tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנהיגים אלו הגיעו למעמדם רק אם רכשו השכלה צרפתית ונטמעו בתרבות הצרפתית.
בהתאם לסברה הצרפתית לפי תרבותם נעלית על התרבות הנחשלת של המקומיים, תוכנית הלימודים שהנהיגו שהצרפתים באלג'יריה הייתה דומה מאוד לזאת שהייתה בצרפת.
בבתי הספר שהקימה צרפת המורים היו צרפתים ונלמדו השפה הצרפתית וההיסטוריה הצרפתית - בהתאם לתוכניות הלימודים שהיו נהוגות בצרפת.
תוכניות אלה יושמו המערכת החינוך האלג'יריאית מתוך מחשבה מוטל על צרפת לפתח ולקדם את בני המקום ברוח התרבות האירופית המערבית.
נפוליאון השלישי מצא לנכון לקדם את החינוך באלג'יריה.
בתקופת שלטונו רוב בתי הספר באלג'יריה התבססו על הקוראן ובשנת 1863 נמנו כ-2,000 בתי ספר מסוג זה.
בתקופת נפוליאון הוקם בית ספר של אקול נורמל סופרייר באלג'יר (1865), בית ספר מקצועי בקיבליה (1867) ועד 1870 הוקמו כ-36 בתי ספר פרנקו-ערביים.
עם זאת, באותה שנה הודח נפוליאון, הקיסרות השנייה נפלה והוקמה הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עד מהרה חלה הידרדרות ביחס לחינוך באלג'יריה.
אמנם בזכות הצרפתים נוסדה בשנת 1879 האוניברסיטה הראשונה באלג'יריה - אוניברסיטת אלג'יר, אך מתוך 2,014 סטודנטים, רק כ-92 היו מוסלמים.
כמו כן, מספר בתי הספר הפרנקו-ערביים ירד בהתמדה עד שבשנת בשנת 1882 היו רק 16 כאלה שהיו זמינים לתושבים המוסלמים.
גם החינוך הקוראני נפגע כאשר הוטל עליו פיקוח של שלטונות צרפת.
תפנית כמעט אירעה בין השנים 1881–1882 עם חקיקת "חוקי פרי" .
לאחר כינון הרפובליקה השלישית, שר החינוך ז'ול פרי החליט להנחיל תוכנית לימודים אחידה בכל צרפת, כולל אלג'יריה.
למדיניות זו הייתה שתי מטרות עיקריות: הראשונה, ערעור החינוך המסורתי והשנייה, לחנך מוסלמים אלג'יראים לתרבות הצרפתית.
עם זאת, מדיניות האסימילציה נותרה בגדר פנטזיה.
הצרפתים שהתיישבו באלג'יריה התנגדו לתוכנית ושלטו ביד רמה בפוליטיקה האלג'יראית.
הם התנגדו להנחלת תוכניות הלימודים הצרפתיות בבתי ספר מוסלמים.
בזכות שליטתם בממשל המקומי והשפעה שלהם בבית הנבחרים הצרפתי הם חסמו את המימון לבתי ספר מסוג זה.
קשיים אלה הובילו לכך שבשנת 1890 רק 1.9% מהאוכלוסייה המוסלמית בגיל בית ספר, אכן למדו בבתי ספר פרטיים או ציבוריים.
כך גם בין השנים 1884–1914 סיכלו המתיישבים הצרפתים ניסיונות נוספים להרחיב את החינוך היסודי לסגנון צרפתי.
הם טענו שיש להעביר למוסלמים הכשרות מקצועיות בסיסיות מאוד, אך למעשה בפועל הם התנגדו גם לכך.
עם הזמן ההרשמה המוסלמית לבתי הספר היסודיים הצרפתיים הלכה גברה והגיעה ליותר מ-33,000 בשנת 1908. אף על פי כן, הללו היו רק 4.3% מהאוכלוסייה בשכבת גיל זו והחינוך הדו-לשוני בבתי הספר הפרנקו-ערביים נסגר.
ב-30 בדצמבר 1909 הסתיימה רפורמת ההשכלה הגבוהה באלג'יריה הצרפתית והפקולטות הצרפתיות למדע, ספרות, משפטים רפואה ורוקחות אוחדו תחת אוניברסיטת אלג'יר.
האוניברסיטה נחשבה לאחת מ-16 האוניברסיטאות הצרפתיות האזוריות.
רוב הסטודנטים הגיעו ממשפחות אירופיות שהתגוררו בצפון אפריקה להם האוניברסיטה אפשרה תוכנית לימודים מלאה עד דוקטורט.
היו 30 סטודנטים אלג'יראים מוסלמים בשנת 1914, מתוך כ-500 סטודנטים בכל האוניברסיטה ובשנות ה-30 של המאה ה-20 מספרם עלה למאה.
בשנים 1945–1946 היו 360 תלמידים מוסלמים באוניברסיטה, וב-1961, זמן קצר לפני עצמאות אלג'יריה, ייצגו הסטודנטים המוסלמים היוו רק כ-18% מכלל התלמידים באוניברסיטה.
המצב לא השתפר במרוצת הדורות ובשנת 1930 רק 776 תלמידים מוסלמים למדו בבית ספר תיכון.
צרפת הצהירה חזור והצהר על "השליחות המתרבתת" שנטלה על עצמה, ועל רצונה להנחיל את השפה ואת החינוך הצרפתיים לאוכלוסייה המקומית.
אלא שהחינוך הצרפתי היה מצרך נדיר, שהוענק במשורה לתושבים הלא אירופים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו 81% מהגברים ו-95% מהנשים באוכלוסייה המוסלמית באלג'יריה אנאלפביתים.
רוב מוסדות החינוך באלג'יריה התאפיינו בצפיפות, העדר כוח אדם מיומן וברמה אקדמית נמוכה.
את עיקר המשאבים ריכזו הצרפתים בהרי הקביליה המאוכלסים ברברים, וזאת בהתאם למדיניות ההעדפה של הברברים על פני הערבים.
בשנת 1944 קיבלו 8% בלבד מבני 7–14 באוכלוסייה המוסלמית האלג'ירית חינוך יסודי מסודר.
באותה שנה יותר מ-90 אחוזים מאוכלוסייה זו הייתה אנאלפביתית.
בעת מלחמת העצמאות האלג'יראית התייחסו הרשויות הצרפתיות לחוסר החינוך החמור של האלג'יראים.
תוכניות של אחת-עשרה שעות לימוד, דוגמת תוכנית קונסטנטין , העלו את ההרשמה למערכת החינוך במאות אלפי סטודנטים, אך אלו העלו חרס בעקבות המלחמה.
אף על פי כן, עם קום המדינה האלג'יראית, הממשלות העצמאיות עקבו אחר הכיוון הכללי של התוכניות הצרפתיות ופעלו ליישומן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), אלג'יריה הפכה למקור כוח אדם משמעותי עבור הצבא הצרפתי.
גיוסם של אלג'יראים למאמץ המלחמתי שינה את יחסי צרפת עם מושבתה הצפון-אפריקאית והניח יסודות לשינויים חברתיים ופוליטיים שהתרחשו מאוחר יותר.
לפני המלחמה, שירות צבאי היה בעיקר וולונטרי בקרב נתיני הקולוניות, אך עם פרוץ המלחמה והצורך הדחוף בחיילים, חוק הגיוס הוחל לראשונה גם אלג'יריה.
בשנת 1912, צרפת כבר חוקקה גיוס חובה לתושבי המושבה האירופאים, אך רק ב-1915 החל גיוס חובה גם למוסלמים המקומיים.
צעד זה נתקל בהתנגדות עזה מצד האלג'יראים, אשר ראתו בכך כפייה מצד שלטון זר.
עם זאת, צרפת הפעילה לחצים פוליטיים וכלכליים כדי להבטיח את גיוסם של אלג'יראים רבים, וכ-173,000 חיילים אלג'יראים שירתו בצבא הצרפתי, נוסף לכ-120,000 עובדים אלג'יראים שנשלחו לצרפת כדי לעבוד במפעלים ובחקלאות ולתמוך בכלכלת המלחמה.
אלג'יראים לחמו בחזיתות הקשות ביותר, כולל בקרב ורדן (1916) ובחזית המערבית, שם סבלו משיעורי נפגעים גבוהים במיוחד.
לפחות 25,000 חיילים אלג'יראים נהרגו במלחמה, ומספר לא ידוע נוסף נפצע או מת ממחלות ותנאי הקרב הקשים.
בנוסף, הגיוס ההמוני פגע בכלכלה המקומית של אלג'יריה, שכן רבים מהגברים הצעירים הוצאו משוק העבודה.
לאחר המלחמה, צרפת נאלצה להתמודד עם הבטחותיה לאוכלוסייה האלג'יראית ששירתה אותה.
בשנת 1919, במסגרת חוק ז'ונאר , ניתנו לאלג'יראים מוסלמים מסוימים הקלות בחוקי האזרחות, אך מבלי להעניק להם אזרחות צרפתית מלאה.
הרפורמות העניקו זכות הצבעה לחלק קטן מהאלג'יראים, בעיקר אליטות, אך שמרו על רובם תחת מעמד של נתינים ולא אזרחים.
התוצאה הייתה תחושת אכזבה וזעם בקרב האלג'יראים, שהקריבו רבות עבור צרפת, אך המשיכו לסבול מאפליה וחוסר שוויון.
אכזבה מהרפורמות המוגבלות הללו, יחד עם המשך אפליה, הזינו את הסנטימנט הלאומי באלג'יריה, שהמשיכו לדרוש הכרה וזכויות מלאות.
במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה בעלות הברית ביצעו את מבצע לפיד, מבצע לנחיתה אמפיבית במרוקו ואלג'יריה.
מטרת הנחיתות, שהחלו ב-8 בנובמבר 1942, הייתה להשתלט על מושבות צרפת בצפון אפריקה המערבית, שהיו תחת שליטת משטר צרפת של וישי, כצעד ראשון לקראת השתלטות על כל אגן הים התיכון.
