tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שייצור שכבה במקדם שבירה נמוך של 1.05 מעורר קשיים טכניים, הגבלת מקדם השבירה הנמוך ל-1.1 ומימוש ציפוי דו-שכבתי בעובי של 0.325 מיקרון נתנה החזרה מחושבת של 1.32%, באותו תחום ספקטרלי ואותו תחום זוויות פגיעה.
מימוש ציפוי זה ומדידת ביצועיו הראה החזרה ממוצעת של 0.88% באותו תחום ספקטרלי רחב, ועל פני תחום זוויות פגיעה של 10° עד 50° (צומצם בגלל מגבלות מכשיר המדידה), זאת לעומת 0.49% שחושב על פי המודל בתחום זה.
קטגוריה נוספת של ציפויים נגד החזרה נקראת ציפויים בולעים, העשויים שכבה דקה מאוד של כמה עשרות ננומטרים או פחות של חומר בעל בליעה חזקה.
ציפויים אלו שימושיים במצבים בהם אין חשיבות להעברה גבוהה דרך המשטח, אך נדרשת החזרה נמוכה.
ציפויים כאלו יכולים לייצר החזרה נמוכה מאוד בשימוש במספר שכבות מועט, ולעיתים קרובות ניתן לייצר אותם בזול יותר, או בקנה מידה גדול יותר, מאשר ציפויים סטנדרטיים שאינם בולעים (non-absorbing).
לעיתים קרובות ציפויים בולעים משתמשים במאפיינים אופטיים בלתי רגילים המתרחשים בשכבות דקות המיוצרות על ידי .
ציפויים אלה יכולים להיות שימושיים ביישומים הדורשים שיפור ניגודיות או כתחליף לזכוכית כהה (לדוגמה, בצג CRT).
חומרים המשמשים לציפויים בולעים הם לדוגמה, טיטניום ניטריד וניוביום ניטריד.
תכונות אנטי-רפלקטיביות של משטחים בעלי מרקם נחקרו בהרחבה בספרות המקצועית כבר משנות השישים של המאה העשרים.
המחקרים בחנו טווח רחב של יחסים בין גודל המרקם לאורך הגל, כולל מקרי קצה של גלים ארוכים וקצרים במיוחד.
מטרת מחקרים אלו הייתה לזהות את ממדי המרקם האידיאליים להשגת האפקט האנטי-רפלקטיבי המיטבי.
מסתבר כי ניתן להפחית החזרה על ידי הטמעת מרקם כמו פירמידות תלת־ממדיות או חריצים דו־ממדיים ("סורגים") בפני השטח.
המרקם מקטין בפועל את מקדם השבירה, ולכן עוזר לתיאום מקדם השבירה.
ניתן ליצור ציפוי מרקם מסוג זה באמצעות שיטת עם מבנים המרווחים 60 עד 600 ננומטר זה מזה ומכסים באופן אחיד פרוסת סיליקון בקוטר 4 אינץ'.
כדי למזער החזרה, הוצעו פרופילים שונים של פירמידות, כגון פרופילים של משוואה ריבועית, משוואה מהמעלה החמישית או אינטגרל של אקספוננט.
בדומה, מתוארים ננו-מוטות מצורן דו-חמצני שיוצרים חומר במקדם שבירה של 1.05. מקדם השבירה תלוי בפרטי המרקם, בפרט ביחס בין אורך המוטות לגובהם, אבל גם לצפיפותם יש השפעה.
אם אורך הגל קטן מגודל המרקם, ניתן להסביר את הפחתת ההחזרה בעזרת קירוב האופטיקה הגאומטרית: קרניים צריכות לעבור החזרות מרובות לפני שהן חוזרות לכיוון המקור.
במקרה זה ניתן לחשב את ההחזרות באמצעות ניתוב קרניים.
דוגמה לטכניקה כזו היא טכניקת "שלושה מישורים ניצבים" (ראשי תיבות באנגלית: 3PP) בה נגרמות מספר החזרות פנימיות מלאות כיוון שהמישורים מאורגנים כך שזווית הפגיעה בהם גדולה מהזווית הקריטית.
טכניקה דומה היא שילוב מרקם במשטח האחורי של התא הסולרי כך שהאור נלכד בתוכו.
בשילוב עם מרקם בצורת פירמידות או פירמידות הפוכות של פני המשטח העליון, ביצועי התא יכולים אף לעלות על ביצועי תא מטיפוס 3PP.
שילוב מרקם בפני השטח מפחית את ההחזרה מסיליקון חד גבישי בכ־10%, ובסיליקון אמורפי יכולים הפסדי ההחזרה לרדת אף לכדי 1%.
מחקרים רבים נערכו על שימוש בחומר נקבובי, בעיקר ב, בעל נַקְבּוּבִיּוֹת בממד ננומטרי, בגלל יתרונו בשימוש בתאים סולריים.
הקשר הפרמטרי בין מקדם השבירה לנַקְבּוּבִיּוּת מוצג במשוואות שונות במחקרים שונים.
הנַקְבּוּבִיּוּת, ולכן מקדם השבירה, נשלטים על ידי הרכב התמיסה, קצב הגידול ועובי השכבה.
כאשר ממדי המרקם קטנים מאורך הגל, השפעתו על מקדם השבירה נובעת מהיעדר גבול מוגדר בין האוויר לחומר.
במקום שינוי פתאומי במקדם השבירה (הגורם להחזרת אור חלקית בממשקי אוויר-עדשה), נוצר מעבר הדרגתי המפחית איבודי החזרה – כך שמרבית האור עובר לצד השני של העדשה.
אם אורך הגל גדול מגודל המרקם, המרקם מתנהג כמו שכבה בעלת מקדם שבירה משתנה בהדרגה היוצרת החזרה מופחתת.
כדי לחשב החזרה במקרה זה, ניתן להשתמש במודלים המספקים קירוב של תכונה מאקרוסקופית אפקטיבית לתווך מורכב, כמו מודל מקסוול גרנט.
שימוש במרקם מפחית את ההחזרה גם עבור אורכי גל הקרובים לגודל המרקם האופייני.
במקרה זה אין קירוב תקף, וניתן לחשב את ההחזרה ישירות על ידי פתרון נומרי של משוואות מקסוול.
ישנם דגי מצולות כמו לועיתיים וחכאים, הנחשבים לכהים ביותר על כדור הארץ, מנגנון שעוזר להם כיוון שמנגנון הצייד שלהם הוא פיתיון מואר, וחשוב שתאורת הפיתיון לא תחשוף את הטורף המחובר אליו.
דגי המצולות הללו אוחזים בכתר בעלי החיים הכהים ביותר על כדור הארץ יחד עם חלקי גוף של מיני פרפרים, חרקים וציפורים, כולם משתמשים במרקם עדין, בעל מאפיינים שגודלם כאורך הגל הנראה, ללכידת האור ומניעת החזרה.
פני השטח של עיני העש מכוסים בשכבת ננו-מבנה טבעי, המצמצם החזרה בתחום הנראה לרמה של 0.1%.
תכונה זו מאפשרת לעש לראות היטב בחושך, ללא השתקפויות העלולות להסגיר את מיקומו לטורפים.
המבנה מורכב מבליטות בתבנית של משושים, כל אחת בגובה 200 ננומטר בערך ובמרווחים של 300 ננומטר.
מקור אחר מציין בליטות משושות בקוטר 100 ננומטר ובמרווחים של 170 ננומטר.
למבנים אלו יש מקדם שבירה המשתנה כמעט ברציפות בין 1.54, מקדם השבירה של הכיטין, לבין 1, מקדם השבירה של האוויר, והם פועלים על פי אפקט ריילי.
ציפויים כאלו אפקטיביים בטווח רחב של אורכי גל ואינם רגישים לזווית הפגיעה ולקיטוב האור.
גם כנפי הציקדה וחרקים נוספים מכוסות במבנים משושים זעירים הפועלים כציפוי נגד החזרה הגורם לכנף להיות כמעט בלתי נראית, לעיתים מתקבלת הפחתת החזרה משמעותית בתחום זוויות פגיעה רחב ולעיתים המרקם אף משמש כציפוי דוחה מים.
הבליטות הזעירות שעל כנפי הציקדה נמדדו בקטרים שבין 77 ל-148 ננומטר, במרווחים בין 44 ל-117 ננומטר ובגובה שבין 159 ל-481 ננומטר.
ציפויים אנטי-רפלקטיביים המשתמשים באפקט זה נוצרו גם באופן מלאכותי, כצורה של ביומימיקה.
חברת קנון השתמשה בטכניקת עין עש בציפוי שהציגה ב-2008, הנקרא SWC subwavelength structure coating, אשר מפחית משמעותית החזרות פנימיות בעדשות מצלמה על ידי ציפוי בפירמידות זעירות, שיתרונו בכך שאינו רגיש לזווית הפגיעה, כיוון שהוא גורם לשינוי הדרגתי של מקדם השבירה מכ-1 (אוויר) לכ-1.6 (עדשה).
מימוש של אותו עיקרון הודגם גם על קוורץ ו- וכן בחומרים אחרים בהם השיגו החזרה של 0.5% בתחום ספקטרלי של 400-800 ננומטר.
ניתן ליצר מרקם שכזה גם על משטחים קמורים כמו עדשות.
תהליך יצירת המרקם יכול להיעשות באמצעות פלזמה בטמפרטורה נמוכה יחסית, ולכן יכול ליצור מרקם גם על פולימרים הרגישים לחום.
כיוון שמבנה כזה אינו עמיד מכנית, מצפים אותו בציפוי מגן ולעיתים גם בציפוי דוחה מים.
GRIN הוא ציפוי בשכבה של חומר שמקדם השבירה שלו אינו אחיד והוא משתנה בהדרגתיות.
ריבוד של שלוש שכבות של ננו-מוֹטוֹת מ־TiO2 ושתי שכבות של ננו-מוטות מצורן דו-חמצני מעליהן יוצרות ציפוי עם מקדם שבירה אפקטיבי של 2.03 לשכבה התחתונה ו-1.05 לשכבה העליונה.
ישנן עדויות כי לא בכל המקרים יש עדיפות לציפוי GRIN על ציפוי ARC רב שכבתי.
ציפוי התאבכות, הנקרא גם ציפוי הומוגני, עשוי חומרים דיאלקטרים ומפחית החזרה על ידי התאבכות הורסת של האור המוחזר מממשקים שונים.
