tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטאר הנילג'ירי הוא הגדול מבין שלושת סוגי הטאר, והוא החיה הלאומית של מדינת טמיל נאדו ההודית.
מיקום הקרניים בחלק העליון של המצח - במרחק ניכר מהעיניים והאוזניים.
המרחק בין הקרניים די זהה לאורך הקרן, כשבחלק העליון הן מתרחקות מעט לצדדים.
לעומת קרני הנקבות שלהם עובי בינוני, הקרניים של הזכרים עבות מאוד בבסיס, ואף על פי שמסתיימות בשפיץ חד הן נחשבות לעבות למדי לכל אורך הקרן בהשוואה לסרו, גוראל או צפיר.
אף על פי שבמבט מרחוק קרני הטאר נראות חלקות, בפועל הן מחורצות לאורכם בעשרות חריצים דקים וצמודים אחד לשני, כשרק הקצוות חלקות לחלוטין.
בקרניים של פרטים צעירים החריצים גדולים ובולטים יותר, ולעיתים הם נראים כטבעות.
קרני הטאר הנילג'ירי שונות מסוגי הטאר האחרים בכך, שהצד החיצוני של הקרן קמור ומשווה לה מראה עגלגל לעומת הצד הפנימי ששטוח לגמרי - בניגוד לקרניים של הסוגים האחרים ששטוחות משני הצדדים.
צבע הקרניים אצל נקבות וזכרים צעירים אפרפר או חלודה בהיר, ולזכרים בוגרים הקרן מתכהה לאפור\חלודה כהה, ושחרחר כסוף.
הפרווה של הטאר הנילג'ירי קצרה וגסה יחסית לעומת הפרוות הארוכות והעדינות של טאר ההימלאיה והטאר הערבי, כנראה כתוצאה מההסתגלות לאקלים הרטוב שבו הוא חי.
הטאר הנילג'ירי מציג דו-צורתיות זוויגית בולטת (הבדל בין הזכרים לנקבות), שמלבד הקרניים ומידות הגוף מתבטא בעיקר בצבע הפרווה:
לזכרים בוגרים הפרווה רבגונית למדי ומזכירה מאוד את פרוות כבש מופלון.
הצבע הכללי הוא חום כהה עם שילוב של שערות חומות-בהירות, אפרפרות, וצהבהבות, וככל שהטאר מתבגר הצבע הופך בהדרגה לצבע שוקולד עמוק - תהליך שמתחיל בגיל שנתיים ומסתיים לאחר 4 שנים.
למעלה מגיל זה הפרווה מקבלת גוון כמעט שחור לגמרי שבולט בעיקר בצוואר, בכתפיים, במותניים וברגליים; במרכז הרגליים הקדמיות ישנם כתמים לבנים בולטים ומתחתיהם לפעמים ישנם גם כתמים חומים בהירים.
מהעורף ועד הזנב לאורך הגב ישנה רעמת זיפים קצרה בצבע שוקולד עמוק, שגדולה ובולטת בעיקר בעורף ובכתפיים ואילו סמוך לעכוז מסתכמת בפס כהה בלבד; הזנב בדרך כלל כהה בהתאם לרעמה.
לזכרים מבוגרים מופיע במרכז הגב כתם גדול וייחודי דמוי אוכף בצבע כסוף עד לבן בוהק המתפשט לצדדי הבטן - מתחיל ככתם דהוי ולא ברור בצבע חום בהיר בגיל 5 שנים, ועם הזדקנות הטאר משתנה לכתם בוהק ומוגדר יותר עד גיל 8 שנים.
בנוסף לזה גם הגחון והצדדים הפנימיים של הרגליים בצבע לבן בולט.
לנקבות וגדיים הצבע הכללי הוא חום-אפרפר כסוף, עם שילוב של שערות חומות כהות, אדמדמות, וצהבהבות.
לעומת הזכר הנקבה הרבה יותר חדגונית, וישנם מספר מועט יחסית של סימונים בפרווה: רעמה חומה-כהה מהעורף ועד לזנב, צוואר אפרפר, גחון ורגליים לבנבנות, כתמים שחורים על הרגליים הקדמיות בניגוד לכתמים הלבנים של הזכר ומתחתם כתמים חומים (לעיתים); סמוך לפרסות ישנם כתמים שחורים נוספים.
גם צבע הראש והסימונים שעליו משתנים בצורה ניכרת בין הזכרים לנקבות:
במרכז החוטם ישנו כתם גדול ועבה בצבע שחור המקיף גם את האף ומתחבר לסנטר - אף הוא בצבע שחור.
בחלק העליון של הגרון הסמוך לסנטר יש כתם בינוני בצבע לבן.
לזכרים מבוגרים הפנים שחורות לגמרי לבד מהכתמים הטבעות והפסים.
האוזניים מתחלקות בין לבן ושחרחר בחלק הפנימי לכסוף או חום בהיר בחלק החיצוני ופס שחור בקצוות.
לנקבות צבע הראש הוא שילוב של שערות אפורות וחומות בהירות כשהסימונים בדרך כלל דהויים ולא מוגדרים: טבעת חומה בהירה סביב כל עין ומתחתיה משולש חום כהה שלעיתים בצבע זהה לטבעת שמעליו.
המצח בצבע אפרפר או צהבהב, כשכתם ה-"P" הבהיר דהוי מאוד וכמעט שאינו נראה.
במרכז החוטם יש כתם גדול בצבע חום בהיר או כהה, ואף הוא די מתמזג עם הצבע הכללי של הפנים.
סביב הלוע יש כתם בהיר בצבע צהבהב קרמי.
הצבע של האוזניים די דומה לזה של הזכרים.
גופו של הטאר הנילג'ירי ארוך ורחב, צווארו קצר, ויש לו ראש משולש שקטן למדי ביחס לגוף.
הכתפיים והעכוז בגובה זהה בשל עצמות השוקיים הבולטות, והרגליים קצרות ומוצקות.
אף על פי שהטאר מזכיר מאוד את היעל או העז, ניתן להבדיל ביניהם בקלות בשל חוסר הזקן אצל סוג זה.
לנקבת הטאר הנילג'ירי יש שתי פטמות לעומת ארבע אצל טאר ההימלאיה והטאר הערבי.
האוזניים שלהם קטנות וצרות, זנבם קצרצר, עיניהם בינוניות וזהובות ואפם גדול ושחור.
הפרסות קצרות וחזקות, ובתחתיתם כריות גומי המסייעות להם לטפס במהירות על זיזים וסלעים.
כאמור יש הבדל רב מאוד בין הזכרים לנקבות במבנה הקרניים ובצבעי הפרווה, וכן במידות הגוף כדלהלן.
הטאר הנילג'ירי אנדמי לדרום מערב הודו כשמרבית האוכלוסיות נמצאות לאורך הגבול של טמיל נאדו וקראלה וכנראה גם בקרנטקה.
כיום הוא מוגבל לכ-5% מהמעברים של הרי גהט המערביים הכוללים גם את הרי נילג'ירי והרי קרדמון - שמהווים חלק מרמת דקאן.
בית גדולו של טאר זה הוא מדרונות הרריים, צוקים ומרעה הררי בגבהים של 2,600-1,200 מטר מעל פני הים שנמצא למעלה מחגורת היערות סביב ההרים, וכן כרי דשא, שיחים וכיסים של יערות ננסיים הידועים בשם "שולאס".
מחוץ לעונת הרבייה הזכרים בדרך כלל נמצאים במישורים פוריים, ואילו הנקבות מעדיפות צוקים המגינים עליהם מטורפים.
באזורים מסוימים נוכחות של הטאר באזורים נמוכים נגרמת על ידי הפרעה אנושית באזורים הגבוהים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, והאקלים רטוב מאוד בשל סופות המונסונים עם כמות משקעים ממוצעת שנעה בין 1,000 ל-3,000 ומעלה מילימטר לשנה.
הטאר הנילג'ירי פעיל בכל שעות היום - מעלות השחר ועד שעות הערב מאוחרות, והוא נצפה בתדירות גבוהה יותר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים המאוחרות.
בשעות החמות של היום כאשר השמש בשיאה, הטאר עובר לאזורים גבוהים וסלעיים יותר כדי לנוח בצל של הצוקים.
בזמן שהעדר במנוחה או באכילה ישנו לפחות זקיף אחד (בדרך כלל נקבה) שנשאר עירני, ובמקרה של הבחנה בטורפים משמיע קריאת אזהרה שנשמעת כשריקה או נחירה.
לטארים יש חושים חדים של ראייה, והם מסוגלים לזהות סכנה מתקרבת מלמטה במרחק רב, אך פחות מודעים לסכנה שמגיעה מלמעלה.
כאשר הטאר מאוים, הוא נמלט במהירות מכרי הדשא או המדרונות לאזורי הצוקים הבלתי נגישים - כאשר שם הוא זריז הרבה יותר מרודפו.
טורפיו העיקריים של הטאר הם הנמרים ההודים והדולים, ובמידה מועטת גם טיגריסים בנגלים ועופות דורסים המאיימים על הגדיים.
התזונה של הטאר הנילג'ירי מורכבת מסוגים שונים של עשבים, עשבי תיבול, שיחים, עלים, ועוד.
המערכת החברתית של טאר נילג'ירי היא די גמישה.
הם עשויים לחיות בקבוצות קטנות של 6 פרטים עד לעדרים גדולים של 150 פרטים, ובדרך כלל עדר ממוצע מכיל 11–71 פרטים.
