tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן זה מתקבלות סדרות בנות עשרות גרסאות, המתפתחות מן הגרסאות השונות, ומהוות ייצוגים שונים שלו במרחב התרבות היהודי.
התוצר של מתודה זו הוא רב פנים: עבודות מ"א וד"ר העוסקים כל אחד ב'תימה' אחת לכל גילוייה והופעותיה ההיסטוריות, גאוגרפיות, ספרים, מאמרים בשאלות המתודה ובתיאור התפתחות גרסאות של תימה אחת.
אחד הפירות החשובים הוא האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, ששלושת כרכיה יצאו ב-2004, ב-2009, וב-2013 בהתאמה, והעוסקים בעריכתה היו פרופ' יואב אלשטיין, פרופ' אבידב ליפסקר ופרופ' רלה קושלבסקי.
"מערכת ההלכה והחברה בת ימינו", האומה (תשרי תשכ"ד), נדפס כחוברת עצמאית בשם: ההלכה והחברה בת ימינו, בעריכת אהרון פיצ'ניק, ירושלים: היכל שלמה, תשכ"ה.
"הלאומיות היהודית ותרבות ישראל", האומה ט (תשל"א), עמ' 5 - 20.
"החסידות כאתגר לתרבות יהודית מתחדשת", תרבות יהודית בימינו, עורכים: יואב אלשטיין ותאודור דרייפוס, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ג, עמ' 75 - 88.
תודת הסיפור של ר' נחמן מברסלב, ביקורת ופרשנות 15 (תש"ם) עמ' 53–84.
היסוד המיתי בסיפור החסידי כמכונן תודעה אקסטטית, אשל באר שבע ד, המיתוס במחשבת היהדות (תשנ"ו) עמ' 226–238.
הדרשה והסיפור החסידיים במתן שני, בואו לתקון, ביבליוגרפיה של הספרות החסידית, בתוך: מעשה סיפור, תשס"ו, עמ' 449–467.
- לדרכי תפקודה של מוטיפמה ממקור גנוסטי באגדת חז"ל וב 'אגדת שלושה וארבעה', נוסח שני, לביאליק, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי יג-יד (תשנ"א-תשנ"ב), עמ' 181–203.
סוף מעשה, מחשבה תחילה: 'אינטנציונליות' ו'אופק' כמושגי בסיס בפיענוח גרסאות התימה, מעשה סיפור ג 2013, עמ' 13–26.
א' יואב, דרך הפעמונים, הוצאת מחברות לספרות, תל אביב תשכ"ד.
א' יואב, פנים באימה מנגנת, רישומים: אריה ברמץ הוצאת אוגדן, ירושלים תשכ"ד.
א' יואב, מסכות עץ, ירושלים תשכ"ח.
עיגולים ויושר: על הצורה המחזורית בסיפור, הוצאת אלף, תל אביב 1970.
מעשה חושב: עיונים בסיפור החסידי, הוצאת עקד, תל אביב 1983.
פעמי בת מלך: חקרי תוכן וצורה בסיפורו הראשון של ר' נחמן מברסלב, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 1984.
האקסטזה והסיפור החסידי: עיונים במהותו של הסיפור החסידי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 1998.
בואו לתקון: ביבליוגרפיה של הספרות החסידית (בסדר אל"ף-בי"ת, בסדר כרונולוגי ובסדר הדורות), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2006.
(עם חסידה כהן) הראי"ה: תולדות הרב אברהם יצחק הכהן קוק ופועלו, הוצאת "מורשת", תשכ"א (1961)
(עם אבידב ליפסקר ורלה קושלבסקי) אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ה.
(עם אבידב ליפסקר ורלה קושלבסקי) אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ב', הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ט.
(עם אבידב ליפסקר) אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ג', הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ג.
יואב אבן (נולד ב-18 בפברואר 1974) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב הבריאות של חברת החדשות של ערוץ קשת 12.
אבן החל את דרכו העיתונאית בשנת 1999 כתחקירן בתוכנית "חמש עם גדי סוקניק", ואחר כך מונה לכתב כללי בתוכנית.
בשנת 2002 יצא לאור ספרו "ברווזים" - קובץ של שש נובלות, בהוצאת "אסטרולוג".
משנת 2005 הוא משמש ככתב הבריאות של חדשות 2 לאחר שהחליף בתפקיד את צ'יקו מנשה.
בסוף 2022 עבר אבן ניתוח לב פתוח להוצאת גידול שפיר שהתפתח על אחד משסתומי ליבו.
אבן רווק ומתגורר בתל אביב-יפו.
בשנת 2011 נעצר אבן בחשד לאונס ונחקר במשטרה.
לבקשת המשטרה ולבקשת אבן, הוטל צו איסור פרסום חריג למדי על המקרה, שכלל את זהותו כחשוד, עצם החקירה ואף עצם קיומו של הצו.
גרסת המתלונן (גבר טרנסג'נדר שהזדהה כאישה באותה תקופה), כולל זיהויו של אבן כאנס, פורסמה בבלוג "תיקון עולם".
לבסוף התיק נסגר מחוסר ראיות.
ביוני 2015 ביקש אבן להסיר את צו איסור הפרסום והוא פרסם ספר אלקטרוני בשם "הצד שלו", שבו גולל את הפרשה מנקודת מבטו.
עותק אלקטרוני של הספר הופץ בחינם, ולמעלה ממאה ושבעים אלף איש הורידו אותו.
בספרו, חשף אבן בין השאר כיצד חבריו בעיתונות העבירו לו את הידיעה שהוגשה נגדו תלונה במשטרה, עוד בטרם החלה חקירתו באופן רשמי.
כמו כן, תיאר אבן את הגיבוי הכלכלי והחברתי המלא אותו קיבל במסגרת הפרשה מצד בכירים בעולם התקשורת, לרבות על ידי מעסיקו ומנכ"ל "חברת החדשות", אבי וייס, שלדברי אבן קיבל את גרסתו ולא האמין להאשמות המתלונן נגדו, ואף הוסיף כי עבודתו ממתינה לו מתי שירצה.
מבקרים העירו כי אבן, בספרו, מנסה לחמוק מאחריות על האירועים המיוחסים לו.
ריאיון עם המתלונן ובו גרסתו לאירועים פורסם בעיתון "ידיעות אחרונות" ב-26 ביוני 2015.
יואב בן-דב (6 במרץ 1957 - 7 בדצמבר 2016) היה פילוסוף של המדע ומומחה לקלפי טארוט.
יואב בן-דב נולד בשנת 1957 בתל אביב לאילנה ויצחק בן דב, וגדל באתיופיה וברמת השרון.
למד לתואר ראשון בפיזיקה ותואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' יובל נאמן, וקיבל תואר דוקטור באפיסטמולוגיה והיסטוריה של המדע מאוניברסיטת פריז בשנת 1988 על תזה בתחום הפילוסופיה של תורת הקוונטים.
משנת 1979, החזיק בתעודה מהפקולטה ללימודים אסטרולוגיים בלונדון.
במקביל למד קריאה בקלפי טארוט ופסיכומאגיה בהדרכת אלחנדרו חודורובסקי בפריז.
בין השנים 1989–2006 שימש כחוקר ומורה מן החוץ במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, ובחוג לחינוך באותה אוניברסיטה וכפרופסור אד הונורם במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת דל וייה בקאלי, קולומביה.
כמו כן היה מורה לפיזיקה בבית הספר התיכון ע"ש רוטברג ברמת השרון, עורך מדעי של כתב העת "גלילאו" למדע פופולרי ושל אנציקלופדיה "אביב חדש", סופר ומנחה של סדרת תוכניות "אסכולה" בטלוויזיה החינוכית על תרבות דיגיטלית, ועד מומחה בבית המשפט בענייני תרבות הטראנס ואסטרולוגיה.
בין השנים 2008–2011 יצר את חפיסת קלפי הטארוט CBD של מרסיי, המשחזרת את חפיסת הטארוט התקנית של ניקולה קונוור מהמאה ה-18.
בן דב נפטר ב-7 בדצמבר 2016 מדום לב, ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
קריאה בקלפים, כתר הוצאה לאור (1982) - ספר הטארוט הראשון בעברית
פיזיקה - תורות ומושגים, אוניברסיטה משודרת (1991)
תורת הקוונטים: מציאות ומסתורין, סדרת מה?דע!, הוצאת דביר (1997)
טארוט - הקריאה הפתוחה, הוצאת פראג (2015)
יואב בנימיני (נולד ב-5 בינואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לסטטיסטיקה שבבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לסטטיסטיקה שימושית ע"ש נתן ולילי סילבר, חתן פרס ישראל לחקר הכלכלה והסטטיסטיקה לשנת 2012 (ה'תשע"ב) וזוכה פרס רוסו בסטטיסטיקה לשנת 2024.
בנימיני נולד בישראל, ליוסף וטובה.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ושירת בצה"ל בנח"ל.
נשוי ליעל, אב לשלושה ילדים וסבא לתשעה נכדים.
בנו, יובל בנימיני, הוא פרופסור לסטטיסטיקה ומדע הנתונים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום השירות הצבאי למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית וסיים ב-1973 בהצטיינות.
בעודו מתלבט באיזה מהחוגים להמשיך בלימודיו, גויס לשירות מילואים של חצי שנה במלחמת יום הכיפורים.
עם שובו נפתח מסלול לתואר שני במתמטיקה למשוחררי המלחמה, ובנימיני כתב את עבודת המחקר שלו במתמטיקה בהדרכתו של פרופ' ישראל אומן, לימים חתן פרס נובל.
ב-1976 יצא ללימודי דוקטורט בחקר ביצועים באוניברסיטת פרינסטון, אך שם התאהב דווקא בתחום הסטטיסטיקה, תודות לקורס שלמד אצל הסטטיסטיקאי החלוצי ג'ון טוקי.
בנימיני הושפע בעיקר מגישתו של טוקי לחקירה בסטטיסטיקה או EDA, ובשימוש הפורה שלו בהחזיית נתונים לצורך זה.
גישות אלו אימץ בנימיני בעבודתו שלו.
בשנים 1976–1981 למד לדוקטורט בסטטיסטיקה באוניברסיטת פרינסטון.
