tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המודל החברתי מתבסס על הטמעת ההבדל בין המושג "נכות" לבין המושג "מוגבלות", ולפיו המוגבלות אינה מתבטאת בתסמינים פיזיים ובמצב של חולי אלא בחסמים חברתיים וסביבתיים כגון חינוך, זכויות ושירותים, תחבורה, עיצוב סביבתי ועוד.
לא המצב הפיזי או הנפשי אלא החברה ביחסה כלפי המצב הנתון היא זו אשר הופכת את האדם למוגבל.
על פי המודל החברתי הניסיון "לתַקֵן" את היחיד ולהתאימו לתֶקֶן כלשהו, מהווה אפליה, מעודד דעות קדומות ועלול לגרום לבידוד ולהסתגרות של הנכה.
מטרתו של המודל החברתי היא לאפשר לכל גבר ואישה, גם כאשר הם בעלי מגבלות פיזיות, שכליות או רגשיות להיות פעילים, ראויים לכבוד ובעלי חופש בחירה בנוגע לחייהם.
ראייתו הרחבה של המודל לא מתייחסת רק לנכות עצמה או לאדם עם הנכות אלא לחברה כולה.
מודל זה מסיר את האחריות למגבלה מהאדם עצמו ודורש מהחברה לתת מענה.
עם זאת, בעלי לקויות אינם פסיביים והם לוקחים חלק בשינוי ובעיצוב המדיניות.
יש בכך כדי לתרום לשיפור משמעותי בביטחונם העצמי, וליצירת זהות חדשה, משותפת וגאה.
תאורטיקנים רבים מתחום לימודי המוגבלות ביקרו את המודל החברתי למוגבלות והתייחסו להיבטים הבאים:
יש הטוענים כי הבנה מספקת של נכות מצריכה הכרה בפגמים כבסיס אובייקטיבי למיון, כדי להבחין בין אפליה על בסיס נכות לסוגים אחרים של אפליה.
יש הטוענים כי המודל החברתי מקטין מאוד או אף מבטל לחלוטין את הצורך להכיר בנכות כחסרון או מגבלה.
התנגדות נוספת מתייחסת גם למודל הרפואי ומתבטאת בהנחה שלא קיימת דיכוטומיה בין פגם ביולוגי למגבלה חברתית.
למשל: הומוסקסואליות נחשבה בעבר לפגם וכיום - אינה נחשבת ככזאת.
המודל של טיילר, הידוע כ-Tyler Rationale, הוא מסגרת תאורטית בפילוסופיה של החינוך, לפיתוח תוכנית לימודים בגישה מדעית-שיטתית.
המודל פותח על ידי ראלף טיילר , שנחשב לאבי תורת המדידה והערכה בחינוך פורמלי, בשנות ה-40 של המאה ה-20.
טיילר התמחה בפיתוח תוכניות לימודים, ובשיטות הערכה של תוצרי לימוד.
בשנת 1949 סיכם את רעיונותיו בספר Basic Principles of Curriculum and Instruction (עקרונות בסיסיים של תוכניות לימודים), שהפך לרב-מכר והודפס מאז ועד היום (2016) ב-36 מהדורות.
הספר השפיע על בנייה של תוכניות לימודים בכל מקצוע בכל העולם.
המודל שימש את טיילר בקריירה ארוכה של ייעוץ לבכירי מערכת החינוך האמריקנית.
בשנת 1952 ייעץ לנשיא הארי טרומן ברפורמה לתוכניות הלימודים, ותחת הנשיא דווייט אייזנהאואר היה יושב ראש ועידת הנשיא לילדים ולנוער.
הוא שימש כיועץ מרכזי גם בממשל ג'ונסון.
טיילר ייעץ בנושא תוכניות לימודים למשרד החינוך הישראלי.
מאז, המודל של טיילר מקובל כמסגרת לתוכניות הלימודים במערכת החינוך הישראלית.
הוא נועד בראש ובראשונה לענות על ארבע שאלות בסיסיות:
הגדרת מטרות: מהן מטרותיו של המוסד החינוכי הספציפי שאותו נועדה התוכנית לשרת?
אמצעים חינוכיים: אילו חוויות חינוכיות יכולות להועיל בהשגת המטרות?
ארגון: כיצד ניתן לארגן את החוויות כדי ליצור לימוד יעיל ומשמעותי?
הערכה: כיצד ניתן להעריך את יעילותה של הלמידה, בהשגת המטרות?
טיילר מתבסס בספרו על גישה מודרנית-רציונליסטית, הרואה את פעולותיו של התלמיד כגורם האפקטיבי ביותר בתהליך הלימוד.
"התלמיד לומד את מה שהוא עושה, לא את מה שהמורה עושה."
וזאת בהתאמה להגדרה של טיילר למהותו של החינוך: "חינוך הוא שינוי מכוון בהתנהגות הלומד, בתנאים של חוסר כפייה."
בתכנון הלימודים, טיילר גורס שיש לקחת בחשבון את גרעין החומר, כנושא המרכזי של תחום הידע, הנבנה על בסיס היסודות המארגנים שלו.
טיילר גם הדגיש את הצורך הקריטי בהתחשבות של תהליך הלימוד בגורם ההתרחשות בכיתה; בכך שינה טיילר במידה רבה תפיסה קודמת, שבמסגרתה הייתה התעלמות במידה רבה מהסביבה החברתית שבה נעשה הלימוד.
התחשבות כזאת מחייבת תכנון מתפתח ומשתנה, תוך כדי הפעלת תוכנית הלימודים, ובתגובה לתנאים המשתנים.
המודל ההיוריסטי-סיסטמטי של שלי צ'ייקין (Shelly Chaiken) מהווה מודל מרכזי בתחום עיבוד המידע.
המודל גורס שהאדם מעבד מידע שהוא מקבל בשני אופנים.
אופן העיבוד הראשון הוא היוריסטי, כלומר, האדם נשען על רמזים חיצוניים (כמו שטף דיבורו או מראהו של האדם המספק את המידע) או ניסיון עבר.
אופן העיבוד השני הוא סיסטמטי, כלומר, האדם מתייחס לתוכן המידע עצמו.
כמו כן, המודל מציין את מוטיבציית האדם כגורם נוסף המשפיע על עיבוד המידע.
כאשר מוטיבציה גבוהה תוביל לעיבוד סיסטמטי ומוטיבציה נמוכה תוביל לעיבוד היוריסטי.
לפי המודל, לאדם יש נטייה לעבד את המידע באופן היוריסטי מכיוון שהוא מעוניין לחסוך עד כמה שניתן במשאבים העומדים לרשותו, ולכן, הוא משתמש בעיקרון הנקרא עיקרון "הכמות המספקת" הגורס שהפרט מאזן בין שימוש מינימלי במשאביו לבין סיפוק המוטיבציות שלו.
שלי צ'ייקין היא חוקרת בתחום ההשפעה החברתית שהתמחתה במחקר עמדות, שיפוט חברתי ושכנוע, בעיקר בעובדה שבמצבים שונים אנשים מעבדים מידע בצורה שונה.
לאור זאת, היא פיתחה את המודל היוריסטי-סיסטמטי.
תאוריות עיבוד המידע מתמקדות בהתייחסות הפרט לאירועים סביבתיים, אופן קידוד מידע שנלמד, השוואתו למידע הקיים בזיכרון ושליפתו בעת הצורך.
התאורטיקנים טוענים שהפרט בוחר להתייחס למאפיינים מסוימים של הסביבה, מנתח מידע שמוצג בפניו, משווה אותו למידע שרכש בעבר ומסדר את המידע על מנת לתת לו משמעות.
חלק מהתאוריות משתייכות לתת-קבוצה של תאוריות עיבוד מידע והן נקראות תאוריות דו-מסלוליות.
תאוריות דו-מסלוליות גורסות שתהליכים מנטליים של האדם, הנמצאים בבסיס שיפוטים חברתיים, מתחלקים לשתי קטגוריות: תהליכים אוטומטיים ותהליכים נשלטים.
לתהליכים אוטומטיים ישנם ארבעה תנאי תפעול: (1) הם מתרחשים באופן בלתי נשלט, (2) דורשים מעט משאבים קוגניטיביים, (3) לא ניתן לעצור אותם באופן רצוני ו-(4) הם מתרחשים מחוץ למודעות האדם.
לתהליכים נשלטים ישנם גם ארבעה תנאי תפעול: (1) הם מופעלים באופן רצוני, (2) דורשים משאבים קוגניטיביים רבים, (3) ניתן לעצור אותם באופן רצוני ו-(4) פועלים במסגרת מודעות האדם.
בעבר תאוריות אלה התמקדו בתופעות של תחומים ספציפיים כמו: שכנוע, סטריאוטיפים ודעות קדומות ויחסים של עמדות והתנהגות, אך בעשור האחרון תאוריות אלה עשו מעבר לחיפוש וזיהוי עקרונות כלליים שאינם קשורים לתחום ספציפי מסוים.
אחד התחומים המרכזיים שתאוריות אלו התמקדו בעבר היה של שכנוע וכיצד זה השפיע על עיבוד מסרים חברתיים.
תאוריות דו-מסלוליות של תופעה ספציפית
מחקר שנעשה בתחום השכנוע בוחן שינוי עמדות הפרט בשל עיבוד מידע.
בדרך כלל, זה מתרחש בנושא שעליו מתבססת העמדה.
שני המודלים המרכזיים שחקרו את תופעת השכנוע היו המודל הדו-מסלולי של החוקרים ריצ'רד א.
פטי וג'ון קסיופו והמודל היוריסטי-סיסטמטי של החוקרת שלי צ'ייקן.
השאלה העומדת בבסיס מודלים אלה היא כיצד היבטים שונים של מסר שכנועי (כגון: טענות המסר או אטרקטיביות האדם המעביר את המסר) ישפיעו על אפקטיביות המסר ועל עיבודו.
המודל היוריסטי-סיסטמטי של שלי צ'ייקן
המודל הושפע רבות מעולם התאורטי של שכנוע ושינוי דעות.
מחקרים ותאוריות רבים הראו ששינוי דעות מושפע לא רק מתוכן המסרים המוצגים במהלך שיח בין שני אנשים אלא גם מהאנשים המעבירים אותם, וכן מהמוטיבציות של הפרט.
המודל מבחין בין שני תהליכי עיבוד המשפיעים על שיפוט המסר אותו מקבל הפרט מאדם אחר: תהליך עיבוד היוריסטי ותהליך עיבוד סיסטמטי.
