tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליקורגוס חוקק חוק הגורם לכך שגברים יתביישו להיראות כשהם נכנסים ויוצאים מחדר נשותיהם, במטרה להביא לצמצום תדירות קיום יחסי המין בין בני הזוג מתוך הנחה כי וולד שנולד להורים כאלו יהיה חזק יותר מוולד להורים "ששבעו זה מזה".
כמו כן, הוא אסר על גברים לשאת נשים מתי שיתחשק להם אלא רק כאשר הגוף יהיה במלוא בגרותו וחוזקו, מתוך אמונה כי זוג הורים בשלים יביא ליצירת צאצאים טובים יותר.
ליקורגוס אפשר הסדרי זיווג שונים שמטרתם אחת - הולדת צאצאים משובחים.
כך למשל, אפשר לאדם זקן להביא לביתו בחור צעיר "שאת גופו ונפשו העריץ" על מנת שישכב עם אשתו ויוולד לו ילד לשושלתו.
כמו כן, אדם שרצה להוליד ילדים אך לא לשאת אישה היה רשאי להוליד מאישה שנראית בעיניו "ולדנית וחסרת רבב" ובתנאי שבעלה יסכים.
נישואים באסלאם (זַוואג', زواج) הם חוזה חוקי על פי הסכם דו-צדדי של גבר ואישה.
הנישואים נחשבים כסונה וכמעשה חשוב מאוד בדת האסלאם.
בעולם המוסלמי ישנו מגוון רחב מאוד של מנהגים לטקסי נישואים, אך יש גרעין דתי-הלכתי משותף בין כולם.
החל מתהליך בחירת בן או בת הזוג ועד חיי הנישואים, החוק האסלאמי, השריעה, קובע הלכה בעניין.
חוקים אלה מבוססים על מקורות ראשוניים בקוראן ובחדית'ים.
רבים מהחוקים נובעים ומושפעים מהחברות הקדם-אסלאמיות ומדתות שהיו באזור שבו צמחה דת האסלאם.
אחד מסוגי הנישואים באסלאם היה ה"ניכאח מותעה", כלומר "נישואי הנאה".
סוג נישואין זה קיים עדיין באסלאם השיעי, אך בוטל באסלאם הסוני.
חלקו השני של הפסוק עוסק בנישואים תמורת תשלום: "הוּתר לכם לבקש נשים זולת אלה שנִמנו בפניכם, וזאת בתמורה לרכושכם ובתוקף קידושי נישׂואין ולא בזימה ובאהבהבים.
שַלמו לנשים אשר תתענגו עליהן את אשר תִפְסקו להן".
היו שפירשו שזהו היתר לקשרי תענוגות מוגבלים בזמן ומותנים במוהר.
המסורת קובעת כי הנביא הכריז על ביטולו של היתר זה.
ואולם מרבית הפרשנים סבורים כי מלכתחילה לא היה בפסוק כל היתר מעין זה, וכי הוא נועד לקבוע את חובת המוהר בכל מקרה שהנישואין מומשו כדת וכדין.
תפסיר אל-עבאס (פרשנותו של אל-עבאס, דודו של מוחמד) מסביר את הסיפא של הפסוק הנ"ל ואומר שניתן להאריך את משך הנישואין או לקצרם בהסכמת שני הצדדים.
הפרקטיקה מאפשרת נישואי הנאה לתקופה של שעות או ימים, וכאמור, ניתן להאריכה או לקצרה בהסכמת שני הצדדים.
לטענת האסלאם הסוני, ניכאח אל-מותעה בוטלו, אך אין פסוק קוראני שאכן מבטל אותם, אלא רק חדית' (וכידוע, חדית' לא יכול לבטל פסוק קוראני).
קודם לאסלאם, נהגו בחברה הערבית כל מיני סוגי נישואים ויחסי מין.
הנביא מחמד הציב גבולות ואיסורים לקיום חופשי של יחסי מין בצורת נישואים וקיום יחסי מין במסגרות המותרות.
מאמינים מוסלמים מוקדמים האמינו שהימנעות מיחסי מין עלולה לגרום להפרעות נפשיות ופיזיות עבור גברים.
לכן, נישואים הם דבר הכרחי ואף נחשבים כמעשה חובה בדת האסלאם עד היום.
הנביא מחמד התיר ריבוי בנות זוג לגברים מוסלמים, אך הגביל אותם לקחת עד ארבע נשים.
כמו כן, הנביא מחמד התיר לגברים לשאת אישה מ"עם הספר", כינוי ליהדות ולנצרות, מכיוון שאינן מאמינות בדבר הנוגד את ערכי דת האסלאם.
אך לנשים לא ניתן להתחתן עם בן זוג שאינו מוסלמי.
יש חוקים רבים לאיסורי עריות לפי סורות בקראן וחדית'ים רבים שמדווחים על איסורים אשר קבע הנביא מחמד.
לפי הכתוב בקראן, אסור לגבר מוסלמי לשאת את אמו, בתו, אחותו, דודתו, אחייניתו, מינקת שלו, בנות המינקת שלו, חמותו, בתו החורגת, אשת בניו, או שתי אחיות קרובות משפחה.
סורה זאת מסתיימת במילים "מלבד מה שכבר קרה", כלומר שבתקופתו של הנביא מחמד עריות אלו היו מותרות ואף נהוגות בחברה הערבית הפגאנית.
חלק ממאמיניו כבר עברו על איסור זה לפני התאסלמותם ולכן הנביא מחמד אישר להם את העריות בדיעבד.
רצוי להינשא לאישה בתולה, אך לשאת אישה לא בתולה מסיבה מותרת (כגון, האישה אלמנה) אינו מעשה מגונה או נחשב כחטא.
עם זאת, לא נקבע גיל מינימום לשדך איש או אישה.
ניתן לשדך ילדים לבן/ת זוגם, אך אסור לקדש את הנישואים לפני גיל ההתבגרות אשר נקרא "רושוד".
לילדה ההתבגרות נקבעת בעת קבלת מחזור ראשון.
חוק זה נקבע לפי מעשה הנביא מחמד שלקח כאישה ילדה בת שש, אך לא קיים איתה יחסי מין עד גיל תשע.
עם זאת, זכות הילד/ה לבטל את הנישואים בגיל ההתבגרות.
באסלאם יש הרבה חוקים ותקנות לשמירת חיי הנישואין וכל מה שקשור בכך.
הצעדים שנוקטים בהם בני הזוג לפני החתונה
שלב ראשון: לחפש את התכונות המתאימות לכך בין בני הזוג, שהחשובים בהם הם;
הנביא אמר "אם בא אליכם מי שאתם מרוצים מדתו והתנהגותו אז חתנו אותו".
משפחתו של בן או בת הזוג.
לחפש משפחה טובה שמקורה טוב ולא עושה רע.
שתהיה התאמה מבחינה מעמדית, מבחינת גיל, מבחינה חברתית והבנה.
שלב שני: ראיית המאורסת במבט בוחן אליה
האסלאם הרשה למי שרוצה להתארס, להסתכל ולבחון את פני המאורסת ואת כפות ידיה.
הנביא אמר "הסתכל עליה כי עדיף שהקשר ביניכם יימשך".
הגדרת האירוסין: בקשה מהוריי המאורסת לשאת את בתם כאישה, בתנאי שהיא תסכים לכך, ותהיה ללא מניעה הלכתית להינשא למבקש.
מטרת תקופת האירוסין לפני הנישואין היא כדי ששני הצדדים יכירו אחד את השני.
ההגבלים הדתיים בבחירת בת הזוג לאירוסין
לא ניתן להציע נישואין לבחורה שכבר מאורסת לאדם אחר, קל וחומר אם היא כבר נשואה.
לא ניתן להציע נישואין לבחורה שנמצאת בתקופת גירושין.
לא ניתן להציע נישואין למי שקיימת קרבת דם ישירה בינה לבין המבקש, כגון: אם, אחות, דודה.
הנישואין אינם בני תוקף רק מקריאת סורת אלפאתחה, ומסירת מתנות או ענידת טבעת.
מותר לאחד מבני הזוג לחזור בו.
אסור למאורס להיות לבד עם ארוסתו בלי מישהו ממשפחתה.
צלאת אל-אסתִח'ארה: לבקש את הדרכת אללה בתפילה.
אל-אסתִשארה: ההתייעצות עם זה שיודע על המאורסת ועל משפחתה.
למידת פסקי ההלכה הקשורים לחיי הנישואין.
כריתת ברית המתירה לבני הזוג לקיים יחסי מין, ויוצר לכל אחד מהם זכויות וחובות, אחד למשנהו.
ההצעה: המשפט שאומר אחד החותמים על ברית הנישואין כגון שיגיד אביה של המאורסת "השאתי לך את בתי".
ההסכמה, המשפט אומר החותם השני כגון, החתן העתידי, ויגיד "אני מקבל להתחתן עם בתך".
שני החותמים, הבעל והאישה או מי שמייצג אותם.
ששני בני הזוג יהיה בגירים, בעלי דעת ואינם קטינים או משוגעים.
שלא יהיה בין הזוג קרבת דם שמונעת נישואין (כמו שתהיה אמא, אחות, דודה וכו')
המייצג, אביה של המאורסת או האחראי עליה.
הנביא אמר "אין נישואין בלי האחראי".
עדים: שני עדים שידועים ביושרם.
הנישואים לנצח, אין הגבלת זמן.
זכויות משותפות לשני בני הזוג
2. כל בן זוג ייהנה מבן זוגו.
3. הכלה אסורה על אבי ואחי החתן.
והחתן אסור על אם הכלה ואחיותיה.
4. הילדים ידעו למי הם משתייכים.
1. פרנסתה מבעלה (אוכל, שתייה, לינה, בגדים)
2. שמירה מכל מה שיפגע בכבודה.
3. במקרה של ריבוי נשים, חובת הבעל להיות הוגן וצודק עם כל נשותיו.
1. שהאישה תקשיב לו, כל עוד זה לא פוגע בהלכה.
2. האישה לא נוסעת ולא עוזבת את הבית בלי אישור הבעל.
היסוד של הטקס הנישואים באסלאם מורכב מהצעת נישואים עם כוונות להתאחד לחיים, הסכם מילולי משותף להינשא, שני עדים נוכחים בעת ההצעה וההסכמה, ומתן מוהר לאישה.
