tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טריוזון אייר בהשראת הסופרים הקלסיים, ורגיליוס, אנאקראון, והמשוררת סאפפו והיה לאחד מהיזמים של תחיית הליתוגרפיה בצרפת.
טריוזון צייר בפריז את שנתו של בכחוס (1795) כשברקע – שוכב בחור שמנמן, ערום וישן בתנוחה שהוזכרה לעיל, משנת 1791 "שנתו של אדמיון".
אחר עבודה זו החלה למעשה "תקופת פריז השנייה" שלו בציור והוא צייר כמה מציוריו הגדולים, כולל את "דיוקנו של ז'אן-בטיסט" - העבד שעלה לגדולה.
סצנת המבול הועמדה בתחרות מול סצנת הסבינות של המורה הדגול ז'אק-לואי דויד ויצרה מרירות בלב המורה.
מה שלא הוסיף דבר למערכת היחסים בן השניים היה שדווקא התלמיד הוא שזכתה בפרס the decennial prize שהוענק ליצירת המופת של הדור.
בשנת 1808 הוא צייר את הדיוקן של פרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
את עבודתו המדוברת ביותר "הלווייתה של אטאלה" (שיש הרואים בה יצירת מופת (Les funérailles d'Atala) הציג בסלון של פריז בשנת 1808. "הלווייתה של אטאלה" מוצגת כיום בלובר שבפריז ומתארת רעיון רגשי מורכב בהשראת רומן פופולרי באותם זמנים שמתאר את העולם החדש (יבשת אמריקה) במאה ה-17: תמימות ותשוקה על הקרע ביניהן.
על הקנבס שוכבת אטאלה הצעירה בסגנון של הפרספקטיבה הישנה.
היא נמצאת באחד מרגעי הביניים של חייה.
היא נשאת על ידי שני גברים: נזיר זקן בשם האב אוברי וצעיר הודי בשם צ'וקטו (Choctaw).
הרגשות עדיין אוחזים בה וקורעים אותה בין אהבתה לצעיר הרוכן על רגליה ואמונה באל, על הנדר שנדרה להישאר בתולה.
הציור הוצג בסלון (1808) ועורר רושם גדול.
עבודה חשובה נוספת ה"מדיטציה על חורבות רומא" משנה זו (1808), גבר צרפתי סתור שער נתפס כשהוא עומד לפות בהרהוריו על רקע חורבותיה של רומא.
את "המרד של קהיר" (Revolt in Cairo 21 October 1798) צייר בשנת 1810, מדובר בציור רב דמויות שמתאר את השחיטה הצרפתית בקהיר בשנת 1798.
נפוליאון פלש למצרים בשנה זו (1798 וכבש בקלות יחסית את אלכסנדריה ואת קהיר.
בחודש אוקטובר של אותה שנה הפתיעו אנשי קהיר את נפוליאון ששהה בעיר העתיקה של קהיר במרד.
הצבא הצרפתי נתפס לא מוכן והועמד בסכנה.
הצבא הגיב במהירות והציב תותחים, פלש אל המחסומים שהוצבו נגדו והרס את הבריקדות של המצרים כשהוא מותיר אחריו מספר לא ידוע של שחוטים.
כתוצאה מכך הערבים נבהלו ונסוגו למדבר, חלקם ברחו אל המסגד הגדול של קהיר בתקוה שהמקדש הקדוש יציל אותם.
הצבא הצרפתי העמיד תותח מול דלתות המסגד ופרק אותן.
אחר כך טבחו הצרפתים בערבים ושחטו כ 6000 בחורים צעירים על שטיחי המסגד.
בשנת 1812 טריוזון התייתם מהרופא שאימץ אותו וירש ממנו סכום גדול מאוד.
הוא משתחרר מעול הפרנסה והתחיל להקדיש את עצמו יותר לכתיבת מסות באסתטיקה.
ושלא כמקובל בקרב הגאונית שהיכולת עולה כאן היא דועכת.
ב-4 בספטמבר 1816, החליף טריוזון את הצייר הנאו-קלאסי הנחשב פרנסואה-אנדרה וינסאן שהיה פרופסור באקדמיה והתמנה תחתיו כחבר החדש באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז טריוזון זכה למעמד מכובד של פרופסור לציור בהיכל המפואר.
באותה תקופה למד במוסד זה תאודור ז'ריקו ויצר את "רפסודת המדוזה" (1818) שהובילה את הציור הרומנטי הצרפתי קדימה.
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון מת בפריז ב-9 דצמבר 1824 ונקבר בבית הקברות פר לאשז.
בין מעריציו נמנה הסופר אונורה דה בלזק.
פרופסור באקדמיה לציור ולפיסול בפריז (הבו-זאר) – 1816 : Membro dell'Académie des Beaux-arts
עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת – האות ניתן כהוקרה לשירות צבאי וכתגמול לתרומה אזרחית יוצאת מגדר הרגיל.
לאות מספר דרגות ואן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון זכה באות אביר הלגיון מתוכן – Cavaliere della Legion d'Onore.
אן-מרי אים הוף-פיגה , הייתה פעילת זכויות אדם וחסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
אן-מרי פיגה סיימה את לימודי התואר השני באוניברסיטת לוזאן.
בין השנים 1942–1944 עבדה פיגה בבתי ילדים, בהם בית היתומים שאטו דה לה היל (Château de la Hille) בדרום-מערב צרפת, מעון שנתמך על ידי הצלב האדום השווייצרי .
באוגוסט 1942 עצרה המשטרה הצרפתית חלק מהילדים היהודים ששכנו במעון.
הילדים גורשו למחנה ורנה אך שוחררו עקב התערבותם של מוריס דובואה וארגונו, וכן של רוזלי נף, מנהלת בית היתומים, שהוכרה אף היא לימים בתור חסידת אומות העולם.
בנובמבר 1942 השתלטו הגרמנים על דרום צרפת ומשטר וישי פסק מלהתקיים.
בשנת 1943 היו בבית הילדים כ-120 ילדים יהודים מתוך כ-800 יתומים.
ילדים יהודים אלה נמלטו מגרמניה לבלגיה אחרי ליל הבדולח וכעת שהו שוב באזור שבשליטת הגרמנים ועמדו בסכנת גירוש למחנות ההשמדה.
משפחתה של פיגה התגוררה באזור הגבול בין צרפת לשווייץ, סמוך לכפר שאפל-דה-בואה .
אביה וסבה של אן-מרי היו יערנים והיא הכירה את האזור היטב.
רוזלי נף וז'רמן אומל מבית היתומים שאטו דה לה היל הבריחו ילדים מבית היתומים אל פיגה, והיא הבריחה את הילדים דרך היער אל שווייץ.
זאת עשתה בהסתייעה בשתי האחיות ויקטואר ומדלן קורדייה (Cordier) שחיו בשמפניול והוכרו לימים אף הן בתור חסידות אומות העולם.
לאחר המלחמה הייתה פיגה מורה בקנטונים וו ובזל-שטאדט בשווייץ.
בשנת 1947 נישאה לאולריך אים הוף ומאז עבדה בתור מורה בברן.
בשנת 1959 הייתה שותפה בייסודו של ארגון Swisscontact - ארגון רווחה וסיוע בינלאומי.
בשנת 1985 פרסמה את זכרונותיה ובהם תיאור ימיה בשורות הצלב האדום.
בשנת 1998 קיבלה פרס על ספרה, ואת כספי הפרס השקיעה בייסוד מוסד ללימודי זכויות האדם, Akademie der Menschenrechte.
ארכיונה נמצא בארכיון המכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 1990 הכיר יד ושם באים הוף-פיגה בתור חסידת אומות העולם.
אן-ז'וזף טרואן דה מריקור בצרפתית: Anne-Josèphe Théroigne de Méricourt; נולדה ביום 13 באוגוסט 1762, באימפריה הרומית הקדושה (כיום בלגיה) -הייתה פעילה פוליטית, מהפכנית צרפתייה ממוצא בלגי.
מבשרת של המאבק לאמנציפציה של הנשים.
בחלק מחייה הייתה זמרת וקורטיזנה.
כונתה "אמזונה של המהפכה הצרפתית","בת לייז' היפה", "הוולונית הנפלאה" או "מוזת הדמוקרטיה".
אן-ז'וזף טראון (במקור: Terwagne) נולדה בשנת 1762 בכפר מרקור, בימינו חלק ממועצת ראנדה (Rendeux), על יד לארוש, בארדנים בבישופות לייז', שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שבהנהגת שושלת הבסבורג ובימינו נמצא במחוז לוקסמבורג שבבלגיה.
הייתה הבת הבכורה מבין שלושת הילדים של החוואי פייר טרואן מן היישוב הוריס ושל אליזבט לאה.
מאוחר יותר קיבלה את השם הפרטי למברטין.
היא תיקרא בעתיד "דה מריקור", לפי השם המשובש של כפר הולדתה, כפי שכונתה בעיתונות המלוכנית הצרפתית.
בגיל 5 התייתמה מאמה (שנפטרה ב-22 בדצמבר 1767 בעת לידה) והופקדה בידי אחת מדודותיה בליאז' שהעסיקה אותה כתופרת ומשרתת.
נשלחה אחר כך למנזר ברוברמון (Robermont) שבראשו עמדה אם מנזר קרובת משפחה.
אחרי כעשור, חזרה לבית אביה הנשוי בשנית, בהוריס.
אולם, בגיל 14, בעקבות מתחים עם אמה החורגת, נמלטה ליישוב סוניה -רמושאן ועבדה שם כבוקרת ואחר כך כתופרת, משרתת ומטפלת בבית של בורגנים.
בגיל 17 אישה משכילה ממוצא אנגלי, מאדאם קולבר, התרשמה ממנה והעסיקה אותה באנטוורפן כבת לווייה (dame de compagnie) במשך 4 שנים.
מאדאם קולבר העניקה לה חום ודאגה לחינוכה, לימדה אותה קרוא וכתוב, זמרה ונגינה.
מאוחר יותר הייתה לזמרת וקורטיזנה, והתפרנסה מזמרה ומזנות.
אחרי שהות מסוימת בפריז, ניסתה אן-ז'וזף טרואן קריירה של זמרת בלונדון.
שם היה לה למשך 5 שנים קשר רומנטי עם קצין אנגלי, ממנו נולדה לה ילדה, פרנסואז-לואיז, שמתה ב-1788 מאבעבועות שחורות.
