tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טים פייוול ביים את הסרט, של אולפני דיסני.
בסרט מופיעים ג'ואן קיוזאק, מישל טרכטנברג קים קטרל והיידן פנטייר.
הסרט עוסק בקייסי, נערה עם עתיד אקדמי מבטיח, שהחליטה להפוך לספורטאית בתחום של החלקה אומנותית על הקרח.
קייסי קרלייל (מישל טרכטנברג) מסיימת את כיתה י"א כאשר מתברר לה שהיא מועמדת לזכות במלגה יוקרתית לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד.
על מנת לזכות במלגה עליה לבצע פרויקט מחקר אישי בפיזיקה, במהלך הקיץ.
קייסי בוחרת להתמקד בעולם ההחלקה האמנותית, שהיה תחביב ישן.
היא ניגשת לזירת הקרח המנוהלת על ידי טינה הארווד (קים קטרל), מחליקה לשעבר.
גם בתה של טינה, ג'ן (היידן פנטייר), שלומדת עם קייסי, היא מחליקה מקצועית.
קייסי מתבוננת במחליקות המקצועיות, ורואה כיצד באמצעות נוסחאות פיזיקליות היא מצליחה לשפר את תרגילי ההחלקה.
היא נרשמת לחוג החלקה על הקרח, ומגלה שיש לה כישרון בתחום.
בתום הקיץ, ולאחר שהפרויקט נגמר, קייסי מחליטה להמשיך להתאמן.
היא מוכרת את הרעיונות שחשפה במחקר למחליקות עצמן, וכך מממנת את עצמה.
בינתיים היא חוברת לג'ן, ולאחיה, טדי.
טינה לא רוצה שקייסי תעקוף את ג'ן בתחרות, ולכן קונה לה מחליקיים חדשים, שבהמשך פוצעים אותה והיא נכשלת בתחרות.
קייסי שבורת הלב מחליטה לעזוב את עולם ההחלקה.
ג'ן מתעמתת עם אמה ופורשת, מה שמחזיר לקייסי את האפשרות להתחרות.
אחרי לבטים ומריבות בינה לאמה ג'ואן (ג'ואן קיוזאק), מחליטה קייסי לדחות את ההצעה של המלגה, ולשוב להתחרות.
היא מציעה לטינה להיות המאמנת שלה.
קייסי רבה עם אמה לפני התחרות, ובעקבות זאת נופלת במהלך קפיצה.
אך כאשר היא רואה את אמה בקהל מריעה לה, היא חוזרת לעצמה, ומוסיפה קפיצות, ואלמנטים הנחשבים קשים.
היא זוכה לתשואות ולדירוג גבוה של השופטים.
הסרט נגמר כאשר ג'ואן וטינה משוחחות על הדרך שבה קייסי צריכה להמשיך.
הסרט מתמקד בקייסי, שסובלת מבעיות האופייניות לנערות בגילה.
גם ג'ן סובלת מבעיות, למרות שהיא נחשבת לנערה פופולרית.
הסרט מציג את הנערות זו מול זו, ובכך מדגים כי שאלות של הגדרה עצמית הן אופייניות למתבגרים רבים.
הסרט גם מעלה דילמות סביב נשיות: ג'ואן חושבת שהחלקה אמנותית היא מבזה כיוון שהיא עוסקת באסתטיקה, בעוד שקייסי מרגישה יפה וחיננית על הקרח, ולא מבינה מדוע אמה מתנגדת.
הסרט צולם בחודשים אפריל עד מאי 2004. חלק מהצילום לא יכל להיערך תוך הסתייעות בכפילים, ולכן השחקנים (ובעיקר מישל טרכטנברג) נאלצו ללמוד להחליק, ולבצע את ההחלקה בעצמם.
טרכטנברג אף ספגה פציעה במהלך הצילומים.
נסים אלבחרי (בסרבו-קרואטית: Nisim Albahari; בסרבית קירילית: Нисим Албахари; 28 בינואר 1916, טשאני, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1992, סרייבו, בוסניה והרצגובינה) היה פרטיזן ופוליטיקאי יוגוסלבי יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר ב-1953 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
נסים אלבחרי נולד ב-1916 בטשאני ובהמשך היגרה משפחתו לסרייבו ובה רכש השכלה תיכונית.
ב-1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה פעיל באיגודים מקצועיים.
ב-1936 נעצר על ידי שלטונות יוגוסלביה, נשפט בעוון פעילות מחתרתית ונידון לשנת מאסר.
גם לאחר שחרורו המשיך בפעילותו במפלגה הקומוניסטית, וב-1940 נכלא שוב.
ב-29 במרץ 1941, לאחר ההפיכה הצבאית שבמהלכה הודח הנסיך פאבלה ופטר השני הומלך תחתיו, השתחרר אלבחרי מכלאו.
עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף אלבחרי לכוחות הפרטיזנים של טיטו ופעל לארגון כוחותיהם באזור סרייבו.
לאחר כינון מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה, נלכד אלבחרי ונכלא בסרייבו תוך שהוא עובר עינויים קשים.
אנשי המחתרת בסרייבו מילטו אותו מהכלא, והוא שב לכוחות הפרטיזנים.
בהמשך, מונה לקומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים והתקדם לתפקיד קצין המודיעין של גיס הפרטיזנים ה-3. שני אחיו הצעירים, דוד וחיים, הצטרפו אף הם לכוחות הפרטיזנים, ונהרגו בקרבות.
לאחר המלחמה סיים אלבחרי את בית הספר למדע המדינה בבלגרד והשתלב במנגנון השלטון היוגוסלבי.
הוא כיהן כחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, חבר פרלמנט ושר העבודה של בוסניה והרצגובינה תחת יוגוסלביה.
כמו כן היה חבר במועצת הפדרציה של יוגוסלביה.
ב-27 בנובמבר 1953 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה.
נסים אלבחרי הלך לעולמו בסרייבו ב-1992.
נסיכות שוורצבורג-זונדרסהאוזן (גרמנית: Fürstentum Schwarzburg-Sondershausen), הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1552 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1697 שודרגה למעמד של נסיכות, והתקיימה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1552 מת גינטר האחד עשר, רוזן שורצבורג, ובעקבות מותו חולקה רוזנות שוורצבורג בין ארבעת בניו: גינטר קיבל את רוזנות שוורצבורג-ארנסטדט, יוהאן גינטר קיבל את רונות שוורצבורג-זונדרסהאוזן, וילהלם קיבל את רוזנות שוורצבורג-פרנקנהאוזן, ואלברכט קיבל את רוזנות שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1599 נחתמה אמנת סטאדטילמר בין הענפים השונים של בית שוורצבורג, אולם אף לאחר מכן נמשכו הסכסוכים במשפחה, עד לחלוקת הרוזנות בשנת 1681 בין כריסטיאן וילהלם הראשון, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן לאנטון גינטר השני, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן-ארנסטדט.
בשנת 1697 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לענפים השונים של בית שוורצבורג את התואר נסיך, אולם כריסטיאן וילהלם קיבל את התואר באופן רשמי רק בשנת 1719 לאחר ששילם 7,000 טאלרים לקופת הקיסרות.
בשנת 1816 נתן גינטר פרידריך קרל הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן חוקה לתושבי הנסיכות, אשר הוחלפה בשנת 1841 על ידי בנו גינטר פרידריך קרל השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן בחוקה יותר ליברלית, ובשנת 1843 נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט במדינה.
בשנת 1835 הצטרפה הנסיכות לצולפריין.
על אף הרפורמות שנערכו במדינה פרצו בשנת 1848 מרידות בנסיכות כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך נאלץ גינטר פרידריך קרל השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן לתת חוקה חדשה לנסיכות, אולם בשנת 1857 היא שונתה מחדש לחוקה יותר שמרנית.
בשנת 1909 מת קרל גינטר, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ללא ילדים, ובעקבות כך ירש את הנסיכות קרובו גינטר ויקטור, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט.
כאשר הנסיכות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1920, אז מוזגה לתוך תורינגיה.
נסיכות שְׁוַרְצְבּוּרְג-רוּדוֹלְשְׁטָאדְט (גרמנית: Fürstentum Schwarzburg-Rudolstadt), הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1552 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1697 שודרגה למעמד של נסיכות, והתקיימה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1552 מת גינטר האחד עשר, רוזן שוורצבורג, ובעקבות מותו חולקה רוזנות שוורצבורג בין ארבעת בניו: גינטר קיבל את רוזנות שוורצבורג-ארנסטדט, יוהאן גינטר קיבל את רוזנות שוורצבורג-זונדרסהאוזן, וילהלם קיבל את רוזנות שוורצבורג-פרנקנהאוזן, ואלברכט קיבל את רוזנות שוורצבורג-רודולשטאדט.
בשנת 1697 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לענפים השונים של בית שוורצבורג את התואר נסיך, אולם אלברט אנטון, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט לא נשא בתואר נסיך, ורק בנו לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט החל לשאת בתואר באופן רשמי בשנת 1711 לאחר ששילם 7,000 טאלרים לקופת הקיסרות.
בשנת 1816 נתן פרידריך גינטר, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט חוקה לתושבי הנסיכות, ובשנת 1835 הצטרפה הנסיכות לצולפריין.
על אף הרפורמות שנערכו במדינה פרצו בשנת 1848 מרידות בנסיכות כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך נאלץ פרידריך גינטר, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט לתת חוקה חדשה לנסיכות, אולם בשנת 1854 היא שונתה מחדש לחוקה יותר שמרנית.
בשנת 1866 שמרה הנסיכות על נייטרליות במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 היא הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1909 מת קרל גינטר, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ללא ילדים, ואת הנסיכות ירש קרובו גינטר ויקטור, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט, שבכך איחד מחדש תחת שליט אחד (באוניה פרסונלית) את נסיכויות שוורצבורג.