מעבר לכך, המבצע היה אמור לשמש תחליף לפתיחת חזית שנייה נגד גרמניה הנאצית במערב אירופה.
התנגדות כוחות וישי במושבות צרפת בצפון אפריקה בראשות האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן הייתה סמלית בעיקרה, והסתיימה תוך זמן קצר.
לאחר מכן הסכימו הכוחות הצרפתיים להיכנע, וחלקם אף הצטרפו למלחמה לצד בעלות הברית נגד כוחות הציר, וכתגובה, החליטה גרמניה לכבוש את החלק "החופשי" של צרפת.
אלג'יר הייתה המטרה החשובה ביותר במבצע לפיד.
הנמל, מסוף הרכבת, שני שדות תעופה, שטח נרחב לבסיסי אספקה ומבנים למשרדים ודיור הפכו אותה למקום המתאים ביותר להעברת מפקדת בעלות הברית מלונדון.
היא הייתה גם הבירה האדמיניסטרטיבית של הקולניות הצרפתיות בצפון אפריקה ובה ישב המושל הכללי הצרפתי.
לפיכך, באופן טבעי שכנה בה גם המפקדה של אדמירל דרלאן.
אלג'יר הייתה הנקודה המזרחית ביותר שבה נחתו כוחות בעלות הברית במהלך מבצע לפיד, וכיבושה היה חיוני להשגת היעד האסטרטגי של השתלטות מהירה על תוניסיה, שבה החלו להתבצר כוחות הציר, ולהשלמת ההשתלטות על מושבות צרפת בצפון אפריקה.
הנחיתות באלג'יר החלו בשעות הצהריים של 8 בנובמבר 1942. אנשי הרזיסטאנס, בעיקר המחתרת הרובה היהודית בפיקודו של ג'וזה אבולקר, התחפשו לאנשי וישי השתלטו על מוקדי תקשורת וכוח בעיר וסייעו כך לפלישה מן הים.
בליל יום הפלישה גילה הקונסול האמריקאי רוברט מרפי לגנרל הצרפתי אלפונס ז'ואן על המבצע.
הללו זימנו את דרלאן לווילה של ז'ואן שם סיפרו לו כי הכוחות האמריקאים והבריטים בדרך לאלג'יריה.
דרלאן פיקד על התנגדות מגני העיר, שכללה אש תותחים על ספינות הנחיתה, ועל המשחתות הבריטיות "ברוק" ו"מלקולם", שנחיתו חיילים אמריקאים ובריטים בנמל אלג'יר.
אירוע זה היווה את ההתנגדות הממשית העיקרית לכוח הפולש.
עם זאת, הכוחות הנוחתים הקימו שלושה ראשי גשר באזור העיר ונטרלו את הגנות החוף הצרפתיות.
לאחר שלושה ימי לחימה, הצליח הגנרל ז'ואן לשכנע את דרלאן כי אין טעם להתנגד.
ב-10 בנובמבר דרלאן הכריז רשמת על הפסקת אש מקומית באלג'יר, בניגוד להוראות של ראש המדינה, אנרי פיליפ פטן.
עוד באותו היום נפגש ז'ואן עם הגנרל ז'ירו והעביר לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות צרפת בצפון אפריקה.
בהסכם הפסקת האש אמנם אלג'יר נמסרה לאמריקנים, אך הכוחות הצרפתים שמרו על נשקם במוצביהם, והמשטרה הצרפתית המשיכה לשמור על החוק והסדר.
דרלאן, האדם השני בחשיבותו משטר וישי, נתפס בידי כוחות בעלות הברית.
למרות זאת, הוא הסכים לחבור לבעלות הברית וכך שמר על מעמדו כנציב העליון של צרפת בצפון אפריקה, ולמעשה ראש הממשל האזרחי.
רבים במערב ראו בהשארת דרלאן בתפקידו כבגידה זאת משום שהיא באה על חשבון מינוי גנרלים כמו שארל דה גול ואנרי ז'ירו שתמכו מההתחלה במטרת בעלות הברית.
לדברי רוברט מרפי דרלאן היה איש ציבור אהוד ושמירת מעמדו מנעה התנגדות של אנשי וישי, אשר הייתה מובילה לפגיעה בנפש.
באוראן נחת כוח אמריקאי בפיקודו של גנרל פרדנדאל, אשר כלל כוחות חי"ר מדיוויזיית הרגלים ה-1 בפיקוד גנרל טרי אלן
הנחיתות באזור אוראן בוצעו בהצלחה מרובה, ושלושה ראשי גשר נתפסו על ידי שבעה כוחות משימה שנחתו מהים.
העיירה ארזיו (Arzew), בה נחתו גדוד הריינג'רים ה-1, צוות קרבי מדיוויזיית השריון ה-1 ורגימנט החי"ר ה-18, ושדה תעופה סמוך, נתפסו כמעט ללא התנגדות.
עם זאת, מבצע מוצנח לכיבוש שדה התעופה מדרום לאוראן נכשל בשל תנאי מזג אוויר שפיזרו את הצנחנים ולא אפשרו את השלמת המשימה, ונחיתה בתוך נמל אוראן בניסיון להשתלט על מתקניו נכשלה כאשר ספינות הנחיתה ספגו אש כבדה ורוב החיילים שהשתתפו בפעולה נפגעו.
הקרבות באזור הנמל, שכללו מתקפות נגד צרפתיות, וקרבות אוויר וים בין המגינים על החוף לבין הכוח הפולש מן הים, נמשכו עד בוקר ה-10 בחודש, שבו הושלם כיבוש העיר.
במלחמת העולם השנייה גויסו לצבא הצרפתי תושבים אלג'יראיים, בדומה לצבאות קולוניאליים אחרים.
תושבי אלג'יריה חזרו לארצם לאחר המלחמה והביאו עמם את רעיונות השחרור הלאומי שליוו את המלחמה.
שאיפותיהם לעצמאות התבדו עם גישתה הנצית של ההנהגה בצרפת, אשר ראתה באלג'יריה את המושבה החשובה באימפריה.
תנועות ברוח הלאומיות קמו באלג'יריה לאחר מלחמת העולם הראשונה בשאיפה להשגת עצמאות מדינית.
אף על פי שקמו יוזמות מצד ממשלת צרפת להענקת זכויות לפחות לחלק מהאוכלוסייה האלג'ירית, אלה הוכשלו על ידי לאומנים צרפתיים.
הללו דבקו בהשארת אלג'יריה כחלק אינטגרלי מצרפת.
למרוקו ותוניסיה, המושבות האחרות של צרפת בצפון אפריקה, לא היה מעמד מסוג זה, ובזכות כך הן זכו בעצמאותן ללא מאבק משמעותי כבר ב-1956. בתחילת שנות ה-50 עשירית מתושבי אלג'יריה היו אירופאים, רובם צרפתים, אשר חיו בה במשך דורות על גבי דורות.
בין היישוב האירופאי לבין האוכלוסייה המוסלמית היה פער ניכר מבחינה חברתית וכלכלית.
פער זה הוביל בהמשך להקמת תנועות לאומיות אשר התנגדו באלימות לשלטון הזר.
הניגוד בין ערכי הרפובליקניים, לבין שאיפתה של האליטה האירופית להנציח את ההגמוניה שלה, השתקף בגישת שלטון לאוכלוסייה המוסלמית.
מחד הוענקו למוסלמים זכויות, מאידך אלו היו פחותות מאלה אשר ניתנו לאירופאים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו שני בתי נבחרים באלג'יריה, הראשון לאוכלוסייה המקומית והשני לתושבים הצרפתים.
לראשונה בהיסטוריה המוסלמים באלג'יריה זכו לייצוג פרלמנטרי.
עם זאת, המבנה הנציח את עליונות המתיישבים הצרפתים ושמר על האינטרסים שלהם.
אמנם למוסלמים ניתנה הזכות להצביע לאספות המקומיות - אך הוקצו להם רק 40 אחוזים מהצירים.
לאחר פרעות 1948 הוקמה אספה אלג'יראית בת 120 צירים, שהוסמכה לדון בנושאים פנימיים, אך גם היא לא הורכבה באופן שוויוני.
חצי מהצירים באספה נבחרו על ידי 464,000 אזרחים צרפתים יחד עם 58,000 נכבדים מוסלמים.
החצי השני נבחר על ידי 1.4 מיליון בגירים מוסלמים בעלי זכות בחירה.
אם לא די בכך, רוב נציגי האירופאים באספה היו ימניים בעלי השקפת עולם תקיפה.
המדיניות הצרפתית הבלתי שוויונית ספגה ביקורת רבה.
משקל רב ניתן לחוסר הטיפול בבעיות היסוד באלג'יריה ובמידת השלטון העצמי שניתן למקומיים.
אי השוויון הפוליטי היה אחד המניעים המרכזים להתלכדות מוסלמים סביב אידאולוגיות לאומניות.
בסוף שנות ה-50, ה-FLN זכה להכרה ולתמיכה בינלאומית, במיוחד ממדינות ערביות ואפריקאיות אחרות.
ב-1 בנובמבר 1954, אשר כונה "יום כל הקדושים האדום", החלה מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
באותו יום פרצו מהומות במספר מוקדים באלג'יריה, לאחר שבמדינה השכנה, תוניסיה, הורחבה האוטונומיה של התושבים המוסלמים.
עם הזמן התברר כי אלו לא אירועים ספונטניים ונקודתיים אלא תנועת מרי מאורגת.
המרידות אורגנו על ידי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, המוכרת בקיצור FLN.
בעקבות האפליה הקולוניאליסטית לאומנים אלג'יראים פנו למאבק מזוין נגד הצרפתים.
אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה הובילו מחתרת מוסלמית מאורגנת וקשוחה שצודדה בלאומיות סוציאליסטית אסלאמית.
לאומיות, כנגד הקולוניאליזם הצרפתי, סוציאליזם, כנגד האפליה והניצול שחוו מהמתיישבים הצרפתים ואסלאם, כנגד הנצרות הקתולית שהביאו הצרפתים.
כבר באותה השנה, החזית החלה בלחימה מחתרתית נגד הכיבוש הצרפתי.
