tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתקופה זו ואילך החל פיחות במעמדו של גרינג, והוא הלך ושקע בתאוותיו האישיות על חשבון תפקודו כחבר חשוב בממשל בעת מלחמה.
גרינג ראה במלחמה עם ברית המועצות, שפרצה בשנת 1941 עת פתחו הנאצים בהתקפת הפתע הידועה כמבצע ברברוסה, משום פתח להעלאת מעמדו ולשחזור הישגיו.
בין היתר הפעיל כוח קרקע בשם "דיוויזיית הרמן גרינג" שנחשבה ליחידת עלית, ולחמה בהצלחה רבה בחזיתות שונות.
במסגרת תפקידיו הכלכליים הייתה לו יד בביזה ובניצול שניצלו הנאצים את השטחים הכבושים במזרח.
בצומת מכריע של המלחמה הבטיח גרינג להיטלר כי יצליח להעביר לארמייה השישית הנצורה בסטלינגרד מספיק מזון וציוד להחזיקה במצב תקין תחת מצור.
הבטחה זו לא הייתה מבוססת, ותרמה להחלטתו של היטלר להשאיר את הארמייה במקומה ולא להורות לה לסגת ולנסות לפרוץ המצור, החלטה שהביאה לבסוף לאובדנה של הארמייה השישית בקרב על סטלינגרד ולנקודת המפנה לטובת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
לקראת סוף המלחמה, ב־23 באפריל 1945, עת היטלר היה נצור בפיהררבונקר בברלין, שלח גרינג שדר להיטלר, שבו כתב כי אם לא יקבל שדר בחזרה עד ליל אותו יום, יניח כי הבונקר נותק מהעולם החיצוני והיטלר נבצר מלמלא עוד את תפקידיו, ולפיכך - יכנס לתוקף הצו הממנה את גרינג ליורשו.
גרינג קיווה להתחיל במגעים עם צבאות ארצות הברית ובריטניה בחזית המערבית כדי שגרמניה תוכל להיות בעלת בריתן ולהילחם אתן שכם אל שכם נגד ברית המועצות.
בהשפעת גבלס ובורמן - יריביו הוותיקים של גרינג - היטלר ראה במכתבו של גרינג בגידה, ובתגובה פיטר אותו מכל תפקידיו והורה על מעצרו, והוא אכן נלקח והוחזק במעצר על ידי אנשי האס אס.
ב"צוואתו הפוליטית", שנכתבה ב־29 באפריל 1945, כתב היטלר:
למחרת התאבד היטלר, וכעבור שבוע גרמניה נכנעה.
גרינג נעצר ב־8 במאי 1945 באוסטריה.
מבחינה פורמלית היה הנאצי השני בהיררכיה שהוחזק על ידי בעלות הברית, מכיוון שגרוסאדמירל קרל דניץ, שמונה על ידי היטלר ליורשו במשרת נשיא הרייך, קדם לו בתפקידו.
מבחינה מעשית, לאחר התאבדותם של אדולף היטלר, היינריך הימלר ויוזף גבלס, נותר גרינג הנאצי הבכיר ביותר שנתפס בחיים.
גרינג הועמד למשפט בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג.
קיימת טענה כי גרינג מרח על ציפורניו לק אדום במהלך משפטו, טענה זו מבוססת על הספר "אנטומיה של רשע" של ג'ואל א.
דימסדייל, אם כי אינה נתמכת במקורות נוספים עמדתו במשפטי נירנברג הייתה כי עליו להגן על המשטר הנאצי ועל שמו הטוב, על מנת שבבוא היום יקים לו העם הגרמני מצבות שיש.
צוות ההגנה שלו כלל את סגנו, ארהרד מילך, ששימש כעד נגד האישומים שהוטלו על גרינג.
גרינג ניסה לאחד את פושעי המלחמה הראשיים שעמדו לדין ולהציג עמדה מאוחדת ותקיפה כנגד התביעה.
לאחר תפיסתו רזָה מאוד, נגמל מהתמכרותו לסמים וחזר למרץ ולתקיפות שאפיינו אותו בעבר.
אולם הדבר לא סייע בידו.
בית הדין הבינלאומי מצא אותו אשם בפשעי המלחמה ואחראי לכל מעשי המשטר הנאצי, לרבות השמדת היהודים.
הוא נדון למוות בתלייה והיה אמור להיתלות כחלק מההוצאות להורג בנירנברג, אך התאבד בתאו בבליעת ציאניד שעות ספורות בטרם בוצע גזר הדין.
השאלה כיצד הגיע לידו הרעל שבאמצעותו התאבד נותרה בגדר תעלומה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 טען אריך פון דם באך צֶלֶבְסְקִי כי הוא זה שהחדיר את הרעל לתאו של גרינג, אך כפי הנראה אין טענה זו נכונה.
יש הסבורים כי גרינג התיידד עם אחד משומריו, לוטננט בצבא ארצות הברית, והוא זה שסייע לו לקבל את הרעל.
בשנת 2005 טען טוראי לשעבר בשם הרברט לי סטייברס כי הוא שנתן לגרינג "תרופה" שהוחבאה בתוך עט נובע שקיבל מאישה גרמניה שחיזרה אחריו.
לטענתו לא היה מודע עד לאחר התאבדותו של גרינג כי ה"תרופה" היא למעשה ציאניד.
גרינג עצמו תיאר את תוכנית התאבדותו במכתב פרידה למפקד הכלא.
במכתב הוא טען שמלכתחילה היו ברשותו שלוש כמוסות ציאניד.
אחת החביא כך שתימצא בידי הסוהרים.
את השנייה החביא כך שלא תימצא.
כמוסה זו החביא בתוך המגף שלו במהלך משפט נירנברג.
את הכמוסה השלישית החביא בקופסת קרם עור במזוודתו.
לאחר התאבדותו של גרינג נשרפה גופתו ואפרו הושלך לפלג נהר קונבנצבאך במינכן, הזורם אל נהר האיזר.
הרמן ווק היה סופר ומחזאי יהודי אמריקאי.
זוכה פרס פוליצר על ספרו "המרד על הקיין".
ספרים בולטים נוספים שלו הם "רוחות מלחמה" ו"מלחמה וזיכרון".
אחדים מספריו עובדו למחזות ולסרטים.
ווק היה פעיל ספרותית עד שנים מספר לפני מותו.
האחרון בספריו היה "Sailor and Fiddler: Reflections of a 100-Year-Old Author" ("מלח וכנר: הרהוריו של סופר בן מאה"), ספר זכרונות אוטוביוגרפי שראה אור בינואר 2016 לכבוד יום הולדתו המאה.
ווק נולד בניו יורק למשפחה יהודית מסורתית, שמוצאה מרוסיה.
לאחר שבילה את ילדותו ונעוריו ברובע הברונקס, למד באוניברסיטת קולומביה, וסיים את לימודיו לתואר ראשון בשנת 1934. לאחר מכן עבד תקופה קצרה כתסכיתאי לתוכניות רדיו, ובהמשך עבור ממשלת ארצות הברית ביצירת תסכיתי רדיו למכירת איגרות חוב ממשלתיות כמלווה מלחמה.
בשנת 1941 פורסם ספרו הראשון - "האיש במעיל הגשם" (The Man in the Trenchcoat).
בשנים אלו ניהל אורח חיים חילוני, אך בתחילת שנות ה-30 לחייו החליט לשוב אל הדת ולנהל אורח חיים יהודי דתי.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הצטרף ווק לצי האמריקני, ושירת כקצין על סיפונן של שולות מוקשים בחזית האוקיינוס השקט.
בעודו משרת כקצין כתב את ספרו "שחר אורורה" (Aurora Dawn) בשעותיו החופשיות בין המשמרות.
הרומן נשלח בדואר לבית הוצאה גדול בניו יורק, ותשובתו החיובית של המוציא לאור הגיעה אל ווק כאשר הפליג בספינה אל מול חופי אוקינאווה.
ב-1945 השתחרר מהצי ונישא לבטי שרה בראון, שהתגיירה לקראת נישואיהם.
בשנת 1947 פורסם "שחר אורורה" וזכה להצלחה גדולה.
הוא נבחר ל"ספר החודש" ב"מועדון ספר החודש" היוקרתי.
ספרו הבא, "נער הכרך", שיצא לאור בשנת 1948 היווה אכזבה מבחינת המכירות.
משנת 1946 עבד ווק במשרה מלאה כסופר, על מנת לפרנס את משפחתו.
לזוג ווק נולדו שלושה בנים.
הבכור, אברהם יצחק ווק (שנקרא על-שם אביו), נספה בטביעה בבריכה טרם מלאת לו חמש שנים.
לזכרו הקדיש ווק את ספרו "מלחמה וזיכרון", בציטטה מספר ישעיהו, כ"ה, ח': " בִּלַּע הַמָּוֶת לָנֶצַח".
בכתיבת ספרו "המרד על הקיין", נעזר באשתו, לה הקריא כל פרק בעודו נכתב.
בעת הכתיבה העירה בטי ווק כי אם ספר זה ייכשל, הרי שיהיה עליו למצוא עבודה אחרת.
הספר, שפורסם בשנת 1951, זכה להצלחה גדולה, וזיכה את מחברו בפרס פוליצר.
"המרד על הקיין", השאוב מניסיונו של ווק על סיפון שולת מוקשים במלחמת העולם השנייה, עובד על ידי ווק למחזה שעלה על במות ברודוויי, והפך אף לסרט מצליח בכיכובו של המפרי בוגרט בתפקיד מפקד האונייה הרודני קפטן קוויג.
לאחר הצלחת "המרד על הקיין", המשיך ווק בכתיבת יצירות בדיוניות, ואף ספרי עיון העוסקים ביהדות ובציונות.
יצירתו הידועה ביותר היא הסאגה "מלחמה וזיכרון" ו"רוחות מלחמה", המתארת קורותיו של קצין צי, ויקטור ("פאג") הנרי, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה.
הספר הוא תיאור רחב יריעה של המלחמה וחזיתותיה, וכולל אף תיאורים רבים הנוגעים לשואה.
הספר מתאר במדויק את מהלכי המלחמה והאירועים שהובילו אליה, ויורד לפרטי הפרטים של הקרבות והאירועים אותם הוא מתאר.
