tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאגר המאיירים המדעיים של שטוטגרט 1450–1950 (בקיצור DSI) הוא מאגר נתונים ביבליוגרפיים מקוון ובו מידע אודות אנשים שאיירו יצירות מדעיות שפורסמו מזמן המצאת הדפוס, בסביבות 1450, ועד 1950; החתך האחרון נבחר מתוך כוונה להחריג מאיירים הפעילים כעת.
המאגר כולל את מי שעסקו במגוון תחומים, לרבות איור אסטרונומי, בוטני, זואולוגי ורפואי.
מסד הנתונים ממוקם בשרתי אוניברסיטת שטוטגרט.
התוכן מוצג באנגלית, והגישה אליו חופשית.
נכון לינואר 2020, בדף הבית של האתר נכתב כי מסד הנתונים כולל למעלה מ-12,500 מאיירים.
ניתן לחפש באתר לפי 20 שדות.
הציבור הרחב רשאי להגיש הצעות לערכים נוספים, או תיקונים, אך אלו כפופים לביקורת עריכה לפני שיתווספו למאגר.
מאגר הנפט האסטרטגי הוא מאגר חירום של נפט המוחזק על ידי מחלקת האנרגיה של ארצות הברית (DOE).
זהו מאגר אספקת החירום הידוע בציבור הגדול ביותר בעולם.
למכלים התת-קרקעיים של המאגר בלואיזיאנה ובטקסס יש קיבולת של .
ארצות הברית החלה לנהל את המאגר ואת עתודת הנפט בשנת 1975 כדי למתן שיבושים עתידיים באספקה כחלק מההסכם הבינלאומי על תוכנית האנרגיה, לאחר שאספקת הנפט הופסקה במהלך משבר האנרגיה העולמי בשנים 1973–1974.
המלאי נכון לספטמבר 2022 עומד על 422 מיליון חביות נפט, המהווה בערך 21 ימים של צריכת נפט ב-2019 (רמות הצריכה יומיות בארצות הברית עמדו על 20.54 מיליון חביות).
עם זאת, יכולת המשיכה הכוללת המקסימלית מה-SPR היא רק 4.4 מיליון חביות ביום, כך שייקח בערך 96 ימים להשתמש בכל המלאי.
מאז 2015, הקונגרס מוכר את הנפט במאגר כדי לממן את הגירעון במכירות שאינן מפורסמות.
מחלקת האנרגיה האמריקאית ביצעה לפחות 7 מכירות מאז 2017, ומכרה 132 מיליון חביות, או כ-18.2% מהמאגר.
ב-31 במרץ 2022, הנשיא ג'ו ביידן הודיע שהממשל ישחרר מיליון חביות נפט ליום מהעתודה למשך 180 הימים הבאים.
על פי חקיקה שכבר קיימת, כמות הנפט במאגר יכולה לרדת ל-238 מיליון חביות עד 2028. הדבר יהווה הפחתה של 67% במאגר מאז 2010.
משרדי ניהול המאגר ממוקמים באלמווד, לואיזיאנה, פרבר של ניו אורלינס.
המאגר מאוחסן ב-4 אתרים במפרץ מקסיקו, כל אחד מהם ממוקם ליד מרכזי זיקוק ועיבוד פטרוכימיים.
כל אתר מכיל מספר מערות מלאכותיות שנוצרו מתחת לפני השטח.
המערות יכולות להיות בעומק של עד 1,000 מטר מתחת לפני השטח.
הקיבולת נעה בין 6–37 מיליון חביות.
כמעט 4 מיליארד דולר הוצאו על המתקנים.
20 מערות עם קיבולת אחסון של ויכולת משיכה של ליום.
קיבולת של עם יכולת משיכה של ליום.
ווסט האקבארי: לייק צ'ארלס, לואיזיאנה.
בעל קיבולת של עם יכולת משיכה של ליום.
ביו צוקטו: באטון רוז', לואיזיאנה.
בעל קיבולת של עם קצב משיכה מקסימלי של 550,000 חביות (87,000 מטר מעוקב) ליום.
המאגר נוצר בעקבות משבר האנרגיה של 1973. ב-18 בנובמבר 1974 חתמה ארצות הברית על האמנה לתוכנית אנרגיה בין-לאומית (IEP) וחברה מייסדת של סוכנות האנרגיה הבין-לאומית.
אחת ההתחייבויות המרכזיות של החותמים על האמנה היא לשמור על מלאי נפט של לא פחות מ-90 יום של יבוא נטו.
הגישה למאגר נקבעת על פי התנאים שהוגדרו בחוק מדיניות ושימור האנרגיה משנת 1975 (EPCA), בעיקר כדי להתמודד עם שיבושים חמורים באספקה.
הנפט מהמאגר עשוי להתחיל להיכנס לשוק 13 ימים לאחר שניתן צו נשיאותי.
בניית המתקנים הראשונים החלה ביוני 1977.
ב-13 בנובמבר 2001, זמן קצר לאחר פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר, הנשיא ג'ורג' בוש הודיע כי ה-SPR יתמלא, ואמר, "מאגר הנפט האסטרטגי הוא מרכיב חשוב בביטחון האנרגטי של האומה שלנו.
כדי למקסם את ההגנה לטווח ארוך מפני שיבושים באספקת הנפט, אני מורה למזכיר האנרגיה למלא את ה-SPR עד לקיבול של ." הרמה הקודמת הגבוהה ביותר הושגה ב-1994 עם .
בזמן ההנחיה של הנשיא בוש, ה-SPR הכיל כ .
מאז ההוראה ב-2001, הקיבולת של ה-SPR גדלה ב עקב הגדלה טבעית של מערות המלח שבהן מאוחסן המאגר.
חוק מדיניות האנרגיה של 2005 הנחה מאז את מזכיר האנרגיה למלא את ה-SPR עד , תהליך שיחייב הרחבה פיזית של מתקני המאגר.
ב-23 בינואר 2007, הנשיא בוש הציע בנאום מצב האומה שלו שהקונגרס יאשר את הרחבת קיבולת המאגר לכפול מהרמה הנוכחית.
ב-16 במאי 2008, מחלקת האנרגיה (DOE) הודיעה על עצירה של כל האספקה למאגר סביב יולי.
הודעה זו הגיעה ימים לאחר שהקונגרס הצביע להורות לממשל בוש לעשות את אותו הדבר.
ב-2 בינואר 2009, לאחר ירידה חדה במחירי הדלק, הודיעה מחלקת האנרגיה כי היא תתחיל לקנות כ-12 מיליון חביות נפט למילוי מאגר הנפט האסטרטגי, לחידוש אספקה שנמכרה לאחר ההוריקנים קתרינה וריטה ב-2005. הרכישה תמומן על ידי כ-600 מיליון דולר שיתקבלו מאותן מכירות חירום.
ב-20 באוקטובר 2014 דוח ממשלתי המליץ להקטין את גודל העתודה במאגר.
לפי הדוח, כמות הנפט המוחזקת עולה על הכמות הנדרשת להחזיק בהישג יד לאור כך שהצורך בנפט גולמי מיובא ירד בשנים האחרונות.
ב-19 במרץ 2020, הנחה הנשיא דונלד טראמפ את מחלקת האנרגיה למלא את מאגר הנפט האסטרטגי לקיבולת המרבית.
הנחיה זו ניתנה כדי לסייע ליצרני נפט מקומיים לאור הקריסה הכלכלית הממשמשת ובאה כתוצאה ממגפת הקורונה והנפילות הקיצוניות בשוקי הנפט הבינלאומיים.
עם זאת, המימון נחסם על ידי הקונגרס.
על פי הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 שנחתם על ידי ארצות וישראל, כתנאי מוקדם להחזרת חצי האי סיני ועתודות הנפט הקשורות בו למצרים, חויבה ארצות הברית להעמיד נפט זמין למכירה לישראל בשעת חירום עד חמש שנים.
כחברה בסוכנות האנרגיה הבין-לאומית (IEA), על ארצות הברית להצטייד בכמות נפט השווה ל-90 יום לפחות של יבוא.
המאגר הכיל כמות שוות ערך ל-141 ימי יבוא נכון לספטמבר 2016.
עתודת הנפט האסטרטגית היא בעיקר מאגר נפט גולמי, ולא מאגר של דלקי נפט מזוקקים כמו בנזין, סולר וקרוסין.
אף על פי שארצות הברית שומרת על אספקה נוספת של דלקי נפט מזוקקים, למשל, עתודות הנפט לחימום ביתי ועתודות אספקת הבנזין, הממשלה אינה שומרת על עתודות בנזין בקנה מידה כמו של מאגר הנפט האסטרטגי.
המאגר נועד לתת לארצות הברית הגנה מפני שיבושים באספקת הנפט.
במקרה של שיבושים בפעילות בתי הזיקוק, ארצות הברית תצטרך לפנות לחברי סוכנות האנרגיה הבין-לאומית בבקשה למוצרים מזוקקים, ולהשתמש ביכולות זיקוק מחוץ ליבשת ארצות הברית.
מאגר שקמה הוא מאגר מים מדרום לזיקים.
המאגר הוא חלק ממפעל נחל שקמה, הכולל את המאגר, תחנת שאיבה, מערכת להולכת מים באמצעות צינורות ותעלות, אגני החדרה ומתקני הפקת מים.
במאגר נאספים מי שיטפונות מנחל שקמה באמצעות סכר שאורכו כקילומטר.
הסכר בנוי סוללת עפר שבתוכה מגלש בטון המאפשר גלישת מים אל הים כאשר המאגר עולה על גדותיו.
המים הנאגרים נשאבים אל אגני החדרה בחולות אשקלון, ושם מוחדרים למי התהום שבאקוויפר החוף.
שטחו של המאגר כ-784 דונם, והספיקה השנתית הממוצעת בפתח המאגר היא כ-6 מיליון מטר מעוקב (מ"ק).
בין השנים 1996 - 2013 הוחדרו לאקוויפר בממוצע 1.8 מיליון מ"ק מים בשנה.
תכנון המאגר החל בשנת 1955 על ידי חברת מקורות ובנייתו בשנת 1958.
חסימת נחל שקמה הסיטה את מיקום שפך הנחל ל כקילומטר צפונה.
המאגר מהווה אגם עונתי, ובשנים ברוכות מייצר אגמים נוספים בשטחי הדיונות שסביבו.
המאגר מושך אליו עופות מים רבים.
