tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 באוגוסט 2019, חזר רודריגס למאלגה לאחר שהסכים לחתום על חוזה לשלוש שנים.
עם זאת, עקב בעיות כלכליות של המועדון, הוא לא נכלל בסגל ולאחר מכן הושאל לפואנלברדה ב-30 בינואר שלאחר מכן.
רודריגס חזר לליגת העל הישראלית ב-10 בספטמבר 2020, לאחר שחתם במכבי חיפה על שכר שנתי של 270,000 אירו.
ב-1 במרץ 2021, בן דודו מת בספרד בגיל 29 מסיבוכים של מחלת הקורונה, והוחלט ששחקני הקבוצה יענדו סרטי זרוע שחורים במשחק הבא לזכרה.
הוא כבש את שער הניצחון יומיים לאחר מכן, וולה חזק מרחוק בניצחון 2–1 על הפועל תל אביב, שזיכה אותו בשבחים מכל הפרשנים בישראל כמו גם מהתקשורת הספרדית.
רודריגס הצטרף לקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית בקיץ 2022. ב-15 בפברואר 2023, הוא סיים את חוזהו לשנתיים בהסכמה הדדית.
תחת החלפת כניסת הבעלים החדשים בהפועל תל אביב דייוויד מינצברג ומייקל מינצברג מינו האחים את חן סול לראש תחום הכדורגל במועדון.
הרכש הראשון שלו היה חוסה רודריגס לעמדת הקשר האחורי.
ב-2 ביוני 2023 חזר לישראל וחתם בהפועל תל אביב.
רודריגס היה קפטן ספרד באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2013 בליטא.
בחצי הגמר מול צרפת, הוא הבקיע בעיטת עונשין ופתחה תבוסה 2–1 לאחר הארכה.
שער העונה בליגת העל: 2020/21 (מול הפועל תל אביב)
לאחר מתקפת הפתע של חמאס על ישראל הקפיד רודריגס לעמוד לצד ישראל ולבצע הסברה בשפה הספרדית.
הוא העלה סטטוסים רבים בטוויטר ובאינסטגרם למען שחרור החטופים והלך להפגנות למען שחרורם.
במהלך חג החנוכה הדליק נרות למען שחרור משפחת ביבס למרות שאיננו יהודי.
הוא העלה מספר תיעודים שלו בזמן אזעקות צבע אדום.
רודריגס לא חסך בביקורת כלפי התנהגות הפוליטיקאים בארצו בזמן המלחמה והעביר ביקורת חריפה כלפי גבריאל רופיאן שאמר שישראל מבצעת רצח עם בעזה ואף כינה את נשיא ספרד פדרו סאנצ'ס תומך טרור.
בעקבות תמיכתו בישראל שיתף רודריגס כי קיבל איומים על חייו ועל חיי משפחתו ופנה לרשויות בספרד בנושא.
בסוף חלון ההעברות של חודש ינואר 2024 בעקבות התעניינות קבוצות מטורקיה מחשש שזה יפגע בעתידו המקצועי הסיר את כל הפוסטים בהם תמך בישראל מכלל הרשתות
אלחוסיין אבן אחמד בן עבדאללה בן מוחמד בן אסמאעיל , המוכר גם כעבדאללה א-ראדי, וכעבדאללה א-זאכּי.
נולד בשנת 832 ומת בשנת 881 לספירה הנהוגה (השנים 219–268 על פי לוח השנה ההיג'רי).
היה האימאם המוסלמי השיעי האסמאעילי ה-10. הוא ירש את ההנהגה בזרם האסמאעילי ממוחמד א-תקי (אחמד אבן עבדאללה), והיה אביו של עוביד אללה אל-מהדי בִּאללה, האימאם אשר הקים את הח'ליפות הפאטמית.
אורוסקו, ריברה וסיקיירוס מכונים לפעמים "שלושת הגדולים" (Los tres grandes) של הציור המקסיקני במאה ה-20. המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה אמר:
אורוסקו נחשב למורכב שבציירי הקיר המקסיקנים: הוא עסק רבות בסבל האנושי ובתחושת הטרגדיה האוניברסלית.
גישתו הייתה פחות ריאליסטית ופחות מושפעת מקסם מהפכת המכונות מזו של ריברה.
להפך, אחד הנושאים שעניינו אותו היה מאבק האדם במכונות.
הצייר חוסה גוודלופה פוסאדה, אותו הכיר אורוסקו בילדותו, השפיע על דרכו האמנותית.
בהשפעת הסימבוליזם יצר אורוסקו גם ציורי ז'אנר וליתוגרפיות.
בשנים 1922–1948 צייר האמן ציורי קיר בערים רבות במקסיקו (מקסיקו סיטי, אוריסאבה, גוודלחרה, חליסקו, חיקילפאן במיצ'ואקאן) ובארצות הברית (קלרמונט, קליפורניה, ניו יורק סיטי, הנובר, ניו המפשייר), במוזיאונים, באוניברסיטאות, בבתי ספר וכו'.
רישומים וציורים שלו מוצגים במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, במוזיאון קאריו גיל, בארמון האמנויות היפות ובמוזיאון לאמנות מודרנית של מדינת מקסיקו במקסיקו סיטי, במוזיאון "הסטודיו אורוסקו" בגואדלחארה, ובמוזיאון לאמנות בנגויה שביפן.
אורוסקו נודע גם כנציג הריאליזם החברתי וכאמן מגויס פוליטית שהתכוון לקדם בעזרת אמנותו את מעמדם החברתי ורמת חייהם של האיכרים והפועלים.
הייתה לו גם הכשרה באגרונומיה, במתמטיקה ובשרטוט אדריכלי.
הוא היה חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו משנת 1943.
חוסה קלמנטה אורוסקו נולד בשנת 1883 במחוז חליסקו, בדרום-מערב מקסיקו, בעיירה סאפוטלאן אל גראנדה (כיום סיודאד גוסמן) כבן לאיש העסקים אירינאו אורוסקו ואסקס ולרוסה לבית פלורס נבארו, עקרת בית וזמרת חובבת.
הסופר חואן חוסה אראולה, יליד אותו יישוב, כתב:
חואן חוסה אראולה - ("על זיכרונות ושכחה")
בילדותו עברה משפחת אורוסקו לגור בגוודלחארה ואחר החל משנת 1890 למקסיקו סיטי, בה הוא למד בבית הספר היסודי.
באותה תקופה התוודע אורוסקו לציורים בעלי מסר פוליטי וחברתי של חוסה גוודלופה פוסאדה, מאייר סאטירי ידוע, שקישטו את חלונות הראווה של החנויות בצד דרכו לבית הספר.
אורוסקו טען שמפוסאדה קיבל השראה בשימושו בצבעים.
בגיל 15 נרשם אורוסקו תחילה לאקדמיית סן קרלוס לאמנות אולם עזה כדי לרצות את אביו שייעד לו לקריירה אחרת.
נשלח ללמוד אגרונומיה באזור כפרי.
אולם הוא לקה בקדחת שיגרונית וחזר הביתה עם סיבוכים בלב.
נרשם אז ללימודי אדריכלות במכינה הלאומית.
בשנת 1903 התייתם אורוסקו מאביו שמת ממחלת הטיפוס הבהרות והתגייס לעזור בפרנסת אמו ושני אחיו באמצעות עבודות מזדמנות, בין היתר בשרטוט אדריכלי ובצביעת צילומי דיוקן של נפטרים.
ב-1904 בעת חגיגות יום העצמאות של מקסיקו בזמן שהכין חומרים לזיקוקי דינור, נפגע מפיצוץ בכף ידו השמאלית ובעיניו.
מכיוון שהיה יום חג פנה לאשפוז באיחור של כמה ימים.
בינתיים הפצע הזדהם, התפשט נמק בכף ידו ונאלץ לעבור כריתה כירורגית.
מאוחר יותר בשנים 1905–1914 חזר ללימודי ערב לאמנות באקדמיה
אחד המורים השפיעו עליו היה הרארדו מוריו, שקרא לעצמו "דוקטור אטל".
הוא היה אמן רדיקלי שקרא לאמנים לדחות את השליטה התרבותית האירופית ולטפח את בצביון המקסיקני ביצירותיהם.
בהשפעת דוקטור אטל התחיל גם אורוסקו להתעניין יותר בנושאים מקסיקנים ולצייר תמונות מחיי היום יום.
פציעתו פטרה אותו מהגיוס בימי מלחמת האזרחים שפרצה בשנים 1910–1911.
אורוזקו עבד בתקופה זו, בין השאר, כקריקטוריסט פוליטי - במגזין "El Hijo de Ahuizote" והיה חבר בחוג האמנים שמסביב לעיתון "La Vanguardia" (האוונגרד), ביטאון התנועה הקונסטיטוסיונליסטית, שבעריכתו של דוקטור אטל.
האמן הנערץ עליו, פוסאדה, עבד כצייר בשרות אחד הצבאות ה"חוקתיים" (Constitucionalista) בפיקודו של "המנהיג הגדול" ונוסטיאנו קאראנסה.
אחרי פיצול הכוחות המהפכניים שבעקבות הדחת ויקטוריאנו הוארטה ב-1914, תמך אורוסקו בקאראנסה ובגנרל אלווארו אוברגון נגד המורדים של פנצ'ו וייה ואמיליאנו סאפאטה.
צייר את יצירותיו הראשונות - ליתוגרפיות על חיי האינדיאנים ועל תופעת הזנות - בהשפעת הפוסט-אימפרסיוניזם.
בהמשך צייר בצבע מים ובשמן.
באותן השנים יצר למשל את "מקסיקו בעת המהפכה", 1916 ותמונות על החרבן שנגרם ממלחמות - "פשעי מלחמה".
הציג לראשונה במקסיקו בשנת 1916 בחנות הספרים "ביבלוס" את סדרת "בית הדמעות", ציורים בעלי מסרים חברתיים, בצבע מים, על חיי הסלאמס והזונות של מקסיקו סיטי.
עקב התגובה השלילית של מבקרי האמנות בארצו, נסע אורוסקו ב-1917 לחפש את מזלו בארצות הברית
בגבול עם טקסס המוכסים הרסו שני שלישים מתמונותיו כ"בעלות אופי בלתי מוסרי".
