tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התפטר מהמינוי הצבאי שלו יומיים לאחר מכן, אך יציאתו לבאולינג גרין התעכבה כאשר הוא לקה במחלת הטיפוס.
המושל ג'ונסון נהרג בעת שהשתתף בקרב שילה.
בעקבות החלטות אמנת ראסלוויל, עשרת חברי המועצה המחוקקים של ממשלת הקונפדרציה הזמנית בחרו בהאווס לרשת את ג'ונסון כמושל.
(על פי הוראות אלה, חברי המועצה לא יכלו לבחור אחד משלהם.) הוא הצטרף לממשלת הצללים הנודדת וחסרת המנהיגים, שנסעה עם ארמיית טנסי, בקורינת', מיסיסיפי, והושבע לתפקיד ב-31 במאי.
מפקד הארמייה, גנרל ברקסטון בראג, שקל פלישה לקנטקי.
ב-27 באוגוסט, האווס נשלח לריצ'מונד, וירג'יניה, כדי להמליץ בחיוב על פעולה זו לנשיא ג'פרסון דייוויס, אך דייוויס לא התחייב.
בראג ואדמונד קירבי סמית' המשיכו עם הפלישה בכל זאת, בעוד מנהיגי ממשלת הקונפדרציה של קנטקי נשארו בצ'טנוגה, טנסי, ממתינים לשובו של האווס.
הם עזבו ב-18 בספטמבר, והדביקו את בראג וסמית' בלקסינגטון, קנטקי ב-2 באוקטובר.
בראג, שרצה לאכוף את חוק הגיוס של הקונפדרציה בקנטקי, החליט להציב את הממשלה הזמנית בבירת המדינה פרנקפורט שנכבשה לאחרונה.
הטקס התקיים ב-4 באוקטובר 1862. המפרי מרשל מסר את דברי הפתיחה, ואז הגנרל בראג הציג את המושל האווס.
האווס נשא נאום פתיחה ממושך שבו הצהיר, "זוהי כעת אמת ועובדה שלא ניתן להחזיר את האיחוד המנוח".
הוא הבטיח לכנס ועידה שתספק ממשלה קבועה ברגע שאמנה כזו תתאפשר, וגינה את מטרת האיחוד לשחרר את העבדים.
אולם, באווירה החגיגית של טקס ההשבעה, כוחות הקונפדרציה הניחו את שמירתם, הותקלו במארב ונאלצו לסגת על ידי גנרל האיחוד דון קרלוס ביואל.
מאוחר יותר הכחיש האווס אי פעם שנשבע לתפקיד, והפך למבקר קולני של בראג.
המועצה המחוקקת, שנעקרה ממדינת מגוריהם, התפזרה למקומות שבהם הם יכלו להתפרנס או להיתמך על ידי קרובי משפחה עד שהמושל האווס קרא להם לשבת.
רישומים מועטים מראים שב-30 בדצמבר 1862, הוא זימן את המועצה, המבקר והגזבר למיקומו באת'נס, טנסי, לפגישה ב-15 בינואר 1863. האווס פעל ללא הצלחה לנשיא דייוויס כדי להסיר את הממונה לשעבר על האווס, המפרי מרשל, מהפיקוד.
ב-4 במרץ, הוא אמר לדייוויס במכתב ש"המטרה שלנו מתגברת בהתמדה" והבטיח לו שגיחה נוספת אל קנטקי תניב תוצאות טובות יותר מהראשונה.
גם הצרות הפיננסיות של הממשלה נמשכו.
האווס התבייש להודות שלא הוא ולא אף אחד אחר לא ידע מה עלה בגורלם של כ-45,000 דולר שנשלחו מקולומבוס לממפיס, טנסי, במהלך הכיבוש של הקונפדרציה של קנטקי.
מכה גדולה נוספת הייתה החלטתו של דייוויס לא לאפשר להאווס להוציא מיליון דולר שהופרשו בחשאי באוגוסט 1861 כדי לעזור לקנטקי לשמור על הנייטרליות שלה.
דייוויס טען שלא ניתן לבזבז את הכסף למטרה המיועדת לו, מכיוון שקנטקי הייתה כעת חלק מהקונפדרציה.
עד 1864 הצטרף האווס לאחותו ביישוב הקטן של וירג'יניה, נלי'ס פורד.
אשתו ובתו הצטרפו אליו לשם.
מיקום זה היה רק מריצ'מונד, מה שאפשר להאווס לנסוע בקלות לבירת הקונפדרציה להיפגש עם הנשיא דייוויס.
רישומים מראים שעד מאוחר ב-16 בספטמבר 1864, האווס עדיין שמר על תקווה להתקדמות צבאית נוספת לקנטקי.
אלסטון מרגימנט הפרשים התשיעי של טנסי ביקש את עזרתו של המושל האווס בחקירת פשעים שביצע לכאורה הגנרל ג'ון האנט מורגן במהלך הפשיטה הבלתי מורשית שלו לקנטקי.
עם זאת, האווס מעולם לא נאלץ לפעול בהתאם לבקשה, שכן מורגן הושעה מפיקוד ב-10 באוגוסט ונהרג על ידי חיילי האיחוד ב-4 בספטמבר 1864.
האווס נשאר בנלי'ס פורד עד מאי 1865. לבסוף היה מרוצה מכך שבטוח לחזור לקנטקי, האווס הגיע לפריז ומצא שביתו נשרף על ידי חיילי האיחוד.
ארבעה מבניו של האוס שירתו בצבא הקונפדרציה, כולל בריגדיר גנרל ג'יימס מוריסון האווס; רק שלושה בנים חזרו הביתה מהמלחמה.
ב-18 בספטמבר 1865 נשבע האווס אמונים לארצות הברית, והורשה לחזור לקריירה הקודמת שלו כעורך דין.
בשנת 1866, הוא נבחר לשופט המחוזי של מחוז בורבון.
פסיקתו הבולטת ביותר בתפקיד זה הייתה לבטל את חוזי החניכה של לשכת החופשיים בקנטקי.
האווס ביסס החלטה זו על כך שסמכויות הלשכה התרחבו רק למדינות שהיו חלק מהמרד, מה שלא היה נכון לקנטקי.
האווס נבחר גם למפקד הראשי של בית המשפט המחוזי בשנת 1866. בשנת 1871 הוזכר האוס כמועמד אפשרי למושל קנטקי.
בשנת 1876, הוא עזר למסגר את תגובת מפלגתו לבחירות השנויות במחלוקת של הייז - טילדן לנשיאות.
האוס מת בפריז, קנטקי, ב-25 במאי 1877, ונקבר בבית הקברות של פריז.
פרנסיס ריצ'רד דנאט הוא איש צבא בריטי, קצין בדימוס בצבא הבריטי וחבר בית הלורדים.
הוא שימש כראש המטה הכללי של הממלכה המאוחדת בשנים 2006–2009.
ב-1971, התגייס דנאט לצבא כקצין ברגימנט ההוורדים הירוקים, ותפקידו הראשון היה בבלפסט כמפקד מחלקה.
כמה שנים אחרי שהתגייס, נשלח לשרת בצפון אירלנד, וזכה בעיטור הצלב הצבאי.
בעקבות שבץ מוחי קשה שעבר בשנת 1977, שקל דנאט לפרוש מהצבא, אך מפקדו עודד אותו להישאר.
ב-1989, לאחר שסיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, פיקד דנאט על רגימנט ההוורדים הירוק (בו החל את שירותו).
לאחר מכן, פיקד דנאט על קורס הפיקוד הבכיר, ולבסוף קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא פיקד על החטיבה הממונעת הרביעית בשנת 1994.
ב-1999, פיקד על הדיוויזיה השלישית ובמקביל גם על הכוחות הבריטים בקוסובו.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, היה מעורב בתכנון פעולות הצבא במזרח התיכון.
ב-2003 פיקד על קורפוס התגובה המהירה של הברית, והוביל את הקורפוס בתכנון המבצעים בעיראק ובאפגניסטן.
הקורפוס שלו שירת שוב באפגניסטן בשנת 2005.
באוגוסט 2006, מונה דנאט לראש המטה הכללי של הצבא הבריטי, והחליף את סר מייק ג'קסון.
בתקופת כהונתו, חתם על הסכם עם התקשורת הבריטית שאפשר לנסיך הארי לשרת באפגניסטן.
בין נובמבר 2009 לבחירות הכלליות בבריטניה במאי 2010, שימש דנאט כיועץ ההגנה של מנהיג המפלגה השמרנית דייוויד קמרון.
הוא התפטר כאשר מפלגתו של קמרון הקימה ממשלת קואליציה עם הליברל-דמוקרטים, בטענה ש"ראש הממשלה צריך להסתמך בעיקר על עצתם של השרים המכהנים".
הוא נשוי ואב לארבעה ילדים, אחד מהם שירת כקצין במשמר הגרנדירים.
דנאט, בנם של אנתוני ומרי (לבית צ'ילברס), נולד בברומפילד (כיום איחוד של צ'למספורד ואסקס).
אביו וסבו היו אדריכלים, ואימו הייתה מורה במכללת ביבל בלונדון.
הייתה לו אחות בכורה שנפטרה מסרטן השד ב-1988.
דנאט ואחותו נשלחו לפנימיות נפרדות.
כדי ללמוד בבית ספר תיכון, הוא נשלח למכללת סנט לורנס בקנט, שם הצטרף לכוח הצוער המשולב (CCF).
במהלך לימודיו, כשהיה בן 15, פיתח חוסר חיבה לשמו הפרטי, פרנסיס, והחליט לאמץ את שמו האמצעי, ריצ'רד, בתור שמו הפרטי.
בספטמבר 1969, התראיין דנאט במועצת הוועדות הרגילות על ידי קצין מהרגימנט הרגלי "ההוורדים הירוקים".
הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
וב-30 ביולי 1971 החל את שירותו הצבאי בריגמנט ההוורדים הירוקים.
מאוחר יותר באותה השנה, הוא נשלח לבלפסט שבצפון אירלנד, כמפקד מחלקה ברגימנט.
ב-1971, חזר דנאט לבריטניה כדי לעבור קורס מפקדי מחלקות, ולאחר מכן שב לרגימנט שהיה אז במערב גרמניה.
לבסוף, הוא והריגמנט שלו חזרו לבלפסט ב-1972. ב-7 בפברואר 1972, זכה דנאט בעיטור הצלב הצבאי, על גבורה במבצע שבו ספג הריגמנט שלו אש במזרח בלפסט.
