tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרב נמשך עד הלילה, והתחדש לאחריו.
הקרבות נמשכו עד כ"ו באייר, כאשר כל צד אינו מצליח להשיג יתרון משמעותי על אויבו.
לאחר שהבין שלא יוכל לכבוש את העיר בהתקפות כאלו, שנהדפו שוב ושוב על ידי מעשי גבורה יהודיים, כינס אספסיאנוס אספה של מפקדיו, ובה הוחלט על הקמת סוללות מצור.
הצבא החל בבניית הסוללות, תוך הפרעות מצד היהודים שזרקו על בוני הסוללות כל מה שיכלו, דבר שכמעט ולא הפריע בפועל לרומאים, עקב הסככות שהגנו עליהם.
לבסוף, הועמדו 160 מכונות ירי, שהחלו לירות יחדיו, והבריחו את היהודים מהחומות.
היהודים, שכבר לא יכלו להילחם מעל החומה, קיימו פשיטות פתע על סוללות המצור, הרסו חלקים מהסוללות, והרגו את אלה שלא יכלו להגן על עצמם.
אספסיאנוס בתגובה, הידק את ההגנות על הסוללות, והוסיף עוד חיילים להגנתן, דבר שמנע את פשיטות היהודים.
בינתיים, הגיעה הסוללה לגובה ראש החומה, ויוסף בן מתתיהו החליט להגביה את החומה, תוך שהוא משתמש בעורות כהגנה מפני הירי הרומאי.
בסיום העבודה, הוגבהה החומה בכעשרים אמה (כ-10 מטרים), ואספסיאנוס החליט לעצור את ההתקפות על יודפת, ולהמשיך במצור הדוק עד שייכנעו היהודים מרעב, או לפחות ייחלשו, דבר שיקל עליו בהרבה את כיבוש העיר.
ליודפת היה מזון בשפע מספק, אך לא מים רבים, ועוד מתחילת המצור קבע יוסף חלוקה במשורה של מים.
עתה, כאשר הבין יוסף את התקווה שהדבר מעניק לרומאים, החליט להשתמש בלוחמה פסיכולוגית: הוא ציווה על אנשיו לטבול את בגדיהם במים, ולתלותם על החומה, דבר אשר גרם לרומאים לאבד את תקוותם להכניע את העיר על ידי מניעת מזון ומים.
כתוצאה מכך, שב אספסיאנוס להתקפותיו על העיר, שקיומם היה כעת אף אינטרס של היהודים: הם ידעו את המצב לאשורו, והבינו שמצבור המים והמזון לא יספיק להם לזמן רב, על כן, העדיפו רבים למות בקרב ולא ברעב.
בהמשך מצא יוסף מקום בו היה ניתן לצאת את העיר.
הוא שלח משם שליחים שאפשרו לנהל קשר עם גורמים מחוץ לעיר; שליחים אלו גם הבריחו מזון לתוך העיר, אולם עד מהרה הבחינו הרומאים במקום זה, וגם הוא נחסם לתנועה.
יוסף מתכונן לעזוב, אך נשאר ומחריף את ההתקפות
יוסף בן מתתיהו, בהבינו כעת שגורלה של יודפת כבר נחרץ, התכונן לברוח מהעיר יחד עם שאר שליטיה, אך כאשר נודע הדבר לתושבי העיר, עצרו אותו בתחנונים לבל יעשה זאת, מכיוון שכך תאבד כל תקווה לניצחון.
משהבין יוסף את נחרצותם של אנשי יודפת בעניין זה והסיק שלא יהססו אלו לעצור בעדו בכוח מבריחה, החליט להישאר, והחל לחדש את התקפות הפתע שלו מתחילת המצור.
בימים הבאים ערך יוסף גיחות קטנות של התקפה על הרומאים, ותוך זמן קצר – הימלטות חזרה אל מעבר לחומות העיר.
יוסף מציין פעמים מספר את הייאוש הרב שאחז באותה עת את אנשי יודפת, יאוש שחיזק את עוז רוחם, ומשלא נותר להם דבר להפסיד, הסבו הללו בגיחותיהם, סבל רב לרומאים.
בשלב זה, ציווה אספסיאנוס להפעיל את איל הברזל כנגד חומות העיר.
יוסף בתגובה, הכין שקים מלאים במוץ ששולשלו לעבר המקומות בחומה שבהם הכה האיל, וכך ריכך את עוצמת המכה שספגה החומה.
הרומאים כנגדם, הכינו מוטות ארוכים שבקצה כל אחד היה מגל וכך חתכו את החבלים הקשורים לשקי המוץ.
כאשר ראה יוסף שהחומה קרובה כעת מתמיד לבקיעה, החליט להעלות באש את המכונות.
הוא ציווה לאסוף חומרי בעירה, ובהתקפה פתאומית פרצו לוחמיו מן החומה והעלו באש את מכונות המצור.
עוד לפני שיכלו הרומאים להצילן, עלו המכונות באש.
עד מהרה הביאה מתקפת הפתע לקריסת שורות הצבא הרומאי, והחלה נסיגה, שלאחריה העלו לוחמיו של יוסף את מתקניהם של הלגיונות החמישי והעשירי באש.
בנוגע להתקפה זו מציין יוסף לשבח את גבורתם של כמה מלוחמיו, בהם אלעזר מסאבא שבגליל ושני אחים, נטירס ופיליפוס מהכפר רומה, גם הוא בגליל.
לקראת הערב, התאוששו הרומאים וחזרו לעמדותיהם, והציבו את איל הברזל מחדש כנגד החומה.
באותו זמן, נפגע אספסיאנוס ברגלו מחץ שירה לעברו אחד מהלוחמים היהודים.
למרות שהחץ לא הסב למצביא נזק רב, הדבר יצר בהלה בקרב הצבא הרומאי עקב פגיעת מצביאם, ויצר בהם רצון עז לנקמה.
הקרב התחדש במהרה והמשיך בלילה, במלוא העוצמה, כאשר הרומאים יורים ירי עז ממכונות המצור שלהם, והיהודים נופלים כזבובים, תוך הגנה על החומה.
פריצת החומה, והתקפה רומאית טקטית
באשמורת הבוקר של כ' בסיון נפרצה החומה, והיהודים מיהרו לבצר את קטע החומה הפגוע מחדש, ולהגן עליו.
הקרב נפסק לזמן קצר, כשהצבא הרומאי פנה לנוח, על מנת להתכונן להתקפה מחודשת על העיר.
אספסיאנוס ערך את צבאו במערך טקטי מחושב היטב: על מנת להדוף את ההגנה המיוחדת ששמו היהודים על קטעי החומה הפרוצים, הטיל למערכה זו בקדמת הקרב, את מובחרי הפרשים שלו, ללא סוסיהם, על שריונם כשרומחיהם מכוונים לפנים.
בו בזמן, על מנת להכריח את היהודים להפחית ממידת ההגנה שהקצו לקטעים הפרוצים, ציווה על שאר החיילים להציב סולמות לאורך החומה, בכל המקומות שבהם לא נפרצה החומה.
מאחורי חיל הפרשים שניצב כראש חץ בקדמת שורת הקרב, ניצבו המובחרים שבחיל הרגלים, מאחוריהם קשתים, ולבסוף, פרשים נוספים, שיסיירו במורדות ההר ויעצרו כל בריחה מהעיר.
יוסף בן מתתיהו, שהבין את הטקטיקה שבה נקט אספסיאנוס, שלח את החלשים שבחייליו לקטעים הרגילים שבחומה, מכיוון שידע ששם לא תהיה ההתקפה העיקרית.
כנגד עיקר צבאו של אספסיאנוס, העמיד את החזקים שבחייליו, כשהוא מעלה בגורל את אלו שיצטרכו להילחם ראשונים.
הוא פקד על הלוחמים לחכות עד שיגמרו הקשתים את אשפתותיהם, ואז להסתער על הרומאים.
בנוסף, ציווה על לוחמיו לפעול מתוך נקמה על הרס העיר העתיד לבוא, ולא מתוך תקווה להצילה.
על מנת שזעקות נשות העיר לא יחלישו את מגיניה, פקד עליהן להסתגר בבתיהם.
הקרב פרץ, ולמרות גבורה רבה שהפגינו הלוחמים היהודים, לא יכלו לעמוד בפני מבנה הטסטודו (הצב) הרומאי, שבו צמודים החיילים זה לזה, ומגינים בעזרת מגיניהם מכל צדדיהם, אף מלמעלה.
הטסטודו היה בלתי חדיר, ואט-אט, נהדפו היהודים, כשהרומאים כמעט ונכנסים מבעד לחומה.
כאשר ראה יוסף את חומרת המצב, ציווה לשפוך שמן רותח על שורות החיילים.
השמן, שחדר מבעד למגינים, פרק את מבנה הצב, והקל על היהודים להורגם.
בינתיים, הגו היהודים תחבולה נוספת: הם שפכו שחת שלוקה (שיוצרת ריר חלקלק) על קרשי מכונות ההעפלה, וגרמו להחלקתם של רבים מהחיילים הרומאים.
משראה אספסיאנוס את גודל אבדותיו, ציווה לקראת ערב לעצור את ההתקפה.
בקרב גבורה זה מתו מלוחמי יודפת שישה בלבד, אולם שלוש מאות לוחמים נפצעו.
אספסיאנוס החליט על שיטה אחרת, איטית יותר: הוא ציווה להגביה את הסוללות, ולהכין שלושה מגדלים המצופים בברזל, כך שלא יהיו ניתנים לשריפה, ולהעמידם מעל הסוללות.
מעל המגדלים, הציב את מובחרי הקשתים, הקלעים וזורקי החניתות, בנוסף למכונות מצור.
התוצאה הייתה קטלנית: היהודים היו טרף קל לעומדים בראש המגדלים שנישאו מעליהם, והפעם, כבר לא יכלו להעלותם באש.
כך אבדו מדי יום רבים מלוחמי יודפת, כשהם מחזיקים מעמד בקושי.
לאחר התקפותיו האחרונות, אשר נחלו כישלון חרוץ למרות חוזקם, עצר אספסיאנוס את התקפותיו, והמשיך באסטרטגיית הרעבה ובלוחמה ממגדלי המצור ומכונות המצור.
אך למעשה, הייתה ההגנה של יודפת מידלדלת ונחלשת מיום ליום, ואספיאנוס היה חסר במודיעין על המתרחש בתוככי העיר.