הוא חי כשלוש שנים עגומות למדי בסן פרנסיסקו ובניו יורק והתפרנס מציור כרזות לסרטי קולנוע ובובות פלסטיות "קיופאי".(Kewpie)
על (, 1919 על חיי הזונות, התמונות על החרבן שנגרם ממלחמות - "פושעי מלחמה") נמתחה שם ביקורת חריפה.
רצח סאפאטה בשנת 1919 גרם לו להזדהות יותר מקודם עם המורדים המהפכנים.
הקריירה שלו כיוצר ציורי קיר התחילה ב-1920 אחרי שובו מארצות הברית.
בתקופה של התייצבות פוליטית בימי הנשיא אלוורו אוברגון, עודד הממשל המקסיקני בניית מאמצים לחיזוק הלאומית, בין השאר, דרך האמנות.
באותה תקופה, בדומה לדייגו ריברה התחיל לצייר ציורי קיר על קירות גדולים.
קיברה, אורוסקו, דוד אלפארו סיקיירוס ורופינו טאמאיו העלו את האמנות הזאת של הפרסקואים, בגרסתה המודרנית, לרמה גבוהה ופרסום עולמי.
מבחינת תוכן ציוריו, נבדל אורוסקו מריברה.
ריברה היה בעל אופי אמיץ ואופטימי והיה לו רצון לעשות תעמולה לכבוד המהפכה המקסיקנית.
אורוסקו היה בקורתי יותר כלפי המהפכה ומתלהב פחות מהמחיר הגבוה בשפיכות דמים של המאבק.
דבק במסרים הומניסטיים אפוליטיים, הזדהה עם סבל בני האדם והיה מודאג מרעות החברה המודרנית והתגעגע לגן עדן פאגאני.
ב-1922 השתתף אורוסקו יחד עם ריברה וסיקיירוס, בהקמת איגוד מקצועי של הציירים והפסלים, מתוך ניסיון להתחמק מהתלות ברצונות הממשלה.
החל מ-1922 ציוריו המורליים התאפיינו בצביון אקספרסיוניסטי והעלו על נס את הרגשות הלאומיים, למשל ביצירה "פרומטאוס" משנת 1930 שצייר אותה בארצות הברית.
בשנים 1922–1924 צייר אורוסקו במכינה הלאומית (Escuela Nacional Preparatoria) במקסיקו סיטי את ציורי הקיר "היסודות", "אימהות" ,"האדם במאבק נגד הטבע", "משתה של עשירים בעוד הפועלים רבים", "ישו הורס את צלבו", "חורבן הסדר הישן", "נשים של פועלים", "האריסטוקרטים", "החפירה והשילוש" ו"השיבה משדה הקרב".
יצירות אלה היו שנויות במחלוקת, בין היתר בגלל אופיים הקריקטורי.
כמה מהציורים נהרסו על ידי אורוסקו עצמו, ואחרים הושחתו כליל על ידי סטודנטים בעלי דעות שמרניות.
אורוסקו חזר לשם בשנת 1926 ושחזר רבים מהם.
הציורים היחידים שנשארו כפי שהיו היו "אימהות" ו"משתה העשירים".
ב-1925 הוא הציג לראשונה בפריז ובבית הרעפים של עיריית מקסיקו סיטי (Casa de Los Azulejos) יצר את ציור הקיר "ידיעת הכל".
ב-1926 יצר תחת חסות משרד החינוך המקסיקני ציור קיר נוסף - "בנייה מחדש" (Reconstruccion) בבית הספר המקצועי באוריסאבה, וראקרוס, המשמש כיום את בית העירייה המקומי.
בשנים 1934-1927 (עם הפסקה ב-1932 כשביקר באירופה) חי אורוסקו שוב בארצות הברית, הפעם בנסיבות הרבה יותר מיטיבות איתו, לעיתים כאמן בית של כמה מוסדות חינוך.
אפילו אחרי נפילת הבורסות ב-1929 יצירותיו נשארו מבוקשות.
בניו יורק עסק בעבודה אמנותית ובתערוכות.
צייר מראות מן המהפכה האמריקאית וסדרת ציורי שמן: "גשר קווינסבורו", "קארבז", "חורף", "הרכבת התחתית" שביקשו לשקף את אווירת הכרך.
במרץ-יוני 1930, ביוזמת היסטוריון האמנות חוסה פיחואן, הוזמן על ידי מחלקת האמנות של מכללת פומונה בקרלמונט שבקליפורניה וצייר שם על קיר חדר האוכל פרארי הול (Frary Hall) את הפרסקו "פרומתאוס", על הגיבור המיתי שגנב באומץ את האש מידי האלים כדי להעבירו לבני האדם.
הציור לא היה קישוטי ותפאורתי בלבד, כפי היה נהוג במקומות כאלה, אלא שידר מסר אישי וישיר.
זו הייתה יצירה ראשונה מחוץ למקסיקו של נציג אסכולת ציורי הקיר המקסיקנית ונחשבת ל"פרסקו המודרני הראשון בארצות הברית".
הדמות המרכזית היא עירום ענק של פרומטאוס המנצח העוזר לבני האדם להיטהר.
מעטים סביבו נראים שמבינים את חשיבות הבעלות על האש.
הוא צייר גם כרזות וכן על קירות מכללת דארטמות' בהנובר שבניו המפשייר, שבו התבקש ללמד עד שנת 1934 את שיטות יצירת ציורי קיר.
אחד מציורי הקיר המפורסמים שלו שם הוא "אפוס הציוויליזציה האמריקאית" (1934-1932) המכסה 300 מ"ר כולל 24 פנלים, בין השאר "הגירות", "קרבנות אדם", "הופעתו של קצלקואטל", "נסיעתו של קצלקואטל", "גידול התירס", "אנגלו-אמריקה", "היספנו-אמריקה", "מדע" וגרסה אחרת של "ישו הורס את צלבו" -"הגירה מודרנית של הרוח".
ב-1930 הוא צייר על הקירות של בית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק על "המאבק על המזרח".
הוא יצר פרסקו אותו העביר אחר כך על טיח רטוב.
זו הייתה טכניקה שהשתמשו בה אז בפעם הראשונה בניו יורק.
גלריה - ציורי הקיר במכללת דרטמות'
אורוסקו צייר את הפרסקו שלו "אפוס הציוויליזציה האמריקאית" בקומה התחתונה של ספריית בייקר שבמכללת דרטמות'.
בשובו למולדת ב-1935 קיבל אורוסקו הזמנות רשמיות רבות.
לפי הזמנת הממשלה יצר את הפאנל המלבני הגדול הקרוי "קתרסיס" הנמצא בהיכל האמנויות במקסיקו סיטי, ממול לפאנל של ריברה "El hombre en la encrucijada" - "האדם בצומת".
התמונה של אורוסקו מציגה את סכסוך האלים בין האדם המודרני לעולם הכאוטי הממוכן המקיף ומדכא אותו.
בשנים 1936–1939 בגוודלחארה צייר אורוסקו שלוש יצירות מוראליות גדולות: אחת מהן הוא הציור ההיסטורי "העם ומנהיגיו" - הנמצא בארמון המושל של מדינת חליסקו.
אחרת, באוניברסיטה (1936), כוללת ציורים המקשטים את כיפת הבניין ואת הקירות של החלק השטוח של האמפיתיאטרון בכיפה רואים אלגוריה על האדם, על הישגיו בחינוך ובמדע.
נוצר טריפטיך מוקדש למאבק לשחרור מקסיקו, שבו בולטת דמותו של מיגל אידלגו בציור ענק.
היצירה השלישית ממוקמת בבניין העתיר של אוספיסיו קבאניאס (1939-1937) והיא נחשבת לאחת מיצירות המופת של אורוסקו.
היא מעין סינתזה של ההשקפה ההומניסטית של האמן, ודנה במקורות אמריקה והתפתחותם שלה ושל העולם.
יצירה מונומנטלית זו כוללת 40 פרסקואים המכסים חלקים אדריכליים שונים של מכלול הקפלה מן המאה ה-19, שנבנתה לפי תוכניותיו של מנואל טולסה: בכיפה, טימפאן תומך, פנדנטיבות, על שמונה קמרונים ו-14 פאנלים, ובנוסף עוד קטעים מינוריים.
הציור "האיש שנבלע בלהבות" מסכם את הנושאים ומהווה מעין שיא בעיבוד הנושא פרומתאוס.
ב-1940 הוא עבד על ציורים חדשים בספריית "גבינו אורטיס" בחיקילפאן במדינת מיצ'ואקאן ועל עוד אחד שהביא אותו למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק במסגרת התערוכה "עשרים מאות שנה של אמנות מקסיקנית": הציור Dive Bomber המתאר את הסכנה המאיימת על האנושות: רוח המלחמה.
בית המשפט לצדק של האומה
בשנת 1941 יצר אורוסקו פאנלים (tableros) שנועדו לבניין בית המשפט לצדק של האומה במקסיקו סיטי.
מדובר בארבעה פאנלים המוקדשים לשלושה נושאים ראשיים: בשני פאנלים - נושא הצדק, נושא יישום המשפט, הנתקף מתוך גישה סאטירית, לגבי מעשי העוול והשגיאות התכופות שבו, הוקעת הדמגוגים, השלרטנים והפוליטיקאים המדברים גבוהה על חירות ודמוקרטיה אך פועלים הפוך ממה שאומרים.
פאנל אחר הוא הד לנכסי הארץ ותפוקתה.
תוכן ציוריו של אורוסקו גרם למחאה של ראשי בית המשפט שדרשו להחליף את הציורים.
בשנים 1941–1944 עסק אורוסקו בציורי שוואלט ועבד על ציור קיר המקשט את הקמרון ואת הקירות של בית המקהלה של הכנסייה העתיקה "ישו הנוצרי" (Iglesia de Jesús Nazareno) שליד בית החולים בעל אותו השם, כשהנושא המרכזי ביצירה הוא האפוקליפסה.
ב-1943 היה אורוסקו חבר מייסד בקולגיום הלאומי.
ב-1946 התמנה לצידם של סיקיירוס ושל ריברה, לחבר בוועדה לציורי קיר של המכון הלאומי לאמנויות.
ב-1947 הציג יצירותיו בארמון האמנויות.
