tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למראה האויב המתקרב החלו מחצית מהג'ונקות להימלט והנותרות נשארו על עומדן והתכוננו לקרב.
ג'ונקות הפירטים פתחו באש כבדה על הבריטים והאמריקאים, אך רוב כדורי התותחים החטיאו וחלפו מעל "איגלט" והסירות החמושות.
כשהגיע כוח המשלוח לטווח ירי, החלו הסירות להשיב אש והטביעו שש ג'ונקות.
עם התקצרות המרחק, כשהלחימה ניטשה מטווח קרוב, ניתקה "איגלט" את סירות השירות ואנשיהן פשטו על סיפוני הג'ונקות.
ארבע עשרה מהן הוכרעו בקרב פנים אל פנים תוך התנגדות עזה והועלו באש אחר כך.
שבע ספינות הסוחר שוחררו משביין, אך שתיים ניזוקו קשה והועלו באש אחר כך.
בקרב הושמדו ארבע עשרה ג'ונקות גדולות ושש קטנות יותר, שש עשרה אחרות נמלטו.
לפי ההערכות נהרגו, טבעו או נפצעו בקרב 500 פירטים.
אבידות האמריקאים היו שישה פצועים וחמישה הרוגים מתוך כ-100 איש.
לבריטים היו כמה פצועים וארבעה הרוגים.
אנדרטה להנצחת הנופלים והקרב הוקמה בהפי ולי (Happy Valley) בהונג קונג , אשר הועברה לימים לבית הקברות של הונג קונג .
קרב מרקן היה קרב בין ממלכת אוסטריה לממלכת צרפת במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה.
הקרב התרחש ב-29 באפריל 1792 והסתיים בתבוסה צרפתית.
בתחילת 1792, כשהמהפכה הצרפתית הסלימה בהדרגה, החל הארגון המלוכה השמרני "Armées des Émigrés" לגבש צבא מסודר ממש מעבר לגבולות בערים כמו קובלנץ - עם התכנון לפלוש לצרפת.
עקב זה, עלתה המתיחות בין צרפת למדינות אחרות באירופה בנוגע לעתידה כמלוכה ועתיד המהפכה.
הרוב הז'ירונדיני באספה המחוקקת העדיף מלחמה, במיוחד עם אוסטריה, כדי להפגין את כוחה של המהפכה ולהגן על הישגיה (כגון הצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789 והתחלתה של דמוקרטיה הפרלמנטרית בצרפת) נגד חזרה אפשרית למשטר עתיק ואבסולוטי .
עם זאת, היה סיכון ממשי שצרפת לובס על ידי כוחות חזקים ממנה אם תקום קואליציה אנטי-צרפתית גדולה (דבר שיקרה בהמשך).
הגנרל שארל פרנסואה דומורייה מונה לשר החוץ במרץ 1792, ועד אמצע אפריל הצליח להשיג שקט מהמעצמות הגדולות באירופה מלבד אוסטריה ופרוסיה באמצעות דיפלומטיה ערמומית.
בינתיים, הוא ארגן תוכניות להסית למרד בהולנד האוסטרית על ידי שיתוף פעולה עם בלגים והולנדים ומורדים אחרים, שייצגו שרידים של צבאות המורדים שנוצרו במהפכת ברבנט (אנגלית) האנטי-אוסטרית שנכשלה לאחרונה ומהפכת ליאז' (אנגלית) שהתרחשה באוגוסט 1789 ונגמרה בינואר 1791).
לבסוף, צרפת הכריזה מלחמה על אוסטריה ב-20 באפריל 1792. שר המלחמה דומורייה תכנן להביס את הצבא האוסטרי תוך 15 ימים כדי להשיג ניצחון מהיר מוצלח.
מדנקרק ועד שטרסבורג, הגבול הצפוני של הצבא הצרפתי כלל 164,000 חיילים, בהנהגתם של גנרל לאפייט (מטרותיו היו נאמור ולייז'), המרשל לוקנר (יעדים: ערים בבלגיה כמו מנן וקורטרייק) והמרשל רושאמבו (יעדים: קווייביין, מונס ובריסל).
הגנרל הכפוף לרושאמבאו, בירון (אנגלית), יוביל את הפלישה.
במהלך ניסיונותיו של גנרל בירון לכבוש את קווייביין ומונס, דילון עשה הטעיה לעבר טורנאי ; כוחו נועד כפתיון להסיח את דעתם של האוסטרים.
לאחר שעזב את ליל עם שישה גדודים ושישה תותחים, הוא פגש את האלוף האוסטרי לואי-פרנסואה דה סיבלאר, שחנה עם 3,000 איש בגבהים מעל מרקן.
לוחמי גרילה אוסטרים תקפו את הצרפתים כה בכבדות, והצרפתים הבינו שסיבלאר רוצה להפעיל קרב מוחץ, בעוד שדילון קיבל פקודות להימנע מכך.
כשראה דילון את האויב יורד לקראתו ואינו בטוח בכוחותיו שלו (שלעיתים קרובות לא היו התעלמו מהוראותיו), ציית לפקודותיו ונסוג.
מעת ההבנה על הנסיגה הצרפתית, האוסטרים ירו ברוביהם מספר פעמים למרות שהיו מחוץ לטווח האש, מתוך הטעיה והבהלה, זה עבד והחיילים והפרשים שחיפו על הנסיגה נכנסו לפאניקה.
כששמעו את ירי הרובים, הפרשים נסו לתוך חיל הרגלים בצעקות "!Sauve qui peut, nous sommes trahis" ("כל אדם לעצמו, נבגדנו!").
זה הפיץ בלבול בכוח הצרפתי, שנמלט בפאניקה מוחלטת לכיוון ליל, והשאיר מאחוריו את המטען, התחמושת וכל התותחים שלו מלבד שניים.
דילון ניסה לגייס את חייליו הנסוגים לפני שהאויב יוכל באמת לתקוף אך הוא נורה למוות על ידי אחד מחייליו.
הכוח התגבש מחדש עם תערובת של חיילים מגדודים שונים שיצרו חיל מצב.
המפקד השני של דילון, קולונל פייר-פרנסואה ברטהואה, נעצר על ידי החיילים, נקשר ונורה, אך לא מת.
גופתו נקשרה לעגלה ונגררה ברחובות עד הגעתם למקום הרצוי, שם, העלו אותו על המוקד.
כאשר שני הכפופים לו דילון ובירון כשלו במשימותיהם, התפטר רושאמבו בלית ברירה.
ב-30 באפריל, לאפייט שמע על התבוסות ועל התפטרותו של רושאמבו וביטל את התקפתו גם על נאמור וליאז' והמתין לפקודות חדשות מפריז.
המורדים הרגישו נבגדים, בטענה שלפאייט היה יכול בקלות לכבוש את שתי הערים בקלות.
הכישלון המוחלט של הפלישה לבלגיה היווה השפלה גדולה עבור חברי האספה המחוקקת, שם האשימו היעקובינים את הז'ירונדינים ושניהם האשימו את משפחת המלוכה בקשירת קשר עם האויב האוסטרי, דבר שהתברר כנכון.
זה חיזק עוד יותר את הדעות הרדיקליות שבני המלוכה רצו להשמיד את המהפכה, ושרק הרפובליקניות יכולה להציל אותה.
קרב מפרץ הלגולנד השני , היה קרב ימי בין שייטות בריטיות וגרמניות שנערך ב-17 בנובמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הבריטים השתמשו במוקשים ימיים בהגנה כדי להגן על נתיבי ים ודרכי מסחר ובאופן התקפי כדי למנוע מעבר של צוללות ואוניות שטח גרמניות בים הצפוני, שהסכנה שבו הומחשה ב-17 באוקטובר 1917 כאשר הסיירות הגרמניות מסדרת ברומר, SMS ברומר ו-SMS ברמזה (הפעולה ליד לרוויק) ביצעו גיחה נגד השיירה הסקנדינבית.
(במהלך 1917, שש צוללות הוטבעו על ידי מוקשים בריטיים ובתוך שנתיים, המאמץ הנגדי של טיהור המוקשים הגרמני ספג את האובדן של כ-28 משחתות ו-70 שולות מוקשים וספינות אחרות.)
הגרמנים מצידם נצרכו לבצע טיהור מוקשים עד 150 מיילים ימיים (280 ק"מ) לתוך מפרץ הלגולנד ובדרום הים הבלטי, בחיפוי סיירות קלות ומשחתות, עם תמיכה מרוחקת מדי פעם על ידי אוניות מערכה.
לאחר הפעולה ליד לרוויק, נבדקו באדמירליות כמה הצעות להתקפות על שולות המוקשים והמלוות הגרמניות.
ב-31 באוקטובר שלחו הבריטים כוח גדול של סיירות ומשחתות לתוך הקטגט, שהטביע את קונפרינץ וילהלם, ספינת סוחר חמושה ותשעה ספינות מכמורת.
ההצבה הבריטית הפורה של מוקשים ומחסומי רשתות מחוץ לחגורות המוקשים הגרמנים העיקריים בין שונית הורנס לטרשלינג, קרוב לבסיסי צי הים הפתוח (Hochseeflotte) אילצה את הצי הקיסרי הגרמני לסייר את שדות המוקשים הבריטיים, כדי למצוא דרכם נתיבים למעבר אל הים הצפוני ובחזרה ממנו.
בוצעו מסעות ניסוי, בהיותם פעולות משמעותיות עם ספינות לאיתור המוקשים, שולות המוקשים, ספינות הטורפדו (בדרך כלל כינוי יבשתי למשחתות), צוללות, פורצות מחסומים וסיירות קלות, עם סיור אווירי על ידי צפלינים ומטוסים ימיים.
גיחות המבחן היו מוגנות גם על ידי אוניות מערכה בדרכים שידוע כי הן נקיות ממוקשים.
ב-20 באוקטובר, מפענחי הקוד הבריטיים של חדר 40, חלק מחטיבת המודיעין הימית של האדמירליות, פיענחו פקודות לצוללת UB-61 לסייר בצפון ברגן כדי למצוא את הנתיב החדש של השיירה הסקנדינבית.
דיווחי סוכן מקופנהגן חשפו מתקפה גרמנית קרובה של שבע סיירות קלות ו-36 משחתות.
במהלך השבוע שהסתיים ב-11 בנובמבר, סיירות קלות בריטיות, משחתות וליווי של סיירות מערכה, ערכו סריקה מופרכת לאורך שולי שדות המוקשים של מפרץ הלגולנד.
