tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארנולד קלאס רוברט תונברג (בפינית: Arnold Clas Robert Thunberg) (5 באפריל 1893 – 28 באפריל 1973), מחליק מהיר פיני, אחד המצליחים בהיסטוריה, שזכה ב-5 מדליות זהב, 3 מתוכן באולימפיאדת שאמוני (1924) (לצד מדליית כסף ומדליית ארד), ו-2 באולימפיאדת סנט מוריץ (1928).
הוא היה האתלט המצליח ביותר בשני המשחקים, כשב-1928 מחזיק בתואר במשותף עם יוהאן גרוטומסבראטן מנורווגיה.
הישגיו באולימפיאדת שאמוני (1924) הקנו לו שיא שלא נשבר עד היום - זכייה באחוז התחרויות הכי גבוה במשחקים אולימפיים.
הוא החל להחליק על הקרח בגיל מאוחר יחסית, 18, ובתחילת דרכו שילב חיים בעיתיים כמעשן סדרתי ושיכור לפני שהחל להתרכז באופן בלעדי בספורט.
למרות זאת, החל מגיל 28, בו היה לאלוף אירופה בהחלקה מהירה בקטגוריה הכוללת, ובמשך 10 השנים הבאות, היה לגדול המחלקים המהירים בעולם, כשבסוף הקריירה שלו מתחרה לתואר איבאר בלאנגרוד.
הצלחותיו הגדולות של תונברג היו במרחקים הקצרים יותר, מ-500 מ' עד 5,000 מ'.
הוא מעולם לא זכה באירוע בינלאומי ב-10,000 מ', אבל הובס ב-3 שניות בלבד על ידי בן ארצו יוליוס סקוטנב בתחרות ה-10,000 מ' באולימפיאדת שאמוני (1924), וזכה במדליית הכסף, 4.4 שניות לפני רואלד לארסן (נורווגיה).
במהלך האולימפיאדה הזו זכה בשלוש מדליות זהב, כשזירת ההחלקה המהירה הייתה ברוב האירועים (למעט ה-500 מ') לקרב בין המחליקים המהירים הנורווגים והפינים.
ב-1,500 מ' זכה במדליית הזהב, כשהוא מביס את לארסן ב-1.2 שניות.
ב-5,000 מ' תונברג וסקוטנב הביסו 3 מחליקים נורווגים, כשהוא מביס את סקוטנב בפער של 9 שניות.
מלבד הישגים אלה הביאו לו גם את הזכייה בקטגוריה הכוללת, שם סיים 4 נק' לפני לארסן ו-5.5 נק' לפני סקוטנב.
למרות העובדה שהקטגוריה הכוללת נחשבת לאירוע היוקרתי ביותר בהחלקה מהירה, היא הוצאה מהמשחקים האולימפיים החל מ-אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), ולכן תונברג היה לזוכה היחיד במדליית זהב אולימפית בקטגוריה הכוללת.
מלבד זאת, זכה במדליית ארד במרחק המועדף עליו, 500 מ', כשהוא מסיים 0.8 שניות אחרי המנצח האמריקאי צ'ארלס ג'וטרוו.
בכך הוא זכה במדליית בכל אחת מחמש התחרויות בהחלקה מהירה במשחקים אלה.
תונברג זכה חמש פעמים בין 1923 ל-1931 באליפות העולם בקטגוריה הכוללת, וזכה 4 פעמים באליפות אירופה המקבילה.
זכיות אלה הפכו אותו לאלוף האולימפי המבוגר ביותר בחלקה מהירה, בגיל 34. כמו כן, הוא המחליק המהיר הגבר המצליח ביותר בתולדות המשחקים האוליפיים.
למרות הצלחותיו הרבות, תונברג היה פגיע לעיתים במרחקים הארוכים.
כשלא הצליח ב-500 מ' וב-1,500 מ', היה ניתן להביסו, למשל ב-1927 כשברנט אבנסן בן ה-22 ניצח אותו באליפות אירופה ובאליפות העולם.
למרות זאת, אבנסן לא הצליח לשמור על כושר טוב מספיק בשביל לזכות בניצחונות רבים לאורך שנים, כמו שהצליח תונברג.
תונברג החרים את אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) ואיבד בכך את ההזדמנות לזכות במדליות נוספות, כי המארגנים האמריקאים ארגנו את התחרויות בשיטת הזינוק ההמוני ולא בשיטת הזוגות, לצד מחליקים מהירים אירופאים רבים אחרים.
את זאת עשה למרות הכושר הטוב שהפגין בעונה זו, לאחר שניצח באליפות אירופה בהחלקה מהירה בדאבוס.
על כך העיר לעיתון הפיני Uusi Suomi ב-1 בינואר, שכדי להשתתף באולימפיאדה הוא היה צריך ללמוד ספורט חדש לגמרי, וכי זו אינה החלקה מהירה אלה ריצה על הקרח.
למרות הישגיו, תונברג מעולם לא הגיע לראש דירוג האדלסקלנדר - המצאה סטטיסטית שמדרגת מחליקים מהירים לפי שיאיהם האישיים וממירה אותם להופעה יחידה באליפות העולם בקטגוריה הכוללת.
מאתייסן, שנולד חמש שנים לפני תונברג, הפך למקצוען במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולכן הפסיק להתחרות בתחרויות הבינלאומית, והשניים מעולם לא נפגשו בתחרות.
תונברג פרש מהחלקה תחרותית לאחר אליפות העולם באוסלו ב-1935, והוא בן 42, לאחר שתי עונות מאכזבות יחסית.
במהלך הקריירה שלו, קבע תונברג שני שיאי עולם ב-500 מ' (ב-1929 וב-1931) ושיא עולם אחד ב-1,000 מ' (שנקבע ב-1930 והחזיק מעמד במשך 25 שנים עד שנשבר על ידי יבגני גרישין), בנוסף לשיא עולם בקטגוריה הלא אולימפית של 3,000 מ' (ב-1932).
בנוסף להצלחותיו הרבות בזירה הבינלאומית, זכה תונברג 5 פעמים באליפות פינלנד בקטגוריה הכוללת.
על הישגיו הרבים נקרא תונברג בארצו "נורמי של הקרח", בהקשר לאתלט המצליח בן ארצו ובן זמנו, פאבו נורמי (האתלט המצליח ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים).
תונברג מת בביתו בהלסינקי, ב-28 באפריל 1973.
קלאסיקת עשבי המרפא של שֶׁנּוֹנְג (בסינית מסורתית: 神農本草經; בסינית מפושטת: 神农本草经; בפין-יין: Shénnóng Běncǎo Jīng) הוא ספר סיני על חקלאות וצמחי מרפא, המיוחס לשליט האגדי שֶׁנּוֹנְג, אשר חי באלף ה-3 לפנה"ס.
חוקרים משערים כי למעשה מדובר באוסף של מסורות בעל-פה שנכתבו בין 300 לפנה"ס ל-200 לספירה.
הכרך הראשון כלל 120 צמחים שאינם מסוכנים לאדם, שהוגדרו "ממריצים", כגון: פטריית הריישי ג'ינסנג, חוחובה, תפוז, קינמון וליקריץ.
הכרך השני הוקדש ל-120 צמחי מרפא, שנועדו לטיפול במחלות, אך יש בהן מידה של רעילות.
בקטגוריה הזו נמצאים זנגביל, אדמונית ומלפפונים.
הרכיבים המתוארים בכרך זה מוגדרים "אנושיים".
בכרך השלישי ישנם 125 ערכים לצמחים בעלי השפעה הרסנית ורעילות גבוהה, כגון ריבס, אפרסקים ועוד.
הטקסט המקורי אבד בתקופות עתיקות, אך על פי רישומים בקטלוגים עתיקים היו בו שלושה כרכים ובהם 365 ערכים על תרופות.
בתקופת השושלות הדרומיות כתב טָאו חונְגְגִ'ינְג פרשנות לספר, שהגדילה אותו ל-730 ערכים בשבעה כרכים, וכללה גם את הנספח "סיווג רישומי שמות התרופות".
בתקופת שושלת צ'ינג, ביצע סוּן שִׂינְגְיֵן ביקורת ואיסוף יסודיים בנוגע לטקסט, אשר הביאו ליצירת הגרסה המקובלת כיום של הספר.
סוּן סבר כי לא מן הנמנע שמקורו של הספר אכן בימיהם של שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב, אך מאחר שלא היה כתב בזמנם, עבר הידע על התרופות בעל-פה במהלך הדורות תוך שהוא מקבל שיפורים ותוספות מידי מומחים שונים, וסופג השמטות, כך שהגרסה שהגיעה לימינו אינה גרסה עתיקה.
ב"תיעוד הספרות" שבספר הָאן מתועדים שני טקסטים המקושרים לשֶׁנּוֹנְג ועשויים להיות למעשה "קלאסיקת עשבי המרפא של שֶׁנּוֹנְג": המאכלים האסורים של שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב בשבעה כרכים תחת קטגוריית "קלאסיקות", ו"שֶׁנּוֹנְג" ב-20 עמודים תחת הקטגוריה "חקלאות".
בָּאן גוּ מתקופת שושלת האן המזרחית הסביר כי "שֶׁנּוֹנְג" בעל 20 הדפים הוא טקסט מימי שש המדינות, שנכתב על ידי אוסף חכמים שחששו מהזנחת השליטים את ענייני החקלאות, ולכן ייחסו את הדברים לשֶׁנּוֹנְג, והטקסט שפורסם שם לפני תקופת האן המערבית אינו עוסק כלל בפירוט תרופות.
לפיכך נראה כי "המאכלים האסורים של שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב" הוא המקור ל"קלאסיקת עשבי המרפא של שֶׁנּוֹנְג", אולם המקור והעיבוד כבר איבדו דמיון זה לזה.
מחוז קלאמת הוא מחוז בדרום החלק המרכזי של מדינת אורגון בארצות הברית.
נכון למפקד של 2010 התגוררו במחוז 66,380 תושבים.
שטח המחוז הוא 15,892 קילומטרים רבועים ובירתו היא העיר קלאמת פולס (Klamath Falls).
המחוז קרוי על שם שבט הקלאמת, קבוצה אתנית של אינדיאנים שחיו באזור כשהגיעו חוקרי הארצות האירופאים הראשונים למקום.
