tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדרטת הסירה היא אנדרטה לזכרו של סגן-אלוף אברהם ישראל "כושי" (28 בדצמבר 1954 - 29 בספטמבר 1991), שניצבת מעל כביש החוף באזור מושב עין אילה, על גבי סלע כורכר המשקיף לים התיכון.
עם פטירתה של אלמנתו יונה ("יוני") הוסף פסלון יונה מברזל בקצה התורן לזכרה.
האנדרטה דמוית סירת מפרש המשקיפה אל האופק ממרומי צוק הכורכר.
החלק התחתון של הסירה חתוך כך שהוא יוצר את הכיתוב "כושי" ובולט בצבע אדום.
האנדרטה הוקמה בשלהי שנת 1996.
האנדרטה באה להנציח את זכרו של סא"ל ישראל אברהם (כושי) ואת אהבתו לים, למישור החוף ולסביבה בה חי כתושב זכרון יעקב.
האנדרטה הוצבה על סלע כורכר, מערבית לעין אילה, נצפית היטב לנוסעים בכביש 2.
סירת המפרש – מסמלת את אהבתו של סא"ל אברהם לים, את ילדותו בקרבת הים, דרך לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו וכלה בשירותו כקצין ומפקד על כלי שיט בחיל הים.
הכיתוב "כושי" בתחתית הסירה – מתאר את כינוי החיבה בו קראו לו חבריו מיום היכנסו לבית הספר לקציני ים עכו.
המיתרים המחברים את הסירה לקרקע – מסמלים את החיבור שהיה לו לאדמה ולארץ.
נר זיכרון – "דולק לזכרו" באופן קבוע.
הצבע השחור והצבע האדום – הם צבעי זיכרון המסמלים את היות האנדרטה אתר הנצחה.
היונה – בקצה התורן, לזכרה של יונה (יוני) ישראל, רעייתו, מחברת ביניהם מחדש.
מימון בניית הפסל הגיע מתרומות חברים וממשפחתו.
בניית והצבת האנדרטה בוצעה אף היא על ידי חבריו: בני הוד יזם, עיצב את האנדרטה, וליווה את כל הביצוע.
גדי אריאל העביר את הציור לגרפיקה וצייר אותה על המתכת, לפני חיתוך.
הביצוע נעשה במסגרייה של דורון עמיר.
בהכנת הסלע השתתף יוסי יוגב, וכן מתנדבים רבים.
שינוע הפסל התבצע בעזרתו של איציק עזר.
המפרשית בנויה מברזל בעובי 10 מ"מ.
גודל הסירה באורך 3 מטר ורוחב שני מטר.
פלטת המתכת התחתית באורך 3 מטר ורוחב מטר אחד, משטח בטון עליה היא מורכבת בגודל 3 על 4 מטר ובעובי 40 ס"מ, כאשר ארבע אוזני ההרמה שקועות בבטון.
מהמפרש לבסיס הותקנו שני כבלי תפיסה מפלדת אל-חלד בעובי 10 מ"מ לאיזון וחיזוק הפסל.
בשנת 2019 לאחר נפילת הפסל בסערה נוספו 4 מוטות ברזל 6 מ"מ לחיזוק.
כל חלקי הברזל צבועים בצבע עמיד למזגי אוויר מגוונים.
לפי התכנית הותקנה מערכת תאורה סולארית ומתקן לקולטים.
בשנת 2016 נוסף בקצה התורן פסלון בדמות יונה עשויה מברזל לציון זכרה של יונה (יוני) ישראל שהלכה לעולמה.
תהליך הקמת המפרשית+תאריך||התרחשות ||הערות 29 ספטמבר 1991 נפטר אברהם ישראל (כושי) ממחלת הסרטן (לוקמיה) והוא בן 37 בלבד.
השאיר אחריו אישה יונה ושני ילדים קרן וטל.
1992 – 1995 התגבשה ההחלטה לבנות אנדרטה לזכרו של אברהם (כושי) החלו סקיצות ראשוניות עד לגיבוש התצורה.
תרומות נאספו ממשפחה וחברים יולי 1996 נחתכו פחים והורכב הפסל ע"ג משטח בטון בחצר בית המלאכה של דורון עמיר במפרץ חיפה.
יולי – אוגוסט 1996 אותרה נקודת ההצבה.
הסלע במקום סותת והוכן לקבלת הפסל ספטמבר 1996 פסל המפרשית הוצב במקומו.
ספטמבר 1998 הותקנה תאורה סולארית בפעם הראשונה.
יולי 2001 הותקנה תאורה סולארית בפעם השנייה.
יולי 2016 יונה ישראל (יוני) אלמנתו של סא"ל ישראל נפטרה ממחלת הסרטן.
23 יולי 2016 הותקן פסלון של יונה על תורן המפרשית.
05 בינואר 2019 בעקבות סערת חורף עזה, המפרשית נפלה על צידה.
12 בפברואר 2019 המפרשית שוקמה והוצבה מחדש.הורמה בעזרת מנוף זמני שהוקם ע"ג המשטח.
ריתוך מוטות תמיכה וצביעה מחדש
אנדרטת העבדות היא פסל המהווה אנדרטת זיכרון, בקמפוס של אוניברסיטת בראון, בפרובידנס שבארצות הברית, לעוול שנעשה לאמריקאים ממוצא אפריקאי, ומכירה בקשרים של האוניברסיטה במאה ה-18 לסחר העבדים האטלנטי.
הפסל תוכנן על ידי הפסל מרטין פורייר ונחנך בשנת 2014. האנדרטה עומדת בחזית הירוקה של הכניסה לאוניברסיטה.
אנדרטת העבדות, בנויה מברזל יצוק, מתארת כדור ברזל יצוק ושרשרת קבורים חלקית מתחת לאדמה; החוליה השלישית של השרשרת שבורה לשניים.
על לוח גרניט בחזית האנדרטה נכתב:
"אנדרטה זו מכירה בקשר של אוניברסיטת בראון לסחר העבדים הטרנס-אטלנטי ולעבודתם של אמריקאים ממוצא אפריקאי, משועבדים וחופשיים, שעזרו לבנות את האוניברסיטה שלנו, את רוד איילנד ואת האומה."
בשנת 2003 נשיאת בראון רות ג'יי סימונס יזמה מחקר על היבט זה של ההיסטוריה של האוניברסיטה.
במאה השמונה עשרה חלחלה העבדות לכל היבט של החיים החברתיים והכלכליים ברוד איילנד.
תושבי רוד איילנד שלטו בחלק הצפון אמריקאי של סחר העבדים האפריקאי, קיימו למעלה מאלף מסעות עבדות במאה שלפני ביטול הסחר ב-1808, ועשרות מסעות בלתי חוקיים לאחר מכן.
אוניברסיטת בראון נהנתה מהסחר הזה.
מראשית המאה ה-17, ועד המאה ה-19, שנת 1865, ועוד קודם לכן בשלוש עשרה המושבות, הייתה העבדות מוסד חוקי, שבו בעלי עבדים קנו ומכרו בני אדם כסחורה.
לבני האדם שנמכרו כעבדים לא היו זכויות אדם כלל והם לא הוכרו כבני אדם שווים.
הם נדרשו לעבוד ללא תנאי ובעבודה קשה, בכפייה מבלי לקבל כל תמורה, והיו חשופים לאלימות, אונס, השפלה, וסכנה לחייהם אם ירצו להימלט.
כאשר היו מחוץ למתחם המותר להם לעבודה או למגורים, הם נאזקו בשלשלאות, לא קיבלו בגדים (לעיתים לבשו את אותו בגד כל חייהם) ונאסר עליהם לנעול נעליים.
לעיתים לא קיבלו באופן מסודר מזון או שתייה, לעיתים לא טופלו רפואית כשנזקקו לכך, ונדרשו בכל אותו זמן לעבוד עבודה פיזית קשה.
אם סירבו או לא צייתו, הוכו קשות.
לא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויות העבדים.
יחסי הכוח השחיתו בעלי עבדים לבנים רבים.
אדונים ומפקחים הנהיגו לרוב עונשים פיזיים כדי לכפות עליהם את רצונם.
עבדים היו נענשים בהצלפת שוט, כבילה, תלייה, הכאה, כליאה ועוד.
העונשים לרוב נחשבו כתגובה לאי-ציות או הפרה של חוק, אך לעיתים התעללות פיזית נעשתה רק על מנת לבסס את מרותו ושליטתו של האדון או המפקח על העבדים.
במושבת פרובידנס לא היו לרוב שטחי חקלאות שהצדיקו החזקת עבדים.
ועם זאת, עבדים אולצו בכפייה לשמש כפועלי בניין ובעבודות נוספות.
ובנוסף, הסחר בעבדים נהג גם במושבות אלה עד תחילת המאה ה-19.
ב-2003, יזמה נשיאת אוניברסיטת בראון דאז, רות סימונס, ועדת היגוי שתחקור את קשרי האוניברסיטה במאה ה-18 לעבדות בארצות הברית.
באוקטובר 2006 פרסמה הוועדה דו"ח המתעד את ממצאיה.
בהמשך הוקמה ועדה שנדרשה להמליץ כיצד למלא בצורה הטובה ביותר את המלצת הדו"ח ליצור "אתר חי של זיכרון".
הוועדה בחנה מספר אנדרטאות קיימות, כולל האנדרטה לזכויות האזרח, האנדרטה הלאומית של שטח הקבורה האפריקני, והאנדרטה לביטול העבדות.
בשנת 2012, הצביע הגוף המנהל של האוניברסיטה פה אחד להעניק למרטין פורייר את המנדט לעצב אנדרטה פיסולית בקמפוס של אוניברסיטת בראון.
האוניברסיטה שקלה במקור להציב את האנדרטה בעיר עצמה, בסמוך לקמפוס הרפואי של בראון שתוכנן אז.
בסופו של דבר נבחר מיקום האנדרטה בחזית הירוקה של הקמפוס הראשי של אוניברסיטת בראון בהתחשב הן במיקומה הנראה לעין, והן בקרבה לאולם הראשי של האוניברסיטה, שנבנה בפועל על ידי עבדים.
אנדרטת הקרון בנתניה היא אנדרטה לזכר קורבנות השואה הניצבת במתחם בית יד לבנים בנתניה.
ניצב בה קרון מספר "מינכן 246 12", הדומה לעשרות אלפי קרונות רכבות משא שהובילו בשנים 1941–1945 מיליוני יהודים מכל קצות אירופה אל מחנות הריכוז, העבודה והמוות.
