tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שחלק מהמוצרים מכילים מרכיבים לא-מזיקים, הסיכונים ותופעות הלוואי של רבים מהם מעולם לא נבדקו, והיעילות שלהם מוטלת בספק.
על מנת להגדיל את הפין נעשה שימוש במגוון שיטות וטיפולים פיזיים.
עד היום לא הוכחה היעילות של אף אחת מהשיטות.
באופן כללי, השיטות כוללות מתיחה, הארכה באמצעות משקולות קטנות או הגברת זרימת הדם ו/או לחץ הדם בפין.
קיימת גם חפיפה משמעותית בין שיטות שמטרתן הגדלת הפין וכאלה שנועדו להשיג מטרות אחרות הנוגעות לאיבר המין, כמו טיפול באימפוטנציה, הארכת משך הזקפה או הגברת הפורקן המיני.
משאבת פין היא מכשיר בצורת גליל שמולבש על הפין שאליו מחוברת משאבה, ידנית או ממכונת, שיוצרת ריק חלקי מסביב לפין, ובכך גורמת לו להתמלא בדם ולהתנפח.
יצרנים של משאבות אלה משתמשים במגוון עיצובים.
כשהריק נוצר, הלחץ בתוך כלי הדם שבפין עולה - לחץ גבוה מדי עשוי לגרום לנזק לכלי הדם.
ניתן לעשות שימוש במשאבות פין על מנת לפתור באופן זמני בעיות אימפוטנציה אבל הן לא יכולות לפתור את הבעיה לאורך זמן: כדי לקיים את הזקפה יש ללכוד את הדם בפין באמצעות הלבשת טבעת על בסיסו שחוסמת את זרימת הדם בחזרה.
השימוש במשאבת פין יכול להיות יעיל גם אם נזק עצבי או נזק לכלי הדם מונע זקפה טבעית, אבל שימוש יתר או שימוש לזמן רב בבת אחת יגרום לנזק קבוע כיוון ששימוש נלהב במשאבה יכול לגרום לפקיעה של כלי דם ולהופעה של שלפוחיות.
היעילות של משאבות פין בהגדלה ארוכת טווח של הפין נבחנה על ידי חוקרים מאוניברסיטת טהראן.
המחקר כלל 37 נחקרים בעלי פין קטן מ-10 ס"מ שבמשך 6 חודשים קיבלו טיפול במשאבת ואקום.
הטיפול ארך 20 דקות ונערך שלוש פעמים בשבוע.
תוצאות המחקר הראו ששיעור ההצלחה היה בערך 10% ושיעור שביעות הרצון של הנבדקים היה כ-30%.
מסקנת החוקרים הייתה שהארכת הפין באמצעות משאבת ואקום איננה יעילה, אבל מעניקה שביעות רצון פסיכולוגית לחלק מהגברים.
בארצות הברית, במקרים שבהם נקבע שישנה הצדקה רפואית, משאבות פין כלולות בכיסוי של ביטוח הבריאות הממשלתי מדיקר (Medicare).
שימוש מוצלח במשאבות פין נעשה כחלק מטיפול בגברים הסובלים ממחלת פיירוני, מחלה שכתוצאה ממנה הפין מתעקם ו/או מתקצר.
מחקר שנערך על ידי קבוצה של חוקרים אנגלים בחן קבוצה של 31 מטופלים והראה "שיפור קליני וסטטיסטי משמעותי באורך הפין, זווית העקמת ורמת הכאב לאחר 12 שבועות של שימוש במשאבה." במחקר זה, נבדקים שסבלו ממחלת פיירוני עשו שימוש במשאבה במשך עשר דקות פעמיים ביום לאורך תקופה של 12 שבועות.
התארכות הפין, בשיעור ממוצע של 0.5 ס"מ, הייתה תופעת לוואי בלתי צפויה שנצפתה אצל כשליש מהנבדקים ולא הייתה מטרה מתוכננת של המחקר.
מטרת ההידוק היא הגדלת הפין באמצעות שימוש במכשיר מכווץ, כמו שרוך, מהדק חוטים או טבעת פין הדוקה, שנועד להגביל את זרימת הדם מתוך הפין.
המכשיר ממוקם בבסיס הפין באופן מהודק והמשתמש נדרש לעסוק באוננות במשך זמן ארוך (טכניקה המכונה "שליטה באורגזמה או edging.) השימוש בטבעת פין מתכתית מסוכן כיוון שהדם שנלכד בפין עלול להפוך את הסרת הטבעת מהפין לבלתי אפשרית ללא התערבות חירום כמו קטיעה של האיבר או ניסור של הטבעת.
ג'לקינג היא פעולה פיזית שמטרתה להשיג הגדלת פין טבעית באמצעות העלאת לחץ הדם וזרימתו בפין.
בשיטה זו "יש להקיף את הפין באמצעות האגודל והאצבע בזמן שהוא זקוף-למחצה, ולהרחיק אותן מן הגוף שוב ושוב על מנת לדחוף את הדם לתוך העטרה.
עקב כך, הרקמה הזקיפה והגוף הספוגי מתמלאים בדם נוסף." ניתן גם למצוא מכשירים שמבצעים פעולה זו.
את הפעולה ניתן גם לתאר כ"חליבה" של האיבר.
בעוד שתומכי השיטה טוענים שישנם מקרים רבים המלמדים על יעילותה, אין כל הוכחה רפואית ליעילותה.
מבקרי השיטה טוענים שהיא "חסרת הגיון מבחינה ביולוגית." ושהיא איננה יכולה להגדיל את הפין, אך כנראה גם לא עלולה לגרום לנזק משמעותי.
אף על פי שהיא נחשבת מסוכנת פחות מטכניקות אחרות, רדיקליות יותר, להגדלת הפין, שיטת החליבה עלולה לגרום לקריעת כלי דם, הצטלקות, כאב, עיוות צורה ואובדן תחושה בפין אם היא נעשית בצורה לא נכונה.
הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל הוא קובץ מאמרים בעריכת בנימין בראון ונסים ליאון העוסק בגדולי הדור שעיצבו את פני היהדות החרדית.
החלק המרכזי בספר עוסק ב'גדולי הדור' שפעלו בארץ ישראל, אך חלקים בספר עוסקים ב'גדולי הדור' באירופה ובארצות הברית.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2017, בהוצאת מאגנס (האוניברסיטה העברית) בשיתוף הוצאת מכון ון ליר והוקדש לפרופסור מנחם פרידמן.
הספר פותח במבוא מאת העורכים, העומד על פועלו של מנחם פרידמן במחקר החברה החרדית בכלל ותופעת ה"גדולים" בפרט, וכן על הגישה הנקוטה במאמרי הספר.
"הגדודים העבריים בארץ ישראל" הוא אוגדן גלויות המציגות תצלומים של הגדודים העבריים שיצר יעקב בן דב.
אוגדן התצלומים שהוציא יעקב בן דב, בגובה של 9 ס"מ, וברוחב של 15.5 ס"מ, מכיל 20 תצלומים המציגים חיילים בגדודים העבריים.
התצלומים הודפסו כגלויות בטכניקה של הדפס אבן, כנראה בסדנה של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
הקשר שבין בית-הספר לגדודים העבריים נבע הן מהתגייסותו של היישוב העברי לתמיכה במאמץ המלחמתי הבריטי במלחמת העולם הראשונה, והן מן העובדה כי רבים מתלמידיו התגייסו לגדודים.
בתוך בית הספר התבטא הדבר ביצירת מזכרות מכיבוש ירושלים, כגון "תרמיל פגז מעוטר במזכרת מכיבוש ירושלים", וכן מדליות לחיילים, בהזמנתו של זאב ז'בוטינסקי.
אלו הוצגו לאחר המלחמה בבית הנכות בצלאל.
אוגדן נוסף של בן דב שיצא באותה תקופה הוקדש לשחרור ארץ ישראל ונקרא "זיכרון לשחרור ירושלים".
עטיפתו שלבה בין תצלום של אלנבי וחיילי הגדודים לתצלום פסלו של בוריס שץ "מתתיהו החשמונאי".
בנוסף לאוגדן ידוע גם מתווה שהזמין בן דוב לגלויה מאוירת של הגדודים העבריים, בעיצובו של מאיר גור אריה, המכילה דימוי של חייל, אל מול חרש מתכת, ונמצא באוסף מוזיאון ישראל.
עטיפת האגדן עוצבה על ידי זאב רבן והיא מציגה את דמותה של "בת ציון", המתוארת בדמות אישה צעירה, הלובשת שמלה בסגנון מזרחי-אורייטאליסטי.
בידה האחת היא אוחזת מגן ועליו סמלי 12 השבטים.
בידה השנייה דגל ועליו מגן דוד, הדומה לדגל ישראל, וטקסט המהווה את שם האוגדן בעברית - "הגדודים העבריים בארץ ישראל" ובאנגלית - "Jewish Battalions in Palestine".
לרגליה מתואר אריה שואג, שלגופו שרידי שלשלאות מנותצות ומסמל את "יהודה המשתחררת".
ברקע התיאור מופיע פוטומונטז' של מסדר מן התצלום "חיילים בסביבות חיפה", ותצלום של אדמונד אלנבי.
תצלומי הגדודים מתמקדים, על פי רוב, בתיאורים קבוצתיים של חיילים בטבע.
לצידם עצי זית, אוהלים ומערומי נשק.
על פי גיא רז, התצלומים מבטאים את שילוב בין הזהות היהודית לזהות הצבאית הכלילית באמצעות תיאורים כגון תצלום חיילים בסדר פסח בירושלים או תצלום של חייל יהודי בבית הקברות הצבאי הבריטי בהר הצופים.
הגדר (בספרדית: La valla) היא סדרת דרמה טלוויזיונית דיסטופית דוברת ספרדית, אשר החלה בשידור בספרד ב-19 בינואר 2020 ובספטמבר אותה שנה החלה להיות משודרת בתפוצה עולמית באמצעות נטפליקס.
המחסור הגובר במשאבי טבע הפך את הדמוקרטיות המערביות למשטרים דיקטטוריים המצדיקים את היעדר החירויות תמורת הבטחה להישרדות האזרחים.
בספרד, באותה המידה, ממשלה דיקטטורית תופסת את השלטון.
לאורך כל התקופה הזו, נגיף משמיד את ספרד.
בעוד החיים באזורים הכפריים הופכים לבלתי אפשריים, מדריד הבירה חולקה לשני אזורים סגורים היטב: האחד מיועד לממשלה ולמיוחסים, והאזור השני מיועד לכל שאר האזרחים.