בשנים 1784–1789 חיה כזמרת חיי נדודים בין צרפת, אנגליה ואיטליה.
בהמשך עברה טרואן לאיטליה, בה היו לה קשרים רבים עם גברים ונדבקה בעגבת.
טופלה משום כך באמצעות כספית, לפי המסורת הרפואית באותה תקופה והמשיכה לחפש עבודה כזמרת.
מרקיז מבוגר ועשיר, האביר דובלה דה פרסאן, שמילא את התפקיד הרם של Maître de requête בפרלמנט, התאהב בה, הקציב לה 5000 פרנק לשנה והתרושש בשל כך.
מכספים אלה הצליחה טרואן לסייע גם לבני משפחתה שחיו אז במצוקה.
ב-1788 הגיעה לנאפולי בחברת המורה לפיתוח קול שלה, זמר קסטראטו ומלחין בשם ג'וסטו פרננדו טנדוצ'י ("איל סנזינו", 1790-1736) שהחתים אותה על חוזה כזמרת.
אולם באותם הימים נודע לה על כינוס אספת המעמדות של צרפת, בהוראת המלך לואי השישה עשר
על מנת שלא להחמיץ את האירועים הפוליטיים התיישבה בוורסאי ופקדה תכופות את ישיבות האספה המחוקקת שקמה.
הייתה אז האישה היחידה בטריבונות.
לפי דוגמה שבדיוקן המאדאם דו בארי מאת איבר דרואה משנת 1767, החליטה להתלבש ל"אמזונה".
השתמשה בשלוש תלבושות: לבנה, אדומה ושחורה.
שונאיה תיארו אותה לבושה באדום כמו באקחה שוחרת דם.
הצגיה את עצמה בשם אן-ז'וזף טרואן, כששם המשפחה כתוב בכתיב צרפתי -Théroigne, אך הייתה ידועה גם תחת הכינוי "הרוזנת דה קמפינאדוס" או מאדאם דה קמפינאדוס".
בימים 5-6 באוקטובר 1789 שהתה טרואן בוורסאי.
היא לא הצטרפה לתהלוכה שהייתה מורכבת בעיקר מנשים שיצאה מפריז וצעדה אל ורסאי כדי לשים יד על "האופֶה, האופָה ועוזר המאפיה הקטן" ( «le boulanger, la boulangère et le petit mitron"), כשהכוונה למלך, למלכה ולילדם.
יש שטענו כי ראו אותה לבושה כמו פרש, חובשת כובע נוצות, ועם אקדח וחרב במותניה, מנסה לשכנע חיילים מגדוד מלכותי מפלנדריה לעבור לצד המהפכנים.
ב-6 באוקטובר ההמון פלש לארמון ורסאי.
שני שומרים של חדרי המלכה נהרגו.
בסוף הבוקר המשפחה המלכותית עזבה את ורסאי לפריז ועברה לארמון טווילרי.
ב-19 באוקטובר 1789 גם האספה המחוקקת עברה לפריז.
היא פתחה סלון ברחוב בולואה 20 ואירחה בו מנהיגים מהפכנים כמו האב סיאייס, קאמי דמולן, פטיון, בריסו, אנדרה שנייה, פאבר ד'אגלנטין.
היא נקשרה אל המתמטיקאי רום.
חבריה כינו אותה "בת לייז' היפה".
היא משכה אש מצד המתנגדים למהפכה.
ב-10 בנובמבר 1789 שמה מוזכר על ידי העיתונאי המלוכני רישבור דה שאנסנץ שקרא לה "טרואן דה מריקור" תוך הפיכת שם משפחתה לשם פרטי ושמו המשובש של כפר הולדתה בתור שם משפחה.
העיתון הסאטירי המלוכני "Actes des Apôtres" ("מעשי השליחים") כינה אותה "זונת העם" (la catin du peuple) תוך צירופה אל חבר אספה בשם Populus ("עם" בלטינית).
בשנים 1789–1791 התעמולה נגדה הצליחה להציגה כאישה חסרת בושה, שנאבקה בחיילים, שהשתתפה בהפלת בסטיליה, הולכת לבושה באדום וכותבת בנוצה שחורה.
בשנת 1791 פרסמו את המהדורה השנייה לספר הארוטי "הקטכיזם הליברטיני", מעין ספר לימוד לזונות, תחת שמה: "מאת העלמה טרואן".
בפועל היא רק השתתפה בדיוני האספה המחוקקת, לפעמים לבושה בבגדי גבר, ולא לקחה חלק באף פעולה אלימה.
בינואר 1790 טראון הקימה יחד עם רום את "מועדון ידידי החוק" (Club des Amis de la Loi) שנועד לעודד פעילות פטריוטית בפרובינציה ליידע את העם בקשר לדיוני האספה המחוקקת.
במרץ 1790 עקב סכסוכים פנימיים חברי המועדון נטשו אותו לטובת "מועדון הקורדליירים".
גם טרואן הפכה לחברה פעילה במועדון זה ובמסגרתו ובטראסות של האספה המחוקק נאמה לטובת פתיחת הזדמנויות לנשים הפטריוטיות, קראה להקמת מועדונים מעורבים לגברים ונשים ולמועדונים פטריוטיים לנשים.
בסוף שנת 1790 לחוצה מצבירת חובות רבים ומואשמת בהשתתפות באירועים מ-5–6 באוקטובר בוורסאי ומושמצת על ידי עיתונאים וזמרים מלוכנים, החליטה טרואן לשוב לכפר הולדתה מרקור והתיישבה אחר כך בלייז'.
אולם בלילה שבין 15 ל-16 בפברואר 1791 נעצרה על ידי סוכנים אוסטרים, ייתכן מהגרים צרפתים.
האשימו אותה בכוונות לרצוח את המלכה מארי אנטואנט ובהסתה למרד נגד השלטון האוסטרי במחוזות הבלגיים.
בתוך עגלת דואר נעולה היא נשלחה לכליאה במבצר קופשטיין בטירול בשם "מאדאם תאובלד".
למשך כמה שבועות רצופים עברה שם חקירות בידי הבלשים של הקנצלר קאוניץ בחשד כי תכננה קשר מהפכני נגד הנסיכות הבישופית ליאז' והרשויות האוסטריות של ארצות השפלה.
מצב בריאותה הידרדר - סבלה מדיכאון, לחצים בחזה ומיגרנות.
החוקר האוסטרי הבין שאיננה מרגלת ואף לא ממש מנהיגה של המהפכה, וסידר לה אחרי 9 חודשי מאסר שחרור מן הכלא באמצעות צו של הקיסר לואופלד השני.
היא נשלחה בתנאי הסגר לווינה עד נובמבר 1791. בזמן הזה מעצרה באימפריה ההבסבורגית העלתה את הפופולריות שלה בפריז, לשם חזרה בשלהי שנת 1791.
ב-26 בינואר 1792 התקבלה טרואן בהתלהבות כמו גיבורה במועדון היעקובינים.
ב-1 בפברואר 1792 נאמה במועדון, תארה את תלאותיה והקהל שיבח אותה כ"אחת האמזונות של החירות".
בנאומיה התבטאה לטובת שינוי מעמד הנשים בחברה.
היא עמדה מבחינה אידאולוגית לצדו של בריסו, בעד הרפובליקה ונגד המלוכנים להם קראה "מפלגת האריסטוקרטים".
בעת ובעונה אחת גינתה את גישת הבורגנים הרוצים שהאישה תמשיך להישאר במשק הבית.
העמדה האחרונה הביאה לה אויבים רבים גם בקרב המהפכנים.
באביב 1792 חייבה את המלחמה וניסתה לגייס "פלנגה של אמזונות".
ב-6 במרץ 1792 פולין לאון הציגה בפני האספה המחוקקת עצומה חתומה על ידי מעל 320 נשים פריזאיות שדרשה את הזכות להקים משמר לאומי מורכב מנשים.
כעבור עשרים יום, ב-25 במרץ 1792 גם אן-ז'וזף טרואן פנתה לאזרחיות בנאום שנאמה ב Société fraternelle des Minimes.
היא קראה לנשים להתגייס לגוף חמוש באומרה: "נשבור את שרשראותינו, הגיע הזמן שהנשים תצאנה מהשפל והבורות המבישים.
גאוותנותם ואי הצדק של הגברים משעבדים אותן מכל כך הרבה זמן".
היא דרשה את השוויון הפוליטי לנשים, כולל הזכות לשאת נשק.
עם זאת מאמציה לגייס נשים לגדוד שתכננה לא עלו יפה
היו שקבלו בפני היעקובינים כי גרמה למהומות בפובור סנט אנטואן.
ב-10 באוגוסט 1792 הצטרפה ל"מרד הסנקילוטים" כשהמוני פריזאים פלשו לארמון טווילרי.
נטען שהייתה מעורבת ברציחת אסירים מלוכנים, אף בעריפת ראשיהם.
העיתונאי המלוכני ז'אן-גבריאל פלטייה האשים אותה שהסיתה למעשה לינץ' נגד הפמלטיסט המלוכני פרנסואה-לואי סילו (Suleau), שנהג לכתוב בעיתון "Les Actes des Apotres" שהפיץ נגדה שמועות והשמצות.
טרואן זכתה באות על האומץ שהפגינה בעת הפלישה לטווילרי.
היו שטענו בדיעבד כי טרואן לא יכלה להיות אשמה ברציחתו של סילו, מפני שלא הכירה אותו ולא יכלה לזהותו.
היו טענות שטרואן "האמזונה האדומה" השתתפה גם בשפיכות הדמים של הטבח בספטמבר 1792 ושיחד עם מאהב שלה, ה"קפטן" סטניסלס-מארי מאיאר, חנקה למוות אריסטוקרטית צעירה.
בהמשך ידוע כי טרואן הטיפה ליותר מתינות וביקשה השכנת פיוס.
לדבריה, היה לנשים תפקיד חשוב בהשגת הפיוס.
על מנת למנוע מלחמת אזרחים הציעה באביב 1793 שבכל גזרה יוקם חבר משפטי בן שבע אזרחיות, לבושות בצעיף שעליו ייכתב "ידידות ואחווה" (« Amitié et fraternité »)
הן היו אמורות לפעול למניעת סכסוכים.