מסביב למסע הסעת היהודים בקרונות הרכבת האלה בנה השלטון הנאצי מנגנון שיקרי ומתוחכם, אשר נועד לייצר אשליה שהיהודים מוסעים מבתיהם למזרח אירופה למטרת עבודה ויישוב מחדש.
בכול קרון נדחסו כ–100 אנשים, ילדים, נשים וגברים, צעירים וזקנים.
הנסיעה ארכה כיממה ולעיתים אף יותר.
במשך הנסיעה, התנאים היו מחרידים: צפיפות עד כדי מחנק, רעב, צמא ואי ידיעה מהי מטרת הנסיעה.
כמיליון וחצי מתוך מיליוני היהודים האלה נפטרו כבר במהלך הנסיעה, ורק מעטים מאוד הצליחו להימלט מהם.
עשרות פעולות פרטיזניות התבצעו במטרה לעכב או למנוע את נסיעת הרכבות.
הקרון, שמשקלו 10 טון, נבנה בתחילת שנות העשרים של המאה שעברה.
היוזמה להבאת קרון שואה מקורי ארצה הייתה של טַטְיַאנָה-מַתַּנְיָה רוּגֶה מברלין ורוני מאיר דותן מתל אביב, העוסקים בהתנדבות במחקר ובהנצחה של קורבנות השואה.
לאחר חודשים של חיפושים, אותר הקרון הזה במגרש גרוטאות באאכן, על גבול גרמניה–בלגיה.
הקרון נבדק לאימות הזיהוי שלו.
בסיוע תרומות הוא נרכש, הובל לישראל, הועמד על מקומו ושופץ.
במהלך השיפוץ נתגלו שלושה מגני דוד חרוטים במקומות שונים על שלדת הקרון.
הקרון משמש לפעילויות הדרכה וחינוך בנושא השואה, בשילוב עם ניצולי שואה וסיפוריהם האישיים.
הוא הוכר כאחד מ-24 קרונות שואה בעולם המשמשים להנצחת זכר השואה.
קרון מקורי נוסף הובא לישראל, גם הוא בידי רוגה ודותן, והוצב בבית העדות להנחלת זיכרון השואה שבמושב ניר גלים.
אנדרטת המלך אלברט הראשון (בהולנדית: Koning Albert I-monument, בצרפתית: Monument au Roi Albert Ier) היא אנדרטה הניצבת בעיר הנמל ניופורט שבבלגיה.
היא הוקמה לכבודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים, שהנהיג את ארצו במלחמת העולם הראשונה, ולכבוד כל חיילי בלגיה באותה מלחמה.
האנדרטה ניצבת על גדת נהר האיזר, הזורם בעיר.
היא מבנה עגול, בנוי מלבנים, בגובה של 25 מטר ובקוטר של 30 מטר.
המבנה ניצב על גבי במה גבוהה ומרוצפת שמדרגות מעפילות אליה.
היא בנויה משורת עמודים, המחוברים בראשם בקורה טבעתית עגולה, המעוטרת בחלקה החיצוני בתבליטים.
בהיקף המבנה, מול המדרגות המעפילות אל האנדרטה, מצוי מבנה המכיל מדרגות, המובילות אל נתיב מעגלי להולכי רגל הממוקם על גבי הקורה ההיקפית.
במרכז הכיכר העגולה שבתוך האנדרטה ניצב על גבי כן פסל של המלך כשהוא רכוב על גבי סוס.
האנדרטה תוכננה על ידי ז'וליאן דה רידר (Julien de Ridder).
פסל המלך פוסל על ידי קארל אוברוק .
האנדרטה נחנכה ב-24 ביולי 1938 על ידי לאופולד השלישי, מלך הבלגים, בנו של אלברט, רעייתו של אלברט אליזבת ובני משפחתם.
האנדרטה הוכרזה כאתר מוגן בשנת 1999.
ב-18 באוקטובר 2014, במלאת מאה שנים לקרב על האיזר, נחנכה האנדרטה מחדש, לאחר שהושלמה בנייתו מתחתיה של מרכז מבקרים שתוכנן על ידי סדנת האדריכלים Antwerps Architecten Atelier.
במרכז מוצגת תערוכת קבע, המתארת את הצפת מישור האיזר ב-1914 ואת הקרב.
במקום מוצג גם דגם דיגיטלי של התמונה הפנורמית של הקרב מאת אלפרד בסטיאן .
בקרבת האנדרטה ניצבת אנדרטת ניופורט הבריטית.
אנדרטת המרמרה הייתה אנדרטה בנמל עזה, בשכונת א-רימאל בעיר עזה.
אנדרטה זו הוקמה ב-2011 לזכר אירועי משט המרמרה לעזה שנה קודם לכן, ב-2010. באירועים אלה נפצעו 10 מחיילי שייטת 13. ב-16 בנובמבר 2023 הרסה שייטת 13 את האנדרטה, כאשר חלק מהחיילים שהשתתפו בפעולה זו השתתפו 13 שנים קודם לכן בהשתלטות על משט המרמרה.
האנדרטה נחנכה ב-31 במאי 2011, במסגרת אירועי יום השנה למשט המרמרה, במעמד מאות עזתים.
בטקס חנוכת האנדרטה נאמו, בין היתר, ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה איסמאעיל הנייה ונציג ה-IHH בעזה.
האנדרטה נחנכה לזכר 9 מתוך 10 ההרוגים הפרו-עזתים על המרמרה (העשירי עוד היה חי באותו זמן).
האנדרטה הוקמה בנמל עזה, שהיה היעד הסופי המקורי של משט המרמרה.
במהלך השתלטות משותפת של שייטת 13, חילות השריון, ההנדסה והאוויר על בסיס הקומנדו הימי של החמאס בנמל עזה, הרסו חיילי גדוד
605 מחיל ההנדסה את האנדרטה.
הריסת האנדרטה התקיימה ביום בו הודיעו בטורקיה על כוונה להוציא משט ימי נוסף במטרה לשבור את הסגר על רצועת עזה.
חלק מהחיילים שהיו מעורבים בהריסה לקחו חלק בהשתלטות על משט המרמרה ב-2010. האנדרטה עמדה על תילה כ-12 שנים וחצי.
אנדרטה לבני אשדוד שנפלו במערכות ישראל או אנדרטת הנר היא אנדרטה ברובע א' הוותיק באשדוד.
האנדרטה נוצרה על ידי האם השכולה תושבת העיר מתילדה הלפרין להנצחת בנה, רב-טוראי אברהם (אבי) ישראלוביץ, בן 19 בנופלו, וחללי העיר שנפלו במערכות ישראל.
האנדרטה ממוקמת בצומת הרחובות רוגוזין, שבי ציון ומקס נורדאו – בין גן אלישבע למרכז קליטה בית קנדה.
פסל האנדרטה, המוכרת בתור "הנר הדולק" או "הנר ההולך והכלה", עוצב על ידי מתילדה הלפרין, תושבת העיר ששכלה את בנה, רב-טוראי אברהם (אבי) ישראלוביץ במלחמת ההתשה.
האנדרטה נחנכה בטקס בהשתתפות חבר הכנסת מנחם בגין וראש עיריית אשדוד צבי צילקר ב-17 במרץ 1971.
, בן למתילדה הלפרין וזאב ישראלוביץ נולד בחיפה בספטמבר 1950, והתגייס לצבא ההגנה לישראל בפברואר 1969. ישראלוביץ, שהיה חובב ימאות ואף עבד בתחום עוד מגיל 16, הוכשר כמש"ק ונשלח לשרת בסביבת תעלת סואץ.
ביום כ' בניסן ה'תש"ל, 26 ביוני 1970 נפל בהפגזה של כוח מצרי שארב להם בקרבת המוצב.
לפי חברים ומפקדיו לצוות, בעת ההפגזה, קיבל ידיעה כי חיילי סיור עלו על מארב מצרי בקרבת המוצב, וכי נדרש להם חיפוי מידי.
עקב המרחק הקצר ביניהם, אברהם לא יכל להפעיל את התותח הגדול עליו פקד, וקפץ להפעיל מרגמה שכוונה לעבר המארב.
מפקד היחידה ספד למתילדה במכתב שכתב.
במכתב נכתב כי ישראלוביץ היה מפקד צוות מצטיין ומנהיג טבעי, שאנשיו צייתו לפקודותיו ב"לב שלם".
ישראלוביץ תואר על ידי המפקד כבעל ידע רב בתחום התותחנות, וכמי שקיפד את חייו כדי להציל את חבריו אשר נתקלו במארב האויב.
כתוצאה מפעולתו של ישראלוביץ, החיילים המצרים שארבו לכוחות צה"ל נסוגו ופעולתם נכשלה.
פסל האנדרטה, שעוצב כנר ההולך וכלה, נבנה ממתכת שחורה שטיפות "שעווה" נוטפות ממנו אל הסלע עליו הוא ניצב.
על הסלע מוצב שלט, שעליו נחרט:
האנדרטה ממוקמת בכיכר עירונית שבין גן אלישבע למרכז קליטה בית קנדה.
על הכיכר מוטבעת שושנת הרוחות.
הכיכר ממשיכה את רחוב רוגוזין, והיא עשויה כמותו מאבן, ומוקפת בספסלים מדורגים ובעצי דקל.
סביב האנדרטה נערכים טקסי זיכרון ככל האנדרטאות בעיר.
אנדרטת הרנסאנס האפריקאי הוא פסל ברונזה גדול, בגובה 52 מטרים, הממוקם על ראש אחת גבעה בפאתי העיר דקר שבסנגל.
הפסל מציג גבר אפריקאי שרירי אשר מחזיק בידו השמאלית ילד אפריקאי שמצביע אל עבר האוקיינוס האטלנטי, בעוד שבידו הימנית הוא חובק אישה אפריקאית.
הפסל עוצב על ידי האדריכל הסנגלי פייר גודיאבי על סמך רעיון של הנשיא עבדוליי ואד ונבנה על ידי חברה מקוריאה הצפונית.
עלות הפסל הייתה 27 מיליון דולרים.
בניית הפסל החלה בשנת 2008. בעוד שבמקור בניית הפסל הייתה אמורה להסתיים בדצמבר 2009, בשל עיכובים בניית הפסל נמשכה עד תחילת 2010, והאתר נפתח לבסוף באופן רשמי ב-4 באפריל 2010, בציון 50 שנה לעצמאות סנגל.