הדרך היחידה לעבור מאזור לאזור היא לעבור את גדר המכשול המפרידה ביניהם, שעבורה יש דרישה לעבור את הרגולציה.
בסדרה מסופר על משפחה אשר עברה למדריד על מנת להציל את בתם מרתה והופכת להיות חלק מפרשיה סביב מציאת חיסון לנגיף והפיכת בתם לקלף מיקוח, וזאת תוך היותם מחויבים לשרת את משפחתו של שר הבריאות.
אונקס אוגלדה – בתפקיד הוגו מוחיקה, אב המשפחה.
אוליביה מולינה – בתפקיד ג'וליה, אם המשפחה.
אלאונורה וקסלר – בתפקיד עלמה לופז-דוראן, אשתו של שר הבריאות ואחראית על פרויקט החיסון.
אבל פולק – בתפקיד לואיס קוברוביאס, שר הבריאות.
אנג'לה מולינה – בתפקיד אמיליה נובל, אמן של ג'וליה ושרה.
הגדוד החמישי של הפלמ"ח (מוכר גם כ"גדוד שער הגיא") הוא גדוד שהקים ארגון הפלמ"ח בשלהי 1947. הגדוד היה שייך לחטיבת הראל ובתקופת מלחמת העצמאות פעל להגנה על השיירות לירושלים, לפריצת הדרך העולה לירושלים ולהרחבת השליטה היהודית בעיר ובסביבתה.
בשלהי המלחמה השתתף הגדוד במבצעים בעומק הנגב.
באפריל 1949 פורק הגדוד בעקבות ההחלטה על פירוק הפלמ"ח.
הפלמ"ח הוקם ב-1941 ככוח הכפוף למטה ההגנה ובפיקודו של יצחק שדה ותהליך בניית הכוח החל מייד עם קבלת ההחלטה.
תחילה התארגנו והתאמנו הכוחות במסגרות מחלקתיות ופלוגתיות בהתאם לצו המטה הארצי של ההגנה מ-15 במאי 1941 שהורה על הקמת 9 פלוגות (בהמשך גדל המספר ל-12).
במקביל לבניית הפלוגות החל מטה הפלמ"ח לתכנן את מבנה הארגון והוחלט על הקמת שלש חטיבות כשבכל חטיבה 2–3 גדודים.
החטיבות שעל הקמתן הוחלט היו חטיבת יפתח (הצפונית), חטיבת הראל (המרכזית) וחטיבת הנגב (הדרומית).
בחטיבת הראל נבנו, בתחילה, 3 גדודים (הגדוד הרביעי, הגדוד החמישי והגדוד השישי) ובהמשך נוסף הגדוד העשירי.
תפקידו המרכזי של הגדוד היה לאבטח את הדרך מתל אביב לירושלים למעבר בטוח של השיירות לירושלים.
לשם כך חתר הגדוד לשלוט בנקודות אסטרטגיות לאורך הדרך וכמו כן הצטרפו חייליו לשיירות עצמן ככוח מגן.
הקמת הגדוד החלה בדצמבר 1947. הגרעין של הגדוד הורכב מאנשי "הרזרבות" של הפלמ"ח ואליו נוספו אנשי חי"ש, מגויסים חדשים וכן חברי ההכשרות המגויסות.
בתקופת "ההפוגה הראשונה" (יוני 1948) הצטרפו לגדוד אנשי גח"ל שעלו לארץ.
באפריל 1948 צורף הגדוד לחטיבת הראל שהוקמה באותו חודש.
במסגרת בניית הגדוד נבנו בו 4 פלוגות לוחמות (בנוסף נבנתה פלוגה מסייעת ופלוגת מפקדה):
פלוגה א' שהייתה פזורה בישובי השפלה (גלאון, גזר, נען ועוד).
פלוגה ב' שהייתה פזורה באזור השרון (שפיים, גבעת השלושה, רמת הכובש ועוד).
פלוגה ג' ("פלוגת זהבי") ישבה בהתחנה המרכזית בתל אביב משם הצטרפו חייליה לליווי השיירות לירושלים.
פלוגה ד', בפיקודו של נחום אריאלי, חולקה בין מקוה ישראל, בית קק"ל וחולדה.
שאול יפה מונה למפקד הגדוד ומנחם רוסק מונה לסגנו.
עם תחילת פעילותו של הגדוד רוכזו חייליו בקרבת זירת הלחימה.
מדצמבר 1947 ועד אפריל 1948 פעלו בעיקר פלוגה ג' ("זהבי") ופלוגה ד' (פלוגת נחום אריאלי).
עיקר פעילותן הייתה לכבוש נקודות מפתח לאורך הכביש מתל אביב למבואות ירושלים.
בין השאר החזיקו הכוחות בחולון, מקוה ישראל, בית קק"ל וחולדה.
כמו כן פעלו הפלוגות כנגד יישובים ערבים שונים מהם יצאו כנופיות לחסום את הכביש לירושלים.
בין השאר פעל הגדוד ביאזור, בית דגן, ח'ולדה, בית ג'יז, אל-קובייבה, ואדי צראר, בית נקופה, הקסטל ועוד.
במקביל השתתפה פלוגת זהבי בליווי השיירות עצמן.
במרץ השתתפו לוחמי הגדוד בסיוע לשיירת נבי דניאל ולשיירת חולדה.
במהלך מבצע נחשון השתתף הגדוד בקרב הקסטל (3-9 באפריל 1948).
במהלך קרב זה איבד איבד הגדוד 18 מלוחמיו.
כהמשך למבצע נחשון השתתף הגדוד במבצע הראל שמטרתו הייתה פתיחת הדרך לירושלים לכל אורכה כדי לאפשר העברת שיירות גדולות לשם.
מבצע זה היה המבצע הראשון שהתחולל לאחר הקמת חטיבת הראל.
במסגרת המבצע קיבל הגדוד החמישי אחריות על חלקו המערבי של הכביש והגדוד הרביעי על חלקו המזרחי.
הצלחת המהלך אפשרה העברה של 2 שיירות גדולות אולם השיירה השלישית (בה נסע גם דוד בן-גוריון) הייתה גדולה במיוחד (נפרשה לאורך 8 ק"מ) ולכן איטית.
דבר זה איפשר לכנופיות הערביות להתארגן ולירות על חלקה האחורי ואילץ את שני הגדודים לפעול כדי להפסיק את האש.
במבצע זה איבד הגדוד כ-15 לוחמים.
לאחר סיום מבצע הראל הועבר הגדוד לירושלים כדי להשתתף במבצע יבוסי שמטרתו הייתה ליצור רצף טריטוריאלי בין חלקי העיר ירושלים.
המבצע נערך משלהי אפריל עד תחילת מאי 1948 ובראשיתו הועברה כל חטיבת הראל לגזרת ירושלים.
הגדוד החמישי פעל מצפון לבירה והיה מעורב בקרבות הבאים:
כיבוש הכפר שועפאט והריסתו (כחלק מהמאמץ לפרוץ דרך למושבה נווה יעקב).
כיבוש שכונת שיח' ג'ראח (כחלק מהמאמץ לפרוץ את הדרך להר הצופים).
כיבוש קטמון (כחלק מהמאמץ לפרוץ את הדרך לשכונות מקור חיים, תלפיות וארנונה).
קרב סן סימון (במהלכו סבלו הגדודים הרביעי והחמישי מ-21 הרוגים ו-83 פצועים).
חיילי הגדוד חיבלו ב-29–30 באפריל וב-2–3 במאי במעבירי מים לאורך הכביש העולה מיריחו לירושלים כדי לעצור הגעת תגבורות של הלגיון הירדני.
ניסיון לכבוש את כנסיית אוגוסטה ויקטוריה (כחלק מהמאמץ לפרוץ את הדרך להר הצופים).
באמצע מאי 1948 נקראו כוחות מהחטיבה לקחת חלק במבצע מכבי שנועד לפתוח מחדש את הדרך לירושלים.
הגזרה חולקה בין הקטע המזרחי בו פעלה חטיבת הראל לקטע המערבי (ומשטרת לטרון במרכזו) בו פעלה חטיבת גבעתי.
תפקידו של הגדוד החמישי היה לכבוש את המשלטים מצידו הצפוני של כביש שער הגיא (הוא רכס המשלטים) אולם שינויים בתוכנית הקרב הביאו לכך שהגדוד פעל משני צידי הכביש וסייע לפתוח קטע זה של הכביש.
ההצלחה העיקרית של הגדוד הייתה כיבוש הכפר בית מחסיר.
בניגוד להצלחות של חטיבת הראל לא הצליחה חטיבת גבעתי לכבוש את משטרת לטרון לכן בסופו של דבר נפתח הכביש באופן חלקי והיכולת להעביר שיירות הייתה מצומצמת.
בשלהי מאי 1948 הועברו 3 פלוגות מהגדוד החמישי לסייע בהגנה על רמת רחל שבדרום ירושלים במסגרת קרב רמת רחל.
עיקר המעורבות של פלוגות אלו הייתה במהלך ההתקפה השלישית של הערבים ב-24–25 במאי וכן במתקפת הנגד שגרמה לנסיגת הערבים מזירה זו.
בתקופה זו פעלו יחידות נוספות של הגדוד בהר ציון, בקרב על הרובע היהודי בירושלים, עין כרם, מנזר מאר אליאס ועוד.
בתחילת יוני 1948 השתתפו חיילי הגדוד החמישי בניסיון נוסף לכבוש את גבעת הרדאר.
ניסיון זה נכשל והכוחות התוקפים נסוגו תוך שהם משאירים מאחוריהם גופות של מספר חללים.
בתחילת יוני 1948 השתתפו כוחות הגדוד במבצע יורם כדי לנסות לכבוש, שוב, את מובלעת לטרון ובמרכזה את משטרת לטרון.
הכוח התוקף כלל את הגדוד החמישי והגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
בגלל חוסר תיאום בין הכוחות התבצעה ההתקפה, בסופו של דבר, רק על ידי פלוגה מתוגברת אחת בפיקודו של שאומנם עמד ביעדי הפלוגה אולם בגלל היותו היחיד שנלחם בגזרה נסוג ופלוגתו סבלה מ-16 הרוגים וממספר רב של פצועים.
עם תחילת "ההפוגה הראשונה" ירד הגדוד מהרי ירושלים למנוחה והצטיידות במחנה סרפנד.
בתקופה זו קלט הגדוד מספר רב של אנשי גח"ל (כ-300) ומפקדי הגדוד הקדישו זמן רב לאימונם וגיבושם.
בסיום ההפוגה פרצו קרבות עשרת הימים והגדוד נשלח להשתתף במבצע דני ובקרבות נוספים.
