tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוקס נולד בבנברידג' שבמחוז דאון בצפון אירלנד.
שיחק בתפקיד ג'ורג', הנהג של ג'ים האקר, בסדרה הקומית "כן, אדוני השר", ובתפקיד המפקח מריוט בסדרה "Partners in Crime" משנת 1983, עיבוד לסיפורים קצרים של אגאתה כריסטי אודות טומי וטאפנס.
עוד שיחק קוקס בסדרה "טרי וג'ון", ובשלושה פרקים בסדרה "Harbour Lights".
בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" הופיע קוקס בתפקיד קאלי בסיפור "The Dominators" משנת 1968, ובתפקיד מר הנדרסון בפרק "The Eleventh Hour" משנת 2010.
ארתור פיליפ היה קצין הצי המלכותי הבריטי ומושל ניו סאות' ויילס הראשון, שהוביל את ההתיישבות הבריטית באוסטרליה.
הוא הקים את מושבת העונשין הבריטית שמאוחר יותר הפכה לעיר סידני.
לאחר ניסיון רב בים, הוביל פיליפ את הצי הראשון לאוסטרליה כמושל המיועד להתיישבות האוסטרלית בניו סאות' ויילס.
בינואר 1788 הוא בחר את המיקום שלה במפרץ ג'קסון, המקיף את נמל סידני.
פיליפ היה מושל שהרחיק ראות ועד מהרה הוא הבין שניו סאות' ויילס הזדקקה למנהל אזרחי ולמערכת לשחרור הנדונים לגלות.
אך תוכניתו להביא סוחרים מיומנים נדחתה והוא ניצב בפני בעיות קשות של מחסור בכוח אדם, במשמעת ובאספקה.
הגעת הצי השני והצי השלישי הטילה לחצים חדשים על המשאבים המקומיים המצומצמים, אך עד אשר הפליג פיליפ בדצמבר 1792 בחזרה למולדתו, התעצבה כבר דמותה של המושבה, עם מערכת רשמית להענקת קרקעות, מערכת חקלאית שיטתית ומערכת אספקת מים.
ב-1805 פרש פיליפ מהשירות, אך המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס ולקדם את ענייני המושבה.
ארתור פיליפ נולד בלונדון כבן הצעיר מבין שני ילדיהם של ג'ייקוב פיליפ ואליזבת בריץ'.
אביו היה מורה לשפות מפרנקפורט ששירת גם הוא בצי המלכותי כימאי ראשי (Able seaman) וכעוזר כלכל.
אמו הייתה אלמנתו של הימאי ג'ון הרברט, ששירת בג'מייקה על סיפון אה"מ טרטר ונפטר ממחלה ב-1732. בעת לידתו של ארתור פיליפ, התקיימה המשפחה בצניעות והתגוררה בשכירות ליד רחוב צ'יפסייד שבסיטי של לונדון.
על שנות ילדותו הראשונות של פיליפ לא שרד מידע.
אביו ג'ייקוב נפטר ב-1739, ולאחר מכן נקלעה המשפחה ככל הנראה לזמנים קשים.
ב-22 ביוני 1751 הוא התקבל לבית הספר של בית החולים של גריניץ',שהיה בית ספר לבניהם של ימאים עניים.
בלימודיו בבית הספר הוא התמקד בלימודי ספרות, חשבון ומיומנויות בימאות, כולל קרטוגרפיה.
פיליפ היה תלמיד מוכשר ולעיתים פרפקציוניסט.
מנהל בית הספר, הכומר פרנסיס סווינדן, תיאר אותו כ"צנוע, הוגן, וענייני עד הפרטים הקטנים בכל משימה שלקח על עצמו".
פיליפ נשאר בבית הספר גריניץ' במשך שנתיים וחצי, משך זמן שהיה ארוך יותר באופן יחסי בהשוואה לתקופת הלימודים של שנה של התלמיד הממוצע במוסד.
בסוף שנת 1753 הוא הוחתם על חוזה כמתלמד על סיפון הספינה פורצ'ן (Fortune), ספינת ציד לווייתנים במשקל של 210 טונות בפיקודו של ויליאם רידהד.
ב-1 בדצמבר הוא עזב את בית הספר ובילה את החורף על סיפון הפורצ'ן בהמתנה לתחילת עונת ציד הלווייתנים של 1754.
את הקיץ של 1754 בילה פיליפ בציד לווייתנים ליד סבאלברד שבים ברנץ.
כמתלמד, כללו תחומי האחריות שלו הסרת השומן מגופות הלווייתנים ואריזתו בחביות.
המזון היה בצמצום, ושלושים חברי צוות הפורצ'ן ניזונו מביצי ציפורים, חזרת הגינה והיכן שהתאפשר, מבשר אייל הצפון.
ב-20 ביולי אותה שנה שבה הספינה לאנגליה.
לאנשי צוות ציד הלווייתנים שולם שכרם והם הוחלפו ב-12 מלחים ליציאה למסע חורף אל הים התיכון.
כמתלמד נותר פיליפ בספינה והשתתף במסע סחר לברצלונה ולליבורנו, לשם נשאה הספינה מלח בישול וצימוקים, ושבה דרך רוטרדם עם מטען של דגנים והדרים.
הספינה עגנה באנגליה באפריל 1755 והפליגה מיד לסאבאלברד לעונה נוספת של ציד לווייתנים.
פיליפ היה עדיין חבר בצוות הספינה, אך פרש מההתלמדות ב-27 ביולי.
ב-16 באוקטובר הוא התגייס לצי המלכותי והוצב כימאי על סיפון אה"מ "בקינגהאם" , ספינה שהייתה מחומשת ב-68 תותחים.
בעת שירותו על הבאקינגהאם הוא השתתף בקרבות מלחמת שבע השנים, כולל בקרב מינורקה .
ב-1762 הוא עבר לשרת על סיפון אה"מ "סטירלינג קאסל" ועל שירותו הפעיל בקרב הוואנה הוא קודם לדרגת לוטננט.
המלחמה הסתיימה ב-1763 ופיליפ שב לבריטניה.
ביולי אותה שנה הוא נשא לאישה את מרגרט דניסון, אלמנה שהייתה מבוגרת ממנו ב-16 שנים, עברה ללינדהרסט שבהמפשייר, והקימה שם חווה.
נישואי הזוג לא היו מאושרים, והם נפרדו ב-1769 כאשר פיליפ שב לצי.
בשנה שלאחר מכן הוא הוצב כלוטננט משנה על סיפון אה"מ אגמונט , אוניית קו חדשה שחומשה ב-74 תותחים.
ב-1774 הצטרף פיליפ לצי הפורטוגזי כקצין בדרגת קפטן, ושירת במלחמתה של פורטוגל נגד ספרד.
בעת שירותו בצי הפורטוגזי, פיקד פיליפ על פריגטה בשם "נוסה סניורה דו פילאר".
על ספינה זו הוא הוביל כוח צבאי מריו דה ז'ניירו אל קולוניה דל סקרמנטו דרך ריו דה לה פלטה (מול בואנוס איירס) כדי לשחרר את חיל המצב שם.
במסע זה הועברה גם קבוצה של נידונים שהוצבו כדי לבצע עבודות בקולוניה.
במהלך סערה שבה נתקלה הספינה במסעה, סייעו הנידונים בעבודות הספינה, ובהגיעם לקולוניה המליץ פיליפ שהם יתוגמלו על הצלת הספינה בהפחתת עונשיהם.
גרסה מסולפת של סיפור זה מצאה את דרכה לעיתונות האנגלית כאשר ב-1786 מונה פיליפ להוביל את המסע לאוסטרליה.
פיליפ היה בעל תפקיד מרכזי בלכידתה של הספינה הספרדית "סן אגוסטין" ב-19 באפריל 1777. הסן אגוסטין הוכנסה לשירות בצי הפורטוגזי בשם "סנטו אגושטינו", ופיליפ הוצב כמפקדה.
על הפעולה הזאת דווח בעיתונות האנגלית:
ב-1778 הייתה בריטניה שוב במלחמה, ופיליפ נקרא לשירות פעיל.
ב-1779 הוא קיבל את הצבת הפיקוד הראשונה שלו על אה"מ "בסיליסק" (HMS Basilisk).
ב-30 בנובמבר 1781 הוא קודם לדרגת פוסט קפטן וקיבל את הפיקוד על אה"מ "אירופה" .
ביולי 1782 בוצעו חילופי גברי בממשלת בריטניה, ותומאס טאונסנד, היה למזכיר הפנים והמזכיר לענייני אמריקה.
הוא קיבל על עצמו את האחריות לארגון משלחת נגד אמריקה הספרדית.
טאונסנד נועץ בפיליפ בנוגע לארגון המשלחת.
תוכניתו של פיליפ הייתה שפלגה של שלוש אוניות קו ופריגטה אחת תבצע פשיטה על בואנוס איירס ועל מונטווידאו, ולאחר מכן תמשיך לחופי צ'ילה, פרו ומקסיקו כדי לבזוז אותם, ובסופו של דבר תחצה את האוקיינוס השקט ותחבור לפלגת הודו המזרחית של הצי המלכותי כדי לתקוף את מנילה.
הכוח יצא לדרכו ב-16 בינואר 1783 בפיקודו של קומודור רוברט קינגסמיל.
לפיליפ ניתן הפיקוד על אה"מ "אירופה" שהייתה מחומשת ב-64 תותחים.
זמן קצר לאחר יציאת הכוח לדרך הושגה הפסקת אש בין בריטניה לבין ספרד.
על כך נודע לפיליפ באפריל כאשר הוא עצר לתיקונים בריו דה ז'ניירו.
משם הוא כתב לטאונסנד ב-25 באפריל, והביע בפניו את אכזבתו מסיום המלחמה ומכך שנלקחה ממנו ההזדמנות לתהילה.
לאחר שובו לאנגליה דרך הודו באפריל 1784 נותר פיליפ בקשרים הדוקים עם טאונסנד, שאז כבר היה הלורד סידני, ועם תת-מזכיר הפנים, איוון נפין.
מאוקטובר 1784 ועד ספטמבר 1786 היה פיליפ כפוף לנפין, שהיה אחראי על השירותים החשאיים הקשורים לצרפת ולספרד, וביצוע פעולות ריגול אודות מאגרי הנשק הימי של הצרפתים בטולון ובנמלים נוספים.
