tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 1950 נקלטה חברת נוער של ילדים מצפון אפריקה אשר שהו חודשים אחדים בבית ילדים של דרור בצרפת לפני העלייה.
ביוני 1952 הגיעה קבוצה של חניכי התנועה מאיראן שהיו כבר בישובי הקיבוץ המאוחד ושרתו בנח"ל.
נקלטו גם אחים צעירים לבית הספר, וגם הורי חברים.
שלושה מחזורים של חטיבת בני הקיבוץ לעזרה זמנית (אין תאריכים)
1955 – גרעין מצדה – בוגרי חברת הנוער התלת שנתית של קדמה, עם חברים מקבוצת ההכשרה שהתחנכה בנען.
גרעין ניצני פלמח – חניכי הנוער העובד שהיו בשל"ת מוקדם במלכיה ונועדו להיות במחנה נח"ל בקדמה ולהיות השלמה בהמשך.
רוב צעירי הגרעין עזבו, ומזכירות הקיבוץ החליטה לשלוח את שאר חברי הגרעין להשלמה בנווה אור
· 1956 – גרעין שושן, 36 עולים מאיראן שהתגבשו בקבוצת אלונים ועמדו לפני גיוס בשני מחזורים.
המחזור השני לא הסכים לבוא לקדמה.
בין הצעירים שהגיעו לקיבוץ הייתה גם הכשרה ערבית – 15 בני נוער מכפרים באזור המשולש, שבאו מטעם מפלגת אחדות העבודה לשנת הכשרה.
בתום התקופה שבו לבתיהם, למעט ארבעה שנשארו עד 1962 כטרקטוריסטים שכירים.
לאור ניסיונות הקליטה המתסכלים, קדמה ביקשה ממזכירות הקיבוץ עזרה בצורת מגויסים, כלומר חברי קיבוצים ותיקים ומנוסים שיבואו לחיות בקדמה ולעזור לה להתארגן.
ב-1958 פקד את הקבוצה משבר השילומים מגרמניה.
9 משפחות מסרו את הכסף לקבוצה, 7 משפחות עזבו.
היו ויכוחים קשים על זכויות העוזבים, איך לחלק את המעט.
מזכירות הקיבוץ המאוחד דנה במצב בקדמה.
נראה שעל אף "פעולות הצלה" (נעשו הסדרי קונברסיה וקונסולידציה[i] של חובות גם ליישובים נוספים), המצב חזר לקדמותו:."המצב הכלכלי רע, אין בעלי תפקידים וקבוצה מגובשת, וצריך לדון על העברת החברים ליישוב אחר".
יצחק טבנקין אומר: " יש ללכת לאיחוד יישובים.
לא לנטוש אף נקודה אחת, אך ללכת לאיחוד כלכלי,...
איחוד משקים יביא נשימה אחרת לקיבוץ".
אולם, התנועה מתקשה לגייס מתנדבים מהקיבוצים הוותיקים.
מזכירות התנועה מחליטה להצמיד את קדמה לנען – משק ותיק שיוכל להציע תמיכה, אולם גם פתרון זה לא עלה יפה.
1960 – קדמה קיבלה מחזורי בנים מנען ואחר כך מיגור ושפיים.
חוסר הוודאות בנוגע לעתידה של קדמה הכביד על המצב החברתי הרעוע, וגם המצב הכלכלי נראה ללא פתרון מעשי.
במרץ 1961 הציעה מזכירות הקיבוץ המאוחד רשמית לחברי קדמה לעבור ליישובים אחרים.
26 חברים הצביעו בעד השארות בקדמה, 11 בעד התפזרות, 15 נמנעו, 3 לא השתתפו.
מועצת הקיבוץ המאוחד החליטה שוב על גיוס, ושוב לא נמצאו מתנדבים.
אחרוני החברים בקדמה נואשו ובצער עמוק נפרדו מהמקום שהיה ביתם 18 שנה.
רק 24 חברים ו-10 ילדי חוץ נקלטו בקיבוצים אחרים: כברי, בארי, מעגן מיכאל, יגור, נאות מרדכי.
במאי 1962 עזבו אחרוני קדמה את המקום, והוא עבר לאחזקה של הקיבוץ המאוחד (מגויסי התנועה וצעירים בשנת שירות שלישית).
בהמשך חולקו הקרקעות בין יישובי הסביבה והנקודה עצמה נעזבה.
ב-1971 הגיעו למקום צעירים יהודים אמריקאים וניסו לשקם את המקום, אך הניסיון לא צלח.
כפר הנוער הוקם ב-1979, בחלק מהבתים שהיו פעם קיבוץ קדמה.
הכפר שם לו למטרה לסייע לתלמידים בני 13–18 שנשרו ממסגרות חינוכיות ולהעצימם.
הכפר שייך לאגף לחינוך התיישבותי של משרד החינוך.
קדמוס היה נסיך פיניקיה ומלך בויוטיה, אחיה של אירופה ומייסד העיר תבאי במיתולוגיה היוונית.
קדמוס ידוע כמשמעותי מבין אחי הנסיכה אירופה שיצאו מפיניקיה לחפש אחריה.
לפי הסיפור המוכר, לאחר שהתייאש מחיפושיו, שאל באורקל מה עליו לעשות, ובמצוות האורקל עקב אחר פרה, שבמקום בו שכבה לנוח ייסד את העיר תבאי.
לאחר ששכבה הפרה שלח קדמוס את הפיניקים שאיתו להביא מים לנסך, והם נהרגו על ידי דרקון, אותו קטל לאחר מכן קדמוס בגבורה.
קדמוס זרע את שיניו ומהן יצאו הספרטוי, ואיתם ייסד את תבאי ואת שושלת המלוכה בעיר.
פרטים משמעותיים נוספים מחייו הם החתונה עם הרמוניה, הולדת דיוניסוס נכדו, וכן תפקידו כמביא הכתב ואוצרות התרבות מפיניקיה ליוון.
ביוונית או בשפות הודו־אירופיות אין לשם "קדמוס" משמעות; מקורו בשפות שמיות, ומשמעו "מזרח" או "קדום", שם ההולם אב קדמון שהגיע מהמזרח.
בדומה, אחותו של קדמוס אירופה קיבלה את שמה מהשורש השמי ע־ר־ב, שמשמעו "מערב" (ואכן, כל אחי אירופה שיצאו לחפשהּ הפליגו לארצות מערביות לפיניקיה).
פסאודו־אפולודורוס סיפר שלאחר שהגיע אגנור לפיניקיה הוא התחתן עם טלפסה, והוליד בת – אירופה, ושלושה בנים – קדמוס, פויניקס וקיליקס (אפולודורוס מזכיר כי יש הטוענים שאירופה היא בתו של פויניקס).
לאחר שחטף זאוס את אירופה, אביה אגנור שלח את בניו לחפשה, באמרו להם לא לחזור עד שימצאוה.
עמם אמם, טלפסה, ותאסוס בן פוסידון – ואפולודורוס מזכיר שלפי פרקידס הוא בנו של קיליקס, הם יצאו לחפש אחריה.
מקורות רבים הזכירו את קדמוס כבן אגנור, וכאחי אירופה.
מחברים עתיקים רבים הזכירו את מסעו של קדמוס בחיפוש אחר אירופה, וחלקם הזכירו מקומות שונים ביוון בהם ביקר קדמוס בחיפושיו.
דיודורוס סיקולוס כתב שלאחר שדנאוס (אחיין של אגנור) ובנותיו, סיימו את ביקורם ברודוס בבריחתם ממצרים, הגיע קדמוס, שנשלח על ידי אביו המלך אגנור לחפש את אירופה, לחוף רודוס.
הוא נפגע מסופה במסעו ונדר לייסד מקדש לפוסידון, ומאחר ששרד, הקים באי מתחם קודש לאל והשאיר שם חלק מהפיניקים שאיתו לשמש משגיחים.
אלה התערבבו עם אנשי יאליסוס (עיר עתיקה באי רודוס) וחיו ביניהם כאזרחים, ומהם נולדו שם הכהנים שמשׂרתם עברה בירושה.
קדמוס גם הגיש מנחה לאתנה הלינדיאנית (שאת מקדשה בלינדוס הקים דנאוס), ובתוך המנחה גם קדרת ברונזה מרשימה בסגנון קדום שנשאה כתובת באותיות פיניקיות שהובאו לראשונה מפיניקיה ליוון.
הרודוטוס סיפר שבחיפוש אחר אירופה, קדמוס בן אגנור עלה על היבשה באי קליסטה (Καλλίστῃ, "היפה ביותר" ביוונית) והשאיר בו פיניקים אחדים; לאחר שמונה דורות שם, הגיע לאי צאצא של קדמוס בשם תראס כי רצה להפליג אל קרוביו, ומאז האי נקרא על שמו תרה.
גם פאוסניאס העיד שפרוקלס ואחיו התאום אוריסתנס היו אויבים מרים, אך למרות זאת הם התאחדו כדי לעזור לתראס אחי אמם, שהיה גם השומר שלהם ומצאצאי קדמוס, לייסד מושבה.
המושבה נוסדה באי שנקרא עד אז קליסטה, ותראס קיווה שצאצאי ממבליארוס יוותרו על השליטה על האי, כפי שאכן עשו, כי תראס מתייחס לקדמוס עצמו בעוד הם מתייחסים לממבליארוס, שהיה מנהיג האנשים שקדמוס השאיר באי.
עד ימי פאוסניאס הקריבו לתראס באי קורבנות גיבורים.
פאוסניאס כתב שאנשי תאסוס הם פיניקים שהפליגו מצור ומפיניקיה כולה עם תאסוס בן אגנור מלך צור החיפוש אחרי אירופה, והם זכרו שבעבר עבדו את הרקלס הצורי, מלקרת, ורק כשנכללו בין היוונים אימצו את פולחן הרקלס בן אמפיטריאון.
פסאודו־סקימנוס סיפר שאת האי תאסוס יישבו בתחילה ברברים, אחריהם פיניקים שחצו מאסיה עם קדמוס ותאסוס – ממנו קיבל האי את שמו.
פסאודו־אפולודורס לא כתב שקדמוס עבר בתאסוס, אלא רק האיש תאסוס שהפליג עמו, וקדמוס ואמו טלפסה התיישבו בתראקיה מול תאסוס.
ההגעה לבויוטיה, המלחמה בדרקון וייסוד תבאי
לבסוף הגיע קדמוס ליוון היבשתית.
מספר כותבים עתיקים סיפרו שאביו של קדמוס, ששלח אותו לחפש את אירופה, הורה לו לא לחזור בלעדיה, דבר המסביר את הישארותו שם.