לאחר השלמת פעולות אלו, בני הזוג ייחשבו כנשואים לפי השריעה, אך בפועל הנביא מחמד דרש יותר כדי לקיים טקס נישואים.
נהוג להציג את ההסכם הדו-צדדי כחוזה כתוב, כמו הכתובה ביהדות.
במהלך הנִכַּאח, נהוג להקריא סורות מהקראן.
בסיומו, יש שנוהגים להתפלל תפילה ציבורית מיוחדת (סוג של "דועא").
לבסוף, נחשב כמעשה סונה מומלץ, ואף חובה, לארגן "וולימה", סעודה חגיגית, אשר נהוג היה לעשות בתקופת הנביא מחמד.
הוולימה נחשבת כמעט כחובה מכיוון שהנישואים ייחשבו כתקפים רק לאחר פרסומם לציבור, אך תקיפות הנישואים לא תלויים בקיומה בלבד.
1. סעודה, החתן ביום החתונה עורך סעודה למוזמנים.
הנביא אמר "עשה אוכל ולו בעז.
2. ההכרזה על החתונה בשירים או בכל דרך שרעית אחרת.
3. המוזמנים אומרים למחותנים "ברכת אללה לכם ועליכם, ויפגישכם בטוב".
בתקופה הטרום-אסלאמית, הייתה הבחנה בין "מוהר", סכום הקניה אשר ניתן עבור האישה לאפוטרופוס שלה, ו"צדק" אשר ניתן לאישה כרכוש לגמרי שלה.
כל אחד משני סוגי הסכומים הווה תנאי מספיק לנישואים, אך בערב הפגנית הטרום-אסלאמית נהוג היה לתת את המוהר, והחל בתקופת מחמד לנהוג בדרך השנייה.
הנביא מחמד אימץ לתוך האסלאם את מתן הצדק לאישה במקום סכום הקניה לאפוטרופוס שלה, אך כיום המונח "מוהר" מתייחס גם לסכום זה.
המוהר נשמר כתנאי הכרחי לקדש את הנישואים המוסלמים.
המוהר יכול להיות סכום כספי, רכוש, או שירות כלשהו.
בחדית' נזכר כי מחמד אישר אדם עני להינשא אישה עם דקלום סורות מהקראן מכיוון שלא היה לו כסף או רכוש לתת לה כמוהר.
המוהר ניתן כמתנה לאישה והופך להיות רכוש שלה גם בעת גירושין.
אף על פי שמותר לגבר לשאת אישה מדת אחרת, יש ערך מוסף לנישואים עם אישה מוסלמית.
בנוסף, הקראן ממליץ לגבר לבחור אישה טובת לב שתדאג לילדיהם שלו ולרכוש שלו ומגנה איש אשר בוחר להתחתן עם אישה כדי לנצל את מעמד הכלכלי או המשפחתי שלה.
לכן, חובה למנות לכל אישה נציג אשר יבחר עבורה את בן הזוג המתאים לה, תפקיד זה נקרא "וולִיַת א-נִכַּאח", אפוטרופוס לנישואים, או לקיצור, "וַולי".
באחריותו של הוולי לשדך את הבחורה לבן זוג אשר שווה לה במעמד ולפעול לפי רצונה.
בעקרון, יש לאישה זכות לבטל את השידוך במידה אם יש לה עילה לטעון שהוולי לא ביצע את תפקידו באופן תקין.
הוולי מוג'בר, אשר בעל כוח כפייה, רשאי לזווג ילדה ללא שיקול ברצונה.
תפקיד זה ממולא על ידי אבא או סבא של הבחורה.
גם ילד מתחת לגיל ההתבגרות יכול להשתדך על ידי הוולי מוג'בר שלו בניגוד לרצונו.
הוולי חותם על חוזה הנישואים בשם האישה, אך בתנאי שהאישה אישרה שהיא רוצה להתחתן עם הגבר.
נישואים כפויים הם נישואים בהם אחד או יותר מן הצדדים, נישאים ללא הסכמתם או נגד רצונם.
נישואים בכפייה שונים משידוך בהסכמה, שבו שני הצדדים, מסכימים לסיוע של ההורים שלהם, או של צד שלישי (כגון שדכן) בבחירת בן הזוג.
כפיית נישואים נעשית על ידי מגוון רחב של אמצעים, החל מאלימות פיזית ועד ללחץ פסיכולוגי.
נישואים כפויים מתקיימים בתרבויות שונות ברחבי העולם, ובמיוחד בחלקים של דרום אסיה ואפריקה.
יש המתנגדים לשימוש במונח "נישואים כפויים" כי עשוי להשתמע ממנו מתן לגיטימציה ותוקף ליחסים הכפויים, כאילו מדובר ביחסים או נישואים לגיטימיים לכל דבר.
האו"ם מגדיר נישואים כפויים כפגיעה בזכויות אדם, שכן הם מפרים את עקרונות החופש והאוטונומיה.
ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם קובעת כי זכותם של בני האדם לבחור את בני זוגם, להיכנס בחופשיות לתוך ברית הנישואים כזכות מרכזית הקשורה לכבוד האדם ושוויון.
הכנסייה הקתולית רואה בנישואים כפויים עילה להענקת ביטול.
האמנה בדבר ביטול העבדות של האו"ם, משנת 1956, גם היא אוסרת על נישואים בכפייה, ודורשת קביעת גיל מינימום לנישואים כדי למנוע זאת.
ב-1969, בית המשפט המיוחד בסיירה לאון (SCSL - מיזם משותף של ממשלת סיירה לאון והאו"ם כדי למצות את הדין עם פושעי מלחמה) קבע כי חטיפה וכליאה של נשים למטרת נישואים כפויים במסגרת מלחמה היא פשע נגד האנושות (החלטת AFRC).
ב-2012, בית המשפט בתיקו של צ'ארלס טיילור אף קבע שהמונח "נישואים כפויים" אינו יאה, ותיאר את הפרקטיקה כסוג של עבדות.
נישואים לאורך ההיסטוריה היו מסודרים בין משפחות, במיוחד לפני המאה ה-18. הפרקטיקות היו שונות מתרבות לתרבות, אך בדרך כלל עירבו את ההעברה של החסות החוקית על האישה מאביה לחתן.
שחרור נשים במאות ה-19 וה-20 שינה את חוקי הנישואים באופן דרמטי, במיוחד לגבי בעלות על רכוש ומעמד כלכלי.
עד אמצע המאה ה-20, הרבה מדינות בעולם המערבי חוקקו חוקים הקובעים שוויון משפטי בין בני הזוג בדיני משפחה.
בשנות ה-1970, היו שינויים גדולים בדיני המשפחה במדינות כגון איטליה,
ספרד, אוסטריה גרמניה המערבית, ופורטוגל.
ב-1978, מועצת אירופה העבירה את החלטת (78) 37 על שוויון של בני זוג במשפט האזרחי.
בין המדינות האחרונות באירופה שהסדירו שוויון מלא בנישואים היו שווייץ, יוון, ספרד הולנד, וצרפת ב-1980.
שידוך בהסכמה אינו דומה לנישואים בכפייה: בשידוך בהסכמה, יש לבן או בת הזוג את האפשרות לדחות את ההצעה, בניגוד לנישואים כפויים.
עם זאת, לא תמיד קל לזהות היכן עובר הקו בין נישואים מאורגנים לבין נישואים כפויים, מכיוון שקשה לזהות עד כמה הלחץ החברתי או המשפחתי משחק תפקיד.
באירופה, במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הציגה התנועה הרומנטית הספרותית והאינטלקטואלית רעיונות חדשים לגבי אהבה נישואים, אשר התחילו להיות מקובלים בחברה.
בתקופה זו, שידוכים היו נפוצים בעיקר בקרב המעמד העליון.
נישואי ילדות היו נפוצים מבחינה היסטורית, אבל נעשו פחות מקובלים במאה ה-19 ובמאה ה-20. נישואי ילדות נחשבים לעיתים קרובות כנישואים כפויים, כי אין לילדים את האפשרות להסכים מדעת, והם נתונים באופן ייחודי להשפעת משפחותיהם.
במיוחד במדינות המערב, במהלך העשורים האחרונים, התפישה של מהות הנישואים — ובמיוחד של חשיבות ההולדה והקלות של גירושים — השתנתה באופן דרמטי, מה שהוביל להפחתת הלחץ החברתי והמשפחתי להתחתן, ואפשר יותר חופש לבחירה בבני זוג.
היסטורית, לעיתים נישואים היו נכפים על שבויים כדי לאלץ אותם לקבל את גורלם לחיות בקרב אוכלוסייה זרה.
נישואים כפויים גם אומצו כמדיניות של שלטונות אותוריטריים כדרך להגיע למספרי אוכלוסייה רצויים.
שלטון החמר בקמבודיה אילץ אנשים להינשא בכפייה באופן שיטתי, על מנת להגדיל את האוכלוסייה ולהמשיך את המהפכה.
לפעמים היו נישואים אלה נערכים בטקסים המוניים, ובמקרים רבים האנשים שנישאו באופן זה מעולם לא נפגשו עד לטקס.
באירופה ובארצות הברית במאה ה-21, נישואים כפויים עדיין מתקיימים, בעיקר בקרב אוכלוסיות דתיות (מקרב כל מיני דתות), ומהגרים ממדינות שם הפרקטיקה רווחת.
ישנם גורמים רבים אשר יכולים להוביל לתרבות אשר מקבלת ומעודדת נישואים כפויים.
הסיבות כוללות: חיזוק קשרי המשפחה המורחבת; שליטה חברתית במיניות והתנהגויות אחרות; מניעת יחסים "אסורים"; שמירה על תפיסות תרבותיות או נורמות דתיות; שמירה על עושר או רכוש בתוך המשפחה המורחבת; התמודדות עם ההשלכות של היריון מחוץ לנישואים; תפיסה של אחריות לקביעת נישואים כחלק מחובתם של ההורים; הגנה מפני עוני; סיוע בהגירה.
המנהגים המסורתיים של הנדוניה והמוהר מעודדים נישואים כפויים למען הרווח הכלכלי.
הנדוניה היא רכוש או כסף שאישה (או משפחתה) מוסרת לחתן עם הנישואים.
מוהר הוא סכום של כסף או רכוש שמשולם על ידי החתן (או משפחתו) להורי הכלה עם הנישואים.
