tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העדויות על אודות תקופתו הקצרה של מנגלה מועטות יחסית בהשוואה לפעילותו באושוויץ, אולם הוא מוזכר בעדותה של שרה הרשפינקל, שהזכירה שמנגלה שיסה כלבים ברופאה יהודייה במחנה.
מנגלה ברח ממחנה גרוס-רוזן לצ'כוסלובקיה במדי קצין ורמאכט, שם הצטרף ליחידת בית חולים שדה ממונע 2/591 אשר עברה לשטח ההפקר בין הכיבוש הסובייטי לאמריקאי.
הוא נתפס והוחזק כשבוי מלחמה על ידי צבא ארצות הברית בווידן ולאחר מכן באינגולשטט, אך שוחרר לאחר שלא הצליחו לעמוד על זהותו האמיתית.
לאחר שהסתתר בחווה בבוואריה, הצליח בשנת 1949, בעזרת משפחתו, קבוצת "אדלווייס" וכמרים קתולים, לצאת דרך איטליה לארגנטינה, שם ביקשו פושעים נאצים רבים מקלט בשל גישתו של הנשיא חואן פרון, כחלק ממעגל ההברחה של בכירים נאצים לדרום אמריקה בשם "נתיבי העכברושים".
מנגלה התגרש מאשתו אירנה, ובשנת 1958 נישא לאלמנת אחיו קרל, מרתה, אשר נסעה יחד עם בנה לארגנטינה על מנת להיפגש עימו.
בדצמבר 2025 נחשף כי מנגלה התגורר בחופשיות בארגנטינה למרות שהרשויות ידעו את זהותו האמיתית.
משפחתו בגרמניה תמכה בו מבחינה כספית והוא שגשג בשנות ה־50, בתחילה כמפעיל סדנה לייצור צעצועים, ולאחר מכן כשותף במפעל התרופות FADRO FARM שבו נרשם בשמו האמיתי.
בעקבות משפט של סגל מחנה אושוויץ בפרייבורג שבגרמניה, הוצא ביולי 1959 צו מעצר כנגד מנגלה ובקשה רשמית לממשלת ארגנטינה להסגירו.
בעקבות כך בשנת 1959 עבר לפרגוואי, ומשנת 1960 חי בברזיל אצל זוג גרמנים שהעניקו לו מקלט עד מותו בעקבות שבץ שבו לקה בעת ששחה בים בשנת 1979. הזוג הגרמני קבר אותו תחת השם הבדוי וולפגנג גרהרד.
בשנת 1964 ביטל בית הדין המינהלי של מדינת הסן את רישיון הרופא של מנגלה.
על אף מאמצים בין-לאומיים לאתרו, מעולם לא נתפס, וחי במסווה במשך 35 שנים.
לאחר תפיסת אדולף אייכמן היה מנגלה לפושע המלחמה הנאצי המבוקש ביותר, אך הצליח לכלכל צעדיו כך שלא התגלה, על אף ש"המוסד" היה קרוב לתופסו כמה פעמים.
לפי עדותו של צבי אהרוני, הוא הוסט מהמבצע לטובת החיפושים אחרי יוסל'ה שוחמכר.
בעיתון "ג'רוזלם פוסט" פורסם בשנת 1985 מאמר שטען כי בן-גוריון לא אישר את חטיפתו של מנגלה בשל חשש מתסבוכת בין-לאומית.
ב-7 במאי 1985 הודיע שר המשפטים, משה נסים, על מתן פרס בסך מיליון דולרים למי שיגרום להבאת מנגלה למשפט בישראל.
רק כמה שנים לאחר מותו, בשנת 1985, התגלתה גופתו לאחר מאמץ משותף של הרשויות האמריקניות, הגרמניות והדרום-אמריקניות.
בשנת 1992 הוכיחו בדיקות DNA (לאחר קשיים מרובים – שכן בני משפחתו סירבו לתת מנת דם לשם השוואת DNA) כי אכן מדובר בגופתו של מנגלה.
עצמותיו של מנגלה היו מונחות במשך 30 שנה במכון לרפואה משפטית בסאו פאולו בברזיל, עד שבשנת 2016 הוחלט שהעצמות ישמשו לניסויים בקורסים לפתולוגיה.
מנגלה מעולם לא הביע חרטה על פשעיו, וכאשר נפגש בפעם האחרונה עם בנו רולף בסאו פאולו בשנת 1977, אמר לו כי את ההחלטות באושוויץ קיבלו אחרים.
עליו היה לסווג אסירים לפי כשירותם ולמעשה יש לראות בו מציל יהודים אשר הצביע עליהם ככשירים.
בשנת 1960 השיב לכתב אישום שהגישה נגדו התביעה בפרנקפורט במילים "מעולם לא הרגתי בעצמי איש, לא פצעתי איש, ולא הסבתי נזק גופני לאיש".
ביולי 2011 נמכרו במכירה פומבית יומניו של מנגלה, שכוללים כ-3,000 עמודים בכתב ידו, ובהם סיפורים, שירים, הגיגים פילוסופיים, תמלולי שיחות וציורים, ליהודי חרדי מארצות הברית, בסכום של 245 אלף דולר.
ב-28 ביולי 1939 התחתן מנגלה עם אירנה שנביין, אותה פגש בזמן לימודיו בלייפציג.
רולף, בנם היחיד, נולד ב-11 במרץ 1941. אירנה התגרשה ממנו ב-1954, חמש שנים לאחר שמנגלה היגר לבואנוס איירס, והמשיכה לגור בגרמניה עם בנם.
ביולי 1958 התחתן מנגלה בשנית עם מרתה מנגלה, אלמנתו של אחיו הצעיר קרל, בנואבה הלוויסיה, אורוגוואי.
מרתה מנגלה הגיעה לבואנוס איירס ב-1956 עם קרל-היינץ, בנה מנישואיה הראשונים.
ליוזף ומרתה לא היו ילדים נוספים.
יוּזֶף קְלֶמֶנְס פִּילְסוּדְסְקִי (פולנית: Józef Klemens Piłsudski ; 5 בדצמבר 1867 – 12 במאי 1935) היה מהפכן ומדינאי פולני, מנהיג האומה הפולנית בחידוש עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה, מפקד צבאה במלחמה נגד הסובייטים, ומנהיג הרפובליקה הפולנית השנייה, בין השנים 1926 עד מותו ב־1935.
פילסודסקי נולד בכפר זוּווֹבוֹ (Zułowo), בפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), למשפחה פולנית מן השלאכטה (מעמד האצולה הזעירה), שירדה מנכסיה.
אירועי המרד הפולני נגד השלטון הרוסי בשנת 1863, אשר דוכאו ביד חזקה, והביאו לביטול האוטונומיה שניתנה לפולנים בחלקי ארץ שונים בפולין, ולסיפוח חלקי פולין אל האימפריה הרוסית, היו מאורע מעצב בילדותו.
משבגר למד בווילנה, וב־1885 החל בלימודי רפואה בחרקוב שבאוקראינה, אך הושעה מן הלימודים בשנת 1886 בשל פעילות פוליטית וקרבה אל הסוציאליזם.
במרץ 1887 נעצר בידי השלטונות הרוסיים הצאריסטים באמתלה כוזבת כי ביקש להתנקש בחיי הצאר אלכסנדר השלישי והוגלה למערב סיביר למשך חמש שנים.
אחיו הבכור, , אשר היה במעגל חברתי אשר כלל אף את אחיו של לנין, , נדון למאסר בן 15 שנים עם עבודת פרך במזרח סיביר.
לאחר שחרורו ב־1892 הצטרף פילסודסקי למפלגה הסוציאליסטית הפולנית, והתחיל בפרסום עיתון מחתרתי בשם "רובוטניק" ("העובד").
בפברואר 1900 נעצר שוב ב, אך העמיד פני חולה רוח, והצליח להימלט בשנת 1901 ממוסד לחולי נפש בסנקט פטרבורג.
עם פרוץ מלחמת רוסיה יפן ב־1904, נסע פילסודסקי ליפן, שם ניסה ללא הצלחה להשיג תמיכה במטרה הלאומית הפולנית.
הוא הציע לספק ליפן מודיעין, וכן להקים לגיון פולני שיילחם לצד היפנים, ויורכב משבויי מלחמה פולנים מצבא הצאר שנפלו בידי היפנים.
התערבותו של יריבו הגדול רומן דמובסקי, אשר היה בעל אוריינטציה פרו-רוסית ואנטי-גרמנית, הביאה לסיכולם של כל מאמציו ביפן.
מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין מחדש
פילסודסקי צפה את העימות האירופי המתקרב, ואת הצורך להקים גרעין שישמש כצבא פולין העתידי, ואשר יסייע בקידום עצמאותה של פולין משלוש האימפריות שחילקו אותה ביניהן בסוף המאה ה-18. בעזרת כספים ש"החרים" מרכבת דואר רוסית ליד וילנה ב־1908 הקים ארגון צבאי סודי.
שנתיים לאחר מכן הפך את הארגון לאגודה לגיטימית בשם "אגודת הרובאים" אשר פעלה בהסכמתו ובעידודו של צבא האימפריה האוסטרו הונגרית.
בפגישה בפריז ב־1914 הכריז פילסודסקי כי המלחמה היא בלתי נמנעת, וכי פולין תשיג את עצמאותה.
רוסיה תובס על ידי מעצמות המרכז (אוסטריה הונגריה והאימפריה הגרמנית), ואלו יובסו על ידי צרפת, בריטניה וארצות הברית.
היה זה תיאור מדויק למדי של מהלך האירועים כפי שאירע בפועל במהלך ארבע השנים הבאות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד שנת 1917 הקים פילסודסקי את "" אשר נלחם בהצטיינות לצד צבאות מעצמות המרכז נגד רוסיה, אך נכשל בנסיונותיו לעורר התקוממות עממית נגד הרוסים.
בשנת 1916 הוא פיקד על כוחות בקרב קוסטיוכנובקה, בין הרוסים לגדודים הפולניים שהשתייכו לצבא האוסטרו-הונגרי.
ב־5 בנובמבר של אותה שנה הכריזו הגרמנים על "עצמאותה" של פולין, ועל הקמתה של "ממלכה פולנית".
בראשה של הממלכה עמדה "מועצת מדינה פולנית" בתקווה לגייס לצידם המוני פולנים שיוכלו להביא לשחרורם של כוחות גרמניים אל החזית המערבית.