באמצעות תהליכי עיבוד אלה הפרט מפתח עמדות על מסרים שונים שהוא מקבל מסביבתו.
ניתן להתייחס לשני תהליכים אלה כשני קצוות של אותה סקאלה – תהליך עיבוד היוריסטי הנמצא בצד אחד של הסקאלה ותהליך עיבוד סיסטמטי הנמצא בצד השני שלה.
אף על פי שמדובר בסקאלה, שני תהליכים אלה יכולים לפעול בו זמנית.
עצם העובדה שהפרט מעבד מידע באופן סיסטמטי אינו מונע ממנו לעבד מידע באופן היוריסטי.
מודל זה פותח כנגד הדעה הרווחת שהייתה קיימת בשנות ה-60 וה-70 של המאה הקודמת ששיפוט ופיתוח עמדות נעשה על ידי בחינה רציונלית ומדוקדקת בלבד של מידע שכנועי.
בתהליך עיבוד היוריסטי הפרט מסתמך על מידע יותר זמין כגון האדם העומד מולו או רמזים אחרים שאינם קשורים לתוכן המסר כמו מידע שנלמד במהלך השנים ונשמר בזיכרון, ניסיון עבר או מצבים דומים בהם הוא נכח.
היוריסטיקות הן אסטרטגיות שהפרט משתמש על מנת להגיע לפתרון בעיות או קבלת החלטות באופן מהיר ויעיל.
ניתן לכנות היוריסטיקות כקיצורי דרך מחשבתיים והיתרון שבהן הוא שהן חסכניות ואינן דורשות מאמץ מחשבתי גדול.
לכן, כאשר הפרט משתמש בסוג עיבוד זה, הוא חשוף יותר לשכנוע משום ששימת הדגש היא על אמינות מעביר המסר באמצעות רמזים חיצוניים כגון מהירות דיבורו, מראהו החיצוני או דעת הקהל עליו ללא התייחסות למידע המועבר במסר עצמו.
למרות זאת, החיסרון בעיבוד היוריסטי הוא שהפרט יכול להסכים למסר שהיה דוחה אילו היה מעבד את תוכנו יותר לעומק.
בדרך כלל, הפרט ישתמש בסוג עיבוד מידע זה כאשר יתבקש לדון בנושא שהוא אינו חשוב עבורו, במצבים בהם עצתו לא תשפיע עליו או כאשר המוטיבציה שלו ירודה ואין לו משאבים קוגניטיביים זמינים.
עיבוד מידע היוריסטי מבוסס על זמינות, נגישות ויישום המידע.
כלומר, על מנת להשתמש במידע שיעזור בשיפוט המסר, הוא חייב להיות מאוחסן בזיכרון (זמינות המידע), מוכן לשימוש (נגישות המידע) וניתן ליישום בסיטואציה עצמה (יישום המידע).
על פי המודל, אנשים מונעים לידי חיסכון מרבי במשאבים קוגניטיביים ולכן יעדיפו להשתמש בעיבוד היוריסטי כאשר הם מעבדים מסרים.
בתהליך עיבוד סיסטמטי הפרט מעבד באופן מעמיק את תוכן המסר אותו הוא קיבל.
על מנת לעבד באופן זה, יש צורך במאמץ רחב יותר של היכולות המחשבתיות של הפרט.
כדי לשפוט את המסר, הפרט, באופן מודע, מנסה להבין ולהעריך את הטיעונים העומדים בבסיס המסר, לבחון מידע קודם והשוואתו למסר הרלוונטי, ושילובו של המסר עם המידע הקיים אצל הפרט כדי להגיע לידי שיפוט מושכל.
הפרט יעבד מידע באופן סיסטמטי כאשר מדובר בסיטואציה בה הוא צריך לשפוט בצורה מדויקת ואמיתית את המידע אותו קיבל, למשל מידע אישי על הפרט או מצב שבו שיפוט הפרט יכול להשפיע עליו.
כמו כן, עיבוד מידע סיסטמטי יתרחש במצבים בהם המוטיבציה גבוהה וישנם משאבים קוגניטיביים מספקים.
פעולות משותפות של עיבודים היוריסטיים וסיסטמטיים
אף על פי ששני תהליכים אלה נראים כמנוגדים, הם עדיין יכולים לפעול יחד.
המודל היוריסטי-סיסטמטי לא טוען שסגנון עיבוד אחד בא על חשבון סגנון העיבוד השני.
סגנון עיבוד היוריסטי יכול להמשיך לפעול גם ברמות גבוהות של מוטיבציה, וכאשר ישנם משאבים קוגניטיביים מספקים.
שני סגנונות העיבוד יכולים לעבוד ביחד או כל אחד בנפרד על שכנוע האדם.
פעולות משותפות אלה תוארו על ידי ארבע השערות: השערת החיבוריות, השערת הצמצום, השערת ההטיה והשערת הניגודיות.
השערה זו גורסת ששני סגנונות העיבוד יכולים להשפיע כל אחד בנפרד על שיפוט האדם ושכנועו כאשר תוצאת העיבוד ההיוריסטי אינו נוגד את תוצאת העיבוד הסיסטמטי.
השערה זו גורסת שהתהליך הסיסטמטי הוא יעיל יותר בעיבוד המידע, כך שכל תוספת שהתהליך ההיוריסטי מניב אינה משפיעה ואף הפרט אינו שם לב אליה.
השערה זו מתייחסת לאינטראקציה בין שני סגנונות העיבוד.
כאשר המסר השכנועי הוא דו-משמעי או שמכיל בתוכו תוכן בעל טיעונים חזקים וחלשים יחד, הפרט, רק אם הוא בעל מוטיבציה גבוהה ויש לו משאבים קוגניטיביים מספקים, יעבד את המידע אך יתייחס אל העיבוד כאל רמז היוריסטי.
כאשר המסר הוא חד-משמעי, ההשפעה החזקה יותר תהיה חוזק הטיעונים והתהליך יהיה דומה כמו בהשערת הצמצום.
כאשר ציפיות האדם עקב עיבוד מידע היוריסטי מופרות, הוא יעבור לעבד את המידע באופן סיסטמטי היכול לנגוד את הציפיות הקודמות.
אם לאדם היו ציפיות שליליות מהמצב, ישנה אפשרות שלאחר עיבוד מדוקדק יותר הציפיות שלו ישתנו לחיוביות וההפך.
המודל היוריסטי-סיסטמטי מניח שהפרט מעדיף לחסוך עד כמה שניתן במשאבים קוגניטיביים ולכן יעדיף לעבד מידע באופן היוריסטי מאשר באופן סיסטמטי.
מצד שני, המודל מזהה שישנם מוטיבציות נוספות מאשר חיסכון במאמץ הקוגניטיבי המניעות את הפרט.
עיקרון הכמות המספקת גורס שבני אדם מנסים לאזן בין כמות המאמץ הקוגניטיבי שיהיה מינימלי עד כמה שניתן לבין הרגשת ביטחון המקסימלית שתספק את המוטיבציות שלהם.
העיקרון מציע רצף של ביטחון שיפוטי שבקצה אחד של הרצף מייצג את הביטחון האמיתי של הפרט והקצה השני מייצג את הביטחון הרצוי.
הנקודה בה הפרט מרגיש ביטחון בשיפוט שלו נקראת "סף הכמות המספקת".
במילים אחרות, הפרט ישתמש במשאביו הקוגניטיביים עד שרמת הביטחון שלו תגיע לסף הכמות המספקת, או עד רמת הביטחון הרצויה.
לעומת זאת, עיבוד סיסטמטי של מידע יותר יעיל בהגברת ביטחון הפרט, ולכן, כאשר הפער בין רמת הביטחון האמיתית לבין רמת הביטחון הרצויה גדל הפרט יעדיף להשתמש בעיבוד סיסטמטי מאשר עיבוד היוריסטי.
כמו כן, כאשר הפרט נתון בסיטואציה בה עיבוד היוריסטי אינו מספק את רמת הביטחון הרצויה, הוא יעבור לעיבוד סיסטמטי כדי לכפר על הפער ברצף.
המודל היוריסטי-סיסטמטי מציין גם את השפעת מוטיבציות האדם על אופן עיבוד המידע.
מוטיבציות האדם גם משפיעות על אופן עיבוד המידע המוצג בפניו.
כאשר המוטיבציה גבוהה, הפער בין רמת הביטחון האמיתית לרמת הביטחון הרצויה גדל והפרט מדורבן לעבד את המידע באופן סיסטמטי.
כאשר המוטיבציה נמוכה, זה מקטין את הפער בין רמות הביטחון והסיכויים לעבד את המידע באופן היוריסטי גדלים.
המודל היוריסטי-סיסטמטי מדבר על שלוש מוטיבציות עיקריות אשר מרכיבות ביחד את מערכת המוטיבציות המרובה ומשפיעות על עיבוד מידע: מוטיבציית הדיוק, מוטיבציית ההגנה ומוטיבציית הרושם.
מוטיבציית הדיוק משקפת את רצון הפרט ליצור שיפוטים שישקפו באופן מדויק את העמדות והאמונות שלו.
כאשר המוטיבציה נמוכה ומשאביו הקוגניטיביים של הפרט מועטים, הוא יעדיף לעבד את המידע על סמך רמז היוריסטי שבעזרתו המידע יראה כמדויק יותר.
כאשר המוטיבציה גבוהה וישנם משאבים קוגניטיביים מספקים, הפרט יעבד את המידע באופן סיסטמטי על מנת להגיע לתחושת דיוק מקסימלית.
מוטיבציית ההגנה משקפת את רצון הפרט ליצור שיפוטים אשר הולמים את האינטרסים החומריים שלו או במטרה להגן על הערך העצמי שלו.
כתוצאה מכך הוא יעבד את המידע בצורה שלא תפגע באינטרסים או בערכים שלו.
בעיבוד מידע היוריסטי, הפרט יבחר בהיוריסטיקות אשר הולכות ביחד עם האמונות שלו, ויתעלם מהיוריסטיקות הנוגדות אותן.
כאשר המוטיבציה של הפרט גבוהה והמשאבים הקוגניטיביים שלו זמינים, הפרט יעדיף לעבד את המידע באופן סיסטמטי אך ההערכה והבחינה של המידע תהיה מוטית.