בני שבט ה"קלאמת" (Klamath) או "קלמיט" (Clamitte), שעל שמו קרוי המחוז, היו צאצאים של ילידים שחיו באזור במשך למעלה מ-10,000 שנים.
כאשר החלו סיירים אמריקנים ממוצא אירופאי לסייר באזור בשנת 1846 לאורך שביל אפלגייט (דרך חלופית לשביל אורגון המסוכן יותר) הם התחרו עם בני הקלאמת על מים וחיות ציד, ועקב כך החלו עימותים בין שני הצדדים.
העימותים הוחמרו כשהגיעו המתיישבים האמריקנים ממוצא אירופאי, שביראו את האדמה כהכנה לחקלאות ופלשו לשדות הציד.
הם תבעו את פינוי האינדיאנים לשמורות והממשל האמריקני נעתר להם.
ב-14 באוקטובר 1864 נחתם ההסכם עם בני הקלאמת שהוביל להקמת שמורת האינדיאנים קלאמת.
אל השמורה נשלחו גם בני המודק מצפון קליפורניה, שהיו יריבים של בני הקלאמת.
הם דרשו להקים שמורה לעצמם בסמוך ל"נהר האבוד" (Lost River), על הגבול בין אורגון לקליפורניה, בסמוך לעיירה מריל של ימינו.
קבוצה של בני המודק בהנהגת קינטפואש (Kintpuash), המכונה קפטן ג'ק (Captain Jack), נטשה את שמורת קלאמת ועברה למקום החדש.
משלחת צבאית אמריקנית בלוויית מיליציה אזרחית הגיעה למקום במטרה לשכנע את קפטן ג'ק לחזור.
פרץ ויכוח, נורו יריות והחלה מלחמת מודק (יולי 1872 - יוני 1873).
המודק נמלטו לאזור המוגן בצפון קליפורניה שקיבל את הכינוי המעוז של קפטן ג'ק (Captain Jack's Stronghold).
הצבא האמריקני הטיל מצור על המעוז ובסופו של דבר הביס את המודק, לאחר שסבל אבדות כבדות מכוח קטן בהרבה.
המלחמה נסתיימה בהשבת המודק לשמורת הקלאמת, ובהוצאתם להורג בתלייה של ארבעה לוחמים, ובהם קפטן ג'ק.
בשל אזור היער הנרחבים בשליטתם היו מצבם הכלכלי של בני הקלאמת טוב עד שיצא חוק הארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) ב-1954 שחיסל את השמורה והציע פיצוי כספי לבני השבט.
מרבית הכסף שקיבלו בני השבט אבד, עקב בזבוז, גנבה או רמאות, ועקב כך שקעו בני השבט בעוני, ואיבדו את זהותם השבטית.
כמה מבני הקלאמת סירבו לקבל את הכסף, בהם בולט אדיסון צ'ילוקין (Edison Chiloquin; 2003-1924).
במקום כסף הוא דרש לקבל בחזרה את אדמת אבותיו בסמוך לנהר ספראג (Sprague River) שבו התגורר.
ב-5 בדצמבר 1980 נחקק חוק צ'ילוקין (Chiloquin Act) שאישר את זכותו לרכוש שתבע.
ב-1997, לאחר שנים של דיונים, ועזרה באמצעות תוכנית העצמאות הכלכלית (Economic Self-sufficiency Plan), הוקם על ידי השבט קזינו בשם קלא-מו-יה (Kla-Mo-Ya Casino).
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מסתכם שטח המחוז ב-15,890 ק"מ מרובעים.
קלאמת הוא המחוז הרביעי בגודלו באורגון.
המחוז גובל במערב במחוז ג'קסון, בצפון מערב במחוזות דאגלס וליין, בצפון במחוז דשוטס, ובמזרח במחוז לייק שבאורגון.
המחוז גובל בדרום במחוזות סיסקיו ומודק שבקליפורניה.
בין אתרי הטבע הבולטים במחוז: הפארק הלאומי קרייטר לייק, היער הלאומי דשוטס והיער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו.
צפיפות האוכלוסין היא 4 תושבים לקילומטר.
85.9% - לבנים ממוצא אירופי
10.4% - היספאנים או לטינו אמריקנים
השפה הנפוצה היא אנגלית, אם כי במפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווחו 6.1% שנהגו לדבר בביתם בספרדית.
+הצבעה במחוז קלאמת בבחירות לנשיאות
מחוז קלאמת מיוצג בבית הנבחרים של אורגון על ידי שני נציגים (נכון ל-2015, שניהם מהמפלגה הרפובליקנית), ובסנאט של אורגון על ידי נציג אחד (גם הוא, נכון ל-2015, רפובליקני).
כמו כן יש נציג אחד (רפובליקני) מטעם המחוז בבית הנבחרים של ארצות הברית.
רוב תושבי המחוז מצביעים בקביעות עבור המועמדים הרפובליקנים.
הפעם האחרונה שנציג של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית זכה במחוז קלאמת הייתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964, כאשר לינדון ג'ונסון ניצח בהפרש ניכר ברמה הארצית את הסנטור בארי גולדווטר, אבל רק ב-3 אחוזים במחוז קלאמת.
כלכלת קלאמת מבוססת היסטורית על תעשיית העץ ועל חקלאות, ועל אף שענפים מסורתיים אלו תורמים כיום רק חלק קטן מהפעילות הכלכלית ובתעסוקה של המחוז, יש להם השפעה גדולה על הפוליטיקה המקומית, הזהות הקהילתית והנוף.
התיישבות של תושבים ממוצא אירופאי קיבלו חיזוק בתחילת המאה ה-20 עם הגעתה של הרכבת.
בנוסף הממשל סבסד את מיזם השבחת הקרקע הפדרלי, "מיזם ההשבחה של קלאמת" (Klamath Reclamation Project), סכר את היובלים העיקריים וייבש את מרבית שטחם של האגמים קלאמת התחתון וטולי (Tule), כ-335 קילומטרים רבועים, על מנת להסב 760 קילומטרים רבועים של אגמים וביצות לשטח חקלאי בהשקיה.
המעסיק הגדול ביותר במחוז, נכון ל-2015, הוא המרכז הרפואי "סקיי לייקס" (Sky Lakes Medical Center), אחריו, מחלקת ההוראה של המחוז (Klamath County School District) ומפעל הדלתות והחלונות Jeld-Wen.
האזור חווה שגשוג בבנייה למגורים, שכן הקרבה לקליפורניה גורמת להגירה של גמלאים ממרכזי האוכלוסייה דרומה.
פעילויות נופש, כטיולים רגליים, ציד, ודיג טרוטה, כמו גם הפארק לאומי היחיד באורגון בקרייטר לייק, תורמים לכלכלת האזור.
מכלול של שש שמורות מקלט לאומיות לחיות הבר (Klamath Basin National Wildlife Refuges Complex), מושך אליו את אחד הריכוזים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית של עופות מים.
האזור ידוע בעולם כגן-עדן לצפרים.
מעיינות חמים מספקים חום לבתים רבים, עסקים ולקמפוס של המכון הטכנולוגי של אורגון (Oregon Institute of Technology).
הפוטנציאל המלא של מקור אנרגיה זה עדיין נחקר.
שני מוסדות אוניברסיטאיים שוכנים בתחומי המחוז: המכללה הקהילתית של קלאמת (Klamath Community College) המספקת לימודי תעודה, והמכון הטכנולוגי של אורגון (Oregon Institute of Technology).
היישוב הגדול ביותר במחוז הוא קלאמת פולס עם למעלה מ-20,000 תושבים.
שאר היישובים קטנים בהרבה, ובכל אחד מהם מתגוררים פחות מאלף תושבים.
בין היישובים הגדולים ביותר: בוננזה (Bonanza), צ'ילוקין (Chiloquin), מאלין (Malin), ומריל (Merrill).
קלאמת הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית, המתגוררים בדרום מדינת אורגון ובצפון מדינת קליפורניה.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מוכרים בני קלאמת על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית כשבט (federally recognized tribe) הכולל שתי אוכלוסיות:
שבטי קלאמת באורגון (Klamath Tribes) – בהגדרה זו כלולים גם בני השבטים הקרובים מודק ויאהוסקין
הקהילה האינדיאנית בעמק קוורץ (Quartz Valley Indian Community) בקליפורניה
הקלאמת והמודק דיברו ניבים של אותה שפה שכונתה לוטואמי (Lutuami), או גם שפת קלאמת, השייכת למשפחת השפות הפנוטיאניות (Penutian languages).
אף שבני השבט עושים מאמצים לשמר את השפה, נכון ל-2006 אין אף אחד הדובר את השפה בצורה שוטפת.
מקור השם קלאמת איננו ידוע.
האנתרופולוג האמריקני אלפרד קרובר שיער כי זה עיוות של השם שבו בני שבט הקלאפויה (Kalapuya), ששכנו מצפון לבני הקלאמת כינו את שכניהם.
האתנולוג אלברט גטשט (Albert Samuel Gatschet 1907-1832) שיער כי השם שבו כינו הקלאמת את עצמם "מאקלק" (Maklak), פירושו "עם" או "קהילה".
עמיתו לזלי ספיר (Leslie Spear), שביצע מחקר אתנולוגי בשנים 1925, 1926 דיווח כי קלאמת היה שמה של תת-קבוצה המכונה "קבוצת ביצת קלאמת נהר ויליאמסון" (Klamath Marsh Williamson River).
שם השבט שימש מקור לשם המחוז שבו שכנו פעם בני השבט, מחוז קלאמת ולבירת המחוז: קלאמת פולס, וכן למחוז לשעבר בקליפורניה קלאמת ולמספר אתרים גאוגרפיים: נהר קלאמת, אגם קלאמת העליון, אגן קלאמת והרי קלאמת.
לפני בואם של חוקרי הארצות האירופאים חיו בני קלאמת באזורי הביצות שסביב אגם קלאמת וחופי הנהרות קלאמת, ויליאמסון וספארג.
מקור התזונה העיקרי היו דגים והם אספו שורשים וזרעים לאכילה.
