tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי הדיווחים הראשוניים צוין שבקרבת המכונית של פח'רי-זאדה עברה משאית ניסאן, בה הוטמן מטען נפץ מתחת לערימת עצים בתא המטען, אשר התפוצץ כאשר המשאית עברה ליד המכונית של פח'רי-זאדה.
לפי השלטונות האיראניים, מיד לאחר מכן הגיחו חמושים אשר ירו לעבר מכוניתו של פח'רי-זאדה.
בתגובה, התפתח קרב יריות בין שומרי הראש של פח'רי-זאדה למתנקשים.
לפי אותו הדיווח, בקרב היריות נהרגו שלושה שומרי ראש ומספר שומרי ראש נוספים נפצעו.
לטענת מקורות איראנים שלושה עד ארבעה מהתוקפים נהרגו באירוע.
הדיווח הזה אושר באופן חלקי על ידי עדים שהתראיינו לכלי התקשורת האיראניים.
לפי דיווח אחר ההתנקשות בוצעה על ידי מתנקש מתאבד שמת בהמשך מפצעיו.
בהמשך פורסם דיווח סותר כאשר סוכנות הידיעות פארס פרסמה שלא היו מתנקשים חמושים בכלל בזירת ההתנקשות, וכי המתקפה בוצעה אך ורק באמצעות מקלע שנשלט בשלט רחוק שהותקן בתוך מכונית הניסאן.
סגן מפקד משמרות המהפכה עלי פדווי ציין שהנשק היה מצויד במצלמה ועשה שימוש בטכנולוגיית בינה מלאכותית וטכנולוגיית זיהוי פנים על מנת לזהות ולהרוג רק את פח'רי-זאדה.
פח'רי-זאדה, שכנראה לא הבין שיורים עליו, יצא מרכבו כאשר סבר שהרכב פגע במשהו.
המקלע האוטומטי בתוך הרכב ששימש לביצוע ההתנקשות "נשלט באמצעות לוויין" ופגע בפח'רי-זאדה 13 פעמים ממרחק של 150 מטרים.
לטענת פאדאווי פח'רי-זאדה ישב במכוניתו לאורך כל ההתנקשות, והמקלע היה כה מדויק, שאף כדור אחד לא פגע באשתו, שישבה לידו.
לפי סוכנות הידיעות מאהר, האחראי על האבטחה נורה ארבע פעמים לאחר שהשליך עצמו מעל פח'רי-זאדה.
זמן קצר לאחר ההתנקשות התפוצצה משאית הניסאן ששימשה לביצוע ההתנקשות.
ההתקפה כולה נמשכה שלוש דקות.
דיווח הזה אומת על ידי עלי שמח'אני מהמועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן.
מומחי אבטחה ומודיעין הטילו ספק בתיאור הזה, והסבירו שלהסתמכות על טכנולוגיה שמאפשרת שליטה בכלי נשק מרחוק באמצעות לווין יש במקרה הזה גורמי סיכון רבים מדיי.
כמו כן, טכנולוגיה מהסוג הזה יהיה קשה מדי להבריח לתחומי איראן, ובמקרה בו האנשים שהגניבו את הציוד לתוך איראן היו נתפסים, הם היו חושפים בפני האיראנים טכנולוגיה מתקדמת בעלת ערך עבורם.
משום כך היו שטענו שייתכן שהדיווח הזה היה בפועל סיפור מומצא משום שהרשויות באיראן לא הצליחו ללכוד את המתנקש/ים.
בפברואר 2021 העיתון הבריטי ג'ואיש כרוניקל פרסם תיאור מפורט של ההתנקשות אשר לטענת העיתון הסתמך על "מקור מודיעיני".
לפי הג'ואיש כרוניקל המוסד הישראלי ביצע את ההתנקשות ללא כל מעורבות אמריקאית וכי ישראל נתנה רק אזהרה מבעוד מועד לארצות הברית על כוונתה לעשות זאת.
דיווח זה אימת את הטענה האיראנית על שימוש במקלע אוטומטי לביצוע ההתנקשות, וציין כי פח'רי-זאדה נהרג על ידי מקלע אוטומטי שהופעל מרחוק והוברח לאיראן בחלקים לפני שהוא הורכב באיראן, ואשר הכיל גם פצצה עם מנגנון השמדה עצמית, אם כי לפי דיווח זה, בניגוד לטענות האיראניות, המקלע לא הופעל באמצעות לוויין.
לפי דיווח זה מעל ל-20 בני אדם היו מעורבים בביצוע ההתנקשות, כולל אזרחים ישראלים ואזרחים איראנים.
לפי דיווח זה ההכנות לחיסול החלו במרץ 2020, כאשר מרגלים ישראלים נשלחו לאיראן והיו בקשר עם סוכנים מקומיים.
אלו שעמדו מאחורי ההתנקשות עקבו אחר פח'רי-זאדה באופן אינטנסיבי במשך שמונה חודשים, ולאחר שלוח הזמנים שלו היה מובן היטב, הוחלט לחסל אותו בכביש המוביל מזרחה מטהראן לאבסארד, שם הייתה לו וילת נופש אליה הוא נהג לנסוע בימי שישי.
על פי הדיווח, שיירתו של פח'רי-זאדה נצפתה מרחוק על ידי צוות סוכנים ישראלים אשר הפעילו את המקלע כאשר מכוניתו של פח'רי-זאדה חלפה על פני מיקום מסוים.
המקלע האוטומטי, אשר היה מותקן על גבי טנדר ניסאן שחנה בצדי הדרך, פתח באש והרג את פח'רי-זאדה.
אף אחד אחר לא נפגע מההתנקשות.
לפי דיווח זה בעת שסוכני המוסד הצליחו להימלט לאחר ההתנקשות, המקלע האוטומטי על גבי הטנדר השמיד את עצמו.
בספטמבר 2021 פרסם העיתון הניו יורק טיימס תחקיר שכלל פרטים אודות ההתנקשות, שלטענת מחבריו היה מבוסס על ראיונות עם גורמי מודיעין ישראלים, איראנים ואמריקאים.
לפי הדיווח, ישראל עקבה אחרי פח'רי-זאדה מאז 2007 והמוסד תכנן במקור להתנקש בחייו כבר בשנת 2009, אך ההחלטה לעשות זאת באותה העת בוטלה מחשש שהאיראנים התכוננו לכך.
לפי הדיווח בסוף 2019 או בתחילת 2020 הוחלט שוב לנסות להתנקש בחייו של פח'רי-זאדה.
הבחירה לבצע את ההתנקשות נבעה בין היתר מהחשש הגובר שדונלד טראמפ עומד להפסיד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 לג'ו ביידן, שציין שינסה להשיב על כנו את הסכם הגרעין האיראני.
לפי תחקיר זה ההתנקשות בוצעה עם מקלע מסוג מאג שחובר למנגנון רובוטי, הוברח לאיראן בחלקים והורכב מחדש באיראן.
המקלע הובא למיקום ביצוע ההתנקשות על ידי איראנים שעבדו עבור המוסד, על משאית בה הייתה מותקנת גם מצלמה ופצצה עם מנגנון השמדה עצמית.
המקלע נשלט על ידי צוות סוכני מוסד שפעל ממרכז פיקוד שמוקם מחוץ לאיראן.
כמו כן, נעשה שימוש בטכנולוגיית בינה מלאכותית על מנת לפצות על העיכוב הקטן שעמו נאלצו המפעילים להתמודד מהמיקום בו נמצאו במרחק אלפי קילומטרים משם, וגם על מנת לפצות על מהירות הרכב של פח'רי-זאדה, וההדף של המקלע אשר עלול לשנות את מסלול הירי.
כאשר השיירה של פח'רי-זאדה הגיעה לצומת, רכב אחר שהכיל שומרי ראש מיהר קדימה לעבר וילת הנופש של פח'רי-זאדה על מנת שהם יוכלו לבדוק אותה לפני שהוא מגיע אליה, ובכך הם הותירו אותו פגיע בהרבה יותר.
כאשר השיירה האטה בשל פס האטה שהיה ממוקם מול משאית הניסאן, צוות סוכני המוסד זיהה את פח'רי-זאדה ופתח באש לעבר רכבו, מה שגרם לרכב לסטות מהדרך ולהיעצר.
פח'רי-זאדה יצא החוצה מהמכונית והתכופף לפני הדלת הפתוחה.
לאחר מכן הוא נפגע מהירי שלוש פעמים ולבסוף המשאית ממנה בוצעה ההתנקשות התפוצצה.
לאחר ההתנקשות פח'רי-זאדה הועבר במסוק משטרתי לבית חולים, ושם הוא מת לבסוף לאחר שכל מאמצי ההחייאה כשלו.
בנוסף, לאחר ההתנקשות כוחות הביטחון האיראניים ניסו, ללא הצלחה, לאתר את המתנקשים.
אף קבוצה לא לקחה אחריות על חיסולו של פח'רי-זאדה.
ב-8 בדצמבר עצרו השלטונות האיראניים מספר אנשים שהיו חשודים בכך שהיה להם קשר למתקפה, אך הם מעולם לא מסרו פרטים כלשהם אודות מי בדיוק הם עצרו.
ב-9 בפברואר 2021 שר המודיעין האיראני, מחמוד עלאווי, הצהיר שמישהו מהכוחות המזוינים של איראן חשוד במעורבות בהתנקשות.
ב-6 בנובמבר 2024 גזר בית המשפט באיראן עונש מוות על ארבעה מהנאשמים, באשמות ריגול לטובת ישראל ושיתוף פעולה עם המוסד.
שלושה מהם נאשמו בקשר ישיר לחיסולו של פח'רי-זאדה, וכלפיהם נטען בין היתר כי "העבירו את הציוד הנדרש לחיסולו".
כיוון שפח'רי-זאדה היה אחד האישים המאובטחים ביותר באיראן, חיסולו המוצלח והכישלון של השלטונות האיראניים ללכוד את המתנקשים נתפס ככישלון גדול עבור מנגנון הביטחון של איראן.
ברשתות החברתיות איראנים רבים מתחו ביקורת על כך ששירותי הביטחון האיראנים דיכאו באופן אכזרי מתנגדים איראנים, ולא הצליחו למנוע את התנקשות באחד ממדעני הגרעין המובילים במדינה, וכן לעגו לטענה כי נעשה שימוש במקלע רובוטי.
בראיון לאילה חסון במהלך מבצע עם כלביא אישר ראש הממשלה בנימין נתניהו את מוערבות ישראל בחיסול מדעני גרעין איראנים במהלך השנים.