תזת הדוקטורט שלו עסקה בחסינות מבחן t בהנחיית פיטר בלומפילד .
ב-1980 החל לעבוד כמרצה וחוקר בחוג לסטטיסטיקה בבית הספר וורטון באוניברסיטת פנסילבניה, והמשיך להרצות שם גם לאחר חזרתו לישראל, בתקופות שבתון (1985–1987 ו-1993).
ב-1981 הצטרף לסגל החוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב, וב-2000 קודם לפרופסור מן המניין.
בשנים 2003–2006 שימש כראש החוג ובשנים 2006–2011 כראש המעבדה לייעוץ סטטיסטי, ומ-2009 כראש הקתדרה לסטטיסטיקה יישומית.
ב-2001–2003 שימש כסגן נשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה, וב-2007–2009 שימש כנשיא האיגוד.
ב-2011 היה בשבתון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת סטנפורד.
בנימיני ידוע במיוחד על פיתוח שיטת שיעור התגליות השגויות ב-1989, יחד עם פרופ' יוסף הוכברג, שהיא כיום שיטה מרכזית בסטטיסטיקה להתמודדות עם בעיית ההשוואות המרובות.
השיטה פורסמה כמאמר מדעי בשנת 1995, שבהמשך דורג כאחד מ-25 המאמרים המצוטטים ביותר בסטטיסטיקה.
בדצמבר 2024 מנה מנוע החיפוש האקדמי גוגל סקולר למעלה מ-112,000 ציטוטים מדעיים של מאמר זה.
ב-2012 זכה בפרס ישראל לחקר הכלכלה והסטטיסטיקה.
ביוני 2015 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-2020 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
ב-2024 זכה, יחד עם תלמידיו לשעבר באוניברסיטת תל אביב הפרופסורים רות הלר ודניאל יקותיאלי, בפרס רוסו לסטטיסטיקה על המשך הפיתוח של דרכים שונות לבקרה של שיעור התגליות השגויות, אשר מאפשרות לסרוק מספר רב של תוצאות ניסויים ולברור מתוכם תגליות ממשיות.
הפרס, על סך מיליון דולר, הוענק להם כהוקרה על תרומתם למחקר הסטטיסטי.
החל משנות ה-2000 עוסק בנימיני רבות בבעיית ההדירות במדע: הקושי לשחזר תוצאות בניסויים נוספים הבוחנים את אותן היפותזות.
בנימיני מתנגד לדעה רווחת בין הסטטיסטקאים, לפיה הבעיה נעוצה בניצול לרעה על ידי מדענים של כשלים ב-P-value, המדד למובהקות סטטיסטית בשיטה הנפוצה לבדיקת השערות.
לדעת בנמיני, יש שני גורמים לבעיה:
פירוש סלקטיבי, אשר מדגיש במאמר רק חלק זעיר מתוך ההשערות הרבות שנבדקו בניסוי.
הפירוש הסלקטיבי הוא בעיה בכל שיטה לבדיקת השערות, אבל בשיטת ה-P-value ניתן לשלוט בו בעזרת שיעור התגליות השגויות.
פירוש סלקטיבי נעשה נפוץ בשנים האחרונות, מכיוון שהטכנולוגיה המודרנית לעיתים קרובות מאפשרת לבדוק מספר עצום של השערות בניסוי יחיד, כך שיש נטייה להדגיש במאמר התוצאות רק את התוצאות הטובות ביותר.
כיום, השימוש בשיעור התגליות השגויות מוכר היטב במדעים בהם באופן טיפוסי בודקים למעלה מאלף השערות לניסוי, כמו גנומיקה, פרוטאומיקה ודימות תהודה מגנטית, אבל גם במדעים שבהם נבדקים פחות מעשר השערות לניסוי, חוסר שימוש בשיעור התגליות השגויות (או כל שיטה אחרת לטיפול בפירוש סלקטיבי) עלול להוליך לבעיות הדירות.
יואב בר נולד באופקים בשם יואב ברביבאי, אח שני במשפחה בת 6 ילדים ממוצא מרוקאי.
את ילדותו חילק בין הישיבה הדתית בשדה חמד ובין הפנימייה החילונית נחלת יהודה.
בר למד במסלול מסטר שף בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים והשתלם בלימודי גסטרונומיה גבוהים ב- Culinary Institute of America בניו יורק ובקורדון בלו בלונדון.
ניסיונו המקצועי נרכש במסעדות ובבתי-מלון ברחבי הארץ, ובין השאר שימש שף מלון פלמירה באילת, שם פגש את מנכל"ית המלון באותה תקופה, שלימים הפכה לאשתו.
בשנת 2007 פתח בר ביחד עם חיים עמשלם (כשותף שקט) את המסעדה "מאראבו" בבית עוז על דרך אבא הלל סילבר מול מתחם הבורסה ברמת גן.
בשנת 2009 זכתה מסעדת מאראבו בתואר "אלופת המסעדות של ישראל" בתוכנית הטלוויזיה "קרב סכינים" בערוץ 10. המסעדה נסגרה בסוף 2013.
בר כותב טור שבועי בנענע10 על חוויותיו וחייו כשף המסעדה.
יואב בר-לב (נולד ב-2 בפברואר 1966) הוא שחקן, מחזאי, מדבב ובמאי ישראלי.
יואב בר-לב נולד וגדל בירושלים, בהיותו בן עשר עבר עם משפחתו לראשון לציון ובסוף שירותו הצבאי עבר לתל אביב, בה הוא מתגורר עד היום.
הוא בן למשפחה ממוצא בולגרי, אביו היה גרפיקאי ואמו עבדה בשרטוט ותכנון מפות בסוכנות היהודית.
בתיכון היה בחוג דרמה, בצבא שירת בנח"ל, היה מארגן מופעים לקיבוץ כברי ונהג לקרוא מחזות.
עם שחרורו מצה"ל הלך יואב בר-לב ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו למד בשנים 1987–1990. בין חבריו לכיתה היו ניר רון, חנוך רעים ומארק איווניר.
בתום לימודיו בר-לב שיחק במשך עונה בקאמרי, אחר-כך עבר לתיאטרון חיפה לתקופה של שתי עונות ואז שב לקאמרי לעונה.
בשלב הבא שיחק במשך שלוש שנים רק במחזות שכתב.
החל מנובמבר 1996 ועד היום (מאי 2012) יואב בר-לב משחק בתיאטרון חיפה ובמקביל עורך פרויקטים עצמאיים משלו, משתתף בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה ומדבב.
הוא כתב עד היום חמישה מחזות.
יואב בר-לב נשוי לשלומית ארנון – מחזאית, תסריטאית ובמאית ולהם שתי בנות.
ההצגה הראשונה בה שיחק יואב בר-לב בתום לימודי המשחק הייתה "האבן והשושנים", מאת ובבימויו של מיכאל גורביץ', בתפקיד פילי.
ההצגה עלתה בסטודיו ניסן נתיב והמשיכה והציגה ב-1990 בתיאטרון הקאמרי.
הוא שיחק בהצגה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" (1996) פרי עטו של ברטולט ברכט, בבימויו של סיני פתר.
זהו מחזה שהוא משל על עליית הנאצים לשלטון, ארתורו אוי הוא היטלר וגיבולה (בר-לב) הוא גבלס.
בר-לב שיחק בהצגה "גטו" (1998), מאת ובבימויו של יהושע סובול.
הוא גילם את דמותו של שרוליק, מנהל התיאטרון שמפעיל את בובת הפיתום.
שיחק בהצגה "אב הבית" (2002) מאת הרולד פינטר, בבימויו של אילן תורן.
הוא גילם את דמותו של מייק, אחיו הצעיר של אסטון (יוסף אבו ורדה), שמגן על אחיו המבוגר כל חייו.
אסטון מכניס לדירתם זקן חסר בית (סלים דאו), ומציע לו לחיות בדירתם ולהפוך לאב הבית, מתוך כוונה לדאוג לו.
מייק מסכסך בין אסטון לזקן שמושלך שוב לרחוב.
שיחק בהצגה "הקאמבק של בוריס שפילמן" (2002) פרי עטו של סרג' קרייבוס, בבימויו של דני הורוביץ.
בוריס שפילמן (ישראל פוליאקוב), שחקן מובטל ומזדקן, מקבל את הזדמנות חייו, לככב בתפקיד הראשי של המלך ליר במחזה השייקספירי.
בוריס שפילמן מגיע לבית בנו הנרי (בר-לב) לבשר לו את החדשות הטובות, אבל הנרי בדיוק פוטר מעבודתו וננטש על ידי אשתו, שלוקחת עמה את ילדיהם.
אחרי שנים רבות של יחסים עכורים מתרחש בין השניים עימות מילולי סוער.
בר-לב שיחק בהצגה "טיפול בטנגו" (2006) פרי עטו של אוסקר מרטינז, בבימויו של רוברטו פולק.
אדריאן (בר-לב) הוא גבר בגיל ארבעים, שחש שהחיים ממשיכים בלעדיו.
שיחק בהצגה "המכוער" (2008), פרי עטו של מריוס פון מיינבורג, בבימויו של ארי רמז.
בחברה קטנה מחליטים להוציא את המוצר שלהם לכנס מאוד חשוב, אבל במקום לשלוח לכנס את הממציא (נורמן עיסא), שולחים את קרלמן (בר-לב) העוזר יפה התואר שלו, בעוד שאת הממציא אינם שולחים בשל כיעורו.
הממציא שמעולם לא היה מודע לכיעורו, מקבל צידוק לדברים מאשתו, שאומרת לו שתמיד סברה כך, אבל התרגלה.
הממציא עובר ניתוח חדשני שהופך אותו לגבר המושך ביותר עלי אדמות ועכשיו קרלמן היפה לשעבר הופך להיות מכוער.
כל האנשים רוצים להיראות כמו הממציא, כולם עוברים את הניתוח וכל האנשים נראים אותו הדבר.
נכון למאי 2012 משחק בר-לב בשתי הצגות בתיאטרון תמונע, האחת: "מדמואזל ז'ולי" של סטרינדברג.
הוא מגלם את דמותו של המשרת ז'אן, שבמהלך לילה סוער בטירה גבירתו ז'ולי (ענת חדיד) משחקת בו, בעוד שהוא מנסה לשחק בה, לעלות במעמד ולעזוב את הטירה.
