tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2012 נפתח התיק לחקירה מחדש.
ביוני 2012 הכריזה חוקרת מקרי המוות כי מותה של עזריה צ'מבליין נגרם כתוצאה מתקיפת דינגו, ותעודת הפטירה שלה תוקנה בהתאם.
הסיפור של עזריה צ'מברלין עובד למספר רב של ספרים וסרטים.
אחד מהם הוא ספרו של ג'ון ביירן, "מלאכים רשעים", שיצא לאור בשנת 1985. בשנת 1987 הבמאי האוסטרלי פרד שפיסי עיבד את הספר לסרט זעקה באפלה, בו כיכבו מריל סטריפ כלינדי וסם ניל כמייקל צ'מברלין.
בעקבות הליהוק של סטריפ האמריקאית לסרט נמתחה ביקורת, אך לבסוף רוב המבקרים שבחו את הופעתה בסרט, וכן גם לינדי צ'מברלין עצמה.
הסיפור עובד גם בטלוויזיה האוסטרלית בסדרה דוקודרמטית – "Who Killed Baby Azaria?" עם איליין יוסטון כלינדי וג'ון האמבלין בתור מייקל, וכן גם במיני סדרות, "דרך עיני"" (2004), עם מירנדה אוטו וקרייג מקליישן בתור הזוג צ'מברלין.
סדרות אלו התבססו על ספר שכתבה לינדי, הנושא את אותו השם.
התקשורת והתרבות הפופולרית הגיבו למקרה באופנים שונים, כולל בדיחות שהתפשטו באוסטרליה ומחוצה לה.
בעקבות הפרסום המתוח של המאורע, אך בעיקר בזכות הסרט שיצא בעקבותיו, הרעיון של דינגו שחוטף תינוקת הפך לנקודת ציון בתרבות האוסטרלית.
רוב ההתייחסות בתרבות ובתקשורת קשורה להצהרה של לינדי צ'מברלין מיד לאחר היעלמות בתה - "הדינגו חטף את התינוקת שלי!"
בסרט הקולנוע האוסטרלי "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" משתמשת אחת הדמויות בדמותה של לינדי צ'מברלין במשחק ניחושים.
בסדרת הטלוויזיה באפי, אוז, האדם זאב, הוא חבר בלהקה "דינגואים אכלו את התינוקת שלי".
בפרק בסדרת הטלוויזיה סיינפלד, "הננטש", איליין תקועה בשיחה עם אישה יומרנית שאומרת "אמרי לארוסי שאני מחפשת אותו.
איבדתי את הארוס שלי, המסכן (The poor baby)!".
בתגובה, איליין עונה במבטא אוסטרלי כבד "אולי הדינגו אכל לך את התינוק".
בספטמבר 2001, בגיליון של מגזין "Maxim", קטע מתוך מאמר בשם "חמש סיבות לשנוא את האוסטרליים" דירג במקום הרביעי - "כלבי דינגו אוכלי תינוקות".
בשנת 2001, סיור קצר באוסטרליה שאורגן בידי המוזיקאי בן פולדס נקרא "דינגו חטף את הלהקה שלי", בהקשר הומוריסטי לפירוק הלהקה הקודמת שלו, בן פולדס פייב (Ben Folds Five).
בסדרת האנימציה משפחת סימפסון היו מספר פרקים שהתייחסו לפרשת צ'מברלין:
בפרק "בארט נגד אוסטרליה", בארט מתגרה בטלפון באזרח אוסטרלי באומרו "היי תקשיב, אני חושב שאני שומע דינגו אוכל את התינוקת שלך".
בפרק "ליסה מקבלת טוב מאוד", ליסה מתמכרת למשחק שנקרא "Dash Dingo" (פרודיה בפני עצמה על המשחק "קראש בנדיקוט"), ואחת המשימות בו כוללת למצוא ולטרוף שבעה תינוקות בדולח.
בפרק מסדרת האנימציה, דירת המצוירים, ספאנקי האם מנסה לשכנע את וולדור סוקבאט לצוד יצורי יער למזון.
בשלב מסוים ספאנקי אומר: "אנחנו נאכל כמו כלבי דינגו במחלקת יולדות!".
בפרק "אנטי-תזה" בסדרת הדרמה "חוק וסדר: כוונה פלילית", כאשר נשאל מה קרה לניקול וואלאס, אליזבת' היצ'נס (שהיא ניקול בזהות בדויה) עונה: "בטח נחטפה על ידי דינגו, זה קורה הרבה באוסטרליה".
בפרק "מר גמיש" בסדרת הטלוויזיה פרייז'ר, אדי הכלב, קורע את בובת מר-גמיש של ניילס, כשדפני אומרת "הדינגו אכל לך את הבובה".
ברצועה אחת של הקומיקס "The far side", מתוארת חוות כלבי דינגו בסמוך לפעוטון, כשכלבי הדינגו נשענים בפראיות על גדרות החווה, והכותרת היא "צרות נרקמות".
בסדרת האנימציה Space Goofs, החייזרים מטפלים בתינוק שננטש.
בשלב מסוים הוא מתחיל לעשות בלאגן והחיתול שלו יוצר אווירה קשה בבית.
בדיון על הבעיה, אחד החייזרים, אשר ניסה לאכול את התינוק קודם לכן, אומר "זה לא אוכל ראוי אפילו לכלב דינגו!".
הזמר הצרפתי אלן ברייר, כתב שיר שתוכנו עסק באיך הממשלה תוכל אי פעם לפצות את לינדי צ'מברלין על הכליאה הבלתי מוצדקת שלה.
בפרק בסדרת האנימציה "Clone High", גאנדי נאבק בדנייאל פלדספר, "הדרגון האוסטרלי הסטריאוטיפי", שמצהיר: "אני אוכל אותך כמו שדינגו אוכל תינוק".
בסרט האנימציה "ראגרטס", כשהילדים בסרט נעלמים, אביהם של שניים מהילדים נשאל בידי העיתונות "האם זה נכון שדינגו אכל את התינוק שלך?".
בפרק בסדרת האנימציה איש משפחה, דמויותיהם של בריאן, כלב המשפחה וסטואי התינוק מנחות תוכנית רדיו בשם "הדינגו והתינוק".
בפרק מסדרת האנימציה "Bro Town", אחת הדמויות צועקת "רוץ כמו דינגו עם תינוק בפה!", בניסיון לעודד סוס במרוץ סוסים.
בשנת 1989 קליפ מוזיקה של להקתה אוסטרלית - "TISM", כלל עותק פיקטיבי של מגזין טיים שכותרתו הייתה "TISM חטפו לי את התינוק"
מותו של אקטאון הוא ציור שמן של הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצוירה בין השנים 1559–1575.
היצירה מתארת את מותו של אקטאון, המתואר בספר השלישי מתוך יצירתו של אובידיוס "מטמורפוזות".
היצירה מוזכרת כאחת משתי יצירות במכתבו של האמן למזמין היצירות - המלך פיליפה השני מיוני 1559. במכתב מציין טיציאן כי החל לעבוד על היצירות.
במאה ה-18 הפכה היצירה לחלק מאוסף אורליאן.
בשנת 1971 החל קמפיין ציבורי בבריטניה לרכוש את היצירה, וכן את היצירה דיאנה ואקטאון, אף היא מעשה ידי טיציאן.
בסיום הקמפיין הושג הסכום הנדרש ושתי היצירות נרכשו עבור הגלריה הלאומית שבלונדון.
מותאקס היא מילה ביוונית דורית שפירושה אח מאומץ או חורג.
המונח "מותאקס" שימש לציון מעמד סוציו-פוליטי בספרטה העתיקה, ובמיוחד בתקופת המלחמה הפלופונסית (431-404 לפנה"ס).
המותאקים היו צאצאי אבות ספרטנים ואמהות הלוטיות או ילדיהם של ספרטנים עניים.
אלה האחרונים, שלא יכלו בשל עוניים להשתתף במימון הסעודות המשותפות בתרומת מזון, לא השתייכו לחבר האזרחים (ה"ספרטיאטים" או ה"הומויאוי" – "השווים") אך הורשו להילחם בצבא הספרטני לצדם של הפריאויקים.
המותאקים היו בני חורין והתחנכו עם הבנים הספרטנים כאילו היו אחיהם החורגים.
את חינוכם והשתתפותם בסעודות מימנו משפחות ספרטניות עשירות.
מותאקים אחדים, כמו גיליפוס וליסנדרוס, עלו לגדולה חרף מעמדם הנחות; אביו של גיליפוס הוגלה מספרטה באשמת בגידה ואילו ליסנדרוס היה בן למשפחה ענייה.
מות משה מתואר ב ומהווה למעשה את האירוע האחרון לפני כניסתם של בני ישראל לארץ כנען.
טרם פטירתו נתן משה לשבטים את ברכתו.
על פי הדעה העיקרית בחז"ל משה נולד ונפטר ביום ז' באדר.
יום זה הוכרז על ידי ממשלת ישראל כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, ומשה נחשב ל"חלל היהודי הראשון שמקום קבורתו לא נודע."
משה נפטר בגיל מאה ועשרים שנה, על סף הכניסה לארץ.
טרם מותו, עמד משה על הר נבו, והאל הציג בפניו את הארץ המובטחת והבהיר שמשה לא יוכל לדרוך על אדמתה:
ההודעה המוקדמת על מותו של משה ומיקומה במקרא
הציווי על מות משה מופיע ב ושוב ב.
הפרשנים נדרשים לשאלת הכפילות ושאלת מיקומה של ההודעה על מותו של משה בספר במדבר, למרות שהמשיך לפעול לאחר מכן.
תשובה אחת של פרשנים היא "אין מוקדם ומאוחר בתורה" - הציווי לא נמצא במקומו.
תשובה נוספת היא שהציווי נאמר בספר במדבר אך הכוונה לבצעו היא מאוחר יותר סמוך למות משה (רמב"ן).
תשובה שלישית היא שהציווי על מותו של משה נאמר בזמן הזה, כי הוא מהווה הקדמה למינוי יהושע.
הרב אברבנאל מוסיף שמשה לא נצטווה לעלות להר כדי שימות מיד, אלא זהו רמז לכך שהוא הולך למות בקרוב.
ולכן ה' רוצה שהוא יתמיד לעלות להר ולראות את הארץ משם.
במקרא לא פורט בבירור מי קבר את משה וישנן מספר דעות על כך במסורת חז"ל, א': אלוהים קבר אותו.
ב': משה קבר את עצמו.