עד אמצע נובמבר השיגה האדמירליות מספיק מידע מודיעיני כדי ליירט את אחת מפעולות טיהור המוקשים הגדולות של גרמניה, בתנאי שהאוניות שבסיסן ברוזית' שבסקוטלנד יוכלו להפליג בזמן.
האדמירליות החליטה שמבצע התקפי צריך להתחיל ב-17 בנובמבר.
אוניות המערכה היו אמורות להגיע לנקודה מערבית להלגולנד בשעה , בעוד שקבוצת גיחת המבחן נפגשה במפרץ הלגולנד בערך באמצע הדרך בין שונית הורנס לטרשלינג.
עם מזג אוויר גרוע שקרקע את הצפלינים ולא אפשר לסיירות קלות לשגר מטוסים ימיים, לאחר שיצאו לים, גיחת המבחן הסתמכה על סיורי סיור של שני מטוסים ימיים מבסיס יבשתי בבורקום שבחוף הגרמני, ממש מזרחית להולנד, עבור סיור לפני הקבוצה.
גיחת המבחן הגרמנית נחשפה על ידי מפענחי הקוד של חדר 40, מה שאפשר לבריטים לתכנן מארב.
ב-16 בנובמבר, פקודות להתקפה על גיחת המבחן נשלחו לאדמירל סר דייוויד ביטי, המפקד העליון של הצי הגדול הבריטי.
ב-17 בנובמבר 1917 נשלח כוח של סיירות בפיקודו של תת אדמירל טרוויליאן נייפייר לתקוף את שולות המוקשים הגרמניים כשהן מטהרות את הנתיבים.
הפעולה החלה בשעה בערך 65 מיילים ימיים (120 ק"מ) ממערב לזילט, כאשר קורייג'וס ראתה אוניות גרמניות.
היא פתחה באש בשעה רויטר התקדם עם ארבע סיירות קלות ושמונה משחתות לעבר הספינה הבריטית כדי לחפות על נסיגת שולות המוקשים, כאשר כולם מלבד ספינת המכמורת , נמלטו מהגזרה הבריטית.
התפתח מרדף חמור כאשר הכוחות הגרמניים, שעשו שימוש מיומן במסכי עשן, נסוגו לדרום מזרח במהירות המיטבית, תחת אש משייטת הסיירות הראשונה, שייטת הסיירות הקלות הראשונה ושייטת הסיירות הקלות השישית.
ריפאלס נותקה משייטת סיירות המערכה הראשונה והפליגה במהירות גבוהה כדי להצטרף לקרב.
שני הצדדים נפגעו בתמרוניהם על ידי נוכחותם של שדות מוקשים ימיים.
בערך באותו זמן, החלו הסיירות הקלות לספוג אש מקייזר וקייזרין, שהתקדמו לתמיכה בספינות של רויטר; קאלדון נפגעה בפגז 12 אינץ' (30.5 ס"מ), שפגע בצריח התותח; זמן קצר לאחר מכן, האוניות הבריטיות ויתרו על המרדף כשהן הגיעו לקצה שדות מוקשים נוספים.
פגז עבר דרך מגדל הניווט העליון של הסיירת הקלה קליפסו, הרג את צוות מגדל הניווט ופצע אנושות את הקפטן, הרברט אדוארדס, על הגשר וערפל את הכרתו של הנווט, לוטננט קומנדר מ.
כל אנשי הגשר התחתון נהרגו וקצין התותחנים, לוטננט ה.
קלארק תפס את הפיקוד, מה שנהיה קשה יותר כי הפגז גם ניתק את כל התקשורת החשמלית והפחית את קצב האש.
סיירת המערכה ריפאלס ירתה לזמן קצר לעבר האוניות הגרמניות בערך בשעה 10:00 בבוקר, והשיגה פגיעה בסיירת הקלה SMS קניגסברג שהציתה שריפה חמורה.
ב-1984, כתב פטריק ביסלי שהמבצע הבריטי היה נועז, אבל נייפייר הואשם שלא בצדק בכישלונו לרדוף אחרי הספינות הגרמניות מספיק במרץ.
חדר 40 היה מעודכן היטב לגבי עמדותיהם של שדות המוקשים הגרמניים והשדות הבריטיים שהגרמנים ניסו לפנות.
המידע התווסף לתרשימים הימיים של חדר 40, אך המידע נדחה בפני נייפייר, שקיבל החלטות על סמך התרשימים שהיו לו.
חוסר הרצון של האדמירליות לחשוף שהמידע שלהם נגזר מפענוח של יירוטים אלחוטיים הוביל לכך שמפקד הצי לא היה מעודכן.
האדמירליות סיפקה לפחות מודיעין מבצעי למפקדי הצי, לאחר שביטי הגיש בקשת חירום כשהיה בים.
נייפייר קיבל הודעה תוך תשעים דקות מהאדמירליות שאוניות ראשה גרמניות הפליגו בשעה 8:30 בבוקר ומיקום סיירות גרמניות, מה שהוביל לנזק חמור של קניגסברג.
לכל הפחות, חדר 40 מנע מהמבצע הבריטי להידרדר מפיאסקו לאסון.
ב-1920, אדמירל ריינהרד שר כתב שהגרמנים ספגו אבדות של 21 הרוגים, עשרה פצועים קשה ושלושים אנשי צוות שנפצעו קל.
בדו"ח האדמירליות נכתב כי נהרגו קצין אחד ו-21 מלחים, ארבעה קצינים ו-39 מלחים נפצעו; ו-22 גרמנים נלקחו בשבי.
הימאי ג'ון קרלס מוולסל, על סיפונה של אוניית הדגל של קומודור קואן, קאלדון, זכה בצלב ויקטוריה לאחר מותו על אומץ ליבו שהמשיך לטעון ולירות באקדחו למרות שספג פצעי רסיס מוות שפתחו את בטנו.
קורייג'וס (אוניית דגל; קפטן ארתור ברומלי)
משחתות נלוות (שייטת המשחתות ה-13)
נריסה (לוטננט קומנדר מונטג'ו ג.
ארצ'ין (לוטננט קומנדר גי פ.
אומפייר (לוטננט קומנדר רוג'ר ו.
קארדיף (אוניית דגל; קפטן קלוד ה.
ולנטיין (מובילת שייטת; קומנדר צ'ארלס א.
וימיירה (קומנדר דשווד פאולר מויר)
ואנקישר (לוטננט קומנדר קנת' א.
אינקונסטנט (קפטן פרנסיס ארתור מארטן)
מדוויי (לוטננט קומנדר צ'ארלס ה.
שייטת סיירות המערכה הראשונה (חלקי)
ריפאלס (אוניית דגל; קפטן ויליאם בויל)
כוחות אחרים בים לתמיכה (לא השתתפו בקרב)
לאיון (אוניית דגל), ניו זילנד, פרינסס רויאל, טייגר
צ'מפיון (מובילת השייטת), נפין, אובדורייט, אוריאנה, פטארד, טלמכוס, טאואר, טריסטראם, ורדן.
רוונג' (אוניית דגל), רויאל אוק, רזולושן, אמפרור אוף אינדיה, בנבואו, קנדה
משחתות נלוות (שייטת המשחתות ה-12)
סאומיירז (מובילת השייטת), ואלהאלה (מובילת השייטת), נובל, נונסאץ', נייפייר, פאלאדין, פן, פרינס, מיסצ'יף, מאנסטר, נארבורו.
פילאו (פריגטנקפיטן גרהרד פון גאודקר)
נירנברג (קפיטן צור זי ולתר הילדבראנד)
S62 (קפיטן-לויטננט מקס פינק; מובילת השייטת)
G87 (אובר-לויטננט צור זי וולפגנג קומורובסקי)
מחצית השייטת ה-14 (קפיטן-לויטננט ריכרד בייצן)
G92 (קפיטן-לויטננט ארתור פון קילינגר; מובילת מחצית השייטת)
V83 (קפיטן-לויטננט ודיג פון קייזרלינגק)
מחצית השייטת ה-12 (קורבטנקפיטן רודולף לאהס)
V43 (אובר-לויטננט צור זי ויקטור נארייס; מובילת מחצית השייטת)
V44 (אובר-לויטננט צור זי אברהרד קאוטר)
מחצית שייטת שולות המוקשים השישית (קפיטן-לויטננט ד'אוטילי)
מחצית שייטת שולות המוקשים המסייעות הרביעית (קפיטן-לויטננט יואכים לווה)
מחצית שייטת שולות המוקשים המסייעות השנייה (קפיטן-לויטננט קלוזה)
מחצית שייטת שולות המוקשים המסייעות השישית (קפיטן-לויטננט וילקה)
קבוצת פורצות המחסומים הרביעית (קפיטן-לויטננט הילדבראנד)
קבוצה S, שייטת מאחז הים הצפוני (לוטננט צור זי
ספינות מכמורת חמושות פריץ רויטר ו
שייטת אוניות המערכה הרביעית (חלקי)
קפיטן צור זי קורט גראסהוף
קייזרין (קפיטן צור זי קורט גראסהוף)
קייזר (קפיטן צור זי מקס לויש)
סירות טורפדו נלוות (ליווי נגד צוללות)
אוניות מערכה: פרידריך דר גרוסה, קניג אלברט
קרב מצפה או מלחמת אבן העזר השנייה היא מלחמה בין עם ישראל בהנהגת שמואל הנביא לפלשתים, המוזכרת בספר שמואל ().
לאחר מלחמת אבן העזר ("הראשונה", או "קרב אפק"), שבעקבותיה נחרבה שילה וארון הברית נפל בידי הפלשתים והוחזר לישראל, החלה בעם ישראל התעוררות רוחנית של שיבה אל האל בהובלתו של שמואל הנביא.
שמואל מעורר את העם להסיר מקרבו אלוהים אחרים ולעבוד את ה' כדי להנצל מהפלשתים, שככל הנראה עדיין שלטו על ישראל במידה מסוימת, או פגעו בהם.
שמואל מכנס את כל העם אל המצפה, שם עורך שמואל טקס הכולל צום, וידוי ותפילות.
הטקס כלל גם שפיכת מים, אשר לפי הפרשנות הקלאסית הייתה אקט סימבולי לתשובה והיטהרות.
פרשנות מודרנית רואה בכך מעין ניסוך המים או סמל לכריתת ברית.
הפלשתים שומעים שישראל מתקבצים במצפה, ועולים לעברה למלחמה, דבר המעורר פחד ובהלה בישראל.
ייתכן שהפלשתים "ניצלו" את הכינוס במצפה כדי להכות בישראל, או שאכן הם חששו שמטרת הכינוס היא התארגנות למלחמה כנגדם, ולכן הקדימו ועלו למלחמה כנגד ישראל.
העם פונה לשמואל שיתפלל בעבורם.