הנדוניה נהוגה בעיקר בדרום אסיה, בעוד המוהר נפוץ יותר באפריקה שמדרום לסהרה, וכן בכמה אזורים בדרום-מזרח אסיה (למשל קמבודיה ותאילנד).
נישואים על ידי חטיפה, הידועים גם כחטיפת כלה, הוא מנהג שבו גבר חוטף את האישה עמה הוא רוצה להתחתן.
נישואים מסוג זה נערכו לאורך ההיסטוריה ברחבי העולם, וממשיכים להתרחש במדינות מסוימות גם היום, בעיקר במרכז אסיה, הקווקז וחלקים של אפריקה.
נערה או אישה נחטפת על ידי החתן לעתיד, בדרך כלל בסיוע חבריו.
הקורבן לעיתים קרובות נאנסת על ידיו, ומשום שאיבדה את בתוליה, הגבר יכול לנהל משא ומתן למוהר עם זקני הכפר ולהכשיר את הנישואים.
לכלה ברוב המקרים אין ברירה אלא לקבל על עצמה את הנישואים: אם תחזור למשפחתה, היא ומשפחתה בדרך כלל יוחרמו על ידי הקהילה שרואה בה "טמאה" בשל אובדן הבתולים.
נישואים בכפייה הן לעיתים קרובות תוצאה של ריב בין משפחות, שבו הסכסוך "נפתר" על ידי מתן נערה או אישה ממשפחה אחת לאחרת.
"ואני" הוא מנהג בחלקים מפקיסטן שבו נערה צעירה נישאת בכפייה כחלק מעונש על פשע שבוצע על ידי אחד מקרובי משפחתה, עונש המוטל על ידי מועצת זקני שבט הג'ירגה.
ירושת אלמנה, הידועה גם כירושת כלה, היא מנהג תרבותי וחברתי לפיו אלמנה נדרשת להינשא לקרוב משפחה של בעלה המנוח, לעיתים קרובות אחיו.
הוא נפוץ בחלקים מסוימים של אפריקה.
הפרקטיקה גם תורמת להתפשטות האיידס.
באזורי עימות, נשים וילדות לפעמים נאלצות להתחתן עם האנשים בצד השני של הסכסוך.
הנוהג הזה התרחש לאחרונה במדינות כמו סוריה, סיירה לאון, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מבחינה היסטורית, תופעה זו הייתה נפוצה ברחבי העולם, כאשר נשים מקהילות האויב נחשבו ל"שלל מלחמה", אשר מותר לחטוף אותן, לאנוס אותן, ולאלצן לתוך נישואים או עבדות מינית.
נישואים כפויים על ידי בן הזוג/בת הזוג
נישואים כפויים מתרחשים לעיתים בין בני זוג, כאשר צד אחד מכריח באמצעות אלימות או איומים את השני להינשא לו.
נישואי כפייה גוררים בעקבותם מגוון מעשי אלימות וניצול.
עם המאפיינים הנפוצים של נישואי כפייה ניתן למנות:
לנישואי כפייה יש השלכות שליליות בכל תחומי החיים, לקורבנות ולחברה כולה.
נישואי ילדות ונישואים כפויים עלולים להביא לכניסת בנות למעגל העוני וחוסר האונים.
רוב הילדות הנאלצות להינשא בכפייה צפויות לחוות התעללות, אלימות ואונס.
נשים שנישאו בגיל צעיר נוטות להיות יותר נתונות לשליטת בני זוגן.
הן גם סובלות מבריאות מינית ורבייתית ירודה.
ילדות ונערות נשואות נמצאות בסיכון מוגבר להידבק בווירוס HIV ובריאותן הכללית נתונה בסיכון.
רוב הנשים הנאלצות להינשא בכפייה הן חסרות חינוך והשכלה, ולעיתים קרובות אף אנאלפביתיות.
נישואים בכפייה גורמים לכאב ולחץ רגשי הנובעים מהפרדת קטינים ממשפחתם וחבריהם, ומניעת תכנון חייהם על פי רצונם.
לא רק על ידי הקביעה למי להינשא ובאיזה שלב יביאו ילדים נשללת מהם, אלא החלטות על דרך החינוך, ההתפתחות האישית, סוג העבודה והחברויות השונות בעתיד.
נישואים בכפייה מביאים לעיתים קרובות להפרעות פסיכיאטריות קשות, לפגיעה עצמית, לאובדנות ולהתאבדויות רבות.
הנזקים הנגררים בעקבות נישואי ילדים בכפייה, מההיבט של סיכון הילדים והזנחתם, נכללים בחוקי ההגנה על קטינים וחסרי ישע.
פקטור הגיל נחשב כגורם מרכזי כשעוסקים בסוגיית הנישואים בכפייה, שכן ילדות צעירות נישאות לגברים עוד בגיל מוקדם מאוד, כחלק מכפייה וביטול הזכויות שלהן.
ישנם מצבים שונים שיכולים להיחשב כנישואים בכפייה ובהתאם לכך כל צו/ענישה/התייחסות משפטית לסוגיה, יכללו תנאים הנוגעים לנסיבות הספציפיות של הקורבן.
נישואים בכפייה בין היתר נובעים מתפיסה פטרנליסטית - תפיסה הרואה ביחסי הבעל והאישה כיחס האב לילדיו הקטנים, כלומר תפיסה של סמכות.
כך אכן הייתה התייחסות לנישואים באירופה עד לתקופה מאוחרת יחסית.
תשומת הלב הייתה בנשים צעירות מהגל הראשון או השני של המהגרים, שנאלצו להינשא לגברים מארץ המוצא של הוריהם
לעומת זאת, ישנם הורים לילדים שנישאו בכפייה, המאמינים שזוהי דווקא הדרך הטובה ביותר לסיפוק עתיד טוב יותר עבור ילדם, ולכן הם בעד כל מה שנכלל בנישואים בכפייה והם רואים בכך כתהליך בעל יתרונות רבים.
חלקם משתמשים בנישואים בכפייה כדי לכפות על ילדיהם תפקידים מסורתיים שונים, כמו להגן על כבוד המשפחה.
הכוונה היא, שמהרגע שילדיהם נישאו (כשהעובדה שמדובר בכפייה היא לא רלוונטית), הם נחשבים לאנשים בוגרים, והם צריכים להיות חלק ממנגנון ההגנה על כבוד המשפחה.
כמו כן, רבים משתמשים בנישואים מאחר שדרך תהליך זה, הם יכולים להיות זכאים להטבות הגירה שונות, כשמדובר באזרחים זרים, המעוניינים לקבל אשרת שהייה המבוססת על נישואים.
נישואים כפויים מתקיימים לעיתים קרובות בהקשר של אלימות, הן לאלימות בתוך הנישואים (אלימות במשפחה), והן אלימות המופעלת כדי להביא צד שאינו רוצה בנישואים לקבל את הנישואים, או להעניש סירוב (במקרים קיצוניים נשים ונערות אשר לא מקבלות את הנישואים חשופות לרצח).
תלוי במקום ובסמכות השיפוטית, נישואים בכפייה יכולים להיות בלתי תקפים או בני ביטול (או שלא).
יש מקומות שהקרבנות יכולות לדרוש ביטול או גירושין.
בתחומי שיפוט מסוימים, מי שכפה את הנישואים על הקורבן עלול לעמוד בפני תביעה פלילית.
רעיון ההסכמה הופיע בפעם הראשונה בצרפת בזמן משפט בשנת 1857, כאשר גבר קיים יחסי מין כשהתחזה לבעלה של אישה ישנה.
בית המשפט קבע כי מדובר באונס.
במאה ה-21 הסכמה שוב הפכה לאחת הנושאים המוסריים והפוליטיים העיקריים.
יתרה מכך, נושא ההסכמה חזר לראש הדיון הפמיניסטי, באירופה ובארצות הברית.
המאבק של תנועות הומוסקסואליות ולסביות הגן על מוסר ליברלי, שמתמקד בהסכמה חופשית של אדם המסוגל לקיים אינטראקציה מינית, ונגד מדינה שמגינה על מוסריותה.
לעומת זאת, התפתחותה של התאוריה הקווירית ניסתה לפרק את המשמעות של מושג ההסכמה.
בכך חידשו את הוויכוח כולו על ההשלכות הנורמטיביות של מושג ההסכמה.
קבלת הסכמה נאמרת על ידי רוב תומכיה כפירוש של עקרון הכבוד לאוטונומיה אישית, שבו הפירוש של אוטונומיה הוא עצמאות אישית בהנהגת חיו של הפרט, כפי שהפרט רואה לנכון.
סיום נישואים בכפייה עשוי להיות קשה מאוד בחלקים רבים של העולם.
למשל, בחלקים של אפריקה, אחד המכשולים העיקריים עבור אישה המבקשת לצאת מנישואים כאלה הוא המוהר או מחיר הכלה.
ברגע שהגבר משלם את המחיר הנערה או האישה נחשבת כשייכת לו או למשפחתו.
אם היא רוצה לעזוב, הבעל רשאי לדרוש בחזרה את מחיר הכלה שהוא שילם למשפחתה.
משפחות הילדות לעיתים קרובות לא יכולות או אינן רוצות לשלם.
נישואים בכפייה נחשבים היום כסוג של עבדות.
הם הוצאו מהחוק ברוב העולם ונחשבים לעבירה חמורה מאוד.
אחת הסיבות לחומרת העבירה, היא גילן הצעיר של הילדות שמוסד הנישואים נכפה עליהן.
למרות שנישואים בכפייה אינם חוקיים ברוב העולם, מדובר בתופעה רחבת ממדים.
על פי ההערכות, ישנם כ-15.4 מיליון בני אדם החיים במסגרת נישואים כפויים, ורובם המכריע הן בנות ונשים.
למעלה משליש מהאנשים שנאלצו להינשא היו ילדים, מהם 40% מתחת לגיל 15 בעת נישואיהם.
המאבק נגד נישואים בכפייה הושתק במשך שנים רבות ולא קיבל תשומת לב מהעולם, עד 2013 לא התייחסו לנושא כבעיה הומניטרית המציגה פנים נוספות של עבדות ילדים.
"אנטי-עבדות" היה הארגון הראשון שהחל להתייחס לנישואים בכפייה כעבדות, והעלה את התודעה בקרב העולם.