מידע אשר מתאים לאמונות הפרט ישפטו בצורה חיובית יותר מאשר מידע הנוגד אותן.
מוטיבציית הרושם משקפת את רצון הפרט ליצור שיפוטים אשר מספקים את המטרות החברתיות שלו.
לכן, בבסיס מוטיבציה זו ישנה התחשבות של הפרט בתוצאות הבין-אישיות שלו עם סובביו לאור הבעת שיפוט מסוים בהקשר חברתי.
בדומה למוטיבציית ההגנה, גם כאן עיבוד המידע של הפרט הוא בררני אך כאן הפרט מתמקד בלספק מטרות חברתיות ולא לשמר את הערך העצמי שלו.
למשל, כאשר הפרט פוגש אנשים הוא יכול להשתמש בהיוריסטיקות מסוימות כדי להרגיש שייכות ולעשות רושם על הסביבה כמו מיתון דעותיו האישיות או הסכמה עם דעת הכלל.
כאשר המוטיבציה גבוהה וישנם משאבים קוגניטיביים מספקים, הפרט יעבד את המידע באופן סיסטמטי ומדוקדק אך בדומה למקודם בצורה שתיצור רושם על הסביבה.
המודל הדו מסלולי לשכנוע או מודל סבירות העיבוד הוא מודל תאורטי בתחום שינוי עמדות ושכנוע המניח כי קיימים הרבה גורמים שמשפיעים על המוטיבציה, והיכולת של הפרט להבין טענות המוצגות לפניו כאשר הוא עומד בפני קבלת החלטה.
הטענות המוצגות בפני הפרט יעברו עיבוד דרך מסלול שיבחר בהתאם לרלוונטיות המידע עבורו, הטיעונים המוצגים, ויכולתו לעבד את המידע באופן אובייקטיבי.
המקור ליצירת המודל והצורך בהבחנה בין שני מסלולים מתחום שכנוע ושינוי עמדות התפתח בקרב מספר חוקרים, ביניהם ריצ'רד א.
פטי וקסיופו אבחנו מספר גישות בנוגע לשינוי עמדות.
הם טוענים שהגישות השונות בתחום שינוי העמדות יכולות להתיישב תחת שני מסלולים עיקריים לשכנוע ושינוי עמדות.
הראשון נקרא המסלול המרכזי המתאר שינוי בעמדות כתוצאה משיקול אמיתי ורציני של נושאים הקשורים לדיון.
מסלול זה מאופיין בריכוז ומיקוד על מנת לדון במסרים המעבירים את הטענות.
המטרה במסלול זה היא להעריך תגובה הולמת למסרים אלו.
המסלול השני הוא יותר היקפי ותחתיו נכנסות שאר הגישות השונות בתחום השכנוע ושינוי העמדות.
במסלול זה העמדות כלפי אובייקט כלשהו קשורות לאותות.
הכוונה באותות חיוביים או שליליים, שבעיקר קשורים לכאב, אוכל, מקורות של כוח ומשיכה.
האותות האלו יכולים לשנות עמדות וביכולתן לאפשר לאדם להחליט אילו עמדות לאמץ לעצמו מבלי להשתמש בתהליכי חשיבה שדורשים ממנו אנרגיה רבה.
במסלול זה מתקיים עיבוד מידע בעל חשיבות לאדם, כלומר המוטיבציה שלו לעבד טענות בנושא זה גבוהה.
תחת מסלול זה מתרחשים שינויים בעמדות כתוצאה מחשיבה ותשומת לב רבה למידע שהאדם חש שהוא מהותי ומרכזי עבור עמדה ספציפית.
הגישות התאורטיות המדגישות את המסלול הזה מדברות על מספר גורמים בהם המסלול מאופיין: הצדקה קוגניטיבית לעמדות שיכולות להוביל להתנהגות סותרת (דיסוננס קוגניטיבי), הבנה, למידה ושקידה של מידע רלוונטי, תגובות קוגניטיביות טבעיות לתקשורת חיצונית ויצירת אינטגרציה של אמונות רלוונטיות לתגובה כללית בסופו של המסלול.
שינוי עמדות דרך מסלול זה הוא לרוב שינוי שניתן לחזות אותו.
כאשר מגיעים לאדם עמדות בתחומים שונים הוא מחליט אילו מהתחומים בעלי משמעות אמיתית בחייו, ואותם הוא מעבד באופן שונה ממידע שהיה פחות רלוונטי עבורו.
תהליך זה מתרחש במסלול הנותן תשומת לב רבה לחומרים המעובדים בו.
כתוצאה מתשומת הלב הרבה המושקעת במסלול זה, גם אנרגיה רבה תיקח חלק בתהליך.
תהליך עיבוד המידע כולל בתוכו הסקת מסקנות לאחר הבנה של המידע שהתקבל דרך סכמות ותבניות באמצעות תהליכים קוגניטיביים רבים הדורשים מאתנו אנרגיה קוגניטיבית רבה.
התהליכים הקוגניטיביים משפיעים על דרך החשיבה שלנו ובסופו של דבר בהתנהגות בפועל, המתבטאת כתגובה לאותם עמדות ומסרים שעוברים דרך מסלול זה.
מכיוון שמסלול זה דורש יותר אנרגיה וקיום של תהליכים קוגניטיביים, מערכת זו היא גם יותר איטית.
היא מכילה תהליכים רבים עד להסקת המסקנה שתוביל לתגובה או חוסר תגובה בפועל.
מסלול המעבד מידע שנמצא בעדיפות נמוכה יותר מבחינת המשמעות שאנו נותנים לו וזהו מסלול שמתרחשים בו תהליכים יותר אסוציאטיביים, כלומר המוטיבציה לעיבוד המידע במסלול זה נמוכה יותר.
המידע המועבד במסלול זה ומקורו נתפסים כבעל חשיבות נמוכה יותר מהמסלול עליו דנו קודם לכן.
שינוי עמדות המתרחש במסלול זה, לא מתרחש מפני שהפרט התחשב ביתרונות וחסרונות שהובילו לשינוי, אלא שהנושא שעליו מתקיים דיון עמדתי קשור לאותות חיוביים או שליליים ובהקשר בו הוא נמצא כשהיה עליו להחליט האם לשנות עמדה.
כלומר, במקום להתחשב בטיעונים הרלוונטיים לנושא, פרט יכול לקבל שינוי עמדה רק מפני שהשינוי הוצג בפניו בזמן שבו היה מאוד נינוח, כמו ארוחת צהריים נעימה או שייתכן שהאדם ששינה את עמדתו הוא מומחה.
כך לדוגמה, אדם יכול לקבל או לדחות שינוי בעמדה כתוצאה מכך שהעמדה המוצגת לו נראית לו קיצונית מדי.
ההחלטות המתקיימות במסלול זה הן מהירות ולכן אינן צורכים אנרגיה רבה.
הבעיה הקיימת עם רמת המוטיבציה הקובעת באיזה מסלול המידע שנכנס יעובד הוא ההשפעות השונות של משתנים רבים על המוטיבציה והיכולת של הפרט לעבד את המידע באופן אובייקטיבי.
הרבה פעמים נעבד מידע מסוים אף על פי שהוא לא בהכרח רלוונטי לנו עקב ההקשר בו מוצגים לנו הטיעונים והאדם או אמצעי שמעביר לנו את הטיעונים.
כלומר, נעבד אותו במסלול המרכזי ונשקיע בעיבוד שלו הרבה מאוד אנרגיה שיכולנו לחסוך אותה ולהשתמש בה עבור תהליכים קוגניטיביים אחרים.
בנוסף, ייתכנו מצבים הפוכים בהם נפספס מידע שחשוב לנו עקב הסחות דעת המונעות מאתנו עיבוד אובייקטיבי.
במצב כזה, במקום להתחיל בתהליכי עיבוד במסלול המרכזי העיבוד יתבצע במסלול ההיקפי.
התוצאה תוביל לבדיקה לא מעמיקה של הנתונים המוצגים בטיעונים וקבלת החלטה על בסיס תהליכי עיבוד אסוציאטיביים, כשבפועל יש לבצע עיבוד מעמיק של המידע.
כלומר, ייתכן שלא בהכרח מתקיימת חלוקה נכונה של המידע לאחד מהמסלולים.
לגורמים כמו מקור הטיעונים תהיה השפעה רבה על המסלול בו המידע יעובד.
כמו כן, משתנים מסוימים יכולים להשפיע על המוטיבציה והיכולת דרך הטיות שונות.
אחד מהמשתנים החשובים המשפיעים על תהליכי עיבוד מידע היא כמות המבנים של מידע שיש לאדם על נושא מסוים.
אף על פי שייתכן כי מידע קודם יאפשר יצירת תהליכי עיבוד מידע אובייקטיביים, הוא נוטה לטובת דעה קיימת.
המצב שתואר יאפשר, לרוב בדיקה שגויה של הטיעונים המגיעים מתקשורת חיצונית.
אחת מהגישות שהגיעה יחד עם הגישה של פטי וקסיופו, ואפילו מעט לפניהם היא המודל של שלי צ'ייקן.
המודל שפיתחה מבחין בין שני תהליכי עיבוד המשפיעים על שיפוט המסר אותו מקבל הפרט מאדם אחר.
מדובר בתהליך עיבוד היוריסטי ותהליך עיבוד סיסטמטי.
ניתן להתייחס לשני תהליכים אלה כשני קצוות של אותה סקאלה אך הם יכולים לפעול בו זמנית.
כלומר, עצם העובדה שהפרט מעבד מידע באופן סיסטמטי אינו מונע ממנו לעבד מידע באופן היוריסטי, בשונה מהמודל של פטי וקסיופו המדבר על שני מסלולים נפרדים שפועלים באופן נפרד.
המודל של פאסינגר לפיתוח זהות הומוסקסואלית ולסבית הוא ניסיון לפתח תיאוריה של מודל שמפתחת זהות הומוסקסואלית ולסבית, תוך התחשבות בהשפעות תרבותיות וקונטקסטואליות.
המודל הוצג לראשונה על ידי רות אי.
פאסינגר ב-1996, כמודל לפיתוח זהות לסבית.
בשנה שלאחר מכן, המודל הותאם גם לגברים הומוסקסואלים.
מקקרן, קולגה של פאסינגר, חקרה התפתחות זהות בקרב קבוצה של שלושים ושמונה לסביות, שאינן זהות מבחינת גיל, השכלה, גזע, אתניות ועיסוק.
