tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרציונל שמאחורי הדוח של האוצר שצורף להצעת החוק היה שהטבעתו של מטבע זהב של דולר ומטבע כסף של דולר בערכים שונים הייתה בעייתית, שכן דולר הכסף לא היה נפוץ בשוק לעומת הדולר שכן היה, כך שהוצאתו מהמחזור של המטבע שלא היה בשימוש הייתה הגיונית.
מתנגדי החוק כינו את הוצאתו של דולר הכסף מהמחזור "הפשע של 73", ורמזו בכך שנפוצו שמועות על מעשי שוחד שבהם היו מעורבים חברי קונגרס שהצביעו בעד החוק.
שרמן הדגיש בזכרונותיו שעל החוק התנהל דיון פתוח במשך כמה שנים והוא עבר בשני בתי הקונגרס בתמיכה גורפת ובהנחה שהמשך היותו של דולר הכסף הילך חוקי יהיה באותו יחס המרה של 1 ל-16, לא הוצא שום מטבע מהמחזור כפי שטענו מתנגדיו.
מטבע הכסף המשיך להיות הילך חוקי, אך רק לסכומים מעל חמישה דולרים.
מצד שני, חוקרים בתקופות מאוחרות יותר טענו ששרמן ואחרים קיוו שמטבע הכסף יוצא מהמחזור לשנים וכך תעבור ארצות הברית למטבע הנשען על תקן הזהב, לא בשל סיבות מושחתות לכאורה, אלא בשל העובדה שהם האמינו שזו הדרך למטבע חזק ובטוח.
במעבר לתקן הזהב הצטרפה ארצות הברית לאומות ברחבי העולם שביססו את המטבעות שלהן על המתכת היקרה בלבד.
אך בעשותם זאת, הגבירו ארצות אלו את הביקוש לזהב, בניגוד לכסף, שאפשרויות הכרייה שלו היו רחבות יותר וכך שערו עלה לאין ערוך מזה של הזהב.
תוצאות החוק לא הורגשו באופן מיידי, אך ב-1879 עלה כבר היחס בין שערי הזהב לכסף מ-16.4 ל-1 ליחס של 18.4 ל-1 באותה שנה והגיע ל-30 ל-1 ב-1896. ההשפעה הסופית של החוק הייתה שערי זהב גבוהים יותר, ועקב כך התרחשו ירידת מחירים ודפלציה.
הדפלציה גרמה להחמרתו של המשבר הפיננסי של 1873, והקשתה על בעלי החוב לשלם את חובותיהם שאליהם הם התחייבו כאשר ערכו של המטבע היה נמוך יותר.
חוואים ופועלים במיוחד, דרשו את החזרתה של שיטת התשלום בשתי המתכות, בהאמינם שהגדלת כמות הכסף תחזיר את המשכורות ואת הנכסים לשוויים הקודם, ופערי הדעות בין תומכי דולר הכסף לבין מתנגדיו העמיקו במשך העשורים הבאים.
בספרו הגן שרמן על החוק, באומרו שחסימת הסכמים בינלאומיים להעברת העולם כולו לסטנדרד המבוסס על שתי המתכות, תותיר את הדולר כמטבע המבוסס על תקן הזהב.
באותה עת בה שאף שרמן לביצוע רפורמה במערכת המטבע, הוא קידם את המדיניות להוצאתם מהמחזור של שטרות הכסף המבוססים על מתכות, כולל שטרות ירוקי הגב.
הרעיון של הוצאת השטרות מהמחזור כבר נוסה ונדחה מידית כבר ב-1866. השטרות, כפי שאמר שרמן, "הועדפו מאוד על ידי הציבור".
המהומה שגרם המשבר הפיננסי של 1873 הבהירה עוד יותר שצמצום אספקת הכסף תזיק לאמריקאי הממוצע.
ועדיין, שרמן ואחרים שאפו להחזרה בסופו של דבר של ההילך החוקי היחיד, הזהב.
כפי שהוא אמר בנאום שנשא ב-1874, "המטבעות המבוססים על מטבעות הם בעלי הערך האמיתי ביותר, כפי שמוכר על ידי כל האומות המתורבתות של דורנו".
בעוד ששרמן התנגד להנפקתם של שטרות כסף חדשים, כבר ב-1872 הוא תמך בהשארתם במחזור של השטרות שיהיו מגובים באיגרות חוב.
בשנתיים הבאות פעל שרמן לפתח את מה שנקרא חוק החזרת השטרות .
הוא הצריך הפחתה הדרגתית של היקף השטרות במחזור למגבלה של 300 מיליון דולר.
נוסחים קודמים של הצעת החוק אפשרו למחלקת האוצר לבחור בין המרת השטרות לאיגרות חוב או למטבעות, והנוסח הסופי של החוק קבע שהמרת השטרות תעשה במתכות, החל מ-1879. החוק עבר בהצבעה מפלגתית בישיבה האחרונה של הקונגרס שהתפזר בראשית 1875 והנשיא גרנט חתם עליו ב-14 בינואר אותה שנה.
לאחר סיום מושב הקונגרס שב שרמן לאוהיו כדי לקדם את מערכת הבחירות של המועד לתפקיד המושל שם, המושל לשעבר רתרפורד הייז.
סוגיית המטבעות הייתה נושא שעליו נסובו דיונים במהלך מערכת הבחירות, כשהייז תמך בעמדתו של שרמן ואילו יריבו הדמוקרטי, המושל המכהן ויליאם אלן, העדיף הפצה של שטרות כסף שניתן לפדותם באיגרות חוב.
הייז ניצח בבחירות בהפרש קטן ועד מהרה הוזכר שמו כמועמד אפשרי לנשיאות בבחירות של 1876. המחלוקת על סוגיית המטבע הפכה לנושא מרכזי בבחירות לנשיאות.
מצע המפלגה הדמוקרטית דרש ביטול של חוק החזרת השטרות, בעוד שהרפובליקנים הציגו את מועמדותו של הייז, שעמדתו בעד תקן הזהב הייתה ידועה.
מערכת הבחירות הייתה צמודה מאוד, והייתה מחלוקת על קולות המצביעים בכמה מדינות, ממש עד למועד טקס ההשבעה.
לואיזיאנה הייתה אחת המדינות בהן שתי המפלגות טענו לניצחון, וגרנט ביקש משרמן ומאנשים נוספים לנסוע לניו אורלינס כדי להבטיח שהאינטרסים של המפלגה יישמרו.
שרמן, שבאותה עת לא היה שבע רצון מגרנט ומממשלו, קיבל על עצמו את המשימה בשמה של הנאמנות למפלגה, והצטרף לג'יימס גרפילד, לסטנלי מתיוס ולפוליטיקאים רפובליקנים נוספים לנסיעה ללואיזיאנה.
גם הדמוקרטים שלחו את נציגיהם ושני הצדדים נפגשו כדי לפקח על הבחירות וכך הובטח שקולות האלקטורים של המדינה יגיעו להייז.
בכך הסתיימה מעורבותו הישירה של שרמן בעניין והוא שב לוושינגטון, אך המחלוקת לא נפתרה עד אשר התכנסה בוושינגטון ועדה דו-מפלגתית.
ימים ספורים לפני תום נשיאותו של גרנט, החליטה הוועדה ברוב צר על כך שרתרפורד הייז יהיה הנשיא ה-19 של ארצות הברית.
יומיים לאחר מכן, לאחר שעה של דיונים, אישרו הסנאטורים את מינויו של שרמן הוא החל לפעול למען אישור המינויים של עמיתיו לקבינט.
בארבע השנים הבאות היו הייז ושרמן לידידים קרובים, והם נהגו לנסוע יחדיו בכרכרה כדי לדון על ענייני המדינה בארבע עיניים.
במחלקת האוצר, כמו בסנאט, התמודד שרמן עם שתי משימות: הראשונה, להכין את החזרת השטרות עם כניסת החוק בנוגע לכך ב-1879, והשנייה, ההתמודדות עם התגובה החריפה נגד ההוצאה מהמחזור של מטבעות הכסף.
שרמן והייז הסכימו על אגירת מלאי זהב כהכנה להמרת שטרות הכסף בשטרות מגובים במתכות.
הצעד נותר בלתי פופולרי בכמה חוגים והוביל לכמה ניסיונות בלתי מוצלחים לבטלו בסנאט ובבית הנבחרים.
באותה עת כבר גבר האמון של הציבור באוצר למידה ששוויו של דולר הזהב עמד על 1.05 דולר בשטרות הירוקים.
משעה שהציבור היה סמוך ובטוח שהוא יוכל לפדות את השטרות בזהב, מעטים בלבד אכן עשו זאת.
שטרות הכסף לא היו עוד תלויים בגיבוי הזהב ולראשונה מאז מלחמת האזרחים הייתה לאומה האמריקאית מערכת מטבע אחידה.
הדעות נגד חוק המטבע של 1873 התגברו כאשר מצב הכלכלה החמיר בעקבות המשבר הפיננסי של 1873. חבר בית הנבחרים הדמוקרטי ריצ'רד בלנד ממיזורי הגיש הצעת חוק שתחייב את ארצות הברית לרכוש כל כמות של כסף שהכורים יכלו למכור לממשל ולטבוע אותה למטבעות, שיטה שתגדיל את אספקת הכסף ותסייע לבעלי החוב.
בקיצורו של דבר, כורי כסף יכלו למכור לממשלה כסף בשווי של 50 עד 70 סנט ולקבל בתמורתו דולר כסף.
הרעיון חצה את קווי המפלגות והסנאטור הרפובליקני מאיווה ויליאם אליסון הוביל את המאמצים לאישור החוק בסנאט.
אליסון הציע תיקון חוק בסנאט שיצריך רכישה של שניים עד ארבעה מיליון דולר בחודש במתכת הכסף, אך לא יאפשר פיקדונות של כסף במטבעות.
כך הסניוראז', פער הרווח בית עלות הנפקת הכסף לבין ערכו הנקוב נכנס לקופתה של הממשלה ולא של האזרחים.
כתוצאה מכך עבר ב-1878 חוק בלנד-אליסון בשני בתי הקונגרס.
הנשיא הייז חשש שהחוק יגרום לאינפלציה בשל הוצאת הכספים.
דעתו של שרמן הייתה מורכבת יותר.
הוא ידע שמתכת הכסף צוברת פופולריות והתנגד לכך שהחוק יזיק למועמדי המפלגה בבחירות של 1880, אך הוא גם הסכים עם הייז שיש צורך למנוע אינפלציה.
