tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהוא מפקד על האנטרפרייז-E החדשה (האנטרפרייז-D נהרסה בסוף הסרט "דורות"), פיקארד מתעמת שוב עם הבורג בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש".
מאוחר יותר, הוא נלחם נגד הפינוי הכפוי של גזע חייזרים מכוכב הבית שלהם, בסרט "מסע בין כוכבים: המרד", וכן מתעמת עם שיבוט של עצמו, שנוצר על ידי הרומולאנים, בסרט "מסע בין כוכבים: נמסיס".
בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד", המתרחשת כ-18 שנה אחרי אירועי "נמסיס" מתברר שפיקארד, כעת בדרגת אדמירל, החליט להתפטר מצי הכוכבים לאחר שהללו סירבו להמשיך את הפרויקט עליו פיקד, לחילוץ הרומולאנים שכוכב הבית שלהם עבר סופר נובה והשמיד את העולמות הסובבים, ולמעשה את רוב העולמות המיושבים באימפריה הרומולאנית.
פיקארד פרש לשאטו פיקארד בצרפת, שם הוא מגדל גפנים ומיינן, ובנוסף כותב ספרי היסטוריה.
עם תחילת הסדרה מתברר שפיקארד סובל מהסינדרום האירומודי (Irumodic Syndrome) ממנו התברר שהוא סובל בפרק הסיום של "הדור הבא".
בעקבות הגעתה של דאג', בתו של דאטה, מחליט פיקארד לצאת למסע בין כוכבי נוסף על מנת להציל את סוג'י, אחותה התאומה של דאג', מידי כוחות רומולאנים שזוממים לחסל את כל הסינתטיים.
פיקארד מצליח במשימה, תוך שהוא מקריב את עצמו כשהוא מחריף את הסינדרום האירומודי.
פיקארד נפטר, אמנם, אך תודעתו מוכנסת לגולם אנדרואידי וכך ממשיכה תודעתו להתקיים בגוף חדש, זהה לגוף הקודם, שתוכנת להזדקן כפי שפיקארד היה מזדקן באופן טבעי.
ב-1 באפריל 2020 פורסמה מתיחה לפיה דמותו האנדרואידית של פיקארד תופיע בעונתה השלישית של מסע בין כוכבים: דיסקברי, המתרחשת כ-900 שנה בעתיד.
דמותו של פיקארד והפיכתו לאנדרואיד הוזכרה בהמשך בסדרה בעונתה הרביעית, בה צוין שהוא היה הראשון שעבר את ההליך.
העונה השנייה של הסדרה מתרחשת בשנת 2401, כאשר ז'אן-לוק פיקארד מתמנה לקאנצלר של אקדמיית צי הכוכבים.
זמן קצר לאחר מכן, הוא יוצא עם ספינת הסטארגייזר לחקור תופעת חלל מסתורית שהופיעה בגבולות הפדרציה.
כשהם מגיעים אל התופעה, מופיעה לפתע מלכת בורג, ככל הנראה שורדת מהנגיף הקטלני שקפטן ג'יינוויי החדירה למרכז הפיקוד של הבורג בפרק הסיום של וויאג'ר.
המלכה טוענת שהתופעה מהווה איום קיומי על היקום ומבקשת לעזור לצי הכוכבים להתמודד איתה, אך כשהיא עולה לסיפון הספינה, היא מתחילה להשתלט על המערכות.
מתוך חשש לאיום, פיקארד מפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית של הספינה.
באותו רגע, קיו מופיע ומודיע שהגיע הזמן להשלים את המבחן שהחל עם פיקארד בפרק הראשון של הדור הבא.
הוא מעביר את פיקארד ואת צוותו לציר זמן חלופי שבו כדור הארץ נשלט על ידי קונפדרציה נאו-פשיסטית, ודיקטוריאלי שונאת זרים.
כדי לתקן את ציר הזמן, פיקארד והצוות משתפים פעולה עם מלכת הבורג, מצליחים להפעיל טכנולוגיית מסע בזמן, וחוזרים לשנת 2024 לרגע שבו ההיסטוריה התפצלה מהציר הנכון.
במסעם, הם מגלים כי המפתח לשמירת ציר הזמן היא רנה פיקארד, אחת מאבות אבותיו של ז'אן-לוק, שצריכה לצאת למשימה מדעית לירח אירופה, משימה שתוביל בעתיד למפגש הראשון של האנושות עם חיים חוצניים.
פיקארד, יחד עם גרסה צעירה של גאינן וטאלין, שומרת רומולאנית שמגינה על רנה, פועלים לשכנע אותה להתגבר על פחדיה ולצאת למשימה.
במקביל הם נאבקים באדם סונג, מדען אגואיסט תומך בורג, שמנסה למנוע את המשימה.
בסופו של דבר, רנה יוצאת לדרכה, ציר הזמן מתוקן, ואתגרו של קיו הושלם.
לאורך המסע, פיקארד מתמודד עם עברו האישי ונחשף לאמת הכואבת על ילדותו.
הוא מגלה את טבעו האמיתי של אביו, ומשלים עם העובדה שבטעות סייע לאימו, איווט, לשים קץ לחייה בעקבות מחלת נפש כשהיה ילד קטן.
קיו, שחושף כי הוא גוסס, ועומד לעלות למישור קיום גבוה יותר ומציין שכל מה שעשה נועד לא כעונש אלא כמתנה אחרונה, שנועדה לאפשר לפיקארד להתפייס עם עברו ולמצוא שלווה פנימית.
בסיום, פיקארד חוזר לשנת 2401, מנהל משא ומתן מוצלח עם מלכת הבורג החדשה, שבוחרת להישאר לצד תופעת החלל ולפקח עליה.
לא כאיום, אלא כבת ברית חדשה של הפדרציה.
עונה השלישית של פיקארד, שנוצרה כמחווה לשחקני סדרת מסע בין כוכבים הדור הבא, מתרחשת כשנה לאחר העונה הקודמת.
פיקארד מקבל קריאת מצוקה מבוורלי קראשר ומגלה שיש לו בן ממנה, ג'ק.
יחד עם ויליאם רייקר, הוא יוצא להצילה, ונתקל במזימה של מורדים משני צורה שפרשו מהדומיניון וחברו למלכת הבורג כדי להשמיד את צי הכוכבים.
הוא מגלה שההסינדרום האירומודי שהרג את גופו בעונה הראשונה הוא בעצם שינוי גנטי שהוחדר לתוכו בזמן שהפך לבורג לוקוטוס ועבר לבנו ג'ק.
בהמשך מצטרפים אליהם דאטה, שחזר לחיים ומתאחד עם אשיותו של לור ומשיג אנושיות, וורף, שמסייע בחקירה, דיאנה טרוי שמסייעת לג'ק נפשית, וג'ורדי לה פורז' שהפך למנהל מוזיאון צי הכוכבים והצליח לשחזר את אנטרפרייז D המקורית.
לאחר שהם מצליחים לעצור את תוכניתם של משני הצורה ומשמידים את הבורג באופן סופי.
הצוות המקורי של האנטרפרייז D מתיישב למשחק פוקר אחרון.
מסכמים את דרכם יחד בעוד בנו של פיקארד ג'ק מצטרף לצי כיועץ לקפטן שבע מתשע,
השבחים שלה זכתה הדמות בקרב מעריצי "מסע בין כוכבים: הדור הבא" הם אוניברסליים, והיא בדרך כלל נחשבת לאחת משתי הדמויות הראשיות הטובות ביותר שהיו קפטן על ספינת חלל של צי הכוכבים בסדרה.
לעיתים קרובות, ישנם ויכוחים ארוכים ורציניים אודות מיהו קפטן צי הכוכבים "הטוב ביותר" – פיקארד או ג'יימס טיבריוס קירק.
כותרתה של כתבת שער של "TV Guide" משנת 1991 הייתה: "קירק לעומת פיקארד: מומחים ומעריצים דנים מי הטוב ביותר".
פן קליל יותר של הוויכוח בא לידי ביטוי בשער של מד מגזין משנת 1994 שהוקדש למסע בין כוכבים, בו נראים קירק ופיקארד נאבקים בצורה ילדותית על כסאו של קפטן האנטרפרייז, בעוד סקוטי ווורף מביטים, כל אחד במפקדו, במבט נדהם.
פיקארד נחשב כמי שנוהג להאציל סמכות, ביודעו "כיצד לאסוף ולהשתמש במידע טוב יותר מכל קפטן אחר במסע בין כוכבים".
סגנון המנהיגות שלו "מתאים יותר לצוות גדול ממוקד-תהליכים, גם עבור חברי צוות זהים מבחינה גאוגרפית וגם עבור חברי צוות מגוונים".
קירק ופיקארד נחשבים להיות קשובים לצרכיהם של אנשי הצוות שלהם.
כאשר פטריק סטיוארט וויליאם שאטנר נשאלו, בשנת 1991, כיצד דמויותיהם היו מתמודדות עם סדאם חוסיין, שאטנר הצהיר כי קירק היה "אומר לו ליפול ולמות", בעוד סטיוארט התלוצץ כי פיקארד היה "ממשיך לדבר".
אתר האינטרנט UGO Networks דירג את פיקארד כאחד מהגיבורים הטובים ביותר בבידור, באומרו כי "אין לו את תחושת היומרה של קירק, אבל הייתה לו נטייה לקחת הכל ממש ממש ברצינות במשך שנים".
פרט לפטריק סטיוארט, את דמותו של ז'אן-לוק פיקארד גילמו באופן חד פעמי כילד או צעיר גם השחקנים הבאים:
דייוויד בירקין (הפרק "Rascals", עונה 6, פרק 7)
מרקוס נאש (הפרק "Tapestry", עונה 6, פרק 15)
ז'אן-מארי לן (; נולד ב-30 בספטמבר 1939; רוסהיים, צרפת) הוא כימאי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1987 בו זכה במשותף עם האמריקאים צ'ארלס פדרסן ודונלד ג'יימס קראם על הפיתוח והשימוש במולקולות תגובות מותאמות מבנה בעלות סלקטיביות גבוהה.