לבסוף, הגיע עריק מיודפת, וגילה לו את מצבה האמיתי של יודפת.
בנוסף, גילה לו ששומרי החומות לא מצפים להתקפות בסוף הלילה, ובשעה זו הם נרדמים.
אספסיאנוס, למרות שלא שם את מבטחו בעריק, החליט לנסות את המידע.
בא' בתמוז בלילה, עלו בשקט יחידות רומאיות מועטות מעבר לחומה והרגו את שומריה.
אלו פתחו את הדרך בפני שאר הצבא, וכאשר עלה השחר ובני העיר קמו משנתם, היה עיקר הצבא הרומאי בתוך העיר, ואף המצודה על ראש הגבעה נפלה לידי הרומאים.
החיילים הרומאים הדפו את הלוחמים היהודים מהמצודה בראש הגבעה למדרונות התלולים, תוך כדי הרג רב.
הרומאים שטפו את העיר בשני גלים עיקריים, מהמצודה, ומשערי העיר, ומחמת מבנה העיר הצפוף, והמדרון הטבעי עליו נבנתה, כמעט לא יכלו היהודים להשיב מלחמה שערה.
רבים, בראותם שאינם מצליחים להילחם כלל, התאבדו.
לוחמים מעטים הצליחו להימלט מעיקר ההתקפה, עלו לאחד ממגדלי השמירה בצפון העיר, והצליחו להתגונן לזמן מה, אך נהרגו לבסוף, לאחר שהוקפו בידי המוני חיילים רומאים.
בכיבוש העיר היה הרוג אחד בלבד לצבא הרומאי, הקנטוריון אנטוניוס שנהרג כאשר יהודי שהתחבא במערה הושיט לו את ידו על מנת שיעזור לו לצאת מהמערה.
כאשר אחז אנטוניוס בידו, דקרו היהודי במפשעתו, והרגו.
עם כיבוש העיר הרגו הרומאים את כל מי שנתקלו בהם, ובימים שלאחר מכן, המשיכו וחיפשו אחר יהודים שהסתתרו, והרגו את כולם, למעט הנשים והתינוקות.
מספר השבויים שנלקחו היה 1,200, ומספר ההרוגים, מתחילת המצור, הגיע ל-40,000. לאחר סיום הקרבות, ציווה אספסיאנוס להחריב את העיר עד היסוד, ולהעלות אותה על כל ביצוריה באש.
לכידתו של יוסף בן מתתיהו
לאחר סיום כיבוש העיר החלו הרומאים בחיפושים מדוקדקים אחר יוסף בן מתתיהו, עד כדי בדיקת גוויות המתים.
במהלך הכיבוש, הצליח יוסף לקפוץ לבור אשר היה מחובר למערה שנסתרה מעיני העוברים.
הוא הצליח להיחבא שם יומיים אשר בהם ניסה לצאת את העיר ללא הצלחה, עקב משמרות החיילים הקפדניות.
ביום השלישי, אישה ששהתה איתו במערה, הסגירה את מקום מחבואו לרומאים.
ברצותו ללכוד את יוסף חי, שלח אספסיאנוס את הטריבון ניקנור שהכיר את יוסף עוד לפני המרד, ובפיו הבטחת חנינה.
לאחר שכנוע ממושך, הסכים יוסף להיכנע, אך משהבינו היהודים שהתחבאו עימו במערה את כוונתו, איימו לרוצחו אם יסגיר את עצמו.
למרות ניסיונות השכנוע של יוסף, לא התרצו הללו ודרשו התאבדות כללית.
לבסוף, הצליח יוסף לשכנעם לא להרוג עצמם, כי אם להפיל גורלות שעל פיהם יהרוג אחד את זולתו הקרוב אליו.
את תוצאות הגורלות, מתאר יוסף כך: .
על פי סיפור זה מתוארת בעיית יוספוס.
כאשר הובא יוסף בן מתתיהו לאספסיאנוס, לימד עליו טיטוס זכות, ושכנע את אביו שלא להורגו.
אספסיאנוס הטיל על יוסף שמירה הדוקה, והתכוון לשולחו לנירון קיסר לרומא, אולם בינתיים החל יוסף למצוא חן בעיניו בעקבות נבואותיו של יוסף שתיארו את אספסיאנוס וטיטוס עולים לכס קיסר רומא.
בין כך ובין כך, מת נירון קיסר, ולאחר מלחמת אזרחים בהשתתפות ארבעה טוענים לכתר, היה אספסיאנוס לקיסר רומא בעצמו.
זיהוי מיקומה של יודפת נעשה לראשונה בשנת 1847 על ידי החוקר הגרמני ארנסט גוסטב שולץ שכיהן כקונסול ראשון של פרוסיה בירושלים.
סקרים שונים נערכו באתר וסביבתו במהלך המאה ה-20, וב-1990 התבצעה חפירה ראשונה במקום, שהייתה מוגבלת בהיקפה לבית בד באחת המערות.
בין השנים 1992 ו-1999 נערכו באתר שמונה עונות חפירה מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטת רוצ'סטר בניהולו של מרדכי אביעם.
בחפירות במקום נמצאו כ-1,600 ראשי חיצים רומאיים, אבנים שנורו מבליסטראות, וחלקי שריון של חייל רומאי.
כמו כן נמצאו שרידי עצמות אדם שנטבחו ונשרפו, ככל הנראה של התושבים במקום, מה שמוכיח כי הרומאים הרגו את התושבים לאחר הפריצה לעיר.
במקום ישנו יד זיכרון למגיני יודפת במרד הגדול, ושלטי הדרכה.
זאב ז'בוטינסקי ראה ביודפת סמל להמשכיות המאבק הלאומי היהודי.
בפתיחתו של "שיר ביתר", המנון תנועת הנוער בית"ר וארגון האצ"ל, מופיעה השורה הבאה: .
בפרק השלישי של סדרת הטלוויזיה "רומא העתיקה: עלייתה ונפילתה של אימפריה" (Ancient Rome: The Rise and Fall of an Empire) מתואר המרד הגדול.
מקום מרכזי בפרק תופס תיאור המצור על יודפת.
המצור על מץ היה מצור שהתרחש במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
את המצור הטיל הצבא הפרוסי בפיקודו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה על כוחות צרפתיים בעיר מץ בפיקודו של פרנסואה אשיל בזן.
המצור ארך 10 שבועות שלאחריהם נכנעו הצרפתים ונלקחו בשבי.
ב-19 ביולי 1870, בעקבות פרשיית מברק אמס, הכריז נפוליאון השלישי קיסר צרפת על מלחמה כנגד פרוסיה והקונפדרציה הצפון-גרמנית.
ב-2 באוגוסט חדרה הארמייה הצרפתית הראשונה - "ארמיית הריין", אשר הייתה בפיקודו של נפוליאון עצמו, לפרוסיה.
באותו זמן השלים הרמטכ"ל הפרוסי הלמוט פון מולטקה הזקן את גיוס הצבא הפרוסי, ואל מול הכוח הצרפתי עמדו כעת שלוש ארמיות.
הצרפתים פתחו בנסיגה אטית אל מעבר לגבול, בעוד הפרוסים מצדם עברו אותו.
ב-12 באוגוסט העביר נפוליאון את הפיקוד על הארמייה הראשונה לגנרל פרנסואה אשיל בזן, אולם בפועל המשיך לפקד עליה עד ה-16 באוגוסט.
באותו היום עצרו הצרפתים את הנסיגה באזור מארס-לה-טור כדי להצטייד, והארמייה הפרוסית השנייה בפיקוד הנסיך פרידריך קרל פתחה עליה במתקפה.
קרב מארס לה טור הסתיים בניצחון פרוסי, חרף נחיתות מספרית של הפרוסים.
ב-18 באוגוסט פתחו הפרוסים בקרב גרבלוט, אשר בו ספגו אבדות כבדות.
בזן העדיף לא לפתוח במתקפת נגד אלא הכניס את חייליו אל בין חומותיה הבצורות של מץ.
בכך למעשה לכד בזן את עצמו ואת חייליו במלכודת.
הארמייה הפרוסית השנייה בפיקוד הנסיך פרידריך קרל כיתרה את מץ.
הצרפתים ביצרו ככל שיכלו את מץ והכפרים שמסביב.
בזן שלח מסר לקיסר על פיו יוכל להיחלץ מהמלכודת רק באמצעות הארמייה השנייה - "ארמיית שאלון", שלמעשה הייתה הכוח הצבאי הצרפתי היחיד שהגן כעת על צרפת עצמה מפני הגרמנים.
נפוליאון הצטרף אל מפקד הארמייה מרשל פטריס דה מק-מהון ב-16 באוגוסט, והשניים נעו לאורך הגבול הבלגי בתקווה לחלץ את בזן.
ב-31 באוגוסט ניסה בזן לפרוץ את המצור, לחצות את המוזל ולחבור אל מק-מהון.
הצרפתים יצאו ממץ, כבשו את נויסוויל (Noisseville) ונערכו על הגדה המזרחית של המוזל.
מתקפת נגד פרוסית נמרצת אילצה אותם לעצור.
למחרת כבשו הפרוסים חזרה את נויסוויל והצרפתים נאלצו לבצע נסיגה מסודרת חזרה למץ תחת חסותם של תותחיהם.
בינתיים, ב-1 בספטמבר, הכו הארמיות הפרוסיות השלישית והרביעית שוק על ירך את הארמייה של מק-מהון בקרב סדאן.
100,000 חיילים צרפתים נפלו בשבי, וביניהם הקיסר נפוליאון בעצמו.
ב-4 בספטמבר הוקמה בפריז "ממשלת הגנה לאומית", וצרפת הפכה לרפובליקה דה פקטו.
בזן, שהיה מלוכני מובהק, הבין כעת שהוא משרת לשווא משטר הנוגד את העקרונות שלו.
הוא הצליח לשמור על קשר קלוש עם הקיסרית הגולה אז'ני, ואף שקל לשאת ולתת עם הגרמנים כדי להשתמש באנשיו על מנת להחזיר את הקיסר לשלטון.
ב-27 בספטמבר בזן עשה ניסיון נוסף לפרוץ את המצור, ושוב נכשל.
הפרוסים העלו באש את הכפרים לה גרנג' (La Grange) וקולומביי (Colombey).
האספקה של הצרפתים החלה לאזול, ובליל ה-1–2 באוקטובר הם ערכו מתקפה במטרה לכבוש שני משקים עם מלאי גדול של חציר ומזון, אולם גם הפעם נהדפו.
