tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיגוע התרחש לאחר הריגתו של המחבל שכונה "המהנדס" יחיא עיאש ב-5 בינואר 1996, וחמאס התייחס אליו כאחד מ"פיגועי הנקמה" שבאו בעקבות הריגתו (ביניהם פיגוע שנעשה יום לפני כן בירושלים).
מחבל מתאבד בשם ראמז עבד אל-קאדר עובייד (رامز عبد القادر عبيد) ממחנה הפליטים ח'אן יונס הוברח לישראל דרך מעבר קרני בידי ערבי ישראלי והגיע ליעדו בקניון.
משהבחין במאבטח בכניסה לקניון שינה את תוכניתו ופוצץ עצמו במרכזו של מעבר חצייה בסמוך לדיזנגוף סנטר, במפגש הרחובות דיזנגוף והמלך ג'ורג'.
משקלו של המטען שנשא המחבל היה כ-20 ק"ג, והוא כלל מסמרים ופיסות מתכת להגברת הרסס.
הפיגוע אירע בתענית אסתר שלפני פורים, ובין הנפגעים היו חמישה בני נוער.
ממדי ההרס וכמות הנפגעים וההרוגים הגבוהה שמנתה גם ילדים פגעו קשות במורל הציבור הישראלי.
בין היתר זכורה הפריצה בבכי לעיני התקשורת של השחקנית חני נחמיאס בזמן שהופיעה במחזמר "צלילי המוסיקה" ביום הפיגוע.
בעקבות הפיגוע הקימה ממשלת ישראל את המטה ללוחמה בטרור והציבה בראשו את עמי אילון.
בנוסף הורתה הממשלה לצה"ל להחריף את המאבק בתנועת חמאס, וצה"ל הידק את השליטה בקו התפר, פשט על ארגונים של חמאס בחברון ואטם את מבניהם ואת בתיהם של 11 מחבלים מתאבדים וסייענים.
עודכנו נוהלי הבדיקה במעבר קרני, ששימש למעבר סחורות בין רצועת עזה לישראל, וציוד לגילוי חומר נפץ הוטס לישראל מארצות הברית והוצב במעברים היבשתיים בין ישראל לרשות הפלסטינית.
הפיגוע ואלו שקדמו לו עוררו דיון ציבורי בסוגיות שונות, ביניהן מדיניות ישראל אל מול הרשות הפלסטינית; סוגיית אי-סיכול ארגוני הטרור הפלסטיניים מצד הרשות; שיקולי העלות והתועלת שבהריגתו של יחיא עיאש; וסוגיות כלליות של התמודדות עם טרור במישורים רבים.
בסמוך למקום האירוע הוקמה אנדרטת זיכרון, ולצדה מתקיים אירוע זיכרון שנתי.
שמואל הספרי כתב את "אשה בעל בית", המתבסס על מאורעות בדיוניים בעקבות הפיגוע.
הפיגוע בדוּמָא היה פעולת טרור יהודי שבוצע ב-31 ביולי 2015, כאשר עמירם בן אוליאל זרק בקבוקי תבערה על בית משפחת דַוָואבְּשֶה בעיירה הפלסטינית דומא.
בפיגוע נרצחו בני הזוג סעד וריהאם דוואבשה, ובנם בן השנה וחצי עלי.
בנם בן ה-4, אחמד, נפצע קשה מכוויות.
על פי השב"כ, הפעולה בוצעה כתג מחיר על הפיגוע שאירע ליד דומא חודש קודם לכן, בו רצחה חוליית מחבלים פלסטינים את מלאכי רוזנפלד ופצעה עוד שלושה ישראלים.
במאי 2020 הורשע בן אוליאל ברצח שלושת בני המשפחה ובעברות נוספות, אחרי שהודה במעשה ושחזר אותו.
ההודאה נמסרה לאחר חקירת שב"כ שבה הופעלו נגדו "אמצעים מיוחדים", דהיינו לחץ פיזי בנוהל פצצה מתקתקת.
לאחר מכן חזר בו וטען שהודאתו נגבתה בעקבות עינויים.
בית המשפט פסל את ההודאות שניתנו במועד השימוש באמצעים המיוחדים, אך אישר את ההודאות שנגבו מבן אוליאל לאחר מכן.
הוא נידון לשלושה מאסרי עולם ועוד 20 שנות מאסר.
במסגרת הפרשה נעצר גם קטין שהואשם תחילה בתכנון הרצח עם בן אוליאל.
הוא נחקר שלוש פעמים, גם הוא ב"אמצעים מיוחדים", והודה אז בתכנון הפיגוע בדומא, אך חזר בו לאחר מכן.
הודאתו בעניין האירוע בדומא נפסלה כולה בבית המשפט.
במסגרת הסדר טיעון שונה האישום בגין השתתפות בתכנון הרצח בדומא לאישום בתכנון פשע ממניע גזעני, והוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר.
ב-31 ביולי 2015, לפנות בוקר, השליך עמירם בן אוליאל בקבוקי תבערה לעבר שני בתי מגורים בדרום-מערב דומא.
כתוצאה מכך ביתה של משפחת דוואבשה עלה באש.
עלי סעד, תינוק בן שנה וחצי, נהרג במקום, ושני הוריו ואחיו בן הארבע נפצעו אנושות.
על הבית הסמוך רוסס גרפיטי של מגן דוד וכתובות "יחי המלך המשיח" ו"נקמה" בשפה העברית.
לדברי אבראהים דוואבשה, קרוב משפחה, הוא שמע זעקות לעזרה, רץ לכיוון הבית שעלה באש והבחין בשני רעולי פנים לבושים בגדים שחורים עומדים מעל האב והאם, בזמן שהם נשרפים מחוץ לביתם.
גם עלי ראקי טען כי ראה שני רעולי פנים.
שכן אחר טען כי היו דווקא ארבעה מפגעים, ושכנה אחרת טענה כי ראתה אחד מהם שובר את חלון הבית וזורק לתוכו צמיג בוער.
הפצועים, שסבלו מכוויות קשות, פונו לבית חולים בשכם, וכעבור זמן קצר הועברו ביוזמתה של מדינת ישראל לבתי החולים תל השומר וסורוקה.
כמה ימים לאחר הפיגוע, ב-8 באוגוסט, אבי המשפחה מת מפצעיו.
האם מתה מפצעיה כחודש לאחר מכן, ב-7 בספטמבר.
בנם בן הארבע, אחמד, עבר שיקום ממושך, וכשנה לאחר הפיגוע, ביולי 2016, שוחרר מבית החולים.
הפיגוע בדומא אירע מספר שעות לאחר אירוע הדקירות במצעד הגאווה בירושלים, שבו נרצחה הנערה שירה בנקי.
שני האירועים נקשרו יחד בתגובה הציבורית כפשעי שנאה.
נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, פרסם בצהרי יום הרצח פוסט בדף הפייסבוק שלו, שבו פנה בערבית אל אזרחי ישראל הערבים, ולאחר מכן בעברית אל אזרחי ישראל היהודים, במילים שקיבלו הד ציבורי נרחב: "יותר משאני חש בושה, אני חש כאב.
כאב על רציחתו של תינוק קטן.
כאב על שבני עמי בחרו בדרך הטרור ואיבדו צלם אנוש.
דרכם אינה דרכה של מדינת ישראל ואינה דרכו של העם היהודי".
הוא קרא לחשבון נפש במדינת ישראל ובחברה היהודית ולמאבק נחוש באלימות ובגזענות, ובמקביל פנה אל בני העם הפלסטיני בבקשה ש"לא להיכנע לרגשות הזעם והכעס...
ולהיזהר מלהיגרר למעשים מזיקים ומיותרים".
דבריו של ריבלין צוטטו מאז שוב ושוב, בישראל ובעולם.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הביע בבוקר הפיגוע זעזוע מהמקרה שאותו כינה "פיגוע טרור לכל דבר".
בעקבות מותו של סעד דוואבשה הביע נתניהו צער והוסיף: "השבוע בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני קיבלנו החלטות שיסייעו להילחם במחוללי טרור, לרבות שימוש במעצרים מנהליים וקידום הצעת חוק הטרור.
לא נשלים עם טרור מכל צד שהוא".
הרבנים אליעזר מלמד ויואל בן נון פרסמו מאמרים המגנים את הפיגוע.
יומיים לאחר מכן יצאה איגרת גינוי שכותרתה "לא תרצח" החתומה מטעם רבנים מהציונות הדתית ובהם הרבנים יעקב אריאל ואורי שרקי.
ב-3 באוגוסט התקיימה תפילה משותפת של רבנים, אישי ציבור ומנהיגים מוסלמים במטרה למחות על הרצח, בין הנוכחים היו הרבנים יעקב מדן, שלמה ריסקין ויואל בן נון והרבנית הדסה פרומן.
מאוחר יותר באותו היום התאספה קבוצת רבנים נוספת יחד עם שייח'ים לתפילה משותפת לרפואת בני המשפחה.
רבני היישובים הסמוכים לכפר דומא הוציאו מכתב גינוי והשתתפות בצער המשפחה.
למחרת הפיגוע, ב-1 באוגוסט, ערכה תנועת "שלום עכשיו" עצרת מחאה בכיכר רבין בתל אביב, שבה נאמו ראש האופוזיציה יצחק הרצוג, נאסר דוואבשה, דודו של התינוק שנרצח, יו"ר מרצ זהבה גלאון, ומזכ"ל "שלום עכשיו" יריב אופנהיימר.
מערכת הביטחון הישראלית חשדה כי ההצתה נעשתה על ידי התארגנות יהודית שמטרתה הפלת המדינה והקמת "שלטון יהודי".
בעקבות זאת החלה מערכת הביטחון להפעיל אמצעים נרחבים כלפי אנשים שלדעת השב"כ היו קשורים להתארגנות זאת ולמעשים שיוחסו לה, בהם הצתת כנסיית הדורמיציון.
היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, אישר בעקבות האירוע הוצאת צו מעצר מנהלי לשלושה פעילי ימין קיצוני, מאיר אטינגר, אביתר סלונים ומרדכי מאייר.
מאייר שוחרר ב-3 בינואר 2016, לפני תום תקופת מעצרו המתוכנן, לאחר שחלק מחשדות השב"כ נגדו הופרכו בעקבות מידע חדש שהגיע לארגון.
עשרות פעילים נוספים קיבלו צווי הרחקה מאזורים ביהודה ושומרון.
