tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך השנים פיתח הניו יורק טיימס מוניטין לאומי ובינלאומי ליסודיות בדיווחיו.
בקרב רוב העיתונאים זוכה העיתון להערכה רבה; סקר משנת 1999 שתשאל עורכי עיתונים ונערך על ידי "" מצא כי הטיימס דורג כעיתון האמריקני "הטוב ביותר" בסקר, לפני עיתונים כמו הוושינגטון פוסט, הוול סטריט ג'ורנל והלוס אנג'לס טיימס.
ב-2011 דירג דניאל דה וייס מהוושינגטון פוסט את הטיימס במקום הראשון לפי שיטת ניקוד שהמציא, אף שהסתייג מרשימות דירוג בכלל ומשיטת הדירוג שלו עצמו.
ב-2012 כינה דיווח של את הטיימס "העיתון המכובד בעולם".
עם זאת, מקטע הולך וגדל של אזרחים ועיתונאים מבקר את העיתון על הטיות פוליטיות לכאורה.
תפישות הציבור לגבי אמינות הטיימס – כמו גם כלפי רוב כלי התקשורת בארצות הברית – ירדה בקרב הקהל האמריקני לפחות החל משנת 2004. סקר של מרכז המחקר פיו מ-2012 בחן את תפיסת אמינותם של ארגוני חדשות שונים.
בקרב הנשאלים שנתנו דירוג, 49% אמרו כי הם מאמינים ל"כל או רוב" הדיווחים של הטיימס, בעוד 50% אינם מסכימים עם דיווחיו.
19% מהנשאלים העידו שאינם יכולים לדרג את אמינות העיתון.
שיעורים אלו דומים לאלו של העיתון USA Today.
הניו יורק טיימס זכה ב-130 פרסי פוליצר, כמעט פי שניים מהבא אחריו (הוושינגטון פוסט).
הפרס מוענק על הצטיינות בעיתונות במגוון קטגוריות.
כמו כן, נכון ל-2014, זכה העיתון בשלושה פרסי פיבודי ושניים נוספים במשותף עם זוכים נוספים.
פרסי פיבודי ניתנים על הישגים בטלוויזיה, ברדיו ובמדיה המקוונת.
הנילוס הכחול (מערבית: النيل الأزرق, אַ-נִיל אַל-אָזְרַק; באמהרית: ጥቁር አባይ, טְקוּר אֶבַּיי; באורומו: Biluu Naayil) הוא נהר באפריקה המהווה את המקור העיקרי למימי הנילוס.
באמהרית נקרא הנילוס הכחול "נהר אֶבַּיי", שפירושו הוא "נהר האב".
שם זה ניתן לו בגלל מראהו הכהה, הנובע מהאדמה הנסחפת על ידי הנהר בזרימתו מהרמות הגבוהות בו נמצא אגם טאנה.
הנילוס הכחול זורם מאגם טאנה באתיופיה אל נקודת המפגש שלו עם נילוס הלבן בסביבות ח'רטום, שם מתחיל הנילוס.
אורך מסלול הנילוס הכחול הוא כ-1,460 קילומטרים.
בתחילה זורם הנילוס הכחול דרום מזרחה, לאחר מכן דרומה, עד שהוא פונה מערבה.
ליד הגבול עם סודאן הנילוס הכחול פונה צפונה עד לסיומו בנקודת המפגש עם הנילוס הלבן.
המסורת האתיופית רואה בנהר "עבָאי הקטן" המתחיל את זרימתו בגובה של 2,744 מטר בסביבת העיר גש עבי ונשפך לאגם טאנה, חלק מהנילוס הכחול, וממילא מזהה את התחלת עבאי הקטן כתחילת הנילוס הכחול.
הנילוס הכחול מספק 70% מכמות המים לנילוס וכ-80% מהמים בעונה הגשומה בהרי אתיופיה המשתרעת בין יוני לספטמבר.
בעונה הגשומה הנילוס הכחול מתמלא במים הנשפך לנילוס ומעלה את מפלסו.
בהיות הנילוס הכחול מקור עיקרי למימי הנילוס, ביקשה בריטניה במשך השנים לקבל שליטה על השטח של הנילוס הכחול כדי שתוכל לשלוט במים הזורמים בנילוס ובכך להחזיק מנוף לחץ כלפי מצרים.
בשנת 1927 בקשה בריטניה, ששלטה בסודאן, להביא את דרישתה לפני חבר הלאומים.
לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה, הדגישו דוברים איטלקים כי לבריטים הבטחו רק זכויות במים ולא זכויות טריטוריאליות על אזור הנילוס הכחול.
בשנת 1958 התפתחה מתיחות בין מצרים וסודאן על חלוקת מימי הנילוס הכחול.
בהמשך נחתם הסכם בין המדינות על חלוקת מי הנהר.
בשנת 1899 מינתה ממשלת בריטניה, שכבשה את סודאן, משלחת בראשות ויליאם גארסטין לחקור את הנילוס הכחול.
בשנת 1904 הציעה המשלחת להקים סכר על הנילוס הכחול כדי להסדיר את הזרימה ובכך למנוע נזקי שיטפונות ואיבוד מים.
בינתיים, בשנת 1902, נחתם בין בריטניה וממשלת אתיופיה הסכם על פיו לא ייבנה סכר על הנילוס הכחול מבלי רשות מבריטניה או סודאן.
בדצמבר 1925 חתמו איטליה ובריטניה על הסכם שחלק את אתיופיה לאזורי השפעה והותיר את הקמת הסכר במעלה הנילוס הכחול בידי בריטניה.
ביוני 1926 נודע לממשלת אתיופיה על ההסכם והיא מחתה שההסכם נעשה מאחורי גבם.
בריטניה הגיבה בטענה שלא תעשה דבר ללא הסכמת אתיופיה והסכר יועיל לכל המדינות באזור.
לקראת סוף 1927 החלה חברה אמריקנית לחקור את אפשרות הקמת הסכר על הנילוס הכחול, אולם עלויות ההקמה היו גדולות והקמת הסכר נדחה.
ביוני 1935 התקיים משא ומתן בין מצרים וסודאן על חלוקת המים שיגיעו בעקבות הקמת הסכר.
היו שפקפקו ביעילות של הקמת סכר ליד מקור הנילוס הכחול וטענו שרוב מימיו מצטרפים אליו בהמשך ולכן לסכר תהיה השפעה מועטה.
תוכניות להקמת הסכר ליד מקור הנילוס הכחול עלו מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-20 הקימו הבריטים את סכר סנאר על הנילוס הכחול כ-200 קילומטר דרומית לח'רטום על מנת לאגור מים לגידול כותנה.
הסכר נפתח בינואר 1926 ושימש לגידול כותנה בהיקף נרחב.
בסוף 1958 הוחל בעבודות ראשונות להקמת סכר רוזייריס על הנילוס הכחול בגבול שבין אתיופיה וסודאן.
בשנת 1961 קיבלה סודאן מלווה מהבנק העולמי לצורך הקמת הסכר.
הסכר נועד לאגור 7.6 מיליארד ממ"ק לצורך השקיית 12 מיליון דונם.
בנובמבר 2012 החלה אתיופיה בבניית סכר הרנסאנס האתיופי הגדול, סכר הידרואלקטרי בהספק של 6.5 ג'יגהוואט.
הסכר צפוי להוות דחיפה לכלכלת אתיופיה.
סודן ומצרים, לעומת זאת, הביעו את דאגותיהן בנוגע להפחתה אפשרית בזמינות המים.
ייצור החשמל החל בפברואר 2022.
הניו יורק טיימס הבין-לאומי הוא עיתון יומי בין-לאומי בשפה האנגלית.
של קבוצת הניו יורק טיימס.
עיתון בשם זה פעל לראשונה בשנים 1943–1967. הוא הושק שוב בשם זה, ב-14 באוקטובר 2013, כאשר העיתון הראלד טריביון הבין-לאומי עבר מיתוג מחדש.
ה"הראלד טריביון" נוסד בפריז בשנת 1887 כעיתון בין-לאומי בשפה האנגלית.
בשיאו הוא הודפס ב-33 אתרים מסביב לעולם, ונמכר במעל ל-180 מדינות.
השליטה בו נרכשה על ידי "חברת הניו יורק טיימס" באוקטובר 2002.
בישראל העיתון "הראלד טריביון", ואחר כך "הניו יורק טיימס הבין-לאומי", היה מודפס ומופץ בשיתוף פעולה עם "קבוצת הארץ".
ה"הראלד טריביון" נוסד ב-4 באוקטובר 1887, כגרסה אירופאית של הניו יורק הרלד על ידי ג'יימס גורדון בנט, ג'וניור בפרבר ניי-סיר-סן בפריז.
ב-1928, ההרלד הפך לעיתון הראשון המופץ באמצעות מטוסים, עותקים שלו היו מוטסים ללונדון מפריז בזמן לארוחת הבוקר.
הפצת העיתון הופרעה בין השנים 1940–1944, במהלך כיבושה של פריז על ידי גרמניה הנאצית.
ב-1959, ג'ון היי ויטני, איש עסקים ושגריר ארצות הברית בבריטניה, קנה את הניו יורק הרלד ואת הגרסה האירופאית.
ב-1966, העיתון הניו יורקי נסגר, אבל משפחתו של וויטני שמרה על הגרסה הפריזאית באמצעות שותפויות.
בדצמבר 1966, ה"וושינגטון פוסט" הפך לבעלים שותף.
"הניו יורק טיימס" הפך בעלים שותף במאי 1967; העיתון שינה את שמו ל"הראלד טריביון הבין-לאומי".
כאשר באותה עת סגר "הניו יורק טיימס" עיתון שהפעיל בשם "הניו יורק טיימס הבין-לאומי" שהחל מ-1943, והוא מוזג לתוך ה"הראלד טריביון".
ב-1974 העיתון החל לשדר בפקס את עמודי העיתון בין מדינות ופתח אתר הדפסה נוסף בלונדון וציריך ב-1977. בשנת 1980 העיתון החל לשלוח תמונות אלקטרוניות עם עמודי העיתון להונג קונג מפריז באמצעות לוויין, דבר שהפך את העיתון זמין בו זמנית בשני צידי הגלובוס.
ב-1991, ה"וושינגטון פוסט" וה"ניו יורק טיימס" הפכו לבעלים השווים היחידים של העיתון.