ביצועיהם של ציפויי התאבכות דורשים דיוק באורך הדרך האופטית אותה עובר האור בתוך חומר הציפוי ולכן רגישים לשינויים באורך הגל, במקדם השבירה ובזווית הפגיעה.
ציפוי ההתאבכות האנטי-רפלקטיבי הפשוט ביותר מורכב משכבה דקה אחת של חומר שקוף עם מקדם שבירה השווה לשורש הריבועי של מקדם השבירה של המצע.
באוויר, ציפוי כזה נותן תאורטית אפס החזרה באור שאורך הגל שלו (בתוך חומר הציפוי) שווה לפי ארבעה מעוביו של הציפוי.
ציפוי כזה, הבנוי משכבה בעובי השווה לרבע מאורך הגל, נקרא "שכבת רבע גל".
כאשר אורך הגל אינו בדיוק באורך הגל האמור, אפילו בפס רחב סביבו, עדיין מתקבלת החזרה מופחתת אך לא אפסית.
נהוג לבחור את עובי השכבה לאיפוס החזרה עבור אורך גל באמצע התחום הנראה, באור ירוק (0.55 מיקרון).
הסוג הנפוץ ביותר של זכוכית אופטית הוא זכוכית קרון, בעלת מקדם שבירה של כ-1.52. ציפוי חד-שכבתי אופטימלי על זכוכית זו יצטרך להיות עשוי מחומר עם מקדם שבירה של כ-1.23. חומרים מוצקים עם מקדם שבירה כה נמוך אינם בנמצא.
החומרים הקרובים ביותר עם תכונות פיזיקליות טובות לציפוי הם מגנזיום פלואוריד, MgF2, בעל מקדם שבירה 1.38, ופלואורפולימרים, שיכולים להיות בעלי מקדם שבירה נמוך כ-1.4 או אף 1.3 אך הם נוטים להיות פחות שקופים.
קשה להשתמש במגנזיום פלואוריד על מצע גמיש בגלל פריכותו.
פלואורפולימרים הם גמישים יותר ובטיפול מתאים ניתן להעלות את שקיפותם ולקבל שכבה פולימרית גמישה דקה ושקופה במקדם שבירה של 1.29, שחסרונה הוא בעלות יצור גבוהה, אם כי הוצג גם ציפוי פלואורפולימר שקוף בטכנולוגית יצור זולה יותר (מבוססת iCVD) שמגיע למקדם שבירה של 1.36.
ציפוי מגנזיום פלואוריד MgF2 על זכוכית הוא הפופולרי ביותר כיוון שהוא זול ועמיד (אף על פי שמקדם השבירה גבוה מהרצוי), ובאור נראה ובפגיעה בזווית 0° נותן החזרה של כ-1.3%, שיפור משמעותי לעומת 4% לזכוכית קרון חשופה.
כאשר מצפים בטמפרטורה גבוהה, מגנזיום פלוריד הוא ציפוי חזק ועמיד, ומשמש בדרך כלל בשכבה בודדת.
בנוסף, ניתן ליישם אותו בקלות על המצע.
בגלל ערך מקדם השבירה הגבוה יחסית לאידיאלי, ציפויי MgF2 מתפקדים טוב יותר על זכוכיות בעלות מקדם שבירה גבוה יותר, במיוחד אלו עם מקדם שבירה קרוב ל-1.9. כאשר הציפויים מתוכננים לאורך גל באמצע התחום הנראה, הם נותנים ביצועי החזרה טובים למדי על כל התחום.
עלותם של ציפוים נגד החזרה היא חלק משמעותי מעלות האופטיקה.
ניתן לצמצם עלות זו על ידי שימוש בציפוי חד שכבתי של מגנזיום פלואוריד על כל המשטחים, מה שיאפשר את ציפוין של כל העדשות יחד (בכפוף למגבלות גודל וכמות).
ציפוי כזה נותן החזרה של 1.5% לכל ממשק של מקדם שבירה נמוך יחסית, ופחות מ-1% לממשק בעל מקדם שבירה גבוה.
במערכת אופטיות מרובות אלמנטים ניתן גם להשתמש בשילובים של ציפויים, כאשר העדשות בעלות מקדמי השבירה הגבוה מצופות בציפוי חד-שכבתי של מגנזיום פלואוריד ואילו העדשות בעלות מקדם השבירה הנמוך מצופות בציפוי רב שכבתי, יקר יותר אך בעל רפלקטיביות נמוכה יותר מזו של ציפוי מגנזיום פלואוריד.
גם הוא הוא חומר ציפוי פופולרי, בעיקר לציפויים רחבי סרט (בתחום ספקטרלי רחב) בתת-אדום בתחום 8-12 מיקרון.
הוא חומר ציפוי פופולרי בהיותו מתאים לציפוי רחב סרט של תאים סולריים בתחום של 300 עד 1,200 ננומטר.
למרות האמור לעיל בדבר הקושי למצוא חומרים עם מקדם שבירה נמוך מספיק בחומרים מוצקים, דווח על יצירת שכבות של ננו-חלקיקי סיליקה מזופוריים עם מקדם שבירה נמוך של כ-1.12, שמתפקדים כציפוי נגד החזרה על זכוכית.
דווח גם על שכבות של סיליקה שהפיקו החזרה של 0.2%, בציפוי אינרטי, חסין שחיקה ועמיד.
ציפויים אמיתיים אינם מגיעים לביצועים מושלמים, אם כי הם מסוגלים להפחית את מקדם ההחזרה של ממשק עד לכדי ערך הנמוך מ-0.1%.
הפרמטרים המשמעותיים הם אורך הגל, בפרט במקרה בו מקור האור אינו מונוכרומטי ומקדם השבירה.
על פי הנוסחה, , העובי האידיאלי d של כל שכבה מתקבל עבור אורך גל אחד בלבד ( הוא אורך הגל בחומר).
קשיים נוספים במימוש כוללים מציאת חומרים המתאימים לשימוש על זכוכית רגילה, מכיוון שלמעט חומרים שימושיים יש את מקדם השבירה הנדרש () שיגרום לשתי הקרניים המוחזרות להיות שוות בדיוק בעוצמתן.
הפחתה נוספת של ההחזרה אפשרית על ידי שימוש בריבוד שכבות ציפוי, שתוכננו כך שההחזרות מהמשטחים השונים יעברו התאבכות הורסת מקסימלית.
אחת הדרכים לעשות זאת היא להוסיף שכבה שנייה בעובי רבע גל עם אינדקס גבוה יותר בין השכבה בעלת האינדקס הנמוך למצע.
ההחזרה מכל שלושת הממשקים מייצרת התאבכויות הורסות ובכך ממזערת את ההחזרה.
טכניקות אחרות משתמשות בשכבות ציפויים בעוביים משתנים.
ציפויי התאבכות רב שכבתיים משמשים לציפוי זכוכית אופטית, גבישים ואף אלמנטים אופטיים העשויים פלסטיק.על ידי שימוש לחליפין בשכבות של חומר בעל מקדם שבירה נמוך כמו סיליקה וחומר בעל מקדם שבירה גבוה יותר, ניתן להשיג החזרה נמוכה עד כדי 0.1% באורך גל יחיד.
קיימים ציפויים בעלי רפלקטיביות נמוכה מאוד על פני תחום רחב של אורכי גל, אך הם מורכבים ויקרים יחסית.
ניתן לייצר גם ציפויים אופטיים בעלי מאפיינים מיוחדים, כגון החזרה כמעט אפס באורכי גל מרובים, או ביצועים אופטימליים בזוויות פגיעה שאינן 0°.
ב-2025 דווח כי ציפוי התאבכות גמיש בטכנולוגית iCVD המורכב משש שכבות שכולן פולימריות, במקדמי שבירה של 1.36 ו-1.59 לחליפין, נתן החזרה של 1% על גבי עדשה פולימרית, על פני כל התחום הנראה ותוך שמירה על שקיפות גבוהה ויציבות תרמית.
ציפויים נגד החזרה "רחבים" המכסים את כל הספקטרום הנראה (400-700 ננומטר) עם החזרה מרבית של פחות מ-0.5% הם בשימוש נפוץ.
אלה מושגים באמצעות שימוש בשתי שכבות או יותר, כאשר כל שכבה עשויה מחומר שנבחר בקפידה כדי לספק את ההתאמה הטובה ביותר של מקדמי השבירה והנפיצה (תלות באורך הגל).
בדרך זו, ניתן ליצור ציפוי יעיל המפחית החזרות אור על פני טווח רחב של אורכי גל.
האופי המדויק של הציפוי קובע את גוון האופטיקה המצופה; הציפוי הנפוץ במשקפי ראייה ועדשות צילום נראה לעיתים קרובות מעט כחלחל (מאחר שהוא מחזיר מעט יותר אור כחול מאורכי גל גלויים אחרים), אם כי נעשה שימוש גם בציפויים בעלי גוון ירוק וורוד.
בזווית פגיעה שונה מ-0° (כלומר, קרני אור שאינן מאונכות לפני השטח), יכולות צמצום ההחזרה של האופטיקה המצופה יורדות במידת מה.
זווית פגיעה שונה מ-0° גם גורמת בדרך כלל להחזר להשתנות כפונקציה של הקיטוב.
מקטב מעגלי אינו סוג של ציפוי, אך הוא מובא פה למען השלמות, בגלל השימוש בו למניעת החזרה.
כדי למנוע החזרות ממשטח, ניתן להשתמש במקטב מעגלי, המורכב ממקטב ליניארי ולוחית רבע גל, למשל כזה המרובד בלמינציה.
המקטב מעביר אור בקיטוב ליניארי ולוחית רבע הגל מסובבת אותו בכוון מסוים, לכן ההתקן מעביר אור בכיראליות אחת (כוון סיבוב) של קיטוב מעגלי.
האור תמיד מוחזר בכיראליות הפוכה, ולכן לוחית רבע הגל מפיקה אור בקיטוב ניצב, שנבלם על ידי המקטב הליניארי.
חסרונה של שיטה זו הוא שאם אור הכניסה אינו מקוטב, ההעברה דרך ההתקן תהייה נמוכה מ-50%.
שינוי מרקם הממשק מתבצע בשיטות כימיות או פיזיקליות ובטבע – בשיטות ביולוגיות.
ניתן ליצור מרקם על ידי שימוש בחומרים אורגניים, שאז תהליך הציפוי מתבצע כמו ציפוי בפוטורזיסט ואז איכול כימי או אלקטרוכימי, או הפצצה באמצעות יונים או פלזמה, או במגוון שיטות אחרות.