בספטמבר 2015 פורסם כי שר הביטחון, משה יעלון, אמר בפורומים סגורים שמערכת הביטחון יודעת מי הקבוצה האחראית לפיגוע, אך נמנעת מהעמדה לדין כדי שלא לחשוף מקורות מודיעיניים.
מצלמות אבטחה מדומא תיעדו רכב שהגיע במהלך הלילה לאזור הבית השרוף, ומאמצים של השב"כ הופנו למציאת האדם שסיפק את הרכב בתקווה שהלה יוביל אל המבצעים עצמם.
במסגרת זו נעצרו חשודים ונחקרו בידי השב"כ, חלקם במשך 21 יום.
בסופו של דבר הודיע השב"כ שהם אינם אשמים, ולפי כתב האישום הגיע בן אוליאל לדומא ברגל.
בסוף נובמבר וראשית דצמבר 2015 בוצעו מעצרים ופורסם שמספר חשודים יהודים נעצרו בקשר להצתה ולרצח.
מהחשודים נמנעה זכות הפגישה עם עורך דין.
לפחות חלק מהחשודים עברו, כל אחד בנפרד, תרגיל בכלא עכו, שבו נכלאו עם שוטרים שהתחזו לאסירים שכביכול עברו עבירה חמורה, ודרשו מהחשוד שיודה בפניהם על עבירות שביצע, כמאזן אימה שיבטיח שהחשוד לא ילשין על האסירים.
בתרגילים אלו הודו חלק מהחשודים בהצתות שונות, אך אף אחד מהחשודים לא הודה במעורבות בפיגוע בדומא.
הקלטות המדובבים והעצורים בתרגיל כלא עכו נחשפו בתוכנית התחקירים "עובדה".
משלושה מהחשודים, בהם שני קטינים, נמנעה זכות הפגישה עם עורכי דינם במשך שלושה שבועות, פרק הזמן המרבי שמאפשר החוק.
נגד צעד זה הוגשו עתירות לבית המשפט המחוזי, אך העתירות נדחו, וערעורים שהוגשו לבית המשפט העליון נדחו אף הם.
בשלב זה הוחל בנוהל פצצה מתקתקת, שימוש ראשון בנוהל זה בחקירת יהודים.
תחילה נעשה שימוש בלחץ פיזי כנגד הקטין, שבמהלך שלושה סבבי חקירה בנוהל זה הודה בביצוע הפיגוע בדומא, אך לאחר שהלחץ הפיזי הופסק חזר בו, והחוקרים לא האמינו להודאה שנתן בשל בעיות גרסה.
בהמשך הודה הקטין בתכנון הפיגוע אך לא בהשתתפות בו.
החקירות שברו את רוחו של הקטין והובילו אותו לניסיון התאבדות.
במהלך אחד הדיונים בבית המשפט בכה הנער בפני השופט וביקש לסיים את חייו.
במשך 17 ימים שמר החשוד העיקרי, עמירם בן אוליאל, על זכות השתיקה.
כשהופעלו נגדו הלחצים הפיזיים בלילה שבין 17 ל-18 בדצמבר הוא הודה במעשה, אך התעקש שעשה את המעשה לבדו.
ביומיים הבאים נחקר פעמים אחדות ללא לחץ פיזי וחזר על הודאתו, ובלילה שבין 19 ל-20 לחודש נענה לדרישת השב"כ ושחזר את המעשה בכפר דומא.
הוא סיפק פרטי מידע מוכמנים.
לקראת תום 21 ימי איסור המפגש עם עורך דין הועבר בן אוליאל ל"חקירת צורך" נוספת, שלא הניבה מידע נוסף.
לאחר שהותר להם להיפגש עם עורכי דינם, כפרו בן אוליאל והקטין בהאשמות נגדם וטענו שהודו במעשים רק בשל עינויים שעברו במהלך החקירה.
במשך עשרות שנים פועל הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נגד עינויים בישראל, ונגד מה שהוא מחשיב, על פי האמנה הבינלאומית נגד עינויים, כיחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל של רשויות האכיפה הישראליות.
הוועד תעד תלונות רבות ויחד עם ארגוני זכויות אדם נוספים כמו האגודה לזכויות האזרח, המוקד להגנת הפרט פעל מול בג"ץ ואף השיג פסק-הדין של בג"ץ מספטמבר 1999 שפסל מספר שיטות עינויים שהיו נהוגות עד אז בחקירות השב"כ והכניס מנגנון לפיקוח על חוקרי השב"כ.
עם זאת צעדים אלה נתקלו באדישות ואף עוינות מצד חלק גדול מהחברה הישראלית ובמיוחד מצד ארגוני ימין היות שנגעו בעיקר לפלסטינים וערבים.
כבר לפני ביטול ההודאות שנגבו מבן אוליאל ומהקטין במהלך החקירות , עוררו טענות על שימוש בעינויים מחאה ציבורית ודרישה לבדיקת הטענות.
בתקשורת פורסמו ניסיון ההתאבדות של הקטין, הפצרתו בבכי בפני שופט להפסיק את החקירות, ובקשתו של הקטין להרוג אותו.
במסגרת המאבק הציבורי התראיינו הוריו של הקטין במספר כלי תקשורת, תוך הצללת פניהם וטשטוש פרטיהם האישיים האסורים בפרסום.
במקביל נפגשו ההורים עם שרת המשפטים איילת שקד וביקשו ממנה לפעול לטוהר החקירות.
שירות הביטחון הכללי, שעסק בחקירה, הודיע שהחקירה נועדה לחשוף התארגנות לפיגועים עתידיים, וכי היא מתנהלת על פי אמות המידה המקצועיות והמשפטיות המקובלות לסיכול התארגנויות העוסקות בהוצאת פיגועים חמורים.
במהלך ההליכים, הגיש ארגון חוננו תלונה למבת"ן בה נטען כי הקטין עבר חקירה אלימה ופוגענית שגרמה לו למסור הודאת שווא.
לטענתו, חקירותיו כללו תרגילים פסיכולוגיים, מכות, פגיעה ברצונו החופשי ואמצעים קשים נוספים.
באוגוסט 2025 התלונה נסגרה, בנימוק שהאמצעים שננקטו היו חוקיים.
טענות שהאירוע לא נעשה בידי יהודים
ההגנה טענה שהיו סימנים המטילים לדעתם ספק בכך שמדובר באירוע שבוצע בידי יהודים, וקראה לחקור את האפשרות שההצתה נעשתה על ידי ערבים כחלק מריב חמולות.
זאת על רקע דליקות נוספות בבתים של משפחת דַוָואבְּשֶה, לפני האירוע ולאחריו.
ההגנה לא פירטה טענה זו במסגרת סיכומיה, ולא הביאה כל ראיות מצידה בנושא.
בפסק הדין מצוין כי "באשר לאפשרות שהרקע להצתה הינו פלילי, הוברר כי הדבר נבחן על ידי השב"כ ונשלל".
לאורך השנים אירעו לפחות ארבעה מקרי דליקות נוספים בבתי בני חמולת דוואבשה בדומא, כולם ללא נפגעים.
במאי 2018, טענה הרשות הפלסטינית כי אחת השריפות הנוספות הוצתה בידי מתנחלים אך בחקירה ראשונית של משטרת ישראל עלה שמדובר בקצר חשמלי.
הרב שמואל אליהו כתב כי נוסח הכתובת "יחי המלך המשיח" צריך להוביל לחשד שמדובר בחיסול חשבונות, מכיוון שהכתובת מאפיינת חסידי חב"ד ולא נערי גבעות ושהעצורים המנהליים נעצרו לשווא.
במסגרת הודאותיו, אוליאל אמר כי כתב את כתובות הגרפיטי ואף תיאר את מקומן בזירה: כתובת "נקמה" ומגן דוד משמאל לחלון ההזזה וכתובת "יחי מלך המשיח" על חומה גבוהה המצויה מצד ימין של החלון.
ב-3 בינואר 2016 הוגשו כתבי אישום נגד בן אוליאל בעבירות של רצח ונגד הקטין בגין תכנון המעשה.
הם הואשמו, עם שני נאשמים נוספים, גם בסעיף של חברות בארגון טרור.
בן אוליאל והקטין נעצרו עד תום ההליכים המשפטיים.
פתיחת המשפט התעכבה בין השאר בגלל חילופים בייצוג המשפטי של בן אוליאל, לאחר שעורכי הדין יורם שפטל ויצחק בם התפטרו במחאה על כך שנאסר עליהם להיפגש עם בן אוליאל, ואף נמנעה מהם האפשרות לשוחח עמו באמצעות הטלפון.
מעבר להודאה ולשחזור, הציגה התביעה שכתבי האישום מסתמכים גם על פרטים מוכמנים שבן אוליאל ידע לתאר בהודאתו.
בנובמבר 2016 נפתח משפט זוטא בשאלת קבילות ההודאות שנגבו מהנאשמים, שהתנהל בדלתיים סגורות ותחת צו איסור פרסום בפני הרכב של שלושה שופטים בבית המשפט המחוזי מרכז.
טענת ההגנה הייתה שההודאות נגבו בלחץ עינויים, ושהשימוש בהן היה בלתי חוקי מאחר שהנסיבות מראות שהמטרה לא הייתה סיכול פיגועים נוספים.
בחודש יוני קיבל בית המשפט המחוזי מרכז חלק מטענות ההגנה ופסל הודאות שנגבו תחת שימוש ב'אמצעים המיוחדים' ואת ההודאות שנגבו מהקטין לאחר השימוש באמצעים אלו.
בית המשפט אישר את קבילות ההודאות שנגבו מבן אוליאל לאחר השימוש באמצעים המיוחדים כולל שחזור שביצע, וכן ממצאים של "תרגיל מדובבים" שנעשה לקטין.
בעקבות כך בוטלו כל הראיות כנגד הקטין שנגעו לאירוע בדומא והוא שוחרר, לאחר שנתיים וחצי של מעצר, למעצר בית באיזוק אלקטרוני ובתנאים מגבילים נרחבים.
בית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות בעניין וקבע ש"ההחלטה במשפט זוטא יוצרת כרסום של ממש בעוצמת הראיות", הן ביחס לאישום הנוגע לדומא והן ביחס לזה הנוגע לכנסיית הדורמיציון.
ב-11 במרץ 2019, במשפט אחר שהתנהל במקביל, החליטה הפרקליטות לחזור מכתב האישום בעניינו של אחד הנחקרים האחרים בתרגיל כלא עכו, שהודה בעקבות התרגיל בהצתה בכנסיית הדורמיציון יחד עם אחר, לאחר שעוד קודם לכן ההודאות במהלך התרגיל ובעקבות התרגיל נפסלו על ידי השופטת, מיכל ברנט.