החל מ-30 בדצמבר 2002 הוא בבעלות מלאה של הניו יורק טיימס לאחר רכישת חלקה של "הוושינגטון פוסט".
בספטמבר 2005 בוצעו קיצוצים נרחבים במספר עובדי ה"הארלד טריביון" עקב ירידה בהכנסות בעקבות התחרות מול אתרי חדשות באינטרנט.
בסוף שנת 2008 אתר האינטרנט של ה"הראלד טריביון" התמזג עם אתר "הניו יורק טיימס".
בשיאו העיתון "הארלד טריביון" היה מודפס ב-33 אתרים מסביב לעולם ונמכר ביותר מ-180 מדינות.
והיה בעל תפוצה של 260,000 עותקים בשנת 2001. הוא הופץ בעולם גם בכ-3,000 בתי מלון, וב-120 חברות תעופה עבור ציבור הלקוחות שלהם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ה"הראלד טריביון" החל בשיתוף פעולה עם עיתונים מובלים בארצות השונות, להוצאת מהדורה מקומית שלו, כחלק מתוכנית אסטרטגית של העיתון להתפרס במספר נקודות דפוס ברחבי עולם.
בין העיתונים איתם שיתף פעולה היו:
בשנת 1997 חתם עיתון "הארץ" על הסכם לשיתוף פעולה עם "הראלד טריביון".
עד אז הפיצה רשת סטימצקי את המהדורה האירופית שלו בישראל, בכ-500 עותקים, שהעיתון הגיע לישראל ביום איחור.
ההסכם היה חלק ממהלך של "הארץ" לפנות לשוק קוראי האנגלית בישראל, ולהתחרות בעיתון הוותיק "ג'רוזלם פוסט", באמצעות הפקת עיתון יומי באנגלית, שכלול מהדורה של "הראלד טריביון" אשר מודפסת בדפוס "הארץ", ומוסף באנגלית של ידיעות, כתבות ומאמרים מתורגמים של "הארץ" מאותו יום.
הידיעות תורגמו בזמן-אמת על-ידי מערכת מיוחדת שהוקמה ב"הארץ", בראשות דוד לנדאו.
שוק קוראי האנגלית בישראל הוערך באותה עת בכ-50 אלף איש, שכולל קוראים פרטיים, שגרירויות ומוסדות שרכשו עיתון באנגלית, אנשי עסקים זרים ותיירים.
המהדורה שהודפסה בישראל כללה כ-20 עמודים, בהם כתבות נבחרות גם מ"הניו-יורק טיימס", ומה"וושינגטון פוסט" (בתקופה שגם החזיק בחלק מהבעלות בעיתון), ועוד ידיעות וכתבות של כתבי העיתון באירופה, בנושאי חדשות, פרשנויות, ספורט, קומיקס, כלכלה ובורסה.
בשנת 2010 החלה המהדורה האנגלית של "הארץ - הראלד טריביון" לכלול פעם בשבוע את המגזין היהודי-אמריקני היוצא לאור בניו יורק - "הפורוורד".
"הניו יורק טיימס הבין-לאומי" המשיך להיות מודפס בישראל עד סוף , אז עברו גם "הניו יורק טיימס" וגם "הארץ" לשים דגש על הפעילות הדיגיטלית שלהם וחדלו להדפיס אותו כעיתון נפרד.
עם זאת ל"הארץ" יש עדיין מהדורה מודפסת באנגלית המופצת בעיקר בסופי שבוע בנוסף יש לו הסכם שיתוף תוכן עם "הניו יורק טיימס" (כולל תרגום כתבות מאנגלית לעיתון בעברית).
מאז 2012 יישם "הארץ" חומת תשלום תמורת גישה לתכנים באתר באנגלית והחל לעבור למנויים דיגיטליים.
באוגוסט 2021, הודיעה קבוצת הארץ כי יש לה 24 אלף מנויים דיגיטליים המשלמים תמורת גישה לתכנים באתר שלה באנגלית.
הניו יורקר הוא שבועון היוצא לאור בניו יורק ומפרסם כתבות, ביקורות, מסות, שירה, וסיפורת.
כתב העת מופץ כיום בכמיליון עותקים, 47 פעמים בשנה, עם חמש מהדורות נרחבות יותר המכסות תקופות של שבועיים.
אף שסקירותיו ורשימות האירועים שלו נוטות להתמקד בחיי התרבות של העיר ניו יורק, יש לניו יורקר קהל קוראים נרחב גם מחוץ לעיר.
הוא נודע בעיסוקו הייחודי בתרבות הפופולרית של ארצות הברית, גם זו החורגת מהזרם המרכזי; בתשומת הלב שלו לסיפורת מודרנית ובהכללת סיפורים קצרים וביקורות ספרותיות; בבדיקת עובדות יסודית ובעריכה קפדניות; בסקירת הפוליטיקה העולמית וסוגיות חברתיות, ובקריקטורות המפורסמות שלו, המפוזרות ברחבי כל גיליון.
הופעת הבכורה של הניו יורקר הייתה ב-17 בפברואר 1925, עם מהדורה נוספת ב-21 בפברואר.
הוא נוסד על ידי הרולד רוס ורעייתו ג'ין גראנט, כתבת הניו יורק טיימס.
רוס רצה ליצור כתב עת עם הומור מתוחכם - בניגוד לנדושות של פרסומים הומוריסטיים אחרים כמו Judge, בו הוא עבד, או לייף.
רוס נכנס לשותפות עם היזם ראול ה.
פליישמן לייסוד את בית ההוצאה לאור F-R.
רוס ערך את כתב העת עד למותו בשנת 1951. בשנים הראשונות והלא-יציבות לקיומו התגאה כתב העת בתחכום הקוסמופוליטי שלו.
כבר בגיליון הבכורה שלו הוא כתב בגאון: "אנו מצהירים שהוא לא נערך עבור האישה הקשישה מדובוק".
למרות שהמגזין מעולם לא איבד את מגע ההומור שלו, הוא ביסס עצמו כבר מימיו הראשונים כבמה לעיתונות רצינית ולסיפורת.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה התפרסמה מסתו של ג'ין הרשי הירושימה, על פני גיליון שלם.
בעשורים שלאחר מכן פרסם כתב העת סיפורים קצרים מפרי עטם של כמה מהמכובדים שבסופרי המאה העשרים והמאה העשרים ואחת; בכללם: אן ביטי, ג'ון שיבר, אליס מונרו, הארוקי מורקמי, ולדימיר נבוקוב, ג'ון אוהרה, פיליפ רות, ג'רום דייוויד סלינג'ר, אירווין שואו, ג'ון אפדייק, א.ב.
פרסום סיפורה של שירלי ג'קסון "הלוטו" זכה ליותר מכתבים מכל סיפור אחר בהיסטוריה של הניו יורקר.
אמילי האן כתבה מאמרים עבור כתב העת לאורך קרוב ל-70 שנה, החל מ-1929 ועד 1996, בהם תיארה את קורותיה במסעותיה בעולם.
בעשורים הראשונים לקיומו פרסם לעיתים המגזין שניים עד שלושה סיפורים קצרים בשבוע, ובהמשך הואט הקצב לכדי סיפור אחד לגיליון.
הסיפורת בכתב העת, אופייה משתרע מסיפורים משפחתיים בעלי התבוננות העצמית כגון אלה של ג'ון אפדייק, לסוריאליזם כזה שביצירתו של דונלד בארתלם; מדיווחים קהילתיים של חיי ניו יורקים נוירוטיים, לסיפורים הממוקמים בטווח רחב של אתרים ועידנים ומתורגמים משפות רבות.
המאמרים העיקריים והעיוניים (שעל פי רוב הם חלק הארי של תוכן כתב העת) ידועים ככוללים מערך אנין של נושאים.
בין היתר נכללו בשנים האחרונות נושאים כמו האוונגליסט המוזר קרפלי דולר, תסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח, וכתבת פרופיל על אברהם בורג.
כתב העת ראוי לציון בשל מסורות העריכה שלו.
במדור "פרופילים" הוא נוהג מזה שנים לסקור של דיוקנאות של אנשים ידועים, ובין אלה נכללו ארנסט המינגוויי, הנרי הלוס, מרלון ברנדו, המסעדן ההוליוודי הנסיך מיכאל רומנוב, הקוסם ריקי ג'י והמתמטיקאים דייוויד וגרגורי צודנובסקי.
מדורים ותיקים אחרים כוללים את "מה מתרחש בעיר" - תרשים אירועים תרבותיים ובידוריים בעיר ניו יורק; ו"שיחת העיר" - אסופת קטעים קצרים, תכופות הומוריסטיים, אירועים גחמניים או משונים בחיי העיר ניו יורק הנכתבים בסגנון קליל, אף שבשנים האחרונות חלק זה תכופות כולל פרשנות רצינית.
לאורך שנים שובצו במגזין קטעי עיתונים המכילים טעויות משעשעות, משמעויות שלא התכוונו אליהן או מטאפורות לא-מוצלחות, בצד מענה שנון.
למרות כמה שינויים, שמר כתב העת במהלך העשורים לקיומו על רבים ממאפייני חזותו המסורתית: הדפוס, העיצוב, השער, ועבודות האומנות שבו.
תקופת כהונתה של בראון כעורכת, כמעט שש שנים, הייתה שנויה במחלוקת בשל דרכה המנוגדת לזו של קודמיה והשינויים שהיא חוללה בכתב העת, לאחר חצי מאה של שמירה על מראה והדגשים קבועים למדי.
בראון כללה את השימוש בהדפסת צבע (שנים אחדות לפני שהניו יורק טיימס אימץ בדפיו צבע) ובצילום, ובאופן כללי נטתה לעיצוב מודרני יותר.
היא הרחיבה את סקירתם של אירועים עכשוויים ונושאים בוערים כמו ידוענים ואילי הון, והשימה פיסות מידע קטנות לכל אורך "מה מתרחש בעיר", בכללם טור על מנהטן.
מכתבים חדשים לדף העורך, והוסיפה שורות מאת העורכים לחלקי "שיחת העיר", להם היה אפקט של הפיכת המגזין לאישי יותר, וביחד עם שינויים אחרים, פעלו על מנת לכרסם במוניטין של העיתון כמעודן ואנין טעם יתר על המידה.
המגזין נרכש על ידי פרסומי אדבנס ב-1985, חברת התקשורת שבבעלות ס.י.
