tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מואנג-גוואנג מתחננת לפני צ'אנג-סוק שתאפשר לה להמשיך לטפל בבעלה לאחר פיטוריה, אבל האחרונה מתעקשת לדווח למשטרה על המסתור.
בינתיים יורדים למקלט שאר בני המשפחה ותוך כדי כך מתגלה במקרה למואנג-גוואנג שהם בני משפחה אחת.
כעת הכוח עובר לידיה, היא מצלמת אותם בטלפון הנייד ומאיימת לחשוף אותם.
בין הצדדים מתפתח מאבק אלים, במהלכו מתקשרת גברת פארק לבית ומודיעה כי הפיקניק בוטל בגלל מבול ובני משפחת פארק ישובו לביתם בעוד דקות ספורות.
בני משפחת קים גוררים באלימות את עוזרת הבית לשעבר ובעלה אל המרתף ונועלים אותם.
הם מנקים במהירות את הבית ומסתתרים בו כאשר משפחת פארק חוזרת הביתה.
צ'אנג-סוק מגישה לגברת פארק אוכל, וזו מספרת לה על טראומת ילדות של בנה, שראה "רוח רפאים" עולה מהמרתף לפני כמה שנים ומאז פיתח חרדות.
למעשה, הילד ראה את גיונג-סי, בעלה של עוזרת הבית אשר מתגורר במרתף בלי ידיעתם של בעלי הבית.
שאר משפחת קים מסתתרים בסלון מתחת לשולחן ובאישון לילה הם בורחים מהבית בלי להיתפס.
שלושת בני משפחת קים הבורחים, האב ושני ילדיו, מגיעים לדירת המרתף שלהם, ומגלים שכל הבית הוצף בגשמים, וכך גם כל שכונת מגוריהם.
למחרת, משפחת פארק מחליטה לערוך מסיבת יום הולדת גרנדיוזית לבנם הקטן בחצר הבית.
כחלק מתפקידם השקרי, בני משפחת קים נאלצים לקחת חלק במסיבה, הילדים כמוזמנים וההורים כעובדים.
קי-וו יורד למרתף עם אבן הנוף שלו.
הוא מגלה את מון-גוואנג, אשר מתה מפצעיה עוד קודם לכן.
לפתע, גיונג-סי תוקף את קי-וו, ולאחר מרדף קצר הוא מטיח בראשו את אבן הנוף.
כדי לנקום במשפחת קים על מות אשתו, עולה גיונג-סי אל החצר ומתפרץ אל מסיבת יום ההולדת של הילד פארק.
הוא רוצח את קי-ג'ונג לעיני הנוכחים, ולאחר מאבק, צ'אנג-סוק דוקרת ומנטרלת אותו.
ילד יום ההולדת של משפחת פארק נכנס להתקף חרדה בעקבות המאורעות.
מר פארק דורש מקי-טאק לעזוב הכול ולהסיע אותם אל בית החולים.
קי-טאק, אשר כואב את מותה של בתו, זורק לו את המפתחות לרכב, ואלו נופלים על יד גיונג-סי הפצוע.
מר פארק מתכופף להרים את המפתחות וסותם את אפו בגלל הסירחון שעולה מהאיש הגוסס, תנועה שביצע בעבר בזלזול גם כלפי קי-טאק.
מרוב זעם, קי-טאק דוקר את פארק למוות ונמלט מהזירה.
לאחר זמן מה מתעורר קי-וו מהתרדמת שבה היה שרוי בעקבות פציעת הראש, ומגלה כי אחותו נרצחה ואביו עבריין נמלט.
הוא ואמו נשפטים על מעשי המרמה שלהם אך לא נשלחים לכלא.
חייהם של השניים נעשים עתה קשים אף יותר משהיו.
יום אחד עולה קי-וו לתצפית שמשקיפה על בית משפחת פארק, שנמכר כבר למשפחה חדשה.
לפתע הוא מגלה בעזרת איתותי קוד מורס מהבית, שאביו גר במרתף הבית ומסתתר בו, ולמעשה החליף את גיונג-סי.
קי-וו כותב לאביו מכתב ונשבע שיקדיש את חייו כדי לקנות את הבית ולשחרר אותו מהחיים שאליהם נקלע.
למרות חזונו ושאיפותיו של קי-וו, הסרט נגמר בסצנה דומה לסצנת הפתיחה, שבה יושב הנער בדירת המרתף המוזנחת של משפחת קים.
סונג קאנג-הו - קים קי-טאק (מר קים; 김기택; Gim Gitaek), אבי משפחת קים שעובד כנהגו של פארק דונג-יק.
לי סון-קיון - פארק דונג-יק (נתן; 박동익; Bak Dongik, אבי משפחת פארק.
צ'ו יאו-ג'ונג - צ'וי יאון-ג'יו (מאדם; 최연교; Choe Yeongyo), אם משפחת פארק.
צ'וי וו-שיק - קים קי-וו (קווין; 김기우; Gim Giu), בן משפחת קים שעובד בתורה המורה לאנגלית של דא-היי.
צ'וי וו-שיק אמר בראיונות כי הדמות אינטליגנטית אך אין לה את השקדנות כדי להצליח בבחינות.
פארק סו-דאם - קים קי-ג'ונג (ג'סיקה; 김기정; Gim Gijeong), בת משפחת קים שעובדת בתור מטפלת באמנות של דה-סונג.
ג'אנג הייה-ג'ין - צ'אנג-סוק (박충숙; Bak Chungsuk), אם משפחת קים שעובדת כעוזרת הבית של משפחת פארק.
לי יונג-און - גוק מון-גוונג (국문광; Guk Mungwang), עוזרת הבית של משפחת פארק, שעבדה גם אצל האדריכל והבעלים הקודם של הבית.
בונג ג'ון-הו אמר שיחסיה עם האדריכל וחלקים מהסיפור שלה "שקורים בין הרצפים בסרט" ייבחנו בסדרת הספין-אוף.
פארק מיונג-הון - או-גיונג-סי (오근세; O Geunse), בעלה של מון-גואנג.
יונג ג'י-סו - פארק דה-היי (박다혜; Bak Dahye, בת משפחת פארק.
יונג היון-ג'ון - פארק דה-סונג (박다송; Bak Dasong), בן משפחת פארק.
פארק קיון-רוק - יון (윤; Yun), הנהג של פארק דוג-יק.
פארק סאו-ג'ון - מינג-יואק (민혁; Minhyeok), חברו של קי-וו.
ג'ונג אי-סאו - בעלת חנות פיצה.
הרעיון לפיתוח פרזיטים נולד בשנת 2013. בזמן העבודה על "Snowpiercer", בונג עודד חבר שחקן תיאטרון לכתוב מחזה.
הוא היה מורה לבן למשפחה עשירה בסיאול בשנות ה-20 המוקדמות לחייו ושקל להפוך את הניסיון שלו להפקה בימתית.
שם הסרט "טפיל" (באנגלית) נבחר על ידי בונג כיוון שיש לו משמעות כפולה, והוא נאלץ לשכנע את קבוצת השיווק של הסרט להשתמש בו.
לדבריו, "מכיוון שהסיפור עוסק במשפחה הענייה שחודרת ומתגנבת לבית העשיר, נראה מאוד ברור ש"טפיל" מתייחס למשפחה הענייה, ואני חושב שבגלל זה צוות השיווק קצת התלבט.
אבל אם מסתכלים על להפך, אתה יכול לומר שהמשפחה העשירה, הם גם טפילים בהסתכלות שונה".
לאחר השלמת Snowpiercer, בונג כתב תסריט בן 15 עמודים שעובד מאוחר יותר לחצי הראשון של פריזיטים, Han Jin-won (עוזר ההפקה שלו ב-Snowpierce) עיבד את התסריט לשלוש טיוטות שונות חדשות.
לאחר שסיים את "Okja", בונג חזר לפרויקט וסיים את התסריט.
בונג אמר שהסרט הושפע מהסרט "הגותי הביתי" הקוריאני משנת 1960 - "עוזרת הבית", שבו יציבותה של משפחה ממעמד הביניים מאוימת על ידי דמות של עוזרת בית.
התקרית של כריסטין ולאה פאפין - שתי משרתות גרות שרצחו את מעסיקיהן בצרפת של שנות ה-30 של המאה ה-20 - נתנה לו השראה.
בונג גם שימש כמורה פרטי למתמטיקה בעצמו עבור משפחה עשירה.
לדבריו: "קיבלתי את ההרגשה שאני מסתנן לחייהם הפרטיים של זרים גמורים.
כל שבוע הייתי נכנס לביתם, וחשבתי כמה כיף יהיה אם אוכל לגרום לכל החברים שלי להסתנן לבית אחד אחד..".
בנוסף, האלרגיה של מון-גוונג לאפרסקים נוצרה בהשראת אחד מחבריו של בונג באוניברסיטה שסובל מאלרגיה זו.
דארסי פאקט, אמריקאי המתגורר בדרום קוריאה, תרגם את הכתוביות באנגלית, וכתב ישירות עם בונג.
פאקט תיאר את Jjapaguri או Chapaguri, מאכל שבושל על ידי דמות בסרט, כ-"ram-don", כלומר ראמן - אודון.
הגרסה האנגלית של הסרט מציגה אריזות המסומנות באנגלית "ramyeon" ו-"udon" כדי להדגיש לדוברי אנגלית כיצד השם נוצר.
פאקט האמין שהמילה ראם-דון לא הייתה קיימת בעבר מכיוון שהוא לא מצא תוצאות בגוגל.
בהזדמנות אחת, פאקט השתמש באוניברסיטת אוקספורד כמקור אסמכתא במקום באוניברסיטה הלאומית של סיאול, ובמקרה אחר השתמש בוואטסאפ כאפליקציית ההודעות במקום ב-KakaoTalk.
פאקט בחר באוקספורד על פני הרווארד בגלל זיקתו של בונג לממלכה המאוחדת, ומכיוון שפאקט האמין שהשימוש בהרווארד יהיה "ברור מדי".
פאקט כתב, "כדי שההומור יעבוד, אנשים צריכים להבין אותו מיד.
עם מילה לא מוכרת, ההומור הולך לאיבוד".
הצילום הראשי של פרזיטים החל ב-18 במאי 2018 והסתיים ב-19 בספטמבר.
הצילומים התרחשו ברחבי סיאול ובג'ונג'ו.