ציפוי בחומרים אנאורגניים מתבצע בתאי שיקוע או תאי הרבדה (deposition chamber) מיוחדים, למשל בטכניקות או .
תהליך הציפוי של עדשה בציפוי שבכות דקות נעשה במעבדה אופטית, בתהליך שיכול להתמשך שעות ארוכות.
חלק מתהליכי היצור כוללים התזה של הציפוי ואז חימום העדשה לטמפרטורה גבוהה להקשחה והדבקה טובה יותר של השכבות למשטח המצופה.
השלב הראשון הוא ניקוי יסודי, כולל ניקוי באמבט אולטרסוני.
ציפויים אלו אינם מוגבלים רק לעדשות זכוכית, ניתן לצפות גם עדשות פלסטיות.
ישנם מספר פתרונות מדף לציפוי עצמי של תאים סולריים או משקפי מגן, בציפוי נגד החזרה כמו תרסיסים שניתן לרסס על פלסטיק, מתכת או זכוכית ואף יריעות פלסטיק דביקות.
ישנם שני גורמים נפרדים להתנהגות אופטיות של ציפויים, הנקראים לעיתים קרובות אפקטים של שכבות עבות (התאמת מקדמי שבירה) ואפקטים של שכבות דקות (התאבכות).
אפקטים של שכבות עבות נוצרים בגלל ההבדל במקדם השבירה בין שכבת הציפוי והשכבות הסובבות אותה; במקרה הפשוט ביותר, שלוש השכבות הללו הן האוויר, הציפוי והזכוכית.
ביצועיהם של ציפויי שכבות עבות אינם תלויים בעובי הציפוי, כל עוד הציפוי עבה בהרבה מאורך הגל של האור הפוגע.
אפקטים של שכבות דקות מופיעים כאשר עובי הציפוי זהה בערך לרבע או חצי אורך הגל (או מכפלותיהם).
במקרה זה, ניתן לגרום להתאבכות הורסת של ההחזרות ולפיכך להפחתת ההחזרות.
בנוסף לתלות רבה בעובי השכבה ובאורך הגל של האור, ציפויי שכבות דקות תלויים בזווית שבה האור פוגע במשטח המצופה כיוון שהיא משפיעה על אורך הדרך האופטית בציפוי.
בכל פעם שקרן אור עוברת מתווך אופטי אחד למשנהו (לדוגמה, כאשר אור חודר ליריעת זכוכית לאחר התקדמות באוויר), חלק מהאור מוחזר מהממשק בין שני התווכים.
ניתן לראות זאת כאשר מסתכלים דרך זכוכית חלון, למשל, בה ניתן לראות השתקפויות (חלשות) מהמשטחים הקדמיים והאחוריים של זכוכית החלון.
עוצמת ההשתקפות תלויה ביחס בין מקדמי השבירה של שני התווכים (אוויר וזכוכית), וכן בזווית בין אלומת האור למשטח.
את הערך המדויק של ההחזרה (וההעברה) ניתן לחשב באמצעות משוואות פרנל.
במקרה הפשוט בו אור פוגש את הממשק בניצב לפני השטח, עוצמת האור המוחזר ניתנת על ידי מקדם ההחזרה, הרפלקטיביות, R:
כאשר ו־ הם מקדמי השבירה של התווך הראשון והשני בהתאמה.
ערכי R יכולים להיות בין 0 (ללא החזרה) ל-1 (כל האור מוחזר) ו-R בדרך כלל נקוב באחוזים.
משלים ל־R הוא מקדם ההעברה, T.
אם מזניחים את הבליעה והפיזור, אזי ההעברה T תמיד שווה ל־.
לפיכך, אם אלומת אור בעוצמה פוגעת במשטח, קרן בעוצמה מוחזרת, וקרן בעוצמה של עוברת אל תוך המדיום.
בתרחיש הפשוט של אור נראה העובר החזרה אחת במעבר מאוויר (מקדם שבירה ) לתוך זכוכית סטנדרטית (מקדם שבירה ), ערכו של R המחושב מהנוסחה שלמעלה הוא 0.04, השווה ל-4%.
במצב זה לכל היותר 96% מהאור () נכנס לזכוכית, ו-4% מוחזר מפני השטח הלא מצופים.
כמות האור המוחזר מכונה גם הפסד ההשתקפות.
בתרחיש המסובך יותר של החזרות מרובות, כמו בסיטואציה של אור שעובר דרך חלון, האור מוחזר הן כאשר הוא עובר מאוויר לזכוכית והן בצידו השני של החלון כאשר האור עובר מהזכוכית חזרה לאוויר.
גודל ההפסד זהה בשני המקרים.
בנוסף, אור גם מוחזר ממשטח אחד למשנהו מספר פעמים, מוחזר חלקית ומועבר חלקית בכל פגיעה בממשק.
בסך הכול, מקדם ההחזרה המשולב המתקבל מחישוב סכום כל ההחזרות משני צידי הזכוכית הלא מצופה והוא .
עבור זכוכית באוויר, כמו בדוגמה של זכוכית חלון, ערך זה שווה בערך ל-0.077 שהוא 7.7%.
כפי שלורד ריילי גילה, שכבת חומר על פני זכוכית יכולה להפחית את עצמת האור המוחזר ממנה.
ניתן להסביר את האפקט הזה על ידי מודל של ציפוי דק יחסית העשוי חומר בעל מקדם שבירה n1 והמצוי בין האוויר (בעל מקדם שבירה n0) לבין הזכוכית (בעלת מקדם שבירה המסומן nS, הסימון s מייצג substrate).
במצב זה, קרן האור מוחזרת פעמיים: פעם אחת מהמשטח שבין האוויר לשכבה הדקה, ופעם אחת מהממשק בין הציפוי לזכוכית.
מהמשוואה שלמעלה ובשימוש במקדמי השבירה הידועים, ניתן לחשב רפלקטיביות עבור כל אחד משני הממשקים, המסומנים R01 ו־R1S בהתאמה.
ההעברה בכל ממשק מחושבת מההחזרה, ו־.
ההעברה הכוללת לתוך הזכוכית היא לפיכך.
כדי למצוא את מקסימום ההעברה מחשבים את הנגזרת לפי מקדם השבירה וניתן להראות כי מקסימום ההעברה מתקבל עבור ערך מסוים אחד של מקדם השבירה האופטימלי של השכבה, n1, עבורו ההעברה של שני הממשקים שווה.
בהיותו הפתרון למקסימום העברה, זהו גם הפתרון למינימום החזרה.
ערך אופטימלי זה ניתן על ידי הממוצע הגאומטרי של שני מקדמי השבירה משני צידי הציפוי:
עבור זכוכית () באוויר (), מקדם השבירה האופטימלי הזה עבור הציפוי הוא .
הפסד ההשתקפות של כל ממשק הוא כ-1.0% (עם הפסד כולל של 2.0%), והעברה הכוללת, , בשיעור כ-98%.
לכן, ציפוי ביניים בין האוויר לזכוכית יכול להקטין משמעותית את הפסד ההשתקפות.
ניתן לחשוב על השימוש בשכבת ביניים ליצירת ציפוי נגד החזרה באנלוגיה לטכניקת תיאום עכבות של אותות חשמליים או אקוסטיים.
שיטה דומה משמשת במחקר סיבים אופטיים, כאשר נעשה שימוש בשמן בעל מקדם שבירה מתאים כדי לבטל באופן זמני את ההחזרה הפנימית המלאה, כך שאור יכול לזלוג לתוך הסיב או ממנו החוצה.
ניתן גם להרחיב את הפתרון משכבת ביניים אחת למספר שכבות של חומר, תוך מיזוג הדרגתי של מקדם השבירה של כל שכבה בין מקדם השבירה של האוויר למקדם השבירה של המצע (פתרון דמוי GRIN).
ציפוי התאבכות – ציפוי דק
ציפויים מקובלים נגד החזרה, מסתמכים על שכבת ביניים לא רק להפחתה ישירה של מקדם ההשתקפות, אלא גם משתמשים באפקט ההתאבכות בשכבות דקות.
נניח שעובי השכבה d נשלט בצורה מדויקת, כך שהוא בדיוק רבע מאורך הגל של האור בשכבה (, כאשר הוא אורך הגל בריק).
השכבה נקראת אז ציפוי רבע גל.
עבור סוג זה של ציפוי, קרן I הפוגעת בניצב למשטח, כשהיא מוחזרת מהממשק השני, תעבור דרך ארוכה בדיוק בחצי מאורך הגל שלה מאשר הקרן המוחזרת מהמשטח הראשון, מה שיוביל להתאבכות הורסת.
זה נכון גם לשכבות ציפוי עבות יותר בעובי השווה למספר אי זוגי של רבעי-גל (3λ/4, 5λ/4 וכו'), אולם הביצועים האנטי-רפלקטיביים גרועים יותר במקרה זה בגלל התלות החזקה יותר של ההחזר באורך הגל ובזווית הפגיעה.
אם עוצמת שתי הקרניים המוחזרות, R1 ו־R2, שווה בדיוק, הן יבטלו זו את זו בהתאבכות הורסת, מכיוון שהן בדיוק מנוגדות מופע.
לכן, אין כלל החזרה מהמשטח, וכל האנרגיה של האלומה חייבת להיות בקרן העוברת, T.
כדי להקל על חישוב ההחזרות ממספר רב של שכבות דקות כאלו ניתן להשתמש בשיטת העברת מטריצות, (טרנספר-מטריקס), שהיא השיטה המקובלת בתחום תאים סולריים.
האופטימיזציה כדי לקבל סכום מינימלי (למזעור ההחזרה) של כל ההחזרות מהשכבות השונות מתבצעת על העובי ומקדם השבירה של כל אחת מהשכבות.
מקרה פרטי של ציפוי רב שכבתי הוא ציפוי שתי שכבות.
תכנון בו שתי השכבות הן באותו עובי אופטי של רבע אורך גל עם שני מקדמי שבירה , לשתי שכבות הציפוי צריך לקיים .
לרפלקטיביות של ציפוי כזה יש שתי נקודות מינימום ובניהן מקסימום מקומי חלש, ובגלל צורה כללית זו הוא נקרא ציפוי-V.
ציפוי זה נחשב מושלם לאפליקציות ליזר בהן נדרשת החזרה נמוכה באורך גל בודד, שבפועל רחבו כ-10 ננומטר, וכן נדרשת עמידות טובה בנזקי קרינה .
