tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות האינתיפאדה השנייה הפך הכפר ברטעה למרכז מסחרי חשוב לתושבי נחל עירון וחלק ניכר מתושבי הגליל, לקניית מוצרים בזול במחירי הרשות הפלסטינית, לאחר שנמנעה כניסתם של ישראלים ליהודה ושומרון ובמיוחד לעיר ג'נין.
אנשי עסקים רבים מיהודה ושומרון העתיקו את בתי העסק שלהם לברטעה המזרחית בהיותה חלק מהרשות הפלסטינית אך בעלת נגישות וקרבה לקהל היעד לסחורות באזור נחל עירון.
עם הקמת גדר ההפרדה נכללה ברטעה המזרחית במובלעת הנמצאת בצד הישראלי של הגדר והמגמה של נהירת ישראלים לברטעה לעריכת קניות זולות התחזקה.
רבים מבתי הכפר הפכו לחנויות ומחסנים לסחורה ורבים מבני הכפר התעשרו.
עם זאת, הועלו גם טענות על פגיעה בתושבי הכפר הנאלצים לעבור לערי המחוז יעבד וג'נין דרך מחסום של צה"ל.
ההתפתחות של ברטעה למרכז מסחרי חשוב הביאה לכך שפועלים רבים מאזור יהודה ושומרון התיישבו בכפר באופן קבוע, דבר שגרם למתיחות חברתית בין התושבים המקומיים ובין הפועלים הזרים.
התושבים ראו בפועלים גורם מאיים על פרנסתם.
בנוסף לכך, שהותם המתמשכת של הפועלים, שרובם צעירים ללא משפחות, לאורך זמן רב, נראתה על ידי רבים כגורם מאיים על המנהגים השמרניים של התושבים.
בהיעדר מרכזי בילוי ורווחה בכפר, נוהגים הפועלים להעביר את זמנם הפנוי ברחובות הכפר וליד אזורים סמוכים לבתי המגורים של התושבים המקומיים.
הקרבה בין חלקי ברטעה נוצלה על ידי ארגוני הטרור כדי להבריח אנשים לתוך מדינת ישראל.
כך למשל, המחבלת המתאבדת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים עברה את הקו הירוק בברטעה.
גדר ההפרדה עוברת ממזרח לברטעה, ומפרידה בין העיירה לשאר הגדה המערבית.
חלקה של העיירה השוכן מחוץ לקו הירוק (ברטעה המזרחית – ברטעה א-שרקייה) נמצא במה שמכונה אזור התפר, אזור בין הקו הירוק למחסום ריחן.
ערים וכפרים נוספים במובלעת זו כוללים את: אום א-ריחאן, ח'רבת עבדאללה אל-יונס, ח'רבת א-שייח' סעד, ח'רבת אל-מונט'אר אל-גרביה, ח'רבת אל-מונט'אר א-שרקייה, ודהר אל-מליק.
אין מחסומים מערבה בתוך שטחי הקו הירוק, אך תושבי מובלעת ברטעה שאינם בעלי אזרחות ישראלית צפויים לקנסות אם הם יעזבו את המובלעת וייכנסו למדינת ישראל.
הגישה ממובלעת ברטעה לגדה המערבית היא דרך שני שערי כניסה / יציאה: ריחן ושקד.
אנשים שרוצים להיכנס מהגדה למובלעת צריכים גם להגיש בקשה להיתר.
במיזמיו התיעודיים "הזמן הצהוב" ו"נוכחים נפקדים", ייחד דויד גרוסמן לברטעה פרק בשם "ברטעה השנייה", במהלכו תיאר את היחסים בין ערביי ישראל לערביי הגדה המערבית, שלטענתו באים לידי ביטוי באופן מובהק בסיפור הכפר החצוי.
בפברואר 2011 צולמה בכפר סצנת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "הומלנד".
ברטראנד "ברט" ארתור פייטנוד היה כדורגלן אמריקאי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי.
פייטנוד הוכר על ידי פיפ"א באופן רשמי כמבקיע השלושער הראשון בתולדות המונדיאל לאחר שנים רבות שהישגו היה שנוי במחלוקת, וב-1971 נבחר להיכל התהילה של הכדורגל בארצות הברית.
פייטנוד החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פילדלפיה פילד קלאב מליגת הכדורגל האמריקנית, והבקיע שישה שערים בשמונה משחקים.
למרות זאת הוא עבר לקבוצת פוטאקט ריינג'רס, וכבר לאחר משחק אחד עבר לקבוצת פול ריבר מרקסמן מעיר הולדתו שבמסצ'וסטס.
הוא שיחק בפול ריבר עד קיץ 1930, עת זכה בגביע ארצות הברית הפתוח.
לאחר מכן עבר לניוארק אמריקנס.
בתחילת עונת 1930/1931 הוא הבקיע שבעה שערים בחמישה משחקים, אך גם הפעם עזב את הקבוצה וחזר למרקסמן.
ב-1931 התאחדה פול ריבר מרקסמן עם מועדון הכדורגל ניו יורק, והקבוצה המאוחדת נודעה כניו יורק ינקיס.
אולם, פול ריבר כבר החלה להשתתף במשחקי הגביע הפתוח, ולפיכך בעוד שהינקיס היו אלה שזכו בגביע, בטבלת ההישגים רשום שמה של פול ריבר.
במשחק הראשון בגמר הגביע הוא אף הבקיע חמישה שערים בניצחון 6 - 2 על קבוצת בריקליירס אנד מייסונס משיקגו, והיה האחראי העיקרי לזכיית קבוצתו בגביע.
הוא שיחק עם הינקיס גם באביב 1931, ובסתיו עבר לשחק בשורות הניו יורק ג'איינטס.
בעקבות בעיות ניהוליות בליגה לא ברור מה אירע עם פייטנוד החל משלהי 1931, אך ידוע כי ב-1933 הוא חתם בשורות פילדלפיה ג'רמן-אמריקנס מהליגה השנייה.
כעבור שנה הוא חתם בשורות קבוצת סנט לואיס סנטרל ברוריס מליגת הכדורגל של סנט לואיס, שבאותה עת הייתה הליגה המקצוענית היחידה במדינה.
סנטרל ברוריס, בשורותיה שיחקו כדורגלנים שהיו עתידים להיכלל בהיכל התהילה, זכתה באליפות הליגה ובגביע ארצות הברית הפתוח ב-1935. באותה שנה נטשה הקבוצה הליגה, דבר שהוביל לאיבוד חסותה של המבשלה המרכזית של העיר.
פייטנוד המשיך לשחק בקבוצה, שכעת הייתה ידועה כסנט לואיס שמרוקס.
הקבוצה הצליחה להעפיל לגמר גביע ארצות הברית ב-1936, אך פייטנוד לא הצליח לכבוש כלל וקבוצתו הפסידה בסיכום שני המשחקים לפילדלפיה ג'רמן-אמריקנס.
פייטנוד הבקיע למעלה מ-100 שערים בכל הקריירה שלו, חלק ניכר מהם בקדנציה הראשונה (1928 - 1930) בפול ריבר מרקסמן.
פייטנוד זומן לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת המונדיאל הראשון, שהיה עתיד להיערך באורוגוואי ב-1930. ארצות הברית פתחה את הטורניר במשחק מול , בו הבקיע פייטנוד את שערו הראשון בנבחרת.
לאחר מכן פייטנוד היה האחראי להבקעת כל השערים בניצחון 3 - 0 על ב-17 ביולי, שבזכותו העפילה ארצות הברית לחצי הגמר.
פייטנוד הבקיע את שערו הראשון בדקה ה-10, וכעבור חמש דקות בעט בכדור שהוסט לתוך השער על ידי אחד משחקני פרגוואי.
במשך שנים רבות טענה פיפ"א כי מדובר בשער עצמי, אך בשנת 2006 שינתה את החלטתה וזקפה את השער לזכות פייטנוד.
הוא השלים את השלושער בדקה ה-50. המחלוקת על השער השני גרמה לבלבול בעניין השלושער הראשון בתולדות המונדיאלים, כיוון שהכדורגלן הארגנטינאי גיז'רמו סטאבילה הבקיע גם כן שלושער, נגד נבחרת מקסיקו, שלושה ימים בלבד לאחר המשחק בין ארצות הברית ופרגוואי.
בחצי הגמר שיחקה ארצות הברית מול החזקה, ובמשחק שנערך ב-26 ביולי הובסה בתוצאה 1 - 6. בעקבות ביטול המשחק מול על המקום השלישי הוחלט כי בדרך חזרה לארצה תערוך הנבחרת משחק ידידות מול ב-17 באוגוסט.
היה זה משחקו האחרון של פייטנוד במדי הנבחרת, והוא הבקיע שניים מתוך 3 שעריה של נבחרתו, שהפסידה 3 - 4. רק כעבור 68 שנים הצליחה ארצות הברית להבקיע שער נגד ברזיל.
ברטראן דה ז'ובנל היה פילוסוף, כלכלן מדיני ועתידן צרפתי.
ברטראן דה זובנל היה בנם של אנרי דה ז'ובנל ושרה בועז, בתו של תעשיין יהודי.
אביו התגרש ב-1912 ונישא לסופרת קולט.
בשנת 1919, בהיותו בן 16, ניהל ברטראן רומן עם אמו החורגת, שהייתה אז בשנות הארבעים לחייה.
השערורייה קטעה את נישואיה של קולט, אך הרומן נמשך עד 1924. על פי דמותו של דה ז'ובנל נבנתה הדמות הראשית ברומן של קולט, Chéri (צרפתית: "ידיד").
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף בכתב העת Cahiers Bleus, ביטאונה של מפלגתו של ז'ורז' ולואה – המפלגה הרפובליקנית הסינדיקליסטית שתמכה בפשיזם.
בין 1930 ל-1934 ניהל דה ז'ובנל רומן עם הכתבת הצבאית האמריקאית מרתה גלהורן, אך לא נישא לה משום שאשתו סירבה להתגרש.
בשנת 1936 ראיין דה ז'ובנל את היטלר, וכתב:
בשנת 1941, לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, פרסם דה ז'ובנל ספר בשם Après la défaite ("לאחר התבוסה"), ובו נימק את ניצחונה של גרמניה בעליונותה של התרבות הפוליטית הנאצית.
