tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקהילה הייתה ידועה ביותר במספר חסר תקדים של מאיירים אמריקאים בולטים.
גיבסון היה הבעלים של אי מחוץ לאיסלבורו, מיין, אשר נודע בשם 700 אקר איילנד; הוא ואשתו בילו את זמנם, באופן הולך וגדל ככל שחלפו השנים.
הוא פרש בשנת 1936, באותה שנה פורסמה הביוגרפיה שלו, שהוצאה לאור על ידי Scribner, "דיוקנה של תקופה כאיור של צ'ארלס דנה גיבסון: ביוגרפיה" מאת פיירפקס דאוני.
צ'ארלס דנה גיבסון נפטר בשנת 1944, בן 77, ונקבר בבית הקברות הר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
צ'ארלס ריצ'רד דרו (3 ביוני 1904 - 1 באפריל 1950) היה רופא, חוקר ומנתח אמריקאי.
ידוע בעיקר בתרומתו ובפיתוחיו בתחום עירויי הדם, שהצילו את חייהם של אלפי בני אדם.
דרו נולד ב-3 ביוני 1904 למשפחה אפרו-אמריקאית ממעמד הביניים בוושינגטון די.
אביו, ריצ'רד, עסק בייצור שטיחים, ואמו, נורה, השתכרה כמורה.
יחד עם שלושת אחיו, גדל והתחנך בשכונה מעורבת.
החל לעבוד כבר בגיל 12 בתור מחלק עיתונים, וכשנה לאחר מכן כבר עבדו תחתיו שישה עובדים נוספים.
במהלך שנות לימודיו בבית הספר עבד במספר עבודות נוספות, ביניהן מציל בבריכת שחייה ופועל בניין.
דרו הצעיר הפך במהרה לאתלט מצטיין, ואף זכה במספר פרסים בתחום.
במהלך חייו המוקדמים לא הביע כל עניין בתחום הרפואה.
בשנת 1920 נפטרה אחת מאחיותיו, אלזי, כתוצאה מסיבוך של מחלת השחפת.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1922, החל ללמוד במכללת אמהרסט במסצ'וסטס לאחר שזכה במלגה אתלטית.
במהלך שנותיו בקולג' החל להתעניין לראשונה בתחומי הביולוגיה והרפואה.
בשנת 1926 סיים את לימודיו בקולג' והחל לעבוד כמדריך לביולוגיה וכמנהל אתלטי בקולג' בבולטימור שבמרילנד.
כשנתיים לאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה באוניברסיטת מק'גיל שבמונטריאול, קנדה.
בשנת 1933 סיים את לימודיו האוניברסיטאיים בהצטיינות והחל בהתמחות מעשית בבית חולים.
במהלך ההתמחות, שנמשכה כשנתיים, עסק רבות במחקר, בעיקר בניסיון לפיתוח שיטה לטיפול בהלם באמצעות מתן נוזלים שונים.
עיסוקו הממושך בתחום זה הוא שהקנה לא את בקיאותו הרבה בתחום עירוי הדם שבו יעסוק בהמשך חייו.
החל משנת 1936 ועד למותו בשנת 1950 עסק דרו בעיקר בהוראה ובמחקר במוסדות אקדמיים שונים, ובשנת 1940 אף הפך לאפרו-אמריקאי הראשון בהיסטוריה שזכה בתואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה.
צ'ארלס ריצ'רד דרו מת מפצעיו ב-1 באפריל 1950 בברלינגטון שבקרוליינה הצפונית לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים והוא בן 45 בלבד.
בשנת 1940, לפני הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ולאחר שסיים את לימודי הדוקטורט, גויס דרו לפרויקט "דם לבריטניה" ("Blood for Britain"), פרויקט שמטרתו הייתה פיתוח שיטות חדשניות לאחסון, שימור והפקת דם לעירוי לחיילי בריטניה.
במסגרת עבודתו בפרויקט הגה מספר רעיונות מהפכניים בתחום עירויי הדם בפרט ובעולם הרפואה בכלל.
דרו הקים מספר מוקדים בהם יכלו אזרחים לתרום דם, והיה ממפתחי הטכנולוגיה הנחוצה לשינוע התרומות ברכבים ייעודיים שכונו "Bloodmobiles" (בתרגום חופשי: "ניידות דם").
דרו הסיק גם שמרכיביו השונים של הדם, ביניהם פלזמת הדם ותאי הדם, ניתנים להפרדה ואחסון בנפרד בצורות שונות.
נוסף על אלו, פיתח שיטה חדשנית לשימור תרומות הדם, ובכך סלל למעשה את הדרך להקמתם של בנקי הדם הראשונים.
צ'ארלס הרברט מור ( Charles Herbert Moore; 10 באפריל 1840 - 15 בפברואר 1930) היה פרופסור, צייר והיסטוריון אדריכלות אמריקאי, שהיה ידוע כמנהל הראשון של מוזיאון לאמנות של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1871 עזב מור את הציור כדי להתחיל ללמד בהרווארד, שם הוביל את מחלקת האמנות החדשה שלה.
לאחר הפרישה עבר מור להמפשייר, אנגליה.
הוא כתב שם ספרים רבים על אדריכלות ימי הביניים והרנסאנס, ומת בהמפשייר בשנת 1930.
צ'ארלס מור נולד ב־10 באפריל 1840 ברחוב בליקר בניו יורק.
להוריו, צ'ארלס מור וג'יין מריה ברנדטסון שהיו להם שורשים פוריטניים.
אביו היה קוואקר ואמו השתייכה לזרם נוצרי אחר.
הוא היה הראשון משלושה אחים ושש אחיות, והתחנך בבתי הספר הציבוריים בעיר ניו יורק.
מור התחיל ללמוד ציור נוף בבית הספר ברחוב השלוש עשרה, בשנת 1853 בעיר ניו יורק.
מור הציג בתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1858, ונבחר כחבר בארגון בשנת 1862. הוא החל לקרוא את יצירותיו של ג'ון ראסקין ושכר שטח סטודיו ברחוב העשירי בשנת 1859. באותה שנה הוא גם עשה את המסע הידוע הראשון שלו להרי קטסקיל, והציג בתערוכות הקטסקייל באקדמיה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1861 ויתר מור על הסטודיו בעיר ניו יורק ועבר לקטסקייל, ניו יורק, ושכר סטודיו מתיאודור קול, בנו של האמן תומאס קול.
הוא נחשב כחלק מתנועת האמנות של אסכולת נהר ההדסון.
בשנת 1863 הוא הפך למייסד ואחד הבודדים מחברי החברה לקידום האמת באמנות, ארגון שהתקיים זמן קצר שבמרכזו המסורת הטרום רפאלית של תיאורים אמנותיים אמיתיים ומציאותיים ביותר.
האמנות שלו החלה להתיישר עם התנועה הקדם-רפאלית.
הוא היה להוט להפיץ את התורה של רוסקין והקדם-רפאלית, והגיש מועמדות כמדריך לציור במכללת ואסר.
בשנים 1865–1869 סיים מור פרויקט חורפי גדול בצבעי שמן, ויצר שישה נופי שמן שצוירו בקפדנות, יחד עם טבע-דומם וטבע בעפרון ובשמן.
ביולי 1865 התחתן מור עם מרי ג'יין טומלינסון משנקטאדי, ניו יורק.
הם עברו לגור בקוטג' קילומטר וחצי מצפון לקטסקייל, שם הם נשארו עד סתיו 1871. בית האבן והעץ היה ממש צפונית למעון של קול, ומעבר להדסון מול כנסיית פרדריק.
בסביבות שנת 1866, מור היה חבר בחברה האמריקאית לצבעי מים.
בשנת 1871 התמנה למורה לציור בבית הספר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס.
מור עבר לקיימברידג' עם אשתו באותה שנה.
הוא היה הפרופסור הראשון לאמנות בהרווארד, יחד עם צ'ארלס אליוט נורטון שהמליץ עליו להרווארד.
במהלך כהונתו, משנת 1876 עד 1878, נטל מור חופשה ונסע לאיטליה.
שם למד עם ג'ון ראסקין.
הם שרטטו אדריכלות, דנו באסתטיקה ולמדו את הציורים של המאסטרים הישנים.
לאחר מכן נשא לאישה את אליזבת פיסק היינס בשנה שלאחר מכן.
בסביבות שנת 1890 נסע מור לצרפת ללמוד את הארכיטקטורה שלה, ובמיוחד את הסגנון הגותי.
בשנת 1891 מור הפך לעוזר פרופסור באוניברסיטה, והוענק לו תואר שני לאמנויות.
בשנת 1895 מור הפך לאוצר במוזיאון "פוג לאמנות" כשנפתח.
בשנה שלאחר מכן הוא הפך לפרופסור מן המניין ולמנהל הראשון של מוזיאון פוג לאמנות, שם שימש עד 1909.
הוא פרש בשנת 1909 ומונה לפרופסור אמריטוס בהרווארד.
באותה שנה עבר להארטלי ווינטני בהמפשייר, אנגליה.
באותה עת כתב מור ספרים רבים בנושא אדריכלות ימי הביניים והרנסאנס.
הוא נפטר בהרטלי ווינטני ב־15 בפברואר 1930.
צ'ארלס הודג'סון היה צייר נוף אנגלי שהיה אחד החברים המייסדים בבית הספר לציירים באסכולת נוריץ'.
בנו היה דייוויד הודג'סון, אמן בעצמו.
צ'ארלס הודג'סון נולד בסביבות 1770 בנוריץ'.
אביו נפטר כשהיה בן ארבע עשרה והילד היתום אומץ על ידי מר בראון מצפון וולשהאם, שהעניק לבנו המאומץ חינוך טוב וטיפח את התעניינותו בציור.
הודג'סון הפך למנהל בית ספר ולימד אנגלית במשך כמה שנים.
ב-15 במאי 1796 התחתן עם ננסי צ'יזוול בצפון וולשהאם.