התקפות אלה היו, הלכה למעשה, תחילת מלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד הקולוניאליזם הצרפתי.
ההתנגדות כללה מלחמת גרילה ותקיפת אתרים ציבורים, עמדות צבא ומבני שלטון.
בתגובה, הצבא הצרפתי הוביל כחצי מיליון חיילים לתוך גבולות אלג'יריה – יחס של חייל אחד לכל שני צרפתים.
הכוחות הצרפתיים בסיוע המתיישבים הקולוניאליסטים, החלו בפעולות תגמול ובניהם תקיפה של שכונות וכפרים ברברים, ענישה קולקטיבית של כפרים שלמים אשר שיתפו פעולה עם המחתרות, מעשי טבח, הפגזות והעברת אוכלוסייה אזרחית.
החיילים, בסיוע המתיישבים האירופאיים, החלו בפעולות נגד.
צבא צרפת תקף שכונות וכפרים מוסלמיים, הפעיל הענשה קולקטיבית של כפרים אשר שיתפו פעולה עם המחתרת וכן לא פעם נעשו הפצצות, טרנספר ומעשי טבח באוכלוסיות שלמות.
המלחמה באלג'יריה עמדה במרכז השיח הפוליטי בצרפת.
בשלב זה הצרפתים נחלקו לשני מחנות עיקריים, הראשון תמך בשחרור אלג'יריה והשני בשילובה המלא בצרפת.
משמעות שחרור אלג'יריה הוא מתן עצמאות מדינית, הסגת כוחות הצבא וחזרה בלתי נמנעת של אזרחיה האירופאים לצרפת.
אינטגרציה לעומת זאת דרשה אזרוח מלא של המוסלמים באלג'יריה והשוואת מעמדם לזה של הצרפתים.
אך הצרפתים באלג'יריה התנגדו בכלל לשתי הגישות.
הם חפצו בהשארת המציאות כהווייתה, כלומר החזקת אלג'יריה תוך שמירת העליונות המעמדית שלהם על פני המוסלמים.
מציאות זו הובילה את הציבור הצרפתי לשסע פוליטי כבד.
המחנות הדגישו מחד את הכבוד הלאומי ואהבת המולדת, לבין התחושה שרוב האזרחים הצרפתים, אשר חיים בצרפת המטרופוליטנית, מגנים בממונם ובנפשם על המיעוט הצרפתי באלג'יריה.
ב-22 באוקטובר 1956 מטוס DC-3 של רויאל אייר מרוק, נשא מספר דמויות מפתח מה-FLN ובראשן אחמד בן בלה.
הם טסו מרבאט, מרוקו, לפגישה בתוניסיה.
כוחות צבא צרפתיים השתלטו על המטוס באוויר ואילצוהו לנחות באלג'יר, שנשלטה אז על ידי צרפת.
המנהיגים הוסגרו לצרפת ונשארו שם לכל אורך המלחמה.
מאסרם היה מכה קשה למבנה ההנהגה של ה-FLN.
אולם החטיפה גם הביאה לתשומת לב רבה למאבק של אלג'יריה לעצמאות, וגרמה לזעם ברחבי העולם, במיוחד ממדינות ערביות ואפריקאיות.
למרות לכידת מנהיגיו, ה-FLN המשיך במאבקו, והאירוע הגביר את התמיכה בתנועה לעצמאות גם בתוך אלג'יריה וגם בעולם.
ב-17 באוקטובר 1961 משטרת פריז בפיקודו של מוריס פאפון טבחה במפגינים אלג'יראים שלווים.
באירוע הנודע כטבח בפריז, כ-30 אלף מפגינים אלג'ריאים הביעו מחאה שקטה על רקע סנקציות קולקטיביות שהוטלו עליהם.
בהוראת פאפון, שוטרים הסתערו על המפגינים והרגו עשרות מהם במכות קשות או בהטבעת מפגינים כפותים בנהר הסן.
לאחר האירועים דיווחה המשטרה כי רק שני אזרחים נהרגו, אולם בשנת 1998 הכירה ממשלת צרפת בארבעים מקרי מיתה.
עם זאת, ישנן הערכות המונות כמאתיים קורבנות.
על פי ההערכות נהרגו במהלך הלחימה כמיליון בני אדם, ו-2 מיליון נוספים היו לפליטים (כ-20% מהאוכלוסייה).
נשיא צרפת, שארל דה-גול, הפגין מדיניות קשוחה כנגד המפגינים, אך לבסוף שוכנע במתן עצמאות לאלג'יריה.
החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ונשיא צרפת החלו במשא ומתן ב-1961 ושנה לאחר מכן אלג'יריה הכריזה על עצמאותה המדינית.
נסיגת צרפת הובילה את הרוב המוחלט של תושבי אלג'יריה האירופאים והיהודים להגר ממנה.
ב-2 ביולי 1959 הוצא להורג המנהיג האלג'ירי עבד אל עואב בידי כיתת יורים צרפתית.
בין השנים 1991–1998 מספר הילדים הממוצע של נשים צרפתיות ממוצא אלג'יראי היה 2.57 ילדים למול 1.74 ילדים בקרב כלל נשות צרפת.
בפברואר 1979 מונה שאד'לי בן ג'דיד לנשיאות אלג'יריה.
שלטונו של שאד'לי בן ג'דיד (1979–1992) סימן תקופה של שינוי ביחסי אלג'יריה-צרפת.
הוא התאפיין בניסיון לשפר את היחסים עם צרפת בהיבטים כלכליים ופוליטיים, אך לא שינה באופן דרמטי את האופי הכללי של היחסים, שנותרו מורכבים בשל ההיסטוריה הקולוניאלית והאתגרים הפנימיים באלג'יריה.
בן ג'דיד עלה לשלטון לאחר מות הנשיא הווארי בומדיין, שהיה בעל מדיניות אנטי-צרפתית יחסית, ודגל במדיניות סוציאליסטית עצמאית.
עם כניסתו לתפקיד, בן ג'דיד נקט בגישה פרגמטית יותר והחל בתהליך של ליברליזציה כלכלית ופוליטית.
בן ג'דיד ניסה לשפר את הקשרים עם צרפת בהשוואה לקודמו, תוך שמירה על הזהות הלאומית האלג'יראית.
למרות היחסים ההיסטוריים המתוחים, התקיימו שיתופי פעולה, במיוחד בתחומים צבאיים ואנרגטיים, וזרם ההגירה לצרפת הלך וגבר.
ב-1982 בן ג'דיד היה הנשיא האלג'יראי הראשון שביקר בצרפת.
בן ג'דיד התפטר ב-1992 בעקבות הלחץ הצבאי והמשבר הפוליטי שנוצר לאחר סיבוב הבחירות הראשון שבו ניצחה חזית הישועה האסלאמית (FIS), מה שהוביל למלחמת האזרחים האלג'יראית.
בסוף שנות ה-80, אלג'יריה סבלה מבעיות כלכליות ומחאות חברתיות.
ב-1988 פרצו הפגנות באלג'יר בעקבות חוסר שביעות רצון ממדיניות הממשלה.
הדבר הוביל לפתיחות פוליטית ושילוב מפלגות אופוזיציה במערכת הפוליטית.
בעקבות זאת, הפכה המפלגה האסלאמיסטית "חזית הישועה האסלאמית" (FIS), לכוח פוליטי משמעותי.
האסלאמיסטים מתחו ביקורת על ה-FLN, מפלגת השלטון באלג'יריה מאז קבלת העצמאות, ודגלה בהקמת מדינה אסלאמית ובהטלת חוקי השריעה.
המפלגה אף זכתה בבחירות לפרלמנט ב-1991, אך הצבא והממשלה התערבו והפסיקו את הבחירות, מחשש להשתלטות אסלאמיסטית על המדינה.
לאחר ביטול הבחירות פרץ גל של אלימות מצד הקבוצה האסלאמית המזוינת.
החמושים האסלאמיסטים פתחו במרד מזוין נגד הממשלה, שהגיבה מצדה בכוח צבאי כבד.
הסכסוך הסלים במהרה והפך למלחמת אזרחים רחבת היקף, שכללה מעשי טבח, רציחות והפרות זכויות אדם מצד שני הצדדים.
המלחמה התאפיינה באלימות קשה ואכזרית, כשבין המפורסמים שבמעשי האיבה נזכר טבח אל-ראיס ב-1997, שבו נרצחו 98 – 400 אזרחים.
צרפת אמנם לא הייתה מעורבת ישירות בסכסוך, אך היה לה אינטרס בתוצאה שלו.
לאורך מלחמת האזרחים צרפת שמרה באופן רשמי על עמדה נייטרלית, אך בפועל סיפקה תמיכה לממשלת אלג'יריה וצבאה, ושיתפה עמה פעולה בהיבט הצבאי והמודיעיני.
כמו ממשלת אלג'יריה, גם צרפת הייתה מודאגת מהתפשטות הקיצוניות האסלאמית באזור, ופעלה למניעת התרחבותה.
היא גרסה כי ממשלת אלג'יריה תתרום ליציבות האזורית ותמנע מקבוצות קיצוניות להגיע לעמדות כוח.
בתגובה לכך, בשנת 1995 קבוצות אסלאמיסטיות אלג'יראיות ביצעו שורת פיגועים בצרפת, אשר גבו את חייהם של 8 אנשים ופצעו כ-200 איש.
הידוע שבהם היה חטיפת טיסה 8969 של "אייר פראנס" על ידי הקבוצה האסלאמית המזוינת, ארגון טרור אסלאמיסטי אלג'ריאי.
המחבלים השתלטו על המטוס בשדה התעופה באלג'יר, הרגו שלושה מנוסעיו, ותכננו לפוצץ את המטוס מעל מגדל אייפל.
במהלך הטיסה החוטפים אף אסלאמו חלק מהדיילות.
הקברניט נאלץ לנחות במרסיי עקב מחסור בדלק, שם השתלטה על המטוס יחידת GIGN, יחידת ההשתלטות והלוחמה בטרור של הז'נדרמריה הצרפתית.
