tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידיה הטכניים העיקריים של ובר במשרד האסטרונאוטים כללו השתתפות בהכנות לשיגור מעבורת במרכז החלל ע"ש קנדי שבפלורידה, בחינת התוכנה המשמשת את המעבורת בטיסה ועבודה עם סוכנות חלל בינלאומיות על מנת לפתח פרוטוקליי ומתקני אימון שיכינו אסטרונאוטים לשהותם בתחנת החלל הבינלאומית.
ובר לקחה חלק בשתי משימות: STS-70 ו- STS-101 ובילתה מעל 450 שעות בחלל.
היא זכתה במדליית נאס"א לשירות יוצא דופן .
ובר עזבה את עבודתה בנאס"א בדצמבר 2002.
ובר הייתה אסטרונאוטית במשך עשר שנים והייתה לאחת האסטרונאוטיות הצעירות ששהו בחלל.
היא בילתה מעל 450 שעות בחלל, הקיפה את כדור הארץ 297 פעמים, עברה סה"כ של 7.8 מיליון מיילים במסגרת שתי משימות חלל שביצעה.
הראשונה, משימה STS-70 על מעבורת החלל דיסקוברי (13-22 ביולי 1995).
מטרת המשימה הייתה להכניס לוויין תקשורת של נאס"א בשווי 200 מיליון דולר, TDRS-G, למצב הקפה סביב כדור הארץ.
תפקידה של ובר היה חיוני להצלחת המשימה- היא הייתה אחראית לבדיקת מערכות הלוויין ובסופו של דבר להכנסתו למצב הקפה של 22,000 מיילים מעל קו המשווה .
בנוסף- ובר הייתה אחראית גם על ביצוע ניסויי ביוטכנולוגיה מהפכניים בגידול רקמות סרטן המעי הגס.
היא מונתה לאחראית משימות מחוץ לחללית לשעת צורך והאחראית הרפואית הראשית.
המשימה השנייה הייתה משימה STS-101 על מעבורת החלל אטלנטיס בשנת 2000 - מטרתה הייתה המשך הבניה של תחנת החלל הבינלאומית.
צוות המשימה תיקן והתקין מגוון של רכיבים חשמליים שאפשרו חיים על תחנת החלל בתוכה ומחוצה לה.
בנוסף, הצוות הכניס את תחנת החלל למצב הקפה בטוח ויציב יותר.
תפקידה העיקרי של ובר במשימה היו תפעול זרוע רובוטית בארוך של כשישים רגל ששימשה בין השאר להעברת מעל 3000 פאונד של ציוד.
ובר התחילה לעסוק בצניחה חופשית ב-1983, עוד בימיה באוניברסיטת פרדו.
מאז, היא צנחה 5,000 פעמים ועוסקת בצניחה חופשית עד היום כחלק מצוות צניחה חופשית תחרותית - Deguello מפורסם המונה 16 איש בו היא חברה כבר 20 שנה.
הצוות היווה נוכחות בולטת באליפויות ארצות הברית במהלך תקופה זאת וזכה במדליות רבות עם סה"כ של 13 מדליות ברונזה וזהב.
בשנת 2002, שברה ובר את שיא העולם בצניחת FS (skydiving formation) בה מספר המשתתפים הגבוה ביותר עם 300 משתתפים.
היא נשואה לד"ר ג'רום אלקיינד לשעבר מביונה, ניו ג'רזי.
בנוסף לעיסוקה בצניחה חופשית, ובר היא בעלת רישיון הטייס instrument rated pilot (שמתיר טיסה גם בתנאי מזג אוויר קשים) שאפשר לה לטוס מעל 800 שעות וצוללנית.
ובר היא דוברת מנוסה ודיברה במספר הזדמנויות בעשרים השנה האחרונות ביניהן: כאורחת פאנל ב-CNN, כמנחה בתוכנית בת שעתיים של NASA TV, הופעות תכופות ברדיו BBC ועוד.
מרי אן טלבוט (1778- 1808) הידועה גם בשם ג'ון טיילור הייתה אישה אנגלייה, שעבדה במסווה כחייל ומלח בעת המהפכה הצרפתית.
מרי אן טלבוט נולדה בלונדון.
במהלך חייה, הכריזה טלבוט כי הייתה אחד מה-16 ילדיו הלא חוקיים של הלורד , .
בגיל 4 מתה אמה בעת לידה, ומרי אן בילתה את ילדותה תחת חסותם של אפוטרופוסים שונים.
מגיל 5 עד גיל 14 שהתה בפנימייה פרטית בצ'סטר.
לאחר מכן, נלקחה לחסותו של אדם אשר כינתה אדון סוקר (Sucker או Shuker), שהיה אחראי על ירושתה מאחותה.
בשנת 1792 נעשתה טלבוט לפילגשו של קפטן אסקס בואן, אשר גייס אותה כנער שירותיו בשם "גון טיילור" להפלגה לסנטו דומינגו.
, הופנה לשירות בפלנדריה נגד הצרפתים והיא שימשה כנער מתופף ב, שם נהרג קפטן בואן.
בקרב היא נפצעה מדקירת חרב וטיפלה בעצמה בפצעיה.
ממכתביו של בואן גילתה טלבוט כי אדון סוקר בזבז את מה שנשאר מירושתה ולכן היא החליטה להמשיך לעבוד כמלח ולהתחזות כגבר.
היא ברחה, נמלטה דרך לוקסמבורג לחבל הריין הגרמני והפכה ל (Cabin boy, נער אשר תפקידו להראות לנוסעים את מקומם ולבצע מטלות עבור הקפטן) על ספינה צרפתית.
כאשר הצי המלכותי הבריטי כבש את הספינה היא הועברה לברונסוויק שם שימשה כ""-נער אשר תפקידו להעביר אבקת שרפה לתותחנים.
במהלך קרב שאירע באחד ביוני 1794 נגד צי הים של נפצעה טלבוט בפעם השנייה כאשר קלע אשכול כמעט כרת את רגלה.
למרות זאת, לאחר זמן מה החליטה להצטרף שוב לצוות.
טלבוט מעולם לא החלימה באופן מלא מפציעה זו.
טלבוט נחטפה על ידי הצרפתים וישבה בשבי בדנקרק כ-18 חודשים.
בשנת 1797 הצליחה טלבוט לחזור ללונדון.
לאחר מכן הלכה טלבוט לעבוד כפקידה בספינה אמריקנית על מנת להגיע לארצות הברית, אך היא נאלצה לחזור ללונדון על מנת להימנע מתשומת לבו של האחיין של רב החובל שרצה להתחתן איתה.
בשנת 1797 נתפסה טלבוט על ידי אנשים שרצו לגייסה לצי, ומגדרה האמיתי נחשף.
הפצע ברגלה טלבוט החמיר, אך היא המשיכה ללבוש בגדי גבר.
טלבוט גם ביקרה אצל אדון סאקר שבישר לה שהירושה שלה אבדה.
שלושה ימים לאחר מכן אדון סאקר חווה התקף לב ומת.
טלבוט המשיכה להתחפש לגבר באמצעות בגדי מלח, עבדה בעבודות בזויות ואף ניסתה את מזלה על הבמה בדרורי ליין, אך בסופו של דבר היא נעצרה ונלקחה לכלא דבט בניוגייט בשל התחזות.
כאשר השתחררה היא הפכה לעובדת משק הבית של המו"ל רוברט ס.
קירבי בביתו בכנסיית סנט פול, לונדון, ועבדה אצלו שלוש שנים עד שבריאותה הדרדרה.
היא עברה לגור עם חבריה בשרופשיר ומתה כמה שבועות לאחר מכן בגיל 34, בתאריך 4 בפברואר 1808.
אמיתות סיפורה של טלבוט הוטל בספק, בגלל הסתירות שנמצאו בין תיעודיה לבין תיעודים היסטוריים אחרים.
בין אלה, אין שום תיעוד של ימאים על סיפונן של הספינות בהן טענה ששירתה בשם טיילור.
חוסר הסבירות של כמה מתיעודיה מוצג גם עם טענתה שהייתה על הספינה "ווזובי" כאשר זו נכבשה על ידי הצרפתים בתעלת לאמנש מפני שהספינה המדוברת שירתה בעת לכידתה באיי הודו המערבית.
סיפורה של טלבוט עורר הזדהות מסוימת ואפילו התרחש מקרה בהשראתה בו אישה במדי פרש ניסתה להתחפש לגבר בשם ג'ון טיילור כדי לגייס כסף בלונדון.
מרי אליזבת פרייס הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית.
היא הציגה את עבודותיה עם האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, האקדמיה הלאומית לעיצוב וארגונים אחרים במהלך הקריירה שלה.
מרי אליזבת פרייס נולדה בשנת 1877 במרטינסבורג, מערב וירג'יניה.
הוריה היו הקוויקרים ראובן מור וקרוליין קופר פקסון פרייס שהתגוררו בשננדואה, וירג'יניה.
פרייס בילתה את רוב ילדותה בעיירה סולבורי, מצפון לניו הופ שבה נולדה אמה.
הייתה לה אחות, אליס, ושלושה אחים, פרדריק ניולין, רובן מור וקארול פרייס.
פרייס למדה בין 1896 ל-1904 במוזיאון פנסילבניה ובבית הספר לאמנות תעשייתית ומ־1904 עד 1907 באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, אצל יו הנרי ברקנרידג' ודניאל גרבר.
היא לקחה שיעורים פרטיים מויליאם לנגסון לאטרופ.
פרייס הייתה בניו יורק בשנת 1917 כאשר לימדה אמנות לילדים שלמדו בבתי ספר ציבוריים בבית הספר לאמנות בשכונה של גריניץ' האוס.
התוכנית מומנה על ידי גברת הארי פיין וויטני כדי ללמד ילדים ציור, רישום, עבודה בחרס, גילוף בעץ ופיסול.
בחורף 1919–1920 הציגה פרייס את עבודות הילדים, כחלק ממסע חינוך לאמנות עם בתי ספר אחרים, במכון קרנגי לטכנולוגיה בפיטסבורג.
בהשראת הציירים מסיינה ופירנצה בתקופת הרנסאנס האיטלקי, פרייס התפרסמה בעיקר בזכות ציורי טבע הדומם הפרחוניים שלה שהשתמשה בזהב וכסף.
עבודותיה נוצרו על ידי מריחת חימר אדום עם גבס על לוחות עץ.