בנם דייוויד, שהיו לו כמה אחים, נולד ב-13 ביוני 1798 והוטבל ב-19 ביוני ביארמות' (בהתבסס על נתונים שנאספו על ידי האגודה הגנאלוגית ביוטה, סולט לייק סיטי).
אביו עודד אותו להפוך לאמן והציג את עבודותיו בתערוכת אגודת האמנים נורוויץ' בשנת 1813, ובהמשך חייו הפך לאמן ומפיק ידוע של יצירות ספרותיות.
בסביבות 1798 עבר הודג'סון לנוריץ' ועבד כסגן המנהל בבית הספר המקומי.
בשנת 1803 הקימו ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים נורוויץ', הקבוצה שכללה גם את צ'ארלס הודג'סון, רוברט דיקסון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק וג'ורג' וינסנט.
התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נורוויץ', תנועת האמנות הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון.
עבודותיו, שעיקרן חללי פנים של בניינים בסביבות נוריץ', הראו שהוא היה אמן מוכשר.
תפוקתו הוגבלה בהכרח מהצורך להרוויח הכנסה קבועה כמורה.
הוא הציג בנוריץ' עד 1825, ולאחר מכן מונה לשרטט אדריכלי לדוכס סאסקס.
נראה כי מעט ממה שהודגסון הפיק במהלך הקריירה האמנותית החובבנית שלו שרד.
מאוחר יותר עבר הודג'סון מנוריץ' ללונדון, ולאחר מכן לליברפול ולנקשייר, שם נפטר בשנת 1856.
צ'ארלס דיוונס הבן היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז.
הוא גם שירת כגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
צ'ארלס דיוונס נולד בצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס.
הוא התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ולאחר מכן למד בקולג' הרווארד, שם סיים את לימודיו ב-1838 ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו ב-1840. ב-1841 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במחוז פרנקלין שבמסצ'וסטס ועסק שם בעריכת דין עד 1849.
ב-1848 נבחר דיוונס מטעם המפלגה הוויגית לסנאט של מסצ'וסטס.
בשנים 1848–1853 הוא שירת כמרשל של ארצות הברית במסצ'וסטס.
בתוקף תפקידו זה הוא נדרש ב-1851 להחזיר את העבד הנמלט תומאס סימס לעבדותו.
כשביצע משימה זו הוא חש נקיפות מצפון.
לאחר מכן הוא ניסה ללא הצלחה לקנות את חירותו של סימס, ושנים רבות לאחר מכן הוא מינה אותו למשרה במחלקת המשפטים בוושינגטון.
בשנים 1853–1861 עסק דיוונס בעריכת דין בווסטר.
ב-16 באפריל 1861 נשא דיוונס נאום מרגש בווסטר.
בפני הקהל הגדול שנאסף מולו הוא קרא לגברים הצעירים של ווסטר "לקום ולבוא אחרי להצלתה של וושינגטון".
שלושה ימים לאחר מכן הוא מונה כקצין בדרגת מייג'ור בגדוד הרובאים השלישי של מסצ'וססט.
ביולי אותה שנה הוא מונה כמפקד רגימנט הרגלים ה-15 של מסצ'וסטס בדרגת קולונל.
באוקטובר הוא נפצע בקרב בולז בלאף בווירג'יניה.
אף על פי שהוא היה עדיין בתהליך החלמה, קודם דיוונס לדרגת בריגדיר גנרל באפריל 1862 וקיבל את הפיקוד על הבריגדה הראשונה של הדיוויזיה הראשונה.
הוא נפצע פעם נוספת בקרב שבעת האורנים והעביר את רוב הקיץ בהחלמה.
הבריגדה שלו לא הייתה מעורבת באופן משמעותי במערכת מרילנד.
זמן קצר לאחר מכן הוצבה הבריגדה תחת פיקוד הגיס השישי ודיוונס קיבל את הפיקוד על הבריגדה השנייה של הדיוויזיה השלישית של הגיס במהלך קרב פרדריקסברג.
בינואר 1863 קיבל דיוונס את הפיקוד על הבריגדה הראשונה של אותה דיוויזיה.
לאחר שמייג'ור גנרל אוליבר הווארד קיבל את הפיקוד על הגיס ה-11, הוא מינה את דיוונס כמפקד דיוויזיה ובקרב צ'נסלורסוויל הוא נפצע בפעם השלישית.
על פי הדיווח של גנרל סטיוארד ל.
וודפורד, ששירת עמו, דיוונס עלה שוב על סוסו, נשאר עם אנשיו ולא התפנה לבית חולים עד שאנשיו התפנו בעצמם.
דיוונס הצטיין בשירותו בקרב קולד הרבור, בו הוא פיקד על הדיוויזיה השלישית של הגיס ה-18 במערכת אוברלנד בפיקודו של יוליסס ס.
במהלך השלבים האחרונים של המצור על פיטרסבורג הוא פיקד על הדיוויזיה השלישית של הגיס ה-24. הכוחות בפיקודו של דיוונס היו הראשונים להיכנס לריצ'מונד לאחר נפילתה באפריל 1865.
לאחר המלחמה היה דיוונס לעמית במפקדת מסצ'וסטס של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית.
ב-13 בינואר 1866 העניק הנשיא אנדרו ג'ונסון לדיוונס דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל בכוחות המתנדבים בתוקף מ-3 באפריל 1865 על שירותו בקרב ריצ'מונד, וב-12 במרץ אישר הסנאט של ארצות הברית את הדרגה.
דיוונס נשאר בשירות במשך שנה כמפקד המחוז הצבאי של צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, עד שהשתחרר מהשירות ושב לביתו.
בהמשך הוא שירת כמפקד העליון החמישי של הצבא העליון של הרפובליקה בשנים 1873–1875.
דיוונס היה גם דמות מפתח בחקירת ההוצאה להורג הבלתי חוקית של ותיק צבא הקונפדרציה, קלווין קרוזייר על ידי חיילי הרגימנט ה-33 בניוברי, קרוליינה הדרומית בספטמבר 1865 בעקבות קטטה.
בניגוד לדעתו של דיוונס, הקצין שהיה אחראי על המקרה זוכה ושב לשירות.
בשנים 1867–1873 כיהן דיוונס כשופט בבית המשפט הגבוה של מסצ'וסטס ולאחר מכן ועד 1877 ושוב בשנים 1881–1891 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
בשנים 1877–1881 הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בקבינט של הנשיא רתרפורד הייז.
ב-1878 הוא נבחר כחבר באגודה העתיקות האמריקאית.
צ'ארלס דיוונס נפטר מכשל לבבי בבוסטון ב-7 בינואר 1891 ונטמן בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג'.
ב-1906 הקימה העיר ווסטר פסל בדמותו של דיוונס רכוב על סוס בחזית בניין בית המשפט הישן שבעיר.
בתחילה מוקם הפסל במרכזו של מתחם בית המשפט ומאוחר יותר הועבר למיקום צדדי יותר.
ליד העיר אייר שבמסצ'וסטס הוקם ב-1917 מחנה צבאי גדול על שמו של דיוונס, פורט דיוונס .
במלחמת העולם השנייה שימש הבסיס כמרכז גיוס ואימונים וכן כמחנה שבויים בו שוכנו שבויים גרמנים ואיטלקים.
בשנים 1951–1996 שימש המחנה כבסיס אימונים של יחידת מודיעין האותות של צבא ארצות הברית וכן כבסיס האם של קבוצת הכוחות המיוחדים העשירית בשנים 1968–1995. במקום התאמנו גם אנשי כוחות המילואים של הצבא ואנשי המשמר הלאומי של ארצות הברית.
ב-1996 נסגר הבסיס ועל שטחו הוקמו פארק תעשייתי, בית חולים לאסירים, בית מלון, מסעדה ומרכז קניות.
עד ל-2007 שימש המקום כמחנה אימונים לכוחות המילואים.
צ'ארלס הנרי רוס היה עורך, סופר וקומיקסאי בריטי, שנודע בזכות יצירת הקומיקס אלי סלופר שהיה מהחלוצים בתחום.
רוס נולד בשנת 1835 בעיר לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
עם השנים נמשך רוס לכיוון העיתונות עד שבשנת 1867 התקבל לעבודה במגזין הקומי הבריטי "ג'ודי", שהיווה את המתחרה המשמעותי ביותר למגזין פאנץ'.
במסגרת העיתון פרסם את אחת מדמויות הקומיקס הראשונות אי פעם - אלי סלופר.
תחילה אייר בעצמו את רצועות הקומיקס שכתב, אולם מהר מאוד שותפתו ובת זוגו לעתיד אמיליה דה טסלר (בשם הבדוי מרי דוואל) קיבלה עליה את מלאכת הציור, בעוד שרוס המשיך לחבר את התוכן שברצועות.
ייתכן שטסלר ורוס נישאו בשלב מסוים, ולשניים נולד בן בשם צ'ארלס.
לאחר מספר שנים בעיתון התקדם רוס לתפקידים בכירים, עד שלבסוף היה לעורך הראשי של המגזין.
במסגרת תפקידו כעורך גם פרסם מספר טורים ורצועות קומיקס שזכו להצלחה.
עד לסוף חייו איגד רוס את רצועות הקומיקס שפרסם בעצמו ויחד עם אשתו בשישה ספרים.
רוס נפטר ב-12 באוקטובר 1897, כשבע שנים אחרי אשתו, בלונדון.
צ'ארלס הרברט וודברי היה צייר ימי שנולד בלין, מסצ'וסטס.
צ'ארלס הרברט וודברי נולד בלין, מסצ'וסטס, שם עבודתו המוקדמת ביותר הייתה חלק מהיצירה של הקבוצה שנודעה לימים בשם ציירי לין ביץ'.
כשהיה סטודנט לתואר ראשון ב- MIT הוא הפך למציג קבוע במועדון האמנות של בוסטון ובגיל 19 לחבר הצעיר ביותר בו.
לאחר סיום לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (בעל תואר בהנדסת מכונות), בשנת 1886 זכה וודברי בהצלחה בציור חוף ניו אינגלנד ועיירות בחופי נובה סקוטיה והציג את יצירתו בתערוכות.