בשנת 2017 זוהם המאגר באמצעות שפכים שהוזרמו אליו מרצועת עזה דרך נחל חנון.
מאגר פארק ג'רום הוא מאגר הממוקם בג'רום פארק , שכונה בצפון הברונקס, ניו יורק.
המאגר מוקף במוסדות חינוך כדלקמן: בית ספר תיכון דוויט קלינטון , תיכון ברונקס למדעים, ליהמן קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק ובית הספר התיכון וולטון .
בניית המאגר הושלמה בשנת 1905 כדי לשרת את אמת המים החדשה של הקרוטון כחלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הוא קרוי על שמו של מסלול המרוצים ג'רום פארק , שהיה חלק מאחוזת באת'גייט לשעבר (בבעלות סבו מצד אמו של וינסטון צ'רצ'יל - לאונרד וולטר ג'רום 1817–1891, שעל שמו נקרא מסלול המרוצים במקור).
מסלול המרוצים "זכה" לגינויים בציבור, נקנה על ידי עיריית ניו יורק ונסגר בשנת 1889 כדי לפנות מקום למאגר.
המאגר הכיל עם פתיחתו 773 מיליון גלונים של מים.
הוא משתרע על פני כ-380 דונם, היקפו 3.2 קילומטרים, והוא גובל בסדרה של קירות אבן מעוצבים.
המאגר רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים מאז שנת 2000.
מי המאגר, המגיעים אליו מאמת המים של הקרוטון, מהווים כ-10% ממי השתייה המסופקים לתושבי העיר.
שאר 90 האחוזים מגיעים מאגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ו-דלאוור.
מתקן הטיהור למי המאגר נבנה בחלק אחר של צפון ברונקס מתחת לפארק ואן קורטלנד.
לשם עבודות הקמת מתקן הטיהור הושבתה מערכת הקרוטון והמאגר התרוקן בדצמבר 2008. הוא מולא מחדש והוחזר לשירות בתחילת 2014. בנובמבר 2015, המחלקה להגנת הסביבה בעיריית ניו יורק (ה-DEP) פתחה באופן ניסיוני את המתחם לציבור לסיורים.
מאגר סקוהרי הוא מאגר בהרי קטסקיל של מדינת ניו יורק שנוצר כדי להיות אחד (וראשון) מ-19 מאגרים המספקים מים לעיר ניו יורק.
הוא נוצר על ידי היובלים שמתנקזים לנחל סקוהרי .
חלקים ממנו שוכנים בעיירות קונסוויל וגלבוע במחוז סקוהרי, רוקסברי במחוז דלאוור ופראטסוויל במחוז גרין.
גם לאחר שמאגר אשוקאן נוצר כמאגר השלושה עשר של ניו יורק ומאגר קנסיקו הושלם זמן קצר לאחר מכן כדי לאגור את מימיו, אספקת המים עדיין לא הייתה מספקת לאוכלוסיית העיר הגדלה.
חיפוש אחר מקום חדש הוביל לכפר גלבוע , ניו יורק, שנרכש, ותושביו פונו.
הכנת האתר הרסה את רוב העצים והמבנים של האזור עד לקו המים.
הסכר נבנה בתחילת שנות ה-20 מלִבְני אבן.
ההצפה הסתיימה בשנת 1924. הכפר גלבוע הועבר מערבה; עדיין ניתן לראות עקבות שלו במהלך בצורת.
המאגר שנוצר, הצפוני ביותר של מערכת הובלת המים של העיר ניו יורק, ממוקם 58 ק"מ דרומית-מערבית לאולבני וכ-180 ק"מ צפונית-מערבית לעיר ניו יורק.
הוא שוכן בקצה הדרומי של מחוז סקוהרי, הקצה הצפון-מזרחי של מחוז דלאוור, ובקצה הצפון מערבי של מחוז גרין.
זהו חלק ניכר ממימי נחל סקוהרי, יובל של נהר המוהוק, שבעצמו מהווה יובל של נהר ההדסון.
המאגר מורכב מאגן בודד של 9.6 ק"מ, ומכיל 67,000,000 מ"ק של מים בתפוקה מלאה, מה שהופך אותו לאחד ממאגרי העיר הקטנים של ניו יורק.
הוא הוכנס לשירות בשנת 1926. המאגר מספק לתשעה מיליון אנשים כ-15–16 אחוזים מצרכי אספקת המים השנתית שלהם.
יחד עם מאגר אשוקאן, באוליב, ניו יורק , הם מהווים את תחילת אמת המים של קטסקיל בדרך לניו יורק.
גלישת מים ממאגר סקוהרי מעלה את המפלס בסכר גלבוע, שגולש חזרה אל נחל סקוהרי שבסופו של דבר נשפך לנהר ההדסון.
מים ממאגר סקוהרי זורמים לעיר ניו יורק דרך מנהרת שנדאקן באורך 26 ק"מ, ומשם נשפכים לתוך נחל אסופוס לעוד 18 ק"מ של ערוץ פתוח במורד ה-Esopus, ואז נשפכים לתוך מאגר אשוקן.
משם המים נכנסים לאמת המים של קטסקיל באורך 147 ק"מ למאגר קנסיקו, ומשם לעיר ניו יורק.
סכר גלבוע בגובה 37 מ' הבנוי מבטון ולבני אבן במחוז סקוהרי הושלם ב-1926. עם הזמן הסכר נשחק עד למקום בו היווה איום פוטנציאלי על החיים במורד הזרם.
בדצמבר 2005, מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק החלה בפרויקט של 24 מיליון דולר כדי להביא את הסכר לתקני הבטיחות של המדינה.
החל מדצמבר 2006 הותקנו שמונים כבלי עיגון דרך חורים שנקדחו בסכר לתוך הסלע שמתחת, והביאו אותו לסטנדרטים הנדרשים של המדינה.
מחוז שהארי תכנן ואישר את מערכת ההתרעה החיצונית על תקלות בסכר גלבוע, ועיריית ניו יורק שילמה עבור המערכת המורכבת מעשרים צופרים המשתרעים מהעיר גלבוע לעיר אספרנס , ומסתיימות בקו מחוז מונטגומרי .
ב-28 באוגוסט 2011, לאחר שירדו כ-300 מ"מ של גשם מסופת ההוריקן איירין, הוצב סכר הגלבוע במצב רמה B אף על פי שהסכר היה שלם.
הגשמים העזים במעלה הזרם מההוריקן הניעו גורמים רשמיים להוציא צו פינוי לתושבים במורד הזרם, כולל פינוי חובה של העיירות מידלבורג וסקוהרי .
צו הפינוי נבע מהגשם הרב ולא עקב כשל בסכר.
לאחר רעידת אדמה קלה ב-27 באוגוסט 2011 שנרשמה באזור ובתגובה לרעידת האדמה בווירג'יניה שהתרחשה ב-23 באוגוסט 2011 והורגשה צפונה עד קנדה, הורה מושל ניו יורק אנדרו קואומו על בדיקת תשתית שכללה את סכר הגלבוע.
המושל קואומו ביקר בסכר בבוקר 28 באוגוסט 2011 כדי לדווח שגורמים רשמיים לא גילו שום השפעות על הסכר מהפעילות הסייסמית לאחרונה.
אסור להכניס סירות מנוע למאגר; סירות לא ממונעות שעברו ניקוי בקיטור ושיש להן תגיות נדרשות, עשויות להשתמש במאגר במהלך הקיץ.
מאגר כפר ברוך, המכונה גם אגם הקישון, הוא מאגר מים מרכזי הממוקם בעמק יזרעאל, בין העיר עפולה למושב כפר ברוך.
שטחו עולה על 2.5 קמ"ר ונפחו מגיע לכ-10 מיליון מ"ק.
המאגר הוקם בשנת 1953 ונחפר בקרקע חרסיתית, המאפשרת חלחול מים מועט.
כיום, מאגר כפר ברוך משמש כאתר בעל חשיבות רבה לשמירה על המגוון הביולוגי, לניהול משאבי מים ולפעילות פנאי, תוך שילוב בין צורכי הסביבה, החקלאות והקהילה המקומית.
המאגר קולט את מי אגן נחל קישון העליון, המאופיינים ברמת ניקיון גבוהה יחסית ובמליחות נמוכה.
בנוסף, מוזרמים אליו מי קולחין מיישובי העמק, מים מקידוחים בגליל המערבי וכן מים ממוביל המים הארצי.
בתקופות שחונות, מתבצע היפוך זרימה, במסגרתו מים מועברים מהמאגר לצורכי השקיה.
המאגר נועד במקור לאיגום מים להשקיה חקלאית ולוויסות זרימת המים בעת שיטפונות של נחלי האזור.
עם השנים התברר כי אגירת המים במאגר גרמה לעליית מפלס מי התהום והובילה להמלחת הקרקעות החקלאיות, תופעה שהפכה את המים לפחות מתאימים להשקיה.
לאורך שנות ה-70 וה-80 נעשו ניסיונות שונים לצמצם את בעיית המלחת הקרקעות, אך בסופו של דבר יובש המאגר בסוף שנות ה-90. כיום, תפקידו העיקרי הוא וויסות זרימות מי השיטפונות ולכידת מים עונתית.
באזור המאגר התפתחו עם השנים בתי גידול לחים, אשר שימשו כתחליף לנופי הביצות שכיסו בעבר את עמק יזרעאל.
בתי גידול אלו היוו מקום מפלט למגוון מינים של צמחים ובעלי חיים, לרבות עופות מים.
ייבוש המאגר הוביל לצמצום שטחי האחו הלח, אך נותרו אזורי הצפה, קניונים טבעיים ואזורי קינון לעופות מים.
במהלך השנים האחרונות, האזור סביב המאגר הפך למוקד משיכה למטיילים ולחובבי צפרות.
רשות ניקוז ונחלים קישון וחברת מקורות מקיימות באתר אירועים ופעילויות קהילתיות, במיוחד בחגי סוכות ושבועות, אז פוקדים את המקום אלפי מבקרים.
תוכנית הפיתוח של הפארק האקולוגי כוללת מספר מרכיבים עיקריים:
שיקום בתי הגידול הלחים ושימור המערכת האקולוגית המקומית.
הקמת פארק תיירותי-חינוכי, המחולק לאזורי מחקר, חינוך ותיירות חקלאית.
הקמת מרכז צפרות, כחלק מרשת המרכזים הארצית.
שמירה על תפקודו ההנדסי של המאגר, תוך ויסות זרימת המים בנחל קישון והגנה על היישובים הסמוכים מפני הצפות.