עיקר הקרבות של הגדוד התחוללו ממזרח לרמלה ולוד במטרה לשמור על פרוזדור פתוח לירושלים.
בין השאר נלחם הגדוד בבית נובא, כפר קטנה, אבו לאחם, חורבת לוז, קסלה ועוד.
בין השאר היה הגדוד שותף למאמץ נוסף להשלים את איגוף מובלעת לטרון.
בספטמבר 1948 הועבר הגדוד בחזרה לירושלים כדי לסייע למפקד חטיבת ירושלים, משה דיין, לפרק את בסיסיו של ארגון לח"י בעיר.
במהלך "ההפוגה השנייה" התארגן הגדוד במחנה ישראל ובאוקטובר 1948 היה הגדוד בין הכוחות העיקריים שהשתתפו במבצע ההר.
במהלך המבצע כבש הגדוד את המשלט המשותף (כיום בית שמש), עין-שמס, בית ג'ימאל, צומת הדרכים הרטוב–בית ג'יברין–חוסאן (צומת עציונה בימינו), בית עיטאב, חוסאן, דיר א-שיח' וכפרים נוספים.
בשלהי דצמבר 1948 ותחילת ינואר 1949 ירד הגדוד לנגב והשתתף במבצע חורב.
בתחילת המערכה התקדם הגדוד מבאר שבע דרך ביר עסלוג' לכוון עוג'ה אל-חפיר תוך שמפקדת הגדוד בוחרת מסלול תנועה מצפון לדרך המלך כדי להסתיר את ההתקדמות.
ב-26 בדצמבר השתתפו כוחות הגדוד במערכה לכיבוש עוג'ה כשחלק מהכוחות משמש לחסימת תגבורות מצריות מרפיח.
לאחר ייצוב האחיזה בעוג'ה השתתף הגדוד בהתקדמות לכוון אבו עגילה.
בתחילת ינואר השתתף הגדוד בקרבות לכיבוש צומת רפיח במטרה לנתק את רצועת עזה.
ב-6 בינואר היה הגדוד מעורב בקרב רפיח לאחר שהגיע לאזור מכוון עוג'ה אל-חפיר.
היה זה הקרב האחרון בו השתתף הגדוד החמישי כן גם כוחות צה"ל.
עם כיבוש אילת הוצב הגדוד לשמור על הדרך לאילת לאורך הערבה עד פירוק הגדוד באפריל 1949 ופיזור חייליו בין יחידות צה"ל.
במהלך התקופה בה פעל הגדוד (בין דצמבר 1947 ואפריל 1949) היו לוחמיו מעורבים בלמעלה ממאה אירועי לחימה.
יותר מ-130 מחיילי הגדוד נהרגו במהלך תקופה זו (ובהם 4 מפקדי פלוגות) ומאות נפצעו.
הגדוד החמישי נלחם בקרבות קשים לאורך חודשים רבים על אף שסבל, מיום הקמתו, ממחסור כרוני בציוד ובנשק ובמקרים רבים התבקשו חיילי הגדוד להביא ציוד אישי מהבית (בגדים, נעליים וכו').
הרכב הגדוד היה הטרוגני וכלל הרבה חיילים לא מאומנים אך עומס האירועים הביאו לכך שתקופת הכשרה וגיבוש הפלוגות והגדוד התבצעה תוך כדי לחימה ובתקופת "ההפוגה הראשונה".
על אף ששלושת הגדודים של חטיבת הראל לחמו באופן שווה במלחמה על הדרך לירושלים היה זה הגדוד הרביעי שהתפרסם כגדוד המוביל.
לפרסום זה תרמו הפיכתו של מפקד הגדוד, יוסף טבנקין, למפקד החטיבה וכן פעילותו הציבורית של בני מרשק.
היה זה יצחק רבין שאמר על הגדוד החמישי: הגדוד שהיה פחות בכותרות ויותר בקרבות.
מצפון למושב מסילת ציון הוקם אתר הנצחה לגדוד.
האתר נמצא על מדרון גבעה המשקיפה שער הגיא שם התחוללו הקרבות המרכזיים של לוחמי הגדוד.
אחד הרחובות בפסגת זאב שבירושלים נקרא על שמו של הגדוד.
מורשת הגדוד משולבת באתר ההנצחה של פורצי הדרך לירושלים בחאן שער הגיא.
הגדוד השישי ("גדוד ירושלים") היה אחד מהגדודים שהוקמו על ידי הפלמ"ח עם תחילת מלחמת העצמאות.
במהלך 1948 הפך לאחד מגדודי חטיבת הראל תחת פיקודו של צבי זמיר.
במסגרת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות זירת הפעילות העיקרית של הגדוד הייתה ירושלים והדרכים אליה.
במאי 1949 פורק הגדוד (עם פירוק הפלמ"ח).
הגדוד הוקם בדצמבר 1947 כשגרעין הגדוד הורכב מפלוגה ח' של הגדוד השני ומה"רזרבה" הירושלמית.
כמפקד הגדוד מונה צבי זמיר וסגנו היה עמוס חורב.
יחידות הגדוד פוזרו ביישובים מסביב לירושלים:
מחלקה מוגברת בקריית ענבים ובמעלה החמישה בפיקודו של סרן .
פלוגת "פורמנים" שעסקה בליווי שיירות.
בתחילת מלחמת העצמאות היה היעד העיקרי של הגדוד לסייע לשיירות האספקה שעלו לירושלים.
סיוע זה התבטא בצירוף לוחמים מלווים ("הפורמנים") ובכיבוש משלטים שחלשו על הדרכים לירושלים.
בין השאר פעלו מחלקות הגדוד נגד בית סוריכ, דיר איוב וכפר יאלו.
בינואר 1948 הצטרפו כ-20 מחיילי פלוגה ח' של הגדוד (של המ"פ אליהו סלע "רעננה") לשיירת הל"ה ונהרגו בדרכם לגוש עציון.
בשלהי אותו חודש תקפה המחלקה של קריית ענבים את הקסטל ונאלצה לסגת לאחר ש-10 מחיילה נהרגו (וביניהם המ"מ יעקב ישראלית).
במרץ 1948 תקפה מחלקת קריית ענבים שוב את הקסטל וגם התקפה זו נכשלה ומספר מחיילי המחלקה נהרגו (וביניהם מפקד המחלקה, סרן ).
באותו חודש הוביל מפקד הגדוד, צבי זמיר, את שיירת נבי דניאל כשחלק ממגיניה היו מחיילי הגדוד.
בתחילת אפריל פוצצו חיילי פלוגת "בית הערבה" גשרים בדרכים שעולות לירושלים וזאת כדי למנוע הגעת תגבורות לעיר.
במהלך החודש ירד הגדוד להתארגנות ומנוחה במחנה 80 שבפרדס חנה.
בסוף מאי השתתפו חלק מחיילי פלוגת ה"פורמנים" במבצע בן נון ב' במסגרתו תקפו את משטרת לטרון.
פלוגת "בית הערבה" המשיכה לפעול בגזרת ים המלח ובין השאר תקפה בסדום, מיקשה את כביש יריחו-ירושלים ותקפה את משטרת א-סאפי
מחלקת "גוש עציון" השתתפה בקרב האחרון על גוש עציון שלאחריו נפל הגוש והניצולים נפלו בשבי.
הגדוד מצטרף לחטיבת הראל במהלך ההפוגה הראשונה.
לקיחת חלק במבצע נגד האצ"ל והניסיון לפרוק נשק מאלטלנה.
הגדוד השתתף במבצע דני במהלכו כבש את סובא ודיר עמאר וכן השתתף בהתקפה על לטרון, רכס התותחים, בית נובא ובית ת'ול.
אתר להנצחת הגדוד השישי הוקם ליד מושב שואבה וממזרח לאנדרטת פורצי הדרך לירושלים.
באתר זה מוצג מסלול הקרבות של הגדוד וכן מתחילה בו דרך דיפנבייקר.
אחד מגדודי חטיבת הראל (גדוד 106) שימר את השם "ירושלים" כחלק משמו.
ממשלת ישראל התשיעית החליטה ב-31 ביולי 1961 (החלטת ממשלה 849) על "קביעת תנאים להגדלת תקופת שירות" שבעקבותיה לרמטכ"ל יש סמכות להגדיל את אחוזי הפנסיה התקציבית של הפורשים משירות קבע בצבא מסיבות כלכליות או אחרות, כמו כן נקבע אופן חישוב ההגדלה.
על פי חוק שירות הקבע בצבא הגנה לישראל (גמלאות) [נוסח משולב], התשמ"ה–1985 נקבע כי:
ב-9 באוגוסט 2005 החליטה ממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון (החלטה 4142) להנחות את הרמטכ"ל להגביל את התוספת.
בשנים 2013 עד 2015 עמד שיעור ההגדלה הממוצע של הרמטכ"ל לפורשים על 8.5%, כ-97% מהפורשים קיבלו תוספת רמטכ"ל, וכ-64% מהפורשים מצה"ל קיבלו הגדלת רמטכ"ל של 7% ומעלה.
העלות האקטוארית בגין התוספות בשנים אלו נאמדת ב-2.9 מיליארד ש"ח.
ב-2014 מונתה הוועדה לבחינת תקציב הביטחון (ועדת לוקר) שבחנה את תקציב הביטחון, וב-2015 הגישה את מסקנותיה ונתקלה בהתנגדות של מערכת הביטחון.
בעקבות הדו"ח פנתה התנועה לאיכות השלטון ליועץ המשפטי לממשלה בטענה שהתוספת ניתנת בשיעור גבוה מהמותר בחוק, ובמשרד המשפטים הצטרפו לטענה כי ההגדלות חורגות מהחלטת הממשלה המקורית.
ב-2019 עתרו עמותות "צדק פיננסי" ו"רווח נקי" לבג"ץ נגד המדינה בנוגע לתוספת, שמתברר כהליך חסוי 7922/19, בטענה כי הרמטכ"ל חרג מסמכותו במתן התוספת.
בהמשך לצו על תנאי ולעמדה כי אכן ההגדלות משולמות בניגוד לקבוע בחוק הודיעה המדינה כי היא מתעתדת להסדיר הנושא בחקיקה.
ב-28 בפברואר 2022 עברה הצעת חוק שירות הקבע בצבא הגנה לישראל (גמלאות) (תיקון מס' 33), התשפ"ב-2022 בקריאה ראשונה על חודו של קול, לאחר שבתוך הקואליציה הגיעו להסכמות על שינויו לקראת קריאה שנייה ושלישית.