הספר שימש את התעמולה הנאצית.
אמו של דה ז'ובנל תמכה בלהט בעצמאות צ'כוסלובקיה, וכך החלה הקריירה שלו כמזכיר אישי לאדווארד בנש, ראש הממשלה הראשון של צ'כוסלובקיה.
יחד עם פרידריך האייק, ז'אק ריאף ומילטון פרידמן, הוא ייסד את אגודת מון פלרן ב-1947. בשלב מאוחר יותר בחייו ייסד דה ז'ובנל בפריז את פוטוריבל אנטרנסיונל, אגודה שעסקה בעתידנות.
דה ז'ובנל נמנה עם האינטלקטואלים הצרפתים המעטים שהתייחסו לכלכלה התאורטית ולכלכלת רווחה שהחלו להתפתח במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 באוסטריה, באיטליה, בבריטניה ובארצות הברית.
הבנה זו בכלכלה באה לידי ביטוי בספרו The Ethics of Redistribution (מאנגלית: "האתיקה של חלוקה מחדש").
זאב שטרנהל פרסם ספר בשם Ni droite, ni gauche ("לא ימין ולא שמאל") המאשים את דה ז'ובנל באהדה לפשיזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. בעקבות זאת הגיש דה ז'ובנל בשנת 1983 תביעת דיבה כנגד שטרנהל.
בית המשפט קיבל במידת מה שניים מתוך תשעת סעיפי התביעה, ואולם שטרנהל לא נדרש לפרסם התנצלות או להסיר פסקאות ממהדורות עתידיות של ספרו.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל הביא גם עניין זה בעתירתו לשלילת פרס ישראל משטרנהל.
על כך הגיב בא כוחו של שטרנהל: "אם לא רשעות לשמה, הרי בורות בוודאי יש כאן; לו היו העותרים טורחים לברר מעט אודות פרשיה זו, ספק אם היו נזקקים לה."
ברטראן דלָנוֹאֶה (; נולד ב-30 במאי 1950) הוא פוליטיקאי צרפתי, חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית וראש עיריית פריז בשנים 2001–2014.
דלנואה היה לפוליטיקאי הצרפתי הבכיר הראשון שהכריז על זהותו המינית כהומוסקסואל.
נולד בתוניס, תוניסיה לאבא צרפתי-תוניסאי אתאיסט (מודד) ואמא צרפתייה קתולית (אחות).
בגיל 11 היה עד לקרבות בביזטרה (בנסרט) ולאחר שהבסיס הצבאי נסגר בביזטרה בשנת 1963, הוריו התגרשו.
הוא ואמו עברו לגור ברודז שבנפת אברון.
דלנואה החל את פעילותו הפוליטית בתחילת שנות העשרים לחייו.
ב-1971 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ושנתיים לאחר מכן, בהיותו בן 23, שימש כמזכיר התאחדות הסוציאליסטים באברון.
נבחר לראשונה למועצת העיר בפריז בשנת 1977 ובשנת 1993 הוא כיהן כראש המפלגה הסוציאליסטית בעיר.
מילא לאורך השנים שורת תפקידים וב-1995 נבחר לסנאט הצרפתי ושימש בתפקיד מזכיר ועדת מדיניות החוץ וההגנה.
דלנואה החל לכהן כראש העירייה ממרץ 2001, לאחר שהרוב הפוליטי במועצת העיר עבר לגוש השמאל המאוחד בפעם הראשונה מאז הקומונה הפריזאית (1871).
דלנואה זכה בראשות העיר בראש קואליציה של סוציאליסטים, ירוקים וקומוניסטים כשניצח את השמרנים בראשות ג'יין טיברי ראש העיר המכהן משנת 1995 (טיברי החליף את ז'אק שיראק, שכיהן כראש העיר בשנים 1977–1995, לאחר שהתפטר ונבחר לנשיא צרפת).
מה שסייע בידו הוא פיצול הקולות השמרנים בין שני המתמודדים של מחנה זה, ג'יין טיברי ופיליפ סגואה.
זאת כשמספר שערוריות שחיתות ושוחד הובילו את הימין למפלה בבחירות 2001, בעיר שבאופן מסורתי נתמכת על ידי הימין.
דלנואה הציב למטרה שיפור איכות החיים, הפחתת זיהום האוויר והפחתת תנועת כלי הרכב בעיר.
הוא ארגן מספר מיזמים בעיר, כמו מיזם פארי פלאז' - "חוף הים של פריז" על גדות נהר הסן.
המיזם שהחל ב-2002 מאפשר לפריזאים שלא יכולים לצאת לחופשה בקיץ, לנפוש.
המיזם, שלמעשה יוצר חוף ים מלאכותי על גדות הסן במהלך יולי-אוגוסט, זכה הצלחה בקרב משפחות עם ילדים, והועתק לערים נוספות אחרות בעולם.
מיזם נוסף הוא מיזם "אופניים חופשיות" שאפשר לפריזאים להשתמש באופניים מושכרות במחיר מוזל ובנוחיות על ידי פיזור רב של תחנות השכרה בכל רחבי העיר.
בלילה שבין ה-5 ל-6 באוקטובר 2002, דלנואה נדקר במהלך ה-Nuit Blanche (מצרפתית: "לילה לבן"), בעת שקידם את פני הציבור החוגג בבית עיריית פריז.
המתנקש, אזאדין ברקאן (Azedine Berkane) היה מהגר מוסלמי בעל עבר של אלימות ושימוש בסמים, שלפי העיתונות הסביר למשטרה שהוא שונא פוליטיקאים והומוסקסואלים.
על אף פציעתו החמורה שדרשה ניתוח, זו לא סיכנה את חייו.
ברקאן, שלא נמצא כשיר לעמוד למשפט, אושפז בבית חולים הפסיכיאטרי ב-2004 ממנו יצא לחופשה באפריל 2007 לאחר שרופאיו הסכימו כי אינו מהווה סכנה.
אך מאז שלא הגיע לפגישה עם רופאיו, לא נודעו עקבותיו.
העיר פריז הייתה מהמועמדים במכרז האולימפי 2012 והגיעה למקום השני בלבד, בעוד שלונדון זכתה במכרז.
הכישלון לארח את המשחקים האולימפיים בשנת 2012 היה מפלתו הראשונה כראש עיר ב-6 ביולי 2005. לאחר הכישלון במכרז האולימפי הוא האשים את ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בהתערבות לא חוקית בתוצאות שנתנו לעיר לונדון לארח את המשחקים האולימפיים.
למרות זאת הפופולריות שלו עלתה והציבור הצרפתי הטיל את האשמה לכישלון על הנשיא ז'אק שיראק בגלל התבטאויות אומללות כלפי הפינים והבריטים: "הדבר היחידי שהבריטים תרמו לחקלאות האירופית, זה את מחלת הפרה המשוגעת" ו"יותר גרוע מהאוכל הבריטי הוא האוכל הפיני".
דלנואה היה לפוליטיקאי הצרפתי הבכיר הראשון שהכריז על נטייתו המינית כהומוסקסואל בראיון טלוויזיוני בשנת 1998. כשנבחר ב-2001, היה לאחד משלושה ראשי עיר גדולות מאירופה שנבחרו בשנה זו ואף הם הומוסקסואלים מוצהרים.
השניים האחרים הם ראש עיריית ברלין קלאוס ווברייט וראש עיריית המבורג, אולה פון בויסט.
ברטראן טברנייה היה במאי, תסריטאי, שחקן ומפיק צרפתי.
טברנייה נולד בליון, הוא רצה להיות במאי מאז היותו בן 13 או 14. הוא טען שהשפעותיו הקולנועיות כללו את הבמאים ג'ון פורד, ויליאם ולמן, ז'אן ויגו וז'אק בקר (Jacques Becker).
הבמאי הראשון איתו עבד בסרט היה ז'אן-פייר מלוויל.
סרטו הראשון (The Clockmaker, 1973) זכה בפרס Prix Louis Delluc ובדוב הכסף בפסטיבל הסרטים בברלין.
בתחילת הקריירה שלו כבמאי, סרטיו אופיינו במסתורין, אולם עבודתו בשנים שאחרי כן הפגינה פרשנות חברתית ביקורתית, הדגישה את הפציפיזם שלו (בסרטים Life and Nothing But, קפטן קונאן) והציגה קולנוע ביקורתי של החברה הצרפתית בת הזמן ההוא (הכל מתחיל היום, Histoires de vies brisées : les double-peine de Lyon).
הוא זכה בפרס באפט"א ב-1990 עבור הסרט הטוב ביותר בשפה שאינה אנגלית וזכה בסך כולל של ארבעה פרסי סזאר.
בשנת 1999 כתב וביים את סרט הדרמה "הכל מתחיל היום" (אנ') על עיירת כורים שספגה מיתון כלכלי, ומנהל בית ספר יסודי שנאבק להשיג שירותים חברתיים למען תלמידיו.
בשנת 2002 ביים וכתב את סרט הדרמה "אישור מעבר" (אנ') בהשתתפותם בין היתר של ריכרד זאמל וטים פיגוט-סמית.
בשנת 2009 ביים את סרט המסתורין "ערפל חשמלי", סרטו הראשון בשפה האנגלית המבוסס על ספרו באותו את מאת ג'יימס לי ברק מ-1993 ובכיכובם של טומי לי ג'ונס, ג'ון גודמן ופיטר סארסגארד.
ברטראן טברנייה נפטר ב-25 במרץ 2021. היה נשוי לקולו אוהאגן (Colo O'Hagen) בשנים 1965–1980. בנו, ניל טברנייה (Nils Tavernier) הוא במאי ושחקן.
בֶּרְטֶלְסְמַן הוא תאגיד רב-לאומי ענק להוצאה לאור ותקשורת, שבסיסו בגרמניה.
החברה, שהכנסותיה ב-2008 היו 16.118 מיליארד אירו עם רווח נקי של 270 מיליון אירו, אינה חברה ציבורית.