שרמן לחץ על ידידיו בסנאט להפיל את החוק, או להגביל את הנפקת מטבעות דולר הכסף, שאמור היה להיות בעל שווי של 1/16 של משקלו בזהב.
מאמציו אלו עלו בתוהו, אך התיקון של אליסון הפך את החוק לפחות מסוכן מבחינה פיננסית.
שרמן סבר שעל הייז לחתום על החוק המתוקן, אך לא לחץ עליו בעניין והנשיא הטיל וטו.
"לאור הרגשות הציבוריים החזקים בעד הטבעת חופשית של מטבעות כסף", הוא כתב מאוחר יותר, "סברתי שיהיה זה טוב יותר לא להתנגד להעברת החוק, אך לא היא אכפת לי להתנגד לרצונו של הנשיא".
בסופו של דבר עקף הקונגרס את הווטו של הייז והחוק נכנס לתוקף.
השפעותיו של חוק בלנד-אליסון היו מוגבלות.
הפער בין ערך הזהב לערך הכסף המשיך לגדול ומצבה הפיננסי של ארצות הברית המשיך להשתפר.
הנשיא הייז נכנס לתפקידו כשהוא נחוש לבצע רפורמה במערכת המינויים לשירות הציבורי, שהייתה מבוססת על מינויים מושחתים עוד מימיו של הנשיא אנדרו ג'קסון ארבעים שנה קודם לכן.
שרמן לא היה איש רפורמות, אך הוא פעל על פי הנחיותיו של הייז.
האויב העיקרי של הרפורמות, ושל הייז, היה הסנאטור מניו יורק רוסקו קונקלינג, והיו אלו אנשיו של קונקלינג שאליהם הפנה הייז את תשומת ליבו כבר בתחילת התהליך.
בהנחייתו של הייז, הורה שרמן לג'ון ג'יי לחקור את הנעשה בבית המכס של ניו יורק, שרוב בעלי התפקידים בו היו מאנשיו של קונקלינג.
בדוח של ג'יי נכתב שבית המכס של ניו יורק היה מאויש יתר על המידה במינויים פוליטיים, כך שכחמישית מהעובדים בו היו מיותרים.
הייז הוציא צו נשיאותי שאסר על מחזיקי משרות פדרליות להדרש למתן תרומות למערכות בחירות או לקיחת חלק כל שהוא בפעילות פוליטית מפלגתית.
צ'סטר ארתור, הגובה של נמל ניו יורק, והכפופים אליו, אלונזו קורנל וג'ורג' שירפ, כולם תומכיו של קונקלינג, סירבו לציית לצו הנשיאותי.
שרמן הסכים עם הייז שעל השלושה להתפטר, אך הוא הבהיר במכתב ששלח לארתור שאין לו כל טינה אישית נגדו.
בספטמבר 1877 דרש הייז את התפטרותם של השלושה והם סירבו לעשות כן.
הוא הגיש לסנאט את מועמדויותיהם של מחליפים עבורם, אך ועדת המסחר של הסנאט, שקונקלינג ישב בראשה, הצביע פה אחד נגד המינויים.
במהלך פגרת הקונגרס ביולי 1878, פיטר הייז בסופו של דבר את ארתור ואת קורנל (תקופת כהונתו של שירפ כבר פקעה) ומינה במקומם מחליפים.
כאשר שב הקונגרס מהפגרה, לחץ שרמן על עמיתיו לשעבר בסנאט לאשר את המינויים של הנשיא, וכך נעשה לאחר דיון ממושך.
ג'יי ורפורמטורים אחרים מתחו על שרמן ביקורת בשנה שלאחר מכן כאשר הוא נסע לניו יורק כדי לנאום לטובת מערכת הבחירות של קורנל כאשר זה התמודד על משרת מושל ניו יורק.
שרמן השיב שהיה זה חשוב שהמפלגה הרפובליקנית תנצח בבחירות אלו, על אף חילוקי הדעות הפנימיים ביניהם.
ידידותו עם ארתור הייתה קשורה, כפי שרמז הביוגרף של ארתור, תומאס ריבס, לרצונו לשמור על המנגנון הניו יורקי של קונקלינג כידידותי כלפיו, שכן הבחירות לנשיאות של 1880 הלכו והתקרבו.
הייז הגביל את עצמו מראש לתקופת כהונה אחת כנשיא, ורבים ראו עצמם כמתאימים לקבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות של 1880, כולל שרמן עצמו.
הייז העדיף את שרמן כיורשו, אך הוא לא הצהיר על כך בפומבי ואף לא היה סבור ששרמן יצליח להיבחר.
בין המועמדים הראשונים שהציגו את מועמדותם היו הנשיא לשעבר גרנט, הסנאטור ג'יימס בליין ממיין והסנאטור ג'ורג' אדמונדס מוורמונט.
גרנט לא קידם באופן פעיל את מועמדותו, אך כניסתו להתמודדות המריצה את מתחריו, וכאשר התכנסה ועידת המפלגה בשיקגו ביוני 1880, נחלקו עד מהרה צירי המפלגה בין תומכי גרנט לבין מתנגדיו, כשבליין היה הבחירה הפופולרית ביותר של קבוצת מתנגדי גרנט.
לאחר שהוצגו מועמדויותיהם של גרנט ובליין, הציג ג'יימס גרפילד את מועמדותו של שרמן בנאום רהוט, באומרו, "אתם שואלים אותי על ציוני הדרך שלו, ואני מפנה אתכם לעשרים וחמש שנים של פעילות חקיקה לאומית.
אף לא חוק נדיב במיוחד היה מוכנס לספר החוקים שלנו ללא עזרתו האינטליגנטית ורבת העוצמה".
נאום זה, בעוד שנישא מכל הלב, לא היה מלהיב באופן מיוחד.
כפי שהסביר מאוחר יותר הסנאטור ג'ורג' פריסבי הואר, "לא היה שום דבר מעורר או רומנטי בחוכמת החיים הפשוטה של ג'ון שרמן".
לאחר שכמה אישים נוספים הציגו את מועמדותם, נערך סבב ההצבעה הראשון בו זכה גרנט ב-304 קולות, אחריו בליין עם 284 קולות ושרמן שלישי בהפרש גדול מהם עם 93 קולות.
אף אחד מהמועמדים לא הצליח לזכות ב-379 הקולות שנדרשו כדי להיבחר.
הנציגים שהצביעו בעד שרמן יכלו להעביר את תמיכתם הן לגרנט והן לבליין, אך הוא סירב לבקש זאת מהם במשך 28 סבבי הצבעה בתקווה שמחנה מתנגדי גרנט יסירו את תמיכתם בבליין ויעברו לתמוך בו.
בסופו של יום ההצבעות הראשון, היה ברור שלא גרנט ולא בליין יצליחו להשיג רוב.
היה נחוץ מועמד של פשרה.
שרמן קיווה ששמו יעלה כמועמד הפשרה, אך ספירת הקולות שלו הגיעה ל-120, והוא אפילו לא זכה בתמיכתם של כל הנציגים מאוהיו.
התמיכה המפוצלת של מדינת האם שלו הייתה ככל הנראה גורלית מבחינתו, שכן הנציגים של בליין, בחפשם אחר מועמד חליפי חדש, לא סברו ששרמן יהיה מועמד שיסחוף אחריו מצביעים.
לאחר כמה ימי הצבעות, מצאו אנשיו של בליין את מועמד הפשרה שלהם, אך במקום להעביר את תמיכתם אל שרמן, הם בחרו בעמיתו מאוהיו, ג'יימס גרפילד.
בסבב ההצבעה ה-36 נבחר גרפילד ברוב של 399 קולות, רוב מספיק כדי לזכות במועמדות המפלגה.
חבריו למפלגה של שרמן רחשו לו כבוד בשל האינטליגנציה שלו ועבודתו הקשה, אך תמיד היו ספקות בנוגע לפוטנציאל שלו כמועמד ברמה ארצית.
כפי שתיאר אותו אחד הכותבים, שרמן היה "רזה כמו פס רכבת, גובהו מעל מטר שמונים, זקנו קצוץ, שיניו לא נאות וחיוכו קסום כאשר הוא צחק".
נאומיו הפומביים של שרמן היו מדויקים ואינפורמטיביים, אך הם מעולם לא היו "מהסוג שעורר רגשות חמים לג'ון שרמן האדם".
שלא כמו בליין או קונקלינג, שרמן "לא הקרין אישיות צבעונית ולא משיכה מגנטית".
כינויו, "נטיף הקרח מאוהיו" (The Ohio Icicle), שניתן לו בצדק או שלא בצדק, מנע ממנו להגשים את שאיפותיו להיבחר לנשיאות.
גרפילד פייס את מחנה מתנגדי גרנט באמצעות בחירתו של צ'סטר ארתור כשותפו למרוץ וכמועמד לסגן הנשיא.
על אף יחסיו הטובים עם ארתור ב-1879, שרמן סבר שזו הייתה בחירה גרועה: "מועמדתו של ארתור היא בורלסקה מגוכחת", הוא ציין במכתב שכתב לידיד, "ואני חושש שהיא הושפעה מהרצון לנצח...
מועמדותו מצמידה לפתק ההצבעה את כל הגנאי של קבלני קולות, והיא תסכן במידה רבה את סיכויו של גרפילד לנצח".
שרמן צדק כמעט ברוב דבריו, שכן גרפילד השיג ניצחון דחוק על פני המועמד הדמוקרטי וינפילד סקוט הנקוק.
שרמן המשיך לכהן כמזכיר האוצר עד לתום נשיאותו של הייז ב-3 במרץ 1881.
ב-1880 בחר בית הנבחרים של אוהיו את גרפילד כסנאטור, וכאשר והוא החל לכהן כנשיא טרם כניסתו לסנאט, בחר בית הנבחרים בשרמן במקומו.
מעמדו של שרמן בסנאט השתנה לאחר ארבע שנות היעדרות.
הוא שב לוועדת הכספים, אך עמיתו הוותיק מתקופת שירותו בבית הנבחרים, ג'סטין סמית' מוריל, היה כעת יושב ראש הוועדה.
כאשר שב שרמן לסנאט הרפובליקנים לא החזיקו ברוב בבית.