במאי הצילום היה הונג קיונג-פיו, צלם קולנוע דרום קוריאני ידוע שעבד עם במאים ידועים אחרים.
הבית של משפחת פארק העשירה היה תפאורה שנבנתה במיוחד.
קומת הקרקע והגן נבנו על מגרש חיצוני ריק, ואילו המרתף והקומה הראשונה נבנו על הסט.
"בנינו את הקומה הראשית של הבית במגרש אחורי ובקומה השנייה הכל היה מסך ירוק בחוץ", הסביר העורך יאנג ג'ין-מו.
"כאשר צילמנו כלפי חוץ מבפנים, כל מה שמעבר לגן היה כולו אפקטים מיוחדים".
כחלק מהתסריט, בונג עיצב גם את הפריסה הבסיסית של הבית.
"זה כמו היקום שלה בתוך הסרט הזה.
לכל דמות ולכל צוות יש חללים שהם משתלטים עליהם, שהם יכולים להסתנן, וגם חללים סודיים שהם לא מכירים".
אדריכל בדיוני, Namgoong Hyeonja, נוצר כמעצב הבית והבעלים הקודם, ומעצב ההפקה לי הא-ג'ון שקל את הצורה והתפקוד של הבית על סמך האופן שבו Namgoong יעצב אותו.
הוא תוכנן ונבנה להיות לא רק יפה אלא "במה ששירתה את הצרכים המדויקים של מצלמתו, הקומפוזיציות והדמויות שלו, תוך שהיא מגלמת את הנושאים העשירים של סרטו".
לי אמר, "מכיוון שהבית של מר פארק נבנה על ידי אדריכל בסיפור, לא היה קל למצוא את הגישה הנכונה לעיצוב הבית...
אני לא אדריכל, ואני חושב שיש הבדל באיך אדריכלים מדמיינים חלל ואיך מעצב-ייצור עושה עדיפות לחסימה וזוויות מצלמה בזמן שאדריכלים בונים חללים שאנשים יוכלו לחיות בהם, ולכן אני חושב שהגישה היא שונה מאוד.
לדוגמה, הא-ג'ון קבע שנמגוונג היה משתמש בסלון של הקומה הראשונה כדי להעריך את הגן, ולכן הוא נבנה עם חלון רחב יחיד ואפשרויות ישיבה ספרטניות בלבד לפונקציה זו.
חלק מיצירות האמנות הפנימיות בסט הבית היו של האמנית הדרום קוריאנית Seung-mo Park, כולל יצירות אמנות קיימות שלה וחלקן נוצרו עבור הסרט.
הצוות עיצב את הבית והפנים כדי להפוך את הסט לנגיש לצילומים ביחס גובה-רוחב של 2.35:1, תוך העדפת חדרים רחבים ועמוקים במקום גובה.
לי אמר שהשמש הייתה גורם חשוב בבניית הסט החיצוני.
"כיוון השמש היה נקודת שיקול מכרעת בזמן שחיפשנו מגרשים בחוץ", אמר.
"היינו צריכים לזכור את מיקום השמש במהלך מסגרת הזמן הרצויה שלנו ולקבוע את המיקומים והגדלים של החלונות בהתאם.
מבחינת תאורה מעשית, ל-DP [Hong Kyung-pyo] היו בקשות ספציפיות לגבי הצבע.
הוא רצה תאורה עקיפה מתוחכמת והחום ממקורות אור טונגסטן לפני בניית הסט, ה-DP ואני ביקרנו במגרש כמה פעמים כדי לבדוק את תנועת השמש בכל פעם, והחלטנו יחד על מיקום הסט".
הדירה של בני הזוג קימס
גם דירת המרתף למחצה של בני הזוג קימס והרחוב שלה נבנו חלקית על הסט, מתוך הכרח לסצנות ההצפות.
לי הא-ג'ון ביקר וצילם כמה כפרים ועיירות נטושים בדרום קוריאה המתוכננים להריסה כדי לסייע בעיצוב התפאורה.
הוא גם יצר סיפורים עבור השכנים של בני הזוג קימס והוסיף פרטים של אותם תושבים לאורך הרחוב כדי לשפר את האותנטיות של מראה הרחוב.
לפי העורך יאנג ג'ין-מו, בונג בחר לצלם את הסרט ללא "סיקור מסורתי".
כדי לתת להם אפשרויות עריכה נוספות עם צילומים מוגבלים, לפעמים הם חיברו יחד צילומים שונים של אותה סצנה ממצלמות שונות.
יאנג ערך את הסרט באמצעות Final Cut Pro 7, תוכנה שלא עודכנה מאז 2011.
בנוסף, גרסה בשחור-לבן הופקה לפני הבכורה העולמית בקאן, עלתה לראשונה ב-26 בינואר 2020 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם, והוקרנה מחדש בין ה-29 ל-31 בינואר.
סרט זה גם קיבל מהדורה מוגבלת בחלק מהמדינות.
הפרטיטורה, מאת המלחין הדרום קוריאני יונג ג'אי-איל, כללה "קטעי פסנתר מינימליסטיים, מנוקדים בכלי הקשה קלים", וקבעו את "האווירה המתוחה" של הסרט.
היה לו גם מרקם בארוק עם קטעים מהאופרה רודלינדה של הנדל ומהשיר האיטלקי " In ginocchio da te " מ-1964 מאת ג'אני מורנדי.
הוא הוקלט בעיקר באמצעות צלילי מחשב.
הפסקול פורסם ושוחרר בקוריאה, בפורמטים דיגיטליים ופיזיים, על ידי Genie Music ו-Stone Music Entertainment ב-30 במאי 2019. להפצה בינלאומית הוא שוחרר ב-11 באוקטובר 2019 על ידי Milan Records.
הוא שוחרר בכותרים באנגלית, אך השמות ושמות העצם שונים מהכתוביות באנגלית כפי שתורגמו על ידי פאקט.
ב-14 בפברואר 2020, הוא שוחרר בוויניל כפול על ידי Sacred Bones Records (חטיבה של חברת הפקת הסרטים האמריקאית Neon) ו-Waxwork Records, בגרסאות רב-צבעוניות.
שיר מקורי, " Soju han jan " (בקוריאנית: 소주 한 잔, תרגום  'A Glas of Soju', כוס סוג'ו - עברית), שנכתב על ידי בונג ובוצע על ידי Choi Woo-shik, המגלם את Ki-woo, נשמע במהלך הקרדיטים הסיום של הסרט.
לצורך שיווק הפרסומים הדיגיטליים הבינלאומיים של הפסקול, השיר הוצג באנגלית בשם "Soju One Glass" [ sic ]; מאוחר יותר הוא שונה לכותר נכון מבחינה דקדוקית כדי להירשם לקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-92.
הנושאים העיקריים של פרזיטים הם הבדלי מעמדות, אי שוויון חברתי ופער בעושר.
מבקרי קולנוע ובונג ג'ון-הו עצמו החשיבו את הסרט כשיקוף של הקפיטליזם בשלב מאוחר, וחלקם קשרו אותו למונח "גיהנום ג'וסון " (קוריאנית: 헬조선), ביטוי סאטירי הטוען שחיים בגיהנום דומים לחיים בדרום קוריאה המודרנית.
קדנציה זו נוצרה בשל שיעורי האבטלה הגבוהים של צעירים, הדרישות האינטנסיביות של לימוד השכלה גבוהה, משבר סבירות הבית והפער החברתי-כלכלי הגובר בין העשירים לעניים.
ב-Coronavirus Capitalism Goes to the Cinema, כותב נלמן שהמילה "טפיל" התייחסה במקור ל"אדם שאוכל בשולחן של אחר", המתרחשת בסצנה אחת של הסרט.
נולמן גם מציין את הקשר בין טפילים לבין ציטוט קרל מרקס :הקפיטליסט ...
הנשמה שלו היא נשמת ההון.
אבל להון יש כוח מניע יחיד, הדחף לייעל את עצמו, ליצור ערך-עודף, לגרום לחלק הקבוע שלו, אמצעי הייצור, לספוג את הכמות הגדולה ביותר האפשרית של עודף עבודה.
הון הוא עבודה מתה אשר, כמו ערפד, חיה רק על ידי מציצת עבודה חיה, וחיה ככל שיותר עבודה היא יונקת.
הסרט מנתח גם את השימוש בקשרים ובכישורים כדי להתקדם, עבור משפחות עשירות ועניות כאחד.
יש הטוענים כי הדיון במעמד מתייחס למושג ההביטוס של פייר בורדייה.
בונג התייחס לטפיל כאל קומה למעלה/למטה או "סרט מדרגות", שבו גרמי מדרגות משמשים כמוטיב לייצג את עמדות המשפחות בבתיהם של הקימס והפארקים, כמו גם את הבונקר במרתף.
דירת המרתף למחצה של בני הזוג קימס אופיינית לתושבי סיאול עניים יותר בשל שכר הדירה הנמוך שלה, למרות שיש לה בעיות כמו עובש וסיכון מוגבר למחלות.
שיטפונות מונסון כמו זה המתואר בסרט בדרך כלל פוגעים בסוגי מגורים אלו הכי הרבה.
הסרט מציג מעמד במונחים מרחביים המדברים על היררכיה, לפי נלמן.
לטענת בונג, הסוף מרמז ש-Ki-woo לא יוכל להרוויח את הכספים הדרושים לקניית הבית, שכן הצילום האחרון מראה אותו עדיין בדירת המרתף ומזכיר את הסצנה הראשונה; הוא תיאר את הצילום הזה כ"הרג בטוח" (확인사살), בהתייחסו להמתת חסד כדי לגרום למוות וודאי.
שיר הסיום מתייחס לקי-וו שעובד כדי להרוויח כסף כדי להשיג את הבית.
צ'וי וו-שיק העריך שייקח כ-564 שנים עד שקי-וו יוכל להרוויח מספיק כסף כדי לרכוש את הבית.
למרות זאת, הוא היה אופטימי: "אני די בטוח שקי-וו הוא אחד מהילדים המבריקים האלה.
הוא יעלה איזה רעיון, והוא פשוט ייכנס לבית של המשפחה הגרמנית, ואני חושב שהוא יציל את אביו".
אבל לפי פרשנויות רבות, החלום הזה מצטרף למנטליות של אתחול וספק אם יושג; בנוסף, "זה לא מטפל בבעיה היסודית שעל הפרק.
אפילו בתרחיש פנטזיה זה, קי-טאק עדיין יהיה כלוא בבית מידי מערכת משפטית שתבקש להעמידו לדין ולאסרו.