76.9% ממניותיה מוחזקות על ידי קרן ברטלסמן, שהוקמה ב-1977 כארגון ללא כוונת רווח על ידי משפחת מוהן (Mohn), 23.1% מהמניות הנותרות מוחזקות על ידי משפחת מוהן.
בין נכסי ברטלסמן, RTL, רשת השידור הגדולה ביותר באירופה, גרונר + יאר (Gruner + Jahr), מו"ל המגזינים הגדול באירופה, דיירקט גרופ (Direct Group), רשת מועדוני ההפצה הגדולה בעולם לספרים ומוזיקה והוצאת הספרים רנדום האוס.
עד 2008 שלטה גם באחת מארבע חברות התקליטים הגדולות ביותר בעולם, BMG (Bertelsmann Music Groupe), עד שמכרה אותה לסוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
מטה החברה שוכן בעיר גיטרסלו (Gütersloh) שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
ראשית החברה בבית הוצאה לאור ובית דפוס, שנקרא C.
Bertelsmann Verlag אשר נוסד ביולי 1835 על ידי קארל ברטלסמן.
בית ההוצאה של ברטלסמן התמקד בהוצאת מזמורים נוצריים וספרי דת.
בשנת 1851 עבר ניהול בית ההוצאה להיינריך, בנו של קארל, והוא החל להוציא גם רומנים.
מאז ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה גדל העסק באופן יציב וב-1939 העסיק 401 עובדים.
במהלך שלטון הנאצים היה ברטלסמן בית ההוצאה הגדול ביותר שהפיק והפיץ תעמולה נאצית, מכר ספרות אנטישמית והעסיק עובדי כפייה יהודים במפעליו בליטא הכבושה.
בבית ההוצאה שלטה אז, כמו היום, משפחת מוהן שהיא נצר למשפחת ברטלסמן.
אבי המשפחה (דור רביעי ממייסד השושלת), היינריך מוהן ובנו, ריינהארד, היו בין התורמים הגדולים ל-אס אס.
החברה הודתה במעורבותה זו רק ב-2002. לאחר המלחמה סגרו בעלות הברית את בית ההוצאה בטיעון של סחר בלתי חוקי בנייר.
בשנת 1947 פתח ריינהארד מוהן מחדש את בית ההוצאה לאור.
בשנות החמישים פתח מוהן מועדון שיווק ספרים וב-1958 ייסד את חברת התקליטים אריולה (Ariola).
ב-1964 נכנסה המשפחה לעסקי הקולנוע כאשר רכשה את אולפני Ufa, את רשת בתי הקולנוע הקשורים עמם מכרה כעשור מאוחר יותר.
ב-1969 רכשה ברטלסמן את הוצאת המגזינים "גרונר ויאר" והפכה אותה לגדולה באירופה.
ב-1979 רכשה ברטלסמן את חברת התקליטים אריסטה רקורדס, ב-1986 רכשה את תקליטי RCA ויצרה את "קבוצת המוזיקה".
BMG הייתה בין המשקיעות במיזם נאפסטר לשיתוף קבצים, עקב כך חויבה ב-2007 לשלם פיצויי זכויות יוצרים בסך 130 מיליון דולר, במסגרת הסדר טיעון בתביעה שהוגשה נגדה על ידי חברות התקליטים הגדולות ונציגי בעלי זכויות יוצרים שהפרה.
ב-1995 אוחדו אולפני Ufa, חברת הטלוויזיה הלוקסמבורגית CLT וחברות הפקה נוספות ויצרו את רשת השידור האירופית RTL.
לברטלסמן שליטה מלאה ברשת השידור.
ב-1998 רכשה ברטלסמן את הוצאת הספרים האמריקאית, שהיא גם הגדולה ביותר בשפה האנגלית, רנדום האוס.
חלק מתוצאות הרכישה היו התחייבותה של ברטלסמן לחשוף ולהודות בפומבי בעברה הנאצי.
היא הקימה ועדה עצמאית ובלתי תלויה בראשותו של פרופ' שאול פרידלנדר, שתבדוק את העובדות הקשורות בהתנהלותה של ברטלסמן בתקופת השלטון הנאצי.
בדו"ח ביניים בשנת 2000 ובדו"ח סופי שהתפרסם ב-2002 נאמר שלא נמצאו הוכחות לטענות ראשי ברטלסמן כאילו לא שיתפו פעולה עם המשטר הנאצי.
ברטלסמן פרסמה התנצלות פומבית על שיתוף פעולה זה ועל הניסיונות לכסות עליו.
בישראל הקימה ברטלסמן, בשותפות עם הוצאת כתר וקונצרן ידיעות אחרונות את מיל"ת, מועדון ישראלי לתרבות, שפעל בשמות השמונים להפצת מבחר ספרים, תקליטים וקלטות בקרב מנויי המועדון.
בשיא פעולתו היו חברים במיל"ת כמאה אלף בתי אב.
עם עורכיו הראשיים נמנו אריה קרישק ויואב לביא.
המועדון נסגר ב-1988 מסיבות כלכליות.
ב-2001 רכש המיליונר הבלגי אלבר פרר (Albert Frère) כ-25% ממניות החברה.
משפחת מוהן רכשה ממנו חלק זה ב-2006.
BMG (ראשי תיבות באנגלית: Bertelsmann Music Group; קבוצת מוזיקה ברטלסמן) הייתה חברת תקליטים ותאגיד רב-לאומי להוצאה לאור והפקה של מוזיקה, וידאו ו-DVD.
כיום עוסקת החברה בתחום ניהול זכויות דיגיטלי (DRM).
ב-1979 רכשה חברת ההוצאה לאור ברטלסמן את חברת התקליטים אריסטה רקורדס, ב-1986 רכשה את תקליטי RCA ויצרה את "קבוצת המוזיקה".
במרץ 2004, עם איחודה של BMG עם סוני מיוזיק מבית סוני, נוסדה חברת BMG Sony Music Entertainment על בסיס 50% שליטה לכל אחת מהחברות.
בדצמבר 2008 מכרה ברטלסמן את חלקה ב-Sony-BMG לסוני תוך יצירת "סוני מיוזיק אנטרטיינמנט".
עבור חלקה של ברטלסמן שילמה סוני 1.5 מיליארד דולר.
לאחר מכן עברה BMG לתחום ניהול הזכויות הדיגיטלי.
בין האמנים שהיו חתומים בחברה, או אחת מחברות הבת שלה, ניתן למנות את דיידו, אבריל לאבין, קולדפליי, שאקירה, עפרה חזה, בריטני ספירס, מודרן טוקינג, כריסטינה אגילרה, שאניה טוויין, קלי קלרקסון, מארון 5, ג'סטין טימברלייק, אמנדה ינסן, אלביס קוסטלו, ווסטלייף, אנה קרולינה, מוזיאו רוזנבאך, WWO ואחרים.
החברה הובילה גם את שוקי המוזיקה הקלאסית בזכות קטלוגיהן של RCA וסוני והייתה מובילה עולמית בתחום המוזיקה הנוצרית המודרנית.
ברטיקה (Bartica) היא עיר על הגדה השמאלית של נהר אסקיבו במחוז קויוני-מזרני שבגיאנה.
העיר שוכנת על מפגש הנהרות קויוני ומזרני עם נהר אסקיבו והיא נחשבת לשער לפנים הארץ, בייחוד לאנשים המועסקים בכריית זהב ויהלומים.
ברטיקה התפתחה ממיסיון אנגליקני שהוקם ב-1842. השם ברטיקה לקוח מהמילה האינדיאנית שפרושה "קרקע אדומה", השכיחה באזור.
ב-17 בפברואר 2008 הותקפה ברטיקה על ידי כנופיה חמושה.
12 מתושבי העיר, כולל 3 שוטרים, נהרגו על ידי הכנופיה שהטילה אימה על העיר.
תחנת המשטרה המקומית נהרסה במהלך ההשתוללות וכמה בתי עסק נשדדו במהלך המהומה שארכה כשעה.
מבצעי הטבח נהרגו ב-28 באוגוסט אותה שנה באחד מהאתרים שבהם הם התחבאו ליד בירת גיאנה ג'ורג'טאון בקרב יריות עם המשטרה.
ברטראן איזידור טראורה הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת הכנף בסנדרלנד ובנבחרת בורקינה פאסו.
טראורה נולד בבובו-דיאולסו שבבורקינה פאסו.
אחיו של טראורה הוא אלן טראורה, שחקנה של אל-מרח'ייה, ובן דודו הוא הכדורגלן לאסינה טראורה, שחקנה של שחטאר דונצק.
טראורה החל לשחק במחלקת הנוער של אוסר.
בחודש אוגוסט 2010 הצטרף טראורה לאקדמית הנוער של צ'לסי, כשהוא מסרב להצעה ממנצ'סטר יונייטד.
עם זאת, בחודש ינואר 2011 טראורה עדיין היה צריך לחתום במועדון, ובחודש ינואר 2012 אושר כי טראורה מעולם לא היה שחקנה של צ'לסי, על-אף ששיחק פעם אחת במדי הקבוצה הצעירה במשחק ידידות במסגרת תקופת ניסיון בת 6 שבועות.
ב-31 באוקטובר 2013 חתם טראורה בצ'לסי באופן רשמי ל-4 שנים וחצי, וב-1 בינואר 2014 הושלם מעברו למועדון, זאת על-אף שלא קיבל אישור עבודה.
ב-2 בינואר 2014 הושאל טראורה לוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית למשך חצי עונה.
ב-26 בינואר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-67 בתיקו 1-1 נגד ניימכן במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-29 במרץ 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, לאחר שנכנס כמחליף במחצית והבקיע בדקה ה-67 בתיקו 2-2 נגד הירנביין במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
ב-7 ביולי 2014 אושר כי השאלתו של טראורה לוויטסה ארנהם תוארך בעונה נוספת.
בסך הכל ערך טראורה 48 הופעות בהן הבקיע 17 שערים במשך עונה וחצי בהן הושאל לוויטסה ארנהם.
ב-22 ביוני 2015 קיבל טראורה אישור עבודה באנגליה.
ב-16 בספטמבר 2015 ערך טראורה את הופעת הבכורה שלו בצ'לסי ובליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 0–4 על מכבי תל אביב במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים.
