tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסנדר אאוטלואו אנדרסון היה בעל עבדים אמריקאי ועורך דין שייצג את טנסי בסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן כיהן בסנאט של מדינת קליפורניה, ובבית המשפט העליון של קליפורניה.
אנדרסון נולד ב-10 בנובמבר 1794 בבית אביו, "Soldier's Rest" במחוז ג'פרסון (כיום מחוז המבלן), הטריטוריה הדרום-מערבית, והיה בנם של פיישנס אאוטלואו והסנאטור האמריקני הוותיק ג'וזף אנדרסון.
הוא נקרא על שם סבו מצד אמו, איש הגבול אלכסנדר אאוטלואו (1738 – 1826).
בצעירותו סיים את לימודיו במכללת וושינגטון ליד גרינוויל, טנסי.
הוא התנדב לשירות במלחמת 1812 ולחם תחת אנדרו ג'קסון בקרב על ניו אורלינס ב-1815. מאוחר יותר באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בדנדרידג', טנסי.
בשנת 1821, ג'קסון מונה למושל טריטוריית פלורידה, ואנדרסון כפרקליט המחוזי של מערב פלורידה של ארצות הברית.
לאחר מכן, הוא עבר לנוקסוויל, ולאחר מכן שימש כמפקח של משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית באלבמה ב-1836. הוא היה סוכן בגירושי האינדיאנים של 1838 עבור אלבמה ופלורידה, והחזיק בחוזה עד 1848.
בפברואר 1840, אנדרסון נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי האספה הכללית של טנסי לתפקיד שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של הסנאטור יו לוסון וייט, שהיה חבר במפלגה הוויגית ונאלץ להתפטר על ידי המושל ג'יימס ק.
פולק כדי שניתן יהיה למנות סנאטור דמוקרטי.
אנדרסון כיהן בסנאט מ-26 בפברואר 1840 עד 3 במרץ 1841, אז פגה הכהונה.
במאי 1840, הוא היה ציר בוועידת המפלגה הדמוקרטית הלאומית בבולטימור, מרילנד.
אנדרסון לא עמד לבחירה מחדש למושב; המושב היה אמור להישאר ריק לתקופה שבה קבוצה של מחוקקים דמוקרטים בטנסי שכונתה "שלוש עשרה בני האלמוות" סירבה להיפגש ולהוות מניין מספיק כדי לאפשר את בחירתו של מחליף, והעדיפה ככל הנראה לא ייצוג על פני כהונה של חבר במפלגה השנייה, הוויגית.
לאחר שעזב את הסנאט, אנדרסון נשאר פעיל בפוליטיקה.
בספטמבר 1844 פרסם סדרת מסמכים על קבלתה של טקסס כמדינה חדשה, אשר פורסמו כספר.
ביולי 1847, הוא הכריז על תמיכתו בזאכרי טיילור מלואיזיאנה כמועמד לנשיאות ארצות הברית.
אנדרסון היה מנהיג של חברת הגירה מאינדפנדנס, מיזורי, ונסיעה לקליפורניה ב-1849. הוא כיהן בסנאט של מדינת קליפורניה ב-1852 כדמוקרטי.
בפברואר 1852, שמו הועלה לסנאט האמריקאי, אך הוא הפסיד במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
מאוחר יותר עסק אנדרסון בעריכת דין בוושינגטון הבירה, והופיע הן בפני בית המשפט לתביעות והן בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא חזר לאלבמה, עסק בעריכת דין במובייל ובקמדן.
לאחר מכן שוב חזר לטנסי, הוא מת בנוקסוויל, טנסי ב-23 במאי 1869, ונקבר בבית הקברות האולד גריי.
בשנת 1821, הוא התחתן עם מריה המילטון בוושינגטון הבירה, שמתה בשנת 1825 בג'ונסבורו, טנסי.
ב-7 ביוני 1825 הוא נישא בשנית לאלייזה רוזה דדריק, בת דודתו, ונולדו להם 11 ילדים.
היא מתה ב-15 באוקטובר 1866 בנוקסוויל, טנסי.
אלכסנדר גרנט בארי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אורגון, אשר כיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית בין סוף 1938 לתחילת 1939. לאחר מכן שירת בבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בארי נולד ב־23 באוגוסט 1892 בעיר אסטוריה שבאורגון, השוכנת בשפך נהר קולומביה.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים בעיר הולדתו ובפורטלנד, ובהמשך למד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
לאחר שהשלים את לימודיו פנה ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אורגון, שהיה ממוקם אז בפורטלנד, ולאחר מכן עבר ל־Northwest College of Law שהוקם בעקבות מעבר הפקולטה ליוג'ין בשנת 1915.
ב־1917 סיים את לימודיו, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בפורטלנד.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא ב־1918, הוסמך כלוטננט משנה בחיל התותחנים, ונשלח עם חיל המשלוח האמריקאי לצרפת.
הוא שירת עד פברואר 1919. מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים.
ב־1932 הצטרף לוועדת הסיוע של אורגון, ובין 1933 ל־1935 שימש כחבר בוועדת הפיקוח על משקאות חריפים במדינה.
בשנת 1937 מונה ליו"ר מועצת שירות הציבור של המחוז החינוכי מס' 1 בפורטלנד.
בינואר 1938 התפטר הסנאטור פרדריק סטיוור, ומושל אורגון מינה את אלפרד רימס כממלא מקום זמני.
בבחירות שהתקיימו ב־8 בנובמבר אותה שנה נבחר בארי להשלים את שארית כהונתו של סטיוור.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מ־9 בנובמבר 1938 ועד 3 בינואר 1939, אך בחר שלא להתמודד על כהונה מלאה.
את מקומו תפס רופוס הולמן.
לאחר סיום כהונתו חזר בארי לעיסוק בעריכת דין.
בשנת 1940 נישא בשנית להלן מ.
ב־1944 נבחר לבית הנבחרים של אורגון כנציג פורטלנד ומחוז מולטנומה, וכיהן שם בין 1945 ל־1949 כנציג מחוז בחירה 5.
ב־28 בדצמבר 1952 נפטר בארי בפורטלנד, ונטמן בבית העלמין הלאומי וילאמט הסמוך לעיר.
אלכסנדר בארו הראשון היה עורך דין, בעל עבדים ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה.
הוא היה חבר המפלגה הוויגית, והיה אחיו למחצה של (שניהם היו אחים מהאב).
בארו נולד ב-27 במרץ 1801 ליד נאשוויל שבטנסי, לווילי בארו ולאשתו הראשונה, ג'יין גרין.
בשנים 1816–1818 למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1822, והחל לעסוק במקצועו בנאשוויל.
זמן קצר לאחר מכן עבר למחוז פליסיאנה בלואיזיאנה, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
בהמשך עזב את תחום המשפט והפך לבעל מטעים.
בהמשך דרכו נכנס בארו לפוליטיקה, ונבחר לבית הנבחרים של לואיזיאנה, שבו כיהן במשך מספר שנים.
בתקופת כהונתו התנגד לאיסורים על ייבוא עבדים, וטען כי "עושרה ורכושה של המדינה נשענים ביושר ובמלואם על עבודת העבדים".
בשנת 1840 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, וכיהן מ־1841 ועד מותו.
במהלך כהונתו שימש יושב ראש ועדת המבנים והשטחים הציבוריים בקונגרס ה־27, וכן יושב ראש ועדת המיליציה בקונגרסים ה־27 וה־28. העיתונאי הוותיק מוושינגטון, בנג'מין פרלי פוּר, תיאר את בארו כ"איש הנאה ביותר בסנאט".
הסנאטור בארו נפטר בבולטימור שבמרילנד, ב־29 בדצמבר 1846. הוא נקבר בבית העלמין המשפחתי שבמטע אפטון וילה, ליד באיו סרה, לואיזיאנה.
לאלכסנדר ולאשתו מרי אן בארו נולדו שלושה ילדים.
אלכסנדר פורפירייביץ' בורודין היה מלחין רוסי ופרופסור לכימיה אורגנית.
בורודין, יליד סנקט פטרבורג, היה אחד המלחינים הרומנטיים הרוסים הבולטים ביותר במאה התשע עשרה.
הוא נמנה עם קבוצת "החמישה", קבוצה שייחדה את מרצה להלחנת מוזיקה רוסית ייחודית, שלא חיקתה את המוזיקה האירופית המערבית.
בורודין נולד בסנקט פטרבורג, והיה בנו הלא־חוקי של אציל גאורגי בן שישים ושתיים וצעירה רוסיה נשואה בת עשרים וחמש.
בשל נסיבות הולדתו הלא־חוקיות, רשם אותו האציל כבן של אחד מצמיתיו, פורפירי בורודין – ומכאן שמו של המלחין.
אביו של בורודין שחרר אותו ממעמד הצמיתות בהיותו בן שבע, ודאג לדיור ולפרנסה לו ולאִמו.
אף על פי כן אִמו של אלכסנדר לא הכירה רשמית בבנה.
אמנם היא דרה סמוך אליו, אך בורודין הצעיר פנה אליה בכינוי "דודה".
בורודין קיבל חינוך טוב, ובכללו גם שיעורי פסנתר, חליל צד וצ'לו ממורים פרטיים.
בגיל 16 התקבל בורודין לאקדמיה הרפואית הכירורגית בסנקט פטרבורג וסיים את לימודיו בשנת 1856. הוא למד בין היתר אנטומיה, בוטניקה, זואולוגיה, וקריסטלוגרפיה, אך התמחה בכימיה.
לאחר סיום לימודיו עבד בורודין במשך שנה בתפקיד רופא בבית חולים צבאי.
בין 1859 ל-1862 השתלם במדעי הטבע באוניברסיטת היידלברג, ושם השלים את לימודי הפוסט דוקטורט שלו, וגם חבר למנדלייב, יוצר הטבלה המחזורית.
בהיידלברג פגש בורודין פסנתרנית רוסייה שסיירה בגרמניה, ונשא אותה לאישה ב־1863. בשנת 1862 נתמנה לפרופסור לכימיה באקדמיה שבה למד.
הוא גם היה ממייסדיו וממוריו הראשונים של בית הספר הרפואי הגבוה לנשים בסנקט פטרבורג.