היה אז חשש שעד מהרה תמצא בריטניה במצב מלחמה עם המעצמות הללו כתוצאה מהמהפכה הבטאווית בהולנד.
באותה תקופה, דחפו ונשיא החברה המלכותית, ג'וזף בנקס, ליישובה של המושבה הבריטית בניו סאות' ויילס.
קיומה של מושבה בריטית שם היה אמור לסייע לצי הבריטי כבסיס על התקפות על הנחלות הספרדיות בצ'ילה ובפרו, כפי שציינו עמיתיו של בנקס, ג'ון מאטרה, קפטן סר ג'ורג' יאנג וסר ג'ון קול, בהצעות שכתבו בנושא.
ממשלת בריטניה קיבלה החלטה ליישב את השטח שכיום מהווה את אוסטרליה ובאוגוסט 1786 נוסדה מושבת מפרץ בוטני.
הלורד סידני, כמזכיר הפנים, היה השר האחראי לעניין, ובספטמבר הוא מינה את פיליפ כקומודור הצי שיעביר נידונים לגירוש וחיילים שהיו אמורים להיות המתיישבים במפרץ בוטני.
מושבה משנית הייתה אמורה לקום באי נורפוק, על פי המלצתו של סר ג'ון קול, כדי לנצל את היתרונות של האיים בהם גדלו הפשתן הניו זילנדי ועצים.
באוקטובר 1786 מונה פיליפ על ידי הלורד סידני, כמפקד הספינה אה"מ "סיריוס" וכמושל המיועד של ניו סאות' ויילס.
פיליפ נתקל בקשיים רבים בהרכבת הצי שהיה אמור לצאת למסע של שמונה חודשים לאוסטרליה.
כל הצרכים שמושבה חדשה הייתה אמורה להזדקק להם היה אמור להלקח, שכן לפיליפ לא היה מושג של ממש מה הם יימצאו בהגיעם לשם.
התקציב להצטיידות המשלחת היה מצומצם.
הצעתו שאנשים בעלי ניסיון בחקלאות, בנייה ומלאכה ייכללו במשלחת נדחתה.
רוב 772 הנידונים לגירוש (מתוכם 732 שרדו את המסע) היו מורשעים בעבירות גניבה קלות משכונות העוני של לונדון.
לפיליפ התלווה כוח של חיל הנחתים המלכותי וקצינים נוספים שנועדו לנהל את המושבה.
ב-13 במאי 1787 הפליגו 11 הספינות של הצי הראשון לאוסטרליה מפורטסמות'.
בין ה-6 באוגוסט וה-4 בספטמבר עצרו הספינות בריו דה ז'ניירו להצטיידות.
ספינת הדגל של הצי, אה"מ ספליי הגיעה למפרץ בוטני והקימה שם מחנה ב-18 בינואר 1788. עד מהרה החליט פיליפ שמיקומה של המושבה, שנבחר על פי הצעתו של ג'וזף בנקס, שהתלווה לג'יימס קוק ב-1770, לא מתאים בשל אדמתו הדלה, בשל אפשרויות העגינה הבלתי בטוחות שלו ובשל המחסור בו במקור מים אמין.
לאחר כמה סיורים בשטח החליט פיליפ להמשיך לפורט ג'קסון וב-26 בינואר נחתו הנחתים והנידונים במפרצון סידני, שפיליפ קרא לו על שמו של הלורד סידני.
יום זה מצוין עד היום כחג הלאומי של אוסטרליה, יום אוסטרליה.
ב-15 בפברואר, לאחר נחיתת הצי הראשון והקמת היישוב פורט ג'קסון, שלח פיליפ את לוטננט פיליפ גידלי קינג עם שמונה אנשים חופשיים ומספר נידונים להקים את המושבה הבריטית השנייה באוקיינוס השקט באי נורפוק.
אחת הסיבות לכך הייתה החשש לאבד את האיים לצרפת וכן להשיג מקור מזון חלופי למושבה הראשית.
ימיה הראשונים של מושבת ניו סאות' ויילס התאפיינו באי-סדרים ובקשיים.
בשל האספקה המוגבלת, גידול מזון היה פעולה הכרחית, אך הקרקע סביב ליישוב הייתה דלה, האקלים היה בלתי מוכר, ומעל הכל, למעטים מבין הנידונים היה ידע כלשהו בחקלאות.
במשך תקופה ארוכה ניצבה המושבה בפני רעב מוחלט.
הנחתים, שהמשמעת בקרבם הייתה לעיתים קרובות ברמה נמוכה, לא היו מעוניינים להשליט משמעת בקרב הנידונים.
לפיכך היה על פיליפ למנות משגיחים מקרב הנידונים עצמם כדי שיפקחו על עבודתם של האחרים.
היה זה השלב הראשון בתהליך שחרורם של הנידונים שהמשיך ברפורמות של לכלן מקווארי לאחר 1811.
פיליפ גם הראה בדרכים אחרות שהוא הכיר בעובדה שניו סאות' ויילס לא תוכל להתנהל בפשטות כמו מחנה מאסר.
הלורד סידני, שלעיתים קרובות נמתחה ביקורת על חוסר יכולתו האינטלקטואלית, קיבל החלטה יסודית אחת בנוגע למושבה שהשפיעה עליה לטובה כבר מן ההתחלה.
במקום להקימה כמחנה צבאי, הוא הקים אותה כמושבה עם מנהל אזרחי, עם בתי משפט.
שניים מהנידונים, הנרי וסוזנה קייבל, ביקשו לתבוע את דאנקן סינקלייר, מפקד הספינה "אלכסנדר" , על גניבת חפציהם במהלך המסע.
לאסירים בבריטניה לא הוענקה כלל הזכות להגיש תביעות משפטיות, וסינקלייר טען שהוא לא יכול להיתבע על ידם.
על אף זאת, בית המשפט קיבל את התביעה והורה לסינקלייר לפצות את בני הזוג קייבל על אובדן רכושם.
בהמשך, לאחר שהלורד סידני מינה אותו כמושל ניו סאות' ויילס, ניסח פיליפ מזכר מפורט על תוכניותיו למושבה החדשה.
באחת הפסקאות של המזכר הוא כתב: "חוקי הארץ הזאת [אנגליה] יונהגו כמובן בניו סאות' ויילס, ואת אחד מהם הייתי רוצה להכניס לתוקף מרגע שכוחותיו של הוד מלכותו ישתלטו על הארץ: שלא תהייה שום עבדות בארץ החופשית, וכתוצאה מכך לא יהיו עבדים".
אף על פי כן, פיליפ האמין במשמעת חמורה.
מלקות ותליות היו עניין שבשגרה, אם כי פיליפ נהג לחנון רבים מהנידונים למוות.
פיליפ גם אימץ מדיניות כלפי אנשי עם האאורה האבוריג'נים שחיו סביב למיימי מפרץ סידני.
הוא הורה שהיחס אליהם יהיה טוב, ושכל מי שיהרוג את אחד מהאבוריג'ינים ייתלה.
הוא התיידד עם אחד מאנשי האאורה בשם בנלונג , ומאוחר יותר הוא לקח אותו עמו לאנגליה.
על חוף מנלי אירע מקרה של אי-הבנה ופיליפ נפגע מחץ בכתפו, אך הוא הורה לאנשיו לא להגיב.
הוא נקט בכמה צעדים לרכישת אמונם של אנשי האאורה, אף על פי שהם המשיכו להיות מודאגים מנוכחותם של המתיישבים.
עד מהרה גרמו מחלות מידבקות, כמו אבעבועות שחורות שנישאו על ידי המתיישבים הלבנים ומחלות מידבקות אחרות, גרמו למקרי מוות רבים בקרב האאורה.
הבעיה העיקרית של פיליפ הייתה הקצינים שלו, ששאפו לקבל שטחי אדמה נרחבים, שאותם לא היה פיליפ מוסמך להעניק.
בשל מגפת צפדינה נאלץ פיליפ לשלוח באוקטובר 1788 את ה"סיריוס" לקייפטאון כדי להביא אספקה, ובינתיים הונהג קיצוב במזון, כשעל מקרי גניבת מזון הוטלו עונשי מוות.
ביומנו הוא כתב: " תנאי החיים חייבים להשתפר, אחרת אנשי לא יעבדו כה קשה, לפיכך הגעתי למסקנה שאני חייב להעסיק רופאים כדי לרפא את הנידונים".
פיליפ עמד על כך שלא יתבצע שום מעשה נקם על המקרה בו פגע בו חץ על ידי האבוריג'ינים שלא גרם למותו.
בדצמבר 1790 נפצע הנידון ג'ון מקנטייר פצעי מוות באופן פתאומי במהלך מסע ציד על ידי אבוריג'ינים לא מוכרים ללא שום התגרות.
על ערש מותו נשבע מקנטייר שהוא לא עולל לאבוריג'ינים כל רע, אך קצין הנחתים ווטקין טנץ' היה חשדן בנוגע לטענה זו.
טנץ' נשלח בראש משימת תגמול אך לא איתר אף אחד מהאבורג'ינים התוקפים.
זמן קצר לאחר מכן, מתוך תסכול על העומס שבניהול המושבה, ובשל בריאותו הרופפת, התפטר פיליפ מתפקידו כמושל.
באותה עת המצב במושבה התייצב.
אוכלוסייתה, שמנתה כ-2,000 איש, שוכנה באופן ראוי, ופעילות חקלאית לגידול מזון טרי כבר התקיימה.
פיליפ הקצה לאחד הנידונים, גיימס רוס, חלקת אדמה ברוז היל (כיום פאראמטה), כדי להקים שם חווה ראויה, וכאשר רוס הצליח בכך, הוא קיבל את הקצאת הקרקע הראשונה במושבה.
במרץ 1790 נהרסה הספינה "סיריוס" במושבת האי נורפוק, ובכך נמנעה מפיליפ אספקה חיונית.
ביוני הגיע הצי השני עם מאות נידונים נוספים, שרובם היו חולים מדי כדי לעבוד.
בדצמבר היה פיליפ מוכן לעזוב את המושבה ולשוב לאנגליה, אך באופן כללי המושבה כבר נשכחה בלונדון והוא לא קיבל שום הוראות, והוא נאלץ להמשיך בתפקידו.