ההתנקשות עוררה תגובות נרחבות בעולם.
מנהיגי איראן האשימו את ישראל בביצוע ההתנקשות, אך ישראל לא לקחה אחריות רשמית.
באיראן, ההתנקשות עוררה קריאות לנקמה ולשיפור אבטחת האישים הבכירים במדינה.
נשיא איראן חסן רוחאני, הבטיח כי ההתנקשות לא תגרום לאיראן ליפול "למלכודת" של תגובות נמהרות שעלולות לגרום להסלמה נוספת במזרח התיכון.
למרות הקריאות לנקמה, איראן המשיכה להדגיש את הצורך בשמירה על תוכנית הגרעין שלה.
ההתנקשות הביאה לקיטוב דעות בקרב ההנהגה האיראנית.
הקו התקיף, הכולל את המנהיג העליון עלי חמינאי וגורמים בכירים במשמרות המהפכה, רואים בהתנקשות הוכחה לכך שארצות הברית אינה שותף אמין למשא ומתן.
הם טוענים שההסכם הגרעיני המקורי לא שירת את איראן היטב וכי אין להסתמך על הבטחות אמריקניות לשיפור תנאי ההסכם.
לעומתם, הנשיא חסן רוחאני וגורמים מתונים יותר ממשיכים להאמין בדיפלומטיה ומדגישים את הצורך במשא ומתן כדי להקל על הסנקציות הכלכליות החמורות שמוטלות על המדינה.
ההשפעות על תוכנית הגרעין האיראנית
פח'רי-זאדה היה מעורב בפרויקטים מרכזיים בתוכנית הגרעין של איראן, כולל העשרת אורניום ופיתוח כור המים הכבדים באראכ.
ההתנקשות גרמה לנזק משמעותי לתוכנית הגרעין של איראן, אך איראן המשיכה להתקדם בפרויקטים שלה למרות הפגיעות וההתנקשויות הקודמות.
לפי דוח של קהילת המודיעין האמריקאית משנת 2023, איראן האיצה לאחר ההתנקשות את הרחבת תוכנית הגרעין שלה, ובכלל זה פעילויות מחקר ופיתוח לשם ייצור החומר הבקיע הדרוש להרכבת התקן גרעיני.
ההתנקשות הדגישה את החשיבות של פח'רי-זאדה בתוכנית הגרעין האיראנית ואת הפגיעות הפוטנציאלית של התוכנית בעקבות ההתנקשות בחייו.
השפעה על המשא ומתן עם ארצות הברית
ההתנקשות התרחשה לאחר בחירתו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, והעלה שאלות לגבי יכולת המשא ומתן בין המדינות על חידוש ההסכם הגרעיני (JCPOA) ההתנקשות בחייו של פח'רי-זאדה הפכה את המצב המורכב במזרח התיכון למסובך עוד יותר.
מנהיגי איראן הביעו חשש שההתנקשות תוביל להסלמה נוספת במזרח התיכון ויקשה על המאמצים הדיפלומטים להגיע להסכם של ממשל ביידן.
נשיא איראן, חסן רוחאני, הזהיר מפני "מלכודת" ישראלית שנועדה לגרור את איראן לתגובות נמהרות שיעכבו את חידוש השיחות הגרעיניות.
ההתנקשות באבראהים עקיל היא תקיפה אווירית וסיכול ממוקד שביצע חיל האוויר הישראלי ב-20 בספטמבר 2024, ואשר בה נהרג המפקד בפועל של הזרוע הצבאית של חזבאללה, אבראהים עקיל, יחד עם בכירים בכוח רדואן ובאגף המבצעים של חזבאללה.
התקיפה בוצעה בשעה 15:45 בחארת חריכ שבפרברי רובע הדאחייה דרומית-מזרחית לביירות, בירת לבנון, האירוע הזה נחשב כמכת פתיחה למבצע חיצי הצפון.
מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל בסוף 2023, חזבאללה וישראל נלחמו משני צידי גבול ישראל-לבנון.
ב-17 בספטמבר 2024 התקבלה בקבינט המדיני-ביטחוני של ישראל ההחלטה שיצירת תנאים לחזרת תושבי הצפון לבתיהם היא אחת ממטרות המלחמה.
באותו היום החלה התפוצצות זימוניות חזבאללה, שגרמה לפגיעה קשה בארגון הטרור השיעי.
ישראל לא לקחה באופן רשמי אחריות על האירוע, שיוחס לה בכלי תקשורת בעולם.
בעקבות האירוע נשא חסן נסראללה נאום בו הוא הבטיח להעניש את ישראל.
בימים שלאחר מכן יצאה ישראל במבצע חיצי הצפון להשמדת יכולות הירי של חזבאללה וסיכול ממוקד של בכיריו.
בסביבות השעה 15:45 מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי שיגר מספר טילים אל מרתף ברובע הדאחייה, בעת שעקיל ניהל בו פגישה עם מספר מפקדים בכירים בכוח רדואן ואנשי אגף המבצעים של חזבאללה.
לפי אל ג'זירה, התקיפה כוונה ל-20 מפקדים מהנהגת כוח רדואן שהיו בפגישה בחניון בקומה השנייה מתחת לאדמה.
היא בוצעה עם ארבעה טילים שהובילו לקריסת המבנה.
הלבנונים דיווחו שאת התקיפה ביצע מטוס F-35I, אך לפי ynet, את התקיפה ביצעו מטוסי F-15I רעם.
בתקיפה נהרגו לפחות 16 מחבלים, בהם עקיל, ונפצעו 68 איש.
לפי דובר צה"ל, "חוסל בכיר חזבאללה אבראהים עקיל, עם צמרת מערך המבצעים ושרשרת הפיקוד של כוח רדואן".
למחרת פרסם חזבאללה 15 שמות של מחבלים ופעילים בכירים שנהרגו בתקיפה לצד עקיל, ודובר צה"ל פרסם רשימה של 11 מתוכם בציון תפקידם כבכירים בכוח רדואן.
פורסם שיחד איתם נהרג גם סגן מפקד כוח קודס, האיראני מוחמד רזא פלאח זאדה.
באיראן הכחישו את חיסולו של פלאח זאדה.
לפי משרד הבריאות הלבנוני, 37 אנשים נהרגו בתקיפה, בהם 3 ילדים ו-7 נשים.
בעקבות ההתנקשות ופיצוץ הזימוניות שקדם לה, ב-22 בספטמבר בשעה 01:09 שיגר חזבאללה בפעם הראשונה מתחילת הלחימה ומאז מלחמת לבנון השנייה מטחי רקטות לעמק יזרעאל, הגליל התחתון ורכס הכרמל.
ולראשונה במלחמה גם רקטות "פאדי".
בלילה הזה שגורו כ-150 רקטות, טילי שיוט וכטב"מים לעבר צפון ישראל, ובפרט לעמק יזרעאל ועד מפרץ חיפה.
ההתנגשות האווירית במפרץ ג'רוויס שבאוסטרליה התרחשה ב-14 באפריל 1943, בימי מלחמת העולם השנייה.
שני מטוסי בריסטול בופורט של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי התנגשו בשמי המפרץ במהלך תמרונים והתרסקו בים.
באסון נספו שמונת אנשי הצוות של המטוסים.
האירוע כולו תועד על ידי עיתונאי שנמצא במקום על סיפונה של אונייה.
ב-14 באפריל 1943 המריאו שלושה מפציצי טורפדו מדגם בופורט מבסיס חיל האוויר נורה (Nowra) לתמרוני ראווה אוויריים בשמי מפרץ ג'רוויס שבחוף מדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
התמרונים נערכו לעיני קבוצה של עשרה כתבים צבאיים שהוזמנו לשהות על סיפונה של אונייה במקום.
בסיום התמרונים חלפו שלושת המטוסים במבנה לצד האונייה והחלו לבצע תמרון בשם "נסיך ויילס", שהצריך מהמטוס האמצעי לנסוק בתלילות כלפי מעלה, כאשר שני המטוסים שלצידיו נוסקים ימינה ושמאלה.
בעת שהמטוס האמצעי החל לנסוק פגעה בזנבו כנפו השמאלית של המטוס הימני וקטעה אותו.
המטוס הימני יצא מיד משליטה, צלל והתרסק במים.
המטוס האמצעי המשיך לנסוק ללא הזנב, ואז הזדקר, צלל והתרסק אף הוא במים.
בכל אחד משני המטוסים נמצאו ארבעה אנשי צוות וכולם נספו בהתרסקויות.
הנספים היו בני 20 עד 30. צוותי חיפוש חיפשו אותם בים אך הצליחו לאתר רק ארבע גופות של נספים, כולם מן המטוס שהתרסק שני במים.
האירוע הוסרט והוקלט מתחילתו ועד סופו על ידי אחד מן הכתבים שנמצאו על סיפון האונייה.
תיעוד זה הוצג פעמים רבות בשנים שמאז האסון.
ההתנקשות במוחמד סינוואר הייתה סיכול ממוקד שערך צה"ל ב-13 במאי 2025 במנהיג הזרוע הצבאית של חמאס מוחמד סינוואר, שהחליף בתפקיד את אחיו יחיא סינוואר שנהרג מספר חודשים קודם לכן.
בתקיפה נהרגו מוחמד סינוואר ומוחמד שבאנה ומספר מפקדים נוספים בחמאס.
עד אוקטובר 2024 היה יחיא סינוואר מנהיג הזרוע הצבאית של חמאס ברצועת עזה, ומוחמד סינוואר היה סגנו אשר בין היתר סייע לו בתכנון וביצוע טבח שבעה באוקטובר.
עם הריגתו של יחיא סינוואר ב-16 באוקטובר 2024, החליף אותו בתפקיד מוחמד אחיו, ובכך נעשה למבוקש מספר 1 של צה"ל ברצועת עזה.
ב-13 במאי 2025, בשעה 18:20, תקף חיל האוויר הישראלי מתחם פיקוד ושליטה תת-קרקעי של חמאס שהוקם מתחת לבית החולים האירופי בח'אן יונס.
התקיפה בוצעה בליווי תקיפות "חגורת אש" של חיל האוויר.
בתקיפה נהרגו לפחות 28 פלסטינים ולפחות 40 נפצעו, כולל 10 אנשי חמאס שהיו באותה מנהרה.
בתקיפה זו נעשה שימוש בעשרות חימושים (כ-50) מסוגים שונים, בהם פצצות חודרות בונקרים.
