tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית עונת נכלל בילאפס בסגל הנבחרת הצעירה של ארצות הברית, ששחקניה תוכננו להשתתף מספר שנים מאוחר יותר באולימפיאדה.
באותה עונה הוביל בילאפס את אוניברסיטת קולורדו להעפלה לטורניר אליפות המכללות, תוך השגת שיא של כל הזמנים בתולדות האוניברסיטה עם 22 ניצחונות.
לאחר שניצחה את אוניברסיטת אינדיאנה בסיבוב הראשון של הטורניר, הודחה קולורדו בסיבוב השני על ידי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בילאפס נבחר לחמישיית המצטיינים השנייה ("אול-אמריקן") של ה-NCAA.
לאחר שנתיים באוניברסיטת קולורדו החליט בילאפס לפנות לקריירה מקצוענית ונרשם לדראפט ה-NBA ב-1997. הוא נבחר במקום השלישי על ידי קבוצת בוסטון סלטיקס.
בילאפס הרשים בפתיחת עונתו הראשונה ב-NBA - הוא קלע 15 נקודות ומסר ארבעה אסיסטים במשחק הבכורה שלו במדי בוסטון, נגד שיקגו בולס, והשיג ממוצעים של 11.1 נקודות ו-4.3 אסיסטים בשלושת החודשים הראשונים.
על אף יכולתו הטובה וההתאמה שהציג בסגנון המשחק עם בוסטון, הועבר בילאפס באמצע העונה לטורונטו ראפטורס.
במדי טורונטו שיחק עד לסיום העונה והופיע בדקות משחק רבות יותר.
לפני עונת הועבר בילאפס לקבוצת דנוור נאגטס מעיר הולדתו, במדיה שיתף פעולה עם הקלע ניק ואן אקסל שסגנון משחקו תאם לזה של בילאפס.
עונה זו הייתה מקוצרת בשל שביתת ארגון השחקנים בליגה, ובילאפס השיג ממוצעים משופרים של 13.9 נקודות ו-3.8 אסיסטים, כאשר פתח בחמישיית קבוצתו ב-41 מתוך 45 משחקיו.
עם זאת, באמצע עונת סבל בילאפס מפציעה בכתפו השמאלית, שאילצה אותו להיעדר ממשחק עד לסיום העונה.
בעקבות כך, בין היתר, הועבר בילאפס לאורלנדו מג'יק באמצע העונה, אך לא שיחק אף משחק במדי אורלנדו מאחר שהיה פצוע.
בהיותו שחקן חופשי לאחר החלמתו מהפציעה, חתם בילאפס על חוזה בקבוצת מינסוטה טימברוולבס בפגרה של שנת 2000. הוא תוכנן במינסוטה להיות הרכז המחליף של הקבוצה, אחרי הרכז הראשון טרל ברנדון, בעוד שהרוקי וולי זרביאק וקווין גארנט היו כוכבי הקבוצה בקו הקדמי שלה.
בשל פציעותיו התכופות של ברנדון פתח בילאפס בחמישיית מינסוטה ב-33 משחקים בעונת , אך לאחר חזרתו של ברנדון מהפציעה החליט המאמן פליפ סונדרס להחזיר את בילאפס לספסל.
בילאפס השיג באותה עונה ממוצעים של 9.3 נקודות ו-3.4 אסיסטים למשחק, וסייע למינסוטה לסיים את העונה עם מאזן של 47 ניצחונות ו-35 הפסדים.
במשחקי הפלייאוף הראשונים בקריירה שלו שותף בילאפס ב-8.7 דקות למשחק בלבד וקלע נקודה אחת בממוצע.
מינסוטה הודחה כבר בסדרת הסיבוב הראשון, לאחר הפסד 3-0 לסן אנטוניו ספרס אשר הובלה על ידי טים דאנקן.
בעונת עשה בילאפס את פריצתו הגדולה בקריירה.
על אף מספר שחקנים חשובים שצורפו לקבוצה, כדוגמת ג'ו סמית', גארי טרנט ולורן וודס, היה דווקא בילאפס מהשחקנים החשובים ביותר עבור מינסוטה - הוא היה פעיל מאוד במשחק ההגנה של הקבוצה ותרם לה גם בתחום ההתקפי, עם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק.
תרומתו של בילאפס למינסוטה התבטאה, בין היתר, בכך שכאשר הפגין יכולת חלשה והורד לספסל על ידי סונדרס, ירדה גם יכולתה של הקבוצה.
עונה זו הייתה מוצלחת עבור מינסוטה, שסיימה עם 50 ניצחונות והעפילה פעם נוספת למשחקי הפלייאוף.
על אף היכולת הטובה שהציג בעונה הסדירה, רבים פקפקו ביכולתם של בילאפס ושחקנים אחרים להוביל את מינסוטה להצלחה במשחקי הפלייאוף.
הקבוצה שוב הודחה לאחר סדרה של שלושה משחקים כבר בסיבוב הראשון, לאחר הפסד לדאלאס מאבריקס.
בעקבות היכולת החלשה שגילתה הקבוצה בפלייאוף ביצע המנהל המקצועי של מינסוטה, קווין מקהייל, מהפך גדול בסגל, ובילאפס היה בין השחקנים ששוחררו מהקבוצה.
ביוני 2002 הוא הצטרף לקבוצת דטרויט פיסטונס, אשר שאפה לרכז מגוון ובעל יכולת קליעה עילאית.
כבר מפתיחת עונתו הראשונה בדטרויט, , היה בילאפס הרכז הפותח של המאמן ריק קרלייל.
פעמים רבות הוא קלע סלי ניצחון חשובים לזכות קבוצתו, ומשכך קיבל כדורים רבים ברבעים האחרונים של משחקים.
במהלך חודש פברואר הוא נבחר לשחקן השבוע ב-NBA לאחר שקלע למעלה מ-22 נקודות למשחק, ודורג במקום ה-11 בין קולעי הנקודות בליגה בחודש מרץ.
בילאפס סיים את העונה עם ממוצעים גבוהים של 16.2 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-3.7 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו להשיג מאזן של 50 ניצחונות ו-32 הפסדים.
במשחקי הפלייאוף הוביל בילאפס את דטרויט לניצחון על אורלנדו מג'יק בסיבוב הראשון, למרות פיגור מוקדם של 3-1 בסדרה, ולניצחון על פילדלפיה 76' בשישה משחקים בחצי גמר המזרח.
עם זאת, פציעה במהלך הפלייאוף גרמה לו להחמיץ את משחקי סדרת גמר המזרח נגד ניו ג'רזי נטס, וקבוצתו לא הצליחה להסתדר בלעדיו והודחה לאחר ארבעה משחקים.
עונת הייתה גם היא טובה עבור בילאפס, שהשיג ממוצעים של 16.9 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק.
בעקבות תצוגותיו המרשימות הוא הפך למנהיג הקבוצה על המגרש, בקבוצה שאומנה כעת על ידי לארי בראון.
בין היתר השיג בילאפס "טריפל דאבל" כאשר קלע 20 נקודות, הוריד 10 ריבאונדים ומסר 11 אסיסטים במשחק קבוצתו נגד מינסוטה טימברוולבס.
יחד עם שחקנים כמו ריצ'רד המילטון, ראשיד וולאס, בן וולאס וטיישון פרינס, הוביל בילאפס את דטרויט לעונה של 51 ניצחונות ולהצלחה גם במשחקי הפלייאוף.
בסיבוב הפלייאוף הראשון ניצחה דטרויט את מילווקי באקס, ולאחר מכן הפתיעה בסיבוב השני את אלופת האזור המזרחי המכהנת, ניו ג'רזי נטס, בסדרה קשה וצמודה במיוחד שנמשכה שבעה משחקים.
יכולתו ההגנתית של בילאפס הייתה אחד המרכיבים החשובים בניצחון על ניו ג'רזי, שהובלה על ידי ג'ייסון קיד ונודעה במשחק ההתקפי העילאי שלה.
לאחר מכן סייע בילאפס לדטרויט לנצח את אינדיאנה פייסרס בגמר המזרח ובכך להעפיל לסדרת גמר ה-NBA - ההופעה הראשונה של המועדון במעמד זה מאז 1990. בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס לייקרס העמיד בילאפס ממוצעים של 21 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-5.2 אסיסטים, וסייע לדטרויט לנצח 1-4 ולזכות באליפות ה-NBA.
בנוסף להשגת תואר האליפות, זכה בילאפס בתואר ה-MVP של סדרת הגמר בעקבות יכולתו המרשימה בסדרה.
בעונת ניצחה דטרויט ב-54 משחקים, תוך שהציגה קבוצה הגנתית חזקה במיוחד - בילאפס נבחר לתואר חמישיית ההגנה השנייה של העונה יחד עם חברו לקבוצה טיישון פרינס, בעוד שבן וולאס נבחר לשחקן ההגנה של העונה.
בילאפס העמיד באותה עונה ממוצעים של 16.5 נקודות, 6.5 אסיסטים ו-3.4 ריבאונדים.
במשחקי הפלייאוף ניצחה דטרויט את פילדלפיה, אינדיאנה פייסרס ומיאמי היט, והעפילה עונה שנייה ברציפות לסדרת הגמר של הליגה.
בתום סדרת גמר מרתקת במיוחד מול סן אנטוניו ספרס, שנמשכה שבעה משחקים, הפסידה דטרויט וכשלה בניסיונה להשיג אליפות שנייה ברציפות.
בילאפס הציג יכולת מרשימה במיוחד בעונת , שהפכה אותו לאחד מטובי הרכזים ב-NBA.
הוא העמיד ממוצעים של 18.5 נקודות ו-8.6 אסיסטים, שהיוו שיאי קריירה בעבורו, בנוסף ל-3.1 ריבאונדים למשחק.
יחד עם שלושה מחבריו לקבוצה נבחר בילאפס לראשונה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובסיום העונה אף נבחר לתואר חמישיית העונה השנייה ב-NBA ובפעם השנייה נכלל בחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
הוא סייע לדטרויט לסיים את העונה הסדירה עם המאזן הטוב ביותר בליגה - 64 ניצחונות ו-18 הפסדים.
עם זאת, לאחר ניצחונות על מילווקי באקס ועל קליבלנד קאבלירס במשחקי הפלייאוף, הודחה דטרויט לראשונה מזה שלוש שנים בגמר המזרח לאחר הפסד למיאמי היט, אשר הובלה על ידי שאקיל אוניל ודוויין וייד.