בכתיבת הספר נעזר ווק בהיסטוריונים אותם שכר במיוחד למטרה זו.
גם סאגה זו זכתה להצלחה, והפכה למיני-סדרת טלוויזיה מצליחה בשם "רוחות מלחמה", בכיכובו של רוברט מיצ'ם.
ווק היה יהודי גאה וציוני נלהב.
רבים מספריו הציגו באופן אוהד דמויות יהודיות ונושאים יהודיים, ועוסקים בגורל היהודי ובהיסטוריה היהודית.
כן כתב ספרים עיוניים העוסקים ישירות בנושא היהדות ומציגים את היהדות כדת, ואת היהודים כאומה, כפי שרואה אותם ווק.
הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים, וכן בתוארי כבוד מאוניברסיטאות בארצות הברית ובישראל.
הוא ביקר בישראל פעמים רבות, ודיבר עברית, בה התמחה לאחר שבנו עלה לישראל.
ווק ואשתו גרו בפאלם ספרינגס, קליפורניה.
בשנת 2004 יצא ספרו "חור בטקסס", שהוא מעין סיפור מתח העוסק במדען אמריקני המעורב ברשת של תככים הנוגעים לתגלית חשובה בתחום החלקיקים האלמנטריים, ומזימות שבהן מעורבת חברת קונגרס נאה, ומדענית סינית מצודדת.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "השפה בה דובר האל" (The Language God Talks) שהוא ספר הגות בו שזר ווק סיפורים מחייו והרהורים על ההיסטוריה הקרובה, כדרך להתייחס לשאלות של מדע ואמונה.
הספר ראה אור לכבוד יום הולדתו המאה של ווק.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אחדות, ובהן אוניברסיטת בר-אילן (1990), האוניברסיטה העברית בירושלים (1997) ואוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (2001).
נער הכרך (1948) - סיפורו של נער יהודי מרובע הברונקס היוצא לחופשת הקיץ.
המרד על הקיין (1951) סיפורו של צעיר בן טובים, המשרת כקצין על שולת מוקשים באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, תחת פיקודו של מפקד קשוח ומעורער בנפשו.
זו יצירתו הטובה ביותר של ווק, ובה תיאור אותנטי ומהימן של החיים על סיפונה של ספינה בעת מלחמה, של היחסים האנושיים הנוצרים בין אנשי הצוות, והרגשות שחשים האנשים המנותקים מביתם וממשפחתם, ונמצאים בשוליו של העימות האנושי הגדול בהיסטוריה - מלחמת העולם השנייה.
הספר הומחז והפך למחזה להיט בברודוויי בכיכובו של הנרי פונדה, ואף עלה מספר פעמים על הבמות בישראל.
כן הפך הספר לסרט בשנת 1954 בכיכובו של המפרי בוגרט כקפטן קוויג.
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1952.
מרג'ורי מורנינגסטאר (1955) סיפורה של צעירה יהודיה הנוגעת בעולם הזוהר ורוצה להתפרסם כשחקנית, אך חוזרת לבסוף לערכים שקיבלה במשפחתה, ומקימה משפחה מן הדגם המיושן.
תורגם לעברית ב-1956 על ידי אברהם בירמן ושוב בשנת 1985 על ידי משה זינגר.
ב־1958 הופק הסרט "מרג'ורי מורנינגסטאר בכיכובה של נטלי ווד.
זה אלי (1959) - ספר עיוני בו נותן ווק לקורא סקירה של השקפת עולמו בנושא הדת היהודית.
יאנגבלאד הוק (1962) סיפורו של סופר צעיר הנקלע לרשת של תככים בעולם ההוצאה לאור.
אל תפסיקו את הקרנבל (1965) - סיפורו של זמר המופיע באתר נופש.
זהו שיתוף פעולה של ווק עם הזמר האמריקני ג'ימי בופט, שהיה בסיס למחזמר שהועלה על הבמות בארצות הברית וזכה להצלחה, כשבופט מלווה את העלילה בשיריו.
זו יצירה בת אלפי עמודים, שבה פורש ווק את השקפתו על המלחמה ועל האירועים דרך עיניהם של הגיבורים, המעורבים בכל אירוע משמעותי במהלך המלחמה.
הספר כולל תיאורים מפורטים של קרבות, ומציג דמויות היסטוריות רבות, כפרנקלין דלאנו רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל, המעורבות בחיי הגיבורים ומשפיעות עליהם.
חלק ניכר מן היצירה מוקדש לשואה, כאשר שתיים מן הדמויות, הפרופסור המומר אהרון ג'סטרו ואחייניתו נטלי, הנשואה לאחד מבני משפחת הנרי, נלכדים באיטליה עם פרוץ המלחמה, וגורלם היהודי מוביל אותם עד לאושוויץ.
נקודת הראות של ווק בספר היא יהודית וציונית, ומסקנתו בסיום הספר היא כי הקמת מדינת ישראל היא כורח היסטורי.
הספר מסתיים בכך שבנו של פאג הנרי, קצין הצוללות ביירון הנרי, מתאחד עם אשתו ובנו אשר שרדו את מחנות טרזיינשטט ואושוויץ (דודם, לעומת זאת, נרצח בתאי הגזים), והשלושה מתכוונים לעלות לארץ ישראל, שם יסייע הנרי בהקמת חיל הים של המדינה שבדרך.
הספרים הוסרטו לטלוויזיה בסדרות שהופקו בשנים 1983 ו-1988, בכיכובו של רוברט מיצ'ם.
פנים וחוץ (1985) - סיפורו של יועץ יהודי לנשיא ארצות הברית.
כולל אלמנטים אוטוביוגרפיים ומתאר התבגרות של יהודי אורתודוקסי מודרני בתווך שבין המשפחה והקהילה היהודית לבין החברה האמריקנית, ואת זיקתו לישראל בשעות הקשות של מלחמת יום הכיפורים.
התקוה (1993) והתהילה (1994) - רומן היסטורי רחב יריעה בשני כרכים הסוקר את ההיסטוריה של מדינת ישראל בין השנים 1948 ו-1988. כבספרי "רוחות מלחמה" מציג ווק את האירועים ההיסטוריים דרך עיניהן של דמויות המעורבות באירועים, וביניהם האלוף "זאב ברק" (דמות בדיונית) הלוחם במלחמות ישראל בין מלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים.
הספר מציג שלל של דמויות אמיתיות כדוד בן-גוריון ומשה דיין, המעורבות בחייהם של הגיבורים.
הספרים מציגים את הסכסוך הישראלי-ערבי בצורה אוהדת למדינת ישראל ולרעיון הציוני.
רוחות מלחמה, כנרת זמורה-ביתן דביר 1980, תרגום אריה ארד
מלחמה וזיכרון, הוצאת זמורה ביתן 1978, תרגום עמשי לוין
נער הכרך, הוצאת עמיחי 1965, תרגום יונתן רטוש.
מרג'ורי מורנינגסטאר, הוצאת עדית, שנות ה-50, תרגום אברהם בירמן.
מרג'ורי מורנינגסטאר, תרגום נוסף, מאת משה זינגר, זמורה ביתן, 1985.
במערבולת האהבה ("יאנגבלד הוק"), תרגם אברהם בירמן, תל אביב, 1967.
זה אלי, על פי בקשתו בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הוצאת כתר, 1974, תרגום מ.
חצור, ערך הרב אברהם ביק שאולי.
המרד על הקיין, רומן, מאנגלית צבי טל, טברסקי, תל אביב, 1954.
המרד על הקיין, תרגום נוסף, מאנגלית עמשי לוין, תל אביב 1984.
סערה בשמי האוקיינוס, עברית - שולמית טלמור, תל אביב, 1964.
פנים וחוץ, מאנגלית עמשי לוין, כנרת, 1987.
התקווה, מאנגלית ברוך גפן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
הרמן הופפלד היה פזמונאי אמריקני.
הופפלד נולד בניו ג'רזי ושירת בחיל הים האמריקני במלחמת העולם הראשונה כנגן סקסופון בתזמורת חיל הים.
הופפלד זכה לתהילה בשל שירו "עם חלוף הזמן" - ("As Time Goes By"), שבוצע על ידי הפסנתרן דולי וילסון בסרט "קזבלנקה (1942).
השיר הולחן במקור עבור מחזה שהועלה על במות ברודוויי בשנת 1931 בשם "כולם מוזמנים".
השיר אומץ על ידי כותבי המחזה ששימש בסיס לסרט "קזבלנקה".
בעת צילומי הסרט הציע המלחין מקס שטיינר להחליף את השיר בשיר מקורי שיכתוב עבור הסרט, אך הצעתו נדחתה, מכיוון שהשחקנית אינגריד ברגמן הסתפרה בתספורת קצרה, ולא ניתן היה לצלם מחדש את הסצנות שבהן הושמע השיר.
שטיינר נאלץ לבנות את כל הרקע המוזיקלי של הסרט על בסיס לחנו של הופפלד.
מאז בוצע השיר בסרטים רבים (ביניהם "נדודי שינה בסיאטל" (1993)), אך הוא קשור בתודעת הקהל עם הקסם והרומנטיקה של הסרט "קזבלנקה".
פיסקה מוזיקלית מתוך הסרט משמשת כיום כחלק מן הליווי המוזיקלי לסרטון הקצר המקדים את כל סרטי אולפני האחים וורנר.
השיר נחשב כיום לאחד השירים האהובים והמושמעים בהיסטוריה המוזיקלית של ארצות הברית, ומשמש כסטנדרט - מנגינה ידועה ומוכרת בקרב מוזיקאים, לרוב בתחום מוזיקת הג'אז.
הופפלד חיבר מוזיקה למספר רב של מחזות בברודוויי ומספר סרטי קולנוע.
עוד בטרם הצלחת "עם חלוף הזמן" בסרט "קזבלנקה" נחשב הופפלד לפזמונאי מוכשר ומצליח.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש הופפלד כבדרן צבאי, והופיע במחנות הצבא האמריקני ובבתי חולים צבאיים.
הופפלד נפטר בשנת 1951 בניו ג'רזי.