ב-30 בינואר 1973, הוא קודם לדרגת לויטננט.
לאחר שסיים את שירותו בריגמנט בצפון אירלנד, הגיש דנאט בקשה לסיים תואר ב"שירות" – תואר באוניברסיטה אזרחית בחסות הצבא – במכללת הטפילד שבאוניברסיטת דרהאם, והחל ללמוד היסטוריה כלכלית מאוחר יותר ב-1973. במסגרת הסדרת התואר ב"שירות", נדרש דנאט לחזור לרגימנט ההוורדים הירוק במהלך יולי–אוגוסט של אותה השנה.
במשך כשנתיים, הגדוד שירת בצפון אירלנד – בארמגה ב-1974 ובדרום ארמאג ב-1975. במהלך מבצע ב-1975, היה דנאט מעורב בהשמדת מטען חבלה מאולתר.
המטען היה לכוד, וניסיון להשבית אותו הביא לפיצוץ.
הוא לא נפצע, אך ארבעה חיילים נהרגו.
זמן קצר לאחר מכן, דנאט עצר אדם בקשר לתקרית ובהמשך נתן עדות נגדו בבית המשפט.
ב-1976, סיים דנאט את לימודיו, וחזר לרגימנט שלו, ששירת אז בברלין.
ביולי 1977, הוא הועלה לדרגת קפטן.
ב-11 בנובמבר 1977, לקה דנאט באירוע שבץ מוחי, ובילה את רוב השנתיים הבאות בחייו בהחלמה, אך הורשה לחזור לתפקיד הצבאי ב-1978. הוא שירת בצפון אירלנד, מלווה באשתו, שילדה את בנם הראשון של בני הזוג בבית החולים באזור קרייגבון.
דנאט סיים את שירותו בצפון אירלנד לפני שאר הרגימנט ונותב לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1989, נשלח דנאט למחנה קטריק שבצפון יורקשייר, כמפקד פלוגה.
ב-1981, נשלח לקפריסין עם כוח שמירת השלום של האו"ם.
ב-30 בספטמבר 1982, עם חזרתו לבריטניה, הוא הועלה לדרגת מייג'ור, ומונה לראש חטיבת השריון ה-20, שבסיסה בגרמניה המערבית.
ב-1983, חזר דנאט להוורדים הירוקים, ששירתו אז גם הם במערב גרמניה.
ב-1985, שירת בצפון אירלנד כחצי שנה.
ב-1986, מונה לעוזר צבאי של שר הצבא.
ב-30 ביוני 1987, הועלה דנאט לדרגת לוטננט קולונל, ועבד במשך שלוש שנים במשרד הפנים, בתפקיד שהוא תיאר כ"מגשר על הפער" בין הצבא לפוליטיקאים.
ב-1988, מונה דנאט למפקד רגימנט ההוורדים הירוקים.
עם שובו למכללת המטה בקמברלי, עבר את קורס הפיקוד העליון והמטה (HCSC), ולאחר מכן קודם לדרגת קולונל ב-31 בדצמבר 1991, רטרואקטיבית עד ל-30 ביוני 1991.
ב-31 בדצמבר 1993, פיקד דנאט על צוות קרב החטיבה הקלה הרביעית, שבסיסו בגרמניה.
הוא פיקד על המגזר הדרום-מערבי של UNPROFOR, המורכב מחיילים ממספר מדינות, ובמקביל שירת כמפקד הכוחות הבריטיים, האחראי על פיקוח על הפעולות של כל הכוחות הבריטיים בבוסניה.
לאחר החתימה על הסכם דייטון בנובמבר 1995, UNPROFOR הפכה לכוח ההפיכה בראשות נאט"ו, והחטיבה בפיקוד דנאט שולבה בדיוויזיה רב-לאומית בפיקודו של מייק ג'קסון.
מאוחר יותר, הוענק לדנאט עיטור מסדר האימפריה הבריטית על שירותו בחבל הבלקן.
ב-1996, מונה דנאט למנהל צוות תוכנית ההגנה במשרד ההגנה בשנת והיה אחראי לחלק מיישום סקירת ההגנה האסטרטגית, שהופקה על ידי מפלגת הלייבור שעלתה לשלטון ב-1997.
בינואר 1999, קודם דנאט לדרגת מייג'ור גנרל, ופיקד על הדיוויזיה השלישית.
בהמשך השנה, דנאט וצוותו החלו לתכנן פלישה קרקעית אפשרית לקוסובו.
בעקבות המספר הרב של החיילים הבריטים המשרתים כחלק בכוח קוסובו הרב-לאומי (KFOR), הוחלט שכוח הדיוויזיה יתפרס בשטח כדי לפקח על הפעולות הבריטיות.
זמן קצר לאחר הגעת הכוחות, טור משוריין רוסי עבר לקוסובו והשתלט על נמל התעופה של פריסטינה.
וסלי קלארק, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, הורה למנוע מרוסיה לטוס בתגבורת.
בסופו של דבר, דנאט, קיבל פקודה להטיל וטו על השימוש בחיילים בריטיים.
מאוחר יותר הוענק לו ציון המלכה על שירות יקר על התנהלותו בקוסובו.
בשובו לדיוויזיה השלישית, דנאט תכנן שני תרגילים ביחידת ההדרכה של הצבא הבריטי בקנדה.
דנאט נתן עדות כעד מומחה במשפטו של רדיסלאב קרשטיץ' ביחס לטבח סרברניצה, זמן קצר לאחר מכן, נשלח לבוסניה, שם שימש כסגן מפקד כוח הייצוב של נאט"ו בשנת 2000. שירותו בבוסניה, שתוכנן במקור להימשך שנה שלמה, קוצר כאשר מייקל וילקוקס, המוט השחור, פרש מהצבא.
בסופו של דבר, באפריל 2001, מונה דנאט לעוזר ראש המטה הכללי.
נוסף על כך, הוא שימש כממלא מקום ראש המטה הכללי.
ב-16 בינואר 2003, הועלה דנאט לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד קורפוס התגובה המהירה של הברית.
במהלך כהונתו, הוא עסק בעיקר בתכנון פריסה אפשרית של הצבא בעיראק ובאפגניסטן.
ביוני 2004, הוענק לו תואר אביר.
ב-7 במרץ 2005, הוא הוא מונה למפקד זרוע היבשה, והועלה לדרגת גנרל באותו היום.
ב-29 באוגוסט 2006, עם פרישתו של מייק ג'קסון, מונה דנאט לראש המטה הכללי.
בריאיון ב-2006, טען כי יש להפחית את נוכחות הכוחות בעיראק כדי לאפשר לצבא להתמקד באפגניסטן, ועל חיילים פצועים להחלים בסביבה צבאית ולא בבתי חולים אזרחיים.
סדרי עדיפויות נוספים של דנאט היו ההתמודדות עם תפיסת המבצעים הבריטיים בעיראק ובאפגניסטן, כיוון שחשש כי התקשורת והציבור הבריטי לא היו מודעים למטרת המשימות או לעוצמתן.
ממורמר מהסיקור השלילי יותר ויותר, באוגוסט 2007 הוא קטע חופשה משפחתית בקורנוול כדי לטוס לאפגניסטן במאמץ לשנות את הסיקור באמצעות סדרה של ראיונות.
הוא הספיק להיפגש עם בנו, ברטי, ששירת בארץ עם משמר הגרנדירים.
מאוחר יותר באותה שנה, דנאט העלה את אותה סוגיה בהרצאה בפני המכון הבין-לאומי למחקרים אסטרטגיים בלונדון.
מוקדם יותר באותה שנה, דנאט קיבל את ההחלטה שלא לאפשר לנסיך הארי לשרת בעיראק.
עם זאת, לאחר שדנאט תיווך בהבנה עם העיתונות הבריטית, הארי היה מסוגל לשרת באפגניסטן במשך שלושה חודשים בסוף 2007 ובתחילת 2008 עד שהסיפור התפוצץ והוא הורה הביתה.
בשנת 2008, נאם דנאט בוועידה המשותפת הרביעית לענייני להט"ב בחסות הצבא, וקבע כי הומוסקסואלים מוזמנים לשרת בצבא.
דנאט סיים את תפקידו כראש המטה הכללי באוגוסט 2008.
בפברואר 2009, לאחר פרישתו, פורסם כי דנאט ישמש כנציב מצודת לונדון.
וב-1 באוגוסט 2009, נכנס לתפקיד.
באותה השנה, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד לטכנולוגיה מאוניברסיטת אנגליה רוסקין.
זמן קצר לאחר שפרש מהצבא, פנה אליו דייוויד קמרון, שהיה אז מנהיג המפלגה השמרנית ומנהיג האופוזיציה, והזמין אותו להיות היועץ הביטחוני של ממשלת צללים.
כחלק מהתפקיד, הוא ייעץ לקמרון ולממשלת הצללים שלו עד שהתפטר, זמן קצר לאחר הבחירות הכלליות של 2010.
ביולי 2010, העיד דנאט בפני "ועדת חקירת עיראק".
הוא התמקד בעיקר בתפקידו כמשנה לראש המטה הכללי ב-2002. הוא תיאר את התנגדותו הראשונית להכניס את הצבא לפעולה, וציין כי התכנון היה להתחייבות מינימלית בקרקע והספקת תמיכה ימית ואווירית לארצות הברית.
דנאט פגש את אשתו, פיליפה ("פיפה") במהלך שנתו הראשונה באוניברסיטת דוראם ב-1973. הם התארסו והתחתנו במרץ 1977, ולאחר מכן פיפה הצטרפה לדנאט עם חזרתו לברלין.
הם הורים לארבעה ילדים – שלושה בנים ובת אחת.
ב-1977, כשהיה בן 26 בלבד, דנאט סבל משבץ מוחי חמור, שגרם לו לאבד את היכולת לדבר והשאיר את צד הגוף הימני שלו משותק.
הוא בילה את רוב השנתיים הבאות בחייו בשיקום, ובסופו של דבר הותר לו לשוב לשירות, אף שהוא עדיין מתעייף יותר בצד הימני של גופו מאשר בצד השמאלי ויש לו השפעות קלות נוספות שנותרו.