שמואל מקריב קרבן עולה ומתפלל לה'.
ייתכן שהפלשתים צרו על העיר וייתכן שישראל יצאו לקראתם לקרב שדה.
לפי המתואר במקרא, באורח נס הפלשתים נגפים לפני ישראל:
ישראל רודפים אחרי הפלשתים ומכים אותם עד "מִתַּחַת לְבֵית כָּר", ובכך מוכרע הקרב.
בעקבות הניצחון, שמואל מציב אבן בין המצפה ובין "השן", וקורא לה "אבן העזר" משום ש.
כתוצאה מתבוסתם בקרב, הפלשתים לא הוסיפו להילחם עוד עם ישראל עד זקנת שמואל, ובנוסף החזירו ישראל לידיהם את השליטה בערים שעליהן השתלטו הפלשתים .
כמו כן, נתכוננו יחסי שלום בין עם ישראל לבין האמורי.
המצפה - מזוהה בתל א-נצבה או בנבי סמואל.
בית כָּר - מקומו לא ברור דיו, ותלוי בשאלה באיזו דרך נסו צבאות הפלשתים.
סברה מקובלת היא שבית כר נמצאת בפרוזדור ירושלים, בנתיב הבריחה מהמצפה לכיוון שפלת החוף.
זיהוי אפשרי לבית כר הוא ב"ח'רבת אל ח'יר", סמוך למושב בית מאיר.
משה גרסיאל מזהה את בית כר עם "ראס כרכר" ממערב לרמאללה, החולשת על הדרך מערבה מאזור המצפה (וזו לדעתו כוונת הביטוי "מתחת לבית כר").
פליקס-מארי אַבֶּל סבור שנתיב המנוסה של הפלשתים לכיוון השפלה היה בנתיב המקביל היום בערך לכביש 443. הוא טוען שבמקום "בית כר" יש לקרוא "בית חורון", טענה המתבססת בין השאר על תרגום השבעים ("Βαιθχόρ") ותרגום יונתן ("בית שרון").
השן - יש מזהים אותה עם הכפר בית שנה.
בתרגום השבעים ובפשיטתא מתורגם השם כ"בית ישן", שייתכן כי הוא העיר המקראית "יְשָׁנָה" המוזכרת בספר דברי הימים ויש מזהים את המקום עם בורג' אל-יסנה בסביבת כפר מזרעה א-שרקיה.
זיהוי נוסף של "השן" הוא עם שתי שיני הסלע "סנה" ו"בוצץ" שבין גבע (ג'בע של היום) לבין מכמש (מוח'מאס של היום).
שני זיהויים אלו אינם נמצאים על ציר הבריחה הפלשתי מהמצפה מערבה.
יש שמציעים לקרוא "העין" במקום "השן".
אבן העזר - שם זה נזכר מוקדם יותר בספר שמואל () בתור המקום שבו נלחמו הפלשתים בישראל וניצחו אותם.
לדעת חלק מהפרשנים, מדובר למעשה באותו מקום שרק לאחר הניצחון נקרא "אבן העזר" ובמלחמה הראשונה נקרא בשם אחר.
אפשרות זו אינה אפשרית מבחינה גאוגרפית, שכן אבן העזר בפרק ד' נמצאת במישור חוף השרון באזור אפק, ומזוהה עם האתר הקרוי כיום עזבת צרטה, ואילו אבן העזר במלחמה זו נמצאת באזור ההר, סמוך למצפה.
אוסביוס מזהה את אבן העזר סמוך לבית שמש, כנראה בכפר דיר אבאן ששימר את המילה "אבן" בשמו (לאור זיהוי זה, נקראה בעבר המועצה שאיגדה את יישובי האזור בשם מועצה אזורית אבן העזר, ועד היום קרוי בית הספר האזורי בשם זה).
זיהוי זה אינו מקובל על החוקרים.
יש הסוברים כי אבן העזר לא הוצבה במקום שבו הכו ישראל הפלשתים, והביטוי "עד הנה עזרנו ה'" לא פירושו "עד לכאן" אלא "עד עתה".
קרב מת"ק עזה התחולל ב-7 באוקטובר 2023, במהלך מתקפת הטרור של חמאס על יישובי עוטף עזה.
עשרות מחבלים פלשו למנהלת התיאום והקישור לעזה (המת"ק).
במהלך הקרב נהרגו שלושה מחיילי המת"ק ושלושה נוספים נחטפו לרצועת עזה כשהם בחיים.
בנוסף להם, נהרגו גם שני לוחמי איסוף קרבי וארבעה לוחמים מפלוגת האבטחה של פחת"ק 13, אשר הגנו על המתחם.
ב-14 בדצמבר 2023 אותרו בג'באליה גופותיהם של שניים מהחטופים – רון שרמן וניק בייזר – בתוך מנהרה תת־קרקעית.
לפי תחקיר צה"ל, לא ניתן לקבוע אם נהרגו בידי שוביהם או כתוצאה משחרור גזים רעילים מהפגזים שהביאו לחיסולו של אחמד ע'נדור, מפקד החטיבה הצפונית של הזרוע הצבאית של חמאס, כחודש קודם לכן.
מנהלת התיאום והקישור (מת"ק) לעזה, ממוקם סמוך למעבר ארז.
המנהלה כפופה למתאם פעולות הממשלה בשטחים, ואמונה על יישום המדיניות האזרחית של ממשלת ישראל כלפי רצועת עזה.
היחידה פועלת בתיאום עם נציגי הרשות הפלסטינית ברצועת עזה, וכן מול ארגונים בין-לאומיים, כדי לתאם פעולות אזרחיות ברצועה, תחת שיקולי הביטחון של מדינת ישראל.
המדיניות האזרחית מיושמת הלכה למעשה במדיניות תנועות תושבים, טובין, קידום פרויקטים ותשתיות חיוניות (מים, חשמל, ביוב ותקשורת).
בין היתר, מתאמת היחידה את הפעילות והתנועות בשני המעברים הממוקמים בין ישראל לרצועת עזה, מעבר ארז, המהווה מעבר הולכי רגל ורכב ומעבר כרם שלום המשמש למעבר טובין וסחורות, אשר מופעלים על ידי רשות המעברים היבשתיים (רמי"ם) של משרד הביטחון.
בבוקר 7 באוקטובר שהו 18 לוחמי פחת"ק 13 וכן כיתה של גדוד 414 של איסוף קרבי שתפקידם היה להגן על המת"ק.
בנוסף היו בתורנות שבת במת"ק 25 מחיילי המת"ק הבסיס, רובם בפרופיל רפואי נמוך, הוכשרו לרמת רובאי מינימלית, וחלקם אף לא צוידו בנשק.
במהלך ההתקפה המחבלים הצליחו לחדור למעבר ארז.
עשרות מחבלים פשטו על המעבר ואפשרו כניסה של עשרות טנדרים עם חמושים לתוך שטח ישראל.
לאחר מכן התקדמו המחבלים לעבר מת"ק עזה.
בסיס מנהלת תיאום וקישור נבנה צמוד לגדר המערכת, סמוך למעבר ארז.
עם הישמע האזעקות, חיילי המת"ק רצו אל המיגונית.
הירי החריג גרם לקצין התורן, רס"ן עומאר חג'אג'רה, לעזוב את המיגונית לעבר החמ"ל, כדי לקבל תמונת מצב.
בדרכו הבחין בחמישה מחבלים על גג מעבר ארז.
כשהגיע לחמ"ל זיהה במצלמות חוליית מחבלים שהלכו לאורך החומה וירו לכל עבר.
הוא רץ להזהיר את כוח פחת"ק 13 שתגבר את המת"ק.
בדרך שמע פיצוץ עז, כשהמחבלים פערו פתח בחומת הבסיס.
כשהגיע ללוחמי פחת"ק 13, ראה שהם מוכנים לקרב, ועדכן אותם שהמחבלים כבר חדרו.
לוחמי פחת"ק 13 פתחו באש לעבר המחבלים והרגו לפחות אחד מהם.
בשעה 07:20 מחבלי חמאס פרסמו בשידור חי איך הם שובים שלושה מחיילי המת"ק, תמיר נמרודי, ניק בייזר ורון שרמן, תוך קריאות לכבוד מוחמד דף.
בסרטון שהפיץ חמאס הם הובלו בכפייה מהמיגונית על-ידי מחבלים חמושים.
בתיעוד נראים החיילים החטופים מבוהלים, אך כשהם בריאים וללא פציעות.
עקב הכרזה על חדירה לבסיס החיילים הונחו לעזוב את המיגוניות, ולהסתגר בחדרים או בחמ"ל.
בינתיים, במצלמות הבסיס נצפו מחבלים בעמדת הש"ג.
חג'אג'רה יצא לכיוון העמדה, אשר לפתע התפוצצה לנגד עיניו.
המחבלים ירו טיל נ"ט על עמדת השמירה, וטיל נ"ט נוסף על השער.
חג'אג'רה הותקל על ידי 5–8 מחבלים שפרצו את השער.
במהלך קרב הירי נפצע מרסיסים ודימם מהראש והבטן.
הוא המשיך בירי במטרה לעכב את המחבלים, כדי שחייליו יספיקו למצוא מסתור.
לאחר שפגע בחלק מהם, נזרק לעברו רימון.
החמ"ל הודיע למפקד המת"ק שהוא נהרג בקרב היריות.
הרמת"ק ביקש סיוע וחילוץ ממפקד החטיבה הצפונית, אל"ם חיים כהן, אך בשלב זה כוחות החטיבה עסקו בחילוץ היישובים.
במקביל, המשיכו לוחמי פחת"ק 13 בקרבות אש בלתי פוסקים להדיפת ובלימת המחבלים במת"ק וכן בשטח מעבר ארז.
בפועל, רס"ן חג'אג'רה נפגע מרסיסים, אך המשיך לירות בנשק האישי שלו, רובה M16 מקוצר, עד שנגמרה לו התחמושת.
אז שלף את אקדח ה"גלוק 19" שלו, וירה לעבר המחבלים.
כשהירי כבר לא הועיל, שב לחמ"ל להתחמש.
כשעמד לצאת, חיילות החמ"ל ניסו להניא אותו מלפתוח את הדלתות, אשר ממוגנות מפני ירי.
לפתע נשמעו צעקות חיילי האיסוף הקרבי שהפעילו את בלון התצפית בסמוך, כאשר המחבלים יורים לעברם.
רס"ן חג'אג'רה הכניס אותם תוך שהוא מנהל קרב יריות קצר, אך הלוחם אור מזרחי נפגע מירי התמוטט ונהרג.