הם התגוררו בבקתות עשויות בוץ שקרקעיתן נחפרה לעומק של 1.20 מטרים, ואגרו מזון לחורף הארוך והקר, וכשהמזון הידלדל בחודש מרץ הופיעו דגי הסלמון בנחלים בדרכם להתרבות.
דתם הייתה סוג של שמאניזם, שכללה אמונה ברוחות שנגלו לאדם בזמן מסעי חזון.
לשמאן היה תפקיד חשוב מאוד בחברה של שבט הקלאמת ונעזרו בו להתוות מדיניות על סמך נבואות שניבא כשהיה בטראנס.
ידוע כי בני הקלאמת נהגו לפשוט על שבטים שכנים (כדוגמת האצ'ומאווי (Achomawi) על נהר הפיט (Pit River) בצפון קליפורניה), ולעיתים לקחו שבויים על מנת שישרתו כעבדים.
כמו שבטים אחרים באזור נהגו בני הקלאמת להפעיל לחץ על קדמת הראש של תינוקות תוך יצירת אפקט של "ראש שטוח", ומנהג יצירת כתובת קעקע היה נפוץ בין הנשים.
המפגש הראשון עם האירופאים התרחש ב-1826, כאשר חבורה של ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון בראשות סוחר הפרוות ומגלה הארצות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden; 1854-1790) הגיע לאזורם.
אוגדן כינה אותם "גזע מאושר" (Happy race) וניבא כי מצבם ישתנה בעקבות המפגש עם הלבנים.
הוא החל לסחור עימם ב-1829. קיט קרסון (Kit Carson; 1868-1809), איש הספר הידוע מספרי מערבונים העריץ את החצים שיצרו שעל פי השמועה היו יכולים לעבור דרך קירות בית.
בניגוד לשבטים אחרים לא סבלו בני קלאמת מהמחלות שהביאו איתם הלבנים ולא פרצו סכסוכים בים לבין המתיישבים הלבנים.
בני השבט סחרו עם בני הצ'ינוק (Chinook) באזור העיירה דה דלס (The Dalles) של ימינו בסוסים, שמיכות, עורות ביזון אמריקני וסלמון מיובש, וגם עבדים שלכדו בצפון קליפורניה.
כמו כן הם הציעו חרוזים וזרעים של ווקוס (wocus), השם שבו קראו הקלאמת לנופר צהוב, שנהגו להוסיפו למרקים ולטחון אותו לקמח.
ב-14 באוקטובר 1864 חתמו בני הקלאמת, המודק והיאהוסקין, קבוצה של בני קלאמת שבטעות נחשבו כקבוצה של פאיוט, על הסכם עם ארצות הברית, להקמת שמורת קלאמת צפונית מזרחית לאגם קלאמת.
ההסכם, שכונה הסכם קלאמת (Klamath Treaty), חייב את השבטים לוותר לממשלת ארצות הברית על שטח אדמה באגן קלאמת, המוגבל בצפון בקו הרוחב 44. בתמורה שילמה ממשלת ארצות הברית 35,000 דולרים, והתחייבה לתשלומים שנתיים במשך 15 שנים בסך 80,000 דולרים, ובנוסף תמיכה בהקמת תשתית ואיוש תפקידים בשמורה.
הסעיפים בהסכם קבעו במפורש שאם האינדיאנים ישתו משקאות חריפים או יאחסנו אותם בשמורה יעוכבו התשלומים.
ההסכם גם כלל סעיף המאפשר לממשלת ארצות הברית לצרף לשמורה שבטים נוספים בעתיד.
השבטים דרשו שלינדסי אפלגייט (Lindsay Applegate; 1892-1808), ימונה לסוכן שייצג את ממשלת ארצות הברית מולם.
אפלגייט, איש ספר שהיה בין אלו שגילו את שביל אפלגייט כתחליף לסיום של שביל אורגון, העריך שבעת חתימת ההסכם מנו שלושת השבטים כ-2,000 נפשות.
לאחר חתימת ההסכם החלה תקופה של שגשוג כלכלי.
בני הקלאמת גידלו וסחרו בבקר, והקימו מנסרת עצים רווחית, בייחוד לאחר שהרכבת הגיעה לאזור ואפשרה לשנע את העץ.
בהגיע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית והגיעו למצב של חוסר תלות כלכלי.
בני השבט מתגאים בהיותם השבט היחיד ששילם עבור כל השירותים שקיבלו מהממשל הפדרלי, ממדינת אורגון ומארגונים פרטיים.
ההכרה בקלאמת כשבט נתמך הופסקה כחלק מ"חוק סיום הקלאמת" (Klamath Termination Act), או חוק ציבורי מספר 587 (Public Law 587), שנחקק ב-13 באוגוסט 1954 כחלק ממדיניות חיסול התרבות האינדיאנית הנפרדת (Indian termination policy).
על פי חוק זה, כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בשל מעמדם המיוחד כאינדיאנים הופסק.
החוק דרש מכל חבר בשבט להחליט האם הוא נשאר חבר בשבט או שהוא מתנתק מהשבט ומקבל פיצוי כספי בשל חלקו היחסי באדמת השבט.
אלו שנשארו הפכו חברים בתוכנית ניהול השבט.
תוכנית זו הפכה לקרן בין חברי השבט לבנק הלאומי של ארצות הברית בפורטלנד, אורגון.
מתוך 2,133 חברי שבט הקלאמת בעת קבלת החוק החליטו 1,660 לעזוב את השבט ולקבל את הפיצוי בגין האדמה.
לאחר שהושלמו הסידורים בעקבות החוק הופסקו שירותי החינוך, הבריאות, השיכון, והמשאבים הנלווים לשבט.
החוק גרם ישירות לשקיעה בשבט שהתבטאה בעוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים דלים בלימודים, התפרקות משפחות, נשירה גבוהה מבתי הספר, אחוז גבוה של עבריינים, הגברת תמותת תינוקות, הקטנת תוחלת החיים ואובדן הזהות.
מנהיגי השבט פעלו תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים בקונגרס לשנות את המצב וב-1986 נחקק חוק השבת הקלאמת (Klamath Restoration Act) שקבע את מעמד הקלאמת מחדש כשבט, יחד עם בני המודק ויאהוסקין, תחת השם "שבטי קלאמת" (Klamath Tribes), כשמקום מושב הממשל השבטי בעיירה צ'יולוקין (Chiloquin) במחוז קלאמת באורגון.
אף ששטחי השמורה לא הוחזרו, הם התבקשו להכין תוכנית לעצמאות כלכלית, ולאחר שבחנו מספר הצעות הם פתחו קזינו המכונה קלאמויא (תחילת שמות שלושת השבטים) ב-1997.
קלאמת הוא נהר הזורם לאורך 423 קילומטרים לדרום-מערב כשהוא חוצב נתיב דרך רכס קסקייד והרי קלאמת במדינת אורגון וצפון מדינת קליפורניה בארצות הברית, ונשפך לאוקיינוס השקט.
הספיקה הממוצעת של הקלאמת היא השנייה בגודלה בקליפורניה (אחרי נהר הסקרמנטו).
הנהר מנקז את אגן קלאמת, אגן ניקוז המשתרע על שטח של כמעט 41,000 קילומטרים רבועים, מאזור המדבר הגבוה של האגן הגדול ועד יער הגשם הממוזג של החוף המערבי של ארצות הברית.
האגן העליון כלל בעבר ביצות נרחבות של מים מתוקים ששימשו בית גידול לשפע חיות הבר, כולל מיליוני עופות נודדים.
כיום שטח זה חקלאי ברובו, בעוד שהאגן התחתון ההררי נשאר פראי, ורובו מוגדר אזור טבע בראשיתי.
אגן הניקוז נודע בשל הגאוגרפיה יוצאת הדופן שלו, והנהר כונה "הנהר הזורם הפוך" ("a river upside down") בכתבה בנשיונל ג'יאוגרפיק.
הקלאמת הוא הנהר החשוב ביותר הנשפך לאוקיינוס השקט דרומית לנהר הקולומביה עבור דגים הנודדים מהים לנהר לשם רבייה.
דגי האלתית וטרוטת עין-הקשת הנכנסים אליו עברו התאמה לחומציות ולטמפרטורת המים הגבוהים באופן יוצא דופן יחסית לנהרות אחרים באזור הפסיפיק נורת' ווסט.
הדגים המרובים היו מקור מזון עיקרי לתושבים האינדיאנים הילידים, ששכנו באגן במשך לפחות 7,000 שנים.
האירופאים הראשונים שנכנסו לאגן הנהר קלאמת היו ציידי פרוות עבור חברת מפרץ הדסון בשנות ה-20 של המאה ה-19. הם הקימו את שביל סיסקיו לאורך הקלאמת והנהר טריניטי לתוך עמק סקרמנטו.
בתוך כמה עשורי שנים של התיישבות של האדם הלבן, נדחקו התושבים הילידים לתוך שמורות.
במהלך הימים האחרונים של הבהלה לזהב בקליפורניה פעל מספר הולך וגדל של כורים לאורך הקלאמת ויובליו, וגרמו נזק ניכר לסביבה.
ספינות קיטור פעלו למשך זמן קצר על האגמים הגדולים באגן העליון, ותרמו להתרחבות עיירות כדוגמת קלאמת פולס, לפני שהוחלפו על ידי מסילות ברזל בשלהי המאה ה-19. במאה ה-19 ובמאה ה-20 הפך האגן העליון לאזור חקלאי עשיר, וסכרים רבים נבנו במטרה לאגור מים להשקיה ולייצר אנרגיה הידרואלקטרית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הייתה כוונה להשתמש במי הנהר על מנת לענות על הביקוש למים במרכז ובדרום קליפורניה, אבל הרעיון לא הבשיל לכדי ביצוע.
מכיוון שהקלאמת מכיל רבים מהקטעים הארוכים ביותר של מי נהר הזורמים בחופשיות בקליפורניה, יחד עם מסלולי מים לבנים מעולים, הוא הפך לנהר פופולרי לנופש.
עם זאת, סכרים ומפעלי הטיה באגן העליון גרמו לפגיעה באיכות המים באגן התחתון של הקלאמת.
קבוצות להגנת איכות הסביבה ושבטי הילידים הציעו שינויים נרחבים לשימוש במים באגן הקלאמת, בעיקר פירוק של כמה סכרים על הנהר על מנת להרחיב את בית הגידול של הדגים.