ג': מלאכים קברו אותו בשנית.
ככתוב, מקום קבורתו לא נודע בדיוק, ועל כך נתנו חז"ל סיבות שונות בתלמוד ובמדרש.
למרות העולה מן המקרא, שמשה נקבר במקום לא ידוע בעבר הירדן, ישנה מסורת יהודית שהוא הועבר לקבורה במערת המכפלה.
ב"ספר התמונה" – ספר קבלי מתקופת המאה ה-13 והמאה ה-14 המיוחס לרבי נחוניה בן הקנה ולרבי ישמעאל, תנאים מהמאה ה-1 והמאה ה-2 לספירה – נכתב: , כלומר, שבמערת המכפלה נקברו "חמשה זוגות" - עשרה אנשים.
בפירוש הספר, המיוחס למקובל מתקופת הראשונים נכתב:
ומבאר, שמשה הועבר ונקבר שם על ידי מלאכים.
במאמר 'ולא ידע איש' תועד מחקר מקיף על הנושא.
ונקראו שני זוגות אלו (אדם, חוה, משה וציפורה) "נסתרות".
לדברי החוקרים יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, ישנם רמזים למסורת קדומה על כך שמשה כלל לא מת, אלא עלה השמיימה.
עדות למסורת זו נמצאת בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים":
גם בתלמוד הבבלי הובאה דעה דומה לזו "ויש אומרים: לא מת משה, כתיב הכא: וימת שם, וכתיב התם: ויהי שם עם ה', מה להלן עומד ומשמש, אף כאן עומד ומשמש.
הפסוקים האחרונים של התורה מסכמים את פעילותו של משה והתורה מקפידה לציין כי משה היה הנביא הגדול מכולם.
זאת בשל הניסים שביצע, ובעיקר בשל העובדה שראה את האל פנים מול פנים:
בני ישראל התאבלו על מותו של המנהיג הנערץ במשך 30 ימים.
את מקומו של משה תפס יהושע בן נון, ובכך הסתיים פרק המסע לארץ המובטחת ומתחיל פרק כיבוש הארץ מידי העמים היושבים בה.
מדרש פטירת משה הוא המתאר בפירוט רב את מעשיו האחרונים של משה ומותו, שבהם נכחו המלאכים והאלוהים.
כאשר שבוע ההיריון איננו ידוע, אזי החישוב הוא לפי משקל העובר, כאשר בין 500 גרם ל-1,000 גרם מוגדר כמוות תוך-רחמי מוקדם ומ-1,000 גרם מדובר במוות תוך-רחמי מאוחר.
אין בדיקות ספציפיות לגילוי הסיכון למוות תוך-רחמי, אך בהבנת גורמי הסיכון אפשר לבצע מעקב קפדני יותר אצל אותן נשים הנמצאות בסיכון גבוה.
על מנת לאתר אותן נשים חשוב לבצע את מעקב ההיריון באופן מלא.
במדינות המתפתחות השיעור הוא 20–32 מקרים לאלף לידות, הרבה יותר גבוה מאשר במדינות המפותחות שבהן השיעור הוא 4.2–6.8 מקרים לאלף לידות.
השיעורים גבוהים ביותר הם באפריקה שמדרום לסהרה - 32.2 מקרים לאלף לידות, ובצפון אסיה - 31.9 מקרים לאלף לידות.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במדינת ישראל בשנת 2011 היו 507 לידות מת מאוחרות (מעל 1,000 גרם, או מעל לשבוע 28 להיריון), השוות ליחס של 3 מקרים לאלף לידות.
עם השנים ירדה השכיחות עקב מספר גורמים כגון הפסקת היריון יזומה במקרים שמתגלה מום מולד או הפרעה כרומוזומלית, טיפול ומעקב במחלות אימהיות כמו יתר לחץ דם וסוכרת, אבחון ויילוד מוקדם בהאטה בגדילה תוך-רחמית - IUGR ואי ספיקת שליה, מעקב וטיפול במומים ומניעת מחלת RH.
גיל האם: קבוצות הסיכון הן נשים מתחת לגיל 18 או מעל 35.
מצבה הבריאותי של האם לפני ההיריון: קומה נמוכה מתחת ל-145 ס"מ, תת-משקל, משקל יתר, אנמיה קשה.
מצבה הבריאותי של האם במהלך ההיריון: סוכרת הריונית, יתר לחץ דם, מחלת כבד, תרומבופיליה.
התנהגות סיכונית של האם כמו עישון, שתיית אלכוהול, צריכת סמים.
50% מהמקרים קשורים להאטה בגדילה תוך-רחמית.
מחלות רקע: יתר לחץ דם, סוכרת, תרומבופיליה ותפקודי כבד לא תקינים.
סיבות נוספות הן טראומה, קרע של הרחם (כתוצאה מניתוח קיסרי בעבר) וצריכת סמים.
בעיות כרומוזומליות (טריזומיה 21,18,13), מלפורמציות מבניות (מערכת העצבים המרכזית, לב, כליות), זיהומים (בקטריאלי, וירלי), מחלה המוליטית בעובר, מחלות מטבוליות בעובר.
אי ספיקת שליה והאטה בגדילה תוך-רחמית, היפרדות שליה, שליית פתח, דימום, היריון עודף (היריון שנמשך מעל 40 שבועות), תאונת חבל טבור (תסביב, קשר, צניחה), היריון מרובה עוברים (TTTS), ריבוי מי שפיר, מיעוט מי שפיר, כוריואמניוניטיס.
ירידה או היעדר תנועות עובר הם התלונה העיקרית שבעטיה פונה האם לבדיקה, חוסר שמיעת קולות לב בהאזנה, לעיתים תמונה סוערת של כאבים ודימום.
האבחנה הסופית נקבעת על ידי בדיקת אולטרה סאונד להיריון.
ניתן להיעזר גם בבדיקת דופלר לבחינת היעדר זרימת דם.
ללידת עובר מת קוראים "לידה שקטה" כי הוולד לא בוכה בעת לידתו.
מרגע האבחון מקובל יילוד בהקדם ורצויה מאוד הפעלת לידה נרתיקית לכן מכניסים את היולדת לתהליך של השראת לידה.
זהו תהליך מאוד טעון מבחינה רגשית ליולדת ולמשפחתה וגם לצוות המטפל.
לכן, חשובה מאוד אמפתיה וסבלנות רבה, ונדרשת תמיכה לכל אורך התהליך, לדעת ולהתחשב ברצון ההורים לראות או לא לראות את הילוד.
לאחר הלידה יש להתחיל תהליך של בירור הסיבה.
מומלץ לבצע נתיחה שלאחר המוות, אך מקובל להתחשב באישור או אי-אישור של ההורים לפעולה זו.
מותה האִטי של לוסיאנה ב' (בספרדית: La muerte lenta de Luciana B) הוא ספר מתח מאת הסופר הארגנטינאי גיירמו מרטינס שיצא לאור בשנת 2007. תרגום לעברית של הספר יצא לאור בשנת 2014.
אל המְּסַפֵּר, שהוא סופר ומרצה לספרות (שמו אינו נמסר לקורא), מטלפנת לוסיאנה, ומבקשת להיפגש בעניין של חיים ומוות.
לוסיאנה עבדה אצל המספר, עשר שנים קודם לכן, במשך חודש אחד, כקלדנית שהקלידה ספר שהכתיב לה.
המספר נזקק לשירותיה משום שידו הייתה נתונה בגבס, ועל עבודתה המליץ בפניו המו"ל שלו, שידע שהיא פנויה למשך חודש, משום שהמעסיק הקבוע שלה בתפקיד זה, הסופר קלוסטר, נמצא בחו"ל לחודש.
המספר פוגש את לוסיאנה, ומגלה שיופייה, שכבש את לבו, פחת מאוד במשך השנים.
לוסיאנה מספרת לו שבמהלך השנים אבדה ארבעה מיקיריה: תחילה חברהּ טבע בים, שנים אחדות לאחר מכן מתו שני הוריה מפטריות רעל, ולבסוף נרצח אחיה.
הוא סבורה שלכל המיתות הללו גרם קלוסטר, כנקמה על מות בתו היחידה הקטנה, מוות שאותו הוא מייחס לשרשרת אירועים שהחלה בתביעה על הטרדה מינית שהגישה נגדו לוסיאנה.
היא שוטחת בפני המספר את בקשתה: שיעביר לקלוסטר את בקשת הסליחה שלה, על מנת שרצף המיתות ייפסק, משום שהיא חוששת שסבתה ואחותה הן הבאות בתור.
המספר נפגש עם קלוסטר, ומציג לו את סיפורה של לוסיאנה, שאותו העלה על הכתב.
קלוסטר אינו חולק על העובדות הבסיסיות שהציגה לוסיאנה, אך בעוד שהיא הסבירה כל מיתה כנובעת מרצון הנקמה של קלוסטר ויזומה על ידו, הוא מציג הסבר פשוט לכל פרט מעורר חשד שהציגה לוסיאנה, ואת המיתות הוא מציג כרצף אקראי של אירועים, שלרוע המזל פקדו את לוסיאנה.
אם יש יד מכוונת לאירועים, הוא טוען, זו יכולה להיות ידה של לוסיאנה עצמה, לא פחות משזו יכולה להיות ידו.
המספר אינו יודע באיזה משתי הגרסאות לבחור, אך בשובו משהות קצרה מחוץ לעיר מתברר לו שבהמשך לגל הצתות של חנויות רהיטים ברחבי העיר, עלתה באש גם חנות רהיטים שמעליה שכן בית האבות שבו התגוררה סבתה של לוסיאנה, וכתוצאה מכך נספו 14 מדיירי בית האבות, ובהם סבתה של לוסיאנה.
המספר, הרואה בכך הוכחה לנכונות חששותיה של לוסיאנה, ניגש אל קלוסטר, ומשכנע אותו להגיע לפגישת פיוס עם לוסיאנה.
השניים מגיעים לביתה של לוסיאנה, ואת השער פותחת להם ולנטינה, אחותה של לוסיאנה הצעירה ממנה בעשר שנים.
המספר נדהם לגלות עד כמה יופייה של ולנטינה דומה לזה של לוסיאנה עשר שנים קודם לכן, ואף עולה עליו.
בעודם עולים אל הבית, הם שומעים כיצד לוסיאנה קופצת אל מותה.
בדלת הם מוצאים פתק שהשאירה, ובו נאמר: "לפחות שהיא תינצל".