בעקבות זאת, שני הנאשמים זוכו.
במאי 2019 חתמה הפרקליטות על הסדר טיעון עם הקטין, ובמסגרתו שונה סעיף האישום שייחס לו את תכנון הרצח בדומא, לסעיף המייחס לו קשירת קשר לביצוע פשע ממניע גזעני.
הצדדים הוציאו הודעות סותרות לתקשורת לגבי מהות ההודאה בכתב האישום המתוקן.
הפרקליטות טענה שהסעיף המתוקן בו הודה הקטין מתייחס לתכנון ההצתה שהובילה למותם של בני משפחת דוואבשה בדומא.
עורך דינו של הקטין, לעומת זאת, טען: "מי שקורא את כתב האישום, רואה שהוא מנותק מהפרשה של דומא".
בנוסף כלל כתב האישום המתוקן בו הודה הקטין שלושה אירועי הצתה ומעשי תג מחיר ברכוש, שאינם קשורים לפיגוע בדומא.
סעיף הצתת כנסיית הדורמציון נמחק מכתב האישום המתוקן.
הסדר הטיעון לא כלל הסכמה לגבי סעיף החברות בארגון טרור.
ב-24 באוקטובר 2019 קבע בית המשפט המחוזי שהקטין היה חבר בארגון טרור בנימוק שההצתות שבהן הודה בוצעו עם אחרים בתבנית מאורגנת וממניע אידאולוגי גזעני.
אולם בשל היותו קטין הוזמן תסקיר נוסף שייקבע האם להרשיעו בסעיף זה.
לאחר סיום משפט הזוטא, שבו קיבל בית המשפט את קבילות ההודאות והשחזור שערך בן אוליאל, נערך המשפט הפלילי העיקרי, שבו נבחן משקלם של ההודאות והשחזור.
בן אוליאל נמנע מלהעיד במשפטו, ונימק זאת בתחושת העוול שנעשה לו במשפט הזוטא, שבו בית המשפט קיבל את קבילות הודאותיו, אף על פי שלדבריו הן נבעו מהעינויים שקדמו להן.
במאי 2020 הרשיע בית המשפט המחוזי בלוד את בן אוליאל ברצח שלושת בני משפחת דוואבשה ובשתי עבירות של ניסיון רצח, בשתי עבירות הצתה ובקשירת קשר לפשע ממניע גזעני.
השופטים הגדירו זאת "מעשה טרור", אך זיכו אותו מאשמת חברות בארגון טרור.
לאחר הרשעת בן אוליאל התראיין הילד אחמד דוואבשה מספר פעמים בתקשורת הערבית, והציג גרסה אחרת של הממצאים העובדתיים שעל בסיסם נקבעה ההרשעה.
בעקבות זאת בחן מחדש בית המשפט ביולי 2020, באופן חריג ביותר לאחר הרשעה, את טיב הראיות, זימן את הילד לשמיעת עדותו ודחה את פרסום גזר הדין למועד בלתי ידוע.
לאור בקשת בני משפחת דוואבשה, ניאות בית המשפט לא לזמן את הילד, ועדותו נבחנה שלא בפניו.
בספטמבר 2020 דחה בית המשפט את טענותיו של בן אוליאל, וקבע כי לא ניתן לקבוע ממצאים עובדתיים על סמך גרסתו של הילד.
בספטמבר 2020 גזר בית המשפט את דינו של בן אוליאל לשלושה מאסרי עולם ועוד 20 שנות מאסר, וכן נפסק שעליו לשלם פיצויים בסך 994 אלף ש"ח לבני משפחת דוואבשה.
השופטים הבהירו כי מלבד מעשי הרצח, פציעת הילד אחמד דוואבשה והצתת המבנה, נשקלו בגזר הדין גם הפגיעה בביטחונה של מדינת ישראל, המניע הגזעני של הרוצח, עברו הפלילי והעובדה שלא הביע אחריות וחרטה על מעשיו.
לטענת ארגון חוננו, המסייע לבן אוליאל בענייניו מול שירות בתי הסוהר, תנאי המאסר של בן אוליאל הם מהקשים בישראל.
הקטין שהשתתף בתכנון ההצתה נדון לשלוש וחצי שנות מעצר (שאת מרביתן ריצה מאז שנעצר ועד למתן גזר דינו).
הוא החל לרצות את יתרת עונשו – עשרה חודשים –בדצמבר 2020. הוא ערער לבית המשפט העליון הן על הרשעתו בחברות בארגון טרור ועל עונש המאסר שנגזר עליו.
באוקטובר 2020, ערער בן אוליאל לבית המשפט העליון על הכרעת הדין.
לצוות עורכי דינו הצטרפו עורכי הדין אביגדור פלדמן ויהושע רזניק, המשנה לפרקליט המדינה לשעבר.
הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ביקש להצטרף לדיון, כידיד בית המשפט.
במרץ 2022 החל הדיון בבית המשפט העליון בערעורו של בן אוליאל.
ב-1 בספטמבר דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של בן אוליאל, והשאיר את עונשי מאסר העולם על כנם.
פסק הדין עסק בהרחבה בסוגיית הודאתיו של בן אוליאל, ושלל את עמדת הסנגוריה לפיה פסילת ההודאות שניתנו עקב עינויים מצריכה גם את פסילתן של ההודאות שניתנו לאחר מכן.
בהתאם לכך קיבל בית המשפט העליון את קביעתו של בית המשפט המחוזי בעניין קבילות הודאותיו המאוחרות של בן אוליאל.
עוד נפסק כי "הודאות המערער מלמדות על היכרות מעמיקה עם הזירה, מתיישבות עם העובדות כהווייתן, ומצביעות על היותן הודאות אמת."
לאחר הפרסום פרסם הרב לוביץ כי קודם הכרעת הדין חתם על קריאה עקרונית נגד הרשעה על סמך הודאה שנגבתה בעינויים, שלדבריו הכיר מקרוב, אולם הבהיר כי אינו מערער על הכרעת בית המשפט.
בתגובה לעצומה כתב הרב יעקב מדן כי פסק הדין משכנע ואינו מבוסס רק על הודאת הנאשם.
לדבריו יש נגד הנאשם ראיות בעלות משקל ומאבק לטיהור שמו עלול להוביל לביצוע מעשים דומים על ידי יהודים ולזיכוי מחבלים ערבים בעתיד.
המשפטן פרופ' אלון הראל התבטא כי ההרשעה "מעוררת בעיות קשות...
יש כאן שתי סוגיות קשות.
האחת היא האם ההודאה אמינה דייה כדי לבסס הרשעה, והשנייה היא האם אין מקום לפסול הודאות שניתנו בעקבות עינויים כדי להקטין את התמריץ של המשטרה לבצע עינויים".
בהתייחס לערעור בן אוליאל על פסק הדין כתב: "על בית המשפט העליון להבהיר כי הודאה שניתנה בעקבות עינויים צריכה להפסל מניה וביה".
חבר הכנסת מוסי רז ממפלגת מרצ הודיע שיפעל לחקיקת חוק האוסר קבלת הודאות שהושגו בעינויים.
לאחר מתן גזר הדין ערכה עמותת חוננו קמפיין מימון המונים, שבמהלכו גויסו תוך שלושה ימים כ-1.4 מיליון ש"ח למימון ערעור בן אוליאל לבית המשפט העליון.
באוקטובר 2022 פנה בן אוליאל אל בית המשפט העליון בבקשה לערוך דיון נוסף בעניינו בהרכב מורחב.
בפברואר 2023 דחתה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, את בקשתו.
בן אוליאל גדל בהתנחלות כרמי צור בגוש עציון למשפחה מזרם הציונות הדתית.
סבו, יהודה רידר הורשע וריצה מאסר בתחילת שנות ה-50 על חברותו במחתרת ברית הקנאים.
הוא נפלט בצעירותו ממסגרות לימודיות והתחבר עם צעירים קיצוניים מנוער הגבעות, ובמקביל קשריו עם משפחתו פחתו.
יחד עם מאיר אטינגר היה פעיל בגרעין הערים העבריות למען חזרה לשכם וליריחו.
באחד מהתיקים הפליליים שהיו לו לפני הרצח הודיע כי הוא מעוניין להישפט בפני בית דין לענייני העם והמדינה (הסנהדרין החדשה) בראשותו של הרב ישראל אריאל, ראש מכון המקדש, כיוון שאינו מכיר בקיומו של הממסד בישראל, וכי לא יקיים את המגבלות שהטיל עליו בית המשפט.
לפני הרצח התגורר באוטובוס בגוש שילה.
לאחר הרצח עבר יחד עם אשתו לירושלים והתחיל ללמוד בכולל.
השניים ראו עצמם כחסידי הרב ברלנד ואימצו מנהגים המאפיינים את הקבוצות החרדיות הקיצוניות.
מאסרו של עמירם בן אוליאל
עמירם בן אוליאל כלוא בתא נפרד בכלא אשל משום שלדברי ראש השב"כ, רונן בר, "לפי מידע מודיעיני, הוא ממשיך להיות בקשר עם פעילים קיצוניים ומשמש עבורם כדמות לחיקוי".
השב"כ הסכים לצירוף אסיר אחר לתאו, אך לא נמצא אסיר שיסכים לכך.
כמו כן, השב"כ הסכים שהוא ישהה באגף התורני בראש השנה וביום הכיפורים, כפי שהיה גם בחג הפסח.
באוגוסט 2023 פנו 14 חברי הכנסת במכתב לרונן בר, בבקשה להקל על תנאי מאסרו ולהעבירו לאגף התורני בכלא, לפחות לתקופת חגי תשרי.
הם טענו שהוא בבידוד ועסקו בהקלת תנאיו בלבד.
השר עמיחי אליהו וח"כ צבי סוכות הביעו ספק בצדקת הרשעתו של בן אוליאל.
ח"כ לימור סון הר מלך טענה שבן אוליאל חף מפשע, והודה רק לאחר עינויים קשים.
סון הר מלך גם יזמה את הבקשה להקל את תנאי הכליאה של בן אוליאל.
בספטמבר 2023 גוף בשם "מטה צדק לעמירם" החל בקמפיין איסוף תרומות למען בן אוליאל.
יאיא פינק פתח קמפיין מימון המונים להקמת מטה מאבק "צדק למשפחת דוואבשה" ובעד יהדות של "שלום שלום לרחוק ולקרוב" בתגובה.