הם הציגו את חששותיהם במה שהוא כיום "הסכם השיקום של אגן קלאמת" (Klamath Basin Restoration Agreement), תוכנית לניהול המים שנחתמה על ידי הקהיליות המקומיות, הממשלות, קבוצות שבטיות, אנשי איכות הסביבה ודייגים.
ההצעה קיבלה את תמיכת מחלקת הפנים של ארצות הברית, אבל טרם אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
מקור הנהר קלאמת הוא אגם קלאמת העליון, הממלא עמק נרחב במדרון המזרחי של הרי הקסקייד הגבוהים הדרומיים.
האגם ניזון מהנהרות ויליאמסון, שמקורותיו בגבול אורגון-נבדה, וווד, שמקורותיו עשרות קילומטרים צפונה משם, בפארק הלאומי קרייטר לייק וביער הלאומי וינמה.
הקטע הראשון בן 2.4 קילומטרים מכונה הנהר לינק (Link River - "הנהר המקשר") והוא נשפך בסמוך לעיר קלאמת פולס לאגם יואנה, מאגר מים באורך 29 קילומטרים הסכור על ידי סכר קנו (Keno Dam).
המאגר מקושר באמצעות תעלת הטיה דו כיוונית לנהר לוסט (Lost River - "הנהר האבוד"), נהר הזורם דרומה לקליפורניה.
התעלה מאפשרת לווסת את כיוון זרימת המים בין שני הנהרות בכל כיוון בהתאם לצורך, כחלק ממיזם ההשקיה קלאמת.
אחרי מעבר סכר קנו הנהר זורם מערבה, חולף על פני קרקעית אגם קלאמת התחתון היבש ברובו, וסכר ג'ון סי.
בויל ההידרואלקטרי בטרם הוא חוצה את הגבול בין אורגון לקליפורניה, ואז עובר שלושה סכרים הידרואלקטריים נוספים.
בהמשך, הנהר פונה דרומה, בסמוך לעיירה הורנברוק בכיוון הר שסטה.
מרחק קצר אחר כך הנהר פונה מערבה ומקבל את מימיהם של הנהרות שסטה וסקוט, כשהוא מתחתר לעומק בקניון דרך הרי קלאמת.
הנתיב דרך הרי הקסקייד הגבוהים, הרי הקסקייד המערביים והרי קלאמת מהווה את עיקר מסלולו של הנהר, החל מהאקלים הצחיח יחסית של המדבר הגבוה בחלקו העליון של אגן הניקוז ועד יער הגשם הממוזג הזוכה לשפע משקעים מהאוקיינוס השקט.
מסלול הנהר משפך הנהר סקוט הוא בדרך כלל מערבה לאורך הצד הדרומי של הרי סיסקיו עד שהוא פונה בחדות דרומה בסמוך לעיירה הפי קמפ.
משם הוא זורם דרומה מעל אשדות מים לבנים דרך היער הלאומי קלאמת והיער הלאומי שישה נהרות, ומקבל את מימיו של הנהר סלמון, ועובר את נקודת היישוב הקטנה אורלינס.
הנהר מגיע לנקודה הדרומית ביותר במסלולו בנקודת היישוב הקטנה ויצ'פק, ופונה בחדות צפונה בנקודת המפגש עם היובל הגדול ביותר שלו, הנהר טריניטי.
נקודת המפגש עם הנהר טריניטי גם מסמנת את הנקודה שבה הזרם של הנהר קלאמת מאט ככל שהוא מתקרב לגובה פני הים.
ביתרת מסלולו הקלאמת זורם בדרך כלל לצפון-מערב דרך שמורת האינדיאנים יורוק, שמורת אינדיאנים של שבט היורוק, עובר דרך העיירה קלאמת (שבה חוצה מעליו גשר של כביש 101) וזורם לים כ-26 קילומטרים דרומית לעיירה קרסנט סיטי.
שפך הנהר לאוקיינוס השקט הוא בנקודת היישוב הקטנה רקווה, באזור המשותף לשמורת האינדיאנים יורוק ומערכת הפארקים רדווד.
קטע נהר באורך כ-18 קילומטרים באורגון עד לנקודת החציה לקליפורניה הוכרז כנהר פראי ולאומי.
שפך הנהר קלאמת הוכרז כראוי להגנה על ידי מדיניות המפרצים ושפכי הנהרות של קליפורניה.
הנהר קלאמת מנקז שטח בן 40,790 קמ"ר המכונה אגן קלאמת המשתרע על מרבית שטחו של מחוז קלאמת, וחלקים מהמחוזות לייק וג'קסון בדרום אורגון והמחוזות סיסקיו, דל נורטה, המבולדט, מודק וטריניטי בצפון קליפורניה.
בסך הכול 35% משטח אגן הניקוז מצוי באורגון ו-65% בשטח קליפורניה.
שטח נרחב זה כולל מגוון גדול של נופים.
החלק הצפוני ביותר של אגן הניקוז הוא אזור המדבר הגבוה, המנוקז על ידי הנהרות ויליאמסון וספראג, שניהם זורמים בכיוון כללי לדרום-מערב לתוך אגם קלאמת העליון.
האגן האמצעי מאופיין בשטחי ביצות, ערבות עשב נרחבות ובשטחים חקלאיים, וחלקו שוכן תחת שני גופי מים עיקריים: אגם קלאמת העליון ואגם קלאמת התחתון.
האגן התחתון הנרחב, המשתרע על יותר ממחצית שטחו של אגן הניקוז, כולל הרים, יערות וקניונים.
כמה אגני ניקוז אחרים בחוף המערבי ואגני ניקוז פנימיים גובלים באגן הניקוז של הנהר קלאמת.
בצפון-מערב שוכנים אגני הניקוז של הנהרות רוג ואומפקווה באורגון וסמית בקליפורניה.
ממזרח שוכן אגן הרני, אגן ניקוז סגור וחלק קטן מהאגן הגדול.
החלק הדרומי של אגן הניקוז של קלאמת גובל באגן הניקוז של הנהר סקרמנטו ויובליו העיליים, כולל הנהר פיט, ובצד הדרום-מערבי שוכנים אגני הניקוז של הנהרות מד ורדווד קריק.
הגבול המערבי של אגן קלאמת העליון נוצר על ידי רכס הקסקייד הגבוה והרי קלאמת, ואחת מהשלוחות הדרומיות ביותר של רכס הקסקייד ורכסי החוף של קליפורניה מכסים את אגן הניקוז הדרום-מערבי.
נהר הקלאמת הוא רק אחד משלושה נהרות המתחילים מזרחית לרכס הקסקייד וזורמים לאוקיינוס השקט.
שני האחרים הם נהר הקולומביה והנהר פרייזר.
מרבית השימוש האנושי באגן הניקוז מוגבל לאגן העליון, למרות האקלים הצחיח למחצה.
סכרים נבנו, מי השקיה מוזרמים מהנהרות קלאמת ולוסט, ושפע מי תהום שנשאבים אפשרו להפוך את מרבית אגן קלאמת העליון לאדמה חקלאית.
לפני לפחות 11,000 שנים היו אגם קלאמת התחתון ואגם טולי מתמזגים בעונת הגשמים ויוצרים ביצת מים מתוקים בשטח של 750 קילומטרים רבועים.
ביצה זו, יחד אגם קלאמת העליון בשטח של 260 קילומטרים רבועים, יצרו בית גידול זמני למיליוני עופות נודדים.
כל האגמים הללו הם שרידים של אגם מודק, אגם גדול מעידן הקרח האחרון שהשתרע על שטח של כ-2,800 קילומטרים רבועים.
אף שכל שטחי הביצות, למעט אגם קלאמת העליון, יובשו לצורכי חקלאות, עדיין עוברים כ-3.7 מיליון עופות נודדים דרך אגן הניקוז מדי שנה.
למרות הספיקה השופעת של הנהר בקליפורניה, הוא לא מספק כמויות משמעותיות של מים להשקיה או לשימוש ביתי בחלקים המרכזיים והדרומיים של המדינה.
מיזם טיוב הקלאמת באזור קלאמת פולס מספק מים להשקיה ומיזם העמק המרכזי מטה מים מהנהר טריניטי לשם הספקת מים לעמק סקרמנטו.
מי יובלים אחרים של הקלאמת, כולל הלוסט והשסטה מוטים להשקיה.
השימוש במים של הקלאמת התחתון, אחד מהנהרות האחרונים הזורמים בצורה חופשית במדינת קליפורניה, הוא נושא לוויכוח פתוח ארוך שנים בין התומכים בשמירה על הטבע, שבטי אינדיאנים, חברות מים וסוכנויות ממשלתיות, וגורלו בסופו של דבר עדיין לא ברור.
החלק האמצעי והחלק התחתון של נהר הקלאמת מועדים לשיטפונות, ושיטפונות גדולים התחוללו בנהר בשנים שבהן התרחשו שיטפונות גדולים בצפון קליפורניה, בייחוד כתוצאה מסופות שנובעות מהתופעה האקלימית המכונה "פיינאפל אקספרס" (Pineapple Express – "אקספרס האננס") המביאות כמויות גדולות של גשמים חמימים לצפון קליפורניה.
המבצר הצבאי פורט טר-ואו, ששכן במקום שהוא כיום היישוב קלאמת גלן, נהרס בשיטפון בדצמבר 1961 וננטש ב-10 ביוני 1862.
שיטפונות רציניים נוספים התרחשו בנהר הקלאמת בשנים 1926–1927, 1955, 1964, 1997 ו-2005. בחלק מהמקרים הם גרמו לשינוי מסלולו של הנהר.
שיטפון חג המולד של 1964 היה הרסני במיוחד.
הספיקה בנהר הקלאמת הגיעה ל-15,800 מטרים מעוקבים בשנייה, כשגובה המים הגיע ל-17 מטרים, והם הציפו את העיירות קלאמת וקלאמת גלן תחת 4.6 מטרים של מים, והרסו את מרבית הגשר של כביש 101 החוצה את הנהר.
גשר הכביש נבנה מחדש במיקום אחר, אם כי הכניסות לגשר הישן עדיין קיימות.
