tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שהאלבום זכה לתהודה רבה ונמכר מאוד בבריטניה (הגיע למספר 15 במצעד האלבומים הבריטי), היה לו רק הצלחה מסחרית מוגבלת בארצות הברית; כשחזרו מאירופה במאי 1970, הבסיסט לארי טיילור עזב את הלהקה כדי להצטרף לג'ון מאייל ואחריו עזב גם מנדל.
כשטיילור ומנדל עזבו, הנרי וסטין חזר לנגן גיטרה בלהקה באופן לא רשמי, מלווה על ידי הבסיסט אנטוניו דה לה ברדרה שניגן עם המתופף דה לה פארה במשך חמש שנים במקסיקו סיטי.
הקבוצה הזו ביצעה אלבום משותף עם ג'ון לי הוקר, שנקרא Hooker 'N Heat.
הלהקה פגשה במקור את הוקר בשדה התעופה בפורטלנד, אורגון, ושם נגלה להם שהם מעריצים זה את עבודתו של זה.
הוקר והלהקה התיידדו ונפגשו כמה פעמים כדי להקליט יחד את האלבום.
הוקר אף אמר על וילסון שהוא "נגן המפוחית הנהדר ביותר אי פעם".
האלבום יצא בסוף 1970 והגיע למקום 73 בבילבורד 200 מ-1971. הלהקה והוקר התאחדו פעם נוספת בשנת 1978 להופעה משותפת, ובשנת 1989 התארחו Canned Heat (ורבים אחרים) באלבומו של ג'ון לי הוקר, The Healer.
זמן קצר לאחר ההקלטות של האלבום המשותף, וילסון, שסבל מאז ומעולם מדיכאון, ניסה לכאורה להתאבד כשסטה עם מכוניתו מגשר בלוס אנג'לס.
הוא יצא כמעט בלי פגע מהתאונה, ואושפז במשך כמה שבועות בבית חולים פסיכיאטרי.
בניגוד לחברים אחרים בלהקה, וילסון לא זכה להערצה רבה בקרב נשים, ונאמר עליו כי היה מוטרד ומתוסכל מכך.
הדיכאון שלו הלך והחמיר ככל שהזמן עבר.
ב-3 בספטמבר 1970, מעט לפני שהיו הלהקה אמורים להופיע בפסטיבל בברלין, נודע ללהקה כי וילסון נמצא מת על צלע הר ליד ביתו של הייט, בקניון טופאנגה.
בדמו נמצאו מנת יתר של ברביטורטים.
על אף שאין הוכחות לכך, חברי הלהקה מאמינים כי וילסון התאבד.
וילסון נפטר בגיל 27, שבועות ספורים לפני שג'ימי הנדריקס, וג'ניס ג'ופלין נפטרו באותו גיל.
בכך הוא הצטרף למועדון הדמיוני מועדון 27, שנהגה שנים מאוחר יותר.
ג'ואל סקוט היל, נגן גיטרה חדש יחסית, גויס למלא את החלל שהותיר מותו של וילסון.
ללהקה עדיין היה חוזה הופעות לאורך חודש ספטמבר, כמו גם תאריכי אולפן צפויים, שמנעו מהקבוצה להשקיע זמן באבל על חברם שנפטר.
באותו שתיו הם הופיעו באוסטרליה ובאירופה; כולל מופע ששודר בשידור חי בברן, הולנד, עבור תוכנית הטלוויזיה VPRO Piknik ובקיץ שלאחר מכן הם הופיעו בפסטיבל בטורקו, פינלנד.
הופעות הללו הוקלטו, אך ההקלטות לא פורסמו עד האלבום Under the Skies שיצא בשנת 2007. בסוף 1971 יצא האלבום Historical Figures and Ancient Heads.
האלבום כלל קטעים מוזיקליים מיוחדים ושירה שהייט לא זכה להפגין כשוילסון עוד היה בחיים, אך האלבום לא הניב אף להיט ולא שבר שיאי מכירות רבים.
ההרכב הזה של הייט, וסטין, סקוט היל, דה לה ברדה ודה לה פארה לא החזיק מעמד, מכיוון שהלהקה לא הייתה מתואמת; עמדותיהם של סקוט היל ודה ברדה מבחינת כיוון מוזיקלי לא התאימו לאלה של שאר הלהקה.
שניהם עזבו את הלהקה מעט אחרי צאת האלבום.
במקומם נוספו לקבוצה ג'יימס שיין בתפקיד גיטרה וכלי הקשה, אד בייר הצטרף כקלידן, שהיה תפקיד חדש בלהקה, וריצ'רד הייט (אחיו של בוב הייט) ניגן על הבס.
ההרכב הזה הקליט את האלבום האחרון של הלהקה עבור חברת התקליטים Liberty שנקרא "The New Age".
האלבום יצא בשנת 1973. המוזיקה שהפיקו חברי הלהקה כבר לא הייתה פופולרית כמו בימי השיא שלהם, אך הלהקה יצאה שוב לסיבוב הופעות אירופי, אשר במהלכו קיימו הופעה משותפת עם ממפיס סלים, בפריז.
ההקלטות המשותפות של האמנים יצרו את האלבום "Memphis Heat".
המתופף דה לה פארה כתב בספרו אודות הלהקה כי בתקופות של הופעות מרובות הלהקה נקטה הברחת סמים ממקסיקו כדי לקבל הפוגה בין ההופעות.
במקביל, מפיק הלהקה מחברת התקליטים Liberty מצא את עצמו בחובות של למעלה מ-30,000 דולר, ויעץ ללהקה לעבור לחרת התקליטים Atlantic Records.
לאחר השארת רושם גרוע באטלנטיק רקורדס בעקבות קטטה בין הייט לוסטין על מכונה אוטומטית, הלהקה הוציאה את האלבום היחיד שלהם בלייבל זה: One More River to Cross בשנת 1973. זה הופק על ידי רוג'ר הוקינס ובארי בקט.
הלהקה לא פרסמה את ההקלטות מאחר שבזמן שהוחזקו אצל טיילור פרצה שרפה בביתו וההקלטות נהרסו.
שנים אחר כך דה לה פארה הצליח לשחזר הקלטות אלו ובשנת 1997, תחת הכותרת בשם "The Ties That Bind".
חברי הלהקה הנותרת שלאחר מותו של וילסון לא הסתדרו זה עם זה, וסכסוכים פנימיים רבים פרצו ביניהם.
כשמנהל הלהקה ניסה לגשר ביניהם וליצור הופעה באתר סקי במזרח קליפורניה התלקחה מריבה מרה בין בוב הייט להנרי וסטין, ג'יימס שיין ואד בייר.
המריבה גרמה לבסוף לעזיבתם של שלושת חברי הלהקה הללו לאלתר, למעט וסטין שחזר ללהקה מספר שנים מאוחר יותר.
במקומם צורפו ללהקה הפסנתרן ג'ין טיילור והגיטריסט כריס מורגן, שניהם בסוף שנת 1974. ג'ין טיילור עזב בשנת 1976 בתגובה לוויכוח במהלך סיבוב הופעות בגרמניה, והוחלף במארק סקייר.
בסוף שנות השבעים עבדה הלהקה עם חברת טקומה רקורדס , וההרכב הקליט את אלבום משותף עם להקת האחים צ'יימברס משנת 1977. למרות שיתוף הפעולה, האלבום לא נמכר כמעט בכלל, בעיקר בגלל עליית ז'אנר הדיסקו בשנים אלו.
לא לקח זמן רב וסכסוכים נוספים התלקחו בין חברי ההרכב, ומארק סקייר, כריס מורגן וריצ'רד הייט, אחיו של בוב הייט, התפטרו מלהקה בשנת 1977. בוב הייט מיהר לצרף את נגן הבס ריצ'רד אקסלי, לאחר שהתיידדו בסיבוב הופעות שבו אקסלי הופיע עם להקת מונטנה.
אך ידידות זו לא החזיקה זמן רב, ויכוח שנוצר בין אקסלי להייט תוך כדי הופעה על צריכתו המוגזמת של הייט בסמים תוך כדי נגינה, נמשך עד מהרה גם אל מאחורי הקלעים ושם נוצרה קטטה בין השניים.
אקסלי התפטר עוד למחרת מחברותו בלהקה, אך חזר בהמשך כדי לעזור להייט בשנותיו האחרונות.
אקסלי אמר על זמנו עם הלהקה כי "אף אחד אף פעם לא זוכר את נגן הבס...".
היעזבו של אקסלי הותיר בלהקה רק את הייט ודה לה פארה.
שנות השמונים ומותו של הייט
לאחר השפל של סוף שנות השבעים, הבלוז חזר להיות באופנה עם יציאתו לאקרנים של הסרט שובר הקופות "האחים הבלוז" (1980), בכיכובם של דן אקרויד וג'ון בלושי.
במהלך תקופה זו של תחילת שנות השמונים דה לה פארה נכנס שותף באולפן ההקלטות שהקים נגן הבס המקורי של הלהקה, לארי טיילור.
טיילור התחבר לנגן הגיטרה מייק מאן ונגן הפסנתר העיוור ג'יי ספאל.
ההרכב החדש הזה של הלהקה – הייט, דה לה פארה, טיילור, מאן וספאל – הופיע בשחזור העשור לפסטיבל וודסטוק.
ההקלטות מהופעה זו יצאו כאלבום בשם Canned Heat In Concert, בשנת 1995.
לאחר שהלהקה לא נוהלה יותר על ידי האוורד וולף, הקבוצה יצאה לסיבובי הופעות בבסיסים צבאיים ברחבי ארצות הברית, אירופה ויפן ללא הפסקה.
כשלא קיבל מספיק כסף לטעמו, פרש ג'יי ספאל מהלהקה.
הייט ניסה שוב ושוב לנסות להחיות את הלהקה, אך בו בזמן מצבו הבריאותי התדרדר.
כשנגן הבס החדש ארני רודריגז הצטרף להרכב, הקליטו Canned Heat את מחצית האלבום האחרון בו השתתף הייט – Kings of the Boogie, משנת 1981.
ב־5 באפריל 1981, קיבל הייט בקבוק מלא עד קצהו בקוקאין ממעריץ נלהב.
הייט, שמאז מותו של וילסון נהג להסניף כמויות עצומות של הסם, הסניף את כל תכולת הבקבוק.