ביוני 2023 חתמו משרדי האוצר והביטחון על הסכם להלבנת הגדלות הרמטכ"ל, תמורת הסכמת משרד הביטחון להקמת מינהלת משותפת לשני המשרדים לניהול השכר והגמלאות.
הסכם זה לא מומש בעקבות מלחמת חרבות ברזל והצבא המשיך לשלם את הגדלות הרמטכ"ל ולהעניקם לפורשים חדשים.
בסוף יולי 2024 התקיים דיון בוועדת החוץ והביטחון על מתווה לצמצום הגדלות הרמטכ"ל תמורת הלבנתם.
בספטמבר 2025, לאחר התדיינות משפטית שארכה שנים, בג"ץ קבע כי "הגדלות הרמטכ"ל" מנוגדות לחוק ויש לבטלן.
בג"ץ קבע כי הנוהל המאפשר תוספות לגמלת הפנסיה של אנשי קבע שפרשו מצה"ל חורג מגדר סמכותו של הרמטכ"ל ואינו עומד בהוראות חוק שירות הקבע.
הגדוד הימי הוא גדוד ימי מיוחד של הדויטשה מרינה המשמש כיחידת חיל הנחתים של הצי.
בהיסטוריה הצבאית הגרמנית, גדוד ימי הוא גדוד מיוחד המשמש כזרוע נחתים של הצי.
ב-1958 הוקם גדוד ימי בבונדסמרינה, אולם הוא פורק ב-1993. ב-2014, לנוכח מלחמת האזרחים באוקראינה, החליטה מפקדת הדויטשה מרינה להקים מחדש גדוד ימי.
בשנתיים הראשונות לקיומו, הוכפף הגדוד תחת פיקוד חיל הים המלכותי ההולנדי, כדי שהנחתים הגרמניים יוכלו ללמוד מהניסיון העשיר של עמיתיהם ההולנדים בתחום הלוחמה האמפיבית.
כחלק מההסכם, קיבלו חיילי הגדוד הימי גם אפשרות להשתמש באוניית קרל דורמן, השייכת לצי ההולנדי.
חיילי הגדוד לחמו השתתפו במשימות שמירת שלום בכל רחבי העולם.
הם היו חלק מכוח קוסובו, יוניפי"ל, מבצע סופיה ומבצע איריני שנועדו לעצור את ספינות הפליטים מלוב, מלחמה כנגד הפיראטים בסומליה, מבצע סיום מלחמת האזרחים במאלי וכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
הגדלת פרוזדור ימין היא סוג של קרדיומגליה, או הגדלת לב.
בין הגורמים השכיחים להגדלה אפשר למצוא:
יתר לחץ דם ריאתי, יכול להיות הגורם הראשי המוביל להגדלת הפרוזדור הימני, או יתר לחץ דם ריאתי משני להיצרות המסתם התלת-פסיגי
מחלות מולדות כגון היצרות מסתם ריאתי והטטרלוגיה על שם פאלוט
מחלות ריאה כרוניות כגון Cor Pulmonale
אי-ספיקת חדר ימין, אי-ספיקת המסתם התלת-פסיגי ופגם במחיצה הבין-פרוזדורית
הגלים החשמליים של הדפולריזציה של הפרוזדורים מתבטאים בגל P בתרשים האק"ג, ולכן במצב של פרוזדור מוגדל גל P יהיה בעל אמפליטודה גבוהה יותר ("P ריאתי" P pulmonale).
הקריטריונים לאבחון הגדלת פרוזדור ימין באק"ג הם:
גל P גדול מ-2.5 מילימטר בלידים תחתונים (I, II, AVF)
גל P גדול מ-1.5 מילימטר בלידים V1 וV2
הגדוד הקדוש היה יחידת כוחות מיוחדים יוונית, שפעלה במלחמת העולם השנייה במסגרת כוחות בעלות הברית ולחמה בצפון אפריקה ובים התיכון.
לאחר כיבוש יוון על ידי גרמניה באביב 1941 נמלטה ממשלת יוון למצרים.
היא החלה להקים שם יחידות צבא יווניות גולות על בסיס קצינים וחיילים שנמלטו מיוון הכבושה.
המספר הגדול יחסית של קציני צבא יוונים לעומת חיילים שהצליחו להיחלץ מיוון הביא להצעה להקים יחידה שתהיה מבוססת בעיקר על קצינים.
היחידה ובה 200 איש הוקמה בארץ ישראל באוגוסט 1942 תחת פיקודו של קצין חיל הפרשים אנטוניוס סטפנקיס (Antonios Stefanakis) ונקרא "פלוגת בני האלמוות הנבחרים".
היא נועדה במקור לשמש כפלוגה מסייעת שתשתלב בבריגדה היוונית ה-2, שהייתה אז בתהליכי הקמה.
בספטמבר 1942 מונה סגן אלוף קריסטודולוס ציגנטס (Christodoulos Tsigantes) למפקד היחידה.
הוא שינה את שמה ל"גדוד הקדוש", על שם הגדוד הקדוש של תבאי והגדוד הקדוש שהשתתף במלחמת העצמאות היוונית.
הוא הציע להפוך את הגדוד ליחידת כוחות מיוחדים והצעתו התקבלה.
הגדודו הוזמן להתאמן עם שירות האוויר המיוחד הבריטי במצרים במטרה להצטרף לפעילותו, אלא שבעקבות הניצחון הבריטי בקרב אל-עלמיין השני וההתקדמות המהירה מערבה שבאה בעקבותיו לא היה עוד צורך בפשיטות נרחבות על גבי כלי רכב בצפון אפריקה.
בפברואר 1943 הושם צוות הגדוד יחד עם עוצבה צרפתית תחת פיקוד הגנרל לקלרק.
בחודש מרץ השתתף הגדוד בקרב ראשון, כאשר סייע בתוניסיה להתקדמותו של הקורפוס הבריטי ה-10, אשר יצא לאגף את ביצורי קו מארת הגרמני.
בסוף מרץ היה צוות הגדוד עם הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2, ובאפריל לחמו היוונים עם הניו זילנדים נגד כוח גרמני בקרב וואדי עקרית .
בהמשך נכנס הגדוד לעיר סוסה והשתתף בקרב על אנפידה .
לאחר תום המלחמה בצפון אפריקה במאי 1943 התארגן שירות האוויר המיוחד מחדש.
חלק מאנשיו נועדו לפעול בים האגאי והוחלט שהגדוד הקדוש יצטרף אליהם.
במאי 1943 חזר הגדוד לארץ ישראל.
חייליו עברו אימוני צניחה והוא אורגן מחדש כך שנכללו בו שלוש פלוגות קומנדו.
לאחר שביתת הנשק עם איטליה בספטמבר 1943 פעלו בעלות הברית להשיג שליטה באיים הדודקאנסיים שבים האגאי.
איים אלו היו מיושבים ביוונים אך הוחזקו בכיבוש איטלקי מאז 1912. הגדוד השתתף בפעולה זו ופלוגה משלו פלשה בצניחה ב-30 באוקטובר לאי סאמוס.
הפלוגות האחרות הגיעו שמה בשיט בסירות דייגים.
עם זאת המערכה בדודקאנס הסתיימה בתבוסת בעלות הברית והגדוד נאלץ להתפנות מסאמוס.
בפברואר 1944 השתתפו יחידות הגדוד בפעולות באיים הצפוניים של הים האגאי, ביניהם פסרה, לסבוס וכיוס.
עד אפריל 1944 הוגדל הגדוד עד למסגרת רגימנטלית ומנה כאלף איש.
תמורה זו שיקפה את מידת היעילות שיוחסה לו כמו גם את האמינות הפוליטית שלו בעיני הבריטים, על רקע התגברות המתחים הפוליטיים בקרב אנשי הכוחות היוונים הגולים.
ביולי 1944 השתתף הגדוד יחד עם אנשי שירות הסירות המיוחד הבריטי בפשיטה המוצלחת על האי סימי .
במהלכה נהרגו או נשבו כל אנשי חיל המצב הגרמני באי.
לאחר שהגרמנים פינו את יוון באוקטובר 1944 שב הגדוד אליה.
במדינה כבר החלה להתלקח מלחמת האזרחים בין הממשלה שנשענה על תמיכתה של בריטניה לבין חזית השחרור הלאומית הקומוניסטית.
הגדוד היה מעורב בפעולות הממשלה נגד הכוחות הקומוניסטים, לרבות אירועי דצמבר 1944. כמו כן פעל הגדוד עד תום המלחמה נגד חילות המצב הגרמנים שנותרו באיי הים האגאי.
ביוני 1945 חזר הגדוד למצרים לקראת פירוקו.
טקס הפירוק החגיגי התקיים באתונה ב-7 באוגוסט, ובמהלכו הוענקו לגדוד מספר עיטורים יוונים גבוהים.
אבדות הגדוד במלחמה מנו 25 הרוגים, 56 פצועים, שלושה נעדרים ו-29 שבויים.
הגדוד נחשב לגרעינה של יחידת עילית בצבא היווני - בריגדת הצנחנים ה-1. יחידה זו הוקמה בשנת 1946 והיא פעילה עד ימינו.
הגדות קטלוניה הן כתבי יד מאויירים של הגדה של פסח שנכתבו בקטלוניה שבספרד במאה ה-14.
ההתיישבות היהודית בקטלוניה התחילה כבר בתקופת האימפריה הרומית.
קהילות ברצלונה וז'ירונה התחילו להיווצר במאה העשירית לספירה ובמאה ה-12 היו קיימים בקטלוניה חמישה מרכזים יהודיים: ברצלונה, גז'ירונה, ליידה, טורטוסה ופרפיניין (אזור בשליטה צרפתית).
היהודים עסקו בחקלאות, מסחר, ניהול, רפואה ומדעים.
במחצית הראשונה של המאה ה-13 חיו בקטלוניה בין 10,000 ל-12,000 יהודים שהיוו ארבעה עד שבעה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית.
הקהילות הצטמצמו מאוד לאחר מגפת המוות השחור שפקדה את קטלוניה בשנת 1348, והפרעות של שנת 1391 ונכחדה כליל לאחר גירוש יהודי ספרד בשנת 1492.
אסכולות ספרד ופרובנס של כתבי יד עבריים מאוירים הושפעו רבות מן העיטור המזרחי.
הן הגיעו לשיא במאה ה-14, אך כמעט נעלמו לאחר גזירות קנ"א (1391).
עם זאת, עם חידוש החיים היהודיים בחצי האי האיברי המערבי במאה ה־15, התפתחו אסכולות חדשות.
הסגנון והאיקונוגרפיה הספרדית שילבו יסודות מזרחיים ומערביים.