לן היה חדשן צעיר בתחום הכימיה הסופרא מולקולרית, והוא ממשיך לחדש גם כיום.
לן נולד בעיר רוסהיים בצרפת לפייר ומארי לן.
אביו שהיה אופה התעניין מאוד במוזיקה וניגן על פסנתר ועוגב ונהיה בהמשך נגן העוגב של העיר.
מה שהשפיע גם על ז'אן-מארי, שניגן מאוחר יותר על אותם הכלים גם אחרי שנכנס לתחום המדע, כי מוזיקה הוא התחום האהוב עליו אחרי מדע.
לן התעניין בילדותו בפילוסופיה והיה מהתלמידים המצוינים בנושא זה בתיכון, בהמשך הוא התחיל להתעניין גם במדעים, ובמיוחד בכימיה.
בשל כך סיים לן את התואר הראשון בפילוסופיה ביולי 1957 ובמדעים ניסויים בספטמבר של אותה השנה, רק חודשים בודדים לאחר שסיים את לימודיו בתיכון פרפל (Freppel).
לן התחתן עם סילבי לדרר ב-1965, ונולדו להם שני בנים.
לן התחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת שטרסבורג, ואף על פי שהוא תכנן ללמוד פילוסופיה, בסופו של דבר לקח קורסים בפיזיקה, כימיה ומדעי הטבע.
לן השתתף בהרצאות של גיא אוריסון, והבין שהוא רוצה לחקור בתחום הכימיה האורגנית.
הוא הצטרף למעבדתו של אוריסון ללימודי דוקטורט.
שם, חקר התמ"ג של טריטרפן, ופרסם את המאמר המדעי הראשון שלו.
הוא השיג את הדוקטורט שלו ב-1963, והלך לעבוד במשך שנה במעבדתו של רוברט ברנס וודוורד באוניברסיטת הרווארד, ועבד בעיקר על הסינתזה של ויטמין B12. בשנת 1966, מונה לן כעוזר פרופסור במחלקה לכימיה של אוניברסיטת שטרסבורג.
הוא עבד שם על הגבול בין כימיה אורגנית ופיזיקלית ועל סינתזת תרכובות שתוכננו במיוחד עבור הצגת תכונה נתונה, על מנת להבין טוב יותר כיצד התכונה קשורה למבנה.
הוא קודם כפרופסור באוניברסיטת לואי פסטר בשטרסבורג באוקטובר 1970 ובילה שני סמסטרי האביב של 1972 ו-1974 כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, נתן הרצאות וניהל פרויקט מחקר.
משנת 1979 הוא קודם גם כפרופסור וראש מעבדת הכימיה בקולז' דה פראנס, וחילק את זמנו בין שתי המעבדות.
עבודות המחקר השונות של ז'ן-מארי הובילו בשנת 1968 לסינתזה של מולקולות דמויות כלוב שיוצרות מתחמי הכללה עם יונים של מתכות שונות.
עם זה התחיל המחקר שלו על הבסיס הכימי של "הכרה מולקולרית" (כלומר האופן שבו מולקולת קולטן מזהה ונקשרת לסוּבְּסְטְרָט (מצע)), שגם משחק תפקיד מהותי בתהליכים ביולוגיים.
למחקרים אלה קיבל לן את פרס נובל לכימיה בשנת 1987.
במשך השנים, קו המחקר הראשי של לן התרחב מהמחקרים על הכרה מולקולרית להגדרה והבדיקה של שדה חדש בענף הכימיה, שלו הוא הציע לקרוא "כימיה סופרא מולקולרית" (העוסק בגופים מורכבים שנוצרו על ידי קשר של שניים או יותר צורונים כימיים המוחזקים ביחד על ידי כוחות מולקולאריים).
החתנים (דונלד ג 'קראם מארצות הברית, ז'אן-מארי לן מצרפת, וצ'ארלס ג' פדרסן מארצות הברית) קיבלו פרס נובל עבור שילוב תרכובות אורגניות של משקל מולקולרי נמוך ועם מאפיינים מאוד מיוחדים.
המולקולות בתרכובות אלה נועדו בעיקר כדי לקשור קטיונים (יונים חיוביים), אלא גם אניונים (יונים שליליים) ומולקולות נייטרליות, באופן ספציפי וסלקטיבי.
שלושת החוקרים חקרו תכונות כימיות ופיזיקליות של קומפלקסים אלה וגילו גורמים הקובעים את היכולת של המולקולות להכיר אחת את השנייה ולהשתלב זו בזו כמו שמפתח מתאים למנעול.
בתהליך המחקר יוצרו מולקולות המחקות את אופן הפעולה של אנזימים, כדי להבין את יכולת הזיהוי.
ז'אן-מארי סוטו שבדרום-מערב צרפת – 2009) היה חסיד אומות העולם ודיפלומט מצרפת.
ז'אן-מארי סוטו היה פקיד צעיר בשירות הציבורי בצרפת.
במרץ 1942 נישא סוטו לאחותו של חורחה סמפרון.
אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במאי ויוני 1940 עבר סוטו מפריז לליון.
הוא הצטרף למתנגדים הקתוליים למשטר וישי, בראשם עמד הכומר פייר שאייה.
סוטו היה ממייסדי ארגון "הידידות הנוצרית" (Amitié Chretienne), ארגון שפעל מ-1941 ואיחד פרוטסטנטים כמארק בנייה ורולאן דה פורי, וקתולים נוספים כמו סוטו, כגון האב פייר שאייה, רוז'ה בראון ואחרים.
סוטו ועמיתיו שיתפו פעולה עם ארגונים יהודיים בהצלת יהודים, בעיקר ילדים, על ידי הסתרתם והברחתם מעבר לגבול לשווייץ.
סוטו השתתף בהנפקת עשרות אלפי מסמכים מזויפים ותעודות לידה וטבילה כדי להסתיר את זהותם היהודית של בני חסותו של ארגון "הידידות הנוצרית".
סוטו, האב שאייה והכמרים האחרים, שבהמשך פעלו בחסות הקרדינל פייר-מרי ז'רליה, לקחו תחת חסותם מאות ילדים, שהיו מיועדים למשלוח, לעיתים מתחנת הרכבת של ליון (שם עצרו הרכבות ממחנות הדרום בדרכם למחנה הריכוז דראנסי), והסתירו אותם.
אחת הפרשות הידועות ביותר היא פרשת הצלת 108 ילדים יהודים בליון ב-30 באוגוסט 1942. ארבעה ימים לפני-כן ביצעה המשטרה הצרפתית, בפקודתו של מושל המחוז אנז'לי (פקודה שמקורה בווישי), אקציה בליון עצמה.
במהלך שלושת הימים הבאים פעלה בווניסיו ועדה למיון העצורים, שבה השתתפו ז'ילבר לסאז', נציגי ארגוני הצלה יהודיים, וכן אלכסנדר גלסברג וסוטו כנציגי הידידות הנוצרית.
הילדים הוסתרו על ידי אנשי הידידות הנוצרית וארגונים יהודיים, כגון ארגון הצופים היהודים, אצל משפחות אומנות ובמוסדות נוצריים בעיר.
אנג'לי פנה לקרדינל ז'רליה ודרש את הסגרת הילדים, אך המשטרה לא הצליחה לשים ידיה ולו על ילד אחד.
בינואר 1943 פרצו אנשי גסטפו למשרדי הארגון ועצרו את הנוכחים, בהם האב שאייה וסוטו.
סוטו נכלא גם לאחר שהאב שאייה שוחרר, אך לאחר מספר שבועות במעצר שוחרר גם הוא הודות להתערבותו של הקרדינל פייר-מארי ז'רלייה.
חבריו לפעילות ההצלה של היהודים הבינו שחייו בסכנה והצליחו להבריחו אל מעבר לגבול שווייץ.
לאחר המלחמה היה סוטו דיפלומט צרפתי בכיר, שבין היתר מילא ביוגוסלביה ובאיטליה והיה השגריר הצרפתי באלג'יריה.
היה פקיד בכיר בשירות הציבורי בצרפת, וכן היה יושב ראש הצלב האדום הצרפתי.
ב-1994 הכיר יד ושם בז'אן-מארי סוטו בתור חסיד אומות העולם.
סוטו זכה לאות לגיון הכבוד וכן לאותות הוקרה צרפתיים נוספים.
גנרל של דיוויזיה ז'אן-מארי ז'וזף דגוט היה מפקד בכיר בצבא צרפת אשר פיקד על הארמייה השישית במלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה היה מאבות קו מאז'ינו.
דגוט נולד ב-18 באפריל 1866 למשפחת איכרים במחוז רון שהשתייך אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
ב-7 במרץ 1887, הוא התגייס לצבא צרפת והוצב ברגימנט התותחנים ה-30. ב-1888 למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וב-1890 סיים אותה במקום התשיעי מתוך 435 במחזורו.
בין השנים 1891-1894 הוא הוצב בגדוד זואבים בתוניסיה.
בשנת 1895 הוא הגיש בקשה להצטרף אל המשלחת השנייה למדגסקר, אולם נדחה.
הוא לא ויתר, והתגנב לספינה אזרחית של מסדר הישועים עד מדגסקר.
ב-1896 הוחזר לתוניסיה והועלה לדרגת קפטן.
ב-21 במרץ 1911 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וקיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-163. הרגימנט שלו נחת בקזבלנקה במהלך משבר אגאדיר באותה שנה.
שנות השירות שלו ברחבי העולם, הביאו לכך שהוא ידע שפות רבות.
על חלקו בזה האחרון, קיבל ב-10 באפריל 1915 דרגת קצין בלגיון הכבוד.
ב-25 במרץ 1916 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, וב-3 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה המרוקאית.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרב על הסום וקרב ורדן, וב-9 במאי 1917 הועלה לדרגת מפקד בלגיון הכבוד.
ב-1 בספטמבר של אותה שנה מונה למפקד הקורפוס ה-21, וב-1 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה.
הוא לחם עם הקורפוס במהלך הקרב השלישי על האן, וב-10 ביוני 1918 מונה למפקד הארמייה השישית, ופיקד עליה במהלך הקרב השני על המארן ומתקפת מאה הימים.