בלוויה של לוסיאנה מתברר למספר שבין קלוסטר לוולנטינה קיים קשר הדוק, שבוודאי החל קודם לכן.
בנוסף לעלילת המתח שבספר, עולה בו גם סוגיית הסיבתיות לעומת האקראיות.
בעוד לוסיאנה רואה סיבתיות מובהקת במיתות שפקדו אותה, קלוסטר מציג זאת כרצף של אירועים אקראיים, שאינו שונה מרצף של ארבע פעמים "עץ" בסדרה של הטלות מטבע.
הספר הוא יצירה ארס פואטית – בין המספר לקלוסטר יש דיון נרחב בתהליך הכתיבה, וכן בשאלת השפעתה של המציאות על כתיבתו של קלוסטר, ושאלת השפעתה של כתיבתו של קלוסטר על המציאות.
יש בספר אף התייחסות עצמית – לקראת פגישתו עם קלוסטר כותב המספר את סיפורה, שהוא חלק מהספר שלפנינו.
מותבעל (באכדית: Mut-Baḫlu, המשמעות בכנענית: "איש בעל") היה שליט כנעני מתקופת אחנתון המוזכר במכתבי אל-עמארנה.
הוא היה בנו של לבאיה ששלט על שדרת ההר המרכזית מצפון לירושלים, ונחלתו כללה גם את מרחב העיר שכם.
ייתכן ומותבעל היה הנסיך אותו גינה לבאיה בשל קשריו עם החבירו במכתב EA 254. מקום מושבו היה בפלה שבעבר הירדן, לאחר רציחת אביו בידי אנשי גינה המשיכו מותבעל ואחיו בתקיפת ערי מדינה כנעניות אחרות ובניסיונם להרחיב את שליטתם באמצעות שכירת החבירו שישמשו להם כחיילים.
לבסוף קיבל ביריאווזה שליט דמשק הוראה מידי הממשל המצרי לצאת למלחמה כנגד בני לבאיה, ובהם מותבעל, כפי שמצוין במכתב EA 250.
מכתב EA 255 שכותרתו היא "אין יעד רחוק מדי" בהתייחסו לממלכת "כאראנדוניאש" הכשית מבבל.
מכתב EA 256 שכותרתו במחקר המודרני היא "שבועות והכחשות", בו מוזכר כי מותבעל יושב בפחל שממזרח לנהר הירדן והוא דן בערים בגולן (באכדית: "Garu") ששמותיהם בתעתיק לאנגלית הם: Udumu, Aduru, Araru, Mešta (Meshta), Magdalu, Ḫeni-anabi (Kheni-anabi), Sarqu, Ḫayyunu, & Yabiluma.
כמו כן מוזכרים במכתב זה גם האישים דדואה, יישויה ואייאב (Dadua, Yishuya and Ayab) אותם ניסה דייוויד רול לזהות עם דוד, ישי ויואב למרות הפער של 400 השנים בין האישים לתקופת הברזל היא התקופה הישראלית בה דן המקרא.
ב-22 באפריל 1994 נפטר ריצ'רד ניקסון, נשיאה ה-37 של ארצות הברית, לאחר שסבל משבץ מוחי ארבעה ימים קודם לכן, בגיל 81. הלווייתו הציבורית נערכה כעבור חמישה ימים בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו שבעיר הולדתו יורבה לינדה, קליפורניה.
ניקסון סבל משבץ מוחי ב-18 באפריל בביתו שבפארק רידג', ניו ג'רזי, והועבר לבית החולים הפרסביטרי בניו יורק.
אחרי פרוגנוזה ראשונית וחיובית, ניקסון נכנס לתרדמת עמוקה ומת כעבור ארבעה ימים.
גופתו הוטסה לבסיס האווירי של חיל הנחתים האמריקני "אל טורו" הנמצא במחוז אורנג', במטוס הנשיאותי שהושמש בנשיאותו של ניקסון.
גופתו הועברה לספרייה הנשיאותית על שמו ושם הונחה למנוחה.
ב-27 באפריל התקיימה אזכרה פומבית בהשתתפות נכבדים עולמיים וכל חמשת הנשיאים החיים.
אשתו של ניקסון, פט, מתה עשרה חודשים קודם לכן, ב-22 ביוני 1993.
ניקסון סבל משבץ מוחי מסיבי בפארק רידג' שבמדינת ניו ג'רזי, בעודו מתכונן לאכול ארוחת ערב ביום שני, 18 באפריל 1994, בשעה 5:44 בערב.
אמבולנס הוזעק למקום והוא הובהל בית החולים הפרסביטרי בניו יורק.
הוא היה בהכרה אך לא היה מסוגל לדבר, וכן כושר ראייתו נפגע.
ביום חמישי שקע ניקסון בתרדמת.
בליל שבת, הוא מת בשעה 9:08, 22 באפריל 1994. בנותיו, טרישה וג'ולי, היו לצדו.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הודיע על מותו של ניקסון בגן הוורדים של הבית הלבן והכריז על יום אבל לאומי חמישה ימים לאחר מכן.
קלינטון הצהיר כי ניקסון הוא "מדינאי שביקש לבנות מבנה בר קיימא של שלום", ושיבח את "רצונו לתת משהו בחזרה לעולם הזה".
כמו כן הגיעו הנשיאים לשעבר ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, הנרי קיסינג'ר, הסנאטורים לשעבר ג'ורג' מקגוורן (שהתמודד מול ניקסון ב-1972) והווארד בייקר, הסנאטור בוב דול, הסנאטור ג'ון מקיין והסנאטור טד קנדי, הצטרפו לנשיא קלינטון.
הלוויה התקיימה ביום רביעי, 27 באפריל, בשטח הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון.
בטקס ההלוויה השתתפו למעלה מ-4,000 בני אדם, ביניהם בני משפחה, הנשיא ביל קלינטון והגברת הראשונה הילרי, נשיאים וגברות ראשונות לשעבר (ג'ורג' וברברה בוש, רונלד וננסי רייגן, ג'ימי ורוזלין קרטר וג'רלד ובטי פורד).
סגן הנשיא לשעבר ספירו אגניו, שכיהן תחת ניקסון, גם השתתף בטקס.
משלחת הקונגרס האמריקני מנתה למעלה ממאה חברים, והסגל הדיפלומטי הזר כלל משלחת של יותר ממאתיים איש.
את הטקס הנחה הכומר בילי גרהאם, ידיד של ריצ'רד ניקסון, שאמר: "הוא אחד האנשים שהכי לא הובנו כהלכה, ואני חושב שהוא היה אחד מגדולי המאה".
ההספדים נמסרו מאת גרהאם, הנרי קיסינג'ר, הסנאטור בוב דול, מושל קליפורניה פיט וילסון והנשיא קלינטון.
דול לא הצליח לעצור את דמעותיו בסוף נאומו, מופע נדיר של רגש בציבור לסנאטור.
ריצ'רד ניקסון נקבר ליד אשתו פט, בשטח הספרייה הנשיאותית על שמו.
הוא הותיר אחריו את שתי בנותיו, טרישיה וג'ולי, וארבעה נכדים.
בהתאם לרצונו, הלווייתו לא הייתה הלוויה ממלכתית מלאה, אם כי גופתו הונחה לראווה בלובי של הספרייה הנשיאותית מ-26 באפריל עד למועד ההלוויה.
האבלים חיכו בתור עד שמונה שעות במזג אוויר קריר ורטוב כדי לחלוק כבוד אחרון לנשיא לשעבר.
בשיאו, התור שעבר ליד ארון הקבורה של ניקסון היה באורך שלושה קילומטרים, עם 42 אלף איש ממתינים.
מותה של האימפריה הוא שמה של סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2005 אודות עבודתם של אנשי הריגול הנגדי באימפריה הרוסית.
עלילת הסדרה מתרחשת בתקופת מלחמת העולם הראשונה ומתמקדת בקצין סרגיי קוסטין, בוגר מלחמת יפן-רוסיה, שעובד כסמוי עם שותפו איוואן שטולץ, בחשיפת מרגלים על אדמת האימפריה הרוסית.
בתחילת המאה העשרים האימפריה הרוסית נמצאת במצב מלחמה עם גרמניה וקציני הריגול הנגדי הקיסרי עמלים בכל כוחם לנהל מבצעי ריגול נגדי ולמנוע חתרנות גרמנית בתוככי האימפריה, שלצד מלחמה קשה גם נמצאת על סף קריסה עם התחזקות הסוציאליסטים והמהפכנים המשוועים למותה של האימפריה.
אלכסנדר באלוייב - קצין הריגול הנגדי באוכרנה, סרגיי קוסטין
מאראט בשארוב - לויטננט הריגול הנגדי איוואן שטולץ
סרגיי מאקובצקי - פרופסור למשפטים, קצין המודיעין הצבאי אלכסנדר נסטרובסקי
מריה מירונובה - ילנה סאבורובה
צ'ולפן חמאטובה - אולגה נסטרובסקאיה
אנדריי קראסקו - סוכן המודיעין ניקולאי סטרלניקוב
יוהאן בוט - קארל, חייל גרמני
קונסטנטין חבנסקי - בוריס לוזובסקי
דניאל אובלריכסקי - שטרומבאך, איש המודיעין הגרמני
מיכאיל פורצ'נקוב - קפטן הצבא הלבן
ולדיסלב גלקין - בוריס ניקיטין, ראש הריגול הנגדי של צבא הצאר
סרגיי ניקוננקו - פאול פון רננקמפף, גנרל צבא האימפריה
אלכסנדר באשירוב - לאוור קורנילוב, גנרל ואיש המודיעין הצבאי
פיודור בונדרצ'וק - אנטון דניקין, גנרל ומפקד צבא המתנדבים במלחמת האזרחים ברוסיה
דמיטרי פבצוב - ניקולאי דוחונין, ממפקדי הצבא
אנדריי נבראייב - הקיסר ניקולאי השני
אנדריי זיברוב - פאבל פרברזב, שר המשפטים של הממשלה הזמנית
אלכסנדר מזנצב - הגנרל אלכסיי ברוסילוב
אלכסיי מדבדב - ניקולאי קרילנקו, מהפכן
דניל לברנוב - לאוניד קנגיסר, רוצחו של אוריצקי
אלכסנדר ווייטוב - מויסיי אוריצקי, ראש המשטרה החשאית הסובייטית בפטרוגרד
יורי צורילו - יורי סטקלוב, פובליציסט ומהפכן
ולנטינה קסיאנובה - נאדז'דה קרופסקיה, רעייתו של לנין
ויקטור סמירנוב - הקולונל מורוז (בן דמותו של ויקטור קלימנקו, איש צבא הצאר)
מריה פורושינה - המהפכנית מריה קובסקאיה (בת דמותה של המהפכנית אירינה קחובסקאיה)
סטניסלב ניקולסקי - סמיון רושאל, מהפכן
ויקטור ביצ'קוב - סטפנין / יאקוב גאנלסקי, מהפכן
אלכסנדר פאשוטין - הגנרל ולדימיר גריגורייב
אליסה לאם , הידועה גם בשמה הקנטונזי, לאם הו יי (בסינית קנטונזית: 藍可兒; 30 באפריל 1991 – 31 בינואר 2013) הייתה סטודנטית קנדית באוניברסיטת קולומביה הבריטית השוכנת בוונקובר.
