tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האמנה בוטלה על ידי בריטניה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כשהיא החליטה לבטל את מעורבות העות'מאנים ולהשתלט בעצמה על מאגרי הנפט האדירים שהפכו את כווית לנכס אסטרטגי ולהכריז עליה כפרוטקטורט (מדינת חסות).
מיד לאחר המלחמה, בין 1919 ל-1920, פרצה מלחמה בין כווית לבין סולטנות נג'ד בראשות אבן סעוד.
על מנת להפסיק את הלחימה כינס הנציג הבריטי הבכיר באזור, הממונה על המנדט הבריטי על מסופוטמיה, פרסי קוקס, ועידה לשרטוט הגבולות האזור בעוקיר.
ב-2 בדצמבר 1922 נחתם פרוטוקול עוקיר, ללא נציגות כווייתית.
הפרוטוקול הכיר בקיומה של כווית אך קבע גבול צפון-מזרחי של נג'ד עם עיראק וכווית והעניק לה את האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית והאזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, כלומר קיצץ את שטחה של כווית בשליש.
בשנת 1952 הפכה כווית ליצואנית הנפט הגדולה ביותר במפרץ הפרסי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפתחה כווית במהירות, כמדינת חסות בריטית, בזכות כמויות הנפט האדירות שהופקו מאדמתה ורמת החיים של תושביה, שהיו רובם ככולם בני שבטים בדואים זינקה.
לכווית זרמו עובדים זרים ממצרים, מהודו ומקרב הפליטים הפלסטינים.
ב-1961 סיימה בריטניה את הסדר הפרוטקטורט והכירה בכווית כאמירות עצמאית בראשות עבדאללה א-סלים א-סבאח.
ב-23 בינואר 1963 נערכו בכווית, לראשונה באזור, בחירות לפרלמנט, שתפקידו הראשון היה לאשרר את החוקה.
הפריחה הכלכלית והתרבותית במדינה המשיכה לאורך שנות השישים והשבעים בהם הייתה המדינה המפותחת והמתקדמת ביותר באזור המפרץ ואחת המתקדמות והחופשיות בעולם.
חופש הביטוי ששרר בה משך אליה יוצרים מרחבי העולם הערבי וראו בה אור פרסומים, כתבי עת וספרים שלא יכלו לראות אור בשום מקום אחר במרחב הערבי.
שנת 1975 הייתה שנה מכרעת ליחסי הנפט בין כווית לבריטניה, כאשר האספה הלאומית לחצה על הלאמת הנפט בכווית, וכווית לקחה את הבעלות על כל מניות חברת הנפט בכווית.
כווית היא אחת המדינות הקשורות ביותר ללירה שטרלינג, לאחר גילוי הנפט, ולכן בריטניה חיזקה את מערכת היחסים שלה עם כווית על מנת להמשיך להפקיד את תשואותיה בליש"ט, מה שמחזק את כלכלת בריטניה.
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק למדינה ושלט בה עד פברואר 1991. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ, שבה השתתפה גם בריטניה.
יחסי הממלכה המאוחדת–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לבריטניה.
שתי המדינות חברות ב-G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
לאחר שמקסיקו הכריזה על עצמאותה בשנת 1810, בריטניה הייתה המעצמה האירופית הראשונה שהכיר בריבונות מקסיקנית.
זמן קצר לאחר מכן, אוגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו שלח שליח דיפלומטי ללונדון להקמת תקשורת דיפלומטית בין שתי המדינות.
בשנת 1837 חתמו שתי המדינות על חוזה לביטול סחר העבדים.
הבריטים הקימו רשת בתי סוחר בערים הגדולות.
עם זאת, לדברי הילרי ג'יי הית', התוצאות היו עגומות:
הסחר עמד על שמריו, היבוא לא שולם, התפרצות הורידה את המחירים, חובות פרטיים וציבוריים לא נפרעו, סוחרים סבלו מכל מיני עוולות ופעלו בחסדי ממשלות חלשות ומושחתות, בתי מסחר פשטו פשיטת רגל.
בנובמבר 1838, מקסיקו הייתה מעורבת במלחמה קצרה עם צרפת המכונה "מלחמת המאפים".
בריטניה תמכה במקסיקו במלחמתה הקצרה עם צרפת והתערבה למצוא פתרון דיפלומטי לסיום המלחמה.
במרץ 1839 סיימו מקסיקו וצרפת את מלחמתם כאשר מקסיקו נכנעה לדרישות צרפת.
בשנת 1861 השעה נשיא מקסיקו בניטו חוארס את תשלומי הריבית של מקסיקו לנושיה בצרפת, ספרד ובריטניה.
מעשה זה הכעיס את שלוש המדינות ובאוקטובר 1861 נחתמה על ידי שלוש המדינות אמנת לונדון לשלוח אוניות חיל הים המשותפות למקסיקו כמפגן כוח לדרוש החזר על ידי ממשלת מקסיקו.
בדצמבר 1861 "הברית המשולשת" תפסה את נמל וראקרוס והעיירות הסמוכות.
לאחר מספר חודשים, היה ברור כי הן ממשלת ספרד והן בריטניה מודעות לכך שהקיסר נפוליאון השלישי מצרפת מתכנן להתיישב את מקסיקו על מנת להרחיב את האימפריה שלה ולנצל את העובדה שארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת האזרחים האמריקנית ולא הייתה מסוגלת ליישם את דוקטרינת מונרו.
בתחילת 1862 משכו בריטניה וספרד את כוחותיהם ממקסיקו.
התערבות זו ידועה לימים כ"התערבות הצרפתית השנייה במקסיקו".
בשנת 1864, צרפת העמידה קיסר בובות במקסיקו ובכך הקימה את האימפריה המקסיקנית השנייה שנמשכה עד 1867 עם הוצאתו להורג של הקיסר מקסימיליאן הראשון.
לאחר 1880, הבריטים הפנו את תשומת ליבם במקסיקו בעיקר להשקעות ברכבות ומוקשים, ושלחו גם כסף וגם מהנדסים ומכונאים מיומנים.
הבריטים היו ידועים במועדונים המתוחכמים שלהם, ותוכנית הספורט המפוארת שלהם - הכדורגל האנגלי הפך לספורט פופולרי ביותר ברחבי מקסיקו; בעוד שהתעלמו מהקריקט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקסיקו הייתה נייטרלית בשל היותה מעורבת במלחמת האזרחים שלה.
בשנת 1917 המודיעין הבריטי יירט את הטלגרם של צימרמן, והעביר אותו לממשלת ארצות הברית.
צימרמן היה שר החוץ הגרמני.
הוא ניסה לגרום למקסיקו להצטרף למלחמה נגד ארצות הברית, בתקווה להסיט את תשומת הלב האמריקנית מאירופה.
מקסיקו התעלמה מההצעה, בהבנתה כי צבא ארצות הברית יביס אותה במהירות.
במרץ 1938 הפקיעה ממשלת הנשיא לאסרו קארדנאס את כל מאגרי הנפט, המתקנים וחברות הנפט הזרות במקסיקו.
ממשלת בריטניה דרשה פיצוי מיידי מההפקעה אולם ממשלת מקסיקו סירבה לשלם.
כתוצאה מכך נותקו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות מיד.
זמן קצר לאחר מכן הובילו ממשלות ארצות הברית ובריטניה גינוי בינלאומי של ממשלת מקסיקו וביקשו מהקהילה הבינלאומית להחרים את רכישת המוצרים המקסיקנים כדי להחליש את הכלכלה המקסיקנית עד ששתי הממשלות יקבלו פיצויים.
במאי 1942 הכריזה מקסיקו מלחמה נגד מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכך נכנסה רשמית למלחמה לצד בעלות הברית.
כתוצאה מכך, כוננו מחדש היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לבריטניה.
מקסיקו הייתה אחת משתי מדינות אמריקה הלטינית בלבד ששלחה חיילים לחו"ל להילחם במלחמת העולם השנייה (המדינה השנייה היא ברזיל).
בשנת 1944 שתי המדינות העלו את ייצוגן הדיפלומטי לרמת השגרירויות וסר צ'ארלס באטמן הפך לשגריר הבריטי הראשון במקסיקו ואלפונסו רוזנצוויג דיאז הפך לשגריר המקסיקני הראשון בבריטניה.
לאחר המלחמה, היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות נורמלו והחלו בסחר.
בשנת 1966 נחנכו הטיסות הישירות הראשונות בין מקסיקו סיטי ללונדון.
שנת מקסיקו בבריטניה ושנת הממלכה המאוחדת במקסיקו, שהתקיימה בשנת 2015, הייתה שנה של חילופי דברים נרחבים, מגוונים ומעוררים בין מקסיקנים לבריטים בכל הקשור לאמנות, תרבות, מדע, המגזר האקדמי עסקים ותיירות.
בתחילה זה היה אמור להיות פרויקט תרבותי בלבד שעליו סיכמו יו"ר המועצה הלאומית לתרבות ולאמנויות מקסיקו, רפאל טובאר דה טרזה, ושר התרבות, התקשורת והאמנות של הממלכה המאוחדת, אדוארד ווייזי ב-4 ביולי 2013. בהמשך, משרדי החוץ של שתי המדינות החליטו להרחיב את השנה הכפולה לתחומים אחרים.
במרץ 2015 ביקר הנשיא אנריקה פניה נייטו, בליווי הגברת הראשונה, אנג'ליקה ריברה, בביקור ממלכתי בבריטניה.
הנשיא לואיס אצ'ווריה אלווארס (1973)
ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר (1981)
ראש הממשלה טוני בלייר (2002)
ראש הממשלה דייוויד קמרון (2012)
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, אשר בריטניה הייתה חברה בו.
מאז יישום הסכם הסחר החופשי בשנת 2000, גדל המסחר בין שתי המדינות באופן דרמטי.
