tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית (עד גיל 23) של אוזבקיסטן לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
עבדולטיף פדרם (פרסית: عبداللطيف پدرام, אנגלית: Abdul Latif Pedram; נולד ב-1963) הוא משורר, עיתונאי, סופר ופוליטיקאי אפגני ממוצא טג'יקי.
הוא חבר לשעבר בפרלמנט של אפגניסטן וראש מפלגת הקונגרס הלאומית, בה היה אחד המייסדים.
פדרם נחשב לדמות שנויה במחלוקת בחברה האפגנית השמרנית בגלל עמדתו החילונית ונמצא בגלות בשל רדיפתו על ידי שלטון הטליבאן.
עבדולטיף פדרם נולד באפגניסטן במחוז דרוואז בפרובינציית בדח'שאן למשפחה טג'יקית.
פדרם נשוי לעיתונאית והפוליטיקאית פרשטה האזרטי (Fereshta Hazrati).הוא החל לפרסם בעיתונים כבר כשהיה בן 14 וכתב שירים וסיפורים רבים.
בין השנים 1984–1987 פדרם למד ספרות באוניברסיטת קאבול.
בשנת 1987 לפני שסיים את לימודיו נמלט פדרם לעמק פנג'שיר ושהה במחנות הצבאיים של אחמד שאה מסעוד, שם עסק בהוראה וכתב בעיתונים.
בהמשך הוא עבר לאיראן ולמד לתואר בפילוסופיה בטהראן.
לאחר מכן שב לאפגניסטן והיה חבר באיגוד המשוררים והסופרים האפגנים ובאיגוד הכותבים הצעירים.
בנוסף עבד כמרצה לספרות באוניברסיטת חאקים נאסר חוסרואו במחוז בגלאן, ניהל את הספרייה של מרכז התרבות חאקים נאסר חוסרואו והיה חבר בוועד העריכה של הארגון הבינלאומי פאיבנד (Peyvand) של טג'יקיסטן.
בשנת 1998 בעקבות השתלטות ארגון הטליבאן על אפגניסטן ועל הבירה קאבול, עבר פדרם צפונה למרכז ההתנגדות.
לאחר שהוכנס ל"רשימה השחורה" של הטליבאן עזב פדרם את אפגניסטן ועבר לטג'יקיסטן ומאוחר יותר לצרפת לגלות שארכה חמש שנים.
בתקופה זו הוא השלים דוקטורט בלימודי האסלאם באוניברסיטת סורבון וניסה לקדם שירה וספרות אפגנית בפרסית.
בנוסף, נבחר פדרם להיות הדובר של התנועה למען הקונגרס הלאומי באפגניסטן (The Movement for the National Congress of Afghanistan) בה היה מייסד שותף שנוסדה ב־10 בנובמבר 2001 בבריסל.
הפלישה האמריקאית לאפגניסטן וסיום שלטון הטליבאן איפשרו לפדרם לשוב לאפגניסטן ולהתמודד בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2004. בבחירות אלה התמודד פדרם מטעם מפלגת הקונגרס הלאומי של אפגניסטן שהיה בין מקימיה ובראשה עומד עד היום.
בהמשך נשלח מכתב נוסף אל הארגון אך פדרם נשאר במירוץ.פדרם זכה ב-1.4 אחוז מכלל הקולות, בסך הכל 110,160 קולות, 33,510 מהן הגיעו ממחוז הבית של פדרם בדח'שאן.פדרם הגיע למקום החמישי מתוך 18 המתמודדים לנשיאות.
פדרם טען שהבחירות היו צריכות להידחות על מנת לאפשר לאנשי הפזורה האפגנית להשתתף.
בפברואר 2008 הוכנס פדרם למעצר בית בקאבול בלי הסבר.
אחת הסברות היא שהמעצר נועד למנוע ממנו להשתתף בבחירות לנשיאות שעמדו להתקיים ב-2009.
ב-7 במרץ 2019, במהלך אירוע לציון 24 שנה למותו של המנהיג השיעי האזרי עבדול עלי מזארי, שכלל רבים מהאליטה הפוליטית באפגניסטן, אירע פיגוע ירי ופצצות.
במהלכו נהרגו שלושה משתתפים ונפגעו עשרים ושנים, ביניהם פדרם.
משום כך, נמלט פדרם עם אחמד מסעוד (Ahmad Massoud), המנהיג של חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן ועם אמרולה סאלח (Amrullah Saleh), סגן הנשיא לשעבר וממלא מקום הנשיא לדושנבה, בירת טג'יקיסטן שם קיבלו הגנה.
הטליבאן הכריז על ראשו של פדרם פרס בסך 200,000 דולר.
ממקום גלותו פדרם אמר בראיון:"אנחנו מתכננים להכריז על התנגדות רשמית לטליבאן בחודש הקרוב" וש"להתנגדות יש אנשי קשר מאוד טובים עם מוסקבה, מעבר לרמה המנהלית".
פדרם תומך בחילוניות, זכויות נשים ופדרליזם.
הוא טוען שחילוניות היא לא איום לדת והטיל ספק בעקרונות המוסלמיים העוסקים בנשים, כגון פוליגמיה, והוא תומך בזכות האישה להתגרש.
פדרם תומך באפגניסטן עצמאית אך מבוזרת.
הוא מאמין שיש לחלק את המדינה לאזורים אוטונומיים אשר כל אחד מהם נמצא תחת שליטה של בירה מקומית.במהלך מעורבות הכוחות הבינלאומיים באפגניסטן התנגד פדרם מאוד לאמריקאים וטען:"אני לא נגד נוכחותם של כוחות הקואליציה באפגניסטן, אבל הדבר היחיד שאני נגד הוא שכוחות הקואליציה הונהגו על ידי אמריקה.
למעשה הם צריכים להיות מונהגים על ידי האו"ם".
פדרם זכה בכמה פרסים בינלאומיים:
פדרם זכה בפרס הלמן-הלמט "משמר זכויות האדם'' ביולי 1999
פדרם קיבל מענק מארגון "עיתונאים ללא גבולות"
פדרם הוא חבר של כבוד ב"פרלמנט הכותבים הבינלאומי" (The International Parliament of Writers) ואורח של העיר סירן בצרפת
פדרם הוא חבר של כבוד ב"אגודת הדוברים הפרסים" (The Association of the Persian Speakers) של "עולם פיבנד" (Peyvand World) וחבר בוועד המנהל של עורכי עיתון פיבנד
עבדוליי ניאקטה אנדיאייה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הבלם בפארמה.
אנדיאייה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת כדורגל מקומית בסנגל ובגיל 18 הצטרף לאקדמיה של אולימפיק ליון והשתלב גם בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-16 ביוני 2022 הושאל לבסטיה מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-6 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד ניור בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו.
ב-20 ביולי 2023 חתם לחמש שנים בטרואה תמורת 3.5 מיליון אירו ו-20% ממכירה עתידית של השחקן שילכו לליון.
ב-4 באוגוסט 2025 חתם בפארמה מהסרייה א'.
ב-1 בספטמבר 2023 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
עבדוליי ג'רג'ואה הוא כדורגלן סיירה לאוני-גמבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת דינמו ברסט מליגת העל הבלארוסית ובנבחרת סיירה לאון.
ג'רג'ואה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת סופרסטארס מליגת העל הגמבית.
לקראת עונת 2019/2020 חתם בעירוני ניר רמת השרון מהליגה הלאומית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 94 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-19 במאי 2023 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
לאחר עונה אחת בכפר סבא עבר לדינמו ברסט הבלארוסית.
ב-15 בנובמבר 2023 ערך ג'רג'ואה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סיירה לאון, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
עבדולקאווי אחמד יוסוף (בסומלית: Cabdulqaawi Axmed Yuusuf) הוא עורך דין ושופט סומלי המכהן בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) מאז 2009. הוא כיהן כנשיא בית הדין בין 2018 ל-2021.
משפחתו באה מתת-השבט עוסמאן מחמוד של שבט מג'ירטין הגדול יותר בפונטלנד.
הוא דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה הלאומית של סומליה ודוקטור למשפט בינלאומי מהמכון לתואר שני ללימודים בינלאומיים של ז'נבה.
הוא שולט בסומלית, ערבית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
יוסוף כיהן כיועץ משפטי באונסק"ו ממרץ 2001 עד ינואר 2009, יועץ משפטי בארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי, נציג בניו יורק של ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, מרצה למשפטים באוניברסיטה הלאומית של סומליה (1974–1981) ובאוניברסיטת ז'נבה (1981–1983), ונציג סומליה לוועידת האומות המאוחדות השלישית למשפט הים (1975–1980).
הוא גם היה פרופסור אורח ומרצה במספר אוניברסיטאות ומכונים בשווייץ, איטליה, יוון וצרפת.
יוסוף נבחר למוסד לחוק בין-לאומי בשנת 1999. הוא המייסד והעורך של ספר השנה האפריקאי למשפט בינלאומי.
יוסוף הוא גם אחד ממייסדי הקרן האפריקאית למשפט בינלאומי.
בנוסף, כתב יוסוף מספר ספרים ומאמרים רבים על היבטים שונים של המשפט הבינלאומי וכן מאמרים ומאמרים בעיתונים על צפון מזרח אפריקה וסומליה.
ב-6 בפברואר 2009 הוא מונה כשופט בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
ב-6 בפברואר 2015 הוא נבחר לסגן נשיא בית המשפט.
ב-6 בפברואר 2018, מונה יוסף לנשיא בית הדין הבינלאומי.
הוא הפך לאפריקני השלישי שמחזיק בתואר.
בשנת 2024 היה בין השופטים שדנו בתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם עקב מלחמת חרבות ברזל.
ב-28 במרץ 2024 פרסם הצהרה לפיה ישראל חייבת לכבד את החלטת בית הדין ולהפסיק כל פעילות צבאית בעזה, עקב הידרדרות המשבר ההומניטרי ומותם של פלסטינים רבים כתוצאה ממחלות ומרעב.