המושבים בסנאט נחלקו בין 37 של הרפובליקנים, 37 של הדמוקרטים, סנאטור עצמאי אחד, דייוויד דייוויס, שהיה מזוהה עם הדמוקרטים, ואיש מפלגת "הסדר החדש" , ויליאם מאהון, שהיה מזוהה עם הרפובליקנים.
קולו המכריע של צ'סטר ארתור כסגן הנשיא הותיר את הרפובליקנים עם רוב מזערי בסנאט.
אף על פי כן, המושב המיוחד שהתכנס במרץ 1881 נותר במבוי סתום למשך חודשיים בנוגע לאישור המינויים של הנשיא גרפילד, בשל התנגדות האופוזיציה של קונקלינג לכמה מהם, וכתוצאה מכך התפטרו קונקלינג והסנאטור השני מניו יורק, תומאס פלאט, במחאה על התנגדותו המתמשכת של גרפילד לסיעתם.
שרמן צידד בגרפילד בנוגע למינויים והיה שבע רצון לאחר שבית המחוקקים של ניו יורק לא בחר בקונגלינג ובפלאט מחדש לסנאט, והחליף אותם בשני רפובליקנים נוחים יותר.
לאחר פיזור המושב המיוחד של הקונגרס, שב שרמן לביתו במנספילד.
הוא נאם בזכותו של מושל אוהיו צ'ארלס פוסטר, ששאף להיבחר לתקופת כהונה שנייה, והגיע יחד עם הנשיא לשעבר הייז לקולג' קניון, שם הוא קיבל תואר כבוד.
שרמן היה נינוח כשהכין את עצמו לשהות ממושכת עם רעייתו בפעם הראשונה מזה שנים, כאשר הגיעו החדשות על הירי בנשיא גרפילד בוושינגטון.
הרוצח, צ'ארלס גיטו, היה אדם מופרע בנפשו שהאמין שיורשו של גרפילד ימנה אותו למשרה ציבורית.
לאחר כמה חודשים נפטר גרפילד מפצעיו וצ'סטר ארתור היה לנשיא במקומו.
לאחר שהשלים את טיולו הארוך המתוכנן אל הפארק הלאומי ילוסטון ואל אתרים נוספים במערב, יחד עם אחיו ויליאם, שב שרמן למושב מיוחד נוסף של הקונגרס באוקטובר 1881.
רצח גרפילד על ידי אדם שדרש להתמנות למשרה ממשלתית, הגביר את הדרישה הציבורית לרפורמה בשירות הציבורי.
מנהיגי שתי המפלגות הבינו שיעלה בידם למשוך את קולות דורשי הרפורמה אם יפנו נגד מערכת מינויי החסות, וב-1882 החלו המאמצים של שתי המפלגות לטובת רפורמה.
בקונגרס הקודם, הניח עמיתו של שרמן מאוהיו, ג'ורג' פנדלטון, הצעת חוק על שולחן הסנאט, שחייבה בחירה של פקידי ממשל על סמך כישוריהם שנבחנו בקפידה, אך הקונגרס דחה את הצעת החוק באופן מידי.
בבחירות אמצע הכהונה של 1882 איבדו הרפובליקנים מושבים בבית הנבחרים, זאת בשל המקום המרכזי שתפסה הרפורמה בשירות הציבורי במסע הבחירות של הדמוקרטים.
שרמן דיבר בזכות בחירתם של אנשים ראויים וכנגד העברתם של אנשים ממשרותיהם ללא סיבה.
הוא התנגד לרעיון שלמשרתי ציבורי יהיו תנאים בלתי מוגבלים להעסקתם, אך האמין שיעילות, לא פעילות פוליטית, צריכה להיות אמת המידה למשך העסקתו של משרת הציבור.
שרמן הצביע בעד חוק פנדלטון לרפורמה בשירות הציבורי , שאותו אישר הסנאט ברוב של 38 תומכים מול 5 מתנגדים וקודם לכן העביר אותו בית הנבחרים ברוב של 155 תומכים מול 47 מתנגדים.
ב-16 בינואר 1883 חתם עליו הנשיא ארתור.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 חוקקו יחסית מעט חוקים פיננסיים.
באותה עת הייתה נחיצות הנפקתן של איגרות חוב פחותה ביותר, שכן הממשלה הצליחה ב-1882 לשמור על עודף תקציבי של 145 מיליון דולר.
הדעות על הדרך לשמור על איזון תקציבי היו מגוונות.
הדמוקרטים שאפו להפחתת מיסים כדי לצמצם את ההכנסות ואת עלות מוצרי הייבוא, בעוד שהרפובליקנים האמינו שמיסוי גבוה יבטיח שכר גבוה במגזרי התעשייה והכרייה.
הם העדיפו שהממשלה תוציא יותר כספים על עבודות ציבוריות ותצמצם את מס הבלו.
הקונגרס העביר חוק להקמת ועדה לבדיקת נושא הפחתת המיסוי, אך ארתור מינה לוועדה בעיקר פרוטקציוניסטים.
בדצמבר אותה שנה הגישה הוועדה דוח לקונגרס בו היא קראה להפחתת המיסים בשיעור ממוצע שבין 20% ל-25%.
המלצות הוועדה לא זכו להתייחסות, שכן ועדת המיסוי והתקצוב של בית הנבחרים, שנשלטה על ידי פרוטקציוניסטים, אישרה הפחתה במיסים בשיעור של 10% בלבד.
לאחר דיון בסנאט ירד שיעור הפחתת המיסים על פיו ל-1.47% בממוצע, אך במסגרתו בוטלו או צומצמו סוגי מיסים רבים קיימים.
שרמן תמך בחוק, יותר בשל הפחתת שיעור הבלו מאשר השינוי בגביית המיסים.
החוק, שנודע בשם חוק המיסים של 1883 , או כפי שמתנגדיו כינו אותו "חוק בן הכלאיים" (Mongrel Tariff), עבר בשני בתי הקונגרס ב-3 במרץ, יומו האחרון של קונגרס זה, ברוב קטן.
הנשיא ארתור חתם עליו, אך לא הייתה לו שום השפעה על העודף התקציבי.
שרמן הקדיש תשומת לב רבה יותר ליחסי החוץ במהלך החלק השני של הקריירה שלו בסנאט, כאשר שימש כיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט.
ב-1868 אשרר הסנאט את חוזה ברלינגיים עם סין, שאפשר הגירה בלתי מוגבלת מסין לארצות הברית.
לאחר המשבר הפיננסי של 1873, הואשמו המהגרים הסינים כמי שגרמו לירידת השכר.
בתגובה לכך העביר הקונגרס ב-1879 את חוק הדרת הסינים, אך הנשיא הייז הטיל עליו וטו.
שלוש שנים לאחר מכן, לאחר שסין הסכימה לתיקונים בהסכם, ניסה הקונגרס שוב להדיר את המהגרים הסינים.
הסנאטור ג'ון מילר מקליפורניה הגיש הצעת חוק נוספת להדרת הסינים שמנע מהמהגרים לקבל אזרחות של ארצות הברית ואסר על הגירתם לתקופה של עשרים שנה.
שרמן התנגד הן להסכם של 1880 והן להצעת החוק של מילר, בהאמינו שחוק ההדרה הפך על פיה את סבר הפנים החיובי של ארצות הברית לכל הבאים בשעריה ואת תלותה של האומה בהגירה מארצות חוץ לטובת צמיחתה.
הנשיא ארתור הטיל וטו על החוק ושרמן הצביע בעד אישורו מחדש.
חוק חדש עבר ברוח הסעיפים להם התנגד הנשיא.
שרמן הצביע גם נגד חוק זה, אך הוא עבר והנשיא ארתור חתם עליו.
ב-1885 הצביע שרמן בעד חוק העבודה החוזית הזרה , שאסר על העסקת עובדים זרים בחוזה לפני שהם עוברים או מהגרים לארצות הברית על פי חוזה.
שרמן ראה את החוק הזה כמתאים יותר לפתרון ירידת השכר בהשוואה לחוק הדרת הסינים.
הבעיה, כפי שהוא ראה אותה, לא הייתה מוצאם של המהגרים הסינים, אלא תת-התנאים דמויי העבדות של העסקתם.
ב-1884 הציג שרמן את שמו להתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אך מסע הבחירות שלו לא צבר תאוצה.
בליין נחשב למועמד מועדף והנשיא ארתור גם קיבץ נציגים בניסיון להיבחר לתקופת כהונה נוספת בעצמו.
שוב, לא עלה בידה של משלחת אוהיו לוועידת המפלגה להתאחד מאחורי שרמן, ועם פתיחת הוועידה עמדו לרשותו 30 נציגים בלבד שהתחייבו להצביע עבורו.
השופט לשעבר מסינסינטי, ג'וזף פורקר, נשא נאום לטובת מועמדותו של שרמן, אך הנאום משך תשומת לב מועטה.
בליין קיבץ את התמיכה ביום המחרת, ושרמן פרש מהמרוץ לאחר סבב ההצבעה הרביעי.
בסופו של דבר זכה בליין במועמדות המפלגה, אך הפסיד בבחירות הכלליות לגרובר קליבלנד הדמוקרטי מניו יורק, ההפסד הראשון של הרפובליקנים מזה 28 שנה.
שרמן שב לסנאט, שם ב-1885, הוא נבחר כנשיא הזמני של הסנאט.
לאחר מותו של סגן הנשיא תומאס הנדריקס מאוחר יותר באותה שנה, היה שרמן הבא בתור בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית עד 26 בפברואר 1887, כאשר הוא התפטר מתפקידו.
ב-1886 בחר בית המחוקקים של אוהיו בשרמן לתקופת כהונה חמישית בסנאט, אך בטרם עבר זמן רב הוא שקל התמודדות נוספת לנשיאות.
כדי להרחיב את תדמיתו הלאומית, הוא נסע לנאשוויל כדי לשאת נאום להגנת עקרונות המפלגה הרפובליקנית.
הוא עודד הגינות בטיפול באפרו-אמריקאים וגינה את הטיפול הלקוי בהם על ידי ממשלי מדינות הדרום.
הסיור השיג את השפעתו, וציפיותיו של שרמן היו גבוהות.
ידידו הוותיק, הנשיא לשעבר הייז, היה סבור ששרמן הוא המועמד הטוב ביותר.
המועמד המוביל במפלגה היה שוב בליין, אך לאחר שבליין כתב מספר מכתבים שבהם הוא הכחיש את רצונו להתמודד, נחלקו תומכיו בין שאר המועמדים, כולל שרמן.