הכמות הגדולה של הסמים שלקח גרמו לו להשתנק ולהיחנק, ובתוך זמן קצר התמוטט לגמרי.
הוא נלקח לביתו של דה לה פארה כדי שיתאושש מהמנה, כפי שכבר עשה לפני, שם לאחר כמה שעות נמצא מת מהתקף לב שנוצר בעקבות שילוב של סמים ומשקל יתר.
הרופאים ייחסו את מותו למנת היתר שלקח כמה שעות קודם לכן, אך כמות הסמים שהכניס לגופו בחודשים האחרונים לחייו ובנוסף משקל היתר שממנו סבל היו כנראה הגורם המכריע למותו.
עדים ששהו במקום סיפרו שמילותיו האחרונות היו "החרא הזה לא ממסטל אותי".
הוא נקבר בקניון טופאנגה שליד ביתו בקליפורניה, בגיל 38 בלבד.
לאחר המוות ומותו של וסטין
מותו של הסולן בוב הייט היה למכה הרסנית על הלהקה; עם זאת דה לה פארה החזיק את הלהקה בחיים ככל יכולתו ומנע ממנה להתפרק, אפילו שהיה היחיד שנותר מן ההרכב המקורי.
ריק קלוג, נגן מפוחית, נקרא כדי להשלים את תפקידו של הייט במחצית השנייה של האלבום Kings of the Boogie.
הנרי וסטין, הגיטריסט המקורי של הלהקה, הסכים להצטרף ללהקה עבור מסע הופעות באוסטרליה, ונשאר יחד איתם עבור הופעות נוספות בארצות הברית.
כמה חברים לשעבר בלהקה, כולל מנדל, בארון וטיילור, חברו למאמץ של דה לה פארה ליצור אלבום נוסף, Internal Combustion, שיצא בשנת 1994, אך לא פרסמו כמעט בכלל עותקים של האלבום.
בשנת 1995, כדי למלא את מקומו של הייט צורף הזמר רוברט לוקאס במשך כשנתיים היה ההרכב מורכב מלוקאס, טיילור, וסטין, ודה לה פארה, עד שב־20 באוקטובר 1997, וסטין נפטר לאחר הופעה בפריז, צרפת.
לאחר מכן עזב גם טיילור את הלהקה, ובכך ההרכב המקורי של Canned Heat נעלם מהעולם.
שמה של הלהקה, Canned Heat, בעברית "חום משומר" נובע במקור ממשקה אלכוהולי חריף ומסוכן שהיה נהוג לשתות בקרב שחורים עניים, בארצות הברית של המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
המשקה, שהיה מורכב בין היתר מאלכוהול רב וחומרים כימיים מסוכנים אחרים, היה מזוהה עם נגני בלוז שחורים, שכן שירים רבים נכתבו אודות המשקה.
החום המשומר היה כל כך רעיל, שרוב מי ששתה אותו מת כעבור זמן לא רב.
אמן הבלוז האמריקאי שהיה אהוב על אלן וילסון ובוב הייט, טומי ג'ונסון, פרסם בשנת 1928 את השיר "Canned Heat Blues" מתוך אלבום בעל שם זהה.
השיר דיבר על העוני שדרדר אנשים לשתות מהמשקה כדי לברוח מצרותיהם.
כשהוקמה הלהקה החליטו שני המייסדים לקרוא בשם זה ללהקה, כמחווה לאמן ולאנשים שמתו מהמשקה, על אף שהוא מזוהה עם הקהילה השחורה.
ללהקה תפקיד חשוב בהתפתחות סגנון הבלוז-רוק.
היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בתחום, לצד קרים, לד זפלין, בי בי קינג וכו'.
המוזיקה של הלהקה משלבת את הגיטרות החשמליות והמקצבים האמורפיים מה של סגנונות הרוק הקלאסי, ההארד רוק והרוק הפסיכדלי עם היסודות של הבלוז והבוגי ווגי.
אמנם הלהקה הליפה חברים רבים במשך השנים, אך הסגנון הייחודי שלה נשאר דומה לאורך כל הזמן: בוגי ווגי ובלוז קלאסי המעורבב עם סגנונות מעולם הרוק.
על המוזיקה ניכרות ההשפעות של מוזיקאי בלוז כמו ג'ון לי הוקר ורוברט ג'ונסון אך גם השפעות של להקות רוק אנד רול ורוק קלאסי כמו קרים והרולינג סטונז.
הקולות של שני סולני הלהקה הקלאסיים, אלן וילסון ובוב הייט, היו מנוגדים זה לזה: קולו של וילסון היה גבוה ושקט, בעוד שקולו של הייט היה נמוך, מחוספס וחזק.
השירה של הייט הייתה דומה יותר לסגנונות הבלוז הקלאסיים, ובשירתו נהג לחזור על מילים כמו "Baby" שמופיעות בשירי בלוז רבים.
לעומתו, השירה של וילסון הייתה ייחודית לו, שכן לא היו הרבה להקות וזמרי בלוז ששרו בקול גבוה.
הניגודיות של שני הקולות של החברים הובילה גם לכך שלא בוצעו דואטים בין השניים.
תפקידי הגיטרה של הלהקה היו וישנם פורצי דרך ובפרט נגינתם של הנרי וסטין והארווי מנדל בזמן השתתפותם בלהקה.
הנגינה של וסטין בפרט תוארה כפנטסטית ופורצת דרך.
סגנון הנגינה של וסטין שונה מסולואי בלוז קלאסיים, והוא מרבה להשתמש בדיסטורשן ופדל גיטרה.
וסטין אף דורג במקום 77 במצעד 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
גם נגינת הגיטרה של מנדל נחשבת לאחת מהחשובות בז'אנר הבלוז רוק, אם כי דומה יותר לנגינת הבלוז המסורתית.
גיטרת הבס, המאופיינת בקרב הלהקה בעיקר על ידי נגינתו של לארי טיילור, הייתה כלי מרכזי בנגינה, אך לא חדשנית.
הטכניקה בה השתמשו נגני הבס השונים של הלהקה לאורך הזמן (בהם טיילור, רום שומייק, סקיפ ג'ונס וארני רודריגז) לא הייתה פורצת דרך בתחום הכלי, אך הוא שימש כתפקיד מפתח ברבים מהשירים.
דוגמה ידועה היא, למשל, השיר "Time Was" שהופיע באלבום Hallelujah, בו נמצאים מעברי בס קבועים כל ארבע שורות של שירה, שיחד יוצרים סולו בס.
את התופים של הלהקה (למעט האלבום Canned Heat) ניגן אדולפו דה לה פארה, שנודע במערכת התופים המשונה שלו: מכיוון שהיה שמאלי מערכת התופים שלו מורכבת הפוך מהמערכת הסטנדרטית, כאשר מצילות ה'היי-הט' וה'קראש' נמצאות לצד ה'סנר' בצד ימין, בעוד שתוף ה'פלור' ומצילת ה'רייד' נמצאים בצד שמאל.
התיפוף של דה לה פארה חדשני מה אף הוא, שכן תפקידי התופים של הבלוז המסורתי לרוב היו קבועים מאוד ושקטים מאוד, בצורה בה הדגש הוא על הקצב ולא על המקצב.
לעומת זאת (עם השפעה ניכרת של מתופפים בני זמנו כמו ג'ינג'ר בייקר וקית' מון) התיפוף של דה לה פארה הוא משתנה, מהיר ומלא במעברים מהירים על שלל תופים שונים.
ניתן להבחין בכך בעיקר בהופעות הלהקה, שם נהג דה לה פארה להכניס מעברים בכל כמה תיבות.
דוגמה טובה היא הגרסה החיה של הלהקה לשיר "Boogie Part I" שביצעה הלהקה בוודסטוק, בה ניתן לשמוע מעברי תופים רבים.
הלהקה החליפה נגנים רבים במרוצת השנים.
חמשת הנגנים ה"קלאסיים" של הלהקה הם אלן וילסון, בוב הייט, הנרי וסטין, לארי טיילור ואדולפו דה לה פארה.
האחרון הוא גם חבר הלהקה המקורי היחיד שחבר בהרכב הנוכחי של הלהקה.
המוזיקאים המסומנים בדגש הם חברי אחד ההרכבים הקלאסיים.
קנגנתים (שם מדעי: Caenagnathoidea; מילולית: "עיצוב לסת אחרון") היא על-משפחה של דינוזאורים תרופודים מקבוצת האובירפטורוזאוריה שחיו במשך תור הקרטיקון לאורך אסיה ואמריקה הצפונית מלפני 125 מיליון שנה ועד לפני 66 מיליון שנה, עם הכחדת הקרטיקון.
בקבוצה ישנם 3 משפחות הקרובות ביותר למשפחת הקאודיפטריים.
בני קבוצה זו נחשבים למפותחים שבאובירפטורים, והם שגשגו לאורך הקרטיקון.
חלקם היו גדולים כמו הגיגנטורפטור באורך 8 מטרים ומשקל של 2 טונות ואחרים היו קטנים בהרבה.
הם היו דו-רגליים, בעלי זנב מגומד, ראשים קצרים בעלי "קסדה" או כרבולת והלסתות היו קשות ובעלות מקור.
ממצאים רבים מראים שהם היו מכוסים בנוצות לאורך גופם.
משפחה אבימימיים (Avimimidae) - בה האבימימוס
קנגורו אילני גודפלו (שם מדעי: Dendrolagus goodfellowi; קרוי גם קנגורו אילני מקושט), הוא מין כיסאי ססגוני בסוג קנגורו אילני האנדמי ליערות הגשם ברכסי ההרים של גינאה החדשה.
זהו המין המוכר בסוגו, ובעל טווח התפוצה הרחב מביניהם.
הוא תואר מדעית בשנת 1908 על ידי הזואולוג אולדפילד תומאס, וקרוי על שמו של החוקר והצפר הבריטי .
בדומה לרבים מקרוביו, קנגורו זה מצוי בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות וציד לפרוותו.
קנגורו גודפלו מחולק כיום לשני תת-מינים, ובעבר היה מחולק לשלושה:
buergersi - תת-המין הנפוץ אשר מוכר בכינוי המקומי טימבויוק ובעל פרווה כהה יותר.
goodfellowi - בעל פרווה בהירה וחיוורת במעט; מאכלס את הקצה הדרום-מזרחי של גינאה.
pulcherrimus - מצוי בצפון גינאה וקיבל מעמד של מין נפרד; מכונה קנגורו אילני עטוי-זהב.