אף על פי שהיה מלחין ידוע, התפרנס בורודין מעבודתו בכימיה, וזכה בכבוד רב בתחום זה, בייחוד על עבודתו בתחום האלדהידים.
הוא היה שותף לגילוי התגובה האלדולית, וקיבל את הכבוד שבקריאת תגובה כימית מסוימת (Hunsdiecker–Borodin reaction) על שמו.
בריאותו של בורודין היה לקויה.
אף על פי שהחלים ממחלת הכולרה ושרד ואף כמה התקפי לב מינוריים, לבסוף מת בורודין באמצע נשף של האקדמיה ב־27 בפברואר 1887. הוא נקבר בבית הקברות טיחווין שבמנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בורודין התחיל ללמוד הלחנה רק בשנת 1863, והיה תלמידו של מילי באלאקירב.
בורודין היה לאחד מהחברים בקבוצת החמישה שריכז סביבו באלאקירב, ולצידם מודסט מוסורגסקי, סזאר קואי וניקולאי רימסקי־קורסקוב.
בשנת 1869 ניצח באלאקירב על הסימפוניה הראשונה של בורודין, ובאותה שנה החל בורודין בהלחנת הסימפוניה השנייה שלו.
סימפוניה זו נחלה הצלחה מוגבלת בלבד בבכורה שלה ב־1877. בורודין ערך את התזמור שלה ב־1879, ופרנץ ליסט ארגן מופעים של הסימפוניה גם בגרמניה, ב־1880. כך זכה בורודין למידת־מה של תהילה גם מחוץ לרוסיה.
כמו כן בשנת 1869 החל לעבוד על האופרה הנסיך איגור, ובה היה שותף גם לכתיבת הלִבְרִית.
זוהי אופרה בארבע מערכות, והתפרסמו ממנה מאוד הקטעים המכונים "המחולות הפולובציים".
תזמורות רבות ניגנו את המחולות הללו, והם היו ליצירה העומדת לעצמה – וגם הפכו את האופרה למוכרת שביצירותיו.
האופרה לא הושלמה עד מותו של בורודין בשל קצב ההלחנה האיטי שלו, שנבע במידה רבה מהעומס בעבודה העיקרית שלו, בשדה הכימיה.
בורודין כינה את עצמו "מלחין של שבת", מאחר שעבודתו בכימיה העסיקה אותו עד מאוד.
פעילותו המדעית, ובכללה הרצאות, עבודה במעבדה, ישיבות ובחינות, הייתה תובענית ביותר.
רק לאחר מותו השלימו חבריו, ניקולאי רימסקי־קורסקוב ואלכסנדר גלאזונוב את הלחנת האופרה ואת תזמורה.
בורודין לא היה מלחין פורה, בשונה ממלחינים רבים בני זמנו, ואף על פי כן הניב עוד יצירות אחדות – ובהן פואמה סימפונית פופולרית ("בערבות מרכז אסיה"), שתי רביעיות לכלי קשת (הרביעייה השנייה נכנסה לרפרטואר הסטנדרטי, והפרק האיטי מתוכה התפרסם במיוחד), וגם כמה שירים וקטעים קצרים לפסנתר.
וכן החל בורודין לעבוד על הסימפוניה השלישית שלו, אך לא זכה להשלימה.
גלאזונוב השלים ותזמר את שני פרקיה הראשונים לאחר מותו.
אף על פי שהסימפוניה השלישית איננה פופולרית כסימפוניה השנייה (ואף הראשונה, המוכרת פחות מהשנייה), עדיין מרבים להקליטה במסגרת מכלול הסימפוניות של המלחין.
אופי המוזיקה של בורודין רוסי בעיקרו, אך במוזיקה משובץ לרוב גם מצלול מזרחי של ערבות אסיה.
הר בורודין באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אלכסנדר בורודין.
שני הפרקים הראשונים פורסמו לאחר השלמה ותזמור של גלאזונוב)
"בערבות מרכז אסיה", פואמה סימפונית (1880)
חמישייה בדו מינור, לפסנתר ולרביעיית כלי קשת (1862)
סקרצו לרביעיית כלי קשת (1882, שימש בסיס לפרק השני של הסימפוניה השלישית)
"סוויטה קטנה", שבעה קטעים קצרים (פורסמה ב־1885, מקצת הקטעים הולחנו כמה שנים קודם לכן)
הפתיחה והמחולות הפולובציים מנוגנים לרוב כיצירה לעצמה)
אלכסנדר רומנוביץ' בלייב היה סופר מדע בדיוני סובייטי.
בלייב נולד בעיר סמולנסק, במשפחתו של כומר.
בשנת 1895 החל ללמוד באקדמיה דתית.
עם סיומה לא החל בקריירה דתית, והעדיף ללמוד משפטים ובו-זמנית לקח קורסים בקונסרבטוריון למוזיקה, עבד בתיאטרון וכתב מאמרים.
הפרקטיקה המשפטית אפשרה לו לצאת לסיורים לאירופה ולאחר שנת 1914 הוא עזב אותה בכלל והתמסר לספרות ותיאטרון.
בסביבות שנת 1920 הוא חלה קשה והבריא רק לאחר מספר שנים.
עם הבראתו הוא היה יועץ משפטי במשרד החינוך, לאחר מכן ספרן, מחנך בפנימייה של ילדים ואפילו מפקח במשטרה.
עיסוקיו המגוונים העשירו את ידיעותיו, ידיעות ששימשו אותו בכתיבת ספריו.
בסוף שנות ה-20 הוא עבר למוסקבה וכתב לשני עיתונים במקביל לכתיבת ספרים.
בשנת 1929 עבר ללנינגרד ומשם, בשנת 1931, לעיר הקרובה פושקין.
במהלך שנת 1941 נכבשה העיירה על ידי הנאצים, ובחורף 1942 הוא נפטר מרעב.
בין השנים 1925–1930 הוא פרסם יותר מארבעים יצירות מדע בדיוני, בהן רומנים, נובלות וסיפורים.
הוא חיבר גם תסכיתים לרדיו, תסריט, דרמה וסיפורי הרפתקאות.
הבעלים של העולם (Властелин мира), 1926
מעל לאין סוף (Над бездной), 1927
האדם האמפיבי (ידוע גם בשם "שד הים") (Человек-амфибия), 1928
עולם שלא מתכלה (Нетленный мир), 1929
האדמה בוערת (Земля горит), 1931
קפיצה באין סוף (Прыжок в ничто), 1933
תחת השמים הארקטיים (Под небом Арктики), 1938
הממותה בעלת הקרניים (Рогатый мамонт), 1938
רשימת יצירותיו שיצאו לאור בעברית
"האדם האמפיבי" - תרגם אמין קולייב, הוצאת ספרות יפה, 2000.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' בְּלוֹק היה משורר רוסי.
נולד בסנקט פטרבורג במשפחה אריסטוקרטית.
אביו היה פרופסור באוניברסיטת ורשה.
אחרי שהתגרשו הוריו, בלוק אומץ על ידי משפחת בֶּקֶטוֹב, משפחת משכילים מצד אמו.
במשפחה זו גדל והתחנך, ורכש השכלה ספרותית נרחבת.
אמו הייתה אשת ספרות ומתרגמת, וגם אחיותיה של האם היו קרובות לעולם השירה והספרות.
בלוק הצעיר השתלם בלימודי היסטוריה וחקר שפות.
בשנת 1898 פגש את ליוּבּוֹב מֶנְדֶלֶייבָה, בתו של המדען הידוע דמיטרי מֶנדֶלֶייב, מי שהייתה לימים לאשתו.
אמו של בלוֹק הבחינה בכישרונו ושלחה את שיריו המוקדמים לבת דודתה במוסקבה.
בסיועה הגיעו שיריו לידי הסופר והמשורר אַנְדְרֵיי בֶּילִי, שקיבל אותם בהתלהבות.
זאת הייתה ההכרה הראשונה במשורר הצעיר.
זמן קצר אחר כך, משנת 1902, הפך בלוֹק לאורח של קבע בסלון הספרותי של המשוררת זינאידָה גִיפּיוּס ובעלה, המשורר והחוקר דמיטרי מֶרֶזְ'קוֹבְסְקי, והשתתף במערכת כתב העת "נוֹבִיי פּוּט" (הדרך החדשה) שהשניים ערכו והוציאו לאור.
יצירתו המוקדמת של בּלוֹק בין השנים 1900 - 1904, קוּבצה בספרו הראשון "שירים לגברת הנפלאה", שיצא לאור בשנת 1905. הספר ספוג באווירה מיסטית, שבה כל תופעות העולם נתפסות כסימנים ואותות של המתרחש בעולמות אחרים.
בספר "שירים לגברת הנפלאה" ובמחברו, הכירה הביקורת הרוסית בת הזמן, את ממשיך דרכו של הפילוסוף ולדימיר סולוביוב.
מבקרים רוסיים טענו שהוא הושפע מהמשורר אָפָנַסיי פֵט, (1820 - 1892), שכתב שירים מחורזים וטקסטים לרומנסות רוסיות שהולחנו והושרו.
בלוק היה מגדולי המשוררים הסימבוליסטים הרוסים.
הוא מת ב-1921, אך דעיכתו הספרותית החלה עוד קודם לכן: בשנת 1918, מיד אחרי שכתב את שתי פואמות-הענק שלו, ה"סקיתים" ו"שנים-עשר" הוא השתתק.
אלכסנדר בלוק סיפר לקוֹרניי צ'וּקוֹבְסקי, משורר, סופר חוקר הספרות, שאחרי שכתב את הפואמה "שנים-עשר" הרגיש שסיים את הקריירה הספרותית שלו.
נפטר בשנת 1921 ממחלת לב.
יש מבקרים חוקרים והיסטוריונים של ספרות, המשייכים את בלוק לעידן הספרותי של תור הכסף בשירה הרוסית.
יצירתו של בלוק בתרגום עברית
עם יציאתו של ספר תרגומיה החדש, של מירי ליטווק, משירת בלוק, יש לציין ששתי הפואמות שלו, "סקיתים" ו"שנים-עשר", זכו לשלושה תרגומים נדפסים, המצוינים מטה:
אלכסנדר בלוק - מבחר משירתו, תרגמה וערכה מירי ליטווק, גוונים תל אביב 2007.
