tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמות מופיעה לראשונה בעונתה השלישית של סדרת "החץ" של רשת The CW, לאחר ששמו נרמז בשתי העונות הראשונות.
בתור מנהיגה של ליגת המתנקשים ואביהן של ניסה (בגילומה של קתרינה לאו) וטליה (בגילומה של לקסה דויג), והאדם שאפשר את אימוניהם של מלקולם מרלין (בגילומו של ג'ון בארומן) ושרה לאנס (בגילומה של קייטי לוץ).
ראס מבקש להרוג את מרלין על שהפר את קוד הליגה אחרי שעזב את ננדה פרבאט.
מלקולם מנסה להוריד את ראס ממנו ומשכנע את ת'יאה קווין להרוג את שרה כדי שאוליבר קווין יגן על אחותו ויאתגר את ראס-אל-גול לדו-קרב.
אוליבר מובס בידי ראס אך שורד בקושי בידי טטסו ימאשירו וראס הופך אותו ליורשו.
אחרי שאוליבר מסרב לקחת את מקומו של ראס, זה האחרון תוקף באופן שיטתי את עירו סטרלינג סיטי כדי לאלץ אותו לקחת את התפקיד.
בסופו של דבר, ראס פוצע את ת'יאה באופן אנוש כדי לאלץ את אוליבר להגיע איתה לננדה פרבאט ולהסכים להצעתו בתמורה לשימוש בבורות לזרוס כדי להחיות אותה.
אוליבר נואש להצילה ומסכים להתאמן בתור ממשיך דרכו.
בפרק סוף העונה, ראס מתכנן לשחרר נשק ביולוגי על סטרלינג סיטי, אך אוליבר עדיין נשאר נאמן לחבריו.
בעזרתה של ניסה, אוליבר מסכל את תוכניתו ונלחם בו בשנית – הפעם הורג אותו.
בתמורה לעזרתו של מרלין במפלתו של ראס, אוליבר מוותר על התואר ומעביר את השליטה על ליגת המתנקשים אליו.
בעונה הרביעית, מלקולם וניסה מתחילים מלחמת אזרחים בתוך הליגה כשהוא משתמש בבורות לזרוס כדי להחיות את חברתה שרה לאנס – דבר שמשחית אותה עם תאוות דם.
ניסה מציעה תרופה לתאוות הדם של ת'יאה בתמורה לעזרתו של אוליבר להפיל את מלקולם משלטונו.
אוליבר נלחם במלקולם ומביס אותו.
אולם, ניסה מסרבת לנטול מנהיגות על ליגת המתנקשים ומפרקת אותה.
בעונה החמישית, טליה מחפשת נקמה באוליבר על כך שהרג את ראס וחוברת לאדריאן צ'ייס כדי לעשות זאת.
היא וניסה נלחמות אחת בשנייה באי ליאן-יו כשלבסוף ניסה יוצאת כשידה על העליונה.
ראס-אל-גול מופיע גם בסדרת הטלוויזיה "אגדות המחר".
בפרק Left Behind, שרה לאנס חוזרת לננדה פרבאט אחרי שננטשה בשנת 1958. שנתיים לאחר מכן, שאר חברי הקבוצה מגיעים לננדה פרבאט כדי להשיבה, אך היא מפנה אליהם עורף וגורמת למאסרם.
ריפ האנטר מאתגר את ראס בדו-קרב כששני הצדדים מעמידים את קנדרה סונדרס ואת שרה בתור אלופיהם.
הדו-קרב נפסק בפתאומיות בשל מתקפתו של שכיר החרב קרונוס, שהורג כמה מחברי הליגה.
ראס משחרר את חברי הקבוצה כדי לשמר את הליגה.
אחרי שהם מביסים את קרונוס, ראס משחרר את שרה משליטתו ומסיק שהיא הגיעה מזמן העתיד.
לפני שהיא עוזבת, היא מציעה לראס שבתו שטרם נולדה (ניסה) תהיה על האי ליאן-יו בשנת 2008 (ובכך תאתר את שרה בפעם הראשונה).
ראס-אל-גול מופיע בעונות השלישית והרביעית של סדרת הטלוויזיה גות'האם, בגילומו של אלכסנדר סידיג.
גרסה זו של הדמות, בנוסף למנהיגת ליגת הצללים, קשורה גם למסדר הינשופים, אם כי הוא דואג לפרק את המסדר כשהוא מסיים את עסקיו עמם.
בפרק Destiny Calling, ראס-אל-גול נפגש עם ברוס ויין הצעיר (בגילומו של דוד מזוז) אחרי שעבר שטיפת מוח בידי משרתיו, ומפציר בפניו שיהיה יורשו.
כמבחן אחרון, הוא מבקש ממנו להרוג את משרתו אלפרד פניוורת' (בגילומו של שון פרטווי).
בפרק Heavydirtysoul, ברוס דוקר את אלפרד ומתעורר משטיפת המוח שעבר.
ראס אומר לו להשתמש במימי בורות הלזרוס כדי לרפא את אלפרד.
הוא משבח את ברוס על יכולתו להתנגד לו, אומר לו שלא ויתר על כך שיהיה יורשו ונעלם.
בעונה הרביעית, ראס מחפש אחר פגיון עתיק יומין שלפי הנבואה הוא היחיד שיכול להרוג אותו.
בפרק The Blade's Path, הוא מתחנן בפני ברוס שידקור אותו עם הפגיון ויסיים את סבלו.
כשברוס מסרב לעשות זאת, ראס מאיים להרוג את כל מי שקרוב אליו ומתגרה בו לדקור אותו ולהרוג אותו לכאורה.
בפרק To Our Deaths and Beyond, מאמיניו של ראס מצליחים להחיות אותו.
ראס מבקר את ברוס ואת סלינה (בגילומה של קמרן ביקונדובה) ואומר להם שבחר להמשיך לחיות כדי לעצב את ברוס לכדי "האביר האפל של גות'אם" אחרי שקיבל חיזיון בנוגע לאסון טבע מתקרב.
בפרק One Bad Day, הוא כורת ברית עם הפושע הפסיכופת ג'רמיה ולסקה (בגילומו של קמרון מונאהן), שיש לו שאיפות משלו לשנות את גות'אם.
בפרק No Man's Land, השניים משמידים את הגשרים המובילים לתוך העיר ומבודדים את גות'אם משאר העולם, אך לא לפני שאהובתו לשעבר של ראס – ברברה קין – פוצעת אותו אנושות עם הפגיון.
בזמן גסיסתו, ראס אומר לברוס שעליו להחליט אם הוא רוצה להישאר ברוס ויין או להפוך לאביר האפל.
בפרק I Am Bane, ברוס ויין וג'ים גורדון (בגילומו של בן מקנזי) מגלים שתרזה ווקר היא למעשה בתו של ראס, ניסה.
השחקן ליאם ניסן גילם את דמותו של ראס-אל-גול בטרילוגיית האביר האפל של הבמאי כריסטופר נולאן.
דמותו של ראס-אל-גול מופיעה לראשונה בסרט "באטמן מתחיל" משנת 2005, כאשר קן ואטאנבה גילם אותו בתחילה כמעשה תרמית.
הוא משמש כמנהיגה של ליגת הצללים עתיקת היומין ובסיסם ממוקם בהרי ההימלאיה.
ארגון הליגה מקדיש את קיומו כדי לשמור על הסדר ועל הצדק בעולם, אותו הוא רואה כמנוון ומושחת.
במהלך חציו הראשון של הסרט, ראס משתמש בזהות של הנרי דוקארד – כביכול משרת של זהותו האמיתית.
ראס מתפקד בתור המורה הרוחני של ברוס ויין, המלמד אותו אימוני חשאיות ואמנויות לחימה בהם ישתמש בעתיד כבאטמן.
הוא פוקד עליו להוציא להורג רוצח כמבחן אחרון, אך ברוס מסרב ובייאושו האחרון למנוע מהליגה לפלוש לגות'אם סיטי מבעיר את מקדשה של הליגה.
הוא מציל את חייו של ראס לאחר שכפילו נקבר מתחת להריסות.
במהלך שיאו של הסרט, ראס מגלה את זהותו האמיתית לברוס ויין, טוען שהוא בן אלמוות ושהוא המוח שעומד מאחורי כל החולי שפקד את גות'אם סיטי, כאשר תוכניתו הסופית היא לפזר את הרעלן מעורר הפחדים של ג'ונתן קריין לתוך מערכת המים של העיר.
הוא ממשיך ואומר לברוס שליגת הצללים ניסתה להרוס את גות'אם בעזרת משבר כלכלי שגרם בעקיפין למות הוריו של ברוס.
בעימות האחרון ביניהם, באטמן מביס את ראס ומשאיר אותו למות ברכבת העילית שמתרסקת מהגשר ומתפוצצת.
ראס-אל-גול מופיע בשנית בסרט "עלייתו של האביר האפל".
השחקן ג'וש פאנס מגלם את דמותו הצעירה של ראס בפלאשבק המתרחש כ-30 שנה לפני אירועי הסרט.
בחלק נשכח ועתיק של העולם, הוא היה שכיר חרב שעבד עבור מצביא לוחם מקומי.
הוא התאהב עם בתו של המצביא והתחתן איתה בחשאי.
כאשר המצביא גילה על כך, שכיר החרב נדון למאסר במקום שנקרא "הבור".
הבת התערבה לטובתו וגרמה לכך שהמצביא יגלה אותו בעוד היא נגזרה למאסר עולמים בבור.
ללא ידיעתו, אשתו הייתה הרה עם ילדו שטרם נולד.
אחרי שהיא נהרגה בידי אסירים אחרים, הבת שלהם ניצלה בידי ביין (בגילומו של טום הארדי), נמלטה מהבור ויצאה לחפש אחר אביה.
ראס הפעיל את ליגת הצללים נגד הכלא, שהרגה את האסירים ושחררה את ביין.
אולם, גם אחרי שביין הציל את חייה של טליה, ראס ראה אותו בתור מזכרת תמידית למקום מותה של אשתו ולכן גירש את ביין מהקבוצה.
במהלך אירועי הסרט, טליה וביין השיגו חזרה שליטה על ליגת הצללים אחרי מותו של ראס, הגיעו לגות'אם כדי להשלים את מלאכתו ולנקום את מותו.
באטמן נמצא אשם במותו ונכלא בבור.
במהלך שהייתו בבור, ברוס חווה הזיות שראס הוחייה מחדש, שהוא שב לטעון שהוא אלמותי, ושיורשו ממשיך את משימתה של הליגה להשמיד את גות'אם.