בפארק הלאומי אראויקולאם גודל ממוצע של עדר הוא 42 פרטים.
עדרים מעורבים הם די שכיחים, אך רובם מורכבים מעדרים נפרדים של זכרים צעירים ובוגרים ועדרי נקבות וצאצאיהן.
זכרים מבוגרים נמצאים בעדרים מעורבים בעיקר בעונת הרבייה, ולעיתים קרובות הם בודדים או נמצאים בקבוצות קטנות המורכבים מזכרים בלבד בייחוד בעונה היבשה.
בעוד עדרי הנקבות נמצאים בדרך כלל בשטחי מחיה קבועים, הזכרים הבוגרים נוודים יותר ועוברים בין מספר שטחים של עדרי נקבות.
יחס המינים של האוכלוסייה בטבע מוטה כלפי נקבות, עם ממוצע של 59 זכרים לכל 100 נקבות, כשמתוכם %45-40 נקבות בוגרות.
עונת הרבייה העיקרית של הטאר הנילג'ירי בטבע היא מיוני עד אוגוסט - מתחילת סופות המונסונים, ובמשך מספר חודשי הגשמים הכבדים.
בתקופה זאת הזכרים הבוגרים מצטרפים לעדרי הנקבות ומתפתחת היררכיה דומיננטית המבוססת על הגודל והכוח של הטאר, כשכל זכר מקשט את קרניו בבוץ ועשבים.
במקרה ויש שני זכרים יריבים עם גודל וכוח שווה, מתקיים ביניהם מאבק העשוי להימשך שעות.
במהלך הלחימה הם יכולים להיות שקועים כל כך בקרב ואדישים לגמרי לסביבה, וכיון שהם מתכתשים תוך כדי ירידה במדרון, הם עלולים למצוא את עצמם בסוף הקרב מתחת לכרי הדשא והיערות הננסיים ואפילו באזורים מישוריים לגמרי.
הקרב מתחיל עם תצוגה טקסית שבו הם מורידים את ראשיהם ומותחים את צווארם תוך כדי הילוך נוקשה.
ישנם מספר עמדות הלחימה שנצפו אצל הקרבות של הזכרים: שניהם עומדים זה לצד זה, פונים במהירות לאותו כיוון ואז מתנגחים; התרסקות עם הקרניים ראש בראש, ונגיחה בכתפיים ובגפיים.
אף על פי שהקרניים המעוקלות מונעות בדרך כלל פציעה חמורה כפי שקורה אצל צפיר הקורדילרים, תנוחת הלחימה המסוכנת ביותר היא הורדת הראש והנפתו במהירות למעלה כשהשפיץ של הקרניים מכוון כלפי הגרון או הראש, מה שיכול לגרום לקרב להסתיים במוות של אחד מהצדדים.
לאחר הקרב הזכר מפסיד עוזב בדרך כלל את הקבוצה שבה נמצא הזכר המנצח, אף על פי שהוא עשוי לחזור אליה ולהיות נסבל על ידי הזכר הדומיננטי.
ההיריון של הנקבה נמשך 178–190 ימים לאחריהם נולד גדי אחד ולעיתים רחוקות שניים.
שיאם של הלידות מתרחש במזג האוויר הקריר של ינואר ופברואר, אם כי ניתן לראות גדיים לאורך כל השנה.
הנקבות מגוננות מאוד על צאצאיהן, והן תאמצנה תנוחות מאיימות במקרה והנקבות האחרות בעדר יתקרבו אל הגדי שלהם יתר על המידה.
בשבועות הראשונים לחייו הגדי חבוי בצמחייה העבותה כשאמו נמצאת בקרבת מקום, ועד גיל חודש הוא כבר מסוגל לעקוב אחר אימו ומצטרף לעדר.
הגדי עשוי להתחיל לטעום מזון מוצק כבר מספר שבועות לאחר הלידה, אך למרות זאת נגמל לחלוטין רק בגיל 4 או 6 חודשים.
הגדיים מגיעים לבגרות בדרך כלל סביב גיל שלוש, אם כי נקבות בשבי עשויות להמליט את הצאצאים הראשונים כבר לאחר 22 חודשים, מה שמעיד על בגרות סביבות גיל 16 חודשים ואפילו למטה מזה.
הנקבות בשבי מסוגלות להמליט גדיים כל 7–10 חודשים.
תוחלת החיים הפוטנציאלית לטאר הנילג'ירי היא לפחות 9 שנים, אך תוחלת החיים הממוצעת בטבע נמוכה יותר ועלולה להיות כ-3.5 שנים בלבד.
הטאר הנילג'ירי מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה חמורה במספריו במהלך המאה ה-19, ובשל העובדה שטווח התפוצה הכולל שלו כיום מהווה עשירית בלבד מטווח התפוצה ההיסטורי שלו.
האיומים העיקריים עליו הם אובדן בית גידול למטרות חקלאות, תחרות עם בעלי חיים מקומיים, התפשטות של צמחים פולשניים המשמידים את צמחי התזונה שלו, וציד לא חוקי לבשר ופוחלצים.
האוכלוסיות של הטארים קטנות ומבודדות, מה שהופך אותם לפגיעים להכחדות מקומיות.
הטאר הנילג'ירי גדל במספריו בעשורים האחרונים הודות לשמירה קפדנית בתוך אחד הפארקים הלאומיים היעילים ביותר של הודו - "הפארק הלאומי אראויקולאם" שהוקם בשנת 1978 ומכסה כ-97 קילומטרים רבועים.
האזור הוכרז כמקלט לחיות בשנת 1975 ובהמשך קיבל מעמד של פארק לאומי בשל החשיבות של שמירה על אזור זה.
במפקד משנת 2003 של הפארק נמנו כ-750 פרטים.
שמורה נוספת המחזיקה למעלה מ-300 פרטים היא בגבעות הדשא של אנאמלאיה.
בעוד שבאזורים אלו העתיד של הטאר בטוח יחסית, במקומות אחרים במעברים של הרי גהט האוכלוסיות דווקא נמצאות במגמת ירידה מתמדת, כדוגמת שמורת מוקורטי שבהרי נילג'ירי שמחזיקה כעת 75–100 פרטים לעומת 400 בעבר.
בתור בעל חיים אנדמי הטאר הנילג'ירי מוגן באופן מלא על ידי חוק חיות הבר של הודו משנת 1972, אם כי ההגנה נאכפת רק לעיתים נדירות.
האוכלוסייה העולמית נאמדה בשנת 1980 סביבות 2,500-2,000 פרטים, אך אומדנים אחרונים משנת 2008 מדווחים על מספרים סביבות 2,000-1800 פרטים.
טאר הוא כינוי לקבוצה של אנטילופת-עז הכוללת שלושה מינים החיים באסיה, שבעבר השתייכו לסוג Hemitragus, אך הופרדו לסוגים נפרדים בהתחשב בהבדלים רבים בגנטיקה שלהם.
שלושת המינים חיים באזורים גאוגרפים שונים לחלוטין, וכולם אנדמיים לשרשראות הרים מסוימות.
מקור השם "טאר" הוא בשפה הנפאלית.
השם המדעי של הסוג נגזר מיוונית כדלהלן: "Hemi" = מחצית, "tragus" = תיש; משמעות השם היא שלמרות שמצד אחד הטארים מזכירים מאוד את עיזי הבר יש להם מאפיינים ייחודיים משלהם הנעדרים אצל העיזים.
שלושת המינים מאוימים כיום על ידי אובדן בית גידול נרחב, ומגמת אוכלוסייתם בירידה.
המאפיין העיקרי הנמצא אצל שלושת המינים הוא הקרניים שלהם שצומחות בצורת C, כאשר הקרן שטוחה משני צדדיה או מצד אחד - תלוי במין.
הפרווה שלהם עבה למדי ומגינה עליהם מטמפרטורות קפואות בבית גידולם ההררי, ואורכה משתנה בין המינים.
יש להם גוף ארוך, צוואר קצר, וראש קטן ביחס לגוף.
אוזניהם קטנות למדי, וזנבם ורגליהם קצרים.
יש להם פרסות קצרות וגמישות המאפשרות להם לטפס על סלעים וצוקים חלקים ואנכיים.
הנקבות של מינים אלו דומות מאוד לנקבות של עיזי וכבשי בר.
שלושת המינים מפגינים דו-צורתיות זוויגית מובהקת, כשהזכרים גדולים וכבדים מהנקבות, ויש להם סימונים ייחודים כדוגמת רעמה וזקן, או צבע פרווה כהה יותר.
הפרווה מספקת להם בדרך כלל הסוואה מצוינת על הרקע המחוספס שבו הם חיים.
בשעת סכנה הם רצים במהירות לאזורים גבוהים, ומדלגים בזריזות על צוקים וסלעים.
מינים אלו הם בעלי חיים הפעילים לאורך שעות היום, עם שיא של שעות פעילות בשעות הזריחה והשקיעה, ומנוחה בשעות הצהריים.
הם תלויים מאוד במקורות זמינים של מזון ומים, ויבצעו נדידות בהיקף קטן כאשר יחסרו להם משאבי טבע.
הם חיים בעדרים גדולים או בקבוצות קטנות, והזכרים המבוגרים נוטים לחיות בבדידות.
אויביהם העיקריים של הבוגרים הם בעיקר מינים שונים של נמרים, ודורסי יום מהווים איום לגדיים.