מאגר פפאקטון הוא מאגר במערכת אספקת המים של ניו יורק, הממוקם במחוז דלאוור, ניו יורק.
הוא שוכן בהרי הקטסקיל על הענף המזרחי של נהר דלאוור, ונוצר על ידי בניית סכר דאונסוויל, והוא אוגר יותר מרבע מזרימת היובל.
המאגר נמצא 19 ק"מ דרומית לכפר דלהי ו-163 ק"מ צפונית-מערבית לעיר ניו יורק.
הוא צר ומפותל, אורכו כ-24 ק"מ ורוחבו כ-1.1 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר שלו.
עומק המאגר הוא מעל 49 מטרים בנקודה המקסימלית שלו והוא מכיל 531 מיליון מטרים מעוקבים של מים בקיבולת מלאה.
זה הופך אותו למאגר הגדול ביותר של מערכת המים העירונית מבחינת נפח.
מאגר פפאקטון מספק לעיר ניו יורק כמעט 25% ממי השתייה שלה.
מימיו מתרוקנים למנהרת דלאוור המזרחי, שאורכה 41 ק"מ, ליד האתר הקודם של פפאקטון, ומשם זורמים דרך אמת המים אל מאגר רונדאוט, אשר מתרוקן לאמת דלאוור, שאורכה 137 ק"מ.
הזרימה מנותבת מתחת לנהר ההדסון אל מאגר הענף המערבי במחוז פטנם, ניו יורק, ומשם אל מאגר קנסיקו במחוז וסטצ'סטר, מצפון לברונקס.
משם ממשיכה אמת המים אל מאגר הילוויו, משם הם מופצים באמצעות מנהרה למשתמשים בעיר.
המאגר שוכן על אדמה שנרכשה על ידי העיר ניו יורק בעמק בשנת 1942, והוביל לעקירת 974 בני אדם, להרס של ארבעה כפרים, ולשקיעה של כמעט רבע ממסילת הרכבת דלאוור והצפון .
הסכר, שהיה ממוקם בדאונסוויל , הושלם בשנת 1954, והצפתו הושלמה בשנת 1955.
המאגר הוא גורם משמעותי בכלכלה המקומית של דאונסוויל, שכן אלפי תיירים נוסעים לדאונסוויל מדי שנה כדי לדוג פורלים.
סירות מנוע אינן מורשות על המאגר; סירות שאינן ממונעות שעברו ניקוי בקיטור ועם תגים נדרשים, רשאיות להשתמש במאגר במהלך הקיץ.
מאגר מפלי קרוטון הוא מאגר במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, הנמצא בעיירות כרמל ובסאות' איסט במחוז פטנאם, ניו יורק, כ-80 ק"מ צפונית לניו יורק.
הוא חלק מאגן הניקוז של נהר קרוטון, ונוצר על ידי אגירת הענף המערבי והענף התיכון של נהר קרוטון, יובלים של נהר קרוטון, הזורם לנהר ההדסון.
המאגר שנוצר, ושהוכנס לפעילות בשנת 1911, משתרע על פני אגן ניקוז של 25.6 קמ"ר והוא יכול להכיל 54,000,000 מ"ק של מים בקיבולת מלאה.
זה כולל את כל גופי המים הזורמים למאגר.
מקורות המים באגן כוללים את נחל מייקלס ואת אגם גילעד,שהוא אחד משלושת האגמים הנשלטים באגן הניקוז של קרוטון.
המאגר מחולק לשלושה חלקים על ידי כבישים 35 ו-38 של מחוז פטנאם, החוצים אותו באמצעות גשרים ודרכי הגעה.
שטח הפנים שלו הוא 2,440 דונם.
מים מהמאגר זורמים למחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, דרך מאגר מסקוט ומאגר ניו קרוטון לפני שהם נכנסים לאמת המים החדשה של הקרוטון.
המים באמה זורמים דרך הברונקס אל מאגר פארק ג'רום.
מאגר רונדאוט הוא מאגר במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הוא ממוקם 121 ק"מ צפון-מערבית לעיר בהרי הקטסקיל, סמוך לקצה הדרומי של פארק קטסקיל , המחולק בין העיירות וווארסינג במחוז אלסטר ונברסינק במחוז סאליבן.
זוהי נקודת האיסוף המרכזית של אמת המים של דלאוור, המספקת מחצית מהצריכה היומית שלה.
מאגר רונדאוט הוא אגן יחיד באורך 10.5 ק"מ, בשטח של 8.30 קמ"ר, ומגיע לעומק מרבי של 53 מטר ליד הסכר.
העומק הממוצע הוא 22.5 מטר.
הגובה הוא 260 מטר מעל פני הים.
הוא מכיל 188 מיליון מטר מעוקב, המגיעים לא רק מאגן הניקוז של המאגר עצמו, ששטחו 247 קמ"ר, אלא גם ממאגרי קנונסוויל, נברסינק ופפאקטון דרך מנהרות דלאוור ונברסינק.
מכיוון ששלושת אלה נמצאים באגן הניקוז של נהר דלאוור, אזי כאמור, רונדאוט נחשבת על ידי מחלקת הגנת הסביבה של העיר כחלק ממערכת דלאוור למרות היותה בתוך אגן הניקוז של נהר ההדסון עצמו.
מאגר קנונסוויל הוא מאגר מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, במחוז דלאוור, ניו יורק.
הוא נוצר על ידי בניית סכר קנונסוויל בקצהו המערבי, אשר כלא מעל מחצית מהענף המערבי של נהר דלאוור.
הוא שוכן בחלקו המערבי של אגן הניקוז של דלאוור, והוא המאגר המערבי ביותר של ניו יורק.
הוא הוכנס לשירות בשנת 1964, והוא המאגר האחרון שנבנה במערכת העיר ניו יורק.
אמת המים של דלאוור ניזונה ממאגר רונדאוט, שבתורו ניזון מ-3 מנהרות המעבירות מים: מנהרת דלאוור המערבית, המובילה מים ממאגר קנונסוויל; מנהרת דלאוור המזרחי המעבירה מים ממאגר פפאקטון; ומנהרת נברסינק, המעבירה מים ממאגר נברסינק.
ביציאה ממאגר רונדאוט, מתחילה אמת המים.
משם היא יורדת דרום מזרחה לכיוון נהר ההדסון, וחוצה אותו בעומק של 150 מטר מתחתיו, למאגר הענף המערבי במחוז פוטנם (שהוא חלק מאגן הניקוז של נהר קרוטון, הכולל את זרימת מאגר בוידס קורנר במעלה הזרם – צפונית מערבית לו), ואז למאגרי קנסיקו והילוויו בדרום מחוז וסטצ'סטר.
מאגר נברסינק הוא מאגר במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הוא ממוקם בעיירה נברסינק בהרי הקטסקיל במחוז סאליבן, ניו יורק, 121 ק"מ צפון-מערבית לעיר.
המאגר ניזון מנהר נברסינק , היובל הארוך ביותר של נהר דלאוור.
המים הנאספים במאגר עוברים בתורם דרך מנהרת נברסינק, מרחק קצר מזרחה, למאגר רונדאוט, שם הם נאספים יחד עם המים ממאגרי פפאקטון וקאנונסוויל, המהווים את מרכיבי אמת המים של דלאוור ממערב לנהר ההדסון.
יחד, הם מספקים כמעט מחצית מהצריכה היומית של העיר.
אמת מים של מערכת הדלאוור מקבלת מים ממאגרי המים: רונדאוט, קנונסוויל, נברסינק ומאגר פפאקטון בגדה המערבית של נהר ההדסון, דרך תחנת ההשאיבה צ'לסי על הגדה המזרחית של נהר הדסון, מצפון לגשר ניוברג-ביקון, ואז לתוך מאגרים בגדה המזרחית, ומסתיימת במאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק.
יכולה לעבור שנה שלמה מהרגע שטיפת מים מהנגר העילי נכנסת למערכת הזו, עד שתגיע לברז בעיר, דרך רשת של מנהרות, סכרים ומאגרים, המובלים באמצעות כוח הכבידה בלבד.
מאגר קנסיקו הוא מאגר מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הוא משתרע על פני הערים נורת' קאסל ומאונט פלזנט , ניו יורק, ונוצר על ידי סכר קנסיקו בשנת 1885, שצבר מים מנהרות הברונקס והבייראם .
בנוסף להיותו אגן ניקוז משלו במחוז וסטצ'סטר, המאגר משמש כאגן ערבוב ומאחסן מים הן מאמת הקטסקיל והן מאמת דלאוור, כמו גם מניקוז מאגר ווסט ברנץ' ומאגר בוידס קורנר (הנמצאים בתוך אגן הניקוז של נהר קרוטון), אשר מתערבבים בווסט ברנץ' עם אלו של אמת דלאוור לפני שהזרימה המשולבת נישאת למאגר קנסיקו.
המאגר האחרון במערכת קטסקיל/דלאוור, קנסיקו, מוחזק על ידי סכר קנסיקו באורך 562 מטרים ובגובה 94 מטרים, ומכיל כ-110,000,000 מ"ק של מים.
המאגר הוא נקודת האיסוף של מאגר סקוהרי ומאגר אשוקאן של אמת המים קטסקיל; מאגר קנונסוויל, מאגר נברסינק, מאגר פפאקטון ומאגר רונדאוט של אמת המים דלאוור; ומי קו אגן הניקוז של נהר קרוטון ממאגר בוידס קורנר וממאגר הענף המערבי.
לגוף המים שנוצר אגן ניקוז של 34 קמ"ר והוא מכיל 116,000,000 מ"ק של מים בקיבולת מלאה.
אגן הניקוז של המאגר מספק רק 2% מאספקת המים של ניו יורק, בעוד שהשאר מגיע מהמאגרים שאליהם הוא מתחבר.
לאחר עזיבת קנסיקו, המים מטופלים באור אולטרה סגול במתקן איסטוויו של מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק, ומשם ממשיכים למאגר הילוויו.
מאגר הענף המערבי הוא מאגר מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הוא נוצר על ידי אגירת החלקים העליונים של הענף המערבי של נהר קרוטון, וממוקם במחוז פטנאם, ניו יורק, בעיירות כרמל וקנט , כ-80 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק.
המאגר שוכן לאורך הענף המערבי של נהר קרוטון, אחד משלושה ענפים של נהר קרוטון בתוך אגן הניקוז הגדול יותר של נהר קרוטון .