סקיתים, פואמה, תרגם אברהם שלונסקי, מרחביה תש"ג 1943.
שנים עשר, פואמה, תרגם אברהם שלונסקי, איורים ג.
אננקוב, ספרית פועלים תל אביב תשל"ב 1972.
השנים עשר; סקיתים, תרגם מרוסית ברוך מורן, ירון גולן תל אביב 1991.
אלכסנדר בֶּרוַולד היה אדריכל וצייר יהודי-גרמני, מחלוצי האדריכלות הישראלית החדשה בתקופת היישוב.
מן המשפיעים ביותר על התגבשות הסגנון האקלקטי בארץ ישראל, מתכנן העיר בת ים (שכונת "בית וגן") ובניין הטכניון הישן.
ברוולד נולד בברלין למשפחת סוחרים יהודית מתבוללת, ולמד באוניברסיטה הטכנית בשרלוטנבורג, מאז 1920 רובע של ברלין.
ב-1906 נישא לציירת לוטֶה אייזנברג.
עבד בשירותו של האדריכל ארנסט פון אינה על בניין הספרייה המלכותית הפרוסית (כיום ספריית המדינה בברלין).
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני כקצין ארטילריה ימית, והיה הקצין היהודי הראשון בתחום זה.
את פנים ביתו בברלין תכנן ברוולד בדיוק לפי תא הפיקוד שלו באונייה.
בברלין עצמה היה אחראי לתכנון שכונות בהן התגוררו מדינאים ואנשי תרבות ומדע בעיר.
ב-1910 הוזמן ברוולד לתכנן בחיפה את הבניין מוסד ה"טכניקום", שבהמשך שיכן את "הטכניון".
את תכנון המבנה עשה ממשרדו בברלין, אבל לתכנון עצמו קדם מסע לימוד בארץ ישראל.
הוא נע בארץ עם רעייתו ועמד מקרוב אחר מנהגי הבנייה הערבית, מאפייניה והתאמתה לאקלים הארץ.
במיוחד התרשם מיכולת החציבה והעיצוב באבן מבלי להזדקק לתוספות דקורטיביות מחומרים אחרים.
הוא התרשם עמוקות מן הקשת המחודדת, מסורגי האבן והעץ של המרפסות, מחלונות האוורור ומעיטורי הצריחים.
כל אלה באו לידי ביטוי בעיצוב המבנה המיועד לטכניקום.
ב-1925 עלה לארץ והתיישב עם אשתו בחיפה, בה לימד בפקולטה לאדריכלות בטכניון שנפתח לא מכבר, פקולטה שנוצרה במיוחד עבורו.
במקביל ניהל משרד לתכנון אדריכלי.
ברוולד הוא האדריכל היהודי-ציוני הראשון אשר באופן מודע חיפש מקורות חדשים, בניסיון ליצור "אדריכלות ישראלית" חדשה המתאימה לשובו של העם היהודי לארצו.
חיפושיו של ברוולד אחר סגנון מקומי חדש נעשו על רקע החזון הציוני של הקמת יישוב עברי חדש בעל תרבות חדשה, המתבססת על תרבות העם היהודי וארץ ישראל.
הוא ראה בבנייה האסלאמית על מאפייניה השונים בארץ (כגון אדריכלות ממלוכית) סגנון אליו צריכה תרבות הבנייה היהודית החדשה להתקשר.
התוצר האדריכלי של בנייניו של ברוולד הוא אותו סגנון שלימים כונה "הסגנון הארץ ישראלי", ששילב בין מזרח ומערב והיה הסגנון השולט ביישוב עד שנות ה-20. בבניין הטכניון, למשל, מתבטא שילוב זה בקשתות בסגנון מזרחי ומעליהן גמלוני-לבנים בסגנון צפון-אירופי.
החיבור למקום בא לידי ביטוי בתכנון בית וגן (לימים העיר בת ים), במסגרתו העניק ברוולד חשיבות לטופוגרפיה המקומית, למאפייני השטח ולמתאר קו החוף, ובמכוון נמנע משינוי גס של הנוף.
שני בתי הספר שתכנן ברוולד בחיפה, בניין הטכניון ואחריו גם את בניין בית הספר הריאלי הישן, נחשבים עד היום לדוגמה טובה של הסגנון האקלקטי.
בתכנון בניין הטכניון נעשה גם מאמץ לתת לו ממד ציבורי וממלכתי באמצעות סימטריה והעמדה מונומנטלית ביחס לסביבתו (בדומה לבניין הגימנסיה העברית הרצליה שנבנה בתקופה המקבילה בתל אביב).
על כל פנים, נראה כי בסוף ימיו הפנה ברוולד עורף לעקרונות הסגנון האקלקטי שהנהיג: "בית פיליפס" שנבנה על הר הכרמל בנוי כבר במתכונת הסגנון הבינלאומי.
בשלוש השנים האחרונות לחייו תכנן ברוולד בית עבור חיים ויצמן, שנועד להיבנות בהר הצופים, בסמוך לאוניברסיטה העברית בירושלים.
בסופו של דבר סבל הפרויקט דחיות חוזרות ונשנות, ולבסוף לא יצא אל הפועל.
ברוולד הרבה לצייר ולרשום נופים, בני-אדם וקריקטורות, ואף אייר מספר ספרים.
הוא היה מוזיקאי חובב אשר ניגן בוויולה, ובעודו בגרמניה ניגן ברביעיית מיתרים שהשתתף בה גם אלברט איינשטיין.
הוא נפטר ממחלה קשה ב-1930, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
לזכרו רחוב בהדר הכרמל בחיפה ואנדרטה בכרמל מרכזי.
חלק מעזבונו נמצא בארכיון ההיסטורי של הטכניון.
בניין הטכניון הישן בהדר הכרמל, חיפה, 1912 - כיום המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל
בניין בית הספר הריאלי העברי בחיפה בהדר הכרמל (כיום בניין הכיתות התיכוניות), חיפה (1913-1910)
בית בלומנפלד במושבה מרחביה, 1911
בנייני משק בקואופרציה במרחביה, 1912
ביתם של המהנדס שמואל איצקוביץ' ורעייתו לאה (הבית השני שהוקם ברחוב הרצל),1922
מבנה השנאה (טרנספורמציה) ברחוב יפת, יפו 1923
סניף בנק אנגלו-פלשתינה (חלקו הראשון) בחיפה, 1925
מלון פלטין, תל אביב, 1926
בית זוסקין בתל אביב, 1926
בית חולים המרכזי (כיום בית חולים העמק) בעפולה, 1928
בית פיליפס בכרמל מרכזי, חיפה, 1929
המרכז המסחרי החדש בהדר הכרמל, חיפה (החל בתכנון וליאון וַמוּשׁ סיימו עם פטירתו של ברוולד)
תכנון בשנת 1924 של עיר עברית, בחולות 'ג'בלייה' שמדרום ליפו בשם 'בית וגן'.
השכונה שקמה על בסיס תוכניתו שינתה את שמה בשנת 1936 לבת-ים.
אלכסנדר ניקולאייביץ' בֵּנוּאָה (רוסית: Александр Николаевич Бенуа; 21 באפריל 1870, רוסיה – 9 בפברואר 1960) היה אמן, צייר, מבקר אמנות, תפאורן ומעצב תלבושות רוסי, ערך את כתב העת "עולם האמנות" בסנקט פטרבורג יחד עם סרגיי דיאגילב וליאון באקסט.
ב-1901 מונה כמנהל בתיאטרון מריאינסקי ומאז הקדיש את כל זמנו לעיצוב הבמה.
בין השנים 1918–1926 היה אחראי על גלריית יצירות מופת בארמיטאז'.
במקביל הוא עבר בתיאטרון הדרמה הגדול כצייר התיאטרון וכבמאי.
החל משנת 1926 התגורר בפריז.
עבודותיו עבור הבמה: תפאורה ותלבושות עבור להקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב: לה סילפיד (1909), ז'יזל (1910), פטרושקה (1911), שיתף פעולה גם עם תיאטראות אחרים.
בנואה הוא אחי סבו של השחקן הבריטי פיטר יוסטינוב.
אלכסנדר (אלכס) ביין (21 בינואר 1903 – 20 ביוני 1988) היה היסטוריון וביוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל להיסטוריוגרפיה ציונית.
ביין נולד בגרמניה, בוגר אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת ארלנגן ובעל דוקטורט בפילוסופיה.
ביין כתב את עבודת הדוקטורט על אלכסנדר המילטון תחת הדרכתו של ההיסטוריון פרידריך מיינקה.
בשנים 1927–1933 עבד כארכיונאי בארכיון הממלכתי של פוטסדאם.
עלה לארץ ישראל והחל לעסוק בעריכת כתביו של בנימין זאב הרצל וכתיבת הביוגרפיה שלו.
בשנת 1936 מונה לסגן מנהל הארכיון הציוני המרכזי, תפקיד בו החזיק עד מינויו למנהל הארכיון ב-1955.
עבד כמנהל הארכיון הציוני עד 1971, נוסף להיותו יו"ר האיגוד הארכיוני בישראל וחבר הנהלה בארגון הבינלאומי לארכיונים וכמרצה לארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1956 מונה לגנז המדינה הראשון, תחום בו הטביע את חותמו על ארגון ארכיונים בישראל כולה (1956–1971).
ישב גם כחבר הנהלה במכון לחקר הציונות של אוניברסיטת תל אביב, חבר הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית, חבר הנהלת מכון בק וחבר במועצת "יד ושם".
זכה בפרס ישראל ב-1987 על היסטוריוגרפיה ציונית.
בנו הבכור של ביין, יוחנן, כיהן כשגריר ישראל באו"ם.
נכדתו, בתו של יוחנן ביין, היא המורה למשחק והשחקנית ליאת ביין.
בנו השני, נחמיה ביין, עבד בשרות המדינה ומתנדב שנים רבות בעמותות פרקינסון בישראל ובחו"ל.