בית הגידול של הטארים הוא פסיפס של צוקים סלעים ומדרונות הררים בגבהים של 5,000-1,000 מטר מעל פני הים, והעדפות לגבהים ספציפיים משתנות בין המינים.
כמות המשקעים באזורים אלה גבוהה בדרך כלל מן הרגיל.
תזונתם מבוסס על עשבים, עשבי תיבול, עלים ושיחים.
טאר ההימלאיה (Hemitragus jemlahicus) - הבינוני שבטארים, אך במבט חיצוני נראה הגדול שבהם בשל רעמתו הענקית; הוא המין היחיד שנשאר כיום בסוג זה, כששני מינים נוספים מהפליסטוקן נכחדו.
סימני היכר: פרווה שעירה וארוכה בצבע חום אדמוני\קפה\שוקולד, רעמה ענקית סביב הצוואר, ראש שחור וגבות צהבהבות.
אנדמי לרכס הרי ההימלאיה במדינות: סין העממית, נפאל וצפון הודו.
מצב שימורו הוא קרוב לסיכון (NT).
סימני היכר: פרווה קצרה וגסה בצבע חום כהה\שחור, כתם לבן דהוי בצדדי בטן, ראש שחור עם סימונים לבנים סביב העיניים בצורת P.
אנדמי לרכס הרי גהט המערביים בדרום הודו.
מצב שימורו הוא סכנת הכחדה (EN).
סימני היכר: פרווה שעירה בצבע זהוב וצהבהב, אדרת שיער צבעונית לאורך הגב, פנים שחורות ולחיים בהירות, פסים שחורים ולבנים כשל צבי בצידי העיניים, שני זקנים ארוכים בתחתית הלסת.
אנדמי לרכס הרי חאג'ר במדינות: עומאן ואיחוד האמירויות הערביות.
טאר ההימלאיה (שם מדעי: Hemitragus jemlahicus), הוא סוג של פרסתן מעלה גרה גדול דמוי-עז, האנדמי להרי ההימלאיה ומהווה מין יחיד בסוגו; הוא תואר לראשונה בשנת 1826 על ידי צ'ארלס המילטון סמית'.
טאר ההימלאיה הוא חלק משלושה מיני עזים הקרויים טאר, לצד טאר ערבי וטאר נילג'ירי.
אלה נחשבו לבני אותו סוג (Hemitragus) עד 2005 אך הופרדו עקב הבדלים, אך כיום השניים האחרים נחשבים כסוגים נפרדים ולכל אחד מהם יש קרבה גנטית לסוגים אחרים בתת-משפחת היעלים, כך שכיום הקבוצה אינה טקסונומית.
כיום זהו המין היחיד בסוגו אף ששני מינים: Hemitragus bonali ו-Hemitragus cedrensis מהפליסטוקן נכחדו.
טאר ההימלאיה הוא קרוב משפחה של עזי הבר, ומותאם במיוחד לחיים במורדות ההרים הסלעיים של הרי ההימלאיה.
יש לו פרווה עבה וכהה המחממת אותו בחורף.
באביב כאשר הטמפרטורות עולות, חלק גדול מהפרווה נושר והופך להיות בהיר יותר בצבע.
הפרסות מותאמות היטב לבית גידולם ההררי ומאפשרות להם לדלג ולרוץ בזריזות במדרונות וסלעים חלקים, מה שהופך את הטארים לטפסנים מעולים.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים המחודדות בקצוותיהם, אם כי הקרניים של הנקבות קטנות יותר.
קרניי הטאר צומחות בזווית לאחור ומתעקלות כלפי הגוף, מה שמונע פגיעה חמורה בקרבות בין הזכרים.
הגדי דומה מאוד למבוגרים במבנה גופו, אולם פרוותו בצבע אחיד ורגליו שחורות.
זכרים בוגרים נבדלים בקלות מהנקבות על ידי הצווארון המסולסל והרעמה הבולטת שלהם.
בית גידולו הוא בעיקר במדרונות וצוקים, והוא פעיל ברוב שעות היום בקבוצות או עדרים גדולים.
השם המדעי נגזר מיוונית ומסנסקריט כדלהלן: "Hemi" = "חצי", "tragus" = "תיש"; מתייחס לכך שמצד אחד הטאר דומה מאוד לעיזי הבר, אך יש לו גם מאפיינים ייחודיים משלו.
"jemlahicus" = "השייך לשלג", ומתייחס לבית גידולו ההררי והמושלג.
הכינוי "טאר" הוא במקור שם נפאלי לפרסתן זה, והוא נמצא כבר בשימוש בכתבים אנגליים משנת 1835. אף על פי שבמבט חיצוני ניתן לחשוב שטאר ההימלאיה הוא הגדול ביותר מסוגי הטארים בשל רעמתו, בפועל הוא קטן במעט מהטאר הנילג'ירי, ושניהם נחשבים לגדולים ביחס לטאר הערבי.
קרני הנקבות מסתכמות פעמים רבות בוו מעוקל ופשוט, אך לעומת הנקבות של הטארים הנילג'ירים והערביים אין זה נדיר שקרני הנקבות יהיו זהות לזה של הזכרים.
הקרניים ממוקמות על בליטה קטנה במרכז המצח, במרחק ניכר מהעיניים והאוזניים.
הקרניים די סמוכות אחת לשנייה בבסיס, וככל שהן גדלות הן מתרחקות יותר ויותר - עד כדי הפרש של פי 5 בין הבסיס לקצוות.
קרני הזכרים עבות מאוד בשליש הראשון של הקרן, ויחסית למיני יעלים אחרים גם שני השלישים האחרים עבים למדי; הקצוות מסתיימות בשפיץ חד או עבה.
הקרניים חלקות באופן כללי, וישנם חריצים בולטים בעיקר בבסיס ובקצוות.
הקרניים של טאר ההימלאיה שטוחות משני הצדדים בדומה לקרני הטאר הערבי, אך מלבד זאת הן מתאפיינות גם בשדרה בולטת בחלק העליון, ובשקע קטן במרכז הקרן; באזור הקצוות הקרן קמורה מעט.
צבע הקרניים צהבהב, בז', חלודה בהיר\כהה, ושחרחר אצל הזכרים, ואפרפר בהיר או כהה אצל הנקבות; השפיצים נוטים להיות שחור\שחור כחלחל\אפור כחלחל בהתאמה אצל הזכרים והנקבות.
הקרניים של הזכרים גדולות ועבות יותר משל הנקבות, אך לא ניתן להסתמך עליהם באופן גורף כדי להבדיל בין המינים.
הפרווה העבה של טאר ההימלאיה המגינה עליו מהטמפרטורות הקפואות בהרים, משתנה בין מעיל החורף המורכב משערות צפופות וארוכות מן הרגיל, למעיל הקיץ המורכב משערות קצרות יותר.
הפרווה גם כהה יותר בחורף מאשר בקיץ.
כקרוביו גם טאר ההימלאיה מציג דו-צורתיות זוויגית בולטת (הבדל בין הזכרים לנקבות), שמלבד מידות הגוף מתבטאת בעיקר בפרווה:
בחלק האחורי של הגב ישנו פס עבה מאוד בצבע חום שוקולד כהה, והצדדים שלו נוטים להיות אדמדמים.
בדרך כלל במשך הנשירה של השיער לקראת הקיץ המעיל הופך לרבגוני יותר עם גוונים בהירים בלתי מוגדרים.
בקיץ הצבע הכללי של המעיל הוא אדמדם כהה או בז'-צהבהב דהוי, וגם במקרים שבהם נשארים צבעי החורף הם הופכים לדהויים ופחות בולטים.
הפס הכהה בגב נע בין אדמדם בהיר לחום כהה ודהוי או שנעדר לגמרי.
המאפיין הבולט ביותר של טאר הימלאיה זכר המאפשר לזהותו ביתר קלות מכל פרסתן אחר בהימלאיה, הוא הרעמה הענקית שיש לו בצוואר הגדולה אף יותר מרעמת האריה, ובמקרים קיצוניים אורכה עלול להגיע ל-250 ס"מ.
הרעמה מקיפה את כל אזור הצוואר והגרון -מהעורף ועד לאחרי הכתפיים, והיא מגיעה אפילו לחזה והחלק העליון של הרגליים הקדמיות.
הטאר סומר את רעמתו בעיקר במפגש אם זכר יריב או נקבה, והיא נותנת לו אשליה של בעל חיים אימתני וחזק המתנשא לגובה של 1.60 מטר.
צבע הרעמה ואורכה משתנה בין העונות: בחורף הרעמה מגיעה לשיא גודלה, כשצבעה משתנה בין שחור\שוקולד כהה סמוך לראש, החזה, והרגליים, וצהבהב קרמי או חום כהה בשאר; הרעמה גם זקופה בעונה זו.
באביב נושרים חלקים גדולים מהרעמה הגורמים לה לקטון בצורה משמעותית, היא שמוטה בדרך כלל וצבעה אפרפר-זהוב עד צהוב קש.
גם לנקבות הפרווה עבה יחסית - אם כי לא בהיקף גדול כפרוות הזכר, ודומה יותר לפרוות הנקבות של כבשי בר.
צבע הפרווה בחורף מורכב מגוונים של חום אדמדם - כהה באזור הכתפיים והצוואר, ובהיר יותר בשאר הגוף.
לאורך הגב ישנו פס אדמדם כהה, והרגליים והמותניים נוטים לשחרחר.