השפך של הקלאמת וקטעים סמוכים של הנהר רגישים לגלי צונאמי, והיו הרוגים במהלך גלי הצונאמי שנבעו מרעידת האדמה באלסקה (1964) ומרעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו (2011).
אגן קלאמת העליון, המוגדר כאזור הניקוז של הנהר קלאמת מעל לסכר איירון גייט, הוא אזור מעבר ייחודי בין רכס קסקייד במערב ופרובינציית אגן ורכס של צפון האגן הגדול מדרום-מזרח.
אזור זה משתרע מדרום לאגם קלאמת התחתון לתוך אגן הניקוז של הנהר לוסט ואגן אגם קלאמת העליון.
התמתחות של קרום כדור הארץ והעתקים של גושים נטויים יצרו טופוגרפיה שלה מאפיינים הדומים לשני האזורים.
כמעט כל האגן הוא אזור גראבן עם מאפיינים של אגן ורכס, שנוצרו על ידי התרוממות ושקיעה לאורך כמה העתקים שכיוונם מצפון לדרום.
תצורת יונה (Yonna Formation) חוצה את מרבית האזור ומתרוממת מעל לפני הקרקע במחשופים גדולים של סלע מוצק ברבים מהרכסים.
גיל התצורה קודם לרביעון והיא בנויה מסלעי יסוד וסלעי משקע.
הסלעים שמתחת לאזור הם בדרך כלל מתקופה מאוחרת יותר ככל שמתקדמים ממזרח למערב.
הרכסים הרבים החוצים את אגן קלאמת העליון מחלקים אותו לעמקים שבהם צוקים אנכיים בגובה של עד 100 מטרים, ותבניות הניקוז בדרך כלל עוקבות אחר הטופוגרפיה.
מערכת גאותרמית נרחבת מתקיימת עמוק מתחת לקרקע בתוך האגן העליון, ויוצרת מעיינות חמים ובארות ארטזיות, אך היא לא נחקרה לעומק.
דרומה יותר באזור עמק הנהר שסטה במחוז סיסקיו מרבית המסלע מורכב מקילוחי לבה שמקורם באזור הגעשי של הר שסטה.
אותה תבנית גיל מאפיינת את רכס הקסקייד והרי קלאמת המכסים את המחצית המערבית של אגן קלאמת.
כאשר הלוח הצפון-אמריקאי נע באיטיות בכיוון דרום-מערב במהלך עשרת מיליון השנים האחרונות הצטרפו לגוש של יבשת אמריקה הצפונית פיסות קרום המתוארכות מתור הקמבריון ועד שלהי תור היורה.
קיימות ארבע פיסות קרום מובחנות ממערב למזרח.
בעוד שהרי החוף מתוארכים לפחות מ-3 מיליון שנים, הרי הקסקייד הגבוהים השוכנים עמוק יותר בתוך היבשת מתוארכים ללפני 7.5 מיליון שנים.
בתוליתים של גרניט, מעליהם סלעי משקע וסלעים געשיים נמעכו לתוך המסיב של דרום-מערב אורגון וצפון-מערב קליפורניה.
אבל במקום לסטות דרומה המשיך נהר הקלאמת לזרום מערבה וחתר ברכס ההולך ומתרומם קניון עמוק שקירותיו אנכיים.
אחת מפיסות קרום אלו הביאה עמה רצועה ארוכה שכיוונה צפון-דרום של נציצים הנסחפים בקלות, שכיום שוכנת כ-50 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט של צפון קליפורניה.
כשנהר הקלאמת נתקל בשכבה זו הוא החל לחצוב את הקניון שלו לאורך הרצועה במקום להמשיך דרומה-מערבה לאוקיינוס השקט.
עקב כך נוצר העיקול החד צפונה בנהר בנקודה בה נשפך אליו הנהר טריניטי.
גם מסלולם של החלק התחתון של הנהר טריניטי ויובלו סאות פורק טריניטי (South Fork Trinity River) הוכתבו על ידי רצועת נציצים זו.
התיישבות אנושית בקלאמת היא בת 7,000 שנים לפחות.
קבוצות רבות של הילידים שחיו לאורך הנהר היו תלויות למחייתן בלהקות הגדולות של האלתית הפסיפית שעלו בנהר לצורך רבייה, בכמויות שנפלו רק שני נהרות אחרים בחוף האוקיינוס השקט של ארצות הברית של ימינו.
שבטים אלו כללו את השסטה לאורך החלק האמצעי והעליון של הנהר, שבטי היורוק, ההופה והקארוק חיו לאורך הקניונים של החלק התחתון של הנהר ושבטי המודק, הקלאמת והיאהוסקין שכנו בעמקים הצחיחים של האגן העליון.
שבט שסטה שלט על 208 קילומטרים של הנהר קלאמת, כמחצית מאורכו של הנהר.
היורוק היה כנראה אחד השבטים החזקים ביותר על הנהר קלאמת לאחר שבט שסטה, ושלט על כ-50 קילומטרים של נהר קלאמת התחתון, ועל חלק גדול מהחוף של צפון קליפורניה.
יחד עם ההופה והקארוק לכדו השבטים של החלק התחתון ועד לאמצע החלק העליון את האלתית מהנהר באמצעות הקמת סכרי מלכודות קטנים, סלי מלכודות ואפילו צלצלים.
אחד מאתרי הדיג הקדומים הידועים היה מפלי אישי פישי (Ishi Pishi Falls), סדרה של אשדות על הנהר סמוך לשפך הנהר סלמון לקלאמת.
אורח החיים של מרבית הקבוצות ששכנו במעלה הנהר התאפיין בנוודות ובציד וליקוט, והם לא היו תלויים באלתית באותה מידה שבה היו תלויים בה השבטים שחיו במורד הזרם.
שם הנהר קלאמת נקבע על ידי אירופאים במאה ה-19 ונגזר משם השבט קלאמת, אבל קודם למגע עם האדם הלבן היו לנהר שמות רבים, כולל Ishkêesh, ו-Koke.
מקור שמו של שבט הקלאמת הוא במילה /ɬámaɬ/ שפירושה בשפת שבט הצ'ינוק, שפירושה: "אלו של הנהר".
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-19 הגיעה משלחת ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון לאגן קלאמת במסעה דרומה מהמרכז בפורט ונקובר.
הקבוצה הראשונה שראתה את נהר הקלאמת הונהגה על ידי אלכסנדר מקלאוד (Alexander Roderick McLeod; 1840-1782) בחורף של 26–1827. ב-1828 נעזרה משלחת ציידי הפרוות בהנהגתו של ג'דדיה סמית (Jedediah Strong Smith; 1831-1799) בילידים משבט יורוק על מנת לחצות את הנהר טריניטי והם חנו על הגדה המזרחית של הטריניטי.
רוג'רס כתב: "מר סמית רכש מהם את כל פרוות הבונים שאפשר היה", מה שמעיד שאז הבונים היו בשפע על הטריניטי.
בתוך כמה שנים נעלמו כמעט לחלוטין שפע הבונים שהיו באגן קלאמת.
הסכרים שבנו הבונים היו קודם לכן גורם חשוב בבית הגידול של אגן הניקוז של הנהר קלאמת, סייעו לרסן את עוצמת השיטפונות ויצרו ביצות נרחבות.
אובדן הסכרים של הבונים גרמו לתוצאות שליליות לנתיבי המים באגן, החמירו את עוצמת שיטפונות החורף, וגרמו לסחיפה חמורה.
קבוצות של ציידי פרוות עברו בסוף של דבר דרומה לעמק סקרמנטו והיו בכך פורצי דרך והביאו להרחבת שביל סיסקיו, נתיב מוקדם בין טריטוריית אורגון ומפרץ סן פרנסיסקו.
שטחי האחו הנרחבים והפוריים שנוצרו עקב ניקוז האגמים שיצרו הבונים משכו מתיישבים רבים אל האזור, על אף ההשלכות על הסביבה.
הבהלה לזהב והקמת שמורות האינדיאנים
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נתגלו מרבצים עשירים של זהב באזורים השייכים לשבט שסטה בנחלים קלאמת, טריניטי, שסטה ובנחלים נוספים בצפון מערב קליפורניה.
מקור הזהב בפעילות געשית בהרי קלאמת.
כורים שחיפשו זהב בהרי קלאמת וברכס האלפים של טריניטי (רכס בהרי קלאמת) לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב בקליפורניה גילו זהב לראשונה לאורך סלמון קריק (Salmon Creek) באביב 1850, ומרבצים נוספים נתגלו בערוץ הנחל הראשי ביולי של אותה שנה.
זהב נתגלה בכמויות גדולות באדמות שבט שסטה במקומות שבהם שוכנים כיום היישוב הקטן פרנץ' גולץ' והעיירה ואיריקה, מושב המחוז של מחוז סיסקיו.
מקורם של כמה משמות מקומות באגן קלאמת הוא בתקופה זו, כולל הנהר סקוט, הקרוי על שמו של מגלה הזהב ג'ון סקוט (John Scott).
מרבצי זהב עדיין קיימים באגן הניקוז של הנהר קלאמת אף על פי שזהב נכרה במקום זמן רב לאחר תום הבהלה לזהב.
לאחר הקמת מדינת קליפורניה ב-1850, חתמה ממשלת המדינה על הסכמים עם הקארוק לקביעת שטחים בשליטתם, אך ההסכמים מעולם לא אושרו בסנאט ולכן הקארוק מעולם לא קיבלו אדמת שמורות משלהם.
ב-1864 חתמו הילידים האינדיאנים של אגן קלאמת והאזור סביבו על הסכם שבו ויתרו על שטח בן 81,000 קילומטרים לממשלת ארצות הברית ושאילץ אותם לעבור לשמורת אינדיאנים שזה עתה הוקמה, שמורת האינדיאנים קלאמת.
שמורה זו קיבצה את שבטי היורוק, הקארוק וההופה לאזור אחד קטן.
אדמות שמורה אלו נוצרו כתוצאה ממלחמות בין מתיישבים אמריקאים ועמים ילידים, לרבות מלחמת הכיפה האדומה (Red Cap War) בשנת 1855. ממשלת ארצות הברית רצתה לעצור את ההתנגשויות האלימות הללו ולהעביר את הילידים לשטח מוגבל שבו הם יכולים להיות ריבונים.