נוספו עליו עלי כסף וזהב ולאחר מכן נצבעו בצבעי שמן דמויות או פרחים.
היא יצרה לוחות מוזהבים גדולים בטכניקה זו.
"עבודתה משלבת בין עדינות הקו הסיני לחופש המודרני בשימוש בצבע", כתב מבקר הניו יורק טיימס.
היא ציירה גם נופים, סצנות ז'אנר וספינות, כולל סדרה ייחודית של ספינות אוצר ספרדיות.
היא יצרה ציורי קיר בסגנון המאות ה-18 וה-19 בשותפות עם לוסיל האוורד בשנת 1931. ציורי הקיר נעשו עבור המועדון של איגוד האישה האמריקאית בניו יורק.
ציור טבע דומם של פירות נמצא בבעלות מכללת סמית' משנת 1922.
היא הציגה את עבודותיה בשנת 1914 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובושינגטון הבירה בגלריה לאמנות קורקוראן.
היא המשיכה להציג באקדמיה של פנסילבניה מדי שנה במשך רוב השנים בין 1917 ל-1943. בין השנים 1921–1934 הציגה פרייס 16 פעמים באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם זכתה בשנת 1927 בפרס קרנגי לציור השמן הטוב ביותר של אמנית אמריקאית,
היא הייתה חברה בקבוצת העשרה בפילדלפיה, קבוצת נשים אמניות שהתארגנה בשנת 1921. הקבוצה ארגנה תערוכות בגלריות רבות בניו יורק, פילדלפיה וושינגטון הבירה, כולל גלריות מרכזיות.
בין השנים 1920–1927, פרייס הייתה יו"ר ועדת התערוכות של האיגוד הלאומי של ציירות ופסלים וארגנה 32 תערוכות ברחבי אמריקה, ובבואנוס איירס וריו דה ז'ניירו.
היא הייתה חברה באגודות אמנים רבות.
אחד מאחיה של פרייס הידוע בכינויו פ.
ניולין פרייס, היה הבעלים של גלריית פררגיל בניו יורק.
הוא מכר ציורי אמנים אימפרסיוניסטים רבים, כולל אמנים מפנסילבניה, משנת 1914 עד 1955.
אחותה, אליס, הייתה אמנית ואחיה מור פרייס היה אמן, יוצר מסגרות וסוחר אמנות.
אשתו, אליזבת פרידלי פרייס, הייתה ציירת אימפרסיוניסטית.
אחותה התחתנה עם ריי סלואן ברדין, צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי שהתגורר בניו הופ, פנסילבניה.
פרייס חיתה חלק ניכר מחייה האמנותיים המוקדמים בניו יורק ולאחר מכן שבה למחוז באקס בניו הופ, פנסילבניה בסוף שנות העשרים.
היא גרה בקוטג' ישן הממוקם לאורך תעלה, שהושכר על ידי פ' ניולין במשך מספר שנים.
מרי אליזבת פרייס נפטרה בטרנטון, ניו ג'רזי ב-19 בפברואר 1965.
מסמכיה מאוחסנים בארכיון המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ובספרייה הלאומית של גלריית הדיוקנאות.
מרי אלן אדוארדס הייתה אמנית ומאיירת בריטית.
היא תרמה לעיתונים ויקטוריאניים רבים, כתבי עת וספרי ילדים.
מרי אלן אדוארדס נולדה כבתם של מרי ג'ונסון ודאון אדוארדס, חקלאי ומהנדס שהיו לו מספר המצאות מוצלחות.
היא נולדה בחווה של אביה בסורביטון ב-9 בנובמבר 1838. היא באה ממשפחה אמנותית.
היא בילתה את שנותיה הראשונות עם משפחתה בסורביטון, באי מאן, בדרום קנזינגטון ובצ'לסי, לונדון.
ב-13 ביוני 1866, מרי אדוארדס נישאה לג'ון פריר.
למרי אדוארדס וג'ון פרייר היה בן אחד, שנולד ב-1867. בעלה הראשון של אדוארד (פרייר) מת ב-1869. בתקופה הזאת ובמהלך העשור הבא, מרי אלן הגישה את עבודתה לתערוכות השנתיות של האקדמיה המלכותית לאמנויות (RA).
ב-1872 נישאה לאמן ג'ון צ'ארלס סטייפלס, איתו עבדה על פרויקטים רבים עד מותו בסוף המאה.
בשל מגוריה ונדודי משפחתה בגיל צעיר, היא לא הצליחה לקבל הכשרה פורמלית באמנות, אבל למדה בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון במשך שנה אחת.
היא החלה את הקריירה האמנותית שלה במדיום של צבעי מים.
בגיל 12 היא עברה מצבעי מים לשמן.
מחוץ לצבעי מים ותחריטים, מרי אדוארדס הייתה מאיירת מצליחה, שציירה את עבודותיה על עץ.
ב-1862, היא שלחה את שתי העבודות הגדולות הראשונות שלה לאקדמיה המלכותית בלונדון, אנגליה.
עבודותיה התקבלו והוצגו מ-1864 עד 1908, היא שלחה עבודות כמעט מדי שנה, סך הכל הציגה 38 יצירות אמנות באקדמיה המלכותית.
היצירה הראשונה שלה שנרכשה לפרסום, "הנשיקה האחרונה", הוצגה ב-1865. כמו כן, נרכשו ונחרטו יצירותה "לזיכרון ולשלום".
היא איירה ספרי ילדים רבים.
מ-1869 עד 1880 היא הייתה בצוות של העיתון The Graphic ולאורך הקריירה הארוכה שלה, היא עבדה עבור מספר מגזינים.
מלבד ההגשות הכמעט שנתיות שלה לאקדמיה המלכותית, היא הציגה ארבע יצירות בחברה המלכותית של האמנים הבריטים (RBA), עבודה אחת באקדמיה הסקוטית המלכותית (RSA), שמונה יצירות במכון המלכותי לאמנויות בגלאזגו (RGI), שתי יצירות במוסד הבריטי ותשע יצירות.
עבודותיה הוצגו גם בגלריות בצרפת.
מרי אלן אדוארדס עבדה וחיה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בשל האקלים החברתי באותה תקופה, היא לא הייתה פופולרית במיוחד בציבור שראה את אמנותה דרך העדשה הגברית המסורתית.
היא הייתה יוצאת דופן בהמחשת רגש בעבודתה, והיצירות שלה הן עוצמתיות מאוד וקלות להבנה.
לרוע המזל סגנונה לא היה מבוקש בקרב האוכלוסייה הרחבה בשל הדימוי החברתי כ"אמנות נשית", היינו יצירותיה נתפסו לעיתים קרובות כ"נשיות", "סנטימנטליות" ו"ביתיות", בהשוואה לציורי מקביליה הגברים.
מרי אן בריטלנד הייתה רוצחת סדרתית בריטית.
היא הייתה האישה הראשונה שהוצאה להורג בתלייה במנצ'סטר.
בריטלנד נולדה בבולטון בשנת 1847. בשנת 1866 נישאה לתומאס בריטלנד, ולשניים נולדו שתי בנות.
בריטלנד החזיקה בשתי משרות; היא הייתה עובדת במפעל ביום וברמנית בלילה.
בפברואר 1886 קנתה בריטלנד רעל עכברים בבית מרקחת סמוך לביתה.
מכיוון שהרעל הכיל סטריכנין וארסן, היא נדרשה לחתום בפנקס הרעלים.
במרץ 1886 מתה בתה הבכורה, אליזבת' האנה.
מותה יוחס לנסיבות טבעיות, ומרי אן תבעה את ביטוח החיים של בתה.
מותו יוחס לאפילפסיה, ומרי אן תבעה גם את ביטוח החיים שלו.
לאחר מותו, שכניה תומאס ומרי דיקסון הזמינו אותה לגור זמנית בביתם.
ב-14 במאי באותה שנה, מתה מרי דיקסון.
בבדיקה הפתולוגית התגלתה בדמה כמות קטלנית של רעל עכברים.
מרי אן נחקרה על אודות מותה של שכנתה והודתה כי היא ושכנה תומאס דיקסון ניהלו רומן.
היא רצחה את בתה מפני שזו חשדה בכוונותיה הפליליות, ולאחר מכן המשיכה לרצוח גם את בעלה וגם את אשתו של מאהבה.
משפטה של מרי אן בריטלנד החל ב-22 ביולי 1886. חבר המושבעים התמהמה זמן מה בהחלטה על פסק הדין, אך בסופו של דבר הם מצאו אותה אשמה בשלושת מעשי הרצח.
לאחר פסק הדין היא הצהירה בפני בית המשפט: "אני חפה מפשע לחלוטין, אינני אשמה כלל".
בנוגע לתומאס דיקסון קבע חבר המושבעים כי הוא לא נטל חלק במעשי הרצח.
ב-9 באוגוסט 1886 בבוקר הובלה בריטלנד אל הגרדום, כשהיא נתמכת בשתי סוהרות.
היא זעקה וביקשה רחמים, אך הוצאה להורג על ידי התליין ג'יימס ברי.
מרי אנתוני (11 בנובמבר 1916, ניופורט, קנטקי – 31 במאי 2014, מנהטן) הייתה כוריאוגרפית, רקדנית מודרנית ומורה למחול אמריקאית.
הן בעבודתה כרקדנית והן ככוריאוגרפית, הושפעה אנתוני מאוד ממרתה גרהם ומהאניה הולם.
היא למדה תיאטרון במכללת גרינל באיווה, והמשיכה ללימודי מחול בבית הספר של האניה הולם בניו יורק.
מאוחר יותר למדה מחול גם עם מרתה גרהם.
כמו כן למדה משחק בסטודיו אייץ' בי בגריניץ' וילג'.
בשנים 1943 עד 1949 רקדה בלהקת המחול של האניה הולם.
בשנים 1949–1950 הייתה רקדנית ראשית במחזמר Touch and Go בברודוויי, לפי כוריאוגרפיה מאת הלן טמיריס.
במהלך שנות ה-50 רקדה בכמה הפקות באופרה של ניו יורק, וגם חיברה כוריאוגרפיה לכמה מחזות זמר באיטליה.
בשנת 1956 הקימה אנתוני להקה משלה – "להקת המחול של מרי אנתוני".
הלהקה כללה שניים משותפיה הקודמים במחול, ג'וזף גיפורד וקמרון מֶקּוֹש.