הוא הופעל בשנת 1895, והוא אחד מ-12 מאגרים באגן הניקוז של קרוטון בצפון מדינת ניו יורק, והשני בצפון.
הוא מורכב משני אגנים, המופרדים על ידי כביש המדינה 301 , ויכול להכיל עד 30,000,000 מ"ק של מים בקיבולת מלאה.
בנוסף לאגן הניקוז שלו, המשתרע על פני 32 קמ"ר, הוא מקבל את מימיו ממאגר בוידס קורנר במעלה הזרם, ובמידת הצורך, אספקה מאגם גלניידה, אגם מבוקר במערכת האספקה של העיר.
עם זאת, מאגר הענף המערבי משמש כאגן שיקוע למימי אמת המים של דלאוור, אגן הניקוז הדרומי מבין שני אגני הניקוז של הרי קטסקיל של העיר, הממוקם ממערב לנהר ההדסון.
זרימה ממאגר רונדאוט הגדול בהרבה, נקודת איסוף למאגרי קנונסוויל, נברסינק ופפאקטון, נשאבת על פני הנהר דרך תחנת השאיבה צ'לסי של אמת המים ליד ביקון, ניו יורק , בגדה המזרחית של הנהר במחוז דאטצ'ס , כ-105 ק"מ צפונה מניו יורק סיטי.
במהלך תקופות בצורת, מאגר הסניף המערבי מקבל גם מים הנשאבים ישירות מנהר ההדסון על ידי תחנת השאיבה צ'לסי.
הוא שימש למטרה זו במהלך הבצורות של 1965 ו-1966 ו-1985, וכן במהלך מאי 1989. לאחר שנקלטו במאגר הסניף המערבי, המאגר משחרר את מימיו המשולבים בחזרה לאמת דלאוור, כדי להוביל למאגר קנסיקו בדרום מחוז וסטצ'סטר.
מים מעבר לצרכיה של העיר ניו יורק במאגר הסניף המערבי, עוברים חזרה לסניף המערבי של נהר קרוטון, אשר נלכד במורד הזרם על ידי מאגר מפלי קרוטון , ומגיעים בסופו של דבר למאגר קרוטון החדש, שוב חלק מאגן הניקוז של קרוטון.
מאגר הילוויו הוא מאגר מים בשטח של כ-364 דונם בדרום מזרח יונקרס, ניו יורק.
הוא נבנה במשך שש שנים, בין השנים 1909–1915, על ידי מועצת אספקת המים של העיר ניו יורק, כדי לקבל מים מאמת המים של הקטסקיל החדשה שנבנתה, אשר ניקזה מים ממאגר אשוקן והורידה אותם למאגר קנסיקו, שם הם נוקזו בתורם חזרה להמשך של אמת המים של הקטסקיל, ונשלחו למאגר הילוויו.
למאגר עצמו קיבולת מקסימלית של 3,400,000 מ"ק, והמים מהמאגר מועברים דרך מנהרות המים מספר 1 ו-2 של ניו יורק סיטי.
התוכנית למנהרת המים מספר 3 של ניו יורק סיטי היא להעביר מים ממאגר קנסיקו, ולשלוח אותם ישירות למאגר הילוויו, ומשם לשאר ניו יורק סיטי.
במרץ 2019, חתמה מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק (DEP) על הסכם עם הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA) לכסות את המאגר עד 2049 כדי לעמוד בחוק מי השתייה הבטוחים .
הם גם הסכימו להגביר את המאמצים לניהול חיות הבר במאגר בינתיים, ולחסל קיני סנוניות בצוקים וללכוד או להרוג עופות מים.
מאגר הענף המזרחי הוא מאגר מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק בעיירה סאות'יסט , ניו יורק, במחוז פטנאם ונוצר על ידי אגירת הענף המזרחי של נהר קרוטון.
הוא מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר קרוטון, הוכנס לשירות בשנת 1891, והוא שוכן כ-56 ק"מ צפונית לעיר, בפינה הדרום-מזרחית של מחוז פטנאם.
מאגר הענף המזרחי משתרע על פני שטח של 2.12 קמ"ר, מגיע לעומק ממוצע של 9.8 מטרים, ומכיל 20 מיליון מ"ק בקיבולת מלאה.
הוא מנקז שטח של 190 קמ"ר.
מימיו זורמים חזרה לענף המזרחי של נהר קרוטון מדרום לסכר, משם למאגר דיברטינג, ומשם דרך נהר קרוטון למאגר מסקוט ומאגר ניו קרוטון , ומשם דרך נהר קרוטון לאמת המים החדשה של הקרוטון.
המים זורמים משם למאגר פארק ג'רום בברונקס לחלוקה בעיר.
אחד משני המאגרים הכפולים (מאגר זה ומאגר מפלי קרוטון), מחובר למאגר בוג ברוק דרך מנהרה באורך 542 מטר.
כאשר השניים נבנו, שם הפרויקט היה "מאגר כפול I".
פרויקט המאגר הכפול השני ("מאגר כפול II") ייצר את מאגרי מפלי קרוטון ודיברטינג.
הכפר סאות'איסט סנטר, הקרוי על שם העיירה סאות'איסט, נחרב והוצף כדי ליצור את מאגר המים.
חלקים מהכפר נותרו, כולל דרך סדום, למרגלות סכר סדום, המחזיק את המאגר.
בניית המאגר הציפה גם חלק מהכפר מילטאון בפינה הצפון-מזרחית של סאות'איסט, ליד אזור דפורסט קורנרס של ימינו.
מאגר ניו קרוטון הוא מאגר מים במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, המהווה חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, השוכן כ-35 ק"מ צפונית לניו יורק.
זוהי נקודת איסוף מים מכל המאגרים באגן הניקוז של נהר קרוטון.
המאגר הוא נקודת ההתחלה ומקור המים של אמת המים החדשה של הקרוטון, המובילה מים למאגר פארק ג'רום בברונקס לצורך חלוקה לעיר ניו יורק.
גידול האוכלוסייה המואץ בעיר, הביא לדרישה הולכת וגוברת של מי שתייה.
אם בשנת 1850 – 8 שנים לאחר תחילת הפעלתה של אמת המים העתיקה של הקרוטון, אוכלוסיית העיר מנתה 590,000 תושבים, הרי שבשנת 1880 היא מנתה כבר 1.919 מיליון נפש.
נדרשה תוספת מים משמעותית לעיר, ובשנת 1842 נהר קרוטון, יובל של נהר ההדסון, נאגר על ידי סכר קרוטון הישן כדי ליצור את אגם קרוטון.
זה היה מקור המים הראשון של העיר ניו יורק מחוץ לגבולותיה.
מימיו זרמו באמצעות אמת מים למאגר החלוקה של קרוטון במרכז מנהטן.
אמת מים החדשה של הקרוטון, הגדולה יותר, נפתחה ב-1890, בשאיפה להרחיב את אספקת המים של העיר.
מהנדסי ועדת האקוודוקט של העיר תכננו כבר בשנת 1884 סכר בגובה 84 עד 91 מטר, המשתרע על נהר קרוטון ליד פתחו הדרום מזרחי.
סכר זה, הידוע כסכר ניו קרוטון, הושלם בשנת 1906 (לגבי מיקומו המדויק, ראו במפת אגן הניקוז, משמאל, וההסבר בתחתיתהּ).
במעלה הזרם נסכרו שני היובלים המערבי והתיכון של הקרוטון , ויצרו את מאגר מפלי קרוטון שהוכנס לשירות בשנת 1911. בסוף שנות ה-90, העיר הפסיקה להשתמש במים ממערכת הקרוטון, מכיוון שהם הפכו יותר ויותר לא ראויים לשתייה.
מערכת הסינון מגינה על הציבור מפני מיקרואורגניזמים וגורמי מחלות כמו ג'יארדיה וקריפטוספורידיום .
לשם עבודות הקמת מתקן הטיהור, הושבתה מערכת הקרוטון והמאגר התרוקן בדצמבר 2008. הוא מולא מחדש והוחזר לשירות בתחילת 2014.
מאגר מסקוט הוא מאגר מים, במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, הממוקם בצפון מחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, מצפון לכפר קטונה , ובמרחק של 40 קילומטרים צפונית לעיר.
המאגר נבנה בתחילת המאה ה-20, והושלם בשנת 1905. הוא נוצר על ידי אגירת נהר מסקוט, יובל של נהר קרוטון, ונהר קרוטון עצמו, הוא יובל של נהר ההדסון.
מימי מסקוט מתנקזים למאגר ניו קרוטון, שם הם נישאים דרך אמת המים החדשה של הקרוטון אל הברונקס לצורך חלוקה בעיר ניו יורק.
המאגר משמש כנקודת האיסוף העיקרית הראשונה עבור כל המאגרים באגן הניקוז של נהר קרוטון.
אורכו כמעט 13 ק"מ, והוא יכול להכיל עד 19 מיליון מ"ק בקיבולת מלאה, ויש לו אגן ניקוז של 197 קמ"ר.
מים ממאגר מסקוט זורמים למאגר ניו קרוטון.
משם הם נכנסים לאמת המים החדשה של הקרוטון וזורמים דרומה למאגר פארק ג'רום בברונקס.
מים מאמת קרוטון מופצים בתוך העיר לחלקים מהברונקס, מנהטן ומערב קווינס.
מאגר ז'קלין קנדי אונאסיס הידוע גם בשם מאגר סנטרל פארק, הוא מאגר מים שהוצא משימוש בסנטרל פארק ברובע מנהטן בניו יורק, המשתרע מרחובות 86 עד 96 .
הוא משתרע על פני 430 דונם ומכיל מעל 3.8 מיליון מ"ק של מים.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, ניקולס דין, נשיא מועצת אמת המים העתיקה של הקרוטון, הציע לתכנן את סנטרל פארק סביב מאגר הקבלה הקיים שלו (שנודע אז כמאגר יורקוויל וכיום המדשאה הגדולה ובריכת הצבים בסנטרל פארק).
כדי להשלים את מערכת חלוקת מי השתייה בעיר, הושלם בשנת 1862 מאגר שני, מאגר סנטרל פארק.
לאחר בניית המאגר השני, הוא כונה בדרך כלל המאגר העליון, ומאגר יורקוויל כונה בדרך כלל המאגר התחתון.