בשנת 1891 הוא היה תלמיד באקדמיה ז'וליאן בפריז, ולאחר מכן נסע להולנד, שם למד את הטכניקות של הציירים ההולנדים המודרניים.
עם שובו לניו אינגלנד הוא התיישב בבוסטון ועבד שם בחורף ובילה את הקיץ בכפר הדייגים הקטן אוגונקוויט שבמיין.
שם הקים את אחד מבתי הספר לציור בקיץ, ומושבה לאמנים שהמשיכו גם לאחר מותו.
בשנת 1928 ייסד וודברי את אגודת האמנות של אוגונקוויט.
וודברי היה אחד המורים המבוקשים ביותר בדורו, שהחל ללמד על בסיס קבוע בעודו סטודנט ב- M.I.T.
למרבה האירוניה, הייתה לו הכשרה רשמית מועטה באומנות, פרט לכמה חודשים באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בדומה לוינסלו הומר, צייר אחר מניו אינגלנד הוא העדיף לפעול לבדו.
אף על פי כן, וודברי שמר על ידידות קרובה עם ג'ון סינגר סרג'נט והיכרות עם ציירים נוספים בני דורו, ביניהם ג'יי אלדן וייר וצ'ילד האסאם.
הוא שמר על סגנון עקבי במהלך למעלה מחמישים שנות חייו המקצועיים והפך לידוע בקומפוזיציות של החוף והים.
ראייה והבנת תנועה הייתה בסיסית באמנותו ובהוראתו, והיא באה לידי ביטוי ביצירתו.
בשנותיו המאוחרות הוא בילה את חורפיו באיים הקריביים בהפלגה מאי לאי בציור בצבעי מים על החופים ובעיירות לרגלי הרים ועננים דרמטיים.
במהלך חלק גדול מהקריירה שלו הוא עשה כמה תחריטים אקספרסיביים ביותר של אמנים אמריקאים בני זמנו.
הוא נפטר ב־21 בינואר 1940 בג'מייקה, מסצ'וסטס.
צ'ארלס נתניאל הסקל היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוקלהומה הראשון מקבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית בנובמבר 1907 ועד ינואר 1911. כנציג בוועידת החוקה של אוקלהומה ב-1906, היה לו תפקיד מכריע בניסוח חוקת אוקלהומה וקבלתה של אוקלהומה כמדינה ה-46 של ארצות הברית.
כאיש עסקים בולט בעיר מוסקוגי, הוא סייע לעיר להגדיל את חשיבותה.
הוא ייצג את העיר הן כנציג ועידת אוקלהומה של 1906 והוועידה המוקדמת יותר של 1905, שבה נעשה ניסיון בלתי מוצלח ליצור את מדינת סקוייה.
במהלך ועידת החוקה של אוקלהומה, דחף הסקל להכללת חוק היובש, ולמניעת הכללת זכות הבחירה לנשים בחוקת המדינה.
כמושל, הוא היה אחראי להעברת בירת המדינה לאוקלהומה סיטי, להקמת בתי ספר וסוכנויות הממשל המדינתי, לביצוע רפורמות במערכת הכליאה, ולאכיפת חוק היובש.
חוקת אוקלהומה אסרה על יותר מכהונה אחת רצופה של המושל בתפקידו.
לאחר תום כהונתו ירש את הסקל לי קרוס, והוא שב לעיסוקו בעריכת דין ולפעילות עסקית.
הסקל נפטר ב-1933 כתוצאה משבץ מוחי.
צ'ארלס הסקל נולד בכפר וסט לייפסיק שבאוהיו לאביו ג'ורג' ר.
הסקל, חבתן במקצועו, שנפטר כאשר בנו היה בן שלוש.
אמו האלמנה, ג'יין ריבס הסקל, עבדה עבור הכנסייה המתודיסטית המקומות כמצלצלת הפעמונים וכשמשית הכנסייה כדי לפרנס את ששת ילדיה.
בגיל עשר החל הסקל לעבוד כנער חווה אצל איכר בשם מילר במחוז פאטנם, אוהיו.
הוא חי ועבד שם במשך שמונה שנים עד הגיעו לבגרות.
מילר היה מורה בבית הספר, אך להסקל הצעיר לא היה פנאי לבקר בבית הספר בשל עבודתו.
תחת זאת, לימדה אותו רעייתו של מילר בבית, ובגיל 17 הוא קיבל תעודת הוראה.
בגיל 18 היה הסקל למורה ולימד במשך שלוש שנים במחוז פטנאם.
לאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית כחניך במשרד עורכי דין, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-6 בדצמבר 1880. בגיל עשרים הוא היה לעורך דין, והקים את משרדו בכפר אוטווה.
במסגרת עבודתו באוטווה, היה הסקל לאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בכפר שהיה מקום מושב המחוז.
הוא גם היה לדמות בולטת במפלגה הדמוקרטית בצפון-מערב אוהיו.
ב-1888 החל הסקל לעבוד כקבלן בניין.
במשך 16 השנים הבאות הובילה אותו הקריירה העסקית שלו להבנה בתעשייה האמריקאית.
במהלך תקופה זו הוא חי במשך חלק מהזמן בניו יורק ובסן אנטוניו.
ב-1881 נשא הסקל לאישה את לוסי פומרוי, בת למשפחה מכובדת מאוטווה.
לוסי הסקל נפטרה ב-1888. ב-1889 נישא הסקל בשנית ללילי אליזבת גאלופ.
בעקבות הבהלה לקרקעות של 1889, העברת החוק לארגונה של טריטוריית אוקלהומה ב-1890, והגירתם ההמונית של המתיישבים הלבנים אליה, עלתה חשיבותה של הטריטוריה ברמה הלאומית.
במרץ 1901 עבר הסקל עם משפחתו למוסקוגי, בירתה של אומת המוסקוגי.
עם הגיעו למוסקוגי הוא מצא עיירה שמנתה 4,500 תושבים.
הוא בנה את בניין העסקים בגובה של חמש קומות הראשון בכפר ובטריטוריית אוקלהומה.
הסקל ארגן את סלילתם של רוב קווי הרכבת שהגיעו למוסקוגי.
נאמר שבבעלותו היו 14 בנייני לבנים בעיר.
בהשפעתו התפתחה מוסקוגי להיות מרכז של עסקים ותעשייה, ואוכלוסייתה גדלה ליותר מ-20,000 תושבים.
הסקל אמר לעיתים קרובות לאחרים שהוא מקווה שמוסקוגי תהפוך ל"עיר המלכה של דרום-המערב".
הסקל הרחיב את השפעתו בפוליטיקה של הטריטוריה האינדיאנית ומשך את תשומת ליבם של מנהיגי אומת המוסקוגי.
באותה תקופה דנו האינדיאנים בטריטוריה על הקמת מדינה שתצטרף לארצות הברית ושתיקרא בשם מדינת סקוויה.
בני המוסקוגי בחרו בהסקל כנציגם הרשמי לוועידות שהתקיימו באפאולה, אוקלהומה ב-1902 ובמוסקוגי ב-1905, בתור סגן הנשיא של חמשת השבטים המתורבתים.
מתוך ששת הנציגים בוועידת מוסקוגי, רק הסקל וויליאם מארי היו הלבנים היחידים.
נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בלם את הניסיון להקים את מדינת סקוויה, שכן הוא התנגד למדינה נוספת שתהייה בפוטנציאל להפוך למדינה בעלת רוב דמוקרטי.
הסקל כתב את רוב חלקיה של חוקת המדינה המוצעת.
אף על פי שהוא פעל בפומבי להקמת מדינה נפרדת על בסיס הטריטוריה האינדיאנית, בינו לבין עצמו הוא היה שבע רצון לראות את ההצעה להקמתה של מדינת סקוויה יורדת מעל סדר היום.
הסקל האמין שהדבר יאלץ את מנהיגי האינדיאנים להצטרף כמדינה יחד עם טריטוריית אוקלהומה.
הקונגרס של ארצות הברית והנשיא רוזוולט הסכימו שטריטוריית אוקלהומה והטריטוריה האינדיאנית צריכות להשתלב למדינה אחת שתתקבל לאיחוד, מדינת אוקלהומה.
לאחר שעבר החוק המתאים בקונגרס ב-1906 נבחר הסקל כנציג בוועידת החוקה, וייצג את המחוז ה-76, שכלל את מוסקוגי.
בנסיעה לוועידת החוקה שהתקיימה בגתרי ב-20 בנובמבר 1906, פגש הסקל את ויליאם מארי ואת רוברט ויליאמס.
בשל פעילותם בשתי הוועידות, היו הסקל ומארי לידידים לכל ימי חייהם.
בין הנציגים בוועידה בגתרי היו רבים שהשתתפו בוועידת סקוויה.
מרכיבים רבים של החוקה המוצעת של המדינה החדשה התבססו על חוקת סקוויה.
הסקל היה הבעלים של העיתון New State Tribune, ובאמצעות מאמרי המערכת של העיתון הוא קידם את המרכיבים בחוקה החדשה שהוא היה מעוניין בהם.
רבים מהם שולבו בחוקה, במהותם אם לא באופן מפורש.
בעוד שמארי שימש כנשיא הוועידה, הכירו הנציגים בכוחו של הסקל.
העיתון המקומי Guthrie Report כינה באותה את עת הסקל בכינוי "הכוח שמאחורי כס המלכות".
הסקל נכח ברוב דיוני הוועידה והצביע בהם.
הוא דחף להכנסתם של סעיפים שהשפיעו על בעיות העבודה של הטריטוריה ודחק בנציגים לקיים עבודה מאורגנת.
הוא גם ניסח דוח לגבולות מחוזות המדינה, הוביל מסע צלב להנהגת חוק יובש במדינה, הציג את ההצעה להנהגת חוקי ג'ים קרואו, כפי שהיה נפוץ בקרב מדינות הדרום כדי להגביל את האפרו-אמריקאים כאזרחים מדרגה שנייה, והסיר מסדר היום של הוועידה את מתן זכות הבחירה לנשים.