ב-13 במאי 1793 באספה המחוקקת, בעת שנאמה בפני אנשים בטראסת הפייאנטים, נשות שמאל הידועות כ"הסורגות" (Tricoteuses) שנהגו להיות נוכחות בישיבות, האשימו אותה בתמיכה בבריסו, מנהיג הז'ירונדינים.
צעקו עליה שהיא "בריסוטינית" ו"ז'ירונדינית", הפשיטו אותה מבגדיה וה"נזעמת" קלר לאקמוב הצליפה בה בשוט באכזריות.
לבסוף ז'אן-פול מארה התערב ושם קץ למעשים, כשהוא מציל אותה ממוות.
בהמשך העיתונאים המונטניארדים הפחיתו בחומרת האירוע ולעגו לה מעל דפי העיתונים.
לדעתם של ז'ול מישלה ושל האחים גונקור התקיפה וההשפלה במאי 1793 הייתה הזרז לפריצת מחשבות שוא של רדיפה ושגעון.
ייתכן כי זרז אחר היה הפחד לצאת להורג בגיליוטינה או היה מדובר בשלב מאוחר של העגבת - נוירוסיפיליס.
באביב 1794 ביקש אחיה לקבל אפוטרופסות עליה ואת אשפוזה.
האשפוז היה עשוי למנוע האשמתה בפשעים פוליטיים ועריפת ראשה על ידי גיליוטינה.
חוות הדעת הראשונות אבחנו אותה כשפויה.
הייתה מאושפזת פעמים חוזרות, אך החל משנת 1797 ברציפות.
הייתה עסוקה בטקסים של טומאה וטהרה.
עמדה בעירום ושפכה על עצמה דליים של מים עם קרח.
מנהל בית החולים סלפטרייר באותה תקופה, פיליפ פינל השתדל לשנות את תנאי האשפוז ליותר אנושיים.
ב-1808 יועץ של נאפוליון, מישל רניו דה סן-ז'אן אנז'לי הורה על חקירה מנהלית כדי לקבוע באם אשפוזה לא נועד בזמנו לנשל אותה מנכסיה לטובת אחיה ז'וזף טרואן.
בין השנים 1812–1817 היא נבדקה על ידי הפסיכיאטר הנודע ז'אן-אטיין אסקירול שגם צייר אותה.
טרואן דה מריקור הלכה לעולמה בשנת 1817 בבית החולים סלפטרייר אחרי 23 שנות אשפוז.
טרואן דה מריקור הביעה בנאומיה דעות רדיקליות שהקדימו את זמנן על זכות הנשים לשוויון בחיים הפוליטיים, הזכות לבחור ולהיבחר בארגונים פוליטיים, נגד דחיקתן אל התפקיד המסורתי של אמהות ובנות זוג לבעליהם.
פעלה בנוסף למען שילוב הנשים בצבא וניסתה בעצמה להקים גדוד נשים.
דעותיה משכו נגדה שנאה רבה לא רק בקרב החוגים המלוכנים אך גם בקרב המהפכנים עצמם, שהושפעו על ידי דעות שמרניות, כולל של ז'אן-ז'אק רוסו לגבי תפקיד האישה בחברה.
בתעמולה נגדית הוצגה טרואן דה מריקור כ"רוצחת צמאת דם".
בסתיו 1793 השלטון המהפכני אסר על הפעילות הפוליטית של הנשים וסגר את המועדונים הפוליטיים של הנשים.
טרואן דה מריקור במדיה האומנותית
1902- הוצג בתיאטרון שרה ברנאר בפריז המחזה של פול ארווייה (Hervieu) "טרואן דה מריקור", בכיכובה של שרה ברנאר
אן, נסיכת אורליאן , הייתה בתו של הנסיך ז'אן, דוכס גיז ואשתו של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
אן נולדה בלה נוביון-א-תייראש, אן בצרפת ב-5 באוגוסט 1906 לנסיך ז'אן, דוכס גיז ולאיזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן.
בצעירותה התגוררה אן עם משפחתה בצרפת, בלגיה ומרוקו.
ב-5 בנובמבר 1927 התחתנה אן עם בן דודה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה שתי בנות.
אן לא התעניינה בפוליטיקה, ומשום כך לא נמשכה למוסוליני, שלא כבעלה וחמותה.
בשנת 1935 חלתה אן במהלך טיול במצרים, ואושפזה בלוקסור כשהיא על ערש דווי, אולם למרות שבאירופה כבר פורסם על מותה התאוששה אן וחזרה לאיטליה.
בשנת 1937 התלוותה אן לבעלה לאדיס אבבה, שם מונה למשנה למלך במזרח אפריקה האיטלקית, אולם בשנת 1939 חזרה לאיטליה עם בנותיה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והתגוררה בפירנצה.
בשנת 1942 מת בעלה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה במהלך שהותו בשבי הבריטי, ובשנת 1943 הביא ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לשביתת נשק עם בעלות הברית.
בעקבות כיבוש צפון איטליה על ידי כוחות גרמניה הנאצית נאסרה אן ונשלחה למחנה ריכוז באוסטריה, שם שהתה עד תום המלחמה בשנת 1945.
בשנת 1950, קיסר אתיופיה, היילה סלאסי, ביקש להיפגש עם אן, כהכרת תודה על יחס הכבוד שנתן לו בעלה בעת הכיבוש האיטלקי של אתיופיה.
אולם, ממשלת איטליה הודיעה לקיסר כי היא תראה במפגש כזה עלבון, ובעקבות כך קטע הקיסר את ביקורו הרשמי וחזר לארצו.
לאחר מכן התגוררה אן בסורנטו, וב-19 במרץ 1986 מתה בביתה.
ב-5 בנובמבר 1927 התחתנה אן עם בן דודה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
מרגריטה, נסיכת סבויה-אאוסטה ( 2022-1930), התחתנה עם רוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה
מריה כריסטינה, נסיכת סבויה-אאוסטה (נולדה ב-1933), התחתנה עם קזימיר, נסיך בורבון-שתי הסיציליות
אן-מארי רוז ניקולסון , הידועה בשם אן-מארי, היא זמרת-יוצרת בריטית.
אן-מארי נולדה ב-7 באפריל 1991, במזרח טילברי, אסקס שבאנגליה.
אביה נולד בלונדון ואמה נולדה באסקס.
יש לה אחות בשם סמנתה.
היא התחנכה בתיאטרון פאלס, ובגיל 12 הופיעה עם הזמרת-יוצרת הבריטית ג'סי ג'יי בסרט, "Whistle Down the Wind".
היא התאמנה שנים רבות בשוטוקאן ואף זכתה במדליית זהב.
בשנת 2018, אן מארי גילתה שהיא נמשכת גם לגברים וגם לנשים, אך היא אינה מזדהה עם התווית דו-מינית.
לדבריה, "אני פשוט מרגישה שאני נמשכת למי שאני אוהבת."
אן-מארי וסלות'אי התחתנו בשנת 2022. בנם הראשון, סבן, נולד באפריל 2024. בפברואר 2025, אן-מארי הודיעה שהיא מצפה לילד שני עם סלות'אי.
בשנת 2015 הוציאה אן-מארי את השיר "Boy" שלא זכה להצלחה כלשהי.
מיד לאחר מכן יצא השיר "Do It Right", שזכה להצלחה רבה באוסטרליה, ואף זכה שם בתואר "זהב".
לאחר מכן, השתתפה בשיר "Alright with Me", שיצא ביחד עם וורטץ' 32. השיר זכה להצלחה נאה באנגליה והגיע בשיאו אל המקום ה-26 במצעד שירי ה-R&B של המדינה.
שנה לאחר מכן, הוציאה את השיר "Alarm", שהפך ללהיט הראשון שלה, והצליח להיכנס אל המקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
השיר יצא לאור ב-20 במאי 2016, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה, Speak Your Mind, שיצא ב-2018. בסמוך לצאת הסינגל, השתתפה אן-מארי בשיר "Catch 22", שזכה להצלחה רבה באוסטרליה.
הפריצה הגדולה של אן-מארי חלה בשנת 2017, בצאת השיר "Rockabye", בשיתוף עם קלין בנדיט.
השיר הפך ללהיט עולמי והצליח בשיאו לכבוש עשרות מצעדי פזמונים, ואף להיכנס לעשרות מצעדי סוף שנה.
בין היתר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-9 במצעד הבילבורד הוט 100, ואל המקום ה-1 במצעד הסינגלים הבריטי.
לאחר הצלחת הלהיט "Rockabye", הוציאה אן-מארי את הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלה, "Ciao Adios".
השיר זכה להצלחה רבה גם כן, והצליח להגיע אל המקום ה-9 במצעד הרשמי של בריטניה.
באמצע שנת 2017, השתתפה בשיר "Remember I Told You", שיצא ביחד עם ניק ג'ונאס ומייק פוזנר, בשיר "Either Way", וברמיקס שיצא עבור השיר, "Besándote".
בספטמבר באותה השנה, הוציאה את הסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, "Heavy".
חודשיים לאחר מכן, הוציאה את הסינגל הרביעי, "Then".
בשנת 2018, הוציאה אן-מארי ביחד עם מרשמלו את הסינגל, "Friends".
השיר כבש עשרות מצעדי פזמונים, והפך לשני המצליח ביותר של אן-מארי ומרשמלו.
השיר יצא כסינגל החמישי מתוך אלבום הבכורה שלה, Speak Your Mind.
בהמשך, הוציאה את השיר "2002", שיצא כסינגל השישי והאחרון מתוך האלבום.
לאחר מכן השתתפה בשיר "Let Me Live".
ב-7 בפברואר 2020, הוציאה אן-מארי את הסינגל "Birthday" ובהמשך את "Her".
ביולי באותה השנה, הוציאה את הסינגל "To Be Young", ביחד עם הראפרית דוג'ה קאט.
את הקליפ של השיר ביימה האנה לוקס דייוויס, שביימה עבור מארי את הקליפים לשירים כדוגמת "2002", "Perfect to Me" ו-"Friends".
ב-12 בנובמבר, הוציאה את הסינגל "Problems".
בשנת 2021, הוציאה אן-מארי את הסינגלים: "Don't Play" עם KSI ו-Way Too Long" ,Digital Farm Animals" עם ניית'ן דאו והראפר MoStack ו-"Our Song", עם נייל הורן.