דמותו של ראס-אל-גול מופיעה בסרט האנימציה "באטמן: מתחת לברדס האדום", בדיבובו של ג'ייסון אייזקס.
גרסה זו אחראית להחייאתו המחודשת של ג'ייסון טוד אחרי שרובין נהרג בידי הג'וקר.
כשבאטמן עורך מסע לכיוון אחוזתו כדי לתשאל אותו, ראס חושף בפניו שתכנן להרוס את כלכלת אירופה על ידי השמדת המרכזים הפיננסיים ושכר את הג'וקר כדי להסיח את דעתם של באטמן ורובין.
אולם, הג'וקר לא פעל לפי התוכנית והרג את רובין.
ראס היה מוכה צער על כך והחיה מחדש את ג'ייסון באמצעות בורות לזרוס, אך הנער נדחף לשיגעון וחזר לגות'אם סיטי בתור פורע החוק הרצחני הברדס האדום, שנשבע לנקום בג'וקר.
ראס נראה לאחרונה כשהוא צופה בחדשות בנוגע להיעלמותו של הברדס האדום ושובו של הג'וקר לארקהם אסיילום.
ראס-אל-גול מופיע בסרט האנימציה "הבן של באטמן", בדיבובו של ג'אנקרלו אספוזיטו.
גרסה זו של הדמות מתוארת בתור דמות-אב והמורה הרוחני של דמיאן ויין.
בתחילתו של הסרט, ראס ודוסאן אל-גול הם קורבנות מתקפתו של דת'סטרוק בעקבות מותו, דמיאן בן ה-12 מנסה בייאושו להכניס את סבו לבורות לזרוס, אך טליה אל-גול מציינת שבורות לזרוס לא יכולים להציל אותו, משום שגופו ניזוק מעבר לכל ריפוי.
אי לכך, דמיאן הצעיר יוצא למסע חיפוש אחרי אביו באטמן ונטילת זהותו של רובין.
בסרט האנימציה "באטמן נגד רובין", ראס-אל-גול מוזכר בידי נכדו דמיאן כשהוא אומר לאביו ש"ראס-אל-גול אינו כה דרמטי כמוהו".
מאוחר יותר הוא אומר לנייטווינג שראס לימד אותו כל מה שהוא יודע על קרב פנים אל פנים.
ראס-אל-גול חוזר ככל הנראה בסרט האנימציה "ליגת הצדק נגד הטיטאנים הצעירים", בדיבובו של טרנס ק.
כסרט המשך לסרט "הבן של באטמן", שד שטוען שהוא ראס-אל-גול נתקל בנכדו, הרובין השני, בממלכת השאול של טרייגון – אביה של רייבן.
הוא טוען שטרייגון הוא יוצרם של בורות לזרוס וכי השימוש בהם יגרור אחריו תשלום בצורת שעבוד נצחי בעקבות מותו של הטובל בהם.
בתור המשרת של טרייגון, הוא מרסק גביש בו רייבן מתכוונת להשתמש כדי לכלוא שוב את אביה.
רובין – שהתאחד עם רייבן ועם שאר חברי הקבוצה – מתקיף את השד ראס להגנתה של רייבן ועורף לבסוף את ראשו.
גופו נגרר בידי עדר משרתיו של טרייגון למונולית.
בסרט האנימציה "הטיטאנים הצעירים: חוזה יהודה", דמיאן אומר לדיק גרייסון ש"סבא יתרשם מבראדר בלוד".
לצד הופעות במשחקי מחשב שונים כמו שלושת משחקי לגו באטמן, Injustice: Gods Among Us ויקום DC אונליין, ראס-אל-גול הוא דמות מפתח בסדרת משחקי המחשב "באטמן: ארקהם", בדיבובו של די בראדלי בייקר.
במשחק "באטמן: ארקהם אסיילום, גופתו של ראס-אל-גול נראית כשהיא רכוסה בתוך שק גופות בחדר המתים של אחוזת ארקהם ליד משרדה של ד"ר פני יאנג.
מידע על הדמות מקבל אחרי שסורקים את הגופה.
אם השחקן חוזר לחדר המתים מאוחר יותר במהלך המשחק אחרי שהשלים את הסיפור הראשי, הגופה נעלמה וככל הנראה נלקחה לליגת המתנקשים כדי שתוחייה מחדש בידי בורות לזרוס.
במשחק "באטמן: ארקהם סיטי", אחרי שבאטמן נדבק בדמו המורעל של הג'וקר, הוא מנסה לאסוף דגימה מדמו של ראס-אל-גול (שיש לו יכולות ריפוי) וזאת כדי למצוא תרופה.
הוא עושה את דרכו לחורבות עיר הפלאים ונלחם נגד ראס כאשר האביר האפל מסרב להרוג אותו ולקחת את מקומו כמנהיג ליגת המתנקשים.
אחרי קרב ארוך, באטמן מביס את ראס ואוסף בכוח את דמו, באומרו שבורות לזרוס השחיתו את מוחו והוא נותן לו הזדמנות אחרונה לסיים את מסע הצלב שלו.
בהמשך, ראס מתגלה בתור המוח מאחורי מעשיו של פרופסור הוגו סטריינג', אחרי שראה שהוא יכול להיות ממשיך דרכו האפשרי במקומו של באטמן.
הוא מופיע במגדל הפלאים והורג את סטריינג' בגלל כישלונו כשבאטמן מנטרל את פרוטוקול עשר.
אולם, סטריינג' מפעיל בנשמתו האחרונה את פרוטוקול 11 (מנגנון השמדה עצמית).
ראס ניצל מפיצוץ המגדל בידי באטמן אך במקום לאפשר את לכידתו הוא דוקר את עצמו בעזרת חרבו באמצע הנפילה ונוחת על שער ארקהם סיטי.
אם השחקן חוזר למקום אחרי השלמת הסיפור הראשי, הגופה נעלמה ורק החרב נותרה במקום.
במשחק "באטמן: ארקהם נייט", חרבו של ראס-אל-גול נלקחת לחדר הראיות שבמשטרת גות'אם לפני תחילתו של המשחק.
הגרפיטי של סמטאות העיר מלאים בכתובית "ראש השדים עוד יחזור" – כפי הנראה נכתב בידי ליגת המתנקשים.
מאוחר יותר, ראס מופיע במשימה הצדדית "מלחמת הצללים" כחלק מתוכן שניתן להורדה בדצמבר 2015 ונקרא "עונת הקלון".
ראס נותר שברירי וחולה אחרי הקרב האחרון שלו עם האביר האפל, בקושי נאחז בחיים, ותוכנם של בורות לזרוס מוזרקים אליו באופן תמידי.
היחלשותו גורמת לבתו ניסה להקים פלג עריק של ליגת הצללים כדי להשתלט על הארגון, מה שגורם למלחמה כוללת ברחבי גות'אם ביניהם לנאמניו של ראס.
כשהדבר משיג את תשומת ליבו של באטמן, הוא מגלה את מקום מחבואו של ראס מתחת לבית החולים על-שם צ'ארלס אליוט ולומד אודות מצבו המתדרדר.
מאמיניו של ראס פונים לרגש המוסריות של באטמן, אומרים לו שקיים בור לזרוס טהור יותר בתוך תוכה של גות'אם ומבקשים להשתמש בו כדי לרפא את ראס-אל-גול.
אחרי שהוא מוצא את בור לזרוס השני, באטמן חוזר לבית החולים ומשוחח עם משרתו אלפרד לגבי האפשרויות העומדות בפניו.
לדבריו של אלפרד, ראס חי במשך כל כך הרבה שנים שעצם מניעת בורות לזרוס ממנו יאפשר לו למות מסיבות טבעיות מאשר באמת "להרוג" אותו.
באטמן חוזר לחדר בו נמצא ראס ועומדות בפניו שתי אפשרויות:
באטמן נותן לראס את דגימת בור לזרוס הטהור, ובשלב מסוים עליו להילחם נגד ניסה וקבוצת המורדים שלה.
לא עובר הרבה זמן וראס חוזר לתפקודו המלא ומשסף את ניסה בשל בוגדנותה.
באטמן מנסה להילחם בו, אך ראס גונב אחת מפצצות העשן שלו ונמלט.
באטמן מנחם את ניסה בעת גסיסתה ולאחר שהיא עוצמת את עיניה לעד הוא עוזב.
באטמן מחליט שלא לתת את דגימת בור לזרוס הטהור לראס, והוא משמיד את הציוד שמשאיר אותו בחיים.
אחרי שהוא מטפל בקבוצת מאמיניו, ניסה מגיעה ורואה לאיזה מצב הגיע אביה.
היא עומדת לרצוח אותו אך באטמן עוצר אותה ואומר לה שייקח אותו למשטרת גות'אם.
ניסה מתרצה מכך, עומדת במילתה ומסיגה את כל כוחותיה מהעיר בזמן שבאטמן לוקח את ראס לתא מאסר מיוחד במשטרת גות'אם ואוזק אותו לאלונקה.
ראס אומר לו לבסוף שהוא גאה בו על כך שהפר סוף סוף את הקוד שלו.
ראנמה ½, היא סדרת אנימה ומנגה קומית אשר נכתבה על ידי רומיקו טאקאהשי (הידועה גם כיוצרת הסדרה אינויאשה).
גיבור הסדרה הוא הנער ראנמה סאוטומה אשר אוּמן מגיל צעיר מאוד באמנויות לחימה שונות.
עקב קללה קסומה שנפלה עליו בעת נפילה למעיין מים מקולל במהלך מסע האימונים שלו, כשהוא נרטב ממים קרים הוא הופך לנערה, וחוזר להיות נער רק כאשר הוא נרטב בחזרה ממים חמים.
המאנגה פורסמה במקור ביפן בין השנים 1987 ל-1996 והאנימה שודרה במקור ביפן בין 1987 ל-1992. הסדרה כוונה לקהל את הנוער משני המינים.
בעקבות הצלחת הסדרה הופקו גם שני סרטים.
בישראל, הסדרה המותאמת שודרה מגיל 14 בערוץ הילדים ברצועת הערב "טלמאנגה" מיולי 2007 עד ינואר 2008.
שידור רימייק של הסדרה החל ב-6 באוקטובר 2024 בהפצה בינלאומית של שירות הסטרימינג נטפליקס.