שני חיילים נוספים נכנסו פנימה ללא פגע, והחייל הרביעי, סמ"ר מקס רבינוב הגיע עם פציעה קשה בגפיים העליונות.
חג'אג'רה קשר חוסמי עורקים לחייל הפצוע.
הם נלחמו על חייו במשך שלוש שעות אך ללא הועיל.
בסך הכול היו בחמ"ל 8 חיילים עם חג'אג'רה.
המחבלים הצליחו לפגוע בקווי החשמל, קווי התקשורת ולשתק את מערכת המצלמות של החמ"ל.
בשלב מסוים אחת מדלתות החמ"ל כבר לא נסגרה בגלל הפסקת החשמל.
גם רשת הסלולר בעוטף עזה נפלה, כך שהחיילים בחמ"ל נותקו מכל תקשורת עם העולם החיצון.
בשעה 17:30 כוח יהל"ם וצנחנים שחרר את המת"ק.
חיילי המת"ק אמיל סמוילוב, אור מלכה ולידור מקייס נהרגו בפשיטה.
במהלך הפשיטה הציתו המחבלים את חדרי השינה ומקומות המסתור שמצאו החיילים.
עם זאת נודעו מקרים בהם חיילים ניצלו ממוות, כמו חייל שעמד בחדר שירותים במרחק של מטר אחד משני מחבלים שלא הבחינו בו, או חייל אחר שנותר על גג אחד המבנים לאורך כל היום, עד שהגיע החילוץ.
בנוסף במהלך הקרב נהרגו מספר לוחמי פחת"ק 13 ביניהם:, סמ"ר רועי וייזר, סמ"ר דניאל משה דנינו, סמל אריאל ארז, וסמל אדיר טהר.
עם סיום השתלטות המחבלים על המעבר הם כרתו את ראשו של סמל טהר ההרוג ולקחו אותה לעזה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוחזר הראש והובא לקבורה.
ב-14 בדצמבר 2023 לוחמים מעוצבת חצי האש ומיחידה 504 באגף המודיעין בפיקוד עוצבת הפלדה, איתרו במנהרת חמאס בג'באליה את גופות שניים מהחיילים שנחטפו מן המת"ק, ניק בייזר ורון שרמן.
למחרת יצאה הודעה לציבור עם זיהוי הגופות.
ב-21 בדצמבר, חמאס פרסם סרטונים של החטופים כשהם בחיים ובמצב בריאותי תקין, בטענה שצה"ל הרג אותם.
תחילה נמסר למשפחתם שחיילי המת"ק נרצחו בידי שוביהם, מחבלי חמאס.
בבחינה פתולוגית לא נמצאו על גופם סימני חבלה או ירי.
לכן עלתה האפשרות שנהרגו כתוצאה נזק משני של הפצצות צה"ל.
במרחב סגור, כמו בתוואי תת-קרקעי של המנהרות, הפצצות שמטיל צה"ל משחררות גזים רעילים כתוצר לוואי.
בדו"ח הפתולוגי עלתה האפשרות שהחיילים נהרגו מאותם גזים, בעת המבצע שאירע חודש לפני כן לחיסול אחמד ע'נדור, מפקד החטיבה הצפונית של הזרוע הצבאית של חמאס.
מעיין, אמו של החייל רון שרמן סיפרה לימים כי, מתאם פעולות הממשלה בשטחים האלוף רסאן עליאן, סיפר לה אישית שצה"ל ידע בכל רגע נתון את המיקום של בנה.
לטענתה צה"ל מנסה לטייח את ההחלטה להקריב את החיילים כדי לחסל את ע'נדור, תוך פרשנות קיצונית ל"נוהל חניבעל".
אולם לפי תחקיר צה"ל, בחיסול ע'נדור לא היה מידע על המצאות חטופים במרחב, וצה"ל מצא את הגופות במהלך סריקות, ללא מודיעין מקדים.
בהודעת צה"ל נקבע כי בשל מצבן של הגופות לא ניתן לקבוע את סיבת המוות.
מרחק הזמן מהמוות ועד חילוץ הגופות, מקשה על איתור סימנים מזהים של הרעלת פחמן חד-חמצני.
צה"ל לא שלל שנהרגו מחנק או מהרעלה.
לדברי צה"ל ייתכן שנהרגו מפעולה של חמאס, או מהשלכות של תקיפת צה"ל.
חייל המת"ק תמיר נמרודי, שנחטף עם בייזר ושרמן הופרד מהם לאחר מכן.
באוקטובר פרסם חמאס כי נמרודי נהרג בהפצצות חיל האוויר.
ב-14 באוקטובר 2025 הושבה גופתו לקבורה בישראל במסגרת עסקת החטופים השלישית.
בהמשך היום פורסם כי נמרודי נהרג מהפצצות צה"ל כבר ב-9 באוקטובר, כיומיים לאחר חטיפתו בידי חמאס.
לוחית זיכרון אשר הניחה אמו של שרמן על קבר בנה, ונשאה בין היתר ביקורת על מחדל הממשלה, הוסרה על ידי משרד הביטחון ללא ידיעתה, על אף שאושרה קודם לכן על ידי קצינת מערך הנפגעים.
רק בדצמבר 2023, במהלך תמרון הקרקעי בשכונת שוג'אעיה, התגלה בתוך תיק ב"כיכר פלסטין" ראשו של סמל אדיר טהר, לוחם פחת"ק 13. זאת לאחר שפלסטינים מקומיים ניסו למכור את ראשו תמורת עשרת אלפים דולר.
קרב מצר מסינה נערך בשנת 276 לפני הספירה כאשר צי קרתגי תקף את הצי של פירוס מאפירוס, שחצה את המצר לאיטליה.
פירוס עזב את איטליה לסיציליה בסתיו של שנת 278 לפני הספירה והשיג מספר ניצחונות גדולים נגד צבאות קרתגו, אך ההצלחות הרומיות נגד בעלי בריתו האיטליים של פירוס שכנעו אותו לחזור לאיטליה.
בזמן שפירוס העביר את חייליו לרגיום, הצי שלו של 110 ספינות מלחמה מקושטות ומאות ספינות תובלה הותקף על ידי הקרתגים.
הצי הקרתגי הטביע 70 מהספינות היווניות ופגע ב-28. ספינותיו של פירוס ששרדו, בהיקף של 12 ספינות מלחמה בתוספת ספינות התובלה, עגנו בלוקרי, שם השאיר את בנו, אלכסנדר, כשפתח את המערכה שלו בסיציליה.
הקרב על נאגאשינו, היה קרב משמעותי בהיסטוריה של יפן.
הקרב התרחש ב-28 ביוני 1575 במחוז מיקאווה (כיום מחוז אאיצ'י).
הכוחות המאוחדים של אודה נובונאגה וטוקוגאווה אייאסו נלחמו נגד טאקידה קאטסויורי.
הרקע לקרב היה היריבות בין המנהיגים טוקוגאווה אייאסו וטאקידה קאטסויורי לגבי השליטה בצפון מחוז מיקאווה.
השבטים של טאקידה וטוקוגאווה היו במלחמה אחד עם השני כבר מזמנו של טאקידה שינגן.
למרות זאת, כוחותיו של טאקידה היו מובחרים באופן גורף מבחינת כוחם, ושבט אוקודאירה ומנהיגי מחוז אוקומיקאווה אחרים בחלק הצפון-מזרחי של אזור מיקאווה ביקשו להאריך את חייהם על ידי הצטרפות לצידו של טאקידה.
מצד שני לטוקוגאווה אייאסו היה בעל ברית רב עוצמה - אודה נובונאגה, אך נובונאגה שהחזיק בבירה והגדיל במהירות את כוחו, לא היה בעל ברית שווה בשום פנים ואופן.
עמדתו של אייאסו הייתה של קבלן משנה שלא יכול היה להתלונן למרות שכינה את עצמו חברה שיתופית, ושימש את נובונאגה כמעוז טוב נגד כוחות הטאקידה החזקים.
כוחותיו של טאקידה השתלטו על שטח טוקוגאווה בהזדמנויות רבות, אך כאשר שינגן חלה במהלך מערכה במיקווה במאי 1573 כוחותיו של טאקידה נסוגו למחוז קאי ופעלו להעברת השלטון לקאטסויורי תוך הסתרת מותו של שינגן.
אייאסו שחש במשהו חריג בתנועות של כוחות הטאקידה, יצא בתבונה להחזיר את המצב לאחור.
הוא תמרן את הקונישו (משפחות חזקות) של אוקומיקאווה כדי להחזיר את אזור מיקאווה הצפוני משבט טאקידה.
כוחות טוקוגאווה שלחו את הונדה טאדאקטסו ואת סקאקיברה יאסומסה כדי לכבוש את טירת נגשינו.
שניהם הצליחו להביס את צבאות שבט טאקידה ששמרו על הטירה והשלימו את משימתם לכבוש אותה.
על ידי כיבוש מחדש של טירת נגשינו, אייאסו השיג נקודת תעבורה אסטרטגית, והפך אותה לבסיסו באזור.
בתגובה, טאקידה קאטסויורי, שסיים את רצף השלטון שלו, הוביל את הכוח העיקרי של צבא טאקידה לאזור אוקומיקאווה.
לאחר מכן הוא נע דרומה לאורך נהר טויוקאווה והרס את כל אזור מזרח מיקאווה, ופתח בפשיטות ברחבי אחוזות הווסלים של טוקוגאווה.
מלבד זאת, טדאקאצו כבש גם טירות רבות אחרות במחוז טוטומי משבט טאקידה.
בשנת 1575, במהלך הסכסוך בין ברית אודה-טוקוגאווה נגד טאקידה קאטסויורי, כאשר האחרון פלש למחוז אנשו, נלחמו טאדאקטסו וסקאקיברה תחת כוחות טוקוגאווה נגד קאטסויורי, שם כבשו את טירת קומיו ביוני.
ביוני 1575 פלש טאקידה קאטסויורי למחוז מיקאווה.
קטסויורי הקיף את טירת נגשינו, שבה היו רק 500 מגנים, עם צבא גדול של 15,000 איש ופתח במתקפה כדי להפוך אותה לראש גשר לפלישת מיקאווה.
טוקוגאווה אייאסו, במצב קשה, החליט שצבא טוקוגאווה שיכול לגייס רק כ-8,000 חיילים, לא יוכל לעמוד מול צבא טאקידה לבדו, וביקש תמיכה מבעל בריתו אודה נובונאגה.
באותו זמן, נובונאגה היה מעורב בקרבות עם שבט הונגאן-ג'י ומיושי במשך מספר שנים, ובדרך כלל לא היה בעמדה ללכת למיקאווה.