זהו הפסל הגבוה ביותר בעולם מחוץ לאסיה ושטחי ברית המועצות לשעבר.
בקרבת האנדרטה מוזיאון המוקדש להיסטוריה ולתרבות של אפריקה.
אנדרטת הציפור הפצועה היא אנדרטה שהוקמה בשנת 1964 בקיבוץ בית אורן להנצחת זכרם של שלושה צנחנים – אריה פיכמן, דב הררי (ברגר) וליובה גוקובסקי – שהתנדבו לצבא בריטי והוצנחו באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
השלושה שבו בשלום משליחותם אך נספו עשור לאחר מכן, באסון התרסקות המטוס במהלך טקס זיכרון בקיבוץ מעגן.
האנדרטה, שעוצבה על ידי הפסלת חנה אורלוף, מתארת ציפור פצועה המסמלת את גבורתם ונפילתם.
האנדרטה מנציחה את שלושת הצנחנים, בני קיבוצי יגור ובית אורן, שהיו חלק מקבוצת מתנדבים לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1944 הם הוצנחו באירופה כדי להשיג ידיעות אודות האויב ולנסות לעזור ליהודים.
השלושה שבו בשלום משליחותם, אך נהרגו עשר שנים לאחר מכן, ב-29 ביולי 1954, במהלך אירוע זיכרון לצנחנים שנפלו, כאשר מטוס התרסק על קהל המשתתפים בטקס שנערך בקיבוץ מעגן.
באסון נספו 17 בני אדם, בהם שלושת הצנחנים המונצחים באנדרטה.
האנדרטה ניצבת ברחבה בין שני עצי אורן, ולפניה דגל ישראל.
היא כוללת פסל ברונזה בגובה של כ-2.5 מטר, המתאר ציפור פצועה: כנף אחת שלה מנסה להתרומם ולעוף, בעוד הכנף השנייה שמוטה.
הפסל ניצב על סלע, ועל חזיתו מופיע איור של מצנח והמילה "לצנחנים".
לצד הפסל חקוקות מילות השיר: "והטובים מכל נחים מעבר דומיית האדמה, ורק כהד עולה שירת האמיצים".
בסמוך לאנדרטה נמצא שלט ועליו פרטים על הנופלים, שליחותם באירופה ונסיבות נפילתם.
האנדרטה הוקמה בשנת 1964 ביוזמת קיבוץ בית אורן, במלאת עשר שנים לאסון מעגן.
היא עוצבה על ידי הפסלת חנה אורלוף ונועדה להנציח את זכרם של שלושת הצנחנים, תוך הדגשת מסירותם וגבורתם.
האנדרטה משמשת מקום התייחדות עם זכרם של הצנחנים ושל כלל לוחמי הצנחנים שפעלו למען הצלת יהודים במהלך המלחמה.
אנדרטת הפנטגון היא אנדרטה הממוקמת בחלקו הדרום-מערבי של מטה הפנטגון בוושינגטון.
באנדרטה מונצחים 184 הנספים בהתרסקות טיסה 77 של אמריקן איירליינס אל הבניין, כמו גם הקורבנות ששהו בבניין עצמו בעת ההתרסקות.
את האנדרטה תכננו האדריכלים וקית' קייסמן.
האנדרטה נפתחה ב-11 בספטמבר 2008, במעמד נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, שבע שנים לאחר פיגועי 11 בספטמבר ו-67 שנים לאחר חנוכת הפנטגון.
בנוסף לאנדרטה החיצונית הוקם מרכז החינוך לזכר הפנטגון.
המרכז נועד לספק את ההקשר היסטורי, ללמד את המבקרים בפנטגון על פיגועי 11 בספטמבר ולכבד את זכר הקורבנות.
אנדרטת הפוגרום היא אנדרטה הניצבת במרכז אינסברוק, בכיכר אדוארד-ואלנפר, ומנציחה את אירועי ליל הבדולח, שבמהלכם נרצחו אזרחי אינסברוק יוסף אדלר, וילהלם באואר, ריכרד ברגר וריכרד גראוברט.
לאחר ניסיון ההתנקשות של הרשל גרינשפן בארנסט פום ראט בפריז, נפגשו היטלר ושר התעמולה של הרייך יוזף גבלס ב-9 בנובמבר 1938 במינכן.
לאחר מכן, היטלר עזב את האולם וגבלס נשא נאום שבו פרסם את מותו של ראט וקרא לנקמה.
מנהיגי הגאולייטר והאס אה שנכחו במקום הוציאו פקודות לכל רחבי הרייך השלישי להרוס חנויות יהודיות, להצית בתי כנסת ולהחרים חפצים יקרי ערך, כאשר התערבות משטרת גרמניה נאסרה.
בשעה אחת בלילה, הורה הגאולייטר של טירול כי "נשמת העם הרותחת חייבת לקום נגד היהודים".
שעתיים לאחר מכן, החלו הרציחות.
בין הקורבנות באינסברוק נבחרו על ידי מנהיגי האס אס ארבע דמויות בולטות:
יוסף אדלר, קצין הבנייה הראשי של הרכבות הפדרלית, דמות מובילה בתנועה הציונית וחבר מועצת התרבות
וילהלם באואר, שותף בבעלות על חנות סחורות מפעל
ריכרד ברגר, מייסד שותף של הקבוצה הציונית המקומית אינסברוק ויו"ר הקהילה היהודית
ריכרד גראוברט, שותף בבעלות חנות הנעליים גראוברט ברחוב מוזיאום
אדלר, שסבל ממחלת מוח, נפצע קשה ממכות בראשו עד שנפטר חודשיים לאחר מכן.
אשתו גם היא סבלה מזעזוע מוח.
ברגר נהרג באבנים על גדות הפונדק ואז הושלך לנהר.
באואר נהרג על ידי הנאצים במכות אקדח ודקירות סכין, ואילו גראוברט נרצח בדקירת פגיון מאחור.
19 יהודים נוספים נפצעו, בתים ועסקים יהודיים נבזזו ונהרסו ובית הכנסת באינסברוק נהרס.
במהלך הפרלמנט המדינתי של הנוער ב-17 בנובמבר 1995, צעירים הציעו להקים אנדרטה לקורבנות ליל הבדולח במרכז אינסברוק.
ראש העיר קיבל את בקשת חמשת נציגי קבוצת הפרויקט בחודש שלאחר מכן.
תלמידים מבתי הספר התיכוניים בטירול הוזמנו להשתתף ובקיץ 1996 ועדת שופטים מומחים העריכה את 48 המועמדים לתחרות.
חבר השופטים החליט על עיצוב שהציע הסטודנט מריו יורג מבית הספר הטכני הגבוה להנדסת מכונות בפולמס, שם גם נבנתה האנדרטה.
המיקום נבחר בכיכר אדוארד-ואלנפר (לשעבר לנדהאוספלאץ), שם נמצאים כמה אתרים נוספים.
העיצוב של מריו יורג מורכב מבסיס נחושת עצום שעליו ניתן לקרוא את שמות הקורבנות וחנוכייה בגובה שבעה מטרים.
לפי יורג, השימוש בזכוכית שבורה לשמות נועד "לסמל את הלבבות השבורים של היהודים שנרצחו וקרוביהם".
המילים הבאות חרוטות על היקף המתכת של האנדרטה:"…כדי לא להסתיר את העובדה שבלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938...
נרצחו אזרחים יהודים באינסברוק ורבים מהילדים, הנשים והגברים נאלצו ללכת אחריהם אל מותם...
לא לשכוח שדעות קדומות, שנאה ופזיזות עלולות להוביל לסחרור אכזרי של אלימות...
אנדרטה זו הוקמה בשנת 1997".
מאז 8 ביוני 1997, אנדרטת הפוגרום מוצגת בפומבי.
בטקס החשיפה, אמר הרב הראשי תפילות בעברית ובגרמנית.
בישוף המטרופולין השווה את האנדרטה "לשעון שמש שמטיל צללים על מצפון העם".
שגריר ישראל, יואל שר, דיבר על "החובה הקדושה של זיכרון כלפי קורבנות השואה".
, מוזיקאי ג'אז ממשפחה יהודית באינסברוק, ליווה את הטקס מבחינה מוזיקלית.
מדינת טירול הזמינה לאירוע עקורים יהודים, ניצולי שואה ובני משפחותיהם.
נכחו גם פאול גרוס ואסתר פריטש, נשיאי הקהילה היהודית של אוסטריה ושל טירול-פורארלברג, בהתאמה.
כחלק מעיצוב מחדש של לנדהאוספלאץ, האנדרטה הועברה והוקמה מחדש בינואר 2011. מאז מרץ 2012 קיים אתר אינטרנט לכיכר אדוארד-ואלנפר, שבו מתוארים בפירוט שתי האנדרטאות הנמצאות בכיכר.
באינסברוק הייתה הסכמה ציבורית לגבי הקמת האנדרטה.
העיתון היומי ייחס זאת לכך שהיוזמה הגיעה מצעירים.
הסמליות הפשוטה של האנדרטה התקבלה גם היא היטב על ידי הציבור.
ה- חשש מ"התנפחות האנדרטאות" בכיכר אדוארד-ואלנופר ושאל "איפה האירוע, איפה ההכרח, מהן הסיבות האמיתיות" לאנדרטה.
נושא הביקורת היה גם עלויות הבנייה של ה"מפלצת במשקל 6 טון".
הקהילה היהודית נכללה בתכנון רק לאחר מכן.
היסטוריונים ב ביקרו את ההגבלה לארבעת קורבנות הפוגרום בנובמבר, שכן באותה תקופה זוהו כבר יותר מ-160 קורבנות נאצים יהודים מטירול במהלך תקופת המשטר הנאצי.
כמו כן, הושמעה ביקורת על כך שפוליטיקאים מקומיים דחו את מימון החוברת המדעית הנלווית לתלמידי בתי ספר.
אנדרטת חטיבת הנגב היא אנדרטה בתכנונו של האמן דני קרוון, המנציחה את פועלה של חטיבת הנגב של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
האנדרטה ממוקמת בראש גבעת גיר במזרחה של באר שבע.
האנדרטה הוקמה בין השנים 1963 ל-1968, במטרה להנציח את החטיבה, שבלמה את פלישת המצרים והגנה על מקורות המים של הנגב.
היא משלבת אלמנטים של אדריכלות ופיסול, ובנויה בסגנון ברוטליסטי של בטון חשוף.
