tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוטו דה פה (טקס הענשה פומבי של כופרים ומומרים) הראשון התרחש בסביליה בשנת 1481, אז שישה אנוסים הועלו על המוקד.
אף על פי שהאינקוויזיציה הייתה בדעיכה, היא הסתיימה רשמית רק ב-1834. במהלך חייו, גויה היה מודע למדי להיסטוריה ולהשפעה החזקה שהייתה לכנסייה על החברה הספרדית והוא שרטט, צייר והדפיס סצנות רבות המתארות את הברבריות והאכזריות של האינקוויזיציה הספרדית ואת התקופה הסוערת והלוחמנית בה חי.
גויה נקרא פעמיים למשפט על ידי האינקוויזיציה.
הפעם הראשונה הייתה ביחס לסדרת ההדפסים "", שפורסמה בשנת 1799. הפעם השנייה הייתה בשנת 1815, לאחר שרשויות הכנסייה גילו את ציוריו המאחה העירומה והמאחה הלבושה בין רכושו המוחרם של מנואל גודוי.
בשני המקרים הוא חמק מעונש רציני.
היצירה הייתה חלק מאוספו של , ומוצגת באקדמיה לאמנויות יפות של סן פרננדו במדריד.
ציור זה שייך לסדרת ציורים הכוללת את "" ו"", ומשקפת נהלים אשר ליברלים כגון גויה התנגדו להם ורצו בנטישתם, אבל הרפורמות שלהם נתקלו בהתנגדות מצד פרננדו השביעי, מלך ספרד.
בציור מתואר אוטו דה פה מטעם בית הדין של האינקוויזיציה הספרדית, הנמצא בתוך כנסייה הבנויה בסגנון גותי.
ארבעת הנאשמים עוטים על ראשם (כובע מוארך דמוי חרוט) ולובשים (גלימות ענישה) המתארות את עבירותיהם.
מספר גדול של אורחים ממלא את פנים הכנסייה כשהם עדים לדרמה.
כל דמות בקדמת הבמה מוארת באור ייחודי ומאופיין היטב, ואילו הרקע מאוכלס על ידי המון אנונימי של אנשים אשר ראשיהם נעלמים באפלולית מעמקי האולם.
אנשי הדת האינקוויזיטורים מכונסים סביב הנאשמים.
איש דת מעל במה מורמת קורא את גזר הדין, ובאותה במה בצד שמאל אנו יכולים להבחין בנשים מצועפות.
הסצנה נשלטת על ידי השופט המזוהה על פי לבושו.
הוא יושב בנוחיות בצד שמאל, מבטו מופנה לאחד מארבעת הנידונים.
מאחוריהם יושבים דמויות דתיות ממסדרים קתולים שונים, דומיניקנים, פרנציסקנים, קרטוזיאנים וכדומה.
בית הדרקון היא סדרת דרמת-פנטזיה אמריקאית, שנוצרה על-ידי ג'ורג' ר.
מרטין וראיין קונדל עבור רשת "HBO".
הסדרה עלתה לשידור ב-21 באוגוסט 2022 בארצות הברית.
באוגוסט 2024 דווח כי הסדרה עתידה להסתיים בעונתה הרביעית.
הסדרה מבוססת על חלקים מרומן הפנטזיה "אש ודם" מאת ג'ורג' ר.
מרטין, ומשמשת כפריקוול לעלילת סדרת הפנטזיה האפית הטלוויזיונית "משחקי הכס".
הסדרה מתרחשת כ-200 שנה לפני תחילת אירועי "משחקי הכס" ומתעדת את תחילת נפילת בית טארגאריין, שהחלה בעקבות מלחמת הירושה על כס הברזל, המכונה "מחול הדרקונים".
עם שידוריה הראשונים קיבלה הסדרה ביקורות מעורבות, אם כי בטקס פרסי גלובוס הזהב 2022 זכתה הסדרה בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור ב-22 באוגוסט 2022 ב-HOT HBO, ב-yes, ובסלקום tv.
עלילת הסדרה מתרחשת 129 שנה לאחר כיבוש שבע הממלכות בווסטרוז על ידי אאיגון טארגאריין הראשון; ומגוללת את סיפור נפילתו של בית טארגאריין.
לאחר מות שני בניו, המלך ג'איהאיריז טארגאריין הראשון מכנס את המועצה הגדולה על מנת לנקוב ביורשו.
המועצה בוחרת בנכדו הבכור של ג'איהאיריז, הנסיך וייסריז, על פני נכדתו הבכורה, הנסיכה רייניס.
תשע שנים לאחר תחילת שלטונו, המלך וייסריז מארגן טורניר על מנת לחגוג את היריונה של המלכה אמה ארין, בתקווה כי מדובר בבן זכר.
במקביל, מתעלמת המועצה הקטנה מאזהרתו של לורד קורליס ולריון כי הטריארכיה של הערים החופשיות באֵסוֹס מאיימת לשתק את נתיבי השיט של וסטרוז, ומנגד, מבקר ימין המלך, סר אוטו הייטאוור, את אחיו ויורשו של וייסריז, הנסיך דיימון, על האכזריות אותה הוא מפגין כמפקד משמר העיר.
בעוד אמה מתה בלידה, בנה שזה עתה נולד, ביילון, מת זמן קצר לאחר מכן.
וייסריז מסרב להפצרות המועצה למנות יורש חדש עד שמגלה מפי אוטו כי דיימון כינה בלעג את ביילון "היורש ליום אחד".
בזעם, וייסריז מגרש את דימון ממעלה המלך ונוקב בשם בתו החיה היחידה, הנסיכה רהאינירה, כיורשת כס הברזל.
שישה חודשים לאחר מכן, דיימון כובש את דרגונסטון באופן לא חוקי, בתמיכת חיילים נאמנים ממשמר העיר.
כאשר הנסיך-אדמירל קראגהס דרהאר, הידוע כ"מאכיל הסרטנים", מאיים על ספטסטונס בהוראת טריארכיית אסוס, רהאינירה מציעה להפגין את כוחם.
המועצה הקטנה פוסלת זאת ובמקום זאת מדיחה אותה למינוי אביר חדש עבור משמר המלך.
תוך התעלמות מעצותיהם של אחרים, היא בוחרת בסר קריסטון, האביר היחיד בעל ניסיון קרב אמיתי.
במקביל, שולח אוטו את בתו המתבגרת וחברתה הטובה של רהאינירה, ליידי אליסנט, לנחם באופן פרטי את המלך האבל.
לורד קורליס ואשתו, הנסיכה רייניס, מציעים לווייסריז לאחד את בתיהם הוואליריוניים על ידי נישואיו לבתם, ליינה.
מנגד, מחליט וייסריז לשאת לאישה את אליסנט, למורת רוחם של הנסיכה ולורד קורליס, שמחליט לכרות ברית עם דיימון.
לאחר שלוש שנים, מתגלה כי הסכסוך עם הסטפסטונס הסלים; במהלכן לחמו לורד קורליס ודיימון בקרגאס דרהאר וחייליו ללא תמיכת כס הברזל.
בינתיים, המלך וייסריז מתכנן מצוד גדול לרגל חגיגות יום הולדתו השני של בנה של המלכה אליסנט ההריונית, אאיגון השני.
בנוסף, המלך החולה מתעקש שעל רהאינירה, כיום בת שבע עשרה, להינשא כדי לכרות ברית חזקה ולהגן על השושלת שלהם.
בין המחזרים נמצא לורד ג'ייסון לאניסטר מצוק קאסטרלי, שידוך לו רהאינירה מתנגדת.
במטרה לאחות את הקרע עם בית ואלריון, לורד ליונל סטרונג ממליץ לשדך אותה לליינור, בנו של לורד קורליס.
וייסריז מבטיח שנית לרהאינירה שהיא תישאר יורשתו ותוכל לבחור את בן-זוגה.
בינתיים, האחים הוברט ואוטו הייטאואר מתכננים בחשאי להפוך את הנסיך אאיגון ליורש הכס, תוך קידום הכוח והיוקרה של משפחתם.
לאחר שסר ויימונד ואלריון מתחנן לעזרתו של המלך, וייסריז מסכים לשלוח סיוע לשדה הקרב.
כשהוא רואה את תמיכת אחיו כניסיון לסיים את הזדמנותו להוכיח את עצמו, דיימון פועל כפיתיון ללוחמי הטריארכיה והורג את מאכיל הסרטנים.
לאחר שרהאינירה חוזרת בטרם עת למעלה המלך לאחר סיור לא מוצלח לבחירת בן-זוג, חוזר גם דיימון לאחר שכבש את רוב הסטפסטונס וזכה לשם "מלך הים הצר", ונשבע אמונים לווייסריז.
לאחר רדת החשכה, דיימון ורהאינירה מתגנבים החוצה אל רחובות מעלה המלך, שם דיימון מפתה אותה אך לאחר מכן נוטש אותה.
בשובה למבצר האדום, רהאינירה מפתה את סר קריסטון ושוכבת עמו.
באמצעות מרגליו, מודיע אוטו לווייסריז על מעלליהם של דיימון ורהאינירה.
אליסנט מצותתת לשניים וחוקרת באופן פרטי את רהאינירה, שמכחישה ששכבה עם דיימון.
בעקבות האשמות אלו, וייסריז מגלה את דיימון לעמק ומצווה על רהאינירה להינשא לליינור על מנת להימנע משערורייה ולחזק את כס הברזל; רהאינירה מתנה את נישואיה לליינור בפיטוריו של אוטו מתפקיד ימין המלך, בטענה על ניצול התפקיד לרווחתו האישית.
במטרה להחזיר את כבודו, סר קריסטון מציע לרהאינירה לברוח ולהתחתן בסתר, אך זו דוחה את הצעתו.
לפני עזיבתו את מעלה המלך, אוטו מזהיר את אליסנט שהפיכתה של רהאינירה למלכה הופכת את ילדיה לאיום על הכתר.
אליסנט מתחקרת את קריסטון על רהאינירה ודיימון, שמתוודה על היותו מאהבה של רהאינירה.
במהלך חגיגות אירוסיהם של רהאינירה וליינור, אליסנט מגיעה באיחור כשהיא לבושה בשמלה ירוקה, צבע הקריאה למלחמה של בית הייטאוור.
מאהבו של ליינור, סר ג'ופרי לונמות', משער שקריסטון הוא מאהבה של רהאינירה, וכשהוא מציע לו לשמור על סודותיהם של הזוג הטרי, קריסטון תופס זאת כסחיטה והורג אותו באכזריות.