על מנת לוודא את הריגתו, הותקפו כל הכניסות והיציאות בפתחים של המתחם התת-קרקעי.
לאחר התקיפה של המתחם, חיל האוויר המשיך לתקוף דחפורים במרחב ואת כל מי שניסה להתקרב למתחם לשם חילוץ נפגעים.
התקיפות למניעת גישה לאזור המשיכו גם למחרת.
לפי דיווח בעיתון א-שרק אל-אווסט הסעודי, בחמאס עדכנו את משפחתו של מוחמד סינוואר על מותו, לאחר שגופתו נמצאה במנהרה אותה תקף צה"ל, לצד גופתו של מוחמד שבאנה מח"ט רפיח.
מותו אושר בתחילה על ידי מערכת הביטחון הישראלית, אך בהמשך נמסר שאין אישור ודאי לכך שסינוואר נהרג בתקיפת צה"ל.
לפי דיווח בעיתון וול סטריט ג'ורנל, התקיפה יצאה לפועל בעקבות מידע מודיעיני על כך שמנהיגי החמאס התאספו במנהרה במזרח ח'אן יונס כדי לדון בנושאים שונים.
הפגישה התקיימה בניגוד לנוהלי הביטחון של חמאס בזמן המלחמה, ופתחה בפני ישראל חלון הזדמנויות לפגוע בכמה מטרות דומיננטיות בחמאס בו זמנית.
על פי הדיווח, אנשי חמאס איתרו את גופתו למחרת התקיפה, וקברו אותה בקבר זמני במנהרה אחרת.
ב-31 במאי 2025 אישר צה"ל שמוחמד סינוואר ומוחמד שבאנה אכן נהרגו בתקיפה, לצד מפקדים נוספים בחמאס.
ב-31 באוגוסט 2025 פרסם חמאס תמונה של מוחמד סינוואר תחת הכותרת "שהיד", מה שמהווה הודאה פומבית ראשונה של החמאס להריגתו
ביוני 2025 פשט כוח של יהל"ם וסיירת גולני על בית החולים האירופי ברצועת עזה בו התחבאו עד להריגתם סינוואר, מוחמד שבאנה ועוד כעשרה פעילי חמאס.
הכוח חשף רשת מנהרות טרור תת-קרקעיות מתחת לבית החולים ובהן אותרו חמ"לים, אמצעי לחימה, כסף בלתי-חוקי וגופות מחבלים שחלקם נשארו שלמות, הכוח איתר ולכד את גופתו של סינוואר שכנראה מת מחנק בעקבות גלי ההדף והפיצוץ.
דובר צה"ל ציין כי "נתפס מידע מודיעיני בעל ערך".
ב-14 ביוני 2025, מליסה הורטמן, חברת בית הנבחרים של מינסוטה, נרצחה ביריות בביתה בברוקלין פארק, מינסוטה, ארצות הברית.
יחד איתה נרצח גם בעלה מארק.
מוקדם יותר באותו היום, , חבר הסנאט של מינסוטה, נורה אף הוא בביתו ב הסמוכה, יחד עם אשתו איווט.
השניים שרדו את הירי ואושפזו בבית חולים.
היורה נמלט מזירת הרצח, והתנהל אחריו המצוד הנרחב ביותר בתולדות מינסוטה.
רשויות אכיפת החוק זיהו את ואנס לות'ר בולטר, בן 57, כחשוד ולכדו אותו יום לאחר מכן ב, מינסוטה.
הוא הואשם בבית משפט פדרלי ברצח, הטרדה ועבירות נשק.
בנוסף, המדינה האשימה את בולטר בשני סעיפי רצח מדרגה שנייה ושני סעיפי ניסיון רצח מדרגה שנייה.
התובעת מחוז הנפין, , הודיעה על כוונתה להחמיר את האישומים לרצח מדרגה ראשונה בפני חבר מושבעים גדול.
הוא חבר ב המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, וכך גם מליסה הורטמן.
מסמכי כתב האישום הפדרלי תיארו את בולטר כמי שפעל "בכוונה להרוג, לפצוע, להטריד ולהפחיד את המחוקקים של מינסוטה", והמושל טים וולז תיאר את הירי כ"מעשה של אלימות פוליטית ממוקדת".
בתוך רכבו של בולטר נמצאה רשימת חיסול של כמעט 70 בני-אדם, כולל פעילים בולטים בתנועות למען הזכות להפלה מלאכותית, פוליטיקאים דמוקרטים וספקי מרפאת הפלות.
לפי כתבי האישום הפדרליים, ב-14 ביוני 2025 סמוך לשעה 2:00 בלילה (שעון מרכז ארצות הברית, UTC−05:00), הגיע ואנס לות'ר בולטר לבית משפחת הופמן שבעיר צ'מפלין.
הוא הקיש בדלת תוך הזדהות כשוטר.
כאשר בני הזוג הופמן פתחו את הדלת, שאל אותם בולטר אם יש ברשותם כלי נשק.
ג'ון הופמן צעק לעברו "אתה לא שוטר!", וניסה להדפו ממפתן דלתו.
בולטר הכריז "זה שוד!" ("!This is a robbery") וירה בשניים מספר רב של פעמים.
בשעה 2:06 התקבלה קריאה במוקד המשטרה בצ'מפלין מבתם של בני הזוג.
השוטרים שהגיעו למקום מצאו את ג'ון הופמן ואת רעייתו איבֶט כשהם פצועים מירי.
ג'ון נורה תשע פעמים, ואיבט שמונה פעמים.
לפי עדות אחיינם, איבט הופמן נורתה כאשר ניסתה להגן בגופה על בתה.
על פי דברי התובע הפדרלי בפועל של מינסוטה, ג'וזף ה.
תומפסון, לאחר שעזב את בית משפחת הופמן, המשיך בולטר לשני יעדים נוספים.
תחילה הגיע לבית חברת בית הנבחרים של מינסוטה קריסטין באהנר שבעיר מייפל גרוב, שם דפק על הדלת.
באהנר לא הייתה בביתה כיוון ששהתה עם משפחתה בחופשה, ובולטר עזב את המקום.
לאחר מכן החנה את רכבו סמוך לבית חברת הסנאט של מינסוטה אן רסט שבעיר ניו הופ.
בשעה 02:36, בעודו חונה בסמוך לבית משפחת רסט, ניגש אליו שוטר מקומי שסבר בשגגה כי מדובר בעמיתו שהגיע לבדוק את שלומה של הסנאטורית.
כאשר ניסה לדבר עם בולטר, זה לא השיב, והשוטר פנה אל בית משפחת רסט.
בתום שהותו בניו הופ, המשיך בולטר לעבר ביתה של מליסה הורטמן בברוקלין פארק.
שני שוטרים ממשטרת ברוקלין פארק, שקיבלו התראה מעמיתיהם מצ'מפלין על הירי בבית משפחת הופמן, נשלחו לבדוק את שלום משפחת הורטמן.
הם הגיעו למקום בשעה 03:35 וראו רכב שנראה כניידת משטרה חונה בכניסה לבית.
מפקד משטרת ברוקלין פארק, מארק ברולי, מסר כי הרכב "נראה בדיוק כמו ניידת משטרה מדגם SUV".
עם הגעת השוטרים, הבחינו באדם לבוש במדי שוטר מלאים, לרבות אפוד מגן, תג משטרתי, וציוד משטרתי תקני – וכן במסכת סיליקון מציאותית שדימתה פניו של גבר זקן.
אותו אדם שלף נשק ופתח באש לעברם; השוטרים השיבו בירי.
התוקף נסוג לתוך הבית, והשוטרים הבחינו בו יורה במארק הורטמן דרך דלת הבית הפתוחה.
השוטרים חילצו את הורטמן מפתח הבית, אך הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
שוטרים אחרים הטיסו רחפן לצורך חדירה אל תוך הבית, שם אותרה גופתה של מליסה הורטמן.
למקום הוזעקו כוחות נוספים, והבית כותר.
יחידת SWAT הגיעה לזירה, אך התוקף הצליח להימלט ברגל לאחר חילופי אש עם המשטרה.
ההתקוממות הגאורגית בטסל (4 באפריל 1945 – 20 במאי 1945) הייתה מרד של גדוד חיילים גאורגים מהלגיון הגאורגי על האי ההולנדי טסל נגד הכוחות הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב שנוצר כתוצאה מהמרד, נמשך קרוב לשבועיים מעבר לתאריך כניעתה של גרמניה, מכונה לעיתים "הקרב האחרון באירופה".
האי היה נדבך מרכזי בחומה האטלנטית הגרמנית (קו ההגנה כנגד פלישת בעלות הברית), ומשום כך בנו בו הגרמנים ביצורים חזקים.
הגאורגים היו חיילי הצבא האדום לשעבר מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה שנשבו בחזית המזרחית ושעברו להילחם לצד האויב הגרמני, בין השאר משום שהאלטרנטיבה האחרת הייתה לגווע ברעב במחנות השבויים הגרמניים.
גדוד החיילים הגאורגים 882 הוצב באי במחנה של שבויי מלחמה לשעבר ששירתו ככוחות עזר נגד אויבי גרמניה.
בלילה שבין 4 ל-5 באפריל 1945, תוך ציפייה לכיבוש קרוב של האי על ידי בעלות הברית, התקוממו הגאורגים נגד הגרמנים והשתלטו על האי לזמן קצר.
כארבע מאות גרמנים נהרגו באותו לילה, אולם סוללות תותחי החוף בצפון ובדרום האי לא נכבשו.
בשל כך, לא היו המתקוממים יכולים למנוע הגעת תגבורות גרמניות.
הגרמנים פתחו בהתקפת נגד בתמיכת שריון מהולנד והשתלטו על האי מחדש אחרי שבועות של לחימה עזה.
במהלך "המלחמה הרוסית" (כפי שהיא קרויה כיום בטסל) נהרגו כ-800 גרמנים, 500 גאורגים ו-120 מתושבי טסל.
ההרס היה עצום, עשרות חוות עלו באש.
שפיכות הדמים נמשכה מעבר לכניעה הגרמנית בהולנד גופא ב-5 במאי 1945, והכניעה הגרמנית הכללית ב-8 במאי.
רק ב-20 במאי הצליחו כוחות קנדיים להשקיט את "זירת הלחימה האירופאית האחרונה".
הגאורגים שנהרגו קבורים בבית קברות טקסי בהוכברך (Hogeberg) שליד אודסכילד (Oudeschild) שבטסל.