בעונת המשיך בילאפס להגיע להישגים אישיים וקבוצתיים במדי דטרויט - הוא סייע לקבוצה לסיים במקום הראשון במזרח בעונה הסדירה, נבחר להשתתף שנה שנייה ברציפות במשחק האולסטאר, ונבחר גם לחמישייה השלישית של העונה.
הוא השיג באותה עונה ממוצעים של 17 נקודות ו-7.2 אסיסטים, ואילו במשחקי הפלייאוף שיפר אף יותר את יכולתו וסייע לדטרויט להעפיל בפעם החמישית ברציפות לגמר המזרח.
על אף שכבר הובילה 0-2 בסדרה זו נגד קליבלנד קאבלירס, הודחה הקבוצה לאחר הפסד 4-2. לאחר אותה עונה היה בילאפס חלק מנבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית הזהב באליפות אמריקה 2007. בעונת השתתף בילאפס בשלישית במשחק האולסטאר וסייע לדטרויט להעפיל פעם נוספת לגמר המזרח, שם הפסיד עמה לבוסטון סלטיקס.
שני משחקים מפתיחת עונת עבר בילאפס בחזרה לדנוור נאגטס, כחלק מעסקה במסגרתה עבר אלן אייברסון לדטרויט.
בדומה לתקופתו בדטרויט, גם בדנוור הוא נועד להיות הרכז הפותח של הקבוצה ואחד משני כוכביה הראשיים, יחד עם הסמול פורוורד כרמלו אנתוני.
בעונתו הראשונה בתקופתו המחודשת בדנוור השיג בילאפס ממוצעים של 17.9 נקודות ו-6.4 אסיסטים למשחק, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני במערב עם מאזן של 54 ניצחונות ו-28 הפסדים.
יכולתו הטובה באותה עונה זיכתה אותו פעם נוספת בהשתתפות במשחק האולסטאר ובבחירה לחמישייה השלישית של העונה, ובנוסף הוא סיים שישי בבחירות לתואר ה-MVP של העונה הסדירה וזכה בפרס הספורטיביות של ה-NBA.
במשחקי הפלייאוף שיפר בילאפס את יכולתו בצורה ניכרת, כאשר השיג ממוצעים של 20.6 נקודות ו-6.8 אסיסטים למשחק - שיא קריירה בעבורו במסגרת הפלייאוף.
יחד עם אנתוני, הוביל בילאפס את דנוור להעפלתה הראשונה לגמר המערב מאז 1985, לאחר ניצחון על ניו אורלינס הורנטס בסיבוב הראשון ועל דאלאס מאבריקס בסיבוב השני.
ב-22 בפברואר 2011 עבר בילאפס בטרייד מהנאגטס לניו יורק ניקס ביחד עם כרמלו אנתוני, רנדלדו באלקמן, שלדון ויליאמס ואנתוני קארטר.
הנאגטס קיבלו בתמורה את ריימונד פלטון, טימופיי מוזגוב, דנילו גלינארי, ווילסון צ'נדלר ובחירת דראפט מ-2014.
ב-16 ביולי 2013 חתם בילאפס בדטרויט פיסטונס וכך למעשה חזר לקבוצת ימי התהילה שלו.
ב-10 בספטמבר 2014 הודיע בילאפס על פרישה מה-NBA, לאור פציעות חוזרות ונשנות, בגינן החמיץ כ-185 משחקים בשלוש השנים האחרונות.
ב-29 ביוני 2021 מונה בילאפס למאמנה של פורטלנד טרייל בלייזרס.
באוקטובר 2025 נעצר בילאפס בחשד למעורבות, ביחד עם אחרים, בשתי פרשיות שונות של הטיית תוצאות הימורים.
פרשה אחת עוסקת בחשד להטיית תוצאות משחקי ספורט תוך שימוש במידע פנימי על שחקנים וקבוצות ב-NBA.
הפרשה השנייה עוסקת בחשד למעורבות בתרמית להטיית משחקי פוקר בלתי חוקיים, הנתמכים על ידי משפחות מאפיה.
בעקבות החקירה הושעה בילאפס מאימון ב-NBA.
אליפות אמריקה עם נבחרת ארצות הברית: 2007
פרס השחקן הקבוצתי על שם טוויימן-סטוקס: 2013
צ'וס למפראבה (בספרדית: Chus Lampreave; 11 בדצמבר 1930 - 4 באפריל 2016) הייתה שחקנית ספרדייה.
צ'וס הייתה אחת השחקניות המוערכות והמפורסמות ביותר בקולנוע הספרדי.
השתתפה ביותר מ-50 סרטים ובמספר רב של הפקות טלוויזיה, תוך שיתוף פעולה עם במאי הקולנוע ובמאי הטלוויזיה החשובים ביותר במדינה.
לאחר סיום לימודי התיכון, הלכה בעקבות חיבתה הגדולה לציור דווקא, ונרשמה ל"אקדמיה המלכותית לאמנויות של סן פרננדו" במדריד.
ב-1958 רשמה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית טלוויזיה.
תפקידיה הראשונים בקולנוע היו בסרטיו של לואיס גרסיה ברלנגה ("El Verdugo", והסאגה " Nacional").
בשנות ה-80 הגיע הזינוק בקריירת המשחק שלה, בעקבות תפקידיה בסרטיו של הבמאי פדרו אלמודובר.
בסרטים אלו גילמה את דמות האישה המבוגרת (האמא, הדודה או הסבתא) אשר מתייחסת בטבעיות לתופעות חברתיות חריגות.
למפראבה הוסיפה לשתף פעולה עם אלמודובר גם בסרטיו הבאים, הידועים שבהם "דבר אליה" (2002) ו"לחזור" (2006).
היא שיחקה גם בסרטיו של פרננדו טרואבה.
לראשונה בסרט "שנת האורות" (1987), שעל משחקה בו הייתה מועמדת לפרס גויה עבור שחקנית המשנה, וכן בסרט זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1993, "הפיתוי הכי יפה של חיי".
על סרט זה זכתה בפרס גויה לשחקנית המשנה.
בסך הכול הייתה צ'וס מועמדת ארבע פעמים לפרס גויה.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקומדיה "Di que sí" בכיכובה של פאס וגה.
נפטרה באלמריה ב-4 באפריל 2016.
צ'וּפֿוּט-קַלֵה (בשפה הטטרית של קרים ובטורקית: Çufut Qale בעברית: מבצר היהודים) היא עיר רפאים בקרים שבאוקראינה, ששימשה כמרכזם של הקראילאר בחצי האי עד תחילת המאה העשרים.
בימינו משמש המקום כאתר תיירותי עם מערות קבורה מהמאה ה-10. הקבר המפורסם ביותר הוא קבר בתו של טוכטמיש-החאן של אורדת הזהב.
שמה העברי שהיה נהוג אצל קראילר הוא סלע היהודים ועם תחילת התכחשותם למוצאם היהודי כונה סלע הקראים.
העיר נוסדה ככל הנראה במאה ה-5 או ה-6 כעיר גבול של האימפריה הביזנטית.
שם העיר היה פולה, ורוב אוכלוסייתה היו אלאנים.
לאחר מכן ב-1055 לערך המקום נכבש על ידי קיפצ'קים, עם טורקי נודד מאזור הוולגה.
בתקופה זו נקרא המקום קירק-אל.
ב-1299 נכבשה העיר ונבזזה על ידי נוגאי, האמיר של אורדת הזהב.
במאות ה-13 וה-14 הייתה בירת נסיכות קטנה, שהעלתה מיסים לאורדת הזהב.
מהמאה ה-14 החלו קראים להגיע לעיר.
מ-1428 עד 1449 נערכו מרידות בקרים על ידי חג'י גריי הראשון, שבסופם זכתה קרים לעצמאות מאורדת הזהב וחג'י גיריי נהפך לחאן.
קירק-אל נהפכת לבירתו במקום קירים לאחר קבלת העצמאות.
ב-1502, בתקופת מנגלי גיריי, הועברה בירת קרים לבחצ'יסראי.
בהמשך שימשה העיר כבית סוהר לאסירים מכובדים ובה שכן בית החרושת הממשלתי לייצור מטבעות.
בתקופה זו הפכו הקראים לרוב תושבי העיר, שכן נאסר עליהם להתיישב בבחצ'יסראי הבירה, והם נאלצו להסתפק בעיר הקרובה אליה ביותר.
בעקבות הפיכת העיר למרכז הקראים, שונה שמה לצ'ופוט קלה ("מבצר היהודים"), ולאחר מכן הונהג על ידי מנהיגי הקראים השם ג'ופט-קלה (המבצר הכפול בחלק מהשפות הטורקיות) כחלק מתהליך התכחשותם לקרבה כלשהי ליהדות.
בשנת 1783 העיר נכבשה על ידי האימפריה הרוסית, ותנאי החיים בעיר ובקרים השתנו לבלי הכר.
לקראים הותר להתיישב בכל ערי קרים, ועד סוף המאה ה-19 רובם נטשו את עירם המרכזית.
בין התושבים האחרונים בעיר, לפני שננטשה סופית, היה אברהם פירקוביץ'.
בסוף המאה ה-20 הפכה צ'ופוט קלה לאתר תיירותי בעל חשיבות לאומית, ומבנים רבים, כולל בתי הכנסת הקראים, עברו שיפוץ יסודי.
האתר העתיק ביותר הוא קברה של ג'ניקה-חנים, בתו של טוכטמיש משנת 1437. בעיר השתמרה חצר להתכת מטבעות, לידה מצאו הארכאולוגים מחסנים רבים של מטבעות מתקופת חאנות קרים.
שני בתי הכנסת הקראים, בעלי הארכיטקטורה המיוחדת עברו שיפוץ יסודי לאחרונה, ומושכים מבקרים רבים.
בעיר השתמרה גם וילת מגורים, המשמשת היום כמוזיאון לתולדות היישוב.
ניתן גם לבקר בבית הקברות ולראות מצבות קראיות החל מהמאה ה-16, ובהן קברו של פירקוביץ'.
כל שנה מגיעים לאתר כ-120,000 מבקרים.
צ'וּ'פוּ (במנדרינית תקנית: 曲阜; בפין-יין: Qūfù) היא נפה עירונית בדרום-מערב מחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין, השייכת לנציבות העירונית ג'ינינג.
