tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 בדצמבר 1998 הוא נאלץ לפרוש מהתפקיד.
הוא עזב את הצבא ונפתח נגדו הליך פלילי.
ב-2002 הוא נמצא אשם וחויב לפנות את הדירה ולשלם קנס של 30,000 לטס.
יוריס מקלקובס (בלטבית: Juris Maklakovs; נולד ב-27 באוקטובר 1964) הוא איש צבא ודיפלומט לטבי.
כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2006-2010. כיהן כשגריר לטביה בקזחסטן בין 2011-2015, וכשגריר לטביה באזרבייג'ן בין 2015–2019.
מקלקובס נולד באזור הכפר ניוקשי שבמחוז לודזאס ב-27 באוקטובר 1964. ב-1982 הוא החל ללמוד בבית הספר לטכנאי תעופה בקלנינגרד, וסיים אותו ב-1985. לאחר מכן הוא התגייס לחיל האוויר הסובייטי.
ב-1988 הוא החל ללמוד באקדמיית ז'וקובסקי למהנדסים צבאיים של חיל האוויר במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא חזר למולדתו לטביה והתגייס לחיל האוויר הלטבי.
ב-1993 הוא החל ללמד באקדמיה הלאומית להגנה.
ב-1995 הוא מונה לראש מחלקת ההנדסה באקדמיה.
ב-2001 הוא מונה לרקטור האקדמיה.
ב-2004 הוא מונה למפקד חיל האוויר הלטבי וכיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2006, אז מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2010.
בינואר 2011 הוא מונה לשגריר לטביה בקזחסטן.
ב-2015 הוא עבר לשמש כשגריר לטביה באזרבייג'ן עד 2019.
יורית' דיקינסון ריברס היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-68 בשנים 1937–1941.
יורית' ריברס נולד בסנטר פוינט, ארקנסו.
הוא למד ביאנג האריס קולג' בצפון ג'ורג'יה והתיישב בעיר קאירו שבדרום ג'ורג'יה.
הוא גם קיבל תואר במשפטים בשלוחת הלמידה מרחוק של אוניברסיטת לה סאל.
ריברס שימש כשופט שלום, כפרקליט העיר של קאירו וכפרקליט של מחוז גריידי.
מאוחר יותר הוא עבר לעיר מילטאון (כיום לייקלנד), והיה לעורך העיתון Lanier County News.
ב-1924 נבחר ריברס לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, וב-1926 לסנאט המדינתי.
במהלך תקופה זו הוא היה חבר הקו קלוקס קלאן.
בבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה של 1928 ו-1930 הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד.
ב-1932 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, ועם כניסתו לתפקיד הוא נבחר כיושב ראש הבית, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1933–1937.
ב-1930, נאם ריברס, אז "גראנד טיטן" (Great Titan) בקלאן, בפני קהל במחוז קלארק, וקונן על "פלישת הזרים" המנסים "לגזול את חירות השלטון מידי ההמונים".
הכוונה הייתה לרשתות השיווק שאליהם התנגד הקלאן.
בחירתו של ריברס כמושל ג'ורג'יה הגיעה לאחר מערכת בחירות מקדימות סוערת ב-1936, שבה סוגיית הגזע שימשה כתחליף למשאל עם על הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מאחר שבג'ורג'יה הייתה אז הגבלת כהונה שלא אפשרה יותר משתי תקופות כהונה רצופות של המושל, לא היה יכול המושל המכהן יוג'ין טאלמדג' להיבחר.
טאלמדג', שהתנגד נחרצות לניו דיל ועיכב את יישומו בג'ורג'יה, התמודד אז על מושב בסנאט של ארצות הברית ונתן גיבוי לצ'ארלס ד.
ריברס, שכיושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה התנגד גם הוא לניו דיל, היה יריבו וניצח לאחר שזכה בכ-60 אחוזים של הקולות, נתון זהה לזה שבגינו הפסיד טאלמדג' בבחירות לסנאט.
בשנתיים הראשונות לכהונתו של ריברס כמושל, העבירה ג'ורג'יה את צעדי החקיקה שנדרשו להבאת מיזמי הניו דיל אליה, וזכתה לשבחים.
ריברס הנהיג שנת לימודים בבתי הספר של שבעה חודשים.
תחת ממשלו, הורחבה רשת החשמל לאזורים הכפריים של המדינה.
ברשימת היקף החשמול באזורים הכפריים, עברה המדינה כתוצאה מכך מהמקום האחרון ברשימת המדינות לראש הרשימה.
בתקופת כהונתו של ריברס הוקם המשרד המדינתי לפיצויי אבטלה.
עם תחילת כהונתו, מינה ריברס את היירם וסלי אוונס, בעל תפקיד בקו קלוקס קלאן, כראש הסגל שלו.
כאשר נדונו ארתור פרי וארתור מאק, שני אפרו-אמריקאים, לגזר דין מוות על ידי חבר מושבעים שכל חבריו היו לבנים, פרקליטם ת'ורגוד מרשל, לימים שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ביקש מריברס שתינתן להם הזכות להליך הוגן.
תשובתו של ריברס הייתה קרירה: "בנציבות בתי הסוהר אין כל תיעוד למקרה אותו הזכרת במברקך אתמול".
ב-1938 נפוצו שמועות שהנשיא רוזוולט יתמוך בריברס בבחירות לסנאט כיריבו של וולטר פ.
ג'ורג', שהתנגד לחוק הרפורמה בבתי המשפט של הנשיא.
יועציו של רוזוולט הזהירו אותו מפני הקשרים של ריברס עם הקלאן, ובמקום להתמודד על מושב בסנאט, התמודד ריברס בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושל.
לאחר בחירתו לתקופת כהונה שנייה, נקלע ריברס לבעיות במימון תוכניות העבודות הציבוריות שלו.
אף על פי שתקציב המדינה קוצץ ב-25 אחוזים, עלה בידו לשכנע את המחוקקים להקים את רשות הדיור של ג'ורג'יה ולקבל מימון פדרלי לבניית דיור ציבורי.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, התחוללו במדינה שערוריות פוליטיות והאשמות בשחיתות.
רבים מהאנשים שמינה ריברס לתפקידים שונים הואשמו בהתנהלות מושחתת, והאשמות אלו פגעו בשמו הטוב.
ב-1939 דאג ריברס להכרזת חג מדינתי ביום הפרמיירה של הסרט חלף עם הרוח.
ב-1946 ניסה ריברס להיבחר שוב כמושל, אך הגיע למקום השלישי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים אחרי טאלמדג' ואחרי ג'יימס ו.
לאחר מכן הוא לא נבחר לשום משרה ציבורית.
הוא היה בעל תחנת רדיו מצליחה.
יורית' ריברס נפטר באטלנטה ב-11 ביוני 1967. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של לייקלנד.
הוא היה אחרון מושלי ג'ורג'יה שנולד מחוץ לגבולותיה.
יוריצה גולמאץ (בסלובנית: Jurica Golemac; נולד ב-29 במאי 1977) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל סלובני המשמש כמאמנה של BC דובאי מהליגה האדריאטית.
גולמאץ שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר, ועבר בזרינייבץ, אולימפיה ליובליאנה, סלובן ליובליאנה, אפס פילזן, ציבונה זאגרב, אורל גרייט (בה זכה תחת המאמן שרון דרוקר ביורוקאפ צ'לנג' ב-2006), הפועל ירושלים, פריז-לבלואה, פאנליניוס, וירטוס רומא, פנאתינאיקוס, ק.ק.
זאדאר, קולוסוס רודוס, אלבה ברלין, אבלינו וקרקה נובו מסטו.
הוא פרש מכדורסל מקצועני בינואר 2013 לאחר פציעה בברך.
במדי ירושלים, בה שיחק בעונת , קלע גולמאץ בממוצע 7.5 נקודות למשחק, וב-18 בפברואר 2007 רשם את הטריפל דאבל השישי בהיסטוריה של ליגת העל בכדורסל עם 15 נקודות, 11 ריבאונדים ו-12 אסיסטים בניצחון 103–98 על הפועל גלבוע/עפולה.
כמו כן, הוא ייצג את באליפות אירופה בכדורסל ב-2003 וב-2009.
בנובמבר 2013 מונה גולמאץ לעוזר מאמן בציבונה זאגרב תחת המאמן סלאבן רימאץ, וזכה עימה ב ב-.
עם זאת, בדצמבר 2015 פוטרו השניים לאחר רצף תוצאות רעות.
ב-2016 מונה גולמאץ לעוזר מאמן נבחרת גאורגיה בכדורסל, ושימש בתפקיד זה גם ביורובאסקט 2017 שנערך בישראל, ולמאמן הראשי של טייפון שנטיור מהליגה הסלובנית.
במאי 2017 הוא מונה למאמן קופר פרימורסקה מליגת העל הסלובנית, ובעונת הבכורה שלו במועדון הוביל אותו לתואר הראשון בתולדותיו, הגביע הסלובני.
בעונת 2018/19 זכה גולמאץ בקוואדרופל: בסופר קאפ, באליפות סלובניה, בגביע הסלובני וב.
ב-20 בדצמבר 2019 הודיע גולמאץ על התפטרותו מהקבוצה.
ב-27 בינואר 2020 הוא מונה למאמן צדביטה אולימפיה הסלובנית, וזכה במדיה בשתי אליפויות ושני גביעים.
ב-14 במרץ הסכימו הצדדים על סיום החוזה.
ב-7 בפברואר 2024 מונה גולמאץ למאמן הפועל אילת מליגת העל בכדורסל, ובסיום עונת ירד עימה לליגה הלאומית.
ב-20 ביוני 2024 מונה גולמאץ למאמנה של BC דובאי, קבוצת הכדורסל החדשה של איחוד האמירויות הערביות שהחלה לשחק ב והחל מעונת 2025 גם ביורוליג.
יורי בוריסוב שטרק (בבולגרית: Юрий Борисов Щерк, נולד ב-10 באוקטובר 1962, פלובדיב, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא דיפלומט בולגרי אשר בין השנים 2011–2013, כיהן כשגריר בולגריה בישראל, ובין השנים 2017–2019 כיהן כסגן שר החוץ של בולגריה.