בקיץ הצבע הופך לבהיר יותר תוך כדי נשירת חלק משמעותי מהפרווה, ונע בין חום אדמאדאם דהוי לצהבהב או אפרפר.
הגחון בדרך כלל בצבע אפרפר או לבן דהוי, אך בחורף תחת מעטה הפרווה הסמיכה אין זה נראה.
אף על פי שלנקבה אין רעמה בצוואר, הפרווה סביב אזור זה ארוכה במעט משאר הגוף, ויש לה לעיתים רעמה קטנטנה על הכתפיים.
צבע הפנים של הטאר משתנה בין הזכרים לנקבות: לזכרים הצבע הכללי שחור או שוקולד עמוק המתכהה ככל שהטאר מתבגר, כשהלחיים נוטות לצהבהב והחוטם לאפרפר-שחרחר.
השפתיים והסנטר בצבע לבן או צהבהב קרמי, כשצידי הסנטר שחורים.
מעל העיניים יש כתמים לבנים בולטים הנראים כגבות, ובשילוב עם הצבע השחור של הפנים מזכיר מעט מסכה.
לעיתים ישנם פסים בהירים דהויים הנמשכים מהעיניים עד לפה.
לנקבות צבע הפנים משתנה בין חום כהה ושחרחר בחורף, לחום בהיר וצהבהב בקיץ.
בכל העונות יש להם פס צהבהב ברור הנמשך מהעין ועד לפה ומתחתיו במקביל פס כהה יותר ודהוי.
השפתיים והסנטר בצבע לבנבן, והחוטם שחרחר.
לשני המינים צבע האוזניים חום בהיר או כהה בצד החיצוני, ולבנבן שחרחר בצד הפנימי.
גופו של טאר ההימלאיה ארוך ורחב, צווארו באורך בינוני, וראשו קטן יחסית ומודגש עוד יותר על ידי הרעמה הגדולה שמסביבו.
אוזניו קטנות, עגלגלות ומחודדות בקצה, עיניו גדולות וצהבהבות, אפו בינוני ושחור, והלוע גדול למדי.
הרגליים שלו ארוכות יחסית לעיזי בר, אך עדיין קצרות יותר משל כבשי בר.
הפרסות הקצרות והחזקות שלו מותאמות היטב לבית גידולו ההררי, עם שפה קשה של קרטין סביב משטח קמור ורך.
שילוב זה מאפשר לו לטפס על מצוקים כמעט אנכיים, ולהתנייד במהירות על גפי סלעים חלקים ומחוספסים כשהמשטח הרך נאחז בחוזקה בזיזים זעירים שעל הסלע.
ההבדל בין הזכרים לנקבות מתבטא בעיקר באורך ובצבעי הפרווה, במידות גוף ובמידה מועטת גם במבנה הקרניים.
טאר ההימלאיה נפוץ במרכז אסיה לאורך הרי ההימלאיה.
תפוצתו מתחילה בצפון הודו (מדינות: אוטראקהאנד, הימאצ'ל פרדש וג'אמו וקשמיר), עוברת למרכז נפאל ודרום סין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי), ומסתיימת במדינה ההודית סיקים.
אף על פי שאין דיווחים אמינים מבהוטן, ייתכן בהחלט שהוא מצוי במערב המדינה סמוך לסיקים.
טאר ההימלאיה הובא גם למדינות רבות בעיקר למטרות ציד: ניו זילנד, דרום אפריקה (הכף המערבי), ארגנטינה, קנדה וארצות הברית (ניו מקסיקו וקליפורניה).
בית גידולו של טאר זה הוא בעיקר מדרונות הרריים בגבהים של 4,500-3,500 מטר מעל פני הים, עם פסיפס של סלעים, מצוקים, שיחים, גבעות ומרעה תת-אלפיני.
בית הגידול משתנה בהתאם לעונה: בחורף הם נוטים לאכלס מדרונות נמוכים בגבהים של 2,500 מטר כדי להימנע מהשלג העמוק, ונמצאים בעיקר בצוקים הפונים לצד דרום שבהם הצמחייה חשופה וזמינה יותר.
הם גם עשויים בתקופה זאת לחיות באופן זמני בחגורת יערות אלון המקיפים את ההרים.
בקיץ שבו מזג האוויר נוח יותר, הם עולים לכרי דשא הררים בגבהים של עד 5,000 מטר.
בניו זילנד הטארים מצויים בהרי האלפים הדרומיים בגבהים נמוכים יחסית של 2,250-750 מטר, והם מעדיפים מדרונות שטופי שמש בצד צפון וצפון מזרח, בגלל הצטברות השלג הנמוכה יחסית שיש עליהם בחורף.
הטמפרטורות הממוצעות בתחומי מחייתם 20-10 מעלות לאורך השנה, אך במדרונות גבוהים מן הרגיל כדוגמת האוורסט, אנפורנה, אמא דבלאם, נאנדה דווי, קנצ'נג'נגה, להוטסה ומקלו, ישנם רוחות חזקות עם טמפרטורות של עד 40 מעלות מתחת לאפס.
כמות המשקעים הממוצעת 2,000-500 מילימטר לשנה.
טאר ההימלאיה הוא בעל חיים יומי, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים המאוחרות - על פי רוב 4 השעות הראשונות שלאחר עלות השחר, ושעתיים של בין הערביים.
בתקופות הקרות כ-70% מהיום הוא מבלה בחיפוש אחר מזון, ובתקופות החמות למעלה ממחצית שעות היום יוקדשו למנוחה.
יש לו נדידה יומית במורד ההר, כאשר בבוקר הוא נע במעלה המדרון למעלה ונח שם באמצע היום, ולקראת הערב יורד חזרה למטה.
את הלילה הוא מבלה באזורים מוגנים על הצוקים, או בסבך השיחים.
בחורף הוא נוטה להיות באזורים נמוכים הן בשל חוסר מזון, והן כהגנה מפגעי הטבע באזורים הגבוהים.
לטאר ההימלאיה יש חפיפה עם פרסתנים אחרים בבית גידולו ההררי, כדוגמת כבש ארגאלי, כבש כחול מצוי, סרו ההימלאיה, יעל ההימאליה וגוראל ההימלאיה, ואף על פי שלא נצפו מקרים של תחרות על משאבי מזון, סביר שהיא מתרחשת ברמה נמוכה או גבוהה בחורף.
תזונתו של הטאר בקיץ מבוססת בעיקר על עשבים ועשבי תיבול (כ-75%), אך בחורף כאשר העשבים קבורים בשלג העמוק, הם ניזונים בעיקר משיחים, ועלים, ענפים ופירות של עצים נמוכים.
הטארים ההימלאים הם בעלי חיים ביישנים וזהירים - בייחוד כשהם נמצאים באזורים נמוכים, כך שקשה לצפות בהם מקרוב.
כאשר הטאר מבוהל או חש בסכנה הוא נמלט במהירות מפורזת, ורץ ומדלג בביטחון על פני צוקים תלולים ותהומות פעורים.
הטורפים העיקרים שלהם הם נמר השלג ונמר הודי, ובמידה פחותה גם דובי ההימלאיה כאשר תהיה להם הזדמנות.
עיטים זהובים ודורסי יום נוספים עלולים לטרוף את הגדיים.
איומים טבעיים נוספים הם מפולות שלגים וסלעים.
הטארים הם בעלי חיים חברתיים, ופעילים החל מ-2 פרטים ועד עדר גדול של 80 ויותר - בהתאם לתנאי השטח; עדר ממוצע מונה 23-10 פרטים.
מחוץ לעונת הרבייה, הזכרים חיים בדרך כלל בקבוצות נפרדות משל נקבות וצאצאים מתחת לגיל שנתיים, וזכרים מבוגרים מגיל ארבע ומעלה חיים לעיתים קרובות בגפם.
עדרי זכרים גדולים יותר מעדרי הנקבות.
לא ידוע על היררכיה דומיננטית בתוך העדרים.
עונת הרבייה בהרי ההימלאיה נמשכת מאמצע אוקטובר עד אמצע ינואר, בעוד שבניו זילנד, היא נמשכת מאפריל עד יולי ושיאה במאי או בתחילת יוני.
ההבדל בעונת רבייה נובע מהפרש של שישה חודשים בעונות בין מרכז אסיה לאוקיאניה.
במהלך העונה זכרים צעירים ילכו בעקבות קבוצות של נקבות, וינסו להתרבות איתם כאשר הזכרים הבוגרים לא יהיו באזור.
האחרונים עסוקים במהלך העונה לעקוב ולהגן על נקבות מיוחמות, והם מבלים שעות בהתגנדרות עם הרעמה הענקית שלהם מול הנקבות.
הזכרים מאבדים הרבה ממאגרי השומן שלהם בעונה, בשל פעילות ללא הפסקה ומיעוט באכילה.
בין גורמים שמעלים את סיכוייו של הזכר להיות הדומיננטי, הם גודל, משקל ורמות הטסטוסטרון בגוף, וגם לצבע הפרווה יכולה להיות השפעה.
מפגש בין זכרים יריבים כרוך בטקס לפני הקרב, כאשר שניהם הולכים במקביל זה מול זה בנוקשות עם רעמה ופרווה זקופה, ראש למטה, וחשיפת הקרניים כדי להפחיד את היריב.
בדרך כלל טקס כזה מסתיים כאשר אחד מהם נסוג בהכנעה, וזה די נדיר שהטקס מסתיים בהאיבקות ראש-בראש.