במבנה משולבים 18 אלמנטים סמליים המקושרים לפלמ"ח ולמלחמת העצמאות - מגדל מחורר המזכיר מגדלי שמירה שספגו ירי; אמת מים ובסופה בריכה קטנה המזכיר את הקרב על הגנת צינור המים לבאר שבע; ותעלות המדמות תעלות קשר צבאיות.
בבטון ובלוחות נחושת שנקבעו בו חרוטים שמות החללים, סמל הפלמ"ח, יומן המערכה של החטיבה, מרשמי קרבות, פסוקים ושירים.
בראיון שנתן קרוון על חייו ויצירתו אמר על האנדרטה: "רציתי שהמקום הזה יצור חיים, לא מקום של מוות ואזכרה עם פרחים פעם בשנה.
רציתי שאנשים יכבשו את הנוף לא רק ברגליים אלא כיבוש רוחני, רציתי שילדים ישחקו בתוך האנדרטה, שיטפסו עליה".האנדרטה צופה על העיר בכיוון מערב ועל המדבר בכל יתר העברים, ומהווה את אחד מהסמלים המוכרים של הנגב ושל באר שבע.
את עבודת הגינון באנדרטה ביצע אדריכל הנוף צבי דקל.
בצמוד לאנדרטה גן לאומי בשטח 295 דונם, בו משומרת חברת הצומח הטיפוסית לחבל הפיטוגאוגרפי הערבתי (איראנו טוראני), ובחודש מרץ ניתן לראות בו פריחה של האירוס השחום.
ב-30 באוקטובר 2014, נפתחה במוזיאון הנגב תערוכה על האנדרטה, לציון 50 שנה להקמתה.
אביתר בנאי סיפר ששיריו "מתי נתנשק" ו"שמתי לי פודרה" נכתבו באנדרטה.
בשנת 2013 מבנה זנב הנחש שבאנדרטה שימשה כרקע לצילומי האלבום שהוציא באותה השנה - יפה כלבנה.
בשנים 20–2019 הוצגה במוזיאון תל אביב משחקייה צבעונית לגיל הרך, שעוצבה לפי תבנית האנדרטה, פרי עמלו של שחר פרדי כסלו.
כיפת הזיכרון: הכיפה המחוררת תוכננה כמבנה זיכרון לחללים וקרני השמש החודרות דרך החריצים מאירות את שמות הנופלים.
צורת המבנה האקוסטית משכה אליה אומנים כגון יהודית רביץ שנהגה לשבת שם ולנגן עם חברים כדי להנות מהאקוסטיקה.
מגדל: מגדל תצפית המתנשא לגובה 18 מטר.
ההשראה למצפה הגיעה מפסל שיצר אלברטו ג'קומטי ומאמירה של האלוף עוזי נרקיס, ממפקדי החטיבה, שביקש שהמבקרים "יעלו ויכבשו בגופם את הנוף".
במהלך הבניה הוסיף קרוון למגדל נקבים בדמות חורי פגזים כדי שיתפקד כחליל רוח וישמיע קינה על הנופלים.
בעקבות מספר התאבדויות בקפיצה החליט בשנת 1984 הפסיכיאטר המחוזי להתקין דלת במגדל ולמנוע מהקהל לטפס לראשו.
נחש: הנחש קטוע ראש וזנב מבותר שיוצא מבסיס המגדל מסמל את האויב המובס.
קרוון הוסיף את מבנה זה בזמן הבניה כדי לנצל את משחקי אור וצל.
אמת המים: מובילה מים לבאר קטנה ומסמלת את צינור המים עליו שמרה החטיבה, שיצא מ"מחנה מקורות" בניר עם לישובי הנגב.
מרשמי קרבות: בין אמת המים למגדל יצוקות על הקרקע מפות קרב המייצגות פעולות של החטיבה.
אנדרטת וושינגטון היא אובליסק שיש לבן הנמצא ב"מול" במרכז העיר וושינגטון במחוז קולומביה בארצות הברית.
אנדרטה זו הוקמה לזכרו של הנשיא הראשון של ארצות הברית - ג'ורג' וושינגטון.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל רוברט מילס ב־1840. אבן הפינה הונחה ב-4 ביולי יום העצמאות האמריקאי בשנת 1848. ב-21 בפברואר 1885 העבודות הסתיימו והאנדרטה נחנכה.
ב-9 באוקטובר 1888 נפתחה לציבור הרחב.
בעת בנייתה הייתה האנדרטה המבנה הגבוה ביותר בעולם.
האנדרטה נסדקה במהלך רעידת האדמה שאירעה בוושינגטון ב-23 באוגוסט 2011 ונסגרה למבקרים לצורך שיפוצים עד 12 במאי 2014.
גובה מהמבואה למרפסת התצפית - 152 מטרים
רוחב בסיס האנדרטה - 16.8 מטרים
רוחב בקצה האנדרטה - 10.5 מטרים
עובי הקירות בבסיס האנדרטה - 4.6 מטרים
עובי הקירות בקומת התצפית - 46 ס"מ
מספר הלבנים באנדרטה - 36,491
עד לשנת 1889 בה נחנך מגדל אייפל נחשבה אנדרטת וושינגטון למבנה הגבוה בעולם.
האנדרטה מצופה בשיש לבן מבולטימור, מרילנד (אף שחלק קטן מהלבנים הובא משפילד, מסצ'וסטס)
פנים האנדרטה עשוי מאבני גרניט ממדינת מיין.
משקל היסודות : 33 טון
המעלית הנוכחית הותקנה בשנת 1998
עוד בחייו של וושינגטון החליט הקונגרס של ארצות הברית על הקמת אנדרטה לפאר את מעשיו, אולם רק בשנת 1836 נערכה תחרות אדריכלים.
התוכנית הזוכה הציעה רעיון אובליסק שבראשו פסל של וושינגטון רכוב על מרכבה, וסביב האובליסק שדרת עמודים עם פסלי 30 מנהיגי המהפכה האמריקאית.
משיקולים תקציביים הוחלט על בניית האובליסק לבדו.
האדמה עליה נבנתה האנדרטה נתרמה על ידי הקונגרס.
אולם בשל קשיים תקציביים הבנייה נמשכה שנים רבות.
בין האנשים שעזרו לבניית האנדרטה היו אליזבת' המילטון שעזרה לנשים של אבות מייסדים אחרים לגייס כסף כדי לבנות את אנדרטת וושינגטון.
בניית האנדרטה החלה בשנת 1848 אך הופסקה בשל היעדר מימון בשנת 1854. לאחר מלחמת האזרחים חודש העניין בבניית האנדרטה ובשנת 1878, במלאת 100 שנים להצהרת העצמאות האמריקנית, אישר הקונגרס סכום של 200,000 דולר להשלמת האנדרטה.
העבודה חודשה ב-1879 בניצוחו של המהנדס תומאס לינקולן קייסי האב, והמבנה הושלם ב-1884. בראש העמוד הוצב קודקוד עשוי אלומיניום שהפקתו הייתה אז יקרה מאוד, כך שפירמידת האלומיניום שמשקלה 2.85 ק"ג הייתה המסה הגדולה ביותר של המתכת שהופקה עד אותו זמן.
הקודקוד עדיין מעטר את האנדרטה ומשמש ככליא ברק.
עוד לפני הפתיחה הרשמית עוררה האנדרטה עניין רב ותיירים רבים באו לראותה.
עד לסגירת האנדרטה עקב השיפוצים בעקבות רעידת האדמה של 2011 ביקרו באנדרטה יותר מ-800,000 תיירים מדי שנה.
בספר הסמל האבוד של הסופר האמריקני דן בראון, האנדרטה היא פתרונה של חידה עתיקת יומין, ומתוארת כמבנה שנבנה על ידי הבונים החופשיים.
בספר הפירמידה האדומה של הסופר האמריקני ריק ריירדן, האנדרטה מתוארת כאובליסק החזק ביותר ביבשת אמריקה.
בסדרה "ארתור" זה אחד המקומות שבהם ארתור ומשפלתו בקרו בוושינגטון, וכן בדמיונו, הוא מתבקש על ידי הנשיא האמריקאי לעניין את האנדרטה, אז הוא מתקין עליה מגלשה.
אנדרטת השלום בהירושימה המכונה לרוב גם "הכיפה האטומית" או "כיפת הפצצה" (יפנית: 原爆ドーム, כיפת גנבאקו) היא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1996. האנדרטה היא חלק מרכזי של פארק השלום בהירושימה, הנמצא במרכז הירושימה שביפן.
הבניין שהפך לאנדרטה תוכנן במקור על ידי האדריכל הצ'כי יאן לטסל.
עבודות הבנייה החלו ב-1914 והבניין הושלם ונפתח באפריל 1915, אז החל לשמש כמרכז תערוכות וכנסים עירוני וכונה "אולם התערוכה המסחרית של הירושימה".
הבניין נישא לגובה של שלוש קומות בעוד האגף המרכזי שבו היה בן חמש קומות והגיע לגובה של 25 מטר.
המבנה היה עשוי לבנים ומעליו הונחה כיפה אליפטית עשויה מסגרת פלדה ומצופה נחושת.
בשנת 1933 שונה שמו של המבנה ל"אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה".
ב-6 באוגוסט 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית הטילה פצצה אטומית על הירושימה שהתפוצצה במרחק 150 מטרים מהבניין, 600 מטרים מעל האדמה.
בניין זה היה למבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ, ששרד לפחות בחלקו, זאת בשל העובדה שהדף הפיצוץ הגיע מכיוון כמעט אנכי.
שלד האגף המרכזי של המבנה נותר עומד והוא נשאר בחורבנו עד היום.
ממשלת יפן החליטה לא לשפץ את הבניין, אלא להפוך אותו לאנדרטה להפצצה האטומית ולסמל של תקווה לשלום העולם ולהתפרקות מנשק גרעיני.
פארק הזיכרון לשלום הוקם סביב המבנה בין 1950-1964. בשנת 1955 נפתח מוזיאון באתר, תוך כדי שחלקו הגדול עוד היה בפיתוח.
בכל שנה מאז 1952- נערך במקום טקס זיכרון לאירוע.
אנדרטת התגליות (בפורטוגזית Padrão dos Descobrimentos) היא אנדרטה השוכנת ברובע בלן בעיר ליסבון.
האנדרטה נבנתה ב-1940 לכבודם של מגלי הארצות הפורטוגלים של עידן התגליות במאה ה-15 וה-16, בו הובילה האימפריה הפורטוגזית מסעות גילוי וכיבוש של ארצות חדשות ברחבי העולם.