במהלך מסע אימונים בסין, ראנמה ואביו גנמה סאוטומה נופלים בטעות לתוך מעיינות הטרגדיה המקוללים, אותם מעיינות מקללים את היצורים שמימיהם נוגעים בהם בכך שהמעינות הופכים אותם ליצור שטבע באותם מעיינות.
רנמה נפל והפך לנערה בזמן שגנמה נפל למעיין אחר והפך לפנדה, שמפו נפלה למעיין אחר והפכה לחתול, מוס נפל למעיין אחר והפך לאווז, ריוגה היביקי נפל למעיין אחר והפך לחזרזיר ואילו טארו גרבונים נפל למעיין הטראגי ביותר והפך ליצור שנוצר משילוב של איש פרה ונחש.
הקללה ניתנת להפיכה על ידי מגע עם מים חמים, אך היא לא מוסרת על ידי כך והמקולל שוב ישנה צורה במגע עם מים קרים.
בהגיעם ליפן, גנמה מספר להפתעת בנו שארגנו לו אירוסים עם נערה שאף פעם לא הכיר רק מספר רחובות ממיקומם.
באותו זמן סואן טנדו, ראש משפחת טנדו מספר לשלוש בנותיו (קאסומי, בת 19, נאביקי, בת 17, ואקאנה, בת 16) שאחת מהם תתארס לראנמה כדי שיהיה לו יורש זכר להעביר אליו את הדוג'ו שלו.
הפעם הראשונה ששלושתן רואות את רנמה הייתה בזמן שהוא היה בצורתו הנשית, דבר שגרם לבלבול רב, אך במהרה לומדים כולם וגם אקנה טנדו שרנמה הוא בעצם זכר.
האחיות המבוגרות של אקנה דוחפות אותה לאירוסין בגלל שהיא שונאת בנים (מצב הנגרם עקב האופן בו הבנים היו מתנהגים אליה בבית הספר) והרי רנמה הוא חצי אישה.
ובכך מתחילה מערכת היחסים בין רנמה לאקנה שסביבה, בין השאר (כמו רוב הסדרות בקטגוריה שוג'ו), סובבת הסדרה.
במהלך הסדרה מגיעה שמפו, אמזונה סינית שמכירה רק את "הצד הנשי" של רנמה ומחויבת לפי חוקי השבט שלה להרוג אותו.
כשהיא מגיעה לביתם של משפחת טנדו שמפו ורנמה נלחמים ורנמה מנצח, ולפי חוקי השבט שלה היא צריכה להתחתן איתו, מה שמגביר את המתח בינו לבין אקנה.
חוץ משמפו ישנן בנות נוספות שמאוהבות ברנמה (בניגוד לרצונו) כגון: אוקיו וקודצ'י קונו (כשאוקיו מאורסת לו).
רנמה פזיז ולא חכם במיוחד, וזו הסיבה לכל מיני דברי מוזרים ומשונים שתמיד קורים לו וגורמים לו ולאקנה לריב הרבה, ביחד עם הסתבכויות בלא מעט עלילות משעשעות.
ראס א-שטיין , הידוע גם בשם המוטעה ראס א-שטן , הוא חוף הנמצא כ־50 ק"מ דרומית לטאבה, בחצי האי סיני שבמצרים.
מקור השם בערבית מתייחס למבנה גאוגרפי של מצוק החוצץ וגורם שתי רצועות קטנות בקמפ.
משנות ה-80 במהלך השנים, בשל טעות הגייה רווחת בקרב מטיילים ישראלים, הוסב השם משמו המקורי "ראס א-שטיין" לשם "ראס א-שטן".
החוף נחשב ליעד תיירותי פופולרי עבור מטיילים מכל העולם, ובייחוד עבור תיירים ישראלים, והוא נתפס כנקודת מפגש בין תרבויות, אמנים ומטיילים המחפשים חוויית נופש אותנטית, שקטה וזולה יחסית לאתרי תיירות אחרים של חופי סיני.
רצועת החוף משופעת שוניות אלמוגים, המושך צוללים.
השם "הראס אל שטיין" (ras el shatten) ניתן לחוף על ידי הבעלים (עייש וסיגל) בשל הר סלעי בולט המצוי בין שני חופים, אשר קצהו יוצר בליטה המזכירה ראש.
בסוף שנות ה־80 תיירים ישראלים רבים, שטיילו ונפשו במפרץ, שיבשו את ההגייה המקורית בערבית וקראו לו בטעות "ראס השטן".
רצועת החוף מזוהה בקרב מטיילים במיוחד עם מוזיקאים ואמנים ממגוון תחומים, והיוותה מוקד משיכה ליצירה אמנותית ולמפגש בין תרבויות שונות.
המקום נחשב לבית חם לקהילת האמנים, ובחלוף השנים התפתחו בו מוזיקאים אחדים שהמשיכו לקריירות בינלאומיות.
החוף עשיר בשוניות אלמוגים, אשר מושכות אליהן צוללים רבים.
בתחילת שנות ה־2000 החלו אנשים שעבדו בחוף "הראס" להקים בהמשך הרצועה קמפים נוספים.
בהדרגה, כל רצועת החוף קיבלה את השם "הראס", שבמשך שנים רבות היה זה החוף היחיד והמפורסם, המוצלח והייחודי בחצי האי סיני.
כיום השם הרשמי של החוף הוא ראס סיני ras sinai
בליל ה-7 באוקטובר 2004 התפוצצו שלוש מכוניות תופת באזורי נופש המאופיינים בתיירות ישראלית בחופי סיני וגרמו למותם של 34 בני אדם מהם 13 ישראלים, ופציעתם של כ-100. שניים מהמטענים התפוצצו אחד בראס א-שטן בשער החיצוני מכיוון שלא הצליחו להיכנס נתקלו בשומר וברחו כשהאוטו נתקע בכביש הראשי, ללא נפגעים.
השני הצליח להיכנס למון איילנד שבו נהרגו 3 ישראלים ונפצעו 8, הגדול מכולם, בטאבה.
בשנת 2006 הורשעו יונס מוחמד מחמוד, אוסאמה א-נחלאוי ומוחמד ג'איז סבח בביצוע מעשה טרור, רצח, אחזקת נשק לא-חוקי והשתייכות לארגון טרור, ונגזר עליהם גזר דין מוות.
השלושה היו חברים בארגונים אסלאמיים, אך לא הוכח הקשר ביניהם לבין ארגון הטרור אל-קאעדה.
ראס אל-ח'ימה היא אמירות באיחוד האמירויות הערביות.
שטחה כ-2,486 קמ"ר והיא שוכנת בחלקו הצפוני של חצי האי ערב וגובלת מצפון במחוז מוסנדם שבעומאן.
שמה של בירת האמירות זהה לשם האמירות כולה ונכון לשנת 2018 היו בה (אמירות) כ-386,400 תושבים, מהם כ-31% אזרחים.
בעיר ראס אל-ח'ימה שני אזורים עיקריים שביניהם מפריד ערוץ נחל, מצידו האחד העיר העתיקה ראס אל-ח'ימה ומצידו השני א-נח'יל.
בעיר שדה תעופה בינלאומי .
העיר ראס אל-ח'ימה הייתה ידועה בשם ג'ולפר ובה ישב שבט אַזְד (أَزْد) בין המאות ה-8 וה-9, בבקתות מעצי תמר.
בתחילת המאה ה-18 התבססו הקאסימים בראס אל-ח'ימה.
ב-18 בדצמבר 1819 כבשו הבריטים את המקום ובשנת 1822 חתם השייח' סולטאן בן-סאקר אל-קאסימי על הסכם ימי כללי עם בריטניה ובו ניתן למקום מעמד של מדינת חסות, כדי למנוע את השתלטות האימפריה העות'מאנית על המקום.
בדומה לאמירויות השכנות, עג'מאן, דובאי, אום אל-קיוין ושארג'ה, מיקומה של ראס אל-ח'ימה על הדרך הימית המובילה להודו הוא שהעניק לה מעמד של כבוד כנסיכות בשליטה בריטית.
בשנת 1869 קיבלה ראס אל-ח'ימה עצמאות מוחלטת משכנתה שארג'ה, אולם בין ספטמבר 1900 ל-7 ביולי 1921 היא שבה והייתה לחלק מאמירות שארג'ה ושליטהּ של האחרונה שלט גם בראס אל-ח'ימה.
ב-11 בפברואר 1972 הודיע השייח' סאקר בן מוחמד אל-קאסימי , שליט האמירות בשנים 1948–2010, על הצטרפותה של האמירות לאיחוד האמירויות הערביות.
בראס אל-ח'ימה מספר גדול של בתי ספר ממלכתיים (יסודיים ותיכוניים).
שפת ההוראה העיקרית היא ערבית.
בעיר קיימים מספר בתי ספר המיועדים לילדי העובדים הזרים באמירות, וההוראה בהם היא באנגלית.
באמירות מספר אוניברסיטאות וקמפוסים של אוניברסיטאות זרות, בהן אוניברסיטת ראס אל-ח'ימה למדעי הרפואה והבריאות , המוסד האקדמי היחיד באיחוד האמירויות המציע תוכניות לתואר ראשון ברפואה, בסיעוד וברוקחות.
ראנצ'י (בהינדית: राँची) היא בירת מדינת ג'הרקאנד שבהודו.
ראנצ'י עמדה במוקד התנועה ליצירת מדינה נפרדת לאזורים השבטיים של דרום ביהר, צפון אודישה, מערבה של מערב בנגל ומזרח צ'האטיסגאר של היום.
ב-15 בנובמבר 2000 נוסדה מדינת ג'הרקאנד וראנצ'י נקבעה כבירתה.
עד לשנת 1927 היה שמה של העיר קישונפור (Kishunpur).
העיר שוכנת בלב אזור חקלאי, בין הנהרות הינו והארמו והיא ידועה בבסיס הצבאי ובמבצר המצוי בה.
ראנצ'י היא העיר הגדולה במדינת ג'הרקאנד ומשמשת כאחד ממרכזי הפעילות המדינית, הכלכלית, התעשייתית והחינוכית במזרח הודו.
שטחו של המטרופולין של ראנצ'י הוא כ-111 קמ"ר וגובהה הממוצע של העיר הוא 620 מטר מעל פני הים.
העיר נמצאת בחלקה הדרומי של רמת צ'וטה נאגפור.
סביבתה של העיר משופעת באתרי טבע ואחד מכינויי העיר הוא "עיר מפלי המים".
העיר בנויה על גבעות וסביבה יער טרופי עבות, שני גורמים אלה תורמים לאקלימה הסובטרופי המתון של העיר.