כתבי היד הספרדיים ששרדו שייכים כולם לתקופה הנוצרית, ומגלים קשר הדוק עם האמנות המזרחית: עיטורים מצריים כגון דפי שטיח, ציורי כלי המשכן, מיקרוגרפיה, מסורות מסורה מצוירת, מסגרות צבעוניות לסימון מספר הפסוקים.
ישנה סברה כי מרכיבים אלה נאספו ושוכללו בין המאות ה־8–13 בכתבי יד עבריים בספרד המוסלמית.
אך מכיוון שלא שרדו כתבי יד מאוירים מתקופה זו, אין אפשרות לאשר הנחה זו.
מעטים הם כתבי היד המתוארכים ששרדו מן חצי האי האיברי, ורובם מקראים.
סגנונם שונה מן ההגדות ומן הספרים הליטורגיים, המשפטיים והמדעיים הלא־מאוירים, ולכן קשה לערוך השוואה ישירה.
בית הספר הספרדי הצפוני, שהושפע ישירות מפרובנס ובאמצעותה מהאסכולה הצרפתית הצפונית, היה הראשון.
כתב ידיו היו לרוב מקראים בפורמט גדול, עם עיטורי צמחים מתפתלים המזכירים ערבסקות מוסלמיות.
העיטור האופייני של המודחַר (מוסלמים תחת שלטון נוצרי) – קווים עדינים ומתפתלים, עם דגמי טיפות ופרחים עגולים – המשיך להופיע גם באסכולות ספרדיות אחרות עד המאה ה-15.
יצירת כתב יד מאוייר של הגדה היא תהליך מאוד יקר.
ההגדות הוזמנו על ידי יהודים עשירים לשימושם הפרטי.
בהיעדר קולופון אין אפשרות לדעת את זהותם של המזמינים, הסופרים והמאיירים, או את מקום ותאריך יצירת ההגדה.
רכיבי עיטור מסוימים, כגון ארבעה פסים אדומים על רקע זהב המזכירים את השלט ההראלדי של רוזן ברצלונה ושל בית המלוכה של אראגון, העלו את ההשערה שהגדת קאופמן, והגדת ברצלונה נוצרו בעיר ברצלונה או לכל הפחות בממלכת ארגון.
עיטור המצא בהגדת ברצלונה מזכיר את השלט ההראלתי של העיר ברצלונה.
הגדת האחות דומה מבחינה איקונוגרפית להגדת הזהב, (מכאן שמה – אחות לאגדת הזהב), הגדת האח דומה מבחינה איקונגרפית להגדת ריילנדס ((מכאן שמה – אח לאגדת ריילנדס) וגם בהגדת ששון אפשר למצוא אלמנטים דומים לשתי הגדות אלה.
הגדת סרייבו, הגדת בולוניה – מודנה והגדת פראטו דומות מבחינת סגנון ושתי הראשונות גם מבחינה איקונוגרפית.
גודל ספרי ההגדה אינו אחיד כאשר הממוצע הוא 24X19ס"מ .
גם מספר הדפים בספרים משתנה כאשר הגדת האחות היא הקצרה ביותר (51 דפים) והגדת ששון הארוכה ביותר (336 דפים).
הטקסטים השונים בהגדה: הטקסט המרכזי, הערות, פיוטים בגוף הטקסט ובסוף
ההגדות נכתבו בכתב הספרדי המרובע שהתפשט בחצי האי האיברי המתאפיין במשיכות אנכיות בעובי שווה, ונטיה שמאלה לכיוון הכתיבה העברית.
בהגדת ששון, הגדת פראטו והגדת הזהב אפשר למצוא השלמות בכתב אשכנזי מרובע.
סגנון גוטי קטלאני עם השפעה טוסקאנית המורגשת בעיקר בתיאור המבנים.
מיוחד להגדות הספרדיות ובכלל זה באגדות קטלוניה הוא ריכוז מחזור סיפורי התנ"ך בסדרת דפים בראשית הספר, במרכזו, או בסופו כאשר ציורים המופיעים בשולי הדף מעטים מאות.
בנוסף למחזור סיפורי התנ"ך, ההגדה כוללת איורים הקשורים קשר ישיר לטקסט, אשר מתארים את ההכנות לחג, את טקסי החג ומנהגי הסדר ודמויות ומחזות הנזכרים בטקסט הכתוב כמו ארבעת הבנים, רבן גמליאל ורבני בני-ברק, וכמובן את סיפור יציאת מצרים.
ההגדות קטלוניה מהוות מקור מידע חשוב על חיי היהודים בבית ובבית הכנסת.
מהתמונות ניתן לעמוד על מבנה בית הכנסת וריהוטו, מהלך החיים של היהודי, מלידתו, מילתו וחתונתו ועד מותו וקבורתו, חיי המשפחה, מעמד האשה וחינוך הילדים, הבית היהודי, ריהוטו וחפציו, מנהגי ההג, הלבוש.
קישוט נוסף שהוא ייחודי לכתבי היד היהודיים הוא עיטור מלות הפתיחה שמקביל לעיטור האות הראשונה בכתב היד הלועזי.
מילות הפתיחה תופסות לעיתים חלק גדול מהדף ואף את כולו.
מלבד מלות הפתיחה מופיעים עיטורים כאלה גם לשם הדגשה של מילים מיוחדות, כמו "פסח", "מצה", ו"מרור", או למשל העיטור החוזר של המילה "אילו" בפיוט הנודע דיינו.
איורים מהגדות מאוירות כגון הגדת סרייבו, הגדת הזהב, הגדת ריילנדס הספרדית, הגדת האחות להגדת הזהב וההגדה ההיספנית־מורסקית, מראים כי דמויות גבריות רבות - לרבות דמויות מקראיות ולפעמים גם גברים בני התקופה - מופיעות גלויי ראש, גם בסצנות בעלות אופי דתי, כמו קריאת ההגדה בליל הסדר, תפילה או הקרבת קרבן.
היעדר העקביות בכיסוי הראש - כאשר חלק מהדמויות מצוירות עם כיסוי ראש וחלקן בלעדיו - מחזק את ההבנה שמדובר לא בהלכה מחייבת אלא במנהג שלא היה אחיד או הכרחי באותה תקופה.
יתר על כן, נשים באותם איורים מופיעות כמעט תמיד עם כיסוי ראש, מה שמעיד על מודעות של המאיירים לנורמות צניעות מגדריות, ומבליט את הפער בנוגע לחובת הכיסוי עבור גברים.
חוקרים סבורים שהמאיירים עיצבו את הדמויות בהתאם למוסכמות הסגנוניות של זמנם, וכי דמויות תנ"כיות צוירו כטיפוס אוניברסלי של "אדם קדמון" ולא בהכרח לפי המנהגים המקומיים של יהודי התקופה.
יחד עם זאת, העובדה שכיסוי הראש לא הופיע בעקביות גם בדמויות יהודיות בני הזמן, מצביעה על כך שמנהג זה טרם התמסד כנורמה דתית מחייבת.
השוואה בין הגדות קטלוניה לבין הגדות אשכנזיות
+ שם ההגדה תמונה הגדת ששון הגדת ברצלונה הגדת קאופמן הגדת פראטו הגדת ריילנדס
+ שם ההגדה תמונה הגדת ששון הגדת הזהב הגדת שאלתיאל הגדת קאופמן הגדת פראטו הגדת ריילנדס הגדת האחות הגדת פובלט הגדת היספנית-מורסקית
הגדוד השלישי של הבריגדה היהודית היה אחד משלושת גדודי חיל הרגלים של הרגימנט הארץ-ישראלי בחטיבה היהודית הלוחמת (הבריגדה היהודית).
מאבקו המדיני של היישוב בימי מלחמת העולם השנייה התמקד ב-3 עניינים מרכזיים: עלייה, הקמת יחידות צבא עבריות להשתתפות במלחמה ומאבק במגמות האנטי ציוניות של הממשל הבריטי.
מלחמת העולם השנייה שינתה את סדרי העדיפויות גם בתחום הצבאי: ההנהגה הציונית רצתה לשלב את הכוח הצבאי היהודי במערכה נגד "הציר".
מיד עם פרוץ המלחמה הציעה הסוכנות היהודית תוכנית לגיוס יהודים מארץ ישראל ליחידות יהודיות במסגרת הצבא הבריטי.
הממשלה הבריטית דחתה הצעות אלו וגייסה רק כמה עשרות בעלי מקצועות מיוחדים.
המדיניות הבריטית עצרה כל יוזמה להקמת חטיבה יהודית מחשש שהדבר ירגיז את המדינות הערביות שהיו ספקיות הנפט העיקריות של בריטניה.
שלטונות המנדט עשו כל שביכולתם לשבש את ההתגייסות היהודית.
ביחסם תחילה הם הלכו צעד אחד קדימה אבל חזרו שני צעדים אחורה.
הם שלחו את הפלוגות למשימות שמירה במחנות שבויים ובשדות תעופה מרוחקים.
הציוד שניתן לחיילים היה מיושן והם עסקו בעיקר בשמירה ובאבטחת מתקנים ברחבי הארץ.
זאת בעוד שפניהם של חיילי הגדוד השלישי היו להבסת גרמניה הנאצית.
פניהם היו לחזית ולא לעורף.
המפנה ביחס השלטונות הבריטיים כלפי הבריגדה הגיע רק בהתהפך גלגלי המלחמה לקראת סופה, כאשר תוקפו של ה"איום המתמיד" בעולם הערבי פג מקצת.
בעת שהותם בלטרון נצטווה מפקד הגדוד על ידי המפקדים הבריטיים להוציא לאור את עיתון הפלוגה.
עם קבלת הודעה זו, שלטונות הצבא הכירו בו כגדוד חי"ר יהודי לכל דבר, על שפתו סמלו ודגלו.
חיילי הבריגדה היהודית העידו שההחלטה על מגן דויד צהוב שיהיה תג הבריגדה התקבלה בשל הצורך להתנגד להשפלה שסימל הטלאי הצהוב, להתריס כנגדה ולהפכו לסמל של גאווה לאומית.
עם שינוי יחס השלטונות הבריטים, הוחל ביולי 1943 בהקמת המפקדה של הגדוד השלישי, ולוטננט קולונל מונטגומרי נתמנה כמג"ד.
לסגנו מונה מייג'ור לאו קוסט, שהיה מפקד פלוגה 28. עם הקמת המפקדה הוחל בהשלמת תקני הנשק בפלוגות לפי התקן החדש במסגרת הגדוד.
בסוף דצמבר 1943 הוחל במינוי מש"קים יהודים לפלוגות.