לדבריו, קיימים בעזה סימנים של רצח עם המערערים את זכות הקיום של תושבי הרצועה, ומחובתו של בית הדין למנוע מצב שעלול לגרום לרצח עם.
עבדולקאדיר אומור (בטורקית: Abdülkadir Ömür; נולד ב-25 ביוני 1999 בצ'ארשיבאשי שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אנטליהספור, בהשאלה האל סיטי ובנבחרת טורקיה.
אומור גדל במחלקת הנוער של טרבזונספור.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הטורקית, ובסך הכל ערך 175 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 22 שערים.
הוא זכה עם המועדון באליפות טורקיה, בגביע הטורקי ובסופר קאפ הטורקי.
ב-1 בפברואר 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בהאל סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסוונסי סיטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה לעונת 2023/2024.
ב-10 בפברואר 2025 הושאל לריזספור עד לסוף העונה.
ב-30 במאי 2019 ערך אומור את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בניצחון 2-1 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
אומור נכלל בסגל נבחרת טורקיה לטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
עבדוליי סיסה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נובי פאזאר מליגת העל הסרבית ובנבחרת גינאה.
סיסה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פלו סטאר מליגת העל הגינאית.
בשנת 2014 חתם באנז'ה מליגת המשנה הצרפתית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בהמשך שיחק בקבוצות מרטיג ושילטיגיים במסגרת הליגות הנמוכות בצרפת.
ב-3 באוגוסט 2020 חתם סיסה בנובי פאזאר מליגת העל הסרבית.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
לאחר מכן שיחק בקוג'אליספור, מנמנספור וטוזלספור במסגרת ליגת המשנה הטורקית.
ב-26 ביולי 2023 חזר לנובי פאזאר, וערך 30 הופעות ליגה נוספות במועדון במהלך עונת , בהן הבקיע שער אחד.
ב-28 במאי 2024 חתם סיסה בהפועל חדרה מליגת העל הישראלית.
בינואר 2025 שוחרר מחדרה וחזר לנובי פאזאר.
ב-28 ביולי 2013 ערך סיסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בניצחון 1-0 על נבחרת מאלי במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות 2014.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2015, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-6 ביוני 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2-1 לנבחרת צ'אד במשחק ידידות.
עבדוללה עבדולייב (באוזבקית: Abdulla Abdullayev; נולד ב-1 בספטמבר 1997) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בפחטקור טשקנט.
עבדולייב התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הכדורגל של סמנטצ'י.
בגיל 20 הצטרף לבוניודקור טשקנט מליגת העל האוזבקית, אך תחילה שיחק בקבוצת המילואים.
ב-12 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד נפטצ'י פרגנה.
ב-3 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד נאוובאחור.
ב-15 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות האסיאתית בניצחון 0-1 נגד סיב.
באותה עונה הגיע עם המועדון לגמר הגביע האוזבקי.
ב-8 בספטמבר 2023 חתם בח'ור פקאן מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-15 ביולי 2024 חתם בפחטקור טשקנט.
עבדולייב שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של אוזבקיסטן.
ב-5 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 ל.
עבדולעזיז חפיזוביץ' קמילוב (באוזבקית: Abdulaziz Xafizovich Kamilov; ברוסית: Абдулазиз Хафизович Камилов; נולד ב-16 בנובמבר 1947) הוא פוליטיקאי אוזבקי.
כיהן כסגן שר החוץ של אוזבקיסטן בין השנים 1994–2003, וכשר החוץ של אוזבקיסטן בין השנים 2012–2022.
קמילוב נולד ב-16 בנובמבר 1947 ביאנגיו'ל, אוזבקיסטן.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ של ברית המועצות.
בין השנים 1978–1980, הוא היה סטודנט לתואר שני במחלקה ללימודי המזרח של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
קמילוב שימש כנספח של שגרירות ברית המועצות בלבנון בין השנים 1973–1976. בשנים 1980–1984 שימש כמזכיר השני של שגרירות ברית המועצות בסוריה, ובין השנים 1984–1988 במחלקה לענייני המזרח התיכון של משרד החוץ של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
משנת 1988 עד 1991 עבד במחלקה לכלכלה עולמית ולענייני חוץ של האקדמיה למדע של ברית המועצות.
בין השנים 1991–1992 שימש כיועץ לשגרירות אוזבקיסטן ברוסיה.
משנת 1992 עד 1994 כיהן כסגן השר לביטחון לאומי, ובשנת 1994 מונה לשר החוץ של אוזבקיסטן.
במקביל, מ-1998 עד 2003, היה הרקטור של האוניברסיטה לכלכלה ודיפלומטיה עולמית.
הוא נשאר בתפקיד שר החוץ עד ה-14 במרץ 2003. לאחר מכן מונה ליועץ לענייני חוץ לאומי של נשיא אוזבקיסטן.
לאחר מכן, הוא מונה לשמש כשגריר אוזבקיסטן בארצות הברית וקנדה עם מגוריו בוושינגטון די.
ב-4 בדצמבר 2003. בשנת 2008, בהיותו בוושינגטון, הוא קיבל על עצמו את תפקיד השגריר בברזיל.
ב-2010 מונה לשמש כסגן ראשון לשר החוץ, והוא חזר לתפקיד שר החוץ ב-2012.
באפריל 2022, מונה לסגן מזכיר מועצת הביטחון למדיניות חוץ וביטחון, וב-16 ביוני של אותה השנה מונה לנציג המיוחד של נשיא אוזבקיסטן לענייני חוץ.
קמילוב דובר ערבית, אנגלית ורוסית.
אשתו, גולנרה קמילובה הייתה בתו של איש הצבא והמדינאי הסובייטי שרוף רשידוב.
בנו, דניאר הוא איש עסקים ואזרח רוסי.
עבדולה באבייב (באזרית: Abdulla Babayev; 1 באפריל 1924 – 10 במרץ 2015) היה זמר אזרי.
באבאייב נולד ב-1 באפריל 1924 בטאבול, נחיצ'בן אוזד.
הוא סיים את לימודיו ב-1941.
הוא עבד בתפקידים שונים במסילת הרכבת של נחצ'יבאן עד 1959. הוא שימש כסולן של אנסמבל הזמר והמחול הממלכתי של נחצ'יבאן בין השנים 1959–2011, וזכה לאהדה רבה מהקהל.
הוא זכה בתואר הכבוד של "האמן הנכבד של הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן" בשנת 1970, "אמן העם של אזרבייג'ן" בשנת 1998, וזכה ב"מסדר התהילה" ב-1996.
עבדולרזא שהלאי (בפרסית: عبدالرضا شهلایی, תעתיק מדויק: עבדאלרצ'א שהלאיי; מכונה גם יוסוף אבו אל-קרח' וחאג'י יוסף; נולד ב-1957) הוא מחבל איראני.
פעל בעבר תחת גיס עיראק של משמרות המהפכה, וכיום הוא מפקד קורפוס המפרץ הפרסי וחצי האי ערב של כוח קודס.
ב-11 באוקטובר 2011 הגדיר אותו מחלקת האוצר של ארצות הברית כטרוריסט בין-לאומי.
עבדולרזא שהלאי נולד ב-1957 באיראן.
ב-20 בינואר 2007 פיקד על יחידה שביצעה פיגוע בכרבלא בעיראק, בו נהרגו חמישה חיילים אמריקאים.
ב-2008, משרד האוצר של ארצות הברית סיווג את שהלאי כאיום על השלום והיציבות של עיראק ושל ממשלת עיראק, ובעקבות זאת נחסמו כל נכסיו והרכוש שברשותו.
ב-2011 מימן וניהל את הקנוניה שניסתה, ללא הצלחה, להתנקש בחייו של שגריר סעודיה לארצות הברית בוושינגטון הבירה.
בסך הכל בכל הפיגועים שניסה לבצע נהרגו 200 אנשים, אך רוב הפיגועים סוכלו.
ב-11 באוקטובר 2011, משרד האוצר של ארצות הברית הגדיר את שהלאי כטרוריסט בין-לאומי, והציב על ראשו פרס של 15 מיליון דולר.
ב-2018 בחריין, האיחוד האירופי, ערב הסעודית והממלכה המאוחדת הגדירו אותו כטרוריסט.
ב-3 בינואר 2020 ביום בו ארצות הברית התנקשה בקאסם סולימאני היה גם ניסיון התנקשות נגד עבדול, אך הניסיון נכשל ועבדול נפצע.
כיום הוא משמש כמפקד קורפוס המפרץ הפרסי וחצי האי ערב של כוח קודס האחראי על תימן ושיתוף הפעולה עם כוחות החות'ים.
עבדוראוף בורייב (באוזבקית: Abdurauf Boʻriyev; נולד ב-20 ביולי 2002 בטשקנט שבאוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית ובנבחרת אוזבקיסטן.
בורייב גדל במחלקת הנוער של בוניודקור, ובעונת הושאל לאולימפיק טשקנט מליגת המשנה האוזבקית, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל האוזבקית.
ב-15 בינואר 2023 חתם בפחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית, והושאל בחזרה לאולימפיק טשקנט למשך חצי עונה.
בחודש יולי 2023 חזר לפחטקור טשקנט.
בורייב היה חלק מסגל נבחרת אוזבקיסטן עד גיל 23 בטורנירי גביע אסיה עד גיל 23 בשנים 2022 ו-2024, ובשני הטורנירים הפסידה נבחרת אוזבקיסטן בגמר.
הוא נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של אוזבקיסטן לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-25 במרץ 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בתיקו 2-2 נגד נבחרת איראן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
עבדולקרים בַּארְדַאקְגִ'י (בטורקית: Abdülkerim Bardakcı; נולד ב-7 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הבלם בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית ובנבחרת טורקיה.