באותה שנה עבד בקפלה של הפארק צ'פולטמוק במקסיקו סיטי.
שוב בגוודלחארה צייר ב-1948–1949 את תקרת בית הנבחרים.
הדמות המרכזית בציורים אלה הוא מיגל אידיאלגו, משחרר העבדים, שנראה יותר שלו ומהורהר מן הדמות בבית המדרגות של הארמון.
המשיך לעלות על סולמות וצייר קירות על אף החמרה במחלת הלב וקוצר נשימה שליווה מדי פעם העלייה על מדרגות.
אחת היצירותיו האחרונות שלו הייתה תמונת הענק "חוארס נולד מחדש" משנת 1948. בשלהי חייו אורוסקו יצר רישומים וליתוגרפיות פחות ופחות פיגורטיביים, בהשראת מסורות מקסיקניות, על המוות ועל התקופה הפרה-קולומביאנית.
ב-1947 הוא אייר את ספרו של ג'ון סטיינבק "הפנינה".
אורוסקו נפטר מדום לב בשינה במקסיקו סיטי בשנת 1949 בזמן שעבד על סקיצות הראשונות למיור קיר חדש שנועד ל"בניין הרב-משפחתי" מיגל אלמן.
הוא הובא לקבורה ברוטונדת האישים המפורסמים במקסיקו סיטי.
אורוסקו היה נשוי משנת 1923 למרגריטה ואיאדארס.
נולדו להם שלושה ילדים:קלמנטה, אלפרדו (נפטר ב-2006) ולוקרסיה.
לצד ריברה וסיקיירוס היה אורוסקו חלק מקבוצת יוצרי ציורי קיר מקסיקנים מונומנטליים, בעלי צביון אקפרסיוניסטי.
הם בישרו את המגמות ה"נאו-איקוניות" או "נאו-ייצוגיות" שפעלו במקסיקו עד שנת 1960.
סגנונו של אורוסקו מתאפיין במעין ריאליזם אקספרסיוניסטי, המתכתב עם המסורות האמנותיות העתיקות המקסיקניות, לרבות אמנות האצטקית, בעל היקף רחב ומונע על ידי דינמיזם עוצמתי.
להבדיל מריוורה ומסיקיירוס, התייחס אורוסקו למצב קיום האדם מתוך נקודת מבט אפוליטית.
הוא התעניין בערכים האוניברסליים ושם פחות דגש על הערכים הלאומיים.
תמונותיו האופייניות יותר משדרות מסר על יכולתו של האדם לשלוט בגורלו וחירותו מול הגורמים ההיסטוריים, הדתיים והטכנולוגיים.
שאיפתו להעניק לציוריו יכולת לריגוש משמעותי, גרמה לו לעצב אותן בעזרת קווים וצבעים פשוטים, שימוש בסמלים של המיתולוגיה העתיקה האינדיאנית, כמו גיבורים הלובשים מסיכות טקסיות, גרוטסקיות וקודרות, המזכירות את שימושם של ארנסט לודוויג קירכנר במסיכות אפריקניות ושל נולדה במסיכות מאוקיאניה
ותוך אומץ בפירושם של המוטיבים בני תקופתו ושל הערכים החברתיים.
היו ביצירותיו גם זיקה מסוימת אל הפיקטוגרמות הדתיות האצטקיות וגם אל אמנות הבארוק הספרדי ואמנותו של ואן גוך.
אמנותו, ובעיקר סגנונו האקספרסיוניסטי, ריתקה בזמנו אמנים צעירים אמריקאים, ביניהם ג'קסון פולוק, איסאמו נוגוצ'י, בן שאן, פיליפ גסטון וג'ייקוב לורנס והשפיע על שלבים מדרכם האמנותית.
בשנים 1960–1970 יצירתו של אורוסקו שימשה השראה לדור חדש של ציירי קיר אמריקאים ומקסיקנים בתחום האמנות הציבורית
1943 - חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו
1947 - הפרס הלאומי לאמנויות של מקסיקו
פסל לזכרו הוצב ב"רוטונדת המפורסמים" בגוודלחרה במדינת חליסקו.
2007 ספטמבר- הופק סרט תיעודי "אורוסקו-איש של אש", בבימוי לורי קויל וריק וחאדה-פלורס
2010 - במוזיאון MoMA הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית המוקדשת ליצירתו של אורוסקו, השלישית המוקדשת לאמן מקסיקני (אחרי דייגו ריברה ב-1931 ו-מנואל אלוורס בראבו ב-1997, השישית של אמן לטינו-אמריקני (הוצגו גם קנדידו פורטינארי נ-ברזיל ב-1940, רוברטו מאטה מצ'ילה ב-1957 וארמנדו רוורון מ-ונצואלה ב-2007).
1923-4 יהוה בין העשיר לעני
1924-6 פרנציסקנים נותנים עזרה לחולים
1930 - תיקחו את השנייה Échate la otra .מוזיאון האמנות של קליבלנד
1930 החייל הפצוע,, מוזיאון האמנות של קליבלנד
ציור קיר בארמון הממשל בגוודלחארה
ציורי קיר באוספיסיו קבניאס בגוודלחארה
1939 האיש שנבלע בלהבות -Hombre de fuego במכון (אוספיסיו) קבניאס"
1943 - טורסו Torso(פלג גוף עליון) של גבר
חוסה ריזאל (בספרדית: José Rizal; 19 ביוני 1861 – 30 בדצמבר 1896) היה לאומן ופוליטיקאי פיליפיני, במהלך סוף התקופה הקולוניאלית הספרדית של הפיליפינים.
היה רופא עיניים במקצועו, והפך לסופר וחבר מרכזי בתנועת התעמולה הפיליפינית, שדגלה ברפורמות פוליטיות למען הקולוניה שבשליטת ספרד.
הוא הוצא להורג על ידי הממשלה הקולוניאלית הספרדית כמסית למרד לאחר המהפכה הפיליפינית, בשל כתביו, אף שלא היה מעורב באופן פעיל בתכנון או בהפיכה.
הוא נחשב לאחד הגיבורים הגדולים ביותר של הפיליפינים עם זאת, שום חוק, צו או הכרזה הכריזו עליו רשמית כגיבור לאומי.
הוא היה מחברם של מספר רומנים, שירים ומאמרים.
חוסה ריזאל נולד בשנת 1861 בעיר Calamba במחוז לגונה.
היו לו תשע אחיות ואח אחד.
הוריו היו חוכרים של אסיינדה וחוות אורז.
משפחתו אימצה שם משפחה נוסף ב-1849, לאחר שהמושל הכללי גזר על אימוץ שמות משפחה ספרדים בקרב הילידים הפיליפינים למטרות מפקד (אם כי כבר היו להם שמות ספרדים).
כמו משפחות רבות בפיליפינים, משפחתו הייתה ממוצא מעורב.
השושלת הפטרילינלית של חוסה הייתה קשורה לפוג'יאן בסין דרך אביו של אביו, לאם-סי, סוחר סיני שהיגר לפיליפינים בסוף המאה ה-17. לם-קו נסע למנילה מאמוי, סין, לבסוף החליט להישאר באיים כאיכר.
בשנת 1697, כדי להימלט מהדעה הקדומה האנטי-סינית שהייתה קיימת בפיליפינים, הוא התנצר, שינה את שמו לדומינגו מרקדו והתחתן עם בתו של חברו הסיני אוגוסטין צ'ין.
מצד אמו, היא הייתה בת תערובת של מוצא סיני, יפני וטאגלוג.
חוסה ריזאל היה גם ממוצא ספרדי.
סבו היה חצי ספרדי בשם לורנצו אלברטו אלונזו.
מגיל צעיר גילה חוסה כישורים אינטלקטואליים גבוהים.
הוא למד את האלפבית מאמו בגיל שלוש, ויכול היה לקרוא ולכתוב בגיל חמש.
הוא קיצר את שמו בעצתו של אחיו.
כדי לאפשר לו לנוע בחופשיות ושלא יזוהה עם אחיו שהיה בקשר עם כמרים פיליפיניים שנאשמו בבגידה והוצאו להורג.
לאחר שינוי שם המשפחה לריזאל, חוסה התבלט במהרה בתחרויות לכתיבת שירה, ובלימוד שפות וניבים רבים.
שמו החדש הפך לנודע וכל משפחתו שינתה את שמה לריזאל במקום השם מרקדו.
ריזאל למד לראשונה במקום הולדתו, ואחר כך נשלח למנילה.
לבקשת אביו, הוא עבר את בחינת הכניסה לקולג', וסיים אותו בהצטיינות.
הוא המשיך את לימודיו לתואר מודד מקרקעין ובאותו הזמן למד משפטים לתואר ראשון.
בהמשך הוא החליט לעבור ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של סנטו תומאס והתמחה מאוחר יותר ברפואת עיניים.
ללא ידיעתו והסכמתו של הוריו, אך נתמך בחשאי על ידי אחיו פאצ'יאנו, הוא נסע לבדו למדריד, ספרד במאי 1882 ולמד רפואה במרכז המדעי של מדריד, שם קיבל את התואר ברפואה.
הוא גם השתתף בהרצאות רפואיות באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת היידלברג.
בברלין הוא התגייס כחבר בחברה האתנולוגית ובאגודה האנתרופולוגית בברלין, בחסותו של הפתולוג המפורסם רודולף וירצ'וב.
הוא נשא הרצאה בגרמנית באפריל 1887 בפני החברה האנתרופולוגית על אורתוגרפיה ומבנה שפת טאגלוג.
בהיידלברג, ריזאל שהיה בן 25, סיים בשנת 1887 את ההתמחות ברפואת עיניים אצל פרופסור אוטו בקר.
שם הוא השתמש במכשור מודרני של אותם ימים.
מהיידלברג כתב ריזאל להוריו: "אני מבלה חצי יום בלימוד הגרמנית והחצי השני, בלימוד מחלות העיניים, פעמיים בשבוע אני הולך לדבר גרמנית עם ידידי הסטודנטים".
ריזאל הייתה רב כישרונות ומיומנויות הן במדע והן באמנויות.
הוא צייר, רשם ופיסל בעץ.
הוא היה משורר פורה, מסאיסט וסופר, שעבודותיו המפורסמות ביותר היו שני הרומנים שלו.