בשנת 2018 הסחר הדו-צדדי בין מקסיקו לבריטניה הגיע ליותר מ-4.6 מיליארד דולר.
יצוא מקסיקו לבריטניה כולל: זהב, חלקי רכב, בירה וציוד חשמלי אחר.
היצוא הבריטי למקסיקו כולל: אלכוהול, תרופות, טרנזיסטורים ומוצרים שונים אחרים.
המסחר של מקסיקו עם בריטניה הסתכם ב-7.5% מסך המסחר בתוך האיחוד האירופי.
בין השנים 1999–2012 השקיעו חברות בריטיות למעלה מ-8 מיליארד דולר במקסיקו ומעל אלף חברות בריטיות הקימו סניפים במקסיקו.
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו, בריטיש איירווייז, TUI איירווייז ווירג'ין אטלנטיק.
בריטניה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי, קונסוליה כללית בקנקון ו-3 קונסוליות בגוודלחרה, מונטריי וטיחואנה.
מאידך, מקסיקו מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-4 קונסוליות בבלפסט, קארדיף, גלאזגו ומנצ'סטר.
היחסים בין לוב לבריטניה היו בתחילה קרובים וחיוביים לאחר שכוחות הצבא הבריטי סייעו לכוחות המורדים להפיל את משטרו של מועמר קדאפי במלחמת האזרחים בלוב בשנת 2011. גורמים רשמיים בריטים ביקרו בלוב מספר פעמים מאז, כולל שני ביקורים של ראש הממשלה דייוויד קמרון שהתקבל לקול תשואות ההמונים.
כוחות הצבא הבריטי מסייעים גם בהכשרת הצבא הלאומי של לוב כחלק משיתופי פעולה רחבים יותר בענייני ביטחון.
תנאי הביטחון הידרדרו מאז 2014, אז בריטניה השעתה את הפעולות משגרירותה בטריפולי, למלחמת אזרחים שנייה.
התקופה הקולוניאלית וממלכת לוב (1943–1969)
לוב הייתה מושבה איטלקית במשך תקופה ארוכה, מתחילת המאה ה-20 עד מלחמת העולם השנייה, כאשר טריפוליטניה וקירנאיקה נכבשו על ידי בריטניה ופזאן כבשה על ידי צרפת.
לאחר המלחמה ארגן האו"ם משא ומתן לדה-קולוניזציה של לוב.
המשא ומתן היה מוצלח וב-24 בדצמבר 1951 הוקמה ממלכת לוב בהנהגתו של המלך אידריס.
תחת אידריס, לוב קיימה מערכת יחסים קרובה עם בריטניה גם לאחר שיחסיהם עם מדינות ערב אחרות הדרדרו בגלל משבר סואץ ב-1956.
היחסים לאחר הפיכתו של מועמר קדאפי ב-1969 היו גרועים ביותר, כשממשלת קדאפי נקטה בעמדה נגד המערב ופיתחה נשק להשמדה המונית.
היחסים המעורערים כללו גם עימותים ישירים כמו רצח איבון פלטשר, הפצצת ארצות הברית ב-1986 על לוב והפגיעה בטיסה 103 של פאן אמריקן.
למרות הכישלונות הללו, היחסים החלו להשתפר במהלך שנות ה-90, והגיעו לשיא בדצמבר 2003 כאשר לוב הודיעה כי תנטוש את תוכניות הנשק להשמדה המונית.
לאחר מכן נסע ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר לטריפולי, נפגש עם קדאפי והכריז על "מערכת יחסים חדשה" בין המדינות.
לאחר מכן, שוטרים מלוב הוכשרו בבריטניה בהליכים באנגלית ובנהלי ביטחון, למשל הליכי משפט פלילי והליכים וטכניקות עצירה וחיפוש.
אף על פי שהיחסים השתפרו תחת הנהגתם של טוני בלייר וגורדון בראון, הם שוב התדרדרו ב-2011 עם פרוץ מלחמת האזרחים בלוב.
ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, גינה את האלימות "המחרידה והבלתי מתקבלת על הדעת" שהופעלה נגד מפגינים, והפגנות נגד קדאפי פרצו בשגרירות לוב בלונדון.
בריטניה הקפיאה את נכסי משטר קדאפי במדינה והצטרפה לצרפת בדחיפה להתערבות צבאית נגד כוחות ממשלת לוב.
קבוצה בשם "הפילו את העריצים" כבשה את אחוזתו של סייף אל-אסלאם קדאפי בלונדון וקראה למשפחת קדאפי לעזוב את לוב.
לאחר שבועות של שתדלנות מצד בריטניה ובעלות בריתה, ב-17 במרץ 2011 אישרה מועצת הביטחון של האו"ם התערבות צבאית בלוב.
יומיים לאחר מכן שיגרו בריטניה וארצות הברית למעלה מ-110 טילי טומהוק לעבר יעדי המשטר לפני ששלחו מטוסי קרב להגן על אזרחים.
ממשלת לוב גינתה את ההתערבות כקולוניאליזם על ידי "האויב הצלבני" וטענה כי הפצצות בבריטניה מכוונות לאזרחים.
בריטניה גירשה את שגריר קדאפי במאי וניתקה את קשריה האחרונים עם לוב של קדאפי ב-27 ביולי, על ידי שלילת הכרתה הדיפלומטית במשטר קדאפי והעברתה למועצת המעבר הלאומית.
שדרות המשרד הלוביות וכל אנשי השגרירות שנותרו גורשו מהארץ ושגרירותה הושבתה.
משטר קדאפי נותר מתריס גם כשהופצץ על ידי כוחות בריטניה; כאשר פרצו המהומות בבריטניה באוגוסט 2011, סגן שר החוץ של המשטר חאלד קים האיץ בקמרון לפרוש באומרו כי "דייוויד קמרון איבד את כל הלגיטימיות וחייב ללכת", בתגובה לדיבורים של קמרון על קדאפי.
ההודעה קראה גם להתערבות צבאית בינלאומית בבריטניה, והטלוויזיה הלובית דיווחה טענות שווא כי הממשלה הבריטית השתמשה בשכירי חרב אירים וסקוטים נגד פורעים.
בעקבות מלחמת האזרחים, פרצה שערורייה בבית הספר לכלכלה של לונדון בגלל קשריו למשטר קדאפי.
בעקבות הגילויים מנהל ה-LSE, סר האוורד דייוויס התפטר ב-3 במרץ 2011 כשהוא טוען ל"טעויות שיפוט".
בריטניה הכירה רשמית במועצת המעבר הלאומית של המורדים (NTC) כממשלת לוב ביולי 2011, גירשה את הדיפלומטים שנותרו ממשטר קדאפי והזמינה את ה-NTC למנות שגריר ולהשתלט על שגרירות לוב בלונדון, מה שאכן נעשה ב-10 באוגוסט.
בעקבות הדחתו של קדאפי ביקר ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, בלוב עם נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, והתקבל בבנגאזי על ידי קהל אלפים שהתעודד כשהוא פנה אליהם, באומרו "נהדר להיות בלוב החופשית." קמרון התחייב בתמיכה בממשלה החדשה בשיקום תשתיות לוב, ונכסי שלטון קדאפי בשווי מיליארדי דולרים לא הוקפאו ונמסרו ל-NTC.
הדחתו של קדאפי הובילה את המשטרה הבריטית לפתוח מחדש בחקירותיהם ברצח איבון פלטשר והפלת טיסה 103 של פאן אמריקן.
ה-NTC הבטיחה לשתף פעולה עם החקירה ובדצמבר 2012 הודיע שגריר לוב בבריטניה כי כל התיקים הנוגעים ללוקרבי ישוחררו.
בעקבות זאת בינואר 2013 הגיעה הידיעה לפיה שוטרים סקוטים יבקרו בלוב כדי לערוך את חקירתם.
בינואר 2013 פרסמה ממשלת בריטניה אזהרת מסע המפצירה באזרחים בריטים לעזוב את העיר בנגאזי בשל "איום ספציפי וממשמש על מערביים".
ראש ממשלת לוב, עלי זידאן, אמר כי המהלך הוא "הגזמה", אך שהוא יכול להבין את המניעים העומדים מאחורי זה.
דייוויד קמרון ביקר שוב בלוב ב-31 בינואר, ונפגש עם זידאן וכן עם נשיא הקונגרס מוחמד מג'אריף.
הוא הבטיח שיתוף פעולה נוסף בהכשרת כוחות הביטחון של לוב ואמר כי "העם הבריטי רוצה לעמוד איתך."
בריטניה השעתה את הפעילות משגרירותה בטריפולי ב-2 באוגוסט 2014 עקב עלייה באלימות בעקבות מלחמת האזרחים בעיר.
היחסים הדיפלומטיים עם לוב נותרו מאחר שצוות השגרירויות המשיך לעבוד מתוך תוניסיה השכנה.
צוות השגרירות צייץ כי הלחימה התפשטה לאזורים הסמוכים לשגרירות ולא היה בטוח לפעול שם, אך הם קיוו לחזור בהקדם.
עם זאת המצב התפתח למלחמת אזרחים שנייה מתמשכת.
ביולי 2015 הוועדה הנבחרת לענייני חוץ החלה בחקירת התערבות ממשלת בריטניה בלוב, ובעקבותיה התמוטטות ממשלת לוב.
יו"ר הוועדה קריספין בלאנט אמר כי "זה התברר כקטסטרופה עבור תושבי לוב.
ועכשיו זו בעיה הולכת וגוברת עבורנו, כאשר אויבנו ללא ספק, דאעש, מתחיל לבסס שליטה על אזורי לוב.
בנוסף משבר ההגירה - כל אזור בו מתמוטטת רשות המדינה מעלה כמובן בעיות עבורנו בכל העולם."