ניתוח תוצאות מחקר זה הוביל להקמת שני תהליכים וארבעה שלבים ב-1996. ב-1997, פאסינגר וברט א.
מילר חקרו קבוצה מגוונת דומה של הומואים, והתאימו את התיאוריה גם להם.
פאסינגר הציעה שני תהליכים של פיתוח זהות: זהות מינית אינדיבידואלית המתייחסת למודעות פנימית וקבלת העצמי, וזהות חברתית בקבוצה הקשורה לתפקידו בקהילה הגאה.
שני התהליכים מורכבים מארבעה שלבים עוקבים, בהם אדם יכול להשתייך בשלב אחר לכל תהליך:
מודעות: תופס את עצמו כשונה מאנשים אחרים
חקר: חקירת תחושות משיכה לאנשים מאותו המין
העמקה/מחויבות: הפנמת תחושת העצמי כאדם גאה
הפנמה/סינתזה: שילוב הזהות המינית של האדם בזהות הכוללת של האדם
אנשים יכולים לחזור על שלבים אלו, כאשר מתרחשים השפעות סביבתיות חדשות, וההתפתחות בתהליך אחד יכולה להשפיע על ההתפתחות השנייה.
בתהליך הזהות של חברות בקהילה הגאה, פאסינגר הציעה סמנים ספציפיים להדגמה של כל שלב:
מודעות לקיומם של אנשים בעלי נטיות מיניות שונות.
חקר יחסי האדם לקהילה הגאה.
מחויבות לקהילה הגאה, כולל קבלת השלכות שעלולות להיות שליליות.
הפנמת זהות קבוצת המיעוט על פני ההשפעות הקונטקסטואליות.
המודל של פיקמן הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.
לאבקרפט שנכתב בספטמבר 1926 ופורסם באוקטובר 1927 במגזין "סיפורים מוזרים".
הסיפור סובב סביב אמן מבוסטון בשם ריצ'רד אופטון פיקמן המצייר ציורים מבעיתים.
עבודותיו מלוטשות לכדי יצירות מבריקות המצביעות על רמה גבוהה של דיוק ושל רגש, אך הן כל כך בולטות בפרטיהן הגרפיים הדוחים עד כדי כך שפיקמן האומלל מסולק ממועדון האמנים של בוסטון ומוחרם בידי עמיתיו.
ת'ורבר (המספר) הוא חברו הטוב של פיקמן אשר בא להציג את התגלגלות ההתרחשויות שהובילו להיעלמותו המסתורית של הצייר.
לאחר שהציע פיקמן לקחתו לראות את הגלריה הפרטית שלו, הולכים השניים למבנה נטוש על גדת הנהר באחת משכונות העוני בעיר.
משהם צוללים עמוק יותר ויותר לתוך אומנותו ומחשבתו של פיקמן, נדמה כי החדרים מאפילים והציורים רק הופכים למבעיתים יותר, עד שלבסוף מגיעים השניים לחדר בו תלוי ציור ענק של יצור דמוי-אדם בעל עיניים אדומות הלועס בין שיניו קורבן אנושי.
פיקמן שולף את אקדחו בשל רעש פתאומי מחוץ לחדר ויוצא לבדוק את פשר ההפרעה, בזמן שחברו מוצא פיסת נייר מקופלת הדבוקה לציור.
מספר יריות נשמעות ופיקמן שב לחדר עם אקדח מעלה עשן בטענה שירה בכמה חולדות, והשניים עוזבים את הגלריה.
מאוחר יותר מבין המספר שכשנורו היריות תחב בטעות את פיסת הנייר לתוך כיסו מרוב לחץ.
הוא פותח את הנייר המקופל המתגלה כתמונה המציגה את מושא השראתו של פיקמן, ומבין שרעיונותיו המפחידים של חברו מקורם לא בנפש חולה, אלא במפלצות אמיתיות.
עקרונותיה האסתטיים של דמותו של פיקמן הנוטים לעסוק באימה ובגרוטסקי מזכירים את עקרונותיו של לאבקרפט כפי שהציגם במאמרו "אימה על טבעית בספרות" מ-1927, עליו עבד באותה העת שכתב את הסיפור.
טכניקת הכתיבה של "המודל של פיקמן" אינה אופיינית ללאבקראפט.
הסיפור מסופר בצורת מונולוג בגוף ראשון מידי ת'ורבר, המספר, המפנה את דבריו אל הקורא כאילו היה מאזין בדוי, שהתערבויותיו המשוערות ב"שיחה" נרמזות מתוך תגובותיו של המספר אליהן.
תיאורים שונים מלמדים על כך שהשיחה בין השניים מתרחשת בחדר העבודה של ת'ורבר בשעת ערב, לאחר שהשניים הגיעו לשם עם מונית.
עלילתו של פיקמן מסופרת כמונולוג בתוך מונולוג, המופנה בתורו לת'ורבר, המספר, כאילו היה מאזין.
חלקה הצפוני של בוסטון מתואר בסיפור כמקום מוזנח ומוצף במהגרים, מעין כוורת מלאה בסמטאות ודרכים צדדיות (בדומה לתיאורה של ברוקלין בסיפורו של לאבקרפט מ-1927, "האימה ברד הוק").
פיקמן מצהיר בחגיגיות: "מה יעזרו לנו מפות, תיקים ומדריכים בחלק הצפוני?
בקלות אוכל להוביל אתכם לשלושים או ארבעים רשתות של סמטאות מצפון לרחוב פרינס שאין בהן יותר מעשרה אנשים, למעט כמובן נחילי הזרים שמציפים אותן".
רחוב פרינס, בדומה לרחוב הנצ'מן, רחוב צ'רטר וגרינהאו ליין, הם למעשה רחובות בשכונת נורת' אנד שבבוסטון.
אף על פי שהסיפור מעורפל לגבי מיקומו המדויק של הסטודיו של פיקמן, נראה כי לאבקרפט שאב את השראתו ממקום אמיתי.
הוא כתב שכאשר ביקר את השכונה יחד עם דונלד וואנדרי, מצא את "הסמטה והבית האמיתיים מהסיפור הרוסים לחלוטין, ושורה שלמה של בניינים כאילו נתלשה מהאדמה".
ריצ'רד אופטון פיקמן הוא צייר בעל שם מבוסטון הידוע לשמצה בשל יצירותיו המבעיתות.
סבתא-רבתא שלו נתלתה על ידי קוטון מת'ר בציד המכשפות בסיילם ב-1692 ("פיקמן" ו"אופטון" הם שמות ששורשיהם בסיילם).
ב-1926 נעלם פיקמן מביתו, פרט שהופיע ב"היסטוריה של הנקרונומיקון" מ-1938. פיקמן חוזר שנית כע'ול במשימת החלום של קאדאת' האבודה מ-1926 ועוזר לרנדולף קרטר במסעו.
פרייס כתב כי "לפיקמן המופיע במשימת החלום של קאדאת' האבודה אין הרבה דמיון לדמות אותה אנו פוגשים במודל של פיקמן, אם כי הם לכאורה אותו בן אדם"; הוא מעלה את הרעיון שהדמות הכללית של פיקמן מקבילה לדמותו של טארס טארקס מהנסיכה של מאדים של אדגר רייס בורוס.
ת'ורבר הוא חברו הטוב של פיקמן ומספר הסיפור, המתאר את עצמו כ"בקושי בשל" ו"בגיל העמידה, ומחוכם מספיק".
השניים הכירו בזמן שת'ורבר עבד על כתיבת "מונוגרף על אומנות מוזרה".
הוא ככל הנראה חייל משוחרר ממלחמת העולם הראשונה, "אני מניח שראית מספיק ממני בצרפת כדי לדעת שאני לא נבהל בקלות".
בהינתן התיאור הנ"ל, האנציקלופדיה של סיפוריו של ה.
לאבקרפט מוצאת את אימתו של ת'ורבר כלפי ציוריו של פיקמן כ"לא סבירה..
ת'ורבר הוא לא הדמות הראשונה של לאבקרפט המפתחת פוביה כתוצאה מחוויה טראומטית.
הפחד שלו מרכבות תחתיות ומקומות אחרים הנמצאים מתחת לאדמה מקביל למספר הסיפור "הפחד הפולש" מ-1923, אשר "לא יכול לראות באר או רכבת תחתית מבלי להתחיל לרעוד".
אליוט הוא הדמות אליה מדבר ת'ורבר והלכה למעשה מהווה את קהל הקוראים.
על אף שתגובותיה אינן כתובות, הן נרמזות בעקיפין וניתן להבינן על ידי הדיאלוג שמנהל ת'ורבר.
פריץ לייבר שיבח את הסיפור בחיבורו "קופרניקוס הספרותי" עבור "קור הרוח הגדול" שלו בשורותיו האחרונות.
פיטר קאנון תיאר את הסיפור כ"דוגמה מושלמת לאחדות עיקרון ההשפעה של פו", אם כי לטעמו הייתה בו חולשה אחת והיא "סופו המבוים".
ב-1971 הסופר רוי תומאס והאמן תום פאלמר אימצו את "המודל של פיקמן" לאנתולוגיית אימה של הקומיקס של מארוול בשם "מגדל הצללים" (מהדורה מספר #9 בינואר 1971), אשר הודפסה שנית בשם "אדוני הטרור" (מהדורה מספר #2 בספטמבר 1975).
ב-1972 תוכנית הטלוויזיה "גלריית הלילה" אימצה את "המודל של פיקמן" כסגמנט, אולם בהבדל קל בו דמותו של ת'ורבר מגולמת על ידי אישה (השחקנית לואיס סורל) אשר מתאהבת בפיקמן (מגולם על ידי השחקן ברדפורד דילמן).
משחק הווידאו Fallout 4 מ-2015 מכיל דמות ומקום הנקראים על שם פיקמן ומקורם בסיפור.
רגרסיה ליניארית כללית , לחלופין המודל הליניארי הכללי (או המוכלל), או מודל רגרסיה רב־משתני הוא דרך קומפקטית לכתוב בו־זמנית מספר מודלים של רגרסיה ליניארית.
במובן זה המודל אינו מודל ליניארי סטטיסטי נפרד.
מודלים שונים של רגרסיה ליניארית מרובים עשויים להיכתב בצורה קומפקטית כ־
בדרך כלל מניחים כי השגיאות אינן מתואמות על פני מדידות, והן מתנהגות לפי התפלגות רב־נורמלית.