הלהקה הציגה כוריאוגרפיות של אנתוני עצמה, שנטלו לעיתים קרובות נושאים ממקורות ספרותיים.
שתי היצירות הידועות ביותר שלה היו "ליידי מקבת", על פי המחזה של שייקספיר, ו־Threnody, על פי המחזה Riders to the Sea של ג'ון מילינגטון סינג.
במהלך שנות ה-70 הגיעה להקתה לשיא ההצלחה עם קבוצת רקדנים דינאמיים במיוחד, כולל הרקדן והמורה הנודע רוס פארקס.
בשנת 1946 החלה אנתוני ללמד במסגרת ה־New Dance Group, והוסיפה ללמד בה במשך שנים רבות.
כמה מתלמידיה הפכו לכוריאוגרפים ורקדנים מצליחים, ביניהם רונלד ק' בראון, יוליסס דאב, יוריקו קימורה, ריצ'רד קאץ', דניאל מלוני, דונלד מקייל, ארתור מיטשל, אלייזה מונטה, אנאבלה לנזו, רוס פארקס, סטיב רוקס וריצ'רד סיגל.
יוריקו קימורה גם רקדה לצד אנתוני עצמה, תקופה מסוימת.
בשנת 1988, שימשה מורה אורחת למחול מודרני באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, במחלקה למחול.
מרי אנדראקוביץ' (; נולדה ב-28 ביוני 2000) היא זמרת קרואטית.
התפרסמה לאחר שהשתתפה בעונה הראשונה של Zvjezdice.
בשנת 2020 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Voli, תחת חברת התקליטים קרואטיה רקורדס.
אנדראקוביץ' נולדה ב-28 ביוני 2000 באוסייק, וגדלה בעיירה הסמוכה בלישיץ'.
כבר מילדותה החלה לשיר כתחביב.
בתחילת 2015 הוכרזה כאחת המשתתפות בעונה הראשונה של Zvjezdice.
היא הייתה אחת מבין שש האמניות האחרונות, אך לבסוף בחרה לעזוב את התוכנית.
סינגל הבכורה שלה, "Sve sam tebi oprostila ja", יצא לאור ב-2016. בתחילת 2018 חתמה על חוזה עם חברת קרואטיה רקורדס.
אל אלבום הבכורה שלה, Voli, יצא ב-3 בדצמבר 2020.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי מוניאס עתידה להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Bye Bye Blonde".
היא הגיעה למקום התשיעי עם 44 נקודות.
מרי בלאד מלן, באנגלית: Mary Blood Mellen 13 במאי 1819–11 בפברואר 1886) הייתה ציירת אמריקאית שהייתה קשורה לאסכולת נהר ההדסון, בניו אינגלנד של המאה התשע-עשרה.
מרי מלן ציירה בסגנון הלומיניסטי הפופולרי באותה תקופה.
מרי בלאד נולדה לראובן בלאד ג'וניור וסאלי טיילור, זוג מסטרלינג, מסצ'וסטס.
אף שהיו לה שני אחים גדולים, מרי הייתה הבת הבכורה והיה פער ניכר של שתים עשרה שנים לפני שנולדו אחיה הצעירים.
מרי למדה לצייר בצבעי מים.
כשרונותיה כנראה לא נעלמו מעיני הוריה, שכן תוך שנים ספורות היא למדה באקדמיית פריי בבולטון, מסצ'וסטס הסמוכה, בית ספר שהוקם ב-1823 על ידי תומאס פריי, כמכינה משותפת לחינוך עיון בדיווחי מפקד האוכלוסין מאותן שנים מצביע על כך שמרי הייתה בולטת אינטלקטואלית ואמנותית במשפחה.
נראה שאף אחד מאחיה לא הפך לאמן.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 עברה המשפחה לפיצוויליאם, ניו המפשייר, וב-1839 הגיע כומר צעיר, צ'ארלס וו.
מלן, כדי לשמש ככומר בעיירה.
הכומר מלן הגיע ממשפחת איכרים מפיליפסטון.
הוא ומרי הכירו זה את זה עוד קודם, שכן בשנת 1840, לאחר שנה בלבד שהיו בעיירות שכנות הם התחתנו.
במשך השנים הבאות השרות הדתי הנודד של צ'ארלס גרם לכך שהצמד היה פחות או יותר בתנועה מתמדת.
בשנת 1846, בזמן שהתגוררה בפוקסבורו, ילדה מרי בת, אמנדה.
התינוקת חיתה רק 48 שעות.
לבני הזוג מעולם לא היו ילדים אחרים, ועל המצבה של אמנדה נכתב: "הפרח קצר המועד שלנו חזר לאלוהים."
לא ברור כיצד הכירו בני הזוג לראשונה את הצייר פיץ הנרי ליין, אך ב-1845 התגורר הזוג הצעיר דרומית לבוסטון; תקופה שבה המוניטין של ליין בעיר גדל במידה ניכרת.
אחיו של צ'ארלס, ויליאם גרנוויל רולנד מלן, היה גם כומר, ובמהלך שנות ה-40 המאוחרות פעל בקיימברידג'.
סביר להניח שבני הזוג היו מבלים בעיר באופן חברתי, ומבקרים את אחיו של צ'ארלס.
לא קשה לדמיין אישה בעלת נטיות אמנותיות ותרבותיות כמו מרי מנצלת את ההזדמנות לחקור את המרכז התרבותי של ניו אינגלנד- בוסטון.
באותה תקופה המוזיאון בבוסטון התהדר באוסף האמנות הגדול ביותר בניו אינגלנד, בתוכו היה ייצוג לעבודות של ליין.
השנים הבאות ערכו בני הזוג נסיעות נוספות כולל ביקור קצר בגלן פולס, ניו יורק.
בשנת 1855 הוזמן אחיו של צ'ארלס, ויליאם, להיות כומר בגלוסטר, מסצ'וסטס.
ויליאם עבר עם אשתו וילדיו לבית שכור קטן ליד הקצה המזרחי של הרחוב הראשי, אזור שהשקיף על בית הגרניט של ליין שנבנה בדאנקן פוינט.
באותה שנה, צ'ארלס ומרי עברו לווימות', מסצ'וסטס.
המעבר של גיסה לגלוסטר באותה שנה מעיד על כך שאולי היא החלה לצאת לטיולים קבועים לגלוסטר מווימות'.
בעוד שפרטי מערכת היחסים המקצועית ביניהם אינה מתועדת, ידוע שהם שיתפו פעולה, כפי שמעיד ציור קטן משנות ה-50 בשם Coast of Maine, שעליו חתומים שני האמנים בצד האחורי של הבד.
ידוע שמלן וליין נסעו יחד בשנת 1859 לבית משפחת בלאד הישן בסטרלינג.
שני האמנים ציירו עיבוד של הסצנה, כאשר שני הציורים מתארים עונה אחרת.
עד 1861 התגוררו בני הזוג מלן בדורצ'סטר, מסצ'וסטס, מרחק נסיעה קצר מגלוסטר.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1864, בני הזוג עברו שוב לטאונטון, מסצ'וסטס, כ-40 מייל דרומית לבוסטון.
השנתיים הבאות הפכו לקשות למרי, לאחר מותו של עמיתה פיץ ליין ב-1865, והתאבדותו של בעלה ב-1866.
לאחר מות בעלה, היא עברה להרטפורד, קונטיקט, לגור עם גיסתה, שגם היא התאלמנה.
דיווחי מפקד מתקופה זו חושפים את עיסוקה של מרי כ"אמנית", הבחנה שלא נעשתה קודם לכן בתקופה שציירה עם ליין, שהובחנה כ"אלמנה וחסרת ילדים".
הדבר עשוי להעיד על מימוש זהותה כאמנית בפני עצמה.
הציור היה מקור ההכנסה העיקרי שלה באותן שנים.
ידוע שהיא החזיקה במספר ציורים של ליין, ועדיין עסקה ביצירת עותקים.
עם זאת, יש ראיות המצביעות על ייחודיות גוף היצירה שלה, כולל סדרה של יצירות "לאור ירח", שנחשבת לסדרה המבוססת על ציור אבוד של ליין.
בשנים שלאחר מכן היא עברה בין טונטון לבית משפחתה בסטרלינג, שם נכנעה למחלת הטיפוס ב-1886. תעודת הפטירה שלה מציינת שוב את עיסוקה כאמנית וכמה מודעות אבל העירו על מיומנותה כציירת ועל הפופולריות של עבודתה.
מרי באטרסבי, באנגלית: Mary Battersby ( 1801–1841) הייתה אמנית אירית.
יש שחושבים כי באטרסבי הייתה בתו הרווקה של רוברט באטרסבי מבובסוויל, מחוז מית', אירלנד, אשר בשנת 1763 נשא לאישה את מריאן, בתו והיורשת של היינס ווייד מליסלין, מחוז קאוואן, אירלנד.
אחרים הטילו ספק בכך, והציעו שהיא יכולה הייתה להיות בתו של אחיו של רוברט באטרסבי, המכונה ג'ון מליקפילד.
תאריך הלידה שלה, בהתבסס על תיארוך עבודותיה בציור, מוערך בין השנים 1763 ל-1785. ייתכן שה-M בציוריה לא התייחס למרי, אלא לסימן היותה אישה (גברת), או אפילו לשם חיית מחמד.
המסקנה היא נראה שיש מספר נשים במשפחת באטרסבי שניתן לייחס את היצירות אליהן, כולל פנלופה באטרסבי.
בשל היעדר ראיות נוספות, לא ניתן לקבוע זהות ברורה של אמנית זו.
על חלק מהתרומות מעבודתה כתובה כתובת האמנית כ־21 North Cumberland Street, Dublin ומאוחר יותר מס' 16 Mountjoy Square East.
יש להניח כי כתובות אלו הן של אמה או קרוב משפחה אחר.
היצירות של באטרסבי חתומות כולן "מיס באטרסבי" או "M.Battersby".
הקורפוס שלה הוא שישה אלבומי ציורים, תיעוד של מכתב אחד ושתי כתובות.
אין מסמכים נוספים הנוגעים אליה, ונראה שהיא לא הציגה בפומבי.
אף שהיא מתוארת כ"ציירת פרחים", לאור עבודתה הידועה, העניין שלה היה יותר בתצפיות בציפורים מאשר בבוטניקה.
לא ידוע אם באטרסבי קיבלה הכשרה רשמית כלשהי בצבעי מים, אם כי לא היה נדיר שנשים צעירות יקבלו הכשרה כזו.