בהצגה משחקת גם עירית נתן-בנדק.
ההצגה השנייה היא "זריחה" בבימויו של שלמה פלסנר.
הוא מגלם את דמותו של האבא עמוס שביחד עם אשתו (אסתי זקהיים) מסרס את ילדתו שרוצה לצמוח (אדוה בולה).
החל מ-2003 ועד היום משחק יואב בר-לב ביחד עם ערן בן זאב וניר רון במופע "על הבמה", מופע אימפרוביזציה שמציג ברחבי ישראל.
החל מ-2020 משחק בר-לב יחד עם אודיה קורן בתיאטרון הקאמרי בהצגה "תחושת בטן" מאת עמית גור בבימויו של ניר ארז.
בשנים 1990–1991 מייד בתום לימודי המשחק, היה בר-לב אחד המנחים של תוכנית הטלוויזיה לבני הנוער "תוססס", אותה עזב לטובת התיאטרון.
בשנת 1996 שיחק בסרט "מי האבא?" בתפקיד שלמה היחצ"ן.
בשנים 1996–1997 השתתף במערכונים רבים בתוכנית הבידור "הערב עם אלי יצפאן".
באותה שנה הפעיל ודיבב את הבובה ששון לצידו של חנוך רעים (שדיבב את הבובה שמחה) בקלטת הילדים "רדיו גן" בכיכובה של יעל בר זוהר, ובשנת 1999 בסדרת הילדים "שמח עד הגג" בכיכובו של דני רובס.
ב-2003 שיחק בסרטו של אבי כהן "באמצע הסרט".
באותה השנה גם שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 1 "כנפיים" בה גילם את עודד גרוס.
בשנת 2006 השתתף בקלטת הילדים "טולי בלבולי בממלכת המוזיקה" בתפקיד לגאטו ופורטה.
בר-לב שיחק בעונה השנייה של הסדרה "לאהוב את אנה" (2008).
מנשה לב (משה איבגי) הוא קיבוצניק אלמן ואב לארבעה ילדים.
מתברר שילדו הקטן הוא תוצאה של בגידת אשתו המנוחה בו.
בר-לב מגלם את האב האמיתי שמגיע לקיבוץ ומעוניין לחדש את הקשר עם ילדו ומפריע בכך לשלוות המשפחה.
ב-2008 גילם את אליהו לנקין בסדרת הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2010 שיחק בדרמת הטלוויזיה של עדית שקרצי "נחמה".
הדרמה מספרת על יומה האחרון של נחמה (רבקה מיכאלי).
בר-לב מגלם את דמותו של פסיכולוג שמנהל מוסד פסיכיאטרי, בו מתרחש חלק מהסיפור.
ב-2011 הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרה "רמזור".
הוא גילם את דמותו של דוקטור שומרון, רופא שמיילד את טלי דביר (ליאת הר לב).
ב-2011 הופיע בתפקיד אורח בדרמה המשטרתית "אחת אפס אפס".
בר-לב שיחק את הפסיכולוג המשטרתי.
ב-2015 השתתף בתפקיד קטן בסרט "ארץ פצועה".
ב-2021 התארח בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "השוטרים" ששודרה בקשת 12 שיחק את אמסלם, מנכ"ל העירייה שהתפטר לאחר איומיו של באומן (דור הררי).
בשנת 2024 גילם את דמותו של המפקח ברדוגו בסרט "מזל חתולה".
החל מ-1992 ועד היום יואב בר-לב מדבב סדרות וסרטים מונפשים.
2021 - פרס המחזאי (ביחד עם עירית קפלן) על ההצגה "גאון בכלוב" של התיאטרון הקאמרי.
2012 – צל"ש המחזאי (ביחד עם עירית קפלן) על "המכשפה בבית ממול", בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
2003 – צל"ש על משחקו ב "אח אח בום טראח", בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
2003 - צל"ש המחזאי על "אח אח בום טראח" (יחד עם נורמן עיסא), בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1999 – צל"ש על משחקו ב"בארץ תיק תק" מאת שהם סמיט, בימוי ארז שפריר, בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
טיול לכוכב הגבינה (1993) – ראו ערך נפרד
מחזה אותו כתב בר-לב עם חנוך רעים.
הועלה בפסטיבל עכו 1995, אחר-כך רץ בצוותא ובמועדון התיאטרון חיפה.
ביאליק 22 (אגדת נער ונערה)
מחזה שכתב עם חנוך רעים, והוצג בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1997, בו זכה - לב בפרס המחזאי ורץ במשך שנתיים בתיאטרון אורנה פורת.
לאחרונה (2011) הועלה שוב במדיטק.
יואב בר-לב כתב את המחזה ביחד עם נורמן עיסא.
המחזה נכתב במקור בעברית, תורגם לערבית וממנה לארמית סורית על ידי כומר יפואי מהכנסייה הסיריינית ביפו ומוצג בשפה זו.
ההצגה הועלתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2003 בו זכתה בפרס ראשון לבימוי, תפאורה ותאורה (זיו וולושין).
כמו כן זכתה ההצגה בצל"ש למחזה ולמשחק.
היא רצה בתיאטרון הערבי-עברי, בכיכובם של יואב בר-לב ועלי סלימאן.
ההצגה הופיעה עד לשנת 2008 בעשרים פסטיבלים להצגות ילדים ברחבי תבל.
היא הציגה בין השאר ביפן, קוריאה, אוזבקיסטן, ספרד, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה.
זהו סיפור דמיוני על שני אחים או חברים שאינם יכולים לחיות זה במחיצת זה, אף לא יכולים להפרד.
זהו משל, והנמשל הוא יצחק וישמעאל, אף שהם אינם מוזכרים בהצגה אך היוו השראה למחזה.
מחזה שכתב יואב בר-לב ביחד עם עירית קפלן.
ההצגה רצה החל מאפריל 2012 במדיטק.
ההצגה החלה את דרכה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, בו זכתה בפרס עיצוב התאורה (זיו וולושין) ובצל"שים על המחזה והמשחק.
היא מספרת על שלושה ילדים שמחליטים ששכנתם המוזרה היא מכשפה ונכנסים אליה הביתה כדי לבדוק זאת.
הילדים עוברים תהליך שגורם להם לראות אחרים ואת עצמם מעבר לסטיגמות המקובלות של גמד, קפטן ומכשפה מסוכנת.
שנהסוגשםדמות / תפקידהערות1992–הווהכללי–מדבב סדרות וסרטים מונפשיםפעילות רציפה בתחום1994סדרהנאדי––1997סרטספייס ג'אםביל מארי–199720,000 מיל מתחת למיםפרופסור פייר אוואנוקס–2002משאלתה של אנאבלרזון–2002סדרהקירביקינג דידידי, השף קוואסאקי–2003פנו דרך לנאדיגובו–2005סרטתפוס ת'כרישג'ו המשוגע–2006מעבר ליערורן (הצב)–2013הקרודיםגרוג–2016סדרההדרקון הראשון שלי–החל לדבב בסדרה2018קודי קא-פאו––סרטעולמם הסודי של גמדי הגינהשרלוק נומס–2022סינדרלה 3: אהבת אמתהמלך–
יו הנרי רוס, ברון סטנת'נירן הראשון היה פילדמרשל, אשר שירת בצבא הבריטי במהלך המאה ה-19. בין היתר שירת רוס במלחמת קרים ומוכר במיוחד עבור פיקודו על הכוח הבריטי במהלך המערכה במרכז הודו במרד ההודי הגדול.
בהמשך שירותו בצבא, היה רוס למפקד העליון על צבא הודו הבריטית והכוחות הבריטים באירלנד.
רוס נולד וגדל בברלין שם נשא אביו במשרה דיפלומטית.
לאחר שעבר הכשרה באקדמיה צבאית, התגייס רוס ביוני 1820 לרגימנט סאטרלנד היילנדרס ה-93 בדרגת קצונה ראשונה (אנסיין).
במהלך השנים התקדם מהר ועבר מספר יחידות כך שבשנת 1826 קיבל את דרגת המייג'ור והיה למייג'ור רגימנטלי של רגימנט ההיילדס ה-92 בשנת 1829. ברוב שנותיו הראשונות בצבא הבריטי, שירת רוס באירלנד ולאחר מכן הועבר לגיברלטר בשנת 1833 ולמלטה בשנת 1836.
בשנת 1839 הועלה רוס לדרגת לוטננט קולונל ונבחר לצד קצינים נוספים לעזור לצבא הטורקי יחד עם הצי המלכותי הבריטי במערכה בסוריה.
לאחר תקופה קצרה בתור שליח דיפלומטי בחצרו של אבראהים פאשא, שירת רוס כיועץ של עומאר פאשה בראש הצבא הטורקי, במהלך הפלישה לחופי יפו.
על שירותו במהלך מלחמת סוריה, הוענק לרוס מסדר התהילה, מדליית המלחמה וחרב של כבוד, בנוסף הוענק לו ממלך פרוסיה מסדר יוהאן הקדוש.
לאחר מכן קודם רוס לפיקוד הכוח הבריטי בסוריה, תפקיד בו שירת בהצטיינות במשך שבע שנים כשהוא תורם לשמירת היציבות באזור לבנון.
על שרותו הצבאי והדיפלומטי הוענק לרוס דרגת "עמית" במסדר האמבט בנוסף להכרה ושבחים מצד הפרלמנט הבריטי.
במהלך מלחמת קרים (1856 - 1858) שירת בהצטיינות במספר תפקידי מטה, הוא השתתף בקרבות העיקריים של המלחמה ואף נפצע במהלכה.
לאחר המלחמה זכה רוס להערכה רבה מהממונים עליו, הוא עוטר בלגיון הכבוד הצרפתי, מדליית קרים (עם שלושה אבזמים) והוענקה לו דרגת "קצין מפקד" במסדר האמבט.
בספטמבר 1857 הגיע רוס להודו וקיבל פיקוד על 'דיוויזיית פּוֹנה' כחלק מהכוח הבריטי אשר נלחם כנגד המורדים במרד ההודי.
בין ינואר ליוני 1858 פיקד רוס על 'כוח מרכז הודו' וניהל את המערכה במרכז הודו.