ב-1791 הוא יעץ שהממשלה תשלח שתי שיירות של ספינות עם נידונים בשנה עם אספקה מתאימה.
אך ביולי, כאשר הגיע הצי השלישי, עם 2,000 נידונים נוספים, נוצר שוב מחסור במזון והוא נאלץ לשלוח את הספינות "אטלנטיק" ו"קולקטה" להבאת אספקה.
ב-1792 הייתה המושבה כבר מבוססת, אף על פי שסידני הייתה גיבוב בלתי מתוכנן של בקתות עץ ואוהלים.
תעשיית ציד לווייתנים התבססה, ספינות סוחר פקדו את סידני, ונידונים שסיימו לרצות את עונשם פנו לעיסוק בחקלאות.
וקצינים נוספים החלו לייבא כבשים להפקת צמר.
עדיין חסרו במושבה חקלאים מיומנים, בעלי מלאכה וסוחרים והנידונים המשיכו לעבוד מעט ככל יכולתם, אף על פי שהם עבדו בעיקר כדי לגדל את מזונם.
בסוף השנה, פיליפ, שבריאותו התרופפה עוד יותר, סיים את כהונתו כמושל והפליג לאנגליה על סיפון הספינה "אטלנטיק".
הוא לקח עמו דוגמאות רבות של צמחים ובעלי חיים.
הוא גם לקח עמו את בנלונג ואת ידידו ימראוואן , צעיר אבוריג'יני נוסף, שלא כמו בנלונג, נכנע למזג האוויר ולמחלות באנגליה ונפטר לפני שעלה בידו לשוב למולדתו.
בעת עזיבתו של פיליפ מנתה אוכלוסיית ניו סאות' ויילס 4,221 תושבים, מתוכם 3,099 היו נידונים.
שנותיה הראשונות של המושבה היו שנים של מאבק וקשיים, אך הגרוע מכל כבר היה מאחוריה, ותקופת רעב כבר לא התרחשו.
פיליפ הגיע ללונדון במאי 1793. הוא הגיש את התפטרותו באופן רשמי וניתנה לו גמלה של 500 ליש"ט בשנה.
ב-1792 נפטרה מרגרט, רעייתו של פיליפ.
ב-1794 הוא נישא בשנית לאיזבלה וייטהד, ויחד עמה הוא חי במשך זמן מה בבאת'.
אט אט השתפר מצב בריאותו, וב-1796 הוא שב לים ומילא סדרה של תפקידי פיקוד במלחמות הנפוליאוניות.
בינואר 1799 הוא קודם לדרגת סגן אדמירל.
ב-1805, בגיל 67, הוא פרש מהצי בדרגת אדמירל הדגל הכחול ובילה את רוב שנותיו האחרונות בבאת'.
הוא המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס וקידם את ענייניה של המושבה בחוגי הממשל.
ארתור פיליפ נפטר בבאת' ב-31 באוגוסט 1814 ונטמן בכנסיית סנט ניקולאס שבבאת'האמפטון.
קברו נשכח במשך שנים רבות והתגלה מחדש רק ב-1897 ושוקם.
מדי שנה נערך טקס לזכרו בעיר הולדתו על ידי "האגודה הבריטית-אוסטרלית" .
ב-2007 העלה עורך הדין ואיש האקדמיה ג'פרי רוברטסון טענה לכאורה ששרידיו של פיליפ לא טמונים בכנסיית סנט ניקולאס והם אבדו: "קפטן ארתור פיליפ לא נמצא היכן שניצבת מצבתו: ככל הנראה הוא קבור במקום אחר מחוץ לכנסייה, הוא ככל הנראה אבד.
הוא לא במקום שבו האוסטרלים מאמינים שבו הוא נטמן".
מקומות רבים באוסטרליה נקראו על שמו של פיליפ.
על אלה נמנים פורט פיליפ והאי פיליפ שבוויקטוריה, האי פיליפ השוכן 6 ק"מ מדרום לאי נורפוק, רחוב פיליפ שבסידני, מחוז הבחירה הפדרלי פיליפ שבניו סאות' ויילס שהתקיים בשנים 1949–1993, הפרבר פיליפ שבבירה קנברה, מגדל המושל פיליפ שבסידני, ורחובות, פארקים ובתי ספר רבים, כולל בית ספר תיכון בפאראמטה.
אנדרטה לזכרו של פיליפ נחנכה ב-1937 במנזר באת'.
אנדרטה נוספת נחנכה ב-1932 בכנסיית סנט מילדרד שבלונדון.
כנסייה זו נהרסה בבליץ ב-1940, אך החלקים העיקריים של האנדרטה שוקמו והוצבו ב-1968 ברחוב ווטלינג, ליד קתדרלת סנט פול.
פרוטומה ואנדרטה נוספות ניצבות בתוך כנסיית סנט מרי לה בו הסמוכה.
דיוקן של ארתור, פרי יצירתו של פרנסיס ויטלי, מוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
פסל שלו ניצב בגנים הבוטניים המלכותיים שבסידני.
הביוגרף האוסטרלי פרסיבל סירל, כתב על פיליפ במילון לביוגרפיה אוסטרלית:
אנדרטה דומה נחנכה על ידי מושלת ניו סאות' ויילס, מארי באשיר, בכנסיית סנט ג'יימס שבסידני ב-31 באוגוסט 2014.
ארתור פיטגר היה צייר, מבקר אמנות, מחזאי ומשורר גרמני.
ארתור פיטגר היה אחד מעשרת ילדיו של פטר דידריך פיטגר ( 1804-1865).
רשם בדוכסות אולדנבורג וירש תואר אצולה שהוענק לסבו היינריך פיטגר וצאצאיו הגברים בעקבות פעולתו בשדה הקרב במלחמת שבע השנים.
אשתו של פטר הייתה קלרה מריה קרוליין פלייט ( 1815-1891), שאמה, קרוליין (סבתו של ארתור), בתו של רוזנת מהולשטיין והתחתנה עם יועץ מלכותי פרנץ פלייט בשנת 1800. בזמן נישואיה לאביו של ארתור, קלרה מריה קרוליין הייתה אלמנה עם שתי בנות.
ארתור פיטגר גדל בדלמנהורסט, בבית שהיה גם פונדק ותפקד כנקודת ביניים להחלפת סוסים וחילופי דואר / מכס בין אולדנבורג לברמן.
אחיו הצעיר אמיל פיטגר היה עורך ראשי של ה"ווזר-צייטונג" בברמן במשך שנים רבות.
ארתור פיטגר למד בבית הספר היסודי בדלמנהורסט ולאחר מכן בגימנסיה באולדנבורג, שם התגורר בביתו של באוראט אוטו לאסיוס (1797–1888).
הוא נסע לאנטוורפן בשנת 1861 ואז לפריז.
בין השנים 1863 ל־1865 הוא שהה ברומא, בתמיכת מלגה מהדוכס הגדול של אולדנבורג.
לאחר מכן בילה את השנים הבאות לסירוגין בווינה ובברלין לפני שעבר לברמן בשנת 1869.
פיטגר נודע בזכות עבודות הדקורציה הגדולות שלו, שבוצעו בעיקר בברמן.
הוא קישט את הכנסייה בשתי תמונות: "הבן האבוד" ו"השומרוני הרחום ".
בהשפעת מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870, הוא הפיק את יצירות האמנות "התעוררותו של ברברוסה", שנדדה בגרמניה והגדילה את המוניטין שלו עוד יותר.
בין השנים 1883–1884 צייר ציורי קיר גדולים בהמבורג.
לאחר מכן שב לברמן שם צייר ציורי קיר של נימפות באולם הקיסרי בבניין הדואר האימפריאלי החדש.
במקור צייר בסגנון קורנליוס, ומאוחר יותר השתמש בצבע באופן מודרני יותר, בדומה להנס מקארט (1840–1884).
ארתור פיטגר זכה במדליית זהב על ציורו "איקרוס" כשהוצג בתערוכה העולמית בשיקגו 1892-1893
פיטגר היה ידוע גם בכתיבתו.
מחזותיו, אדלברט פון ברמן (אולדנבורג 1873).
Die Hexe ("המכשפה", אולדנבורג, 1878), "מחסדי האל", אולדנבורג, 1884. הוצגו לעיתים קרובות.
הוא כתב גם על אלברכט דירר, יוהאן קפלר ומיכלאנג'לו.
יצירותיו החשובות ביותר של פיטגר הן אוספי השירה "אנשים מטיילים (מהדורה 2, אולדנבורג, 1883) ולילות חורף ( אולדנבורג, 1880).
הוא תרגם לגרמנית (1886) יצירות של לורד ביירון, וכתב על ההיסטוריה של האנדרטאות והאמנות של ברמן 1877.
פיטגר נחשב לאדם חשוב באמנות בברמן בסביבותיה ב־1900. לביקורות האמנותיות שלו, שפורסמו בעיתונות, הייתה השפעה מתמשכת על הטעם האמנותי.
הוא היה יו"ר אגודת האמנים ושמר על התפיסה השמרנית באמנות.
הוא מתח ביקורת חריפה על אמנים שעקבו אחר אופנות שהיו מודרניות באותה תקופה, כולל הציירים הצרפתים המודרניים.
עם זאת, ביקורתו לא הצליחה למנוע פריצת דרך של האמנות המודרנית בצפון גרמניה.
ארתור פטרי (במקור עד 1899 פצאואר-Patzauer, בהונגרית: Petri Artúr; מאד, 18 בדצמבר 1873 – נאג'קאלו, 14 בנובמבר 1918 או לפני כן) היה עיתונאי, משורר יהודי-הונגרי.
ארתור פטרי נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר היין יאקאב פצאואר ושל ארנה אנגל.
הוא סיים את בית הספר התיכון בקושיצה, בבודפשט ובדברצן.
בשנת 1892 עבר את בחינות הבגרות באקדמיה למסחר בדברצן.
בין השנים 1894–1897 עבד בקושיצה במגזין Abauj-Košice וב-Košice Hírlap.
בין השנים 1897–1900 עבד כמנהל אגף ב"חברת הביטוח הכללית ההונגרית".
הוא שירת בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחר כך נפטר בבית החולים הציבורי בנאג'קאלו בגלל מחלתו משדה הקרב.