ב-11 בספטמבר של אותה שנה פורקה הארמייה.
כאשר נחתמה שביתת הנשק, היה דגוט אחראי על ניסוח תנאי חוזה ורסאי.
ב-29 בדצמבר 1918, הועלה לדרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד.
באוקטובר 1919 מונה למפקד כוח הכיבוש הצרפתי בריינלנד, ובינואר 1920 הצטרף למועצה העליונה למלחמה.
ב-1923, בעקבות כישלונה של רפובליקת וויימאר לעמוד בתשלומי הפיצויים שהושתו עליה לאחר המלחמה, הוביל דגוט את הכוחות הצרפתיים שכבשו את חבל הרוהר.
על חלקו בכיבוש הרוהר קיבל דגוט את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
הכוחות הצרפתיים נשארו ברוהר עד 1925. דגוט היה אחד מהאבות הרעיוניים של קו מאז'ינו, אשר נועד לאבטח את הגבול הצרפתי מפני פלישה גרמנית בעתיד.
ב-1925 הוא קיבל פיקוד על הקו האלפיני - קו ביצורים דומה לקו מאז'ינו אשר נועד לאבטח את הגבול הצרפתי-איטלקי.
ז'אן-מישל אדם הוא בלשן צרפתי-שווייצרי, פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטת לוזאן בשווייץ, מהתאורטיקנים של בלשנות הטקסט ו"הניתוח הטקסטואלי של השיח".
ז'אן מישל אדם נולד בלה האבר בחבל נורמנדי (נורמנדיה) בצרפת.
אחרי לימודי תואר ראשון לשפה וספרות באוניברסיטת נורמנדיה עלית ברואן (1970), סיים בשנת 1971 באותה אוניברסיטה את התואר השני תחת הדרכתו של פרופ' דֶני סלאקטה, עשה לימודי דוקטור-מומחה עם תזה "על דקדוק הטקסט וניתוח השיח" תחת הדרכתו של פרופ ז.-ב.
ב-1982 סיים דוקטורט ממלכתי באוניברסיטת פראנש-קונטה בבזנסון אצל פרופ' ז'אן פטאר עם העבודה "מחקרי דידקטיקה וסמיוטיקה של השיח".
בשנים 1984-1974 לימד כמדריך מחקר במרכז להשתלמות למורי מכללה של האקדמיה ברואן, אחר כך, בשנים 1984-1978 לימד כמרצה לבלשנות כללית באוניברסיטת רואן.
החל משנת 1984 ועד פרישתו לגמלאות ב-2012 פעל כפרופסור מן המניין לבלשנות צרפתית באוניברסיטת לוזאן.
משנת 2012 הוא מכהן בה כפרופסור אמריטוס.
ז'אן מישל אדם לימד כפרופסור אורח במקומות רבים בעולם, לרבות באוניברסיטת ז'נבה, אוניברסיטת קוויבק, מכללת מידלברי במדינת ורמונט בארצות הברית, אוניברסיטת אורהוס בדנמרק, אוניברסיטת קואימברה, באוניברסיטאות ברבאט ובפאס במרוקו וכו'.
אדם כתב 15 ספרים - בתחום הבלשנות הטקסט, התיאור, ניתוח השיח הספרותי והטיעונים הפרסומיים.
יחד עם אוטה היידמן כתב מספר ספרים על הגישה הבינתחומית לטקסטים הספרותיים ועל טקסטואליות ואינטר-טקסטואליות במעשיות.
הטיפולוגיה של הטקסטים לפי ז'.מ.
טקסטים דיאלוגיים/שיחתיים – אפיונים: שיח ישיר, חילופי בני שיח, ניקוד: מירכאות, בשפות מסוימות - קו מפריד.
סוגות: שיחת טלפון, שיחת חולין של יום-יום, דיון, ראיון, דיאלוג ברומן, במחזה, בסרט קולנוע וכו'.
טקסטים שיריים/רטוריים – אפיונים: יצירת משמעויות חדשות בעזרת חזרה על יסודות דומים: צליל, מספר הברות, מבנה דקדוקי, מילים, פסוקים או קבוצות פסוקים (פזמון) - גלישות של המשמעות (מטפורות), אסוציאציות לא רגילות, יצירת מילים, סידור בצורה גפרית מסוימת, שאלה או יציקה מחדש של טקסטים ידועים או ביטויים.
סוגות: שיר או פואמה, על צורותיהם, פרוזה שירית, זמר, שיר ילדים, פרסומת, פתגם, אימרת שפר, טקסטים הומוריסטיים מסוימים וכו'.
טקסטים הוראתיים או בלשון ציווי (injonctifs) – צורות פועל בסיסיות: מודוס ציווי, שם פועל, זמן עתיד, מודוס אינדיקטיבי בזמן הווה בגוף שני, ארגונים טקסטואליים כרונולוגיים, עליונות אמיתית או גנובה של המביע.
סוגות: מתכון, כללי התקנה, הוראות שימוש, חוקים, כללי משחק,
טקסטים תאוריים (דסקריפטיביים) – אפיונים: מבנה מיוחד, בחירת הפרטים לפי הטקסט שבו הם משולבים, צורות פועל בסיסיות: הווה, אימפרפקטום.
מיקוד (נקודת מבט} מי המתאר?
סוגות: תיאור טכני, עד לתיאור ספרותי (המשולב בדרך כלל בסוג אחר של טקסט).
טקסטים הסברתיים ואינפורמטיביים – אפיונים: תשובה לשאלה או לסוגיה שהועלתה בנקודת ההתחלה.
נוכחותן של הודעות המבליטות את תוכנית ההרצאה וכ חזרות ומארגני טקסט לוגיים הנועדים לכוון את הצופה או המאזין.
טקסטים סיפוריים (נרטיביים) – אפיונים: היסטוריה.
דמויות: שם, תפקיד (ראשי, משני, מסייע, מתנגד), אפיונים (פיזיים, מוסריים)...
מסגרת כרונולוגית של הסיפור: משך העלילה, עיתוי העלילה, אפיזודות מפורטות או רק מוזכרות.
מיקומי העלילה: מציאותיים או דמיוניים, מדויקים או מעורפלים.
ה"סיפר": מיקוד (נקודת מבט): מי המספר?
צורות פועל בסיסיות: הווה, (ושני ערכיו היסודיים: "כאן ועכשיו", ו"היסטורי"), פרפקטום מורכב, אימפרפקטום ופלוס קוואם פרפקטום, פרפקטום פשוט.
סוגות: רפורטאז'ה, כתבה, חדשות מקומיות, סיפור חיים, סיפור היסטורי, פרבולה, אגדה, רומן, על תת-סוגותיו, נובלה, סיפור קצר, הומורסקה, וכו'.
טקסטים ארגומנטטיביים (טיעוניים) – אפיונים: מטרה מפורשת או לא של המחבר: לשכנע.
שימוש בטיעונים ובמארגנים טקסטואליים לוגיים מסוימים.
סוגות: פרסומת, בקורת סרטים או בקורת תיאטרון, בקורת ספרות, בקרות אמנות, מאמר מערכת, כתב טענות, עבודת תואר, מסה.
טקסטים פרדיקטיביים (ניבויים) – מפתחים דיבור ניבויי.
סוגות: נבואה, הורוסקופ, תחזית מזג האוויר.
סוגות, טקסטים, שיח - הגדרה בלשנית מחדש של המושג "סוגה"
ז'אן-מיקאל סרי הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת הקשר באל-אורובה ובנבחרת חוף השנהב.
בשנת 2010 החל לשחק במימוסאס, מועדון פאר מאביג'אן, בירת חוף השנהב, לאחר שהגיע אליו ממחלקת הנוער של אפריקה ספורטס.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 16 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ואף זכה באליפות חוף השנהב לעונת .
פורטו ב' ופאסוש די פריירה
ב-2 בנובמבר 2012 עבר סרי אל פורטו ב', קבוצת המילואים של פורטו.
הוא שיחק בקבוצה במשך עונה אחת, בה ערך 19 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-31 באוגוסט 2013 עזב סרי את פורטו ב' על-מנת לחתום על חוזה לשלוש שנים בפאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-14 בספטמבר ערך סרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 80 דקות בהפסד 1–3 לבנפיקה ליסבון במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-2 במרץ 2014 הבקיע סרי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-54 בניצחון 1–3 על מאריטימו במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך סרי 21 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ובעונתו השנייה הוסיף שער אחד ב-33 הופעות ליגה.
ב-11 ביוני 2015 חתם סרי בניס מליגת העל הצרפתית.
ב-8 באוגוסט ערך סרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 למונקו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-27 בספטמבר הבקיע סרי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-53 בניצחון 1–4 על סנט אטיין במסגרת המחזור השמיני בליגה.
סרי שיחק בכל משחקי הליגה של קבוצתו בעונתו הראשונה בה (35 משחקים בהרכב הפותח ושלושה משחקים כמחליף), והבקיע שלושה שערים.
ב-12 ביולי 2018 חתם סרי בפולהאם מהפרמייר ליג לארבע שנים.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–2 לקריסטל פאלאס.
ב-25 באוגוסט כבש את שערו הראשון בניצחון 2–4 על ברנלי.
ב-18 ביולי 2019 הושאל לגלאטסראיי.
ב-6 בספטמבר 2015 ערך סרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. ב-17 בנובמבר 2015 הבקיע סרי את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-64 בניצחון 0–3 על נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ז'אן-לו ז'אק מארי קרטיין הוא אסטרונאוט צרפתי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7, תחנת החלל מיר ומעבורת החלל.
ז'אן-לו קרטיין נולד בלה רושל.
לאחר סיום בית הספר, הוא למד בבית הספר של חיל האוויר הצרפתי ובשנת 1961 סיים אותו עם תואר שני בהנדסת תעופה.
בשנת 1962 הוא הוסמך לטייס קרב.
ז'ן-לו קרטיין שירת במספר יחידות של החיל.
בשנת 1980 הוא נשלח מטעם המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל לקבל הסמכה לטיסת חלל.