האנדרטה בנויה בשפך נהר הטז'ו, סמוך למקום ממנו הפליגו רבות מן האוניות של המסעות שיעדיהם טרם היו מוכרים.
את האנדרטה המונומנטלית עיצבו האדריכל קוטינלי טלמו והפסל לאופולדו דה אלמיידה הפורטוגלים, לכבוד תערוכת העולם הפורטוגזי (Exposição do Mundo - Português - תערוכה שהוקדשה למושבות פורטוגל בעולם) שהתקיימה בבלן בין ה-23 ביוני ל-2 בדצמבר 1940. הרעיון שלה שיקף אידיאליזציה רומנטית של ההיסטוריה הפורטוגלית, שאפיינה את תקופת שלטונו של הרודן סלזר.
המונומט המקורי נבנה מחומרים מתכלים ולכן נבנה מחדש ב-1960 ביציקת בטון, לציון 500 שנים למותו של אנריקה הספן.
האנדרטה כוללת מגדל בטון בגובה 52 מטר בו משולבת צורה המזכירה חרטום של ספינה.
לאורך החרטום ובשני צדי האנדרטה מוצבים פסליהם של כמה מגדולי האישים הפורטוגזים של התקופה, מגלי ארצות, מדענים, אנשי רוח ומנהיגים, ובראשם אנריקה הספן.
ואסקו דה גאמה - מגלה ארצות, הראשון שהגיע ישירות בדרך הים מיבשת אירופה להודו.
פדרו קברל - נווט ומגלה ארצות הנחשב, בדרך כלל, לאירופאי הראשון שגילה את ברזיל.
פרדיננד מגלן - האירופאי הראשון שהגיע לאיי התבלין שבאינדונזיה בהפלגה מערבה, והראשון שיצא למסע על מנת להקיף את העולם בספינה, וכן האירופאי הראשון שהפליג באוקיינוס השקט, והוא זה שנתן לו את שמו.
דיוגו קאו - מגלה ארצות שערך שני מסעות לאורך החוף המערבי של אפריקה.
בארתולומיאו דיאש - מגלה ארצות.
אפונסו דה אלבוקרקי - אדמירל שפעולותיו הצבאיות והמנהליות הובילו להקמת האימפריה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי.
לואיש דה קמואש - משורר
פדרו נונס - מתמטיקאי, בעל תרומה מכרעת לפיתוחו של מדע הניווט, צעד הכרחי להמשך מסעות התגלית של פורטוגל.
ז'ואאו גונסלווש זארקו - נווט ומגלה ארצות שגילה את איי מדיירה.
פרנאו מנדש פינטו - מגלה ארצות וסופר.
עלילותיו נודעו כתוצאה מפרסום ספר זיכרונותיו, "מסעות", שפרטים רבים בו מוטלים בספק.
פרנסיסקו חאווייר - מחשובי המיסיונרים הקתוליים וממייסדי מסדר הישועים.
הכנסייה הקתולית רואה בו את גדול מפיצי הנצרות לאחר פאולוס.
מרטים אפונסו דה סוזה - מגלה ארצות.
אפונסו החמישי, מלך פורטוגל - מלך פורטוגל מגיל 6 עד יום מותו.
כונה גם "האפריקאי", על שם כיבושיו באפריקה.
פרו דה קוויליאן - דיפלומט ומגלה ארצות.
בתוך מבנה האנדרטה חלל קטן ובו מוצגת ההיסטוריה של ליסבון.
חלקו העליון של המבנה נגיש לציבור באמצעות מעלית ובו נמצאת נקודת תצפית טובה על האזור.
על המדרכה בסמוך לאנדרטה הוקם פסיפס ענק בסגנון ריצוף פורטוגזי (calçada) ובו מפת העולם ודרכי הניווט החדשים שגילו הפורטוגלים במרכזה של שושנת רוחות ענקית.
הפסיפס ניתן במתנה על ידי ממשלת דרום אפריקה ב-1960.
אנדרטת ויקטוריה היא אנדרטה במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
האנדרטה ממוקמת ברובע וסטמינסטר של העיר, למול חזית ארמון בקינגהאם, בפארק סנט ג'יימס.
האנדרטה תוכננה על ידי הפסל סר תומאס ברוק בשנת 1911 והוקמה על ידי האדריכל סר אסטון וב מ-2,300 טונות של שיש לבן.
האנדרטה כוללת פסל רחב ממדים של המלכה ויקטוריה, כאשר המלכה פונה לכיוון צפון מזרח לעבר המאל.
לשני צידי המלכה שתי דמויות מתנת תושבי ניו זילנד.
כמו כן האנדרטה כוללת פסל של מלאך הצדק הפונה לכיוון צפון מערב לעבר פארק גרין, מלאך האמת הפונה לכיוון דרום מזרח, ומלאך הצדקה הפונה לכיוון ארמון בקינגהאם.
בראש האנדרטה פסל אלת הניצחון.
פסלונים קטנים בעלי אופי ימי סובבים את האנדרטה (פסלי בנות ים, בני ים והיפוגריפים) על מנת לסמל את עוצמתה הימית של האימפריה הבריטית.
אנדרטת השלום המכונה גם אנדרטת הצי (Naval Monument) או אנדרטת מלחי מלחמת האזרחים (Civil War Sailors Monument) היא אנדרטה הממוקמת בסמוך לגבעת הקפיטול בכיכר השלום במפגש שדרת פנסילבניה עם רחוב פירסט (הרחוב הראשון) בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
האנדרטה כוללת עמוד שיש לבן, שגובהו 13.4 מטרים ובראשו ארבע דמויות המנציחות את הנופלים בקרב מלחי צי ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית.
האנדרטה בנויה בסגנון נאו קלאסי כולל שתי דמויות בראשה, ושתי דמויות במרכזה:
בראש האנדרטה שתי דמויות נשים, לבושות גלימות, המביטות לכיוון מערב.
האחת מסמלת את ההיסטוריה והשנייה מסמלת את היגון.
דמות היגון בוכה, ודמות ההיסטוריה מחזיקה לוח שעליו חרוט:
מתחת שתי הדמויות, נמצא פסל דמות נשית נוספת - "ויקטוריה", המסמלת את הניצחון - ומחזיקה ענף עץ דפנה, המסמל את הניצחון, וענף עץ אלון, המסמל חוזק, לרגליה דמות ילד של האל מרס - אל המלחמה ודמות ילד של האל נפטון - אל הים.
עמוד השיש מעוטר בסרטים, ובצדפות.
דמות נוספת במרכז האנדרטה דמות האלה פאקס המסמלת את השלום, ומחזיקה בידה ענף עץ זית.
בעבר כלל הפסל יונה היושבת על קרן השפע אולם חלק זה של הפסל נשבר.
בסמוך לפסל השלום ישנו מגל המונח על חרב ומצידו השני סמלי המדע והאמנות המראים את אפשרויות השלום על פני המלחמה.
בארבע קצוות האנדרטה מצויים ארבעה גלובוסים העשויים שיש.
האנדרטה נמצאת במרכז בריכה, שעל גדתה הכתובת:
בעת שתוכננה הייתה האנדרטה אמורה להיות מוצבת באנאפוליס שבמדינת מרילנד והייתה יוזמה של האדמירל דייוויד דיקסון פורטר אשר תכנן את דמויות היגון וההיסטוריה, והחל לגייס מימון בשנת 1865. בשנת 1871, לאחר שהושג המימון, מונה הפסל פרנקלין סימונס ליצור את האנדרטה משיש שהובא מקרארה שבאיטליה.
סימונס שינה את עיצובה של האנדרטה, בהסכמתו של פורטר, ופיסל את האנדרטה באיטליה.
חלקי האנדרטה הובאו לוושינגטון בשנת 1876 והיא הוקמה בין השנים 1877–1878 במקומה הנוכחי והייתה הראשונה מבין שלוש האנדרטאות המוצבות כיום בכיכר (אנדרטת ג'יימס א.
בסיס האנדרטה הוקם בשנת 1877 על פי תכנון של אדריכל הקפיטול באותה עת אדוארד קלארק.
האנדרטה הלאומית לוויטוריו אמנואלה השני (באיטלקית: Monumento Nazionale a Vittorio Emanuele II) המכונה גם מזבח המולדת (Altare della Patria - "אלטארה דלה פאטריה") או "הוויטוריאנו" ("Il Vittoriano" - "איל ויטוריאנו") היא אנדרטה הממוקמת במרכז העיר רומא בירת איטליה לכבודו של מלכה הראשון של איטליה המאוחדת - ויטוריו אמנואלה השני.
האנדרטה, הממוקמת בין כיכר ונציה לגבעת הקפיטולין, תוכננה על ידי ג'וזפה סאקוני, ופסליה נבנו על ידי פסלים מכל רחבי איטליה.
אבן הפינה הונחה בשנת 1885 והאנדרטה הושלמה בשנת 1925.
האנדרטה בנויה שיש לבן שהובא מבוטיצ'ינו שבברשה, וכוללת גרם מדרגות רחב המוביל לראש האנדרטה, בה מבנה המוקף עמודים מהסדר הקורינתי ופסלים רבים.
במרכז גרם המדרגות של האנדרטה פסל רכוב של ויטוריו אמנואלה, ובשני צדדי המבנה שני פסלים של האלה ויקטוריה בראש שתי קוודריגות.
רוחבו של המבנה 135 מטרים, גובה המבנה עצמו 70 מטרים, וגובהו הכולל של המבנה עד לראש פסלי האלה ויקטוריה - 81 מטרים.
באנדרטה נמצא קבר החייל האלמוני של איטליה וכן אש תמיד.
הקבר הוצב באנדרטה בעקבות החללים הרבים של מלחמת העולם הראשונה בהצעתו של הגנרל ג'וליו דוהט.
באנדרטה נטמנה גופתו של חייל אלמוני, שנבחרה על ידי מריה ברגאמאס, אם שכולה מגררדיסקה ד'איסונזו מבין 11 גופות של חיילים אלמונים.
גופת בנה היחיד של מריה, שנפל במלחמה, מעולם לא נמצאה, ומריה נבחרה לייצג את האמהות השכולות של איטליה בבחירת החלל.
בטקס שנערך בנובמבר 1921 הובאה הגופה מאקוויליה ונטמנה באנדרטה.
הקמת האנדרטה עוררה מחלוקת ציבורית באיטליה, מאחר שלצורך הקמת האנדרטה נערכה חפירה נרחבת בגבעת הקפיטולין שהקטינה את שטח הגבעה, וכמו כן נהרס רובע שלם של העיר שנבנה בימי הביניים על מנת לפנות מקום לאנדרטה.