ללא שום הסכמה כללית לקראת ועידת המפלגה של 1888, נחלקו הצירים בתמיכתם מאחורי מספר בלתי רגיל של מועמדים.
דניאל הייסטינגז מפנסילבניה הציג את שמו של שרמן כמועמד ובנוסף תמך במועמדות ג'וזף פורקר (שאז היה כבר מושל אוהיו).
בסופו של דבר התלכדה כל המשלחת מאוהיו מאחורי שרמן ובסבב ההצבעה הראשון הוא הוביל עם 229 קולות, יותר מכפליים הקולות של המתמודד שדורג אחריו, אך עדיין חסרו לו 416 קולות לרוב הנדרש לבחירה.
במקום השני בסבב זה ניצב אחרי שרמן וולטר גרשם מאינדיאנה עם 111 קולות והשלישי היה ראסל אלגר ממישיגן עם 84 קולות.
בסבב ההצבעה השני נוספו לשרמן עוד קולות, אך שם נעצרה התקדמותו.
לאחר סבב ההצבעה החמישי היה ברור שהוא לא יוכל לגייס תמיכה נוספת.
הוא סירב לפרוש, אך תומכיו החלו לנטוש אותו.
בסבב ההצבעה השמיני התלכדו צירי המפלגה סביב מועמדותו של בנג'מין הריסון מאינדיאנה, שנבחר כמועמד המפלגה לנשיאות.
שרמן היה סבור שהריסון הוא מועמד טוב ולא הייתה לו שום מחשבה רעה כלפיו, אך הוא קינא באלגר, שעליו הוא האמין שהוא "קנה את קולותיהם של נציגים רבים ממדינות הדרום שהונחו על ידי כינוסי הבוחרים שלהם להצביע עבורי".
כחבר מפלגה נאמן, שרמן נשא נאומים לטובתו של הריסון באוהיו ובאינדיאנה והיה מרוצה מאוד מניצחונו על קליבלנד בבחירות הכלליות לנשיאות שנערכו אותה שנה.
לאחר הבחירות, שרמן, שהיה ער לכך שהוא יהיה כבר בן 73 כאשר תוצג מועמדותו האפשרית בבחירות הבאות, היה נחרץ באמירתו החל מאותה עת, "שום פיתוי למשרה לא יניע אותי לבקש כבוד פוליטי נוסף", ומאז והלאה הוא לא התמודד שוב על המועמדות לנשיאות.
לזמן מה הייתה דאגה בנוגע לכוחן של חברות מסילות הברזל ועל האופן בו הן חייבו לקוחות שונים בתעריפים שונים.
ב-1885 אושר על ידי בית הנבחרים חוק שהוצע על ידי ג'ון רייגן מטקסס להסדרת השיטה.
חוק רייגן אסר על אפליה בתעריפי ההובלה ברכבות או בצינורות, וקבע שהתעריפים יהיו הגיוניים ואף קבע תעריפים מרביים.
שרמן הסכים עם הרעיון הכללי של החוק, אך התנגד לחלקים ממנו, במיוחד לסעיף שהעניק לבתי המשפט של המדינות סמכות שפיטה ליישוב מחלוקות.
שרמן האמין שהחוק צריך לאפשר גם גיוון, ועמד על כך שתוסדר תחרות בין אמצעי תחבורה שונים.
שינויים אלו אומצו והתוצאה שלהם, חוק הסחר הבין-מדינתי , חוקק במידה רבה בהשפעתו של שרמן.
ב-4 בפברואר 1887 חתם הנשיא קליבלנד על החוק ומינה חברים לוועדת המסחר הבין-מדינתית.
החוק גרם לחוסר שביעות רצון בתעשיית הרכבות, אך היווה ברכה לחוואים ולתעשיית הנפט.
חוק ההגבלים העסקיים של שרמן
לקראת סוף המאה ה-19 החלו החברות העסקיות ליצור קרטליים, שתפסו חלק הולך וניכר של המשק.
קרטלים אלו היו גדולים מספיק כדי לקבוע מחירים, כפי שטענו המלעיזים כלפיהם.
חברי שתי המפלגות הגדולות היו מודאגים בשל צמיחת כוחם של הקרטלים והמונופולים, ועם פתיחתו של הקונגרס שהתכנס ב-1889 הציע שרמן את חוק ההגבלים העסקיים.
החוק נגזר מהצעת חוק שכשלה בקונגרס הקודם ונוסחה על ידי הסנאטור ג'ורג' אדמונדס, ששרמן ביצע בו תיקונים.
עד 1888 גילה שרמן עניין מועט בשאלת הקרטלים, אך השאלה עלתה לתודעה הלאומית וכעת שרמן נכנס בעובי הקורה.
הצעת החוק המתוקנת של שרמן הייתה פשוטה, והיא ציינה ש"כל חוזה, קרטל, או קנוניה, במסגרת מסחרית בה מעורבות חברות מכמה מדינות, או ממדינות זרות, מוכרזת כבלתי חוקית".
הצעת החוק קבעה בהמשך עונשים פליליים לכל אדם שייצור מונופול מסחרי.
בדיון על הצעת החוק שרמן שיבח את השפעת התאגידים על פיתוח התעשייה ומסילות הברזל ועמד על זכותם של אנשים להקים תאגידים, כל עוד הם לא היו "מונופול בכל מובן שהוא".
החוק עבר בסנאט ברוב סוחף של 52 תומכים מול מתנגד אחד ובבית הנבחרים הוא עבר ללא מתנגדים.
ב-2 ביולי 1890 חתם עליו הנשיא הריסון.
כאשר חתם הריסון על החוק, הוא העיר, "ג'ון שרמן תיקן את גנרל אלגר".
שרמן היה המניע הראשי במהלך להעברת החוק והיה "הדובר הרהוט ביותר בקונגרס של חוק ההגבלים העסקיים".
מאוחר יותר נמתחה ביקורת על החוק על נוסחו הפשוט והחוסר במונחים מוגדרים, אך שרמן הגן עליו, באומרו שהוא נוסח על פי השפה והתקדימים של המשפט המקובל.
הוא גם דחה את הטענה שהחוק פגע במגזר העסקי מכל וכל, באומרו שהוא רק מתנגד לנוהגים עסקיים בלתי הוגנים.
שרמן הדגיש שמטרת החוק היא לא להתנגד לתחרות חוקית, אלא לקרטלים בלתי חוקיים.
ניתוח מאוחר יותר של החוק היה נדיב יותר: "החוק של שרמן היה חוק ההגבלים העסקיים הטוב ביותר שהקונגרס של 1890 היה מסוגל לחוקק".
חוק ההגבלים העסקיים של שרמן נחקק בשנת 1890 במטרה לצמצם את שיתופי פעולה בין גופים שונים ששילוב כוחות ביניהם הפריע למסחר והפחית את התחרות הכלכלית.
חקיקה זו הוציאה מחוץ לחוק גם קרטלים רשמיים וגם ניסיונות לקבע מונופול כלשהו במסחר בארצות הברית.
חוק ההגבלים העסקיים של שרמן כולל שתי הוראות עיקריות האוסרות על הפרעות בתחרות המסחרית והכלכלית, תוך הפיכת הניסיון ליצור מונופול כלשהו לבלתי חוקי בכלכלת ארצות הברית.
הוראות אלה ניתנות לאכיפה על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
אחת ההוראות העיקריות של החוק מבטלת את החוקיות של כל שיתופי הפעולה העסקיים שמרסנים את הסחר בין מדינות ארצות הברית או מסחר של ממשלת ארצות הברית עם מדינות זרות.
איסור זה חל לא רק על קרטלים רשמיים, אלא גם על כל הסכם לקביעת מחירים, הגבלת תפוקה תעשייתית, שיתוף בין שווקים או החרגת תחרות כלכלית.
הוראת מפתח שנייה הופכת את כל הניסיונות ליצור מונופול בעולם המסחר האמריקאי, כאמור, לבלתי חוקי.
שתי הוראות אלה, המהוות את לב החוק, ניתנות לאכיפה על ידי מחלקת המשפטים האמריקאית באמצעות ליטיגציה בבתי המשפט הפדרליים.
לפי החוק, ניתן להורות על פירוק חברות שהפרו את החוק באמצעות פסיקה של בית משפט, כמו גם הנפקת צווי מניעה לחברות בלתי חוקיות.
כמו כן, החוק קובע כי צדדים פרטיים שנפגעו מהפרות כלשהן של החוק רשאים לתבוע את הנזק שנסב להם פי שלושה יותר מהסכום המקורי.
במשך יותר מעשור לאחר העברתו בקונגרס, חוק שרמן הופעל רק לעיתים רחוקות כנגד מונופולים תעשייתיים, וגם אז ללא הועיל, בעיקר בגלל פרשנויות משפטיות צרות למהו מסחר בין-מדינתי.
השימוש היעיל היחיד בו היה נגד איגודים מקצועיים, שבבתי המשפט נחשבו כ"שילובי כוח" בלתי חוקיים.
למעשה, האכיפה הנמרצת הראשונה של חוק שרמן התרחשה במהלך נשיאותו של תיאודור רוזוולט בשנים (1909-1901).
בשנת 1914 התקבלו בקונגרס שתי חקיקות שסיפקו תמיכה לחוק ההגבליים העסקיים של שרמן:
החקיקה הראשונה הייתה "חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון", אשר פירט את ההוראות הכלליות של חוק שרמן וציין פעולות בלתי-חוקיות רבות אשר תרמו מיצירת מונפולים או נבעו מכך.
החקיקה השנייה הייתה זו שייסדה נציבות הסחר הפדרלית ב-1914, והכפיפה לממשל הפדרלי סוכנות ממשלתית שבכוחה לחקור הפרות אפשריות של חוק ההגבלים העסקיים ולהוציא צווים האוסרים על תחרויות בלתי-הוגנות.
אולם בשנת 1920, בית המשפט העליון של ארצות הברית יישם את מה שמכונה "כלל ההיגיון" של חוק שרמן, הקובע כי לא כל חוזה או "שילוב-כוח" שמגביל סחר אינם חוקיים.
רק ריסון "בלתי סביר" של סחר באמצעות רכישות, מיזוגים, והמחרה חמסנית מהווים הפרה של חוק ההגבליים העסקיים שרמן.
פרשנות זו אפשרה לחברות גדולות יותר כר פעולה נרחב יותר.