בעונת הקיץ נעות הטמפרטורות בעיר בין 20 ל-37 מעלות ובתקופת החורף בין 3 ל-22 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,530 מ"מ.
בין החודשים יוני-ספטמבר כמות הגשמים היא כ-1,100 מ"מ.
הודות לאקלים הנוח יחסית, שימשה ראנצ'י כבירת הקיץ של ביהר בתקופת השלטון הבריטי וכמקום מפלט מהחום למשפחות הבריטיות ולהודים עשירים.
אם כי ה"היל סטיישן" של האזור הייתה מחנה מק-קלוסקי (McCluskieganj).
במפקד האוכלוסין שנערך בהודו בשנת 2001 נמנו בעיר ראנצ'י 846,454 תושבים.
גברים היוו 53% מאוכלוסיית העיר.
רמת האוריינות בעיר היא 74%, גבוהה יותר מן הממוצע הלאומי של 59.9%.
רמת האוריינות בקרב גברים היא 80% ובקרב נשים 68%.
13% מכלל אוכלוסיית העיר היא מתחת לגיל 6.
על פי הערכות, נכון לשנת 2008, אוכלוסיית העיר מונה כ-1,300,000 תושבים.
עם הכרזת עצמאותה של ג'הרקאנד היה גל של הגירה אל העיר.
הפיכתה של ראנצ'י לבירת המדינה יצרה משרות רבות בשירות הציבורי, בשירותי בנקאות, וחברות מסחריות.
אוכלוסיית העיר מגוונת ותושביה באים מכל אזורי המדינה.
העיר נחצית על ידי שני כבישים מהירים לאומיים (NH-23 ו-33) וכביש מהיר נוסף (NH-75) יוצא מן העיר.
להבדיל מערים גדולות אחרות, בראנצ'י לא קיים שירות אוטובוסים עירוני והנוסעים בעיר שוכרים שירותי מוניות או ריקשה ממונעת.
בעיר תחנת אוטובוס מרכזית לשירות בינעירוני.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שופר שירות הרכבות אל העיר והיום יוצאות מן העיר רכבות אל כל עריה המרכזיות של הודו.
בעיר ארבע תחנות רכבת גדולות.
שדה התעופה של העיר ממוקם כ-7 ק"מ מדרום למרכז העיר.
מן שדה מתקיימות טיסות פנים-ארציות סדירות אל עריה הגדולות של הודו.
מקדש ג'גאנאת ההינדי - בנוי בסגנון הארכיטקטוני בו נבנה מקדש ג'גאנאת בפורי.
מקדש פהרי (Pahari) - נמצא בלב העיר
ראס א-טירה (בשמו המלא: ח'רבת ראס א-טירה, בערבית: خربة رأس الطيرة) הוא כפר פלסטיני בנפת קלקיליה, דרומית לאלפי מנשה ומזרחית לחבלה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנתה באזור הכפר גדר ההפרדה.
בגדר שממערב לכפר שער הפתוח 12 שעות ביום ומחבר בין הכפר לבין ראס עטייה, הסמוכה לחבלה.
מעבר נוסף של תושבים לצד הפלסטיני מתאפשר דרך מעבר אליהו הסמוך לקלקיליה.
בעקבות עתירה שהגישו לבג"ץ תושבי האזור נגד תוואי הגדר שונה התוואי, ואולם הכפר נותר בצד הישראלי.
עתירה נוספת שהוגשה נגד התוואי החדש נדחתה, בנימוק שהתוואי החדש יוצר את האיזון הראוי בין השיקולים הביטחוניים לבין הפגיעה בתושבי הכפר.
ראס אל עמוד היא שכונה ערבית במזרח ירושלים, השוכנת על מורדות הר הזיתים בירושלים, על שלוחה הקרויה ג'בל בטן אל-הווא, לצידי הכביש שהוביל אל העיירה אלעיזריה (לפני בניית גדר ההפרדה).
פירוש שם השכונה בעברית הוא "ראש העמוד", אך מקור השם איננו ידוע.
המבנה הגדול ביותר בשכונה הוא מטה המשטרה שבנייתו החלה לפני שנת 1967 על ידי השלטונות הירדנים, באתר ששימש את משטרת המנדט הבריטי, והושלמה על ידי ישראל לאחר איחוד העיר בתום מלחמת ששת הימים.
השכונה מופיעה במפת ירושלים משנת 1947 ובה מתועדים 20 מבנים.
על פי מחקר של מכון ירושלים למחקרי מדיניות, מאז מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1983 גדלה האוכלוסייה בראס אל עמוד ובוואדי קדום ב־624%.
הגידול התרחש בשנים הראשונות של אכלוס השכונות, והוא התמתן בשנים בהמשך.
בשכונה מתגוררים כ־23,000 תושבים, רובם המכריע מוסלמים, ו-2.6% מתוכם הם יהודים המתגוררים במעלה הזיתים.
אוכלוסיית השכונה היא צעירה באופייה – בשנת 2016 חציון הגיל בשכונה עמד על 20.2 שנים, נמוך מחציון הגיל של כלל ערביי מזרח העיר.
השכונה היא למעשה הרחבה של סילואן – רוב הקרקעות הן בבעלות תושבי סילואן.
שכונות משנה של השכונה הן: ואדי קדום, בן אל-הווא, סוויח, אל-מדארס, אבו סוואי, ואדי אבו עבדאללה וראס קובסה.
השכונה סובלת מתשתיות פגומות ומעטות (למשל בדרכים, אמצעי ניקוז, מדרכות, אספקת מים), מחסור בשירותי ציבור, פגיעה באיכות הסביבה, מפגעי תברואה ועוד.
אין כמעט גנים ציבוריים ופינות משחק לילדים.
שלל ארגונים חברתיים קיימים בדכונה, וביניהם מועדון הספורט של סילואן, מועדון אל אנצאר אל מקדסי, פעילות של עמותת הנשים אום ליסון ועוד.
בעת עבודה על בית ספר ערבי לבנות בשכונה, הורתה עיריית ירושלים על עצירת העבודות כדי לאפשר לרשות העתיקות לבצע חפירה ארכאולוגית לבדיקת ממצאים עתיקים במקום.
החפירה, בראשות ד"ר רון בארי, מצאה שרידים ליישוב במקום מהתקופה הכנענית התיכונה (2200–1900 לפנה"ס) ומתקופת בית ראשון (מאות שמינית ושביעית לפנה"ס), כולל קנקן שעל אחת מידיותיו הוטבע השם "מנחם" בכתב עברי קדום.
כתגובה להרס מבנה עתיק ששכן בשכונה לצורך פרויקט מגורים ב־2004, הוזנקה חפירת הצלה בה נתגלו במקום ממצאי קרמיקה מהתקופה הביזנטית, ובהם קערות, סירי בישול ואף נר חרס שלם.
בנוסף לאלה, נתגלו גם כלי זכוכית משלהי התקופה הביזנטית ותחילת התקופה האומאית.
כמו גם נתגלו בשפכי האבנים ובמילואי האדמה שרידים לצינורות מקרמיקה, סורג שיש ושולחן עשוי אבן.
הערכת החוקרים היא שמקור פרטים אלו במנזר ביזנטי.
בצמוד לשכונה נבנתה החל משנת 2003 שכונה יהודית מעלה הזיתים שבנייתה ואכלוסה עוררו מחלוקת.
במהלך שנת 2006 החלה בנייה של שלב ב' בשכונת מעלה זיתים, ובסיום האכלוס הכפילה השכונה את גודלה עם תוספת של 67 יחידות דיור על 52 הקיימות.
בניין מטה המשטרה פונה על ידי משטרת ישראל ומטה מחוז ש"י, שפעל ממנו, הועבר לקומפלקס חדש בשטח E-1. במסגרת העסקה עם בעלי השטח, ועד הקדש העדה הבוכרית, פונה בנין המטה בראס אל-עמוד בתמורה לקבלת השטח החלופי מבשרת אדומים ומימון החלק היחסי בבינוי הפרויקט.
המטה שפונה נמכר לעמותת אלע"ד (באמצעות "קרן שלם ירושלים") והפך למתחם מגורים חדש באזור בשם "מעלות דוד".
קומפלקס מפקדת המחוז מורכב משני מבנים עיקריים: מבנה ראשי, הכולל בתוכו את רוב משרדי מפקדת המחוז, ומבנה כניסה.
שדרה להולכי רגל מקשרת בין שני המבנים.
בתוך השכונה יש בית השייך לארווינג מוסקוביץ', ובו מתגוררת משפחה ערבית.
במרץ 2011 הוכרע כי הרחבה מאוחרת של הדירה, שבוצעה לאחר שהבית נקנה על ידי מוסקוביץ תימסר לאלתר לחזקתו.
ראסל סקוט גרים, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
את קריירת הפוטבול שלו החל גרים באוניברסיטת פיטסבורג, כסנטר.
ב-1981 נבחר בדראפט על ידי וושינגטון רדסקינס.
ברדסקינס עבר לשחק כגארד והשתלב בקו ההתקפה של הקבוצה שזכה לכינוי ה"חזירים" ונודע כאחד מקוי ההתקפה החזקים בהיסטורית הליגה.
גרים שיחק 11 עונות ברדסקינס עד שפרש ב-1991. לאחר פרישתו עבר גרים לאמן את קו ההתקפה של הרדסקינס.
בשנת 2000 עבר לאמן את קו ההתקפה של פיטסבורג סטילרס וב-2004 מונה לעוזר מאמן אולם נשאר גם בתפקידו כמאמן קו ההתקפה.
ב-2006 זכה יחד עם הסטילרס בסופרבול XL, אליפות ראשונה שלו כמאמן ורביעית בחייו.
ב-2007 עבר לאריזונה קרדינלס כעוזר מאמן ומאמן קו ההתקפה.
ב-2010 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
ראס גמב (בגעז: ራስ ግምብ - "טירת הראס") היא טירה השוכנת בעיר גונדר, כ-350 מטרים צפונית-צפונית-מזרחית לפאסיל גמב, המתחם המלכותי ההיסטורי של השושלת הגונדרית.
הטירה שימשה, בין היתר, כמעונו של מיכאל סהול שהיה הראס של תיגראי בשנים 1748-1771 ו-1772–1779, ונחשב לדמות פוליטית חשובה החל בתקופת הקיסר ייאסו השני ועד מותו ב-1779. מסיבה זו מכונה המבנה גם בשם "טירת מיכאל סהול".