היגינוס סיפר שקדמוס בא בנדודיו לדלפי, שם אמר לו האורקל לקנות מחוואים פר עם סימן בצורת ירח על צדו, ולהוליך אותו לפניו.
במקום בו יכרע היה הגורל שייסד עיר וישלוט.
כששמע קדמוס את האורקל, עשה כדברו.
בחפשו מים הוא בא למעיין של קסטליה עליו דרקון, מזרע מרס, עליו שמר.
הוא הרג את עמיתֵי קדמוס, אך נהרג על ידי קדמוס בעזרת אבן.
תחת הנחיית מינרווה הוא זרע את השיניים וחרש תחתיהן, ומהן צמחו הספרטוי.
הם לחמו ביניהם, אך חמישה מהם שרדו, הם כתוניוס, אודאיוס, היפרנור, פלורוס ואכיון.
יתרה מכך, בויוטיה נקראה על שם השור אחריו קדמוס עקב.
פאוסניאס סיפר, בהקשר של תיאור ארץ בויוטיה שכשקדמוס עזב את דלפי לרחבי פוקיס, הדריכה אותו פרה שנקנתה מרועי פלגון ועל כל אחד מצדדיה היה סימן של ירח מלא.
האורקל הורה שקדמוס וצבאו יעשו את המקום בו תכרע הפרה מעייפות למשכנם, ואת מקום זה מציינים התבאנים, והיה בו מזבח ופסל אתנה שקדמוס הקדיש.
אותה אתנה נקראת בשמה הפיניקי Ὄγγα (אוֹנְגַה) ולא שמה המצרי סאיס, ובכך, כך אומר פאוסניאס, הפרכה לטענות למוצא המצרי של קדמוס.
פאוסניאס גם פרט על כיבוש הארץ: הראשונים לכבוש את ארץ תבאי היו האקטנים בהנהגת אוגיגס , שמשמו נגזר כינוי לאותה ארץ.
הם נספו כולם במגפה, ואחריהם התיישבו שם ההיאנטים והאאונים , שלדעת המחבר היו מקומיים מבויוטיה ולא זרים; כשצבא פיניקי הגיעה לאותה ארץ בראשות קדמוס, שבטים אלה הובסו – ההיאנטים ברחו מהארץ (להיאמפוליס ) כשירד הלילה, והאאונים התחננו לרחמים, והורשו להישאר ולהתאחד עם הפיניקים.
האאונים המשיכו לחיות בקהילות כפריות כמו קודם, אך קדמוס בנה עיר בשם קדמיה.
פסאודו־אפולודורוס תיאר במסודר את עלילות קדמוס מהתייאשותו מהחיפוש אחר אירופה ועד החתונה על הרמוניה.
הוא כתב שאחרי מות טלפסה (אמו של קדמוס, איתה התיישב בתראקיה), קדמוס קברהּ, ואחרי שהתקבל בסבר פנים יפות את התראקים, הוא בא לדלפוי כדי לברר על אירופה.
האל אמר לו לא להטריד את אירופה, אלא לעקוב אחר פרה, ולייסד עיר במקום בו היא תכרע מעייפות.
לאחר שקיבל אורקל זה הוא נסע דרך פוקיס, פגש פרה בין עדרי פלגון, ועקב אחריה.
אחרי שחצתה את בויוטיה, היא כרעה במקום בו נמצאת בזמן המחבר העיר תבאי.
ברצונו להקריב את הפרה לאתנה, שלח כמה מבני לווייתו לשאוב מים ממעין ארס.
אולם דרקון, שהיו שאמרו שהוא מזרע ארס, שמר על המעין והרג את השלוחים.
בחמתו הרג קדמוס את הדרקון, ובעצת אתנה זרע את שיניו.
כשהן נזרעו עלו מהאדמה אנשים חמושים הנקראים ספרטי.
הם קטלו אחד את השני, חלקם בקטטות מקריות וחלקם מתוך בורות.
עם זאת, פרקידס אומר שכאשר קדמוס ראה אנשים חמושים צומחים מהאדמה, הוא השליך לעברם אבנים, והם, בהניחם כי האבנים נזרקו על ידי ספרטי אחרים, התחילו להילחם זה בזה.
חמישה מהם שרדו: אכיון, אודאיוס, כתוניוס, היפרנור ופלורוס.
קדמוס, כדי לכפר על הטבח, שרת את ארס ל"שנה עולמית" השווה לשמונה שנים לפי חשבוננוּ.
אובידיוס מסר גם הוא במסודר את עלילות קדמוס במטמורפוזות שלו, מההתיעצות עם האורקל עד מותו באיליריה, בפואטיות ובפירוט רב.
הוא תיאר את קדמוס, לאחר שהתייאש מחיפושיו בכל העולם, מגיע להיוועץ על אורקל פויבוס איפה להתיישב, והוא אמר לו שיראה פרה ויעקוב אחריה, ובמקום שתשב בו ייסד את עירו ויקרא לארץ בויוטיה.
קדמוס אכן ראה את הפרה, ועקב אחריה עד למקום בו התיישבה על הארץ.
ברצותו להקריב קרבן ליוביס, שלח את מלוויו הפיניקים להביא מים, והם הגיעו למערה בה היה מעיין ועמוק בתוכו נחש עצום אימתני.
כשהורידו כליהם למעיין והפרו את דממת המקום יצא הנחש והרג את כולם.
קדמוס יצא לחפש אחר מלוויו המתעכבים, למגן, היה לו עור אריה, לנשק חנית עם ראש ברזל נוצץ וכידון, וכן, טובה מכל כלי הנשק, נפש אמיצה.
הוא מצא את הנחש מלקק את דמם, ונשבע שינקום את מות חבריו הנאמנים או יצטרף אליהם במוות.
הוא השליך עליו אבן עצומה במהלומה שיכלה להפיל ביצורי עיר, אך לנחש האימתני זה לא הזיז; אז דקר אותו קדמוס עם כידונו ופצע אותו, אך גם מפגיעה זאת התאושש הנחש במהרה.
הנחש החל לדהור לכיוון קדמוס כשיטפון, מפיל עצים בדרכו, וקדמוס פתח את לסתות עור האריה והציב את החנית בתוכו מכוונת קדימה.
הוא הצליח לפגוע בגרון הנחש המסתער, ופצע אותו פציעה קשה; למרות נסיגת הנחש במטרה למנוע את נזקיה, קדמוס התקדם בעקבותיו ודחף את הכידון לגרונו, והביא לבסוף למותו.
כשהביט בגופת מנוצחו שמע לפתע קול, בלי לדעת מאין מגיע הקול, שאמר: "למה, הו בן אגנור, מביט אתה בנחש זוּ הרגת?
עוד תהיה גם אתה נחש לאנשים להביט בו." קדמוס התמלא פחד, אך אז ירדה עוזרת הגיבור פלס מהשמים, עמדה לצדו וביקשה ממנו לזרוע את שיני הדרקון.
לאחר שחרש את האדמה וזרעם, צמחו מהשיניים לוחמים חמושים.
אז נוסדה תבאי, קדמוס התחתן עם בתם של מארס וונוס, הוליד ילדים ראויים והיה מאושר על אף גלותו.
במונחים יוונים, קדמוס היה ה של תבאי.
בארגונאוטיקה, הכותב הזכיר את שיני דרקון אאוניה שקדמוס בן אגנור הרג כשהגיע לעירו של אוגיגס (היא תבאי) בחפשו את אירופה, ושבמקום ההוא השתכן קדמוס כי בת בקר שאפולון נתן לו בנבואה הדריכה אותו.
אתנה עקרה את שיני הדרקון המת וחילקה אותן שי זהה לקוטל ולאַיאטס מלך קולכיס, וקדמוס זרע אותן במישור אאוניה ומאלה ששרדו את חרבו ה"קוצרת" של ארס ייסד עם שהאדמה היא אמו.
גם דיודורוס סיקולוס הזכיר שקדמוס חיפש רבות את אירופה, ובשל איומי אביו הפך לגולה כשהתייאש מהחיפושים, וכשהגיע לבויוטיה ייסד את תבאי בהתאם לאורקל שקיבל.
כן הוא סיפר שכאשר, אחרי המבול של דאוקליון, קדמוס בנה את קדמיה שנקראת על שמו, באו איתו אותו עם, המכונה לעיתים "ספרטוי" כי הם התגודדו יחדיו מכל העברים, ולעיתים "תבגנים" כי הם במקור מתבאי אך פוזרו בעקבות המבול.
הרודוטוס סיפר שהגפיראים, שבט באזור ארטריה, הם מהפיניקים שהגיעו לבויוטיה עם קדמוס, והם ישבו בתחילה באזור טנגרה בבויוטיה, ובהמשך נדדו מעט ביוון.
לאחר התיאור על כיבוש בויוטיה ובניית קדמיה, מספר פאוסניאס שהעיר גדלה, וקדמיה הפכה לאקרופוליס של העיר התחתית תבאי.
קדמוס החכים להתחתן עם בתם של אפרודיטה וארס, וגם בנותיו עשו שם: סמלה התפרסמה בכך שילדה לזאוס בן, ואינו בהיותה אלת ים.
בתקופת קדמוס בעלי הכוח הגדול ביותר אחרי כוחו היו הספרטוי, הם כתוניוס, היפרנור, פלורוס, אודאיוס ובראשם אכיון, שבזכות גבורתו הרבה בחר בו קדמוס להיות לו לחתן.
כן העיד פאוסניאס שבני תבאי מספרים שמצד האקרופוליס בעיר, איפה שנמצאה בימי המחבר האגורה, היה בעבר הרחוק ביתו של קדמוס.
יש גם סיפור לפיו יחד עם חזיז הברק שהושלך לחדר הכלולות של סמלה נפל גם בול עץ מהשמים, ופולידורוס קישט אותו בברונזה וקרא לו "דיוניסוס קדמוס"; המחבר מתאר בהמשך חפצי קודש נוספים שהיו שם.
פסאודו־אפולודורוס כתב שלאחר ששרת קדמוס את ארס נתנה לו אתנה את המלוכה, וזאוס נתן לו את הרמוניה בת ארס ואפרודיטה לאישה.
כאמור, אובידיוס תיאר שלאחר שנוסדה תבאי, קדמוס התחתן עם בתם של מארס וונוס, הוליד ילדים ראויים והיה מאושר על אף גלותו.
עם זאת, הוא חזר לחוות צער כאשר קרה אסון לנכדו אקטיון.