בארדאקג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הטורקית ב-17 באוגוסט 2013 במדי קוניאספור נגד פנרבחצ'ה.
ב-25 ביוני 2022 סוכם מעברו מקוניאספור לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית, תמורת דמי העברה של 2.8 מיליון אירו.
בארדאקג'י נכלל בסגל נבחרת ליורו 2024.
את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש ב-16 ביוני 2023 בניצחון 3–2 על לטביה במוקדמות יורו 2024.
עבדות היא בעלות של אדם על אדם אחר.
העבד נחשב לרכושו של אדונו.
בעבדות, האדם המשועבד אינו חופשי לקבוע את התנהלותו ואת סדר יומו, ואדונו הוא שקובע בעבורו את כל או רוב סגנון חייו ודרכי התנהלותו.
בדרך כלל העבד יכול לקבל את מזונו וצרכיו האחרים מידי אדונו, ועליו לבצע כל עבודה שתידרש ממנו.
פירותיה של עבודה זו יהיו לאדון.
זאת בניגוד לעובד השכיר, הנהנה ממשכורת ואיננו תלוי באופן בלעדי במעסיקו לסיפוק מחייתו.
עבד יכול לפעמים לקבל שכר, אבל בניגוד לעובד שכיר הוא אינו יכול לעבור למעסיק אחר או להתפטר.
העבד הוא בחזקת רכוש ולכן בתרבויות רבות לא היו עונשים או הגבלות על התאכזרות לעבדים – ניתן להפריד הורים מילדיהם, בין אחים או בין בני זוג.
האדון החליט מה העבד ילבש, באיזה עבודה יעבוד, מה יאכל, היכן יגור ואם לכלוא אותו.
עבדים היו חשופים לאלימות קיצונית לא רק כתוצאה מכעס או התנהגות לא נאותה – אלה גם כתוצאה מכך שנחשבו לרכוש שכפוף לשיקולי רווח והפסד.
מעשי טבח בסגנון זה היו נוהג נפוץ של הרג עבדים משיקולי נוחות.
שעבוד הצמית לאדונו מתבטא בתשלום מס, והוא אחראי לאספקת צרכיו.
לעבד, לעומת זאת, אין בעלות על גופו ועל תוצרי מלאכתו, ואף את צורכי הקיום המינימליים שלו אין הוא משיג בעבודתו, אלא כלחם חסד מבעליו.
סעיף ד' של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם אוסר על קיום עבדות, שעבוד בני אדם, וסחר בעבדים.
העבדות הוצאה אל מחוץ לחוק בכל מדינות העולם, אך בפועל מתקיימות גם כיום צורות של עבדות, עבדות מודרנית, שקורבנותיה הן בעיקר ילדים ונשים, בכמה ממדינות העולם השלישי.
העבדים בהיסטוריה היו לעיתים קרובות ממוצא גזעי, אתני או דתי השונה מזה של משעבדיהם, כך שהעבדות הוצדקה על ידי גזענות.
היות שהעבדים לא רכשו השכלה ועודדו אותם להיות שקטים וסבילים הדבר עודד גם דעות קדומות נגד אנשים ממוצא אחר, במיוחד נגד שחורים.
תקופת עבדותם החלה בחטיפה או בנפילה בשבי במלחמה.
סיבות לעבדותם של אנשים לבני עמם היו בדרך כלל הרשעה בפשע או חוסר יכולת לפרוע חוב.
לעיתים נאסף תינוק נטוש לבית משפחה שגידלה אותו כעבד.
ילדיהם של עבדים נידונו לרוב להיות עבדים בעצמם.
חוקי אור-נמו של ממלכת שומר כוללים חוקים הנוגעים לעבדים.
החוקים נכתבו בסביבות 2100–2050 לפנה"ס בתקופת השושלת השלישית של אור, בימיו של אור-נמו, או בנו.
זהו קובץ החוקים הקדום ביותר שנמצא בחפירות ארכאולוגיות.
החוקים מבדילים בין אנשים מעמד שונה.
לדוגמה אדם שבועל בכוח אשת איש שנישואיה טרם מומשו, הוא יומת.
לעומת זאת אם גבר בועל בכוח שפחה של אדם אחר, עליו לשלם חמישה שקלי כסף לבעל השפחה.
עבדים יכלו לפעמים להתחתן עם שפחות או עם נשים חופשית.
הקוד הבבלי, חוקי חמורבי מתוארכים לתקופת 1700 לפנה"ס גם מתייחס לעבדים.
החוקים מבחינים בין שלושה מעמדות שונים: החופשיים (awīlī), בהם גברים נשים וקטינים; בני המעמד הנמוך (muškenī – קשור למילה העברית "מסכן"), גברים ונשים שזכויותיהם פחותות בעניינים מסוימים מאלה של החופשיים; ועבדים ושפחות (wardī ו-amātim) הנמצאים בבעלות החופשיים, בני המעמד הנמוך או היכל המלך.
טקסטים חיתיים מאסיה הקטנה כוללים חוקים המסדירים את מוסד העבדות.
במשפט העברי נעשית הבחנה בין עבד עברי (שהסיבה לעבדותו היא חוסר יכולת תשלום על גנבה או מכירה עצמית), לבין עבד לא יהודי המכונה עבד כנעני.
תנאיו של העבד העברי הם טובים יותר, ועבדותו לא נמשכת יותר משש שנים, (מצב זה יכול להשתנות במקרה שהוא מתעקש להישאר בעבדותו וטוב לו בה, ומאז הוא הופך ל"עבד נרצע".) אסור לאדון להעביד אותו בעבודה בזויה, והוא צריך להתייחס אליו כאל שכיר.
בזמן שחרורו האדון מחויב להעניק לו מענק שחרור.
לעומת זאת, העבד הכנעני מוכר כרכוש בעליו, תקופת עבדותו אינה מוגבלת בזמן, וכן התורה אף מצווה להעבידו עד עולם.
עם זאת, פגיעה פיזית חמורה מאוד, שנעשית בו על ידי אדוניו, יכולה להיות עילה לשחרורו, אם הוא מאבד בעטיה שן, עין או אחד מעשרים וארבעה ראשי איברים המוזכרים בגמרא.
הריגתו, אם לא הפרידו 24 שעות בין רגע הפגיעה לרגע המוות, מחייבת את האדון בדין מוות.
ציווי הומני ויוצא דופן ביחס לעמים האחרים באותה תקופה המובא בתורה הוא איסור על הסגרת עבד בורח לאדונו – "לא תַסְגִּיר עֶבֶד אֶל אֲדֹנָיו אֲשֶׁר יִנָּצֵל אֵלֶיךָ מֵעִם אֲדֹנָיו.
זאת לעומת קובצי חוקים אחרים במזרח הקדום, אשר הורו למוצא עבד נמלט להחזירו לאדוניו.
ומפרש הרמב"ם: "ולא יכביד עולו על עבדו, ולא יצר לו, ויאכילהו וישקהו מכל מאכל ומכל משתה, ויקדים מזון העבדים לסעודת עצמו, ולא יבזהו ביד ולא בדברים, ולא ירבה עליו צעקה וכעס, אלא ידבר עמו בנחת, וישמע טענותיו".
על פי המשפט העברי, הופך העבד הכנעני למעין יהודי למחצה, המחויב בחלק מהמצוות (למעט מצוות עשה שהזמן גרמן) ולכן בקבלת עבד כנעני יש לקיים הליך דומה לגיור הכולל מילה וטבילה.
לאחר שחרורו, העבד הכנעני משלים את תהליך הגיור והוא יהודי לכל דבר.
אדם שחוטף את חברו ומוכרו לעבד דינו מוות – "גונב איש ומכרו ונמצא בידו מות יומת".
בתלמוד הבבלי, על פי נבואת זכריה, נאמר כי באחרית הימים יזכו כל לובשי הציצית שישמשו אותם 2800 עבדים.
מספר ירמיהו, עולה כי צדקיהו מלך יהודה הורה לעם לשחרר את העבדים והשפחות העבריים שלהם, אך לאחר ביצוע השחרור התחרטו העם, וחזרו וכבשו את העבדים ששחררו.
הדבר עורר עליהם את קיצפו של ה', כדברי הנביא:
בזמנים שונים לאורך ההיסטוריה היהודית בגלות נלקחו יהודים לעבדות.
ברוב המקרים הם נפדו או פדו עצמם.
פדיון עבדים יהודים נחשבת מצווה רבת חשיבות ומהווה גושפנקא משמעותית לאיסוף צדקה בקרב קהילות ישראל.
על פי ספר שמות, בני ישראל היו עבדים במצרים, אליה נדדו עקב בצורת, העבדים הועסקו בעיקר בבניית ערי המסכנות של פרעה.
יהודים רבים שועבדו לאימפריה הרומית לאחר דיכוי המרד הגדול ומרד בר כוכבא, ונאמר במקורות שעקב ריבוי העבדים היהודים ירד מחיר העבדים בכל האימפריה.
בדור שלאחר מכן כמעט ואין עדויות על עבדים יהודים.
שחרור עבדים על ידי כורש הגדול מלך פרס
באמצע המאה ה-6 לפנה"ס יסד כורש הגדול האימפריה הפרסית האחמנית.
עם כיבוש בבל פרסם כורש את גליל כורש שהעניק זכויות לבבלים תחת שליטתו.
המסמך העניק זכויות אדם כמו שחרור העבדים, חופש דת ושוויון אתני ונחשב למסמך זכויות האדם הראשון בהיסטוריה.
מקורות העבדות ברומא הקדומה לא היו שונים מאלה שבכל מקום אחר.
דיון כריסוסטומוס ידע כי אפשר היה לקבל עבדים בירושה או כמתנה; היה אפשר לקנות שבויי מלחמה; כן אפשר היה לקנות ילדים עזובים או חטופים או את קורבנותיהם של שודדי ים.
חטיפת בני אדם בידי שודדי ים היה נוהג עתיק יומין.