פילסודסקי, אשר שירת כ"שר לענייני צבא" ב"מועצת העוצרים" (גוף שלטוני שהוקם על ידי הגרמנים לצד "מועצת המדינה") התנגד לדרישה כי היחידות שיגויסו ישבעו אמונים לגרמניה ולאוסטריה.
ויכוח זה הביא למעצרו ביולי 1917 והוא נשלח לכלא במגדבורג שבגרמניה.
ב־7 באוקטובר 1918 הודיעה "מועצת העוצרים" על פירוק "מועצת המדינה" שהייתה הכלי שבאמצעותו שלטה גרמניה בפולין, ועל כוונה להשיב לפולין את עצמאותה.
רוב המפלגות הפוליטיות (פרט לאנשי השמאל הקיצוני) תמכו בצעד זה, וב־23 באוקטובר מינתה המועצה ממשלה בראשות יוזף שביֶז'ינסקי, אשר החלה בגיוס ל"צבא פולין".
ב־6 בנובמבר 1918 הכריזו הקומוניסטים בלובלין על הקמת רפובליקה, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות על הקמתה של רפובליקה נוספת.
ב־8 בנובמבר 1918 פילסודסקי וידידו קאזימיֶש סוסנובסקי שוחררו, ועד מהרה, בדומה ללנין לפניהם, הושמו על רכבת פרטית בדרכם אל בירת מדינתם, ורשה.
ב־11 בנובמבר הצליח פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני.
ב־14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהיה ל"ראש המדינה" (Naczelnik Państwa).
גורמים שונים ברחבי המדינה, כגון "ועדות החיסול" שהוקמו בגליציה על מנת לחסל את שרידי השלטון האוסטרי, וועדה מקומית בשצ'צ'ין הודיעו על נאמנותם לשליט החדש.
פילסודסקי מינה לראש הממשלה את אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ידז'יי מורצ'בסקי.
גבולה של פולין במזרח לא נקבע, בניגוד לגבולה במערב, עם גרמניה, שנקבע בהסכם ורסאי.
על השולחן הייתה מונחת הצעתו של שר החוץ הבריטי, הלורד ג'ורג' נתניאל קרזון לקו גבול שיגדיר את שטח המדינה הפולנית במזרח במקומות בהם קיים רוב אתני פולני.
פילסודסקי סירב לקבל את קו קרזון, ופעל במרץ להרחיב את גבולה של פולין במזרח, מעבר לקו קרזון, אל עבר שכנותיה של פולין ליטא, אוקראינה ובלארוס.
במרץ 1920 קיבל פילסודסקי את דרגת "מרשל פולין" ובאפריל של אותה השנה חתם על ברית עם הלאומנים האוקראינים שבהנהגת סימון פטליורה, על מנת להילחם בצוותא נגד רוסיה הסובייטית.
המלחמה בין הפולנים והסובייטים הייתה למעשה עובדה מוגמרת מזה מספר חודשים, ותקריות גבול שהלכו והחריפו ניצתו לאורך כל גבולותיה המזרחיים של פולין.
הכוחות האוקראינים והפולנים בראשות פילסודסקי התקיפו את הרוסים באוקראינה, וב־7 במאי כבשו, כמעט ללא התנגדות, את בירתה של אוקראינה קייב.
הסובייטים החלו בהתקפת נגד מכיוון בלארוס והתקדמו לתוך פולין, כשמטרתם להגיע לגרמניה על מנת לסייע לפועלים שם במאבקם המהפכני.
באוגוסט 1920 עמדו הסובייטים, בפיקודו של הגנרל מיכאיל טוכאצ'בסקי בכוח גדול בשערי ורשה.
תוכניתו של פילסודסקי הייתה כי הצבא הפולני ייסוג לאורך נהר הוויסלה ויגן על ראשי הגשר באזור ורשה, וכרבע מן הכוח ירוכז בדרום למתקפת נגד אסטרטגית.
על פי התוכנית, שתי ארמיות פולניות בפיקודו של הגנרל יוזף הלר אשר ניצבו מול הכוחות הרוסים המתקיפים מן המזרח, יחזיקו בעמדותיהם בכל מחיר.
בה בעת, ארמייה בפיקודו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי תכה בפולשים מצפון, מאחורי העיר ורשה, ותמנע את תוכניות הרוסים להקיף את העיר בתנועת מלקחיים.
את התפקיד החשוב ביותר העניק פילסודסקי ל"צבא מילואים" בן 20,000 איש אשר הושם תחת פיקודו האישי, וכלל את היחידות הנחושות והמנוסות ביותר בצבא הפולני.
תפקידם היה לתקוף במהירות מצפון, על נהר הוויסלה, בנקודה אותה זיהה פילסודסקי כנקודת תפר בין הארמיות הרוסיות המתקיפות מצפון ומדרום.
מתקפה זו תפריד את הכוחות הרוסיים, ותפעל בעורפם לניתוק קווי אספקה ותקשורת.
לבסוף, הפער בין צבאות פילסודסקי ושיקורסקי ייסגר, וכך יכותרו הכוחות המתקיפים.
תוכנית זו ספגה ביקורת חריפה, ורק מצבו הנואש של הצבא הפולני הביא להסכמה על ביצועה.
על אף שהתוכנית התבססה על מידע מודיעיני מוצק, שהתקבל כתוצאה מהישג טכנולוגי של המודיעין הפולני, אשר הצליח לפענח את תשדורות הרדיו הרוסיות המוצפנות, לא האמינו רבים בפיקוד הפולני באפשרות ביצועה.
התוכנית בוצעה כלשונה, והביאה למהפך בלחימה שכונה "הנס על הוויסלה".
שנים לאחר מכן יישם קצין צעיר במשלחת הצרפתית בשם שארל דה גול את האלמנטים של מלחמת תנועה והפתעה שראה בזירה זו, למטרותיו הוא.
מוורשה המשיך צבא פולין מזרחה כמעט ללא מעצור.
כעבור ארבעה חודשים, ב־12 באוקטובר נאלץ פילסודסקי לקבל הפסקת אש שלה שיווע הצבא האדום, ועליה לחצו מעצמות המערב.
במרץ 1921 בחתמו הצדדים על הסכם ריגה, שסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית.
הסכם זה העניק לפולין שטחים נרחבים במזרח, אך חלק ניכר מבלארוס ומאוקראינה נותר בשליטה סובייטית, וכך הושם קץ לחלומו הפדרליסטי של פילסודסקי.
ימיה הראשונים של הרפובליקה השנייה
לאחר המלחמה התגבשו בפולין מספר מחנות פוליטיים.
אויבו העיקרי של פילסודסקי בציבור הפולני היה רומן דמובסקי אשר עמד בראש תנועת "הדמוקרטיה הלאומית"(אנדקים) , תנועה בעלת גוון ימני, אנטי-גרמני (בניגוד לנטייתו האנטי-רוסית של פילסודסקי), לאומני ואנטישמי.
פילסודסקי היה בעל שורשים סוציאליסטים, אך הוא ומרבית אנשיו לא פעלו במסגרת המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, והיו מצויים בספירה אידאולוגית משלהם, שתוליד לימים תנועה מעין-פשיסטית בשם "סנאציה" (מלשון "סניטציה" או "טיהור" של הפוליטיקה).
פילסודסקי שהיה מנהיגה של 'המפלגה הסוציאליסטית הפולנית' (פפ"ס), אמר עם קבלת עצמאותה של פולין: "נסענו יחד (עם הסוציאליסטים), אולם בתחנת הביניים ששמה 'עצמאות', ירדתי ולא המשכתי לנסוע עמהם".
עוד בשנת 1918 מינה פילסודסקי את איש אמונו, הסוציאליסט ידז'יי מורצ'בסקי לראש הממשלה, אך תוך זמן קצר הצליח דמובסקי להפילו ולמנות במקומו את הפסנתרן בעל השם הבינלאומי איגנצי ין פדרבסקי.
הייתה זו תחילת מערבולת פוליטית במסגרתה קמו ונפלו ממשלות בפולין אחת לכמה חודשים.
החוקה שהתקבלה במרץ 1921 אך החריפה את המצב.
לכאורה הייתה זו חוקה ליברלית ששמרה על זכויות האדם, אך למעשה, כוונת מנסחיה הייתה לבלום את פילסודסקי, בעל הנטיות הסמכותניות והנשיאותיות, ולפיכך הכפיפה חוקה זו את הרשות המבצעת להחלטות הסיים (הפרלמנט הפולני) במידה כזו שזו איבדה כל יכולת פעולה.
בבחירות ב־1922 ניתנה הנשיאות לאיש השמאל גבריאל נרוטוביץ'.
פילסודסקי התפטר מפעילותו הפוליטית במחאה על הבחירה.
הימין הקיצוני ניהל תעמולת זוועה נגד נרוטוביץ' בטענה כי בחירתו נתמכה על ידי היהודים, ומספר ימים לאחר בחירתו נרצח.
כאשר התייצבה בשנת 1923 ממשלת ימין, התפטר פילסודסקי מכל תפקידיו אף בצבא במחאה, ופרש לכפר קטן מחוץ לוורשה.
במאי 1926 הייתה פולין נתונה במשבר כלכלי וחברתי מתמשך.
ממשלתו של ולדיסלב גרבסקי אשר ניסתה במשך שנתיים לייצב את המצב הכלכלי נפלה, וקואליציה של ימין-מרכז-איכרים בראשות וינצנטי ויטוס שלטה במדינה.
ב־10 במאי 1926 נוסדה ממשלתו של ויטוס, ובאותו היום פרסם פילסודסקי מאמר בעיתון נפוץ ובו התבטא כי הוא "מוכן להילחם נגד ה"סיימוקרטיה" והבטיח "סניטציה" של החיים הציבוריים.
בלילה שבין 11 במאי ו־12 במאי הוכרז מצב חירום בוורשה, ומספר יחידות צבא נשבעו אמונים לפילסודסקי.
בשעה חמש אחרי הצהריים, נפגש פילסודסקי עם הנשיא וויצ'כובסקי ודרש את התפטרות ממשלת ויטוס.
כארבע מאות אנשים (חיילים ואזרחים) נהרגו בפעולות האיבה, ו־900 נפצעו.
פילסודסקי ראה לנגד עיניו את מעשיו של בניטו מוסוליני ב"מצעד על רומא" בשנת 1922, אך בניגוד למוסוליני סירב לקבל כל משרה פרט לזו של השר לענייני צבא.