עם זאת, במקרה של חברת אלקואה ב-1945, בית המשפט העליון הפך את עמדתו וקבע כי גודלו ומבנהו של תאגיד מהווים עילה מספקת להפעלת חוק ההגבלים העסקיים.
מאז פסק דין זה, האיסור על מונופול נאכף מעת לעת, ובחלק מהמקרים הארגון שהפר את החוק אף מפורק.
אחת הדוגמאות הבולטות לכוחו של החוק בסוף המאה ה-20 הייתה התפרקותה של "חברת הטלפון והטלגרף האמריקנית" בשנת 1984, שהותירה את חברת האם, AT&T, כספקית שירות למרחקים ארוכים, כשהיא מתפצלת לשש חברות טלפון אזוריות (שנודעו בשם "בייבי בל") שסיפקו שירותי טלפון מקומיים.
מאז העברתו של חוק בלנד-אליסון ב-1878, התנהלו מעט מאוד דיונים בנוגע להטבעת מטבעות זהב מול הטבעת מטבעות כסף.
הכסף בקושי הוזכר במערכת הבחירות של 1888, ועמדתו המדויקת של הריסון בסוגיה לא הייתה ברורה בתחילה, אך מינוי של תומך הטבעת מטבעות הכסף ויליאם וינדום כמזכיר האוצר, עודדה את תומכי ההטבעה החופשית של מטבעות הכסף.
מספרם של אלה הלך וגדל בקונגרס עם קבלתם לברית של מדינות חדשות במערב.
ירידת מחירי מוצרי החקלאות, שגרמו לחקלאים לשקוע בחובות כבדים מכדי שיעמדו בתשלומיהם, הרחיבה את בסיס טענותיהם.
הריסון ניסה ליצור שביל זהב בין שתי העמדות, ודחף להטבעתן של מטבעות כסף, אך בערכו הרגיל, ולא על פי יחס מחיר הזהב.
גישה זו רק גרמה לאכזבה בשני המחנות.
וינדום הציע לשמור על המערכת שנוצרה על פי חוק בלנד-אליסון, אך להכפיל את כמות הכסף שניתן היה לטבוע ממנו מטבעות.
הערך הממשי של דולר הכסף ירד ל-72.3 סנטים, אך וינדום האמין (אף על פי שתומכי הטבעת מטבעות הזהב פקפקו בכך) שהטבעת יותר מטבעות כסף תגדיל את הביקוש ותעלה את ערכו.
הריסון היה מעוניין לחתום על כל חוק שישביע את רצונו של רוב הציבור, כל עוד המטבע לא יהפוך לבלתי יציב.
בשני בתי הקונגרס היה רוב רפובליקני, אך החלטותיהם היו שונות.
ביוני 1890 העביר בית הנבחרים חוק שחייב את הממשלה לרכוש 4.5 מיליון אונקיות כסף בכל חודש (בנוסף ל-2 עד 4 מיליון דולר שהוטבעו על פי דרישת חוק בלנד-אליסון).
הסנאט העביר חוק שהציע פרסטון פלמב הרפובליקני מקנזס להטבעה חופשית של מטבעות כסף על פי היחס החוקי של 1 ל-16. שרמן הצביע נגד הצעת החוק של פלמב, אך היה מעוניין שתכונס ועדה שתכין הצעת חוק של פשרה, שכיום קרויה חוק רכישת הכסף של שרמן שעבר ביולי.
האוצר היה יכול לרכוש 4.5 מיליון אונקיות של כסף ולהנפיק תמורתם "שטרות אוצר", שניתן היה לפדותם בזהב או בכסף.
החוק גם קבע שהאוצר יכול היה להטביע יותר מטבעות דולר של כסף אם מזכיר האוצר יהיה סבור שצעד זה נחוץ כדי לפדות שטרות חדשים.
שרמן היה סבור שהצעת חוק זו הייתה האפשרות הפחות מזיקה.
הריסון האמין שצעד זה ישים קץ למחלוקת, וחתם על החוק.
בכל אופן, השפעת החוק הייתה הדלדול ההולך וגובר של מלאי הזהב הלאומי.
ב-1893 הכה גל של פאניקה את שוק המניות, ועד מהרה ניצבה האומה האמריקנית בפני שפל כלכלי חריף.
הפאניקה הוחמרה על ידי מחסור חמור בכסף שנבע מההטבעה המוגברת של מטבעות הכסף, והנשיא קליבלנד, שהחליף את הריסון במרץ אותה שנה, קרא לקונגרס להתכנס ודרש תיקון של החלק של החוק שחייב את הממשלה לרכוש כסף.
השפעות המשבר הובילו את המתונים יותר לתמוך בביטול.
אף על פי כן, תומכי הטבעת מטבעות הכסף האיצו בתומכיהם בוועידה בשיקגו ובית הנבחרים התדיין במשך חמישה עשר שבועות לפני שהעביר את התיקון לחוק ברוב גדול.
בסנאט עורר ביטול סעיף רכישת הכסף דיון ער לא פחות, אך הנשיא קליבלנד הצליח לשכנע מספיק דמוקרטים לעמוד לצידו, כך שיחד עם רפובליקנים מהמזרח הם הצליחו ליצור רוב של 48 תומכים מול 37 מתנגדים.
שרמן הצביע בעד ביטול החוק "שלו".
לאחר הביטול נמשך תהליך דלדול הזהב ממאגרי האוצר, אך בשער נמוך יותר, ואיגרות החוב שהונפקו לאחר מכן הצליחו לחדש את מלאי הזהב.
הדיון האקדמי על יעילותה של הנפקת איגרות החוב ממשיך, אך קיימת הסכמה כללית שביטול חוק רכישת הכסף היה, במקרה הגרוע ביותר בלתי מזיק, ובמקרה הטוב ביותר, יעיל בשיקום הבריאות הפיננסית של האומה.
ב-1892 נבחר שרמן לכהונה שישית בסנאט, כשהוא הביס בקלות את המועמד הדמוקרטי בבית הנבחרים של מדינתו.
המאבק הקשה ביותר היה דווקא על הצבעת הרפובליקנים בבחירות המוקדמות, שהעדיפו את ג'וזף פורקר על פני שרמן.
בסיועו של איש העסקים מקליבלנד מארק האנה, לאחר ארבעה ימים של סבבי הצבעות, הסכימה הסיעה לתמוך בשרמן ולא בפורקר, וב-12 בינואר הוא נבחר על ידי בית הנבחרים של אוהיו.
ב-1894 שבר שרמן את שיאו של תומאס הארט בנטון בתקופת הכהונה הארוכה ביותר בסנאט.
ב-1895 פורסם ספר זכרונותיו "זכרונות מארבעים שנה בבית הנבחרים, בסנאט ובקבינט" (Recollections of Forty Years in the House, Senate and Cabinet).
ב-1896 נאם שרמן לטובת עמיתו מאוהיו, ויליאם מקינלי במסע הבחירות של זה האחרון לנשיאות, אך לקח חלק מצומצם יותר בהשוואה למערכות הבחירות הקודמות בשל גילו המתקדם.
מקינלי נבחר לנשיאות לאחר שהתמודד מול הדמוקרט ויליאם ג'נינגס ברייאן.
מתוך רצון לראות את מארק האנה, ידידו ואיש מטהו, נבחר לסנאט, מינה מקינלי את שרמן כמזכיר המדינה בקבינט שלו, כדי שמושבו של שרמן יתפנה עבור האנה.
בינואר 1897 הציע הנשיא ויליאם מקינלי לשרמן את תפקיד מזכיר המדינה.
שרמן, שניצב בפני קשיים בבחירתו מחדש לסנאט, הסכים מיד.
המינוי אושר במהירות על ידי הקונגרס כאשר הוא התכנס במרץ.
המינוי נראה כראוי, אך עד מהרה החלו רבים בוושינגטון לתהות האם לשרמן, שהיה אז בן 73, היו עדיין הכוחות והמרץ המחשבתי לכהן בתפקיד זה.
השמועות על כך נפוצו, אך מקינלי לא התייחס אליהן.
כשהתבקש לייעץ בנוגע לנאום ההשבעה, הציע שרמן להכניס לנאום פסקה על איום בהתערבות בקובה, שניהלה אז מרד נגד ספרד, אך הצעתו נדחתה.
הן מקינלי והן שרמן שאפו למצוא פתרון של שלום למלחמה בקובה, שיהיה ככל האפשר פתרון של עצמאות לקובה ללא מעורבות אמריקאית.
ארצות הברית וספרד החלו לנהל משא ומתן על כך ב-1897, אך היה ברור שספרד לעולם לא תכיר בעצמאות האי, ושהמורדים (יחד עם תומכיהם האמריקאים) לא יתפשרו על פחות מעצמאות.
בינואר 1898 הבטיחה ספרד למורדים לבצע כמה ויתורים, אך כאשר דיווח קונסול ארצות הברית בהוואנה פיציו לי, על מהומות בעיר, הסכים מקינלי לשלוח את אוניית המערכה "מיין" (USS Maine) כדי להגן על חיי האמריקאים שם ועל רכושם.
ב-15 בפברואר התפוצצה ה"מיין" וירדה למצולות.
תופי המלחמה החלו לרעום ובאפריל דיווח מקינלי לקונגרס שהמאמצים לפתרון דיפלומטי כשלו.
שבוע לאחר מכן אישר הקונגרס הכרזת מלחמה.
באותה עת החל מקינלי כבר להסתמך על עוזר מזכיר המדינה, ויליאם דיי, בניהול היומיומי של מחלקת המדינה, ואף הזמין אותו להשתתף בישיבות הקבינט, שכן שרמן כבר חדל להגיע אליהן.
דיי, שהיה ידידו משכבר של מקינלי, החליף את הממונה עליו ככוח האמיתי במחלקת המדינה.
שרמן, שחש שהוא כבר לא היה המוביל האמיתי של המערכת, והכיר סוף סוף בכך שבריאותו התדרדרה וזכרונו לא היה כבעבר, הגיש את התפטרותו ב-25 באפריל 1898.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר המדינה פרש שרמן מן החיים הפוליטיים.
בכך הסתיימה קריירה של יותר מ-42 שנים בהן הוא היה בשירות הציבורי.
הוא העניק כמה ראיונות בהן הוא הביע את חוסר הסכמתו עם מדיניות הממשל כאשר זה סיפח את פוארטו ריקו ואת הפיליפינים.