אם השגיאות אינן תואמות התפלגות נורמלית רב־משתנית, ניתן להשתמש במודלים ליניאריים מוכללים כדי "לשחרר" הנחות לגבי Y ו־U.
המודל הליניארי המוכלל משלב מספר מודלים סטטיסטיים שונים: ANOVA, ANCOVA, MANOVA, MANCOVA, רגרסיה ליניארית רגילה, t-test ו־F-test.
המודל הליניארי המוכלל הוא הכללה של רגרסיה ליניארית מרובה למקרה של יותר ממשתנה תלוי אחד.
אם Y, B ו־U היו וקטורים של עמודות, משוואת המטריצה למעלה הייתה מייצגת רגרסיה ליניארית מרובה.
מבחני השערה עם המודל הליניארי הכללי יכולים להתבצע בשתי דרכים: רב משתנים או כמספר מבחנים חד משתנים בלתי תלויים.
במבחנים רב־משתנים בודקים את העמודות של Y יחד, בעוד שבמבחנים חד־משתנים, העמודות של Y נבדקות באופן עצמאי, כלומר, כמבחנים חד־משתנים מרובים עם אותה מטריצת עיצוב.
השוואה לרגרסיה ליניארית מרובת משתנים
רגרסיה ליניארית מרובת משתנים היא הכללה של רגרסיה ליניארית פשוטה למקרה של יותר ממשתנה בלתי תלוי אחד, ומקרה פרטי של מודלים ליניאריים כלליים, מוגבלים למשתנה תלוי אחד.
המודל הבסיסי לרגרסיה ליניארית מרובה הוא
בנוסחה לעיל אנו רואים n תצפיות של משתנה תלוי אחד ו־p משתנים בלתי תלויים.
לפיכך Yi הוא התצפית ה־i של המשתנה התלוי, Xij הוא התצפית ה־i של המשתנה הבלתי תלוי J כאשר .
הערכים βj מייצגים פרמטרים שיש להעריך, ו־εi היא השגיאה הנורמלית הבלתי תלויה המפוזרת באופן זהה ה־I.
ברגרסיה הליניארית הרב־משתנית הכללית יותר, יש משוואה אחת מהצורה לעיל עבור כל אחד מ־ משתנים תלויים החולקים את אותה קבוצה של משתנים מסבירים, ולכן נאמדים בו־זמנית זה עם זה:
עבור כל התצפיות באינדקס כ־ ולכל המשתנים התלויים באינדקס כ־.
יש לשים לב שמכיוון שלכל משתנה תלוי יש קבוצה משלו של פרמטרי רגרסיה שיש להתאים, מנקודת מבט חישובית הרגרסיה הרב־משתנית הכללית היא פשוט רצף של רגרסיות ליניאריות סטנדרטיות תוך שימוש באותם משתנים מסבירים.
המודל הליניארי הכללי והמודל הליניארי המוכלל (GLM) הן שתי משפחות נפוצות של שיטות סטטיסטיות לקשור מספר מסוים של מנבאים רציפים ו/או קטגוריים, למשתנה תוצאה בודד.
ההבדל העיקרי בין שתי הגישות הוא שהמודל הליניארי הכללי מניח בקפדנות שהשאריות ילכו לפי התפלגות נורמלית מותנית, בעוד שה־GLM משחרר הנחה זו ומאפשר מגוון התפלגויות אחרות מהמשפחה האקספוננציאלית עבור השאריות.
יש לציין, המודל הליניארי הכללי הוא מקרה מיוחד של GLM שבו ההתפלגות של השאריות עוקבת אחר התפלגות נורמלית מותנית.
התפלגות השאריות תלויה במידה רבה בסוג והתפלגות של משתנה התוצאה; סוגים שונים של משתני תוצאה מובילים למגוון המודלים בתוך משפחת GLM.
מודלים נפוצים במשפחת ה־GLM כוללים רגרסיה לוגיסטית בינארית לתוצאות בינאריות או דיכוטומיות, רגרסית פואסון עבור תוצאות ספירה, ורגרסיה ליניארית עבור תוצאות רציפות, בהתפלגות נורמלית.
משמעות הדבר היא שניתן לדבר על GLM כעל משפחה כללית של מודלים סטטיסטיים או כמודלים ספציפיים לסוגי תוצאות ספציפיים.
יישום של המודל הליניארי הכללי מופיע בניתוח של סריקות מוח מרובות בניסויים מדעיים שבהם Y מכיל נתונים מסורקי מוח, X מכיל משתני עיצוב ניסויים ומגבילים.
זה מנוסה בדרך כלל בצורה חד־משתנית, ולעיתים קרובות הוא מכונה מיפוי פרמטרי סטטיסטי.
קלף המוות מכונה גם בשמות "התחייה" ו"הקוצר", הוא קלף מספר 13 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
הקלף מתאר את מלאך המוות כשלד המחזיק חרמש וסביבו איברים כרותים, שלעיתים מופיעים עיט, עקרב ונחש (הסמלים של מזל עקרב).
גרסה אחרת מתארת אותו כפי שהוא מופיע בחזון יוחנן כאחד מארבעת פרשי האפוקליפסה, כשלעיתים הוא עוטה שריון ואוחז בדגל שעליו מצויר לוטוס.
הקלף סמל, בין היתר, טיהור וסיום של דברים קשים לצורך לידה מחודשת.
המודל הטיכוניאני או המערכת הטיכונאנית היא דגם של מערכת השמש שפרסם האסטרונום הדני טיכו ברהה בסוף המאה ה-16, המשלב את מה שהוא ראה בתור היתרונות המתמטיים של השיטה הקופרניקאית עם היתרונות הפילוסופיים וה"פיזיים" של השיטה התלמית.
ייתכן שהמודל נוצר בהשראת ולנטין נאבות ופול וויטיץ', מתמטיקאי ואסטרונום שלזים.
מודל קוסמולוגי דומה הוצע באופן עצמאי במסכת האסטרונומית ההינדית Tantrasamgraha (בערך 1500 לספירה) על ידי Nilakantha Somayaji מבית הספר לאסטרונומיה ומתמטיקה בקראלה.
מבחינה רעיונית זהו מודל גיאוצנטרי, או ליתר דיוק גיאו-הליוצנטרי: כדור הארץ נמצא במרכז היקום, השמש והירח והכוכבים מסתובבים סביב כדור הארץ, וחמשת כוכבי הלכת האחרים מסתובבים סביב השמש.
יחד עם זאת, תנועות כוכבי הלכת שוות מבחינה מתמטית לתנועות במערכת ההליוצנטרית של קופרניקוס תחת טרנספורמציה של קואורדינטות פשוטה, כך שכל עוד אין חוק כוח שיסביר מדוע כוכבי הלכת זזים כמתואר, אין סיבה מתמטית להעדיף את המערכת הטיכונית או הקופרניקאית.
ברהה התנגד לקביעה שכדור הארץ סובב סביב השמש.
הוא לא התעלם מהדוגמות הדתיות והפילוסופיות שתמכו במודל הגאוצנטרי, אך בעיקר תנועת כדור הארץ לא הסתדרה עם התצפיות שלו – אילו היה כדור הארץ נע היה צריך להיווצר היסט במיקום שלנו אל מול הכוכבים, אך הוא לא הצליח לזהות שום שינוי במיקומנו היחסי.
למרות זאת, תצפיות אחרות סתרו את האפשרות שכוכבי הלכת סובבים את כדור הארץ.
כך לדוגמה המסלולים של מאדים והשמש אמורים להתנגש אם שני הגורמים השמימיים נעים סביב כדור הארץ (ראה תרשים).
בהסתמך על ממצאים אלו שכלל ברהה מערכת שהוצעה על ידי נילקנטה סומיאג'י, אסטרונום הודי, כמאה שנים מוקדם יותר.
במערכת של ברהה השמש והירח סובבים את כדור הארץ, אך חמשת כוכבי הלכת (הידועים אז) סובבים סביב השמש.
שאר הכוכבים קבועים, כפי שהיה מקובל עד אז, אף על פי שברהה עצמו הוכיח על ידי הנובה של 1572 שעולם הכוכבים הקבועים אינו בלתי משתנה.
יוהאנס קפלר השתמש בתצפיותיו של ברהה עצמו כדי להוכיח שתנועת כוכבי הלכת היא למעשה אליפטית, וגרסה מעודכנת של המודל הטיכוניאני עם תנועת כוכבים אליפטית אומצה על ידי הכנסייה.
חוקי התנועה של אייזק ניוטון שפורסמו במאה ה-17 הפריכו את המודל טיכוניאני מבחינה תאורטית, כיוון שלא ייתכן שמערכת השמש סובבת סביב מסה כה קטנה כמו כדור הארץ, אך הכנסייה קיבלה את המודל ההליוצנטרי רק לאחר פרסום תצפיותיו של ג'יימס בראדלי במאה ה-18, אשר זיהה היסט אל מול הכוכבים.
"המוות השחור" או המגפה השחורה הייתה מגפה שהכתה באסיה, בצפון אפריקה ובאירופה בכמה גלים במשך כארבע שנים (1347–1351) וקטלה, לפי הערכות שונות, בין 75 ל-200 מיליון בני אדם באירופה ובאסיה.
האומדנים נעים בין רבע ל-60 אחוז מאוכלוסיית אירופה, וכ-35 מיליון בני אדם בסין לבדה.
התפרצויות של המחלה, בהיקף קטן יותר, המשיכו להכות במקומות שונים באירופה עד המאה ה-17{{הערה|Epidemics of the Past: Bubonic Plague, ''Infoplease}}.
מקובל לזהות את המגפה כדבר ורבים מתייחסים לזיהוי זה כוודאי ומחליפים בין השמות, אך חוקרים מסוימים סבורים שלא מדובר בדבר אלא בנגיף הגורם למחלת האבעבועות השחורות, או לקדחת נגיפית, שיכולה להיגרם משלל נגיפים, בהם גם אבולה ומרבורג.
במחקר שחזור הגנום של החיידק Yersinia pestis, הנמצא בשיניהם ובעצמותיהם של מתים שמתו במגפה השחורה ונקברו בקבר אחים באנגליה, נמצא כי הוא זהה ב-99 אחוז לחיידק הגורם לדבר הפעיל בימינו, אך עדיין אין ודאות לגבי סיבת היותו של החיידק כה קטלני.