הרמן גונקל היה תאולוג גרמני-פרוטסטנטי.
מחשובי אסכולת ביקורת המקרא ואבי שיטת חקר הסוגים.
גונקל, בנו של כומר, נולד ב-23 במאי 1862, למד תאולוגיה באוניברסיטת גטינגן (Göttingen) ובהנובר.
בשנת 1895, הפך גונקל לפרופסור למקרא בברלין.
באותה שנה, יצא לאור ספרו "בריאה וכאוס".
בשנת 1901 יצאה לאור המהדורה הראשונה של פירושו לספר בראשית ובשנת 1926 פרסם את פירושו לתהילים.
גונקל נחשב לאחד מחשובי חוקרי המקרא בראשית המאה ה-20 ואבי שיטת חקר הסוגים.
שיטה זו שפיתח ולאחריו שוכללה והורחבה על ידי תלמידיו מבקשת להתחקות אחר מוצאם של יצירות שונות במקרא מתוך הספרות העממית שבעל פה.
זאת מתוך הנחה מקדמית כי חלקים שונים שבמקרא נתהוו מתוך מסורת עממית שבעל פה שמקורם בסיטואציות חוזרות ונשנות בקהילה ("מושבם בחיים"), הן תרבויות חברתיות והן פולחניות.
דוגמאות לכך הם זיהויים של אגדות אטיולוגיות במקרא כמו סיפור הבריאה וסיפור בבל, הבחנה בין סוגי מזמורים שונים במקרא על פי תפקידם בחיי הקהילה ועוד.
ההבחנה העיקרית בסוגי המזמורים הם בין שירי קודש אשר נושאיים דתיים ושימושם בעיקר פולחני לבין שירי חול אשר נושאם בעיקרו אינו דתי.
את שירת הקודש חילקו לכמה סוגים: המנון, קינות לאומיות, קינות היחיד בספר תהילים, מזמור מלך, ומזמור תודה של היחיד.
את שירת החול חילקו ל: שירי עבודה, שירי יין, שירי שומרים, שירי אהבה וחתונה, שירי מלחמה וקינות.
המתודולוגיה אותה יצר והמסקנות אליהן הגיע, הנחו רבים מחוקרי המקרא (לרבות איבן אנגנל) שבאו בעקבותיו ועוררו התייחסויות רבות לחיוב ולשלילה.
גונקל פרש מהוראה מסיבות בריאות בשנת 1927. עבודתו הגדולה האחרונה הייתה מבוא לספר תהילים.
אגדות בראשית: מבוא לספר בראשית, תרגמו: ד"ר אלכס זרון ורות פלד, דליה עמארה, ובעריכת פרופ' אלכסנדר רופא, מבוא: פרופ' זאב ויסמן; בהוצאת מוסד ביאליק, תשנ"ח/ 1998.
הרמן הנסלמן היה אדריכל מזרח גרמני, ממוצא יהודי, מגדולי האדריכלים בגרמניה המזרחית.
הרמן הנסלמן נולד בעיר רוסלה הקרובה לגבול עם פולין.
הוא השתלם כנגר, ולאחר מכן למד בבית הספר לאמנויות שימושיות בברלין.
לאחר סיום לימודיו מצא עבודה במשרדי אדריכלים, ובשנת 1930 קיבל את הפרויקט העצמאי הראשון שלו.
בשנות ה-30 התמקדו עבודותיו בתכנון בתים פרטיים בסגנון מודרני.
עקב שורשיו היהודיים סגר את משרד התכנון שלו בלחץ השלטונות הנאציים ונעשה לאדריכל שכיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בתפקידים שונים הקשורים לאדריכלות, בסקטור הסובייטי, עליו קמה גרמניה המזרחית.
ב-1951 נבנה בתכנונו בית הקומות הראשון בברלין המזרחית לאחר המלחמה - "בית הקומות בווברויזה".
הפרויקט המרכזי שלו היה שדרת קרל מרקס שהחלה להיבנות ב-1951, והוא היה אדריכלה הראשי.
שדרה מפוארת זו הייתה פרויקט הדגל בתוכנית השיקום של גרמניה המזרחית והיא נבנתה בסגנון הקלסיציזם הסוציאליסטי.
פרויקט מוצלח זה הקנה לו שם עולמי, ובין 1953–1959 הוא היה האדריכל הראשי של ברלין המזרחית.
בנוסף לשדרת קרל מרקס תכנן הנסלמן מספר מבנים חשובים נוספים כמו "בית המורים" באלכסנדרפלאץ (1961–1964), כיכר לנין (מ-1992 כיכר האומות המאוחדות) (1968–1970) ומגדל הטלוויזיה ב-1969.
ב-1972 יצא הנסלמן לגמלאות, וכאות הוקרה התגורר בדירה בבניין בשם "בית ברלין" הבנוי בסגנון "עוגת חתונה" בכיכר שטראוסברגר שבשדרת קרל מרקס - פרי תכנונו.
רבים רואים אותו כגדול האדריכלים של גרמניה המזרחית וכאחד מהאדריכלים החשובים במאה ה-20, וחלק מהפרויקטים שלו הם מבנים משומרים שאסור להרסם (בהם שדרת קרל מרקס).
הרמן גוסטב גץ היה מלחין גרמני.
גץ, בנו של איש מכירות, התוודע למוזיקה בגיל מוקדם, אך לנגן בפסנתר ברצינות החל רק בשנת 1857 - אם כי לחבר מוזיקה החל כבר שנים אחדות קודם לכן.
בסוף שנות ה-50' של המאה ה-19 החל ללמוד לתואר במתמטיקה, אך הפסיק אחרי שלושה סמסטרים ועבר לקונסרבטוריון שטרן בברלין, שם למד פסנתר והלחנה אצל הנס פון בילו.
ב-1862 סיים בהצלחה את לימודיו בקונסרבטוריון ובשנת 1863 עבר לשווייץ, שם התמנה, הודות לתמיכתו של קרל ריינקה, לנגן העוגב של העיר וינטרטור, שם גם לימד פסנתר והחל לעשות לעצמו שם כמלחין.
ב-1868 נשא אישה וכעבור שנתיים עבר לכפר הוטינגן, כיום פרבר של ציריך, אך המשיך לעבוד בווינטרטור עד 1872. בין 1870 ל-1874 כתב סקירות למגזין מוזיקה.
אחרי עשר שנים כמבקר, פסנתרן ומנצח, החל גץ לפרוש בהדרגה מהוראה ונגינה בקונצרטים בגלל החמרה במחלת השחפת, שממנה סבל מאז שנות ה-50' ושגרמה בסופו של דבר למותו.
את שלוש שנות חייו האחרונות הקדיש להלחנה בלבד.
יצירותיו של גץ כוללות סימפוניה, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לכינור בפרק אחד, הרבה מוזיקה לפסנתר, שלישיית פסנתר, רביעיית פסנתר וסונאטה לפסנתר בארבע ידיים.
במכלול יצירותיו גם שתי אופרות, Der Widerspänstigen Zähmung, המבוססת על "אילוף הסוררת" של שייקספיר ו"פרנצ'סקה דה רימיני", על פי דנטה.
אף כי גץ גילה עניין ער במגמות האמנותיות החשובות של זמנו (מצד אחד ליסט ווגנר, מצד שני ברהמס), סגנון ההלחנה שלו עצמו הושפע יותר ממוצרט ומנדלסון ובמידה פחותה, גם משומאן.
את המוזיקה של גץ מאפיינות ליריקה וצלילות רבה ובמונחים כלליים אפשר להגדירה כשקטה ומופנמת.
גץ נמנע כמעט לחלוטין מאפקטים ראוותניים.
שליטה מיומנת בטכניקת הקומפוזיציה מאפיינת את סגנונו של גץ ומוצאת את ביטויה בעיקר בקישורי המוטיבים ובגישה המעמיקה לטכניקה של כל פרק ביצירותיו.
במשך זמן רב נשכח גץ כמעט לגמרי, אף כי גוסטב מאהלר ביצע כמה מיצירותיו רק מאז שנות ה-90' של המאה ה-20 החלו לייחס שוב חשיבות ליצירותיו.
גץ לא היה רדיקל חדשני, פורץ דרכים במוזיקה, אלא מלחין שהצטיין בשליטה מוחלטת בטכניקת ההלחנה שלו; הרף הגבוה שבו עומדות יצירותיו סותר את הגדרתו של גץ כמלחין פחות בערכו.
סימפוניה במי מינור (1866, רק חלקים שרדו)
סימפוניה בפה מז'ור אופוס 9 (1873)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 במי במול מז'ור (1861)
סקיצות לקונצ'רטו שלישי לפסנתר ברה מז'ור
קונצ'רטו לכינור בסול מז'ור אופוס 22 (1868)
"פרנצ'סקה דה רימיני", אופרה לא גמורה, (1875-76, הושלמה בידי ארנסט פרנק)
מזמור תהילים קל"ז לסופרן, מקהלה ותזמורת אופוס 14 (1864)
"נניה" (פואמה מאת פרידריך שילר) למקהלה ותזמורת אופוס 10 (1874)
שלישיית פסנתר בסול מינור אופוס 1 (1863)
שלושה קטעים קלים לכינור ופסנתר (1863)
רביעיית פסנתר במי מז'ור אופוס 6 (1867)
חמישיית פסנתר בדו מינור אופוס 16 (1874)
סונאטה לארבע ידיים לפסנתר ברה מז'ור (משנת 1855)
סונאטה לארבע ידיים בסול מינור אופוס 17 (1865)
הרמן פרידריך גרבה היה מהנדס גרמני, חסיד אומות העולם, שבתקופת השואה ניהל חברת בנייה גרמנית באוקראינה ופעל להצלת יהודים, ולאחר המלחמה העיד במשפטי נירנברג על השמדת היהודים.
הרמן פרידריך גרבה נולד בשנת 1900 בעיירה גרפראת (Gräfrath) שליד העיר זולינגן בחבל הריין בגרמניה.
אביו היה אורג ואמו עבדה כעוזרת בית.
המשפחה הייתה פרוטסטנטית בסביבה שרובה המכריע היה קתולי.
בשנת 1924 נשא אישה ולאחר זמן קצר הוסמך כמהנדס.