מבנה האנדרטה הבולט עורר בעצמו ביקורת, בטענה שהוא פוגם באופייה של העיר רומא ובנופה (ניתן לראות את האנדרטה מכל רחבי העיר, הן בשל גודלו, והן בשל צבעו הלבן הבולט.
תושבי רומא נוהגים לקרוא לאנדרטה, בשל צורתה בשם "זופה אינגלז" (מרק אנגלי), "עוגת החתונה" או "השן התותבת".
חיילים אמריקאים אשר שחררו את העיר בשנת 1944 כינו את האנדרטה "מכונת הכתיבה".
על אף הביקורת הרבה סביב צורתה, הפכה האנדרטה לאתר תיירות פופולרי.
אנדרטת חטיבה 37 היא אנדרטה על גבעה בצד כביש מירון-צפת, ליד קדיתא, לזכר חללי חטיבת השריון 37.
האנדרטה הוקמה בקרבת יערות עין זיתים במקום בו נערכה החטיבה בתקופת ההמתנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
את פסל האנדרטה יצרה הפסלת דינה ניר–אבן-טוב מקיבוץ שער העמקים, שבעלה עודד, איש הסיירת של החטיבה, נהרג בקרב בשכם.
האנדרטה נחנכה ב-12 ביוני 1969, בטקס בנוכחות דוד אלעזר.
האנדרטה, המתנשאת לגובה 9 מטר, ניצבת על גבעה הצופה מזרחה על צפת ומערבה על הר מירון.
היא עשויה ממוטות מתכת היוצרים את האות שי"ן המסמלת את המילים ששת הימים, שריון, שלום, שמע ישראל ושדי המופיעה בכל מזוזה.
בסמוך לאנדרטה נמצא קיר הנצחה מאבני המקום ועליו חקוקים שמות 173 חללי החטיבה בכל מלחמות ישראל, ובהן מלחמת סיני (24 נופלים), ששת הימים (27 נופלים) ומלחמת יום הכיפורים (84 נופלים) שבה נלחמה החטיבה ברמת הגולן וספגה אבדות כבדות.
על לוח אבן חקוקות המילים אשר נאמרו במקור בהספד בעל אותו שם שנשא מפקד חטיבה 7, שמואל גונן (גורודיש), לזכר חללי החטיבה שנפלו במלחמת ששת הימים.
למרגלות האנדרטה הוקם חניון ובו טנק צנטוריון.
גן הזיכרון נחנך בשנת 1984 בעת ציון 30 שנה לחטיבה.
אפשר להגיע למקום בדרך נוף מירון-עין זיתים היוצאת כ-350 מטר מזרחית לצומת מירון.
מהחניון עולים במדרגות לאנדרטה כשבצידי הדרך תיאורים של הקרבות השונים בהם השתתפה החטיבה.
אנדרטת הזיכרון לחללי גוש דן שנפלו במערכות ישראל, נמצאת במרכז אתר זיכרון גדול בתחום מחנה דורי בתל השומר.
האתר נמצא צמוד לשער הכניסה של המחנה ליד לשכת הגיוס.
האנדרטה הוקמה בשנת 1956 ביוזמתם של ראשי הרשויות המקומיות של גוש דן ונציגי ארגון יד לבנים.
היא עוצבה בידי הפסל מרדכי כפרי מנהלל.
היא בנויה משני עמודים גבוהים ועליהם סמל צה"ל עם הכתובת הצבי ישראל על במותיך חלל, איך נפלו גיבורים.
בקיר המחבר בין שני העמודים חקוקות המילים: "יד לבנינו מגוש דן, מכפר אונו, כפר אז"ר, בני ברק, גבעתיים, גבעת שמואל, רמת גן והסביבה, המתנדבים בעם, גואלי מולדת".
האנדרטה נמצאת בקצה רחבה מרוצפת שמשני צידיה לוחות אבן עליהם חקוקים שמותיהם של כ-1700 חללים בני היישובים בגוש דן שנפלו בכל מערכות ישראל מתקופת המחתרות עד לאחרונה.
ליד כל חלל מופיע גילו בעת נפילתו.
במרכז לוחות ההנצחה נמצא לוח עם סמל מסוגנן של צה"ל ממתכת וסביבו מגולפים באבן סמלי היישובים שנזכרו לעיל.
את מרבית שטח אתר הזיכרון תופסות חורשות ברושים המסודרות לפי המלחמות השונות.
לכל חלל יש ברוש שלידו מוצמד שמו.
כל שנה נערכת בשעות המוקדמות של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל אזכרה לנופלים, בטקס צבאי מלא וכל שנה נושא ראש רשות אחר את דבריו להורים השכולים.
אנדרטת הרעב האירי היא אנדרטה שעוצבה על ידי האמן בריאן טולה ואדריכל הגנים גייל ויטר לייד וממוקמת בדרום רובע מנהטן של העיר ניו יורק (אזור בטרי פארק).
האנדרטה משמשת כאתר הנצחה וכאתר להעלאת המודעות לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד באמצע המאה ה-19, שבעטיו מתו מאות אלפי אנשים.
האנדרטה נפתחה לציבור ב-16 ביולי בשנת 2002. לאנדרטה מבנה ייחודי, שבו משולבים סלעים, אדמה, צמחים ופרחים מאירלנד במבנה המזכיר בצורתו קוטג' אירי מן המאה ה-19.
אנדרטת ויקטוריה או ויקטוריה ממוריאל הול הוא מבנה בקולקטה שהוקם להנצחת זכרה של המלכה ויקטוריה ומשמש כיום כמוזיאון.
היוזמה לבניית האנדרטה הייתה של לורד קרזון, מושל הודו בזמן פטירתה של המלכה ויקטוריה.
המבנה תוכנן על ידי ויליאם אמרסון בסגנון הודי-ערבי המשלב יסודות מוגוליים.
לורד רידזדייל והבוטנאי דייוויד פריין תכננו את הגנים.
המבנה כולו תוכנן כסמל להצלחת השלטון הבריטי בהודו.
אבן הפינה למבנה הונחה בשנת 1906, אך המבנה לא הושלם אלא בשנת 1921.
האדריכל ויליאם אמרסון תכנן את התוכנית העיקרית של המבנה.
מדובר בבניין דו קומתי, בעל שתי כנפיים, שבמרכזו כיפה גדולה.
הוא בנוי משיש לבן מסוג מקרנה.
אורכו של הבניין 103 מטר, רוחבו 69 מטר, וגובהו 56 מטר.
הוא שוכן בלב פארק המשתרע על פני 260,000 מטר רבוע.
הבנייה מומנה כולה באמצעות כספים שנגבו מהמחוזות ההודיים, ללא השתתפות כספית של הממשלה הבריטית.
ויקטוריה ממוריאל משמש כיום כמוזיאון, המציג אוסף גדול של חפצים הקשורים למלכה ויקטוריה ולשלטון הבריטי בהודו.
במבנה יש גלריה ובו דיוקנאות של המלכה ויקטוריה, בעלה הנסיך אלברט, וציורים המתארים את חייהם.
לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה נוסף למבנה אגף ובו חפצים וציורים הקשורים למאבק של ההודים לעצמאות.
אנדרטת וייר-ברטונה היא אנדרטה בצרפת, המשמשת כאנדרטה הלאומית של אוסטרליה לזכר חייליה שנפלו בצרפת ובבלגיה במלחמת העולם הראשונה.
בנוסף מונצחים בה שמותיהם של 10,768 מן הנופלים, אשר מקום קבורתם לא נודע.
ב-2023 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית), הכולל בין היתר את האנדרטה ואת בית הקברות הצמוד לה.
האנדרטה ניצבת מצפון לכפר וייר-ברטונה, כתשעה קילומטרים ממזרח לעיר אמיין, בירת חבל פיקרדי, וכ-120 קילומטרים מצפון לפריז.
אתר זה נבחר לשם הקמת האנדרטה בשל התפקיד שמילאו יחידות אוסטרליות בקרב וייר-ברטונה השני באפריל 1918.
האנדרטה נבנתה לצדו של בית קברות צבאי של האימפריה הבריטית הנושא את אותו שם.
היא בנויה ככותל בתבנית האות ח' באורך של כ-80 מטרים, הניצב במרכזו של כר דשא מרובע נרחב.
מולו מתנשאים שני תרנים ועליהם דגלי אוסטרליה וצרפת.
על גבי הכותל נחרתו שמות הנעדרים, ועל פאתו העליונה נחרתו שמות שדות הקרב שבהם לחמו האוסטרלים בצרפת ובבלגיה.
בשני קצות הכותל הוקמו ביתנים רבועים בעלי כיפה.
על גבי טבלת מתכת עגולה במרפסת התצפית של המגדל מוצגים חיצים המצביעים לכיוונם של שדות הקרב השונים שבהם לחמו האוסטרלים באירופה וכן לעבר קנברה, בירת אוסטרליה.
בתחתית גרם המדרגות המוביל אל המגדל מוצבת מפה של החזית המערבית ובה בין השאר ציון מיקום האנדרטאות היחידתיות של חמש הדיוויזיות האוסטרליות שלחמו בחזית זו.
מדרגות מעפילות אל פתחו המסוגנן של המגדל.
משני צידי הפתח נחרתה בכותל באנגלית ובצרפתית כתובת זו:
ולזכר הכוח האימפריאלי האוסטרלי בצרפת ופלאנדריה 1916-1918
ולזכר אחד עשר אלף שנפלו בצרפת ומקום קבורתם לא נודע
האנדרטה מנציחה את שמותיהם של 10,768 חיילים אוסטרלים נעדרים, שנפלו בצרפת ובבלגיה משנת 1916 (עת הגיעו היחידות האוסטרליות לחזית אירופה) ועד לשנת 1918.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי סר אדווין לאצ'נס (Edwin Lutyens).
היא נחנכה על ידי המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת בטקס רב משתתפים ב-22 ביולי 1938, במעמד נשיא צרפת אלבר לברן וסגן ראש ממשלת אוסטרליה ארל פייג'.
מהלך הטקס שודר ברדיו אל אוסטרליה.
הייתה זו האנדרטה האחרונה להיחנך מבין האנדרטאות לנעדרי מלחמת העולם הראשונה שהוקמו בצרפת ובבלגיה.