בשנים 1982 שוגר לחלל בחללית סויוז T-6 לצד אנטולי ברזובוי וולנטין לבדב.
לאחר עגינה בתחנת החלל סאליוט 7 בה כבר פעלה משלחת מס' 1 הצוות ביצע מספר מחקרים.
בשנת 1984 הוא התקבל כמומחה טיסה בינלאומי כחלק מכיתת האסטרונאוטים ה-15 של נאס"א, והיה חבר בצוות משנה של מספר משימות.
ב-1988 הוא טס לחלל לחלל בחללית סויוז TM-7 לצד ולדימיר טיטוב כמפקד צוות, מוסה מנארוב וולרי פוליאקוב.
הם התחברו לתחנת החלל מיר וביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1997 ז'אן-לו קרטיין טס לחלל בטיסת STS-86.
בשנת 2000 בהיותו בחנות של רשת הום דיפו נפגע ממקדחה ששוקלת 31 ק"ג שנפלה עליו מגובה של 3 מטר.
כתוצאה מהפגיעה, הרופא בנאס"א החליט שהוא אינו קשיר יותר לטיסה בחלל.
הוא התחיל לעבוד בחברות שקשורות לתעשייה החלל ביוסטון.
ז'אן לוק מריון הוא פילוסוף ותאולוג קתולי צרפתי.
משנתו מתבססת על תאולוגיה פטריסטית ופנומנולוגיה.
חלק ניכר מעבודתו האקדמית הוקדש לרנה דקארט, מרטין היידגר ואדמונד הוסרל, כמו גם לנושאים דתיים.
מריון נולד במדון , רמות הסן שבצרפת, ב-3 ביולי 1946. הוא למד באוניברסיטת נאנטר ובסורבון, ולאחר מכן באקול נורמל סופרייר שם למד אצל ז'אק דרידה, לואי אלתוסר וז'יל דלז.
במקביל ללימודיו האקדמיים פיתח עניין אישי עמוק בתאולוגיה.
בין השנים 1972–1980 למד לקראת דוקטורט ועבד בתור מרצה זוטר בסורבון.
לאחר קבלת תואר הדוקטור בשנת 1980, החל ללמד באוניברסיטת פואטייה.
שימש כראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת נאנטר, וב-1991 מונה גם לתפקיד פרופסור אורח במכון הקתולי של פריז.
בשנת 1996 ירש את מקומו של עמנואל לוינס כראש הקתדרה למטאפיזיקה בסורבון.
בשנת 1994 היה פרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו, ובין השנים 2004–2010 כיהן שם כפרופסור בקתדרה ע"ש ג'ון נובין לפילוסופיה של הדת ותאולוגיה.
ב -6 בנובמבר 2008, נבחר מריון לחבר האקדמיה הצרפתית, שם תפס את מקומו של קרדינל ז'אן-מארי לוסטיז'ה.
פרס קרל יאספרס מטעם העיר היידלברג ואוניברסיטת היידלברג (2008).
גרנד פרי בפילוסופיה מטעם האקדמיה הצרפתית (1992).
משנתו הפנומנולוגית של מריון פרושה בטרילוגיה של ספרים.
'צמצום ומתן: חקירות על הוסרל, היידגר והפנומנולוגיה' (1989) הוא מחקר היסטורי על השיטה הפנומנולוגית בה עשו שימוש הוסרל והיידגר, מתוך כוונה להציע כיוונים עתידיים למחקר פנומנולוגי.
'היות ניתן: חיבור על הפנומנולוגיה של המתן' (1997) הוא חיבור העוסק במושג ההינתנות ובתופעות הרוויות.
'על העודפות' (2001) מפתח ומעמיק את הדיון בתורת התופעות הרוויות.
על העודפות: עיונים בתופעות הרוויות, תל אביב-יפו: רסלינג 2007. מצרפתית: סמדר בוסתן.
ז'אן-לואי לה לוטר היה כומר קתולי ומיסיונר.
מנהיג הכוחות הצרפתיים באקדיה, ומנהיג מיליציות המי'קמאק (Mi'kmaq) במהלך מלחמת המלך ג'ורג' ומלחמת האב לה לוטר .
חלק מהמאבק ב נגד הבריטים באזור אקדיה (נובה סקוטיה של ימינו וניו ברונזוויק).
נובה סקוטיה הייתה תחת השלטון הבריטי מאז הסכם אוטרכט ב-1713 הבריטים ישבו בעיקר בעיר הבירה אנאפוליס רויאל , בעוד תושבים אקדיים וילידים אנשי מיקמאק כבשו את שאר האזור.
האי רויאל (ימינו האי קייפ ברטון) נשאר תחת שליטה צרפתית, על פי הסכם אוטרכט, וגם חלק יבשתי של אקדיה (בימינו נובה סקוטיה וניו ברונזוויק) היה בריטי ונתון במחלוקת עם הצרפתים.
בשנת 1738 לא הייתה לצרפתים נוכחות צבאית רשמית בנובה סקוטיה מכיוון שהם פונו בשנת 1713. האקדים סירבו לחתום על שבועת נאמנות לכתר הבריטי מאז התבוסה בפורט-רויאל בשנת 1710, והמתיישבים לא הצליחו לסייע למאמצים הצרפתים לכבוש מחדש את נובה סקוטיה ללא תמיכה צבאית צרפתית.
לה לוטר נולד ב-1709 לז'אן-מוריס לה לוטר דספרס, יצרן נייר, ולקתרין הוט, בתו של יצרן הנייר, בקהילה של סנט-מתיו בברטאן, צרפת.
לאחר ששני הוריו נפטרו, נכנס לה לוטר הצעיר לסמינר קתולי בפריז.
לאחר סיום הכשרתו עבר לה לוטר ב-1737 לסמינר שיועד להכשיר מיסיונרים לפעולה מחוץ לצרפת, מכיוון שהתכוון לשרת את הכנסייה בארצות זרות.
רוב הכמרים שהיו קשורים לחברת הנציגויות הזרות בפריז הוצבו במיסיונים באסיה, במיוחד במהלך המאה ה-19. על לה לוטר הוטלה שליחות במזרח קנדה בין אנשי המי'קמאק, והוא הגיע לנובה סקוטיה בשנת 1738.
זמן קצר לאחר ההסמכה הפליג לה לוטר לאקדיה והגיע ללואיסבורג, איל-רויאל, צרפת החדשה בסתיו 1737. הוא שהה כשנה במלאגאטש, איל-רויאל (הידועה בשם מריגומיש, נובה סקוטיה), ועבד עם המיסיונר פייר מילארד כדי ללמוד את שפת המיקמאק.
על לה לוטר הוטל להחליף את דה סנט-וינסנט, במשימה בסיינט-אן בשובנאקאדי.
הוא עזב את סיינט-אן ב-22 בספטמבר 1738 תפקידיו כללו את המשימות הצרפתיות בכמה יישובים.
אף על פי שלה לוטר לא הציג את עצמו תחילה באנאפוליס רויאל, בסך הכל, היחסים של לה לוטר עם הרשויות הבריטיות היו טובים.
כיבוש אקדיה בידי בריטניה החלה עם לכידת בירת המחוז, פורט רויאל, בשנת 1710. באמנת אוטרכט משנת 1713, צרפת נתנה רשמית את אקדיה לבריטניה.
עם זאת, היו חילוקי דעות ביחס לגבולות המחוז, וכמה אקדים גם התנגדו לשלטון הבריטי.
עם התגברות המלחמה המחודשת ב-1744, ניסחו מנהיגי צרפת החדשה תוכניות להחזיר לעצמה את מה שהבריטים כינו נובה סקוטיה עם תקיפה על הבירה, שהבריטים שינו לה את השם לאנאפוליס רויאל.
במהלך מלחמת המלך ג'ורג', נבחנה הנייטרליות של לה לוטר ושל האקדים.
בסוף המלחמה הסיקו מרבית הפקידים הבריטים כי האקדים ולה לוטר תמכו בעמדה הצרפתית.
ייתכן כי לה לוטר היה מעורב בשתי פשיטות על הבריטים באנאפוליס רויאל.
המצור הראשון על פורט אן נערך ביולי 1744 אך הסתיים לאחר ארבעה ימים עקב כישלון התמיכה הצרפתית.
ניסיון שני, בחודש ספטמבר, תואם על ידי פרנסואה דופונט דויוויאר.
ללא כלי נשק מתאימים, דויוויאר יכול היה להתקדם מעט מאוד.
בראשית הקיץ בנובה סקוטיה, סגן המושל פול מסקרן, כתב למושל מסצ'וסטס ויליאם שירלי בקשת לסיוע צבאי.
יחידה צבאית בריטית הגיעה בסוף ספטמבר, כדי לחזק את חיל המצב.
ההתקפות של תומכי צרפת בעיקר אנשי שבט המיקמאק היו בלתי יעילות, והם נסוגו חזרה לגראן פרי בתחילת אוקטובר.
אחרי שתי ההתקפות על אנאפוליס רויאל הגביל מושל מסצ'וסטס את תנועת השבטים התומכים בצרפתים.
בשנה שלאחר מכן, נפלה מצודת לואיסבורג הצרפתית לאחר התקפה של כוח אנגלי מניו אינגלנד.
לאחר כיבוש לואיסבורג ניסו הבריטים לפתות את לה לוטר לבוא לשם לביטחונו, אך הוא בחר לנסוע לקוויבק כדי להתייעץ עם הרשויות.
הצרפתים הפכו את לה לוטר לאיש הקשר שלהם עם המיקמאק, שכבר היו במצב מלחמה עם הבריטים לאורך הגבול.
כך יכולה הייתה ממשלת צרפת לתאם פעולות עם מיליציית מיקמאק באקדיה.
עוד ניסיון לכיבוש את אנאפוליס רויאל אורגן ב-1746 על ידי האדמירל ז'אן-בטיסט ניקולא רוש דה ראמזי , הדוכס מאנוויל.
לאחר כיבוש לואיסבורג על ידי הבריטים, לה לוטר הפך לאיש הקשר בין המתיישבים באקדיה ומשלחות צרפתיות.