ראש הממשלה היה קאזימיש בַרטֶל.
סממנים ראשונים ל"תנועת סנאציה" (מלשון "טיהור") הופיעו עוד לפני "מהפכת מאי".
- Bezpartyjny Blok Współpracy z Rządem), אשר זכה בבחירות של 1928 ברוב בסיים, דבר שהביא למעשה לחיסולו של המשטר הפרלמנטרי בפולין.
ב־1930 פיזר את הסיים, ואסר את אנשי האופוזיציה, ובראשם ויטוס.
התברר כי האוקראינים חשים טינה לסטלין ולמשטרו הרבה יותר מאשר חשו לפילסודסקי.
למרות זאת ננקטו פעולות אכזריות לפולניפיקציה של חבלי הארץ המזרחיים, שכונו "הקרסי" (Kresy - "הספר").
עם כל זאת, מתחילת שנות השלושים ועד למלחמת העולם השנייה פעל בעיר בֶרֶזַה קַרטוּסקה (ביארוזה בבלארוס) מחנה מעצר שבו הוחזקו עצירים פוליטיים.
מדיניותו של פילסודסקי בנוגע ליהודים לא הייתה נגועה באנטישמיות של קודמיו וממשיכיו.
בניגוד לגרבסקי, לא השתמש באנטישמיות לצרכיו, כמנוף לשינוי חברתי וכלכלי.
עם זאת האווירה הכללית בפולין של בין מלחמות העולם לא הייתה אוהדת ליהודים, כך לדוגמה בימי הקרב על ורשה, בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, הוצאו אלפי חיילים וקצינים יהודים מיחידותיהם ורוכזו במחנה הסגר ליד העיירה יבלונה, וזאת בשל תעמולת זוועה שטענה כי היהודים מסייעים לקומוניסטים.
על אף שפילסודסקי לא נודע בעוינות מיוחדת ליהודים, ככל שהתרחקה תנועת ה"סנאציה" מהאידיאלים הסוציאליסטים של ימי בחרותו של פילסודסקי והתקרבה מבחינה אידאולוגית למשטרים הרודניים האחרים באזור, הרי שחל שינוי איטי אך משמעותי באווירה, ומותו של פילסודסקי סימן מפנה לרעה ביחס השלטונות הפולנים אל האוכלוסייה היהודית.
בתחילת תקופת פילסודסקי נקטו הפולנים במדיניות חוץ אנטי-גרמנית ופרו-צרפתית.
הסכם לוקרנו לפיו הכירו המעצמות בגבול שבין גרמניה לצרפת, אך קבעו כי סכסוכי גבול בין גרמניה ופולין יעברו לבוררות אך הדגיש את חוסר הביטחון שביחסי פולין וגרמניה.
הפולנים פיתחו לא הרחק משם כפר קטן בן כמה מאות תושבים, גדיניה, לעיר נמל גדולה, ובסוף שנות ה־30 עברו דרך נמל זה 80% מכל המוצרים אל פולין וממנה.
עוד בשנת 1932 הוחלף שר החוץ יוזף זאלסקי, בעל הנטייה הפרו-צרפתית בקולונל יוזף בק.
בינואר 1934 חתם בק על הסכם אי התקפה עם גרמניה שתוקפו אמור היה להיות לעשר שנים, אך הוא הופר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939. מבקרי ההסכם של פולין עם גרמניה האשימו את פילסודסקי בזלזל בתוקפנות של היטלר במתן זמן לגרמניה להתחמש מחדש.
היטלר הציע שוב ושוב ברית גרמנית-פולנית נגד ברית המועצות, אך פילסודסקי סירב, במקום זאת חיפש זמן יקר להתכונן למלחמה אפשרית עם גרמניה או ברית המועצות.
רגע לפני מותו, פילסודסקי אמר ליוזף בק כי מדיניותה של פולין חייבת להיות לשמור על יחסים נייטרליים עם גרמניה, לשמור על הברית הפולנית עם צרפת ולשפר את היחסים עם בריטניה.
שני הסכמי אי התקיפה נועדו לחזק את מעמדה של פולין בעיני בעלות בריתה ושכנותיה.
פילסודסקי כנראה היה מודע לחולשת ההסכמים, וקבע: "לאחר ההסכמים האלה, אנחנו משתרעים על שני שרפרפים.
זה לא יכול להימשך זמן רב.
אנחנו צריכים לדעת מאיזה שרפרף ניפול קודם ומתי זה יהיה".
באפריל 1935 התקבלה חוקה חדשה, אשר הייתה תפורה למידותיו של פילסודסקי, והעניקה לנשיא כוחות דיקטטוריים כמעט, תוך שהיא מרוקנת מתוכן את מוסד הפרלמנט.
אך בשלב זה היה כבר פילסודסקי חולה אנוש, שכן הרחק מעין הציבור נאבק מזה שנים במחלות שונות, ומצב בריאותו הלך והידרדר.
במאי 1935 מת בארמון בלוודר בוורשה.
בצוואתו הורה פילסודסקי כי לבו ייטמן בווילנה, אשר הוחזקה על ידי פולין, בניגוד לדרישות ליטא וללחץ בינלאומי של חבר הלאומים, ובהתאם לחזונו בדבר הפדרציה הפולנית ליטאית.
גופו נטמן בקריפטה של קתדרלת ואוול בקרקוב.
יוזף ישראלס (בהולנדית: Jozef Israëls, במקורות גם יוסף ישראלס; 27 בינואר 1824 – 12 באוגוסט 1911) צייר יהודי הולנדי מאסכולת האג, מחשובי האמנים ההולנדיים במחצית השנייה של המאה ה-19.
ישראלס נולד בחרונינגן שבהולנד, בנו של חלפן כספים.
אביו רצה שיהיה רב ודאג להשכלתו היהודית.
אמו הייתה זו שזיהתה וטיפחה את אהבתו של הנער לעולם האמנות והציור.
בשנת 1841 התקבל כתלמיד לאקדמיה לאמנויות יפות באמסטרדם, ובהמשך, באקדמיה לאמנויות בפריז, שם למד (כמקובל באותם זמנים) להעתיק את יצירותיהם של אמנים במוזיאון הלובר.
בתקופה זו הושפע מאסכולת ברביזון ובמיוחד מיצירותיו של הצייר ההולנדי ארי שפר.
באותה תקופה העלה על הבד נושאים הלקוחים מההיסטוריה של הולנד ומהווי היהודים, בסגנון רומנטי.
ישראלס התבלט בהולנד, מדינה שהייתה בעלת מסורת נפלאה באמנות.
בתקופתו השפיע השפעה עמוקה על הציור האירופאי.
הוערך על ידי ואן גוך.
ישראלס נתן דעתו גם לחיי העם היהודי.
ציוריו מן החיים היהודיים הם החשובים ביותר באמנות היהודית של תקופתו.
השפיע רבות גם על בנו, הצייר איזק לזרוס ישראלס.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרו ברחוב, המוכר בשם "רחוב ישראליס".
גם עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת נחלת צדוק (ליד שערי חסד).
בשנת 1916 בעיר חרונינגן הוקמה אנדרטת יוזף ישראלס.
בשנת 1843 יצא ישראלס לפריז לחמש שנים.
עם שובו לאמסטרדם צייר תמונות היסטוריות גדולות ממדים.
בשנת 1853 חזר לצרפת והתגורר תקופת מה בברביזון.
בתקופה זו הובחנה בציוריו השפעה של הריאליזם הצרפתי.
בעקבות מחלה קשה נאלץ להפסיק לזמן מה את מלאכתו.
משהבריא, עבר להתגורר ב-1855 בכפר הדייגים זנדפורסט, לחוף ים ליד אמסטרדם וחי עם הדייגים המקומיים, מהם למד את מלאכתם ודרך חייהם.
שם החל לצייר ציורים ריאליסטיים המתארים את הווי הדייגים.
הניתוח הפסיכולוגי הבא לידי ביטוי בנושאים השגרתיים שבציוריו ומעורבותו הרגשית, הפכו אותו לצייר פופולרי ברחבי אירופה.
נושאי עבודותיו ואופן טיפולו באלמנט האור, זיכו אותו בכינוי המחמיא - "רמברנדט של המאה ה-19".
את השפעתו של רמברנדט על סגנונו של ישראלס, ניתן לראות ברבים מציוריו, כך למשל בדיוקן עצמי שצייר ב-1903, ובציור השמן "חדשות מאינדונזיה".
דאגותיהם נגעו ללבו והשפיעו על ציוריו באותה תקופה, אך ההשפעה הדומיננטית ביותר על סגנונו ועל דרך עבודתו של ישראלס הגיעה אליו מיצירותיו של רמברנדט.
בציוריו של ישראלס באה לידי ביטוי אווירת החיים של פשוטי העם ושל משוללי הזכויות.
ישראלס היה נאמן בכל מאודו לאותו סוג של הומניזם יהודי שרואה ברחמים חובה חברתית.
בציוריו של ישראלס אין מעברים חדים או ניגודים, לוח הצבעים דל אם כי עשיר בגוונים והמעברים הם מעברי אור וצל, המזכירים מאוד את ציוריו של רמברנדט בהם הוא מבקש להביע את המציאות של אלה שמעמסת החיים רובצת עליהם.
נושאם של רבים מציוריו הוא תיאור ריאליסטי של רגעים מן החיים הממשיים של דמויות מדלת העם.
"חתונה יהודית", היה נושא אהוב עליו והוא חזר וצייר אותו מספר פעמים.
בטנג'יר בצפון אפריקה צייר יצירה גדולה בשם "סופר סת"ם" המתארת ישיש הכפוף על קלף המקרין את אורו על התמונה כולה.
ב-22 בדצמבר 1970, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של ישראלס שעליו מופיע ציור שלו שכותרו "נוף עם גשר".
התמונה נמצאת באוסף של מוזיאון תל אביב.
יוזף מסופוסט (בצ'כית: Josef Masopust; 9 בפברואר 1931– 29 ביוני 2015) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי.
במשך רוב הקריירה שלו (1952–1968), שיחק מסופוסט במועדון דוקלה פראג, בעיקר בתפקיד קשר.
בשנת 1962 זכה בכדור הזהב, ולאחר פרישתו נבחר ל"כדורגלן הזהב" של צ'כיה במסגרת פרסי היובל של אופ"א.
הוא נודע בשל שליטתו הגבוהה בכדור, ויכולתו ליצור במרכז המגרש עבור שחקני קבוצתו הזדמנויות יעילות להתקפה לכיוון השער.