במהלך מספר חודשים ניהל רוס מערכה מהירה ומוצלחת כנגד כיסי התנגדות וכוחות מורדים ברחבי מרכז הודו, לבסוף אחרי שחרור הערים הנצורות ומספר קרבות, הצליח הכוח האנגלו-הודי בפיקודו של רוס להביס את רני לאקשמיבאי וטאטיה טופא והכוחות המורדים תחת פיקודם.
לאחר סיום המרד ההודי הגדול, בפברואר 1860 קיבל רוס את תפקיד המפקד העליון של ארמיית בנגל.
ביוני אותה השנה עם סיום תפקידו של קולין קמבל, מונה רוס למפקד העליון של צבא הודו הבריטית, תפקיד אותו מילא במהלך התקופה הסוערת שלאחר המרד כאשר נדרשו רפורמות ושינויים רבים כדי להחזיר את היציבות לצבא בהודו.
על תרומתו לייצוב צבא הודו, הוענק לרוס דרגת "אביר מפקד גדול" במסדר כוכב הודו בשנת 1866, בשנה זו הוענקה לו גם הברונות סטרת'נירן (אזור במרכז הודו).
בין השנים 1865–1870 שירת רוס בתור מפקד הכוחות הבריטים באירלנד.
בשנת 1867 הועלה לדרגת גנרל, שנתיים לאחר מכן קיבל את תפקיד הקולונל של משמר הסוסים המלכותי ובשנת 1877 הועלה לדרגת פילדמרשל.
בשנות חייו האחרונות חי רוס בלונדון, הוא נפטר ב-16 באוקטובר 1885 בגיל 84, בפריז.
מכיוון שלא היו לו ילדים, תואר הברונות שלו הופסק עם מותו.
יואב אפרתי (נולד ב-19 במאי 1965) הוא צייר ורשם ישראלי.
בתום לימודיו עבר לתל אביב, שם חי עד היום.
מלמד במדרשה לאמנות במכללת בית ברל.
זוכה פרס אוסקר הנדלר לשנת 1994.
יואב בירן (נולד ב-17 ביולי 1939) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי.
כיהן כשגריר ישראל בבריטניה וכמנכ"ל משרד החוץ.
בירן סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1964. במקביל ללימודיו החל לעבוד במשרד החוץ במחלקת המזרח התיכון ואפריקה.
ב-1965 מונה למזכיר שני, ראש המדור הקונסולרי, בשגרירות ישראל באדיס אבבה, בירת אתיופיה וב-1967 למזכיר ראשון בשגרירות ישראל באוגנדה.
בשובו לישראל מונה ב-1970 לעוזר במחלקה לענייני יהדות התפוצות במשרד החוץ ואחר כך לעוזר בלשכת המנכ"ל.
בדצמבר 1973 היה חבר במשלחת הישראלית לוועידת השלום בז'נבה.
ב-1975 מונה למנהל המחלקה למחקר ותכנון מדיני.
בשנים 1977 עד 1982 שירת כציר מדיני ובעקבות ההתנקשות בשגריר שלמה ארגוב שימש כממונה על היחסים בפועל עד 1983. ב-1984 מונה לסמנכ"ל למינהל וב-1987 מונה לסמנכ"ל לענייני צפון אמריקה ופירוק הנשק.
בשנים 1988 עד 1993 כיהן כשגריר ישראל בבריטניה.
בשנת 1998 מונה לסמנכ"ל בכיר לענייני המזרח התיכון ותיאום תהליך השלום וב-1999 לסגן ראש המועצה לביטחון לאומי למדיניות חוץ.
בנובמבר 2002 מונה למנכ"ל משרד החוץ כמינוי זמני, וביולי 2003 קיבל מינוי קבע.
הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2004.
כיהן כדירקטור בחברת סקיילקס משנת 2006 ועד 2015.
יואב בן-חלב היה דמות מצוירת ישראלית שהופיעה במדורי הקומיקס של דבר לילדים והארץ שלנו מאת הצייר "גור", שהוא הצייר אנטול גורביץ'.
יצירת הדמות הייתה למעשה פרסומת עקיפה לעידוד שתיית חלב בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ואף מומנה בשיתוף המועצה לשיווק חלב בישראל.
יואב נחשב לגיבור הקומיקס העברי הראשון.
יואב היה ילד בלונדיני בן עשר, עם כובע טמבל וחולצת פסים.
הוא שאב את כוחותיו הגופניים והמנטליים משתיית "שתי כוסות חלב טהור".
בראשיתם, היו הסיפורים פשוטים מאוד.
עם הזמן הסיפורים נהיו מורכבים, אלימים ומוזרים יותר.
בעקבות התכנים שלא התאימו לגיל הצעיר, הצייר הוחלף ודמותו הוחלפה בדמות "דרור הגיבור".
דרור הוצג כחברו של יואב, אך היה מעודן יותר.
הוא הקפיד יותר על לבושו ושאב את כוחותיו משתיית חלב עם תרכיז.
בשנות ה-70 יואב חזר בגרסה שחורת-שיער, שלא הצליחה לשחזר את תהילת העבר.
סיפוריו היו בנאליים ביחס לעלילות המקוריות.
בשנת 1998 הוא חזר כדמות משנה בסדרה "יובב בן חלב – דור ההמשך" שיצרו איתי רייכר, אודי שפירא ויובל רוביצ'ק ופורסמה בעיתון "ערוץ הילדים".
היא עסקה בבנו של יואב, יובב, שמנצל את כוחותיו למען הצלחה בבית הספר.
יואב בן צור (נולד ב-11 ביוני 1958, כ"ג בסיוון ה'תשי"ח) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
היה יושב ראש סיעת ש"ס בכנסת, סגן שר הפנים, סגן השר לפיתוח הנגב והגליל, שר במשרד הרווחה והביטחון החברתי, שר העבודה והיה גם ממלא מקום שר הבריאות.
שימש מנכ"ל החברה הממשלתית "המשקם" בשנים 1997–2007, ומנכ"ל רשת מעיין החינוך התורני בשנים 2007–2013.
יואב בן צור נולד בכפר סבא, בנם של שלום ומזל סעדה בן צור, שעלו לישראל מתימן בסוף שנות ה-40. למד בבתי ספר בנתניה ובישיבת אור ישראל בפתח תקווה.
שירת כמורה-חייל וכקצין בחטיבת הנח"ל.
הוא למד לתואר ראשון בשלוחה של טורו קולג', ובעל תואר שני במינהל ציבורי ומנהל עסקים משלוחה ישראלית של אוניברסיטת מנצ'סטר.
את תפקידיו הציבוריים החל בניהול פנימיית "אור חדש" ברכסים שבראשות הרב משה תנעמי.
החל מסוף שנות השמונים היה אחראי על קליטת עלייה בצפון הארץ מטעם משרד הדתות.
ב-1993 מונה למשנה למנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים.
בשנים 1997–2007 היה מנכ"ל החברה הממשלתית "המשקם".
בתקופה זו כיהן גם כנציג ציבור מטעם המעסיקים בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
ב-2005 מונה לראשות המועצה הדתית בירושלים, בניגוד להחלטת דירקטוריון "המשקם", והוא כיהן בתפקיד במשך שנה וחצי.
ב-2006 נחשף בדו"ח ביקורת, שנכתב עבור משרד הרווחה, ששכרו חרג מהשכר המרבי למנכ"ל חברה ממשלתית.
בדצמבר 2007 נעצר בחשד לשוחד, למרמה ולרישום כוזב במסמכי תאגיד, אך הפרקליטות סגרה את התיק מחוסר ראיות.
במאי 2008 פורסם דו"ח ביקורת של מבקר המדינה, שחשף כשלים חמורים בהתנהלותו כמנכ"ל "המשקם", בהם הפרת טוהר מידות, ניגוד עניינים, תנאי שכר חריגים והעדפת מקורבים.
בשנת 2007 מונה למנכ"ל רשת מעיין החינוך התורני, ובמאי 2013 פרש מתפקידו זה.
חודשיים קודם לכן, בבחירות לכנסת התשע עשרה, הוא הופיע במקום ה-12 ברשימת ש"ס, אך המפלגה זכתה באחד עשר מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
ביוני 2014, לאחר שחבר הכנסת אריאל אטיאס התפטר מהכנסת, החל בן צור את כהונתו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 (2015) שובץ במקום השישי ברשימה, שזכתה בשבעה מושבים, והוא מונה לראשות הסיעה בכנסת.
ביולי 2020 הפסיק את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השלישי ברשימת ש"ס שזכתה בתשעה מושבים ונכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום השלישי ברשימת ש"ס לכנסת.
בינואר 2023 מונה לשר העבודה מטעם סיעת ש"ס.
כיהן בתפקיד זה גם במהלך מלחמת חרבות ברזל שבה נדרש המשרד לתת מענה לעובדים רבים שהוצאו לחל"ת כפויה, ורבים אחרים שלא עבדו עקב מגבלות שהטיל פיקוד העורף.
בנובמבר 2024 הודיע כי יקבל את פשרת בג"ץ ויתחום על תבחינים חדשים לסבסוד מעונות יום לכלל האוכלוסייה.
הפשרה הוצעה לאחר עתירתם של מספר ארגונים שהתנגדו להחלטותיה של היועצת המשפטית לממשלה בנושא.
כשר העבודה הודיע כי המשרד יפעל נגד עסקים שיפעלו בשבת.
ב-20 ביולי 2025 התפטר מתפקידו כשר העבודה, עקב משבר "חוק הגיוס".
בן צור נשוי לעפרה, בתו של הרב טוב והב, שהיה רב רמת החייל שבתל אביב.
הזוג מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים ולהם שבעה ילדים.
בן דודו של בן צור מדרגה שנייה הוא חבר הכנסת לשעבר, שכיהן כראש עיריית אילת, מאיר יצחק הלוי.
יואב בלום (נולד ב-1 בספטמבר 1978) הוא סופר ישראלי.
יואב בלום נולד וגדל ברמת גן.
בצה"ל שירת כמדריך בקורס בבסמ"ח, וכקצין היה ראש צוות פיתוח תוכנה.
יואב עובד בפיתוח תוכנה במקביל לעיסוקו כסופר.