אף על פי שעבודתה מתוארת כנאמנה לטבע וללא פרטים זרים.
במהלך חייה הסגנון שלה לא התפתח.
החברה המלכותית של דבלין קיבלה ארבעה כרכים של רישומים ממיס באטרסבי, הראשון ב-1820, שלושה ב-1836 עם מכתב.
אלה היו פרחים שצוירו מהטבע, ציורים מאוסף ציפורים שצולמו בפנסילבניה, צפון אמריקה על ידי Robert Battersby Esq.
MD, ציפורים מקומיות שכולן נורו במחוז מית', וציורים שנלקחו מאוסף של ציפורים מפוחלצות במוזיאון דבלין.
שני כרכים נוספים נמצאים במוזיאון אלסטר, האחד מתוארך לשנת 1841 והשני ללא תאריך.
אלבום קטן נמצא גם באוספים של הספרייה הלאומית של אירלנד, עם יצירות של פרחים, פרפרים, חרקים ונוצות, הוצע כי ייתכן שהפיקה אותו אמנית אחרת ממשפחת באטרסבי, פרנסס איזבלה באטרסבי.
הרישומים של הציפורים המפוחלצות ממוזיאון דבלין, נמצא במוזיאון הטבע בדבלין, מורכב מציורים בגודל טבעי של הציפורים במוזיאון.
הציורים הם של ציפורים אקזוטיות כולל יונקי דבש.
מרי אן קוטון הייתה רוצחת מורשעת שהוצאה להורג בעקבות הרעלת בנה החורג.
חרף הרשעתה היחידה ברצח, יש הטוענים כי היא הייתה רוצחת סדרתית שרצחה כ-21 בני אדם, ביניהם שלושה מתוך ארבעת האנשים שלהם הייתה נשואה, ו-11 מתוך 13 ילדיה.
שיטת הרצח המועדפת עליה הייתה כנראה הרעלה באמצעות ארסן.
בין הקורבנות המיוחסים לקוטון היו:
שמועות החלו לעורר חשדות, ודוקטור וויליאם ביירס קילבורן, שבחן את גופתו של בנה של מרי אן, צ'ארלס, החל בחקירה עצמאית.
הוא בדק דגימות, ובבדיקות הוא מצא ארסן.
הוא דיווח למשטרה, שעצרה את מרי אן.
ב-24 במרץ 1873 מרי אן הוצאה להורג בתלייה.
המפרקת שלה לא נשברה במהלך התלייה, והיא נחנקה למוות על חבל התלייה.
הלהקה מקברה (אנ') הוציאה לאור בשנת 2011 שיר בשם "מרי אן" המדבר על קוטון.
בשנת 2015 צולם סרט על חייה עם ג'ואן פרוגט בתפקיד ראשי.
מרי בונו היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזות הקונגרס ה-44 וה-45 של מדינת קליפורניה בין השנים 1998–2013.
בונו נולדה בשם מרי ויטאקר בקליבלנד שבאוהיו, בתם של קארן לי (לבית טיילור), כימאית, וד"ר קליי וסטרפילד ויטאקר, רופא ויוצא מלחמת העולם השנייה.
ב-1963 עברה המשפחה לדרום פסדינה שבקליפורניה.
בשנת 1979 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון סאות' פסדינה, ולאחר מכן השלימה באוניברסיטת דרום קליפורניה לימודי תואר ראשון בהיסטוריית האומנות.
בצעירותה הייתה בונו מתעמלת, ובשנות העשרים לחייה עבדה כמוזגת.
בשנת 1986 נישאה ויטאקר למוזיקאי והפוליטיקאי סוני בונו, והשניים עברו לפאלם ספרינגס.
בונו כיהן שם כראש העירייה מ-1988 עד 1992, וב-1994 נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-5 בינואר 1998, בעודו מכהן בבית הנבחרים, נהרג בתאונת סקי והותיר אחריו מושב לא מאויש בקונגרס – אליו תיבחר בעתיד אלמנתו הטרייה.
ב-1998 זכתה בונו במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס ה-44 של קליפורניה בבית הנבחרים האמריקאי בבחירות מיוחדות שהתקיימו בעקבות מותו של בעלה.
היא נבחרה לקונגרס ב-7 באפריל אותה שנה, וב-3 בנובמבר נבחרה לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים.
באותה שנה, לקראת הליכי ההדחה של הנשיא ביל קלינטון, צורפה בונו בידי ההנהגה הרפובליקנית אל ועדת המשפט של בית הנבחרים, ובכך נהפכה לאישה הרפובליקנית היחידה בוועדה במהלך משפט ההדחה של קלינטון.
בונו הצביעה לפי הנחיות סיעתה בכל ארבע ההצבעות להדחה הן בוועדה והן במליאת בית הנבחרים, על אף שרפובליקנים מתונים אחרים הצביעו נגד סעיפים אחדים בכתב האישום של קלינטון.
נוכחותה של בונו בוועדת המשפט הגדילה את חשיפתה הלאומית לציבור האמריקאי.
בונו כיהנה בקונגרס במשך 15 שנה.
בדצמבר 2010 נמנתה בין המחוקקים הרפובליקנים הבודדים שהצביעו בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר שהונהגה בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בדצמבר 2007 נישאה בשנית לחבר הקונגרס קוני מאק הרביעי מפלורידה.
השניים התגרשו בשנת 2013. ב-2015 נישאה בשלישית לאסטרונאוט סטפן אוסוולד.
ב-2018, בעקבות פרשת ההתעללות המינית באוניברסיטת המדינה של מישיגן, מונתה לנשיאת איגוד ההתעמלות האמריקאי.
ימים ספורים לאחר מכן ניצבה בפני ביקורת ציבורית נוקבת מצד האלופות האולימפיות סימון ביילס ואלי רייזמן לאחר שהתגלה כי עבדה במשרד עורכי הדין שייצג את לארי נאסר, שעמד במרכז הפרשה ועליו הוטלו 300 שנים בכלא משהורשע בהתעללות מינית במתעמלות, והיא התפטרה בעקבות כך.
מרי פלורה בל היא בריטית אשר בילדותה רצחה שני פעוטות קטנים ממנה.
בל ביצעה את הרצח הראשון שלה יום אחד לפני יום הולדתה ה-11.
בל הורשעה בהריגה ביחס לשני מקרי הרצח בדצמבר 1968. משפטה נערך כשהייתה בת 11, והיא נשפטה על המעשים שביצעה כמי שנושאת אחריות מופחתת.
שותפתה לפחות באחד מהרציחות, נורמה ג'ויס בל זוכתה מכל האישומים נגדה.
מרי פלורה בל היא הרוצחת הצעירה ביותר בבריטניה, ואובחנה עם הפרעת אישיות פסיכותית לפני משפטה.
בל שוחררה ממאסר ב-1980 בגיל 23, וכיום חיה כאדם חופשי בבריטניה, כאמא לבת וכסבתא לנכדה.
צו בית משפט שתקף לכל החיים העניק לה אנונימיות, ומאז אף הורחב כדי להגן על זהות בתה ונכדתה.
מאז היא חיה תחת סדרה של שמות בדויים.
בהולנד ובצרפת פעילות שתי להקות שונות הנקראות Mary Bell, על שמה של הרוצחת, בסגנונות הדום מטאל וגראנג'-פּאנק בהתאמה.
מרי אן שייפר (לבית פיירי, 13 בדצמבר 1934 – 16 בפברואר 2008) הייתה סופרת אמריקאית, עורכת, ספרנית ועובדת בחנות ספרים.
היא ידועה בזכות עבודתה שפורסמה לאחר מותה מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים, שכתבה עם אחייניתה, אנני בארוז.
מרי אן פיירי נולדה ב-13 בדצמבר 1934 במרטינסבורג, מערב וירג'יניה.
הייתה לה אחות גדולה, סינתיה.
הם גדלו ברומני הסמוכה, שבמערב וירג'יניה, אך חזרו למרטינסבורג, שם למדו בבית ספר תיכון.
מרי אן סיימה את לימודיה באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו.
היא נישאה לקרל ריצ'רד שאפר בשנת 1956, וב-1958 הם עברו לקליפורניה, שם גידלו שתי בנות, מורגן וליז.
במהלך הקריירה שלה, היא עבדה בספריות הציבוריות של סן אנסלמו, לארקספר, וסן רפאל.
היא גם עבדה כעורכת ב־Harper &amp; Row, וכמוכרת ספרים בחנויות ספרים בלרקספר ובקורטה מדרה.
היא מתה מסרטן בביתה בסן אנסלמו, קליפורניה ב-16 בפברואר 2008. בשל מחלתה, לא יכלה לסיים את עריכת ספרה מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים, ולכן ביקשה מאחייניתה, סופרת הילדים אנני בארו, להשלים את המלאכה עבורה.
מרי אמה וולי הייתה אשת חינוך אמריקאית, פעילת שלום ופעילה ותומכת בזכות בחירה לנשים.
היא הייתה הסטודנטית הראשונה שלמדה באוניברסיטת בראון ושימשה כנשיאה העשירית של מכללת מאונט הוליוק בין השנים 1900 ל-1937.
וולי נולדה לג'וזף יהודה (ג'יי ג'יי) וולי, שר קהילתי ידוע, ומרי אוגוסטה פריס.
היא גדלה בחיק משפחה מבוססת בניו אינגלנד, תחילה במרידן, קונטיקט, ולאחר מכן בפאוטקט, רוד איילנד.
עבודתו של אביה, ששם דגש על שילוב עבודה סוציאלית בדת, השפיעה רבות על דרכה של וולי.
וולי למדה בתיכון פרובידנס ובמספר בתי ספר קטנים יותר לפני שסיימה את לימודיה התיכוניים בסמינר ויטון בנורטון, מסצ'וסטס, בשנת 1884. לאחר מכן, חזרה ללמד שם בשנים 1885–1891. לאחר טיול באירופה בקיץ 1890, שאפה וולי ללמוד באוניברסיטת אוקספורד.
אביה, לעומת זאת, סיכם עם נשיא אוניברסיטת בראון, אלישע בנג'מין אנדרוז, שוולי תהפוך לאחת הסטודנטיות הראשונות במוסד.
וולי החלה ללמוד באוניברסיטת בראון בסתיו 1890, תוך כדי המשך עבודתה כמורה בוויטון.