הוא רכש תואר ראשון בהצטיינות בחוק הבינלאומי במכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה.
בהמשך סיים את התכנית להכשרת דיפלומטים באוניברסיטת סטנפורד, ורכש תואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה באוניברסיטת רוברט שומן בשטרסבורג.
ב-1989 הצטרף לשירות החוץ הבולגרי, ונמנה עם הצוות שהכין את כניסת בולגריה למועצת אירופה.
בין השנים 2001–2005 כיהן כשגריר בולגריה למועצת אירופה, בין ינואר 2011–ינואר 2013 כיהן כשגריר בולגריה בישראל, ובין 2013–2017 כיהן כשגריר האיחוד האירופי באוזבקיסטן.
ב-12 במאי 2017 מונה לסגן שר החוץ של בולגריה, באפריל 2019 מונה לשגריר בולגריה במרוקו, ובנובמבר 2020 מונה לנציג בולגריה למוסדות האו"ם בז'נבה .
בין השנים 2021–2022 כיהן כסגן נשיא מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
יוֹרָם (יְהוֹרָם) היה מלך ממלכת ישראל, לפי הכרונולוגיה המסורתית, בשנים 851/0 עד 842 לפנה"ס.
היה בנם של אחאב ואיזבל, וירש את כס המלכות לאחר שאחיו אחזיה נפטר ללא בן.
בימיו שררה ידידות עם ממלכת יהודה תחת המלכים יהושפט, יהורם ואחזיה, אתם היה בקשרי משפחה בעקיבות נישואיי עתליה ליהורם בן יהושפט.
שתי הממלכות סייעו זו לזו במלחמותיהן.
יורם נכשל בדיכוי מרד מואב שהחל בימי אחיו, וגם מלחמתו בארם-דמשק לא צלחה.
לפי כתובות אשוריות היה יורם שותף לברית מלכים אזורית נגד שלמנאסר השלישי מלך אשור.
בסוף מלכותו אירע מרד יהוא: הפיכה שלטונית בישראל בתמיכת הנביא אלישע שפעל בימיו, ובה מצא יורם את מותו.
יורם נזכר במקרא כמלך חוטא שעשה הרע בעיני ה', אך המקרא טורח להדגיש שחטא פחות מאביו אחאב, וצמצם את העבודה הזרה:
על פי התנ"ך, בתקופת שלטונו של אחאב מלך ישראל, הייתה ממלכת מואב משועבדת לישראל, ומישע מלך מואב היה נותן למלך ישראל מס שנתי קבוע מהצאן הרב שהיה ברשותו.
עם מות אחאב במלחמה מול ארם ועליית בנו אחזיה לשלטון, מרד בו מישע והפסיק לתת לו את המס הקבוע.
רק לאחר מותו של אחזיה וחמש שנים בהן מלך יהורם, החליט יהורם לצאת למלחמה במואב, ולצורך כך ביקש עזרה מיהושפט מלך יהודה.
אל מסע המלחמה המשותף הצטרף גם מלך אדום, שהיה כפוף לממלכת יהודה.
הצבאות יצאו אל מואב דרך ארץ אדום המדברית, ולאחר שהתעורר מחסור במים פנו המלכים לנביא אלישע שחולל נס והנחל היבש התמלא מים, באירוע המתואר כמעין שיטפון מדברי.
חיילי מואב ראו את המים בצבע אדום בשל השתקפות השמש, וסברו שהמלכים הסתכסכו ביניהם, ונותר להם רק לבוא לקחת את השלל.
כשהגיעו אל מחנה ישראל התגברו עליהם המלכים והכו אותם.
בעלי הברית פלשו למואב והחריבו את אזוריה הכפריים, אולם מישע מלכה התבצר בעיר בירתו קיר.
שני פירושים מרכזיים ניתנו למעשה: לפי הפירוש הראשון, מישע לקח את בנו הבכור והקריבו כקורבן אדם, והמעשה עורר זעם אלוהי כלשהו על ישראל או פחד גדול בקרב הלוחמים שהאמינו בכוחו של הקורבן.
לפי הפירוש השני, מישע נכשל בניסיונו לפרוץ את המצור מול מלך אדום, אך הצליח לשבות את בנו (או שהוא היה ברשותו קודם לכן בתור בן ערובה), יורש העצר האדומי, ואותו המית על החומה לעיני הצרים.
המעשה עורר את זעמם של האדומים, והביא לפירוקה של ברית המלכים, או הוריד את המורל בקרב צבאותיהם וגרם להם לסגת.
פירוש זה מסתמך על פסוק מספר עמוס, בו הנביא מונה בין פשעיו הגדולים של מואב את ().
לא ידוע באיזו מידה חזרה השליטה על ארץ המישור לידי ישראל, אך מהמסופר בספר מלכים על פלישת חזאל עד הארנון, ניתן ללמוד שבימי יהוא היה המישור כולו או בחלקו בידי ישראל: "בַּיָּמִים הָהֵם הֵחֵל ה' לְקַצּוֹת בְּיִשְׂרָאֵל וַיַּכֵּם חֲזָאֵל בְּכָל-גְּבוּל יִשְׂרָאֵל.
הממצא הארכאולוגי מצבת מישע הוא מקור חוץ מקראי לאירועים ובו מתוארת מרידתו בישראל וכיבושיו בארץ-עטרות וארץ גד.
לא ברור האם נכתבה לפני מסע המלחמה שהוביל יורם או לאחריו.
דמותו של יורם בסיפורי אלישע
סיפורי הנביא אלישע בספר מלכים משולבים בתקופת המלך יורם, אך שמו לא נזכר בהם במפורש והמלך נקרא "מלך ישראל" בלבד.
בשל כך ישנה מחלוקת פרשנית האם הסיפורים עוסקים ביורם או במלך אחר.
לשיטת המפרשים שמדובר ביורם, הנסמכת על הסדר הכרונולוגי הפשוט והרווח לצד ראיות נוספות, יוצא שניתן ללמוד רבות מהסיפורים על אופיו של יורם, ועל יחסיו עם אלישע.
בסיפורים אלו מגלה מלך ישראל חוסר אונים, ונטייה להישבר במצבי לחץ.
בסיפור על צרעת נעמן, לאחר ששמע על בקשת מלך ארם לריפוי שר צבאו, חושש מלך ישראל שמדובר מהתגרות שתוביל למלחמה, והוא קורע את בגדיו, ואלישע נוזף בו על תגובתו.
בסיפור המצור הארמי על שומרון מגלה מלך ישראל השתתפות בסבלם של תושבי העיר, ולאחר שהוא שומע על זוועות הרעב השורר בעיר הוא קורע את בגדי מלכותו ונחשפים תחתיהם בגדי אבל.
גם לאחר שצבא ארם נסוג משומרון מלך ישראל חושש לצאת מהעיר וטוען שמדובר במלכודת.
בסיפור המלחמה במואב, בה נזכר שמו במפורש, יורם נחרד מאוד מהמחסור במים וחוזר פעמיים על קריאת ייאוש "כִּי קָרָא ה' לִשְׁלֹשֶׁת הַמְּלָכִים הָאֵלֶּה לָתֵת אוֹתָם בְּיַד מוֹאָב".
בחלק מהסיפורים מצטייר מלך ישראל באור חיובי יחסית, ונראה מהם שהפך בהדרגה מקורב לאלישע.
בסיפור על לכידת הגדוד הארמי פונה המלך לאלישע בתואר 'אבי' ואף מבקש את רשותו להמית את החיילים הארמים, אך אלישע אוסר עליו ומורה לו לשלחם לחופשי.
בסיפור האחרון מלך ישראל מגלה יחס מעריץ כלפי אלישע בשיחתו עם גיחזי, נערו של אלישע.
יש מהמפרשים שסברו שהתקרבותו של יורם לאלישע היא הסיבה לכך שאלישע לא לקח חלק פעיל במרד נגדו, אלא שלח נער שימשח במקומו את יהוא למלך, ולא הופיע עוד בימי מלכי בית יהוא עד סיפור מותו בימי יואש.
הפיכת החצר בארם ועליית חזאל
לאחר קרב קרקר שנערך בין שלמנאסר השלישי, מלך אשור נגד ברית 'מלכי חוף הים', שבראשה עמד מלך ארם-דמשק, ארעה בדמשק הפיכת חצר.
על הפיכה זו שהורידה את בן הדד השני והעלתה לשלטון את חזאל, מסופר בספר מלכים ב' סביב סיפוריו של אלישע הנביא והגשמת נבואת הפורענות של רבו אליהו.
לאור חטאיו של בית אחאב בעבודה הזרה, וכישלון המעמד בהר הכרמל, נצטווה אליהו על ידי האל להמליך את חזאל על ארם, את יהוא על ישראל ואת אלישע למשוח כנביא תחתיו.
אליהו ביצע רק את משימתו האחרונה, והותיר ליורשו את האחרות.
שנים לאחר מכן, חלה בן הדד מלך ארם, ושלח את חזאל, שהיה עדיין פקיד מלכותי, עם מתנות לאלישע הנביא.
אלישע מבקש מחזאל לספר לבן הדד כי יחלים ממחלתו, אך מספר לחזאל את האמת כי בן הדד ימות למעשה.
נוסף לכך, ניבא אלישע לחזאל שימלוך על ארם, ותיאר בבכי את הפורענות הצפויה לישראל ממלכותו: בשובו של חזאל לדמשק חנק את בן הדד על מיטת חוליו ותפס את השלטון.
הלחץ הארמי על ממלכת ישראל החל כבר בימי יורם, שלחם בחזאל על רמות גלעד יחד עם אחזיה מלך יהודה ונפצע בקרב.
מרד יהוא וסופו של בית אחאב
על יחסי יורם עם ארם לא נשארו הרבה פרטים, ייתכן שיהורם השתתף בברית עם מלכי סוריה בשנים 848 לפנה"ס ו-845 לפנה"ס, משום ששלמנאסר השלישי מספר בכתובת האובליסק השחור (שורות 87–89, 92-93) שהוא נלחם גם בשנים אלו מול ברית "שנים-עשר מלכי חוף הים" שבראשה עמדו מלכי דמשק וחמת.