ב-7 באוקטובר נערכה מתקפה נוספת, גדולה יותר, עם מטרה זהה.
הצרפתים הצליחו לפרוץ ונפגשו עם הפרוסים בקרב בלוויו.
הצרפתים היו נואשים, והפרוסים הצליחו להודפם רק במחיר כבד.
הצרפתים איבדו 1,193 חיילים ו-64 קצינים.
הפרוסים איבדו 1,703 חיילים ו-75 קצינים.
בזן הבין שתגבורת ואספקה הוא לא יקבל.
בנוסף על כך, מגפת דיזנטריה פרצה בעיר, ו-20,000 מחייליו חלו ויצרו עומס בלתי אפשרי על בתי החולים.
ב-25 באוקטובר הציג הגנרל ניקולא שנגרמייר תנאי כניעה בפני הפרוסים, ולאחר משא ומתן קצר, ב-27 באוקטובר נכנע בזן וכל חייליו ששרדו נפלו בשבי הפרוסי.
מספר החיילים הצרפתים שנפלו בשבי היה 142,000. מספר שיא שנשבר רק במלחמת העולם השנייה.
כ-60,000 שבויים נשלחו לגרמניה והועסקו שם בעבודות בנייה.
כניעתו של בזן גרמה אכזבה רבה לכוחות הלוחמים האחרונים של צרפת - צבא מאולתר שארגן לאון גמבטה.
גמבטה הבין שעם כניעתו של בזן אבדה התקווה לצרפת, והוא פרסם מנשר חריף נגדו בו כינה אותו "בוגד".
סיום המצור על מץ אפשר לפרוסים לשחרר כוחות נוספים כדי להדק את המצור על פריז.
בינואר 1871 נכנעה העיר, והקיסרות הגרמנית הוקמה בארמון ורסאי.
כחלק מהסכמי השלום שנכפו על צרפת, עברה מץ לידי גרמניה, והיא הוחזרה לצרפת רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שחרורו מהשבי הגרמני, הפך בזן לשעיר לעזאזל.
הרפובליקנים פרקו עליו את זעמם על הקיסר שאותו שירת, והמלוכנים גם הם הטו את האש אליו במטרה לטשטש את אחריותו של הקיסר לתבוסה.
בזן נשפט בפני בית דין צבאי על פיקוד כושל, ועל כך שנכנע במץ בטרם מיצה את כל אמצעי ההגנה שעמדו לרשותו.
הוא נידון לגזר דין מוות, אולם זה הומתק מאוחר יותר ל-20 שנות מאסר.
המצור על ירושלים על ידי נבוכדנאצר בימי צדקיהו המלך החל בעשרה בטבת, בינואר שנת 588 (או דצמבר 589) לפנה"ס, והסתיים בט' בתמוז, יוני 586 לפנה"ס בחורבן ירושלים ובית המקדש הראשון.
ספר מלכים מתאר רק את שלביה האחרונים של המערכה על ירושלים ואת חורבן העיר, אך פרטים רבים על השתלשלות המצור עולים מנבואות ירמיהו ויחזקאל.
יחסי יהודה עם עמי האזור
נוכח סכנת האויב שיגר צדקיהו שליחים למצרים כדי לגייס סיוע צבאי, ובייחוד גייסות רכב, כפי שמעידים דברי יחזקאל וכנראה גם אחד ממכתבי לכיש (חרס ג, שו' 14 ואילך: "ירד שר הצבא כ[נ]יהו בן אלנתן לבא מצרימה").
פרעה חפרע נעתר באיחור רב להחיש לארץ חיל-עזר שאילץ את הבבלים להסיר את המצור מעל ירושלים לזמן קצר כדי לקדם את פני הצבא המצרי.
מנבואות הפורענות של יחזקאל על מצרים ומן התאריכים שבכותרותיהן ניתן להסיק שפעולת הנפל המצרית אירעה באביב 587, כלומר כשנה לאחר התחלת המצור.
התערבותה של מצרים גרמה לאשליות שווא של ביטחון בירושלים, נגדן התריע ירמיהו, אך חיל המשלוח המצרי הקטן אכזב, והמצור התחדש.
ב ואילך, השתמרה ידיעה על צעד שנקט צדקיהו בעת התחלת המצור על העיר:
צעד זה ננקט ככל הנראה לא רק בשל רגשות הומניים או דתיים, אלא ככל הנראה גם מעשיים: להגדיל בכך את כוח האדם העומד לרשות המגינים (עד כמה שהדבר נוגע לשחרור עבדים זכרים).
אולם ככל הנראה בעת ההפוגה הזמנית במצור הבבלי, משרווחו האשליות שמלך בבל לא יחדש את המצור, חזרו "השרים וכל העם" אשר שחררו את עבדיהם וכבשו עבדים אלו שנית לעבדות.
על כך הגיב ירמיהו בנבואה קשה על עם יהודה.
הזמן הרב שנדרש לנבוכדנאצר לכבוש את ירושלים מעורר פליאה.
שהרי לאחר גלות יהויכין הוחלשה יהודה במידה ניכרת, ומה עוד שבירושלים היו הדעות חלוקות בדבר המדיניות הנכונה שיש לנקוט, בין המצדדים במלחמה נגד בבל עד הסוף, לבין חסידי הפיוס שתבעו כניעה לבבל, וביניהם ירמיהו וחוגים מסוימים מקרב הצבא, שהשתכנעו בחוסר הסיכוי להצלחת המלחמה.
למרות כל אלו נמשך המצור שנה וחצי (ולפי שיטתו של אברהם מלמט, לפיה נמנו שנותיו של צדקיהו לא מניסן אלא מתשרי - שנתיים וחצי).
לצורך המצור נזקק נבוכדנאצר לטובי שריו, שאחדים מהם מילאו כעבור שנים משרות רמות בממלכת בבל (כמו נרגל-שראצר, שהיה לימים מלך בבל), וכן הסתייע במיטב הטכניקה של קרבות מצור שהייתה קיימת באותה עת - הקפת המקום בדייק, שפיכת סוללות לעבר חומות העיר והשימוש במכונות מצור (כרים ואילים) לקעקוע החומות.
בעת המצור, מקצת אנשי ירושלים הסגירו את עצמם לידי הבבלים בשנה האחרונה למצור.
ייתכן שעריקים אלו נמנו על 832 הגולים שלפי הרשימה ב, גלו מירושלים בשנת 18 לנבוכדנאצר, היינו עדיין בעת המצור על העיר.
למרות כל זאת, מן האמור במקרא עולה, שהגורם שהכריע בנפילת ירושלים היה הרעב הכבד שהציק לתושביה, שבוודאי התרבו על ידי זרם פליטים מערי השדה שביקשו מקלט בירושלים עם בוא הצבא הבבלי.
המצור נמשך עד לט' בתמוז 586 לפנה"ס (היא השנה ה-19 של נבוכדנאצר וה-11 של צדקיהו) עת הובקעה החומה, והסתיים בחורבן הבית בז' באב.
החומה הובקעה ככל הנראה בצידה הצפוני של העיר, צד שהיה הנוח ביותר לחדירה אל העיר.
הימצאותו של צדקיהו בשלב הקריטי של המצור בשער בנימין, והתכנסותם של שרי בבל לאחר הבקעת החומה בשער התווך - שני שערים שבחומה הצפונית, מעידים שהפריצה הייתה אכן בצד הצפוני.
חודש לאחר נפילת העיר החריבו הבבלים את חומות העיר ובתיה, שרפו את המקדש ואת הארמון.
מה שנותר מכלי הפולחן במקדש ומאוצרות בית המלך לאחר מה שנלקח בגלות יהויכין, הושחת או נלקח.
עדות מוחשית לאסון שפקד את ירושלים העלו החפירות הארכאולוגיות, הן בעיר העליונה והן במדרון המזרחי של גבעת העופל, שם התגלה הרס מוחלט של בנייני העיר, מעשה ידי הבבלים.
מחמת ממדי החורבן באזור זה נבצר מנחמיה, כעבור 150 שנה, לשקם את עיי החורבות שבמקום והוא נותר מחוץ לחומה שהקים במרומי התל.
ואילו בעיר העליונה, ליד מגדל ששמר על קו הביצור הצפוני (שנמשך דרומה לרחוב השלשלת של היום), נתגלתה רצפה חרוכה ועליה חיצים שהיו בשימוש הצבא הבבלי - כל אלו עקבות לקרב הסופי עם אויב שהסתער מצד צפון.
האוכלוסייה ששרדה בעיר, ועמה אלו שהסגירו את עצמם בעת המצור לידי הבבלים, וכן תושבי ערי יהודה האמידים יותר, את כל אלו הגלה נבוזראדן לבבל.
ביהודה השאיר נבוזראדן רק "מִן-הָעָם הַדַּלִּים אֲשֶׁר אֵין-לָהֶם מְאוּמָה".
עד שנרצח עמד גדליהו בן אחיקם בראש האוכלוסייה היהודית הענייה שנותרה ביהודה, אך עם הירצחו התפוררה הקהילה לגמרי.
אירוע זה מצוין עד היום בצום גדליה.
בחומות עין גדי גם נמצאו תקועים צרורות חיצים מן הטיפוס שהיה בשימוש הצבא הבבלי, ובחומת לכיש נחשפה אבן-קלע שנורתה כנראה על ידי חייל מצבא נבוכדנאצר.
תמונה שונה לחלוטין התגלתה באזור שמצפון לירושלים, שם שפר גורלם של יישובי ארץ בנימין.
את סימני החורבן בבית-אל ותל א-נצבה (מצפה) שיוחסו בעבר לימי נבוכדנאצר יש ליחס - יחד עם סימני החורבן שנחשפו בגבעה (תל אל-פול) ובגבעון - לזמן מאוחר יותר.
כנראה, גם בענתות (תל ראס-אבו ח'רובה), עיר מולדתו של ירמיהו, ובמוצא לא פסק היישוב באותו פרק זמן, וכך כנראה גם ברמה, ששימשה כמקום מפקדתו של נבוזראדן, המצביא הבבלי בסיום המערכה על ירושלים וכתחנת מעבר לגולי יהודה לאחר כיבוש הבירה.
לכן מסתבר, שהיישוב בנחלת בנימין לא נפגע באופן משמעותי, בניגוד למצב בשאר חבלי יהודה.