אלה שניצלו לא זכו לסוף טוב יותר.
בהתאם לתנאי ועידת יאלטה הם נשלחו על ידי בעלות הברית בניגוד לרצונם ממחנות שבויי המלחמה הגרמנים לברית המועצות.
סטלין התייחס לנפילה בשבי או לכניעה כאל בגידה כיוון שהחיילים לא נלחמו עד המוות.
בשל כך, נשלחו כרבע מיליון משני מיליון השבויים הסובייטים לגולאג, מחנות עבודת כפייה.
תצוגת קבע על אירועים אלה מוצגת במוזיאון האווירי בשדה התעופה של האי.
תכנונה העירוני של חיפה הוא תכנון יוצא דופן מבחינה עירונית.
שונות זו נוצרה הן מסיבות טופוגרפיות – המבנה הטופוגרפי של הר הכרמל, שעליו ולמרגלותיו נבנתה חיפה, והן מסיבות היסטוריות הקשורות לאירועים ההיסטוריים והמאבק בין התנועה הלאומית הפלסטינית לבין התנועה הציונית.
בתל שקמונה נמצאו עדויות ארכאולוגיות לקיומו של כפר דייגים קטן החל מן המאה ה-16 לפנה"ס.
במאה ה-15 לפנה"ס הוקם יישוב ששימש נמל בתל אבו הואם.
יישוב זה התקיים עד התקופה ההלניסטית-רומית.
סביב חיפה המשיכו להתהוות כפרים עקב התפתחות יישובים אחרים ודרכים שקישרו ביניהם.
במהלך הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל (במאה השישית לפנה"ס) התפתחו ערי הנמל עכו, תל דור ויפו.
הדרך בין שני היישובים שמדרום לחיפה לבין עכו, עברה במקום שבו שוכנת כיום העיר חיפה.
לאורך הדרך התפתחו כפרים וכך קרה גם באזור זה.
ארבעה יישובים התקיימו בו זמנית בשטח חיפה המודרנית – בשקמונה, בתל אבו הואם וכן היכן שנמצאים היום דרך העצמאות ובת גלים.
בתחילת המאה ה-18 הייתה חיפה כפר דייגים קטן.
דאהר אל-עומר הרס את חיפה הישנה והקים ממזרח לה עיר מוקפת חומה.
בחומה היו שני שערים: שער עכו בצידה המזרחי, ממנו נמשכה הדרך לעכו, ושער יפו בצדה המערבי, ממנו נמשכה דרך יפו שהובילה מערבה ודרומה.
מעל העיר בנה עומר את מצודת בורג' א-סלאם כדי שתגן על העיר (אזור גן הזיכרון של היום).
בנוסף בנה בית מכס ובית ממשל (בית הסראייה) בסמוך לנמל.
עיר זו התקיימה מן המאה ה-18 ועד להריסתה בשנת 1949 בידי ממשלת ישראל.
ההתיישבות המרכזית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה המושבה הגרמנית, בשנת 1868. בראשית שנות ה-90 הוקמה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות – ארד אל-יהוד.
בראשית המאה ה-20 החלה ההתפתחות של השכונות היהודיות לכיוון מערב ודרום ונבנו שכונות בין העיר העתיקה למושבה הגרמנית.
המבנה העיקרי באזור ההתיישבות החדש היה בניין הטכניון ולצדו בניין בית הספר הריאלי, בהדר הכרמל.
בין השנים 1919–1920 תכנן מתכנן הערים הבריטי פטריק גדס תוכנית-אב עבור אזורי הדר הכרמל, מרכז הכרמל ואחוזה.
מאוחר יותר (בשנים 1922–1923) הכין גדס תוכנית עבור אזור "הכרמל האדום" – לימים שכונת נווה שאנן.
בשנת 1923 נערכה תחרות לתכנון המרכז המסחרי בחיפה ותוכניתם של האדריכלים מנדלסון ונויטרה זכתה, אולם התוכנית השמרנית יותר של האדריכל פריץ קורנברג הייתה זו שבוצעה לבסוף.
שכונת הדר הכרמל הוקמה כ"עיר גנים" על פי תוכניתו של ריכרד קאופמן משנת 1922, ובדומה לאחוזת בית נועדה להוות אזור מגורים והשכלה, ללא אזורי מסחר.
סגנון הבנייה שאפיין את שנות ה-20 היה סגנון אקלקטי ששילב מוטיבים ים-תיכוניים עם הסגנון הבינלאומי.
האדריכל המזוהה עם הסגנון האקלקטי הוא אלכסנדר ברוולד אשר תכנן את בניין הטכניון הישן בהדר.
בשנת 1929 הזמינה חברת גב ים את מתכנן הערים הבריטי סר פטריק אברקרומבי (Patrick Abercrombie) לתכנן את אזור מפרץ חיפה, ועל פי תוכניותיו הוקמו אזורי התעשייה במפרץ, שדה התעופה של חיפה וכן המסוף לצינור הנפט העיראקי ובתי הזיקוק.
בסוף שנות ה-20 ייבשו הבריטים את אזורי הים הצפוניים לקו מסילת הברזל של ימינו, והקימו באזור זה את המרכז המסחרי העירוני סביב "רחוב המלכים" (רחוב העצמאות של ימינו) – שנבנה בסגנון מנדטורי אופייני יחד עם "שכונת בת גלים".
בניית המרכז המסחרי העירוני פרי תכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי שמרה על חזית אחידה משני צידי הרחוב כאשר לכל רחוב המתחבר אל הרחוב ישנם 2 בניינים המוצגים כמו שער בתחילת הרחוב ותחתיהן הוקמו מעברים עבור הולכי רגל בין רחוב אל רחוב.
סגנון בנייה זה נחשב שונה מסגנון הבאוהאוס ונקרא "סגנון מנדטורי".
בשנת 1933 נפתח נמל חיפה ורחוב המלכים הפך למרכז המסחר החיפאי.
על אף שעל פי התוכנית המקורית שכונת הדר הכרמל נועדה להוות אזור מגורים בלבד, בשל מאורעות תרפ"ט (1929) החלה הקמת מרכזים מסחריים בשכונה.
העיר של אותם ימים הייתה למעשה מפוצלת בין שתי "ערים" נפרדות – העיר התחתית מזה והדר מזה.
מרכז העיר היה מאוכלס ברובו בערבים ואילו הדר הכרמל צמחה כגרעין התיישבות עירונית עברי, שאת ההשראה להתפתחותו שאב מהעיר תל אביב.
בין שני הרבעים התקיימה אינטראקציה דואלית, של חשש ותלות, עוינות וצורך הדדי, והוסדרו ביניהם קשרי תחבורה, מסחר ותעסוקה.
בשנות ה-30, בשל המונופול הערבי על סיתות האבן והשאיפה של המוסדות הציוניים להמשיך את תנופת הבנייה בעיר, פסק ציפוי הבניינים באבן והחל ציפוי בניינים בטיח.
לאחר חנוכת בית החרושת למלט "נשר" פנו מוסדות היישוב לשלטון הבריטי וביטלו את צו העזר העירוני הדורש ציפוי הבתים באבן (צו הקיים עד היום בירושלים).
בין השנים 1935–1937 נבנתה הקומה הראשונה של בית הקרנות המפריד בין בניין הטכניון לרחוב הרצל (בתכנונו של יוסף קלארווין.
שכונת הדר התפתחה מזרחה ובית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1937, ומערבה לכיוון כיכר מסריק, בהתאם לתכנונו של האדריכל אדולף רדינג (בין השנים 1941–1943).
בשנת 1938 הוקם בכרמל המרכזי גן בוטני (היום גן האם), בו התפתח בהמשך גן החיות הלימודי חיפה.
ב-1939 החלה בניית המרכז המסחרי בשכונה, ב"כיכר הצנובר", המהווה כיום אזור בילויים מרכזי.
תושבי מרכז הכרמל התנגדו לבניית מרכז מסחרי זה מאחר ששאפו ששכונתם תהיה שכונת מגורים בלבד.
הסגנון המאפיין את הבנייה החיפנית בשנים אלה הוא הסגנון ההומוגני של האדריכל יוחנן רטנר, סגנון הקרוב במהותו לאסכולה הווינאית של האדריכלים ואגנר והופמן (אין מדובר בסגנון הבאוהאוס).
בעקבות המרד הערבי הגדול נערכה תחרות של ועד שכונת הדר הכרמל לבניית בניין שוק תלפיות אשר נועד להחליף את השווקים הערביים של העיר.
בתחרות זכה האדריכל משה גרשטל והמבנה הוקם בשנת 1940.
שכונת בת גלים הוקמה במערב העיר כשכונת עיר גנים, גם היא בתכנונו של קאופמן.
הבנייה בשכונה הייתה הן בסגנון האקלקטי והן בסגנון הבינלאומי.
בין היתר נבנו בה בשנת 1933 בניין הקזינו (על פי תכנונו של האדריכל גולדברגר) ובשנת 1937 בניין בית החולים רמב"ם (בסגנון הבינלאומי, על פי תוכניתו של מנדלסון).
שנות ה-50 של המאה ה-20 מאופיינות בבניית שיכוני מגורים בסגנונו של לה קורבוזיה – שיכונים שנועדו לאפשר את הוצאת העולים החדשים מהמעברות.
דוגמאות לבנייה זו מצויות בשכונת רמת הדר, בקריית אליעזר ובנווה שאנן.
מבנים אלה נבנו מבטון מזוין וצורתם צורת קופסה.
בשנים אלה נבנה המבנה הראשון של הגנים הבהאיים – מקדש הבאב בעל הכיפה המוזהבת שהפכה לאחד מסמליה של חיפה.
שנות ה-60 וה-70 – התקופה הברוטליסטית
בשנות ה-60 וה-70 נבנו על רכס הכרמל מספר בניינים אשר שינו את קו הרקיע של ההר, ובעקבות כך יצרו ויכוח ציבורי רב.
הראשון שבהם היה מבנה מלון "דן כרמל", שנבנה בין השנים 1961–1963 על פי תוכניתו של האדריכל רוזוב.
בשנות ה-70 נבנה מלון "נוף".
מבנה נוסף השובר את קו הרכס הוא מגדל אשכול על-פי תוכניתו של האדריכל הבינלאומי אוסקר נימייר.