ב-5 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף בדקה ה-83 בהפסד 0–1 לבורנמות' במסגרת המחזור ה-15.
ב-12 באוגוסט 2016 הושאל טראורה לאייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד רודה.
ב-15 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על פנאתינאיקוס בליגה האירופית.
טראורה העפיל עם הקבוצה לגמר הליגה האירופית, ובסך הכל הבקיע 13 שערים ב-35 הופעות בעונתו היחידה בקבוצה.
ב-26 ביוני 2017 חתם טראורה באולימפיק ליון הצרפתית ששילמה עבורו 10 מיליון אירו.
בקדנציה של שלוש שנים במדי ליון, כבש טראורה 33 שערים ובישל 17 נוספים ב־126 הופעות.
ב-19 בספטמבר 2020 חזר טראורה לפרמייר ליג כאשר חתם באסטון וילה ששילמה עבורו סכום המוערך ב-18 מיליון אירו.
את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש ב-20 בדצמבר בניצחון קבוצתו 0–3 על ווסט ברומיץ' אלביון.
ב-22 באוגוסט 2022 הושאל לאיסטנבול בשאקשהיר לעונה אחת.
ב-12 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 0–1 על בשיקטש.
ב-1 בפברואר 2024 חתם בויאריאל עד לסוף העונה.
טראורה לקח חלק באליפות העולם עד גיל 17 2009. באליפות אפריקה עד גיל 17 2011, לקח חלק בזכייתה של נבחרת בורקינה פאסו לאחר ניצחון 1–2 על נבחרת רואנדה בגמר.
ב-3 בספטמבר 2011, כשהוא בן 15, ערך טראורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות נגד נבחרת גינאה המשוונית.
ב-30 בינואר 2012 שיחק טראורה לראשונה בגביע אפריקה לאומות (2012), כשנכנס כמחליף בדקה ה-66 בהפסד 1–2 לנבחרת סודאן במשחק האחרון בשלב הבתים, שלאחריו הודחה נבחרת בורקינה פאסו מהטורניר.
טראורה הוא השחקן הצעיר ביותר ששיחק בגביע אפריקה לאומות.
ב-14 באוגוסט 2013 הבקיע טראורה את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, השער הראשון בניצחון 1–2 על נבחרת מרוקו במסגרת שלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2015.
בגביע אפריקה לאומות 2021 שנערך ב-2022 סיימה בורקינה פאסו יחד עם טראורה במקום הרביעי בטורניר.
נבחרת בורקינה פאסו עד גיל 17
ברטלבורו היא עיירה בוורמונט, ארצות הברית.
העיר ממוקמת בדרום מזרח ורמונט, ליד הגבול עם ניו המפשייר.
העיר מאכלסת (נכון לשנת 2014 כ-11,000 תושבים, והיא העיר הרביעית בגודלה בוורמונט.
במהלך המאה ה-17 וה-18, עברו יותר ויותר אירופאים לגור באזור.
בסוף דצמבר 1723 הוחלט לבנות מבצר באזור שבו עתידה לקום העיירה.
בניית המבצר הושלמה לפני קיץ 1724. בשנת 1753 הוחלט להקים יישוב באזור.
פעולת ההתיישבות התעכבה עד שנת 1763, כאשר הצרפתים ויתרו על טענותיהם הטריטוריאליות על ורמונט.
במהלך המאה ה-19 התפתחה התעשייה, קמו מספר מפעלים, והעיירה הפכה למרכז מסחרי.
בשנת 1892 התיישב בעיירה הסופר הנודע רודיארד קיפלינג, ושם חיבר את ספרו הנודע ביותר "ספר הג'ונגל".
92.1% מהאוכלוסייה הם לבנים, 1.9% מהאוכלוסייה הם אפרו-אמריקאים והשאר הם אינדיאנים, אסייתים, לטינים וכו'.
ברטל תורוואלסן (בדנית: Bertel Thorvaldsen, 9 בנובמבר 1770 – 24 במרץ 1844) היה פסל דני בעל מוניטין בינלאומי, שבילה את רוב חייו באיטליה.
תורוואלסן נולד בקופנהגן למשפחה ממוצא דני-איסלנדי בעלת אמצעים דלים.
הוא התקבל לאקדמיה הדנית המלכותית לאמנות בגיל 11. במהלך לימודו תורוואלסן עבד במשרה חלקית עם אביו שהיה גלף עץ.
הוא זכה לאותות כבוד ולמדליות רבות מהאקדמיה, ולבסוף למלגה מלכותית שאיפשרה לו לנסוע לרומא כדי להשלים את השכלתו.
תורוואלסן הגיע לרומא בשנת 1797, שם קנה לעצמו שם כפסל מוכשר.
הוא החזיק סדנה גדולה בעיר ויצר בסגנון ההרואי הנאו-קלאסי.
לקוחותיו התגוררו בכל רחבי אירופה.
בשנת 1838 חזר תורוואלסן לדנמרק, שם התקבל כגיבור לאומי, ומוזיאון הוקם בסמוך לארמון כריסטיאנסבורג כדי לאכלס את יצירותיו.
בין תלמידיו: ג'ון גיבסון, אמיל וולף, פייטרו טנראני, לואיג'י ביינאה, הרמן ארנסט פרוינד, תומאס קרופורד, קרל יוהאן שטיינהאוזר, מתייה קסלס.
תורוואלסן נפטר בשנת 1844, ונקבר בחצר המוזיאון שנושא את שמו.
ברטרם נוויל ברוקהאוז היה פיזיקאי קנדי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1994.
ברוקהאוז נולד בלת'ברידג' שבפרובינציית אלברטה בקנדה והיה בוגר אוניברסיטת קולומביה הבריטית (תואר ראשון, 1947) ואוניברסיטת טורונטו (תואר שני 1948; דוקטורט בפילוסופיה, 1950).
בשנת 1962 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת מקמסטר שבהמילטון באונטריו, קנדה, שם נשאר עד לפרישתו ב-1984.
בשנת 1994 הוענק לברוקהאוז פרס נובל לפיזיקה, יחד עם קליפורד שול מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, על תרומה חלוצית לפיתוח טכניקות של פיזור נייטרונים לחקירת מצב מעובה, כאשר לברוקהאוז הוענק הפרס בדגש על פיתוח ספקטרוסקופית נייטרונים (לשול הוענק הפרס בדגש על פיתוח טכניקת עקיפה של נייטרונים).
ברוקהאוז נפטר בהמילטון ב-13 באוקטובר 2003, בגיל 85.
באוקטובר 2005, במסגרת יום השנה ה-75 להקמת אוניברסיטת מקמסטר, שם הרחוב בו נמצא קמפוס האוניברסיטה ("שדרת האוניברסיטה") שונה ל"דרך ברוקהאוז" על שמו של ברוקהאוז.
גם בדיפ ריבר, אונטריו יש רחוב על שמו.
ברטלן פרקש (בהונגרית: Bertalan Farkas; ) הוא קוסמונאוט הונגרי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
לאחר סיום בית הספר, הוא למד טייס בברית המועצות וסיים את הקורס בשנת 1972. פרקש חזר להונגריה והחל את שרותו בחיל האוויר ההונגרי.
בשנת 1978 נכלל פרקש ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1981 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 36 לצד ואלרי קובסוב.
לאחר סיום הטיסה חזר להונגריה והמשיך לשרת בחיל האוויר.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי המשיך פרקש את שרותו.
בשנת 1994, כאשר לשלטון חזרה המפלגה הסוציאליסיטית, הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1995 נשלח פרקש לעבוד בשגרירות הונגריה בארצות הברית.
לאחר 3 חודשי שירות הוא נעצר על ידי המשטרה המקומית, ונשלל ממנו רישיון נהיגה על נהיגה בהשפעת משקה אלכוהולי.
פרקש הוחזר להונגריה ובשנת 1997 עזב את הצבא.
הוא המשיך בעבודה במספר חברות הקשורות לתחום התעופה.
פורר היה פסיכולוג אמריקאי הידוע בעיקר בזכות תיאור אפקט פורר, המכונה לעיתים תוקף סובייקטיבי.
פורר, יליד ספרינגפילד, מסצ'וסטס, סיים את לימודיו באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט בשנת 1936. הוא קיבל תואר שני M.A.
ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא שירת כפסיכולוג ומנהל בבית חולים צבאי בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
כשחזר לארצות הברית עבד במרפאה לבריאות הנפש של מנהל החיילים המשוחררים בלוס אנג'לס; ובמרפאה פרטית במאליבו, קליפורניה.
ברטראן דה-בורן (באוקסיטנית: Bertran de Bòrn; 1140 – 1215) היה אציל ולוחם צרפתי, מחבל לימוזין, ואחד הטרובדורים הידועים ביותר באקוויטניה של המאה ה-12. התפרסם בשירתו המחרחרת מלחמה בקרב מלכים ובני אצולה.
בגלל שירתו הלוחמנית מוזכר דה-בורן בין הדמויות התועות בשאול ב"קומדיה האלוהית" של דנטה אלגיירי.
המקורות אודות הביוגרפיה של דה-בורן מעטים.
ניתן לדלות פרטים על מהלך חייו משלושה מקורות עיקריים.
דה-בורן מוזכר בכרוניקה (אחת בלבד) שנכתבה על ידי נזיר שחי בלימוז' בתקופת חייהם של מלך אנגליה הנרי השני, ובנו ריצ'רד (לימים לב-ארי).
למרות העובדה שדה-בורן היה מפורסם בימי חייו, יש להניח כי הייתה לו השפעה מוגבלת על האירועים ההיסטוריים בזמנו, בעיקר נוכח העובדה שהוא מוזכר בכרוניקה אחת בלבד.
בכל הכרוניקות האחרות מימיו של הנרי השני שמו של דה-בורן כלל אינו מוזכר.
מקור נוסף למידע היסטורי אודותיו מצוי בארכיון מנזר דאלון (Dalon), אליו פרש דה-בורן בערוב ימיו.
המנזר מצוי בקרבת טירתו של דה-בורן.