עם כניסת איטליה למלחמה ביוני 1940, הסתמן השינוי בעמדת השלטון הבריטי.
באוקטובר 1940 אישרה ממשלת בריטניה תוכנית להקמת כוח יהודי לוחם בן 10,000 אנשים.
מימוש התוכנית נדחה בשל התנגדות בשלטונות הבריטיים להקמת כוח יהודי לוחם.
המערכה למען צבא יהודי עברה מן הארץ לזירה הציבורית בבריטניה ובארצות הברית.
בעקבות לחץ דעת הקהל במדינות אלו, נענתה הממשלה הבריטית והודיעה באוגוסט 1942 על הסכמתה להקמת רגימנט פלשתינה א"י, שיהיה מורכב מיהודים וערבים.
בסוף 1942 אורגנו יחידות אלו ב-3 גדודי חי"ר.
היהודים הגבירו את לחצם, ולבסוף, בספטמבר 1944, החליטה הממשלה הבריטית להקים "חטיבה יהודית לוחמת" (חי"ל).
היא הייתה מורכבת מ-3 גדודי חי"ר ומיחידות תותחנים ושירותים.
מספר מגויסיה הגיע ל-5,000 חיילים.
רוב קציניה היו יהודים ועל מדיה היה תג בצבע כחול לבן.
היא נשלחה לחזית האיטלקית והספיקה להשתתף בקרבות בחודשים מרס-אפריל, לפני כניעת הצבא האיטלקי.
הגדוד לא נטל חלק פעיל במאבק על הסמל ועל הדגל.
מפקדי הגדוד סברו כי אין להתנגש עם הפיקוד הבריטי אם אין הדבר הכרחי, כי יחסים מתוחים עם הפיקוד עלולים להביא להחלטה על פירוק הגדודים ועל שחרור מהצבא, ואז שכרו ייצא בהפסדו.
הגדוד השלישי בבריגדה היהודית הורכב משתי פלוגות שרוכזו באזור חיפה.
המאפיינים העיקריים של הגדוד באו לידי ביטוי בהרכב הדמוגרפי שלו.
הקבוצה הראשונה הייתה קבוצה של מבוגרים, שהמניע העיקרי להתנדבותם היה הדאגה לגורל הארץ ולגורל היישוב בו.
לקבוצה השנייה השתייכו "כפויי גיוס", אלה שהתגייסו כתוצאה מפעולות האכיפה להתגייס לצבא הבריטי שניהלו אז מוסדות היישוב.
אבל לצד כל אלה בלטה הקבוצה של "מתנדבי גיוס", מרביתם בוגרי גימנסיות, סטודנטים ופלמ"חינקים שנמאסה להם הישיבה בבסיסי הפלמ"ח בזמן שביבשת אירופה מתחוללת מלחמת העולם השנייה.
תחילת הדרך לחזית - בורג' אל ערב
לאחר שהבריטים החליטו על הקמת הבריגדה, הם היו מעוניינים שהיא תיטול חלק בקרבות.
לפיכך פעלו מערכות ההדרכה בקצב מזורז.
הקצינים והמש"קים נשלחו מהגדוד לקורסים באיטליה ומרביתם רכשו את המקצוע הנדרש.
ערב ההכרזה על הקמת החי"ל, קיבל הגדוד פקודה לנסוע ממקום החנייה בחיפה ובירושלים למצרים והיה הראשון להגיע לשטח הכינוס של הבריגדה בבורג' אל-ערב, מערבית לאלכסנדריה שבמצרים.
ריכוז אנשי החטיבה בבורג' אל ערב התבצע לשם ארגונה והרכבתה מחדש למערך של בריגדה לוחמת, לקראת כניסתה לאיטליה.
במקום הוקם מחנה אוהלים של הבריגדה.
הגדוד התארגן לקראת יציאה לחזית וחיכה לה.
בשלב זה הגדוד צויד באמצעי לחימה.
בפרק הזמן בין ההתארגנות בבורג' אל ערב לבין ההגעה לפיוג'י שבאיטליה, הגדוד התאמן ללחימה.
יחד עם זאת היחידה סבלה ממחסור בכוח אדם.
היציאה לאיטליה ושלב ההכשרה לחזית
בנובמבר 1944 הפליג הגדוד יחד עם 2 הגדודים האחרים לטרנטו שבאיטליה.
עם צאת הבריגדה לאיטליה היה חשש שהאויב יעשה מאמץ מיוחד כדי לפגוע ביחידה צבאית זאת, אשר סימלה את העובדה שלמרות מה שעשו הנאצים לעם ישראל, לא נשברה רוחו.
לכן נעשו סידורים מיוחדים להסוות את יציאתה של החטיבה לדרכה.
יעד הנסיעה היה סוד כמוס.
החיילים עלו על אוניות תובלה שהצטרפו לשייטת הצבא המוקפת במשחתות בריטיות, ורק כשעלו לאוניות נמסר להם יעד ההפלגה.
לבסוף הם נחתו בנמל טרנטו שבאיטליה.
בפברואר 1945 הורתה מפקדת הצבא הבריטי באגן הים התיכון למטה הבריגדה להתארגן ליציאה לחזית.
הוראה זו הפתיעה, משום שנדרש כחודש עד להשלמת סדרות האימונים.
הפקודה לתזוזה ניתנה רק בשבוע השלישי, ועד אז הבריגדה השלימה תרגיל עוצבתי וחפיפת הקו.
אחד ממפקדי הגדוד, אפרים בן ארצי, נקרא למטה היחידה והצטווה לנסוע למטה בעלות הברית כדי להכין את קבלתה של הבריגדה בחזית ולארגן את קבלתה.
מטרנטו המשיכו אנשי הגדוד לעיר פיוג'י, ששימשה כבסיס בו החלו סדרת אימונים לקראת כניסתם לחזית.
כמפקד נתמנה יהודי שהושאל מהצבא הקנדי, לוי בנג'מין.
בריגדיר בנג'מין היה איש חיל ההנדסה אך ללא ניסיון קרבי.
בפעילות הבריגדה היהודית באיטליה ניתן להבחין בשלושה שלבים: השלב הראשון החל ב-3 במרץ 1945. הבריגדה עברה בו אל תחת פיקוד דיביזיית חיל הרגלים ההודית (בדיוויזיות ה"הודיות" שליש חיל רגלים היו יחידות בריטיות רגילות, ובחיל התותחנים ובחילות המקצועיים שיעורן היה אף גבוה יותר).
המגמה הייתה להחליף את הבריגדה המשוריינת השנייה הבריטית שהחזיקה בגזרה שממערב לנתיב 16, מדרום ל ומצפון לרוונה.
השלב הראשון הסתיים ב-24 במרץ, בו הוחלפה הבריגדה על ידי יחידות מ האיטלקית קראמונה.
("קבוצת קרב" בפי האיטלקים הייתה מעין דיוויזיה מוקטנת אשר כללה כרגיל שני רגימנטיים רגליים בלבד.
בעוצמתה הממשית ניתן אולי להשוותה למחצית דיוויזיה בריטית רגילה).
הבריגדה עברה אל תחת פיקוד הקורפוס העשירי, מדרום לפאנזה.
ב-27 בפברואר 1945 יצאה החטיבה היהודית הלוחמת לתפיסת נקודה בחזית האדריאטית, וכעבור כמה ימים הגיעה לרוונה.
מכאן הוחל במשלוח הגדודים צפונה מרוונה ודרומית לעיירה אלפונסינה, שעל נהר הסניו, בה החזיקו כעת הגרמנים.
הגדוד השלישי חנה ליד הכפר רוסי והיווה את חיל העתודה של החטיבה, בהחליפו מזה שבוע את הגדוד השני.
באותו יום הגדוד הוזנק, פתח בירי מרגמות וקטל את עמדות האויב.
במרץ 1945 נע הגדוד צפונה לכיוון החזית והגיע לקטע המערבי ביותר של החזית, לכפר רוסי.
הקרקע בגזרה זו הייתה מישורית והאויב הגרמני המשיך להילחם בחזית.
ב-11 במרץ 1945 החליף הגדוד השלישי את הגדוד השני בחזית.
ב-19 במרץ 1945 השתלטו 2 סיורים של הגדוד על שלוש עמדות שתפסו הגרמנים בשטח ההפקר.
אחד מהסיורים היה סיור למטרות מודיעין בפיקודו של הקצין .
הם שבו לראשונה 12 חיילים גרמנים.
אחד מהם נהרג מאש הגרמנים במהלך תנועת הגדוד חזרה לעמדותיו.
ב-20 במרץ 1945 השתתף הגדוד בטיהור הכפר לה ג'ורג'טה.
ב-24 במרץ 1945 הועבר הגדוד מהחזית המישורית בגזרת אלפונסינה לאזור הררי ומבוצר, שם חנתה דיביזיית הצנחנים הרביעית הגרמנית.
ההתקפה על לה ג'ורג'טה הייתה פעולה קטנה ומוגבלת ללא חשיבות היסטורית, אבל לחיילי הבריגדה הייתה זאת נקודת מפנה: לראשונה כוח של לוחמים יהודים במדים, על סמלם ועל דגלם ותחת פיקוד יהודי, תקף כוח גרמני ויכול לו.
החייל , שנהרג מאוחר יותר, מתאר את ההד שעשתה פעולה זו:
"את ההד שעשתה פעולה זו קשה לתאר.
כשבאנו למקום הייתה כאן חזית שקטה.
שני הצדדים, מסיבות מובנות, היו שבעי רצון מהשקט, וכל פעולה לא נעשתה.
פרט ליריות מעטות משני הצדדים על מנת להודיע "חי אנוכי", לא היית שומע כל רעש ויכולת לשכוח כל מלחמה כאן.
"פעולה!" דרשו הבחורים והם הלכו מחיל אל חיל: פטרול ראשון משמיד כליל פטרול אויב, שני לוקח שבויים באמצע היום לאור השמש.
שתי פעולות אלו הרימו את קרננו ושמנו נישא בפי כל החילות שבסביבה.
כל מכונית שלנו שהייתה עוברת בדרך נעצרה על ידי בני-הברית, והשאלה הראשונה הייתה: 'האם אתם מהיחידה היהודית?' ולתשובתך החיובית השיב גל של מחמאות ותשבחות עם 'יישר כח'".
בימים האחרונים של חודש מרץ 1945 הועברה הבריגדה לזירה אחרת, מערבית לגזרת אלפונסינה, והתמקמה בעיר בריזיגלה.
ההחלטה על העברתה נתקבלה במסגרת ההיערכות הכללית של כוחות בעלות הברית, לקראת המתקפה הסופית על הכוחות הגרמנים באיטליה.