לחופי הים השחור חיו שבטים שעיקר פרנסתם היה על שוד ימי.
והמלכה טאוטה הסבירה לשליחי רומא כי משלח יד זה מעוגן היטב במסורת של השבטים האיליריים.
ודאי היו גם עבדים שנולדו בבתי אדוניהם וגודלו שם.
אחרים הגיעו לעבדות בגין אי פרעון חוב או כעונש על מעשי פשע שעשו.
הפילוסופים הגדולים של יוון לא מצאו פסול בעבדות.
אריסטו הכריז כי יש ברברים, הראויים לעבדות "מטבעם".
ברומא היו העבדים נטולי כל זכויות.
ניתן היה לענותם ולהורגם על פי גחמות האדון.
היו בין האדונים שניצלו זאת ונהגו באכזריות רבה.
על אחד מהסנאטורים מסופר שהיה משליך לאקווריום מלא בדגים טורפים עבדים שהתרשלו והפילו כלי חרס.
על פי נוהג עתיק, הריגתו של אדון בידי עבדו הביאה להמתת כל העבדים שבבית, גם החפים מפשע שבהם.
לעבדים ביוון וברומא היה, עם זאת, סיכוי להשתחרר.
אומנם על עבדים משוחררים הוטלו מגבלות מסוימות, אך גם הם הצליחו להגיע לעיתים לעמדות גבוהות בחברה.
הקיסר פרטינקס למשל היה בנו של עבד משוחרר.
במכרות שועבדו העבדים בתנאים קשים מנשוא:
"הם מכלים את גופם בחפירות מתחת לפני האדמה, ביום ובלילה, ומתים במספרים רבים בשל הסבל הקיצוני שבו עליהם לעמוד.
אין הם זוכים להפסקה בעבודתם או למנוחה, ועליהם לסבול את מלקות המשגיחים ולעמוד בקשיים הנוראיים ביותר, וכך לעמוד בחייהם האומללים" (דיודורוס)
אחד מהם, ספרטקוס אסף סביבו חבורת עבדים, הצליח לקרוא תיגר על צבאות רומא ולהטיל עליה אימה במשך כמה שנים.
בסופו של דבר הובס בידי המצביא הרומי קראסוס.
שבויי המלחמה הוקעו על צלבים לאורך הדרך עד רומא.
אף עליית הנצרות לא ערערה את מוסד העבדות, ונראה שהמעבר מעבדות לצמיתות בימי הביניים נבע ממניעים כלכליים ולא מוסריים.
אוגוסטינוס כתב כי עבדות היא שלילית, אך היא בין העונשים הנובעים מהחטא הקדמון.
הכנסייה התנגדה עקרונית לעבדות, אך לא התפתחה בה מגמה ברורה הקוראת לביטול העבדות, ובעלי אדמות נוצרים, בהם גם אנשי כנסייה, המשיכו להחזיק בעבדים.
הצעד המשמעותי היחיד שנקטה הכנסייה בנוגע לעבדות היה איסור על יהודים להחזיק בעבדים נוצרים או לסחור בהם.
עבדים היו חלק בלתי נפרד מן המרקם הדמוגרפי של הממלכה הפרנקית בתקופה המרובינגית.
לא ידוע בוודאות מה היה מוצאם.
ייתכן שהיו צאצאי העבדים מן האימפריה הרומית המאוחרת, ייתכן שמרביתם היו שבויי מלחמה שנלקחו בתקופת הפלישות של המלך הפרנקי כלוביס הראשון ובניו, וייתכן גם שסוחרי עבדים שפעלו באגן הים התיכון הביאו עמם עבדים ומכרו אותם בערי הנמל של דרום צרפת.
אך בנוסף להם, כל אדם חופשי היה יכול למכור את עצמו לעבדות אם התקשה לעמוד בתשלום חובותיו או אם לא הצליח להתפרנס בדרכים אחרות.
אלא שמסוף המאה ה-6 ובמהלך המאות ה-7, ה-8 וה-9, מספר העבדים בממלכה הפרנקית הלך והתדלדל.
הסחר בעבדים, שהיו ברוב המקרים שבויי מלחמה, דעך במהלך התקופה המרובינגית.
אספקה של עבדים חדשים הייתה דלה, והריבוי הטבעי שלהם היה נמוך מהתמותה שלהם.
בנוסף, החזקת קבוצות גדולות של עבדים לצורכי עיבוד הקרקע הייתה יקרה מאוד, שכן היה צריך לספק להם מגורים וכלכלה גם בעונות שבהן לא עיבדו את האדמה, מה שהטיל נטל כבד על בעלי האדמות.
בשל התדלדלות הערים והיעלמות השווקים הגדולים, נעשה הייצור החקלאי לא רווחי ובעלי האדמות נפטרו בהדרגה מן העבדים שהחזיקו באחוזותיהם.
מספר העבדים בממלכה הפרנקית הצטמצם בהדרגה ובתחילת המאה ה-9 הם היו לא יותר מעשירית מכלל כוח העבודה בה.
מקצת בעלי האדמות מכרו את עבדיהם לסוחרי עבדים ביזנטים או מוסלמים שפעלו בגאליה, אולם במרבית המקרים התרחש תהליך שונה: מסוף המאה ה-6 ואילך החלו בעלי האדמות לחלק את אדמתם לחלקות קרקע קטנות וליישב עליהן משפחות של עבדים.
חלקה כזאת נקראה "מנסוס" (mansus), וגודלה הממוצע נע בין 100 ל-150 דונם, שטח שהספיק כדי לכלכל משפחה ממוצעת.
עבדים אלה כונו "עבדים בעלי בית" או "עבדים מיושבים".
העבד ומשפחתו עיבדו את החלקה בתמורה לתשלום שנתי לבעל האדמה, ובתמורה למספר ימי עבודה בשנה שבהם עיבדו גם את אדמתו של האדון שלא חולקה.
כך נעשו מרבית העבדים בממלכה הפרנקית לאיכרים צמיתים.
הם אומנם לא הוגדרו עבדים, אך כמו עבדים, הם נותרו קשורים לקרקע שעיבדו ועדיין היו משועבדים לאדון.
מעט מעל לעבדים, ניצבו בסולם החברתי הקולוני, שכמו העבדים, גם הם עיבדו חלקות אדמה שהיו בבעלותו של בעל קרקעות עשיר.
הקולוני היו חופשיים מן ההיבט המשפטי, אך למעשה היו "חופשיים למחצה", משום שגם הם נדרשו להעלות מס ולעבד את אדמתו של בעל האחוזה, והוטלו עליהם גם הגבלות שונות, כמו איסור על מכירת הקרקע או העברתה בירושה ללא אישור בעל האדמות, ואיסור על עזיבת מקום המושב או נטישת האדמה.
בעקבות השינויים במעמד העבדים, חלה התקרבות בין העבדים והקולוני, והם התמזגו עם השנים למעמד אחד של איכרים פשוטים.
המיזוג הזה חל בעיקר בגלל הקרבה הפיזית שבין העבדים והקולוני, שחיו לעיתים קרובות באותם כפרים ועיבדו חלקות אדמה שהיו סמוכות.
במאות ה-7, ה-8 וה-9 יש עדויות לנישואי תערובת בין צאצאי העבדים לצאצאי הקולוני, וכך נוצרה שכבת איכרים רחבה שמעמדה המשפטי אינו ברור.
עבדים בארצות האסלאם בדרך כלל הועסקו בעבודות בית.
ניתנה העדפה לשפחות נקבות, שיכולות היו לשמש גם כפילגשים.
העבדים הובאו לארצות האסלאם מאפריקה על ידי סוחרים מוסלמים.
כך למשל, חלק מהעבדים הובאו מסודאן לארץ ישראל והתערו במהלך הדורות בקרב ערביי ארץ ישראל – הם החלו לדבר בערבית, לתת לילדיהם שמות ערביים, וגם קיבלו על עצמם את הדת המוסלמית.
בכתבים המוסלמיים יש גינוי לשעבודם של מוסלמים בידי מוסלמים, אך המרת דת לא הבטיחה לעבד את חירותו.
מוסד חשוב של עבדים באסלאם היו הממלוכים.
הם הובאו כילדים מהערבה האירואסייתית, אוסלמו ועבדו בשירות הח'ליף.
לאחר מכן הם השתלטו על מצרים והפכו מעבדים לשליטים.
במאות ה-13–16 השתמשה האימפריה המוסלמית בשיטה דומה של מס-אדם על נוצרים הקרוי דוושירמה, ואנשיו היו שייכים לצבא עבדים נאמן שעבר חינוך מחדש.
הדבר היה חלק מרכזי מארגון האימפריה העות'מאנית אשר שימשה מרכז סחר משמעותי לחטיפה וסחר בעבדים.
במאות ה-15–19, במקביל לסחר העבדים שהתפתח בין מערב אפריקה לאמריקה, התפתח סחר עבדים שחורים ממרכז אפריקה ומזרחה לחצי האי ערב במסגרת סחר העבדים הערבי.
לפי ההערכות, היה היקף הסחר מיליוני עבדים במהלך התקופה.
בימי הביניים פעלו סוחרי עבדים ערבים מוסלמים לאספקת עבדים ממזרח אפריקה לארצות האסלאם ולדרום אסיה.
שודדי ים ברברים מצפון אפריקה חטפו אירופאים רבים לעבדות באימפריה העות'מאנית.
באפריקה התקיים גם סחר עבדים פנימי, ועבדים אפריקאים שועבדו בידי אפריקאים אחרים.
באפריקה, כנראה יותר מאשר בכל יבשת אחרת, נמשכת עבדות עד היום.
בסודאן היא קשורה למלחמת האזרחים המתמשכת שם.
במאוריטניה היא הוצאה מחוץ לחוק רק ב-1981, אך כנראה לא נפסקה כליל.
בבנין ובניגריה קיים סחר בילדים.