בשנת 2018 אמר שר משרד החוץ אליסטר ברט, שעסק בענייני לוב משנת 2010 עד 2013:
יחסי הממלכה המאוחדת – לאוס הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת ללאוס.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1985, אולם רק בשנת 2014 פתחה לאוס שגרירות בלונדון, ובכך הושלמה הנוכחות בבריטניה של כל אחת מעשר המדינות החברות בגוש המסחר והכלכלה של דרום-מזרח אסיה.
היצוא של בריטניה ללאוס גדל בכ-20 אחוזים ל-3.98 מיליון ליש"ט בשנת 2013, בהשוואה לשנה הקודמת.
היצוא של לאוס לבריטניה, המורכב בעיקר מבגדים, גדל ב-9% ל-42 מיליון ליש"ט.
המשקיע הגדול של בריטניה בלאוס הוא אימפריאל טבק, המחזיק בנתח רציני בטבק הלאוטי.
מותגים בריטים פעילים נוספים כוללים מכוניות לנד רובר וריינג' רובר - פופולריות בקרב מעמד הביניים הלאוטי הצומח - וכן רכבי בנייה של JCB וחברות שירותים פיננסיים כמו Standard Chartered Bank, KPMG ו-PWC.
בריטניה מחזיקה בלאוס שגרירות בוויינטיאן.
לאוס מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת – מרוקו הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת למרוקו, אשר משתרעים על תקופה מהמאה ה-13 ועד ימינו.
על פי כמה דיווחים, בראשית המאה ה-13 ג'ון, מלך אנגליה שלח משלחת לסולטן אל-מוואחידון מוחמד אל-נסיר, וביקש תמיכה צבאית וברית נגד צרפת.
בארצו התמודד המלך ג'ון עם מצב קשה, בו התמרדו הברונים שלו, הוא הוחרם על ידי האפיפיור, וצרפת איימה לפלוש לאנגליה.
את המשלחת הוביל הבישוף רוג'ר, והמלך ג'ון כביכול הציע להתאסלם ולחלוק כבוד לאל-נסיר בתמורה לעזרתו.
אל-נסיר ככל הנראה דחה את ההצעה.
היחסים התפתחו בעקבות שיט "האריה" למרוקו בשנת 1551. על פי ריצ'רד האקלוט, שציטט את אדמונד הוגאן, השליט "עבדמלך" (אבו מרוואן עבד אל-מליק הראשון סעדי) נשא "חיבה גדולה יותר לאומתנו מאשר לדתות אחרות בגלל דתנו האוסרת על עבודת אלילים".
בשנת 1585, בעקבות הקמתה של חברת ברברי האנגלית, התפתח סחר בין אנגליה למדינות הברבריות ובעיקר מרוקו.
יחסים דיפלומטיים וברית נוצרו בין אליזבת למדינות הברבריות.
המלכה אליזבת שלחה את השר רוברטס לשליט המרוקאי אחמד אל-מנסור לבקר במרוקו ולקבל יתרונות לסוחרים אנגלים.
אנגליה נקשרה במערכת יחסים מסחרית עם מרוקו הפוגעת בספרד, מכרה שריון, תחמושת, עץ, מתכת בתמורה לסוכר מרוקאי, למרות איסור האפיפיור.
בשנת 1600 ביקר עבד אל-אוחאד בן מסעוד, המזכיר הראשי של השליט המרוקאי אחמד אל-מנסור, באנגליה כשגריר בחצר המלכה אליזבת הראשונה.
עבד אל-אוחאד בן מסעוד שהה שישה חודשים בבית המלוכה של אליזבת, על מנת לנהל משא ומתן על ברית נגד ספרד.
השליט המרוקאי רצה את עזרתו של צי אנגלי לפלוש לספרד, אליזבת סירבה, אך בירכה על המשלחת, ובמקום זאת קיבלה כינון הסכמים מסחריים.
המלכה אליזבת והמלך אחמד המשיכו לדון בתוכניות שונות למבצעים צבאיים משולבים, כאשר אליזבת ביקשה תשלום של 100,000 לירות שטרלינג מראש למלך אחמד לאספקת צי, ואחמד ביקש לשלוח ספינה שתשיג את הכסף.
עם זאת, הדיונים נותרו דו משמעיים ושני השליטים מתו תוך שנתיים משיגור המשלחת.
אמנה שנחתמה בשנת 1728 הרחיבה את הפריבילגיות הללו, במיוחד אלה הנוגעים להתנהלות בטוחה של אזרחים אנגלים.
במאה ה-19, אדוארד דרומונד-היי ובנו ג'ון דרומונד-היי שימשו כקונסולים כלליים מטעם בריטניה בטנג'יר במשך עשרות שנים, ועיצבו את מדיניות המדינה והישרדותה במהלך המרוץ לאפריקה.
ההסכמים האנגלו-מרוקאים, הידועים גם בשם "אמנות הידידות האנגלו-מרוקאיות", נחתמו ב-9 בדצמבר 1856. זה עזר להאריך את עצמאות מרוקו, אך צמצם את יכולתה לשמור על מונופול סחר במדינה וצמצם את יכולתה לגבות מכסים על סחר חוץ.
לגיברלטר קשרים חזקים עם מרוקו בגלל קרבתה למדינה, עם טיסות סדירות ושירותי מעבורת.
יחסי הממלכה המאוחדת – טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הממלכה המאוחדת לבין טורקמניסטן.
היחסים הדיפלומטיים בין טורקמניסטן לבריטניה כוננו ב-23 בינואר 1992, ובשנת 1995 פתחו שתי המדינות שגרירויות זו אצל זו.
בריטניה מחזיקה בטורקמניסטן שגרירות באשגבאט, וטורקמניסטן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–ונצואלה הם יחסים דו-צדדיים בין בריטניה לבין ונצואלה.
למרות שהיחסים בין המדינות הן בעיקר יחסים טובים, ונצואלה הביע את תמיכתה בארגנטינה על המחלוקת לגבי איי פוקלנד שבסופו של דבר הובילה למלחמת פוקלנד בין בריטניה וארגנטינה בשנת 1982.
החל מאוגוסט 2017, ממשלת בריטניה המליצה על 'נסיעות חיוניות בלבד' לוונצואלה, והחזיקה את בני משפחותיהם של עובדי השגרירות הבריטית, בשל 'התסיסה והאי-היציבות המתמשכים', תוך ציון המחאה והפשע במדינה.
בינואר 2019 במהלך ביקור בארצות הברית הצהיר שר החוץ של בריטניה ג'רמי האנט כי "ניקולאס מדורו אינו המנהיג הלגיטימי של ונצואלה" ומנהיג האופוזיציה בוונצואלה, חואן גואידו צריך להיות נשיא ונצואלה.
ב-4 בפברואר 2019, האנט הצהיר כי בריטניה הכירה רשמית בגוידאו כנשיא.
מדיניות זו היא יוצאת דופן ספציפית למדיניות ארוכת השנים בבריטניה להכיר במדינות ולא בממשלות ספציפיות.
בסתיו 2019 משרד החוץ וחבר העמים הבריטי הקים את 'יחידת השיקום בוונצואלה' בראשות ג'ון סוויל, לשעבר שגריר בריטניה בוונצואלה, לתיאום מאמצי בריטניה לתמיכה בוונצואלה.
לאחר שהדבר התפרסם במאי 2020, שר החוץ של ונצואלה חורחה אריזה זימן את השגריר הבריטי "להציג מחאה רשמית ולדרוש הסברים", ובפוסט בטוויטר כתב "אנו דורשים מממלכת בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לסגת מתוכניות ההפיכה של וושינגטון ומכל יוזמה לא יציבה ".
ונצואלה אפיינה את יחידת השיקום של ונצואלה כניסיון לתת מעמד מועדף עתידי על חברות בריטיות בוונצואלה.
מאז 2018 עיכב בנק אנגליה את שחרורם של 31 טון זהב ונצואלי לממשלת מדורו.
שר החוץ בבריטניה, אלן דאנקן, אמר בינואר 2019 כי בעוד שמסירת הזהב הייתה החלטה של בנק אוף אנגליה, "הם לוקחים בחשבון שיש כיום מספר גדול של מדינות ברחבי העולם המפקפקות בלגיטימיות של ניקולאס מדורו ומכירות בכך של חואן גוידאו".
ב-14 במאי 2020 הגיש הבנק המרכזי של ונצואלה תביעה משפטית נגד בנק אנגליה, כדי לאלץ את בריטניה לשחרר את הזהב בשווי 930 מיליון אירו לתוכנית הפיתוח של האו"ם לרכישת ציוד רפואי, רפואה ומזון לסיוע במגפת הקורונה בוונצואלה.
גוידאו מינה דירקטוריון בנק מרכזי בוונצואלה במקביל, כך שבית המשפט יצטרך להחליט איזה דירקטוריון שולט באופן חוקי בזהב.
יחסי הממלכה המאוחדת – טאיוואן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של סין (ROC; מכונה בדרך כלל טאיוואן) ובין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
בשל מדיניות סין האחת, בריטניה אינה מכירה בממשלת הרפובליקה של סין וכל היחסים הדיפלומטיים בין המדינות מתקיימים על בסיס לא רשמי.
טאיוואן מחזיקה את משרד הנציגות של טאיפיי בלונדון עם סניף באדינבורו, ואילו בריטניה מחזיקה את המשרד הבריטי טאיפיי בטאיפיי.
בממלכת טונגנינג, חברת הודו המזרחית הבריטית וג'נג ג'ינג הסכימו על סחר שהתקיים עד תום ממלכת הטונגינג.