הכוחות הצרפתיים פרצו למטוסו והרגו את חוליית המחבלים.
הקבוצה האסלאמית החמושה היא גם החשודה העיקרית בפיגוע במטרו של פריז שאירע שנה לאחר מכן.
בסוף שנות ה-90, בחירתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה חיזקה את היחסים בין שתי המדינות ואת חזרתה של אלג'יריה לזירה בינלאומית.
בשנת 2005 חלה הידרדרות בקשר בין צרפת לאלג'יריה, בעקבות הצעת חוק בצרפת לפיו חייבים ספרי הלימוד להדגיש את התפקיד החיובי שמילאה צרפת במושבותיה.
החוק, אשר עורר התנגדות רבה, בוטל לבסוף על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק.
צעד זה אמנם התקבל בכעס בקרב חוגים שמרנים בצרפת, אך זכה להערכה באלג'יריה.
למרות סירובה של צרפת להתנצל לאורך השנים, התנהלו יחסי מסחר ענפים בין המדינות.
קשרים עמוקים אלו היו, לדברי מנהיגי אלג'יריה, תלויים במאמצים הצרפתיים לטפל בבעיות העבר.
צרפת היא המשקיעה הגדולה ביותר באלג'יריה, להוציא גז ונפט.
בשנת 2006 לצרפת היה סחר דו-כיווני עם אלג'יריה בהיקף של יותר מ-8 מיליארד דולר.
ב-2005 סיפקה אלג'יריה 16% מאספקת הגז הטבעי של צרפת ו-6% מאספקת הנפט שלה.
בשנת 2006 נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה דרש שצרפת תביע חרטה על פשעי הקולוניאליזם הארוך שלה.
מנהיגים צרפתים הגיבו בתמיהה ובעלבון וטענו שהשליטה הצרפתית היא שאיפשרה להפוך חבל ארץ פרימיטיבי למדינה מודרנית עם תשתיות מערביות.
על דרישה זו חזר ראש ממשלת אלג'יריה, עבד אל-עזיז בלח'אדם, יומיים לפני הגעת שר הפנים הצרפתי, ניקולא סרקוזי, לביקור רשמי באלג'יריה.
מחד, ציין כי היחסיים בין המדינות הם ידידותיים, מאידך הוסיף כי "תושבי אלג'יריה יכולים לסלוח, אך הם לעולם לא ישכחו" בדבריו על ההיסטוריה המשותפת של שתי המדינות.
סרקוזי טען כי לעידן הקולוניאלי בצרפת "היו רגעים אפלים" ובפרט סחר העבדים, אותו הגדיר כפשע – אך סירב להתנצל.
בשנת 2007 נבחר סרקוזי לנשיאות צרפת ואת ביקורו הראשון מחוץ לאירופה ערך באלג'יריה.
סרקוזי זכה ליחס קריר בשל העובדה שמיתג עצמו כאנטיתזה לז'אק שיראק, והוביל מדיניות המתנגדת להגירה.
מוחמד שאריף עבאס, שר הלוחמים הוותיקים באלג'יריה, הגדיל לעשות והתנגד לביקור סרקוזי במדינה בשל קשריו לכאורה לשדולה היהודית בצרפת.
לבסוף הביקור יצא אל הפועל, ובמהלכו אף הצהיר כי שלטונה הקולוניאלי של ארצו במדינה היה "לא צודק".
עם זאת לא התנצל על כך וציין כי פשעים בוצעו על ידי שני הצדדים במהלך המאבק האלג'יראי לעצמאות.
בביקור זה חתמו שתי המדינות על חוזי סחר והשקעה בשווי של יותר מ-5 מיליארד דולר והסכם שיתוף פעולה בנושא אנרגיה גרעינית אזרחית.
ההסכמים כללו חוזה עבור מפעל פטרוכימי והקמת תחנת כוח על ידי אלסטום.
בדצמבר 2012 הכריזו הנשיאים פרנסואה הולנד ועבד אל-עזיז בותפליקה על הידוק היחסים בין המדינות.
הם חתמו באלג'יר על הצהרה של ידידות ושיתוף פעולה, המחזקת את התחום הכלכלי והפוליטי המשותף.
בנוסח ההצהרה נכתב כי .
במעמד זה הצהיר הולנד כי הוא "מכיר בסבל שנגרם מהקולוניאליזם", ובכך היה לנשיא הצרפתי הראשון שמספק הכרה רחבה במעשי הטבח הצרפתיים באזרחי אלג'יריה.
בזכות כך הוקמה "הוועידה הבינממשלתית הבכירה הפרנקו-אלג'יראית", בה נפגשים בקביעות נציגי הממשלות כדי להוציא לפועל פרויקטים משותפים.
בנוסף הוקמה גם ועדה כלכלית משותפת לשתי המדינות, שמטרתה לתמוך בשותפויות של יצרניות.
בוועדה זו בה נפגשים באופן קבוע שרי החוץ והכלכלה של שתי המדינות כדי לשמר את ההתפתחות הכלכלית בין המדינות.
בשנת 2018 הודה לראשונה נשיא צרפת עמנואל מקרון שצבא צרפת השתמש בעינויים במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
לדבריו, עינויים הפכו בעת ההיא לכלי נשק לגיטימי נגד חזית השחרור הלאומית (FLN) ותומכיה.
ב-11 במרץ 2019, לאחר 20 שנות כהונה, הודיע בותפליקה כי הוא מתמודד בפעם החמישית בבחירות לנשיאות.
בעקבות זאת פרצה "מהפכת החיוכים" שדרשה את ירידתו מהבמה הפוליטית לאור בריאותו הלקויה.
המחאות הלא אלימות הובילו את צבא אלג'יריה לדרוש את התפטרות בותפליקה, כפי שאכן קרה בתחילת אפריל.
נשיא צרפת עמנואל מקרון בירך את החלטת בותפליקה שלא להתמודד בבחירות, והחמיא לממשל האלג'יראי על תוכניתו לקיום ועידה חוקתית.
ב-28 בספטמבר 2021 הודיעה ממשלת צרפת על צמצום של 50% בהיקף אשרות הכניסה לתושבי אלג'יריה.
זאת בעקבות סירובה להשיב את אזרחיה בסיום תוקף הוויזה.
באוקטובר 2021 פרץ משבר דיפלומטי בין אלג'יריה לצרפת.
נשיא צרפת, עמנואל מקרון, האשים את השלטון החדש בהסתה אנטי-צרפתית ובשכתוב ההיסטוריה.
בנוסף רמז כי לפני הקולוניאליזם הצרפתי לא הייתה אומה אלג'יראית.
אמנם הדברים נאמרו בחדרים סגורים, אך הודלפו לתקשורת.
התגובה האלג'ירית הראשונה הייתה החזרת השגריר שלה מפריז.
לאחר מכן אף חסמה את המרחב האווירי שלה בפני מטוסי חיל האוויר הצרפתי.
לאחר כשנה, נפגשו נשיא צרפת עמנואל מקרון ומקבילו האלג'ירי עבד אל-מג'יד תבון כדי לאתחל את היחסים.
הפרלמנט הצרפתי דן בהצעה שמטרתה לבטל הסכם סודי שנחתם בשנת 1968 בין צרפת לאלג'יריה על ידי הנשיא שארל דה גול.
ההסכם מסדיר את תנאי הגישה של אזרחי אלג'יריה לשוק העבודה הצרפתי ולמערכת הביטוח הלאומי בצרפת.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הידרדרו שוב בשנת 2024, כשמקרון הודיע כי צרפת מכירה בריבונות מרוקו על סהרה המערבית ותומכת בתוכנית לאוטונומיה מוגבלת לשטח השנוי במחלוקת.
אלג'יריה תמכה בחזית הפוליסריו אשרשואפת לעצמאות בסהרה המערבית ונחשבה לבעלת בריתה המרכזית.
לאחר מכן נעצר הסופר הצרפתי־אלג'יראי בואלם סנסאל בנמל התעופה של אלג'יר ונידון לחמש שנות מאסר, לפני שקיבל חנינה מנשיא אלג'יריה עבד אל-מג'יד תבון בנובמבר 2025.
הפרלמנט של אלג'יריה אישר בדצמבר 2025 חוק שהגדיר את הכיבוש הצרפתי כפשע, ודרש מצרפת התנצלות ופיצויים.
החוק, שעבר פה-אחד, גם הפך לעבירה פלילית האדרה של הקולוניאליזם.
ההצבעה נחשבה סימן נוסף להחרפה ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, ויש שהמעריכו שהיה מדובר בשפל העמוק ביותר מאז קיבלה אלג'יריה את עצמאותה לפני 63 שנים.
האלג'יראים הם המיעוט הגדול ביותר בצרפת.
עקב ההיסטוריה הקולוניאלית, חלק מהאלג'יראים היו אזרחי צרפת לפני קבלת עצמאות אלג'יריה.
ההגירה האלג'יראית נמשכה גם לאחר העצמאות, והם חיו בעיקר בערים הגדולות כמו פריז, מרסיי וליון.
הדור הראשון והדור השני של המהגרים היגרו לאחר תקופת הקולוניאליזם, ובני הדור השני שלהם, שלרוב נולדו כבר בצרפת, שמרו על זהות אלג'יראית או צפון אפריקאית.
מיעוט זה היה מעורב גם במאבקים חברתיים, כלכליים ותרבותיים, ובמהלך השנים נדרשו להתמודד עם אתגרים של אפליה, עוני ואבטלה.
עם זאת, המיעוט הזה תרם רבות לתרבות הצרפתית בתחומים כמו ספורט, מוזיקה, אמנות ומדעים.
היחסים בין המיעוט האלג'יראי לבין החברה הצרפתית היו לעיתים מתוחים, במיוחד מאז סוף מלחמת אלג'יריה, כאשר האירועים מהתקופה הקולוניאלית והמאבק לעצמאות השאירו חותם משמעותי על היחסים בין שני העמים.
רבים מהאלג'יראים שומרים על קשר עם תרבות מולדתם, כולל שפות, דת, מסורות ומנהגים.