במהלך השיקום שלו, דנאט, נוצרי אדוק, הופנה לשני פסוקים מתוך הברית החדשה, מה שעורר אותו להאמין שמחויבותו לאמונתו עד אותו זמן הייתה "חצי-לבבית" והניע אותו להתחייבות רבה יותר, שהיא, על פי האוטוביוגרפיה שלו, "עזרה להגדיר מי שהפכתי להיות, הן כאדם והן כחייל".
דנאט ייחס מאוחר יותר את הישרדותו מהשבץ ומכמה חוויות כמעט מוות נוספות – כולל האירוע שבגינו הוענק לו צלב הצבא – לאתגר מאלוהים "להקדיש את חייו לישו".
ב-2010 פרסם דנאט אוטוביוגרפיה, בשם "Leading from the Front".
הוא ואשתו מתגוררים בקסוויק שבדרום נורפוק.
ריצ'רד הוגו היה משורר אמריקאי בולט מצפון-מערב ארצות הברית, שהתפרסם בזכות תיאורי הנוף המרגשים שלו ועיסוקו בנושאים של בדידות, אובדן וחוסן נפשי.
שירתו שילבה בין חוויות אישיות לבין יופיו הקשוח של הטבע, והצליחה לגעת בקוראים גם מעבר לגבולות אזוריים.
נולד בשם ריצ'רד פרנקלין הוגאן בפרוור עני של סיאטל, וושינגטון לאמו, אסתר קלרה מונק הוגאן ואביו, פרנקלין ג'יימס הוגאן.
זמן קצר לאחר שנולד עזב אביו את המשפחה, ואמו (שהייתה אז נערה צעירה) מסרה אותו להוריה.
סבו וסבתו, פרד ואורה מונק, גידלו אותו במה שהגדיר מאוחר יותר כסביבה חסרת אהבה ואף מרושעת.
הוא למד בבית ספר ציבורי ומגיל צעיר מאוד התעניין בספרים, דיג ובייסבול.
ב-1927 נישאה אמו להרברט פ.
הוגו, ועל אף שמעולם לא שבה לקחת את בנה, ב-1942 שינה את שמו באופן חוקי לריצ'רד הוגו, שמו של אביו החורג.
ב-1943 התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה כמטילן בים התיכון.
ב-1945 השתחרר כקצין מעוטר בדרגת סגן.
לאחר שחרורו מהצבא למד באוניברסיטת וושינגטון לתואר ראשון ושני באנגלית, באמצעות המימון שהוענק לחיילים משוחררים.
בין היתר, למד שירה עם המשורר תיאודור רות'קה.
הוגו סיים את התואר הראשון שלו ב-1948 ואת התואר השני ארבע שנים מאוחר יותר.
בין 1951 ל-1963 עבד ככתב טכני עבור בואינג וכתב שירה בלילות.
הוא נשא את עיניו אל המשורר וולאס סטיבנס, שבזמן שכיהן כסגן נשיא של חברת ביטוח גדולה, המשיך לכתוב ולפרסם שירה מוערכת.
הוגו תהה אם גם הוא יכול להיות "נחוש מספיק כדי להמשיך לבד, כשמסביבי אנשים שלא יודעים ולא אכפת להם".
בכל זאת המשיך לכתוב, ובשנת 1961 פרסם בהוצאת אוניברסיטת מינסוטה את ספרו הראשון, "A Run of Jacks".
ב-1964 החל ללמד כתיבה יוצרת באוניברסיטת מונטנה.
על מקצוע ההוראה אמר: "זו העבודה היחידה שלקחתי אי פעם ברצינות.
אני עושה את מה שאני הכי אוהב, עוזר לאנשים לכתוב שירים".
ב-1971 מונה למנהל התוכנית לכתיבה יוצרת במחלקה לאנגלית.
הוא לימד באוניברסיטת מונטנה כמעט 18 שנים.בשנת 1977 מונה לעורך סדרת המשוררים הצעירים של ייל .
הוגו פרסם במהלך חייו בסך הכל אחד עשר ספרי שירה וכן אוסף חיבורים והרצאות בנושא כתיבת שירה.
הוא זכה בפרסים רבים: פרס תיאודור רות'קה לשירה (1976), מלגת גוגנהיים לאמנויות יצירתיות (1977), מענק קרן רוקפלר (1968), ומלגה עבור הצטיינות בתחום השירה מטעם האקדמיה למשוררים אמריקאים .
בנוסף, היה מועמד פעמיים הן לפרס הספר הלאומי והן לפרס פוליצר.
ב-1981 קיבל את פרס מושל וושינגטון על תרומתו לספרות.
לאחר מותו יצאו לאור אוטוביוגרפיה שכתב וגם רומן מסתורין.
ב-1984, שנתיים לאחר מותו, פורסם אוסף שיריו.
ב-1952 נישא לברברה וויליאמס, נישואין שהסתיימו בצער כשעזבה אותו ב-1964; הם התגרשו ב-1966. לאחר הפרידה עבר תקופה סוערת ובלתי יציבה מבחינה רגשית, והרבה לשתות.
להוגו הייתה מערכת יחסים ארוכת שנים עם אלכוהול, אותו שתה לעיתים קרובות ובכמויות גדולות.
בעקבות הגירושים הוא חיפש מקלט תדיר בברים ובטברנות, שהפכו לתפאורה נפוצה בשיריו.
הוא התחתן בשנית ב-1974 עם ריפלי שם הנסן, והפך לאב חורג למתיו ומליסה הנסן.
בנישואין אלה מצא חיי משפחה מאושרים.
לאחר נישואיו הפסיק לשתות, אך תוך זמן קצר חזר לסורו.
הוא נפטר כתוצאה מלוקמיה ב-22 באוקטובר 1982, בגיל 58, בסיאטל.
שירתו של הוגו נטועה עמוק בנופי אזור הפסיפיק נורת' וסט, וחלקה משקפת את השפל הכלכלי באזור, במיוחד במונטנה.
מילד עני במשפחה מפורקת הפך הוגו למתעד פיוטי של אנשים נטושים ומקומות שוממים.
אלה הדהדו עבורו את הנופים השוממים של אירופה, שהוא היה שותף ביצירתם כמפציץ במלחמת העולם השנייה.
שיריו עסקו לא פעם באנשים שאיבדו את המעט שהיה להם, בחברה המקדשת בעלות ורכוש.
בשירתו האיר את חייהם ואת מאבקיהם, את הצער, האובדן והכאב.
שיריו התאפיינו בדימויים חדים ומרהיבים של הטבע, ובמוטיבים חוזרים המסמלים הן יופי והן קושי: רוח, עננים, נהרות, דגים, אגמים.
הנוף המתואר בשירתו אינו רק תפאורה - הוא בעל חיבור הדוק לעולמו הרגשי הפנימי; לעיתים משתלב בו ולעיתים משקף אותו, ולהפך.
תיאורי הטבע המרהיבים ניצבו לעיתים בניגוד לדיכאון, הבדידות והאלכוהוליזם מהם סבל.
קשייו האישיים השפיעו באופן משמעותי על עבודתו, אשר שיקפה נושאים של בידוד וחיפוש אחר משמעות, אובדן, נישול ותחושת כישלון, אך גם אמונה שקטה ביצירתיות האנושית והטבעית.
בשיריו ניכרת התמודדות מפוכחת עם קשיי החיים וקבלתם, מבלי להעצימם או להקטינם.
שירתו של הוגו אישית, אך לא וידויית במלואה.
הקול בשירתו ישיר, כך שהוא יוצר תחושת שותפות עם הקורא מבלי לחשוף את עצמו לחלוטין.
השפה בשיריו מאופיינת בדיבור אמריקאי יומיומי, דחוס ומוזיקלי.
שיריו נטו להיות קצרים, מדויקים, ומלאי דימויים, עם תנועה מהירה בין תמונות ומצבים.
המטפורות בהן עשה שימוש שואפות לחשוף את הכוחות הנסתרים והאפלים בעולם, ולתת לקורא חוויה עמוקה יותר מהמציאות המיידית.
הוגו סבר כי המשמעות הנוצרת בשיר חשובה יותר מהנאמנות לעובדות או לנושא המקורי.
על כן, כמורה, הוא עודד את תלמידיו לאפשר לשיריהם לסטות מהנושא הראשוני ולתת ליצרתיות, לדמיון ולשפה להוביל.
הוא זכה להערצה לאומית והעניק השראה לאינספור משוררים מתחילים.
ריצ'רד בנט האברד הבן היה דיפלומט, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שלחם כקולונל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן כסגן מושל טקסס ה-11 בשנים 1874–1876, לאחר מכן ועד 1879 כמושל טקסס ה-16, וכשגריר ארצות הברית ביפן בשנים 1885–1889.
ריצ'רד האברד נולד במחוז וולטון שבג'ורג'יה, כבנם של ריצ'רד בנט האברד האב ושל סרנה (לבית קרטר) האברד.
ברוב שנות ילדותו הוא גדל במחוז ג'ספר שבג'ורג'יה.
ב-1851 סיים האברד תואר בוגר אוניברסיטה בספרות במכון מרסר, כיום אוניברסיטת מרסר .
לזמן מה הוא השתתף בהרצאות באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1853 סיים האברד לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו עברו האברד והוריו למחוז סמית' שבטקסס.
הם התיישבו בעיר טיילר, ולאחר מכן בחווה ליד העיר לינדייל.
לראשונה נכנס האברד לפוליטיקה ב-1855 כמתנגד למפלגה האמריקאית (שאינם יודעים דבר).
בבחירות לנשיאות של 1856 הוא תמך בג'יימס ביוקנן, שמינה אותו כתובע הפדרלי למחוז השיפוטי המערבי של טקסס.
ב-1859 התפטר האברד מתפקידו כדי להתמודד בבחירות לבית הנבחרים של טקסס.
הוא נבחר והיה לתומך בפרישת מדינות הדרום מהאיחוד.
לאחר פרישת מדינות הדרום, התמודד האברד ללא הצלחה על מושב בקונגרס של הקונפדרציה.
לאחר מכן הוא החל לגייס יחידה צבאית שהייתה לגדוד הרגלים החמישי של טקסס, ושירת כמפקד שלה.
על אף הקשיים לגייס חיילי רגלים בטקסס, השתלב הגדוד במרץ 1862 ברגימנט, והאברד היה למייג'ור ברגימנט הרגלים ה-22 של טקסס.