מאוחר יותר באותה שנה לקתה רעייתו מרגרט בשבץ מוחי.
היא נפטרה שנתיים מאוחר יותר, ב-5 ביוני 1900. שרמן המשיך להתגורר לסירוגין בשני הבתים שלו במנספילד ובוושינגטון.
לרוב הוא נותר מחוץ לשיח הפוליטי, למעט מכתב המלצה לבחירתו של ג'ורג' נאש כמושל אוהיו ב-1899.
ג'ון שרמן נפטר בביתו שבוושינגטון ביום שלישי, 22 באוקטובר 1900, פחות מחמישה חודשים לאחר פטירתה של מרגרט רעייתו, כשהוא מוקף בבתו, קרובים וידידים.
לאחר טקס אשכבה שנערך בכנסייה האפיסקופלית סנט ג'ון שבוושינגטון, הוא נטמן בבית הקברות של מנספילד לצד רעייתו.
שרמן היה בהחלט מודע לצורך בהנצחת מורשתו, ובצוואתו הוא השאיר סכום של 10,000 דולר לביוגרפיה שתכתב "על ידי כמה אנשים מוכשרים".
שתי ביוגרפיות יצאו לאור זמן קצר לאחר מכן, אך באף אחת מהן לא הוזכרה הוראת הצוואה.
ב-1906 פרסם חבר הקונגרס תאודור ברטון מאוהיו ביוגרפיה של שרמן.
שנתיים לאחר מכן פרסם גם חבר הקונגרס לשעבר וינפילד קר ממנספילד ביוגרפיה פרי עטו.
שני הספרים הציגו את שרמן באור חיובי.
ביוגרפיה מחקרית הייתה אמורה להיות בהכנה במסגרת סדרת הספרים "מנהיגים פוליטיים אמריקאים" בעריכתו של אלן ניבינס שיצאה לאור בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, שאותה היו אמורים לכתוב רוי פרנקלין ניקולס ורעייתו ג'נט פדוק ניקולס, אך עבודתם לא הושלמה מעולם.
בהמשך פרסמה ג'נט ניקולס מספר מאמרים על שרמן, אך ביוגרפיה מחקרית שלמה טרם פורסמה אודותיו.
שרמן זכור בעיקר בשל חוק ההגבלים העסקיים שקרוי על שמו.
ברטון, בסכמו את נשוא כתיבתו, כתב:
שרמן היה חבר בשלוחת מחוז קולומביה של "בני המהפכה האמריקאית", ובשנים 1891–1893 הוא שימש כאחד מסגני הנשיא של השלוחה.
ג'ון שאליקשווילי היה גנרל ויושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית בין השנים 1997-1993, והוא המהגר היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית שהגיע לדרגה האפשרית הגבוהה ביותר בצבא ארצות הברית.
שאליקשווילי נולד בוורשה שבפולין להורים פליטים מגאורגיה.
אביו היה בן למשפחת אצולה גאורגית.
ג'ון שאליקשווילי היה נצר לבית האצולה הגאורגי שאליקשווילי שקיים מימי הביניים.
אביו, הנסיך דימיטרי שאליקשווילי (1896–1978), שירת בצבא הקיסרי של רוסיה; דימיטרי היה נכדו של הגנרל הרוסי דמיטרי סטרוסלקי.
לאחר המהפכה הבולשביקית הפך דימיטרי לסגן-אלוף בצבא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
כשברית המועצות פלשה וכבשה את גאורגיה בשנת 1921, היה דימיטרי בשירות דיפלומטי בטורקיה.
לאחר מכן הצטרף לגולים גאורגים אחרים בפולין, שם פגש והתחתן עם אמו של ג'ון, מריה, ממוצא פולני וגרמני, בתו של רוזן רודיגר-בילאג'ו, שהיה גנרל של הצאר הרוסי.
היו להם שלושה ילדים: אוטר, ג'ון וגייל.
דימיטרי שירת בצבא הפולני (יחד עם הקצינים הגאורגים הגולים האחרים) כקצין שכיר חרב.
בשנת 1939 נלחם דמיטרי נגד הפלישה הגרמנית לפולין, ולאחר התבוסה הפולנית השתחרר.
בשנת 1941 התגייס ללגיון הגאורגי, כוח של גאורגים אתניים שגויס על ידי גרמניה הנאצית כדי להילחם נגד ברית המועצות.
היחידה שולבה מאוחר יותר בכוחות הוואפן אס אס והועברה לנורמנדי.
דימיטרי נכנע לכוחות בריטיים והיה שבוי מלחמה עד לאחר המלחמה.
אוסף של כתביו של דימיטרי שאליקשווילי הופקד במכון הובר.
בינתיים, מריה, ג'ון ושני אחיו, חוו את ההרס של ורשה.
ככל שהצבא האדום התקרב לוורשה בשנת 1944, ברחה המשפחה לפפנהיים, גרמניה, והתאחדה עם דימיטרי בדרך.
בפפנהיים, בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, הייתה הפעם הראשונה שג'ון ראה חיילים אמריקאים.
משפחתו שהתה אצל קרובי משפחה בפפנהיים במשך שמונה שנים.
בשנת 1952, כאשר ג'ון היה בן 16, המשפחה היגרה לפאוריה שבאילינוי.
הם נעזרו בכנסייה ובקרובי משפחה כדי להיקלט, והשתלבו בתחום הבנקאות.
כאשר ג'ון הגיע לפאוריה הוא דיבר מעט אנגלית.
שאליקשווילי הלך לתיכון בפאוריה, שבו הוא רץ למרחקים ארוכים.
הוא למד באוניברסיטת בראדלי בפאוריה, וקיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות בשנת 1958. מאוחר יותר קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מבית הספר אליוט לעניינים בינלאומיים, המשתייך לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בחודש מאי 1958 הפכו שאליקשווילי ומשפחתו לאזרחים אמריקאים.
הייתה זו האזרחות הראשונה שהוא החזיק בה אי פעם.
בעבר הוא סווג כ"חסר מדינה", שכן הוא נולד להורים שהוגדרו כפליטים.
לאחר סיום לימודים ב-1958, הוא תכנן לעבוד בחברת משאיות, אבל קיבל צו גיוס.
הוא נכנס לצבא כטוראי, נהנה מזה, ושאף להגיע לבית הספר לקצינים.
הוא קיבל דרגת סגן שני בשנת 1959. שאליקשווילי שירת בתותחנים ובתפקידים שונים בהגנה האווירית (נגד מטוסים) כמפקד מחלקה, מדריך וכמפקד סוללה.
הוא שירת בווייטנאם במחוז קואנג טרי.
הוא פיקד על הסיוע צבאי, ושימש כיועץ בכיר במחוז בשנים 1968–1969. הוא קיבל על שירותו את כוכב הארד עם "וי" על גבורתו במהלך מלחמת וייטנאם.
מיד לאחר שירותו בווייטנאם, הוא החל ללמוד במכללת המלחמה של הצי בניופורט, רוד איילנד.
בשנת 1970 הוא הפך לקצין המבצעים של הגדוד ה-2 של רגימנט התותחנים ה-18 בפורט לואיס, וושינגטון.
מאוחר יותר, בשנת 1975, הוא פיקד על הגדוד ה-1 ברגימנט התותחנים ה-84 בחטיבת חי"ר ה-9 בפורט לואיס.
בשנת 1977 הוא לימד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית ושימש כמפקד דיוויזיית התותחנים (DIVARTY) של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 בגרמניה.
בשנת 1987 פיקד שאליקשווילי על דיוויזיית החי"ר ה-9 בפורט לואיס.
שאליקשווילי הצליח בצורה לא מבוטלת כמפקד כוחות שמירת השלום והפעילות ההומניטרית בצפון עיראק לאחר מלחמת המפרץ.
משימה זו הייתה כרוכה במשא ומתן אינטנסיבי ומורכב עם הממשלה טורקית, ומפגשי פנים אל פנים קשים עם הצבא העיראקי.
עוד הישג חשוב היה ייסודה של תוכנית חזון 2010, שתהפוך את צבא ארצות הברית לכוח צבאי גדול דיגיטלי ויעיל.
בשנים 1992–1993 כיהן שאליקשווילי כמפקד כוחות נאט"ו ומפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית.
ב-1993 מונה ליושב ראש המטות המשולבים על ידי הנשיא ביל קלינטון.
הוא פרש מהצבא בספטמבר 1997, לאחר ששמש במשך 38 שנים.
שאליקשווילי היה יועץ לקמפיין לנשיאות של ג'ון קרי שנת 2004. הוא היה פרופסור-אורח במרכז לביטחון ושיתוף פעולה בינלאומי באוניברסיטת סטנפורד.
הוא שימש כמנהל השקעות במספר חברות וכן יו"ר הלשכה הלאומית למחקר אסיה.
שאליקשווילי היה נשוי ואב לשני ילדים.
הבכור, בראנט, בוגר האוניברסיטה של מדינת וושינגטון.
שאליקשווילי לקה בשבץ מוחי חמור ב-7 באוגוסט 2004.
בשנת 2007 פורסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר פרי עטו של שאליקשווילי הקורא לביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בנוגע להתייחסות הצבא האמריקני לחיילים מקהילת הלהט"ב.
מאמר דומה הופיע בגיליון 19 ביוני 2009 ב"וושינגטון פוסט".
המדיניות הזו שונתה בהוראת הנשיא ברק אובמה בתאריך 22 יולי 2011, יום אחד לפני מותו של שאליקשווילי.
שאליקשווילי נפטר ב-23 ביולי 2011, בגיל 75, במרכז הרפואי הצבאי מאדיגן, וושינגטון, משבץ מוחי.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה.
פרופסור ג'ון שיין הוא ביוכימאי אוסטרלי שגילה את רצף הנוקלאוטידים הנקרא רצף שיין דלגרנו שחיוני בתחילת התהליך של סינתזת חלבונים בחיידקים.
כיום הוא מנהל את מוסד גרוון למחקר רפואי בסידני.
שיין נולד בבריסבן ב-1946 ואחיו הוא הביולוג ריצ'רד שיין .
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית בקנברה לתואר ראשון במדעים בהצטיינות ב-1972 ואת הדוקטורט שלו ב-1975. במהלך לימודיו הוא גילה את רצף ה-RNA הנחוץ לקשירת ריבוזומים ותחילת התהליך של סינתזת חלבונים בחיידק Escherichia coli.