העיתונאי עמית סגל ביקר את חברי הכנסת וכתב גם "ההגנה עליו, במסווה של בחינה משפטית של הודאות, לא באה בחלל הריק, והיא מתווספת למכתבים המוניים בקואליציה בעד עצירים מנהליים מהמעגלים שתפקידם להתסיס וללבות ולשרוף ולעקור".
המגיש ינון מגל אמר שמדובר ברוצח מתועב, אשר גילה לחוקרים המון דברים שהם בכלל לא ידעו, וראה במובילי הקמפיין חבורה של ההזויים ביותר.
העיתונאי ברוך קרא טען שהמובילים והמארגנים את הקמפיין בעניין בן אוליאל, לפחות המשמעותיים מביניהם, יודעים שמדובר ברוצח המשפחה או לכל הפחות אדישים לשאלת אשמתו, משום שהנרצחים הם בני זוג ערבים פלסטינים, סעד וריאהם דוואבשה ובנם בן השנה וחצי עלי.
לטענתו, עדות לכך היא דבריו של הרב צבי קוסטינר, באחד הכנסים למען בן אוליאל: "העוול פה, חבל על הזמן, ליהודי, שגם לא עשה שום דבר, אבל נניח אפילו שהוא עשה, קדימה הפוך, קדימה תקבלו אותו".
לדברי קרא, מאיר כהנא, אביהם הרוחני של איתמר בן גביר ולימור סון הר מלך, היה נוהג בנאומיו לשבח פגיעה בערבים חפים מפשע.
במאי 1990, לאחר רצח שבעה פלסטינים על ידי עמי פופר, הוא בז באחד מנאומיו לשרי הליכוד שגינו את הרצח, וסיפר לקהל כמה הרצח שימח אותו.
ארגון חוננו, המסייע לבן אוליאל בענייניו מול שירות בתי הסוהר, פועל לשחרור יהודים שהורשעו בפשיעה לאומנית מבתי הכלא ואף העביר בעבר כספים גם למשפחות אסירים וחשודים בטרור יהודי עד שחדל בעקבות לחץ של תורמים מארצות הברית.
באוגוסט 2025 (תשפ"ה) רבני ערים ויישובים, ראשי ישיבות וזקני רבני הציונות הדתית פנו בקריאה למשפט חוזר לעמירם בן אוליאל.
קריאת הרבנים מגיעה על רקע חשיפת הקלטות ראש החטיבה היהודית בשב"כ, בהן ראש החטיבה נשמע מכנה את המתיישבים בכינויי גנאי חמורים, מורה למפקד ימ"ר ש"י לעצור אותם ללא ראיות, וגם מציע לשים אותם ב"תא עם עכברים".
כמה מחבלים ביצעו פיגועים לאחר מקרה זה, על פי חקירת השב"כ מתוך רצון לנקום על הפיגוע בדומא.
ביניהם היו גם מבצעי פיגוע הירי במתחם שרונה.
חתונת השנאה הייתה חתונה יהודית שנערכה בירושלים בדצמבר 2015, במהלכה צולמו החוגגים רוקדים ומנופפים בסכינים וכלי נשק אחרים, כשאחד מהם נראה דוקר שוב ושוב את תמונתו של הפעוט שנרצח בפיגוע בדומה, עלי דוואבשה.
סרטון המציג את המאורע התפרסם בכלי תקשורת רבים בישראל, ועורר סערה ציבורית.
באוקטובר 2016 הוגש כתב אישום כנגד 13 משתתפים בחתונה, בעבירות של הסתה, החזקת נשק והפרת צווי הרחקה, ומתוכם ארבעה קטינים הורשעו ואחד זוכה, כמו גם הזמר סיני תור.
באפריל 2023 נגזרו ארבעה חודשי עבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי בסך 2,000 שקלים על החתן יקיר אשבל, ובמאי 2023 הוטלו עונשים דומים על חמשת הנאשמים הנוספים.
הפיגוע במחסום המשטרה הבריטית בוואדי חרמיה היה פיגוע ירי שביצע צלף פלסטיני בשעות הבוקר של 3 במרץ 2002. בפיגוע נהרגו עשרה ישראלים, שבעה מהם חיילים ושלושה אזרחים.
היה זה הפיגוע הקשה ביותר מסדרה בת שלושה פיגועים שאירעו בזמן קצר וכוונו כנגד מחסומי צה"ל בשומרון, ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי נתפס חודש זה שבתחילתו אירע הפיגוע כ"מרץ השחור".
ואדי חרמיה הוא אחד מיובליו העיליים של נחל שילה, הזורם מכיוון סינג'יל בכיוון דרום-מערב לסילוואד.
משני צדדיו של הואדי משתרעות שלוחות השולטות על הואדי, בו עובר כביש 60. מעבר הכביש בתוך ואדי צר ועמוק הנשלט משני צידיו הוא נקודת תורפה ביטחונית, שנוצלה כבר בתקופות קדומות למטרות פליליות וביטחוניות, ובאזור שרידים של מבצרים שהוקמו להגנת הדרך מתקופות שונות.
תרגום שמו של הואדי הוא 'נחל השודדים', שם המאזכר אירועים פליליים רבים שהיו במקום בעבר.
בתקופת המרד הערבי הגדול הוקמה במקום תחנת משטרה, בשל התקפות על התנועה במקום (כביש 60 שימש בתקופה זו ככביש העיקרי המקשר בין ירושלים לצפון הארץ, עד לסלילת כביש 4 ב־1936).
לאחר הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף לכביש 60 בין ירושלים לסילוואד, ממזרח לכביש המקורי.
נקודת החיבור בין שני הכבישים הייתה בפתח הואדי (צומת 60–465, מעט מדרום למבנה המשטרה הבריטי).
בראשית האינתיפאדה השנייה נרצחו במקום שני ישראלים בפיגוע ירי.
נכון לראשית 2002 היה במקום מחסום צבאי מאויש.
בחודש פברואר 2002, ימים ספורים לפני אירוע זה אירעו שני פיגועים דומים במחסומי צה"ל בשומרון (בסורדא ובעין עריכ) בהם נהרגו 7 חיילי צה"ל.
בבוקר ה-3 במרץ 2002 בסביבות השעה 6:00, התמקם המחבל הצלף פלסטיני טהאר חאמד בעמדה מוסתרת על השלוחה הצופה על המחסום ממערב (במרחק של כ-100 מטרים), ופתח בירי מדויק אל שני חיילים שניצבו מתחתיו על הכביש.
לאחר שפגע בשני החיילים שהיו גלויים בעמדה, יצאו חבריהם להשיב אש, אך בשל טעות בזיהוי מקור הירי (זיהוי מוטעה של הירי מהשלוחה המזרחית) חשפו את עצמם וכך הצליח המחבל לפגוע ולהרוג את כל ארבעת החיילים הנוספים שאיישו את העמדה.
בשלב זה, החליף המחבל את המחסנית והמתין לבאות.
לאחר כ-5 דקות הגיע למחסום ג'יפ צבאי, ממנו זינקו שלושה חיילים, שניים משני צדי הרכב ואחד מאחוריו.
הצלף הפלסטיני פגע גם בשלושתם והם נותרו מוטלים לצדי הרכב.
לאחר דקות ספורות הגיע למחסום רכב אזרחי ישראלי ובו שלושה נוסעים, הצלף הצליח לפגוע באחד מהם והשניים האחרים הצליחו להימלט לתוך המחסום ולהסתתר מאחורי מבנה.
בהמשך הגיע רכב אזרחי נוסף, ממנו יצא אדם חמוש באקדח שנורה אף הוא במקום.
נהג נוסף שהגיע אחר כך ברכבו למחסום נורה בתוך הרכב.
רכב נוסף הגיע למחסום ממנו יצא אדם חמוש ברובה שתפס מחסה וניסה להשיב אש, גם הוא לא הצליח לאכן היטב את מקור הירי ונפגע מאש המחבל.
בשלב הזה התפוצץ כלי הנשק בידי המחבל והתפרק, הוא נטש אותו ונסוג לכיוון צפון-מערב לאזור סינג'יל - ג'ילג'יליא.
תוצאות האירוע היו קשות – 10 הרוגים (7 חיילים ו־3 אזרחים) ומספר פצועים.
על רקע הפיגוע במחסום עין עריכ, שלושה שבועות קודם לכן, והפיגוע במחסום סורדא שאירע לפניו, התערערה תחושת הביטחון בשטחי יהודה ושומרון.
בתחקיר הראשוני לאחר הפיגוע שיערו החוקרים כי הירי בוצע בידי מפגע בודד, אך בהמשך הועלתה סברה כי היו לו שותפים.
מציאת הרובה השבור הפתיעה אף היא את החוקרים והועלתה ההשערה כי הוא הושאר שם בכוונה לשם הטעייה או סיבה אחרת, כשלמעשה הירי בוצע באמצעות רובה צלפים חדיש ומשוכלל.
בהמשך הועלתה השערה בכלי תקשורת ישראלים לפיה ביצע את הפיגוע שכיר חרב, חבר המחתרת האירית.
בדיעבד התבררו השערות אלו כשגויות.
במשך שנתיים וחצי לא הייתה זהותו של היורה ידועה, רק בליל 3 באוקטובר 2004 עצר כוח מגדוד דוכיפת את תאאר כאיד קדורה חמאד, פלסטיני רווק בן 24 מהכפר סילואד, שהודה כי הוא ביצע את פיגוע הירי כמפגע בודד, בנשק ישן מדגם גאראנדM1 שמצא מספר שנים קודם לכן והתאמן בו.
לדבריו, ארך הירי כולו 20 דקות והוא ירה בו 30 כדורים בלבד.
עד אשר התפרק הנשק בידיו בשל הירי.
על מבצע הפיגוע נגזרו 11 מאסרי עולם.
מאחר שאחד הפצועים מת מפצעיו ומניין ההרוגים עלה ל-11. הסרט הפלסטיני "Eyes of a Thief" שיצא לאקרנים ב-2014 מבוסס בחלקו על הפיגוע בוואדי חרמיה.
לאחר הפיגוע הוסר המחסום בוואדי חרמיה לצמיתות.
ב-22 במרץ 2022 התקיים במקום טקס לציון 20 שנה לפיגוע.
הפיגוע בימת צ'אד היה פיגוע התאבדות משולש שאירע ב-5 בדצמבר 2015 באי "קולפואה" שבימת צ'אד בתחומה של צ'אד.
בפיגוע נהרגו 15 בני אדם ונפצעו 130 נוספים.