העיר שוכנת כ-130 קילומטרים דרומית לבירת המחוז ג'ינאן, וכ-45 קילומטרים צפון-מזרחית למרכז ג'ינינג.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנפה העירונית 621,971 תושבים.
צ'ופו הוא מקום הולדתו המיתולוגי של קונפוציוס; העיר שימשה בירת מדינת לו בתקופת האביב והסתיו.
לעיר היה גם תפקיד זוטר במערכת יֵנְג'וֹאוּ של שנת 1948 שהייתה חלק ממלחמת האזרחים הסינית שבסיומה השתלטו הקומוניסטים על סין.
אקלים העיר הוא אקלים ממוזג יבשתי מונסוני שבו יש ארבע עונות שנה מובחנות.
כאשר הקיץ חם וגשום והחורף קר ונטול משקעים.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 666 מ"מ והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13.6ºC.
בממוצע יש בעיר 2,433 שעות שמש בשנה.
ב-1994 הכריז ארגון אונסק"ו על מקדש קונפוציוס, בית הקברות של קונפוציוס (המכונה כיום גם יער קונפוציוס), וארמון משפחת קוֹנְג בצ'וּ'פוּ אתר מורשת עולמית.
שלושת אלו הם מוקדי המשיכה התרבותיים העיקריים של צ'וּ'פוּ.
קונפוציוס (במנדרינית תקנית: 孔夫子, בפין-יין: Kǒng Fūzǐ, תעתיק: "קוֹנְג פֿוּ דְזְה", מילולית: "המורה קונג".
הכינוי הלטיני קונפוציוס ניתן לו במאה ה-16) (551 לפנה"ס – 479 לפנה"ס) היה פילוסוף סיני, מדינאי ומחנך, שלתורתו, המכונה קונפוציוניזם, שהדגישה את הצד המוסרי ביחסים חברתיים, צדק וכנות ביחסים בינאישיים או בפעולת השלטון כלפי האזרח, הייתה השפעה עמוקה על התרבות ואורח החיים בסין, קוריאה, יפן ווייטנאם.
על מנת להראות את הערצה שחשו לקונפוציוס ולקונפוציוניזם טרחו שליטיה הפאודלים של סין מהשושלות השונות ששלטו בה לבנות, לשפץ ולהרחיב את האתרים הקשורים בקונפוציוס בעיר הולדתו צ'ופו והם: מקדש קונפוציוס, בית הקברות של קונפוציוס (המכונה כיום גם יער קונפוציוס), וארמון משפחת קוֹנְג.
מקדש קונפוציוס הוא אתר בו נוהגים להנציח את זכרו של קונפוציוס.
יש כיום יותר מ-2,000 מקדשי קונפוציוס ברחבי אסיה.
מקדש קונפוציוס בצ'ופו הוא המקדש המרכזי, והוא גם העתיק ביותר, והגדול ביותר מבין המקדשים.
המקדש נבנה בהדרגה סביב ביתו המקורי של קונפוציוס והתרחב לכדי מכלול גדול של בניינים בסגנון סיני.
שנה לאחר מותו של קונפוציוס (478 לפנה"ס) קידש אָיגונְג, נסיך מדינת לו, את ביתו של קונפוציוס לשעבר והפכו למקדש.
בבית בן שלושת החדרים הוצגו בגדיו, כובעיו, מרכבתו וספריו של קונפוציוס.
בשנת 195 לפנה"ס היה הקיסר גאודזי משושלת האן לקיסר סין הראשון המציע מנחה לזכרו של קונפוציוס בצ'ופו.
בכך הוא קבע תקדים לקיסרים רבים ופקידי ממשל גבוהים אחרים שבאו בעקבותיו.
בשנים מאוחרות יותר נהגו קיסרים לבקר בצ'ופו לאחר הכתרתם או במקרים מיוחדים אחרים כדוגמת סיום מלחמה מוצלחת.
בסך הכול ביקרו בצ'ופו במהלך השנים 12 קיסרים שונים, חלקם כמה פעמים, על מנת להביע את הערצתם לקונפוציוס, וכ-100 קיסרים אחרים שלחו את פקידים רמי מעלה במקומם למקדש.
ביתו המקורי בן שלושת החדרים של קונפוציוס פונה ממכלול המקדש במהלך הבנייה מחדש ב-611. ב-1012 וב-1094, במהלך שושלת סונג, הורחב המקדש על פי תכנון שכלל שלושה חלקים וארבע חצרות שסביבם נבנו, בסופו של דבר, מבנים שכללו יותר מ-400 חדרים.
המקדש נהרס ב-1214 עקב שרפה ומעשי ונדליזם במהלך שושלת ג'ין (1234-1115).
ב-1302, בתקופת שושלת יואן, שוחזר המקדש למידותיו הקודמות.
זמן קצר אחר כך, ב-1331, הוקף המקדש בחומה שצורתה התבססה על חומת ארמון קיסר סין.
לאחר הרס נוסף, כתוצאה משרפה ב-1449, נבנה המקדש מחדש וקיבל את ממדיו הנוכחיים, אם כי מאז ועד ימינו הורחבו הבניינים הקיימים ונוספו להם קישוטים.
ב-1513 הועבר מקום מושב השלטון של הפלך מהעיר במטרה לשמור על המקדש ולהדגיש את מרכזיותיו בעיר.
ב-1724 פגע ברק במקדש והבניין המרכזי נשרף.
שנה אחר כך הורה הקיסר יוּ'נְגגֶ'נְג משושלת צ'ינג לבנות את הבניין מחדש ואישר באופן מיוחד לחפותו ברעפים מזוגגים בצבע צהוב.
בסך הכול עבר מקדש קונפוציוס 15 שיפוצים משמעותיים, 31 מבצעי תיקון גדולים, וטיפולים רבים בבניינים.
חפצי האומנות באתרים ההיסטוריים בצ'ופו סבלו נזק ניכר במהלך מהפכת התרבות כאשר כ-200 מחברי הסגל ומהסטודנטים של האוניברסיטה הפדגוגית של בייג'ינג באו לצ'ופו בנובמבר 1966 והרסו יותר מ-6,000 חפצים.
מכלול הבניינים במקדש קונפוציוס מהווים את המכלול ההיסטורי השני בגודלו בסין (לאחר העיר האסורה).
משום שהעיצוב מחדש האחרון שנעשה למקום היה ב-1499, זמן לא רב אחרי שנבנתה העיר האסורה בתקופת שושלת מינג, יש דמיון רב בין האדריכלות של מקדש קונפוציוס בצ'ופו לזה של העיר האסורה בבייג'ינג.
מכלול הבניינים העיקרי במקדש מורכב מתשע חצרות המסודרות על ציר ראשי שכיוונו צפון-דרום ואורכו 1,300 מטרים.
לשלוש החצרות הראשונות יש שערי כניסה קטנים, נטועים בהן עצי אורן גבוהים והן משמשות בתפקיד המבוא למקדש.
השער הראשון (הדרומי ביותר) מכונה "שער לִינְגשִׂינְג", על שם כוכב במערכת הכוכבים הדובה הגדולה.
השם מרמז לכך שקונפוציוס הוא כמו כוכב מהרקיע.
הבניינים בחצרות האחרות יוצרים את לב המכלול.
אלו מבנים מרשימים עם גגות רעפים צהובים (צבע שהיה שמור בדרך כלל לקיסר בלבד) וקירות צבועים באדום.
הבניינים מוקפים בעצי אורן שצבעם הירוק כהה מהווה ניגוד לצבעי הבניינים.
הבניינים הראשיים הם: ביתני האסטלות (לדוגמה, אלו מתקופות שושלות ג'ין ויואן 1368-1115) היכל קְווֵיוֶן (נבנה ב-1018, שוחזר ב-1504, בתקופת שושלת מינג, וב-1985), היכל שִׂינְג טָאן (מזבח המשמש), קשת דֶה מוּ טְייֵן דִי, היכל דָאצֶ'נְג (נבנה בתקופת שושלת צ'ינג), והיכל אשת קונפוציוס.
היכל דָאצֶ'נְג (היכל "השלמות הגדולה") הוא המרכז הארכיטקטוני של המכלול בימינו.
מידות ההיכל הם: אורך 54 מטרים, רוחב 34 מטרים, וגובהו מעט פחות מ-32 מטרים.
ההיכל נסמך על 28 עמודים עשירים בקישוטים שגובה כל אחד הוא שישה מטרים וקוטרם 80 ס"מ והם נחצבו מאבן אחת שמקורה בסלע מקומי.
על עשרת העמודים שבצד החזית של ההיכל מגולפים דרקונים המלופפים סביב כל עמוד.
נטען כי בעת ביקור הקיסר כוסו עמודים אלו על מנת שלא לעורר את קנאתו.
היכל דָאצֶ'נְג שימש כאתר העיקרי להעלאת מנחות לזכרו של קונפוציוס.
במרכז החצר לפני היכל דָאצֶ'נְג עומד "מזבח המשמש", המנציח את קונפוציוס המורה לתלמידיו תחת עץ המשמש.
כל שנה נערך בצ'ופו, כמו גם במקדשי קונפוציוס רבים אחרים, טקס להנצחת יום הולדתו של קונפוציוס .
בין אוצרות התרבות המצויים במקדש יש יותר מאלף אסטלות אבן המתוארכות לתקופה החל מ-149 לפנה"ס וכלה ב-1949. מעבר להיותן מקור חשוב למחקר הפוליטיקה, ההגות והתרבות של השושלות השונות מהוות האסטלות גם אוצר של קליגרפיה סינית.
יש במקדש גם כמה גילופי אבן מרשימים.
מעבר לדרקונים שהוזכרו לעיל מתקופת שושלות מינג וצ'ינג יש באתר גילופים המתארים את מעשיו של קונפוציוס מתקופת שושלת האן.
בית הקברות של קונפוציוס (המכונה גם יער קונפוציוס) שוכן צפונית לעיר צ'ופו.
בבית הקברות קבורים קונפוציוס ורבים מצאצאיו וזהו כיום המאוזוליאום המשפחתי הגדול ביותר בסין וגם העתיק ביותר.
הקברים העתיקים ביותר המצויים באתר זה מתוארכים לתקופת שושולת ג'ואו (מ-1122 לפנה"ס ועד 256 לפנה"ס).
המצבה המקורית שהוקמה כאן לזכרו של קונפוציוס על גדת הנהר סְאשְׁווֵי הייתה בצורת גרזן.