מועד הקמתו של המבנה הצופה אל פאסיל גמב, אינו ידוע בוודאות, וייתכן אף שהוקם כבר בימיו של הקיסר פאסילידס, בערך באמצע המאה ה-17. לחלופין ייתכן כי הוקם על ידי הקיסר ייאסו הראשון, נכדו של פאסילידס, כאשר יצר את תפקיד הראס.
עם זאת, מיכאל סהול שהיה האיש החזק בקיסרות בעשור השמיני של המאה ה-18 התגורר בו, ומאז הוא מזוהה בעיקר עמו.
לפני שהטירה שוחזרה על ידי הכובש האיטלקי בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא הייתה הרוסה כמעט לחלוטין.
האיטלקים הפכו את המבנה למעון המושל, ומאוחר יותר שימש את הקיסר היילה סלאסי בעת ביקוריו בעיר.
בעת שלטון החונטה הצבאית האתיופית שכן במבנה בית סוהר.
המבנה הרבוע מתנשא לגובה של שתי קומות, ובצידו המזרחי צמודים לו שני מגדלים עגולים אופייניים לסגנון הגונדרי.
אחד המגדלים נושא כיפה ואילו גגו של האחר עשוי בצורת אוכף.
בפינתו הדרום-מזרחית של המבנה מתנשא מגדל רבוע נושא שינות, כמו גג המבנה העיקרי, ומרפסות עץ תולות ממנו.
גרם מדרגות חיצוני הוביל אל הפינה הדרום-מערבית של הקומה הראשונה.
בקומת הקרקע שלושה חדרים, אחד מהם קטן ורבוע וניצב בבסיסו של המגדל הרבוע.
בקומה השנייה ארבעה חדרים וגרם מדרגות מוליך ממנה אל הגג.
גרם מדרגות נוסף עשוי עץ מוקם במגדל הרבוע.
ראס אל חנות היא תערובת תבלינים, המשמשת בעיקר במטבח הצפון-אפריקאי, כגון במרוקו ובתוניסיה.
התערובת נחשבת לתערובת משובחת ונפוצה בבישול צפון אפריקאי.
ראס-אל-חנות מכילה עד 15 תבלינים שונים, שבבסיסם ציפורן, קינמון ופלפל שחור ולבן.
תבלינים נוספים יכולים לכלול כמון, אגוז מוסקט וקליפת אגוז מוסקט, כוסברה, כורכום, גרגירי שומר, גרגירי קימל וזנגביל.
בתוניס ובאזורים שונים במרוקו מוסיפים לתערובת עלי כותרת מיובשים וטחונים של ורדים.
התבלינים השונים נטחנים באמצעות עלי ומכתש והרכבם משתנה לפי יצרן התבלינים או לפי בקשת המשתמשים, המביאים את מבחר התבלינים הרצוי להם לטחינה.
מקור השם ראס אל חנות
התערובת נקראת כך, "ראש החנות", משום שזוהי תערובת הדגל, שעליה גאוותו של בעל חנות התבלינים וכל "בעל בית" מכין אותה מעט אחרת.
מועדון הכדורגל ראנֶס (בדנית: Randers FC) הוא מועדון כדורגל דני מהעיר ראנס.
הישג השיא של המועדון הוא זכייה בשני גביעי מדינה בשנת ו-.
המועדון מארח את משחקיו הביתיים באצטדיון אוטו פארק ראנס המכיל 10,300 מקומות.
שיאן ההופעות - מדס פנגר (223 הופעות)
מלך השערים - רוני שוורץ (41 שערים)
ניצחון הליגה הכי גבוה - 0:5 נגד אולבורג בולדספילקלאב
הפסד הליגה הכי גבוה - 6:1 נגד נורדסלאנד ונגד סונדריסקה
מספר הצופים הכי גבוה בליגה - 11,824 צופים נגד ברונדבי
דירוג המשחק ההוגן של אופ"א: 2 זכיות
ראס אלהאג או α בנושא הנחש (מסומן גם גליזה 681) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נושא הנחש.
שמו הוא שיבוש של השם בערבית - راس الحواء "ראס אל-חווא" שפירושו "ראשו של אוסף הנחשים".
הוא נמצא בקצה הצפוני של קבוצת הכוכבים, קרוב לגבול עם קבוצת הרקולס ובסמוך לכוכב בעל שם דומה - ראס אלגד'י (α בהרקולס).
ראס אלהאג הוא ענק לבן מסוג ספקטרלי A5 III (לפעמים מסווג כתת-ענק לבן עם סיווג ספקטרלי A5 IV), שנמצא במרחק של כ-48.6 שנות אור ממערכת השמש.
מסתו כ-2.5 מסות שמש, רדיוסו כ-3 רדיוסי שמש, והוא מאיר בעוצמה של פי 25 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ויותר מפי 30 בצירוף הקרינה העל סגולה.
טמפרטורת פניו גבוהה מזו של השמש ומוערכת בלמעלה מ-8,500 קלווין.
ראס אלהאג מסתובב על צירו במהירות גבוהה למדי של לפחות 230 קילומטרים בשנייה.
כתוצאה מכך צורתו פחוסה מאוד ורדיוסו בקטבים הוא רק כ-85% מרדיוסו לאורך קו המשווה והטמפרטורה בקטבים גבוהה בכ-1,800 קלווין מהטמפרטורה של קו המשווה.
בהירות נראיתו משתנה במידה קטנה, שכמעט אינה מורגשת, במחזוריות מורכבת מאוד כתוצאה מפעימות במנגנון דומה לשל משתנים קפאידיים, אך מכיוון שאינו על-ענק הוא נחשב למשתנה קפאידי ננסי (משתנה מסוג δ במגן).
לראס אלהאג יש בן זוג עמום, ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית כתום מסוג ספקטרלי K2 V, עם מסה של כ-0.85 מסת שמש.
ראסל ויטאלי , הידוע בשם הבמה שלו ראס (Russ), הוא אמן היפ הופ אמריקאי סיציליאני, זמר-יוצר ומפיק הקלטות.
ראס נולד ב 26 בספטמבר 1992 בניו ג'רזי.
הוא גר גם בצפון קרוליינה וקנטאקי, עקב הקריירה של אביו אשר דרשה ממנו להתמקם מחדש בקביעות, עד שמצאו בית קבוע בג'ורג'יה.
הוא התחיל לכתוב ראפ במחברתו כבר בגיל 7 והתחיל לעשות ביטים כשהיה בן 14. הוא הקליט את שירו הראשון כאשר היה בן 18.
ב 2016, ראס היה שותף עם "Columbia Records" (חברת תקליטים).
לאחר מכן הוציא לאור את הסינגל "What They Want", אשר בשיאו הגיע למקום ה 83 ברשימת 100 הסינגלים החמים של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא הוציא לאור סינגל נוסף בשם "Losin Control" אשר בשיאו הגיע למקום 62 באותה רשימה וכיום נחשב לסינגל אשר ממוקם במקום הכי גבוה שהיה לו.
ב 5 במאי 2017, ראס הוציא את אלבומו הראשון "There's Really A Wolf".
בשנת 2024 שיחק בתפקיד קטן בסרט האימה הפסיכולוגי "מלכודת" של מ.
השראותיו המוקדמות היו מהראפרים ג'י יוניט, 50 סנט ואמינם.
ראס היה מפיק 6 שנים לפני שניסה להקליט את עצמו שר.
ראס ידוע בכך שהשירים שלו מופקים, מעובדים, נכתבים ומבוצעים על ידו.
רוב שיריו מכילים יסודות היפ הופ ו "R&B", כאשר הם משולבים בשירה.
ראנצ'ו קוקמונגה היא עיר פרוורית בסן ברנרדינו, קליפורניה, ארצות הברית.
העיר ממוקמת כ-60 ק"מ מזרחית ללוס אנג'לס.
נכון לשנת 2016 אוכלוסיית ראנצ'ו קוקמונגה מוערכת בכ-176,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-27 בגודלה בקליפורניה.
העיר חווה ממוצע של 287 ימי שמש בשנה, לעומת ממוצע לאומי של 205 ימים.
המתיישבים הראשונים באזור היו אינדיאנים אשר התיישבו בסביבה באופן מאסיבי בערך בשנת 1200. במאה ה-18 הגיעו לסביבת ראנצ'ו קוקמונגה משלחות חקר אירופאיות.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הוקמו באזור זה חוות מסחריות וחקלאיות על ידי סוחר לטיני.
בשנים שלאחר מכן התבססה ההתיישבות האירופאית באזור.
בשנת 1977 ההתיישבויות השונות התאחדו לעיר אחת.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים בעיר 165,269 תושבים ב-54,383 משקי בית, כאשר הצפיפות היא כ-1,600 נפש לקמ"ר.
6.9% מהאוכלוסייה מתגוררים מתחת לקו העוני.
החברות קוקה-קולה, מייסיס ופריטו-ליי הקימו מפעלים בסמוך לעיר.
כתב העת Money דירג בשנת 2006 את ראנצ'ו קוקמונגה במקום ה-42 ברשימת "הערים שטוב לחיות בהן".
ראס אל-ח'ימה היא בירת האמירות ראס אל-ח'ימה, שבאיחוד האמירויות הערביות.
העיר ראס אל-ח'ימה הייתה ידועה בעבר בהיסטוריה בשם ג'ולפר והיא הייתה אחת מהיישובים העתיקים באיחוד האמירויות הערביות.
לדברי מושל שארג'ה, הסולטאן בן מוחמד בן קאסמי , העיר נוסדה על ידי ארמנים שנמלטו מהפלישה המונגולית.
העיר היא ביתם של אתרים ארכאולוגיים רבים.
העיר כמו כן הייתה אזור של שתי מערכות לחימה שבריטניה ניהלה ב ב-1809 וב-1819, האזור זכה לכינוי "חוף הפיראטים" מפני שנודע כי היו פשיטות נרחבות על אוניות בריטיות.
ואולם, הסולטאן בן מוחמד בן קאסמי הכחיש זאת.
ראס אל-פארעה הוא כפר פלסטיני בנפת טובאס בשומרון, הממוקם כ-5 קילומטרים דרומית מערבית לטובאס.
על פי נתוני הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה, בעיירה התגוררו באמצע שנת 2006 למעלה מ-701 תושבים.
מתקני הבריאות של ראס אל-פארעה נמצאים בטמון ובמחנה הפליטים הסמוך אל-פארעה.
