tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1979 – השחקנית הטובה ביותר – מועדון ורייאטי
1984 – אשת השנה – השחקנית הטובה ביותר – מועדון וראייטי
1989 – השחקנית הטובה ביותר – פרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד
ב-1995 הוענק לקנדל תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1965 Shakespeare Wallah ליזי בקינגהאם 1977 ולנטינו Valentino ג'ון מאתיס 1993 אנחנו חוזרים!
פליפה, דוכס פארמה (בספרדית: Felipe I de Parma; 15 במרץ 1720 - 18 ביולי 1765), היה בנו של פליפה החמישי, מלך ספרד, ודוכס פארמה בין השנים 1748–1765. תת-השושלת של בית בורבון המתחילה בו נקראת בית בורבון-פארמה.
פליפה נולד במדריד ב-15 במרץ 1720, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה מפארמה.
בצעירותו גילה פליפה יותר עניין באמנות מאשר בפוליטיקה, ובשנת 1738 קיבל את התואר "הרוזן השנים עשר של צ'ינצ'ון".
בשנת 1731 ירש אחיו קרלוס את דוכסות פארמה מאימם אליזבטה פארנזה, אשר נותרה הנצר היחיד למשפחת פארנזה.
בשנת 1748 עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית, הועברה השליטה בדוכסות מידי בית הבסבורג לידי פליפה, שהוכתר כ"פיליפו, דוכס פארמה".
בשנת 1757 נחתם הסכם ורסאי בין אוסטריה לצרפת, ובו סוכם שצרפת תסייע לאוסטריה לכבוש מחדש את שלזיה, תמורת העברת ארצות השפלה האוסטריות לפליפה, דוכס פארמה, אולם בשנת 1758 בוטל ההסכם ואוסטריה המשיכה לשלוט בארצות השפלה.
ב-18 ביולי 1765 מת פליפה במפתיע באלסנדריה שבאיטליה, לאחר שליווה את בתו מריה לואיסה מפארמה לג'נובה, בדרכה לספרד, שם התחתנה עם קרלוס, נסיך אסטוריאס.
במקומו של פליפה עלה לשלטון בנו פרדיננדו, דוכס פארמה.
בשנת 1739 התחתן פליפה עם לואיז אליזבת, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
פליפה אנדרסון פריירה גומש (בפורטוגזית: Felipe Anderson Pereira Gomes; נולד ב-15 באפריל 1993 בסנטה מריה שבמחוז הפדרלי של ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פלמיירס.
אנדרסון החל את הקריירה שלו בגיל 6 במחלקת הנוער של CPMIND בסנטה מריה שבמחוז הפדרלי של ברזיל בה נולד.
בשנת 2006 הוא עבר לפדרל FC, ומאוחר יותר באותה השנה עבר לגאמיניה FC.
לאחר מספר הופעות מרשימות במועדון, עבר אנדרסון לשחק באסטרל EC.
בשנת 2007 עבר אנדרסון למחלקת הנוער של קוריטיבה, ובקיץ של אותה שנה עבר למחלקת הנוער של סנטוס.
ב-11 בפברואר 2011 הבקיע אנדרסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-70 בניצחון 0–2 על נורואסטה במסגרת אליפות סאו פאולו.
ב-7 בספטמבר הבקיע אנדרסון את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-77 בניצחון 1–2 על אוואי במסגרת המחזור ה-22. בעונה זו זכה אנדרסון עם סנטוס בגביע ליברטדורס, בו ערך הופעה אחת בשלב רבע הגמר.
בחודש נובמבר חתם אנדרסון על חוזה חדש במועדון עד לשנת 2016.
בעונת זכה אנדרסון להזדמנויות רבות יותר בהרכב הראשון לצדו של ניימאר בשל פציעות של גאנסו ויכולת ירודה של אלאנו, אשר עזבו שניהם את סנטוס במהלך העונה.
בנוסף, שיחק אנדרסון בשני משחקי גביע רקופה סודאמריקנה נגד אוניברסידד דה צ'ילה, בו זכתה קבוצתו.
ב-31 בינואר 2013 קרסה עסקת העברתו ללאציו מהסרייה א' תמורת 7.5 מיליון אירו.
בסך הכל ערך אנדרסון 62 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-25 ביוני 2013 חתם אנדרסון בלאציו מהסרייה א', אשר שילמה עבורו 7.8 מיליון אירו, על חוזה לחמש שנים, בהן ישתכר ב-800 אלף אירו לעונה.
ב-3 באוקטובר ערך אנדרסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 79 דקות בתיקו 3-3 נגד טרבזונספור במסגרת המחזור השני בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת .
ב-6 באוקטובר ערך אנדרסון את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כששיחק 59 דקות בתיקו 0-0 נגד פיורנטינה במסגרת המחזור השביעי.
ב-28 בנובמבר הבקיע אנדרסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-56 בניצחון 0–2 על לגיה ורשה במסגרת המחזור החמישי בשלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך אנדרסון 13 הופעות ליגה בלבד.
בעונת ביסס אנדרסון את מעמדו כשחקן חשוב בקבוצה.
ב-7 בדצמבר 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-59 בניצחון 1–2 על פארמה במסגרת המחזור ה-14. בסך הכל ערך אנדרסון 32 הופעות ליגה, 23 מהן בהרכב הפותח, והבקיע עשרה שערים.
ב-20 במאי 2015 שיחק אנדרסון בגמר הקופה איטליה, בו הפסידה לאציו ליובנטוס בתוצאה 1–2.
בחודש יולי 2015 פורסם כי אנדרסון לא ילבש עוד את חולצה מספר 7 אותה לבש בשתי עונותיו הראשונות במועדון, אלא יקבל את חולצה מספר 10. ב-8 באוגוסט הוא שיחק 87 דקות בהפסד 0–2 ליובנטוס בסופר קאפ האיטלקי.
אנדרסון ערך 35 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שבעה שערים.
בעונת ערך אנדרסון 35 הופעות ליגה נוספות, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-17 במאי 2017 שיחק אנדרסון בגמר הקופה איטליה, בו הפסידה לאציו ליובנטוס בתוצאה 0–2.
ב-15 ביולי 2018 חתם אנדרסון בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 35 מיליון פאונד - סכום שיא עבור המועדון באותה התקופה.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, בהפסד 0–4 לליברפול.
ב-6 באוקטובר 2020 הושאל אנדרסון לפורטו לעונה אחת.
ב-16 ביולי 2021 הודיעה ווסטהאם יונייטד כי אנדרסון חוזר ללאציו בהעברה קבועה.
ב-7 ביוני 2015 ערך אנדרסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, כשהחליף את פרד בדקה ה-83 בניצחון 0–2 על נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
בחודש יוני 2016 נכלל אנדרסון בסגל הנבחרת האולימפית של מולדתו לקראת ריו 2016. ב-20 באוגוסט הופיע אנדרסון בגמר נגד גרמניה באצטדיון המרקנה, בו ניצחה נבחרת ברזיל בתוצאה 4–5 בדו-קרב בעיטות עונשין וזכתה במדליית זהב לאחר תיקו 1-1 בתום הזמן החוקי.
גביע רקופה סודאמריקנה (1): 2012
מדליית זהב אולימפית (1): ריו 2016
פליפה אבדיאל באלוי רמירז (בספרדית: Felipe Abdiel Baloy Ramírez; נולד ב-24 בפברואר 1981) הוא כדורגלן עבר פנמי ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו של באלוי 99 הופעות במדי נבחרת , בה שימש גם קפטן, והוא כובש השער הראשון בהיסטוריה של נבחרתו במסגרת הגביע העולמי.
באלוי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת יורו קיקרס ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בסיום העונה, הקבוצה ירדה לליגה השנייה ובאלוי חתם בספורטינג 89 בה שיחק שנה אחת.
בשנת חתם באנביגאדו מליגת העל הקולומביאנית.
בשנת חתם באינדפנדיינטה מדיין עימה הגיע למקום השלישי בגביע הליברטדורס.
בשנת הצטרף לגרמיו מליגת העל הברזילאית, בה גם שימש כקפטן הקבוצה למרות גילו הצעיר.
באלוי חתם בשנת במונטריי אלופת מקסיקו כמחליפו של פבלו רוטשן שפרש מכדורגל.
ב-30 ביולי 2005 באלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לפצ'וקה.
במהלך חלון העברות של ינואר , דרבי קאונטי מהפרמייר ליג הביעה עניין בבאלוי ושנה לאחר מכן זו הייתה ארסנל שהביעה בו עניין, אך באלוי נשאר במונטריי.
בשנת זכה עם מונטריי באליפות מקסיקו, והפך לכדורגלן הפנמי הראשון אי פעם שזוכה בתואר זה.
בלגונה, באלוי זכה באליפות הקלאסורה בשנת
ב-14 בדצמבר 2013 באלוי חתם במונרקס מורליה.
בעונת הושאל לאטלס עד לסיום העונה.
בספטמבר באלוי עזב את מקסיקו אחר 11 שנים ששיחק בה וחתם באגילס דוראדס הקולומביאנית בה שיחק עד סיום העונה.
בפברואר חזר לפנמה וחתם בטאורו עד לסיום העונה.
ב-23 במאי 2001 באלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה בניצחון 1-2 נגד במסגרת גביע האומות 2001. ב-17 בנובמבר 2004 באלוי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
באלוי השתתף עם הנבחרת ארבע פעמים בגביע הזהב, פעם אחת בקופה אמריקה 2016 ובמונדיאל 2018 בו אף הבקיע את שער הבכורה של פנמה במסגרת גביע העולם בכדורגל בהפסד 6-1 ל.
לאחר הטורניר הודיע על פרישה מהנבחרת.
באלוי שימש גם קפטן הנבחרת.
באלוי הוא השישי מתוך שבעה אחים.
הוא התחיל לשחק כדורגל ברחוב עם חבריו לשכונה שכינו אותו "פיפה".
באלוי מחזיק גם באזרחות מקסיקנית.
