומיים של העיר אסמאעיליה;
בדרום – העיר סואץ וחוף מפרץ סואץ;
בדרום-מערב – ג'בל עתקה ;
במזרח - תעלת סואץ והאגמים המרים;
במערב – קו מתעקל, שהשתרע במרחק של 17 עד 30 קילומטרים מן התעלה.
לאורך גדתם המערבית של התעלה ושל האגמים המרים השתרעו סוללות עפר, שהוקמו שם על ידי הצבא המצרי לאחר מלחמת ששת הימים.
בתוך שטח "אפריקה", מצפון לדרום, התמשכה תעלת מים מתוקים שהובילה מים לחקלאות מן הדלתה של הנילוס.
היא השתרעה במרחק של כקילומטר ממערב לתעלה ולחופי האגמים המרים.
בשטח "אפריקה" נמצאו שני תוואי קרקע בולטים עיקריים:
לאורך חוף האגם המר הגדול וכ-4 קילומטרים ממערב לו השתרע רכס ג'ניפה – רכס גבעות שגובהו כ-300 מטר מעל פני הים ואורכו כ-20 קילומטרים.
מדרום-מערב לעיר סואץ התנשא ג'בל עתקה – הר שגובהו 871 מטר מעל פני הים (הוא נכבש על ידי כוחות של צה"ל שהוטסו במסוקים).
שטח "אפריקה" היה מדברי, למעט הרצועה הצרה שבין תעלת סואץ לבין תעלת המים המתוקים ("החיץ החקלאי"), שהכילה כולה שטחים חקלאיים מעובדים והייתה בה צמחייה רבה.
בשטח "אפריקה" נמצאו מחנות צבא ומוצבים מצריים רבים, עשרות בסיסי שיגור של טילי קרקע-אוויר וחמישה שדות תעופה, מרביתם קטנים (הגדול מביניהם היה שדה התעופה פאיד שלחוף האגם המר הגדול).
בדרום השטח נמצא נמל אל-אדביה שלחוף מפרץ סואץ.
חיילי צה"ל הראשונים נחתו בגדה המערבית של התעלה ב-16 באוקטובר 1973. לאחר התקדמות מבצע הצליחה פעלה אוגדה 143 (בפיקודו של אריאל שרון) בגזרה הצפונית של "אפריקה", מדרום לאיסמעיליה.
אוגדה 162 (בפיקודו של אברהם אדן) ואוגדה 252 (בפיקודו של קלמן מגן) פעלו בגזרות המרכזיות והדרומיות של שטח זה.
שטחה של "אפריקה" נכבש עד ה-24 באוקטובר.
בפעילות צבאית זו היו לצה"ל מאות רבות של נפגעים.
שיחות הפרדת הכוחות בין ישראל לבין מצרים, שהתנהלו בחדשים אוקטובר 1973 עד ינואר 1974, נערכו בדרום-מערב שטח "אפריקה" - במקום בו חצה קו החזית את הכביש מן העיר סואץ לקהיר, בקילומטר ה-101 של כביש זה.
במהלך חודשי השיחות ניצבו חיילי צה"ל באפריקה בעמדותיהם, ביצרו את מערכיהם ועמדו מדי פעם בקרבות נוספים עם המצרים.
צה"ל פינה את "אפריקה" בעקבות הסכם הפרדת הכוחות, שנחתם ב-18 בינואר 1974. פינוי השטח הושלם ב-25 בפברואר באותה שנה.
אפריקה הטרופית הוא אזור באפריקה הנמצא מדרום לסהרה ומצפון לאפריקה הדרומית.
האזור משתרע מהשוליים הדרומיים של מדבר סהרה, בתחום שבין קו ההיפוך (Tropic) הצפוני של כדור הארץ, הנמצא 23.27 מעלות מצפון לקו המשווה, לבין הגבול הצפוני של דרום אפריקה, בתחום שבין קו ההיפוך הדרומי של כדור הארץ, 23.27 מעלות מדרום לקו המשווה.
שטחה של היבשת הטרופית הוא כ-20 מיליון קמ"ר, המהווים 67.5% משטח היבשת האפריקאית.
באזור זה מתחילה זרימתו של הנהר הארוך ביותר בעולם (הנילוס) וזורם בו גם נהר הקונגו שהוא הנהר שזרימתו היא המהירה ביותר בעולם.
האזור מרובה בשיטפונות, המקשים על שגרת החיים.
כ־27% מ־1.1 מיליארד האנשים ברחבי העולם שאין להם גישה למים נקיים, חיים באפריקה שמדרום לסהרה.
באפריקה מקורות מים רבים, בהם נהר הקונגו, הנילוס, הזמבזי, נהר הניג'ר ואגם ויקטוריה, האגם השני בגודלו בעולם.
באזורים הרריים יורדים יותר משקעים ובכך תורמים לזמינות של מים.
האזורים ההרריים המרכזיים באפריקה הטרופית הם: הקילימנג'רו במזרח היבשת ורמת פוטה ג'לון (Fouta Djallon) באזור גינאה.
אולם אזורים אחרים באפריקה הם מישוריים ומעוטי משקעים.
כריתת יתר של יערות ורעיית יתר של צמחייה גורמים נזקים סביבתיים שמביאים לירידה ברמת המשקעים ביבשת.
אקלימה של אפריקה הטרופית נחשב לטרופי ביותר שביבשות כדור הארץ.
קיימים הפרשים בין הטמפרטורות באזורים שונים.
הם מושפעים מכמות הגשמים היורדת בעונות השונות, בפיזורם, וכן ברום האזור מעל פני הים.
באזורים שמשני צידי קווי המשווה כמות המשקעים מגיעה עד לכדי 4000 מ"מ גשם בשנה, ושם קיימים היערות הטרופים – יערות עד אשר משתרעים משני צידי קו המשווה.
הצמחייה הטרופית סבוכה ועבותה מאוד ומקשה על חדירה ועיבוד אדמה.
אי לכך התעבורה שם ירודה מאוד.
הלחות גורמת לבעיות שונות, ובכך מגבירה את שיעור התמותה באזור.
באפריקה אין אקלים טרופי הומוגני.
למעשה, אקלימה משתנה ומאופיין בתערובת ובחפיפה.