ב-23 בנובמבר 1918 התפטר מתפקידו גינטר ויקטור, נסיך שוורצבורג, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
קובי "הרודן" שוורצבורד (מאז 2008)
נסים (בּוּקוֹ) לוי (בבולגרית: Ниссим Буко Леви; 31 במאי 1898, סופיה, נסיכות בולגריה – 18 בדצמבר 1988, תל אביב, ישראל) היה איש ציבור, פובליציסט ומשפטן יהודי-בולגרי-ישראלי, מראשי יהדות בולגריה.
כיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בסופיה, סגן יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה והיה מראשי המאבק נגד רדיפות היהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כיהן כציר למספר קונגרסים ציוניים ולקונגרס היהודי העולמי מטעם יהדות בולגריה.
נסים בוקו לוי נולד בסופיה לרחמים ולרחל לבית משולם.
למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך רכש תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת ברלין.
הוא הצטרף לאגודת הנוער "ההסתדרות לתרבות ולשפה בעברית" בראשות אלברט רומנו, ב-1914 כיהן כראש קן סופיה של התנועה וב-1919 כחבר הוועד המרכזי שלה.
בשנים 1920–1924 נמנה עם עורכי העיתון "נקודת המבט היהודית" (Еврейски Приглед), שניהל ויכוח אידאולוגי עם הזרם הקומוניסטי בחברה היהודית ומתח ביקורת על אוזלת היד של הנהגת הקהילות בוויכוח זה.
ב-1923 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית בסופיה.
ב-1929 נוסדה מפלגת הציונים הכלליים של בולגריה, ובראשה עמד חיים אהרן פרחי כאשר סגניו היו נסים (בוקו) לוי ואלברט פרג'י.
ב-1928 השתתף לוי כנציג יהדות בולגריה בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים שנערך בז'נבה.
בשנים הקודמות ייצגו את יהודי בולגריה בקונגרס זה אברהם תג'ר ואלברט רומנו.
הקונגרס קיבל את הצעתו של לוי להיענות לדרישת נציגי המיעוט המקדוני (ממוצא בולגרי) בממלכת יוון ולקבל אותם לשורותיו.
עמדתם הנחרצת של יהודי בולגריה למען המיעוט המקדוני וההחלטה שהתקבלה בעקבות זאת הובילה לאהדה רבה לקהילה היהודית ברחוב הבולגרי ובמוסדות השלטון הבולגריים.
ב-1929 נבחר לוי כציר מטעם יהדות בולגריה לקונגרס הציוני העולמי ה-16, שנערך בציריך.
ב-1930 הוחל בהפצתו של ביטאון מפלגת הציונים הכלליים בבולגריה, "הדגל הציוני" (Ционисткото знаме), בעריכתו של לוי.
ב-1932 נבחר לסגן יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, תחת חיים אהרן פרחי וכיהן גם במחלקת החינוך של הקונסיסטוריה.
ב-1934 ייצג לוי שוב את יהדות בולגריה בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים, שנערך בווינה.
בקונגרס זה תמך לוי בזכויות המיעוט המקדוני (ממוצא בולגרי) בממלכת יוגוסלביה, ובעקבות הצעתו התקבלה החלטה שקראה לממשלת יוגוסלביה להתיר השתתפות של נציגים מטעם המיעוט הבולגרי ביוגוסלביה בקונגרס.
במהלך שנות ה-30 גברה בהדרגה האנטישמיות הממוסדת בבולגריה, ככל שהשלטון הלך והתקרב לגרמניה הנאצית.
בראשית 1939 סייע לוי לברוך קונפינו בהסדרת הפלגתה של אניית המעפילים "אגיוס ניקולאוס", שפעלה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר קונפינו.
עם זאת, לאחר שהספינה הפליגה בטרם הוסדרו סידורי הגעתה, חל קרע ביחסים עם קונפינו, שכיהן גם כסגן יו"ר אגודת הציונים הכלליים בסופיה; זו התנערה מקונפינו והוא הודח מתפקידו באגודה.
באפריל 1939 ביקר לוי בארץ ישראל המנדטורית ומסר תמונה קודרת על היחס ההולך ומחמיר כלפי יהודי בולגריה, על גירוש פליטים יהודים מגבולות בולגריה ועל הפגישות הכושלות עם ראשי הממשל.
בספטמבר 1939 הקימה ההסתדרות הציונית בבולגריה את "הוועד לעלייה ב'" ולוי הצטרף אליו.
הוחל באיסוף כספים מהקהילות השונות ובמשא ומתן עם חברת הספנות הבולגרית כדי לרכוש ספינת מעפילים.
באוקטובר הגיעה פנייה מרחה פריאר לאפשר צירופם של מאות מיהודי גרמניה להפלגה.
לוי נסע לגרמניה ונועד עם ליאו בק כדי לסכם את תנאי העברתם של בני הקהילה מגרמניה לבולגריה.
ניסיונו של ליאו בק לגייס כספים בקרב נציגי הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ לא צלחו, ומבצע ההעפלה נכשל.
לפני הגשת החוק להגנת האומה לאישור הפרלמנט בבולגריה נפגשו ראשי הקונסיסטוריה היהודית ובכללם לוי עם ראש ממשלת בולגריה בוגדאן פילוב, והוא הצדיק את החוק תוך שימוש בנימוקים מתורת הגזע.
דבר ההסכם נשמר בסוד, אך תכנו הודלף על ידי ליליאנה פאניצה (Лиляна Паница), מזכירתו של אלכסנדר בלב, ראש הקומיסריון לענייני יהודים.
פאניצה הייתה חברתה הקרובה של נורה (אברמוב), רעייתו של בוקו לוי.
לוי נפגש עם ליליאנה פאניצה מספר פעמים וקיבל לידיו את מלוא פרטי ההסכם וצו הגירוש.
מפרטי ההסכם עלה שראשי יהדות בולגריה, ובהם לוי, עתידים היו להיות ראשוני המגורשים, וכי המועד המיועד לביצוע הגירוש הוא ה-10 במרץ 1943. המידע הועבר לראשי יהדות בולגריה והם החלו בפעילות מול חברי פרלמנט, אישי ציבור וראשי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית לביטול הגירוש.
לאחר לחץ כבד שהפעילו גורמי ציבור החליט שר הפנים פטר גברובסקי לדחות את הגירוש למועד לא ידוע.
צו הגירוש לא בוטל אך בפועל, לא בוצע מעולם.
לאחר כישלון הגירוש הראשון יזם אלכסנדר בלב מבצע גירוש נוסף, שהשלב הראשון בו הוא גירוש יהודי סופיה.
בראשית מאי 1943 פנתה ליליאנה פאניצה ללוי והזהירה אותו מהתוכנית הקרבה.
לוי הזהיר את ראשי הקונסיסטוריה וקהילת סופיה ועדכן אותם בדבר תוכניות הגירוש.
ב-21 במאי 1943, כאשר התפרסמו הצווים הראשונים לגירוש יהודי סופיה, החלו ראשי הקונסיסטוריה בפעילות קדחתנית מול אישי ציבור וראשי השלטון.
לוי פנה לידידו, אשר כיהן כיועצו של המלך בוריס השלישי, על מנת שראשי הקונסיסטוריה יתקבלו לפגישה אצל המלך, אך המלך עזב את הארמון לבקתת הציד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה להשיגו.
ב-24 במאי הזהירה ליליאנה פאניצה את בוקו לוי שהוא צפוי למעצר וגירוש מיידי למחנה הריכוז סמוביט הסמוך לפלבן.
בוקו לוי הזהיר את יו"ר הקונסיסטוריה יוסף גירון מפני המעצר, וזה מצא מסתור בביתו של דימו קזאסוב (שקיבל לימים את עיטור חסיד אומות העולם על מעשה זה).
בוקו לוי ירד למחתרת והסתתר בבתי מכרים בסופיה במשך מספר חודשים.
לאחר מותו של המלך בוריס השלישי שינתה בולגריה בהדרגה את מדיניותה האנטי-יהודית והחוק להגנת האומה בוטל.
השלטון המלוכני הודח, והוקמה ממשלתה אשר נטתה בהדרגה לכיוון הקומוניסטי.
ב-1946 חידשה מפלגת הציונים הכלליים את פעילותה.
המערכת הפוליטית נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית ובתוכה פעל תא של הקומוניסטים היהודים (אִבְרֶיְיסְקָה סֶקְצְיָה), אשר פעל ככל יכולתו להצרת צעדי התנועות הציוניות.
לוי ערך דו"ח מפורט על פעילות הארגון, שהוגש ב-29 בינואר בליווי עצומה לראש ממשלת בולגריה גאורגי דימיטרוב.
ב-2 בפברואר 1948 הודיע דימיטרוב כי ארגון ויצו רשאי להמשיך את פעילותו.
במחצית השנייה של 1948, לאחר קום מדינת ישראל, עלה לוי לארץ, פתח משרד פרטי לעריכת דין והיה חבר התאחדות עולי בולגריה.
לוי היה חבר המערכת של כרך י' של "אנציקלופדיה של גלויות", אשר עסק בתולדות יהדות בולגריה.
ב-1949, לאחר גירושין מאשתו הראשונה נורה, נישא בשנית לרבקה לבית דנון.
נסים (בוקו) לוי הלך לעולמו ב-1988 בגיל 90 ונקבר בבית העלמין הדרום.
היה אב לשני בנים: יוחנן להב, עיתונאי, ויוסף לוי, איש עסקים.
נסיכת הצ'רדש (בהונגרית: Csárdáskirálynő) היא האופרטה הפופולרית ביותר של מלחין האופרטות ההונגרי-יהודי אמריך קלמן.
זו יצירה מוזיקלית בשלוש מערכות שזכתה להצלחה גדולה על בימות העולם.
באביב 1914 פנו לֵיאוֹ שְטַיין ובֵּלָה יֶנְבַּאך למלחין אמריך (אימרה) קלמן עם רעיון של כתיבת סיפור על זמרת מועדון הלילה "אורפיאום" בפשט בהונגריה, שמתאהב בה נסיך, יורש עצר.
קלמן קיבל את הרעיון, וכעבור שלושה שבועות הגישו לו שטיין וינבאך את הלברית לאופרטה (בגרמנית).