נבחרת האליפות של גביע הזהב: 2005
פליסיטי ג'יין דין היא שחקנית בריטית שזכתה לשבחי הביקורת על הופעותיה בסרטים ועל במת התיאטרון.
דין נולדה בלונדון בשנת 1959. היא למדה בבית הספר "הרסט לודג' סקול" בסאנינגדייל.
בסיום לימודיה זכתה בפרס 'De Valois Prize' לדרמה.
תחילת הקריירה הקולנועית של דין הייתה ב-1977 כשלוהקה לתפקיד ליידי ג'יין גריי בסרט "בן המלך והעני" בכיכובם של מארק לסטר, אוליבר ריד, ראקל ולש וצ'רלטון הסטון.
ב-1978 נכללה ברשימת "10 הנשים שכדאי לראות" של המגזין קוסמופוליטן, והופיעה בסרט "Son of Hitler" לצדם של באד קורט ופיטר קושינג.
ב-1979 השתתפה בתפקיד קרוליין בסרטו של מייק לי "Who's Who".
ב-1985 שיחקה דין בתפקיד דון מדוז בסרטו של ג'וזף לוסי "מרחץ אדים" לצדן של ונסה רדגרייב, שרה מיילס ודיאנה דורס.
עוד באותה שנה הופיעה בסרט "מים מים" בבימויו של דיק קלמנט, וגילמה את שרה לצדם של מייקל קיין, בילי קונולי ולאונרד רוסיטר.
ב-1985 גילמה דין את בטסי בסרטו של יו הדסון "המהפכה" בכיכובם של אל פצ'ינו ודונלד סאת'רלנד.
היא המשיכה לעבוד עם פצ'ינו בפרויקטים נוספים.
ב-1987 שיחקה דין בתפקיד סינתיה גודברן בסרט " שריקה ברוח" לצדם של מייקל קיין ונייג'ל הייברס.
ב-2011 הופיעה דין בתפקיד ג'קי בסרט "The Wedding Video" בבימויו של נייג'ל קול יחד עם הארייט וולטר, רופוס האונד ורוברט וב.
ב-1982 נבחנה דין ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחקה בתפקיד אנני בהפקה המקורית של המחזה "Good" מאת ס.
ההפקה הועברה לווסט אנד הלונדוני ואחר כך לברודוויי.
על הופעתה זכתה דין לשבחי המבקרים דאגלס ואט מהניו יורק דיילי ניוז, וולטר קר מהניו יורק טיימס וג'ק נול מהניוזוויק.
עוד בתיאטרון הופיעה במחזה "An Honourable Trade" בבימויו של מייק ברדוול ברויאל קורט.
היא גילמה את אוליביה במחזה "הלילה השנים עשר" בבימויה של ננסי מקלר עם הלהקה השייקספירית המלכותית, ביאנקה במחזה "אילוף הסוררת" בבימויו של ג'ונתן מילר, ג'ולייטה במחזה "הייד פארק", ואת קרוליין במחזה "The Churchill Play" שניהם עבור בארי קייל.
ב-1994 שיחקה דין בתפקיד אימוג'ן במחזה "Wicked Old Men" עבור הבמאית ג'וד קלי בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס.
ב-1996 גילמה דין את פאני וילטון בהפקה של ריצ'רד אייר למחזה "יון גבריאל בורקמן" בתיאטרון הלאומי לצדם של פול סקופילד, איילין אטקינס וונסה רדגרייב.
המבקר ג'ון גרוס מהסאנדיי טלגרף שיבח אותה במילים "פליסיטי דין היא מרשימה במיוחד בדמות גברת וילטון".
בנדיקט נייטינגייל מהטיימס שיבח אותה על הופעתה.
ג'ק טינקר מהדיילי מייל שיבח את כל ההפקה ובמיוחד את דין.
ב-1998 גילמה דין את מאשה במחזה "שלוש אחיות" בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם בבימויו של ביל בריידן לצדו של צ'ארלס דאנס.
על תפקיד זה הייתה דין מועמדת לפרס גילדת המבקרים לשחקנית הטובה ביותר.
היא זכתה לשבחים על הופעתה מצ'ארלס ספנסר מהדיילי טלגרף.
ב-2002 שוב זכתה לשבחי הביקורת על תפקידיה בטרילוגיה "The Coast of Utopia" בבימויו של טרוור נאן שוב בתיאטרון הלאומי.
ב-2003 שיחקה בתפקיד ריגן במחזה "המלך ליר" בתיאטרון שייקספיר גלוב שוב בבימויו של בארי קייל.
ב-2007 גילמה דין את דונה אלווירה במחזה "דון חואן" בבימויו של ניל ברטלט בתיאטרון ליריק המרסמית'.
ב-2009 ליהק אותה דייוויד ג'יילס בקומדיה "Underfoot in Showbusiness" מאת צ'ארלס ליפרט.
ב-2009 ליהק אותה ג'יילס שוב במחזה נוסף מאת ליפרט "Swimming at The Ritz" בתפקיד פמלה הרימן Pamela Harriman, בו שיחקה לצדו של ג'וס ואנטיילר.
אחרי מותו של ג'יילס ב-2010 הועלתה הפקה מחודשת של המחזה בבימויו של רולנד ג'קווארלו.
דין זכתה לביקורות נלהבות על הופעתה בדמות הרימן, והמשיכה להופיע במחזה גם ב-2011.
בספטמבר 2013 השתתפה דין בהפקה של ג'ונתן מילר של המחזה "המלך ליר" מאת שייקספיר בתיאטרון האולד ויק בלונדון.
היא גילמה את גונריל, ושיחקה לצדם של ג'וס אקלנד בתפקיד המלך ליר, מייקל יורק, טוני רובינסון, גרטה סקאקי, האניסאקל ויקס, ג'ון נטלס, רוברט יאנג, שון דולי, בארי ראטר וג'וס ואנטיילר.
ב-2014 שיחקה דין בתפקיד הראשי במחזה חדש מאת פול מינקס "The Long Road South" לצדו של מייקל ברנדון.
ב-1977 שיחקה דין בתפקיד אורח בדמות שרה בשני פרקים בעונה הראשונה של הסדרה "המקצוענים" בכיכובם של גורדון ג'קסון, מרטין שו ולואיס קולינס.
דין גילמה את גברת קליי בסרט הטלוויזיה "אהבה כמוסה" שביים רוג'ר מיצ'ל, עיבוד לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן.
בשנת 2000 שיחקה בסרט "The Last of the Blonde Bombshells" מאת אלן פלייטר יחד עם ג'ודי דנץ' ואיאן הולם.
ב-2007 הופיעה בתפקיד דידו ב-"Stuart: A Life Backwards", ובתפקיד איליין בסדרה "דבר אלי" בכיכובו של מקס ביזלי.
עוד שיחקה דין בתפקיד אורח בסדרות טלוויזיה פופולריות בהן "רציחות במידסומר", "Peak Practice", "חדר מיון", "תחבולות חדשות", "רוזמרי ות'יים, "Die Kinder", "ואן דר ואלק", "קוואנה QC", "וייקליף", "הטי ויינתרופ חוקרת", "לאבג'וי", "רופאים" ו-"Murder in Suburbia".
ב-2017 גילמה דין את המלכה אליזבת הקשישה בדוקו-דרמה "אליזבת הראשונה" בהגשת ד"ר סוזנה ליפסקומב וד"ר דן ג'ונס.
פליסיטה הוא סרט דרמה סנגלי-צרפתי בבימויו של אלן גומי.
הסרט שודר לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 2017 ב-11 בפברואר 2017. בישראל, הסרט שודר במסגרת "פסטיבל הקולנוע ירושלים".
הסרט התחרה על "פרס דב הזהב" במסגרת התחרות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בברלין הסרט זכה בפרס מחבר השופטים.
באקדמיית אפריקה לשנת 2017, הסרט זכה בשישה פרסים: הסרט הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, השחקן הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר בשפה אפריקאית
הסרט מספר על פליסיטה, אם חד-הורית שיוצאת למסע מאתגר ברחובות קינשאסה כדי לגייס מספיק כסף למען ניתוח בשביל בנה בן ה-14 המאושפז בבית חולים עקב תאונת אופנוע קשה.
תוך כדי התרוצצות לאורכה ורוחבה של העיר התוססת, פליסיטה מוצאת זמן לשמר את מערכת היחסים שלה עם מכונאי רכב שיכור ומלא חן שמספק מעט רוך ושקט ברגעים הקשים.
שם הדמותשם השחקן / השחקניתפליסיטהורו טשאנדה ביהסאמוגטאן קלאודיהטאבופאפי מאפקההורטנסנדין נדבולואיסנטאלבאס מנואנהלהקת "Kasai Allstars"להקת "Kasai Allstars"
באתר האינטרנט "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל דירוג של 97% על סמך 36 ביקורות, ודירוג ממוצע של 6.9 / 10. באתר "Metacritic", אשר עושה ציון ממוצע משוקלל, הסרט מחזיק בציון של 75 מתוך 100, אשר מתבססות על ביקורות של 13 מבקרים שרובן טובות.
חורדן מינזר, כתב מעיתון "הוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כסרט "קשוח ולבבי".
פליסיטי ג'יין מונטגיו היא שחקנית אנגלייה.
מונטגיו נולדה בלידס שבווסט ריידינג של יורקשייר.
אביה היה לוטננט-קולונל ג'ון דרוגו מונטגיו, צאצא של אדמירל ג'ורג' מונטגיו, שהיה צאצא של לורד ג'יימס מונטגיו, שהיה הבן הצעיר של הנרי מונטגיו הרוזן הראשון של מנצ'סטר.
היא למדה באוניברסיטת לאפבורו (Loughborough University) ובאקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה.
מונטגיו בולטת בהופעותיה בתפקידים קומיים כגון בדמות פרפטואה, עמיתה לעבודה של ברידג'ט, בסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
ב-2006 שיחקה בסרט "קונפטי" בתפקיד עורכת המגזין ויוויאן קיי-ויילי.