ב-19 בפברואר 2013 נמצאה גופתה במכל מים בגג של מלון סֶסִיל, שבמרכז לוס אנג'לס.
היא דווחה כנעדרת ב-1 בפברואר.
המשטרה חיפשה אחריה בכוחות מתוגברים בתוך המלון, אך לא מצאה אותה.
עובדי תחזוקה של המלון גילו את גופתה בתוך מכל המים, לאחר שאורחי המלון התלוננו על בעיות באספקת המים לחדריהם, כמו גם על צבעם.
היעלמותה של לאם סוקרה באופן נרחב בתקשורת והעניין באשר לנסיבות היעלמותה הלך וגבר.
חמישה ימים לפני שגופתה נמצאה, ומשטרת לוס אנג'לס פרסמה סרטון וידאו, המתעד את רגעיה האחרונים של לאם, ביום היעלמותה.
סרטון זה צולם על ידי מצלמת האבטחה של מעלית המלון.
לאם נראית בו יוצאת מהמעלית ומיד נכנסת אליה, מדברת ומניעה את כפות ידיה ורגליה.
במסדרון שמחוץ למעלית, ובהיכנסה חזרה לתוכה - נדמה שהיא מתחבאת בין קירות מעלית.
התנהגות זו של לאם נראתה מוזרה.
הסרטון הפך ויראלי ברשת האינטרנט.
משתמשים רבים אשר צפו בסרטון, דיווחו על כך שהוא מטריד ואינו מניח את הדעת, ואנשים רבים רואים בו כאחד הסרטונים המפחידים ביותר ביוטיוב.
נסיבות מותה של לאם, לכשנתגלה גופתה, העלו אף הן שאלות, בייחוד בהתחשב בעברו של המלון, אשר היה רווי במקרי מוות וברציחות.
בעת מציאת גופתה בתוך מכל המים, הייתה לאם עירומה, כאשר מרבית מלבושיה וחפציה האישיים צפו לידה.
משטרת לוס אנג'לס פרסמה את ממצאי הנתיחה שלאחר המוות רק כארבעה חודשים לאחר גילוי הגופה, לאחר עיכובים חוזרים ונשנים.
תוצאותיה הראו, כי לא הייתה כל עדות לפגיעה פיזית בלאם, וקיטלגה את סיבת מותה כתאונה.
אורחי המלון, אשר כיום מכונה בשם חדש: "Stay on Main", והתארחו בו בעת התרחשות הפרשה, תבעו את המלון בעוון המקרה, והוריה של לאם הגישו תביעה משפטית נפרדת בהמשכה של אותה השנה; תביעה זו נדחתה לבסוף ב-2015.
לאם, בתם של מהגרים מהונג קונג, אשר פתחו מסעדה בעיר ברנאבי, השוכנת סמוך למזרחה של ונקובר, קנדה, הייתה סטודנטית באוניברסיטת קולומביה הבריטית, למרות העובדה כי לא נרשמה לשנת הלימודים בתחילת 2013.
לאם נהגה לטייל לבדה, באמצעות רכבות השייכות לתאגיד הרכבות האמריקני "אמטרק", ובאמצעות אוטובוסים בינעירוניים.
ב-26 בינואר, הגיעה ללוס אנג'לס.
כעבור יומיים, נרשמה לאם במלון "סֶסִיל", השוכן באזור "סקיד רו" במרכז לוס אנג'לס.
בתחילה, חלקה חדר משותף עם אורחים אחרים, אשר היה ממוקם בקומת המלון החמישית; אולם, לאחר ששותפיה לחדר התלוננו אודות "התנהגותה המוזרה", כפי שתיאר זאת מאוחר יותר עורך הדין שייצג את המלון בתביעות המשפטיות אשר הוגשו כנגדו - הועברה לאם, כעבור יומיים, לחדר בו השתכנה לבדה.
מלון סֶסִיל נבנה במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, במטרה לארח אנשי עסקים ("מלון למטרות עסקיות").
הוא ידע זמנים קשים במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, במהלכן התרחש השפל הגדול.
מאז תקופה זו ועד היום, לא השכיל עוד המלון מעולם לשחזר את הצלחתו הכלכלית, לה זכה בתחילת דרכו.
לכך תרמה באופן ניכר הבליה העירונית בסביבתו של המלון, אשר התרחשה במהלך סוף שנות העשרים של המאה הקודמת.
כמה ממקרי הרצח הנודעים ביותר שידעה לוס אנג'לס התרחשו במלון סֶסִיל, או היו קשורים אליו: ב-1964, נאנסה ונרצחה בחדרה שבמלון גולדי אוסגוד, אשר נודעה בכינויה "גברת היונים של פארק פרשינג סקוור ".
גם מקרה רצח זה מעולם לא פוענח.
הרוצחים הסדרתיים ג'ק אונטרווגר וריצ'רד רמירז, "הצייד הלילי" התגוררו במלון זה, בתקופת ביצוע פשעיהם.
במלון זה גם בוצעו מעשי אובדנות, כאשר באחד מהם נהרג בשגגה גם עובר אורח, בחזית המלון ממש.
לאחר חידושים ושיפוצים, ניסה המלון לשווק עצמו מחדש, הפעם כמלון בוטיק; אך ההצלחה המחודשת בוששה להגיע, בשל רתיעת אורחים פוטנציאליים מההשתכנות בו, עקב עברו המושמץ.
לאם אובחנה כסובלת מהפרעה דו־קוטבית ומדיכאון וטופלה תרופתית.
על פי עדותם של בני משפחתה לא היו לה מעולם מחשבות אובדניות או ניסיונות אובדניים.
באמצעה של שנת 2010, פתחה לאם בלוג אישי בבלוגספוט, תחת שם המשתמשת: "את'ר פילדס".
במהלך השנתיים שלאחר מכן, פרסמה לאם בבלוג זה צילומים של דוגמניות לבושות בבגדים אופנתיים, כמו גם פוסטים הקשורים לחייה, אשר רובם עסקו במאבקה בהפרעותיה הנפשיות, ובנסיונותיה להתמודד עמן ולהתגבר עליהן.
בפוסט אשר פרסמה בינואר 2012, קוננה לאם על כך ש"הבעיה חזרה לסורה", דווקא בתחילת שנת הלימודים.
עובדה זו, כך כתבה לאם, אילצה אותה לבחור ללמוד מספר קורסים מועט יותר, על מנת להפחית בעומס הלימודים.
היא תיארה את תחושותיה במילים: "אני מרגישה חסרת כיוון לחלוטין, אבודה".
ככותרת עבור פוסט זה, ציטטה לאם את מילותיו של הסופר צ'אק פלאניוק: "אתה תמיד מרגיש נרדף בידי המחשבה, שהנך מבזבז את חייך (לשווא)".
היא השתמשה בציטוט זה כאפיגרף של בלוג זה.
לאם חששה כי עקב פרישתה ממספר גדול של קורסים לא תוכל להמשיך את לימודיה לתואר שני.
זמן מה לאחר שחלפו שנתיים ממועד פתיחת הבלוג ב"בלוגספוט", הודיעה לאם על כך שהחליטה לנטשו; במקומו, פתחה לאם בלוג באתר אחר, "Tumblr".
עיקר תוכנו של הבלוג הכיל צילומי אופנה שמצאה, כמו גם ציטוטים שונים.
מעט מכלל הפוסטים שפרסמה, כתבה לאם במילותיה שלה.
ציטוטו של פלאניוק שימש כאפיגרף גם באתר זה.
במהלך שהייתה בלוס אנג'לס, יצרה לאם קשר עם הוריה, שנותרו בקולומביה הבריטית, מדי יום ביומו.
ב-31 בינואר 2013, היום בו הייתה אמורה לבצע "צ'ק אאוט" ממלון סֶסִיל ולעבור לטייל בסנטה קרוז, הם לא שמעו ממנה עוד, לפיכך יצרו קשר עם משטרת לוס אנג'לס; בנוסף, טסה משפחתה ללוס אנג'לס, על מנת לסייע בחיפושים אחריה.
אחד מעובדי המלון, אשר ראה אותה ביום היעלמותה, אמר כי הייתה לבדה.
קייטי אורפאן, מנהלת חנות ספרים אשר שכנה בסמוך למלון, הייתה האדם היחיד שתועד באותו היום, אשר חזה בלאם בעודה בחיים.
"היא הייתה טיפוס חברותי, מלאת חיים", טענה אורפאן בפני כתבי CNN.
עוד טענה אורפאן, כי לאם ביקרה בחנות לשם רכישת והענקת מתנות עבור בני משפחתה, לכשתשוב חזרה לביתה.
אורפאן הוסיפה, כי "היא שוחחה עמי אודות מהות הספר, אותו הייתה חפצה לרכוש, ו (התלבטה) האם הוא עשוי להיות כבד מדי לנשיאה במהלך מסעה".
במסגרת חקירת המקרה, סרקה משטרת לוס אנג'לס את המלון עד קצה גבול יכולתה, מבחינת הרשאותיה המשפטיות אשר ניתנו לה.
השוטרים סרקו את חדרה של לאם, ונעזרו בכלבי גישוש, אשר ריחרחו אחר עדות כלשהי ללאם - הן בתוך המלון - והן על גגו.
למרות מסע החיפוש הנרחב, כשלו הכלבים במשימתם למצאה.
סרג'נט רודי לופז, אשר נטל חלק בפיקוד על הצוות, שהיה אמון על החיפושים במלון, טען כי: "(אבל) לא סרקנו את כל החדרים.
היינו מורשים לעשות זאת אך ורק במקרה של סיבה סבירה, אשר הייתה גורמת לנו להאמין, שאכן בוצע כאן פשע".