כיום ישנם ארגונים רבים שעוסקים במלאכת שחרור הילדים ממוסד הנישואים בכפייה.
ישנם ארגונים עולמיים וארגונים מקומיים.
ברוב המקרים העיסוק המרכזי של ארגוני זכויות האדם אינו נישואים בכפייה, אך זה נושא שמקבל תשומת לב בולטת ומשמעותית ברחבי העולם.
האמנה המשלימה בדבר ביטול העבדות
האמנה המשלימה בדבר ביטול העבדות, סחר בעבדים, ומוסדות ומנהגים הדומים לעבדות משנת 1956 מגדירה "מוסדות ומנהגים הדומים לעבדות" ככוללים:
ג) כל מוסד או פרקטיקה לפיה:
(i) אישה, ללא הזכות לסרב, מובטחת או נמסרת לנישואים עבור תשלום בכסף או תמורה אחרת להוריה, אפוטרופוס, משפחה או כל אדם אחר או קבוצה; או
(ii) לבעלה של האישה, למשפחתו או השבט שלו, יש את הזכות להעביר אותה לאדם אחר עבור תמורה או תנאי אחר; או
(iii) אישה, במות בעלה, עלולה להיות מורשת על ידי אדם אחר.
אמנת מועצת אירופה בדבר מניעה ומאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, המכונה גם אמנת איסטנבול, קובעת:
סעיף 32 – השלכות אזרחיות של נישואים בכפייה
החתומות ינקטו בצעדי חקיקה או אמצעים אחרים כדי להבטיח כי נישואים שנערכו תחת כפייה יהיו בני ביטול, ללא נטל כלכלי או מנהליות כבד על הקורבן.
סעיף 37 – נישואים כפויים
1. החתומות ינקטו בצעדי חקיקה או אמצעים אחרים כדי להבטיח כי התנהגות המכוונת לאלץ אדם בוגר או ילד לתוך נישואים תיחשב כעבירה פלילית.
2. החתומות ינקטו בצעדי חקיקה או אמצעים אחרים כדי להבטיח כי התנהגות מכוונת לפתות בוגר או ילד לתוך שטחה של מפלגה או מדינה אחרת מזו שהיא או הוא מתגוררים בה, במטרה לכפות עליהם נישואים תיחשב כעבירה פלילית.
תופעת נישואים בכפייה נפוצה בקהילות רומה.
הרומאני או הרומה, הם קבוצה אתנית מסורתית, המתגוררים בעיקר באירופה ובאמריקה, ומקורם בתת-היבשת הצפונית של הודו המודרנית ופקיסטן.
בתוך הקהילות הסגורות של הרומה, נישואים בכפייה עדין מתרחשים בהיקף גדול.
בשנת 2008 הוקמה ועדה שהורכבה מנציגי ארגונים לזכויות הילד, זכויות אדם ונציגי ממשל בולגרים, יוונים ורומנים.
תפקיד הוועדה הוא לרכז את פעילות הארגונים הממשלתיים והלא ממשלתיים על מנת לייעל את העלאת המודעות לתופעת הנישואים בכפייה באירופה בכלל ובמזרח אירופה בפרט.
בשנת 2013 פורסמו הנחיות בטיחות בבריטניה אשר המליצו לנשים, הנמצאות בסיכון גבוה להיחטף עבור נישואים בכפייה או מילת נשים, להכניס כפית מתכת לתחתונים שלהן, כדי שכאשר תובל הנחטפת אל שדה התעופה תחת איום להתנהג כשורה, הכפית תפעיל את גלאי המתכות שבשדה, ותזניק את אנשי הצוות אשר מיומנים במקרים כאלו.
בשנת 2018 שוודיה יזמה מהלך דומה.
על פי מנהלת הפיתוח של המרכז לאלימות במערכות ילדים בגטבורג, מהלך זה עשוי להיות "ההזדמנות האחרונה להשמיע אזעקה שתציל את האישה".
ג'אסבינדר סאנגרה, פעילה בולטת בתחום מבריטניה הייתה קורבן לנישואים בכפייה וברחה מהבית בגיל צעיר.
ביבשת אפריקה נישואים בכפייה הם דבר נפוץ המתרחש כמעט בכל מדינה.
ברוב המדינות נישואים בכפייה אינם חוקיים, ולמרות זאת התופעה עודנה רחבת היקף.
ארגונים לזכויות האישה והילד כמו "פורום לנשים אפריקאיות" או "קדימה" Forward – Foundation for Women's Health) Research and Development), הם ארגונים אקטיביים שמקדמים העלאת מודעות, הפעלת מרכזי תמיכה ועזרה משפטית
תופעת נישואים בכפייה אינה נפוצה במיוחד אך עדיין מתקיימת, בעיקר בתוך קהילות מהגרים ממדינות בהן ישנה מסורת של נישואים בגיל צעיר.
"בת למעלה" הם ארגונים אמריקאיים הנלחמים במישור הפרלמנטרי (הצעת חוקים ופעילויות ממשלתיות נוספות למיגור התופעה), במישור התודעתי (העלאת מודעות בקרב הציבור האמריקאי) ונותנים מענה משפטי ונפשי מידי לנשים או ילדות הנישאות בכפייה.
הודו היא אחת המדינות עם אחוז הילדים העניים הגבוהים בעולם, ולכן גם בעיית הנישואים בכפייה, במיוחד בגילאים צעירים, היא נושא מרכזי.
הודו היא מדינה ענקית (1.324 מיליארד בשנת 2016) ואחוז גבוה מאוכלוסייתה עני ומנוצל, בעוד הממשל אינו מצליח לטפל בבעיה בצורה אפקטיבית, הדרישה לארגונים רבים כמו ועוד שעוסקים בזכויות אדם (נשים וילדים בפרט) היא קריטית.
הודו היא המדינה היחידה בעולם שבה פועל ארגון שכל תפקידו הוא מיגור תופעת הנישואים בכפייה, שם הארגון הוא Saarthi Trust והוא פועל מאז 2012. קיום של ארגון שתפקידו הבלעדי הוא מלחמה בנישואים בכפייה מעיד על חומרת המצב במדינה
הארגונים מפעילים לוביסטים בממשל ההודי כדי לקדם חקיקה ופעולות אכיפה בתחומי זכויות אדם מגוונים אך בכולם נישואים בכפייה הם מטרה בכירה מאוד.
בין השאר מפעילים הארגונים תוכניות חינוכיות בבתי הספר, מקדמים את מעמד הילד והאישה במגזר הפרטי (פתיחת משרות עבודה), מציעים הגנה משפטית, מקלטים לילדים שחולצו מנישואים בכפייה והתעללויות אחרות.
בקרב בדואים בישראל נפוצים נישואי פוליגמיה בהם יש מספר נשים הנשואות לגבר אחד.
בדיון של הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת נאמר כי מצב זה גורם לכך שכ-70% מהנשים הבדואיות נישאות בכפייה.
משרד עורכות הדין רוני אלוני-סדובניק הביא לשחרורה מהכלא של נערה בדואית שהורשעה ברצח גבר שהוריה השיאו אותה לו בניגוד לרצונה, תמורת תשלום מוהר.
בדיון בעניינה בבג"ץ בספטמבר 2020 נקבע לראשונה כי נישואי כפייה הם סחר בבני אדם.
השופטת דפנה ברק-ארז כתבה בפסק הדין: "כאשר הורים משיאים את בתם בניגוד לרצונה ומודעים לאפשרות שבעלה יבצע בה עבירות מין, או עוצמים את עיניהם לסכנה זו - היא תיחשב לקורבן לסחר בבני אדם."
ישנו ארגון עולמי בודד שמטרתו הבלעדית היא מלחמה בנישואי כפייה עם קטינות, הקרוי "בנות הן לא כלות" .
הארגון הוקם בשנת 2011 והוא פועל בלמעלה מ-50 מדינות שמחויבות לסיום הנישואים בכפייה, ובשיתוף פעולה עם יותר מ-300 ארגונים לא ממשלתיים ברחבי העולם.
GNB פועלים במישור החברתי בעיקר, ומפעילים רשת פעילים שמעלים את המודעות לתופעה על ידי הפגנות ופעילות קהילתית ברחבי העולם.
ישנם גם ארגונים רבים לזכויות הילד וארגונים נוספים לזכויות אדם שהגנה על זכויות הילד היא בראש מעייניהם.
ארגונים כמו "להציל את הילד" ונוספים הם חלק מהמאמץ הגלוי (העלאת מודעות, תמיכה בנפגעי נישואים בכפייה ועוד) והסמוי (הפעלת לוביסטים לשינוי בחקיקה, הפעלת לחץ מתוך המערכת הממשלתית לאכיפת הבעיה ועוד).
נישואים בכפייה בעיני הדתות השמיות
בתלמוד הבבלי נקבע במספר מקומות כי לא ניתן 'לקדש' קרי ליצור את אחת הפעולות המרכזיות העומדות בתהליך הנישואים היהודי 'שלא מדעתה של האישה' ().
ברם הפרשנים מכירים בעובדה כי קביעה זו שלא ניתן לקדש אישה שלא מדעתה אינה עולה בהכרח מפשטי הכתובים אלא מדרישתם (המאירי, בית הבחירה, קידושין ב.) שכן לשון הכתוב הוא 'כי ייקח איש אישה' לקיחה שאינה בהכרח רצונית.
מתוך הסיפורים במקרא נראה כי קיימת אופציה משפטית 'לקיחה', אך בפועל אין כופים על אישה את הלקיחה ויעיד על כך אליעזר עבד אברהם האומר לאדונו כי 'אולי לא תאבה האישה ללכת' ().
להלכה התקבלה דעתו של מר בר רב אשי שלא ניתן לקדש אישה בעל כורחה וכך נפסק בשולחן ערוך: ()
על פי מאגר החדית'ים (אמירות העוברות במסורת) "בתולה לא צריכה להיות נשואה עד שמבקשים הסכמתה; והיא לא צריכה להיות נשואה עד שהיא נשאלת אם היא מסכימה להתחתן או לא".
"וזה הנביא נשאל: הו השליח של אללה, איך היא (הבתולה) יכולה להביע את הסכמתה?" הוא אמר: "על ידי שתיקה".