בגזרה זו התמקמה דיביזיית צנחנים גרמנית שעברה כמה טבילות אש.
באפריל 1945 החלו בעלות הברית במתקפה האחרונה, שבמסגרתה הוטל על הבריגדה לצלוח את נהר הסניו ולבצע התקפה מוגבלת על המוצבים הגרמניים שמצפון לו, לצורך הסחה ממאמץ ההבקעה העיקרי וכדי להשתלט בהמשך על הרכסים שמצפון לסניו ממול לגזרה.
ב-11 באפריל 1945 כונס הגדוד השלישי והתארגן במהירות לקראת ההתקפה.
בשעות הצהריים החלה פלוגה שלו לחצות את הסניו, בעוברה דרך ראש גשר.
משימתו של הגדוד השלישי הייתה לכבוש את הכפר מונטה גביו במעלה הרכס שמצפון לסניו.
ההתקדמות הייתה איטית בשל התנגדות הכוח הגרמני.
הגדוד התחפר בכפר הקטן אוסאנו.
למחרת, ב-12 באפריל 1945, כבש הגדוד את רכס מונטה גביו.
הגדוד המשיך וכבש את הכפר מונטה קאזאלה.
ב-14 באפריל 1945 רוכז הגדוד באזור בריזיגליה מדרום לסניו ולמעשה סיים שם את חלקו במתקפת בעלות הברית.
בלילה שבין 4 ל-5 באפריל חצו חיילי הבריגדה את נהר הסניו לגדה הצפונית.
באותו לילה אירע אסון בגדוד השלישי: בניין ששימש כעמדה התפוצץ.
עוצמת ההתפוצצות הייתה כה עזה שהבניין נשרף כליל.
5 לוחמים נספו באסון והם: , סרג'נט ושלושת הטוראים , ו.
4 חיילים קבורים בקבר אחים בבית הקברות הצבאי ברוונה.
לאחר מאמצים רבים, החיילים שהיו בחוץ הצליחו להוציא את סרג'אנט משה מלמן, שהיה אבוקה בוערת, ובדרך למפקדה נפטר מפצעיו.
החייל היחיד שהצליח להינצל היה החובש שנכווה קשות אבל ניצל.
לא הייתה אפשרות לכבות את הדליקה ולהציל את הלוחמים.
בתחקיר שניערך לאחר האירוע נקבע שמקור השריפה היה פנימי ולא חיצוני.
אירוע זה, שהוזכר בכל שלושת גדודי הבריגדה, היה אירוע טראומתי לחטיבת הבריגאדה ובפרט לחיילי הגדוד השלישי.
בתאריך 11 באפריל 1945 סיימה הבריגדה את תפקידה במלחמת העולם השנייה על גדות נהר הסניו שבצפון איטליה.
פעילות נוספת של חיילי הגדוד השלישי
בצד פעולות הרכש, נטלו חיילי הגדוד חלק במבצעי ההברחה וההעפלה.
כל אלה לאחר שחיילי הגדוד הוצבו בקו החזית בנטלם חלק בפעילות מבצעית ענפה ומגוונת.
האיש אשר הכין את חיילי הגדוד לקרב ופיקד עליהם היה המג"ד קולונל גופטון סלמונד.
הקולונל שימש כמודל חיקוי לחייליו, והוא שתרם רבות לגיבוש הרוח המיוחדת ערב הכניסה לקווי החזית ובפעילות הגדוד לאחר המלחמה.
"הגדרה עצמית" היא מושג במשפט הבינלאומי שמשמעותו מתן אפשרות לעם או לאוכלוסייה מקומית להחליט באופן חופשי ובלא התערבות חיצונית על אופי השלטון הרצוי להם ועל האופן שבו הוא יתממש.
המושג מיוחס לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אם כי נעשה שימוש במושגים דומים גם לפניו.
עקרון הזכות להגדרה עצמית עמד בבסיס הסכם ורסאי שנחתם אחרי מלחמת העולם הראשונה, והורה על הקמת מדינות לאום חדשות באירופה במקום האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית.
מאוחר יותר עמד העיקרון הזה בבסיס הדרישה לדה-קולוניזציה, משטר המנדטים – סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים, כלומר ביטול השלטון האירופי הקולוניאלי באפריקה ובאסיה.
המושג "הגדרה עצמית" התייחס מלכתחילה לאוכלוסייה בעלת שפה ותרבות משותפת ("לאום") היושבת בטריטוריה מוגדרת.
מימוש ההגדרה העצמית נעשה באמצעות הכרזה על הטריטוריה ועל הציבור היושב בה כמדינת לאום, או כחלק אוטונומי בתוך פדרציה.
תוך כדי מימוש עקרון ההגדרה העצמית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, התבררה הבעייתיות שבו – קבלת כל התביעות להגדרה עצמית איימה לפצל את אירופה למדינות זעירות וליצור עוד ועוד גבולות מדיניים שיחסמו מעבר חופשי של אנשים וסחורות.
את הבעיה ניסו לפתור באמצעות הקמת פדרציות כגון יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ואחרות, אולם פתרון זה נחל כישלון, כיוון שהעמים שישבו במדינות אלה לא הצליחו לקיים שלטון משותף לאורך זמן.
מלבד זאת, לא כל עם ישב בטריטוריה מוגדרת.
יהודי אירופה, למשל, ישבו בקהילות קטנות יחסית בכל רחבי היבשת.
ההונגרים היו מפוצלים בין הונגריה עצמה לבין מחוז טרנסילבניה שבלב רומניה.
יישום הזכות להגדרה עצמית נתקל בבעיות קשות אף יותר בתקופת ביטול השלטון הקולוניאלי, בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ובשנות ה-60 של אותה מאה.
הגבולות המדיניים באפריקה ובאסיה הוגדרו על-פי אינטרסים של המעצמות האירופיות, ולעיתים קרובות התעלמו ממאפייני התושבים המקומיים, כגון דת, מנהגים, שפה וכיוצא באלה.
האו"ם, שקיבל את הזכות להגדרה עצמית כחלק מאמנת האו"ם (בתיקון משנת 1951), והמדינות החברות בו, ראו את מימוש הזכות בתוך הגבולות הקיימים, ובכך הביאו להקמת מדינות רב-לאומיות שמתקשות לקיים שלטון משותף.
באירופה, אחרי מלחמת העולם השנייה אוזנה הזכות להגדרה עצמית באמצעות הקמת ארגונים לשיתוף פעולה בינלאומי.
החשוב שבהם הוא האיחוד האירופי שמאפשר מעבר חופשי של אנשים וסחורות בין המדינות החברות בו, וכן מסגרת חוקתית משותפת למדינות החברות.
כל זאת, תוך כדי שמירת עצמאותה של כל מדינה חברה.
המבנה הזה החזיק מעמד שנים רבות, אולם לאחרונה הוא עומד בפני אתגרים מסובכים: הגירה מסיבית ממדינות אפריקה ואסיה שמשנה את הרכב האוכלוסייה בחלק מהמדינות וכמו כן תופעת הגלובליזציה, כלומר פיתוח אמצעי תחבורה ותקשורת מהירים שיוצרים קהילות בינלאומיות ותאגידים מסחריים בינלאומיים שנוגסים בכוחן של מדינות הלאום והארגונים הבינלאומיים שהקימו.
התנועה הציונית העמידה, עם הקמתה, במרכז מטרותיה את זכות ההגדרה העצמית לעם היהודי בארץ ישראל.
זאב זבוטינסקי, ממנהיגי הציונות, ביטא את האמונה כי זכות ההגדרה העצמית היא עקרון מקודש והוא כתב במאמרו 'המוסר של קיר הברזל', "דמוקרטיה והגדרה עצמית הן עקרונות מקודשים...".
הגדרה מעגלית היא הגדרה המשתמשת במושג שאותו מבקשים להגדיר, באופן המונע מההגדרה להיות אינפורמטיבית.
למשל: "הגדרה מעגלית היא הגדרה מעגלית" או "כלב הוא חיה בעלת ארבע רגליים הנובחת ככלב".
לעומת זאת "טלפון אלחוטי הוא טלפון הפועל ללא חוט" אינה מעגלית, משום שהיא סומכת את המושג המוגדר ("אלחוטי") על מושגים אחרים ("פעולה" ו"חוט").
'הגדרה מעגלית' שהיא הגדרה בעלת מבנה מסוים.
הסבר מעגלי, שהוא הסבר של תופעה על ידי התופעה כשלעצמה: "ומדוע נקרא שמה של הכרוכיה 'כרוכיה'?
משום שצווחת ככרוכיה" (ספר הבדיחה והחידוד לדרויאנוב).
'הגיון מעגלי' שהוא נימוק הצורך או הרצון לעשות דבר מה במונחי עצמו ("למה הממשלה החליטה על תוכנית ההתנתקות?" "משום שתוכנית ההתנתקות נקבעה בהחלטת ממשלה"; "למה את רוצה דווקא את הסוכרייה האדומה?" "כי אני רוצה").
קרובה להגדרה המעגלית היא הגדרה רקורסיבית (אשר משתמשת במושג שאותו מבקשים להגדיר, אבל מחילה אותו על אובייקט אחר באופן אפקטיבי).
"יהודי הוא מי שאחיו יהודי" היא הגדרה מעגלית, בעוד ש"יהודי הוא מי שנולד לאם יהודיה" אינה מעגלית אלא רקורסיבית.
כשבוחנים קבוצת הגדרות, ייתכן שאף אחת מהן אינה מעגלית כשלעצמה, אבל הקבוצה כולה מספקת הגדרה מעגלית.
לדוגמה: "מזח הוא אותו חלק בנמל המאונך לרציף", ו"רציף הוא חלק בנמל המאונך למזח".
קבוצות כאלה נפוצות במילוני-כיס; למשל: "רוח: נפש, נשמה", "נשמה: רוח, נפש", "נפש: נשמה, רוח".
קבוצות כאלה יכולות ללמד אותנו על הקשרים בין המונחים המוגדרים, אבל ללא ידע מוקדם על אף אחד מהמושגים החדשים, לא ניתן לחלץ מהם הגדרה מסודרת.
אפשר לטעון שקבוצת כל ההגדרות במילון היא קבוצה מעגלית - הרי היא מגדירה את כל המילים תוך שימוש באותן מילים טעונות-הגדרה.
זוהי אכן בעיה עקרונית, הנידונה במסגרת הפילוסופיה של השפה.