בשנים 1931–1934 היה חבר במפלגה הנאצית.
הוא התאכזב מהמפלגה ועזב אותה לאחר שבאסיפה פומבית, מתח בגלוי ביקורת על הצעדים שנקטו הנאצים, בימי ראשית שלטונם, נגד עסקים של יהודים.
פעולתו זו הביאה למעצרו על ידי הגסטפו ולכליאתו למשך 6 חודשים ללא משפט.
כמהנדס, עבד גרבה בחברת בנייה בשם "יוזף יונג" בזולינגן.
בשנים 1938–1941 שלחה אותו החברה לפקח על בניית ביצורים בגבול המערבי של גרמניה.
את המשך דרכו עשה גרבה בחבל ווהלין במערב אוקראינה.
בחודש אוגוסט 1941, לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות, נשלח גרבה מטעם החברה בה עבד לעיר לבוב במערב אוקראינה על מנת לגייס ולפקח על קבוצות עובדים שיבצעו עבודות בנייה ושיפוץ מבנים, שהיו חיוניים לאחזקת מסילות הברזל באזור, עבור הנהלת רכבות הרייך - ה"דויטשה רייכסבאן".
בספטמבר 1941 הגיע גרבה לעיר זדולבונוב בחבל ווהלין במערב אוקראינה, שם הקים את המשרד הראשי של החברה, ומשם ניהל רשת של סניפים ברחבי ווהלין.
בכל סניפי החברה בווהלין העסיק יהודים, גברים ונשים, שמספרם הגיע ל-5,000. במשרדו הראשי בזדולבונוב העסיק כ-30 פקידות יהודיות.
יחסו לעובדיו היהודים היה יחס טוב ותומך.
בהשפעתו גילו גם מנהלי העבודה הגרמנים והפולנים בסניפיו יחס דומה לעובדים היהודים.
ככל שהתרבו הרדיפות, ההתעללויות והרציחות של היהודים, הפך יחסו של גרבה לעובדיו היהודים וליתר יהודי ווהלין, ליחס מגונן והוא החל בפעולות שתדלנות והצלה.
בווהלין, אשר עד לפלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נכללה בתחומי פולין, חי מיעוט פולני של אנשי מִנהל ועסקים.
יחס האוקראינים לפולנים היה שלילי.
הרמן גרבה התייחס גם לפולנים באהדה ולכן הורתה מפקדת תנועת המחתרת הפולנית, ארמייה קריובה (צבא המולדת), אשר ככלל לא גילתה יחס חיובי ליהודים, להגן על גרבה ולסייע לו בפעולותיו להצלת יהודים.
באופן זה נעזרו עובדיו של גרבה בקבלת תעודות "אריות" של פולנים כביכול והודות לכך ניצלו חייהם.
גרבה הצליח ליצור לעצמו מעמד רב השפעה אצל גאורג מרשל (Georg Marschall), מפקד המחוז הנאצי של זדולבונוב וכן בחוגי השלטון הנאצי בעיר רובנו, ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה ובה שכן מטהו של המושל הנאצי אריך קוך.
הוא הציג עצמו כמבצע עבודות חיוניות עבור הוורמכט ובכך תורם לניצחון גרמניה במלחמה.
את השפעתו ניצל להתערבות לטובת היהודים.
הוא הצליח לבטל מס גולגולת וכופר מזון שהוטלו על יהודי זדולבונוב וגם להקטין קנסות רבים שהוטלו על הציבור היהודי.
השמדת יהודי ווהלין החלה במאי 1942. בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים.
בשלב השני, שהחל באמצע יולי, חוסל הגטו של הבירה המנהלית רובנו.
ב-11 ביולי 1942 ביקר את גרבה במשרדו, מנהלו הגרמני מרובנו ומסר לו כי ב-13 ביולי תתבצע ה"אקציה" - הובלתם של יהודי רובנו להשמדה.
לגרבה היו 112 עובדים יהודים שהתגוררו בגטו רובנו.
הוא הורה להם לצאת מיד לחופשה ולשוב ב-13 בחודש.
מפיהם של עובדים אלה נודע ליודנראט של רובנו דבר האקציה המתקרבת, ובגטו פשטה בהלה.
אנשי היודנראט פנו למפקד האס דה (מנגנון המודיעין של האס אס) ברובנו, והלה הכחיש בתוקף כי עומדת להתקיים אקציה, אך חשדו התעורר והוא החל לחקור מאין דלף הסוד.
העקבות הובילו לגרבה, וכתגמול אסר הנאצי את עובדיו הפולנים של גרבה.
עקב ההכחשה התקיפה של הנאצי כי עומדת להתחולל אקציה, החזיר גרבה לעבודה את עובדיו היהודים מרובנו ועובדיו הפולנים שוחררו.
ב-13 לחודש, אך הגיע גרבה למשרדו, התקשר אליו מפקד המחוז הנאצי של רובנו וגילה לו כי האקציה תתחולל באותו יום בשעה 10 בלילה.
גרבה דרש ממנו תעודה בכתב המגינה על עובדיו היהודים מפני החיסול.
"כוחות העבודה היהודים המועסקים על ידי חברתך אינם נתונים לאקציה.
עליהם להתייצב למקום עבודה חדש."
מצויד בתעודה זו, חש גרבה באותו ערב לרובנו ונכנס ללוע הארי.
כשאקדח שלוף בידו נעמד לשמור על עובדיו מפני התנכלות אנשי המיליציה האוקראינים שעסקו בריכוז היהודים כדי להובילם להשמדה.
גרבה היה עד ראייה למתרחש.
היות שנודע ליהודי רובנו מראש על החיסול הקרב, היו בגטו גילויי התנגדות נואשים.
לימים, כשהעיד על חיסול הגטו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, תיאר את האירוע:
"יחידות אס אס ומיליציה (אוקראינית), בקבוצות של 4 - 6 אנשים, חדרו או ניסו לחדור לבתים.
במקומות שבהם הדלתות והחלונות היו סגורים והתושבים לא פתחו לקול הדפיקות, שברו אנשי האס אס או המיליציה את הדלתות והחלונות בקורות ובמוטת ברזל וחדרו לבתים ...
משפחות אחדות או קבוצות הסתגרו בבתים חזקים, הקימו בריקדות וחסמו את הפתחים, כך שאי אפשר היה לפרוץ בעזרת קורות או מוטות ברזל, אזי השתמשו ברימוני יד כדי לפתוח".
התנגדות נואשת זו באה לאחר שיהודי רובנו הבינו, בזכותו של גרבה, כי האקציה מתקרבת ולכן יכלו לנקוט בצעדי התנגדות, דלים ככל שהיו.
מאוחר בלילה ציווה מפקד ה-אס דה ברובנו על גרבה להוציא את עובדיו היהודים מן הגטו עד הבוקר.
גרבה לא חיכה לבוקר והצעיד 150 יהודים ברגל בלילה לזדולבונוב, הרחוקה בכמעט 5 ק"מ מרובנו, כשהוא צועד בראשם ואקדחו השלוף בידו.
גרבה לא היה רק בבחינת צופה מן הצד ברציחות, אלא, ממניעים מצפוניים ומוסריים, נקט פעולות הצלה אקטיביות.
הוא עשה מאמצים להעסיק בחברה מספר רב ככל האפשר של יהודים, בטענה כי הוא מבצע עבודות חיוניות למאמץ המלחמה הגרמני.
גרבה קיבל לביצוע מספר רב יותר של משימות מזה שהיה נחוץ למעשה לחברה לבצע, והעסיק בביצוען מספר רב יותר מן הדרוש של עובדים יהודים.
ככל שעשה מאמצים רבים יותר להציל את עובדיו היהודים ובני משפחותיהם, הוא לא היסס מלהשתמש לשם כך ברכושו ובהמשך אף לסכן את חייו.
בשלב השלישי של חיסול יהודי ווהלין, בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל.
ב-5 באוקטובר 1942 נוכח הרמן גרבה לראות במו עיניו את רציחתם, בירי לתוך בורות, של יהודי העיר דובנו.
לימים ימסור על כך עדות מטעם התביעה במשפטם של הרוצחים.
פעולות אלו הצליחו לדחות את חיסול היהודים בשלושה יישובים אלה עד כמה שיכול, עד שנגמרו אפשרויותיו.
שלושה יישובים אלה היו האחרונים לחיסול באמצע אוקטובר 1942.
בעקבות פעולותיו של גרבה, החלו להתעורר שאלות בהנהלת החברה והוא נקרא לזולינגן כדי להעמידו לדין באשמת מעילה, אך בינתיים התמוטטו קווי הגרמנים באוקראינה וגרבה, עם צוות עובדי משרדו היהודים, פנה מערבה לוורשה ומשם לחבל הריין.
בספטמבר 1944 ערק גרבה עם כעשרים בני חסותו היהודים, אל מעבר לקווי האמריקאים.
גרבה, שעבד כמהנדס בבניית הביצורים בגבולה המערבי של גרמניה בשנים 1938 - 1941, סיפק לכוחות האמריקאים מידע חיוני עליהם.
לקראת סיום המלחמה בחורף 1945 ולאחר סיומה עד לסתיו 1946, הועסק גרבה על ידי התביעה הצבאית האמריקאית בהכנת האישומים לקראת פתיחת משפטם של פושעי המלחמה הנאצים בנירנברג.
עדות מפי עד ראייה לרצח ההמוני
במסגרת משפטי נירנברג, נערך משפט האיינזצגרופן שנמשך מיולי 1947 עד אפריל 1948, בו הועמדו לדין מפקדי האיינזצגרופן.
במהלך המשפט הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו.
בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה של כאלף מכלל רבבה ומעלה, מיהודי העיר דובנו שהושמדו, תוכנו היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות.
כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין, הוטלה באולם דממת זעזוע.
בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו, הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לעיר דובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו, גרמני בשם מניקס, כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר בירי לבורות:
עדות קודמת שמסר הרמן גרבה הייתה זו שמסר ב-17 בדצמבר 1945 במשפטו של גאורג מרשל, מי שהיה מפקד המחוז הנאצי של זדולבונוב ושותף ברציחתם של יהודי העיר.