המנצח חוסם את דרכו של יריבו או רודף אחריו ומרחיק אותו מהאזור.
אם בכל זאת יש קרב הוא מסתכם בנגיחות הדדיות בראש ובמותניים, וכל אחד מהם מנסה לזרוק את כובד משקלו על היריב; כיוון שהשפיצים של הקרניים כפופים מאוד לאחור הפציעה בקרבות די נדירה, וכמו כן הלחימה איננה עיקשת כל כך לעומת צפיר הקורדילרים, סאיגה, צ'ירו, ופרסתנים נוספים.
ההריון נמשך 7-6 חודשים, וכאשר הנקבה צריכה ללדת היא עוזבת את הקבוצה לאזור מבודד ובטוח.
בהרי ההימלאיה הלידות מתרחשות מאמצע אפריל עד אמצע יולי, ובניו זילנד בעיקר בנובמבר.
הגדי מסוגל לינוק מספר דקות לאחר הלידה, ויכול ללכת לאחר שלוש שעות; לאחר מספר ימים שבהם הגדי מתחזק הוא חוזר עם אימו לעדר.
לידת תאומים בטבע היא מאוד נדירה, אך בשבי היא מתרחשת בתדירות גבוהה יותר.
הגדי נגמל לאחר שישה חודשים, ומגיע לבגרות לאחר שנתיים.
הנקבות מסוגלות להתרבות כבר בגיל זה, אך הזכרים מצליחים להתרבות רק בגיל 4 שאז יהיה להם מספיק כוח כדי לגבור על יריבים.
בשבי הנקבות יכולות להמליט כל שנה עד שהן מגיעות לגיל 18, אם כי בטבע הן חיות הרבה פחות מזה.
תוחלת החיים הממוצעת של טאר ההימלאיה היא 15-10 שנים בטבע, ועד 21 שנים בשבי.
הפרט המבוגר ביותר שתועד בשבי היה בן 22 שנים.
תוחלת החיים של הנקבות ארוכה בדרך כלל משל הזכרים.
טאר ההימלאיה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית בעשורים האחרונים המוערכת בלמעלה מ-25% מהאוכלוסייה, מה שהופך את המין לקרוב מאוד לקריטרונים של קטגורית ה"פגיע" (VU).
מגמת האוכלוסייה נמצאת כבר זמן רב בירידה.
האיומים המרכזיים עליו בסין הם ציד וכריתת יערות בלתי מבוקרת.
בהודו, טאר ההימלאיה ניצוד רבות לבשר, ויש כנראה תחרות משמעותית עם בעלי החיים המקומיים על מרעה הקיץ באזורים מסוימים.
עם זאת, בתחומים רבים בתי הגידול של הטאר מבודדים מספיק, והרמות של ההפרעה האנושית על ידי מרעה צאן וניצול משאבי טבע ממוזערת בשל האקלים הקפוא והבלתי נגיש.
בצפון הודו יש עלייה בשימוש בנשק חם על ידי האוכלוסייה בעקבות העימותים הצבאיים על חבל קשמיר וכן עם טרוריסטים מפקיסטן.
חלקים גדולים מהציד מתבצעים על ידי הצבא ההודי, אולם בעשר שנים האחרונות חל שיפור משמעותי ביחס הצבא לחיות הבר לאחר קמפיינים נרחבים.
בנפאל האיומים מגיעים על ידי ההתרחבות של האוכלוסייה האנושית שמשלבת תחרות עם בעלי חיים, ציד, אובדן בית גידול והפרעה.
כתוצאה מאיומים אלה אוכלוסיות הטאר הופכות למבודדות יותר ויותר.
אסונות טבע הנפוצים בהימלאיה, מהווים גם הם גורם תמותה משמעותי.
הטאר מוגן רשמית בנפאל, סין והודו, אם כי בדומה למקרים רבים האכיפה על פני השטח ההררי קשה מאוד ומזערית.
הוא מצוי כיום בשמורות ובפארקים רבים.
להלן חלק מהם: סין - הפארק הלאומי קיומולאנג'מה.
נפאל - הפארק הלאומי לאנג'טאנג, הפארק הלאומי סגרמאטהה ואזור השימור בארון-מאקאלו.
ישנן מספר תוכניות להרחבת פארקים לאומים בהודו ונפאל.
אומדן האוכלוסייה העולמי של טאר ההימלאיה אינו ידוע, אך סביר להניח שהוא בסביבות 100,000 פרטים או למעלה מזה.
כאמור, טאר ההימלאיה הובא למדינות רבות, כשבחלק מהם הוא השתלב בצורה מצוינת והאוכלוסייה שלו משגשגת באזורים אלה.
בין המדינות אליהן הובא, ניתן למנות את ניו זילנד, אליה הובאו טארים לצד אייל סמבר, אייל אדום, אייל חזירוני, אנטילופה הודית ופרסתנים אחרים, למטרות ציד.
הטארים השתלבו בהצלחה מרובה בנוף הניו זילנדי, וכיום הם מצויים בחלקים רבים מהרי האלפיים הדרומיים שבאי הדרומי, תוך גרימת נזקים למאזן האקולוגי במקום.
טאר ההימלאיה החל לחיות בצורה פראית בדרום אפריקה, לאחר שזוג טארים שהובאו לגן חיות בקייפטאון ב-1330 הצליחו לברוח לאזור הר השולחן שבקרבת העיר.
הזוג התרבה בהצלחה, ועשרות טארים התפשטו במשך השנים לכל רכס ההר תוך כדי דחיקת מינים מקומיים.
מרבית האוכלוסייה בהר ניצודה במיוחד כדי להגדיל את אוכלוסיית צבי הסלעים באזור זה, וכיום ניתן לראות שם רק טארים בודדים.
טאר ההימלאיה הובא לארגנטינה לראשונה בשנת 2006 ושוחרר באזור הרי האנדים באופן לא חוקי.
עד 2008 מספרם הגיע ל-450 פרטים, והם מתרבים ומתפשטים שם במהירות, כשהם גורמים גם שם לנזק לא מבוטל בדומה לניו זילנד.
הגורם המרכזי שתרם להצלחה של טארי ההימלאיה הוא הניידות שלהם; בשעות הזריחה והשקיעה הם נמצאים בגבהים נמוכים כדי לקבל גישה טובה יותר למשאבים כמו מזון ומים, ואילו במהלך היום הם עולים לאזורים גבוהים כדי לנוח ובכך חוסכים לעצמם מגע עם ציידים וטורפים.
מאפיין נוסף המקל על הטאר להשתלב, הוא מערכת העיכול שלו המאפשרת לצרוך מגוון רחב של צמחייה קשה יותר כשיחים וענפים - שאינם מתעכלים בקלות על ידי מינים אחרים.
מלבד זאת שהגמישות במזון מקנה להם יתרון על פני מינים אחרים, היא גם גורמת לכך שהם פחות יהיו מושפעים מפגיעה של אסונות טבע בצמחייה.
ולבסוף, באזורים שאליהם הובאה טאר ההימלאיה הוא חסר טורפים בכלל (ניו זילנד) או טורפים קטנים כתנים וקרקלים שאינם מגיעים לרמה של נמר שלג (דרום אפריקה), כך שהדבר היחיד שמגביל אותו הוא זמינות של משאבי טבע.
באזורים אליהם הוא הובא, לטאר ההימלאיה יש השפעה שלילית על הצמחייה והמערכת האקולוגית, אשר יכולה להקשות על אוכלי עשב אחרים למצוא מזון.
הרעייה המוגברת שלו כמו גם עקירת השורש מהאדמה עלולה להוביל לירידה בחומרים המזינים את האדמה, כזרחן, וכתוצאה מכך מקשה על הפלורה לגדול.
בארגנטינה לדוגמה, הויקוניות באזורים מסוימים נאלצו להסתגל ולעבור לגבהים גבוהים יותר בשל הרעייה המוגזמת של הטארים.
צמחים רבים שהפכו למוגבלים בזמינותם על ידי הטארים, עשויים להשפיע על מינים של בעלי חיים המסתמכים עליהם כמקור מזון עיקרי.
מאז שהטארים הובאו לניו זילנד יש עשרות נתונים על ההתרחבות המהירה במספרם המתועדים על ידי משרדי הממשלה.
מנתונים אלה יוצא כי במשך תקופה של 16 שנים אוכלוסיית הטארים הניו זילנדית הגיע ל-33,000 פרטים - למעלה מפי 2 מהאוכלוסייה הראשונית.
בשנת 1930, טאר ההימלאיה הוצא מחוק ההגנה על בעלי חיים בניו זילנד ובכך הוכר רשמית כסכנה לסביבה, אף על פי שברחבי העולם ובמקום משכנם הטבעי בהרי ההימלאיה האוכלוסייה פוחתת בהדרגה.
מאז הממשלה החלה בפעולות שונות על מנת להפחית את מספריו ולשמור שהאוכלוסייה תהיה במספר קבוע שאינו מאיים על המערכת האקולוגית.
בשנת 1933 מחלקת השימור של ניו זילנד הכינה תוכנית בקרה לשליטה על מספרי הטאר, ושטח התפוצה שלו במדינה חולק בין שבע יחידות ניהול השומרות שהוא לא יתפשט מעבר לגבולות שנקבעו מראש.