בנוסף הייתה גם בימה מלבנים עבור מנחות.
הקבר של ימינו הוא תל בצורת חרוט.
כאשר המשמרות האדומים פתחו את הקבר בזמן מהפכת התרבות לא נמצאו בו שרידים לגופות.
קברי הצאצאים של קונפוציוס ואסטלת אבן להנצחתו נוספו בהדרגה סביב קברו.
הנוהג להעמיד מצבות על גבי קברים החל בתקופת שושלת האן.
מכיוון שצאצאיו של קונפוציוס זכו לתוארי אצולה וניתנו להם נסיכות כנשים, מוצגים סמלי מעמד האצולה על רבים מהמצבות בבית הקברות.
כיום יש בבית הקברות כ-3,600 מצבות שעדיין עומדות על תילן והן מתוארכות לשושלות סונג, יואן, מינג, וצ'ינג והרפובליקה הסינית (1949-1911).
ב-1331 נבנו החומה סביב בית הקברות ושער הכניסה.
בסך הכול עבר בית הקברות 13 שיפוצים והרחבות.
בסופו של דבר, בשלהי המאה ה-18, הגיע היקף החומה החיצונית ל-7.5 קילומטרים, והיא מקיפה שטח של 3.6 קמ"ר.
בתוך שטח זה מצויים קבריהם של למעלה מ-100,000 מצאצאיו של קונפוציוס שנקברו במקום במהלך תקופה של כ-2,000 שנים.
הקברים העתיקים ביותר מתוארכים לתקופת שושלת ג'ואו, והחדשים ביותר שייכים לצאצאים מהדורות ה-76 וה-78. במהלך מהפכת התרבות, בזמן שבית הקברות חולל, הוצאה גופתו של דוכס צ'ופו השייך לדור ה-76 מקברה ונתלתה עירומה על עץ לפני הארמון.
יותר מ-10,000 עצים השתולים במקום משווים לבית הקברות חזות של יער.
מהשער הצפוני של העיר צ'ופו מוביל כביש בקו ישר לשער החיצוני של בית הקברות, קשת הנצחה מעץ הקרויה "גְ'ה שֶׁנְג לִין" (בית הקברות הקדוש ביותר).
אורך הכביש 1,266 מטרים, ומשני צדדיו שדרות של ברושים ואורנים.
לצד הדרך שוכן מקדש יָאן, המוקדש לתלמידו האהוב ביותר של קונפוציוס.
ארמון משפחת קוֹנְג השוכן מזרחית למקדש קונפוציוס היה האחוזה הרשמית של נכדיו הבכורים של קונפוציוס שירשו את התואר יֵן שֶׁנְגגונְג שהוענק על ידי הקיסר.
צאצאיהם המשיכו להתגורר באחוזה ברציפות עד המאה ה-20. הם היו אחראים לטיפול במקדש ובבית הקברות.
במיוחד הם היו אחראיים על ביצוע טקסים דתיים מורכבים באירועים כדוגמת: נטיעות, קציר, מתן כבוד למתים, וימי הולדת.
למשפחת קוֹנְג הייתה שייכת האחוזה הכפרית הפרטית הגדולה ביותר בסין.
הארמון הראשון נבנה ב-1308 במהלך שושלת סונג ובמקור הוא היה צמוד למקדש קונפוציוס.
במהלך הבנייה מחדש ב-1377 בהוראתו של קיסר מינג הראשון הוזז הארמון מרחק קצר מהמקדש.
ב-1503 הורחב הארמון וכלל שלוש שורות של בניינים ובהם 560 חדרים ותשע חצרות (בדומה למקדש קונפוציוס).
הארמון עבר שיפוץ יסודי ב-1838, וכעבור 47 שנים בלבד, ב-1887, הוא נשרף עד היסוד.
הארמון נבנה מחדש שנתיים אחר כך.
קיסר סין כיסה הן את עלות הבנייה של השיפוץ המקורי והן את עלות הבנייה מחדש לאחר השרפה.
כיום יש בארמון 152 בניינים המכילים 480 חדרים על פני שטח של 12,470 מ"ר.
צאצאיו של קונפוציוס התגוררו בארמון עד 1937, כאשר בני המשפחה השייכים לדורות ה-76 וה-77 נמלטו לצ'ונגצ'ינג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומאוחר יותר במהלך מלחמת האזרחים הסינית לטאיוואן, שם מתגורר עדיין ראש המשפחה.
הסידור הפנימי בארמון הוא סיני מסורתי, החדרים הרשמיים המצויים בחזית מופרדים מחדרי המגורים המצויים בעורף הבניין.
יתר על כן, החלוקה המרחבית של הבניינים בהתאם לבכורה, מגדר, ומעמדם של המשתכנים משקפת את עקרון הסדר והיררכיה הקונפוציאני.
הצאצא הבכיר ביותר של קונפוציוס התגורר בבניין המרכזי מתוך שלושת הבניינים הראשיים, אחיו הצעיר יותר שכן באולם יִי גוּן ממזרח.
הארמון מכיל גם את ארכיון פרטי העתיק והגדול ביותר בסין ובו כ-60,000 מסמכים שבו תועדו הפעילויות השונות בארמון במשך תקופה של 400 שנים.
למסמכים אלו יש חשיבות רבה למחקר ההיסטורי של סין בייחוד להיסטוריה הכלכלית של שושלות מינג וצ'ינג.
צ'ופצ'יק הוא מגזין אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המגזין שומר על אופי קליל וצבעוני.
עורך העיתון וכן הכתבים הם סטודנטים באוניברסיטה וחלקם אף השתלבו לאחר לימודם בגופי התקשורת הגדולים בישראל.
המגזין רואה אור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך השנים העיתון עבר גלגולים רבים והשתנה הפורמט בו הוא יוצא לאור.
צ'ופצ'יק החל לפעול בשנות ה-90 המוקדמות, ועד שנת 2002 היה ביטאון שבועי לעדכונים ופרסומים בלבד.
צ'ופצ'יק של אותן שנים היה חסר צבע ודל אמצעים.
לצד דפי המידע השבועיים התעורר הצורך בעיתון עם תוכן, כזה הנותן לסטודנטים במה לביטוי, בידור והעשרה.
כך בתחילת שנות ה-90 יוסד העיתון "פנים" שהיה לירחון האגודה.
בשנת 2000 הופסקה פעילותו של הירחון ואילו צ'ופצ'יק במתכונתו הנוכחית המשיך לפעול.
הסטודנטים מחו על כך שאין ברשותם במה הולמת ולגיטימית להביע את דעותיהם, אמונותיהם ועמדתם ואכן באפריל 2001 הצליחו לחדש את פעילות המגזין.
בשנת 2004 נולד ירחון חדש לאגודה אשר החליף את פנים - "קומקום".
השם ניתן לעיתון מתוך הרצון לזהות את הירחון כחלק המשלים את צ'ופצ'יק.
שילוב העיתונים היה משחק המילים "הצ'ופצ'יק של הקומקום".
בשנת 2002 התחיל הצ'ופצ'יק לגלות סימנים של מגזין והחלה להתעצב צורתו ועיצובו לצורתו המוכרת כיום: גודלו וצבעוניותו הפכו לסימן הזיהוי של מגזין הסטודנטים ומאפיינים אלו נשמרו על ידי העורך עד היום.
העיתון החל לצאת בתדירות דו שבועית (ולא שבועון) ומלבד דפי המידע פרסם העיתון כתבות של סטודנטים.
כך אט אט נבנתה מערכת העיתון ולא היה עוד צורך ב"קומקום" - הצ'ופצ'יק איגד בתוכו הן את המידע על הפעילויות הקרבות והן כתבות תוכן.
נראה כי השילוב שאותו מנסה לשמר המגזין הוא בין התוכן הרציני והעיתונאי לבין התוכן הסטודנטיאלי המגזיני.
בתחילת שנת הלימודים תשע"ג שונה שם העיתון ל"בין השורות", בהדגשת האותיות ב' ו-ש', מתוך רצון לקרב בין הסטודנטים לבין הסביבה בה הם חיים, העיר באר שבע (אשר את שמה נהוג לקצר לראשי התיבות "ב"ש").
למען אותה מטרה נוספו לעיתון תכנים העוסקים בעיר ובמעורבות בכלל, וגיליונות של העיתון ניתן למצוא גם בבתי עסק ברחבי העיר.
בתחילת שנת הלימוד תשע"ד שונה השם חזרה לצ'ופצ'יק לאחר שסקר שערכה אגודת הסטודנטים הראה כי מרבית הסטודנטים העדיפו את השם הישן.
צ'ופצ'יק אמנם ממומן על ידי האגודה ושייך אליה, אך למגזין אוטונומיה עיתונאית מלאה.
לעיתים רחוקות לאורך היסטורית המגזין נרשמו מתחים בין האגודה למגזין לאחר שזה האחרון ביקר את פעילות האגודה.
צ'ונאד סגדי (נכתב גם צ'אנאד סגדי או צ'נאד סגדי; בהונגרית: Szegedi Csanád; 22 בספטמבר 1982) הוא פוליטיקאי יהודי-הונגרי, חבר הפרלמנט האירופי לשעבר.
היה חבר בכיר במפלגה הלאומנית ההונגרית יוביק, והחזיק בדעות אנטישמיות, עד שבשנת 2012 גילה ששורשיו יהודיים.
בעקבות הגילוי, סגדי התפטר מכל תפקידיו במפלגת "יוביק", והחל להתקרב למסורת היהודית ושינה את השקפתו האנטישמית והפך ליהודי מאמין.
החל מ-2014, סגדי מעביר הרצאות על סיפור חייו בעיקר בבתי ספר בהונגריה.
אביו, מיקלוש סגדי, הוא אמן עממי לגילוף עץ, ואמו, קטלין מולנאר, היא מהנדסת תוכנה.
אחד מאחיו, מרטון סגדי, אף הוא פוליטיקאי, והיה מועמדה של מפלגת יוביק לראשות עיריית מישקולץ, אך עזב את המפלגה בשנת 2012.
הוא למד באוניברסיטה על שם גאשפאר קארולי של הכנסייה הרפורמית בהונגריה .
לפני חשיפת מוצאו היהודי של סגדי, הוא היה ידוע באמירותיו האנטישמיות.
הוא היה ממקימי המשמר ההונגרי, שלבשו בגדים שחורים וראו עצמם ממשיכיו של צלב החץ, המפלגה ההונגרית הנאצית במלחמת העולם השנייה.