המאגר התחתון הוצא משימוש בשנת 1903 ונהרס בשנות ה-30. בשנת 1993 הוצא המאגר העליון משימוש, והשליטה בו הועברה בסופו של דבר למחלקת הפארקים והנופש של עיריית ניו יורק .
שמו של המאגר שונה בשנת 1994 לכבוד ז'קלין קנדי אונאסיס, כדי להנציח את תרומתה הרבה לעיר.
למרות שהוא כבר לא חלק ממערכת אספקת המים של ניו יורק, המאגר מספק מים לבריכה בפארק ולהרלם מיר הסמוכים.
המאגר מוקף במסלול הליכה שמשמש בעיקר רצים לפעילות ג'וגינג, כולל כמה דמויות מאד מפורסמות.
המסלול מופרד מהמים על ידי גדר שהותקנה בשנת 2003 כדי לשחזר את גדר הברזל היצוק המקורית של המאגר מהמאה ה-19. העיצוב התבסס על קטע מהגדר המקורית שהתגלה על ידי צוללנים בתחתית המאגר.
בתי השער הצפוניים והדרומיים מחוברים באמצעות שביל המואר סולארית החוצה את המאגר, שהוא למעשה ראש קיר המפצל את המאגר לשני תאים.
הפירוק נועד לאפשר ניקוז של מחצית אחת לצורך תחזוקה בעוד שהמחצית השנייה המשיכה לתפקד.
כפי שתוכנן במקור, בית השער הצפוני שאב מים לתוך המאגר, בעוד שבית השער הדרומי שאב מים החוצה, כדי לספק מים למנהטן תחתית.
ישנו לוח שעון על חזית בית השער הדרומי, לאורך רחוב 86, בעוד שלחזית האחורית של בית השער הדרומי יש מרפסת.
בתי השער הוצאו משימוש בשנת 1993 אך נותרו במקומם, ושולטים במפלס המים במאגר.
מאגר הענף התיכון הוא מאגר מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, הממוקם בעיירה סאות'איסט במחוז פטנאם, 65 ק"מ צפונית לעיר.
הוא נוצר בשנת 1878 על ידי סכירת הענף התיכון של נהר קרוטון, והוא אחד משנים עשר מאגרים באגן הניקוז של הנהר.
המאגר משתרע על פני 1.6 קמ"ר, עם עומק ממוצע של 9.4 מטר, אם כי אזורים מסוימים בקצה הדרומי של המאגר מגיעים עד לעומק של 15 מטר.
המאגר מנקז שטח של 55 קמ"ר המגיעים עד למחוז דאטצ'ס .
בקיבולת מלאה, הוא מכיל 6.4 מיליון מ"ק.
מאגר הענף התיכון מתנקז למאגר מפלי קרוטון, אשר מקבל גם מי גלישה ממאגר הענף המערבי, שהוא חלק מאגן הניקוז של הענף המערבי של נהר קרוטון.
מאגר מפלי קרוטון מתנקז חזרה לענף תיכון של הנהר, ומשם לנהר קרוטון עצמו, הזורם למאגר מסקוט, ואחר כך למאגר ניו קרוטון, לפני שהוא נכנס לאמת המים החדשה של הקרוטון.
המים באמה זורמים דרך הברונקס אל מאגר פארק ג'רום, לפני שהם נכנסים למערכת החלוקה של ניו יורק.
מאגר טיטיקוס הוא מאגר מים הממוקם בעיירה נורת' סיילם במחוז וסטצ'סטר, 48 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק.
הוא נוצר כתוצאה מסכירת נהר טיטיקוס אשר ממשיך מערבה ומתנקז למאגר מסקוט.
הוא אחד משנים עשר מאגרים באגן הניקוז של נהר קרוטון במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הוא מספק מים למערכת מאז 1893. המאגר ממוקם בגובה של 98.5 מטרים מעל פני הים.
במלוא קיבולתו, הוא מכיל 2.7 מיליון מ"ק.
שטחו 2.7 קמ"ר, אורכו 3.2 ק"מ, עומקו המקסימלי מעט יותר מ-18 מטרים, עומקו הממוצע הוא 9.8 מטר.
אורך חופיו מגיע ל-13 קמ' והוא מנקז שטח של 62.4 קמ"ר בצפון סיילם ולואיסבורו .
נהר טיטיקוס, המזין את הקצה המזרחי של המאגר, מתחיל יותר מחמישה מיילים משם ב-רידג'פילד , קונטיקט.
הוא מנקז גם חלק ניכר מצפון רידג'פילד ורידג'ברי, קונטיקט.
המים מהמאגר זורמים תחילה לאורך נהר טיטיקוס למאגר מסקוט, לאחר מכן למאגר ניו קרוטון ולבסוף לאורך אמת המים החדשה של הקרוטון, שאורכה 38.6 ק"מ, למאגר פארק ג'רום בברונקס, שם הם הופכים לחלק ממקור המים היומי של העיר.
מאגר נהר קרוס הוא מאגר מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, הממוקם ישירות ממזרח ומצפון למחוז וסטצ'סטר הצפוני, במדינת ניו יורק, בכפר קטונה .
המאגר הוא חלק מאגן הניקוז קרוטון של המערכת, והוא שוכן בתוך העיירות בדפורד , לואיסבורו ופאונד רידג' , כמייל אחד מזרחית לכפר קטונה, ויותר מ-40 ק"מ צפונית לניו יורק.
הוא נבנה בסביבות תחילת המאה ה-20 על ידי סכירת נהר קרוס, יובל של נהר קרוטון, אשר בסופו של דבר זורם לנהר ההדסון.
המאגר הוכנס סופית לשירות בשנת 1908. גוף המים שנוצר הוא אחד מ-16 (12 מאגרים ו-4 אגמים מבוקרים) באגן הניקוז קרוטון, אגן הניקוז הדרומי ביותר של ניו יורק.
אורכו של המאגר הוא כ-5.1 ק"מ, אגן הניקוז שלו הוא 78 קמ"ר, והוא יכול להכיל 39,000,000 מ"ק של מים בקיבולת מלאה, מה שהופך אותו לאחד המאגרים הקטנים יותר במערכת הובלת המים לעיר.
מים מהמאגר זורמים דרך המשך של נהר קרוס, המתנקז למאגר מסקוט שזורם למאגר ניו קרוטון (ניתן לעקוב אחר המסלול במפה שמשמאל), שם זרימת אגן הניקוז קרוטון נכנסת לאמת המים החדשה של הקרוטון ומובלת למאגר פארק ג'רום בברונקס לחלוקה בעיר ניו יורק.
מאגר חלוקת המים של מערכת הקרוטון הידוע גם כמאגר מוריי היל, היה מאגר מים עילי ברחוב 42 והשדרה החמישית ברובע מנהטן בניו יורק.
הוא השתרע על פני 16 דונם והכיל 76,000 מ"ק, וסיפק לעיר מי שתייה במהלך המאה ה-19. קירות הגרניט הגדולים שלו, שגובהם היה 15 מטרים, והציגו חזית בסגנון מצרי עתיק, היו בעובי 7.6 מטרים.
מעל החומות הייתה טיילת ציבורית שהציעה נופים פנורמיים; אדגר אלן פו נהנה לטייל שם.
אמת המים העתיקה של הקרוטון הייתה מקור המים העיקרי של ניו יורק כשהוקמה.
בנייתה החלה במאי 1837, ומילויה החל ב-4 ביולי 1842, ובפרסום נרחב.
לפני בניית האמה, מים הושגו מבורות מים, בארות וחביות מי גשמים.
האמה והמאגר קיבלו את שמם ממקור המים: סדרה של תעלות תת-קרקעיות ברובן, שהביאו מים מנהר קרוטון בצפון מחוז וסטצ'סטר, לברזים של ניו יורק.
המאגר נהרס בשנות ה-90 של המאה ה-19. כיום, הסניף הראשי של הספרייה הציבורית של העיר ניו יורק, הממוקם בחלקו המזרחי של פארק בראיינט, ניצב באותו מיקום.
חלק מהיסודות המקוריים של המאגר, העשויים שיש גרניט, עדיין ניתן למצאם בחלק הדרומי של הספרייה.
כיום מים מסופקים לעיר ניו יורק בעיקר דרך שלוש מנהרות המים העירוניות.
מאגר סנטרל פארק/מאגר ז'קלין קנדי אונאסיס שהוצא משימוש עדיין עומד על תילו, אך לא פעל, כחלק ממערכת אמת המים החדשה של הקרוטון, מאז שנת 1993.
נוסעי הרכבת התחתית יכולים לראות תצלומים היסטוריים המציגים את מאגר המים לשעבר.
התצוגה ממוקמת על הקיר במעבר התת-קרקעי המחבר את תחנת השדרה החמישית בקו פלאשינג של רכבת התחתית של ניו יורק (קו 7 המאסף והמהיר) ואת תחנת רחוב 42-בריאנט פארק בקו השדרה השישית של IND (קווי B, D F-M).
מספר שנים לפני שהמאגר נהרס, היו שני לוחות מחוברים למאגר.
הכתובת עליהם התייחסה לאישים ולתאריכים הקשורים בסיפור הקמת ותפעול מאגר החלוקה, כולל פרטים אודות מערכת אמת המים העתיקה של הקרוטון.
מאדאם טוסו היא רשת עולמית של מוזיאונים לבובות שעווה הקרויה על-שמה של הפסלת הצרפתייה מארי טוסו.
סניפה הראשי של הרשת נמצא בלונדון שבאנגליה.
המוזיאונים ברשת זו מציגים אישים היסטוריים או אישים מפורסמים בכל תחום שהוא (מדינאים, בדרנים וכדומה), במטרה להמחיש כיצד נראו ומה עשו, בעזרת בובות השעווה המוצגות בהם.
היסטוריית מוזיאון מאדאם טוסו הראשון
המוזיאון הראשון ברשת מאדאם טוסו הוקם על ידי מארי טוסו, שהייתה פסלת שעווה.
תערוכת פסלי השעווה הראשונה נערכה בשנת 1770 בעיר פריז שבצרפת, ובה הוצגו פסליו של הרופא פיליפ קורטיוס.
עקב הצלחתה הרבה והתגובות החיוביות של המבקרים הועברה התערוכה לפאלה רויאל בפריז ב-1776. בשנת 1782 נפתחה תערוכה נוספת בבולוור דו טמפל.
אמה של טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את הבת את אמנות הפיסול בשעווה.