כמו כן מפעיל את האתר "וורטס" - אתר שיתופי לדברי תורה.
פרסם סיפורים קצרים בירחון "חלומות באספמיה" וברשת האינטרנט.
ב-2007 הוציא באופן עצמאי ספר סיפורים קצרים בשם "לתת לה את הירח".
עותקי הספרים הושארו במתכוון במקומות ציבוריים, והקוראים נתבקשו להעביר את הספר הלאה, או להשאירו במקום ציבורי לאחר סיום הקריאה בו.
ב-2011 יצא לאור ספרו הראשון "מצרפי המקרים" בהוצאת "כתר ספרים".
הספר הגיע ל"ספר זהב" (20 אלף עותקים).
"מצרפי המקרים" תורגם לשלוש עשרה שפות, ביניהן אנגלית, פורטוגזית, ספרדית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, פולנית, צ'כית, רוסית ובולגרית.
בינואר 2014 יצא לאור ספרו השני, "המדריך לימים הקרובים" בהוצאת "כתר ספרים".
הספר תורגם לשפות סינית מסורתית, רוסית וקוריאנית.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו השלישי, "הקבוע היחידי" בהוצאת "כתר ספרים".
בשנת 2021 יצא לאור ספרו הרביעי "מה שאחרים חושבים בי" בהוצאת "כתר ספרים".
בשנת 2023 יצא לאור ספרו החמישי "כהרף עין" בהוצאת "כתר ספרים".
בלום נשוי ואב לשתי בנות ובן.
פרס גפן (תשע"ז) על "הקבוע היחידי".
פרס רטרו גפן (תשע"ח) על "מצרפי המקרים".
פרס גפן (תשפ"ב) על "מה שאחרים חושבים בי".
"מצרפי המקרים" היה מועמד לפרס "יסנאיה פוליאנה" עבור הספר הזר הטוב ביותר שתורגם לרוסית.
יו לוסון שירר היה ראש ממשלת ג'מייקה השלישי, בין השנים 1967 ל-1972, איש מפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP).
נולד במחוז טרלוני, אזור מטעי בננות וקנה סוכר.
ב-1941 הצטרף למערכת שבועון איגוד העובדים Jamaican Worker.
ב-1943 היה ליד ימינו של אלכסנדר בוסטמנטה, מייסד מפלגת הלייבור שאך נוסדה.
ב-1947 היה לסגנו של בוסטמנטה בראשות איגוד עובדי התעשייה BITU.
ב-1955 נבחר למועצה המחוקקת וכיהן עד בחירות 1959, בהן הפסיד את מושבו.
עם קבלת העצמאות ב-1962 התמנה על ידי בוסטמנטה לכהן כנציג ארצו לאומות המאוחדות.
ב-1967 נבחר שירר לפרלמנט ועם מותו של ראש הממשלה, דונלד סנגסטר, פחות מחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, נבחר להחליפו בראשות הממשלה.
בתחילת כהונתו היה ראש ממשלה פופולרי ומקובל על שכבות הציבור.
אולם ב-15 באוקטובר 1968 חולל סערה כאשר אסר על שיבתו של ההיסטוריון והפעיל הפוליטי הפאן-אפריקני וולטר רודני מגיאנה לג'מייקה (בה לימד באוניברסיטת איי הודו המערבית) והכריז עליו אישיות בלתי רצויה (persona non grata).
הפגנה הפכה עד מהרה להתכנסות המונים שהצטרפו אליה לאורך רחובות הבירה.
ניצני מודעות מעמדית וגזעית נגד בעלי הרכוש והכוח שקיננו בקרב סטודנטים לפני המהומות הפכו לאחריהן לתנועה חברתית רחבה שסיכנה, בעיני שירר, את יציבותה של המדינה הצעירה.
ממשלת שירר, ששריה היו כולם מרקע אריסטוקרטי, הוציאה צוים שהוציאו מחוץ לחוק התארגנויות של "הכוח השחור" ואסרה הפצה של ספרות קומוניסטית.
האופוזיציה מצידה האשימה את שירר אישית בהפעלת האלימות המשטרתית.
כשחור-עור הציגו אותו הרדיקלים כמשתף-פעולה עם בעלי ההון הלבנים ולפיכך גרוע יותר מהם.
שירר ביקש לפתח ברית אסטרטגית עם ארצות הברית ופיתח את כלכלת ג'מייקה באמצעות השקעות מערביות זרות במכרות ומפעלי עיבוד אלומינה ובוקסיט וכפרי נופש תיירותיים.
בתקופתו הוכנה ובוצעה תוכנית להקמה מואצת של בתי ספר ופותחה התשתית התחבורתית באי.
כן ביקש שירר למצב את מעמדה הבינלאומי של ג'מייקה ובאמצעות קשריו באו"ם הצליח למקם את נציבות האו"ם לחוק הים (UNCLOS) בעיר מונטגו ביי.
עם זאת לא איחה ממשלו את הקרעים המעמדיים ולא השכיל לחבור לכוחות החדשים שהתעוררו במדינה.
בפרט נכשל שירר בהתמודדות מול יריבו הכריזמטי, מנהיג מפלגת העם הלאומית (PNP), מייקל מנלי, שגייס לצידו את המעמדות הנמוכים ויצר קשרים עם אנשי הרסטאפארי.
בבחירות 1972 ניצל מנלי את התסיסה החברתית והמעמדית שליוותה מאז 1968 את שלטונו של שירר וזכה בבחירות ברוב של כמעט 70%.
בשנת 1974 איבד שירר את ראשות המפלגה לטובת אדוארד סגה.
בשנות שלטונו של סגה, 1980-1989, כיהן שירר כשר חוץ וסגן ראש ממשלה.
לאחר בחירות 1989 שב שירר לנהל את מעוז כוחו, איגוד עובדי התעשייה.
יואב אשד (נולד ב-28 באפריל 1989) הוא מוזיקאי, גיטריסט ומלחין ישראלי עטור פרסים.
יואב נולד בעיר רמת השרון, סבתו הייתה ממשפחת מוזיקאים ודודו הגדול שנספה בשואה היה מוזיקאי מחונן וחזן.
הוא החל ללמוד פסנתר בגיל 3 והמשיך לגיטרה בגיל הבר-מצווה.
למד ג'אז אצל המאסטר עמית גולן ז"ל וגיטרה אצל שי חן.
לאחר תקופה של ארבע שנים בצבא, יואב נרשם לבית הספר רימון וזכה במקום הראשון בתחרות נגן הג'אז.
לאחר מכן קיבל את המלגה הנשיאותית ללימודים לתואר ראשון בברקלי.
יואב זוכה מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל בשנים 2008 - 2014.
בשנת 2012 טריו מיליונרז בהנהגתו של יואב אשד, קיבלו את תמיכת מינהל התרבות לפרויקט של שירי הכבש השישה עשר בעיבודי ג'אז, יחד עם הזמר והקומיקאי מפלטפוס תומר שרון.
הפרויקט זכה לאהדה רבה ברחבי הארץ לאחר סיבובי הופעות ממושכים וכך התאפשר לטריו להציג את המוזיקה המקורית שלהם לצד שירי הכבש השישה עשר.
בשנת 2013 יואב זכה במקום הראשון בתחרות Made in New York Jazz בתחום ה Solo Instruemntal
ובאותה שנה הטריו הקליטו את אלבום הבכורה שלהם והאלבום שוחרר דיגיטלית בבנדקאמפ.
בשנת 2012 זכה במקום הראשון בתחרות הבינלאומית שבמונטנה: Six String Theory בתחום הג'אז.
בשנת 2013 קיבל ספונסר מחברת הכבלים Kirlin Industries.
בשנת 2014 יואב היה בין שלושת הזוכים בתחרות הבינלאומית לגיטרה ג'אז בפסטיבל הג'אז במונטרה ושנה לאחר מכן הוזמן לנגן בפסטיבל עצמו.
בשנת 2015 הוענק ליואב פרס ה Guitar Achievement Award מברקלי לאחר שסיים את התואר כמצטיין דיקן.
כיום יואב מתגורר בניו יורק ופעיל באירופה ובסצנת הג'אז בניו יורק, מנגן בפסטיבלים באירופה וחבר בהרכבי ג'אז בניו יורק.
יואב איתמר (נולד ב-30 באוקטובר 1980) הוא סופר, מחזאי, עורך, משורר, מסאי, מבקר, מתרגם ומו"ל ישראלי.
יואב איתמר נולד ב-1980 בחיפה, גדל ביישוב מיתר.
בעל תואר שני בלימודי מדינת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
למד בכיתות הכתיבה של "מתא"ן", "הליקון" "משיב הרוח", "בית אריאלה" ו"סדנת אמני הקיבוץ".
ערך למעלה משישים ספרים במסגרת המיזם "חבר לעט" שהקים, והוציא לאור עשרים וחמישה ספרים.
בין השנים 2009–2016 ערך במשותף עם חני שטרנברג את כתב העת הספרותי "מקף".
יזם את פסטיבל "שירה ואחיותיה" (אוגוסט 2013 בתיאטרון MOVE) ואת פרס סמיט, על שם סבו אלחנן סמיט שהיה חובב ספרות וסבתו ציפורה סמיט שהייתה אשת ספר, בו הוא נותן הזדמנות לסופרים בראשית דרכם לפרסם בצורה מקצועית.
תרגם את הספר "אין אלוהים מלבד אללה" של רזא אסלאן בהוצאת גורדון (2010) וכן את הספר "גיטרה לאובדי עצות" של מארק פיליפס וג'ון שאפל בהוצאת מטר.
כתיבתו הלירית של איתמר עוסקת בנפש ומכמניה, אך מחזותיו עוסקים בנושאים פוליטיים, המזוהים עם השמאל הישראלי.
במחזותיו הוא עוסק בתופעות כמו גזענות בישראל, גלובליזציה, פערים החברתיים וזיכרון השואה.
"כהנא צדק?" ו"לנשום בספירה לאחור" צמד מחזות (הוצאת "חבר לעט", 2015)
"הזורעים", כתב הוצאה לאור, 2022
"כהנא צדק?" 2014 צוותא, תל אביב, בבימוי אלעד שרעבי
"לנשום בספירה לאחור" 2016, תיאטרון קרוב, תל אביב, בבימוי ורה ברזק-שניידר ואורטל צבר
"אותיות פורחות", 2017, תיאטרון קרוב, תל אביב, בבימוי אלחנן אבן-חן.