רהאינירה וליינור נישאים בטקס פרטי בשעת לילה מאוחרת, שבתומו וייסריז מתמוטט; ובמקביל, אליסנט מונעת מקריסטון ההרוס והנואש להתאבד.
עשור לאחר מכן, רהאינירה ילדה שלושה בנים - ג'ייסריז, לוסריז וג'ופרי שזה עתה נולד – שלושתם ללא השיער הכסוף המסמל את הבתים הוולאריונים, אך מנגד, וייסריז דוחה את טענותיה של אליסנט כי הילדים ממזרים.
סר קריסטון, הנאמן כעת לאליסנט, מעודד את סר הארווין סטרונג לתקוף אותו באמצעות רמיזות על זכות אבהותו על ילדיה של רהאינירה, מה שמאשש את השמועות על בגידתה של רהאינירה עם הארווין.
על מנת להרגיע את המתח המשפחתי, רהאינירה מציעה להשיא את ג'ייסריז עם הלנה, בתה של אליסנט, הצעה אותה אליסנט דוחה.
עקב השמועות, סר ליונל סטרונג מציע את התפטרותו כימין המלך, לה וייסריז מסרב, אך מאפשר לו ללוות את הארווין המושפל לביתם שבהרנהל.
במקביל, מחליטה רהאינירה להעביר את משק ביתה לדרגונסטון, כולל אהובו של ליינור, סר קארל קורי.
לאחר שאליסנט מביעה בפני לאריס סטרונג, בנו של ליונל ואחיו הצעיר של הארווין, את רצונה לשובו של אביה לשמש כימין המלך, מגייס לאריס שלושה פושעים שנידונו לגרדום על מנת להצית שרפה בהרנהל ולהביא למותם של אביו ואחיו.
דיימון ואשתו, ליינה ואלריון, מבקרים בפנטוס עם בנותיהם, ביילה וריינה.
שליט פנטוס מציע להם הגנה בתמורה לברית נגד הטריארכיה המתחדשת.
לאחר שהיא לא מצליחה ללדת חרף צירי לידה מייסרים, מצווה ליינה על דרקוניתה, וייאגר, לשרוף אותה.
בהלווייתה של ליינה בדריפטמרק, דיימון ורנאינירה מתאחדים מחדש ושוכבים.
הנסיך אאימונד טוען כי וייאגר תהיה דרקוניתו מעתה, מה שמוביל למריבה עם בני דודיו ואחייניו, בה לוסריז עוקר את עינו של אאימונד בסכין.
כאשר וייסריז מסרב לדרישתה של אליסנט לעקור את עינו של לוסירס כגמול, אליסנט מנסה לתקוף אותו, אך נהדפת על ידי רהאינירה.
לאחר שמועלות שוב הטענות כי ילדיה של רהאינירה הם ממזרים, גוזר וייסריז שתיכרת לשונו של כל מי שיפקפק באבהותו של ליינור על הילדים.
לאחר שהוחזר לתפקיד ימין המלך, מעודד אוטו את אליסנט כי ניצחונם קרב.
מנגד, מחליטים רהאינירה ודיימון להתאחד נגד אליסנט ותומכיה, ורוקמים תוכנית במסגרתה ליינור יימלט מדריפטמארק יחד עם מאהבו לאחר מותו לכאורה, ובמקביל, נישאים בטקס פרטי על מנת לחזק את טוהר הדם הוואליריוני ואת תביעתם לכס הברזל.
מנישואים אלו רהאינירה הרה ויולדת את אאיגון ואת וייסריז.
לאחר שש שנים נוספות, עומד בית ואלריון בפני משבר ירושה כאשר קורליס נפצע אנושות.
חרף רצונו של קורליס שאת מקומו יירש לוסריז; אחיו של קורליס, ויימונד, מתנגד נוכח השמועות כי הוא ממזר, ויוצא לקרוא תיגר על ירושתו במעלה המלך, ולשם רהאינירה ודיימון יוצאים אף הם על מנת להבטיח את ירושתו של לוסריז.
עם הגעתם למעלה המלך, השניים מגלים כי וייסיריז נמצא על ערש דווי, ושאת מקומו תפסו אלינסט ואוטו, ששולטים ביד רמה בממלכה ומסממים את המלך על מנת שלא יהיה צלול בעת מותו, מתוך מטרה למנות את אאיגון ליורש במקום רהאינירה.
אאיגון השני, שבחלוף הזמן נאלץ לשאת לאישה את הלנה בעל כורחו; הפך לגבר אלים ומתעלל הנוהג לאנוס ולהתעמר במשרתותיו.
במהלך העתירה על הירושה, עומד אוטו לפסוק את הדין, אך אל האולם מתפרץ במפתיע וייסריז, שנעתר לבקשת בתו ומכריז על לוסריז כיורש דריפטמארק.
בזעמו, מטיח שוב ויימונד כי ילדיה של רהאינירה ממזרים, מה שמוביל לעריפת ראשו על ידי דיימון.
וייסריז מצווה לערוך סעודה, בה הוא מפציר בשני הפלגים של המשפחה להשלים.
וייסריז חש ברע ומפונה, ולאחר מכן הנסיך אאימונד מתגרה פעם נוספת בבניה של רהאינירה ומכנה אותם "בני סטרונג".
בעקבות כך הסעודה מופסקת, ורהאינירה מחליטה לחזור עם ילדיה לדרגונסטון.
טרם פטירתו באותו הלילה, וייסריז, שטועה לחשוב כי רהאינירה נמצאת לצדו, ממלמל חלקים מחלומו של אאיגון הכובש בפני אליסנט, שמסיקה כי היורש האמיתי הוא בנה.
לאחר מותו של המלך וייסריז, המועצה הקטנה זוממת להכתיר את הנסיך אאיגון.
על מנת לחזק את עמדתם ולדרוש מהאצילים להישבע אמונים, אוטו מחליט לעכב את ההכרזה על מותו של המלך.
אאיגון, שחושש מאי-כשירותו למלוך על שבע הממלכות, נמלט ומתחבא בספט, שם הוא נתפס ומוחזר למבצר על ידי קריסטון ואאימונד; ולאחר מכן, מוכתר למלך לעיני פשוטי העם בבור הדרקונים.
המומה מדבר מותו של המלך וייסריז והכתרתו של אאיגון השני, רהאינירה מקבלת צירים מוקדמים ותינוקהּ מת.
בלווייתו של התינוק המת, מוכתרת רהאינירה למלכה.
אוטו מגיע לדרגונסטון כשבפיו תנאי שלום מאליסנט עבור כניעתה ונאמנותה של רהאינירה לאאיגון.
עם זאת, רהאינירה מחליטה לעכב את תשובתה.
רייניס משכנעת את לורד קורליס להישבע אמונים לרהאינירה ולתומכיה, ה"שחורים"; והוא מציע להטיל מצור ימי על מעלה המלך.
במטרה להשיג בעלי ברית, רהאינירה שולחת את בניה, ג'ייסריז, לעמק ולצפון, ואת לוסריז לקצה סופה, שם הוא נתקל באאימונד, והלורד בורוס באראתיאון מסרב לתמוך ברהאינירה, בשל הגעתו של לוסריז בידיים ריקות ובשל אי-יכולתו להינשא לאחת מבנותיו, בניגוד לאאימונד.
אאימונד, שמעוניין לנקום בלוסריז, רודף אחריו ואחרי דרקונו, אראקס, בסערה המשתוללת; אך בניגוד לרצונות שני הרוכבים, אראקס יורק אש על וייגאר, שבתגובה משסעת אותו ואת לוסריז לגזרים, לאימתו של אאימונד.
בדרגונסטון, מודיע דיימון לרהאינירה ההרוסה על מותו של לוסריז.
וייסריז טארגאריין הראשון (פאדי קונסידיין) – מלכהּ החמישי של שבע הממלכות, הנחשב לאיש חם, אדיב והגון; שנבחר על ידי מועצת הלורדים לרשת את סבו, ג'איהאיריז הראשון, כמלך.
הנסיך דיימון טארגאריין (מאט סמית) – יורש העצר של כס הברזל ואחיו הצעיר של המלך וייסריז, נכדו של ג'איהאיריז הראשון ודודהּ של הנסיכה ראינירה.
הנסיכה רהאינירה טארגאריין (אמה ד'ארסי) – בתו הבכורה של המלך וייסריז, ורוכבת דרקונים מנוסה שמצפה להפוך למלכתה הראשונה של שבע הממלכות.
את דמותה של רהאינירה בצעירותה מגלמת מילי אלקוק.
סר אוטו הייטאוור (ריס איוואנס) – ימין המלך, המשרת את המלך וייסריז ואת הממלכה.
משמש כיריבו הפוליטי המר של הנסיך דיימון.
ליידי אליסנט הייטאוור (אוליביה קוק) – בתו של סר אוטו הייטאוור וחברתה הטובה ביותר של רהאינירה, שגדלה במבצר האדום ומשמשת כחלק מהמעגל הפנימי של המלך ובהמשך אף הופכת למלכתו.
ידועה בהיותה האישה הכי יפה בשבע הממלכות.
את דמותה של אליסנט בצעירותה מגלמת אמילי קארי.
לורד קורליס ואלריון (סטיב טוסיינט) – ראש בית ולאריון, הידוע גם בכינוייו "נחש הים", והמלח הנודע ביותר בתולדותיה של וסטרוז.
לורד ליינור ולריון (ג'ון מקמילן) - בנם של קורליוס ורייניז, הנשוי לרהאינירה אף שאינו אביהם של בניה אלא הומוסקסואל.
הנסיכה רייניז טארגאריין (איב בסט) – רוכבת דרקונים ואשתו של לורד קורליס, המכונה גם "המלכה שלא הייתה"; לאחר שהייתה הראשונה בסדר הירושה לרשת את סבה, ג'איהאיריז הראשון, כמלכת שבע הממלכות, אך סבה החליט לתת ללורדים לבחור במקומה את בן דודה וייסריז.
מיסריה (סונויה מיזונו) – שפחה זרה שהופכת לבעלת בריתו המהימנה ביותר של הנסיך דיימון.
סר קריסטון קול (פביאן פרנקל) – איש חרב מיומן המשרת בצבא הדורני, ובנו הפשוט של אחת ממשרתיו הפשוטים של לורד בלקהייבן, שהופך לאביר במשמר המלך ושומר ראשה של הנסיכה רהאינירה.