בהקשר זה מעניינת גם תקרית שסיבכה את הנביא ירמיהו: בשעת ההפסקה הזמנית של המצור הבבלי על ירושלים עקב הופעת חיל המצב המצרי, מנסה הנביא, כרבים מתושבי הבירה, לעבור לארץ בנימין.
אולם צעד זה החשיד אותו בבגידה כטענתו של יראיה בן שלמיה, מפקד שער בנימין: "אֶל-הַכַּשְׂדִּים אַתָּה נֹפֵל" - זאת אל-נכון משום שארץ בנימין נחשבה כטריטוריה בשליטת האויב.
ראיה נוספת להנחה כי נמנע אז הרס של ארץ בנימין ייתכן כי נמצאת ברשימת עולי בבל הראשונים.
לפי רשימה זו חזרו שבי ציון בעיקר לערי בנימין, עובדה המוכיחה כנראה שערים אלו לא נחרבו והתאפשר לשבים להיאחז בהן.
עניין מיוחד יש בשלוש הערים לוד, חדיד ואונו, ששכנו בקרבת "דרך הים" - עורק תחבורה החיוני לצבא בבל - ולפיכך לא יכלו להתגונן מפני האויב ונכנעו ללא התנגדות.
פרט לערי בנימין נזכרו ברשימת העולים רק בית-לחם ונטופה.
בנוגע למקום האחרון מעניינת העובדה, שמבין שרי החיילים שנתרכזו סביב גדליהו במצפה, היחידים שעיר מוצאם צוינה במפורש - שריה בן-תנחומת ובני עיפי וחבורתם - הם אנשי נטופה; כלומר, חיל יהודה באזור זה לא הושמד לחלוטין ולא הוגלה לבבל.
כמו כן שימשה עדיין לאחר חורבן הבית סביבת בית לחם כמקום יישוב וכתחנה בדרך למצרים.
על יסוד עובדות אלה ניתן כנראה להסיק, שאף ביהודה נותרו מובלעות שלא התנגדו בחריפות לצבא בבל ועל-כן לא הושמד היישוב בהן כמו בשאר חבלי הממלכה.
על מה שהתרחש בזמן המצור על ירושלים ביהודה לא קיימות ידיעות מן המקרא.
מידיעה זו, המתייחסת לשנת המצור הראשונה, קודם לבואו של חיל המשלוח המצרי (כאשר ירמיהו התהלך עדיין חופשי וראה פתח של תקוה לגורל המלך:), מסתבר שמיד בראשית פלישתם מיהרו הבבלים לכבוש את מרבית יהודה, ורק שתי הערים הללו נותרו לשמור על הגישה לירושלים מדרום-מערב.
השלמה מסוימת לידיעות אודות ההתרחשויות ביהודה קיימות בממצאים הארכאולוגיים והאפיגרפיים שהתגלו בכמה מערי יהודה, שיש בהם להמחיש את האירועים של סוף ימי בית ראשון.
בין אלו נודעת חשיבות מיוחדת לאוסטרקונים שנחשפו בלכיש שכבה II, ובערד שכבה VI.
פרט לשלושה, כולם נמצאו בשנת 1935 בחדר המשמר שבין השער החיצוני לשער הפנימי של העיר, וזאת בתוך שכבת שרפה המיוחסת לחורבנה של לכיש בידי הבבלים בשנת 588/587. מתוכם רק שישה אוסטרקונים נשתמרו במצב תקין וניתנים לקריאה.
לשון המכתבים קרובה ללשון ספרי מלכים ופרקי הפרוזה שבספר ירמיהו, אם כי יש בהם גם מילים וביטויים שאינם מצויים במקרא.
המכתבים נכתבו בידי אדם בשם הושעיהו, והוא נשלח אל "אדונו" יאוש (=צורה מקוצרת של יאשיהו), שהיה ככל הנראה מפקד לכיש (בה נמצאו המכתבים).
הושעיהו, המכנה עצמו במכתבים אלו "עבדך כלב", כסמל לכפיפות, היה ככל הנראה ממונה על אחת המצודות שבסביבה.
לא כל העניינים הנידונים במכתבים אלו נהירים, אך המכתבים עוסקים בעיקר במספר נושאים, המשקפים את האווירה המדינית והצבאית בעת כתיבתם.
במכתב מס' 3 מספר הושעיהו שהוגד לו כי שר הצבא, כניהו בן אלנתן, ירד מצרימה ושלח כמה מאנשיו לקחת דבר-מה.
הוא מודיע ליאוש שהוא מעביר אליו מכתב של טביהו עבד המלך שהתקבל באמצעות הנביא, לאמור "הִשָמֵר".
הדברים מזכירים את סיפור המעשה בנביא אוריהו בן שמעיהו מקרית יערים, בן מפלגתו של ירמיהו, שברח מפני יהויקים מצרימה, ועל אלנתן בן עכבור ואנשיו שרדפו אחריו, החזירוהו לירושלים ושם הומת.
אך גם אם ישנו דמיון מסוים בין שני המקרים אין בשום פנים לזהות ביניהם, ולו רק בשל העובדה ששמותיהם של שרי הצבא אינם זהים.
בהקשר לכך יש עניין מרובה במכתב מס' 6, בו מודיע הכותב שקיבל את מכתב המלך ואת מכתבי השרים והנה "דברי ......ה[...] לא טבים לרפת ידיים".
ובהמשך: "ועתה אדני הלא תכתב אלהם [לאמר למ]ה תעשו כזאת ב[...]יהו".
אולברייט, ח"א גינזברג ואחרים משלימים במקום הראשון "ה[שרים]" ובשני "י[ר]שלם", ודוחים את הזיהוי עם אוריהו הנביא מכל וכל.
ברם, בדיקת התצלומים המקוריים מראה (לדעת פרופ' אביגד) ששתי ההצעות אינן מבוססות.
כך או כך, ממכתב זה משתקפת תקופה של הכנה למלחמה ומציאות מדינית של השלטון בירושלים הדוגל בקו פרו-מצרי (שר הצבא ירד מצרימה!) ושל מתנגדי קו זה, המרפים בדבריהם את ידי העם.
הד הימים הגורליים ההם נשמע במכתב מס' 4, המסתיים בתיאור דרמטי של מצור ומלחמה:
מכתבי ערד נחשפו על ידי יוחנן אהרוני בערד בשנים 1962–1964. במקום זה, השוכן באזור מדברי, נחשפו שרידי מצודה מהתקופה הישראלית, שהתקיימה בשלבים שונים במשך כל תקופת קיומה של ממלכת יהודה.
המצודה שימשה כנראה תחנה ממלכתית שסיפקה צידה לדרך (בעיקר יין, שמן וקמה) לעוברי אורח שהיו בשליחות הממלכה.
בשעת הצורך היא נדרשה גם לספק כוחות לוחמים.
הממונה על מחסני המצודה הממלכתית היה אלישיב בן אשיהו; אליו הופנו המכתבים ובהם הוראות או משאלות למסירת הצידה.
על מעמדו של אלישיב מעידה גם מציאת שלוש חותמות (כמות גדולה מאוד) הנושאות את שמו באחד מחדרי המצודה.
אלישיב שמר על המכתבים בארכיון כאסמכתאות מנהליות.
בארכיון זה נמצאה קבוצה של 17 מכתבים, מהם 9 פחות או יותר שלמים.
הם מיוחסים לשכבה VI, כלומר, לסוף ימי בית ראשון.
במכתב אחד (מס' 1) מצווה אלישיב על ידי הממונה עליו לתת כמות מסוימת של יין לכתים (כנראה חיילים שכירים יווניים שהיו בשירות מלך יהודה) וכן קמח לעשיית לחם, והוא מצטווה גם לרשום את יום המסירה.
אחד האוסטרקונים המעניינים ביותר (מס' 24) ענינו מדיני-צבאי, והוא כתוב משני צדדיו, אלא שצד הפנים מחוק ואין לדעת אל מי מופנה המכתב (ככל הנראה למפקד המצודה).
במכתב הוראה דחופה לגייס מכסה מסוימת של אנשים בערד ובמקום אחר (קינה?) לשלחם בידי מלכיהו בן קרבאור לרמת-נגב ולהפקידם שם בידי אלישע בן-ירמיהו, על מנת לקדם פני התקפה אדומית צפויה.
המכתב כולל גם התראה, כי הפקודה היא דבר המלך ובנפשם הוא אם לא ימלאו אחריו:
במכתב זה בא לכלל ביטוי מציאות אופיינית של חבל הספר, שבו שוכנות ערד ורמת-נגב (חורבת עוזה?).
המלחמות עם האדומים היו תכופות למדי.
אהרוני סבור, שהמדובר הוא בהתקפה שערכו האדומים בימי יהויקים בשנים 598–600, סמוך למסעו הראשון של נבוכדנאצר, ערב חורבן הבית הראשון.
דומה, כי גם דברי הזעם על אדום, המצויים בספרי המקרא השונים, מתייחסים לחלקו של אויב זה בחורבן הסופי של ממלכת יהודה.
סימנים לחדירתם של האדומים לנגב, ובכלל זאת לבקעת באר שבע, קיימים בממצא הארכאולוגי והאפיגרפי.
יישובים בנגב שחיזקו וביצרו יאשיהו ומלכי יהודה שקדמו לו נתפסו בידי האדומים: בתל מלחתה ובתל ערוער נמצאו כלים מטיפוס אדומי, ובתל ערוער נתגלה חותם אבן עם הכתובת "לקוסא" (קוס הוא שם האל הלאומי של אדום).
גם בחירבת עוזא נמצאו כתובות המעידות על תפיסת המקום בידי האדומים, וכיוצא בזאת נראה שתל משוש נחרבה במאה הששית לפני הספירה בידיהם.
הממצא הקרמי והאפיגרפי מן התקופה שלאחר חורבן בית ראשון באתרים שונים בדרום הר יהודה ובנגב הצפוני, בעיקר בערד ובאר שבע, מעיד על אוכלוסייה אדומית וערבית שנאחזה בחבלים אלו.
המצור על וינה ב-1529 היווה את ניסיונה הראשון של האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של סולימאן המפואר לכבוש את בירתה של אוסטריה, עיר מרכזית בחשיבותה, שהיוותה ככל הנראה מחסום אחרון בפני הטורקים לפלישתם לעבר מרכז, דרום ומערב אירופה, כיבוש הוותיקן וביסוס שליטתם בחלקים נרחבים מאירופה.
המצור סימל את שיא כוחה והתפשטותה של האימפריה העות'מאנית במרכז אירופה.