ב-23 ביולי 2021, הוציאה אן-מארי את אלבומה השני, Therapy, מתוכו יצא באותו היום הסינגל "Kiss My (Uh-Oh)" בשיתוף עם ההרכב ליטל מיקס.
בשנת 2022 דיבבה את דמותה של לורן בסרט האנימציה "אדומה אש".
ב-28 ביולי 2023 הוציאה את אלבומה השלישי, Unhealthy.
בפברואר 2025, אן-מארי שיתפה סינגל בשם "Don't Panic", חלק מפרויקט דו-רצועתי בשם Act 1: If You're Looking For A New Best Friend.
המיני-אלבום עוסק בנושאים של אהבה עצמית, אהבה לאחרים והחיפוש האוניברסלי אחר משמעות.
השיר "Don't Panic" מתאר את המציאות הכאוטית של חרדה וסערה פנימית, עם דימויים חזקים ומילים פגיעות.
אן, נסיכת אורליאן , הייתה אשתו של קרלוס, דוכס קלבריה, שהיה הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
אן נולדה בווליווה סן-פייר, בלגיה ב-4 בדצמבר 1938, לאנרי, רוזן פריז ולאיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ.
בעת לידתה התגוררו הוריה בבלגיה בשל החוק שאסר על יורשי השושלות המלכותיות להתגורר בצרפת, אולם בשנת 1950 בוטל החוק ובני המשפחה עברו להתגורר בצרפת.
באפריל 1961 השתתפה אן בחתונת תרזה מריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות עם אניגו מורנו וארטגה, ופגשה את קרלוס, דוכס נוטו, אותו פגשה שוב בחתונתם של חואן קרלוס, נסיך ספרד וסופיה, נסיכת יוון ודנמרק במאי 1962, וחודשיים לאחר מכן הוזמנה אן לבית הוריו של קרלוס.
בסוף 1963 כבר דיווחה התקשורת הצרפתית על הקשר בין בני הזוג, אולם מכיוון שאביה הכיר ברניירי, דוכס קסטרו כטוען לכתר של ממלכת שתי הסיציליות, סירב אביו של קרלוס לנישואים.
בשנת 1964 מת אביו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה, וקרלוס הפך לטוען לכתר של ממלכת שתי הסיציליות, ונטל לעצמו את התואר דוכס קלבריה.
לאחר מותו של אביו השיג קרלוס את הסכמתו של אביה לנישואים, וב-11 במאי 1965 התחתנו השניים בדרו.
לאחר הנישואין שהו השניים בתחילה בארצות הברית, שם עבד קרלוס בצ'ייס מנהטן, ולאחר מכן בבנק הלאומי של מקסיקו.
בשנת 1966 התיישבו השניים במדריד, משם הוא ניהל גם את האחזקות החקלאיות הגדולות של משפחתו בספרד, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 2015 מת קרלוס במדריד, ובנם פדרו, דוכס קלבריה ירש את תאריו.
ב-11 במאי 1965 התחתנה אן עם קרלוס, דוכס קלבריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-1966), התחתנה עם פדרו לופס-קואסדה אי פרננדז-אוררוטיה
מריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-1967), התחתנה עם זימון, ארכידוכס אוסטריה
פדרו, דוכס קלבריה (נולד ב-1968), התחתן עם סופיה לאנדלוסה אי מלג'רחו
אינס מריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-1971).
התחתנה עם נובל מישל קרלי פאלומבי
ויקטוריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-1976), התחתנה עם מרקוס נומיקוס
אן-לאור פולי היא יוצרת סרטים דוקומנטריים מטוגו.
פולי נולדה בלומה, טוגו, לז'ולייט ריימן ואמה פולי, שהיה מפיק טלוויזיה ורדיו.
היא למדה משפטים בפריז, ועבדה בתור יועצת משפטים לאונסק"ו.
היא לא למדה קולנוע, אך שאבה השראה מעבודתן של הבמאית הגוואדלופית-צרפתייה שרה מולדורור, וכן של הבמאית והאתנולוגית הסנגלית סאפי פיי.
שתי היוצרות היו חלוצות כנשים בתחום הקולנוע האפריקאי, ופולי הרגישה מחויבות גם היא לתרום לסיפור סיפורים אפריקאים מנקודות מבט של אפריקאים, וסיפורים של נשים מנקודת מבטן של נשים.
גם בעבודתה המשפטית היא מתמחה בנושאים אפריקאים.
הסרטים שלה עוסקים, בהתאם, בנושאים סוציו-פוליטיים אפריקאים, והיא יצרה עד כה כ-20 סרטים תיעודיים.
בין 1997 ל-2006, נבחרה פולי למועצת המנהלים של FEPACI, הפדרציה הפאן-אפריקאית לקולנוענים.
היא הצטרפה בספרות הקולנועית-ההיסטורית לשורת הנשים החלוצות בקולנוע אפריקאית בשל גוף עבודתה, אשר נחשב כ"משנה מודעות", בשל הייצוג של נשים אפריקאיות כ"בעלות הכוח לייצר שילובי אישיות...
ואידאולוגיה" אשר "אינן מבוססות על אלו של נשים אירופאיות".
סרטה הראשון של פולי, Le Gardien des Forces משנת 1992, מתאר את חייו ועבודתו של כומר וודו בשם סיקאבי, הגישה שלו והסיבות לעבודתו, ושל משפחתו אליו, ומשווה בין המסורתי למודרני בתרבות הטוגולזית.
על פי סיקאבי, הוא חושף את "הכוחות של העולם" בוודו שלו, ומשתמש בכך כדי להביא לשינוי.
הסרט זכה בפרס סרטי הנשים בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול.
ב-1994 פולי זכתה במדליית כסף בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו עבור סרטה התיעודי Femmes aux yeux ouverts (נשים עם עיניים פקוחות).
הסרט מתעד נשים מבנין, בורקינה פאסו, מאלי, וסנגל המדברות על חייהן.
רצף הפתיחה של הסרט, השני שלה, מראה אישה צעירה מסתכלת למצלמה, ומדקלמת את השיר:
את השיר כתבה מוניק איבודו מבורקינה פאסו, אחת הנשים המתוארות בסרט.
הנשים בסרט מדברות על הדרכים בהן הן מתמודדות עם בעיות שונות בתרבויות שלהן: בשבעה פרקים, הסרט עוסק בנושאים של השחתת איבר המין הנשי, נישואים כפויים, HIV/איידס, מאבק, הישרדות, כלכלה ופוליטיקה.
הסרט מתאר את הפרדוקס שבו לנשים יש אחריות גדולה על הישרדות ורווחת משפחותיהן, ניתנת להן אך מעט יכולת להחליט דברים חשובים.
הסרט של פולי משנת 1996, Les Oubliées (הנשים הנשכחות), הוא סרט תיעודי על אנגולה.
אחרי עשר שנים של מאבק לעצמאות, המלחמה באנגולה נמשכה עוד עשרים שנים נוספות.
הסרט בוחן את המניעים של הלוחמים, אשר היו מקושרים למלחמה הקרה, התערבות קובנית והמשטר הגזעני בדרום אפריקה.
בסרט, פולי שוב מאפשרת לנשים לספר את הסיפורים שלהן, ומאפשרת להן לספק נקודת מבט ייחודית של נשים לגבי הסכסוך.
הסרט שלה משנת 1998, Sarah Maldoror ou la nostalgie de l'utopie (שרה מלדורור או נוסטלגיה לאוטופיה) הוא מחווה ליוצרת הקולנוע שרה מלדורור, אשר יצרה את הסרט הקלאסי Sambizanga (1972).
1993 Femmes du Niger, וידאו, 26 דק', דוקומנטרי
אמתן כרמיאל בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור נשק קל ורובים לצבאות וגופי אכיפת חוק בישראל וברחבי העולם.
החברה מפעילה כ-70 מרכזי עיבוד שבבי אוטומטיים וקו יצור לקנים לנשק קל, בעלי טכנולוגיה מתקדמת, לתעשייה הביטחונית ולתעשיית התעופה, בישראל ומחוצה לה.
אמתן מספקת כלי ירייה לגורמי ממשל בעולם ולמגוון גופים של משרד הביטחון הישראלי.
חברת אמתן נוסדה בשנת 1977 על ידי ראובן זאדה ופעלה כעסק משפחתי לייצור חלקים בעיבוד שבבי מדויק עבור תעשיית הביטחון.
בתחילת שנות ה-80 החלה החברה לייצר חלקי רובים וחלקים מדויקים עבור מפעל מגן של התעשייה הצבאית ועבור רפאל.
משנות ה-90 המאוחרות משמשת החברה כיצרן ציוד מקורי המתמחה בייצור חלקים לדגם A15 (תתי דגם M4/M16), תוך הפעלת קווי יצור לערכות רובים וחלקי רובים ואקדחים, עבור יצרנים אירופאים.
החל משנת 2009, אמתן מייצרת רובים, אקדחים, קנים מודרניים ותת-מקלעים ביצור עצמאי מלא (in-house).
אמתן היא בין החברות הבודדות בעולם אשר מייצרת בעצמה את כל חלקי הרובה כולל הקנה.
בשנת 2011 הרובה מדגם MZ4 נכנס לשירות ובשנת 2015 הציגה אמתן בתערוכת IWA שבגרמניה את רובה ה-MZ-15 תואם AR-15 חצי אוטומטי.
בגרסה האוטומטית MZ-14 הוא תואם M-16. בשנת 2017 הציגה בתערוכת Defense & Security Thailand 3 רוס"רים חדשים הכוללים את דגמי: MZ-47, MZ-4P (מנגנון בוכנה) ו-MZ-300 - שלושת הדגמים מבוססים על רובה MZ-4. ואף התמודדה על אספקת רובי 5.56 בעבור המשטרה הפיליפינית.
בשנת 2018, אישרה מנהלת הרשות להשקעות במשרד הכלכלה מענק מדינה בסך של 16 מיליון שקל שיועבר אל אמתן כרמיאל לשם הרחבת המפעל ופעילותו.
עוד באותה השנה השיקה החברה קו מוצרים בעבור השוק האזרחי לצורכי הגנה עצמית וספורט ביניהם רובה ה-MZ-15 7.5 חצי אוטומטי אשר מותאם לקליבר 5.56 או 223. בשנת 2019, השיקה את האקדח רמון ובשנת 2020 החלה לייצר ולספק מוצרי טריטיום.