בשנת 1894 קיבלה תואר ראשון, ובשנת 1895 קיבלה תואר שני עבור עבודת התזה שלה, "ההיסטוריה המוקדמת של משרד הדואר הקולוניאלי".
בשנת 1895 החלה וולי ללמד היסטוריה וספרות תנ"כית בוולסלי קולג'.
היא זכתה להערכה רבה הן מצד תלמידיה והן מצד עמיתיה, וכבר בשנת 1896 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
עד שנת 1899, שוב קודמה, הפעם לדרגת פרופסור מן המניין.
בתקופתה בוולסלי, חוללה וולי שינויים משמעותיים בתוכנית הלימודים, תוך שרכשה ניסיון ניהולי משמעותי כיושבת ראש המחלקה שלה.
במהלך תקופה זו, פגשה וולי את ג'נט אוגוסטוס מרקס, סטודנטית בוולסלי, ובשנת 1900 החלו לחיות יחד כבנות זוג.
מערכת היחסים ביניהן נמשכה 47 שנים.
1895: התחילה ללמד בוולסלי קולג'
1896: קודמה לדרגת פרופסור חבר
1899: קודמה לדרגת פרופסור מן המניין
1900: תואר כבוד ממכללת אמהרסט
ביצעה שינויים משמעותיים בתוכנית הלימודים
פגשה את בת זוגה לחיים, ג'נט אוגוסטוס מרקס
וולי הייתה דמות משפיעה בוולסלי קולג'.
הן עבודתה האקדמית והן פעילותה הניהולית תרמו רבות למוסד.
מערכת היחסים שלה עם ג'נט אוגוסטוס מרקס היוותה פריצת דרך משמעותית עבור זוגות חד מיניים באותה תקופה.
בדצמבר 1899, בראון הציע לוולי עבודה כראש מכללת הנשים שזה עתה נוסדה.
במקביל, מכללת מאונט הוליוק הציעה לה את הנשיאות שלה.
וולי קיבלה את הצעתו של הר הוליוק וב-1 בינואר 1901, בגיל 38, הפכה לאחד מנשיאי הקולג'ים הצעירים ביותר בארצות הברית.
בשנת 1900, היא הפכה לאישה הראשונה שקיבלה תואר כבוד ממכללת אמהרסט.
נשיאות וולי בהר הוליוק: עידן חדש לחינוך נשים
עם כניסתה לתפקיד נשיאת הר הוליוק, וולי הציגה חזון חדש לחינוך נשים.
בניגוד לגישות קודמות שהדגישו את תפקידן של נשים בשירות החברה, וולי טענה שחינוך נשים צריך להתבסס על ערכו האינטלקטואלי הטהור.
היא האמינה שחינוך הוא הכנה לחיים עצמם, וכל אישה, בעלת השכלה נאותה, מסוגלת להשיג כל מטרה.
לדעתה, כישלונות נשים בעבר נבעו מחוסר השכלה או השכלה לקויה.
בתפקידה כנשיאת מכללת הר הוליוק במשך 36 שנים, וולי פעלה ללא לאות לקידום חינוך נשים.
היא נאבקתה בדעות קדומות שטענו כי לנשים חסרות יכולות למידה טבעיות וכי פעילות אינטלקטואלית פוגעת בבריאותן.
וולי השפיעה רבות על הקהילה האקדמית, והובילה שיתופי פעולה עם מכללות נשים אחרות לגיוס משאבים, קידום סטנדרטים אקדמיים והעלאת המודעות לחשיבות חינוך נשים.
בניית סגל חזק ומוכשר: וולי משכה חוקרים מובילים ממוסדות יוקרתיים לתארים מתקדמים באמצעות הצעת משכורות תחרותיות, מלגות וחופשות שבתון.
שיפור איכות הסטודנטים: היא העלתה את רמת הקבלה, הציגה תוכניות הצטיינות ובחינות כלליות לקשישים, ובעקבות כך משכה סטודנטיות מוכשרות יותר.
גיוס משמעותי של תרומות: קרן המכללה גדלה מ-500,000 דולר לכמעט 5 מיליון דולר במהלך כהונתה.
הרחבת הקמפוס: 16 בניינים חדשים נוספו לקמפוס במהלך 36 שנותיה בתפקיד.
ביטול מערכת העבודה הביתית: וולי ביטלה את שיטת העבודה הביתית שהייתה נהוגה מאז הקמת המכללה, צעד שנחשב למהפכני באותה תקופה.
וולי הייתה דמות פורצת דרך בחינוך נשים.
חזונה, פעילותה ותרומותיה תרמו רבות לקידום השוויון וההזדמנויות עבור נשים בתחום ההשכלה הגבוהה.
ביטול מערכת העבודה הביתית היה ציון דרך משמעותי, והדגיש את מחויבותה לחינוך אינטלקטואלי איכותי עבור נשים.
וולי יצרה תפקיד עבור בת זוגה לחיים, ג'נט מרקס, שלימדה אנגלית ותיאטרון בהר הוליוק עד פרישתה ב-1941. אף על פי שהן מעולם לא חשפו את מערכת היחסים הלסבית שלהן בפומבי, יחסיהן עוררו מחלוקות בקרב חלק מחברי המכללה.
וולי לא רק הצטיינה בקריירה האקדמית שלה, אלא גם הקדישה זמן רב לפעילות ארגונית לקידום רפורמות חברתיות במגוון תחומים:
זכות בחירה לנשים: וולי הייתה פעילה ותומכת נלהבת בזכות הבחירה לנשים.
היא שימשה כסגנית נשיאת האיגוד האמריקאי לחירויות האזרח (ACLU) ועבדה קשה לקידום חקיקה שתעניק לנשים את זכות ההצבעה.
פציפיזם: וולי הייתה פציפיסטית מושבעת והתנגדה לכל סוג של מלחמה.
היא עבדה עם הנשיא הרברט הובר והנשיא פרנקלין ד' רוזוולט על קידום מדיניות שלום בינלאומי.
ענייני כנסייה: וולי הייתה נוצרייה אדוקה והאמינה בחשיבותן של רפורמות בכנסייה.
היא עבדה עם ארגונים שונים לקידום צדק חברתי ושוויון בתוך הכנסייה.
איגוד הבוגרים של קולג'ים: וולי הייתה חברה פעילה בארגון זה, שהפך מאוחר יותר לאיגוד האוניברסיטאות האמריקאי (AAUW).
היא כיהנה כנשיאת AAUW בין השנים 1927–1933.
היכל התהילה: וולי הייתה חברה במועצת הבוחרים של היכל התהילה.
YWCA: וולי שימשה כחברה בוועד הלאומי של YWCA, ארגון נשים נוצרי הפועל לקידום צדק חברתי ושוויון.
ליגת השלום האמריקאית: וולי הייתה חברה בוועד המנהל של ליגת השלום האמריקאית, ארגון הפועל לקידום שלום בינלאומי.
המכון הלאומי להוראה מוסרית: וולי הייתה חברה במועצת המכון הלאומי להוראה מוסרית, ארגון הפועל לקידום ערכים מוסריים בחינוך.
הוועדה לשלום ובוררות: וולי הייתה חברה בוועדה לשלום ובוררות, ארגון הפועל ליישוב סכסוכים בדרכי שלום.
פי בטא קאפה: וולי הייתה סנטורית באגפים המאוחדים של פי בטא קפא, ארגון כבוד אקדמי.
ליגת הצרכנים הלאומית: וולי שימשה כסגנית נשיא כבוד של ליגת הצרכנים הלאומית, ארגון הפועל להגנה על זכויות הצרכנים.
פעילותה הארגונית של וולי תרמה רבות לקידום צדק חברתי ושוויון.
היא זכתה להכרה בינלאומית על עבודתה, ובשנת 1932 ייצגה את ארצות הברית בוועידה לצמצום והגבלת חימוש בז'נבה, שווייץ.
בשנת 1900, וולי היה אחד מ-60 החותמים על "הקריאה לוועידת האמנציפציה של לינקולן לדיון באמצעים להבטחת שוויון פוליטי ואזרחי לכושים", מסמך שיצר את האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים.
החל משנת 1933, התעורר לחץ בקרב חלק מחברי מועצת הנאמנים של הר הוליוק להבטיח שעם פרישתה של וולי, ימונה במקומה נשיא גבר.
רבים מהתומכים בגישה זו טענו שהמכללה הפכה ל"נשית מדי", עם רוב המחלקות בראשות נשים ומחסור בנציגות גברית בסגל.
אחרים ראו בהר הוליוק מקום עבודה אפשרי לבוגרי אוניברסיטת ייל, והאמינו שמינוי נשיא גבר יגביר את הסיכויים לכך.
וולי פרשה מתפקידה ב-1937 בגיל 74. מינויה של רוזוול גריי האם לרשת אותה סימן מכה קשה להזדמנויות נשים להתקדם בתחום ההשכלה הגבוהה.
וולי, חברי הסגל, חברי AAUW ובוגרי המכללה התנגדו נחרצות למינוי בדרכים רבות.
ההצבעה בישיבת מועצת המנהלים ב-6 ביוני 1936 הסתיימה ברוב דחוק לטובת מינוי האם, למרות תחנונים מצד הנאמנה פרנסס פרקינס (בוגרת הר הוליוק ומזכירת העבודה), וולי וחברי הסגל.
לאחר מינויו של האם, ניסו חלק מהבוגרים לגייס התנגדות מספקת כדי לשכנע אותו לסרב לתפקיד, אך ללא הצלחה.
וולי ובעלי בריתה זכו ל"המילה האחרונה" בחגיגות המאה של המכללה במאי 1937 (חודש לפני כניסתו של האם לתפקיד).
הוא לא הוזמן להשתתף, ורבים מהנאומים ביקרו את החלטת חבר הנאמנים.
וולי לא ביקרה שוב בקמפוס הר הוליוק לאחר פרישתה.
וולי עברה לבית משפחת מרקס בווסטפורט, ניו יורק, שם התגוררה עם בת זוגה עד מותה ב-1947. היא נותרה פעילה חברתית גם לאחר פרישתה, והרבתה להרצות בפגישות ובכנסים.
ב-30 בספטמבר 1944, סבלה וולי מדימום מוחי בביתם בווסטפורט, ניו יורק, שהותיר אותה משותקת חלקית.
היא בילתה את שלוש השנים האחרונות לחייה בכיסא גלגלים, וג'נט מרקס טיפלה בה עד מותה ב-1947.