הוא ערך בין השנים 1954–1966 63 הופעות וכבש 10 שערים עבור נבחרת צ'כוסלובקיה, והיה בהרכב שלה במונדיאל 1958 ו-1962. במונדיאל 1958 כשלה צ'כוסלובקיה כשהודחה כבר בשלב הבתים.
במונדיאל 1962 היה לבין השחקנים המצטיינים לאורך הטורניר והגיע איתה עד לגמר נגד ברזיל.
בגמר מסופוסט כבש את השער הראשון במשחק אך ברזיל ניצחה בסוף המשחק 1-3. בסיום הטורניר הוא נבחר להיות בנבחרת המצטיינת וזכה בכדור הארד.
בשנת 1965 זומן מסופוסט לשחק במשחק הפרידה של סטנלי מתיוס האנגלי, כאשר זה היה בן 50. במוקדמות מונדיאל 1966 נכשלה צ'כוסלובקיה להעפיל לטורניר כאשר מסופוסט שיחק במשחק מוקדמות אחד, בהפסד 1-0 לרומניה במאי 1965. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה במאי 1966 נגד ברית המועצות.
את שנותיו האחרונות ככדורגלן פעיל שיחק בקבוצת קרוסינג אילוייט (1968–1970).
לאחר פרישתו הפך למאמן כדורגל, ואימן בשנות ה-70 עד שנות ה-90 קבוצות כגון דוקלה פראג ופ.צ ברנו.
בשנים 1984–1987 אימן את נבחרת צ'כוסלובקיה.
הוא גם אימן מחוץ לצ'כוסלובקיה: בשנים 1988–1991 כיהן כמאמן הנבחרת האולימפית של אינדונזיה.
ב-2011 הוצב פסלו של מסופוסט מחוץ לאצטדיון הביתי של דוקלה פראג, אצטדיון ג'וליסקה.
מסופוסט מת בביתו בפראג ב-2015, בגיל 84. על אף שלא ניתנה סיבת מותו הטלוויזיה הציבורית בצ'כיה הצהירה כי נאבק במחלה קשה ממושכת.
מקום שלישי באליפות אירופה: 1960
כדור הכסף של המונדיאל: 1962
נבחרת הטורניר של המונדיאל: 1962
השחקן הצ'כוסלובקי של השנה: 1966
יוזף סִיגֶטִי (במקור: יוז'ף פַקטוֹר; בהונגרית: Szigeti József; בודפשט, 5 בספטמבר 1892 – לוצרן, 19 בפברואר 1973) היה כנר וירטואוז יהודי-הונגרי.
סיגטי נולד בבודפשט ולמד באקדמיה המלכותית בעיר זו.
הוא הופיע בקונצרט הראשון שלו בגיל 13, ובשנת 1912 יצא לסיור הקונצרטים הראשון שלו באירופה.
בהמשך סייר והופיע בארצות שנות, בין השאר גם בארץ ישראל.
הוא ניגן עם תזמורות מהגדולות ומהחשובות בעולם ובתקופה מסוימת לימד בקונסרבטוריון בז'נבה שבשווייץ.
בשנת 1925 הופיע בפעם הראשונה בארצות הברית, וב-1951 התאזרח בה.
הרפטואר של סיגטי היה רב ומגוון והקיף את ספרות הכינור, לא רק הקלאסית והרומנטית אלא גם המודרנית.
סיגטי היה חבר ותיק של בלה בארטוק, חברות שנמשכה כל חייהם.
הוא חלק עם ברטוק את הלאומיות הנלהבת שלו ואת התנגדותו לפשיזם.
השניים היגרו לארצות הברית כמעט בו זמנית, כשסיגטי הקדים את ברטוק במעט.
לאחר בואם לאמריקה הופיעו השניים ברסיטל משותף בספריית הקונגרס ב-11 באפריל 1940.
בתו של סיגטי נישאה לפסנתרן הרוסי-גאורגי ניקיטה מגלוב.
סיגטי פרש מן ההופעות בשנת 1960.
יוזף פון פְרַאוּנהוֹפֶר היה פיזיקאי ואופטיקאי גרמני.
פראונהופר התייתם בגיל 11, והחל לעבוד כשוליה אצל נפח זכוכית בשם פיליפ אנטון ויכלסברגר.
ב-1801 התמוטט הבית בו שהה והיה הניצול היחיד בין בני הבית.
על החילוץ פיקד הנסיך הבוחר מקסימיליאן יוזף הרביעי מבוואריה (לימים מקסימיליאן הראשון מבוואריה).
הנסיך לקח את פראונהופר תחת חסותו, סיפק לו ספרים ודרש ממעסיקו של פראונהופר לאפשר לנער גם זמן ללמוד.
שמונה חודשים מאוחר יותר, נסע פראונהופר לעבוד במכון האופטי במנזר בנדיקטביורן, מנזר בנדיקטי שעבר חילון ויושביו עסקו בליטוש עדשות.
במכון למד כיצד ליצור את הזכוכית האופטית המיטבית באותם ימים, ושיטות מדויקות ביותר למדידת נפיצה.
ב-1818 נתמנה לראש המכון האופטי במנזר.
הודות למכשירים האופטיים האיכותיים, ולתהליכי הייצור הפכה בוואריה למרכז עולמי בתחום האופטיקה ולתקופה אף בלטה מעל מרכזי התעשייה הוותיקים באנגליה ובהולנד דאז.
הזכוכית שייצר עלתה באיכותה על זו של מייקל פאראדיי שנחשב למומחה המוביל בתחום.
ב-1814 התרחשה אולי תגליתו החשובה ביותר כשהמציא את הספקטרוסקופ ומנה 574 קווים כהים בספקטרום אור השמש הלבן שעבר נפיצה.
למעשה פראונהופר זיהה לראשונה את אי-הרציפות של ספקטרום האור-הנראה, תופעה קוונטית ביסודה.
לימים (ב-1895) הראו, רוברט בונזן וגוסטב קירכהוף, כי ה"קווים" הם תוצאה של בליעה אטומית.
עד היום מכונים לעיתים "קווים" אלה על שמו - קווי פראונהופר.
פראונהופר המציא גם את סריג העקיפה, ובכך הפך את הספקטרוסקופיה משיטה איכותית לכמותית.
בעזרתו הראה כיצד ניתן למדוד את אורך גל האור במדויק.
פראונהופר גילה כי קיים שוני בספקטרום האור הנפלט מהכוכב הבהיר סיריוס ומכוכבי שבת אחרים (מסדר ראשון-כמו השמש) ובכך ייסד את מדע הסקפטרוסקופיה הכוכבית.
חרף כל זאת, מושא העניין המרכזי של פראונהופר נותר האופטיקה השימושית, והוא צוטט כאומר כי "בכל ניסויי, עקב קוצר הזמן, לא יכולתי להתרכז אלא בנושאים אלו שיש להם נגיעה לאופטיקה שימושית".
הקריירה המרשימה של פראונהופר זיכתה אותו לבסוף בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ארלנגן ב-1822. ב-1824 הוענק לו תואר אצולה (התחילית "פון" הניתנת לאצילים).
כמו כן קיבל תואר "אזרח כבוד" של העיר מינכן.
כמו אחרים בזמנו שעסקו בייצור זכוכית, פראונהופר נפטר בגיל צעיר יחסית כתוצאה ממחלת השחפת.
הוא מת בשנת 1826, בגיל 39. סבורים כי טכניקות ייצור הזכוכית החשובות ביותר שפיתח נטמנו עמו בהתאם להילת האגדה שאפפה אותו עוד בחייו.
יוזף מטיאס האואר (גרמנית: Josef Mattias Hauer; 19 במרץ 1883 - 22 בספטמבר 1959) היה מלחין אוסטרי ותאורטיקן מוזיקה.
עיקר פרסומו בא לו מפיתוח שיטת הלחנה בכל שנים עשר הטונים, ללא תלות בארנולד שנברג ושנים לפניו.
האואר נולד בוינר נוישטאדט ומת בווינה.
השכלתו המוזיקלית המוקדמת כללה סיטאר, צ'לו, ניצוח מקהלה ועוגב, אבל לא כללה, כמסתבר, תאוריה וקומפוזיציה, שכן האואר הציג את עצמו כאוטודידאקט.
בשנת 1918 פרסם את עבדתו הראשונה בתאוריה של המוזיקה (תאוריית גון-צלילים, מבוססת על זו של גתה, ובאוגוסט 1919 המציא את השיטה שלו לחיבור מוזיקה בשנים עשר טונים.
טכניקות ההלחנה של האואר מגלות גיוון יוצא מן הכלל, החל בטכניקות של אבני בניין לשיטות המשתמשות בסדרת אקורדים, שמקורה בשורת שנים עשר הטונים ("מלוס").
למעשה, שיטות ההלחנה שלו משתנות כמעט מיצירה ליצירה.
44 מה שמכונה "טרופ'ס" והשימוש שעושים בהם בקומפוזיציה ("trope-technique") מהותיים לשיטות שנים עשר הטונים של האואר.
בניגוד לשורת שנים עשר הטונים שמכילה רצף קבוע של שנים עשר טונים, טרופ מורכב משני הקסאכורדים משלימים, שאין בהם רצף טונים קבוע.
הטרופים משמשים לעיון בשיטת שנים-עשר הטונים מבחינת המבנה והמרווח.
כתיבתו של האואר הייתה פורייה, הן במוזיקה והן בתיאור שיטותיו, עד 1938, כשהנאצים צירפו את המוזיקה שלו לרשימה של מוזיקה מנוונת.
הוא השכיל לשמור על פרופיל נמוך ונשאר באוסטריה כל שנות מלחמת העולם השנייה, בלי לפרסם דבר; אבל גם לאחר המלחמה הייתה תנובת פרסומיו זעומה, אם כי כתב, קרוב לוודאי, כמה מאות יצירות, שנשארו בכתב יד.
משנות ה-20' השתמשו כמה סופרים בדמותו של האואר כמודל, למשל ב-"Die Sonnenmelodie" של אוטו שטוסל וב"ורדי" של פרנץ ורפל (מטיאס פישבק).
עוד נמצא שהוא שימש - יחד עם ארנולד שנברג ותאודור אדורנו - גם כמודל לדמותו של אדריאן לוורקין ברומן "דוקטור פאוסטוס" של תומאס מאן.