בניין ברוטליסטי מובהק אשר שינה את קו הרקיע בחלק התחתון של חיפה הוא בניין התחנה המרכזית של אגד בתכנונם של רוזוב, אריה שרון, בנימין אידלסון ואריה פרייברגר.
מגדלי "דן פנורמה" שנבנו בשנת 1980 מהווים דוגמה לבנייה המתעלמת ממאפייני הר הכרמל.
המגדלים, שתוכננו על ידי האדריכלים גלעד וקומט, שוברים את קו הרכס וניתן לראותם מרחוק.
בשנים אלה הושלמה בניית הגנים הבהאיים על בנייניהם הבנויים בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית.
המאה ה-21 – התקופה הפוסט-מודרנית
המבנים המאפיינים את הסגנון הפוסט-מודרני של תקופה זו הם מגדל המפרש וכן היכל המשפט, המרכז את בתי המשפט בעיר ובנוי בצורת ספינה.
קריית הממשלה על שם רבין ובה מגדל המפרש ומבנים נוספים נבנו על השטח שבו שכנה עד 1949 העיר העתיקה של חיפה.
עד הקמתה של הקריה, היה שטח העיר העתיקה לשעבר כמעט ריק ממבנים.
ההתערבות המשולשת הייתה התערבות דיפלומטית של רוסיה, צרפת וגרמניה בתוצאות מלחמת סין–יפן הראשונה ובהסכם שנחתם בסופה, הסכם שימונוסקי.
ההתערבות התבצעה ב-23 באפריל 1895.
מלחמת סין-יפן, שהייתה בעיקרה מאבק על ההגמוניה בקוריאה, הייתה בין הגורמים לכניסת רוסיה לאזור, לחלל שהותירה סין.
עיקר האינטרס הרוסי נסב סביב בניית המסילה הטרנס-סיבירית באזור ליאודונג, כחלק מהמאמצים לקצר את אורכה.
כן חפצה רוסיה בנמל פורט ארתור אשר אינו קופא בחורף.
כל זאת ועוד, היו לחלק מהאינטרס של האימפריה הרוסית בראשות הצאר ניקולאי השני, באזור דרום מזרח אסיה.
אינטרס זה היה במהותו אימפריאליסטי ולחלק מהרצונות ההגמוניים הרוסיים והתחרות בין מעצמות אירופה השונות דאז.
שני הצדדים האחרים בברית, צרפת וגרמניה, התערבו בתוצאות המלחמה והסכם שימונוסקי בעיקר עקב לחץ רוסי.
צרפת הייתה כבולה בברית הפרנקו-רוסית של 1892, בעוד לגרמניה היו אינטרסים משלה בסין.
שלוש המעצמות (רוסיה צרפת וגרמניה) הגישו ליפן אולטימטום, תוך איום צבאי, שהביא את יפן לסגת צאת מחצי האי ליאודונג, שהיה הישג משמעותי במלחמה, וכן לצאת מאזור מנצ'וריה ולמעשה גם מנמל פורט ארתור.
יפן נאלצה לוותר על חלק מהישגיה הצבאיים, ולא הפכה אותם להישגים מדיניים.
ב-5 במאי 1895, הכריז המדינאי היפני איטו הירובומי אשר היה מעורב בהסכם שימונוסקי (והיה לראש ממשלת יפן מאוחר יותר באותה שנה) על נסיגת יפן מחצי האי ליאודונג, זאת בתמורה לפיצוי כספי מסין.
דעת הקהל ביפן זעמה על הממשלה, אשר הואשמה בכישלון לשימור ההישג.
היפנים הבינו כי רוסיה, בעלת הצי הקבוע והאינטרסים באזור, היא העומדת מאחורי ההתערבות, וכי לצרפת ולגרמניה אין אינטרסים ברורים להתערבות, כפי שיש לרוסיה.
כנגד רוסיה עלו כעת קריאות נקם בקרב הציבור היפני.
מול הממשלה התפתחה ביקורת פנימית, בייחוד על מדיניות-החוץ, הרפה מדי לטענתם של המבקרים.
בין המבקרים ניתן היה למצוא עיתונאים, אנשי אקדמיה ופוליטיקאים וכן נעשה לצרכים אלה שימוש בתקשורת.
קמו ביפן מספר ארגונים וקבוצות לאומניות, שהשמיעו את קולן למען פתרון מיידי, שעיקרו ביטול תוצאות ההתערבות המשולשת, קראו למלחמה עם רוסיה ואף להתפשטות יפנית אימפריאליסטית בכל אזור מזרח אסיה.
הארגון הבולט בהם היה הארגון הימני הקיצוני קוקוריוקאי (או: אגודת הנהר אמור).
ההתערבות המשולשת והשלכותיה נחשבים לסיבה משמעותית וישירה לפרוץ מלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904.
ההתקפה על אוטובוס 2094 הייתה ההתקפה המאורגנת הראשונה על היישוב במלחמת העצמאות, שאירעה ב-30 בנובמבר 1947 בשעות הבוקר, למחרת החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר, ונחשבת יריית הפתיחה של המלחמה.
בהתקפה על אוטובוס 2094 של "אגד" שבוצעה על ידי כנופיית ערבים סמוך לכפר פג'ה, נרצחו חמישה נוסעים כשאותה כנופיה רצחה שני נוסעים נוספים באוטובוס אחר זמן קצר לפני כן.
ההתקפה בוצעה כשלושה קילומטרים מדרום לכפר פג'ה, כפר ערבי שהיה ממזרח לפתח תקווה (כיום עומדת במקום תחנת דלק בכניסה למושב נחלים).
ב-30 בנובמבר 1947, בשעה 7:30 בבוקר, למחרת ההצבעה באו"ם וההחלטה על תוכנית החלוקה, יצא אוטובוס של "אגד", עם מספר לוחית הרישוי 2094, מנתניה לירושלים, ובו 21 נוסעים ונהג.
בשעה 8:12 ראה הנהג, אריה הלר, ערבי לובש מעיל אירופי, מנופף בידו.
הוא הבחין בתת-מקלע המוסתר תחת כנף מעילו.
הנהג לא עצר את האוטובוס והערבי שלף את התת-מקלע וירה בו.
הלר ניסה להאיץ את הנסיעה ואז הושלכו על האוטובוס רימוני יד אחדים.
אחד מהם התפוצץ בתוך האוטובוס ואש תת-מקלע נורתה על האוטובוס מצד חזיתו.
הנוסע יוסף שטרן, תושב נתניה, שישב לצד הנהג הצליח להשתלט על ההגה, היטה את האוטובוס לצד ימין והאוטובוס שקע בצד הדרך ונעצר.
מהירי נהרגו חמישה מהנוסעים ותשעה אחרים נפצעו.
הנהג ושניים מהנוסעים יצאו מהרכב ותפסו מחסה מאחורי אחד הגלגלים.
אחד התוקפים נכנס לאוטובוס ולקח את תיקו של הנהג ובו 19 לא"י.
בראותו את אחד הנוסעים מנסה לעזור לאשתו הפצועה, התוקף ירה בבעל והרגו ואז נמלטו התוקפים (האישה עצמה מתה מפצעיה מספר ימים לאחר מכן).
ארבעה אנשים נהרגו באותו היום, אחד מהפצועים מת מפצעיו חמש שנים לאחר מכן ב-1953. הייתה זו ההתקפה המאורגנת הראשונה על היישוב במה שהוגדר מאוחר יותר "מלחמת העצמאות".
חיילים מהלגיון הערבי, בני עבר הירדן, בפיקוד בריטי ניגשו לאוטובוס וסירבו לעזור לנפגעים.
יהודי בעל משאית שהובילה חצץ שעברה במקום פינה חלק מהפצועים לבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
הנוסעים שיכלו ללכת ברחו דרך השדות ונאספו על ידי עגלה עם סוס.
25 דקות קודם לכן תקפה הכנופיה אוטובוס אחר, שנסע מחדרה לירושלים ונהגו היה איש השומר לשעבר טוביה הורביץ (אחיו של נחום הורביץ), בהתקפה נהרגו שני נוסעים.
אסתר זכאי נסעה באותו היום באוטובוס שנסע מחדרה, וסיפרה כי אוטובוס זה עקף בדרכו את האוטובוס שיצא מנתניה, ולכן נפגע ראשון מהירי של התוקפים, והאישה שישבה בו ונהרגה מהירי היא , בת 46, חברת השירות הרפואי של "ההגנה" בעיר העתיקה בירושלים, שחזרה מביקור בבנימינה.
למעשה נחמה היא החלל הראשון של מלחמת העצמאות.
לפי המידע של שרות הידיעות של ההגנה (ש"י), מארגן ההתקפה היה ערבי תושב העיר יפו בשם אבו כישכ, שהיה אחראי לשלושים וחמש פעולות רצח ושוד באזור גוש דן, ובהן הרצח בגן הוואי.
סברה אחרת גרסה שמדובר במתקפה למטרת שוד וכי הכוונה הייתה לעצור את האוטובוסים ולשדוד את הנוסעים.
ברם, מכונית שיטור בריטית שהזדמנה לכביש מנעה מהם לבצע את זממם.
הפעולה הוצגה בכלי התקשורת כתגובה ערבית על החלטת האו"ם להקים מדינה יהודית ומדינה ערבית בארץ ישראל המנדטורית.
מפקד הש"י, דוד שאלתיאל, הציע להגדיר את האירוע כפלילי ולא כפוליטי.
בדעתו היה לפגוע בראש הכנופיה, שעסקה בפלילים ולא לגמול לערבים אחרים.
ב-2016 הוקם אתר הנצחה לחללי ההתקפה בכניסה הצפונית למושב נחלים.
באתר - הסבר על ההתקפה בעברית ובאנגלית.
ההתקוממות הגדולה על נהר האוּגרה (רוסית Великое cтояние на реке Угре, מכונה גם Угорщина - אוּגוֹרשינה) היה עימות בין כוחותיו של אחמט חאן, החאן של אורדת הזהב, לבין כוחותיו של הנסיך הגדול של רוסיה איוואן השלישי בסתיו-חורף 1480, במסגרת מלחמות קרים-רוסיה.
העימות הסתיים בנסיגה של המונגולו-טטרים ולהתפוררותה של האורדה, אך למעשה ללא קרב.
שני הצדדים היו מוכנים בעמדות קרב משני צידיו של נהר האוגרה, בלי שמי מהם יעשה את הצעד הראשון ויתקיף.
אירוע זה, נחשב לצד קרב קוליקובו, לאירוע מכונן בבניית האימפריה הרוסית.