הכוחות שיצרו ושמרו על הפרידה של משפחת קים לא יבוטלו, אלא רק יותאמו".
המבקרים התייחסו גם לנושאים של קולוניאליזם ואימפריאליזם.
לדברי ג'ו-היון פארק, הסרט מתרחש במסגרת "הסדר הכלכלי הקפיטליסטי שנחנך ומתומך בקוריאה על ידי הכיבוש הקולוניאלי", והשימוש באנגלית בסרט מציין יוקרה בתוך מערכת זו.
פארק דה-סונג אובססיבי ל"אינדיאנים" ובבעלותו צעצועים בנושא אינדיאני והעתקים לא אותנטיים.
נולמן יוצר את הקישור בין משפחת פארק ה"ילידים" לבין הפולשים: בני הזוג קימס, המביאים איתם טפילים קטלניים שאין לילידים חסינות אליהם.
נולמן מצביע על תאוריית המיאזמה של ריח נושא מחלות: חשבו שהילידים יכולים לחטוף מחלות רק על ידי ריח האוויר המזיק שנישא על ידי מתיישבים ספרדים.
זה מתחבר לנושא הסרט סביב ההבחנה המעמדית של ריח.
הם לא מכירים את החיים של הדמות המהפכנית, הם פשוט חושבים שזו חולצה מגניבה.
זה מה שקורה בזמננו הנוכחי: ההקשר והמשמעות מאחורי הדברים הממשיים הללו קיימים רק כדבר ברמת פני השטח".
כמה מבקרים מציינים את החשיבות של סולידריות מעמד הפועלים כפי שמוצגת בסרט.
הבעיות של בני הזוג קימס הן תוצאה של חוסר סולידריות מעמדית עם המשפחה העניה האחרת, גאון-סאה ומון-גואנג.
בשיאו של הסרט, קי-טאק הופך מודע לזהותו המעמדית כאשר מר פארק נגעל מהריח של גאון-סאה.
אחרים אמרו כי פרזיטים חשף את חוסר המזל של קורבנות עניים וחסרי כוחות של עולם אדיש, אשר הופכים לשחרור באמצעות האפקט הקומי של טבח המוני.
חברת ניאון ("Neon") רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית וקנדה בשוק הסרטים האמריקאי 2018. Darcy Paquet, מבקר קולנוע וסופר אמריקאי, סיפק תרגומים לאנגלית להפצת הסרט הבינלאומית.
זכויות הסרט נמכרו מראש גם לטריטוריות דוברות גרמנית (Koch Films), לטריטוריות דוברות צרפתית (הג'וקרים) וליפן (Bitters End).
הסרט הוצג בהצגת בכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-21 במאי 2019. הוא שוחרר בדרום קוריאה ב-30 במאי 2019.
הוא שוחרר באוסטרליה ובניו זילנד על ידי Madman Films ב-27 ביוני 2019 (הפך גם לסרט הקוריאני הרווחי ביותר באזור וגם לסרט שאינו בשפה האנגלית הרווחי ביותר של המפיץ ב - אוסטרליה).
הוא הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו בטורונטו, קנדה, בספטמבר 2019 והוקרן בדרך כלל בארצות הברית ובקנדה, ב-11 באוקטובר 2019. הסרט היה אמור להיות במקור להיות מוקרן כסרט חותם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי הראשון שינינג בסין ב-28 ביולי 2019, אך ב-27 ביולי הודיעו מארגני פסטיבל הסרטים כי ההקרנה בוטלה "מסיבות טכניות".
הוא קיבל רישיון עבור הממלכה המאוחדת ואירלנד על ידי Curzon Artificial Eye בקאן, והקרנות מקדימות היו בבתי קולנוע ברחבי בריטניה עם ראיון עם בונג ששותף בשידור חי בטלוויזיה ב-3 בפברואר 2020, ואחריו יצא הסרט לאקרנים ב-7 בפברואר.
ניאון הרחיבה את מספר בתי הקולנוע בצפון אמריקה המקרינים את הסרט מ-1,060 ל-2,001 החל מסוף השבוע של 14 בפברואר 2020, בעקבות ההכרה של הסרט בטקס פרסי האוסקר, למרות שהסרט כבר שוחרר בווידאו ביתי באזור.
רימאסטר מיוחד של IMAX הוצג בבתי קולנוע בצפון אמריקה מוגבל במהלך השבוע של 21 בפברואר 2020.
עד דצמבר 2019, הסרט הרוויח הכנסה נטו של 90 מיליון דולר מבידור ביתי, טלוויזיה ומכירות בינלאומיות.
ב-13 בפברואר 2020, הוכרז שהסרט ישוחרר במדיה הביתית על ידי The Criterion Collection.
ב-15 ביולי 2020, The Criterion Collection הכריזה על תאריך היציאה של 27 באוקטובר 2020, הכולל את הגרסה המיוחלת לשחור-לבן.
ב-24 בפברואר 2020, שירות הסטרימינג מבוסס המנוי Hulu הודיע כי השיג זכויות בלעדיות להפצת הסרט בארצות הברית, החל מ-8 באפריל 2020. אמזון פריים וידאו החל להפיץ את הסרט מחוץ לארצות הברית ב-28 במרץ 2020. בבריטניה, זה היה הסרט הנמכר ביותר בשפה זרה בשנת 2020 בפורמטים פיזיים של וידאו ביתי.
גרסת מונוכרום מיוחדת של הסרט, "פריזיטים: גרסת שחור-לבן", הייתה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם בינואר 2020, והיא שוחררה בבתי קולנוע בכמה ערים בארצות הברית באותו חודש.
הוא שוחרר ב-24 ביולי 2020 בבריטניה ובאירלנד על ידי Curzon Artificial Eye בבתי קולנוע ועל פי דרישה בו זמנית, ושוחרר ב-27 באוקטובר 2020, בארצות הברית ובקנדה על ידי The Criterion Collection ב-DVD ובלו-ריי דיסק, כחלק מההוצאה המחודשת של המהדורה המיוחדת שלהם.
ההמרה לשחור-לבן של הסרט נוהלה על ידי בונג והצלם הונג קיונג-פיו.
הסרט הכניס 71.4 מיליון דולר בקוריאה הדרומית, 53.4 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-133.9 מיליון דולר במדינות אחרות.
סך כולל של 258.7 מיליון דולר.
זה קבע שיא חדש עבור בונג, והפך לראשון בסרטיו שהכניס למעלה מ-100 מיליון דולר ברחבי העולם.
"Deadline Hollywood" חישבה את הרווח הנקי כ-46.2 מיליון דולר.
בדרום קוריאה, פרזיטים גרף 20.7 מיליון דולר בסוף השבוע הפתיחה שלו.
הוא סגר את הקופה שלו עם 72.2 מיליון דולר ויותר מ-10 מיליון כניסות, השווים בערך לחמישית מאוכלוסיית המדינה ודורג ראשון בין חמשת הסרטים המובילים של השנה.
בסוף השבוע של הקרנת הסרט בארצות הברית, הוא הכניס 376,264 דולר משלושה בתי קולנוע.
הממוצע שלו לכל מקום של 125,421 דולר היה הטוב ביותר מאז לה לה לנד ב-2016, והטוב ביותר אי פעם לסרט בינלאומי.
הוא התרחב ל-33 בתי קולנוע בסוף השבוע השני שלו, והרוויח 1.24 מיליון דולר, ולאחר מכן הרוויח 1.8 מיליון דולר מ-129 בתי קולנוע בשלישי.
הסרט הרוויח 2.5 מיליון דולר בסוף השבוע הרביעי שלו ו-2.6 מיליון דולר בחמישי.
ספירת ההקרנות הראשונית שלה הגיעה לשיא בסוף השבוע השישי שלה ב-620, כאשר היא הרוויחה 1.9 מיליון דולר.
הוא המשיך להחזיק הרבה בסופי השבוע הבאים, והרוויח 1.3 מיליון דולר ולאחר מכן מיליון דולר.
בשבוע העשירי ליציאתו הסרט חצה את רף 20 מיליון הדולר (הישג נדיר לסרט זר), והרוויח 632,500 דולר מ-306 בתי קולנוע.
במהלך סוף השבוע של טקס פרסי האוסקר ה-96, הסרט הרוויח 1.5 מיליון דולר מ-1,060 בתי קולנוע בסכום כולל של 35.5 מיליון דולר.
לאחר הכפלת ההקרנות של חברת "ניאון" בשבוע שאחרי פרסי האוסקר, הסרט הרוויח 5.5 מיליון דולר בהכנסות מארצות הברית וקנדה, אחת מהפריצות הגדולות כסרט הטוב ביותר מאז נער החידות ממומביי ב-2009 והגדולה ביותר מזה עשר שנים.
ב-5 בפברואר, פרזיטים הפך לסרט הקוריאני הראשון מזה כמעט 15 שנה שעבר על מיליון צופי קולנוע ביפן.
בבריטניה, הוא שבר את השיא לסוף שבוע הפתיחה של סרט שאינו בשפה האנגלית, והרוויח 1.4 מיליון ליש"ט (1.8 מיליון דולר) כולל תצוגה מקדימה בסוף השבוע הראשון שלו, מ-135 מסכים, ובאוסטרליה הוא הניב יותר מ-1.9 מיליון דולר.
בסוף השבוע שלאחר הזכייה באוסקר, הוא הרוויח 12.8 מיליון דולר מ-43 מדינות, מה שהביא את הסכום הבינלאומי שלו ל-161 מיליון דולר ואת הרווח העולמי שלו ליותר מ-200 מיליון דולר.
בעקבות הצלחת פרסי האוסקר, פרזיטים זכה לסינון ועריכה מחודשת משמעותית, והניב הכנסות משמעותיות נוספות.
סוכנות הידיעות AP דיווחה על "אפקט האוסקר" הגדול ביותר מאז 2001 לאחר שגלדיאטור זכה בסרט הטוב ביותר.
הכנסות הקופות של פרזיטים עלו ביותר מ-230% בהשוואה לשבוע הקודם, והכניסו 2.15 מיליון דולר ביום אחד.
הוא גם דורג במקום הראשון ביפן, הסרט הקוריאני הראשון שעשה זאת מזה 15 שנה.