השפה הערבית, במיוחד הדיאלקט האלג'ירי (דרוזה), היא אחת השפות השכיחות בקבוצת המהגרים האלג'יראים.
גם השפה הצרפתית מאוד נפוצה אצלם, אך לעיתים יש דגש על שימור השפות הערביות והברבריות.
כחלק מגל הטרור האסלאמי באירופה הוצאו לפועל פיגועים בצרפת, או כנגד צרפתים, על ידי אסלאמיסטים ממוצא אלג'יראי.
במרץ 2012, ביצע מוחמד מראח, צרפתי ממוצא אלג'יראי, שלושה פיגועים בדרום צרפת.
ב-11 במרץ מראח ירה בראשו של חייל צרפתי בטולוז וגנב את הקטנוע שלו.
ב-15 במרץ, הוא רצח שני חיילים ופצע קשה אחד נוסף מחוץ למרכז קניות במונטובאן.
ב-19 במרץ הגיע אל בית הספר היהודי "אוצר התורה" בטולוז, ירד מהקטנוע וירה בנוכחים, הורים ותלמידים.
במקום נהרגו רב, שני בניו הקטנים וילדה בת 8. בנוסף, נפצעו שלושה תלמידים באורח קשה.
אבי המחבל ביקש לקבור אותו באלג'יריה, אך היא סירבה לקבל את גופתו.
ב-2014 נחטף באלג'יריה ארווה גורדל, אזרח צרפתי שטייל בהרי אלג'יריה.
גורדל נחטף על ידי ארגון "ג'ונוד אל-חילאפה", המסונף למדינה האסלאמית.
הארגון דרש שצרפת תפסיק את תקיפותיה בעיראק, ומשלא נענה בחיוב, הוציא להורג את גורדל.
ביוני 2015 שירותי המודיעין של אלג'יריה העבירו למקביליהם בצרפת מידע מודיעני לגבי פיגוע מתוכנן, אך המודיעין הצרפתי התעלם מכך.
למחרת, שני אחים ממוצא אלג'ריאי, סעיד ושריף קואג'י, פרצו למשרדי העיתון "שרלי הבדו" ברובע האחד עשר של פריז, ורצחו 12 בני אדם.
העילה לתקיפה הייתה קריקטורה של מוחמד שפרסם השבועון.
הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" היה בין הגדולים והמזעזעים שחוותה צרפת עד אז.
האחים קאוג'י היה אף חברים קרובים של אמדי קוליבאלי, אשר ביצע את הפיגוע במרכול היהודי בפריז.
גם אחד משלושת היורים בפיגוע ההמוני בתיאטרון בטאקלאן בנובמבר 2015, שהיה ההפיגוע הגדול ביותר שידעה צרפת וחלק מסדרת פיגועים שאירעו במקביל, היה ממוצא אלג'ריאי.
בדצמבר 2018 ביצע המחבל שריף שקאט, בן למשפחה אלג'יראית, פיגוע ירי בשטרסבורג.
חמישה אנשים נהרגו בפיגוע ואחד עשר נפצעו, מתוכם ארבעה באורח קשה.
שקאט נהרג במהלך הפיגוע, ולמרות בקשת המשפחה, גם את גופתו אלג'יריה סירבה לקבל.
ב-27 ביוני 2023, נורה למוות נהל מרזוק, נער צרפתי בן 17 ממוצא אלג'יראי.
בעקבות מותו פרצו בצרפת מהומות.
משרד החוץ האלג'יראי פרסם הודעה כי הוא "מודאג מהנסיבות המטרידות והמדאיגות במיוחד" של הטרגדיה וקרא לממשלת צרפת "למלא במלואה את חובת ההגנה שיש לה" כלפי האלג'יראים בצרפת.
צרפתית היא לינגואה פרנקה באלג'יריה.
אלג'יריה היא המדינה הפרנקופונית השנייה בגודלה לפי מספר הדוברים.
בשנת 1963 עמד מספרם של יודעי הקרוא וכתוב באלג'יריה על 1.3 מיליון, אשר היוו כ-12% מכלל האוכלוסייה.
מתוכם, רק 300 אלף אלג'יראים ידעו קרוא וכתוב בערבית, לעומת כמיליון בצרפתית.
סך הכל באותה שנה חיו באלג'יריה 6 מיליון דוברי צרפתית.
המספר הכולל של דוברי צרפתית באלג'יריה הגיע לכ-49% מהאוכלוסייה ב-1993, מתוך אוכלוסייה של כ-27.3 מיליון תושבים.
על פי הערכות שיעורם עלה לכ-67% בשנת 2003. נכון לשנת 2008 כשליש מתושבי אלג'יריה, שהם 11.2 מיליון תושבים, יודעים קרוא וכתוב בצרפתית.
באותה שנה רק כ-71% מכלל האוכלוסייה ידעו קרוא וכתוב בשפה כלשהי.
עקב ההיסטוריה הקולוניאלית של אלג'יריה נעשה שימוש נרחב בצרפתית בממשלה, בתקשורת (עיתונים, רדיו, טלוויזיה מקומית), במערכת החינוך (מבית הספר היסודי ואילך) ובאקדמיה.
הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה משדרת בצרפתית לצד הערבית והקבילית.
באזור קביליה השפה הצרפתית שכיחה אף יותר מהערבית.
אף על פי שהצרפתית רווחת בקרב ציבור רחב באלג'יריה, אין לה מעמד רשמי.
זאת משום שהממשלה האלג'ירית מנסה להחיל על הציבור תהליך של ערביזציה.
למשל, בשנת 1976 הוחלף הכיתוב הצרפתי בסמל אלג'יריה, לכיתוב ערבי.
עם זאת, בקרב המעמד העילי והמשכיל תהליך זה אינו מתקבל ואלו מעדיפים את השפה ואת התרבות הצרפתית.
קונפליקט זה מוביל למאבק שפות באלג'יריה בין השפה הערבית לצרפתית.
לא כל שכן, למרות ניסיונות הולכים וחוזרים לעקירת השפה הצרפתית מהחיים הציבוריים באלג'יריה, בשנות ה-2000 היו הרבה יותר דוברי צרפתית באלג'יריה מאשר ערב העצמאות בשנת 1962. רק בשנת 1989 סיים המחזור הראשון של בית ספר תיכון באלג'יר את חינוכו המלא (4 שנות לימוד) בשפה הערבית.
עד לשנה זו למדו בתיכונים ממשלתיים בעיקר בשפה הצרפתית.
למרות ניסיונות הערביזציה של ממשלת אלג'יריה, המשיכו רוב האזרחים המשתייכים לאליטה החברתית כלכלית האלג'ירית לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הפרטיים בהם לומדים בעיקר בשפה הצרפתית.
כמו כן ברוב השיעורים וההרצאות באוניברסיטת אלג'יר השפה המדוברת והנכתבת היא צרפתית.
בהתאם, רוב העבודות לתארים מתקדמים, נכתבות בשפה הצרפתית.
בעקבות המדיניות הממשלתית, אלג'יריה מעולם לא הצטרפה ללה פרנקופוני, ארגון המדינות הפרנקופוניות.
עם זאת, בשנת 2012 נפתח המכון הצרפתי באלג'יריה (), המקדם את השפה הצרפתית במדינה.
הבניין הראשי שלו ממקום באלג'יר וישנם עוד חמישה סניפים מקומיים בענאבה, אוראן, קונסטנטין, טיזי אוזו ותלמסאן.
יחסי אלג'יריה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הפדרציה הרוסית.
שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מ-23 במרץ 1962.
במלחמת העצמאות של אלג'יריה בשנים 1954-1962, קיבלה אלג'יריה סיוע צבאי מממשלת ברית המועצות.
ב-23 במרץ 1962, ארבעה חודשים לפני ההכרזה הרשמית על עצמאותה של אלג'יריה ב-5 ביולי באותה שנה, ברית המועצות הפכה למדינה הראשונה בעולם שקיימה יחסים דיפלומטיים עם אלג'יריה.
ברית המועצות שלחה לאלג'יריה מספר רב של מהנדסים וטכנאים שבנו את התשתית האלג'ירית והיו חלק מהתפתחות הכלכלית של המדינה.
בנוסף, האוניברסיטאות של ברית המועצות אימנו אלפי סטודנטים אלג'ירים.
קריסתה של ברית המועצות הובילה לצמצום של פרויקטים רבים עם אלג'יריה.
סך כל הסחר בין רוסיה לאלג'יריה הסתכם בשנת 2005 בסך 365 מיליון דולר, כאשר 361 מיליון דולר מתוכם הם ייצוא רוסי.
רוסיה מספקת לאלג'יריה דגנים, מתכת, צינורות ומוצרים הנדסיים.
מאז שנת 2000, רוסיה מילאה תפקיד משמעותי בפיתוח של הדלק והאנרגיה באלג'יריה.
ב-2003, הושק צינור הגז "אל-חארה-ארזב", שנבנה על ידי חברת "סטרויטרונסגאז" הרוסית.
בשנת 2001, החלה חברת רונזפט, לפתח את שדה הנפט והגז האלג'ירי.
בשנת 2005, החלה בנייתו של צינור הגז ושנה לאחר מכן הצינור הוקם.
יחסי אלג'יריה–מלזיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין פדרציית מלזיה.
השגרירות האלג'ירית במלזיה נפתחה ב-1993 עם נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז שביקר במלזיה פעמיים ב-2003. באותה שנה, נחתמו בין המדינות מספר הסכמים, הכוללים הסכם סחר דו-צדדי, טכנולוגיות מידע ותקשורת וכן שיתוף פעולה בין העיתונאות האלג'ירית לבין סוכנות הידיעות הלאומית המלזית.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לאלג'יריה הגיעה לסך 240 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן דקלים, מרגרינה, מעגלים משולבים, מחשבים, טלפונים, סבונים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה שיוצאה מאלג'יריה למלזיה הגיעה לסך 166 מיליון דולר אמריקאי וכמעט כולה כללה גז בישול.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לאלג'יריה הגיעה לסך 206 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר טלפונים, מעגלים משולבים, שמן דקלים, כפפות גומי, מכונות ניקיון, מזגנים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאלג'יריה למלזיה הגיעה לסך 61.4 מיליון דולר אמריקאי שכמעט כולה כללה גז בישול.