ששת נכדיו, ילדיו של נחמיה, מיכל, רונית, ענת, אמיר, עמית ולילך עוסקים במחקר, חינוך, תקשורת ומקצועות טיפוליים.
ביין החל לעסוק בכתיבה היסטורית במהלך שהותו בגרמניה.
הוא לקח חלק בעריכת אנציקלופדיית ברוקהאוס (1927–1934) ובאנציקלופדיה יודאיקה והאנציקלופדיה העברית.
באותה תקופה החלו להתפרסם ספריו וביניהם:
"רעיון המדינה של אלכסנדר המילטון", 1927.
"תולדות ההתיישבות הציונית", הוצאת מסדה, ירושלים, תש"ג 1942.
"ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל" 1944.
"תיאודור הרצל : ספר תולדותיו" (או: "תיאודור הרצל ביוגרפיה"), 1934 (מהדורות נוספות ומורחבות: 1961, 1977).
"עם הרצל ובעקבותיו - מאמרים ותעודות", 1954.
מתוך: "כתבי הרצל בעשרה כרכים", (כרך ט: איגרות מראשית הפעולה הציונית ועד הקונגרס הראשון < מאי 1895 - אוגוסט 1897 >), החומר המקורי נערך על ידי אלכסנדר ביין, האיגרות תורגמו בידי פרופ' דב סדן, ירושלים, הספרייה הציונית, תשכ"א, 1960, (375 עמודים).
"שאלת היהודים - ביוגרפיה של בעיה עולמית" 1986.
עיקר פרסומו היה כביוגרף של בנימין זאב הרצל, לאו מוצקין, פרנץ אופנהיימר וארתור רופין.
אלכסנדר גאורגייב בלב (בבולגרית: Александър Георгиев Белев; 7 ביולי 1900, לום, נסיכות בולגריה – 9 בספטמבר 1944, קיוסטנדיל, ממלכת בולגריה) היה עורך דין בולגרי וראש הקומיסריון לענייני יהודים במשרד הפנים של בולגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ארגן את גירוש יהודי מקדוניה ותרקיה למחנה הריכוז טרבלינקה, ותכנן את גירוש יהודי בולגריה לפולין.
אלכסנדר בלב נולד בעיר לום בבולגריה לאב ממוצא ארומני ולאם ממשפחת מהגרים דלמטית.
הוא למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך כיהן כמזכיר הסינוד הבולגרי.
ב-1930 היה שותף להקמתו ונמנה עם ראשי הארגון הימני הקיצוני "ראטניק" בבולגריה, אשר הפגין דעות אנטישמיות ועמד בקשרים עם התנועה הנאציונל-סוציאליסטית בגרמניה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, החל לעבוד במשרד הפנים הבולגרי ונשלח מטעמו לגרמניה ביוני 1940, כדי ללמוד את חוקי נירנברג.
הוא כיהן כראש המחלקה המשפטית במשרד הפנים, כעוזרו של שר הפנים פטר גברובסקי (שהיה מראשי הארגון "רטניק" בו פעל בלב).
בלב ניסח את "החוק להגנת האומה" שהיה המקבילה הבולגרית של חוקי נירנברג, ושנכנס לתוקף ב-29 בינואר 1941. בעקבות החוק, ולאחר קביעת תקנת ה-26 באוגוסט 1942 בקבינט שנועדה לפתור את השאלה היהודית, הקים משרד הפנים הבולגרי קומיסריון (נציבות) לענייני יהודים, ובלב היה הראשון שעמד בראש הקומיסריון.
כראש הקומיסריון היה בלב פעיל בהטלת גזירות שונות על היהודים – היטלים ומסים, רישום והגבלת תנועה, אכיפת החובה לנוע עם סימן מזהה על הבגד (כוכב בצורת מגן דוד), ועוד.
ב-22 בפברואר 1943, בתוקף תפקידו, הוא חתם על הסכם עם שליחו של אדולף אייכמן לבולגריה, אופטשורמפיהרר תיאודור דנקר, לגירוש 12,000 יהודי תרקיה ומקדוניה ו-8,000 יהודים נוספים מבולגריה לפולין.
בלב ראה בהסכם הזה הקדמה לגירוש יהודי בולגריה כולה.
הסכם בלב-דנקר היה אמור להיות חשאי, אולם הוא הודלף ליהודים מספר ימים לפני ביצועו, בידי ליליאנה פניצה, מזכירתו האישית של בלב.
בלב ארגן את גירוש יהודי תרקיה ומקדוניה, שלא היו רשמית אזרחים בולגרים.
היהודים נאספו למחנות שהוכנו מראש, רכושם הוחרם על ידי המשטרה הבולגרית, והם הובלו באכזריות בקרונות רכבת פתוחים עד לגבול בולגריה, ומשם המשיכו באחריות הגרמנים עד לטרבלינקה.
שתי הקהילות הושמדו לחלוטין, ומעט מאוד יהודים ניצלו.
לעומת זאת, יהודי בולגריה לא גורשו, בשל התארגנות מהירה של היהודים עצמם ומספר בולגרים לא יהודים שהפעילו לחץ פוליטי ומוסרי על מלך בולגריה, בוריס השלישי.
מאוחר יותר ניסה בלב לארגן את גירוש כל יהודי בולגריה לפולין.
גם במקרה זה התוכנית הודלפה, ובסופו של דבר סוכלה, ככל הנראה בהחלטה של מלך בולגריה.
לאחר מותו של מלך בולגריה, התחלפה הממשלה, ובעקבות שערוריית שחיתות שבה היה מעורב משרד הפנים, אולץ בלב להתפטר ממשרתו.
עם הכיבוש הסובייטי של בולגריה, ניסה בלב להימלט מבולגריה, אך זוהה על ידי קבוצת פרטיזנים בתחנת הרכבת של העיר קיוסטנדיל, ונשבה על ידה.
הקבוצה הטילה על אחד מחבריה, פרטיזן יהודי, להביא את בלב לסופיה, אך הפרטיזן ירה בו למוות והטיל את גופתו בצד הדרך.
אלכסנדר ואסילייביץ' בורטניקוב הוא איש שירותי הביטחון הרוסיים.
מכהן כראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, מאז מונה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ב-12 במאי 2008. מכהן גם כראש הוועדה הלאומית למלחמה בטרור ויושב ראש מועצת ראשי גופי הביטחון והמודיעין של חבר המדינות העצמאיות.
בשל תמיכתו במלחמת אוקראינה–רוסיה הוטלו עליו סנקציות אישיות במסגרת העיצומים הבינלאומיים שהטילו האיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה, שווייץ, אוסטריה, יפן, אוסטרליה, אוקראינה וניו זילנד.
בשנת 1973 סיים לימודים במכון למהנדסי רכבות על שם אוברזצוב בלנינגרד.
ב-1975 השלים את לימודיו בבית הספר הגבוה של הקג"ב על שם דזרז'ינסקי במוסקבה.
מ-1975 ואילך עסק במבצעי סיכול ריגול במחוז לנינגרד, ועד 2003 שימש כסגן ראש סניף שירות הביטחון הפדרלי בסנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
מ-1 ביולי 2003 עד 28 בפברואר 2004 כיהן כראש מינהל שירות הביטחון הפדרלי בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד.
ב-2 במרץ 2004 עבר למוסקבה ומונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי, וראש המחלקה לביטחון כלכלי של פ.ס.ב.
מ-11 ביולי 2004 שימש כמנהל שירות הביטחון הכלכלי.
ב-12 במאי 2008 מונה בורטניקוב לראש שירות הביטחון הפדרלי.
במסגרת תפקידו כמנהל הארגון הוא מכהן גם כיו"ר הוועדה הלאומית ללוחמה בטרור.
בשנת 2006 קודם לדרגת גנרל ארמייה - הדרגה הצבאית השנייה במעלה בצבא רוסיה.
במהלך השירות קיבל מספר עיטורים.
בנובמבר 2022 כהונתו הוארכה שוב למרות שהגיע לגיל 70, בכך הפך לראש שירות הביטחון המכהן הכי הרבה זמן בתפקיד בתולדות הפדרציה הרוסית.
אלכסנדר בליי (נולד ב-2 בספטמבר 1949) הוא המדען הראשי של משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל לשעבר, שכיהן גם כסגן דקן הפקולטה למדעי החברה והרוח באוניברסיטת אריאל (2014–2016) וראשן של מספר מחלקות (1999–2009).
נולד ביפו להורים שעלו מרוסיה ומאוקראינה.
מוצא המשפחה בעיר פרנקפורט על האוֹדֶר בגרמניה.
למד בבית הספר התיכון החדש בתל אביב.
שירת בצה"ל בסדיר בחיל המודיעין והמשיך לשירות קבע של כשבע שנים, במהלכם השתתף גם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר השחרור נרשם ללימודי תואר הראשון בשפה ובספרות ערבית ובלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
את התואר השני קיבל באוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיו בארץ יצא לארצות הברית ללימודים באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק בה סיים לימודים לתואר ד"ר (1981).
בעקבות הישגיו הזמינה אותו האוניברסיטה העברית למשרת מחקר.
נמנה עם אנשי האוניברסיטה כסגל מחקר והוראה עד שנת 1997 ואחר כך לימד קצרות במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
שימש כמנהל פרויקטים ניהוליים וכלכליים בחברת אידע בניהול אברהם סנפירי (1994–1998).
משנת 1998 איש הסגל הבכיר באוניברסיטת אריאל.
במהלך השנים שהה בשבתון באוניברסיטאות בחו"ל מן הבולטות בתחומי מדעי החברה והרוח.
פרופ' בליי פרסם מונוגרפיות מפרי עטו, ערך שני קובצי מאמרים ופרסם מאמרים רבים בעיתונות המדעית.
לצד כל אלה הקים את התוכנית ללימודי המזרח התיכון במכללה האקדמית עמק יזרעאל ואת המחלקה ללימודי ישראל והמזה"ת, המשלבת לימודי מדעי המדינה עם לימודי האזור, באוניברסיטת אריאל.
פרופ' בליי נמצא בקשר הדוק עם גורמי מחקר רבים בחו"ל והביא לחתימת הסכמי שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות בחו"ל ובהן: בסין.