ניוהאוס, והעורך הנוכחי של הניו יורקר מאז 1998 הוא דייוויד רמניק.
מאז שנות התשעים משתמש הניו יורקר באינטרנט לפרסום חומר עכשווי וארכיוני.
אתר הניו יורקר מפרסם מעט מתוכן הגיליון הנוכחי, בתוספת תוכן בלעדי לאתר.
למנויים בתשלום מתאפשר לראות את הגיליון הנוכחי במלואו, וכן ארכיון מלא של גליונות העבר.
לאחרונה הושקה גם גרסת אייפד של המגזין.
אחד מהכותבים בעיתון הוא מלקולם גלדוול, הכותב בו מאז 1996. ג'נט פלאנר הייתה כתבת מפריז משנת 1925 ועד ל-1975.
וולפראם אלפא מצביע על כך שהיו לניו יורקר 1,044,000 מנויים בשנת 2008. מספרם הכולל של המנויים גדל בקצב שנתי של כשלושה אחוזים במהלך השנים האחרונות.
למרות התמקדותו של כתב העת בניו יורק, מתרחב בסיס המנויים שלו גאוגרפית; ב-2003 היו יותר מנויים בקליפורניה (167,000) מאשר בניו יורק (166,000), זאת בפעם הראשונה בהיסטוריה של המגזין.
הכנסה הממוצעת של משק הבית של מנויי הניו יורקר הייתה $80,957 לשנה ב-2005, בעוד ההכנסה הממוצעת של משק בית אמריקני בעלי מנוי למגזין חדש הייתה $67,003, וההכנסה הממוצעת של משק בית בארצות הברית הייתה $51,466.
באופן מסורתי היה הקו הפוליטי של כתב העת ליברלי, אולם לא צידד במפלגה מסוימת.
הדבר השתנה בשנים האחרונות, כשצוות העורכים נקט בגישה שמאלנית יותר.
סיקור מסע הבחירות בארצות הברית ב-2004 הובל בידי כתב המערכת הנדריק הרצברג והכתב הפוליטי פיליפ גורביץ, שהעדיפו במובהק את המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי על פני הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש.
בגיליונו מה-1 בנובמבר 2004 שבר המגזין שמונים שנות מסורת ויצר תקדים במאמר מערכת ארוך יריעה התומך בקרי ומבקר את מדיניות ממשל בוש, בחתימת "העורכים".
קו זה נמשך בעת מערכת הבחירות של 2008, אז הביע המגזין תמיכה במועמד הדמוקרטי ברק אובמה על פני המועמד הרפובליקאי ג'ון מקיין.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 עיצב הקריקטוריסט וצייר העטיפה של הניו יורקר ארט ספיגלמן בצוותא עם רעייתו פרנסואה מולי (עורכת האומנות של המגזין) עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת.
מאוחר יותר התפטר ספיגלמן במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו.
המגזין שכר את העיתונאי החוקר סימור הרש על מנת לדווח על סוגיות צבא וביטחון, והוא הפיק מספר מאמרים המדווחים בהרחבה על הפלישה של 2003 לעיראק והכיבוש שלאחר מכן של כוחות ארצות הברית.
גילוייו בניו יורקר על ההתעללויות בכלא אבו גרייב והתוכניות החלופיות של הפנטגון לפלישה לאיראן, דווחו בהרחבה ברחבי העולם.
ב-1998 החליף רוברט מנקוף את לורנץ בתפקיד עורך הקריקטורות, ומאז ערך מנקוף לפחות 14 אוספי קריקטורות של הניו יורקר.
צוות הקריקטוריסטים של הניו יורקר כלל כישרונות בולטים בהומור האמריקני, בכללם צ'ארלס אדמס, צ'ארלס ברסוטי, ג'ורג' בות', רוז צ'אסט, סם קובין, הלן הוקינסון, מארי פיטי, ג'ורג' פרייס, צ'ארלס סקסון, אוטו סוגלואו, סול סטיינברג, נורית קרלין, לייזה דונלי וויליאם סטייג.
גיליונו הראשון של הניו יורקר הציג בעמוד השער איור של העורך האמנותי רי אירווין, המתאר גבר גנדרן חבוש כובע צילינדר מתבונן בפרפר דרך מונוקל.
דמות האדון חבוש המגבעת מהשער המקורי זכתה בהמשך לשם "יוסטייס טילי" (Eustace Tilley), דמות שיצר ההומוריסט קורי פורד עבור הניו יורקר.
"יוסטייס טילי" היה לגיבורה של סדרה מאוירת ששמה "עשייתו של מגזין", שהודפסה על עמוד השער הפנימי החל מגיליון ה-8 באוגוסט של הקיץ הראשון להופעתו.
בסדרה הוא היה גבר צעיר במקצת מן הדמות שהופיעה על גבי שער הגיליון המקורי, חבוש מגבעת מודרנית יותר ולבוש מכנסיים מפוספסים ופראק.
בסדרה נראה טילי בסיטואציות שונות ומשעשעות של עיסוק קדחתני בייצור החומרים למגזין מודפס - פעם נראה במקסיקו, משגיח על החוות הרחבות שגידלו קקטוסים לכריכת דפי המגזין, ופעם ב"חוות הפיסוק", שם גדלים פסיקים בשפע לשיבוץ בין דפי המגזין.
ב"מחלקת ההדגשה" נראה טילי מפקח על הכנסת אותיות למלחציים ולחיצתם ליצירת כתב נטוי.
פעם קפץ לים סרגסו, שם באמצעות העלבת דיונונים השיג דיו עבור מכבשי הדפוס.
מסופר כיצד בעת מחסור הנייר הגדול של 1882, הציל טילי את המגזין באמצעות פנייה לגברות החברה הגבוהה שיתרמו את מחלצותיהן.
השמלות עובדו במפעל מיוחד ונערות הועסקו על מנת לשחוק אותן, ולאחר מכן השתמשו בבד לייצור נייר.
דמות יוסטייס טילי הפכה למעין קמע של המגזין, המזוהה לחלוטין איתו ומופיע בקביעות בין דפיו ועל חומר פרסומי.
אחת לשנה, בסמוך ליום השנה להופעת המגזין (21 בפברואר), נוהג המגזין להציב בעמוד השער את איור השער המקורי של רי אירווין מ-1925 או וריאציה כלשהי עליו.
איור השער "מראה של העולם"
סול סטיינברג יצר 85 איורי שער ו-642 רישומים ואיורים פנימיים עבור כתב העת.
עבודתו הידועה ביותר היא ככל הנראה איור שער ה-29 במרץ 1976, המתאר מפה של העולם כפי שהוא נראה מבעד לעיניהם של ניו יורקים השקועים בעצמם.
האיור נחלק לשניים, כאשר במחצית התחתונה נראים בתקריב מפורט השוליים המערביים של מנהטן - השדרה התשיעית, השדרה העשירית ונהר ההדסון, והמחצית העליונה מתארת את יתרת העולם.
יתר ארצות הברית מוצגת כריבוע בגודל של כשלושה גושי בניינים של העיר ניו יורק, ולו רצועת שוליים דקה לאורך ההדסון המייצגת את ניו ג'רזי.
שמותיהן של חמש ערים - (לוס אנג'לס, וושינגטון די.
סי., לאס וגאס, קנזס סיטי ושיקגו), ושלוש מדינות - (טקסס, יוטה ונברסקה) מפוזרים בין כמה סלעים לייצוג ארצות הברית מעבר לניו ג'רזי.
האוקיינוס השקט מעברה הרחוק של ארצות הברית מפריד אותה מכמה גושי אדמה מרוחקים ועמומים המכונים סין, יפן ורוסיה.
ויליאם שון, עורכו הקודם של כתב העת, מתואר בסרט "טרומן קפוטה" מ-2005 וכן ב"ידוע לשמצה" (Infamous) מ-2006.
סיפורים מן המגזין היוו את ההשראה למספר סרטים.
"אחותי איילין" - עובד למחזה, מחזמר ולשני סרטים (1942, 1955) בעקבות סיפורים אוטוביוגרפים קצרים של רות מק'ני שפורסמו ב"ניו יורקר", "פגוש אותי בסנט לואיס" מ-1944 הוא עיבוד לסיפוריה הקצרים של סאלי בנסון.
הסרט "השחיין" מ-1968 בכיכובו של ברט לנקסטר, מבוסס על סיפור קצר של ג'ון שיבר מהניו יורקר.
הסרט חטאי מלחמה של בריאן דה פלמה משנת 1989, תחילתו במאמר בניו יורקר של דניאל לאנג.
הסרט אדפטיישן של צ'ארלי קאופמן משנת 2002, מבוסס על הסיפור "גנב הסחלב" של סוזן אורלין, אותו היא כתבה לראשונה עבור הניו יורקר.
הר ברוקבק מ-2005 הוא עיבוד של סיפור קצר שכתב אנני פרולקס והופיע לראשונה בגיליון 13 באוקטובר 1997 של הניו יורקר, והסרט "עניין של שם" מ-2007 מתבסס באופן דומה על הרומן של ג'ומפה לירי שתחילתו כסיפור קצר במגזין.
הסרט הקנדי "הרחק ממנה" מ-2007, מבוסס על סיפורה הקצר של אליס מונרו "הדוב בא לביקור בהר".
הסרט "הכרוניקה הצרפתית" מ-2021 מציג סיפורים מתוך דסק החוץ הצרפתי של עיתון בדיוני בהשראת הניו יורקר - שיוצר הסרט, וס אנדרסון, הוא אוהד ותיק שלו.
בפרק מסדרת הטלוויזיה סיינפלד (הקרוי 'הקריקטורה'), מציעה אליין את הקריקטורה של הניו יורקר לחבריה על מנת לראות מי מהם מבין את הבדיחה.
כשאף אחד מהם אינו מבין, היא מארגנת פגישה עם עורך כתב העת, שמודה לבסוף כי אף הוא אינו מבין את הבדיחה.
פרקים שונים של Family Guy כגון "בריאן חוזר לקולג', שבו מוזמן בריאן לעבוד ב"ניו יורקר", מזכיר את המגזין.
הניו יורקר פרסם מאוחר יותר מאמר מחווה לפרק.
בפרק של משפחת סימפסון "The Sweetest Apu".