ביין יו קלפרטון היה קצין ימי סקוטי וחוקר מערב אפריקה ומרכז אפריקה.
קלפרטון נולד באנן, דמפרישייר, שם אביו, ג'ורג' קלפרטון, היה כירורג.
קלפרטון רכש ידע במתמטיקה מעשית וניווט, ובגיל שלוש עשרה עלה על סיפון כלי שיט שחצה את האוקיינוס האטלנטי בקו בין ליברפול לצפון אמריקה.
לאחר שיצא למספר נסיעות הוא התקבל לצי הבריטי, ועד מהרה עלה לדרגת איש מקצוע ימי.
במהלך מלחמות נפוליאון היה בשירות פעיל, ובקרבות בפורט לואי, מאוריציוס, בנובמבר 1810, הוא היה הראשון שפרץ והפיל את דגל צרפת.
בשנת 1814 נסע קלפרטון לקנדה, הועלה לדרגת סגן, וקיבל פיקוד על ספינה ששטה באגמים הקנדיים.
בשנת 1817 כשפורקה השייטת של האגמים, הוא שב לביתו.
בשנת 1820 עבר קלפרטון לאדינבורו, שם הכיר את וולטר אודני, שעורר את התעניינותו בנסיעות אפריקאיות.
לאחר שנכשל הניסיון של סגן ג'.
ליון, להגיע לממלכת בורנו (בצ'אד וצפון ניגריה) דרך טריפולי, החליטה ממשלת בריטניה על קיום משלחת שנייה למדינה זו.
ולטר אודני הצטרף למשלחת, במטרה להמשיך לבורנו כקונסול, בליווי יו קלפרטון.
מטריפולי, בתחילת 1822, הם יצאו דרומה אל מורזוק, שם הצטרף אליהם מאוחר יותר רב-סרן דיקסון דנהאם, שמצא את שני הבריטים במצב עלוב.
בסופו של דבר הם המשיכו דרומה ממורזוק ב־29 בנובמבר 1822. בשלב זה נוצרו חיכוכים עמוקים בין קלפרטון לדנהאם, ודנהאם שלח בסתר דיווחים זדוניים על כך שקלפרטון קיים יחסים הומוסקסואליים עם אחד המשרתים הערבים.
ההאשמה, שהתבססה על שמועה שהפיץ משרת ממורמר שהודח על ידי קלפרטון בגין גנבה, הייתה מופרכת.
בהמשך דנהאם ביטל אותה אך בלי לומר לקלפרטון שעשה זאת.
מה שהוביל את ההיסטוריון בוביל למסקנה כי "עדיין קשה לזכור בכל ההיסטוריה של הגילויים הגאוגרפים ....
אדם יותר מעצבן מאשר דיקסון דנהאם".
ב־17 בפברואר 1823 הגיעה המשלחת בסופו של דבר לעיר קוקה (בניגריה), בירת האימפריה של בורנו, שם התקבלו יפה על ידי הסולטאן שייח' אל-קאנייני, לאחר שהיו האנשים האירופאים הראשונים שראו את אגם צ'אד.
בעודם בקוקה, ב-14 בדצמבר, קלפרטון ואודני נפרדו מדנהאם כדי לחקור את מהלך נהר הניז'ר.
דנהאם נותר מאחור לחקור ולסקור את החופים המערביים, הדרומיים והמזרחיים של אגם צ'אד, ואת החלקים התחתונים של הנהרות וובה, לוגונה ושרי.
עם זאת, רק כמה שבועות לאחר מכן מת אודני בכפר מורמור, הסמוך לעיירה קטאגום בדרך לקאנו.
באין מפריע המשיך קלפרטון את מסעו לבדו דרך קאנו לסוקוטו, בירת האימפריה פולאני, שם בהוראת הסולטאן מוחמד בלו הוא נאלץ לעצור, אם כי הניג'ר היה רק במרחק מסע של חמישה ימים מערבה.
מותש ממסעותיו, הוא שב דרך זריה וקצינה לקוקה, שם מצא אותו דנהאם ובקושי זיהה אותו.
קלפרטון ודנהאם עזבו את קוקה לטריפולי באוגוסט 1824 והגיעו אליה ב־26 בינואר 1825. השנאה ההדדית שלהם לא השתנתה, הם לא החליפו מילה במהלך המסע בן 133 הימים.
הצמד המשיך במסעם לאנגליה, כשהם הגיעו הביתה זכו לקבלת פנים של גיבורים ב-1 ביוני 1825. דיווח על מסעותיהם פורסם בשנת 1826 תחת הכותרת Narrative of Travels and Discoveries בצפון ומרכז אפריקה בשנים 1822–1823 ו-1824.
מיד לאחר שובו לאנגליה, הועלה קלפרטון בדרגה, ונשלח עם משלחת נוספת לאפריקה, כשהסולטאן בלו מסוקוטו התיימר בלהיטותו לפתוח סחר בחוף המערבי.
קלפרטון יצא בספינת הצי HMS Brazen שהצטרף לשייטת של מערב אפריקה שעסקה בדיכוי סחר העבדים.
הוא חנה בבאדגרי שבמרכז בנין, והחל לחדור פנימה לארץ לחיפוש הניז'ר ב־7 בדצמבר 1825. היו איתו משרתו ריצ'רד לנדר, קפטן פירס, וד"ר מוריסון, מנתח ימי ואיש טבע.
לפני שהחודש הסתיים פירס ומוריסון מתו מחום.
קלפרטון המשיך את מסעו, וכשעבר במדינת יורובה, בינואר 1826, הוא חצה את הניז'ר בבוסה, המקום בו נפטר מונגו פארק עשרים שנה לפני כן.
ביולי הגיע קלפרטון לקאנו ומשם לבירת פולאני סוקוטו, מתוך כוונה להמשיך לבורנו ולחדש את היכרותו עם מנהיג קאנורי, שייח' אל-קאנייני.
עם זאת, הפולאנים היו במצב מלחמה עם אל-קנייני, והסולטאן בלו סירב לתת לו רשות לעזוב.
לאחר מעצר של חודשים רבים, ונגוע במלריה, דיכאון ודיזנטריה, נפטר קלפרטון, והותיר את משרתו לנדר כשורד היחיד של המשלחת.
לנדר חזר לחוף, ובפרננדו פו, בצירוף מקרים יוצא דופן פגש את האנטגוניסט הזקן של קלפרטון, דיקסון דנהאם, שהעביר את הידיעה על מותו של קלפרטון ללונדון.
קלפרטון היה האירופי הראשון שהכיר מהתצפית האישית את מדינות ההאוזה, בהן ביקר זמן קצר לאחר הקמת ח'ליפות סוקוטו על ידי הפולה.
ריצ'רד לנדר, שהחזיר את הרשימות של אדונו, פרסם גם את רישומי המשלחת האחרונה של קפטן קלפרטון לאפריקה, עם הרפתקאותיו של המחבר (2 כרכים, לונדון, 1830).
יואב בלומן (26 בדצמבר 1951 – 10 באוקטובר 1973) היה מפקד טנק ישראלי, אשר שימש כמפקד טנק בגדוד 77 בחטיבה 7 עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ונפל במהלך המלחמה בקרב ברמת הגולן.
יואב, בן הדסה ומשה, נולד ב-26 בדצמבר 1951 (כ"ז בכסלו תשי"ב) בקיבוץ רשפים.
הוא למד בבית-הספר היסודי במשק, פעיל בתנועת השומר הצעיר.
אחרי שסיים את הלימודים בבית-הספר היסודי ברשפים, עבר יואב למוסד החינוכי גלבוע בבית אלפא.
יואב גויס לצה"ל בסוף נובמבר 1970, עבר את האימון הבסיסי במסגרת חיל השריון והצטרף לגדוד שריון כנהג טנק.
הוא התגלה כנהג מעולה ולכן צירפוהו תמיד כנהג למשימות מיוחדות, כגון: בחינות עבירות בשטחים שונים וגיבוש תורת לחימה.
הוא לא נשלח בין הראשונים לקורס מפקדי טנקים, עקב חיכוכים עם מפקדיו.
לאחר תקופת שירות קצרה בגדוד מבצעי, נשלח לקורס מפקדי טנקים ואחרי גמר הקורס חזר לגדודו הראשון, גדוד 77 מחטיבה 7 ושם פעל בתחום ההדרכה עד פרוץ המלחמה.
אותה תקופה יצאו לו מוניטין כמפקד הטנק המעולה ביותר בגדוד.
אמר עליו אחד מחבריו לשירות:
יואב הקדיש התעניינות רבה למתמטיקה ובחופשתו האחרונה, לפני פרוץ המלחמה, נבחן ונרשם לבית-הספר להנדסאים של הטכניון באוהל שרה, כדי להתחיל את לימודיו אחרי שישתחרר משירותו בצה"ל, בנובמבר אותה שנה.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים היה יואב בחופשה ברשפים.
הוא נסע ליחידתו, ונשלח מיד לאזור הקרבות.
בפרוץ המלחמה נועד להיות בכוח טנקי המח"ט, אביגדור בן-גל, והוא התחמק מכך.
ועבר לשרת עם הפלוגה שלו תחת הפיקוד של אמי פלנט בפיקוד סא"ל יוס אלדר ליד עמק הבכא, בלילה הראשון למלחמה, נפגע הטנק של יואב, ותותחו לא צידד, אנשי צוותו יצאו ללא פגע.
סא"ל יוס אלדר, המג"ד, פגש את סמל בלומן ופקד עליו לנסוע לאחור כדי שהצוות הטכני ינסה לתקן את הליקוי.
סמל יואב הודיע למג"ד כי את הפקודה יבצע רק אם יקבל פקודה אישית מסגן אמי פלנט, המ"פ.
סגן פלנט פקד עליו לעשות כן וסמל בלומן הגיע לאזור החוליה הטכנית כשבפיו תלונות על שנאלץ לעזוב את שדה הקרב: .
אחרי שנפגע הטנק הראשון שלו, לא חזר לגדודו אלא נלחם במסגרת גדודים אחרים.