קלמן החליט לפרוש למקום נופש קטן כדי לעבוד בשלווה.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה וקלמן עצר את העבודה: "אני לא יכול להלחין מוזיקה כאשר העולם הורג זה את זה בחזיתות" אמר.
בתום הפסקה של שנה המשיך את העבודה, לאחר קבלת עצתו של פרנץ להאר, מלחין האופרטות ההונגרי הגדול השני.
קלמן שכר חוילה בעיירת הנופש באד אישל (Bad Ischl) וסיים את האופרטה.
הצגת הבכורה הייתה אמורה להתקיים בווינה ב-13 בנובמבר 1915 בתיאטרון יוהאן שטראוס .
עם זאת, התברר כי יוזף קניג ( Jozef König), אחד השחקנים הראשיים, הצטרד ולכן הבכורה הועברה ל-17 בנובמבר.
בינתיים, גם השם המקורי של האופרטה שונה מ"תחי האהבה" ל"נסיכת הצ'רדש" .
הבכורה בהונגריה התקיימה ב-3 בנובמבר 1916. הטקסט תורגם להונגרית על ידי אנדור גאבור והאופרטה יצאה לכבוש את בימות העולם.
בשנת 1917, היא הוצגה בסנקט פטרבורג, בשם סילביה.
האנגלים והאמריקנים קראו לה "הנסיכה הצוענית" והפכו את הדמות הראשית של סילביה לנסיכה צוענית.
הלברית עובדה מחדש בשנת 1954 על ידי אישטוואן בקפי ודז'ו קלר תוך הרחבת תפקידיהם של ססיליה ומישקה.
סילביה, הפרימדונה המפורסמת, נפרדת מחבריה וממעריציה, משום שעומדת להמשיך את הקריירה שלה בפריז.
הנסיך אדווין מנסה ללא הצלחה לשכנע אותה להישאר, אך סילביה יודעת שלמערכת היחסים ביניהם אין עתיד בשל המרחק הרב בין מעמדותיהם החברתיים.
האורחים הקבועים של המועדון מתכוננים לפרידה החגיגית בהובלת הרוזן בוני הלֵץ ומישקה המלצר המזדקן שמשרת את לקוחות המועדון בתאים הדיסקרטיים.
מישקה ואדון פֶרִי, מהאורחים הקבועים במועדון, נזכרים בנוסטלגיה בצִילִי'קֶה, הפרימדונה לשעבר, שכ"נסיכת הצ'רדש" שברה לבבות רבים של גברים.
באותו הרגע מגיעה הנסיכה ססיליה, אמו של אדווין, כדי להחזיר את בנה הביתה בכל מחיר, אל ארוסתו שנבחרה עבורו, הנסיכה סְטַאזִי.
בראותם את הנסיכה ססיליה, מישקה ופרי שמחים לברך אותה כפרימדונה לשעבר צילי'קה, אותה לא ראו זה שנים רבות.
אחרי זמן מה של העלאת זיכרונות מאושרים הנסיכה משביעה את חבריה, כי מה שלא יקרה הם לא יחשפו את עברה.
המפגש בין אדווין ואמו מסתיים בעצב.
אדווין נאלץ לחזור הביתה לווינה בשל צו גיוס שמוגש לו.
עם זאת בחצי שעה שקיבל כדי להיפרד מסילביה חותמים הנאהבים בפני נוטריון על התחייבות לנישואים.
לאחר עזיבת הנסיך אדווין, בוני מיידע את סילביה כי לאדווין מחכה כלה בווינה.
כשסילביה שומעת את הבשורה היא מחליטה בכל זאת לעזוב לפריז.
האורחים מתאספים לטקס האירוסים של אדווין וסטאזי.
רואים כעת את מישקה כמשרתו הראשי של הנסיך, אביו של אדווין.
בין המגיעים לאירוסים נמצאים גם הרוזן בוני ואשתו סילביה ומר פרי, שמציג את עצמו כאביו של בוני.
מתברר שסילביה שכנעה את חבריה לבצע מהתלה זו, כדי לראות שוב את אהובה.
אורח הכבוד של הערב, הארכידוכס הזקן רודף השמלות, שמעוניין במיוחד בסילביה ונותן לה הצעה ישירה שאינה משתמעת לשני פנים.
משיחתם של אדווין וסטאזי מתברר כי הנסיכה לא מאוהבת בארוסה, ויודעת הכול על הרומן של אדווין בפֶּשט.
אדווין המתוסכל מתמרמר עוד יותר בראותו את סילביה כאשתו של בוני ומחליט שבכל זאת יתארס לסטאזי דודניתו.
מישקה, שהוא שדכן מנוסה בענייני לבבות, מפגיש את סטאזי עם בוני ואלה מתאהבים זה בזה מיד.
אדווין וסילביה מלבנים את אי-ההבנות ביניהם, אבל הנסיכה ססיליה מתערבת כשנודע לה בחשאי שסילביה למעשה איננה אשתו של בוני.
היא מציעה כסף לרקדנית בתמורה לעזיבתה.
סילביה דוחה את ההצעה ומחליטה להישאר.
כאשר הנסיך הזקן מכריז על האירוסים, אדווין מתוודה כי לבו נתונה כבר לאחרת.
ססיליה חושפת את התעלול של סילביה וזו מצדה מציגה את ההתחייבות הכתובה של אדווין כלפיה.
בעלה השכחן והמטופש של ססיליה והמאהב הסודי שלה הארכידוכס, מתכוננים ליום הולדתה.
ססיליה עצובה מפני שסטאזי ברחה עם בוני, ואדווין ברח עם סילביה.
מישקה, המלצר הזקן והמשרת הראשי בארמון התפטר, כי לדעתו ססיליה היא אישה חסרת לב ואכזרית, שמוכנה להקריב את אושרו של בנה יחידה למען מעמדה החברתי.
שני הזוגות הצעירים מגיעים לספא, אבל ססיליה הפגועה לא מוכנה לקבל את פניהם.
אדון פרי הוגה תוכנית כדי לפתור את המצב.
מישקה והוא לא יכולים להפר את שבועתם ולחשוף את עברה של ססיליה, אך שלושת בעליה הקודמים יכולים גם יכולים לחשוף שגם היא הייתה פרימדונה באורפיאום.
פרי מזמין את הבעלים בחשאי למסיבת יום הולדת של ססיליה והסוד נחשף הן בפני בעלה והן בפני הארכידוכס.
הארכידוכס סולח לה, ואף ממנה את בעלה לשגריר.
ססיליה השבורה נותנת את ברכתה לאדווין וסילביה, אף כי הם כבר נשואים.
בוני, שלא העז לפתוח עד אז את המברקים היומיומיים מהוריה של סטאזי, פותח אותם עתה וקורא בהם בהפתעה שגם הם כבר לא מתנגדים לנשואיה איתו.
סילביה ורצקי (סילבה וארסקו), נסיכת הצ'רדש
אדווין רונלד, נסיך, בנם של ססיליה וליאופולד-מריה.
ססיליה (נקראת גם בשם אַנְהִילְטֶה, בגרסה המקורית), אמו של אדווין, נסיכת הצ'רדש של פעם.
פֶרִי קֶרֶקֶש, אורח קבוע במועדון הלילה אורפיאום
בּוֹנִיפַץ (בוֹנִי) קַאוּצִ'יאַנוֹ, רוזן, מאורחי המועדון
אנסטזיה (סטאזי), נסיכה, דודנית וארוסה של אדווין
מישקה, מלצר ראשי באורפיאום ומשרת ראשי בבית הנסיך ליאופולד מריה בווינה
נסיכת הזמן (במקור: Léna, rêve d'étoile, באנגלית: Find Me in Paris) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-גרמנית מסוגת דרמה והרפתקאות לבני נוער, שיצרו ג'יל גירלינג ולורי מאתר-וולך.
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ דיסני הצרפתי ב-14 באפריל 2018. בישראל כל פרקי העונה הראשונה פורסמו לראשונה ב-HOT VOD Young ב-8 באפריל 2019 במסגרת "חגיגת פסח מטורפת".
כיום יש לסדרה 3 עונות ו-78 פרקים באורך 25 דקות.
לסדרה הוזמנה עונה שלישית ואחרונה הכוללת 26 פרקים, שעלתה ב-21 באוגוסט 2020.
הסדרה עוסקת בלינה גריסקי, נסיכה מרוסיה שלומדת בבית ספר לבלט בפריז של שנת 1905. כשלינה מגלה שהוריה רוצים להחזיר אותה לרוסיה, ולהפריד בינה ובין הנרי, החבר שלה, היא מחליטה לברוח.
ג'סיקה לורד - לינה גריסקי
יובהה אקילד - אינז לה ברטון
האנה דוד - תיאה רפאל
קסטל רוק - ג'פרי צ'ייס
חיראן אביסקרה - דאש קאן
כריסטי אודונל - הנרי דואקט
קתרין ארהרדי - גבריאל קארה
תקציב ההפקה לעונה הראשונה של הסדרה היה כ-12.5 מיליון דולר.
הצילומים של העונה השנייה של הסדרה התנהלו ביולי 2018.
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון12614 באפריל 20183 בנובמבר 20188 באפריל 20192264 בספטמבר 20195 בדצמבר 201932621 באוגוסט 20201 באוקטובר 2020
נסיכת הנילוס היא סדרת הנפשה צרפתית, אשר הופקה על ידי Dargaud Média, France 2 ו-Victory Multimediafonds.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של נטב ומרמפא במאבק על שלום מצרים.
הסדרה הופקה בשנת 1998, ושודרה לראשונה בצרפת בערוץ France 2, החל מ-11 בספטמבר 1999 עד שנת 2000. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2003 בערוץ הילדים, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ לוגי.
הסדרה מתרחשת בתקופת שלטונו של רעמסס השני, ועוקבת אחר נטב, נסיכת הנילוס המפורסמת ואחותה הצעירה של המלכה נפרתרי, אשר רוצה לשחרר את מדינתה, מצרים, מאויבים.
יחד עם חברה, מרמפא, היא עוברת הרפתקאות רבות מול נבלים.