הרשויות הצרפתיות הנחו אותו לקבל את המשלחת בנמל הליפקס (של ימינו, נובה סקוטיה).
לה לוטר היה למעשה האדם היחיד שידע את אותות הזיהוי של ספינות הצי.
הוא היה צריך לתאם את פעולות הכוח הימי עם אלה של צבא ראמזי, שנשלח לכבוש מחדש את אקדיה על ידי לכידת אנאפוליס רויאל בתחילת יוני 1746. ראמזי ואנשיו הגיעו לביובאסין (ליד אמהרסט של ימינו, נובה סקוטיה) ביולי.
כאשר רק שתי פריגטות מהשייטת הצרפתית הגיעו לנמל היעד.
מבלי לבקש את הסכמתם של שני הקברניטים, כתב לה לוטר לראמזי והציע לערוך התקפה על אנאפוליס רויאל בלי לחכות למשלחת המלאה.
הם המתינו למעלה מחודשיים עד שהמשלחת תגיע, לאחר שהתעכבה עקב הרוחות הנגדיות, ופגיעה בצוותים על ידי מחלות.
לאחר כישלון המשלחת, חזר לה לוטר לצרפת.
בעודו בצרפת, הוא עשה שני ניסיונות במהלך המלחמה לחזור לאקדיה.
בשני המקרים הוא נכלא על ידי האנגלים.
בשנת 1749, לאחר המלחמה, הוא שוחרר.
לה לוטר העביר את בסיס פעילותו בשנת 1749 משובנאקאדי לביאושאג'ור בחצי האי צ'יגנקטו.
כשהגיע לה לוטר לביאושג'ור, צרפת ואנגליה חלקו ביניהם את הבעלות על ניו ברונזוויק של ימינו.
שנה לאחר שהקימו את הליפקס בשנת 1749, הבריטים בנו מבצרים בשטחי הקהילות האקדיות הגדולות: פורט אדוארד (בפיזיקוויד), פורט וייה לוגיס בגרנד פרי ופורט לורנס (בבובאסין).
בניית המבצרים בקהילות האקדיות השונות הייתה כדי לשלוט על האוכלוסיות המקומיות.
לה לוטר כתב לשר הימיה, "מכיוון שאנחנו לא יכולים להתנגד בגלוי למיזמים האנגלים, אני חושב שאנחנו לא יכולים לעשות טוב יותר מאשר להסית את המיקמאק להמשיך ולהילחם באנגלים.
התוכנית שלי היא לשכנע את המיקמאק לשלוח איגרת לאנגלים כי הם לא יאפשרו התנחלויות חדשות באקדיה ...
אני אעשה כמיטב יכולתי להראות לאנגלים כאילו התוכנית הזו באה ממיקמאק ושאין לי שום חלק בה ."
המושל, גנרל ז'אק-פייר דה טפנאל דה לה ג'ונקייר, מרקיז דה לה ג'ונקייר כתב בשנת 1749 לממונים עליו בצרפת, "יהיו אלה המיסיונרים שינהלו את כל המשא ומתן, ויכוונו את תנועתם של הפראים, שהם בידיים טובות.
כיוון שהכומר האב ז'רמן ומיסייה לאבה לה לוטר מסוגלים להפיק את המרב מהם, יש בהם יתרון גדול ביותר לטובת האינטרסים שלנו.
הם ינהלו את התככים שלהם באופן שלא יופיעו בהם."
כיוון שהיה שלום רשמי בין צרפת לבריטניה, לה לוטר הוביל את התנגדות הגרילה לבניית המבצרים הבריטית בכפרי אקדיה, מכיוון שהצבא הצרפתי לא הצליח להילחם בבריטים.
לה לוטר והצרפתים התמקמו בביאושג'ור, ממש מול בובאסין.
צ'ארלס לורנס ניסה תחילה לבסס את השליטה על ביאושג'ור ואחר כך בביובאסין בתחילת 1750, אך כוחותיו הותקפו על ידי לה לוטר, המיקמאק והאקדים.
ב־23 באפריל, לורנס גם לא הצליח להקים בסיס בצ'יגנקטו מכיוון שלה לוטר שרף את הכפר בובאסין, ומנע מלורנס להשתמש באספקתו להקמת מצודה.
לורנס, שהובס בביובאסין, עבר לפיזיקוויד ושם בנה את פורט אדוארד.
הוא הכריח את האקדים להשמיד את הכנסייה שלהם ובנה תחתיה את המבצר הבריטי.
לורנס שב בסופו של דבר לאזור ביובאסין כדי לבנות את פורט לורנס.
הוא נתקל שם בהתנגדות מתמשכת, כאשר המיקמאק והאקדים התחפרו לפני שובו של לורנס, כדי להגן על שרידי הכפר.
אל לה לוטר הצטרף מנהיג המיליציה האקדית ג'וזף ברוסארד.
בסופו של דבר הם הובסו בכוח, על ידי צבא מניו אינגלנד והקימו את פורט לורנס בביובאסין.
באביב 1751 הקימו הצרפתים הקימו את מבצר בוסז'ור.
לה לוטר הציל את הפעמון מכנסיית נוטרדאם דומביה בביובאסין והניח אותו בקתדרלה שבנה לצד מבצר בוסז'ור.
בשנת 1752 הציע תוכנית לממשל הצרפתי להשמיד את פורט לורנס ולהשיב את ביובאסין למיקמאק ולאקדים.
גם אנשי צבא ניו-אינגלנד וגם תושבי המושבה הצרפתית צירפו אליהם בעלי ברית מהשבטים הילידים במאבקי השליטה שלהם.
האינדיאנים עסקו גם באופן עצמאי בלוחמה נגד המתיישבים ונגד שבטים אחרים, גם ללא השפעת בעלות בריתם האנגלית או הצרפתית.
לעיתים קרובות קואליציות בקרב האינדיאנים, נלחמו בכוחות עצמם בזמן שהמעצמות האימפריאליות ניסו להסתיר את מעורבותן ביוזמות מסוג זה, כדי למנוע הצתה של לוחמה רחבת היקף בין אנגליה לצרפת.
לה לוטר עבד עם אנשי שבט המיקמאק כדי להתנכל למתיישבים בריטים ולמנוע את התרחבות ההתנחלויות הבריטיות.
עד שהגיע קורנווליס להליפקס, הייתה היסטוריה ארוכה של עימות בין הקונפדרציה של האינדיאנים לבריטים.
המושל אדוארד קורנווליס התבשר באוגוסט כי שני כלי שיט הותקפו על ידי האינדיאנים בקאנסו, "נהרגו שלושה אנגלים ושבעה אינדיאנים".
הבריטים האמינו כי ההתקפה תוזמנה על ידי לה לוטר.
הבריטים הציעו פרס של 50 ליש"ט בגין לכידתו של לה לוטר מת או חי.
ב־30 בספטמבר 1749, כאשר מיליציה של מיקמאק מצ'יאנג'קטו פשטה על מנסרה בדרטמות' של ימינו, נובה סקוטיה, הרגה ארבעה עובדים ופצעה שניים.
בתגובה פרסם המושל קורנוואליס כרוז המציע תמורה לכל גולגולת מאנשי המיקמאק.
קורנווליס פעל לפי הדוגמה שנוסתה בניו אינגלנד.
הוא קבע את המחיר באותו שיעור שקיבלו המיקמאק מהצרפתים עבור קרקפות בריטיות.
הצבא הבריטי סרק את האזור סביב הליפקס וחיפש את אנשי המיקמאק, אך מעולם לא מצא אותם.
עם התגברות הקמתה של העיר הליפקס והכיבוש הבריטי של נובה סקוטיה, לה לוטר הוביל את האקאדים שחיו באזור קובאוויד שבנובה סקוטיה לניו ברונזוויק ולאי פרינס אדוארד.
קורנווליס ניסה למנוע את עזיבתם של האקדים משום שהאנגלים העדיפו לשמור על ערכם הכלכלי המשמעותי בחקלאות.
עם זאת, צירים מקהילות אקדיה הגישו בפניו עתירה שתאפשר להם לסרב להחזיק נשק כנגד הצרפתים האחרים או שהם יעזבו.
קורנווליס סירב בתוקף לבקשתם והפנה את תשומת ליבם, שאם הם יעזבו הם לא יוכלו לקחת חפצים כלשהם, והזהיר אותם שאם הם ילכו לאזור שמצפון לנהר מיסגואש הם עדיין יהיו בשטח אנגלי ועדיין יהיו נתינים בריטים.
למרות האיומים של קורנווליס, מרבית האקדים בקובהקוויד הלכו אחרי לה לוטר.
הכומר ניסה להקים קהילות חדשות, אך התקשה לספק למתיישבים החדשים, לאנשי המיקמאק, ולשומרים באזור פורט בוסז'וק ואיל סן ז'אן (אי הנסיך אדוארד) מזון וצרכים אחרים.
הוא גילה את תנאי המחיה הקשים בניו ברונזוויק ובאי הנסיך אדוארד, ופנה שוב ושוב בשנת 1752 בבקשה לסיוע מצד הרשויות בקוויבק.
לה לואר חזר לצרפת כדי להשיג מימון לצורך בנייה באקדיה.
מטרת הבנייה הייתה להגן על אדמות נמוכות מפני הגאות והשפל.
מה שיאפשר שימוש בהן כמרעה לבקר ולפיתוח גידולים.
פתרון זה היה מונע רעב מהאקדים.
לה לוטר הפליג בחזרה לאקדיה עם מיסיונרים אחרים בשנת 1753, כאשר השיג כספים נוספים.
בשנת 1754 מינה הבישוף של קוויבק את לה לוטר לתפקיד מרכזי בכנסייה באקדיה.
עם זאת הוא המשיך לעודד את אנשי המיקמאק להתנכל לבריטים.
הוא הנחה את האקדיאנים ממינאס ופורט רויאל לסייע בבניית קתדרלה בבוסז'ור (Beauséjour), שהייתה העתק מדויק של קתדרלת נוטרדאם דה קבק המקורית.
חודש לאחר השלמת הקתדרלה תקפו הבריטים.