המקור האחרון הוא אוסף של למעלה מארבעים שירים של דה-בורן ששרדו עד לעת החדשה.
במהלך המאה ה-17 הוצמדו לשירים אלה הקדמות בסגנון הראזו (Razo) בהן נכללו הסברים על תוכן השירים ופרטים היסטוריים וביוגרפיים שונים על הדמויות המופיעות בהם.
היסטוריונים מטילים ספקות רבים באמינותם של ההסברים, ומצביעים על טעויות רבות והגזמות, בהן לוקים טקסטים אלה.
דה-בורן היה בנם הבכור של ברטראן, האדון ובעל הנחלות של טירת הוטפור (Hautefort), ואשתו ארמנגארדיס (Ermengardis).
היו לו שני אחים צעירים, קונסטנטין ואיטייה (Itier), אם כי המקורות לגנאלוגיה של המשפחה אינם מבהירים מי מהם היה הצעיר ביותר.
על פי תעודה המתוארכת בין השנים 1159–1169 מתוארים האחים קונסטנטין וברטראן דה-בורן כבעלי האחוזה במשותף, מצב שגרר עימו סכסוך ממושך ומאבקי שליטה ביניהם.
בשנת 1179 נישא דה-בורן לאשתו הראשונה ריימונדה, ממנה נולדו לבני הזוג שני בנים ברטראן ואיטייה, אשר הוכתרו כאבירים בשנת 1192, ובת בשם אימלינה (Aimelina).
ריימונדה מתה ככל הנראה בשנת 1192 ודה-בורן נשא אישה שנייה בשם פיליפה.
הוטפור שוכנת על הגבול בין החבלים לימוזין ופריגור (Périgord) וכתוצאה מכך דה-בורן היה מעורב בסכסוכים המתמשכים בקרב משפחת המלוכה האנגלית, אשר בימי הנרי השני (בית פלנטאג'נט) שלטה באזורים אלה במערב ובדרום צרפת.
בשנת 1169 מינה המלך הנרי השני את בנו השני, ריצ'רד, למושל אקוויטניה, ובכך הפך זה לאדוניו של דה-בורן.
שנה מאוחר יותר הכתיר הנרי השני את בנו הבכור, הנרי, למלך אנגליה, ולכאורה חלק אתו את השלטון בממלכה.
אולם בהיעדר סמכויות שלטון ממשיות מרד הנרי הבן (שכונה "המלך הצעיר") במלך.
שני אחיו, ריצ'רד וג'פרי הצטרפו למרד נגד אביהם בסיועם של אצילים צרפתים רבים מאקוויטניה.
המרד לא צלח ובשנת 1174 הושג שלום בין המלך לבניו.
מהתעודות ההיסטוריות לא ברור אם דה-בורן נטל חלק במרידה, אם כי בשירו הקדום ביותר הידוע כיום, משנת 1181, יש רמז לכך שייתכן והיה מעורב באירועים הקשורים למרד.
יצירה זו הייתה שיר בנושא פוליטי בסגנון הסירוונטס (sirventes) שהיה נפוץ בקרב הטרובדורים, וניכר ממנה שדה-בורן היה כבר אז משורר בעל מוניטין.
תוכנו של השיר קשור להתפתחות נוספת בסכסוכים בדרום מערב צרפת, כאשר בשנת 1177 הנרי השני חבר לאלפונסו השני, מלך אראגון, למלחמה נגד טולוז על השליטה בפרובאנס.
שליט טולוז פנה לברונים מאקוויטניה להילחם לצידו מול הנרי השני וביקש מדה-בורן לכתוב שיר המעודד את תומכיו.
מלחמה זו נמשכה עד שנת 1181 וייתכן שדה-בורן לא לחם בה, משום שהיה נתון באותה עת בעיצומו של הסכסוך עם אחיו קונסטנטין על השליטה בנחלתם.
בעוד דה-בורן עומד לצידם של האצילים הנלחמים בהנרי השני ובבנו ריצ'רד, ערק קונסטנטין ופנה אל ריצ'רד בבקשת סיוע לסילוק אחיו מנחלתם.
ריצ'רד נענה ככל הנראה לבקשת קונסטנטין ואכן צר על הוטפור אך לא סיים את כיבושה.
ככל הנראה, בשלב זה, גורש דה-בורן מטירתו.
יש בידנו שיר של דה-בורן המגנה את הברונים שהיו בעבר ידידיו ועתה חברו נגדו.
בשנת 1182 שהה דה-בורן זמן מה בחצרו של הנרי השני ואף מוזכר בפמלייתה של מתילדה – בתו של הנרי.
לבקשתו של ריצ'רד, אחיה של מתילדה, מחבר דה-בורן שיר עידוד לנסיכה שנאלצה לצאת לגלות בעקבות המרד של בעלה, דוכס סקסוניה, בקיסר פרידריך ברברוסה.
הסכסוכים המתמשכים במשפחת המלוכה מתלקחים שוב למרידה של הנרי, "המלך הצעיר" כנגד אביו וריצ'רד אחיו.
דה-בורן, בזכרו את התקפותיו של ריצ'רד ואת הסיוע שהעניק לקונסטנטין, מתייצב לצידו של "המלך הצעיר".
אך המרד מסתיים במהרה לאחר ש"המלך הצעיר" חלה, התמוטט ומת בטירת מרטל (Martel) ב-11 ביוני 1183. דה-בורן חיבר שתי קינות על "המלך הצעיר" שהגיעו לידיעתו של המלך.
על רקע זה מתוארת פגישת פיוס בין הנרי השני לבין דה-בורן, בה הודה המלך לדה-בורן על כתיבת הקינות שנגעו לליבו.
המלך סלח לדה-בורן על תמיכתו בבנו המורד ואף השיב לו את נחלתו בהוטפור.
קונסטנטין דה-בורן, נאלץ לעזוב את הטירה והפך לאביר שכיר-חרב.
היסטוריונים מודרניים שוללים את האפשרות כי סיפור המפגש הוא אמת-היסטורית אך מאשרים כי לאחר מותו של "המלך הצעיר" הופך דה-בורן נאמן לריצ'רד, והוא שב להיות בעל הנחלה והטירה בהוטפור.
תקופה קצרה לאחר שובו לנחלתו חיבר דה-בורן מספר שירי אהבה, נושא אליו לא שב עוד מאוחר יותר בכתיבתו.
בשנת 1186 חיבר דה-בורן קינה נוספת לזכרו של ג'פרי, בנו הרביעי של הנרי השני, שנהרג בתאונת רכיבה.
בשנת 1191, שעה שמלכי אנגליה וצרפת, ריצ'רד לב-ארי ופיליפ השני, השתהו ביציאה למסע הצלב השלישי, גער בהם דה-בורן בשיריו על הססנותם, בעודו משמיע דברי הלל לשליט הצלבני קונרד ממונפראטו (Conrad of Montferrat) על תעוזתו בהגנת העיר צור.
כאשר שוחרר ריצ'רד לב-ארי משביו, בשנת 1194, קידם את פניו דה-בורן בשיר לרגל האירוע.
לאחר שהתאלמן בשנית בשנת 1196 נכנס דה-בורן למנזר הציסטרציאני דלון (Dalon) באזור הדורדון.
במהלך חייו העניק דה-בורן מענקים רבים למנזר זה, שנתמך על ידי משפחתו כבר מספר דורות.
שירו האחרון המתוארך נכתב בשנת 1198. הוא חדל להיות מוזכר בתעודות המתוארכות לאחר 1202 וככל הנראה לא היה בחיים בשנת 1215, בה מוזכר שמו בהקשר לתשלום עבור הדלקת נר זיכרון על קברו.
קובץ שיריו של דה-בורן ששרד מימי הביניים כולל 47 יצירות אשר 36 מהן משויכות אליו בכתבי היד באופן חד משמעי ובאחרות השיוך אינו ודאי לחלוטין.
כטרובדור, עוסקת שירתו בנושאים פוליטיים אך גם במאבקיו עם אחיו קונסטנטין.
מרבית שירתו מוגדרת כ"שירת שירות" (sirventes) המהללת את המלחמה ומשבחת או מבקרת שליטים, יריבים או תופעות חברתיות ופוליטיות.
כאשר טרובדורים בני דורו שרו על אהבה הוא שר על המלחמה ועל "תענוגותיה", בעוד הם ניסו לעורר רחמים ותשוקה בלב אהובותיהם, דה-בורן חתר, הסית וזרע מדון בקרב האצולה.
תוך כדי העיסוק בסכסוכים בבית פלנטאג'נט העניק דה-בורן לכמה מהם כינויים שדבקו בהם ונשמרו עד לעת המודרנית.
הנרי "המלך הנרי הצעיר" זכה לכינוי "הספן" ואילו בנו ריצ'רד לב-ארי כונה על ידו "כן ולא" (Oc-e-Non).
המעורבות שהפגין דה-בורן במאבקי הדמים של אצילי צרפת ואנגליה עוררו את המשורר דנטה אלגיירי להתייחס אליו בשירתו.
ב"קומדיה האלוהית" (בפרק על התופת) מתואר דה-בורן על ידי דנטה כסכסכן הזורע פירוד בין אב לבנו, ויועץ עצות מרושעות כאחיתופל.
הוא נענש על כך כשהוא משוטט בשאול, אוחז בראשו הכרות כעששית.
תיאור זה, בהשראת הקומדיה האלוהית, מופיע גם באחד מרישומיו של הצייר הצרפתי גוסטב דורה.
הופעתו של דה-בורן ב"קומדיה האלוהית" עוררה עניין באופיו ובשירתו בקרב יוצרים, משוררים וסופרים מאוחרים.
המשוררת האנגליה אלינור אן פורדן (Eleanor Anne Porden) מתארת אותו בפואמה האפית שלה "לב-ארי" (למעלה מ-900 עמודים – התפרסמה בשנת 1822) כמחרחר ריב ומדון שהפך לנזיר בשל ייסורי מצפון על נפילתו של ריצ'רד לב-ארי בשבי.
דה-בורן מופיע כדמות משנית בספרו של הסופר האנגלי מוריס היולט (Maurice Hewlett) "חייו ומותו של ריצ'רד כן-ולא" (The Life and Death of Richard Yea-and-Nay פורסם בשנת 1900).