מדיניות שמורות הזו התהפכה בשנת 1887 עם חקיקת חוק דאוס (Dawes Act) אשר ייעד הקצאות ליחידים ממוצא ילידי שיכולים לטעון לבעלות על הקרקע.
עם זאת, בשנות העשרים של המאה ה-20 רבים מבעלי הקרקעות הללו מכרו את החלקות שלהם לחברות עצים מכיוון שלא יכלו להרשות לעצמם את המיסים.
בני השבטים גידלו וסחרו בבקר, והקימו מנסרת עצים רווחית, בייחוד לאחר שהרכבת הגיעה לאזור ואפשרה לשנע את העץ.
בני השבט מתגאים בהיותם השבט היחיד ששילם עבור כל השירותים שקיבלו מהממשל הפדרלי האמריקאי, ממדינת אורגון ומארגונים פרטיים.
עם זאת, ההכרה בקלאמת כשבט נתמך הופסקה כחלק מ"חוק סיום הקלאמת" (Klamath Termination Act), או חוק ציבורי מספר 587 (Public Law 587), שנחקק ב-13 באוגוסט 1954 כחלק ממדיניות חיסול התרבות האינדיאנית הנפרדת (Indian termination policy).
בנוסף אבדו עוד אדמות ילידיות בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר השלמת בנייתו של קטע מכביש 96 שעבר בטריטוריה מסורתית של הקארוק ונסלל מעל בתי קברות, כפרים, אתרים רוחניים וחלקות השייכות לקארוק.
מנהיגי השבט פעלו תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים בקונגרס לשנות את המצב וב-1986 נחקק חוק השבת הקלאמת (Klamath Restoration Act) שקבע את מעמד הקלאמת מחדש כשבט, יחד עם בני המודק ויאהוסקין, תחת השם "שבטי קלאמת", כשמקום מושב הממשל השבטי בעיירה צ'ילוקווין במחוז קלאמת באורגון.
אף ששטחי השמורה לא הוחזרו, הם התבקשו להכין תוכנית לעצמאות כלכלית, ולאחר שבחנו מספר הצעות הם פתחו קזינו המכונה קלא-מו-יא (תחילת שמות שלושת השבטים) ב-1997.
קו ספינות הקיטור הושבת ומרבית אגם קלאמת התחתון נוקז אחר כך ומולא באדמה.
בתחילת שנות העשרה וה-20 של המאה ה-20 התפתחה בצד המערבי של עמק הנהר קלאמת העליון תעשיית כריתת עצים, בייחוד סביב אגם קלאמת העליון.
שתי חברות רכבות "Great Northern Railway" וסאות'רן פסיפיק בנו במשותף מסילת ברזל לאורך חופו המזרחי של האגם, שעליה העבירה רכבת משא גזעי עצים מהצד הצפוני למנסרה 5 קילומטרים במורד הזרם ממוצא הנהר מהאגם.
סכרים רבים נבנו בתקופה זו למנוע את ההצפות העונתיות של ביצות העשב והנהרות ואלו אפשרו את פעולות כריתת העצים.
ב-1919 נבנה סכר הנהר לינק (Link River Dam), סכר קורות עץ ואדמה, במוצא אגם קלאמת העליון, שהעלה את מפלס מי האגם ב-5 מטרים.
ספינות קיטור המשיכו לפעול באגם קלאמת העליון כשהן מובילות משא, דואר ונוסעים עד בערך 1928, בתקופה שחלק גדול מחברות כריתת העצים נסגרו עקב בצורת.
כשתעשיית העץ באגן קלאמת העליון הלכה והצטמצמה הכלכלה עברה באיטיות לחקלאות.
"מיזם טיוב הקלאמת", שקם בתחילת המאה ה-20 ביוזמת לשכת הטיוב של ארצות הברית, כלל בניית שני סכרים על הנהר וסכרים נוספים על רבים מיובליו, כמו גם ניקוז מוחלט של אגם קלאמת התחתון ואגם טולי.
לשכת הטיוב לא הייתה המשתמש היחיד בנהר בתקופה זו.
בשלהי שנות החמישים של המאה ה-20 בנו שתי חברות חשמל: חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp) וחברת החשמל קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company, בראשי תיבות COPCO, שנרכשה בהמשך על ידי PacifiCorp), שלושה סכרים נוספים על הנהר במורד הזרם.
עם זאת, סכרים אלו עוררו מחלוקת עזה על איכות המים בחלק התחתון של הנהר והתלות של נדידת האלתית השנתית לצורכי רבייה בה.
הנהר נחשב לבית גידול מהמעלה הראשונה לדגים אנדרומיים: אלתית גמלונית (Oncorhynchus tshawitscha), אלתית כסופה (Oncorhynchus kisutch) וטרוטת עין-הקשת (Oncorhynchus mykiss), המכונה סטילהד (steelhead).
ריצוף DNA עתיק של דגימות ארכאולוגיות מאגן נהר קלאמת העליון זיהה שרידי דגים כאלתית גמלונית וסטילהד, ואנליזה גאוכימית של יחסי סטרונציום/סידן אישר שהדגים היו אנדרומיים.
ממצאים אלה אישרו שפע של תיעוד היסטורי של חוקרים המצביעים על כך שאלתית גמלונית עלתה בקלאמת מהאוקיינוס השקט כדי להשתמש ביובלים של אגם קלאמת העליון להשרצה, וכי גם רבייה של טרוטת סטילהד התרחשה באגן הנהר קלאמת העליון, המוגדר כאגן מעל סכר איירון גייט (15.3 קילומטרים מזרחית ליישוב הורנברוק בקליפורניה).
דיווחים היסטוריים גם הצביעו על כך שאלתית כסופה וצמד פסיפי אנדרומי (Entosphenus tridentatus) עלו באגן הנהר קלאמת העליון כדי להשריץ, לפחות לקרבת ספנסר קריק (Spencer Creek, 9.7 קילומטרים מערבית לקנו, באורגון).
טרוטת השור (Salvelinus confluentus) הייתה נפוצה בעבר ברחבי אגן הנהר קלאמת, וסביר להניח שנתמכה היסטורית על ידי אוכלוסיות נודדות של סלמוניים אנדרומיים.
הדגיגים של האלתית והטרוטה הללו גדלו באגן קלאמת העליון, וכנראה שימשו כבסיס טרף חשוב לטרוטת השור.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 נשארה טרוטת השור בכמה יובלים של אגם קלאמת העליון: תרימייל קריק (Threemile Creek) וסאן קריק (Sun Creek) מצפון-מערב, ויובלים של הנהר סייקן והנהר ספראג העליון במזרח.
בעבר היה הנהר המקור השלישי בגודלו לדגי אלתית בחוף המערבי של ארצות הברית, אחרי הנהרות קולומביה וסקרמנטו, אך כמות דגי האלתית העולים בנהר להתרבות הצטמצמה מאז בניית שישה סכרים בין 1908 ל-1962. אלתית כסופה בנהר קלאמת רשומה כמין בסיכון על פי חוק המינים בסכנת הכחדה.
עם השלמת סכר לואיסטון וסכר טריניטי ב-1963, כחלק ממיזם העמק המרכזי, נותק למעשה נהר הטרינטי העליון, היובל שתרם את הכמות הגדולה ביותר של מים לנהר הקלאמת, כשרוב המים (כ-90%) הוטו לעבר עמק סקרמנטו.
בין 1963 ל-1991 הייתה הספיקה הממוצעת בערוץ ראשי של הטריניטי מעבר לסכרים רק 4.2 מטרים מעוקבים בשנייה.
ב-1991 נקבע מינימום ספיקה שנתית של הטריניטי ל-420 מיליון מטרים מעוקבים, או 13 מטרים מעוקבים בשנייה.
עם זאת, בינואר 2007 קבע הממשל הפדרלי שחברת החשמל הפסיפית חייבת להתקין סולמות דגים בכל אחד מארבעת הסכרים, תיקון שעלול לעלות יותר מ-300 מיליון דולר.
חברת החשמל הפסיפית הציעה להוציא 300 מיליון דולר לשדרג את סולם הדגים בסכר ג'ון סי.
בויל והציעה לשנע את הדגים במשאיות מעבר לסכרים איירון גייט ו-Copco מספר 1, לאחר שלא קיבלה רישיון לבנות תחנת כוח ביוטה.
ביל פרמן (Bill Fehrman) נשיא החברה הגן על פעילות החברה באזור כשהוא מצביע על התועלות שמביאים הסכרים.
ב-2012 הוציאה לשכת הטיוב תוכנית מפורטת לפירוק כל הסכרים.
בתחילת 2016 הגיעו הצדדים להסכמה על תוכנית לפירוק של ארבעה סכרים הידרואלקטריים: סכר איירון גייט, סכר קופקו מספר אחד ומספר שניים וסכר ג'ון סי.
בויל, החל בשנת 2020, כמו גם מיזמי שיקום.
כאשר נחתם ההסכם בין שבטי הקלאמת לממשלת ארצות הברית ב-1864 נקבעו גם הזכויות של השבטים למימי הנהר.
אף על פי שבין 1950 ל-1970 לא הוכרו השבטים רשמית, הם לא איבדו מעולם את זכויות המים שלהם.
ב-2001 כאשר חוואים באגן קלאמת הגישו פעמיים תביעה משפטית כנגד מחלקת הפנים של ממשלת ארצות הברית בדרישה להגדיל את כמות המים להשקיה, אישר בית המשפט את זכויותיהם של השבטים.
השימוש במים באגן קלאמת העליון לשם השקיה נעצר זמנית ב-2001 על מנת להגן על הדגים באגם במהלך בצורת חמורה.
סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני התערב אישית על מנת להבטיח שהחקלאים יקבלו את המים במקום להזרים אותם על מנת לשמר את בית הגידול בנהר.
ב-2002 סיפק הממשל הפדרלי תחת גייל נורטון, מזכירת הפנים של ארצות הברית את כל המים לחברות ההשקיה כיוון שהבצורת נמשכה, למרות העובדה שלשבטי האינדיאנים של אזור קלאמת היו זכויות הנובעות מההסכם שנחתם עימם שקדמו להתיישבות של החוואים באזור.