באחרית ימיו דיבר האואר על מאן, כמו גם על אדורנו, במרירות רבה, כיוון שהרגיש שהשניים לא הבינו אותו נכונה.
אדורנו כתב על האואר, אבל בנימת זילזול,
כל יצירותיו הרבות של האואר לאחר 1940 כונו "Zwölftonspiel" או "Zwölftonmusik" (משחק שנים עשר הטונים, או מוזיקת שנים עשר הטונים).
סוק למד בקונסרבטוריון של פראג משנת 1885 עד 1892, שם היה תלמידו של אנטונין דבוז'אק (שאת בתו נשא לאישה בשנת 1898).
הוא הקים את רביעיית המיתרים הצ'כית עם שלושה מחבריו ללימודים וניגן עמם כינור שני במשך רוב חייו.
משנת 1922 לימד סוק בקונסרבטוריון של פראג ועם תלמידיו שם נמנו בוהוסלב מרטינו ורודולף פירקושני.
ביצירותיו המוקדמות של סוק ניכרת השפעתם של דבוז'אק וברהמס ואילו יצירותיו המאוחרות עושות שימוש בהרמוניות מורחבות יותר, היוצרות סגנון אישי ומורכב יותר.
בניגוד לרבים מבני ארצו, לא עשה סוק שימוש במוזיקה צ'כית עממית.
יצירותיו הנודעות ביותר הן הסרנדה למיתרים, בעלת רוח הנעורים, משנת 1892 והסימפוניה "אזראאל" (1906), יצירה שנכתבה בהשפעת מותם של אשתו ושל דבוז'אק.
יצירות אחרות הן "סוויטת אגדה" (1900), מחזור קטעים לפסנתר "דברים שחיים ושחולמים" (1909) והטרילוגיה של פואמות סימפוניות, "מעשיית קיץ" (1909), "הבשלה" (1917) ו"אפילוג" (1929, למקהלה ותזמורת).
סוק זכה במדליית כסף בתחרויות האמנות שנלוו למשחקים האולימפיים של 1932 בלוס אנג'לס, על יצירתו "אל חיים חדשים".
נכדו הוא הכנר יוזף סוק.
יוזף סוק (בצ'כית: Josef Suk; נולד ב-8 באוגוסט 1929 – 7 ביולי 2011) היה כנר צ'כי, נכדו של המלחין והכנר יוזף סוק ונינו של אנטונין דבוז'אק.
סוק למד בקונסרבטוריון ובאקדמיה של פראג.
הוא פיתח קריירה סולנית מרשימה, אך התמסר במיוחד למוזיקה קאמרית.
בשנת 1951 ייסד את שלישיית סוק (על שם סבו), עם הפסנתרן יוליוס קאצ'ן והצ'לן ינוש סטארקר.
עוד בהיותו סטודנט ניגן עם רביעיית פראג.
יוזף סוק היה גם ויולן מחונן, שהקליט את הסינפוניה קונצ'רטנטה של מוצרט לכינור וויולה, כוויולן עם איונה בראון והאקדמיה של סנט מרטין אין דה פילדס.
יוזף סוק זכה שש פעמים בגראן פרי דה דיסק הצרפתי.
הרוזן יוזף לודוויג פון ארמנספרג שירת כשר הפנים והאוצר (1826-1828) וכשר החוץ והאוצר (1828-1831) בממשלת בוואריה בזמן מלכותו של לודוויג הראשון מלך בוואריה.
יוזף לודוויג פון ארמנספרג היה מונרכיסט ליברלי ובעל תפיסות כלכליות שמרניות.
ב-1832, כאשר הוצע כתר יוון לאוטו, בנו בן ה-17 של המלך לודוויג, מינה המלך את ארמנספרג לראש מועצת העוצרים ולראש הממשלה של הממלכה החדשה.
החברים הנוספים במועצת העוצרים היו קרל פון אבל (Karl von Abel) וגאורג לודוויג פון מאורר (Georg Ludwig von Maurer), עימם התעמת ארמנספרג לעיתים תכופות.
כשהגיע המלך לבגרות, ב-1835, מונה ארמנספרג למזכירו הראשי, אך כונה בפי העיתונות היוונית בשם ראש-הממשלה.
עם חלוף הזמן נעשה פון ארמנספרג שחקן כמעט עצמאי בפוליטיקה היוונית, ויותר ויותר מצא עצמו מתעמת עם המלך אליו נשלח לייעץ ולסייע.
המצב הגיע לשיאו כאשר אוטו שהה בבוואריה לרגל נישואיו לאמליה מלכת יוון; הוא גילה אז, כי רופאו שולח איגרות לאביו המלך, ככל הנראה לבקשת אמרנספרג, בהן הוא מתואר כמופרע.
ב-1837 הדיח אוטו את אמרנספרג ממשרתו והוא שב אל ביתו ב- Schloss Egg bei Deggendorf שבנידרבאיירן (Niederbayern).
יוזף פון אייכנדורף (10 במרץ 1788 - 26 בנובמבר 1857) היה משורר וסופר גרמני, מהבולטים שביוצרי הרומנטיקה בספרות הגרמנית.
כחמשת אלפי הלחנים של שיריו הפכוהו לאחד המולחנים ביותר שבין משוררי גרמניה, אך גם הנובלות פרי עטו לא נשתכחו ונקראות גם כיום.
בין העיבודים המפורסמים ביותר שזכו להם שיריו, ארבעה שירים אחרונים מאת ריכרד שטראוס.
ממשפחת אצולה שלזית, אייכנדורף למד משפטים בהיידלברג (1807), שם פרסם את החרוז הראשון שלו והתוודע לחוג הרומנטיקה.
בהמשך לימודיו בברלין (1809–1810) פגש את מנהיגי התנועה הלאומית הרומנטית.
כשפרצה מלחמת השחרור הפרוסית בשנת 1813, אייכננדורף התגייס לפריקורפס ונלחם נגד נפוליאון.
לאחר המלחמה מילא תפקידים בשירות המדינה הפרוסית בדנציג וקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה), ואחרי 1831, בברלין.
בשנת 1844 פרש משירות המדינה כדי להתמסר כולו לכתיבתו, ופרסם את חיבורו על תולדות הספרות הגרמנית ותרגומים של סופרים ספרדים.
יוזף פלאץ היה שחמטאי, רופא ומחברם של שני ספרי שחמט יהודי-אמריקאי.
יוזף פלאץ היה בנם של יעקב פלאץ ואשתו רוזה ששם נעוריה היה רוזנטל.
אבות המשפחה הגיעו לקלן בתקופת גירוש ספרד והשם פלאץ נגזר מהשם הספרדי Plaza.
המצבה הישנה ביותר של בני משפחת פלאץ, שנקברו בקלן, מתוארכת ל-1610. כילד בגרמניה, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, התנסה פלאץ בהפצצות וברעב ובמות אביו כשהיה רק בן 11 ואחותו בת 7. לאחר הבר מצווה, בגיל 14, למד שחמט מדודו וזכה לקבל לעיתים קרובות, כמתנה מאמו, ספרי תאוריה של שחמט.
מאחר שחבריו למשחק השחמט, החיילים הבריטיים שהתאכסנו בביתם, לא שיחקו ברמה גבוהה, נרשם פלאץ למועדון שחמט (ב-1920 היו בקלן לבדה 33 מועדוני שחמט).
לאחר סיום בית הספר התיכון, עבד פלאץ כמתלמד בבנק.
אימו נישאה בשנית לאלמן מארצות הברית והלה שכנע את פלאץ שרופא עשוי להתפרנס טוב יותר מעובד בנק, לכן, לאחר סיום שלוש שנות החניכות בבנק, פנה פלאץ ללימודי רפואה.
במהרה בא כישרונו לידי ביטוי והיה לאלוף השחמט של העיר ב-1926. הוא למד רפואה וסיים בהצלחה ב-1930, כשהתחיל לעבוד כרופא פנימי בהנובר, שם גם זכה באליפות העיר.
בהמשך קיבל עבודה כרופא מנתח בבית החולים של העיר אופנבורג ולא נותר לו פנאי לשחמט, אך את אליפות העיר הזאת לקח בקלות, בתוצאה של 20:0. לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה עבר פלאץ לשווייץ, שם נאלץ לחתום על התחייבות שלא יעסוק בשום עבודה, כתנאי לקבלת אשרת שהייה ל-3 חודשים.
בתקופה זו התפרנס ממשחקי שחמט בבתי הקפה המקומיים תמורת פרנק או שניים ולמד אנגלית, כדי לקבל אישור הגירה לארצות הברית, אישור שקיבל ביום בו ביקרה אותו משטרת שווייץ כדי להודיע לו שאישור השהייה שלו פג תוקפו.
בארצות הברית עבד פלאץ כרופא, אך גם משחמט לא הניח את ידו.
הוא זכה 3 פעמים באליפות מסצ'וסטס ו-4 פעמים באליפות ניו אינגלנד.
באליפות הפתוחה של מערב מסצ'וסטס ועמק קונטיקט זכה 14 פעמים.
הוא השתתף באליפות ארצות הברית של 1948 והגיע למקום ה-14. בשנים 1939–1940, לאחר שעבר לניו יורק פגש שם את עמנואל לסקר שאיתו היה מיודד עוד מגרמניה, ושיחק איתו משחקי אימון.
פלאץ פרסם שני ספרים בתחום השחמט, האחד ספר זכרונות והשני ספר עם מבחר ממשחקיו.
יוזף רופרט רודולף מרקס היה מלחין, מורה ומבקר אוסטרי.
בראיון שנתן לאלייזה מאך ("פסנתרנים דגולים בני זמננו מדברים בשם עצמם"; "ספרי דובר על מוזיקה"), אמר חורחה בולט, כי "הקונצ'רטו הרומנטי לפסנתר" של יוזף מרקס היה האהוב עליו ביותר מבין הקונצ'רטי הווירטואוזיים הגדולים, הודות למפגן הכוח הכביר שהוא דורש מן הסולן.
בשנת 1914 הוא התחיל ללמד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
מספר שנם הוא היה רקטור של המוסד.
ז'אק דה מנשה היה בין תלמידיו.
