tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשמרת למשמרת - זלמן שזר
בסוד חוצבים ובונים - מרדכי איש שלום
פרקים מאוטוביוגרפיה - יוסף בורג
על שתי גדות הסואץ - אברהם אדן (ברן)
אחד המגשימים - אברהם ברמן
שומרי העיר - רות בלוי
דרכי סיפרתי - רחל ינאית בן-צבי
עריכת מאמרי הגות של אחרים
בחצר המטרה: דברים על האומה והארץ - זלמן שזר
מסות ודברי ביקורת - אהרון אברהם קבק
באין כאחד: אסופת דברים שבהגות, בהלכה ובמשפט - מאת פרופסור משה זילברג (יחד עם צבי טרלו)
דורנו מול שאלות הנצח - אהרון ברט
בישראל ובאדם מבחר מאמרים - פנחס רוזנבליט
המעלות ממעמקים: דברים בסוגיות הדור - הרב יהודה עמיטל
כח התשובה - הלכות תשובה לרמב"ם - הרב משה לייב שחור
רישומה והשפעתה של השואה בחיי יהדות זמננו - אמיל פאקנהיים
המפלגות הדתיות בישראל - בחינת דרכן בראשית המדינה - משה אונא
גלות ישראל במחשבה היהודית של ארצות הברית - פרופסור נתן רוטנשטרייך
אישים ושיטות בחסידות פולין - צבי מאיר רבינוביץ
יהדות בבל ומוסדותיה בתקופת התלמוד - פרופסור ישעיהו גפני
בניין אב: מפעל ההכשרה של הציונות הדתית בגרמניה - משה אונא
גוש עציון: חמישים שנות מאבק ויצירה - יוחנן בן יעקב
השומרים לבוקר: מחדשי היישוב היהודי בארץ ישראל - יוסף הגלילי
יהדות הגולה בימי מלחמת ששת הימים - משה דייוויס
הרב מאיר חדש (כ"ז בשבט ה'תרנ"ח, 19 בפברואר 1898 – כ"ט בטבת ה'תשמ"ט, 6 בינואר 1989) היה משגיח ישיבת חברון במשך למעלה מיובל ושימש כמשגיח בישיבות עטרת ישראל ואור אלחנן, ובלט בקרב אישי תנועת המוסר.
נולד בעיירה פאריץ' שבפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) לרב בן-ציון ומחלה חדש.
בגיל 11 החל ללמוד בישיבה לצעירים בשקלוב בראשה עמד באותה עת הרב פסח פרוסקין, לאחר שנתיים נכנס ללמוד בישיבת סלבודקה והפך לתלמידו המובהק של "הסבא מסלבודקה", הרב נתן צבי פינקל, שאת שיחותיו אף ערך ופרסם בספר "אור הצפון".
היה מקורב למשגיח הישיבה, הרב אברהם גרודזינסקי שהשפיע רבות על אישיותו.
בגיל 16 עבר אביו לארצות הברית במטרה להביא לשם את שאר בני משפחתו אך מלחמת העולם הראשונה שפרצה אז הפרידה ביניהם, לאחר תקופה נפטרה אמו בפתאומיות ועל כתפיו נפל עֻלָּם של אחיו ואחותו.
בזמן המלחמה הועמד בפני כיתת יורים רוסית לאחר שנתפס ללא תעודות, אך ניצל בנס.
בשנת ה'תרפ"ו עלה לארץ ישראל ובחודש תמוז באותה שנה הצטרף לקבוצת הבחורים שפתחה את סניף הישיבה בעיר חברון.
על אף היותו צעיר, הורשה להיכנס לשיחותיו של "הסבא מסלובודקה".
במאורעות תרפ"ט (1929) ניצל בנס כשהוא שוכב מתחת לגופות חבריו.
בשנות השלושים, לאחר פטירת המשגיח הרב יהודה לייב חסמן בשנת ה'תרצ"ו, התמנה כמשגיח בישיבה.
בשנותיו האחרונות כיהן גם כמשגיח בישיבת "עטרת ישראל" שהוקמה על ידי חתנו הרב ברוך מרדכי אזרחי, וכן בישיבת "אור אלחנן" שהקים בנו הרב משה מרדכי חדש, כמו כן מסר שיחות בישיבת תפארת התורה.
הרב חדש נפטר בכ"ט בטבת ה'תשמ"ט ונטמן בחלקת ישיבת חברון בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו, הרב משה מרדכי חדש הקים לזכרו את ישיבת "כנסת מאיר" בראשון לציון.
על שמו רחוב "הרב מאיר חדש" בשכונת רמת שלמה, ושכונת "רמת מאיר" במודיעין עילית.
הרב חדש היה נשוי לצביה, בתם של הרב נפתלי מנחם הוטנר מרבני איישישוק, וקריינא -אחותו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
לאחר עלייתה לארץ ישראל התגוררה צביה אצל בת דודתה חוה לאה קוק אשת רבי צבי יהודה הכהן קוק, ואחר כך עברה להתגורר בבית דודה ראש הישיבה בחברון.
הרב אהרן - משגיח בישיבת מיר וחתנו של הרב חיים זאב פינקל.
הרב משה מרדכי - היה ראש ישיבת אור אלחנן.
הרב נפתלי - משגיח בישיבת אור אלחנן וחתנו של הרב פסח קוקיס רבה של בת ים.
הרב יוסף - חתנו הרב דוד סלמון ראש ישיבת נחלת דוד נשוי לביתו הרבנית עטרה.
חתן נוסף הרב נחום קסטנר הוא ר"מ בישיבת מיר.
שולמית אזרחי (נפטרה בתשפ"ג), הייתה נשואה לרב ברוך מרדכי אזרחי, ראש ישיבת עטרת ישראל.
פרסמה כמה ספרי ביוגרפיה ובהם ביוגרפיה על אביה ומשפחתו, המשולבת בסיפורה של ישיבת חברון.
אחיו, הרב דוד חדש, שימש שנים רבות כר"מ בישיבת היישוב החדש.
חתנו הרב ברוך מרדכי אזרחי, ראש ישיבת עטרת ישראל.
הרב אחיקם שבח, ראש ישיבת אור אלחנן לצעירים בטבריה ("ישיבת טבריא").
הרב ישעיהו הדרי, שהיה ראש ישיבת הכותל.
הרב יעקב בצלאל זולטי, רבה של ירושלים.
הרב יצחק חיים פרץ, יו"ר ש"ס ושר הפנים לשעבר ורבה של רעננה.
ח"כ לשעבר הרב אברהם רביץ.
הרב ישעיהו הדר גלזמן, מראשי ישיבת עטרת ישראל.
הרב דוד אברהם, ראש ישיבת בנין אב בירושלים.
הרב יעקב יוסף אוירבך, רבה של רמת חן.
הרב צבי צביאלי, מראשי כולל נחלת משה.
הרב יונה דברת, לשעבר רב היישוב מבוא חורון.
הרב זמיר כהן ראש ישיבת אבני נזר, ויו"ר ארגון הדברות.
הרב יעקב בנבנישתי ר"מ בישיבת רכסים.
תלמידיו המכהנים כמנהלים רוחניים בישיבות
הרב מתתיהו שטרן, מנהלה הרוחני של ישיבת נתיבות חכמה (וולפסון) בית וגן, ירושלים.
הרב צבי דיאמנט, מנהל רוחני בישיבת אור ישראל.
הרב שמעון פוחוביץ' מנהל רוחני בישיבת בית מתתיהו.
לאחר פטירתו כונסו מאמריו ושיחותיו על ידי תלמידיו, ועד כה יצאו כמה ספרים:
קונטרס פורים: קובץ שיחות וועדים, תש"נ
תלמידיו של אברהם אבינו - קונטרס הדרכה לתלמיד בראשית דרכו בישיבה, תשנ"ד
מאיר טובנהויז-מרכוס (כ"ט באדר תרכ"ה 1865 - כ"ב בחשון תרצ"ח 1938) היה רב, עיתונאי, מתרגם ופעיל חברתי, שהיה מייסד הספרייה העברית הראשונה בצפת, מייסד גן-הילדים העברי הראשון בעיר וממייסדי "בני ברית".
אמו, מרים לבית טובנהויז, הייתה בת למשפחת רבנים ורופאים באוסטריה ובפולין, והייתה ידועה במעשי צדקה וחסד.
אביו היה רבי יאיר חיים מרכוס ממשפחת רבנים ואדמו"רים בגליציה, דור רביעי לרבי מאיר מפרמישלאן ודור חמישי לרבי אהרן ליב מפרימישלאן.
הוא רכש לו ידיעות בתלמוד, בתנ"ך ובדברי ימי ישראל והוסמך רבנות.
כמו כן, השתלם בידיעת השפה העברית.
בגיל 17 חויב, כבנם של נתיני אוסטריה, לצאת לחוץ לארץ ולהתגייס לצבאה.
על כן, שינה את שם המשפחה "מרכוס", נטל לעצמו את שם המשפחה של אמו, הפקיר את נתינותו האוסטרית, וקיבל עליו את נתינות האימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן, נשלח על ידי הוריו להשתקע בעיר צפת, ונשא לאישה את בת-שבע גולדנבוים, מבלי שהכירה עד יום חופתם.
לבני הזוג נולדו חמישה בנים וארבע בנות; אהרון טובנהויז, שהיה סוחר בחיפה, הבוטניקאי פרופ' יעקב יוסף טובנהויז (1884-1937), הגאולוג והפלאונטולוג ד"ר חיים יאיר טובנהויז (1888-1928), האגרונום פרופ' משה ברוך טובנהויז (1886-1960), והסופר והעיתונאי אפרים טובנהויז (1908-1983).
טובנהויז היה מראשוני הקהילה האשכנזית בצפת.
אולם שלח את בניו ללמוד בבית הספר של ארגון כי"ח, ואת בנו בכורו שלח ללימודים בבית הספר החקלאי במקוה ישראל.
מעשיו אלו נחשבו לצעד מהפכני שעורר את חמתם של קנאי צפת.
אחרי חתונתו טובנהויז והתמסר לעיסוק בצורכי ציבור ובעזרה לנצרכים ולקיום הציבור והלאום העברי בעירו.
היה בין המטיפים הראשונים ליישוב חי טבעי ופורח, בהיותו חובב טבע וצמחוני, ולצפת חדשה, מתוקנת ומשוחררת מעול השנוררות והבטלה.