הפרשנויות החברתיות של הקולוניאליזם הספרדי היוו את הגרעין הספרותי שנתן השראה לשוחרי שלום ולמהפכנים חמושים כאחד.
ריזאל היה רופא עיניים, פסל, צייר, מחנך, חקלאי, היסטוריון, מחזאי ועיתונאי.
מלבד השירה והכתיבה היצירתית, הוא התמחה, בדרגות שונות של מומחיות, בארכיטקטורה, קרטוגרפיה, כלכלה, אתנולוגיה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, דרמה, אמנויות לחימה.
הוא גם השתייך לבונים החופשיים.
חייו של ריזאל הם מהמתועדים ביותר מבין אנשי הפיליפינים מהמאה ה-19, בשל רישומים נרחבים שנכתבו על ידו.
כמעט כל דבר בחייו הקצרים נרשם איפשהו, הוא ניהל יומן וכתב מכתבים רבים, שרובם שרדו.
אבל הביוגרפים שלו התקשו לתרגם את כתביו בגלל הרגל של ריזאל לעבור משפה לשפה.
הם כוללים את יומני הנסיעות שלו ואת תובנותיהם של צעירים אסיאתיים שהוא פגש במערב בפעם הראשונה.
הם כללו את מסעותיו המאוחרים, הבית ובחזרה לאירופה דרך יפן וארצות הברית, ולבסוף, דרך הגלות שהטיל על עצמו בהונג קונג.
מדצמבר 1891 עד יוני 1892 התגורר ריזאל בהונג קונג והייתה לו שם מרפאת עיניים.
בתקופה זו של חייו הוא קיים יחסים עם נשים רבות, שתשע מהן זוהו.
הנשים היו מכל גוני החברה הגבוהה של סוחרים אנגלים וספרדים, צאצאי משפחות יפניות אצילות ומשפחות מכובדות מהפיליפינים.
ליאונור ריברה נחשבה כהשראה לדמותה של מריה קלרה בספרו.
ריברה וריזאל נפגשו לראשונה במנילה כאשר ריברה הייתה רק בת 14. כאשר יצא ריזאל לאירופה ב־3 במאי 1882, הייתה ריברה בת 16. התכתובת שלהם החלה כאשר ריזאל כתב שיר עבורה.
התכתובת בין ריברה לריזאל המשיכה להתרכז בלימודיו באירופה.
הם כתבו בקודים במכתבים, מפני שאמה של ריברה לא אהבה את ריזאל.
כשחזר ריזאל לפיליפינים ב־5 באוגוסט 1887, ריברה ומשפחתה חזרו לדגופאן, פנגסינן.
על ריזאל נאסר על ידי אביו פרנסיסקו מרקדו, לראות את ריברה כדי לא להעמיד את משפחתה בסכנה, כי ריזאל כבר הוגדר על ידי האליטה הקריאולית כ"פילבוסטרו" או חתרן בגלל הרומן שכתב.
ריזאל רצה להתחתן עם ריברה בעודו בפיליפינים בגלל נאמנותה אליו.
ריזאל ביקש רשות מאביו להפגש איתה עוד פעם אחת לפני שעזב את הפיליפינים.
ב-1888 הפסיק ריזאל לקבל מכתבים מריברה במשך שנה, אם כי ריזאל המשיך לשלוח לה מכתבים.
הסיבה לשתיקת השנה של ריברה הייתה הקשר בין אמה לבין אנגלי ששמו הנרי קיפינג, מהנדס רכבות שהתאהב בריברה וזכה לתמיכת אמה.
הידיעה על נישואיו של ליאונור ריוברה לקיפינג הרסה את ריזאל.
בפברואר 1895 פגש ריזאל, בן 33, את ג'וזפין בראקן, אישה אירית מהונג קונג, כאשר ליוותה את אביה המאומץ, ג'ורג טאופר, לבדוק את עיניו על ידי ריזאל.
לאחר ביקורים תכופים, התאהבו ריזאל וברקין זה בזה.
הם ניסו להינשא, אבל בגלל המוניטין של ריזאל ומעמדו הפוליטי, הכומר המקומי לא הצליח להשיג אישור לנישואין כנסייתיים משום שהיה ספק עם ריזאל יחזור לקתוליות.
לאחר שליוותה את אביה למנילה ושבה להונג קונג, ולפני שחזרה לדפיטן לגור עם ריזאל, הציגה ג'וזפין את עצמה בפני בני משפחתו של ריזל במנילה.
אמו הציעה לערוך נישואים אזרחיים, שאמנם פחות מקודשים מנשואים דתיים, אך הם לא יחייבו את ריזאל לשנות את דעותיו כדי לקבל את אישור הבישוף.
ריזאל וג'וזפין התגוררו כזוג נשוי בדפיטן.
ב-1890 עזב ריזאל, בן 29, את פריז לבריסל כשהתכונן לפרסום הערותיו לספר שנכתב על הפיליפינים במאה ה-17. השהייה בבריסל הייתה קצרת ימים.
התוכן של כתביו של ריזאל השתנה במידה ניכרת בשני הרומנים המפורסמים ביותר שלו, "Noli Me Tángere" ("אל תגע בי"), שפורסם בברלין ב־1887, ו-"El Filibusterismo", שפורסם בגנט ב־1891. עבור פרסומם הוא השתמש בכספים שקיבל מחבריו.
הספרים הכעיסו הן את האליטה הקולוניאלית הספרדית והן את הפיליפינים המשכילים בשל הסמליות שלהם.
הם היו ביקורתיים על הנזירים הספרדים ועל כוחה של הכנסייה.
הספרים מדגישים את הפערים בכלכליים והחברתיים ביו בעלי האחוזות והעשירים הקולוניאליים, ובים המוני הילידים הפיליפינים שנאבקו להשיג פת לחם ולשרוד במשטר החברתי הקולוניאלי שניצל אותם.
ידידו של ריזאל, פרדיננד בלומנטריט, פרופסור והיסטוריון יליד אוסטריה-הונגריה, כתב כי הדמויות של הרומן נלקחו מהחיים האמיתיים וכי כל פרק יכול לחזור על עצמו בכל יום בפיליפינים.
בלומנטריט היה נכדו של הגזבר הקיסרי בווינה באימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר ומגן נלהב של הדת הקתולית.
הדבר לא מנע ממנו לכתוב את ההקדמה של El Filibusterismo אחרי שהוא תרגם גם את הספר הקודם של ריזאל Noli Me Tángere לגרמנית.
כפי שהצהיר בלומנטריט, ספרים אלה הביאו להעמדתו לדין של ריזאל כמסית למהפכה.
בסופו של דבר הוא נשפט על ידי הצבא, הורשע והוצא להורג.
כמנהיג תנועת הרפורמה של הסטודנטים הפיליפינים בספרד, תרם ריזאל מאמרים, שירים ומאמרי מערכת לעיתון הספרדי "לה סולידרידד" בברצלונה (במקרה זה ריזאל השתמש בשמות עט, "דימאסאלנג", "לאונג לאאן", "מאי פאגאסה").
הליבה של כתביו מתמקדת ברעיונות ליברליים ומתקדמים של זכויות וחופש הפרט, במיוחד, זכויות לעם הפיליפינים.
הוא חלק את אותם רגשות עם חברי התנועה - שהפיליפינים נאבקים, מול נזירים מושחתים וממשל רע.
על הפיליפינים להיות פרובינציה של ספרד
הם צריכים ייצוג בקורטס - בית הנבחרים הספרדי
צריכים למנות כמרים פיליפינים במקום נזירים הספרדים
הרשויות הקולוניאליות בפיליפינים לא אהבו את הרפורמות שהוא הציע.
ואצלב רטאנה, פרשן פוליטי בספרד, האשים את ריזאל בכך שכתב מאמר מעליב ב"לה אפוקה", עיתון במדריד.
הוא רמז כי בני משפחתו וחבריו של ריזאל פונו מאדמותיהם בקלמבה על שלא שילמו את דמי השכירות שלהם.
התקרית (כשריזאל היה בן עשר) נבעה, על פי דבריו, מהאשמה שאמו של ריזאל, תיאודורה, ניסתה להרעיל את אשת בן דוד.
באישור הכנסייה, ובלי שימוע, היא הושלכה לכלא בסנטה קרוז בשנת 1871. היא שוחררה לאחר שנתיים וחצי של ערעורים לבית המשפט העליון.
בשנת 1887 כתב ריזאל עתירה בשם דיירי קלמבה, ומאוחר יותר באותה שנה הוביל אותם נגד ניסיונותיהם של הנזירים להעלות את שכר החכירה.
הם יזמו התדיינות משפטית שגרמה לדומיניקנים לפנותם מבתיהם, כולל משפחת ריזאל.
עם קריאת המאמר, שלח ריזאל נציג לאתגר את רטאנה לדו-קרב.
רטאנה פרסם התנצלות פומבית והפך לאחד המעריצים הגדולים של ריזאל, ונחשב כביוגרף החשוב ביותר של ריזאל.
עם שובו למנילה בשנת 1892, הוא הקים תנועה אזרחית בשם "לה ליגה פיליפינית".
הליגה תמכה ברפורמות החברתיות המתונות הללו באמצעים חוקיים, אך היא פורקה על ידי המושל.
באותה עת הוא כבר הוכרז על ידי השלטונות הספרדים כאויב המדינה בגלל פרסום הרומן שלו.
ריזאל היה מעורב בפעילות המרד המתהווה וביולי 1892 גורש לדפיטן בחצי האי של מינדנאו.
שם הוא בנה בית ספר, בית חולים ומערכת אספקת מים, לימד ועסק בחקלאות ובגננות.
וכן בגידול אבאקה (צמח ממשפחת הבננות לייצור סיבים) שהיה אז חומר גלם חיוני לחבלים, ושריזאל ותלמידיו נטעו אלפי עצים.
בדפיטן, עשו הישועים מאמץ גדול כדי להבטיח את חזרתו של רזיאל לחיק המסדר שלהם.
חברו הטוב ביותר, הפרופסור פרדיננד בלומנטריט, ששמר איתו על קשר יחד עם ידידים אירופאים ומדענים עמיתים שכתבו אליו מכתבים בשפות רבות - הולנדית, צרפתית, גרמנית ואנגלית, אשר הביכו את הצנזורים, שעכבו את העברתם.