ב-26 במרץ 1907, במהלך הפסקה בדיוני ועידת החוקה לקראת קבלת הנוסח הסופי, קיים הסקל כינוס גדול של המפלגה הדמוקרטית במלון בריידי בטלסה, בו נכחו בין 500 ל-600 מהדמוקרטים המובילים במדינה החדשה.
במהלך כינוס זה נפתחו מסעות הבחירות של המועמדים הראשונים לתפקיד מושל המדינה.
באותו ערב הציגו ידידיו של הסקל את מועמדותו כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל.
בין המועמדים האפשריים האחרים היו תומאס דוייל מפרי ולי קרוס מארדמור.
להסקל, כמו לדמוקרטים הבולטים של התקופה, הייתה תמיכה חזקה בקרב מנהיגי הפועלים והמגזר החקלאי.
הבחירות המקדימות של המפלגה למשרת המושל נקבעו ל-8 ביוני, ודויל וקרוס כבר החלו במסעות הבחירות שלהם.
לרשותו של הסקל עמד זמן מועט.
במהלך מסע הבחירות שלו, הוא נשא 88 נאומים ב-45 ימים, והגיע לכמעט כל אחד ממחוזות המדינה.
המועמדים לתפקיד סגן המושל של כל אחד מהמועמדים פעלו במרץ בבתי הספר המחוזיים והבטיחו את תמיכתה של כל אחת מהקהילות.
טבעו של הסקל לעבודה קשה הוביל אותו לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות המקדימות של המפלגה הוא זכה ברוב של יותר מ-4,000 קולות.
מועמד המפלגה הרפובליקנית היה מושל הטריטוריה המכהן פרנק פרנץ.
פרנץ היה בעברו איש רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של ארצות הברית, וידיד של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, שמינה אותו לתפקידו.
הוא היה מועמד חזק מאוד של המפלגה הרפובליקנית.
הסקל אתגר אותו בדיונים פומביים משותפים בכל רחבי המדינה.
הם דנו בכל בעיה שנצבה בפני הממשל של המדינה החדשה במהלך מערכת הבחירות.
בנוסף, שני אישים בולטים ברמה הלאומית נאמו בכמה מקומות: המועמד הרפובליקני לנשיאות ויליאם הווארד טאפט, ומועמד הדמוקרטים ויליאם ג'נינגס ברייאן.
נראה שחוסר שביעות רצונו של טאפט מהחוקה המוצעת של אוקלהומה והמלצתו שהתושבים יצביעו נגדה הגדילו את היקף התמיכה בדמוקרטים.
בבחירות הכלליות למשרת המושל, שהתקיימו ב-17 בספטמבר, ניצח הסקל בהפרש של יותר מ-30,000 קולות.
באותו היום אישרו המצביעים גם את חוקת אוקלהומה.
ב-16 בנובמבר 1907, חמש דקות לאחר שנודע שאוקלהומה הייתה באופן רשמי למדינה בארצות הברית, ניהל עורך העיתון Guthrie Leader, לסלי ג.
ניבלק את טקס ההשבעה של הסקל כמושל אוקלהומה.
הטקס נערך באופן פרטי בחדר המלון של הסקל בנוכחות משפחתו הקרובה, הסנאטור הנבחר רוברט לתהאם אוון, ותומאס אוון ממוסקוגי, המנהל הפוליטי לשעבר של הסקל.
נאום ההשבעה של הסקל בגתרי, נישא על המדרגות הדרומיות של ספריית קרנגי, ועד מהרה הוא בלט ברמה הלאומית.
עם ייסודה של המדינה עלה גם כוחם של ידידיו הוותיקים של הסקל, ויליאם מארי ורוברט ויליאמס, כשמארי נבחר כיושב ראש הראשון של בית הנבחרים של אוקלהומה, ויליאמס מונה על ידי הסקל כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של המדינה.
הסקל קבע תקדים לשימוש בסמכות הרשות המבצעת.
במהלך המושב הראשון של בית הנבחרים של אוקלהומה, העביר הסקל הודעה על הקמת ועדה שהייתה אחראית על שליחת הודעה לקונגרס של ארצות הברית: תיקון חוקת ארצות הברית שעל פיו ייבחרו חברי הסנאט של ארצות הברית בהצבעה ישרה על ידי ציבור הבוחרים.
אף על פי שמהלך זה לא יצא אל הפועל אלא רק לאחר סיום כהונתו של הסקל, מאמציו, כמו פעולתם של מנהיגי העידן הפרוגרסיבי, הובילו לקבלתו של התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ב-1912.
אף על פי שגתרי הייתה הבירה הרשמית של אוקלהומה.
הפעיל הסקל את הממשל שלו באוקלהומה סיטי.
עד מהרה צמחה אוקלהומה סיטי בהיקף התעשייה שבה ובהיותה עיר חשובה, ואוכלוסייתה גדלה ל-64,000 תושבים, ובכך האפילה על העיר הקטנה יותר גתרי, ששכנה לא הרחק מאוקלהומה סיטי הצומחת.
הסקל הוביל באופן אישי את העברת בירת המדינה מגתרי לאוקלהומה סיטי.
ראשית, הוא העביר את החותם הגדול של המדינה ואת החוקה.
עד מהרה כל פעולות הממשלה עברו לאוקלהומה סיטי.
במושב הראשון של בית הנבחרים, בהנהגתו של הסקל, אימצה אוקלהומה חוקים לפיקוח על מערכת הבנקאות במדינה, החליטה על רפורמות במערכת הכליאה הישנה של הטריטוריה, והגנה על הציבור מפני חברות הרכבות, שירותים ציבוריים, קרטלים ומונופולים שינצלו אותם.
הסקל גם יזם קבלת חוק להבטחת פיקדונות במקרה של קריסת בנקים, חוק שהיה ציון דרך חשוב ברמה הלאומית.
הוא גם אכף בנוקשות את חוק היובש.
אף על פי שהוא דבק בעקרונות הפרוגרסיביים בכל הזדמנות, כמו חוק עבודת הילדים, חוקי הפיקוח על בתי החרושת, כללי הבטיחות למכרות, חוקי הבריאות וההיגיינה, ואחריות המעסיק כלפי עובדיו, תוכנית החקיקה של הסקל כללה גם את חוקי ג'ים קרואו של אוקלהומה.
פעולותיו המשמעותיות האחרות של הסקל בעת כהונתו כמושל כללו את הקמת הסקר הגאולוגי של אוקלהומה , בית הספר לעיוורים של אוקלהומה , קולג' הנשים של אוקלהומה ומחלקת הבריאות של מדינת אוקלהומה.
בנוסף, הוא סייע להקמת בית המשפט לעתירות פליליות של אוקלהומה ב-1908, ובחר את השופטים הראשונים של בית משפט זה.
טרם קבלתה של אוקלהומה כמדינה, נכלאו אסירים שהורשעו בפשעים בתחומי טריטוריית אוקלהומה בקנזס.
המפקחת על מוסדות הרווחה ובתי הכלא של אוקלהומה, קייט ברנרד, שהייתה האישה הראשונה באוקלהומה שכיהנה כפקידת ממשל, ביקרה בבתי הכלא בקנזס ודיווחה להסקל על התנאים הקשים שם.
בתגובה לכך, דחף הסקל ב-1908 לקבלת חוק בבית הנבחרים של המדינה להעברת 50 אסירים מאוקלהומה שהיו אסורים במתקן הכליאה של קנזס בלנסינג למקאלסטר שבאוקלהומה.
כאשר העבירו כוחות המיליציה של אוקלהומה את האסירים למקאלסטר, הם לא מצאו שם שום כלא.
בפיקוח צבאי, בנו האסירים את בית הכלא המדינתי, הראשון באוקלהומה, שעדיין בשימוש עד היום.
חיילי המיליציה שיכנו את האסירים במאהל והוסמכו על ידי הסקל להרוג כל אסיר שינסה להימלט.
במושב השני של בית הנבחרים התקבל "סעיף הסבא" על ידי מנהיגי הדמוקרטים במדינה, שלמעשה הדיר את האפרו-אמריקאים מהצבעה בבחירות.
ב-11 ביוני 1910 התגשם חלומו של הסקל ואוקלהומה סיטי הייתה לבירת המדינה.
במשך כל תקופת כהונתו כמושל, לא יוחסו להסקל שחיתויות.
בדיונים שהוא ניהל הוא התעלם מנאומים מליציים ותחת זאת הוא הציג עובדות, נתונים סטטיסטיים ומספרים, תוך שימוש בשנינותו ובחוש ההומור שלו להדגשת הנקודות אליהן הוא חתר.
ב-1911 סיים הסקל את כהונתו כמושל.
לי קרוס, שהתחרה נגדו בבחירות המקדימות של המפלגה ב-1907, הושבע כמושל השני של אוקלהומה.
ב-1912 התמודד הסקל ללא הצלחה מול הסנאטור המכהן רוברט לתהאם אוון על המושב בסנאט של ארצות הברית.
מעבר להיותו דמות בולטת בפוליטיקה של אוקלהומה, שורשיו הפרוגרסיבים של הסקל ואופיו הפופוליסטי הקנו לו השפעה ברמה הארצית.
ב-1908 עמד הסקל בראש המשלחת של אוקלהומה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בדנוור, ובמשך כמה חודשים הוא היה הגזבר של ועדת מסע הבחירות של המפלגה.
הוא היה דוברו של ויליאם ג'נינגס ברייאן בכתיבת המצע של הוועידה.
ב-1920 הוא עמד שוב בראש המשלחת של אוקלהומה לוועידה הארצית של המפלגה, שהפעם התקיימה בסן פרנסיסקו, ושם הוא הביע את מחויבותו לפעול למען מועמדותו של הסנאטור רוברט לתהאם אוון לנשיאות ארצות הברית.
הסקל היה ראש המשלחת של אוקלהומה עוד פעמיים נוספות: בוועידת המפלגה שהתקיימה ביוסטון ב-1928, ובוועידה שהתקיימה בשיקגו ב-1932.