טוסו יצרה את פסלה הראשון, פסל של וולטר, בשנת 1777. בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם ובהם בנג'מין פרנקלין וז'אן-ז'אק רוסו.
לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו.
בשנת 1792 עברה מארי טוסו לאנגליה עם אוסף הפסלים שלה.
בשנת 1835 נפתח המוזיאון ברחוב בייקר ובשנת 1884 עבר למשכנו הנוכחי, בדרך מרילבון בלונדון.
מוזיאון מאדאם טוסו נחשב לאטרקציה תיירותית גם כיום.
פַסלי השעווה שלמדו את עבודתה של מארי טוסו ממשיכים לפסל דמויות עכשוויות, דבר המושך אנשים רבים למקום, להצטלם עם הדמויות.
בעוד שבעבר פוסלו בעיקר פוליטיקאים ושחקנים ותיקים, בשנות האלפיים ניתן למצוא בין הדמויות המפוסלות ידוענים כגון בריטני ספירס, בראד פיט, אנג'לינה ג'ולי וחברי להקת הביטלס.
מלבד הפסלים ישנו במוזיאון "חדר אימים", המציג בין היתר מסכות מוות של בני אצולה צרפתים שראשם נכרת בגיליוטינה, וכן פסלי פושעים ורוצחים.
למוזיאון המצליח עשרים וחמישה סניפים ברחבי העולם.
הבובות במוזיאונים השונים אינן זהות, ובכל מקום ניתן למצוא בובות המתאימות לרוח המקום, וכן בובות של ידוענים או פוליטיקאים מקומיים, שאין להן מקום במוזיאון במדינה אחרת.
+סניפים פעיליםיבשתמדינהעירפעילותערךאוקיאניהאוסטרליהסידני2012-הווהקייםאירופהאוסטריהוינה2011-הווהגרמניהברלין2008-הווההולנדאמסטרדם1970-הווההונגריהבודפשט2023-הווההממלכה המאוחדתבלקפול2011-הווהלונדון1835-הווהטורקיהאיסטנבול2016-הווהצ'כיהפראג2019-הווהאמריקה הצפוניתארצות הבריתהוליווד2009-הווהלאס וגאס1999-הווהנאשוויל2017-הווהניו יורק2000-הווהאורלנדו2015-הווהסן פרנסיסקו2014-הווהאסיהאיחוד האמירויות הערביותאבו דאבי2021-הווההודודלהי2017-2020, 2023-הווההונג קונג -2000-הווהקייםיפןטוקיו2013-הווהסיןבייג'ינג2014-הווהצ'ונגצ'ינג2016-הווהשאנגחאי2006-הווהווהאן2013-הווהסינגפור -2014-הווהתאילנדבנגקוק2010-הווה
+סניפים לא פעיליםיבשתמדינהעירפעילותאמריקה הצפוניתארצות הבריתוושינגטון די.
מאדאם דו בארי (; 19 באוגוסט 1743 - 8 בדצמבר 1793) הייתה קורטזנה שהפכה לפילגשו של לואי החמישה-עשר מלך צרפת והוצאה להורג במהפכה הצרפתית.
מארי ז'אן בקו נולדה בווקולר, לורן, צרפת כבת מחוץ לנישואין של אן בקו (Anne Bécu).
אמה, אן, לא הייתה נשואה, ואביה היה ככל הנראה הנזיר הקתולי ז'אן-בטיסט גורמאן (Jean Baptiste Gormand).
את לימודיה של מארי במנזר מימן אחד מהמאהבים של אמה.
בגיל 15 עברה מארי לפריז, שינתה את שמה לז'אן רנקון (Jeanne Rancon) ועבדה כשולייה בחנות.
בשל יופייה הרב, התאהב בה ז'אן דו בארי (Jean du Barry) בשנת 1763, הפך אותה לפילגשו והציג אותה בחברה הגבוהה הפריזאית.
מאדאם דו בארי יצרה קשרים רומנטיים עם אנשים עשירים (ובהם הדוכס לואי פרנסואה ארמאנד דו פלסי (Louis François Armand du Plessis), הדוכס רישליה) וכך שיפרה את מצבה החברתי.
בשנת 1768 פגשה לראשונה את מלך צרפת, לואי ה-15 ובשנת 1769 הפכה לפילגשו של המלך, אשר פילגשו הקודמת מאדאם דה פומפדור נפטרה מספר שנים קודם לכן.
על מנת שתוכל להיחשב כפילגש מלכותית היה עליה לקבל קודם לכן תואר אצולה.
לואי ה-15, אשר רצה אותה כפילגשו, דאג להפכה לבעלת תואר אצולה באמצעות הוראה לאחיו של הדוכס דו בארי, הרוזן גיום דו בארי (Guillaume du Barry) לשאת אותה לאישה.
מאדאם דו בארי הוצגה רשמית כפילגש מלכותית בפני חצר המלוכה ב-2 באפריל 1769.
בשונה ממאדאם דה פומפדור, השפעתה על החלטות המלך בעניין יחסי החוץ של צרפת וכלכלת צרפת הייתה מועטה, אולם היא הייתה בין אלה שלחצו על המלך והביאו למפלתו של אטיין פרנסואה דה שואזל, דוכס שואזל, וכן בשל השפעתה השקיע המלך כספים רבים בתמיכה באמנים רבים.
יחסיה של מאדאם דו בארי עם מארי אנטואנט, אשת יורש העצר, היו עוינים, בשל דעותיה של מארי אנטואנט על מוצאה הנחות של דו בארי, ובשל דעותיה של דו בארי וניסיונותיה להשפיע על המלך בעניין יחסי החוץ של צרפת עם אוסטריה (מולדתה של אנטואנט).
זמן קצר לפני מותו של המלך, במאי 1774, גורשה מאדאם דו בארי מחצר המלוכה, ונשלחה למנזר פונט-או-דאם (Pont-aux-Dames), מאחר שהמלך היה סבור שנוכחותה בקרבת מיטת חוליו תמנע ממנו לקבל מחילה על חטאיו.
מאדאם דו בארי הוצאה להורג בגיליוטינה בכיכר המהפכה לאחר שהורשעה במשפט בטענה כי סייעה לאנשי אצולה צרפתים להימלט מהצדק של המהפכה הצרפתית.
מילותיה האחרונות היו: "רק עוד רגע אחד, אדוני התליין, רגע קטן אחד".
בעת ביקורה בלונדון, היוותה השראה למאדאם טוסו ודמותה כדמות "היפהפייה הנרדמת" המוצגת במוזיאון השעווה של מאדאם טוסו היא פסל השעווה העתיק במוזיאון.
מילותיה האחרונות של דו בארי הפכו לסמל אקזיסטנציאליסטי ומוזכרות פעמים בספרו של פיודור דוסטויבסקי "אידיוט".
דו בארי מוצגת גם במאנגה\אנימה הידועה "הוורד של ורסאי".
בשנת 2023 יצא לאקרנים הסרט "ז'אן דו בארי" שעוסק בדו בארי, בבימויה של מייוון, שגם מככבת בו בתפקיד המאדאם, לצידו של ג'וני דפ בתפקיד המלך לואי.
ז'אן-אנטואנט פואסון, מרקיזת פומפדור (29 בדצמבר 1721 – 15 באפריל 1764), הידועה גם בתור מאדאם דה פומפדור הייתה פילגשו המפורסמת של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
מאדאם דה פומפדור נולדה בשנת 1721 בפריז בשם ז'אן-אנטואנט פואסון.
משערים כי אביה הביולוגי היה הבנקאי העשיר לה נורמאן דה טורנהם, אשר הפך לאפוטרופוס שלה בשנת 1725 לאחר שאביה הרשמי, פרנסואה פואסון, ברח מצרפת בשל שערורייה למשך שמונה שנים.
ז'אן-אנטואנט נחשבה לבחורה אינטליגנטית, משכילה ונאה ביותר, והייתה מוכשרת בריקוד, גילוף ונגינה על קלאוויקורד.
בשנת 1741, בגיל 19, התחתנה עם שארל-גיום לה נורמנט ד'אטיול (אחיינו של אפוטרופוסה, וככל הנראה בן דודה).
לזוג נולדו שני ילדים, בן ובת, שמתו בילדותם.
הם התגוררו בטירה בפריז אותה העניק להם אביה של ז'אן-אנטואנט, שם הפכה למרכזם של מעגלי החברה הנחשבים בעיר, ובני דורה העידו עליה כעל אישה יפה ביותר ובעלת שמחת חיים.
בשנת 1745 הוזמנה ז'אן-אנטואנט לנשף מסכות מלכותי על ידי חבורת חצרנים, ביניהם חמיה, ששאפו להתקרב למלך לואי החמישה עשר דרך אישה יפה.
המלך, שהיה עדיין שרוי באבל על מותה של פילגשו הקודמת, דוכסית שאטורו, הבחין במהלך הנשף בז'אן-אנטואנט, שהייתה מחופשת לאלה דיאנה.
היא הפכה במהרה למבקרת קבועה בארמון ורסאי ואף קיבלה דירה פרטית, שהייתה ממוקמת בדיוק מעל לזו של המלך.
ביולי של אותה השנה הוא העניק לה במתנה את אחוזת פומפדור שבחבל לימוזן ובנוסף העניק לה תואר מרקיזה.
מיד לאחר מכן היא נפרדה רשמית מבעלה.
ב-14 בספטמבר, כשהיא בת 23, היא הוצגה רשמית בחצר המלוכה, ובמהרה החלה לספוג את חיציהם של האריסטוקרטים בחצר, שלא אהבו את העובדה שהפילגש החדשה של המלך הייתה בורגנית ולא מהאצולה.
בשנת 1749 רכשה המרקיזה את שאטו דה לה סל, ארמון הממוקם קרוב לוורסאי, שם אירחה לעיתים קרובות את המלך.
המלכה, מריה לשצ'ינסקה, ויורש העצר הצרפתי, לעתיד לואי השישה עשר, התחננו בפני המלך לסיים את הרומן הראוותני, אולם ללא הצלחה.
לאחר שנת 1752 הפכו היחסים בין המלך למאדאם דה פומפדור לאפלטוניים, אולם הם נותרו ידידים קרובים ביותר.
היא הצליחה לשמור על מעמדה גם על ידי כך שהשיגה למלך בחורות נאות וצעירות, וגם על ידי שמירה על יחסים טובים עם המלכה ועם שריו של המלך.