כישלונו של המצור הוביל לשורה של התכתשויות צבאיות בין העות'מאנים לנוצרים באירופה שנמשכו 150 שנה ששיאן היה במצור השני על וינה ב-1683 שנכשל אף הוא וסימל במידה רבה את ראשית שקיעתה האיטית והיחלשותה הצבאית של האימפריה העות'מאנית.
באוגוסט 1526 הנחית סולימאן המפואר מהלומה צבאית מוחצת על כוחותיו של לאיוש השני מלך הונגריה בקרב מוהאץ' כשהוא סולל בזאת את הדרך להשתלטותם של העות'מאנים על שטחי דרום-מזרח הונגריה.
במהלך הקרב נהרג המלך ההונגרי ומכיוון שלא היו לו צאצאים תבע גיסו הארכידוכס פרדיננד הראשון מאוסטריה אחיו של קרל החמישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הכתר ההונגרי.
פרדיננד זכה להכרה בתביעתו רק במערב הונגריה כאשר אציל ממוצא קרואטי-סלובני בשם יוהאן זפוליה שהשתלט על טרנסילבניה קרא תיגר על פרדיננד ה-I וזכה להכרה כמלך הונגריה מסולימאן המפואר בתמורה להפיכתה לואסאלית של העות'מאנים.
בכך הפכה הונגריה מחולקת בין ממלכת הונגריה (בשליטת בית האבסבורג) להונגריה העות'מאנית - חלוקה שנמשכה עד 1700.
באביב 1529 קיבץ סולימאן צבא בבולגריה העות'מאנית במטרה להבטיח את שליטתו בכל שטחי הונגריה ולהפחית את האיום על גבולות האימפריה מצד פרדיננד ה- I והאימפריה הרומית הקדושה.
הערכות לגבי צבאו של סולימאן נעות בין 120,000 ליותר מ-300,000 חיילים על פי מקורות שונים.
צבא זה התבסס על יחידות עלית של סיפאהים (חיל פרשים), אלפי יניצ'ארים בנוסף למגויסים ממולדובה ועריקים סרביים מצבאו של יוהאן זפוליה.
סולימאן שימש כמפקד בפועל שעמד בראש כוחותיו בשדה הקרב ובאפריל מינה את פרגלי אבראהים פאשא, עבד יווני לשעבר ששימש כווזיר הגדול (ראש השרים בממשלתו) כסרסקר (וזיר המשמש כמפקד צבאי עליון – מוסמך לתת פקודות בשמו של הסולטן).
ב-10 במאי 1529 פתח סולימאן במערכה כשהוא ניצב לפני קשיים מרובים.
גשמי האביב האופיינים לדרום מזרח אירופה והבלקנים באותה שנה גרמו להצפות משמעותיות בבולגריה שהקשו על מעבר צבאו בדרכים המשובשות.
רוב התותחים הכבדים הנגררים נתקעו בדרכים הבוציות וסולימאן נאלץ לנטוש חלק ניכר מקני הארטילריה שלו מאחור.
בנוסף לכך איבד צבאו חלק ניכר מהגמלים שיובאו מהפרובינציות המזרחיות ששימשו כבהמות משא ולא היו רגילים לתנאי האקלים באזורים אלה.
עקב תנאי המסע הקשים אבדו לסולימאן חיילים רבים שחלו במהלך מסעו הצבאי.
סולימאן הגיע לאוסייק קרואטיה ב-6 באוגוסט.
ב-18 באוגוסט עמד צבאו בפתח מישורי מוהאץ' ההונגריים כשאת פניו קידם כוח פרשים גדול בפיקודו של יוהאן זפוליה (שיתלווה מאוחר יותר לסולימאן במסעו לווינה).
זפוליה חידש את שבועת האמונים לסולימאן וסייע לו להשתלט מחדש על מספר מבצרים שאבדו לידי האוסטרים בקרב מוהאץ' כולל בודה (כיום בודפשט) שנפלה לידיו ב-8 בספטמבר.
ההתנגדות הצבאית היחידה לסולימאן בשלב זה הייתה בברטיסלבה בה בוצע ירי ארטילרי לעבר צי הספינות הטורקי שהפליג במעלה הדנובה.
בעוד העות'מאנים מתקדמים לעבר וינה, התארגנו תושבי העיר להתגוננות אד-הוק כשהם נחושים להדוף את ההתקפה הבלתי נמנעת.
המגינים נתמכו על ידי חילות שכירי חרב אירופיים שכללו את נושאי הרומח של הלנדסקנכט הגרמני ומוסקטרים ספרדיים שנשלחו על ידי קרל החמישי.
על מנת להבטיח שהעיר תוכל לשרוד במצור ממושך, חסם סאלם את ארבעת שערי העיר וחיזק את חומותיה אשר במקומות מסוימים היה עוביין פחות מ-2 מטר והקים מערכת בסטיונים וסוללת עפר פנימית הגנתית, כשהוא משטח מבנים במקומות שנדרשו לצורכי מגננה.
הצבא העות'מאני שהגיע סמוך לווינה לקראת סוף ספטמבר היו שרוי במחסור בבהמות משא (גמלים שאבדו בדרך) ותותחים רבים שהעות'מאנים נאלצו להשאיר מאחור בשל ההצפות.
בנוסף לכך רבים מהחיילים סבלו מבריאות לקויה עקב תנאי המסע הקשים והיו בלתי כשירים לקרב.
שליש מהחיילים שהיו כשירים להילחם היו הסיפאהים (חיל פרשים קל).
הסולטן הלביש בבגדים מפוארים אסירים אוסטרים שנשלחו קדימה על מנת לנהל משא ומתן על כניעת העיר.
סאלם לא השיב על ההצעה אך שיגר בתגובה שלושה מוסלמים לבושים בבגדי פאר.
בזמן שהצבא העות'מאני החל מתמקם בעמדות סמוך לעיר, שיגר הצבא האוסטרי יחידות פשיטה קטנות על מנת להפריע לפעולות החפירה והמיקוש של מנהרות מתחת לחומה על ידי העות'מאנים ובמקרה אחד כמעט הצליחו לשבות את איברהים פאשה.
הכוחות המגינים הצליחו לאתר ולפוצץ מספר מוקשים שנועדו למוטט את חומות העיר, וב-6 באוקטובר שלחו 8,000 לוחמים על מנת לסכל את חפירת המנהרות הרסו רבות מהן אך במחיר של אבדות רבות לכוחות האוסטרים.
ב-11 באוקטובר ירד גשם כבד, והעות'מאנים שכשלו בניסיונותיהם להבקיע פרצות כלשהן בחומה חשו שסיכוייהם לניצחון הולכים ופוחתים.
בנוסף לכך סולימאן עמד בפני מחסור קריטי במים ומזון לכוחותיו, כשהוא סובל ממספר גבוה של אבדות, חיילים חולים ועריקים מצבאו.
היניצ'ארים החלו להביע בקול את חוסר שביעות רצונם מהמצב, כשהם תובעים להכריע האם להמשיך את המצור או לסגת.
ב-12 באוקטובר כינס סולימאן את מועצת המלחמה על מנת להכריע בנושא.
ההחלטה שהתקבלה הייתה לבצע מהלך התקפי אחרון מכריע לכיבוש העיר בכוונה ללכת על "הכל או כלום".
לחיילים הובטחו תגמולים שונים על מנת לדרבנם לצאת לקרב.
אולם ניסיון התקפה אחרון זה נחל כישלון והמתקיפים נהדפו לאחור על ידי חניתותיהם הארוכות ורובי הארקבוז של המגינים.
שלג כבד שירד לאחר מכן הפך את התנאים עבור העות'מאנים קשים עוד יותר כאשר נסיגת הצבא העות'מאנית הפכה לאסון במהלכו ננטשו מאחור חלק גדול מהאספקה וקני הארטילריה כמו גם רבים מהשבויים שמתו עקב התנאים הקשים.
ניקולה ג'וריסיץ' עם כוח שמנה 700–800 חיילים קרואטים הצליח לעכב את הצבא העות'מאני עד בוא החורף.
קרל החמישי שהיה מודע עתה לפגיעותה הרבה של וינה אסף כוח של 80,000 חיילים להתעמת עם צבא סולימאן.
בתגובה הסיג סולימאן את כוחותיו לאחור כשהוא זורע חורבן תוך כדי נסיגתו במחוז האוסטרי שטיריה.
למעשה ציינו שני ניסיונות נפל אלה את קצה גבול היכולת של הצבא העות'מאני מבחינה לוגיסטית באותה תקופה לשנע כוחות צבא גדולים לעבר מרכז אירופה.
למערכה של 1529 היו השלכות מעורבות.
בודה חזרה לשליטתו של המלך הוסאל יאנוש זאפויה, כשהוא מחזק בזאת את אחיזתם של העות'מאנים בהונגריה.
המערכה הותירה נזק סביבתי נרחב בהונגריה ההבסבורגית ובאוסטריה שפגעו ביכולתו של פרדיננד לבצע מהלך של התקפת נגד.
עם זאת סולימאן לא הצליח לאלץ את פרדיננד לצאת לקרב בשדה פתוח ומבחינה אידאולוגית נכשל בניסיונו להוכיח את עליונותו על ההבסבורגים.
המתקפה על וינה הביאה להתקרבות מחדש של קרל החמישי והאפיפיור קלמנט השביעי ותרם להכתרתו של קרל בידי האפיפיור כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-24 בפברואר 1530.
פרדיננד הראשון הקים מצבת זיכרון למפקד הגרמני ניקולס רוזן סאלם כהוקרה לפעולתו בהגנה על וינה.
ניקולאס שרד את תחילת המצור אך נפצע קשה במהלך ההתקפה האחרונה על וינה ומת ב-4 במאי 1530. בנו של פרדיננד מקסימיליאן השני בנה מאוחר יותר את טירת נויגביודה בנקודה בה נאמר כי סולימאן הציב בה את אוהלו בזמן המצור.
המצור על ורשה (בפולנית: Obrona Warszawy; ההגנה על ורשה) נמשך בין 8 ל-28 בספטמבר 1939 והביא לכיבוש ורשה, בירת הרפובליקה הפולנית השנייה בידי הורמאכט, צבא גרמניה הנאצית במסגרת פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
במהלך המצור נהרגו 18,000 אזרחים, נשבו' ונהרגו 140,000 חיילים פולנים ונהרגו 7,500 חיילים גרמנים, בהם היה גנרל-אוברסט, ורנר פון פריטש.