הרצף נקרא רצף שיין דלגרנו.
זאת הייתה תגלית מפתח האפשרה פיתוח נוסף בביולוגיה מולקולרית, במיוחד בהנדסה גנטית, וזאת הייתה גם תגלית חשובה להבנת ביטוי ובקרת גנים.
שיין החל מחקר לאחר הדוקטורט במחלקת הביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
במהלך תקופה זו הוא היה הראשון ששיבט גן המקודד להורמון אנושי והיה דמות מרכזית בשיבוט גנים המקודדים לאינסולין ולהורמון גדילה.
הוא גם גילה את הרצף האחראי להעתקת וירוס האחראי לסרטן.
עם חזרתו לאוסטרליה ולאוניברסיטה הלאומית האוסטרלית ב-1978, הוא שיבט את הגנים האנושיים המקודדים לרנין ולאנדורפין, והוכיח שגנים הורמונליים אנושיים ששובטו בחיידקים יכולים להתבטא בצורה ביולוגית אקטיבית.
הוא גם ייסד את המרכז לחקר DNA ריקומביננטי באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית.
ב-1982 הוענק לו פרס גוטשאלק בידי האקדמיה האוסטרלית למדעים.
שיין חזר לארצות הברית ב-1984, ולקח תפקיד באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו וניהל חברת הביוטכנולוגיה ביוטכנולוגית קלפורניה בע"מ (California Biotechnology Inc.).
הוא היה גורם משמעותי בפיתוח ובגידול של ביוטכנולוגית קליפורניה, הנקרא כיום סקיוס (Scios).
החברה נמכרה לג'ונסון אנד ג'ונסון ב-2003 תמורת 3.5 מיליארד דולר.
הוא חזר לאוסטרליה שוב ב-1987 והיה פרופסור של ביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס ונהיה הסגן מנהל של מוסד גרוון.
ב-1994 שיין נהיה חבר באקדמיה האוסטרלית למדעים.
האקדמיה קראה לענף שלהם בקנברה על שמו.
ב-2000 שיין תרם מיליון דולר כדי לשפץ את הכיפה.
שיין נהיה קצין מסדר אוסטרליה ב-1996.
ג'ון ולנטיין וויסטר שוֹ , CMG, היה פקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל (1943–1946).
ג'ון שו נולד בעיר דֶרבִּי שבאנגליה בשנת 1894. בצעירותו, בסוף מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1918, שירת בחיל ההנדסה המלכותי בעת מסעו של הגנרל אדמונד אלנבי לכיבוש ארץ ישראל.
לאחר המלחמה מילא תפקידים בשירות הקולוניאלי הבריטי.
במשך 14 שנים, משנת 1921 עד לשנת 1935, שירת בתפקידים שונים בממשל של המושבה הבריטית חוף הזהב, לימים גאנה.
בשנת 1935 הגיע לארץ ישראל ושירת במזכירות ממשלת המנדט, הגוף המבצע העיקרי בתקופת המנדט שבראשו עמד הנציב העליון.
בשנת 1939 נשלח לקפריסין, אז מושבה בריטית, וכיהן כמושלהּ.
באוקטובר 1943 נתמנה לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני במעלה בהיררכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון.
שו הגיע לביקור קצר בארץ ישראל בתחילת דצמבר ונכנס לתפקידו בסוף דצמבר 1943. מספטמבר 1944 שאו שימש כנציב עליון בפועל עד מינויו של לורד גורט כנציב.
שו שהה באנגליה בחופשה מפברואר 1945 עד יוני 1945. לימים סופר ששו מכר את רהיטיו וסירב לחזור לארץ ישראל אלא אם תאושר תוכניתו לארגון מחדש של הממשלה בארץ ישראל.
זמן קצר לאחר שובו לארץ ישראל, ביוני 1945, מונה שו לנציב עליון בפועל, במקום הנציב העליון, לורד גורט, שהיה בטיפול רפואי בלונדון.
גם לאחר חזרתו של לורד גורט בסוף ספטמבר 1945 היה שו השליט למעשה, לאור בריאותו הלקויה של גורט.
בעת פיצוץ מלון המלך דוד, ב-22 ביולי 1946, שהה שו בלשכתו במלון בישיבה עם כל מנהלי המחלקות.
שו לא נפגע בפיצוץ ועזר בפינוי הפצועים והחללים.
האצ"ל טען ששו קיבל התראה של האצ"ל על הפיצוץ שעומד להתרחש בבניין, אך הצהיר שכל מי שיעזוב את הבניין יאבד את עבודתו ואמר בהתנשאות: "אני נמצא כאן לא כדי לקבל פקודות מאת היהודים; אני נותן להם פקודות".
על פי גרסה אחרת אמר: "כאן אני הוא נותן הפקודות, ולא הטרוריסטים".
שו, מצדו, טען כי "זהו סיפור ישן מאוד, שמר בגין והאצ"ל פרסמו אחרי האירוע.
אינני רוצה להגיב על הסיפור הזה, אלא רק לומר, שזה לגמרי לא נכון, ששום אזהרה לא נמסרה לי או למישהו אחר בבניין, ואפילו קיבלתי אזהרה כזאת, אפילו נניח שקיבלתי, לא הייתי יכול לפנות את האנשים בזמן שעמד לרשותי".
לאחר האירוע יצא שו ללונדון במה שכונה שליחות מיוחדת.
בהצופה נטען שהוא מסר דו"ח מיוחד על הפיצוץ במלון המלך דוד והצעות למינוי פקידים במקום הנספים.
אחרים טענו שהוא יצא כדי להתאושש מן הטראומה.
בעת העדרו מונה סקוט למחליפו "עד להודעה חדשה" ובעיתונות שאלו האם שאו בכלל יחזור לתפקיד המזכיר הראשי.
שו חזר לארץ ישראל לאחר כשבוע.
כששב לארץ ישראל חש כי חייו בסכנה מפאת התנקשות צפויה מצד האצ"ל והלח"י ועזב לצמיתות באוגוסט 1946.
בשנת 1947 נתמנה שו לתפקיד המושל הכללי של המושבה הבריטית, שלימים הייתה לטרינידד וטובגו, באיים הקריביים.
גם בטרינידד נאלץ שו להתמודד עם הפגנות, מרידות וטרור, ומשרד המושבות הבריטי החליט להעבירו מכהונתו.
בספטמבר 1949 נאלץ להגיש את התפטרותו למלך ג'ורג' השישי ובינואר 1950 פרש לגמלאות והוא בן 55 שנים בלבד, מלא אכזבה מכך שעמיתיו המבוגרים ממנו ממשיכים לשרת בשירות הקולוניאלי.
שו התבלט בקומתו, גובהו היה 198 ס"מ, הרבה מעל הממוצע.
הוא היה דעתן, נהג לדבר בגילוי לב והחשיב מאוד את העיתונות.
שו נהג לקיים פגישה חודשית עם עורכי העיתונים ובאחת ממסיבות העיתונאים בירושלים שבה מסר פרטים חסויים הוסיף "בוודאי יפטרוני על מעשה זה".
הוא נהג לחלוק על הממונים עליו ודעת רבים מחברי הפרלמנט הבריטי הייתה כי "אינו מתאים לתפקידו כלל ועיקר.
אין הוא מסוג הפקידים הדרוש לארץ ישראל".
הוא יזם ארגון מחדש של מזכירות ממשלת המנדט.
לאחר שממשלת בריטניה השהתה את תוכניתו, מכר את רהיטי ביתו, שב עם אשתו ללונדון ורמז כי לא ישוב.
הוא חזר לארץ ישראל רק לאחר מספר חודשים, עם אישור תוכניתו.
הצהרה זו, שבה הציע לפרק את ההנהגה המדינית של היישוב ואת כוח המגן שלו, ביטאה את מידת העוינות שלו ליישוב.
גם הופעתו שהביעה קשיחות והתנשאות לא הקנתה לו את אהדת אנשי היישוב.
מקרה אופייני תואר על יד אחד מכתבי מעריב, אשר לקראת חנוכת מכון ויצמן ב-1949, העלה על דפי העיתון פרק זיכרונות מטקס הנחת אבן הפינה למכון ביוני 1946:
משפטו של הסגן קנט גואורלי
באוקטובר 1946, כאשר שו כבר לא היה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, וחודשיים לאחר שעזב את ארץ ישראל, הועמד לדין בפני בית דין צבאי בריטי במצרים קצין בדרגת סגן בשם קנט גואורלי (Kenneth Gourlay) ששירת במצודה הבריטית בקאסר אל ניל בקהיר.
בכתב האישום נטען כי בחודש ינואר 1946, בעת שהיה אחד העורכים של עיתון קיר של המצודה הנקרא "Citadel courier" (שליח המצודה), הוא פרסם מאמר שכלל דברים שהם בגדר הוצאת דיבה על הדיוויזיה השישית בארץ ישראל, על שלטונות המנדט ועל המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ג'ון שו.
אין ספק כי התוצאות תהינה סנסציוניות יותר ממשפט נירנברג".
סניגורו של הנאשם טען כי בדברים שנתפרסמו אין משום הוצאת דיבה על שו ועל חיילי הדיוויזיה השישית, אולם בית הדין פסק כי יש להשיב על ההאשמה.
במשפט הופיע כעד מטעם ההגנה מפקדו של הסגן גואורלי, קצין בדרגת קולונל.
בעדותו מסר כי במשך שלושה חודשים לאחר פרסום המאמר לא נתעורר כל הצורך להעמידו לדין על הנאמר במאמרו.
העניין התעורר כשקציני ביטחון בריטים הודיעו למפקד, שלושה חודשים לאחר פרסום המאמר, כי העתק מעיתון הקיר שבו נתפרסם המאמר, נמצא ברשותה של חיילת ארץ ישראלית שנסעה ממצרים לארץ ישראל.
הנאשם מסר בעדותו כי פרסם את המאמר רק לאחר שקיבל עליו אישור ממפקדיו, שראו את המאמר לפני שהתפרסם בעיתון הקיר.
כן מסר הנאשם בעדותו כי כתב את המאמר מתוך אמונה שלמה באמיתות הדברים, על סמך ידיעות שקיבל מעדי ראייה - אנשי הדיוויזיה השישית, וכן על התנסותו האישית בעת שביקר בארץ ישראל.