איגוד מפיצי הסרטים של אוסטרליה הודיע שכרטיסי קולנוע בשווי 749 אלף דולר נמכרו בסוף שבוע בודד, כשהסרט נכנס שוב ל-10 הגדולים בקופות המקומיות יותר משישה חודשים לאחר עלייתו בבכורה בבתי הקולנוע באוסטרליה.
פרזיטים גם זינק בחזרה למקום הרביעי בקופות של דרום קוריאה על ידי משיכת יותר מ-80,000 צופים.
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 99 אחוזי תמיכה על בסיס 474 ביקורות, עם ציון ממוצע 9.4 מתוך 10. בקרב המבקרים שאת ביקורותיהם איגד אתר מטקריטיק, 52 זוהו כביקורות חיוביות, מה שהעניק לסרט ציון 96 מתוך 100, כלומר "הערכה עולמית".
באותו אתר, הסרט דורג כסרט הטוב ביותר של שנת 2019.
הוא הפך לסרט הבינלאומי השני אי פעם שהיה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על משחק יוצא דופן של שחקן בסרט מאז החיים יפים (1997), ובסופו של דבר זכה בקטגוריה, מה שהפך אותו לסרט הבינלאומי הראשון שזכה בפרס.
פרזיטים הוגש בתור המועמד הדרום קוריאני לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר לטקס פרסי האוסקר ה-92, ונכנס לרשימה הקצרה של דצמבר.
הוא המשיך וזכה בארבעה פרסים - הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
פריזיטים הפך לסרט הלא-אנגלי הראשון בתולדות פרסי האוסקר שזכה בסרט הטוב ביותר.
פריזטים הפך גם לסרט הדרום קוריאני הראשון שהיה מועמד לסרט הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ולסרט המזרח אסיה השני שקיבל מועמדות לסרט הטוב ביותר מאז נמר, דרקון (2000), ובונג ג'ון-הו הפך לאסייתי הרביעי שקיבל מועמדות לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר, והפך לשני שזוכה, אחרי אנג לי.
הוא גם קיבל מועמדויות לעריכת הסרט הטוב ביותר ולעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
הסרט הוא גם הסרט השני שזוכה גם בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר וגם בדקל הזהב בקאן תחת שמו של האחרון ב-65 שנים מאז מרטי, בהיותו הסרט השלישי.
לזכות בשני הפרסים הגדולים לאחר הקודם וסוף השבוע האבוד.
בטקס פרסי הפעמון ה-56, פרזיטים זכה ב-11 מועמדויות מובילות, עם חמש זכיות (הכי הרבה עבור התוכנית): הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (לבונג), שחקנית המשנה הטובה ביותר (ללי יונג-און), התסריט הטוב ביותר (עבור בונג והאן ג'ין-וון), והמוזיקה הטובה ביותר (עבור ג'ונג ג'אי-איל).
"כשהייתי צעיר ולמדתי קולנוע, הייתה אמירה שחצבתי עמוק בלב שלי, והיא ש'הכי אישי זה הכי יצירתי".
(בונג ג'ון-הו בנאום הזכייה כבמאי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-92, כפי שייחס למרטין סקורסזה).במהלך נאום הקבלה של בונג בטקס האוסקר, הוא עצר כדי להודות למרטין סקורסזה, במאי שותף מועמד, שבונג הכיר בו כבעל חשיבות היסטורית להיסטוריה של הקולנוע, מה שהביא למחיאות כפיים ספונטניות מהקהל.
למחרת, סקורסזה שלח לבונג מכתב ברכה, שעליו דיווח בונג בזמן שנכח בהקרנת הסרט בלינקולן סנטר, אם כי בונג אמר שהוא לא יכול לשתף את המכתב המלא בשל אופיו האישי.
עם זאת, הוא שיתף את מסקנת המכתב, ואמר שסקורסזה אמר לו: "הצלחת.
אבל אל תנוח יותר מדי זמן".
לאחר מכן הוסיף בונג כי סקורסזה סיים את מכתבו באומרו "איך הוא ובמאים אחרים חיכו לסרט הבא שלי".
סוכנות הידיעות AP העירה שלמרות שהאקדמיה לאמנויות ומדעי הקולנוע (AMPAS) נכשלה בעבר בזיהוי נאות של יוצרי קולנוע במועמדויות לפרס האוסקר, הפעם היא הכירה בגיוון.
"האקדמיה נתנה את התמונה הטובה ביותר לתמונה הטובה ביותר בפועל", כתב ג'סטין צ'אנג מהלוס אנג'לס טיימס, והוסיף כי גוף פרסי הסרט "נבהל...
מתוך הכרה שלאף קולנוע במדינה אין מונופול על גדלות".
בשנת 2021, איגוד התסריטאים האמריקאי דירג את התסריט של פרזיטים כרביעי בגודלו של המאה ה-21 עד כה.
פרזיטים זכה, זה נהדר, אבל זה סרט קוריאני".
סדרה מוגבלת של שש שעות של HBO המבוססת על הסרט, עם בונג ואדם מקיי כמפיקים בפועל, הוכרזה בפיתוח מוקדם בינואר 2020. בונג אמר שגם זה הסדרה תיקרא פרזיטים, ותחקור סיפורים "שקורים בין הקטעים בסרט".
בפברואר 2020, עלו שמועות כי מארק רופאלו יככב וטילדה סווינטון אושרה שלוהקה לתפקיד ראשי.
אבל באוקטובר 2022, סווינטון הודיעה שהיא לא מעורבת יותר בסדרה.
לא היו הודעות פומביות על הסדרה מאז עזיבתה של סווינטון.
הממשלה מקומית בדרום קוריאה (עיר גויאנג) מתכננת לשחזר את סט הסטודיו לצילומים מיוחדים של גויאנג אקווה, שבו הופק פרזיטים, ולהשתמש בו כ"מתקן לתיירות חווית סרטי פריזטים".
בנוסף, העיר גויאנג הודיעה כי תשקיע 150 מיליון דולר בפיתוח מתחם תרבות הקולנוע גויאנג עד שנת 2026 כדי להכיל מתקני תיירות חווית קולנוע, אולפנים מקוריים נוספים, מתקני הפקת סטים חיצוניים, מרכזי תוכן וידאו בין-קוריאניים, חקר תמונות וחברות פיתוח<ref>{{קישור כללי|כתובת=https://www.mk.co.kr/news/culture/view/2020/02/146969|הכותב=ג'ון ג'י-היון; לי סאנג-האון|כותרת=[האתר של פרזיטים' כפי שהוא...
נמתחה ביקורת על מסחור אזורים הידועים בעוני בדרום קוריאה כיעדי תיירות מבלי שננקטו צעדים קונקרטיים לטיפול בבעיות.
ארגון התיירות של סיאול (STO) זכה לביקורת מצד מפלגת האופוזיציה של דרום קוריאה ותושבי סיאול על כך שהציגו מסלול סיור הכולל אתרי צילום וסיפורים מהסרט.
מפלגת הצדק טוענת שהיא התפרסמה בשל ההכרה האוניברסלית באי-השוויון העולמי, אך רואה בפיתוח אטרקציה תיירותית המבוססת על הסרט בסיאול ניצול נוסף של העוני.
על פי הדיווחים, תושבי אתרי הצילום של פרזיט'' התלוננו על תחושת מבוכה ואי נוחות עקב עלייה במספר התיירים המבקרים בשכונותיהם ומצלמים את סביבתם, מה שגורם להם להרגיש כמו "קופים בגן חיות".
בתגובה, הממשלה המקומית של סיאול הודיעה כי המימון הממשלתי ייתן עדיפות ל-1,500 משפחות מעוטות הכנסה המתגוררות ביחידות האירוח מסוג מרתף למחצה המופיעות בסרט.
אנשים החלו לפרסם סרטונים על איך להכין ג'אפגורי (המכונה "ram-don" בכתוביות באנגלית של הסרט) ביוטיוב לאחר הפצת הסרט.
נונגשים, יצרנית Chapagetti ו-Neoguri, החלה גם היא להפיץ מוצר יחיד מסוג "Chapaguri" בשל הפופולריות של השילוב מהסרט.
פרח בר הוא פרח הגדל בטבע, שלא נזרע ולא ננטע בכוונה.
פרח בר אינו מרביית כלאיים ולא שונה באופן כלשהו מהאופן בו הוא היה בטבע כצמח מקומי, גם אם הוא גדל במקום שלא היה בו באופן טבעי.
"פרח בר" אינו מונח מדויק.
המונחים המדויקים הם: "מינים מקומיים" (המופיעים באופן טבעי באזור, פלורה), "מינים אקזוטיים" או introduced species (אינם מופיעים באופן טבעי באזור), "מינים פולשים" (שמתחרים מול צמחים אחרים - בין אם הם ילידים ובין אם לא), "מינים מיובאים".
בבריטניה, הארגון "Plantlife International" הקים את "תוכנית הפרחים של המחוז" בשנת 2002, בה הציבור הצביע על סמל פרח הבר עבור כל מחוז.
המטרה הייתה להפיץ את המודעות למורשתם של מינים מקומיים ולצורך בשימור, מכיוון שחלק ממינים אלה נמצאים בסכנת הכחדה.
לדוגמה, סאמרסט אימצה את הציפורן, לונדון את הערבה, ודנבישייר בויילס בחרו את האשבל.
פרח הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת נעורים, שהוקרן ב-2017 בפסטיבל הסרטים טרייבקה וב-2018 יצא לאקרנים באופן רשמי.
הסרט בוים על ידי מקס וינקלר, ומככבים בו זואי דויטש וג'ואי מורגן.
הסרט עוקב אחר אריקה ולוק שהופכים לאחים חורגים, השניים מתחברים להם וקשר שאינו מקובל במציאות מתחולל ביניהם.
אריקה (זואי דויטש) מבצעת מין אוראלי בשוטר במכוניתו, בזמן ששתי חברותיה מצלמות אותם.
לאחר מכן הן סוחטות אותו תמורת כסף, מכיוון שאריקה קטינה.
זמן קצר לאחר מכן מתגלה שהיא וחברותיה סוחטות פדופילים לעיתים קרובות כסוג של "כאלה שלוקחות את החוק לידיים".
אריקה חוסכת את הכסף, על מנת לשחרר בערבות את אביה מכלא.
לאמא של אריקה (קתרין האן) יש חבר חדש ושמו בוב (טים הידקר) - בנו לוק (ג'ואי מורגן) יוצא מגמילה, ובא לגור איתם.
אריקה ולוק מתחברים באופן לא רגיל.