קנגורו אילני גודפלו שונה למדי במראהו מהקנגורו היבשתי.
שלא כמו קרוביו השוכנים בערבות אוסטרליה, רגליו כמעט באורך זהה לזרועותיו, והן אינן ארוכות וגדולות במידה לא פרופורציונלית; מאידך, הזרועות שלו עבות יותר, טפריו גדולים, ארוכים ומעוגלים, הוא בעל עצמות עבות ומסיביות וזנב עבה וארוך במיוחד.
כל התכונות הללו הופכות אותו למותאם היטב לסביבת המחיה הגבוהה שלו במרומי העצים.
לקנגורו האילני אוזניים עגלגלות וקצרות, נחיריים גדולים וחוטם רחב.
העיניים שלו בגודל בינוני, וצבען עשוי להיות ירקרק או כחלחל.
במונחים של גינאה החדשה, קנגורו אילני גודפלו נחשב לכיסאי גדול למדי, אך הוא נחשב לבינוני בסוגו: אורך ראשו וגופו: 75-55 סנטימטרים ואורך זנבו: 80-65 סנטימטרים; הנקבות גדולות במעט מהזכרים: משקל הנקבה 8.2 קילוגרם, ומשקל הזכר 7.9 קילוגרם.
הפרווה של קנגורו אילני גודפלו עבה, צפופה ובעלת מרקם צמרירי רך.
צבעה ססגוני במיוחד: בצלעות ובגב היא נעה בין גוני ארגמן לערמוני או אדמדם, בעוד שבגרון, בבטן, ברגליים ובחזה היא בצבע זהוב או צהבהב בהיר וחיוור.
על הכתפיים והחלק העליון של הידיים, יש לקנגורו זה מעין גלימה כהה בצבע שוקולד עד שחור מבריק, בניגוד מובהק לחלק התחתון של הידיים שצבעו צהבהב חיוור.
לאורך השדרה - מעוקץ הזנב עד לעורף, ישנו פס רחב כהה בצבע ארגמן אשר מוקף משני צדדיו בפסים דקים ובהירים בצבע צהבהב המוסיפים צבעוניות לפרווה.
ראשו של הקנגורו בצבע כתמתם ופניו חומות אפרוריות, ולו סינר לבן-צהבהב סביב הסנטר וצדדי הצוואר.
האוזניים בולטות היטב בצבען הארגמני והכהה, ולעיתים יש כתם ארגמני גם על המצח.
זנבו של קנגורו גודפלו בצבע צהבהב או זהוב, והוא מפוספס לאורכו בטבעות, פסים וכתמים אדומים או ארגמניים; קצה הזנב בצבע כהה.
לכל קנגורו גודפלו יש דפוס טבעות שונה על הזנב המאפשר להבדיל בין הפרטים.
קנגורו אילני גודפלו אנדמי לאי גינאה החדשה.
הוא מוגבל לרכס אואן סטנלי ורכס ביסמרק בחלק המזרחי של האי הנמצא בשליטת פפואה.
בית גידולו מורכב מיערות גשם טרופיים בשפלה, ועד יערות במרומי ההרים בגבהים של 2,860 מטר מעל פני הים.
הוא שוכן לרוב בתוך יער סגור וצפוף, ונמנע מיערות דלילים או משטחים פתוחים.
כתוצאה מציד ואובדן בית גידול, הוא כמעט ונעלם לגמרי מיערות בשפלת גינאה.
כמות המשקעים הממוצעת בבית גידולו גבוהה במיוחד ועומדת על כ-3,000 מילימטר לשנה.
קנגורו אילני גודפלו הוא יונק פעיל דמדומים החי רוב הזמן בגפו, אך באזורים עם הפרעה אנושית גבוהה הוא הופך להיות פעיל בעיקר בשעות החשיכה.
הנקבה פעילה בטריטוריה קבועה שמשתרעת על מספר דונמים, בעוד שלזכרים שטחים גדולים יותר הכוללים בתוכם מספר שטחי נקבות.
כפי שמצופה משוכן עצים, קנגורו גודפלו ניזון בעיקר מעלים, במיוחד מעליו של עץ המשי הנדיר (Flindersia pimenteliana ממשפחת הפיגמיים), אך גם ממגוון רחב של פירות, שרכים וצמחים מטפסים; בקצוות היער, הוא יורד לעיתים לקרקע ללקט דגניים, דשא או פרחים.
לקיבה הגדולה שלו יש מיצי עיכול חזקים אשר מותאמים לעכל מזון צמחי גס ועשיר בסיבים בדומה לקיבתם של מעלי גירה ואוכלי עשב אחרים.
בשבי, הוא עשוי לאכול גם חולייתנים קטנים.
על העצים, הקנגורו האילני מטפס במהירות באמצעות חיבוק הגזע וקפיצות תכופות, או מנתר מענף לענף באמצעות קפיצות; במקרים כאלה, הזנב העבה והארוך מאזן את שיווי המשקל.
על האדמה לעומת זאת, התנועה שלו איטית ומגושמת למדי: הוא נע לסירוגין באמצעות קפיצות קטנות וריצה על ארבעת הרגליים, ואינו מסוגל לקפוץ ברציפות יותר מפעמיים.
לקנגורו גודפלו בדומה לקרוביו, יש יכולת יוצאת דופן של קפיצה ממרומי העצים (בגובה 30 מטר) עד לאדמה מבלי להינזק; זאת הודות לעצמותיו החזקות והמסיביות.
בניגוד למערכת הרבייה הפוליגמית אצל מרבית קנגוריי העצים, ישנן ראיות לכך שקנגורו גודפלו הוא מין מונגומי המתרבה עם נקבה יחידה.
לנקבה של קנגורו אילני גודפלו, יש כיס מפותח שנפתח כלפי חוץ ובו ארבע פטמות.
לאחר תקופת היריון של 44 ימים (ארוכה יחסית עבור כיסאים), נולד לרוב גור אחד ולעיתים תאומים.
בשל תנאי מזג האוויר הבלתי צפויים באקלים הטרופי של גינאה, נקבה עשויה להמליט פעמיים בשנה.
מספר שעות לפני ההמלטה, הנקבה מלקקת ביסודיות את פי הטבעת ואז מתיישבת עם זנבה בין רגליה.
הוולד השקוף שגודלו כתולעת, יוצא תוך כדי קריעת קרום העובר ומטפס לתוך הכיס ללא עזרה מאימו שם הוא גדל למשך 8–10 החודשים הבאים.
לאחר עזיבת הכיס לצמיתות, הגור ממשיך לינוק מאימו תקופה נוספת שקצרה יותר משל קנגוריי עצים אחרים ונמשכת בין חודשיים לשלושה חודשים.
תוחלת החיים המרבית של קנגורו אילני גודפלו בטבע 14 שנים; בשבי הוא עשוי להאריך ימים עד לגיל 23.
על פי דיווחי IUCN, הוא כבר נעלם מחלקים משמעותיים מהטווח המקורי שלו, ומגמת האוכלוסייה ממשיכה להיות בירידה.
קנגורו גודפלו מצוי במספר אזורים מוגנים.
ארגון IUCN, ממליץ לרשויות השימור הפפואניות לחוקק חוקי ציד מחמירים ולפתח תוכניות להעלאת המודעות הציבורית ליונק נדיר זה.
בנוסף נדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה וטווח התפוצה שלו.
מבין המינים בסוגו, קנגורו אילני גודפלו הוא המין השכיח ביותר בגני החיות ברחבי העולם.
קנגורו אילני דובי (שם מדעי: Dendrolagus ursinus; קרוי גם קנגורו אילני ווגלקופ), הוא מין כיסאי גדול בסוג קנגורו אילני שאנדמי למערב גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1836 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק, והיה למין הראשון מסוגו שהתגלה לעולם המערבי.
אף על פי כן, לא התבצע מעולם מחקר אקולוגי על המין; כתוצאה מכך, אין כמעט מידע אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו.
הקנגורו הדובי נבדל במספר מאפיינים פיזיים מקרוביו, והטקסונומיה שלו אינה ברורה דיה.
הוא מוגבל למספר רכסי הרים במחוז פפואה המערבית אשר נשלט על ידי אינדונזיה, ואוכלוסייתו פוחתת כתוצאה מציד ובירוא יערות.
הקנגורו הדובי מזכיר מאוד במבנה גופו ובמראהו החיצוני דוב שחור קטן, וזהו המקור לשמו הרשמי ושמו המדעי.
יש לו מבנה גוף כבד, פרווה כהה, גב מקושת, וראש גדול ועגלגל.
האוזניים שלו ייחודיות בכך שהן ארוכות ומחודדות יחסית למינים אחרים, ושעירות בצורה יוצאת דופן.
חרטומו קצר ואפו גדול ורחב.
זרועותיו שריריות, ועצמותיו חזקות ומסיביות ומאפשרות לו ליפול לקרקע מבלי להיפצע.
הבדלים בולטים בינו לבין הקנגוריים הקרקעיים הם רגליים קצרות וגפיים ארוכות, כפות רגליים רחבות עם כריות מחוספסות לשיפור האחיזה בגזעים, וטפרים גדולים ומפותלים.
הזנב שלו ארוך ושעיר בצורה אחידה, ומשמש לייצוב משקלו במהלך הטיפוס.
חרף העובדה שהקנגורו הדובי היה המין הראשון שהתגלה, המחקר אודותיו הוזנח לחלוטין, ולמעשה לא נשקל מעולם פרט בוגר.
אורך ראשו וגופו: 82-50 סנטימטרים, אורך זנבו: 94-40 סנטימטרים ומשקלו המינימלי המשוער: 8 קילוגרם.
המשקל המרבי של פרט בוגר עשוי להיות גבוה בהרבה.
הפרווה של הקנגורו הדובי שעירה וצפופה, ובאזור הכתפיים היא צומחת בצורה סיבובית המסייעת לדחות את מי הגשמים ולגרום להם לגלוש מגופו.
צבע הפרווה הכללי הוא שחור מבריק אחיד בכל הגוף, ובכלל זה הצלעות, הגב, הירכיים, הזרועות, העורף וצדדי הצוואר.