באוגוסט 2021, זכתה אמתן במכרז והחלה לספק בעבור המשמר האזרחי הספרדי (Guardia Civil) אקדחי רמון בשווי כולל של 2.5 מיליון אירו.
בשנת 2022, זכתה אמתן במכרז והחלה לספק בעבור המשמר האזרחי הספרדי גם רובים מדגם MZ-4P בקליבר 5.56, בשווי כולל של 5.9 מיליון אירו.
עוד באותה השנה, רובה הסער MZ-4 לאחר שעבר מספר ניסויים מוקפדים בחט"ל וביחידת נאס"א אושר לשימוש בידי צה"ל.
מאז החלה מלחמת "חרבות ברזל" בשביעי לאוקטובר, סיפקה אמתן כ-18,500 כלי ירייה עבור משרד הביטחון והמשרד לביטחון לאומי לרבות רוס"ר MZ-4 ואקדחי רמון.
כיום (2023), אמתן מייצרת רובים, אקדחים, קנים מודרניים ו-SMG פנים חברתי (in-house).
פעילותה הבינלאומית מהווה כ־90% מסך פעילות החברה.
אמתן מספקת מוצרים עבור לקוחות רבים ברחבי העולם, בין אלו: משטרת פיליפינים (PNP), שירות בתי הסוהר הפיליפיני (BJMP), המשטרה התאילנדית (RTP), המשמר האזרחי הספרדי, משטרת ספרד, יצרני כלי ירייה בשווייץ, גרמניה, אנגליה לקוחות ונוספים באמריקה, לקוחות הממוקמים באפריקה ודרום אמריקה ועבור השוק המסחרי באירופה, דרום ומרכז אמריקה ועוד.
רובה אוטומטי 5.56 NATO מסוג אמתן MZ-4 בייצור תואם סטנדרטיים צבאיים בינלאומיים ותואם M4/M16
רובה אוטומטי 5.56 NATO מסוג אמתן MZ-4P עם מערכת הפעלה משופרת מסוג בוכנה
רובה אוטומטי 5.56 NATO מסוג MZ-4 P FRB עם מערכת הפעלה משופרת מסוג בוכנה וקת מתקפלת ונשלפת
רובה אוטומטי מסוג MZ-47 בייצור תואם סטנדרטיים צבאיים בינלאומיים המותאם לירי של תחמושת מזרחית 39X7.62 ושימוש במחסניות סטנדרטיות של רובה הקלשניקוב
רובה אוטומטי מסוג MZ-300 בייצור תואם סטנדרטיים צבאיים בינלאומיים אך מותאם לירי של תחמושת בקליבר 300 כולל תחמושת תת-קולית
תת מקלע אוטומטי בקליבר 9 מ"מ NATO מסוג MZ-9 עם תפעול זהה לתפעול רובה M4
חלקי חילוף למגוון כלי נשק מסוג AR15-M4-M16 כולל ערכות הסבה מ-M16 ישנים ל רובה M4 מחודש
אקדח "Striker" חצי אוטומטי פולימרי בקליבר 9 מ"מ NATO
רובה צלפים חצי אוטומטי בקליבר 7.62 NATO מסוג MZ10-MZ25 לירי מדויק עד טווחים של 1,000 מטר
רובה חצי-אוטומטי 5.56 NATO מסוג MZ-15 בייצור תואם סטנדרטיים צבאיים בינלאומיים ותואם M4/M16
רובה חצי-אוטומטי 5.56 NATO מסוג MZ-15 P עם מערכת הפעלה משופרת מסוג בוכנה
רובה חצי-אוטומטי 5.56 NATO מסוג MZ-15 P FRB עם מערכת הפעלה משופרת מסוג בוכנה וקת מתקפלת ונשלפת
רובה חצי-אוטומטי מסוג MZ-47S ביצור תואם סטנדרטיים צבאיים בינלאומיים המותאם לירי של תחמושת מזרחית 39X7.62 ושימוש במחסניות סטנדרטיות של רובה הקלשניקוב
רובה חצי-אוטומטי מסוג SMZ-300 בייצור תואם סטנדרטיים צבאיים בינלאומיים אך מותאם לירי של תחמושת בקליבר 300 כולל תחמושת תת-קולית
תת-מקלע חצי-אוטומטי בקליבר 9 מ"מ NATO מסוג MZ-9S עם תפעול זהה לתפעול רובה M4
מוצר שהוא שיפור לאקדח מתוצרת גלוק.
רובה צלפים חצי אוטומטי בקליבר 7.62 NATO מסוג MZ10S-MZ25S לירי מדויק עד טווחים של 1,000 מטר
סטיבנסון (נולד ב־31 בדצמבר 1991) הוא קריקטוריסט ומפיק אנימציה אמריקאי.
הוא היוצר והמפיק בפועל של סדרת האנימציה "שי-רה ונסיכות הכוח", שרצה בין השנים 2018 ו-2020. הוא ידוע גם בזכות קומיקס הפנטזיה נימונה וסדרת הקומיקס Lumberjanes.
יצירותיו של סטיבנסון זכו במספר פרסי אייזנר וכן בפרס אמי לבידור בשעות היום ובפרס המדיה של GLAAD.
סטיבנסון הוא א-בינארי, וכתב על היותו טרנסג'נדר ביצירות כגון "האש לעולם לא נכבית".
סטיבנסון למד במכללה לאמנות של מכון מרילנד.
בזמן לימודיו שם, זכה סטיבנסון לתהילה בתור אמן פאנארט בשם "gingerhaze" בזכות "דמויות שר הטבעות ההיפסטריות" שלו.
הוא צייר גם את העטיפה לרומן פאנגירל מאת ריינבו רוול, שראה אור בשנת 2013.
במהלך השנה השלישית ללימודיו, הוא יצר את דמותו הפופולרית-לעתיד נימונה כחלק ממשימה באחד השיעורים שלו.
באמצע שנת 2012, סטיבנסון החל ליצור ובקומיקס סביב הדמות, שגם הוא נקרא נימונה, ועד מהרה חתם עם סוכן ספרותי שמצא את הקומיקס באינטרנט ועזר לו לחתום עם הרפר קולינס על מנת לפרסם את נימונה כרומן גרפי.
נימונה תפקד גם בתור עבודת התזה הבכירה של סטיבנסון בשנת 2012. על עבודתה על נימונה זכה סטיבנסון בפרס הובקומיקס הטוב ביותר לשנת 2012 של מגזין סלייט ובפרס אייזנר לשנת 2016 לאלבום הגרפי הטוב ביותר בהדפסה מחודשת.
סטיבנסון נבחר גם כפיינליסט בפרס הספר הלאומי לשנת 2015 בגין גרסת הרומן הגרפי של נימונה.
סטיבנסון אמר כי היכולת ליצור קומיקס בעצמו וליצור את נימונה הייתה מה שהשיג לו "עבודת כתיבה באנימציה", והביאה אותו לעולם האנימציה.
בקיץ 2012 התמחה סטיבנסון באולפני BOOM!, הוצאת ספרים קומית מלוס אנג'לס.
לאחר סיום לימודיו בשנת 2013, חזר סטיבנסון לאולפני BOOM!
כדי שהם יעזרו לו לפתח, ובסופו של דבר לכתוב, את Lumberjanes.
Lumberjanes זכה בפרסי אייזנר עבור הסדרה החדשה הטובה ביותר והקומיקס הטוב ביותר לבני נוער בשנת 2015.
בשנת 2015 כתב סטיבנסון עבור מארוול קומיקס את הקומיקסים Thor Annual ו-Runaways.
סטיבנסון היה חלק מצוות הכותבים של סדרת האנימציה של דיסני וונדר מציל את העולם, החל מהעונה השנייה בשנת 2015.
בשנת 2019, התוכנית הייתה מועמדת לפרס המדיה של GLAAD לתוכנית מצטיינת לילדים ומשפחות, וכן לפרס אמי לבידור בשעות היום בטקס פרסי האמי ה-46. בשנת 2021, הסדרה זכתה ביחד עם סדרת הטלוויזיה היום הראשון בפרס המדיה של GLAAD לתוכנית מצטיינת לילדים ומשפחות.
סטיבנסון יצר איורים עצמאיים עבור רנדום האוס, סנט מרטין פרס, ומגזין הלייבל.
הוא עבד גם עם ריאן נורת' על ספרו "להיות או לא להיות", ספר choose-your-own-adventure המבוסס על המלט של שייקספיר.
סטיבנסון התחתן עם הקריקטוריסטית מולי אוסטרטג בספטמבר 2019. הוא החל לעבוד על שי-רה ונסיכות הכוח בתקופה שבה הוא החל לצאת עם אוסטרטג, והייתה לה השפעה רבה על הסדרה מהשלבים המוקדמים ביותר.
הייתה זו אוסטרטג שהעלתה את הרעיון שכוכב הלכת את'ריה עצמו הוא כלי נשק, כפי שמוצג בפרק האחרון של העונה הרביעית, "גורל חלק 2".
באוגוסט 2020 אמר סטיבנסון בראיון שהוא דו־קוטבי.
בנובמבר 2020 פרסם סטיבנסון קומיקס על הניתוח לשחזור חזה גברי שהוא עבר.
ב־31 במרץ 2021, ביום הנראות הטרנסג'נדרית הבינלאומי, אמר סטיבנסון כי הוא טרנסמאסכוליני וביג'נדר.
ב-11 באוקטובר 2020, יום היציאה מהארון הבינלאומי, כתב סטיבנסון ואייר את סיפור יציאתו מהארון למגזין אופרה.
הוא תיאר את המסע שלו לקבלה עצמית ואת "המאבק שלו נגד ההכרחיות המגדרית של גידולו האוונגליסטי".
הוא הוסיף שהפך לאתאיסט בגיל 23.
ב-30 ביוני 2022 ציין סטיבנסון בקומיקס שפרסם כי הוא משתמש בכינויי הגוף "הוא/אתה", וגם כי שינה את שמו לנייט.
הוא שמר את שמו האמצעי "דיאנה" כאמצעי חיבור אל זהותו כפי שתפס אותה בעבר.