Herbstchor an Pan ("מקהלת סתיו לאל פן") למקהלה מעורבת, מקהלת נערים, עוגב ותזמורת (1911)
Morgengesang ("שירת בוקר") למקהלת גברים ותזמורת (1910)
Gesang des Lebens ("שיר חיים") למקהלת גברים ועוגב (1914)
כ-150 לידר, שערים וארבעה מהם מצויים גם כשירים תזמורתיים
Verklartes Jahr ("שנת זוך") לקול בינוני ותזמורת (מחזור שירי תזמורת, 1932, קיים גם כשירים תזמורתיים)
"סימפוניה בסגנון קלאסי" לתזמורת מיתרים, (1944)
"פרטיטה בסגנון עתיק לתזמורת מיתרים" (1945)
"Castelli Romani" ("ארמונות רומאיים") לפסנתר ותזמורת במי במול מז'ור (1929-30)
רביעיית מיתרים בלה מז'ור (1936, עיבוד מ-1948 ל"קוורטטו כרומטיקו")
קטעים לפסנתר שלא יצאו לאור
יוזף הוברטוס פילאטיס הוא אמריקאי יליד-גרמניה, ממציא שיטת הפילאטיס.
הוא המציא את שיטתו בהשראת האידיאל היווני לפיו אדם מאוזן בגוף ונפש.
פילאטיס האמין שסגנון החיים המודרניים, יציבה לא נכונה וטכניקת נשימה לא יעילה הם גורמים משמעותיים לבעיות בריאות.
כפתרון לבעיות אלו הוא עיצב סדרה של תרגילים פיזיים שיעזרו לתקן חוסר איזון שרירי וישפרו את היציבה, הקואורדינציה, שיווי המשקל, הכוח הגופני והגמישות, ובנוסף ישפרו את יכולת הנשימה ואת תפקוד האיברים הפנימיים.
יוזף נולד במנשנגלדבך שבגרמניה ב-9 בדצמבר 1883, לפרידריך פילאטיס שהיה מתעמל מקצועי ממוצא יווני ולאם נטורופתית ממוצא גרמני.
בילדותו היה פילאטיס חולני ורזה, וסבל מאסתמה, רככת וחום ראומטי.
עקב הדמיון בין שמו לזה של פונטיוס פילאטוס, סבל מהצקות מצד ילדים אחרים, כשהגדולים יותר נהגו לקרוא לו "פונטיוס פילאטוס, רוצח ישו".
בגיל 5 איבד את ראייתו בעין שמאל.
בני משפחה סיפרו שהגורם לכך היה אבן שנזרקה על עינו על ידי ילדים שנהגו להציק לו.
אולי האלימות וההקנטות שסבל ממנה כילד היא שהביאה את יוזף ואת אחיו פרידריך להתעניין בשיטות שונות של הגנה עצמית ופיתוח הגוף כבר בגיל צעיר.
רופא המשפחה שלו נתן לו ספר אנטומיה וכך התחיל פילאטיס ללמוד על הגוף.
הוא סיפר שהוא למד כל עמוד, כל חלק קטן בגוף וניסה להזיז כל חלק בנפרד תוך כדי הלמידה.
הוא נהג להסתתר ביערות ולהסתכל על תנועת החיות.
הוא למד שיטות התעמלות מערביות ומזרחיות שכללו יוגה, זן ושיטות יווניות ורומיות עתיקות.
בגיל 14 גופו היה כה מפותח עד שדגמן בשביל טבלאות ושיעורי אנטומיה.
כשהיה מעט יותר בוגר היה מתאגרף ומתעמל מוצלח, ועסק גם בצלילה וגלישה.
בשנת 1912 עזב פילאטיס את גרמניה ועבר לאנגליה על מנת להמשיך את אימוניו כמתאגרף.
בעת שהייתו באנגליה עבד כמדריך להגנה עצמית ובקרקס.
בשנת 1914 מופע הגלדיאטור שלו ושל אחיו פרידריך הפך ללהיט והם החלו במסע הופעות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה השלטונות האנגליים כלאו את פילאטיס במחנה ריכוז בלנקסטר ביחד עם גרמנים נוספים.
שם החל ללמד היאבקות והגנה עצמית את חבריו למחנה, במטרה שהם ייצאו מהמחנה חזקים יותר ממה שהיו כאשר נכנסו אליו.
כך הוא החל לפתח את השיטה שבהמשך קראה לה "contrology".
בהמשך הועבר למחנה אחר באי מאן, שם בעקבות הבנתו בגוף האדם הפך למעין אח וטיפל בחולים ופצועי מלחמה.
הוא נהג לאמן את הפצועים בחלק מתהליך השיקום.
תחילה היה מאמן אותם כנגד ההתנגדות של גופו שלו, ולאחר מכן החל לפרק מזרנים ולחבר את קפיצי המזרן לעמודי המיטות.
כך הפך בעצם את מיטות בית החולים למעין מכשיר התעמלות, וכך נולד המכשיר שבהמשך קרא לו "הקדילאק" (באנגלית הוא נקרא Trapeze Table).
עם סיום מלחמת העולם הראשונה חזר פילאטיס לגרמניה.
הוא החל לאמן את המשטרה הצבאית של המבורג ובמקביל עבד עם לקוחות פרטיים.
ב-1923 התבקש פילאטיס לאמן את הצבא הגרמני החדש.
פילאטיס לא אהב את הנטיות הפוליטיות החדשות של גרמניה והחליט לעזוב לארצות הברית (הוא היה אז כבן 40).
בספינה בדרכו לארצות הברית פגש פילאטיס את קלרה, אשתו לעתיד (יש הטוענים כי קלרה היא אשתו השנייה, אך אין פרטים על אישה ראשונה).
קלרה סבלה מדלקת מפרקים, ופילאטיס אימן אותה על הספינה על מנת לשקם אותה מן המחלה.
עם הגעתם לניו יורק פתחו פילאטיס וקלרה מכון (בעבר היה הבניין מכון אגרוף) בשדרה השמינית מספר 939. באזור היו לא מעט בתי ספר לריקוד ולהקות מחול.
בגלל הקרבה הפכה השיטה לפופולרית בקרב רקדנים שנשלחו לשם על מנת להתחזק ולהשתקם מפציעות.
שנות ההצלחה העיקריות של פילאטיס היו 1926–1966. בשנים 1939–1951 נהגו בני הזוג לנסוע כל קיץ לג'ייקוב'ס פילו (jacob's pillow), מחנה מחול מפורסם.
הוא היה חברם ומדריכם של הרבה רקדנים וכוריאוגרפים מפורסמים, וחלקם אף השתמשו בתרגילים של פילאטיס בשיעורי המחול שלימדו.
פילאטיס לא לימד רק רקדנים.
בין תלמידיו אפשר למצוא גם רופאים, כלכלנים ועוד.
יוזף פילאטיס תיאר את השיטה כ"שליטת המוח על השריר", וקיווה שהיא תיושם בחיי היום יום ולא רק במכון.
הוא רצה "לחנך" את הגוף ולייעל את תפקודו.
פילאטיס שם דגש על היגיינה של הגוף והעור, ולא היה מהסס לקפוץ עם מתאמניו למקלחת על מנת להראות איך משתמשים במברשת העץ שהמליץ להתקלח איתה (זו בלי הידית, כך שהגוף יצטרך להתפתל ולהתאמץ על מנת להגיע לכל אזור ואזור בגוף).
בספרו "בחזרה לחיים דרך contrology" נותן פילאטיס עצות לא רק על איך להתעמל אלא גם על איך להתקלח, איך לאכול (רק מה שדרוש לגוף כדי לתפקד), איך לישון (בחדר שקט וחשוך, עם כמה שפחות בגדים וסדינים וחלון פתוח) ואיך ללכת ולעמוד.
מעל הכל הוא מתעקש על ריכוז מוחלט בזמן ביצוע התרגילים.
מטרת השיעורים היא לא לעייף, אלא לחדש.
אף על פי שיוזף פילאטיס היה מעין גורו של בריאות, הוא היה ידוע באהבתו לוויסקי ולסיגרים.
הוא היה מוכר כ"מסמר המסיבה".
הוא נראה לא פעם רץ ברחבי מנהטן, בחורף, כאשר לובש לגופו רק תחתון של בגד ים שבו נהג להתאמן.
למרות שמועות שמתארות שרפה קשה בסטודיו, שבה פילאטיס רץ לתוך הלהבות על מנת להציל את הציוד, ונתלה על קורת גג במשך שעות כדי להינצל מהלהבות, האמת פחות מרגשת מהמיתוס.
פילאטיס מת שנת 1967 כתוצאה מבעיית ריאות.
אכן בשנת 1965 הייתה שרפה במחסן שבבניין בו שכן הסטודיו, אך דירתו של פילאטיס נשארה ללא פגם.
בבוקר לאחר השרפה נכנס פילאטיס למחסן על מנת לבדוק נזקים ורגלו נשרטה קלות.
כך מספרת אחת מתלמידותיו, מארי באוון (שמוכרת היום כ"אלדר").
אשתו קלרה המשיכה לנהל את הסטודיו וללמד בו עד מותה בשנת 1977.
לאחר מכן אישיויות מהוליווד גילו את הפילאטיס דרך הסטודיו של רון פלצ'ר (אחד מתלמידיו של יוזף פילאטיס, שמוכר גם הוא כ"אלדר") בבוורלי הילס.
כך החלה הפופולריות של השיטה לגדול.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים השיטה החלה לפרוש כנפיים.
פילאטיס השאיר אחריו 34 תרגילים לביצוע על מזרן, ואינספור תרגילים על מכשירים נוספים שאותם המציא:
מתקן כפות הרגליים (Foot Corrector),
מתקן אצבעות הרגליים (Toe Corrector),
ועוד מיני מכשירים קטנים שמתמקדים באזורים קטנים יותר של הגוף, כמו מכשיר לשורשי כף היד.
למרות שיש בנמצא תיאורים מדויקים למדי של התרגילים המקוריים של יוזף פילאטיס, חלק גדול מאופן ביצוע התרגילים אבד בתרגום.
יש מספר מכונים שמלמדים פילאטיס מקורי (המוכר כפילאטיס קלאסי או פילאטיס אותנטי), וגם בו יש מספר שיטות על פי התלמיד של פילאטיס שלימד אותם, וחינך דור חדש של מדריכים ללמד אותם (תלמידים אלו מוכרים כ"אלדר": Elders).
בישראל ניתן למצוא לא מעט מכונים המלמדים את השיטה, אך מעט מהם מלמדים פילאטיס מקורי.
פיזיותרפיסטים ומדריכים ממציאים תרגומים ווריאציות לתרגילים וקיים ויכוח בין מתרגלים של שיטות שונות לגבי עד כמה הדבר באמת יעיל ומוצלח.