ברקע לעימות, החלטתו של איוון ב-1476 להפסיק לשלם את המס השנתי לאורדה.
מיסים אלו נאספו על ידי המונגולים מאז תקופת באטו חאן.
אחמט חאן, שהיה עסוק במאבק נגד חאנות קרים, לא הגיב.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1480, החליט אחמט חאן להגיב נגד הרוסים המרדנים.
הוא הצליח להגיע להסכם צבאי עם מלך פולין, קז'ימייז' הרביעי, על תקיפה משותפת של רוסיה.
הכוחות הפולנים לא הגיעו לאוגרה בעיקר בגלל שהיו עסוקים בהגנת הממלכה מפני כוחות של חאנות קרים.
בשנת 1481 אחמט חאן נהרג והחלה התפוררות פנימית של אורדת הזהב.
"ההתערבות" הוא פרק בקומדיית המצבים "סיינפלד", שבו מספר ג'ורג' קוסטנזה לג'רי סיינפלד, איליין בניס וקוזמו קריימר כי אמו "תפסה אותו" בשעה שאונן.
השיחה מסתיימת בהכרזה על תחרות בין הארבעה שמטרתה לקבוע מי מהם מסוגל להימנע מאוננות במשך פרק הזמן הארוך ביותר.
הפרק שודר לראשונה ב-18 בנובמבר 1992 ברשת NBC, והוא הפרק האחד-עשר של העונה הרביעית (הפרק ה-51 מתחילת שידור הסדרה).
הפרק עורר מחלוקת בעת ששודר מכיוון שאנשי NBC חשבו שנושא האוננות אינו מתאים לשעות הפריים טיים.
כתוצאה מכך, המילה "אוננות" אינה מוזכרת לכל אורך הפרק והנושא מתואר באמצעות שורה של ביטויים בלשון נקייה.
לארי דייוויד זכה בפרס אמי על כתיבת הפרק.
אחד מן הביטויים בו נעשה שימוש בפרק, "master of my domain", הפך לביטוי שגור בתרבות הפופולרית (אם כי לא תמיד בהקשר של אוננות).
העונה הרביעית של "סיינפלד" מציגה עלילה מתמשכת בה ג'רי וג'ורג' כותבים פרק פיילוט עבור NBC.
החל מן הפרק הקודם, "הבתולה", ג'רי נמצא במערכת יחסים עם אישה בשם מרלה (המגולמת בידי ג'יין ליבס), שהצהירה בפניו כי היא בתולה.
הפרק מתחיל כאשר ג'ורג' נכנס לבית הקפה "מונק'ס" בו סועדים ג'רי, קריימר ואיליין, מכריז כי "אימו תפסה אותו", ולשאלתם של חבריו במה הוא נתפס הוא מציין: "הייתי לבד".
מהמשך סיפורו נובע כי אימו תפסה אותו מאונן בביתה וכתוצאה מההלם בו לקתה היא נפלה על הרצפה ואושפזה בבית חולים.
ג'רי מבקר את חוסר יכולתו של ג'ורג' לשלוט בעצמו, וג'ורג' מכריז כי אינו מתכוון לאונן שוב לעולם.
לאחר שג'רי מטיל ספק ביכולתו של ג'ורג' להימנע מכך, השניים מתערבים על 100 דולרים מי יוכל להחזיק מעמד זמן רב יותר מבלי לאונן.
קריימר מחליט להצטרף להתערבות ואחריו גם איליין, שמאולצת להגדיל את סכום ההתערבות שלה ל-150 דולרים, לאחר שהגברים טוענים שקל יותר לנשים להימנע מאוננות שהיא "חלק מאורח החיים הגברי", לטענתם.
קריימר נושר מהתחרות ראשון, על רקע הימצאותה של אישה עירומה בבניין שממול לדירתו של ג'רי.
האחרים נאבקים בפיתויים שונים: ג'ורג' מבקר אצל אמו בבית החולים, שם היא חולקת את חדרה עם מאושפזת מושכת שאחות מושכת מעניקה לה אמבטיית ספוג; איליין נתקלת במושא תשוקתה ג'ון קנדי ג'וניור במכון הכושר שלה; וג'רי נקרע בין האישה בבניין שממול לחברתו הבתולה מרלה.
התחרות משפיעה על שנת הלילה של המתחרים שסובלים מנדודי שינה, בזמן שקריימר ישן בשלווה במיטתו.
עם זאת, למחרת מכריז כל אחד משלושת המתחרים על כך שהוא עדיין "אדון הממלכה שלו" ("master of my domain").
בהמשך מגלה איליין שג'ון קנדי מעוניין לפגוש אותה, ולבסוף היא נכנעת ללחץ ונושרת אף היא מהתחרות.
מרלה שואלת את ג'רי אם הוא מעוניין לקיים איתה יחסי מין.
ג'רי מספר לה על ההתערבות ובתגובה היא עוזבת את דירתו בשאט נפש.
איליין משוכנעת שג'ון קנדי שינה את דעתו ולא מעוניין להיפגש עמה, עד שג'ורג' מספר לה שג'ון אכן הגיע לדירתה, ולאחר שלא מצא אותה עזב ביחד עם מרלה.
ג'רי, ג'ורג' ואיליין מזהים את קריימר עם האישה בבניין שממול.
באותו הלילה נהנים כל הארבעה משינה עמוקה, כמו גם מרלה, שאיבדה את בתוליה לג'ון.
קני קריימר, אמן סטנד-אפ שהתגורר בחדר שממול זה של לארי דייוויד במלון "מנהטן פלאזה" במשך שש שנים והיווה את ההשראה לדמותו של קוזמו קריימר, הצהיר כי בעבר אכן התקיימה תחרות שכזו בין חבריו של דייוויד, אם כי דייוויד עצמו לא השתתף בתחרות כי הוא חשב שלא יוכל לנצח בה.
דייוויד נמנע מלספר לג'רי סיינפלד על רעיונו לעבד את הסיפור לפרק בסדרה במשך זמן רב, מכיוון שחשב שלא יצליח למכור את הרעיון לאנשי NBC
אך סיינפלד חשב שהפרק איננו פוגעני.
העלילה המקורית שכתב דייוויד הייתה נקייה פחות מזו ששודרה בסופו של דבר.
סיינפלד החליט להסיר כל התייחסות מפורשת למעשהו של ג'ורג', וטען שהוא היה מצליח ככל הנראה לגרום לכך שהמילה "אוננות" תיאמר במהלך הפרק, אם כי הפרק היה הופך להיות מצחיק פחות.
סיינפלד טען גם שגדולתו של הפרק נעוצה באופן שבו עלילות המשנה שלו מורכבות זו לזו.
סצנת הפתיחה כוללת קטעים שהיו אמורים במקור להיכלל בפרק הראשון של הסדרה, "סיפורי סיינפלד".
"ההתערבות" הוא הפרק הראשון של "סיינפלד" בו מופיעה הדמות אסטל קוסטנזה, אמו של ג'ורג'.
השחקנית אסטל האריס, שגילמה את הדמות, לא צפתה בסדרה לפני שנבחנה לתפקיד.
ג'ון קנדי ג'וניור מגולם בידי שחקן שאיננו כלול ברשימת הקרדיטים, ורק זרועו החשופה נראית לכל אורך הפרק.
הפרק כלל שתי סצנות שהוסרו בעריכה: הראשונה היא סצנת פתיחה חלופית בה משוחחת איילין עם מדריכת הכושר שלה, ג'רי וקריימר, ובשנייה האישה העירומה המאושפזת בחדרה של אסטל בבית החולים מועברת לחדר אחר לבקשתה של אסטל.
"ההתערבות" נחשב בעיני רבים לאחד מפרקיה הטובים ביותר של "סיינפלד", בעקבות זכייתו במספר פרסים והביקורות החיוביות לו זכה.
לארי דייוויד זכה בפרס אמי עבור הישג אינדיבידואלי יוצא דופן בכתיבת סדרה קומית וכן בפרס איגוד התסריטאים האמריקאי על כתיבתו של הפרק.
במאי הפרק, טום צ'רונס, זכה על בימוי הפרק בפרס איגוד הבמאים האמריקאי והועמד לפרס אמי עבור הישג אינדיבידואלי יוצא דופן בבימוי.
הפרק נצפה על ידי 18.5 מיליון בני אדם בקירוב והשידור החוזר הראשון שלו העניק ל"סיינפלד" את הרייטינג הגבוה ביותר שלה עד אז.
31 תלונות בלבד התקבלו מצופי הפרק, למרות נושאו מעורר המחלוקת.
מבקרים רבים ציינו לטובה את הצלחתו של הפרק לכסות נושא מעורר מחלוקת באופן שאיננו פוגעני.
הפרק אף סייע לעונתה הרביעית של "סיינפלד" לזכות בפרס אמי לסדרה הקומית הטובה ביותר, כאשר היא מנצחת בין השאר את סדרת הלהיט בעלת האופי המשפחתי "שפץ ביתך" של הרשת המתחרה ABC.
הפרק כולל כניסה דרמטית של קריימר לדירתו של ג'רי (מוטיב חוזר בסדרה) שנבחרה על ידי העיתון "טי.
גייד" לרגע השלישי המצחיק ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקאית.
הפרק דורג במקום הראשון ברשימת "100 פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר בכל הזמנים" של "טי.
זהותו של המנצח בהתערבות אינה מוזכרת בפרק עצמו.
בפרק ה-66, "החולצה התפוחה", נרמז כי ג'ורג' היה המנצח, אך בפרק האחרון של הסדרה מגלה ג'ורג' כי הוא רימה בתחרות, ומכאן שג'רי הוא המנצח.
הפרק "היציאה מהארון" מהמשך העונה הרביעית כולל סצנה המהווה פרודיה על סצנת הביקור בבית החולים ב"ההתערבות".
בסצנה מבקר ג'ורג' את אמו בבית החולים, לאחר שהיא נפלה מהאסלה כשקראה דיווח שקרי בעיתון על כך שג'ורג' וג'רי מהווים זוג הומוסקסואלי.
הפעם, האם חולקת את חדרה עם מאושפז מושך שאח מושך מעניק לו אמבטיית ספוג.
הפרק אוזכר פעמיים בעונתה השנייה של הסדרה "תרגיע".
בפרק "מוכר המכוניות", ג'ייסון אלכסנדר ודייוויד מתווכחים בשאלת תדמיתו של ג'ורג' קוסטנזה, דמות שהתבססה אף היא על דמותו של דייוויד.