פיגוע ההתאבדות הוא מתקפת הטרור השנייה ברציפות במדינה לאחר פיגוע התאבדות משולש נוסף שבוצע בכפר באגה סולה ב-10 באוקטובר 2015 שבו נהרגו 41 אנשים.
הפיגוע בג'קרטה היה מתקפת טרור משולבת שהתרחשה ב-14 בינואר 2016 במספר מוקדים מרכזיים בעיר ג'קרטה בירת אינדונזיה, הסמוכים לארמון הנשיאות איסטנה נגרה, למטה האו"ם, לשגרירויות טורקיה ופקיסטן ובאתרים מסחריים כמו סניף של רשת בתי הקפה סטארבקס.
14 מחבלים חמושים, ביצעו את המתקפה בו-זמנית באמצעות מטעני חבלה, ירי מנשק אוטומטי והשלכת רימוני יד.
כתוצאה מההתקפה, נהרגו 8 בני אדם ונפצעו 24. המדינה האסלאמית נטלה אחריות על הפיגוע, אך ראש סוכנות הביון המרכזית, סוטיוסו, מסר כי אין כל ראיות המאששות כי אנשי דאעש אכן אחראים לפיגוע.
בעקבות המתקפה הכריזו סינגפור ומלזיה על כוננות גבוהה במרכזי הערים וסביב שגרירויות ונציגויות של מדינות זרות.
אף על פי שאינדונזיה אינה מעורבת בסכסוכים במזרח התיכון, חוותה המדינה אבדות כבדות כתוצאה ממספר התקפות טרור שבוצעו על ידי קיצוניים אסלאמיים בשני העשורים האחרונים של המאה ה-21.
הפיגוע בדוכן השווארמה ראש העיר היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-17 באפריל 2006 בדוכן השווארמה "ראש העיר", שבאזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
12 בני אדם נרצחו בפיגוע ועוד 66 נפצעו, בהם שישה באורח קשה.
ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע.
ב-17 באפריל 2006, בשעה 13:30 בצהריים, ניגש מחבל מתאבד פלסטיני לדוכן השווארמה "ראש העיר"' בחלקו הצפוני של מדרחוב נווה שאנן שבאזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
כאשר ביקש ממנו המאבטח, שהוצב בכניסה לדוכן, לפתוח את תיקו לבדיקה, פוצץ המחבל את מטען החבלה, שהיה במשקל חמישה קילוגרמים ובעל כמות גדולה של חומרי רסס.
הפיצוץ שאירע במקום היה, כך על פי עדויות, גדול הרבה יותר מזה שאירע בפיגוע דומה בדוכן בינואר של אותה שנה.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 11 בני אדם ונפצעו כ-70. שניים מהקורבנות מתו בדרכם לבית החולים איכילוב בתל אביב, ופצועה נוספת מתה על שולחן הניתוחים.
מתוך הפצועים, שישה נפגעו באורח קשה, 12 נפצעו באורח בינוני, ואילו השאר נפצעו באורח קל.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע, וחשף את זהותו של המחבל, סאמי סלים חמאד, פעיל הג'יהאד האיסלאמי, בן 21 מג'נין.
כשלושה חודשים לפני כן, ב-19 בינואר 2006, בוצע באותו דוכן שווארמה פיגוע נוסף על ידי פעיל הג'יהאד האיסלאמי, שבו נפצעו 32 בני אדם.
פעילי הג'יהאד האיסלאמי בג'נין התגאו בכך שאף על פי שצה"ל שהה בעיר עד שעות הבוקר המוקדמות, הוא לא הצליח למנוע את יציאת המחבל מהעיר.
המחבל עשה את דרכו דרך הפרצות בגדר סביב ירושלים לכביש 1 ומשם הגיע לתל אביב.
שעה קלה לאחר הפיגוע, מסרו גורמים בפיקוד המרכז כי היו התרעות על כוונות של ארגוני המחבלים לבצע פיגועים, אולם לא הייתה כל התרעה ממוקדת בנוגע לתחנה המרכזית הישנה, ולא היה בידיהם מידע על מחבל שיצא מהגדה המערבית לבצע פיגוע.
ביום הפיגוע היו בידי מערכת הביטחון 19 התרעות ממוקדות על כוונת ארגוני טרור לבצע פיגועים וכ-80 התרעות כלליות.
בפגישה שערך ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט בירושלים עם חברי ועדת ההקצבות של הסנאט האמריקני, שהתקיימה מספר ימים לאחר הפיגוע, גילה אולמרט לחברי הוועדה כי ההוראה לביצוע הפיגוע יצאה ממפקדות הג'יהאד בדמשק.
לדברי אולמרט, לאחר ההוראה על ביצועו יצא גם דיווח חזרה למפקדות על הצלחת הפיגוע.
מנהיג הג'יהאד האסלאמי באזור ג'נין, השייח מחמוד א-סעדי, הכחיש את הדברים בריאיון לאתר החדשות ynet.
הוא אמר כי פעילי הארגון, אנשי השטח, הם המחליטים להוציא פיגוע לפועל ואינם מקבלים הוראות מאיראן או מסוריה.
הוא הוסיף כי לעיתים אף ההנהגה בחו"ל היא זו שביקשה להימנע מביצוע פיגועים.
בפיגוע זה, נהרג דניאל וולץ, נער אמריקני בן 16 מפלורידה, שהגיע לביקור בארץ במהלך פסח.
משפחתו של דניאל וולץ זכתה בתביעה במאי 2012 בבית משפט מחוזי בארצות הברית נגד איראן וסוריה בשל התמיכה שלהם ב"חמושים פלסטינים".
הייתה זו הפעם הראשונה שבה משפט בארצות הברית נתן פסק דין נגד סוריה בגין פעילות טרור הקשורה אליה.
בערב הפיגוע נחסם כביש 1 לתנועה, בקטע שבין מחסום אבו גוש לכניסה לירושלים, בשל בדיקה קפדנית של כלי הרכב במקום.
שלושה בני אדם נעצרו סמוך למחלף הראל שבכביש בחשד למעורבות בפיגוע והועברו לחקירה.
במשטרה התקבלה החלטה לשים דגש על הצבת מחסומים בכניסות לערים ובתוכם, ולהמשיך עם כוננות השיא ברחבי הארץ - כדוגמת קניונים, פארקים, שווקים ובתי כנסת, שממילא כבר הייתה קיימת מזה 10 ימים, מאז תחילת החג.
בדיון שהתקיים יום לאחר הפיגוע, בהשתתפות ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון שאול מופז, שרת החוץ ציפי ליבני, השר לביטחון הפנים גדעון עזרא וראשי מערכת הביטחון הוחלט לשלול מחברי המועצה המחוקקת הפלסטינית, הפרלמנט הפלסטיני, המחזיקים בתעודת תושב, את תעודה זאת.
כמו כן, הוחלט לזרז את בניית עוטף ירושלים, להחמיר את הפעולות נגד השוהים הבלתי חוקיים וביצוע מספר פעולות צבאיות נקודתיות, שעניינן נאסר לפרסום.
המחבל, סאמי סלים חמאד, נשר מלימודיו באוניברסיטה בשל מצבה הכלכלי של המשפחה.
הוא למד עבודה סוציאלית בתוכנית הלימודים בהתכתבות של אוניברסיטת אל-קודס.
אם משפחת המחבל מסרה לכלי התקשורת כי הבן עזב את ביתם מספר ימים לפני כן מבלי להודיע לאן מועדות פניו.
משפחת המחבל, משפחת חמאד שהתגוררה בכפר ערכה הסמוך לג'נין, הופתעה מהידיעה כי בנם הוא שביצע את הפיגוע, וסיפרה כי בנם לא היה בקשר עם קבוצות חמושות.
הפיגוע בהיפרקור היה פיגוע מכונית תופת שהתרחש ב-19 ביוני 1987 במרכז הקניות היפרקור בברצלונה שספרד.
21 בני אדם נהרגו ו-45 נפצעו.
זהו היה הפיגוע הקטלני ביותר שביצע הארגון.
בשנתיים שלפני הפיגוע, פוצץ אט"א שש מכוניות תופת בברצלונה, שכתוצאה מהם נהרגו שלושה בני אדם.
עד לנקודה זו, הפיגוע הקטלני ביותר בהיסטוריה של ספרד היה הפיגוע במסעדת אל דסקנסו, שאותו ביצעו טרוריסטים אסלאמיים ב-12 באפריל 1985. בפיצוץ מטען חבלה שהוטמן במסעדה נהרגו 18 בני אדם ו-82 נפצעו.
בין הפצועים היו 11 חיילים אמריקנים שכנראה היו היעד לפיגוע.
הפיגוע הקטלני ביותר שביצע אט"א אירע במדריד ב-14 ביולי 1986, אז התפוצצה מכונית תופת על ידי אוטובוס שבו נסעו טירונים של המשמר האזרחי.
12 בני אדם נהרגו ו-50 נפצעו.
הפיגוע אירע באחר צהרי יום שישי, 19 ביוני 1987. מכונית תופת, שהוחבאה בתוך תא מטען של רכב, הונחה בקומה הראשונה של החניון התת-קרקעי בן שלוש הקומות של מרכז הקניות היפרקור שבברצלונה.
בשעה 16:12 לערך, טיימר הפעיל את מכונית התופת והיא התפוצצה.
כתוצאה מעוצמת הפיצוץ נהרסו 20 כלי רכב שעמדו בסמוך ונפער חור של 5 מטרים ברצפת הקומה הראשונה של מרכז הקניות.
ההרס במקום היה כה גדול, שמלאכת מציאת הגופות לקחה שעות וזיהוי הגופות היה כמעט בלתי אפשרי.
15 בני אדם, בהם 10 נשים (אחת מהן הייתה בהריון), שלושה ילדים ושני גברים נהרגו מיד, ושישה נוספים נפטרו בבית החולים לאחר מכן מפצעיהם.
בנוסף, 45 בני אדם נפצעו, וכמחצית מהם נשארו נכים.
אט"א נטל אחריות לפיגוע, ומסר שהזהיר את המשטרה בשיחה טלפונית על קיום הפצצה אך היא התעלמה.
המשטרה טענה שהשיחה הגיעה אליה רק כמה דקות בלבד לפני הפיצוץ.
הפיגוע בגזיאנטפ היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-20 באוגוסט 2016, באולם אירועים בגזיאנטפ שבטורקיה.
ב-20 באוגוסט 2016, בשעה 22:50, התפוצץ מחבל מתאבד ביציאה מאולם בגזיאנטפ שבטורקיה, בו התקיימה חתונה של כורדים.