המשמר ההונגרי נאסר בחוק ב-2009, על פי צו בית משפט בבודפשט.
לאחר מכן היה חבר בכיר במפלגה הלאומנית יוביק וכיהן כסגן הנשיא שלה עד 2012.
מ-2009 עד 2014 כיהן סגדי בפרלמנט האירופי שבבריסל.
בתחילת דרכו התבטא בעד יציאת הונגריה מהאיחוד האירופי, ולכינון "ברית טוראנית חדשה" בין הונגריה למדינות במרכז אסיה, אזור הנחשב למקורה של השפה ההונגרית.
ביוני 2012 חשף לציבור שגילה לאחרונה כי סבו וסבתו מצד אמו הם יהודים.
סבתו שרדה את מחנה הריכוז אושוויץ, וסבו עבד זמן רב במחנות כפייה.
סגדי התחיל ללמוד ערכי יהדות, לשמור שבת, לאכול אוכל כשר ולבקר בבית כנסת.
הוא נפגש עם רב בשם שלמה כובש, המכהן כרב הקהילה ההונגרית המאוחדת (עמי"ך), שחשב בתחילה שמדובר בבדיחה, אך עזר לו ללמוד על היהדות.
סגדי אומר שמאז הוא "בעל שורשים יהודיים - אבל 100 אחוז הונגרי".
כיהודי, הוא הגיע לישראל, וביקר ביד ושם ובכותל המערבי.
ב-28 ביוני 2012 פרסם סגדי הודעה בה הצהיר כי הוא מתפטר מכל תפקידיו במפלגת יוביק.
הוא הביע את רצונו להישאר חבר בפרלמנט האירופי.
על פי פרסומים בעיתונות, סגדי הואשם על ידי מפלגתו כי הציע שוחד כדי למנוע את חשיפת מוצאו, ונדרש להתפטר מכל תפקידיו במפלגת יוביק ומייצוגה בפרלמנט האירופי.
דוברות מפלגת יוביק פרסמה הצהרה כי הדרישה להתפטרותו אינה נובעת ממוצאו היהודי של סגדי אלא מההאשמה בשוחד ובשחיתות.
סגדי נדרש גם להתפטר מתפקידו בפרלמנט האירופי, אף על פי שנבחר בבחירות אישיות, אך סירב.
בראיון שבוצע עמו בתוכנית "עובדה", סגדי לעומת זאת טען כי ראשי המפלגה הפצירו בפניו תחילה להצניע את הסיפור, ולאחר מכן ביקשו ממנו להישאר חבר במפלגה כדי להראות שהיא אינה אנטישמית.
בהמשך הוצנעו אירועים אלה על ידי המפלגה, שהודיעה רשמית רק על כישלונו בבחירות לסגנות נשיאות המפלגה במאי 2012 תוך אזכור "בעיות" בכהונתו בפרלמנט האירופי, ומאז, שמו אינו מופיע בפרסומיה.
סרט דוקומנטרי על חייו כנאו-נאצי המגלה שורשים יהודיים נמצא בתהליך הכנה בחורף 2013–2014. בינואר 2014 שודרה כתבה בתוכנית הטלוויזיה "עובדה", המתארת את המהפך שעבר סגדי ממנהיג מפלגה נאו-נאצית ליהודי המתחבר ליהדותו.
מאז גילוי יהדותו חל שינוי ניכר בעמדותיו.
הוא התבטא נגד הקיצוניות הלאומנית המתפשטת באירופה, כולל מפלגת יוביק.
פעילותו כוללת קידום הקשרים בין האיחוד האירופי לישראל
ותמיכה בישראל בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא הביע התנגדות למדיניות האיחוד האירופי בטענה כי אין בסיס היסטורי לדרישה להקמת מדינה פלסטינית וכי ההתיישבות הישראלית בשטחי הגדה המערבית אינה מנוגדת לחוק הבינלאומי.
אתר האינטרנט שלו ודף הפייסבוק בהם פרסם סגדי את דעותיו בעבר אינם פעילים עוד.
צ'ונגראד (בהונגרית: Csongrád, בסרבית: Чонград/Čongrad, ברומנית: Ciongrad, ביידיש: טשאנגראד) היא עיר במחוז צ'ונגראד-צ'נאד על גדות נהר הטיסה בדרום הונגריה.
בתקופת הכיבוש המדיארי במאה ה-9 היה האזור בשליטה בולגרית.
המבצר "צ'ורני גראד" (Chorniy Grad, מונח סלאבי שפירושו "טירה שחורה") היה עמדת ספר בולגרית-סלבית.
במאה ה-11 הפך אישטוון הראשון, מלך הונגריה, את העיר למרכז מנהלי ארצי, והעניק את שמה למחוז.
היישוב נשאר מקום מושבם של שלטונות המחוז עד הפלישה המונגולית להונגריה באמצע המאה ה-13. העיירה והטירה נפגעו קשה והמלך בלה הרביעי העביר את מושב שלטונות המחוז לסגד.
המהלך השפיע על מעמדה של צ'ונגראד והיא לא שבה לקבל מעמד עיר עד 1920.
בעיר חלקים שהשתמרו כפי שהיו במאה ה-18, בהם בתים עם קירות עשויי לבנים וגגות קש, והם מעניקים לעיר צביון של עיירת דיג הונגרית מהמאה ה-18. בעיר שדרות עם עצים עתיקים, וכיכר העיר השתמרה בצורתה המקורית מהמאה העשירית.
על גדת הנהר טיסה שליד העיר נמצאים שרידי מנזר בנדיקטיני מהמאה ה-11. לחלק מגדת הנהר מראה של חוף ים, כולל חול, וחלק זה מושך מתרחצים רבים.
בעיר מסלולים רבים המיועדים לרכיבה על אופניים.
כמו כן נמצא בעיר כנסיות רבות, אחת מהן, זו הממוקמת בכיכר המרכזית, נבנתה במאה ה-18. בעיר מוזיאונים מקומיים רבים, ביניהם בית מסורתי, מוזיאון אוספי אמנות, מוזיאון להיסטוריה של העיר וכן פארק אמנים.
בימי הקיץ מתקיימים בעיר מספר פסטיבלים, בהם פסטיבל יין שנמשך שבוע.
בשנות הת"ר כיהנו בה הרבנים משה רובינשטיין ויהודה היילבורן.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה, הפכה הקהילה לנאולוגית.
בתחילת שנות ה-40, לפני כיבוש הונגריה על ידי גרמניה, היו בעיר 286 יהודים שהיו חברים בקהילה הנאולוגית.
עם הכיבוש הגרמני במרס 1944 גורשו מספר יהודים ויהודיות למחנה מעצר בקישטרצ'ה (Kistarcsa), ומשם לאושוויץ.
במאי רוכזו יהודי העיר בגטו.
ביוני הם הועברו לנקודת איסוף במפעל בקצ'קמט ומשם גורשו לאושוויץ.
דניאל קלנר (1895–1955) היה רופא פנימי ונוירולוג יהודי-הונגרי מקים רפואת הספורט בהונגריה.
פרנץ וידה (1911 – 1990) היה עורך דין יהודי-הונגרי ושופט קומוניסטי.
מיהאי פקטה היה שם הבמה של מור שוורץ (1884 – 1960) היה שחקן, במאי, מחזאי יהודי-הונגרי.
אדה הטווני (במקור אדוארד שראנק, 1859 – 1927) היה שחקן יהודי-הונגרי, זמר (בריטון).
קארוי צ'מגי (במקור נאש 1826 – 1899) עורך דין יהודי-הונגרי, נשיא מועצת הקוריה (בית המשפט העליון), סגן שר המשפטים ההונגרי.
צ'ונגראד-צ'נאד (בהונגרית: Csongrád-Csanád) הוא מחוז בחלקה הדרום-מזרחי של הונגריה.
מצפון הוא גובל במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, ממזרח במחוז בקש, מדרום ברומניה ובסרביה וממערב במחוז באץ'-קישקון.
מחוז צ'ונגראד-צ'נאד נמצא כולו במישור ההונגרי הגדול (אלפלד) ונופו מישורי לחלוטין.
גובהו מעל פני הים נע בין 78 מטר (הנמוך ביותר בהונגריה) ל-125 מטר.
נהר הטיסה חוצה את המחוז מצפון לדרום.
בזכות אדמתו הפוריה נחשב המחוז לאזור החקלאי החשוב ביותר של הונגריה.
מוצרי החקלאות המפורסמים ביותר של המחוז הם הפפריקה מאזור סגד ובצל הגינה מאזור מאקו.
כמחצית ממקורות הגז הטבעי והנפט של הונגריה נמצאים במחוז.
במחוז 10 ערים ובסך הכל 60 יישובים.
יותר מ-70% מהאוכלוסייה חיים ביישובים עירוניים.
מחוז צ'ונגראד ההיסטורי , נוסד בתקופת ממלכת הונגריה על ידי אישטוון הראשון, מלך הונגריה.
גבולותיו הנוכחיים של המחוז נקבעו ב-1950. למחוז צ'ונגראד ההיסטורי סופחו חבלים ממחוזות צ'נאד (Csanád) וטורונטאל (Torontál) ההיסטוריים.
החלקים הנותרים של מחוזות צ'נאד וטורונטאל הועברו לרומניה ויוגוסלביה בעקבות הסכם טריאנון.
לאחר הכיבוש העות'מאני, ב-1715, המחוז כמעט ולא היה מאוכלס וצפיפות האוכלוסין בו הגיעה לפחות מ-5 נפשות לקמ"ר.
בתחילת המאה ה-18, האזור אוכלס מחדש על ידי מתיישבים הונגרים שהובאו ממחוזות מאוכלסים בצפיפות בצפון ובמערב הממלכה.
חסוס מריה פרדה רואיס דה טמיניו (בספרדית: Jesús María Pereda Ruiz de Temiño; ) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי שנודע בכינוי צ'וס פרדה.
פרדה שיחק בעמדת הקשר, ואת רוב הקריירה בילה במדי ברצלונה, שם שיחק בין 1961 ל-1969. כמו כן, שיחק בין היתר בקבוצות נוספות בספרד כגון ריאל מדריד, סביליה וריאל מיורקה.
פרדה הופיע ב-15 משחקים של נבחרת ספרד והוא זכה עמה ביורו 1964. לאחר פרישתו ממשחק החל פרדה לעבוד כמאמן, אחראי במשך רוב הקריירה שלו על הנבחרות הצעירות של ספרד.