כפי שהוזכר לעיל, "ציפויים" טבעיים מתואמי מקדם שבירה התגלו על ידי לורד ריילי ב-1886. הציפוי הראשון יוצר על ידי פראונהופר ב-1817. הרולד דניס טיילור מחברת קוק פיתח שיטה כימית לייצור ציפויים כאלה בשנת 1904.
ציפויים מבוססי התאבכות הומצאו ופותחו בשנת 1935 על ידי , שעבד בחברת האופטיקה הגרמנית צייס, ושיפרו את העברת האור במשקפת שדה אל מעל 80%.
ציפויים אלה נשמרו כסוד צבאי גרמני במשך מספר שנים, עד שפטנט שנרשם בארצות הברית על ידי ארתור פרנסיס טרנר והולי קארטרייט גרם לגרמנים לחשוף את הפיתוח של סמקולה ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות ה-30 פיתחו הפיזיקאית קטרין בר בלודג'ט והכימאי אירווינג לאנגמיור ציפויים אורגניים נגד החזרה הידועים כ.
במקביל לעבודתו של סמקולה, גילה ג'והן סטרונג האמריקאי שציפויים דיאלקטרים יכולים להחליף את שכבות ריילי ששימשו לשיפור ההעברה של אלמנטים מזכוכית, ופרסם זאת ב-1936. כבר ב-1940 פרסמו מדענים אמריקאים את התקדמותם בציפויים מרובי שכבות לעדשות מצלמה ולתעשיית הסרטים.
למרות זאת, המדינות הלוחמות במלחמת העולם השנייה התייחסו לציפויי התאבכות למניעת החזרה לשימושים צבאיים, כולל משקפות, פריסקופים, מדי טווח וכוונות נשק טלסקופיות כסוד צבאי.
הציפוי הפופולרי היה מגנזיום פלואוריד ועד סוף המלחמה פותחו טכניקות ציפוי שכללו חימום של האלמנטים האופטיים תוך כדי הציפוי בתא הריק.
ב-1949, יצרה חברת צייס עדשות מצלמה עם ציפוי נגד החזרה על כל מממשקי הזכוכית-אוויר שבה.
ב-1960 נחקרה ויוצרה לראשונה שכבה דקה של חומר עם מקדם שבירה משתנה – GRIN.
בשנות השבעים של המאה ה-20 היו בשימוש ציפויי התאבכות בני שש שכבות.
בשנת 1990 שיפרה חברת צייס את הציפוי והצליחה לייצר משקפת שדה שהשיגה העברת אור של למעלה מ-90%.
ציפויים נגד החזרה מבוססי מרקם יוצרו לראשונה בשנות האלפיים, למרות שנחקרו כבר משנות השישים של המאה העשרים.
ציפוי כרום הוא תהליך כימי-תעשייתי שבמסגרתו מצפים אובייקטים ממתכת (ולעיתים גם חומרים אחרים) בשכבת כרום דקה, לרוב לצורך שיפור עמידות בפני קורוזיה, שחיקה, או להענקת מראה מבריק ומלוטש.
קיימות שתי שיטות עיקריות לציפוי כרום: ציפוי דקורטיבי (Decorative Chrome Plating) וציפוי כרום קשה (Hard Chrome Plating).
השיטה הראשונה מיועדת בעיקר לשיפור מראה ולמתן הגנה קלה יחסית, ואילו השנייה משמשת בעיקר למטרות טכניות ותעשייתיות הדורשות עמידות גבוהה.
ציפוי כרום מתבצע לרוב באמצעות תהליך של ציפוי אלקטרוליטי, שבו מועברת זרם חשמלי דרך תמיסה של חומצה כרומית, מה שגורם לכרום להתעצב על פני השטח של הפריט המצופה.
התהליך דורש שלבים מוקדמים של ניקוי והכנה, ולעיתים גם ליטוש סופי.
ציפוי כרום נפוץ בתעשיית הרכב, התעופה, הכלים והמכונות.
הכנת חלק לציפוי כרום והתהליך עצמו כוללים בדרך כלל חלק מהשלבים הבאים או את כולם:
ניקוי ידני להסרת לכלוך וזיהומים משטחיים
הסרת מזהמים אורגניים שנותרו באמצעות ניקוי תחליבי, ניקוי בסיסי, ניקוי אלקטרוליטי אנודי, או ניקוי בממיסים על ידי טבילה, ריסוס, יישום ידני, או התעבות אדים
שטיפה (לא נדרש אם שלבי ההפעלה והציפוי מבוצעים באותו מכל)
טבילה בתמיסת ציפוי הכרום, שבה החלק מתחמם לטמפרטורת התמיסה
יישום זרם חשמלי למשך הזמן הנדרש להשגת העובי הרצוי
קיימות וריאציות רבות לתהליך זה, בהתאם לסוג המצע המצופה.
מצעים שונים דורשים תמיסות חריטה שונות, כגון חומצות הידרוכלורית, הידרופלואורית, וגופרתית.
ברזל כלורי פופולרי גם לחריטת סגסוגות נימוניק.
לעיתים החלק נכנס למכל הציפוי כשהוא מחובר חשמלית.
לעיתים משתמשים באנודה תואמת עשויה עופרת/בדיל או טיטניום מצופה פלטינה.
מכל ציפוי כרום קשיח טיפוסי מצפה בקצב של כ-25.4 מיקרומטר לשעה.
מפרטים תעשייתיים נפוצים המסדירים את תהליך ציפוי הכרום כוללים את AMS 2460, AMS 2406, ו-MIL-STD-1501.
ציפוי כרום משושה, הידוע גם כ"הקס-כרום", Cr6+, וציפוי כרום(VI), משתמש בתחמוצת כרום (CrO3, הידועה גם כחומצה כרומית) כמרכיב העיקרי.
תמיסת ציפוי כרום משושה משמשת הן לציפוי דקורטיבי והן לציפוי קשיח, וכן לטבילה מבריקה של סגסוגות נחושת, אנודיזציה בחומצה כרומית, וציפוי המרה כרומטי.
תהליך ציפוי כרום משושה טיפוסי כולל:
מכל ההפעלה הוא בדרך כלל מכל של חומצה כרומית שדרכו מועבר זרם הפוך.
שלב זה חורט את פני החלק ומסיר כל קשקשת.
במקרים מסוימים, שלב ההפעלה מבוצע במכל הכרום.
מכל הכרום מכיל תערובת של תחמוצת כרום וחומצה גופרתית, ביחס המשתנה מאוד בין 75:1 ל-250:1 במשקל.
התוצאה היא תמיסה חומצית ביותר (pH 0).
הטמפרטורה וצפיפות הזרם במכל משפיעות על הברק וכיסוי הסופי.
חיסרון תפקודי אחד של ציפוי כרום משושה הוא יעילות קתודה נמוכה, המובילה לכוח זריקה נמוך.
משמעות הדבר היא ציפוי לא אחיד, עם יותר חומר בקצוות ופחות בפינות פנימיות ובחורים.
כדי להתגבר על בעיה זו, ניתן לצפות את החלק בעובי עודף ולשייף אותו לגודל הרצוי, או להשתמש באנודות עזר סביב האזורים שקשה לצפות.
כרום משושה גם רעיל בהרבה מכרום תלת-ערכי, מהווה סיכון בריאותי משמעותי הן בייצור והן בסילוק אם לא מטופל בזהירות.
ציפוי כרום תלת-ערכי, הידוע גם כ"טרי-כרום", Cr3+, וציפוי כרום(III), משתמש בכרום סולפט או כרום כלורי כמרכיב העיקרי.
ציפוי כרום תלת-ערכי הוא חלופה לכרום משושה ביישומים ועוביים מסוימים (למשל, ציפוי דקורטיבי).
תהליך ציפוי כרום תלת-ערכי דומה לתהליך ציפוי הכרום המשושה, למעט הרכב התמיסה והאנודה.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של תצורות תמיסת כרום תלת-ערכי:
תמיסת אלקטרוליט מבוססת כלוריד או סולפט המשתמשת באנודות גרפיט או מרוכבות, בתוספת חומרים למניעת חמצון של כרום תלת-ערכי באנודות.
תמיסה מבוססת סולפט המשתמשת באנודות עופרת מוקפות בתיבות מלאות בחומצה גופרתית (המכונות אנודות מוגנות), המונעות חמצון של הכרום התלת-ערכי באנודות.
תמיסה מבוססת סולפט המשתמשת באנודות קטליטיות בלתי מסיסות, השומרות על פוטנציאל אלקטרודה המונע חמצון.
תהליך ציפוי הכרום התלת-ערכי מאפשר ציפוי של חלקים בטמפרטורה, קצב וקשיות דומים לאלו של כרום משושה.
עובי הציפוי נע בין .
היתרונות התפקודיים של כרום תלת-ערכי כוללים יעילות קתודה גבוהה יותר וכוח זריקה משופר.
כוח זריקה טוב יותר מאפשר קצבי ייצור גבוהים יותר.
נדרשת פחות אנרגיה בשל צפיפות הזרם הנמוכה יותר הנדרשת.
התהליך חזק יותר מכרום משושה משום שהוא יכול לעמוד בהפסקות זרם.
אחד החסרונות כאשר התהליך הוצג לראשונה היה חוסר שביעות רצון של לקוחות דקורטיביים מהבדלי הצבע.
כיום משתמשות חברות בתוספים להתאמת הצבע.
ביישומי ציפוי קשיח, עמידות הקורוזיה של ציפויים עבים יותר אינה טובה כמו זו של כרום משושה.
עלות הכימיקלים גבוהה יותר, אך זו בדרך כלל מתקזזת על ידי קצבי ייצור גבוהים יותר ועלויות תקורה נמוכות יותר.
באופן כללי, יש לשלוט בתהליך בקפידה רבה יותר מאשר בציפוי כרום משושה, במיוחד בנוגע לזיהומים מתכתיים.
משמעות הדבר היא שתהליכים שקשה לשלוט בהם, כמו ציפוי חבית, הם מאתגרים יותר עם תמיסת כרום תלת-ערכי.
ציפוי כרום דו-ערכי מבוצע מתמיסות המכילות מינים של Cr2+.
תמיסות כאלה נמנעו לפני שנת 2020 לערך, בשל רגישותן לאוויר ופליטת מימן מתמיסות מימיות של Cr2+.