ב-6 בפברואר, שבוע לאחר הפעם האחרונה בה נראתה לאם, החליטה משטרת לוס אנג'לס כי היא זקוקה לעזרת הציבור.
במסגרת התרחבות מסע החיפושים אחריה, חולקו בשכונה הסובבת את המלון פליירים עם תמונתה, והפרופיל שלה, בצירוף תמונתה, הועלה לרשת.
באופן זה, הובא המקרה לידיעת הציבור הרחב - באמצעות אמצעי המדיה והתקשורת.
ב-14 בפברואר, לאחר שבועיים מיום היעלמותה, פרסמה משטרת לוס אנג'לס סרטון, המתעד את רגעיה האחרונים של לאם בעודה בחיים.
סרטון זה, אשר הוקלט ב-1 בפברואר על ידי מצלמת אבטחה, אשר הייתה מותקנת באחת ממעליות המלון - אליה נכנסה לאם - משך תשומת לב בקנה מידה עולמי.
זאת, בעקבות התנהגותה המוזרה של לאם.
מצלמת האבטחה במעלית, אשר הותקנה בחלקה האחורי העליון, ואשר תיעדה את המקרה, סיפקה תיעוד לא רק של פנים המעלית, אלא גם של המסדרון מחוצה לה.
איכות ההסרטה של מצלמה זו לא הייתה טובה, והסרטון שהוקלט היה בעל רזולוציה נמוכה למדי.
בנוסף, חותם הזמן בתחתית הסרטון הוצג בצורה לא ברורה.
כמו כן, מספר נקודות בפיה של לאם הוצגו כפיקסלים.
הסרטון קיבל חשיפה ותהודה נרחבות, ומספר תאוריות הועלו בניסיון להסביר את התנהגותה של לאם.
טענות נוספות הועלו על כך שייתכן והסרטון המקורי נערך טרם הפצתו לקהל הרחב.
במהלך החיפושים אחר לאם, החלו מספר אורחים של בית המלון להתלונן על לחץ מים נמוך.
בהמשך, התלוננו אורחים נוספים על כך שצבע המים שזרמו מהברזים שבחדריהם היה שחור, וטעמם לא היה שגרתי.
בבוקרו של 19 בפברואר נתגלתה גופתה של לאם בתוך אחד מארבעה מכלי מים, אשר היו שייכים למלון, ואשר היו אמונים על אספקת המים לכל שירותיו השונים.
המכל, שקיבולת המים שלו עמדה על כמעט 4,000 ליטרים - רוקן, ובהמשך - נחתך ונפתח.
פעולות אלו בוצעו לאחר שנתברר, כי פתח התחזוקה של המכל היה קטן מדי מכדי להכניס אליו ציוד שיסייע בחילוץ הגופה.
ב-21 בפברואר, פרסמה המחלקה הפתולוגית של משטרת לוס אנג'לס דו"ח נתיחה שלאחר המוות, המפרט את נסיבות מותה של לאם.
סיבת המוות הרשמית נקבעה כ"טביעה שלא במתכוון", כאשר מניע משמעותי לכך היה, לטענת המשטרה, הפרעה דו-קוטבית.
הדו"ח המלא של המחלקה הפתולוגית, אשר פורסם בחודש יוני, קבע שגופתה של לאם נמצאה עירומה; בגדים זהים (או דומים) לאלו שנראתה לובשת בסרטון המעלית - נמצאו צפים במים, ליד הגופה, והיו מצופים ב"חלקיקים דמויי חול".
שעונה של לאם, כמו גם מפתח הכניסה לחדרה בבית המלון, נמצאו אף הם יחד עמה.
לא נמצאה כל עדות לטראומה גופנית, תקיפה מינית או ניסיון אובדני.
בדיקות טוקסיקולוגיות שנערכו בגופה היו חלקיות בלבד, מאחר שלא נותרה כמות דם מספקת בגופה.
ממצאי בדיקות אלו העלו, כי נמצאו בדמה עקבות תרופות פסיכיאטריות, אשר תאמו לאלו שאותן נטלה לאם ונמצאו בין חפציה האישיים, וכן שרידי תרופות ללא מרשם רופא, דוגמת סינוטאב ואיבופרופן.
כמו כן, נמצאה בדמה כמות מזערית של אלכוהול (כ-0.02%).
מלבד אלו, לא נמצאו בדמה עדויות לשימוש בסמים אחרים.
הוריה של לאם מילאו תביעה בעוון מוות ברשלנות, וטענו כי המלון נכשל ב"בדיקת וחיפוש סכנות שגרמו לסיכון לא סביר ללאם ולאורחי המלון האחרים", תוך דרישה לקבל דמי קבורה.
המלון מצדו טען, שלא היה יכול לחזות את כניסתה של לאם למכלי המים, ובשל העובדה שלא ידוע כיצד נכנסה אליהם - לא היה מוכן לקחת אחריות בדבר אי יכולתו למנוע זאת.
ב-2015, תביעתם של הוריה של לאם נדחתה.
אלן כורדי (בכורדית: Alan Kurdî, נולד בשם אלן שנו; 2012 – 2 בספטמבר 2015) היה ילד סורי בן שלוש עם רקע אתני כורדי, שתמונתו עלתה לכותרות העולמיות לאחר שטבע ב-2 בספטמבר 2015 בים התיכון יחד עם אמו ואחיו ואביו (שהשיט את הסירה).
אלן ומשפחתו היו טורקים שניסו להגיע לאירופה על רקע משבר הפליטים האירופי.
צילומי גופתו צולמו על ידי העיתונאי הטורקי נילופר דמיר והפכו במהירות לוויראליות, מה שגרם לתגובות בינלאומיות.
מכיוון שלפי הדיווחים משפחת כורדי ניסתה להגיע לקנדה, מותו ומשבר הפליטים הרחב יותר הפכו לנושא בבחירות הפדרליות בקנדה בשנת 2015.
בשנת 2016, קיים העיתונאי הישראלי איתי אנגל ראיון עם אביו, עבדולה כורדי במסגרת פרק של התוכנית "עובדה".
בשנת 2018 אמיתית'אל מחמוד פרסמה שירה "Boy in the sand" המוקדשת לכורדי.
התמונה נבחרה לאחת מ-100 התמונות המשפיעות ביותר לשנת 2015, על פי מגזין "טיים".
אדולף היטלר, הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, ומנהיג המפלגה הנאצית, התאבד בירייה ב-30 באפריל 1945 בבונקר שלו, ה"פיהררבונקר" בברלין.
אווה בראון, אשתו ביום האחרון בחייו, התאבדה יחד איתו על ידי בליעת רעל ציאניד.
על פי הוראותיו (בצוואתו בכתב ובעל פה), הועלו גופותיהם באחר הצהריים של אותו יום במעלה מדרגות יציאת החירום של הבונקר, הוספגו בדלק והוצתו בגן לשכת קנצלר הרייך, מחוץ לבונקר.
רשומות בארכיונים הסובייטיים מציינות ששאריות גופותיהם השרופות עברו מקבר לקבר מספר פעמים עד שנת 1946. בשנת 1970 הוצאו שאריותיהם מהקבר פעם נוספת, נשרפו בפעם האחרונה ואפרם פוזר.
קיימת מחלוקת באשר לסיבת מותו של היטלר: לפי גרסה אחת, היטלר מת מרעל ציאניד, בעוד גרסה אחרת טוענת לשילוב בין התאבדות בירי תוך כדי נשיכת קפסולת ציאניד.
היסטוריונים מודרניים דחו את הגרסאות האלה, בטענה שהן תעמולה סובייטית או ניסיון לפשרה בין הדעות השונות.
על פי עדותו של אדם שראה את גופתו של היטלר, ניתן היה לראות סימני ירי דרך פיו של היטלר, אך טענה זו הופרכה.
שאריות שיני גופתו של היטלר תאמו את רישומי שיניו ב-1945.
החדשות בדבר מותו של היטלר פורסמו ב-1 במאי 1945, יום לאחר התאבדותו.
מסיבות פוליטיות (בהם ציון יום הפועלים), פרסמה ברית המועצות מספר תאוריות קשר על מותו.
התאוריות טענו שלמעשה היטלר לא מת, אלא ברח למדינות בעלות הברית, ששומרות על חייו.
בתחילת 1945 הייתה גרמניה הנאצית על סף התמוטטות צבאית.
פולין כבר נכבשה על ידי הצבא האדום הסובייטי, שהתכונן לחצות את נהר האודר בין קוסטרין לבין פרנקפורט במטרה לכבוש את ברלין, שנמצאה כ-82 ק"מ מערבה.
הכוחות הגרמניים הפסידו זמן מה לפני כן לבעלות הברית בקרב על הבליטה, שבסופו חצו כוחות בריטיים וקנדיים את נהר הריין, עמוק לתוך חבל הרוהר, המרכז התעשייתי של גרמניה.
הכוחות האמריקניים בדרום השתלטו על חבל לורן והתקדמו לכיוון מנהיים ונהר הריין.
באיטליה, דחקו הכוחות האמריקניים והבריטיים את הכוחות הגרמניים צפונה, במסגרת מתקפת האביב של בעלות הברית, כשהם מתקדמים לכיוון נהר הפו ולכיוון מרגלות האלפים.
היטלר נסוג לפיהררבונקר בברלין ב-16 בינואר 1945. להנהגה הנאצית היה ברור שהקרב על ברלין יהיה הקרב האחרון ביבשת אירופה.
ב-11 באפריל חצו הכוחות האמריקניים את נהר האלבה, כ-100 ק"מ מערבית לברלין.
ב-18 באפריל, קרוב ל-325,000 מחיילי קבוצת ארמיות B נכנעו ונִשבו בכיס הרוהר, משאירים את הדרך לברלין פנויה לכוחות האמריקניים.
ב-16 באפריל חצו הכוחות הסובייטיים את נהר האודר ממזרח לעיר ופתחו בקרב על גבעות סילו, קו ההגנה הגרמני האחרון ממזרח לעיר.
ב-19 באפריל נסוג הצבא הגרמני מגבעות סילו, ופינה סופית את הדרך לברלין ממזרח.
ב-20 באפריל, יום הולדתו של היטלר, הופצצה ברלין על ידי הארטילריה הסובייטית.
בערב 21 באפריל הגיעו כוחות הצבא האדום לפרברי העיר.