אלכסנדר מעלה את העובדה כי ג'ורג' השתתף ב"תחרות אוננות" כדבריו, כדוגמה לאופיה השלילי של הדמות, ודייוויד עונה לו כי הוא עצמו (דייוויד) השתתף בתחרות שכזו וכי אלכסנדר יודע זאת.
תגובתו של דייוויד מסיימת את הוויכוח.
הפרק "שאק" של "תרגיע" מציג את דייוויד ושאקיל אוניל צופים יחדיו ב"ההתערבות".
בפרק "אהבת ג'ונגל" של הסדרה "איש משפחה", מבקשת הדמות הראשית פיטר גריפין משבט דרום-אמריקאי להציג בפניו את "ההתערבות".
בפרק של העונה השנייה של הסדרה "דני הוליווד", מוצע ליצור סדרה כמו סיינפלד בשנות ה-80. כדוגמה, הדמויות מתערבות מי יכול לשרוד הכי הרבה זמן בלי לאכול מקדייוויד.
בתוכנית הסאטירה הישראלית "מדינת הגמדים" התערבו ביניהם בנימין נתניהו, יעקב ליצמן, יאיר לפיד וזהבה גלאון על אי שימוש ציני ושימוש פוליטי בנושא השואה, כאשר יאיר לפיד מגלם את ג'ורג' שנתפס כותב פוסט על סבתו שהייתה במחנות.
ההתערבות הוא סיפור קצר מאת הסופר הרוסי אנטון צ'כוב, שנכתב בשנת 1889 והפך לאחד הסיפורים הידועים ביותר שלו.
תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי.
במהלך השנים על בסיס הסיפור צולמו מספר סרטים, הראשון כבר בשנת 1912. בשנת 2012 כתב המלחין הישראלי ליאור נבוק אופרה ב-14 סצנות על פי הסיפור.
הסיפור פותח בוויכוח אינטלקטואלי המתרחש בביתו של בנקאי עשיר, ונסוב סביב השאלה, מה יותר מוסרי - עונש מוות או מאסר עולם.
הוויכוח גולש לפסים מעשיים יותר עד שנוצרת התערבות משונה בין בעל הבית הבנקאי לבין עורך דין צעיר.
עורך הדין טוען שמאסר עולם גרוע פחות מעונש מוות ובתגובה, מתחייב הבנקאי, שאם עורך הדין יצליח להושיב את עצמו במאסר במשך חמש שנים, הוא ייתן לו שני מיליונים.
עורך הדין הצעיר מסכים ומתערב שהוא יצליח לשבת לא רק חמש שנים אלא חמש עשרה.
ההתערבות יוצאת לפועל ועורך הדין נכלא במתקן מיוחד בחצרו של הבנקאי.
הקשר היחיד שלו עם העולם שבחוץ מתנהל על ידי מכתבים אותם הוא מעביר לשומרים ובהם הוא מבקש מהבנקאי שיעביר לו את כל מבוקשו (יין, פסנתר וספרים).
הבנקאי עוקב אחר מצב רוחו המשתנה של האסיר, המשתקף בבקשותיו במכתבים ובעיקר בסוג הספרים אותם הוא מבקש, המשתנה משנה לשנה.
בתחילה מותחנים וקומדיות, לאחר מכן ספרי מופת ואז לימודי שפות, פילוסופיה והיסטוריה, אחר כך הברית החדשה ותאולוגיה ולבסוף מכל הבא ליד.
לאחר 15 שנה, בלילה שלפני מועד סיום ההתערבות, הבנקאי (שכבר הספיק להפסיד את כל כספו בהימורים) מבין כי הוא עומד להפסיד בהתערבות ומחליט להרוג בחשאי את ה"אסיר".
כשהוא נכנס לתאו, האסיר ישן, ועל השולחן מונח פתק שבו מסביר האסיר את מה שעבר עליו במשך כל תקופת המאסר:
כדי להוכיח את רצינות דבריו, הוא מצהיר במכתבו כי בכוונתו לצאת מתאו, חמש שעות לפני מועד הסיום וכך להפסיד בהתערבות.
כל הכסף שבגללו התחילה ההתערבות, כבר לא שווה בעיניו למאומה.
הבנקאי מניח את המכתב, ויוצא מהחדר בתחושה של בוז עצמי עמוק.
למחרת בבוקר, כאשר השומרים מודיעים לו שראו את האסיר "בורח" מהחצר בריצה בטרם מועד הסיום שנקבע, הוא נכנס לתא, לוקח את המכתב שנשאר מונח על השולחן ונועל אותו בכספת וכך נגמר הסיפור.
ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה מתייחס להפגנות של קבוצות פרו-רוסיות ואנטי-ממשלתיות שהתקיימו בערים מרכזיות במזרח ודרום אוקראינה כחלק מהמשבר הפוליטי באוקראינה.
הפגנות החלו בפברואר 2014 בעקבות עלייתם לשלטון של חוגים אוקראינים פרו-מערביים ולאומיים.
חוגים אלה הדיחו את הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' בסדרה של הפגנות שנמשכו כשלושה חודשים, עקב סירובו לחתום על הסכם שיתוף הפעולה עם האיחוד האירופי.
הדחת הנשיא הקצינה רגשות בדלניים בקרב חלק מהאוכלוסייה בדרום מזרח אוקראינה שהייתה מעוזו של הנשיא המודח.
רגשות אלה התגבשו בשאיפה להתנתק מאוקראינה ולהקים מדינה עצמאית בשם נובורוסיה, או להסתפח מרצון לרוסיה.
הבדלנים זוכים לעידודה של רוסיה, לסיוע בנשק ואף בהשתתפות של מתנדבים רוסים בלחימה.
בפברואר-מרץ 2014, רוסיה פלשה לחצי האי קרים וסיפחה אותו, בעקבות משאל עם שלא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית (בהתבסס על החלטת האו"ם 68/262).
במקביל, קבוצות בדלנים התקיימו בחלקים אחרים של מזרח ודרום אוקראינה.
בדלנים מקומיים, חלקם מונחים וממומנים על ידי שירותי הביטחון הרוסיים, ניצלו את המצב והשתלטו על בנייני ממשלה במחוזות דונצק, לוהנסק וחרקוב בתחילת מרץ 2014. ממשלת אוקראינה הצליחה לדכא להשיב את הסדר לכנו בחרקוב ואודסה עד 10 במרץ.
לעומת זאת, בדונצק ולוהנסק (דונבאס), הגובלים ברוסיה, פתחו ארגונים חמושים בהתקוממות בדלנית באזור בחסות רוסיה.
הרקע לשאיפות הבדלניות נעוץ בהיסטוריה של האזור.
עד אמצע המאה ה-17 הוא היה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ואז עבר בחלקו, במרד חמלניצקי, לשליטת רוסיה הצארית.
לאחר חלוקת פולין הפכו השטחים המערביים לממלכת גליציה תחת שלטון בית הבסבורג, שם עודדו האוסטרים במאה ה-19 את יצירתה של זהות אוקראינית עצמאית כמשקל נגד ללאומיות הפולנית.
השטח המזרחי נותר רוסי, והונהגה בו מדיניות רוסיפיקציה נוקשה, ובהמשך צורף לברית המועצות.
ב-1921 שטח גליציה אוחד מחדש עם פולין העצמאית, שניסתה לדכא את הלאומיות האוקראינית.
ב-1939 פלשו הסובייטים לפולין וסיפחו את החבלים המאוכלסים אוקראינים לרפובליקה הסובייטית המקבילה, אוקראינה הסובייטית, ואלה נותרו בשליטתם עד קריסת ברית המועצות.
לפיכך, הצד המזרחי הוא בעל זיקה חזקה לרוסיה וחלק נכבד מהאוכלוסייה הוא ממוצא רוסי.
בצד המערבי של אוקראינה האוכלוסייה היא אוקראינית בעלת רגשות לאומיים חזקים וחלק מתושביה אף לקח חלק במאבק מזוין נגד ברית המועצות במסגרת ארגונים לאומניים אוקראינים במהלך מלחמת העולם השנייה.
השאיפות הבדלניות של אזרחי אוקראינה ממוצא רוסי זכו לעידוד של רוסיה בהנהגת ולדימיר פוטין, ששואף לחדש את ימיה של רוסיה כמעצמה עולמית.
ההתקרבות ההולכת ונמשכת של אוקראינה למערב, ורצונם של רבים בתוכה להצטרף לאיחוד האירופי עוררו התנגדות במוסקבה.
התפרקות ברית המועצות אפשרה את כינון המדינה האוקראינית העצמאית המודרנית, אך אוקראינה נותרה קשורה באופן הדוק לרוסיה.
הקשרים בין רוסיה לאוקראינה הם תרבותיים, אתניים ובעיקר כלכליים.
שאיפות ההתמערבות של מדינאים דוגמת ויקטור יושצ'נקו, אשר ניסו לקדם את חבירתה של אוקראינה לברית נאט"ו המערבית, שלה היסטוריה ארוכה של עוינות כלפי ברית המועצות, חידדו את ההבדלים בין חלקי המדינה.
רוסיה, שירשה גישה אנטי־מערבית מברית המועצות, התנגדה לצירופה של אוקראינה לברית נאט"ו ובחשה בפוליטיקה הפנימית שלה.
גם בקשת אוקראינה להצטרף לאיחוד האירופי הייתה לצנינים בעיני של רוסיה.
ההפגנות הגדולות החלו כאשר הנשיא הפרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ', סירב לחתום על הסכם שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי.
הוא הודח מתפקידו ולאחר תקופת מעבר החליפו פטרו פורושנקו.
האירועים שהחלו בהפגנות התפתחו וחלקים ממזרח המדינה ביקשו להתנתק מאוקראינה.
גורמים מערביים טוענים שרוסיה אף שלחה לאוקראינה כוחות צבא, שהוסוו כמתנדבים, כדי לסייע לבדלנים להתנתק מאוקראינה.
החל מ-26 בפברואר חיילים של צבא רוסיה התחילו לזרום לחצי האי במטרה להשתלט עליו תוך סיוע ממליציות מקומיות של בדלנים פרו-רוסים.
שאלת ניתוקו של חצי האי הועמדה למשאל עם.
ההצבעה במשאל עם שבו השתתפו 83% מבעלי זכות בחירה הראתה תמיכה גורפת של 96% בעד צירוף חצי האי לרוסיה.