סר הרולד וסטרלינג (גרהם מקטביש) – מפקד משמר המלך הנוכחי, אשר שירת מאז שלטונו של המלך ג'איהאיריז הראשון, שעליו מוטלת המשימה להשגיח ולהגן על הנסיכה רהאינירה.
לורד ליונל סטרונג (גאווין ספוקס) - ימין המלך וראש בית הרנהל.
לורד לאריס סטרונג המכונה מקופל-רגל (מת'יו נידהם) - לורד החקירות הנכה ובנו של ימין המלך ליונל סטרונג.
משמש כאיש סודה של אליסנט.
סר הרווינג סטרונג (ראיין קור) - אביר, בנו של ימין המלך ליונל ואביה של שלושת בניה הממזרים של רהאינירה (אף שהם נחשבים לבניו של ליינור ולריון).
לורד ג'ייסון לאניסטר וסר טיילנד לאניסטר (ג'פרסון הול) – תאומים זהים השולטים בצוק קאסטרלי.
ג'ייסון הוא לורד צוק קאסטרלי וראש בית לאניסטר, ואילו תאומו הזהה, טיילנד, הוא פוליטיקאי ערמומי.
הנסיך ג'ייסריז ואלריון (הארי קולט) – בנה הבכור של הנסיכה רהאינירה.
את דמותו של ג'ייסריז הצעיר מגלם ליאו הארט.
הנסיך אאיגון טארגאריין השני (טום גלין-קרני) – בנם הבכור של המלך וייסריז ואליסנט ואחיה למחצה של רהאינירה.
בעונה הראשונה הוא מתואר כאלים, בטלן ונהנתן שלא רוצה למלוך, למרות היותו טוען לכתר.
את דמותו של אאיגון בצעירותו מגלם טיי טננט.
הנסיך אאימונד טארגאריין (איוואן מיטשל) – בנו השני של המלך וייסריז ואליסנט ואחיה למחצה של הנסיכה רהאינירה; ששואף להפוך לרוכב דרקונים ובהמשך מצליח להשתלט על הדרקונית וייגאר.
את דמותו של אאימונד בצעירותו מגלם ליאו אשטון.
ליידי ביילה טארגאריין (בת'אני אנטוניה) – בתם הבכורה של דיימון וליינה טארגאריין ואחותה של ריינה.
ליידי ריינה טארגאריין (פיבי קמפבל) – בתם הצעירה של דיימון וליינה טארגאריין ואחותה של ביילה.
הנסיכה הלנה טארגאריין (פיה סבן) – בתם השנייה של המלך וייסריז ואליסנט, אחותם של הנסיכים אאיגון ואאימונד, ואחותה למחצה של הנסיכה רהאינירה; לה חוש נבואי ועניין מיוחד בחרקים.
את דמותה של הלנה בצעירותה מגלמת אייבי אלן.
ליידי אמה טארגאריין (סיאן ברוק) – מלכתו ואשתו של המלך וייסריז טארגאריין הראשון, אשר מתה בלידה.
סר ליינור ואלריון (ג'ון מקמילן) – בנם של הנסיכה ראיניז טארגאריין והלורד קורליס ואלריון.
את דמותו של ליינור בצעירותו מגלם תיאו נייט.
ליידי ליינה ואלריון (ננה בלונדל) – בתם של קורליס ואלריון וראיניז טארגאריין.
את דמותה של ליינה בצעירותה מגלמות סוואנה סטיין ונובה פויליס-מוזה.
הנסיך לוסריז ואלריון (אליוט גריהו) – בנה השני של הנסיכה רהאינירה.
את דמותו של לוסריז בצעירותו מגלם הארווי סדלר.
סר ויימונד ואלריון (ויל ג'ונסון) – אחיו הצעיר של לורד קורליס ומפקדהּ של צי ואלריון.
לורד ליונל סטרונג (גאווין ספוקס) – המלומד הממונה על המשפטים במועצתו של המלך וייסריז ולורד הרנהל.
סר הארווין סטרונג (ראיין קור) – בנו הבכור של ליונל סטרונג ויורש הרנהל; הידוע בהיותו האיש החזק ביותר בשבע הממלכות ובכינוייו, "שובר העצמות".
לאריס סטרונג (מת'יו נידהם) – בנו הצעיר של ליונל סטרונג.
סר סטפון דארקלין (אנתוני פלנגן) – חבר במשמר המלך.
מלוס (דייוויד הורוביץ') – המלומד העליון ויועצו המהימן של המלך וייסריז.
לורד לימן ביזברי (ביל פטרסון) – לורד הוניהולט ושר המטבעות במועצה הקטנה של המלך וייסריז.
סר ריאם רדווין (גארי קופר) – מפקד משמר המלך תחת שלטונו של המלך ג'איהאיריז טארגאריין הראשון.
מאסטר ג'ררדיס (פיל דניאלס) – אחד מהמלומדים במבצר.
מאסטר אורוויל (קורט אגיאוון) – אחד מהמלומדים במבצר.
סר בורוס באראתיאון (רוג'ר אוונס) – בנו של הלורד בורמונד באראתיאון.
לורד בורמונד באראת'יאון (ג'וליאן לואיס ג'ונס) – לורד קץ-סופה וראש בית באראתיאון בתחילת שלטונו של המלך וייסריז הראשון.
דודה של הנסיכה ראיניז טארגאריין מצד אמה.
ג'ספר ויילד (פול קנדי) – לורד בית הגשמים וראש בית ויילד.
סר ג'ופרי לונמות' (סולי מקלאוד) – אביר מבית לונמות' ומאהבו של ליינור ואלריון.
הוברט הייטאוור (סטפן רודרי) – ראש בית הייטאוור ושליט אולדטאון.
אחיו הבכור של סר אוטו הייטאוור.
אָריק ואֵריק קרגיל (אליוט ולוק טיטנסור) – תאומים וחברים במשמר המלך של המלך וייסריז הראשון.
פאטל איליין שים 9 באוקטובר 2022 1.73 9 9 The Green Council המועצה הירוקה קלייר קילנר שרה הס 16 באוקטובר 2022 1.56 10 10 The Black Queen המלכה השחורה גרג יאיטנס ראיין קונדל 23 באוקטובר 2022 1.85
מרטין, יוצר סדרת "שיר של אש ושל קרח", כי סדרת הספין אוף הפוטנציאלית לסדרת הטלוויזיה הפופולרית "משחקי הכס", שעל פיתוחה שוקדים ברשת "HBO", תתבסס על חלקים גדולים מהרומן "אש ודם".
בספטמבר 2019, נמסר רשמית על פיתוחה של סדרת פריקוול מאת מרטין וראיין קונדל, שעלילתה תפרוש את סיפור תחילת נפילתו של בית טארגאריין.
באוקטובר 2019, נמסר כי לסדרת הפריקוול, שזכתה לשם "בית הדרקון" והתעתדה להתבסס על הרומן "אש ודם", הוזמנה עונה ראשונה בת 10 פרקים וכי על הפקתה בפועל יופקדו קונדל והבמאי מיגל ספוצ'ניק, שזכה על עבודתו בבימוי הפרק "קרב הממזרים" בפרס אמי.
עוד נמסר כי ספוצ'ניק יופקד על בימוי פרק הבכורה של הסדרה ועל בימוי פרקים נוספים בעונתה הראשונה.
בהודעה שנמסרה לעיתונות, נכתב כי עלילת הסדרה תתרחש כ-200 שנה לפני אירועי "משחקי הכס", בתקופת שלטונו של המלך וייסריז טארגאריין הראשון, ותגולל את האירועים שהובילו בסופו של דבר למלחמת האחים הידועה בשם "מחול הדרקונים".
סדרת הפריקוול היא עיבוד מחודש של קונספט שאותו הגיש במקור אחד מתסריטאי "משחקי הכס", בריאן קוגמן.
באוגוסט 2024, פורסם כי הסדרה צפויה להסתיים בעונתה הרביעית.
בינואר 2020, הצהיר נשיא התוכן של HBO, קייסי בלויס, כי תהליך כתיבתה של העונה הראשונה החלה.
תהליך הליהוק החל ביולי 2020. באוקטובר 2020, נמסר על ליהוקו של פאדי קונסידיין לדמותו של המלך וייסריז טארגאריין הראשון.
בדצמבר 2020, נמסר על ליהוקם של אוליביה קוק, מאט סמית' ואמה ד'ארסי לוהקו לצוות השחקנים הראשי, בעוד שנמסר על ניהול משא ומתן מצד דני ספאני על תפקיד שטרם פורסם.
בפברואר 2021 נמסר על ליהוקם של ריס איוואנס, סטיב טוסיינט, איב בסט וסונויה מיזונו לצוות השחקנים הראשי.
באפריל 2021, נמסר על ליהוקו של פביאן פרנקל לצוות השחקנים הראשי; ובמאי 2021, נחשף דבר ליהוקו של גרהם מקטביש.
ביולי 2021, נמסר כי את דמויותיהן של אליסנט הייטאוור וראיניה טארגאריין בצעירותן יגלמו השחקניות אמילי קארי ומילי אלקוק, בהתאמה.
בינואר 2025, נמסר על ליהוקו של ג'יימס נורטון לדמותו של אורמונד הייטאוור שהוזכר במהלך העונה השנייה.
באפריל 2025 פורסם כי שלושה שחקנים חדשים מצטרפים לעונה השלישית של הסדרה: טום קאלן יגלם את סר לות'ור לארג'נט, ג'ופלין סיבטיין יגלם את סר "האמיץ" ג'ון רוקסטון ובארי סלואן יגלם את סר אדריאן רדפורט.
צילומי העונה הראשונה החלו באפריל 2021, והתקיימו בעיקר בבריטניה.
במהלך השבוע האחרון של אפריל 2021, הצילומים התקיימו בקורנוול.
בנוסף, על פי "Production List", חלקים מהעונה הראשונה צולמו גם בספרד ובקליפורניה.
הסדרה הייתה גם סדרת המקור הראשונה שצולמה בבמת ההפקה הווירטואלית החדשה של אולפני האחים וורנר.
ב-18 ביולי 2021, נמסר על הפסקת הצילומים למשך יומיים לאחר שאחד מחבר צוות ההפקה נמצא חיובי לנגיף הקורונה.