המושג ה"מוות השחור", "שחור" במשמעות "נורא", מופיע לראשונה בכרוניקות דניות ושוודיות במאה ה-16 ומשם התפשט אט אט לשאר שפות אירופה.
יש המייחסים את הכינוי "המוות השחור" לכתמים השחורים שהופיעו על עורם ולעיגולים שחורים מתחת לעיניים של האנשים שלקו במחלה.
המגפה החלה ככל הנראה במרכז אסיה, בערבות מונגוליה.
משם התפשטה המגפה דרומה לסין, ומערבה דרך אגם איסיק קול ואורדת הזהב למזרח התיכון ולהודו.
נראה כי מקור הגעתה של המגפה לאירופה היה בחצי האי קרים.
לפי הידוע, צר באותה עת הצבא המונגולי של ג'אניבג על העיר קאפה (כעת נקראת פאודוסיה) שהייתה אז בשליטת בני ג'נובה בחצי האי קרים, וחלק מחייליו חלו בדבר.
המונגולים השליכו את גוויות מתיהם אל תוך העיר הנצורה במאמץ להכניעה, אחד המקרים המוקדמים בהם עשה צבא כלשהו שימוש בנשק ביולוגי.
המצור לא צלח אך אוניות שיצאו מקאפה הפיצו את הדבר בכל נמל איתו סחרה ג'נובה בכל אגן הים התיכון.
על פי סברה אחרת חולדות שהגיעו עם החיילים המונגוליים הן אלו שהעבירו את המחלה.
בימי הביניים רוב הידע הרפואי היה תאורטי.
לימודי הרפואה באוניברסיטאות כמעט ולא כללו לימוד מעשי.
רוב האוכלוסייה האמינה שמחלות ומגפות הן עונש מהאל על חטאיהם.
קומץ אנשים מלומדים, שהכירו את הרפואה היוונית הקלאסית, קישרו בין המוות השחור למיאזמה.
התפשטות המוות השחור סימנה את כישלון רפואת בת הזמן, דבר שהוביל לחיפוש אחר נתיבי מידע חדשים.
גי דה שוליאק, נמנה בין המלומדים הראשונים שיצרו הבחנה בין רפואה קלינית לאסטרולוגיה ומיסטיקה.
חיבורו החשוב ביותר "כירורגיקה מאגנה" נחשב לסמכות עליונה במשך שלוש מאות השנים הבאות.
ג'נטילה דה-פוליני, רופא איטלקי בן המאה ה-14, בדומה לשוליאק ניסה להפריד בין תיאורית המיאזמה לרפואה קלינית.
במכתבו לגילדת הרופאים של גינואה ציין כי: "נראה בעליל שסיבתו של המוות הנורא...הוא ריקבון רעיל באזור הלב והריאות; הנשימה היוצאת מהם מסוכנת לנמצאים ולמתגוררים בקרבת מקום...אין לצרף את החולה אל חולים אחרים, כדי שלא יבואו הרקובים בבריאים".
לאורך השנים נעשו מחקרים רבים על מנת להבין את הסיבות והגורמים למגפה.
על אף הדמיון הרב שנמצא בחיידק Yersinia pestis, קיימות תאוריות שונות בנוגע למוות השחור ועדיין שורר ויכוח בין היסטוריונים ואפידמיולוגים.
כמו מרבית מחוללי המחלות התפשטה המגפה ממזרח למערב.
המגפה עברה בדרך המשי מסין לחצי האי קרים ומשם התפשטה לערי נמל בים התיכון.
בדרך כלל היא נעצרה בחודשי החורף הקרים יותר (ככל הנראה משום שהפרעושים, שהעבירו אף הם את המחלה ישנים בעונה זו), והמשיכה להתפשט עם בוא הקיץ.
אף על פי שהדבר הבובוני מוגדר כמחלה טרופית הוא לא גילה שום קושי בהתפשטותו צפונה לאנגליה.
1346: התפשטות המגפה במערב מתחילה בחצי האי קרים
1347: מתפשטת אל קונסטנטינופול באימפריה הביזנטית, אלכסנדריה במצרים, סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, ג'נובה עצמה וסביבות הערים מרסיי וטולון.
1348: מתפשטת אל מדינות המגרב ולבנט, חצי האי האיברי, פנים צרפת, ארצות השפלה, אנגליה וסקוטלנד, איטליה, הבלקן וסביב הים השחור.
1349: מתפשטת אל הקיסרות הרומית הקדושה, הונגריה, אירלנד, דנמרק, דרום נורווגיה, ומגיעה למכה בחצי האי ערב.
1350: מתפשטת לחלק מממלכת פולין.
בעקבות מדיניותו הסובלנית של קז'ימייז' הגדול כלפי היהודים, חלק מיהודי אשכנז עוברים לממלכה.
1351: מתפשטת אל ערבות אוקראינה, שוודיה, נורווגיה כולה.
בחצי האי ערב מגיעה לתימן.
1352: מתפשטת אל נסיכות רוסיה, כל האיים הבריטיים, גרינלנד.
כל אירופה נגועה למעט חלקים נרחבים בפולין.
באוקטובר 1348 ביקש פיליפ השישי מן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת פריז להגיש לו דין וחשבון על המגפה הנוראה.
הרופאים קבעו כי הגורם למגפה הוא ההתחברות המשולשת של שבתאי, צדק ומאדים במעלה ה-40 של מזל דלי שהתחוללה לטענתם ב-20 במרץ 1345.
את הטיפול מתארת ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה "ראי רחוק":
"בנוסף למפות הכוכבים, המזלות והתרופות שלא היו שונות במידה רבה משיקויי המכשפות, ייחסו הרופאים חשיבות רבה לנוהגי תזונה, לבריאות הגוף ולמצב הנפש.
מגוון התרופות שהציעו הרופאים במאה ה-14 היה רחב: החל מעצות מבוססות על מחקר אמפירי, וכלה במעשי קסמים וכישוף, בלא הבחנה מרובה בין אלו לאלו.
בצד האסטרולוגיה שלטה ברפואה, להלכה ולמעשה, תורת המזגים, שבה יוחסו כל טיפוסי המזג האנושי לאחת מארבע ליחות (מרות) הגוף.
השינויים במערך גרמי השמיים שכל אחד מהם מופקד על חלק מוגדר בגוף, יחד עם ליחות הגוף, קובעים את מידת חום הגוף, לחותו והיחס בין היסוד הגברי ליסוד הנשי של כל אדם." היו גם הסברים שבוססו על הברית החדשה, על רעידות אדמה, על אוויר מעופש, על קרפדות רעילות ועוד כהנה וכהנה.
אנשים מחוץ לממסד הרפואי הבינו שהמחלה מידבקת.
האפיפיור קלמנס השישי אסר על עריכת צעדות כפרה מתוך חשש שאנשים ידבקו.
אנשים נמלטו מהערים ומהכפרים מחשש להדבקות ואף יצאו הוראות תברואה מצד הרשויות המקומיות – שריפת בגדים, איסור לעבור מעיר לעיר, ועוד הוראות כדי לצמצם את התפשטות המגפה.
כדי לנסות למנוע את המגפה הורו לכל כלי שיט לעגון מחוץ לנמל במשך 40 ימים (תקופת הדגירה של המחלה).
לאחר 40 ימים ללא מקרי מוות או מחלה הניף כלי השיט דגל צהוב שמשמעו "אני בריא".
רופא היה עולה לכלי השיט ורואה שאין חולים עליו והיה מאשר לכלי השיט לעגון.
כדי להגביר את יעילות הבידוד דרשו מכל כלי שיט המבקש לעגון להציג תעודת בריאות המאשרת כי בנמל האחרון לא הייתה התפרצות של המגפה.
המילה קרנטינה (Quarantine) להסגר באה מאיטלקית – "Quaranta giorni" שפירושם "ארבעים יום".
הדגל הצהוב ותעודת הבריאות נשארו שרידים עד היום (על אף שאין צורך בבידוד), ואת התעודה שולחים בקשר רדיו עוד לפני העגינה.
אוכלוסיית מערב אירופה פעלה בדרכים שונות על מנת להתמודד עם המגפה.
יחד עם האמונה כי המגפה היא עונש מהאל על חטאי האדם והאנושות, היו מעטים שטענו כי המגפה בישרה על תחילת אחרית הימים, אך הכנסייה לא האמינה בכך, שכן לא התקיימו מרכיבים שונים שלפי ספרי הקודש יבשרו על אחרית הימים, כמו שלטון האנטיכריסט.
תגובה אחת כזו, הייתה של נזיר פרנציסקני צרפתי, John of Rupescissa, וביצירתו משנת 1349 – Liber Secretorum Eventuum.
ג'ון, עוד לפני פרוץ המגפה השחורה, האמין כי האנטיכריסט ינצח וישלוט במהלך 3 וחצי שנים, שיתרחשו לפני שנת 1370. ג'ון האמין כי יהיו סימנים הדרגתיים שיעידו על קרבת שלטונו, שתחילתם רעב ומגפה, ובהמשך רעידות אדמה ואסונות נוספים.
ג'ון האמין כי בשנת 1370 ישו ינצח את האנטיכריסט, תחל תקופה של כ-1,000 שנים קדושות ושלמות עלי אדמות, ולאחר מכן תגיע אחרית הימים.
כתוצאה מפרוץ המגפה השחורה, ועקב הידבקותו במחלה, ג'ון החל להאמין כי האל העניש את האנושות בדרכים שונות שיקלו על הניצחון הקרב של האנטיכריסט, אך הבנה נכונה של העתיד תסייע למאמינים.
כתביו של ג'ון הופצו במהירות ברחבי מערב אירופה, קיימים עותקים ספורים בלטינית ובקטלאנית.
ג'ון נעצר ונכלא עקב התקפותיו על הפרנציסקנים ועל התקפותיו כלפי הכנסייה וההיררכיה הכנסייתית.
הדרכים הרוחניות העיקריות בהן בחרו הכנסייה הקתולית והמאמינים להתמודד עם המגפה היו תפילות ונדרים.
הקדושה העיקרית אליה פנו המאמינים בתקווה לסיוע, הייתה מרים הבתולה, אמו של ישו.
המאמינים קיוו כי מרים תוכל לפנות אל בנה ולבקש רחמים עבור הסובלים מהמגפה.
מרים נודעה כמגינה על מאמינים, והוצגה ביצירות רבות כמגינה על מאמינים מתחת לגלימתה.