האש לעולם לא נכבית: ספר זיכרונות בתמונות (HarperCollins, 2020)
"שודד הסוודר" (כחלק מ"הרפתקאות פיונה וקייק" מספר 1, ינואר 2013, נאסף בכרך 1: מהדורה מתמטית, 160 עמודים)
כרך 1: Beware the Kitten Holy (מכיל את חלקים מספר 1–4, נכתב ביחד עם גרייס אליס וברוק אלן, 128 עמודים, 2015)
כרך 2: Friendship to the Max (מכיל את חלקים מספר 5–8, נכתב ביחד עם גרייס אליס וברוק אלן, 112 עמודים, 2015)
כרך 3: A Terrible Plan (מכיל את חלקים מספר 9–12, נכתב ביחד עם שאנון ווטרס וקרולין נובק, 112 עמודים, 2016)
כרך 4: Out of Time (מכיל את חלקים מספר 14–17, נכתב ביחד עם שאנון ווטרס וברוק אלן, 112 עמודים, 2016)
כרך 5: Band Together (כולל את חלק מספר 13, נכתב ביחד עם שאנון ווטרס וברוק אלן, 116 עמודים, 2016)
Sleepy Hollow 4 מספר 1–4 (סדרה מוגבלת של 4 גליונות, סיפורי גיבוי, נובמבר 2014 - ינואר 2015)
Runaways כרך 4 מספר 1–4 (סדרה מוגבלת של 4 גיליונות, אוגוסט – נובמבר 2015)
"Doomed Youth" (כותבת ביחד עם סנפורד גרין, ב־1-4, 2015)
"Wonder World" (מאיירת ביחד עם ג'יימס טיניון הרביעי, בSensation Comics Featuring Wonder Woman מספר 23–24, פברואר 2015, נאסף בכרך 2, 144 עמודים, 2015)
+כותרתשנהקרדיט עלתפקידהערותכתיבהמפיק בפועלאנימציה/מחלקת אומנותBravest Warriors2014וונדר מציל את העולם2015-2016צייר רקעיםפלונטר: הסדרה2017מלחמת הכוכבים: הרפתקאות משפחת פרימייקר2017סיפורים של ברווזים2017Critical Role2017-2018עצמה/טובה/פיטר פןסדרת רשת, 4 פרקים6 גיבורים: הסדרה2018שי-רה ונסיכות הכוח2018-2020ספינרלה (דיבוב)יוצר הסדרה
אמתן MZ-4 הוא רובה סער תואם M4 בקליבר 5.56 מ"מ נאט"ו, שפותח ומיוצר על ידי חברת אמתן כרמיאל הישראלית.
ה-MZ-4 נכנס לשירות בשנת 2011, הוא קיבל תקן צבאי ונמצא בשימוש של כוחות הביטחון בישראל ובמדינות נוספות.
MZ-4 מגיע בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו, בעלת מכלול בתצורת צינורות גזים (DGIS) או הפעלה מתקדמת על ידי בוכנה עם מהלך קצר (short stroke piston).
גופי הרובה עשויים מאלומיניום תעופתי 7075 הקנה מסגסוגת פלדה עם מעלה סלילים 1:7 ועם ציפוי פנימי של כרום קשיח.
הרובה כולל מתפסי אלומיניום עם 4 מסילות פיקטיני לפי תקן MIL-STD 1913, כמו כן קיימת אופציה נוספת בה הרובה מסופק עם גוף עליון אחוד מונוליטי כולל מתאמי MLOK.
משקל הרובה משתנה בהתאם לתצורה ונע בין משקל נקי של 2.7 ק"ג למשקל מרבי של 3.2 ק"ג.
ה-MZ-4 מסופק גם עם אופציה לשימוש של שמאליים וימניים (ambidextrous).
הרובה מתוכנן ומיוצר לפי תקן ה-MIL-SPEC ונבחן בבחינות עמידות ושחיקה לפי תקן צה"ל ולפי תקן נאט"ו AC225.
בתצורתו החצי-אוטומטית, הרובה מכונה MZ15 ונמכר גם לשוק הציד והספורט במספר מדינות.
רובה ה-MZ-4 משמש כוחות ביטחון ברחבי העולם ומטרתו השכיחה היא עבור משימות הגנה ואבטחה, בין היתר:
בישראל: צה"ל, משרד הביטחון, משטרת ישראל, המשרד לביטחון לאומי, שב"ס, יחידת מצדה, שירות אבטחת מעברים - נתב"ג, שירותי הכבאות, כיתות כוננות יישוביים ועוד.
עם זאת, השימוש בגופי ביטחון גדולים דוגמת צה"ל הוא בכמויות קטנות יחסית, לעומת רובי M4A1 קרבין, תבור X-95 פלאט-טופ ו-IWI ערד.
בעולם (ממקורות גלויים בלבד): המשמר האזרחי הספרדי, בריטניה (כוחות מיוחדים), צבא מקסיקו, משטרת אקוודור, משטרת תאילנד, צבא תאילנד, משטרת הפיליפינים, משטרת פיליפינים כוח משימתי מיוחד SAF, חיל האוויר הפיליפיני, שב"ס פיליפינים, הבנק המרכזי הפיליפיני וגורמי ממשל בסרי לנקה.
| שם בשפת המקור=餡あんパン}}אן-פאן (ביפני: あんパン, 餡あんパン) הוא לחמנייה מתוקה יפנית הממולאת לרוב במחית שעועית אדומה.
ניתן להכין אן-פאן גם עם מילויים אחרים, כולל שעועית לבנה (שירו-אן), שעועית ירוקה (גואיסו-אן), שומשום (גומא-אן) וערמונים (קורי-אן).
אן-פאן נוצר לראשונה בשנת 1875, בתקופת מייג'י, על ידי קימורה יסובי (Kimura Yasubei ביפנית: 木村安兵衛'''), סמוראי שאיבד את עבודתו עם עליית הצבא היפני הקיסרי וביטול שיטת ההאן (פירוק הסמוראים כמעמד חברתי).
תקופת מייג'י הייתה תקופה שבה יפן הפכה יותר ויותר מודרנית וסמוראים רבים שאיבדו את מקום עבודתם קיבלו עבודה חדשה לגמרי עבורם.
תפקידו של אופה היה תפקיד כזה.
יום אחד, בעודו שוטט באזור בו עבדו רבים המועסקים בעבודות חדשות, קימורה מצא בחור צעיר שהכין לחם, והחליט להקים מאפייה משלו בשם Bun'eidō (文英堂).
בשנת 1874, הוא עבר לעיר גינזה ושינה את שמה של המאפייה לקימוראיה (木村屋), כיום שמה קימוראיה סוהונטן (木村屋總本店).
אולם באותה תקופה, המתכון היחיד ללחם שהיה ידוע ביפן היה להכנת לחם מלוח וחמצמץ, שלא התאים לטעם היפני באותה תקופה.
קימורה הבין כיצד להכין לחם דומה למאנדזיו, להתפיח את הבצק עם שמרים נוזליים סאקאדן מסורתיים.
לאחר מכן הוא מילא את הלחם במילוי וואגאשי (ממתק יפני מסורתי המוגש לרוב עם תה ירוק, במיוחד מסוג העשוי ממוצ'י, אנקו (משחת שעועית אזוקי) ופירות) ומכר את הלחמניות שנוצרו כחטיפים.
אן-פאן הפך פופולרי לא רק בגלל הטעם שלו, אלא גם מפני שהיפנים התעניינו בתקופה ההיא בכל דבר חדש וזר.
מוצוהיטו (הקיסר מייג'י) ושוקן, קיסרית יפן רכשו מאוחר יותר חיבה לאן-פאן לאחר שקימורה, באמצעות החצרן הקיסרי ימאוקה טשו , הכין אותם לאכול במהלך ההנאמי (המנהג המסורתי היפני ליהנות מהיופי החולף של הפרחים) ודאג למראה שלהם.
הוא עיטר אותם בסאקורה (פרחי פריחת הדובדבן) כבוש במלח באמצע כל לחמנייה.
האן-פאן הללו הוצגו לקיסר ולקיסרית ב-4 באפריל 1875, ולאחר מכן ביקש הקיסר אן-פאן מקימורה על בסיס קבוע.
בגלל הקשר החדש שלו לבני המלוכה, הפופולריות של האן-פאן ושל הלחם בכללותו עלתה ברחבי יפן.
"אן-פאן" משמש לעיתים קרובות כסלנג לשאיפת ממסים נדיפים של מדלל צבע.
ספר התמונות וסדרת האנימה אנפנמן עוסקת בגיבור-על שראשו עשוי אן-פאן.
אן בולין הייתה מלכת אנגליה, אשתו השנייה של המלך הנרי השמיני ואימה של המלכה אליזבת הראשונה.
נישואיה להנרי והוצאתה להורג בהמשך הפכו אותה לדמות מרכזית בסערה הפוליטית והדתית שסימנה את תחילתה של הרפורמציה באנגליה.
ב-1526 התאהב הנרי השמיני באן והחל במסע החיזורים למשיכת תשומת ליבה.
אן התנגדה בכל תוקף לחיזוריו של המלך, וסירבה להפוך למאהבתו, כפי שהייתה אחותה הגדולה מרי.
לאחר מערכת יחסים של מספר שנים בין הנרי ואן, הנרי מאס בקתרין מאראגון, ורצה לבטל נישואיו עימה כדי להתחתן עם אן.
כאשר האפיפיור קלמנס השביעי הודיע שהוא נגד ביטול הנשואים עם קתרין, הנרי החליט לערער על סמכותה של הכנסייה הקתולית באנגליה.
ביוזמתה של אן פיטר הנרי את יועצו הראשי תומאס וולזי, הארכיבישוף מיורק, ומינה את תומאס קרנמר - שהיה קשור למשפחת בולין.
הנרי השמיני ואן נישאו ב-25 בינואר 1533, וכתוצאה מהנישואין הללו התרחש הפילוג הראשון בין הכנסיות של אנגליה ורומא, והכנסייה של אנגליה הוכפפה לשליטת המלך.
אן הוכתרה למלכת אנגליה ב-1 ביוני 1533, וב-7 בספטמבר 1533 נולדה בתה הנסיכה אליזבת שלימים עלתה לכס המלוכה כאליזבת הראשונה.
הנרי התרעם על העובדה שלא העמידה לו יורש זכר, ולאחר שלוש הפלות סר חינה בעיניו והוא הורה לחקור אותה בגין בגידה חמורה.