לאחר תבוסת הכוחות הלאומניים בסין במהלךמלחמת האזרחים הסינית ונסיגת ממשלת הקוומינטנג לטאיוואן, בריטניה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין והכירה ברפובליקה העממית של סין החל מה-6 בינואר 1950. עם זאת, בריטניה שמרה על קונסוליה בטמסוי עד 13 במרץ 1972.
הן הרפובליקה של סין והן הממלכה המאוחדת היו חברות קבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות עד שנת 1971, כאשר האו"ם העביר את ההכרה לרפובליקה העממית של סין בשנת 1971.
בספטמבר 1962 פתחה טייוואן את נציגותה בלונדון בשם המרכז הסיני החופשי, ששמה מאוחר יותר שונה למשרד הנציגות של טאיפיי בבריטניה.
בריטניה פתחה את נציגותה בשנת 1993 תחת שם משרד הסחר והתרבות הבריטי שמאוחר יותר שינה את שמו למשרד הבריטי טאיפיי בשנת 2015.
בריטניה תומכת בהשתתפות טייוואן בארגונים בינלאומיים שבהם מדינה אינה מהווה תנאי מקיף, לרבות שתדלנות להשתתפות טייוואן בארגון הבריאות העולמי.
טאיוואן נקראה כמדינה על ידי כמה חברי פרלמנט בבריטניה.
בשנת 2020 תרמה טאיוואן מסכות רפואיות לבריטניה כדי לסייע במאבק במגפת ה-COVID-19, כחלק מ-7 מיליון שנתרמו למדינות אירופה.
יחסי הממלכה המאוחדת – וייטנאם הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין וייטנאם.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1973. בריטניה התקשרה בהסכם שותפות אסטרטגי עם וייטנאם בשנת 2010 כדי להרחיב את היקף שיתוף הפעולה הקיים בין המדינות, כמו גם להראות לשתי הממשלות שאיפות לעתיד.
וייטנאם מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה בווייטנאם שגרירות בהאנוי וקונסוליה כללית בהו צ'י מין סיטי.
יחסי הממלכה המאוחדת–מזרח טימור הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 2002, לאחר שמזרח טימור קיבלה את עצמאותה מפורטוגל.
בריטניה לא מחזיקה שגרירות במזרח טימור, ושגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה מוסמכת גם עבור מזרח טימור.
מזרח טימור מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה במזרח טימור קונסוליה כללית בדילי.
יחסי הממלכה המאוחדת – טג'יקיסטן הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וטג'יקיסטן.
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של טג'יקיסטן לבריטניה כוננו ב-15 בינואר 1992, זמן קצר לאחר שטג'יקיסטן קיבלה את עצמאותה בעקבות קריסת ברית המועצות.
ב-20 בדצמבר 2001 בריטניה פתחה את שגרירותה בדושנבה, וב-11 בפברואר 2008 נפתחה שגרירות טג'יקיסטן בלונדון.
ביולי 2002 ביקר בטג'יקיסטן סגן מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים של בריטניה ג'ון מקגרגורי.
ב-25 בפברואר–1 במרץ 2003, שר החוץ של טג'יקיסטן טלבאק נזרוב ביקר בבריטניה ונפגש עם נציגי משרד החוץ ופרופסורים מאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-7 ביולי 2006 ביקר הנסיך אנדרו, דוכס יורק בטג'יקיסטן.
במהלך ביקורו הנסיך השתתף בטקס פתיחת הבניין החדש של שגרירות בריטניה בטג'יקיסטן ונפגש עם נשיא הרפובליקה של טג'יקיסטן.
ביקורו השני של נסיך יורק התקיים בתאריכים 26–28 באוקטובר 2008, ובאותו ביקור הנסיך בדק את הפרויקטים שמיושמים בטג'יקיסטן.
בנובמבר 2010 ביקר טג'יקיסטן מזכיר המשנה הקבוע של משרד החוץ וחבר העמים סיימון פרייזר.
הוא פגש את הנשיא רחמון, שר החוץ וראש מטה הביטחון.
ב-16 באוקטובר 2011 ביקר בטג'יקיסטן שר המדינה לפיתוח בינלאומי של בריטניה.
במהלך ביקור זה נפגש דאנקן עם שר החוץ של טג'יקיסטן.
ב-1 ביולי 2012 שר מזכיר המדינה לפיתוח בינלאומי של בריטניה, אנדרו מיטשל, ערך ביקור עבודה בטג'יקיסטן.
מיטשל קיים מספר פגישות עם ראש ממשלת טג'יקיסטן, אוקולוב, יו"ר ועדת המיסים, כמו גם עם החסימה הכלכלית הטג'יקית.
ב-4–7 במרץ 2013, ביקרה הברונית ויויאן שטרן בטג'יקיסטן.
במהלך הביקור היא קיימה פגישות עם נציגי הבית התחתון של הפרלמנט של טג'יקיסטן, הממונה על זכויות האדם של טג'יקיסטן ופקידים אחרים.
ב-6 בספטמבר 2013 שר החוץ של טג'יקיסטן המהרוחון זריפי נפגש עם הברונית סיידה ורסי, שר המדינה הבכיר במשרד החוץ של בריטניה, בביקורה הראשון ברפובליקה של טג'יקיסטן.
בתאריכים 1–3 ביולי 2014, שר החוץ של טג'יקיסטן סירודג'ידין אסלוב ערך ביקור עבודה בבריטניה.
במסגרת ביקורו בפגישות הרשמיות עם השר הבכיר לענייני חוץ וחבר העמים, הברונית סיידה ורסי, שר הפיתוח הבינלאומי, אלן דונקאן, יו"ר בית הלורדים, הברונית סוזה, נשיא ה-EBRD, סומה צ'קרברטי הוחזקו.
השר הצהיר בפני חברי בית הלורדים של הפרלמנט הבריטי וקיים את הפגישה עם חוגי העסקים בבריטניה כדי לדון בהזדמנויות לשיתוף פעולה נוסף.
במסגרת שיתוף הפעולה בין טג'יקיסטן לנאט"ו, כמו גם לתמיכה שהעניקה טג'יקיסטן לכוחות הקואליציה עם תחילת הפעולות הצבאיות באפגניסטן, טג'יקיסטן ובריטניה משתפות פעולה בתחום הצבאי.
בכל שנה מתקיימים התייעצויות של משרדי ההגנה של שתי מדינות.
המחלקה לפיתוח בינלאומי (DFID) היא הגוף של ממשלת בריטניה שמנהל את הסיוע של בריטניה למדינות מתפתחות ופועל להיפטר מעוני קיצוני.
DFID פעיל בטג'יקיסטן מאז 2003. בהתאם לסקירה העולמית הגדולה האחרונה של תוכנית הסיוע הבינלאומית שלה, ממשלת בריטניה תקצה 27.5 מיליון דולר (14 מיליון ליש"ט) בממוצע לשנה לתוכניות במרכז אסיה, שמועילות הן לטג'יקיסטן והן לקירגיזסטן לתקופה 2011–2015.
שיתוף הפעולה הטג'יקי-בריטי מתפתח בתחום הסחר והכלכלי.
על פי נתוני משרד הפיתוח הכלכלי והסחר, היקף הסחר בין טג'יקיסטן לבריטניה הוא כדלקמן:
בשנת 2010 הסתכמם סך כל מחזור המסחר הבילטרלי ב-3.005 מיליון דולר (יבוא 2.9168 מיליון דולר ויצוא 0.882 מיליון דולר);
בשנת 2015 (ינואר-יוני) הסכום הכולל של הסחר הדו-צדדי הסתכם ב-3.5205 מיליון דולר (יבוא 2.8862 מיליון דולר ויצוא 0.6343 מיליון דולר).
מוצרים עיקריים לייצוא הם חוטי כותנה, עפרות ותרכיזים.
מוצרים עיקריים לייבוא הם שמן מינרלי וציוד טכנולוגי.
בריטניה מחזיקה בטג'יקיסטן שגרירות בדושנבה.
טג'יקיסטן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–מיאנמר הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין מיאנמר.
הבריטים סיפחו את הממלכה לאימפריה הבריטית, והמלך ומשפחתו הוגלו להודו.
ב-1937, תחת חוק ממשלת הודו, 1935 הפכה בורמה למושבה נפרדת בתוך האימפריה הבריטית.
ב-4 בינואר 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה, ועד מהרה היא כוננה יחסים דיפלומטיים עם בריטניה.
בריטניה מחזיקה במיאנמר שגרירות ביאנגון.
מיאנמר מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–מדגסקר הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקה של מדגסקר.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו כוחות מהאימפריה הבריטית את מדגסקר בקרב קשה שנמשך 6 חודשים, בשל החשש שכוחות צרפת של וישי ימסרו את האי לידי צבא האימפריה היפנית.
לאחר כיבוש האי מסרה בריטניה את האי לידי צבא צרפת החופשית בראשותו של שארל דה גול.
לאחר שקיבלה מדגסקר עצמאות בשנת 1958 היא כוננה יחסים דיפלומטיים עם בריטניה.
בשנת 2015 נערכה בלונדון פסגה בין בכירים מגלשיים לבין בכירים בריטים.
בשנת 2017 הגיעה משלחת מגלשית בראשות הנשיא לצורך פורום הסחר וההשקעות בריטניה–מדגסקר.
בריטניה מחזיקה במדגסקר שגרירות באנטננריבו וקונסוליה בטומאסינה.
מדגסקר מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–מוזמביק הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לרפובליקה של מוזמביק.
שתי המדינות חברות באו"ם ובחבר העמים הבריטי.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1975, לאחר עצמאותה של מוזמביק מפורטוגל.
בשנת 2016 חתמה מוזמביק על הסכם סחר חופשי ממכס עם בריטניה, אשר נותן לבריטניה יחס מועדף למרות פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי.
בריטניה מחזיקה במוזמביק נציבות עליונה במפוטו.