במלחמת העולם השנייה ניזוקה האנדרטה באופן חמור מאש גרמנית, במהלך קרבות המערכה על צרפת באביב 1940. לאחר המלחמה תוקנו הנזקים, אך מקצתם ניכרים על גבי קירות האנדרטה עד היום.
ביום אנזא"ק בכל שנה נערך ליד האנדרטה טקס זיכרון המוני, המאורגן על ידי המשרד לענייני חיילים משוחררים של אוסטרליה.
על פי המסורת מתחיל הטקס בשעה 5:30, עם דמדומי הבוקר.
"אנדרטת השלום" או "אנדרטה לשלום" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין הניצב בירושלים.
"אנדרטת השלום" נוצרה על ידי תומרקין בשנת 1966, יחד עם המהנדס שמעון ירון, ביוזמת פעיל השלום אייבי נתן.
באותה עת שכן האתר בצמוד לקו הגבול בין ירושלים המזרחית והמערבית ואייבי נתן ביקש לקדם באמצעותה את מאמצי השלום.
עלות הקמתה הייתה 27 אלף ל"י, 16 אלף ל"י נתרמו בערב הופעות מיוחד, שהוקדש למטרה זו בהיכל התרבות בתל אביב, ואת יתרת הסכום תרם אייבי נתן.
האנדרטה נחנכה ב-28 באוקטובר 1966, לאחר "צעדת שלום" שיצאה מהכפר אבו גוש ובה השתתפו כמה עשרות.
את טקס הנחה השחקן אורי זוהר וכן נשאו בו דברים חברי הכנסת שולמית אלוני וויקטור שם-טוב.
בשנת 1986 הוקם בסמוך לאנדרטה גשר להולכי רגל, המוביל לסינמטק ירושלים מעל דרך חברון.
הגשר הוקם לאחר תלונות של באי הסינמטק על הסכנה בחציית הכביש הסואן במקום זה.
הפסל בנוי מאבן שנחצבה באזור שבטה ועוצבה כמעין אובליסק או עמוד ניצחון.
האבן ניצבת על בסיס עשוי ברזל.
על האבן חקוקה הכתובת "וכתתו חרבותם לאתים וחניתותיהם למזמרות.
לא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה", הלקוחה מחזון אחרית הימים בספר ישעיהו, בשפה העברית והערבית.
בנוסף, תומרקין בחר להדגיש מוטיב זה באמצעות שיבוץ חלקי נשק וחלקי כלי עבודה חקלאית המשובצים משני עברי הבסיס.
ההיסטוריונית של האמנות רונית שטיינברג טענה כי העובדה כי האבן עצמה נעדרת דימויים, מדגישה את הסמליות שבעבודה ואת העובדה כי אין היא מסמלת "מנצחים ומנוצחים אלא כמיהה לדו-קיום ולהימנעות ממלחמה".
אנדרטת חטיבה ומחוז אלכסנדרוני ניצבת בעיר נתניה ומנציחה את קרבות החטיבה במלחמת העצמאות ואת חלליה במלחמה זו.
האנדרטה הוקמה באתר בו הייתה מפקדת החטיבה בחלקה הראשון של המלחמה.
חטיבת אלכסנדרוני הוקמה בסוף 1947 מתוך מחוז תיכון של ההגנה, שפעל באזור השרון.
מפקדת החטיבה הייתה במחנה דורה שבנתניה, והיא הייתה אחראית להגנת מרחב השרון.
באוגוסט 1948 הוכפפה החטיבה לחזית המזרח, שמפקדתה הוצבה באותו מקום.
בנובמבר 1948 הועברה החטיבה לחזית הדרום והקשר בינה לנתניה ניתק.
אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בנויה כמתחם מעוגל, הניצב בתחומי גן ציבורי.
לפניו משתרעת גדר לבנים ועליה שלט הנושא את שם האתר.
האנדרטה בנויה כחומת בטון מעגלית, המקיפה רחבת טקס מרוצפת שבחלקה נטוע דשא.
שביל הליכה מתמשך לאורך החומה.
לפני מרכז החומה משתרעת רחבה מוגבהת.
על הכותל שמעליה נקבעו לוחות זיכרון מארד המציגים דמויות של לוחמים ומספרים את סיפור החטיבה וקרבותיה במלחמת העצמאות.
מאחורי מרכז החומה מתנשא עמוד אבן, שעליו נקבע תבליט ארד.
בשמאלה של החומה נקבעו כן ללהבת זיכרון ותרנים לדגלים, ומעבר להם נרשם על החומה שם החטיבה.
על החומה הארוכה המתמשכת מימין נקבעו לוחות מוארכים ועליהם לוחיות המנציחות את שמות 447 חללי החטיבה במלחמה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת עמותת אלכסנדרוני ועיריית נתניה.
היא תוכננה על ידי האדריכל יהודה יהב.
יצירות האמנות נעשו על ידי הפסל סול בסקין, מחיילי החטיבה.
אנדרטת וולאס הלאומית או האנדרטה הלאומית לזכר וולאס , המכונה בקיצור אנדרטת וולאס (Wallace Monument), היא מגדל הניצב בראש גבעת אבי קרייג, בסמוך לסטרלינג שבסקוטלנד, המהווה אנדרטה לזכרו של ויליאם וולאס, הגיבור הלאומי הסקוטי בן המאה ה-13.
המגדל הוקם במהלך המאה ה-19 מתרומות שנאספו, במטרה לעורר את המודעות הלאומית הסקוטית בתקופה זו.
בין התורמים היו גם בני לאומים שונים ובהם מנהיג איטליה ג'וזפה גריבלדי.
תחרות האדריכלים לתכנון האנדרטה החלה בשנת 1859, ואבן הפינה למבנה הונחה ב-24 ביוני 1861.
המגדל הושלם בשנת 1869 על פי תוכניותיו של האדריכל ג'ון תומאס רוצ'יד, בעלות של 18,000 ליש"ט.
גובהו של המגדל 67 מטרים והוא בנוי מאבן חול בסגנון ויקטוריאני נאו-גותי.
246 מדרגות מוליכות למרפסת התצפית בראש המגדל.
המגדל ניצב בראש גבעת אבי קרייג, בסמוך למנזר קמבוסקנת', ממנו צפה ויליאם וולאס על צבאו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה המתקרב, לקראת קרב גשר סטירלינג.
באנדרטה מוזיאון ובו מוצגים הקשורים לוולאס ובהם חרב וולאס, וכן במגדל "חדר גיבורים" בו מוצגים פסליהם של גיבורים לאומיים של סקוטלנד.
בשנת 1996 הפסל טום צ'רץ' פיסל פסל המכונה "חירות" המבוסס על הסרט "לב אמיץ" המבוסס על סיפור חייו של וולאס.
דמותו של וולאס בפסל התבססה על מראהו של מל גיבסון המככב בסרט.
הפסל הוצב בכניסה לאתר בשנת 1997, הושחת פעמים רבות על ידי תושבי המקום והוסר בשנת 2008.
אנדרטת ולינגטון היא אנדרטה בצורת אובליסק שנועדה להנצחת ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, אשר הוקמה בפיניקס פארק שבדבלין, אירלנד.
גובה האובליסק הוא 62 מטרים, ולפיכך הוא נחשב לגבוה ביותר באירופה והשני בגובהו בעולם.
האנדרטה ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של פיניקס פארק, בין דרך קונינגהאם מדרום לשדרות צ'סטרפיילד (החוצה את הפארק) מצפון.
במרחק כ-80 מטרים מהאנדרטה ומצידה השני של דרך קונינגהאם, עובר נהר הליפי החוצה את העיר דבלין.
בנוסף, בקרבת האנדרטה ממוקמות תחנת הרכבת יוסטון, בניין בית המשפט העליון ומפקדת הצבא.
האנדרטה הוקמה מתוך כוונה להנציח את תרומתו של ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, כשנתיים לאחר שעמד בראש הקואליציה שהביסה את נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו, והפך כך לאחד מהגיבורים הצבאיים החשובים של בריטניה בתקופה.
בתקופה זו הוקמו מספר אתרים לציון הניצחון, ורבים מהם התרכזו בדמותו של ולינגטון.
חשיבות ההקמה של אנדרטה לכבודו בדבלין נובעת מכך שזו עיר הולדתו.
העבודה על האנדרטה התחילה בשנת 1817 בעיצובו של האדריכל האנגלי סר רוברט סמירק, אך בשנת 1820 נגמרו התקציבים לבנייתה והיא נותרה בלתי גמורה למשך מספר עשורים.
רק ב-18 ביוני 1861 האנדרטה הושלמה ונפתחה לציבור.
כשהעבודה על האנדרטה החלה, היא יועדה להיות אנדרטה לכבוד ולינגטון (Testimonial), אך היא הושלמה לבסוף רק כעשור אחרי שנפטר, ולכן נחשבה אנדרטה לזכרו (Monument).
בנוסף, בתוכנית המקורית לצד האובליסק היה מיועד להיות פסל ברונזה של ולינגטון רכוב על סוס, אך בעיות תקציב הביאו לביטול תוכנית זו.
לאורך ארבע הדפנות של בסיס האובליסק ישנם ארבעה לוחות ברונזה, הראשון מכיל כתובת לזכרו בעוד ששלושת האחרים מכילים תבליטים המתארים חלקים חשובים בחייו; 'חופש דתי ואזרחי' (של הפסל ג'ון הוגאן), 'ווטרלו' (של הפסל תומאס פארל) ו-'מלחמות הודו' (של הפסל ג'וסף רובינסון קירק).
לוחות הברונזה נוצרו מתותחים שנלקחו שלל במהלך קרב ווטרלו (נוהג נפוץ בתקופה).
על שם האנדרטה נקראת גם 'דרך ולינגטון' אשר עוברת בסמוך לה בתוך הפארק.
אנדרטת ולינגטון היא אנדרטה אשר הוקמה לכבוד ניצחון הצבא הבריטי במלחמות הנפוליאוניות ובראשו הדוכס מוולינגטון בפארק ליין בלונדון, בריטניה.
אנדרטה ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של הייד פארק לצד רחוב פארק ליין אל מול שער הפארק הפונה לכיוון פינת הייד פארק.
האנדרטה מוצבת כ-50 מטרים מצפון לבית אפסלי (מעונו לשעבר של ולינגטון) וכ-100 מטרים מצפון לקשת ולינגטון, כך שביחד הם יוצרים אזור המזוהה עם הנצחת מורשתו של הדוקס מוולינגטון.