במישור המעשי, מחברי מילונים עושים מאמץ להימנע ממעגליות על ידי הגדרת כל מושג במונחי מושגים 'פשוטים' יותר (אם "טלפון אלחוטי הוא טלפון הפועל ללא חוט", יש צורך למצוא הגדרות של "טלפון" ושל "חוט" שלא יסתמכו על הבנת המושג "טלפון אלחוטי").
הגדרה רקורסיבית או הגדרת נסיגה היא הגדרת מושג באופן שמצריך פניה אל אותה הגדרה, אבל בתנאים שונים.
למשל, ההגדרה "יהודי הוא מי שאמו יהודיה" היא רקורסיבית, משום שכדי לקבוע האם אדם הוא יהודי, עלינו לדעת אם אימו יהודייה.
ההגדרה מחליפה את השאלה 'האם אדם הוא יהודי?' בשאלה 'האם אימו יהודיה?', בשונה מהגדרה מעגלית המחליפה את השאלה באותה שאלה עצמה.
יש להבחין בין רקורסיביות של הגדרה, לבין רקורסיה שהיא בדרך-כלל פעולה המבוצעת על ידי הפניה עצמית.
במתמטיקה הגדרה רקורסיבית של מושג מתקבלת כהגדרה תקפה, אם אפשר להוכיח שהיא מספקת תשובה חד-משמעית בכל מקרה; ההוכחה היא בדרך כלל באינדוקציה או באינדוקציה טרנספיניטית.
הגדרה כזו נקראת הגדרה אינדוקטיבית.
ההגדרה " שווה ל- אם , ול- אחרת" היא הגדרה אינדוקטיבית של פונקציית העצרת.
במערכת פאנו בונים את פעולת החיבור של מספרים טבעיים מתוך פעולת העוקב (העוקב של 5 הוא S(5)=6, וכדומה).
את פעולת החיבור מגדירים באופן אינדוקטיבי: אם b=1 אז לפי ההגדרה ; אחרת, b הוא העוקב של איבר מתאים c, ואז מגדירים a+b=S(a)+c.
החלפנו כאן את המושג "b+?" במושג 'פשוט' יותר, "c+?".
בלוגיקה מתמטית, פסוק תקני הוא אטום, או פסוק שנבנה באופן חוקי מפסוקים תקניים.
זו הגדרה רקורסיבית, שבעזרת אינדוציה על אורך הפסוק אפשר לראות אותה כהגדרה אינדוקטיבית.
בתאוריה של מספרים סוריאליסטיים, מגדירים "משחק הוא זוג סדור שכל רכיב שלו הוא קבוצת משחקים".
ממבט ראשון זו הגדרה בעייתית, שכן לכאורה ההנחה שבכלל לא קיימים משחקים היא עקבית.
אבל אם נשים לב שהקבוצה הריקה היא בוודאי קבוצה של משחקים (באופן ריק, ללא קשר להגדרה), יתברר שאפשר לבנות את המשחק שבכל רכיב שלו יש קבוצה ריקה, ועוד רבים אחרים.
אפשר להגדיר 'תאריכי לידה' למשחקים (המשחק שבנינו נולד ביום 0, אלו שהרכיבים שלהם משתמשים רק בו נולדו ביום 1, וכן הלאה), וכך לקבל הגדרה אינדוקטיבית תקפה.
עבור מספרים טבעיים אפשר להגדיר: "מספר חצילי הוא כזה שלפחות מחצית מן המספרים הקטנים ממנו אינם חציליים".
לפי ההגדרה הזו 1 הוא חצילי באופן ריק (אין מספרים קטנים ממנו, וממילא הם כולם לא חציליים).
הקורא מוזמן לבדוק שחציליות היא שם חדש לאי-זוגיות.
לקבוצות כדוגמת קבוצת קנטור אפשר לתת הגדרה רקורסיבית: "תת-קבוצה C של הקטע [0,1] היא 'קנטורית' אם היא שווה לאיחוד של קבוצה קנטורית המכווצת לשליש השמאלי של הקטע, עם קבוצה קנטורית המכווצת לשליש הימני שלו".
יש הרבה קבוצות קנטוריות (ביניהן קבוצת קנטור עצמה, אבל גם הקבוצה הריקה).
כעת, את קבוצת קנטור אפשר להגדיר כאיחוד כל הקבוצות הקנטוריות - אלא שזו בנייה מפורשת ולא רקורסיבית.
הגדרה אופרציונלית, הגדרה אופרטיבית או הגדרה ביצועית היא הגדרה של מושג כך שזו תשקף אותו במידה המרבית, כביכול.
הגדרה אופרציונלית תכלול הסבר על השיטה שיש לבצע (האופרציה) כדי למדוד את אותו משתנה תאורטי במציאות, במחקר מדעי.
הגדרה אופרציונלית חייבת להיות ברורה, ותוערך יותר אם תהיה קלה למדידה.
מושגים הזוכים להגדרה אופרציונלית עשויים להיות מושגים שמשמעותם המקורית אינה חד משמעית (כמו חוכמה), או תלויה בדעה (כמו איכות חיים או מידת הסימטריה הגופנית של אדם).
אולם, גם מושגים חד משמעיים זוכים להגדרות אופרציונליות שקשה למדוד אותם.
לדוגמה, תוצאת מדידת משקל במאזניים היא הגדרה אופרציונלית למסה, המושגים משקל ומסה אינם חופפים, אלא רק בעלי מתאם טוב בסביבה בה חיים רוב בני האדם.
הגדרה משדלת (Persuasive definition) היא הגדרה נוספת של מונח בעל משמעות נלווית ערכית או רגשית בגלל הגדרה אחרת של אותו מונח, אשר מעבירה את המשמעות הנלווית אל מושאי ההגדרה הנוספת.
המונח נטבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי צ'ארלס סטיבנסון שהיה פילוסוף אנליטי.
אחת הדוגמאות שהובאה על ידי סטיבנסון הייתה הגדרת המונח "בן תרבות" לה יש קונוטציה חיובית, כאדם בעל דמיון רגיש ומקוריות.
שימוש בהגדרה זאת מאפשרת לייחס לאדם שמקובל לראותו כ"חסר תרבות" את תכונת התרבותיות.
ספר לוגיקה פופולרי של פטריק הורלי מגדיר "הגדרה משדלת" כהגדרה המתחזה לניסיון כן לתת הגדרה למונח, בעוד הוא מייחס משמעות חיובית או שלילית למונח המוגדר.
כדוגמה, הביא הורלי את שתי ההגדרות הבאות להפלה מלאכותית:
רצח חסר רחמים של חפים מפשע
הליך רפואי בטוח ומקובל בו מורידים מאישה עול בלתי רצוי
אולם דוגמה זאת של הורלי אינה מוסכמת, שכן לשיטתו של סטיבנסון המונח המוגדר הוא זה שנושא משמעות ערכית או רגשית ולא ההגדרה.
על פי גישתו של סטיבנסון, השימוש בהגדרה משדלת נלווית למידה מסוימת של הטעיה.
לשיטתו, במקרים רבים הגדרות משדלות משמשות לגבי מונחים בעלי הגדרה בלתי ברורה.
במקרים רבים אנשים המשתמשים בהגדרה משדלת עושים זאת תוך הצגת ההגדרה שלהם כ"ההגדרה האמיתית" או "ההגדרה הנכונה".
היו אף שהתייחסו אל הגדרה משדלת כאל כשל לוגי.
לעומת זאת, היו שטענו למקרים של שימוש לגיטימי בהגדרה משדלת.
למשל, בורגס ג'קסון טען שהרחבת התחולה של המונח אונס על ידי תנועות פמיניסטיות כדי שיכלול גם מקרים של כפייה מילולית, היא הגדרה משדלת לגיטימית.
Definition of Free Cultural Works (תרגום מאנגלית: "הגדרת תוכן תרבותי חופשי") היא הגדרת תוכן חופשי כפי שהוצגה על ידי אריק מולר, ומפורסמת באתר freedomdefined.org.
הטיוטה הראשונה ל"הגדרת התוכן התרבותי החופשי" יצאה לאור ב-3 באפריל 2006, ובין המסייעים למיזם היו ריצ'רד סטולמן, לורנס לסיג, אנג'לה ביסלי, ואחרים.
גרסה 1.0 ו-1.1 נכתבו במקור בשפה האנגלית ותורגמו למספר שפות נוספות.
"הגדרת התוכן התרבותי החופשי" נמצא בשימוש קרן ויקימדיה.
בשנת 2008 הוגדרו הרישיונות ייחוס, וייחוס שיתוף זהה, של Creative Commons, כמאושרים בתור תוכן תרבותי חופשי.
התוכן בוויקיפדיה, לדוגמה, הוא תוכן תרבותי חופשי.
רישיון הייחוס שיתוף זהה של Creative Commons
הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של FreeBSD
הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו
הרישיון הציבורי הכללי של גנו
הגדת וושינגטון היא הגדה של פסח בעברית שנוצרה על ידי הסופר והמאייר יואל בן שמעון בשנת 1478. ההגדה נכתבה על גבי קלף, והיא שזורה באיורים בטמפרה וזהב.
ההגדה ניתנה לספריית הקונגרס בשנת 1916 על ידי אפרים דיינרד כחלק מאוסף דיינרד השלישי.
החל מתאריך 5 באפריל 2011, מוצגת ההגדה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בהגדה זו, בעמוד שבו מוזכר עניין המרור, אייר יואל בן שמעון איש שמצביע על אישה.
הדבר רומז למנהג עממי להצביע על האישה באמירת "מרור זה".
בהגדת פראג, שנדפסה עשרות שנים מאוחר יותר, נכתב בצד העמוד של מצוות מרור :"יש מנהג בעולם שהאיש מורה על האשה משום שנאמר אשה רעה מר ממות".
הגדת דרמשטאדט היא הגדה של פסח שנכתבה על ידי הרב ישראל בן מאיר מהיידלברג בסביבות שנת 1430. ככל הנראה נכתבה ואויירה באזור נהר הריינוס התיכון.
הגדת דרמשטאדט ייחודית באיכות הכתיבה של הסופר, וכן באיכות האיורים המרשימים והצבעוניים.
ההגדה מעוטרת באיורים מפוארים שנוצרו ככל הנראה על ידי מאיירים נוצריים, ואין בינם לבין הטקסט קשר ישיר.
באחד האיורים מופיע לוח פתיחה של "שפוך חמתך".
בלוח זה מופיעות דמויות של נשים צעירות, הלומדות מתוך ספרים, יחד עם דמויות גברים.
כמעט כל הדמויות המופיעות באיורי ההגדה אוחזות בספר, אולי הגדה של פסח.