מאמריו ומסותיו פורסמו בדברצן, ב"עיתון דרום הונגריה", ב"שופר של סגד", בלוגוז' ב-Südungarn, ב-Karansebeser Zeitung.
בשנים 1903 ו-1904 פורסמו שיריו ב"עיתון של גיור" (Győri Ujság) ב"מדיאר סו" (Magyar Szó) וב"מדיאר סלון" (Magyar Szalon).
ארתור קוארטלי היה צייר אמריקאי, הידוע בנופי הים שלו.
קוארטלי נולד בפריז והתגורר בה עד גיל שתים עשרה ואז משפחתו עברה לארצות הברית.
הוא למד ציור אצל אביו פרדריק ויליאם קוארטלי, שהיה ליתוגרף אנגלי.
אביו דרש מהנער הצעיר שני רישומים בשבוע.
בגיל 17 ארתור למד לצייר שלטים בבולטימור.
בשנת 1852 עזבו קוארטלי ומשפחתו את פריז לעיר ניו יורק ובשנת 1862 הקימו חברה לעיצוב בבולטימור.
חברת אממרט וקוארטלי נחשבה לחברה הטובה ביותר בעיר בתחומה.
עם זאת, קוארטלי הצעיר החל לצייר נופי ים ימיים של מפרץ צ'ספיק, והשקיע יותר ויותר זמן במשימת הציור הימי.
הוא ערך תערוכה מצליחה של ציורים ימיים בסטודיו של נורבל בבולטימור.
החוקרת אליזבת ג'ונס ציינה כי עבודתו של קוארטלי חושפת היכרות עם המסורת הימית ההולנדית בקומפוזיציה ובטיפול באור ובצבע.
כדי להמשיך בציוריו ברצינות רבה יותר, עבר קוארטלי לעיר ניו יורק בשנת 1875. ניו יורק באותה תקופה הפכה למרכז ראשי עבור ציירים בולטים.
שם צייר נופי ים של מפרץ לונג איילנד, נמל ניו יורק, האי המפשייר בניו המפשייר ומפרץ ברוד איילנד.
בתקופה זו אסכולת נהר ההדסון הלכה ודעכה, כך שקבוצות ציירים אחרות התגבשו, ביניהן קבוצת הטילרים (אנ' ) שקורטלי היה חבר מייסד שלהם.
הטילרים הייתה קבוצת אמנים וסופרים, שכללה את וינסלו הומר, ויליאם מריט צ'ייס ואוגוסטוס סנט גאודנס.
הם נפגשו לעיתים קרובות כדי להחליף רעיונות ולקשט אריחי קרמיקה לקידום עבודותיהם.
הם גם ערכו נסיעות לציור, כמו "העלייה לרגל 1878 למזרח לונג איילנד" על ידי קוארטלי ואחרים.
באותה נסיעה קוארטלי צייר נוף ימי וגם אריח צבוע כחול של ילדה על החוף.
בשנת 1876 נבחר קוארטלי לאקדמיה הלאומית.
הבולטות של קוארטלי במהלך חייו מומחשת בהכללתו כאחד מ -68 הציירים בפרסום "ציירים אמריקאים 1880".
ארתור פרנק מת'יוס היה צייר טונליסט אמריקאי, ממייסדי התנועה לאמנויות ואומנויות באמריקה.
הוא ואשתו לוצ'יה קלינהאנס מת'יוס השפיעו משמעותית על התפתחות האמנות הקליפורנית בסוף המאה ה -19 ובתחילת המאה העשרים.
מת'יוס נולד במרקסן, ויסקונסין, והתגורר שם עד גיל שש.
אביו, יוליוס מת'יוס, היה אדריכל והעביר את המשפחה לסן פרנסיסקו בשנת 1866. ארתור ואחיו ולטר ואדגר, מת'יוס למדו אדריכלות מאביו.
לאחר מכן המשיך ולמד ציור בבית הספר לעיצוב בקליפורניה שם הושפע מוירג'יל מייסי ויליאמס.
בסן פרנסיסקו עבד גם כמעצב ומאייר בליתוגרפיה.
הוא למד אמנות בפריז באקדמיה ז'וליאן בין השנים 1885–1889, שם הושפע מהקלאסיקה האקדמית של מוריו גוסטב בולאנג'ה וז'ול לפבר, מהטונליות של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, והסמליות של פייר פובי דה שאבאן.
עם שובו מפריז לימד מתיוס שיעורים בליגת הסטודנטים לאמנות בסן פרנסיסקו ובבית הספר לעיצוב בקליפורניה.
הוא הפך למנהל האחרון בשנת 1890, וב־1894 התחתן עם לוסיה קלינהאנס, אחת מתלמידותיו לאמנות.
אף שהוא ספג מדי פעם ביקורת על גישתו האוטוקרטית להוראה, שהתבססה על הפרדיגמה הצרפתית באסכולת ברביזון.
הוא תמך נמרצות בנוכחותן של סטודנטיות בבית הספר לעיצוב.
הוא המשיך ללמד שם עד זמן קצר לאחר רעידת האדמה הגדולה בסן פרנסיסקו בשנת 1906.
בעקבות רעידת האדמה, הוא ואשתו לוצ'יה שיתפו פעולה עם היזם ג'ון זייל לפתיחת חנות רהיטים בסן פרנסיסקו.
שם יכול היה להביע את כישוריו המשולבים כאומן, מעצב וצייר.
מת'יוס וזייל פרסמו את כתב העת "פילופוליס ", שקידם את האסתטיקה של אמנות והמלאכה בבנייה המחודשת של העיר.
בין ציורי הקיר הרבים שלו הייתה סדרה בת 12 פאנלים בבניין הקפיטול של המדינה בסקרמנטו.
עבודות מרכזיות אחרות כללו ציורי קיר בספרייה הציבורית באוקלנד, ספריית מכון המכניקה, הספרייה הרפואית ליין בקמפוס בית הספר לרפואה באוניברסיטת סטנפורד בסן פרנסיסקו, לשכות בית המשפט העליון ועוד.
מת'יוס היה אמן רב גוני: ציורי שמן, צבעי מים, פסטל, גואש ופרסקו.
הוא ולוצ'יה עיצבו תוכניות מפורטות לעיצוב פנים במה שנודע בשם הסגנון הדקורטיבי של קליפורניה.
הם יצרו מגוון של רהיטים, קופסאות, מסגרות לתמונות מגולפות וצבועות וחפצי נוי רבים אחרים, ואפילו חלונות ויטראז' גדולים.
הוא נפטר בביתו בסן פרנסיסקו בשנת 1945.
ארתור פטנאם היה פסל אמריקאי שהתפרסם בזכות פסלי הארד שלו של חיות בר.
כמה מיצירות האמנות שלו הן אנדרטאות ציבוריות.
הוא היה דמות ידועה במהלך חייו בקליפורניה והיה אחראי ליצירות פיסול גדולות הניצבות בסן פרנסיסקו ובסן דייגו.
היה לו אח גדול, ג'ורג', יליד ניו אורלינס, ואחות צעירה יותר, קלרה אליזבת, ילידת מיסיסיפי.
אביהם, אורמל הינקלי פטנאם (1841–1880), היה מהנדס אזרחי מורמונט ושירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
אורמל פטנאם היה עובד חברת רכבות, והמשפחה עברה דירה לעיתים קרובות במהלך שנותיו הראשונות של ארתור.
בסופו של דבר התיישבו בנברסקה.
פטנאם נהנה לצייר בעלי חיים ולפסל אותם בחימר בתקופה זו.
הוא חווה תאונה קשה בילדותו, נפל מעץ וסבל מפגיעת ראש.
בסן פרנסיסקו לקח שיעורי ציור של ג'ולי היינמן בליגת הסטודנטים לאמנות מקומית, והתמחות קצרה אצל הפסל רופרט שמיד.
בשנת 1899 נישא פטנאם לאשתו הראשונה, גרייס צ'ואטה סטורי, בסקרמנטו, קליפורניה ועבר תחילה לברקלי, ולאחר מכן בשנת 1900 לסן פרנסיסקו.
פטנאם קיבל את העבודה הגדולה הראשונה שלו מהעיתונאי, א.וו סקריפס (1854–1926), ליצירת חמש דמויות מונומנטליות מההיסטוריה והמדע בקליפורניה.
בסן פרנסיסקו התיידד פטנאם עם האמן ומעצב הזכוכית הצבעונית ברוס פורטר (1865–1943) והצייר הטונאליסטי גוטרדו פיאצוני (1872–1945).
חברויות אלה יסייעו להתפתחותו של פטנאם.
הוא שיתף סטודיו עם הפסל ארל קאמינגס (1876–1936), ופיאצוני בשכונה בה התגוררו עוד מספר אמנים ואנשי בוהמה, חלקם סופרים כמו ג'ק לונדון (1876–1916) וג'ורג' סטרלינג שביקרו בסטודיו של הפסל.
פטנאם עבד עם ציירים כמו מיינארד דיקסון (1875–1946), מתאו סנדונה (1881–1964) וחבייר מרטינז (1869–1943), שכולם עזבו את איגוד האמנות בסן פרנסיסקו והקימו את אגודת האמנים בקליפורניה עם פיאצוני ופטנאם.
קבוצת האמנים שפרשה, ארגנה תערוכה אחת שהתקיימה בסטודיו של צ'ארלס פיטר נילסון בשנת 1902.
בשנת 1905 הוא נסע לרומא ולאחר מכן לפריז, שם הציג שישה פסלים בסלון פריז, ואוגוסט רודן שיבח אותו כ"אמן".
בשנת 1910 מכר את פסל ה"יגואר" שלו למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בעיות נוירולוגיות שהחלו בשנת 1909 הובילו לניתוח להסרת גידול במוחו בשנת 1911. כתוצאה מהניתוח, נפגעו תפקודו ויכולותיו.
הוא התגרש מאשתו וב-1917 התחתן עם מריון פירסון.
בשנת 1921 עזב את ארצות הברית ועבר לאירופה, שם שהה עד מותו ב-27 במאי 1930 בצרפת.
עבודותיו הוצגו במקומות שונים בארצות הברית, והוא זכה בכמה פרסים בתערוכות בניו-יורק, פנסילבניה ועוד.