בישיבת הערכת מצב בשעות אחר הצהריים של 22 באפריל לקה היטלר בהתמוטטות עצבים לאחר ששמע שהוראותיו ליחידה המנותקת של שטיינר לתקוף חזרה, לא מולאו.
היטלר הוכיח את מפקדיו, וכינה אותם בוגדים ולא כשירים.
בשיאו של אותו מפגש עם המפקדים הצהיר היטלר לראשונה שהמלחמה אבודה.
הוא הודיע שהוא יישאר בברלין עד הסוף ויתאבד בירייה.
מאוחר יותר באותו יום הוא התייעץ עם רופא האס אס ורנר האזה על הדרך האמינה ביותר לביצוע התאבדות.
האזה הציע את שיטת 'אקדח ורעל' – שילוב של מנת ציאניד וירייה לראש.
ב-23 באפריל המידע אודות תוכניתו של היטלר הגיע למפקד הלופטוופה, רייכסמרשל הרמן גרינג, אשר שלח טלגרמה להיטלר ובה ביקש רשות לקחת את תפקיד ראש הרייך.
זאת בהמשך להכרזתו של היטלר מ-1941 בה הכתיר את גרינג ליורשו.
בתגובה, הודיע היטלר לגרינג שאם לא יתפטר מכל תפקידיו, הוא יוצא להורג.
יותר מאוחר באותו יום פיטר היטלר את גרינג מכל תפקידיו וציווה לעצור אותו, באותו יום, הגיע וילהלם קייטל למפקדתו של ולטר ונק ופקד עליו לתקוף לכיוון ברלין כדי להציל את היטלר.
תאודור בוסה קיבל רשות לסגת מזרחה כדי להתחבר עם ונק וביחד לנוע לכיוון ברלין.
הוא השאיר כוח קטן ליד האלבה, שלח כוח קטן לכיוון פוטסדם בעוד שעיקר הארמייה פנתה מזרחה להתחבר עם הארמייה התשיעית של בוסה.
משנודע להיטלר שונק, בוסה ושטיינר אינם מוכנים להציל אותו, הדבר חיזק את החלטתו של היטלר להתאבד.
ב-27 באפריל נותקה ברלין משאר המדינה.
התקשורת המאובטחת עם הכוחות המגינים כבר לא עבדה וצוות הפיהררבונקר הסתמך על תקשורת טלפונית להעברת הוראות ופקודות, ועל הרדיו לחדשות ולשאר המידע.
ב-28 באפריל הגיע לידי היטלר דיווח של רויטרס, שהועבר ב-BBC.
בדיווח נאמר כי רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר הציע כניעה לכוחות הברית.
הימלר רמז לכוחות הברית כי יש לו את הסמכות לדון על כתב הכניעה, דבר שהיטלר החשיב כבגידה.
באותו אחר צהריים גבר כעסו של היטלר על הימלר.
הוא הורה לעצור את הימלר, ובנוסף, הוציא להורג את הרמן פגליין, נציגו של הימלר במפקדתו של היטלר, באשמת עריקה.
באותו זמן התקדם הצבא האדום לכיוון כיכר פוטסדאם, והיו סימנים שהכוחות עומדים להסתער על לשכת הקנצלר.
דיווח זה, יחד עם בגידתו של הימלר, גרמו להיטלר לקבל את ההחלטות האחרונות בחייו: מעט אחרי חצות ב-29 באפריל נשא היטלר את אווה בראון לאישה בטקס אזרחי מצומצם, בחדר המפות בפיהררבונקר.
לאחר מכן ערך היטלר ארוחת בוקר צנועה עם אשתו, ולאחר מכן הכתיב למזכירתו טראודל יונגה את צוואתו בחדר אחר.
הצוואה כללה הוראות מיידיות לביצוע לאחר מותו.
הוראות אלו כללו את הסמכת קרל דניץ לתפקיד הנשיא ויוזף גבלס לתפקיד הקנצלר החדש.
בשעה 4:00 חתם היטלר על המסמכים ופרש למיטתו.
בעוד הדעות חלוקות לגבי זמן הכתבת הצוואה (לפני או אחרי החתונה), ישנה הסכמה על שעת חתימת המסמכים.
ב־29 באפריל אחר הצהריים קיבל היטלר דיווח כי בן בריתו, בניטו מוסוליני, הוצא להורג על ידי פרטיזנים איטלקים.
גופותיהם של מוסוליני ופילגשו, קלרה פטצ'י, נתלו עם רגליהן למעלה מגג תחנת דלק בעיר ושם התעללו אנשים רבים בגופותיהם.
מאורעות אלה חיזקו ככל הנראה את נחישותו של היטלר לא לאפשר לו ולרעייתו לשמש מופע ראווה, כפי שכתב בצוואתו.
בתהייתו על יעילותה של קפסולת הציאניד, הורה היטלר לד"ר האזה לבדוק את הקפסולה על כלבתו בלונדי; האזה האכיל אותה בציאניד בהצלחה, ובלונדי מתה מיד.
היטלר ואווה בראון היו נשואים פחות מ-40 שעות.
ב-30 באפריל, בשעה 01:00, דיווח וילהלם קייטל להיטלר שכל הכוחות הגרמניים שהיו אמונים על הגנת ברלין כותרו או אולצו לעבור לעמדות הגנתיות.
ב-02:30 הופיע היטלר במסדרון, בו חיכו לו כ-20 אנשים, רובם נשים, ונפרדו ממנו.
הוא עבר מאחד לשני, לחץ את ידם ונכנס חזרה לחדרו.
בשעות הבוקר המאוחרות, כשהצבא האדום במרחק של פחות מ-500 מטר מהפיהררבונקר, נפגש היטלר עם הלמוט ויידלינג, מפקד כוחות ההגנה של ברלין.
ויידלינג אמר להיטלר שעד שעות הלילה תאזל לכוחותיו התחמושת, והלחימה בברלין תסתיים למעשה ב-24 השעות הקרובות.
ויידלינג הציע להיטלר להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר, הצעה שכבר הועלתה לדיון בעבר אך נדחתה.
היטלר לא ענה, וויידלינג חזר למפקדתו בבנדלרבלוק.
בשעה 13:00 קיבל ויידלינג את אישורו של היטלר לפרוץ מהבונקר באותו לילה.
היטלר, יחד עם שתי מזכירותיו וטבחו האישי, אכלו יחדיו ארוחת צהריים, שלאחריה נפרדו היטלר ואווה מצוות הבונקר ומאנשים נוספים ובהם בורמן, גבלס, המזכירות השונות ומספר קציני צבא.
בשעה 14:30 נכנסו היטלר ואווה לחדר העבודה.
מספר עדי ראייה סיפרו כי שמעו רעש ירייה בערך בשעה 15:30. אחרי שחיכו מספר דקות, פתחו בורמן והיינץ לינגה, עוזרו האישי של היטלר, את דלת חדר העבודה.
מאוחר יותר אמר לינגה שכשנכנס לחדר, הוא הריח מייד ריח של שקדים קלויים, דבר המצביע, ככל הנראה, על הימצאות "חומצה פרוסית" (ציאניד) בחדר.
עוזרו הצבאי של היטלר, אוטו גנשה, נכנס לחדר ומצא שתי גופות על הספה.
אווה, עם רגליה מיושרות, הייתה בצִדו השמאלי של היטלר.
גנשה סיפר כי היטלר "ישב...
שקוע, כשדם נוזל מרקתו הימנית.
הוא ירה בעצמו עם אקדחו האישי, ולטר PP 7.65".
האקדח היה מונח לרגליו, ולפי רוכוס מיש, ראשו של היטלר היה מונח על השולחן שלפניו.
הדם ניגר מרקתו הימנית והלסת העליונה לזרועו הימנית, על הספה, ואל השטיח, שם הצטברה שלולית דם.
לפי לינגה, על גופה של אווה לא נראו פציעות ופניה סיפרו על הדרך בה מתה – רעל הציאניד.
גנשה ווילהלם מונקה טענו באופן חד-משמעי כי לאף אחד מהעובדים ובעלי המשרה בבונקר לא הייתה גישה לאזור המגורים של היטלר בשעת מותו (בין 15:00 ל-16:00).
גנשה יצא מחדר העבודה והכריז כי היטלר מת.
בהתאם לצוואתו בכתב ובעל-פה של היטלר, הועלו שתי הגופות במעלה מדרגות הבונקר, דרך יציאת החירום לגן מאחורי בניין הרייך.
מיש דיווח על מותו של היטלר לפרנץ שדלה וחזר למרכזיית הטלפונים, כשיותר מאוחר הוא נזכר ששמע מישהו צועק שגופתו של היטלר נשרפת.
לאחר שהניסיונות הראשונים להצית את הגופות עם הדלק לא צלחו, חזר לינגה לתוך הבונקר והביא עמו ערימה עבה של עיתונים, אותה גלגל כלפיד.
בורמן הדליק את העיתונים וזרק אותם על הגופות.
בעוד הגופות בוערות, עמדה קבוצה של אנשים, ביניהם בורמן, גונשה, גבלס, אריק קמפקה, פטר הוגל, אוולד לינדלוף והאנס רייזר, ממש על סף דלת הבונקר, והצדיעה לגופות הבוערות.
ב־16:15 הורה לינגה להיינץ קרוגר ולוורנר שוידל לקחת את השטיח מחדר העבודה של היטלר ולשרוף אותו.
מאוחר יותר אמר שווידל שכשנכנס לחדר הוא ראה שלולית דם בגודל של "צלחת גדולה" ליד ידית הספה.
הוא הרים ולקח קופסת תרמילים שהייתה מונחת על השטיח, ממש ליד אקדח ה-7.65. שני הקצינים קיפלו את השטיח, העלו אותו במדרגות החירום לגן ושרפו אותו.
לאורך אותו אחר צהריים, הפציץ הצבא האדום את משרדי הרייך והאזור כולו לסירוגין.
שומרי האס אס הביאו דלק נוסף כדי להמשיך לשרוף את הגופות.
מאוחר יותר אמר לינגה שמשום שהגופות נשרפו בחוץ, באוויר הפתוח, החום ששרר סביבן לא היה אחיד, ולכן לא הצליחה האש לכלות לגמרי את שתי הגופות.
הגופות בערו מ-16:30 עד 18:30. בערך ב-18:30 כיסו לינדהוף ורייזר את שאריות הגופות בתוך מכתש שיצרה פצצה שנפלה בגן.
הרמז הראשון לעולם החיצון בדבר מותו של היטלר נאמר על ידי הגרמנים.