ראס ג'ראבה הוא כפר בלתי מוכר הנמצא מזרחית לדימונה על אדמות רשות מקרקעי ישראל (להלן רמ"י) בתוך שטח השיפוט של העיר דימונה, ומשתרע על שטח של כ-340 דונם, בחלוקה ל-10 שכונות.
מיקום הכפר הוא בחלקה 1 של גוש 400255. תושביו הם 90 משפחות גרעיניות של בדואים הנמנים עם שבט אלהואשלה ומשפחות אחרות.
לדברי המשפחות, הן מתגוררות בכפר מזה עשרות רבות של שנים, ואזור הכפר הוא חלק משטחי השבט הבדואי אלהוואשלה שחי באזור במשך מאות שנים.
הכפר עלה לכותרות בעקבות תביעה של רשות מקרקעי ישראל לפנותו כדי שיהיה אפשר לתכנן באזור שכונה חדשה של העיר דימונה, במסגרת תוכנית דימונה מזרח.
בשנת 2023 קיבל בית משפט השלום בבאר שבע את עמדת הרשות ואישר את תוכניתה.
מרכז עדאלה הגיש בשם בני הכפר ערעור, אשר נדחה על ידי בית המשפט המחוזי בבאר-שבע.
החל מ-1969 חל על מקרקעין חוק המקרקעין תשכ"ט-1969 .
סעיף 7 בחוק קובע כי עסקת מקרקעין נגמרת ברישום בלשכת רישום המקרקעין (טאבו), ובסעיף 8 כי התחייבות לעשות עסקה במקרקעין טעונה מסמך בכתב.
מאידך, סעיף 156 שומר על "זכויות שהיו קימות ערב תחילתו של חוק זה במקרקעין האמורים בהם".
לטענת בני הכפר, המפורטת בפסקה כתב הגנה, הם התיישבו במקרקעין שבמחלוקת לפני 1969 ולכן יש להם זכויות שמורות במקרקעין, התקפות למרות רישומו בלשכת רישום המקרקעין כאדמת רמ"י .
בתאריך 31.7.2023 התקיים דיון נרחב בתוכנית דימונה מזרח בוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז הדרום בהשתתפות נציגי ראס ג'ראבה.
נציגי הכפר הציגו את רצונם להשתלב בתוכנית במתכונת זו או אחרת.
לאור זאת, החליטה הוועדה כי "יש לבחון אפשרת שילובם עם הרשות המקומית ועם הרשות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב".
ב-17 דצמבר 2024 הגישה החברה להגנת הטבע עתירה לבית משפט לעניינים מנהליים בבאר שבע נגד קבלת תוכנית דימונה מזרח למרות שהוגשו לה התנגדויות רבות.
עתירה נוספת הוגשה לבית המשפט על ידי 77 תושבי הכפר, עמותת במקום-תכנון וזכויות אדם ועמותת עדאלה -המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל.
הדיון בשתי העתירות אוחד, וב-25 יוני 2025 פסל בית המשפט לעניינים מינהליים בבאר שבע את תוכנית דימונה מזרח וקבע שבתהליך אישור נפלו פגמים משמעותיים, בעיקר בגלל שלא בוצע סקר סביבתי מקיף, ולכן ההחלטה חוזרת לוועדה המחוזית לקבלת סקר סביבתי ולבדיקה חוזרת של ההתנגדויות לאור הסקר הסביבתי שיתקבל.
בית המשפט קבע גם שההחלטה לבחון את בקשת תושבי ראס ג'ראבה להשתלב בשכונה, לא נבדקה במידה מספקת..
כתב תביעה בבית משפט השלום
כתב תביעה לדוגמה התפרסם באתר עדאלה.
כתב התביעה טוען כי המקרקעין רשומים ברישום המקרקעין כאדמת רמ"י, וכי הנתבעים מחזיקים בה שלא כדין, והציבו בהם ללא היתר מחוברים ומטלטלין.
הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב הציעה פתרונות אכלוס עבור הנתבעים והפתרונות נדחו על ידי נציגי הנתבעים.
התובעת מבקשת שהנתבעים יסלקו ידם מן המקרקעין, יפנו את המטלטלין ויסירו את המחוברים.
כמו-כן מבקשת התובעת להסמיך אותה לפנות את המקרקעין אם הנתבעים לא יעשו זאת בעצמם.
כתב הגנה בבית משפט השלום
כתב הגנה לדוגמה התפרסם באתר עדאלה.
טענות הנתבעים מתחלקות לשתי קבוצות.
בקבוצה הראשונה טוענים הנתבעים לזכויות על המקרקעין.
הנתבעים חברים בקהילה משותפת שהתגבשה לפני עשרות שנים, לאחר שהשבט חי באזור מזה מאות שנים.
הם מתגוררים במקרקעין כדין, עוד קודם שהמקרקעין נרשמו על שם רמ"י ואף לפני חקיקתו של חוק המקרקעין ב-1969, והם אינם פולשים או מסיגי גבול.
בנוגע לרישום בעלות המדינה במקרקעין, הנתבעים טענו שנפל פגם בהליך הרישום וכי ישקלו לפעול בהליך מתאים לתיקון הרישום בלשכת רישום המקרקעין.
עוד טענו הנתבעים שהם ברי רשות בלתי הדירה במקרקעין.
הנתבעים טענו גם להתיישנות ושיהוי.
בקבוצה השנייה של הטענות, הנתבעים טענו שהתכלית של פינוי הכפר והריסתו אינה כדין ומנוגדת הן לעקרונות המשפט המנהלי והן לעקרונות המשפט החוקתי.
זאת, כיון שביסוד כתה התביעה תכלית פסולה של הרחבת העיר דימונה על חורבותיו של הכפר מבלי לתת משקל כלשהו לזכויות ולאינטרסים הלגיטימיים של התושבים.
פסק הדין של בית המשפט השלום
להלן עיקרי פסק הדין של השופט מנחם שח"ק:א.
היות שהמקרקעין רשומים בלשכת רישום המקרקעין בבעלות המדינה, נטל ההוכחה על כתפי הנתבעים להוכיח שיש הצדקה לדחות את תביעת הפינוי ולהתיר לנתבעים להמשיך להחזיק במקרקעין.
המחלוקת העובדתית היא בשאלה אימתי החלה תפיסת הנתבעים במקרקעין, והאם נתנה להם הרשאה על ידי השלטון הצבאי .
התביעה הציגה תצלום אוויר מ-1956 המראה שטח ריק, ומ-1978 המראה מבנים ספורים בלבד.
המומחיות מטעם ההגנה נאווה ושגיא הציגו מבנים מלבניים החל משנת 1956, אך לא במקום המקרקעין שבמחלוקת.
תצלומי האוויר שהציגו נאווה ושגיא לא תומכים בטענות הנתבעים לקיומה של התיישבות במקרקעין לפני שנת 1978.
עדות פריג' אלהואשלה, יליד 1939, על חייו באזור מאז ילדותו אינה ממוקדת במקרקעין שבמחלוקת אלא מתייחסת לאזור כולו, שבו נדדה משפחתו במשך השנים.
גם עדויות תושבים אחרים מצביעות על מגורים באוהלים נודדים במרחב בלי הצבעה על המקרקעין שבמחלוקת.
עדותו של פריג' ניתנה גם לגבי קבלת הרשאה למגורים במקרקעין מהשלטון הצבאי.
אין בתצהיר ובעדות כדי לבסס קביעה שבני שבט אלהואשלה קיבלו הרשאה לשבת במקרקעין מגורם מוסמך.
הנתבעים לא חזרו בכתבי הסיכום על הטענה שהם בעלי המקרקעין, אולם השופט נדרש לעניין וקבע שאין בסיס לטענה זו.
בכתבי הסיכום טענו הנתבעים שהם ברי רשות במקרקעין, הן רשות חוזית והן רשות מכללא מכוח השתק.
הטענה לרשות חוזית נשענה על קבלת הרשאה למגורים מהשלטון הצבאי, אשר נדחתה בסעיף ד.
באשר לאפשרות של רשות מכללא מכוח השתק, ככל המדובר במקרקעי ציבור זו אינה רשות בלתי הדירה ולכן התובעת רשאית לחזור בה מרשות זו ולבטלה על ידי תביעה לפנות את המקרקעין.
בקשר לטענות התיישנות ושיהוי, קבע השופט כי על מקרקעין שכיום הם מוסדרים לא חלה התיישנות ביחס לעילת תביעה שבאה לעולם אחרי כניסתו לתוקף של חוק המקרקעין.
טענות הנתבעים ביחס לתכנון אינן נוגעות לתובעת רמ"י שאינה מוסמכת לתכנן בשטח השיפוט של עירית דימונה.
הטענות ביחס לתכנון אינן נושא לדיון בבית משפט אזרחי אלא במסגרת תהליכי תכנון, בית משפט לעניינים מנהליים ובבית המשפט העליון.
הנתבעים צריכים לתקוף ישירות החלטות תכנון הפוגעות בהם, לטענתם, באמצעות המסלולים המתאימים ובית משפט השלום מנוע מלעסוק בכך.
הנתבעים לא הוכיחו את הטענה להפרדה פסולה בין בדואים ויהודים (סגרגציה).
לעומת זאת, התובעת שבה והדגישה שהתובעים רשאים לרכוש נדל"ן בעיר דימונה, ובכלל זאת במסגרת שכונת רותם המתוכננת, ככל אדם אחר.
בית המשפט המחוזי- ערעור ופסק דין
כתב הערעור ופסק הדין מופיעים שניהם באתר עדאלה.
כתב הערעור העלה שתי קבוצות של טענות כדלקמן:
טענות בקשר לפגם בקבלת ההחלטה לפינויים מהמקרקעין, תוך השענות על הנמקות מהתחום החוקתי, המנהלי ותחום התכנון.
תשובת רמ"י נסקרת בהרחבה בפסק הדין של בית המשפט המחוזי.
בית המשפט המחוזי דחה את כל טענות המערערים, מלבד הטענה שבני הכפר היו ברי רשות בלתי הדירה במקרקעין, אשר אותה קיבל באופן חלקי.
בית המשפט המחוזי פסק כי בניגוד להחלטת בית משפט השלום בני הכפר אכן היו ברי רשות במקרקעין, עד לקבלת תביעת הפינוי מרמ"י.
מכל מקום, בית השפט המחוזי פסק כי רשות זו הייתה הדירה, בניגוד לטענת המערערים כי היא בלתי הדירה.