וולי נחשבת לאחת הדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה של חינוך נשים.
היא תרמה רבות לקידום השוויון וההזדמנויות עבור נשים בתחום האקדמי, הן כמלומדת והן כמנהלת.
פעילותה הארגונית תרמה רבות לקידום רפורמות חברתיות במגוון תחומים.
למרות המאבק על ירושתה, וולי השאירה מורשת של מצוינות אקדמית, מחויבות חברתית ואומץ לב.
היא שימשה מודל לחיקוי עבור דורות של נשים צעירות ששאפו להשפיע על העולם.
וולי היה הנושא של מחזה, בול בחנות בסין, שנכתב על ידי בוגרת הר הוליוק, בריינה טרנר.
התוכנית עלתה לראשונה במרכז לינקולן ב-1 במרץ 2017.
בנוסף לעבודה לתואר שני, היא כתבה את "פיתוח אהבת הנוף הרומנטי באמריקה" ומאמרים חינוכיים רבים.
מרי בֶּרג (בפולנית: Mary Berg; נולדה בתור מרים וטנברג, Miriam Wattenberg; 10 באוקטובר 1924 בלודז' שבפולין – 1 באפריל 2013) הייתה יהודיה אמריקאית ממוצא פולני, שנודעה בשל היומן אותו החלה לכתוב עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, בהיותה בת 15.
רוב היומן מספר על חייה בגטו ורשה והוא פורסם עוד לפני תום המלחמה על ידי העיתונאי היידי האמריקאי שמואל לייב שניידרמן, תחילה ביידיש ואז באנגלית, כיומנה של מרי ברג.
קיצור קורותיה עד תום המלחמה
מרים וטנברג נולדה בסתיו 1924 בעיר לודז' שבפולין, בת לאם ילידת ניו יורק ששבה עם הוריה לפולין ב-1914, ולאב יליד פולוצק, סוחר עתיקות אמיד, ולה אחות צעירה, אנה.
ברג החלה לכתוב את יומנה כבר ב-10 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לפולין, וביומן מתועדת בריחתה של המשפחה מעירם לבירה ורשה.
היא שהתה בגטו קרוב לשנתיים, עד שב-7 ביולי 1942, זמן קצר לפני הגירוש המאסיבי מהגטו לטרבלינקה, הועברה עם משפחתה, יחד עם יתר אסירי הגטו בעלי אזרחות זרה, לכלא פאוויאק הסמוך לגטו.
ב-17 בינואר 1943 הועברה המשפחה עם יתר האזרחים האמריקאים למחנה ויטל שבצרפת, וכעבור שנה הורשו להגר לארצות הברית.
העיתונאי שמואל לייב שניידרמן, יליד פולין שנמלט עם אשתו איילין שימין-שניידרמן ובתו הלן מצרפת לארצות הברית ב-1940, המתין ב-16 במרץ 1944 ברציפי ג'רזי סיטי לעגינת ה-S.
הוא פגש בוטנברג, למד על קיום יומנה – 12 מחברות קטנות, כתובות פולנית – והתרשם ממנו.
בחודשים אוקטובר ודצמבר אותה שנה פרסם שניידרמן קטעים נבחרים מהיומן בעיתונים יהודיים: ב-Jewish Contemporary Record בתרגום לאנגלית, וב"מאָרגען זשורנאל" (מוֹרגן ז'ורנל) בתרגום ליידיש.
הקטעים פורסמו בשם העט "מרי ברג", כדי להגן על קרוביה של וטנברג שנותרו באירופה.
שניידרמן הוסיף לעבוד בצמוד לברג.
הוא ערך את כתב היד, ושכר את נורברט גוטרמן (יליד פולין) וסילביה גלאס, לתרגם את היומן לאנגלית.
היומן ראה אור בתרגום לאנגלית בניו יורק בהוצאת ל"ב פישר בפברואר 1945, יותר מחודשיים לפני תום המלחמה.
כבר באותה שנה (תש"ו 1945) ראה היומן אור בתרגום לעברית מאנגלית מאת יהודה האזרחי.
ב-2006 ראתה אור מהדורה מורחבת באנגלית, שהוכנה על ידי סוזן לי פנטלין.
ב-2007 תורגמה מהדורה זו לפינית.
עם פלישתם של הגרמנים לפולין החל גל של בריחה המונית של תושבים רבים ממקום מגוריהם לאזורים שנתפשו בעיניהם כבטוחים יותר בפולין או מחוצה לה.
נמלטים רבים יצאו מן העיר לודז' שהפכה לעיר גרמנית (שנקראה לאחר הכיבוש ליצמנשטט) וסופחה לרייך.
משפחתה של מרי ברג הייתה גם היא מן הבורחים והגיעה לוורשה.
כך הפכו בני משפחת ברג כמו רבים אחרים לפליטים.
אולם לא כולם הצליחו להימלט לוורשה במסגרת משפחתית שלמה.
ברג מתארת בפברואר 1941 ביקור שערכה אצל חברתה לספסל הלימודים מלודז', לולה רובין.
וכך כותבת עליה מרי ברג:
"כולי חדורה הערצה לאומץ ליבה.
לולה בת השבע עשרה מפרנסת את עצמה ואת אחיה הקטן בן העשר.
הוריה עודם כלואים בגטו לודז' היא הצליחה להשיג תעודת לידה מזויפת כתובה על פי שם נוצרי, ובעזרתה מרוויחה היא את לחמה.
היא יוצאת אל החבל "הארי", קונה מצרכים קטני מידה שונים, שמן הנמנע להשיגם בגטו, ומוכרת אותם למיודעיה ברווח הגון.
כרגיל, חוצה היא את גבול הגטו על יד בית המשפט ברחוב לשנו בו נשפטים יהודים ו"גויים" גם יחד.
בנין בית המשפט פונה בעברו האחד כלפי רחוב אוגרדובה ורחוב ביאלה, הסמוכים לחבל "הארי": והיא מתערבת בקהל הפולנים באי בית המשפט ויוצאת עמהם"(מרי ברג, גטו ורשה, עמ' 46-47).
תיאור זה משקף היטב את התפרקות המסגרת המשפחתית ואת התפקיד החדש שנאלצו בני נוער לקחת על עצמם.
עם הגירוש לגטו הפכו בני נוער להורים ולמפרנסים בעל כורחם.
אילוץ זה שינה גם את דפוסי התפקוד בחיי היום יום, מלחמת קיום הקשה הפכה אותם למבריחים מפרי חוק ולזייפנים.
שיטות פעולה אלה דרשו אומץ לב, תחכום ותושייה, אשר באו לידי ביטוי מובהק בשל תנאי החיים בגטו.
ההתפרקות המשפחתית הבדידות והרעב שהיו נפוצים בגטו ורשה נתנו את אותותיהם על הדחיפה להקמת משפחות חדשות.
נערות שאיבדו את בני משפחתן ואת עבודתן או שלא הצליחו להשיג מקור פרנסה עבורן ועבור בני משפחותיהם מצאו עצמן נישאות לגברים מבוגרים בעלי יכולת כלכלית.
מרי ברג מציינת לא מעט מקרים של נערות שעשו כן, "וזוגות רבים כגון אלה מצויים בגטו: נערות צעירות ביותר ובחורים קשישים.
אין כמעט לראות צעיר בודד בגטו" (שם, עמ' 100).
שכיחות המחלות, הגברת המצוקה הכלכלית והרעב גרמה אף היא לפרוק המסגרת המשפחתית.
מרי ברג מספרת על חבריה, בני גילה, שנאלצו לנטוש את משפחותיהם ומקום מגוריהם בשל התפרצות מגפות בהוריהם, "אמה של אדזיה פיאסקובסקה חולה בטיפוס:משפחתה גרה ברחוב כרמליצקה, שהמגפה בו קשה במיוחד.
אדזיה הוכרחה לנטוש את ביתה, והיא גרה עכשיו אצלי.
אף אביו של מישה חולה.
מיטק פיין פרש והלך לאחד הכפרים ולא שמענו מאומה אודותיו.
אביו של סטפן מנדלטרוט מת בטיפוס" (שם, עמ' 82).
משברים כגון אלה שפגעו באורח חיי בני הנוער גרמו לשינויים בתפקודם בחיי היום יום ולתמורות במעמדם בתוך המשפחה, מרביתם הוכרחו ליטול על עצמם תפקידים אחראיים תוך שהם מנתקים עצמם משגרת החיים של עולם המתבגרים הטיפוסי כמו התגייסות לעולם העבודה לטובת סיוע למשפחותיהם.
מרי ברג מבחינה בשינויים הפיזיולוגיים שעברו נערים עם החרפת הרעב ואובדן המשפחה במרוצת השהייה בגטו.
באחד המקרים היא גילתה "ילד קטן, שדמה לכבן שלוש עשרה, התעלף מחולשת רעב לפני ימים אחדים בשער ביתנו".
חולשתו של הנער נגעה ללבם של בני הבית והם שכרוהו כעובד ניקיון והפכוהו כחלק מיושבי הבניין, בתוך כך זכה לחליפה ישנה כתמורה לעבודתו במקום הסמרטוטים שלבש קודם לכן, מדי פעם שילמו לו שכר של מספר זהובים עבור עבודתו.
כאשר התוודעה אליו מרי היא למדה על גורלו הקשה, "נתברר לי, כי הוא קשיש הרבה מכפי שחשבתי.
בן שמונה עשרה הוא, ואך גוו הצנום והנמוך משווה לו דמות של ילד.
הוא יתום מאב ומאם וחסר כל" (שם, עמ' 63).
התפוררות המשפחה, הבדידות שהייתה מנת חלקם של בני נוער רבים הביאה אותם לכלל חרפת רעב וסכנת מוות, חלק מן הנערים ניסו למצוא לעצמם, כאמור, תחליפים בנישואין מאולצים או על ידי התחברות כלשהי למשפחות אחרות ולמסגרות חלופיות על מנת לזכות בתמיכה מסוימת.
מצוקת המחסור בגטו השפיעה, כאמור, על כלל אוכלוסיית הגטו, לרבות בני הנוער.
מרי ברג חוזרת ומתארת כיצד התגייסו בני נוער לעבודות שונות על מנת להשביע את רעבונם.