זו המילה שבה מתייחסים לתלמידיו המקוריים של יוזף פילאטיס והמשיכו את דרכו לאחר מותו.
רון פלצ'ר (Ron Fletcher): רקד בבית ספרה של מרתה גרהם, והגיע ליוזף בעקבות פציעה בברך.
בזכותו התפרסמה השיטה ברחבי העולם לאחר ששחקנים רבים ואישיויות מפורסמות אחרות החלו להתאמן תחתיו בסטודיו שלו בבוורלי הילס.
מרי באוון (Mary Bowen): בעלת תואר בפילוסופיה ומוכרת גם כסטנדאפיסטית.
אחראית לאספת כל חומרי הווידאו של יוזף ועריכתם לסרט שניתן למצוא בדי וי די.
קאתי גראנט (Kathy Grant): רקדנית וכוריאוגרפית.
אחת משתי תלמידותיו של פילאטיס שהוסמכו על ידי יוזף עצמו כמדריכת פילאטיס.
לוליטה סן מיגל (Lolita San Miguel): כמו קאתי, גם היא קיבלה הסמכה מיוזף פילאטיס עצמו ללמד בשיטה.
היא רקדנית, כוריאוגרפית ובמאית ומבוססת כיום בפוארטו ריקו.
ארבעתם ייסדו ביחד את הפ.מ.א (PMA– Pilates Method Allience) הבינלאומי.
רומנה קריזנובסקה (Romana Kryzanowska): בעלת אחד מבתי הספר המובילים להסמכת מורים לפילאטיס ומלמדת את השיטה כשישים שנה.
היא הכירה את יוזף בשנת 1941, כשבלאנשין, שאצלו רקדה, שלח אותה לפילאטיס על מנת לטפל בפציעה בקרסול.
שלוש שנים לאחר מכן עברה לפרו עם בעלה ובמשך השנים שלה בפרו לימדה את ילדיה את השיטה ואף שמרה על קשר עם קלרה ויוזף.
ב-1958 חזרה לניו יורק והמשיכה להתאמן אצל פילאטיס.
לאחר מותו של יוזף התאמנה אצל קלרה, ולאחר מותה לימדה בסטודיו המקורי בשדרה השמינית.
איב ג'נטרי (Eve Gentry): למדה אצל פילאטיס משנית 1942 עד שנת 1967. הגיעה לפילאטיס בגלל פציעה בברך ובגב, ובמהרה הפכה לאחת מתלמידותיו האהובות של יוזף.
היא מוכרת כמורה (למחול ופילאטיס), רקדנית, כוריאוגרפית, מפיקה ובמאית של יצירות רבות בקולנוע ובתיאטרון.
היא הלכה לעולמה בסנטה פה, לשם עברה לאחר מותו של יוזף ביחד עם בעלה, בשנת 1994 בגיל 83.
מארי פילאטיס (Mary Pilates): קרובת המשפחה היחידה שנותרה ליוזף, היא אחייניתו ביתו של פרידריך (פרד).
פרד פילאטיס פתח סטודיו לפילאטיס בסביבות 1935 בסנט לואיס, מיזורי והיה אחראי לבניית מרב המכשירים ביחד עם יוזף.
בשנת 1940, כשמארי הייתה רק בת 18, שלחו אותה הוריה לניו יורק וכך החלה להתאמן עם יוזף.
לבסוף חזרה למיזורי, נישאה ועברה לפלורידה עם בעלה, שם היא מתגוררת עד היום והיא בת יותר משמונים (נכון לעת כתיבת מסמך זה).
היא אחראית לזרם של ה"פילאטיס האוריגינאלי".
ג'יימס גרימס (James Grimes): הוא החל ללמוד עם פילאטיס במחצית שנות השישים של המאה העשרים ולמד עם פילאטיס עד מותו.
לאחר מותו המשיך להתאמן עם קלרה ולאח מותה לימד בעצמו בסטודיו המקורי בשדרה השמינית.
בהמשך בסטודיו עבר לרחוב 56, שם לימד לצד רומנה קריזנווסקה ואף התאמן אצלה, וג'ון וינטרס.
כיום הוא מלמד בקורסים והשתלמויות למורים ומדריכים.
תלמידים נוספים שאינם נחשבים ל"אלדרס": בוב סיד וקרולה טרייר (אשר פתחו סטודיו לפילאטיס כשיוזף היה עוד בחיים, השמועות אומרות שבוב ניסה "לגנוב" תלמידים ליוזף ופתח בכוונה בשעת בוקר מוקדמת יותר.
יום אחד יוזף הגיע לבקר אותו וייעץ לו לעזוב את העיר, וכך עשה בוב), ברוס קינג ורוברט פיצג'רלד (שניהם פתחו מכונים לפילאטיס לאחר מותו של יוזף).
זרמים חשובים נוספים בפילאטיס, שהמייסדים שלהם הם מדריכים "דור שני" (תלמידים של "אלדרס") הם הפאוור פילאטיס (Power Pilates) והבוולדר שבקולורדו (Boulder Pilates Center Colorado)
יוזף סטפן (בסלובנית: Jožef Stefan; בגרמנית: Josef Stefan; 24 במרץ 1835 – 7 בינואר 1893) היה פיזיקאי ומשורר ממוצא סלובני שנולד והתגורר באוסטריה.
הוא עבד באוניברסיטת וינה, והישגו המוכר ביותר הוא חוק סטפן-בולצמן בתחום התרמודינמיקה, שנקרא על שמו ועל שם תלמידו, לודוויג בולצמן.
נושאים נוספים שחקר סטפן היו זרימה והולכת חום בנוזלים, אידוי ודיפוזיה ואלקטרומגנטיות.
סטפן נולד בכפר סנט פיטר, ליד העיירה אבנטל (Ebenthal, כיום במחוז קלגנפורט-לאנד במדינת קרינתיה) באימפריה האוסטרית לשני הורים ממוצא סלובני.
משפחתו הייתה צנועה: אביו, אלכסנדר סטפן, היה עוזר טוחן ואמו, מריה סטרטיניק, עבדה כמשרתת.
סטפן סיים בית ספר יסודי בקלגנפורט, וכבר שם הפגין כישרון, כך שהומלץ להוריו שימשיך ללמוד.
ב-1845 הוא החל ללמוד בגימנסיה של קלגנפורט, שם למד לפיזיקה אצל פרופ' קרל רובידה (Karel Robida), אשר כתב את ספר הלימוד הראשון בפיזיקה בשפה הסלובנית.
סטפן חווה את השנה המהפכנית 1848 כילד בן 13, מה שנטע בו חיבה והשראה לספרות סלובנית.
לאחר שסיים את התיכון ראשון בכיתתו, שקל קצרות להצטרף למסדר הבנדיקטינים, אך עניינו בפיזיקה ניצח והוא עזב לווינה ב-1853 במטרה ללמוד פיזיקה ומתמטיקה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וינה ב-1857, כאשר במהלך שנות לימודיו הוא גם כתב ופרסם מספר שירים בסלובנית.
לאחר סיום לימודיו, סטפן המשיך והתקדם בסולם התפקידים באקדמיה: תחילה לימד פיזיקה באוניברסיטת וינה והחל משנת 1866 היה מנהל המכון לפיזיקה.
בהמשך היה סגן נשיא האקדמיה של וינה למדעים וחבר במספר מוסדות מדעיים באירופה.
במשך חייו הוא פרסם כ-80 מאמרים מדעיים, בעיקר בעיתון האקדמיה למדעים של וינה.
הישגו המוכר ביותר הוא החוק הפיזיקלי שניסח ב-1879, המתאר את הקשר בין טמפרטורת גוף שחור (גוף אשר בולע את כל הקרינה המגיעה אליו) לסך כל הקרינה הנפלטת ממנו:
סטפן הסיק חוק זה ממדידות ניסיוניות שנעשו על ידי הפיזיקאי האירי ג'ון טינדל, והוא מדויק עבור גופים שחורים אידיאליים, אך מתאר בקירוב טוב גופים רבים.
בשנת 1884 פותח גם הסבר תאורטי לחוק זה, על ידי תלמידו של סטפן, לודוויג בולצמן, ולכן הוא מוכר היום כחוק סטפן-בולצמן (החוק הפיזיקלי היחיד שנקרא על שם פיזיקאי סלובני).
ההוכחה של בולצמן מתבססת על ניתוח מנוע חום אידיאלי שבו אור מספק את האנרגיה.
בעזרת חוק זה, חישב סטפן את טמפרטורת פני השמש, וקיבל ערך של 5430° צלזיוס, שהייתה ההערכה הטובה הראשונה לטמפרטורת השמש.
כיום ניתן להסיק את חוק סטפן-בולצמן מחוק פלאנק של קרינת גוף שחור משנת 1900:
מלבד חוק סטפן-בולצמן, סיפק סטפן את המדידות הראשונות עבור מוליכות חום של גזים, טיפל בתופעת ההתאיידות, וכמו כן חקר דיפוזיה והולכת חום בנוזלים.
על חיבורו בנושא אופטיקה הוא קיבל את פרס ליבן (Richard Lieben Prize) מאוניברסיטת וינה.
זרימה מטיפה או חלקיק אשר נגרמת על ידי אידוי או המראה מפני השטח נקראת זרימת סטפן בזכות עבודתו המוקדמת בחישוב קצבי התאיידות ודיפוזיה.
בעלות חשיבות רבה היו גם משוואותיו האלקטרומגנטיות, מוגדרות בנוטציה וקטורית, וכן עבודתו על התאוריה הקינטית של חום.
הוא היה בין הפיזיקאים הראשונים באירופה אשר הבינו את התאוריה האלקטרומגנטית של מקסוול במלואה ואחד הראשונים מחוץ לאנגליה אשר הרחיבו אותה.
הוא חישב השראות של סליל עם חתך ריבעי ותיקן את טעות החישוב של מקסוול.
כמו כן, הוא חקר את אפקט הקרום (skin effect), תופעה שבה זרם חשמלי בתדר גבוה חזק יותר על פני שטח המוליך מאשר בתוכו.
במתמטיקה פיזיקלית, מתארת בעיית סטפן תהליכים תרמו-פיזיקליים הקשורים למעבר פאזה.
הבעיה מנוסחת עבור התפלגות הטמפרטורה באמצעות מערכת משוואות דיפרנציאליות חלקיות (מד"ח) ותנאי שפה המוגדרים על שפה חופשית.