עם זאת, הוא בדיוק הניח את חייליו לאחר שהקרב הופסק כאשר תקף טירה שנבנתה על ידי הונגאן-ג'י ושבט מיושי הציע להיכנע.
נובונאגה החליט להציב את כוחות אודה העיקריים לתוך נגשינו בבת אחת ולעזוב את גיפו ב-21 ביוני.
הוא הוביל את הכוח של אודה - של כ-30,000 חיילים, למיקאווה עם יורשו, אודה נובוטדה, והצטרף לאייאסו באוקאזאקי ב-22 ביוני.
בהגיעו לשיטאראגהארה ב-26 ביוני, הוא עצר את צעדתו מבלי ללכת לעזרה של טירת נגשינו והקים שם מחנה.
נובונאגה הקים את המחנה הראשי שלו על הר גוקוראקוג'י, ממערב לשיטארגהרה, בעוד נובוטדה הקים את המחנה שלו על הר שינמידו.
תוך ניצול השטח, הוא מיקם את צבאו בן 30,000 הכוחות כך שלא ייראה כמו כוח גדול מצד טאקידה.
אייאסו הקים מחנה על הר טקמאצו בחזית מול נהר רנגו.
לפי ה-שינצ'ו קוקי, כוחות בעלות הברית של אודה-טוקוגאווה בנו בהתמדה עמדות עם גדרות הגנה על סוסים ועבודות עפר כהכנה להתקפה של כוחות הטאקידה.
בינתיים בטירת נגשינו, שהייתה על סף נפילה תחת הסתערותם של כוחות הטאקידה, נשלחה טורי סונה אמון כשליח לאייאסו באוקאזאקי כדי לבקש תגבורת.
כשהודיע על כך שאייאסו צועד על נגשינו עם כוחותיו של אודה, טורי חזר לטירה כדי למסור את החדשות הטובות.
עם זאת הוא נתפס על ידי כוחות הטאקידה.
הוא שוכנע שחייו יינצלו ושכרו יהיה כרצונו אם יצעק לטירה ש 'לא תבוא תגברות', אבל טורי צעק לטירה ש 'התגבורת בהחלט צריכה להגיע' והוצא להורג.
כאשר נודע לווסלים של טאקידה על הגעתו של צבאו של אודה, הם יעצו לקאטסויורי לסגת לקאי, אך הוא החליט להמשיך את הקרב המכריע.
קאטסויורי קיבל מידע על עזיבתו של נובונאגה, אך לא הצליח לאמוד את עוצמת הכוחות או את כוונותיו האמיתיות של אודה נובונאגה.
אולם, כאשר ראה שכוחותיהם של נובונאגה ואייאסו לא הגיעו מיד לרווחה של טירת נגשינו והחלו לבצר את ההגנה, הוא המעיט בערכו של מספר כוחות בעלות הברית כפי שתכנן נובונאגה ושפט שהאויב חלש.
ונראה שהוא החליט שנובונאגה לא יעזור ברצינות לאייאסו כפי שעשה קודם לכן, כך שיוכל להכות את כוחות האויב לפני שתגבר רוח הלחימה שלהם והוא החליט להמשיך את הקרב המכריע.
ב-28 ביוני צעד טאקידה קאטסויורי מזרחה לשיטאראגהארה עם כוחו העיקרי של 12,000 איש, והותיר 3,000 איש לשמור על המצור סביב טירת נגשינו.
כשראה זאת, קידם נובונאגה גם את כוחות אודה-טוקוגאווה, ושני הצדדים התמודדו זה מול זה מעבר לנהר רנגו.
נובונאגה העביר את המפקדה שלו מגוקוראקו-ג'י לאישיזה-יאמה (צ'אוסו-יאמה) ולקח פיקוד.
נובונאגה אימץ הצעה מסאקאי טדאטצוגו, וסאל טוקוגאווה, והורה על התקפת פתע על הר טוביגסו.
סקאי יצא לדרך באמצע הלילה עם כוח של כ-4,000 איש.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-29 ביוני, טדצוגו פתח במתקפה נגד כוחות הטאקידה שהגנו על המבצר מאחורי הר טוביגסו.
כאשר חייליו של טקדה במבצר הובסו, המחלקה נכנסה לטירה בשיתוף עם חיילי טירת נגשינו, והדיחה את כוחות הטאקידה.
זה הותיר את הצבא הראשי של טאקידה עם נסיגתו מנותקת ואת האויב מאחוריו, ולא הייתה לו ברירה אלא להסתער על כוח אודה-טוקוגאווה.
בלי אפשרות להימלט, החל צבא הטאקידה לתקוף את מחנות טוקוגאווה ואודה שבחזיתו, בזה אחר זה.
לאחר קבלת הדיווח על התפתחות הקרב, הגיע נובונאגה באופן אישי להר טקמאצו, המחנה הראשי של אייאסו, כדי לבדוק את מצב המלחמה וקיבל שם את הפיקוד על כל הצבא.
לאחר מכן הוא פרס חיל רובאים בראשות חמישה באגיו לקו החזית.
כוחותיו של טאקידה הסתערו שוב ושוב, אך בכל פעם הם נחסמו על ידי חילות הרובאים וגדרות ההגנה על הסוסים, ונסוגו.
עד הצהריים, הניצחון והתבוסה הפכו ברורים יותר ויותר וכוחות הטאקידה החלו במסלולם.
לדברי שינצ'ו קוקי, הקרב החל מוקדם בבוקר ונמשך עד סמוך לשעה 14:00. כאשר רבים מחייליהם נהרגו, צבאו של טאקידה החל לסגת, אך נובונאגה התנפל עליהם כאשר שורותיהם נכנעו, וגרמו לו עוד יותר אבדות.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לכוחות בעלות הברית (אודה-טוקוגאווה), כאשר הצד של טקדה איבד מספר מפקדים ידועים.
לפי שינצ'ו קוקי, טאקדה ספג אובדן של 10,000 איש, שני שלישים מכוח המצור המקורי שלו.
כמה מתוך עשרים וארבעה הגנרלים של טקדה שינגן נהרגו בקרב זה, כולל באבא נובוהארו, הארה מאסטאנה, סנדה נובוטסונה עם אחיו הצעיר סנדה מאסאטרו, יאמאגאטה מסקאג', סאגוסה מוריטומו, צוצ'יה מסאטוגו ונאיטו מאסאטויו.
אובאטה מסמורי נפצע אנוש במהלך הקרב.
התבוסה הזו הייתה כואבת מדי עבור קאטסויורי.
הוא לא יכול היה להרשות לעצמו עוד לכבוש שטחים אחרים ונאלץ לסגת חזרה למעוז קאי.
בינתיים מיהר אייאסו להחזיר לשליטתו טריטוריה אבודה.
בתחילת יולי, מיד לאחר הניצחון, הוא הוביל את צבאו לכבוש מחדש טירה אחת אחרי השנייה שנכבשה על ידי כוחות הטאקידה עד אז.
אף על פי כן, קאטסויורי היה מתחרה עיקש והמשיך לייסר את אייאסו על ידי התארגנות והתקבצות תוך כדי נסיגה.
בסופו של דבר, שבט טקדה לא הושמד עד 1582, שבע שנים לאחר התבוסה בנגשינו ובשיטאראגהארה.
קרב מקסן היה קרב שהתרחש ב-20 בנובמבר 1759 במקסן, נסיכות הבוחר מסקסוניה, במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים).
הקרב הסתיים בכניעת גיס פרוסי.
הגיס הפרוסי שמנה 14,000 איש, בפיקוד פרידריך אוגוסט פון פינק (אחד הגנרלים של פרידריך השני, מלך פרוסיה), נשלח לאיים על קווי התקשורת בין הצבא האוסטרי בדרזדן לבין בוהמיה.
פלדמרשל לאופולד יוזף פון דאון תקף והביס את הגיס המבודד של פינק ב-20 בנובמבר 1759, באמצעות צבא שמנה 40,000 איש.
למחרת (21 בנובמבר) החליט פינק להיכנע.
לאחר הניצחונות שהושגו בשנים הקודמות, שנת 1759 התאפיינה ברצף כישלונות חמורים עבור כוחות ממלכת פרוסיה, שהיו מעורבים במאבק חסר-רחמים נגד קואליציה רחבה של אויבים שכללה את המלוכה ההבסבורגית, האימפריה הרומית הקדושה, ממלכת צרפת, האימפריה הרוסית ושוודיה.
התבוסה בקונרסדורף הותירה את הצבא הפרוסי הרוס למחצה ואת הדרך לברלין פתוחה, אך בעלות הברית לא ניצלו זאת: הרוסים ספגו אבדות כבדות, ולאחר שורה של תמרונים לא מוצלחים החזיר סלטיקוב את כוחותיו אל המפקדות שהוקמו בפולין, והותיר את האוסטרים של לאודון לבדם, שבסופו של דבר נסוגו אף הם משלזיה.
לאחר שאישר כי הרוסים נסוגו משלזיה, חזר פרידריך עם הכוחות שבפיקודו לסקסוניה כדי לתמוך באחיו, שאליו התאחד מחדש ב-13 בנובמבר; אדמות סקסוניה היו מקור חשוב לאספקה ולמגויסים עבור הפרוסים, ולמרות העונה המתקדמת החליט פרידריך להמשיך בפעולות המלחמה כדי לדחוק את דאון חזרה אל בוהמיה ולהחזיר לעצמו את השליטה בדרזדן.
בעוד דאון הורה לכוחותיו, שמנו כ-32,000 איש, לחנות ללילה, התייצב פינק בעמדה הגנתית בגבעות סביב מקסן.
בבוקר 20 בנובמבר יצאו האוסטרים של דאון מדיפולדיסוואלדה כשהם מחולקים לארבעה טורים הצועדים אל עבר מקסן, בעוד שכוחותיו של ברנטאנו נעו גם הם דרומה כדי להתכנס אל העיירה; הקרקע, שהייתה קפואה ומכוסה בשכבה ראשונה של שלג, הקשתה על תנועת הפרשים והארטילריה.
החלוץ של דאון נתקל בעמדות האבטחה הפרוסיות הראשונות סמוך לכפר ריינהאדרטסגריממה, אשר על פי הוראותיו של פינק נסוגו מן הכפר; הרימונאים האוסטריים טיפסו אז אל הגבעות שמאחורי העיירה, ואפשרו לארטילריה שלהם לתפוס עמדה שממנה יכלה להמטיר אש על האגף השמאלי של הקו הפרוסי.