בסדנה הגרפית בה למדה נתקלה ברג בנערים ונערות ששימשו מודלים לציור דיוקנאות סביב נושא ה"סבל", ועליהם היא כותבת את הדברים הבאים: "מודלים אינם חסרים לנושא מעין זה.
הם מצפים ממש בתור, בבקשתם לשמש אותנו ולהרוויח פרוטה דלה.
לעיתים תכופות נרדמים הם בשבתם לעומתנו על הבימה: ומשנעצמות עיניהם, דומים הם לגוויות מתים".
מרי ברג מתארת במיוחד את דמותה של נערה (ילדה) בת אחת עשרה ששימשה אף היא כמודל לפרחי הציירים, "בהיותה על הבימה עמדה ורטטה רטט קדחת נורא כל כך, עד כי לא יכולנו לציירה.
מישהו הציע להגיש לה אוכל.
ומשניתנה לה עיסת לחם בלעה ברעדה את מחציתה האחת ואילו את מחציתה השנייה עטפה בזהירות בפיסת עיתון.
"זה בשביל אחי הקטן", בארה ואמרה, "הוא מחכה בבית, ועלי להביא לו מעט אוכל" (שם, עמ' 46).
המצב הכלכלי בגטו והידרדרות המצב הבריאותי פגע באופן אנוש בצעירים ביותר, שנאלצו חרף מצבם הקשה להשתתף בפרנסת קרוביהם, רבים מהם לא החזיקו מעמד.
במקרים לא מעטים נאלצו נערים לנשור מבית הספר על מנת להתפרנס.
מותם של האב או האם או לחלופין יציאתם ממעגל העבודה העביר את הנטל הפרנסה על שכמם של בני הנוער, "חבר, רומק קובאלסקי, הצליח לקבל משרת משגיח.
מפאת דחקותו הכלכלית נאלץ לפרוש מבית הספר לציור ולחפש עבודה.
אביו מת בשעת מצור ורשה ומאז הוטל עליו לפרנס את אמו ואחותו הקטנה, כל זמן שעוד נשתיירו בידם חפצים למכירה, הסתדרו במידת מה אך משאזלו התכשיטים והפרוות מביתם, הוכרח רומק לעבוד".
במשרתו זכה רומק בשל קרבת משפחה לאחד מחשובי היודנראט בגטו ורשה, עבודתו כמשגיח הייתה קשה ביותר ורבת אחריות, מרי ברג מציינת כי היה עליו לפקוח עין על פועלים היוצאים משערי הגטו לבל יבריחו חפצים אל תוך הגטו, "אם ייתפש מישהו בניסיון הברחה, הרי הוא ורומק גם יחד צפויים לעונש מוות.
עבודתו נמשכת שתים עשרה שעות ביום, החל משבע בבוקר וכלה בשבע בערב.
ובשובו ממנה הביתה אין בכוחו לגרור את רגליו העייפות." ברג מתארת את הדכדוך בו היה נתון הנער שהוכרח לעסוק בסוג זה של עבודה ולוותר על לימודיו, "לבו של רומק חדור מרירות.
כל שאיפתו בחיים היא ללמוד ליצור.
הוא משתוקק להיות אדריכל, לבנות בניינים ולא להרסם כמעשהו היום" (שם, עמ' 56).
ברג ממשיכה ומדווחת ביומנה על חוויותיו הקשות של רומק במקום עבודתו, לא אחת עמד בסכנת חיים וגילה כושר עמידה יוצא דופן מול אכזריותם של משגיחיו הגרמנים,
"רומק עובד, כרגיל, מראהו הוטב.
הוא אף רכש ביטחון עצמי, אולי משום שמשכורתו הוגדלה: הוא מרוויח עכשיו שלושים זהובים ליום ולפעמים אפילו יותר,ומקבל שתי כיכרות לחם חינם כהוספה.
עבודתו עכשיו טובה יותר, אבל גם מסוכנת יותר.
הוא מונה כמנהלה של קבוצת פועלים גדולה, ואחריות רבה מוטלת על שכמו.
סיפר לי, שעל כל צעד מאיימים עליו הזקיפים הנאצים ללא סיבה, ביריות.
זקיף אחד ירה זה לא מכבר באחד הפועלים והרגו, כיון שנמצא בכיסו גבשושית חמאה.
עצביו של רומק עצבי ברזל הם.
עבודתו, בתנאים הנוכחים, אינה אלא שלשלת ייסורים ארוכה, בהיותו לכוד בסכנת מוות תדירית" (שם, עמ' 126).
הנה כי כן, מלמד הקטע על התמורה הקשה שהתחוללה בדפוסי התנהגותם של בני נוער עם הגירוש לגטו והתגייסותם לעבודה.
שלא בטובתם אימצו לעצמם דרכי התמודדות פסיכולוגית שחישלו את כושרם הנפשי לעמוד בלחצים ולקחת על עצמם שגם אנשים נחושים, מחושלים ובעלי ניסיון חיים לא תמיד מסוגלים לעמוד בה.
גורלן של הנערות היה קשה במיוחד.
הרעב, העוני והבדידות גרמו לחלקן למכור את גופן ולהפוך למאהבות של בעלי האמצעים בגטו.
העת שהיא מתארת את אווירת ההפקרות שהתפשטה בגטו ואת מקום מפגשם של הגורמים השליליים שחיו בו היא כותבת:
"נערות בנות שש עשרה באות לכן בלוית מאהביהן - אותם הנבלים המעטים, המשרתים את הגסטאפו.
אין הן חושבות מה עלול לקרות בעתיד.
יודעות הן רק אחת: רצונן לסעוד את לבן כדבעי.
אך למחרת יש מוצאים את גופתה של אחת הנערות, שהיא ומאהבה נורו יחדיו בידי הנוער המאורגן של הגטו, שאין בלבו רחמים לבני עמו הבוגדים" (מרי ברג, גטו ורשה, עמ' 81).
בצד התיאור העגום את ההידרדרות המוסרית של בגטו, שהפכה נערות רעבות לקרבנה, רומזת מרי על פעילותם המחתרתית של בני הנוער המאורגנים בתנועות הנוער ואשר שמו להם למטרה להילחם ביסודות ששיתפו פעולה עם הכובש הגרמני ולחסלם בכל דרך.
מרי ברג מביאה עדויות על מצבם של בני נוער בגטו השני בגדלו אחרי ורשה – גטו לודז'.
אחד מידידיה מתקופת מגוריה בלודז' הצליח לחמוק משם ולהגיע לגטו ורשה.
על פי עדותו של הניק זילבר, הידיד שברח מגטו לודז', אולצה כל אוכלוסיית הגטו, לרבות בני נוער להשתתף במאמץ העבודה.
הניק מתאר את סוג העבודה שהוטל עליו לבצע כעונש על עבירה קטנה שעבר על ידי בית הדין של היודנראט, "הניק נשפט זה לא מכבר עבור משוגה פעוטה והוטל עליו לשאת, עם עוד חבר, גווייה מאחת הדירות.
הניק דיווח למרי כי כל חבריה ללמודים עובדים בפרך, אמנם בראשית 1940 עדיין למדו מרביתם בבית הספר אולם אחר כך נסגר בית הספר במצוות השלטונות הגרמניים.
מצבו הגופני של הניק הלך ומחמיר, ברג כותבת כי "זו הפעם הראשונה, מאז בואו לכאן, שעצר כוח לקום ולהלך",(מרי ברג, גטו ורשה, עמ' 139).
מרי ברג כותבת על נער אחר מבין ידידיה שעזב את לימודיו ויצא לעבוד כאות מחאה כנגד התנהגותו של אביו שנמנה עם גדולי המבריחים בגטו והיה, בניגוד ולעיתים על חשבון שאר יושבי הגטו, בעל אמצעים רבים, "טדק שייר עובד בזמן האחרון, בלא ידיעת אביו, באחת הטחנות.
מצפונו ממריץ אותו לעסוק בעבודות תועלתיות, הואיל ואין הוא רוצה – כפי שאמר לי – לחיות על חשבון רווחיו הבלתי כשרים של אביו",(מרי ברג, גטו ורשה, עמ' 119).
מתברר, כי האקלים הבלתי מוסרי שנבע לא אחת ממלחמת הקיום הנואשת של תושבי הגטו לא הצליח לסחוף עמו מקצת מן הנערים שלא רצו לקחת בו חלק ולשמור על הערכים שעל פיהם התחנכו לפני המלחמה.
מרי ברג מתייחסת ביומנה גם לבני הנוער המאורגנים בגטו.
לדבריה, התירו השלטונות הגרמנים לקבוצות מתנדבים לצאת מתחומי גטו ורשה ולעבוד את האדמה בחוות ובשדות שמחוץ לעיר, "נוער הגטו זוכה בהזדמנות לצאת ולנשום אוויר מרחבים רענן.
רוב הנערים בקבוצות החקלאים הנם חברי תנועות הנוער הציוניות, המאמינים כי באורח נס יצליחו להימלט מפולין ולעלות לארץ ישראל, והם שמחים לאפשרות לרכוש הכשרה חקלאית… " (שם, עמ' 54).
ואמנם, חברי תנועות הנוער החלוציות שמרו בגטו על האידיאלים שבהם האמינו וניסו לממשם אף בתנאיו הקשים של הגטו.
מרי, בתארה אותם, מביעה סוג של ספקנות לגבי הבנתם את המציאות הסובבת, אם כי מציינת בהמשך כי, "אני מסתכלת ברגשי גאון בטורי נערים ונערות אלה, שעה שהם חוזרים מעבודתם, פניהם שזופי שמש, גוום זקוף וחזותיהם רווים אוויר שדות ירוקים.
קלחי גזר זהובים טריים וצנוניות אדומות בולטים מתרמיליהם.
כל אחד נושא עמו ככר לחם לתחומי הגטו, אולם הגרמנים מעלימים עינם מזאת, מהיותם זקוקים לכח עבודתם של הנערים", (שם).
חברי תנועות הנוער הציוניות היו בבחינת עדה סגורה ובעלת ייחוד, דברים אלה ניכרים אף מדרך תיאורה של מרי ברג, הם לא נתנו לחיי הגטו לפרק אותם מהמסגרת והערכים שעל פיהם התחנכו.
בתחילה ניסו להסתגל לחיי הגטו ולהמשיך ולצאת לטבע ואף לעבוד בתחום החקלאות כדי להכשיר עצמם לעלייה לארץ ישראל.