אלג'יריה מיוצגת במלזיה על ידי שגרירות בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
מלזיה מיוצגת באלג'יריה על ידי שגרירות באלג'יר, בירת אלג'יריה.
יחסי אלג'יריה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין קנדה.
קנדה הכירה בעצמאות אלג'יריה בשנת 1962. ולאחר שנתיים, הממשלות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2006, מישל ז'אן, מושלת קנדה לשעבר, ביקרה באלג'יריה כחלק מסיור ביבשת אפריקה.
בשנת 2010, נשיא אלג'יריה ביקר בקנדה.
נכון ל-2016, הקהילה האלג'ירית בקנדה מונה כ-70 אלף איש, כאשר רובם מתגוררים במונטריאול.
כ-1,200 סטודנטים אלג'ירים לומדים בקנדה.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאלג'יריה לקנדה הגיעה לסך 658 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה מים בטעמים, פסטה, ריבה, נפט גולמי, דשנים חנקניים, פירות טרופים, שנאים, חלקי רכב, מים ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מקנדה לאלג'יריה הגיעה לסך 572 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חיטה, קטניות יבשות, כוסמת, משאבות נוזליות, טורבינות גז, שנאים, שסתומים, בטריות, חוטים מבודדים ועוד.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מאלג'יריה לקנדה הגיעה לסך 1.28 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה נפט גולמי, נפט מזוקק, פירות טרופים, מים בטעמים, פסטה, דשנים חנקיים, שמן זית, ריבה, חומץ ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מקנדה לאלג'יריה הגיעה לסך 448 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חיטה, קטניות יבשות, כוסמת, מכוניות, מכונות חפירה, רטבים, חלב, גבינה, מי גבינה, טורבינות גז, עיתונים, שסתומים, מכונות לעיבוד גומי ועוד.
אלג'יריה מיוצגת בקנדה על ידי קונסוליה כללית במונטריאול ושגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה.
קנדה מיוצגת באלג'יריה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באלג'יר, בירת המדינה.
יחסי אלג'יריה–הודו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה של הודו.
היחסים בין המדינות כוננו לאחר עצמאות אלג'יריה בשנת 1962. מאז, המדינות מתמידות בשיתוף פעולה הדוק בתחומי הכלכלה, המסחר, הבריאות והחינוך.
ממשלת הודו העניקה סיוע הומניטרי בשווי מיליון דולר לקורבנות רעידת האדמה באלג'יריה במאי 2003. באפריל 2004, הודו העניקה לקורבנות הרעידה תרופות בשווי חצי מיליון דולר אמריקאי ופלדות עבור בניית בתים חדשים.
הקהילה ההודית באלג'יריה קטנה מאוד ומוערכת ב-2,500 הודים, שרובם עובדים שפועלים על מנת לבנות תשתיות ופרויקטים שונים באלג'יריה.
רק קהילה קטנה של הודים גרה בעיר אלג'יר, חלק ניכר מקהילה זו מפעילים מסעדות טאג' מהל ומהרג'ה שפועלים באזורים שונים בעיר.
ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי ביקרה באלג'יריה בשנת 1973.
נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה ביקר בהודו מ-24 ועד ל-29 בינואר 2011.
הסכם בדבר השירותים האוויריים, שמטרתו לשפר את הקישוריות בין המדינות - 2000
הסכם בדבר מניעת כפל מס, שמטרתו לקדם את השיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות - ינואר 2001
הסכם בדבר הבריאות, שמצהיר שצמחים ומוצריהם שיוצאו לאלג'יריה או להודו נקיים ממחלות - ינואר 2001
הסכם בין רשת העיתונות ההודית לבין שירות העיתונות האלג'ירית, שמטרתו לקדם את האינטראקציה בין המדינות - אוקטובר 2003
הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום המפעלים ושוק העבודה - אוקטובר 2003
הסכם בדבר שיתוף הפעולה התרבותי - אוקטובר 2003
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאלג'יריה להודו הגיעה לסך 546 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה פוספטים, נפט גולמי, גזי נפט, נפט מזוקק, פירות טרופים, צמר ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מהודו לאלג'יריה הגיעה לסך 984 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה שנאים, שסתומים, מכונות הרמה, מכוניות, טרקטורים, חלקי רכב, אורז, אגוזים, קפה, ירקות, פירות טרופים, מוצרי פלסטיק, גרניט, מלח, תיקים ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאלג'יריה להודו הגיעה לסך 281 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה נפט גולמי, נפט מזוקק, פוספטים, גזי נפט, אבץ גולמי, נייר ממוחזר, פירות טרופים ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מהודו לאלג'יריה הגיעה לסך 1.13 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה מכוניות, טרקטורים, חלקי רכב, בשר בקר קפוא, בשר בקר, תרופות, צינורות פלסטיק, גלגלי גומי, מוצרי פלסטיק, אורז, חיטה, תבלינים, תה, ענבים ועוד.
אלג'יריה מיוצגת בהודו על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בניו דלהי, בירת המדינה.
הודו מיוצגת באלג'יריה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באלג'יר, בירת המדינה.
יחסי אלג'יריה–יפן הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין יפן.
אלג'יריה מחזיקה בשגרירות בטוקיו ואילו יפן מחזיקה מחזיקה בשגרירות באלג'יר.
היחסים בין שתי המדינות החלו עוד בתקופה בה אלג'יריה הייתה תחת שלטון צרפת, והם מתחילים בשנת 1958, עת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה פתחה משרד מייצג בטוקיו.
באותה שנה הוקמה גם שדולת הידידות האלג'יראית–יפנית ביוזמת חברי פרלמנט יפנים ונציגי החזית הלאומית.
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1962, הכירה יפן בעצמאות אלג'יריה, ובשנת 1964 נפתחו השגרירויות באלג'יר ובטוקיו.
בשנת 2004 חתמו שתי המדינות על הסכם לסיוע טכנולוגי.
בשנת 2018 ייצאה אלג'יריה סחורות ועיקרן גז טבעי בשווי 13.9 מיליארד ין ליפן; אלג'יריה ייבאה סחורות ובהן משאיות, מכוניות, צמיגים וכדומה בשווי 21.4 מיליארד ין.
הסיוע הכלכלי מצד יפן כולל בעיקר הכשרת ושליחת מומחים.
החל ממרץ 2018, הסיוע המצטבר של יפן כולל הלוואות בהיקף 14.85 מיליארד ין ומענקים בהיקף 1.39 מיליארד ין.
כמו כן קיים שיתוף פעולה טכני בהיקף 7.73 מיליארד ין.
יחסי אלג'יריה–סודאן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין הרפובליקה של סודאן.
על אף ששתי המדינות היו בליבה של הלאומיות הערבית, אלג'יריה וסודאן שונות זו מזו בערכיהן.
אלג'יריה נוטה להיות יותר חילונית, ואילו סודאן נוטה לכיוון האסלאמיזם, וקיימה בעבר קשרים עם מדינות שכנות דוגמת מצרים, צ'אד, אתיופיה, לוב ודרום סודאן.
לפיכך, שתי המדינות לא שיתפו פעולה.
עם זאת, לאורך השנים הורחבו היחסים בין המדינות.
לאלג'יריה שגרירות בח'רטום ולסודאן שגרירות באלג'יר.
עד פיצול סודאן בשנת 2011 היו סודאן ואלג'יריה, בהתאמה, שתי המדינות הראשונה והשנייה בגודלן כמו גם המדינות הערביות בסדר זה; בשנת 2011 עקפה אלג'יריה את סודאן והפכה לגדולה ביותר.
סודאן הואשמה על ידי אלג'יריה בהתערבות במלחמת האזרחים במדינה שגרמה למותם של 200 אלף אלג'יראים.
לצד סודאן, גם איראן, ערב הסעודית, לוב ומרוקו היו מעורבות במלחמה ותמכו באסלאמסטים במדינה.
בתגובה, ממשלת אלג'יריה קראה לעצמאות חבל דארפור ודרום סודאן, שאכן השיגה עצמאות בשנת 2011.
מאז סיום מלחמת האזרחים באלג'יריה, שתי המדינות שבו ליחסים תקינים, אולם אי האמון בין הצדדים נותר בעינו.
עם זאת, אלג'יריה הציעה סיוע לסודאן במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
סודאן ואלג'יריה קראו לסיום המשבר בלוב במטרה לשמור על השלום והיציבות בעת המלחמות בלוב, שגובלת עם שתי המדינות.
יחסי אלג'יריה–הוותיקן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין קריית הוותיקן.
הייתה בעבר ובעיקר בראשית המאה ה-21 מתיחות בין שתי המדינות על רקע ביקורת מצד הוותיקן על אלג'יריה וההגבלות שהוטלו על קתולים באלג'יריה
במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה בין השנים 1954–1962, קריית הוותיקן קיבלה את הכיבוש הצרפתי באלג'יריה ולא התבטאה בעד עצמאות אלג'יריה, על אף בקשותיהם של המורדים שזו תסייע במאמצי התיווך.
לאחר קבלת העצמאות עזבו רבים מהמתיישבים הצרפתים את המדינה.
עם זאת, שמרה אלג'יריה על קשרים הדוקים עם צרפת והכס הקדוש, ואפשרה לכמרים הקתולים להמשיך ולשרת את הקתולים שהתגוררו במדינה.
אף על פי שהאסלאם היא הדת הרשמית של אלג'יריה, הכס הקדוש שמר על יחסים טובים עם שלטונותיה, שביקשו להבדיל בין הדת הקתולית המותרת עם הגבלות מסוימות לבין הכתות האוונגליסטיות שאסורות במדינה.