ב-1 במאי, תחנת הרדיו 'רייכסנדר המבורג' קטעה את שידוריה והודיעה על מותו של היטלר בשעות אחר הצהריים, ואף הציגה את מחליפו, הנשיא קארל דניץ.
דניץ קרא לעם הגרמני להתאבל על מותו של הפיהרר, שמת, כך אמר, כגיבור המגן על בירת הרייך.
דניץ אישר את הפסקת הלחימה בצד המערבי, תוך שהוא מנסה להציל את הצבא על ידי משא ומתן לכניעה חלקית עם הבריטים והאמריקאים.
הדרך שנקט בה היתה, לפחות חלקית, מוצלחת והצליחה לחסוך מ-1.8 מיליון חיילים גרמנים לערך נפילה בשבי הצבא האדום, אך עלתה בחיי אדם רבים, מכיוון שהכוחות המשיכו להילחם עד 8 במאי.
ב-1 במאי, קצת לפני השעה 4:00, פגש הנס קרבס את וסילי צ'ויקוב, ועדכן אותו על מות היטלר, תוך שהוא מנסה לקדם הפסקת אש ולפתוח ב'שיחות שלום'.
סטלין עודכן על התאבדותו של היטלר ב-4:05 שעון ברלין, כ-13 שעות לאחר האירוע.
סטלין דרש כניעה ללא תנאים, אך לקרבס לא הייתה הסמכות להיענות לדרישה כזו.
סטלין דרש לאשרר את מותו של היטלר וציווה על יחידת סמרש לאתר את גופתו.
בבוקר 2 במאי כבש הצבא האדום את לשכת קנצלר גרמניה.
גנרל קרבס וגנרל וילהלם בורגדורף, ששהו באותו זמן בפיהררבונקר, התאבדו בירייה לראשם.
ב-4 במאי מצאה יחידת סמרש את גופותיהם של היטלר ואווה בראון שרופות ביסודיות בתוך מכתש פצצה.
שאריות גופותיהם הוצאו משם יום לאחר מכן, יחד עם שתי גופות כלבים (ככל הנראה הכלבה בלונדי וגורה וולף), והובאו לבסיס יחידת הריגול הנגדי של יחידת סמרש, בבוך.
סטלין הביע חשד לגבי מותו של היטלר ולא אישר להפיץ את ההודעה לציבור.
ב-11 במאי זוהתה חלק מהלסת התחתונה (בה עבר היטלר טיפולי שיניים) כזו של היטלר.
קייט האוזרמן, עוזרת רופא השיניים של היטלר, ופריץ אכטמן, טכנאית השיניים, אישרו שאלו אכן גופותיהם של היטלר ואווה בראון.
בשנת 1968 פורסמו פרטי נתיחת המוות של הסובייטים, ובשנת 1972 אישרו ראידר פ.
סוגנס ופרדינרד שטורם, רופאי שיניים מומחים בתחום הפלילי, את זיהוי שאריות גופתו של היטלר.
בחודש יולי 1945 הועברו גופותיהם של היטלר, אווה, יוזף גבלס ואשתו מגדה, ששת ילדיהם, קרבס, הכלבה בלונדי וכלב נוסף מבוך לפינואו, שם זיהה שוב שומר האס אס שקבר את היטלר, את שאריות גופותיהם.
ב-3 ביולי שוב נקברו גופותיהם, הפעם ביער בברנדנבורג.
ב־21 בפברואר בשנת 1946 שוב הוצאו גופותיהם מהקבר, ונקברו שוב במתקן של יחידת סמרש במגדבורג, הפעם בתוך חמישה קברי עץ.
ב-1970 היה המתקן נתון להשגחתו של הק.ג.ב.
ולפי התוכנית, אמור היה לעבור לרשות גרמניה המזרחית.
כדי למנוע אפשרות שמקום קבורתו של היטלר יהפוך למוקד עלייה לרגל לנאו-נאצים, אישר יורי אנדרופוב, קצין KGB, מבצע להשמדת שאריות גופתו של היטלר שנקברו שם בשנת 1946. ב-4 באפריל בשנת 1970 הוציא ה-KGB בחשאיות את שאריותיהן של 11 הגופות 'במצב של ריקבון מתקדם'.
שאריות הגופות נשרפו הפעם כליל, ואפרן הושלך לנהר הביידריץ, ערוץ נהר המתפצל מנהר האלבה.
מסיבות פוליטיות, הציגו הסובייטים מספר גרסאות לגבי גורלו של היטלר.
בשנת 1945, כשנשאל סטלין כיצד מת היטלר, השיב סטלין שהיטלר למעשה חי בספרד או בארגנטינה.
בנובמבר 1945, דיק וויט, ראש המודיעין הנגדי ב'אגף ברלין' הבריטי הנחה את יו טרבור-רופר לחקור את טענות הסובייטים לגבי הישארותו של היטלר בחיים.
הדוח שהוציא בשנת 1947 נקרא 'ימיו האחרונים של היטלר'.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה המשיכו הסובייטים לטעון כי היטלר לא מת ולמעשה נמלט ומוגן על ידי בעלות הברית.
בסוף 1945 הורה סטלין על הנ.ק.ו.ד.
להקים ועדה נוספת לחקור את מותו של היטלר.
במסגרת החקירה, נלקחו דוגמאות דם מהספה ומהקיר ונמצאו כמתאימים לסוג דמו של היטלר (סוג דם A).
ב-30 במאי 1946, גילו סוכני MVD שני שברי גולגולת מהמכתש שבו נקבר היטלר.
בעצם הקודקוד השמאלית הם מצאו חור ירי.
עדות זו נשארה לא מקוטלגת עד 1975, ונמצאה שוב בארכיון הרוסי ב-1993. ב-2009, התבצעו בדיקות DNA שנלקח מחתיכה קטנה משברי הגולגולת, שלפי טענת הסובייטים הייתה שייכת להיטלר.
חוקרים אמריקאיים מצאו, לפי תפרי הגולגולת, שחלקי הגולגולת שייכים דווקא לאישה, בת פחות מ-40. אותם מדענים עשו בדיקת DNA לבד ספוג בדם שנלקח מהספה ואישרו כי הוא שייך לגבר.
פתולוג פלילי צרפתי בשם פיליפה צ'ארלי הסביר מאוחר יותר כי בדיקת גולגולת נותנת סיכוי של 55% לגלות את מין הגופה.
מסוף שנות הארבעים ועד שנות החמישים, ה-FBI וה-CIA תיעדו מספר רב של רמזים בדבר הישארותו של היטלר בחיים, אך אף אחד מהם לא נחשב היה כאמין.
הסיווג לאותם מסמכים הוסר בתחילת שנות 2010. העמימות שאפפה את החקירות האלו הביאה למספר תאוריות קונספירציה.
בחודש דצמבר 1949, הוצג לסטלין דוח שהתבסס על תשאול יסודי של נאצים שנכחו בפיהררבונקר, לרבות גונצ'ה ולינגה.
היסטוריונים מערביים הורשו לעיין במסמכים של האיחוד הסובייטי (לשעבר) החל משנת 1991, אך דוח זה נותר לא נגיש עד לשנת 2005, ואז התפרסם כ'ספרו של היטלר'.
בשנת 1968, פרסם לב בזימנסקי, עיתונאי סובייטי, את ספרו, כולל פרטים על נתיחתו לאחר המוות של היטלר.
הנתיחה, שבוצעה על ידי פאוסט שקראבסקי, קבעה כי היטלר מת מהרעלת ציאניד, בעוד שהתיאוריה של בזימנסקי הייתה כי היטלר ביקש סוג של 'מכת מחץ' כדי להפוך את מותו למהיר.
בהמשך הודה בזימנסקי כי עבודתו כללה שקרים מכוונים, למשל, תיאור הדרך בה מת היטלר.
בספר The Strange Death of Adolf Hitler טוען המחבר שהיטלר לא התאבד בפיהררבונקר ב-1945 בסיום המלחמה, אלא מת ב-1938 בלילה שלפני ועידת מינכן.
לטענת המחבר, הוא סעד עם היטלר ועם בכירים נאצים אחרים כאשר הפיהרר הורעל באמצעות רעל מדרום אמריקה.
הספר נכתב בעילום שם ונכון להיום לא יודעים מי מחברו.
מותו והלווייתו של אריאל שרון שהיה ראש ממשלת ישראל ה-11 ולפני כן היה שר הביטחון, מפקד חטיבת הצנחנים ומקים יחידה 101. שרון נפטר ב-11 בינואר 2014, לאחר כ-8 שנים בהן היה שקוע בתרדמת בעקבות אירוע מוחי בו לקה.
מותו זכה למספר תגובות בינלאומיות.
פעילותו הפוליטית של אריאל שרון נקטעה לאחר השלמתה של תוכנית ההתנתקות, כאשר היה במלוא כוחו הפוליטי.
מפעלו הפוליטי האחרון של שרון לפני שנפל למשכב, הקמת המפלגה קדימה והניסיון לזכות עימה ב, הומשך על ידי ממלא מקומו ויד ימינו, אהוד אולמרט.
במשך תקופת הבחירות טען אולמרט שהוא "ממשיך דרכו של שרון" ודרכה של מפלגת קדימה היא "דרך שרון".
בשעות הערב של יום 18 בדצמבר 2005, בין השעה 18:00 ל-19:00, לקה שרון באירוע מוחי קל כאשר ההשערה הייתה שהגורם לשבץ הוא תסחיף לב.
ב-29 במאי 2006 הועבר שרון למחלקה לשיקום נשימתי שבמרכז הרפואי שיבא, וב-12 בנובמבר 2010 הועבר לביתו שבחוות שקמים, אך הושב לבית החולים לאחר תקופה קצרה.
חרף טיפולים שונים, מצבו של שרון נשאר יציב, ולא נרשם שינוי משמעותי במצבו, עד סוף 2013.
ב-1 בינואר 2014 חלה החמרה משמעותית במצבו של שרון.
הוא נפטר עשרה ימים אחר-כך, בגיל 85. בעולם הערבי קיבלו את מותו בשמחה מופגנת לאיד, תוך הוקעת דמותו ופעילותיו לאורך השנים.
ב-12 בינואר הוצב ארונו של שרון בכניסה למשכן הכנסת.
למחרת, 13 בינואר, נערך ברחבת משכן הכנסת טקס אשכבה במעמד נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ואישים נוספים מישראל ומחוץ לישראל.