הוא מתואר שם כמשורר חמום מוח, רגזן, ונוטר טינה.
דמותו של דה-בורן זכתה לטיפול אוהד יותר מידי המשורר האמריקאי עזרא פאונד שתרגם כמה משיריו ואף כתב מספר שירים אודות דמותו ויצירתו.
בשנת 1936 התפרסם מחזה סביב דמותו בשם "ברטראן דה-בורן – קומדיה היסטורית בעשר תמונות" מאת המחזאי הצרפתי ז'אן וולמי-בייס (Jean Valmy-Baisse).
מוזיקת הליווי למחזה הולחנה על ידי המלחין היהודי-צרפתי דריוס מיו (מאוחר יותר היא עובדה ליצירה סימפונית שהתפרסמה בשם סוויטה פרובאנסלית).
בשנת 2008 מוזכר דה-בורן בספרו של הסופר האמריקאי פול אוסטר, "בלתי נראה", בו מצוטט גם שירו המעודד את הברונים למלחמה.
הברון ברטלן הטווני (במקור דויטש, אחר כך הטווני-דויטש, בהונגרית: Báró Hatvany Bertalan; הטוון, 27 במאי 1900 – פריז, 24 ביולי 1980) היה מזרחן יהודי-הונגרי, סופר, מתרגם ונדבן.
הוא היה בן דודו של לאיוש הטווני.
את הדוקטורט שלו בפילוסופיה קיבל באוניברסיטת פץ' עבור עבודתו "הנשמה של אסיה" (1935).
בשנת 1938 נסע לפריז שם עסק על בתרגומים.
הוא היה מזכיר "האגודה המזרחית ההונגרית".
הוא היה גם חבר מייסד של כתב העת הספרותי סֵפ סוֹ (Szép Szó) שפירושו "מילה יפה" ושעורכיו האחראים היו הוגו איגנוטוש ואטילה יוז'ף.
הוא תמך במשורר אטילה יוז'ף שהקדיש לו את שירו "המשורר שלנו ותקופתו".
הטווני היה גם כתב-עמית של כתב העת "אופק" או "קו רקיע" שהופיע במינכן.
תולדות השאלה הסינית (מחבר משותף, 1938)
ברטלן פור (במקור פולאצ'ק, בהונגרית: Pór Bertalan; באבאסק, 4 בנובמבר 1880 – בודפשט, 29 באוגוסט 1964) היה צייר יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט פעמיים (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל), מרצה באוניברסיטה.
ברטלן פור נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פולאצ'ק ושל תרזיה פיק.
הוא היה אחד הציירים המוכשרים ביותר של ציור האוונגרד ההונגרי של המאה העשרים.
הוא למד בבית הספר לעיצוב בבודפשט, המאסטר שלו היה לאסלו דיולאי, ואחר כך המשיך את לימודיו במינכן בבית הספר של המאסטר גבריאל פון האקל (Gabriel (von) Hackl).
הוא ביקר גם בבית הספר הפתוח של הצייר שימון הולושי.
עם ציור הדיוקן העצמי שלו זכה במלגת-הרקאני בשנת 1901, בעזרתה הצליח ללמוד באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1901 לבין 1903, שם למד אצל הצייר ז'אן פול לורנס.
פור עבד בבודפשט משנת 1903, והציג דיוקנאות בהיכל האמנות ולאחר מכן בסלון קניבש קלמן (Könyves Kálmán).
חזון הציור שלו העניק לרוב קווי מתאר קצביים לציוריו בסגנון אר נובו.
הוא הפך לחבר ב-MIÉNK (אמפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים) ובהמשך היה חבר מייסד בקבוצת האמנות של השמונה.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כצייר חזית בקווים הקדמיים.
הוא הכין 16 ליטוגרפיות על כפרים הרוסים ושדות נטושים ואלה פורסמו בספר בשנת 1916 בבריסל.
באותה שנה התחתן בבודפשט עם הרופאה מרגיט ברנאט, בתם של ברנאט וויינברגר והרמינה גרוס.
פור לא התרחק מהפוליטיקה היומיומית, בשנת 1919, במהלך קיומה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, התחייב להוביל את מחלקת הציור במנהל האמנות ולעצב כרזות גיוס.
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לחו"ל, חי ועבד בפיישטיאני עד שנת 1938. הוא שמר על קשר עם חוג החברים של מיהאי קרויאי.
בשנת 1934 נסע לפריז, בשנת 1936 לברית המועצות.
הוא התיישב בפריז בשנת 1938. פור נתפס במהלך מלחמת העולם השנייה בזמן הכיבוש הגרמני של צרפת ולאחר שחרורו השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא חזר מצרפת לבודפשט בשנת 1948, הפך למרצה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות עד 1960, ההוראה וחייו הציבוריים היו כה עמוסים עד שבקושי צייר, בהתחשב באחד מציוריו האחרונים בשנת 1958, אי אפשר לומר שהוא עבר לסגנון סוציאליסטי.
באופן כללי, פור מייצג סגנון אוונגרדי הונגרי של פוסט באיה מארה שמבוסס על ידע רב בציור ההונגרי.
המטמורפוזה של מגמות האמנות המודרניות (plein air, אר נובו, פול סזאן והפוסט-אימפרסיוניסטים האחרים) והריאליזם המבוסס על מסורת מיהאי מונקאצ'י הוא סגנונו הציורי האישי המיוחד.
זה הופך את הדיוקנאות ואת ציורי הנוף שלו לאקספרסיביים ומהנים כל כך.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעה בציוריו סמליות של בעלי חיים.
סמליות בעלי החיים שלו מבטאת שקט לפני הסערה, כוח רב ומתח הולך וגובר.
סמליות בעלי החיים שלו באה לידי ביטוי לא רק עקב מלחמת האזרחים בספרד בשנות השלושים ועקב הופעת הפשיזם, אלא באומנות של פור הופיעו סמלי הפרים (שבטעות נקראים שוורים) גם בעקבות פבלו פיקאסו.
גם דיוקנאות עצמיים סימבוליים שבהם האמן אינו יכול לשקר, ואמנים גדולים לעולם לא משקרים, הדיוקן העצמי שלו משנת 1953 משקף נוקשות, נחישות ופסימיות עמוקה בעת ובעונה אחת.
1911 פרסקו לקישוט הבמה של האופרת העם (תיאטרון ארקל), בודפשט
פסיפס 1911 (בית הספר המסחרי רחוב ואש, בודפשט)
ברטלן אדלשטיין (בהונגרית: Edelstein Bertalan; בודפשט, 26 ביוני 1876 – בודפשט, 3 ביוני 1934) היה תאולוג יהודי-הונגרי, הרב הראשי של בודה, מורה של בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בין השנים 1891–1901 אדלשטיין היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
את הדוקטורט שלו במדעי הרוח קיבל בשנת 1900 באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ואת הסמיכה לרבנות בשנת 1902. באותה השנה נבחר לרב של קהילת בודה, ומשנת 1924 היה רבה הראשי של העיר בודה (החלק המערבי של בודפשט).
הוא היה מרצה לתאולוגיה בקורס התחתון של בית המדרש לרבנים, שם לימד תנ"ך, תלמוד ולימודי יהדות נוספים.
הוא ערך את עלון הקהילה היהודית בבודה ועיבד באופן קבוע את ההיסטוריה של השנים השוטפות.
מדרשי אסתר (בודפשט 1900) הייתה עבודת הדוקטורט שלו ועבודתו זו זיכתה אותו בהכרה בחוגים המדעיים.
"ספר הזיכרון של בלאו" (Blau Emlékkönyv)
"ספרי השנה של האגודה הספרותית יהודית-הונגרית"
שני כרכים (הספרייה היהודית הפופולרית)
ברטמן רוק סאקיאנן הוא אישיות רשת ויוטיובר יופי פיליפיני.
הוא התפרסם כיוצר תוכן ביוטיוב וב-Vine, לאחר שב-2015 אחד מסרטוני האיפור שפרסם הפך לוויראלי.
הוא השתתף בתוכנית מציאות משלו בשם "MTV Following: Bretman Rock", אשר תיעדה מקרוב את חיי המשפחה שלו, וכן במספר וידאו קליפים, ובאוקטובר 2021 היה לגבר ההומו הראשון שהופיע על שער מגזין "פלייבוי".
נכון למרץ 2023, לערוץ שלו יש מעל 8.8 מיליון משתמשים רשומים, סך הכל 147 סרטונים שפורסמו, לסרטון הנצפה ביותר שלו יש מעל 18.8 מיליון צפיות, ויש לו כ-585 מיליון צפיות באופן מצטבר.
רוק זכה בפרסים רבים ובהוקרה על עבודתו ברשתות החברתיות, ביניהם פרס בחירת הקהל בקטגוריית "משפיען היופי", ופרס "הכוכב החברתי הפורץ" בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV לשנת 2021.
ברטמן רוק הוא אילוקאנואי , ונולד בפיליפינים.
אביו, אדמונד לאפורגה, היה חובב היאבקות, וקרא לו על שמם של ברט הארט ודה רוק.
בגיל שבע, רוק עבר להוואי ובבגרותו עסק בענפי ספורט שונים, ביניהם בייסבול, כדורגל, ריצת שדה וכדורעף.
בתיכון בו למד, רוק השתתף בנבחרת הריצה.
רוק התחיל כקומיקאי ויוצר ממים ביוטיוב וב-Vine עד שעבר ליצור ולוגים ומדריכי יופי.
בשנת 2016, אחד מסרטוני האיפור של רוק, שעסק בהצללות והארות (קונטורינג), הפך לוויראלי.
כמו כן, באותה שנה הוא חתם על חוזה ניהול עם Adober Studios , רשת יוצרי תוכן במדיה החברתית בבעלות ה-ABS-CBN, תאגיד המדיה הגדול ביותר בפיליפינים.
בשנת 2017, מגזין טיים בחר ברוק כאחד מ-30 בני הנוער המשפיעים ביותר.
בשנת 2018 הוא הופיע ברשימת '30Under30 אסיה' של פורבס.