בסרט "רוצה להיות כוכבת פורנו" גילמה את דמות אמו של נער שאפתן בגיל העשרה.
ב-2008 הופיעה בסרט "איך לאבד חברים ולהרחיק אנשים".
ב-2013 חזרה לגלם את לין בנפילד בסרט "אלן פרטרידג'".
ב-2016 גילמה את גברת מנוורינג בסרט הקולנוע "הצבא של אבא".
עוד ב-2016 שיחקה גילמה את דמותה של מיס אדולף מסדרת "Hank Zipzer" בסרט הקולנוע "Hank Zipzer's Christmas Catastrophe".
ב-2004 ו-2006 כיכבה מונטגיו בסדרת הדרמה של ITV "דוק מרטין" בתפקיד קרוליין בוסמן, שדרנית הרדיו של תחנת רדיו פורטוון.
עוד כיכבה בתפקיד לין, העוזרת האישית הנאמנה, בסדרה "אני אלן פרטרידג'", ובתפקיד אשתו של הכומר בסדרה "נומי נומי".
ב-2006 שיחקה בתפקיד ראשי בדמות ברברה דו פרז, עקרת בית ומנהיגה של כנופיית נשים, בסדרה הקומית "סקס, רובים ופרברים".
תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו במיני-סדרה "מאפ ולוצ'יה", הסדרה "Wish Me Luck", "המופע של הארי אנפילד", "2.4 ילדים בממוצע", "A Touch of Frost", "ג'וני והפצצה", "Lead Balloon", "סקינס", "Hank Zipzer", "סוף הפאקינג עולם", ובסדרה "סאלי לנצח".
אחרי שסיימה את לימודיה בבית ספר למשחק לוהקה מונטגיו לשחק במחזה "Unsuitable for Adults" מאת טרי ג'ונסון שהועלה בתיאטרון בוש.
בהמשך עבדה בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון המלכותי הלאומי.
אחרי הפסקה ארוכה חזרה מונטגיו להופיע על הבמה ב-2013 ושיחקה לצדו של רואן אטקינסון בהפקה של הווסט אנד למחזה "Quartermaine's Terms" שהוצג בתיאטרון וינדהם.
ב-2017 הופיעה בליברפול פלייהאוס בעיבוד בימתי של הרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן בו גילמה את גברת בנט לצדו של מתיו קלי בתפקיד מר בנט.
מונטגיו מופיעה בקביעות בתוכניות רדיו קומיות החל מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים.
ב-1984 התחתנה מונטגיו עם אלן ניקסון.
השניים התגרשו ב-2006. לבני הזוג נולדו שני ילדים, אוליביה (ילידת 1990) ולוק (יליד 1996).
פליסיטי עבדה עם בתה אוליבה בסדרה "Guilt Trip" של BBC Radio 4, בה גילמו דמויות של אם ובת.
פליפה אוגוסטו דה אלמידה מונטאירו (בפורטוגזית: Felipe Augusto de Almeida Monteiro; נולד ב-16 במאי 1989), מוכר בשמו הפרטי פליפה (Felipe), הוא כדורגלן עבר ברזילאי, ששיחק בעמדת הבלם.
פליפה נולד במוז'י דס קרוזיס שבמדינת סאו פאולו, ברזיל.
במהלך ילדותו התאמן במועדון הכדורגל קורינתיאנס.
בהיותו נער המשחק בקבוצת הכדורגל ולטרה, היה נוהג פליפה לעזור לאימו בעבודתה, כאשר היה מוביל פטריות בין מסעדות ומוכר אותן.
בשנת 2009 חתם על חוזה רשמי עם קבוצת הכדורגל הברזילאית אוניון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בשנת 2009, במסגרת הליגה השנייה בברזיל בה קבוצתו שיחקה.
במהלך משחק ידידות שנערך בין אוניון לברגנטינו ראשי המועדון של ברגנטינו, התרשמו מיכולותיו והחתימו אותו לחוזה השאלה לשנתיים.
במהלך תקופת ההשאלה זכה לדקות משחק רבות כששיחק למעלה מ-30 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד.
לאחר ששיחק בסך הכול 88 דקות בעונתו הראשונה במועדון, הופתע פליפה לגלות כי זומן לאליפות העולם למועדונים בו התמודדה קבוצתו נגד מחזיקת ליגת האלופות באותה התקופה צ'לסי, פליפה אמנם לא שותף בשני המשחקים ששוחקו אך קבוצתו הצליחה לנצח את צ'לסי ולזכות בתואר.
בנוסף לתואר אליפות העולם למועדונים זכה גם בגביע הליברטדורס באותה השנה.
בעונת 2015/2016 ערך 26 משחקי ליגה והיה שותף לזכייה של קורינתיאנס באליפות הליגה הברזילאית הראשונה.
את שערו הראשון בליגה הבכירה כבש ב-26 ביולי 2015, בתיקו 1-1 שנערך מול קוריטיבה.
ב-15 ביוני 2016 חתם על חוזה לחמש עונות עם פורטו.
את הופעת הבכורה שלו ערך כבר במשחק הראשון של הליגה הפורטוגלית, בניצחון קבוצתו 1–3. ב-23 באוגוסט אותה השנה כבש את שערו הראשון במועדון, במהלך ניצחון קבוצתו 0–3 על רומא במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
חמישה ימים לאחר מכן כבש את שער הליגה הראשון שלו, בהפסדה של פורטו 2-1.
בעונת 2017/2018 היה שותף בכיר בזכייתה של פורטו באליפות הליגה הפורטוגלית, כשהוא לצד ארבעה שחקני פורטו נוספים נכללו בקבוצת השנה של הליגה הפורטוגלית.
ב-2 באפריל 2019 הוא הורחק ממשחק חצי הגמר הגביע הפורטוגלי מול בראגה.
פורטו הצליחה להעפיל לגמר לאחר שניצחה 1–4 בסיכום שני המשחקים.
בגמר שנערך ב-25 במאי הוא כבש שער מכריע בתוספת הזמן וכפה בעיטות הכרעה, אך פורטו הפסידה בהן לספורטינג ליסבון.
ב-27 במאי 2019, לאחר ארבע עונות מוצלחות בפורטו, חתם על חוזה באתלטיקו מדריד תמורת 20 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-25 באוגוסט 2019, במשחק הליגה מול לגנס.
הוא כבש את שערו הראשון במועדון בניצחון קבוצתו בליגת האלופות על לוקומוטיב מוסקבה, ובכך עזר לקבוצתו להעפיל לשלב שמינית הגמר.
את שער הבכורה שלו בלה ליגה כבש ב-4 בינואר 2020, במהלך ניצחונה של אתלטיקו מדריד 2-1 על לבאנטה.
ב-31 בינואר חתם פליפה בנוטינגהאם פורסט לשנה בסכום של שלושה מיליון אירו.
פליפה זומן לראשונה לנבחרת ברזיל לקראת מוקדמות גביע העולם לשנת 2018. הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת ב-11 בספטמבר 2018, במהלך משחק הידידות מול אל סלוודור, בה ניצחה ברזיל 0–5. באותו משחק הוא שיתף פעולה עם עמיתו לקבוצה מפורטו אדר מיליטאו אשר ערך גם הוא הופעת בכורה.
קבוצת השנה באליפות סאו פאולו בכדורגל: 2016
קבוצת השנה בליגה הברזילאית: 2017
קבוצת השנה בליגה הפורטוגלית: 2018
כריסטופר סנט ויקטור , ידוע בשם הבמה פליפ דינרו (Flipp Dinero), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי.
דינרו נולד בשכונת קנרייס שבברוקלין, ניו יורק.
גדל בבית נוצרי ולמד בבית ספר פרטי בניו יורק.
בשנת 2017 הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, The Guala Way.
במרץ 2018 הוציא את המיקסטייפ Guala See Guala.
בספטמבר 2018 הוציא את הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, "Leave Me Alone", שהפך ללהיט, תוך שהגיע למקום ה-20 במצעד הבילבורד הוט 100 ואף קיבל את תואר הפלטינה המשולש מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בנובמבר 2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Love for Guala.
ביולי 2020 התארח בשירם של הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, "Milli".
פליצה רחל שרגנהיים הייתה לוחמת התנגדות יהודייה בנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
נודעה בשל סיפור האהבה הטרגי בינה לבין לילי ווסט.
מצאה את מותה במהלך צעדת המוות ממחנה הריכוז גרוס-רוזן למחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה.
סיפור יחסיה עם ווסט מתואר בסרט "אמה ויגואר" משנת 1999, ספר באותו שם מאת אריקה פישר, וסרט התיעודי משנת 1997 סיפור אהבה: ברלין 1942.
שרגנהיים גורשה מברלין לטרזיינשטט ב-8 בספטמבר 1944. ב-9 באוקטובר 1944. היא גורשה מטרזינשטט למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו.
לקראת סיום המלחמה האסירים, כולל פליס שרגנהיים, הועברו בצעדת מוות לגרוס-רוזן, וייתכן שאחר כך המשיכו לברגן בלזן.
תאריך ומקום מותה לא ידועים.
בתחילת שנות ה-20 לחייה עבדה שרגנהיים כאסיסטנטית בהוצאה לאור בברלין, שהייתה אוהדת את המשטר הנאצי, בעוד ששרגנהיים הצטרפה לתנועת ההתנגדות.
בשנת 1942, הוצגה שרגנהיים על ידי מכרה, שהועסקה כעוזרת בית במשק הבית בברלין של גינטר ווסט, חייל נאצי, לאשתו של ווסט, שרלוט אליזבת "לילי" ווסט, אשר התגוררה בברלין, עם ארבעת ילדיה בזמן שבעלה היה במלחמה.
בתחילה הוצגה שרגנהיים כ"פליס שרודר", ובסופו של דבר היא התקרבה מספיק לווסט עד שבטחה בה.
לאחר שסיפרה לה מהו שמה האמיתי וחשפה את ההיסטוריה שלה כחברה יהודייה במחתרת ההתנגדות הגרמנית, התאהבה שרגנהיים במהרה בלילי ווסט.