במאי אותה שנה הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל וב-17 ביוני הוא היה לקולונל בתפקיד פיקוד מלא על הרגימנט.
כשהוא נותר במסגרת מחלקת טרנס-מיסיסיפי , הועבר הרגימנט ה-22 לארקנסו, שם הוא סופח אל בריגדה שהשתייכה לווקר גרייהנאונדס , דיוויזיה שבה היו מאוגדות אך ורק יחידות מטקסס בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון ג'ורג' ווקר .
האברד לחם בקרב מיליקנס בנד .
לאחר שירות בבית דין צבאי, הוא שב לרגימנט שלו ואז השתתף עמו ב.
לאחר מכן הוא לחם בקרב ג'נקינס פרי .
בפברואר 1865, בשובו לטקסס, מונה האברד כמפקד הבריגדה הראשונה.
ב-12 ביולי אותה שנה הוא קיבל חנינה.
עיסוקו של האברד בעריכת דין לאחר המלחמה, בנוסף להכנסות מעסקי מקרקעין ורכבות, אפשרו לו לחדש ב-1872 את הקריירה הפוליטית שלו, כאשר הוא נבחר כאלקטור עבור הוראס גרילי.
לאחר מכן הוא נבחר כסגן מושל טקסס במערכות הבחירות של 1873 ושל 1876, וב-1 בדצמבר 1876, כאשר התפטר המושל ריצ'רד קוק מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, הוא הושבע במקומו כמושל טקסס.
תקופת כהונתו של האברד כמושל עמדה בסימן הקשיים הפיננסיים שלאחר תקופת השיקום, ההפקרות החוקית הכללית, ובסימן העובדה שבמהלך תקופת כהונתו בית המחוקקים המדינתי מעולם לא התכנס.
על אף העובדה שיריבים פוליטיים מנעו את בחירתו לתקופת כהונה שנייה, הוא נותר פופולרי בקרב תושבי טקסס.
הישגיו כמושל כללו את צמצום החוב הציבורי, לחימה בשחיתות בתחום הקרקעות, קידום רפורמות חינוכיות, והשבת השליטה הציבורית במערכת הכליאה המדינתית.
ב-1884 שימש האברד כיושב הראש הזמני של הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
הוא תמך במועמד המפלגה לנשיאות גרובר קליבלנד, וב-1885, לאחר שקליבלנד נבחר לנשיאות, הוא מונה על ידו כשגריר ביפן.
ארבע שנות שליחותו ביפן עמדו בסימן של תקופת מעבר עדינה ביחסי שתי המדינות.
יפן הגיחה אז מהפיאודליזם ומתלות מדינית, והחלה לעמוד על כך שהיחסים הדיפלומטיים בין המדינות יהיו שוויוניים, עמדה שהאברד תמך בה בתקיפות.
הוא הגיע להסכם עם יפן על הסכם הסגרה, ועבודתו המקדימה על תיקונים בהסכם היחסים הכללי בין המדינות יצרה את הבסיס לתיקון הבריתות בשנים 1894–1899. עם שובו לארצות הברית ב-1889, כתב האברד ספר שהתבסס על התנסותו הדיפלומטית, "ארצות הברית במזרח הרחוק" (The United States in the Far East).
האברד היה בפטיסטי באמונתו, וחבר בבונים החופשיים ובמועצת המנהלים של מערכת אוניברסיטת טקסס A&M.
ב-1876 הוא נבחר כנואם לכבוד מאה שנות עצמאות ארצות הברית כנציג טקסס ביריד העולמי בפילדלפיה.
שם הוא קרא לאחדות לאומית ולרצון טוב.
ב-1858 נשא האברד לאישה את אלייזה ב.
הדסון, בתו של ד"ר ג.
מנישואים אלו שרדה בת אחת בשם סרנה.
ב-1868 נפטרה רעייתו, ושנה לאחר מכן הוא נישא בשנית לאוליביה ג'יין "ג'ני" רוברטס, שנפטרה בעת שליחותו ביפן, והותירה אחריה את בתו השנייה, סירסי.
בשנותיו האחרונות חי האברד בטיילר.
ריצ'רד האברד נפטר בטיילר ב-12 ביולי 1901. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
על שמו קרויה העיר האברד שבמחוז היל שבטקסס.
ריצ'רד דובס ספייט היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הפדרליסטית עד 1799, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שנמנה עם האבות המייסדים של ארצות הברית ועל החותמים על חוקת ארצות הברית.
הוא כיהן כמושל קרוליינה הצפונית השמיני בשנים 1792–1795, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה בשנים 1798–1801. ב-1802 התמודד ספייט על מושב בסנאט של קרוליינה הצפונית, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הפדרליסט ג'ון סטנלי קרא עליו תיגר כלא ראוי לתפקיד, והשניים התמודדו בדו-קרב, בו מצא ספייט את מותו.
ריצ'רד דובס ספייט נולד בניו ברן שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כבנם של ריצ'רד דובס ספייט האב ושל אליזבת וילסון, בתם של קולונל ויליאם וילסון ושל מרי וייל.
אביו היה מזכיר הכתר של הפרובינציה, שופט בבית המשפט העליון שלה, וחבר במועצת המושל ארתור דובס שהיה קרוב משפחתם.
הוא התייתם בגיל שמונה, ונשלח לחיות עם קרוביו ממשפחת דובס בעיירה קריקפרגוס שבמחוז אנטרים, אירלנד (כיום בתחומי צפון אירלנד).
בהמשך הוא יצא ללימודים בעקבות דודנו ריצ'רד דובס באוניברסיטת גלאזגו.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שב ספייט לקרוליינה הצפונית, ושירת כשליש האישי למייג'ור גנרל ריצ'רד קאסוול בקרב קמדן.
ספייט נבחר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית כנציג לקונגרס הקונפדרציה, והוא כיהן בתפקיד בשנים 1782–1785. לאחר מכן ועד 1787 הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, והיה יושב הראש שלו.
בשנה זו הוא היה נציג לועידת החוקה של ארצות הברית שהתקיימה בפילדלפיה, וכשהיה בן 29 הוא נמנה עם חותמי החוקה.
ב-1787 היה ספייט מועמד לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית, אך בהצבעה שהתקיימה באספה הכללית הוא נוצח.
ב-1789 הוא היה מועמד לבחירה כחבר הסנאט של ארצות הברית, אך שוב הובס.
ב-1788 הוא היה חבר בוועידה המדינתית שהצביעה נגד אשרור חוקת ארצות הברית, אף על שהוא תמך באשרור.
ב-24 במרץ אותה שנה הוא נשא לאישה את מרי ליץ', שהייתה האישה הראשונה שרקדה עם ג'ורג' וושינגטון בנשף שנערך לכבודו במעון המושל בניו ברן ב-1791.
בשל מצב בריאותו, פרש ספייט למספר שנים מהפוליטיקה.
הוא שב לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית ב-1792, ובאותה שנה נבחר כמושל קרוליינה הצפונית, האדם הראשון שנבחר לתפקיד ושנולד על אדמת המדינה.
הוא נבחר שוב לשתי תקופות כהונה נוספות של שנה כל אחת וכיהן בסך הכול שלוש שנים בתפקיד.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נבחרו האתרים להקמת בירת המדינה החדשה בראלי ולאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל שהוקמה אז.
ספייט היה יושב ראש מועצת הנאמנים של האוניברסיטה במהלך תקופת כהונתו כמושל.
בבחירות הבאות הוא נוצח, אך שב לקרוליינה הצפונית והחל מ-1801 היה חבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
ספייט היה בעל אחוזת מטעים, ובבעלותו היו עבדים רבים.
על פי נתוני מפקדי האוכלוסין, ב-1790 היו בבעלותו 71 עבדים, וב-1800 83 עבדים.
במותו ב-1802 הוא החזיק בבעלותו 89 עבדים.
כנציג לקונגרס הקונפדרציה, הוביל ספייט את המהלך המוצלח להוריד מעל סדר היום את הצעתו של תומאס ג'פרסון לאסור את העבדות ב של 1784.
ריצ'רד דובס ספייט נפטר ב-6 בספטמבר 1802 בעקבות פציעתו בדו-קרב שניהל מול ג'ון סטנלי, חבר בית הקונגרס הפדרליסט שהביס אותו בבחירות של 1800. הוא נטמן באחוזת קלרמונט שליד ניו ברן.
על שמו קרוי רחוב במרכז מדיסון, ויסקונסין, כמו רבים מהרחובות במרכז העיר שנקראו על שם חותמי חוקת ארצות הברית.
בנו, ריצ'רד דובס ספייט הבן, היה מושל קרוליינה הצפונית ה-27 בשנים 1835–1836.
ריצ'רד דובס ספייט הבן היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית ב-1819, וכחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1820–1823. לאחר מכן ועד 1825 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושב לכהן עד 1835 בסנאט המדינתי.
לאחר מכן ועד 1836 הוא כיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-27.
ריצ'רד דובס ספייט הבן נולד בניו ברן שבקרוליינה הצפונית, כבנם של מושל קרוליינה הצפונית השמיני ריצ'רד דובס ספייט, ושל מרי (לבית ליץ') ספייט.
ב-1802, כשהיה בן שמונה, הוא התייתם מאביו שנהרג בדו-קרב.
ב-1815 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וב-1818 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1819 נבחר ספייט לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, ובשנים 1820–1823 כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1823–1825 היה ספייט חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר שלא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספות בבית הנבחרים, הוא שב לסנאט של קרוליינה הצפונית לעוד עשר שנים.
בשנים אלו הוא ניסה להיבחר למשרת מושל קרוליינה הצפונית, והובס ב-1827 על ידי ג'יימס איירדל הבן, ב-1828 על ידי ג'ון אוון, ב-1830 וב-1831 על ידי מונפורט סטוקס, וב-1832 על ידי דייוויד לאורי סוויין.
לבסוף עלה בידו של ספייט להיבחר כמושל ב-1835, והוא היה לאחרון מושלי המדינה שנבחר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית על פי חוקת המדינה מ-1776.
כמושל, התנגד ספייט לביצוע עבודות ציבוריות על חשבון המדינה.
על פי חוקת המדינה שהתקבלה ב-1835, התמודד ספייט בבחירות של 1836 על משרת המושל בבחירות כלליות, הפעם הראשונה בתולדות המדינה, אך הוא הובס על ידי אדוארד בישופ דאדלי.