לאחר מכן, אריקה ולוק יצאו לבלות בבאולינג.
לוק חווה התקף חרדה, לאחר שראה את המורה שלו מחטיבת הביניים, וויל ג'ורדן (אדם סקוט), שעליו התלונן לוק עקב תקיפה מינית.
וויל מעולם לא יצא אשם מכיוון שהראיות של לוק לא התאימו לסיפורו של לוק.
אריקה וחבורתה החליטו להפוך את וויל למטרה הבאה שלהן, כאשר לוק משתתף באי רצון.
אריקה הולכת למכולת ומפלרטטת עם וויל, שמודע לכך שהיא נערה בתיכון.
מאוחר יותר, היא פוגשת אותו בבאולינג, הם ממשיכים ביחד את הערב ומתמזמזים ברכב של וויל.
אריקה עוצרת הכול לפני שזה יגיע ליחסי מין, וחברותיה מאשימים אותה
כי חיבלה בתוכנית מכיוון שהיא מאוהבת בוויל.
החבורה חשבה על תוכנית חדשה, לפיה הם קנו בירות, ובאחת מהבירות הכניסו סמי הרגעה.
אריקה הגיעה לבית של וויל עם שישיית הבירות, היא מתנצלת על אותו הלילה ונכנסת לביתו.
אריקה שואלת בנוגע לתמונה על השולחן.
וויל מספר לה שזו אשתו ואת כל אשר קרה ביניהם בגלל ילד מסוים (לוק), שהתלונן עליו עקב תקיפה מינית.
וויל מכחיש כל אמת למקרה.
אריקה ראתה שוויל מתחיל להיות במצב רע מאוד בעקבות שתייה מרובה מאותה הבירה, אריקה המעיפה לו את הבירה מהיד ומנפצת אותה.
וויל חושד שמשהו מוזר, הוא תופס את אריקה וצועק עליה.
לוק נכנס ומפיל את וויל על השולחן שזה עתה נופץ.
החבורה מרימה את וויל על הספה.
אריקה וחברה שלה מתפשטות ומצטלמות עם וויל כשהוא רדום.
לוק שם לב שקצב הנשימה של וויל רע מאוד, אך הם עוזבים את הבית ומשאירים את הבית כמו שהוא, כשיצאו כולם, אריקה ראתה שבשער החניה חברותיה ריססו בגרפיטי את המילה "פדופיל".
הם מאשימים את אריקה ולוק בהשחתת רכוש.
השוטרים מזכירים שהם לא הצליחו להשיג את וויל.
אחרי שהשוטרים עוזבים, אריקה ולוק הלכו לביתו של וויל כדי לוודא שהוא בסדר.
כשהם מגיעים הם פורצים פנימה ורואים שוויל נמצא באותה התנוחה כאשר עזבו אותו.
הם מנסים להעיר אותו, וויל נופל ובגבו תקוע פסל זעיר ממתכת, כשנפל על השולחן התברר שנדקר מאחור בפסל.
הרבה דם זלג על הספה, וויל מת.
לוק משכנע את אריקה לברוח למקסיקו, בזמן הבריחה לוק מספר לאריקה שוויל לא תקף אותו מינית.
אך תקף מישהי אחרת שלא רצתה להתלונן עליו ולכן הוא התלונן כאילו הוא הותקף.
לוק לוקח את אריקה לכלא של אביה ומפתיע אותה, הוא נותן לה כסף שגנב מאביו.
אריקה נכנסת לכלא לשחרר אותו ומגלה שהוא שוחרר לפני כמה ימים.
אריקה מחליטה שהיא לא רוצה לברוח יותר.
השניים מתחילים בנסיעתם לכיוון הבית עד שלפתע ניידת משטרה מגיעה ומנסה לעצור אותם.
אריקה אומרת ללוק שאסור שיעצרו אותם לפני שהם מסגירים את עצמם.
הם הצליחו לאבד את המשטרה, לוק מתוודה בפני אריקה שהוא אוהב אותה.
הם מוותרים על המרדף ועוצרים.
הם מקיימים יחסי מין ובסוף, המשטרה מגיעה ועוצרת אותם.
זואי דויטש – בתור אריקה וונדרוס.
קתרין האן – בתור לורי וונדרוס.
ג'ואי מורגן – בתור לוק שרמן.
אדם סקוט – בתור וויל ג'ורדן.
טים הידקר – בתור בוב שרמן.
דילן גלולה – בתור קאלה.
מאיה עשת – בתור קלודין.
"פרח" הוא שיר שנכתב על ידי צרויה להב על רקע הפיגוע בראס בורקה בשנת 1985. את השיר הלחין יהודה פוליקר וביצע גידי גוב, ולימים בוצע גם על ידי יהודה פוליקר.
השיר נכלל באלבומו של גוב "דרך ארץ".
השיר 'פרח' נכתב על הפיגוע בראס בורקה ב-1985 בסיני שבו קבוצת מטיילים ישראלים שנפשה במקום נורתה על ידי חייל מצרי.
הרצח הביא לאווירה קשה בחברה הישראלית, והמון אנשים החלו לשאול שאלות לגבי הסכם השלום עם מצרים.
השיר מזוהה במיוחד עם צליל שלח, שהתפרסמה בעקבות השתתפותה בתוכנית "שיישאר בינינו", ונהרגה באותו פיגוע.
להב הסבירה שהשיר נכתב כמה חודשים אחרי הפיגוע, כמחאה "נגד האיוולת הטראגית...
של כל ההנהגות, הממשלות ותעשיות הרצח".
האלבום הצליח מאוד ונמכרו ממנו עותקים רבים בצאתו לאור.
הצלחתו הגדולה של השיר והעובדה שהושמע ברדיו פעמים רבות גרמו לביקורת שלילית על הסאונד של השיר והפקתו, שנחשבו בעיני הרבה אנשים ניסיון כושל להפוך את גוב לזמר רוקיסט וכעוס.
יהודה פוליקר (מלחין השיר) הקליט בשנת 1990 את השיר 'פרח' מחדש בביצוע אישי שלו.
ביצוע זה התפרסם באלבומו "פחות אבל כואב".
האלבום זכה להצלחה אדירה ונמכר ב-140,000 עותקים.
פרזאנה סאדק מאלוואג'רד (בפרסית: فرزانه صادق مالواجِرد; נולדה ב-12 בספטמבר 1976) היא פוליטיקאית איראנית המכהנת בתפקיד שרת הכבישים והפיתוח העירוני באיראן.
נולדה ב-12 בספטמבר 1976 בהמדאן, שבאיראן.
היא אדריכלית ולמדה באוניברסיטת טהראן ובאוניברסיטת אזאד האסלאמית.
היא עבדה בתפקידים שונים במשרד הכבישים האיראני.
כסגנית השר היא האשימה את ראש עיריית טהראן עלי רזא זאכאני בעבירות בנייה, בכך שהעירייה בראשותו התירה בניית מבנים שלא לפי התקנים הדרושים, באופן העלול להביא לסיכונים.
ב-21 באוגוסט 2024 אישר המג'לס את מינויה לתפקיד שרת הכבישים והפיתוח העירוני במסגרת השבעת ממשלתו של מסעוד פזשכיאן.
היא האישה הראשונה בתפקיד זה (והשנייה בממשלת איראן) מאז המהפכה האסלאמית.
פרזיטים – כיצד איבד המערב את ההיגיון הבריא הוא ספרו הביקורתי של הפרופסור גד סעד, העוסק בניתוח מעמיק של השפעות רעיוניות ואידאולוגיות על החברה המערבית.
בספר מובאים תיאורים השוואתיים בין תהליכים ביולוגיים לבין התפשטות רעיונות מסוכנים, אשר לדעת המחבר מובילים להרס ערכים יסודיים כמו היגיון, חירות וכבוד אישי.
הספר מציג סדרה של פרקים, שכל אחד מהם מתמקד בהיבט אחר של התופעה, ומציע כלים מעשיים להתמודדות עם השפעות אלו.
בספר מוצגת טענה בדבר השתלטות מעין־טפילית של תבניות חשיבה מעוותות על התודעה המערבית.
המחבר טוען כי רעיונות מסוימים, אשר צמחו במוסדות אקדמיים ובמסגרות תרבותיות שונות, אינם רק תוצר של מחשבה ביקורתית אלא למעשה מהווים "פתוגנים" אידאולוגיים המשמידים את עקרונות השכל הישר והערכים הבסיסיים של החברה.
הספר מתבסס על שנות מחקר ארוכות וניסיון אישי כמרצה.
לפי סער, חשיבת העדר הפרוגרסיבית מאפשרת את פריחתן המחודשת של תופעות חברתיות שליליות – מהפרעות אכילה ועד אנטישמיות.
הוא מדגיש כיצד רעיונות אלו, שהופיעו לראשונה במוסדות האקדמיה, התפשטו במהירות גם במציאות החברתית – החל מהפגנות סטודנטים ברחבי קמפוסים של אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, דרך אנרכיה ברחובות ועד למקרים בהם אף אנשי אקדמיה ובכירי חברות הייטק סבלו מצנזורה או מהסתה אידאולוגית.
פרק ראשון: ממלחמת אזרחים למלחמת רעיונות
בפרק זה מתאר סעד תהליך מעבר מהמלחמות המסורתיות, שהתנהלו בין קבוצות או מדינות, למאבקים המתנהלים ב בזירה האידאולוגית.
המחבר טוען כי במאה זו, הקרב אינו משתמש בהכרח בכלי נשק אלא במערכות רעיוניות, כאשר תנועות פוליטיות ואקדמיות מעצבות את דעת הקהל ומשפיעות על עקרונות היסוד של החברה.
המעבר מהמלחמות הפיזיות למאבקים על רעיונות מהווה, לדעת סעד, תהליך מסוכן שעלול להביא להרס ערכי היסוד בחברה.
פרק שני: חשיבה מול הרגשה, אמת מול רגשות פגועים
פרק זה מתמקד בקונפליקט שבין חשיבה רציונלית לתגובות רגשיות ולעיתים פגועות.
סעד טוען כי נטייה להתבסס על רגשות, במקום על עובדות ומחקרים אמפיריים, עלולה להוביל לקבלת החלטות מוטעות ולהשפיע על איכות השיח הציבורי.
המחבר מציג את הרעיון כי השפעתם של רגשות פגועים מעכבת את התהליך הביקורתי והמדעי, ובכך מסכנת את יכולת החברה להגיע להבנה אמיתית של המציאות.