החל מ-11:00 התפתח דו-קרב תותחים עז משני הצדדים במשך 45 הדקות הבאות, עד שדאון הורה לחדש את ההתקדמות: חמישה גדודים של רימונאים אוסטריים הובילו את ההתקפה על הגבעות שמול העיירות ויטגנסדורף ומקסן, הביסו את הגדודים הפרוסיים שהחזיקו בהן, והדפו אותם עד כדי כניסה אל מקסן עצמה.
בשל כך נותק כל האגף השמאלי של הפרוסים מן האגף הימני ונאלץ לפנות צפונה לעבר הכפר שמורסדורף.
בינתיים נפרס הגיס האוסטרי של ברנטאנו מול האגף הימני של הפרוסים, והחל לעטוף את קו האויב; פינק ניסה לבלום אותו באמצעות שיגור יחידת קירסירים להתקפת-נגד, אך הפרשים הפרוסיים נתקלו בשטח קשה מדי ותנופתם נהדפה בקלות בידי חיל הרגלים האוסטרי.
פינק ניסה לאסוף מחדש את יחידותיו המבולבלות סמוך לשמורסדורף, בעוד דאון התחבר מחדש עם כוחותיו של ברנטאנו משמאל; האוסטרים פתחו אז בהתקפה כללית שהביסה את חיל הרגלים הפרוסי, אשר הותיר בידי האויב כמה דגלים ותותחים וכן שבויים רבים.
הפרשים הפרוסיים ניסו להתקפת-נגד, אך הותקפו מצדם בידי רגימנט של דרגונים אוסטריים, שהביס אותם.
פינק הוביל את שרידי כוחותיו כדי להתחבר אל הגיס המנותק של הגנרל וונש, במטרה להתמודד מול כוחות הרייכסארמֶה בדונה; כעת היו הפרוסים מכותרים לחלוטין, בעוד האוסטרים, שהתבססו היטב על הגבעות שכבשו, קיבלו אספקה ותגבורות של כוחות רעננים במהלך הלילה.
פינק תכנן למחרת, 21 בנובמבר, ניסיון לפרוץ את הכיתור באמצעות מתקפה משמורסדורף, אך חיל הרגלים שלו כבר היה מדולדל, ולבסוף החליט המפקד הפרוסי לבקש מן האוסטרים תנאי כניעה, בעוד פרשיו, בפיקוד וונש, ניסו להימלט משדה הקרב דרך קווי הכוחות הקיסריים.
דאון קיבל את כניעת הפרוסים, אך התעקש שהיא תחול גם על פרשיו של וונש, שפינק טען כי הם גיס נפרד שאינו כפוף לפיקודו; משהתברר לו כי וונש נכשל במציאת נתיב מילוט לקירסירים שלו, שוכנע פינק לבסוף לחתום על כתב הכניעה בשם כל כוחו.
כל הכוח הפרוסי של פינק אבד בקרב: בשטח נותרו 3,000 הרוגים ופצועים וכן 11,000 שבויי מלחמה; השלל שנפל לידי האוסטרים כלל גם 71 תותחים, 96 דגלים ו-44 עגלות תחמושת.
ההצלחה עלתה לכוחותיו של דאון רק ב-934 נפגעים, כולל הרוגים ופצועים.
התבוסה במקסן הייתה מכה נוספת לשורותיו המדולדלות של הצבא הפרוסי, והרגיזה את פרידריך עד כדי כך שהגנרל פינק הועמד למשפט צבאי ונידון לשנתיים מאסר לאחר המלחמה.
עם זאת, דאון החליט שלא לנצל כלל את ההצלחה לניסיון תמרונים התקפיים, ונסוג אל מפקדות החורף שלו סמוך לדרזדן, צעד שסימן את סיום פעולות המלחמה לשנת 1759.
קרב נורדלינגן נערך בשנת 1634 בין כוחות קתולים ופרוטסטנטים במסגרת מלחמת שלושים השנים.
למרות הניצחון הפרוטסטנטי המשכנע שנתיים קודם לכן בליצן, לא השכילו השוודים, שאיבדו בליצן את מלכם ומפקדם, גוסטבוס אדולפוס, להמשיך את רצף הניצחונות.
כתוצאה מכך, נטלו הכוחות הקיסריים-קתוליים את היוזמה האסטרטגית.
בשנת 1634 כבשו הקתוליים את העיירה רגנסבורג.
כיוון ששאפו להתפשט צפונה יותר לעומקה של סקסוניה הפרוטסטנטית, הטילו מצור על נורדלינגן.
הפרוטסטנטים הבינו כי עליהם לפעול במטרה לפגוע במצור הקתולי ולסייע לעיר, ולכן פתחו בהכנות לקראת מתקפה לילית.
המתקפה הפרוטסטנטית המיועדת השתבשה בגין סרבול בהתנהלות הכוחות הרגליים הפרוטסטנטיים.
הדבר העניק לכוחות הקיסריים הקתוליים די זמן להתכונן.
בסופו של דבר תקף חיל הרגלים השוודי מספר עמדות במערך הקיסרי, מבלי שהם זוכים לסיוע או לתמיכה כלשהי, והצליחו לדחוק ולהניס אחד מאגפי המערך הקיסרי.
אולם בתגובה, המפקד הקתולי שיגר מתקפה מתואמת כנגד החזית הסקסונית השוודית פרוטסטנטית, אשר כרעה תחתיה והתמוטטה.
המפקד השוודי, גוסטב הורן, נשבה, ובני הברית הפרוטסטנטים ספגו בין 12,000 ל-14,000 אבדות, לעומת 3,000 אבדות לכוח הקתולי.
קרב נורדלינגן סיים את שלב המעורבות השוודית במלחמת שלושים השנים.
עתה, כאשר ידם של הקתולים הייתה על העליונה והם איימו להשתלט על הנסיכויות הגרמניות כולן, נכנסה צרפת למעגל הלחימה.
קרב נהר לה פלטה היה קרב ימי שהתרחש ב-13 בדצמבר 1939 בפתח נהר ריו דה לה פלטה מול חופי אורוגוואי בין אוניית המערכה זוטא הגרמנית אדמירל גרף שפה לבין כוח בריטי שמנה שלוש סיירות, אחת כבדה (אה"מ אקסטר) ושתיים קלות (אה"מ אג'קס ואכילס).
הקרב הסתיים בטיבועה של אניית אדמירל הגרף שפה על ידי הגרמנים עצמם, אשר חששו מהפסד בקרב.
קרב זה נחשב לקרב הימי המרכזי הראשון במלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם הראשונה ניתן דגש עצום לפגיעה ביכולת הכלכלית ובאספקה אל המדינות המשתתפות בקרבות, מתוך הבנה כי פגיעה שכזו משפיעה הן על החזית והן על העורף.
לאורך כל מלחמת העולם הראשונה ועד החתימה על הסכם ורסאי (1919), הטילה בריטניה מצור ימי על גרמניה.
גרמניה, שלה לא היה צי גדול וחזק כשל הבריטים, שלחה אוניות מלחמה שיטביעו אוניות סוחר המובילות אספקה לאי הבריטי.
וכך בא לידי ביטוי, לראשונה, השימוש האסטרטגי בצוללות.
ראיה לכך היא ייצורן המאסיבי בגרמניה, שבאותה תקופה השיקה מעל 300 צוללות, שהיוו את חלק הארי בטיבוע אוניות סוחר ובפגיעה בקווי האספקה והסחר הימיים.
בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה וחשיבותו של הסחר הימי במלחמה, השיקה גרמניה, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כמה אוניות שהפליגו בימים ופגעו בקווי האספקה.
בעקבות הסכם ורסאי, שהגביל את הצי הגרמני, שקדו בגרמניה על פיתוח דגמים שיצמצמו את היתרון היחסי של בעלות הברית.
אחת האוניות המרכזיות והידועות, שהטביעה אוניות רבות עם פרוץ המלחמה, הייתה אוניית המערכה זוטא, הגרף שפה.
אוניית המערכה זוטא הגרף שפה
בנייתה של הגרף שפה החלה בשנת 1934 והיא הושקה בשנת 1936. היא נקראה על שם האדמירל הגרמני הגרף מקסימיליאן פון שפה שנספה בקרב איי פוקלנד ב-8 בדצמבר 1914. משנת 1936 עד 1938 היא הייתה אוניית הדגל של הצי הגרמני.
למעשה, הגרף שפה היא דוגמה מובהקת לאחת ההשפעות של הסכם ורסאי, שהגביל את גרמניה בבניית הצי הימי.
הגבלות אלו הביאו ליצירת בן-כלאיים, שלו חימוש כשל אוניית מערכה ויתרונות תמרון כשל סיירת – כל זאת על מנת לצמצם את היתרון היחסי של בעלות הברית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה הגרף שפה לסייר במימי האוקיינוס ההודי ודרום האוקיינוס האטלנטי ולהטביע אוניות סוחר.
היא הצליחה להטביע תשע אוניות בנפח כולל של 50,000 טון.
מפקד האונייה, קפיטן האנס לנגסדורף, הקפיד על הכללים של מלחמת הסחר: כל המלחים של הספינות שהוטבעו הועלו לסיפון הגרף שפה ולספינת האספקה שלה "אלטמרק".
בתגובה למסע טיבועים זה, החליטו בבריטניה לערוך מצוד אחרי האונייה.
שמונה קבוצות חיפוש הוקצו למשימה זו.
קומודור הנרי הארדווד, שפיקד על קבוצה שכללה שלוש סירות, החליט לחפש באזור בדרום האוקיינוס האטלנטי מזרחית לדרום אמריקה.
הסיבה לכך נעוצה בחלוף 25 שנה להפסד הגרמנים בקרב ימי אחר באזור, במלחמת העולם הראשונה.
הארדווד חשב כי הגרמנים יחפשו לנקום על ההפסד שהיה באזור זה.
ב-2 בדצמבר 1939, התקבלה ידיעה על אניית סוחר בשם "דוריק סטאר", שהוטבעה בידי אונייה גרמנית מערבית לחופי דרום אפריקה.
קומודור הארדווד הסיק שזו הגרף שפה, על פי המיקום חישב את נתיב התנועה והמהירות הצפויים שלה – והחליט לחכות באזור שפך נהר הפלטה.
ואכן, לבסוף אותרה הגרף שפה ב-13 בדצמבר 1939 ליד חופי אורוגוואי.
ב-13 בדצמבר 1939 בשעה שש בבוקר זיהתה הגרף שפה כוח סיירות בריטי 240 מייל מערבית לכף סנטה מריה.
לנגסדורף פקד על ספינתו להעלות למהירות מרבית ולאייש עמדות קרב.