המחבל התפוצץ כאשר יצאו החוגגים לרקוד ברחוב.
בכלי התקשורת הטורקיים דווח שבני הזוג שהתחתנו נמלטו לגזיאנטפ מהעיר הכורדית סירת השוכנת באזור רווי קרבות בין כוחות כורדיים לטורקיים.
נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן מסר כי 51 בני אדם נהרגו בפיגוע ו-69 נפצעו, בהם 17 במצב קשה.
בין הנפגעים היה החתן, שנפצע באורח קל.
למרות שאף ארגון לא נטל אחריות לפיגוע, האשים ארדואן את ארגון הטרור המדינה האסלאמית בביצועו.
המחבל המתאבד היה ילד בן בין 12 ל-14.
הפיגוע ביהוד היה פיגוע טרור שביצעו חברי חוליית פדאיון פלסטינית ב-12 באוקטובר 1953, בבית במועצה המקומית יהוד.
שלושה מבני משפחת קאניאס, האם סוזאן (בת 39) ושני ילדיה שושנה (בת 3) ובני (בן שנה), נרצחו בפיגוע ובנה הבכור נפצע באורח קל.
בעקבות הפיגוע בוצעה פעולת קיביה.
בשעות הערב של יום שני, 12 באוקטובר 1953, חדרה חוליית פדאיון פלסטינית מהגדה המערבית והגיעה ליהוד.
באותו זמן ישנו בבית משפחת קאניאס שבקצה רחוב 16 שבעיר, אם המשפחה, שבעת ילדיה וסבתם.
אב המשפחה לא שהה באותו זמן בבית, משום שעבד במפעל בנגב וחזר לביתו רק פעם בשבוע.
כל הנוכחים בבית לנו באותו החדר.
בשעה 1:30 בלילה קרבו המחבלים לבית, והשליכו רימון יד לחדר השינה דרך החלון.
אם המשפחה, סוזאן קאניאס, ושניים מילדיה, בנימין בן השנה וחצי ושושנה בת הארבע, ישנו במרכז החדר.
שני הילדים נהרגו מיד, וסוזאן, שנפצעה באורח אנוש וידה נקטעה, מתה מפצעיה בבית החולים.
הסבתא וחמשת הילדים האחרים ישנו על מיטה וספה בצד החדר ולא נפגעו, משום שרסיסי הרימון התפזרו לטווח קצר.
רק הבן הבכור, שישן סמוך לחלון, נפצע באורח קל.
סמוך לשעה 2 בלילה, נפתחה אש על רכב שנסע בכביש בין לוד לחיפה.
הנהג הגביר את מהירותו והצליח להימלט.
מאוחר יותר נמצאו על המכונית חמישה קליעים, והנהג דיווח על האירוע למשטרת פתח תקווה.
סבורים כי האלמונים שפתחו באש על המכונית הם חברי החוליה שביצעה את הפיגוע ביהוד כמחצית השעה קודם לכן.
עקבות המחבלים הובילו לסביבות הכפר רנתיס, כחמישה קילומטרים צפונית לכפר קיביה.
לפי ההיסטוריון בני מוריס, "התקיפה חזרה על דפוס שנשתגר" מאז חודש מאי אותה השנה.
מפקד הלגיון הירדני, ג'ון באגוט גלאב, חשש מפני פעולת תגמול ישראלית ולכן הציע שגששים ישראלים יעקבו על כלבי גישוש אחר מבצעי הפיגוע בתוך שטח ירדן.
הייתה זו הפעם הראשונה שירדן הציעה הצעה שכזאת.
אלא שהגשש וכלבו אבדו את העקבות והריח במרחק לא רב מהגבול, סמוך למשטרת רנתיס.
בעקבות זאת, הבטיח גלאב שירדן "תעשה כל שביכולתה להעמיד לדין את האשמים, אם הם מצויים בשטח ירדן".
ב-14 באוקטובר גינתה ועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן את הרצח המשולש, ובאופן יוצא דופן, הצביע הפעם נציג ירדן בוועדה בעד החלטת הגינוי.
אולם כבר בבוקר 13 באוקטובר החליטו ראש הממשלה דוד בן-גוריון (שהיה בתקופה זו בחופשה), הרמטכ"ל מרדכי מקלף, ראש אג"ם משה דיין וממלא מקום שר הביטחון פנחס לבון, לבצע פעולת תגמול קשה בתגובה לפיגוע.
הכפר קיביה נבחר כיעד לפעולה.
פעולת קיביה לא הובאה לאישור הממשלה, ושר החוץ וממלא מקום ראש הממשלה, משה שרת, לא הוכנס בסוד המבצע.
במהלך פעולת קיביה פוצצו כ-45 בתים ונהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר, רובם נשים וילדים.
הפיגוע בווסטמינסטר היה פיגוע טרור אסלאמי שכלל פיגוע דריסה ודקירה, שהתרחש ב-22 במרץ 2017 בשכונת וסטמינסטר שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
חמישה בני אדם נרצחו בפיגוע ו-40 נפצעו, חלקם באורח קשה.
ארגון הטרור המדינה האסלאמית נטל אחריות לפיגוע.
ב-22 במרץ 2017, בסביבות 16:40 שעון ישראל, נהג המחבל במכונית יונדאי מגשר וסטמינסטר לעבר הולכי רגל, ודרס עשרות מהם.
הוא המשיך בנסיעה מהירה עד לארמון וסטמינסטר (בית הפרלמנט הבריטי), עד שהתנגש בגדר הארמון.
לאחר מכן יצא מהמכונית, הגיע לפתח הארמון חמוש בסכין באורך של כ-20 ס"מ, ודקר שוטר לא חמוש.
מיד לאחר מכן הוא נורה ארבע פעמים על ידי שני שוטרים מקומיים ומת במקום.
בפיגוע נרצחו ארבעה בני אדם (שלושה הולכי-רגל ושוטר) ועוד כארבעים נפצעו, בהם כמה באורח קשה.
אחת הפצועות מתה מפצעיה ב-6 באפריל.
המחבל הוא חאלד מסעוד, בן 52 יליד בריטניה, שהתאסלם, מורה במקצועו, שנעצר בעבר על ידי ה-MI5 בשל קשריו עם גורמי טרור אסלאמי, ושוחרר.
יממה לאחר הפיגוע ארגון המדינה האיסלמית לקח אחריות על הפיגוע.
בעת ההתרחשות הוא היה הפיגוע הקשה ביותר מאז הפיגועים בלונדון ב-2005, והתרחש שנה בדיוק לאחר הפיגועים בבריסל.
אולם רק כ-3 חדשים אחריו אירעה מתקפת טרור עם כמות נרצחים כפולה בלונדון.
לאחר הפיגוע ננעל מתחם הפרלמנט הבריטי ליוצאים ונכנסים למשך מספר שעות, וראש ממשלת בריטניה תרזה מיי שנכחה בדיון בפרלמנט באותה השעה, הובהלה לדאונינג 10.
הסקוטלנד יארד הגדיר את האירוע כתקרית טרור, והחל בחקירה.
מדינות רבות, בהן ארצות הברית וישראל, גינו את הפיגוע ושלחו תנחומים לעם הבריטי.
הפיגוע בדורטמונד התרחש ב-11 באפריל 2017, כשאוטובוס של קבוצת הכדורגל הגרמנית בורוסיה דורטמונד הותקף במטעני חבלה בדורטמונד שבגרמניה.
שלושה מטעני צד התפוצצו סמוך לאוטובוס הקבוצה שהיה בדרכו לזיגנאל אידונה פארק לקראת המשחק הראשון בשלב רבע הגמר של ליגת האלופות לעונת נגד קבוצת הכדורגל הצרפתית מונקו.
אחד משחקני הקבוצה ושוטר נפצעו, והחלונות המשוריינים של האוטובוס מנעו פגיעות נוספות.
המשטרה המקומית חוקרת את המניע לפיגוע.
אחד מקווי החקירה קושר את הפיגוע לטרור עם מעורבות אסלאמית אפשרית.
בזירת האירוע נמצא מכתב, שטען כי הפיגוע בוצע כנקמה בעבור המוסלמים שנהרגו בהתערבות הצבאית של גרמניה כנגד ארגון הטרור המדינה האסלאמית ואיים במתקפות נוספות אם גרמניה לא תפסיק את התערבותה ובסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין יושבת.
קו חקירה נוסף חוקר את האירוע כפיגוע דגל כוזב שבוצע בידי הימין הקיצוני בגרמניה.
המשטרה עצרה מהגר עיראקי אשר להערכתה חבר ארגון המדינה האסלאמית, אך לא נמצא קשר בינו לבין הפיצוץ.
האוטובוס של קבוצת בורוסיה דורטמונד הותקף בעזרת שלושה מטעני צד תוצרת בית כשעשה את דרכו לזיגנאל אידונה פארק שבדורטמונד לקראת המשחק הראשון בשלב רבע הגמר של ליגת האלופות לעונת נגד קבוצת הכדורגל הצרפתית מונקו.
המטענים הוסתרו בגדרות שבצדי הכביש והתפוצצו סמוך לשעה 19:15 לפי שעון גרמניה.
המטענים היו עמוסים בפיסות מתכת, ועם הפיצוץ אלו הגיעו למרחק של 100 מטרים.
בהתבסס על חומר הנפץ המעורב בפיגוע, הניחו הרשויות הגרמניות כי מדובר באירוע טרור.
במטענים נעשה שימוש בחומר נפץ אשר הגיע מצבא גרמניה.
הכדורגלן הספרדי ושחקנה של בורוסיה דורטמונד, מארק ברטרה, נפצע מרסיסי זכוכית שניתזו מחלון האוטובוס המנופץ.
הוא נלקח לבית החולים הסמוך, בו ידו השמאלית נותחה באופן מיידי.
שוטר שליווה את האוטובוס על אופנוע נפגע גם הוא בפיגוע.
משטרת גרמניה והרשויות המקומיות מתייחסות לאירוע כניסיון רצח וכהתקפה מתוכננת כנגד בורוסיה דורטמונד.
היו שלוש לקיחות אחריות על האירוע: אחת הושארה בזירת האירוע וטענה למניע אסלאמי, אחת פורסמה באינטרנט וטענה למניע אנטי-פשיסטי (אשר התבררה מאוחר יותר כמזויפת) ואחת נשלחה למערכת עיתון וטענה למניע ימני קיצוני.
המשרד של התובע הפדרלי הגרמני הגדיר תחילה את האירוע כפעולת טרור עם אפשרות למעורבות אסלאמית.