אפו מקבל אחת מהקריקטורות שפורסמו ב"ניו יורקר", כאחד מן התנאים המוקדמים של טשוב ביחד עם מנואלה, לאחר שהיא תפשה אותו בוגד בה עם אישה אחרת.
בפרק מהסיטקום חברים, אומר צ'נדלר בינג "מה אם היה לי את האומץ להתפטר מעבודתי?
בוודאי הייתי כותב לניו יורקר, משלמים לי להיות מצחיק..."
הסרט אדפטיישן מ-2002, מתחקה אחר תסריטאי המנסה לעבד את הרומן גנב הסחלבים מאת סוזן אורלין, כתבת הניו יורקר.
ראשיתו של הספר בכתבה שכתבה אורלין במגזין.
ברומן רב המכר של לורן וייסברגר מ-2003 השטן לובשת פראדה, מקבלת אנדיאה שס עבודה במגזין אופנה, כך שהיא יכולה להתקדם צעד נוסף למטרתה הסופית של עבודה ב"ניו יורקר".
הניו יורקר מוזכר בפרקים שונים מתוך הסדרה סקס והעיר הגדולה.
מירנדה הובס קוראת אותו באדיקות וקארי ברדשאו קוראת את כתב העת במשרד הפסיכולוגית שלה.
בפרק אחר לקוח של אשת יחסי הציבור סמנטה ומאהבה ריצ'רד רייט מתייחס לאיל עיתונות מתחרה כ"חתן המסיבה של ניו יורק" והיא מגיבה: "הוא חתן המסיבה של הניו יורקר; ישנו הבדל".
בסדרת האנימציה The Critic, מבקרת קשות גברת הדורה בת החברה הגבוהה אלינור גלסוורת שרמן את כל סגל העיתונות בשל התקפתם על דן קווייל עשור קודם לכן ומכנה אותם "תנים", זולת "האנשים הטובים בניו יורקר.
אוסטס טילי בקהל מאשר "הצגה טובה מרת ס.".
בפרק מהסדרה פרייז'ר, מאולץ פרייזר להשתלט על מופע הקומדיה המזעזע של הבוקר, ומנסה באופן צולע לתאר אותו כקריקטורה "אגדית", שהוא ראה באותו חודש בניו יורקר.
בסרט We Don't Live Here Anymore מתפרסם שירו של הנק בניו יורקר.
Emdashes ראיונות, קישורים, וסקירות המוקדשות לכל הקשור ל"ניו יורקר", בכללם טור מחברי מערכת העונים על שאלות אודות כתב העת
The Rest in Noise בלוג של מבקר המוזיקה של הניו יורקר אלקס רוס.
בלוג של מבקר מוזיקת הפופ של הניו יורקר שסה פררה ג'ונס
אני שונא את הניו יורקר בלוג מקורא הניו יורקר שהוא מאוד לא מתרשם מהעיתון ועם זאת קוראו הנאמן
וולקנו שתוי תקציר הייקו של הניו יורקר
מלקולם גלאדוול בלוג של כתב הניו יורקר
ראיון אודיו משנת 1989 עם גיגי מאהון, המחבר של "הימים האחרונים של הניו יורקר" (Mcrgraw Hill, 1988).
מראיין דון סווין מרדיו CBS
סיפורים קצרים שפורסמו בניו יורקר, בהקראת סופר אחר שפרסם בניו יורקר (RSS)
הֶנְיוֹ ז'יטוֹמירסקי (בפולנית: Henio Żytomirski; 25 במרץ 1933 - 9 בנובמבר 1942) היה ילד יהודי-פולני יליד לובלין, שנרצח בגיל 9 בתא גזים במחנה ההשמדה מיידנק.
הוא הפך לאייקון של השואה לא רק בלובלין, אלא בפולין כולה.
סיפור חייו הפך לחלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית בפולין.
הפרויקט "מכתבים להניו" מתקיים בלובלין מאז 2005. הניו ז'יטומירסקי הוא אחד הגיבורים של תערוכת הקבע "אֵלֵמֶנְטָאז'" (Elementarz; בפולנית: "מקראה ראשונה") המוצגת בביתן 53 במיידנק ומוקדשת לילדים שהיו במחנה.
הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי נולד בעיר לובלין שבפולין כבנם הבכור של שמואל ז'יטומירסקי ושרה לבית אוקסמן, וגדל בבית ברחוב שְׁבֶסְקָה (Szewska) מס' 3 בעיר.
סבו אפרים ז'יטומירסקי וסבתו חיה לבית מלמד התגוררו ברחוב לוברטובסקה 22. ב-1 בספטמבר 1937 החל ללכת לגן הילדים "טרכטר" (Trachter) שבעיר.
ב-5 ביולי 1939 צולמה תמונתו האחרונה בכניסה לסניף בנק PKO הנמצא עד היום ברחוב קרקובסקיה 64 בלובלין.
ב-1 בספטמבר 1939 אמור היה הֶנְיוֹ ללכת בפעם הראשונה לכיתה א', אך באותו יום פלשה גרמניה הנאצית לפולין.
עם ייסוד השלטון הנאצי בפולין הוקם בלובלין יודנראט, שכלל 24 חברים.
בהנחיית המושל הנאצי במחוז לובלין אולצו ב-24 במרץ 1941 כל 34,149 היהודים שחיו בעיר באותה עת לעבור לגטו שהוקם בלובלין.
במרץ 1941 עברה משפחת ז'יטומירסקי לרחוב קובלסקה 11 שבגטו לובלין.
ב- 10 בנובמבר 1941 נפטר סבו של הֶנְיוֹ, אפרים ז'יטומירסקי, ממחלת הטיפוס.
לפני מותו הוא ביקש להיקבר קרוב לשער בית הקברות, כדי להיות הראשון שיצפה בשחרור העיר לובלין.
המצבה שעל קברו נותצה ונהרסה ב-1943 כאשר הגרמנים חיסלו את בית הקברות היהודי החדש בלובלין.
ב-16 במרץ 1942 החלו במחוז לובלין המשלוחים למחנות ההשמדה במסגרת "מבצע ריינהרד".
מדי יום נשלחו למחנות כ-1,400 אנשים.
המשטרה הגרמנית ואנשי האס אס פיקחו על המשלוחים.
הסלקציה של היהודים התבצעה בכיכר הסמוכה לבית המטבחיים העירוני, לשם הובלו המגורשים ברגל מבית הכנסת הגדול (על-שם המהרש"ל), ששימש כמקום ריכוז ואיסוף למגורשים.
השאר נשלחו למחנות ההשמדה, בעיקר לבלז'ץ.
מאות מהיהודים נורו למוות ביערות שבפאתי העיר לובלין.
בסך הכל כ-29,000 מיהודי לובלין הושמדו במהלך החודשים מרץ-אפריל 1942, ובהם ככל הנראה גם אמו, סבתו ושתיים מדודותיו של הֶנְיוֹ – אסתר ורחל.
ב-14 באפריל 1942 הסתיימו המשלוחים.
הֶנְיוֹ ואביו שרדו את הסלקציות של אביב 1942, ככל הנראה בזכות אישור עבודה שהיה לאב, ויחד עם שאר היהודים שנשארו בלובלין הועברו לגטו אחר, קטן יותר, שהוקם במיידן טטרסקי (פרבר של לובלין).
לגטו זה נכנסו כ-7,000 עד 8,000 אנשים, אף שלרבים מהם לא היו אישורי עבודה.
ב-22 באפריל ביצעו אנשי האס אס סלקציה נוספת: כ-2,500 עד 3,000 אנשים ללא אישורי עבודה נלקחו תחילה למיידנק, ומשם ליער קְרֶנְפְּיֶיץ (Krępiec) המרוחק כ-15 ק"מ מלובלין, שבו נורו למוות.
ב-9 בנובמבר 1942 בוצע חיסול סופי של הגטו היהודי במיידן טטרסקי.
כ- 3,000 אנשים נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק, בהם הֶנְיוֹ ואביו שמואל.
זקנים וילדים נשלחו מיידית לתא הגזים.
גם הֶנְיוֹ בן ה-9 היה בקבוצה זו.
אביו של הֶנְיוֹ, שמואל ז'יטומירסקי, הועבר לעבודות כפייה מחוץ למיידנק בבניית אצטדיון ספורט לאנשי האס אס.
מתוך המחנה הוא הצליח לשלוח עוד מספר מכתבים אחרונים לאחיו יהודה שבישראל ולמשלחת הציונית בקושטא.
ב-3 בנובמבר 1943 בוצע החיסול הגדול של כל האסירים היהודים שנותרו במיידנק ובשאר המחנות במחוז לובלין.
חיסול זה ידוע בשם "מבצע ארנטפסט" (Erntefest, "חג הקציר).
באותו יום הושמדו במיידנק 18,400 יהודים.
בסיום מבצע החיסול הזה הוכרז מחוז לובלין כ-"יודנריין" ("נקי מיהודים").
באופן מפתיע שרד שמואל ז'יטומירסקי גם את החיסול ההמוני הזה; דבר זה ידוע על-פי מכתב ששלח באמצעות שליח מלובלין ב-6 בינואר 1944 למשלחת היהודית בקושטא.
לא ברור מאין נשלח מכתב זה.
העיר לובלין שוחררה ב-24 ביולי 1944 על ידי הצבא הסובייטי.
שמואל, אביו של הֶנְיוֹ, לא שרד, אך לא ידוע כיצד נספה.
בשנת 2005 החל בעיר לובלין פרויקט "מכתבים להֶנְיוֹ", כחלק מפעילות לשימור ולשחזור המורשת היהודית בעיר.
את הפעילות הזו מבצֵע מרכז תרבות מקומי, מרכז "שער גרודצקה - תיאטרון NN".
לפי מנהל המרכז, תומש פייטרשביץ' (Tomasz Pietrasiewicz), הרעיון המרכזי של הפרויקט הוא כזה: "בלתי מתקבל על הדעת לזכור את פניהם ושמותיהם של 40,000 איש.
חיוך ביישני, חולצה לבנה עם צווארון, מכנסיים קצרים צבעוניים, תסרוקת שביל בצד, גרביים מפוספסים...
הפרויקט מיושם מדי שנה ב-19 באפריל, שהוא יום הזיכרון לשואה בפולין.
תלמידי בתי הספר בלובלין מתבקשים לשלוח מכתבים להֶנְיוֹ לרחוב קובלסקה 11, כתובתו הידועה האחרונה של הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי בלובלין.