דיודורוס סיקולוס הזכיר שקדמוס התחתן עם הרמוניה בת אפרודיטה, והוליד את סמלה, אינו, אוטונואה, אגבה ופולידורוס.
מספר מקורות מעידים על קשר בין קדמוס בערוב ימיו לאיליריה.
פאוסניאס סיפר שכאשר נדד קדמוס לשבט האנכלים האילירי, קיבל בנו פולידורוס את המלוכה.
קדמוס נחשב לראשון שהביא את האותיות ואוצרות תרבות נוספים ליוון.
אגדה זאת משקפת את המציאות ההיסטורית, שבה הביאו הפיניקים הקדומים את הכתב וחוכמות שונות ליוון.
הרודוטוס כתב שהפיניקים שבאו עם קדמוס הביאו לקרב היוונים אמנויות רבות ושונות שלא היו להם קודם לכן, ובמיוחד את האותיות, ובהתחלה השתמשו בהם כמו הפיניקים; כששינו במשך הזמן את לשונם (ליוונית) שינו יחד איתה גם את צורת האותיות.
זאת מאחר שהאיונים שלמדו את האותיות מהפיניקים שינו אותן מעט, וכשהשתמשו בהן אמרו שבאו מהפיניקים ליוון וקראו להן פיניקיות.
הרודוטוס ראה אותיות קַדמיות (על שם קדמוס) כאלה במקדש אפולון האיסמני על שלוש חצובות, דומות לאיוניות – אחת מימי נינו של קדמוס , אחת מימי בן נינו, ואחת מימי נין נינו של קדמוס .
אוסביוס מקיסריה כתב שיחד עם טקסי המסתורין הפיניקים הביא קדמוס גם את הכתב, כי עד ימיו היוונים לא ידעו להשתמש באלפבית.
מחברים רבים הזכירו את דיוניסוס כבנה של סמלה בת קדמוס.
הרודוטוס סיפר שפולחן דיוניסוס הושפע, בנוסף מהמצרים, גם מקדמוס הצורי ואנשיו, שבאו איתו מפיניקיה לבויוטיה.
תושבי ברסיאי סיפרו לפאוסניאס סיפור שלא שמע בשום מקום אחר ביוון: אחרי שקדמוס גילה שסמלה הולידה את דיוניסוס, הוא הכניס את שניהם לתיבה שהגלים סחפו לארץ ברסיאי.
סמלה התגלתה מתה וזכתה להלוויה מכובדת, ודיוניסוס נמצא חי, ואִינוֹ שעברה בנדודיה במקום הייתה לו לאומנת, והם מצביעים על המערה בה הניקה אותו וקוראים למישור שלידה "גן דיוניסוס".
על שם אירוע זה שינו את שם היישוב מ"אוריאטאי" לשמו הנוכחי.
אובידיוס כתב שקדמוס לא ידע מה היה גורלם של בתו ונכדו (סמלה ודיוניסוס).
במחזה לאוקיפה וקליטופונטה בן המאה ה־2 לפנה"ס, מסופר שהצורים ראו במיתוס קדמוס מקור לפולחן דיוניסוס, ושרו על כך שירים.
פאוסניאס הביא סיפור על כמה פסלי אפרודיטה חשובים הקשורים בקדמוס.
נונוס סיפר סיפור שונה וארוך על קדמוס, בו הוא למשל עוזר לזאוס (לאחר שזה עזב את אירופה בכרתים) להכניע את טיפון בהרי הטאורוס שבקיליקיה.
דיודורוס הביא במקום אחד, בניגוד לפרטים המגוונים של הסיפור המקובל על קדמוס שהביא במקומות שונים בספריו, גרסה "ממוצרת" (מלשון מצרי) לסיפורי קדמוס ודיוניסוס, בהקשר של דיונו על איסיס ואוסיר, ששמע מהכהנים המצרים של אותם אלים.
סיפור דיוניסוס לדבריהם הוא כך: קדמוס, שהיה אזרח תבאי המצרית הוליד כמה ילדים, אחת מהם הייתה סמלה, והיא הרתה מאדם אלמוני וילדה ילד שמראהו כאוסיר, ומתה בלידה.
כשקדמוס גילה מה התרחש, הוא הגיש מנחות לאלים כתודה על בסיס זה שהייתה זאת מין התגלות של אוסיר בקרב בני האדם.
קדמוס ייחס את האבהות לזאוס ובכך האדיר את אוסיר ומנע את השפלת בתו המחוללת.
לכן הסיפור בקרב היוונים הוא שסמלה בת קדמוס הייתה אם אוסיר (כלומר דיוניסוס) אותו הביאה מזאוס.
מאוחר יותר, אורפאוס, שזכה להערכה רבה בקרב היוונים בזכות שירתו, טקסיו ומסריו על עניינים אלוהיים, התארח אצל צאצאי קדמוס וזכה לכבוד יוצא דופן בתבאי.
ומאחר שהתוודע לתורתם של המצרים על האלים, הוא המיר את הולדת אוסיר הקדום לזמנים מאוחרים יותר, ומתוך התחשבות בצאצאי קדמוס הנהיג טקסים חדשים, בהם נמסר למשתתפים שדיוניסוס נולד מסמלה וזאוס.
מאוחר יותר, לאחר שכותבי המיתוסים והמשוררים אימצו את תיאור זה של מוצא דיוניסוס, התיאטראות התמלאו, הסיפור ניטע בדורות הבאים והאמונה בו התקבעה.
באופן כללי, אומרים הכהנים המצרים, היוונים מנכסים לעצמם את הנודע מהגיבורים והאלים המצריים (בניגוד לדיוניסוס ביוון, אוסיר היה ראש פנתאון האלים במצרים), וכך גם המושבות שנשלחות על ידיהם.
בדברי הקטאיוס איש אבדרה שמביא דיודורוס, מוסבר שבימי קדם אירעה מגפה גדולה במצרים, ורבים ייחסו אותה לאלים שנפגעו מזניחת פולחנים בעקבות המוני הזרים שהתיישבו במצרים.
לכן הילידים הגיעו למסקנה שאם הזרים לא יגורשו, הם לא ישתחררו ממצוקותיהם.
כל הזרים גורשו מיד, והאמיצים והאצילים שבהם, תחת כמה מנהיגים בולטים, הגיעו ליוון ולמקומות אחרים, והמפורסמים שבהם הם דנאוס וקדמוס, אבל רוב האנשים הגיעו בהנהגת משה ליהודה, שבאותה תקופה לא הייתה מיושבת כלל.
בסיכום סיפורי קונון שכתב פוטיוס מובא סיפור אחד המספר איך אירופה בת פויניקס נעלמה, ולכן האב שלח את בניו לחפש אחר אחותם, אשר אחד מהם היה קדמוס, ופרוטאוס המצרי הלך איתו, בפחדו משלטון בוסיריס ; בהמשך אותו סיפור מסופרות עלילות פרוטאוס זה, לאחר שבנדודים הרבים הם לא מצאו דבר.
בניגוד לסיפור זה, סיפור אחר מספר איך האי תאסוס קיבל את שמו מתאסוס אחי קדמוס, כי קדמוס השאירו שם, בנותנו לו חלק מצבאו; באותו סיפור מסופר שקדמוס, בעצמו חזק בקרב הפיניקים, נשלח על־ידי מלך הפיניקים לחפש אחר אירופה.
הפיניקים היו אז חזקים מאוד, לא רק שהחזיקו בחלק ניכר מאסיה, אלא שגם החזיקו במלכות תבאי המצרית.
קדמוס נשלח, לא כפי שהיוונים מספרים כדי לחפש אחר אירופה (כך סיפר קונון), שהייתה מילדי פויניקס ונחטפה על־ידי זאוס בצורת שור, אלא בכוונה לשלוט באירופה (היבשת), לכן הוא בדה סיפור על חיפוש אחותו החטופה.
בהפליגו מסביב לאירופה הוא הותיר את אחיו תאסוס, כמוזכר, על האי, והוא עצמו הפליג לבויוטיה והלך לפנים הארץ למקום הנקרא היום תבאי, שהוא קרא על שם מולדתו שלו.
כשהשורדים ברחו לעריהם הוא יישב פיניקים בתבאי והתחתן עם הרמוניה בת ארס ואפרודיטה.
את הטענות על המוצא המצרי של קדמוס הפריך פאוסניאס, וסיפר שפסל אתנה שהקדיש קדמוס, במקום בו התיישבה הפרה שהדריכה אותו לבויוטיה, מכנה את אתנה בשם הפיניקי Ὄγγα (אוֹנְגַה) ולא השם המצרי סאיס, ובכך, לדברי המחבר, הפרכה לטענות למוצא המצרי של קדמוס.
האקרופוליס של תבאי נקרא "קדמיה", על שם קדמוס.
כן נקראים במספר מקורות אנשי תבאי "בני קדמוס" או "קדמאים" על שמו.
תבאי השיגה באחת ממלחמותיה ניצחון שהיה כרוך באבידות קשות ביותר, ועל שם ניצחון זה נטבע הביטוי "ניצחון קדמאי" (על שם קדמיה) לניצחון שכרוך בהפסדים כואבים במיוחד.
מטבעות רבים מצידון מציגים את חטיפת אירופה על השור, וייתכן שמציגים גם את קדמוס ואחיו פויניקס ואת קדמוס נלחם באריה; מטבעות מצור מציגים את השור ניגש לאירופה, קדמוס מפליג באניה, נלחם בנחש, אוחז בידה של הרמוניה, מייסד את תבאי ומעניק גליל פפירוס לשלושה יוונים, סמל להבאת האלפבית ליוון.
פאוסניאס סיפר שבספרטה היה טרקלין שנקרא Ποικίλη (מצויר), ולידו מקדשוני גיבורים לקדמוס בן אגנור וכמה מצאצאיו.
על שם קדמוס נקרא היסוד הכימי קדמיום.
קדמוס, בן המלך הפיניקי, שהתחתן עם הרמוניה, ייסד את תבאי והביא את האלפבית ליוון, אך הוא והרמוניה סיימו את חייהם כנחשים; הדיכוטומיה הזאת של הישגים גדולים וגורל אכזר מזכירה את תפקידו של הקדמיום בתעשיית הכימיה והביולוגיה.
האסטרואיד 7092 Cadmus נקרא על שמו.