בהתאם לקביעה זו פסק בית המשפט המחוזי כי הרשות פגה עם קבלת תביעת הפינוי ולפיכך על בני הכפר לפנותו לפי דרישת רמ"י.
בית משפט העליון- רשות ערעור ופסק דין
בעקבות דחית הערעור בבית המשפט המחוזי, ביקשו העותרים רשות ערעור לבית המשפט העליון ובקשתם התקבלה.
השופטים נעם סולברג, יעל וילנר ויחיאל כשר דנו בתיק ב-27 מרץ 2025 ופרסמו את פסק הדין בנובמבר 2025, ובו הם דוחים את הערעור ומאשרים את פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
ראס בעלבכּ (בערבית לבנונית: رأس بعلبك) היא עיירה בצפון בקעת הלבנון בנפת בעלבכ שבמחוז בעלבכ-אלהרמל בצפון־מזרח לבנון.
אוכלוסיית העיירה נוצרית כולה ובעיקרה יוונית-קתולית לאחר שעברה מהאורתודוקסיה היוונית ב-1721, והיא מוערכת ב-15,000 איש נכון ל-2015.
העיירה ראס בעלבכּ נמצאת כ-500 מטרים מערבית למחסה סלע , שהממצאים הארכאולוגיים שנחשפו בו מתוארכים לתקופה הנאוליתית הקדם-קירמית ב' (כ-10,800–9,000 לפני זמננו).
האתר מכונה בפי הארכאולוגים בשם "ראס בעלבכ I" .
במזרח העיירה יש שרידים של אמות מים רומיות.
תושבי המקום אישרו שהוא נקרא פעם "קונאיה", מה שמרמז על קשר ליישוב קונה שנזכר ברשומות ועידת כלקדון מאמצע המאה ה-5. האתרים הבולטים בעיירה הם מנזר "גבירתנו מראס בעלבכּ" {دير سيدة راس بعلبك} ושתי כנסיות ביזנטיות.
כנסייה אחת נמצאת במרכז הכפר והשנייה שוכנת ליד אמת המים הרומית.
המסיונר האמריקאי עלי סמית ציין בסקר שערך ב-1838 שאוכלוסיית ראס בעלבכּ היא בעיקרה נוצרית קתולית.
ב-2014, המלחמה עם דאעש בכפר ערסאל הסמוך הביאה לכך שתושבי ראס בעלבכּ הקימו מיליציה שתגן על הכפר.
המיליציות שיתפו פעולה עם צבא לבנון.
בספטמבר 2016 תקף צבא לבנון עמדות של דאעש ליד ראס בעלבכּ.
רָאס אֶל-בֶּיָאדַה היא לשון יבשה על חוף הים התיכון, הממוקמת כ-10 ק"מ צפונית לראש הנקרה בנפת צור בדרום לבנון.
מצוק של ראס אל-ביאדה הוא קצהו הצפוני של רכס סולמה של צור.
צבעו הלבן הייחודי של הסלעי הכף הקנו למקום את השם "ראס אל-ביאדה" – "ראש לבן" בערבית.
הכֵּף ראס אל-ביאדה מתאפיין בקו חוף מפורץ, וסלעיו מכילים מרבצי מאובנים שגילם בערך 65–100 מיליון שנים.
בכף נמצאת גם מערה בשם "כַּהְף אל-חמאם" – "מערת היונים".
המערה קיבלה את שמה מיוני סלע שמאכלסות אותה.
בנוסף, שוכנים בה מגוון זוחלים וחרקים.
מיקומו הגאוגרפי הייחודי הפך את ראס ביאדה לנקודת תצפית שממנה ניתן לראות גם את חוף מנסורי , המוכר כאתר הקינון האחרון של שני מיני צבים בסכנת הכחדה בלבנון, וגם את הפסגות המושלגות של הר החרמון, למרות שהן נמצאות במרחק כ-70 קילומטרים.
ראס ביאדה הוא אתר תיירות פופולרי בלבנון.
מספר חוקרים מזהים את המקום ראס אל-ביאדה עם לבנבן, המוזכר במקומות שונים בספרות חז"ל (לדוגמה גיטין ז:) כקצה הצפוני של "הרצועה היוצאת" מעכו צפונה.
בשנת 1941, כחלק בבניית מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי על ידי הצבא הבריטי, נחצבה מנהרה באורך 1.27 ק"מ בתוך הצוק.
מסילת הרכבת הפסיקה להיות פעילה בסוף שנות ה-40 עם פרוץ מלחמת העצמאות וניתוק רשת מסילות הברזל הארץ-ישראליות שבא בעקבותיה.
בלילה שבין 13 ל-14 במאי 1948, במסגרת מבצע בן-עמי, בוצעה פעולת נחיתה של כח פלי"ם במטרה לפוצץ את גשר הרכבת ואת גשר הכביש בראס אל-ביאדה, כדי למנוע העברת אספקה ותגבורת לכוחות הערביים בגליל המערבי.
הכוח, שכלל 13 לוחמים, בפיקוד עמוס בן-צבי, הועבר בגוררת שהגיעה עד מרחק של כ-31 מטר מהחוף.
במהלך הירידה לחוף, הכוח התגלה וכוחות לבנוניים פתחו לעברו באש.
הלוחמים נסוגו בשחייה ובסירת גומי, הלוחם פנחס סובול, נעדר.
בראס אל-ביאדה פעל מוצב רותם, שהיה המוצב הצפוני ביותר של חיל הים עד הנסיגה מלבנון בשנת 2000. המוצב שימש כנקודה אסטרטגית משום שהשקיף מראש הצוק על אזור מפרץ העיר צור, ואפשר לצה"ל לעקוב אחר תנועת כלי שיט המתקרבים למים הטריטוריאליים של ישראל.
מהמוצב גם ניתן היה לעקוב אחר הפעילות הקרקעית של חזבאללה בבסיסיו שמצפון לרצועת הביטחון, ולאתר יציאות של נשק תלול מסלול.
מוצב רותם פונה והועבר לאחריות גדוד 81 של צד"ל ב-16 במאי 2000 וב-24 במאי, בעקבות התמוטטות צד"ל, ניטש המוצב.
ב-19 בנובמבר 2024, במסגרת התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, כוחות צה"ל הגיעו לראס אל-ביאדה כבשו אותה וכבשו מחדש את מוצב רותם.
ראס אל-אקרע הוא הר בצפון השומרון שפסגתו מתנשאת לגובה 678 מטרים מעל פני הים.
ראס אל-אקרע - הראש הקירח - שאת מרגלותיו מעטרים עצים וראשו מוקרח, נמצא דרומית לעקאבה, מצפון מערב לטובאס וממזרח לעמק סאנור.
ב-14 בינואר 1982 הוקמה על אחד ההרים ברכס ראס אל-אקרע, בגובה של 663 מטרים מעל פני הים, היאחזות נח"ל בשם נח"ל עירית, שהייתה היישוב הישראלי היחיד בצפון־מזרח השומרון באותה תקופה.
ההיאחזות הוקמה סמוך ליער אורנים שניטע בתקופת המנדט הבריטי.
בהמשך ההיאחזות הפכה לבסיס צבאי.
בשנת 1993 פונה המקום במסגרת הסכמי אוסלו, והוגדר כשטח A.
ראס עלי הוא כפר ערבי מוסלמי הנמצא על גבעה קטנה דרומית לשפרעם.
הגבעה מוקפת כמעט מכל צדדיה על ידי אפיקו של נחל ציפורי.
הכפר משתייך למועצה אזורית זבולון.
הכפר נוסד בשנת 1927 ותושביו הם כנראה יוצאי כפרי האריסים אל-מג'דל וכופרתא (היום כפר אתא), שחזרו לאזור לאחר שאדמותיהם נקנו ממשפחת סורסוק הלבנונית בשנת 1925. על שרידי אל-מג'דל הוקמה מאוחר יותר חוות הצופים ליד קיבוץ רמת יוחנן.
בכפר יש בית ספר משותף לראס עלי ואל-ח'וואלד, שבו לומדים ילדים מגן חובה ועד כיתה ח'.
ראסטות הן כינוי לתסרוקת הנוצרת באמצעות קשרים בשיער.
לרוב קשרים אלה נוצרים באופן טבעי על ידי הימנעות מסירוק השיער ושמירת השיער נקי משומן אשר מונע את היווצרות הקשרים, זאת על ידי חפיפתו בשמפו או שימוש בתכשירים אחרים.
בתרבות המערבית המודרנית נהוגה גם קליעת הראסטות באמצעות מסרגה קטנה.
כדי להסירן נוהגים לעיתים בעלי הראסטות לגלח את הראש לגמרי או כמעט לגמרי.
דוגמאות קלאסיות של תסרוקות ראסטות המוכרות לציבור הישראלי הם עידן רייכל ומוש בן ארי.
בשפות רבות אחרות מכונות הראסטות דרדלוקס (Dreadlocks) ובהודו הן מכונות ג'טה (jata).
העדויות הראשונות לראסטות נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במצרים, אשר חשפו מומיות ממצרים העתיקה בעלות סגנון שיער זה ואף פאות נוכריות עם צמות ארוכות.
כתבי הודות ההינדים מתארים אף הם סגנון שיער זה וכתבים נוספים מצביעים על שימוש נרחב בתרבויות הקלטים, הויקינגים, האצטקים ושבטים גרמאניים שונים.
כתבים נוצרים מתארים את יעקב הצדיק, הבישוף הראשון של ירושלים, כעוטה ראסטות עד לקרסוליו.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה התעוררות דת הראסטפארי בג'מייקה אשר מאמיניה עטו את שיערם לרוב בדרך זו.
עלייתו לגדולה של זמר הרגאיי בוב מארלי, אשר נמנה עם המאמינים בראטספארי, הפכה את הסגנון לפופולרי בקרב מעריציו ובקרב אוהדי מוזיקת הרגאיי בכלל ברחבי העולם, ומהם לכלל התרבות המערבית.
לצמות הראסטות ישנם הקשרים תרבותיים רבים, על אף שבתרבות המערבית המודרנית הם לרוב בחירה אופנתית ותו לא.
כתות מסוימות בהינדואיזם מייחסות לראסטות הצהרה על דחיית היוהרה והגאווה לטובת הרוחניות.
האל ההינדואי שיווה מתואר לרוב כבעל צמות שכאלה.
אחד המיתוסים על שיווה מתאר אותו כשולט בנהר הגנגס בעזרת צמותיו ומווסת את זרימתו כדי שלא תציף את העולם.