ארבע שנות גלותו עלו בקנה אחד עם התפתחות המהפכה הפיליפינית מראשיתה ועד התפרצותה, אשר, מנקודת המבט של בית המשפט הוא היה שותף בה.
הוא גינה את ההתקוממות, אם כי כל חברי הקטיפונאן הפכו אותו לנשיא כבוד, והשתמשו בשמו לקריאה למלחמה, לאחדות ולחירות.
אבל הוא היה ידוע באמונתו כי דרך השלום היא הטובה ביותר למנוע סבל נוסף במדינה וימנע אובדן חייהם של פיליפינים.
ב־1896 היה המרד שחולל ארגון הקטיפונאן, ארגון מחתרתי מיליטנטית, שפעל למהפכה מלאה והוכיחה כי היא התקוממות ארצית.
ריזאל התנדב קודם לכן לשירות כרופא בקובה וקיבל חופשה כדי לשרת את קורבנות הקדחת צהובה.
ריזאל וג'וזפין עזבו את דפיטן ב־1 באוגוסט 1896, עם מכתב המלצה מהמושל בלנקו.
ריזאל נעצר בדרך לקובה ונכלא בברצלונה ב-6 באוקטובר 1896. הוא נשלח בחזרה באותו יום למנילה להעמידו לדין את מעורבותו במהפכה, באמצעות קשריו עם חברי הקטיפונאן.
במשך כל המעבר, הוא לא היה משוחרר, שום ספרדי לא הניח עליו יד, והיו לו הזדמנויות רבות להימלט אבל הוא סירב לעשות זאת.
בזמן שנכלא בפורט סנטיאגו, הוא הוציא מניפסט והתכחש למהפכה הנוכחית והכריז כי החינוך בפיליפינים והישגים של זהות לאומית הם תנאים מוקדמים לחופש.
ריזאל נשפט בפני בית דין צבאי באשמת הסתה וקנוניה, הורשע בשלוש סעיפים ונידון למוות.
בלנקו, שהיה אוהד של ריזאל, נאלץ לעזוב את תפקידו.
הארכיבישוף של מנילה מלא את מקומו, כמושל הכללי החדש של הפיליפינים, לאחר שלחץ על המלכה-ריג'נט מריה כריסטינה מספרד, ובכך נחתם גורלו של ריזאל.
רגעים לפני הוצאתו להורג ב־30 בדצמבר 1896, על ידי חוליית חיילים פיליפינים של הצבא הספרדי, עמד כוח גיבוי של חיילים סדירים של הצבא הספרדי מוכן לירות בתליינים אם לא ימלאו את הפקודה.
המילים האחרונות של ריזאל היו אלה של ישוע המשיח: "Consummatum est", הוא סיים.
הוא נקבר בחשאי בבית הקברות פאקו במנילה ללא כל זיהוי על קברו.
אחותו נרקיזה סיירה בכל הקברים האפשריים ומצאה את מקום הקבורה.
בהנחה שזהו מקום הקבורה, היא שיחדה את השוער לסמן את המקום באותיות "RPJ", ראשי התיבות של ריזאל.
שירו הבלתי מתוארך "מי אולטימו אדיוס", שנכתב ימים ספורים לפני הוצאתו להורג, הוסתר בתוך תנור אלכוהול, ונמסר מאוחר יותר למשפחתו עם חפציו המעטים שנותרו, כולל המכתבים האחרונים שלו.
במהלך ביקורם האחרון אמר ריזאל לאחיותיו באנגלית: "יש בו משהו" ובכך הדגיש את חשיבות השיר.
הוצאת גופתו באוגוסט 1898, על ידי השלטון האמריקני, גילתה שהוא לא היה קבור בארון.
הוא נקבר מחדש לרגלי האנדרטה הנקראת על שמו במנילה.
במכתב למשפחתו כתב: "תתייחסו להורינו הזקנים כפי שתרצו שיטפלו בכם ...
אהבו אותם מאוד בשמי ...
הוא נתן למשפחתו הוראות קבורה: "קיברו אותי באדמה, הניחו אבן וצלב עליה, שמי, תאריך לידתי ומותי, אם אחר כך תרצו להקיף את קברי בגדר, אתם יכולים לעשות זאת.
אל תערכו לזכרי ימי זיכרון".
במכתבו האחרון, אל בלומנטריט כתב ריזאל: "מחר בשעה 7, יירו בי; אבל אני חף מפשע המרד.
אני הולך למות במצפון שקט".
ריזאל נחשב כמהפכן הפיליפיני הראשון, אשר מותו מיוחס כולו לעבודתו כסופר.
כתיבתו גרמה להרוס בהצלחה את עליונותה המוסרית של ספרד.
הבלבול לגבי עמדתו האמיתית של ריזאל לגבי המהפכה הפיליפינית הוביל לשאלה של הכרתו כגיבור לאומי של האומה.
ריזאל נעשה גיבור לאומי בעזרת הכוחות האמריקאים שכבשו את הפיליפינים.
ב-1901 הציע המושל האמריקאי ויליאם הווארד טאפט, כי ארצות הברית תיזום את הכרזתו של ריזאל כגיבור לאומי בפיליפינים.
מאז מותו, ריזאל היה סמל אידיאלי המועדף על הכובשים האמריקאים.
רעיונות כאלה לא איימו על השלטון האמריקני ולא שינו את הסטטוס קוו שלהם ככובשים באיי הפיליפינים.
ריזאל לא תמך במלחמה לעצמאות בפיליפינים.
לאחר מכן, הוועדה בחסות ארצות הברית עבירה חוק מס '346 אשר קבע את יום השנה של מותו של ריזאל כיום זיכרון.
רנטו קונסטנטינו כתב כי ריזאל הוא "גיבור בחסות ארצות הברית" וסומן כגיבור הפיליפיני הגדול ביותר בתקופה הקולוניאלית האמריקאית של הפיליפינים - לאחר שאגינלדו הפסיד במלחמה הפיליפינית-אמריקאית.
ארצות הברית קידמה את ריזאל, שייצג את הצד הפוליטי השקט (למעשה, הסתייגות מאמצעים אלימים בכלל) במקום הדמויות הרדיקאליות יותר, שרעיונותיהם יכלו לעורר התנגדות נגד השלטון האמריקני.
ריזאל נבחר להנצחה על פני דמותו של אנדרס בוניפסיו, שנראתה "רדיקלית מדי".
מאידך גיסא, ישנם מקורות מצטטים כי אמיליו אגוינלדו, ולא הוועדה הפיליפינית השנייה, שהכירה לראשונה ב-30 בדצמבר את "יום האבל הלאומי לזכרו של ריזאל וקורבנות אחרים של עריצות ספרדית.
האירוע הראשון של יום ריזאל התקיים במנילה ב-30 בדצמבר 1898. נראה ששתי הטענות מוצדקת ולכן קשה לקבוע חד משמעית מי יזם את הנצחה.
עם זאת, ההיסטוריונים מסכימים כי רוב הפיליפינים לא היו מודעים למהלך חייו של ריזאל שהיה חלק מהעיליתה וחי שנים רבות מחוץ לפילפינים.
כתב בעיקר בשפות האליטה על אידיאלים נעלים כמו חירות, בעוד ההמונים היו מודאגים מהפרנסה היומיומית.
תיאודורו אגונצ'ילו סבור שהגיבור הלאומי הפיליפיני, שלא כמו אלה של מדינות אחרות, אינו "מנהיג כוחות השחרור".
הוא התכוון כי אנדרס בוניפסיו לא יכול להחליף את ריזאל כדמות של גיבור לאומי.
הערכה של קונסטנטינו ספגה ביקורת על הפולמוסיות שלה ועל אי דיוקים בנוגע לריזאל.
ההיסטוריון רפאל פלמה טוען שהמהפכה של בוניפסיו היא תוצר של כתבי ריזאל, ו"על אף שהאקדח של בוניפסיו הניב תוצאה מיידית, העט של ריזאל יצר הישג מתמשך יותר".
ריזאל היה בן זמנם של גנדי, וסאן יאט סן, וגם הוא דגל בחירות באמצעים של שלום ולא כתוצר מהפיכה אלימה.
בד בבד עם הופעתם של אותם מנהיגים, ריזאל החל להביע דעותיו בשירים, בקטעי מחזות.
היו אלה רעיונות על הלאומיות המודרנית כאפשרות מעשית באסיה.
אין כל ראיות לכך שגנדי או נהרו התכתבו עם ריזאל, וגם לא הזכירו אותו בזיכרונותיהם או מכתביהם.
כדמות פוליטית, ריזאל היה מייסד "La Liga Filipina", ארגון אזרחי שהוליד את הקטיפונאן בראשות אנדרס בוניפסיו, ארגון מחתרתי שהתחיל את המהפכה הפיליפינית נגד ספרד, והניח בסופו של דבר את היסוד לרפובליקה הפיליפינית הראשונה בראשות אמיליו אגינלדו.
ריזאל תמך בהשגת הממשל העצמי הפיליפיני בדרכי שלום באמצעות רפורמה מוסדית, ולא באמצעות מהפכה אלימה, ותמך רק ב"אמצעים אלימים כאפשרות אחרונה.
ריזאל האמין כי ההצדקה היחידה לשחרור לאומי ולשלטון עצמי היא השבת כבודו של העם: "מדוע לקבל עצמאות, אם העבדים של היום יהיו עריצים של מחר?" באמצעות בחינה מדוקדקת של יצירותיו והצהרותיו, מתגלה ריזאל עצמו כמהפכן.
הדימוי שלו כמו ישו הגביר את הערצה המוקדמת אליו.
אנדרסון מציין את שירו האחרון של ריזאל, "Mi último adiós" ("השלום האחרון") כאחת היצירות הלאומיות הפטריוטיות החשובות ביותר שנכתבו בתנועות השחרור באסיה.
השיר הפך ליצירת חובה בבתי הספר בפיליפינים ונלמד כבר יותר ממאה שנה.
כמה שורות מהשיר מוכיחות את עוצמתו:
השייח' חוסיין אבו כף היה השייח' של שבט אלחריזאת, אשר כלל שלושה פלגים: אבו כף, אלאטרש, אלבטון.