בשנות ה-2020 התגלה כי כרום(II) כלורי בעל מסיסות של כ-4.0 מולר במים בטמפרטורת החדר (כלומר, עם יחס מולרי של H2O:Cr של כ-14:1), ותמיסות כאלה מתנהגות כמו אלקטרוליטים על-רוויים עם נטייה מופחתת לפליטת מימן.
הציפויים הבריקים באיכות הגבוהה ביותר מופקים בצפיפות זרם גבוהה יחסית של 20 מיליאמפר/סמ"ר.
ציפה קמפינסקי (נולדה ב-4 באפריל 1957) היא עיתונאית, עורכת ואמנית ישראלית העוסקת בתיעוד תרבות עירונית.
קמפינסקי נולדה בשם ציפורה קמפינסקי בקבוצת שילר שליד רחובות.
למדה בתיכון רוטברג וכשמיניסטית ערכה את עיתון בית הספר.
את שירותה הצבאי עשתה כמפקדת פלוגה בנח"ל, ולאחר שהשתחררה למדה תקופה קצרה עיצוב תעשייתי, ולאחר מכן פנתה לתחום העיתונות, שם התחילה את דרכה כמרכזנית במערכת "מעריב".
ב-1984 הצטרפה קמפינסקי לצוות ההקמה של העיתון "חדשות".
תחילה כתבה ביקורות תרבות, וב-1985 מונתה לעורכת מוסף סוף השבוע "תוספת שבת".
כמו כן כתבה את מדור הרכילות "ציפורה", שהיה הראשון מסוגו בישראל, ונקרא על שמה.
ב-1988 עזבה קמפינסקי את "חדשות" והצטרפה למערכת "העיר".
בשנת 2013 התראיינה לסדרה "תקוות גדולות" שהפיק דוד דרעי לערוץ 8 על אודות שנותיו הראשונות של העיתון.ב-1992 הייתה העורכת הראשונה של מקומון "זמן תל אביב", והייתה שותפה לעיצוב אופיו של המקומון, בטרם הצטרפה ב-1993 למערכת מעריב ומונתה לעורכת המוסף "סופשבוע".
באפריל 2002 הדיח אותה העורך הראשי אמנון דנקנר מתפקידה לטובת אוריה שביט.
ב-1996 ערכה ראיון במגזין לתרבות קווירית "תת תרבות" שיזם יאיר קדר.
לאחר פרישתה מ"מעריב" הרצתה קמפינסקי בקורסים לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל ובמכללת ספיר, הייתה יועצת בעיתון הכלכלי גלובס, וליוותה מקצועית את הקמת מוסף סוף השבוע "G" שערך אמיר זיו.
ב-2006 כשזיו התמנה לעורך "סופשבוע", ניאותה קמפינסקי לבקשתו של המו"ל עופר נמרודי לשמש כיועצת בשכר של זיו.
כן הייתה עורכת משנה של כתב העת "הד החינוך", ובשנת 2020 הייתה יועצת מקצועית באתר האינטרנט המחודש של העיתון "דבר".
קמפינסקי המשיכה לעסוק בכתיבה ובצילום גם מחוץ למסגרות העיתונות הממוסדת.
במשך כמה שנים כתבה בלוג מצולם בשם "סטריט ויו" (Street View) באתר Xnet, בו תיעדה וסיפרה על חיי היום-יום בשכונת פלורנטין.
היא אחת הכותבים הקבועים באתר "העין השביעית", ומפרסמת טורים בנושאי עיתונות, שפה תקשורתית ותרבות דיגיטלית.
כמו כן ערכה עם טלי תמיר את הספר "דודו גבע - פשר החיים", שהוציא מוזיאון נחום גוטמן לסיכום תערוכה שנאצרה לאחר מותו של גבע, ושילב מיצירותיו ומאמרים מרתקים עליו ועל יצירתו.
קמפינסקי ערכה את אנציקלופדיית "מבשלים" של חיים כהן ואלי לנדאו, את האוטוביוגרפיה של אירית שנקר, שותפתו של כהן במסעדות קרן ודיקסי, וכן את "הספר הלבן" של לנדאו, ספר מתכוני החזיר הראשון בישראל שיצא לאור ב-2010.
ב-2024 ערכה עם איציק יושע את ספרה של הצלמת ורדי כהנא "מחזור 2007".
במקביל לקריירה התקשורתית עוסקת קמפינסקי באמנות, בעיקר כצלמת וכאמנית רחוב המשלבת תיעוד אורבני ואנתרופולוגיה חזותית.
עבודותיה מתמקדות בסביבה העירונית ובתרבות הרחוב של דרום תל אביב.
מיזמי האמנות שלה, כדוגמת תיעוד הגרפיטי בשכונת פלורנטין, העלו למודעות הציבורית את חשיבותה של אמנות הרחוב כמשקפת מציאות פוליטית וחברתית.
בשנת 2010 הציגה בגלריה "חללית" את תערוכת היחיד הראשונה שלה, "הירושימה כמצב קיומי", שעסקה בהשלכות ההיסטוריות והקיומיות של הפצצת הירושימה, ונפתחה ביום השנה ה-65 להטלת הפצצה על העיר.
משנת 2012 בערך החלה קמפינסקי לתעד באמצעות צילום יומיומי את שכונת פלורנטין.
צילומיה הוצגו בתערוכה "מתנות מהרחוב" בגלריה "משונע" בתל אביב בשנת 2015, לצד פסלים, ציורים וחפצים שננטשו ברחוב, והקהל הוזמן "לאמץ" את המוצגים ללא תשלום.
בשנים 2012–2017 תיעדה קמפינסקי מלחמות גרפיטי פוליטי בין ימין לשמאל בפלורנטין, וצילומיה הוצגו ב-2017 בתערוכה "הבית בוער וסבתא מסתרקת" בגלריה "הבית האדום" בשכונת שפירא.
מלבד תערוכות יחיד, השתתפה קמפינסקי גם בתערוכות קבוצתיות.
בין היתר הציגה מעבודותיה במוזיאון נחום גוטמן ובמוזיאון חיפה לאמנות, בהקשרים של אמנות רחוב ושימור אורבני.
בשנות ה-80 ניהלה קמפינסקי מערכת יחסים עם הזמרת קורין אלאל.
מתגוררת בשכונת פלורנטין בתל אביב.
ציפור לאומית היא ציפור או עוף, שנבחר לסמל מדינה או עם.
קיימים עופות המסמלים אף מדינות בתוך ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה והודו ואף מחוזות ביפן, סין ועוד.
יש מדינות ללא ציפור לאומית, ויש מדינות שלהן יותר מציפור אחת, כך בטרינידד וטובגו ישנן שתי ציפורים לאומיות ושתיהן מופיעות על סמל המדינה; אחת מהן היא הציפור הלאומית של טרינידד, והשנייה - של טובגו.
קיימים מספר סוגים ואף מינים של עופות, שנבחרו כציפור לאומית ביותר מאשר מדינה אחת.
כך קונדור האנדים הוא ציפור לאומית במספר מדינות בדרום אמריקה, ואילו סוגים שונים של בזיים ושל עגוריים משמשים כציפורים לאומיות במדינות שונות זו מזו.
השקנאי אף הוא ציפור לאומית הנפוצה במדינות שונות, מכיוון שהוא נחשב למייצג של הנצרות.
לעיתים בסמל המדינה מופיע עוף אחר מאשר הציפור הלאומית - כך בסמלי ירדן, רומניה, דרום אפריקה, ניגריה, אינדונזיה, איסלנד, הפיליפינים, ליבריה וסיישל.
עופות מסוימים משמשים כסמלים רב-לאומיים שאינם מזוהים עם "ציפור לאומית".
ארצות הברית - עיטם לבן-ראש
עיטם לבן-ראש ("עיט קירח" או "עיט קירח אמריקאי") נבחר להיות הסמל הלאומי של ארצות הברית ב-20 ביוני 1782, בגלל כוחו ומראהו הנשגב, חייו הארוכים, ומכיוון שנפוץ רק באמריקה הצפונית.
מסופר, שבאחד הקרבות הראשונים של מלחמת העצמאות האמריקאית, קולות הקרב העירו את העיטמים אשר נמו בצמרות העצים, הם חגו מעל ראשי הלוחמים וקראו בקולם הצרוד, מה שנדמה ללוחמים האמריקאים כקריאות לחירות.
בנג'מין פרנקלין מהאבות המייסדים של ארצות הברית, התנגד לבחירה בעיטם כסמל לאומי, בטענה שאופיו איננו מתאים: העיטם מפחד מציפורים קטנות ממנו; הוא עצל מדי כדי לדאוג למזונו בעצמו, לוקח לעצמו את שלל הדיג של השלך, במקום לדוג בעצמו.
פרנקלין הציע את תרנגול ההודו - לדבריו עוף הרבה יותר מכובד - להיות הסמל של ארצות הברית.
עם זאת יש טענה שפרנקלין בכלל לא דיבר על הסמל הלאומי והתכוון לתכונות אופי של עופות במכתב לבתו.
בנוסף לכך לכל מדינה ומדינה בתוך ארצות הברית יש עוף לאומי משלה.
הרי האנדים - קונדור האנדים
בתרבויות העתיקות של האנדים, ראו בקונדור את התגלמותו של אל כל יכול ששמו ויראקוצ'ה.
במדינות קולומביה, צ'ילה, בוליביה ואקוודור, מופיע הקונדור על גבי הסמל הלאומי.
ברוב המדינות ניתן לצפות בציפור הלאומית בטבע.
לא כך במאוריציוס, שם נכחדה הציפור הלאומית לפני יותר מ-300 שנים.
העוף חסר יכולת התעופה דודו אפור התגלה על ידי המתיישבים ההולנדים בשנת 1601, אך הם אלו שגם גרמו להכחדתו, ומאז 1681 לא נראה יותר פריט ממין זה בחיים.
אין עדות לקיום עוף זה מחוץ למאוריציוס, ולכן נבחר לסמל הלאומי שלהם.
תושבי זימבבואה, אף הם, לא יכולים לצפות בציפור הלאומית שלהם בטבע.
הציפור הלאומית של מדינה זו היא "ציפור זימבבואה" - כינוי לתבליטי ציפורים על גבי קירות ומונוליתים, שהתגלו בהריסות אתר העתיקות זימבבואה הגדולה (המאה ה-11 - המאה ה-15).
דמות הציפור הפכה לסמל לאומי עוד כשהמדינה הייתה קרויה רפובליקת רודזיה, והיא מופיעה על סמל ודגל רודזיה.