בתצהיר שמסר לאחר שנים, ב-3 באוקטובר 1965 במוסד יד ושם, תיאר גרבה את גישתו הרצחנית של מרשל כלפי היהודים ואת השותפות הפיזית והנפשית שלו בתהליך ההשמדה.
גרבה סיפר בתצהירו כי בבואו אל מרשל כדי לבקש תוספת מזון לעובדיו היהודים, תוך דקות אחדות של שיחה גילה "איזה סוג של אדם הוא היה".
על סמך עדותו במשפטו של גאורג מרשל הורשע מרשל ונדון לתקופת מאסר ארוכה.
לאחר תום המלחמה, כששב הרמן גרבה לגרמניה, הייתה לו עדותו במשפטי נירנברג לרועץ; רבים מבני עמו רדפו אותו וכינו אותו בשמות בוגד ושקרן.
הוא קיבל איומי מוות ואיש לא רצה להעסיקו.
העוינות והרדיפות בגרמניה אילצו אותו להגר בשנת 1948 עם אשתו ובנו לארצות הברית, שם חי בסן פרנסיסקו עד מותו.
בשנת 1953 הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
גם בארצות הברית המשיך גרבה במאמציו להביא למשפט פושעי מלחמה נאצים, בפני בתי המשפט של הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה.
הדבר אך הגביר את העוינות כלפיו בגרמניה.
ב-23 במרץ 1965 הוכרז הרמן גרבה על ידי מוסד "יד ושם" כחסיד אומות העולם.
בין העדויות שהובאו בפני "יד ושם" בדיון לקראת ההכרזה, הייתה עדותו של פולני בשם אלויס דוקובסקי, שהיה אחד מעובדיו של גרבה בווהלין.
העד סיפר כי יחסם הראשוני של עובדיו הפולנים של גרבה כלפיו היה יחס של פחד וחשד, כפי שהיה כלפי כל הגרמנים, אך כשהחמיר היחס כלפי היהודים, הם נוכחו לראות כי היה אדם שונה ועזר ליהודים.
גרבה ביקש ממנו לשמור את הדבר בסוד.
כשנתמלאה מכסת הפועלים היהודים במרכז של החברה, פתח גרבה סניפים נוספים כדי שיוכל להעסיק עוד פועלים יהודים.
הסניפים עבדו בהפסד כספי מאחר שלא הייתה להם תכלית כלכלית.
גרבה סיפר לעד כי מדי פעם הוא נקרא למטה החברה בזולינגן כדי לתת הסברים על כך.
העד תיאר כיצד בשנת 1942, כאשר החל חיסולו של גטו רובנו, הגיע גרבה לגטו ונתברר לו כי ניתנה כבר הוראה לחסל את היהודים, אך בגלל תרומת החברה למאמץ המלחמתי, הוא הורשה להוציא מן הגטו 75 יהודים.
בשובו אמר לעד: "קודם כל עלינו להצילם ורק לאחר מכן נראה מה נוכל לעשות בהם".
כשהחל חיסולו של גטו זדולבונוב ועל האנשים היה להימלט, גרבה פתח סניף נוסף בפולטבה.
הוא הגיע לפולטבה וקנה בכספו בגדים ותרופות.
"הוא היה ער לחרפת העולם שהמיטו הנאצים על העם הגרמני.
תמיד אמר כי פעולות ההצלה שלו נועדו לאזן, ולו במעט, את העוול שנגרם לנרצחים ולעם הגרמני.
הוא הציל לא רק יהודים אלא גם פולנים.
הוא לא היה אדם דתי.
לשם קבלת התואר חסיד אומות העולם ביקר הרמן גרבה בישראל ונטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד "יד ושם" בירושלים.
ב-29 בדצמבר 1965 פרסם שבועון החדשות הגרמני דר שפיגל כתבה מכפישה על גרבה, תיאר אותו כשקרן ואת עדותו כמפוקפקת.
"דר שפיגל" אימץ את ההאשמה נגד גרבה ובכך חיזק את תדמיתו השלילית בגרמניה.
בשנת 1966 פתח גאורג מרשל, שהורשע במשפטי נירנברג על סמך עדותו של הרמן גרבה, דיון מחודש על הרשעתו, בעילה כי ההרשעה הושגה בעקבות עדות שקר של הרמן גרבה במשפטו.
בית המשפט הגרמני קיבל חלקית טענה זו, אך הרשיע את מרשל על מקרה יחיד של עליית יהודי לגרדום ודן אותו לחמש שנות מאסר בלבד.
עקב פסיקת בית המשפט כי גרבה העיד עדות שקר, נמנע גרבה מלהגיע לגרמניה מחשש למאסר.
טיהור שמו של הרמן גרבה בגרמניה נעשה רק בשנת 1990. בעיירת הולדתו גרפראת נחנך בית מרכז נוער על שמו.
השבועון "דר שפיגל" מצא לנכון לפרסם עליו כתבה מתקנת רק בשנת 2001, אך גרבה לא זכה להגיע לכך.
הוא נפטר בשנת 1986 והוא בן 86 במותו.
כומר פרסביטריאני אמריקאי כתב ספר לזכרו של הרמן גרבה, שראה אור בשנת 1985. המחבר, שקרא לגרבה בשם החיבה "פריץ", העניק לספר את השם "משה מרובנו" וכותרת המשנה שלו היא "סיפורו המרגש של פריץ גרבה, גרמני נוצרי שסיכן את חייו להוביל לביטחה מאות יהודים בזמן השואה".
סרט הקולנוע "בלתי רצוי בגרמניה"
בשנת 2000 יצא להקרנה סרט הקולנוע התיעודי In Deutschland Unerwunscht: Hermann Graebe (בלתי רצוי בגרמניה: הרמן גרבה).
הסרט, שהופק בגרמניה, כולל ראיונות מצולמים עם הרמן גרבה ובני משפחתו, ועם ניצולים שניצלו הודות לו.
הסרט גם כולל יומני קולנוע על פרויקט הבנייה שהשתתף בו באוקראינה ועל משפטי נירנברג.
שמו של הסרט מדגיש את הנידוי של הרמן גרבה בגרמניה לאחר עדותו במשפטי נירנברג.
הרמן הולרית' היה סטטיסטיקאי אמריקני ממוצא גרמני, אשר פיתח מכונת טבולציה מבוססת כרטיס ניקוב במטרה להכניס נתונים סטטיסטיים שמקורם במיליוני פיסות מידע לתוך טבלאות.
"מכונת טבולציה" (Tabulating machine) הייתה מכונה מכנית-חשמלית לסכימה של נתונים.
הולרית' נולד בבאפלו שבניו יורק למהגר גרמני, פרופ' גאורג הולרית (Georg Hollerith) מכפר קטן ליד נוישטאדט אן דר ויינשטראסה.
נרשם לסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1875 וסיים את לימודיו בבית הספר למכרות של אוניברסיטת קולומביה עם תואר "מהנדס מכרות" בשנת 1879. בשנת 1880, בעודו גר במנהטן, הוא נרשם כמהנדס מכרות והשלים את לימודיו לתואר דוקטור בשנת 1890 באוניברסיטת קולומביה.
בשנת ב-15 בספטמבר 1890, נשא לאישה את לוסיה בברלי טלקוט.
לזוג נולדו 6 ילדים (3 בנים ו-3 בנות).
הולרית' העריך 3 דברים מלבד את המצאותיו: את מוצאו הגרמני, את פרטיותו ואת חתולו ביסמרק.
הוא אהב סיגרים ויין משובחים וכסף.
הולרית' נפטר בשנת 1929 כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית הקברות אואק היל שבג'ורג'טאון וושינגטון.
טבולציה אלקטרונית של מידע סטטיסטי
לאחר ששאב עידוד מג'ון שאו בילינגס
פיתח הרמן הולרית' מנגנון לקריאה.
הרעיון העיקרי היה שכל המידע האישי יכול להישמר בצורה מספרית.
הולרית' הבחין שאם ניתן יהיה לחורר מספרים בעמודות על גבי הכרטיסים, ניתן יהיה למיין את הכרטיסים באופן מכני ואז לסכום את העמודות הרלוונטיות.
ב-8 בינואר 1889, קיבל הולרית' אישור על הפטנט שלו.
הולרית' בנה מכונות תחת חוזה עבור לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית אשר השתמשו בהן על מנת לבצע טבולציה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1890 בפרק זמן של 2.5 שנים.
פרק הזמן שלקח לבצע זאת עבור המפקד של 1880 היה כ-7 שנים.
הולרית' הקים בשנת 1896 עסק פרטי בשם "Tabulating Machine Company".
רוב לשכות מפקדי האוכלוסין בעולם וכן חברות ביטוח שכרו ציוד מתוצרתו ורכשו את כרטיסיו.
על מנת לאפשר למכונה שלו לפעול הוא המציא את מנגנון הזנת הכרטיסים האוטומטי הראשון בהיסטוריה.
מכונת הטבולציה משנת 1890 נועדה לפעול רק עם כרטיסים ממפקד 1890. לוח תקעים במודל I משנת 1906 אפשר למכונת הטבולציה לבצע מטלות שונות ללא צורך לבנות את המכונה כל פעם מחדש.
המצאות אלו היו היסוד לתעשיית המידע המודרנית.
בשנת 1911 חברו ארבע חברות (ביניהן זו של הולרית') לחברה בשם CTR (ראשי תיבות של "Computing Tabulating Recording Company").
תחת הנהלתו של תומאס ווטסון שונה שם החברה ל-IBM בשנת 1924.
הרמן הלמס היה שחמטאי אמריקאי, סופר ועורך.
הלמס נולד בברוקלין אך בילה את רוב ילדותו בהמבורג, גרמניה ובהליפאקס, קנדה, שם לימד אותו אחד מחבריו לספסל הלימודים את משחק השחמט.
הוא חזר לברוקלין בגיל 17. הישגו הראשון הראוי לציון היה כחבר במועדון השחמט של ברוקלין שזכה בליגת השחמט של ניו יורק בשנת 1894–1895, כאשר קפטן הקבוצה היה הרי נלסון פילסבורי.