במקביל לעיסוקיו האקדמאיים, הקים בליי את הדסק לענייני ערבים של העיתון חדשות ושימש ככתבו הראשון לענייני ערבים, כתב בעיתונים "דבר" ו"מעריב" כפרי-לנסר ובמחצית שנות התשעים שידר עבור קול ישראל מקנדה.
בסוף שנות השמונים ובראשית שנות התשעים שירת במשרד ראש הממשלה ובתפקידו האחרון היה יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים בלשכת ראש הממשלה יצחק שמיר.
כאיש אקדמיה חוקר פרופ' בליי ארבעה תחומים מרכזיים: יחסי ישראל עם ירדן וערב הסעודית, ישראל והפלסטינים ובמיוחד ערביי ישראל, מדיניות השבויים והנעדרים בדמוקרטיות המערביות וכן פעל במסגרת תוכנית נאט"ו "ביטחון באמצעות מדע" לפיתוח כלים למלחמה בטרור המשלבים חשיבה מתמטית עם הכרה קרובה של הזירה.
נמנה במהלך השנים עם ועדות אקדמיות וציבוריות במשרדי הממשלה ובאקדמיה, היה מעריך של מאמרים וספרים לקראת פרסום ועמד בראש ועדות קידום של אנשי אקדמיה.
בליי הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
ספר פורץ דרך שקיבע את מעמדו של בליי כאחד מחשובי החוקרים בנושא ערב הסעודית משנות השמונים ועד היום.
הספר ראה אור באנגלית בשנת 1984, ותורגם לערבית ב-1989. הרעיון לכתוב ספר על ערב הסעודית בא כתוצאה מהתפתחויות מדיניות ופוליטיות במזרח התיכון בכלל, ובסעודיה בפרט בשנות ה-70.
הספר מציג את ההיסטוריה של המדינה – שורשים אסלאמיים ושבטיים.
טוען כי שורשים אלה מעצבים עד היום את תהליך קבלת ההחלטות של המדינה.
משפחת אלסעוד היא זו האוחזת בכתר השלטון, אבל מכלל בני החמולה, החלטות חשובות באמת מתקבלות על ידי מספר מצומצם של נסיכים המשתייכים לממלכה.
בעידן המודרני הצמיחה המשפחה 5 מלכים, שכל אחד מהם נבחר בדרך שונה.
הפרק מציג דרכים שונות של בחירת מנהיג במקומות שונים במפרץ הפרסי (כווית, עומאן, תימן וכך הלאה).
מאמר: חכמי הדת (עלמאא') בערב הסעודית
המאמר התפרסם בשנת 1985 במידל איסט ג'ורנל.
המאמר מנסה לבדוק את התוכן של המונח עלמאא' בערב הסעודית תוך ניתוח מערכת היחסים בין מוסד זה לבין השלטון במספר אירועים מרכזיים בהתפתחותה דל החברה הסעודית.
כדי לעשות זאת חוזר בליי למחצית המאה ה-18, ומנתח את הברית ההיסטורית שנרקמה בין שתי משפחות מרכזיות: האחת משפחת אל-סעוד, שמחזיקה במוסרות השלטון עד עצם היום הזה; האחרת משפחת עבד אל-והאב, שייסדה את תנועת הווהאביה.
אל-סעוד סיפקו את הכוח שאפשר שליטה, ואילו הווהאבים את הסמכות, או הצידוק המוסרי, ללגיטימציה לשלטון.
ספר: המורשת הפוליטית של המלך חוסיין
הספר מנתח את ההתנהגות המדינית של ירדן מתוך הנחת מוצא או השערת מחקר שלירדן ולישראל היה אינטרס מדיני משותף בזירה – לפעול נגד האיחוד בין מצרים לסוריה (קע"מ).
השערה נוספת הייתה שהמלך חסין מבקש להיפטר מהאוכלוסייה הפלסטינית הנתונה לשלטונו.
הטענה הייתה כי חוסיין ישיג את מבוקשו אם יתקוף ראשון בגדה המערבית ביוני 67'.
דרך השערות אלה, התבררו ממצאים הרבה יותר משמעותיים, גם עבור המחקר העוסק בממלכה הירדנית ולא רק בהיבט יחסיה עם ישראל.
הספר מציג את האידאולוגיה שהדריכה את המלך ואת דרכי הפעולה שבאמצעותן הוא מימש את מטרותיו.
החזון, שמומש, היה ליצור לאום ירדני.
הדרך לעשות זאת הייתה להתמודד עם משברים פנימיים וחיצוניים (בזירה האזורית) ולהוכיח כי המשטר בירדן יציב, מבוסס ואיתן.
מאמר: הסדר הקבע של השאלה הפלסטינית ועמדתה של הנהגת ערביי ישראל
המאמר התפרסם בשנת 2003. הוא דוגמה אחת, מני רבות, המשקפות את הראייה הפוזיטיביסטית של בליי.
הוא עקב תקופה ארוכה אחר מגמה, ולבסוף העלה אותה על הכתב במאמר שמחדש במספר נקודות.
המאמר מנתח את מעורבותה הגוברת של המנהיגות הערבית במימד הפלסטיני ומצביע על חיזוק קשרים בין שתי האוכלוסיות, בעיקר מאז החתימה על הסכם אוסלו בשנת 1993. לפי מסקנות המאמר, לאחר הסכם אוסלו ניתן לזהות ניסיון ממשלתי ישראלי לגבש מדיניות קוהרנטית כלפי המיעוט הערבי.
הדבר נוצל על ידי המיעוט הערבי כדי לאתגר את הממסד הישראלי.
מיעוט זה ראה עצמו כפלסטיני, ותורם את חלקו למאמץ הלאומי תוך שימור מעמד אזרחי והישגים שנצברו לאורך השנים.
כמו כן מסיק המאמר כי כניסתם של אנשי אש"ף לשטח הפכה את המנהיגות הערבית למיותרת.
אחד הביטויים לכך הייתה ההזדמנות שניתנה לאנשי אש"ף להגיע ישירות לציבור ולתקשורת הישראלי מבלי להזדקק עוד לסוכנים מתווכים.
הרצאה: הפרשנות הירדנית והפלסטינית להצהרת בלפור
"אש"ף מגנה את הצהרת בלפור וקורא לסילוק כל שרידי "ההבטחה" דהיינו סילוק ישראל וממלכת ירדן; לעומת זאת, ירדן נוטה לגנות את ההצהרה מן הפה אל החוץ, מבלי לעשות בה שימוש פוליטי, והיא היחידה מבין השחקנים הערביים שאינה מתנגדת להצהרה במפורש.
הדבר קשור בעובדה שעצם הקמת ירדן התבססה במידה מסוימת על הצהרת בלפור.
מי שמפרש את הרקע לקרע האידאולוגי שבין ירדן לתנועה הפלסטינית יכול למצוא אותו כאן".
הערכים על ערביי ארץ ישראל אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
פרופסור אלכסנדר איוואנוביץ' בסטריקין הוא מדינאי ומשפטן רוסי, מספטמבר 2007 עד ספטמבר 2010 היה סגן ראשון לתובע הכללי הרוסי וראש ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי - זרוע החקירות העיקרית של ממשלת רוסיה, העוסקת בביעור השחיתות הציבורית.
ב-4 באוקטובר 2010, מונה לממלא מקום יושב ראש ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית והחל מה-21 בינואר 2011 מונה על פי צו נשיאותי רשמי לחוקר הראשי של רוסיה וליו"ר מטעם הנשיא של ועדת החקירות הרוסית.
ב-1975 הוא סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים, באוניברסיטה הממלכתית של לנינגרד, למד ביחד עם ולדימיר פוטין.
עם סיום הלימודים עבר בארגוני ביטחון פנים עד לשנת 1979. בשנת 1977 החל לעבוד על הדוקטורת וסיים אותו בשנת 1980. בשנת 1980 ועד ל-1987 היה מרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד.
הוא היה פעיל בארגוני הקומסומול בעיר במקביל לולנטינה מטוויינקו.
בשנים 1988–1996 היה מרצה במוסדות להשכלה גבוה שונות בעיר.
בשנת 1996 עבר לעבוד במסגרת משרד הפנים ומשרד המשפטים הרוסי בעיר סנקט פטרבורג.
ב-6 באוקטובר 2006 מונה לתפקיד סגן ראשון לתובע הכללי ומאז ה-7 בספטמבר 2007 הוא ראש ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי שהוקם באותו מועד.
ב-4 באוקטובר 2010 מונה לעמוד בראש ועדת החקירות של רוסיה, יורשת ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי.
באותו יום לעבודה בוועדה הועברו 18 אלף חוקרים ממשרד התובע הכללי ואיתם מעל 60 אלף תיקי חקירות.
ב-22 במאי 2009, אלכסנדר בסטריקין נאם בפני ראשי הממשל והפרלמנט, והפנה את תשומת לבם לכך, ששליש מהפשיעה הכללית במוסקבה מבוצעת בידי מהגרים בלתי חוקיים.
לדבריו, שירות ההגירה הפדרלי לא מבצע היטב את תפקידו בשל רמת השחיתות הגבוהה הקיימת בארגון זה.
אלכסנדר בסטריקין עקב באופן אישי אחר התקדמות חקירת הרצח של רוסלן יאמדאייב.
יועץ ממלכתי למשפטים, דרגה 1 (החל מה-8 בדצמבר 2006)
משפטן הכבוד של רוסיה (החל מה-11 בינואר 2007)
אלכסנדר אלפרדוביץ' בק היה עיתונאי וסופר סובייטי.
אלכסנדר בק נולד בעיר סראטוב.
אחד מאבות משפחתו הובא לרוסיה על ידי הצאר פטר הגדול כדי לייסד בקיסרות את שירות הדואר הראשון.
אמו נפטרה כשהיה ילד, ואביו - רופא צבאי ממוצא גרמני - נהג להכותו לעיתים קרובות.
ב-1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, התנדב הצעיר לצבא האדום והוא בן שש-עשרה.
הוא נשלח לחזית בהרי אורל, שם השתתף בקרבות נגד הלבנים ונפצע.