הוא נהג ללקט ולתרגם פתגמים ודברי אומר וחכמה מפי סופרים וחכמים שונים.
כמו כן, היה חבר קרוב של אליעזר בן-יהודה.
המשורר נפתלי הרץ אימבר, מחבר ההמנון הלאומי "התקווה", נהג להתארח רבות בביתו של טובנהויז; אחד מבתי ההמנון, בנוסח המקורי שלו, חובר בביתו של טובנהויז:
טובנהויז היה מן המייסדים של לשכת "בני ברית" בצפת, יחד עם רבי דוד שוב, המורה שמחה חיים וילקומיץ' והמחנך וההוגה ד"ר יצחק אפשטיין; האחרון הציע לו להיות מורה-מנהל בבית ספר באחת המושבות, אך הוא סירב לוותר על עצמאותו.
ביתו היה בית-ועד לחכמים, הן מהזרם התורני הישן והן מהזרם המשכילי החדש כאחד.
גם הערבים הוקירוהו ולא פעם ביקשו את עזרתו שישמש בורר בסכסוכים.
היה מוכר לפקידי הממשלה, אשר התייעצו עמו, ולא פעם הציל אנשים חפים מפשע.
הוא ייסד את הספרייה העברית הראשונה בצפת "הספריה הציבורית" אשר פעלה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכן ייסד את גן הילדים העברי הראשון בעיר, שנוסד תחילה בביתו, וממנו התפתח אחר כך "בית הספר לנערות".
טובנהויז הורה דרך לעולים הראשונים ודאג לקליטתם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לחיפה והמשיך במעשיו בהצנע לכת.
את בנו, ד"ר חיים יאיר, שכל בדמי ימיו.
בצוואתו ביקש, כי אחרי מותו לא יודיעו על דבר מותו בעיתונים, ולא יכתבו עליו מאמרי הספד.
כאשר נפטר, נקבר בבית העלמין הישן חוף הכרמל חיפה.
טובנהויז ויתר על תמיכת חותנו, שרצה שימשיך בדרך התורה, והפך מבחור ישיבה ליזם.
היה מחלוצי התעשייה בארץ, וקידם בקרב בני עירו ערכים של חיי עבודה בהתלהבות והנאה מיגיע כפיים.
הוא למד והתמחה בתעשיית האריגה והסריגה הממוכנת בגרמניה.
ועסק בייצור ושיווק מוצרי ההלבשה מתוצרת מפעלו.
בית המלאכה גדל והעסיק פועלים יהודים.
בצפת, בימים ההם, קבע על בית הסריגה שלו שלט גדול ובו נכתב: "אהב את המלאכה ושנא את הרבנות".
ובחדר המכונות קבע על הקירות שלטים: "סוד ההצלחה היא-המלאכה" ו-"החיים בלי עבודה כמסגרת בלי תמונה".
בגיל צעיר החל טובנהויז לפעול למען צורכי הציבור בעירו.
כנגד פעולת מיסיון להפצת הדת הנוצרית בקרב יהודים בארץ ישראל; ייסד טובנהויז את "אגודת ישועת ישראל" למאבק בפעולת המיסיון.
הוא היה פעיל בייסוד מוסדות חסד, להקלת המצוקה ולמניעת הצורך להזדקק לחסדיהם של שליחי המיסיון.
את כוחו ומרצו השקיע בארגון יתומי העיר ובני העניים, שכינס יחדיו ופרש עליהם את חסותו.
שנים אחדות היו נתונים הנערים לחסדי "ישועת ישראל" ובאמצעותה סיגלו לעצמם מלאכה וגם המשיכו ללמוד ולהתחנך על התורה והעבודה.
כמו כן, עזר טובנהויז לרבים מבני צפת ללמוד מלאכות, ואף השיג עבורם כלי מלאכה.
טובנהויז ייסד את חברת "משכיל אל דל" לשם מתן עזרה רפואית חינם לעניים והשיג לה תמיכה מחוץ לארץ.
החברה הזמינה את הרופא ד"ר אליהו כהן שיצאו לו אחר כך מוניטין בארץ.
בסניף לחברה זו המריץ את ייסוד החברה "לינת הצדק", לשירות טיפול בחולים בבתיהם בלילות, ובתקנות הותנה שעזרה זו לא תינתן לחולה שהשתמש בשירותי רופאי המיסיון.
גולת הכותרת של מפעליו בשטח העזרה הסוציאלית היה "בית לחם הגלילי" שייסד וניהל בביתו להזנת רעבים רבים.
בנסיעתו לחוץ לארץ ניהל תעמולה בעד המוסד והצליח להשיג לו תמיכה נדיבה מיהודי הולנד וגרמניה.
בספר "נתיב היחיד", נכתב כשהמוני הערבים המוסלמיים היו משתוללים ועושים שפטים בכפרים הנוצרים, היו אלה נמלטים אל צפת וביקשו מחסה בצל קורת אחיהם המשיחיים שישבו לבטח בחסות ה".
רבים מפליטים אלה מצאו מחסה בבית התבשיל היהודי ונהנו מהכנסת אורחים.
טובנהויז טען כי כל רעב הוא יצור הבורא ונברא בצלמו, וכולם-מבלי כל הפליה-יכולים לאכול במוסד המיועד לרעבים.
טובנהויז כתב בשפות עברית ויידיש מאמרים, רשימות ופיליטונים שפורסמו בעיתונות העברית: "הצפירה", "המגיד", "האור", "הצבי", "השקפה" ו"היום".
מאמריו פורסמו תחת שמות העט: "המביט", "הגלילי", "המודיע מצפת" ו"הצופה על פני הגליל", וכן בשמו: "מאיר טויבנהויז איש ירושלים".
טובנהויז התעניין בספרי רפואה גרמניים.
הוא למד את השפה הגרמנית בעצמו, וידע אותה על בוריה.
הוא תרגם את הכתבים "הבריאות והכלכלה" של ד"ר קרל הופמן ו"אופני החיים והרפואה בחינוך העם" של ד"ר הרלינג.
שני כתבים אלו ראו אור למעלה מעשור מאז שתורגמו.
כמו כן, תרגם חיבורים נוספים על ההיגיינה לילדים ולמבוגרים.
מנהיגים בתנועה הציונית, כמו אלכסנדר צדרבוים ונחום סוקולוב וכן יהודה לייב פינסקר ומשה לייב לילינבלום, התחשבו בו ובדבריו.
כותב הסופר על הקשר שלו עם אישים אלו.
החרדה לעלייה יהודית ניכרת במאמריו, והוא עורר בכתביו רבים בגולה לבוא וליישב את הגליל כעובדי אדמה.
גם בעיות יישוביות כלליות הועלו בקולמוסו אודות ייסוד המושבות בגליל ובשומרון.
רמזי אורות מספר היצירה-ספר, הפוסק, ק"ה, אייר תש"ט
ארץ ישראל ומראותיה מלפני מאה שנה-ספר, הפוסק, ק"י, תמוז תש"ט
על ספר "התניא"-ספר, הפוסק, ק"ו, אדר תש"ט
מראות ירושלים עם חצות-ספר, הפוסק, קט"ו, כסלו תש"י
רמזי אורות מספר הזוהר-ספר, הפוסק, ק"ז, ניסן תש"ט
ארץ ישראל במשנתו של מהר"ל מפראג-ספר, הפוסק, קי"ט, ניסן תש"י
שירת המחשבת של הרב קוק זצ"ל, הפוסק, קל"ז, אלול תשי"א
קארל הופמן, הבריאות והכלכלה, חיפה: הוצאת מצודה
ד"ר הרלינג, אופני החיים והרפואה בחינוך העם, הוצאת "גויל"
נולד בדובנו שברוסיה,להוריו בוריס דוב וסוסיה ליכטנשטיין.
לאחר לימודי התיכון נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה ובמקביל למד במכון לחכמת ישראל בעיר והיה חבר בתנועת הסטודנטים הציוניים.
את עבודת הדוקטורט סיים ב-1935. נושאה היה: "ערכו של בעל היזמה בכלכלה המדינית".
לאחר לימודיו התגייס לצבא פולין ושירת כקצין בחיל התותחנים.
ב-1939 עלה לארץ ישראל עם רעייתו פולה פנינה והצטרף לארגון ההגנה.
במלחמת העצמאות שירת כסרן בשירות האיכסון ואחר כך רב-סרן בחיל ההנדסה.
ב-1950 הוסמך כעורך דין במדינת ישראל ועבר לשרת בפרקליטות הצבאית.
היה סגן הפרקליט הצבאי הראשי בדרגת סגן-אלוף וב-1952 לסגן נשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
במאי 1953 מונה לפרקליט צבאי ראשי.
במהלך כהונתו פעל להכנת חוק השיפוט הצבאי שאושר בכנסת ב-1955. ב-1958 קודם לדרגת אלוף-משנה, ייצג את ישראל וצה"ל בקונגרס בינלאומי בתחום החוק הצבאי ודיני מלחמה.
במקביל הרצה בדיני צבא בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
ב-1958 הורה לתובע הצבאי להעמיד לדין את יששכר שדמי באשמת רצח על חלקו בטבח כפר קאסם.
נפטר ב-1961 לאחר מחלה קשה, בעודו בשירות.
מאיר ווּנדֶר (ז' באדר ה'תרצ"ד, 22 בפברואר 1934 – ב' בסיוון ה'תשפ"ד, 8 ביוני 2024) היה היסטוריון, ביבליוגרף וספרן חרדי ישראלי.
היה מומחה לתולדות יהדות גליציה ורבניה, מחבר האנציקלופדיה "מאורי גליציה" וחיבורים נוספים.
מייסד ויושב ראש המרכז לספריות תורניות ומייסד ויושב ראש המכון להנצחת יהדות גליציה.
נולד בנשר לאלעזר ורבקה וונדר.
למד בבית הספר "יבנה" בחיפה.
משנת תש"ז (1947) למד בישיבת "חפץ חיים" בכפר סבא, בראשות הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, ומשנת תש"ט (1949) בישיבת פוניבז' בבני ברק.
היה מנהל רוחני בישיבת השרון ברמת השרון במשך שנה אחת.
כמו כן שימש כמחנך בכיתות ח' בבתי ספר של ילדי העולים במעברות רמת השרון וראש העין ובערים רמת גן ותל אביב.
בהיותו תלמיד בישיבת פוניבז' היה אחראי על ספריית הישיבה שמנתה כ-25,000 ספרים.