נטב - אחותה של המלכה נפרתרי.
מרמפא - קצין חניך בקפ.
נפרתרי - אשת המלוכה, אחותה הגדולה של נטב.
רשף - מנסה לבגוד במלוכה במהלך הסדרה, בעקבות השמדת משפחתו על ידי המצרים.
סת'נה - יועצו הנאמן של פרעה.
הדיבוב העברי בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי לימור אבקסיס.
דן שצברג - רעמסס / פרעה
שמחה ברבירו - שגריר המלך חתוסיל
יואב בר-לב - דמויות שונות
יובל סגל - דמויות שונות
נסיכת טנגניקה (שם מדעי: Lates angustifrons) הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הלטסיים האנדמי לאגם טנגניקה שבמזרח אפריקה.
למרות שמו הוא רק אחד מארבעה מינים השוכנים באגם לצד המינים: Lates stappersii ,Lates microlepis ו-Lates mariae.
דג הנסיכה מגיע לאורך מרבי של 200 ס"מ ולמשקל 100 ק"ג, מה שהופך אותו לשני בגודלו לאחר נסיכת הנילוס ולמין הדג הגדול ביותר באגם, אך שבאורכו גם דג ריאות אפריקני משויש משתווה לו.
הוא בעל זוג סנפיר גבי גבוהים ורחבים, סנפירי חזה רחבים וזנב משולש.
הראש שטוח עם לסתות רחבות המותאמות לבליעת טרף קטן.
זהו מין טורף הניזון בעיקר מדגים אחרים כמו אמנוניים וכמה סרדיניים החיים באגם, להם הוא אורב מצמחי מים.
דג הנסיכה נידוג בכמויות מסחריות למאכל וגם לספורט והאוכלוסיות שלו הצטמצמו במעל 50%, מה שהוביל אותו לסכנת הכחדה.
רבי נסים אברהם אשכנזי (תק"ן, 1790 בערך - ט"ו אלול ה'תר"כ, 1860) היה רב באיזמיר, חיבר ספרים רבים.
משפחת אשכנזי היא משפחת רבנים ותיקה באיזמיר.
ראשיתה ברבי יוסף בן רבי גרשון אשכנזי, שהיה סוחר באבנים טובות והגיע מבודפשט בירת הונגריה לאיזמיר בסביבות שנת ה'תס"ט (1709), לאחר שמשפחתו גורשה מווינה.
ניסים אברהם נולד באיזמיר שבטורקיה לאימו רחל ולאביו רבי רפאל אשכנזי, מחבר הספרים 'מראה הנוגה' ו'מראה הגדול' ועוד.
סבו היה רבי יהודה אשכנזי.
נשא לאישה את רחל שרותה, בת הרב חייא פונטרימולי, מחכמי העיר.
כיהן כדיין בבית הדין באיזמיר לצד רבי חיים פלאג'י.
גיסו היה רבי חיים פונטרימולי.
בני אחיו יהושע חיים אשכנזי (נפטר תקצ"ט), היו הרבנים רפאל יום טוב אשכנזי וגרשון אליה אשכנזי, מחכמי העיר.
רבי ניסים אברהם אשכנזי חיבר ספרים רבים, חלקם יצאו לאור בחייו וחלקם על ידי בני אחיו.
'נחמד למראה' - פירוש על הירושלמי.
'מעשה אברהם' - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
'דרש אברהם' - דרשות ופירושים לתורה.
'נאה דורש' - דרשות שונות.
'נאה להודות' - פירוש תהילים.
צוואתו נדפסה במן הגנזים, ספר 16, עמוד כו.
נסיכת האפר הוא ספר פנטזיה לנוער בוגר שנכתב על ידי לאורה סבסטיאן ויצא בשנת 2018 בהוצאת ידיעות ספרים.
כשנסיכת אסטריאה, תאודוסיה, הייתה רק בת שש, הקלוואקסיאנים פלשו לאסטריאה, כבשו אותה, ורצחו את אימה, מלכת האש, מול עיניה.
הם שיעבדו את העם האסטריאני, אבל אותה הכריחו להישאר בארמון, ונתנו לה שם חדש - ת'ורה, נסיכת האפר.
הספר מתחיל כשתאודוסיה בת 16, עשר שנים לאחר ה"מצור" (כך האסטריאנים מכנים את הפלישה לארצם).
חברתה הטובה ביותר היא קרס, הבת של הת'יין - האדם שרצח את אימה.
תאודוסיה סופגת עונשים קשים לעיניי הציבור בכל פעם שאחד מבני עמה האסטריאני מתמרד.
כאשר סורן, הנסיך ובנו של הקייזר (שליט הקלוואקסיאנים) חוזר לארמון שבו היא גרה, נפתחת בפניה הזדמנות.
סורן מחבב אותה, והיא רואה זאת כאפשרות להינצל.
היא פוגשת את בלייז, חבר ילדות שלה, שכשהוא מלווה בארטמיסיה והרון, מגנים וחברים שלו, מציע לה תוכנית שיכולה לאפשר לה לברוח מהארמון.
היא משכנעת אותו שהם יישארו בארמון לעוד קצת, ובזמן הזה הם יכולים לאסוף מידע שיכול לעזור למרד.
בלייז, הרון וארטמיסיה הורגים ומחליפים את ה"צללים" של תאודוסיה - שומרי ראש בשירות הקייזר שמתלווים אליה לכל מקום.
בזמן שהן הולכות לבקר את הפרינץ סורן בספינה שלו כשהוא מתכונן למסע - ביקור שבו ת'אודוסיה מתכננת לאסוף מידע שייתכן שיעזור למרד - קרס מספרת לת'אודוסיה שהקייזר מתכנן להשיא אותה ללורד דאלגראד, אדם זקן ששש נשותיו הקודמות מתו בדרכים מסתוריות.
ת'אודוסיה נבהלת, אך מחליטה להשתמש בזה כקלף העלמה במצוקה שאותו היא מציגה לסורן, כדי לגרום לקרע בינו לבין אביו ואולי כך לגרום לו לחשוף מידע.
סורן נשבה בקסמיה, כמו שתכננה, ומתאהב בה, אך מה שהיא לא צפתה הוא שגם היא תתחיל להתאהב בו.
בינתיים, היחסים בינה לבין קרס מתדרדרים.
קרס מציעה לת'אודוסיה שהיא תנסה לעזור לה להימלט מהנישואין המתוכננים ותסדר לה נישואין שיאפשרו לה להמשיך את חייה בארמון לצידה לשארית חייה.
תאודוסיה, בצעד מלא אמון, אומרת לה לעשות יותר ולתרום למאבק האסטריאנים לחופש וצדק, כיוון שהיא סומכת עליה - יותר מדי, כך מתברר.
קרסנטייה נוזפת בה על ה"מחשבות הבוגדניות" שלה.
בעזרת משרתת צעירה, אלפיס, הם מתנקשים בקרס ובת'יין.
אך קרסנטייה לא נהרגת מהרעל אלא מקבלת סוג של כוחות על טבעיים והופכת לאדם שונה מאוד.
אלפיס מוצאת להורג ותאודוסיה נלקחת לצינוק.
סורן בא לעזור לה לצאת משם, ומה שהיא עושה בפועל הוא להביא אותו איתה כבן ערובה בלי ידיעתו.
לבסוף הם פוגשים את אימת הדרקון - שודדת ים שמאיימת על החופים של אסטריאה הכבושה, ומתגלה כאחותה התאומה של אימה של תאודוסיה, ומגיעים לספינתה.
בלייז - גדל עם תאודוסיה בארמון עוד לפני המצור של הקלוואקסיאנים, לאחר מכן הועבר למכרה והוצל ממנו על ידי אמפליו.
הרון - חברם של ארטמיסיה ובלייז ומגיע יחד איתם לארמון.
ארטמיסיה - בת דודתה של ת'אודוסיה.
במשך כל הספר מתייחסים אליה כגבר, אך בסופו מגלים כי היא אישה, אימה של ארטמיסיה, ואחותה התאומה הזהה של אמא של ת'אודוסיה.
אמפליו - היה בן זוגה של אימה של תאודוסיה.
הת'יין מאלץ אותה להרוג אותו כעונש.
מאז אחרי המצור הפכה לחברה הכי טובה של ת'אודוסיה.
הת'יין - הגנרל של צבא הקלוואקסיאנים.
הרג את אימה של ת'אודוסיה.
פרינץ סורן - בנו של השליט, הקייזר, ויורש העצר.
אלפיס - משרתת של קרסנטייה שעוזרת לתאודוסיה, בלייז, הרון וארטמיסיה בביצוע התוכנית שלהם.
הרב נסים גבאי או נסים שמואל גבאי היה אב בית דין, דרשן, פרשן ורב מפורסם בקושטא במאה ה-18 ומחבר שו"ת פאת נגב.
למד אצל רבי אברהם בן יהודה מיוחס, מחבר ספר בני אברהם.
בשנת 1764 היה דיין, וישב בהרכב עם רבי חיים בן רבי דוד מאטלון ורבי יעקב ישראל אשכנזי.
ובשנת 1769 נודע לנו כי כבר היה ממונה איסור והיתר בקושטא.
בשנים 1777–1788 היה אב"ד בדיני איסור והיתר בעיר.
בשנת 1788 התמנה ככל הנראה לחבר בבית דין רבה.
היה ידידו ועמיתו בתורה של רבי יום טוב אלנקווה, כמבואר מספרו שביתת יום טוב, וכן התכתב בהלכה עם רבי אליהו פאלומבו מקושטא.
מוזכר רבות בספרי הפוסקים בני זמנו, וביניהם מזכירו רבי רפאל יוסף חזן בשו"ת חקרי לב.
ספריו מצוטטים בספרי האחרונים וביניהם בשו"ת חיים ביד, ויקרא אברהם לרבי אברהם חיים בן מסעוד חי אדדי רבי פראג'י עלוש בספר אוהב משפט ועוד.
אשתו נקברה בירושלים, והוא אף דרש למעלת ארץ ישראל בספרו, ולכן יש הסוברים שעלה לארץ ישראל לפני פטירתו.