בשנת 1753 רכש עבורה לואי את "אוטל אברו", הידוע כיום בתור ארמון האליזה, משכנו של נשיא צרפת.
בניגוד לדעה הרווחת, לא הייתה למאדאם דה פומפדור השפעה פוליטית ישירה רבה על המלך, אלא בעקיפין על ידי תמיכה באנשי חצר מסוימים ולא באחרים.
היא תמכה בעמדתו של אטיין פרנסואה דה שואזל, דוכס שואזל, אשר עודד את המדיניות של התרחקות מפרוסיה וכריתת ברית עם אוסטריה ההבסבורגית - מהלך מדיני שהוביל לתחילתה של מלחמת שבע השנים על תוצאותיה הרות האסון לצרפת: אובדן מושבותיה בצפון אמריקה - צרפת החדשה.
ז'אן אנטואנט הייתה ידועה בכישוריה האינטלקטואליים, והייתה מיודדת עם וולטר עוד לפני שהגיעה לחצר המלוכה, ואף תמכה בפרויקט "האנציקלופדיה הגדולה" (Encyclopédie) של דני דידרו.
היא תכננה מבנים כמו כיכר לואי ה־15 והטריאנון הקטן שתוכנן על ידה ועל ידי אחיה, המרקיז דה מאריניי, ואף הייתה אחראית להקמתו של בית החרושת לפורצלן בסוור (Sèvres), שהפך לאחד מיצרני הפורצלן החשובים באירופה.
מאדאם דה פומפדור, שהתלוננה לעיתים קרובות על האוויר הקר שבתוך ארמון ורסאי, נפטרה ממחלת השחפת ב-15 באפריל 1764, בגיל 42.
אחרי מותה, ירשה מאדאם דו בארי את מקומה.
פרנסואז ד'איסמבור ד'אפונקור, מאדאם דה גרפניי הייתה אפיסטולרית שחיה בצרפת ונודעה ביכולת כתיבתה ברחבי אירופה.
דה גרפניי נולדה בננסי שבדוכסות לוריין, כאחייניתו הקטנה של ז'ק קלו, פרנסואז ד'איסמבור ד'אפונקור.
בינואר 1712 נישאה לפרנסואה הוגו דה גרפניי, ונפרדה ממנו בגלל יחסו האכזרי אליה בשנת 1723. שלושת ילדיהם מתו בינקותם.
בסלון שלה ברחוב אנפר בפריס התארחו משוררים ופילוסופים, שזכו אף לכינוי "חבורת הנשמות היפות".
עם המתארחים בסלון נמנו אנשים כהנו, נשיא הפרלמה בפריס, פונטנטל, הלווטיוס, לה הרפ, וואסנון, דני דידרו וידידיה הטובים וולטר ומאדאם דה שטלה (Madame du Châtelet).
יומניה והתכתבויותיה הענפות (כולל 2,500 מכתבים הממלאים שלושה עשר כרכים) כוללים תיעוד מפורט של המבנה החברתי, הספרותי והפוליטי של צרפת במאה השמונה עשרה וכן תיעוד של הקנוניות והרכילות של התקופה.
דה גרפניי לא עשתה כל מאמץ במכתביה להשיג סגנון ספרותי מסולסל וכתבה בשפה יומיומית, מה שהופך את מכתביה לתיעוד מרתק לא רק מבחינה היסטורית אלא גם מבחינה לשונית ולקסיגרפית.
מארי דה רבוטין-שנטל, המרקיזה מסבינייה הייתה אשת אצולה בצרפת של המאה ה-17 ונודעה, כבר בזמנה, במכתבים שכתבה בכישרון רב וששיקפו את נקודת מבטה על מאורעות ואישים מרכזיים בחייה של האומה הצרפתית.
מאדאם דה סבינייה נולדה בפריז למשפחת אצולה בשנת 1626. היא התייתמה מהוריה כשהייתה בת שבע שנים, אך ירשה את עושרם הרב וקיבלה את חינוכה מטובי המחנכים בפריז, תחת השגחתו של דודה, שהיה האפוטרופוס שלה.
בגיל 18 היא נישאה לאנרי, המרקיז של סבינייה מברטאן, ובגיל 25 התאלמנה כשבעלה נהרג בדו-קרב, בשנת 1651. היא ירשה את התואר "מרקיזה" ואת בית הכפר של בעלה בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת.
על אף שהיו לה מחזרים רבים, מאדאם דה סבינייה לא נישאה שנית, ודאגה לחינוכם של בנה ושל בתה.
בנה קרא לה את הסיפורים של רבלה כדי לשעשע אותה.
היא קראה את פסקל, אך לא הושפעה מחווייתו הדתית.
היא קראה את ורגיליוס ואת סלוסטיוס בלטינית, את מונטיין בצרפתית, והכירה היטב גם את מחזותיהם של קורניי ושל רסין.
מאדאם דה סבינייה השתתפה בחיי החברה הגבוהה ובחוגים הספרותיים של פריז.
בין ידידיה היו הדוכסית מאדאם דה לה פאייט, פרנסואה דה לה רושפוקו וניקולה פוקה, שהיה שר הכספים של המלך לואי ה-14.
עד שנת 1661 היא נהגה לנסוע לביתה הכפרי בברטאן, והייתה מאושרת בחיק הטבע ובחברתם של האיכרים.
בשנת 1669 נישאה פרנסואז, בתה האהובה, לדוכס של גריניאן, שציפה להתמנות לתפקיד בחצרו של לואי ה-14. אך המלך מינה אותו למושל חבל פרובאנס שבדרום מזרח צרפת.
בשנת 1671 עזבה פרנסואז את פריז כדי להצטרף לבעלה בשאטו גריניאן שבפרובנס.
מאורע זה גרם צער עמוק למאדאם דה סבינייה, שאהבה את בתה יותר מכל, כפי שכתבה באחד ממכתביה אליה: "התכתבותי אתך מהווה את האושר היחיד של חיי.".
בשנת 1673, מכתביה לבן דודה, הסופר רוז'ה דה ביסי-ראביטן, ומכתבים אחרים שלה, כולל קטעים ממכתביה לבתה, הועתקו ונקראו על ידי רבים מאנשי החוגים הספרותיים של פריז, אך היא סירבה להוציא לאור את מכתביה.
בשנותיה האחרונות, חלתה מאדאם דה סבינייה בדלקת מפרקים.
בשנת 1694 נסעה מאדאם דה סבינייה לביקורה האחרון אצל בתה, שממנו לא חזרה.
היא נפטרה בשאטו גריניאן בשנת 1696.
למעלה מ-15,000 ממכתביה שרדו עד ימינו אלה ומהווים עדות חיה למה שהתרחש בפריז של תקופתה.
רובם של המכתבים, כחלק מהתכתבות שנפרשה על-פני 25 שנה, נכתבו לבתה, מאחר שהמרקיזה נהגה לכתוב לה פעם ביום ואפילו פעמיים.
בנוסף להצצה ההיסטורית שמספקים המכתבים הרי שבכתיבתה של המרקיזה משתקפות גם אישיותה, מגרעותיה ומידותיה הטובות.
בין היתר הביעה רגישות לסבלם של העניים וגינתה את מה שראתה כחוסר מוסריות של החברה שבה חייה.
היא כתבה על חיי הכפר כפי שכתבה על החברה הפריזאית של זמנה.
היא תיארה בפרטי פרטים את משפטו של שר הכספים ניקולה פוקה שהואשם במעשי שחיתות ובהתעשרות על חשבון הציבור.
היא ניסתה לעזור לו כידידה, אך הוא נידון למאסר עולם.
לאחר שחלתה, איבדה את חדוות החיים וכתבה:
"באתי לעולם שלא מרצוני ועלי לעוזבו.
כיצד ומתי יבוא עלי מותי?
מחשבות אלה מעסיקות אותי מאוד, ואני חושבת שהמוות הוא דבר איום, וכי אני שונאת את החיים מפני שהם מובילים אותי אל מותי, יותר מאשר מפני שהם מלאי ייסורים.
תוכלו לומר כי אני רוצה בחיי נצח.
אך אם תשאלו לדעתי, הייתי מעדיפה למות בזרועותיה של המינקת שלי.
דבר זה היה מונע ממני חרדה, ומעניק לי את השמים כולם בביטחון ובקלות."
מאחר שכישרון כתיבתה ויכולת הביטוי שלה היו שם-דבר בצרפת של המאה ה-17 עוד בימי חייה, כאשר הגיעו מכתביה ליעדם הם נקראו על ידי אנשים רבים, או בנוכחותם של אנשים רבים, מעבר לנמענים המקוריים של המכתבים.
בשנת 1726, שלושים שנה אחרי מותה, פורסמו מכתביה של המרקיזה דה סבינייה וכיום הם מהווים אוצר של הספרות הקלאסית של צרפת.
מארי-מדלן פִּיוש דה לה ורן, הרוזנת דה לה פָאיֶיט , הידועה יותר בשם מאדאם דה לה פָאיֶיט (Madame de La Fayette), הייתה סופרת צרפתייה.
מחברת הרומן "הנסיכה מקלֶב", הרומן ההיסטורי הצרפתי הראשון.
דה לה פאייט נולדה בפריז למשפחת אצולה.
אביה היה שר הסייסים של מלך צרפת, ואמה הייתה בתו של אחד מרופאי חצר המלכות.
ב־1650 נפטר אביה, ובאותה שנה אמה נישאה לרנו דה סבינייה (דודה של מאדאם דה סבינייה).
מגיל 16 שימשה בחצרה של העוצרת אן מאוסטריה, אמו של המלך לואי הארבעה עשר, וקיבלה את חינוכה באיטלקית ובלטינית.
השתתפה בחוגים הספרותיים שנערכו בביתה של קתרין דה ראמבוייה, ובביתה של מדלן דה סקודרי.
ב־1655, כשהייתה כבת 21, נישאה לפרנסואה מוֹטיֶיה, הרוזן דה לה פאייט, שהיה מבוגר ממנה ב־18 שנה, וילדה לו שני בנים.
היא התגוררה באחוזתו של בעלה בחבל אוברן שבדרום צרפת, אך ביקרה בפריז לעיתים קרובות, השתלבה בחיי החברה הגבוהה והחלה לקיים חוג ספרותי משלה.
ב־1659 נפרדה מבעלה ועברה להתגורר בפריז.
ב־1662 פרסמה בעילום שם את הרומן "הנסיכה ממוֹנפֶּסיֶיה" (La Princesse de Montpensier).