עם נפילתה הקרובה של בוסז'ור, שרף לה לוטר את הקתדרלה עד היסוד כדי למנוע את נפילתה לידי הבריטים.
הוא הסיר את הפעמון ושמר עליו.
לא רק שפעמונים יצוקים כאלה היו יקרים, אלא שהיה בכך מעשה סמלי של תקווה לבנייה מחודשת, מכיוון שהביא את הפעמון מהכנסייה בבובאסין כשאותו כפר נשרף.
התבוסה זירזה את גירוש האקדים .
מודע לסיכון שלו, לה לוטר נמלט לקוויבק דרך היער.
בסוף הקיץ הוא חזר ללואיסבורג והפליג לצרפת.
האונייה נתפסה על ידי הבריטים בספטמבר 1755, ולה לוטר נלקח בשבי.
לאחר שלושה חודשים בפלימות', הוא הוחזק בטירת אליזבת, ג'רזי, במשך שמונה שנים, עד לאחר חתימת חוזה פריז (1763) שסיים את מלחמת שבע השנים.
לה לוטר נפטר בנאנט ב-30 בספטמבר 1772. הוא נקבר למחרת בכנסיית סנט לאונרד .
לה לוטר ציווה את חפציו למען האקדים העקורים.
ההיסטוריון מישלין ג'ונסון תיאר אותו כ"נשמת ההתנגדות האקדית ".
רחוב בגאטינו (Gatineau), קוויבק, על גדת נהר אוטווה נקרא לזכרו.
ז'אן לוק בילודו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי, אשר ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור ג'וש טרגר בסדרה "קייל XY", ובתור בן וילר בסדרה "בייבי דאדי"; שתיהן סדרות מקור של רשת Freeform.
נולד וגדל בוונקובר, קולומביה הבריטית לריימונד וברברה בילודו, שניהם ממוצא קנדי-צרפתי.
יש לו אחות, דניאל בילודו, שהיא סוכנת שחקנים.
לפני שהפך לשחקן הוא היה רקדן במשך תשע שנים, אך הפסיק לרקוד באופן מקצועי, בשל לוח זמנים עמוס.
בשנת 2004, כאשר היה בן 13 קיבל בילודו את תפקידו הראשון בסרט "Ill Fated" מאת הבמאי האוסטרלי לואיס מארק.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2006 בילודו פרץ לתודעה כאשר קיבל את התפקיד של ג'וש טרגר בסדרת המדע-בדיוני "קייל XY" ברשת הטלוויזיה האמריקאית Freeform, שם גילם בילודו את חברו הטוב של הדמות הראשית, קייל, במשך שלוש עונות, עד לסיומה של הסדרה ב-2009.
בשנת 2010, ז'אן לוק בילודו הופיע כגיבור ג'יי, בסרט בהפקת ערוץ דיסני, "16 משאלות".
הוא גם הופיע בסרט המקורי של ניקלודיאון "השחקן הטוב ביותר" משנת 2011.
בשנת 2012 גילם את ג'רמי בסרט הקומדיה הרומנטית "LOL" בכיכובה של מיילי סיירוס, ושיחק בקומדיית האימה "3DD פיראנה"; המהווה סיקוול לסרט "פיראנה 3D" משנת 2010.
בשנים 2012–2017 בילודו שיחק בתפקיד הראשי במשך שש עונות של קומדיית המצבים "בייבי דאדי" ברשת Freeform.
בסדרה, בילודו גילם את בנג'מין "בן" וילר, רווק וברמן בשנות העשרים לחייו, שהופך פתאום לאב כאשר בתו התינוקת ננטשת על סף ביתו.
בשנת 2019 כיכב כאחת הדמויות הראשיות בקומדיית המצבים "הקריירה השנייה של קרול" ברשת CBS, בתור ד"ר דניאל קוצ'ר, בוגר אוניברסיטת הווארד ואוניברסיטת דיוק ומתמחה בקבוצה של קרול קני, אותה מגלמת פטרישיה היטון.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2004 Ill Fated בובי הצעיר 2007 תעלולים נבזיים (אנ') שרדר 2012 LOL (אנ') ג'רמי פיראנה 3DD ג'וש 2013 Love Me הארי טאונסנד 2015 All in Time קלארק 2017 Axis בארי דיבובTBAMarblesמייק
ז'אן-לוק וסור הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמנה של אולימפיק ליון (נשים).
וסור החל את דרכו בכדורגל המקצועי בקבוצת הבוגרים של פריז סן-ז'רמן ב-1986, שם היה 6 עונות ומעט להופיע במשחקי הקבוצה.
ב-1992 עבר לסטאד רן ושם הפך לשחקן הרכב ואף כבש את שערו הראשון.
ב-1995 עבר לסנט אטיין, ובהמשך שחק גם בקרטיי, ראסינג פריז ואוברווילייה שם פרש ממשחק פעיל.
ב-2001 הצטרף וסור למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן וזכה בעונתו הראשונה כמאמן באליפות צרפת עד גיל 17, והמשיך במחלקה 10 שנים, עד שקיבל את תפקידו הראשון כמאמן קבוצה בוגרת בקרטיי ב-2011, ובעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה השלישית בצרפת.
ב-2014 אימן לראשונה בליגה הראשונה כאשר מונה למאמן סטאד ריימס, אך עונה לאחר מכן חזר לליגה השלישית כמאמן פריז.
ב-2017 מונה כמאמן שאטורו מליגת המשנה.
ב-2019 מונה וסור למאמנה של אולימפיק ליון (נשים), ושם נחל הצלחה רבה כשהוביל את הקבוצה לזכייה בליגת העל הצרפתית, הגביע הצרפתי, גביע האלופות הצרפתי, ליגת האלופות וגביע האלופות הבינלאומי.
ב-2020 הוענק לו תואר מאמן השנה של אופ"א בכדורגל נשים.
ז'אן-לוק ננסי היה פילוסוף צרפתי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג.
ספרו הראשון של ננסי נכתב במשותף עם פיליפ לקו-לברת ויצא לאור בשנת 1973, בשם "כותרת המכתב" (Le titre de la lettre).
בספר זה קראו בכתביו של הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן.
ננסי כתב ספרים אודות הוגים רבים נוספים, בהם:
"ההערה הספקולטיבית" (La remarque spéculative) משנת 1973 על גאורג וילהלם פרידריך הגל
בנוסף לספרו הראשון, ננסי שיתף פעולה עם פיליפ לקו-לברת בכמה ספרים ומאמרים אחרים.
ננסי התפרסם במיוחד לאחר פרסום ספרו "הקהילה הלא-יצרנית" (La communauté désoeuvrée) שעסק בשאלת הקהילתיות בחברה העכשווית ובשאלה כיצד לפעול באופן פוליטי-קהילתי מבלי להצטמצם לזהות מדירה.
מוריס בלאנשו וג'ורג'ו אגמבן הגיבו לעבודה זו עם הקהילה הבלתי נתפסת (The Unavowable Community) והקהילה הקרבה (The Coming Community) בהתאמה.
אחת המונוגרפיות המעטות שכתב אי פעם ז'אק דרידה על פילוסוף עכשווי היא On Touching, אודות ננסי.
בשנת 1962 ננסי סיים את לימודיו בפילוסופיה בסורבון.
הוא לימד תקופה קצרה בקולמר לפני שהפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של שטרסבורג בשנת 1968. בשנת 1973 קיבל דוקטורט עם עבודת גמר אודות קאנט בהנחיית פול ריקר.
בשנות השבעים והשמונים ננסי היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, מאוניברסיטת קליפורניה ועד האוניברסיטה החופשית של ברלין.
הוא הוזמן כציר תרבות של משרד החוץ הצרפתי לנאום במזרח אירופה, בריטניה וארצות הברית.
בשנת 1987 קיבל ננסי את דוקטור ד'טט שלו מאוניברסיטת טולוז-לה-מיראיל בפיקוחו של ג'רארד גרנל, וכשבין בוחניו נכללו ז'אן-פרנסואה ליוטר וז'אק דרידה.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים סבל ננסי מבעיות רפואיות קשות.
הוא עבר השתלת לב והחלמתו הוקשתה על ידי אבחון סרטן ארוך טווח.
הוא הפסיק ללמד ולהשתתף כמעט בכל הוועדות איתן עסק, אך המשיך לכתוב.
רבים מהטקסטים הידועים ביותר שלו פורסמו במהלך תקופה זו.
תיאור על ניסיונו האישי, "הפולש" (L'intrus), פורסם בשנת 2000.
הבמאית הצרפתייה קלייר דני יצרה לפחות שני סרטים בהשראת ז'אן לוק ננסי, ביניהם הסרט "הפולש" שמושפע מחיבורו האוטוביוגרפי של ננסי בשם זה.
אמנים רבים אחרים עבדו עם ננסי, כמו סיימון האנטאי, סון-גוי קים ופיליפ וורנל.
ננסי כתב רבות על קולנוע, בין היתר בחיבורו " "And Life Goes On: Life and Nothing More" " ובחיבור הקצר "The Evidence of Film" אודות הבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי.
ננסי השתתף בסרט "האיסטר" המבוסס על הרצאות של היידגר אודות שירו של הלדרלין על נהר איסטר, "Hölderlins Hymne Der Ister" .
קורפוס, ועוד, תרגום מצרפתית: רות רונן ורונה כהן עריכת תרגום: דניאל מאיר, הוצאת רסלינג
(עם פיליפ לקו-לברת) המיתוס הנאצי, תרגום: יונתן גור, עריכת תרגום: אבנר להב, הוצאת רסלינג
ז'אן-לואי גאסה היה כדורגלן ומאמן כדורגל צרפתי.
גאסה נולד במונפלייה, ושיחק את כל קריירת המשחק שלו בשנים 1975–1985 כקשר בקבוצת הכדורגל של העיר.
ב-1998 מונה למאמן מונפלייה, והוביל אותה לזכייה בגביע האינטרטוטו ב-1999. לאחר מכן הוא אימן את קן מהליג 2 ואת איסטר מהליג 1, אותה לא הצליח להציל מירידה לליגת המשנה.