ארתור מנדונסה קברל (בפורטוגזית: Arthur Mendonça Cabral; נולד ב-25 באפריל 1998 בקמפינה גרנדה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בוטפוגו.
קברל הצטרף אל מחלקות הנוער של סיארה בשנת 2014. ב-22 ביולי 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על טופי במסגרת הגביע הברזילאי לעונת .
במשחק זה הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון.
באוקטובר 2015 הושאל קברל למחלקת הנוער של פלמיירס.
לאחר תקופת ההשאלה חזר קברל לסיארה, ושיחק בקבוצת המועדון עד גיל 20, עד שלקראת עונת קודם לסגל הבוגר של המועדון באופן רשמי.
במהלך עונת בליגה הברזילאית השנייה ערך קברל 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים, וסייע לקבוצתו להעפיל לליגת העל הברזילאית.
בסך הכל ערך קברל 48 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-30 בנובמבר 2018 חתם קברל בפלמיירס מליגת העל הברזילאית.
הוא ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון, והבקיע שער אחד.
בזל מליגת העל השווייצרית למשך עונה אחת.
במשך תקופת ההשאלה הוא ערך 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע 14 שערים.
בזל על החתמתו של קברל באופן קבוע.
בעונת הוא ערך 33 הופעות ליגה והבקיע 18 שערים, וסיים כסגן מלך השערים של הליגה, עם אותה כמות שערים, אך כמות נמוכה יותר של בישולים.
ב-29 בינואר 2022 חתם קברל בפיורנטינה.
ב-26 בפברואר כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לססואולו.
ארתור פנר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הרביעי של רוד איילנד מ-1790 ועד מותו ב-1805. כהונתו בת 15 השנים (5,641 ימים) היא השביעית באורכה בהיסטוריה של ארצות הברית שלאחר החוקה.
פנר היה מנהיג בולט של מפלגת המדינה האנטי-פדרליסטית.
בסביבות 1764 פנר היה ממקימי אוניברסיטת בראון.
פנר נולד ב-1745 למשפחה בולטת בפרובידנס, רוד איילנד, האחד עשר מתוך שנים עשר ילדים.
במהלך המהפכה האמריקאית שירת פנר כסגן בגדוד היצ'קוק במהלך המצור על בוסטון שבשנת 1775. לפני שנבחר למושל, עבד פנר כפקיד בית המשפט לתביעות נפוצות.
הוא כיהן כמושל רוד איילנד מ-1790 עד מותו ב-1805. במהלך כהונתו רוד איילנד הייתה למדינה האחרונה מבין שלוש עשרה המושבות שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-29 במאי 1790.
מבין האירועים הבולטים שהתרחשו בעת כהונתו ניתן למנות את:
ביקור ג'ורג' וושינגטון ברוד איילנד (אוגוסט 1790)
הקמתו מחדש של גשר וויבוסט (1792)
תחילת פעילותה של תעלת בלקסטון (פברואר 1796)
ביקור הנשיא ג'ון אדמס בפרובידנס (1797)
הזוג היו חברים בכנסייה הבפטיסטית הראשונה באמריקה בפרובידנס.
לזוג נולדו להם חמישה ילדים.
בנו, ג'יימס פנר, ויתר על תפקידו כסנאטור על מנת להיבחר למושל כשנתיים לאחר מות אביו.
ארתור פהר (בהונגרית: Fehér Artúr; בודפשט, 22 בינואר 1886 – בודפשט, 15 בנובמבר 1945) היה שחקן יהודי-הונגרי, רסיטליסט.
גיסו היה הכנר ינה לנר.
הוא ערך מופעים רבים ומצליחים ביותר ברחבי אירופה, שיחק בתיאטרון, בקולנוע וכתב ספרים.
ארתור פהר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט פהר, סוחר כובעים, ולסאלי בוקסהורן.
בשנת 1907 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של "איגוד השחקנים הלאומי".
לאחר מכן בילה עונה בארד אצל מיהאי סנדראי
שיחק בלהקתו של פרנץ סאבו בשנים 1908–1909
בחוג התיאטרון של הפארק העירוני של בודפשט בשנים 1909–1910
ב"אופרת העם" (כיום תיאטרון ארקל) מ-1911
בתיאטרון הקומדיה של בודפשט בין 1914–1919
לאחר מכן, עבד כפרפורמר עצמאי וכאמן דקלום.
בתחילת הדרך היה שחקן אופי, אחר כך שחקן-זמר ולאחר מכן המשיך תפקידו להתרחב.
כמבצע, השיג הצלחה עם פרשנויות הסגנון האישי שלו.
הוא שיחק גם בווינה, בברלין, בפריז ובפראג, שם ארגן ערבי הופעה בהונגרית ובגרמנית.
בממלכת הונגריה הוא השמיע לראשונה את המשוררים העבריים והופיע תדיר באירועי תרבות יהודיים.
ספריו בשם "הבמה" ו"נודד השירים" (Pódium és Versek Vándora) פורסמו ב-1941, והם עוטרו באיוריו של הוגו שייבר.
בתקופת השואה היה חלק ממבצע אומנים של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
עדי החתונה שלהם היו דז'ה מרקוש ואדולף מראי.
הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (33-1-7).
יוהאן שטראוס: העטלף – שומר הכלא
פרנץ הרצג: בריגדיר אוצ'קאי – אוצ'קאי
אמריך קלמן: פלישת המונגולים – מנהל מדור
ארתור סרוביאן (בארמנית: Արթուր Սերոբյան; נולד ב-2 ביולי 2003 בירוואן שבארמניה) הוא כדורגלן ארמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אררט-ארמניה מליגת העל הארמנית ובנבחרת ארמניה.
סרוביאן גדל במחלקת הנוער של אררט-ארמניה.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארמנית.
ב-23 באוגוסט 2021 הושאל ל-BKMA ירוואן מליגת העל הארמנית.
הוא ערך 43 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאה, בהן הבקיע ארבעה שערים, ובתום תקופת ההשאלה חזר לאררט-ארמניה.
ב-24 במרץ 2022 ערך סרוביאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בניצחון 1-0 על נבחרת מונטנגרו במשחק ידידות.
ארתור דניס פֶרמירֶן (בהולנדית: Arthur Denis Vermeeren; נולד ב-7 בפברואר 2005) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר במרסיי מליגת העל הצרפתית בהשאלה מר.ב.
פרמירן ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עבור רויאל אנטוורפן כמחליף במשחק במסגרת הליגה האירופית נגד לילסטרום באוגוסט 2022. מאמן הקבוצה מארק ואן בומל שיבח אותו ואמר שהוא יקבל דקות משחק.
באפריל 2023 פתח פרמירן בהרכב בגמר הגביע הבלגי בו ניצחה אנטוורפן 0–2 את מכלן.
ביולי 2023 פתח פרמירן בהרכב במשחק הסופר קאפ הבלגי בו ניצחה אנטוורפן את מכלן בפנדלים.
ב-26 בינואר 2024 חתם פרמירן לשש וחצי שנים באתלטיקו מדריד, תמורת 18 מיליון אירו ששולמו לאנטוורפן.
עד לסיום עונת 2023/24 ערך פרמירן חמש הופעות ליגה בלבד.
ב-26 באוגוסט 2024 הושאל פרמירן לעונה אחת לר.ב.
לייפציג עומדת אופציה לרכישה בתום שנת ההשאלה.
ב-17 בינואר 2025 נרכש רשמית מאתלטיקו מדריד וחתם בקבוצה לארבע שנים.
ב-31 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת לאולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית עם אופציית רכישה מר.ב.
ב-13 באוקטובר 2023 ערך פרמירן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 3-2 על נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
פרמירן נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר יורו 2024, אך לא ערך בו ולו הופעה אחת.
ארתור קינגסלנד וילוק ג'וניור (נולד ב-13 במאי 1943, באוקסברידג', מסצ'וסטס ) הוא היסטוריון אמנות אמריקאי, שכיהן כאוצר לציורי הבארוק הצפוניים בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה עד לפרישתו בשנת 2018. וילוק מלמד גם כפרופסור להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת מרילנד.
ילוק נולד לארתור, לשעבר נשיא מפעל הצמר "Stanley Woolen Mill", ואן קנאס, וגדל באקסברידג', מסצ'וסטס.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה פיליפס אקסטר בשנת 1961. מצד אביו הוא נמנה עם צאצאיו של ראלף וילוק, שנחשב לחלוץ החינוך הציבורי בארצות הברית.
בהמשך השלים תואר ראשון בהיסטוריה של האמנות במכללת ויליאמס בשנת 1965 והיה חבר באחוות דלתא אפסילון.
בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת: "היחסים המשתנים בין פרספקטיבה לאופטיקה והשתקפותם ביצירות אמנים שפעלו בדלפט סביב שנת 1650".
בשנת 2018 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דיקינסון.
וילוק החל את דרכו במוזיאונים כעמית מחקר על שם דייוויד אי.
פינלי בגלריה הלאומית לאמנות בשנת 1973. בהמשך מונה לאוצר מחקר, תחת ניהולו של ג'יי קארטר בראון.
במקביל, החל ללמד באוניברסיטת מרילנד, שם שימש כפרופסור להיסטוריה של האמנות.
שנתיים לאחר מכן מונה לאוצר לציור הולנדי ופלמי בגלריה הלאומית, ובהמשך שימש כאוצר לציורים בארוקיים צפוניים.
וילוק הרצה רבות על אמנות הולנדית ופלמית, ופרסם מאמרים וספרים רבים בתחום.
פרס איגוד האמנות של המכללות על הצטיינות במלגות ושימור (1993)
מדליית המאתיים של מכללת ויליאמס (1996)
פרס הספר לזכר ג'ורג' ויטנבורן של אגודת ספריות האמנות של צפון אמריקה (2014)
פרס קלוגס של מכללת ויליאמס (2015)
וילוק נישא לסוזן הופמן ב-13 ביוני 1964, איתה נולדו לו שלושה ילדים: לורה, מתיו וטובי.
הם התגרשו בשנת 1988. ב-24 באוגוסט 1991, וילוק התחתן עם פרי קרפנטר סוויין.
ארתור קאפר היה פוליטיקאי אמריקאי מקנזס.