בשעה 06:14 הבחין הכוח הבריטי בעשן שחור באופק, עשן שנגרם עקב ההגברה הפתאומית של קצב השריפה במנועי הדיזל של הגרף שפה.
הכוח זיהה את הגרף שפה ואייש עמדות קרב.
הכוח הבריטי התפצל על פי התכנון הטקטי של קומודור הארווד: האג'אקס (עליה נכח הארווד) והאכילס שעטו צפונה בעוד האקסטר שינתה נתיב מערבה.
מטרת הפיצול הייתה לבסס ולממש את היתרון המספרי של הכוח הבריטי על הגרף שפה, בכך שנדרש ממנה לחלק את כוח האש שלה בכיוונים נפרדים.
בשעה 06:17 פתחה הגרף שפה באש על האקסטר מטווח של 20,000 יארד (כ-18 קילומטרים).
לאקסטר לקח עוד שלוש דקות עד שהתחילה לבצע ירי בתגובה, האכילס ביצעה מטח ראשון דקה לאחר האקסטר, והאג'אקס שתי דקות אחר כך.
בשעה 06:23 פגע פגז במרכז האקסטר.
כתוצאה מפגיעה זו הושבתו צינורות הטורפדו שבדופן ימין, מערכת הקשר הפנים ספינתית, ומכלולים מכניים שונים בספינה.
דקה אחר כך פגע פגז נוסף בצריח התותח הימני של האקסטר.
כתוצאה מפגיעה זו הושבת התותח, ורסיסים מהפיצוץ הגיעו לגשר הפיקוד ופצעו או הרגו את מרבית הנוכחים בו, פרט לשני קצינים ולמפקד הספינה – קפטן בל.
כתוצאה מפגיעות אלו, נותרה הספינה ללא תקשורת פנים או יכולת תמרון בשליטה מרחוק (מהגשר), מים החלו לחדור פנימה דרך חורים שנפערו בספינה כתוצאה מהירי היעיל של הגרף שפה.
בתגובה לפגיעות, עברה הספינה לשליטה בצורה מקומית על התמרון (על ידי סיבוב מכני של דפי ההגה) וקפטן בל התמקם באזור הצריח שבירכתי הספינה, משם ניהל את הלחימה והתמרון על ידי שליחים, שהעבירו את ההודעות בספינה בריצה.
הגרף שפה המשיכה לטווח ביעילות את האקסטר, שהחלה לעלות באש במספר מקומות.
בנקודת זמן זו החליט לנגסדורף להפנות חלק מהאש, כפי שהרוואד צפה שיעשה, לכיוון האייקס והאכילס, שהחלו לפגוע בגרף שפה ביעילות.
בשעה 06:32 הטילה האקסטר שלוש טורפדות שהחטיאו את המטרה עקב תמרון יעיל של הגרף שפה.
בשעה 06:37 האג'אקס שיגרה מטוס.
בשעה 06:38 האקסטר ביצעה תמרון על מנת להפנות את דופנה השמאלי לכיוון הגרף שפה במטרה להטיל טורפדו.
במהלך תמרון זה, שני פגזים שירתה הגרף שפה פגעו בתותח הקדמי של האקסטר ובמרכזה.
בין נזקי הפגיעה: השבתת התותח ושריפה נוספת שפרצה במספר סיפונים.
בשלב זה האקסטר כבר הייתה פגועה קשות: מוצפת, ללא מתחים, 2 תותחים מושבתים, תמרון בשליטה מקומית, תקשורת פנים באמצעות שליחים ולמרות כל זאת האקסטר סיימה את הסיבוב וירתה טורפדו שהחמיץ את המטרה.
בגמר הסיבוב האקסטר נערכה במקביל לגרף שפה וירתה בשני התותחים הנותרים.
ב-06:40 נחת פגז שירתה הגרף שפה במים בטווח אפס מחרטום האג'אקס ורסיסי הפיצוץ הרגו ארבעה אנשי צוות.
בשלב זה באוניית הגרף שפה ערך לנגסדורף סיבוב בקרת נזקים בספינתו והבחין ב-17 פגיעות.
בין הפגיעות נהרסו כל מטבחי הספינה פרט לאחד.
הרס מחסני הקמח, פגיעה במערכת הדלק שהשאירה לספינה דלק שיספיק רק ל-16 שעות, וכן נזקים במבנה החיצוני של הספינה באזור החרטום שמקטינים מאוד את יכולת שרידות הספינה במים עמוקים.
לאחר הסיבוב פנה לנגסדורף לקצין הניווט במילים הבאות: "עלינו למהר לנמל, הספינה אינה כשירה להפלגה בצפון אטלנטי".
על פי פרשנויות ועדויות, בנקודה זו לגרף שפה לא היה שום נזק במערכות ההנעה, התקשורת או הלחימה, ובהחלט היה ביכולתה להמשיך בקרב ואולי אף להכריעו מאחר שהאקסטר כבר הייתה כמעט מנוטרלת וחסרת יכולות ירי.
בהחלטה שנויה במחלוקת מבחינה טקטית, שינתה הגרף שפה את נתיבה לכיוון אזור שפך הריו דה לה פלטה.
האג'אקס והאכילס החלו במרדף אחרי הגרף שפה על מנת ללוותה ולראות לאן פניה מועדות.
במהלך שלבי המרדף הראשונים (סביבות השעה 08:00) נפגעה האג'אקס מפגז שירתה הגרף שפה וכתוצאה מהפגיעה איבדה את אחד מהצריחים.
טורפדו שהאג'אקס ירתה בתגובה החמיץ את מטרתו.
מכאן נפתח הטווח ל-15 מייל.
האכילס הפליגה מעט צפונית לאג'אקס, והאקסטר החלה לדדות דרומה לאיי פוקלנד לתיקונים.
בשעה 09:15 נחת המטוס ששיגרה האג'אקס לאחר שעתיים וחצי של טיסה.
ב-09:45 שלח הרוואד מסר לסיירת הכבדה "הקומברלנד", שנמצאה באותו רגע כ-1,000 מיילים ימיים דרומית לאזור הריו דה לה פלטה.
במסר פקד הארוואד על הקומברלנד להגיע במהירות מרבית לאזור מונטווידאו.
כמו כן, נשלח מסר זהה לנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל וספינות נוספות בקרבתה.
ה"ארק רויאל" וחברותיה היו באותו רגע במרחק 3,000 מיילים ימיים מאזור הריו דה לה פלטה.
בשעה 10:30, תוך כדי המרדף, הצטמצם הטווח בין הספינות ל-23,000 יארד (כ-21 ק"מ) והגרף שפה שהבחינה בכך, ירתה מטח לכיוון האכילס, שהצליחה להתחמק בקושי על ידי תמרון יעיל.
האכילס פתחה באש מיד אחר כך.
בשעה 11:00 (5 שעות לאחר תחילת הקרב) דווחה האקסטר כי היא בדרכה לאיי פוקלנד במהירות 20 קשר עם תותח אחד פעיל בשליטה מקומית.
האקסטר הגיעו לנמל מבטחים בצהרי 16 בדצמבר (שלושה ימים לאחר הקרב).
בתשע השעות הבאות, התנהל "מרדף" ללא שום אירוע ירי.
בשעה 19:15, לאחר תשע שעות ללא ירי, נורו שני מטחים מהגרף שפה לכיוון האג'אקס.
בשעה 22:15, לאחר שכבר שקעה השמש, חצתה הגרף שפה את ה-English bank (מכשול מים רדודים בדרך למונטווידאו) מצפון כאשר האכילס מלווה אותה והאג'אקס חולפת את המכשול מדרום על מנת למנוע בריחה של הגרף שפה דרומה, דבר שקומודור הרוואד חשש שתעשה.
ב-23:15, לאחר שהבין סופית כי כוונת הגרף שפה להיכנס לנמל מונטווידאו, פקד קומודור הרווד על האכילס לעזוב את הגרף שפה, שמעט אחר כך אכן נכנסה לנמל מונטבידאו והטילה עוגן.
בפרק זמן של שעה וחצי של קרב צמוד ו-16 שעות של "מרדף" על פני 350 מייל עד למונטבידאו, היה מניין הנפגעים כלהלן: בצד הבריטי 72 הרוגים (61 באקסטר, שבעה באייקס וארבעה באכילס) ו-47 פצועים (23 באקסטר, 15 באייקס ותשעה באכילס).
בגרף שפה היו 37 הרוגים ו-57 פצועים.
החללים הגרמנים נקברו בעיר מונטווידאו כשלנגסדורף מצדיע להם הצדעת הצי ושאר המלחים מצדיעים הצדעה נאצית.
השבויים האזרחים שהיו על הגרף שפה שוחררו.
הגרף שפה ביקשה מרשויות אורוגוואי שיאפשרו לה לשהות שבועיים במונטווידאו.
השגריר הבריטי הפעיל לחץ כנגד, ולאחר התייעצות עם המטה שבלונדון המשיך לעשות זאת בגלוי בלבד, מכיוון שהבין שכרגע לא מחכה לגרף שפה כוח בריטי עדיף מחוץ לנמל.
לגרף שפה נותר רק שליש מכמות התחמושת, כמות שתספיק לקרב של כ-20 דקות.
בשלושת הימים הבאים, בנוסף ללחץ הגלוי של השגריר הבריטי לפינוי הגרף שפה מהנמל, הופעלה רשת של הטעיות מודיעיניות באמצעות תשדורות רדיו כוזבות עם ה"ארק רויאל" וספינות נוספות, והזמנת דלק בכמות עצומה לאזור.
רשת זו יצרה את האשליה שלגרף שפה אורב מחוץ לנמל כוח שאין ביכולתה לנצח או לברוח ממנו.
בנוסף, נעשה שימוש בחוק הבינלאומי שלא מאפשר לספינת מלחמה לצאת מנמל ממנו יצאה ספינת סוחר של צי יריב ב-24 השעות האחרונות, וזאת על ידי יציאה של ספינות סחר בריטיות כל 24 שעות.
בליל 14 בדצמבר, כ-24 שעות לאחר כניסת הגרף שפה לנמל מונטווידאו, הגיעה הסיירת הכבדה אה"מ קמברלנד לאזור.
לנגסדורף, שהלך שולל אחר ההטעיה הבריטית, פנה להתייעץ עם המטה, כאשר מבחינתו כוח בריטי עדיף בהרבה אורב לו ביציאה.
המטה הגרמני הציב ללנגסדורף שלוש אופציות: להילחם עד מוות, לנסות להגיע לבואנוס איירס הסמוכה, שם היה יכול לבצע תיקון ארוך יותר, או להטביע את הספינה ולהציל את הצוות, כאשר אפשרות זו, על פי עדויות, לא הייתה בהסכמתו של היטלר.