פרק שלישי: יסודות שאינם בני מיקוח בחברה חופשית
בפרק זה טוען המחבר בדבר החשיבות של שמירת הערכים הבלתי מתפשרים בחברה חופשית, כגון חירות, כבוד אישי והיגיון.
סעד טוען כי ערכים אלו מהווים את הבסיס לחברה מתוקנת, והוויתור עליהם או ניסיונות להתפשר עליהם במסגרת מאבקים אידאולוגיים עלולים להוביל להרס מוסדי וחברתי.
הפרק מדגיש את הצורך לעמוד על ערכים אלה גם מול לחצים פוליטיים וחברתיים.
פרק רביעי: תנועות אנטי מדעיות, אנטי הגיוניות וא-ליברליות
בפרק זה מבקר סעד תנועות ואידאולוגיות שלדעתו מתנגדות לעקרונות המדעיים והלוגיים.
המחבר טוען כי תנועות אלו, שמקורן ברעיונות פוסט-מודרניים, מסירות את חשיבות ההוכחות האמפיריות ומקדמות אמונות המבוססות על רגשות ומניעים פוליטיים.
הפרק עוסק בהשפעתן השלילית על מוסדות האקדמיה ועל התהליכים המחקריים, ומעלה את השאלה עד כמה השפעות אלו יכולות לסכן את יכולת החברה לשאוף לאמת ולחשיבה מבוססת.
פרק חמישי: טירוף בקמפוס – עלייתו של לוחם הצדק החברתי
בפרק זה מתוארת עלייתם של תנועות קיצוניות בתוך מסגרות אקדמיות, והופעתם של קבוצות סטודנטים ופרופסורים המעורבים במאבקים אידאולוגיים.
סעד טוען כי האקדמיה, שבעבר הייתה מרכז לחשיבה ביקורתית ומדעית, הפכה לזירה למאבקי רעיונות אשר לעיתים מובילים ל"תופעת טירוף" – כאשר אינטלקטואלים נוהגים להציג רעיונות קיצוניים במטרה לטעון לצדק חברתי, אך למעשה מזיקים לערכים האקדמיים והחברתיים.
המחבר מציג את התופעה כקריאה לבחינה מחודשת של גבולות השיח והפעילות האקדמית.
פרק שישי: הבריחה מתבונה – תסמונת היען הטפילית
בפרק זה המחבר משווה את ההתנהגות האנושית לתסמונת היען – תופעה שבה בעל חיים מחביא את ראשו כדי להימנע מהתמודדות עם המציאות.
סעד מציג את הרעיון כי רעיונות טפיליים מסוימים מאפשרים לאנשים "להבריח" את המציאות ולברוח מהתמודדות עם האמת, ובכך משפיעים על תהליכי קבלת ההחלטות והחשיבה הביקורתית.
הפרק מציע ניתוח מעמיק של מנגנונים פסיכולוגיים ואידאולוגיים אשר מובילים להתנהגויות מסוג זה.
פרק שביעי: כיצד למצוא את האמת – רשתות נומולוגיות של ראיות
בפרק זה מציע סעד שיטה למציאת האמת המבוססת על איסוף והערכת ראיות בצורה שיטתית.
המחבר מציג את הרעיון כי האמת אינה תוצר של רגשות או אידאולוגיות, אלא נבנית מרשת מורכבת של ראיות וממצאים אובייקטיביים.
הפרק מדגיש את חשיבות השימוש בכלים מדעיים ובגישה נומולוגית, אשר מאפשרים לבחון טענות ולבצע השוואה בין מקורות שונים, במטרה להגיע להבנה מעמיקה ואמינה של המציאות.
בפרק הסיום, פונה המחבר לקורא ומזמין אותו להשתתף בתהליך של התעוררות והחזרת ההיגיון והחירות לחברה.
סעד מציע כלים מעשיים להתמודדות עם ההשפעות המזיקות של רעיונות טפיליים, ומדגיש את הצורך בעשייה אישית וקולקטיבית לשימור ערכים בסיסיים.
הקריאה לפעולה מהווה מסר חשוב לקוראים להפעיל חשיבה ביקורתית ולפעול לשינוי חברתי מקדם.
הספר יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת ריג'נסי האמריקאית .
בישראל הספר יצא בשנת 2024 בהוצאת סלע מאיר, בתרגומו של אלחנן שפייזר.
פרזול (באנגלית, Builders Hardware) הוא תחום העוסק בייצור והתקנת אביזרי מתכת פונקציונליים ודקורטיביים לחיבור, הפעלה או גימור במבנים, רהיטים, דלתות ועוד.
מוצרי הפרזול אינם מהווים חלק משלד הבניין אלא מוצרים משלימים בקנה מידה קטן עד בינוני, כגון סורגים, מעקות, פרופילי חלונות, דלתות, ידיות דלתות, צירים, ועוד.
עבודות ברזל גדולות יותר מגדרות ועד קונסטרוקציות נקראות עבודות מסגרות.
החומרים הנפוצים בפרזול הם פליז, פלדה, אלומיניום, נירוסטה וברזל.
אביזרי הפרזול נעשים בידי נפח או בייצור תעשייתי.
תחומי הפרזול מתחלקים לתת סיווגים.
העיקריים שבהם הם פרזול לנגרות, פרזול אדריכלי, ופרזול לחלונות.
פרזול אדריכלי כולל החל מאלמנטים בסיסיים וגדולים יותר במבנה, כגון, מעקות ומאחזי יד, סורגים, ועד פרטי בניין וחלקי חיבור קטנים.
עבודות מתכת גדולות יותר כגון שערים וגדרות, מדרגות ברזל, וקונסטרוקציות נופלות תחת ההגדרה של מסגרות ולא פרזול.
פרזול לחדר רחצה כולל את המוצרים המשמשים בבנייה, אבזור ותחזוקה של החדר.
מוצרי האמבטיה כוללים ברזים, מקלחונים, מתלים, מדפים, מראות וכו'.
כל מוצרי המתכת המשמשים להפעלת או אבזור דלתות, תחזוקה וכל פונקציה אחרת נכנס תחת ההגדרה של פרזול לדלתות, כגון ידיות, צירים, ווים, מקושים, עיניות, מנעולים ובריחים וכו'.
פרזול בריהוט הם חלקי המתכת המשמשים לתמיכה במראה, עיצוב ועמידות הרהיטים.
מוצרי פרזול לרהיטים כוללים רהיטי ברזל כגון ארונות שירות, מסגרות רהיטים, רגלי רהיטים, זרועות רהיטים, ועוד.
תחום הפרזול ברהיטי מטבח מפותח מאד, במטבח ישנם חלקי פרזול מורכבים כגון צירים מיוחדים, מנגנונים ומסילות.
פרזול אינסטלציה משמש לאספקת וסילוק מים בבניין, כגון צינורות ממתכות שונות, ברזים ופתחי ניקוז.
מוצרי פרזול הבאים במגע עם מים צריכים להיות עמידים בפני קורוזיה וטמפרטורות קיצוניות.
החומרים הנפוצים ביותר למוצרים אלו הם נחושת, אלומיניום, ופלדה.
פרזול לחלונות אינו כולל את החלון עצמו אלא הם רכיבים קטנים יותר המשמשים להתקנה, תיקון והגנה על חלונות, כגון פרופילי חלונות, מסילות, מחברים, ידיות, צירים, מנעולים ועוד רבים.
גם וילונות ותריסים זקוקים לחלקי פרזול, מסילות, סוגרים, וכדומה.
פרח שחור הוא אלבום הבכורה של להקת כרמלה גרוס ואגנר, שיצא לאור בשנת 1991. זהו למעשה האלבום היחיד שיצא בהרכבה המקורי של הלהקה.
את רוב שירי האלבום כתב והלחין סולן ובסיסט הלהקה ערן צור.
את חלק מהשירים צור הלחין למילים שכתבה עמל זיו, וחלק מהשירים הלחין יובל מסנר, שניגן עם צור בתקופתם בלהקת טאטו.
למרות תשומת הלב הרבה שעורר האלבום, וחשיבותו בסצנת הרוק הישראלי, הצלחתו המסחרית באותה תקופה הייתה מוגבלת.
האלבום הופק מוזיקלית בידי ברי סחרוף וקורין אלאל ויצא באוגוסט 1991 על ידי חברת התקליטים נענע דיסק בהפקת ניצן זעירא.
האלבום באותה תקופה לא הצליח מסחרית אך השירים "תמונה אימפרסיוניסטית" (מילים: עמל זיו, לחן: ערן צור) ו"פרפרי תעתוע" (מילים ולחן: ערן צור) - כמו גם הביצוע לשירו של מאיר אריאל, "נשל הנחש" (שלא נכלל בתקליט וצורף למהדורת הדיסק) - זכו להשמעות רבות ברדיו.
אלבום האוסף של ערן צור נקרא על שם השיר "פרפרי תעתוע".
את השיר "נשים כותבות שירה" (שגם את מילותיו כתבה עמל זיו) שרה הלהקה עם קורין אלאל.
השיר "חנוך מחנך" נכתב על אביו המנוח של ערן צור, אשר היה מורה בחיפה.
ערן צור - שירה, גיטרה אקוסטית, בס
אורי בלק - תופים, כלי הקשה וקולות
יובל מסנר - צ'לו, קלידים
ברי סחרוף - גיטרה אקוסטית
גיל תורן - תכנות מחשב
אריק לבנת - סקסופון, חליל
ניצן זעירא - "נענע דיסק" - מפיק
הוקלט באופני "העוגן" אולפני DB, אולפני "טריטון" - דצמבר 1990 עד יוני 1991
טכנאי הקלטה ומיקס: אורי ברק, גיל תורן
עוזרי טכנאי: דדי טל, ערן שפר
עיבוד, טכנאי הקלטה ומיקס ל"נשל הנחש" (שצורף כבונוס להוצאה מאוחרת של הדיסק): ליאור טבת
פְרֵחָה הוא כינוי גנאי בסלנג הישראלי לתיאור צ'חלה, אישה המונית, קלת דעת, הכינוי מוכר במיוחד כתיאור משפיל של נשים בעיקר ממוצא מזרחי.
בספר "מילון עולמי לעברית מדוברת" (1982) בעריכת דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, המושג פרחה הוא "כינוי זלזול לעלובת נפש, מכוערת".