בשנות ה-60 ערך את הקובץ הראשון של "תגים", כתב עת ביבליוגרפי תורני-מדעי.
במשך שש שנים ניהל את הספרייה התורנית ברמת גן, שנה אחת את ספריית הסתדרות המורים, ושנה אחת את הספרייה המשותפת שק"ל (שפיר, קריית גת, לכיש).
בשנת תשל"א (1971) עבר להתגורר בקריית מטרסדורף שבירושלים.
במשך כשלושים שנה היה אחראי על מדור עותקי חובה בספרייה הלאומית, עד צאתו לגמלאות.
וונדר פרסם שורה של ספרים העוסקים בהיסטוריה ובביוגרפיה של רבנים ואדמו"רים, ובמיוחד של רבני יהדות גליציה, ארץ המוצא של משפחתו.
מפעלו המרכזי הוא האנציקלופדיה "מאורי גליציה" לתולדות חכמי גליציה, המכילה שישה כרכים.
הוא היה המייסד ויושב ראש המכון להנצחת יהדות גליציה.
שימש מדריך מסעות לארצות מזרח אירופה.
וונדר פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת תורניים ומחקריים, ובהם "צפונות", "תחומין", "המעין" ו"מוריה".
בעבר פרסם מאמרים ב"המודיע" וב"דגלנו".
כמו כן ערך ספרי מפתחות של כתבי עת תורניים שונים.
הרב מאיר וונדר נפטר ביום שבת ב' בסיון תשפ"ד.
אחד מתחומי התמחותו של וונדר הוא מִפְתּוּחַ ועריכת נושאים בתחומים שונים.
מפעל המפתוח הבולט שלו הוא מפתוח של מאמרים תורניים הלכתיים שהופיעו בכתבי עת ומאספים תורניים, ספרי זיכרון וספרי יובל ואף מעיתונות יומית (כדוגמת "המודיע" ו"הצופה").
תחילה יצא המפתח לאור תחת השמות "מאיר עיניים" (3 כרכים, תשכ"ז-תשכ"ט) ו"מאיר לציון" (2 כרכים, תש"ל-תשל"ט) ולאחר מכן שולב המפתח כמדור, שנקרא אף הוא "מאיר לציון", בתוך כתב העת "תחומין", במשך כ-15 שנים.
אחר כך שולב המפתח בתוך פרויקט השו"ת והתעדכן בכל גרסה.
מפתח ביבליוגרפי תורני נוסף מתפרסם בכתב העת "אסיא".
כמעט בכל גיליון של כתב עת זה מופיע "המפתח המוער" המכסה שנה שלמה בספרות ההלכה והרפואה.
הביבליוגרפיה מחולקת לפי נושאים עם תמצית מקוצרת של הנידון במאמר.
המפתח כולל גם מפתח נושאים ומפתח מחברים.
הספריות התורניות נוטות לפתח לעצמן שיטות מיון וקיטלוג מקומיות המותאמות לצורכיהן הספציפיים ואינן נעזרות בדרך כלל בשיטות מיון מוכנות.
וונדר יצר שיטה המותאמת לספרייה תורנית, הבנויה בסגנון דומה לשיטת דיואי העשרונית.
שיטה זו היוותה בסיס לשיטות המיון של ספריות ישיבת הכותל, ישיבת הר עציון, ישיבת שעלבים וישיבת כרם ביבנה.
בין תפקידיו הציבוריים: מייסד ויושב ראש המרכז לספריות תורניות, מייסד ויושב ראש המכון להנצחת יהדות גליציה, חבר מזכירות ארגון ספרני ישראל, חבר ועדת השמות של עיריית ירושלים וחבר ההנהלה של האיגוד הבינלאומי לגנאלוגיה יהודית.
זכה בפרס הפדרציה העולמית של יהודי פולין ובפרס שר החינוך לשנת יצירה.
מאורי גליציה: אנציקלופדיה לחכמי גליציה – תולדותיהם וקורות ימיהם של חכמי גליציה משנת 1772 ועד לשואה (שישה כרכים)
אלף מרגליות – תולדות משפחת מרגליות, תשנ"ג
עיניך רואות – סקירה של רבנים ואדמו"רים שהלכו לעולמם בין השנים תשכ"ז-תשס"ז
שיטת המיון למקצועות מותאמת לצורכי הספריות התורניות בארץ, בני ברק, המרכז לספריות תורניות, תשכ"ה (מהדורה שנייה: ירושלים, תשנ"ז)
מאיר עיניים – מפתח מוער למבחר מאמרים שהופיעו בכתבי עת תורניים בשנת תשכ"ז
מאיר לציון – מפתח למאמרי הלכה וסיכומים שנדפסו בכתבי עת תורניים בשנת תשנ"ו
מפתח מוער – מפתח למאמרי רפואה והלכה שנדפסו בספרי שו"ת ובכתבי עת תורניים בשנים תשנ"ה-תשנ"ו
מפתח מוער – מפתח למאמרי רפואה והלכה שנדפסו בספרי שו"ת ובכתבי עת תורניים בשנת תשמ"ז
רשימת מאמריו ב"תחומין", אתר צמת
הדפוס העברי בירוסלב, אתר היברובוקס
מאיר וילקַנְסקי (א' בסיוון תרמ"ב, 1882, איישישוק, פלך וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא* - י"ד בתשרי תש"י, 7 באוקטובר 1949, כפר ויתקין) היה חלוץ, איש העלייה השנייה וסופר עברי בתקופת היישוב.
למד בתלמוד תורה ובישיבה עד גיל 15, אחר כך למד בפוניבז'.
בשנת תרס"ה 1905 עלה לארץ ישראל.
בארץ נישא לשרה רובין, ועבד ביקב בראשון לציון (שלשם הלך ברגל מיפו), ואחר כך כפועל חקלאי במושבה פתח תקווה, ובמקווה ישראל, משנת 1908 עד 1918 שימש כמזכיר המשרד הארצישראלי תחת הנהלתו של א.
רופין, לאחר מכן התמנה למזכירו של ד"ר יעקב טהון בחברת "הכשרת הישוב".
במקביל לעבודותיו כתב וילקנסקי את יצירותיו הספרותיות בעברית.
וילקנסקי הרבה לכתוב פרוזה, ואותה פרסם בכתבי העת "העומר" ו"הפועל הצעיר".
הסיפורים עסקו בחיי הפועלים והחלוצים בארץ בתקופת העלייה השנייה, בחיי התרבות ביישוב היהודי בעשורים הראשונים של המאה ה-20, בין השאר בשכונה תל אביב.
הסיפורים ראו אור במספר מהדורות במשך השנים.
וילקנסקי חי בירושלים, ברחוב אלחריזי פינת אבן גבירול.
באחרית ימיו עבר להתגורר לצד בתו בכפר ויתקין, ושם גם נקבר.
הוא הותיר אחריו את בנותיו דרורה, טמירה (שהייתה נשואה לפרופסור גדעון אורשן), ולאה - דגה, ואת בנו רענן וולקני, שקיבל את פרס קפלן בשנת 1976.
ספורים מחיי הארץ, ספריה עממית, הוצאת קדימה, ניו-יורק, 1918.
בימי העלייה, הוצאת אמנות, 1935.
מאיר זמיר (נולד בשנת 1948) הוא תת-אלוף לשעבר בצה"ל, אשר עוטר בעיטור העוז.
זמיר נולד וגדל בזכרון יעקב.
התגייס לצה"ל בשנת 1966 ושירת בחיל השריון.
הוא עבר הכשרה כאיש צוות טנק, לחם במלחמת ששת הימים ולאחריה מונה למפקד טנק.
בהמשך עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כמפקד פלוגה ג' בגדוד 82 בחטיבה 7. הפלוגה סופחה לגדוד 77 של החטיבה, וזכתה לכינוי "כוח טייגר".
בלילה הראשון במלחמה השמידה פלוגתו כ-30–35 טנקים ונגמ"שים סוריים, ובכך סייעה לבלימת הטנקים של חטיבה 43 הממוכנת הסורית, שניסתה לפרוץ מדרום לקוניטרה.
המארב של כוח טייגר נלמד באקדמיות הצבאיות ברחבי העולם.
את המלחמה סיימה פלוגתו מבלי שאיבדה חייל או טנק.
על האופן בו לחם ופיקד על הכוח הוענק לו עיטור העוז.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד ולאחר מכן שימש כמפקד חטיבה 7 בשנים 1982–1984, וכמפקד חטיבת בית הספר לשריון בשנים 1986–1987. בהמשך שירותו הצבאי הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1990–1991 שימש מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
בשנת 1999 נעצר בפרגוואי בחשד למעורבות בסחר והברחת נשק אולם שוחרר מחוסר ראיות.
בשנת 2010 נעצר בישראל בחשד למעורבות בסחר באיברים.
הפרשה הסתיימה בהסדר טיעון עם הפרקליטות שלפיו הוטל עליו קנס של 50,000 ש"ח ועונש של שלושה חודשי עבודות שירות, שבוטל בשל מצבו הרפואי.
מאיר חובב (נולד ב-1934) הוא חוקר, עורך, יוזם ומקים המדור לעבריינות נוער במשטרת ישראל.
שימש בעברו במספר תפקידים בכירים בשירותי הרווחה בישראל, ביניהם: מנהל שירות המבחן לנוער (1973–1978), מנהל האגף לשירותי טיפול באדם המפגר (1978–1985) ומנהל האגף לקידום נוער, ומבוגרים ושירותי תקון (1986–1989).
כיום הוא מתנדב בעמותת שק"ל ושותף בוועד המנהל של עמותות רבות אחרות בתחומי הרווחה והצרכים המיוחדים.
נולד בשנת 1934 בתל עדשים.
למד לתואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית.
קיבל הכשרה בבית ספר לקצינים בכירים של משטרת ישראל והמכללה לביטחון לאומי והתמנה כקצין מחקר בנציבות שירות בתי הסוהר.
שנה מאוחר יותר שימש בתפקיד קצין מחקר כוח אדם במטה הארצי של משטרת ישראל, אז יזם והקים את מדור עבריינות נוער, ושימש כראש המדור במשך שבע שנים.
חובב פנה ללימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית, שם השלים גם דוקטורט בסוציולוגיה וקרימינולוגיה.
עם סיום הדוקטורט התמנה למנהל שירות המבחן לנוער במשרד העבודה והרווחה.