בכל אחת מהוועידות בהן השתתף הוא הוקיע בנאומיו ובמאמריו שהופיעו בעיתונות את ההבנה הקרובה שלו על עשירי אמריקה ואת השימוש המושחת שלהם בכספי הציבור לטובת האינטרס האישי המושחת שלהם.
לאחר תום כהונתו כמושל, נכנס הסקל לעסקי הנפט, תחום שבו הוא יישאר עד יומו האחרון.
ב-1933 לקה הסקל בשבץ מוחי, ממנו הוא לא החלים.
צ'ארלס הסקל נפטר ב-5 ביולי 1933, בגיל 73, במלון סקריווין שבאוקלהומה סיטי כתוצאה מדלקת ריאות לאחר שיום קודם לכן איבד את הכרתו.
הוא נטמן בבית הקברות גרינהיל שבמוסקוגי.
על שמו נקראו בתי ספר בערים אדמונד וברוקן ארו שבאוקלהומה.
על שמו נקראו גם העיירה הסקל ומחוז הסקל שבאוקלהומה.
סר צ'ארלס האלה (מלידה קארל האלה באנגלית: Charles Hallé ; 11 באפריל 1819 – 25 באוקטובר 1895) היה פסנתרן ומנצח אנגלי ממוצא גרמני, מייסד תזמורת האלה בשנת 1858.
האלה נולד בשם קארל האלה בהאגן, וסטפאליה.
אחרי שהיגר לאנגליה, שינה את שמו לצ'ארלס האלה.
כילד גילה כישרון יוצא דופן לנגינה בפסנתר.
הוא ביצע סונאטינה לפני קהל בגיל ארבע, ובילדותו ניגן בכלי הקשה.
באוגוסט 1828 השתתף בקונצרט בקאסל, שם עורר את עניינו של לואי שפור.
בשנת 1835 למד אצל כריסטיאן היינריך רינק בדרמשטאדט, גרמניה וב-1836 נסע לפריז, שם התרועע תכופות עם לואיג'י כרוביני, פרדריק שופן, פרנץ ליסט ועוד, ונהנה מקשרי ידידות עם אישים ידועי-שם בספרות כמו אלפרד דה מיסה וז'ורז' סאנד.
הוא יזם סדרת קונצרטים קאמריים עם ז'אן-דלפין אלאר ואוגוסט פרנשון, בהצלחה רבה.
לאחר סדרה אחת של קונצרטים אלה דחקה אותו מהפכת 1848 מפריז, והוא התיישב, עם אשתו הראשונה ושני ילדיהם, בלונדון.
האלה הופיע בקונצרטים במקומות שונים באנגליה, הן כמנצח והן כפסנתרן.
הוא היה הפסנתרן הראשון שניגן את מכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן באנגליה.
הרסיטלים לפסנתר של האלה, תחילה בביתו משנת 1850 ואחר- משנת 1861, בסנט ג'יימס הול פיקדילי, תפסו מקום חשוב בחיי המוזיקה של לונדון, ואחראים במידה רבה להכרת הסונאטות לפסנתר של בטהובן בקרב החברה האנגלית.
האלה גם המציא מתקן מכני להפיכת דפים לפסנתרנים.
הדפים הותקנו מראש במכשיר, והפסנתרן היה הופך כל דף באמצעות מכניזם רגלי.
"אנשים היו הולכים לקונצרטים שלו רק כדי לחזות בדפים התווים הנהפכים בזה אחר זה, באורח פלא, ללא מגע ידי אדם."
האלה הרבה להופיע בקונצרטים הפופולריים של האיגוד המוזיקלי שייסד ג'ון אלה.
בשנת 1853 עבר למנצ'סטר לנהל את ה"קונצרטים לג'נטלמן", שהייתה להם תזמורת משלהם, ובמאי 1857 התבקש להרכיב תזמורת קטנה שתנגן לפני הנסיך אלברט בטקס הפתיחה של "אוצרות האמנות של בריטניה הגדולה", התערוכה הגדולה ביותר שמנצ'סטר אירחה מעודה.
האלה נענה לאתגר והיה מרוצה כל כך מן התוצאה, שהמשיך להחזיק בקבוצה עד אוקטובר, וכך יצר את ראשיתה של תזמורת האלה.
עתה יזם האלה סדרת קונצרטים משלו והעלה את התזמורת לדרגת שלמות, שכמותה לא נודעה באנגליה של אותה תקופה.
האלה החליט להמשיך לעבוד עם התזמורת כארגון רשמי, וכך הופיעה בקונצרט הראשון שלה ב-30 בינואר 1858.
משכנה הראשון של התזמורת היה באולם הסחר החופשי.
בשנת 1861 סבלה התזמורת מקשיי מימון (היא הופיעה בשני קונצרטים בלבד באותה שנה), אך שרדה תחת שרביטיהם של שורת מנצחים מוכשרים.
ב-1888 נישא האלה בשנית, לכנרת וילמה נרודה, אלמנתו של לודוויג נורמן ובתו של יוזף נרודה, בני משפחה שנודעה זה מכבר בכישרון מוזיקלי.
באותה שנה קיבל תואר אבירות1 וב-1890 ו-1891 יצא עם אשתו למסע באוסטרליה ובעוד ארצות.
ב-1891 גם עזר לייסד את קולג' מנצ'סטר למוזיקה, שם כיהן כמנהח וכראש מחלקת הפסנתר.
האלה מת במנצ'סטר ב-25 באוקטובר 1895 ונקבר בבית העלמין ויסט בסאלפורד.
ליידי האלה, שהייתה משנת 1864 כנרת סולנית, מהראשונות במעלה בתקופתה, הופיעה בקביעות עם בעלה על בימת הקונצרטים עד מותו.
צ'ארלס סמואל דינין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-23 בשנים 1905–1913, הראשון מבין מושלי המדינה שכיהן בשתי תקופות כהונה רצופות שנמשכו בסך הכול שמונה שנים.
הוא היה המושל במהלך המהומות הגזעיות הידועות לשמצה שהתרחשו בספרינגפילד ב-1908 , אותן הוא סייע לדכא.
בשנים 1925–1931 הוא כיהן כסנאטור מטעם אילינוי.
קודם לכן, בשנים 1892–1894, הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של אילינוי.
כעורך דין הוא היה התובע המוביל במשפט הרצח הידוע של אדולף לוטגרט .
צ'ארלס דינין נולד באדוארדסוויל, אילינוי כבנם של סמואל ה.
דינין ושל מרי פרנסס אשלי.
הוא גדל בעיר לבנון שבאילינוי, וב-1882 סיים את לימודיו בקולג' מקנדרי שבעיר.
לאחר מכן הוא למד משפטים במקנדרי ובקולג' יוניון למשפטים, ובמקביל פרנס את עצמו מהוראה בבית ספר.
ב-1886 התקבל דינין ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
ב-1891 הוא נשא לאישה את בינה דיי מלוני.
הקריירה הפוליטית של דינין החלה זמן קצר לאחר מכן, כאשר ב-1892 הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי.
בשנים 1896–1904 הוא שימש כפרקליט המדינה של מחוז קוק.
ב-1896 הוא מינה את פרדיננד לי ברנט כעוזר פרקליט המדינה האפרו-אמריקאי הראשון באילינוי על פי המלצתו של נציב המחוז אדוארד ה.
דינין וברנט עבדו יחדיו בשיתוף פעולה קרוב במשך שני העשורים הבאים.
ב-1905 היה דינין למושל אילינוי ה-23. באותה שנה הוא תמך בהעברת חוק המדינה נגד מעשי לינץ'.
באילינוי לא אירעו מעשי לינץ' רבים, אך ב-1909 נרצח ויל ג'יימס במעשה לינץ' שבו נכח המון של 10,000 איש בקהיר.
ההמון גם רצח את הנרי סלזנר, גבר לבן, שלכאורה רצח את אשתו.
דינין שלח את כוחות המשמר הלאומי כדי לדכא את האלימות.
על פי החוק שעבר ב-1905, פיטר דינין את השריף פרנק א.
דייוויס על כך שכשל בשמירה על ג'יימס וסלזנר, והתנגד ללחצים מקומיים להשיב אותו לתפקידו.
ב-1924 הביס דינין את הסנאטור שכיהן עד אז תקופת כהונה אחת בלבד, מדיל מקורמיק, בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לסנאט.
באותה תקופה היה נהוג באילינוי לבחור סנאטור אחד מחלקה הדרומי של המדינה וסנאטור שני מאזור שיקגו, מושב אותו אייש מקומריק.
בראשית 1925 התאבד מקורמיק, ואלמנתו, רות האנה מקורמיק (לימים חברת בית הנבחרים של ארצות הברית), האשימה בכך את דינין.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים של 1930 היא הביסה את דינין, אך נוצחה בבחירות הכלליות על ידי ג'יימס המילטון לואיס.
ב-1928 התפוצצה פצצה בביתו של דינין במהלך התפרצות אלימה של סיעות פוליטיות יריבות בשיקגו לפני הבחירות המקדימות של אותה שנה.
צ'ארלס דינין נפטר בשיקגו ב-5 בפברואר 1940. הוא נטמן בבית הקברות אוק וודס שבעיר.
על שמו נקרא בית ספר למצוינות השוכן בדרום שיקגו.
נינו של דינין הוא השחקן ג'ייסון בגיי.
צ'ארלס הנדרסון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-35 בשנים 1915–1919. טרם כהונתו כמושל, כיהן הנדרסון כראש עיריית טרוי שבאלבמה בשנים 1886–1906, ולקח חקל פעיל בפיתוח העסקי והאזרחי של העיר.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא נותר פעיל בקהילה.
צ'ארלס הנדרסון נולד בעיירה הנדרסון שבאלבמה.
כבנם השלישי של ג'רמיה אוגוסטוס "גאס" הנדרסון ושל מילדרד היל הנדרסון.