על פי התוכנית, בכל יחידת ניהול הצפיפות המרבית הקבועה תהיה 2.5-1 טארים לקמ"ר, שנחשבת לצפיפות נמוכה מספיק כדי שההשפעה השלילית של הטאר תהיה מינימלית על המערכת האקולוגית, ואפילו תגרום לשחזור בהדרגה של הצמחייה מקומית.
בתנאים אלה, המטרה היא לשמור שמספרי הטאר יהיו נמוכים מכ-10,000 פרטים ברחבי האי הדרומי.
לאחר גיבוש התוכנית, מחלקת השימור של ניו זילנד יצרה 59 אזורי ציד פעילים של טארים, וחלוקת רישיונות ציד בתשלום לכל דורש.
מאז ועד היום הציד נשאר אמצעי שליטה עיקרי במינים הפולשים של ניו זילנד; על פי הערכות מאז הקמת התוכנית ניצודו למעלה מ-24,000 טארים חלקם על ידי ירי של פקחים ממסוקים, ומרביתם על ידי מספר גדול של ציידים חובבנים.
במשך 1960 הייתה תוכנית להפצת כמות גדולה של פתיונות רעל שהייתה יכולה למגר את אוכלוסיית הטארים לחלוטין, אולם לאחר לחצים גדולים מצד קבוצות ציידים ותושבים הוחלט בסוף לבטל את השימוש בו בן השאר בשל חשש להרעלה של כלבים, חתולים, ובעלי חיים נוספים.
בניו זילנד כיום, ההכנסה השנתית מציד מינים פולשים מוערכת בכ-840 מיליון דולר המהווה 0.9% מהתל"ג.
מתוכם כ-400 מיליון דולר מוקדשים להגנה על הפלורה והפאונה הניו זילנדית.
אף על פי שרשויות השימור של ניו זילנד המליצו לא לייבא טארים למדינות אחרות, העדר חוקים נגד יבוא גרמו לכך שמספר חברות ציד הצליחו לייבא מספר גדול של טארים לארגנטינה.
האוכלוסייה ששוחררה כאמור בהרי האנדים, מוגדרת כ"פצצת זמן אקולוגית", והעדר מחסומים טבעיים מאפשרים להם להתרבות ולהתפשט באין מפריע ברחבי האנדים ובמדינות נוספות בדרום אמריקה כדוגמת צ'ילה.
בהתחשב בהיסטוריה של הטארים בניו זילנד, סביר להניח שהטארים יגרמו בעתיד לנזק גדול למערכת האקולוגית הארגנטינאית, ועלולים לדחוק מינים רבים מבית גידולם הטבעי כויקוניה, אייל אנדים צ'יליאני ופודו כפי שכבר תועד באזורים מסוימים.
בשאר המקומות שאליהם טאר ההימלאיה הובא כדוגמת ניו מקסיקו, קליפורניה ואונטרוי - הוא מצוי בחוות ציד בלבד.
טאר ערבי (שם מדעי: Arabitragus jayakari), הוא מין יחיד בסוגו של אנטילופת-עז קטנה יחסית, האנדמי לדרום-מזרח חצי האי ערב.
הוא תואר לראשונה בשנת 1894 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
הטאר הערבי הוא אחד משלושה מינים המכונים טארים לצד טאר ההימלאיה וטאר נילג'ירי ועד שנת 2005 סווגו תחת אותו סוג (Hemitragus).
כיום שלושתם נחשבים כסוגים נפרדים, ולכל אחד מהם יש קרבה גנטית לסוגים אחרים בתת-משפחת היעלים.
אף על פי שהטאר הערבי קרוב מבחינה גנטית לעבדקן הרעמה, מבחינה חיצונית הוא דומה בעיקר לטאר ההימלאיה.
השם המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "Arabi" = "ערב", "tragus" = "תיש"; מתייחס למקום חיותו בחצי האי ערב.
"jayakari" – על שם מגלהו, ערבי בשם ד"ר ג'איאקאר, ששלח דגימות ראשונות של טארים מסוג זה לאירופה.
הטאר הערבי הוא הקטן מבין שלושת סוגי הטארים.
הקרניים די סמוכות אחת לשנייה בבסיס ולעיתים מתחברות ממש אצל זכרים מבוגרים, וככל שהן צומחות המרחק ביניהן מגיע עד לפי-7 מהבסיס.
קרני הנקבות דקות למדי כקרני נקבות עזי הבר, ולעומתם קרני הזכרים עבות מאוד בכשני שלישים מהקרן ורק לקראת הסוף הן הופכות בהדרגה לדקות עד שמסתיימות בשפיץ חד או מעוגל.
קרני זכרי הטאר הערבי מפוספסות לרוחבם בחריצים עבים כהים\בהירים בצדדי הקרן, בעוד שלקרני הנקבות יש טבעות המקיפות את כל הקרן.
בדומה לזכרי טאר ההימלאיה גם לזכרי הטאר הערבי הקרניים שטוחות משני הצדדים, אך למרות זאת יש לה מראה עגלגל הנובע מכך שהקרן קמורה מעט בסופה.
צבע הקרניים בהיר מן הרגיל - בדרך כלל צהבהב, אפרפר או שיש כשצבעים כהים פחות שכיחים, והקצוות בדרך כלל בצבע אפור כהה או חלודה.
הפרווה של הטאר הערבי גסה למדי, ובעוד שאצל נקבות וזכרים צעירים היא קצרה יחסית, אצל זכרים בוגרים ומבוגרים היא הופכת לארוכה ומדובללת בעיקר בחורף.
צבע הפרווה הוא גוונים שונים של זהוב צהבהב וחלוד (בהיר, כהה, דהוי) עם שילוב של שערות אדמדמות, כתמתמות, ואפרפרות, כשהגחון והעכוז נוטים לצבע לבן.
הזנב שעיר למדי ובצבע שחרחר\חום שוקולד, ועל הרגליים יש שילוב של כתמים שחורים, חומים ולבנים בהתאמה.
לפרווה הארוכה של הזכר יש שני מאפיינים בולטים מאוד שנעדרים אצל הנקבות: לאורך הגב - מהעורף ועד לזנב ישנה אדרת שיער מפוארת הסמורה במרכזה ושמוטה בצדדים כרעמת הסוס, ובאזור הכתפיים היא גדולה במיוחד ומזכירה צורה של אוכף.
צבע האדרת עלול להשתנות בין הפרטים, וכולל בדרך כלל שלושה שילובים עיקריים: צהבהב, חום בהיר ולבן קרמי\אדמדם וזהוב\שחור ולבן, ויש מקרים בהם הצבע יהיה אחיד לגמרי או לחלופין שילוב של כולם ביחד.
האדרת נוטה להתכהות עם הגיל בקצוות, אך במרכזה תהיה בהירה יותר.
מאפיין נוסף הוא מעין אדרת או מברשת שיער בינונית המחפה את החלק העליון של כל רגל בדומה לכבש המושק וצבעה בדרך כלל זהה לצבע האדרת שבגב.
לעיתים גם ישנה רעמה נוספת היורדת מהחזה.
לנקבות כאמור אין את המאפיינים הללו, אך בגב תחת האדרת יש להם רעמה קצרצרה בצבע צהבהב בהיר או כהה מעט.
צבע ראשו של הטאר הערבי משתנה בין הזכרים לנקבות: לזכרים הלחיים בצבע זהוב או צהבהב - על פי רוב בהתאם לצבע הגוף, כשבמרכז החרטום ישנו כתם גדול ורחב בצבע שחור המקיף את החוטם והפה.
המצח נוטה לצבע חום אדמדם כהה או ערמוני.
לנקבות הצבע אחיד יחסית בכל הפנים - צהבהב בהיר או כהה, כשהחוטם כהה מעט ונוטה לחום ואילו הפה שחור.
לשני המינים יש סימוני פנים המזכירים את אלו של הצבי: פס לבן עבה הנמשך מעל העין עד לפה ולעיתים מקיף את כולה בצורת "P", ופס שחור נוסף הנמשך מתחת לעין עד לפה במקביל לפס הלבן.
הפסים בולטים יותר אצל הזכרים.
הסנטר והחלק העליון של הגרון בצבע לבן.
אף על פי שהטארים נבדלים מעזי הבר בכך שהם נעדרי זקן בסנטר, לזכרים של סוג זה יש מעין שני זקנים גדולים, ארוכים וייחודיים הצומחים מתחתית הלסת.
הצבע שלהם בהתאם לצבע הזהוב של הלחיים, והם גורמים לדו-צורתיות זוויגית מובהקת בין הזכרים לנקבות יחד עם אדרת השיער שבגב וברגליים.
מבנה הגוף של הטאר הערבי ארוך ומוצק, צווארו קצר, וראשו קטן יחסית - מה שנותן לו צורה קומפקטית בדומה לגוראל אדום.
הכתפיים גבוהות במעט משאר הגוף, והרגליים קצרות וחזקות ומסייעות לו לטפס ולקפץ במהירות על סלעים וזיזים כשאר מיני היעלים - בין השאר בגלל כריות הגומי שבתחתית הפרסות.
האוזניים שלו גדולות ועגלגלות, עיניו גדולות וכתמתמות, אפו קטן ושחור וזנבו קצרצר מן הרגיל.
כאמור יש הבדל גדול בין הזכרים לנקבות במבנה הקרניים ובפרווה, אך במידות הגוף אין זה בולט כל כך והזכרים גדולים רק במעט מהנקבות.
הטאר הערבי כשמו אנדמי לדרום מערב חצי האי ערב.