ספייט ואביו היו האב והבן הראשונים בתולדות קרוליינה הצפונית שכיהנו כמושלי המדינה.
אחריהם כיהנו כמושל האב והבן ויליאם קר סקוט ורוברט סקוט.
לאחר סיום כהונתו הוא פרש לחוותו, "קלרמונט", שליד ניו ברן.
ריצ'רד דובס ספייט הבן נפטר בניו ברן ב-17 בנובמבר 1850. הוא נטמן בחוותו.
ריצ'רד הראשון היה מלך אנגליה ושליט האימפריה האנגווינית בשנים 1189–1199. נודע גם בכינויו ריצ'רד לב הארי ונחשב בתקופתו כגיבור מלחמה, כמפקד הקרבות נגד צלאח א-דין ופטרון מסע הצלב השלישי לארץ ישראל.
דימויו האבירי והמוניטין כלוחם ללא חת הם חלק מהמיתוסים של אנגליה, אף־על־פי ששהה בה תקופות קצרות לאורך חייו.
ריצ'רד היה בנו החוקי השלישי של המלך הנרי השני ואלינור, שכיהנה קודם לכן כמלכת צרפת.
אף־על־פי שגדל והתחנך באנגליה, החל כבר בגיל צעיר להזדהות עם תרבות צרפת.
לאחר פרידת הוריו נותר תחת טיפולה של אימו והוכתר בצרפת לדוכס אקוויטניה (1168) ופואטייה (1172).
יש המייחסים תארים אלו להיותו הבן המועדף בעיני אימו, וכפרס ניחומים מטעמה על הכתרת אחיו הבכור הנרי למלך אנגליה.
מגיל צעיר ניחן ביכולות פוליטיות וצבאיות מרשימות.
ריצ'רד זוהה בציבור הרחב כאביר ואמיץ לב, לאור התמודדותו עם האצילים ששכנו על קרקעותיו והתמרדותו כנגד סמכות אביו.
שלט בדיאלקטים שונים של השפה הצרפתית וחיבר שירים בשפות אלו.
על פי תיאורי בני תקופתו גובהו היה כ-1.90 מטר ושערו אדמוני.
גובהו המדויק אינו ניתן לאימות, משום שגופתו אבדה לאחר המהפכה הצרפתית.
בשנת 1170 הוכתר אחיו הבוגר הנרי (המכונה הנרי הצעיר על מנת להבדיל בינו לבין אביהם, הנרי השני) למלך אנגליה, במשותף עם אביהם.
באביב 1173 הצטרף ריצ'רד לאחיו הנרי וג'פרי בניסיון להדיח את אביהם מכס המלוכה ולהותיר את הנרי הצעיר כשליט יחיד.
המרד צלח בתחילה והמלך הנרי השני נסוג לנורמנדיה, משם הצליח לדכא את המרד.
במהלך הלחימה פלש הנרי השני לשטחי אקוויטניה ופואטייה, שטחיה של אשתו בנפרד ואימם של הנסיכים, ואסר את אימם.
אחיו, הנרי וג'פרי, נכנעו במערכה וריצ'רד בן ה-17 נותר אחרון בהנהגת המרד להדחת אביו מכס המלוכה.
בשנת 1174 סירב להילחם מול אביו, נכנע ונשא שבועת אמונים לאביו.
לאחר כישלון ההדחה ריצ'רד נאלץ לשוב ולהתמקד בהסדרת יחסיו עם האצילים בשטחי אקוויטניה.
עיסוקיו המתמידים בהשקטת המרידות יצרו עבורו מוניטין אכזרי, אשר הוביל למרד כולל נגדו בשנת 1179. האצילים המורדים פתחו במרד להדחתו וגייסו לסיועם את שני אחיו, הנרי וג'פרי.
המרד שכך לאחר קרב ממושך, שבו חדר ריצ'רד למצודה ממוגנת ונטרל את הכוחות הלוחמים.
בקרב זה הוכחה מיומנותו בלחימה ולאחריו נפסק המרד.
בשנים 1181–1182 נלחם ריצ'רד על כיבוש מחוז אנגולם.
הלחימה נערכה נגד מלך צרפת פיליפ השני ופשטה למחוזות שכנים.
חייליו הואשמו בביזה ובאונס שנערכו בעידודו, אך לאחר התערבותם של אביו ואחיו הוסכם על שביתת נשק כוללת.
עם זאת, הרגיעה בשטחיו שלו הביאה את ריצ'רד לניסיון הדחה נוסף כנגד אביו.
בשנים 1180–1183 גבר המתח בין השניים עקב דרישת האב שריצ'רד יתמוך כספית באחיו הבכור.
בשנת 1183 החלו האחים הנרי וג'פרי בניסיון כיבוש נוסף של שטחיו של ריצ'רד.
האצולה הצטרפה אל האחים בלחימה.
במהלך תקופה זו נפטר האח הנרי, אך הלחימה נמשכה בהוראת אביהם.
ריצ'רד לא פסק להגן על שטחיו, אף־על־פי שלאחר מות אחיו הוא היה יורש העצר לכס המלוכה של אביו באנגליה.
קשריו של ריצ'רד עם מלך צרפת, פיליפ השני, התהדקו בתקופה זו ואף נרמז בסיפורים על קשר הומוסקסואלי בין השניים.
בתמורה לברית הלחימה בין השניים הבטיח ריצ'רד להשיב לפיליפ את זכויותיו על נורמנדי ואנז'ו.
בשנת 1189 יצאו השניים יחד במסע נוסף להדחת אביו של ריצ'רד מכס המלוכה.
כעבור יומיים נפטר המלך, וריצ'רד מונה למלך ריצ'רד הראשון, דוכס נורמנדי ורוזן אנז'ו.
ריצ'רד ירש את כס אביו ב-6 ביולי 1189. הוא הוכתר רשמית לדוכס ב-20 ביולי ולמלך, במנזר וסטמינסטר, ב-3 בספטמבר 1189.
ב-1182 החל גל הגירה של יהודים מצרפת לאנגליה, אחרי שהמלך פיליפ גירש אותם מנחלותיו והחרים את רכושם.
בספטמבר 1189, בטקס הכתרתו של ריצ'רד, נמנעה כניסתם של נשים ויהודים והם לא הורשו להגיש את מתנותיהם.
תקרית זו, אשר פירושים שונים הובאו לה, בתוספת לחוסר שביעות הרצון מצד הסוחרים האנגלים על התחרות, שהיהודים יצרו, הביאה לגל רדיפות של יהודים בלונדון, שהתפשט ברחבי המדינה.
יהודים שלא הסכימו להמיר את דתם הוכו למוות (ובראשם רבי יעקב מאורליינש) ורכושם נבזז ונשרף.
ריצ'רד התנגד לרדיפות אלו והתיר למומרים לחזור לאמונתם הדתית, אם כי יש המייחסים זאת לרצונו בתמיכתם הכספית של היהודים למימון מסעות הצלב שהחל בהכנתם.
הרודפים הוענשו על ידו והרדיפות גונו בצו מלכותי, אך האכיפה לא נערכה בתקיפות, והקהילה היהודית ספגה מכה קשה .
כאשר הומלך ריצ'רד, הוא נאלץ לוותר על כוונתו להינשא לנסיכה אליס מצרפת, לאור הכרזת אביו על אליס כפילגשו וההשלכות הדתיות מיחסיו עימה.
בטרם יצא מקפריסין לארץ ישראל הוא נישא לנסיכה ברנגריה מממלכת נווארה.
למשך תקופה קצרה המשיכו יחדיו במסע הצלב, אך ברנגריה החליטה לשוב לאנגליה.
לאורך שנות כהונתו ריצ'רד חי רק כשישה חודשים בתחומי אנגליה, כשמרבית זמנו הוקדש לשטחיו בצרפת ולמסע הצלב.
אנגליה הופקדה בידיהם של נאמניו, בהם גם אימו.
לאור זרותו לתרבות האנגלית ושאיפותיו מחוץ לממלכה, ריצ'רד לא ראה צורך בידיעת השפה האנגלית.
מעט לאחר שירש את הכס, בין היתר בהשפעת הידיעות על המצור הצלבני על עכו וזעמו על אובדן ירושלים ל"כופרים" תחת פיקודו של צלאח א-דין, החליט ריצ'רד לצאת למסע הצלב השלישי.
ריצ'רד חשש כי בהיעדרו יגזלו הצרפתים את אדמותיו, ועל כן ניסה לשכנע את פיליפ להצטרף למסע הצלב.
פיליפ הסכים, ושניהם נשאו את שבועת הצלבנים שלהם באותו תאריך.
למסע הצלב היה אמור להצטרף גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך ברברוסה, אולם הם התבשרו במהלך המסע על מותו של ברברוסה שטבע בים השחור בדרך לארץ הקודש.
ריצ'רד לא הטריד עצמו בשאלת עתידה של אנגליה.
הוא רצה להיות מעורב בהרפתקה, שתגרום לטרובדורים להפוך את שמו לבן אלמוות, כמו גם להבטיח בכך את מקומו בגן עדן.
עדויות מצביעות על כך שהיו לו צרכים רוחניים עמוקים, והוא נשבע לוותר על חולשות עברו במטרה להיות ראוי לשאת את הצלב.
ריצ'רד החל להקים צבא צלבנים אנגלי חדש, אף שמרבית לוחמיו היו נורמנים.
מרבית ממונה של הממלכה הושקע בהקמת הצבא וציודו, ואילץ את ריצ'רד להעלות מסים ולמכור תוארי אצולה ושטחים, ובעלי התארים הוותיקים נאלצו לשלם כדי להבטיח את זכותם לתואר.
מלך סקוטלנד ויליאם הראשון שוחרר משבועתו לשרת את הממלכה האנגלית בתמורה ל-10,000 מארקים.
ב-1190, לאחר הקמת הצבא והשבת כוחותיו מקרקעות הממלכה בצרפת, ריצ'רד החל במסעו לארץ ישראל.
הוא מינה כעוצרי הכתר את בישוף דורהאם ואת ויליאם דה מנדוויל, שהוחלף לאחר מותו על ידי ויליאם לונגשאמפ.
ג'ון, אחיו של ריצ'רד, לא היה מרוצה מהחלטה זו, והחל לחתור תחת ויליאם.