חמש שנים מאוחר יותר, ב-1978, התמנה למנהל האגף לשירותי טיפול באדם המפגר.
ב-1986 חזר לתחום הקרימינולוגיה והתמנה למנהל האגף לקידום נוער, ומבוגרים ושירותי תקון.
כמו כן, שימש כיו"ר הראשון של "ועדת טיפול ושיקום" של הרשות למלחמה בסמים מאז הקמתה ועד סוף שנת 1999. משנת 2000 ועד 2013 שימש כחוקר ומעריך תוכניות שיקומיות בעמותת שק"ל - שירותים קהילתיים לאנשים עם צרכים מיוחדים.
במשך שנות עבודתו בסקטור הציבורי השתתף בהקמה ובארגון של עמותות שונות בישראל, ביניהן השתתפות בהקמת של הקהילות הטיפוליות בישראל לנפגעי סמים "אור אביבה" ו"מלכישוע", ייזום בהקמה והשתתפות בוועד המנהל של האגודה הישראלית לקרימינולוגיה, "קש"ת – קידום שירותי תקון", "צעד קדימה" ו"נאמנים".
במקביל הוא שימש שנים רבות כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת חיפה.
כיום חובב מתנדב בעמותת "קש"ת – קידום שירותי תקון" כיושב ראש, בעמותות "צעד קדימה" ו"צ'יימס" כחבר ועד המנהל ובעמותת "נאמנים" כיו"ר העמותה.
חובב היה נשוי לחגית עד למותה ב-2025. היא כיהנה כמנהלת היחידה לתכנון אסטרטגי באגודה הישראלית למען יוצאי אתיופיה, כמנהלת פרויקט שיקום השכונות ברמה הארצית, כמתאמת משרדי הממשלה השותפים בפרויקט וכיו"ר (בהתנדבות) של המרכז הישראלי לקידום צדק חברתי.
במקביל הרצתה באוניברסיטה העברית בחוג ללימודים עירוניים ואזוריים בתחום התכנון החברתי ופרסמה מחקרים רבים בתחום השיקום העירוני.
לחובב שני ילדים, שמונה נכדים ושישה נינים.
חובב ערך ופרסם עשרות מאמרים ומחקרים בתחומי הקרימינולוגיה, התקון (טיפול ושיקום עבריינים), הטיפול בבעלי לקות שכלית, שירותי רווחה וניהול.
עבריינות הנוער בקרית שמונה, גורמיה והטיפול בה..
תל אביב: המועצה למניעת עבריינות ולטיפול בעבריין בשיתוף עם משטרת ישראל, 1967
היעדרויות צעירים מבתיהם, תל אביב: משטרת ישראל, 1969.
נכות התפתחותית ופיגור שכלי, תל אביב: צ'ריקובר, 1986. יחד עם רימרמן אריק, רייטר שונית.
שירותי הטיפול במפגרים בישראל : הלכה ומעשה, תל אביב: צ'ריקובר, 1987
חלופות למאסר : שרותי התקון, תל אביב: האגודה הישראלית לקרימינולוגיה, 1988. יחד עם טלגם משה וגולן מרים.
שירותי תקון והעבודה הסוציאלית, תל אביב: פפירוס, 1989. יחד עם ווזנר יוחנן וגולן מרים.
פגיעות מיניות בילדים : החוק, החוקר ובית המשפט, תל אביב: צ'ריקובר, 1993
עבריינות ועבודה סוציאלית : ידע והתערבויות, תל אביב: רמות, 1994. יחד עם ווזנר יוחנן וגולן מרים.
הורות ונכות התפתחותית בישראל, ירושלים: מגנס, 1997. יחד עם דובדבני א., רימרמן א.
נכות התפתחותית ופיגור שכלי בישראל, עם אריק רימרמן, אילנה דבדבני ואבי רמות, הוצאת מאגנס, 1997
הפיקוח בשירותי הרווחה בישראל: התפתחות, הפעלה ומודל רצוי, תל אביב: צ'ריקובר, 1998. יחד עם ווזנר יוחנן וגולן מרים.
קטינים נפגעים וקטינים פוגעים : תשאול וראיון בהליך המשפטי, תל אביב: צ'ריקובר, 2001. יחד עם הרשקוביץ אירית והורביץ דבורה.
טיפול ושיקום של נפגעי סמים בישראל : התפתחות, תיאור מצב וסוגיות, תל אביב: צ'ריקובר, 2002
מגמות בקרימינולוגיה, תאוריה, מדיניות ויישוב, ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ומשפט באוניברסיטה העברית, 2003. יחד עם סבה ל.
משטרת ישראל והנוער בראי הזמנים, תל אביב: המרכז הבינתחומי לחקר מדיניות וטיפול בילדים ונוער, בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל, אוניברסיטת תל אביב, 2004
מבידול לשילוב : התמודדות עם מוגבלויות בקהילה, ירושלים: כרמל, 2006. יחד עם גיטלמן פסח.
התעללות והזנחה של ילדים בישראל : הנפגעים, אכיפת החוק והמשפט, רפואה, חינוך ורווחה, ירושלים: אשלים, 2007. יחד עם הורוביץ דבורה, בן יהודה יורם.
מסיכון לסיכוי : התערבויות טיפוליות בנוער עובר חוק ובצעירים במצוקה, ירושלים: כרמל, 2008. יחד עם מהל חיים וגולן מרים.
התמכרויות, אלימות ועבירות מין : טיפול לאור החוק, ירושלים: כרמל, 2008. יחד עם מהל חיים וגולן מרים.
טיפול בעברייני מין בישראל : אתגרים בזיהוי, באפיון ובמענה טיפולי, ירושלים: כרמל, 2010. יחד עם שחורי-ביטון מלי, בן-דוד שרה, עשת-סבג תמי ולויה עוזיאל.
משילוב להשתלבות : אתגרים וצמיחה במעגל החיים, רעננה: בית איזי שפירא, 2011. יחד עם הוזמי בנימין.
הפעלת סמכות בטיפול בבני נוער ובמבוגרים עוברי חוק, ירושלים: משרד העבודה והרווחה, אגף למחקר, תכנון והכשרה, 2011
הסדרה חוקית וארגונית של שירותי המבחן בישראל, ירושלים: משרד העבודה והרווחה, אגף למחקר, תכנון והכשרה, 2011
עבודה סוציאלית בישראל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2012. יחד עם לונטל אלי וקטן יוסף ז"ל.
שירותי רווחה בעידן של הפרטה: מדיניות ויישומה, ירושלים: כרמל, 2014. יחד עם מ.
נערים ונערות בסיכון: פגיעות, חוסן ותמיכה חברתית, ירושלים: כרמל, 2015. יחד עם: מ.
מהדרה להכלה – החיים בקהילה של אנשים עם מוגבלויות בישראל, ירושלים: כרמל, 2015. ביחד עם: דובדבני א.
פיתוח שירותים חברתיים בחברה מתהווה: מסע אישי, ירושלים: כרמל, 2020.
מוגבלות שכלית-התפתחותית: פיתוח שירותי הרווחה בישראל, ירושלים: כרמל, 2021. ביחד עם: ניסים, ד.
ניהול שירותי רווחה בישראל: הלכה ומעשה, ירושלים: כרמל, 2023. ביחד עם: דביר, א.
חובב, מ., בעיית התנגשות התרבויות והשפעתה על עבודת המשטרה.
שהם, ג., חובב, מ., בני טובים עבריינות: בני המעמד הבינוני והגבוה בישראל.
חובב, מ., יחידות מיוחדות לטיפול בעבריינותם של קטינים.
אמיתי א., אמיר מ., חובב מ.
(1977) שירותי הטיפול בעבריין הצעיר - מערכת יחסי תלות של וטו.
חובב מ., מנהיים א., העברת שיטות טיפול ושיקום בתחום הנכויות בין ארצות הברית, אירופה וישראל.
חובב, מ., עבריינות הנוער בישראל והטיפול בה.
מאיר חן (אוחנה) הוא תא"ל במיל' ואיש ניהול ישראלי.
כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון וכמנהל הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה תחת ישראל כ"ץ, קודם לכן היה קצין המשטרה הצבאית הראשי בצה"ל.
הוא החל את שירותו הצבאי ביחידה מיוחדת של המשטרה הצבאית שפעלה בדרום לבנון ועסקה במניעת הברחות.
כסא"ל שימש כמפקד בה"ד 13 (שבתקופתו הועבר למיקומו הקודם בבסיס בית ליד ע"ש רא"ל מוטה גור וכיום מחנה שרון על שם אריאל שרון והמוכר כעיר הבה"דים) וכמפקד המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז ומפקד כלא מגידו.
כאלוף-משנה שימש כראש מחלקת האג"ם והמקצועות במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי וכמפקד מצ"ח.
נגד מינויו הוגשה עתירה לבג"ץ בשל מעורבותו כמפקד מצ"ח בחקירתו של תא"ל משה תמיר.
בסופו של דבר הוחלט לא להעמידו לדין והמינוי יצא לפועל.
אוחנה סיים את תפקידו ב-2013.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה בשנת 2014 למנהלה הראשון של הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה, בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו בשנת 2017. לאחר מכן מונה בשנת 2018 לכהן כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון עד לשנת 2021. נכון ל-2022 משמש כסמנכ"ל אסטרטגיה בחברת אלקטריאון וירלס.
אוחנה הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה, ותואר שני במנהל ציבורי וביטחון לאומי.
מאיר חביב הוא פוליטיקאי יהודי-צרפתי, שכיהן משנת 2013 עד 2024 כציר מטעם UDI, מפלגת מרכז ליברלית, בפרלמנט הצרפתי.
בעבר היה סגן יו"ר הקריף, ארגון הגג של הארגונים והקהילות היהודיות בצרפת.
נחשב ידיד אישי של בנימין נתניהו מאז ראשית שנות התשעים ומייצג אותו לעיתים במגעים חשאיים שונים עם ראשי השלטון הצרפתי.
חביב נולד ב-1961 בפריז, להורים יהודים יוצאי תוניסיה, שהיגרו לפריז ב-1956. אביו, עמנואל רוז'ה, שימש כנציגה של תוניסיה בקונגרס הציוני העולמי והיה ממייסדי הקהילה היהודית של יוצאי תוניסיה בצרפת, מחלוצי הכשרות בארץ זו, בעל יקב שייצר את היין הכשר הראשון בצרפת ואף קרא לשמפניה הראשונה שייצר "ציונה".