ב־1665 התיידדה עם פרנסואה דה לה רוֹשְׁפוּקוֹ, מחבר האמרות הנודע, שהכיר לה רבים מאנשי הספרות של התקופה, ובהם רָסין וניקולה בּוּאַלוֹ.
יצירתה החשובה ביותר היא הרומן "הנסיכה מִקְלֵב", שפורסם תחילה בעילום שם ב-1678 וזכה להצלחה רבה בציבור.
יצירה זו נחשבת על ידי רבים כסוללת דרך של הרומן הצרפתי.
אחרי מותו של ידידה לה רושפוקו, מיעטה להשתתף בחיי החברה.
אחרי מותה של מאדאם דה לה פאייט ב־1693 יצאו לאור ספריה "הרוזנת מטנד" (La Comtesse de Tende; 1718), "סיפורה של הנרייטה מאנגליה" (Histoire d'Henriette d'Angleterre; 1720) ו"זיכרונות מחצר המלכות הצרפתי" (Memoires de la Cour de France; 1731).
מאדאם דה לה פייט, הנסיכה דה מונפנסייה : סיפורה של הנסיכה לבית מונפסייה תחת שלטונו של שארל ה-IX מלך צרפת, תרגמה מצרפתית: אביבה ברק־הומי ; עורך הספר והתרגום: ראובן מירן, בנימינה: נהר ספרים, תשפ"ב 2022
מאדאם דה לה פיט, הנסיכה דה קלֶיו, תרגם מצרפתית ירוחם לוריא, תל אביב: דביר (ספרית גביש), תשל"ו 1975. ("הנסיכה מִקְלֵב")
מאדאם דה סַבְּלֶֶה (1599 - 16 בינואר 1678), בשמה המלא מדלן דה סוּבְרֶה, המרקיזה מסַבְּלֶֶה (Madeleine de Souvré, marquise de Sablé) מחברת אמרות צרפתייה.
היא נולדה בשם מדלן דה סוברה לאב שהיה איש החצר של אנרי השלישי, אנרי הרביעי ולואי השלושה עשר, מלכי צרפת, וקיבלה השכלה מעולה בחצר המלכות.
ב-1614 נישאה למרקיז דה סבלה.
החל בשנות השלושים של המאה ה-17 השתתפה בחוג הספרותי של מאדאם דה רמבוייה בפריז, שהיה ראשון מסוגו בצרפת.
ב-1640, אחרי מות בעלה, הכירה בחוג הספרותי את מדליין דה סקודרי, שתיארה אותה בשם הבדוי "פרטני נסיכת סלמיס" בנובלה "ארטמן, או כורש הגדול", שהופיעה בהמשכים מ- 1649 עד 1653. באותן שנים התחולל בפריז מרד נגד בית המלוכה הצרפתי.
רבים מאנשי החוג הספרותי של מאדאם דה רמבוייה נאסרו או נמלטו מן העיר, ומאדאם דה סבלה הקימה חוג ספרותי משלה, שבו השתתפו בין היתר מאדאם דה סבינייה, מאדאם דה לה פאייט, והחל מ-1659 גם פרנסואה דה לה רושפוקו.
המשתתפים עשו זאת להרגל לשחק במשחק "האמרות".
מישהו היה מעלה רעיון והמשתתפים דנו בו ונתחו אותו מכל צדדיו.
ביתה של מאדאם דה סבלה נמצא בסמוך לפור רויאל דה פריז, שהיה מנזר לנשים שצידדו בתורתו של התאולוג קורנליוס יאנסן.
גם מאדאם דה סבלה ופרנסואה דה לה רושפוקו צידדו בתורה זו, שלפיה האדם מושחת מטבעו בגלל החטא הקדמון והחיים בעולם הזה הם הבל ושווא.
הם כתבו אמרות בנושאי אופי האדם והמוסר החברתי, ועבדו במשותף על פיתוחן.
מאדאם דה סבלה כתבה 81 אמרות, אך גם לקחה חלק נכבד בפיתוח אמרותיו של פרנסואה דה לה רושפוקו, שהתפרסמו ב-1665, זכו להצלחה רבה והופיעו בחמש הוצאות שבהן נוספו אמרות חדשות.
מאדאם דה סבלה נפטרה במנזר פור רויאל דה פריז ב-1678, ובאותה שנה יצאו לאור אמרותיה.
פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון , הייתה אשתו השנייה של לואי הארבעה עשר מלך צרפת.
פרנסואז ד'אובינייה נולדה בעיר נירו שבחבל פואטייה, בבית כלא שבו ריצה אביה עונש מאסר.
ב-1639 הוריה לקחו אותה לאי מרטיניק (אחד מאיי הודו המערבית).
ב-1645 מת אביה, ואמה חזרה לצרפת עם ילדיה.
ב-1651 נישאה לסופר פול סקרון שלקה בשיתוק ונזקק למטפלת.
היא שירתה גם כמזכירתו וכמארחת של אנשי החוג הספרותי שהתקיים בביתו בפריז שבו השתתפו, בין היתר, מדליין דה סקודרי ומאדאם דה סבינייה.
היא השתתפה בשיחה והוכיחה את חוכמתה.
ב-1660 מת בעלה ופרנסואז קיבלה קצבה מן העוצרת אן מאוסטריה.
החל ב-1669 שימשה כמטפלת בילדיה של מאדאם דה מונטספאן, שהייתה מאהבתו של לואי הארבעה עשר.
המלך התרשם ממסירותה לילדים ואמר: "היא יודעת לאהוב.
יהיה זה טוב להיות אהוב שלה." ב-1678 פרנסואז סקרון הפכה למרקיזה ממנטנון, אחרי שרכשה את אחוזת מנטנון שליד העיר שארטר.
ב-1680 שימשה כמטפלת בבנו היחיד של המלך, לואי, הדופן הגדול, מאשתו מריה תרסה, שמתה ב-1683. בחורף של 1686-1685, המלך נשא בסתר לאישה את המרקיזה ממנטנון שהפכה למאדאם דה מנטנון.
ב-1686 ייסדה בסנט-סיר שליד ורסאי בית ספר לנערות אצולה שמשפחותיהן נהרסו בעקבות מלחמותיו של המלך, וב-1693 הפכה אותו למנזר לנשים.
ב-1715, אחרי מות המלך לואי הארבעה עשר, פרשה למנזר סנט-סיר ומתה שם ב-1719.
מאדאם בובארי הוא רומן שכתב הסופר גוסטב פלובר.
רומן זה נחשב כגולת הכותרת ביצירתו הספרותית של פלובר, וכאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית.
מכתביו של פלובר לאהובתו המשוררת הנשואה לואיז קולה, שהייתה מבוגרת ממנו ב 11 שנים, נכתבו במקביל לכתיבת "מאדאם בובארי".
פרקי הרומן פורסמו לראשונה בהמשכים בחודשים אוקטובר עד דצמבר 1856 בעיתון היומי "La Revue de Paris" ועוררו סערה.
הספר דן לראשונה, ובאופן גלוי, בניאוף.
כלומר בחייה של אישה נשואה השוכבת עם גבר שאינו בעלה.
עם פרסום פרקי הספר הועמד גוסטב פלובר לדין על פגיעה במוסר הציבורי, ומשפטו החל בחודש ינואר 1857. לאחר זיכויו במשפט, בחודש פברואר באותה שנה, הפך הספר לרב-מכר.
גיבורת הרומן היא אֶמה בובארי, אשתו של רופא העיירה, בצרפת של המאה ה-19. אמה בובארי מקיימת יחסים של אהבה עם גבר מחוץ למסגרת הנישואין, ולאחריו עם גבר נוסף, זאת על מנת להימלט מהשיעמום וחוסר העניין שבשגרת חייה.
אף על פי שעלילת הסיפור היא בנאלית ופשוטה לכאורה, מתבטא כישרונו האומנותי של פלובר ביכולת ליצור הבנה והזדהות של ממש עם גיבורת הסיפור, שמעשיה לא היו מקובלים חברתית, וביכולת לשזור את הפרטים והתבניות בספר, למסה הנחשבת גם כיום ליצירת אמנות.
בכתבה שפורסמה בטיים מגזין היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר מאדאם בובארי במקום השני מתוך עשרת המקומות הראשונים ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים.
עלילת הספר מאדאם בובארי מתרחשת בעיירה בחבל נורמנדי שבצפון צרפת.
סיפור המסגרת נפתח ומסתיים בסיפורו של שארל בובארי, אדם טוב לב אך מאופק ועצור רגשית, הנעדר יכולת ואמביציה.
בתחילתו של הספר, שארל הוא נער מתבגר עצור וביישן, המתלבש באופן מוזר, שמגיע לבית ספר חדש ומושם ללעג בקרב בני כיתתו.
מאוחר יותר מפלס שארל את דרכו בלימודי רפואה.
אימו היא הבוחרת עבורו אישה, אלמנה שבאה מבית אמיד.
שארל נושא אותה לאישה, כפי שגבר במצבו אמור לעשות, ומתחיל לבסס עצמו במקצועו ולעבוד כרופא כפרי.
שארל פוגש את אמה הצעירה כאשר הוא מגיע לביקור רופא אצל אביה החוואי, זמן קצר לאחר מכן מתה רעייתו והוא נושא את אמה לאישה.
שארל אוהב את אמה אהבה עזה, שאינה נחלשת לכל אורך חייו.
אמה עוברת לגור עם בעלה הטרי בסמוך למרפאתו, בכפר קטן שאותו היא חווה כמשעמם, חסר ריגושים, וכמעט ללא חיי חברה.
מצב בסיסי זה אינו משתנה כאשר הזוג עובר לגור בעיירה קרתנית בשם יונוויל, ונולדת להם בת, ברתה.
אמה, שאינה חשה כל רגש כלפי בעלה ורואה בו אדם בינוני ומשעמם, נסחפת להיכרות ובהמשך להתאהבות בצעיר כריזמטי בשם ליאון המתגורר ביונוויל ומתאהב בה.
אולם ליאון עוזב לעיר רואן בלי שהשניים הספיקו לממש ואף להצהיר על אהבתם.
רודולף, אציל המתגורר בסמוך, פוגש באמה ויוזם עמה קשר רומנטי.
היא מתאהבת בו כליל ומזהה בו את מושא תשוקתה וחלומותיה, כיוון שהיא מדמיינת שעמו תוכל לברוח ולחיות את החיים האחרים והסוערים אליהם היא עורגת.