אחותו של ריצ'רד, ג'ואן, הייתה אשתו של מלך סיציליה, גוליילמו השני, אשר מת ב-1189 (שנה לפני שהגיעו ריצ'רד ופיליפ לסיציליה, בספטמבר 1190).
את מקומו עתידה הייתה לתפוס דודתו, קוסטנצה (אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השישי), אך דודו של גוליילמו, טנקרד (Tancred), הנהיג מרד והוכתר ב-1190 כמלך סיציליה טנקרד הראשון.
במהלך המרד שהנהיג טנקרד נכלאה ג'ואן, אלמנתו של גוליילמו ואחותו של ריצ'רד, ונמנעו ממנה כספי ירושתה.
אנשי מסינה (Mesina) התמרדו במהלך אוקטובר, ודרשו שהצבאות הזרים ינטשו את האי.
הוא נשאר באי עד למרץ 1191, תוך הצבת דרישות בפני טנקרד לשחרורה של ג'ואן.
עקב הכרה בכוחו הצבאי של ריצ'רד, טנקרד התרצה וחתם עמו באותו חודש ברית, שעיקריה:
שחרורה של ג'ואן, יחד עם הנדוניה שאביה נתן לגוליילמו, והכרה בזכאותה לירושה.
ריצ'רד ופיליפ הכירו בטנקרד כמלך סיציליה ונשבעו לשמור על שלום בין שלוש הממלכות.
ריצ'רד הכריז רשמית על יורשו - אחיינו, בנו של ג'פרי המנוח, ארתור מבריטני בן הארבע.
טנקרד הבטיח לחתנו בעתיד עם אחת מבנותיו.
לאחר חתימת הברית עזבו ריצ'רד ופיליפ את סיציליה.
הברית ערערה את יחסיה של ממלכת אנגליה עם האימפריה הרומית הקדושה, והייתה בין הגורמים למרד של הנסיך ג'ון כנגד אי מינויו ליורש העצר.
באפריל 1191 ריצ'רד עצר באי הביזנטי רודוס, כדי להימנע ממזג אוויר סוער.
הוא עזב במאי, אך סערה חדשה הניעה את הצי בהנהגתו לקפריסין, וב-6 במאי 1191 נכבשה על ידם עיר הנמל למסוס.
שליט האי, איסאאקיוס קומננוס, הגיע לעצור את הצלבנים, אך גילה כי איחר את המועד ונסוג לקולוסי.
ריצ'רד הזמין את קומננוס למשא ומתן, אך קומננוס תבע את יציאתם מן האי.
אף־על־פי שאיסאאקיוס ואנשיו לחמו באומץ, צבאו של ריצ'רד היה גדול וחזק יותר וניצחונו היה מובטח.
איזאק המשיך להתנגד מטירות פנטדקטילוס, אולם לאחר המצור על טירתו בקנטרס, הוא נכנע.
ריצ'רד ומרבית צבאו עזבו את קפריסין לארץ הקודש ביוני.
בהיעדרו, קפריסין נשלטה על ידי ריצ'רד קמוויל.
ריצ'רד הגיע לעכו ביוני 1191, והצטרף לצלבנים שצרו על עירו של צלאח א-דין, אך מצא את עצמו לפתע ללא בעלי ברית.
הוא ננטש על ידי פיליפ ולאופולד החמישי, דוכס אוסטריה הסיר את תמיכתו ממנו.
הטקטיקות של ריצ'רד הבטיחו את הצלחתו במצור על עכו ובמסע שלאחריו לדרום.
אנשיו של צלאח א-דין לא יכלו לפתות את הצבא הצלבני לפעולה אימפולסיבית, שיכלה לפעול לרעתם.
עם זאת, עריקת המלך הצרפתי היוותה מכה רצינית, ממנה הם לא יכלו לקוות להתאושש.
לאחר שריצ'רד הבין כי במצבו הנוכחי אפסה תקוותו להחזיק בירושלים, גם לו כבש אותה, הורה ריצ'רד בעצב על נסיגה.
אף על פי שקרב למרחק מיילים אחדים מהעיר, הוא סירב להניח עליה את עיניו, מאחר שאלוהים, לטענתו, הורה כי לא הוא יהא זה שיכבוש אותה.
אף־על־פי שלא הצליח לכבוש את ירושלים, הצליח לכבוש כמה מערי החוף בסוריה עבור ממלכת ירושלים.
הוא הבין לבסוף כי לא ניתן לדחות עוד את חזרתו הביתה, מאחר שגם פיליפ וגם ג'ון ניצלו את היעדרותו לחזק את כוחם.
ריצ'רד תכנן להשאיר את קונראד ממונפרה (Conrad of Montferrat) כ"מלך" ממלכת ירושלים ואת קפריסין בידיו של גי דה ליזיניאן (Guy of Lusignan), אך ריצ'רד ספג מהלומה נוספת כאשר קונראד נרצח בידי החשישיים לפני שהוכתר.
החליף אותו אחיינו של ריצ'רד, אנרי משמפאן.
ב-1192 חתם ביפו על הסכם עם צלאח א-דין אודות גבולותיה של ממלכת ירושלים.
בחזרתו לאירופה בסתיו 1192, ריצ'רד נלכד בידי הדוכס לאופולד, אותו הוא העליב בציבור במהלך מסע הצלב, והועבר כאסיר לידי הקיסר היינריך השישי.
אף־על־פי שנסיבות כליאתו לא היו חמורות, הוא תוסכל מחוסר יכולתו לנוע בחופשיות.
כליאתו עוררה את אגדת בלונדל.
לאחר תשלום כופר של 150,000 מארק (שהקבילו אז לכ-2.5 טונות כסף, 2-3 שנות מס באנגליה של התקופה), שהותיר את אנגליה במחסור לשנים, הוא שוחרר וחזר לאנגליה ב-1194. לאחר ששוב הכה על חטאיו, עבר ריצ'רד הכתרה שנייה.
אולם הוא העביר את שארית תקופת שלטונו בניסיונות להשיג מחדש את הטריטוריות שאבדו לו בצרפת.
לאחר עזיבתו ב-1194, הוא לא חזר שוב לאנגליה.
במהלך היעדרותו, אחיו ג'ון כמעט ותפס את כס המלכות; ריצ'רד סלח לו, ואף הכריז עליו כיורשו במקום אחיינם, ארתור מבריטני.
ריצ'רד מת ב-6 באפריל 1199, כתוצאה מנמק שהתפתח מפציעת חץ, שפגע בו במהלך המצור על שלוס (Chalus) בצרפת, הפגיעה באה מחץ של נער צעיר, שעל פי חלק מהמקורות ירה בריצ'רד כנקמה על כך שהוא הוציא להורג את אביו, למרות זאת ריצ'רד ביקש שיחוסו על חיי הנער ויתנו לו 100 שילינג.
ריצ'רד ציווה לקבור אותו לצד הוריו במנזר פונטוורו (Fontevraud Abbey) ליד שינון וסומור, צרפת, ואילו את ליבו לטמון בנפרד מגופו, בעיר רואן.
ריצ'רד הפגין מספר תכונות מנוגדות: הוא היה טקטיקן בעל תבונה פוליטית, אף על פי שלא תמיד הפעיל תבונה זו.
הוא לא הסכים לוותר לדעת הקהל, גילה הן ענווה והן שחצנות, אהב את משפחתו, אך נהג בחוסר רחמים כלפי אויביו.
כובד על ידי יריביו, צלאח א-דין והקיסר היינריך השישי, אולם היה שנוא על רבים מחבריו, במיוחד מלך צרפת.
לעיתים נהג בחוסר זהירות באשר לביטחונו שלו: הפצע שגרם למותו היה נמנע אילו לבש את שריונו.
דבר דומה אירע עשר שנים קודם לכן, במהלך המרד נגד הנרי השני, אז נתקל ריצ'רד הבלתי חמוש בוויליאם מרשל, מאבירי אביו, ונחלץ בעור שיניו, לאחר שמרשל החליט לחוס עליו.
קיומו של ריצ'רד הורכב מסדרה של סתירות.
אף־על־פי שהוא הזניח את אשתו, וכמרים נאלצו לפקוד עליו להיות נאמן לה, היא כמעט ונשברה מהידיעה על מותו.
במהלך עשר שנות מלכותו שהה באנגליה תקופות כה קצרות, שכולן יחד מסתכמות בכשישה חודשים בלבד.
בכל זאת נותר חרות בזיכרון האנגלים כשמעליו מרחפת הילת גבורה.
במקומו של ריצ'רד עלה על כס המלוכה באנגליה אחיו, ג'ון.
אולם הטריטוריות הצרפתיות שלו לא הסכימו לקבל את ג'ון כיורש, והעדיפו את אחיינו, ארתור מבריטני, בנו של ג'פרי המנוח, שטענתו לכתר הייתה מוצדקת מזו של ג'ון.
בני זמנו החשיבו את ריצ'רד כמלך וגם אביר המפורסם בשל כושר לחימה אישי; זה היה, ככל הנראה, המקרה הראשון כזה של השילוב הזה.
הוא נודע כמנהיג צבאי מוכשר ולוחם בודד שהיה אמיץ ונדיב.
עם זאת, הייתה לו נטייה לחטאים של תאווה, גאווה, חמדנות ובעיקר אכזריות מוגזמת.
ראלף מקוגשל, שכתב על שלטונו של ריצ'רד, אמר על כך שהמלך היה אחד מ"הקבוצה העצומה של החוטאים".
הוא ספג ביקורת על ידי כרוניקנים כמרים על כך שהטיל מס על הכמורה הן עבור מסע הצלב והן עבור הכופר שלו, בעוד שהכנסייה והכמורה היו פטורים ממיסים בדרך כלל.
ריצ'רד היה פטרון ומגן של הטרוברים והטרובדורים של פמלייתו; הוא גם היה משורר בעצמו הוא התעניין בכתיבה ובמוזיקה, ומיוחסים לו שני שירים.
הראשון הוא sirventes בצרפתית עתיקה, Dalfin je us voill desrenier, והשני הוא קינה שכתב במהלך מאסרו בטירת דורנשטיין, Ja nus hons pris, עם גרסה באוקסיטנית עתיקה וגרסה בצרפתית עתיקה.
סיפורי רובין הוד ממוקמים באופן מסורתי בתקופת ריצ'רד הראשון.