ב-17 בדצמבר, לאחר שרשויות באורוגוואי הורו ללנגסדורף להתפנות מהנמל, עגנה הגרף שפה כ-4 מיילים ימיים (7.3 ק"מ) מול מונטווידאו, ולאחר שהצוות פונה על ידי שתי גוררות ואסדה לבואנוס איירס, נשמע פיצוץ והספינה החלה לטבוע.
יומיים אחר כך, בעקבות הבעת זעם גלויה בגרמניה ולאחר שהבין כי נפל קורבן לתחבולה, התאבד לנגסדורף ביריית אקדח.
הקרב במימי לה פלטה היה אירוע חשוב בתקופת המלחמה המדומה והעלתה את קרנו של וינסטון צ'רצ'יל, ששימש אז כלורד הראשון של הימיה ולימים יבחר לתפקיד ראש הממשלה הבריטי.
ספינת האספקה של הגרף שפה ובה שבויי מלחמה נתפסה על ידי הצי הבריטי ב-16 בפברואר 1940 במים הטריטוריאליים של נורווגיה בפקודת צ'רצ'יל במה שנודע לאחר מכן כתקרית אלטמרק.
שרידי הגרף שפה נמצאו בשנת 2006 ולא נשלו מאז.
פסל ברונזה של נשר עם צלב קרס שהיה על סיפונה נמשה ונשמר במוזיאון הימי של מונטווידאו.
בינואר 2022 הוצע הפסל למכירה, ואיש עסקים אורוגוואי-יהודי הציע לקנות אותו כדי להשמיד אותו.
הסיירת "אג'אקס" הייתה בראש הכוח הימי הבריטי שתקף את ספינת המעפילים אקסודוס.
בשנת 1956 הופק בבריטניה הסרט "קרב נהר לה פלטה".
בישראל הוא נקרא "המרדף אחרי הגרף שפיי".
קרב נייבה נערך, לפי מקורות רוסיים, ב-15 ביולי 1240, אולם מקורות שוודיים, גרמניים, פיניים ובאלטיים אינם מכירים קרב זה כלל.
הקרב התקיים על הקרח שכיסה את נהר הנייבה ובסביבתו בין צבא המלך השוודי שהובל על ידי בירגר יארל לבין צבא רפובליקת נובגורוד בהנהגת הנסיך אלכסנדר ירוסלביץ'.
מטרת הפלישה השוודית הייתה כנראה להשיג שליטה על פתח הנהר ועל העיר לדוגה, וכך לתפוס את החלק החשוב ביותר בקו המסחר בין הוורנגים ליוונים אשר היה תחת שליטת נובגורוד במשך למעלה ממאה שנים.
בקרב ניצח אלכסנדר ירוסלביץ', ששינה את שמו לאלכסנדר נבסקי לזכרו.
קרב נהר היברוס נערך בקיץ 217 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין צי קרתגי לצי רומי בשפך הנהר היברוס (אֶבְּרוֹ) בהיספניה (ספרד).
ההתנגשות הייתה חלק מן המאבק בין הצדדים על השליטה בספרד, שהייתה בסיס הכוח והאספקה של חניבעל הנלחם באיטליה.
ניצחון הצי הרומאי בקרב, שהושג בהתקפת פתע, העניק לרומאים את השליטה במימי ספרד וזירז את השתלטותם עליה.
במהלך שנת 218 לפנה"ס, בעוד הרומאים סופגים מפלה אחר מפלה מידי חניבעל בצפון איטליה (טיקינוס, טרביה, טראסימנוס), נחל גנאיוס קורנליוס סקיפיו, מפקד הצבא הרומי בספרד, שרשרת השגים.
משימתו הייתה להשתלט על ספרד, בסיס היציאה והכוח של חניבעל, על ידי רכישת נאמנותם לרומא של השבטים האיברים והשמדת צבא עזרובעל.
ואומנם, לאחר שנחת עם צבאו בחוף אמפוריאי (אמפוריאס), ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף שמצפון לנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים בלב הארץ, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
בחודשי החורף, כששבתה הלחימה, ערך עזרובעל הכנות לסילוק הפולש.
הצי שעמד לרשותו בתחילת המלחמה, ונועד למנוע נחיתה אפשרית של צבא רומי, כלל חמישים קווינקוורמות, שתי קוואדרירמות וחמש טרירמות, אך רק ל-32 קווינקוורמות ול-5 טרירמות היו צוותים מלאים.
הוא הגדיל את מספר הקווינקוורמות הכשירות ל-40, ובאביב 217 לפנה"ס יצא מקרתגו החדשה להתקפה משולבת, ימית ויבשתית.
הצי, בפיקוד חמילקרת, שט לאורך החוף אל סביבות הנהר היברוס, בעוד הצבא צועד במקביל לו לאורך החוף.
סקיפיו, ששהה במחנה החורף שלו בטרקו (טרגונה), תכנן להתייצב אל מול הקרתגים ביבשה ובים כאחד, אך לאחר שקיבל ידיעות על גודלו העצום של צבא עזרובעל שינה את תוכניתו, העלה על שלושים וחמש אוניותיו את טובי הרגלים כדי שישמשו חיילי-צי, ויצא בראש הצי לקרב ים בלבד.
לאחר שני ימי הפלגה הגיעו אוניות הרומאים אל מעגן, המרוחק 10 מילין (כ-15 ק"מ) משפך ההיברוס.
סקיפיו שלח לפניו שתי ספינות-סיור מאסיליות לתור אחר הקרתגים, אשר דיווחו לו בשובן כי אוניות האויב עוגנות בשפך הנהר.
תוכניתו הייתה להפתיען, קודם שיספיקו להיערך לקרב, ועל כן יצא מיד לים.
פוליביוס מספר, כי כשהתריאו הצופים על התקרבות הצי הרומאי, ערך עזרובעל את צבאו לאורך החוף, ופקד על החותרים, המלחים וחיילי הצי לעלות לאוניות.
האות לקרב ניתן על ידו כשהיו ספינות האויב מרחק קצר מאוניותיו.
הלחימה נמשכה זמן קצר בלבד.
לאחר שאיבדו שתי אוניות על אנשיהן, את משוטי ארבע נוספות וחייליהן, נפלה רוחם של הקרתגים והם נסוגו לעבר החוף כשהרומאים בעקבותיהם.
הם העלו את אוניותיהם על החוף, ומילטו את נפשם בחסות חיילי הצבא.
הרומאים קשרו חבלים אל ירכתי האוניות הקרתגיות הנטושות ולכדו סך הכול עשרים וחמש מהן.
פוליביוס תולה את כישלון הקרתגים בנוכחות צבאם בחוף; לדעתו, היו נלחמים בחירוף נפש אלמלא ניצבו חבריהם בחוף, נכונים להצילם במקרה של תבוסה.
תיאורו של ליוויוס את הקרב מפורט משל פוליביוס, והוא אינו חוסך מילים כדי להדגיש את גורם ההפתעה ואת מהומת הפתאום שקמה במחנה הקרתגים עם קבלת הידיעות על התקרבות הצי הרומאי.
"הקריאה אל הנשק הושמעה ביבשה ובמחנה קודם שהגיעה אל הים והאוניות, שכן לא נשמעו משק המשוטים והרעשים האחרים שמקים צי אוניות, וצוקי החוף לא חשפו עדיין את מראהו.
לפתע הגיעו בזה אחר זה פרשים שלוחים מאת עזרובעל אל האנשים המשוטטים על החוף או נחים באוהליהם – כי לא ציפו כלל לאויב או לקרב באותו יום – והורו להם לעלות מיד לאוניותיהם ולתפוס את נשקם, כי הצי הרומאי קרוב לנמל...
עזרובעל בא מיד (אל החוף) עם כלל הצבא.
רעש ומבוכה שררו בכל, החותרים אצו לעלות לאוניות והחיילים דמו לבורחים מן היבשה ולא לאנשים היוצאים לקרב.
מיד עם עלותם לאוניות, ניתקו אחדים את חבלי הרתיקה לחוף והחלו מרימים את העוגנים, בעוד אחרים חותכים את חבלי העוגנים כדי למנוע כל עיכוב; החיילים, בהולים ונחפזים, הפריעו לעבודת אנשי הצוות, ואלה בבהילותם הפריעו לחיילים להכין את נשקם.
תוך כדי כך התקרבו הרומאים ואף ערכו את אוניותיהם לקרב.
התוצאה הייתה שהקרתגים, אשר התבלבלו יותר משום חפזונם שלהם מאשר בגין האויב והלחימה, הפנו את אוניותיהם ונסו לאחר מה שהיה למעשה רק תחילתו של קרב ולא קרב ממש."
ליוויוס מוסיף ומספר, כי בהסתערות הראשונה הצליחו הרומאים ללכוד שתי אוניות קרתגיות ו"להכריע" (על ידי ניגוח?) ארבע אחרות.
את שאר האוניות העלו הקרתגים על החוף ונמלטו מהן אל החיילים הערוכים על שפת הים.
הרומאים גררו בחבלים את אותן אוניות שחרטומן לא נשבר בחבטה בחוף או לא נתקעו במים הרדודים.
25 מתוך 40 אוניות הקרתגים נפלו לידי הרומאים.
לתוצאת הקרב הייתה השפעה מרחיקת לכת על מצבם של הקרתגים, שכן אובדן השליטה במימי ספרד משמעו היה ניתוק הקשר בין חניבעל שבאיטליה לבין בסיס האספקה והתגבורות שלו בספרד וערעור מעמדה של קרתגו בקרב השבטים האיברים.
וכדברי ליוויוס, "לא מעשה זה (לכידת 25 אוניות), כי אם השליטה על כל אותו חוף-ים, שקנוה בקרב קל אחד, הייתה עטרתו של אותו ניצחון."
קרב נָאוּפַּקְטוֹס הוא קרב ימי שניטש ב-429 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין שייטת אתונאית לבין צי פלופונסי בפיקוד ספרטני.
ההתנגשות ארעה סמוך לנאופקטוס (Ναύπακτος, Naupactus), בחוף הצפוני של המפרץ הקורינתי, והייתה המשך לקרב רִיוֹן, שהתחולל בין הצדדים בעברו השני של המפרץ שבועות אחדים קודם לכן.
קרב נאופקטוס, כמו קודמו, הסתיים בניצחון האתונאים, והכשיל שוב את ניסיון הספרטנים ובעלי בריתם להצר את צעדיה של אתונה במערב יוון ולנתק את הקשר בינה לבין קֶרְקִירָה, בעלת בריתה הימית החשובה ביותר.