העיר ורשה נהרסה לגמרי מחוסר אספקה, הפצצות טקטיות ועוד.
יחסי גרמניה–פולין החלו להתדרדר מאז עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה והקמת הרייך השלישי.
גרמניה תחת אדולף היטלר התקדמה למדיניות יותר ויותר אגרסיבית עם השנים שהביאה לאנשלוס; סיפוח הרפובליקה האוסטרית הראשונה ומאוחר יותר לסיפוח חבל הסודטים ומאוחר יותר צ'כוסלובקיה כולה.
פולין, מאז מות יוזף פילסודסקי בשנת 1935, הונהגה בידי טריומווירט שכלל את אדוורד רידז-שמיגלי, איגנצי מושצ'יצקי ויוזף בק.
בליל 31 באוגוסט כוחות אס אס זייפו את ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ אשר שימשה כתירוץ לפלישת גרמניה הנאצית לפולין ביום למחרת, ובכך החלה את מלחמת העולם השנייה באירופה.
הוורמאכט, אשר השתמש באסטרטגיה צבאית של מלחמת בזק (בליצקריג) התקדם במהירות לתוך אדמת פולין.
פער טכנולוגי לטובת הגרמנים וכאוס אזרחי בתוך פולין, בין לבין הודות להפצצות טקטיות על ערים פולניות תרמו לכיבוש הגרמני של מערב פולין והורמאכט התקדם במהירות לעבר הבירה הפולנית, ורשה.
מאז הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה, ורשה הוכרזה כעיר הבירה של המדינה החדשה.
לקראת המלחמה התגוררו בתוך ורשה 1,300,000 אזרחים, מתוכם 70.7 אחוז מכלל האוכלוסייה היו פולנים ו-28.3 אחוז יהודים.
העיר הייתה מרכז תעשייתי ודרכה עברה מסילת ברזל מרכזית.
במהלך שנות קיומה של הרפובליקה הפולנית השנייה ורשה עברה תיעוש נרחב שכלל חיבור של שני צדי העיר הנחתחים על גבי נהר הויסלה בעזרת גשר מרכזי.
גודלה של ורשה הכולל היה 124.7 קילומטר רבוע ובממוצע הייתה צפיפות של 8,000 איש לקמ"ר.
ב-8 בספטמבר חיילים גרמנים התקרבו לפרברי ורשה, וממשלת פולין תחת נשיא פולין, איגנצי מושצ'יצקי, התפנתה ללובלין במזרח.
הכוחות הגרמנים עם הזמן כיתרו את ורשה והטילו מצור שכלל 175,000 חיילים גרמנים.
הכוחות הפולנים בעיר כללו 124,000 חיילים ואלפי מתנדבים.
הכוחות הגרמנים קטעו את קווי האספקה אל ורשה ותושבי העיר לא יכלו לשתות עוד מים נקיים מהתשתיות העירוניות.
במטרה להביא לכאוס אזרחי הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, החל בסדרה ממושכת של הפצצות אוויריות טקטיות על העיר שפגע במרכזי ההנהגה, בתי האזרחים, תשתיות, מוזיאונים ועוד.
הטירה המלכותית בוורשה, מקום מושבם הרשמי של מלכי פולין לשעבר, הופצצה והושמדה.
ב-17 בספטמבר כבשו חיילים גרמנים את קוטנו ממערב לוורשה.
ממזרח לורשה, הקורפוס הממונע ה-19 תחת פיקודו של היינץ גודריאן מקבוצת ארמיות צפון יצר קשר עם הקורפוס ה-21 מקבוצת ארמיות דרום, והחלה התקדמות אל עבר ברסט-ליטובסק.
ב-19 בספטמבר ממערב לורשה, בעיקול נהר הוויסלה, איגפו חיילים גרמנים 170,000 חיילים פולנים אשר נכנעו.
לאחר הקרב על בזורה הגיע ב-22 בספטמבר הגנרל הפולני תדיאוש קוצ'בה לורשה, שם מונה לזמן קצר כסגן מפקד הארמייה המוצבת בורשה.
עם זאת, מאמציו הרבים לשבור את המצור לא צלחו.
מפקד ארמיית ורשה, יוליוש רומל, ראה את המצב והפציר בין עמיתיו להתחיל בשיחות כניעה עם הגרמנים.
באותו היום נפגע מכדור הגנרל-אוברסט הגרמני, פרייהר ורנר פון פריטש ונהרג מפצעיו לאחר זמן קצר.
ב-25 בספטמבר ורשה סבלה מהפצצות אוויריות קשות והפגזות ארטילריה ממושכות כאשר אדולף היטלר הגיע לשדה הקרב להתבונן בהתקפה.
ב-27 בספטמבר הוסדרה הכניעה הסופית של הבירה הפולנית בעוד כל הארמייה המוצבת בתוכה נכנעה לכוחות הגרמנים.
הכניעה הפולנית הוסדרה בין קוצ'בה והגנרל הגרמני יוהנס בלסקוביץ.
בעת נפילתה לא נכנסו הכוחות הגרמנים אל ורשה, אשר בנקודה זאת הייתה הרוסה לגמרי, בניינים שלמים הפכו לאפר, בהם גם מבני הממשלה, האוכלוסייה האזרחית הייתה בכאוס, תשתיות המים הפכו בנקודה זאת לרעילות ועוד אסונות רבים אפפו את העיר.
יהדות פולין בורשה הועברו לגטאות שהחלו להיבנות בשטחים הפולנים הכבושים, בהם גטו ורשה, הגדול בגטאות הפולנים אשר הוקם כבר באוקטובר 1939, לפני הסדרת השטחים הכבושים בין ברית המועצות, גרמניה נאצית והגנרלגוברנמן, אזור חסות גרמנית שלא סופח רשמית לתוך גרמניה.
ורשה עצמה נהרסה כליל ורק לאחר המלחמה, עם הקמת הרפובליקה העממית הפולנית, החלה בנייה מחדש ושיקום של העיר בסך מיליארדי דולרים.
מערך ורשה המערבית (מריאן פורוויט)
מערך ורשה המזרחית (יוליוש זולוף)
דיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה
הארמייה ה-3 (גאורג פון קיכלר)
המצור על ירושלים (636–637) היה חלק מהכיבוש הערבי של ארץ ישראל ותוצאה של המאמצים הצבאיים של ח'ליפות ראשידון נגד האימפריה הביזנטית בשנים 636–638. המצור התחיל כשצבא ראשידון, בפיקודו של אבו עוביידה, הטיל מצור על ירושלים בנובמבר 636. לאחר שישה חודשים הסכים הפטריארך סופרוניוס להיכנע, בתנאי שיכנע רק לח'ליף.
על פי המסורת, בשנת 637 או 638 נסע הח'ליף עומר לירושלים באופן אישי כדי לקבל את כניעת העיר.
הכיבוש המוסלמי בעיר חיזק את השליטה הערבית על ארץ ישראל, אשר לא הייתה מאוימת שוב עד המצור על ירושלים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון.
ירושלים הייתה עיר חשובה במחוז הביזנטי פלשתינה פרימה.
רק 23 שנים לפני הכיבוש המוסלמי, בשנת 614, היא נפלה בידי צבא סאסני פולש תחת שהרברז במהלך האחרונה במלחמות הביזנטיות-סאסניות.
הפרסים בזזו את העיר, ואומרים שהם טבחו ב-90,000 תושביה הנוצרים.
כחלק מהביזה נהרסה כנסיית הקבר והצלב האמיתי נלכד ונלקח לצטיפון כשריד קדוש שנלכד בקרב.
הצלב הוחזר מאוחר יותר לירושלים על ידי הקיסר הרקליוס לאחר ניצחונו האחרון נגד הפרסים בשנת 628. היהודים, שנרדפו במולדתם שבשליטת הנוצרים, סייעו בתחילה לכובשים הפרסים.
לאחר מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עברה ההנהגה המוסלמית לח'ליף אבו בכר בעקבות שורה של מערכות המכונות מלחמות הרדה.
לאחר שהובטחה ריבונותו של אבו בכר על ערב, הוא יזם מלחמת כיבוש במזרח על ידי פלישה לעיראק, אז מחוז של האימפריה הפרסית הסאסאנית; בעוד שבחזית המערבית פלשו צבאותיו לאימפריה הביזנטית.
בשנת 634 מת אבו בכר וירש אותו עומר בן אל-ח'טאב, שהמשיך במלחמת הכיבוש שלו.
במאי 636 פתח הקיסר הרקליוס במערכה גדולה להחזרת השטח האבוד, אך צבאו הובס בקרב הירמוך באוגוסט 636. לאחר מכן, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, המפקד המוסלמי של צבא ראשידון בסוריה, ערך מועצת מלחמה בתחילת אוקטובר 636 כדי לדון בתוכניות עתידיות.
הדעות נחלקו בין עיר החוף קיסריה וירושלים.
אבו עוביידה יכול היה לראות את חשיבותן של שתי הערים הללו, שהתנגדו לכל ניסיונות הכיבוש המוסלמים.
הוא לא הצליח להכריע בעניין, והוא כתב לח'ליף עומר להנחיות.
בתשובתו הורה להם הח'ליף ללכוד את ירושלים.
בהתאם לכך, אבו עוביידה צעד לכיוון ירושלים מג'בייה, כאשר ח'אלד בן אל-וליד והמשמר הנייד שלו הובילו את ההתקדמות.
המוסלמים הגיעו לירושלים בסביבות תחילת נובמבר, וחיל המצב הביזנטי נסוג לעיר המבוצרת.
ירושלים הייתה מבוצרת היטב לאחר שהרקליוס כבש אותה מחדש מידי הפרסים.
לאחר התבוסה הביזנטית בירמוך שיפץ סופרוניוס, פטריארך ירושלים, את הגנותיה.
המוסלמים לא ניסו עד כה כל מצור על העיר.
עם זאת, מאז 634, לכוחות הומסלמים היה פוטנציאל לאיים על כל הנתיבים לעיר.
אף על פי שהיא לא הייתה מוקפת, היא הייתה במצב מצור מאז כבשו המוסלמים את העיירות פלה ובוסרה ממזרח לנהר הירדן.
לאחר קרב ירמוך, נותקה העיר משאר סוריה, וככל הנראה הייתה מוכנה למצור שנראה בלתי נמנע.
כשהצבא המוסלמי הגיע ליריחו, אסף סופרוניוס את כל השרידים הקדושים כולל הצלב האמיתי, ושלח אותם בחשאי לחוף, כדי להעביר אותם לקונסטנטינופול.