זימבבואה הוקמה בשנת 1980 במקום רודזיה, ושמה לקוח משם אתר העתיקות זיממבואה הגדולה.
דמות הציפור מופיעה גם על דגל ועל סמל המדינה החדשה.
במסגרת אירועי שנת ה-60 למדינת ישראל, נפתח קמפיין בחירת הציפור הלאומית, כמיזם של החברה להגנת הטבע בהובלת מנהל מרכז הצפרות הישראלי של החברה להגנת הטבע, דן אלון ומנהל המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון, ד"ר יוסי לשם.
המשרד להגנת הסביבה, משרד החינוך וצה"ל העניקו למיזם את חסותם.
קמפיין הצלת פרחי הבר שהובילה החברה להגנת הטבע בשנות ה-60 היווה מודל לחיקוי בקמפיין הציפור הלאומית.
נקבעו קריטריונים לבחירת המועמדות לציפור הלאומית:
בשנת 2008 התקיימה הצבעה של הציבור הרחב, כשהציפורים שנכללו בהצבעה היו בולבול צהוב-שת, דוכיפת מצויה, שלדג לבן-חזה, חוחית, נשר מקראי, סיקסק, בז אדום, תנשמת מצויה, צופית בוהקת ופשוש.
ההצבעות התקיימו גם במערכת החינוך ובצה"ל, וב-29 במאי 2008 הכריז נשיא המדינה שמעון פרס על הדוכיפת כציפור הלאומית.
בעקבות בחירת הציפור הלאומית, בחרה עיריית תל אביב את הסיס כאחד הנושאים בחגיגות יובל המאה לעיר.
להלן רשימת ציפורים לאומיות של מדינות עצמאיות (באותיות מודגשות) ושל אוטונומיות:
סמלים רב לאומיים שאינם בהכרח "ציפור לאומית"
עיט דו-ראשי הוא סמל קדום, המופיע בסמל של אימפריות ומדינות שונות באירופה בתקופות שונות, ועד ימינו.
עוף זה לא נחשב כציפור לאומית.
אימפריות ומדינות בעבר: ארמניה הארסאכידית, האימפריה הביזנטית, האימפריה הרומית הקדושה, האימפריה הסלג'וקית הגדולה, האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרית,
הקונפדרציה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
העיט הדו-ראשי נותר עד היום בסמליהן של חמש מדינות, ועד 2007 הופיע בסמל של ישות מדינית נוספת:
ארמניה - בנוסף לעיט בעל ראש אחד, מופיע סמל מוקטן של עיט דו-ראשי
רפובליקה סרפסקה (ישות מדינית בתוך בוסניה והרצגובינה החל מ-1992) - בסמל שהיה נהוג בשנים 1992–2007
בסמליהן של ארצות ערב רבות מופיע עיט או בז בסמל המדינה, אך עופות אלו אינם מוכרים כציפורים לאומיות במדינות אלה (למעט באיחוד האמירויות הערביות).
למעשה מדובר בסמלים לאומיים כלל ערביים:
עיט (עיט סלאח א-דין) - הסמל של צלאח א-דין: מצרים (ובעבר רע"ם), עיראק, ירדן, תימן, הרשות הפלסטינית.
בז/נץ (נץ קורייש) - הסמל של שבט קורייש (שבטו של מוחמד): סוריה, לוב (בזמן קדאפי), כווית, איחוד האמירויות הערביות.
ציפורה היה מדור רכילות שפורסם בעיתון "חדשות" החל משנת 1984 ועד לסגירתו של העיתון בשנת 1993. בשנים שלאחר מכן פורסם המדור במקומון "העיר", ובתחילת שנת 2007 נסגר.
ציפורה נחשב עד היום כאחד ממדורי הרכילות המשפיעים ביותר בתרבות הישראלית, וכאחד שפיתח את תחום הרכילאות בארץ.
המדור נחשב כמדור הרכילות הראשון אשר התמקד בהצגת צדדים מביכים ושליליים של הידוענים בישראל, והתאפיין בסגנון צבעוני, משוחרר ובלתי-רשמי - סגנון אשר הלם את אופיו של עיתון "חדשות" בימים ההם.
המדור אף הכניס לשפה העברית ביטויים חדשים, כגון "ציפורה הרוסה", "לא חשוב מאיזו עדה", ו"היונגיאני של...".
בסיומו של כל מדור התפרסמה בדיחה, לעיתים בעלת אופי מיני, תחת הכותרת "ונסיים בבדיחה".
עורכי המדור מעולם לא חתמו בשמם על פרסומי הרכילות, ולכן במשך שנים התרוצצו בציבור שמועות רבות בנוגע לזהותה של אותה רכילאית הקרויה "ציפורה", אשר מיררה את חייהם של הידוענים הישראלים.
"ציפורה" הוצגה ואופיינה במשך השנים כאישה רווקה ומרירה, מלאת תלונות כלפי הנעשה בתרבות הישראלית ובעלת נקודת השקפה צינית.
כיום כבר ידוע כי מייסדו של המדור היה רינו צרור, וכי העורכת הראשונה שלו הייתה ציפה קמפינסקי, ממקימי עיתון "חדשות" - שעל שמה קרוי המדור.
עם עורכיו במרוצת השנים נמנים אביב הברון, אהוד אשרי, דנה מודן, רענן שקד, גל אוחובסקי ועירית לינור.
רחל ברטל-יבנאלי הייתה 'ציפורה' האחרונה עד סגירת העיתון.
בחודש ינואר 2007 הוחלט במקומון "העיר" לפצל את מדור "ציפורה" למספר מדורים נפרדים שפוזרו בחלקיו השונים של העיתון, ובכך למעשה נסגר המדור.
ציפור שותה היא דוגמה למשחק מדעי המאפשר להדגים עקרונות וחוקים פיזיקליים וכימיים, במקרה זה חוק הגזים האידיאליים, שיווי משקל מכני, אנתלפיית אידוי, מנוע חום ונוספים.
הציפור השותה הומצאה ב-1945 ונרשמה כפטנט ב-1946, הציפור מורכבת משני כדורי זכוכית המחוברים בצינור.
צד אחד של הצינור מחובר לקצה הכדור העליון וקצהו השני נמצא בתוך הכדור התחתון שקוע בנוזל.
מרבית הכדור התחתון ממולא נוזל אשר נשאב אל הכדור העליון כאשר הציפור מופעלת.
הכדור העליון מכוסה בד או לבד שהרטבתו משמשת כמעין דלק לתנועת הציפור.
הנוזל שבתוך הציפור הוא לרוב דיכלורומתאן אשר אינו מהווה סכנה בתוך הכלי הסגור, אולם החומר עצמו חשוד כמסרטן וכמוטגן.
בעת יצירת גוף הציפור האוויר שבה נשאב כך שהגז היחיד שבציפור הוא אדי הנוזל.
דיכלורומתאן הוא חומר נדיף ביותר, כך שמעבר בין מצב צבירה נוזלי וגזי מתקיים גם בתוספת אנרגיה נמוכה למדי.
כאשר ראשה של הציפור טבול במים הוא מתקרר, הגז שבו מתעבה, נפחו קטן והלחץ בצינור קטן מה שגורם לשאיבת הנוזל שבכדור התחתון מעלה.
הציפור מעוצבת כך שכאשר מרבית הנוזל בכדור התחתון היא מאוזנת, אולם כאשר הנוזל נשאב מעלה שיווי המשקל של הציפור מופר וראשה מוטה מטה.
כאשר הציפור מאוזנת משתווה לחץ האדים בכדור העליון והתחתון, הנוזל זורם בחזרה לכדור התחתון והתהליך מתחיל שוב.
אמנם נראה כאילו מדובר במכונת תנועה נצחית שאינה דורשת אנרגיה מלבד ההפעלה הראשונית, אולם זהו מנוע חום שמקור התנועה שלו הוא הפרשי הטמפרטורה בין ראש הציפור, המתקרר עקב התאדות המים שנספגו בכיסוי הכדור העליון, לבין הכדור התחתון, לפיכך לאחר שכל המים יתאדו, התנועה תפסיק.
המקום היחידי בארץ שהלוגו שלו כלל את ה'ציפור השותה' הוא הבר-מסעדה המיתולוגי בירושלים שנקרא 'פינק'.
המקום הוקם בשנת 1932 בזמן ימי המנדט הבריטי ופעל משך 73 שנה, בניהולם של קורט (דייב) רוטשילד וחתנו שמואל (מולי) עזריאלי.
ציפורה פרנק (נולדה ב-23 במאי 1935) היא הבעלים של חלק משטח אושוויץ בירקנאו.
סבה, יוסף היה בעל בית חרושת קטן באזור אושוויינצ'ים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי הנאצים, הולאם השטח.
שאר בני המשפחה נמלטו לטג'יקיסטן בה שהו עד לסיום המלחמה.
לאחר תום המלחמה הגיעו למרסיי שבצרפת וב-2 ביולי 1947 הגיעו לישראל.
בישראל, היא הוכשרה כמורה והתחתנה עם יצחק פרנק, איש עסקים.
לאחר מות בעלה בשנת 1995, בחנה את המסמכים של הוריה ואז נחשפה לרכוש אשר הוריש לה סבה.
מאבק הבעלות על אתר אושוויץ
סבה, יוסף היה הבעלים של השטח שעליו בנו את מחנה הריכוז אושוויץ וחלק ממחנה ההשמדה בירקנאו והיה בעל בית חרושת קטן במרכזו.
עם הכיבוש הגרמני וההחלטה על בניית המחנות הוחרם בית החרושת והוסב לבית חרושת לנשק השייך לקונצרן קרופ, ובו עבדו יהודים בעבודת כפייה.
סבה יוסף היה בין הראשונים שנשלחו להשמדה בתאי הגזים במחנה.
ממשלת פולין הלאימה את הרכוש בשנות ה-60 של המאה ה-20 כשהיא מסרבת לשלם פיצוי כלשהו על הרכוש המולאם.
אמה של ציפורה המשיכה לשלם מאז עלייתה לארץ את הארנונה עבור אתר המפעל לשלטונות המקומיים בפולין.
ציפורה פרנק מקיימת כיום מאבק תקשורתי ומשפטי להחזיר לה את הבעלות באתר, מתוך כוונה שהאתר יהיה בבעלות יהודית.
בשנת 1998 פרסמה פרנק ספר הנושא את השם "Owning Auschwitz" (תורגם לעברית כ"בעלות על אושוויץ") המתעד את סיפורה ואת מאבקה.