חושיו העסקיים התפתחו כבר מילדות כאשר הוא סייע בעסק המסחרי המצליח של אביו בטרוי.
בגיל 15 הוא החל ללמוד בקולג' האוורד שבעיר מריון שבאלבמה.
שנתיים לאחר מכן נפטר אביו באופן בלתי צפוי והנדרסון עזב את לימודיו כדי לסייע בניהול העסק המשפחתי.
לאחר שובו לטרוי, זכה הנדרסון עד מהרה למוניטין כאיש עסקים וכמנהיג בקהילה.
בנוסף לעבודתו בעסק המשפחתי, הוא ייסד את חנות המכולת הסיטונאית הראשונה בטרוי, סייע לחברת הרכבת של מרכז אלבמה, והחזיק בבעלותו עסק לסחר בכותנה.
ב-1886, בגיל 26, נבחר הנדרסון לראשונה כראש עיריית טרוי לאחר שניצח בבחירות את ג'יימס פולמר.
במהלך כהונתו כראש העיר המשיך הנדרסון את מעורבותו בעסקים ובקהילה.
ב-1887 סייע הנדרסון להקמת הקולג' המדינתי של טרוי (כיום אוניברסיטת טרוי) להכשרת מורים לבתי הספר של אלבמה.
בעת ששימש כחבר בחבר המנהלים של הקולג' הכיר הנדרסון את רעייתו, לאורה מונטגומרי הנדרסון, כאשר היא עבדה כמורה בקולג'.
ב-1891 הביא הנדרסון את מערכת החשמל לטרוי וסייע להקים בה חברת חשמל, מחלקת התשתיות של טורי, כדי לייצר ולספק חשמל.
בשעה 8:10 בערב 7 במאי 1891 הפעילה לאורה מונטגומרי הנדרסון את המתג הראשי של המערכת.
ב-1904 הוקמה בטרוי ובדרום אלבמה מערכת הטלפונים כאשר הוקמה חברת סטנדרד טלפון וטלגרף.
ב-1906 הקים הנדרסון יחד עם אחיו קלם הנדרסון את בנק וחברת הנאמנות של טרוי.
השניים גם שימשו כחברים בחבר המנהלים של הבנק הלאומי של החוואים והסוחרים של טרוי.
בנוסף, שימש הנדררסון כחבר בחבר המנהלים של חברת הכימיקלים והנפט סטנדרד, של חברת המחסנים של אלבמה ושל חברת המדחסים של טרוי.
באותה תקופה שימש הנדרסון גם כמפקח הכללי בשירותו של המושל ויליאם סמפורד וכעוזרו האישי של המושל ויליאם ג'לקס.
ב-1906 התפטר הנדרסון מתפקידו כראש העיר לאחר שמונה כנשיא נציבות הרכבות של אלבמה, תפקיד בו הוא שימש עד 1912.
בגיל 54 נבחר הנדרסון כמושל אלבמה וב-18 בינואר 1915 הושבע לכהונתו.
במהלך כהונתו העביר בית המחוקקים של אלבמה חוק לשינוי במיסוי, חוק לעריכת בחירות מקדימות וחוק יובש.
הנדרסון התנגד לחוק היובש והטיל וטו על חוק נגד פרסום לאלכוהול.
בית המחוקקים עקף את הווטו והחוק עבר.
ב-1915 התקדם בית המחוקקים ועסק על מכירת ויסקי בתחומי אלבמה.
גם הפעם הטיל הנדרסון וטו על החוק שעבר בסופו של דבר.
על אף המחלוקת בינו לבין בית המחוקקים על חוקים אלו, קיים הנדרסון את החוק ודאג לאכיפתו.
הנדרסון היה פעיל מאוד בסיוע להקמת מחלקת רווחת הילדים של אלבמה, תוכנית לפיצויי עובדים, וחקיקת חוקי בריאות חדשים לשליטה על מחלות שניתן למנעם.
הוא גם סייע לשיפור מערכת הכליאה ולביצוע כמה רפורמות במערכת החינוך.
חושיו העסקיים של הנדרסון סייעו לו בשנותיו כמושל, וכך הוא זכה בכינוי "המושל איש העסקים" (The Business Governor).
ב-20 בינואר 1919 סיים הנדרסון את כהונתו כמושל.
הוא מעולם לא שב לפוליטיקה ותחת זאת התמקד במגוון של תחומים עסקיים ומעורבות בקהילה, כולל כהונה כנשיא מועצת החינוך של טרויה וכחבר בחבר הנאמנים של המכון הפוליטכני של אלבמה (כיום אוניברסיטת אובורן).
צ'ארלס הנדרסון נפטר בטרוי ב-7 בינואר 1937 לאחר שלקה בשבץ מוחי.
לו ולרעייתו לא היו ילדים.
את חלק מרכושו הוא הוריש לבני משפחתו, אך רוב הונו הועבר להקמת קרן מתמדת למימון החינוך והבריאות בטרוי.
הקרן, שהוקמה על ידי הבנק וחברת הנאמנות של טרוי, נועדה להקמת בתי ספר חדשים ובית חולים לילדים.
כספים המקרה שימשו גם למימון הקמת בית הספר התיכון על שמו צ'ארלס הנדרסון, חטיבת הביניים על שם צ'ארלס הנדרסון והמרכז הבריאותי לילדים על שם צ'ארלס הנדרסון.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו של הנדרסון אחת מאוניות ליברטי, שהושקה ב-1943 בניו אורלינס.
ב-1939 נקראה הנשקייה בטרוי "פורט צ'ארלס הנדרסון".
במקום הוצבה טבלה המתארת את הנדרסון כ"מדינאי, תעשיין ופילנתרופ".
ב-1975 הוכנס הנדרסון להיכל התהילה של העסקים של אלבמה.
צ'ארלס הובו הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
צ'ארלס הובו נולד בעיירה בר הרבור שבמיין.
הוא סיים לימודי בית הספר באוהיו ולמד הנדסת אוירונאוטיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1984.
לאחר סיום הלימודים צ'ארלס הובו התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1987 הוא סיים קורס טיס והוצב כטייס "מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II".
הוא שירת במספר בסיסים של החיל והשתתף במשימות מבצעיות של מלחמת המפרץ כטייס של נושאת מטוסים USS Nassau.
בשנת 1992 הוא קיבל הסמכה כטייס ניסוי.
ניסיון טיס של הובו מסתכם בכ-5,000 שעות טיסה ב-40 מטוסים וכולל כ-200 נחיתות על נושאת מטוסים.
בשנת 1996 הובו נבחר לצוות אסטרונאוטים.
ביולי 2001 הובו השתתף במשימת STS-104 של מעבורת החלל אטלנטיס כטייס (סטיבן לינדזי היה מפקד הצוות).
המטרה העיקרית הייתה להתחבר לתחנת החלל הבין-לאומית ולהתקין יחידת מעבר חדשה.
באוגוסט 2007 הוא טס בפעם השנייה במשימה STS-118 על סיפון מעבורת החלל אנדוור (סקוט קלי היה מפקד צוות).
מטרת המשימה הייתה להביא אל תחנת החלל הבין-לאומית את קורה S5, שתתחבר בקצה הימני של הקורה הראשית של התחנה.
כמו כן הועברה אספקה חדשה.
בנובמבר 2009 הובו היה מפקד צוות משימה STS-129 של מעבורת החלל אטלנטיס.
המטרה הייתה להביא לתחנת החלל ציוד חדש, חלקי חילוף ומצרכים.
כמו כן הוחזרה לכדור הארץ ניקול סטוט לאחר סיום תוכניתה.
הובו עזב את נאס"א בשנת 2013 והשתלב בפדקס.
צ'ארלס הילמן בראף היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-25 בשנים 1917–1921. בראף היה המושל שחתם על חוק זכות בחירה לנשים בארקנסו, ותמך בו ברמה הלאומית.
צ'ארלס הילמן בראף, נולד בעיר קלינטון שבמחוז הינדס שבמרכז מיסיסיפי.
ב-1894 הוא סיים את לימודיו במיסיסיפי קולג' שבעירו.
ב-1898 הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1902 הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מיסיסיפי.
הוא לימד במיסיסיפי קולג' ובקולג' לשעבר לנשים, הילמן, גם הוא בקלינטון, ולאחר מכן באוניברסיטת ארקנסו בפאייטוויל.
בראף כיהן כדיאקון בכנסייה הבפטיסטית.
ב-1916 נבחר בראף כמושל ארקנסו.
בבחירות הוא הביס את עורך הדין וולאס טאונסנד, יליד איווה, שבהמשך כיהן במשך תקופה ארוכה כנציג ארקנסו בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
טאונסנד ניסה להתמודד שוב על משרת המושל ב-1920 מול יורשו של בראף, תומאס צ'יפמן מקריי.
במהלך תקופת כהונתו של בראף כמושל, הוקם בארקנסו מוסד לנשים עברייניות ונפתח בית ספר תעשייתי לנערות.
הוא חתם על חוק שהתיר לנשים להצביע בבחירות המקדימות.
בהנהגתו, הייתה ארקנסו ליחידה מבין מדינות הדרום שבה ניתנה זכות בחירה לנשים עוד לפני קבלת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
בראף, שהיה ליברל דמוקרט, תמך בפומבי בחוקים נגד מעשי לינץ'.
ב-1918 הוא נבחר לכהונה שנייה כמושל, כאשר המפלגה הרפובליקנית תמכה בו כנגד מועמד המפלגה הסוציאליסטית, קליי פלקס.
ב-1919 התרחש טבח איליין בעיירה איליין שבמחוז פיליפס, כאשר תושבים לבנים הפיצו שמועות שווא על תושבים אפרו-אמריקאים שביקשו להרוג לבנים אף על פי שהתושבים השחורים ביקשו רק לנסות להקים איגוד מקצועי כדי לדרוש תנאי שכר טובים יותר כחוכרי אדמות.
בראף ביקש ממחלקת המלחמה של ארצות הברית לשלוח לארקנסו כוחות וליווה אותם לאזור ההתרחשות.