עורך העיתון הצבאי באוגדה בה היה מוצב ביקש ממנו לפרסם טור אצלו.
כך החלה הקריירה שלו ככותב.
בק התקבל ללימודים באוניברסיטה הקומוניסטית ע"ש יעקב סברדלוב במוסקבה, מוסד שהכשיר רבים מפעילי המפלגה, משם סולק עקב בעיות משמעת.
עקב כך, בוטלה גם חברותו במפלגה הקומוניסטית.
הוא נדד בארץ, חצה את הגבול לאסטוניה, אך חשש להיעצר על ידי המשטרה כמהגר בלתי-חוקי ולכן חזר לברית המועצות.
הוא שב למוסקבה והחל לעבוד במפעל לעיבוד עורות.
ב-1923, במקביל לעבודתו, החל לפרסם טורים בעיתון "פראבדה".
ביקורות ספרים פרי עטו הופיעו בעיתונים 'ליטראטורניה גאזטה' ו'אוקטובר'.
לבסוף, קיבל משרה בעיתון 'וגראנקה'.
בק זכה לפריצת דרך בשנת 1931, כשהוזמן להשתתף בכתיבת ההיסטוריה רבת-הכרכים של הקמת המפעלים בברית המועצות, מיזם שבראשו עמד מקסים גורקי.
הוא חיבר את תולדות התשלובת המטלורגית בעיר קוזנצק שממערב לסמרה.
ב-1934 כתב את ספרו הראשון, "קוראקו", על תולדות חייו של מטלורג סובייטי שעליו שמע במהלך העבודה בקוזנצק.
בקיץ 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, הצטרף בק לפלוגה ג' בגדוד הראשון של אוגדת המתנדבים 'קרסניה פרסנאיה', אחת מתריסר עוצבות מיליציה שהוקמו בבירה כחלק מהגיוס העממי של אנשים נטולי הכשרה צבאית.
הוא הועבר לשמש ככתב צבאי בטרם השתתפה יחידתו בלחימה.
ככזה, סיקר את הקרב על מוסקבה.
במרץ 1942, כשליח השבועון 'זנאמיה', הגיע בק לאוגדת המשמר ה-8 ע"ש איוואן פאנפילוב, שנטלה חלק בלחימה סביב הבירה.
שם הכיר מפקד גדוד קזחי בשם באורג'ן מומיש-אולי, אותו שכנע להשתתף בכתיבת ספר על הקרבות.
כתבתו הראשונה של בק שהתבססה על זכרונותיו של מומיש-אולי הופיעה במהדורת מאי-יוני 1943 של 'זנאמיה' תחת השם "אנשי פנפילוב בקו החזית".
כעבור שנה, יצא לאור ספרו "כביש וולוקולמסק" (בעברית: "אנשי פנפילוב"), שזכה להצלחה רבה.
מומיש-אולי עצמו האשים את בק בסילוף זכרונותיו ולא חדל מלתקוף אותו במשך שארית חייו.
הוא כתב על הסופר: "אם החזית הספרותית הייתה חזית אמיתית, בה מוצאים הפחדנים להורג, חייו היו מסתיימים מזמן."
בק המשיך לסקר את הלחימה באירופה עבור ירחונו.
הוא הגיע לברלין עם הצבא האדום, והעביר בעיר את הימים האחרונים שלפני כניעת גרמניה.
באוגוסט, ליווה את הכוחות שפלשו למנצ'וריה.
לאחר המלחמה, חיבר מספר ספרים בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, שעסקו בעיקר בחייהם של פועלים וממציאים.
ב-1956 הצטרף למערכת האלמנך הספרותי 'ליטראטורניה מוסקבה'.
בשנת 1965 חיבר ספר בשם "מינוי חדש" בהשראת חייו של הוהבנס טבוסיאן, מי שהיה שר בממשלתו של יוסיף סטלין.
אלמנתו של טבוסיאן הצליחה למנוע את פרסום הכרך בטענה שהוא חושף פרטים אישיים רבים מדי על חיי משפחתה.
"מינוי חדש" יצא לבסוף לאור בגרמניה המערבית בשנת 1972, והודפס בברית המועצות רק ב-1986, בתחילת הפרסטרויקה.
ספרו האחרון של בק, אותו לא זכה להשלים, נקרא "ביום אחר" ונסוב על נעוריו של סטלין.
בק היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה, ממנה התגרש, הייתה הסופרת לידיה טום.
אחר כך התחתן עם נטליה לויקו, שילדה את בתו טטיאנה, מבקרת ספרות.
הוא נפטר ב-1972 ונקבר בבית העלמין גולובינסקו שבמוסקבה.
"כביש וולוקולמסק" (1944) (בעברית: "אנשי פנפילוב")
"עתודתו של הגנרל פנפילוב" (1962)
אלכסנדר ברוניאר היה כימאי, זואולוג ומינרלוג צרפתי.
הוא היה בנו של הארכיטקט אלכסנדר-תאודור ברוניאר (Alexandre-Théodore Brongniart) ואביו של הבוטניקאי אדולף-תאודור ברוניאר (Adolphe-Théodore Brongniart).
ב-1788 הוא היה שותף בהקמת אגודת המדענים "החברה הפילומטית של פריז" (Société Philomathique de Paris).
ב-1794 הוא צורף לארגון האליטסטי Corps des Mines, ב-1796 היה פרופסור למדעי הטבע ב-École Centrale des Quatre-Nations, וב-1800 מונה על ידי הכימאי קלוד ברטולה (Claude Louis Berthollet) למנהל מפעל החרסינה של סוור (Manufacture nationale de Sèvres), בחירה שהתברר בדיעבד כהחלטה מוצלחת.
ברוניאר, שהיה אז בסך הכול בן 30, הביא למשרה את השכלתו כמדען, בייחוד כמהנדס מכרות, ידע שהיה רלוונטי לכימיה של חומריים קרמיים, את כישוריו כמנהל, את הבנתו העמוקה בכספים ואת הידע הנרחב באסתטיקה נאו-קלאסית.
הוא המשיך לנהל את המפעל בסוור, תחת השינויים הרבים שחלו בשלטון בצרפת של אותם זמנים, במשך 47 שנים.
ב-1807 פרסם את הספר "מסה בסיסית על מינרלוגיה" (Traité élémentaire de minéralogie), שהפכה במהירות להיות ספר קלאסי בתחום.
בעקבות פרסום המאמר "חיבור על הגאוגרפיה המינרלוגית של סביבת פריז" (Essai sur la géographie minéralogique des environs de Paris) ב-1810, הוא כתב ב-1812 יחד עם ז'ורז' קיווייה את הספר "תיאור גאולוגי של סביבת פריז" (Description géologique des environs de Paris).
מהדורה מתוקנת של הספר יצאה ב-1822. ב-1815 הוא נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1822 החליף ברוניאר את רנה ז'יסט אאיאי בתפקיד פרופסור למינרלוגיה במוזיאון הלאומי הצרפתי להיסטוריה של הטבע שנוסד אחרי המהפכה.
ב-1823 הוא נבחר כחבר ממדינה זרה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים
בעקבות עבודתו באגן פריז היה ברוניאר בין החלוצים לתרום למדע הסטרטיגרפיה באמצעות זיהוי של מאובנים מנחים לתיארוך שכבות, בייחוד לתור השלישון כפי שפרסם בספר שיצא לאור ב-1829 ( Tableau des terrains qui composent l'écorce du globe.
אלכסנדר ברוניאר טבע את המונח אופיוליט (מיוונית אופיס – "נחש").
ב-1813 הוא השתמש במונח על מנת לתאר סלע שנראה כמו עור נחש.
כיום המונח התרחב מעבר לסלע עצמו (כיום המינרל סרפנטין), והוא מתאר קטע מהקרום הימי שהורם והוצב על היבשה, הבנוי בחלקו מסרפנטין.
הוא גם טבע את המונח ואריוליט (מלטינית "מנומר") על מנת לתאר סלע יסוד שבמבנהו יש בועיות המזכירות אבעבועות שחורות.
ברוניאר הציע שיטה חדשה לסיווג זוחלים הוא גם ערך מחקר יסודי על טרילוביטים
ברוניאר כתב כמה מסות בנושאי מינרלוגיה ואומנות הקרמיקה.
הוא היה המייסד של המוזיאון הלאומי לקרמיקה (Musée national de Céramique-Sèvres) מאחר ששימש במשך 47 שנים כמנהל מפעל החרסינה בסוור.
אלכסנדר ביברשטיין (בפולנית: Aleksander Bieberstein; 1 ביולי 1889 – 4 בספטמבר 1979) היה מנהל בית החולים בגטו קרקוב, ניצול השואה.
מחבר "זיכרונות חיסול יהודי קרקוב".
ביברשטיין, אחיו של איש הציבור מרק ביברשטיין, למד רפואה באוניברסיטת וינה ושימש כרופא צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
עם הקמת גטו קרקוב מונה למנהל בית החולים של הגטו.
לאחר חיסולו של הגטו נשלח יחד עם יתר היהודים ממנו למחנה פלאשוב.
כאשר פונה מחנה פלאשוב נשלחו כל 20,000 האסירים למחנות ההשמדה, אך אוסקר שינדלר הצליח לשנות את יעד ההעברה של כמה מאות מהם למחנה ברינליץ, שם הקים מפעל.
ביברשטיין נכלל בין היהודים שהועברו למחנה ברינליץ.
בברינליץ הקים, בעזרתו של שינדלר, מכון לחיטוי וטיפול במחלות הזיהומיות שפרצו במחנה.
לאחר המלחמה נשאר ד"ר ביברשטיין בפולין והתקדם במערכת הבריאות הפולנית עד לתפקיד סגן שר הבריאות.
בארץ עבד כרופא פנימי בכרכור ובגבעתיים עד לפרישתו מעבודה.
תרם להכרה באוסקר שינדלר כחסיד אומות העולם.
בנו, ד"ר אדווין אוֹפּוֹצ'ינסקי (ביברשטיין) (Edwin Opoczyński (Biberstein)), היה אף הוא רופא, ניצול מחנה אושוויץ.