מהאתר הספרדי "Hoy" נמסר על צילומי העונה הראשונה במחוז קאסרס שבמערב ספרד בין ה-11 ל-21 באוקטובר 2021. בין ה-26 ל-31 באוקטובר, נמסר על צילומי הסדרה צולמה בטירת מונסנטו שבפורטוגל.
בפברואר 2022, נמסר מטעם "HBO" על סיום צילומי העונה הראשונה.
העונה השלישית של הסדרה מתוכננת להתחיל בהפקה בתחילת 2025.
במרץ 2022, הודיע הבלשן הרשמי של "משחקי הכס", דייוויד ג'יי פיטרסון, על שובו לפיתוח והרחבת השפה ואליריאנית גבוהה עבור הפקת הסדרה.
בית הדין לערעורים של תוניסיה הוא בית המשפט העליון של תוניסיה, והגבוה ביותר בסולם ההיררכיה המשפטית בתוניסיה.
בית המשפט לערעורים הוקם לראשונה בשנת 1901, תקופת הפרוטקטור הצרפתי בתוניסיה, אז שימש כבית המשפט העליון של האזור, שכפוף למערכת המשפט הצרפתית.
הוא הוסב להגדרתו הנוכחית ב-3 באוגוסט 1956, לאחר הקמת הרפובליקה של תוניסיה.
מתוך השפעה ממערכת המשפט הצרפתית, בית המשפט לערעורים פועל מאז ועד היום באופן דומה לבית המשפט העליון של צרפת.
בשנת 2014, עם קבלת חוקת תוניסיה החדשה בשנת 2014, לאחר המהפכה בתוניסיה, עוגן תפקיד בית המשפט בה על פי סעיף 115.
לבית הדין לערעורים סמכות שיפוטית גדולה במשפט האזרחי ועוסק על פי רוב בתיקים שהוגשו כנגדם ערעורים לאחר פסק דין בדרגות הנמוכות יותר של מערכת המשפט התוניסאית .
סמכויותיו של בית הדין בגדר המשפט האזרחי מפורטים בסעיף 175 לחוק סדר הדין האזרחי והמסחרי.
בית הדין יעסוק בתיקי משפט פלילי רק על פי סעיף 258 לחוק סדר הדין הפלילי, הקובע כי "בית המשפט מסוגל לערער ולשנות החלטות שניתנו לגופו של עניין וכמוצא אחרון, בעוון אוזלת יד, הפרת חוק או יישום לא נכון של החוק".
רשימת נשיאי בית הדין לערעורים
בית הדין לערעורים הוקם בתקופת המנדט הבריטי כחלק ממשרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים, על ידי רבנים של היישוב הישן בירושלים במטרה לאפשר ערעור על פסקי הדין של בתי הדין הרבניים.
הוא חדל להתקיים בעת ייסוד הרבנות הראשית לישראל.
הקמתו כחלק ממשרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים
הקמת בית הדין לערעורים נידונה לראשונה ב־15 ביוני 1918 באספה המכוננת השנייה.
מרדכי בן הלל הכהן תיאר את המבנה המוצע של בית משפט השלום העברי שיכלול בית משפט עברי עירוני ובית משפט השלום עברי שיהווה גם ערכאת ערעור.
בין הנימוקים לצורך בהקמת בתי המשפט העבריים לצד בתי הדין הרבניים היה כי פסיקת דין לפי החושן משפט מיושנת ואינה מתאימה לתנאי המשא ומתן והמסחר המודרניים; וכן העדר יכולת לערער על פסק דין שניתן על ידי בתי הדין.
הרב בן ציון עוזיאל, שנכח בדיון, סתר טיעון זה, וציין כי ניתן לדרוש מבית הדין את הנימוקים לפסק הדין, ואם בעל דין סובר שנפלה טעות, הוא יכול להציגה ולערער עליה בפני רב אחר.
ב-12 בדצמבר 1918 נחתם הסכם להקמת משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים עם ועד הצירים באמצעות ועד העיר ליהודי ירושלים, שקיבל על עצמו לממן את החזקת משרד הרבנות.
משרד הרבנות הורכב מחברי בית הדין הפרושי בראשות הרב צבי פסח פרנק ובית הדין הספרדי בראשות הרב חיים משה אלישר.
תפקידיו היו לייצג את יהודי ירושלים בענייני דת, ולשמש כבית דין לערעורים.
הכרזת משרד הרבנות כבית דין לערעורים הייתה תנאי של השלטונות הבריטים להעברת סמכויות ממוניות לידי בתי הדין היהודיים הדתיים.
הרב יוסף חיים זוננפלד סבר שהקמת בית דין לערעורים מנוגדת להלכה.
דעתו הסתמכה על הנאמר במסכת בבא בתרא, דף קל"ח, עמוד ב' "בית דינא בתר בית דינא לא דייקי", שמשמעו שאין בית דין דן על פסק של בית דין אחר.
בשנת 1919 פרסם הרב חיים הירשנזון את ספרו מלכי בקודש, ובו כתב כי לדעתו בתקופת בית שני שימש בית הדין הגדול בירושלים כבית משפט עליון, ובית הוועד תפקד כבית דין לערעורים.
בחודש ספטמבר 1919 פרסם הרב בן ציון עוזיאל מאמר שבו הביע את דעתו על הקמת בית דין לערעורים.
לדעתו, אף על פי שאין הלכה מפורשת על יסוד בית דין לערעורים, הרי "התורה הישראלית לא נעלה הדלת בפני הבע"ד אשר לבם נוקפם מלקבל את פסה"ד ולהעמידו לבקרת לפני בי"ד אחר." לבעל דין ניתנה זכות הביקורת אם נמצאה טעות בנימוקים של פסק הדין, והוא רשאי לפנות לכל רב אחר.
"אולם אם העם דורש היום להכניס יפיפותו של יפת באהלי שם וליסד בי"ד לערעורים, אין אנו רשאים לאטום אזנינו מדרישתם וחייבים ומשועבדים אנו להם למלא את בקשתם זו."
בית הדין לערעורים קבע נוהל פניה אליו; כדי לערער על פסק דין, יש לנהל פרוטוקול מדויק של ישיבות בית הדין, סדר ניהול דיון אחיד ולנמק את פסק הדין.
למעשה אף לא פעם אחת בכל תקופת קיומו ישב משרד הרבנות בתור בית דין לערעורים.
בתי הדין לא עמדו בדרישות הנוהל ולכן לא היה בסיס מנהלי לתפקוד בית הדין לערעורים.
וכן כיוון שמשרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים לא השיג את ההכרה הרשמית המצופה מטעם השלטונות הבריטיים.
הקמתו כחלק מהרבנות הראשית לישראל
ב־13 בנובמבר 1920 הוגשו המלצות אל הנציב העליון להקים רשות דתית עליונה לכל ארץ ישראל.
שתכלול חבר רבנים אשר יהוו בית דין עליון.
בראש הרשות הדתית יעמדו שני נשיאים: אשכנזי וספרדי.
"אחד משני הנשיאים יהיה נשיא בית הדין לערעורים, אם יוסד מוסד אשר כזה".
בדיונים שהתקיימו ב-25 ו-26 בינואר 1921, נורמן בנטוויץ' אשר שימש כיועץ המשפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הציב את הקמת בית הדין לערעורים כדרישה בריטית וכתנאי להקמת הרשות הדתית העליונה ומתן סמכויות בנושאים שונים בידיה.
חוגים חרדיים התנגדו להקמת בית דין לערעורים מנימוקים הלכתיים.
הרב יעקב מאיר העיד כי הוא הקים מוסד כזה בסלוניקי והוא עצמו שימש כאב בית דין, "ואין שום חידוש או איסור בעניין זה."
עם הקמת הרבנות הראשית בשנת 1921 הוחלט על הקמתו של בית-הדין הגדול לערעורים על פסקי הדין של בתי הדין הרבניים המקומיים.
חממת בית הדקלים שנברון (גרמנית: Palmenhaus Schönbrunn) היא חממה גדולה בווינה, אוסטריה, המציגה צמחים מרחבי העולם.
היא הוקמה בשנת 1882. זוהי החממה הבולטת מבין ארבע החממות בפארק ארמון שנברון, והיא גם בין הגנים הבוטניים הגדולים מסוגם בעולם, עם כ-4,500 מיני צמחים.
חממות קודמות נבנו בפארק הארמון במאות ה-18 וה-19, תחת הקיסרים פרנץ הראשון ויוזף השני.
הנוכחית נבנתה על ידי איגנץ גרידל לפי תוכניותיהם של אדריכל החצר פרנץ-קסאבר פון סגנשמיד, הידוע בפרויקטי הגשרים שלו, וזיגמונד וגנר.
הנחת אבן הפינה נערכה בשנת 1881 ופרנץ יוזף הראשון חנך את החממה ב-19 ביוני 1882. מאז 1918 היא מנוהלת על ידי הבונדסגארטן (הגנים הפדרליים).
בהפצצת ארמון שנברון בפברואר 1945 נופצו רוב הזגוגיות של בית הדקלים וצמחים רבים מתו.
חלק מהצמחים ניצלו על ידי העברתם לחממה סמוכה (סוננוהרהאוס).
שיפוץ המבנה החל בשנת 1948, ובית הדקלים נפתח מחדש בשנת 1953.
הבניין נסגר לציבור בשנת 1976 כאמצעי זהירות לאחר קריסת גשר האימפריה ושופץ בין השנים 1986 ו-1990.
בית הדקלים נבנה מ-600 טון של ברזל מחושל ו-120 טון של ברזל יצוק, אורכו 111 מטרים, רוחבו 28 מטרים וגובהו 25 מטרים.
הוא בנוי מ-45,000 אריחי זכוכית.
האגפים בצדדים הצפוני והדרומי משמשים כבית קירור וכחממה בהתאמה.
הצמח העתיק ביותר, במידה מסוימת, הוא עץ זית בן כ-350 שנה שנתרם על ידי ספרד בשנת 1974.
וולמיה, מין המכונה מאובן חי, התגלה בשנת 1994. מין זה מושאל לצמיתות מהגן הבוטני של אוניברסיטת וינה והוא אחד הבודדים שגודלו מחוץ לאוסטרליה.
קוקו דה מר, שנתרם על ידי איי סיישל בשנת 1990 וצפוי לפרוח רק בעוד 50 עד 100 שנה.
שושנת מים מזן ויקטוריה, שפרחה בשנת 2001 בפעם הראשונה מזה יותר מ-40 שנה.