אליזבת מונטגיו השתמשה בדמותו של קדמוס, כמו גם בדמותו של הרקולס (שהיה ידוע בשנים עשר מעללי גבורה שביצע, ובכך שעוד בינקותו הביס שני נחשים מפלצתיים שנשלחו להורגו) להגנה על הערכים שמייצג קדמוס – חוכמה, שירה, מידה טובה ותרבות – מפני טענת הבכורה של ערך הגבורה והניצחון הצבאי:
קדנסיה (Cadency), או אות חניכה היא שיטה להבדיל בין שלטי אצולה דומים, השייכים לבני אותה המשפחה.
הקדנסיה נחוצה משום שבשיטות הרלדיות רבות עיצוב מסוים של שלט אצולה יכול לשמש רק אדם אחד בכל זמן נתון.
עם זאת, מכיוון שעיצובים הרלדיים ניתנים בירושה, שלטי האצולה של רוב בני משפחה מסוימת יידמו לשלט האצולה של בן המשפחה המבוגר ביותר (הנקרא שלט חלק).
הם נוצרים על ידי הוספת סימנים הנקראים אותות חניכה או בריסוּרוֹת (Brisures).
הבריסורות דומות למטענים אך קטנות מהם, והן לרוב פטורות מחוק הטינקטורה.
שיטת הקדנסיה האנגלית כוללת שילוב הבריסורות הבאות בשלט החלק:
הבן הבכור מעוטר בתגית לבנה בעלת שלושה קצוות - את עיטור זה מסירים לאחר מות האב והבכור יורש את השלט החלק.
הבן השני מעוטר בסהר (קצוות כלפי מעלה - כנהוג בהרלדיקה).
הבן השלישי מעוטר בכוכב מחומש.
הבן החמישי מעוטר בטבעת קטנה.
הבן השישי מעוטר בפרח האירוס.
הבן השביעי מעוטר בפרח השושנה.
הבן השמיני מעוטר בצלב מוֹלינה (Moline) - צלב דמוי כוונת בעל קצוות מפוצלים לשניים ומכופפים לאחור.
הבן התשיעי מעוטר בקוּאטרפוֹיל (Quatrefoil) - פרח בעל ארבעה עלי כותרת או עלה בעל ארבעה עלעלים.
בהרלדיקה האנגלית לא קיימת חובה עבור אישה לשאת שלט אצולה ייחודי ולכן אין לבנות בריסורות מיוחדות, והן נושאות את שלט האצולה של אביהן על גבי מגן מעוין.
בנו הבכור של בן בכור מעוטר תגית בעלת חמישה קצוות.
נכדים אחרים משלבים את הבריסורה שלהם בזו של אביהם, דבר שתוך מספר דורות עלול לגרום לבלבול (מכיוון שאחיין ודודו עשויים לשאת אותם אותות) וסיבוך (בשל ריבוי סימני הקדנסיה שיצטברו).
עם זאת, בפועל, אותות קדנסיה אינם בשימוש נפוץ כיום, וגם כאשר הם נמצאים בשימוש, נדיר לראות יותר משתי בריסורות על שלט אצולה.
אף כי ספרי העיון בנושא מסכימים כולם עם שיטת הקדנסיה שלעיל, ברוב הדוגמאות ההרלדיות (כריכות ספרים עתיקים, מונומנטים כנסייתיים, הטבעות בסכו"ם כסף וכו') קיימת התעלמות מוחלטת מקדנסיה.
המכללה להרלדיקה בלונדון - הסמכות ההרלדית עבור אנגליה וויילס - לרוב אינה מתעקשת על שימוש באותות קדנסיה, ובאתר האינטרנט שלה אף לא מצוינת החובה להשתמש בהם.
תאורטית לא קיימים חוקי קדנסיה עבור בני משפחת המלוכה וזאת מכיוון שהשליט מחליט על חוקים אלו אד הוק.
בפועל, מספר מסורות נהפכו לחוקים לא רשמיים.
עם הולדתם, בני משפחת המלוכה אינם זכאים לשלט אצולה.
בשלב מסוים בחייהם (לרוב בגיל שמונה-עשרה) הם עשויים לקבל שלט משלהם.
שלט זה יהיה תמיד שלט הריבונות של השליט מובדל בתוספת של סרט כסוף, בעל שלושה או חמישה קצוות.
כדי להבטיח ייחודיות בהענקה של שלט חדש - יחובר הסרט גם לציצה ולתומכים, בנוסף למגן.
כדי למנוע הצטברות אותות רבים מדי על הציצה נהוג כיום שלא לעטר אותה.
הציצות בשלטי האצולה של המשפחה המלכותית, לעומת זאת, תמיד מוצגות עם עיטור.
ניתן לומר כי סרט כסוף הוא סמל אצולה מובהק וכי רצוי שבנים בכורים מחוץ למשפחת המלוכה ישתמשו בסרטים מצבע אחר, לרוב אדום.
על שלטו של נסיך ויילס מצויר סרט כסוף חלק ובאופן מסורתי גם שאר שלטיהם של בני המשפחה בסדרה שלמה של סמלים בקצות הסרט כדי להבדיל ביניהם.
להבדלה בין שלטי האצולה של הנסיכים ווליאם והארי נוסתה טכניקה חדשה - שימוש בסמל הצדפה, המייצג את משפחתה של אימם, משפחת ספנסר.
הקדנסיה הסקוטית מערבת שיטה סבוכה המשתמשת בבּוֹרדוּרוֹת (Bordures), או מִסגרוֹת במגוון צבעים (טינקטורות) אשר מתווספות לשלט החלק ומהוות סימני קדנסיה.
בניגוד לנהוג באנגליה - בה אין חשיבות לשם המשפחה של אציל - בשיטת השבטים הסקוטיים, רק אדם אחד בלבד רשאי לשאת שלט חלק של שם משפחה מסוים.
כל שאר בעלי אותו שם המשפחה, גם אם אינם קרובי משפחתו, מחויבים להחזיק בשלט אצולה המשקף את השלט החלק בצורה כלשהי.
בסקוטלנד, כמו באנגליה, משמשים הסרט בעל שלושה הקצוות לסימול בן בכור והסרט בעל חמישה הקצוות לסימול בנו הבכור של בן בכור.
כן גם מסיר הבכור את הסרט ומאמץ את סמלו של אביו עם מותו.
עם זאת, בניגוד לאנגליה, בסקוטלנד ניתן להוריש את הסרט לזכר הבא בשרשרת הירושה של שלט חלק גם אם אינו בנו של בעל השלט (למשל אחיין).
הקדנסיה הקנדית, ברובה, זהה לשיטה האנגלית.
עם זאת, מאחר ששלט אצולה רשאי להינשא על ידי אדם אחד בלבד (ללא הבדל מין), קנדה פיתחה סדרה נוספת של בריסורות עבור בנות:
הבת השנייה מעוטרת ב"נקודת סמוּר".
הבת השלישית מעוטרת בפתית שלג.
הבת הרביעית מעוטרת בענף אשוּח.
הבת החמישית מעוטרת בצריח שחמט.
קדמוניות היהודים הוא חיבורו השני של ההיסטוריון היהודי-רומי יוסף בן מתתיהו, הידוע גם בשמו הרומי פלאוויוס יוספוס.
בחיבור זה, שנכתב בשלהי המאה הראשונה לספירה, סיכם יוסף את תולדות עם ישראל, מימי המקרא ועד פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66 לספה"נ.
החיבור מהווה מקור חשוב להיסטוריה של עם ישראל (בעיקר לתקופה החשמונאית המאוחרת, התקופה ההרודיאנית ואילך), וכן מקור חשוב לתולדות ההלכה.
כמו יתר כתבי בן-מתתיהו, הוא לא נכלל בספרות הרבנית.
אולם הוא נשמר על ידי הנוצרים בשל העדות הפלוויאנית.
החיבור תורגם לראשונה לעברית בשנת 1864.
"קדמוניות היהודים" נכתב בשפה היוונית, וראה אור בסביבות שנת 94 לספירה.
החיבור כולל 20 "ספרים", המתארים את תולדות עם ישראל מתקופת המקרא ועד תחילת המרד הגדול בשנת 66. 10 הספרים הראשונים של החיבור מקבילים למופיע במקרא עד לעלייתו של כורש, והשאר מתאר את תקופת בית שני עד לפרוץ המרד הגדול.
עיבוד עברי לחיבור זה הוא ספר יוסיפון מימי הביניים, שבטעות יוחס לסופר אחר.
יוסף הקדיש את החיבור לאדם פרטי, אפאפרודיטוס, שתמך בו בזמן כתיבתו.
ייתכן והדבר מצביע על כך שיוסף לא יכול היה יותר להסתמך על תמיכתו של הקיסר, כפי שנעשה בזמן כתיבת חיבורו הראשון, "מלחמת היהודים".
יוסף מספר כי כבר בעת כתיבת חיבורו הראשון על מלחמת היהודים עם הרומאים, החליט שברצונו לספר גם על מוצא היהודים וקורותיהם בזמן הקדום, על משה וחוקיו ועל המלחמות שקדמו למלחמה עם הרומאים, אולם מכיוון שמדובר בהיקף גדול מדי, הפריד את מלחמה זו לחיבור נפרד, הראשון שלו.
הוא מספר כי למרות הפיצול, תקפו אותו במשך הזמן "היסוס ופקפוק" לתרגם נושא רחב כל כך לשפה זרה לו, אולם מספר אנשים, משום היותם חובבי היסטוריה, עודדו אותו להמשיך בעבודתו, ובראשם אפאפרודיטוס, שהעניק לו תמיכה רבה והספר הוקדש לו.
יוסף מספר על התלבטויות נוספות בכתיבת הספר: אם אבות היהודים התירו בכלל למסור את הפרטים הללו לזרים, ואם ישנם אנשים ידועים בין היוונים, שמעוניינים בכלל לדעת את ההיסטוריה של היהודים.
קשה לקבוע בוודאות מה הניע את יוסף לעמול במשך שנים ולעלות על הכתב את תולדות עמו.
אחת הטענות המקובלות במחקר היא שהספר נכתב למטרות אפולוגטיקה והגנה על היהדות וכדי להציג יהדות "ידידותית למשתמש" לקוראים היוונים והרומאים.
הספר, כמו רבים מכתביו האחרים של יוסף, נועד אם כן לקהל הקוראים הנוכרי דובר היוונית, שחי בתחום האימפריה הרומית, ואשר לדעתו של יוסף לא הכיר את התנ"ך, שכן סיפורי המקרא "אינם ידועים ברבים משום עתיקותם".
כתיבת החיבור הזה מעידה על ייעודו של יוסף ברומא כסנגור על היהודים ועל היהדות בעולם הלא-יהודי.