באזורים מסוימים כמו בפלג הגוף האחורי, יש נטייה לצבע שוקולדי.
בניגוד מובהק לחלק העליון הכהה, החלק התחתון הכולל את המפשעה, הבטן, החזה והגרון בצבע כתום אפרסק או לבן בוהק.
חלוקת צבעים דומה קיימת בראש: הפנים בצבע חום כהה (בהיר יחסית לצבע הגוף), ואילו הלחיים והסנטר בצבע כתום אפרסק או לבן.
האוזניים, העיניים והאף בולטים בצבעם השחור מבריק.
זנבו של הקנגורו הדובי בצבע שחור-שוקולד אחיד בדומה לצבע הגוף, ובקצהו יש לעיתים כתם לבן.
יש זואולוגים הסבורים כי צבעי הלחיים (כתום או לבן) מייצגים שתי אוכלוסיות נפרדות, בעוד שאחרים סבורים שמדובר לכל היותר בווריאציה בצבע.
נדרשים מחקרים אנטומיים נוספים על מנת להבהיר את המצב.
קנגורו אילני דובי אנדמי למערב גינאה החדשה.
תפוצתו מוגבלת כיום למספר אזורים בחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) וחצי האי בומבראי הנמצאים במחוז פפואה המערבית בקצה הצד האינדונזי של האי.
בתוך חצאי האי, הוא מוגבל לרכסי ההרים שבהם כמו הרי ארפק והרי פקפק.
בעבר טווח התפוצה שלו היה רחב יותר ורציף, אולם כיום הוא מפוצל ומוגבל כתוצאה מגידול באוכלוסייה האנושית וההשפעות הנלוות אליה.
עם זאת, גודל הטווח שלו עדיין גדול יחסית לקנגוריי עצים אחרים, ומוערך בכ-30,000 קילומטרים רבועים.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים בגבהים של 2,500-1,000 מטר מעל פני הים, בהם יש כמות גבוהה של משקעים וצמחייה סבוכה וצפופה.
בעבר היו דיווחים על נוכחותו גם ביערות שפלתיים, אך הזואולוג האוסטרלי שחקר את האוכלוסיות בראש-ציפור ב-1996, מצא שהאוכלוסייה המערבית ביותר נמצאת בקצה הרי ארפק ואין עדות לקיום המין ביערות השפלה הסמוכים סביב מפרץ אטנה, מה שמצביע על כך שהוא נמנע מסביבת מחיה נמוכה.
אין כמעט מידע אודות האקולוגיה והביולוגיה של המין.
הוא ככל הנראה פעיל לילה, אך נראה לעיתים קרובות גם בשעות היום.
הקנגורו הוא שוכן עצים הנע בזריזות ובמהירות בין גזעים וענפים, ומבלה עליהם את זמנו בחיפוש אחר מזונו הצמחי; הוא יורד לאדמה לעיתים קרובות, ואז נע בתנועה מגושמת עם ריצה קופצנית איטית.
דיווחים של חוקרי טבע מצביעים על כך שהוא עשוי לאכול כמויות ניכרות של פירות, בניגוד למרבית המינים בסוגו שמסתמכים בעיקר על העלים כמקור מזון עיקרי.
בזמן שהזואולוג האוסטרלי טים פלנרי שהה בהרי ארפק בשנת 1992, הוא גר אצל משפחה מקומית שברשותה היה קנגורו דובי שגדל כחיית מחמד.
פלנרי ציין שמדובר ביונק ידידותי שאכל מגוון של מזונות צמחיים.
ברשומות ישנות של הולנדים שגרו בגינאה החדשה בשנות ה-50 וגידלו קנגורו דובי כחיית מחמד, נכתב שהקנגורו אכל גם אורז, לחם, ירקות, ונהג לטפס לעיתים קרובות על ברכיהם של בני הבית בזמן הארוחה ולהתחנן לאוכל.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונת רבייה מוגדרת, ולאחר היריון קצר של 30 יום נולד וולד זעיר הזוחל בכוחות עצמו לכיס של האם.
הוא שוהה בתוך הכיס במשך כשנה שלמה, כאשר לאחר מספר חודשים הוא יוצא ממנו לעיתים תכופות.
שאר הביולוגיה שלו אינה ידועה, וסביר להניח שהיא דומה פחות או יותר למינים אחרים בסוגו.
לא ידוע על טורף טבעי של הקנגורו הדובי.
קנגורו אילני דובי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ההערכה שהאוכלוסייה שלו חוותה ירידה בשיעור של 30% במהלך שלהי המאה ה-21, כתוצאה מציד למזון ואובדן בית גידול לטובת מטרות חקלאיות שונות.
הוא נעלם מאזורים רבים בטווח התפוצה שלו, במיוחד באזורים עם אוכלוסייה אנושית צפופה; מגמת האוכלוסייה ממשיכה להיות בירידה.
הקנגורו הדובי רשום בנספח ב' של אמנת CITES, שמשמעותו היא שהמסחר במין זה או בחלקי גופו צריך להיות תחת פיקוח הדוק.
נכון לשנת 2020, הוא מצוי באזור מוגן אחד בלבד.
נדרשים מחקרים נוספים אודות טווח התפוצה, האקולוגיה והאיומים עליו כמו גם הגודל המשוער של האוכלוסייה שלו אשר טרם ידוע.
קנגורו אילני דוריה (שם מדעי: Dendrolagus dorianus; קרוי גם קנגורו אילני חדגוני) הוא מין של כיסאי פפואני גדול דמוי דובון בסוג קנגורו אילני, האנדמי למזרח גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1883 על ידי הזואולוג האוסטרלי , אשר קרא לו על שמו של חוקר הטבע האיטלקי שהתעסק רבות בחקירת עולם החי של גינאה החדשה.
בעבר היה קנגורו דוריה מחולק לארבעה תת-מינים, אשר תחום תפוצתם השתרע על מרבית גינאה החדשה; עד סוף העשור השני של המאה ה-21, שלושה מהם קיבלו בהדרגה מעמד של מינים עצמאיים: קנגורו אילני סרי, קנגורו אילני וונדיוואי והאיפולה, ואוכלוסייה לא מזוהה נוספת הוכרה כמין בשם קנגורו אילני הוזר.
בתוך הסוג קנגורו אילני, "דוריאנוס" הוא שמה של קבוצת מינים הדומים זה לזה מבחינה חיצונית ואקולוגית והיא כוללת מלבד קנגורו דוריה את ארבעת המינים הנזכרים; ההבחנה ביניהם לבין קנגורו דוריה מסובכת למדי, אך ככלל, קנגורו דוריה גדול מהם משמעותית ובעל פרווה עם גוונים חדגוניים יותר.
קנגורו דוריה הוא המין השני בגודלו בסוג לאחר הקנגורו האפרורי, ובין היונקים הגדולים ביותר בגינאה החדשה.
יש לו מבנה גוף כבד, מסיבי ומוצק, זרועות ורגליים קצרים ועבים, וראש גדול עם פנים רחבות וחוטם גדול.
כפות ידיו ורגליו גדולות ורחבות, והן מתאפיינות בכריות ספוגיות מחוספסות בתחתיתן, ובטפרים ענקיים ומעוקלים.
כל אלו מקנים לו מראה של דובון או וומבט מאשר קנגורו אמיתי.
האוזניים שלו קצרצרות ועגולות, וזנבו הגלילי והשעיר קצר במקצת משל מינים אחרים.
מידות גופו של קנגורו דוריה כדלהלן: אורך ראשון וגופו 51–78 סנטימטרים, ואורך זנבו 44–66 סנטימטרים.
קנגורו דוריה נודע בעיקר בזכות משקלו הכבד אשר נחשב לחריג עבור יונק שוכן עצים: משקל הזכר 14.5 קילוגרם, ומשקל הנקבה 10.2 קילוגרם; ידוע על מקרה של זכר שהוחזק בשבי והגיע למשקל 18 קילוגרם, ומקרה נוסף של זכר שנתפס בטבע ושקל לא פחות מ-20 קילוגרם.
הפרווה של קנגורו דוריה עבה וקצרה, ומורכבת משערות זיפיות צפופות.
צבע הפרווה אחיד וחדגוני למדי, ועשוי להיות חום בהיר, חום-זהוב, חום קפה או חום שוקולד כהה.
באופן כללי, אין הבדלים משמעותיים בצבע בין הצלעות והגב לבין הבטן והחזה, להוציא את אזור הכתפיים שנוטה לעיתים להתכהות לחום-שחרחר.
ראשו של קנגורו דוריה נוטה להיות חיוור ובהיר מהגוף (בצבע חום-קרם או אפרפר בדרך כלל), והדבר ניכר במיוחד באזור המצח שצבעו צהבהב או כסוף; הלחיים כהות ואדמוניות, וסביב החוטם יש כתם שחור.
האוזניים בולטות היטב בצבען השחור.
לזרועות ולירכיים של הקנגורו יש נטייה להיות בצבע אפרורי-כסוף, אך אין זה נדיר שהם זהים לצבע הגוף.
כפות הרגליים והידיים בצבע פחם.
הזנב נע בין אפרורי לחום בהיר, ובבסיסו כתם בהיר בצבע צהבהב או קרם.
קנגורו אילני דוריה אנדמי לחצי האי זנב-ציפור בדרום-מזרח פפואה, הממוקמת בצד המזרחי של האי גינאה החדשה; טווח התפוצה שלו אשר משתרע על כ-15,000 קילומטרים רבועים נופל ברובו בתחומי רכס אואן סטנלי, ולקראת תחילת רכס ביסמרק במרכז פפואה הוא מוחלף באיפולה.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים על רכסי ההרים בטווח גובה רחב מאוד: מכ-600 מטר מעל גובה פני הים עד ליותר מ-3,600 מטר; סביבת המחיה שלו מתאפיינת בטופוגרפיה מחוספסת ותלולה מאוד, המאפשרת לו להתרחק מפעילות אנושית.
קנגורויי דוריה חיים בצפיפות נמוכה יחסית.
קבוצות קטנות של קנגורויי דוריה הוחזקו בשבי במספר גני חיות אירופאים ואוסטרלים לאורך השנים, אך מרביתם אינם קיימים כיום למעט אוכלוסייה גדולה ומשגשגת בגן חיות בפפואה.