כשחקן ניצח הלמס פעמיים באליפות מדינת ניו יורק והיה ברמת אמן, עם דגש על סגנון התקפי חריף.
במהלך הקריירה שלו ניצח הלמס שחקנים כהרי נלסון פילסבורי ופרנק מרשל.
הלמס ניצח באליפות מדינת ניו יורק בשנים 1906 ו-1925. הלמס ייצג את ארצות הברית בחמש התמודדויות באמצעות כבלים מול אנגליה, בתחילת המאה ה-20'.
הלמס פרש מהתמודדות שחמטאית רצינית בשנות ה-40 לחייו אך המשיך לשחק בתחרויות בזק במועדון פרנק מרשל עד לשנות השמונים המאוחרות לחייו.
הלמס סייע בארגון התחרות הבינלאומית החזקה שהתקיימה בניו יורק בשנת 1924 (ניצח: עמנואל לסקר) ובשנת 1927 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) שתיים מהתחרויות החשובות ביותר של כל הזמנים.
הלמס ערך את ספרי התחרות לשני אירועים אלו, ספרים שנכתבו על ידי אלכסנדר אלכין.
הלמס גם ארגן סיורי שחמט ברחבי ארצות הברית לשחקני צמרת כאלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה, עמנואל לסקר, גזה מארוצי ופרנק מרשל.
הלמס הוכר פורמלית כדיקן השחמט האמריקאי בשנת 1943 על ידי איגוד השחמט של ארצות הברית, ושמר על תואר זה עד למותו בגיל 93 בשנת 1963. הלמס כונה "העיתונאי החשוב ביותר בהיסטוריה של השחמט בארצות הברית" על ידי ארנולד דנקר ולארי פאר, בספרם משנת 1995 "בובי פישר שהכרתי וסיפורים אחרים".
הלמס סייע לבובי פישר בשנת 1951 להיכנס לשחמט המאורגן, כאשר הגיב למכתב של אימו של פישר, רגינה, שחיפשה יריבים מתאימים בברוקלין לבנה בן השמונה.
הלמס המריץ ועודד את פישר הצעיר, שהתפתח מהר מאוד והפך לאלוף ארצות הברית בגיל 14 בשנת 1958, ולאחר מכן זכה באליפות העולם בשנת 1972.
הרמן גינתר גראסמן היה איש אשכולות גרמני.
גראסמן עסק גם בפיזיקה, בהומניזם והיה גם מוציא לאור.
בין היתר, הוא ידוע בשל פיתוח תורת הווקטורים והטנזורים.
גראסמן נולד וחי רוב חייו בעיר שטטין (כיום שצ'צ'ין שבפולין), אחד מ-12 ילדיו של יוסטוס גינתר גראסמן, כומר ומחנך שלימד מתמטיקה ופיזיקה בגימנסיה של שטטין (שבה למד גם בנו).
האב היה בעצמו בוגר אוניברסיטת האלה ולימד גם בפיז'יצה.
הוא חיבר מספר ספרי לימוד בתחום המתמטיקה לבתי ספר וב-1835 אף הקים אגודה פיזיקלית.
פעילות זו של האב השפיעה על דרכו המדעית של הבן.
עם זאת, הרמן גראסמן לא הפגין הצטיינות יתרה בצעירותו.
הוא התקבל לאוניברסיטת ברלין ב-1827 ולמד שם תאולוגיה, בין היתר בהשפעת הפייטיזם על משפחתו.
אחד ממרציו באותה תקופה היה פרידריך שליירמאכר.
הוא לקח גם קורסים בלימודים קלאסיים, פילוסופיה וספרות.
ככל הנראה, לא לקח קורסים מתחומי המתמטיקה והפיזיקה.
הרמן אשיל ואן רוֹמְפֵּיי (בהולנדית: Herman Achille Van Rompuy; נולד ב-31 באוקטובר 1947 באטרבק, בלגיה) הוא מדינאי בלגי פלמי, חבר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הפלמית (CD&V; בעבר כונתה מפלגת CVP).
שימש ראש ממשלת בלגיה, ומ-1 בינואר 2010 עד 30 בנובמבר 2014 כיהן כנשיא הקבוע הראשון של המועצה האירופית, גוף המורכב מראשי המדינות החברות באיחוד האירופי.
ואן רומפיי שימש סגן נשיא זרוע הנוער של מפלגת CVP בין השנים 1973–1975, והחל משנת 1978 היה חבר הלשכה הלאומית של המפלגה.
בין השנים 1975–1980 עבר בלשכותיהם של שניים מראשי ממשלת בלגיה.
בין השנים 1988–1993 כיהן כנשיא מפלגת CVP.
בין ספטמבר 1993 ליולי 1999 כיהן כממלא מקום ראש ממשלת בלגיה ושר האוצר.
לאחר תבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות בשנת 1999 הפך לחבר הבית התחתון (בפלמית: de Kamer van Volksvertegenwoordigers) בבית הנבחרים הבלגי.
בשנת 2004 מונה לשר מדינה.
לאחר הבחירות הכלליות ביוני 2007 נבחר ואן רומפיי ב-12 ביולי ליו"ר בית הנבחרים.
אולם בחירות אלה לא הצליחו להביא להרכבת קואליציה יציבה, וגררו משבר פוליטי שנמשך כשנה וחצי.
המשבר הסתיים רק כאשר ואן רומפיי הסכים לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה.
ב-28 בדצמבר 2008 הוא התבקש על ידי המלך אלבר השני להרכיב ממשלה, והוא הושבע לתפקידו על ידי המלך ב-30 בדצמבר 2008.
ב-19 בנובמבר 2009 נבחר ואן רומפיי לכהן כנשיאהּ הקבוע הראשון של המועצה האירופית, תפקיד שעד כה התחלפו בו ראשי המדינות הנשיאות התורניות של האיחוד האירופי.
הידיעה על מינויו התקבלה בתרעומת בטורקיה בשל מספר התבטאויות של ואן רומפיי נגד צירופה של "טורקיה המוסלמית" לאיחוד האירופי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 30 בנובמבר 2014.
אחיו הצעיר, אריק ואן רומפיי, אף הוא פוליטיקאי בלגי במפלגת CD&V, והיה חבר בממשלת פלנדריה בין השנים 1995–1999.
גנרל-אוברסט הרמן "פאפה" הוֹת (Hermann "Papa" Hoth; ) היה קצין בצבא הגרמני (על גלגוליו: צבא האימפריה הגרמנית, הרייכסווהר והוורמאכט) בין השנים 1905–1945. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במספר רב של קרבות, אך זכה להכרה בעיקר עקב פיקודו על כוחות גרמניים בחזית הרוסית, ובמבצע ברברוסה בפרט.
בשנת 1943 הודח הות מפיקוד על ידי אדולף היטלר, אך חזר לשירות צבאי מספר שבועות מאוחר יותר.
בתום המלחמה נכלא הות לשש שנים בכלא באשמת פשעי מלחמה.
הות נולד בעיירה נוירופין שבברנדנבורג, הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס הות לצבא הגרמני, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-72 (תורינגיה ה-4).
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קודם לדרגת האופטמן, והוא שירת במטה הארמייה השמינית, ומאוחר יותר במטה הארמייה העשירית.
לאחר מכן הוא שירת במטה שירות האוויר הגרמני, ובסוף המלחמה שירת במטה הדיוויזיה ה-30. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה שירת הות ברייכסווהר עד שנת 1935, אז קודם לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18.
עם פרוץ המלחמה קודם הות לדרגת גנרל לויטננט, ופיקד על הקורפוס הממונע ה-15 במהלך כיבוש פולין.
עקב הצלחתו הרבה במהלך המערכה על צרפת קודם ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל חיל השריון.
במהלך מבצע ברברוסה בשנת 1941 פיקד על קבוצת הפאנצר השלישית, וכבש את מינסק וויטבסק.
באוקטובר אותה שנה, עבר הות לפקד על הארמייה ה-17 הגרמנית באוקראינה במהלך קרב חרקוב השני, עד אשר כוחותיו הוסגו לאחור לאחר מתקפת הצבא האדום בשנת 1942.
ביוני 1942 עבר לפקד על ארמיית הפאנצר הרביעית, פיקד עליה במהלך המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה, והגיע עימה עד נהר הדון.
בנובמבר 1942 קיבלו כוחותיו של הות תפקיד מרכזי במהלך מבצע סופת חורף – מתקפת הנגד הגרמנית והניסיון הכושל להציל את הארמייה השישית, אשר כותרה על ידי כוחות הצבא האדום בקרב סטלינגרד.
ביולי 1943 פיקד הות על ארמיית הפאנצר הרביעית בקרב קורסק.
תחילה, הצליחו כוחותיו לחתור לעומק קווי הצבא האדום, אך התקדמותה האיטית של הארמייה התשיעית, אבדות רבות לכוחותיו וכן פלישת בעלות הברית לסיציליה גרמו לביטול המבצע.
לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום בסדרת התקפות מוצלחות, במהלכן הצליחו לדחוק את הכוחות הגרמניים מחוץ למזרח אוקראינה.
למרות עברו המפואר, הואשם הות על ידי היטלר באחריות לחלק מההפסדים, ולכן הוחלט להדיחו משירות פעיל, עד שהוחזר בנובמבר אותה שנה לשירות מילואים.
באפריל 1945 הוטל עליו לפקד על הגנת הרי הרץ, תפקיד שמילא עד סוף המלחמה.
הות הכריז בפומבי: "חיסול אותם יהודים התומכים בבולשביזם ובארגונו למטרות רצח, ארגון הפרטיזנים, הוא אמצעי להגנה עצמית."
לאחר המלחמה נשפט הות על ידי בית משפט צבאי של בעלות הברית, וב-27 באוקטובר 1948 נדון במשפטי נירנברג ל-15 שנים בכלא בעוון ביצוע פשעי מלחמה.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1954 הוא עסק בכתיבת זיכרונות, עד שנפטר ונקבר בעיר גוסלאר.
הרמן גוּתֶה היה חוקר ארץ ישראל וחוקר מקרא גרמני.
היה בין מקימי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, ושימש שנים רבות עורך כתבי העת המדעיים שלה.