בכתבו את החיבור השתמש יוסף, ככל הנראה, בתרגום השבעים של המקרא, כך לפי הדוגמאות הרבות שהביא המתרגם פרופ' אברהם שליט במבואו הארוך.
עם זאת הוא לקח מהמקרא רק סיפורים בודדים "מפה ומשם" באופן סלקטיבי, תוך ויתור כמעט מלא על ספרי הנביאים ועל ספרי השירה והחכמה של המקרא.
כן הרשה לעצמו "לגזור ולהדביק" כראות עיניו ציוויים אלוהיים וחוקים הלכתיים, ולהציג רק חלק מהם.
מטרתו המובהקת של יוסף הייתה להציג טקסט מקראי "נקי וזך" ברוח אפולוגטית, שביקשה להציג את אבות האומה ואת תרבותה באור חיובי ככל הניתן, ולהצדיק את מעשי האבות, וזאת לעיתים גם על חשבון דיוק בפרטי ההיסטוריוגרפיה התנ"כית.
כך למשל בתארו את סיפור ירידת אברהם ושרה למצרים, מוצג אברם כאיש אמת, שרק "העמיד פנים כאילו הוא אחיה" של שרי, לעומת התיאור המקראי, ממנו משתמע שאברם אף שיקר למלך מצרים וטען בפניו כי שרי אחותו.
יוסף גם שילב בחיבורו פרשנות מרחיבה של המקרא, לפיה אברם מוצג כאיש משכיל, המלמד את המצרים את תורת החשבון ושאר חכמות, וכן כבעל יושר אינטלקטואלי, שמחמתו יצא נגד התרבות האלילית שהכיר, ומכוחו מוכן לקבל כל רעיון, אם יוכח כנכון.
אברהם מוכרז על ידיו כראשון המונותיאיסטים, "שהעז להכריז שקיים אל אחד יוצר כל" – איש אמיץ ובעל חשיבה עמוקה.
יוסף הרשה לעצמו להשמיט סיפורים משמעותיים בתולדות עם ישראל המופיעים במקרא, כמו מעשה העגל ושבירת הלוחות, מי מריבה וצרעת מרים, ואחרים.
כן ביקש להציג בפני הקורא הזר חיבור מתוקן, הכתוב ברוח המקום והזמן, ולכן שיווה לו אופי הלניסטי-רומי מובהק, הכולל תיאור פסיכולוגי של הנפשות הפועלות (רגשותיהן, מחשבותיהן וכו'), או ציטוט נאומים חוצבי להבות מפי גיבורים, המושתתים על מיטב הרטוריקה הרומית.
דבר זה בא לידי ביטוי, למשל, במילים ששם בפי יהודה בעמדו לפני יוסף, או בחיבורו מלחמת היהודים, שם ציטט כביכול את נאומו של אלעזר בן יאיר על המצדה.
אברהם שליט מניח כי יוספוס, שאולי לא סמך על שליטתו בשפה היוונית, נעזר ברטורים ובכותבים זרים, כדי להבטיח את קריאותו של הטקסט, ומכאן שזו הייתה חשובה בעיניו יותר מהעברת הפרטים המדויקים שאירעו בפועל.
כן טוען שליט כי יוספוס "התאכזר ממש לצורה העברית של שמות המקרא, ושיווה להם צורה יוונית במידת האפשר והבלתי אפשר, והכניסם במיטת סדום של הנטייה היוונית בלי יוצא מן הכלל".
מעשה זה מצביע אף הוא על חשיבות הצורה ועל "חיבוב" הטקסט על הקורא הנוכרי, על חשבון המסירה המדויקת.
שינויים ודגשים אלה ואחרים מלמדים על עולמו התרבותי של יוספוס; על רצונו להגיש לקורא חומר קריא, מעמיק ו"זורם"; ועל שאיפתו לייקר את אבותיו ואת מקורותיו היהודיים בעיניו.
לדעת שליט, כמודל ל"קדמוניות היהודים" שימש בין היתר חיבורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, "קדמוניות הרומאים".
מקורותיו העיקריים של יוספוס היו המקרא, ספר מקבים א', איגרת אריסטיאס וכתביו של ניקולאוס איש דמשק.
יוספוס מצטט בספר גם את סטראבון וחלקים ממסורת פרושית, המוכרת גם לחז"ל.
החוקרות ורד נעם וטל אילן פרסמו מחקר המקיף 35 סיפורים המשותפים ליוספוס וחז"ל, כאשר הסיפורים על התקופה שלפני החורבן מופיעים כמעט אך ורק ב"קדמוניות" ולא בספר "מלחמות היהודים".
ב"קדמוניות היהודים" נמצא האוסף הגדול ביותר של תעודות בספרות היהודית העתיקה.
בין התעודות מצוטט מכתב של אנטיוכוס השלישי בנוגע להתיישבותם של חיילים יהודים בפריגיה ובלידיה, והוא התיאור המפורט ביותר שנשתמר במקורות העתיקים על מפעל התיישבותי־צבאי סלאוקי.
לדברי דוד פלוסר, על אף שיוסף בן מתתיהו השתמש לצורך כתיבת החיבור במקורות כתובים שהועמדו לרשותו, "הוא מגיע לרמת כתיבה כה גבוהה, עד שאין שום תחושה של קבלת מידע מכלי שני".
החיבור השתמר בידי הנוצרים בשפתו המקורית (בגלל שהוא כולל את העדות הפלוויאנית) ותורגם עוד בתקופה קדומה לשפות רבות.
כתב היד הקדום ביותר הוא בשפת המקור, יוונית, מהמאה ה-11 (חותם ספרייתי Ambrosianus 370 F 128) הנמצא בספריית אמברוסיאנה שבעיר מילנו באיטליה.
החיבור תורגם ללטינית כבר בסוף העת העתיקה.
תרגום זה מיוחס להירונימוס או בן זמנו טיראניוס רופינוס, והחיבור בתרגום זה היה נפוץ מאוד באירופה הנוצרית בימי הביניים.
ספר יוסיפון הכתוב עברית נכתב כנראה באיטליה במאה ה-11, ומבוסס על קדמוניות היהודים ועל מלחמת היהודים, אלא שהוא יוחס בטעות ליוסף בן גוריון.
ספר יוסיפון זכה לתפוצה נרחבת, ואף נדפס לראשונה בשנת ה'של"ו (1476) עוד לפני הדפסת קדמוניות היהודים.
הדפוס הראשון ביוונית יצא לאור בשנת 1544, ומהדורות נוספות ביוונית יצאו החל משנת 1611 ולכל אורך מאה השנים הבאות בקלן ולייפציג שבגרמניה, אוקספורד באנגליה וליידן בהולנד.
מאה שנים קודם כבר החלו לתרגם את הספרים לצרפתית, גרמנית, ספרדית, וכאמור ללטינית.
בשנת 1602 תומאס לודז' תרגם את הספר לאנגלית, במהדורה בת 800 עמודים ויותר.
הספר תורגם לרוסית לראשונה בשנת 1781. תרגומו של ויליאם ויסטון משנת 1737 הוא הנפוץ באנגלית, וקיימות מהדורות דפוס לאורך כל השנים עד ימינו אנו.
כמו כן קיימים תרגומים חדשים לאנגלית (הנפוצה בהם בהוצאת Loeb Classical Library) וכן מהדורות מדעיות הכוללות השוואת הכתובים מהמקרא ובין כתבי היד, ואף מהדורה מקוונת, חלקם במסגרת הדפסת הברית החדשה.
יוסף בן מתתיהו, יוספוס פלויוס, קדמוניות היהודים.
מתרגמים מיונית, עם מבוא והערות מאת אלכסנדר שור.
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים (תרגם מהמקור היווני אברהם שליט וצירף מבוא, הערות, באורים, מפות ותמונות).
קדמה - לקידום השוויון בחינוך ובחברה בישראל ע"ר היא עמותה ישראלית, אשר מתמקדת בהעלאת רמת ההשכלה של בני נוער מהשכונות ומעיירות הפיתוח.
את השם קדמה, שהתייחס לכיוון מזרח ולמונח קִדְמָה, הציע המשורר סמי שלום שטרית, ממייסדי העמותה ומי שהקים וניהל את תיכון קדמה בשכונת התקוה.
עמותת קדמה הוקמה בשנת 1993 כתולדה של פעילות במסגרת עמותת הל"ה- הורים למען החינוך, ושמה לה כמטרה מרכזית "להעלות, בצורה משמעותית, את רמת ההשכלה של בני נוער מהשכונות ומעיירות הפיתוח על ידי הקמה של בתי-ספר עיוניים איכותיים באזורים אלו.
בתי ספר אלו יכינו את כל התלמידים לתעודת בגרות מלאה וללימודים אקדמאיים, יחזקו את הדימוי העצמי ותחושת השייכות, ירחיבו את טווח השאיפות והציפיות של התלמידים ויפתחו תודעה חברתית וחשיבה ביקורתית".
העקרונות המנחים את העמותה הם: האמונה שרוב ילדי השכונות ועיירות הפיתוח מסוגלים, בתנאים המתאימים, להשיג תעודת בגרות וללמוד באוניברסיטה; הרצון לשמור על המסגרת הקהילתית וחיזוקה באמצעות מתן שירותי חינוך ברמה גבוהה בקהילה; ויצירת תרבות ישראלית, דמוקרטית ופלורליסטית.
הרעיון המקורי היה להקים רשת חינוך ארצית חדשה של 15 בתי ספר תיכון עיוניים בשכונות מצוקה ובעיירות פיתוח, זאת מאחר שלטענת יזמי קדמה, תוכנית האינטגרציה בחינוך שיושמה בישראל מאז 1968 נכשלה מכיוון שהיא הביא לכך שהתלמידים החלשים נחלשים, והתלמידים החזקים מתחזקים.
החזון היה להקים רשת חינוך מזרחית שתהווה אלטרנטיבה לרשת אל המעיין של מפלגת ש"ס.
שר החינוך דאז, אמנון רובינשטיין, תמך ברעיון ואישר את הקמת הרשת של קדמה.
במסגרת זו, הוקמו בתי ספר עיוניים של קדמה בשכונות מצוקה בתל אביב-יפו, קריית מלאכי ובירושלים.
בית ספר קדמה קדמה ירושלים החל לפעול בספטמבר 1994. בית הספר קדמה תל אביב הוקם באותה שנה אך נסגר בינואר 1999. בית ספר בקריית מלאכי הוקם ב-1995, אך נסגר תוך שנה.
ב-1998 הוקמה עמותה בשם עמותת הידידים שליד בית הספר קדמה, שנועדה לתמוך בבית הספר בירושלים.