מרכז הבניין באופן מסורתי הוא המקום בו גדל הצמח הגבוה ביותר.
הצמח המרכזי הנוכחי, שנשתל בשנת 2008, הוא עץ Livistona chinensis המכונה "דקל Mirna" על שם השחיינית האוסטרית מירנה יוקיץ'.
אוספים בולטים נוספים כוללים את האזליאות והציאתאלות .
בית הדקלים (הפאלמנהאוס; גרמנית: Palmenhaus), הידוע גם בשם גלאסהאוס (בית הזכוכית), הוא חממה בקצה בורגארטן, גני הארמון הופבורג ברובע אינרה שטאדט בווינה.
החממה הקלאסית המקורית נבנתה בין השנים 1823 ו-1826 על פי תכנוניו של לודוויג פון רמי והתבסס מבחינה אדריכלית על האורנג'רי בשנברון.
הקיר האחורי של הבניין היה חלק מחומות וינה.
החממה נהרסה בתחילת המאה ה-20 ובניין חדש, בהשפעת תנועת היוגנדשטיל, נבנה בשנים 1901–1905 על פי תכנונו של אדריכל החצר פרידריך אוהמן.
העיטורים בחלק המרכזי (אגרטלים, דמויות נשים עם זרי פרחים, בנים קטנים) הם מאת יוזף ואצלב מיסלבק, אדמונד הלמר ורודולף ויר.
בין השנים 1919 ל-1938, בית הדקלים היה מקום מושבו וחלל תערוכה של ארגון האמנים של וינה.
בשנת 1988 הבניין נסגר מסיבות בטיחותיות, ובין השנים 1996 ל-1998 בוצע בו שיפוץ כללי שעלותו כ-13 מיליון יורו.
בשנת 1998 נפתח סוף סוף בית דקלים מחדש.
החלק האמצעי משמש כמסעדה, באגף השמאלי נמצא בית הפרפרים, והאגף הימני משמש חממה עבור רשות הגנים האוסטרית.
בית הורדוס הוא הכינוי שניתן לשושלת ששלטה בממלכת יהודה בסופה של תקופת בית שני עד למספר שנים אחרי החורבן.
תחילתה של השושלת הייתה בעליה לשלטון של הורדוס בשנת 37 לפנה"ס וקיצה הגיע כעבור ארבעה דורות עם מותו של אגריפס השני בשנת 92 לספירה.
לאחר מותו של הורדוס, החלו בקרב העם ביהודה מהומות ומרידות שהעלו את הדרישה להוריד את נטל המיסים הכבד שהטיל הורדוס וקראו לשיקום המוסדות היהודיים במדינה.
מרידות אלו עיכבו את יציאתו של ארכלאוס, בנו של הורדוס, לרומא כדי לאשר את צוואתו של אביו על ידי הקיסר הרומאי אוגוסטוס.
חוסר השקט ששרר בפרובינקיה יהודה חרה לרומאים, שהחליטו לבסוף להסדיר את המהומות בכוחות עצמם וליטול את התואר "מלך" מילדיו של הורדוס.
תחת התואר "מלך", העניקו הרומאים לילדיו של הורדוס את התארים הנחותים יותר "אתנארכוס" ("נשיא העם" לארכלאוס), ו"טטרארכוס" (להורדוס אנטיפס ולפיליפוס), וזאת עד שיוכיחו את זכאותם לתואר הנכבד על ידי דיכוי המהומות שהתרחשו בארצם.
ממלכתו של הורדוס חולקה למעשה בין שלושת בניו, והפכה לפרובינציה בשלטון רומי, שנציבי המשנה שלה הם בניו ויורשיו של הורדוס.
שלטונם של בניו של הורדוס במחוזותיהם לא האריך ימים.
בשנת 6 לספירה, עלו נציגי העם לרומא, להתלונן בפני הקיסר על שחיתותו ומוסרו הירוד של ארכלאוס ששלט בעיקר שטחה של ממלכת אביו – יהודה, שומרון ואדום.
קובלנה זו לא הייתה הראשונה, ובעקבותיה הודח ארכלאוס מהשלטון, הוגלה לגאליה והשלטון במחוזו הועבר לידי נציב רומי.
הורדוס אנטיפס, ששלט באזור הגליל ועבר הירדן ובנה את טבריה וציפורי, הוגלה גם הוא מהארץ על ידי הרומים וזאת בעקבות חילוקי דעות פוליטיים שנתגלעו בינו ובין השלטון ברומא.
בנו השלישי של הורדוס, פיליפוס, היה היחיד מבין בניו של הורדוס שנשאר שליט על מחוזו (הבשן) עד למותו.
פיליפוס, שהיה חשוך ילדים, הוריש את השלטון לאחר מותו לאחיינו אגריפס הראשון (נכדו של הורדוס), אשר, לאחר תקופת שקט פוליטי מתמשכת, זכה לקבל חזרה את התואר "מלך" מידי הרומאים.
אגריפס הצליח לאחד תחתיו בתקופת כהונתו את הממלכה הגדולה של סבו, שיחזר את הטקסים היהודיים בבית המקדש וחיזק את קשרי המדינה עם האימפריה הרומית.
לאחר מותו של אגריפס ירש אותו בנו אגריפס השני.
אולם בשל גילו הצעיר, סירב הקיסר הרומאי קלאודיוס למסור לו את כל ממלכתו העצומה של אביו.
הוא החל יורש צעד אחר צעד את ממלכת אביו, החל בהרי הלבנון וכלה בשלטון הפיזי והפוליטי בירושלים.
בתקופת המרד הגדול ניסה אגריפס השני להניא את היהודים ממרידותיהם, אך הוא נכשל במטרתו זו והצטרף לבסוף למסעי המלחמה של אספסיאנוס כנגד היהודים בגליל ובגולן.
ממלכתו של אגריפס השני הייתה נוכרית בעיקרה, והיהודים היוו בה מיעוט.
לאחר שוך המרד וחורבן הבית, קיבל אגריפס השני מאספסיאנוס נחלה בצפון ארץ ישראל, עליה מלך עד למותו בשנת 92.
אגריפס השני היה אחרון השליטים לבית הורדוס, ואחרון המלכים בעלי זיקה לבית חשמונאי ששלט ביהודה.
רוב הידוע לנו על תולדות בית הורדוס לקוח מכתביו של יוסף בן מתתיהו, שכתב על כך בפרוטרוט ואף הקפיד להסביר מדוע:
בית הורדוס – טבלה חלקית השליט שנות חיים שנות שלטון הערות הורדוס 74–4 לפנה"ס 37–4 לפנה"ס מייסד השושלת ארכלאוס 23 לפנה"ס – 16 לספירה 4 לפנה"ס – 6 לספירה בנו של הורדוס, לא הוכר כמלך על ידי הרומאים, אלא כ"אתנארכוס" – נשיא העם.
שלט על יהודה, שומרון ואדום.
הוגלה על ידי הרומאים הורדוס אנטיפס 20 לפנה"ס – ?
4 לפנה"ס – 39 לספירה בנו של הורדוס, היה טטרארך הגליל ועבר הירדן וכפוף לאחיו ארכלאוס.
הוגלה על ידי הרומאים ומת בספרד פיליפוס ?
טטרארך הבשן שהיה כפוף לאחיו ארכלאוס.
לאחר מותו ירש אותו אחיינו יוליוס אגריפס אגריפס הראשון 10 לפנה"ס – 44 לספירה 37–44 לספירה נכדו של הורדוס (בנו של אריסטובולוס), ירש תחילה את דודו פיליפוס כמלך ובשלב מאוחר יותר את ממלכת סבו אגריפס השני 27–92 לספירה 48–92 לספירה נינו של הורדוס, בנו של יוליוס אגריפס.
לאחר חורבן יהודה בשנת 70 המשיך לשלוט בטריטוריות בצפון ארץ ישראל
ישנם חוקרים הסבורים ש"בזכותו" של הורדוס נקראת הגלות האחרונה "גלות אדום", וחורבן הבית על ידי הרומאים נחשבת לחורבן על ידי אדום, אף על פי שלכאורה אין קשר ממשי בין הרומאים לבין זרעו של עשו האדומי.
אלא הורדוס האדומי (במובן ריאלי) הוא אשר גרר את הרומאים להתערב בממשל ביהודה, ובסופו של דבר הוא גרם לכך שהבית השני נחרב, בטלה המלוכה מישראל ועם ישראל יצא לגלות הארוכה שבמידה מסוימת הוא עדיין לא שב ממנה, ולכן החורבן והגלות מתייחסים לאדום.
בית הולנד הוא אחד הבניינים הראשונים שנבנה בקנזינגטון.
הבניין נבנה ב-1605 עבור סר וולטר קואופ, ונקרא בתחילה "טירת קופ" (Cope Castle).
את המבנה ירש בנו של קופ: הנרי ריץ', הרוזן הראשון מהולנד.
ראשו של ריץ' נערף במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, והבית הפך למפקדתו של אוליבר קרומוול.
לאחר מלחמת האזרחים הושב הבית למשפחת ריץ' עד שנרכש על ידי משפחת אדוארד בשנת 1721. בשנת 1784 נרכש הבית על ידי הרוזן של אילצ'סטר.
במאה ה-19 הפך הבית, שהיה אז בבעלות הלורד הולנד השלישי, למקום מפגש של החברה הגבוהה בלונדון, ושהו בו המשורר ג'ורג' ביירון, תומאס מקאוליי, בנג'מין דיזראלי, צ'ארלס דיקנס, סר וולטר סקוט, ואף אליזבת בווס-ליון (אמהּ של המלכה אליזבת השנייה) ובעלה המלך ג'ורג' החמישי נהגו להגיע לנשפים שנערכו בבית הולנד.
הבניין נהרס במהלך הבליץ בספטמבר 1940, למעט קיר חיצוני אחד.
בית החוכמה (בערבית بيت الحكمة בית אל־חכמה) היה מוסד שפעל בבגדאד בין המאה ה-9 עד המאה ה-13 לספירה, ושימש מכון לתרגום כתבי יד, ספרייה ומכון מחקר.
המוסד היה אחד המוסדות המרכזיים ואחד הסמלים הבולטים של תור הזהב של האסלאם.
בית החוכמה הוקם על ידי הח'ליפה אל-מאמון, משושלת בית עבאס.
המלומדים השייכים לבית החוכמה תרו את האימפריה הערבית בחיפוש אחר כתבי היד של חכמי הודו, פרס ויוון העתיקה.