החיזור שלהן היה מסורתי, על פי קייט קונולי, כתבת ה"גרדיאן ארצות הברית" בברלין בזמן הראיון שלה עם לילי ווסט בשנת 2001. לאחר שהכירו, הייתה שרגנהיים "מגיעה לתה אצל לילי כמעט מדי יום, ומביאה פרחים ושירים שאותם כתבה.
בין לבין השתיים היו כותבות זו לזו.
"כאשר ווסט אושפזה במרץ 1943, שרגנהיים "הביאה ורדים אדומים מדי יום.
ב־25 במרץ השתיים התארסו, שרו וחתמו בכתב על אהבתם, אותה חתמו בחוזה נישואין כעבור שלושה חודשים."
בנות הזוג החלו לחיות יחד בביתה של ווסט בברלין, לאחר שווסט נפרדה באופן חוקי מבעלה בשנת 1942. הן נשארו זוג עד יולי 1944, כאשר הלשינו על שרגנהיים בפני גורמים נאציים והיא נתפסה בידי הגסטפו.
היא נעצרה בדירה שחלקה עם ווסט, נלקחה למחנה המעבר שולשטראסה בברלין והוחזקה שם עד 4 בספטמבר 1944. לאחר מכן גורשה למחנה הריכוז טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה.
על אף הסכנה, ווסט ערכה ביקורים חוזרים ונשנים והחליפה עימה מכתבי אהבה עם שרגנהיים בשולשטראסה.
שם קיבלה שרגנהיים השראה לכתוב שיר אהבה לווסט.
בזמן ששרגנהיים נכלאה בטרזיינשטט, ווסט ניסתה לארגן ביקור, אך מפקד המחנה סירב לאשר זאת.
לפני שבנות הזוג הספיקו להתאחד, גורשה שרגנהיים לאושוויץ.
על פי ההערכות היסטוריות היא נשלחה באחת או שתי צעדות מוות לברגן-בלזן.
בתחילה מאושוויץ לגרוס-רוזן ומשם לברגן בלזן.
אף על פי שלא ניתן היה לקבוע את גורלה המדויק, בית משפט בברלין הוציא פסק דין בשנת 1948 שקבע כי תאריך מותה היה ה-31 בדצמבר 1944.
אליזבת ווסט המשיכה לחיות אחרי מותה של פליס שרגנהיים יותר משישים שנה.
לאחר מותה ב־31 במרץ 2006 וקבורתה לאחר מכן בדורפקירשה גיסנסדורף (בית העלמין של כנסיית הכפר גינסדורף), בליכטרפלדה (ברלין), גרמניה, הונחה מצבה לזכר יחסיה עם שרגנהיים.
קרובי משפחתה של שרגנהיים הציבו אבן זיכרון באתר מחנה הריכוז בברגן-בלזן.
הכתוב על המצבה מציין כי מותה של שרגנהיים התרחש במרץ 1945.
בריאיון בשנת 2001, ווסט בת ה־89 נזכרה: זו הייתה האהבה העדינה ביותר שניתן לדמיין.
היה חיבור מיידי, ופלירטטנו בצורה מדהימה.
התחלתי להרגיש חיה כמו שמעולם לא הרגשתי.
פעמיים מאז שעזבה, הרגשתי את נשימתה ונוכחותה החמה לידי.
אני חולמת שניפגש שוב – אני חיה בתקווה.
פליסיאן קבוגה הוא איש עסקים רואנדי, שהואשם במעורבות ובמימון רצח העם ברואנדה.
קבוגה נולד ב-1933 בביומבה, רואנדה.
הוא צבר את עושרו על ידי בעלות על חוות תה בצפון רואנדה.
כמו כן היה בקשרים עם בעלי עסקים מולטימיליונרים וכן היה בקשר הדוק עם יובנאל הבארימאנה נשיא רואנדה מהתנועה הלאומית הרפובליקנית לדמוקרטיה ופיתוח, תנועה לא רשמית של קיצוניים מקבוצת ההוטו אשר תרמו מאוד לרצח העם ברואנדה.
לפי מחקרים קבוגה עמד בראש חברת שידורי רדיו תעמולתי כבר מספר חודשים לפני רצח העם, שם הסיט את אנשי שבט ההוטו כנגד שבט הטוטסי.
בחלק מהשידורים הוא טען כי אנשי שבט הטוטסי הם גנבים, רוצחים וקניבלים ואי אפשר לסמוך עליהם- ועל כן יש להשמידם.
מעט לפני רצח העם עצמו הופצו מצ'טות ברחובות, שככל הנראה קבוגה בעצמו שיווק.
ב-29 באוגוסט 1998 הגישה תובעת בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה דאז, קרלה דל פונטה, כתב אישום נגד קבוגה בגין הפשעים הבאים:
קשירת קשר לביצוע רצח עם
ביוני 1994, לאחר שארגון החזית הפטריוטית של רואנדה השתלט על רואנדה, ברח קבוגה מהמדינה.
תחילה הוא ניסה להיכנס לשווייץ, אך הצטווה לעזוב.
לאחר מכן נסע לקינשאסה בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והתגורר זמן מה בניירובי, קניה.
בספטמבר 1995,ניהל קבוגה עסק בשם 'סוכנות נשיקאבם' בניירובי.
בשנת 2003 נרצח איש עסקים קנייתי צעיר אשר סייע לבולשת הפדרלית של ארצות הברית (ה-FBI) לאתר את מר קבוגה, על ידי קבוצת מתנקשים.
הממשל הקני הכחיש וטען כי איש העסקים התאבד, ושלא הייתה כלל אלימות מעורבת בנושא.
בנאום שנשא ב-28 באוגוסט 2006 במהלך ביקורו בקניה, האשים הסנאטור האמריקאי דאז, ברק אובמה את קניה.
על כך שנתנה לקבוגה מקלט.
ממשלת קניה הכחישה את הטענות הללו ותיארה את טענתו של אובמה לגבי קבוגה כ"עלבון לתושבי המדינה הזו".
ביוני 2008 דיווח בלוגר ממוצא נורווגי שקבוגה מסתתר באוסלו, וייתכן שהוא מבקש להסגיר את עצמו.
הרשויות דחו את הטענה הזו וראו בה מתיחה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הציעה פרס של 5 מיליון $ עבור מידע שיוביל למעצרו של קבוגה.
רשת החדשות KTN בקניה דיווחה ב-14 ביוני 2008 כי קבוגה נעצר על ידי משטרת קניה יום קודם לכן והוחזק בתחנת משטרת ג'יגירי בניירובי.
מאוחר יותר התגלה כי האדם שנעצר היה מרצה באוניברסיטה מקומית ולא קבוגה, והוא שוחרר.
מוקדם יותר היה חשד שקבוגה מתגורר בקניה, והאמינו שהוא מנהל עסקים ונהנה מהגנה מצד ממשלת קניה או ממספר גורמים משפיעים במדינה.
קבוגה נלכד באסנירס-סור-סן, ליד פריז, צרפת, ב-16 במאי 2020, לאחר 26 שנים בהן התחמק מהדין.
הוא נעצר על ידי המשטרה הצרפתית כתוצאה מחקירה משותפת עם משרד התובע IRMCT, בסיוע אינטרפול, וסוכנויות אכיפת החוק ברואנדה, בלגיה וארצות הברית.
הרשויות בצרפת הודיעו על כוונתן להעמיד אותו לדין בגין פשעים כנגד האנושות שבוצעו נגד חברי קבוצת הטוטסי ברואנדה.
ב-3 ביוני ולאחר מכן ב-30 בספטמבר 2020 אישרה מערכת המשפט הצרפתית את העברת קבוגה למנגנון השיפוט (IRMCT) שהוקם על מנת למלא את משימות בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה.
ב-26 באוקטובר 2020 קבוגה הועבר מצרפת למשמורת ה-IRMCT בהאג.
ב-29 בספטמבר 2022 חל הדיון הראשון במשפטו.
בסדרה הפושעים המבוקשים ביותר בעולם, אחד הפרקים עוסק בפשעיו של קבוגה ועל כך שהוא אחד מהפושעים המבוקשים ביותר בעולם.
קבוגה נשוי לג'וזפין מוקזיטוני ויש לו 11 ילדים.
שתיים מבנותיו נשואות לשניים מבניו של יובנאל הביארימאנה, נשיא רואנדה לשעבר.
פליסיה קוהן מונטאלגרה (בספרדיFelicia Montealegre 6 בפברואר 1922 – 16 ביוני 1978) הייתה שחקנית תיאטרון וטלוויזיה צ'יליאנית ילידת סן חוסה, קוסטה ריקה.
משנת 1951 ועד מותה, היא הייתה נשואה למלחין והמנצח האמריקאי ליאונרד ברנשטיין.
מונטאלגרה נולדה ב-6 בפברואר 1922 בסן חוסה, קוסטה ריקה לקלמנסיה מונטאלגרה קאראזו (סן חוזה, 1898-1963), ולרוי אלווד קון, בכיר בתעשיית הכרייה בארצות הברית שהוצב אז בקוסטה ריקה.
מונטלאגרה התחנכה בצ'ילה וגדלה כקתולית, ולאחר מכן התגיירה, כאשר נישאה ללאונרד ברנשטיין (סבה מצד אביה היה יהודי).
היא עברה לניו-יורק, שם למדה שיעורי פסנתר אצל בן ארצה הצ'יליאני קלאודיו אראו.
קולה של מונטאלגרה נשמע בשתי יצירות בניצוחו של ברנשטיין: הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", שהלחין והוצג בתיאטרון הטלוויזיה של קראפט וכן גרסה של "Le martyre de Saint Sébastien" של קלוד דביסי, בביצוע חלקי באנגלית.
מונטאלגרה הופיעה גם בכמה דרמות טלוויזיה, כולל עיבוד משנת 1950 של המחזה בית בובות מאת הנריק איבסן בתיאטרון הטלוויזיה של קראפט, בו גילמה את נורה.