בהמשך שונה שמה ל-"קדמה - לשוויון בחינוך ובחברה בישראל".
פעולותיה העיקריות של העמותה הן פיתוח תוכניות לימוד, הכשרה של צוותי הוראה וסיוע לפעילות בית הספר קדמה בירושלים.
מאז שנת 2007 מעניקה "קדמה" את פרס "פועל/ת צדק" עבור "עשייה חינוכית בעלת מודעות חברתית".
בראש ועדת הפרס עומדת קלרה יונה-משומר ובין החברים בה לאורך השנים: שלמה סבירסקי, אסתר הרצוג ויוסי שריד .
החל משנת 2012 מעורבת העמותה בניהול בית הספר נווה חוף בראשון לציון.
בשנת 2014, זכה בית ספר תיכון קדמה בירושלים בפרס החינוך ארצי לבתי ספר על יסודיים מצטיינים.
נכון ל-2014 מאז הקמת קדמה ירושלים 74% מבוגרי בית הספר הגיעו לבגרות מלאה וכ–30% מהם המשיכו למוסדות להשכלה גבוהה.
קדמליה (מלועזית: Kademlia, ובקיצור: Kad) היא טבלת גיבוב מבוזרת (Distributed hash table, DHT) מדור שלישי, המשמשת ברשתות P2P שהומצאה על ידי פטר מיימאונקוב (Petar Maymounkov) ודייוויד מזיארס (David Mazières).
בקדמליה ממופים כל הערכים המאוחסנים בעזרת פונקציית הגיבוב SHA-1, הנותנת לכל ערך מפתח בן 160 בתים.
פונקציית המרחק בין שני מפתחות היא פונקציית XOR, כך נוצר מרחב חיפוש בו ניתן למקם את כל הערכים ולתאר את המרחקים ביניהם לפי מרחקי המפתחות.
בנוסף, ממופים כל הצמתים ברשת לפי אותן פונקציות גיבוב ומרחק ואותו מרחב בן 160 הבתים מכיל הן את הערכים והן את המשתתפים ברשת.
משך החיפוש בקדמליה יחסי ל-, כאשר n הוא מספר החברים ברשת.
השימוש הנפוץ ביותר ברשת הוא לצורך שיתוף קבצים, בדוגמה הבאה מודגם חיפוש אחר קובץ ברשת:
מחשב המחובר לרשת מעוניין למצוא קובץ בשם XXX.
המחשב המחפש מפעיל את פונקציית הגיבוב על השם XXX ומקבל YYY, ערך בן 128 ביט.
המחפש מאתר בעזרת טבלת הניתוב את הדרך לעמית (Peer) האחראי על הערך YYY, בתהליך זה יש לכל היותר שלבים ברשת בת n עמיתים.
המחשב האחראי על הערך YYY (זה שיש לו מזהה הקרוב ביותר ל-YYY) מדווח למחפש על רשימת המחשבים שדיווחו לו על כך שהם מכילים את הקובץ XXX.
המחפש פונה אל כל איברי הרשימה ונרשם אצלם בתור להורדת הקובץ.
הניתוב בקדמליה הוא הדרגתי, כל צומת (node) ברשת מעביר למחפש את הכתובת אל הצומת הבא.
מפני שכל צומת מחזיק מידע מאוד מפורט על המתחם הקרוב אליו במרחב החיפוש ומידע דליל יותר על החלקים המרוחקים יותר, ה"קפיצות" אותן מבצע המחפש הן בצעדים שהולכים ומתקצרים (מבחינת המרחק בין ערכי פונקציית הגיבוב) וכך מובטח החיפוש בן שלבים לכל היותר.
את הפרוטוקול מממשת התוכנה הפופולרית eMule, שהיא המחליפה של eDonkey ותוכנות P2P נוספות משתמשות בו.
קדמה תל אביב היה בית ספר על יסודי, ששכן בשכונת התקווה בתל אביב.
בית הספר נוסד ב-1994 על ידי עמותת קדמה לחינוך עיוני שוויוני בישראל, ופעל עד 1999. לפי מקימי בית הספר, העקרונות לפיהם פעלו היו עקרונות של חינוך עיוני שוויוני לכל, תוכניות לימודים מאוזנות תרבותית ושותפות ההורים והקהילה בפעילות השוטפת של בית הספר.
הדגש של מקימי בית הספר היה פיתוח אלטרנטיבה למודל החינוכי הקיים בשכונות ועיירות מזרחיות.
בית-הספר קדמה תל אביב הוקם בספטמבר 1994 בשכונת התקווה בתל אביב.
בית הספר נוסד על ידי אקדמאים, מורים והורים במסגרת עמותת קדמה לחינוך עיוני שוויוני בישראל, אשר הקימה גם את בתי הספר קדמה קריית-מלאכי וקדמה ירושלים.
קבוצת המייסדים כללה את שלמה סבירסקי, סמי שלום שטרית, אלי שעיה, דודי מחלב, הנרייט דהאן כלב ורבים אחרים.
מייסדים אלו היו שותפים לדעה כי מערכת החינוך בישראל אינה שוויונית.
לשם כך הם ביקשו לפתח אלטרנטיבה, עם דגש על הצבת מודל אותו ראו כמודל לחינוך עיוני שוויוני ומאוזן מבחינה תרבותית בשכונות ובעיירות המזרחיות, יחד עם שותפות ההורים בקביעת חינוך ילדיהם.
המודל החינוכי שעמד מאחרי קדמה היה פדגוגיה דיאלוגית של החינוך, על-פי תפיסתו של פָּאולו פְרֵירֶה.
על פי גישה זו, המורים הם "מורים-תלמידים" ואילו התלמידים הם "תלמידים-מורים".
משמע, על פי גישה זו המורים שלימדו בקדמה לימדו וגם למדו, וכך גם התלמידים - לומדים ומלמדים.
המורים כמנחים ומלווים של התלמידים שעיקר תפקידם הוא הקניית כלים ולא מידע.
כלומר, מיומנויות לחיפוש מידע, עיבודו, ניתוחו ועיצוב מידע חדש.
לפיכך, הוחלט בקדמה על מסגרת לימודים עיונית, לא מקצועית, והוצאה של ספרי הלימוד הרגילים של משרד החינוך משגרת ההוראה בבית הספר, מתוך אמונה כי ספרי הלימוד הרגילים של משרד החינוך אינם מאוזנים תרבותית, משמע אינם מעניקים מעמד שווה בתוכנית הלימודית לתרבות מזרחית, ערבית ואפילו יהודית.
לכן, בקדמה הגו תוכנית לימודים חדשה, שהדגישה אספקטים שונים מחוץ לנרטיב ההגמוני אותו לומדים בבתי הספר העיוניים בישראל.
בקדמה הדגישו את התפיסה של הורים כחלק בלתי נפרד בבית הספר.
לדידם, בית הספר שייך לקהילה ולכן ההורים הם בעליו הקבועים של בית הספר.
קבוצת ההורים של בית הספר קדמה הייתה תולדה של עבודת ארגון ההורים הל"ה (הוועד הציבורי למען החינוך בשכונות ובעיירות הפיתוח), שהתארגנו עוד קודם לקיומה של קדמה לדיון בשאלת החינוך בקהילותיהם והצורך בנקיטת יוזמה עצמאית למען תיקון מצב זה.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשנ"ד, בטקס שנערך בבית הספר, הוחלט להדליק שישה נרות לזכר ששת המיליונים שנספו בשואה, ובנוסף להדליק נר שביעי כתזכורת, לדבריהם, על כי אין עם או תרבות החסינים מפני שנאה או גזענות.
הדלקת הנר השביעי הובילה למהומה תקשורתית וזכתה לביקורת רבה מפי אנשי ציבור, מחנכים ופוליטיקאים שסברו כי מדובר בהשוואה לא ראויה בין אסונות של עמים אחרים לשואת העם היהודי.
בית הספר קדמה תל אביב נסגר בינואר 1999 בעקבות חרם של תושבי השכונה כנגדו.
בשנת 1997, נרשמו לבית הספר ארבעה תלמידים בלבד.
עוד קודם לכן, ב-1995, נסגר בית ספר קדמה בקריית-מלאכי.
בית ספר קדמה היחיד שנשאר הוא קדמה ירושלים, שהפך לבית ספר עירוני באופן פורמלי.
עם סגירתו של בית-הספר קדמה בתל אביב, תלמידיו הועברו על ידי העירייה לבתי ספר שונים ברחבי תל אביב.
חלק ניכר מהמחזור הבוגר של תלמידי בית הספר סירבו ללמוד בבתי ספר אחרים והמשיכו ללמוד לבגרות באופן פרטי בשיתוף תיכון פרטי לבגרות (רון) ומרכז קדמה שהוקם בשכונת התקווה על ידי עמותת חינוך חדש.
"קדמה" הוא סרט קולנוע ישראלי, דרמה היסטורית, בבימויו של עמוס גיתאי, שיצא לאקרנים בשנת 2002 והשתתף בפסטיבל קאן.
אנקה, מנדל ואלכס הם ניצולי שואה ממזרח אירופה שנפגשים באניית המעפילים "קדמה", שהגיעה לחופי ארץ ישראל בשנת 1948. יחידת פלמ"ח נאבקת בשלטונות הבריטים, שמנסים לגרש את האנייה, ומספר ניצולים מצליחים להגיע לחוף.
הקבוצה עוברת מסע אל המחנה שממנו יצאו לאחד הקרבות, במהלכו הם עוברים דרך כפר ערבי שתושביו ברחו.
אנשי הפלמ"ח לומדים להכיר, באמצעות אנקה, מנדל ואלכס שמצטרפים אליהם למסע, את התלאות שעברו המעפילים, למרות שאינם דוברים את שפתם.
במהלך המסע הקשה נוצרת קרבה ביניהם, וביחד הם מגיעים אל קרב קטלני בדרך לירושלים.
צילומי הסרט נערכו בסןף 2001 ותחילת 2002. הוא הופק כקופרודוקציה ישראלית-צרפתית, בשיתוף קרן הקולנוע הישראלי, טלעד, קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות והמפיקים הצרפתים מרין קרמיץ ולוראן טרושו.
במאי 2002 השתתף הסרט בתחרות בפסטיבל קאן ה-55 ונערכה לו הקרנה לעיתונאים ובעקבותיה מסיבת עיתונאים, שבה השתתפו, נוסף לגיתאי, גם כמה משחקני הסרט.
בסרט מוצגת מלחמת העצמאות באופן ביקורתי, וגיתאי מספר בו מחדש את המיתוסים הסובבים את הקמתה של מדינת ישראל.