ספרים רבים נקנו מקונסטנטינופול בתמורה לכסף רב.
הספרים הובאו, תורגמו לערבית, והפכו זמינים לקהל הרחב.
חוקרים רבים שלמדו ועבדו בבית החוכמה היו מרקע פרסי או נוצרי מזרחי.
ראוי לציון שבאמצעות הנוצרים הנסטוריאנים, עברו המדע, הפילוסופיה והרפואה היווניים לערבים.
בנוסף, התבצעו בבית החוכמה מחקרים מקוריים רבים.
בין המלומדים שפעלו בבית החוכמה ניתן למנות את אל-ח'ואריזמי, מתמטיקאי פרסי חשוב שיצא לו מוניטין של מייסד האלגברה.
בסוף ינואר 1258 צרו המונגולים על העיר בגדאד.
הח'ליף אל-מסתעצם סירב להיכנע, וחילות המונגולים בפיקודו של הולאגו חאן כבשו את בגדאד.
העיר נבזזה ונשרפה, ובתוך ההרס נהרס בית החוכמה והספרים הושלכו לנהר החידקל.
במהלך המאות ה-4 עד ה-7, עבודות אקדמיות בשפות ערביות היו או חדשות לחלוטין או המשיכו את המסורת של התקופה ההלניסטית.
מרכזי למידה והעברת הידע הקלאסי כללו מוסדות כגון בית הספר של ניסיביס ולאחר מכן בית הספר של אדסה, וכן בית החולים והאקדמיה של גונדישאפור הידועים; ספריות כללו את ספריית אלכסנדריה ואת הספרייה האימפריאלית של קונסטנטינופול; מרכזי תרגום ולמידה אחרים פעלו בסלוניקי, נישאפור וקטסיפון, ששכנה דרומית למה שהפך מאוחר יותר לבגדאד.
במהלך התקופה האומיית, החל מועאויה הראשון לאסוף ספרים בדמשק.
הוא הקים ספרייה שנקראה "בית אל-חכמה".
ספרים שנכתבו ביוונית, לטינית ופרסית בתחומי הרפואה, אלכימיה, פיזיקה, מתמטיקה, אסטרולוגיה ודיסציפלינות אחרות נאספו ותורגמו על ידי חוקרים מוסלמים באותה תקופה.
האומיים אימצו גם את טכניקות ייצור הנייר מהסינים, ואיחדו מרכזי ידע עתיקים רבים תחת שלטונם, תוך שימוש בחוקרים נוצרים ופרסים לתרגום יצירות לערבית ולפיתוח ידע חדש.
אלו היו יסודות מרכזיים שתרמו ישירות לפריחת המלגה בעולם הערבי.
בשנת 750, השושלת העבאסית החליפה את האומיים כשושלת השלטת של האימפריה האסלאמית, ובשנת 762, הח'ליף אל-מנסור בנה את בגדאד והפך אותה לבירתו במקום דמשק.
מיקומה של בגדאד ואוכלוסייתה הקוסמופוליטית הפכו אותה למרכז מסחרי ואינטלקטואלי יציב.
לשושלת העבאסית הייתה נטייה פרסית חזקה, והיא אימצה מנהגים רבים מההאימפריה הסאסאנית—ביניהם, תרגום יצירות זרות, אך כעת לערבית.
לשם כך, אל-מנסור ייסד ספריית ארמון על פי מודל הספרייה האימפריאלית הסאסאנית, וסיפק תמיכה כלכלית ופוליטית לאינטלקטואלים שעבדו בה.
הוא גם הזמין משלחות של חוקרים מהודו ומקומות אחרים לחלוק את הידע שלהם במתמטיקה ואסטרונומיה עם חצר עבאסית החדשה.
באימפריה העבאסית, יצירות זרות רבות תורגמו לערבית מיוונית, סינית, סנסקריט, פרסית וסורית.
תנועת התרגום זכתה לתנופה משמעותית בתקופת שלטונו של הח'ליף הארון א-רשיד, שכמו קודמו, התעניין באופן אישי במלגה ובשירה.
בתחילה, הטקסטים עסקו בעיקר ברפואה, מתמטיקה ואסטרונומיה; אך דיסציפלינות אחרות, במיוחד פילוסופיה, נוספו במהרה.
ספרייתו של אל-ראשיד, קודמתו הישירה של בית החכמה, נודעה גם כבית אל-חכמה או, כפי שכינה אותה ההיסטוריון אל-קפטי, ח'יזאנת כתוב אל-חכמה .
בחסותו של הח'ליף אל-מאמון (שלט 813–833), התמיכה הכלכלית בבית החכמה ובמלגה בכלל גדלה משמעותית.
אל-מאמון, בהדרכת אביו, הח'ליף הארון אל-ראשיד, שינן את הקוראן מילה במילה תחת עיניו הפקוחות של חוקר דתי מוביל בחצר.
טעויותיו של אל-מאמון תוקנו מיד.
תכונה זו, של שינון טקסטים מקוריים לצורך הרצאות פומביות, שנערכו בדרך כלל בתוך מסגד, הייתה נפוצה בקרב משוררים, מדענים וסופרים מוסלמים, והייתה מוטמעת ביכולותיו האינטלקטואליות של אל-מאמון.
אהבתו למדע הייתה כה גדולה עד שנאמר כי הוא העדיף טקסטים מדעיים כשלל מלחמה.
יתרה מכך, החברה העבאסית עצמה החלה להבין ולהעריך את ערך הידע, ותמיכה הגיעה גם מסוחרים ומצבא.
חוקרים ומתרגמים יכלו להתפרנס בקלות, וחיים אקדמיים היו סמל למעמד גבוה בחברה; הידע המדעי נחשב כה יקר עד שספרים וטקסטים עתיקים הועדפו לעיתים כשלל מלחמה על פני עושר חומרי.
למעשה, האלמגסט של תלמי נתבע כתנאי לשלום על ידי אל-מאמון לאחר מלחמה בין העבאסים לאימפריה הביזנטית.
בית החכמה היה הרבה יותר ממרכז אקדמי מנותק מהחברה הרחבה.
מומחיו מילאו תפקידים שונים בבגדאד.
חוקרים מבית אל-חכמה שימשו לעיתים קרובות כמהנדסים ואדריכלים בפרויקטים בנייה גדולים, ניהלו לוחות שנה רשמיים מדויקים, והיו משרתי ציבור.
הם גם היו לעיתים רופאים ויועצים.
אל-מאמון היה מעורב באופן אישי בחיי היומיום של בית החכמה, ביקר באופן קבוע את חוקריו וברר על פעילותם.
הוא גם השתתף ושפט בוויכוחים אקדמיים.
אחת הסיבות לאהבתו לרדיפה אחר ידע נאמרה כחלום שחלם פעם.
בחלום, נאמר כי אריסטו ביקר אותו, והם ניהלו דיון על מהו טוב.
בהשראת אריסטו, אל-מאמון יזם באופן קבוע דיונים וסמינרים בין מומחים בכלם; כלם הוא אמנות הוויכוח הפילוסופי, שאל-מאמון המשיך ממנהלו הפרסי, ג'עפר.
במהלך דיונים כאלה, חוקרים דנו באמונות ובדוקטרינות האסלאמיות הבסיסיות שלהם באווירה אינטלקטואלית פתוחה.
לעיתים הוא ארגן קבוצות של חכמים מבית אל-חכמה לפרויקטים מחקריים גדולים כדי לספק את סקרנותו האינטלקטואלית.
לדוגמה, הוא הזמין את מיפוי העולם, אימות נתונים מהאלמגסט וחישוב גודלו האמיתי של כדור הארץ .
הוא גם קידם את חקר מצרים והשתתף באופן אישי בחפירות בפירמידות של גיזה.
אל-מאמון בנה את המצפים האסטרונומיים הראשונים בבגדאד, והיה גם השליט הראשון שמימן ופיקח על התקדמות פרויקטים מחקריים גדולים שכללו צוותים של חוקרים ומדענים.
בדרך זו, הוא היה השליט הראשון שמימן "מדע גדול".
בהמשך לקודמיו, אל-מאמון שלח משלחות של חוקרים מבית החכמה לאסוף טקסטים מארצות זרות.
למעשה, אחד ממנהלי הבית נשלח לקונסטנטינופול למטרה זו.
במהלך תקופה זו, סהל אבן הארון, משורר ואסטרולוג פרסי, היה הספרן הראשי של בית אל-חכמה.
חנין אבן אסחאק (809–873), רופא ומדען נוצרי נסטוריאני ערבי, היה המתרגם היצרני ביותר, והפיק 116 יצירות עבור הערבים.
כ"שייח' המתרגמים", הוא מונה על ידי הח'ליף לאחראי על עבודת התרגום.
חונין אבן אסחק תרגם את כל אוסף הספרים הרפואיים היווניים, כולל יצירות מפורסמות של גלן והיפוקרטס.
הסבאי תאבית אבן קורא (826–901) תרגם גם יצירות גדולות של אפולוניוס, ארכימדס, אוקלידס ותלמי.
תרגומים מתקופה זו היו עדיפים על קודמיהם, שכן המסורת המדעית העבאסית החדשה דרשה תרגומים מדויקים יותר, והדגש הושם לעיתים על שילוב רעיונות חדשים ביצירות העתיקות שתורגמו.
עד למחצית השנייה של המאה התשיעית, בית אל-חכמה של אל-מאמון היה מאגר הספרים הגדול בעולם והפך לאחד ממרכזי הפעילות האינטלקטואלית הבולטים בתקופת ימי הביניים, ומושך את המוחות הערביים והפרסיים המבריקים ביותר.
בית החכמה זכה בסופו של דבר למוניטין כמרכז למידה, אם כי אוניברסיטאות כפי שהן מוכרות כיום טרם התקיימו באותה עת—הידע הועבר ישירות ממורה לתלמיד ללא מסגרת מוסדית.
מכתבים החלו להתפתח בעיר מהמאה ה-9 ואילך, ובמאה ה-11, ניזאם אל-מולכ ייסד את אל-ניזאמיה של בגדאד, אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה הראשונים בעיראק.
בית החכמה שגשג תחת ממשיכי דרכו של אל-מאמון, אל-מועתסם (שלט 833–842) ובנו אל-ואתק (שלט 842–847), אך דעך משמעותית בתקופת שלטונו של אל-מתוכל הראשון (שלט 847–861).