סרט של גרנדה (Granada Television) תיעד את סיפורה של פרנק ואת מאבקה.
ציפור צהובה הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
את המרכיבים מוזגים לשייקר, מסננים לכוס קוקטייל ומקשטים פרוסת ליים.
ציפורה (ציפי) כוכבי-רייני (נולדה ב-14 בדצמבר 1954 בפתח תקווה) היא בלשנית, חוקרת השפה העברית ולשונות שמיות וחמיות, ביוגרפית, פרופסור חבר (בגמלאות) במחלקה ללשון עברית במכללה האקדמית בית ברל.
ציפורה כוכבי גדלה ברמת גן, כבת שנייה מבין חמישה אחים.
אמהּ, זהבה כוכבי, נולדה בתימן ועלתה לארץ ישראל בגיל 3. היא עבדה כחובשת ראשית במגן דוד אדום.
אביה, משה כוכבי, יליד תימן אף הוא, עלה לארץ ישראל בגיל שנה ועבד רוב חייו כקבלן בניין.
כוכבי גדלה בבית דתי אך חונכה בבית ספר חילוני.
בהיותה כבת 12 החליטה לחיות כחילונית, אך המשיכה לנהל אורח חיים דתי בבית הוריה, שהשפיעו על חינוכה תוך חשיפתה לספרות ועידוד למידה והעשרה.
בגיל 18 התגייסה לצה"ל ושירתה בקריה בתל אביב במקביל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת תל אביב.
כוכבי-רייני החלה להתעניין בבלשנות כבר בגיל 9. בשנותיה בתיכון הצטיינה בלשון והחלה להשתתף בהרצאות באוניברסיטת תל אביב עוד בגיל 16. היא התמחתה בשפות שמיות וחמיות במהלך לימודיה באוניברסיטה זו.
את התואר הראשון סיימה בשנת 1978, ואת תוארה השני ב-1983. נושא התיזה שלה (בהנחייתו של פרופסור רפאל קוטשר) עסק בניתוח לשוני של הדיאלקט האכדי של הסופרים המצריים במאה ה-14 לפנה"ס שנתגלו בארכיון של אל-עמארנה.
סיימה את התואר השלישי בשנת 1989. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בניתוח הדיאלקט האכדי של הסופרים המצריים במאות ה-14 וה-13 לפנה"ס.
מנחיה בעבודת הדוקטורט היו השומרולוג והאשורולוג פרופסור רפאל קוטשר, והאגיפטולוג פרופסור מרדכי (מורי) גילולה.
כוכבי-רייני משמשת כמרצה בחוג ללשון עברית במכללת בית ברל משנת 1986 ועד היום.
בעבר עסקה בתחום ההוראה והחינוך במגוון מוסדות אקדמאים.
בין השאר עבדה בשנת תשמ"ט כמרצה לעברית בגרץ' קולג' (Gratz College) וכמרצה לעברית מקראית בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (Reconstructionist Rabbinical College); בשנת תשנ"ג הייתה מרצה לתלמידים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן; ובשנת תשנ"ו הייתה מרצה לעברית מקראית באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
ספריה ומאמריה עוסקים בנושאים לשוניים ולשוניים-סגנוניים של הטקסטים הכתובים בעיקר בכתב היתדות ובהירוגליפים.
כוכבי-רייני עסקה רבות במחקר על מכתבי אל-עמארנה, תכתובות בין מלך מצרים לעמי האזור מאמצע המאה ה-14 לפנה"ס.
היא חקרה מכתבים אלה לצידו של בעלה, הפרופסור אנסון רייני, והמשיכה את מחקריו של רייני לאחר מותו.
ב-2005 פורסם ספרה "למלך אדוני - מכתבי אל עמרנה", הכולל 350 מכתבים מהארכיון, מתורגמים לעברית.
בעת שירותה הצבאי פגשה כוכבי-רייני את הסופרת נעמי פרנקל, והן הפכו לידידות עד מותה של פרנקל בשנת 2009. כוכבי-רייני עסקה בניתוח ספריה של פרנקל ובכתיבת הביוגרפיה שלה שנמסרה לה מפרנקל עצמה.
בנוסף כתבה שני תסריטים המבוססים על ספריה של פרנקל - "ברקאי" ו"פרדה".
התסריט הראשון הומחז והועלה על בימות תיאטראות בסלמנקה ובטולדו שבספרד.
כוכבי-רייני היא היורשת היחידה של פרנקל.
ב-1982 נישאה לפרופסור אנסון רייני, שהיה בעברו כומר והתגייר.
רייני נודע בעולם כחוקר תרבויות המזרח התיכון הקדום וכחוקר שפות שמיות, כתאולוג וכארכאולוג.
כוכבי-רייני הכירה את בעלה כאשר היה המרצה שלה באוניברסיטה.
בנם יוחנן (יוני) קרוי על שם הארכאולוג יוחנן אהרוני.
כוכבי-רייני ובעלה עברו להתגורר ביישוב שערי תקווה.
ביתם נבנה בין השאר כדי שיוכל להכיל את ספרייתם הפרטית, המכילה כ-5,000 ספרים.
מכתבי שלונסקי – עיון לשוני וסגנוני.
ירושלים: גפן בית הוצאה לאור, 2018.
"מלכת הקונכייה": זריחה ושקיעה, הוצאת "גפן", 2013.
"מלכת הקונכייה": ניצחון הרוח, הוצאת "גפן", 2013.
"פרדה" לנעמי פרנקל - ניתוח ספרותי, לשוני-סגנוני, הוצאת "גפן", 2007.
למלך אדוני- מכתבי אל-עמרנה בתרגום עברי.
מראות, צבעים, קולות וצלילים – ניתוח לשוני-סגנוני של הרומן "ברקאי" לנעמי פרנקל, הוצאת "גפן" ירושלים-ניו-יורק, 2004.
(פרק בתוך ספר) כוכבי-רייני, צ' (2018) ברית השלום בין חַתֻּשִלִי ג' מלך חַתִּי ורעמסס ב' מלך מצרים (תרגום הנוסח האכדי), בתוך אמנון אלטמן (מחבר), בריתות מדיניות במזרח הקדום, ירושלים: מוסד ביאליק, עמ' 413–416.
ציפורה כוכבי-רייני "אורות בחשכה" - הסופרת נעמי פרנקל והביוגרפית פורצות חומות של שתיקה.
פרנקל נעמי, פרדה, הוצאת גפן, ירושלים 2003.
יונג, זכרונות, חלומות, מחשבות, הוצאת רמות אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ד.
הלב והמעין, חסידות ופסיכולוגיה אנליטית, תל אביב: הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, 1991
וזה היער אין לו סוף, מיסטיקה יהודית ופסיכולוגיה אנליטית, רמת השרון: "גבל" מוציאים לאור, 1989.
פיש הכריש / כתבו ואיירו: מקסים אורום, איילת באום, נעם זיו ו-6 אחרים ; הוגת הרעיון והמפיקה: דנה פאר ; ניקוד ועריכה: פרופ' ציפורה כוכבי-רייני
רייני יוני, תיק סגור: תעלומת המופתי והשואה, ישראל: יוני רייני, 2021
רייני יוני, הצד הנסתר של השואה והנאציזם: הרהורי היטלר ועוזריו על היהדות הנצרות' האסלאם ועמי האסלאם לצד מעורבותו של המופתי הגדול, ישראל: יוני רייני, 2020
רייני יוני, שואה, נאציזם ואסלאם קיצוני: דת וגזע של עמי האסלאם בראי הנאציזם, ישראל: יוני רייני, 2019
רייני יוני, הזכות על ארצנו: נאבקים ב"נרטיב" הפלסטיני, ישראל: יוני רייני, 2017
רייני יוני, מסתננים עלייך ישראל: פרשת ההגירה מאפריקה לישראל, ישראל: יוני רייני, 2017
הלמר, אמיר מאסטר בשפת הגוף: המדריך המעשי לשפת גוף עסקית, הרצליה: מגדלור, 2021.
על כמה מאפיינים לשוניים ולשוניים סגנוניים ברומן "פרדה" לנעמי פרנקל, מועד, ט"ו (2005), עמ' 144–196
ניתוח מורפו-סינטקטי וסמנטי של הרומן "ברקאי" מאת נעמי פרנקל, בלשנות עברית 54, 2004.
שמות עצם בלשון העברית על רקע הלשונות השמיות, חלקת לשון, שנה שנייה, מספר 3–4 (5-6), קיץ תשנ"א.
מכתבי ירושלים בארכיון אל-עמארנה, מחקרי חג, כתב עת לתרבות יהודית, .2000
מבחר דימויים, תיאורים ומטבעות לשון במכתבי אל-עמארנה והשוואתם למקרא, לשוננו 60 (תשנ"ז), עמ' 165–179.
כוכבי-רייני, צ' (2025) אברהם שלונסקי העורך: בחירותיו הלשוניות בטרילוגיה "שאול ויוהנה" לנעמי פרנקל, בשירי צילה שמיר השמש הייתה אם הם רצו" ובמכתביו למשוררת.
בתוך ש' יונה, ח' דיהי, א' דמרי וכ' שטאדל (עורכים) אני דניאל בינתי בספרים (דניאל ט 2), מחקרים לכבוד פרופסור דניאל סיון (עמ' 223-173).
הוצאת מגילת ספר המכון לחקר המקרא וההיסטוריה העתיקה.
כוכבי-רייני, צ' (2025) חגית הלפרין / שלונסקי בארץ עוץ לי גוץ לי.
עיונים בשפה וחברה גיליון 20, עמ' 28-6.
כוכבי-רייני, צ' (2025) מסודות היצירה ההומוריסטית והאירונית של שלונסקי: מאפיינים לשוניים ייחודיים בחידודי הלשון והאנקדוטות שלו.
הומור מקוון – כתב עת מדעי לחקר ההומור – גיליון 24, עמ' 28-6.
כוכבי-רייני, צ' אורות בחשכה – הסופרת נעמי פרנקל והביוגרפית שלה פורצות חומות של שתיקה.
מכתבי אל עמארנה: יחסים בין לאומיים בין המעצמות הגדולות ומאבקים פנימיים בקרב שלטי כנען
פרופ' ציפורה כוכבי רייני - מאבקה של הסופרת נעמי פרנקל לרכוש זהות עצמית.
ציפורה (ציפי) לוריא (1948 - 7 בדצמבר 2008) הייתה אוצרת אמנות, מבקרת אמנות, פובליציסטית ומרצה ישראלית.