היו שטענו שאם רווקה לא מתבקשת להסכים, והגבר מציג במרמה שני עדי שקר המעידים כי הוא נשוי לה בהסכמתה והשופט מאשר את נישואיו כאמיתיים, על אף שהבעל יודע כי העדים היו כוזבים, הוא רשאי לממש את נישואיה ואז הנישואים נחשב תקפים ומוצדקים.
בספר "פתח אלבארי" המפרש את החדית'ים של הנביא בצורה פשוטה ממקור (מאגר) החדית'ים הראשון - "צחיח אלבוח'ארי" - משתמע שאין אפשרות להכריח בנות בתולות להינשא כאשר הן מביעות את מחאתן, ויש צורך בשתיקה קלה המתפרשת כהסכמה לנישואים הללו.
חוזה נישואים אשר נוצר על ידי הבורא, היוצר את האדם, חייב להיות בהסכמה אישית של שני הצדדים ללא שקר.
מצריך להיות חיבור ביניהם, שישפר את חיי בני הזוג ויעזור להם להביא ילדים לקיים משפחה.
(חוק / 776 בכנסייה הקתולית) בדוח הוותיקן השני "הכנסייה בעולם כיום" מבהיר את המושג "נישואים" כהתחייבות בין אנשים מתוך כוונה לחיות ביחד באהבה ושלווה.
אחד היסודות של הנישואים על פי חוקי הכנסייה הוא שההתחייבות מבוססת על הסכם בין בני זוג, כלומר, על שביעות רצונם האישית, שאינה מתבטלת.
זהו מוסד שהוקם על ידי החוק האלוהי, ובעיני החברה עצמה, עולה מן המעשה האנושי שבו שני בני הזוג נותנים את עצמם זה לזה ומקבלים את האחר.
"הקשר הקדוש הזה אינו כפוף לזכויות אדם.
עקרון הנישואים הוא בעיקר לטובת הזוג והילדים והקהילה"
לפי חוק הכנסייה הלטינית: הנישואים מתקיימים אחרי הצגת שביעות רצונם המלאה של בני הזוג מול הכנסייה והכומר.
רק בדרך הזאת הם יכולים להתחתן.
(החוק / 1623 של הזכות החוקית של קבוצת הכנסייה הלטינית).
ועל פי המסורת של הכנסיות המזרחיות, בתפילה בטקס החתונה, בני הזוג מקבלים את רוח הקודש כמו הקשר של האהבה בין ישו לכנסייה.
אזורנשואות עד גיל 15נשואות עד גיל 18הערותאפריקה שמדרום לסהרה12%39%מזרח ודרום אפריקה10%36%מערב ומרכז אפריקה.14%42%המזרח התיכון וצפון אפריקה3%18%מזרח אסיה פסיפיק -15%למעט סיןאמריקה הלטינית והאיים הקריביים5%23%סי/חבר העמים1%11%לפחות במדינות המפותחות13%41%
נישואים באמצעות שליח הוא טקס נישואים שבו לפחות אחד מבני הזוג אינו נוכח, ואת מקומו או מקומה ממלאים שליחים.
נישואים כאלה מתרחשים כאשר אחד מבני הזוג נעדר מסיבות שאינן תלויות בו כגון שירות צבאי, מאסר או גלות או כאשר נישואין בין שני בני זוג אלה אסורים מבחינה חוקית בטריטוריה בה אחד מהם או שניהם נמצאים.
נישואים באמצעות שליח היו נפוצים בקרב האצולה הגבוהה ובתי המלוכה של אירופה החל מימי הביניים, כאשר אצילים נישאו בנישואים פוליטיים עם בעלי ברית מארצות מרוחקות, וביקשו לממש את חוזה הנישואים בהקדם אפשרי מבלי להגיע פיזית אל ארצה של הכלה.
אמצעי התחבורה לא היו נוחים ובטוחים מספיק עבור תנועה בלתי הכרחית של מלך או אציל בכיר, ולעיתים הייתה אף סכנה בהיעדרותו מנחלתו בשל מרד העלול לפרוץ בהיעדרו.
המנהג הפך לסמל סטטוס של אצולה גבוהה גם כאשר לא היה נחוץ למעשה, וכאשר בני הזוג נפגשו זמן קצר יחסית לאחר קיום הטקס.
נישואים באמצעות שליח היו נוהג מקובל שגווע רק במחצית השנייה של המאה ה-19. נפוליאון בונפרטה נישא ב-1811 באמצעות שליח למארי לואיז, דוכסית פארמה (הטקס נערך ב-11 במרץ והשניים נפגשו ב-27 במרץ).
ב-10 באוגוסט 2003 נשא הקוסמונאוט יורי מלנצ'נקו, ששהה אותה עת בתחנת החלל הבינלאומית, את יקטרינה דמיטרובה באמצעות שליח.
הנישואים ביהדות מורכבים משני שלבים: קידושין ונישואין, שההפרש ביניהם כיום במסגרת טקס חופה וקידושין הוא דקות ספורות.
ניתן לבצע קידושי כסף ושטר באמצעות שליח.
האיש יכול למנות שליח לקדש, והאישה יכולה למנות שליח לקבל את הקידושין.
כך שתאורטית שליחו של הבעל יכול לקדש את האישה באמצעות שלוחה, ללא נוכחות שני הצדדים.
קידושין כאלו נדירים ביותר בימינו, שכן נהוג כיום להצמיד את הקידושין לנישואין, שבהם יש צורך בנוכחות החתן והכלה.
מקרה מפורסם שבו נערכו קידושין בצורה זו היה בין יגאל עמיר ולריסה טרימבובלר, שאושרו כתקפים על ידי בית הדין הרבני בירושלים.
לפי פסק דין של בג"ץ יש להכיר בנישואים של אזרחים ישראלים שנערכו כנישואים אזרחיים בחו"ל באמצעות מיופי כוח, ללא נוכחות בני הזוג, בתנאי שנישואים כאלה הם חוקיים ומוכרים במדינה בה בוצעו (למשל אל סלוודור).
המדינות טקסס, קולורדו, קליפורניה ומונטנה הן המדינות היחידות בארצות הברית המתירות לקיים נישואים באמצעות שליח, כאשר רק מונטנה מאפשרת ששני בני הזוג לא יהיו נוכחים בטקס (ובלבד שאחד מהם הוא תושב המדינה או משרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית).
לרוב מדובר בנישואים כאשר אחד מבני הזוג משרת בצבא, או חתונות של מהגרים.
בראשית המאה ה-20 התקיים מנהג במסגרתו שלחו גברים מקליפורניה והוואי תמונות שלהם ליפן, על מנת להתחתן באמצעות שליח עם כלות מיועדות, ששלחו אף הן את תמונותיהן לארצות הברית.
הדבר אפשר לאשת האיש ("Picture Bride") להגר לארצות הברית כאישה הנשואה לאזרח אמריקאי.
נישואים מאורגנים הם נישואים שבהם הכלה והחתן נבחרים על ידי אנשים אחרים מאשר בני הזוג עצמם - לרוב על ידי בני משפחה כגון ההורים.
בתרבויות מסוימות נעשה שימוש בשדכן מקצועי על מנת למצוא את החתן/כלה עבור האדם שנכנס/ת לנישואים מאורגנים.
הנוהג של נישואים מאורגנים היה נפוץ לאורך ההיסטוריה בקרב משפחות אצילות, ובמיוחד בבתי מלוכה, כדרך לשלב את ההון והכח של שתי המשפחות (או הממלכות) השונות אליהם השתייכו בני הזוג.
לעיתים אורגנו כדי לבסס בריתות וחוזים.
נישואים מאורגנים היו בעבר בולטים בתרבויות רבות.
הנוהג נשאר נפוץ באזורים רבים, בעיקר בדרום אסיה, אם כי בחלקים רבים אחרים של העולם הנוהג הפך נדיר במיוחד במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. נישואים מאורגנים היו נפוצים במיוחד בסין עד המאה ה-19. נישואים מאורגנים קיימים כיום עדיין בהודו (נכון לשנת 2019).
הדת הבהאית רואה במוסד הנישואין דבר קדוש שמטרתו לאחד את התא המשפחתי.
הבהאים אינם מאמינים בכפיית אמונתם על מי שאינו חבר דת ומשתדלים שלא להגביל את בני הדת בבחירת בן הזוג, מעבר לחוקים האזרחיים של המדינה שבה הוא גר.
כתוצאה מכך, הבהאים רשאים לערוך כל טקס דתי או אזרחי של נישואין אך הם מחויבים גם בעריכת טקס בהאי.
בישראל בני הדת הבהאית יכולים להתחתן בנישואים בהאים אך הדת אינה מוכרת באופן רשמי.
הדת הבהאית רואה במוסד הנישואין כדבר קדוש המחבר בין גבר ואישה, בצורה שווה.
הם הראשונים שהכירו בשוויון בין גבר ואישה בנישואין.
הנישואין כה חשובים בדת כיוון שהם מהווים בסיס לחיים מוצלחים של הילדים.
המצב האידיאלי של בהאי הוא בחיי הנישואין וזוהי השאיפה שלהם.
מכיוון שזוגות חד מיניים לא יכולים להקים משפחה בצורה טבעית, הבהאיים לא תומכים בנישואין חד-מיניים.
זהו קשר נצחי שניתן להפירו רק בתנאים מיוחדים וקיצוניים.
הבהאים מאמינים שבין זוג נשוי צריך להתקיים חיבור של שתי הנשמות.
חיבור "אמיתי" הבא לידי ביטוי בעולם הזה.
כלומר החיבור שיש בניהם הוא חיבור של אהבה אמיתית ואיתנה, הוא חיבור שעובר את העולם הזה.
לכן הם מאמינים שהנישואין הם לא זמניים רק לעולם הזה אלא נצחיים ועוברים איתם לעולם הבא.
מתוך אמונה זו נובעת הגישה שלהם לגירושין והצורך באישור של ההורים.
על פי הדת הבהאית, מכיוון שהנישואים הם זהו מוסד קדוש ונצחי ניתן להתיר את הנישואין רק בנסיבות מיוחדות:
גירושין מותרים רק במקרים מיוחדים (לפני קיום יחסי אישות ניתן להתגרש בלי קושי מיוחד).
בעת היפרדות הזוג בגירושין ייקבעו המשמרות והמזונות בהתאם לדין האזרחי של המדינה בה חיים הזוג.
הדת הבהאית מוכרת בישראל באופן חלקי.