עד כה נשלחו אלפי מכתבים להֶנְיוֹ, כולל ציורים, מכתבים אישיים וסיפורים מרגשים של ילדים בני 12-13. בחזית בנק פ.ק.או., המקום שבו צולמה תמונתו האחרונה של הֶנְיוֹ, מוצבת מדי שנה תיבת דואר מיוחדת למשלוח המכתבים להֶנְיוֹ.
רשויות הדואר בלובלין נאלצות להתמודד עם שקים מלאים של מכתבים שנשלחים בחזרה לשולחיהם ועליהם החותמת "הנמען לא ידוע".
בהמשך היום נערך סיור רגלי בעקבות הכתובות שבהן התגורר הֶנְיוֹ - שבסקה 3, קובלסקה 11 (בגטו).
הסיום הוא תפילה חרישית למרגלות פנס אשר מהווה את השריד האחרון שנותר מהעיר היהודית בלובלין שלפני המלחמה ומשמש כ"נר תמיד".
ב-2007 התבקשו עוברים ושבים ליד סניף הבנק לכתוב מכתבים בַּמקום.
העיתונות הארצית הפולנית מקדישה כתבות רבות לפרויקט זה.
מאז 2005 הפך הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי לאייקון של השואה, לא רק בלובלין אלא בפולין כולה.
כיום הוא חלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית.
עיתונים של בתי-ספר מספרים על אודותיו ומנסים באמצעות סיפור חייו הקצרים להבין את משמעות השואה.
התערוכה "אלמנטאז'" (Elementarz: מקראה ראשונה או "אלפוני") במיידנק מוצגת בביתן 53, ומוקדשת לילדים שהיו במחנה.
תערוכה זו הוכנה על ידי תומש פייטרשביץ' ממרכז "בראמה גרודסקה ("שער העיר"), תיאטר NN".
מטרת הפרויקט היא להציג את גורלם של הילדים שהיו כלואים במחנה ההשמדה.
הרעיון לפרויקט נולד כאשר אחד הניצולים הבחין כי מוזיאון מיידנק אינו מציג למבקרים את חיי הילדים במחנה.
לדידו, תלמידים המבקרים במוזיאון מיידנק התקשו להזדהות רגשית עם מה שהתרחש במיידנק.
את התערוכה ייסד מוזיאון מיידנק כדי לאפשר לתלמידים להמחיש את הידע שלמדו בבית הספר על שהתרחש במחנה.
התערוכה מציגה את גורלם של ארבעה ילדים, אסירים לשעבר במחנה מיידנק: שני ילדים יהודים, הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי והלינה בירנבאום (Halina Birenbaum); ילד בלארוסי, פיוטר קירישצ'נקו (Piotr Kiryszczenko); וילדה פולנייה, ינינה בוצ'ק (Janina Buczek).
הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי, בשונה מהאחרים, נרצח במחנה.
התערוכה מציגה גם באופן סמלי גורל חמישי, גורל שסביר להניח כי היה גורלן של נערות יהודיות במחנה.
זאת על פי הכתוב בקצה פתק שנמצא חבוי במיידנק בתוך נעל של ילדה:
"היה הייתה ילדה ושמה אלז'וניה,
הילדה (Elżunia) כתבה בפתק שהיא בת 9, ושרה את השיר לעצמה למנגינת שיר ילדים פולני מפורסם (בפולנית: "Z popielnika na Wojtusia iskiereczka mruga").
השיר בשתי גרסאותיו מושמע בתערוכה.
התערוכה מחולקת לשני עולמות - "עולם האלפוני" ו"עולם המחנה".
ספר הלימוד הראשוני, ה"אלפוני", מלמד ילדים כיצד לארגן את העולם ולתארו.
זהו הבסיס לתיאור הקשר בין האדם לעולם שמקיף אותו.
ה"אלפוני" מציג את העולם נטול אכזריות ורוע.
מתוך עולם פשוט ונאיבי זה של ה"אלפוני", נלקחו ילדים בכוח ונזרקו לתוך "עולם המחנה".
עולם זה חִייב שימוש באלפוני שונה לחלוטין - "אלפוני של מחנה מוות".
"עולם המחנה", זה שנמצאו בו הילדים, היה ההפך הגמור מהעולם המוצג ב"אלפוני".
החיים במחנה יצרו חוויה חדשה לחלוטין ומושגים חדשים עבור הילדים - רעב, סלקציה, תא גזים וכן הלאה - ואף מגע יומיומי עם רוע ומוות.
השהות במחנה גרמה לעיוות ולהרס נפשם של הילדים.
ב"עולם האלפוני", לאורך קירות בית הספר, מפוזרים ספרי לימוד לכיתה א', "אלפוני" (בפולנית ובבלארוסית).
על לוח הכיתה כתובים בגיר לבן שמותיהם של ארבעת הילדים, אלה שגורלם מוצג בתערוכה.
בחדר זה ניתן לשמוע זמזום ממסדרון בית הספר, הכולל צעקות ודחיפות של ילדים במהלך הפסקה.
ב"עולם המחנה" מוצג באופן סמלי "אלפוני המחנה".
ספר זה מתאר מילים דוגמת "ערעור", "צריף", "תא גזים", "משרפה", "סלקציה" ו"טרנספורט".
כל אחת מהמילים הללו מפורשת באמצעות זיכרונות של ניצולים.
המונחים ופירושיהם הוטבעו על לוחות חֵמר ונשרפו.
כל הטקסטים (הכתובים והמושמעים) שמוצגים ב"עולם המחנה" הם עדויות של האסירים, בלי ליווי הערות.
ארבע בארות הבנויות מבטון מסמלות את גורלם של כל אחד מארבעת הילדים.
כל באר עוברת דרך הרצפה ומעוגנת לתוך האדמה שמתחת לצריף.
מן הבאר בוקע קולו של אדם מבוגר, מספר את סיפורו על אודות שהותו במחנה בעת שהיה ילד.
אחת הבארות "שותקת" - הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי לא שרד את המחנה.
הניזאמיה היא שמן הכולל של מספר מדרסות, מוסדות ללימודי דת גבוהים באסלאם, שנבנו בידי ניזאם אל-מולכ במהלך כהונתו כווזיר באימפריה הסלג'וקית במאה ה-11. מרבית המוסדות הללו הוקמו בפרס ובעיראק.
הניזאמיות היו האוניברסיטאות האסלאמיות המאורגנות הראשונות.
החינוך בהן היה הגבוה ביותר בעולם האסלאמי ושמען הגיע עד לאירופה.
הניזאמיות מומנו בידי השלטון, האליטה או בידי וקפים מיוחדים שהוקדשו למטרה זו.
ניזאמיות נבנו במספר ערים גדולות, והחשובות שבהן היו הניזאמיות שבנישאפור , בבלח' , בהראט ובאספהאן.
הניזאמיה הגדולה והחשובה מכולן נבנתה על ידי ניזאם אל-מולכ בבגדאד לאחר כיבושה מידי הבויהים בשנת 1055. בגדאד הייתה מושב הח'ליפות העבאסית ומרכז אסלאמי חשוב של למדנות ומחקר.
הניזאמיה של בגדאד נחנכה בשנת 1065 ולמן 1091 עמד בראשה התיאוסוף האסלאמי הנודע אל-ע'זאלי (מת בשנת 1111).
הלימודים בניזאמיה נמשכו מספר שנים והם מומנו באמצעות מלגות לתלמידים המבריקים ביותר.
בין תלמידיה הבולטים של המדרסה ניתן למנות את המשורר הפרסי סעדי (שלמד ולימד בה בין השנים 1195 ועד 1226) ואת חתנו של ניזאם אל-מולכ, מקאתל בן בכרי, שהיה גם בין המורים בה.
בין המורים האחרים שלימדו בניזאמיה של בגדאד ניתן למנות את ההיסטוריון הפרסי מוחמד א-שהרסתאני (בשנת 1116) ואת המדינאי בן מוצול בהא א-דין בשנות ה-70 של המאה ה-12.
הניזאמיה הבגדאדית חרבה עם כיבוש העיר בידי הולגו ח'אן שליט מונגוליה בשנת 1258.
הֶנְיָה מ' פֵּקֶלְמָן (1903 בסרביה – 19 בינואר 1940, תל אביב), הייתה פועלת וחלוצה בארץ ישראל בתקופת היישוב.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1922. ב-1935 הוציאה לאור, במימון עצמי, את הספר חיי פועלת בארץ, שבו הביאה בגוף ראשון את סיפור חייה.
ספרה מוערך כאחד המקורות האותנטיים ביותר שנכתבו על חיי הפועלות בשנות העשרים של המאה העשרים.
נולדה בשנת 1903 בבית דתי בעיירה מרקולשט שבבסרביה למשפחת סוחרים שראתה חשיבות רבה בלמדנות ובחריצות כפיים.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר היסודי השתתפה בפרנסת המשפחה.
בשנת 1922, אחרי מות אביה, עלתה לארץ ישראל ביחד עם אמה.
בארץ עבדה במלאכות שונות, בין היתר ביציקת בטון וריצוף.
בשנת 1925 נאנסה וכתוצאה מכך נולדה בתה, תקוה, שנפטרה לאחר כחודש מהרעלה.
בשנת 1927 נישאה, ושנה אחרי כן ילדה את בתה צפורה.
בשנת 1935 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה "חיי פועלת בארץ", שבה תיארה את שנות ילדותה, נעוריה וחוויותיה בארץ-ישראל בשלוש השנים הראשונות.
בתחילת ספרה כתבה: "אלה חיי האשה העובדת / שבראש הגיגיה הייתה המולדת".
בשנת 2007 ראה ספרה אור בפעם השנייה, בגרסה מוערת הכוללת אחרית דבר מאת דוד דה פריס וטליה פפרמן ומאת תמר בת-ציון ס' הס.
בשנת 1925 נסעה פקלמן לתל אביב, לנשף פרידה שערך ידידה לקראת עזיבתו את הארץ.
לאחר הנשף פגשה, לדבריה, ידיד בשם מירקין שהפציר בה ללכת עמו לחדרו של בן דודו שם הכה ואנס אותה.
היא חזרה לפתח תקווה מדוכאת אך לא סיפרה על האונס לאיש.
אחרי זמן מה חזרה לעבוד בריצוף בתל אביב.