יחד עם זאת, כאשר חשו כי גורלם של היהודים נגזר לרצח ולכיליון היו הם הראשונים שהסיקו מסקנות מעשיות והחלו להתארגן במחתרות ולהתכונן ללחימה כנגד הכובש הגרמני.
גטו ורשה: מיומנה של מרי ברג; תרגם מאנגלית: יהודה האזרחי, תל אביב: נ.
דיים מרי דאגלס הייתה אנתרופולוגית וסוציולוגית בריטית, מבכירי האנתרופולוגים בדורה.
בשנותיה האחרונות עסקה רבות בביקורת המקרא.
ספרה "טוהר וסכנה" נבחר על ידי ה-The Times Literary Supplement כאחד החיבורים המשפיעים ביותר על החשיבה והשיח המערביים במאה ה-20.
מרי מרגרט טיוּ נולדה בסן רמו, איטליה, במהלך חופשה של משפחתה.
אביה שירת כפקיד ממשלתי בבורמה, מטעם השלטון הבריטי.
היא קיבלה חינוך קתולי והמשיכה ללימודים אקדמיים באוקספורד בזמן מלחמת העולם השנייה, אצל האנתרופולוג והסוציולוג הנודע אוונס-פריצ'רד.
את עבודת השדה שלה לשם קבלת הדוקטורט עשתה בקונגו הבלגית, בקרב אנשי שבט הלֶלֶה.
היא השלימה את לימודי הדוקטורט בשנות החמישים ולימדה ביוניברסיטי קולג' לונדון במשך יותר מ-25 שנים, וכן באוניברסיטת נורתווסטרן ובפרינסטון שבארצות הברית, ופרסמה כ-15 ספרים ועשרות מאמרים.
דאגלס ביקרה פעמים רבות בישראל, בהן פעם אחת ממושכת ב-1966, בה הרצתה במכון ון ליר בירושלים ונפגשה עם חוקרי מקרא.
בין החוקרים המזוהים עם עבודתה, ניתן למנות את פרופ' חיים חזן.
בשהותה בקרב אנשי שבט הלֶלֶה בקונגו הבלגית, מצאה קווי דמיון בין מערכות המיון והסימול שלהם לבין חוקי הטהרה של ספר ויקרא ובמיוחד לגבי היחס אל היוצאים-מן-הכלל כאל טמאים.
בעקבות עבודת הדוקטורט שלה כתבה את ספרה הידוע ביותר - טוהר וסכנה, שפורסם באנגלית לראשונה ב-1966. ב-1999 ערכה חקירות נוספות שלה בספר ויקרא והוציאה את Leviticus as Literature ("ויקרא כספרות") שהוא פרשנות אישית שלה לספר ויקרא.
בספרה "טוהר וסכנה" מפרשת דאגלס חוקי טהרה וזוהמה של חברות בתור סמלים שמגדירים את גבולות החברה.
היא משתמשת במתודולוגיה סטרוקטורליסטית והולכת בעקבות אמיל דורקהיים וקלוד לוי-שטראוס בניסיונה להבנות את העולם הנחקר דרך מערכות של מיון וסמלים.
כך לדוגמה היא מנתחת את חוקי הכשרות היהודיים.
לטענתה, חוקי הכשרות אינם צורה פרימיטיבית לתקנות בריאות אלא הם חלק ממערכת האבחנות והסמלים שהחברה היהודית יצרה כדי להבחין בין הקטגוריות שעומדות בבסיסה, כמו טהרה–טומאה, טוב–רע.
היוצאים מן הכלל הם הטמאים, ובייחוד החזיר, שמקיים פרמטרים המשייכים אותו לקבוצת מפריסי הפרסה אך אינו מעלה גירה ובכך "שובר" את קריטריון המיון.
עוד טוענת דאגלס שחוקי טהרה שמתמקדים במיניות, כמו חוקים המגדירים יחסי מין בין בני זוג נועדו להגדיר את גבולות הגוף האנושי שבאמצעותו מוגדרים גבולות החברה.
דאגלס מקשרת בין הסובייקט לגוף ולחברה, ויוצרת שרשרת של פסיכולוגיה, ביולוגיה ואנתרופולוגיה.
מנקודה זאת יצאו חוקרים רבים אחריה, ביניהם ז'וליה קריסטבה.
דאגלס טבעה את המונח מובלעת בפתחה את התאוריה של התרבות (Cultural Theory).
התאוריה טוענת שבכל הקשר חברתי, הרעיונות התרבותיים המשותפים צריכים להיות בנויים כך שכל פרט יוכל לפלס לו דרך בין האילוצים הנקרים על דרכו מדי יום ולראות את העולם בו הוא חי כהגיוני ובעל משמעות.
הטיפולוגיה שבנתה מורכבת משני צירים: ציר שוויון–היררכיה וציר הפתיחות–סגירות של הקבוצה (קבוצה פתוחה היא קבוצה חלשה יותר וקבוצה סגורה היא קבוצה חזקה יותר).
מתוך צירים אלו נוצרות 4 סוגי חברות: מדינה (היררכיה וסגירות), שוק (שוויון ופתיחות), מובלעת (שוויון וסגירות), מבודדים (היררכיה ופתיחות).
מובלעת היא לרוב התגובה לבעיה של קהילה באשר לגבולה.
כאשר נדמה שעתידה תלוי בחסדי חבריה העלולים לחמוק ממנה.
ברוב המקרים, בשל כוח המשיכה של קהילה מרכזית שכנה.
החברה אינה יכולה למנוע את העזיבה או להעניש את העוזבים, אין לה לרוב מספיק משאבים לתגמל את הנשארים והאמצעי העיקרי בו היא יכולה להשתמש כדי לחזק את הגבול הוא שכנוע מוסרי.
משמעה של קהילה מסוג זה הוא לפיכך התנגדות לחברה חיצונית.
ערכו של כל חבר במובלעת מובלט ואילו קווי ההפרדה ביניהם נדחקים לקרן זווית.
המובלעת חייבת להדגיש את אופייה הבלתי מוסרי של החברה החיצונית בניגוד למידות הטובות של חברי הקהילה הפנימית.
כך נבנית מה שמכנה עמנואל סיון חומת המידות הטובות המפרידה בין העליונות המוסרית של חברי המובלעת לבין הקהילה המרכזית שעד כה הייתה ישות מפתה.
המסר הברור הוא: רק מושחתים יעזו לחצות חומה זו ולהצטרף לרשעים שבחוץ.
החוץ מטיל צל כבד על הפנים של המובלעת כי הוא נראה מפתה יותר ומשום כך חייבת המובלעת להיאבק בו באמצעות הקיטוב אור לעומת חושך, נאמני השם לעומת שליחי השטן המדיח, שלמים לעומת פגומים, מגיני המובלעת לעומת הקמים עליה להורסה.
בספרה "ויקרא כספרות" המאוחר יותר, וכן בהקדמה לתרגום העברי של "טוהר וסכנה", חזרה בה דגלס הן מהעמדה התאורטית הכללית בנוגע לתקפות חוקי הטוהר, ובפרט מפרשנותה לספר ויקרא.
לטענתה, לא ניתן להפריד בין חוקי הטהרה והטומאה ובין מערכות תרבותיות המפרשות את העולם, ובכללן מוסר ותפיסות עולם מטאפיזיות.
על כן, לטענתה המאוחרת, קריאה אוניברסליסטית של ספר ויקרא, המתעלמת מהקוד המוסרי היהודי (שגם הוא בעל פנים רבות, כמו חוקי הכשרות), ומהמערכת המטאפיזית הייחודית ליהדות (תחת אותן הערות), היא שגויה.
המחקר המדגים את השגיאה באופן מובהק יותר, לדידה של דגלס, הוא עבודתו של ואלריו ואלרי (Valeri), על מערכת הטאבואים של קהילת הציידים של בני ההואאלו, המפרשים את הטאבואים כמערכת קודים לפיה מאורגן היקום כולו.
בדומה, טענה דגלס, כי "ספר ויקרא אינו מסתפק בהשלכת הסדר החברתי אל עולם החי" – כפי שטענה בספרה המוקדם – "הוא מתאר מיקרוקוסמוס של עולמו של האל...
מערכת חוקי הפולחן בכללותה היא שלמה, רציונלית ועשירה מבחינה דתית הרבה יותר מכפי שהעליתי בדעתי".
במבט לאחור, ייחסה דגלס חלק משמעותי מהטעות ל"סובלנות והתמיכה יוצאי הדופן שחוקרי תנ"ך יהודים הפגינו כלפיי תמיד".
טוהר וסכנה, תרגום: יעל סלע, עריכה מדעית: ד"ר אנדרה לו, הוצאת "רסלינג", 2004
מרי גארדן הייתה זמרת סופרן סקוטית חשובה, בעלת קריירה נכבדה בצרפת ובאמריקה בשליש הראשון של המאה ה-20. היא תוארה כ"שרה ברנאר של האופרה".
מרי גארדן נולדה בסקוטלנד והיגרה עם משפחתה לשיקגו, אילינוי בארצות הברית כשהייתה בת תשע.
כזמרת צעירה נראה שצפונה בה הבטחה ואחרי הכשרה אצל טובי המורים בשיקגו נשלחה לפריז להמשיך בהשתלמותה שם.
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה באפריל 1900, בתפקיד הראשי ב"לואיז" של גוסטב שרפנטייה באופרה קומיק, תפקיד שעמו זוהתה במידה רבה.
כעבור שנתיים, בחר בה קלוד דביסי לשחק את התפקיד הנשי הראשי בהצגת הבכורה באופרה קומיק של "פליאס ומליסנד" שלו.
הופעותיה של גארדן זכו לשבחים רבים מצד הביקורת.
היא עוררה סנסציה גם בהופעתה כ"סאלומה" של ריכרד שטראוס בגרסה הצרפתית של האופרה.
מרי גארדן הופיעה לראשונה בארצות הברית בבית האופרה של מנהטן ב-1907 בתפקיד הראשי ב"תאיס" של ז'יל מאסנה.
גארדן כיכבה באופרה העירונית של שיקגו משנת 1910 עד 1931, השנה שבה פרשה מבימת האופרה.
היא המשיכה להופיע ברסיטלים, בהרצאות ובכיתות אמן במשך עוד עשרים שנה.
כפי שתואר הן באוטוביוגרפיה שלה והן בביוגרפיה של מייקל טרנבול , גארדן הייתה דיווה טיפוסית, שידעה בדיוק איך להשיג את חפצה.