הכוחות המוסלמים הטילו מצור על העיר זמן מה בנובמבר 636. במקום תקיפות בלתי פוסקות על העיר, הם החליטו להמשיך הלאה עם המצור עד שייגמר לביזנטים האספקה וניתן יהיה לנהל משא ומתן על כניעה.
אף על פי שפרטי המצור לא תועדו, נראה כי הוא היה נטול דם.
חיל המצב הביזנטי לא יכול היה לצפות לעזרה מהרקליוס.
לאחר מצור של ארבעה חודשים הציע סופרוניוס להיכנע לעיר ולשלם ג'יזיה, בתנאי שהח'ליף יגיע לירושלים כדי לחתום על ההסכם ולקבל את הכניעה.
אומרים שכאשר נודעו למוסלמים תנאי סופרוניוס, שורהביל אבן חסאנה, אחד המפקדים המוסלמים, הציע שבמקום לחכות שהח'ליף יגיע כל הדרך ממדינה, יש לשלוח את ח'אליד אבן ואליד בתור הח'ליף, כיוון שהוא היה דומה מאוד למראהו של עומר.
הניסיון לא צלח, בשל היותו של ח'אליד מפורסם מדי בסוריה, או שאולי היו בעיר ערבים נוצרים שביקרו במדינה וראו גם את עומר וגם את חאליד ושמו לב להבדלים.
כתוצאה מכך סירב פטריארך ירושלים לנהל משא ומתן.
כאשר דיווח ח'אליד על כישלון המשימה הזו, אבו עוביידה כתב לח'ליף עומר על המצב, והזמין אותו לבוא לירושלים לקבל את כניעת העיר.
על מועד כניעת ירושלים ניתן להתווכח.
מקורות ראשוניים, כגון דברי הימים ממאות הקרובים או שהוסרו עוד מתקופת האירועים, מציעים את שנת 638, למשל תאופילוס מאדסה (695–785); או 636, 636/37 ו-637. מקורות משניים אקדמיים נוטים להעדיף את 638. אנציקלופדיה בריטניקה מזכירה את שתי האפשרויות במאמרים שונים.
בתחילת אפריל הגיע, עומר לארץ, והלך בתחילה לג'ביא, שם התקבל על ידי אבו עוביידה, ח'אלד ויאזיד, שנסעו עם ליווי לקבל אותו.
עמר נותר כמפקד הצבא המוסלמי הנצור.
עם הגעתו של עומר לירושלים, נחתמה ברית המכונה ברית אומריה.
בתמורה לכניעת העיר ניתנה ערבות לחירות אזרחית ודתית לנוצרים בתמורה לג'יזיה.
החוזה נחתם על ידי הח'ליף עומר מטעם המוסלמים, כאשר כעדים שימשו חאלד, עמרו, עבד אל-רחמן בן עוף, ומועאויה.
בהתאם למקורות, בשנת 637 או בשנת 638, נכנעה ירושלים באופן רשמי לח'ליף.
לראשונה, לאחר כמעט 500 שנה של שלטון רומאי מדכא, הורשו היהודים שוב להתגורר בתוך ירושלים.
בדברי הימים של המוסלמים נכתב, שבזמן סלאת א-זוהר הזמין סופרוניוס את עומר להתפלל בכנסיית הקבר המחודשת.
עומר סירב, מחשש כי קבלת ההזמנה עלולה לסכן את מעמדה של הכנסייה כמקום פולחן נוצרי, וכי המוסלמים עלולים לבטל את ההסכם ולהפוך את הכנסייה למסגד.
לאחר שהייה של עשרה ימים בירושלים חזר הח'ליף למדינה.
בעקבות הוראות הח'ליף המשיך יזיד לקיסריה, ושוב הטיל מצור על עיר הנמל.
עמר ושורחביל צעדו כדי להשלים את כיבוש ארץ ישראל, משימה שהושלמה עד סוף השנה.
עם זאת, לא ניתן היה לכבוש את קיסריה עד שנת 640, כאשר לבסוף נכנע חיל המצב למואאוויה הראשון, אז מושל סוריה.
עם צבא של 17,000 איש יצאו אבו עוביידה וח'אליד מירושלים לכבוש את כל צפון סוריה.
זה הסתיים בכיבוש אנטיוכיה בסוף שנת 637. בשנת 639 פלשו המוסלמים וכבשו את מצרים.
במהלך שהותו בירושלים הוביל סופרוניוס את עומר לאתרים קדושים שונים, ובהם הר הבית.
כשראה את המצב הגרוע של המקום בו עמד בית המקדש בעבר, הורה עומר להרחיק את הפסולת מהאזור לפני שבנה במקום מסגד עץ.
הדיווח המוקדם ביותר על מבנה כזה ניתן על ידי הבישוף הגאלי ארקולף, שביקר בירושלים בין השנים 679–682, ומתאר בית תפילה פרימיטיבי ביותר המסוגל להכיל עד 3,000 מתפללים, הבנויים מקורות עץ ולוחות מעל החורבות הקיימים באתר.
יותר מחצי מאה לאחר כיבוש ירושלים, בשנת 691, הזמין הח'ליף האומאי עבד אל-מלכ את בניית כיפת הסלע על גבי סלע גדולה בהר הבית.
ההיסטוריון מהמקד העשירי אל-מקדיסי כתב כי עבד אל-מאליק בנה את המסגד על מנת להתחרות בהדר של הכנסיות הנוצריות בעיר.
לא משנה מה הכוונה, ההדר וההיקף המרשים של ההיכל נתפסים כמסייעים באופן משמעותי לגבש את ההתקשרות של ירושלים לאמונה המוסלמית הקדומה.
ירושלים נשארה תחת שלטון מוסלמי עד שנכבשה על ידי צלבנים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון.
האסלאם הסוני מאמין שמוחמד ניבא את כיבוש ירושלים במספר חדיתות אותנטיות במקורות אסלאמיים שונים, כולל מובאות שהוזכרו בצחיח אל-בוח'ארי בכתב אל ג'יזיאה וואל מוואדעאעה:
מסופר עוף בן מאלי: הלכתי לנביא במהלך המשלחת לטאבוק בעודו יושב באוהל עור.
לדבריו, "ספרו שישה סימנים המצביעים על התקרבותם של זמני הסיום: מותי, כיבוש ירושלים, מגפה שתפגע בכם (ותהרוג אתכם בכמויות גדולות) כמגפה הפוגעת בכבשים.
המצור על ירושלים הוטל על ידי אבו עוביידה בשליחות עומר בן אל-ח'טאב בתקופה המוקדמת ביותר של האסלאם, והוא אירע יחד עם מגפת הדבר באמאוס שהתרחשה באותה העת.
המגפה מפורסמת במקורות מוסלמים בגלל מותם של רבים מחבריו הבולטים של מוחמד.
המצור על כנסיית המולד התרחש בשנת 2002, במהלך מבצע חומת מגן, במשך 39 ימים בהם התבצרו חמושים פלסטינים בכנסיית המולד עם בני ערובה.
האירוע הסתיים באמצעות משא ומתן, שבסופו התפנו החמושים וגורשו לרצועת עזה ולחוץ לארץ מבלי להיעצר, בתמורה לשחרור בני הערובה.
בעקבות שורת פיגועי טרור קטלניים במיוחד, ובעיקר הפיגוע במלון פארק בנתניה, בו נרצחו 30 אזרחים ישראלים בליל הסדר, יצא צה"ל למבצע לוחמה רחב היקף ברחבי יהודה ושומרון.
מטרתו העיקרית הייתה להשתלט מחדש על הערים הפלסטיניות, לפגוע בתשתיות הטרור הפלסטיני ולעצור את גל הפיגועים, שהתעצם במסגרת האינתיפאדה השנייה.
בסיום המבצע הצליח צה"ל להרוס את רוב התשתית הארגונית של הרשות הפלסטינית וארגון החמאס ביו"ש; המבצע היה נקודת המפנה באינתיפאדה השנייה, נקודה שלאחריה פחתו מאוד פיגועי הטרור, כמו גם מספר האבדות בישראל.
כנסיית המולד היא בזיליקה בבית לחם, שנבנתה במאה ה-4 ונחשבת לאחת העתיקות בעולם.
היא נבנתה על פי מסורות נוצריות במקום שבו נולד ישו.
לימים בשנת 2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
ב-2 באפריל 2002 התבצרו כ-50 חמושים פלסטינים עם רובי סער ומטעני חבלה בראשות עבדאללה דאוד, ראש המודיעין הפלסטיני בבית לחם.
החמושים לקחו כבני ערובה את הכמרים במקום וכמאתיים אזרחים נוספים (ביניהם גם ילדים).
החשיבות הדתית של המקום גרמה לתשומת לב בין-לאומית מוגברת לאירוע; הרגישות הבין-לאומית הביאה לזהירות והימנעות ממהלכים לוחמתיים משמעותיים, ולהמשך המצור על ידי צה"ל מבלי לפרוץ צבאית למתחם.
במהלך ההתבצרות הציתו הפלסטינים חלקים מקודשים בכנסייה, בזזו איקונות וחפצי ערך, והשתמשו בדפי ספרי הקודש כבנייר טואלט.
ב-9 במאי, לאחר משא ומתן ממושך, הוסכם כי המבוקשים החמושים יועברו לקפריסין או לעזה בתמורה לשחרור בני הערובה.
החמושים השאירו בכנסייה 40 מטעני חבלה פעילים.
לבקשת הכמורה בכנסייה, צה"ל איתר ופירק את כל המטענים.
המצור על מלקנד וצ'קדרה התחולל ב-1897 וסימן את אחד משיאיו של מרד השבטים הפשטונים, שחיו בצפון הודו, כנגד האימפריה הבריטית.
מרד זה, שהחל מאמצע המאה ה-19, נגרם עקב נסיונותיהם של הבריטים לכבוש שטחים בפקיסטן ואפגניסטן כדי להגן על גבולם שבצפון הודו.
במהלך המרד של 1897 הטילו לוחמים של שבט הפשטונים המוהמנדים , שישב מצפון לפשוור, מצור על מבצרים אותם החזיקו הבריטים במלקנד וצ'קדרה והבריטים נאלצו לשלוח כוחות צבא כדי לשבור את המצור ולהדוף את כוחות המורדים בחזרה לאפגניסטן.