על כל פנים, לאחר שנת 845 לפנה"ס, החליט יהורם, חרף אי הצלחתו המלאה במסעו נגד מואב, לתקוף את ארם.
הוא יצא יחד עם אחזיהו מלך יהודה, שהיה אחיינו, למלחמה נגד חזאל מלך ארם בניסיון לכבוש חזרה את רמות גלעד.
מסתבר שיהורם ראה בחילופי השלטון בדמשק שעת כושר לתקוף את הארמים.
סופו של יורם היה כאשר יהוא, המצביא הישראלי שצר על רמות גלעד, נמשח למלך ביוזמתו של אלישע הנביא ובתמיכת קציני הצבא.
יהוא יצא ליזרעאל והרג את יורם מלך ישראל ויחד איתו את אחזיה מלך יהודה שביקר אותו.
לאחר מות יהורם הרג יהוא את יתר צאצאי אחאב והשמיד מישראל את פולחן הבעל, כל זאת בהשראת נבואותיו של אליהו הנביא.
בכתובת תל דן, מקור חוץ מקראי שנתגלה בשנת 1994 ונכתב כנראה על ידי חזאל מלך ארם דמשק, נטען שחזאל הוא זה שהרג את יורם ואחזיה: "[וקתלת יהו]רם בר[אחאב] מלך ישראל וקתל[ת אחז]יהו בר [יהורם מל]ך בית.
דוד" ותרגומו לכאורה - "והרגתי את יהורם בן אחאב מלך ישראל והרגתי את אחזיהו בן יהורם מלך בית-דוד" (שורות 7–9).
יורם ארידור (ליברמן; נולד ב-24 באוקטובר 1933) הוא פוליטיקאי ועורך דין ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד, ושר בממשלות ישראל.
בנוסף כיהן כשגריר ישראל באו"ם בשנים 1990–1992.
ארידור נולד כיורם ליברמן בתל אביב.
אביו שינה את שם המשפחה ל"ארידור" ב-1948. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בעירוני א'.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה ותואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוסמך כעורך דין ב-1959, ועבד כשכיר במשרדו של שמואל תמיר.
בשנת 1961 הצטרף לתנועת החרות והיה נציגה בהסתדרות הכללית במסגרת "סיעת תכלת לבן".
בשנת 1967 שימש פרקליטו של אדם שדקר את חבר הכנסת מאיר וילנר.
בשנת 1969 נבחר לראשונה לכנסת השביעית, ולאחר הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 מונה לסגן שר במשרד ראש הממשלה, בממשלתו של מנחם בגין.
כוכבו התחיל לדרוך עם מינויו לשר התקשורת בראשית 1981, חצי שנה לפני הבחירות לכנסת העשירית.
ביטול המחיקון, טכניקה שגרמה לציבור בעלי מקלטי הטלוויזיה הצבעוניים לראות תמונה בשחור-לבן, הקנה לו אהדה בציבור.
בתקופה שקדמה לכך ניסתה הממשלה למנוע את המעבר לטלוויזיות צבעוניות כדי לא לעודד יבוא.
פעולה זו הייתה חלק ממערכת הבחירות וניסיונו של הליכוד להמשיך ולהחזיק בשלטון, למרות הסקרים שניבאו אחרת, ובמסגרת מדיניות שמנחם בגין כינה "להתחיל להיטיב עם העם".
כוכבו המשיך לדרוך ביתר שאת עם מינויו כעבור שבועיים לתפקיד שר האוצר, לאחר פרישתו של יגאל הורביץ, שלא זכה לגיבוי מראש הממשלה במאמציו לריסון האינפלציה.
הוא החל להפעיל מדיניות של כלכלת בחירות, במסגרתה הוריד מיסים ומכסים על מוצרי צריכה בני קיימא, כמו מכוניות ומקלטי טלוויזיה צבעונית.
ימים אלו זכו לכינוי "ימי ארידור העליזים".
מעריכים כי לארידור שמור חלק גדול בניצחון הליכוד ב.
ארידור המשיך במדיניותו גם לאחר הבחירות.
לתקופה קצרה, הביאה מדיניות זו לירידה מסוימת בשיעור האינפלציה בישראל (מ-133% בשנת 1980 ל-102% בשנת 1981) זאת בשל הרכישות של הציבור שהכניסו כסף רב לאוצר, אולם הפחיתו במידה רבה את יתרות המטבע הזר.
מדיניותו של ארידור נכשלה כאשר בעקבותיה התרוקנו יתרות המטבע הזר (מה שהביא את המשק לסף פשיטת רגל) וגם חלה עלייה חריפה של עשרות אחוזים בשיעור האינפלציה (132% בשנת 1982 ו-191% בשנת 1983).
בראשית חודש אוקטובר 1983 פרץ משבר מניות הבנקים, לאחר תהליך ארוך של ויסות שערי המניות הבנקאיות, שהתחיל עוד בשנות ה-70. בתהליך זה גרמו הבנקים באופן מלאכותי לעלייה מתמדת של שער מניותיהם.
המסחר בבורסה הופסק בהוראת ארידור ב-6 באוקטובר 1983 וחודש רק ב-24 באוקטובר, לאחר פרישתו של ארידור מתפקידו כשר האוצר.
בדוח ועדת בייסקי על ויסות מניות הבנקים נקבע כי ארידור לא עשה די כדי לעצור את הוויסות, אך זיכתה אותו מההאשמה כי פעל במכוון כדי שיימשך.
בעקבות האינפלציה הדוהרת, גיבש ארידור את תוכנית ה"", לפיה יוצמד השקל לדולר האמריקני.
הצעה זו לא התקבלה וספגה ביקורת חריפה לאחר שהתפרסמה ב-13 באוקטובר בכותרת ראשית בעיתון "ידיעות אחרונות".
בעקבות זאת פרש ארידור מתפקידו ב-15 באוקטובר 1983, ובמקומו מונה כשר אוצר יגאל כהן-אורגד.
הוא כיהן כחבר כנסת עד 1988, ואחר כך חדל מפעילות פוליטית.
בשנים 1990–1992 כיהן כשגריר ישראל באו"ם.
בספטמבר 2002 מונה על ידי שר התקשורת ראובן ריבלין לדירקטוריון בזק.
שנתיים אחר כך פרש מהתפקיד, לאחר שבתו, תמר ארידור הלוי, מונתה לסמנכ"ל השיווק של חברת בזק בינלאומי.
בשנת 2005 עמד בראש ועדה לבחינת סיוע המדינה למוסדות ציבור.
בשנת 2015 פרסם בביטאון "האומה" את המאמר "ממשלה, משילות ומושלים משפטיים", בו הוא מגיע למסקנה ששינוי שיטת הבחירות בישראל לא יביא מזור לבעיית יכולת המשילות של הממשלה, אך ניתן לשפר את המשילות על ידי שינוי במעורבות המשפטנים (השופטים העליונים בבג"ץ והיועץ המשפטי לממשלה) בפעילות הממשלה.
ארידור נשוי לאביבה (בתו של קרל ולר, ממקימי קפה רוול), מורה לכלכלה בתיכון מקיף יהוד ולהם בן ושתי בנות, בהן המשפטנית ועורכת הדין יעל ארידור-בר-אילן, שב-2021 הייתה מועמדת לכהונת שופטת בבית המשפט העליון.
ארידור מוזכר בשיר "מחכים למשיח" של שלום חנוך, בשורה "ושר האוצר נתן במבט ראיון", המתייחסת לראיון של ארידור במהדורת החדשות המרכזית "מבט" בזמן משבר מניות הבנקים.
הציטוט "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" מיוחס לארידור, ואחראי במידה רבה לדימויו היהיר והמתנשא של ארידור.
יורם ארידור מוזכר גם בשיר "טוב, טוב" מאופרת הרוק "מאמי" של הלל מיטלפונקט בביצוע מזי כהן: "אחר כך כולנו רואים טלוויזיה, איפה יורם ארידור?"
יוֹרָם אַרְבֵּל (נולד ב-23 ביוני 1942) הוא עיתונאי, שדרן ספורט, מנחה וזמר ישראלי.
ארבל הוא מבכירי השדרנים בתקשורת הספורט בישראל, זוכה פרס מסך הזהב ופרס מפעל חיים בספורט.
ארבל תרם תרומה משמעותית לתרבות הישראלית.
בשנות ה-60 החל ארבל את דרכו התקשורתית כקריין חדשות וכמגיש תוכניות בקול ישראל, שם רשם רגע היסטורי כשדיווח על פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967. כיום הוא משדר בערוץ one את משחקי הליגה הספרדית, ובצ'רלטון את משחקי הליגה האנגלית ואחרים.
פריצת הדרך הגדולה הגיעה עם הצטרפותו לטלוויזיה הישראלית בשנת 1972. שם הפך לאחד משדרני הספורט הבולטים ביותר, תוך סיקור אירועים מרכזיים בתחום, כולל שידורי משחקי כדורגל וכדורסל.
בנוסף, ארבל הפך למנחה פופולרי בתוכניות טלוויזיה, ביניהן "מבט ספורט", "משחק השבת" והשעשעון "מי רוצה להיות מיליונר?", ששודר בערוץ 2.
מלבד עבודתו התקשורתית, עסק ארבל גם בתחום המוזיקה.
בשנות ה-60 הקליט מספר שירים, ביניהם הלהיט "אני אצבע את השלכת בירוק".
נולד בשם יורם ארבייטר וגדל בפתח תקווה.
אביו מולה היה מנהל מחסן בקופת חולים, ואמו חיה הייתה עקרת בית.
כשארבל היה בן 8, נפטרה אחותו הגדולה בגיל 13 לאחר שעברה ניתוח ראש בארצות הברית.
אביו שהיה לצידה בניתוח סבל בעקבות כך ממשבר נפשי ונפטר מהתקף לב.
בנעוריו היה ארבל שחקן כדוריד בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה.
התאמן באתלטיקה בהפועל פתח תקווה וזכה בשנת 1960 באליפות ישראל לבוגרים בהטלת כידון, בתוצאה של 48.73 מטר.