נורטון טענה לגישת "השוק החופשי" בכך שאפשרה לחקלאים למכור מים לאינדיאנים שבמורד הזרם.
באותה שנה היה בנהר המוות ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דגים בנהר.
ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים של ארצות הברית חקרה את סגן הנשיא צ'ייני בדבר החשדות שפעל להעביר כמות מים נוספת לחקלאים למטרת רווח פוליטי.
לטענת ביולוגים ממדינת קליפורניה ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית גרמו השילוב בין כמות המים הנמוכה בצורה יוצאת דופן יחד עם כמות גדולה של דגים שחזרו לנהר וטמפרטורת מים גבוהה להתפתחות מחלת ריקבון הזימים ולמותם של 33,000 דגי אלתית כסופה בספטמבר 2002, לפני שהספיקו להתרבות.
המוות ההמוני היה במורד הזרם משפך נהר הטריניטי, ודגי האלתית של הטריניטי סבלו יותר מאשר אלו של הקלאמת כיוון שמועד הרבייה שלהם היה בשיאו.
הדו"ח גם מציין שהאומדן הרשמי של מספר הדגים שמתו, שהיה 34,056, הוא ככל הנראה נמוך כדי מחצית מהמספר האמיתי.
ספיקת הנהר קלאמת הנמוכה ביותר, לפני שהחל השימוש במים להשקיה, כפי שנמדדה בתחנת המדידה בקנו (Keno) ב-1908 הייתה 22.7 מטרים מעוקבים בשנייה.
במהלך המוות ההמוני של הדגים ב-2002 נמדדה ספיקה של 13.5 מטרים מעוקבים בשנייה.
בספטמבר 2001 בזמן שהופסקה זמנית אספקת המים להשקיה הייתה ספיקת המים בנהר 19.5 מטרים מעוקבים בשנייה.
ב-2011 אשרה הסוכנות להגנת הסביבה של ממשלת ארצות הברית תוכנית שהוצעה לראשונה ב-1992 על ידי ממשלת קליפורניה.
התוכנית קוראת לניקוי יסודי של החלק התחתון של הנהר במטרה להגן על האלתית מזרחן, חנקן וירידה בכמות החמצן המומס במים.
הדו"ח גם מביע חשש לגבי טמפרטורות המים הגבוהות, פריחת אצות ורמות חמצן נמוכות, אם כי דגים מסוימים הסתגלו לחלק מבעיות אלו.
קבוצות לשימור הסביבה, יותר משש סוכנויות ממשלתיות, שבטי אינדיאנים באגן ואחרים עבדו יחד עם הסוכנות להגנת הסביבה להקטין את רמת הזיהום בקלאמת.
הקצבות המים של השבטים עבור דיג המשיכו להיות גורם מרכזי במחלוקת על השימוש במים באגן קלאמת במאה ה-21. ב-2013 נאכפו זכויות המים של השבטים בפעם הראשונה במה שמכונה "הקריאה למים" ('Water Call').
תביעתם של השבטים גרמה להפסקה כמעט מוחלטת של המים להשקיה באגן העליון, למעט מי השקיה שמקורם במי תהום.
רפטינג על מים לבנים ושיט בקיאקים הם פעילויות נופש פופולריות לאורך החלק העליון של נהר הקלאמת אחרי סכר ג'ון סי.
בויל, וגם במורד הנהר בחלקו התחתון סמוך לעיירה הפי קמפ.
בנהר יש קטעים ארוכים, אחד מהם מעל ל-150 קילומטרים, של אשדות בדירוג 3 עד 5. בחלק מהקטעים הצרים.
מתחת לנקודת היישוב הקטנה ויצ'פק, הנהר מאט לערוץ רחב ועמוק יותר.
כ-21 קילומטרים מנהר מוגדרים נהר פראי ונופי ו-282 קילומטרים מוגדרים כשטחי נופש.
ספורט הדיג גם הוא פופולרי בנהר הקלאמת כשטרוטת עין-הקשת היא הדג הפופולרי ביותר, אם כי גם אלתית גמלונית גם היא מבוקשת מאוד כאשר כמות הדגים מתירה זו.
בספר הדרכה על דיג זבובים נכתב שהקלאמת הוא אחד מהנהרות העשירים ביותר בדגי טרוטת עין-הקשת בחוף המערבי של ארצות הברית.
חיפוש אחר זהב הוא פעילות נופש פופולרית לאורך הקלאמת וחלק מיובליו, כולל סלמון וטריניטי.
אף ששיטות פשוטות כדוגמת סינון החצץ בתנועה סיבובית בקערה עדיין בשימוש, חלק מהשיטות משתמשות במשאבות יניקה – שיטה שבה הופכים משקעים ומפזרים אותם במטרה למצוא זהב.
מחלוקות לגבי שיטה זו, שהמתנגדים לה טוענים כי היא פוגעת באיכות המים (פיזור כספית רעילה שהצטברה בקרקעית הנהר מפעולות כריית הזהב במאה ה-19) ובבית הגידול של הדגים, הסתיימו ב-2016 כאשר נחקק בקליפורניה חוק האוסר לבצע כרייה באמצעות דליית יניקה (suction dredge).
באגן הניקוז של הנהר קלאמת יש מגוון של יערות לאומיים ושמורות חיות הבר – כולל היער הלאומי קלאמת, היער הלאומי שישה נהרות ומקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון.
היער הלאומי קלאמת שוכן במחוז סיסקיו, כשחלק קטן ממנו שוכן באורגון, והיער הלאומי שישה נהרות שוכן בדרום אזור הניקוז של הנהר קלאמת, מרביתו באגן הניקוז של הנהר טריניטי.
שני האחרונים שוכנים באזור אגם קלאמת העליון-אגם קלאמת התחתון.
המונומנט הלאומי שכבות הלבה, הכולל מכלול רחב של צינורות ותצורות לבה, גם הוא באזור אגם קלאמת התחתון, דרומית לשרידים של האגם.
סכר איירון גייט הוא הסכר התחתון ביותר בנהר קלאמת, והוא מנתק למעשה את בית הגידול של נדידה ורבייה של יותר מ-675 קילומטרים מאגן קלאמת העליון.
סכרים אלה ניתקו הזדמנות לנופש, כמו דיג מודרך של אלתית באגן קלאמת העליון.
ארבעת הסכרים הגדולים של הנהר קלאמת נמצאים בדרך להסרה בעתיד הקרוב.
לאחר הסרת הסכרים הללו הם עשויים לספק הזדמנויות חדשות רבות לפיתוח תיירותי.
ההידרולוגיה של הנהר עשויה להשתנות באופן דרמטי לאחר הסרת הסכרים, הדבר עשוי ליצור מפלים ואזורים חדשים שבהם יכולה לפרוח תיירות של טבע, של סביבה ושל הרפתקאות ולספק הזדמנויות כלכליות נוספות לתושבים המקומיים של אגן קלאמת.
פסטיבל שנתי של בני היורוק מתקיים לאורך הנהר קלאמת לכבוד האלתית הכל כך חשובה.
פסטיבלי האלתית של קלמאת (The Yurok Tribe's Klamath Salmon Festival) מתקיימים בדרך כלל באוגוסט וכוללים משחקים, ארוחות, תהלוכות ודרכים אחרות לחגוג.
קלאס באקר (בהולנדית: Klaas Bakker; 22 באפריל 1926 באמסטרדם, הולנד - 3 בינואר 2016 באמסטלפיין, הולנד) היה כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדות הקשר והחלוץ.
באקר שיחק בדה פולוויקרס בין השנים 1943 ו-1951, ולאחר מכן עבר למועדון אייאקס, בו שיחק 169 משחקי ליגה בהם הבקיע 37 שערים.
במשחק הליגה שנערך בנובמבר 1955 הוא הבקיע שישה שערים.
בעונת 1956/57 הוא זכה עם המועדון באליפות הליגה.
המשחק האחרון של באקר נערך במאי 1957, משחק זה היה גם המשחק האחרון של חלוץ נוסף של הקבוצה גה ואן דייק.
קלאסיקות סיניות או טקסטים קאנוניים (בסינית מסורתית: 中國古典典籍, בסינית מפושטת: 中国古典典籍, בפין-יין: Zhōngguó gǔdiǎn diǎnjí) הם טקסטים סיניים שמקורם לפני האיחוד הקיסרי בידי שושלת צ'ין ב-221 לפנה"ס, ובמיוחד הכוונה ל"ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות" של מסורת הנאו-קונפוציאניזם, אשר הם בעצמם מהווים רשימה מקוצרת של "שלוש עשרה הקלאסיקות".
כל הטקסטים הללו נכתבו בסינית קלאסית.
כל הקאנונים ידועים ביחד בתור "הקלאסיקות" (מסורתית: 經, מפושטת: 经).
המונח "טקסטים סיניים קלאסיים" בצורתו הרחבה יותר מתייחס לטקסטים שנכתבו בסינית מדוברת או בסינית הקלאסית שרווחה עד נפילתה של השושלת הקיסרית האחרונה, שושלת צ'ינג, ב-1912. הטקסטים הקלאסיים מחולקים בדרך כלל לארבעה ענפים: קלאסיקות, היסטוריות, חכמים ואוספים.
"קלאסיקות" (经) מתייחס לאותן קלאסיקות שהוגדרו בקונפוציאניזם.
"היסטוריות" (史) כולל כתבים העוסקים בתיעוד היסטורי.
"חכמים" (子) הכולל יצירות הגות שאינן קונפוציאניות, כמו גם יצירות בתחום החקלאות, הרפואה, המתמטיקה, האסטרונומיה, הניבוי, ביקורת האמנות ותחומים אחרים.
ו"אוספים" (集) המכיל אסופות של יצירות המרכיבות ביחד יצירה מייצגת כגון אוסף שירים, אוסף כתבים דאואיסטים ואוסף כתבים בודהיסטיים.
בתקופת שושלות מִינְג וצִ'ינְג מלומדים קונפוציאניים אשר רצו להשתתף בבחינות הקיסריות, במטרה להשתלב במשרה ממשלתית, נדרשו ללמוד את ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות.
כל דיון פוליטי היה רווי בהתייחסויות לרקע הזה, ומבלי לשנן אותם לא ניתן היה להשתלב כמלומד, ובתקופות מסוימות אף כאיש צבא.