בעוד אל-מאמון, אל-מועתסם ואל-ואתק עקבו אחר זרם המועתזילה, שתמך בפתיחות מחשבתית וחקירה מדעית, אל-מותווכל תמך בפרשנות מילולית יותר של הקוראן והחדית'.
הח'ליף לא התעניין במדע ונמנע מרציונליזם, כשהוא רואה בהפצת הפילוסופיה היוונית דבר אנטי-אסלאמי.
הרס על ידי צבא המונגולים
ב-13 בפברואר 1258, המונגולים נכנסו לעיר הח'ליפים, ופתחו בשבוע שלם של ביזה והרס.
ח'וג'ה מוחמד חביבאללה אנסארי, חוקר בולט מהראת, יועץ של הח'ליף אל-מוסתעסם ובנו אחמד, מפקד הפרשים של בגדאד וצאצא של אבו איוב אל-אנסארי, נהרגו על ידי הכוחות המונגולים הבוזזים בעת שהגנו על הספרייה עם חייליו.
יחד עם כל הספריות האחרות בבגדאד, בית החכמה נהרס על ידי צבאו של חולאגו במהלך המצור על בגדאד.
הספרים מספריות בגדאד הושלכו לנהר חידקל בכמויות כה גדולות עד שנאמר כי הנהר הפך שחור מדיו של דפיהם.
על פי כרוניקה מהמאה ה-16 על המצור מאת קוטב אל-דין אל-נהראוואלי, "כל כך הרבה ספרים הושלכו לנהר הפרת שהם יצרו גשר שיכול לשאת אדם על סוס." לפי ההיסטוריון מיכל בירן, ציטוט זה היה טרופ ספרותי הקשור למצור על בגדאד והגזמה של הברבריות המונגולית.
נסיר א-דין א-טוסי הציל כ-400,000 כתבי יד, אותם לקח למראגה לפני המצור.
רבים מהספרים גם נקרעו על ידי הבוזזים כדי שכריכות העור יוכלו לשמש לייצור סנדלים.
בית החולים נוסד על ידי אגודת הצדקה האסלאמית אל-מקאסד.
אבן הפינה למבנה בית החולים הונחה בשנת 1964 בזמן שמזרח ירושלים הייתה בשליטה ירדנית.
המבנה מומן, בין השאר, מתרומות של נסיכות הנפט כווית.
הבנייה הושלמה בשנת 1967 ולאחר מלחמת ששת הימים עבר המבנה לשלטון ישראלי.
בית החולים פתח את שעריו לקהל בשנת 1968.
לבית החולים תקן ל-250 מיטות אשפוז.
בית החולים מתמחה בעיקר באורתופדיה, ניתוחי לב פתוח, רפואת ילדים ורפואת עור.
רוב שירותי בית החולים ניתנים בחינם.
אל בית החולים מופנים פלסטינים מעזה ועד צפון יהודה ושומרון, במיוחד חולים קשים.
בבית החולים פועל גם בית ספר לאחיות.
בית הוועד הפועל של ההסתדרות, השוכן ברחוב ארלוזורוב 93 בתל אביב, הוא מקום מושבה של הנהלת ההסתדרות החדשה, שעד לשנת 1994 נקראה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל; והנהלתה, ששכנה בבניין, נקראה הוועד הפועל והמזכירות הכללית.
בשנת 1994, לאחר בחירתו של חיים רמון ליו"ר ההסתדרות, הועברה הנהלת ההסתדרות לירושלים, אך לאחר תקופה קצרה שבה לבית הוועד הפועל בתל אביב.
קודם להקמת בית הוועד הפועל
בראשית ימי הוועד הפועל, בשנת 1921, הוא שכן בחדר קטן ברחוב קלישר בתל אביב, ולאחר כשנה עבר לדירה בשכונת מוסררה בירושלים.
ב-1925 נשכרו עבורו חדר אחד ומטבח בבית סולל בונה ברחוב ברזילי בתל אביב.
בשנת 1926 עבר לדירה בת 4 חדרים בשדרות רוטשילד 2 בתל אביב, ובאותה שנה לדירה בת 7 חדרים, בית פבזנר, ברחוב יהודה הלוי.
בשנת 1928 שוכן הוועד הפועל בבית סולל בונה על דרך פתח תקווה (כיום דרך בגין) ובשנת 1933 נרכש לו בניין ברחוב אלנבי אשר שימש את הוועד הפועל משך 20 שנים, ושימש אף כמטה "ההגנה", עד הקמת המבנה הנוכחי ברחוב ארלוזורוב.
הבניין תוכנן בשנת 1949 על ידי צוות האדריכלים דב כרמי, צבי מלצר, מריאן גרינהאוז, מלכיאל קוטלביץ', יצחק ישר, יצחק משה לבקוביץ', מאיר צרפתי ומארק פינטל.
הוא נחנך בראשית חודש יולי 1953, אך בנייתו הסתיימה בשנת 1956 .
על תכנון הגן הופקד אדריכל הנוף יצחק קוטנר, אשר שמר על מרחב פתוח ובו עצים פזורים בדגם פארק טבעי.
הגינון המינימליסטי מעצים את המבנה אך גם נמנע מלהעצים את פורמליות שלו בכך שלא יצר גן פורמלי או שדרות עצים נוקשות.
צביונו של הבניין, הבנוי בסגנון הברוטליסטי, מבטא את עקרונות האדריכלות הסוציאליסטית שבלטה בארץ החל משנות ה-30 ועד שנות ה-50 (ע"ע קלסיציזם סטליניסטי).
בכניסה אל הבניין הוקמה מדשאה רחבה, ובצִדה השני הוקמו 3 בניינים רחבים בטורים מחוברים אל הבניין הראשי לאורך השביל המוביל אל הכניסה.
הבניין סימל טקסיות ופשטות לצד ביטחון וגאווה, ואלה היו בסיס לסדר אדריכלי שביטא אקלים חברתי סוציאליסטי.
סדר העמדתם של הבניינים בטור לפני הבניין הראשי, המרוחק מן הרחוב, שביל ההליכה הקושר את הכניסה הראשית עם המדשאה ועם הבניינים לצִדו מדברים אל היחיד ואל הציבור בקנה מידה גדול, גאה ופשוט.
בתוך הבניין משתרעים מסדרונות ארוכים.
על הגג בליטה אדומה המבטאת את סמל הקומוניזם והסוציאליזם.
הבניין מבטא נאמנה את הסגנון הבינלאומי בראשית ימיו, שהיה בשיאו.
את הסורג הדקורטיבי המוצב באולם הכניסה של הבניין תכנן האמן שלום סבא בשנת 1955.
בשנים שלאחר הקמת הבניין הוקמו בקרבתו מוסדות נוספים שהיו קשורים להסתדרות, כגון: בניין הנהלת קופת חולים כללית, המכון לחקר תנועת העבודה, בית הסתדרות המורים, בית ליסין, בית המלין (נהרס בשנת 2018), בית הספר לפעילי ההסתדרות (נהרס בשנת 1993) ובית הקיבוץ המאוחד (נהרס בשנת 2008).
בראשית שנת 2020 החלו עבודות להפיכת רחבת הדשא בכניסה אל הבניין לגינה ציבורית.
בסוף אוקטובר אותה שנה נחנכה הגינה, שעוצבה בזיקה למדשאה המקורית.
למדשאה נוספו 'שביל תנועות הנוער' שלאורכו שולבו שלטים המספרים על תולדות ההסתדרות ושבילים נוספים, וכן הוקמו שולחן עבודה עם גישה לחשמל, ספריה ציבורית, פסל של דוד בן-גוריון וספסל שעליו דמיותיהם של בן-גוריון וגולדה מאיר בביצוע האמנים ורדה גבעולי ואילן גלבר, נשתלו עצים והוצבו ספסלים ופינות ישיבה.
במערכון מפורסם מאת אפרים קישון, מעיר פוקס את שכנו שטוכס על מנת לבשר לו בשמחה שהבניין הסמוך, הוא בית הוועד הפועל של ההסתדרות, פוצץ בלילה.
המערכון הוקלט על ידי שמוליק סגל ושמואל רודנסקי בשנת 1966.
בית הזכוכית הוא בית מגורים שעוצב על ידי האדריכל האמריקאי הנודע פיליפ ג'ונסון ונבנה בעיירה ניו כנען שבקונטיקט בשנת 1949. הבית שימש כבית מגוריו במהלך סופי שבוע משנת 1960 במשך כ-58 שנה.
הבית, שקירותיו עשויים זכוכית שקופה, נבנה בסגנון מינימלסטי ונחשב לאחד מהמבנים הראשונים למגורים שנעשה בהם שימוש בחומרים שקודם לכן נחשבו למיועדים לתעשייה בלבד כמו זכוכית וברזל.
בית הזכוכית (בהונגרית: Üvegház; בתעתיק עברי: אִיבֶגְהָאז) הוא בית ברחוב ודאס 29 בבודפשט שבהונגריה, אשר נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משפחת וייס, סוחרי זכוכית, כדי שישמש מקום למשרדיו של עסק הסיטונאות שלהם, למוצרי זכוכית לבנייה.
חזית הבית צופתה בזכוכית כדי לציין את מהות המקום וכדי להמחיש טכניקות שילוב של זכוכית בבנייה, וכך זכה הבית לשמו.
בית הזכוכית נסגר עקב הטלת הגזרות על יהודי בודפשט במחצית שנת 1944. לאחר הכיבוש הנאצי, בית הזכוכית הפך למקום מקלטם של חברי הנהגת היהודים ושל רבבות יהודים מהונגריה.
ב-26 ביוני 1944 אישרה ממשלת הונגריה את הגירתם של 7,800 יהודים.
זאת על פי הרעיון שהגה משה קראוס, מזכיר הוועדה הארץ ישראלית בהונגריה, להשתמש בסרטיפיקטים שקצב המנדט הבריטי ושנותרו בידיו של קראוס עם הפלישה של הגרמנים לממלכת הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה).
קראוס, שמצא מקלט בצירות השווייצרית מיד לאחר הפלישה, ביקש והניע את הקונסול השווייצרי, קרל לוץ, לבקש את אישור ממשלת הונגריה להגירת יהודים על פי הסרטיפיקטים שהיו בידו מהמנדט הבריטי (כ-1,500), עקב תפקידו.
קרל לוץ התייעץ עם גורמים ציוניים, בהם חברי המחתרת של תנועות הנוער הציוניות, שהציעו לו לבקש אישורי הגירה ל-1,500 משפחות והגיעו כך למספר של 7,800 בקשות פרטניות.