איש בית"ר ופעיל בעלייה לישראל.
אימו של חביב, ליליאן, ושתי אחיותיו, מתגוררות בישראל.
אחיו משה, היה רב בישיבת בית אל שבחבל בנימין, וכיום הוא דיין בבית הדין הרבני בנתניה.
מאיר חביב, כמו אביו לפניו, היה בצעירותו חבר בבית"ר.
כמבוגר, הוא אף היה במשך שנים אחדות נציג תנועת הליכוד בצרפת.
עלה לישראל בגיל 18, אף כי שמר גם על אזרחותו הצרפתית.
למד וסיים תואר ראשון כמהנדס תעשייה וניהול בטכניון בחיפה.
חזר לצרפת והמשיך בעולם העסקים וטיפס במהירות רבה עד שהגיע למשרת המנכ"ל של חברת התכשיטים הצרפתית הגדולה - Groupe Vendome.
בשנת 2013 נבחר כציר בפרלמנט הצרפתי מטעם UDI, מפלגת מרכז ליברלית.
בבחירות שנערכו ביולי 2024 לא נבחר.
חביב משמש כיום (2013) גם כנשיא ועד ידידי המכללה האקדמית נתניה.
חביב הוא בעל חגורה שחורה בקראטה.
כיהן כסגן יו"ר הקריף במשך שמונה שנים.
שנתיים היה סגנו של רוז'ה קוקרמן.
לאחר מכן שלוש שנים תחת היו"ר רישאר פראסקייה, בקדנציה הראשונה שלו (2007–2010).
ב-2010, אחרי חמש שנים כסגן, התמודד מול פראסקייה על מישרת יו"ר הקריף, אך הפסיד כשקבל כ-36.5% בלבד מקולות חבר הבוחרים (כ-200 מראשי יותר מ-60 ארגונים יהודיים צרפתים) ונאלץ להמשיך כסגנו של פראסקייה גם בקדנציה השנייה (2010–2013).
חביב מקורב לבנימין נתניהו מאז ראשית שנות התשעים.
הוא ארגן כמה מפגישותיו של נתניהו כיו"ר אופוזיציה עם הנשיא לשעבר ניקולא סרקוזי.
את יום הבחירות לכנסת ב-2009 העביר עם נתניהו, והיה מעורב במינוי סילבן שלום למשנה לראש הממשלה ולשר לפיתוח אזורי.
בנובמבר 2012, כשביקר נתניהו בצרפת, חביב היה איתו לאורך כל המסלול, גם בטולוז, שם הלכו השניים, יחד עם נשיא צרפת פרנסואה הולנד, לנחם את בני הקהילה היהודית אחרי הטבח שבו נהרגו מורה בקהילה ושלושה בני משפחה אחת.
בשנת 2016 נחשף שחביב מימן מכיסו מספר נסיעות של נתניהו לחוץ לארץ.
כמו כן, חביב היה מכרו של ארנו מימרן ויצר קשרי חברות בין נתניהו למשפחת מימרן.
ב-26 במאי 2013 נערכו בחירות משנה לפרלמנט הצרפתי, למחוז השמיני, שהוא מחוז המזרח התיכון (טורקיה, יוון, איטליה, קפריסין, מלטה, ישראל ועוד), אחד מאחד עשר המושבים השמורים באספה הלאומית לאזרחי צרפת השוהים מחוץ לארצם.
לפני הבחירות נציגת האזור הייתה דפנה פוזננסקי בן-חמו.
חביב רץ בבחירות אלה מטעם מפלגת המרכז - ימין החדשה UDI - Union des démocrates et indépendants, איחוד של שמונה מפלגות מרכז ימין קטנות בראשותו של ז'אן לואי בורלו, ונתמך באופן בולט ופומבי על ידי בנימין נתניהו, שאף השתתף בסרטון תעמולה למענו.
הוא הגיע בסיבוב הראשון למקום השני, אחרי ולרי הופנברג נציגת האיחוד למען תנועה עממית - UMP, מפלגת הימין - מרכז העיקרית, שהקים בשעתו ז'אק שיראק ולאחר מכן הייתה מפלגתו של ניקולא סרקוזי.
בסיבוב השני, שנערך ב-9 ביוני 2013 בין שני מנצחי הסיבוב הראשון, התהפכו היוצרות וחביב גבר על הופנברג, 53% - 47%.
סמוך לאחר בחירתו לפרלמנט הצרפתי נבחר חביב גם לוועדת החוץ של האספה הלאומית והוא מפגין בהתמדה עמדות פרו ישראליות מובהקות.
בין השאר למשל, הוא הזהיר את לורן פביוס שר החוץ הצרפתי, כי הסכם גרוע עם איראן בנוגע לפירוק פוטנציאל הנשק הגרעיני שלה עלול להביא להתקפה ישראלית על המתקנים הגרעיניים האירנים.
כעבור יומיים הוא הישווה את ועידת ז'נבה לפירוק פוטנציאל הנשק הגרעיני האירני, בין שש המעצמות והאיחוד האירופי, לבין איראן, בנובמבר 2013, לוועידת מינכן 1938, בין נוויל צ'מברלין להיטלר.
השוואה שנועדה לנסות למנוע את ההסכם שהושג בסופו של דבר.
ב-18 ביוני 2017 זכה שוב בסיבוב השני בבחירות הפרלמנטריות בצרפת, כנגד המועמדת שהתמודדה מולו מטעם מפלגתו של הנשיא עמנואל מקרון.
ב-2022 נבחר לכהונה השלישית בפרלמנט כשגבר על יריביו בסיבוב השני.
ב-3 בפברואר 2023 הודיעה המועצה החוקתית של צרפת על ביטול בחירתו של חביב בשל אי סדרים ומניפולציות שנועדו לפגוע ביושרן של הבחירות חביב התמודד גם בבחירות החוזרות בהן ניצח כשזכה בכ-54% מהקולות.
בבחירות שהתקיימו ביולי 2024 איבד את מושבו בפרלמנט.
מאיר זרחי הוא סופר, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי-אמריקאי.
נודע בזכות בימויו והפקתו את סדרת סרטי האימה האמריקאית "אני יורקת על קברך".
זרחי נולד בשנת 1937 בארץ ישראל לפני קום המדינה.
בצעירותו שימש ככתב לשבועונים "הארץ שלנו" ו"דבר לילדים", "במחנה גדנ"ע", "הצופה לילדים".
בגיל 14 נשר מלימודיו ויצא לעבוד כפקיד בבנק לאומי, בנק הפועלים ובמשרדי הטאבו.
לאחר מכן כתב כמה ספרים בסוגת הספרות הזולה.
את אחד מספריו הבולטים "ניני" כתב ב-1957, זמן קצר לאחר שחרורו מצה"ל.
ניני הוסרט ב-1963 לתסריטו של זרחי, בבימויו של שלמה סוריאנו כאשר אריק איינשטיין, בהופעתו הראשונה בקולנוע, שיחק בתפקיד הראשי.
היה זה הסרט הישראלי הראשון שעסק ביחסים רומנטיים בין-עדתיים ואף נפסל על ידי הצנזורה.
זרחי כתב גם את התסריט לסרט "רחל", בבימויו של נורי חביב, שהוצג בישראל ב-1960.
בשנת 1962 ירד זרחי לארצות הברית, והחל לעבוד שם במחלקת ההסרטה של האו"ם בניו יורק.
ב-1970 הקים חברת הפקות עצמאית, "מונטז' פילמס", שסיפקה שירותים לחברות סרטים.
ב-1974 סייע לאישה שנפלה קורבן לאונס, והמפגש עמה עורר אותו לכתוב את התסריט לסרטו "יומה של האישה", שצולם בשנת 1978. זרחי היה נשוי בזמן הפקת הסרט, אולם במהלך ההפקה נוצר קשר רומנטי בינו לשחקנית הראשית, קמיל קיטון.
הוא התגרש, וב-1979 נישא לקיטון.
ב-1985 ביים והפיק את הסרט "אל תתעסק עם אחותי!".
זרחי היה נשוי בזמן הפקת הסרט "אני יורקת על קברך", אולם במהלך ההפקה נוצר קשר רומנטי בינו לשחקנית הראשית, קמיל קיטון.
הוא התגרש וב-1979 נישא לקיטון.
בנו הוא הבמאי והמפיק טרי זרחי.
ניני: בת הדת האחרת, הוצאת חרמון, תל אביב, 1957. הופיע במהדורה שנייה ב-1963 במקביל להקרנת הסרט.
הסכסופון הבוכה, רומן, הוצאת חרמון, תל אביב, 1960
מאיר חָרָץ (1912, שורי,בסרביה – 1993, ירושלים) היה משורר יידי בסרבי-סובייטי.
חרץ נולד כמאיר-חיים ליבוביץ' (בנו של לייב) חרץ נולד בכפר שורי במחוז סורוקי שבפלך בסרביה, אז באימפריה הרוסית (כיום בנפת דוקיה של רפובליקת מולדובה) וגדל בעיירה מרקולשט.
הוא היה חבר השומר הצעיר ופעיל בקרן קיימת.
בנערותו בימי השלטון הרומני הוא עזב את משפחתו ואת מרקולשטי ועבר לצ'רנוביץ שם החליף מספר מקצועות.
הוא החל לפרסם שירים בכתב עת שויבן שיצא לאור בבוקרשט ונערך על ידי יעקב שטרנברג ושלמה ביקל, כמו כן פרסם מספר שירים בצ'רנאוויצר בלעטער ב-1935, שהתקבלו יפה אצל מבקרי ספרות.
הוא למד בסמינר למורים בצ'רנוביץ (יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, ברל רויזן וצבי צלמן).
לאחר סיפוח של בסרביה וצפון בוקובינה לברית המועצות הוא עבר לקישינב והחל ללמד יידיש וספרותה בבית ספר תיכון.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה הוא התפנה למרכז אסיה.
בסוף 1945 עבר לבירת ברית המועצות, מוסקבה, אך זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לצ'רנוביץ, הוא פרסם עבודות באייניקייט ושטערן.
הוא נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים; במרץ 1949 נעצר ושוחרר רק ב-1955. לאחר השחרור שב לצ'רנוביץ.
הוא פרסם שירים בפאלקסשטימע, יידישע שריפטן וסאוועטיש היימלאנד.