פרדה נולד במדינה דה פומר שבקסטיליה ולאון, אך גדל בבלמסדה שבחבל הבסקים, שם שיחק במחלקת הנוער של המועדון המקומי.
את הקריירה המקצועית שלו החל באינדאוצ'ו שמבילבאו, ששיחקה אז בליגה השנייה.
את הופעת הבכורה בליגה ערך פרדה כשהיה בן 17, ב-18 במרץ 1956, בהפסד 3-0 לסבדל.
במשחקו השני בקבוצה גם כבש לראשונה, בניצחון 3-2 על לוגרונייס ב-2 באפריל.
בעונת 1956/1957 הפך פרדה לחבר מלא בסגל אינדאוצ'ו, הוא כבש 16 שערים ב-36 הופעות ועזר לקבוצתו לסיים במקום ה-3 בליגה.
הוא הבקיע שלושער ראשון בקריירה במשחק נגד בסקוניה ב-15 בדצמבר 1957.
זמן קצר אחר כך חתם בריאל מדריד, מהקבוצות הבכירות בספרד.
את הבכורה במדריד ערך במשחק הליגה מול ריאל חאאן ב-9 בפברואר 1958. במשחקו השני בקבוצה, במשחק גביע אירופה נגד סביליה שהסתיים בתיקו 2-2, כבש את שני שערי קבוצתו.
פרדה לא הסתדר עם מאמן הקבוצה, לואיס קרניליה, ולכן מיעט לשחק.
לאחר שריאל מדריד זכתה באליפות הליגה, שותף פרדה במחזור האחרון נגד ריאל סרגוסה ואף כבש שער.
בהמשך זכתה קבוצתו בגביע אירופה, מבלי שישתתף במשחק מעבר למשחק מול סביליה.
בנוסף, שותף ב-3 משחקים בגביע הספרדי, כולל במשחק הגמר בו הפסידה מדריד לאתלטיק בילבאו 2-0. מתוך הבנה שאין מקומו בקבוצה, הושאל פרדה לריאל ואיאדוליד לעונת 1958/1959, אז שיחקה בליגה השנייה.
פרדה הבקיע 10 שערים ב-27 משחקים וסייע לוואיאדוליד להעפיל לליגה הראשונה מהמקום הראשון.
פרדה עזב את מדריד בקיץ 1959 וחתם בשורות סביליה.
פרדה השתלב היטב בקבוצתו החדשה וכבר בעונתו הראשונה במדיה הבקיע 11 שערים ב-30 משחקי ליגה.
עונתו השנייה הייתה קשה עבור הקבוצה, שהחליפה את מאמנה לקראת סוף העונה וסיימה במקום ה-11. פרדה מיעט להבקיע וכבש פעמיים בלבד ב-26 משחקים.
בקיץ 1961 חתם פרדה בברצלונה, גם היא מהבכירות שבכדורגל הספרדי.
בעונתו הראשונה בברצלונה, עונת 1961/1962, השתתף ב-20 משחקי ליגה בהם כבש 5 פעמים.
בגביע הספרדי הבקיע שלושער לרשתה של בסקוניה, אז ניצחה ברצלונה 10-1, ובגומלין רבע הגמר כבש שער בקלאסיקו נגד ריאל מדריד, קבוצתו לשעבר, אך ברצלונה הודחה בתוצאה המצטברת 3-2.
ברצלונה התקשתה במהלך שנות ה-60 בליגה ולא זכתה באליפות, אך זה לא מנע מפרדה להציג את יכולותיו, תוך שיתוף פעולה במרכז המגרש עם ז'וזפ מריה פוסטה.
בנוסף כבש פעמיים בגביע הספרדי, אך ברצלונה הודחה על ידי אותה סראגוסה בחצי הגמר.
בעונת 1965/1966 מיעט לשחק בשל פציעות שסבל מהן, אך הוא הספיק להשתתף עם ברצלונה בזכייתה בגביע ערי הירידים.
פציעות פקדו את פרדה גם בהמשך הדרך.
בעונת 1967/1968 היה פצוע במשך רוב העונה והוא חזר לכשירות רק לקראת סוף העונה, השתתף במחזורי הסיום של הליגה ובגביע הספרדי.
פרדה הבקיע בשני משחקי שמינית הגמר נגד ריאל סוסיאדד ופתח בהרכב בכל יתר משחקיה של ברצלונה בדרכה לזכייה בגביע, כשהיא מנצחת בגמר 1-0 את ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו.
בעונת 1968/1969 שב לשחק באופן תדיר, והוא כבש 5 שערים ב-21 משחקי ליגה.
פרדה החליט לעזוב את ברצלונה בתום העונה והוא הצטרף לסבדל, קבוצה נוספת מקטלוניה ששיחקה בליגה הראשונה.
בסבדל מיעט לשחק - הוא שותף ב-5 משחקי ליגה בלבד בעונת 1969/1970, ולכן עזב את הקבוצה כעבור עונה בודדת במדיה.
הוא חתם בריאל מיורקה שמהליגה השנייה, שם שיחק בהרכב הקבוצה באופן עקבי במשך שתי עונות, לפני שפרש ממשחק, בגיל 34.
פרדה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ספרד במשחק ידידות נגד ב-15 במאי 1960, אז ניצחה ספרד 3-0 בסנטיאגו ברנבאו.
פרדה הבקיע לראשונה במדי נבחרת ספרד במשחק ידידות נוסף, בניצחון 4-1 על ב-17 ביולי 1960. פרדה לא שותף באף משחק במהלך המוקדמות מונדיאל 1962 או בטורניר הגמר, בו הודחה ספרד בשלב הבתים.
פרדה שב לסגל הנבחרת בשמינית הגמר של יורו 1964 (שנחשב עדיין לשלב המוקדמות) נגד ב-30 באוקטובר 1963. פרדה גם פתח בשני משחקי רבע הגמר נגד , בשניהם ניצחה ספרד.
בחצי הגמר נגד כבש פרדה את השער הראשון לזכות נבחרתו, שהעפילה לגמר הודות לניצחון 2-1 בהארכה.
במשחק הגמר נגד הבקיע את השער הראשון ובישל את השני של נבחרתו, שניצחה 2-1 וזכתה בתואר אלופת אירופה לראשונה בתולדותיה.
בהמשך השתתף פרדה עם ספרד במוקדמות מונדיאל 1966, בבית שכלל רק את ספרד ו.
במשחק השני מול אירלנד, ב-27 באוקטובר 1965, כבש פרדה שלושער שהביא לספרד ניצחון 4-1. מכיוון שאירלנד ניצחה במשחק הראשון, התקיים משחק שלישי ומכריע על מגרש נייטרלי, בו ניצחה ספרד והעפילה לטורניר הגמר, אולם פרדה, שהיה פצוע, לא נכלל בסגל הנבחרת, שהודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
משחקו האחרון של פרדה במדי נבחרת ספרד היה משחק נגד במוקדמות מונדיאל 1970 ב-27 באוקטובר 1968. בסך הכול השתתף פרדה ב-15 משחקי נבחרת ספרד, בהם הבקיע 6 שערים.
בנוסף למשחקיו בנבחרת ספרד, שיחק פרדה פעמיים בנבחרת קטלוניה, על אף שלא היה קטלאני במקור.
לאחר פרישתו ממשחק החל פרדה לעבוד כמאמן כדורגל.
פרדה אימן מספר נבחרות צעירות של ספרד במקביל במהלך שנות ה-70, ה-80 וה-90 של המאה ה-20. פרדה אימן את נבחרת ספרד עד גיל 20 עת השתתפה באליפות העולם לנוער שנערכה בברית המועצות, והוא הדריך את הנבחרת עד הגמר, בו הפסידה נבחרתו ל.
ב-1992 החליף למשחק אחד את מאמן נבחרת ספרד הבוגרת ויסנטה מיירה, שהיה חולה.
בדצמבר 1995 התמנה למאמנה של חרס שמהליגה השלישית.
הייתה זו הפעם היחידה בקריירה בה אימן קבוצה, והוא נשאר בתפקיד עד תום עונת 1995/1996. ב-1998 אימן למשחק אחד את נבחרת קסטיליה ולאון, מחוז הולדתו, במשחקה נגד נבחרת ארגון.
פרדה נפטר ממחלת הסרטן ב-27 בספטמבר 2011 בברצלונה, לאחר מאבק שנמשך מספר חודשים.
מקום שני - אליפות העולם 1985
צ'וֹנְגְגִ'ין (בקוריאנית: 청진시) היא עיר הבירה של מחוז צפון האמגיונג, המחוז הצפון מזרחי של קוריאה-הצפונית.
היא העיר השלישית בגודלה במדינה (אחרי פיונגיאנג והמהונג) ומכונה לעיתים "עיר הברזל".
צ'ונגג'ין היא עיר נמל השוכנת על גדותיו המערביים של ים יפן.
צ'ונגג'ין הייתה כפר דייגים קטן עד לסיפוח האימפריה הקוריאנית (1897–1910) על ידי יפן בשנת 1910. שנת היווסדה לא ידועה.
פירוש האותיות הסיניות המייצגות את שמה הוא "מעבר הנהר".
במהלך מלחמת יפן-רוסיה (1904–1905), נחתו כוחות יפניים בצ'ונגג'ין וייסדו במקום בסיס אספקה, לאור קרבתו לקווים הקדמיים של מנצ'וריה.
היפנים נשארו שם גם לאחר תום המלחמה ובשנת 1908 הכריזו על העיר כנמל פתוח לסחורות קוריאניות וכנקודת קצה עבור סחורות המגיעות מסין.
בתקופה זו נודעה העיר בשם "סֵיישִין" (מפני שכך מבוטאות אותיות השם הסיניות על ידי יפנים).
בשנת 1945 נכבשה העיר, לאחר התנגדות קלה, על ידי הסובייטים, כמה ימים בלבד לפני סיום מלחמת העולם השנייה.
תחת שלטון צפון קוריאה, העיר נשארה מרכז תעשייתי וצבאי חשוב.
צ'ונגצ'ינג T1 IFS הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר נמצא בעיר צ'ונגצ'ינג אשר ממוקמת דרום-מערב סין.
המגדל מתנשא לגובה של 316 מטר ומשתרע על שטח של 660,000 מטר רבוע וכולל 2,300 מקומות חנייה.