בנובמבר 2017 פרסמה רשת סי-אן-אן תיעוד של מכירת עבדים שהתרחשה אז בלוב.
עם תחילת עיסוקם של בני עמי אירופה בסחר בעבדים נקבעו שיטות לקביעת מחיר העבדים.
הדברים שנלקחו בחשבון היו יכולת נשיאת משא, יכולת שרידות בתנאי קור וחשיפה לשמש, חסינות נפשית וגופנית, מצב השיניים וצבען.
לרוב היו אלו מנהיגי שבטים ומיוחסים אחרים מאפריקה עצמה שחטפו בני שבטים אחרים לצורך מכירתם לסוחרי עבדים אירופאים, לעיתים מכירת בני שבטם שלהם.
לאחר שגילו על כך הסוחרים האירופאים, החלו הסוחרים לחטוף את האחרונים עצמם לעבדות ולאמץ את שיטתם.
כלומר, לחטוף לעבדות מנהיגי שבטים ומיוחסים שונים מאפריקה ללא תשלום דבר לאפריקאים או למנהיגי השבטים האפריקאים עצמם.
כך שערכם וערך המחיר שיוכלו לדרוש עבורם יהיה גבוה יותר.
הדבר הוביל לביטול האפשרות להתנגדות והתקוממות מקומית עתידית מצד תושבי אפריקה לביטול אפשרות המשך סחר העבדים האטלנטי ולקיחת אפריקאים לעבדות.
שכן ללא מנהיגיהם וחכמי דתם הדבר יבטל את רוח לחימתם ואפשרות התנגדות עתידית לאורך דורות.
החלת רעיון האדונים והעבדים באירופה הוביל לרצון מצד בני המעמדות הגבוהים של הקולוניות השונות גם כן להחזיק במשרתים ועבדים.
כך לדוגמה בהודו בתקופת הקולוניות החלו להשתמש במשרתים ועבדים, וביטלו את מנהג הקאסטות, ובעבר היה נהוג שאשתו הראשונה של בעל הבית הייתה האחראית הבלעדית על כלל משק הבית וניהולו לרבות הכנת אוכל והזמנת מצרכים.
הדבר הוגדר ככבוד רם, שכן רק היא הורשתה להחזיק במפתח לבית, אם המפתח היה נלקח ממנה הדבר הוגדר כזלזול בה וגירושה מבית האדון.
לעיתים סוחרים בעבדים ידעו שלא יוכלו למכרם באירופה לאור ההיצע הרב שהיה קיים שם.
היצע זה נבע בחלקו ממנהג האדונים באירופה לרכוש מלכלתחילה רק עבדים חזקים ולזווגם למטרות המשך ניהול משק ביתם או מכירת צאצאיהם כעבדים לאדונים אחרים, לאור היכרותם וביטחונם בהם.
משום כך היו הסוחרים רוכשים בכוונה תחילה ביטוח לאוניית משא עליה העמיסו את העבדים, ופוגמים בעבדים דרך הרעבתם או הכאתם על-מנת שלכשיגיעו לנמל יוכלו לגבות את סכום הביטוח וכן למכור את העבדים הפגועים במחיר מוזל, דבר שיבטיח להם רווח טוב מהסחר, כדוגמת הטבח בספינת העבדים זונג.
לאחר שחברות הביטוח גילו את התהליך, הן תיקנו תקנות כגון תחקיר מלא לפני ואחרי המסע וחתימה לפני שכירת האוניה על איסור מעשים שכאלו.
לאחר זמן מסוים משלא הועילו התקנות, החלו להתקין תקנות בדבר ביטול העבדות.
לאחר שירד הביקוש בעבדים באירופה עברו סוחרי העבדים למכור ולהעביר עבדים ליבשת אמריקה לאור הדילול באוכלוסייה שם ולאור ביקוש האדונים האירופאים במסעות המוקדמים ליבשת אמריקה ועידן התגליות בעובדי ספנות ועבדים, לעיתם דובר באותם סוחרי עבדים שהוגלו מאירופה.
זאת לצורך כריית מכרות הכסף, הזהב והיהלומים ועבודות עיבוד השדות החקלאיים באמריקה (בעיקר תירס וקני סוכר).
העבדות מעולם לא תפסה מקום עיקרי באירופה בעת החדשה, ובתחילת המאה ה-19 נאסרה בפועל בידי המדינות הגדולות ביבשת.
רבים מהשבטים האינדיאנים עסקו בסחר בבני אדם, בינם לבין עצמם, דרך חטיפת בני שבטים אחרים.
לעיתים למטרות פולחן והקרבת קורבן לאלים במקדשים השונים ולעיתים למטרות מציאת זיווג לראש השבט המתחרה.
תרבויות רבות אבדו בעקבות הסחר בעבדים והבאתם לאמריקות על בסיס גזעם.
לפיכך, עבדים שנסחרו, ילידי אמריקה ואפריקה, התקבצו לעיתים קרובות בלא יכולת לתקשר, שכן דיברו שפות שונות.
קהילות העבדים פיתחו תרבויות מקומיות, שמרו על מנהגים מקוריים רבים, וגם פיתחו מנהגים נוספים.
העבדים פיתחו באזורים השונים שפה קריאולית, סגנונות מוזיקליים, סגנונות ריקוד ותוצרים תרבותיים נוספים שהתבססו על חיבור בין תרבויות שמקורן באפריקה, התרבות הילידית, ואף תרבות האדונים.
הקפואירה מברזיל, למשל, התפתחה מאחר שאסרו על העבדים להתאמן בלחימה, ועל כן העבדים שילבו בלימודי הלחימה מוזיקה ותנועות ריקוד, כדי שלא יעוררו חשד בעת שהתאמנו.
דוגמאות נוספות – הבלוז ששימש את העבדים באמריקה להתבטאות, וריקוד הגו-קה מגוואדלופ, ריקוד המשמר עד היום תנועות של הגבלה משלשלאות אותן נשאו העבדים או שסימלו את המכות שספגו מאדוניהם.
עם כיבוש יבשת אמריקה, נעשה ניסיון בידי הכובשים לרתום את האינדיאנים לעבדות, אך אלו מתו בהמוניהם ממחלות שנשאו האירופאים.
בנוסף, עם התנצרותם הם זכו להגנת הכתר הספרדי והכנסייה.
במקומם שימשה אפריקה כמאגר עבדים עבור העולם החדש, אשר דרישתו הגבוהה לעבדים הביאה לעלייה משמעותית בסחר ולפגיעה הרסנית במרקם החברתי במערב אפריקה.
ישנה טענה כי העלייה בצריכת הסוכר באירופה וההתמכרות של האירופאים למתוק ייצרה ביקושי שיא לגידולי קני סוכר, לאדמות ולידיים עובדות.
האדמות היו בשפע באמריקה ואת הידיים העובדות ייבאו מאפריקה.
העבדים היו נחטפים בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו אף בידי בני משפחתם.
עבור שבטים שחורים רבים הייתה אספקת העבדים דרך פרנסה עיקרית.
בסופו של דבר הגיעו הנמכרים לעבדות לסוחרי עבדים אירופאיים, בעיקר מאנגליה ומפורטוגל, והובלו בספינות בתנאים בלתי אנושיים, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם.
בשלבים מאוחרים יותר של סחר העבדים נשלט הסחר בידי ברזילאים והולנדים.
מעריכים שלמעלה מ-12.5 מיליון עבדים הובלו רק לאמריקה, וכ-15% מהם נספו במסע.
עבדות הייתה נפוצה בארצות הקריביים ובאמריקה הדרומית.
לעבדים הייתה חשיבות רבה בכלכלת ברזיל, שבה עבדו במטעי קנה הסוכר והקפה בתנאים קשים.
העבדות בארצות הברית הייתה, מבחינת היקפה, קטנה יחסית לארצות אחרות ביבשת אמריקה.
אך חוקרים רבים סבורים שהעבדות שיחקה תפקיד חשוב בכלכלה האירופאית של העולם החדש וביטולה הגיע בעקבות המהפכה התעשייתית.
על פי מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס אטלנטי, התחלקו העבדים שהובאו מאפריקה בין החלקים השונים באמריקה כדלקמן:
אפריקאים שעזבו את חופי היבשת במסגרת סחר העבדים הטרנס אטלנטי לעבדות בתקופה שבין 1501 ו-1866:
כאמור, כ-15% מהעבדים לא שרדו את המסע הכרוך בחציית האוקיינוס האטלנטי.
כתנועה חברתית, התנועה לביטול העבדות החלה בעיקרה בסוף המאה ה-18 כאשר קוויקרים מאנגליה ומארצות הברית החלו לערער על מוסריות העבדות.
המורה הקווייקר, אנתוני בנזט שהתנגד לעבדות משנת 1750 השפיע על מספר אישים בבריטניה שהפכו למתנגדי העבדות.
James Oglethorpe שהיה נדבן, איש פרלמנט ופעיל החברתי בבריטניה, היה בין הראשונים שניסחו טיעונים נגד העבדות בשם הנאורות.
הוא עודד את חבריו גרנוויל שארפ והאנה מור לתמוך במאבק זה בעקשנות.
זמן קצר לאחר מותו, ב-1785, שארפ ומור איחדו כוחות עם ויליאם וילברפורס ואחרים והקימו את Clapham Sect, קבוצת רפורמיסטים נוצרים ששאפו לבטל את העבדות ולקדם גם רפורמות נוספות.
בשנת 1787 נוצרה בלונדון האגודה לביטול סחר העבדים.
בשנת 1775 פרסם תומאס פיין, הוגה דעות ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית, מאמר נגד העבדות.
שבועות מספר לאחר מכן, הקימו בנזט, פיין ופעילים נוספים את "האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה", שהייתה הארגון הראשון שפעל לביטול העבדות באמריקה.
חלק גדול מחברי האגודה היו מקרב קהילת הקווייקרים.
לאחר מכן מונה בנג'מין פרנקלין כיו"ר האגודה.