ביוני 2019 הופיע רוק על שער חודש הגאווה של המגזין "גיי טיימס".
בספטמבר 2019 השתתף רוק לראשונה בשבוע האופנה בניו יורק, בשיתוף פעולה עם המעצב אנדרו גלוויקס.
רוק גילם את דמותו של "הפלייבוי" (The Playboy) בעונתה הרביעית של סדרת הרשת של יוטיוב פרימיום, "Escape the Night" , אשר עלתה לשידור ביולי 2019. בדצמבר 2019, רשת MTV הודיעה שרוק יככב בעונה הבאה של סדרת המקור של יוטיוב, "No Filter".
ב-9 במאי 2020 התארח רוק בפרק השלישי של תוכנית המציאות "Instant Influencer" מבית YouTube Originals, בהנחיית ג'יימס צ'ארלס.
בנובמבר 2020 השיק רוק את קולקציית משקפי השמש שלו, בשיתוף עם Dime Optics, מותג מלוס אנג'לס.
ב-14 במאי 2021 השתתף רוק בקליפ של בלה פורץ' לסינגל הבכורה שלה, "Build a Bitch", יחד עם כוכבי רשת נוספים.
ביוני 2021 זכה רוק בפרס "הכוכב החברתי הפורץ" בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV.
ב-12 באוגוסט 2021 השתתף רוק בווידאו קליפ של סאב ארבן ובלה פורץ' לשירם "INFERNO", וכן השתתף בשידור לקידום הווידאו.
באוקטובר 2021, רוק הפך לגבר ההומו הראשון מחוץ לארון המופיע על שער מגזין "פלייבוי".
ב-28 בינואר 2021 הודיעה רשת MTV כי רוק יככב בתוכנית מציאות משלו בשם "MTV Following: Bretman Rock".
ב-9 בפברואר 2021 פורסם הפרק הראשון של התוכנית בערוץ היוטיוב הרשמי של MTV.
פרקי התוכנית התפרסמו מדי יום שני, והתוכנית כללה שישה פרקים בסך הכול.
התוכנית צולמה בהוואי, מקום מגוריו של רוק, וכוללת "הצצה לחיי המשפחה שלו".
בתוכנית משתתפים רוק ומשפחתו, לצד חבריו הקרובים.
ב-15 ביוני 2021 הודיעה רשת YouTube Originals על סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים בהשתתפות רוק, בה הוא ינסה לשרוד שבוע לבדו ביערות הגשם של הוואי.
הפרק הראשון פורסם ב-30 ביוני 2021.
בשנת 2022 דורג במקום ה־27 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־6.1 מיליון דולר בשנת 2021.
בנובמבר 2019 אביו של רוק מת לאחר שהיה בתרדמת.
אמו, מרסדיטה, מופיעה מדי פעם בסרטוניו.
הוא בן דודה של הזמרת בלה פורץ'.
בספטמבר 2019 ציין רוק בריאיון למגזין הצרפתי Elle כי הוא נמצא במערכת היחסים הראשונה שלו.
שנה כותרתתפקיד הערות 2019Escape the Night הפלייבוי תפקיד ראשי; עונה 4, כל הפרקים 2020Instant Influencer with James Charlesעצמו אורח; פרק 3 2021MTV Following: Bretman Rockעצמו תפקיד ראשי; סדרה של MTV 2021עצמו תפקיד ראשי; סדרה של יוטיוב
בשנת 2017 רוק היה מועמד לזכייה בפרס שורטי בקטגוריית "היוטיובר הפורץ".
בשנת 2017 הוא נכלל ברשימת "30 בני הנוער המשפיעים ביותר" של מגזין טיים, ובשנת 2018 הוא הופיע ברשימת '30Under30 אסיה' של מגזין פורבס, בקטגוריית "מדיה, שיווק ופרסום".
בשנת 2019 זכה רוק בפרס משפיען היופי בטקס פרסי בחירת הקהל ה-45. בשנת 2020, הוא היה מועמד בקטגוריית הסרטון הקומי בטקס פרסי שורטי.
בנוסף, רוק הופיע ברשימת 'Power of Young Hollywood' של מגזין וראייטי לשנת 2020. רוק היה לגבר ההומו הראשון שהופיע על שער מגזין הפלייבוי, באוקטובר 2021.
שנה פרס קטגוריה מועמדתוצאההערה 2019 פרסי בחירת הקהל משפיען יופי עצמו 2021 פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV הכוכב החברתי הפורץ עצמו
ברטראן בונלו הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ומלחין צרפתי.
הוא ידוע במיוחד בזכות הסרטים הפורנוגרף, בית הפגישות, סאן לורן ו-נוקטורמה.
בונלו ידוע בכך שהוא בוחן בסרטיו הלא שגרתיים את המבנים החברתיים שכולאים את דמויותיו ורבים מהם הפכו מזוהים עם "הקיצוניות הצרפתית החדשה"
בונלו נולד בניס שבצרפת, אבא שלו היה עורך דין ואמא שלו עבדה בבית האופרה של ניס.
אימו שלחה אותו ללמוד לנגן בפסנתר כשהיה בן 5 ובהכשרתו בונלו נהיה מלחין ומוזיקאי שליווה מספר אמנים צרפתים כמו פרנסואז ארדי ואליוט מרפי, עד שלטענתו השתעמם מכך.
בשנת 1996 התחיל להתנסות במספר סרטים קצרים, כולל "מי אני" (Qui je suis), שהתבסס על ספרו האוטוביוגרפי של פייר פאולו פאזוליני.
סרטו הארוך הראשון, "משהו אורגני" (1998) הוקרן בפסטיבל ברלין במסגרת הפנורמה.
סרטו השני "הפורנוגרף" (2001) זכה בפרס FIPRESCI (פרסי המבקרים) בפסטיבל קאן.
סרטיו "טירזיה" (2003), "בית הפגישות" (2011) ו-"סאן לורן" (2014) התמודדו בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן ועליהם היה מועמד לפרס דקל הזהב.
"סן לורן" גם היה מועמד ל־10 פרסי סזאר ונבחר להיות הסרט המועמד של צרפת לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87.
ב-2016 יצא סרטו הטעון פוליטית "נוקטורמה" שעורר סערה רבה בצרפת הוקרן בפסטיבל טורונטו ובפסטיבל סן סבסטיאן.
סרטו האחרון, "נערת זומבי" (2019), הוקרן בפסטיבל קאן.
ב-2023 סרטו "החיה" בכיכובה של לאה סדו הוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
השחקן גספר אוליאל, ששיחק בסרט "סאן לורן" היה אמור לשוב לעבוד עם בונלו ולשחק בתפקיד ראשי בסרט, אך אוליאל נהרג ב-19 בינואר 2022, בתאונת סקי בצרפת.
בונלו היה נשוי לצלמת הקנדית ז'וסי דייה שאיתה עבד ברוב סרטיו.
בשנת 2003 במהלך פסטיבל קאן נולדה בתם אנה מושט בונלו, ובשנת 2010 נפרדו אך המשיכו לעבוד יחד.
שנהשם הסרטתפקיד1996מי אני (Qui je suis)במאי, שחקן, מלחין ותסריטאי1998משהו אורגניבמאי, מלחין ותסריטאי2001הפורנוגרףבמאי, מלחין ותסריטאי2003טירזיהבמאי ותסריטאי2008On Warבמאי, מלחין, מפיק ותסריטאי2011בית הפגישותבמאי, מלחין, מפיק ותסריטאי2014סן לורןבמאי, שחקן, מלחין ותסריטאי2016Nocturama במאי ותסריטאי2019נערת זומביבמאי ותסריטאי2022Comaבמאי ותסריטאי2024החיה (אנ')במאי ותסריטאי
2021 - "טיטאן" (Titane) של ז'וליה דוקורנו, שהייתה גם תלמידתו ב-La Fémis.
אביר מסדר האמנויות והספרות (2015)
ברטלן גנדר (בהונגרית: Göndör Bertalan; בודפשט, 28 ביולי 1908 – מאוטהאוזן, 28 במרץ 1945) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי שיצירותיו הפכו למפורסמות לאחר שנספה בשואה בגיל 37.
ברטלן גנדר נולד במשפחה יהודית כבנם של קארוי גנדר ושל הנרייטה פריד.
אשתו הייתה אילונה, בתם של שמואל קראוס ושל אנה פוליצר, עמה התחתן ב-2 ביולי 1938 בבודפשט.
הוא נרשם למכללה לאמנויות שימושיות, שם היה תלמידו של פרנץ הלבינג.
בגיל 19 היגר לאוסטריה ועבד שם כחשמלאי.
הוא המשיך שם את לימודיו ב"בית הספר לאמנויות ולאומניות" שנקרא גם "בית הספר לאמנויות שימושיות" (Kunstgewerbeschule).
בשנים 1931 וב-1932 עיצב סדרת תחריטי לינולאום על אלה החיים בעוני.
מאוחר יותר יצר איורי ספרים וקריקטורות פוליטיות.
לאחר האנשלוס חזר לממלכת הונגריה ועבד שוב כמאייר ספרים וכגרפיקאי.
הציבור ההונגרי התוודע לרישומי הגיר המיוחדים שלו במסגרת פעילות האמנות שהיוצרים היהודים הורשו לפעול דרכה בתקופת השואה, דרך אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
משנת 1941 ואילך נלקח לשירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים במסגרת הצבא ההונגרי).
הוא נלקח לטרנסקרפטיה לחזית המזרחית באוקראינה משם שלח לאשתו את הקריקטורות המצוירות שלו בעיפרון.
לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), הוא גורש תחילה למחנה ההשמדה אושוויץ ולאחר מכן הועבר למאוטהאוזן, שם מצא את מותו באביב 1945.
בחלוף השנים, לאחר מותו, הוכרה יצירתו המיוחדת והחשובה ותערוכה של עבודותיו הוצגה בגלריה הלאומית של הונגריה שבע עשרה שנים לאחר מותו (1962).
מחוז ברטיסלאבה (בסלובקית: Bratislavský kraj; בהונגרית: Pozsonyi kerület) הוא אחד משמונת מחוזות סלובקיה.