חוסיין אבו כף היה אחד מהשייח'ים הבולטים והמכובדים בנגב.
בתקופת השלטון העות'מאני כיהן כחבר פרלמנט, ובתקופת המנדט שימש כראש עיריית באר שבע (1924 – 1927), וכדיין בבית הדין השבטי בבאר שבע.
בתקופת המנדט הבריטי בשנת 1923 מונה על ידי הנציב העליון הבריטי כשופט בבית המשפט בבאר שבע.
אבו כף החזיק באדמות רבות בשטח היישוב אום בטין שבנגב, ועל חלקן יושבים היום נכדיו וצאצאיו, בני שבט אבו כף.
אדמותיו גובלות ביישוב עומר (מדובר בחלק שהופקע על ידי המדינה).
בנוסף, היו בבעלותו קרקעות בכפר הלא-מוכר אלזרנוק, ועוד אדמות רבות באזור אבו תלול.
בנוסף, היו לו שני בארות מים בבאר שבע שנקראו על שמו, וכן בוסתן באזור העיר העתיקה (סמוך לשוק העירוני בבאר שבע).
שבט אל־חריזאת שייך למטה א־תיאהא, שהיה אחד מארבעת המטות הגדולים בבאר שבע.
מקור השם הוא מאזור "א־תייה".
אב המטה הגיע עם בני משפחתו מחצי האי ערב עם צבאות האסלאם לאזור.
הם השתכנו באזור ורכשו חלק גדול מהאדמות בבאר שבע.
מטה זה כלל שבטים רבים אשר חלקם נמצאים עד היום בנגב, דוגמת שבט אבו כף, אלנבארי ואלאסאד.
חלק משבטים אלה גורש למדינות שכנות עם כיבושה של העיר באר שבע והקמת מדינת ישראל בשנת 1948. לאחר כיבוש העיר באר שבע, גורשו רוב השייח'ים בעלי השליטה באזור, וביניהם השייח' חוסיין אבו כף שגורש מאדמותיו בבאר שבע.
לאחר גירושו, הוא עבר לחברון, שם נקבר ונפטר.
חלק מבני משפחתו עברו להתגורר באזורים שונים בירדן, וחלק מבניו נותרו באזור אום בטין.
חוסואה אנטוניו מחיאס גרסיה (בספרדית: Josua Antonio Mejías García; נולד ב-9 ביוני 1997) הוא כדורגלן ונצואלי, המשחק בעמדת הבלם בדברצן ובנבחרת ונצואלה.
מחיאס נולד בוולנסיה שבוונצואלה, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של קרבובו המקומית.
ב-12 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, שמשחקת בליגת העל הוונצואלית.
ביולי 2017, לאחר שהיה סגן אלוף העולם במונדיאל עד גיל 20 עם נבחרת ונצואלה הצעירה, טס לספרד והושאל ללגנס, אך זו החליטה להשאיל אותו לעונה אחת לקרטחנה מהליגות הנמוכות.
לאחר שהרשים בקרטחנה, רכשה אותו לגנס מקרבובו ב-2 ביולי 2018. לגנס שילמה לקרבובו כחצי מיליון אירו, והחתימה את מחיאס הצעיר על חוזה לחמש עונות.
ב-30 ביולי 2018 השאילה אותו לגנס לעונה אחת לז'ימנסטיק טרגונה, אך בינואר 2019 העבירה אותו חזרה לקרטחנה עד לסוף העונה.
לקראת עונת 2019/2020 הושאל לאתלטיקו מדריד, כשהוא משחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון ומדי פעם מתאמן עם הקבוצה הבכירה, אך לא הרשים ובתום העונה שב ללגנס.
ב-29 בספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת למלאגה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-22 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת לבית"ר ירושלים, עם אופציה לארבע שנים נוספות..
בתום העונה חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה.
במהלך פגרת מונדיאל 2022 טס מחיאס לוונצואלה, ובתום הפגרה טען כי דרכונו פג תוקף וכי הוא ממתין בוונצואלה עד לחידושו.
ב-4 בינואר 2023 הודיע המועדון על שחרורו המיידי בשל התנהלותו.
ב-29 ביולי 2023 חתם באתונה קליטיה מהליגה היוונית השנייה.
ב-1 ביולי 2025 חתם בדברצן ההונגרית.
בינואר 2017 שיחק עם נבחרת ונצואלה הצעירה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 והגיע איתה למקום השלישי.
במאי 2017 שיחק עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 והגיע איתה עד לגמר בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, בו הפסידה הנבחרת 0–1 לנבחרת אנגליה הצעירה.
ב-8 באוקטובר 2021 ערך מחיאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק מול ברזיל, שהסתיים בהפסד בתוצאה 1–3.
חוסיין שחאדה מוחמד א-שייח' הוא פוליטיקאי פלסטיני, מזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף, ראש הרשות הכללית לעניינים אזרחיים וחבר הוועד המרכזי של הפת"ח וסגנו של נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
חוסיין א-שייח' נולד ברמאללה ב-1960, בן למשפחה עקורה מהכפר דיר טריף שממערב לרמלה.
בגיל 18 נידון בישראל למאסר בעוון פעילות חבלנית ונכלא עד 1989. בזמן מאסרו בכלא הישראלי למד עברית.
לקראת שחרורו מן הכלא, הצטרף למפקדה הלאומית המאוחדת של האינתיפאדה הראשונה.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו ב-1993 היה חבר מייסד של הוועדות הפוליטיות ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
ב-1994 מונה לקולונל בביטחון המסכל, וכיהן בתפקיד עד 1997. א-שייח' היה חבר בוועדת התנועה העליונה למען הפת"ח בגדה המערבית, וכן סגן ראש הוועדות הפוליטיות בגדה המערבית, רצועת עזה וירושלים.
בשנת 1999 זכה בבחירות לתפקיד מזכ"ל הפת"ח ביהודה ושומרון, אולם ערפאת לא ייחס חשיבות לתוצאותיהן.
בראשית שנות ה-2000 היה א-שייח' פעיל תנזים מוכר.
בבחירות לראשות הארגון במאי 2000 הביס א-שייח' את מרואן ברגותי, אולם האחרון סירב לעבור מתפקידו.
מחקירותיו של ברגותי לאחר שנתפס על ידי ישראל, עלה כי אחד השיקולים להסלמת הפיגועים היה בניית מנהיגותו בארגון, לאחר ההפסד לא-שייח'.
לטענת א-שייח', בתקופת האינתיפאדה השנייה הוא היה מבוקש על ידי כוחות הביטחון הישראליים.
אולם א-שייח' נחשב כדמות אפרורית וחלשה יחסית בארגון, במיוחד בהשוואה ליריבו מרואן ברגותי.
א-שייח' נחשב אז כחבר הצד היוני של הנהגת הפת"ח, לצד אבו מאזן וקאדורה פארס.
לאינתיפאדה השנייה היה ביטוי פנים-פלסטיני משמעותי, מאבק בין-דורי בהנהגה הפלסטינית, בין הדור הישן של ערפאת ואנשי תוניס, ללוחמי השטח הצעירים, כברגותי, חוסיין א-שייח' ובני דורם.
בשיא המתח, דווח בשנת 2003 כי ערפאת ניסה לעצור את א-שייח', אז מזכ"ל הפת"ח, ואף לחסלו.
במבצע חומת מגן תפסה ישראל את "מסמכי ערפאת" שהצביעו על תמיכתו הכלכלית במחבלים.
אחד המסמכים הוא מכתב שכתב א-שייח' ליושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, ובו הוא מבקש סיוע בגובה 2,500 דולר לשלושה מחבלים: ראאד אל-כרמי, זיאד מוחמד דעאס ועמר קעדאן.
בשנת 2003, בראיון לערוץ 1 איים ב"תגובה זועמת" נגד ישראל, לאחר שלכדה את מבצעי הלינץ' ברמאללה במבצע מעצרים בשטח A, אשר נחשב בשליטה ביטחונית פלסטינית.
ראש הרשות הכללית לעניינים אזרחיים
בשנת 2007 מונה לראש הרשות הכללית לעניינים אזרחיים, במעמד של שר, וכן ראש ועדת התיאום האזרחית העליונה (CAC).
למעשה, מתוקף תפקידים אלה א-שייח' הוא השר המקשר בין ישראל לרשות הפלסטינית.
בעקבות זאת יש לו מגע רציף והדוק מול הרשויות הישראליות, בייחוד מול מתאם פעולות הממשלה בשטחים והמנהל האזרחי, אך גם מול משרדי ממשלה שונים.
מכוח תפקיד זה, א-שייח' נחשב למי ששולט בכספי המיסים שגובה ישראל עבור הרשות הפלסטינית, על מתן היתרי הכניסה לישראל ותעודות VIP לבכירי הרשות, וכן היתרי מסחר (BMC) לאנשי עסקים פלסטינים.
סמכויות אלו מקנות לו כוח רב המתורגם לנאמנויות פוליטיות.
ביולי 2022 מתאם פעולות הממשלה בשטחים מחלק היתרים ל"בני שיח" פלסטינים בתמורה למידע מודיעיני.
בצד הפלסטיני רואים בכך שיתוף פעולה בלתי לגיטימי ואף כמעשה בגידה.
אשמה חלקית הופנתה נגד א־שייח' ומשרדו, אשר פועל בחוסר יעילות, בירוקרטיה ממושכת, בצפיפות ובחוסר עניין מופגן מצד פקידיו ושמועות על לקיחת שוחד.
פעמים רבות הבקשות מסורבות באופן לקוני, מה שיוצר תחושה שמשרדו של א-שייח' לא מייצג את האינטרס של המבקש.
לכן הם מעדיפים לגשת ישירות למנהל האזרחי, אשר בתורו מאשר בקשות בהתאם לאיכות המידע שמעביר בן השיח.
א-שייח' מנגד טוען שהרשויות הישראליות מתמהמהות במכוון, כדי לאלץ את הפלסטינים לפנות אליהן ישירות ולמסור להן מידע.
לאחר מבצע צוק איתן בשנת 2014, מונה א-שייח' כנציג הרשות הפלסטינית בוועדה המשולשת לשיקום רצועת עזה, לצד נציגים ישראלים ומצרִים.