כשהרגישה רע הלכה לקופת החולים, והרופא בישר לה שהיא בהיריון.
כאשר סיפרה למירקין את דבר ההיריון הוא הכחיש כל קשר, וכאשר נודע לו על הולדת הילדה, ברח.
התינוקת מתה בגיל חודש בנסיבות תמוהות.
בחקירתה סיפרה לשוטרים על האונס אך לא יכלה להציג שום ראיה מלבד עדותה נגד מירקין.
נציג ההסתדרות שחרר אותה בערבות, אך כפי שתיארה זאת, החופש היה גרוע מהגיהנום.
לא נותרה לה חברה נאמנה אחת והכל חשדו בה שהתמסרה למירקין מרצון והרעילה את בתה.
מאבקה למען הזדמנות שווה בתעסוקה
מלחמתה למען הזדמנות שווה בתעסוקה הגיעה לשיאה עם שובה לתל אביב.
תוך כדי חיפוש עבודה באתרי בנייה זיהתה באחד מהם פועלים שהכירה.
כששאלו למה היא לא עובדת, התריסה ש"הם הם התופסים את כל העבודות, ולבחורות נשארת רק עבודה במשק בית, ולעבודה זו עוד לא הסכנתי".
למחרת, כשהתייצבה לעבודה, לגלגו עליה שמן הסתם תישבר עד הצהריים, אלא שהיא בחרה לעבוד במקום הקשה ביותר, באמצע הסולם.
בספרה תיארה אספת פועלות בחדרה, בה דרשו הפועלות לעבוד יחד עם הגברים.
ספרה האוטוביוגרפי יצא לאור במימון עצמי של המחברת.
הספר מגולל בגוף ראשון את קורותיה של המחברת מילדותה, נעוריה ועלייתה לארץ ישראל, ניסיונותיה להשתלב בחיי העבודה ובחיים החברתיים בארץ, ועד המשבר בעקבות האירועים האלימים שעברו עליה.
ספרה מאפשר בחינה היסטורית של הפערים המתגלים בין הנרטיב ההיסטורי ובין המציאות כמו שנחוותה בפועל על ידי המחברת.
בעקבות התייחסות לספר בספרה של דבורה ברנשטיין, אשה בארץ-ישראל (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1987) מצאה תמר בת-ציון ס.
הס עותק של הספר חיי פועלת בארץ בספרייה הלאומית בירושלים, וכפי הנראה הייתה הראשונה שביקשה לקרוא בעותק זה.
בשנת 2007 ראה אור הספר מחדש, בסדרה "מסה קריטית" בשיתוף מכון "הקשרים" של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנוסח המקורי שלו, בתוספת אחרית דבר מאת דוד דה-פריס, טליה פפרמן וס.
חשיבותו של הספר כמקור היסטורי
בסיפוריה של הניה פקלמן ניתן לאתר כמה דפוסים הקשורים להשתקת קולה כסמל להשתקת קולן של הנשים באופן תדיר בתקופתה.
ספרה מוערך כאחד המקורות האותנטיים ביותר שנכתבו על חיי הפועלות בשנות העשרים של המאה העשרים, גם בזכות היותו מקור אוטוביוגרפי: ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות משמשות מקור חיוני למחקר, אך ברוב המקרים אלו ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות של אנשי אליטה.
ספרה בולט גם בייחודו זה, כספר המביא את קולה של ההיסטוריה על ידי אנשי החולין המשתתפים מן השורה.
הספר מאפשר ראייה אלטרנטיבית של ההיסטוריה על ידי נקודת מבט סובייקטיבית שנובעת מהיותו אוטוביוגרפי.
היות שלא נכתבו הרבה ספרים אוטוביוגרפיים על ידי אנשי היישוב, ישנה חשיבות רבה לספר כמסמך נדיר שנותן ביטוי לחיי הפועלות בתקופתה של פקלמן.
חיבורה של פקלמן, כותבים דוד דה-פריס וטליה פפרמן, משמש מקור היסטורי עשיר, המסייע להמחשתו של הממד החומרי של התהליך שבו המהגרת נעשית פועלת.
חשיבות נוספת של הספר מצויה בהקשרים החברתיים והפוליטיים שבהם נכתב: אמנם בתחילת דרכן נשים היוו כוח עבודה שווה לגברים בתחומים שונים במשק, אך עם תחילת המנדט הבריטי, הייתה ציפייה שישובו לתפקידיהן המסורתיים: לידת ילדים, טיפול בהם וחינוכם ואחזקת הבית.
פקלמן, שהתעקשה להמשיך ולבצע תפקידים מחוץ לבית כמו קטיף, עבודה ברפת או בשדות הטבק, המשמיע דרך חיבורה את קולן של הנשים המודרות על ידי חברה שנוהלה בעיקרה על ידי גברים.
צפורה, בתה של הניה פקלמן, עברה לבית החלוצות בתל אביב ואחר כך לקיבוץ יגור.
היא נישאה לשלום בורנשטיין וב-1945 ילדה את עין-יה והתגרשה.
היא עברה לקיבוץ מנרה, שם התחתנה עם דוד טמיר (דוד'קה פיצ'רסקי).
ציפורה שמה קץ לחייה בשנת 1967. הסופר והפילוסוף תדהר ניר הוא הנין של הניה פקלמן.
הניה פקלמן, חיי פועלת בארץ, תל אביב: דפס לכל, תרצ"ה 1935.
פקלמן, חיי פועלת בארץ: אוטוביוגרפיה (עורך: יגאל שוורץ), תל אביב: דביר; הקשרים – המכון לחקר הספרות והתרבות היהודית הישראלית, אוניברסיטת בן-גוריון, 2007 (מסה קריטית - סדרת ספרי מחקר בספרות עברית).
הניה פקלמן, חיי פועלת בארץ: אוטוביוגרפיה, כנרת, זמורה-ביתן דביר, מכון הקשרים בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2007 (1935).
הנידחים (או המורדים) הם קבוצה קנאית שהוצאה מישיבת ויז'ניץ בשנת ה'תשכ"ג (1963).
ישיבת וויז'ניץ בעת ההיא הייתה "הישיבה החסידית" הידועה, ומכל עבר פנו אליה בחירי הבחורים החסידיים בארץ ובגולה, בני עלייה, הוגי תורה, ובעלי כישרון מבריקים, גם היו ביניהם מספר ירושלמים בני היישוב הישן שנטו לקנאות ועל ידם החלה לנשוב רוח קנאות ירושלמית בין כותלי הישיבה.
רבי משה יהושע הגר, שהיה אז ראש הישיבה, נאבק בהם ושכנע את אביו, האדמו"ר רבי חיים מאיר, להילחם בהם.
בסוף שנת ה'תשכ"ג הודיע רבי משה יהושע שהישיבה נסגרת ועל הבחורים הרוצים להמשיך ללמוד בה להתקבל מחדש.
כך הושארו בחוץ התלמידים הקנאים שכונו מאז "הנידחים" או "המורדים".
וכן הרבה בחורים שכלל לא נמנו כחלק מהקבוצה עזבו גם הם את וויז'ניץ והלכו ללמוד בישיבות אחרות בארץ.
באותה תקופה עזבו את החסידות גם אברכים קיצוניים, וכן עזבו את הישיבה הרב גדליה נדל, הרב ניסים קרליץ והרב שאול ברזם שכיהנו בה כר"מים.
הקבוצה פתחה ישיבה משלה בירושלים ששכנה לזמן בבנין בית היתומים דיסקין, כמגיד שיעור שימש הרב שלמה פישר מי שהיה אחר כך ראש ישיבת איתרי, והרב חיים פנחס שיינברג מסר מזמן לזמן שיעורי כלליים בישיבה.
רוב חברי הקבוצה הצטרפו ל.
חלקם הקצינו יותר ועזבו את ישראל מטעמי קנאות וכיום הם הפלג הקיצוני ביותר של נטורי קרתא.
הקבוצה פתחה בהמשך בית כנסת בשם "אוהל ישרים" בשכונת בית ישראל בירושלים וכיום יש לקהילה בית כנסת נוסף בקריית רמ"א, בבית שמש.
חלק קטן מהקבוצה (דוגמת הרב מרדכי שטיין מפאלטישאן, הרב ברוך שטרן, ועוד) חבר לאחר פטירת רבי חיים מאיר לחצרו של בנו, רבי מרדכי הגר.
חלקם היו חסידים של רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, חתנו לשעבר של רבי חיים מאיר.
לאחר חזרתו של הרב ישראל הגר לחסידות ויז'ניץ, בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, חזרו המתונים שבקבוצה לחסידות ויז'ניץ.
ששת הראשונים היו אלו שהישיבה הרחיקה בפועל, השאר לא הורשו לחזור על ידי הנהלת הישיבה וחלקם החליטו מרצונם שלא לחזור, (לגבי הרב משה דוב הלוי לא ברור אם בפועל הוציאו או שיצא מעצמו).
הרב אליעזר דוד פאל ממונטריאול-מונסי (נפטר כ' באדר תשע"ב, 14 במרץ 2012), מראשי הקבוצה.
מחבר ספרי "חשב האפוד" על מסכת אבות, מסכת כלים ועוד.
הרב משה בער בעק, חתנו של הרב זאב (וועלוועל) אייזנבאך (נפטר תשפ"א, 2021).
מהמנהיגים הרוחניים של נטורי קרתא.
הוא וקבוצתו נפגשו עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
הרב יוסף בנימין רובין (נפטר תש"ע, 2010), ממנהיגי הקהילה בירושלים, מחברי הנהלת אתרא קדישא, וממקימי "הוועד לטוהר המחנה".
הרב חיים שנעבאלג, בן הרב דוד צבי שנייבלג.
הרב מרדכי שטיין, אב"ד פאליטשאן בורו פארק, מהמורדים הבודדים שהיה ממשפחה של חסידי ויז'ניץ גם לפני המלחמה - ולאחר השתדלותו של אביו שהיה חברו של רבי משה יהושע מימיהם בישיבת ויז'ניץ בוויז'ניצא, התקבל בחזרה בחסידות לראש השנה תשכ"ה.
הרב מנחם מנדל מונדרר, לימים האדמו"ר מקוסוב-ירושלים.
חזר לחסידות כעבור שנה ומחצה, בשבת חנוכה תשכ"ה.