בהמשך קמו אגודות דומות לביטול העבדות במדינות נוספות בארצות הברית.
ב-1785 קמה במדינת ניו יורק חברת השחרור של ניו יורק , על ידי ג'ון ג'יי, אלכסנדר המילטון ואחרים.
ב-1807, לאחר מאבק פוליטי ממושך, נחקק בבריטניה חוק האוסר על סחר עבדים, אם כי הותרה עדיין בעלות על עבדים.
ב-1833 נאסרה העבדות במושבות האימפריה הבריטית (בעיקר נגע הדבר למטעי הסוכר באיים הקריביים), ובריטניה החלה ללחוץ על מדינות אחרות לבטלה כליל.
בצפון אמריקה העבדות נאסרה בקנדה וכן במדינות הצפוניות של ארצות הברית.
אולם היא המשיכה והתחזקה במדינות הדרום.
במדינות הצפונית ובקרב חלק מהחוגים הדתיים והליברלים החלה התנגדות לעבדות.
"רכבת החופש" או מסילת הרכבת המחתרתית עסקה בהברחתם של עבדים למדינות צפוניות ולקנדה.
בשנת 1848 התקיימה ועידת סנקה פולס ודנה בצורך בהענקת חירות לנשים ולשחורים.
דבר זה יצר לחץ נגדי ומדינות הדרום ניסו להחיל את העבדות על כל ארצות הברית.
בין היתר נחקק חוק העבד הנמלט 1850, שקבע כי עבדים שנמלטו למדינות צפוניות יושבו לבעליהם.
במקביל התחזקה תנועת תמיכה בעבדות שטענה כי העבדות של שחורים אינה "רע הכרחי" אלא "טוב מוחלט" שמחויב מחוקי המוסר והדת ואף מטעמים חברתיים וביולוגיים.
מתחים אלה הובילו לבסוף לפרישת מדינות הדרום מהברית ולפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1865, כתוצאת לוואי של המלחמה בעקבות ניצחון הצפון, נאסרה העבדות בארצות הברית במסגרת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
ביטול העבדות, היה בדרך כלל, הדרגתי: ראשית נאסר סחר העבדים הטרנס אטלנטי; דבר זה ייקר את מחירי העבדים והגביל את מספרם.
התייקרות העבדים אילצה חלק מבעלי העבדים לוותר על העבדות, ולחפש חלופות אחרות.
כמו כן הפרוש היה שפחות כדאי להרוג או להתעלל בעבד שכן קשה יותר להחליף אותו בעבד חדש.
לאחר מכן הוחל חוק הרחם החופשי, שהעניק לילדי העבדים את חירותם, ולבסוף בוטלה העבדות סופית, תוך פיצוי בעלי העבדים על אובדנם.
כך, למשל, היה תהליך ביטול העבדות בברזיל.
שתי המדינות שהיו אחרונות לבטל את העבדות באמריקות היו קובה (1886) וברזיל (1888).
מרד העבדים המפורסם שאירע בסנטו דומינגו הצרפתית (האיטי של היום) בסוף המאה ה-18 ומלחמת האזרחים בארצות הברית הם שני המקרים היחידים בהם הסתיימה העבדות בשפיכות דמים, ולא בהסדר כלשהו.
לאחר ביטול העבדות בארצות הברית, העבדים-לשעבר הפכו לאזרחי המדינה, אם כי הם קופחו באופן חוקי ולא חוקי לעומת הלבנים.
גם באמריקה הלטינית בתקופה בה כבר בוטלה העבדות בחוק, הייתה תקופת ביניים בה התקיימו מודלים של עבודה ללא שכר, על בסיס מערכת של ניהול חובות.
רק כעבור עשרות שנים זכו צאצאי העבדים לשוויון זכויות מלא בעקבות מאבק התנועה האפרו-אמריקנית לזכויות האזרח, והחלו להשתלב בהדרגה בחברה האמריקנית.
המדינות הדמוקרטיות ובראשן בריטניה, צרפת וכעת גם ארצות הברית לחצו על מדינות נוספות לבטל את העבדות ודבר זה נמשך במהלך המאה ה-20 במזרח התיכון ובאפריקה.
לדוגמה באמנת ג'דה משנת 1927, בין הממשל הבריטי לבין אבן סעוד הוסכם לדכא את העבדות בערב הסעודית.
עד שנת 1969 רוב המדינות המוסלמית אסרו על עבדות, אם כי זו המשיכה להתקיים במדבריות עיראק, וכן בערב הסעודית, תימן ועומאן.
אלו אסרו על עבדות בתחומן בשנת 1970. המדינה האחרונה שהפסיקה מבחינה רשמית את העבדות בתחומה הייתה מאוריטניה בשנת 1981.
על פי מדד העבדות העולמי ב-2016 עדיין יש בעולם קרוב ל-46 מיליון בני אדם בסטטוס של עבדות, שמועסקים בשלושה תחומים עיקריים: בניין, עבודות בית ומין.
בנוסף יש מדינות בעיקר במזרח התיכון וצפון אפריקה שבהם מועסקים קטינים בלחימה.
המדינות בעלות השיעור הגבוה ביותר מאוכלוסייתם המוגדרים בעבדות מודרנית הן: קוריאה הצפונית, אוזבקיסטן, קמבודיה, הודו, קטר, פקיסטן, קונגו ועוד.
העבדות המודרנית מסתכמת במיליארדי דולרים מדי שנה.
דוח האו"ם מגדיר סחר בבני האדם כך: "גיוס, העברה, שינוע והסתרה של בני אדם באלימות, איומים או בכל צורה של כפייה, חטיפה, מרמה ושימוש בכוח למטרות ניצול, הכולל ניצול מיני, ניצול לצורכי עבודה או העסקה דמוית עבדות".
בשנת 2000, פרסם האו"ם את פרוטוקול "פלרמו" הפרוטוקול למניעת, דיכוי וענישה של סחר בבני אדם, בייחוד נשים וילדים, אשר משלים את אמנת האומות המאוחדות נגד פשע מאורגן חוצה גבולות, מטרת האמנה היא לקדם שת"פ על מנת למנוע פשע מאורגן חוצה גבולות.
ישראל אישרה את הפרוטוקול בשנת 2008. סעיף 3 לפרוטוקול "פלמרו" מסביר מהם המאפיינים ודרכי הפעולה בכל הקשור לסחר בבני אדם, ומפרט את דרכי הניצול של הקרבנות.
הסעיף מפרט שסחר בבני אדם כולל כל סוג של העברה או קבלה של בני אדם באמצעות סוג של כפייה, אשר משמשים להשגת שליטה על בנאדם אחר וניצולו.
בנוסף הסעיף מגדיר שילד הוא כל אדם אשר גילו מתחת לגיל 18.
למושג סחר בבני אדם ישנן הגדרות נוספות:
פעולה או נוהג של הובלה בלתי חוקית של אנשים ממדינה אחת או לאזור אחר, בדרך כלל למטרות עבודת כפייה או ניצול מיני.
פשע של קנייה ומכירה של אנשים, או רווח כספי הנובע מהעבודה שהנסחרים נאלצים לעשות, כגון עבודת מין.
לפי נתונים הנמצאים בידי המחלקה האמריקנית לביטחון לאומי יש מיליוני גברים נשים וילדים הנסחרים במדינות ברחבי העולם, כולל ארצות הברית.
ההערכה היא כי סחר בבני אדם מייצר מיליארדי דולרים של רווחים בשנה.
הגדרה אחת היא פעילויות של מתן שירותים מיניים לכסף, כגון זנות.
בנוסף לפי הגדרה אחרת מדובר ב- פעולה או נוהג של הובלה בלתי חוקית של אנשים ממדינה אחת או לאזור אחר למטרות ניצול מיני.
הגדרה נוספת היא כאשר אדם מבוגר עוסק בפעולת מין מסחרית, כגון זנות, כתוצאה מכוח, איומי כוח, מרמה, כפייה או כל שילוב של אמצעים כאלה, אותו אדם הוא קורבן סחר.
המעורבים בגיוס, באיתור, במשיכה, בהעברה, במתן, בהשגה, בהתנשאות, בשדולה או בשמירתו של אדם למטרה זו, אשמים בסחר מין של מבוגר.
אם אדם מבוגר משתתף בזנות בהסכמה, ובשלב מאוחר יותר מוחזק בפעילות זו באמצעות מניפולציה פסיכולוגית או כוח פיזי, גם הוא נחשב כקורבן סחר.
קרן יוניסף פרסמה בשנת 2006 הנחיות בדבר הגנה על ילדים אשר נפגעו מסחר.
עיקרי ההנחיות מפרטים מהו סחר בילדים: כל סוג של גיוס והעברה או קבלה של ילדים לצורך ניצולם.
ההנחיה מפרטת את צורות הניצול האפשריות של הילדים, ובנוסף מגדירה שכל ניצול שלא באמצעים חוקיים, ייחשב כ"סחר בילדים".
בנוסף נאמר שהסכמתו של ילד שהוא קורבן סחר בילדים, איננה רלוונטית.
ההנחיות חלות גם על ילדים אשר נולדים לתוך הסביבה של סחר בבני אדם.
סחר בילדים כולל בתוכו: עבודה בכפייה, ניצול מיני, ילדים בקבוצות חמושות וילדים אשר מעורבים בסחר בסמים.
הערכות מצביעות על כ-152 מיליון ילדים מוגדרים כקורבנות של עבדות ילדים, מתוכם כ-73 מיליון ילדים עוסקים בעבודות מסכנות חיים .
עבודה מסכנת חיים מוגדרת, כעבודה אשר מעצם טיבה או איך שהיא מתבצעת עלולה לפגוע בבריאות, בבטיחות ומוסר של הילדים .
סחר בילדים מוגדר כפשע על פי המשפט הבין-לאומי והפרת זכויות הילדים בהתאם לאמנה בדבר זכויות הילד (1989).