בתפקיד זה הוא משמש כאיש הקשר העיקרי של הממשלה הפלסטינית למנגנון שיקום עזה (GRM).
בין השנים 2015–2016, א-שייח' קיים משא ומתן עם שר האוצר, משה כחלון, ומתאם פעולות הממשלה בשטחים, יואב מרדכי, בעניין הסדר חובה של הרשות הפלסטינית לחברת החשמל לישראל.
המשא ומתן הבשיל לכדי הסכם עקרונות בין א-שייח' לכחלון ומרדכי, אשר יבטיח את תשלום החוב לחברת החשמל לישראל ויסדיר את משק החשמל והאנרגיה הפלסטיני.
ההסכם כלל הסדר חוב שלפיו הרשות תשלם כ־600 מיליון שקל במזומן, כ־800–900 מיליון שקל בפריסה לתשלומים חודשיים לאורך 4–5 שנים.
בתמורה, תימחק יתרת החוב, העומד על כ־200–300 מיליון שקל.
מעבר להסדרת החוב, סוכם על מנגנון קבע לאספקת חשמל בשטחי הרשות.
מנגנון זה יהיה הגורם הפלסטיני היחיד שישלם לחברת החשמל הישראלית, במקום מול כמה חברות חשמל מקומיות, המתקשות לגבות כספים מלקוחותיהן.
ב-13 בספטמבר 2016 נחתם ההסכם בין הצדדים וב-2 באוקטובר הופקד התשלום הראשון, בגובה 590 מיליון שקל.
בספטמבר 2016 היה א-שייח' אחד משלושת מלוויו הבכירים של יו"ר הרשות בביקורו בישראל לרגל הלוויית שמעון פרס.
בשנת 2017 החלו מאמצי הפיוס בין חמאס לפת"ח, א-שייח' היה חבר בוועדת הדיאלוג הלאומי הפלסטיני.
בתוך כך, קרא בשנת 2022 לחידוש מיידי של הדיאלוג הלאומי, בכדי להתאחד בהתמודדות מול בעיות העם הפלסטיני.
קריאתו זכתה לתמיכה של כלל הפלגים הפלסטיניים.
בשנת 2018 חוקקה מדינת ישראל את החוק להקפאת כספי טרור.
מכוח חוק זה, קיזזה ישראל את תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם.
בעקבות זאת, סירבה הרשות לקבל מישראל את כספי המיסים שהיא גובה עבורה, ובכך נקלעה למשבר כלכלי חמור.
בעניין זה, א-שייח' נפגש ברמאללה עם שר האוצר הישראלי, משה כחלון, עשרות פעמים.
בחלק מהמקרים הגיע כחלון לרמאללה, בכדי לנסות לשכנע את א-שייח' למנוע את התמוטטה הכלכלית של הרשות, ולקבל את כספי המיסים המקוזזים.
עם זאת, א-שייח' סירב להצעתו של כחלון.
ב-11 במאי 2022 נורתה למוות עיתונאית אל-ג'זירה, שירין אבו עאקלה, בחילופי אש בין צה"ל לחמושים פלסטינים.
כשעתיים לאחר מכן יצר שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, קשר עם א-שייח', והציע לו לערוך בדיקה משותפת של נסיבות מותה.
למחרת הצהיר א-שייח' כי הרשות מסרבת לבדיקה משותפת, היא תקיים את חקירת הירי באופן עצמאי ולא תעביר את הקליע שהרג את עאקלה לבדיקה בליסטית בישראל.
עם זאת, כעבור יומיים הצהיר א-שייח' כי הרשות תתמוך בשיתוף פעולה בין-לאומי בחקירת מותה של עאקלה.
בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה בשנת 2007, והידרדרות המצב הביטחוני שנבעה מכך, הטילו מדינת ישראל ומצרים סגר על רצועת עזה, והופסקה לחלוטין כניסת פועלים עזתים דרך מעבר ארז, ששופץ זמן קצר קודם לכן בעלות של מיליוני שקלים.
עם כניסתו של בני גנץ לתפקיד שר הביטחון הוא החל במדיניות משולבת כלפי רצועת עזה.
גנץ קידם מדיניות אזרחית יוזמת וממוקדת ציבור בשיטת המקל והגזר, לצד מאמץ צבאי לסיכול התעצמות הטרור.
בתוך כך, קידם גנץ מתן היתרי עבודה בישראל לכ-7,000 פועלים עזתים, שגדלו במרוצת הזמן לכ-20,000 היתרים: 12,000 לענף הבנייה ו-8,000 לענף החקלאות.
באופן רשמי, הפועלים הפלסטינים בעזה נדרשים להעביר את בקשותיהם למשרד העבודה ברצועה, שבשליטת חמאס.
אולם למעשה, מנגנון בקשת ההיתרים וחלוקתם נעשה על ידי המשרד לעניינים אזרחיים בראשותו של א-שייח', היות שמדינת ישראל וחמאס אינם מקיימים קשר ישיר.
בקשות הפועלים הפלסטינים מועברות ממשרד העבודה לנציג פת"ח ברצועה, איאד נסר, אשר כפוף להחלטת חוסיין א-שייח' היושב ברמאללה.
א-שייח' הוא הסמכות העליונה בסינון הבקשות המועברות לצד הישראלי, מתאם פעולות הממשלה בשטחים ומת"ק עזה.
בכוחו להחליט מי יעבוד בישראל ומי לא, למרות שהרשות הפלסטינית כלל אינה שולטת ברצועה.
בשנת 2008, עת התכנסה ועדת הפת"ח השישית, נבחר לראשונה חוסיין א-שייח' כחבר הוועד המרכזי של פת"ח.
בשנת 2016 התקיימה ועידת הפת"ח השביעית, וא-שייח' נבחר שוב כחבר הוועד המרכזי.
מזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף
לאחר מותו מנגיף הקורונה של סאיב עריקאת, מזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף, יושב ראש הרשות, מחמוד עבאס, קידם את א-שייח' כמחליפו הזמני, ובהמשך כמועמד הפת"ח.
א-שייח' נחשב כמקורב לעבאס, וכמועמד המוביל לרשת אותו.
עם הזדקנותו והידרדרות מצבו הרפואי, העביר עבאס חלק מסמכויותיו לא-שייח'.
האחרון נפגש בשמו עם קונסולים זרים ובכירים אמריקאים כהאדי עמר.
בכך, לראשונה מזה שלוש שנים התקיימה שיחה פומבית ורשמית בין הרשות הפלסטינית לארצות הברית.
א-שייח' אף נפגש מספר פעמים עם ברברה ליף, עוזרת מזכירת המדינה לענייני המזרח הקרוב, ודרש מהממשל הצגת אופק מדיני.
מנגד, הציגה ליף בפני א-שייח' את התנגדות הנשיא האמריקאי לבקשת הפלסטינים לעצרת הכללית של האו"ם לקבל את "מדינת פלסטין" כחברה מלאה ואת דרישתו לחיסול קיני הטרור בצפון השומרון, בייחוד בגזרות שכם וג'נין.
באוקטובר 2022 יצא א-שייח' לביקור בוושינגטון, שם נפגש עם היועץ לביטחון לאומי, ג'ייק סאליבן, וסגנית מזכירת המדינה של ארצות הברית, ונדי שרמן.
לביקור זה משמעות גדולה, היות שהוא הביקור הרשמי הראשון של בכיר ברשות הפלסטינית בארצות הברית מזה חמש שנים.
לפי הדיווחים, ביקור זה נועד להעניק לו לגיטימציה מצד הממשל בוושינגטון כיורשו של אבו מאזן.
מתלווה לעבאס בביקורים רמי דרג כיושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ננסי פלוסי, וכן נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי ומלך ירדן עבדאללה השני.
גם כאן, כדי לקבל לגיטימציה מידידותיה הקרובות של הרשות הפלסטינית בעולם הערבי.
בפברואר 2022 נבחר למזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף.
מינויו התקבל במורת רוח על ידי בכירי הפת"ח, הרואים בעצמם מועמדים טבעיים לרשת את אבו מאזן.
לדוגמה, ג'יבריל רג'וב, לשעבר ראש הביטחון המסכל ביהודה ושומרון, מחמוד אל-עאלול, סגן יו"ר הפת"ח וממייסדיו, ותאופיק טיראווי לשעבר יו"ר המודיעין הכללי.
מנגד מאג'ד פרג', ראש מנגנון המודיעין הכללי, תומך בא-שייח' ונחשב לאיש סודו.
השניים מובילים יחד עם יו"ר הרשות את המערכה למניעת שחרור מרואן ברגותי מהכלא הישראלי.
תיק המשא ומתן עם ישראל
עם כניסתו לתפקיד, ירש א-שייח' גם את תיק המשא ומתן מול ישראל שבעבר היה בידי עריקאת.
אולם א-שייח' הביע בתקשורת עמדות פסימיות בנוגע למשא ומתן עם ישראל.
הוא טען כי "אין פרטנר בצד הישראלי לעשות שלום" וכינה את פגישותיו עם גורמים ישראלים "משא ומתן עם האויב".
א-שייח' הביע תקווה שממשל ביידן יקדם את חזון השלום ואף ביקש לזמן את הקוורטט לענייני המזרח התיכון לקיים פגישה בעניין הפלסטיני.
פגישותיו של א-שייח' עם שר הביטחון, בני גנץ, ושר האוצר, יאיר לפיד, זוכות לביקורת מצד גורמים אסלאמיסטיים ובראשם חמאס.
ב-13 בפברואר 2022 פרסם ערוץ 13 הישראלי כתבה מקיפה על חוסיין א-שייח', שבה עולות האשמות נגדו בדבר מעשי שחיתות והטרדות מיניות.
בכתבה הועלו חשדות שא-שייח' העלים מאות מיליוני דולרים מכספי שיקום הרצועה.
כמו כן, שמשרדו מרוויח כ-2,500 ש"ח מכל היתר כניסה לישראל למטרות עבודה שהוא משיג מהרשויות הישראליות.
במהלך כהונות צצו חשדות לעבירות מין של א-שייח'.
א-שייח' ניסה לשלם דמי שתיקה לבעלה של המותקפת, קצין במנגנוני הרשות, אך האחרון פנה לאבו מאזן בתלונה.