קדושים נוספים אליהם בחרו המאמינים להתפלל היו רוכוס הקדוש, וסבסטיאן הקדוש.
רוכוס הקדוש (מאות 13–14) נחשב לקדוש המגפה כיוון שהאמינו כי הצליח לרפא רבים ממגפה ברומא לאחר שבירך אותם עם הצלב הקדוש.
רוכוס הקדוש הקדיש את חייו לטיפול בחולים, נדבק בעצמו במגפה באיטליה והחלים.
סבסטיאן הקדוש (מאה 3 לספירה) הפך לקדוש על ידי כך שנרפא מפצעי חיצים שנורו עליו, והפך לסמל לגאולה ממחלות.
החצים נתפסו כחיצים ממקורות שמימיים, אשר מייצגים את המגפה ואת המוות, והוא נחשב לקדוש המתאים להגנה מפני אותם "חיצים אלוהיים".
במקביל למרים הבתולה, רוכוס הקדוש וסבסטיאן הקדוש, היו קדושים נוספים אשר האמינו כי ביכולתם לרפא את המגפה, וזרמים שונים האמינו כי עליהם להתפלל לקדושים שונים על מנת לרפא את היבשת מהמגפה.
הכנסייה הנוצרית התמודדה עם קשיים רבים במהלך המגפה, כמו שאר האוכלוסייה.
כמרים רבים בחרו להישאר עם קהילותיהם, אך במקביל – רבים בחרו לברוח.
הבישוף של באת' וויילס Ralph of Shrewsbury כתב בינואר 1349:
הבישוף הביע את הדאגה שנפוצה בקרב בכירי הכנסייה, כי החולים במגפה לא יוכלו לקיים את אחד הסקרמנטים הקדושים ביותר לנצרות – הווידוי.
הבישוף המקומי אישר לחולים להתוודות אחד לשני בהיעדר כומר, ואף אישר להתוודות במקרי חירום לנשים, אך הכנסייה לא הפיצה או אישרה בגלוי כי נשים יכולות לבצע את הסקרמנטים.
האפיפיור באביניון, קלמנס השישי (1291–1352), אמנם לא ברח ממילוי תפקידו כמו כמרים מקומיים רבים, אך בהמלצת רופאו שהה בדירתו באביניון בבדידות מוחלטת על מנת שלא להידבק במגפה.
בתוך דירתו של קלמנס היו שני אחים בוערים כהגנה מפני המגפה, וכהגנה נוספת לבש על אצבעו אבן ברקת, שהאמין כי כאשר היא פונה דרומה – צמצמה ארסיות רעלים, וכאשר פונה מזרחה צמצמה את אפשרות הזיהום.
בכרוניקה, אשר נכתבה בין השנים 1348–1358 ניתן ללמוד יותר על פעולות הכנסייה הנוצרית במערב אירופה במהלך המגפה השחורה.
ז'אן דה ונט (Jean de Venette) היה ראש המנזר הכרמליטי בפריז בשנת 1339, ובשנת 1342 מונה להיות האחראי על מחוז צרפת מטעם המסדר הכרמליטי.
בכרוניקות שכתב, תיאר את התפתחות המגפה, כמויות הנספים, המהירות בה נספו החולים ואת העובדה כי היו יותר מדי מתים, ולא ניתן היה לקבור את כולם.
ז'אן דחה טענות שונות לפרוץ המגפה, וטען כי הסיבה היחידה לפרוץ המגפה היא רצון האל, הרוע באוויר ובאדמה ומעשי שחיתות של האדם.
ז'אן תיאר כיצד כל אדם זכה לפני המוות להתוודות על חטאיו, וכי האפיפיור קלמנס מחה על חטאיהם של הגוססים מהמגפה בערים רבות.
לטענתו, כך המתים יכלו למות "more willingly", שכן האל מחל להם על חטאיהם.
ז'אן ציין כי אנשים רבים תרמו את רכושם לכנסייה ולמסדרים נזיריים, גם עקב התמיכה הכנסייתית שזכו לה וגם עקב העובדה שלמרביתם לא נותרו יורשים או קרובי משפחה עקב המגפה.
הרכוש והכסף אותם ירשה הכנסייה במהלך המגפה היו רבים.
הסנאט בעיר אוגסבורג בגרמניה החליט על חלוקה מסוימת ליורשים החוקיים של הרכוש שנתרם לכנסייה, על מנת להתמודד עם הכמויות של הירושות.
בעיר שטרסבורג נתרם רכוש כה רב שהכנסייה הרסה ובנתה שתי כנסיות חדשות.
בעיירה לובק (Lübeck) בגרמניה האוכלוסייה תרמה רכוש רב למנזרים ולכנסיות, והנזירים סגרו את שעריהם על מנת להפסיק אותם, כיוון שהאמינו כי הרכוש מביא עמו את המוות.
בתגובה, ומתוך הייאוש הרב בו שקעו, האוכלוסייה המקומית זרקה את הכסף והרכוש אל תוך שטחי המנזרים והכנסיות מעל לחומותיהן.
אוכלוסיית אירופה הצטמצמה בשנות המגפה בצורה דרמטית.
ברחבי היבשת נוצרו חוקים שהגבילו את שכר העבודה לרמה שלפני 1348, ונקבעו תקנות שנלחמו ברשלנות על ידי הטלת אחריות מקצועית על העובדים.
כאשר התמותה ההמונית והמהירה מנעה עריכת טקסי אשכבה כמקובל, נאלצה הכנסייה להתיר שמיעת הווידוי האחרון גם על ידי מי שאינו איש הכנסייה, ובשעת הדחק גם על ידי אישה.
בטווח הארוך איפשר צמצום האוכלוסייה הקצאה של משאבים לצרכים פחות חיוניים מבעבר.
מחירי החיטה, למשל, זינקו פי שניים ב-1349 וגם מחירי השעורה ותוצרי המשק (בשר וגבינות) עלו.
מנטייה זו של כפות המאזניים הכלכליות נהנו בעיקר האיכרים, שרמת החיים שלהם עלתה.
בעשורים הבאים החלה האוכלוסייה לגדול, תוך עלייה רצופה ברמת החיים הממוצעת.
המגפה קירבה את קץ המשטר הפאודלי, והביאה לסדר החברתי והמבנה התרבותי של תקופת הרנסאנס שהתקיימה כ-130 שנה לאחר מכן.
טרם התפרצות המגפה שלטה הכנסייה הנוצרית במרבית היבטי החיים של מאמיניה, והייתה נוכחת הן בחייהם הרוחניים של המאמינים והן בחיי היום יום.
בשל הנרטיב התאולוגי אשר ראה באל את המקור לכל התופעות הטבעיות נהוג היה לחשוב על התפרצותה של המגפה כהתערבות אלוהית.
על כן, נהוג היה לחשוב כי מקור המגפה הוא תוצאה ישירה לחטאיהם של המאמינים, ולסטייתם מדרך הישר.
בתקופה בה גבתה המגפה מספר קורבנות כה גבוה תפס סקרמנט הווידוי מקום חשוב בתפיסה הדתית.
החיים שלאחר המוות נשפטו בחומרה יתרה מן החיים הגשמיים, היה זה קריטי לבצע את הסקרמנט על מנת לזכות בגאולה.
במהלכה של המגפה ולאחר סיומה ניתן להבחין בתמורות שחלו בממסד הכנסייה, כמו גם בתמורות שחלו ברמת הקהילה והפרט.
השפעות המגפה על מוסדות הכנסייה הנוצרית היו נרחבות בשל היקף פעילותם, הן ברמת הממסד והן ברמת הקהילה.
הכנסייה הנוצרית הממוסדת החלה לאבד מכוחה כשני עשורים לפני התפרצותה של המגפה, בזמנו של האפיפיור בוניפציוס השמיני (1294–1303), בעת שמוסד האפיפיורות הפך חילוני יותר והיה עסוק במאבקי כוח ויוקרה.
בשנת 1309, מוסד האפיפיורות העביר את מקום מושבו מרומא לאביניון, שהייתה תחת שליטתם של מלכי סיציליה.
דעיכתו של מוסד האפיפיורות סיפק אתגרים רוחניים וחינוכיים רבים למוסדות הכנסייה.
ניתן לתלות את כישלונה של הכנסייה בהתנהלותה במהלך התפרצויות המגפה, עת שחיפשו מאמינים רבים נחמה ותמיכה.
מלבד באזורים מסוימים בצפון איטליה, פיקחה הכנסייה על לימודיהם והסמכתם של רופאים, אשר סיפקו עזרה רפואית שהתבררה כחסרת תועלת לחולים במגפה.
במקרים הבודדים אשר בהם הוכחה עזרה זו כיעילה לקחה הכנסייה קרדיט על הצלחת הטיפול, דבר אשר הוביל לאכזבה ונטירת טינה כנגד הכנסייה במקרים בהם הטיפול אשר הוצע היה חסר תועלת.
כישלונה הרוחני של הכנסייה טמון היה בחוסר הנחמה הרוחנית אשר נמנעה מן המאמינים בשל בריחתם של כמרים רבים מן הכנסיות והשארת המאמינים ללא מענה רוחני.
ביורק ובלינקולן אשר באנגליה ברחו כעשרים אחוז מן הכמרים, תופעה אשר חזרה על עצמה בקהילות רבות אשר נותרו ללא מענה רוחני.
במהלכה של המגפה מצאו את מותם מספר רב של כמרים, נזירים ועובדי דת.
הצמצום במספרם של אנשי הדת הותיר מוסדות כנסייתיים רבים ברחבי אירופה ללא כוח אדם מתאים.
אחוזי התמותה השפיעו באופן דרסטי על תפקודם של המוסדות הכנסייתיים אשר לא היו יכולים לספק מענה לחולים ולמבקשי העזרה אשר צבאו על דלתותיהם.
במקרים מסוימים גבתה המגפה את חייהם של מרבית מאוכלוסיית מנזר או כנסייה מסוימים, אשר נאלצו להתמודד עם קצב תמותה מהיר וחוסר יכולת פיננסית ורוחנית להמשיך ולקיים פעילות סדירה.
מוסדות הכנסייה התנהלו באופן היררכי, ולכן עם מותם של כמרים העבירו הבישופים כמרים מקהילות קטנות יותר אל קהילות גדולות יותר ומקהילות עניות יותר אל קהילות עשירות יותר.