במקרה אחר מתואר שיווה כרוקד בחלל וצמותיו מפילות כוכבים ושאר גורמים שמימיים והורסות אותם.
תכונות ומיתוסים אלו הקשורים בצמות הראסטות הפכו אותן לסימני ההיכר אצל הסאדהו, נזירים נודדים בהודו.
מאמיני הראסטפארי מייחסים לראסטות סמל לרוחניותם ולמוצאם משבט יהודה, אשר סמלו היה אריה והראסטות הן כניסיון לחקות את רעמתו.
ראס מוחמד , הוא לשון יבשה במצרים הנמצאת בנקודה הדרומית ביותר של חצי האי סיני וחודרת בכיוון דרום-מזרח, למרחק של כשמונה קילומטרים, אל תוך הים האדום.
הקצה הדרומי של הלשון נמצא כ-20 קילומטרים מדרום לשארם א-שייח'.
ממערב ללשון נמצא מפרץ סואץ וממזרח לה נמצא מפרץ אילת.
באזור נמצאת שונית אלמוגים מן העשירות באזור והוא נחשב אחד מאתרי הצלילה הטובים בעולם.
לשון היבשה בשמה היווני-רומי, פוסידון (על שם אל הימים במיתולוגיה היוונית), נזכרת לראשונה בחיבורו של הגאוגרף סטרבון מראשית המאה ה-1. במאה ה-12 היה הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי הראשון אשר כינה את המקום בשמו הערבי "ראס אבו מוחמד".
למן תחילת המאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית בחצי האי סיני.
במאבק הכוחות שהתרחש בתחילת המאה ה-20 בין הטורקים ובין האימפריה הבריטית על סיני, הציעו הטורקים לחלק את חצי האי על בסיס קו אל-עריש—ראס מוחמד.
הצעה זו נדחתה על ידי הבריטים.
ב-1956, בעת מבצע קדש, כבשה ישראל את האזור, אך נסוגה ממנו תוך מספר חודשים.
ב-1967, במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שנית את חצי האי סיני.
במסגרת נסיגת צה"ל מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים שימש ראס מוחמד מינואר 1980 עד אפריל 1982 כנקודת קצה בקו אל-עריש — ראס מוחמד שהיה קו ביניים בנסיגת ישראל לגבול הבינלאומי.
ב-1983 הוכרז האזור כשמורת טבע ימית על ידי הסוכנות לענייני הסביבה של מצרים.
גודל השמורה הוא 480 קמ"ר.
אופי ואקלים שטח הלשון הוא מדברי.
חלקו מישור טרשי המכוסה חול וחלוקים וחלקו גבעות נמוכות.
הנקודה הגבוהה באזור מגיעה לגובה של 73 מטר מעל פני הים.
בחלקים הצפוניים יותר של השמורה מצויים גם ואדיות ודיונות חול.
בחלק מהחופים מצויים ריכוזי צמחיית מנגרובים מסוג Avicennia marina.
יותר מ-200 מיני אלמוגים מצויים בשוניות שבאזור.
מתוכם, 125 הם אלמוגים רכים.
סביב אותן שוניות ניתן למצוא יותר מ-1,000 מיני דגים, 40 מיני כוכבי ים, 25 מיני קיפודי ים, 100 מיני רכיכות ו-150 מיני סרטנאים.
מבין צבי הים הנמצאים באזור, ניתן לציין את צב הים הירוק וצב הים הקרני הנצפים באזור באופן סדיר.
אזור ראס מוחמד מפורסם בכרישים אשר מגיעים אליו לעיתים מהים האדום.
על שם אותם כרישים נקרא חוף הצלילה המפורסם "Shark Reef" וגבעת התצפית שמעליו "Shark Observatory".
כרישים אלו נחשבים כלא מסוכנים לאדם, אולם ידוע על מקרים נדירים בהם הותקפו מתרחצים וצוללים.
לא רק כרישים מגיעים מהים האדום, אלא גם דולפינים, ברקודות ודגים גדולים אחרים.
ראס דֶשֶן או ראס דֶגֶ'ן (באמהרית: ራስ ዳሸን – "ראש שומר") הוא ההר הגבוה באתיופיה והרביעי באפריקה כולה, והוא נישא לגובה של 4,533 מטר במזרח הרי סימן.
ההעפלה המתועדת הראשונה של תיירים מאירופה להר הייתה ב-1841, אולם לאור האקלים הנוח השורר באזור בעונה היבשה, ונקודות היישוב הסמוכות לפסגה, מעריכים כי העפילו אליה פעמים רבות קודם לכן.
כיום מעפילים רבים אל פסגת ההר במסגרת טיולים רגליים ב"פארק הלאומי הרי סימן".
על שם ההר נקרא אנסמבל ראס דשן.
ראסל דנה "ראס" פיינגולד הוא פוליטיקאי יהודי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם ויסקונסין במשך 18 שנה, מינואר 1993 עד ינואר 2011.
פיינגולד היה ידוע במיוחד כעצמאי בהצבעותיו, במרבית המקרים לכיוון שמאל.
היה אחד משני יוזמי החוק הדו-מפלגתי לרפורמת המימון למערכת הבחירות ("חוק מקיין-פיינגולד"), ועל כך קיבל את פרס "פרופיל האומץ של ג'ון פ.
פיינגולד הוא גם הסנטור היחיד שהצביע כנגד "חוק הפטריוט", המקל על כוחות הביטחון האמריקניים במעקב אחר חשודים בטרור.
בבחירות לסנאט בנובמבר 2010 הפסיד למועמד הרפובליקני רון ג'ונסון.
בשנת 2013 פיינגולד נבחר על ידי מזכיר המדינה ג'ון קרי לשליח המיוחד לאזור האגמים הגדולים של אפריקה, תפקיד ממנו פרש לפני שהכריז במאי 2015 כי הוא מתמודד שוב לסנאט בבחירות ב-2016. באוגוסט 2016 זכה בבחירות המקדימות של מפלגתו למועמדות לסנאט אך הפסיד שוב בבחירת הכלליות.
פיינגולד נולד בג'נסוויל שבוויסקונסין, למשפחה יהודית שהתיישבה באזור ב-1917. סבו וסבתו היו מהגרים מרוסיה ומגליציה.
אביו, ליאון פיינגולד (1912–1980), היה עורך דין, ואימו, סילביה פיינגולד לבית בינסטוק (1918–2005) עבדה בחברת נכסים.
ראס הוא אחד מארבעה אחים.
לימים הוא סיפר שאחיו הבוגר דייוויד, יחד עם אביו, היוו את ההשפעה המרכזית על ההתפתחות הפוליטית שלו כנער.
בילדותו היה חבר בתנועת הנוער בני ברית ובארגון ציוני אמריקה.
למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וסיים את התואר הראשון בהצטיינות.
נבחר כחבר ב-Phi Beta Kappa, אגודה לבוגרים מצטיינים.
כבר בתקופה זו היה פעיל פוליטי במפלגה הדמוקרטית, ובין השאר פעל כמתנדב במערכת הבחירות של הסנטור טד קנדי.
ב-1977 זכה במלגת רודז ובעזרתה למד באוניברסיטת אוקספורד, לתואר ראשון נוסף.
כשחזר לארצות הברית, למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, וסיים את התואר (J.D) ב-1979, שוב בהצטיינות.
פיינגולד נישא לראשונה ב-1977, לסו, ממנה יש לו שני ילדים.
בני הזוג התגרשו ב-1986. חמש שנים אחר כך הוא נישא שוב, למרי לבית ארפנבך, גרושה.
גם נישואין אלה הסתיימו בגירושין, ב-2005.
פיינגולד חבר ב"טמפל" של קהילת קנושה שבוויסקונסין.
ב-1982 נבחר פיינגולד לראשונה לסנאט של מדינת וויסקונסין.
הוא כיהן בסנאט המדינתי עשר שנים, עד בחירתו לסנאט של ארצות הברית ב-1992.
מערכת הבחירות שפיינגולד ניהל ב-1992, הן בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית והן למול הסנטור הרפובליקני המכהן בוב קסטן, הייתה ייחודית.
בין השאר היא כללה למשל סדרה בת חמש הבטחות שהוא נתן לבוחר:
אני אסתמך על אזרחי וויסקונסין לקבלת רוב התרומות לקמפיין.
ילדיי ילכו לבית ספר כאן ואני אבלה את רוב זמני בוויסקונסין.
אני לא אקבל שום העלאה במשך שנות כהונתי בתפקיד.
אני אקיים "מושב הקשבה" מיוחד, בכל אחד מ-72 המחוזות (של וויסקונסין), בכל שנה משש שנות כהונתי בתפקיד.
אני אשכור את רוב חברי הצוות שלי בסנאט, מקרב תושבי וויסקונסין או לפחות מי שיש להם רקע מוויסקונסין.
גם שאר הקמפיין הפרסומי שלו היה ייחודי וכלל אלמנטים הומוריסטיים, צולם בסרטונים ביתיים, ועוד.
פיינגולד הציג תוכנית מפורטת לאפס את הגרעון בתקציב האמריקאי עד לסוף הקדנציה שלו, קרא להעלאת מיסים וקיצוץ בתקציב הביטחון והכריז על תמיכה ברפורמת בחירות מחמירה ובמערכת לאומית לביטוח בריאות.
יריביו כינו את תוכניותיו "קיצוניות" ו"ליברליות מדי".
פיינגולד ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, עם 70% מהקולות ושבעה שבועות מאוחר יותר הוא ניצח את קסטן 53% - 46%.
גם המירוץ של פיינגולד לבחירה מחדש כעבור שש שנים היה ייחודי.
הוועדה הלאומית הרפובליקנית לענייני הסנאט, האחראית לתפיסת מושבים בסנאט מטעם המפלגה, שמה אותו כמטרה מיוחדת לטיפול, בניסיון להחליפו.
למרות זאת, פיינגולד הציב מיגבלה על סכומי הכסף שיגייס, לא יותר מ-3.8 מיליון דולר (דולר אחד על כל אזרח של וויסקונסין).
בתגובה, גם מתחרהו הרפובליקני הטיל על עצמו מגבלה זהה.
פיינגולד הטיל על עצמו גם מיגבלה נוספת, לפי העקרונות שהוא עצמו יגבש בהמשך, בחוק המימון שיכונה "חוק מקיין-פיינגולד".
הוא סירב לקבל "כסף רך".