מוזמביק מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–טונגה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין טונגה.
לקראת סוף המאה ה-19 חתמה טונגה על הסכמים עם המדינות גרמניה וארצות הברית, בהם הוכרה ריבונותה של טונגה.
למרות היחסים הטובים בין שתי המדינות, בריטניה סגרה את הנציבות שלה בטונגה בשנת 2006.
בריטניה מחזיקה בטונגה נציבות עליונה בנוקואלופה.
טונגה מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–ונואטו הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין ונואטו.
אולם למרות פעולה זאת, שליטת גרמניה באיים התחזקה, ובריטניה הציבה ברחבי האיים כוחות מחבר העמים הבריטי על מנת להגן מפני פלישה יפנית.
לאחר שזכתה ונואטו בעצמאותה, כוננה עמה בריטניה יחסים דיפלומטיים, ובין שתי המדינות קיימים קשרים חמים וידידותיים.
ונואטו אינה מיוצגת בבריטניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
בריטניה מחזיקה בוונואטו נציבות עליונה בפורט וילה.
יחסי הממלכה המאוחדת–מאלי הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין מאלי.
בריטניה כוננה יחסים גיפלומטיים עם מאלי לאחר עצמאותה.
בשנת 2012 סגרה בריטניה את שגרירותה במאלי, בעקבות ההפיכה הצבאית שהתרחשה במדינה, אולם בשנת 2018 פתחה מחדש את השגרירות בבמקו.
בשנת 2020 שלחה בריטניה 250 חיילים ו-3 מסוקי צ'ינוק למאלי כחלק מכוח שמירת שלום של האו"ם.
מאלי אינה מיוצגת בבריטניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
בריטניה מחזיקה במאלי שגרירות בבמקו.
יחסי הממלכה המאוחדת–מיקרונזיה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 באוגוסט 1992. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים, אולם היחסים הבילטרליים בין המדינות הם מועטים.
מיקרונזיה אינה מיוצגת בבריטניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
בריטניה מיוצגת במיקרונזיה באמצעות שגרירותה בסובה, פיג'י, ובנוסף היא מחזיקה גם קונסוליה בפליקיר.
יחסי הממלכה המאוחדת–לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין ממלכת לסוטו.
ב-1818 איחד מושושואה הראשון את שבטי הבסוטו והפך למלכם.
בתקופת שלטונו התרחשו קרבות עזים בין לסוטו לדרום אפריקה ורבים משטחיה של לסוטו נכבשו.
על מנת להציל את ממלכתו, פנה המלך למלכה ויקטוריה בבקשת סיוע, והשטח שהוא כיום לסוטו הפך לפרוטקטורט בריטי בשנים 1871-1868, ובהמשך, מאז 1884, למושבת כתר בריטית (Crown colony) בסוטולנד .
לסוטו זכתה בעצמאותה מידי בריטניה ב-4 באוקטובר 1966. מאז עצמאותה לסוטו חברה בחבר העמים הבריטי ושמרה על קשרים חזקים עם בריטניה, ואף החליפה נציבים עליונים בין הממשלות בהתאמה.
הממלכה המאוחדת שמרה על מעמדה כאחת מספקיות ציוד ההגנה העיקריות של לסוטו, כמו גם השקעה משמעותית שהגיעה מבריטניה כדי לסייע במניעה ובניהול איידס / HIV וכן בפרויקטים תשתיתיים אחרים.
בשנת 2005 סגרה בריטניה את הנציבות העליונה במאסרו.
מאז אמצע 2014, למדינות אירופה החברות באיחוד האירופי כבר לא היו שגרירויות משלהם במאסרו.
היוצאת מן הכלל היחידה היא בריטניה, שפתחה שגרירות דו-צדדית חדשה במאסרו במאי 2019 בגלל הברקזיט ורצונה להחיות את חבר העמים הבריטי.
בריטניה מחזיקה בלסוטו נציבות עליונה במאסרו.
לסוטו מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–טובאלו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין טובאלו.
בשנת 1892 הפכו האיים לאיי חסות של בריטניה בשם איי גילברט ואיי אליס, כאשר "איי אליס" מתייחס לטובאלו, ובשנת 1915 הפכה החסות לקולוניה.
חילוקי דעות אתניים בקולוניה גרמו בשנת 1974 לפולינזים של איי אליס להצביע להפרדה ממיקרונזיה של איי גילברט (בשלב מאוחר יותר קיריבטי).
טובאלו היא מונרכיה חוקתית בחבר העמים הבריטי, כאשר מלכת בריטניה היא ראש המדינה.
המלכה מיוצגת במדינה על ידי המושל הכללי אשר ממונה על פי עצתו של ראש ממשלה.
כתוצאה מהצעה בפרלמנט, נערך משאל עם כדי לקבוע אם טובאלו צריכה להפוך לרפובליקה או להישאר מונרכיה.
משאל העם החוקתי של טובאלו בשנת 2008 החליט להשאיר את המלכה אליזבת השנייה כראש המדינה.
בריטניה מראה עניין מתמשך ברווחתה של טובאלו והייתה (יחד עם ניו זילנד ואוסטרליה) אחת משלוש המדינות המייסדות התורמות לקרן הנאמנות של טובאלו.
בריטניה מיוצגת בטובאלו באמצעות הנציבות העליונה בסובה, פיג'י.
טובאלו מחזיקה בבריטניה קונסוליית כבוד בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–ליבריה הם יחסי החוץ בין ליבריה והממלכה המאוחדת.
בריטניה הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו ברפובליקה החדשה.
לאחר ביקורו של הנשיא ג'וזף ג'נקינס רוברטס בבריטניה בשנת 1848, העמידה המלכה ויקטוריה את ספינת הצי המלכותי HMS אמזון לרשותו ובני משפחתו, לנסיעה חזרה לליבריה.
בשנת 1961 ערכה המלכה אליזבת השנייה ביקור ממלכתי בליבריה והגיעה למונרוביה ביאכטה המלכותית בריטניה.
הנשיא ויליאם טאבמן העניק לה מתנה של שני היפופוטמים פיגמיים, שהגיעו באוניית משא בשנת 1962 ונשלחו לגן החיות וויפסנאדה.
בשנת 1962 ביקרו הנשיא טאבמן ואשתו בבריטניה.
במרץ 2018 ביקרה משלחת פרלמנטרית בריטית במונרוביה, כחלק מחיזוק היחסים בין המדינות.
בריטניה מחזיקה בליבריה שגרירות במונרוביה.
ליבריה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–מלאווי הם יחסי החוץ בין מלאווי והממלכה המאוחדת.
שתי המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים רשמיים, והן חברות בחבר העמים הבריטי.
ההשפעה הבריטית במלאווי של ימינו החלה כאשר ניאסלנד הפכה לפרוטקטורט בריטי תחת ממשל קולוניאלי, וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת הפכה למלכת ניאסלנד.
ניאסלנד קיבלה עצמאות ב-6 ביולי 1964 ומכונה מאז מלאווי.
מלאווי קיימה יחסים דיפלומטיים עם בריטניה בעידן שלאחר הקולוניאליזם.
בין מלאווי ובריטניה פרץ אירוע דיפלומטי בשנת 2012 שהביא לגירוש הדדי של שליחיהם.
בינגו ווה מוטריקה גירש את הנציב העליון הבריטי פרגוס קוכראן-דייט על שכינה אותו "יהיר" ו"לא סובלני" לאחר פרסום שהודלף בעיתון "האומה".
הממלכה המאוחדת גירשה בתמורה את הנציב העליון בפועל פלוסי גומיל-צ'ידיאונגה וביטלה את הזמנתה לחתונה המלכותית של הדוכס והדוכסית מקיימברידג'.
היחסים חודשו לאחר שג'ויס בנדה עלה לשלטון.
בריטניה מחזיקה במלאווי נציבות עליונה בלילונגווה.
מלאווי מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–מאוריציוס הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין רפובליקת מאוריציוס.
בדצמבר 1810, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כבשו הבריטים את האי.
בחוזה פריז הועברה הבעלות על האי "איל דה פרנס", ששמו חזר להיות מאוריציוס, לבריטניה.
הבריטים שלטו באי עד שנת 1968, אבל האי שמר על השפה, המסורת והחוקים שהיו בו בתקופת השלטון הצרפתי.
בשנת 1835 בוטלה העבדות במאוריציוס ובעלי חוות קנה הסוכר הגדולות שהיו תלויים בכוח אדם זול שכרו את שרותיהם של עובדים הודים (המכונים קולים).
מ-1834 עד 1910, שאז הופסק מנהג יבוא העובדים, עברו באי כ-450,000 עובדים מהודו כשמתוכם 150,000 המשיכו למקומות אחרים.
התוצאה הייתה שינוי דרמטי במבנה הדמוגרפי של אוכלוסיית האי.
כבר ב-1871 היוו ההודים 68% מהאוכלוסייה ואחוז זה נשאר קבוע עד ימינו.
צאצאי המתיישבים הצרפתים שהיו האליטה הכלכלית והפוליטית של האי איבדו את הכוח הפוליטי כשהחוקים אפשרו לכל האוכלוסייה להצביע.
המתחים הבין עדתיים התפרצו מדי פעם בדמות מהומות, שבהם היו גם הרוגים, שהגיעו לשיאן לקראת הכרזת העצמאות הצפויה ב-1968 ושבהן נאלץ הצבא הבריטי להתערב על מנת להרגיע את הרוחות.
מאוריציוס קיבלה עצמאות מבריטניה ב-12 במרץ 1968. מאוריציוס הייתה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי, כלומר מלכת בריטניה אליזבת השנייה נשאה בתפקיד מלכת מאוריציוס ומינתה את המושלים הכלליים (מבין תושבי האי).