ארבל שלמד אז בתיכון ברנר, הפסיק ללמוד ופרש מהלימודים בכיתה י"ב וסיים ללא תעודת בגרות.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, והשתתף בתוכנית "זה נחל זה" לצד עליזה רוזן, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, גברי בנאי ויהורם גאון, שהיה אז מפקד הלהקה.
את הקריירה הרדיופונית שלו החל ארבל בשנות ה-60, כקריין חדשות וכמגיש תוכנית בתחנות הרדיו של קול ישראל.
ואף רצה להצטרף לשידורי הספורט שנוהלו אז על ידי נחמיה בן אברהם.
אך הדבר לא יצא אל הפועל.
ב-5 ביוני 1967 הוא הגיש את מהדורת החדשות שהודיעה על פריצת מלחמת ששת הימים.
ב-1968 נסע ללמוד טלוויזיה בניו יורק, לאחר שלא התקבל לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית.
עם שובו לארץ המשיך ארבל בעבודתו ברדיו.
בשנת 1972, הצטרף ארבל למחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, בניהולו של דן שילון, כשדר ומגיש תוכניות בכיר.
תחילה התמקד בסיקור משחקי כדורגל, ומראשית שנות השמונים שידר גם את ענף הכדורסל.
ארבל שידר כמה מרגעיו המרגשים של הספורט בישראל באותה תקופה, בהם זכייתה השנייה של מכבי תל אביב בגביע אירופה (1981).
הוא הגיש בקביעות את המגזין "מבט ספורט", לצד הקריינית אורלי יניב, והפך לאחד משדרי הטלוויזיה הבולטים בישראל.
בשנת 1986, שידר ארבל, יחד עם מרדכי שפיגלר, את משחק רבע הגמר במונדיאל מקסיקו בין ארגנטינה לאנגליה.
המשחק הפך לזכור מכיוון שבמשחק זה כבש דייגו מראדונה את השער הראשון לקבוצתו ארגנטינה ביד, רגע מעורר מחלוקת שזכה גם לתיאור "שער יד האלוהים".
ב-19 במרץ 1989 במהלך שידור משחק כדורגל בין נבחרות ישראל ואוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, טבע ארבל את המשפט "ככה לא בונים חומה!" שנצרב מאז כמטבע לשון בלקסיקון המקומי.
ארבל התפרסם במידה רבה גם בזכות הקריאה "הללויה", שבה הוא נוהג להשתמש לאחר גול יפה במיוחד.
לאחר מונדיאל 1990 עזב ארבל את רשות השידור, בעקבות חילוקי דעות ומתיחויות בינו לבין כמה מעמיתיו, עבר לערוץ הספורט שהוקם באותה שנה, והיה לשדר המרכזי שלו.
בתקופה זו, אף על פי שהערוץ הראשון (שהיה עדיין הערוץ הכללי היחיד) החזיק בזכויות השידור של רוב אירועי הספורט המרכזיים, הצליח בכל זאת ארבל לשמור על מעמדו כאחד משדרי הספורט המובילים בישראל.
מ-1994 עד 1999 שידר ארבל בערוץ 2 את המשחק המרכזי של הליגה הבכירה בכדורגל, באמצעות חברת הפקות עצמאית שהקים.
בנוסף, הגיש את תוכנית סיכום המחזור השבועית של הערוץ - "הדקה ה-91".
ב-4 בנובמבר 1995, במהלך תוכנית, שידר ארבל מבזק חדשות מיוחד שבו דיווח על ההתנקשות ביצחק רבין.
ארבל, אשר היה הראשון לדווח על האירוע, הגדיר בתוכנית "כך היה" את השידור הזה כרגע החשוב בקריירה הטלוויזיונית שלו.
בסוף שנות ה-90 היה ממקימי אתר האינטרנט ONE העוסק בספורט, שנקרא בתחילה גם "הדקה ה-91" על שם תוכנית סיכום המחזור שהגיש.
לאחר ירידתה של הדקה ה-91 ומעברן של זכויות השידור לערוץ הספורט, המשיך ארבל גם בעשור הראשון של המאה ה-21 לשדר אירועי ספורט מרכזיים ולהפיק אותם באמצעות חברת ההפקות שבבעלותו, ביניהם משחקי ליגת העל בכדורסל, משחקי ליגת האלופות, משחקי נבחרת ישראל בכדורגל ועוד.
כמו כן, הפיקה החברה בבעלותו בשנים 1999–2007 את התוכנית "מי רוצה להיות מיליונר" בהגשת ארבל, אשר זכתה בפרס בשנת 2000 בקטגוריית תוכניות שעשועון.
התוכנית שודרה תחילה בערוץ 2 אצל הזכיינית "רשת", ומספר שנים לאחר מכן עברה לערוץ 10.
במרץ 2011 עורר סערה כשהקדיש חלק משידור משחק כדורגל בין נבחרת ישראל לנבחרת לטביה לענת קם, באומרו: "יש בחורה שעשתה שטות גדולה והיא יושבת מאז במעצר בית, היא אוהבת כדורגל ואנחנו ננסה להקדיש לה חלק מהשידור הזה".
לאחר מספר דקות התנצל בשידור על דבריו, ואמר: "אם השתמע מדבריי שאני תומך במעשה שלה, אני מתנצל".
בעקבות האירוע הושעה על ידי הנהלת ערוץ 10 ליומיים.
בשנת 2012 שב ארבל לערוץ 1 לאחר 22 שנות נתק, ושידר את אירועי הספורט בערוץ וביניהם את אולימפיאדת 2012 בלונדון.
בנובמבר 2013 הופסקה עבודתו בערוץ 1. כעבור תקופה קצרה חזר לשדר בערוץ הראשון.
בה שידר את המשחק המרכזי בליגת העל בכדורגל וגם שידר את משחקי מונדיאל 2014. במקביל שידר את משחקי מכבי תל אביב ביורוליג בערוץ 10, ואת משחקי ליגת האלופות בערוץ הספורט.
כאשר באותה עת הופנתה לעברו של ארבל ביקורת מעברם של מבקרי טלוויזיה ואוהדים הצופים בשידוריו על טעויות בזיהוי שחקנים ובפרטי מידע נוספים שהוא מוסר לצופה, חלקם טפלים וחלקם לא מדויקים.
בעקבות ביקורות אלו לפני עונת 2014/15 הודח מתפקידיו כשדר בכל הערוצים בהם שידר עד אז.
בראיונות לאורך השנים השיב ארבל למבקריו וטען כי טעויות הן דבר אנושי וכי הן נובעות בין היתר ממספר השידורים הרב בשנים אלה ומלוח זמנים צפוף הנובעים מהמרחקים הארוכים שהשפיעו על איכות השידור במונדיאל בברזיל.
עוד טען כי הפך מטרה נוחה לחיצי ביקורת בשל קנאתם של מבקריו בהצלחתו ובעובדה שמיצב עצמו לאורך השנים כשדרן הבכיר בישראל.
בשנת 2015 יורם ארבל עבר לשדר את משחקי הליגה הספרדית בערוץ ONE.
החל משנת 2017 הוא משדר משחקים בערוצי צ'רלטון במקביל לעבודתו בערוץ ONE.
במשחקי המונדיאל 2022 שידר ארבל שידורי אולפן של משחקי הכדורגל בהתאמה לציבור העיוורים וכבדי הראייה.
במהלך שבא ביוזמת שר התקשורת, יועז הנדל, הספרייה המרכזית לעיוורים, הפעיל החברתי אביחי שלי וארבל עצמו.
ארבל זכה גם לשדר משחקים במסגרת יורו 2024.
לצד עבודתו של ארבל ברדיו, הקים ארבל, עם שובו לארץ ב-1968, עסק להפקת פרסומות וג'ינגלים (ביניהם לחברת "עלית": "העם החליט קפה עלית").
בנוסף הקליט מספר שירים, ובהם הלהיט: "אני אצבע את השלכת בירוק", שיצא ב-1969 וכבש את מצעדי הפזמונים ברדיו.
השיר נכלל מאוחר יותר באלבומו היחיד, "טוב שאת כאן", שיצא ב-1972. עוד באותה שנה גם ביצע גרסת כיסוי לשירו של אלביס פרסלי "that's when your heartaches begin", אשר זכה להצלחה במצעדים הלועזיים בארץ באותה תקופה.
בשנת 2011 התארח ארבל בהופעתם של להקת התפוחים ב"פסטיבל הגרוב העברי".
בשנת 2019 השתתף בשיר "ידיים באוויר" (לצד שאנן סטריט ונועם עמית), באלבום, "זכרונות מהעתיד", של המפיק המוזיקלי עידו מימון.
בשנת 2022 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור הצפרדע והודח ראשון מהתוכנית.
בשנת 2009 פתח ארבל חומוסייה בעיר רמת גן, אשר נושאת את השם "חומוס הללויה".
ארבל הסביר כי רעיון פתיחת חומוסייה נולד עשרים שנה קודם לכן וכי הוא רואה בחומוס "גשר על מים סוערים" בין ישראל לבין שכנותיה.
ארבל נשוי בשלישית, ואב לשניים.
ארבל ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
ב-5 בספטמבר 2025 ארבל חשף כי מצאו בגרונו גידול סרטני.
בין השנים 2002–2005 זכה ברציפות בפרס מסך הזהב בקטגוריה מגיש ספורט.
בדצמבר 2015 זכה בפרס מפעל חיים בספורט בטקס פרסי הספורט הישראלי.
יורם בְּרוֹנוֹבְסקי (10 בנובמבר 1948, לודז' – 9 באפריל 2001, תל אביב) היה מסאי, מתרגם, מבקר ועיתונאי ישראלי.
תרגם שירה ופרוזה מיותר מעשר שפות, היה עורך המוסף הספרותי של "הארץ", וכתב אלפי מאמרים ורשימות בנושאי ספרות ותרבות (בעיקר תחת שם-העט יוחנן רשת).
אחד מאנשי הרוח הבולטים והמוערכים בישראל בשנות השמונים והתשעים.
ברונובסקי נולד בשם יֶז'י ברונובסקי בעיר לודז' שבפולין ב-1948 להורים ניצולי השואה (קרובו של המתמטיקאי והביולוג יעקב ברונובסקי).
אביו סטפן היה התובע המחוזי של מחוז לודז'.