קרל לוץ אכן הגיש בקשה כזו וממשלת הונגריה אישרה זאת בישיבה מיוחדת באמצע יוני.
כיוון שהיה צורך לטפל באותה הגירה ולהנפיק דרכונים קולקטיביים למועמדים ביקש לוץ למצוא מקום מתאים לביצוע אותה עבודה אדמיניסטרטיבית גדולה ולקבל את אישור הרשויות.
הוקמה ועדה שחיפשה מקום מתאים וכך נמצא מקום הסמוך לצירות, אותו המבנה של סוחר הזכוכית היהודי, ארתור וייס, שביקש להגן על המתחם ועל משפחתו.
המתחם אף הוחכר לשגרירות השווייצרית, וקיבל מעמד של צירות – מקום אקסטריטוריאלי.
ב-24 ביולי נפתח המקום לפעילות הדיפלומטית להכנת הדרכונים.
השלט שהתנוסס בחזית הבניין נשא את השם: "מחלקת הגירה, ייצוג אינטרסים זרים, צירות שווייץ".
האנשים שהיו מיועדים לעלייה קיבלו מלוץ כתב חסות שווייצרי "שוצפאס", שכלל את תמונתם, שלפיו הם נחשבים לנתינים שווייצרים.
בבית הזכוכית פעלו בין 60 לבין 80 פעילים, רובם חברי המחתרת בהכנת התעודות, ויהודים קיבלו בבית זה מחסה זמני בעת ההמתנה להכנתן.
לאחר קבלת התעודות הועברו היהודים לבתים מוגנים (בטוחים יחסית) בעיר.
משה קראוס פעל בבית הזכוכית לצד תנועות הנוער ומשרדם ("מדור החלוץ") הפך מיידית למפקדת המחתרת.
שם התיישב רפי בנשלום כדי לייצג את כל תנועות הנוער ולפעול למען ההצלה.
מכאן יכלו לפעול בביטחון יחסי, להטיל משימות, לקבל דיווחים, לתדרך מועמדים להברחה אל מעבר לגבול ולצייד אנשים בתעודות מזויפות.
קרל לוץ ידע על הפעילות והעלים עין.
לאחר "הפוטש" בתמיכה גרמנית של פרנץ סאלאשי, הדחת מיקלוש הורטי ועליית מפלגת צלב החץ לשלטון ב-15 באוקטובר, החל המרוץ לחיים.
אנשי המחתרת החליטו להכניס לבניין ולהסתיר בו יהודים וחברי תנועה שלא יכלו להסתוות וביקשו להינצל.
גם כאן, קראוס וארתור וייס התנגדו למהלך, אך נכנעו לדרישת הנהגת המחתרת של תנועות הנוער.
מספר ימים לאחר עליית סאלאשי לשלטון, נפגש קרל לוץ עם שר החוץ החדש וקיבל את אישורו בעל פה להמשיך את תהליכי ההגירה (כאשר היה ברור שלא תהיה שום הגירה).
לוץ הוציא למחרת נוסח חדש של תעודת חסות (שוצפאס – Schutzpass) אשר לא הצריך תמונה והדפיס את התעודות בבית הדפוס של הצירות.
אנשי המחתרת, ביוזמת אלכסנדר גרוסמן, זיהו את ההזדמנות, ולמרות התנגדותו הנמרצת של קראוס, הדפיסו את התעודות הנ"ל המזויפות – הריקות (בלנקו) והחלו להפיצן לכל יהודי בודפשט (כולל ממשרדים ברחוב מרלג, פרצל מור ומכיכר סבדשאג, שם פתחו אנשי המחתרת סניף כביכול של הצלב האדום הבינלאומי).
הם הדפיסו ומילאו את הפרטים של כ-100,000 תעודות כאלה וחילקו אותן לכל דורש, כולל למשרתים במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
רבים מהם ערקו מהיחידות וניצלו בעזרת אותן תעודות לא מקוריות.
המבצע להצלת יהודים היה לצנינים בעיני אנשי צלב החץ ההונגרי, וגרר מספר ניסיונות פריצה למתחם, במטרה להביא לגירוש היהודים בו למחנות ההשמדה.
ב-30 בדצמבר נכנסו אנשי צלב החץ לבניין והוציאו בכוח את האנשים לרחוב ואיימו לירות בהם.
הכוונה הייתה להצעידם לדנובה ושם להורגם.
אנשי מחתרת שהסתתרו בבניין הסמוך, שקלו להילחם בפורעים בעזרת כ-60 כלי נשק שהיו בידם ועוד רימונים רבים.
בהנהגתו של נתן אלכסנדר, הוחלט להתאפק ולנסות למצוא אפיקים "דיפלומטיים" להצלת האנשים.
ואכן במגעים ועל ידי קשרים קיבלו הקלגסים הוראה לפנות את המקום ולהחזיר את האנשים אל תוך בית הזכוכית "המוגן".
החלטה זו – להתאפק, למצות אפשרויות נוספות לפני לחימה, היא שהצילה את כל האלפים שעמדו עם ידיים מורמות מחוץ לבניין.
היא גם הצילה כמעט בוודאות את 70,000 יושבי הגטו של בודפשט, שהיו עולים באש, לו אנשי המחתרת היו פותחים במאבק מזוין.
בניסיון הפריצה האחרון בתחילת ינואר 1945 נלקח ארתור וייס אל מטה צלב החץ בבודפשט ועקבותיו לא נודעו מאז.
בזכות הפעילות בבית הזכוכית, במיוחד זו של המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה, ניצלו כ-3,000 בני אדם.
הן אלה שמצאו מקלט במתחם עצמו, שהיה אתר "אקס-טריטוריאלי", והן עשרות אלפי יהודים שניצלו בעזרת השימוש בכתבי החסות (שוצפאס) – המקוריים או המזויפים – שקיבלו לידיהם מאנשי המחתרת של תנועות הנוער הציוניות בהונגריה.
כיום משמש "בית הזכוכית" כמוזיאון לזכר ההצלה שהתנהלה משם לקראת סוף המלחמה עד כניסת הצבא האדום ב-18 בינואר 1945. לוץ זכה בתואר חסיד אומות העולם ונחשב בעיני רבים כגדול המצילים, כאשר כל פעולותיו היו בניגוד לעמדת ממשלת שווייץ.
הוא אף שילם ביוקר על פעילותו זו והודח מכל תפקידיו הדיפלומטיים לאחר המלחמה.
בית הוראה הוא בית דין, העוסק בפסיקת הלכות אורח חיים ויורה דעה.
רבני בית ההוראה מכונים מו"צים ("מורי צדק") והם בעלי סמיכה לרבנות מסוג "יורה יורה".
בבתי ההוראה נהוג בדרך כלל שהסמיכה נעשית על ידי הכשרה ("שימוש חכמים") של מספר חודשים (ישיבה ליד הרב בשעה שעונה לשאלות ומענה לשאלות בנוכחותו) אצל ראש בית ההוראה או אצל רבנים בכירים בבית ההוראה.
בשונה מבית דין, בבית הוראה יכול לשבת רב אחד בלבד, מכיוון שאין צורך בפסיקה של שלושה.
בדרך כלל רוב רבני בית ההוראה מקבלים קהל בביתם או בבית כנסת בשכונתם.
בתי הוראה בדרך כלל מוקמים יחד עם בתי דין לממונות, וברוב המקרים הדיינים משמשים גם כמורי הוראה.
לעיתים רבני ערים או רבני שכונות מקימים בית הוראה משלהם, כשלצידם מורים רבנים שהובאו על ידם, או שהוסמכו על ידם.
מטרת הקמת בתי ההוראה היא לתת מענה מסודר לשואלים, ובמקרים רבים היא נועדה לתת מענה לרוצים לשמוע פסקים של רב מסוים (למשל בתי ההוראה של הרב שמואל הלוי ואזנר או של הרב נסים קרליץ או של הרב יעקב הילל, המורים על פי פסקי ראש בית ההוראה).
מספר בתי הוראה מפעילים קו טלפון לשאלות במשך כל היממה.
בתי הוראה מפורסמים: בתי ההוראה של הרב וואזנר, הרב קרליץ והרב מרדכי גרוס בבני ברק.
בית ההוראה 'בית אברהם' שעל יד ישיבת מרכז הרב, בראשות הרב יעקב שפירא, הרב איתן איזמן והרב יהושע מגנס.
בית ההוראה של איגוד רבני קהילות והרב שמואל אליהו.
בית ההוראה של העדה החרדית, אהבת שלום של הרב יעקב הילל, היכל הוראה של הרב משה בראנדסדורפר בירושלים, בית ההוראה כפר חב"ד.
חלק מבתי הוראה אלו מפעילים שלוחות או רבנים גם מחוץ לעירם, כמו בביתר עילית, מודיעין עילית צפת ובית שמש.
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל הוא מוסד להנצחת זכר השואה, הנמצא באריאל, ישראל.
בית הזיכרון הוקם בשנת 1992 על ידי בני הזוג וודיסלבסקי - יעקב ואירנה (נולדה ב-1936), שניהם ניצולי שואה, לאחר שנוכחו לדעת כי זכר השואה נמחק מן הדורות הצעירים.
ארבע קומות מתוך השש של ביתם משמשים להנצחה:
קומה 1: קומת ההרצאות - שם מציגים גם סרטים בנושאי השואה.
קומה 2: קומת הגלויות - שם ישנן מאות גלויות שנשלחו מגטאות בגרמניה, פולין, הונגריה, רומניה ועוד ולצידן תרגום לעברית.
קומה 3: קומת התמונות והפסלים - עבודות של אמנים ניצולי שואה, כגון הפסל שמואל וילנברג והצייר אוזיאש הופשטטר.
קומה 4: קומה המכילה מוצגים רבים הקשורים בשואה, כגון מדים, מסמכים ועוד.
ב-16 באפריל 2008 זכו קובה ואירנה בתואר יקירי העיר אריאל על פועלם למען תושבי העיר והדור הצעיר, בפרט בהקמת בית זיכרון לשואה ולגבורה בעיר.
קובה ואירנה זכו גם בפרס על מפעל חיים למפעלים חינוכיים ב-6 ביוני 2013.
יעקב (קובה) וודיסלבסקי (1926 - 7 במאי 2013) גדל בגטו צ'נסטוחובה, פולין.