בנו היה רבי אליהו, שגם אסף ונידב את הכסף להוצאת ספרו של אביו, שהביא לדפוס תלמידו של רבי נסים, רבי יעקב אבן חי חסון.
שו"ת פאת נגב (שאלוניקי תקנ"ז) - שאלות ותשובות וחידושים על ארבעה טורים, ש"ס ודרושים.
דרך הנגב (שאלוניקי תקנ"ז) - דרושים ושיטה על קצת מקומות בש"ס.
נסים בנבניסטי הוא מדען ישראלי, חוקר גנטיקה, מחזיק הקתדרה לחקר סרטן ע"ש הרברט כוהן, ומנהל את "מרכז עזריאלי לתאי גזע ומחקר גנטי" במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית.
נסים בנבניסטי קיבל את התארים ד"ר לרפואה וד"ר לביולוגיה התפתחותית מהאוניברסיטה העברית בירושלים וביצע השתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
הוא חבר בוועד הפועל של "היוזמה הבינלאומית לתאי גזע" ויועץ ל"אגודה הבינלאומית למחקר בתאי גזע".
הוא ממייסדי "האגודה הישראלית לתאי גזע", ומייסד ומנהל מדעי של חברת ניוסטם.
מחקריו של נסים בנבניסטי עוסקים בתאי גזע פלוריפוטנטיים, במחלות גנטיות באדם, בהנדסת רקמות, בפגמים גנטיים ואפיגנטיים ובחקר הסרטן.
למעבדתו מספר תרומות בתחומי מחקר אלה:
התמיינות ומניפולציה גנטית בתאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם: בשנת 2000 הייתה מעבדתו חלוצה בהדגמה של התמיינות עצמונית של תאי גזע עובריים מאדם לגופיפים עובריים והתמיינות מכוונת ליותר מעשרה סוגי תאים.
בנוסף, מעבדתו הייתה הראשונה להדגים מניפולציה גנטית בתאי הגזע.
מחקרים אל זיכו לסיקור במאמר פורום בכתב העת Science.
מידול מחלות בעזרת תאי גזע פלוריפוטנטיים: מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה להדגים מודל למחלה באדם ע"י שימוש בתאי גזע פלוריפוטנטיים.
מאז, הדגימה מעבדתו שש דרכים שונות ליצירת מודלים למחלות גנטיות, וייצרה יותר מתריסר מודלים לחקר מחלות, תוך התמקדות במחלות של מערכת העצבים (כדוגמת תסמונת ה-X השביר) ומחלות הקשורות בהחתמה גנומית (כדוגמת תסמונת פראדר-וילי).
גידוליות ואימונוגניות של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם: חקר אימונוגניות וגידוליות של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם חשוב ליעילות ולבטיחות של רפואה מחדשת בשימוש בתאים.
מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה לאפיין את אימונוגניות התאים, ואת הבסיס לנטייה שלהם ליצור גידולים.
עמידות גנטית ואפיגנטית של תאי גזע פלוריפוטנטיים: חוסר יציבות גנטית ואפיגנטית הוא מאפיין של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם המשפיע על הגידוליות שלהם ועל האפשרות ליצור מודלים למחלות בעזרתם.
מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה לאפיין פגמים כרומוזומליים בתאי גזע פלוריפוטנטיים מושרים מאדם, ולבנות שיטות לזיהוי פגמים גנטיים ואפיגנטיים.
תאי גזע עובריים הפלואידים מאדם וסריקות גנומיות: מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה ליצור תאי גזע עובריים מאדם שהם הפלואידים (בעלי מחצית מהכרומוזומים).
מעבדתו השתמשה בתאים אלה לסריקות גנומיות לחקירת התפתחות ומחלות באדם.
מעבדת בנבניסטי משמשת חממה לסטודנטים מצטיינים, ומעל עשרה מהסטודנטים במעבדתו הם חוקרים בכירים באקדמיה בארץ (האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, טכניון).
פרס רפפורט לחוקר בכיר במחקר ביו רפואי (2023).
פרס אפרים קציר להישגים יוצאי דופן במדעי החיים (2020), ניתן פעם בשלוש שנים ע"י FISEB/ILANIT.
פרס ACTO (יפן) לחידוש מצטיין במחקר בתאי גזע (2018).
פרס מילקן למורה מצטיין האוניברסיטה העברית (2016).
הענקה של "מרכז עזריאלי לתאי גזע ומחקר גנטי", קרן עזריאלי (קנדה) (2014).
פרס קיי לחידוש מצטיין (2010).
פרס מייסדי טבע למחקר בתאי גזע (2003).
מלגת Yamagiwa-Yoshida הבינלאומית לחקר הסרטן (יפן) (2000).
קתדרה ע"ש הרברט כוהן לחקר הסרטן (1999).
פרס הסטרין בביוכימיה ובביולוגיה מולקולרית (1997).
פרס האוניברסיטה העברית לחוקר מצטיין (1995).
נמנה עם "נערי אשכול" ו"נערי פטינקין".
שימש כיועץ כלכלי לראש הממשלה יצחק שמיר, מנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
נסים ברוך נולד בירושלים לרב יעקב ברוך ולחיה-לאה, שניהם ילידי העיר.
אמו הייתה בתם של הרב אב"ד בכור אהרון אלנקווה ומרים מזל לבית אריאל.
משפחת אריאל הייתה מהמשפחות הבודדות שמעולם לא עזבו את הארץ, ונקראו משפחות מוסתערבים.
ברוך התגורר בשכונת עזרת ישראל בירושלים, בבית שנבנה על-ידי הסב הרב בכור אהרן אלנקווה בשנת 1905. לברוך היו חמישה אחים, כולם חברי תנועת הנוער בית"ר ואצ"ל, ביניהם אהרון ויצחק שהיו ממקימי קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
בגיל עשר הצטרף כחניך לתנועת הנוער בית"ר, ומאוחר יותר הדריך בה.
בגיל 13 וחצי הצטרף כחבר מחתרת לאצ"ל, וקיבל את הכינוי המחתרתי "גיורא".
פעילותו המחתרתית עסקה בתחומי התעמולה והגיוס.
לקראת סיומו של המנדט הבריטי קריין ברוך בתחנת הרדיו המחתרתית קול ציון הלוחמת והשלים קורס באצ"ל בבסיס הנוער בקטמון.
לפני הגיוס לצה"ל התנדב בפעילות חלוצית במושב רמת רזיאל ובהדרכה בקן בית"ר בירושלים.
ברוך היה חבר תנועת החרות, מפלגת גח"ל והליכוד.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים היה ממקימי "הגוש למען הסטודנט" שנועד ללכד את תנועת החרות ואת הליברלים, במטרה לקדם בחירות אישיות ואזוריות בישראל.
ברוך היה נשוי לאסתר לבית הרב יעקב גולדמן ולזוג נולדו שלושה בנים.
ברוך למד בבית הספר היסודי תחכמוני בירושלים, ובתיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 1955 סיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1968 השלים תואר שני בכלכלה ובמנהל עסקים.
בשנת 1961 סיים התמחות בסקנדינביה ובארצות הברית במסגרת מלגה מטעם האו"ם בנושאי תכנון ותקצוב בתחומי שיכון ותכנון ערים, רשויות מקומיות ושירותי רווחה אחרים.
בהמשך היה גם מרצה באוניברסיטה העברית בבית הספר לעבודה סוציאלית ובמחלקה לחינוך, ומרצה במכללה למינהל בקורס שמאים בכלכלה עירונית.
ברוך הרצה גם בבית הספר לפקידים בכירים של משרד האוצר והנחה חברי כנסת ופקידים בהכנת פרויקטים לתואר אקדמאי.
במלחמת העצמאות שירת ברוך במסגרת האצ"ל בירושלים.
ב-16 באוגוסט 1950 התגייס לצה"ל ועבר טירונות במסגרת "העתודה האקדמאית" הראשונה.
ברוך קיבל אישור זכאות לענידת אות האצ"ל ועיטור לוחמי המדינה על"ה מטעם משרד האותות והעיטורים של משרד הביטחון.
עם סיום לימודיו ב-1953 הוצב במטכ"ל באג"ם תכנון.
בשל עברו באצ"ל, התנגד השב"כ לשיבוצו הצבאי באג"ם תכנון.
חבר הכנסת חיים לנדאו העלה שאילתה בכנסת בנושא וסוכם על המשך שירותו הצבאי בירושלים במחנה שנלר ומתן אישור להמשך הלימודים באוניברסיטה בתקופת השירות הצבאי.
בשירות המילואים עבר קורס משנים טכניים וצורף לגדוד מרגמות כבדות 346. במלחמת ששת הימים שירת בחיל התותחנים בירושלים, בעמק המצלבה.
במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים בקו הראשון.
במלחמת שלום הגליל קיבל אות הוקרה על פעילות חינוכית מקצין החינוך הראשי.
ברוך סיים את שירות המילואים לאחר 36 שנים.
ברוך הצטרף כעובד מדינה במשרד האוצר, והיה מראשוני הכלכלנים באגף התקציבים, שהומלצו על ידי הפרופסור דן פטינקין, ונקראו "נערי פטינקין" ו"נערי אשכול", שהיה השר האחראי להקמת אגף התקציבים בניהולו של ד"ר יעקב ארנון, מנכ"ל משרד האוצר.
באגף התקציבים שימש כרפרנט לתקציב משרד החקלאות ופיתוח מקורות מים.
כמרכז של כל השירותים הסוציאליים (כולל שיכון, עבודות ציבוריות רשויות מקומיות, חינוך, בריאות, עבודה, ביטוח לאומי).
ברוך הגיע לדרגת סגן הממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר.
בעשור זה עברה ישראל ממצב כלכלי קשה לתחילתה של צמיחה כלכלית.
הניסיון שרכש במשרד האוצר בשנים אלה עזר לו בבואו לכהונה השנייה שלו בשירות המדינה.
בתקופה זו הפסיק כל פעילות פוליטית, והשתתף בתיעוד בעל פה של עמותת יד לוי אשכול לאיסוף עדויות וזיכרונות של מי שעבדו לצדו של לוי אשכול.