אין בית דין רשמי המנוהל על ידי אנשי הדת בישראל השופט את הקהילה המקומית בדבר נישואין וגירושין.
אולם, קיימת מחלקה בהאית במשרד הדתות האחראית לתקצוב הדת וטיפול בסוגיות הנוגעות לדת.
כמו כן, לאנשי הדת אשר מגיעים להתגורר במדינה מתוקף תפקיד דתי זכויות מיוחדות.
אנשי דת המתגוררים במדינה ורוצים להינשא בישראל יכולים לבקש היתר מיוחד ממשרד הדתות ולערוך את טקס נישואין במרכז הבהאי בחיפה.
את הזכויות הללו ניתן לראות על ידי כך שהמדינה מביאה טפסים לאישור נישואין למרכז הבהאי בחיפה.
בן הזוג נבחר בשידוך לאחר גיל 15 (במדינות בהן גיל הנישואין גבוה מ-15, הבהאים יתנהלו על פי הדין המקומי ויתחתנו רק לאחר הגיל המותר בחוק).
חייבת להתקיים הסכמה של שני הצדדים ושל ההורים לשידוך.
ניתן להתחתן עם אדם שאינו חבר בדת הבהאית אך ישנו קושי לעשות כן.
זאת, משום שההורים של בן הזוג השני צריכים להסכים אף הם לנישואין, ולא כל הדתות האחרות מקבלות נישואים בין בני דתות שונות בקלות.
דרגת הקרבה המותרת אינה קבועה על פי החוק הבהאי.
הסוגיה נמצאת בדיונים בבית הצדק העולמי, עד להחלטתו בני הדת נוהגים ללכת לפי מנהג המקום שבו הם מתגוררים.
על פי ההלכה מותר לגבר לשאת שתי נשים אך מובהר בהלכה שמצופה מגבר להסתפק באישה אחת.
תקופת האירוסין או שידוכין לא תעלה על 95 ימים ואם לא התחתנו בתום התקופה יהיה עליהם להתארס מחדש.
חובה זאת קיימת על מאמינים שהגיעו מפרס וממשיכים את המסורות הפרסית.
מאמינים במערב אינם מחויבים להלכה זאת.
אם הזוג מעורב הלכה זאת אינה מחייבת על מנת לא לכפות על בן הזוג המערבי את התרבות הפרסית.
אין איסור על קיום טקס נישואים אזרחי או טקס נישואין של דת אחרת אבל קיימת חובה לבצע את הטקס הבהאי בנוסף.
אישה וגבר שווים זה לזה בזכויותיהם.
קיים איסור על הבעל להכות את אשתו.
שניהם יכולים להגיש בקשה להפסקת הנישואין (גירושין).
הגבר יכול להתחתן עם אישה נוספת, אבל פוליגמיה אינה מומלצת על פי ההלכה ועליו להסתפק באישה אחת.
לעומת זאת האישה אינה יכולה להינשא לגבר נוסף.
הגבר צריך לשלם לאישה סכום מינמלי של 19 "מת'קאל" כסף טהור אם הם גרים בכפר או 19 "מת'קאל" זהב טהור אם הם גרים בעיר.
הוא יכול לשלם עד 95 "מת'קאל" אך הבהאים מעודדים לשלם את הסכום המינימלי.
מטרת התשלום היא לסמן את הפורמליות של טקס הנישואין.
אם הגבר לא יכול לשלם מיידית את הסכום הוא יכול לתת לה כתב התחייבות לתשלום עתידי.
הגבר יכול להתנות את המוהר בבתולין של אשתו.
במקרה שהוא עושה כן ולאחר הנישואין מתברר שאשתו אינה בתולה כפי שטענה הוא זכאי לקבל את הכסף בחזרה.
לפני הטקס בני הזוג צריכים ליצור קשר עם המועצה הבהאית המקומית על מנת לקבל אישור לחתונה, כאשר הם ניגשים למועצה עליהם להביא עימם:
אישור אזרחי לנישואין במקומות בהם קיים מוסד של נישואין אזרחיים.
חוזה חתום על ידי ההורים החיים של בני הזוג, שמאשר את הסכמתם לחתונתם (ניתן להביאו בכתב או בע"פ).
שני עדים מעל גיל 21 אותם בחרו הזוג או לחלופין להסכים לעדים שנבחרו על ידי המועצה.
על העדים להיות אנשים אמינים שניתן לסמוך על השבועה שלהם.
תנאי זה נקבע על ידי שני דברים; המוניטין שלהם בחברה והאמונה שלהם באלוהים (של כל דת) על מנת שהשבועה שלהם תהיה נאמנה.
הוכחה לתשלום המוהר או כתב התחייבות לתשלום עתידי.
הטקס במקומות שבהם ניתן נערך מול מועצה של 9 אנשים (נשים וגברים) ובנוכחות של שני עדים כשרים.
במקומות בהם אין מועצה הוא נערך מול שני עדים כשרים ואם יכול להגיע נציג של המועצה.
הטקס עצמו הוא קצר ביותר, עורך הטקס מבקש מבני הזוג להגיד את תפילת הנישואין והם עונים על כך:
"אנו, כולנו, באמת נציית לרצון האל"
הם נשאלים האם הם מוכנים להינשא זה לזו ועל שניהם להשיב על השאלה בחיוב על מנת להינשא.
לאחר מכן שואלים שוב את ההורים החיים או האפוטרופסיים של שני בני הזוג האם הם מאשרים את הנישואים.
לאחר מכן עליהם לחתום על חוזה הנישואין ולתת אותו לנציגי המועצה שנמצאים בטקס.
את תעודת הנישואין מנפיקה המועצה לאחר מכן בשלושה עותקים; אחד לבעל, אחד לאישה ואחד למועצה.
במקרה של נישואין עם מישהו שאינו בהאי, ניתן לערוך את הטקס הבהאי במקום הפולחן של הדת האחרת.
בנוסף ניתן לקיים את טקס הנישואין של הדת השנייה כל עוד הבהאי לא צריך להתחייב שהוא אינו מאמין בדת אחרת כחלק מהטקס.
במקרה של עריכת הטקסים בזה אחר זה צריך להיות ברור שהופסק הטקס של הדת הראשונה והתחיל הטקס הבהאי ואין לשלב את שני הטקסים ביחד.
שני הטקסים צריכים להתקיים לפני מימוש הנישואין אבל אין זה משנה איזה טקס הוא ראשון.
הגשת אלכוהול מותרת בחתונה מעורבת בלבד אם מי שאינו בהאי רוצה בכך, אך קיים איסור להגיש אותו למשתייכים לדת הבהאית.
בן הזוג שמתאלמן יכול להינשא מחדש ללא הגבלות שונות מאלה שקיימות על אדם רווק.
מהאישה מצופה לחכות את כמות הזמן הנהוגה על פי מנהג המקום אך לא קיים פרק זמן אליו היא מחויבת.
עזב את העיר ולא חזר במועד שאמר - על האישה לחכות 9 חודשים ולאחר מכן היא יכולה להינשא בשנית אלא אם היא יודעת שהוא בחיים.
הגיעה ידיעה על ידי שני עדים נאמנים שהוא לא בחיים - על האישה לחכות 9 חודשים ולאחר מכן היא יכולה להינשא בשנית.
נסע ולא אמר מתי ישוב, ולאחר מכן נעלם - על האישה לחכות שנה ולאחר מכן היא יכולה להינשא בשנית.
רצון לגיטימי של בני הזוג בהתאם לשיקול הדעת של המועצה המקומית.
שניהם זכאים להגיש בקשה לגירושין במועצה המקומית.
אם הבקשה מגיעה לאחר שהתקיימו יחסי אישות עליהם להמתין שנה כאשר הם חייבים בנפרד לנסות להגיע לשלום בית, לאחר תום השנה הם יוכלו להתגרש אם עדיין ירצו בכך, כאשר מספיק רצון של אחד מן הצדדים על מנת שהגירושין יתקיימו.
אם הבקשה היא טרם קיומם של יחסי אישות, בני הזוג יכולים להתגרש במיידית.
שני בני הזוג יכולים להינשא בשנית לאחר הגירושין מבלי שקיימות מגבלות מיוחדות, אך הרצון להינשא לאחר לא יכול להיות העילה לגירושין של בני הזוג.
אם ישנו נוהג במקום מגוריהם של בני הזוג מקובל לקיים אותו.
לא קיים טקס גירושין אך ישנה חובה להתייצב מול המועצה המקומית הבהאית בתום השנה ולהכריז שהם עדיין רוצים להתגרש.
הבעל צריך לשלם לאישה מזונות במשך השנה בה הם פרודים, אלא אם הפירוד הוא רצון האישה וסיבתו אינה לגיטימית.
מזונות אלו נוצרו על מנת שהאישה תוכל להתקיים בתקופה בה היא אינה נשואה לאף אדם בחברות שבהן אסור לאישה לעבוד.
אין חוקים בהאים בנוגע למזונות ומשמרות, ואלו נקבעים על ידי המועצה האזורית כאשר השיקול המרכזי הוא טובת הילד ותוך התחשבות ביכולת ההשתכרות של שני ההורים.
בגיל בגרות יכול הילד להיות לבחור היכן הוא רוצה לגור.
מכיוון שהסכם הגירושין כולל את המזונות והמשמורת ועליו לעבור אישור של בית משפט במדינות המערב, ניתן להניח שהסכם זה יהיה תואם את הערכים של המדינה בה מתגורר הזוג.
אין קביעה הלכתית על חובה במזונות ילדים על פי החוק הבהאי.
למרות מספרם הגדול של השבטים באתיופיה, ישנם מנהגים רבים שזהים לכולם, וביניהם מנהגי החתונה.
בדומה לתרבויות רבות בעולם, טקס החתונה באתיופיה מהווה טקס מעבר מסטטוס אחד למשנהו, ומסמל את ההתקדמות החברתית של האדם במהלך חייו.
על אף שאתיופיה הייתה האימפריה הראשונה שקיבלה את הנצרות, מוסד הנישואים במדינה זו אינו דומה לזה במדינות נוצריות אחרות ולנישואים באתיופיה יש אופי אפריקאי ייחודי.
אתיופיה היא אחת המדינות העתיקות באפריקה, וקיימת על פי המסורת מתקופת ממלכת שבא בשנת 1978 לפנה"ס.