מתואר מסעם הקשה של פליטי השואה, שמגיעים לישראל ומוכנסים מיד לתוך הקרבות להקמת המדינה.
הסרט התקבל יחסית בקרירות בישראל, אך השתתף בהצלחה בפסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל סאו פאולו בברזיל, ופסטיבל קאן בצרפת.
הסרט היה מועמד למספר פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע לשנת 2002: מועמדות לשחקן המשנה הטוב ביותר ליוסוף אבו ורדה; העיצוב האמנותי לאיתן לוי; הפסקול לאלכס קלוד וישראל דוד; ועיצוב התלבושות ללאורה שיים-דינולסקו, שגם זכתה בפרס.
קָדֶנְצָה (מלטינית: cadentia, "נפילה") היא מהלך הרמוני בן שני אקורדים לפחות החותם משפט מוזיקלי, חטיבה מוזיקלית, פרק או יצירה שלמה.
ישנן גם קדנצות קצביות, שהן מקצב החותם קטע.
הקדנצות מאפשרות למאזין לדעת מתי נגמר כל משפט, או קטע, ומתי הוא הולך להמשך, ניתן להשוות אותן לפיסוק.
ישנן קדנצות "חלשות" או "חזקות" הקובעות אם המנוחה מהתנועה ביצירה היא רק רגעית, או שהיא מסמנת את סיומו של המשפט.
את כח הקדנצה ניתן לקבוע על פי תחושת הסיום שהיא נותנת, התלוי במידה רבה במיקום שלה בתוך המקצב ובצורה והסוג שלה.
לקצב הרמוני יש השפעה גדולה על הקדנצה.
ישנם מספר סוגים של קדנצות מקובלות, אשר מושתתות על מהלכים הרמוניים מובהקים:
קדנצה אותנטית: מהלך הרמוני מדרגה V לדרגה I (דומיננטה -> טוניקה).
וקדנצה בלתי מושלמת מושהה, שהטון המוביל בדומיננטה מושהה.
חצי קדנצה או אתנח דומיננטי: כל קדנצה המסתיימת על הדרגה ה-V, בין אם קודמת לה הדרגה השנייה, הרביעית, הראשונה או דומיננטה שניונית.
למעשה כל אקורד המוליך לחמישית יכול לעבוד במסגרת חצי קדנצה (גם למשל אקורד גרמני) שהיא חלשה יותר מהקדנצה האותנטית, ומהווה רק עצירה קצרה.
קדנצה פְּלָגאלית: מהלך הרמוני מדרגה IV לדרגה I (סובדומיננטה -> טוניקה).
מכונה גם "קדנצת אמן" בגלל שהיא נפוצה בהרמון של הטקסט "אמן" בשירים דתיים ובתפילה.
ישנם חוקרי מוזיקה, כגון ויליאם קאפלין, הטוענים שהקדנצה הפלגאלית לא קיימת כיוון שהיא לא נותנת תחושה של סיום, אלא רק מרחיבה את הטוניקה.
קדנצה מדומה (cadenza d'inganno) נקראת גם סיום מדומה, קדנצה בסופו של משפט מוזיקלי, אשר עוברת לרוב מהדרגה ה-5 בסולם, הדומיננטה, לכל דרגה בעלת אופי של טוניקה, שאינה I.
באופן טיפוסי, המעבר הוא לדרגה ה-6 בסולם, אך גם המעבר לשנייה אם היא מינורית, או לרביעית במצב סקסט, נפוץ למדי.
הקדנצה המדומה מאופיינת כמתח מוזיקלי שלא נפתר למקום ה"טבעי", שהוא בעצם הטוניקה של הסולם, ועל כן שמה.
לאחר הקדנצה המדומה לרוב תבוא קדנצה רגילה שתוביל בחזרה לדרגה הראשונה, ול"נחת" בהרמוניה.
בתקופה הקלאסית, ובייחוד ביצירותיו של מוצרט הסיום המדומה היה רמז מקדים לסוף הקטע.
בסימפוניה התשיעית של מאהלר, בפתיחה של הפרק האחרון, ישנו רצף ארוך של קדנצות מדומות, מחמישית לרביעית סקסט.
סוג נוסף של קדנצה מדומה היא הקדנצה המתחמקת, בה הדרגה החמישית ניתנת במצב סקונד אקורד כשהבס הוא הספטימה של האקורד.
קדנצה פיקארדית: מכונה לעיתים "פיקרדיאנית".
בתקופת הבארוק נפוצה האפשרות לסיים יצירה או פרק הכתובים בסולם מינורי, באקורד עם טרצה גדולה, כלומר באקורד מז'ורי.
קדנצה (באיטלקית: Cadenza) היא קטע סולו בקונצ'רטו שבו ניתנת לסולן (או לסולנים) הזדמנות להפגין את יכולותיהם הטכניות והווירטואוזיות.
קטע סולו זה החל להופיע בתקופת הרוקוקו (אף שהיה קיים לעיתים גם בבארוק, למשל בקונצ'רטו הברנדנבורגי החמישי מאת יוהאן סבסטיאן באך).
בקונצ'רטי הכתובים על פי המסורת הצורנית של התקופה הקלאסית מופיעה הקדנצה לאחר מהלך הרמוני ברור המסתיים באקורד של דרגה I במצב קווארט-סקסט.
מקורן של הקדנצות הוא במוזיקה קולית, בעיקר באופרה של המאה ה-18, בה בסוף האריה היה נהוג לחזק את הקדנצה ההרמונית בקדנצה סולנית.
לפי המסורת הקלאסית, מיקום הקדנצה הוא בסופם של הפרקים הראשון והשני של הקונצ'רטו (בסיום חטיבת הרפריזה אצל הסולן), ולעיתים מופיעה קדנצה גם בפרק השלישי, במיקום לא קבוע, ואף יותר מקדנצה אחת.
הקדנצה היא קטע שבו המפעם חופשי, והיא כתובה ללא משקל מסוים (כלומר ללא קווי תיבה).
במקרים מסוימים כתב המלחין את הקדנצה בעצמו, אך על פי רוב הקדנצות היו המצאה של הסולן.
בתקופה הקלאסית, בה האלתור היה עדיין נפוץ, היה נהוג גם לאלתר את הקדנצה בהסתמך על המוטיבים והנושאים בפרק.
כיום רוב הסולנים מנגנים קדנצות שנכתבו בעבר.
בסיום הקדנצה הקלאסית הטיפוסית תופיע קדנצה הרמונית לביסוס הטוניקה, ובדרך כלל יופיע קישוט בדמות טריל, שלאחריו נכנסת שוב התזמורת ומנגנת את המשך הפרק.
בתקופה הרומנטית היו פחות אפשרויות להכנסת קדנצה בקונצ'רטו.
מיקומה בפרק היה נתון לשינוי, ולרוב היא הופיעה בסוף חטיבת הפיתוח.
כמו כן, החל מהתקופה הרומנטית, הקדנצה הפכה לחלק מובנה מן הפרק, והיא נכתבה על ידי המלחין.
במוזיקה מאוחרת יותר נוספה האפשרות שהסולן לא ינגן לגמרי לבד, אלא יתווסף לו ליווי בדמות של נקודת עוגב, וכך ניתנה לו האפשרות לנגינה חופשית ללא היצמדות לטמפו.
רבות מהקדנצות המנוגנות היום נכתבו בתקופה הרומנטית עבור היצירות הקלאסיות: בטהובן כתב כמה קדנצות לקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט; המלחין קרל ריינקה כתב קדנצה לקונצ'רטו לחליל ונבל מאת מוצרט.
כנרים, חלילנים, פסנתרנים, ונגנים בכלים שונים כתבו קדנצות לכלים שלהם, לרוב לקונצ'רטי של מוצרט ושל היידן.
כיום כמעט ולא מאלתרים קדנצות, ורוב הסולנים מנגנים קדנצות שנכתבו, או אולתרו, בעבר.
במאה העשרים ניתן עדיין לשמוע קדנצות מאולתרות במוזיקת הג'אז.
מלבד האלתורים בקטעי הסולו, מובילים רבים מסיימים את הקטע בקדנצה, במיוחד כשמדובר בבלאדת ג'אז.
ספר קדמוניות המקרא הוא אחד מההספרים החיצוניים, שנכתב, לפי רוב החוקרים, בסוף המאה ה-1 לספירה, לאחר חורבן בית שני, ושייך לסוגה המכונה מקרא משוכתב.
מחבר הספר מכונה גם "פסאודו-פילון" בגלל ייחוסו (המוטעה) של החיבור לסופר היהודי פילון האלכסנדרוני (חי במחצית הראשונה של המאה ה-1), והוא אף נכלל באסופה הלטינית של כתבי פילון.
עם זאת, ישנה גם דעה התומכת בתארוך מעט מאוחר יותר, בשל זיקתו של הספר אל המסורת היהודית ואל מדרשי חז"ל, המאוחרים למאה הראשונה.
מחבר הספר היה ללא ספק יהודי, ואין סימנים כלשהם שנעשו בו שינויים בידי נוצרים.
הספר נמצא בידינו בלטינית בלבד, ב-18 כתבי יד שלמים ושני כתבי יד חלקיים.
20 כתבי היד הם מן המאות ה-11 עד ה-15, נכתבו כולם בגרמניה או באוסטריה, ולדעת החוקרים נובעים כולם מכתב יד מקורי (ארכיטיפוס) אחד.
בכתבי היד נקרא הספר בשמות שונים, המייחסים אותו לפילון, ובכמה מהם אין כותרת.
הספר נדפס לראשונה בשנת 1527, והמהדיר קרא אותו בשם "ספר קדמוניות המקרא" (Liber antiquitatum biblicarum).
מהדורה זו מבוססת על שני כתבי יד וכוללת גם ספרים של פילון בתרגום לטיני.
במאה ה-16 יצאו לאור בשווייצריה, בצרפת ובגרמניה ארבע מהדורות נוספות על פי המהדורה הראשונה.
בסוף המאה ה-19 פרסמו כמה מלומדים קטעים מכתבי היד, בלי שידעו כי הספר כבר נדפס בעבר בשלמותו.
ב-1917 פרסם תרגום של הספר לאנגלית עם הערות וחלוקה לפרקים ולפסוקים.
Riessler תרגום לגרמנית עם הערות.