הוא ארגן לעצמו טנק אחר ויצא לקרב.
סמל בלומן מצא טנק שמפקדו נפגע, השתלט עליו, הצטרף לטנק של סא"ל דוד ישראלי, סגן מפקד חטיבה 188, בתור טען-קשר שנלחם באזור ציר הנפט, והטנק שלו נפגע בשעה 11:30. כאשר נפגע הטנק השני תיקן אותו תחת מטר אש.
אחרי שגם טנק זה יצא מכלל שימוש, הוא הגיע למחנה נפח, ושם לא נמצא טנקים, אך שמע שבסדנה ליד חיפה יש טנקים.
עם חברים אחדים הגיע יואב לאזור חיפה, למחנה כורדני, נטל טנק וחזר אתו על שרשראות לרמת הגולן.
בהגיעו למחנה נפח בבוקר יום א, נפגש עם קצינים אחרים מגדוד 77, אשר הטנקים שלהם נפגעו, הם ביקשו להצטרף אליו.
הוא קיבל אותם בתנאי שהוא ימשיך להיות מפקד הטנק והם יהיו אנשי צוות.
הקצינים קיבלו את התנאי בשמחה.
וכפי שהעיד אחד מהם: .
הטנק הצטרף לגדוד 266 בפיקוד ששי קרן מחטיבה 679, הטנק עלה על מארב נ"ט סורי באזור תל יוסיפון, בלומן חטף פגיעה ישירה מRPG.
הטנק נפגע, יואב נפצע ומת מפצעיו.
רק אז החליפו אחד הקצינים בפיקוד על הטנק, שאר אנשי הצוות נותרו בחיים.
לאחר המלחמה הובא יואב לקבורה בקיבוץ רשפים.
לאחר נופלו הועלה לדרגת רב-סמל.
במאי 1975 עוטר יואב לאחר מותו בעיטור העוז, בתארו את מעשיו, אמר הרמטכ"ל, רב-אלוף מרדכי גור:
כתב עליו מפקדו, אביגדור קהלני, מפקד גדוד 77 בחטיבה 7:
כתב עליו מפקדו הישיר, סגן אמי פלנט:
סיפורו של יואב בלומן השאיר על האלוף מנחם מרון, שהיה אחראי על חלוקת הצל"שים לאחר המלחמה, רושם מיוחד:
שמו של יואב בלומן הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אתר הנצחה לחללי גדוד עז 77 עמק הבכא ברמת הגולן, אנדרטת יד לשריון, אנדרטת יד לנופלים בני התנועה הקיבוצית יערות מנשה במשמר העמק, אנדרטה לנופלים מיישובי עמק בית שאן, מועצה אזורית עמק המעיינות.
יואב אגם הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בהפועל קריית חיים ומלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים.
אגם נולד וגדל בקיבוץ יגור והחל לשחק כדורסל בקבוצה המקומית.
בהמשך עבר לקבוצת הפועל קריית חיים.
בעונת 1964/1965 שיחק אגם לראשונה בקבוצה הבוגרת.
באותן שנים עלתה הקבוצה מהליגה השנייה, והייתה קבוצת תחתית.
למרות זאת, בנוסף לאגם, שיחקו בה מספר שחקנים בולטים, ובהם, האחים צבי ענבר ודני ענבר, שהיה הקפטן.
לאורך כל השנים אגם היה שחקן מרכזי בקבוצה.
לאחר 11 עונות בקריית חיים, לקראת עונת 1975/1976 שוחרר מהקבוצה, ועבר לשמש כמאמן-שחקן באליצור חיפה מהליגה השלישית, שם שיחק עוד מספר שנים.
סך הכל שיחק אגם 11 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע בממוצע 16.8 נקודות למשחק.
אגם הוא מלך הסלים של הקבוצה בליגה הראשונה, עם 4308 נקודות.
בנבחרת ישראל רשם אגם 2 הופעות.
נכון לשנת 2022, אגם ניצב במקום ה-28 ברשימת קלעי כל הזמנים בליגת העל.
יו מאמא הייויס היה איש דת וסופר אנגלי.
הוא היה בעלה של הסופרת מרי אליזה הייויס ואביו של הצייר סטיבן הייויס.
הכומר הייויס נולד באֶגהאם, סארי בשנת 1838, בנו של הכומר ג'ון אוליבר ויליאמס הייויס מברייטון.
הוא התחנך באופן פרטי בסאסקס ובטריניטי קולג' בקיימברידג', שם סיים תואר ראשון בשנת 1860. הוא נסע לאיטליה ושירת תחת פיקודו של ג'וזפה גריבלדי בשנת 1860. בשובו לאנגליה הוסמך והחזיק משרות שונות בלונדון ובשנת 1866 כיהן בסנט ג'יימס, מרילבון.
שיטות הניהול הלא שגרתיות שלו, בשילוב עם דמותו הננסית ואופיו התוסס, משכו עד מהרה אנשים רבים לקהיליות הצפופות.
הוא התחתן עם מרי אליזה ג'וי בשנת 1866, והם (1898) תרמו במידה רבה לספרות התקופתית ותיעדו את נסיעותיהם באירופה וארצות הברית.
הייויס היה מרצה בלואל בבוסטון בשנת 1885, וייצג את הכנסייה האנגליקנית בפרלמנט הדתות בשיקגו בשנת 1893.
הוא התעניין מאוד במוזיקה, וכתב ספרים על כינורות ופעמוני כנסיות, וכן תרם מאמר למהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה על "פעמון".
ספרו הידוע ביותר היה "מוזיקה ומוסר" (1871), שהופיע בשש עשרה מהדורות לפני סוף המאה.
משנת 1868 הוא היה זמן העורך כתב העת Cassell's Magazine.
הוא גם כתב את חמשת הכרכים של "המשיח והנצרות, היסטוריה פופולרית של הכנסיות (1886–1887)", כמו גם "מסעות ושיחות" (1896) וספרים משעשעים דומים.
ספרו "חיי המוזיקליים" הוא סיפור ביוגרפי על הקריירה שלו ונטיותיו הרוחניות והמוזיקליות, תוך התחקות אחר משיכתו למוזיקה, התעניינותו ביצרני הכינורות, ואנקדוטות מפגישותיו עם ריכרד וגנר ופרנץ ליסט.
יואב בראל (נכתב גם בר-אל; 28 בינואר 1933 – 11 בפברואר 1977) היה אמן, מבקר אמנות ומרצה ישראלי.
דמות מרכזית ובעלת השפעה בסצנת האמנות העכשווית של ישראל במהלך שנות ה-60 וה-70.
יואב בראל נולד ב-28 בינואר 1933, בתל אביב-יפו, פלשתינה (א"י), לאהרון ("אהרונצ'יק") אלקינד ושלומית כהן צדק.
הייתה לו אחות צעירה ממנו, מירנה בראל-בליי (נולדה ב-1939), ואח למחצה, יואל בראל, מנישואיו השניים של אביו.
אביו היה מציל מוכר בחופי הים של תל אביב, ואמו הייתה בין מייסדי תיאטרון הבימה והעבירה ליואב ולאחותו מירנה את האהבה לתרבות, אמנות וספרות.
בצעירותו, בראל עסק בצלילה ובדייג בהשראת אביו.
גם העניין שלו במוזיקה ניכר מגיל צעיר, וכנער הוא ניגן באקורדיון.
בשנה האחרונה ללימודיו בתיכון, בראל נרשם לתוכנית הכשרה של חיל האוויר במסגרתה למד מכניקת מטוסים בארצות הברית.
הוא שירת כקצין אחזקה בחיל האוויר ואחרי שחרורו עבד בחברת התעופה טראנס וורלד איירליינס במשך מספר שנים.
במהלך הכשרתו בארצות הברית השתתף בראל בהרצאות של המלחין ארנולד שנברג.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי הוא התקבל ללימודי קומפוזיציה וניצוח, אך לא השלים אותם.
אף על פי כן, הוא המשיך להתעניין במוזיקה קלאסית, פופולרית ואוונגרדית לאורך כל חייו.
בשנת 1954 החל בראל ללמוד אמנות במכון אבני לאמנות ועיצוב ועבר לסטודיו בתל אביב ששימש אותו ליצירה ולמגורים.
הסטודיו שלו, ובית הקפה שהוא פקד לעיתים תכופות, הפכו למקום התכנסות של אמנים, משוררים וסופרים, ביניהם דוד אבידן, יאיר הורביץ, אביבה אורי, פרופ' גבריאל מוקד, פרופ' מנחם פרי, יונה וולך, ז'אק מורי קתמור, עמי שביט, בני אפרת, ואחרים.
בין 1964 ל-1968 למד בראל לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בו התמקד באסתטיקה ופסיכולוגיה באמנות.
לאחר מכן הוא למד עבור תואר שני בפסיכולוגיה קלינית, אותו סיים בשנת 1969.
הוא התעניין בפילוסופיה מזרחית, בעיקר בזן-בודהיזם, ובקליגרפיה ומדיטציה יפנית.
הוא היה קורא נלהב של מדע בדיוני והתעניין במצבי תודעה שונים, מה שהוביל להשתתפותו במחקרים על השפעתן של תרופות פסיכדליות שערך משרד הבריאות.
עבודותיו המוקדמות של בראל הושפעו מהאמנות המופשטת האירופאית.
מגוון העבודות שלו היה רחב ואקלקטי, וכלל ציורי שמן אקספרסיוניסטיים, סדרת ציורים ורישומים על נייר בהשראת סיפוריו של פרנץ קפקא (1958–1960), תבליטי אבנים וטיח מופשטים ורישומי דיו בהשראת הזן-בודהיזם.
בהמשך הקריירה שלו, בין 1967 ל-1970, יצר בראל ציורי אקריליק ומונטאז'ים בהשפעת אמנות הפופ האמריקאית, תוך שימוש ב'הורדות' של תצלומי מגזינים ופרסומות אל נייר הציור באמצעות טריכלורואתילן.
בציורים אלה השתמש בראל בצביעה בהתזה ובצבעים משלימים בהירים.
ציורו "ההתנקשות בקנדי", 1968, הוצג לראשונה בתערוכה שארגנה קבוצת +10 בתל אביב ועוררה תגובות ביקורתיות בשל אופייה הפוליטי.