ב-1 בדצמבר 1983 מונה ליועץ כלכלי לראש הממשלה, יצחק שמיר.
ב-10 ביוני 1984 מונה למנכ"ל משרד האוצר, אך התפטר מתפקיד זה לאחר כ-4 חודשים, ב-1 באוקטובר של אותה השנה.
ב-1 בנובמבר 1984 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי בו כיהן עד ליולי 1986 אז התפטר.
תוכנית שתידחה בהמשך בגלל הבחירות להסתדרות העובדים עד לשנת 1985 ותיקרא בשם "התוכנית לייצוב המשק 1985".
פרש ממשרד האוצר עם כינונה של הממשלה החדשה בראשותו של שמעון פרס (אוקטובר 1984).
שלבי התוכנית וגלגוליה מצויים בארכיב המדינה וכלולים ב-30 תיקים שטרם התפרסמו ככתוב בארכיב המדינה.
כאמור התוכנית הנ"ל הגיעה לסיומה רק באפריל 1985.
בתקופתו כמנכ"ל המוסד לביטוח לאומי נכנס לתוקף חוק ביטוח הסיעוד, נושא שעסק בו רבות עוד בשנות השבעים בשמשו כחוקר ראשי במכון ברוקדייל.
עמד בראש הצוות הבינמשרדי להגמשת ביטוח האבטלה מיום 11 ביולי 1986 והוגש לשר העבודה והרווחה, מר משה קצב ולחברי ועדת השרים.
אושר והומלץ אך לא בוצע.
פרש מתפקיד מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי בשל חילוקי דעות חריפים עם השר הממונה.
בשנת 1965 לאחר פרישתו הראשונה ממשרד האוצר חזר לפעילות הפוליטית בתנועת החרות והכין עבור סיעת גח"ל בכנסת את:
מצע גח"ל בתחום השירותים הסוציאליים כולל נושאי השיכון והקהילה, הבטחת הכנסה ושירותי בריאות
עקרונות לרפורמה במיסים על ההכנסה (בשיתוף יגאל כהן אורגד)
הכנת מסגרת אלטרנטיבית לתקציב לאומי ולתקציב המממשלה לשנת הכספים 1974 (בשיתוף יגאל כהן אורגד).
פתח חברה פרטית בירושלים לייעוץ כלכלי וחברתי בשם: נ' ברוך ושות' - ייעוץ ומחקר בע"מ.
במסגרת חברה זו ערך פרסומים הנוגעים למבנים ארגוניים, תהליכי קבלת החלטות ועיצוב מדיניות לגופים ציבוריים שונים.
כמו כן הערכות חברות, בדיקת כדאיות בנושאי תיירות, שיכון ותכנון ערים, חינוך ובריאות.
בשם ממשלת ישראל הכין סקרים לוועדה האזורית של האו"ם על "השירותים הסוציאליים לילד ולנוער בישראל ומטרות שירותים אלה".
סקרים שזכו לציון רב ונמצאים בספריית הקונגרס האמריקאי.
יועץ לסוכנות היהודית בענייני עלייה.
יועץ וחוקר ראשי במכון ברוקדייל
יועץ לאגף התרבות של משרד החינוך (בנושאי תיאטרונים רפרטואריים ואמנות לעם)
יועץ קבוע לעיריית ירושלים בתקופת ראש העיר טדי קולק ואהוד אולמרט.
התמנה ליו"ר ומנכ"ל רסקו, חברה להתיישבות חקלאית ועירונית בע"מ 1979–1983.
בשנת 1987 חזר לחברה הפרטית "ייעוץ ומחקר".
ב-1988 הוזמן להעיד ככלכלן מומחה בנושא מד"א ובנושאי בריאות אחרים בפני ועדת נתניהו (מערכת הבריאות).
הרשות לשיקום פליטים ומפונים ערביים – מינוי ר"מ דוד בן-גוריון ושר אוצר אשכול (1963)
חבר במועצה לבעיות הדמוגרפיה, מינוי ר"מ (1968)
חבר הוועדה לבדיקת השירות הסוציאלי העירוני בירושלים (1968)
חבר צוותי החשיבה של תנועת החרות שהכינה את מצעי התנועה בכלכלה ובשירותי רווחה, תקציב חליפי, מדיניות מיסים, חוק ביטוח בריאות, תמיכות בשיכון (1970–1977)
חבר ועדת ראש הממשלה לילדים ובני נוער במצוקה (ועדת גולדה) חבר בוועדות המשנה להבטחת הכנסה לשיכון וקהילה (1971–1973)
חבר הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז ירושלים (1976–1979)
חבר הוועדה לביצוע הרפורמה בשירותי הרפואה בישראל על ידי הנהגת ביטוח בריאות ממלכתי ועדת עזרה זוהר (1977)
יו"ר הוועדה לבחינת חוק רישוי הקבלנים ולהגנת זכויות רוכשי דירות (1977)
חבר הנהלת אמנות לעם (1977)
יו"ר הוועדה לתביעות הנכים (1978)
יועץ לוועדה המתמדת לשינויים מבניים במערכת שירותי הרווחה הציבוריים (1978)
חבר הוועדה לבחינת העקרונות להקצבות המדינה והרשויות המקומיות לתיאטרונים הציבוריים (1981)
חבר ב"הר איתן" המרכז הלאומי לגבורה – מינוי ר"מ ושר הביטחון (1981)
חבר הוועדה הציבורית-מקצועית לבדיקה כוללת של שירות המדינה וגופים נתמכים "ועדת קוברסקי" (1986-1989)
יו"ר הוועד המנהל של הוצאת ספרים ע"ש י"ל מגנס, האוניברסיטה העברית (1992)
חבר ב"חבר הנאמנים" של האוניברסיטה העברית ירושלים (1992–2010)
יו"ר מועצת המנהלים של החברה לניהול נכסי האוניברסיטה העברית בע"מ (1995)
יו"ר ועדת המאזן של האוניברסיטה העברית (2001–2007)
נסיכת המדעים הוא אתר אינטרנט העוסק בקידום אוריינות סטטיסטית וחשיבה ביקורתית.
האתר מנוהל על ידי הסטטיסטיקאי הישראלי ד"ר יוסי לוי.
"נסיכת המדעים" החל את דרכו באתר הבלוגים "רשימות" ביוני 2004, ועבר לפלטפורמה עצמאית ב-2008. במשך הזמן התפתח האתר למרכז תוכן, בעיקר בתחומי הסטטיסטיקה.
השם "נסיכת המדעים" הוא פרפרזה על אמירתו של קרל פרידריך גאוס כי "המתמטיקה היא מלכת המדעים", ומרמז על הקשר בין המתמטיקה והסטטיסטיקה.
כותרת המשנה של האתר היא "אלוהים משחק ביקום בקוביות", כניגוד לאמירתו של אלברט איינשטיין שטען כי "אלוהים לא משחק ביקום בקוביות".
כותרת זו מדגישה כי האקראיות היא תכונה מובנית בסיסית של עולמנו, ומכאן את נחיצות הכלים המדעיים לטיפול בתופעת האקראיות – תורת ההסתברות ומדע הסטטיסטיקה.
עיקר התוכן באתר הוא פוסטים המחולקים לנושאים.
שני הנושאים בעלי המספר הגבוה ביותר של פוסטים הם "על סדר היום" ו"כלכלה וחברה".
נושאים אלה עוסקים באקטואליה מנקודת המבט של סטטיסטיקאי, והיוו את ליבת התכנים החל מהקמת הבלוג ב-2004. הנושא הנרחב השלישי הוא "האנשים שמאחורי הסטטיסטיקה".
שלושת הפוסטים הנצפים ביותר באתר עוסקים בטעות הדגימה, חישוב גודלי מדגם, וב-p-value.
פוסט קונטרוברסלי שדן בשאלה האם צמחונות גורמת לאנורקסיה קיבל יותר מ-1,000 כניסות בשבוע שלאחר פרסומו ב-2018, ונסגר לתגובות.
במהלך חודש מרץ 2018, המצוין כחודש הנשים בהיסטוריה, פורסמו 31 פוסטים, אחד בכל יום, שסיפרו את סיפוריהן של סטטיסטיקאיות מובילות בעבר ובהווה.
שתי סדרות פוסטים ממוקדות נוספות עסקו ב"שבעת החטאים של הסטטיסטיקה" ובהסקה סיבתית.
במהלך השנים נוספו לאתר מצגות של הרצאות וקורסים מאת יוסי לוי.
כמו כן פעילות האתר התרחבה לרשתות החברתיות.
לנסיכת המדעים יש 5 דפים ושתי קבוצות בפייסבוק, עם מספר כולל של כ-25 אלף עוקבים.
כמו כן יש לנסיכת המדעים ערוץ ביוטיוב.
בתקופת מגפת הקורונה נערכו הרצאות זום לקהל הרחב.
ניוזלטר חודשי הופעל במשך כשנתיים.
פרויקט נוסף הוא תרגום פוסטים נבחרים לאנגלית ופרסומם בבלוג נוסף.
האתר הוזכר במספר רשימות של בלוגים מומלצים.
והומלץ על ידי המרכז הארצי למורים למתמטיקה בחינוך העל יסודי.
נסיכת הקרקס טנור הנסיכה פדורה פּלינסקה סופרן מיס מייבל גיבסון סוברט טוני שלומברגר טנור בופו סרגיוס ולדימיר בריטון הרוזן סקוסין סגן פטרוביץ' המנהל סטניסלבסקי בַּס קרלה שלומברגר, בעלת המלון קונטרה אלט סמואל פרסבורגראדונים, גבירות, קצינים, אנשי קרקס (מקהלה)
העלילה סובבת סביב תככים רומנטיים עם קטעי קרקס משולבים.
"מר X" המסתורי, אמן קרקס נועז, נשכר על ידי מחזר מאוכזב של הנסיכה פדורה פלינסקה להתחזות לאציל ולהתחתן איתה.
"מר X" הוא למעשה אציל, אחיינו המנושל מירושה של נסיך שנפטר.