הופעה נוספת בטלוויזיה כוללת את השידור הטלפוני של CBS משנת 1949 (חלק מהסדרה "Studio One") המבוססת על הרומן "בכבלי אנוש" מאת סומרסט מוהם, שבו גילמה מונטאלגרה את מילדרד לצד צ'רלטון הסטון בתור פיליפ קארי.
היא לא שיחקה עוד בסרטים עלילתיים, אבל שיחקה במחזה ב-1976 בברודוויי "רוצח מסכן".
מונטאלגרה הייתה בין המייסדות של הארגון אנטי-מלחמתי, נשים נגד המלחמה בווייטנאם, "עוד אמא למען השלום" בשנת 1967.
בשנת 1970 היא וברנשטיין אירחו ערב למען מפלגת הפנתרים השחורים.
במאמרו של טום וולף בניו יורק, שסיפר את אירועי הלילה ההוא בשם "Radical Chic: That Party at Lenny's", יוחד לה מקום מרכזי.
שנתיים לאחר מכן, היא גם הייתה אחת מכ־100 האנשים שנעצרו בהפגנה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון.
מונטאלגרה פגשה את המלחין-מנצח ליאונרד ברנשטיין ב-1946 במסיבה שערך אראו.
הם התארסו אך האירוסין הופסקו.
לאחר מכן הייתה לה מערכת יחסים של כמה שנים עם השחקן ריצ'רד הארט.
לאחר מותו של הארט היא נישאה לברנשטיין, בשנת 1951, איתו נולדו לה שלושה ילדים, ג'יימי, אלכסנדר ונינה.
מונטאלגרה נפטרה מסרטן הריאה באיסט המפטון, ניו יורק, בשנת 1978, בגיל 56.
פליסיטי אייס הייתה אוניית גל-נוע מתוצרת מספנות שין קורושימה ביפן שהושקה בשנת 2005 ותופעלה על ידי חברת .
בפברואר 2022 פרצה בה שרפה בעת הפלגה, כשמטענה כלל 3,965 מכוניות, וכעבור ימים אחדים טבעה.
אורך האונייה כ-200 מטר, רוחבה כ-32 מטר והשוקע שלה הוא 9.2 מטר.
היא מונעת במנוע דיזל מתוצרת מיצובישי.
מהירותה 22 קשר (41 קילומטר לשעה).
ב-10 בפברואר 2022 הפליגה האונייה מנמל אמדן שבצפון-מערב גרמניה בדרכה אל שברוד איילנד, כשעליה 3,965 מכוניות מתוצרת קבוצת פולקסווגן, בהן מתוצרת החברות הבנות אאודי, פורשה, למבורגיני ובנטלי, שמחירן הכולל הוא כחצי מיליארד אירו.
ב-16 בפברואר פרצה שרפה באזור המטען של האונייה, בעת שהפליגה באוקיינוס האטלנטי, לא הרחק מהאיים האזוריים.
מטען האונייה כלל מכוניות חשמליות המונעות בסוללות ליתיום-יון שיש קושי לכבותן.
תוך ימים אחדים עלה באש כל המטען שהיה על האונייה, והנזק נאמד ב-438 מיליון דולר.
ב-1 במרץ, במהלך ניסיון לגרור את האונייה לפורטוגל היא נקלעה לסערה, נטתה על צדה וטבעה.
פליפה גואמן פוֹמה דה איילה (בספרדית: Felipe Guaman Poma de Ayala; סביבות 1535 – אחרי 1616) היה אציל בן קצ'ואה שנודע ככרוניקן שהוקיע את היחס הרע לילידים של הרי האנדים על ידי הספרדים לאחר הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה.
כיום ידוע גואמן פומה בכרוניקה המאוירת שלו, "כרוניקה חדשה וממשלה טובה" (Nueva corónica y buen gobierno).
פליפה גומאן פומה דה איילה היה בן למשפחת אצולה של האינקה ממחוז לוקנאס (Lucanas) המרכזי בדרום פרו, הממוקם במחוז אייקוצ'ו של ימינו.
הוא דיבר באופן שוטף כמה דיאלקטים של קצ'ואה ואיימרה, וכנראה למד את השפה הספרדית בילדותו או כמתבגר.
הוא למד לקרוא ולכתוב בשפה, אף שלא השיג הבנה מושלמת בדקדוק הספרדי.
הוא תיאר את עצמו כ"בן שמונים" בכתב היד שלו משנת 1615, מה שהוביל רבים להסיק שהוא נולד בשנת 1535, לאחר הכיבוש הספרדי של פרו ב-1533. אולם נראה שהוא השתמש במספר "80" כמטאפורה לזקנה, ואזכורים רבים אחרים בטקסט שלו מצביעים על תאריך לידה אפשרי של 1550 או זמן קצר לאחר מכן.
המידע הידוע על חייו של גואמן פומה מגיע ממגוון מקורות כתובים.
סביר להניח שהוא נולד במחוז לוקנאס ובילה את רוב חייו בוואמנגה (Huamanga), מחוז מרכזי בפרו, או בסמוך לו.
משערים כי הפעם הראשונה בה עזב את עיר הולדתו הייתה כאשר שימש כמתורגמן בסיור הביקורת של כומר ספרדי בשם כריסטובל דה אלבורנוס (Cristóbal de Albornoz), שניסה לחסל את עבודת האלילים בעיירות הקצ'ואה הקטנות.
בסוף שנות השמונים עד תחילת שנות התשעים של המאה ה-16, הוא היה עוזרו של הנזיר מרטין דה מורואה (Martin de Murúa), איש דת ספרדי נוסף.
בשנת 1594 הוא הועסק על ידי השופט הספרדי של ואמנגה שהיה אחראי על זכויות קנין הקרקע.
אולם בסוף שנת 1600, הוחרם כל רכושו והוא גורש מוואמנגה, אירוע שהוביל למסעותיו ברחבי הארץ וככל הנראה לחיבור יצירת המופת שלו.
קומץ מסמכים מהמאה השש-עשרה מעידים שגואמן פומה שימש בשנות ה-60–70 של המאה ה-16 כמתרגם קצ'ואה של הנזיר קריסטובל דה אלבורנוס במסעו למיגור הכפירה המשיחית, המכונה , מהדוקטרינה הנוצרית של המאמינים המקומיים.
גואמן פומה הופיע כתובע בסדרת תביעות משפטיות מסוף שנות ה-90 של המאה ה-16, שבהן ניסה לקבל קרקע ותואר פוליטי בעמק צ'ואפס (Valle de Chupas) שלדעתו היו שלו בזכות המשפחה.
תביעות אלה התבררו בסופו של דבר כאסון עבורו; לא רק שהוא הפסיד בתביעות, אלא שבשנת 1600 נשלל מכל רכושו ונאלץ לגלות מהערים שבהן שלט פעם כאציל.
היצירה הגדולה של גואמן פומה הייתה ה-El primer nueva corónica [sic] y buen gobierno (הכרוניקה החדשה הראשונה והממשלה הטובה), מסמך בן 1,189 עמודים שנכתב ברובו בספרדית, עם חלקים בקצ'ואה.
הוא כתב את המילה כרוניקה כ-corónica במקום כ-Crónica, צורה של המילה שהייתה נפוצה בימי הביניים.
ספרו נותר הביקורת הממושכת ביותר על השלטון הקולוניאלי הספרדי שהופק על ידי נתין ילידי בכל התקופה הקולוניאלית.
הכרוניקה, שנכתבה בין השנים 1600 ו-1615 ופונה לפליפה השלישי, מלך ספרד, מתארת את עוולות השלטון הקולוניאלי וטוענת שהספרדים היו מתיישבים זרים בפרו.
"זו ארצנו", אמר, "כי אלוהים נתן לנו אותה." המלך מעולם לא קיבל את המסמך.
הכרוניקה יוצאת דופן במובנים רבים.
ראשית, יש בו שילוב מבריק של כתיבה וציורים בקווים עדינים (398 עמודים של הספר מורכבים מהרישומים המפורסמים של גואמן פומה על עמוד שלם).
העבודה כוללת גם את "מפת העולם של ממלכת האינדים" (Mapa Mundi de Reino de las Indias), ייצוג קרטוגרפי של אימפריית האינקה שצויר בסגנון מפה מונדי המקובל על יצרני מפות אירופאים מימי הביניים, שהציב את קוסקו, בירת פרו, במרכז העולם.
שנית, כתב היד מבטא את השקפתו של אציל פרובינציאלי על הכיבוש, בעוד שרוב הביטויים האחרים הקיימים של דעות ילידים מהתקופה הקולוניאלית מגיעים מהאצולה של קוסקו, הבירה העתיקה של האינקה.
שלישית, המחבר מרבה להשתמש במילים ובביטויים של קצ'ואה ביצירה הספרדית בעיקרה, שסיפקה חומר לחוקרים ללמוד עוד על קצ'ואה.
גואמן פומה הציע כיוון חדש לממשל של פרו: "ממשלה טובה" שתלמד ממבנים חברתיים וכלכליים של האינקה, טכנולוגיה אירופית ותאולוגיה נוצרית, המותאמים לצרכים המעשיים של עמי האנדים.
הוא כותב שממשלות ילידים התייחסו לנתיניהן הרבה יותר טוב מהספרדים ומתחנן בפני המלך פיליפה למנות אינדיאנים לתפקידים סמכותיים.
אף על פי שהוא דוחה את השלטון הספרדי, הוא לא דוחה את המלך הספרדי.
במהלך אותה תקופה, המלכים נתפסו בדרך כלל כצאצאים של אלוהים, וגואמן פומה, בהיותו קתולי אדוק, חלק כבוד רב למלך הספרדי.
בכתיבתו, הוא לא רק רוצה להציע שינויים בחברה, אלא גם להציג עוולות כפי שהוא הבין אותן לידיעת המלך, שכנציג האל בוודאי לא היה מאפשר להן להתרחש אילו ידע.