המשיך להגיע לויז'ניץ עד ראש השנה תשמ"ד, אז הורחק הבן רבי ישראל הגר מהחסידות.
הרב ברוך שטרן (נפטר כ' באדר תשע"ב, 14 במרץ 2012), מקהילת ויז'ניץ מונסי בירושלים.
הרב משה ברוך ווייס, היה מנהל ישיבת נועם אלימלך - ליז'ענסק במונסי.
הרב אהרן משה שווארץ, גיסו של האחרון.
עמד בראש עסקני המערכה נגד האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח מבעלז, בסביבות שנת ה'תש"מ (בראשית שנות ה-80), באחת התקריות מול חסידי בעלז הוכה עד זוב דם.
האחים, הרב ישראל אברהם, משה אליהו, דוד צבי קלאר.
רבי שמעון יהושע באנדא, מחשובי חסידי תולדות אהרן.
הרפובליקה של אירלנד הייתה מדינה נייטרלית ביחסיה הבינלאומיים מאז שנות השלושים של המאה ה-20. הקווים המאפיינים נייטרליות זו השתנו לאורך השנים והיא נעשתה שנויה במחלוקת מאז שנות השבעים.
מבחינה היסטורית, אירלנד לא נמנתה על הצדדים הלוחמים במלחמת העולם השנייה ומעולם לא הצטרפה לנאט"ו, למרות שבמהלך המלחמה הקרה הייתה אירלנד אנטי-קומוניסטית ולא נמנתה על המדינות הבלתי-מזדהות.
התאימות של הנייטרליות האירית עם חברותה באיחוד האירופי הייתה נקודת מחלוקת במשאלי העם בנוגע לחברותה של אירלנד באיחוד מאז שנות התשעים.
הצהרתה של ממשלת אירלנד על אמנת ניס במסגרת דיוני מועצת אירופה ב-2002 בסביליה, הביאה לידי הכרה את מדיניותה המסורתית של אירלנד של נייטרליות צבאית ושיקפה את הסגנון הצר של ממשלות אירלנד לדורותיהן.
יש המגדירים את הנייטרליות האירית במובנים רחבים ביותר, ככאלה שיש להם מחויבות לפיתוח הבינלאומי, לנושא שמירת השלום ולפירוק הנשק.
ישנם הבדלים מהותיים בין הנייטרליות האירית לבין הטיפוס המסורתי של מדינות נייטרליות אחרות בעולם:
בעוד שחלק ניכר מהמדינות הנייטרליות (כמו שווייץ ושוודיה) מחזיקות כוחות צבא חזקים, כוחות ההגנה האירים הם כוח צבאי קטן יחסית המונה כ-9,500 איש.
בעוד שרוב המדינות הנייטרליות לא מאפשרות את פעילותם של צבאות זרים בתחומן, יש לאירלנד מסורת ארוכת שנים שבה היא אפשרה למטוסים צבאיים ממדינות שונות לתדלק בנמל התעופה שאנון.
על פי חוק משנת 1952, רשאי שר החוץ באופן יוצא מן הכלל, להעניק רשות לכלי טיס צבאיים זרים לטוס מעל שטחה של אירלנד או לנחות בה.
הרשות ניתנת בתנאי שכלי הטיס לא יהיו חמושים או לא יישאו כלי נשק, תחמושת או חומרי נפץ ושהטיסות המדוברות לא יהיו חלק מתרגילים צבאיים או פעילות מבצעית.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ויתרה אירלנד על תנאים אלה במקרים בהם כלי הטיס עסקו בפעילות ליישומה של החלטה 1368 של מועצת הביטחון.
ממשלת אירלנד הצהירה תמיד שההיתר למטוסים צבאיים לטוס בשמי אירלנד לא מהווה השתתפות בשום עימות צבאי והוא תואם לעמדה הנייטרלית והביאה כדוגמה את העובדה שכוחות של גרמניה הנאצית עברו מפינלנד לנורווגיה הכבושה דרך שוודיה הנייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מדינה נייטרלית מאפשרת גם לאזרחיה לשרת בצבאותיהן של מדינות אחרות.
אירלנד לא אוסרת על אזרחיה לשרת בצבאות זרים ומספרים משמעותיים של אזרחים אירים שירתו ומשרתים בכוחות המזוינים של בריטניה, ובמידה פחותה יותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובלגיון הזרים הצרפתי.
על פי חוק שנחקק באירלנד ב-1937 נאסר על אזרחים אירים לנסוע לספרד כדי להילחם לצדו של כל אחד מהצדדים במלחמת האזרחים בספרד.
במלחמת העולם השנייה, או כפי שנקראה על ידי ממשלת אירלנד, "מצב החירום" (The Emergency), בחרה אירלנד להישאר נייטרלית.
ראש ממשלת אירלנד, איימון דה ואלירה, הצהיר בנאומים שנשא במהלך המלחמה שמדינות קטנות צריכות להישאר מחוץ לעימותים בין מדינות גדולות.
מכאן נבעה מדיניותה הרשמית הנייטרלית של אירלנד והמדינה לא הכריזה באופן פומבי על תמיכתה באחד מהצדדים הלוחמים.
עם זאת, בעוד שטייסי הלופטוואפה שנאלצו לנחות על אדמת אירלנד ומלחי הקריגסמרינה שספינותיהם נטרפו על חופי אירלנד, נכלאו, טייסי חיל האוויר המלכותי, חיל האוויר המלכותי הקנדי וחילות האוויר של צבא ארצות הברית, הורשו ברוב המקרים לחצות את הגבול לצפון אירלנד.
אלה שנכלאו, הוגדרו כ"אורחי האומה" (guests of the nation).
השגרירות הגרמנית בדבלין נאלצה לשלם עבור מחייתם.
במקרים בהם הטייסים לא היו במשימה מבצעית, הם הוחזרו לארצם.
בעוד שלטייסי בעלות הברית היה קל לטעון שהם לא היו במשימה מבצעית, לטייסי הלופטוואפה היה קשה לטעון טענה כזאת.
לקראת סוף המלחמה, לא הייתה השגרירות הגרמנית מסוגלת לשלם עבור מחייתם של הטייסים הכלואים, והם נאלצו לעבוד בחוות כדי לממן את מחייתם.
מטוסי בעלות הברית הורשו לטוס מעל מחוז דניגול בדרכם לבסיסים במחוז פרמנה שבצפון אירלנד.
רבים ממטוסים אלו יוצרו בארצות הברית והוטסו על ידי חיל האוויר המלכותי.
מעבר זה היה ידוע בשם "מסדרון דניגול".
עד היום ניתן עדיין להבחין בסימני ניווט קלושים על ההרים באזור זה.
כמה התרסקויות אירעו באזור זה וגופותיהם של הטייסים הועברו אל מעבר לגבול.
עם העברת הגופות, ביצע משמר כבוד אירי טקס שכלל תרועת אבל שהושמעה על ידי חצוצרה ותפילת אשכבה שנשא כומר.
באחד המקרים, כאשר קצין בריטי הודה לאנשי המשמר האירי על הטקס המכובד, השיבו לו האירים: "זהו הכבוד שלנו והתהילה שלכם".
מטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית שטסו לכוון צפון אפריקה, תדלקו בנמל התעופה שאנון ומטוסים ימיים תדלקו במעגן פוינס הסמוך.
1,400 מטוסים ו-15,000 נוסעים עברו בדרך זו במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה שירתו כ-70,000 אזרחים של אירלנד הנייטרלית בכוחות המזוינים של בריטניה, בנוסף לכ-50,000 מתושבי צפון אירלנד ולמספר רב יותר של אירים שהתגוררו בבריטניה עוד לפני פרוץ המלחמה.
מחיילי כוחות ההגנה האירים שערקו כדי לשרת בצבא הבריטי, נשללו עם שובם לאחר המלחמה כל התגמולים הכספיים וזכויותיהם הפנסיוניות ובמשך שבע שנים לאחר מכן נאסר עליהם לעבוד בכל מקום עבודה שמומן על ידי המדינה.
כ-200,000 אירים היגרו לבריטניה כדי להשתתף בכלכלת המלחמה ורבים מהם נשארו שם לאחריה.
מודיעין הצבא האירי חלק מידע עם הצבא הבריטי ופגישות סודיות התקיימו ביניהם כדי להחליט על הצעדים שיש לנקוט במקרה שהגרמנים יפלשו לאירלנד כדי לתקוף את בריטניה.
התוכנית כונתה תוכנית W ובמסגרתה תוכננה פעילות משותפת של צבאות בריטניה ואירלנד במקרה של פלישה גרמנית.
עם זאת, מפקד הדיוויזיה האירית השנייה, הגנרל הוגו מק'ניל, שהוצבה על הגבול עם צפון אירלנד, קיים דיונים פרטיים עם שגריר גרמניה באירלנד, על סיוע צבאי גרמני במקרה של פלישה בריטית מהצפון.
במסגרת מבצע ארי-הים, שהיה תוכנית פלישה גרמנית לבריטניה, תוכנן גם "מבצע גרין" לכיבוש אירלנד.
דוחות של השירות המטאורולוגי האירי היו חיוניים מאוד לתזמון של הפלישה לנורמנדי.
ב-15 באפריל 1941 תקפו 180 מפציצים של הלופטוואפה את בלפסט.
דה ואלירה הגיב מידית לבקשת העזרה של ראש ממשלת צפון אירלנד, בזיל ברוק.
תוך שעתיים, עשו 13 כבאיות את דרכם מדבלין ומערים מקרבת הגבול את דרכם לבלפסט.
דה ואלירה נשא נאום בו אמר: "הם בני עמנו" והגיש מחאה לברלין.
שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, הורה לרדיו הגרמני לא לחזור על הדיווח על התקפה זו מאחר שהיטלר הופתע מהתגובה האירית וחשש שבהשפעת האירים-אמריקנים תצטרף ארצות הברית למלחמה.
למרות שהייתה התקפה נוספת ב-5 במאי, היא הוגבלה למעגנים ולמספנות של בלפסט.
מבחינה ציבורית שאפה אירלנד לשמור על עמדה נייטרלית וסירבה לסגור את השגרירויות הגרמנית והיפנית.
שלא כמו מדינות אחרות שלא היו מעורבות במלחמה, לא הכריזה אירלנד מלחמה על גרמניה שהייתה על סף התבוסה עם סוף המלחמה.