לאחר הטקס הוסע הארון בקומנדקר צבאי בלוויית משמר כבוד של שמונה אלופי צה"ל.
הארון הגיע לאתר יד לשריון בלטרון, שם נערך כינוס של פורום המטה הכללי לכבודו של שרון.
משם הוסע הארון לגבעת הכלניות שליד חוות שקמים, מקום מגוריו של שרון.
הוא נקבר שם בטקס צבאי לצד אשתו לילי.
משמר הכבוד בטקס הורכב מחיילי חטיבת הצנחנים, שעליה פיקד.
להלוויה הגיעו נציגים של 16 מדינות ובראשם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, נציג הקוורטט לענייני המזרח התיכון ראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר, ראש ממשלת צ'כיה ייז'י רוסנוק ויושב ראש הדומה של רוסיה סרגיי נרישקין.
שרון נקבר לצד אשתו לילי בגבעת הכלניות שבצמוד לחוות שקמים שבנגב, המקום נרכש על ידי שרון ב-1972, שם הקים חוות צאן שהשתרעה על שטח של כ-1,000 דונם.
בימים שלאחר ההלוויה הגיעו ישראלים רבים לגבעת הכלניות, כדי לחלוק כבוד אחרון לשרון.
נשיא ישראל שמעון פרס, שהתייחס לשרון בכינויו, אמר:
פוליטיקאים ישראלים אחרים, בניהם אף יריביו הפוליטיים של שרון שיבחו את עשייתו, ביניהם היו ראש ממשלת ישראל לשעבר ויד ימינו של שרון, אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל באותה תקופה בנימין נתניהו, שרת המשפטים ציפי לבני, שר הביטחון משה יעלון וראש האופוזיציה באותה תקופה יצחק הרצוג.
: המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי כתב בטוויטר כי "כל התקוות של הציונים כדי להפיל את פלסטין על ברכיה נשענו על הנשר הזה.
שרון היה התקווה האחרונה שלהם, עם זאת מהיום הראשון לעלייתו לשלטון, האינתיפאדה השנייה התגברה".
: נשיא ארצות הברית, ברק אובמה הצהיר כי "בשם העם האמריקני, מישל ואני שולחים את תנחומינו העמוקים ביותר למשפחתו של אריאל שרון ולאזרחי ישראל על אובדן של מנהיג, שהקדיש את חייו למען מדינת ישראל".
גם מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי הביע תנחומים ואמר כי "המסע של אריאל שרון הוא המסע של ישראל.
חלומה של ישראל היה למטרת חייו, הוא סיכן הכל כדי לחיות את החלום הזה".
: קנצלר גרמניה, אנגלה מרקל הוציאה ללשכתה את ההודעה בה נכתבה כי "בהחלטתו האמיצה לפנות את המתנחלים הישראלים מרצועת עזה, הוא נקט צעד היסטורי בדרך להסכם עם הפלסטינים ולפתרון שתי המדינות.
: שרת החוץ של האיחוד האירופי, קתרין אשטון, אמרה עליו כי הוא "היה אדם בעל אמונות חזקות וחזון ברור לגבי עתיד ארצו.
הוא לחם בנחישות להגשמת חזון זה".
: ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דייוויד קמרון הצהיר כי הוא ראה בשרון "אחד האנשים המשמעותיים ביותר בתולדות מדינת ישראל, כראש ממשלה הוא קיבל החלטות אמיצות ושנויות במחלוקת במרדף אחר שלום".
: ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג אמר ש"כראש ממשלה הוא נקט בצעדים נועזים למען השלום באזור.
אנו בהודו נזכרים שהוא היה ראש ממשלת ישראל הראשון שביקר בהודו בספטמבר 2003. תרומתו הנמשכת לקידום מקשרינו הדו צדדיים ייזכרו לאורך זמן רב".
: מוסטפא ברגותי, מבכירי הרשות הפלטינית אמר בראיון ל-BBC כי "אין לחגוג מותו של אדם, אולם לצערי, מר שרון לא הותיר זיכרונות טובים בקרב הפלסטינים", גם ברצועת עזה שנשלטת על ידי חמאס הגיבו למותו בחלוקת ממתקים ומאפים לעוברים ולשבים בערי הרצועה ואף במספר מקומות שרפו תמונות של שרון.
: סגן יו"ר מפלגת הצדק והפיתוח, חוסיין צ'ליק כתב בטוויטר כי "אפילו ייסורי המוות של שרון נמשכו שמונה שנים" ואף עקץ את דרכו ופעילותו הפוליטית והצבאית של שרון באומרו כי "אדם מת בדרכה בה הוא חי".
: נשיא צרפת, פרנסואה הולנד אמר כי שרון היה "שחקן מרכזי בהיסטוריה של ארצו.
לאחר קריירה צבאית ופוליטית ארוכה הוא בחר להתקדם לקראת הדיאלוג עם הפלסטינים, אני מביע את תנחומי הכנים למשפחתו ולאזרחי מדינת ישראל".
: נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין שחרר הודעה כי הוא "מאוד מעריך את אריאל שרון ואת איכויותיו האישיות, את הפעילויות שלו ואת מחויבותו לישראל.
איש שראוי לתשומת הלב שהוא מקבל בין תומכיו ויריביו בזירה הבינלאומית".
סאביטה הלפאנאבר הייתה רופאת שיניים ממוצא הודי שהתגוררה באירלנד.
מותה במהלך הריונה, לאחר שהצוות הרפואי סירב לבצע בה הפלה, עורר דיון ציבורי בנושא חוק ההפלות באירלנד.
המחאה על מותה חיזקה את המאבק נגד החקיקה הנוקשה שהייתה נהוגה באירלנד נגד הפלות.
בגיל 31, עקב כאבים עזים שחשה בבטנה, פנתה סאביטה לבית החולים האוניברסיטאי גאלווי .
סאביטה הייתה בשבוע ה-17 להריונה, וסבלה מאלח דם.
היא ביקשה להפסיק את הריונה, אך הצוות הרפואי דחה את בקשתה, בנימוק שהחוק האירי אוסר הפלה מלאכותית באופן גורף, כל עוד הדופק של העובר פועם.
לדברי בעלה של סאביטה, הצוות אמר לה: "זוהי מדינה קתולית".
סאביטה סבלה במשך יותר מיומיים מכאבים עזים, ונפטרה בסופו של דבר מהזיהום בדמה.
בעקבות מותה, התעוררה באירלנד מחאה נרחבת, שהונהגה בין השאר על ידי בעלה של סאביטה, פראבין, ועל ידי בני משפחתה.
התעורר דיון ציבורי שכלל ארגונים שנלחמים למען הזכות להפלה, ארגונים שמתנגדים (שטענו שנעשה שימוש מניפולטיבי במותה של סאביטה).
רופאים טענו שיש צורך בהסדרה משפטית של נושא ההפלות.
שר הבריאות של אירלנד באותה עת, ג'יימס ריילי, ממפלגת פינה גייל, אמר שיבוצע הליך שינוי והבהרה משפטית ורגולטיבית למצב בו הריון מסכן את חיי האם.
הפגנות נערכו גם מול שגרירויות אירלנד בלונדון, ברלין ובריסל.
שגריר הודו באירלנד זומן לשוב לארצו להתייעצויות.
במקביל, לאחר שחוקר מקרה המוות קבע שהייתה רשלנות רפואית בטיפול בסאביטה, מונתה ועדת חקירה בעניין הטיפול בה בבית החולים.
הוועדה, בראשות רופא בכיר ממוצא סרי לנקי, פרופסור ארולקומארן.
הוועדה הגישה דוח ובו שש המלצות עיקריות, חמש מהן נוגעות להיבטים רפואיים, והלמצה אחת, קראה לבצע שינויים בחוק, להבהרת ההיבט המשפטי.
המחאה על מותה של סאביטה הייתה בין הגורמים שדחפו למספר שינויים בחוק ההפלות הנוקשה באירלנד.
בשנת 2013 הוגש תיקון לחוק, המאפשר לבצע הפלה במקרה של סכנת חיים לאם.
התיקון הוגש על ידי שר הבריאות ג'יימס ריילי.
במאי 2018 התקבל לאחר משאל עם תיקון לחוקה של אירלנד, המסמיך את הפרלמנט האירי לחוקק חקיקה שתאפשר הפלות.
עקב כך חוקק הפרלמנט את חוק הבריאות (תקנה להפסקת הריון) 2018, שנחתם בחוק ב-20 בדצמבר 2018.
מותו של אדגר אלן פו' ב-7 באוקטובר 1849 נותר מסתורי.
הנסיבות שהובילו לימיו האחרונים של אדגר אלן פו אינן ודאיות, וסיבת מותו עודה שנויה במחלוקת.
ב-3 באוקטובר נמצא הסופר האמריקאי הוזה בבולטימור, מרילנד, "במצוקה רבה, ו...צורך סיוע מיידי", לפי האיש שמצא אותו, ג'וזף וו.
הוא נלקח לבית החולים וושינגטון קולג', שם מת בשעה 5 בבוקר ביום ראשון, ה-7 באוקטובר.
הוא היה בן 40 במותו.
מעולם לא סופק הסבר מטעם פו על הגעתו למצב זה.
חלק ניכר מהמידע הקיים על ימיו האחרונים לחייו של פו מגיע מאחד מרופאיו, ג'ון ג'וזף מורן, אם כי אמינותו מוטלת בספק.
פו נקבר בחלק האחורי של היכל ווסטמינסטר, אך שרידיו הועברו לקבר חדש עם אנדרטה גדולה יותר בשנת 1875. האנדרטה החדשה יותר מסמנת גם את מקום קבורתם של אשתו של פו, וירג'יניה, וחמתו, מריה.
תיאוריות לגבי מה שגרם למותו של פו כוללות התאבדות, רצח, כולרה, היפוגליקמיה, כלבת, עגבת, ושפעת.
עדויות להשפעת אלכוהול שנויה במחלוקת קשה.
לאחר מותו של פו, רופוס ווילמוט גריסוולד כתב את ההספד שלו תחת השם הבדוי "לודוויג".
גריסוולד היה למעשה יריב של פו ומאוחר יותר פרסם את הביוגרפיה המלאה הראשונה שלו, שמתארת אותו כמושחת, שיכור, ומשתמש סמים מטורף.
מאמינים שחלק ניכר מהראיות לדימוי זה של פו זויף על ידי גריסוולד, ולמרות שחבריו של פו הוקיעו אותה, לפרשנות זו הייתה השפעה מתמשכת.