עם זאת, מאז שנכנס לתוקף חוק בשנת 2006 הוגבל חופש הפולחן ויותר מתריסר כנסיות קתוליות נסגרו ונאסרו מספר כמרים כחלק מההוראות החדשות שקבעו יישום מחמיר יותר של החוק האיסלאמי.
בשנת 1996 נרצחו שבעה נזירים בידי פעילים איסלאמיסטים קיצוניים.
זמן מה לאחר מכן נרצח בישוף צרפתי בעקבות פצצה שהוטמנה בביתו.
בספטמבר 1997 פרסמה קריית הוותיקן הודעת ביקורת נוקבת על התמודדות הממשלה עם המשבר, ובה נאמר כי "זמן רב מדי הקהילה הבינלאומית מסתכלת במנותק על הטרגדיה המדממת באופן שיטתי".
ב-8 בינואר 1998 העיתון היומי של הוותיקן קרא לקהילה הבינלאומית לשים סוף ל"רצח העם" באלג'יריה.
באפריל 2005, בהלוויית יוחנן פאולוס השני השתתף נשיא אלג'יריה, עבד אל-עזיז בוטפליקה.
בעקבות דבריו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ב-12 בספטמבר 2006 שהתפרשו כפוגעניים כלפי האסלאם, דרש שר החוץ של אלג'יריה הבהרות מהוותיקן.
יחסי אלג'יריה-קפריסין מתייחסים ליחסים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת קפריסין.
אלג'יריה מיוצגת בקפריסין באמצעות שגרירותה בביירות, לבנון.
קפריסין מיוצגת באלג'יר באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
בנובמבר 1998 פגש שר החוץ האלג'יראי את מקבילו שר החוץ הקפריסאי.
בפברואר 2001 ביקר שר החוץ האלג'יראי בקפריסין.
בנובמבר 2001 קיבל נשיא הרפובליקה של קפריסין, גלפקוס קלרידיס את אישורי השגריר החדש של אלג'יריה, מר אחמד בודהרי.
בספטמבר 2003 נפגש נשיא קפריסין וראשי אלג'יר, סנגל, כווית כדי לדון בסוגיות אזוריות.
קפריסין ואלג'יריה סיכמו הסכמים שונים.
לדוגמה, בנובמבר 1997, אלג'יריה וקפריסין הסכימו על מסגרת לחילופי סחורות ימי בין המדינות, תוך הסרת מכשולים על תנועתם החופשית של אוניות והצעת יחס מועדף בנמלים בשתי המדינות.
בדצמבר 1999 חתמו אלג'יריה וקפריסין על הסכם תובלה אווירית להכנסת סחורות במסגרת חוקית בנתיבי אוויר בין אלג'יריה לקפריסין.
ביולי 2000 חתמה סוכנות הידיעות האלג'ירית APS על הסכם שיתוף פעולה עם סוכנות הידיעות הקפריסאית
בדצמבר 2001, החברה האלג'ירית סונטראץ' וחברת הנפט הקפריסאית מדקס נפט חתמו על עסקת חיפושים לנפט בצפון בורדג' ובעומר אידריס באגן איליזי בדרום מזרח אלג'יריה.
קפריסין מחשיבה את אלג'יריה כשותפה פוטנציאלית לסייע בהוצאת נפט וגז בלתי מנוצלים מהאזור הכלכלי הבלעדי של האי.
שותפים פונטציאלים נוספים הם לוב, רוסיה ואלג'יריה - הפרטים המלאים על המשא ומתן טרם פורסמו לרשות הרבים.
יחסי אלג'יריה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה האלג'יראית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האלג'יראית לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים ידידותיים שיסודם בתחילת המאבק האלג'יראי לעצמאות.
במהלך המאה התשע עשרה, שווייצרים רבים היגרו לאלג'יריה שהייתה באותה התקופה קולוניה צרפתית.
הם עבדו בעיקר בתחומי החקלאות (טבק וגידול יין) ובסחר.
במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית (1954 עד 1962), שווייץ תיווכה בין הצדדים במלחמה.
היא העניקה סיוע הומניטרי לחיילים של צבא שחרור אלג'יריה אשר שאפו לעצמאות מצרפת.
לאחר פגישות סודיות בנשטאל, ההסכמים על עצמאות אלג'יריה נחתמו במרץ 1962.
אלג'יריה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
אלג'יריה מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בז'נבה.
שווייץ מיוצגת באלג'יריה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באלג'יר, בירת המדינה.
יחסי אלג'יריה–תוניסיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה התוניסאית.
תוניסיה השקיעה באופן עקבי מאמצים בעמידה לצדה של אלג'יריה במאבקים בינלאומיים, זאת לעומת יחסיה הרעועים עם לוב.
בשנות ה-70 שינתה תוניסיה את עמדתה כלפי סהרה המערבית כדי לא לפגוע ביחסיה עם הרשויות האלג'יריות.
תוניסיה הייתה המדינה הראשונה שחתמה על חוזה האחווה וההסכמה עם אלג'יריה, בשנת 1983. לאורך ההיסטוריה העצמאית של אלג'יריה, היא הצטרפה למספר מיזמים כלכליים עם תוניסיה, כולל הצינור חוצה-המדינות שעובר מאלג'יריה דרך תוניסיה לאיטליה .
בשנת 1987 קירבה הדחתו מהשלטון בתוניסיה של הנשיא חביב בורגיבה, והחלפתו בזין אל-עאבדין בן עלי הדיפלומטי יותר, את שתי המדינות שוב.
שר הפנים של תוניסיה אמר כי לאלג'יריה הוקל כי תוניסיה לא מתכוונת לייצא אליהם את המהפכה.
שתי המדינות חברות באיחוד האפריקני.
ב-9 בפברואר 2015 ביקר הנשיא אל-באג'י א-סבסי באלג'יריה בביקור נימוסין.
נשיא אלג'יריה, עבד אל-עזיז בותפליקה, לא ביקר בתוניסיה מאז 2012.
תוניסיה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר, ו-2 קונסוליות בענאבה ובתבסה .
מאידך, אלג'יריה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס וקונסוליות בגאפסה ואל-כאף.
יחסי אלג'יריה–לוב הם היחסים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין מדינת לוּב.
היחסים ארוכי השנים בין שתי השכנות הצפון אפריקאיות מברית המגרב, מתוחים באופן משמעותי על ידי מתחים בין מהפכני מועצת המעבר הלאומית (NTC) של לוב, והמפלגה האוטוקרטית של הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה של אלג'יריה.
היחסים הדו-צדדיים היו בדרך כלל טובים במהלך שלטונו בלוב של מועמר קדאפי בן 41 השנים.
תמיכה לובית חזקה בחזית פוליסריו בסהרה המערבית עד 1984, ועמדות קשות באותה מידה בנושא הקולוניאליזם וישראל, הקלו את היחסים האלג'יריים עם לוב.
עם זאת, נטיות לוב לאיחוד פוליטי בקנה מידה מלא, הפריעו לשיתוף פעולה פוליטי פורמלי, מכיוון שאלג'יריה נסוגה באופן עקבי משיתוף פעולה כזה עם שכנתה הבלתי צפויה.
חוזה אוג'דה (1984) בין לוב למרוקו, שייצג תגובה לחוזה האחווה והקונקורד (1983) בין אלג'יר ותוניסיה, החמיר באופן זמני את יחסי אלג'יריה-לוב על ידי יצירת חלוקה מדינית באזור - לוב ומרוקו בצד אחד; ואלג'יריה, תוניסיה ומאוריטניה, בצד השני.
בשנת 1988 הוזמנה לוב להשתתף בוועדה הבין-מגרבית שהייתה אחראית על הקמת איחוד המגרב הערבי (UMA).
הקמת UMA בפברואר 1989 סימנה את שיתוף הפעולה הפוליטי או הכלכלי הרשמי הראשון בין שתי המדינות.
מסדר הסנוסים, ששלט בממלכת לוב, הוא ממוצא אלג'יראי ונקשר מאוד בזהות האלג'יראית.
לוב של קדאפי הואשמה על ידי הרשויות באלג'יריה במעורבות בעיצומה של מלחמת האזרחים האלג'יראית (1991–2002) שגרמה למלחמה הרסנית ולמותם של 200,000 אלג'יראים.
לוב, יחד עם איראן, ערב הסעודית, סודאן ומרוקו, היו מעורבים בתמיכה בקבוצה האסלאמית המזוינת ובקבוצות מיליטנטיות אחרות איסלאמיסטיות.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב, האשימה מועצת המעבר הלאומית נגד קדאפי (NTC) של לוב את אלג'יריה כי היא תומכת בקדאפי בכך שאפשרה לו להעביר ציוד צבאי ולוחמים זרים דרך שטח אלג'יריה.
ב-8 במאי 2011 הביע סאדק בוגאטאיה, מנהיג פרלמנטרי וחבר הוועד המרכזי של מפלגת ה-FLN השלטת, את תמיכתה הבלתי מותנית של אלג'יריה בקדאפי, בעת שהתייחס לפגישתו של קדאפי עם שבטי לוב בטריפולי.
מאוחר יותר הסביר במהלך ריאיון לעיתון האלג'יראי "Ech-Chourouk" כי ביקורו בלוב היה למטרות הומניטריות וכי הוא מואשם במשימה זו על ידי עבד אל-עזיז בלח'אדם, מזכ"ל ה-FLN.
בתחילת יוני 2011 החל ה-NTC לרכך את הרטוריקה שלו.
גוגה, סגן יו"ר ה-NTC, הסכים לריאיון עם היומון האלג'יראי " Echorouk" בו אמר, "העמים האלג'יראים והלובים הם אחים.
אנו בטוחים כי יחסינו יהיו חזקים יותר בימים הקרובים.
אנחנו לא רוצים לקיים סכסוכים עם מדינות אחרות במיוחד עם מדינה אחות כמו אלג'יריה.
אנו מבקשים לראות את אלג'יריה מרחיבה את תמיכתה ב-NTC בקרוב מאוד."
למרות מאמציו של גוגה לשפר את היחסים עם אלג'יריה, כחודשיים וחצי לאחר מכן, לוחמי האופוזיציה הסתערו על שגרירות אלג'יריה בטריפולי במהלך מבצע "שחר בתולת ים", בזזו והשחתו את הבניין.