אחת האריות הידועות ביותר של היצירה, Zwei Märchenaugen (שתי עיניים מהאגדות), תועדה על ידי כמה טנורים מפורסמים, ביניהם פריץ וונדרליך, צ'ארלס קולמן, וריצ'רד טאובר.
1958 מיסטר X סרט טלוויזיה רוסי - במאי: יולי חמלניצקי
נסים אלקיים (1864–1930) היה סוחר יהודי, ממקימי היישוב היהודי בעזה, באר שבע וחוות רוחמה.
אלקיים נולד במרקש, מרוקו בכ' בכסלו ה'תרכ"ד לרב משה אלקיים, בנו של דוד אלקיים.
בשנת 1866 החליט האב למכור את כל נכסיו במרוקו ולעלות לארץ ישראל.
לאחר מסע ארוך התיישבה המשפחה בירושלים.
נסים למד בישיבה של הרב דוד בן שמעון בעיר.
בשנת ה'תרמ"ז (1887) נשא לאישה את מזל בת שלמה שאול.
בצעירותו עסק בהובלת אנשים על גבי חמורים מירושלים לקבר רחל.
בשנת 1897 ירד לבאר שבע והיה היהודי הראשון שהתגורר בעיר בעת המודרנית.
שנה לאחר מכן עבר להתגורר בעזה כחלק מניסיון חידוש ההתיישבות היהודית בעיר שהוביל קלונימוס זאב ויסוצקי.
בשותפות עם חכם דוד עמוס וחג' עלי אל-עטוונה, ראש העיר הראשון של באר שבע, הם היו ליצואנים הגדולים ביותר.
בהשפעתו של אליעזר בן-יהודה הקים בשנת 1910 בית ספר עברי בעיר עזה.
בשנת 1911 ביקשה אגודת "שארית ישראל" ממוסקבה לרכוש 3200 דונם מאדמות הכפר הבדואי אל-גֻ'מַּאמַה.
למרות התנגדות אשתו ובנו, אלקיים הסכים לסייע לאגודה ותיווך בינם ובין השבט הבדואי אל-עטאונה עד להשלמת העסקה.
על אדמות אלו קמה "חוות רוחמה", המקום בו נמצא היום קיבוץ רוחמה.
בשנת 1912 התמנה על ידי הטורקים כנציגה הרשמית של העדה היהודית באזור עזה, תפקיד אותו מילא עד 1918. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גירשו הטורקים את מרבית התושבים של עזה לירושלים.
משפחת אלקיים, שהייתה בעלת אזרחות עותמאנית, הייתה מהמשפחות היהודיות הבודדות שנשארו בעיר.
במרץ 1917 גורשו אחרוני הידוים מהעיר והמשפחה עברה לרוחמה ובהמשך חזרה ליפו.
בשנת 1919 לאחר סיום המלחמה חזזר אלקיים לעיר ומצא שבית המסחר שלו והסחורה לא ניזוקו.
הוא ביקש לחזור ולהתגורר בעיר, אך אשתו סירבה.
בתחילה עבר לגור לבדו ובהמשך הצטרפו אליו בניו הגדולים.
במהלך המלחמה, בשנת 1916, נהרגו 16 פועלים יהודים כתוצאה מהפצצה של חיל האוויר הבריטי בבאר שבע.
אלקיים, כנציג הקהילה היהודית, רכש חלקת קרקע על מנת לקבור את ההרוגים.
קרקע זאת הפכה ברבות הימים לבית העלמין של באר שבע.
בשנת 1918 רכש שטח אדמה בבאר שבע במטרה לבנות עליו שכונה יהודית ראשונה.
את הרכישה ביצע יחד עם שמעון בן-צבי, שהיה שותפו בקניית תבואה עבור "המשביר" בתל אביב.
בשנת 1950 החלה בניית שכונה ב על האדמות שנרכשו.
בי"ח באב תרפ"ט, יום לאחר פרוץ מאורעות תרפ"ט, הגיע אל אלקיים אחד מידידיו הערבים והזהיר אותו שהמצב בעיר מסוכן.
תחילה התקיימו חברי הקהילה, שמנתה 50 איש, בביתו של אלקיים.
בהמשך עברו לתחנת המשטרה ומשם המשיכו להתבצר בבית המלון שהיה בבעלת משפחת מרגולין.
אל המקום הגיע חאג' סעיד א־שאווה, שמשפחתו הייתה ביחסים טובים עם משפחת אלקיים, במטרה להגן על העיר.
הפורעים הצליחו לפרוץ אל המלון והמשטרה הבריטית החליטה לפנות את היהודים מהעיר על גבי משאיות.
בעקבות המאורעות עזב אלקיים, יחד עם כל הקהילה, את עזה ושב להתגורר בירושלים.
אלקיים נפטר בשנת 1930. בבאר שבע יש רחוב הנושא את שמו.
לנסים ומזל נולדו שבעה ילדים: אברהם, שלמה, יהודה, משה, מרדכי, שרה וחנניה.
אברהם הבכור נולד ב-1892. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בגדוד נהגי הפרדות שהקים יוסף טרומפלדור.
בשנת 1915 נפצע בקרב גליפולי.
אחרי סיום מלחמת העצמאות עבר להתגורר בסמוך לבאר שבע.
בשנת 1950 נרצח על ידי מסתננים ערבים שחדרו לביתו ושדדו ממנו כסף וצאן.
מרדכי נולד ב-1910 בעיר עזה.
היה פעיל בתנועת "ההגנה" ולאחר מכן שירת כקצין בצה"ל והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בשנת 1956, אחרי מבצע סיני, מונה לסגן מושל העיר עזה.
לאחר סיום מלחמת ששת הימים מונה למושל הצבאי של יריחו.
בשנת 1994 הוציא ספר שסוקר את ההתיישבות היהודית בעזה שהוביל אביו.
נסים (ניקי) דוידוב (נולד ב-8 בנובמבר 1951) הוא אדריכל וחוקר ישראלי, הידוע במחקריו ובעבודותיו בתחום האדריכלות, התכנון העירוני ושימור מבנים, בדגש על תל אביב-יפו.
דוידוב בוחן את ההיבטים הפיזיים והחברתיים של המרחב העירוני, תוך התייחסות להיסטוריה, לתרבות לאוכלוסייה המקומית, ובפרט לקהילה הבולגרית ששורשיו הם חלק ממנה.
דוידוב נולד וגדל ביפו, בשדרות ירושלים, ב"בית הרופאים" שנמצא סמוך לתיאטרון אלהמברה.
בית זה, שנקרא במקור קולנוע פארוק, הוקם בשנת 1940 ובעליו היה ממדוח נבולסי, יושב ראש חברת סינמה פלסטין.
קולנוע הקיץ הפתוח שימש כאולם משלים לתיאטרון אלהמברה.
הבניין אוכלס על ידי משפחות עולים מבולגריה, שרובם היו רופאים.
הוריו עלו לארץ בשנת 1949, והתגוררה בשלד בניין בשלבי הקמה ונטישה, עם חזות של בלוקים ללא טיח.
הבית היה ממוקם בין קולנוע יפאור (אלהמברה) וכיכר המזרקה, בסמוך לבית הקפה של "האחים אלי", שהיה מקום מפגש מרכזי של הבולגרים ביפו.
דוידוב חווה את יפו של שנות ה-50 כתקופה הבולגרית, אותה תיאר בהומור בכתביו.
הוא מעורב בהוויה הבולגרית והוא שומר על מורשתה בכינוסים אותם מקיימים ארגוני עולי בולגריה.
דוידוב הוא אדריכל ומתכנן ערים, בוגר הטכניון, בעל תואר Msc, ריכז את צוות התכנון בתוכניות אדם מזור להתחדשות לב העיר תל אביב, במשרד מזור- פירשט.
מרצה בכיר במחלקה לתכנון עיר ואזור בפקולטה לאדריכלות בטכניון (עד 2015).
דוידוב הוא בעל ניסיון רב בתכנון עירוני ושימור אתרים, והיה שותף לפרויקטים חשובים בתל אביב-יפו:
תוכנית לב העיר: בשנות ה-80, דוידוב היה חלק מצוות התכנון של תוכנית לב העיר, בראשותו של האדריכל אדם מזור.
התכנית נועדה להחיות את מרכז תל אביב, ליצור מרקם עירוני פעיל ולשמר את המבנים ההיסטוריים.
התכנית כללה הגדלת מלאי בנייני המגורים, משיכת אוכלוסייה צעירה ומגוונת ושימור מבנים היסטוריים.
התכנית פעלה לשינוי ייעוד של מבנים ממשרדים למגורים, וכן העניקה מענקים וסיוע לשיפוץ דירות ולמשיכת אוכלוסייה צעירה.
למרות הצלחתה, התכנית הובילה לעליית מחירים ולהפסקת מענקי הסיוע, וכן לא הצליחה לפתור בעיות תחבורה.
תוכנית שימור נווה צדק: דוידוב השתתף בתוכנית שימור שכונות נווה צדק ושבזי, אשר הציעה פתרונות שונים בהתאם לתנאים הספציפיים של כל אזור.
תפקידים נוספים: דוידוב ריכז את צוות התכנון בתוכניות אדם מזור להתחדשות לב העיר תל אביב, תוכנית למוזיאון פתוח לאדריכלות במתחם ביאליק וכן בצוות תוכנית השימור לתל אביב.
ובנוסף הוא היה אחראי בבמשרד מזור פירשט על התוכניות הבאות: "דרום גלילות" ו"רצועת הנופש" ברמת השרון, "צפון בני ברק" ותוכנית האב של בני ברק, "מע"ר מגורים" באשדוד ועוד.
מחקריו של דוידוב עוסקים במציאות העכשווית של הערים ובאתגרים שהן מציבות למתכננים.
הוא בוחן את ההנחות, הרעיונות והאופנות בתחום התכנון והעיצוב העירוני.
דוידוב רואה חשיבות רבה בהבנת ההקשר המקומי ובשימוש במתודולוגיות תכנון המותאמות לתנאים הספציפיים של כל אזור.