גם במסגרת חינוך ילדים, בדרך כלל שיננו ילדים קודם את הסימנים הסיניים של "קלאסיקת שלושת הסימנים" ואת "מאה שמות משפחה", ומשם המשיכו לשינון הקלאסיקות האחרות.
כך חלקה העילית המלומדת בסין רקע תרבותי וסט ערכים משותפים.
הלימוד בתחום זה מתחלק להתמקדות בשתי תקופות, זו שלפני שריפת הספרים הגדולה בתקופת שושלת צִ'ין במסגרתה אבדו יצירות רבות, וזו שלאחריה.
פעמים רבות קשה או אפילו בלתי אפשרי לתארך בבירור יצירות מתקופת טרום צִ'ין, והדבר היחיד שניתן להגיד בבירור הוא שהן משתייכות לתקופת 1,000 השנים שקדמו לתקופת צִ'ין.
בסין העתיקה הידע הועבר לרוב בעל-פה לפני שנכתב, כך שאין בהכרח קשר בין סדר כתיבת היצירות לסדר התקופות בהן חיו יוצריהן.
הרשימה להלן היא רשימת קלאסיקות מתקופת טרום שושלת צ'ין שמוכרות יחסית במערב ומרכזיות בתפיסה הסינית.
הרשימה מאורגנת לפי החלוקה המקובלת ב"כלל הספרים של ארבעת האוצרות" (四庫全書), שהיווה את הספרייה הקיסרית של שושלת צִ'ינְג.
"כלל הספרים של ארבעת האוצרות" מסווג את כל היצירות לארבעת הענפים שתוארו מעלה: "קלאסיקות" (קונפוציאניות), "היסטוריות", "חכמים" ו"אוספים".
|יי ג'ינג (או "הקלאסיקה של התמורות")
|מדריך ניבוי המתבסס על שמונה ה אשר מיוחסות לדמות המיתית פֿוּשִׂי (עד תחילת שושלת ג'ואו המזרחית הטריגרמות הללו הוכפלו לכדי 64 ).
כיום עדיין משמש היי ג'ינג בידי מאמינים של הדת העממית.
|הקלאסיקה של המסמכים או "הקלאסיקה של ההיסטוריה" או "הכתובים הנערצים" (שׁוּ גִ'ינְג)
| אוסף מסמכים ונאומים המיוחסים לתקופות שושלות שְׂיָה, שָׁאנְג, וג'וֹאוּ, ואף קודם להן.
היצירה מכילה כמה מהדוגמאות הקדומות ביותר של סיפורת סינית.
|הקלאסיקה של השירים (שְׁה גִ'ינְג)
| מורכבת מ-305 שירים שמחולקים 160 שירי עם, 74 שירי חג משניים שנהוג היה לשיר בחגיגות בחצר המלוכה, 31 שירי חג ראשיים שנהוג היה לשיר בטקסים חגיגיים יותר בחצר המלוכה ו-40 המנונים וקינות שהיו שרים בעת זבח לאלים ולרוחות האבות הקדמונים של בית המלוכה.
הספר מיוחס על פי המסורת לקונפוציוס.
באמצע המאה השביעית נערכה גרסה מתוקננת של היצירה תחת הנהגתו של .
| יצירה העוסקת בבירוקטיה ובתאוריה ארגונית בתקופת שושלת ג'ואו.
קיבל מעמד של קלאסיקה במאה ה-12, במקומה של "הקלאסיקה של המוזיקה" שאבדה.
|מתאר מנהגים ומבנים חברתיים עתיקים וטקסים עתיקים של חצר המלוכה.
|הקלאסיקה של הטקסים (לִי גִ'י)
| מתארת מבנים חברתיים, מנהל וטקסים.
מורכבות מ-16,000 סימנים ומתעדות את האירועים במדינת לוּ בשנים 722-481 לפנה"ס, עם גינוי מרומז של תפיסת שלטון בכוח, של רצח, של זימה וכדומה.
כתובות בצורת דיווחים תמציתיים, יבשים ומינימליים.
| הדְזְווֹ גְ'ווָאן (המסורת של דזוו)
| נחשבת לפרשנות ל"אביבים והסתוים" אולם בפועל, ובניגוד לפרשנויות האחרות מדובר בדיווח מורחב על אותם אירועים המופיעים ב"אביבים והסתוים" ועל הרקע שלהם.
היצירה מכסה תקופה ארוכה יותר מ"האביבים והסתוים".
ממוקדת יותר בהסברת הכתוב, ומפרשת אותו כגילוי דעת סוציו-פוליטי של קונפוציוס.
ממוקדת בהסברת הכתוב, אך מדגישה את הטקסים, את יחסי המשפחה והשליט-נתין ואת רצף הדורות.
ככתובה בצורה פחות נמלצת מן הגונְגְיָאנְג גְ'ווָאן.
|הקלאסיקה של כיבוד הורים (שְׂיָאו פִּינְג)
| ספר קטן המכיל עצות לכיבוד הורים, כגון ההתנהגות הרצויה כלפי בני דורות מבוגרים יותר.
| ספר המכיל את האנקדוטות והשיחות של מנציוס.
|המאמרות או "מאמרות קונפוציוס" (לוּן יוּ''')
| היצירה המפורסמת שעל פי המסורת נכתבה על ידי תלמידיו המאוחרים של קונפוציוס, ומכילה את הדיאלוגים שלו עם תלמידיו.
|דרך האמצע וקיומה (ג'ונְג יוּנְג)
| פרק מהקלאסיקה של הטקסים שקיבל מעמד של יצירה נפרדת בידי ג'וּ שִׂי.
נחשב כמכוון את האדם להשלמה ולהרמוניה.
נחשב בתרבות הסינית לפותח הדרך לטיפוח עצמי.
| מילון המסביר את המשמעות ואת הפירוש של מילים בהקשר של הקאנון הקונפוציאני.
שםבסיניתתיאוררשומות הבמבוק 竹書紀年 היסטוריה מהתקופה המיתולוגית ועד תקופת המדינות הלוחמות.
נתגלתה בתקופת שושלת ג'ין (256-420 לספירה) בתוך קבר של מלך משושלת ג'ין.ספר ג'וֹאוּ המוסתר 逸周书 טקסטים על מגוון נושאים מתקופת שושלת ג'ואו המערבית.
דומה בסגנון לקלאסיקה של המסמכים.דברי המדינות 国语 אוסף של רישומים היסטוריים על מספר מדינות שתועדו מאז תקופת ג'ואו המערבית עד 453 לפנה"ס.תוכניות המדינות הלוחמות 战国策ספר אנקדוטות על תחבולות פוליטיות ומזימות דיפלומטיות שננקטו בתקופת המדינות הלוחמות.
בעריכת לְיוֹ שְׂיָאנְג.האביבים והסתוים של יֵן דְזְה 晏子春秋 סיפורים, נאומים ומחאות של המדינאי יֵן יִינְג, בן זמנו של קונפוציוס, אשר כתב את הספר.
הספר נערך בידי הספרן ^liu xiang^, הספרן של שושלת ^han^, שכלל בה התנגחויות נגד הקונפוציאניזם.
שםבסיניתתיאורקונפוציאניזם (לא כולל ענף הקלאסיקות)אמרות מבית מדרשו של קונפוציוס孔子家语 אוסף סיפורים על קונפוציוס ותלמידיו.
אמינותו מוטלת בספק.שׂוּ'ן דְזְה荀子 אוסף סיני עתיק של כתבים פילוסופיים המיוחס לשׂוּ'ן קוָאנְג.
הטקסט ידוע בהפרדה שהוא עושה בין המולד באדם לבין מה שעליו ללמוד בחינוך קפדני.צבא (שש מתוך שבע הקלאסיקות הצבאיות)שש התחבולות六韜הגדולה והמקיפה בקלאסיקות הצבאיות.
מכסה נושאים מניהול מדיני של מלחמה ועד תצורות יחידות בשדה הקרב.
מיוחסת לגְ'יָאנְג דְזְה יָה (הדוכס האדיר).
אמנות המלחמה孫子兵法יצירתו של סוּן דְזְה.
המפורסמת ביותר מבין הקלאסיקות הצבאיות.
וו דזה吳子יצירתו של ווּ צִ'י.
נוגעת בטקטיקה, אסטרטגיה לוגיסטיקה ופילוסופיה של המלחמה, ומתאפיינת בניסיון לגשר בין ערכים קונפוציאניים ללגאליסטיים.
תורתו של סְה-מָה司馬法יצירתו של סְה-מָה זָ'אנְג'וּ.
מתמקדת בארגון, אדמיניסטרציה ומשמעת, עם עיסוק כללי בלבד בטקטיקה ובאסטרטגיה.
וֵיי לְיָאו דְזְה尉繚子יצירתו של וֵיי לְיָאו.
מתמקדת ברמה הפוליטית והפילוסופית ובפיקוד ושליטה בצבא.
כמעט אינה נוגעת באסטרטגיה.שלוש התוכניות של מר אבן צהובה 黃石公三略עוסקת בעיקר בשליטה מנהלית, פילוסופיית לחימה וגם בטקטיקות.
יצירותיו של דֶנְג שִׂי לא שרדו, וייתכן שהטקסט הקיים כיום הוא החלק המרכזי של אחת היצירות שאבדו.ספר האדון שָׁאנְג 商君书 הספר המכונן של הלגאליזם בסין.
הָאן פֵיי דְזְה 韩非子ספר לגאליסטי מקיף המשלב את הגישות הלגאליסטיות שקדמו לזמנו.
אחד הספרים היחידים מהתקופה ששרד בשלמותו.
שֶׁן דְזְה 申子 הספר שנחשב למי שהחל להצמיח את תפיסת המנהל הממשלתי בסין.
הספר אבד והגרסה הקיימת כיום לוקטה מתוך ציטוטים ביצירות אחרות.
מיוחס לשֶׁן בּוּהָאי, וקיים ספר בעל שם זהה המיוחס לשֶׁן דָאו.קלאסיקת החוק法经אסופת חוקים שמהווה התשתית לטקסטים הלגאליסטיים שבאו אחריה, ולמערכות חוקים שנתמכו על ידי לגאליסטים.