הוא כיהן כמושל קנזס ה־20 (והראשון שנולד במדינה) בין השנים 1915–1919, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס בין 1919–1949. בנוסף היה בעל תחנת רדיו (WIBW בטופיקה) ומו"ל עיתון, Topeka Daily Capital.
קאפר נולד ב-14 ביולי 1865 בעיירה גארנט שבקנזס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ורכש את מיומנות הדפוס.
בהמשך הפך למו"ל עיתונים, והחזיק בבעלותו כמה עיתונים ושתי תחנות רדיו.
הפרסום הידוע ביותר שלו היה Capper's Weekly, שהיה נפוץ במיוחד בקרב משפחות חקלאים, והיווה בסיס חשוב לתמיכה הפוליטית בו במדינת קנזס.
כתב העת ממשיך להתקיים עד היום כירחון המציג תכנים על חיי הכפר.
קאפר נכנס לראשונה לפוליטיקה בשנת 1912, כאשר היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל קנזס.
מעבר לפרסומיו בעיתונות, היה גם חתנו של מושל קנזס לשעבר .
הוא הפסיד בבחירות למועמד המפלגה הדמוקרטית , אך בבחירות הבאות, בשנת 1914, נבחר לתפקיד המושל, וכיהן בשנים 1915–1919. הוא נבחר מחדש ב־1916, והיה המושל הראשון של קנזס שנולד במדינה עצמה.
מאחר שחוקת קנזס לא אפשרה כהונה שלישית ברצף, התמודד קאפר בשנת 1918 לסנאט של ארצות הברית ונבחר.
הוא כיהן כסנאטור במשך חמש קדנציות, במהלך השנים 1919–1949. במהלך כהונתו היה מזוהה כרפובליקני שתמך במהלכים מסוימים של ממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט, כולל מאמצי סיוע לחקלאים.
הוא לא התמודד מחדש בבחירות של 1948.
קאפר הקדיש חלק ניכר מעבודתו לנושאים חקלאיים.
עוד לפני שהיה מושל, כיהן כנשיא מועצת הנאמנים של Kansas State Agricultural College (כיום אוניברסיטת המדינה של קנזס) בשנים 1910–1913. בסנאט כיהן לעיתים כיו"ר ועדת ההוצאות של מחלקת החקלאות וכן ועדת החקלאות והיערות.
בנוסף היה יושב ראש ועדת התביעות וועדת מחוז קולומביה, ושם תרם להקמת רשות הדיור של סמטאות וושינגטון בשנת 1934 – רשות הדיור הציבורי הראשונה בארצות הברית.
הוא היה ממובילי חוק קאפר–וולסטד, שאפשר לאיגודי חקלאים לפעול בצורה קואופרטיבית.
בשנת 1923 הציע תיקון לחוקה שכלל סעיף נגד נישואי תערובת, אך חזר בו לאחר מחאה מצד ארגונים אפרו-אמריקאים, והסביר שהסעיף מיותר ומפלג.
באפריל 1943 כתב ההיסטוריון הבריטי ישעיה ברלין ניתוח חסוי על ועדת החוץ של הסנאט, בו תיאר את קאפר כך:
בשנת 1946 מונה ליו"ר ועדת החקלאות של הסנאט, אך בגיל 81 היה כמעט חירש ונאומיו היו קשים להבנה.
בשנת 1947, בגיל 82, הצטרף למועדון התעופה של הקונגרס ואף החל ללמוד טיסה.
לאחר פרישתו מהסנאט חזר קאפר לביתו בטופיקה, שם המשיך לעסוק בהוצאת עיתונים עד מותו ב-19 בדצמבר 1951. הוא נקבר בבית העלמין של טופיקה, בחלקה הסמוכה לזו של המושל קרופורד.
ארתור ברנהרד פון ויינברג היה כימאי, תעשיין ונדבןיהודי גרמני.
הוא היה, בין היתר, שותף בחברת Cassella Farbwerke Mainkur, שותף וחבר במועצות המנהלים והפיקוח בI.G.
Farbenindustrie ונדבן שתרם תרומות משמעותיות למוסדות מדעיים ותרבותיים.
נודע גם כמנהל האגודה לחקר הטבע בזנקנברג וב-1914 אחד ממייסדי אוניברסיטת פרנקפורט, לימים אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
היה חבר האקדמיה לאופולדינה למדעים בהאלה
ויינברג היה בן למשפחת תעשיינים יהודים מפרנקפורט.
הוא נולד ב-1860 בפרנקפורט כאחד מארבעת הילדים של ברנהרד ויינברג, יזם, וואשתו, פאולינה לבית גאנס.
הוא היה נכדו של היזם לודוויג אהרון גאנס, שהקים יחד עם לאופולד קאסלה, חברה לשיווק צבעים בשם "קאסלה".
משפחת גנס הייתה משפחה ידועה של סוחרים יהודים שחיו למשך מאה שנה בעיר צלה בסקסוניה התחתונה, לפני שיחד עם משפחת גולדשמידט עברו לגור בפרנקפורט בשנת 1814.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסית "מוסטרשולה" בפרנקפורט, הוא למד בשנים 1880-1877 פיזיקה, כימיה, מתמטיקה ופילוסופיה קלאסית באוניברסיטת קייזר וילהלם בשטרסבורג בה הוא היה תלמידו אל רודולף פיטיך וב1882-1880 באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, במכון של אדולף פון באייר.
ב-1880 הוא התקבל לאיגוד הסטודנטים "טרנסרנאניה" וזכה ארבע פעמים במעמד בכיר באחוות סטודנטים.
ב-1882 סיים ויינברג את הדוקטורט שלו בתחום הכימיה עם העבודה "על הקבוסטיריל" בהדרכת פאול פרידלנדר
החל מ-1883 היה ויינברג שותף ומנהל טכני ב"מפעל לצבעי אנילין גנס ושו'" בפרנקפורט, שנודע לימים כ"מפעל לאופולד קאסלה ושו'".
שם שיתף שיתוף פעולה הדוק עם דודו, לאו גנס ועם הכימאי מיינהרד הופמן (1936-1853).
במעבדתו פיתח ויינברג צבעים סינתטיים רבים, תחילה נפתול שחור (1885), תחילתה של סדרת צבעי צמר כהים - מבוקשים מאוד באותה תקופה - ששחררו את התעשייה מיבוא יקר של צבעים טבעיים (כגון העץ של ג'מייקה).
בשנת 1900 ייסד ויינברג את חטיבת התרופות של החברה, אותה בנה בשיתוף פעולה הדוק וידידות עם פאול ארליך.
ויינברג תמך בארליך במחקר פורץ הדרך שלו על כימותרפיה, שהתבסס במידה רבה על הפיכת חיידקים לגלויים במיקרוסקופ והריגתם באמצעות צבעים חדשים.
הוא לא רק סיפק לארליך כימיקלים מהמפעל קאסלה, אלא גם שלח לארליך את הכימאי הצבעים לואי בנדה (1873-1945) ממעבדתו כדי לסייע לו.
ב-1882 הוא התגייס כמתנדב לשנה אחת בחיל הפרשים הקלים ושירת ברגימנט השלישי על שם הדוכס קרל תאודור של צבא בוואריה.
בשנת 1903 הוא תרם 5,000 מארק לאגודת הווטרנים של פרנקפורט, בה היה חבר.
קרן ויינברג זו נועדה לתמוך ב"חברים שנקלעו לקשיים שלא באשמתם".
שנה לאחר מכן, הוא תרם 1,000 מארק נוספים לקרן
בשנת 1908 ארתור ויינברג ואחיו קרל קיבלו תואר אצולה מהקיסר וילהלם השני, ובהמשך זכה לאותות כבוד רבים אחרים בגרמניה.
בשנת 1909 הוא נשא לאישה אלמנה ילידת הולנד בשם וילמינה פשל לבית הויגנס, אם לשתי בנות.
ב-1883 הצטרף ויינברג למפעל לצבעי קאסלה בפרנקפורט-פכנהיים בשותף וכמנהל טכני.באותה תקופה נוהל המפעל על ידי דודו, לאו גנס.
בסביבות שנת 1900 יחד עם אחיו קרל, הפך ויינברג את מפעל קאסלה למייצר הצבעים הסינתטיים הגדול בעולם.
ב-1907 ארתור וקרל ויינברג היול מנהלים הכלליים של המפעל.
ויינברג היה לידיד של פאול ארליך, שזכה ב-1908 בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה, ותמך במחקריו הרפואיים.
בימי מלחמת העולם והרפובליקה של ויימאר
כקצין מילואים, שירת ויינברג במלחמת העולם הראשונה כמפקד הפלוגה הראשונה ברגימנט הפרשים השישי של כוחות המילואים של בוואריה, ובסופו של דבר הגיע לדרגת מייג'ור.
על שירותו הוענקו לו שתי דרגות של צלב הברזל ועיטור ההצטיינות הצבאי הבווארי, דרגה רביעית עם כתר וחרבות.
בשנת 1916 הוא קיבל על עצמו את ניהול מחלקת הכימיה במשרד המלחמה הפרוסי.
לאחר המלחמה הוא חזר לתעשייה ובשנת 1926 הפך לחבר במועצה המפקחת של חברת I.G.
Farben, שהייתה אז חברת הכימיקלים הגדולה ביותר ברייך הגרמני.
באופן פרטי, התחביב העיקרי של ארתור פון ויינברג היה רכיבה על סוסים.
בנעוריו, הוא היה רוכב מצליח.
בשנת 1891, הוא ייסד את מגרש המרוצים שלו, שלימים הפך ל"חוות הסוסים וולדפריד" המפורסם, שסוסי ההרבעה שלה עדיין ממלאים תפקיד משמעותי בענף גידול הסוסים הגזעיים הגרמנים.
שבעה זוכי מירוץ ה"דרבי" הגרמנים לבשו את צבעי הכחול לבן של חוות ולדפריד.
בימי הקיסרות הגרמנית נמנה פון ויינברג עם משלמי המסים הגדולים ביותר בפרנקפורט.
הוא תמך בבניית כנסיית "ההודיה "הלותרנית, שנבנתה בגאלן-האוזן-הייץ בשנת 1909-08, כפי שמעיד לוח התורמים בכניסה.