לאחר מכן שימש כעוזרו של לואיס פרננדס בפריז סן-ז'רמן ואספניול.
בין 2007 ל-2016 שימש כעוזרו של לורן בלאן בז'ירונדן דה בורדו, נבחרת צרפת בכדורגל ופ.ס.ז'.
הוא חזר לשמש כמאמן ראשי במונפלייה במחצית השנייה של עונת , וסיים במקום ה-15.
בדצמבר 2017 מונה גאסה למחליפו של אוסקר גארסיה כמאמן סנט אטיין, שעה בלבד לפני שאימן בהפסד 2–1 לגנגאן.
ביוני , לאחר שסייע לסנט אטיין לסיים במקום השישי ופספס את ההעפלה ל בהפרש שערים בלבד, הוארך חוזהו בשנה.
ב-, לאחר שהגיע למקום הרביעי והבטיח את מקומה של הקבוצה באירופה, הגיש את התפטרותו עקב מחלוקת עם הדירקטוריון על תקציב ההעברות.
ב-12 באוגוסט 2020 מונה למאמן בורדו לאחר עזיבתו של פאולו סוזה.
ב-27 ביולי עזב את המועדון.
ב-20 במאי 2022 מונה גאסה למאמן נבחרת חוף השנהב בכדורגל במקום פטריס באומל.
ב-24 בינואר 2024 התפטר בעקבות תוצאות מאכזבות בשלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2023, אך בשלב הפלייאוף ניצחה הנבחרת את כל משחקיה וזכתה באליפות אפריקה.
ב-20 בפברואר 2024 מונה למאמנה של אולימפיק מרסיי במקום ג'נארו גאטוזו.
ז'אן-מארי רוֹלַאן דֶה לַה פְּלַטְיֵר היה מפקח צרפתי של יצרנים בליון שהפך למנהיג הפלג הז'ירונדיסטי במהפכה הצרפתית, ושהושפע בכיוון זה במידה רבה מאשתו, מארי-ז'אן "מנון" רולאן דה לה פלטייר.
הוא כיהן כשר הפנים בממשלתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב-1792.
רולאן דה לה פלטייר נולד והוטבל ב-18 בפברואר 1734 ב שבמחוז רון.
הוא היה ילד שקדן, שקיבל חינוך יסודי.
בגיל 18 הוצעה לרולאן לבחור להיות איש עסקים או כומר.
אבל הוא דחה את שתי ההצעות והחל ללמוד ייצור, ועבר בשל כך לעיר ליון.
שנתיים לאחר מכן, בן דוד ומפקח ייצור הציע לרולאן תפקיד ברואן.
הוא קיבל את התפקיד בשמחה.
לאחר מכן עבר רולאן ללנגדוק, שם הפך לכלכלן נלהב אך עד מהרה חלה מעבודת יתר.
לאחר מכן הוצעה לו התפקיד הפחות מלחיץ של המפקח הראשי של פיקרדי, שהיה מחוז הייצור השלישי בחשיבותו בצרפת ב-1781.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התחתן עם מארי-ז'אן פיליפון, הידועה יותר בשם מאדאם רולאן, בתו של חרט פריזאי, שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנים.
מאדאם רולאן הייתה מעורבת בעבודתו של ז'אן-מארי בדיוק כמוהו, ערכה חלק גדול מהכתיבה שלו ותמכה במטרותיו הפוליטיות.
בארבע השנים הראשונות לנישואיהם המשיך רולאן להתגורר בפיקרדי ולעבוד כמפקח במפעל.
הידע שלו בענייני מסחר אפשר לו לתרום מאמרים ל-, אנציקלופדיה בת שלושה כרכים של ייצור ותעשייה, שבה, כמו בכל יצירתו הספרותית, הוא נעזר באשתו.
במהלך השנה הראשונה של המהפכה, עברו בני הזוג לליון, שם גדלה השפעתם והתבררו שאיפותיהם הפוליטיות.
מראשית המהפכה הם התחברו למטרה הליברלית.
המאמרים שהם תרמו ל"קורייר דה ליון" הגיעו לידיעת העיתונות הפריזאית; אף על פי שרולאן חתם עליהם, מאדאם רולאן היא שכתבה אותם.
לאחר מכן שלחה העיר את רולאן לפריז כדי להודיע לאספה המכוננת על המצב הקריטי של תעשיית המשי ולבקש הנחה בחוב של ליון.
כתוצאה מכך החלה התכתבות בין רולאן, ז'אק פייר בריסו ותומכי מהפכה אחרים, אותם פגש בפריז.
בני הזוג רולאן הגיעו לפריז במהלך פברואר 1791, ונשארו שם עד ספטמבר.
הם פקדו את אגודת ידידי החוקה, אירחו צירים שלימים הפכו לז'ירונדינים מובילים, ולקחו חלק פעיל בנוף הפוליטי.
בינתיים, מאדאם רולאן פתחה את הסלון הראשון שלה, ועזרה לשמו של בעלה להתפרסם בבירה.
בספטמבר 1791 הושלמה משימתו של רולאן והוא חזר לליון.
אולם עד אז בוטל הפיקוח על הייצור, ולכן החליטה משפחת רולאן לעבור ולהקים את ביתם החדש בפריז.
רולאן הפך לחבר במועדון היעקוביני, והשפעתם המשיכה לגדול.
הסלון של מאדאם רולאן הופך למפגש של בריסו, , מקסימיליאן רובספייר ומנהיגים אחרים של התנועה העממית - במיוחד .
כשהז'ירונדינים קיבלו את השלטון, רולאן מונה לשר הפנים ב-23 במרץ 1792, תוך שהוא מציג הן את יכולתו הניהולית והן את מה שהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה אפיינה כ"גסות בורגנית".
השפעתה של אשתו על הצהרות המדיניות שלו הייתה חזקה במיוחד בתקופה זו: מכיוון שמתוקף תפקידו הודר רולאן מהאספה המחוקקת, הצהרות אלו היו בכתב, ולכן נוטים ביותר להציג את אמונותיה האישיות של מאדאם רולאן.
לואי השישה עשר, מלך צרפת השתמש בכוח הווטו שלו כדי למנוע גזירות נגד מהגרים ואנשי דת שסירבו להישבע אמונים לחוקת הכמורה.
מאדאם רולאן כתבה אפוא מכתב המתייחס לסירוב המלכותי לאשר את הגזירות ואת תפקידו של המלך במדינה, שבעלה פנה ושלח למלך.
כשזה נותר ללא מענה, קרא אותו רולאן בקול רם במועצה מלאה ובנוכחות המלך.
התקרית הובילה לפיטוריו של רולאן.
עם זאת, הוא קרא אז את המכתב לאספה, שהורתה להדפיסו ולהפיץ אותו.
זה הפך למניפסט של חוסר שביעות רצון, ודרישת האספה שלאחר מכן להחזיר את רולאן ושרים אחרים שפוטרו, הביאה בסופו של דבר להדחתו של המלך.
לאחר הפיכת 10 באוגוסט 1792, הוחזר רולאן לתפקיד שר הפנים, אך נבהל ממה שראה כחוסר ההתקדמות שעשתה המהפכה.
כקרתני, הוא התנגד למונטניארדים שכיוונו להשתלט לא רק על פריז אלא גם על הממשלה.
עוינותו לקומונה הפריזאית גרמה לו להציע להעביר את הממשלה לבלואה; וההתקפות שלו על רובספייר ומקורביו הפכו אותו מאוד לא פופולרי.
לאחר שלא הצליח לאטום את ה- (תיבת ברזל) שנמצאה בארמון טווילרי, שהכילה מסמכים שהצביעו על יחסיו של לואי ה-16 עם פוליטיקאים מושחתים, הוא הואשם בהשמדת חלק מהראיות שבתוכו.
לבסוף, במהלך משפטו של המלך, הוא והז'ירונדיסטים דרשו כי גזר הדין יוכרע בסקר של העם הצרפתי ולא בוועידה הלאומית.
יומיים לאחר הוצאתו להורג של המלך, הוא התפטר מתפקידו.
זמן לא רב לאחר שהתפטר מתפקיד השר, הותקפו הז'ירונדינים ורולאן הוקע גם כן.
רולאן ברח מפריז והסתתר; בהיעדרו, הוא נידון למוות.
מאדאם רולאן נשארה בפריז, שם נעצרה ביוני 1793 והוצאה להורג ב-8 בנובמבר.
כשנודע לרולאן באיחור רב על מותה של אשתו, הוא נדד ממקום מקלטו ברואן וכתב כמה מילים המביעות את אימתו משלטון הטרור: "מהרגע שנודע לי שהם רצחו את אשתי, לא הייתי מוכן יותר להישאר בעולם מוכתם באויבים".
הוא הצמיד את הנייר לחזהו, התיישב על עץ ונעץ בליבו בערב 10 בנובמבר 1793.
ז'אן-מארק פונוויאן הוא אתלט צרפתי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (מינכן 2022) בקפיצה משולשת.
פונוויאן נולד וגדל בנים שבצרפת.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.90 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיים במקום שמיני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.79 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.61 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיים במקום 26 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.31 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות קפיצה משולשת.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד במרץ סיים במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.62 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום שמיני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.86 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שגרמניה באוגוסט זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.94 מטר, אחרי פדרו פאבלו פיצ'רדו מפורטוגל (17.50 מטר) ואנדראה דלאוואלה מאיטליה (17.04 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום 14 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.64 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.04 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 13 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.79 מטר.
ז'אן לואי כהן היה אדריכל והיסטוריון אדריכלות צרפתי שהתמחה באדריכלות מודרנית ותכנון ערים ואזורים.
מאז 1994 הוא היה פרופסור להיסטוריה של האדריכלות במכון לאמנויות יפות של אוניברסיטת ניו יורק.
ז'אן לואי כהן נולד ב-20 ביולי 1949 בפריז, והוכשר כאדריכל באסכולה המיוחדת לאדריכלות וביחידה פדגוגית מס' 6 בפריז.
בשנת 1994 הוא מונה לתואר פרופסור לתולדות האדריכלות במכון לאמנויות היפות של אוניברסיטת ניו יורק, והוא הרצה רבות באוניברסיטאות בצפון אמריקה.