שם הקיפו חיילים את התושבים השחורים, ותושבים לבנים הרגו תושבים שחורים ללא הבחנה.
לפחות שני אנשים נהרגו על ידי החיילים.
היה זה אחד העימותים הגזעיים הקטלנים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
בשנים 1925–1928 שימש בראף כמנהל משרד המידע הציבורי, וב-1929 כנשיא הקולג' הבפטיסטי המרכזי בקונוויי.
בשנים 1934–1935 הוא שימש כיושב ראש ועדת הגבול בין וירג'יניה לבין מחוז קולומביה.
ב-1932 הוא התמודד ללא הצלחה במושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי הסנאטורית המכהנת האטי קראווי.
צ'ארלס הילמן בראף נפטר בוושינגטון די.
ב-26 בדצמבר 1935. כמו רבים ממושלי ארקנסו הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבליטל רוק.
צ'ארלס דמות' היה צייר אמריקאי שהתמחה בצבעי מים ופנה לשמנים בסוף הקריירה שלו, ופיתח סגנון ציור עצמאי.
"חפשו את ההיסטוריה של האמנות האמריקאית", כתב קן ג'ונסון ב"ניו יורק טיימס", "ותגלו מעט צבעי מים יפים יותר מאלה של צ'ארלס דמות'.
שילוב של התבוננות בוטנית מדוקדקת והפשטה קוביסטית רופפת, צבעי המים שלו של פרחים, פירות וירקות בעלי חיים קסומים וחושניות כמעט מזעזעת."
דמות' היה כל חייו תושב בלנקסטר, פנסילבניה.
הבית שחלק עם אמו הוא מוזיאון דמות', המציג את עבודתו.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית פרנקלין לפני שלמד באוניברסיטת דרקסל ובאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בזמן שהיה סטודנט ב-PAFA, הוא השתתף בתערוכה באקדמיה, וגם פגש את ויליאם קרלוס ויליאמס בפנסיון שלו.
השניים נשארו קרובים עד סוף חייהם.
מאוחר יותר למד בפריז, באקדמיה קולרוסי ובאקדמיה ז'וליאן, שם הפך לחלק מעולם האמנות האוונגרדית.
הקהילה האמנותית הפריזאית קיבלה את ההומוסקסואליות של דמות'.
לאחר שובו לאמריקה, שמר דמות' על היבטים של הקוביזם ברבות מיצירותיו.
צ'ארלס דמות' נולד ב-8 בנובמבר 1883 בלנקסטר, פנסילבניה.
בשנת 1889, כאשר היה בן 6, עברה משפחתו לבית מהמאה ה-18 ברחוב איסט קינג 120. בתקופה הקולוניאלית, הבית שימש בית מרזח.
חנות הטבק של דמות', בבעלות ובניהול משפחתו מאז 1770, הייתה בסמוך.
דמות' התגורר בבית קינג סטריט עם אמו, אוגוסטה למשך שארית חייו.
הוא החזיק סטודיו קטן בקומה השנייה.
לאורך הקריירה שלו, דמות נשאר קשור עמוק ללנקסטר.
האדריכלות המסחרית והאזרחית הצנועה של העיר הייתה נושא למאות צבעי מים וציורים שלו.
התיאורים שלו של מחסנים, מפעלים ובתי שורות מטביעים את המבנים הרגילים הללו (לפעמים באופן אירוני) בפאר וזוהר השמורים בדרך כלל לקתדרלות, ארמונות ומקדשים.
לדוגמה, שתי ממגורות תבואה של לנקסטר, (1927), מזמינה את הצופה להשוות את הצורות הנפחיות המסיביות לאנדרטאות פרעוניות כמו הפירמידות.
בשנת 1907 הוא צייר דיוקן עצמי הראשון שלו בשמן.
דמות' למד במכללת פרנקלין ומרשל ומאוחר יותר למד לתואר שני באמנות בפילדלפיה.
דמות סבל מפציעה כשהיה בן ארבע, או אולי סבל מפוליו, מה שהותיר אותו עם צליעה ניכרת ונזקק להשתמש במקל.
מאוחר יותר הוא פיתח סוכרת והיה אחד האנשים הראשונים בארצות הברית שקיבלו אינסולין כטיפול.
דמות' ביטא את שם משפחתו בדגש על ההברה הראשונה, וזיכה אותו בכינוי "דים" בקרב חברים קרובים.
משנת 1909 ואילך, דמות' שמר על מערכת יחסים רומנטית עם רוברט אוונס לוצ'ר, מעצב פנים בסגנון ארט דקו ומעצב במה.
כשהיה בפריז הוא פגש את מרסדן הארטלי כשניגש לשולחן של אמנים אמריקאים ושאל אם יוכל להצטרף אליהם.
היה לו חוש הומור, עשיר במשמעויות, והם ביקשו ממנו להיות חבר קבוע בקבוצה שלהם.
דרך הארטלי, הוא פגש את אלפרד סטיגליץ והפך לחבר בקבוצת סטיגליץ.
בשנת 1926, הוא הציג תערוכת יחיד בגלריות אנדרסון ועוד אחת בגלריה אינטימית, הגלריה בניו יורק בניהולו של שטיגליץ.
דמות נחשף למודרניזם במהלך מסעות לאירופה בין השנים 1907 ל-1921. בנסיעות תכופות לעיר ניו יורק, הוא נתקל בסגנונות ורעיונות אוונגרדיים, בעיקר הקוביזם, שהשפעתו באה לידי ביטוי ברבות מיצירותיו.
הציור המפורסם ביותר שלו, "ראיתי את הדמות 5 בזהב", נוצר בהשראת שירו של חברו ויליאם קרלוס וויליאמס "הדמות הגדולה".
דובז'ינסקי בוול סטריט ג'ורנל: "זו היצירה הטובה ביותר בז'אנר שדמות' יצר, 'דיוקן הפוסטר'.
זה הומאז' שנון לחברו הקרוב, המשורר וויליאם קרלוס וויליאמס, ותעתיק לציור של שירו, 'הדמות הגדולה'.
זו בהחלט יצירה עבודה אמריקאית שנעשתה בתקופה שבה אמנים אמריקאים פשוט נעו מעבר להשפעות אירופיות.
זוהי התייחסות ליחסים השזורים בין האמנויות בשנות ה-20, רגע שהוביל למודרניזם האמריקאי.
העבודה היא אחת מ-10 דיוקנאות פוסטרים שדמות' התכוון ליצור כדי לכבד את חבריו היוצרים.
ששת אלה שהושלמו היו במחווה לוויליאמס פלוס ג'ורג'יה אוקיף, ארתור דאב, צ'ארלס דאנקן, ג'ון מרין וברט סבוי.
האחרים תוכננו עבור מרסדן הארטלי, גרטרוד סטיין, יוג'ין אוניל וואלאס סטיבנס.
ציורים אלה, שצוירו במהלך תקופת החלמה ממחלה, מציגים את הציירים, הסופרים באמצעות אובייקטים ושפה חזותית, בניגוד לתיאורים מילוליים.
יצירות אלה התגלו כאתגר עבור המבקרים.
מבקר אחד תיאר את העבודות כאילו נעשו ב"קוד שאין לנו את המפתח שלו."
דמות', יחד עם ג'ורג'יה אוקיף וצ'ארלס שילר, היו התורמים המרכזיים לתנועת האמנות המודרנית, שהחלה להתפתח באמריקה בסביבות 1915. יצירותיו של דמות' תיארו לעיתים קרובות מגוון ספציפי של צורות בצורה מעין-קוביסטית ומוגדרת בחדות, מאפיין של דיוקנות.
סצנות המתרחשות תכופות בעבודותיו של דמות' הן נופים אורבניים וכפריים, לרוב מורכבים ממאפיינים תעשייתיים כמו גשרים, ענני עשן וגורדי שחקים.
דמות' החל סדרה של ציורים בשנת 1919, בהשראת האדריכלות של לנקסטר.
ביצירת העבודות הללו, בחר דמות שלא להשתמש בצבעי מים, אלא יצר את העבודות בשמן ובטמפה.
בנוסף, יצירות אלה גדולות יותר מרבות אחרות שלו.
יש בהן איזון בין ריאליזם להפשטה.
ב-1927 החל דמות בסדרה של שבעה ציורי פאנל המתארים בנייני מפעל בעיר הולדתו.
הוא סיים את האחרון מבין השבעה, אחרי הכל ב-1933. שישה מהציורים הודגשו בארובות ומגדלים: הציורים המאוחרים של לנקסטר של צ'ארלס דמות', רטרוספקטיבה של מוזיאון אמון קרטר משנת 2007 של עבודתו, שהוצגה ב-2008 במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
בצוואתו של דמות הוא הותיר רבים מציוריו לג'ורג'יה אוקיף.
ההחלטות האסטרטגיות שלה לגבי המוזיאונים שקיבלו את היצירות הללו חיזקו את המוניטין שלו כצייר מרכזי של האסכולה הדייקונית.
דמות', אמן הומסקסואל, היה לקוח קבוע במרחצאות לאפייט.
מעלליו המיניים שם הם נושא לציורי צבעי מים, כולל דיוקן עצמי ההומאירוטי שלו מ-1918 המתרחש בבית מרחץ טורקי.
דמות' בילה את רוב חייו בבריאות ירודה.
עד שנת 1920, השפעות הסוכרת החלו להקשות על בריאותו, ולקחו מהאנרגיה האמנותית.
הוא מת בבית מגוריו במחוז לנקסטר, פנסילבניה בגיל 51 מסיבוכים מסוכרת.
הוא נקבר בבית הקברות בלנקסטר.
צ'ארלס נלסון הרייד היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית הרביעי בשנים 1901–1905. לפני כן, בשנים 1893–1897 הוא כיהן כסגן מושל המדינה השלישי.
צ'ארלס הרייד נולד במחוז דיין שבוויסקונסין, כבנם של נלס אולסן הרייד ושל תון קיטלסון הרייד, שניהם מהגרים מנורווגיה.