עבודה בכפייה (סחר למטרות עבודה)
אמנת האו"ם (מס' 29) בדבר עבודת כפייה או עבודת-חובה, 1930, אשר נחתמה בז'נבה ונכסה לתוקף בישראל בשנת 1956, מגדירה בסעיף 2 את עבודת הכפייה או עבודת החובה ככל עבודה או שירות הנתבעים מאדם בכוח איום של איזה עונש שהוא ואשר אדם זה לא הציע לעשותם מרצונו הטוב.
דוגמה רלוונטית לימינו, ניתן לראות במשטר הטוטליטרי המתנהל בקוריאה הצפונית על ידי הדיקטטור קים ג'ונג און.
חוקר האו"ם לענייני זכויות אדם בקוריאה הצפונית, מרזוקי דרוסמאן פרסם דו"ח לעצרת הכללית וממנו עולה כי יותר מ-50 אלף צפון קוריאנים נשלחו לעבוד מחוץ לגבולות קוריאה הצפונית בתנאי עבדות כדי לעקוף את הסנקציות שמטיל האו"ם על המדינה המבודדת.
הוא האשים את השלטונות בפיונגיאנג הבירה, בהפרת האמנה הבין-לאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות אשר אוסרת העסקה בכוח וציין כי קוריאה הצפונית חתומה על אמנה זו.
גם כיום עבדות חוב היא תופעה די נפוצה במספר מדינות אסיה.
עד לשנת 2006 לא הייתה קיימת בישראל עבירה בחוק של עבדות.
בדו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית מ-2001 דורגה ישראל בקטגוריה שלישית של מדינות שאינן עושות דיין על מנת להיאבק בסחר בבני אדם בתחומה של המדינה.
רק בשנת 2006 הגדרת המושג עבדות נחקקה בחוק איסור סחר בבני אדם, והיא מוגדרת כמצב שבו מופעלות כלפי בן-אדם אותן הסמכויות אשר מופעלות כלפי קניינו של בן-אדם, וכוללת שליטה ממשית בחייו של האדם או שלילת חירותו.
בעקבות חוק זה נחקקה עבירת "החזקת אדם בתנאי עבדות" ב, על-פיה "המחזיק אדם בתנאי עבדות לצורך עבודה או שירותים, לרבות שירותי מין, דינו מאסר שש עשרה שנים".
נכון לשנת 2016, הוכרו בישראל כ-47 מקרים של סחר ועבדות, מתוכם 23 מקרים של גברים, ועוד כ-24 מקרים של נשים.
הקורבנות כללו עובדי בניין שהוחזקו בתנאי עבדות, עובדות סיעוד ומשק בית שהוחזקו גם הן בתנאי עבדות, תיירת שהועסקה בזנות, ושורדי סחר ועבדות במחנות העינויים בסיני.
על-פי אינדקס העבדות הגלובלית 2016, מוערך מספר בני האדם המוחזקים בתנאי עבדות בישראל ב-11,600, בעיקר בתעשיית המין אך גם בניצול עובדים זרים.
העבדות בארצות הברית, ועוד קודם לכן ב-13 הקולוניות הבריטיות ההיסטוריות בצפון-אמריקה, הייתה מוסד חוקי, לגלי, שבו בעלי עבדים קנו ומכרו בני אדם כסחורה.
עבדות התקיימה באזורים שהיו לארצות הברית החל מתחילת ההתיישבות האירופית בראשית המאה ה-17 ועד לשנת 1865. רוב העבדים היו ממוצא אפריקני - והובאו בכח לארצות הברית - במסגרת סחר העבדים האטלנטי.
רוב בעלי העבדים היו לבנים עשירים מהדרום.
במדינות הצפון העבדות נאסרה בתקופה של כ-30 שנה לאחר הקמת ארצות הברית בשנת 1776, והבאת עבדים מאפריקה נאסרה בהן על פי חוק בשנת 1808. אולם במדינות הדרום מספר העבדים הלך וגדל, והם הועבדו בעיקר במטעים.
רוב הלבנים בדרום לא החזיקו בעבדים, חלקם החזיקו במספר קטן של עבדים, ואילו מיעוט קטן של לבנים החזיקו חוות ענק שבהן עבדו מאות ולפעמים אלפי עבדים.
לעבדים לא היו זכויות אדם או אזרח.
חלקם מתו או עברו עינויים במסע לארצות הברית.
בתוך ארצות הברית התייחסו אליהם כאל רכוש שניתן למכור, לקנות ולבטח אותו בדומה לקנייה של נכס יקר.
עבדים רבים הופרדו ממשפחותיהם על רקע של שיקול כלכלי של בעליהם.
חלקם עונו או נרצחו עקב ניסיונות בריחה או התנהגות שלא מצאה חן בעיני בעליהם.
גברים לבנים רבים אנסו שפחות שחורות והילדים שנולדו נשארו עבדים.
רוב העבדים לא זכו להשכלה.
שחורים במדינות הצפון היו עלולים להידרש לחזור לעבדות במסגרת "חוק העבד הנמלט" ואף להיחטף לעבדות.
כדי להצדיק את המשך העבדות השתמשו הלבנים תומכי העבדות בטיעונים גזעניים נגד השחורים, טענו כי זה מצב טוב עבורם וכי מדובר בכורח כלכלי, חברתי ואף מוסרי או דתי.
מצב זה יצר מתחים רבים בין הצפון לדרום, ובכלל בחברה בארצות הברית, בין היתר על רקע בריחת עבדים למדינות הצפון ושאלת מוסריות העבדות.
החל מסוף המאה ה-18, החלה לפעול בבריטניה ובארצות הברית התנועה לביטול העבדות.
תנועה חברתית זו פעלה לסיים את הסחר הבינלאומי בעבדים ואת העבדות עצמה.
עד אמצע המאה ה-19 העבדות בוטלה כבר ברוב המדינות המתועשות (לרבות מושבותיה של אנגליה וצרפת) וברוב מדינות דרום אמריקה, ואילו בארצות הברית המתח סביב הנושא הלך וגדל.
בשנת 1861 המחלוקת על העבדות הובילה לפרישת 11 מדינות דרומיות והקמת "הקונפדרציה", ודבר זה הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתום המלחמה, בשנת 1865, נאסרה העבדות במסגרת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
ביטול העבדות בארצות הברית סייע להמשך הלחץ הבינלאומי לביטול העבדות במדינות אחרות ברחבי העולם, כמו ברזיל והאיים הקריביים (סוף המאה ה-19), ומדינות ערב ואפריקה (במהלך המאה ה-20).
המאבק לביטול העבדות השפיע באופן משמעותי על ראשיתו של המאבק לזכויות האישה.
למרות סיומה הרשמי של העבדות בארצות הברית ב-1865, דיכוי השחורים בארצות הברית נמשך עוד שנים רבות לאחר מכן.
הדבר בוצע באמצעות אלימות, איומים, נורמות וחוקים מפלים, ונמנעו מהם זכויות רבות, לרבות זכות ההצבעה.
דבר שהשתנה רק כמאה שנים לאחר מכן בעקבות מאבקה של התנועה לזכויות האזרח.
מעמדם הכלכלי והחברתי נותר נמוך ונמשך המתח בין שחורים ללבנים, ובין ליברלים לבין מי שמחזיקים בדעות גזעניות נגד השחורים.
המתח בין שחורים ולבנים במדינה וזכר העבדות ומלחמת האזרחים נמשך גם במאה ה-21.
עבדים ממוצא אפריקני הובאו לראשונה לג'יימסטאון, וירג'יניה (Jamestown, Virginia) בשנת 1619 על סיפונה של ספינה הולנדית.
עבדים אלו נלקחו כשלל מספינת עבדים ספרדית.
לאורך המאה ה-17 מתיישבים אירופיים בצפון אמריקה החלו לקנות ולייבא עבדים אפריקאים ככוח עבודה זול בתחומי חקלאות שונים.
באמצע המאה ה-15 החל ייצוא העבדים מאפריקה.
אומות אירופיות שונות החלו להתחרות בשוק העבדים הרווחי שבו שלטו בעיקר האנגלים וההולנדים.
בתחילה, האירופים פשטו על משפחות לא חמושות וכפרים חסרי הגנה באפריקה כמקור עיקרי לכוח האדם.
בשלב מאוחר יותר הם החלו להתמקח על עבדים וזהב בכפרים הסמוכים לחוף המערבי של היבשת.
סוחרים אירופיים החלו להציב מושבות קטנות ומבוצרות בדרכים מרכזיות לאורך החוף.
מושבות אלו נקראו "מפעלי העבדים" והן אוישו בסוכנים שנשאו ונתנו עם אפריקנים ועודדו אותם לארגן מסעות ציד-עבדים בתמורה לתשלום.
משולש אחד היה יצוא עבדים מאפריקה לאמריקה, יצוא סוכר, טבק וכותנה מאמריקה לאירופה וייצוא מוצרי טקסטיל, רום, נשק ומוצרים מוגמרים אחרים מאירופה לאפריקה.
משולש סחר נוסף היה העברת עבדים מאפריקה לאיים הקריביים ואמריקה הלטינית, העברת סוכר ודבשה ממרכז אמריקה לניו אינגלנד ורום וסחורות אחרות שיוצאו מאמריקה הצפונית לאפריקה.
העבדים נחטפו בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו גם בידי בני משפחותיהם שעבורם אספקת העבדים הייתה דרך פרנסה עיקרית.
העבדים הובלו בספינות בתנאים קשים מאוד, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם.
ההערכה היא כי למעלה מ-12.5 מיליון עבדים הובלו ליבשת אמריקה, ובין 1.2 ל-2.4 מיליון מהם מתו במסע הקשה, ועוד מתו זמן קצר לאחר הגיעם לאמריקה.
סוחרי עבדים מצפון אמריקה מעולם לא היו הדומיננטיים ביותר בשוק העבדים גם בשנות השיא של פעילותם בתחום.