הסניגור קרא באוזני בית הדין קטעים שהתפרסמו בעיתון בריטי אשר מתח ביקורת חריפה על התנהגותם של חיילי הדיוויזיה השישית בארץ ישראל.
ב 30 באוקטובר 1946 נתן בית הדין את פסק דינו והודיע כי הוא מוצא את הסגן קנט גואורלי זכאי מאשמת הוצאת דיבה על חיילי הדיוויזיה השישית ועל המזכיר הראשי ג'ון שו.
ג'ונתן ג'יימס "ג'ון" שייר המכונה גם "ג'ורדן היהודי" הוא כדורסלן עבר אמריקאי ישראלי יהודי אשר שיחק בעמדת הקלע בקבוצת מכבי תל אביב, בגראן קנריה מליגת העל הספרדית ובאוניברסיטת דיוק.
כיום שייר מאמן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דיוק.
הוא הוביל את קבוצתו בתיכון לאליפות אילינוי ונבחר לאול-אמריקן, ושיחק באוניברסיטת דיוק בין השנים 2006–2010. בעונת 2009/2010 הוא הוביל את דיוק לאליפות ה-NCAA.
ניסה להיבחר בדראפט ה-NBA 2010 אך נכשל, ושיחק בקבוצה ריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
לאחר מכן חתם במכבי תל אביב לאחר מספר פעמים בהם המשא ומתן לא צלח.
שייר נכנס להיכל התהילה האמריקאי של הספורט היהודי כבר בהיותו באוניברסיטה.
שייר נולד בנורת'ברוק שבאילינוי, והוא הצעיר מבין שלושת ילדיהם של לורי ושל ג'ים שייר.
אביו ממוצא יהודי והוא נשיא החברה תעשיות MCS.
שייר הוא יהודי, והוא גדל תוך שמירה על מסורת בביתו.
הוא החל לשחק כדורסל כבר בגיל 3, והשתתף בטורניר איחוד האתלטים החובבים בכדורסל בגיל 9. בשנות העשרה שלו הוא שיחק בליגת האחווה של האפרו-אמריקאים (FAAM) באוונסטון, אילינוי.
כשהיה בכיתה ח' קיבל הצעות למלגת ספורט באוניברסיטה, כולל הצעה מאוניברסיטת מרקט.
שייר למד בבית הספר התיכון גלנברוק נורת'.
בתיכון החל להתגבש הכינוי של שייר, "ג'ורדן היהודי".
קבוצתו בתיכון היא הראשונה והיחידה בכל רחבי ארצות הברית שזכתה באליפות אזורית שכל החמישייה שלה מורכבת משחקנים יהודים.
בשנתו הראשונה בתיכון הוביל את קבוצתו בנקודות ובאסיסטים.
בשנתו השנייה נבחר לחמישיית האול-סטייט (החמישייה הטובה במדינה) של אילינוי.
בשנתו השלישית בתיכון השיג ממוצעים של 26 נקודות, 5 ריבאונדים ו-5 אסיסטים למשחק.
שייר זכה לפרסום כשקלע 21 נקודות ב-75 השניות האחרונות של המשחק נגד תיכון פרוויסו ווסט.
בשנתו הרביעית והאחרונה בתיכון השיג ממוצעים של 32 נקודות, 6 ריבאונדים, 5 אסיסטים ו-3 חטיפות למשחק.
שייר מדורג במקום הרביעי בקליעת נקודות בהיסטוריית התיכונים באילינוי, עם 3,034. הוא השחקן היחיד במדינתו שמדורג בעשרת הקולעים, , והחוטפים הטובים ביותר.
ב-2006 נבחר לתואר מר אילינוי בכדורסל, תואר בו זכו לפניו שחקני NBA כמו קווין גארנט, אדי קרי, שון ליווינגסטון ושאנון בראון.
שנה לאחר מכן זכה בתואר דריק רוז, ה-MVP של ה-NBA ב-2011. הוא נבחר לנבחרת המאה של אילינוי, "מאה אגדות כדורסל מאילינוי (1908–2007).
לשייר היו הצעות מאריזונה, דיוק, ויסקונסין ואילינוי.
הוא בחר בדיוק מפני שחשב שהיא תגיע הכי רחוק בטורניר המכללות.
בעונת 2006/2007 פתח שייר בחמישייה בכל 33 המשחקים בהם השתתף במדי דיוק.
ב-27 בפברואר 2007 קלע שיא עונה בנקודות, 26, במשחק נגד אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בסיום העונה הוא נבחר לחמישיית שחקני השנה הראשונה של אזור ה-ACC, ונבחר לתואר " השבוע ב-ACC" שלוש פעמים.
הוא שני בקבוצתו בחטיפות, והשיג 12.2 נקודות בממוצע למשחק, כשהוא מדורג שלישי בקבוצתו בקטגוריה זו.
בנוסף, הוא השווה שיא של 115 זריקות עונשין שנקלעו על ידי שחקן דיוק בשנתו הראשונה, ושלישי ברצף זריקות עונשין שנקלעו במשך עונה על ידי כל שחקן בהיסטוריה של דיוק, כשקלע 40 ברציפות.
בשל חוסר בעמדת הרכז, שיחק בעמדה זו לעיתים במשך העונה.
בעונתו השנייה פתח בחמישייה פעם אחת בלבד, אך שיחק בכל 34 המשחקים של קבוצתו.
ב-20 בדצמבר 2007 השיג שיא קריירה של 12 ריבאונדים במשחק מול פיטסבורג.
ב-20 בפברואר 2008 קלע 27 נקודות במשחק נגד מיאמי כשעלה מהספסל.
כשעשה זאת, הוא השווה את שיא הנקודות לשחקן שעלה מהספסל בהיסטוריה של דיוק.
אחוז העונשין שלו באותה עונה (89%) היה השני בטיבו באזור ה-ACC באותה עונה, שנים עשר בכל רחבי ארצות הברית וחמישי בהיסטוריה של דיוק.
הוא היה השלישי בקבוצתו בממוצע הדקות שלו למשחק עם 28.3 למרות שעלה מהספסל.
בנוסף היה רביעי בקבוצתו בנקודות בממוצע למשחק כשקלע 11.7 נקודות, שוב, למרות שעלה מהספסל.
בעקבות זאת הוא הפך ל של הקבוצה, ולאחד משחקנים השישיים הטובים בכל רחבי המדינה.
שייר הוכרז כאחד משלושת הקפטנים של דיוק בעונת 2008/2009. ב-22 בפברואר 2009 הוא קלע שיא קריירה של 30 נקודות במשחק נגד וייק פורסט.
ב-19 בפברואר באותה שנה הועבר שייר מעמדתו הרגילה (קלע) לעמדת הרכז לאחר 91 משחקים רצופים בהם פתח בעמדתו הקודמת.
בעמדתו החדשה הוא שיחק 9 משחקים והציג יכולת טובה.
במשחקים אלו הוא קלע 19.5 נקודות עם איבוד כדור אחד בלבד בממוצע למשחק.
מאמן הקבוצה של פלורידה סטייט אמר שלשייר הייתה השפעה "מרגיעה" על ההתקפה של דיוק.
בסיום עונה זו דורג שייר במקום השביעי באחוזי העונשין שלו (84.1%) מבין כל שחקני אזור ה-ACC.
שייר הוביל את קבוצתו בדקות בממוצע, זריקות עונשין, אחוזים מקו השלוש, אחוזים מקו העונשין, סלי שלוש, אסיסטים ואסיסטים בממוצע למשחק.
הוא הוכרז כ-MVP של טורניר ה-ACC לאחר שקלע 29 נקודות במשחק הגמר.
מאמנו מייק ששבסקי אמר עליו בסיום העונה: .
בעונת 2009/2010 המשיך שייר לכהן כקפטן הקבוצה, הפעם ביחד עם לאנס תומאס.
ב-2 בדצמבר 2009 הוא הפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של דיוק שהשיג 1,400 נקודות, 400 ריבאונדים, 250 אסיסטים, 200 שלשות ו-150 חטיפות.
ב-16 בדצמבר, ארבעה ימים מאוחר יותר, הוא קלע שיא קריירה של 36 נקודות במשחק נגד גארדנר - ווב.
במשחק זה קלע שייר 11 זריקות מתוך ה-13 שזרק, קלע שיא קריירה של 7 שלשות, הוריד 8 ריבאונדים ומסר 9 אסיסטים.
פרשן הכדורסל של ערוץ ESPN, ג'יי בילאס, בחר את שייר לחמישיית אמצע העונה של האול-אמריקן באומרו: .
פרשן נוסף של ESPN, דאג גוטליב, אמר שלשייר יש סיכוי להיות שחקן השנה של האומה האמריקאית.
ב-15 בפברואר 2010 זכה שייר בפעם השלישית בתואר שחקן השבוע באזור ה-ACC, והפך לראשון בעונת 2009/2010 שעושה זאת.
הפרשן ג'יי ויליאמס אמר במרץ ששייר יוכל לזכות בתואר שחקן ה-NCAA של העונה, או לפחות במקום השני אחרי גריוויס ואסקז.
בגמר טורניר ה-NCAA גברה אוניברסיטת דיוק על אוניברסיטת באטלר 59–61 וזכתה באליפות.
שייר קלע 5 מתוך 10 הנקודות האחרונות של קבוצתו במשחק.
אחרי ששחקן באטלר גורדון הייווארד החטיא זריקה שהייתה יכולה לנצח במשחק, חבר תקשורת אמר לשייר: "בסרטים, זה נכנס פנימה".
שייר צחק, והגיב: "אז זה טוב שאנחנו לא בסרטים".
לשייר היו 15 נקודות במשחק, והוא הוביל את קבוצתו באסיסטים כשמסר 5 כאלו.
הוא הפך לשחקן השני בהיסטוריה שזכה גם באליפות התיכונים באילינוי וגם באליפות ה-NCAA, כשהראשון היה קווין באקנר בתחילת שנות ה-80.
ספורטס אילוסטרייטד הציגו את תמונתו של שייר על כותרת המגזין ב-12 באפריל.
כשכל חברי הקבוצה הגיעו לבית הלבן בסוף מאי תפס הנשיא ברק אובמה את שייר וקרא לו "החבר שלי" .
כשהוא הציג את עצמו בפני שייר, ואמר שוב "החבר שלי משיקגו", הוא הסביר שהוא עוקב אחרי שייר מאז ימין בתיכון בשיקגו.