בשל הדרישה לכמרים ואובדנם של מספר כה רב של כמרים למגפה גייסה הכנסייה כמרים חדשים, אשר הכשרתם זורזה, ואשר התקבלו על פי דרישות סף נמוכות במיוחד.
בשל המחסור החמור בכמרים החלה מגמה של איחוד כנסיות אשר נקלעו לקשיים כלכליים ולמצוקת כוח האדם.
תהליך זה התבצע ביתר שאת ברחבי אנגליה, שם אוחדו סמכויותיהן של כנסיות אשר נפגעו מתוצאותיה ההרסניות של המגפה.
תהליך זה התבצע על ידי צווים אשר נופקו על ידי הבישופים האזוריים.
מבחינה כלכלית התקשו מוסדות כנסייתיים רבים להתמודד עם תוצאות המגפה, ומצאו עצמם עם הכנסות מועטות, אשר הלכו והתמעטו עם התקדמותה של המגפה ועם אחוזי התמותה הגבוהים.
על כן, במקרים מסוימים מקורות ההכנסה הבלעדיים של מוסדות כנסייתיים היו תרומות.
בשל כך, ניתן להבחין כי בשנות ה-50 של המאה ה-14 אחוזי הצדקה היו גבוהים הרבה יותר בקרב תושבי אנגליה ואיטליה.
בשנים הללו בחרו אנשים רבים להקדיש חלק מן הכסף בצוואתם כתרומה למוסדות כנסייתיים ובתי חולים.
תרומה זו נחשבה בעיני רבים כמעשה טוב, ומסייעת בקבלת הגאולה שלאחר המוות.
אי הסדרים במוסדות הכנסייה בתקופת המגפה, ובייחוד מעבר מושב האפיפיורות לאביניון ושליטתם של המלכים הצרפתיים על האפיפיורים יצרו אי נחת וביקורת כנגד המוסדות הכנסייתיים, אשר מצאו עצמם עסוקים במאבקי כוח ויוקרה.
על מנת להשיב את הלגיטימיות שאבדה למוסד האפיפיורות ביקש האפיפיור גרגוריוס האחד עשר להשיב את כס האפיפיורות לרומא, אך נפטר זמן קצר לאחר מעבר זה.
מועצת הקרדינלים בחרה את האפיפיור אורבנוס השישי, אך מיד לאחר מכן משכה את החלטתה ומינתה אפיפיור צרפתי במקומו.
שערורייה זו גרמה לפילוג הכנסייה הנוצרית.
פילוג הכנסייה התרחש בתקופה בה הייתה צריכה הכנסייה לספק יציבות למאמיניה בתקופה שלאחר המגפה, אך הייתה שקועה בבעיותיה ולא הצליחה לספק מענה ראוי למאמינים.
חוסר תפקודם של המוסדות הכנסייתיים הוביל את המאמינים לחיפוש אחר חלופות אחרות.
כישלונם של המוסדות הכנסייתיים לספק מענה ראוי למאמינים, וחוסר האמון אשר הוטח בכנסייה, הוביל את המאמינים להטיל ספק בנרטיבים אשר הנחילה להם הכנסייה, אשר נדמה היה כי נטשה את מאמיניה לטובת עניינים פוליטיים.
ספקות אלו הניחו הלכה למעשה את היסודות לרפורמציה הפרוטסטנטית, אשר החלה עם תליית 95 התזות על שערי הכנסייה באוגסבורג על ידי מרטין לותר ב-31 באוקטובר 1517.
השימוש בקדושים כמתווכים בין האל לבין המאמינים נעשה נפוץ יותר בזמן התפרצות מגפת המוות השחור ולאחר סיומה.
נהוג היה לחשוב כי הקדוש יכול לשמש כמתווך בין האדם לבין האל, דבר אשר יגביר את סיכויי התפילה של אותו אדם להתקבל ולהישמע על ידי האל.
הקדושים נבחרו לפי צורכיהם הרוחניים והגשמיים של המאמינים, ועל כן, בתקופת המגפה הפכו קדושים מסוימים מזוהים עם המגפה, או ככאלה אשר יש בכוחם לרפא את החולים במגפה.
מגפת המוות השחור הביאה לעלייתם של שני קדושים אשר היו מזוהים עם המגפה, ונהוג היה להאמין בכוחות ההגנה והריפוי שברשותם.
הראשון מביניהם היה רוכוס הקדוש, אשר נכתב עליו שבעת מסעותיו בצפון איטליה ריפא חולים אשר לקו בדבר על ידי מגע ידיו בלבד.
בעיר פיאצ'נצה גילה כי נדבק בדבר בעצמו, אך נרפא "באורח פלא" לאחר שכלב ליקק את שלפוחיותיו.
רוכוס הקדוש נחשב לקדוש הפטרון של הדבר ושל הכולרה.
מעמד זה התקבע במיוחד לאחר ועידת קונסטנץ שבה הורו בכירי הכנסייה להתפלל אל הקדוש על מנת לסייע בסיום המגפה אשר התפרצה בקונסטנץ.
לאחר מותו נבנתה כנסייה בוונציה ונקראה על שמו.
בכנסייה שמורות מרבית השרידים של הקדוש.
הקדוש השני, אשר נחשב כפטרון של המגפה הוא סבסטיאן הקדוש, אשר שימש כקצין במשמר הפרטוריאני בתקופתם של הקיסרים דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס.
בשל פעולותיו החשאיות להפצת הנצרות, הואשם סבסטיאן בבגידה ונגזר עליו דין מוות על ידי יריית חיצים בעודו קשור לעץ, אך לאחר שבוצע גזר הדין, נותר בחיים ובאורח פלא נלקח על ידי אירנה הקדושה, אשר סעדה אותו.
כאשר נודע לקיסר על דבר הישרדותו הוצא להורג במכות אלה.
הפצעים אשר נגרמו לסבסטיאן הקדוש על ידי החצים הפכו מזוהים בתקופת המגפה עם פצעי הדבר, ועל כן במרבית הציורים בהם מופיע הקדוש מובלטים פצעיו.
זיהויו של סבסטיאן עם המגפה היה כה משמעותי עד כי בשנת 1448, בפירנצה, נקרא על שמו בית חולים אשר נבנה במיוחד לטיפול בחולים במגפה.
במשך תקופת המגפה ניתן להבחין בערים איטלקיות רבות אשר הכריזו על סבסטיאן הקדוש כפטרון העיר, כדי שיגן על העיר מפני התפרצויות המגפה.
באופן מסורתי הועסקו נשים בכנסיות ומנזרים ככוח עזר, ושימשו בעיקר ככובסות ומנקות.
עם פרוץ המגפה והחללים הרבים שהותירה אחריה, סבלו מוסדות דת מתמותה נרחבת של כמרים, נזירים ואחים חילוניים.
בעת התפרצות המגפה עודדו בכירי הכנסייה את הנשים להשתתף בתהלוכות דתיות של תשובה, מסות ותפילות שמטרתן להסיט ולסיים את התפרצות המגפה.
על מנת להתמודד עם אובדן הכמרים, ובשל הצורך בביצוע סקרמנט הווידוי שלפני המוות, התיר הבישוף של ויילס ובאת' בשנת 1349, בצעד חסר תקדים את ביצוע הווידוי בפניהן של נשים, וזאת בתנאי שלא נמצא אדם אחר מתאים לתפקיד.
תנועת המצליפים (הפלגלנטים) הייתה תנועת כפירה אשר הופיעה לראשונה בשנת 1260 באירופה, ואשר התחזקה מאוד בתקופת ההתפרצות הגדולה של המגפה בשנת 1347. תנועה זו נחשבה לקבוצה הדתית הקיצונית ביותר אשר התפתחה בעקבות המגפה.
חברי התנועה האמינו כי על ידי הצלפה עצמית יש ביכולתם לגרום לתיקון חטאי העולם כולו.
חברי התנועה נהגו לבצע את פולחנם בתהלוכות המוניות אשר עברו בערים רבות ברחבי אירופה.
חברי התנועה נהגו לבצע את טקס ההצלפה העצמית כאשר המשתתפים עירומים בפלג גופם העליון ומסכה מכסה את פניהם.
בעזרת שוט העשוי מעור נהגו להצליף בעצמם עד שדם ניגר מפצעיהם.
כך, האמינו חברי התנועה, דימו פצעיהם את פצעי הסטיגמטה של ישו.
בתקופת התפרצותה החמורה ביותר של המגפה גדל מאוד מספרם של חברי תנועת המצליפים, אשר האמינו שעל ידי הצלפה עצמית יש ביכולתם לתקן את חטאי המאמינים, אשר גרמו למגפה, ועל ידי כך לסייע בסיום המגפה.
תנועה זו נחשבה בעיני בכירי הכנסייה כתנועת כפירה ועל כן זכו ליחס קשה מן הכנסייה, אשר האמינה שבמעשיהם מסכנים המלקים את אבני היסוד עליהם בנויה הכנסייה.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי יצא כנגד התנועה וטען כי הם אינם יכולים לבצע את פולחנם הדתי ולהטיף לביצוע הפולחן משום שלא נשלחו לעשות זאת על ידי האל.
אם אכן נשלחו חברי התנועה על ידי האל עליהם להוכיח זאת על ידי חזיונות או ניסים, טען האפיפיור.
חברי התנועה התעלמו מהביקורת אשר הופנתה כלפיהם על ידי הכנסייה, אך זכו ליחס מדיר מהציבור הרחב אשר סלד מנוכחותם.
בחלוף השנים, ועם סיומה של המגפה נעלמה התנועה.
המגפה הביאה להגברת שנאת היהודים: במהלך השנים 1347–1348 נפוצה שמועה שיהודים מרעילים את בארות המים והם הגורמים לפרוץ מגפת הדבר, במטרה להשמיד את העולם הנוצרי.
בתגובה לכך פרסם האפיפיור קלמנס השישי שתי בולות, האחת ב-6 ביולי 1348 בשם הלטיני sicut judeis, והשנייה ב-26 בספטמבר באותה שנה בשם Quamvis Perfidiam, המגינות על היהודים מההאשמות, ושמי שטופל אותם על היהודים הוא "מוּנַע על ידי השקרן, השטן"
בין הערים שבהן התחוללו פרעות בקהילות היהודיות היו: טולון, ז'ירונה, שאלון-סור-סון, שטרסבורג, בזל, פריז, רואן, רומא, אאוגסבורג, וירצבורג, פרייבורג, מיינץ, פרנקפורט וקלן.