המשפחה עלתה בעליית גומולקה בשנת 1957, כשהיה בן שמונה.
גדל ברמת גן ולמד ב"אהל שם".
בארץ עבד אביו כעורך דין שעסק בתביעות הפיצויים מגרמניה.
משנת 1971 ועד מותו היה חבר מערכת "הארץ".
מספרות העולם תרגם גם משפות עתיקות, כגון יוונית עתיקה.
הרצה באוניברסיטאות שונות, אך את השכלתו חלק עם הציבור בעיקר באמצעות העיתונות היומית, כשביתו העיקרי והקבוע היה עיתון "הארץ".
ברונובסקי הרבה לעסוק במסות ובתרגומים מן הקלאסיקה היוונית והתרבות הספרדית (חורחה לואיס בורחס, חוסה אורטגה אי גאסט מרד ההמונים]), ובשירה (המשורר היווני קוואפיס).
כמו כן הרבה לעסוק בסוגיות שונות מתחום תרבות פולין, צרפת, גרמניה ובריטניה.
היה לו קשר מיוחד לארץ הולדתו, פולין.
ייחודה של כתיבתו הוא בין השאר במגוון הרחב של דמויות ותופעות ובשילוב בין אלו הגדולות לאלו מהשוליים.
לצד ניתוח יצירות מהספרות היפה הרבה לעסוק מעל דפי "הארץ" בסוגיות פילוסופיות-הגותיות, באופן השוואתי וביקורתי, תוצר של השכלתו הרחבה והמעמיקה.
בכתביו דחה באופן עקבי את רעיון ה"רב תרבותיות", כפי שהוא משתקף בתרבות השמאל האירופי, וביקר בחריפות תימות פוסט-מודרניסטיות שונות, מה שהפך אותו בעיני רבים בישראל למעין מייצג של תרבות קלאסית גבוהה ואנינה, ועבור אחרים לאנציקלופדיסט של אזוטריה תרבותית.
אף בנוגע לרעיון איחוד אירופה הביע ברונובסקי לא אחת פיקפוק, תוך שימת דגש מיוחד על ניגודים תרבותיים בולטים, הן בין התרבויות הגבוהות והן בין אלו הפולקלוריסטיות, ברחבי היבשת.
לדעתו של ברונובסקי כל ניסיון לחברן בדרך של כלכלת שוק הוא שטחי וסופו כישלון.
לעומת זאת לא הסתיר את נטייתו לרעיון הטמון במבנה ובשיטה הרב לאומית של ארצות הברית.
בכמה מסות טען שהעוינות לארצות הברית הרווחת באירופה היא סימפטום אירופאי של ניוון הרסני המצוי באירופה של השמאל והימין כאחד.
ברונובסקי נפטר באביב 2001 בבית החולים איכילוב משטף דם במוח, בן 52 במותו.
הותיר אחריו שלושה ילדים (המתגוררים בפריז) ובת זוג, אגניישקה מצ'יובסקה, מנהלת המכון לתרבות פולנית בתל אביב.
מסה על הלשון (ספרית פועלים, תשל"ה 1975)
תרגום, הערות ומבוא: יורם ברונובסקי הוצאת ספריית פועלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983. 53 עמ'.
מכתבים מדומים : מסעות, מפגשים, דיוקנאות ופולמוסים במחוזות התרבות (כרמל, תשס"ב 2002) (בעריכת אברהם יבין ויהושע קנז)
החיים וכל קסמם הרע : דפי יומן 1971–1998 (כרמל, תשס"ב 2002) (בעריכת אברהם יבין ויהושע קנז)
סיפורה של פולין : מדינה בת אלף שנים (תל אביב : המכון הפולני, 2003) (עם מאצ'יי קוזלובסקי) (תרגום לעברית, ירון בקר) (מהדורה מורחבת הופיעה בתשס"ו 2006 על ידי הוצאת כרמל) (תורגם לאנגלית)
ביקורת תהיה : רשימות על שירה, פרוזה ומסה בספרות העברית (ירושלים : כרמל, תשס"ו 2006) (בעריכת דוד וינפלד)
יורם אוברקוביץ' (8 בנובמבר 1938 – 11 ביולי 2003) היה יו"ר ועד העובדים של חברת החשמל לישראל, נשיא איגוד הספורט "הפועל", יו"ר איגוד הכדוריד, יו"ר איגוד הכדורסל, יו"ר הוועד האולימפי בישראל, ומ"מ יו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
אוברקוביץ' נולד בפתח תקווה, שם גם למד בבית הספר על שם הס ובתיכון ברנר.
שירת בצה"ל כמדריך לאימון גופני.
לאחר שחרורו, למד במשך שנתיים באוניברסיטת בר-אילן, ועסק בענפי הספורט כדורסל וכדוריד במסגרת אגודת הפועל פתח תקווה בה פעל משחר נעוריו כשחקן ולימים כמאמן.
ב-1962 התקבל לעבודה בחברת החשמל, ומאז ועד יום מותו עבד בחברה והיה מזוהה עמה יותר מכל.
בנוסף, שימש בתפקידים ציבוריים שונים, ובהם חבר הוועדה המנהלת של חברת העובדים ודירקטור בחברות כלכליות.
כמו כן פעל רבות בקהילת הספורט בישראל.
בבחירות לכנסת החמש עשרה הוצב במקום השלישי ברשימת "עם אחד", אך המפלגה זכתה לשני מנדטים בלבד, ולכן הוא לא נכנס לכנסת.
ב-1962 החל אוברקוביץ' את דרכו בחברת החשמל כאיש טכני בהקמת תחנת הכוח באשדוד, ואחר כך עבר לתפקידים פקידותיים.
ב-1974 נבחר לראשונה לוועד העובדים של החברה.
ארבע שנים לאחר מכן נבחר ליו"ר הוועד הארצי שלה, ונותר בתפקיד זה עד יומו האחרון.
ועד העובדים של חברת החשמל הוא גוף רב עוצמה המייצג כ-17,000 עובדים קבועים, זמניים ופנסיונרים – הנמצאים ברשימת מקבלי השכר הגבוהים בישראל.
הוועד נמנה עם 13 הוועדים הגדולים במשק, הנחשבים לכוח משפיע בכלכלת ישראל, ואוברקוביץ' היה אחד מדובריו הקולניים, שלא היסס לצאת גם נגד ראשי ההסתדרות.
לראשונה התפרסם אוברקוביץ' בציבור בשביתה הגדולה של העובדים ב-1978, אשר נמשכה שבועיים, ובמהלכה חלו שיבושים קשים ומכוונים באספקת החשמל.
מאז ובמשך 25 שנים הנהיג אוברקוביץ' מאבקים ושביתות לשיפור התנאים של עובדי החברה, ולזכותו נזקפים תנאי העבודה המשופרים שלהם, הכוללים מלבד שכר גבוה גם שירותי צרכנייה, מרפאות שיניים, קרנות סעד ועוד.
הוא נחשב בעל השפעה על העובדים, אשר סרו למרותו ללא עוררין, וכן על הנהלת החברה בהרכביה השונים.
ב-2007 תרמה חברת החשמל לעיריית פתח תקווה פסל לזכרו.
היצירה, המכונה "פסל העפרונות", עוצבה בידי רפי פלד והוצבה בדרך אם המושבות פינת דרך זבולון המר.
דמותו של יורם אוברקוביץ' נותרה שנויה במחלוקת.
הוא נחשב מנהיג כריזמטי הפועל בנחישות למען העניינים אליהם הוא קשור.
העובדים לצדו ראו בו סמל ומנהיג והלכו אחריו באש ובמים.
מנגד, היו שראו בו אדם כוחני ודורסני.
תפקידו המרכזי כיו"ר אחד הוועדים החזקים במדינה ביצר את מעמדו כאיש שאינו חושש להתעמת עם הממשלה, ומוכן להחשיך את הבתים במדינת ישראל כדי להשיג לעובדיו תנאים טובים – גם כאלה שנראו בעיני הציבור כבלתי הוגנים, כגון חשמל חינם לכל עובד.
בכלי התקשורת זכה לכינוי "האיש עם השאלטר ביד".
אוברקוביץ' נחשב בעשור האחרון לחייו לאחד האנשים החזקים בקהילת הספורט הישראלי.
מגוון תפקידיו הרבים הקנו לו את מעמדו, ובהם: יו"ר איגוד הכדוריד, יו"ר איגוד הכדורסל, יו"ר הוועד האולימפי בישראל (1991–1997), נשיא "הפועל", ממלא מקום יו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בקהילת הספורט, נחשב אוברקוביץ' כמי שקידם את ענפי הספורט בהם עסק.
עם מותו, פרסם הוועד האולימפי הבינלאומי הספד, ובו נאמר על אוברקוביץ' שהיה מנהיג ספורט ישראלי, גדול, אהוב ומקובל על כולם.
נאבק בנחישות למען עצמאות הספורט בישראל.
שמו של אוברקוביץ' נקשר בשתי פרשיות פליליות:
ב-1997 הורשע בעבירה של רישום כוזב במסמכי תאגיד, לאחר שהשתמש בכספי תאגיד לשכור חוקרים פרטיים למטרות פרטיות.
הוא נידון לשנת מאסר על תנאי וקנס בסך 25,000 שקל.
באפריל 2003 נחקר בחשד להטרדה מינית של עובדת בחברת החשמל.
הוא הכחיש את המיוחס לו וטען שזו עלילת שווא.
החקירה לא הסתיימה שכן אוברקוביץ' נפטר כ-3 חודשים לאחר העלאת החשדות נגדו.
היה נשוי לרונית, ולזוג נולדו שלושה ילדים, כשאחד מהם הוא עמית אוברקוביץ' – הגרוש ואבי שלושת ילדיה הראשונים של אשת התקשורת גאולה אבן – עמית אוברקוביץ מונה ביוני 2015 לסמנכ"ל משאבי אנוש בחברת החשמל.
יורם גלובוס (נולד ב-7 בספטמבר 1943) הוא מפיק קולנוע בישראל ובארצות הברית, מבכירי תעשיית הקולנוע הישראלי.
גלובוס הפיק כ-50 סרטי קולנוע ישראליים וכ-250 סרטים אמריקאים.