אלכסנדר ביברשטיין, זיכרונות חיסול יהודי קרקוב, ישראל, 1959.
הנסיך אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי היה קצין האימפריה הרוסית ממוצא צ'רקסי, ראש המשלחת הראשונה שהוציא פיוטר הגדול למרכז אסיה ("טרנס-כספיה", כלומר ממזרח לים הכספי).
יצר את המפה המדויקת הראשונה של הים הכספי, הקים שלושה מבצרים על גדותיו, בהם מבצר קרסנובודסק בקיזיל-סו (כיום העיר טורקמנבאשי בטורקמניסטן) ונרצח בח'אנות חיווה עם משלחתו.
נולד למשפחה מוסלמית, בנו של אחד משליטי קברדינו-בלקריה.
במועד לא ידוע התנצר והתגייס לצבאו של פיוטר הגדול.
ב-1707 יצא ללימודי ניווט באירופה.
ב-1711 שב ונשלח לארץ מולדתו על מנת לשכנע את ראשיה לתמוך בצאר נגד האימפריה העות'מאנית.
שנתיים לאחר מכן הגיעו לאסטרחן ידיעות לפיהן האוזבקים הטו את מימי הנהר אמו דריה על ידי סכר משפכו לים הכספי לכיוון ימת אראל ושבשטח היבש ניתן למצוא גרגרי זהב.
הידיעות הגיעו לפיוטר הגדול, שנזקק לזהב באופן דחוף על מנת לממן את המלחמה הצפונית הגדולה.
ב-1715 נשלח לוטננט-קפטן בקוביץ'-צ'רקסקי לים הכספי והפיק את המפה המדויקת הראשונה של האגם וסביבתו.
כמו כן וידא בקוביץ'-צ'רקסקי שהאמו-דריה איננו זורם עוד לים הכספי.
ב-16 בפברואר 1716 נשלח בקוביץ'-צ'רקסקי שנית לאזור, הפעם בראש משלחת צבאית-הנדסית בת כ-7,000 איש.
מטרות המשלחת היו להתחקות אחר ערוצו של האמו-דריה ולבחון אפשרות להטות אותו חזרה לים הכספי, להכניע את ח'אנות חיווה ולשגר משלחת לאימפריה המוגולית בהודו, על מנת לפתוח עמה ערוץ מסחרי ודיפלומטי ישיר.
המשלחת הקימה שלושה מבצרים על גדת הים הכספי, מבצר פטר הקדוש במפרץ טיוב-קראגאן, מבצר אלכסנדרובסק (כיום פורט-שבצ'נקו, Форт-Шевченко) ומבצר קרסנובודסק ממנו צמחה 150 שנה מאוחר יותר העיר טורקמנבאשי.
בפברואר 1717 יצאה משלחת צבאית בראשותו לכיוון ח'אנות חיווה.
על קורותיה נודע רק זמן רב לאחר מכן וסדר האירועים איננו ודאי.
ייתכן שהמשלחת נתקלה בכוח צבאי עדיף, נכנעה והובאה בפני הח'אן, או שהח'אן קיבל את המשלחת בסבר פנים יפות ולאחר מכן שינה את טעמו.
בכל מקרה, בסופו של דבר נהרגו כל חברי המשלחת, פרט לעשרה אנשים, שלהם הורשה לחזור לרוסיה ולדווח.
פיוטר הגדול, שהיה עסוק במלחמה עם שוודיה, לא הגיב.
רק יותר ממאה שנה לאחר מכן חזרה האימפריה הרוסית לאזור.
אלכסנדר בן-גיאת (ה' תרכ"ג 1863 – כ"ג בתשרי ה'תרפ"ד 3 באוקטובר 1923), המכונה בכור, היה עיתונאי, סופר, מתרגם, משורר, מחזאי ומו"ל יהודי-טורקי-עות'מאני הנחשב לאחד מגדולי היוצרים בלאדינו בזמנו.
אלכסנדר בן-גיאת נולד באיזמיר בשנת 1863, לאפרים בן-גיאת וסולטאנה מוניון.
למד בבית הספר של כל ישראל חברים בעיר, גדל וחי בסביבה רב-לשונית ושלט בשפות לאדינו, צרפתית, טורקית, עברית ויוונית.
הוא החל בפעילות עיתונאית מצעירותו, ובשנת 1884 היה שותף להקמת כתב-עת לאדינו קצר ימים בשם "לה ב'ירדאד" ("האמת").
בשנים הבאות הוא כתב בעיקר לעיתונים "לה בואינה איספיראנסה" ("התקווה הטובה") ו"איל טיליגראפו" ("הטלגרף").
בשנת 1897 ייסד את כתב העת הספרותי שלו "איל מיסיריט" ("השמחה").
חלק ניכר מכתב העת הוקדש לשירה וספרות יפה בהמשכים, ומלבד זאת פורסמו בו גם חדשות בינלאומיות וידיעות על הקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית ומחוצה לה.
כתב העת החל כשבועון אך בשלב מסוים עבר להיות יומון, ויצא לאור עד שנת 1922 (למעט הפסקות ביניים קצרות בגין הצנזורה העות'מאנית).
לאורך חלק משנותיו עמוד השער של כתב העת הודפס בטורקית, כדי להקרין את הפטריוטיות העות'מאנית של העיתון ואת מטרתו לקרב בין הממשל העות'מאני לקהילה היהודית.
כתב העת נמכר במחיר זול יחסית לכתבי עת ועיתונים אחרים בלאדינו, בשל שאיפתו של בן-גיאת שיהיה זמין לקהל רחב ככל האפשר.
כך התאפשר גם למיעוטי יכולת להחשף לשירה, ספרות וידע מודרני.
מלבד בן-גיאת, פרסמו בעיתון מספר עיתונאים וסופרים ידועים אחרים, בהם אברהם גלנטי.
בן-גיאת המשיך לפרסם מאמרים, סיפורים ושירה גם בעיתונים וכתבי עת אחרים מלבד "איל-מיסיריט", בהם כתב העת הסלוניקאי בצרפתית Le Journal de Salonique ("לה ז'ורנאל דה סלוניק"), עיתון הלאדינו הוותיק "לה אפוקה", ובעיתון הלאדינו "לה לוז" שיצא לאור בקהיר על ידי אחיו, משה בן-גיאת.
הוא פרסם גם מאמרים מעל עיתון בצרפתית שהוציאה לאור אשתו, גרזיאלה בן-גיאת (Graziella), שהייתה עיתונאית בזכות עצמה וייסדה בשנת 1914 עיתון בשם "Les Annales".
לאורך חייו שינה מספר פעמים את הנאמנויות הפוליטיות שלו ודעותיו.
הוא היה פטריוט עות'מאני, אך עם התעוררות הסכסוך בין האימפריה העות'מאנית למיעוט היווני שלה, הוא הביע לעיתים הזדהות עם דרישות המיעוט היווני, ולאחר עצמאות יוון, גם עם יוון העצמאית.
בשנת 1922, בעקבות מלחמת יוון–טורקיה הוא נמלט מאיזמיר שבטורקיה לסלוניקי ביוון, וכך בא הסוף על עיתונו "איל מיסיריט".
גם דעותיו לגבי הציונות השתנו עם הזמן; בראשית ימיו הוא נודע כבעל יחס מסתייג כלפי הציונות וכתב שאין היא יכולה להתיישב עם פטריוטיות עות'מאנית אולם מספר שנים לאחר מהפכת הטורקים הצעירים עבר לתמוך בציונות.
מלבד פועלו בתחום העיתונאי, בן-גיאת היה מגדולי הסופרים, המתרגמים והמשוררים בלאדינו בעת החדשה.
הוא פרסם שירה וספרות יפה מעל דפי כתבי העת והעיתונים השונים אליהם כתב וכן בעשרות ספריו.
כחלק ממפעל התרגום הגדול שלו ללאדינו הוא תרגם לשפה ממיטב ספרות העולם, כולל מיצירותיהם של ויקטור הוגו, ג'ונתן סוויפט, דניאל דפו, הארייט ביצ'ר סטואו, אבה פרבו ואלכסנדר דיומא.
תרגומיו היו בעיקר עיבודים קצרים של היצירות אותן הוא תרגם, שהודפסו בעותקים רבים, נמכרו במחיר זול ונועדו לקהל רחב ככל האפשר.
בן-גיאת תרגם גם יצירות מעברית ללאדינו, כולל משיריו הלאומיים של יהודה לייב גורדון, אותם פרסם בן-גיאת בתגובה לפוגרומים ברוסיה בשנת 1906. נוסף לתרגומיו הרבים חיבר בן-גיאת גם יצירות מקוריות - רומאנים, שירים ומחזות.
רבות מהן היו בעלי מסר משכילי וביקרו או הסתכלו בהומור על המוסדות הקהילתיים המסורתיים ועל אמונות טפלות.
בין הרומנים המקוריים שחיבר: "בלוס סוביניריס דיל מילדאר" ("זכרונות מבית הספר המסורתי"), "מיס טריס קאב'ייוס בלאנקוס" ("שלוש השערות הלבנות שלי"), "איל ז'ורנאל די און ריזין קאזאדו" ("יומנו של נשוי חדש"), "לה איסטוריה די מי סיניור פאדרי" ("סיפורו של אדוני-אבי") ועוד.
כמה מסיפוריו של בן-גיאת, כגון "לה ב'ידה איליקטריקה" ("החיים החשמליים") משתייכים לז'אנר מדע בדיוני, והוא היה כנראה הכותב היחידי בזמנו לכתוב סיפורים מז'אנר זה בספרות הלאדינו.
גם במחזותיו של בן-גיאת ישנו עיסוק רחב בשאלת המודרניזציה.
כך למשל מחזהו "מי יירניזיקו" ("חתני") עוסק בקושי להתקדם עם רוח הזמן מבלי לפגוע בערכים המסורתיים.
בנוסף לספרות ושירה חיבר בן-גיאת מאמרים רבים בתחום ההיסטוריה, וכן פרסם מעל דפי "איל מיסיריט" קטעים מתורגמים מספרו של צבי גרץ על ההיסטוריה של עם ישראל.