אוקראינה ומדינות המערב לא קיבלו את תוצאות משאל העם וגורלו של חצי האי טרם הוכרע.
הלכה למעשה, חצי האי הצטרף לרוסיה בעקבות חתימה על הסכם ב-18 במרץ, אך מעמדו המשפטי לא ברור ולא מוכר על ידי מדינות העולם.
בתגובה למהלך הטילו מדינות המערב סנקציות כלכליות על רוסיה.
לא כל תושבי חצי האי היו מרוצים מהמהלך.
לפי נציבות האו"ם לפליטים כ-10,000 בני אדם יצאו מחצי האי, 80% מהם טטרים (מיעוט אתני גדול בחצי האי).
על פי מפקד האוכלוסין האוקראיני של שנת 2001, אוקראינים אתניים היוו 62.8% מאוכלוסיית מחוז אודסה, בעוד שהרוסים האתניים היוו 20.7%.
46.3% מהאוכלוסייה דיווחו ששפת האם שלהם היא אוקראינית, בעוד ש-41.9% דיווחו שהיא רוסית.
ב-2 במאי 2014 התקיימו שתי הפגנות באודסה, האחת של פרו רוסים והשנייה של לאומנים אוקראינים, רבים מהם אוהדי כדורגל המכונים "אולטראס".
במהלך ההתנגשות בין המפגינים נהרגו עשרות בני אדם בחילופי אש ונשק קר, רובם פרו-רוסים שנלכדו בתוך בניין איגודי הפועלים שהוצת בידי הלאומנים האוקראינים.
בעקבות ההתחזקות הפוליטית בקייב של מחנות לאומיים אוקראיניים, שפעלו לחזק קשרים עם המערב על חשבון הקשרים עם רוסיה, החלו בסוף פברואר 2014 הפגנות המוניות בערים דונצק ולוהנסק שבחבל דונבאס בדרום-מזרח אוקראינה.
ההפגנות קראו לשמירת השפה, התרבות הרוסית והקשר עם רוסיה.
בתחילת מאי 2014, בעקבות הצלחת הבדלנים הרוסים בחצי האי קרים, התקיים משאל עם במחוזות דונצק ולוהנסק שתמך בהקמת מדינות עצמאיות, והבדלנים הכריזו על הקמת הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק, לאחר מכן התאחדו שתי הרפובליקות לנובורוסיה.
באפריל 2014 אוקראינה הגיבה לאירועים במבצע צבאי שנועד לשמר את ריבונותה של המדינה, והעבירה כוחות צבא גדולים למחוזות המורדים.
כוחות הצבא האוקראיני נתקלו בכוחות חמושים של הבדלנים.
מאז אפריל 2014 מתנהלים באזור קרבות כבדים של שריון בשריון וחי"ר והופלו עשרות מטוסי קרב ותובלה של חיל האוויר האוקראיני.
ההתקוממות של בוקו חראם היא התקוממות מזוינת של ארגון בוקו חראם נגד ממשלת ניגריה, שהחלה בשנת 2009. בשנת 2012 התרחבה המרידה גם מעבר לניגריה, כשהארגון ביצע פשיטות בקמרון.
בסוף 2014 התגברו המתקפות של בוקו חראם מעבר לגבול, ובתגובה החליטו המדינות הגובלות בניגריה – צ'אד, קמרון, ניז'ר ובנין - על הקמת כוח משותף למלחמה בו.
בשנת 2014 חלה הסלמה ניכרת באלימות במדינה, כש-10,849 בני אדם איבדו את חייהם.
ב-2015 החל הארגון לתקוף עיירות גבול גם בצ'אד ובניז'ר.
הפעולות של בוקו חראם היו לא אלימות בעיקרן במהלך שבע שנות פעילותו הראשונות.
המצב השתנה בשנת 2009, כשממשלת ניגריה פתחה בחקירת הפעילות של הארגון בעקבות דיווחים שלפיהם חברי הארגון מחמשים את עצמם.
קודם לכן התעלמה הממשלה מהדיווחים החוזרים ונשנים על אופיו המיליטנטי הגובר של הארגון.
הממשלה החלה בגל מעצרים בעיר באוצ'י, שהוביל לעימותים קטלניים עם כוחות הביטחון של ניגריה, שבמהלכם נהרגו כ-700 איש.
במהלך הלחימה עם כוחות הביטחון, לוחמי בוקו חראם השתמשו באופנועי תופת וירו חצים מורעלים על תחנת משטרה.
מייסד הארגון ומנהיגו מוחמד יוסוף נהרג אף הוא באותה תקופה בזמן שהיה במעצר.
לאחר מותו, הפך אבו בכר שקאו למנהיג בוקו חראם.
אחרי חיסולו של יוסוף, הארגון ביצע את מתקפת הטרור הראשונה שלו במדינת בורנו, בינואר 2010. בהתקפה נהרגו ארבעה בני אדם.
מאז התגברה האלימות בהיקפה ובתדירותה.
בספטמבר 2010, שוחררו 700 לוחמי בוקו חראם במהלך פריצה לבית הסוהר בבאוצ'י.
ב-29 במאי 2011, שעות ספורות לאחר שגודלאק ג'ונתן הושבע כנשיא המדינה, שורה של פיגועים שהוציא לפועל בוקו חראם בצפון ניגריה הביאה למותם של 15 בני אדם ולפציעתם של 55 נוספים.
ב-16 ביוני, בוקו חראם קיבל אחריות על הפיגוע במשטרה באבוג'ה, שהיה כפי הידוע פיגוע ההתאבדות הראשון במדינה.
חודשיים לאחר מכן הותקף מבנה האו"ם בעיר, מה שסימל את ההתקפה הראשונה של הארגון נגד ארגון בינלאומי.
בחודש דצמבר, הארגון הוציא לפועל התקפות בעיר דמאטורו שבצפון המדינה שגרמו למותם של יותר מ-100 בני אדם.
בעימותים שפרצו בין לוחמי בוקו חראם לכוחות הביטחון בעקבות הפיגועים נהרגו כ-70 בני אדם.
יומיים לאחר מכן, בערב חג המולד, תקף בוקו חראם כמה כנסיות באמצעות פצצות ויריות.
בינואר 2012, אבו בכר שקאו, שהיה סגנו של יוסוף, הופיע בסרטון וידאו שפורסם ביוטיוב.
השלטונות היו סברו כי שקאו מת במהלך העימותים ב-2009. באותה תקופה, הארגון היה אחראי למותם של יותר מ-900 בני אדם.
במאי 2013, פתחו כוחות הממשלה של ניגריה במתקפה באזור מדינת בורנו, בניסיון לחסל את לוחמי בוקו חראם אחרי שהוכרז מצב חירום במדינות בורנו, יובה ואדאמווה, שבצפון-מזרח ניגריה, ב-14 במאי.
המבצע נחל הצלחות בתחילה, אך בהמשך התאוששו כוחות בוקו חראם מהמתקפה והמשיכו לפעול.
בחודש יולי טבחו אנשי הארגון בסטודנטים במדינת יובה ובעקבות זאת שנת הלימודים ביובה הגיעה לסיומה.
ב-5 באוגוסט בוקו חראם ערכו שתי תקיפות בבאמה ובמלאם פטורי, שבמהלכן נהרגו 35 איש.
2014: חטיפת הנערות והסלמה בלחימה
ב-14 באפריל 2014 חטפו חמושים, אנשי הארגון, 276 תלמידות בית ספר בעיירה צ'יבוק.
האירוע גרם לזעזוע ומחאה רחבה ברחבי העולם, וסיוע בינלאומי שכלל מומחים ללחימה בטרור נשלח לניגריה במטרה לסייע לממשלה הניגרית להשיב את הנערות, אך ללא הצלחה.
בין ה-5 ל-6 במאי, תקפו לוחמי בוקו חראם את העיירה גמבורו נגאלה במדינת בורנו.
310 תושבים נהרגו במתקפה שנערכה 12 שעות והעיירה נחרבה ברובה.
רוב הניצולים נמלטו לשכנה קמרון.
ב-20 במאי נהרגו 118 בני אדם נהרגו בפיגוע משולב בעיר ג'וס שבמרכז המדינה.
על פי הדיווחים, הפיצוץ הראשון התרחש בשוק הומה אדם והשני מחוץ לבית חולים סמוך, כחצי שעה לאחר הפיצוץ הראשון.
ב-2 ביוני התחזו לוחמים של בוקו חראם לחיילים וטבחו לפחות ב-200 אזרחים בשלושה כפרים במחוז גווזה, שבמדינת בורנו.
מנהיג אחת הקהילות המקומיות ששהה באזור סיפר כי תושבי מחוז גווזה ביקשו מצבא ניגריה לשלוח חיילים להגן עליהם, לאחר ששמעו שהחמושים צפויים לתקוף, אך הסיוע הצבאי לא הגיע.
ב-28 בנובמבר שני מחבלים מתאבדים פוצצו את עצמם בסמוך למסגד המרכזי בקנו, עיר הבירה של מדינת קנו, ולוחמים נוספים של בוקו חראם פתחו באש לכל עבר.
120 בני אדם נהרגו במתקפה המשולבת ועוד 260 בני אדם נוספים נפצעו.
בין ה-28 ל-29 בדצמבר תקפו מאות חמושים מבוקו חראם כפרים בצפון קמרון, אך המתקפה סוכלה על ידי צבא קמרון.
במהלך הלחימה נהרגו 85 אזרחים, 94 לוחמי בוקו חראם ושני חיילים קמרונים.
עשרות נוספים נחטפו וצורפו לשורות הארגון.
2015: זליגת הלחימה והקמת כוח אזורי
ב-2 בינואר 2015 תקפו לוחמי בוקו חראם אוטובוס בוואזה, שבצפון קמרון, הרגו 11 בני אדם ופצעו שישה נוספים.
בין ה-3 ל-7 בינואר החריבו כוחות הארגון את העיירה באגה, שבצפון-מזרח ניגריה וביצעו טבח המוני בתושביו.
על פי חלק מההערכות, מספר ההרוגים במתקפה עומד על 2,000, ואילו ממשלת ניגריה טוענת כי המספר נמוך הרבה יותר ו-150 איש איבדו את חייהם במתקפה.
ב-10 בינואר מחבלת מתאבדת כבת עשר פוצצה את עצמה בשוק בעיר מיידוגורי, בירת מדינת בורנו.
19 בני אדם נהרגו בפיגוע ההתאבדות שאותו ככל הנראה ביצעה הילדה בניגוד לרצונה.