בעבר גלובוס, ובן דודו מנחם גולן והאחים משה ולאון אדרי עבדו ושיתפו פעולה והקימו את חברת ההפצה והסרטים "גלובוס גרופ – יונייטד קינג וידאו" (או בקיצור: גלובוס יונייטד).
יורם גלובוס נולד בטבריה וגדל בקריית מוצקין.
בילדותו עבד כמקרין סרטים בבית הקולנוע "אורות", שהיה בבעלות אביו.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני והשתחרר כקצין בדרגת סגן.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 1964, החל לשתף פעולה עם בן דודו, הבמאי מנחם גולן.
השניים הקימו את חברת ההפקות "סרטי נח", על שם אביו של גולן.
גלובוס עבד כמפיק ומפיץ בחברה, וגולן כבמאי ומפיק.
במהלך שנות השישים והשבעים הם הפיקו עשרות סרטים, שחלקם זכו להצלחה ופופולריות רבה בישראל: "סאלח שבתי", "אני אוהב אותך רוזה", "אסקימו לימון", "מלכת הכביש", "אהבה אילמת", "שוד הטלפונים הגדול" "קזבלן", "מבצע יונתן", שהצליח גם ברחבי העולם והיה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב, ועוד רבים.
בנוסף עסקו בניהול בתי קולנוע והפצת סרטים.
בשנת 1974 הפיק גלובוס, יחד עם מנחם גולן שגם ביים, סרט ראשון בהוליווד, "לפקה" (Lepke) , בכיכובו של טוני קרטיס.
אך במקביל המשיכו להפיק סרטים בישראל.
בשנת 1978 עברו גולן וגלובוס להוליווד ורכשו את חברת הפקות הסרטים "קנון גרופ".
עד אמצע שנות ה-80 הפיקו גולן וגלובוס כ-40 סרטים בשנה וקנון הפכה לאחת מחברות הסרטים העצמאיות הגדולות בעולם והגדולה בארצות הברית.
יורם ומנחם רכשו לעצמם שם של מפיקי-על בהוליווד ותרמו רבות לפתיחת תעשיית הסרטים מארצות הברית החוצה לשווקים הבינלאומיים.
בין הסרטים שהפיקו: "ספורט הדמים" עם ז'אן-קלוד ואן דאם, "מעבר לשיא" עם סילבסטר סטאלון, "סופרמן 4" ו"עיתונות שחורה" עם כריסטופר ריב, "מחץ הדלתא" עם צ'אק נוריס, "השגריר" עם רוברט מיצ'ם ורוק הדסון, "Missing in Action", "נינג'ה אמריקאית", "לוחמי החופש" ועוד רבים.
בנוסף למותגים נוספים שהיו בבעלותם במהלך השנים החזיקו גולן וגלובוס בעלות על כגון "ספיידרמן", "קפטן אמריקה" ועוד רבים.
בפברואר 1985 זכו גלובוס וגולן לפגוש את אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ובני משפחת המלוכה בהקרנת הבכורה של הסרט "Ordeal by Innocence" עיבוד קולנועי לספרה של אגאתה כריסטי , שנערכה בלונדון, בבית קולנוע שגם היה בבעלותם.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 הרחיבו גולן וגלובוס את פעילות הקבוצה על ידיד ברכישת רשתות בתי קולנוע ואולפנים ברחבי העולם בעיקר באירופה.
לאחר רכישת "קלאסיק" ו"סטאר צ'יין" וחברת Thorn EMI שלטה "קנון גרופ" על כ-40 אחוזים משוק הקולנוע הבריטי והייתה רשת האולפנים ובתי הקולנוע הגדולה בהולנד, איטליה וגרמניה עם כ-1,800 בתי קולנוע באירופה בלבד.
עם זאת לצורך הרכישה נטלו הלוואות ובמקביל החלה חקירה של הוועדה לניירות ערך ולבורסות נגד החברה.
במאי 1987 מכרה "קנון גרופ", לאחר שצברה חובות כבדים של מאות מיליוני דולרים, את ספריית הסרטים הבריטית שלה "Thorn-EMI Screen Entertainment Library" אשר מנתה כ-2000 סרטים בריטיים לחברת Weintraub Entertainment Group בסכום של כ-85 מיליון דולר.
בסוף 1987 רכשה את השליטה ב"קנון גרופ" חברת "Pathé Communications", חברת החזקות בשליטת איש העסקים האיטלקי ז'אן-קארלו פארטי.
אחר כך פרקו בני הדודים גולן וגלובוס את השותפות ביניהם, והחל סכסוך עסקי מתוקשר בין השנים.
בריאיון עיתונאי ב-2002 סיפר יורם גלובוס כי "קנון גרופ" נקלע לקשיים, לאחר שמנחם גולן חתם על התחייבויות להפקת 46 סרטים בשנה אחת, כמות גדולה יחסית ליכולת הפיננסית של הקבוצה.
גולן מצידו סיפר שסמך על גלובוס בנושא ניהול הכספים ולא עסק בצד הפיננסי.
בשנת 1990 מונה יורם גלובוס לנשיא ויו"ר חברת הסרטים האמריקאית "Metro-Goldwyn-Mayer" ויונייטד ארטיסטס כאשר היא נרכשה על ידי Cannon Group\Pathe Communications בסכום של 1.4 מיליארד דולר.
בתקופה זו הפיק במסגרת החברה את הסרטים "לא בלי בתי", "תלמה ולואיז" ועוד.
אולם החברה פעלה בהפסד, ונפתחה חקירה פדרלית נגד בעל השליטה ז'אן-קארלו פארטי.
בשנת 1992 פשטה "MGM-Pathé" את הרגל, עקב חוב עצום לבנק הצרפתי קרדיט ליאונה.
גלובוס ניסה להקים מחדש את חברת "קנון".
בשנת 1993, לאחר שהפיק למעלה מ-200 סרטים בהוליווד, חזר גלובוס לגור באופן קבוע בישראל.
במקביל לפעילות בארצות הברית ריכזה קבוצת "גולן-גלובוס" את פעילותו של יורם גלובוס ובני משפחתו בישראל (שם החברה שונה אחר כך ל"גלובוס גרופ", כאשר מנחם גולן מכר את חלקו בקבוצה).
הקבוצה הפעילה רשת של בתי קולנוע, בעיקר בתל אביב, בהם קולנוע תל אביב, ששימש גם את משרדי הקבוצה ואת ארכיון הסרטים שלה.
החל משנת 1990 פעלו בבניין קולנוע תל אביב "אולפני ג.ג.
תל אביב", ששימשו בעיקר את ערוץ 2, ואחר כך גם את ערוץ 10. האולפנים נסגרו ב-2008. את רשת בתי הקולנוע ניהל במשך שנים רבות אחיו ,אמנון גלובוס, אך ב-1997 התפטר, ותבע את אחיו על כספים שהיה חייב לו בטענה להפרת התחייבויות.
בשנת 1983 השתלטה קבוצת "גולן-גלובוס" על 80% משוק הפצת הסרטים בישראל לאחר שרכשה את זכויות ההפצה של רוב האולפנים ההוליוודים בישראל.
באותה שנה יזמו גולן וגלובוס תוכנית להקמת קומפלקס של אולפני קולנוע בישראל.
האולפנים הוקמו בנווה אילן בשם "ג.ג.
אולפני ישראל - ירושלים" ונפתחו בשנת 1990.
בשנת 1993 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במרכז להפעלת ערוץ 2, יחד עם איש העסקים שאול אלוביץ, העיתון "גלובס" ומשקיעים נוספים.
בקיץ 1996 החל לפעול במרכז קונגרסים בינלאומי חיפה פרויקט שהקים בשם "גלובוס סיטי", שכלל חמישה בתי קולנוע, שטחי הסעדה ובידור, אולם שנה אחר כך מכר את המתחם.
בשנת 1997 חזר לפעול עם מנחם גולן והקים חברת הפקות משותפת.
בשנת 2001 היה שותף לקבוצה שזכתה במכרז להפעלת ערוץ החדשות הייעודי, ביוני 2004 רכש את השליטה בערוץ אך לבסוף הוא לא עלה לשידור.
בשנת 2007 גייסה חברת "גלובוס מקס"שבבעלותו הון בבורסת תל אביב.
"גלובוס מקס" החזיקה ברשת בתי הקולנוע בשיטת IMAX בישראל.
בשנת 2014 מכר גלובוס את רוב עסקיו בישראל.
ב-1999 זכה יורם גלובוס בפרס אופיר על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1991 נישא גלובוס לזמרת עדנה לב והתגרש ממנה כעבור זמן קצר.
בשנת 1993 נישא לגיסתה של גרושתו, לאה גלובוס.
בהמשך נולד בנם המשותף אורי.
שניים משלושת ילדיו החורגים של גלובוס (ילדיה של לאה מנישואיה הקודמים), השחקנים עידו לב ולירון לב.
גלובוס ידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, ובשנת 1991 תרם 400 אלף דולר לרכישת כרטיס השחקן אלי אוחנה, שכרטיסו היה שייך לקבוצת מכלן הבלגית.
בנוסף תמך בקבוצה כלכלית בשנות ה-80, והחל משנת 1991 עד 1996 השקיע כסף רב בקבוצה כנותן חסות, כאשר לבשו שחקני הקבוצה את שם חברתו "גלובוס גרופ" על חולצתם.
גלובוס תומך של מפלגת הליכוד והפיק בהתנדבות את תשדירי הבחירות של המפלגה ב-1996 ו-1999. הוא גם חבר אישי של בני הזוג נתניהו, המרבים להשתתף באירועים משפחתיים של גלובוס.
בפברואר 2013, גלובוס נעצר על-ידי רשות המיסים ונערך חיפוש בביתו, אחר כך שוחרר בערבות.
לפי החשד, משך גלובוס כ-26 מיליון שקל מחברות בבעלותו, אך לא דיווח על ההכנסה.
באוגוסט 2016 נסגר תיק העלמת המס הפלילי נגדו, אך רשות המיסים עדיין דרשה ממנו תשלומי מס שטענה שהוא חייב.
יורם בילו (נולד ב-6 במרץ 1942) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה, לאנתרופולוגיה ולפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל בחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה לשנת ה'תשע"ג.