במגדל ישנם 65 קומות כשמתוכן 62 קומות נמצאות מעל הקרקע ו-3 קומות תת-קרקעיות.
המגדל כולל חדרי מלון, משרדים, אזורי קמעונאות ו-31 מעליות.
בניית המגדל החלה בשנת 2012 והסתיימה כעבור 4 שנים, בשנת 2016.
הצ'וּנִי (שם מדעי: Mazama chunyi), הוא מין של אייל קטנטן וננסי בסוג מזאמה החי במרכז הרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1959, על ידי הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ, ואין לו תת-מינים.
באנגלית, הוא מוכר יותר כמזאמה גמדית (Dwarf brocket) אף ששם זה שגוי למעשה שכן המין מעולם לא חווה גמדות איים, והשם "ננסי" הולם אותו יותר.
מכונה לעיתים גם מזאמה ננסית פרואנית כדי להבדילו מקרובותיו המזאמה הננסית האקוודורית, והמזאמה הננסית הברזילאית.
הצ'וני הוא המין הקטן ביותר בסוגו, ולמעשה, הוא האייל הקטן ביותר בעולם לאחר מיני הפודו אשר קטנים ממנו במעט.
בין הפודו הצפוני לצ'וני שורר דמיון יוצא דופן מבחינה מורפולוגית ואנטומית, וניתן ללמוד זאת מכך, שבטרם ההכרה בצ'וני כמין בפני עצמו, הוא נחשב לפודו צפוני.
עד תחילת המאה ה-20, נראה היה שחוקרי הטבע גילו כבר את כל מיני המזאמה.
מבין איילי העולם החדש שהיו אנדמיים לדרום אמריקה, בלטו מלבד המזאמה, אייל הפמפס, המאכלס את הסוואנות הארגנטינאיות, אייל הביצות המאכלס את האזורים הביצתיים של ברזיל, והסוגים אייל האנדים, ופודו אשר מצויים על מורדות הרי האנדים.
בסוג פודו התגלו עד אז שני המינים בעלי טווח נפרד לחלוטין: הפודו הדרומי המאכלס את דרום הרי האנדים בין צ'ילה וארגנטינה, והפודו הצפוני המאכלס את צפון הרי האנדים בקולומביה, אקוודור וצפון פרו.
הפרט הראשון של הצ'וני נאסף בשנת 1926 על ידי זואולוג אמריקני, על מורדות הרי האנדים בגובה 3,200 מטר מעל פני הים באזור מאפירי הסמוך ללה פאס בירתה של בוליביה.
אותו זואולוג היה משוכנע שמדובר בתת-מין של מזאמה מרידאנית, ועל כן הוא שלח אותו עבור המוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו תחת השם המדעי Mazama bricenii chunyi.
עקב הדמיון היוצא דופן שלו לפודו הצפוני, כאשר הזואולוגים במוזיאון ראו את הצ'וני לראשונה הם היו משוכנעים שמדובר באוכלוסייה נוספת של הפודו הצפוני שכן הגודל והצבע של שניהם די זהה.
החוקר הראשון שגילה שהצ'וני מהווה מין בפני עצמו, היה הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ; הרשקוביץ היה אוצר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו, וכאשר הגיעו אליו ב-1959 4 דגימות של "פודו צפוני" מדרום פרו, הוא ביצע עליהם מחקר יחד עם הדגימה המקורית שנאספה בבוליביה.
אף על פי שהדגימות דמו מאוד לפודו צפוני, הרשקוביץ שם לב שתכונות מורפולוגיות מסוימות כמו מבנה הלסת והשיניים, דמו יותר למינים בסוג מזאמה.
הוא הגיע למסקנה שמדובר במין חדש אשר מהווה את המין הקטן ביותר בסוג, ובדיקות של חוקרים מאוחרים תמכו במחקרים שלו.
כיום הצ'וני נחשב רשמית כמין בסוג מזאמה, לצד 10 מינים נוספים.
הוא משויך לתת-משפחת איילי העולם החדש שבמשפחת האייליים, ויש לו דמיון רב לשני מינים בסוגו: מזאמה מרידאנית ומזאמה ביצתית הנמצאות בצפון הרי האנדים, ומזאמה ננסית החיה בשפלה של ברזיל.
מבחינה גנטית הוא קרוב ל-3 המזאמות הנזכרות, אך הן קרובות יותר אחת לשנייה מאשר אליו.
הצ'וני הוא מעלה גירה קטנטן וננסי - מבין האיילים הקטנים בעולם.
מבנה הגוף שלו שונה לחלוטין מקרובותיו המזאמות: הוא בעל מבנה גוף גוץ, מוצק וקומפקטי בקיצוניות, כשהאיברים קטנים, דקים ומכווצים יותר.
במבט כללי, הוא נראה שמנמן ועגלגל, והרגליים קצרות יחסית למזאמות האחרות.
האוזניים עגלגלות וקטנות, והזנב קצר ורחב.
הראש המשלוש רחב במצח וצר בחרטום, והקרקפת עגלגלה.
העיניים קטנות, האף גדול והלוע קצר ורחב.
פרופיל הגוף הנמוך של הצ'וני דומה יותר למכרסמים גדולים כמו האגוטי מאשר לאייל אמיתי, והדמיון שלו למיני הפודו יוצא מן הכלל.
פלג הגוף שלו גבוה באופן ניכר מפלג הגוף הקדמי: גובה הכתף הוא 38 ס"מ בלבד, לעומת גובה העכוז אשר נמצא סביבות 42 ס"מ; הגורם העיקרי לכך הוא הרגליים האחוריות שארוכות באופן ניכר מהקדמיות.
אורך הראש והגוף הוא 60–70 ס"מ, והמשקל הכולל של גופו נע בין 8 ל-12 ק"ג בלבד.
אורך הגולגולת של פרט בוגר הוא 15 ס"מ.
לזכרי הצ'וני זוג קרניים קטנות, חדות ודמויות פגיון קצרצר, אשר אורכן אינו עולה בדרך כלל על 3.5 ס"מ והן בקושי בולטות מעל קו השיער של המצח.
הפרווה של הצ'וני קצרה, צפופה ורכה.
צבע הפרווה דומה במידה רבה לפודו הצפוני ולמזאמה הביצתית.
המראה הכללי שלה בדרך כלל שילוב של חום קינמון ואדום עמוק (במיוחד בצלעות ובגב), אך היא עשויה לעיתים להיות עם גוון חום כהה, כתמתם, וסגלגל עד שחרחר מבריק.
הגרון, החזה, והבטן בצבע כתמתם אפרסק בהיר עד צהבהב, והחזית של הרגליים בצבע כהה.
זנב הצ'וני אינו מוסתר בתוך העכוז, וצבעו התחתון לבן בוהק.
הראש בצבע שחרחר מבריק והלחיים סגלגלות יותר, ועקב כך, הסנטר שצבעו כתמתם בהיר בולט במיוחד אצל הצ'וני.
יש לעיתים טבעות בהירות סביב העיניים, ופס שחרחר על הסנטר.
האוזניים שחורות, ובקצוות יש להן כתמים לבנים.
על המצח של הצ'וני יש משטח שיער קצר וסבוך עם צבע שחור מבריק.
הצ'וני הוא יונק תת-אנדמי למרכז האנדים, וטווח התפוצה שלו נופל בדרום פרו וצפון בוליביה.
בפרו, הוא מצוי במחוזות: קוסקו, פונו, אוקיאלי, ומדרה דה דיוס, ובוליביה הוא מצוי במחוזות: לה פאס וקוצ'הבמבה.
הטווח הגאוגרפי נמצא בין יער האמזונס למורדות של הרי האנדים.
בית הגידול של הצ'וני ממוקם במרומי הרי האנדים בגבהים של 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, והוא בין האיילים הבודדים בדרום אמריקה המאכלסים אזורים גבוהים כאלו (הטריוקה הוא היחיד שחי באזורים גבוהים יותר).
בתי הגידול באזור כוללים יערות עננים, יערות ננסיים, יערות הרריים, וביצות פאראמו.
בבוליביה, בית הגידול כולל גם את "סז'ה דה סלבה" - סוג של פסיפס יער ושטחי מרעה.
הוא מצוי גם בכרי דשא תת-אלפיניים עם אדמה טרשית וכן בסמוך לאגם טיטיקקה, ובתי הגידול כוללים בדרך כלל גם שיחים וסלעים.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו עשויות להיות מתחת לאפס אף שלרוב האקלים לח, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 1,400 ל-1,800 מילימטר לשנה.
אין מידע רב על האקולוגיה של הצ'וני, עקב היותו מין זהיר וביישן שנראה רק לעיתים רחוקות ובנוסף פעיל בבדידות.
ככל הנראה הוא אוכל פירות שנפלו לקרקעית היער על ידי בעלי חיים אחרים או מעלווה של שיחים נמוכים בגובה הקרקע.
השיירים של הצמחייה בצואה שלו קטנים יותר משל רוב האיילים, ועל בסיס זאת, ניתן ללמוד שתזונתו מורכבת מפריטי מזון קטנים למדי ומותאמים להאכל על ידי הלסת הקטנה.
הוא מן הסתם טריטוריאלי, ופעיל לאורך שבילים קבועים בצמחייה הנוצרים על ידי הצעידה שלו באותו מקום לאורך זמן עד יצירת מעבר קטן בסבך.
הוא פעיל בשעות היום ובשעות הלילה, אך בעיקר פעיל דמדומים.
פריסות של מצלמות בתחומי בית הגידול שלו, מצביעות על כך שצפיפות האוכלוסייה של המין נמוכה מאוד.
סביר להניח שטורפיו רבים יותר ממינים אחרים עקב גודלו, בראשם הפומה ההררית, חתול האנדים וחתול הפמפס.
אף על פי שלא ידוע מאומה על הרבייה של הצ'וני, היא עשויה להיות דומה לזו של מיני מזאמה אחרים: מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה, והמלטה של עופר יחיד וזעיר לאחר תקופת הריון ארוכה של 218 עד 228 ימים.
הנקבות מסוגלות להתרבות כבר בגיל 11 חודשים.
תוחלת החיים הממוצעת בטבע נמוכה למדי: בסביבות 4.5 שנים.
בניית מגורי אדם וכריית מינרלים מרחיבים אף הם את אובדן בית הגידול.
הציד, מתרחש בהיקף לא ידוע עבור בשר ואיברים מסוימים הנמצאים בשימוש ברפואה המקומית.