השהות שלהם למשך מספר שנים בגני חיות, אפשרה להשיג עליהם מעט מידע אשר קשה להשיגו בטבע כתוצאה מבית הגידול הבלתי נגיש.
קנגורו דוריה הוא יונק פעיל יום או פעיל דמדומים המבלה את זמנו על העצים ועל האדמה לסירוגין.
הוא ניזון בעיקר מעלים, אפיפיטים ושרכים, אותם הוא מוצא על הענפים או על אדמת היער הבוצית, ובמידה פחותה גם מפירות ופרחים.
על פי עדויות של ציידים פפואנים, זכרי קנגורו דוריה נחשבים לאימתניים ואגרסיביים במיוחד כאשר מנסים לצוד אותם; הציד מתבצע לרוב בסיועם של כלבי ציד, התוקפים את הקנגורו לאחר שהופל מהעץ באמצעות חיצים.
לעיתים קרובות, במהלך המאבק בין הכלבים לקנגורו, הם חוטפים נשיכות ושריטות עמוקות משיניו וטפריו הגדולים של הקנגורו.
מלבד האדם, לא ידוע על טורף טבעי לקנגורו דוריה.
קנגורו דוריה הוא המין החברותי ביותר מבין קנגוריי העצים: הוא חי בקבוצות משפחתיות הכוללת מספר נקבות בוגרות וצאצאיהן וזכר שליט יחיד.
אצל הנקבות, יש היררכיה חברתית קפדנית המבוססת על גיל וגודל, כאשר תמיד יש נקבה אחת דומיננטית במיוחד.
הן הזכר והן הנקבות נוהגים לבלות במשחקים עם הגורים, ומרבית האינטראקציות בין הקנגורים בהרמון הן שלוות.
אצל פרטים מבוגרים, נודף ריח מושק לא נעים מהפרווה, והוא חזק וחריף במיוחד אצל הזכרים.
הזכר מפגין תצוגה דומיננטית בפני יריבים, במהלכה הוא יושב על רגליו האחוריות, מגביה את זרועותיו למעלה תוך כדי הרמת הראש, ומותח את אצבעותיו כדי לחשוף את טפריו הגדולים; תצוגה זו מלווה לעיתים גם בהטחת הזנב מטה.
על פי דיווחים מקומיים, לקנגורו בוגר יש יכולת להשמיע שישה צלילים ווקליים שונים, ולעיתים מתרחשת שיחת-קולות בין בוגרים לצעירים.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה מוגדרת, ולאחר היריון קצר נולד וולד יחיד זעיר החי בתוך הכיס של האם במשך שנה.
הוא נעשה עצמאי לחלוטין בגיל שנתיים.
במהלך תקופת ההתבגרות, הגורים מזכירים בגופם הגוצי והעגלגל את הקואלה.
תוחלת החיים של מין זה גבוהה ככל הנראה ממינים אחרים בסוגו.
קנגורו דוריה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), כתוצאה מירידה בגודל האוכלוסייה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21. מין זה מאוים בעיקר מפני ציד כבד למזון על ידי הילידים הפפואנים, וסלילת כבישים ברחבי פפואה עשויה להחמיר את לחצי הציד כתוצאה משיפור הגישה ליערות ולרכסים ההרריים.
איום נוסף שככל הנראה עשוי להיות חמור יותר בעתיד הוא אובדן בית גידול בעקבות עלייה בצפיפות האנושית בפפואה.
קנגורו דוריה נמצא במספר אזורים מוגנים ברחבי הטווח שלו, וה-IUCN ממליץ לעשות מחקרים נוספים אודות האקולוגיה, הביולוגיה והאיומים על המין.
קנגורו אילני הוזר (שם מדעי: Dendrolagus hoserae), הוא מין חדש של קנגורו אילני אשר תואר מדעית לראשונה על ידי חוקר הטבע ריימונד הוזר בשנת 2019, ואנדמי ככל הנראה למערב גינאה החדשה.
ריימונד הוזר קרא למין זה על שם אשתו שירין הוזר, שעסקה לצידו בחקר זוחלים וחיות בר אחרות.
מין זה טרם נצפה בטבע על ידי חוקרי טבע מערביים, והמידע אודותיו מבוסס על דגימה מפוחלצת של נקבה.
הדגימה שעליה התבסס ריימונד הוזר, שכנה במשך מספר שנים במוזיאון בסידני, ונאספה בתאריך לא ידוע על פסגת גונונג קי בקצה המערבי של רכס מאוקי.
אזור זה סמוך לעיר טמגאפורה, הנמצאת בנפת מימיקה במחוז פפואה שבאינדונזיה.
ריימונד הוזר בחן את הדגימה לעומק, ובתום מחקר מפורט הכריז ב-10 ביולי 2019 שמדובר סופית במין חדש.
אחד הגורמים העיקריים לכך, הוא שהמקום שבו נאספה הדגימה מופרד מטווח התפוצה של קנגורו סרי וקנגורו וונדיוואי באמצעות חסמים גאוגרפים משמעותיים (נהרות או שפלות), שאינם מאפשרים שום חפיפה ביניהם.
קנגורו אילני הוזר נחשב לצורת ביניים בין קנגורו סרי לקנגורו וונדיוואי, ודומה לשניים במובנים רבים; בנוסף, הוא מהווה את הצלע החמישית ב"קבוצת הדוריה" בסוג קנגורו אילני הכוללת סך הכול 5 מינים החולקים מאפיינים פיזיים ואקולוגים דומים.
בהתחשב בכך שפרוותו של קנגורו אילני הוזר בהירה יותר, הניגודיות אצלו בין צבעי הגפיים והזרועות לצבע הגוף, מינימלית יחסית, והבהירות שלהן ניכרת לעין בעיקר בכפות.
קנגורו וונדיוואי, בעל פס גבי מעורפל אשר נעדר אצל קנגורו אילני הוזר, והוא בהיר בהרבה ממנו עם פרווה שנראית לעיתים צהובה.
על פי הערכות של ריימונד הוזר, קנגורו אילני הוזר חי בטווח גובה של 3,200-2,500 מטר מעל פני הים.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים בסביבה עתירת גשמים עם טמפרטורות קרות.
מין זה טרם הוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אך על פי נתונים של הזואולוג האוסטרלי שביקר באזור בשנת 1996, קנגוריי העצים בחלק האינדונזי של גינאה החדשה נדחקים יותר ויותר למרומי רכסי ההרים כתוצאה מעלייה בצפיפות האנושית וסובלים מציד נרחב.
קנגורו אילני הואון (שם מדעי: Dendrolagus matschiei ; מוכר גם בשם קנגורו אילני מטשי), הוא מין כיסאי בינוני בסוג קנגורו אילני שאנדמי ליערות הגשם בחצי האי הואון שבפפואה.
הוא תואר מדעית בשנת 1908 על ידי אולדפילד תומאס, וקרוי על שמו של הביולוג הגרמני .
לתקופה מסוימת, קנגורו אילני גודפלו נחשב לתת-מין שלו.
כרבים מקנגוריי העצים, מין זה נתון גם הוא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות וציד.
קנגורו אילני הואון קטן אמנם בהרבה מהקנגורים הקרקעיים באוסטרליה, אך נחשב ליונק גדול למדי במונחים של גינאה החדשה; אורך ראשו וגופו: 81-55 סנטימטרים ומשקלו הממוצע: 9 קילוגרם.
יש לו מבנה גוף גוצי ועגלגל, ראש קצר ורחב, ואף גדול.
טפריו הארוכים והמעוקלים גדולים וחזקים לעומת הקנגוריים היבשתיים, ובכפות ידיו ורגליו ישנן כריות מחוספסות המקנות לו אחיזה טובה על הענפים.
חלוקת האצבעות ברגליו זהה לכיסאים אחרים מסדרת הקנגוראים: הבוהן נעדרת, השנייה והשלישית מאוחדות (סינדקטיליה) ונראות כאצבע רחבה בעלת שני טפרים בינוניים, ואילו הרביעית והחמישית ארוכות במיוחד.
לאצבעות יש גם תנועה עצמאית המשפרת את האחיזה בגזע.
קנגורו אילני הואון הוא הטפסן האנכי הטוב ביותר מבין קנגוריי העצים, הודות לשריריו החזקים; מעבר ליכולת הטיפוס שלו, הוא גם מסוגל ללכת על רגליו בלבד למרחקים קצרים.
זנבו הגלילי והארוך מסייע לו לאזן את שיווי המשקל תוך כדי תנועה מהירה בין העצים.
רגליו קצרות יותר משל שאר מיני הקנגורו האילני, ואוזניו גדולות יחסית למינים בסוגו.
עיניו גדולות ושחורות, וחוטמו קצר, רחב וקרח משיער.
הדו-צורתיות הזוויגית מועטת מאוד במין זה, וההבדל בין הזכרים לנקבות בא לידי ביטוי בעיקר במשקל.
הפרווה של קנגורו אילני הואון גסה, עבה ודוחה מים ביעילות, ולה מראה ססגוני למדי.
בחלק העליון של הגוף, בגרון ובצלעות, צבעה נע בין אדמדם כהה לערמוני ולעיתים קרובות היא בצבע חום קפה או שוקולד.
במפשעה, בבטן ובחזה, לעומת זאת היא בצבע כתום תפוז או צהוב עמוק, ובמקרים רבים עשויה להיות צהבהבה בהירה.
בגפיים וברגליים יש חלוקה דומה: צבע ערמון או שחרחר בחלק העליון, וכתום-צהוב בחלק התחתון ובכפות.
לאורך הגב - מהעורף עד לזנב, יש לקנגורו זה פס בינוני בולט בצבע שחרחר, והפרווה האדמדמה בצידיו בהירה יחסית.
באופן כללי, ראשו של קנגורו אילני הואון אדמדם כהה או בהיר, ופניו צבועות בדרך כלל בצהוב או לבן.
אוזניו של הקנגורו בצבע ערמוני או חום כהה, והן לבנות בקצוות.
זנבו של מין זה בצבע אחיד - צהבהב, זהוב או כתמתם.
קנגורו אילני הואון זהה במבט שטחי לקרובו קנגורו אילני גודפלו, אך למעשה ניתן להבדיל ביניהם בנקל: לקנגורו גודפלו פנים חומות-אפרפרות ללא כתם לבן, פרווה ופס-גב ססגוניים יותר ובטן חיוורת, וזנבו בעל טבעות אדמדמות.