עם זאת, הוודאות היחידה לגבי רובין הוד היא שהוא חי במאה ה-13 או במאה ה-14. רק מאוחר יותר החלו לספר על קשר בין שני האנשים הללו.
באגדות מתואר רובין הוד, כמי שמטרתו העיקרית של הייתה להחזיר את ריצ'רד לשלטון לאחר שהנסיך ג'ון גזל אותו.
בסרט "הרפתקאות רובין הוד" (1938), הוא מגולם על ידי איאן הנטר
בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים" הוא מגולם על ידי שון קונרי
בסרט "רובין הוד: גברים בגטקעס" הוא מגולם על ידי פטריק סטיוארט
בסרט "רובין הוד" משנת 2010 הוא מגולם על ידי דני יוסטון
הספר "אייבנהו", מאת וולטר סקוט, נסב על אנגליה בתקופת שלטונו של ריצ'רד הראשון, ומתאר אותו באור אגדתי כמעט, כמלך גיבור ורב חסד.
דמותו של ריצ'רד הראשון מופיעה במשחק הווידאו "Assassin's Creed" משנת 2007 - הראשון להתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed.
ריצ'רד השני , ידוע גם בכינויו: "ריצ'רד מבורדו" היה מלך אנגליה בשנים 1377–1399.
ריצ'רד היה בנו של אדוארד, הנסיך השחור, והוא נולד במהלך תקופת מלכותו של סבו, אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
ריצ'רד היה אחיו הצעיר של אדוארד מאנגולם (Edward of Angoulême) ועם מותו של אחיו הפך ריצ'רד בגיל 4 לשני לאחר אביו ברשימת הטוענים לכתר אנגליה.
כשנפטר אביו, בטרם מות סבו, הפך ריצ'רד לראשון בתור לירושת הכתר.
שנה לאחר מכן, עם מותו של הסב, המלך אדוארד השלישי, ירש ריצ'רד את הכתר בהיותו רק בן 10.
בראשית תקופת מלכותו, נוהלה המדינה על ידי מועצת יועצים.
רובם של חוגי האצולה העדיפו את צורת הממשל הזו על פני ממשל של עוצרות בראשותו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, דודו של ריצרד.
עם כל זאת, נותר גונט בעל השפעה חזקה.
האתגר העיקרי הראשון שעמד בפני ריצ'רד היה מרד האיכרים האנגלי בשנת 1381. המלך הצעיר תרם רבות לדיכוי המוצלח של המרד.
עם זאת, תלותו של ריצ'רד בקבוצה קטנה של אנשי חצר גרמה, במהלך השנים, לאי שביעות רצון בקרב בעלי ההשפעה שביניהם, וב-1387 הועברה השליטה על הממשלה לידיה של קבוצה של לורדים (Lords Appellant).
ב-1389 חזרה השליטה לידיו של ריצ'רד, ובמהלך שמונה השנים הבאות הוא שלט בהרמוניה יחסית עם מתנגדיו לשעבר.
ב-1397 נקם המלך במועצת הלורדים; רבים מהם הוצאו להורג או הוגלו.
השנתיים הבאות מתוארות על ידי ההיסטוריונים כתקופת הרודנות של ריצ'רד.
ב-1399, לאחר מותו של ג'ון מגונט, נישל ריצ'רד את בנו של גונט, הנרי בולינגברוק, שקודם לכן הוגלה על ידו.
הנרי פלש לאנגליה ביוני 1399 בראש צבא קטן שהלך וגדל עד מהרה.
תביעתו המוצהרת של הנרי הייתה לקבל בחזרה את נחלת אבותיו, אך עד מהרה התברר כי כוונתו הייתה לדרוש את הכתר לעצמו.
לאחר התנגדות קלושה בלבד, בה נתקל בולינגברוק, הוא הדיח את ריצ'רד השני מכיסאו, והוכתר בעצמו כמלך הנרי הרביעי.
ריצ'רד מת בשבי בראשית השנה הבאה, והדעה הרווחת היא שהורעב למוות.
על ריצ'רד נאמר שהוא היה אדם גבה קומה, נאה למראה ואינטליגנטי.
אף על פי שהוא לא היה חולה נפש, כפי שטענו היסטוריונים מוקדמים, נראה שלקראת סוף תקופת מלכותו סבל ממה שמדע הפסיכולוגיה המודרני מגדיר כהפרעת אישיות.
בהיותו פחות שש אלי קרב בהשוואה לאביו ולסבו, הוא שאף להביא לסיומה של מלחמת מאה השנים שבה פתח סבו, אדוארד השלישי.
ריצ'רד השני היה מאמין גדול בזכויות היתר של המלוכה, מה שהוביל אותו לריסון כוחה של האצולה והסתמכות על פמליה מצומצמת לצורך הגנה צבאית.
בניגוד לחצר המלכות של סבו, ששם דגש על האחווה הצבאית, הוא עצמו טיפח אווירה מעודנת בחצר המלכות שלו, שבה המלך היה דמות מורמת מעל כולם, כשהאמנות והתרבות מהווים חלק חשוב בחיי החצר.
השם שיצא לריצ'רד לאחר מותו עוצב בעיקר על ידי ויליאם שייקספיר, שמחזהו ריצ'רד השני מציג את ממשלו הגרוע ואת הדחתו על ידי בולינגברוק כגורמים לפריצתן של מלחמות השושנים במאה ה-15. היסטוריונים בני זמננו לא מקבלים את הפרשנות הזאת, אך גם לא מסירים לחלוטין את האשמה מעל כתפיו של ריצ'רד.
רוב החוקרים מסכימים כי אף על פי שהמדיניות שלו לא הייתה חסרת תקדים או מנותקת מהמציאות, הדרך שבה הוא ביצע אותה לא הייתה מקובלת על הממסד הפוליטי, והיא הובילה לנפילתו.
ריצ'רד מבורדו היה בנם הצעיר של אדוארד, הנסיך השחור ושל ג'ואן, רוזנת קנט, שהייתה ידועה בכינוי "העלמה היפה מקנט" (The Fair Maid of Kent).
אדוארד, שהיה המועמד לרשת את הכתר האנגלי, טיפח את הקריירה הצבאית שלו וכיהן כמפקד צבאי בשלבים הראשונים של מלחמת מאה השנים, במיוחד בקרב פואטייה ב-1356. לאחר הרפתקאות צבאיות נוספות, הוא לקה בספרד ב-1370 בדיזנטריה ממנה לא החלים, ונאלץ לשוב לאנגליה בשנה שלאחר מכן.
באותה תקופה עמדה ג'ואן במרכזו של סכסוך נישואין שפרץ בין תומאס הולנד, הרוזן מקנט לבין ויליאם מונטקיו, הרוזן מסולסברי, ממנו יצא הולנד המנצח.
פחות משנה לאחר מותו של הולנד ב-1360, נישאה ג'ואן לנסיך אדוארד.
מאחר שהיא הייתה נכדתו של המלך אדוארד הראשון ודודנית מדרגה ראשונה של המלך אדוארד השלישי, נדרש אישור של האפיפיור לקיום הנישואין.
ריצ'רד נולד ב-6 בינואר 1367 בארמון הארכיבישוף בבורדו אשר בנסיכות האנגלית של אקיטן.
על פי מקורות מהתקופה, בלידתו נכחו שלושה מלכים: שארל השני, מלך נווארה, אנריקה השני, מלך קסטיליה, ואף פדרו הראשון, מלך פורטוגל (שמת 12 יום לאחר מכן).
אנקדוטה זו, והעובדה שלידתו התרחשה בחג ההתגלות, הובילו לתיאורו בדיפטיכון של וילטון כאחד משלושת המלכים שנשבעו אמונים למדונה והילד.
אחיו הבכור, אדוארד, מת ב-1371 וריצ'רד הפך להיות יורשו של אביו.
הנסיך השחור נכנע בסופו של דבר למחלתו ונפטר ב-1376. בית הנבחרים הביע חששות רציניים שדודו של ריצ'רד, ג'ון מגונט, יתפוס את השלטון בכוח.
מסיבה זו הוענקו במהירות לנסיך הצעיר כל תאריו של אביו, כולל התואר נסיך ויילס.
ב-21 ביוני, בשנה לאחר מכן, מת סבו של ריצ'רד, אדוארד השלישי, וריצ'רד הוכתר למלך ב-16 ביולי 1377, והוא רק בן 10. גם הפעם השפיעו החששות מגונט על ההחלטות פוליטיות, ומינויו של זה כעוצר נמנע.
תחת זאת כיהן ריצ'רד באופן רשמי כמלך בסיועם של חבר יועצים שעליהם לא נמנה גונט.
אך לגונט, בשיתוף עם אחיו הצעיר, תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר הייתה עדיין השפעה בלתי רשמית על ענייני הממשלה.
בד בבד, יועציו וידידיו של המלך, במיוחד סימון דה ברלי (Simon de Burley) ורוברט דה ור (Robert de Vere), דוכס אירלנד, השיגו בהדרגה שליטה על העניינים המלכותיים.
כתוצאה מכך הביע בית הנבחרים את חוסר אמונו במועצה, עד שהפסיקה לתפקד בשנת 1380. גורם נוסף שתרם לאי שביעות הרצון הכללית היה נטל המס ההולך וגדל בצורת מס גולגולת שהוטל בין השנים 1377–1381 כדי לממן משלחות צבאיות כושלות שנשלחו ליבשת אירופה.
כתוצאה מכך התפתחו בשנת 1381 רגשות טינה חזקים בקרב המעמדות הנמוכים כלפי המעמדות השליטים בחברה האנגלית.
גם אם חוק מס הגולגולת של שנת 1381 היה הגורם הראשי שהצית את אש המרד, שורש הסכסוך של מרד האיכרים טמון במתחים שהיו קיימים כבר בין האיכרים לבין בעלי הקרקעות ואלו גם הורעו בעטיין של ההשלכות הכלכליות והדמוגרפיות של מגפת המוות השחור.
המרד החל בקנט ובאסקס בסוף מאי וב-12 ביוני התאספו כנופיות של איכרים בבלאקהית' (Blackheath) שליד לונדון תחת מנהיגותם של ווט טיילר, ג'ון בול (Ball) וג'ק סטראו (Straw).
ארמונו של ג'ון מגונט, ארמון סבוי, נשרף עד היסוד.