בנעוריו שיחק בקבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב.
בילו למד את שלושת תאריו באוניברסיטה העברית.
הוא סיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית ולאחר מכן המשיך לתואר שלישי באנתרופולוגיה.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה שילוב בין אנתרופולוגיה לפסיכולוגיה ונושאה היה: "פסיכיאטריה מסורתית בישראל: פניות של בני מושבים יוצאי מרוקו עם בעיות חיים והפרעות נפשיות לרבנים ולחכמים בישראל".
הדוקטורט, שמדריכיו היו הפרופסור לפסיכולוגיה זאב קליין והפרופסור לאנתרופולוגיה הרוי גולדברג, אושר ב-1979. עבודת הדוקטורט עסקה ב של יהודי מרוקו בישראל, בעיקר יוצאי הרי האטלס שהגיעו לארץ בשנות החמישים והשישים.
הוא ראיין בני מושבים יוצאי הרי האטלס ואת המרפאים המסורתיים שאליהם פנו עם מצוקות חיים והפרעות נפשיות.
בילו עבד כפסיכולוג קליני בשנים 1968–1978: בבית החולים הפסיכיאטרי איתנים בירושלים, בתחנה לטיפול בילד ובנוער במשרד הבריאות בירושלים ונתן ייעוץ פסיכולוגי בבית הספר הניסויי בירושלים ובקיבוץ רביבים.
בילו לימד באוניברסיטאות בן-גוריון והעברית.
החל משנת 1980 היה מרצה באוניברסיטה העברית.
ב-1996 מונה לפרופסור מן המניין, ב-2001 מונה כמופקד הקתדרה על שם סילביה באומן בפסיכולוגיה.
עמד בראש החוג לפסיכולוגיה וכיהן כנשיא האגודה הישראלית לאנתרופולוגיה.
כיהן באוניברסיטה כיו"ר הרשות לתלמידי מחקר, המטפלת בכל ענייני הדוקטורנטים באוניברסיטה.
שהה כעמית מחקר וכפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת סן דייגו בקליפורניה, באוניברסיטת מדינת וושינגטון בבלינגהם ובבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשלהי שנת 2010 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
בילו חבר באגודה הישראלית ובאגודה האמריקאית לאנתרופולוגיה ומשמש כחבר במערכת העיתונים המדעיים הבאים: Transcultural Psychiatry, Anthropology and Medicine, Contemporary Jewry.
ב-1997, הוזמן לשאת את סדרת ההרצאות היוקרתית על שם לואיס הנרי מורגן באוניברסיטת רוצ'סטר.
ב-1994, זכה בפרס בהט מטעם הוצאת אוניברסיטת חיפה עבור ספר העיון המצטיין בעברית, "שושביני הקדושים: חולמים, מְרפאות וצדיקים בסְפר העירוני בישראל", ב-2003.
ב-2013 זכה בילו בפרס ישראל בחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה.
יורם בילו נשוי לתמר, שעסקה בעבודה סוציאלית ושימשה כפסיכותרפיסטית, להם שני ילדים.
מחקריו של יורם בילו עוסקים בהיבטים שונים של המפגש שבין פסיכולוגיה ותרבות: אתנו-פסיכיאטריה וההקשר התרבותי של בריאות הנפש; תופעות דתיות שונות, כמו הערצת קדושים ומשיחיות מפרספקטיבה אנתרופולוגית-פסיכולוגית; ההבניה התרבותית של מצבי תודעה מיוחדים, כמו מצבים דיסוציאטיביים וחלימה, וקידוש המרחב בישראל.
ללא מצרים: חייו ומותו של רבי יעקב ואזנה
ספרו זה של יורם בילו ראה אור לראשונה ב-1993 בהוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, גרסה מעודכנת שלו יצאה לאור באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ויין סטייט ב-2000 והוא יצא לאור שוב במהדורה מעודכנת בשפה העברית ב-2004 בהוצאת מאגנס.
הספר עוסק בדמותו המסתורית של ר' יעקב ואזנה, מרפא יהודי שחי באזור האטלס המערבי הגבוה במרוקו במחצית הראשונה של המאה ה-20, ושם גם הלך לעולמו.
ואזאנה היה מעין שאמאן יהודי, בעל כוחות ריפוי אדירים, שיוחסו לקשרים האינטימיים שרקם עם עולם השדים.
דמותו המיוחדת, ובמיוחד סיפור מותו הטראגי (המיוחס גם הוא לשדים) ממשיכים לחיות בעוצמה רבה בזיכרונם של מכריו החיים בישראל.
בילו ערך מסע בעקבות ואזאנה בין מכריו ברחבי הארץ ובנה על סמך סיפוריהם "ביוגרפיה מתווכת".
הספר מפרש את דמותו של ואזאנה, את כוחות הריפוי המיוחסים לו ואת המיתולוגיזציה שעברה דמותו בארץ באמצעות כלי ניתוח הלקוחים מן הפסיכולוגיה, הפסיכואנליזה והאנתרופולוגיה הסמלית.
במהדורה האחרונה נוספו לספר ארבעה פרקים, המתארים את גלי התהודה שהתעוררו בקהילת המאמינים בעקבות הופעת המהדורה הראשונה של הספר, ובמיוחד בניסיונות להפוך את ואזנה לצדיק מקומי ולחדש את מסורות הריפוי שלו.
שושביני הקדושים: חולמים, מרפאות וצדיקים בספר העירוני בישראל
ספרו זה שראה אור בהוצאת אוניברסיטת חיפה בשנת 2005, מציג את חידוש פולחן הקדושים בישראל באספקלריה של יוצאי מרוקו בארץ.
במוקד הספר ניצבים 4 אמרגני קדושים, שני גברים ושתי נשים מן הפריפריה העירונית בישראל - צפת, בית שאן (שני מקרים) וירוחם - אשר בעקבות חלומות או חוויות אחרות של התגלות, העבירו צדיק יהודי ממרוקו לביתם בישראל או חידשו בביתם מסורת של צדיק מקומו.
השילוב בין דיון מקצועי לכתיבה נרטיבית נועד להפוך את הספר לנגיש לציבור המשכיל הרחב.
זוהי אסופת מאמרים שעורכיה אייל בן ארי ויורם בילו.
הקובץ עוסק בתהליכים המגוונים שבאמצעותם מבנים ומקדשים את המרחב בישראל.
תורמי המאמרים מתמקדים בניתוח ביקורתי של הדרכים שבהן הנופים והאתרים הממוקמים בהם משחקים תפקיד בעיצוב הזהות, הנוכחות, הזיכרון הקיבוצי התודעה ההיסטורית של קבוצות שונות בישראל.
בין הנושאים הנדונים בקובץ: חידוש מסורות של ביקורים בקברי קדושים בישראל, נסיעות של ישראלים לקברי אבות בחו"ל, הקמת מוזיאונים להנצחת ההתיישבות בקיבוצים, מסורת המסעות והטיולים בארץ ותחימת גבולות הטריטוריה בערים מעורבות (יהודיות-מעורבות).
שדים תפסו מקום מרכזי באתנו-פסיכיאטריה של יהודים כגורמי מחלות ומצוקות.
במספר מאמרים מנתח בילו מפרספקטיבה כפולה, אנתרופולוגית-פסיכולוגית, את התפקיד שמלאו השדים בהסבר מצוקות נפשיות ובהתמודדות עמן.
ביסוד העבודות עומד הניסיון להבין את המודל המסביר הדמוני על כל מרכיביו בתוך ההקשר התרבותי שבו הוא נטוע.
מפרספקטיבה זו ההסברים הדמוניים מתגלים כהגיוניים, בעלי עקביות פנימית, שזורים היטב במציאות האמפירית ובעלי כוח פרשני רחב-היקף.
קבלת תפקידו של השד כגורם מחלה מאפשרת לנקוט כנגדו מגוון של פעולות ובכך מסייעת לצד הטיפולי.
מבין המאמרים, מאמר אחד מציג את מערכת המשמעות התרבות של השדים כמסבירי מחלות.
מאמר אחר עוסק בטכניקה דיאגנוסטית עתיקת יומין, הנזכרת בתלמוד הבבלי כ"שרי שמן" והנקוטה גם כיום בידי מרפאים מסורתיים בארץ.
הטכניקה המשתמשת בילדים כבמדיומים, מזמנת שדים לסייע בגילוי הבעיה ומבוססת על הכנסת הילד למצב של טראנס היפנוטי.
מאמר נוסף עוסק בסיבות להיעלמותה של מחלת האיחוז היהודית-מרוקאית (מעין דיבוק), שבה השד נכנס לגופו של החולה ומדבר מפיו, מהנוף הישראלי.
הדיבוק הוא הגרסה היהודית של מחלת איחוז (possession) על ידי רוח.
התופעה מתועדת בטקסטים מסורתיים יהודיים החל מהמאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-20. היא הופיעה תחילה בקרב קהילות של יהודים ספרדים באגן הים התיכון (צפת הייתה זירה מרכזית), אך במאות הבאות הפכה מזוהה עם תרבות השטעטל וקהילות חסידיות במזרח אירופה.
בילו חקר את התופעה המורכבת הזאת מכמה זוויות ניתוח.
מנקודת ראות פסיכיאטרית מחלת הדיבוק היא סוג של הפרעה נפשית, המזכירה תופעות היסטריות מן העבר, ואת הפרעת הזהות הדיסוציאטיבית, המעסיקה את הפסיכיאטריה האמריקנית בהווה.
מנקודת ראות פסיכולוגית, תיאורי הדיבוק מאפשרים לעמוד על הגורמים הנפשיים שביסוד ההפרעה, אם בצורה של משאלות מיניות ותוקפניות בלתי ממומשות, שההסתתרות מאחורי הרוח מאפשרת לבטאן, ובין כביטוי של טראומות מיניות ותוקפניות מן העבר הרחוק והקרוב.
העובדה שקורבנות הדיבוק הן בדרך כלל נשים והרוחות החודרים – גברים, מדגישה מאוד את האופי המיני של ההפרעה.
טקס גירוש הדיבוק יובן מפרסקטיבה זו כסוג של ריפוי יעיל במיוחד.