קנגורו אילני הואון אנדמי לאי גינאה החדשה.
הוא מוגבל לחצי האי הואון הנמצא בקצה הצפון-מזרחי של האי בשליטת פפואה, והוא הנציג היחיד מבין קנגוריי העצים החי בחלק זה של האי.
בנוסף, הוא מצוי גם באי אומבוי הסמוך לחצי האי, אולם ההנחה הרווחת היא שהוא הובא לשם על ידי האדם ולא היה מצוי שם בצורה טבעית.
טווח התפוצה הכולל שלו הוא פחות מ-14,000 קילומטרים רבועים.
בית גידולו של קנגורו אילני הואון מורכב מיערות גשם טרופיים ברכס סארוואגד ההררי שבחצי האי הואון, בטווח גובה של 3,000-1,000 מטר מעל פני הים.
היערות שבהם הוא מצוי נשלטים באזורים הנמוכים על ידי עצי אלון, ובאזורים הגבוהים על ידי עצי מחט.
היערות באזור זה מתאפיינים בכמויות משקעים גבוהות במיוחד, בקרקעית מלאה בפסולת עלים, ובשרכים ואפיפיטים צפופים הצומחים על גזעי העצים.
קנגורו אילני הואון מבלה את מרבית חייו על העצים שבהם הוא חש מוגן ובטוח.
הוא משתמש בהתאמות המיוחדות שלו על מנת לנוע בזריזות מעץ אחד למשנהו, ומסוגל לקפוץ למרחק של 9 מטר מעץ לעץ.
סגנון הטיפוס שלו אופייני לסוג: הוא מחבק עם זרועותיו את העץ ואז מבצע קפיצות קטנות ומהירות תוך כדי שהוא מרפה מעט את החיבוק בגזע ומאפשר לעצמו להתקדם.
בעת הירידה מהעץ, הקנגורו האילני אינו יורד הפוך עם הראש כלפי מטה כמו אצל האופוסום, אלא יורד באותה דרך שעלה (חיבוק הגזע והחלקה מדודה למטה).
לעיתים קרובות, הקנגורו מוותר על תהליך הירידה האיטי, ופשוט קופץ מהעץ ישר לאדמה.
הודות לעצמות החזקות שלו, הקנגורו האילני מסוגל לקפוץ מגובה של 18 מטר ולהתרסק על האדמה מבלי להינזק כלל.
בעוד שתנועתו על העצים זריזה, על האדמה תנועתו של קנגורו אילני הואון מגושמת למדי ומגיעה לכ-4.8 קילומטרים לשעה.
הוא נוהג לקפוץ קפיצות קטנות ואז לעבור לריצה ארנבית על ארבעת הרגליים.
למרות יכולות הטיפוס והקפיצה, קנגורו אילני הואון מבלה כ-60% מזמנו בהתכרבלות ובשינה על העצים.
הסיבה לכך נעוצה בקצב חילוף החומרים האיטי שלו, אשר מאלץ אותו להקדיש זמן רב למנוחה ולעיכול.
מלבד האדם, הטורפים היחידים של קנגורו אילני הואון הם עופות דורסים גדולים; על מנת להגן על עצמו מטריפה, הקנגורו חוסה תמיד בצילם של ענפים סבוכים.
קנגורו אילני הואון חושש מן האדם, והוא נוטה להתרחק מהאזור שבו יחוש בהפרעה אנושית.
להוציא את עונת הרבייה, קנגורו אילני הואון חי רוב הזמן בגפו, ונוטה להתעלם מבני מינו אפילו אם הם נמצאים לצידו על אותו עץ.
הנקבה חיה בשטח קבוע ללא מגע עם נקבה אחרת, והזכר חי בטריטוריה הכוללת מספר שטחי נקבות.
הן הזכרים והן הנקבות חיים בשטח שגודלו כ-26 דונם; השטח שקנגוריי הואון תופסים גדול יותר משל כל חיית כיס אחרת החיה ביערות הגשם בגינאה, והדבר קשור כנראה לצפיפות הנמוכה שלהם המאלצת אותם להרחיק לכת על מנת למצוא בן זוג.
קנגורו זה מתקשר עם בני מינו באמצעות מגע, סימוני ריח ושריקות.
קנגורו אילני הואון הוא אוכל עלים כמעט באופן בלעדי, ומעדיף בעיקר עלים גדולים ובוגרים.
יתרת התזונה שלו מורכבת מפירות בר, לשד, פרחים, אגוזים, חרקים, קליפות, ביצי ציפורים ואף ציפורים קטנות.
בשבי, הוא מוזן בעיקר בעלים, פירות וירקות.
הקיבה הגדולה של הקנגורו האילני מפרקת את המזון הסיבי באמצעות תסיסה, וקצב חילוף החומרים הנמוך שלו נובע כנראה מהסתגלות לעיכול עלים רעילים או גסים.
קנגורו אילני הואון מלקט מזון באופן ספורדי במשך כל היום, ובממוצע 15–20 דקות מדי ארבע שעות; בין לבין, הוא מנצל את הזמן למנוחה ולעיכול.
בכך, הם אינם צריכים לצאת ולתור אחר מזון ושומרים על חום גופם עד שהטמפרטורה תהיה נוחה יותר לתנועה.
קנגורו אילני הואון הוא בעל חיים פוליגמי ומתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה מוגדרת.
הרבייה מתרחשת על הקרקע לאחר טקס חיזור קצר.
ההיריון של נקבת קנגורו אילני הואון נמשך לא פחות מ-39–45 ימים, ונחשב לתקופת ההיריון הארוכה ביותר מבין יונקי הכיס.
תהליך הדיאפאוזה שנפוץ אצל חיות הכיס ובו הנקבה יכולה להקפיא את התפתחות העובר, אינו מתרחש אצל מין זה.
כ-24 שעות לפני הלידה, הנקבה מחפשת מקום שקט ובטוח, מתיישבת על זנבה, וממתינה שהוולד הזעיר יצא מהרחם ויזחל לתוך הכיס שלה.
מרגע היציאה מהבטן, משך זמן הטיפוס של הוולד על פרוות האם לתוך הכיס אורך כ-2 דקות ללא סיוע מצידה.
הנקבה בדרך כלל מנקה לאחר הלידה את כל הכיס, כאשר כמעט כל ראשה מוכנס לתוכו בתהליך הניקוי עם הלשון.
הוולד הזעיר נשאר צמוד לאחת מתוך 4 הפטמות במשך כ-100 יום לאחר הלידה.
בגיל 250 ימים, הוא מציץ לראשונה מן הכיס וצופה במעשיה של האם.
בגיל 300 ימים, הוא יוצא לראשונה מן הכיס לזמן קצר, ובגיל 350 ימים הוא עוזב אותו לצמיתות אך עדיין יונק מהפטמות.
אצל הגורים של קנגוריי העצים, עזיבת הכיס מתרחשת מאוחר יותר מאצל הקנגוריים הקרקעים.
הגור מגיע לבגרות בגיל שנתיים, ויכול להתרבות במשך 10–12 שנים.
תוחלת החיים של קנגורו אילני הואון: 14 שנים בטבע, 20 שנה בשבי.
קנגורו אילני הואון מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מאחר שמספר הקנגורויים הבוגרים נמוך מ-2,500 פרטים.
בנוסף, מתרחשת ירידה מתמשכת במספריו כתוצאה מציד ואובדן בית גידול.
עיקר האיומים עליו נשקפים מצד האדם: האוכלוסייה האנושית של חצי האי הואון גדלה במהירות, וקנגורו זה הופך להיות יותר ויותר מאוים על ידי ציד לבשרו ופרוותו, כמו גם המרת שטחי יערות גשם לשימוש חקלאי וקידוחי נפט.
גם באזורים הבלתי נגישים לאדם במרומי ההרים של חצי האי, קנגורו זה מאוים מצד השפעות של שינויי האקלים.
בתופעת אל-ניניו של 1997 למשל, פרצה שרפה הרסנית שהרסה יערות הרריים רבים בחצי האי וצמצה את בית הגידול של המין.
קנגורו אילני הואון הוא "מין-דגל" (Flagship species) של אזור השימור YUS שהוקם בשנת 2009 בחצי האי הואון, והסיבה המקורית לכך שהוקם אזור זה.
משמעות הדברים היא שהוא בעל חיים המושך תשומת לב ציבורית בשל ייחודיותו, ובכך מסייע בעקיפין לבעלי חיים נוספים הנהנים מתוכניות שימור שיועדו עבורו.
אזור השימור YUS נקרא על שם שלושת הנהרות החולפים בו - יופנו, יורואה וסום, ומכסה 760,000 דונם של יער טרופי מהחוף הצפוני של פפואה עד להרים הפנימיים של חצי האי.
זהו אזור השימור המוגן הראשון שהוקם בפפואה, והוא מבוסס על שיתוף הקהילות המקומיות בניהול תוכניות השימור ובמודעות לשמירה על הטבע הייחודי.
במסגרת אזור השימור, הוקמה גם תוכנית מעקב אקולוגית להערכת מספרם של בעלי החיים בשמורה, וישנם ראיות ליצוב מגמת האוכלוסייה ב-YUS ואולי אף לעלייה מדודה.
קנגוריי הואון רבים נמצאים בגני חיות ברחבי העולם, כחלק מגרעיני רבייה עתידים עבור המין.
בארצות הברית, החלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 תוכנית הישרדות ספציפית עבור קנגורו אילני הואון על מנת לסייע למאמצי השימור בטבע.
כחלק מהתוכנית, קנגוריים רבים נלכדים בבר ומשוחררים לאחר שהוצמד להם שבב מעקב או קולר עם מצלמה, על מנת להשיג מידע מדויק יותר אודות ההרגלים שלהם בטבע ובכך ליישם את הדברים הנחוצים עבורם באזורים מוגנים.
תוכניות שימור נוספות מעודדות שילוב של כפריים מקומיים בפפואה בתוכניות השימור ובהעלאת המודעות הכללית בקרב האוכלוסייה לחיות הבר ולבתי הגידול החיוניים עבור הישרדותם.
קנגורו אילני וונדיוואי (שם מדעי: Dendrolagus mayri) הוא מין כיסאי פפואני גדול ונדיר בסוג קנגורו אילני שאנדמי לאזור מצומצם במרומי רכסי ההרים של חצי האי וונדיוואי במערב גינאה החדשה.