כתב היד המקורי של הכרוניקה נשמר בספרייה המלכותית הדנית לפחות מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-17, אם כי הוא הגיע לידיעת הציבור רק בשנת 1908, כאשר התגלה על ידי החוקר הגרמני ריכארד פיטשמן (Richard Pietschmann).
לאחר פרויקטים רבים של פקסימיליה שהופסקו, הופקה מהדורת פקסימיליה שעברה ריטוש כבד בפריז ב-1936, על ידי .
בשנת 1980, תמלול של הספר, המבוסס על ניתוח של כתב היד ולא על הפקסימיליה משנת 1936, פורסם על ידי ג'ון מורה ורולנה אדורנו (עם תרומות של חורחה אוריוסטה) בשם "פליפה גומאן פומה דה איילה, כרוניקה חדשה וממשל טוב" (Felipe Guaman Poma de Ayala, Nueva crónica y buen gobierno).
פקסימיליה דיגיטלית באיכות גבוהה של כתב היד המקורי פורסמה באינטרנט בשנת 2001 על ידי הספרייה המלכותית הדנית, עם רולנה אדורנו כעורכת אקדמית.
הנזיר מרטין דה מורואה וגואמן פומה
חוקרים מהמאה העשרים העלו לעיתים קרובות השערות שיש קשר כלשהו בין הכרוניקה של גואמן פומה לבין "ההיסטוריה הכללית של פרו" (Historia general del Piru) של הנזיר (1616), בהנחה שגואמן פומה שימש כמודיע או שותף למורואה.
ב-1967 השווה קונדארקו מוראלס (Condarco Morales) את הטקסטים והגיע למסקנה שגואמן פומה השתתף בספר שכתב מורואה.
קשר ישיר בין גואמן פומה ומורואה אושר בשנים 2007–2008 על ידי פרויקט ב.
החוקרים העיקריים של הפרויקט כללו את חואן דה אוסיו, תומאס קאמינס וברברה אנדרסון, בשיתוף פעולה של רולנה אדורנו ואיבן בוסרופ.
לאחר השוואה בין שני כתבי היד הקיימים של "ההיסטוריה הכללית של פרו" (האחד בבעלות Getty והשני של אספן פרטי באירלנד), הוכיחו חוקרים אלה שהכרוניקה של מורואה כוללת איורים מאת גואמן פומה.
הם הגיעו למסקנה שגואמן פומה היה אחד מצוות של סופרים ואמנים שעבדו עבור מורואה.
בעוד שהפרויקט של מורואה החל מתישהו בשנות ה-80 של המאה ה-16, גואמן פומה היה מעורב רק כמאייר ורק מעט לפני 1600. ובכל זאת, תרומתו להיסטוריה הכללית של פרו משמעותית מאוד.
ממצאים אלה היו הבסיס לתערוכה וסימפוזיון במרכז גטי באוקטובר 2008.
גואמן פומה תוקף במיוחד את מורואה בכרוניקה שלו, כולל תיאור כיצד הנזיר מכה ובועט באישה ילידית שישבה ליד נול.
תמונה זו נקראת "הנזיר מרטין דה מורואה ממסדר הבתולה מריה הברוכה של החסד מתעלל בבני הקהילה שלו ולוקח את הצדק לידיו." לדברי רולנה אדורנו, "...כאשר הפך לסופר, לאחר שנת 1600, היה [גואמן פומה] ביקורתי מאוד על יצירה של מורואה שהוא אייר זמן קצר קודם לכן.
גואמן פומה הרגיש דחף לכתוב את הדיווח שלו בניגוד למה שהוא הבין שהיא הפרספקטיבה המצומצמת של מורואה, בה הוא נתקל ב[כתב היד המקורי של "ההיסטוריה של פרו"].
גואמן פומה כתב על ההיסטוריה של הרי האנדים עד לתקופה שקדמה לאינקה.
הוא גם הרחיב סקר ארוך וביקורתי מאוד על החברה הקולוניאלית, ייחודי בין כתבי יד אחרים של התקופה.
הטווח האמנותי של גואמן פומה, שהוצג בכמעט 400 רישומיו, התבסס על הניסיון שצבר במהלך העבודה עם מורואה, אך הוא גם התפתח לכיוונים חדשים.
הוא חשף נטייה פולמוסית וסאטירית חזקה שהוא כיוון נגד התעללויות קולוניאליות.
"אף על פי שהעדויות מצביעות על כך שהם עבדו באופן עצמאי לאחר 1600, לא ניתן להפריד את המאמצים של מורואה וגואמן פומה, והכישרונות שלהם, בנפרד וביחד, הניבו שלוש עדויות בולטות לאינטראקציה בין סופר מיסיונר לסופר אמן יליד בתחילת התקופה הקולוניאלית בפרו.
פירוש השם גואמן הוא "בז" או "Aguila" בתרגום לעברית וספרדית בהתאמה.
בזמנו, לבז הייתה משמעות של ייצוג של "קיום עליון".
אנשים שכונו עם התואר "בז" זכו להערכה הגבוהה ביותר בתרבות האינקה ובתרבויות שקדמו לה באזור.
פירוש השם פוֹמה הוא "פוּמה" בקצ'ואה.
בכתיבתו הוא חתם עם שמו בקצ'ואה בין שמו הספרדי פליפה, כפי שנטבל, לבין שם המשפחה של קונקיסטאדור ספרדי הקשור להיסטוריה המשפחתית שלו, לואיס אבלוס דה איילה (Luis Ávalos de Ayala).
גומאן פומה כותב בספרו על הסמליות של כל שמותיו.
נראה היה שהוא מחשיב את צורת שמו כהצהרה שזהותו כבן לעם הקצ'ואה נותרה לב שמו, אף שהוא מוקף בשמות ספרדיים.
פליסיו מנדש ז'ואאו מילסון (בפורטוגזית: Felício Mendes João Milson; נולד ב-12 באוקטובר 1999 בלואנדה שבאנגולה) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת אנגולה.
מילסון גדל במחלקות הנוער של ריאל סמבילה, ליישואש ומאריטימו.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של מאריטימו.
ב-10 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–1 לפורטו במסגרת המחזור ה-26 בליגת העל הפורטוגלית לעונת .
בסך הכול ערך 28 הופעות ליגה והבקיע שער אחד במשך תקופתו במאריטימו.
ב-12 בפברואר 2022 חתם בניז'ני נובגורוד מליגת העל הרוסית.
ב-26 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אורל במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2021/2022. הוא ערך שבע הופעות ליגה בעונה זו.
ב-8 ביולי 2023 חתם במכבי תל אביב מליגת העל.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 על מ.ס אשדוד במסגרת המחזור ה-1, ואף כבש שער ובישל באותו משחק.
בסוף השנה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-26 ביולי 2024 חתם לארבע שנים בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-13 באוקטובר 2020 ערך מילסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בניצחון 0–3 על נבחרת מוזמביק במשחק ידידות.
השחקן הזר של העונה בליגת העל מטעם אתר ONE וארגון שחקניות ושחקני הכדורגל: 2023/2024
פֶלִיסִיאֶן רוֹפְּס היה אמן בלגי המזוהה עם סימבוליזם, דקדנס ו-fin de siècle הפריזאי.
הוא היה צייר, מאייר, קריקטוריסט ויוצר הדפסים פורה וחדשני, במיוחד בדפוס שקע (תצריב ואקווטינטה).
אף על פי שלא היה מוכר היטב לציבור הרחב, רופס זכה לכבוד רב על ידי עמיתיו והיה מפורסם ומבוקש מאוד כמאייר על ידי המו"לים, הסופרים והמשוררים של זמנו.
הוא אייר דפי שער והכין איורים ליצירות של ז'ול ברבה ד'אורביי, שארל בודלר, שארל דה קוסטר, תאופיל גוטייה, ז'וריס-קרל הויסמנס, סטפאן מלארמה, ז'וזפן פלדאן, פול ורלן, וולטר ורבים אחרים.
ידוע כיום בזכות ההדפסים והרישומים שלו הממחישים ספרות ארוטית ותורת הנסתר של התקופה, הוא גם הכין ציורי שמן כולל נופים, נופי ים וציורי ז'אנר מזדמנים.
רופס מוכר כחלוץ הקומיקס הבלגי.
רופס נולד ב-7 ביולי 1833 בנאמור שבבלגיה, בנם היחיד של סופי מוביל וניקולה רופס.
משפחת רופס הייתה משפחה בורגנית אמידה, עושרם הגיע מייצור טקסטיל.
פליסיאן התחנך בביתו על ידי מורים פרטיים עד גיל עשר; ואז ב-1843, הוא נרשם לבית ספר ישועי מקומי לחמש השנים הבאות.
יכולתו לדקלם קטעים ארוכים מהביבליה בלטינית מעידה הן על השכלה טובה והן על האינטליגנציה שלו, אם כי גם בהיותו תלמיד בית ספר מדווח שהוא "החל לתת לפנטזיה לשלוט בחשיבתו" וקיבל תלונות על "תשוקתו לייצר קריקטורות חסרות עכבות של מוריו".
ניקולה רופס נפטר בשנת 1849. לאחר כמה חילוקי דעות בין רופס לאימו על כיוון השכלתו העתידית, הושגה פשרה, וביוני 1849 הוא נרשם לבית הספר התיכון "אתנה" בנאמור ובמקביל למד באקדמיה לאמנויות יפות שם.
ב-1851 רופס עבר לבריסל והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת בריסל.
עם זאת, בהגיע שנת 1853, הוא למד באקדמיה דה סן-לוק, שם למד רישום ופיתח את כישוריו כשרטט שעבד ממודלים חיים, פגש אחרים כמו , קונסטנטין מונייר ו, ולקח חלק במִילְיֶה הבוהמי המקומי.
בתקופה זו החל לתרום קריקטורות, קומיקס וליתוגרפיות סאטיריות למגזינים של סטודנטים, בפרט "לה קרוקודיל", שהביאו לו מוניטין מסוים.