הארכיבישוף מקנטרברי, סיימון סדברי שגם היה לורד צ'נסלור, והלורד העליון של האוצר, רוברט היילס (Hales), נרצחו שניהם בידי המורדים, שדרשו את ביטולה המוחלט של הצמיתות.
המלך, שהתבצר בתוך מצודת לונדון יחד עם יועציו, הסכים שלכתר אין סמכות לפזר את המורדים, והאפשרות הסבירה ביותר היא להיכנס למשא ומתן.
ריצ'רד היה אז רק בן 14, ולא ידוע עד כמה היה מעורב בדיונים אלה, אף על פי שהיסטוריונים הניחו שהוא היה בין אלה שתמכו בקיום המשא ומתן.
המלך יצא מהמצודה דרך הנהר ב-13 ביוני, אך המון רב שהתקהל על גדות התמזה ליד גריניץ', מנע ממנו לעגון, ואילץ אותו לשוב למצודת לונדון.
ביום המחרת, ה-14 ביוני, הוא יצא שוב מהמצודה, והפעם כשהוא רכוב על סוס, ופגש את המורדים במייל אנד (Mile End).
המלך הסכים לדרישותיהם של המורדים, אך צעד זה רק חיזק אותם, והם המשיכו במסע הביזה וההרג.
ריצ'רד נפגש עם ווט טיילר בשנית ביום המחרת בסמית'פילד וחזר והודיע שיש להתפשר על הדרישות, אך מנהיג המורדים לא השתכנע בכנותו של המלך.
אנשיו של המלך נעשו חסרי מנוחה, פרצה קטטה וויליאם וולוורת', הלורד ראש העיר של לונדון, הפיל את טיילר מסוסו והרגו.
המצב נעשה מתוח ברגע שהמורדים הבינו מה קרה, אך ריצ'רד פעל בקור רוח באומרו להמון: "אני המנהיג שלכם!
בואו אחרי" והוביל אותם הרחק מזירת ההתרחשות.
בינתיים וולוורת' כינס כוח שהקיף את צבא האיכרים, אך המלך העניק למורדים חנינה, והתיר להם להתפזר ולשוב לבתיהם.
עד מהרה ביטל ריצ'רד את החנינות שהוא העניק, וכשהמהומות פרצו מדי פעם בחלקים אחרים של הארץ, הוא הגיע באופן אישי לאסקס כדי לדכא את המרד.
ב-28 ביוני הוא הביס בבילריקי (Billericay) את אחרוני המורדים בקרב קצר, והביא לסיומו של מרד האיכרים.
למרות גילו הצעיר, הפגין ריצ'רד אומץ רב ונחישות בדרך טיפולו במרד.
אך ככל הנראה, המחישו לו אירועים אלו את הסכנות הטמונות במרידות כלפי הסמכות המלכותית ועזרו לו לעצב את גישתו האבסולוטית למלוכה.
גישה, שמאוחר יותר תגרום להדחתו מהכס.
אחד הצעדים המשמעותיים הראשונים של ריצ'רד לאחר המרד היה נישואיו ב-20 בינואר 1382 לאן מבוהמיה (Anne of Bohemia), בתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הנישואים היו בעלי משמעות דיפלומטית; במסגרת חלוקתה של אירופה בקרע המערבי, בוהמיה והאימפריה הרומית הקדושה נראו כבעלות ברית פוטנציאליות בעימות עם צרפת במאבק הממושך של מלחמת מאה השנים.
עם כל זאת, לא היו הנישואים פופולריים באירופה, כי על אף סכומים גבוהים שזרמו אל האימפריה, לא הביאה הברית לניצחונות בשדה הקרב.
יתר על כן, לריצ'רד ולאן לא נולדו ילדים כלל והיא מתה ממחלת הדבר ב-1394, בהותירה את בעלה באבל כבד.
למייקל דה לה פול (Michael de la Pole) היה תפקיד חשוב במשא ומתן על קיום הנישואין.
המלך נתן בו את אמונו, ובהדרגה הוא נעשה יותר ויותר מעורב בנעשה בחצר המלכות ובממשלה.
דה לה פול הגיע ממשפחת סוחרים שעלתה לגדולה.
כאשר מינה אותו ריצ'רד לתפקיד הצ'נסלור ב-1383, והעניק לו את התואר רוזן סאפוק שנתיים מאוחר יותר, קמה התמרמרות בקרב חוגי האצולה הוותיקים.
חבר נוסף במעגל הקרוב למלך היה רוברט דה ור, רוזן אוקספורד, שבאותה תקופה היה חביבו של המלך.
מעמדו של דה ור בקרב חוגי האצולה היה נמוך יחסית, למרות היותו בעל שושלת יוחסין עתיקה.
ידידותו הקרובה של דה ור עם ריצ'רד הייתה גם לצנינים בעיניהם של החוגים הפוליטיים.
אי שביעות רצון זו הוחרפה כאשר בשנת 1386 הוענק לרוזן התואר דוכס אירלנד.
המתחים הגיעו לשיאם בנושא הגישה כלפי המלחמה בצרפת.
בעוד שחוגי החצר העדיפו פתרון במשא ומתן, גונט ובקינגהאם דחפו למערכה צבאית רחבת היקף כדי להגן על נחלותיה של אנגליה ביבשת.
תחת זאת, שוגר מעין מסע צלב בהנהגתו של הנרי לה דספנסר (Henry le Despenser), הבישוף של נוריץ', ונחל כישלון חרוץ.
מול כישלון כזה ביבשת, הפנה ריצ'רד את תשומת לבו לבעלת בריתה של צרפת, סקוטלנד.
ב-1385 הוביל המלך עצמו משלחת עונשין לצפון, אך מאמץ זה הסתיים בלא כלום והצבא שב מבלי שנפגש עם הסקוטים בשדה הקרב.
בינתיים, נמנעה פלישה צרפתית לדרום אנגליה רק בזכות מרידה שפרצה בגנט.
איום הפלישה הצרפתית התגבר בשנת 1386. בכינוס הפרלמנט של אוקטובר באותה שנה, ביקש מייקל דל לה פול, בתוקף תפקידו כצ'נסלור, אישור לגביית מיסים ברמה חסרת תקדים לצורך הגנת הממלכה.
הפרלמנט הגיב בתקיפות וסירב לשקול כל בקשה כזאת עד שיוחלף הצ'נסלור.
הפרלמנט פעל בתמיכתם של הדוכס מגלוסטר והרוזן מארונדל.
תגובתו של המלך הייתה שהוא יסרב להיענות לדרישת הפרלמנט גם אם הוא יבקש ממנו לפטר את הטבחית שלו.
רק כאשר ריצ'רד חש באיום של הדחה, הוא נאלץ להיכנע ולפטר את דה לה פול, והוקמה ועדה שתבחן את הוצאות חצר המלכות במשך שנה.
ריצ'רד היה מוטרד מהפגיעה בכבודו המלכותי, ובין פברואר לנובמבר 1387 הוא יצא לסיור ברחבי הממלכה כדי לגייס תמיכה למטרותיו.
בשובו ללונדון הוא התעמת עם גלוסטר, ארונדל ועם תומאס דה בוצ'אמפ (Thomas de Beauchamp), שחברו יחד כדי להגיש כתב אישום באשמת בגידה כנגד דה לה פול, דה ור, טרסיליאן ושני אישים נוספים מנאמני המלך: ניקולס ברמבר (Brembre), ראש עיריית לונדון, ואלכסנדר נוויל, הארכיבישוף מיורק.
ריצ'רד עיכב את הדיונים בסוגיה כדי להרוויח זמן, שכן הוא ציפה שדה ור יגיע מצ'שייר עם תגבורת צבאית.
שני הרוזנים הצטרפו לכוח צבאי יחד עם הנרי, רוזן דרבי (בנו של גונט, ומאוחר יותר הנרי הרביעי, מלך אנגליה), ותומס דה מאוברי (Thomas de Mowbray).
ב-20 בדצמבר 1387 הם עצרו את דה ור על גשר רדקוט (Radcot Bridge), שם עברו הוא והכוח שבפיקודו והוא אולץ לעזוב את הארץ.
לריצ'רד לא הייתה כל ברירה אלא להסכים לדרישות של מתנגדיו, ברמבר וטרסיליאן נשפטו והוצאו להורג, בעוד דה ור ודה לה פול, שכעת כבר היו מחוץ לאנגליה, נשפטו למוות שלא בפניהם על ידי הפרלמנט בפברואר 1388. התהליך לא עצר כאן, וכמה מאבירי חצרו של ריצ'רד הוצאו להורג, ביניהם ברלי.
כעת עלה בידם של מתנגדי ריצ'רד לחסל את מעגל המקורבים סביבו.
בחודשים שלאחר הדיונים בפרלמנט הצליח ריצ'רד להחזיר לעצמו בהדרגה את הסמכות המלכותית.
מדיניות החוץ האגרסיבית של מתנגדי המלך נכשלה, כאשר מאמציהם להקים קואליציה אנטי-צרפתית רחבה הסתיימו בלא כלום וכאשר צפון אנגליה נפלה קרבן לפלישה סקוטית.
ריצ'רד היה כעת בן 21 והייתה לו הזכות לדרוש שלטון עצמאי לחלוטין.
יתר על כן, ג'ון מגונט שב לאנגליה ב-1389 ויישב את חילוקי הדעות שלו עם ריצ'רד וכעת היה המדינאי הקשיש גורם בעל השפעה ממתנת על הפוליטיקה האנגלית.
ריצ'רד קיבל שליטה מלאה על הממשלה ב-3 במאי 1389, וטען כי כל הקשיים של השנים האחרונות נזקפים אך ורק לחובתם של יועציו הגרועים.
הוא התווה מדיניות חוץ מנוגדת לזו של מתנגדיו, שעל פיה התקיים פיוס עם צרפת.
כמו כן הוא הבטיח למתן באופן משמעותי את עול המיסים שהוטל על העם.
ריצ'רד זכה לתקופת ממשל רגועה במשך שמונה השנים הבאות והתפייס עם יריביו לשעבר.
עם כל זאת ממחישים האירועים שיתרחשו בהמשך, שהוא לא שכח את ההשפלות שהוא ספג, ובמיוחד את העלבון הצורב על הוצאתו להורג של מורהו לשעבר, סימון דה ברלי.
כשהיציבות ברחבי הממלכה מובטחת, החל ריצ'רד לדון על שלום קבוע עם צרפת.