בניית האנדרטה הושלמה ב-18 ביוני 1822 בעיצובו של הפסל ריצ'רד ווסטמאקוט וממון על ידי תרומות של נשים בריטיות בסך כ-10,000 ליש"ט.
האנדרטה מורכבת מפסל ברונזה אשר נוצר מתותחי אויב שצבאו של ולינגטון הביא חזרה לבריטניה ומתאר את אכילס בעירום, כאשר בידו השמאלית הוא אוחז מגן מונף ובידו הימנית חרב, לצידו מונח השריון שלו ועל כתפו השמאלית הוא לובש גלימה.
גובה האנדרטה כולה כולל בסיס האבן והפסל הוא 11 מטרים (18 רגל).
עם השלמת הפסל והצבתו במקומו, הוא הפך לפסל העירום הגברי הציבורי הראשון בלונדון בעת המודרנית, לכן זכה ללא מעט יחס ציבורי סביב גודל הפסל והעירום האחורי הבוטה כביכול (אזור הערווה היה מכוסה בעלה תאנה).
הפסל ניצב על גבי בסיס העשוי אבני גרניט אליהם חקוקה הכתובת:
אנדרטת השואה בסן פרנסיסקו, קליפורניה היא מיצב פיסולי, יצירתו של האמן האמריקני-יהודי ג'ורג' סיגל המוצבת במרומי פארק לינקולן בסן פרנסיסקו, בקדמת "היכל לגיון הכבוד".
האנדרטה פונה צפונה לעבר "שער הזהב" שבפִתחת מפרץ סן פרנסיסקו.
באנדרטה אחת-עשרה דמויות, בממדי קומת אדם, מוקפות חומת בטון וגדר תיל.
הדמויות יצוקות בברונזה וצבועות לבן.
עשר דמויות, גוויות מעורטלות, מוטלות בערימה, ודמות אחת עומדת על רגליה סמוך לגדר התיל.
דמויות המעונים והנרצחים שרועות בצורת צלב ונועדו לשמש כסמלים.
אחת הגופות מזכירה בתנוחתה את ישו הנוצרי ומדגישה בהקשר זה את יהדותו; אחרת – דמות האישה המחזיקה בתפוח – מציינת את רעיון הזיקה בין החטא הקדמון לצליבת ישו, מעין אמירה על נפילת האדם וגאולתו.
מיקום האנדרטה היה שנוי במחלוקת, אבל סיגל עמד על כך שהיא תוצב דווקא כך שהצופה במוות יראה מולו גם את "שער הזהב", כפתח התקווה.
האנדרטה חוּללה לא מעט בכתובות נאצה, בחריטת צלבי קרס ובהתזות צבע.
הפסַּל ג'ורג' סיגל טען בכנס שנערך באוניברסיטת נוטרדאם בשנת 1998, כי אינו מתנגד למעשים אלה שכן הם ממחישים את בעיית הגזענות שעדיין לא באה על פתרונה.
דגם עשוי גבס, עץ ותיל, שיצר האמן כהכנה לאנדרטה, מצוי באוסף המוזיאון היהודי של ניו יורק.
אנדרטת חטיבה 179 היא אנדרטה הנמצאת ברמת הגולן, כ-200 מטר צפונית לכביש 87, כ-3 ק"מ מערבית לחושניה.
האנדרטה מציינת את קרבות חטיבה 179 ברמת הגולן ובחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים הייתה חטיבה 179 חטיבת שריון במילואים, בפיקודו של רן שריג, כחלק מאוגדה 210 בפיקודו של דן לנר.
החטיבה הייתה חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון והייתה מצוידת בטנקי שוט קל.
החטיבה כללה 3 גדודי טנקים: גדוד 96 בפיקוד ישראל לוין, גדוד 266 בפיקוד עוזי מור, וגדוד 278 בפיקוד יוסי עמיר.
חטיבה 179 נקראה לגיוס כבר בבוקר יום הכיפורים, טרם פרוץ המלחמה, אך בהגיעה למחנה פילון, גילתה כי מרבית הטנקים שלה נלקחו על ידי חטיבה 7 הסדירה, ששניים מגדודיה הועלו מסיני לרמת הגולן בבהילות בערב יום כיפור, והצטיידו בטנקים של גדוד 96 וגדוד 278.
גדוד 266 החל להתארגן במהירות וכוח ראשון של כ-10 טנקים בפיקוד עוזי מור נשלח לרמת הגולן בסביבות השעה 10 בלילה למרות מחסור חמור בתחמושת ובציוד, ומבלי שהספיקו לבצע תיאום כוונות.
הכוח הצטרף לכוח צביקה באזור ציר הנפט אולם עד מהרה נתקל במארב סורי ומרבית הטנקים נפגעו.
יתרת כוח הגדוד עלה במהלך הלילה לרמת הגולן בניסיון לבלום את הסורים.
שני הגדודים האחרים הצטיידו בטנקי חטיבה 164 שבסיסה היה באזור צומת גולני ועלו לרמת הגולן בשעות הבוקר המוקדמות ב-7 באוקטובר.
החטיבה לחמה בקרבות קשים בבלימת הסורים במרכז הגולן ובסילוקם ממובלעת חושניה.
בהמשך השתתפה החטיבה בפריצה לסוריה וניהלה קרבות קשים עם חיל המשלוח העיראקי.
לקראת סוף המלחמה הועברה החטיבה לחזית המצרית שם השתתפה בכיבוש נמל עדביה ובהידוק כיתור הארמייה השלישית המצרית והתייצבה על הק"מ ה-101 בדרך לקהיר.
חטיבה 179 היא היחידה שסיימה את לחימתה בצפון 41 ק"מ מדמשק ובדרום 101 ק"מ מקהיר.
החטיבה איבדה במלחמה זו 84 קצינים וחיילים, כולם בקרבות ברמת הגולן.
האנדרטה נמצאת קרוב לכביש 87 ברמת הגולן, בין חושניה לקצביה, בשטח בו לחמה החטיבה.
האנדרטה בנויה מגוש בזלת גדול שמשקלו כ-5 טונות, אשר הובא מאזור הכפר חימרית, בשטח המובלעת הסורית בה נלחמה החטיבה.
בצדה המערבי - הצד ממנו הגיעו לוחמי החטיבה בעת המלחמה, חקוקות מילים משירו של יוסף שריג (אחיו של מפקד החטיבה, רן שריג), שנהרג ברמת הגולן באותה מלחמה: מותי בא לי פתע/ ואיני זוכר/ אם ברעם האש/ או בין קירות הפח/ הזועקים/ או שבא בלבן-לבן/ הדומם לבסוף.
בצד הדרומי של האנדרטה נמצא תבליט של ראם - סמל החטיבה.
ליד האנדרטה נמצא שלט הסבר ועמדת מסבירן עם הסבר בעברית ואנגלית על קרבות החטיבה במלחמת יום הכיפורים.
במקום אין ציון של שמות הנופלים, אולם הם מונצחים באנדרטת חטיבה 37 בצומת עין זיתים.
מספרה של החטיבה הוחלף לאחר המלחמה לחטיבה 673. בשנת 2016 חזרה החטיבה להיקרא חטיבה 179.
אנדרטת חטיבה 188 (עוצבת ברק) היא אנדרטה הנמצאת באתר הנצחה לזכר חללי חטיבה 188 שנפלו במערכות ישראל.
האתר נמצא ברמת הגולן מצפון לקצרין לצד כביש 91 צמוד למחנה חטיבת ברק.
חטיבה 188 היא חטיבת שריון סדירה שהוקמה ב-1955 כחטיבת חי"ר 18.
לאחר מבצע קדש עברה הסבה לחטיבה ממוכנת 45. במלחמת ששת הימים נלחמה בקרבות בעמק דותן וברמת הגולן, וב-1969 הפכה לחטיבת שריון 188. במלחמת יום הכיפורים נלחמה בקרבות קשים נגד הצבא הסורי ובמלחמת לבנון הגיעה עד לביירות.
במספר מקומות ברמת הגולן יש אנדרטאות ללוחמי החטיבה.
אתר ההנצחה המרכזי הוקם ב-1981 בעיצוב הפסל דוד פיין ממעיין ברוך.
מדי שנה, בסמוך ליום הכיפורים נערכת במקום אזכרה לנופלי החטיבה ובאתר יש מקום לפיקניק למשפחות הנופלים.
לחטיבה 188 קיים אתר הנצחה נוסף בפארק עוצבות השריון בלטרון, בדומה ליחידות שריון נוספות.
במרכז האנדרטה נמצאת במה מעגלית מדורגת ובראשה כן עגול של אבני בזלת.
על הכן ניצב במהופך צריח טנק סורי צבוע שחור שקנהו מוטל על המדרגות.
מאחורי הצריח נמצאים שלושה סלעים גדולים המסמלים את שלושת גדודי השריון של החטיבה.
משני צידי האנדרטה חקוקים על לוחות שיש שחורים, שמותיהם של לוחמי החטיבה שנפלו בקרבות מאז מלחמת ששת הימים עד ימינו.
בצד ימין חקוקות מילות שיר של יהודה עמיחי: במרחק שתי תקוות מהקרב חזיתי שלום.
בצד שמאל נמצאים סמלי החטיבה והגדודים וכן קטע מהמנון חטיבת ברק מאת ירון לונדון ונורית הירש: ...ומשדות העבר לעתיד, מקרבות הים עד הלום והבז ששעט הוא יעיד, בזכותו עוד יגיע שלום....
מהאנדרטה יש מורד מכוסה דשא שבקצהו התחתון במה ועליה סמלי החטיבה והגדודים.
במרכז האתר נמצא טנק שוט, מהסוג ששירת את החטיבה עד 1992 ולידו שלט המכנה אותו הזקן בעל אלף הנשמות.
במתחם האנדרטה משולב סלע בזלת שעליו נחרתו שמות חללי החטיבה (אז כחטיבה 45) במלחמת ששת הימים .
הסלע היה מוצב במקור באנדרטת החטיבה בצומת קבטיה.
מול אתר הזיכרון, בצד הדרומי של כביש 91, נמצא אתר הנקרא "חורשת הנופלים, חטיבת ברק".
באתר נמצא עמוד מתכת גבוה ועליו סמל החטיבה ולידו סלע עליו חקוק: בן אדם כעץ שתול על פלגי מים, שורש מבקש - לזכר נופלי חטיבת ברק במערכות ישראל.
האנדרטה תוכננה על ידי האומנים היפנים קזואו קיקוצ'י וקיושי אייקבה.