עיקר הקרבות התחוללו כנגד השלטון האפגני במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה והמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה אולם השטחים עליהם ניסתה בריטניה להשתלט אוכלסו על ידי שבטים מקומיים (בעיקר פשטונים) בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך ההשתלטות על אזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים.
באותה תקופה קם לשבטים הפשטונים מנהיג בשם סרטור פקיר שקרא לג'יהאד נגד הבריטים והוביל את המרד.
הכוח שהקצו הבריטים לשליטה במחוז מלקנד שמצפון לפשוור כלל מספר רגימנטי רגליים וביניהם רגימנט הרגלים הסיקי ה-45 , רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-24 רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-31 , רגימנט הפרשים הבנגלי ה-11 , סוללות תותחי שדה ועוד.
המפקד של כוחות אלו היה גנרל ויליאם הופ מייקלג'ון .
בנוסף הוקצו 3 רגימנטים נוספים לתמיכה בכוחות במלקנד בפיקודו של קולונל שלח (Schalch).
בסיס האם של כוחות אלו היה בעיר נושרה שממזרח לפשוור בה פעל גם בית חולים צבאי.
מבסיס זה נהגו הכוחות לצאת, כ-60 ק"מ צפונה, כדי לסייע לכוחות הקבע להחזיק את המוצבים באזור מעבר מלקנד וצ'קדרה .
המחנה העיקרי, שהקימו הבריטים בקרבת מעבר מלקנד, נקרא "המחנה הדרומי" שהוקם בבקעה מוקפת הרים.
במחנה זה חיו חלק מהחיילים באופן קבוע ואף הביאו את בני משפחותיהם.
בגלל היות מחנה הדרומי בשטח נחות טופוגרפית וקשה להגנה הקימו הבריטים מחנה נוסף, מוגן יותר, שנקרא "המחנה הצפוני".
שני המחנות אוכלסו על ידי כ-1,000 חיילים בריטים.
מחנה נוסף הוקם בקרבת צ'קדרה בו החזיקו כ-200 חיילים בריטים.
השמועות הראשונות על התקבצות לוחמים פשטונים בקרבת מחנות מלקנד וצ'קדרה הגיעו לפיקוד הבריטי מתצפיתנים ב-26 ביולי 1897. המפקדים הבריטים הספיקו לשלוח בקשה לתגבורת ממחנה האם לפני שקווי התקשורת נותקו.
עיקר המאמץ הפשטוני היה לכבוש את מחנות מלקנד והתקפתם החלה לקראת ערב כשתקפו את המחנה הדרומי מארבעה כיוונים:
הבריטים שלחו את רגימנט הרגלים הסיקי ה-45 ותגבורות לקדם את פני הפשטונים ולחסום אותם באחד ממעברי ההרים לפני הגיעם למישור הפתוח.
קרב החסימה נמשך כ-4 שעות עד שהכוחות הפשטונים נסוגו.
בגזרות האחרות הגיעו הפשטונים להישגים יותר משמעותיים והצליחו לכבוש חלק מהמחנה אולם בהתקפת הנגד הבריטים, בהובלת רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-24 ובעזרת תגבורת מהמחנה הצפוני, הצליחו הבריטים להדוף, עד עלות השחר, את הפשטונים במחיר של פצועים רבים ו-21 הרוגים.
במהלך היום תוגברו הכוחות הבריטים המחנה הדרומי על ידי שאר הכוחות מהמחנה הצפוני ובערב של יום הגיעה תגבורת של פרשים מכוחות התגבור מבסיס האם בנושרה .
במקביל הגיעו לזירה כוחות פשטונים רעננים שפתחו עם ערב במתקפה שנייה על המחנה הדרומי.
הקרבות נמשכו מספר שעות כשהפשטונים הגיע להישגים טקטיים אולם בסופו של יום הצליחו הבריטים, בהתקפת נגד, להדוף את הפשטונים למרחק של 3 ק"מ מהמחנה במחיר של 12 הרוגים ופצועים רבים.
במהלך כל היום ירו הפשטונים על הכוחות הבריטים מההרים המקיפים את המחנה ופגעו במספר חיילים.
עם ערב ניסו להתקדם לכוון המחנה אך נהדפו.
במהלך היום חיזקו החיילים במחנה הדרומי את ביצוריהם למרות המשך ירי הצלפים של הפשטונים.
במהלך היום הגיעו כוחות התגבור מבסיס האם אולם שניים מהרגימנטים שהגיעו נאלצו לעצור במרחק מהמחנה לצורך התאוששות לאחר שאיבדו 40 חיילים בדרכם בת היומיים למלקנד בגלל מכת חום.
לפנות בוקר יצאו הפשטונים להתקפה נוספת על המחנה הדרומי במהלכה נפצע מנהיג הפשטונים סרטור פקיר .
בערב אותו יום יצאו הפשטונים שוב להתקפה שנהדפה.
בבוקר אותו יום הצליחו התגבורות לחבור לכוחות המגינים כשהם מביאים איתם כמות גדולה של תחמושת על גבי 243 פרידות.
היקף ההתקפות פחת לאחר שהפשטונים הסיטו חלק מכוחותיהם לתגבור המצור על צ'קדרה .
כשהגיעה הידיעה על המצור הטיל הפיקוד הבריטי על מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד את הפיקוד על דיוויזיה בת 2 בריגדות שנועדה לפריצת המצור וכללה כ-7,000 חיילי רגלים, כ-700 פרשים ו-24 תותחים.
הכוח הגיע למלקנד ב-1 באוגוסט והדף את הפשטונים הצרים מסביב למחנה.
הגעת הדיוויזיה למלקנד אפשרה למייקלג'ון לשלוח חלק מכוחותיו לסייע לנצורים בצ'קדרה.
ב-2 באוגוסט הוסר גם המצור מצ'קדרה.
על אף שהמצור נפרץ המשיכו הפשטונים להטריד את הכוחות הבריטים לכן המשיך בלאד עם כוחותיו צפונה במסע עונשין אל תוך הטריטוריות של השבטים במערכה שנמשכה עד תחילת 1898. לעזרתו נוספו גם כוחות ממחנה מלקנד בפיקודו של מייקלג'ון וכן דיוויזיה נוספת בפיקודו של מייג'ור גנרל סר אדמונד אלס .
כל משתתפי המערכה קיבלו את מדליית הודו עם אבזם "מלקנד 1897".
המצור על טיונוויל היה קרב בין צרפת לבין האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה.
ב-24 באוגוסט 1792, כוח קואליציוני של 20,000 אוסטרים ו-16,000 חיילים מלוכנים צרפתיים תחת פרידריך וילהלם, נסיך הוהנלוהה-קירשברג נשלח לכבוש את העיירה כדי להוות כגשר בין הגבול האוסטרי-צרפתי לפריז, שכן משם הדרך תיפתח.
אך האוסטרים, ובעלי בריתם המלוכנים, כשלו בניסיון להשתלט על העיירה, שבה שהו חיילים בהנהגתו של ז'ורז' פליקס דה ווימפפן, ששבר את המצור בקלות ב-16 באוקטובר.
אחד מהחיילים המלוכנים הצרפתיים היה פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, שנפצע בקרב.
לאחר סיום המצור הכריזה הוועידה הלאומית כי היא תקרא לכיכר טיונוויל על שם העיר ורחוב טיונוויל בפריז לאחר הניצחון.
לואי-עמנואל נאדין יצר את הדרמה "Siége de Thionville" בשנת 1793.
המצור על ליל (25 בספטמבר – 8 באוקטובר 1792) היה מצור על ארמיית צבא צרפתי רפובליקני בפיקודה של ז'אן-בטיסט אנדרה רואו דה לי.
את המצור הוביל הצבא האוסטרי, בפיקודו של הדוכס אלברט מסקסה-טשן.
למרות שהעיר הופצצה בלא הפסק, הצרפתים עמדו בהצלחה במתקפה האוסטרית והדפו אותם.
מכיוון שהאוסטרים לא הצליחו לצור על העיר לחלוטין, הצליחו הצרפתים לשלוח תגבורת וסיוע לעיר.
לאחר החדשות על הניצחון הצרפתי על הפרוסים בקרב ואלמי, החליט אלברט להסיג את חייליו ותותחי המצור שלו, והמצור הוסר.
הקרב הבא היה בז'מפ בנובמבר.
אנדרטת עמוד האלה הושלמה בשנת 1845 כדי להנציח את המצור.
לאחר שממלכת צרפת כבשה את ליל ב-1668, הורה המהנדס הצבאי המפורסם סבסטיאן לה פרסטר דה וובאן לשפר את הגנתה.
המצודה בעלת חמש צלעות נבנתה בין השנים 1668 ו-1672 בעלות של 1,500,000 פלורינים והתוצאה, כונתה "מלכת המצודות" בשל גודלה המרשים.
המצודה הייתה מוקפת ביצות, למעט קטע קטן שחיבר בין העיר למבצר, והיה מוגן בשתי תעלות.
בשנת 1670 נהרסו חלקים מהחומות הישנות כדי לפנות מקום לביצורים חדשים.
כשהעבודה הסתיימה, ליל הייתה מוגנת על ידי 16 מגננים.
ההערכות היו, ש-12,000 חיילים לפחות נדרשו להגן על הביצורים העצומים.
המצור שנמשך ארבעה חודשים על ליל ב-1708 הסתיים בכניעת העיר לנסיך יוג'ין מסבויה ולג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, כאשר מלאי התחמושת והמזון של חיל המצב של לואי פרנסואה, הדוכס דה בופלר, אזל.
ב-19 באוגוסט 1792, עזב גילברט דו מוטייר, מרקיז דה לה פאייט את פיקודו בצבא הצפון וערק לשטח האויב עם 22 עמיתים.
ב-17 באוגוסט דרשה האספה המחוקקת הצרפתית, שהלכה והקצינה, מלה פאייט להתייצב בפריז לחקירה וב-19 הוא הואשם בבגידה במולדת.
הפרוסים והאוסטרים, לא הבינו את כוונת הצרפתים לערוף את ראשו וכלאו את לה פאייט עד 1797. המחליף שלו בפיקוד הצבא הצרפתי היה שארל פרנסואה דומורייה.
דומורייה תכנן פלישה מיידית להולנד האוסטרית, אך המציאות אילצה אותו לעצור תוכנית זו.
ב-24 באוגוסט הגיע פרנסואה יוזף וסטרמן למפקדה עם החדשות שלונגווי נפלה לקואליציה יום קודם לכן בשל הגנה חלשה.