מאז גילויו בתחילת המאה ה-20, קנגורו אילני וונדיוואי לא נצפה כלל במשך 90 השנים הבאות, וההערכה הייתה שהוא נכחד; בשנת 2018, שני חובבי טבע בליווי מדריכים מקומיים, ביקרו במשך כשבוע ביערות הטרופיים הסבוכים באזור המחיה ההיסטורי שלו ונתקלו בפרט אחד שאותו הצליחו לצלם לראשונה מאז גילוי המין.
קנגורו אילני וונדיוואי הוא כיסאי בינוני הנראה כשילוב של דוב, קואלה וקנגורו; יש לו מבנה גוף מוצק ומסיבי, גפיים ורגליים שריריים, וזנב עבה באורך בינוני.
ראשו עגלגל ורחב, עם חרטום קצר ואף גדול.
כמרבית קנגוריי העצים, הוא מתאפיין בטפרים גדולים ומעוקלים המשמשים בעיקר לטיפוס, ובכריות ספוגיות בכף הרגל והיד.
הוא נבדל מקרובו קנגורו אילני דוריה בפרוותו הבהירה ובמשקלו הקל יותר.
הפרט היחיד שנורה על ידי ארנסט מאייר, היה זכר בוגר ששקל 9.25 קילוגרם.
משקלה של הנקבה טרם ידוע.
הפרווה של קנגורו אילני וונדיוואי עבה וצפופה.
מתוך קבוצת המינים שדומים לקנגורו אילני דוריה, מין זה נחשב לנציג הבהיר ביותר.
הצבע הבסיסי של הפרווה הוא חום שחרחר או קפה דהוי, אך היא שזורה בשערות כסופות וצהובות, עד שבזוויות מסוימות היא נראית יותר צהובה מאשר שחרחרה.
החזה והבטן בצבע חום כהה, ולעומתם הגפיים, הירכיים, המפשעה ובסיס הזנב בצבע כתמתם או צהבהב; הראש בצבע חום צהבהב או חום אדמוני דהוי, והאוזניים בולטות בצבען השוקולדי והכהה; החוטם אפרורי או שחרחר.
זנבו של קנגורו אילני וונדיוואי בצבע אפרפר חיוור עד לבנבן, וכפות היד והרגל כסופות.
כפי שמרמז שמו, קנגורו אילני וונדיוואי אנדמי לחצי האי וונדיוואי הנמצא בפפואה המערבית בקצה המערבי של גינאה החדשה בשטחה של אינדונזיה.
קנגורו העצים היחיד שנמצא באזור זה מלבדו, הוא המין קנגורו אילני אפרורי אשר מאכלס בתי גידול נמוכים בהרבה ממנו.
טווח התפוצה של קנגורו אילני וונדיוואי, מרוחק יחסית מקבוצת המינים הקרובה אליו חיצונית (קנגורו דוריה, קנגורו הוזר, האיפולה וקנגורו סרי) ומופרד מהם על ידי חסמים גאוגרפים טבעיים; ההימצאות שלו בחצי האי המבודד מרכסי ההרים החוצים את גינאה מהמזרח למערב, נחשבת לתעלומה זואוגרפית.
בית הגידול שלו מורכב מיערות עננים בגבהים יוצאי דופן של 4,000-1,600 מטר מעל פני הים.
סביבת המחיה שלו מורכבת מצמחייה סבוכה וצפופה ביותר, וממורדות תלולים.
הוא מבלה ככל הנראה את מרבית זמנו על העצים.
מעבר לכך, אין שום מידע זמין אודות האקולוגיה והרבייה שלו, והיא דומה ככל הנראה בפרטים רבים לקנגוריי עצים אחרים.
הפרט הראשון שנצפה ממין זה, היה זכר בוגר שנורה ונאסף על ידי פרופסור ארנסט מאייר בשנת 1928. מאייר שקל את הקנגורו (בתקופה שעדיין לא הייתה תשומת לב לפרטים כאלו).
הודות לכך, יש מידע מהימן אודות מידות גופו של קנגורו אילני וונדיוואי.
מאייר, שתיאר את הקנגורו כשילוב של דוב וקוף, שלח את הדגימה למוזיאון ההיסטוריה של הטבע בלונדון, ובשנת 1933 כתבו הזואולוגים הבריטים לורד וולטר רוטשילד וקפטן גאי דולמן את התיאור המדעי שלו, וקראו לו Dendrolagus mayri על שמו של מאייר.
איור של הקנגורו החדש, המבוסס על הדגימה היחידה הידועה שקיבלו ממאייר פורסם מאוחר יותר בספר שהוציאו השניים אודות הסוג ב-1936.
אף שבתחילה קנגורו אילני וונדיוואי תואר כמין בפני עצמו, בהמשך הוא סווג בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה; טקסונומיות חדשות מהמאה ה-21 שחקרו את הגנטיקה והפילוגנטיקה של תת-מינים אחרים שנכללו תחת קנגורו דוריה, קבעו לבסוף שכולם זכאים למעמד של מין נפרד.
אף שקנגורו אילני וונדיוואי לא נכלל במחקר בשל היעדר דגימה מתאימה, היה ברור שאף הוא צריך להיות מסווג כמין, בין השאר בשל תפוצתו המבודדת, וצבעי פרוותו השונים משמעותית משל השאר.
התצפית של מאייר, התבררה למפרע כתצפית הראשונה והאחרונה של חוקר הטבע המערבי למשך 90 השנים הבאות; מאחר שקנגורו אילני וונדיוואי לא נצפה בטבע במשך זמן כה רב, ההנחה הייתה שהוא כנראה נכחד.
בסיועם של 4 סבלים פפואנים, צייד מקומי ששימש כמדריך, וסטודנט חובב טבע מאוניברסיטת פפואה בשם נורמן טרוק, מייקל סמית נכנס לג'ונגל הסבוך והצפוף ב-23 ביולי ושהה שם במשך כשבוע.
במהלך הטיפוס שלהם בטווח גובה של 1,700-1,500 מטר מעל פני הים, הם נתקלו בשריטות גדולות על העצים שנגרמו מטפריהם של קנגוריי העצים, וכן בחותמי ריח חזקים עם ניחוח "שועלי".
המשלחת לא הצליחה לצפות בקנגורו במהלך שהותה בהרים, וכשהחלה לרדת מההרים באחד הימים האחרונים, הצייד המקומי הבחין ביצור גדול שהיה חבוי בין הענפים במרומי עץ בגובה 30 מטר, אשר דמה במראהו החיצוני לקנגורו דוריה.
סמית שחשד שמדובר בקנגורו ווינדוואי, מיהר לצלם את הקנגורו מספר פעמים.
בשובו מן הטיול, סמית פנה לשורה של מומחים עם הצילומים במטרה לאשש את השערתו לפני שיפרסם את התגלית; הביולוג מארק אלדרידג' מהמוזיאון האוסטרלי ורוג'ר מרטין מאוניברסיטת ג'יימס קוק, אישרו שאכן מדובר בקנגורו ווינדוואי, ובכך הצילומים של סמית הפכו לתיעוד הראשון אי פעם של מין זה בסביבתו הטבעית.
הזואולוג האוסטרלי שחקר רבות את קנגוריי עצים ואף גילה בעצמו מספר מינים כמו הדינגיסו, אמר שהצילומים הברורים עולים בקנה אחד עם הדגימה שנאספה על ידי מאייר ב-1928, ומציגים את צבע הפרווה הייחודי.
פלנרי העריך שהמין לא נצפה במשך שנים רבות בשל היותו מוגבל לאזור מצומצם ביותר בהרי וונדיוואי בגודל 40–80 קילומטרים רבועים לכל היותר, ובעיקר עקב סביבת המחיה הבלתי נגישה שלו.
ציידים מקומיים שהורגים לעיתים קרובות את הקנגורו האפרורי ביערות הנמוכים, מטפסים רק לעיתים רחוקות ליערות העננים שנמצאים בגובה 1,300 מטר ומעלה, כתוצאה מהטופוגרפיה ההררית המורכבת, היעדר מקורות מים, ועקב סבכי הבמבוק הצפופים שהופכים את היער לכמעט בלתי עביר.
על פי מייקל סמית, במהלך המסע הם נאלצו להשתמש בתדירות גבוהה במצ'טות כדי לפלס את דרכם בתוך הסבך הצפוף.
סימני הטפרים הרבים שהמשלחת איתרה במהלך הטיפוס, עשויה להצביע על כך שקנגורו אילני וונדיוואי נפוץ למדי באזור המצומצם שאליו הוא מוגבל.
בהערכה האחרונה של הרשימה האדומה של IUCN משנת 2016, קנגורו אילני וונדיוואי סווג כמין הנתון בסכנת הכחדה חמורה (CR), תוך ציון שייתכן והמין נכחד.
IUCN התבסס על כך שבביקורים מעטים של מקומיים בבית הגידול ההיסטורי של המין הוא לא נצפה.
על פי הערכות הארגון, אם המין עדיין קיים, האוכלוסייה שלו בוודאות קטנה ביותר ומוערכת בכ-50 פרטים ומטה בלבד, כתוצאה מלחצי הציד.
הגילוי מחדש שלו בשנת 2018, שלל את ההכרזה עליו כמין נכחד, אולם הערכות IUCN עודן תקפות, וקנגורו זה הוא המין הנדיר והמאוים ביותר בסוגו.
על פי מייקל סמית שהיה אחראי לגילויו מחדש, הרי וונדיוואי עשירים במחצבים ומינרלים, וישנן תוכניות להקמת מכרה זהב באזור; אם התוכניות הללו יתממשו, הן יחריפו עוד יותר את מצבו הקריטי של קנגורו אילני וונדיוואי.
פעילי שימור מתמקדים בניסיון להכריז על אזור מוגן סביב בית הגידול האחרון של מין זה.
קנגורו אילני לומהולץ (שם מדעי: Dendrolagus lumholtzi), הוא מין כיסאי אוסטרלי בסוג קנגורו אילני שאנדמי ליערות הטרופיים בקצה הצפון-מזרחי של יבשת אוסטרליה, והמין הקטן ביותר בסוגו.