נשים מזרחיות רבות נקראו בשם פרחה .
תאוריה אחת ביחס למקורו של המונח ושימושו הראשון היא הטענה שהוא החל לשמש ככינוי גנאי עם העלייה ההמונית בשנות החמישים, שהביאה עימה עולים מזרחים רבים מארצות ערב.
שיא הנצחת המושג באשר לנשים מזרחיות, היה בשנות השבעים של המאה ה-20. השם "פרחה" היה שם נשי מקובל בקרב יהדות מרוקו ובקרב יהדות עיראק.
ועם הזמן הפך לכינוי גנאי לתיאור נשים מזרחיות ועל פי הסבר זה התנהגותן של נשים אלה הייתה מנוגדת לתפיסות התרבותיות של מי ששלטו בימים ההם במוקדי הכוח החברתיים, האשכנזים, מה שהביא ליצירת כינוי הגנאי.
תאוריה שונה היא שהכינוי צמח ועשה את צעדיו הראשוניים בזירה בעיקר בתוך העדה המרוקאית, החל באמצע שנות השישים (עיקר העולים ממרוקו הגיעו לישראל בין 1957- 1963) וכוון ראשית לכל ומעל לכל להתנהגות נשית שהייתה מנוגדת ל"תפישות התרבותיות" המסורתיות והשמרניות של ראשי משפחות יוצאי מרוקו באותה עת.
הפרחה הייתה צעירה שלא התחתנה בגיל מוקדם עם אדם כבחירת הוריה, והעדיפה במקום זאת לצאת לבלות עם בחורים שהיא בחרה בהם.
מרידה זו זכתה לגינוי, שהבליט את ההבדל בין הנערה ה"טובה" (לבוש והתנהגות צנועה, עושה כמצוות הוריה) והנערה ה"רעה" (מתלבשת בלבוש מושך, בעלת דעה משלה).
סוציולוגים רבים טוענים כי הכינוי פרחה משקף עמדות שיש בהן שוביניזם גברי וגזענות.
הפרחה, ובדומה לה הצ'חצ'ח, הם על-פי ביקורת זו ביטוי לעמדתם של יוצאי מדינות אירופה ביחס ליוצאי מרוקו, המציגה אותם בסטריאוטיפ שממנו משתקפת נחיתות, המוניות והיעדר חינוך ותרבות.
על פי תפישה זו משמשים הסטריאוטיפים הנלעגים כלי המאפשר להדיר את רגליהם של חברי הקבוצות אשר להן לועגים מהשיח החברתי הלגיטימי בחברה הישראלית.
הפיכתן של קבוצות אלו ל"אחר", ל"שונה" באמצעות פרקטיקות פוסטקולוניאליות, המרחיקות אותן מכניסה אל מוקדי הכוח וההשפעה בחברה.
סטריאוטיפ הפרחה הונצח רבות בטלוויזיה ובקולנוע הישראלים.
הפרחה לרוב מתוארת כבחורה ממעמד סוציו אקונומי נמוך, שידיעותיה בהליכות העולם דלות, שטחית וצרת אופקים.
הפרחה מתעניינת בעיקר בעולם הזוהר (רכילות, ידוענים, אופנה ומוזיקה), בבילויים ובהתרועעות עם בני המין השני.
הפרחה נוהגת בצעקנות וגסות, לבושה באופן המוני, מדברת במשלב לשוני נמוך ונוטה לקלל לעיתים קרובות.
אחד הייצוגים המוכרים ביותר לדמות הפרחה הוא שיר הפרחה (או, כפי שאייתו אז, 'שיר הפריכה'), שכתב אסי דיין וביצעה עפרה חזה ללחן של צביקה פיק.
בשיר זה משורטטים קוויה של הפרחה כאחת שאין לה ראש "למילים ארוכות", ועם "הלקה, הליפסטיק ושאר דאווין".
שיר זה עורר ביקורת עם צאתו עקב השימוש במילה "פרחה", שנתפסה על ידי המזרחים כביטוי לגזענות כלפיהם.
שימוש פופולרי נוסף במילה נעשה בשנת 2004 בשיר "בחום של תל אביב" שכתב עברי לידר ושרה שרית חדד.
הפרחה הבליינית שתיאר אסי דיין בשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה מספר מאפיינים של שנות ה-2000 כגון מכונית מרצדס עם מושבי עור, אך עדיין נותרה הבחורה קלת הדעת, המעוניינת בבילויים ובבחורים, ומתלוננת "הוי מה אתם רוצים, אנשים מסובכים".
הצגות סטראוטיפיות של הפרחה פופולריות עד היום בתוכניות בידור.
דוגמה לייצוג של פרחה סטריאוטיפית היא הדמות של סיגי כהן (בגילום נתי קלוגר) בתוכנית הרצועה בערוץ ביפ, המתארת פרחה טיפשה עם צורת דיבור עילגת, בעלת לבוש המוני (בגדים מנומרים, עגילי חישוק וטייץ איילים) שלועסת מסטיק באופן קולני ואינה מפסיקה לדבר בטלפון.
ב-2014 יצא רון כחלילי בסדרה תיעודית ששודרה בערוץ 8 בשם "ערסים ופרחות - האליטות החדשות", על אפליית מזרחים בישראל.
פרח לניצול הוא מיזם בו מבקרים חיילי צה"ל את ניצולי השואה בערים השונות בארץ.
זהו פרויקט הוקרה לניצולי השואה בישראל המאורגן במשותף על ידי חיל החינוך והנוער בצה"ל, הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל ובית לוחמי הגטאות.
מטרתו היא לתת תשומת לב ואוזן קשבת לכל ניצולי השואה בישראל.
הפרויקט החל להתקיים לראשונה בשנת 1995, ובתחילתו לקחו בו חלק חיילים מחיל החינוך בלבד, ולאחר מכן החלו לקחת בו חלק חיילים מחיל האוויר הישראלי, חיל הים הישראלי, פיקוד הדרום ויחידות אחרות.
במסגרת הפרויקט פוקדים חיילי צה"ל בתי ניצולים ומקשיבים לסיפוריהם אודות מה שעבר עליהם בשואה ולבסוף החיילים מעניקים לניצולים תעודת הוקרה על תרומתם למדינה.
הביקורים מתואמים מראש עם הניצולים בשתי רמות: ראשית, "הקרן לרווחת נפגעי השואה בישראל" מוודאת את רצון הניצולים בביקור שכזה, ולאחר מכן החיילים יוצרים קשר טלפוני עם הניצולים לתאום הגעתם אליהם.
בשנת 2019 הוענקה תעודת הוקרה לניצול השואה אברהם גרינזייד, לוחם הצבא האדום על ידי הרמטכ"ל רב-אלוף אביב כוכבי.
פרח מלאכותי או כְזַבְזֵר – חפץ שמעוצב בצורת פרח, בדרך כלל לצורכי נוי.
נוסף על שימושם לנוי, לעיתים נעשה אף שימוש בפרחים מלאכותיים לצרכים מדעיים, למשל באוסף פרחי הזכוכית אשר באוניברסיטת הרווארד, שמציג את מגוון הצומח בארצות הברית.
בראשית המאה ה-18 התקדמו הצרפתים, שבמקור למדו את אמנות ייצור הפרחים המלאכותיים מן האיטלקים, התקדמות ניכרת במידת הדיוק של חיקוי מראה הפרח, ולקראת סוף המאה נהנו יצרני פריז ממוניטין עולמי בתחום זה.
בסביבות אותה תקופה אמנות זו אף חדרה לאנגליה דרך פליטים צרפתים, ולא מאוחר מכך היא התפשטה גם לאמריקה.
לאורך ההיסטוריה יצר האדם פרחים מלאכותיים מחומרים שונים ומגוונים, בהם בדי פשתן צבועים וחומר קרני צבעוני במצרים; זהב וכסף ברומא העתיקה; מעטה הגולם של טוואי המשי באיטליה; נוצות צבעוניות בדרום אמריקה; וכן שעווה וצדפות ססגוניות.
גם כיום ישנן שיטות שונות להכנת פרחים מלאכותיים, ובהן פיסול ועיבוד סבון; הכנת מבנה שלדי מתיל המכוסה בכיסוי ניילון; עיבוד של תערובת אדמה, מים וצבע; פרחים מבד או מנייר (שניתן, בין היתר, ליצור באוריגמי); וכן פרחי פלסטיק שמיוצרים בייצור המוני על פי תבנית קבועה.
פִּרְחוֹן הוא שלב בחיי עופות צעירים כשנוצותיהם ושרירי כנפיהם התפתחו די הצורך לתעופה, והם פרחו מהקן, אולם עדיין תלויים בטיפול הוריהם לצורך תזונה והישרדות.
באורניתולוגיה, משמעות המונח "פרחון" משתנה בהתאם למין.
לעיתים עופות נחשבים לפרחונים ברגע שהם עוזבים את הקן, אף על פי שהם עדיין לא מסוגלים לעוף.
לעיתים המונח מתייחס לגוזלים בלתי תלויים בבוגרים, על אף שהבוגרים יאכילו אותם לעיתים קרובות לאחר שפרחו מהקן והם מסוגלים לעוף.
המין מורלט קשיש ממשפחת האלקיים, פורח יומיים בלבד לאחר הבקיעה, ורץ מהמחילה שלו לאוקיינוס ולעבר הוריו הקוראים לו.
ברגע שהוא מגיע לאוקיינוס הוריו יגדלו אותו במשך מספר שבועות.
מינים אחרים, כגון האוריה וכמה קורמורניים, עוזבים את אתרי הקינון לפני שהם מסוגלים לעוף, או מסוגלים לעוף ממש בקושי.
בוגרי האוריה יובילו את הפרחונים דרך מושבת האוריות במידת האפשר, ובמורדות תלולים כגון צוקים הם יעופו מטה ויקראו לפרחונים.
הפרחונים ישגרו עצמם מהצוק, ינסו לעוף רחוק ככל האפשר עד האוקיינוס או שיבצעו נחיתת התרסקות על הקרקע, אז טורפים שונים כמו שועל שלג יטרפו אותם אם לא יגיעו לים.
פרח הסוד שלי (בספרדית: La flor de mi secreto) הוא סרט קולנוע משנת 1995 שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט הוא מלודרמה המתמקדת בכמיהתה של אישה לבעלה המתרחק ממנה.