פרצה דרך לאמנות נשים, בעיקר מן הציבור הדתי.
ציפורה לוריא לבית טסלר נולדה בשנת 1948 בעיר קלוז' שברומניה, עלתה לישראל בגיל עשר והתיישבה בירושלים.
היא למדה באולפנת "חורב" ובתום השירות הלאומי נישאה והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בתולדות האמנות, ספרות אנגלית וספרות השוואתית.
התמחתה בתיאטרון מודרני ובאמנות מודרנית.
בד בבד למדה במדרשה בתל אביב אצל האמן רפי לביא.
בשנים הראשונות לנישואיה לאיש ההתיישבות ישעיהו לוריא התגוררה בירושלים ואחר כך עברה ליישוב עפרה שבחבל בנימין.
לוריא כתבה ביקורות אמנות בעיתונים "דבר", עתון 77", "נקודה", "ארץ אחרת" ו"מקור ראשון".
בשנים 1996-1995 הגישה תוכנית תרבות דו שבועית ברשת א' של קול ישראל.
הקימה כשותפה אוצרת עם אבנר בר חמא את "הגלריה האחרת" בתל אביב.
לימדה אמנות ותיאטרון במכללת אמונה ובמכללת תלפיות.
נפטרה ב-7 בדצמבר 2008 ממחלת הסרטן והובאה למנוחות בבית העלמין של עופרה.
מזלית חצרוני טביב, "קול מקום" בגלריה האחרת, מכללת תלפיות תל אביב, 2002
"קיץ - קטיף" (יחד עם אבנר בר חמא), נווה דקלים, גוש קטיף, 2005
"הוי ארצי מולדתי", בית האמנים, 2007
ציפורה (צִפּוֹרָה) זייד (בקר) (1892 וילנה, ליטא – 24 בפברואר 1968 קריית טבעון, ישראל) הייתה אשת העלייה השנייה, ממייסדי ארגון השומר, לוחמת למען קידום השוויון בין נשים לגברים בפלשתינה-א"י, כיבוש השמירה וכיבוש העבודה.
ממקימי המושב בית זייד שבעמק יזרעאל, אשתו של אלכסנדר זייד והרוח החיה בהנצחתו.
ציפורה (פייגה-אטל) זייד נולדה בעיר וילנה, בירת ליטא, חמישית מבין שבעת ילדיהם (שנותרו בחיים) של רייזה (שושנה) לבית מלץ ומנחם בקר, צבע-אמן.
הייתה ילדה שובבה ועצמאית מאוד, ובצעירותה הייתה חברה בהתארגנויות יהודיות בווילנה.
בשנת 1907 עלתה ארצה עם אחותה קיילה.
החלטתה לעלות הייתה החלטת בזק.
לאחר שאחותה רבקה ויתרה ברגע האחרון (על-פי בקשת אחיה הבכור, משה), על כרטיס נסיעה לארץ ישראל, החליטה לנסוע במקומה, בידיעה כי תוכל לחזור הביתה לליטא בכל עת שתחפוץ.
בארץ גרה בירושלים יחד עם אחותה קיילה, למדה תפירה ועבדה אצל חייט.
בנוסף, עבדה כמבשלת בבית יתומים בירושלים בו עבדה אחותה.
השתתפה באספות של פועלי ציון, שם פגשה בחבורה של סתתים, ביניהם אלכסנדר זייד, לו נישאה לימים.
הקשר עמו היה הסיבה לכך שנשארה בארץ ולא חזרה לווילנה.
ביומנו תיאר אלכסנדר זייד את הקשר שנרקם ביניהם:
בשנת 1908 עברה יחד עם אחותה, אלכסנדר זייד ועוד שישה חברים מקבוצת הסתתים לחוות הקולקטיב סג'רה, שהוקמה על ידי מניה שוחט ובתמיכת מנהל החווה אליהו קראוזה.
במכתב שכתבה לימים לדוד בן-גוריון, סיפרה שבמהלך הנסיעה מירושלים לסג'רה אמר לה נהג הפרדות, מוסלמי אדוק, כי אם היא מעוניינת להצטרף לנסיעה עליה להתחפש לגבר, מחשש שתיחטף בדרך.
היא קיבלה את עצתו והתחפשה לגבר בשם גבריאל במהלך כל הנסיעה וגם מספר ימים לאחר מכן.
הקולקטיב, שהיה בבעלות חברת יק"א, מנה אז 25 איש ואישה.
ייחודו היה בהיותו התארגנות חקלאית כקומונה, במסגרתה קיבלו כלים, שטח וניהלו את חייהם על בסיס קופה משותפת וסידור עבודה מרכזי.
הקולקטיב חרת על דגלו בין היתר את הערכים כיבוש העבודה וכיבוש השמירה.
היא התנגדה לכך ופעלה לשינוי חלוקת התפקידים המסורתית בין נשים לגברים בקבוצה.
בין היתר נאבקה על זכות הנשים לעבוד בחריש בעזרת שוורים, על זכותן להשתתף בשמירה וכן הנהיגה אופנת לבוש ותספורת שכללו שיער קצוץ ומכנסיים קצרים.
רחל ינאית בן-צבי תיארה את הנשים בסג'רה כך:
בשנת 1909 הייתה אחת מקבוצת הגברים והנשים שהקימו את ארגון השומר.
משימתם הייתה משולשת: ביסוס הביטחון, ארגון פוליטי וכיבוש העבודה.
ציפורה ואלכסנדר זייד היו שומרים, ועל כן נדדו בין יישובים על פי החלטת הארגון.
כך מסג'רה עברו לחדרה, שם עבדה ציפורה בבית חולים בזכרון יעקב כעוזרת האישית של הלל יפה, מחדרה עברו לרחובות, שם גרו בכרמים וחיו בסוכה.
ברחובות הפגינה את כישוריה ברכיבה על סוס, לבושה בלבוש גבר.
היא התחרתה בתחרות רכיבה על סוסים וניצחה גברים רבים, ביניהם רוכבים בדואים מנוסים.
הם גרו במושבה זו כשנתיים, ושם גם נערכה בקיץ 1913 חתונתם, שהתקיימה בזמן אספת השומרים השנתית לארבעה זוגות.
במהלך החתונה הגיעו רוכבים שהודיעו על התקפה של ערבים בחדרה.
ארבעת החתנים שנישאו באותו היום עלו על סוסיהם ורכבו עד חדרה כדי להגן על המושבה.
לאחר החתונה חזרו לחדרה, וזמן קצר לאחר מכן עברו לכרכור.
הם גרו בחושות ערביות בתנאים קשים.
הנשים עיבדו את האדמה יחד עם הגברים בשוויון מלא והיא הקימה משק עזר קטן ובו עופות, פרה וערוגות לגידול ירקות.
בשנת 1914 עברו לתל עדשים, שם נולד בנם הבכור גיורא.
בתחילת 1916 נולדה הבת כוכבת.
באותה שנה הצטרפה משפחת זייד לקבוצת שומרים שהצפינה למטולה להקים יישוב חדש על אדמת חמרה, שלימים יקרא כפר גלעדי, על שמו של ישראל גלעדי, בעלה של קיילה, אחותה של ציפורה.
החוקרת סמדר סיני מראה כי ההשתתפות בשמירה על הסכנות שהיו כרוכות בה לא הרתיעה את הנשים בארגון השומר, אך היה עליהן לשכנע את הגברים בארגון כדי שיאפשרו להן להשתתף בשמירה, ואלה לא ששו לכך.
לרוב הנשים לא נמנו עם השומרים הקבועים, אלא שימשו בתור כוח עזר לעת מצוקה.
בדרך כלל הן רק סייעו בעת מצוקה ולא נמנו עם סגל השמירה הקבוע.
כדי להשתתף בשמירה השיגו כלי נשק והתאמנו בהפעלתם באופן עצמאי.
ציפורה זייד קנתה את האקדח שלה, מסוג בראונינג, בכספי עבודתה כפועלת חקלאית בחווה בסג'רה.
ב-1908, כשביקשו איכרי מסחה עזרה בהגנה עליהם כאשר יצאו לעבודת האדמה, ביקשו גם החברות להצטרף, אך נענו בשלילה.
זאת אף על פי שהיה להן נשק, כנראה בהוראה של ישראל שוחט.
נראה ששוחט חשש לשלומן, וייתכן שרצה להפגין את כוחו של הארגון בפני איכרי מסחה על מנת שישכרו את שירותיו, ונשים שומרות לא היו חלק מההוויה המוכרת והמקובלת.
יחד עם אסתר בקר יצאה בעקבות החברים ושתיהן העמידו אותם בפני עובדה:
על פי סיני, אמנם הנשים השומרות הוכיחו שהן מוכנות לקחת חלק בשמירה ולהקריב את חייהן בדיוק כמו השומרים הגברים, אך מאבקן בתוך הארגון נותר בעינו, ובכפר גלעדי הן הודרו מן השמירה.
החיים על אדמת חמרה היו קשים, בין השאר בשל היותו של היישוב מבודד והקשיים שהערימו השלטונות.
חייל טורקי ביקש להחרים את הסוסה של ציפורה, היא ביקשה לשלם לו שוחד ומשסירב בעטה בחוזקה בסוסתה, הוציאה את הרסן מידיו של החייל ונעלמה.
בשנת 1920 לאחר מאורעות תל-חי, ילדה ציפורה בירושלים את התאומים, יפתח ויוחנן.
בכ"ו בכסלו תרפ"ה, 23 בדצמבר 1924, התקיים משפט בעניין הרחקתה מכפר גלעדי.
בקיבוץ כפר גלעדי טענו בין היתר שאינה עובדת, וניסתה לחתור תחת אושיות הקיבוץ.
בין המעידים נגדה היו מניה שוחט ועוד אחד מוותיקי השומר.
"ציפורה תמיד הייתה תככנית, אני עוד זוכרת בסג'רה שציפורה רצתה לשמור כמו הבחורים וזה עורר התנגדות בשומר, ואני אז תמכתי בה, ועכשיו בכפר גלעדי אנשים אומרים שציפורה לא עובדת ורק מתעסקת עם ארבעת הילדים שלה, אבל אני אומרת שזה לא נכון, ציפורה עובדת קשה ומזיעה'.
בסופו של דבר הוחלט שתעזוב.
על פי ההחלטה, "נוציא את ציפורה מכפר גלעדי ונעביר אותה לפלוגה אחר".