הוא נפוץ לאורך מזרח סולטנות עומאן (מחוזות: "א-דאח'יליה", "א-זאהרה", "א-שרקייה", "אל-באטנה", "אל-בוראימי" ו"מסקט"), מזרח איחוד האמירויות הערביות (אמירויות: ראס אל-ח'ימה, פוג'יירה, שארג'ה ודובאי), ולבסוף גם במובלעת העומאנית "מוסנדם" וכן באיים העומאניים הסמוכים למצר הורמוז.
עם זאת התפוצה הנוכחית שלו מקוטעת מאוד וייתכן כי הוא נכחד באיחוד האמירויות.
מקום חיותו העיקרי כיום הוא בהרי חג'ר.
כמו כן ניתן לראותו גם באזורים גבוהים מן הרגיל כדוגמת המורדות של ג'בל אח'דר בעומאן.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו הן 16–20 מעלות בממוצע, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 400 ל-1,000 מילימטר לשנה.
הטאר הערבי הוא בעל חיים יומי - מתחיל במרעה משעות הבוקר המוקדמות וברוב שעות היום עד מספר שעות לפני השקיעה.
בשעות החמות של הצהריים הם עלולים לנוח בצל הסלעים, אם כי מזג האוויר בבית גידולו ההררי נוח בדרך כלל ואינו מצריך שעות מנוחה רבות.
הם נוטים לנוע לאורך קו המצוק או מדרון תלול כדי להגיע לאזורים עם צמחייה טובה יותר, ולפעמים גם יורדים לעמקים ושפלות כדי להגיע לוואדיות, לנחלים, למעיינות ולבורות מים.
בניגוד לקרוביו הטאר הערבי חי בדרך כלל בגפו או פעיל בקבוצות משפחתיות קטנות בהיקף של 2–3 פרטים הכוללים בדרך כלל נקבה וגדי\זכר ונקבה\זכר, נקבה וגדי.
סמוך למקור מים ניתן לראות לעיתים עד 5 פרטים בוגרים.
עם זאת, בשבי הטארים יוצרים קבוצות גדולות יותר עם היררכיה חברתית מורכבת.
מאפיין זה מצביע על אפשרות שהמבנה החברתי שלהם בטבע השתנה כתוצאה מקיטוע בין האוכלוסיות והנדירות שלהם.
בטבע לכל טאר יש שטח ביתי קבוע שגודלו מגיע בממוצע ל-0.3 קילומטר המכיל מים וצמחייה, וכאשר אחד מהם חסר הוא נודד באופן זמני מחוץ לטריטוריה שלו.
הזכרים נוטים לסמן את שטחם על ידי גירוד הקרקע עם הפרסות, צואה ושתן, וכן על ידי חפירת קערות שטוחות באדמה שבהם הם מתפלשים עם קרניהם.
תזונתו של הטאר הערבי מורכבת משיחים, עשבים, עלים, קליפות, ענפים, זרעים, דגנים, אגוזים ופירות, ובאופן כללי כל דבר הראוי למאכל ללא בררניות יתר.
המים הם בדרך כלל ממשאבי הטבע המשפיעים ביותר על הטאר, ובמקרה של מחסור בהם הוא יעזוב את שטחו בחיפוש אחר מקורות זמינים.
מסיבה זאת בצורות וחורפים שחונים יכולים להשפיע ברצינות על אוכלוסיות הטאר.
בחורף כאשר יש צמחייה זמינה הטאר יכול לשרוד תקופות ארוכות ללא מים, אך בקיץ גם אם יש מזון בשפע הוא זקוק לשתיית מים כל יומיים-שלושה עד לכדי מספר פעמים ביום.
שעות הלילה הם בדרך כלל השעות העדיפות לשתיית מים, כיוון שאז הטאר יכול לרדת לאזורים נמוכים בלי חשש של סכנה.
האויבים העיקריים של הטאר הערבי בטבע הם הנמר הערבי הנדיר, וכן עיט זהוב וקרקל המהווים איום לגדיים.
על מנת להגן על עצמו מטריפה הטאר הערבי משתמש בזריזותו, וכאשר הוא מבחין בסכנה הוא מדלג ורץ בקלות על מצוקים תלולים ומדרונות בזכות פרסותיו.
הפרווה הזהובה שלו מספקת לו הסוואה מצוינת בבית גידולו ההררי והמחוספס.
עונת הרבייה מתרחשת במשך כל השנה, אך שיאה הוא בחודשי נובמבר ודצמבר.
בתקופות אלה הזכרים עוזבים את שטחם בחיפוש אחר נקבה; מרוב התצפיות כיום בטבע עולה כי הטאר הערבי הוא בעל חיים מונוגמי, אך ייתכן כי זה נובע מהנדירות שלו.
הקרניים של הזכרים כפופים אמנם כך שהקרבות אינם אכזריים כל כך בדומה לצפיר הקורדילרים, אך במקרה של ניסיון לנגוח תוך כדי כיפוף הראש עלולה להיווצר מכה קטלנית כאשר השפיץ מופנה כלפי מעלה.
למרות זאת הקרבות בין הזכרים די נדירים כיוון שהם נפגשים לעיתים רחוקות.
ההריון נמשך 140–145 ימים, ושיא הלידה הוא בחודשי מרץ ואפריל.
כאשר יש משאבי טבע בשפע זה די נפוץ שנקבות ימליטו עד 2 גדיים, אך בדרך כלל נולד גדי יחיד.
בימים הראשונים הוא שוהה במקום מוגן בסלעים ולאחר מכן מצטרף עם אימו לכל מקום.
הזכרים עשויים לתרום בעקיפין להגנת הנקבה והגדי כאשר הם מונעים מטארים אחרים להיכנס לשטחה של הנקבה - מה שגורם שיהיה לה מקורות מזון זמינים יותר.
הגדי נגמל לאחר שישה חודשים ונשאר עם אימו עד הגיעו לבגרות - בסביבות 2–3 שנים.
תוחלת החיים המקסימלית לטאר הערבי היא 22 שנה בשבי, אך בטבע בשל אובדן בית גידול, טריפה, ומחסור במזון תוחלת החיים נמוכה בהרבה.
הטאר הערבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אובדן בית גידול נרחב ומגמת אוכלוסייה בירידה.
הטווח ההיסטורי שלו בעבר היה כ-19,413 קמ"ר לעומת הטווח שלו כיום המוערך בכ-8,863 קמ"ר בלבד.
בין אזורים אלה ניתן כבר למנות את הרמות הגבוהות של ג'בל אח'דר בהרי חג'ר המזרחיים וג'בל קאוור בהרי חג'ר המערביים.
במקומות אחרים ישנן ראיות שנוכחות בעלי חיים המקומיים דווקא ירדו.
עם זאת, אף על פי שיש נהירה מהכפרים לאזורים עירוניים יותר, במקרים רבים נשארים קבוצות גדולות של עיזים וכבשים משוטטים אשר הופכים לפראיים ומגיעים לבית גידולו של הטאר בחיפוש אחר מזון.
כאמור הטאר תלוי מאוד במקורות זמינים של מים ומזון, ובמקרים של בצורת חמורה כבר נמצאו עשרות טארים במצב גופני ירוד וחלקם אף מתו כתוצאה מזה.
יש ראיות לכך שהם רגישים למיני מחלות המגיעות על ידי העיזים המקומיות; מקרה של התפשטות זבוב הבקר למשל, התרחש במספר צוקים דרומיים של ג'בל אח'דר בתחילת שנות ה-2000. הציד הבלתי חוקי נותר איום משמעותי באזורים מסוימים, ובייחוד באמירויות הערביות שבהם כנראה הטארים רק נוודים כיום.
איום זה מחריף על ידי הרשת המתפתחת של כבישים אשר גם גורמת לתפוצה שלו להיות מקוטעת מאוד.
איום נוסף חמור יותר הוא גידול פוטנציאלי בכריית מינרלים - במיוחד בשטחי אופיוליט - דבר שגורם לפגיעה בצמחייה ובמי התהום שבהם תלויה שרידותו של הטאר.
בעומאן מאז 1976 זה כבר לא חוקי לצוד או ללכוד טאר לאחר הנפקתו של צו מלכותי, אך הטופוגרפיה ההררית והבלתי נגישה הופכת את האכיפה לקשה ביותר.
לאחר שנתיים של מחקרי שדה ב-1973, הוקם כוח מיוחד של משמר חיות הבר המנוהל על ידי בית המשפט המלכותי בדיוואן, המגן על שטח של 200 קמ"ר באזור ההררי של ג'בל אסווד 45 ק"מ דרומית למאסקט.
כמו כן לצד פקחים מונו מספר שבטים לפטרל סביב שמורת הטבע סאריין ששטחה 2,350 קמ"ר השומרת על מספרים גדולים של טארים וצביי הרים, והכפרים שמסביב צריכים לדווח על כל ניסיון של ציד לא חוקי.
באיחוד האמירויות הערביות הוכרז באופן רשמי על ואדי וואראיה כאזור מוגן, אף על פי שלא ברור אם בכלל נשארו שם טארים.
מלבד שמורות אלה ישנם פעילויות שימור אחרות בעומאן, כשבשנת 1979 נעשה הסכם עם שלושה שבטים מקומיים לשמור על עדרי הצאן שלהם במרחק 16 ק"מ מג'בל אסווד וואדי קוויד המהווה אזור בעל חשיבות מיוחדת לטאר הערבי.