ניתוח מצב בית הגידול בתחומי טווח התפוצה של הצ'וני בבוליביה, מצביע על כך שבסביבות 58% מבתי הגידול נמצאים במצב טוב מאוד, ו-41% סובלים מאיומים אנושיים (מתוכם 25.5% ברמת הפרעה בינונית, ו-15.9% ברמת הפרעה חמורה).
הנתונים בפרו מצביעים על מצב דומה לזה של בוליביה.
IUCN ממליץ לרשום את אוכלוסיות המין הידועות כמאוימות בפרו ובוליביה ולספק להם הגנה, ולצורך כך, נדרשין תחילה מחקרים אקולוגיים וקמפיינים סביבתיים בקרב התושבים המקומיים על מנת לעורר מודעות להשפעה של הרס בית הגידול והציד.
בקרה על הציד בקרב המקומיים נדרשת, ורצוי להתייחס אליו כמין דגל של פרוזדור השימור אמבורו-וילקבמבה.
בין האזורים המוגנים שבהם המין מצוי בפרו ניתן למנות את הפארק הלאומי מנו, הפארק הלאומי אוטישי, וכן בשמורת הטבע הגדולה שסביב אתר השרידים של ממלכת האינקה - המאצ'ו פיצ'ו.
בבוליביה, הוא מצוי בתוך שישה אזורים מוגנים: הפארק הלאומי מאדידי, הפארק הלאומי אפולובמבה, הפארק הלאומי קוטאפאטה, הפארק הלאומי לאיאס קרסקו, הפארק הלאומי איסיבורו פילון, וכנראה גם בפרוזדור השימור אמבורו-וילקבמבה.
צ'ונדונגסה (בהנגול: 전등사, בהנג'ה: 傳燈寺) הוא מקדש בודהיסטי הנמצא במחוז אינצ'ון בדרום קוריאה.
מקדש צ'ונדונגסה נמצא בתוך יער באי Ganghwa במרחק של שעה נסיעה מסיאול.
המקדש נבנה בשנת 381 ונחשב לאחד מהקדומים ביותר בקוריאה.
הוא מוקף במבצר Samrangseong שנבנה לפי האמונה על ידי שלושת בניו של Dangun שנחשב למייסד של קוריאה.
זהו מקדש בודהיסטי של מסדר Jogye שהוא נציגו המובהק של הבודהיזם הקוריאני שבנוי על מספר מקורות: תורת הזן, כתבי הסוטרא (אוסף של אפוריזמים במתכונת של ספר הוראות שימוש) ובודהיזם הארץ הטהורה ששרשי כולם היו קיימים כבר לפני כ-1200 שנה.
על פי האגדות מקדש זה היה קיים עוד בתקופת ממלכת גוריו (בשנים 918–1392) אלא שאז הוא נקרא בשם Jinjongsa.
כאשר המונגולים פלשו לקוריאה בשנת 1231, המשפחה המלכותית ברחה ל Gangwha ומשם החלה לגייס כסף וכוח אדם למלחמת התנגדות בפולשים.
שמו של המקדש שונה ל- Jeondeungsa בשנת 1282. ונאמר שהמלכה תרמה כלי אבן ירקן לצורכי פולחן במקום.
למקדש היה תפקיד חשוב בתחיה הבודהיסטית לאחר ההרס הרב שהשאירה פלישת המונגולים לארץ.
במשך תקופת שושלת ג'וסאן כאשר הקונפוציאניזם הייתה האמונה השלטת ואילו הבודהיזם היה בנסיגה, המקדש לא אבד מחשיבותו כמקדש ייחודי.
פרט למקדש עצמו פזורים בשטח מספר ניכר של מבנים מקודשים:
ביתן פעמון הברזל המקושט ובמרכזו פעמון הברזל שנוצק בסין בשנת 1097.
Yaksajeon - מבנה מהמאה ה-17 שבמרכזו דמות של בודהא בגרסה של "בודהא המרפא", על הקירות מסביב מדפים ובהם פסוקים מקודשים.
האולם המרכזי של המקדש (Daewungbojeon) הוא דוגמה לגילוף היפה ולארכיטקטורה של שושלת Joseon שנחשבת לתקופת פריחתה של קוריאה הקדומה.
בנין האולם עצמו ניצב על גבי דוכן גבוה שעל שוליו המדורגים צומחים פרחים מגוונים שונים.
על הטלאמון בחלקו הפנימי מפוסלת דמות אישה ערומה בכל אחת מארבע הפינות.
במרכזו של האולם ניצב פסל בודהא ולפניו המאמינים יכולים להגיש מנחות.
החופה מעל ראשו של בודהא עשויה מגילופי עץ מרהיבים.
על העמודים ועל הקירות ניתן לראות שמות של חיילים קוריאנים שכתבו את שמם בבקשם מהאל מזל טוב והצלחה במלחמתם בעת הקרבות כנגד הצי הצרפתי.
גלגל התפילות מכיל סוטרות שמפרסמות באופן סמלי את הדהרמה הבודהיסטית לארבע רוחות השמים.
תנועת סיבוב הגלגל בעזרת המוט, נחשבת שוות ערך לקריאת כתבי הקודש שנמצאים בתוך הגלגל.
הסיבה לסיבוב היא הפצת חוקי בודהא לעולם כולו ותפילות למען מזג אוויר טוב, יבול נאה והשגת שלום ושלוה.
במקום קיים גם מזבח Sansingak המוקדש לאל ההרים Sansin, והוא נפוץ כמעט בכל אחד ממקדשיה של קוריאה.
במקדש מתקיימת תוכנית של שהיית אורחים בסוף כל שבוע.
השוהים במקום נדרשים ללמוד ולקיים את כללי התנהגות המקובלים במקדשים, לומדים מדיטציית זן וכן מנהלים שיחות עם הנזירים ועוזרים להם בעבודתם היומית.
צ'וֹנוֹפְּלְיָה (בסרבית קירילית: Чонопља, בסרבית בכתב לטיני: Čonoplja) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה.
האזכור הראשון לכפר הוא מ-1399 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 היגרו למקום משפחות רבות מהמרחב הגרמני, רובן מאזורי ריינלנד-פפאלץ ואלזס-לורן והפכו לרוב ביישוב.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
בתקופה זו גורשו המשפחות הגרמניות מהיישוב.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה, עבר הכפר צ'ונופליה לחזקתה של סרביה.
יהודים היגרו לכפר לקראת המחצית השנייה של המאה ה-18, ביחד עם משפחות המהגרים מהמרחב הגרמני.
המשפחות הראשונות המתועדות הן: זֶלמנוביץ', הירשל ושטיין.
ב-1763 הוקם בית הכנסת המקומי, וסמוך למועד זה גם בית עלמין יהודי.
ב-1813 התגוררו בצ'ונופליה 46 יהודים, וב-1850 מנתה הקהילה 96 נפשות.
רוב בני הקהילה עסקו במסחר זעיר, ומקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים.
הרופאים הראשונים ביישוב היו יהודים, וב-1835 היה בן הקהילה יוסף קָדֶלְבָּך לרופא הכפר.
ב-1880 התגוררו בצ'ונופליה 159 יהודים.
ב-1931 התגוררו בצ'ונופליה 49 יהודים, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 39 נפשות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר האזור לחזקת הונגריה.
מקצת מבני הקהילה נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית ומצאו את מותם בעת פינוי שדות מוקשים.
שאר בני הקהילה הובלו למחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה.
ב-1948 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת והשטח הופקע.
בית העלמין היהודי נותר בשטח הכפר.
נכון ל-2001 שכן באזור לא מגודר ולא מתוחזק ונגרמו בו נזקים.
בשטח היו פזורות מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובסרבית.
צ'ונגצ'ינגוזאורוס (שם מדעי: Chungkingosaurus; מילולית: "לטאת צ'ונגצ'ינג") הוא סוג של דינוזאור מתת-סדרת הסטגוזאורים שחי בתור היורה לפני 160 מיליון שנה.
דינוזאור זה היה קרובו למשפחת ההואיאנגוזאוריים של ההואיאנגוזאורוס, ושניהם התגלו במכרות בסצ'ואן שבצפון סין.
בסוג זה נמצא מין יחיד, Chungkingosaurus jiangbeiensis, שהתגלה ב-1983. הוא קיבל את שמו עקב הקרבה של מאובניו למחוז צ'ונגצ'ינג.
שם המין קרוי על שם נפת ג'יאנגבי (Jiangbei).
דינוזאור זה היה קרובם הקדום של בני משפחת הסטגוזאוריים, אך הוא היה קטן בהרבה והגיע לאורך של 4–5 מטר בממוצע.
הוא הכיל שיניים קטנות בקדמת הלסת, דבר שעזר ללחך צמחייה והיה בעל זיז דוקר על כתפיו.
הזנב גם הכיל 4 דוקרנים, איתם הוא ניפנף כדי להבריח טורפים.
כמו לשאר הסטגוזאורים הוא הכיל 2 שורות של זיזים על גבו עד הזנב, אך צורתם דמתה לסכינים יותר מללוחיות גדולות, כמו אצל הסטגוזאורוס הגדול, דבר שמנע מהם לעזור לחמם את הגוף בצורה יעילה.
כמו שאר הסטגוזאורים הוא ניזון מאכילת צמחייה והיה בעל מוח קטן.
לצידו חיו אוכלי צמחים גדולים כמו ממנצ'יזאורוס, אומייזאורוס וגם סטגוזאורים גדולים יותר כמו טואוג'יאנגוזאורוס וציאלינגוזאורוס.
ייתכן שהוא נטרף בידי טורפים גדולים כמו יאנגצ'ואנוזאורוס.
צ'ונג טה-סה (בהנג'ה וביפנית: 鄭大世, בהנגול: 정대세; נולד ב-2 במרץ 1984) הוא כדורגלן צפון קוריאני-יפני המשחק בעמדת החלוץ במאצ'ידה זלבייה מהליגה היפנית השנייה.
צ'ונג נולד בנגויה שביפן, להורים יפנים קוריאנים.
צ'ונג התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הכדורגל של "חטיבת טוסון קוראן", ממנה עבר לתיכון אייצ'י קוריאן ולבסוף באוניברסיטה הקוריאנית.
בשנת צ'ונג הצטרף לקווסאקי פרונטל ועד מהרה ייצב את עצמו כאחד מהחלוצים הטובים בליגת העל היפנית.