בשנת 1972 עלה לישראל, ובארץ ערך יחד עם יוסף קרלר את ירושלימער אלמאנאך.
הימל און ערד, ירושלים, 1973.
לידער צו אײגענע, תל אביב, 1975.
שטערן אױף הימל, ירושלים, 1977.
גרינער װינטער — מאַרקולעשט, ירושלים, 1982.
געקליבענע לידער און געצײלטע פּאָעמעס, ירושלים, 1983.
אַנפֿאַס, אין פּראָפֿיל און הינטער די פּלײצעס, תל אביב, 1993.
הרב מאיר ועקנין (ז' באדר תרמ"ה - כ"ט באדר ב' תשל"ה; 1885–1975) היה הרב הספרדי ואב בית הדין של טבריה.
נולד בעיר טבריה בז' אדר ה'תרמ"ה (1885) לרב דוד ועקנין שהיה אב בית הדין ורב הקהילה הספרדית בעיר.
על פי המסורת, משפחתו מיוחסת עד לפילוסוף רבי יוסף אבן עקנין, מרבני פאס.
בשנת תרס"ג נישא ליעל, בתו של רבי מנשה חמווי מחכמי טבריה.
בשנת ה'תרע"א (1911), בהיותו בן 26, נשלח על ידי חכמי טבריה כשד"ר לקהילות היהודים באירופה, לאסוף כסף עבור כולל רבי מאיר בעל הנס.
בשנת ה'תרע"ד (1914), יצא בשליחות המוסדות לברוקלין, ניו יורק.
עקב מלחמת העולם הראשונה נאלץ להישאר שם במשך שש שנים, בניתוק ממשפחתו, ובהיותו שם כיהן כרב ראשי של קהילת הספרדים ארם-צובא, המוכרת כיום בשמה "מגן דוד".
מצב הדת באותה עת בקרב היהודים היה ירוד, ובראשית בואו לשם נאלץ ללחום בתופעה של יהודים המגיעים לבית הכנסת בשבת ברכבת חשמלית.
על פי עדותו: "עמדתי בבית הכנסת הגדול של חברי שערי צדק במעמד כל הקהל בשבת קודש, וצעקתי בקול מר ונאנח על עלבון שבת קודש...
ותודה לאל יתברך שדברי אלו שיצאו מקירות לבי עשו פירות, וכל החרדים ושומרי התורה נענו לקולי".
תקופת כהונתו בעיר הותירה את רישומיה על חיי היהודים במקום, ופעילותו התמקדה בשטחי החינוך וההוראה.
יסד בעיר תלמוד תורה "שערי צדק" שהוציא תלמידים רבים.
כן יסד שם אגודות חסד "אגודת אחים" ו"אחיעזר דמשק".
בשנת ה'תר"פ (1920) חזר לעיר טבריה שם פעל למען ביסוס והרחבת התלמוד תורה בעיר, יחד עם מחותנו הרב רפאל ביבאס.
בשנת ה'תר"ץ (1930) מונה לחבר בבית הדין הספרדי בטבריה בראשותו של הרב יעקב חי זריהן שהיה אב בית הדין.
בשנת ה'תשי"ג (1953), עם פטירת הרב זריהן, מונה לכהן תחתיו כרב העיר טבריה ואב בית הדין.
התפרסם בחסידותו ופרישותו, והיה לשם דבר בכיסו הפתוח ובפזרנותו לכספי צדקה.
משקיבל לידיו את נשיאות כוללות רבי מאיר בעל הנס החליט להקים ישיבה בטבריה, ובסיועו של הנדיב יצחק שלום, יסד את ישיבת "מאיר בת עין" על יד קבר רבי מאיר בעל הנס, הקיימת עד היום.
נפטר בכ"ט אדר ב' ה'תשל"ה (1975), ובהלוויתו נכחו רבנים מפורסמים רבים, ביניהם הרב עובדיה יוסף.
בין תלמידיו נמנים הרב שבתאי בן חיים, הרב יצחק ברדא, ורבנים נוספים המכהנים במשרות תורניות.
הרב חיים דוד הלוי פרסם עליו הספד בירחון אור התורה, ובו שבח את מידותיו ושקידתו בתורה, ובין היתר העיד: "כי היה מן המאמינים הגדולים שדורנו הוא דור האתחלתא דגאולה.
כל שיחו ושיגו בקיץ ובחלום, ובייחוד בשנתו האחרונה היה על גאולת ישראל השלימה המשמשת ובאה."
ויאמר מאיר חלק א - נדפס לראשונה בשנת תרצ"ט.
הספר קיבל הסכמות מאת גדולי הרבנים בדורו, ביניהם הרבנים הראשיים הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ורבנים נוספים.
ויאמר מאיר חלק ב - נדפס בשנת תשכ"ח.
זיכרון מאיר - דרשות והספדים בשלשה חלקים.
בנו - הרב מנשה ועקנין - כיהן כרב שכונה בטבריה וחבר הרבנות הראשית בעיר, מייסד מוסדות רבי מאיר בעל הנס.
בנו - הרב פנחס ועקנין - חינך את ילדי ישראל בעיה"ק ירושלים, ועסק בלימוד קבלה בישיבת בית אל.
חתנו - הרב שלמה ילוז.
בתו דינה אשת הרב דוד שלוש שכיהן כרב העיר נתניה ומחבר סדרת הספרים חמדה גנוזה.
בתו רינה ביתה נשואה לרבי משה ועקנין בן דודה (אחי אביה) רבי שמעון ועקנין.
בתם מרים נישאה לרב חיים דוד הלוי - רב העיר תל אביב.
מאיר זלוטוביץ היה רב אורתודוקסי בארצות הברית, ומייסד הוצאת הספרים ArtScroll.
למד בישיבת רבנו יעקב יוסף בלואר איסט סייד, ולאחריה במתיבתא תפארת ירושלים, והיה תלמידו של הרב משה פיינשטיין.
בסוף 1975 תרגם לאנגלית וכתב בעצמו פירוש לטקסטים המתורגמים המבוססים על המקורות למגילת אסתר לזכר של חבר וביקש משרמן שיכתוב את המבוא.
הספר זכה להצלחה ונמכר בכ-20,000 עותקים בזמן קצר.
בעידודו של הרב משה פיינשטיין, הרב יעקב קמנצקי ורבנים אחרים המשיכו השניים לפרסם ביאורים שאר המגילות: שיר השירים, קהלת, איכה ומגילת רות.
הם המשיכו לפרסם תרגומים ופירושים לתורה, נביאים, תלמוד, הגדה של פסח, סידורים ומחזורים.
עד 1990 הפיקה ארטסקרול יותר מ-700 ספרים, כולל רומנים, ספרי היסטוריה, ספרי ילדים וספרי לימוד חילוניים.
הם נעשו לאחד מגדולי המוציאים לאור של ספרים יהודיים בארצות הברית.
לזלוטוביץ ארבעה בנים וארבע בנות.
מאיר "מאירק'ה" חזנוביץ' (1890 - 20 במאי 1913) - מאנשי העלייה השנייה וממייסדי הארגונים בר גיורא והשומר.
חזנוביץ' נולד ב-1890 במינסק שברוסיה למשפחה ענייה.
אם המשפחה עסקה בהכנת סיגריות.
למד בתלמוד תורה ובהתבגרותו עבר לבאקו שבקווקז שם עבד כשוליה בבתי מלאכה לסנדלרות ולחייטות.
בעיר פגש את יחזקאל ניסנוב וצבי בקר שגם הם באו ללמוד מלאכה בעיר.
בבאקו החל להיות פעיל בתנועת נוער ציונית ובמקביל הצטרף לקבוצת הגנה יהודית.
בפרעות שפרצו לאחר מהפכת 1905 הגן עם הקבוצה על יהודי העיר.
ב-1906 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד בחקלאות במושבות במרכז והצפון.
בספטמבר 1907 נערכה פגישה חשאית בביתו של יצחק בן-צבי שביפו והוחלט בה על יסוד ארגון בר גיורא וחזנוביץ' נכלל בין החברים בו.
לראש הארגון נבחר ישראל שוחט והוא וחבריו עברו ל"קולקטיב" שבחוות סג'רה שם פעלו על מנת להחליף את השמירה.
חזנוביץ עצתו נשלח משם לשמור בחוות כנרת.
ב-12 באפריל 1909 נוסד ארגון השומר וחזנוביץ' היה בין מייסדיו.
לאחר הקמת הארגון עבר לשמור על סג'רה.
באותן שנים למד את השפה הערבית ואת מנהגי ערביי הגליל ואף התלבש כמותם וזכה על כך להערכה רבה מהם.
בתחילת 1910 מונה לנהל את השמירה בסג'רה ובית-גן ולקראת סופה עבר לשמור בחדרה.
ב-1911, לאחר כשנה בחדרה, עבר לשמור ברחובות.
ב-14 בספטמבר 1912 נערכה ברחובות האספה הרביעית של ארגון השומר ואחריה נערכה חתונה למספר חברי השומר ובניהם גם לחזנוביץ ובחירת ליבו סוניה גורדין.
לאחר החתונה עבר הזוג לשמור במרחביה.
ב-18 במאי 1913, במהלך אחת מהפעולות נגד ערביי הסביבה נפגע מירי של שומר אחר (משה שר) נפצע קשה, הובא לבית חולים בנצרת שם נפטר.
הובא לקבורה במרחביה ולאחר שנים הועבר ארונו לבית הקברות בכפר גלעדי.
כשנפטר הייתה אשתו בחודש השמיני וכששמעה על מותו הפילה את הוולד.
בתקופת פעילותו בארגון השומר הוכיח חזנוביץ אומץ לב רב, מצד אחד, ורצון עז לשמור של רוחם של אנשי הארגון, מצד שני.
תכונותיו אלו הקנו לו מקום מרכזי בארגון והשאירו רושם רב על אלו שהכירוהו.
הרב מאיר אליהו טברסקי (נולד ב-17 באוקטובר 1960, כ"ו בתשרי ה'תשכ"א) הוא רב אורתודוקסי ואחד מראשי הישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן של ישיבה יוניברסיטי.
נולד לרב יצחק אשר טברסקי במשפחה חסידית השייכת לחסידות צ'רנוביל ולעטרה, בת הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
אחיו הרב משה נרצח בטבח בבית הכנסת בירושלים בשנת 2014.
טברסקי למד בישיבת רמב"ם שאותה הקים סבו,.