בשנת 1856 התקדם רופס, יחד עם ויקטור האלאו (Victor Hallaux, שם עט Victor de la Hesbaye) ושארל דה קוסטר ממגזיני סטודנטים להקמת כתב עת משלהם, "אוילנשפיגל" (Uylenspiegel), סקירה סאטירית אמנותית וספרותית שבועית לה תרם ליתוגרפיה אחת או שתיים בכל גיליון, יותר מ-180 בסך הכל, מה שקידם את המוניטין שלו.
קריירה מוקדמת בבלגיה ונישואים (1857–1870)
ביוני 1857 נשא רופס לאישה את שרלוט פולה דה פאבו, בתו של שופט עשיר ובעלים של טירת תוזה (Château de Thozée) באזור הכפרי ליד העיירה בבלגיה.
במשך השנים הראשונות בתוזה, רופס נהנה מחיים נוחים של ג'נטלמנים כפריים, רודף תשוקות לציור, בוטניקה, ואפילו הקים מועדון חתירה ב-1862, המועדון המלכותי הימי של סמברה ומז.
הוא כתב הרבה על חותנו במכתביו.
רופס ויתר על תפקידו הניהולי ב"אוילנשפיגל", אך המשיך לתרום קריקטורות ואיורים עד 1862. הוא החל להכין תצריבים והפיק ליתוגרפיות פוליטיות, קריקטורות וקומיקס מדי פעם למגזינים, ודפי שער ואיורים לספרים.
הוא אייר מספר מספריו של דה קוסטר כולל Légendes Flamandes ("אגדות פלמיות"; 1858), Contes Brabançons ("סיפורי ברבאנסון"; 1861) ו-La Légende d'Uylenspiegel ("אגדת אוילנשפיגל"; 1867).
ביתו הפך למקום מפגש של אמנים, סופרים, מו"לים וחברים.
Société Libre des Beaux-Arts (החברה החופשית לאמנויות יפות) בבריסל נוסדה בשנת 1868 ורופס שימש כסגן נשיא במשך כמה שנים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, נסע רופס רבות וחילק את זמנו בין טירת תוזה, נאמור, בריסל ופריז מדי שנה; עם שהות הולכת ומתארכת בפריז במרכז עולם האמנות והספרות, ותוך שהות הולכת ופוחתת בטירת תוזה ובנאמור עם אשתו ומשפחתו ככל שחלף העשור.
בודלר כתב את המחווה הבאה לרופס:
השתמש בכל רהיטותך..../ לומר כמה אני אוהב / את מר רופס המוזר הזה / שאולי לא יהיה פרס ראשון ברומא / אבל שהכישרון שלו גדול / כמו הפירמידות של חאופס.
רופס יצר את דף השער ל-Les Épaves ("ההריסות") של בודלר ולמבחר שירים מתוך Les Fleurs du mal (פרחי הרוע) שצונזרו בצרפת, ולכן פורסמו בבלגיה.
רופס פגש לראשונה את המוציא לאור של בודלר, בשנת 1862 ולאחר מכן הוצג בפני שארל בודלר לקראת סוף חייו של המשורר.
התפתחה ידידות ובודלר ביקר את משפחת רופס בטירת תוזה בהזדמנויות רבות והם נסעו יחד בהזדמנות אחת לפחות.
במכתב (25 באוגוסט 1886) שדן בכתיבתו של בודלר, כתב רופס: .
במכתב לאדואר מאנה (11 במאי 1865) כתב בודלר, "רופס הוא האמן האמיתי היחיד (במובן שבו אני, ואולי אני לבדי, מבין את המילה אמן), שמצאתי בבלגיה".
עד 1866 היו הן בודלר והן פולה-מלאסי בבלגיה, בגלות עצמית בהתחמקות מנושים.
בודלר הצהיר כי רופס ופולה-מלאסי היו האנשים היחידים ש"האירו את העצב [שלו] בבלגיה".
היה זה בזמן ביקור בנאמור, במרץ 1866, שהתגלו הסימפטומים הראשונים של בודלר של אפאזיה ו ("רִפְיוֹן פֶּלֶג").
רופס הזמין את בודלר ופולה-מלאסי לבקר בעיר הולדתו, שם בודלר ראה והעריץ את כנסיית סן-לופ הבארוקית בנאמור, וכינה אותה "יצירת המופת של יצירות מופת ישועיות".
והצהיר שחלונות הוויטראז'ים האירו את הפנים כמו " נוראה ומענגת".
בודלר התמוטט על הרצפה בזמן שהם התפעלו מהגילוף על תאי הווידוי שם.
בודלר מעולם לא החלים לחלוטין ומת באוגוסט 1867 בגיל 46.
בודלר הותיר על רופס רושם שנמשך עד סוף ימיו.
הקשר שלו עם בודלר והאיורים שלו לשירתו עזרו להגביר את הנראות של יצירתו ולזכות בהערצה של אמנים וסופרים רבים אחרים, כולל תאופיל גוטייה, סטפאן מלארמה, ז'ול ברבה ד'אורביי, ז'וזפן פלדאן, פייר פובי דה שאבאן, גוסטב מורו ו.
עד שנת 1870 רכש רופס חברים רבים והתגורר בפריז רוב השנה והשתקע בלב פריז הספרותית והתנועות הסימבוליות והדקדנטיות.
בהסתמך על המסה "הצייר של החיים המודרניים" של בודלר, הוא "טיפח את האווירה של גנדרן".
פליקס פנאון היה עתיד לכתוב עליו "רופס: מושח את עצמו בסומק, צובע את שיערו ולובש חולצה אדומה כדם: נראה, או לפחות כך הוא מקווה, כמו שטן סרקסטי".
החודשים הארוכים בפריז הרחק מאשתו, ופרשיות האהבים מחוץ לנישואים שלא הוסתרו (מתואר על ידי הביוגרף שלו פטריק בדה כ"בוז הרשלני שלו לערכי המשפחה הבורגנית").
גבה מחיר מנישואיו של רופס בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. אשתו שרלוט כתבה לו במכתב: "הרומן הנתעב האחרון שלך, השמיני מאז שהכרתי אותך והתחתנו, היה הדרך שלך להעניש אחרים, הרגת אותי!
מכיוון שאתה לא רוצה לראות אותי יותר וביקשת ממני לא לכתוב לך יותר, אני רוצה שהמילה האחרונה שלי אליך תהיה מילת סליחה".
אחת ממאהבותיו - אליס רנו, האישה שאליה התייחסה אשתו של רופס במכתבה - נרצחה על ידי בעלה הקנאי כמה שנים לאחר מכן, ורופס היה מעורב בשערורייה כאשר מכתבי האהבה האינטימיים שלו אליה הוקראו בקול רם במשפט בעלה.
אף על פי שהם מעולם לא התגרשו, עד 1875 פליסיאן ושרלוט נפרדו לצמיתות ופריז הייתה עתידה להיות ביתו למשך שארית חייו.
עם זאת, רחוק מלהיות מיואש, הוא שגשג בקרב האמנים והמשוררים הפריזאים והמוניטין הביקורתי שלו גדל.
ברבע האחרון של המאה ה-19 היה ביקוש גדול מתמיד לאיוריו מהמוציאים לאור והסופרים של חיל החלוץ הספרותי.
רופס היה פורה מה שתורגם להצלחה כלכלית, והתגאה ב-1877 כי "הוא היה המאייר בעל השכר הטוב ביותר בצרפת".
הוא נסע רבות ברחבי אירופה, החל מערי הבירה ומרכזי האמנות, ועד דיג סלמון בנורווגיה ובשוודיה, מסעות בלב הונגריה, כמו גם בספרד ובצפון אפריקה.
רופס הציג תכופות בסלונים השונים בפריז, שם הציבור היה מוקסם ומזועזע מאמנותו ומחייו האישיים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 פיתח רופס היכרות עם מאדאם דילוק (Duluc) ושתי בנותיה הצעירות, אורלי ולאונטין דילוק (בנות 14 ו-17 בהתאמה באותה תקופה).
כמה שנים לאחר מכן, זמן לא רב לפני הניתוק מאשתו, הוא החל במנאז' א-טרואה עם האחיות, כנראה בהסכמת אימם.
היו לו ילדים עם שתיהן, אם כי ילד אחד נפטר בגיל צעיר; השנייה, קלייר, בתה של לאונטין דילוק, ילידת 1871, עתידה להתחתן עם הסופר הבלגי .
האחיות דילוק ניהלו את "מזון דילוק" (Maison Duluc), בית אופנה מצליח בפריז, שרופס עיצב עבורו לוגואים וסיפק פרסומות.
השלושה נסעו יחד לארצות הברית ולקנדה בשתי הזדמנויות כדי להציג את האופנה שלהם.
לפחות אחת מהאחיות שימשה דוגמנית מדי פעם, ודוגמה אחת הייתה הדמות המאוירת ב"סונטת הדוקטור" של ז'ורז' קמוסה (הסונטות של הרופא; 1884).
השלושה חיו יחד למעלה מ-25 שנה עד מותו של רופס.
בסופו של דבר הם התיישבו בלה דמי-לון, בית שרכש, על נהר הסן בקורביל-אסון, דרומית לפריז, שם המשיך רופס לממש את תשוקתו לבוטניקה ופיתח זנים חדשים של ורדים בשנים מאוחרות יותר.
אורלי ולאונטין שילבו לעיתים קרובות את שמותיהם, וחתמו כ"אורלאון" (Auréléon) במכתביהם ובהתכתבויות שלהם עם רופס.
רופס הוזמן להצטרף ל- או Les Vingt, קבוצה של אמנים בלגים שהוקמה ב-1883, אשר ערכה תערוכות וקונצרטים שנתיים בארמון האמנויות היפות ובמוזיאון לאמנות מודרנית של בריסל.
מייסדי ה-Les Vingt כללו בין היתר את ג'יימס אנסור, תאו ואן ריסלברגה ו, ולימים הצטרפו אליהם אנה בוש, יאן טורופ, אודילון רדון ופול סיניאק.