שר הפנים של נורדריין-וסטפאליה תיאר את ההתקפה כמקצועית.
המשטרה חוקרת האם הפיגוע התרחש ממניע אסלאמי, ממניע שמאלני קיצוני או ממניע ימני קיצוני.
לפי התקשורת הגרמנית, חוקרי הפיגוע שוקלים את האפשרות ששירות ביטחון זר היה מעורב בפיצוץ.
היו שלוש לקיחות אחריות שונות לאירוע.
הראשונה נמצאה בשלושה מכתבים זהים שהושארו בזירה.
המכתבים פתחו במשפט "בשם אלוהים הרחמן והרחום" וטענו שהפיגוע הוא נקמה על ההתערבות הצבאית של גרמניה כנגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה, ושגרמניה אחראית להרג מוסלמים.
במכתב נדרש שבסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין יושבת ושמטוסי הטורנדו הגרמניים יוצאו מסוריה.
המכתב איים במתקפות נוספות על ידוענים שאינם מוסלמים עד אשר הדרישות יענו.
המכתבים נראו יוצאי דופן, שכן מתקפות קודמות של ארגון המדינה האסלאמית באירופה לא הגיעו יחד עם לקיחות אחריות כזו.
שלא כמו לקיחות אחריות קודמות שבוצעו בסרטונים, המכתבים מוענו ישירות לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ולא היו עליהם סממנים דתיים או הסמל של ארגון המדינה האסלאמית.
עיתונים גרמנים פרסמו מאוחר יותר שהחוקרים מטילים ספק באותנטיות של המכתבים, והועלתה האפשרות שהם נכתבו על-מנת להטיל את האחריות לפיגוע על האסלאם בזדון.
לקיחת אחריות נוספת פורסמה באתר הפרסום הפתוח המשמש את השמאל הקיצוני, אינדימדיה.
בלקיחת האחריות נטען כי המתקפה בוצעה מכיוון שבורוסיה דורטמונד לא עושה מספיק כנגד הגזענים, הנאצים ואנשי הימין הקיצוני שבמחנה האוהדים שלה.
לקיחת האחריות נמחקה מהאתר בטענת זיוף, וגם המשטרה הגרמנית מתייחסת אליה כמזויפת.
מספר ימים לאחר מכן נשלחה לקיחת אחריות שלישית, אשר רמזה למניע ימני קיצוני, לעיתון דר טאגשפיגל.
האימייל האנונימי הצדיק את אדולף היטלר ותקף את הרב-תרבותיות, כשהוא מוסיף שההתקפה הייתה "אזהרה אחרונה".
דוברת מטעם התביעה הפדרלית אמרה כי לקיחת האחריות נחקרת.
המשטרה הגרמנית זיהתה שני חשודים ועצרה אחד מהם.
נערכו חיפושים בדירות של שני החשודים.
החשוד שנעצר הוא עבדול בסט א', מהגר עיראקי המתגורר בוופרטל אשר חשוד כאסלאמיסט קיצוני.
המשטרה הגרמנית מאמינה שהחשוד הנהיג תא של ארגון המדינה האסלאמית בעיראק אשר היה מעורב ברציחות, חטיפות, הברחות וסחיטות.
לאחר שהצטרף לארגון המדינה האסלאמית בעיראק בשלהי שנת 2014, הוא הגיע לגרמניה דרך טורקיה בשנת 2016 והיה בקשר עם חברי ארגון המדינה האסלאמית בגרמניה.
עם זאת, כעת הוא מוחזק בשל חברות בארגון המדינה האסלאמית ולא בשל מעורבות בפיגוע.
מאוחר יותר נוקה החשוד השני מהחשד למעורבות בפיגוע.
פיגוע הדקירה בגבע בנימין הוא פיגוע דקירה על רקע לאומני שהתרחש ב-26 ביולי 2018 בהתנחלות גבע בנימין, שבו נהרג אדם אחד ושניים נפצעו.
ב-26 ביולי 2018 סמוך לשעה 21:10, חדר המחבל מוחמד טארק יוסף בן ה-17 מהכפר כובאר להתנחלות גבע בנימין (אדם) בקפיצה מעל גדר היישוב.
עם כניסתו להתנחלות דקר שני בני אדם בשעה שישבו מחוץ לבית - גבר בן 58 שנפצע בינוני ויותם עובדיה בן 31 שנפצע באורח אנוש, ולאחר מכן מת מפצעיו.
שכן שהזדמן למקום ניגש אליהם בהנחה שמדובר בקטטה, ולאחר שנדקר בעצמו באורח קל בגפיו ירה בדוקר שלושה קליעים והרג אותו.
לדברי עדי ראייה, בשלב זה פגעה במחבל מכונית שעברה ברחוב.
יותם עובדיה הובא למנוחות בהר המנוחות שבירושלים יממה לאחר הפיגוע.
בלילה שלאחר הפיגוע פעלו כוחות הביטחון בכפר כובאר שבו התגורר המחבל.
ב-26 באוגוסט 2018, כחודש לאחר הפיגוע, צה"ל הרס את ביתו של המחבל.
לאחר הפיגוע משפחת המחבל ביקשה לקבל לידיהם את גופתו.
ב-25 במאי 2020, הכריע בית המשפט העליון כי גופת המחבל לא תוחזר למשפחתו, בטענה כי למחבל הייתה זיקה לארגון הטרור חמאס.
במשחק כדורגל של בית"ר ירושלים שהתקיים סמוך לרצח הוקרנו תמונותיו של עובדיה על מסכי ענק באצטדיון טדי ונישאו דברי זיכרון.
ב-2 באוקטובר 2018 התקיים טורניר כדורגל לזכרו.
ביישוב מגוריו, אדם, נקרא אולם אירועים על שמו - "משכן יותם".
בדצמבר 2018, במהלך חג החנוכה, התקיים מצעד לפידים לזכרו, ונערכה הדלקת נרות חגיגית באולם.
במקום עבודתו של יותם, סניף "ברינקס" בירושלים, נקרא על שמו חדר ישיבות.
סמוך למקום הפיגוע הוקמה אנדרטה לזכרו של עובדיה.
הפיגוע בטיילת בנתניה (מרץ 2002) הוא פיגוע ירי שאירע במוצאי שבת, כ"ו אדר ה'תשס"ב, 9 במרץ 2002 בטיילת בנתניה.
בפיגוע נרצחו ישראל יחיא בן ה-27, והתינוקת אביה מלכה בת ה-9 חודשים, ומעל 50 נפצעו, מהם כמה פצועים קשה.
הפיגוע הוא אחד מפיגועי מרץ השחור של האינתיפאדה השנייה, שהובילו למבצע חומת מגן.
באוקטובר 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה, שהתעצמה בשנת 2002. השיא הגיע בחודש מרץ, שבו נהרגו מעל 100 ישראלים בפיגועים שונים במהלך החודש, ששיאם הוא הפיגוע במלון פארק.
בשל ריבוי הפיגועים שאירעו באותו חודש הוא כונה 'מרץ השחור', והוא היווה למעשה את העילה ליציאה למבצע חומת מגן.
הפיגוע בנתניה הוא אחד הפיגועים שאירעו באותו החודש.
סמוך לשעה 20:30 הגיעו לנתניה שני המחבלים שאדי עלי נג'מי, ממחנה אל-עין שבאזור שכם, וסעיד אל-בטא, ממחנה הפליטים עסכר שבשכם, שניהם אנשי הזרוע הצבאית של פת"ח.
הם הגיעו במכונית פונטיאק שחורה גנובה, עם לוחיות זיהוי ישראליות.
הם החנו את הרכב בחניה של מלון ג'רמי, בסמוך לטיילת נתניה, יצאו מהמכונית והחלו לירות לכל עבר.
בשלב מסוים זרקו רימון לעבר מלון "ג'רמי".
איש מהאזרחים לא היה חמוש ולא השיב אש.
שוטרי יחידת "אלמוג" של משמר הגבול הוזעקו למקום.
המחבלים המשיכו בינתיים ללכת לכיוון מלון "בלו-וייס", והמשיכו לירות לעבר עוברי אורח ובתי המלון ברחוב.
בהמשך השוטרים נכנסו ללובי של מלון "בלו-וייס" וניהלו קרב המחבלים, שנהרגו במרחק של כ-500 מטר מהמקום בו פתחו במסע הרצח.
כתוצאה מהירי התינוקת אביה מלכה בת ה-9 חודשים נפצעה קשה והובהלה לבית החולים לניאדו בעיר מבלי שזהות הוריה נודעה בשלב זה.
בהמשך הועברה לבית החולים שניידר בפתח תקווה, ושם נפטרה מפצעיה.
כמו כן מעל 50 נפצעו, בהם שלושה באורח קשה.
אזרח נוסף, ישראל יחיא בן 27 תושב בני ברק, נהרג אף הוא מהירי, אך לא התברר אם נהרג כתוצאה מירי המחבלים או כתוצאה מירי שגוי של השוטרים שסברו שהוא אחד מהמחבלים.
כוחות הביטחון קיבלו התרעה על פיגוע שמתוכנן באזור השרון, וכשעה לפני הפיגוע נפרסו כוחות משטרה גדולים בערים באזור השרון.
כשעה לאחר הפיגוע הודיעו גדודי חללי אל אקצה, הזרוע הצבאית של הפת"ח, כי אנשיהם ביצעו את הפיגוע הירי בנתניה.
בינואר 2025 שוחרר המחבל יאסר אבו בכר שהיה אחראי לפיגוע ולרצח שוטר בבאקה אל-גרבייה, במסגרת עסקה לשחרור חטופים במלחמת חרבות ברזל.
הפיגוע בחרמש הוא פיגוע ירי קטלני שבוצע בידי מחבל פלסטיני בליל 28 באוקטובר 2002 (כ"ג בחשוון ה'תשס"ג) במהלך חדירה ליישוב חרמש בצפון השומרון.
בפיגוע נרצחו שלוש מתושבות היישוב: אישה ושתי נערות בנות 14, ונפצעו שלושה נוספים באורח בינוני וקל.
בערב הפיגוע, זמן מה קודם לו, הגיעה לכוחות הביטחון התרעה חמה על כוונת מחבלים לחדור לאחד מיישובי השומרון – יצהר, הר ברכה, איתמר, תפוח או אלון מורה.
בעקבות זאת נקראו התושבים להישאר בבתיהם.
כיתות הכוננות הוקפצו, ולאזור הגיעו כוחות ביטחון רבים.