בירת המחוז היא ברטיסלאבה, בירת המדינה.
המחוז נוסד לראשונה בשנת 1923 וגבולותיו הנוכחיים הוגדרו בשנת 1996. מבחינת שטח מדובר במחוז הקטן ביותר מבין מחוזות סלובקיה, אך עקב תכונות העיור והתעשייה המפותחות בו הוא המחוז הצפוף ביותר.
המחוז ממוקם בדרום-מערב סלובקיה ושטחו עומד על 2,053 קמ"ר.
המחוז מפוצל על ידי הרי הקרפטים המערביים הפנימיים המתחילים בברטיסלאבה וממשיכים צפון-מזרחה.
ממערב לרכס שוכנת שפלת זהורי (Záhorie) וממזרח שפלה הדנובה, אזורים בהם מפותחת חקלאות חיטה ותירס.
הנהרות העיקריים העוברים במחוז הם: מוראבה, דנובה והדנובה הקטנה.
המחוז גובל מחוז טרנבה במזרח ובצפון, מחוז גיור-מושון-שופרון ההונגרי בדרום, ומדינות המחוז האוסטריות בורגנלנד ואוסטריה תחתית ממערב.
למרות שמדובר במחוז הקטן בשטח בסלובקיה, הצפיפות בו היא הגדולה ומספר התושבים בו אינו מהנמוכים.
העיר הגדולה במחוז היא ברטיסלאבה (475,503) ואחריה העיר פזינוק (24,443).
המחוז יש אחוז אורבניזציה גבוה במיוחד בסלובקיה.
במחוז ישנה כלכלה חזקה ומתקדמת, בין היתר ישנן תעשיות: כימיה, רכב, מכונות, אלקטרוניקה ומזון.
כלכלת המחוז מהווה כרבע (20 מיליארד אירו) מהתמ"ג הסלובקי.
נכון לשנת 2020 למחוז יש את התמ"ג הגבוה ביותר לנפש מכל האיחוד האירופי, 51,200 אירו לנפש.
האזור מאופיין במגזר שלישוני חזק, בעוד שהמגזר הראשוני מהווה 1% והשניוני 20% בלבד.
ברטלאן סקיי אדמושי (בהונגרית: Székely Bertalan; קולוז'וואר, 8 במאי 1835 – צינקוטה,21 באוגוסט 1910) היה צייר הונגרי, מגדולי הנציגים של הציור ההיסטורי ההונגרי המשלב רומנטיקה ואקדמיות.
אביו של הצייר ארפאד סקיי.
ברטלאן סקיי בא ממשפחת אצולה סקלרי.
אביו דניאל סקיי (1796–1869) היה מנסח מכתבים ממשלתי; אמו הייתה יוהנה קֶלֶמֶן.
הוא התחתן בשנת 1858, אשתו: הייתה ז'אנט קודרנה.
אגושטון (אקוש) (נולד בפשט ב-1864)
ברטלאן סקיי היה מורה מצוין.
במקור הוכשר כמהנדס בווינה, אך ב-1851 עבר לאקדמיה ולאחר מכן למד בבית הספר הפתוח של ולדמילר (Waldmüller).
בשנת 1859 נסע לדרזדן, ולאחר מכן התאמן במינכן.
הוא סייר בברלין, בלונדון וברחבי צרפת, הולנד, גרמניה, איטליה.
בשנת 1855 חזר לטרנסילבניה, שם התפרנס במשך שנים בצביעת שלטי חברות ומתן שיעורי ציור.
בשנת 1858 עבד באחוזה הצ'כית של משפחת הרוזן אייכלבורג במרשנדורף (שמה היום: הורני מרשוב ), שם התחתן.
משנת 1866 עבד שוב ברחבי ממלכת הונגריה.
בנוסף למשימות הפרסקו של תקופה זו, הוא צייר בעיקר דיוקנאות, דמויות נשיות וקומפוזיציות ידועות של לדה.
תמונות הנוף היפות ביותר שלו נוצרו בשנות ה-80 ובשנות ה-90. לקראת סוף חייו היה עסוק יותר ויותר בעבודות הוראת הציור.
לא רק מבחינה טכנית, אלא גם מבחינה תאורטית ואסתטית, הוא היה המאסטר המשכיל ביותר בתקופתו, שהיו לו כל הכישורים הדרושים להוראה.
משנת 1871 היה מורה של בית הספר לציור מודלים, ומשנת 1902 מנהלו ואז ב-1905 מונה למנהל בית ספר המאסטר ה-2. הוא נפטר בגיל 75.
סקיי היה המאסטר המשכיל ביותר בתקופתו מבחינה תאורטית, שגם יצירתו הספרותית הייתה משמעותית.
בחורף 1859 נסע לקארל פון פילוטי למינכן כדי להמשיך בלימודיו.
שם הוא צייר את דיוקנו העצמי בצעירותו, אחת מיצירות המופת של ציור הדיוקן ההונגרי הריאליסטי.
החיבור ההיסטורי המשמעותי הראשון שלו, מציאת גופתו של המלך לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה.
הוא צייר בשנת 1861 את התמונה ההיסטורית "דובוזי ואשתו".
מכאן ואילך התפתח יותר ויותר סגנונו האינדיבידואלי, שהתאפיין בקומפוזיציה אקדמית, אפיון נפשי ותיאור נטורליסטי של חומרים.
"עבודותיו על תורת האמנות והפדגוגיה מהוות את עמוד השדרה של מורשת כתבי היד העשירה שלו".
הוא קבור בסאדה (יישוב קרוב מזרחה לבודפשט).
לאחר מותו, נפתח מוזיאון זיכרון בסאדה שם בילה את הקיצים שלו.
כתבים אמנותיים נבחרים של ברטלאן סקיי, מבוא לאסלו מקשאי, ההוצאה לאור של קרן האמנויות, בודפשט, 1962
ארפאד שאושק: לזכרו של ברטלאן סקיי.
ברטלן סטילר (בהונגרית: Stiller Bertalan; מישקולץ, 23 ביוני 1837 – בודפשט, 3 בינואר 1922) היה רופא, מומחה לרפואה פנימית יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ברטלן סטילר נולד במשפחה יהודית, בנם של דויד סטילר ורבקה פרידמן.
בשנת 1863 הוסמך לדוקטור לרפואה ובשנת 1864 כמומחה לכירורגיה ומאסטר במיילדות.
משנת 1874 עבד כרופא הראשי של בית החולים היהודי בבודפשט, ומשנת 1890 כמנהלו.
משנת 1875 היה מרצה בכיר (חיצוני שלא חלק מהסגל) לפתולוגיה ולרפואה של מחלות קיבה.
בשנת 1886 מונה לפרופסור, ובשנת 1906 קיבל את התואר "יועץ חצר המלוכה".
הוא היה מהראשונים שהצביעו על המחלות התפקודיות של הקיבה.
סטילר ביסס את הקשרים בין המחלות השונות ותיאר אותם ולכן יכול להיחשב לחלוץ הפתולוגיה החוקתית, והוא הכיר במקביל בהשפעתה המעצבת של הסביבה.
התזות שלו פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים.
מחלות הקיבה העצבניות (בודפשט, 1884)
התיאוריה של אנטרופטוזיס ודיספפסיה עצבית המבוססת על סימן הצלעות (הדפס מיוחד מ"שבועון רפואי", בודפשט, 1899)
כמה מילים על תופעת הפאנציה (מהדורה מיוחדת מ-Orvosi Hetilap, בודפשט, 1900)
על המחלה המבנית האסתנית (חולשת הגוף) (בודפשט, 1907)
ברטלאן גאל (במקור עד 1886 ברטולד גרין, בהונגרית: Gaál Bertalan; קאשה, 9 בספטמבר 1860 – בודפשט, 9 בפברואר 1915) היה אדריכל יהודי-הונגרי שפעל בעיקר בבודפשט.
הוא היה אדריכל מיוחד בסגנון האר נובו ובנוסף לבנייני מגורים עצומים בסגנון זה באזורים מרכזיים של בודפשט, תכנן גם מפעלים, תיאטרון וחוילות לחלק מעשירי הונגריה.
ברטלאן גרין נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט גרין ושל האני (חנה) מגזינר.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית של וינה.
משנת 1900 ועד מותו, עם אשתו, הרמינה שווייצר גר, בשדרת ליפוט (היום שדרת סנט אישטוואן) 1. גאל ברטלאן תכנן את הבניין לעצמו, וגם הפעיל את שם את משרד התכנון שלו.
חבר ההנהלה הנבחרת של איגוד האדריכלים ההונגריים, גזבר.
הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
תכנן מבנים בעיקר בהזמנות פרטיות בבודפשט.
1896: בניין דירות, בודפשט, Alkotmány utca 5.
1897: בניין דירות, בודפשט, Szent István körút 20.
1899: בניין דירות, בודפשט, Szent István körút 1.
1898: בניין דירות, בודפשט, Szent István körút 13–15. (בניין המגורים של הנריק האגנמאכר)
1904: בית היתומים ארז'בט, בלטונללה
1906: בניין דירות אנטל הוואש, בודפשט, Váci utca 18.
1908: רויאל אורפאום (היום: תיאטרון מדאץ'), בודפשט, שדרת ארז'בט 31 השדרה הגדולה.
1911: ארמון העם בכיכר קלמן טיסה דאז, בודפשט (מכרז, זכייה ברכישה)
1912: וילת המגורים של הוגו ורטש, בודפשט, Ilka utca 61.
1915: בניין וילה, בודפשט, Nagy János út (היום רחוב בנצור) 34.
: בניין הדירות של איגנץ זאמן, Budapest, רחוב קיראי 112.
ברטראן בלייה (בלועזית: Bertrand Blier; 14 במרץ 1939 – 20 בינואר 2025) היה במאי ותסריטאי צרפתי.
סרטו משנת 1978 "" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-51.
סרטו של בלייה משנת 1996, "הגבר שלי" , השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-46. סרטו משנת 2005, "כמה אתה אוהב אותי?" (?Combien tu m'aimes), הוצג במסגרת פסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה ה-28, שם זכה בפרס "ג'ורג' הכסף" לבמאי הטוב ביותר.