כוונתם הייתה להגן על "מקוריות אמיתית" ולספק מקום "בו אנשים חופשיים, לא רק למעשה אלא מעל הכל במחשבה".
במשך 10 שנים קידמה Les Vingt את יצירתם של אמנים ומלחינים מתקדמים באותה תקופה, כולל רבים מהאימפרסיוניסטים, הפוסט-אימפרסיוניסטים, הפוינטיליסטים והסימבוליסטים.
המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה אירח בערבי שלישי שיחות על אמנות וספרות דיונים על אמנות וספרות בביתו ברחוב 87 Rue de Rome בפריז.
שיחות אלו הפכו למקום עלייה לרגל בו השתתפו עשרות סופרים ואמנים של אותה תקופה כולל רופס, פול גוגן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אדואר מאנה, אדוורד מונק, אודילון רדון, פול ורלן ואמיל זולה.
הוא שמר על הקשרים הספרותיים שלו עד סוף ימיו, ובשנת 1896 פרסם כתב העת הספרותי "" כרך מחווה במהדורה מיוחדת שהוקדש בלעדית לרופס שבו רבים מהסופרים והאמנים הבולטים כמו פייר פובי דה שאבאן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אוקטב מירבו, ז'וזפן פלדאן וחוסה-מריה דה הרדיה שיבחו והללו את עבודתו.
פליסיאן רופס היה בונה חופשי וחבר ב-.
עקב תאונה עם "ביכלוראט האשלגן" בשנת 1892, רופס כמעט איבד את ראייתו אך בסופו של דבר הוא החלים.
כשהמצב הבריאותי שלו מידרדר לאט ומצפה לאתגרים משפטיים מצד אשתו הפרודה שרלוט, בנו פול ומחותנו, שופט בבלגיה, הוא ערך צוואה ביולי 1896 והותיר הכל לאחיות דילוק.
הוא בילה זמן מה בדרום צרפת עם האקלים המתון יותר בהוראת רופא, אבל זה הקל על בריאותו רק במעט.
עם הזמן, אכן התעוררו בעיות משפטיות והאחיות דילוק ערערו בהצלחה על ניסיונותיו של פול לסלק את אביו מהשגחתן, אך הסדרי פשרה נעשו בנושאים אחרים.
רופס מת ב-23 באוגוסט 1898 בביתו, ולצדו אורלי ולאונטין דילוק, בתו קלייר וכמה חברים קרובים.
כאשר הודיעו על מותו הקרוב, נסע פול מבלגיה, אך הגיע מאוחר מדי לראות את אביו בחיים.
רופס נקבר באסון, אך גופתו הועברה למתחם הקבורה המשפחתי בנאמור, בלגיה שמונה שנים מאוחר יותר.
בשנה שלאחר מכן, הוא זכה לאחר מותו באות לגיון הכבוד.
כיום ישנו מוזיאון, Musée Félicien Rops ("מוזיאון פליסיאן רופס"), בעיר הולדתו נאמור, בלגיה, הכולל כ-3,000 תחריטים ו-500 רישומים וציורים.
רופס היה גם כותב מכתבים מוכשר ופורה.
בהתייחסו לרופס, אמר אדגר דגה לאדואר מאנה "האדם הזה כותב אפילו יותר טוב ממה שהוא חורט [...].
אם אי פעם יפרסמו את התכתובות שלו, אני ארשם לאלף עותקים של תעמולה".
במוזיאון פליסיאן רופס תועדו והוסיפו לאינדקס למעלה מ-4,000 מכתבים, למעלה ממחציתם זמינים כעת באינטרנט.
התכתבויותיו משמשות כמסמכים והתייחסויות חשובות, לא רק עבור רופס ויצירתו, אלא עבור האמנים הרבים, הסופרים, המוציאים לאור ואנשי תרבות בולטים אחרים של סוף המאה ה-19 באירופה.
הביוגרפים של בודלר שאבו מידע בהרחבה ממכתביו של רופס.
היסטוריונים של האמנות אינם מחשיבים את רופס כדמות חשובה של האמנות של סוף המאה ה-19, אפילו בקרב הסימבוליסטים, ובכל זאת אף סקירה ראויה של הסימבוליזם אינה יכולה להתעלם ממנו.
חלק ממבקריו פוסלים אותו כמאייר/פורנוגרף של רומנים מהמאה ה-19, אבל אחרים מסתכלים מעבר לארוטיקה וכותבים עליו באופן אוהד ומכבד.
הוא נחשב כאמן הבלגי הגדול ביותר בתקופתו על ידי בודלר (מבקר אמנות משפיע וגם משורר).
ז'אן-לוק דאבאל דיבר על "ההתפרצות המדהימה של הסימבוליזם שבעקבות פליסיאן רופס ובהשפעת גוסטב מורו, אפיינה את הציור הבלגי בתחילת המאה".
לדברי אדית הופמן, האופי ה"ארוטי או למען האמת, הפורנוגרפי" של חלק גדול מעבודותיו של רופס "נובע לפחות בחלקו מהמשיכה שהייתה לנושאים אלה לאמן קרתני שמעולם לא שכח את רשמיו הראשונים מפריז".
בניגוד ל"אמן הקרתני" של הופמן, אוקטב מירבו כתב "צייר, סופר, פילוסוף, מלומד, רופס היה כל זה".
פליסיאן רופס היה אמן פורה ורב-תכליתי.
בנוסף ליצירות אמנות יפות המתארות נושאי ז'אנר, טבע דומם, נופים, חיי לילה דקדנטיים, ארוטיקה ויצירות סימבוליסטיות אייקוניות כמו פורנוקרטס, הוא הפיק מאות קומיקסים, קריקטורות, איורי ספרים ואפילו פרסומת מדי פעם.
הסגנון שלו יכול לנדוד מריאליזם, לסימבוליזם, ולעיתים אף לגעת ברומנטיות ובאימפרסיוניזם.
הדימויים שלו יכולים להיות פסטורליים (למשל "הסלעים של הגראנד מאלדה") או עירוניים (למשל "מאורת המלחים"); ביקורות חברתיות ופוליטיות הן אוהדות (למשל "שביתה", "הפחם") והן ארסיות (למשל "סדר שולט בוורשה"); תיעודיים (למשל "ראש זיילנדי") או פנטסטיים (למשל "הספרן"); ונעים בין פואטי ומטאפורי (למשל "הליירה") לריאליזם חריף (למשל "שותה האבסינת").
שלושה תצריבים המתארים בעלי חיים ממחישים תצוגה רחבה של גישות בסגנונות, טכניקות ומשמעויות נלוות בסיסיות .
"נפרד" או "גמישות קופית" משתמש בטכניקת בקיעה פתאומית ומשוננת כדי להעביר צביון נסתר פרימיטיבי, פסיכו-מיני, המקדים את האקספרסיוניזם בתחילת המאה ה-20.
בין אם צייר נושאי ז'אנר או חיי לילה פריזאיים דקדנטיים, רופס הפיק דימויים ריאליסטיים לאורך חייו האמנותיים והם מהווים חלק משמעותי מיצירתו.
היבט זה של יצירתו נדחק לעיתים קרובות לשוליים או מתעלמים ממנו על ידי מחברים שעסוקים בדימויים הארוטיים והשטניים שלו (מתוך התלהבות או מתוך שלילה).
רופס נמשך לנושאים ז'אנריים לאורך חייו כשהוא ממשיך את המסורת הארוכה והעשירה של ציור ז'אנר ריאליסטי צרפתי-פלמי (למשל, האחים , אדריאן ברואר), אך גם מראה מודעות לבני זמנו כמו אונורה דומייה, ז'אן-פרנסואה מילה וגוסטב קורבה ומושפע מהם.
אף על פי שהם מיוצגים בכמה אמצעים, הם מופיעים לרוב ברישומים ובתצריבים שלו.
האנשים הכפריים והעובדים בחבל הוולוני של בלגיה היו נושאים תכופים, טופלו בדרך כלל בצורה פשוטה ואוהדת, כמו "במטבח של פונדק האמנים, באנסרמה".
הקשישים מופיעים שוב ושוב ביצירות כמו "קייט הקשישה".
רופס גם צייר וחרט לעיתים קרובות אנשים שנתקל בהם במסעותיו, שהיו לבושים בלבוש ותלבושות אתניות ואזוריות, לרוב בסגנון דוקומנטרי למדי.
שתי דוגמאות כוללות "פסנתרן שייקר" ו"ראש זיילנדי": אחרות הן "לה דלקרליאן" (La Dalécarlienne, 1874), "לה מוז'יק" (Le Moujick, 1874) ו"בפוסטה" (1879).
רופס כתב פעם שהיה לו "הרצון לתאר את הסצנות והדמויות של המאה ה-19 שנראים לי כל כך מרתקים ומסקרנים".
ויצירות כמו "מאורת המלחים", "שירו של כרוב" ו-"שותה האבסינת" יכולים להיחשב כיצירות של ריאליזם בדיוק כפי שניתן לראות בהן כיצירות של .
בלייקלי, "המחקר על רופס מקבע באופן לא פרופורציונלי את ההיבטים הארוטיים של האמנות שלו, ומסווג אותו באופן מצמצם כשונא נשים פרוורטי במקום לחקור את המורכבות של מערכות היחסים שלו עם נשים והעמדות שלו לגביהן".
ציורי השמן של רופס מגוונים בנושא ובסגנון.
הם כוללים ציורי טבע דומם, סצנות רחוב כמו "הכניסה לנשף", "המוות בנשף" הסימבוליסטי ונופים רבים.
הוא צייר נופים לאורך הקריירה שלו, לעיתים קרובות על בדי קנבס קטנים שנעשו בשטח.
דוגמאות כמו "הסלעים של הגראנד מאלדה" ו"שלג בתוזה" צוירו בסביבת עיר הולדתו נאמור, באזור ולוניה בדרום בלגיה.
ניתן לזהות את ההשפעות של ז'אן-בטיסט קאמי קורו, גוסטב קורבה ואסכולת ברביזון ברבים מהנופים שלו.