בשנת 1909 הוא ייסד את "קרן ארתור פון ויינברג" ותרם לה בנדיבות רבה.
הוא מימן קתדרה לכימיה פיזיקלית עבור האגודה לפיזיקה.
הוא תמך באגודת זנקנברג לחקר הטבע ונבחר לישוב ראש שלה משנת 1909. בשנת 1914, ויינברג ואחיו קרל היו בין מייסדי אוניברסיטת "יוהאן וולפגנג גתה" בפרנקפורט אם מיין.
בין המוסדות העירוניים שתמך בהם בפרנקפורט היו האוניברסיטה, מכון האמנות שטדל, בריכת השחייה המקורה העירונית וכפר הילדים ווגשייד.
ויינברג ניהל משא ומתן על הסכמים הקיבוציים הארציים הראשונים עבור התעשייה הכימית והקים מתקנים חברתיים רבים לעובדי החברה ולמשפחותיהם, כגון דיור של החברה, קרן ביטוח בריאות של החברה, תוכניות פנסיה של החברה, מלגות וקצבאות.
הוא ואשתו תרמו שוב ושוב לבית ההבראה לילדים בבאד אורב, שנוסד ונוהל על ידי הרופא והנדיב וילהלם הופנאגל.
תמיכה זו אפשרה את בניית "וילמיננהאוס", הקרוי על שם אשתו של ויינברג.
אחרי תפיסת השלטון על ידי הנאצים בינואר 1933 נאלץ ויינברג לוותר על תפקידי הכבוד שלו ולהתפטר ממועצות ה-IG Farben.
בהתאם לחוקות הגזע הארי, הוא הוסר ב-1935 מרשימת הבכירים של אחוות הסטודנטים לשעבר
בעקבות פרעות הליל הבדולח בנובמבר 1938, הוא נאלץ למכור את הווילה שלו, "Haus Buchenrode", שנבנתה בשנת 1908 בפרנקפורט-נידראד, לעיר תמורת חלק קטן מערכה ולהעביר את התמורה לקופת העיר כ"מס רכוש יהודי " שרירותי.
עדי ראייה סיפרו שראש העיר דאז, פרידריך קרבס, ופקידים נאציים נוספים פרצו לבית בכוח ושלחו את ארתור פון ויינברג, כמעט בן שמונים, לפארק עם המילים "היהודי חייב ללכת" כדי לקדם את המכירה בכפייה של הבית החל משנת 1939 שכנה שם גימנסיה למוזיקה.
ויינברג עבר לגור אצל בנותיו החורגות, קודם אצל פרדריקה קרולינה פון לובקוביץ ואחר כך אצל הרוזנת מרי אליזבת פון שפררטי בטירת פהל על יד אגם אמרזה בבוואריה.
בבוואריה.ב-1937 הוא העביר להן את חוות הסוסים ולדפריד.
בפקודת הגאולייטר פאול גיסלר נעצר פון ויינברג בבית ב-2 ביוני 1942.
ונשלח למחנה הריכוז - הגטו טרזינשטאט.
עמיתו לשעבר ב-AG Farben והאחראי על "סוגיות מיוחדות" בתעשייה הכימית הנאצית, קרל קראוך פנה בעניינו של פון ויינברג לראש המטה של היינריך הימלר, האובר-גרופנפיהרר אס.אס.
קרל וולף אבל ויינברג נשלח בסופו של דבר למחנה טרזינשטט..
הוא מת בגיל 82 ב-1943 לאחר ניתוח כריתת כיס המרה בגטו טרזינשטט.
אפרו פוזר בנהר אגר (אוהז'ה), כמו אפרם של אלפי האסירים בטרזינשטאט.
ויינברג היה נשוי החל מ-1909 לווילהלמינה מריה פשל, בת לבית הויגנס, ילידת הולנד, שנפטרה ב-1935. אימץ את שתי בנותיה.
צלב הברזל של גרמניה, דרגה א ו-ב
צלב הכבוד של מלחמת העולם הראשונה - בגרמניה
1908 - קיבל תואר אצולה מהקיסר וילהלם השני
1913 - קיבל את התואר"יועץ סודי"
חבר באקדמיה לאופולדינה למדעים בהאלה
1930 - יקיר העיר פרנקפורט
לוחית כבוד של כסף של העיר פרנקפורט
דוקטור לשם כבוד בתחום הרפואה וסנטור לשם כבוד של אוניברסיטת פרנקפורט, של האוניברסיטה הטכנית של דרמשטאט ושל האוניברסיטת הגרמנית קרל פרדיננד בפראג
יושב ראש לשם כבוד של אגוד לחקר הטבע בזנקנבורג
הצלב הגדול של עיטור מסדר הכתר של איטליה
מדלייה להצטיינות בבריאות הציבור של איטליה
עיטור מסדר ההצטיינות של צבא בוואריה - דרגה ד עם כתר וחרבות
עיטור הנשר האדום דרגה ד
עיטור מסדר מיכאל הקדוש של בוואריה - דרגה ד
חבר לשם כבוד של קיפהויזרבונד, איגוד הווטרנים של המלחמה בגרמניה
בגרמניה נקראו על שם ארתור פון ויינברג:
ארתור (שמעון) רוּפין (Arthur Ruppin; 1 במרץ 1876 – 1 בינואר 1943) היה כלכלן וסוציולוג, מנהיג ציוני, מנהל המשרד הארצישראלי ביפו, ממעצבי ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
עמד בראש מחלקת ההתיישבות של ההנהלה הציונית ביישוב והיה יושב ראש הסוכנות היהודית.
רופין כתב מספר ספרים על המצב החברתי, כלכלי והדמוגרפי של יהודים בעולם ושל אזור ארץ ישראל בשליש הראשון של המאה ה-20.
ארתור רופין נולד בעיר ראביץ' (ליד פוזנן), אז בפרוסיה שבקיסרות הגרמנית, בן בכור ליצחק אלברט ולסיציליה (בת יוליוס בורק) רופין.
ביומנו תיאר את שנות ילדותו המוקדמות כמאושרות מאוד.
אולם אביו של רופין פשט את הרגל, עסקו נסגר והמשפחה התקיימה בעוני מתרומות של בני משפחה.
בעקבות זאת, עברה המשפחה בשנת 1886 למגדבורג.
רופין היה תלמיד מצטיין וספג בחדווה את התרבות הגרמנית הפרוטסטנטית, במקביל להתרחקותו מהמסורת היהודית.
ביומנו ציין, שאביו היה מהמר כפייתי הנוהג ליטול הלוואות מבני משפחתו וממכריו לצורך הימוריו, והוא האשים את אביו בעונייה של המשפחה ובמצבה הכלכלי הירוד, שאף אילץ אותו לעזוב את לימודיו עקב אי יכולתו לשלם את שכר הלימוד.
כמו כן, אימו נאלצה לעבוד ברוכלות כדי לכלכל את המשפחה.
בגיל 12 קרא את כל כתבי גתה ולאחר בר המצווה שלו העתיק הצגה שלמה של פרידריך שילר במטרה לזכור אותה בעל פה.
כרבים מבני אותה תקופה חלם להיות למשורר גרמני.
בגיל 15 נאלץ להפסיק את לימודיו מסיבות כלכליות, ועבד בבית מסחר גדול לתבואות של שכן יהודי.
הוא החל את עבודתו כשוליה, אך מהר מאוד קודם לתפקידי ניהול, ולפני שמלאו לו 17 היה ליועץ למנהל העסק וניהל עסקאות גדולות שנוהלו לרוב רק בידי פקידים בכירים.
במקביל לעבודתו למד לקראת מבחני סיום הגמנסיה כנבחן אקסטרני והכשיר את עצמו להיות "גרמני ראוי" בלימודי שחייה, התעמלות, ריקוד וירי.
לאחר שהשלים את למודיו בעצמו ועמד בהצלחה בבחינות כנבחן אקסטרני, התקבל לאוניברסיטת ברלין בשנת 1896, אולם עקב עבודתו במגדבורג החל ללמוד רק באפריל 1899. במשך סמסטר אחד שמע הרצאות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברלין ובמקביל למד מגוון רחב של קורסים במקצועות שונים.
לאחר שעבר להתגורר בהאלה המשיך את לימודיו בהתכתבות, בלי שהשתתף בשיעורים בפועל.
רופין למד גם באוניברסיטת האלה משפטים וכלכלה.
ב-1902 קיבל תואר דוקטור בכלכלה פוליטית על תאוריית הערך של תונין והקשר לתאוריית התועלת השולית.
חבר של רופין ומנחהו באוניברסיטה שכנע אותו להשתתף בתחרות כתיבת עבודות באאוגניקה שנודע אחר כך כפרס קרופ, ומאמר שלו בשם "דרוויניזם ומדעי החברה" זכה במקום שני בפרס קרופ בסך של 6,000 מרק, שהיו שווי ערך למשכורת שנתית של פקיד בכיר.
רופין השתמש בכסף כדי להתרכז במחקריו וכן סייע בכסף לאחיו ולאחותו לפתוח עסקים משלהם.
זכייתו של רופין בפרס קרופ פתחה בפניו את השערים לחברה הגרמנית, והוא פרסם מספר מאמרים בכתבי עת גרמניים בנושאי אאוגניקה.
במקביל, בשנים 1902–1907, עבד כעורך דין והרגיש את מלוא עוצמתה של האנטישמיות הגרמנית שגרמה לו לעסוק בנושא היהודי.
כבר בשנת 1902 הוא כתב מאמר דמוגרפי שהתפרסם בכתב עת מדעי כללי על היחסים של יהודי פרוסיה עם גרמניה.
בשנת 1903 ביקר בגליציה ואסף מידע אנתרופולוגי על היהודים בה.
בשנת 1904 עבר לברלין ועבד במכון לסטטיסטיקה של היהודים מיסודו של אלפרד נוסיג, ובמהרה מונה למנהל המכון.
בשנת 1904 פרסם את מחקרו הסוציולוגי, 'היהודים בימינו'.
ב-1905 הצטרף רופין להסתדרות הציונית, לאחר שהשתתף באותה שנה בקונגרס הציוני העולמי בבזל.
הוא שולב בתת-ועדה כלכלית, ובשנת 1906 הצטרף למחלקה המשפטית של הוועד הפועל הציוני.