ב-1992 שונה המשטר לרפובליקה בתוך חבר העמים הבריטי.
בריטניה מחזיקה במאוריציוס נציבות עליונה בפור לואי.
מאוריציוס מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–זימבבואה הם יחסי החוץ בין בריטניה לזימבבואה.
כחלק מהמרוץ לאפריקה, האזור המכונה כיום זימבבואה נתפס על ידי האימפריה הבריטית.
האזור נקרא רודזיה על שם שר הכרייה הבריטי ססיל רודס.
האזור היה בשליטת חברת דרום אפריקה הבריטית.
בשנת 1923 הסתיים שלטון החברה ברודזיה והאזור הפך למושבת רודזיה הדרומית.
ב-1965 הכריזה רודזיה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת, הכרזה שלא נתפסה בעולם כחוקית.
לאחר מלחמת הסבך הרודזי הארוכה ובידוד בין-לאומי רחב, הסכם בית לנקסטר שחתמו עליו ממשלת בריטניה ונציגי הצדדים הלוחמים קבע כי זימבבואה תהפוך למדינה עצמאית.
ב-18 באפריל 1980 קיבלה זימבבואה רשמית עצמאות מבריטניה.
בתחילה, זימבבואה נותרה חברת חבר העמים הבריטי.
עם זאת, בישיבת ראשי הממשלה של חבר העמים בשנת 2002 הושעתה זימבבואה רשמית מחבר העמים.
מאוחר יותר בשנת 2003, זימבבואה נסוגה רשמית מחבר העמים.
ב-18 בפברואר 2002 הודיע האיחוד האירופי על איסור נסיעה על הנשיא רוברט מוגאבה, שאסר עליו להיכנס לבריטניה.
בריטניה מחזיקה בזימבבואה שגרירות בהארארה.
זימבבואה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–כף ורדה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וכף ורדה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1975, זמן קצר לאחר שכף ורדה זכתה בעצמאותה מפורטוגל.
בריטניה מיוצגת בכף ורדה באמצעות שגרירותה בדקר, סנגל.
כף ורדה אינה מיוצגת בבריטניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי הממלכה המאוחדת–מאוריטניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה.
יחסי הממלכה המאוחדת–זמביה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וזמביה.
חבל רודזיה תחת שלטונה של חברת דרום אפריקה הבריטית ידע החל משלהי המאה ה-19 פיתוח מואץ לצד התיישבות אירופאית מוגברת.
בשנת 1889, העניקה ממשלת בריטניה לחברת דרום אפריקה הבריטית בראשותו של ססיל רודס צ'ארטר מלכותי לשליטתה ברודזיה.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1890, החברה כבר קבעה בשטח סממנים ראשונים של שלטון ריבוני.
כבר עם ראשית הנוכחות של חברת דרום אפריקה הבריטית ברודזיה, היו מי שבחרו לערער על ריבונותה באזור.
לפיכך, את העשור הראשון לשלטונה העבירה החברה בעיקר במאמצים לביסוס אחיזתה במקום.
היא גייסה צבא של כמה מאות לוחמים אשר נעזר בכמה אלפי ילידים שחורים אשר בחרו לשתף איתה פעולה, ולאורך שנות ה-90 של המאה ה-19 היא הוציאה לפועל שתי מלחמות גדולות כנגד שבטים מקומיים אשר התנגדו אליה.
כך היה במלחמת המאטאבלה הראשונה (1893–1894) וכך גם במלחמת המאטאבלה השנייה (1896–1897).
שתי מלחמות אלו, אשר גרמו לעשרות אלפי ילידים הרוגים לצד גם כמה מאות בריטים אנשי החברה, הסתיימו בניצחון מכריע של כוחותיה.
בשנת 1895, שנים ספורות לפני מותו של ססיל רודס בשנת 1902, לראשונה נקראה הארץ באופן רשמי בשם רודזיה, על שמו של רודז.
האזור נוהל על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית עד לראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר בכל אותה התקופה נסללו על ידי החברה מסילות רכבת ודרכים, נבנו גשרים, והארץ עברה מיפוי ומחקר מקיפים.
בנוסף, תחת עידודה של החברה ושל הממשלה בלונדון, אלפי מתיישבים אירופאים מדרום אפריקה ומהאיים הבריטים עשו את דרכם לרודזיה וקבעו בה את מגוריהם.
בעוד חלק ממתיישבים אלו השתלבו בעבודות מנהל וצבא במסגרת שורות החברה, אחרים בעיקר הקימו יישובים חדשים ומשקים חקלאיים.
כל העת, עיקר פעילות החברה, הן הפיתוח הפיזי והן ההתיישבות, נסבו בעיקר סביב השטחים שמדרום לנהר הזמבזי, בדרום רודזיה.
זמן לא רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1923 ו-1924, פורק שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית ברודזיה.
על בסיסה הוקמו בשנים אלו המושבה רודזיה הדרומית והפרוטקטורט רודזיה הצפונית.
רודזיה הצפונית משכה יחסית מעט מתיישבים אירופים, אולם אחרי שהם קיבלו ייצוג פוליטי, התפתחה בקרבם תנועה למען השכנת שלטון המיעוט הלבן, או במסגרת יחידה נפרדת או תוך כדי איחוד עם רודזיה הדרומית ואולי גם עם ניאסאלנד.
העושר במחצבים שנתגלו במושבה זו הביא להתחזקות הרצון של הפוליטיקאים מרודזיה הדרומית למזג את מושבתם עם רודזיה הצפונית, אולם השלטונות הבריטיים העדיפו איחוד רופף בלבד שיכלול גם את ניאסאלנד.
זאת מפני שהורגש הצורך להגן על אוכלוסייה האפריקאית הילידית ברודזיה הצפונית ובניאסאלנד מפני החוקים הגזעניים המפלים שברודזיה הדרומית.
איחוד כזה אכן קם בשנת 1953 עם היווצרות הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
פדרציה זו הייתה מאוד לא פופולרית בקרב הרוב האפריקאי שנאבק ביתר שאת להשיג אוטונומיה שלטונית.
כתוצאה ממאבקו, בשנת 1963 יצאה רודזיה הצפונית ממסגרת הפדרציה והפכה למושבה אוטונומית.
בשנת 1964 היא זכתה לעצמאות והחל מ-24 באוקטובר 1964 היא נקראה זמביה.
לאחר קבלת העצמאות כוננה בריטניה יחסים דיפלומטיים עם זמביה, וכיום שתי המדינות חברות באו"ם ובחבר העמים הבריטי.
בשנת 2015, זמביה ובריטניה חתמו על הסכם הימנעות ממס כפול.
גם בזמביה הוקמה לשכת מסחר בריטית.
פורום הסחר וההשקעות של זמביה בבריטניה התקיים ב-4 בנובמבר 2015, לקידום סחר והשקעות בין שתי המדינות.
השקעה משועבדת מבריטניה בזמביה היא בעיקר בתחומי הכרייה, התיירות, החקלאות, הייצור, הבנייה, הנדל"ן, התחבורה, הבריאות, התקשוב, ייעוץ, ניהול פרויקטים ושירותים אחרים.
חלק מהיצוא של זמביה לבריטניה כולל נחושת, אבנים יקרות, פרחים, דבש, ירקות, סוכר, טבק, מוצרי חלב ואמנות.
זמביה מייבאת בעיקר מכונות, כלי רכב, תרופות, מוצרי חשמל, מוצרים כימיים, דשנים ופלסטיק.
בריטניה מחזיקה בזמביה נציבות עליונה בלוסקה.
זמביה מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–חוף השנהב הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וחוף השנהב.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1960, לאחר שחוף השנהב קיבלה את עצמאותה מצרפת.
בעקבות הברקזיט, חתמה בריטניה על הסכם חדש המגדיר את היחסים הכלכליים בין המדינות.
המסחר הכולל של בריטניה עם חוף השנהב הסתכם ב-401 מיליון ליש"ט בשנת 2019. היבוא המוביל לבריטניה מחוף השנהב היה פולי קקאו ותכשירי קקאו (192 מיליון ליש"ט), ופירות ואגוזים למאכל, בעיקר בננות (22 מיליון ליש"ט).
השוק בבריטניה מהווה 23% מסך היצוא של חמאת קקאו מחוף השנהב, כמו גם 6% מהבננות.
סך הייצוא של בריטניה לחוף השנהב היה 152 מיליון ליש"ט שהם פחות מ-0.1% מכלל היצוא של בריטניה.
סך היבוא של בריטניה מחוף השנהב היה 249 מיליון ליש"ט, שהם פחות מ-0.1% מכלל היבוא של בריטניה.
חוף השנהב מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה בחוף השנהב שגרירות באביג'אן.
יחסי הממלכה המאוחדת–טוגו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת לבין טוגו.
ב-1914, כחלק מן המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשו את טוגולנד כוחות צרפת ובריטניה, אשר חילקו את המדינה ביניהן לאחר המלחמה לטוגולנד הבריטית (ממזרח) וטוגולנד הצרפתית (ממערב), שהפכה לטוגו.
בשנת 1960 כוננה בריטניה יחסים דיפלומטיים עם טוגו, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מצרפת.
בריטניה מיוצגת בטוגו באמצעות שגרירותה באקרה, גאנה.
טוגו מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת – צרפת הם היחסים בין הממשלות והעמים של הממלכה המאוחדת ושל הרפובליקה הצרפתית.
אף על פי שהמונח "אנגלו" (Anglo) מתייחס באופן מובהק לאנגליה ולא אל הממלכה המאוחדת ככלל, המונח הנהוג בשימוש המגדיר את היחסים בין שתי המדינות הוא "היחסים האנגלו-צרפתיים", אך מקובל להתייחס למונח זה כמגדיר את יחסי צרפת עם הממלכה המאוחדת ולא עם אנגליה בלבד.