הוא מציין כי תוכניות התחדשות צריכות להתבסס על נתונים פיזיים, סוציואקונומיים וסטטוטוריים, וכן על התפתחות המערך העירוני בסביבה.
דוידוב מדגיש את הצורך בשיתוף פעולה בין משרדי הממשלה וגורמי העירייה כדי להבטיח את הצלחתן של תוכניות התחדשות עירוניות.
דוידוב הוביל את ההליכה "יפו של הבולגרים" במסגרת פסטיבל הליכות ג'יין.
הוא הדגיש את החשיבות של חשיפת רבדים נסתרים והקשר בין התשתית הפיזית לחיי האנשים והקהילה.
דוידוב היה ביקורתי לגבי תהליכי ג'נטריפיקציה, והדגיש את הצורך ליצור צמיחה אורגנית המביאה אוכלוסייה חזקה, אך לא בבת אחת.
עבודתו של דוידוב השפיעה רבות על תהליכי התכנון והשימור בתל אביב-יפו ובערים אחרות בישראל.
הוא שימש כיועץ לסדרת הטלוויזיה "תל אביב-יפו" בביומם של מודי בראון וענת זלצר.
מחקריו ותובנותיו תרמו להבנה מעמיקה יותר של המרחב העירוני והאתגרים והתגרים שיש להתמודד מולם.
הוא ממשיך לעסוק בתכנון ערים ובמורשת הבולגרית גם לאחר יציאתו לגמלאות.
רבי נסים אליהו בן יצחק הלוי (י"ח בחשוון תרפ"א - א' בחשוון תשמ"ט) היה פייטן חלאבי.
רבי נסים אליהו נולד בחלב לבהייה בוליסה ולרבי יצחק שהיה החזן הראשית בבית כנסת "בית נשיא".
בילדותו ובנעוריו למד בישיבות העיר אצל רבו רבי שלמה זעפרני וכן אצל רבי משה טויל מעלי הכהן.
סמוך לגיל חמש-עשרה נפטר אביו, והוא נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לשאת בעול פרנסת הבית ולסייע לאמו ולאחיו הצעירים.
רגשותיו העמוקים כלפי ארץ ישראל באו לידי ביטוי בשירים שחיבר, ובהם תיאר את כמיהתו לעליה לארץ.
בהמשך הגשים את תשוקתו ועלה ארצה באופן בלתי ליגאלי.
לאחר שהתבסס בארץ פעל להסדרת כניסתם של אמו ושל אחיו, ובסופו של דבר כל בני המשפחה הגיעו לישראל.
לאחר תקופה נשא לאשה את רחל בת רבו, רבי שלמה זעפרני.
בנו הבכור, הרב יצחק משמש כרב היישוב קרני שומרון.
רבי נסים עבד בעבודות במזכירות במסגרות חינוך דתיות: תחילה בבית הספר "תורת משה" שבשכונת התקווה ולאחר מכן בישיבה התיכונית העירונית בתל אביב.
מעבר לעבודתו הקבועה, הקדיש את שעות הפנאי ואת ימי השבת למסירת שיעורי הלכה ואגדה בבתי כנסת באזור מגוריו, ומשך אליו ציבור רחב שנהנה מסגנונו הבהיר ומיכולתו להעביר רעיונות עמוקים בלשון פשוטה.
פיוטיו של רבי נסים אליהו בנויים על יסודות האמונה המסורתית של קהילת חלב, ומתאפיינים בהתרפקות על בית המקדש, בתחושת ביטחון בבורא ובשבח לבורא עולם.
רבים משיריו נקלטו במסורת שירת הבקשות והפכו לנכס צאן ברזל של שירת הבקשות.
כמה מפיוטיו התפרסמו במיוחד ונכנסו לשירת הבקשות.
נדפסו בקבצים "בקול רינה" "שיר ושבחה" ועוד.
נִסים דיין (נולד ב-5 במאי 1946) הוא במאי ומבקר קולנוע ישראלי.
ניהל את המכון הישראלי לקולנוע.
חתן פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2017.
דיין נולד בשנת 1946 בתל אביב להורים שעלו מחלב שבסוריה.
משפחתו התגוררה תחילה על גבול יפו תל אביב, אך פונתה בזמן מלחמת השחרור לכפר ג'מאסין בצפון תל אביב (שכונת גבעת עמל ב'), ושם גדל.
למד בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב.
מגיל צעיר התעניין בקולנוע, בהיותו חייל זכה בחידון קולנוע ארצי, וסייע למפיק וחובב הקולנוע ישעיהו ("שיש") קולר, שהחזיק אוסף פרטי של סרטים, לנהל את "מועדון הסרט הטוב" בתל אביב.
לאחר השירות הצבאי למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנת 1971 הופיע כשחקן במחזה "מעבר לגבולין" מאת יוסף חיים ברנר, שעלה בתיאטרון "הבימה".
כמו כן פרסם מספר סיפורים קצרים בכתב-העת "קשת".
החל את דרכו הקולנועית בשנת 1972 כעוזר לבמאי דן וולמן בסרט "פלוך".
בעידודו של וולמן החל באותה שנה לעבוד על סרטו הראשון "אור מן ההפקר".
הסרט נוצר בהשראת שכונת העוני בה גדל ג'מוסין, בסגנון נאו-ריאליזם האיטלקי, כולל צילום בשחור-לבן.
הוא צולם בשטח בשכונת שבזי, בשיתוף שחקנים לא מקצועיים אבל בעלי יכולת משחק טבעית, ביניהם כוכב הסרט נסים לוי.
אלקוב גייס מספר משקיעים ודיין לקח הלוואות כדי לממן את הפקת הסרט.
צילומי הסרט נערכו בשנת 1972, אך הוא יצא לאקרנים כשנה אחר כך לקראת מלחמת יום הכיפורים, שהדירה את הצופים מבתי הקולנוע והוא לא הצליח מסחרית.
אחרי הפקת "אור מן ההפקר" ביים דיין סרטי פרסומת ותעודה, את הפקת סרטו השני, "סופו של מילטון לוי" החל בשנת 1979 עם אושיק לוי ודב גליקמן בתפקידים הראשיים, בסיוע הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1981.
בשנת 1980 החל בהפקת סדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו" שכתב וביים, וששודרה בערוץ הראשון בשנים 1982–1983.
בסוף שנת 1984 החל לביים הסרט "גשר צר מאד", על פי תסריט שכתב, המבוסס על סיפור קצר מאת חיים חפר, על אהבה בלתי אפשרי בין קצין במילואים בתפקיד תובע בממשל הצבאי המוצב ברמאללה לבין אלמנה פלסטינית נוצרייה.
רוב צילומי הסרט נערכו בעיר רמאללה.
הסרט יצא לאקרנים בנובמבר 1985.
בשנת 1986 כתב, יחד עם תמר לוטן, את התסריט לדרמת הטלוויזיה "פסק זמן", שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית בשיתוף ערוץ 4 הבריטי.
בשנת 1987 רכש את הזכויות להפקת סרט על פי ספרו של גבריאל שטרסמן "המערוך" על פרשת רצח מלה מלבסקי.
אך שתי הרוצחות בפרשה פנו לבית המשפט וקיבלו צו מניעה ליצירת הסרט, בטענה שהוא יפגע בסיכוי הערעור שלהן.
בשנת 1989 ביים את הסרט התיעודי "הקרב על הנגב", על חטיבת הנגב של הפלמ"ח.
בשנת 1990 הפיק את דרמת הטלוויזיה "טיסה 016", על פי סיפור של אליעזר יערי, עבור מחלקת הדרמה של הערוץ הראשון.
בשנת 1991 הפיק את "החברים של יעל", הסרט הראשון בכיכובה של מילי אביטל.
בשנת 1992 ביים את המופע "סרט חי", שילוב של קולנוע ותיאטרון, בו שיחקו רחל דיין וקובי אסף, הנעים לסירוגין על המסך ועל הבמה.
בשנת 1993 ביים את דרמת הטלוויזיה "אוצר מקומי", ששודר בערוץ הראשון.
בשנת 1997 ביים את סדרת הטלוויזיה "אשה באפור".
בשנת 2013, לאחר הפסקה של 28 שנים, ביים סרט קולנוע עלילתי - "מפריח היונים" על פי ספרו של אלי עמיר "מפריח היונים".
עיקר עיסוקו של דיין במשך השנים הייתה פעולתו הענפה בתחום ביקורת ולימוד הקולנוע: בשנות ה-80 לימד מסלול ללימודי קולנוע ב"בית צבי" ובאוניברסיטת תל אביב, אחר כך לימד קולנוע בבית הספר סם שפיגל ובמוסדות לימוד אחרים, ביקורותיו התפרסמו בעיתונות וברדיו, והוא כיהן כלקטור בקרנות קולנוע שונות.
דיין שימש לאורך שנים רבות כמבקר הקולנוע בתוכניתו של מולי שפירא "בילוי נעים" בגלי צה"ל.
ומבקר הקולנוע של העיתונים "העיר" ו"גלובס".
בשנים 1979–1980 הגיש את תוכנית הקולנוע של הערוץ הראשון "מסך גדול מסך קטן".
באותן השנים גם שימש כמנהל המכון הישראלי לקולנוע.
בשנת 1988 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 1989 ערך את "מדריך הווידאו בישראל", ספר הסוקר כ-1,100 סרטים שהיו זמינים אז בספריות הווידאו בישראל.
בשנים 2002–2003 הגיש בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "עולים על סרטון", במהלכה שוחח עם יוצרים צעירים על סרטיהם.
סדרת ספרים שהציגה לפני הקוראים בישראל שורה של יוצרי קולנוע מרכזיים שהטביעו את חותמם על ההיסטוריה של הקולנוע.
דיין היה נשוי לשחקנית רחל דיין, ששיחקה גם בשלושה מסרטיו ("אור מן ההפקר", "סופו של מילטון לוי" ו"גשר צר מאד").
בסוף 2019 עבר אירוע לבבי עבר אירוע לבבי בגינו אושפז בתל השומר, בהמשך שוחרר ועבר להתגורר בבית אבות.