לצד קנגורו אילני בנט, השניים הם קנגוריי העצים היחידים שחיים ביבשת אוסטרליה בניגוד לקרוביהם החיים בגינאה החדשה.
קנגורו אילני לומהולץ תואר מדעית בשנת 1908 על ידי הזואולוג הנורווגי , וקרוי על שמו של מגלהו - החוקר הנורווגי קרל סופוס לומהולץ.
קנגורו אילני לומהולץ הוא המין הקטן בסוגו, אך יחסית לפאונה האוסטרלית ניתן להגדירו ככיסאי בגודל בינוני.
אורך ראשו וגופו: 65-48 סנטימטרים, אורך זנבו: 70 סנטימטרים ומשקלו נע בין 8.6 קילוגרם לזכר ו-7.1 קילוגרם לנקבה.
מבנה גופו גוצי וכבד, גבו מקושת ועצמותיו עבות וחזקות.
הראש והצוואר קצרים יחסית לגוף, והאוזניים עגלגלות וקצרות.
העיניים בגודל בינוני, והחוטם שלו קצר, רחב ועגול עם נחיריים מחורצים.
הרגליים האחוריות מפותחות היטב, אך עדיין קטנות יחסית לאלה של הקנגורים הקרקעיים; מאידך, הזנב והגפיים הקדמיות גדולים יחסית לקנגורו הקרקעי והם מותאמים לטיפוס על עצים.
הזנב של המין שעיר ועבה באופן אחיד, והוא ארוך באופן חריג; חרף אורכו, אין לזנב יכולת אחיזה כשל זנב הקופים והוא משמש אך ורק לצורך איזון המשקל בעת הטיפוס.
זרועותיו של קנגורו אילני לומהולץ מפותחות היטב, כפותיו רחבות, ובכל אחת מהן 5 טפרים ארוכים, חזקים ומעוקלים.
ברגליים האחוריות יש אצבע אחת ארוכה, אחת בינונית, ושתי אצבעות סינדקטיליות (מאוחדות) בעלות שני טפרים קטנים.
בכפות הידיים והרגליים יש לקנגורו כריות בשרניות גדולות עם מספר רב של פטמיות (Papillae) המשמשות לאחיזה בעצמים מחוספסים.
הדו-צורתיות הזוויגית אינה ניכרת אצל מין זה.
הפרווה של קנגורו אילני לומהולץ צפופה, קצרה וגסה.
צבע הפרווה הכללי הוא חום אפרורי דהוי, כסוף או שחרחר.
הבטן, המפשעה והירכיים בצבע כתום או צהבהב, ואילו החזה והגרון בצבע צהבהב או לבן קרם שאותו חוצה לעיתים קרובות פס שחרחר דקיק.
הגפיים הקדמיות מתחלקות בין חום דהוי או אפרפר בצידן העליון וכתמתם או לבנבן בצידן התחתון.
כפות הידיים והרגליים בצבע שחור מבריק, ועל העורף והכתף יש לרוב אוכף או פס שחור בולט.
ראשו של קנגורו אילני לומהולץ בצבע כתום, או צהבהב, ועל המצח יש רצועת שיער חיוורת בצבע כסוף או אפרפר.
סימן ההיכר שלו הוא מסיכה שחורה מפוחמת ובולטת המקיפה את הפנים ומקצת מהלחיים.
האוזניים שחרחרות בצידן החיצוני וחומות בצידן הפנימי.
זנבו של קנגורו זה מתחלק בין שחור פחם בצידו התחתון לכתום או אפרפר בצידו העליון, ואילו קצה הזנב שחור כולו עם גוון ערמוני מעט.
קנגורו אילני לומהולץ אנדמי למדינת קווינסלנד באוסטרליה.
בקווינסלנד גופא, הוא מוגבל לרצועה של כ-5,500 קילומטרים רבועים בקצה הצפוני של הרי החיץ הגדול בתוך חצי האי כף-יורק.
הטווח שלו משתרע מרכס קרדוול בדרום ועד נהר דיינטרי בצפון, מזרחית לחוף האוקיינוס השקט.
הריכוז הגדול ביותר של קנגוריי לומהולץ נמצא ברכס אתרטון.
אף על פי שככל הנראה יש חפיפה מסוימת בטווח התפוצה בינו לבין קנגורו אילני בנט בהר קרביין טבלאנד, שני המינים נחשבים לדוגמה של ספציאציה אלופטרית, בה מין אחד מתפצל לשני מינים בעקבות חסם גאוגרפי.
כ-12% מטווח התפוצה של קנגורו אילני לומהולץ נמצא בתוך אזורים מוגנים.
קנגורו זה שוכן בעיקר ביערות גשם טרופיים ובחורש ים-תיכוני; לרוב הוא נמצא ביערות הרריים בגבהים של 1,200-600 מטר מעל פני הים, בעוד שביערות שפלתיים הוא מצוי בצפיפויות נמוכות מאוד.
על פני הטווח של המין, יש לקנגורו זה העדפה ברורה ליערות גשם על אדמת בזלת מאשר אדמה סלעית, הקשור ככל הנראה לכך שאדמת הבזלת עשירה במינרלים ובעלת צמחייה מגוונת.
מלבד היערות, קנגורו אילני לומהולץ עשוי לאכלס יערות מקוטעים או שרידי יערות שגודלם כ-20 דונם, והוא נראה לעיתים קרובות תר אחר מזון בקצה היער, בשל אור השמש המוביל לצמחייה קרקעית עשירה.
קנגורו אילני לומהולץ פעיל בעיקר בשעות הלילה ומבלה את רוב חייו על העצים.
להוציא מספר גיחות קצרות ללקט מזון, את רוב היום הוא מבלה בהתכרבלות ובשינה בין הענפים, ועם רדת החשיכה מתחיל לתור אחר מזונו; באופן כללי, רק חלק קטן מהיממה מנוצל על ידי הקנגורו הבוגר לפעילות שאינה קשורה לליקוט מזון, וחריגים בהקשר זה הם הגורים והמתבגרים שנוטים לבלות זמן נוסף בחקירת הסביבה.
על העצים, קנגורו אילני לומהולץ מטפס באמצעות חיבוק הגזע תוך כדי זינוקים קצרים, ומסוגל לנוע במהירות באמצעות קפיצות מענף לענף, או להשתמש בגפיו בלבד כדי למשוך את עצמו.
הזנב העבה והגלילי שלו משמש כאיזון במהלך התנועה.
קנגורו זה יורד לקרקע בעיקר כשהוא חש מאוים: הוא מסוגל בדומה לקרוביו לבצע נפילה חופשית ממרומי העצים לעבר האדמה מבלי להינזק הודות לעצמותיו החזקות והעבות.
אף שעל הקרקע הוא איטי ומגושם כקרוביו, קנגורו אילני לומהולץ נבדל מקנגוריי העצים הפפואנים בכך שהוא נע אך ורק באמצעות קפיצות בדומה לקנגורו הקרקעי ואינו משתמש כלל בריצה על ארבעת הרגליים.
התקשורת בין קנגוריי לומהולץ אינה מתרחשת כמעט; אף על פי שהם מסוגלים להשמיע קולות, עוצמת הקול שלהם נמוכה למדי ואינה אפקטיבית יותר מ-30 מטר.
הסיבה לכך נעוצה גם באוזניים של הקנגורו האילני הקטנות משמעותית מהקנגורו הקרקעי, וכתוצאה מכך חוש השמיעה אינו מפותח דיו.
כאשר קנגורו אילני לומהולץ חש בהפרעה, הוא משמיע נשיפת "פופפט" רכה, ולכל היותר ישמיע גניחת "וואף" חזקה מעט כאשר הוא נסער.
התקשורת החזותית (מצגי גוף) והתקשורת הכימית (ריח) לא נחקרה דיה אצל מין זה.
ידוע שהזכר משתמש בחוש הריח בעיקר על מנת לקבוע אם הנקבה מיוחמת.
קנגורו אילני לומהולץ מגן על עצמו בעיקר באמצעות הסוואה; מאחר שהוא קטן יחסית, פעיל בשעות הלילה ומבלה את מרבית זמנו חבוי בענפים במרומי העצים, הוא כמעט ואינו נתקל בטורפים.
על הקרקע, הוא עשוי להיטרף על ידי דינגו או כלב הבית, ועל העץ כנראה אך ורק על ידי פיתון השיחים אשר תועד כשהוא צד את קרובו קנגורו בנט; גורים עשויים להיטרף על ידי עיט מחודד-זנב.
אף שקנגורו אילני לומהולץ חולק את סביבת המחיה שלו עם פוסום זנב-מברשת מצוי ופוסום טבעתי מצוי, אין בינו לביניהם תחרות על מקורות מזון, מאחר שהקנגורו ניזון מעלים גדולים וקשים לעומת הפוסומים המעדיפים עלים טריים או דקים.
קנגורו זה הוא יונק צמחוני הניזון מכ-37 מיני צמחים, ותוזנתו כוללת בעיקר עלים ופירות, גפניים, שיחים ואפיפיטים; ההעדפה העיקרית היא לעלים גדולים וקשים, אך הוא אינו בוחל גם בעלים טריים ובפרחים מדי פעם.
הקנגורו האילני עשוי לרדת לעיתים לקרקע ולבקר בשדות חקלאיים בקצה היער על מנת לאכול גידולים כתירס ודגניים.
מין זה מעולם לא נצפה בטבע שותה מים בהתחשב בכך שגופי מים אינם שכיחים בבית גידולו ההררי; סביר להניח שהוא מקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי.
בעת האכילה, הקנגורו שולח את שתי ידיו קדימה בו זמנית ותופס בעלים, מקרב אותם לפה ולועס אותם בעודם בידיו.
חרף העלווה העשירה במרומי העצים, קנגורו אילני לומהולץ אינו ניזון מכל סוגי העלים.
דוגמאות למינים שכיחים הנאכלים על ידו הם ער תלת-וורידי (Cryptocarya triplinervis) מהעריים, עץ השטן (Alstonia scholaris) מההרדופיים וריפוגונום (Ripogonum album) מהשושנאים; קנגורו אילני לומהולץ ידוע ככזה הניזון ממספר צמחים אשר רעילים עבור מרבית היונקים האוסטרלים, כדוגמת סרפד נוצץ (Dendrocnide photinophylla), מין סולונום (Solanum mauritianum) ולנטנה ססגונית.