משנת 1867 ועד 1870 למד תאולוגיה בגטינגן ובארלנגן.
ב-1877 קיבל הביליטציה בלייפציג וכיהן שם כפרופסור לתנ"ך עד פרישתו ב-1921.
בעקבות גילוי כתובת השילוח בנקבת השילוח שבירושלים, נשלח בשנת 1881 מטעם האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל לערוך חפירות ארכאולוגיות בגבעת עיר דוד, אך לא חשף במקום שרידים בעלי חשיבות כלשהי.
הרמן גותה טרח עם גאורג אברס על תרגום לגרמנית של ספרי צ'ארלס וילסון, "ירושלים, העיר הקדושה" ו"ארץ ישראל הציורית".
בשנת 1911 הוציא לאור אטלס של המקרא, שהיה האטלס המוביל בתחום זה במשך עשרות שנים.
הרמן הייס היה מלחין גרמני.
הוא למד אצל יוזף מטיאס האואר והוסיף ולמד בכוחות עצמו.
האואר הקדיש להייס את ספרו "טכניקת שנים-עשר הטונים".
בהמשך לימד מוזיקה בשיטת שנים-עשר הטונים בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט והלחין מוזיקה אלקטרונית בקלן.
הרמן דיילי היה כלכלן אמריקאי ופרופסור בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק, מרילנד, ארצות הברית.
דיילי היה אחד מהאבות המייסדים של זרם הכלכלה האקולוגית ואחד האנשים הבולטים בתחום של כלכלה בת קיימא, דיילי הגה מושגים כמו חוקי דיילי לקיימות וכלכלת מצב יציב.
דיילי עבד בבנק העולמי במחלקת איכות הסביבה.
דיילי היה תלמידו של הכלכלן הנאו קלאסי ניקולס ג'ורג'סקיו רוגן.
בהמשך דרכו "מרד" רוגן בממסד האקדמי הכלכלי, וניסה להכניס לעולם המושגים הכלכלי את מונח האנטרופיה, בעיקר בהקשר של תלות העולם הכלכלי במשאבי טבע.
דיילי המשיך ופיתח ביקורת זו בספריו.
דיילי קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1967 מאוניברסיטת ואנדרבילט, בשנת 1968 נהיה לפרופסור חבר באוניברסיטת לואיזיאנה, וב-1973 כבר הפך לפרופסור מן המניין.
הוא היה אחד המייסדים של הירחון "כלכלה אקולוגית" () והיה עורך-עמית של ירחון זה.
דיילי עבד ככלכלן בכיר במחלקה הסביבתית של הבנק העולמי, שם הוא עזר לפתח קווי מדיניות הקשורים בפיתוח מקיים.
בעודו שם, הוא עסק במבצעים סביבתיים באמריקה הלטינית.
תחומי העניין של דיילי היו פיתוח כלכלי, אוכלוסין, משאבי טבע, כלכלה אקולוגית וסביבה.
הוא פרסם מאות מאמרים וכמה ספרים שנחשבו לפורצי דרך בתחום של כלכלה וסביבה.
דיילי ניסח את "חוקי דיילי לקיימות" או "גבולות מקיימים לתפוקת חומר ואנרגיה" - תנאים פיזיים שהם תנאי הכרחי אך לא מספיק לקיימות.
במהלך חייו ולאורך שנות פעילותו, זכה הרמן דיילי במספר פרסים והוקרות על פועלו:
פרס הפרנסה הנאותה על "קריאת התגר העמוקה שלו כלפי הכלכלה הקונבצינלית מנקודת מבט אקולוגית ואתית"
פרס היינקן למדעי הסביבה, הפרס מוענק מטעם האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים ולאומנות
פרס לאונטיאף (Leontief) לקידום הגבולות של מחשבה כלכלית
פרס על מפעל חיים מהמועצה הלאומית למדעים ואיכות הסביבה
דיילי פרסם מספר ספרים שהשפיעו על כלכלנים רבים ופתחו את הדרך לזרם הכלכלה האקולוגית.
בכללם "כלכלת מצב יציב", "חישוב ערכו של כדור הארץ", "מעבר לצמיחה", "כלכלה אקולוגית והאקולוגיה של הכלכלה" יחד עם התאולוג ג'ון ב.
קוב הוא כתב את "לטובת הכלל" שזכה בפרס גרוומייר (Grawemeyer Award) על רעיונות לשיפור מצב העולם.
בשנת 2003 פרסמו דיילי וג'ושוע פריילי את ספר הלימוד הראשון בנושא כלכלה אקולוגית - "כלכלה אקולוגית: עקרונות ויישומים".
חישוב ערכו של כדור הארץ, Valuing the Earth 1993
מבוא לכלכלה אקולוגית 1997, דיילי קוסטנזה נורגארד ואחרים, הספר ניתן לקריאה ברשת
כלכלה אקולוגית והאקולוגיה של הכלכלה 1999
כלכלה אקולוגית: עקרונות ויישומים 2003
מאקרו כלכלה סביבתית - מתוך הספר "כלכלה אקולוגית" של רוברט קוסטנזה
הרמן יוליוס הפלה (; 19 ביוני 1911 – 21 באוגוסט 1962) היה קצין אוסטרי נאצי בדרגת שטורמבאנפיהרר.
שימש כסגנו של אודילו גלובוצניק במהלך מבצע ריינהרד, תפקד כמומחה גירוש והשמדה של המבצע.
בפעולותיו תרם רבות להשמדת העם היהודי בשואה ולביצוע פשעי מלחמה.
הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-1 באוגוסט 1933 כחבר מספר 307,469 במפלגה.
לאחר זמן מועט התגייס לשורות האס אס.
לפני מלחמת העולם השנייה התפרנס ממכונאות רכב.
לאחר המערכה בפולין הפלה הוצב בנובי סונץ' בדרום פולין.
בנובמבר 1940 שירת כמפקח במחנה עבודה ליהודים בדרום מזרח לובלין.
עד דצמבר 1941 היה במוהילב בברית המועצות.
לקח חלק פעיל בגירושים ההמוניים למחנות בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה.
הוא חי ועבד ממטה מבצע ריינהרד יחד עם יוליוס שרק.
הפלה היה "המתאם" של מבצע ריינהרד וסגנו של אודילו גלובוצניק (פרט שהופך את הפלה לשני בחשיבותו במבצע); תפקידו המוצהר היה "מומחה גירוש והשמדה".
להפלה הייתה סמכות ראשית על המבצע מלבד למפקדו, גלובוצניק.
בתחילת המבצע הוא היה בדרגת האופט-שטורמפיהרר.
חברי האס אס שהשתתפו בתוכנית T4 - אותנסיה, וששובצו ברובם גם לתוכנית זו, דיווחו על פעולותיהם למטה הראשי בלובלין והיו כפופים להפלה.
בין המסמכים המעטים שנמצאו ונקשרו למבצע ניתן למנות את מסמך הסודיות הבא, שעליו חתמו כל המשתתפים במבצע:
כראש המחלקה הראשית (בגרמנית Hauptabteilung), הפלה היה אחראי על הארגון ועל כוח האדם של מבצע ריינהרד.
הוא תיאם את גירוש היהודים מכל שטחי הגנרלגוברנמן והפנה אותם לאחד ממחנות ההשמדה הקרובים ביותר.
הוראות הגירוש תואמו והועברו דרך רשויות האס אס ממשרדו של הפלה, שהוקם במסגרת תוכנית לובלין, ועד מפקדי האס אס והמשטרה בחשאיות עד ליישובים בהם בוצעו הגירושים.
בסביבות מאי 1942, בשטח הגנרלגוברנמן, הוחלפו בהדרגה פועלים פולנים שנשלחו לשטחי הרייך הגרמני בפועלי כפייה יהודים.
הליך שגרתי בתקופה זו היה עצירה של רכבות גירוש מהרייך ומסלובקיה בלובלין על מנת לבחור את היהודים הכשירים לעבוד בשטחי הממשל הכללי, בעוד היתר הוחזרו לרכבות והמשיכו למותם במחנה בלז'ץ.
כך חייהם של מספר יהודים "הומתקו" בעבודת כפייה במקום מוות במחנות הריכוז.
הרמן הפלה בעצמו היה מהתומכים הראשיים במדיניות זו.
הפלה פיקח במו עיניו על ביצוע גירוש גטו ורשה, מבצע שקיבל בפי אנשי האס אס את הכינוי "האקציה הגדולה".
למבצע זה קדם פרץ של רציחות אקראיות של יהודים ברחובות הגטו בתאריכים 20–21 ביולי 1942, וכן מעצרים ומאסרים אכזריים של חברי המועצה היהודית, מנהלי דירות ואחרים מבין היודנרט, במטרה להפחיד ודכא את היודנרט.
למחרת בבוקר ה-22 ביולי, התייצב הפלה (שלווה בפמליית אנשי אס אס ובכירים בממשל הנאצי) בפני היודנרט בגטו ורשה והצהיר בפני ראש המועצה אדם צ'רניאקוב, שיהודים, ללא קשר לגילם או למינם מלבד מעטים יוצאים מהכלל, יפונו ליישוב מחדש במזרח.
היוצאים מהכלל היו עובדים במפעלים גרמניים בעלי אישורי עבודה תקפים, חברים ביודנראט, חולים ועובדי בית החולים בגטו, ומשפחותיהם של הפטורים מגירוש.
המגורשים הורשו לשאת עמם מטען של עד 15 קילוגרמים, מזון לשלושה ימים, כסף, זהב, וחפצי ערך אחרים.
כמו כן, מדי יום על 6,000 מגורשים היה להתייצב ברחבת הגירוש בגטו, האומשלגפלאץ, בשעה ארבע בבוקר ולעלות על רכבות הגירוש.
אדם צ'רניאקוב רשם ביומנו ב-22 ביולי 1942 (וביום המחרת התאבד):
הפלה היה דמות מרכזית גם באקציית ארנטפסט בה נטבחו אסירים שנלקחו ממחנות עבודה במחוז לובלין ב-3 בנובמבר 1943. קרוב ל-43,000 נפשות נרצחו במהלך המבצע, שהיה הטבח היחיד הגדול ביותר שבוצע על ידי הגרמנים במהלך המלחמה.