תרגומיו ויצירותיו זכו לפופולריות רבה בקרב הקהילות דוברות הלאדינו ובן-גיאת היה מסופרי הלאדינו הידועים בזמנו.
רבים מפרסומיו שנדפסו קודם לכן בעיתונות התקופה בלאדינו, הודפסו מחדש והופצו בירושלים בשנים 1902–1914 על ידי המו"ל שלמה ישראל שיריזלי.
כמו כן חלק מיצירותיו נאספו על ידי מאגדה ז'אן פלוריאן (שם העת של איזאק פלורנטין) מסלוניקי בשנות העשרים ופורסמו מחדש בשני כרכים אנתולוגיים גדולים בשם "לה מואיב'ה גואירטה די רומאנסוס" (גן הרומאנים החדש).
באנייוס די סאנגרי: רומאנסו, ירושלים: שי"ש, 1912.
לה אירמוזה ביב'דה, ירושלים: שי"ש, 1912
לה קאב'יסה קורטאדה: רומאנסו, ירושלים: שי"ש, 1912.
איל מואירטו קי איסטה ביב'ו: פ'אטו ראקונטאדו, ירושלים: שי"ש, 1912
לה מאלדיסייון דיל ג'ודייו, ירושלים: שי"ש, 1910.
סאלב'אדו פור סו איז'ה, ירושלים: שי"ש, 1905
סר ויליאם אלכסנדר קלארק בוּסטַמָנְטֶה (William Alexander Clarke Bustamante 24 בפברואר 1884 - 6 באוגוסט 1977) היה ראש ממשלתה הראשון של ג'מייקה מקבלת עצמאותה ב-1962 ועד 1967, לפני כן כיהן כראש השרים (1953-1955).
בוסטמנטה הקים ב-1943 את מפלגת הלייבור של ג'מייקה ועמד בראשה עד 1974. נחשב גיבור לאומי בארצו.
נולד בהנובר, ג'מייקה לאם ממוצא מעורב ולאב ממוצא אירי-קתולי.
שמו בלידתו היה ויליאם אלכסנדר קלארק, אולם הוא אימץ לו את השם בוסטמנטה על שם חבר ספרדי.
לאחר שבגר נסע בעולם ועבד בעבודות שונות בקובה ובארצות הברית.
בשנת 1932 שב לג'מייקה והיה לפעיל מרכזי בתנועה הג'מייקנית לעצמאות וראש איגוד עובדי התעשייה.
ב-1938 הצטרף למפלגת העם הלאומית (PNP) שאך נוסדה בראשות נורמן מנלי.
יחד הובילו השניים מהלך לקבלת זכות הצבעה לאזרחי האי, שהוענקה לבסוף על ידי בריטניה ב-1944. ב-1940 נכלא בוסטמנטה בשל פעילותו.
לאחר ששוחרר פרש ממפלגתו של מנלי והקים את מפלגת הלייבור (JLP).
בבחירות הראשונות למועצה המחוקקת, שנערכו בדצמבר 1944 זכתה מפלגת הלייבור בראשות בוסטמנטה ב-22 מתוך 32 מושבי המועצה.
מפלגת הלייבור זכתה ברוב במועצה גם בבחירות הבאות, ב-1949. בוסטמנטה, שהחזיק בתיק התקשורת, הפך לראש הרשות המבצעת בפועל.
בשנת 1953 יצר השלטון הבריטי באי את משרת ראש השרים ובוסטמנטה קיבל מעמד רשמי, בו החזיק עד לבחירות 1955, בהן עלתה מפלגת ה-PNP של מנלי לשלטון.
בשנים 1947–1948 כיהן גם כראש עיריית קינגסטון.
ב-1955 הוענק לו תואר אביר מסדר האימפריה הבריטית.
בתחילה תמך בוסטמנטה בקיום הפדרציה של איי הודו המערבית אולם לקראת סוף שנות החמישים דרש היפרדות ועצמאות מלאה של ג'מייקה.
זאת בעוד המפלגה היריבה, ה-PNP של מנלי (שהייתה אז בעלת רוב במועצה), תמכה בהישארות באיחוד הפדרטיבי.
ב-19 בספטמבר 1961 התקיים משאל עם בנושא ו-54.1% מהבוחרים צידדו בעמדת בוסטמנטה להיפרדות.
בבחירות שנערכו מיד לאחר מכן, באפריל 1962, זכתה ה-JLP של בוסטמנטה ב-50.04% מהקולות ועם קבלת העצמאות באוגוסט אותה שנה היה בוסטמנטה לראש ממשלתה הראשון של ג'מייקה העצמאית.
בוסטמנטה כיהן רשמית כראש ממשלה עד בחירות 1967, אולם למעשה פרש מחיים ציבוריים פעילים ב-1965 והעביר את סמכויותיו לדונלד סנגסטר.
הוא המשיך לכהן באופן רשמי כראש מפלגתו עד 1974, אך במעמד סמלי בלבד.
ב-1969 הוכרז רשמית כגיבור לאומי, יחד עם שותפו ויריבו במאבק לעצמאות, נורמן מנלי ופעיל זכויות השחורים, מרקוס גארבי.
בוסטמנטה נפטר ב-1977 בן 93 ונקבר בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון.
הרב אלכסנדר לייב (סאשה) בֹּרֹדָה (נולד בו' בתמוז תשכ"ח, 2 ביולי 1968) הוא נשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, מייסד מוזיאון היהדות והסובלנות, חבר הלשכה הציבורית של רוסיה, וחבר המועצה הציבורית שתחת משרד ההגנה הרוסי.
חתן התואר "בונה הכבוד של מוסקבה" על תרומתו בהנדסת הרכבת התחתית של מוסקבה, ואות כבוד מהנשיא פוטין על תרומתו לחברה כרב.
נולד במוסקבה ולמד בניית תחבורה במכללה.
שירת בחיל התעופה של הצי הסובייטי הימי.
למד הנדסת מכרות במכון הפוליטכני במוסקבה, ונטל חלק עיקרי בבניית ותכנון שלוש תחנות ברכבת התחתית של מוסקבה, ב-2008 קיבל על כך מראש העיר יורי לוז'קוב את התואר "בונה הכבוד של מוסקבה".
ב-1989 חזר בתשובה והתקרב לחב"ד, ואז החל לערוך את המגזין "לחיים", וב-1996 מונה לנשיא "הקרן הציבורית האזורית לפיתוח התרבות היהודית".
ב-1996 החל בייסוד הבניין הענק של המרכז הקהילתי היהודי במוסקבה בשכונת מרינה רושצ'ה, הגדול ביותר במזרח אירופה, שבנייתו הושלמה בשנת 2000. החל משנת 2000 שימש כסגן נשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, הארגון היהודי המוביל ברוסיה, הכולל 200 קהילות ב-180 ערים, וב-19 בפברואר 2008 נבחר לנשיא הארגון.
ב-2016 זכה באות כבוד מולדימיר פוטין לאחר שזכה באות זהה הרב ברל לאזאר, וכן השתתף יחד עם הרב לאזאר בפגישות רבות עם הנשיא.
הרב ברדה נשוי ואב לחמישה.
ב-4 במרץ 2022, בראיון לסוכנות הידיעות אינטרפקס הוא הביע תמיהה על כך שהנאו-נאציזם תוקף את עצמו באופן פעיל במדינה כמו אוקראינה והצהיר: "קשה להבין שבאוקראינה, שם יש היא קהילה יהודית גדולה למדי ומשגשגת במידה רבה, ישנה האדרה מקבילה של פושעים האחראים למותם של אבותיהם של אותם יהודים".
הוא תקף את החלטתו של הרב הראשי של מוסקבה, פנחס גולדשמידט, לעזוב את רוסיה וטען כי אף אחד לא לחץ עליו לתמוך במלחמה באוקראינה.
דבריו זכו לביקורת מצד רבנים יהודים באוקראינה, בהם רבה של אוקראינה, הרב משה ראובן אסמן, שאמר כי תמיכה בפלישה היא תמיכה ברצח יהודים.
אלכסנדר בליאבסקי הוא שחמטאי יהודי סובייטי, אוקראיני, סלובני בדרגת רב-אמן.
היה אלוף ברית המועצות בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט.
לאחר התפרקות ברית המועצות התגורר באוקראינה ובמחצית שנות ה-90 עבר לסלובניה.
נכון ליספטנבר 2025, מדורג במקום העשירי בסלובניה לפי מד כושר.
בליאבסקי נולד למשפחה יהודית ועם לידתו קיבל את השם "דוד".
בשנת 1969 הוא השתתף בתחרות בינלאומית לנוער וזכה במקום השלישי.
בשנת 1973 הוא זכה באליפות העולם לנוער.
בשנת 1974 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
בשנת 1981 בליאבסקי הוכתר כאלוף ברית המועצות בפעם השנייה.
באותה תקופה הוא ניצח בכמה תחרויות חשובות.
בשנת 1984 הוא העפיל לרבע הגמר של תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם.
בשלב זה הוא התמודד עם גארי קספרוב והודח.
למרות זה הוא המשיך בהצלחות בתחרויות ובשנת 1987 זכה באליפות ברית המועצות בפעם השלישית.
באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 וב-1989 בליאבסקי היה שותף לזכייה באליפות.
לאחר התפרקות ברית המועצות אלכסנדר בליאבסקי היה חבר נבחרת אוקראינה והחל משנת 1994 הוא מתגורר בסלובניה.
יחד עם ויקטור קורצ'נוי ופאול קרס, בליאבסקי מחזיק בשיא ניצחונות כנגד שחמטאים שהיו אלופי עולם בשחמט.
יש לו ניצחון אחד לפחות נגד כל אחד מתשעה אלופי העולם הבאים: וסילי סמיסלוב, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, אנטולי קרפוב, גארי קספרוב, ולדימיר קראמניק, וישוואנתן אנאנד ומגנוס קרלסן
בשנת 2015 הוא אימן את מריה מוזיצ'וק, שזכתה באליפות העולם.
בין השנים 1982 ל-2016 השתתף אלכסנדר בליאבסקי ב-16 אולימפיאדות שחמט:
אלכסנדר בלוייב הוא שחקן רוסי.