במדינה ישנה מערכת משפט מסודרת, והספר פתחה נגסט העוסק בחוקים פליליים ואזרחיים, כולל בתוכו גם את מוסד הנישואים.
הוא מורכב מכל צווי המניעה והחוקים הנוגעים למשפחה, ובו נאמר בבירור עם מי ובאילו טעמים ניתן להינשא.
למשל מצוין שאי אפשר להתחתן עם נזירות, נשים בנות יותר מגיל 60 וכן עם נשים שנשפטו על ניאוף.
'סיראט' – הסוג הנפוץ ביותר של נישואים.
בדרך כלל לפני הנישואים, יש זמן ארוך של אירוסים.
בחלק מהאזורים הכפריים מקובל שהנישואים מסודרים על ידי הורים בשידוך עוד כאשר בני הזוג ילדים.
החתונה עצמה היא טקס אזרחי, בהובלה של "דניה" - שופט או עובד מדינה (ללא מעורבות הכנסייה).
'דמוז' – מערכת יחסים המבוססת על חוזה בין גבר לאישה.
במשך פרק זמן קבוע האישה מסכימה לגור יחד עם גבר ולהתנהג כאשתו.
בתמורה היא מקבלת משכורת הבאה לידי ביטוי בכסף או בתבואה.
הנישואים עשויים להסתיים בכל עת על ידי הגבר או האשה כאחד.
זוהי מערכת יחסים פורמלית לחלוטין ובמקרה של מות הגבר אין לאישה שום זכות לנכסיו.
עם זאת, ילדים מאותה מערכת יחסים זכאים לירושה.
נישואי ה'דמוז' מתרחשים לעיתים קרובות בקרב סוחרים בעיר, ובעבר היו נפוצים בקרב לוחמים (לרוב על ידי אנשים שיש להם כבר בן/בת זוג).
לטענת אדוארד אולנדורף, חוקר בריטי שהתעניין באתיופיה, הכנסייה האתיופית וכן האליטות הפוליטיות האתיופיות אינם תומכים בנישואים מסוג זה.
'k'al kīdan' – סוג הנישואים הנושא את המחויבות הגדולה ביותר.
זהו סוג של טקס דתי שנקרא k'al bek'warban.
נישואים מסוג זה מקובלים יותר על ידי סמכויות הדת והמדינה.
'סמניה' – סוג נישואים הפופולרי מאוד בקרב תושבי מאנז.
הזוג הנישא חותם על חוזה, הידוע בדרך כלל כחוזה של שווים.
ישנם שני עדים שנוכחים במהלך הטקס החתומים גם הם על חוזה זה.
נישואים מסוג זה מסודרים בדרך כלל על ידי שתי המשפחות, ונכון לשנות ה-80 של המאה ה-20 מקובל לחתן ילדות בגילאי 11–13. נערות צעירות כאלה לא היו מוכנות, פיזית ונפשית כאחד, להקים משפחה.
במצבים אלו, הבעל עובר להתגורר בבית הילדה ועוזר למשפחה עד שהיא מוכנה ללדת.
לאחר מכן, חתן וכלה יכולים לארגן את טקס ה'סמניה'.
'תילף' – מתייחס לנישואים באתיופיה שלא הוסדרו.
בעבר מונח זה שימש לאותם נישואים על ידי "חטיפה".
החטיפה הייתה ספונטנית או מתוכננת על ידי אחד מבני הזוג או שניהם.
החטיפה עשויה גם להיות הקדמה לנישואים מסוג 'סמניה'.
נישואים מסוג זה ניתנים לעיתים קרובות במצבים בהם משפחותיהם של בני זוג העתידיים (שניהם או אחד מהם) עניים מכדי להכין חתונה הגונה.
בעבר, בתקופות בהן היה שגשוג כלכלי באתיופיה, נהגו לערוך חגיגות מפוארות ומתמשכות על ידי משפחת הכלה.
החגיגות כללו מספר רב של אורחים ושחיטת שוורים, והטקס המוסלמי המסורתי הורכב ממספר שלבים:
חמישה עשר ימים של משחק (חגיגה עם המשפחה והחברים).
טקס חתונה שנמשך שלושה ימים (מבוסס על חוק הקוראן).
חמישה עשר ימים שבהם הזוג הצעיר שוהה בבית עם חברים ('מילאש').
טקס קטן כאשר בני הזוג עוברים לבית הוריו של החתן.
כיום טקסי החתונה קצרים יותר ומצומצמים יותר, מאחר שאנשים מעדיפים להימנע מבזבוז סכומי כסף גדולים.
שחיטת השוורים הומרה בשחיטת עז או כבש ובמשקאות מקומיים, ההכנות לחתונה הפכו פשוטות יותר, והטקס כולל חילופי טבעות פשוטים וסעודה קטנה עם המשפחה.
טקס החתונה הנוצרי בכנסייה האורתודוקסית
נישואי כנסייה הם טקס חתונה שמתבצע בקרב חסידי הדת הנוצרית באתיופיה.
טקס חתונה דתי זה מורכב משלבים שלכל אחד מהם משמעות משלו וייצוג סמלי.
בטקס נוכחים השושבינים, קרובי הזוג והחברים.
למי שמתחתן בכנסייה האורתודוקסית אסור להתגרש, אלא אם אחד מבני הזוג מבצע עבירות חמורות כמו בגידה.
קדם החתונה – תחילה מתבצעת בחינה של אילן היוחסין של משפחות החתן והכלה על ידי זקני הקהילה במטרה לבדוק אם קיים קשר בין השניים.
כמו כן, זקני הקהילה רוצים לבדוק אם היו מחלות שעברו מדור לדור, בעיקר עגבת וצרעת.
לאחר מכן הזוג מקבל שיעורים בנוגע למה מותר ומה אסור לעשות, ונשאל האם מסוגל לבצע את הלכות הדת.
בתום הליך זה נקבע מועד החתונה.
טקס החתונה – ביום החתונה החתן והכלה נכנסים מכיוונים שונים כל אחד עם שושביניו.
בני הזוג נפגשים בשער הכנסייה ומברכים זה את זה, ובמקביל השושבינים מחזירים נר מואר (tuaf).
נרות דולקים אלו בעלי ייצוג סמלי: כל עוד הנר כבוי הוא מסמל את חיי הזוג לפני הנישואים, המתוארים כעמומים ולא נעימים, והדלקת הנר מסמלת התקדמות לעבר חיים מאושרים יותר.
בזמן שהכלה והחתן מתקדמים לעבר האולם בו מתקיים הטקס, השושבינים וקרובי המשפחה מלווים אותם בשירים דתיים המודים לאל ומבקשים לקבל את הכמרים.
הכומר מוביל את הטקס ומתחיל בתפילת האל ובברכת החתן והכלה לקיום חיים שלווים ומשגשגים.
החתן והכלה יושבים והכומר עומד מאחוריהם, דבר הנעשה כדי להראות שהחתן והכלה הם ה'מלך' וה'מלכה' באותו היום ויש לתת להם את הכבוד הראוי.
השלב הבא של הטקס הוא החלפת נדרים.
הכומר עומד מול בני הזוג וכל אחד מהשניים נושא את נדריו בתורו כאשר הגבר הוא הראשון: "אני _____ לוקח אותה _____ להיות אשתי".
חלק זה מלווה בשאלות מצד הכומר ותשובות קצרות מצד החתן והכלה.
הכומר: "האם תעזור לה כשהיא בבעיה?" החתן: "כן".
במהלך שלב זה החתן והכלה מניחים את ידיהם הימניות על הברית החדשה בהצלבה, ולאחר מכן הכומר נושא נאום על הדרך בה עליהם לנהל את חייהם.
השלב הבא עוסק בטבעות הנישואים אשר מבורכות טרם ניתנות לחתן ולכלה.
החתן הוא הראשון להניח את הטבעת על האמה השמאלית של הכלה, ואחריו הכלה עושה אותו הדבר.
לאחר מכן הכומר מביא בקבוק קטן המכיל שמן קדוש, טובל את אצבעו ומושח את מצחיהם של החתן והכלה בצורת צלב וגם את כפות ידיהם.
למשיחת השמן הקדוש יש משמעות רבה, היא מסייעת בהרחקת השטן ושימוש בכסף לרעה.
המשיחה על המצח נועדה להגן מפני רוח רעה אשר עלולה לחדור לגוף דרך הראש, והמשיחה בכפות הידיים נועדה להגן מפני שימוש לרעה בכסף.
מכאן שהשמן הקדוש עוזר להם להשתמש בכסף שהם מרוויחים כראוי.
בסיום חלק זה הכומר מלביש את החתן והכלה במעיל, ובהמשך יש טקס הנחת כתר המסמל כבוד ושגשוג.
בכל החלקים השונים בטקס החתן הוא הראשון וזאת מפני שבברית החדשה שלח אלוהים זהב, בושם, וקטורת לאדם דרך המלאכים והוא נתן אותם לחווה.
בשל עובדה זו, העדיפות ניתנת תמיד לחתן.
לקראת סיום טקס החתונה, הכמרים הזוטרים מתחילים את סדר התפילות, ונעים סביב החתן והכלה כאשר בידיהם נר מואר.
לבסוף, הטקס מגיע לסיומו באמירת ברכה.
טקסי חתונה בקרב אנשי אמהארה
אנשי אמהרה גרים באזור הרמה המרכזית של אתיופיה.
ב האמהרים היו המעמד השולט במדינה, אך כעת הם מהווים רק שליש מאוכלוסיית המדינה.
אנשי האמהארה הם חקלאים והמבנה החברתי שלהם מתבסס על כמות האדמות שבבעלות המשפחה.
בתרבות אמהארה, המסורת דורשת מהוריו של החתן למצוא אישה עבורו.
לפני שהורי הילד מתחילים במשא ומתן בנושא הנישואים, הם בודקים בקפדנות שאין קשר משפחתי כלשהו למשפחת הילדה.
גם אם סנדק הילד קשור למשפחת הילדה, אי אפשר לקבל אישור לנישואים.
כאשר אין ספק שבני זוג לעתיד קשורים זה לזה, הוריו של הילד שולחים שדכן, שתפקידו לשכנע את הוריה של הילדה.
לאחר שהם מסכימים, מתקיימת פגישת הורים ולאחר שההורים מסכימים על התנאים, הזוג הצעיר מתארס.