המונח "היחסים הפרנקו-בריטיים" גם הוא בשימוש.
יחסים בין שתי הארצות החלו עוד לפני פלישתו של יוליוס קיסר לגאליה, כאשר שתי הטריטוריות אוכלסו בשבטי קלטים, אשר הקשרים ביניהם היו רופפים, אך הם נלחמו ברומיים כאויב משותף.
בריטניה וצרפת הן בעלות ברית קרובות, ממובילות ארגון נאט"ו, ושתיהן חברות במועצת הביטחון של האו"ם ומשתפות בה פעולה.
עם זאת, לעיתים הן נקלעו לכמה מחלוקות.
כאשר פלש יוליוס קיסר לגאליה, הוא נתקל בבעלי ברית של הגאלים והבלגים, שהגיעו מדרום-מזרח בריטניה ושהציעו להם סיוע, חלק מהם אף התייחסו למלך הבלגים כאל הריבון שלהם.
אף על פי שכל העמים הללו היו קלטים (העמים הגרמאניים, האנגלו-סקסים והפרנקים פלשו בתקופה מאוחרת יותר לארצות שנקראו על שמם), וכך ניתן לראות זאת כראשיתו של שיתוף הפעולה בין תושבי שתי הארצות בפעם הראשונה בהיסטוריה המתועדת.
כתוצאה מכך חש קיסר שהוא חייב לפלוש לבריטניה על מנת להכניע אותה.
במשך חמש מאות השנים הבאות הייתה מערכת פעילה של יחסי גומלין בין שתי הארצות, כאשר הן בריטניה והן צרפת היו תחת השלטון הרומי.
לאחר מכן הגיעו חמש מאות שנים נוספות שבהן הייתה אינטראקציה מועטה ביותר בין השתיים, כאשר בתקופה זו פלשו לשתי הארצות שבטים גרמאניים שונים במוצאם.
עם תחילתו של האלף השני לספירה, היו האיים הבריטיים בקשר הדוק עם המרחב הסקנדינבי ואילו יחסי החוץ של המרחב הצרפתי התמקדו בקשר עם האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופה שלפני הכיבוש הנורמני של אנגליה ב-1066 לא התחוללו עימותים מזוינים בין ממלכת אנגליה לבין ממלכת צרפת.
שתי הממלכות סבלו מפלישות של הוויקינגים והחששות של שתיהן נבעו בעיקר מהסכנה הסקנדינבית.
יחסי חוץ מסוג זה היו לאנגליה עם דוכסות נורמנדיה שהייתה פייף עצמאי למחצה שהיה כפוף למלך צרפת.
אמה מנורמנדיה, בתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדי, נעשתה למלכה רעיה של שני מלכים אנגליים בזה אחר זה.
שניים מבניה, הארדיקאנוט ואדוארד המודה, היו מאוחר יותר מלכי אנגליה גם הם.
אדוארד בילה את רוב תקופת חייו המוקדמת בנורמנדיה וכמלך העדיף לקדם נורמנים לתפקידים רמי מעלה בממשלו, כמו רובר מז'ימיאז' (Robert of Jumièges) שמונה להיות הארכיבישוף מקנטרברי.
תהליך "נורמניזציה" הדרגתי זה של הממלכה סלל את הדרך לכיבוש הנורמני, שבו נכדו של אחיה של אמה, ויליאם הכובש, דוכס נורמנדיה, זכה בשליטה בממלכה באמצעות פלישה מוצלחת מעבר לתעלה בפעם הראשונה מאז התקופה הרומית.
יחד עם שליטה החדש קיבלה אנגליה את מדיניות החוץ החדשה של הדוכסים הנורמנים, שהייתה מבוססת על הרחבת האינטרסים הנורמנים וההגנה עליהם על חשבונם של מלכי צרפת.
אף על פי ששלטונו של ויליאם על נורמנדיה זכה בתחילה בגיבויו של אנרי הראשון, מלך צרפת, גרמה עד מהרה הצלחתו של ויליאם באנגליה לעוינות מצדה של צרפת ובשנים 1054 ו-1057 תקף אנרי את נורמנדיה.
באמצע המאה ה-11 התחולל מאבק על הכתר האנגלי והנורמנים דוברי הצרפתית, שהיו עם ממוצא ויקינגי, פלשו לאנגליה בהנהגתו של הדוכס שלהם, ויליאם הכובש והשתלטו על הממלכה בקרב הייסטינגס ב-1066. ויליאם הוכתר כמלך אנגליה.
התרבות הפיאודלית הנורמנית הכתה שורשים באנגליה ובמשך 150 השנים הבאות נחשבה אנגליה באופן כללי כטריטוריה בעלת חשיבות משנית בהשוואה לטריטוריות האחרות של השושלת הנורמנית ביבשת, בעיקר נורמנדיה עצמה וטריטוריות אחרות במערב צרפת.
שפתה של האצולה באנגליה הייתה צרפתית במשך כמה מאות שנים לאחר הכיבוש.
מילים רבות בשפה הצרפתית אומצו בשפה האנגלית כתוצאה מכך.
ההערכה היא שכשליש מאוצר המילים בשפה האנגלית מקורו בצרפתית.
המלכים הנורמנים הראשונים של אנגליה היו גם דוכסי נורמנדיה, כך שהיחסים בין שתי הארצות היו מורכבים במידה מסוימת.
אף על פי שלכאורה הם היו כפופים למלך צרפת, רמת הארגון הגבוהה שלהם בנורמנדיה נתנה להם כוח רב יותר הלכה למעשה.
בנוסף, הם היו מלכי אנגליה בזכת עצמם, אנגליה לא הייתה פרובינציה של צרפת באופן רשמי וכן לא פרובינציה של נורמנדיה.
ב-1087 חילקו ביניהם ויליאם ופיליפ הראשון, מלך צרפת את חבל וקסין (Vexin) הקטן, אך החשוב אסטרטגית עקב היותו שולט על הדרך בין פריז לרואן, בירותיהן של צרפת ושל נורמנדיה.
עם חיסולו של חבל ארץ זה כשטח חיץ, היה כעת לנורמנדיה ולנחלתו של מלך צרפת, איל-דה-פראנס, גבול משותף והאזור הפך למקום התרחשותן של כמה מלחמות עתידיות.
ב-1087 הגיב ויליאם על פלישות הגבול שבוצעו על ידי חייליו של פיליפ בתקיפתה של .
במהלך ביזתה של העיירה הוא נפצע פציעה שבהמשך הוא מת ממנה.
עם מותו של ויליאם הראשון חולקו ממלכותיו בין שני בניו, אנגליה לוויליאם רופוס ונורמנדיה לרובר השני, דוכס נורמנדיה ומלחמת הגבול הצרפתי-נורמני הסתיימה.
מתיחויות בן הפלגים של הברונים הנורמנים, שהיו נאמנים לשני בניו של ויליאם הראשון, גרמו למלחמת אזרחים קצרה שבה נעשה ניסיון לאלץ את ויליאם רופוס לוותר על כס המלוכה האנגלי.
עם כישלון מרד זה נעשו נורמנדיה ואנגליה מופרדות זו מזו לראשונה מאז 1066.
חצר המלכות של רוברט יצאה למסע צלב ב-1096 ולמשך תקופת היעדרותו לקח רופוס על עצמו את ניהולה של נורמנדיה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-1097, הוא תקף את וקסין ובשנה שלאחר מכן את מיין (Maine).
רופוס הצליח להביס את מיין, אך המלחמה בוקסין הסתיימה ללא הכרעה בשביתת נשק ב-1098.
באוגוסט 1100 נהרג ויליאם רופוס מפגיעת חץ בעת שהיה בציד.
אחיו הצעיר, הנרי ביוקלרק עלה לכס המלוכה במקומו.
הנרי היה אמור להגיע לחצר המלכות של רוברט, דוכס נורנדיה, אך רובר היה במסע הצלב ולא שב אלא חודש לאחר מותו של רופוס.
עד אז הייתה השליטה באנגליה בידיו של הנרי ועלייתו למלוכה קיבלה את הכרתו של פיליפ הראשון.
רובר לא היה מסוגל להשיב לעצמו את השליטה שלו בנורמנדיה, אלא רק לאחר שהוא ויתר על השליטה במיין.
כעת היו אנגליה ונורמנדיה בידיהם של שני אחים, הנרי ורובר.
ביולי 1101 שיגר רובר התקפה על אנגליה.
הוא נחת בהצלחה בפורטסמות' והתקדם לתוככי הארץ לאלטון (Alton) שבהמפשייר.
שם הגיעו הוא והנרי להסכם על פיו יישאר הסטטוס קוו מבחינת החלוקה הטריטוריאלית.
הנרי חשש להישבע אמונים לרוברט והסכים לשלם לו סכום כסף שנתי, שאותו שילם רק עד שנת 1103.
בעקבות מתחים הולכים וגוברים בין האחים ועקב חולשתו של שלטונו של רובר, פלש הנרי לנורמנדיה באביב 1105 ונחת בברפלר (Barfleur).
המלחמה הזאת הייתה ארוכה יותר והרסנית יותר והייתה כרוכה במצור על ביו (Bayeux) ועל קן, אך הנרי היה חייב לשוב לאנגליה בסוף הקיץ והוא לא הספיק להשלים את כיבוש נורמנדיה.
בינתיים פנה רובר לאדונו, המלך פיליפ, אך לא קיבל ממנו סיוע כל שהוא.
גורלו של רובר וגורלה של הדוכסות שלו נחתמו בקרב טינצ'בריי (Tinchebray) בספטמבר 1106. רובר נשבה ונכלא עד לסוף חייו.