לאחר מכן למד בהרווארד תוך כדי שהוא ממשיך בלימודיו התורניים באופן פרטי אצל סבו.
לאחר שסיים את תואר הראשון, למד להסמכה לרבנות בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
לאחר שסיים את לימודי ההסמכה החל ללמד בבית הספר התיכוני של ישיבה יוניברסיטי, ובהמשך מונה כר"מ בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
שיעוריו משלבים ניתוח אנליטי ולקחים מוסריים.
הוא גם רב של שטיבל קטן של חסידות טאלנה בריברדייל , בניו יורק.
מאיר ויזל (נולד ב-1942) הוא מוזיקאי, מנצח, פסנתרן ומחנך, אשר שימש כנשיא ארגון הנוער המוזיקלי הבינלאומי בשנים 1997–1999, וכמנכ"ל ארגון נוער מוסיקלי בישראל בשנים 1983–2012.
ויזל נולד בשנת 1942 בקזבלנקה, שבמרוקו (בשמו הפרטי הנרי מקס), לניצולי השואה דבורה ויעקב, ובשנת 1944 עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו ארצה הוא גר והתחנך בתל אביב.
בד בבד עם לימודיו התיכוניים למד גם באקדמיה למוסיקה בתל אביב במחלקה לפסנתר, אצל הגב' רבקה בורשטיין-ארבר, וסיים את לימודיו באקדמיה בהצטיינות בשנת 1961. את שירותו הצבאי התחיל בתזמורת צה"ל כנגן טובה.
לאחר מכן שרת בחיל השריון, ובמלחמת ששת הימים לחם כחייל מילואים כקשר בגדוד חרמ"ש בחטיבה 7. תוך כדי שירותו בתזמורת צה"ל הוא למד ניצוח באקדמיה למוסיקה אצל גארי ברתיני.
בשנת 1963 השתתף ויזל בתחרות מארש צה"ל, וזכה שם במקום השני.
הוא זכה במלגות קרן שרת בניצוח ובפסנתר, ולאחר מכן החל בלימודי מתמטיקה וסטטיסטיקה ב בירושלים, וסיים תואר ראשון בשנת 1967. בשלב זה החליט לשוב אל המוזיקה, והתקבל ללימודי ניצוח בבית הספר ג'וליארד (Juilliard School of Music) בניו יורק.
עם סיום לימודיו בג'וליארד הוא החל ללמד את תאוריית המוזיקה בבית הספר מנהטן למוזיקה (Manhattan School of Music) בניו יורק, וניצח על תזמורות שונות, ביניהן The Westchester Symphony ו-The New York Community Orchestra.
בנוסף הוא כיהן כעוזר-מנצח ללאון ברזן (Leon Barzin) ועם תזמורתו – The National Orchestral Association (NOA) הופיע בין השאר גם בפסטיבל "שני העולמות" בספולטו, איטליה.
בד בבד המשיך את לימודיו לתואר Ph.D במוזיקה, ב-City University Graduate Center, אותם סיים בשנת 1976. את עבודת הדוקטורט כתב בנושא אחדות תמטית ביצירות סונטה מוקדמות של לודוויג ואן בטהובן.
לאחר תשע שנות לימודים, עבודה והופעות בניו יורק, שב מאיר ויזל לארץ בשנת 1976, התיישב עם משפחתו באילת, שם הקים וניהל את הקונסרבטוריון למוזיקה העירוני.
כמו כן כיהן כמרצה בחוג למוזיקולוגיה ובאקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב, ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי.
שני מאמרים מפרי עטו בנושא אחדות תמטית יצאו לאור בביטאון Orbis Musicae מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 הוא מונה כמנהל רשת הקונצרטים ב"אמנות לעם", ובנוסף יזם והקים את "ימי מוזיקה וטבע" במועצה אזורית משגב.
בד בבד פיתח והפיק תוכניות לנוער ולמשפחה והופיע בהן כמנצח עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה.
במסגרות אלו שילב ועבד עם אמנים כעזרא דגן, גדעון שמר, שלמה גרוניך, אלכס אנסקי, תלמה אליגון רוז, אלי גורנשטיין ואחרים.
בשנת 1983 הוזמן ויזל לכהן כמנכ"ל עמותת "נוער מוסיקלי בישראל".
במסגרת תפקידו יזם והקים פרויקטים חדשים, שכללו: פעילות רצופה של מחנות מוזיקה לילדים ונוער, שמהם התפתחו "קשת אילון" וכיתות האמן לפסנתרנים תל חי; תזמורת הנוער הערבי-יהודי, עם המנצחים ויסאם ג'ובראן ותייסיר אליאס; פרויקט "יש מ.צ.ב." – מוזיקאים צעירים בקהילה.
כמו כן קיבע ויזל את המשך התחרות ע"ש פאול בן חיים וניהל אותה אחת לשנתיים.
ויזל גם ייצג את ישראל בארגון הנוער המוזיקלי הבינלאומי – Jeunesses Musicales International, שם היה חבר הנהלת הארגון משנת 1990. בשנת 1997 נבחר לכהן בנשיא הארגון, תפקיד בו שימש עד 1999. בדצמבר 2012 פרש מתפקידו כמנכ"ל עמותת נוער מוסיקלי בישראל.
בשנת 2008 הפיק ויזל קונצרט מיוחד בשם "וריאציות גולדברג במבט אחר", בו ביצע כסולן את היצירה כולה בשילוב קטעי וידאו שיצרה האמנית ליליאנה קדישבסקי.
ויזל חבר לפסנתרן ברט ברמן, ויחדיו הופיעו כדואו בקונצרטים רבים.
בשנת 2014 הקים את רביעיית הפסנתרנים אוקטופוס, שמופיעה בישראל ומחוצה לה ברפרטואר בלתי שגרתי המשלב עיבודים עם יצירות מקוריות להרכב זה.
במהלך השנים שימש ויזל בתפקידים ציבוריים שונים.
בשנת 1971 התחתן ויזל עם יעל לבית אדלר, לימים אוצרת המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן באשדוד, ולהם שלושה ילדים.
מאיר חיים גבריאלוב היה עיתונאי יהודי בוכרי, שנרצח בטג'יקיסטן.
מאיר חיים גבריאלוב היה חבר בולט בתקשורת הטג'יקית במשך חמישים שנה.
גבריאלוב נולד בשנת 1927 בסמרקנד, אוזבקיסטן.
הוא למד פילולוגיה במכון הפדגוגי הממלכתי של סמרקנד.
גבריאלוב עבר להתגורר בטג'יקיסטן ובשנת 1947 החל לעבוד כסופר ועורך בצוות העיתון טוג'יקיסטוני סובטי (Тоджикистони Совети).
משנת 1966 ועד 1974 לימד עיתונאות במחלקה הפילולוגית הטג'יקית באוניברסיטת טג'יק.
משנת 1979 ועד מותו מילא גבריאלוב את תפקיד העורך הראשי של העיתון "דוניש" (Дониш) באוניברסיטת טאג'יק האגררית.
גבריאלוב הצטיין בתחומו והיה חבר באיגוד העיתונאים של טג'יקיסטן ובאיגוד הסופרים של אוזבקיסטן.
הוא פורסם בשם בדוי מאיר חלבי (Мэир Халаби), ובשנים שקדמו למותו כתב כמה ספרים.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי וסופר, גבריאלוב היה מנהיג הקהילה היהודית הבוכרית דושנבה.
הוא כיהן כיו"ר החברה התרבותית של יהודי בוכרה, ווברים (воверим) והיה חבר במדור היהודי הבוכרי באיגוד הסופרים בטג'יקיסטן.
בזמן מותו היה גבריאלוב בן שבעים ושרד את מלחמת האזרחים הטג'יקית האכזרית בשנים 1992–1997 שהחריבה את המדינה.
אך המקצוע של גבריאלוב היה מסוכן, שכן למעלה מששים עיתונאים נהרגו בטג'יקיסטן בשנות התשעים ואנשים בולטים ברחבי המדינה נרצחו באופן שגרתי.
בסביבות 11:00 אחר הצהריים ב-8 ביוני 1998 נכנסו אלמונים לביתו של גבריאלוב בדושנבה, הכו אותו ואז חנקו אותו למוות באמצעות חוט מתכת.
הרצח היה אירוע מזעזע, אך לא נדיר בטג'יקיסטן.
בתחילה דיווח משרד הפנים על מותו של גבריאלוב כהתאבדות וטען שגבריאלוב חנק את עצמו בכרית.
מאוחר יותר העובדות סביב מותו של גבריאלוב התגלו לאחר בדיקה בינלאומית של המקרה.
לא בטוח אם להיותו יהודי היה קשר לרצח.
הרצח של גבריאלוב עורר גינוי וחקירות בינלאומיות מצד קבוצות כמו Human Rights Watch והוועדה להגנת עיתונאים.
קרן ההגנה של גלסנוסט כתבה פנייה לנשיא אמומלי רחמון לחקור נמרצות את רצח גבריאלוב ולהעמיד לדין את הרוצחים אך לא התקבלה תגובה.
מבצעי הרצח של גבריאלוב נותרים אנונימיים ולא נענשו.
הוא כתב את הספרים הבאים:
Гуломи илм (גולומי אילם), 1995.
מאיר זפרן (15 באוגוסט 1928 – 30 באוקטובר 2022) היה אחד מנידוני קהיר, שהשתתף ב"מבצע סוזנה" אשר נודע גם בשם "העסק הביש".
בעקבות המבצע הוא ישב בכלא המצרי שבע שנים במהלכן הועבד עבודת פרך.
לאחר שחרורו בשנת 1961 עלה זפרן לישראל, קיבל דרגת סרן בצה"ל, ועבד בעיריית חיפה.
זפרן נולד ליוסף ולפלורה לבית גטניו בקהיר.
גדל בקום אומבו שליד אסואן במצרים, שם עבד אביו כמנהל מחסנים של חווה ענקית לגידול חיטה, תירס, קנה סוכר וקמח.
משפחת זפרן הייתה אמידה ומודרנית, ובגיל שבע נשלח מאיר לגור אצל סבו וסבתו בקהיר כדי שילמד בבית ספר צרפתי פרטי.
הקשר עם ההורים התנהל באמצעות מכתבים ומעט שיחות טלפון שהיה בבית הסב.
מפגשים עימם התקיימו בחג המולד, בחג הפסחא ובחופשת הקיץ.