נתח השוק שהחזיקו האמריקנים עמד על כשישית מהעבדים שהובאו מאפריקה.
עם זאת, בין השנים 1725–1807 יצאו יותר מ-900 כלי שיט מרוד איילנד לחוף המערבי של אפריקה שנשאו יותר ממאה אלף עבדים.
עד ראשית המאה ה-18 ייבוא עבדים אפריקנים למושבות שהפכו לימים לארצות הברית של אמריקה נתקל בקשיים משמעותיים.
היקף הגידולים החקלאיים ושיעור התמותה הגבוה הובילו לצורך שהלך ועלה בייבוא עבדים.
במהלך מרבית התקופה הקולוניאלית הבריטית עבדות התקיימה בכלל המושבות.
בראשיתה של התופעה היא כללה עבדים לבנים ושחורים כאחד.
בתחילה מוסד העבדות בארצות הברית לא היה קיים במשמעות המיוחסת לו היום, כאשר הן שחורים והן לבנים הועסקו בחוות החקלאיות ברחבי המושבות האמריקאיות, וזאת על תקן "משרתים לזמן מוגבל" (Indentured Servant).
עם זאת, בעקבות תחילת גידולו של האורז במושבות, והצורך של החוות להתרחב לשם יעילות כלכלית, הלך וגבר השימוש דווקא בעבדים שחורים.
בעקבות הרעת התנאים בחוות (בשל הגידול הדמוגרפי) ותמותה גוברת של "משרתים לזמן מוגבל" כתוצאה ממחלות מזהמות כגון מלריה, הלך ופחת זרם העובדים הלבנים שהגיעו למושבות.
כמו כן, הלך וגבר הצורך של בעלי החוות בכוח אדם זול וצייתן, כדוגמת העבדים השחורים שנלקחו ממולדתם בכפייה.
עבדים במדינות הצפון בדרך כלל הועסקו כמשרתים ביתיים, כבעלי מלאכה וכפועלים ומרביתם הועסקו בערים.
בשנת 1703 יותר מ-40% מבתי האב בעיר ניו יורק החזיקו בבעלותם עבדים.
עם זאת, עבדים הועסקו גם בענפי תעשייה כגון נמלים, רציפים וחקלאות.
מדינות הדרום פיתחו כלכלה אגררית התלויה כמעט לחלוטין בסחר תבואה.
עקב טבעה של כלכלה זו ואופי העבודה הסיזיפי בעלי האדמות החזיקו בבעלותם מספר גבוה משמעותית של עבדים ביחס לצפון.
עבדים בדרום הועסקו בעיקר בחקלאות, בחוות וגידולים של אורז, טבק, כותנה ועוד.
בכמה מן המושבות הבריטיות נעשו ניסיונות לבטל את סחר העבדים הבין-לאומי עקב החשש שייבוא נוסף של אפריקנים עשוי לפגוע באוכלוסייה הלבנה, זאת בשל צמיחה דמוגרפית מואצת בקרב העבדים ביחס אליה.
מלבד ג'ורג'יה כלל המושבות אסרו או הגבילו סחר בעבדים עד שנת 1774. בתקופה הקולוניאלית יובאו כ-350,000 עבדים לשלוש עשרה המושבות שהפכו עם השנים לארצות הברית.
40% יובאו ישירות מאפריקה והיתר הובאו מהאיים הקריביים.
סך הכול עד סיום העבדות בארצות הברית הובאו אליה כ-600 אלף עבדים.
אלו היוו פחות מ-5% מכ-12 מיליון העבדים שיובאו מאפריקה ליבשת אמריקה בתקופה הקולוניאלית.
בשל תנאי החיים הסבירים ביחס לאלו שבאמריקה הלטינית מספר העבדים במושבות גדל במהירות והגיע לכ-4 מיליון עד שנת 1860.
במהלך זמן זה גם פסק באופן סופי מוסד ה"עבדות הזמנית" אשר כלל גם לבנים (הם קיבלו חלקת אדמה והפכו לאזרחים שווי זכויות), והעבדות של השחורים בצפון אמריקה קיבלה תוקף חוקי, ובעקבותיו גם תוקף מוסרי, כאשר רבים מהמתיישבים החלו לחוש כי השחורים מטבעם "נועדו להיות עבדים".
עד מלחמת העצמאות של ארצות הברית שהתחוללה בין השנים 1775–1783 מעמדם של העבדים היה ממוסד כמעמד נחות הקשור בגזענות בשל מוצאם האפריקני.
במשך רוב התקופה הקולוניאלית הבריטית, העבדות הייתה קיימת בכל המושבות האמריקאיות.
העבדים שהובאו לאמריקה מיבשת אפריקה סבלו במהלך מסעם מהלם, השפלה וסבל רב הכרוך באופן שבו נאזקו בשיירות לעיתים לתקופות ממושכות של כשישה חודשים או יותר.
בזמן המסעות הם סבלו מצפיפות, קור, מחסור באוכל ומחלות.
רבים מהזקנים והצעירים מתו במהלך המסע בים.
במתקני הכליאה הזמניים בחוף רבים נוספים מתו כתוצאה מאוכל מקולקל, מים מזוהמים ותנאי תברואה ירודים.
בשל הידיעה כי עיכוב בנמלים יוביל למחלות בקרב העבדים הכלואים, הונהג נוהל אשר לפיו הרגו את העבדים הראשונים שהראו תסמיני מחלות שנחשדו כמדבקות.
עבדים חולים או גוססים נזרקו לים.
היחס לעבדים בתחומי ארצות הברית השתנה בהתאם למספר תנאים, מקומות ותקופות.
אך לא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויות העבדים.
בשל יחסי הכוח בין האדון לעבד, השפחות היו בסיכון גבוה מאוד לאונס והתעללות מינית, הן במסע לאמריקה והן בתוכה.
עבדים רבים נאבקו כנגד תקיפות מיניות וכמה מצאו את מותם בדרך זו.
הפרקטיקה של התעללות מינית בשפחות הייתה נטועה בחלקה בתרבות הפטריארכלית בדרום שהתייחסה לנשים שחורות כרכוש או כנכס.
התרבות בדרום אכפה באדיקות את האיסור לקיים יחסים מיניים בין גברים שחורים ונשים לבנות בטענה שיש לשמור על טוהר הגזע.
אולם, בסוף המאה ה-18 ריבוי העבדים ה"מעורבים" וצאצאיהם הראו כי הגברים הלבנים ניצלו מינית באופן תדיר שפחות שחורות.
מעשה זה לא נחשב כעבירה על החוק.
כל העבדים היו אפריקאים במוצאם, אך בחלקם היו ממוצא מעורב, לעיתים צאצאי האדון עצמו, ששכב בהסכמה או אנס את שפחותיו.
לראיה, מחקרי די-אן-איי (DNA) עכשוויים הראו כי לאחוזים גדולים מהקהילה האפרו-אמריקנית יש שורשים אירופאיים-לבנים.
מאפיין נוסף של היחס המשפיל לעבדים הוא העובדה שלא היו להם שמות משפחה.
לדוגמה, אם עבד מסוים נקרא הנרי והוא היה משועבד לאדון קולונל וייט, הוא היה ידוע בשם הנרי של קולונל וייט (Colonel White's Henry).
אם מספר עבדים נקראו באותו שם האדון היה מוסיף לאחד מהם שם תואר מבזה כדי להבחין ביניהם כגון הנרי "הקטן" או "הצהוב".
באחוזות החקלאיות הגדולות היו תנאיהם קשים במיוחד.
בהן היו שכיחים עונשים פיזיים קשים ביותר שכללו הצלפות, לעיתים תוך פציעה וגרימת נכות.
קטיעת בהונות הרגליים אף נחשבה כ"טיפול" יעיל ב"דראפטומניה".
היו חוקים שאסרו רצח שרירותי של עבדים, אך הם נאכפו בסלחנות מרובה.
בסמכותו של האדון היה, אם חפץ בכך, להפריד בין משפחות ובין הורים לילדיהם.
העבדים מיעטו להתנגד, אם כי היו אפיזודות של מרי, ובריחה הייתה צורת ההתנגדות המקובלת ביותר שלהם.
באמצע המאה ה-19 קם ארגון מסילת הרכבת המחתרתית לסיוע בהברחת עבדים נמלטים.
בחלק ממדינות הדרום נאכפו חוקים שאסרו על הקניית השכלה לעבדים.
דבר זה סייע לשמר את הדימוי הנמוך של העבדים, ונתן תרוץ ללבנים שכביכול סייעו לשחורים שאינם מסוגלים להסתדר בכוחות עצמם והעבדות.
שורשי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית
אחד הראשונים להשמיע קול נגד העבדות של השחורים ונגד הנחות גזעניות שהצדיקו את קיומה היה המורה הקווייקרי אנתוני בנזט שפעל בפנסילבניה.
תלמידיו הצליחו ובכך הפריך את הטענה בדבר נחיתותם.
הצלחתו החשובה של בנזט הייתה השפעת כתביו על מספר פעילים בבריטניה שיזמו את התנועה לביטול העבדות במדינה זו, שלאחר מכן הפכה לתנועה בעלת השפעה כלל עולמית.
בשנת 1775 פרסם תומאס פיין, הוגה הדעות ומי שנחשב אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, מאמר נגד העבדות.
בהמשך מונה בנג'מין פרנקלין כיו"ר האגודה.
בהמשך קמו אגודות דומות לביטול העבדות.
ב-1785 קמה בניו יורק חברת השחרור של ניו יורק , על ידי ג'ון ג'יי, אלכסנדר המילטון ואחרים.
בתחילת שנת 1775, עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מושל וירג'יניה (Virginia) ג'ון מוראיי הידוע בכינויו "לורד דנמור" (John Murray "Lord Dunmore") חוקק את חוק הלחימה שטוען כי אם העבדים יצטרפו אליו ללחימה הם יקבלו את חירותם.