יו"ר הרשות העניק גיבוי מלא לא-שייח'.
פרסום הפרשה בתקשורת הישראלית הכה הדים ברחוב הפלסטיני.
הפרסומים השליליים גורמים לו לנזק תדמיתי בציבוריות הפלסטינית, והוא בתגובה השיב כי העיתונות הישראלית משקרת.
מתוקף מעמדו כשר לעניינים אזרחיים, ולימים ראש הרשות הכללית לעניינים אזרחיים, לא־שייח' מגע קרוב עם גורמים ישראליים.
מעמד זה נתן לו כוח רב, שכן הרשות הפלסטינית ותושביה תלויים במידה רבה במדינת ישראל ורשויות מטעמה כמו מתאם פעולות הממשלה בשטחים והמנהל האזרחי.
מאידך, נורמליציה מול ישראל לא מתקבלת בעין יפה בציבוריות הפלסטינית.
בשל כך גורמי אופוזיציה מאשימים את א־שייח', כמו גורמי שלטון נוספים, בשחיתות ואף בבגידה.
לצד הפלסטיני, מסביר א-שייח' את הפגישות עם הדרג המדיני וצבאי בישראל כ"משא ומתן עם האויב".
בזכות תפקידו זכה א-שייח' להיפגש עם גורמים רמי דרג.
מעמדו בפת"ח וברש"פ המשיך להתבסס, עד אשר מונה למזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף בפברואר 2022. מהלך זה, אשר קודם על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, נתפס כמינוי "יורש".
תנועת חמאס התנגדה מאוד למינוי אפשרי זה, ופתחה בקמפיין נגד א־שייח'.
במהלכו, אף חשפה הקלטה של א־שייח' מבקר ואף מקלל את אבו מאזן.
א־שייח' האשים מצידו את חמאס בזיוף ההקלטה, ומלשכתו של אבו מאזן נמסרה הודעה דומה.
חיזוק למעמדו קיבל ב-25 באפריל 2025, לאחר שהחליט אבו מאזן למנותו לסגנו וממלא מקומו, לאחר שהמועצה המרכזית הפלסטינית אישרה את הקמת התפקיד.
ב-26 באוקטובר אותה שנה שונה החוק ברשות הפלסטינית שקובע כי במצב של נבצרות של נשיא הרשות או פטירתו, מי שיחליף אותו לתקופה של שלושה חודשים עד לקיום בחירות יהיה סגנו.
א-שייח' הוא אחד האנשים העשירים ברשות הפלסטינית.
את הונו צבר בין היתר מבעלות על מספר מחצבות פלסטיניות וכן חנויות נוחות ותחנות דלק.
בבעלותו וילה רחבת ידיים ביריחו.
החל משנת 2010 הוא נשיא מועדון הספורט לנוער של אל-בירֶה .
חוסיין אל-ג'סמי הוא פסנתרן, מלחין, מוזיקאי וזמר אמירתי בולט.
אל ג'סמי נולד בח'ור פכאן שבאמירות שארג'ה להורים אמירתים.
בצעירותו הקים יחד עם אחיו להקה בשם "להקת המפרץ".
בהמשך השתתף בתוכנית לחיפוש כישרונות וניצח במקום הראשון, מה שהביא את חברת רוטנה רוקרדס ליצור איתו קשר ולהוציא את אלבומו הראשון.
בשנת 2008, אל ג'סמי קיבל את פרס מורקס ד'אור , בקטגוריית הזמר הערבי הטוב ביותר (לגברים), בהמשך זכה בפרסים רבים.
השיר הפופולרי ביותר שלו הוא שיר מצרי, בשם "בושרת ח'יר", שכתב והלחין עמר מוסטפא כקמפיין בחירות של עבד אל-פתאח א-סיסי במצרים.
לאל ג'סמי היו קונצרטים רבים ברחבי העולם.
אחת מההופעות הבולטות שלו הייתה הופעה בקונצרט חג המולד השנתי של הוותיקן, מה שהפך אותו לערבי הראשון שהופיע במקום.
לאל-ג'סמי גם אירועים וקונצרטים רבים באיחוד האמירויות, ערב הסעודית, כווית, ובמקומות אחרים במזרח התיכון.
אירוע בולט היה טקס הפתיחה של אקספו 2020 בדובאי.
אל ג'סמי שימש כשופט בעונה השלישית של אקספקטור בערבית, כמו כן הוא משמש כשגריר רצון טוב של האו"ם, ושגריר היצירתיות ושגריר התרבות הערבית באיחוד האמירויות.
ב-2016 הוא הפך לאמירתי הראשון - והערבי הראשון - שהופיע באופרה בדובאי.
חמד מלך בחריין, העניק לו מדליה.
הוא קיבל אותות כבוד גם ממוחמד השישי מלך מרוקו, מנור מלכת ירדן ועוד.
אל ג'סמי קיבל תואר "דוקטור לשם כבוד" ב-2015 מהאקדמיה לאמנויות במצרים, וב-2017 מ-Cape Breton University בקנדה.
אל ג'סמי משמש כפרזנטור של פפסי במזרח התיכון.
לרגל הנורמליזציה עם האיחוד האמירויות ביצעה להקה ישראלית בשם אל נור את שירו "احبك", לאחר הפרסום אל-ג'סמי בוקר על תמיכתו בהסכם וב"פלסטין הכבושה".
מספר שירים של אל-ג'סמי יצאו כקאברים עברית, ככלות הכל של משה קליין, עם סגולה של מוטי אוריאל, תפילה אשא של ישראל הלוי וישראל פרץ, סלאם עליכום של פרחי ירושלים, אנא רחם של ישראל איבגי, מדינה סוערת של ליאור פרחי וחיים ישראל, ועוד.
אל ג'סמי היה נשוי ב-2013 לחסנה ולו בת מנישואים אלו, בסוף 2022 נישא לש'ייחה עבדול עזיז סלמאן בחורה ממוצא אמירתי.
חוסה רודריגו רודריגו (בספרדית: José Rodrigo Rodrigo; 26 בדצמבר 1928 - 21 באוקטובר 2016) היה גנרל ספרדי אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1992–1996.
רודריגו נולד בסאוטה ב-26 בדצמבר 1928. ב-1943 הוא התגייס לצבא ספרד, וארבע שנים מאוחר יותר הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הספרדית.
ב-1951 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת כלוטננט.
ב-1978 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים הממוכן ה-31 ("אל קוניו").
בהמשך הועבר לפקד על רגימנט חיל הרגלים הקל ה-29 של ("איזבל לה קטוליקה").
כמו כן, הוא שימש כנספח הצבאי של ספרד בארגנטינה.
ב-1987 הוא מונה למפקד דיוויזיית השריון ה-1. ב-1988 הוא החל לשרת במטה הכללי הספרדי.
ב-1989 הוא החל לפקד על המחוז הצבאי ה-1 (מדריד).
ב-16 בדצמבר 1992 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
חוסה אנחל קורדובה צ'יימברס (בספרדית: José Ángel Córdoba Chambers; נולד ב-3 ביוני 2001 בפנמה סיטי שבפנמה) הוא כדורגלן פנמי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת נוריץ' סיטי ובנבחרת פנמה.
קורדובה גדל במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה דה לה צ'וררה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפנמית, ובסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 בינואר 2020 הושאל קורדובה בסלטה ויגו מלה ליגה, אך שיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-12 בינואר 2021 הושאל לאטאר וליקו טרנובו מליגת העל הבולגרית עד לתום עונת , ובסך הכל ערך 18 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-7 בספטמבר 2021 הושאל ללבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית למשך עונת .
הוא ערך 20 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, וכן זכה עם המועדון בגביע הבולגרי.
ב-5 באפריל 2022 חתם על חוזה קבוע לחמש שנים במועדון, החל מ-1 ביולי 2022.
ב-5 ביוני 2024 הודיעה נוריץ' סיטי על החתמתו של קורדובה.
ב-30 במרץ 2022 ערך קורדובה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה, בניצחון 1-0 על נבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
חוסיין אל-הייב הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש כראש המועצה המקומית טובא זנגרייה בשנים 1988–2008, 2013–2018 וממרץ ועד מאי 2024.
יליד טובא, 1950, והראשון בכפר שסיים בית ספר תיכון בסוף שנות ה-60. איש חינוך במקצועו אשר ניהל את בית הספר המקיף ביישוב.
סבו הוא חוסיין אל-הייב שהיה ממקימי יחידת הגששים בצה"ל, והוא עצמו קצין במילואים.
בשנת 1988 עם הקמת הרשות, נתמנה לכהן כראש המועצה הראשון, תפקיד בו כיהן ברצף עד שנת 2008 – אז התפטר כיוון שלא הצליח להגדיל את היקף גביית כספי הארנונה ביישוב, דבר שהוביל לכך שהיישוב לא קיבל את מענקי האיזון מהממשלה.
במקומו נתמנתה ועדה קרואה בראשות אל"ם (במיל') צביקה פוגל.
עם תום תקופת הוועדה הקרואה לאחר חמש שנים, נבחר אל-הייב שוב לראשות המועצה והמשיך לכהן בתפקיד עד לבחירות ברשויות המקומיות בשנת 2018, אז הפסיד לויסאם עומר שהתמודד מטעם מרצ.
במהלך הקדנציה השנייה שלו, ועל רקע התפתחותו של היישוב, נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות בהר הרצל בשנת 1994, לכבוד עובדי הרשויות המקומיות בדגש על מחלקות התברואה והמים, וכן לציון התיאום ושיתוף הפעולה בין הממשלה המרכזי לרשויות המקומיות בתחום שמירת הסביבה, ולכבוד התקווה להצלחת שיחות השלום.
בשנת 1998 הוביל את ההחלטה לקיים ביישוב את קבלת הפנים לראשי המדינה בהם ראש הממשלה נתניהו והשרים בעיד אל-אדחא, למרות הכרזת ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל על ביטול כל קבלות הפנים לשרים ולראשי המדינה ביישובים הערבים בעקבות הריסת מבנים ליד שפרעם.
בעקבות כך כונה בעיתונות הערבית בכינויי גנאי כגון "הרצל" ו"ציוני".
אך זכה אל-הייב להערכה מראשי המדינה.