לכהן הוענק תואר אביר מסדר האמנויות והספרות.
בשנת 2012 הוענק לו מענק אישי מקרן גרהם להוצאת ספרו הקרוב על מודרניזם אדריכלי צרפתי בהוצאת Reaktion Books.
בשנת 2013 היה עמית של קרן ג'ון ס.
בשנת 2013 מונה לפרופסור לאדריכלות ולצורה עירונית במכון המחקר קולז' דה פראנס בפריז, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים.
בשנת 2021 הוא מונה לפרופסור אורח להיסטוריה של אדריכלות, פנלופה, באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
קצין מסדר האמנויות והספרות (2015)
ז'אן-מארק נואל אוולין הוא איש כנסייה צרפתי קתולי המשמש מאז 2019 כארכיבישוף של מרסיי ב-2019 וכחשמן מאז 27 באוגוסט 2022.
ז'אן-מארק אוולין נולד ב-26 בדצמבר 1958 בסידי בל-עבאס, באלג'יריה הצרפתית.
ב-1966 עברה משפחתו למרסיי והתגוררה בשיכון עובדי ה-SNCF, שם עבד אביו.
אוולין למד בסמינר לכמרים באביניון בשנים 1977–1979 ולאחר מכן הצטרף לסמינר כרמס בפריז, למד באוניברסיטה הקתולית של פריז, וקיבל תואר דוקטור בתאולוגיה בשנת 2000.
ב-1984 הוסמך אוולין ככומר בארכיבישופות של מרסיי, בה לימד תאולוגיה, ניהל את הלימודים בסמינר לכמרים, ועבד עם הקהילה בכנסיית סן מרסל.
ב-1987 עבר לקהילה של סן-פייר וסנט פול ושימש שם כויקאר במשך 20 שנה.
בשנת 1992 ייסד את המכון ללימודים תאולוגיים במרסיי (ISTR) וניהל אותו במשך עשר שנים.
בשנים 1995–2013 ניהל גם את מכון סן-ז'אן, שב-1998 שינה את שמו ל"למכון הקתולי של הים התיכון".
במסגרת תפקידו פיתח את קשרי המכון עם הפקולטה לתאולוגיה של ליון, ובשנים 1997–2006 גם לימד בה.
בשנת 2007 התמנה למשנה לארכיבישוף של מרסיי.
ב-2007 נבחר לכהונה של חמש שנים כיועץ למועצה האפיפיורית לדיאלוג בין-דתי, ומאז 2017 עומד אוולין בראש המועצה ליחסים בין-דתיים של ועידת הכמרים של צרפת (CEF).
ב-2013 מינה אותו האפיפיור פרנציסקוס כבישוף עזר של מרסיי.
טקס ההסמכה שלו נערך בינואר 2014 בקתדרלת מרסיי על ידי ג'ורג' פונטייה, הארכיבישוף של מרסיי.
ב-8 באוגוסט 2019 קודם אוולין לתפקיד הארכיבישוף של מרסיי, וב-27 באוגוסט 2022, הפך אותו האפיפיור פרנציסקוס לחשמן של כנסיית סנטה מריה אי מונטי.
בספטמבר 2024 ייצג אוולין את הכס הקדוש בחגיגות ה-350 לארכיבישופות של קוויבק, וחודש לאחר מכן בחר בו סינוד הבישופים כחבר במועצת המזכירות הכללית של הסינוד.
לאחר מותו של האפיפיור פרנציסקוס באפריל 2025 עלה שמו של אוולין כאחד המועמדים להחליפו בתפקיד האפיפיור.
ז'אן-פול סארְטְר היה פילוסוף, סופר, מחזאי, תסריטאי, אקטיביסט, כותב ביוגרפיות, מבקר ספרות ומשורר צרפתי.
סארטר היה אחת מדמויות המפתח בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם והפנומנולוגיה, ואחת הדמויות המובילות בפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20 ובמרקסיזם.
עבודתו השפיעה גם על הסוציולוגיה, התיאוריה הביקורתית, התיאוריה הפוסט-קולוניאלית ועל ביקורת הספרות, וממשיכה להשפיע על תחומים אלה גם כיום.
סארטר התפרסם גם בזכות היחסים הפתוחים שהיו לו עם סימון דה בובואר, הפילוסופית והסופרת הפמיניסטית והאקזיסטנציאליסטית.
יחד, סארטר ודה בובואר, ערערו על ההנחות והציפיות התרבותיות והחברתיות שלאורם חונכו, הנחות וציפיות שהם ראו כבורגניות, גם באורחות החיים שלהם וגם במחשבה הפילוסופית שלהם.
הקונפליקט בין קונפורמיות מדכאת והרסנית מבחינה רוחנית (חוסר תום לב) ודרך "אותנטית" להוויה - הפך לנושא הדומיננטי ביצירתו המוקדמת של סארטר, נושא המגולם בעבודתו הפילוסופית המרכזית שהתפרסמה ב-1943 "Being and Nothingness".
המבוא של סארטר לפילוסופיה שלו מובע ביצירתו האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (L'existentialisme est un humanisme, 1946), שהוצג במקור כהרצאה.
בשנת 1964 הוענק לסארטר פרס נובל לספרות.
סארטר סירב לקבל את הפרס, אך ועדת הפרס קבעה שסירובו לא משנה את תוקף החלטתה.
ז'אן-פול סארטר נולד בפריז ב-21 ביוני 1905, כילדם היחיד של ז'אן בפטיסט סארטר, קצין חיל הים הצרפתי, ואן מארי (שווייצר).
אמו הייתה ממוצא אלזסי ובת דודתו הראשונה של חתן פרס נובל אלברט שווייצר, שאביו לואי תאופיל (Théophile) היה אחיו הצעיר של אביה של אן-מארי.
כאשר סארטר היה בן שנתיים, אביו נפטר ממחלה, שככל הנראה נדבק בה בהודו-סין הצרפתית.
אן-מארי חזרה לבית הוריה במיודון (Meudon), שם גידלה את סארטר בעזרת אביה צ'ארלס שווייצר, מורה לגרמנית, שלימד את סארטר מתמטיקה והכיר לו את הספרות הקלאסית בגיל צעיר מאוד.
הסב, שדיכא את בניו שלו, אהב ופינק את ז'אן-פול, ונתן לו לעשות כרצונו בספרייתו הגדולה.
מחווה זו, ככל הנראה גרמה לסארטר לקנות לעצמו את המנהג, עליו שמר במשך שנים רבות, לקרוא שלוש מאות ספרים בשנה.
כשהיה בן ארבע נפגעה קשות עינו הימנית ממחלה, דבר שגרם לפזילה קשה ולעיוורון בעין זו, שהותירה את פניו מוזרות למראה.
כשהגיע לבית הספר גילה שאמו שיקרה לו בדבר יופיו.
פניו היו כעורים ועינו החולה שיוותה לו מראה גרוטסקי.
הוא ספג מכות מבריונים, והשיב להם בבוז, לעג והלצות.
לימים ירדוף נשים, לדבריו, "כדי להיפטר ממשא כיעורי".
כשהיה בן שתים-עשרה (1917), אמו של סארטר התחתנה בשנית עם בעל מספנות.
בשנת 1924 החל ללמוד ב"אקול נורמל סופרייר", שם פגש (בשנת 1929) את חברתו לחיים, סימון דה בובואר.
בשנים 1933–1934 למד בברלין, ועסק בכתביהם של הפילוסופים אדמונד הוסרל ומרטין היידגר.
בתקופת לימודיו חבר אל סטודנטים אחרים שהיו עתידים להיות אנשי רוח בעלי השפעה, דוגמת פול ניזן ורמון ארון.
לאחר תום לימודיו התקבל לעבודה במסגרת מערכת החינוך הצרפתית כמורה בבית ספר תיכון.
כמורה צעיר בתיכון לה-הבר בשנת 1938, פרסם סארטר את הרומן "הבחילה" (La nausée), שמשמש מבחינות מסוימות כמניפסט של האקזיסטנציאליזם, והוא עדיין אחד מספריו המפורסמים ביותר.
בשנת 1939 גויס סארטר לצבא הצרפתי, ושירת כעוקב רוחות ומזג אוויר במסגרת סוללת תותחים בקו מאז'ינו.
חיילים גרמנים שבו אותו בשנת 1940 בפדוקס, והוא בילה תשעה חודשים בכלא, תחילה בנאנסי ומאוחר יותר בטריר, עד ששוחרר באפריל 1941 בשל בריאותו הרופפת (הוא טען כי ראייתו החלשה השפיעה על שיווי המשקל שלו).
ניתן לו מעמד אזרחי, והוא ברח לפריז שם גילה סימפתיה כלפי תנועת ההתנגדות הצרפתית, והשתתף בייסוד קבוצת ההתנגדות הסוציאליסטית, "סוציאליזם וחירות".
לאחר התפוררות הקבוצה הוא התמסר לכתיבה ולהוראה, ובין השאר פרסם את מחזהו "הזבובים" אשר בו הגניב מחאה סמויה כלפי השלטון הנאצי.
בזמן שהיה פעיל בהתנגדות, החל לגלות נטייה לכיוון קומוניסטי, בין השאר עקב ההערכה שחש כלפי המחתרת הקומוניסטית בצרפת.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה פרץ סארטר לתודעה הציבורית הצרפתית בעקבות פרסום ספרו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם".
סארטר פגש בתקופה זאת את אלבר קאמי, פילוסוף וסופר שאחז בדעות דומות.
הם נותרו חברים קרובים עד אשר סארטר התקרב אל כמה מרעיונות הקומוניזם בעוד קאמי התאכזב מהקומוניזם.
מחלוקת זו הפרידה ביניהם בסופו של דבר בשנת 1951, והגיעה לשיאה כאשר פרסם קאמי את "האדם המורד".
כשהמלחמה הסתיימה ייסד, יחד עם דה בובואר, את כתב העת הפילוסופי-ספרותי "זמנים מודרניים" (Les Temps Modernes).