הוא למד באוניברסיטת גיילסוויל שבוויסקונסין בשנים 1874–1878, ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנים 1880–1882. ב-1881 הוא נשא לאישה את ג'אנט א.
סלייד, והם עברו ב-1883 למחוז מקפרסון שבטריטוריית דקוטה (כיום בדקוטה הדרומית), שם הוא כיהן כשופט המחוז בשנים 1881–1891.
הרייד נבחר כסגן מושל דקוטה וכיהן בתפקיד בשנים 1893–1897 תחת המושל צ'ארלס שלדון.
הוא שימש כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במדינה בשנים 1898–1900, אז הוא נבחר כמושל דקוטה הדרומית.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, נעשו מאמצים לביצוע רפורמות בחוק הפלילי של המדינה, והפחתה בתעריפי הרכבות סייעה להקלת מצוקתם של החקלאים.
הרייד פעל להרחבת בתי הספר המדינתיים, לטיפול באינדיאנים, ופיתוח כבישים טובים.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, הושגה שליטה על העסקים הגדולים, וכן על הכוח של המנגנונים הפוליטיים.
הרייד סירב להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, ושב לעיסוקו בעריכת דין בעיר אברדין.
בנוסף לפעילותו הפוליטית ועיסוקו בעריכת דין, הוא היה במשך כל ימי חייו מנהל של חברת ביטוח, נשיא בנק, ראש מנהל המזון של דקוטה הדרומית, יושב ראש מחנות האימונים הצבאיים של המדינה, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויסקונסין, וחבר במועצת נגידי החינוך של דקוטה הדרומית.
הוא גם שימש כחבר הוועד של הצלב האדום האמריקאי בדקוטה הדרומית.
צ'ארלס הרייד נפטר באברדין ב-6 ביולי 1928 בעקבות הרעלת מזון.
הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד ממוריאל פארק שבעיר.
צ'ארלס הולנד היה זמר טנור ושחקן אמריקאי.
צ'ארלס הולנד נולד בנורפוק, וירג'יניה, ב-27 בדצמבר 1909. אחיו הבכור של חצוצרן הג'אז פיניוטס הולנד, החל ללמוד שירה בגיל 14. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שר בתזמורות הג'אז של בני קרטר ופלצ'ר הנדרסון.
עם האחרון, הקליט את האלבום "Harlem Madness" משנת 1934 (Victor 21699).
הוא גם הופיע בתיאטראות מוזיקליים, סייר עם מקהלת הול ג'ונסון והייתה לו תוכנית רדיו משלו ב-NBC במשך 13 שבועות.
הולנד עבר ללוס אנג'לס, שם למד אצל מיי האמאקר הנלי וג'ורג' לה פיר, ואצל קלייד בראוורס בניו יורק.
בשנים שלאחר מכן היו לו תפקידים במחזה "The Green Pastures" מאת מארק קונלי (1936, לא זוכה לקרדיט, ייתכן כסולן במקהלת הול ג'ונסון) ובסרט "Hullabaloo" (1940).
בסופו של דבר, הולנד עבר מוזיקלית למוזיקה קלאסית, והופיע ב"ארבעה קדושים בשלושה מעשים" מאת וירג'יל תומסון (1928); "Run, Little Chillun" מאת הול ג'ונסון (1933); ו"The Airborne Symphony" מאת מארק בליצשטיין (1946).
לרגל הופעת הבכורה שלו בקונצרט באולם העיירה בעיר ניו יורק בשנת 1940, רוס פרמנטר שיבח אותו בניו יורק טיימס: "אמן מעודן ועדין עם קול קל שהיה מתוק ונכון."
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 המשיך הולנד להופיע בקונצרטים ובאופרות, תוך שהוא מלמד שירה בניו יורק.
הולנד מת באמסטרדם, הולנד, ב-7 בנובמבר 1987, בגיל 77.
צ'ארלס הולנד היה זמר טנור מוכשר עם קריירה מגוונת.
הוא היה ידוע בקולו היפה ובפרשנות המוזיקלית שלו.
הוא עשה תרומה משמעותית לעולם המוזיקה הקלאסית והג'אז, והוא ממשיך להיות מוערך על ידי חובבי מוזיקה ברחבי העולם.
Harlem Madness (1934) - עם תזמורת פלצ'ר הנדרסון
צ'ארלס ויליאם פרדריק דיק היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שייצג את מדינת אוהיו בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
נולד והתחנך באקרון, אוהיו, ארצות הברית לאב שהיגר לארצות הברית מסקוטלנד או מגרמניה ולאם שהיגרה מהיידלברג.
ב-30 ביוני 1881 נישא דיק לקארי מיי פיטרסון, ונולדו להם חמישה ילדים.
דיק למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1894. דיק היה ציר בוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1892, 1896 ו-1900. הוא נבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של אוהיו בשנים 1887 ו-1891, וכיהן כמזכיר הוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1896 ל-1900.
בנובמבר 1885 הצטרף דיק למשמר הלאומי של אוהיו.
הגדוד שלו התנדב לשרת במלחמת ארצות הברית–ספרד, ודיק שירת בקובה.
הוא המשיך בשירותו הצבאי לאחר המלחמה, והגיע לדרגת מייג'ור גנרל כראש המשמר הלאומי של אוהיו.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1898 כדי למלא משרה שהתפנתה בעקבות מותו של , שכיהן מטעם מחוז הבחירה ה-19.
הוא כיהן בבית הנבחרים עד 1904, לאחר שנבחר לסנאט בעקבות מותו של מארק האנה.
הוא כיהן בסנאט עד 1911, אז הפסיד בבחירות לכהונה שנייה.
בעת כהונתו בקונגרס הפך לאחד מבעלי המניות הגדולים בחברת Goodyear Tire and Rubber Company, ושימש כסגן נשיא החברה וכחבר מועצת המנהלים שלה.
דיק נפטר ב-1945 ונקבר באקרון.
צ'ארלס דניאל דרייק היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי ונשיא בית המשפט הפדרלי לתביעות.
דרייק נולד ב-11 באפריל 1811 בסינסינטי שבאוהיו, ובשנים 1823 ו-1824 למד בסנט ג'וזף קולג' בבארדסטאון, קנטקי, ובשנים 1824 עד 1825 למד באקדמיה הצבאית של פרטרידג' במידלטאון שבקונטיקט.
בשנים 1827 עד 1830 היה פרח קצונה בצי ארצות הברית.
הוא למד משפטים אצל בנג'מין דרייק בסינסינטי, ולאחר מכן נכנס למשרד עורכי דין פרטי בסינסינטי, שם עבד מ-1833 עד 1834. הוא המשיך בעריכת דין פרטית בסנט לואיס שבמיזורי מ-1834 עד 1847, ולאחר מכן חזר לסינסינטי מ-1847 עד 1849. בשנת 1849 כיהן כגזבר מועצת הנציגויות הזרות של הכנסייה הפרסביטריאנית.
הוא חידש את עריכת הדין הפרטית בסנט לואיס מ-1850 עד 1867. בשנים 1859–1860 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מיזורי.
כמו כן, בשנת 1865 כיהן כציר וסגן נשיא הוועידה החוקתית של מיזורי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הפך דרייק ליריב עיקש של העבדות, ומנהיג בולט של הרפובליקנים הרדיקלים.
בין 1861 ל־1863 הציע, ללא הצלחה, שחרור מיידי של עבדים ללא פיצוי.
הוא הובס על ידי הרפובליקנים השמרנים בראשות המושל המילטון רוואן גמבל, שקיבלו גיבוי מלינקולן.
עד 1863 דרייק כבר ארגן את סיעתו הרדיקלית, קרא לשחרור מיידי, לחוקה חדשה ולמערכת של שלילת זכויות לכל מי שתמך בקונפדרציה במיזורי.
הוא שימש כסגן נשיא בוועידת החוקה המדינתית של 1865 והצטיין כמנהיג הפעיל ביותר.
המנהיג הגרמני־אמריקני קארל שורץ אמר עליו: "בפוליטיקה הוא היה בלתי מתפשר...
רוב חברי מפלגתו, במיוחד במחוזות הכפריים, חששו ממנו מאוד."
החוקה החדשה אומצה ונודעה כ"חוקת דרייק".
הרדיקלים החזיקו בשליטה מוחלטת במדינה מ־1865 ועד 1871, כשדרייק בראשם.
כדי לשמר את כוחם, דרייק והרפובליקנים הרדיקלים שללו זכויות הצבעה מכל גבר שתמך בקונפדרציה, אפילו בעקיפין.
הם יצרו רשימת בדיקה בת 81 סעיפים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את הטלת השבועה על כמרים, והנושא הפך למוקד מחלוקת פוליטית קשה ברחבי המדינה.
הרפובליקנים ממוצא גרמני בפרט זעמו על כך.
כדי להרחיב את בסיס התמיכה שלו, דאג דרייק להעניק זכות בחירה לכל הגברים השחורים במיזורי, אף על פי שחלק מהרפובליקנים הסתייגו מכך.
דרייק נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן מ-4 במרץ 1867 עד 19 בדצמבר 1870, אז התפטר כדי לקבל מינוי שיפוטי פדרלי.
הוא כיהן כיו"ר ועדת החינוך של הסנאט של ארצות הברית במהלך מושב הקונגרס ה-41.
ב־12 בדצמבר 1870 מינה אותו הנשיא יוליסס ס.
גרנט לנשיא בית המשפט לתביעות, במקום הנשיא הקודם ג'וזף קייסי.
באותו יום אושר מינויו על ידי הסנאט והוא קיבל את כתב המינוי.
כהונתו נמשכה עד 12 בדצמבר 1885, אז התפטר.
לאחר התפטרותו מבית המשפט, שב דרייק לעיסוקו כעורך דין בוושינגטון די.
גופתו נשרפה ואפרו נטמן בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס.
אביו של דרייק, דניאל דרייק (1785–1852), היה רופא וסופר אמריקאי.
דודו, בנג'מין דרייק (1795–1841), היה היסטוריון, עורך וסופר אמריקאי.