תחילה חדר המחבל לבית משפחת אשל.
הוא פתח בירי ופגע באורח אנוש באם המשפחה אורנה.
בן זוגה, יובל, נפצע באורח בינוני מהירי.
בני הזוג פונו לבית החולים הלל יפה בחדרה, שם נפטרה אורנה מפצעיה.
אשה שעברה ברחוב פתחה בירי לעברו מנשקה האישי, אולם מעצור בנשק מנע ממנה להמשיך בירי.
נהג מכונית שעבר במקום ולא נפגע מהירי הזעיק את כוחות הביטחון.
המחבל המשיך במסע הרצח והגיע לבית משפחת סרוסי.
על מפתן הבית עמדו ושוחחו שתי נערות, לינוי סרוסי והדס תורג'מן.
המחבל ירה בשתיהן ופצע אותן אנושות.
מותה של לינוי נקבע במקום.
הדס הוטסה במסוק אל בית החולים הלל יפה בחדרה ונפטרה על שולחן הניתוחים.
בהמשך נפצע חייל באורח קל מיריות המחבל.
חיילים נוספים, בראשם סגן מפקד פלוגת תותחנים שהוצבה ביישוב, הגיעו למקום וחיסלו את המחבל.
הפיגוע כולו נמשך כחמש דקות ובמהלכו הספיק המחבל לירות ארבע מחסניות.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, נטלה אחריות על הפיגוע.
בפיגוע נרצחו שלוש מתושבות היישוב חרמש: אורנה אשל, בת 53, נשואה ואם לשלושה, מורה בתיכון רמות חפר.
עסקה במשך שנים רבות בהידברות ושיח עם פלסטינים.
לינוי סרוסי והדס תורג'מן, בנות 14, שתיהן תלמידות בית הספר התיכון ביישוב שקד.
לינוי הותירה אחריה שני הורים אח ואחות.
הדס הותירה אחריה שני הורים, אח ואחות.
יום לאחר הפיגוע הובאו למנוחות לינוי סרוסי, בבית העלמין ירקון בתל אביב, והדס תורג'מן בבית העלמין בנתניה.
ביום הבא הובאה למנוחות אורנה אשל בבית העלמין בקיבוץ מעברות, בו גדלה.
כוחות הביטחון ערכו סריקות באזור אחרי מחבלים נוספים, אך אלה לא נתגלו.
בבוקר שלאחר הפיגוע כינס ראש הממשלה אריאל שרון את הקבינט המדיני-ביטחוני, לדיון שעסק בין היתר בתגובות לפיגוע.
אלוף פיקוד המרכז משה קפלינסקי הגיע ליישוב ושוחח עם תושבים על שיפור הגנת היישוב מפני חדירות מחבלים.
בבוקר שלאחר הפיגוע פרסמה מועצת יש"ע הודעה בה האשימה את שר הביטחון בנימין בן אליעזר בהתעלמות מצורכי הביטחון של ההתיישבות ביהודה שומרון ועזה, חרף עשר חדירות קטלניות ליישובים השונים, והבטחות למיגון שלא קוימו.
עוד דרשה המועצה מהשר "להפסיק את מסע ההסתה נגד המתנחלים".
ביוני 2005 דווח כי לאחר הפיגוע, וכן לאחר הירצחו של תושב היישוב יבגני ריידר בבקה א-שרקייה באותו חודש, החלו תושבים לעזוב את היישוב חרמש.
באפריל 2012 שבת רעב קובי סרוסי, אביה של לינוי סרוסי, מול משרד ראש הממשלה, בדרישה מאת ראש הממשלה להתערב ולסייע לו בעקבות מצב כלכלי קשה אליו נקלע.
ב-14 בנובמבר 2002 לכד כוח שייטת 13 את מוחמד נאיפה (המכונה "אבו רביע"), פעיל תנזים בכיר בטולכרם, האחראי לפיגוע הירי בקיבוץ מצר בו נרצחו חמישה ולפיגוע בחרמש.
באפריל 2003 גזר עליו בית הדין הצבאי בשומרון 13 מאסרי עולם וחמישים שנות מאסר נוספות.
ביתו נהרס בידי כוחות צה"ל.
בדצמבר 2018 בכנס המכון למדיניות נגד טרור ציין תת-גונדר יובל ביטון, קצין המודיעין הראשי של שירות בתי הסוהר, כי נאיפה תכנן מתאו בכלא חטיפת חייל, וכי התכנון סוכל בידי שב"ס.
באותה עת דווח כי תנאי כליאתו היו משופרים, וכי הם הוחמרו בעקבות חשיפת ניסיון החטיפה.
בנו של נאיפה הורשע באי מניעת פיגוע הירי באזור התעשייה ברקן בו נרצחו בו נרצחו קים לבנגרונד־יחזקאל וזיו חג'בי.
ביוני 2019 דווח כי נכלא עם אביו באותו תא בכלא גלבוע.
האדרת הפיגוע והמחבל בידי הרשות הפלסטינית והפת"ח
בינואר 2003, במסגרת עידוד הטרור על ידי הרשות הפלסטינית, קיים משרד החינוך של הרשות הפלסטינית טורניר כדורגל בטולכרם שהוקדש להילול מחבלים רוצחים פלסטינים, ביניהם טארק אבו ספאקה שביצע את הפיגוע.
במאי 2012 שודרה ברשות השידור הרשמית של הרשות הפלסטינית תוכנית טלוויזיה תחת הכותרת "אסירי החירות", במסגרתה ביקרו בביתו של מוחמד נאיפה והיללו אותו ואת אמו, כ"אם מדהימה, הביאה למולדת גיבור ומפקד".
בדצמבר 2016 חגג ארגון הטרור פת"ח בעמוד הפייסבוק הרשמי שלו את "10 הפעולות הבולטות ביותר" מיום הקמתו, ביניהן "פעולת התנחלות חרמש" – הפיגוע ביישוב חרמש.
באוגוסט 2021 פנה בצלאל סמוטריץ', יושב ראש מפלגת הציונות הדתית, אל עדי סופר תאני, מנכ"לית פייסבוק ישראל, בדרישה להסיר מהרשת החברתית חשבונות המאדירים מחבלים, ביניהם דף אוהדים של מוחמד נאיפה, המשלח לפיגוע הכלוא בישראל.
הפיגוע מונצח ביישוב חרמש במספר מקומות.
ביישוב הוקם "גן הבנות" לזכר הנרצחות.
כמו כן, בפתח בית משפחת סרוסי מוצב לוח זיכרון לשתי הנרצחות במקום.
אורנה אשל מונצחת בקיר זיכרון בבית הספר "רמות חפר" בו לימדה.
כן הוקמה בבית הספר "קרן אשל", קרן כספית שמטרתה לסייע לילדים שהוריהם נתונים במצוקה כלכלית.
לזכר לינוי והדס נכתב השיר "זאת הארץ שלי", ובוצע בידי הזמר דורון מזר.
ספריית בית הספר "עומר" בו הן למדו נקראה על שמן.
פיגוע הירי בחרמש היה פיגוע ירי מרכב חולף שאירע ב-30 במאי 2023 ובו מחבלים פלסטינים ירו למוות באזרח ישראלי תושב ההתנחלות חרמש, בסמוך לכניסה ליישוב שבצפון השומרון.
בחודשים שקדמו לפיגוע התרחש גל טרור בישראל, בו נרצחו כ-20 אזרחים ישראלים בפיגועי ירי ודריסה.
צה"ל פעל לעצירת עשרות מחבלים וכן הרג מעל מאה מהם מאז תחילת השנה האזרחית.
בימים שקדמו לפיגוע אירעו מספר ניסיונות לפיגועי ירי בצפון השומרון, בהם ירי מנפת ג'נין לעבר היישוב גן נר שבגלבוע ושקד שבצפון השומרון.
כמו גם ניסיון שיגור רקטה ממשגר דמה מהכפר נזלת זייד לעבר היישוב שקד.
ב-30 במאי 2023, מעט לאחר השעה 11:30, מספר מחבלים פלסטינים שנסעו ברכב, נעצרו ליד רכב שנסע בסמוך לחרמש שבצפון השומרון ופתחו עליו באש מרובי M-16. כתוצאה מהירי נפגע באורח קשה בכתפו נהג הרכב, מאיר תמרי, תושב היישוב, נשוי ואב לשניים בן 32.
כוחות מד"א וחיל הרפואה שהוזעקו לזירת האירוע העניקו טיפול ראשוני לפצוע, ולאחר מכן פינו אותו במסוק לבית החולים הלל יפה בחדרה, בהמשך נקבע מותו בבית החולים.
כוחות צה"ל פתחו במצוד אחר המחבלים, ובמסגרת החיפושים נכנסו הכוחות לעיירה הפלסטינית הסמוכה קפין בחיפוש אחר ראיות למקום הימצאם של המחבלים.
חטיבת "גדודי טול-כרם - ההתארגנות המהירה" של ארגון הטרור גדודי חללי אל-אקצא נטלה אחריות לפיגוע.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, חוסל מוחמד זביידי אשר היה מעורב בפיגוע.
ב-20 במרץ 2024 חוסל אחמד ברכאת, שביצע את הפיגוע, בתקיפת כטב"ם במחנה הפליטים ג'נין.
ב-17 במאי 2024 חוסל אסלאם ח'מאיסה, ראש גדוד ג'נין של חמאס וממבצעי הפיגוע, בתקיפת מטוס קרב במחנה הפליטים ג'נין.
הפיגוע בטבריה ב-1979 היה פיגוע תופת ברחוב הגליל בטבריה בו נרצחו שני נערים ישראלים ונפצעו 36.
ב-14 במאי 1979, ערב ל"ג בעומר ה'תשל"ט הוטמן מטען חבלה ברחוב הגליל שבטבריה, בפח אשפה הסמוך לתחנת אוטובוס.
המטען התפוצץ וכתוצאה מכך נרצחו שני נערים ישראלים שעברו במקום ונפצעו 36 אנשים, מהם חמישה באופן קשה.
המטען הונח על ידי המחבל זיאד אבו עין שלאחר מכן מונה להיות שר ברשות הפלסטינית.
לאחר הפיגוע עבר אבו עין לירדן באישור שלטונות ישראל ומשם לארצות הברית.
בניסיון פיגוע נוסף שבוצע שבועיים לאחר מכן, נתפסה עטאף יוסף בעת שהניחה מטען חבלה בתחנה המרכזית בירושלים ובעקבות זאת נעצר מפעילה, ג'מאל יאסין.