לא היה ברור אם לאלמונים היו הוראות לכוון לשגרירות.
שר החוץ האלג'יראי מוראד מדלקי התלונן בפני מזכ"ל האו"ם באן קי-מון על המקרה.
ב-24 באוגוסט, משרד החוץ האלג'יראי הכחיש שוב את ההאשמות שאלג'יר הציעה תמיכה לקדאפי במהלך המלחמה ודרש מה-NTC לחזור מהאשמותיה הקודמות כתנאי לכך שממשלת אלג'יריה תכיר במועצה.
עם זאת, כאשר התברר כי אלג'יריה לכאורה נותנת מחסה לקדאפי לאחר שנמלט בעקבות השתלטות ה-NTC על טריפולי, ה-NTC נקט נימה קשה בהרבה.
ב-29 באוגוסט נמסר כי אם אלג'יריה תעניק מחסה עבור קדאפי או בני משפחתו, זה ייחשב כ"מעשה תוקפנות".
בתגובה, כוחות הביטחון הלוביים סגרו את הגבול עם אלג'יריה כדי למנוע מעברים לא חוקיים יותר.
יחסי אלג'יריה–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת מונטנגרו.
הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית הכירה בעצמאותה של מונטנגרו ב-20 ביוני 2006. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי מדינות אלו כוננו לראשונה בתאריך 24 בספטמבר 2007. הביקור רם הדרג הראשון בהיסטוריה של היחסים הדו-צדדיים התקיים ב-28 בספטמבר 2009 כאשר שר האנרגיה והכרייה של אלג'יריה, חקיב חליל, ביקר במונטנגרו למשך יומיים.
הסחר בין שתי המדינות הוא זניח וגם התיירות אינה מהווה חלק הארי ביחסים שבין שתי המדינות.
מונטנגרו אינה מיוצגת באלג'יריה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
אלג'יריה אינה מיוצגת במונטנגרו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
אלג'יריה מחזיקה שגריר לא תושב המיועד למונטנגרו ומקום מושבו בבלגרד שבסרביה הסמוכה.
יחסי אלג'יריה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין ממלכת דנמרק.
לאלג'יריה שגרירות בקופנהגן ואילו לדנמרק שגרירות באלג'יר.
באמצע המאה ה-18 הלך וגדל היקף הסחר הדני-נורווגי בים התיכון.
במטרה לאפשר מעבר תקין של הסחורות שלו, חתם איחוד דנמרק-נורווגיה על הסכם שלום עם אלג'יריה העות'מאנית שכלל תשלום מס לשליטים המקומיים.
ב-1766 עלה לשלטון באלג'יריה בבא מוחמד אבן-עוסמאן שדרש להגדיל את התשלום לממלכה שלו, וזכה לסירוב מצד האיחוד.
זמן קצר לאחר מכן נחטפו שלוש ספינות סוחר דניות-נורווגיות וצוותיהן נמכרו לעבדות.
בתגובה לכך, נשלח מדנמרק-נורווגיה צי שכלל ארבע אניות קו, שתי פריגטות, ושתי גאליוט בפיקודו של פרדריק כריסטיאן קאס, שאיים להפציץ את עיר הבירה אם האלג'יראים לא יסכימו לחתום על הסכם חדש שהוכתב על ידי הדנים.
באלג'יריה סירבו, וההפצצה נכשלה מאחר שחלק גדול מהצוות חלה בטיפוס.
הספינות גם לא עמדו באש המרגמות האלג'ראיות, ולאחר 75 פצצות ששוגרו, ההפצצה ננטשה, ואחר עברו הדנים והטילו מצור על העיר.
בשנת 1772 נשלחה משלחת לעיר ונחתם הסכם שלום בו אלג'יריה קיבלה תשלום נכבד.
כמו כן, על דנמרק-נורווגיה היה לשלם על החזרתו של כל עבד שנפל בשבי בזמן המלחמה.
עבדים דנים ונורווגים נאלצו לנהל משא ומתן עצמאי על שחרורם.
בעידן המודרני, אלג'יריה ודנמרק כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-1963 לאחר שאלג'יריה קיבלה עצמאות מצרפת.
ב-2018 דנמרק פתחה מחדש את השגרירות שלה באלג'יר לאחר שמונה שנים בהן הייתה סגורה.
במעמד טקס הפתיחה אמר שר החוץ האלג'יראי עבד אל-קאדר מאסל כי "פתיחתה מחדש של השגרירות משקפת את האינטרס של דנמרק בקשרים ההיסטוריים בין המדינות ומשקפת גם את רצוננו לחזק ולהרחיב את היחסים הפוליטיים והכלכליים".
במהלך ביקורו באלג'יריה ב-2016 אמר שר החוץ הדני כריסטיאן יאנסן כי היחסים "חזקים", והדגיש כי ביקורו באלג'יריה נועד "לחזק אותם אף יותר".
בשנת 2016 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-80 מיליון דולר, כשעיקר הייצוא מאלג'יריה לדנמרק כלל מוצרי רפואה, ואילו הייצוא מדנמרק לאלג'יריה כלל מכונות ומכשירים אופטיים ורפואיים.
יחסי אלג'יריה–מצרים הם היחסים הבין-לאומיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת מצרים הערבית.
היחסים בין המדינות טובים, ומתקיים סחר ביניהן.
לפי 31% מערך ההון הכולל של הפרויקטים שאושרו, מצרים מדורגת במקום הראשון מתוך המדינות הזרות שמשקיעות כסף באלג'יריה מחוץ לתחום הדלק.
בנושא השקעות מצריות באלג'יריה, על פי הסטטיסטיקה של שנת 2008 הכספים המועברים הגיעו לכ־5.3 מיליארד דולר.
היקף חילופי הסחר בין המדינות הוערך בכמעט 1.5 מיליארד דולר בשנת 2012 (עלייה של 11% לעומת נתוני 2011).
על פי נתונים שפרסמה רשות המכס האלג'ירית בינואר 2013, היצוא המצרי תפס את המקום השלישי בקרב מדינות יצוא ערביות, כאשר הייצוא מחושב בהיקף של 380.56 מיליון דולר לעומת 876.51 מיליון דולר מייבוא אלג'יריה.
הייצוא העיקרי של מצרים מוערך בכמעט מיליארד ו-16 מיליון לירות מצריות ומתבטא בצורת חומרי בניין, מוצרי מזון, מוצרי מתכת, חוטי נחושת (המשמשים לחוטי חשמל), סמים, מיניבוסים, חומרים כימיים ומכשירים לחימום מים (דודי שמש, קומקומים).
הייצוא האלג'יראי לעומת זאת הגיע ל 895 מיליון ו 568 אלף לירות מצריות, וכלל מוצרי מתכת, גז טבעי במצב צבירה נוזל, פרופאן, קרטונים ומזגנים.
ב־15 בפברואר 2002 השיקה רשמית ענקית התקשורת המצרית אורסקום טלקום את נציגות החברה באלג'יריה לאחר שרכשה את רישיון ה-GSM השני במדינה.
היא הפכה במהרה למפעילה של רשת הסלולרי העיקרית של אלג'יריה עם שווי של 7 מיליארד דולר החל מספטמבר 2011, ובנובמבר 2011 היה לה נתח שוק של 65% ומעל 37,000,000 מנויים המכסים 90% מאוכלוסיית המדינה.
הישגיה של החברה נקלעו לגירעון בעקבות הגברת הלחץ של ממשלת אלג'יריה לקנוס אותה 1.3 מיליארד דולר בגין הפרת תקנות מטבע החוץ וכוונות הממשלה לרכוש השקעות שליטה ברשת.
עם זאת, חובותיה של החברה הוקלו כאשר הסנקציות הוסרו על ידי הממשלה במרץ 2013, מה שאיפשר לה להתחיל לרכוש ולייבא טכנולוגיה וציוד חדשים, ובנוסף להקנות לה את הזכות להמיר את רווחיה.
הפסיקה הגיעה כתגובה לבקשתם של בנק "ד'אלג'רי" האלג'יראי ושר האוצר של אלג'יריה שהופנתה לממשלה עם אולטימטום שאם ימשיכו הסנקציות על החברה איכות הסלולרי של כל משתמשי הרשת (90% מהאוכלוסייה) תרד משמעותית.
לבסוף בוטל חובם של החברה לממשלה, אך 51% ממניותיה היו בבעלות ממשלת אלג'יריה.
ב -25 ביוני 2014, נשיא מצרים עבד אל-פתיס אל-סיסי ערך את ביקורו הרשמי הראשון בחו"ל מאז בחירתו חודש קודם לכן לאלג'יריה, שם הייתה האבטחה האזורית בראש סדר היום.
שני הצדדים דנו בדרכים להתמודד עם המיליטריזם האיסלאמי בצפון אפריקה, כאשר הפגישה הגיעה בין פעילות הטרור הגואה בלוב עמה שתי המדינות חולקות גבולות ארוכים.
הנשיא אל-סיסי הדגיש כי שתי המדינות צריכות לשתף פעולה ולקיים "תיאום עמדות" על מנת להתגבר על סוגיות אלה ושיתוף פעולה זה.
חודש קודם לכן ביקשו שתי המדינות לקיים ועדה עליונה משותפת אלג'יראית-מצרית שתיתכנס ביוני כאשר מצרים תקיים בחירות לנשיאות.
גורמים דיפלומטיים משתי המדינות אמרו לאתר "אל-מוניטור" כי "מצרים ואלג'יריה יהפכו לשתי זרועותיו של פינצר במדבר הלובי".
במהלך הפגישה, אלג'יריה הסכימה להעביר 145,000 מטענים של גז טבעי נוזלי למצרים לפני סוף 2014. מטענים אלו נועדו לסייע למצרים להתגבר על משבר האנרגיה הגרוע ביותר שלה מזה שנים רבות בשל שלוש שנים רצופות של סערות קשות הפוגעות בכל חלקי הארץ.