ב-2 במאי 1536 היא נעצרה ונשלחה למצודת לונדון, שם נשפטה, נמצאה אשמה ב-15 במאי וראשה נערף ב-19 במאי.
היסטוריונים מודרניים מצאו שההאשמות נגדה, שכללו ניאוף וגילוי עריות, היו מופרכות.
מאז שבתה אליזבת הוכתרה למלכה, אן נחשבה לקדושה וגיבורת הרפורמציה האנגלית.
מאות שנים לאחר מכן אן בולין המשיכה לשמש השראה ליצירות אומנות רבות.
בשל כך אן שמרה על מקומה כמלכה רעיה המשפיעה והחשובה ביותר בהיסטוריה האנגלית.
בולין נולדה לסר תומאס בולין, הרוזן הראשון מווילטשייר, ולליידי אליזבת הווארד, בתו של דוכס נורפוק השני.
מקורות היסטוריים מתקופה זו אינם כוללים מסמכים רשמיים המבהירים באופן חד משמעי את תאריכי לידתן של אן ומרי אחותה של אן.
עדויות משפחתיות, בהן צאצאיה של מרי בולין האמינו כי אמם הייתה הבכורה.
אחיהן, ג'ורג' בולין, נולד בסביבות 1504. הוויכוח סביב תאריך לידתה המדויק של אן מתמקד בשני תאריכים עיקריים: 1501 ו-1507. סבא רבא של אן, ג'פרי בולין, היה סוחר צמר ומרסר לפני שהפך להלורד ראש העיר.
משפחת בולין הגיעה במקור מבליקלינג שבנורפוק, הממוקמת 24 ק"מ צפונית לנוריץ'.
קרובי משפחתה של אן כללו את משפחת הווארד, אחת המשפחות החזקות באנגליה; ואבותיה של אן כללו את מלך אנגליה אדוארד הראשון.
השכלתה המוקדמת, בדומה לנשים בנות מעמדה באותה תקופה, התמקדה הן בלימודים אקדמיים והן בפיתוח מיומנויות ביתיות.
היא למדה מגוון מקצועות, ביניהם: חשבון, היסטוריה, קריאה, איות וכתיבה.
במקביל רכשה אן מיומנויות נוספות: ריקוד, רקמה, נימוסים טובים, ניהול משק בית, מוזיקה, עבודת רקמה ושירה.
אן למדה גם לשחק משחקים פופולריים באותה תקופה - כמו קלפים, שחמט וקוביות, וכן רכשה מיומנויות ספורט כחץ-וקשת, ציד, רכיבה על סוסים ואילוף בזים.
אביה של אן, תומאס בוליין, המשיך בקריירה הדיפלומטית שלו תחת הנרי השמיני.
הצלחתו זיכתה אותו בהערכה רבה, ובין מעריציו הייתה מרגרטה מאוסטריה.
מרגרטה, התרשמה מאוד מבולין והציעה לבתו אן מקום בחצרה.
אן, שהייתה צעירה מכדי לקבל את הכבוד הזה באופן רשמי, עברה בכל זאת להולנד.
מרגרטה התרשמה מנימוסיה, קפדנותה ויכולותיה.
מרגרטה כתבה לתומאס בולין כי בתו "כל כך ייצוגית וכל כך נעימה, בהתחשב בגיל נעוריה".
ב-1519 מונה אביה לשגריר בצרפת והיא התלוותה אליו לשם ונכנסה לשירותה של קלוד, נסיכת צרפת, אשת פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
בחצר המלוכה הצרפתית השלימה אן את לימודי השפה הצרפתית, התרבות ומנהגי הנימוס.
מרי בולין, אחותה הגדולה של אן חזרה מצרפת בסוף שנת 1519 ובפברואר 1520, היא נישאה לוויליאם קארי, אציל צעיר, בגריניץ' והמלך הנרי נכח בחתונתם.
זמן קצר לאחר מכן, מרי הפכה לפילגשו של המלך האנגלי.
היו שאמרו כי שני ילדיה של מרי, קתרין והנרי, הם ילדיו של הנרי אך המלך לא הכיר בהם כילדיו.
ב-1522, אן נצטוותה על ידי אביה לשוב לאנגליה, כדי להתחתן עם בן דודה האירי, ג'יימס באטלר.
תוכנית הנישואים נקטעה, ובמקום זאת היא החלה לשמש כבת לוויה לאשתו של המלך הנרי השמיני, קתרין מאראגון.
ב-1526 התאהב בה הנרי השמיני.
אן משכה את תשומת לבו ביופייה, חוכמתה והכריזמה שלה.
למרות ניסיונותיו החוזרים של הנרי לפתות את אן, היא סרבה לו בתוקף.
אחרי שנה, ב-1527, הוא הציע לה נישואין ואן הסכימה.
הנרי הניח שניתן יהיה להשיג ביטול נישואיו לקתרין בקלות ובמהירות, ובכך לאפשר להם להינשא כדת וכדין.
הקשר בין אן בולין להנרי לא רק הביא יתרונות לאן עצמה, אלא גם תרם רבות למשפחתה.
תומאס בולין, זכה בתואר הרוזן מווילטשייר הודות לקשר זה.
בנוסף, הנרי הגיע להסדר עם בן דודה האירי של אן, ג'יימס באטלר, והעניק לו את תואר הרוזן מאורמונד.הנרי, תחת הלחץ להבטיח את המשכיות שושלת טיודור, שקל ככל הנראה את אפשרות ביטול נישואיו לקתרין זמן רב טרם פגישתו עם אן.
החשש מיריבות על הכתר, כפי שהתרחש בתקופה שקדמה לעליית אביו לשלטון, הוביל אותו לחפש פתרון שיבטיח יורש זכר.
מאחר שכל ילדיו הקודמים עם קתרין, למעט מרי נפטרו בגיל צעיר, והפטור האפיפיורי לנישואיהם התבסס על הטענה שקתרין הייתה "אולי" עדיין בתולה בעת נישואיה לאחיו של הנרי, ארתור, התעוררה שאלה לגבי הלגיטימיות של נישואיו הנוכחיים.
הנרי ייחס את אי יכולתה של קתרין ללדת לו יורש זכר להתערבות אלוהית, וראה בכך סימן לכך שנישואיהם היו שגויים מלכתחילה.
במקביל, התפתחות רגשותיו כלפי אן בולין הגבירה את נחישותו לבטל את נישואיו.
הנרי טען כי האפיפיור חרג מסמכותו בכך שהתיר את נישואיו לקתרין, שהייתה נשואה בעבר לאחיו, וכי נישואיו הנוכחיים הם למעשה חטא.
קתרין, מצידה, הכחישה בתוקף את טענותיו של הנרי וסירבה להודות כי נישואיה לארתור הושלמו.
הסכסוך המתמשך סביב ביטול הנישואים, שכונה "עניינו הגדול של המלך", הוביל בסופו של דבר לפרידה של אנגליה מהכנסייה הקתולית והקמת הכנסייה האנגליקנית.
שאלת מעורבותה האמיתית של אן בולין ברפורמציה האנגלית נותרה שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
בעוד שחלקם, כמו אריק אייבס ומריה דאולינג טוענים כי הייתה "אוונגליסטית אדוקה, להוטה לרפורמה", אחרים, כמו רתה וארניק וג'ורג' ו.
ברנרד, סבורים שאמונותיה הדתיות היו "קונבנציונליות".
ראיות אנקדוטליות תומכות בטענה כי אן הייתה סימפתית לרפורמציה.
ביוגרף החצר ג'ורג' ווייט, בהתבסס על עדותה של אן גיינספורד, בת לוויה של אן, טען כי אן הציגה בפני הנרי חוברות פרוטסטנטיות, כגון "ציות האדם הנוצרי" מאת ויליאם טינדייל, שהתקיפו את הכנסייה הקתולית.
כמו כן, ידוע כי הגנה על חוקרים שעסקו בתרגום כתבי הקודש לאנגלית.
דאולינג אף טוענת כי אן עודדה את עוזרותיה לקרוא בכתבי הקודש.
בשנת 1528, התפרצה מחלת ההזעה באנגליה, והביאה למות המוני, במיוחד בלונדון.
הנרי השמיני, יחד עם חצרו, נאלץ להימלט מהעיר.
אן עצמה חלתה במחלה הקטלנית.
הנרי היה מודאג ממצבה הבריאותי של אהובתו והוא שלח את רופאו האישי לטפל בה.
לאחר תקופה של מחלה קשה, הצליחה אן להתאושש.בשנת 1531, במסע לקראת נישואיה להנרי השמיני, גורשה קתרין מהחצר המלכותית וחדריה הוקצו לאן.
זמן קצר לאחר שובם לאנגליה, נישאו הנרי השמיני ואן בטקס סודי ב-1532. חתונה זו התקיימה עוד לפני ביטול נישואיו הראשונים של הנרי לקתרין, מה שגרם לה להיחשב רעיה לא חוקית בעיני רבים.
לאחר זמן קצר התברר שאן בהריון, דבר שהגביר את הדחיפות להכשרת נישואיהם, ולכן נערך טקס חתונה נוסף בלונדון ב-25 בינואר 1533. ב-23 במאי 1533 התכנס בית דין מיוחד בראשותו של תומאס קרנמר, הארכיבישוף החדש, שדן בתוקף נישואיו של הנרי לקתרין - והכריז עליהם כמבוטלים.
חמישה ימים אחר כך, ב-28 במאי 1533, הכריז קרנמר באופן רשמי כי נישואיהם של הנרי ואן בולין תקפים וחוקיים.
קתרין נושלה רשמית מתוארה כמלכת אנגליה והוענק לה התואר 'הנסיכה האלמנה' ובכך אן הפכה למלכה הרשמית של אנגליה.
אן הוכתרה רשמית למלכת אנגליה ב-1 ביוני 1533 בטקס מפואר שנערך במנזר וסטמינסטר, ולאחריו נערך משתה חגיגי.
באופן יוצא דופן, הוכתרה אן בולין בכתר אדוארד הקדוש, כתר שהיה שמור באופן מסורתי להכתרת מלכים בלבד.
לאחר הכתרתה, אן עברה לארמון פלסנטיה האהוב על המלך, שם ילדה את בתה אליזבת ב-7 בספטמבר 1533. אכזבה גדולה פקדה את מקורביה, שציפו בכיליון עיניים לבן.