הפלה הצטרף לגלובוצניק בטריאסטה, לאחר שסיים מספר משימות בהולנד ובבלגיה.
ב-11 בינואר 1943 שידר הפלה מסר מלובלין לאובר-שטורמבאנפיהרר פרנץ היים, שישב בקרקוב והיה סגן מפקד משטרת הביטחון והאס דה בגנרלגוברנמן, ולאובר-שטורמבאנפיהרר אדולף אייכמן, שהיה באותו זמן בברלין.
המסר תיעד את מספרם הכולל של היהודים המגורשים לארבעת מחנות מבצע ריינהרד במהלך ה-31 בדצמבר 1942. שדר זה, שיורט על ידי בעלות הברית, שניסו לפענח את משמעותו, קיבל בהמשך את הכינוי "מברק הפלה".
ב-31 במאי 1945 מצאו הבריטים את הפלה במסתור בגרמניה.
יחד עמו נמצאו בכירים נוספים בפלוגות הסער של האס אס.
לאחר שנתיים במתקן חקירה של הבריטים, הוא שוחרר למערכת המשפט האוסטרית.
ב-30 באוקטובר 1947, תחת שבועה, הוא שוחרר כדי שיוכל לחזור לעיסוקו מלפני ימי המלחמה, מכונאי רכב, בעיר הולדתו זלצבורג.
לאחר בקשת הסגרה שהגיעה ב-9 ביולי 1948 מממשלת פולין, הוא נמלט והסתתר באיטליה תחת שם בדוי עד שנת 1951. לאחר מכן חזר לאוסטריה, ואז היגר לגרמניה המערבית.
בגרמניה שימש כמודיע עבור שירותי הביון החשאיים של צבא ארצות הברית.
הפלה חזר לזלצבורג וחי בה כאיש חופשי עד 2 בינואר 1961. ביום זה הוא נעצר על ידי הרשויות באוסטריה, נשלח למאסר בווינה בשנת 1962, והתאבד בתלייה בטרם התחיל משפטו.
הרמן גרף היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות עם 212 הפלות של מטוסי אויב (רובם המכריע מטוסי חיל האוויר הסובייטי).
גרף היה לטייס הראשון בהיסטוריה שהגיע ל-200 הפלות.
במהלך המלחמה הוא שירת כמפקד טייסת, להק וכמפקד כנף קרב 50, כנף קרב 11 וכנף קרב 52. גרף היה מבין 27 חיילים גרמניים סך הכל אשר עוטרו בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים במהלך המלחמה.
גרף נולד ב-24 באוקטובר 1912 באנגן, באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה.
לפני פרוץ המלחמה היה גרף כדורגלן וטיס דאונים.
באוקטובר הועבר גרף חזרה לחזית והוצב בטייסת 9, להק III, בכנף קרב 52.
בתקופה זו נשלחה יחידתו של גרף לרומניה כחלק מהסיוע הגרמני לשלטון הימני שם.
במאי 1941 הועבר הלהק ליוון וגרף ביחד עם טייסי הלהק לקח חלק בקרב על כרתים, שם הם השתתפו בעיקר במשימות תקיפה קרקעיות.
לאחר מכן בתחילת יוני חזר הלהק לרומניה שם השתתף גרף בקרבות הפתיחה של מבצע ברברוסה, בתחילת אוגוסט הועבר הלהק לאוקראינה ושם ב-4 באוגוסט השיג גרף את ההפלה הראשונה שלו; מטוס פוליקרפוב I-16 של חיל האוויר הסובייטי.
בחודשים הראשונים לפלישה בדרום ברית המועצות גרף ביחד עם הטייסת שלו היה עסוק מאוד במשימות אוויריות רבות והוא הפך לטייס קרב מוצלח עם מספר הפלות הולך וגדל.
לקראת סוף ינואר 1942 לאחר שהשיג 45 הפלות, הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל ומספר ימים לאחר מכן הוא עזב את החזית לחופשה קצרה בגרמניה לאחר כשבעה חודשים של לחימה רצופה.
עם חזרתו לחזית, ב-23 במרץ 1942 קיבל גרף את תפקיד מפקד טייסת 9, מספר ימים לאחר מכן השיג את הפלתו ה-58. בתחילת אפריל לשלח הלהק לחצי האי קרים לסייע במערכה כנגד כוחות הצבא האדום שהתבססו שם, במהלך הלחימה גרף ויתר טייסי טייסת 9 השיגו הצלחות מרובות והפילו עשרות מטוסי אויב.
עם סיום המערכה ב-19 במאי, להק III נשלחה במהירות לגזרת חרקוב כדי לסייע בהגנה כנגד מתקפת הנגד של הצבא האדום.
יומיים לפני כן גרף הגיע לכדי 100 הפלות ועל כך קיבל את 'עלי האלון' לצלב האבירים שלו, עם המעבר לגזרת חרקוב ב-19 במאי מספר ההפלות שלו גדל לכדי 105 ועל כך בהפרש של יומיים קיבל גם 'חרבות' לצלב האבירים שלו.
באוגוסט 1942 התנדב גרף לשרת במשימה האווירית בסטלינגרד (Gefechtsverband Stalingrad) תחת פיקודו של ולף-דיטריך וילקה.
בקרבות האוויר מעל סטלינגרד הגיע גרף להשגים רבים כאשר לקראת סוף אוגוסט השיג את הפלתו ה-140 ובמהלך ספטמבר הפיל 62 מטוסי אויב נוספים.
ב-4 בספטמבר גרף היה לטייס השני בלופטוואפה שהשיג 150 הפלות כאשר הפיל מטוס יאק-1, בקרב זה ספג מטוסו כ-100 פגיעות והוא שרד בנס.
ב-9 בספטמבר השיג גרף את הפלתו ה-172 ועל כך הוספו 'יהלומים' לצלב הברזל שלו, העיטור הגבוה ביותר הניתן למשרתים בוורמאכט, הוא היה החייל החמישי בלבד שקיבל דרגה זו של צלב האבירים.
ב-26 בספטמבר גרף הפך לטייס הראשון שעבר את רף 200 ההפלות לאחר שהשיג את הפלתו ה-202, על כך הוא הועלה לדרגת מיור ב-1 באוקטובר והוצא מהחזית מחשש שאם יפגע בקרב הדבר יפגע במורל הטייסים האחרים.
ב-28 בינואר 1943 נשלח גרף לדרום צרפת לפקד על 'להק עתודה קרב מזרח' (Ergänzungs-Jagdgruppe Ost), יחידה שאימנה טייסי קרב לשירות בחזית המזרחית ואשר כל מדריכיה היו טייסי קרב מנוסים מהחזית כמו גרף עצמו.
בתקופה זו גרף נכנס לשיגרה של שירות בעורף ואף עסק בהקמת קבוצת כדורגל בקרב פקודיו, במאי הוא היה מעורב באימון טייסת מתנדבים מספרד "הטייסת הכחולה" (Escuadrilla Azul) או בגרמנית "הטייסת 15 הספרדית".
החל מיוני 1943, החל גרף בהקמת כנף מטוסי קרב אשר תיועד ליירוט מטוסי הפצצה ותקיפה של בעלות הברית ובמיוחד מטוסי דה הבילנד מוסקיטו הבריטים.
ביולי החלו להגיע מטוסי ה-Bf 109G-5 שיועדו ללחימה בגובה רב, רק ביולי היחידה הוגדרה מבצעית ובאוגוסט היא קיבלה את השם כנף קרב 50, הכנף יועדה בעתיד לעשות שימוש במטוסי מסרשמיט Me 163 אך לבסוף נסגרה באוקטובר 1943 שלושה חודשים בלבד אחרי שהוקמה.
ב-8 באוקטובר נשלח גרף לפקד על כנף קרב 1 שמפקדה הנס פיליפ נפל בקרב, לאחר כחודש בתפקיד הוא הועלה לדרגת אוברסט והועבר לפקד על כנף קרב 11 שהייתה אחראית על הגנת שמי גרמניה כנגד מפציצי בעלות הברית.
למרות שבאופן רשמי נאסר עליו להשתתף בלחימה, גרף הפיל שישה מטוסי אויב עד אשר נפצע ב-29 במרץ לאחר שמטוסו התנגש במטוס P-51 מוסטנג אמריקאי במהלך קרב אווירי.
בספטמבר 1944 הועבר גרף על ידי מפקד יחידות הקרב האוויריות אדולף גאלאנד לפקד על כנף קרב 52 שהוצבה בפולין.
הוא נותר בפיקוד הכנף בחודשי המלחמה האחרונים לאורך הנסיגה הגרמנית בחזית המזרחית.
עם סיום המלחמה, גרף וחיליו צעדו לבוואריה בדרום גרמניה ונכנעו לכוחות האמריקאים שם ב-8 במאי 1945, ב-15 במאי הוא הועבר עם טייסים נוספים לשבי ברית המועצות.
לאחר ארבע וחצי שנים בשבי גרף שוחרר, רבים ראו בכך ששוחרר יחסית מהר כסימן לכך ששיתף פעולה עם הסובייטים, מה שגרר נגדו ביקורת רבה בקרב חבריו לנשק מימי המלחמה והוא הודר מאירועים שארגנו וותיקי הלופטוואפה.
לאחר שחרורו התקשה גרף למצוא תעסוקה, אך קשריו בעולם הכדורגל עזרו לו לאחר שקיבל עבודה כסוכן מכירות בחברת אלקטרוניקה במערב גרמניה (מנהל החברה היה גם נשיא באיירן מינכן בשנים 1958–1962).
עם השנים התקדם גרף בחברה ולבסוף התמנה לאחראי על המכירות בחברה, בשנת 1959 נישא גרף בשלישית להלגה שטרוק ולשניים נולדו שני ילדים (הרמן-אולריך ובריגיט).
בשנת 1965 גרף אובחן כחולה פרקינסון, מחלה שאפיינה טייסים רבים שטסו בגובה רב, המחלה דרדרה את בריאותו לאורך השנים עד אשר נפטר בשנת 1988 בביתו באנגן כשהוא בן 76.