Kisch מהדורה חדשה של הספר במקורו הלטיני, על יסוד כתב יד מהמאה ה-11, שאינו אחד מכתבי היד שבהם השתמש המהדיר הראשון, עם חילופי נוסחים מן הדפוס ומכתבי יד שונים, ומהדורה זו שימשה יסוד לתרגום העברי של אליה שמואל הרטום, שבו חלוקת הפרקים והפסוקים היא לפי ג'יימס.
עקב סימנים ברורים בלשון הנוסח הלטיני של הספר, החוקרים סבורים כי הוא תרגום, שנעשה כנראה מיוונית, לא מאוחר מן המאה ה-4 לספירה, ורווחת הדעה כי הנוסח היווני המשוער היה תרגום מן העברית.
הנוסח הלטיני שבידינו מלא שיבושים וביטויים לא מובנים, שנוצרו ככל הנראה במהלך ההעתקות.
נראה כי המחבר המקורי של הספר השתמש בנוסח המקרא שלפי המסורה, אלא שבמקומות שיש בהם חילופים בין נוסח המסורה לנוסח תרגום השבעים, הולך הספר, כפי שהוא לפנינו, על פי רוב לפי נוסח השבעים, ככל הנראה עקב שינויים שעשה המתרגם היווני.
מחבר הספר השתמש בחומר המקראי בחופשיות: הוא הוסיף, השמיט ושינה.
כך למשל, מאורעות חשובים המתוארים באריכות במקרא, הושמטו או הוזכרו ברמזים.
הספר היה ידוע ליהודים בימי הביניים, והוכחה לכך היא העובדה שהשתמש בו ירחמיאל בן שלמה (כנראה במאה ה-12) בספר "דברי הימים" שלו (הכתוב עברית), מבלי לציין את שם הספר, כאשר רק במקום אחד בו נאמר כי המקור הוא בדברי פילון ("דברי הימים", נז, א, עמ' 165).
משה גסטר, שפרסם תרגום אנגלי ל"דברי הימים" ב-1899, שיער כי מחברו השתמש בנוסח העברי המקורי של "קדמוניות המקרא", אולם החוקרים שבאו אחריו סבורים כי המקור הוא תרגום יווני או רומי במהדורה שונה קצת מזו המשתקפת בנוסח שבידינו.
חוקרי הספר "קדמוניות המקרא" נעזרים בכתב יד עברי מהמאה ה-14 בשם "דברי הימים" שהוא עיבוד של של ספרו של ירחמיאל בן שלמה.
הספר לא נכלל במהדורת "הספרים החיצונים" של אברהם כהנא; הוא צורף ל"ספרים החיצונים" לראשונה בידי א.
הספר מתאר את תולדות העולם מאדם הראשון, ובגרסה שבידינו מסתיים במות שאול.
סיום הספר דווקא בתקופה זו הביא להשערות שונות.
יש המשערים כי הספר לא הגיע לידינו בשלמותו, וכי בצורתו המקורית כלל את כל תקופת המקרא.
חוקרים רבים סבורים שהספר הסתיים במקורו בתקופת דוד או מאוחר יותר.
לפי סברה אחרת, הספר נועד להשלים את ספר דברי הימים, אשר מתחיל בתיאור היסטורי רק מימי שאול, ולכן לא ראה צורך לספר על תקופת המלוכה, שכן ספר דברי הימים מתאר אותה בהרחבה.
בספר ניכרת התעניינות מיוחדת מצד המחבר בתקופת השופטים.
כך למשל, הוא מקדיש ארבעה פרקים (כה–כח) לקנז , שלפי המחבר היה השופט הראשון.
לעומת זאת, המחבר אינו מתעניין במה שנוגע בבית המקדש ובקורבנות.
יש בספר הרחבות פרשניות לנושאים שונים שהמקרא מקצר בהם או עובר עליהם בשתיקה, והוא ממעט לדון בנושאי הלכה, ובשונה מספרים אחרים בני תקופתו אינו מייחס עצמו להתגלות או לדמות מקראית כלשהי.
מבין הספרים החיצוניים, זהו הספר הקרוב ביותר לספרות התלמודית, וכמעט אין בו דבר המנוגד לשיטת חז"ל.
הספר הוא מעין מדרש אגדה וכולל מקבילות רבות לדברי חז"ל.
בספר ישנם תכנים אגדיים המופיעים אצלו לראשונה, כגון האגדות על השלכת אברהם לכבשן האש, נישואי דינה לאיוב, והיוולדו של משה כשהוא נימול.
המחבר מדגיש את ידיעת-הכל של האלהים, ואת הצדק שלו במתן שכר ועונש לבני אדם לפי מעשיהם.
חלק ניכר בסיפורים עוסק בחלומות ובמעשי המלאכים.
בספר מובעת האמונה בעולם הבא ובגאולה העתידה לבוא, אולם אין בו רמזים ברורים לאמונה במשיח.
קדמת עדן הוא רומן מפתח מאת זוכה פרס נובל לספרות, ג'ון סטיינבק.
הרומן התפרסם ב-1952 והוא משל לעלילת קין והבל על בסיס חוויותיו של סטיינבק מעמק סלינה שבקליפורניה.
העלילה מתרחשת בין מלחמת האזרחים האמריקאית למלחמת העולם הראשונה ומגוללת את סיפורם של שני אחים ושני דורות.
הרומן מתחיל בתיאור של עמק סלינה שבקליפורניה וממשיך בתיאור של סמואל וליזה המילטון, מהגרים מאירלנד.
הזוג מגדל תשעה ילדים במציאות לא קלה של שלהי המאה ה-19. סמוך לבגרותם, אדם טראסק רוכש את החווה הטובה ביותר בעמק סלינה.
אדם סבל ילדות נוקשה לצד אחיו צ'ארלס.
הוא עזב את בית הוריו אל הצבא ולאחר מכן נדד ברחבי היבשת.
בנדודיו הסתבך בכמה מעשי ביזה ואף ביקש מצ'ארלס לשלם עבור בגדים שבזז.
בהמשך אדם חוזר אל החווה בדיוק כשאביו נפטר ומוריש לכל אחד מהאחים 50,000 דולר.
היא סדיסטית, קרה, מחושבת ומניפולטיבית.
היא גדלה בחווה סמוכה לחוות האחים ומשתמשת במיניותה כדי להשיג את מבוקשה.
באחד הערבים היא מציתה את בית הוריה על יושביו והורגת את הוריה.
בהמשך היא מוכית על ידי סרסור ומוטלת במצב קשה ליד חוות האחים.
אדם לא מודע לעברה של קטי, מתאהב בה ונושא אותה לאישה.
קטי מפתה את צ'ארלס מיד לאחר נישואיה לאחיו אדם.
הזוג עובר להתגורר בעמק סלינה בעוד קטי בהריון ולא מרוצה מהריונה, ולבסוף יולדת תאומים.
השאלה נשארת פתוחה מיהו אבי הילדים, אדם או צ'ארלס, או שמא כל אחד מהם הוא אבי עובר אחד.
לאחר שקטי ילדה תאומים היא יורה באדם ובורחת.
קטי הופכת להיות פרוצה בבית בושת מצליח, היא משנה את שמה לקייט ומתכוונת לכבוש את ליבו של הבעלים.
אדם נותר לגדל את ילדיו לבדו ונעזר בסמואל המילטון ובמשרת הסיני, ששמו לי.
בהמשך העלילה מתוארות שיחותיהם הפילוסופיות של סמואל, אדם ולי.
הם דנים על סיפור קין והבל ולי שכבר הפך להיות בן בית, טוען כי סיפור קין והבל לא תורגם כיאות לאנגלית.
הוא מספר על השפה העברית ועל פירושים לסיפור התנ"כי בעברית.
התאומים כיילב (הצורה האנגלית של השם: כָּלֵב) ואהרון (משול לקין והבל) גדלים ללא ידיעה כי אמם היא קייט ולמעשה מעולם לא עזבה את העמק.
בבגרותם כיילב מחליט לעבוד כחקלאי, בעוד אהרון בוחר להיות כומר.
על רקע מלחמת העולם הראשונה, כיילב פותח בעסק עם אחד מבניו של סמואל.
העסק מצליח מעבר לציפיותיו של כיילב.
הוא מחליט 'לקנות את אהבת אביו' ומתכנן להעניק לאביו מתנה של 15,000 דולר בחג ההודיה ובמקביל אחיו אהרון חוזר מלימודיו.
אווירת מתח אופפת את הבית.
אדם אינו מקבל את מתנתו של כיילב ומבקש ממנו להחזיר כל פרוטה מאחר שהרווח נעשה על חשבון החיילים בחזית.
כנקמה, כיילב שכבר יודע מי היא קייט, לוקח את אחיו לבית הבושת ומראה לו את אמם.
עולמו של אהרון נשבר לרסיסים.
הוא בורח, מתגייס למלחמה ונהרג.
כשאדם מגלה הוא מקבל שבץ מוחי ובעודו גוסס לי מתחנן לפניו שיסלח לבנו.
הוא מברך את בנו בברכתו של האל לקין: 'תמשול'.
הרומן קדמת עדן עובד לסרט באותו שם שיצא ב-1955 בכיכובו של ג'יימס דין.
הסרט זכה בפרסי הגלובוס, קאן ובטקס פרסי האוסקר.
ב-1981 הופקה מיני סדרה קדמת עדן.
קדמת ציון היא שכונה יהודית בדרום-מזרח ירושלים, שלה גם אדמות היסטוריות בתחום העיירה הפלסטינית אבו דיס.
אדמות המתחם נרכשו על ידי יהודים בשנת 1925 על מנת להקים במקום שכונת גנים, אך בעקבות מאורעות תרפ"ט לא יצאה התכנית לפועל.
בתחילת שנות ה-2000 החלו יהודים להתיישב במקום.
באותה שנה גם אושרה על ידי הוועדה המקומית לתכנון, תוכנית לבניית 220 יחידות דיור במקום.
בשנת 2012 החל ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לקדם בשכונה בנייה יהודית נוספת.
באביב 1914 סקר יעקב טהון, סגנו של ארתור רופין במשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית, סייר באדמות אבו דיס, והתעניין באדמות שהקיפן הוערך בכ-3,000 דונם.
העסקה לא יצאה לפועל, ייתכן שבעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה לאחר מספר חודשים.
ב-1921 הוקמה בירושלים "הסדרות השכֵנים" (במובן של הסדרות השוכרים), שנועדה להגן על זכויותיהם של שוכרי הבתים בירושלים.
הדמויות הבולטות בעמותה היו יהושע אב-זוהר ויעקב יהושע דיאמונד.
עד מהרה החליטו בני עמותה כי הדרך הקלה להקל על השוכרים תהיה בניית שיכון עצמאי.