מאוחר יותר הציור הוצג בגלריה הישראלית Tempo Rubato בשנת 2014, ובתערוכה "The World Goes Pop" בטייט מודרן בשנים 2015–2016.
בראל היה אחד האמנים הראשונים בישראל שעסקו באמנות קונספטואלית.
החל משנת 1969, הוא הפיק יצירות פיסוליות מושגיות ועבד על "ספר הרעיונות" - מחברת בה כתב הצעות ליצירות אמנות שונות, אותן הוא הזמין אמנים אחרים לבצע, ואת חלקן ביצע בעצמו.
לצד העשייה האמנותית שלו, בראל היה פעיל כמבקר אמנות וכמרצה, וככזה השפעתו על הדורות הבאים של אמנים ישראלים הייתה משמעותית.
בשנת 1959, בראל החל לפרסם מאמרים וביקורות בפלטפורמות המרכזיות ביותר בישראל.
בין השנים 1965 ו-1971 הוא ערך את מדור האמנות בכתב העת "עכשיו".
בראל גם ארגן ושימש כיועץ לתערוכות של אמנים ישראלים בני זמנו, ביניהן התערוכות הקבוצתיות המשפיעות של קבוצת +10. קבוצת 10+, בהנהגתו של רפי לביא, ריכזה אמנים צעירים שביקשו לערער את מה שהם ראו כסטגנציה של זירת אמנות הישראלית באותה התקופה, בה שלט סגנון ההפשטה הלירית של קבוצת אופקים חדשים.
העיקרון המנחה שלהם היה שאיפה ליציאה מהשגרה באמצעות שיתופי פעולה ותערוכות לא קונבנציונליות.
בנוסף להשתתפותו בכמה מתערוכות הקבוצה, בראל קידם את פועלה בכתביו.
בנוסף, בראל שימש כיועץ אמנותי של הטלוויזיה הישראלית, עבור מגזין התרבות השבועי "קלעים" (1969–1970), ועבור כמה סרטים חינוכיים על אמנות ותרבות, שלחלקם הוא גם כתב את התסריט (1970–1972).
תפקיד משפיע נוסף שמילא היה כמרצה בטכניון-המכון הטכנולוגי לישראל, חיפה, שם לימד בין השנים 1971–1977 עיצוב תלת־ממדי במחלקה לאדריכלות ותכנון ערים, בשיתוף עם יצחק דנציגר.
בראל נפטר ממחלת לב בשנת 1977, כשהיה בן 44. נקבר בבית העלמין הדרום.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב גוש חלב 3.
כמה מיצירותיו כלולות באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
באוקטובר 2004 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה של עבודותיו.
לצד התערוכה פרסם המוזיאון מבחר מכתביו הביקורתיים, הפדגוגיים והתאורטיים של בראל, בספר "בין פיכחון ותמימות - על האמנות הפלסטית בשנות ה־60 בתל אביב" (2004).
בראל היה מעורב בכמה יוזמות חשובות ומשפיעות בזירת האמנות הישראלית בת זמנו, ותכנן להקים קרן למחקר ופיתוח של אמנות עכשווית.
רעיון זה שלו היה ההשראה להקמת קרן מבואות בשנת 2021. את הקמת הקרן יזמו יואל בראל, מירנה בראל (אחותו של יואב) ובעלה עמי בליי, חברם הקרוב עמי שטייניץ, יחד עם שירז גרינבאום-בראל ומיכל ואעקנין.
הקרן מבקשת לקדם פעולות אמנותיות עכשוויות בהשראת יצירתו של בראל, לייצר מרחבים מגוונים לשיח על ועם אמנות ולהנגיש את יצירתו של בראל לדורות הבאים.
1962–1963 מכון אבני לאמנות ועיצוב בתל אביב.
1965 סמינר למפקחים על לימודי אמנות בתיכון, משרד החינוך, ירושלים, ישראל.
1966 אוניברסיטת תל אביב, סמינר בנושא "מושג האמנות".
1967 סמינר מתקדם למורים לאמנות, משרד החינוך, תל אביב, ישראל.
1967–1971 בית הספר לציור מרגושילסקי (כיום בית הספר לאמנות קלישר), תל אביב.
1970 סמינר בנושא "מושג האמנות" לאמני הקיבוצים, פתח תקווה, ישראל.
1971–1977 הטכניון - המכון הטכנולוגי לישראל, חיפה; עיצוב תלת מימד במחלקה לאדריכלות ותכנון ערים.
1997 רישומים לקפקא, הוצאת משפחת בראל-בליי.
טקסטים מאת עמי שטייניץ, יורם ברונובסקי, וגבריאל מוקד.
2004 יואב בראל, קטלוג תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות.
טקסטים מאת מרדכי עומר, גבריאל מוקד, אירית הדר, יואב בראל, אדם טננבאום ושיחה בין רפי לביא ויונה פישר.
2004 בין פיכחון ותמימות - על האמנות הפלסטית בשנות ה־60 בתל אביב, אוסף מאמרים וביקורות מאת יואב בראל, בעריכת מרדכי עומר.
יואב בירון (קטן) (12 באוגוסט 1923, ל' באב ה'תרפ"ג – 15 ביולי 2019, י"ב בתמוז ה'תשע"ט) היה שופט וסופר ישראלי, ממקימי המחתרת הציונית בעיראק.
סגן המושל הצבאי בנגב (1955).
יואב בירון נולד ב-1923 בבצרה להוריו אליהו וסבינה.
הבכור מבין עשרה אחים ואחיות, כשהצעיר מביניהם הוא שלמה קטן.
בעקבות האוריינטציה והחינוך האנגלי אליהם נטו רבים מיהודי עיראק, ניתן לו השם "פרדריק" ובקיצור, "פרדי".
רק מאוחר יותר, כשבגר, אימץ את השם "יואב", שהיה שמו במחתרת הציונית בעיראק.
בגיל שנתיים עברו הוריו לבגדאד וכעבור 13 שנים שבו לבצרה.
בחודש מאי 1941, בגיל 17 בלבד, התנדב לצבא הבריטי בתור מתורגמן באחת מיחידות ה"גורקה" הנפאליות, אשר כבשה את עיראק מהדרום עד הצפון מידי השלטון הפרו-נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני.
אחר כך השתתפה היחידה בחודש יולי 1941 בכיבוש סוריה מידי כוחות וישי הצרפתיים תומכי הגרמנים.
עסק בתרגום לשפות אנגלית וערבית ובחקירות רגישות בתחום המודיעין.
בשל חלקו זה במלחמת העולם השנייה קיבל את אות הלוחם בנאצים מידי ממשלת ישראל.
היה ממייסדי התנועה הציונית וההגנה בעיראק בשנת 1942, ביחד עם חבריו שמואל מוריה (מועלם) ודוד חכם.
לצד לימודי עברית ושימוש בנשק הם גם סייעו להעביר לבגדאד, בדרך לארץ ישראל, יהודים שהגיעו מאיראן.
הוא גויס על-ידי שליחים ארצישראלים של המוסד לעלייה והיה אחראי להעפלה ולעלייה בלתי חוקית מעיראק לארץ-ישראל, בהיקף ארצי, מחודש אוקטובר 1945 ועד פברואר 1947.
שיא פעילותו המחתרתית תיחשב התייצבותו ביום 16 במרץ 1946 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית שביקרה בבגדאד על מנת לשמוע עדויות הן משלטונות עיראק והן מראשי הקהילה היהודית.
הוא מסר לידי הוועדה תזכיר מפורט על מצב היהודים בעיראק ודרש עלייה חופשית ומדינה יהודית.
הוא דיווח לוועדת החקירה על הלך הרוח בשכונות של יהודי עיראק מאחר שראשי הממסד היהודי בבגדאד, בלחץ השלטונות, טענו כי מצבם של היהודים טוב ולא נשקפת להם כל סכנה.
הפרשה כולה מתוארת בספר "עד עמוד התלייה" מאת הסופר יהודה אטלס.
שלטונות עיראק השקיעו מאמצים ללכוד אותו, ובית-דין צבאי מיוחד דן אותו שלא בפניו לשבע שנות מאסר.
חלק מפרשיות אותה תקופה מופיע בספר "רוח קדים" מאת שלמה הלל, יו"ר הכנסת לשעבר.
הוא ברח מעיראק ללבנון ומשם העפיל ארצה ברגל.
בירון הגיע לקיבוץ אשדות יעקב, שם שימש במשך שנה כרכז הכשרה חלוצית.
לאחר מכן, השתתף בייסוד קיבוץ נווה אור ביחד עם עליזה, לה נישא.
עם פרוץ מלחמת השחרור, התנדב ב-1 בפברואר 1948 לגדוד 12 של חטיבת גולני שהייתה בהתארגנות.
הוא מונה לפקד על צוות מרגמה 81 מ"מ והשתתף בקרבות העקובים מדם בדגניה ובסג'רה.
ביום הקרב על דגניה יואב השמיש את אחת המרגמות, שהייתה חסרת מתקן כיוון וכינון על ידי שימוש בקרש מאולתר, פעולה זו תוארה בספר "הטנק - הקרב בשערי דגניה" וכמו כן צוינה על ידי מפקד הפלוגה המסייעת, עמוס (ברנדשטטר) מוקדי.
בנוסף, יואב אוזכר בספר "בסער ביום סופה" בהוצאת קיבוץ דגניה א'.
לאחר מכן המשיך לקרבות נוספים בגליל ובנגב, על אירועי המלחמה כתב את הספר "להבות בגליל".
הוא המשיך לשרת בתפקידי פיקוד והדרכה במספר יחידות.
בשנת 1955 התמנה לסגן המושל הצבאי בנגב, כתוצאה מכך עברה המשפחה להתגורר בבאר שבע.
תוך כדי השירות למד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1958 הוסמך לעריכת-דין וניהל משרד עצמאי עד 1971. במרוצת השנים מילא את תפקיד היועץ המשפטי עבור מספר רשויות מקומיות ומוסדות ציבוריים ובשנת 1960 התמנה לחבר בית-הדין העליון של ההסתדרות.
בשנת 1971 מונה לשופט שלום וכיהן בבתי המשפט בבאר שבע, אשקלון וקריית גת במשך 17 שנים.