מדינות נייטרליות אחרות, כמו שווייץ ושוודיה, גירשו את צוותי השגרירויות הגרמניות עם תום המלחמה, שכן הן לא ייצגו יותר שום מדינה ולשגרירות הגרמנית בדבלין הותר להמשיך לפעול.
הנייטרליות האירית במהלך המלחמה הייתה תחת איום מצדו של הצבא האירי הרפובליקני (IRA), ששאף לעורר פרובוקציה שתגרום לעימות בין בריטניה לבין אירלנד.
תוכנית זו קרסה בכל אופן כאשר ראש המטה של ה-IRA, שון ראסל, מת על סיפונה של צוללת גרמנית ליד חופי אירלנד, כחלק מ"מבצע יונה" (Operation Dove).
בהמשך הבינו הגרמנים שהם העריכו יותר מדי את יכולותיו של ה-IRA.
שגריר ארצות הברית בדבלין, דייוויד גריי, סיפר שפעם אחת, בתחילת המלחמה, הוא שאל את דה ואלירה מה הוא יעשה אם צנחנים גרמנים "ישחררו" את דרי.
על פי דיווחו של גריי, דה ואלירה שתק לזמן מה, ואז השיב, "איני יודע".
דה ואלירה ראה באיום של ה-IRA על סמכותה של המדינה סיבה מספקת לאסור 5,000 מחברי ה-IRA ללא משפט למשך כל ימי המלחמה.
מרגלים גרמנים רבים נשלחו לאירלנד, אך כולם נלכדו עד מהרה כתוצאה של פעילות מודיעין טובה ולעיתים עקב חוסר יעילות של המרגלים עצמם.
המרגל הראשי של אבווהר היה הרמן גרץ.
סיפורם של מרגלים אלה תואר בסדרת טלוויזיה של רשת RTÉ האירית בסדרת הדרמה משנת 1983 בשם "לכודים במדינה החופשית" (Caught in a Free State).
כמדינה נייטרלית, המשיכו אניות צי הסוחר האיריות להפליג עם אורות ניווט מלאים.
האניות היו מסומנות בדגל אירלנד בממדים גדולים ועם המילה EIRE משני הצדדים שלהן ועל סיפוניהן.
בתקופה זו, הפליגו ספינותיהן של בעלות הברית בשיירות לצורך הגנה מפני הצוללות הגרמניות.
במקרה שספינה הותקפה על ידי טורפדו, היא ננטשה מאחור, שכן שאר הספינות לא יכלו להרשות לעצמן לעצור ולהפוך למטרות נייחות.
הספינות האיריות כן עצרו, וכך הן הצילו יותר מ-500 ימאים וכמה טייסים ממדינות רבות.
עם זאת, ספינות איריות רבות הותקפו על ידי שני הצדדים שלחמו במלחמה.
אחוז אובדן חיי האדם על ספינות הסוחר האיריות, שהיו מסומנות בבירור ככלי שיט של מדינה נייטרלית, היה מעל 20%.
בעוד שכלי טיס אזרחיים במדינות רבות הוחרמו במהלך המלחמה לצרכים צבאיים, המשיכה חברת התעופה האירית, אייר לינגוס לקיים טיסות בין דבלין לבין ליברפול לאורך כל תקופת המלחמה.
התמיכה מבית בנייטרליות האירית במלחמת העולם השנייה הייתה מוחלטת, עם הצבעת נגד אחת בלבד על ידי חבר הדאל אירן (הפרלמנט האירי), ג'יימס דילון, ממפלגת פינה גייל, שדרש שאירלנד תצטרף למלחמה לצדן של בעלות הברית.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בתקופת המלחמה, השתלח בממשלת אירלנד ובמיוחד באיימון דה ואלירה בנאומו ששודר ברדיו ביום הניצחון באירופה.
צ'רצ'יל ציין שממשלת בריטניה הפגינה ריסון כלפי המדינה אירית בעוד שממשלתו של דה ואלירה הרשתה לעצמה "לנהל רומן עם הגרמנים".
הוא ציין שהבריטים יכלו לפלוש לאירלנד אך גילו "איפוק ניכר" על ידי שנמנעו מכך.
דה ואלירה השיב לצ'רצ'יל בנאום ברדיו:
אירלנד בקשה להתקבל לאו"ם ב-1945 אך סורבה עקב התנגדותה של ברית המועצות בהצבעה על כך במועצת הביטחון.
שון מק'ברייד, שהיה שר החוץ של אירלנד בתקופה זו, טען שההחלטה על החרם על אירלנד באו"ם סוכמה כבר בוועידת יאלטה בין צ'רצ'יל לבין סטלין.
למרות אמונתו זו של מק'ברייד, תמכה בריטניה באופן מלא בבקשתה של אירלנד להתקבל לאו"ם.
בסופו של דבר התקבלה אירלנד לאו"ם ב-1955.
במהלך המלחמה הקרה המשיכה אירלנד במדיניות הנייטרליות שלה.
היא לא הצטרפה באופן רשמי, לא לנאט"ו ולא לברית ורשה.
סירובה של אירלנד להצטרף לנאט"ו נבע מהסיבה שצפון אירלנד הייתה חלק מהממלכה המאוחדת.
אירלנד הציעה לכרות ברית נפרדת עם ארצות הברית, אך זו האחרונה סירבה.
הצעה זו הייתה קשורה בחלקה עם סיוע בסכום של 133 מיליון דולר במסגרת תוכנית מרשל.
עם זאת, ב-1955 החל להתקיים ערוץ מידע סודי בין ממשלת אירלנד לבין ה-CIA.
ערוץ זה הוקם על ידי ליאם קוסגרייב דרך השגרירות האירית בלונדון ודבר קיומו לא נחשף עד לדצמבר 2007. בשנים 1963-1962, במהלך משבר הטילים בקובה, אפשר ראש ממשלת אירלנד, שון למס, לערוך חיפושים אחר חומרי לחימה על מטוסים שעצרו לחניית ביניים בנמל התעופה שאנון בדרך ממדינות ברית ורשה לקובה.
כוחות ההגנה האירים לקחו חלק פעיל במסגרת כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות, במיוחד בקונגו בשנות השישים, ולאחר מכן בקפריסין וביוניפי"ל.
ממשלת הקואליציה של 1994 לקחה על עצמה לא לחולל שינוי במדיניות הנייטרליות האירית מבלי לקיים משאל עם.
בספר לבן שפרסמה ממשלה זו ב-1996, נאמר:
מסמך זה המליץ על הצטרפות לשותפות לשלום של נאט"ו והשתתפות במשימות הומניטריות של האיחוד המערב-אירופי.
הניה שוורץ (נולדה ב-31 במאי 1962) היא סופרת חרדית, הייתה העורכת של מגזין הנשים "בתוך המשפחה" של שבועון משפחה עד אפריל 2020.
נולדה בירושלים למשה יהודה רובינשטיין, מנהל חשבונות, ולנחמה, גננת, חרדים המשתייכים לחסידות גור.
בהשכלתה למדה שוורץ הנחית הורים באגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך, ייעוץ נישואים במכללת ינ"ר ופסיכותרפיה CBT באיגוד הפסיכותרפיסטים הישראלי.
כתבה תחת שם עט במספר עיתונים חרדיים.
בשנת 1999 הציעה למו"ל עיתון משפחה להקים עיתון נשים המיועד למגזר החרדי, דבר שלא היה קיים עד אז.
היא מונתה לעורכת, ותחילה יצא מגזין "בתוך המשפחה" כנספח בעל 16 עמודים למגזין המרכזי של "משפחה", ובהמשך התרחב למוסף נרחב ונפרד.
הוציאה לאור מספר ספרים, ביניהם משוואה בשלושה נעלמים, את אני והילדים ואמהות זה מקצוע.
בנוסף, שוורץ מפרסמת טורים באתרי אינטרנט בנושאי דת ומדינה.
שוורץ נשואה למיכאל שוורץ, יו"ר ארגון הצלה דרום.
הם מתגוררים באשדוד ולהם 8 ילדים.
הניו זילנד הראלד () הוא יומון היוצא לאור באוקלנד שבניו זילנד.
העיתון בבעלות New Zealand Media and Entertainment (NZME) המפעיל בניו זילנד עיתונים מקומיים, תחנות רדיו ואמצעי תקשורת נוספים.
העיתון הוא בעל התפוצה הגדולה ביותר בניו זילנד, כשבשיא בשנת 2006 הגיעה תפוצתו ל-200,000 עותקים ביום, אך מאז ירדה ועמדה על 123,793 עותקים נכון לדצמבר 2016. עיקר תפוצתו של העיתון היא באזור אוקלנד.
העיתון נוסד על ידי ויליאם צ'ישולם וילסון, שהיה שותף של ג'ון וילימסון בהוצאת העיתון "ניו זילנדר" (New Zealander).
וילסון שראה בגדילתה של אוקלנד הזדמנות עסקית החליט להקים עיתון מתחרה, ויסד את הניו זילנד הראלד שיצא לאור לראשונה ב-13 בנובמבר 1863. סיבה נוספת לפיצול בין העיתונים הייתה מחלוקת באשר לקו המערכת ביחס למלחמה במאורים, כשווילסון תמך במאבק נגד המאורים.
הניו זילנד הארלד התחרה ב- עד לסגירתו של זה ב-1866. מתחרה נוסף של העיתון היה The Daily Southern Cross, עד שבשנת 1876 נבלע לתוכו כשבעליו, אלפרד הורטון נכנס לשותפות עם משפחת וילסון.
הוא ספר שכתבה הסופרת ופעילת השלום האוסטרית ברטה פון זוטנר.
הספר מתאר את חייה של בת אצולה אוסטרית (כפי שזוטנר עצמה הייתה), דרך קורותיהן של ארבע מלחמות.
גיבורת הספר היא הרוזנת האוסטרית מרתה אלטהאוס.
בגיל 19, אלטהאוס מאבדת את בעלה הראשון הרוזן ארנו דוצקי, אשר נלחם בצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה.
בעקבות כך, היא הופכת לפציפיסטית.
היא נישאת פעם נוספת לברון פרידריך טילינג, אשר חרף היותו קצין בצבא האוסטרי שותף לדעותיה הפציפיסטיות.
הוא נלחם בצבא האוסטרי במלחמת שלזוויג השנייה ולאחר מכן במלחמת אוסטריה–פרוסיה.