ב-1907, בהמלצת אוטו ורבורג ויעקב טהון, נשלח על ידי דוד וולפסון, נשיא ההסתדרות הציונית, לחקור את מצב היישוב בארץ ישראל ולבדוק את האפשרויות לפיתוח החקלאות והתעשייה.
בדצמבר 1907 הגיש דו"ח מפורט שהמליץ על רכישה נרחבת של אדמות בארץ ישראל והשגת רוב יהודי בגליל ובמישור החוף.
בשנת 1908 עלה רופין לארץ ישראל וייסד ביפו את "המשרד הארצישראלי", שמטרתו הייתה לכוון ולנהל את כל פעולות ההתיישבות בארץ ישראל מטעם התנועה הציונית העולמית, בהתאם להחלטת הקונגרס הציוני השמיני.
בתחילה, שולמו משכורותיהם של רופין ושל עוזרו יעקב טהון על ידי פטרונו אוטו ורבורג בגלל סירובו של הוועד הפועל הציוני לממן את גישת הציונות המעשית של רופין.
עם זאת, החוזה של רופין העניק לו סמכויות נרחבות ביישום הוראות ההסתדרות הציונית.
הגיבוי המלא שקיבל ממעסיקיו אפשר לרופין חופש פעולה מלא ועצמאות בקביעת המדיניות בארץ ישראל.
רופין ביקש לרכז את עיקר הכוחות הפועלים ביישוב היהודי בארץ ישראל תחת המשרד הארצישראלי ולכוון את פעולות ההתיישבות מלמעלה.
תוך זמן קצר מהגעתו לארץ ישראל, החל המשרד הארצישראלי לייצג במידה זו או אחרת גופים ציוניים רבים, בהם הקרן הקיימת לישראל, הכשרת היישוב, "בצלאל", נטעים וגאולה.
רופין דאג לתאם את פעולות רכש הקרקעות בין הגופים השונים, על מנת למנוע עליית מחירים בגלל תחרות על רכישת הקרקעות.
רופין ראה מלכתחילה את מטרתו בהקמת בסיס יהודי עצמאי בארץ ישראל שאינו תלוי בשלטונות או בערביי ארץ ישראל.
כדי להעביר את מרכז הכובד הכלכלי של היישוב היהודי לידי יהודים, הוא תמך בהקמת תל אביב ודחף לפיתוח העיר, למשל על ידי הקמת הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, הרחק ממקום מגוריהם של רוב התלמידים, וזאת תוך מאבק בהתנגדות ההורים.
רופין הטיף לפעילות מהירה ודחופה ליישוב הארץ, והיו שהאשימו אותו בכך שהדבר בא על חשבון איכות הבנייה.
במקרים רבים חתם רופין על עסקאות בכספי קק"ל וארגונים אחרים אף בטרם קיבל אישור מסודר מהגורמים המוסמכים, וזאת בגלל תחושת הדחיפות ותפיסתו את הסביבה העסקית בארץ ישראל.
רופין השתדל לעבוד בפרופיל נמוך ואף ביקש מהקונגרס הציוני להימנע מדיונים פומביים בנושאי הפעילות בארץ ישראל, על מנת למנוע מהמידע להגיע לידי הערבים או לידי גורמים ספקולטיביים שהיו עלולים להפריע במימוש עסקאות לרכישת אדמות.
מרגלית שילה טענה שחלק מהצהרותיו של רופין בקונגרס הציוני היו בניגוד למעשיו בפועל.
רופין דחף לתוכנית שתעודד צעירים יהודים ממזרח אירופה להתיישב בארץ ישראל.
הוא יזם תוכניות לרכישת קרקעות שיועברו לשימוש עולים חסרי אמצעים שיתיישבו עליהן כחוכרים או שירכשו אותן בפריסת תשלומים על פני תקופה ארוכה.
כמו כן, יזם רופין מסעות שיווק של קרקעות בארץ ישראל במגוון תוכניות כדי למשוך בעלי אמצעים לקנות קרקעות בארץ ישראל.
על מנת למנוע את איבוד הקרקעות שנרכשו, בהתאם לחוק העות'מאני הקובע שמי שמעבד קרקע שאינה מעובדת במשך שלוש שנים יכול לזכות בבעלות עליה.
כדי להכשיר את הקרקע שתצלח להתיישבות קבע, ארגן רופין קבוצות עבודה שהתיישבו על הקרקע.
בשנת 1908 יזם המשרד הארצישראלי בראשותו של ארתור רופין את הקמתן של חוות חקלאיות להכשרת פועלים להתיישבות חקלאית, והעמיד לרשותן מומחים לחקלאות ואגרונומים.
כך הוקמו חוות בחיטין, בדלייקה, באום ג'וני, בבית עריף (בן שמן), בחולדה, בחוות פוריה, בשרונה, בכפר אוריה, חוות חפציבה בחדרה, ואף ראשיתה של העיר עפולה הייתה בחווה חקלאית.
לאחר פרוץ המלחמה נתמנה רופין לראש קרן הסיוע האמריקאי ליהודי ארץ ישראל.
במהלך השנים עד כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה היו לרופין קשרים טובים עם שגריר גרמניה בארץ ישראל, והוא נעזר בו בקידום פעילות ההתיישבות הציונית.
במיוחד סייעה התמיכה הגרמנית במאבק כנגד התנכלויות מצד השלטון העות'מאני.
בראשית 1916 הועברה ראשות המשרד הארצישראלי ליעקב טהון מכיוון שרופין לא היה נתין טורקי.
ב-1920 הזמין רופין את הארכיטקט היהודי-גרמני, ריכרד קאופמן, לעלות לארץ ישראל ולהכין תוכנית אב כוללת ליישובים החקלאיים בארץ ישראל ולשכונות בעריה.
רופין יזם את ההתיישבות הקבוצתית בדגניה ובכנרת, את עליית יהודי תימן, את מתן ההלוואה הראשונה ל"אחוזת בית" היא תל אביב, את ייסוד הקואופרציה והמושבה במרחביה, את הקמת "חברת הכשרת היישוב", היה ממייסדי שכונת רחביה בירושלים (שבה בנה את ביתו) ועוד.
הוא היה חבר "ועד הצירים" וההנהלה הציונית, ניהל את מחלקת ההתיישבות, היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ועמד בראשה בשנים 1933–1935. רופין הזמין אצל מהנדס המים שמחה בלאס את תוכנית "פנטסיה להשקיית הנגב", שהוגשה לו ביולי 1939.
משנת 1926 ועד לפטירתו שימש רופין כפרופסור לסוציולוגיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא היה ממייסדי "ברית שלום" ומהמטיפים למדינה דו-לאומית, אולם פרש מהברית לאחר טבח חברון (תרפ"ט) ומהומות-הדמים באב תרפ"ט (אוגוסט 1929), ומאז סירב אף לדון בוויתור כלשהו על עליית יהודים לארץ ישראל ועל רכישת קרקעות.
הוא אף סבר כי "התעמולה של 'ברית שלום' עלולה להזיק יותר משהיא עשויה להועיל", וכי רק נוכחות יהודית חזקה תשכנע את הערבים "שלא יהיה להם שום סיכוי להיפטר מאתנו".
רופין נפטר בירושלים בשנת 1943, ונטמן בבית הקברות של דגניה א'.
אשתו הראשונה הייתה בת דודו שולמית רופין, אליה היה נשוי עד לפטירתה.
רות - רופאת ילדים בתל אביב, נישאה לדב פלד.
אשתו השנייה הייתה חנה, בתו של מרדכי בן הלל הכהן ואחותו של דוד הכהן.
כרמלה - אשתו של יגאל ידין.
איה - אשתו של צבי דינשטיין.
רפאל רופין - איש משרד החוץ לשעבר (כיהן כשגריר ישראל בטנזניה), ממקימי מכמורת.
אחיו של ארתור רופין, קורט רופין, היה חבר הנהלת חברת הכשרת היישוב בארץ ישראל ויושב-ראש התאחדות עולי גרמניה בעיר מגוריו חיפה.
רופין פרסם מספר ספרים שעסקו בסוציולוגיה, דמוגרפיה וכלכלה של היהודים בעולם וכן בניתוח של אזור ארץ ישראל והיישוב היהודי בו בשליש הראשון של המאה ה-20. הספרים פורסמו בגרמנית וחלקם תורגמו לאנגלית.
אלו כללו בין היתר את הספרים הבאים:
בשנת 1917 הוציא רופין Syrien als Wirtschaftsgebiet שתורגם לאחר מכן לאנגלית Syria: an Economic Survey - זהו סקר דמוגרפי וכלכלי של אזור סוריה תחת השלטון העות'מאני, כולל ארץ ישראל.
בשנת 1919 פרסם בגרמנית את "בניית מדינת ישראל: מטרות ונתיבים של עבודת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל", Der Aufbau des Landes Israel: Ziele und Wege jüdischer Siedlungsarbeit in Palästina
בשנת 1930-31 פרסם בשני כרכים בגרמנית את "סוציולוגיה של היהודים".
הכרך הראשון התפרסם ב-1930 נקרא "סוציולוגיה של היהודים: המבנה החברתי של היהודים." Soziologie der Juden: Die soziale Struktur der Juden., - הכרך השני התפרסם ב 1931, בשם "סוציולוגיה של היהודים - כרך שני: מאבק היהודים למען עתידם" "Soziologie der Juden - Zweiter Band: Der Kampf der Juden um ihre Zukunft"
בשנת 1934 פרסם את ספרו "יהודים בעולם המודרני" (Jews in the modern world)
רופין הרבה לדבר ולכתוב בזכות שוויון זכויות לנשים.
הוא גרס כי הן מסוגלות לעסוק בעבודת האדמה לא פחות מגברים, וכי יש להשקיע בהשתלמויות מקצועיות גם לנשים ולקלוט אותן בקיבוצים ובקבוצות כחבות שוות זכויות.
במאמרו "ההתיישבות החקלאית של ההסתדרות הציונית בא"י" הוא כותב על ההתקדמות שהושגה בנוגע להכשרתן של הנשים לעבודה חקלאית ובשוויון הזכויות והחובות שלהן:לבסוף עוד מלים אחדות על ההכשרה החקלאית של הצעירות.