אלמודובר מתאר את הסרט ככזה שיש בו "קוצים במקום שושנים, דמעות שאינן מביאות הקלה אלא מצוקה – כאב במיטבו", ומוסיף שחרף הכאב שבו, אין בסרט "רעים" – כל הדמויות הן של "טובים".
שני רופאים מדווחים לאם על מות בנה, שנפצע בתאונת אופנוע.
האם, שיודעת שהבן מונשם, מסרבת להאמין שמוות מוחי של הבן הוא מוות, ומתווכחת עם הרופאים בניסיון למצוא דרך להשאירו בחיים.
הרופאים מתאמצים לשכנע אותה שהבן מת, ובסופו של דבר מצליחים.
בשלב זה הצופה רואה שכל השיחה צולמה במצלמה – לא היה זה אירוע אמיתי, אלא תרגול של רופאים העוסקים בשכנוע של קרובי המת לתרום את איבריו.
התרגיל נפסק, ומשתתפיו מצטרפים לדיון בנושא.
הרופאים מנסים לשכנע את האם שתתרום את איבריו להשתלה, אך האם אינה ערוכה לרעיון זה, והרופאים חוזרים בהם ומציעים לה כל עזרה שתזדקק לה.
בסופו של דבר האם משתכנעת, אך דורשת שהאיברים לא יינתנו לערבי.
אישה (מריסה פארדס) ישנה בדירה בשעת צהריים, סביבה תצלומים של גבר נאה וספרים רבים.
בדפי ספר פתוח ישנם סימני הגהה.
היא מתעוררת וכותבת מכתב לאהובה החייל הרחוק ממנה, ומספרת לו שכדי לזכור אותו היא נועלת מגפיים שהעניק לה, אך הם קטנים עליה והיא אינה יכולה לחלוץ אותם.
צעיר מבקש ממנה נדבה, והיא מבטיחה לו 5,000 פזטות אם יחלוץ את מגפיה.
הצעיר מנסה אך אינו מצליח, והיא נותנת לו בכל זאת את הכסף שהבטיחה.
האישה, ליאו, מטלפנת לידידתה בטי במרכז הלאומי להשתלות, ושם נמסר לה שבטי אינה במשרדה, משום שהיא מנהלת השתלמות.
ליאו ניגשת למקום ההשתלמות, ועם סיום הדיון, שאת תחילתו ראינו בסצנה הקודמת, פוגשת את בטי (כרמן אליאס), מנחת הדיון.
היא מבקשת מבטי שתחלוץ את מגפיה, ובטי מצליחה בכך.
ליאו מספרת לבטי על געגועיה העזים לפאקו בעלה.
בעצת בטי ניגשת ליאו למערכת העיתון "אל פאיס", ומציעה לאנחל (חואן אצ'נובה), עורך בעיתון, להיות מבקרת ספרות.
היא מפקידה בידיו דוגמאות מיצירתה - רומן בשם "חדר קירור" ושני מאמרים.
השיחה ביניהם קולחת, וליאו מציינת שתחום העניין שלה הוא סופרות "הרפתקניות, נוטות להתאבדות, מטורפות", ומונה סדרה של סופרות נודעות הקרובות ללבה.
כשאנחל שואל את ליאו לדעתה על הסופרת אמנדה גריס, היא מציינת שאיש אינו יודע מי הסופרת, מבקרת את כתיבתה, מסרבת לכתוב עליה ועוזבת את חדרו.
ליאו ניגשת לביקור אצל אחותה רוסה (רוסי דה פלמה), שאצלה מתגוררת גם אמן (צ'וס למפראבה).
האם נרגנת, רבה ללא הרף עם הבת, ומביעה רצונה לחזור לכפר.
על הצעת הבת שתעבור ניתוח לשיפור ראייתה אומרת האם: "ניתוח זה כמו אבטיח סגור.
עד שפותחים אותו על הסכין לא יודעים אם הוא טוב או רקוב".
אנחל מטלפן לליאו בשעת לילה מאוחרת ומודיע לה על רצונו בעבודתה.
ליאו מטלפנת לפאקו (אימנול אריאס), קצין המוצב במטה נאט"ו בבריסל, לספר לו את החדשות הטובות, ונתקלת בתגובה צוננת שלו.
"לכל אחד מאתנו יש מספיק מהמציאות בבית" היא מסבירה לליאו את דרישתה לחזור לתלם של הסדרה, שהיא בסוגת הרומן הרומנטי, ויחד עם המו"ל מזכירה לליאו שהתחייבה לכתוב 5 סיפורי אהבה בשנה במשך 3 שנים, בשם העט אמנדה גריס.
ליאו כותבת בביתה ביקורת חריפה נגד אמנדה גריס: "המעלה היחידה שאני מוצאת באמנדה גריס היא העובדה שהיא כותבת בשם בדוי".
את המאמר היא שולחת לאנחל.
ליאו ניגשת לביקור בבית חברתה בטי.
הטלפון מצלצל, וכשבטי עונה מתברר שזה פאקו המחפש את ליאו.
"לא הייתה תשובה מהבית אז חשבתי שבטח הלכת לבטי", הוא מסביר, ומוסיף שבעוד שלושה ימים יגיע לחופשה בת יום.
ליאו חוזרת לביתה, ושומעת מאנחל בטלפון שנודע לו על סרט שמצולם כעת ותסריטו דומה מאוד לרומן "חדר קירור", אך השניים אינם מבינים איך זה קרה.
אמנדה נוסעת לפגישה עם אנחל, ובדרך רואה שפורסמה, בשם בדוי, הביקורת שלה כנגד אמנדה גריס, ולצדה ביקורת אוהדת, גם היא בשם בדוי, שאותה כתב אנחל.
בביתה של ליאו עובדת עוזרת בשם בלנקה.
בנה של בלנקה, שהוא רקדן פלמנקו, מנסה לשכנע אותה שתעזוב את העבודה ותחזור להיות רקדנית פלמנקו, כפי שהייתה בעבר.
פאקו מגיע לחופשה, וליאו שמחה מאוד לקראתו, אך הוא נראה אדיש.
"קודם תתקלח, כי זה מה שמעניין אותך ברגע זה, אחר כך נזדיין, אחר כך ננוח ואחר כך נמשיך להזדיין", פורסת ליאו את תוכניתה, אך פאקו מספר לה שחופשתו קוצרה לשעתיים, משום שעליו להמשיך לספליט, כחלק מפעילות נאט"ו במלחמת בוסניה.
בין השניים פורצת מריבה, וליאו אומרת: "אתה התנדבת לכוח השלום כדי לברוח מהמלחמה שהייתה לך בבית, מלחמה שאני הקורבן היחיד שלה".
בעקבות שאלתה של ליאו עונה פאקו שאין סיכוי להציל את נישואיהם, והולך לדרכו.
ליאו הנואשת בולעת גלולות רבות בניסיון התאבדות.
היא נרדמת במיטתה, אך שיחת טלפון מאמהּ, הנשמעת באמצעות המשיבון, מעירה אותה.
היא מקיאה את הגלולות, ויוצאת מהבית לפאב הסמוך.
בצאתה מהפאב היא נקלעת להפגנה סוערת של סטודנטים לרפואה.
"את מחלת הגריפה ירפא פליפה", הם שרים.
היא נתקלת באנחל, המחבק אותה ולוקח אותה לביתו.
בבוקר הוא מספר לה שבשכרותה גילתה לו שהיא אמנדה גריס.
הוא מבטיח לה שחרף היותו עיתונאי לא יחשוף את סודה, בתנאי שלא תנסה להתאבד שנית.
אנחל מחזיר את ליאו לביתה, ושם מחכה לי בטי שדאגה לשלומה.
באתנחתא קומית, נדירה בסרט זה, אומר אנחל לבטי הנסערת: "קחי כדור הרגעה", אך ליאו מעירה: "לא נשארו עוד, לקחתי את כולם אתמול".
בטי מתוודה בפני ליאו שהיא מאהבת של פאקו, תקופה ארוכה.
אנחל מסיע את ליאו ואמהּ לכפר, משאת נפשה של האם.
ליאו מתגוררת בכפר עם אמהּ.
האם, הצופה באומללותה של ליאו שפאקו עזבה, אומרת לה: "ילדתי המסכנה, את כל כך צעירה וכבר את כמו פרה בלי פעמון ...
אליסיה, המו"לית, מטלפנת לליאו ומפתיעה אותה בהבעת תודתה על שני ספרי אמנדה גריס החדשים שהגיעו אליה.
גם היא שמה לב ש"חדר קירור" הופך לסרט, ותמהה איך זה קרה.
ליאו מטלפנת לאנחל, ומגלה שהוא כתב את שני הרומנים החדשים של אמנדה גריס.
ליאו חוזרת למדריד וצופה יחד עם אנחל במופע הפלמנקו של בלנקה ובנה אנטוניו.
לאחר המופע הם הולכים ברחובות מדריד ואנחל מביע שוב את אהבתו לליאו.
ליאו חוזרת לביתה, לראשונה מאז נפרדה מפאקו.
אנטוניו מביא לה מצרכים אחדים בהוראת אמו, ומתוודה שגנב את הרומן שזרקה לפח ומכר אותו לחברה המפיקה סרט על פיו, ובכסף מימן את הפקת המופע שלו ושל אמו.
ליאו ניגשת לביתו של אנחל ומציינת שהיא חשה כמו בסצנת הסיום של הסרט עשירים ומפורסמים, שבה שתי גיבורות הסרט חוגגות את אושרן.
היא נענית לבקשתו של אנחל לחגוג בנשיקה.
מריסה פארדס: ליאו מסיאס, סופרת ומבקרת ספרותית.
פארדס הופיעה בסרטים נוספים של אלמודובר: "הרגלים מגונים" (1983), "עקבים גבוהים" (1991), ו"הכל אודות אמא" (1999)
חואן אצ'נובה: אנחל, עורך בעיתון "אל פאיס" המחזר אחר ליאו.
רוסי דה פלמה: רוסה, אחותה של ליאו.
דה פלמה הופיעה באחדים מסרטיו של אלמודובר, ובהם "חוק התשוקה" (1987), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988) ו"קיקה" (1993).
צ'וס למפראבה: חסינתה, אמן של ליאו ורוסה.
אלמודובר ציין שדמותה מבוססת על דמותה של אמו.
אימנול אריאס: פאקו, קולונל פרנסיסקו ארקוס, בעלה של ליאו.
אריאס הופיע בסרט נוסף של אלמודובר: "מבוך התשוקות" (1982).