הבעיה נחקרה לראשונה על ידי גבריאל לאמה ובנואה פול אמיל קלפרון ב-1831. סטפן פתר את הבעיה במרחב חד-ממדי עבור התפלגות הטמפרטורה ותנועת הממשק המפריד בין המים לקרח בתהליך התכת קרח (או הקפאת מים).
מכון המחקר המרכזי של סלובניה, אשר הוקם ב-1949, נקרא על שמו, וכן גם מכתש על הירח.
חייו ועבודתו נלמדו בצורה נרחבת על ידי הפיזיקאי הסלובני יאנז סטרנד (Janez Strnad).
יוזף פון שטרנברג היה במאי קולנוע יהודי-אוסטרי-אמריקאי.
ב-1930 ביים את הסרט המדבר הגרמני הראשון ואחד הסרטים המדברים האירופאים הראשונים, "המלאך הכחול", עם אמיל יאנינגס ומרלן דיטריך.
פון שטרנברג היה הבמאי הראשון שנתן לדיטריך תפקיד ראשי ובעקבות הצלחת "המלאך הכחול" זכה יחד עמה לחוזה בחברת סרטי פרמאונט בהוליווד במסגרתו הפיקו השניים שישה סרטים משותפים.
פון שטרנברג נולד בווינה כ-יונה שטרנברג, אביו שירת בצבא האוסטרו-הונגרי ונישא לאימו סרפין זינגר ונולדו להם מספר ילדים.
בגיל שבע עבר לארצות הברית, עקב כישלונו של אבי המשפחה מוריס (משה) שטרנברג למצוא עבודה חזרה המשפחה לאוסטריה ולאחר מכן שבה לארצות הברית לפני שמלאו לפון שטרנברג 14 והתיישבה בניו יורק, התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם הראשונה ושירת בוושינגטון בהפקת סרטי תעמולה.
תואר האצולה-כביכול "פון" נוסף לשמו ב-1925 כדי ש"ייראה טוב" ברשימת הקרדיטים של סרטיו.
שטרנברג החל לעבוד בתעשיית הסרטים של ניו יורק ובשנת 1926 כתב וביים, בעצתו של דאגלס פיירבנקס את הסרט A Woman of the Sea בהפקת צ'ארלי צ'פלין עבור בת-זוגו דאז, עדנה פורביאנס, צ'פלין גנז את הסרט.
בהמשך הפיק מספר סרטים אילמים עבור אולפני סרטי פרמאונט בהשתתפות השחקן הגרמני אמיל יאנינגס, בהם "הפקודה האחרונה", שזיכה את יאנינגס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר הראשון שחולק.
ב-1929 הזמין אותו יאנינגס, ששב לברלין עקב העובדה שלא יכול היה לשחק בסרטים מדברים באנגלית, לבוא לעיר ולביים את הסרט המדבר הראשון בגרמנית, בכיכובו של יאנינס, בחברת UFA.
היחסים האישיים בין יאנינגס לפון שטרנברג היו סבוכים וכללו התעללות פיזית ונפשית של פון שטרנברג ביאנינגס, שמצידו לא דחה אותה.
סצנות ההשפלה של פרופסור אונראט, גיבור "המלאך הכחול" נבעו מהתעללות של פון שטרנברג ביאנינגס במציאות שהאחרון עודד.
פון שטרנברג ערך מבחני בד לעשרות שחקניות צעירות על מנת ללהק את לולה, גיבורת "המלאך הכחול" ולבסוף בחר בשחקנית אלמונית ואדישה בשם מריה-מגדלנה דיטריך.
הוא שינה את שמה ל"מרלנה" וצילם אותה תוך שימוש בטכניקות של אור וצל שהקנו לה מעמד מיידי של כוכבת.
בעקבות ההצלחה המסחררת של "המלאך הכחול", קיבלו פון שטרנברג ודיטריך בשנת 1932 הצעה מאולפני "פרמאונט" ונסעו לארצות הברית.
דיטריך שווקה כתשובה הגרמנית לשחקנית השוודית של אולפני "מטרו גולדווין מאייר", גרטה גרבו.
דיטריך שיחקה בשישה סרטים של פון שטרנברג באולפני "פרמאונט" בין השנים 1930 עד 1935. פון שטרנברג עיצב את דמותה הקולנועית של דיטריך בתור פאם פאטאל.
הוא עודד אותה לאבד משקל ואימן אותה כשחקנית.
והיא בתמורה שיתפה פעולה עם דבריו למרות הביקורות שהופנו אליהם.
בסרט האמריקאי הראשון שלהם, "מרוקו", שיחקה דיטריך זמרת קברטים.
הסרט זכור בעיקר עקב תלבושתה הגברית ונשיקתה לאישה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
בסרט זה דיטריך זכתה במועמדותה היחידה לפרס האוסקר.
לאחר מכן היא שיחקה בסרטים "הקלון" (1931), "בלונד ונוס" (1932) ו"שנגחאי אקספרס" (1932) (שהפך לסרט המצליח ביותר של דיטריך ופון שטרנברג), "השטן הוא אישה" (1934) ו"הקיסרית האדומה" (1935) זכו לפחות הצלחה למרות שדיטריך ציינה שבראשון היא הייתה בשיא הקריירה שלה.
לאחר מכן פיטרה פרמאונט את פון שטרנברג.
בשנת 1953 כתב, צילם, ביים וקריין את סרטו האחרון Anatahan, אודות חיילים יפנים שסירבו להאמין שמלחמת העולם השנייה הסתיימה.
בין השנים 1959 ל-1963 לימד קורס קולנוע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בין תלמידיו היו ג'ים מוריסון וריי מנזרק, חברי להקת הדלתות והתייחסויות לסרטיו מצויות בשיריהם.
מנזרק ציין שהשפעתו של פון שטרנברג היא ככל הנראה ההשפעה הגדולה ביותר של גורם בודד על ה"דלתות".
ב-1932 ביקש מהארכיטקט ריצ'רד נאוטרה לתכנן את ביתו בעמק סן פרננדו בקליפורניה, בבית גרה לאחר מכן הסופרת איין ראנד.
נישא מספר פעמים והיה אב לבן.
הנסיך יוזף אנטוני פוניאטובסקי (בפולנית: Józef Antoni Poniatowski; 7 במאי 1763–19 באוקטובר 1813) היה מצביא פולני שכיהן כשר המלחמה של דוכסות ורשה.
פוניאטובסקי נולד בשנת 1763 למשפחת אצולה (היה אחיינו של מלך פולין האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי), התגייס לצבא ושרת במלחמת פולין-רוסיה.
לאחר חלוקת פולין והתפטרותו של דודו המלך הוחרם רכושו של פוניאטובסקי בידי הרוסים והוא יצא לגלות.
הוא עבר לווינה ולאחר מכן לברלין.
לאחר עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה בצרפת הבטיח נפוליאון לעמים משועבדים שונים, בהם היהודים והפולנים, עצמאות, וכך זכה בתמיכתם.
פולנים רבים הצטרפו לצבאו של נפוליאון, בהם גם פוניאטובסקי, שראה זאת כהזדמנות חדשה להקמת פולין.
הוביל כמה גייסות מתנדבים בקרבות מול אוסטריה ופרוסיה.
הן מפקדי הצבא הצרפתי והן קצינים מתנדבים הבחינו בכישרונו ולאחר שאישר נפוליאון את הקמת דוכסות ורשה מונה פוניאטובסקי למרשל.
לאחר הפלישה הצרפתית לרוסיה פיקד על הארמייה החמישית המורכבת מצרפתים גרמנים ופולנים יחד עם ז'רום בונפרטה, הצעיר שבאחיו של נפוליאון.
לחם בקרבות שונים בתחומי האימפריה הרוסית, בין היתר קרב בורודינו.
לאחר לכידת מוסקבה נכנס בראש גדוד פולני אל תוך העיר ההרוסה, שמגיניה נטשו אותה.
לאחר הנסיגה מרוסיה הקים צבא מתנדבים פולני חדש שהשתתף בקרב לייפציג.
במהלך הקרב נבהל סוסו של פוניאטובסקי והלה לא הצליח לרסן אותו הוא הועף מגב הסוס ומת.
שרידיו הועברו לקתדרלת ואוול בקרקוב.
אנדרטה לכבודו הוקמה בוורשה, אולם היא נהרסה במהלך ההפצצות הגרמניות במלחמת העולם השנייה.
יוזף מרחווינסקי (בפולנית: Józef Marchwiński, 1982–1908) היה חסיד אומות העולם מניאסוויז' (עיר בבלארוס, שבתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה בפולין הכבושה בידי גרמניה הנאצית).
בקיץ 1942 נרצחו על ידי הגרמנים בבורות ירי אלפי יהודים מקהילות ניאסוויז' ומיר במסגרת הפתרון הסופי.
יהודים מעטים מקהילות אלה ניצלו מהרצח ההמוני על ידי הסתתרות או בריחה.
הם נדדו בכפרים וביערות באזור, נמלטו מהמשטרה, מכוחות הצבא הגרמני וממשתפי הפעולה עם הגרמנים, וחיפשו עזרה.
הם חששו מהאנטישמיות של יחידות הפרטיזנים שהיו פעילות באזור אך כשהגיעו לפלוגת פרטיזנים שהשתייכה לחטיבת הפרטיזנים הפולנית השלישית, הציע להם יוזף מרחווינסקי, מפקד הפלוגה, שיצטרפו לפלוגתו.
פרטיזנים בפלוגה התנגדו לקליטתם של היהודים וחלקם אף איימו על חייהם.
מרחווינסקי הואשם ב"אהבה ליהודים", אך הצליח להדוף את הטענות נגדו.
כך הציל מרווינסקי את היהודים שהצטרפו לפלוגתו.
חלקם השתתפו בפעולות קרביות נגד הגרמנים.
נחישותו של מרחווינסקי להגן על היהודים הרגיזה את מתנגדיו האנטישמיים בקרב הפרטיזנים, שהחלו לחשוד שהוא עצמו יהודי (הגם שרק נישא ליהודיה).
כדי למנוע פגיעה בכוח הלוחם עקב הסכסוך, הוחלט במפקדה העליונה של הפרטיזנים באזור להעביר את מרחווינסקי ליחידה של פרטיזנים יהודיים, תחת פיקודו של טוביה ביילסקי, יחד עם היהודים שאותם קיבל מרחווינסקי ליחידתו.