הנרי היה כעת, כמו אביו, מלך אנגליה ודוכס נורמנדיה וכעת הייתה הבמה מוכנה לסיבוב נוסף בעימות בין אנגליה לבין צרפת.
ב-1108 מת פיליפ השני, שהיה מלך צרפת עוד לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה, ובמקומו עלה לכס המלכות בנו לואי השישי, שכבר היה השליט בפועל במדינה בשמו של אביו במשך כמה שנים.
לואי היה בתחילה עוין כלפי חצר המלכות של רוברט וגילה יחסי ידידות כלפי הנרי הראשון, אך עם סיפוחה של נורמנדיה על ידי הנרי, צצה היריבות הנורמנית-צרפתית הישנה.
בין השנים 1109–1113 התחוללו התנגשויות בוקסין וב-1117 כרת לואי ברית עם בלדווין השביעי, רוזן פלנדריה, עם פולק מאנז'ו ועם כמה מהברונים המורדים מנורמנדיה, כדי להדיח את הנרי מתפקידו כדוכס נורמנדיה ולהכתיר תחתיו את ויליאם קליטו (William Clito).
באמצעות מזל ומגעים דיפלומטיים הצליח הנרי להרחיק את פלנדריה ואת אנז'ו מהמלחמה וב-20 באוגוסט 1119 הוא הביס את הצרפתים בקרב ברומל (Battle of Brémule).
לואי היה מחויב לקבל את שלטונו של הנרי בנורמנדיה וקיבל את שבועת האמונים של בנו ויליאם אדלין.
בתקופת שלטונה של שושלת בית פלנטג'נט, שכוחה התבסס על האימפריה של אנז'ו, מחצית שטחה של צרפת היה בשליטתם יחד עם כל שטחה של אנגליה.
עם זאת, כל שטחה של אנז'ו נפל בידיו של פיליפ השני, מלך צרפת בתקופתם של ריצ'רד לב הארי, ג'ון והנרי השלישי.
מצב זה הפך את האנגלים לעם עם זהות אנגלו-סקסית נפרדת תחת הכתר הצרפתי.
בעוד שהאנגלים והצרפתים היו בחיכוכים אלה עם אלה לעיתים קרובות, הם חלקו תרבות משותפת והיו ביניהם מעט מאוד הבדלים יסודיים בזהות שלהם.
מושג הלאומיות היה כמעט וחסר משמעות בימים האלה ורוב המלחמות התנהלו בין אדונים פאודלים יריבים ברמה הפנים מדינתית.
הניסיון האחרון לאחד את שתי התרבויות היה ככל הנראה מרד בתמיכה צרפתית שפרץ כדי להדיח את אדוארד השני מכסאו.
במהלך ימי הביניים התקיימה גם הברית הצרפתית-סקוטית, שנחתמה בין ג'ון, מלך סקוטלנד לבין פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
עד מהרה נעשתה המלוכה האנגלית מעורה בקרב נתיניה והחלה את השימוש בשפה האנגלית במהלך מלחמת מאה השנים בין השנים 1337–1453. המלחמה חוללה שינוי דרסטי בחברה בשני צדי התעלה.
האנגלים, אף על פי שכמו הצרפתים היו כבר מאוחדים מבחינה פוליטית, היו גאים לראשונה בשפתם ובזהותם.
כמה מהקרבות המפורסמים ביותר בהיסטוריה שהתנהלו בין הצרפתים לאנגלים, נערכו במהלך מלחמת מאה השנים, ביניהם: קרב קרסי, קרב פואטייה, קרב אז'נקור, המצור על אורליאן והפשיטה של אדוארד השלישי על פריז.
המקור העיקרי של הגאווה הצרפתית נבע מהנהגת המדינה במהלך המלחמה.
ברטנרן דו גוסלין (Bertrand du Guesclin) היה טקטיקן מבריק שאילץ את האנגלים לצאת מהשטחים שהם השיגו בהסכם ברטיני, שהיה הסכם פשרה שרוב הצרפתים ראו אותו כמשפיל.
ז'אן ד'ארק הייתה גם היא דמות מאחדת שעד היום מייצגת את השילוב בין הלהט הדתי לבין הלאומיות הצרפתית.
לאחר ניצחונה מעורר ההשראה באורליאן ולאחר מה שרבים ראו כמות הקדושים שלה, אולצו האנגלים לפנות את כל שטחיהם בצרפת, למעט קאלה, שאותה הם איבדו רק ב-1558. בנוסף למיסוד הזהויות הלאומיות, מלחמת מאה השנים, נתפשת לעיתים כאירוע המכונן של היריבות המסורתית ושל תקופת השנאה שבין שתי האומות.
במהלך תקופה זו, איבדו האנגלים את רוב שטחיהם בצרפת, למעט קאלה, שנותרה בידיים אנגליות למשך 105 שנים נוספות, אף על פי שהמלכים האנגלים המשיכו לראות את עצמם כמלכי צרפת עד לשנת 1800.
צרפת וסקוטלנד הסכימו להגן זו על זו בכל מקרה שאחת מהן תותקף על ידי אנגליה בשורה של בריתות, שהראויות ביותר לציון מביניהן נחתמו ב-1327 וב-1490. יחסי נישואין היו קיימים תמיד בין בתי המלוכה של סקוטלנד וצרפת, ואלו חיזקו את היחסים בין מלכי שתי המדינות אף יותר.
האנגלים והצרפתים ניהלו ביניהם מספר רב של מלחמות במאות השנים הבאות.
הם תמיד היו בצדדים המנוגדים במלחמות האיטלקיות בין השנים 1494–1559.
מחלוקת עמוקה אף יותר התחוללה בין המדינות במהלך הרפורמציה באנגליה, כאשר רובה של אנגליה עברה לאמונה הפרוטסטנטית וצרפת נותרה קתולית.
תהליך זה אפשר לשני הצדדים לראות אלו את אלו לא רק כזרים שנואים אלא גם ככופרים.
בשתי הארצות התחולל עימות דתי אזרחי פנימי.
עקב הדיכוי שהפעיל המלך הקתולי לואי השלושה עשר, מלך צרפת, פרוטסטנטים הוגנוטים צרפתים רבים נמלטו לאנגליה ובאופן דומה נמלטו קתולים רבים מאנגליה לצרפת.
הנרי השמיני, מלך אנגליה שאף בתחילת תקופת מלכותו לכרות ברית עם צרפת ושדה אריג הזהב היה המקום בו הוא נפגש פנים אל פנים עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
בזמן שספרד הייתה המעצמה העולמית הדומיננטית במהלך המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17, מצאו האנגלים והצרפתים את עצמם לעיתים קרובות באותו צד כדי להוות משקל נגד לאימפריה הספרדית.
דפוס זה היה מכוון כדי לשמור על מאזן הכוחות האירופאי וכדי למנוע ממדינה אחת להשיג עליונות על המדינות האחרות ביבשת.
עמדת המפתח באסטרטגיה האנגלית הייתה החשש שמונרכיה אוניברסלית באירופה עלולה להכריע את האיים הבריטיים.
בעקבות שלום וסטפאליה ב-1648, כאשר נחלש כוחה של ספרד, החלה צרפת לתפוס עמדת כוח חזקה יותר תחת שלטונו של לואי הארבעה עשר, שנקט במדיניות התפשטות הן באירופה והן ברחבי העולם.
מדיניות החוץ האנגלית הייתה מוכוונת למנוע מצרפת להשיג עליונות ביבשת וליצור מונרכיה אוניברסלית.
מבחינתם של הצרפתים אנגליה הייתה אומה מבודדת של פיראטים שנסמכה על כוחה הימי, והם התייחסו אליה כאל "אלביון הצבועה".
שוני רב היה בין התהליכים הפוליטיים בשתי המדינות.
באנגליה הוצא להורג צ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית מהסיבה שהוא חרג מעבר לסמכויותיו ומאוחר יותר הודח ג'יימס השני במהלך המהפכה המהוללת.
בצרפת פעלו המלכים ויועציהם ללא כל ביקורת והגבלה.
אנגליה וצרפת נלחמו זו כנגד זו במלחמת תשע השנים (1688-1697) שהניחה את הדפוס ליחסים בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18. המלחמות התנהלו לסירוגין, כאשר כל מדינה משנה את מבנה הבריתות שהיא הייתה קשורה אליו מעת לעת.
הסיבה לחקיקתם של חוקי האיחוד של 1707 הייתה בין השאר החשש מהתערבות חיצונית.
על פי החוקים אוחדו רשמית הממלכות של אנגליה (כולל ויילס) ושל סקוטלנד ונוצרה ממלכת בריטניה הגדולה.
בעוד שבבריטניה התפתחה בהדרגה המונרכיה הפרלמנטרית, המשיכה צרפת למשול בנתיניה בשיטת הממשל של המונרכיה האבסולוטית.
בריטניה הגדולה נלחמה כנגד צרפת במלחמת הירושה הספרדית בין השנים 1702–1713 ובמלחמת הירושה האוסטרית בין השנים 1740–1748, בניסיון לאזן את מאזן הכוחות באירופה.
לבריטים היה צי חזק, אך הם החזיקו צבא יבשה קטן יחסית, כך שבריטניה תמיד פעלה בתוככי היבשת בברית עם מדינות אחרות כמו פרוסיה ואוסטריה שגם הן לא היו מסוגלות להתמודד עם צרפת לבדן.
באופן דומה, צרפת, שלא היה ברשותה צי חזק, לא הייתה מסוגלת לבצע פלישה מוצלחת לאיים הבריטיים.
צרפת הגישה סיוע ליעקוביטים שתבעו את הכתר הבריטי, בתקווה ששושלת מלוכה יעקוביטית תהיה יותר פרו-צרפתית.
למרות תמיכה זו נכשלו היעקוביטים בניסיונם למגר את שלטון בית הנובר.