בתום לימודיו בתיכון הצרפתי למד מאיר אדריכלות והנדסת בניין באוניברסיטת קהיר, ובשנת 1952 הוסמך כמהנדס בשני המקצועות.
משה מרזוק, שהכיר את מאיר זפרן מחברותם בתנועת 'מכבי-החלוץ', הוא שגייס אותו ל'הגנה' עם תחילת לימודיו באוניברסיטה בשנת 1946 על זפרן הוטלו שתי משימות.
הראשונה הייתה לארגן קבוצת נערים יהודים עד גיל 18 מהרובע היהודי כדי שישמרו על הרובע ויגנו עליו בשעת משבר.
המשימה השנייה הייתה לארגן קבוצה דומה שתשמור על מרכז העיר.
מאיר הצליח לרתום למשימה הראשונה 35 בני נוער, ביניהם אחותו הצעירה אדריאנה.
משה מרזוק אימן את מאיר זפרן בקרב פנים אל פנים (קפא"פ) ואף בירי מאקדח שהיה ברשותו, וזפרן לימד זאת את בני הנוער שתחת פיקודו והכשירם להגן על שכונת היהודים מפני האספסוף שעלול להתנפל עליהם.
כל זאת במקביל ללימודיו באוניברסיטה ולפעילותו הגלויה ב'מכבי-החלוץ'.
לקראת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ביום שישי, 14 במאי 1948, יצאו מאיר וחניכיו להגן על הרובע היהודי.
משה מרזוק נשא על גופו את האקדח ובו שלושה כדורים בלבד, ולמאיר נתן רימון יד ואמר 'אני מקווה שלא תצטרך לזרוק אותו על האספסוף, כי אם זה יקרה, כל קהיר תהיה ברובע ותשחט את היהודים'.
בשבת אחר הצהריים נהר המון מוסת אל רובע היהודים, מחוץ לחומות הרובע ניצבו מאיר שהיה חמוש ברימון, וחניכיו שלושים וחמישה במספר שהיו חמושים באלות למלחמות קפא"פ, לפתע נשמעה ירייה בודדת מאקדח.
האספסוף עצר, סב על עקבותיו והחל נמלט.
מאיר ואנשיו עקבו אחר הנמלטים ורק לאחר שווידאו כי התפזרו שבו אל הרובע.
חצי שעה לאחר ששבו לרובע היהודי הגיעו השוטרים.
הם חיפשו את האקדח ממנו נורתה היריה, אך האקדח כמו גם הרימון הוטמנו בסליק שהיה ברצפת בית הכנסת 'בעל הנס'.
ב-1951 גייס משה מרזוק את מאיר זפרן לרגל למען ישראל.
הם צרפו אליהם את אלי נעים, צזאר כהן ומרסל ניניו שהיוו את התא הקהירי, ובמקביל נבנה גם התא האלכסנדרוני שבו היו חברים שמואל עזר, רוברט דסה, ויקטור לוי ופיליפ נתנסון.
מאיר לא היה שלם עם גיוסה של מרסל ניניו וחשש שאם תיתפס, יענו ויאנסו אותה.
עוד הציע לגייס מוסלמים או קופטים ולא יהודים מקומיים, אך השגותיו נותרו ללא מענה.
מאיר סירב לבקשת מרזוק שייצג את המודיעין הישראלי לבצע פיגועים אך סיפק מידע מודיעיני רב.
הוא הצליח להיכנס למחנות צבא בסביבות קהיר בתואנות שונות, שוטט בהם, אסף מידע, מיפה אותם ומסר כל זאת למרזוק.
בנוסף לכך עסקו השניים בהכנת מנשרים ובהפצתם באישון לילה ברחובות קהיר.
מאיר זפרן נתפס ביולי 1954, ימים אחדים אחרי ניסיון הפיגוע בקולנוע ריו באלכסנדריה.
הוא נשפט לשבע שנות מאסר עם עבודות פרך.
במהלך שהותו בכלא השתדלו הוריו ואחותו לסייע לו ולחבריו.
בעקבות מבצע קדש גורש אביו של מאיר ממצרים והגיע באנייה למרסיי, ומשם הפליג ארצה.
הנשיא יצחק בן-צבי המתין לו על הרציף בחיפה, קיבל את פניו והבטיח לו שמדינת ישראל תדאג למאיר ולחבריו האסירים.
אמו הייתה נחושה בהחלטה לא לצאת ממצרים כל עוד מאיר כלוא.
היא הצליחה להגיע עד לראש שירותי הביטחון במצרים ולהשיג את אישורו לכך שהיא יחד עם בתה הבכורה רוזט יישארו במצרים עד לשחרורו של מאיר.
השתיים יצאו ממצרים רק לאחר שמאיר השתחרר מן הכלא ב-1961.
לאחר שחרורו המריא זפרן לצרפת.
בשדה התעופה בפריז המתין לו יחזקאל בן-סירא, צנחן לשעבר ונכה צה"ל, חבר קיבוץ מעגן מיכאל, ונציג המוסד באותם ימים.
מאוחר יותר פגש בשדה התעופה גם את אביו והשתדל להרגיעו שהוא יצא בריא ושלם מן הכלא המצרי.
זפרן שהה בפריז במשך חודשיים שבמהלכם ניסו לשכנעו שיעבור לברזיל ויחיה בזהות חדשה שיקבל, אך הוא התעקש להגיע לישראל.
זפרן התקבל בלוד על ידי ראש אמ"ן, האלוף אהרן יריב שקיבל את פניו בהכרזה ‟Welcome home, Captain Zafran!", וכך התברר לו שהוא קיבל דרגת סרן בצה"ל.
מאיר זפרן קיבל דירה בקריית ים ב', בשיכון של צבא הקבע, והחל ללמוד עברית באולפן בבת גלים.
מכיוון שהיה בעל תואר מהנדס באדריכלות ובהנדסת בניין מאוניברסיטת קהיר, הוא התקבל מיד לעבודה בעירית חיפה במחלקת התכנון ובמחלקת הבנייה.
המיזם הראשון שניהל היה הקמת בית הספר 'ביכורים' במרכז הכרמל, ובשנתו האחרונה בעירייה היה בין אנשי הצוות שהקים את המגדל של אוניברסיטת חיפה.
הוא עבד בעיריית חיפה תשע שנים.
אחרי מלחמת ששת הימים הוענקה למאיר דרגת רב-סרן.
ב-1970 נסע זפרן עם משפחתו לגבון מטעם חברת פדרמן, ולחוף השנהב מטעם 'סולל בונה' וניהל שם מיזמים רחבי היקף.
בתום שלוש שנים בחוף השנהב התמנה זפרן למנהל סניף 'סולל בונה' בטוגו, ואשתו ושני ילדיו שבו לחיפה.
זפרן שב לישראל מעט לפני מלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה ואחריה הוא ריכז כעשרים פרויקטים של חברת 'עמידר' בצפון הארץ, בתל אביב ובירושלים, ומילא את מקומם של מהנדסים אשר גויסו למילואים.
זפרן הלך לעולמו בביתו שבחיפה ב-30 באוקטובר 2022.
בעת שהותו באפריקה העלה מאיר על הכתב 24 רישומים ובהם חוויותיו וחוויות עמיתיו מתקופת המעצר, החקירות, המשפט והמאסר בקהיר.
ציוריו הוצגו בתערוכה במרכז למורשת המודיעין בגלילות.
זפרן המשיך לעסוק בתחביבו עם פרישתו לגמלאות, וביתו משמש מוזיאון קטן ליצירותיו.
מאיר (מאיר'קה) ויזל (1933 – 25 בינואר 2023) היה ראש המועצה האזורית מטה יהודה ומנכ"ל מפעל ת.נ.ה (לימים, שטראוס מים) בקיבוץ נתיב הל"ה.
מעוטר צל"ש אלוף ממלחמת יום הכיפורים.
נולד בתל אביב ב-27 בפברואר 1933 לחנה ויהודה.
בשנת 1951 הצטרף לגרעין המייסד של קיבוץ נתיב הל"ה.
לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
בשירות המילואים הגיע עד לדרגת סגן אלוף.
בשנת 1970 יזם והקים בקיבוצו את מפעל תנ"ה (תעשיות נתיב הל"ה), שייצר מוצרי אלקטרוניקה וזיווד אלקטרוני, במטרה לספק מקור פרנסה נוסף לקיבוץ, שהתקשה להתקיים מחקלאות בלבד.
מפעל ת.נ ה הוא גלגולה הראשון של חברת תמי 4 שנרכשה במיליונים בידי שטראוס מים.
במלחמת יום הכיפורים שרת ויזל במילואים כמפקד שלושה מעוזים בקו בר לב שעל גדות תעלת סואץ.
הוא עצמו שהה במעוז "פורקן" מול העיר איסמעיליה.
המעוז כּוּתַר בידי הצבא המצרי והופגז ללא הפסק.
במשך יממה וחצי הדפו שלושים ושניים חיילי המעוז, בפיקודו של ויזל, את ניסיונות הכיבוש המצרי, בעוד רשת הקשר מלמדת אותם כי המעוזים האחרים נכבשים בזה אחר זה, וחייליהם נהרגים בקרב או נופלים בשבי.
הם הצליחו לתקן קו תקשורת חוטי אך החיילת שהייתה במרכזיה לא הבינה את המשמעות והקו נותק.
על אומץ ליבו האישי, הגבורה שגילה, התושייה והתפקוד תחת אש קיבל צל"ש.
החילוץ תואם עם מח"ט 14 אמנון רשף, ותועד בהקלטות שעה אחר שעה בידי המקליט המקצועי אבי יפה.
הנגמשים שיצאו עם כח הטנקים למפגש נפגעו אך חלק מהצוותים שרד.
סיפור יציאתם של לוחמי מעוז פורקן נלמד עד היום בצה"ל ומובא כדוגמת מפתח למתח שבין דבקות במשימת הכנעת האויב וההכרח לסגת למול כוחות עדיפים.
בשנת 1990 היה מאיר ויזל סגנו של ראש המועצה האזורית מטה יהודה דוד דוד.
דוד פרש בשנת 1992, וויזל נתמנה כממלא מקומו למשך שנתיים, עד לבחירות ב-1994, שבהן התמודד מטעם "המגזר השיתופי" (המאגד את הקיבוצים וחלק מהיישובים במועצה) ונבחר ברוב גדול.
כראש מועצה יזם את הקמת "דרך היין".