חשובה מכל, אולי, היא הפרספקטיבה החברתית באמצעותה ניתן להראות כי מה שהחל כסטייה חריפה במיוחד – הופעת הרוח המחללת כל עיקר קדוש – הופך להיות למכשיר להגברת קונפורמיות וחיזוק ערכים דתיים-שמרניים.
טקס הגירוש, שבו הרוחות מתוודות על חטאיהן ועליונות המגרש הצדיק על עולם הטומאה מוכחת, הפך למנוף לחיזוק האמונה הדתית וחזרה בתשובה.
מאמר אחד מציג את תופעת הדיבוק מהפרספקטיבות שהוצגו כאן, במאמר זה הוא מתבסס על 63 דוחות אודות דיבוקים בהיסטוריה היהודית שליקט ד"ר גדליה נגאל.
מאמר נוסף הוא ניתוח מקרה מרתק שבו רוח של צדיק חסידי נכנסת בבתו ומגורשת על ידי אחיה.
מאמר אחר משווה שלוש מחלות איחוז בקרב קהילות יהודיות שונות: הדיבוק, מחלת האיחוז של יהודי מרוקו (אסלאי) והמחלה המקבילה של יהודי אתיופיה, המכונה זאר.
חלומות נתפסים בחברה המערבית המודרנית כנובעים מעולמו הנפשי-פנימי של האדם, ולכן מובנים כפרטיים וסובייקטיביים.
אולם כנגד הבנה פסיכולוגית זו, בהקשרים מסורתיים שונים, חלומות נתפסים כמסרים אובייקטיביים מעולמות אחרים.
בעבודותיו בנושא החלום משלב בילו גישה פסיכולוגית ואנתרופולוגית כדי להבין את פשר החלומות הנטועים במסגרות דתיות או חברתיות-פוליטיות מובהקות.
כך חקר מסורת משפחתית של פרוש חלומות אצל מקובלים יוצאי בגדד המזכירה באופן מפתיע תובנות פסיכואנליטיות לחלימה.
כיוון שהמקובלים הנדונים לא הכירו את הגישה הפרוידיאנית לחלימה עולה השאלה האם פרויד לא הושפע ממסורות יהודיות של פירוש חלומות.
בעבודה אחרת, בצוותא עם הנרי אברמוביץ', חקר בילו את הדפוס התרבותי של "חלומות ביקור", שבו צדיק מופיע בחלום, מעביר מסר או ממלא משאלה, בהקשר של הביקורים בקבר רבי שמעון בר-יוחאי במירון.
בהקשר דומה, הוא חקר את תפקיד החלום בהעברת צדיקים ממרוקו לישראל, ואת היווצרותה של קהילת חולמים סביב האתר המקודש שנברא בעצמו בעקבות חלום.
ולבסוף, במחקר רחב היקף על חלומות ילדים יהודים וערבים בישראל ומעבר לקו הירוק עמד בילו על דימוי האויב כפי שמופיע בחלומות של הקבוצות השונות.
כפי שניתן לצפות, הביטויים השליליים הבוטים ביותר של האחר הופיעו בהתנחלויות ובמחנות פליטים, מעבר לקו הירוק.
יורם בילו ערך מספר מחקרים עם מיה בר-הלל, גרשון בן-שחר וגבי שפלר מהאוניברסיטה העברית בנושא אמינותם של מבחנים גרפולוגיים, וכן של מבחני אישיות בשימוש של פסיכולוגים.
באחד ממחקריהם הם הראו שיכולתם של גרפולוגים לנבא התאמה מקצועית בתחומים שונים – נושא שבו עזרתם של גרפולוגים מאוד מבוקשת – היא חסרת ביסוס.
כאשר התבקשו הגרפולוגים לחלק כתבי יד, שנאספו מאנשים מהשורה הראשונה בתחומים מקצועיים שונים (אנשי משפט, פילוסופים, כלכלנים וכו') הצלחתם לא חרגה מן התחום המקרי.
במחקר אחר הם הראו כי כאשר נותנים לפסיכו-דיאגנוסטיקאים תוצאות של סדרת מבחני אישיות שנערכה לנבדק מסוים (שלמעשה אינו קיים, והמבחנים שלו מומצאים), המסקנות שלהם מוטות באופן משמעותי בהתאם לסיפור הרקע שנמסר להם.
אם, למשל, יש בסיפור הרקע רמזים למצב דיכאוני, המבחנים יפורשו כך שתתקבל מתוכם תמונה דיכאונית.
עבודה טיפולית עם אוכלוסייה חרדית
תחום זה קשור לזיקה שבין בריאות הנפש ותרבות.
בילו והפסיכיאטר אלי ויצטום הציעו, על בסיס של עבודה טיפולית עם חרדים שסבלו מבעיות פסיכיאטריות שונות, קווי הנחיה למערכת טיפולית רגישת-תרבות המותאמת לקודים החברתיים, הדתיים והאתיים של קהילה זו.
במוקד העבודות עמד הניסיון להשתמש בניבים, מטפורות, טקסים ופרקטיקות הלקוחות מן המסורת היהודית, ובעיקר מהמשנות המיסטיות שבתוכה, כדי לייצר שפה טיפולית שתהיה מקובלת על הפונים, ולא תנכר ותרחיק אותם מהטיפול.
עבודה אחרת בתחום זה, עם יהודה גודמן, עסקה בשימושים שעושים חרדים בטכניקת תקשורת בתמיכה (Facilitated Communication) כדי להציג ילדים אוטיסטים כנביאים המסוגלים לתקשר עם עולמות עליונים.
יורם בילו ערך מספר מחקרים על סוציאליזציה בחברה החרדית שבמוקדם עמדו טקסי הילדות של גיל שלוש: התספורת הראשונה (חאלאקה) והכניסה ללימודים בחדר, בזיקה לטקס ברית המילה בראשית החיים.
העבודות מתבססות על תצפיות בחדרים של הקהילה החרדית הליטאית בצפון ירושלים.
הפרספקטיבה התרבותית היא פסיכו-תרבותית (גישת האנתרופולוגיה הפסיכולוגית) והניסיון הוא להציג את המעבר מהרמה הגופנית, חסרת המבע (מילת הגוף) אל הרמה המילולית, הסמלית של המילה המורכבת מאותיות.
המשמעויות שניתנו לטווח זה ולשינויים החלים בו במקורות היהודיים מייצגות סוג של אתנו-פסיכולוגיה התפתחותית יהודית.
המסגרת היא השוואתית מובהקת בניסיון להבין את טקסי הילדות היהודיים לאורם של טקסי חניכה בחברות פשוטות בפפואה גינאה החדשה ובמקומות נוספים.
הטענה המרכזית היא שלמרות ההבדלים הברורים בין הקהילות המושוות הם מבצעים טקסים אלה כדי לחזק את הזהות הגברית של הילדים לנוכח האיום לזהות זו שמציבות הסביבה הנשית שבה הילד ממוקם בראשית החיים והריחוק ממודלים גבריים בתקופה זו.
באופן ספציפי, התספורת הראשונה נראית כסוג של "מילה משנית", לאור העובדה שהמשמעויות והמסרים הסמליים של ברית המילה מועברים מוקדם מדי מכדי שיופנמו.
בשנות האלפיים החל בילו לחקור את המשיחיות של חסידות חב"ד.
ללא מצרים - חייו ומותו של רבי יעקב ואזנה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1993. מהדורה מורחבת, 2004.
שושביני הקדושים: חולמים, מרפאות וצדיקים בספר העירוני בישראל, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 2005.
אתנו יותר מתמיד: הנכחת הרבי בחב"ד המשיחית, הוצאת הספרים של האוניברסיטה הפתוחה, פברואר 2017
בעקבות אלחנן: מסע משפחתי, כרמל, 2022.
יורם בר (10 בינואר 1966 – 31 במרץ 1995) היה עיתונאי ומבקר מוזיקה במקומון הירושלמי כל העיר.
יורם בר החל לכתוב ב"כל העיר" ב-1985 וכתיבתו התרכזה בביקורת מוזיקה בעיקר של רוק ופאנק (Punk).
במסגרת זאת סיקר וקידם להקות ירושלמיות בנות העת כנושאי המגבעת (שהסולן שלה, אהד פישוף ביקר גם הוא מוזיקה באותו עיתון), 3-ח', "סרטן השד", "או-באן" (שסולניתה הייתה דנה ברגר) ו"היפוכונדריה" (איגי וקסמן).
כמו כן סיקר לראשונה להקות בסגנון הגראנג' שלא היו ידועות אז כלל בארץ ולהקות ישראליות חדשות כמו "מודוס", "המימד הרביעי", "ארוזיה" (בהנהגת זמרת האופרה אפרת רותם) ועוד.
כמבקר מוזיקה סיקר גם הופעות רוק במועדון פרגוד הירושלמי ובמועדונים הבולטים של תל אביב בשנות השמונים ותחילת שנות התשעים: הפינגווין, קולנוע דן, ליקוויד ורוקסן.
בנוסף, כתב טורים אודות אנשיה המוזרים של העיר, כתיבה שהתאפיינה במבט הומניסטי וחומל וטורים שנכתבו מנקודת מבטה של כלבתו לירה.
בר התגייס לגרעין נח"ל וכמה חודשים אחרי הטירונות חלה לראשונה בסרטן ושוחרר.
הוא החלים והחל לכתוב ב"כל העיר".
ב-1994, לאחר עשר שנות יצירה, חזרה המחלה בשנית והוא נפטר בגיל 29.
בשנת 2009 העלתה אמו את כתבותיו לאתר אינטרנט.
יורם בק (נולד ב-19 במאי 1945, ז' בסיוון ה'תש"ה) הוא היסטוריון, משורר ומסאי.
בק נולד בעיר סראטוב אשר בברית המועצות.
כאשר היה בן תשעה חודשים נאסר אביו יוליוס בק בגלל פעילות ציונית.
יוליוס, שהיה עו"ד במקצועו, נידון למאסר ולגלות במחנה העבודה של גולאג באזור וורקוטה.
עובדה זו הטילה חותם כבד על חייו של בק הצעיר.
הוא עלה לארץ ישראל עם אמו בשנת 1949 וגר ביפו בתנאי דיור קשים עם סבתו מצד אביו.