מרגע האירוסים, הארוסות נוהגות ללבוש קישוט מסוג מיוחד אשר מסמן שאינן רווקות ומיועדות למישהו.
כאשר הצעירים בוגרים מספיק כדי להתחתן, ההורים מחליטים על כמות הנדוניה והציוד שכל אחד מבני הזוג מקבל; ההורים והזקנים מחליטים אילו מתנות הבעל לעתיד צריך לתת להורי הכלה לעתיד ובאיזה סדר.
בסיום התהליך, מועד החתונה נקבע ובמהלכו הזוג ייפגש לראשונה.
בעבר, נערה צעירה הייתה צריכה "להיבדק" על ידי אישה מבוגרת, כדי לגלות האם היא בתולה.
אם הנערה אינה בתולה, האירוסים בטלים, וכל משפחתה של הילדה הייתה זוכה לאות קלון.
כחלק מההכנות לחתונה עוסקים קרובי הכלה באיסוף אלכוהול, ט'לה (בירה אתיופית מסורתית), טאג' (יין דבש אתיופי מסורתי) והכנת רטבים ותבשילים למסיבה.
קבלת הפנים בחתונה מתרחשת ללא נוכחותם של החתן והכלה.
לאחר קבלת הפנים נערך חוזה הנישואים על ידי עורך הטקס: "הזוג הנשוי צריך לשמור על החוזה שמגביל אותם, לא משנה באיזו רעה הם עלולים להיתקל".
בשלב הבא ישנה תהלוכה להבאת הכלה, השושבין מביא את הכלה ומושיב אותה על פרד, כאשר היא מכוסה לגמרי ברעלה.
הוא מתיישב מאחור ופותח מטרייה גדולה מעל ראשה.
השושבין מוביל את הכלה לעבר החתן, ברגע שהם נפגשים, טקס החתונה מסתיים ומתחילה סעודת חתונה.
לאחר החתונה, החתן לוקח את אשתו לבית הוריו.
Yets'agula g īzē, המונח לירח הדבש האתיופי, נמשך כשבוע עד שלושה חודשים, תלוי בעושר משפחתם של בעלי השמחה.
במהלך תקופה זו, השושבין גר עם בני הזוג.
האישה לא יכולה לעזוב את בית חמיה במהלך היום ויכולה לצאת רק בלילה.
אחרי ירח הדבש הזוג חוזר להוריה של האישה.
הנישואים נחתמים כאשר האישה נכנסת להריון או אם שני הצדדים אוהבים זה את זה עד כדי כך שהם מחליטים להישאר יחד אף על פי שאין להם ילד.
טקסי חתונה בקרב אנשי העפר והסומלי
בני העפר שחיים בצפון מזרח אתיופיה הם נוודים שהתאסלמו במאה העשירית לספירה.
על פי חוקי דת זו, כל אדם יכול לשאת עד ארבע נשים, אך בפועל רק העשירים ביותר יכולים לזכות בפריבילגיה זו.
בתקופת האימפריה האתיופית, גבר שרצה להתחתן נאלץ להביא מתנות מיוחדות לאביה של האישה הנבחרת.
בין המתנות הללו היו מגן, בקבוק ריק לאחסון מים ופיסת עור לשבת עליה בזמן התפילה.
השלב הבא כלל משא ומתן על איכות וכמות בעלי החיים המוצעים לאב הכלה.
אם שני הצדדים הגיעו להסכמה, אושרו הנישואים.
סוג המתנות היה תלוי בעושר האישי של החתן, ונע בין 10 ל-100 גמלים או 100 עד 400 עזים וכבשים.
אם החתן לא היה עשיר דיו היה עליו להשיג (או לגנוב) את המספר המוסכם של הבקר.
רק ברגע שאב הנערה מקבל מתנות, ניתן להיערך לטקס חתונה.
הנישואים יכולים להתקיים על ידי קאדי או חאדג'י מקומי.
אם אין אף אחד קרוב לדרגה זו, ניתן להתיר "רק מישהו שיכול לקרוא את הקוראן".
בקרב אנשי העפר מקובל שגבר בונה את הצריף שלו רגע לפני שהוא מתחתן.
האחריות הראשונה של האישה היא להביא לבעל עז או כבשה, שעל פי כללי הקוראן הוא היה הורג.
האישה טובלת את ידה הימנית בדם של בעל החיים, מפזרת אותו על דלתות הצריף ואת השאר מורחת על מצחה.
לאחר מכן האישה נכנסת לצריף והגבר מכה בה בשוט שלוש פעמים.
טקס זה מסמל את תפקידו הדומיננטי בבית ובנישואים.
לאחר טקסים אלה, הגבר והאישה מתקבלים על ידי הקהילה כזוג נשוי.
כמו אנשי העפר, הסומלים שגרים באתיופיה הם נוודים מוסלמים, אשר מהווים 6% מאוכלוסיית אתיופיה.
כשגבר רוצה להתחתן הוא נדרש להציע לאב הכלה אקדחים וחפצים דומים.
עם זאת, בניגוד למנהגים של עמים אחרים, לאחר שהחותנים קיבלו את חתנם לעתיד, אין משא ומתן לגבי הכמות המוצעת.
האישה אשר נמשכה בשמנים ריחניים שאמורים לעורר את תשוקתו של הגבר, נלקחת לטיול על סוס.
לאחר שהיא חוזרת, המשא ומתן מתחיל.
טקסי חתונה בקרב אנשי ארמייה
אנשי ארמייה הם חלק מקבוצה אתנית שחיה בדרום אתיופיה.
בימינו הם מהווים 34% מאוכלוסיית אתיופיה, אשר כמעט כולם מוסלמים והרוב משתייך לזרם הסוני.
אנשי ארמייה הם חקלאים או מגדלי בקר.
בקרב קהילה זו, יש אמונה חזקה שילד בן 16–18 צריך למצוא לעצמו אישה, ונערה בגילאי 12–16 מוכנה להתחתן.
כמו במקרה של בני העפר וסומליה, החוק מאפשר פוליגמיה והיא שכיחה מאוד.
לאחר שהגבר בוחר אישה, הוא הולך יחד עם שדכניות לביתה ומביא לה בשר, קפה ולחם.
אם אביה של הילדה בעד הנישואים, הוא קורא לשכניו, ובתו מתחילה לרקוד עם חבריה, ובסופו של הריקוד ארוסה יציע לה טבעת על מחרוזת פניני זכוכית.
לאחר מכן אב הכלה מקבל 6–80 שוורים כפיצוי על אובדן בתו.
אם האב מהסס לתת לבתו רשות להתחתן, היא תמיד יכולה לברוח עם אהובה.
בקרב אנשי ארמייה המוסלמים, מבוצע "אימאם" (טקס נישואים), ובקרב הארמים שאינם שייכים לאף דת מונותאיסטית טקס הנישואים נערך באמצעות שבועה בשם 'ראקו'.
טקס ה'ראקו' מורכב ממזיגת דם של בעל חיים על הכלה ומריחת חמאה על גופה.
לאחר טקס זה היא נחשבת מאוחדת באופן בלתי נפרד מבעלה.
מנהגי נישואים בקרב יהדות אתיופיה
היהדות באתיופיה היא אורתודוקסית, אך יש לה מאפיינים ייחודיים.
בעוד שבתחומי הלכה שונים נמצאו הבדלים רבים בין המסורת האתיופית לזו ההלכתית, דווקא בנושאי חופה וקידושין, ההבדלים אינם משמעותיים.
באתיופיה לדוגמה לא נוהגים לשבור כוס ונוסח הכתובה שונה, אך ישנה הקפדה על נוכחות עדים בעת הטקס.
בנוסף, לא נהוג לקדש על היין, מאחר שהיה מזוהה עם התרבות הנוצרית ונחשב כעבודת אלילים.
טקס הקשרה הוא טקס יהודי הנערך בבית החתן כשלושה ימים לפני מועד החתונה.
הקֶשֵרַה הוא חוט או סרט הצבוע באדום ובלבן, הצבע הלבן מסמל את טוהר החתן והאדום – את טוהר הכלה.
הטקס נערך כך: הכהן מניח את הקשרה ליד רגלי החתן.
אחר כך הוא מעביר את החוט למעלה, דרך הברכיים ללב שלו, ולבסוף קושר את החוט על המצח של החתן.
נהוג בחגיגות ובשמחות, גם בחתונה נוהגים לרקוד ולשיר.
לכבוד החתן רוקדים הגברים ולכבוד הכלה רוקדות הנשים.
הריקוד האתיופי יכול להימשך שעות רבות.
יש שרוקדים במעגלים נפרדים - מעגל נשים לחוד ומעגל גברים לחוד ויש שהמעגלים מתערבבים זה בזה.
בריקוד משולבות תנועות כתפיים ורקיעות.
"אסכסתה" היא התנועה המיוחדת של הכתפיים בזמן הריקוד.
אפשר להניע את הכתפיים יחד באותו כיוון או כל כתף בכיוון אחר: מעלה-מטה, קדימה - אחורה, באלכסון: כתף אחת למעלה והשנייה למטה - או שהכתפיים מסתובבות: כתף אחת קדימה והשנייה אחורה.
סגנון הריקוד משתנה מאזור לאזור.
נדוניה היא תשלום הניתן בכסף, מתנות או נכסים על ידי משפחת הכלה, בעת האירוסין.
עם זאת יש הנוהגים להעניק לזוג הון או נכסים באופן שווה, הן על ידי משפחת הכלה והן על ידי משפחת החתן.
התשלום הניתן עבור הכלה מצד החתן, נקרא מוהר.
במחקר שנערך נראה כי בפועל חתנים מביאים פי עשרה יותר מאשר הכלות לתא המשפחתי המשותף.
יתרה מזאת, שני שלישים מהנשים במחקר דיווחו על כך שלא הביאו עימם נכסים לתא המשפחתי במסגרת הנישואים.
ניכר כי אופי המענק תלוי בסוג הכלכלה הנפוצה באזור המגורים של המשפחה.
כך למשל, בכפרים בהם יש עודפים חקלאיים, התשלום נעשה על ידי העברת קרקעות, במקומות בהם הכלכלה מבוססת על מסחר, 'המוהר' מבוסס על תכשיטים או מזומן וכדומה.
הקרקע נחשבת לנכס בעל הערך היקר ביותר, לאחר מכן בעלי חיים ולבסוף תבואה ונכסים פשוטים יותר.