כל הרופאים והאסטרולוגים המלכותיים, מלבד אחד, חזו בן זכר, ואפילו המלך הצרפתי הוזמן לשמש כסנדק.
למלכה אן היה צוות משרתים גדול משמעותית מזה של קתרין, לפניה.
למעלה מ-250 אנשים טיפלו בצרכיה האישיים, כולל כמרים ועד נערי אורווה.
צוות נוסף של יותר מ-60 "עוזרות כבוד" ליווה אותה באירועים חברתיים.
התנהגותה של אן לא תאמה את הנורמות החברתיות של תקופתה והסבה מורת רוח לרבים.
במהלך חייה ואף לאחר מותה נפוצו שמועות רבות אודותיה, שבמקרים רבים נועדו לשרת מטרות פוליטיות, לחיוב או לשלילה.
רוב מכתביה וכל דיוקנאותיה הושמדו, כך שקשה לאמת עובדות על חייה, המראה שלה ואופיה.
עם זאת, היא תוארה כשנונה וחכמה, הגם שלא נחשבה ליפה במיוחד, על פי מודל היופי של אותם זמנים.
חלק מהעדויות הקיימות מתקופתה מתארות אותה כחיננית ואלגנטית, וכמי שהושפעה מהמנהגים והאופנה בחצר המלוכה בצרפת.
לאחר הריון נוסף שהסתיים בהפלה, בחג המולד של 1534, סר חינה בעיני הנרי, שהחל לדון עם תומאס קרנמר ותומאס קרומוול על האפשרות להתגרש מאן - מבלי שיאלץ לחזור לקתרין, אשתו הראשונה.
התוכנית לא צלחה באותה עת, הזוג המלכותי התפייס ואן שוב נכנסה להריון באוקטובר.
אן הוציאה סכומי כסף גדולים על בגדים, תכשיטים, ריהוט וקישוטים, ניהלה אורח חיים ראוותני, תוך ניצול מעמדה.
היא גם שיפצה ארמונות רבים לפי טעמה האישי.
כל אלה וגורמים נוספים החלו לעורר תחושות שליליות כלפי אן; היא הואשמה באחראיות להתנהגותו העריצה של הנרי, וזכתה לכינויי גנאי כ"זונת המלך".
העובדה שלא הביאה יורש זכר למלך אנגליה תרמה מאוד לפגיעה בפופולריות שלה.
כאשר הגיעה הידיעה על מותה של קתרין ב-8 בינואר 1536, הנרי השמיני פקד על חגיגה בארמון.
לאחר מותה של קתרין, ניסתה אן לקרב אליה את מרי, בתה החורגת.
היחסים בין השתיים היו מתוחים לאורך שנים.
עם זאת, מרי דחתה את ניסיונות ההשלמה של אן, אולי בשל שמועות שהופצו על כך שקתרין הורעלה על ידי אן או הנרי השמיני.
המלכה אן נכנסה שוב להריון, בהיותה מודעת היטב לסכנות הכרוכות באי-הצלחה ללדת בן זכר.
באותה תקופה החל הנרי להפגין עניין גובר באחת מבנות הלוויה של אן, ג'יין סימור, וכאות לחיבתו אף העניק לה תליון עם הדיוקן שלו.
נודע כי אן הגיבה בזעם, תוך שהיא תולשת את התליון מצווארה של ג'יין בעוצמה כזו שאצבעותיה דיממו.
לימים, הנרי נפגע בנפילה מסוסו במהלך קרב רמחים, אירוע שגרם לאן זעזוע והיא איבדה את תינוקה מרוב צער.
לדברי שגריר האימפריה הרומית הקדושה אסטאס שאפווי, הוולד שמת היה בן זכר.
אירוע זה גרם לאן עצב רב, והיא האמינה שזו הסיבה להפלה שעברה חמישה ימים לאחר מכן.
סיבה אפשרית נוספת להפלה הייתה קשורה לתקרית אחרת: אן ראתה את ג'יין סימור יושבת על ברכיו של הנרי, וייתכן שהזעם גרם לה להפיל את העובר.
אן הפילה את תינוקה ביום שבו נקברה קתרין מאראגון.
אובדן זה היה תחילת סוף נישואיה.
אן לא הצליחה להביא להנרי יורש זכר, ויחסיו של הנרי עם ג'יין סימור העיבו עוד יותר על הנישואין.
אירועים אלה הובילו בסופם לנפילתה של אן ולהוצאתה להורג.
רבים מהאויבים שצברה אן כמלכת אנגליה טרחו לעורר חשדות בליבו של המלך לגבי נאמנותה כלפיו.
לא נדרש מאמץ רב לעורר בהנרי, המאוהב כבר בג'יין סימור, חשדות שאן בוגדת בו.
לבסוף המלך הורה על פתיחת חקירה רשמית נגדה ונגד כל מקורביה.
החוקרים הצליחו לסחוט בעינויים "הודאות" מארבעה מבני לווייתה על כך שהם היו מאהביה.
גם אחיה, ג'ורג', נעצר והואשם בגילוי עריות עם אחותו, וכן המשורר תומאס וייאט, שהורשע - אך זכה לחנינה.
ההיסטוריון אריק אייבס טוען כי נפילתה והוצאתה להורג של אן בולין תוכננו בעיקר על ידי תומאס קרומוול.
טענה זו מתבססת על התכתבות בין שגריר ספרד לבין קרומוול, המצביעה על כך שקרומוול היה היוזם העיקרי למזימה נגד אן בולין.
המתחים בין אן לקרומוול החלו להתעצם בשל חילוקי דעות בנושאים מדיניים וכלכליים.
בעוד אן תמכה בחלוקת הכנסות הכנסייה לטובת מוסדות צדקה וחינוך והעדיפה ברית עם צרפת, קרומוול דגל במדיניות חוץ פרו-ספרדית והתמקד בהגדלת הכנסות המלך.
חילוקי דעות אלה הפכו את אן בולין לאיום משמעותי על מעמדו של קרומוול ועל יכולתו להמשיך ולקדם את סדר היום הפוליטי שלו.
הסיבה המדויקת להוצאתה להורג של אן בולין נותרה שנויה במחלוקת.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם לגבי האם הוצאתה להורג נבעה מהאשמות בבגידה, בניאוף או בכישוף.
בין התאריכים 30 באפריל ועד ה־2 במאי, נעצרו חמישה גברים, ביניהם אחיה של אן בולין, בחשד לניאוף ובגידה.
הגברים הואשמו בקיום יחסי מין עם המלכה.
אן נעצרה ב-2 במאי ונלקחה למצודת לונדון.
אן הואשמה בניאוף, גילוי עריות ובגידה.
ההאשמות נגד אן, ובמיוחד זו של גילוי עריות, נועדו גם לפגוע במוניטין המוסרי שלה.
האשמה נוספת נגד אן הייתה מזימת תכנון מותו של המלך, עם "מאהביה".
ב-17 במאי הכריז קרומוול על נישואיה של אן להנרי בטלים מעיקרא.
בבוקר יום שישי, 19 במאי הובלה אן אל מקום ההוצאה להורג שהוקם בחלקו הצפוני של המגדל הלבן.בעודה עומדת על הפיגום, פנתה אל הקהל בקול חלוש אך נחוש, היא ביקשה סליחה מכל אלו שפגעה בהם, והתחננה לתפילותיהם.
מבלי לציין את האישומים המדויקים שהובילו אותה לשם, היא התפללה לשלום נפשה ולרווחת המלך, אותו תיארה כאיש חסד, ירא שמיים ואוהב נתיניו.
בשעה שמונה בבוקר התבצעה הוצאתה להורג של אן בולין.
הוצאתה להורג נצפתה על ידי דמויות מפתח רבות באנגליה של אותה תקופה.
בין העדים היו תומאס קרומוול, צ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק, כמו כן נכחו הלורד ראש העיר של לונדון, נציגי גילדות, ואף רוב חברי מועצת המלך.
דווח כי תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, פרץ בבכי לאחר שנודע לו על ביצוע ההוצאה להורג.
בקרבתו, אמר קרנמר לאלכסנדר אלס כי "היא שהייתה מלכת אנגליה עלי אדמות תהפוך היום למלכה בשמיים".
גופתה של אן בולין נטמנה בקבר לא מסומן בקפלה השוכנת במצודת לונדון.
שרידיה נותרו שם עד לשנת 1876, עת נערכו שיפוצים בקפלה בתקופת שלטונה של המלכה ויקטוריה.
במהלך השיפוצים אותרו עצמות שזוהו, באותה עת, כשייכות לאן בולין.
בשנת 1877 נקברו השרידים מחדש באותו המקום, וקברה מסומן כיום בבירור על רצפת השיש.
עם זאת, ההיסטוריונית אליסון ויר העלתה ספקות לגבי הזיהוי ההיסטורי, וטוענת כי העצמות שנמצאו עשויות להיות של קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני ובת דודתה של אן, אשר גם היא הוצאה להורג.
המראה והאישיות של אן בולין נדונה רבות על ידי היסטוריונים, שכן כל דיוקנאותיה הושמדו בעקבות צו של הנרי השמיני, שרצה למחוק אותה מההיסטוריה.
כתוצאה מכך, התיאורים הרבים הקיימים כיום עשויים להיות העתקים של דיוקן אבוד, אשר ככל הנראה שרד לפחות עד שנת 1773. העדר מקור אמין מקשה על ההיסטוריונים לשחזר את מראה האמיתי של המלכה.הצייר הנס הולביין תיעד את דמותה של אן בולין הן בציורים והן ברישומים שיצר במהלך חייה.
שרדו שני רישומים המיוחסים לה, אשר זכו לזיהוי על ידי היסטוריונים ואנשים שחיו בתקופה ההיא.
עם זאת, קיים ויכוח בקרב החוקרים לגבי זהותה של הדמות המופיעה ברישומים אלו.
חלק מהחוקרים סבורים כי שני הרישומים אינם מתארים את אותה אישה, בשל הבדלים משמעותיים במראה החיצוני.
אחרים טוענים כי מדובר באותה אישה בשני שלבים שונים בחייה, כאשר ברישום אחד היא נראית בהריון ובשני היא אינה בהריון.
אן בולין תוארה על ידי בני התקופה כמבריקה, מקסימה, אלגנטית, ישרה וחיננית, בעלת שנינות חדה ואישיות תוססת ודעתנית.