בשנת 1993 המשרד לאיכות הסביבה וענייני אקלים של עומאן הקים יחידת שמירה קטנה לשמור על אוכלוסיות צביי הרים באזור אל-כאמל, ובשנה שלאחר מכן הורחבה סמכותה של היחידה לדאוג גם לאוכלוסיית הטארים שבג'בל קוואוון.
יחידות נוספות הוקמו מאז גם במקומות אחרים בעומאן, כשבאזורים הצפוניים מוטל עליהם גם ניטור של אוכלוסיות הטאר.
יחידות השמירה פועלות כמעט בכל תחומי מחייתו של הטאר.
הטאר הערבי הוא אחד מהמינים המוחזקים במרכז הרבייה ברכּאא שבצפון עומאן, שמשם צפויים להשיב בעלי חיים לטבע ובכך להגדיל אוכלוסיות קיימות.
עם זאת בהשוואה לשאר מעלי הגירה שבמרכז, הטארים מתקשים להסתגל לטבע לאחר שגדלו בשבי כך שאין עדיין פרטים ששוחררו לטבע.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הטאר הערבי הוא פחות מ-2,500 פרטים.
טאקין זהוב (שם מדעי: Budorcas taxicolor bedfordi; קרוי גם טאקין שאנשי), הוא אחד מ-4 תת-המינים של המין טאקין האנדמי למרכז סין העממית.
הוא האחרון מבין תת-המינים שהתגלו, ותואר מדעית לראשונה רק בשנת 1911 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
שמותיו ניתנו לו עקב צבע פרוותו ומקום תפוצתו.
מבחינה חיצונית, הוא דומה בעיקר לקרובו טאקין סיצ'ואני וכן לסוג צפיר הקורדילרים.
הטאקין הזהוב הוא תת-המין הנדיר והחינני שבסוג טאקין והוא ניתן לזיהוי בקלות מביניהם.
טווח התפוצה שלו הוא הקטן ביותר מכל תת-המינים.
הטאקין הזהוב מתאפיין בזוג קרניים דמויות חצאי סהר, והן מזכירות במיוחד את קרניו של הגנו הכחול.
אצל הטאקין הזהוב הקרניים צומחות לכיוון הצדדים ומתעקלות לאחורה ומעלה, ודי נפוץ אצלם שהקרניים מתעקלות לאחור ולמטה ללא עקומה לכיוון מעלה.
בסיסי הקרן עבים מאוד ומזכירים את "המגן" שיש לקרני התאו האפריקני, אם כי אצל הטאקין תמיד תהיה בין הקרניים רצועת שיער דקיקה שתפריד ביניהם.
במשטח התחתון הקרן מחורצת ברכסי טבעת עדינים בעוד שבמשטח העליון הקרן תהיה מחוספסת בלבד.
החלק העליון של הקרן חלק לחלוטין.
הקרניים של הטאקין בצבע שחור מבריק, שחור-כחלחל או חלודה, כשהקצוות נוטות להיות כהות יותר.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים.
קרני הטאקין נראות קטנות מאוד ביחס לגודל של ראשו.
לטאקין הזהוב פרווה עבה וארוכה בעלת מרקם רך וגס המגינה עליו מטמפרטורות קפואות בבית גידולו ההררי.
הפרווה מורכבת משערות חלקה וצפופות, והיא אינה מתולתלת כאצל טאקין מישמי או טאקין בהוטני.
צבע הפרווה של תת-מין זה יוצא דופן משאר קרוביו וגם הקנה לו את שמו: הוא נע בין זהוב עדין לזהוב עמוק או זהוב אדמוני, ושלא כמו תת-המינים האחרים הצבע זהה כמעט לגמרי בכל חלקי גופו.
הצלעות והאזור העליון נוטים להיות עם גוון של זהוב-לבנבן, בעוד שלאורך הגב עלול להיות שידרת שיער כהה בצבע זהוב אדמדם עד זהוב ערמוני.
כמו כן הגחון ופנים הרגליים עלולים אף הם להיות אדמדמים, והצוואר נוטה להיות זהוב-כתמתם.
העכוז, הזנב והברכיים עלולים להיות בצבע חום-צהבהב.
הפרסות בצבע שחרחר או אפרפר.
צבע ראשו של הטאקין הזהוב די דומה לצבע הגוף.
הלחיים יהיו בצבע זהוב עדין, בעוד שסביב העיניים ובמצח יהיה צבע לבן קרמי.
החרטום משתנה בין הפרטים: לעיתים יהיה בצבע של זהוב ערמוני כהה ולעיתים יהיה דווקא לבנבן.
האזור הסמוך לחוטם יהיה חום כהה, והעינים, השפתיים והאף יהיו שחורים.
זקנו של הטאקין בצבע זהוב עמוק עד אדמוני.
האוזניים מתחלקות בין זהוב בהיר בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי.
האנטומיה של גוף הטאקין הזהוב משונה ביותר ונראית כקומבינציה של מספר בעלי חיים, ובשל כך הוא מכונה גם "יעל הבקר" או "עז הגנו".
מלבד קרניו המזכירות גנו או אנטילופה, יש לו אף גדול, רחב וקמור המזכיר את חוטמו של האייל הקורא, בעוד שגופו הגדול והרחב כחבית כמו גם כתפיו הגבוהות גורמים לו להזכיר מאוד את הביזון וזנבו קצר ורחב כשל הדוב.
הוא גדול ושרירי עם פרסות גדולות כשל פרה ומאידך הן קצרות וחזקות כשל עיזי הבר.
יש לו אמנם זקן בדומה ליעל אך הוא קצר ומעוגל ומתמזג היטב על רקע הפנים הגדולות כמו אצל הסרו היפני.
האוזניים המקופלות והנחיריים הרחבות מזכירים במקצת את אלו של כבש.
השיער הארוך והבהיר שלו גורם לו להיות בעל דמיון יוצא מן הכלל לצפיר הקורדילרים.
בשל מאפיינים אלו, הטאקין משויך גם לקבוצת "אנטילופות-העז" הכוללת את מיני היעלים המשלבים מאפיינים של אנטילופות ועיזי בר.
מבחינה גנטית הוא קרוב ביותר לכבש המושק, ולאחר מכן לסרו ולגוראל האסייתים וכן לעבדקן הרעמה האפריקני.
הזכרים גדולים במעט מהנקבות במידות הגוף.
מידות הגוף שלו זהות לשאר תת-המינים: גובה כתף הזכר: עד 130 ס"מ; גובה כתף הנקבה: עד 105 ס"מ.
הטאקין הסיצ'ואני אנדמי למחוז שאאנשי שבמרכז סין העממית.
בין נפות המחוז שבהם הוא מצוי כיום ניתן למנות את 18 הנפות הבאות: ניגאנג, יאנגקסיאן, פופינג, יובה, דאנפנג, זאנאן, זאשוי, פאנג'קסיאן, שיקואן, נינגשאן, צ'נגו, מיאנקסיאן, ליאנטיאן, זאוזי, מיקסיאן, טאיבאי, צ'אנג-אן, והוקסיאן.
בית הגידול של הטאקין הזהוב הוא יערות ממוזגים ויערות מחטניים בגבהים של 2,800-1,300 מטר מעל פני הים לאורך שרשרת הרי קילינג, וכן עמקים מיוערים ואזורים סלעיים תת-אלפיניים עם כרי דשא, שיחים וצוקים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 0–20 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-1,000 מילימטר לשנה.
לטאקין הזהוב כקרוביו, יש מספר מאפיינים גופנים המאפשרים לו לשמור על טמפרטורת גוף חמה גם בחורפים הקשים.
הפרווה העבה שלו מצמיחה שכבת שערות נוספת בחורף המגינה עליו מפני רוחות חזקות והיא נושרת עם בוא הקיץ.
האף הגדול של הטאקין משמש לחימום האוויר הקר בטרם יגיע לריאות בדומה לסאיגה; ללא מאפיין זה הטאקין היה מאבד כמות גדולה מחום גופו על ידי הנשימה בלבד.
הגנה נוספת שיש לטאקין מפני האקלים, היא הפרווה השומנית שלו; אף על פי שאין לטאקין בלוטות ריח, העור שלו מפריש חומר שמנוני ומר שגורם לפרווה להפוך למעיל גשם טבעי משום שהשומן דוחה את המים מלהרטיב אותו.
לחומר השומני יש ריח המהווה שילוב מוזר של סוס ומושק.
הטאקינים הם בעלי חיים חברותיים, וגודל העדר משתנה בין עונות השנה: באביב ובתחילת הקיץ עדרי הטאקין יכולים למנות עד 100 פרטים (או 300 בעבר), בעוד שבסתיו ובחורף העדרים מתפרקים לקבוצות קטנות של 10–35 פרטים בעקבות מחסור במזון, כדי למנוע תחרות חריפה ביניהם.
עדרי הטאקין מורכבים בדרך כלל מנקבות בוגרות וצעירות, טלאים וזכרים צעירים.
הזכרים המבוגרים חיים בדרך כלל בבדידות למעט בעונת הרבייה המתרחשת בסוף הקיץ.
הטלאים והזכרים הצעירים נוהגים להתנגח בתור משחק, אולם אצל הזכרים הבוגרים ההתנגחות תשמש לקביעת דומיננטיות.
במהלך עונת הרבייה בחודשי יולי ואוגוסט, הזכרים שואגים כדי למשוך נקבות והם עלולים למצוא אותם בעקבות הריח הנודף מהפרווה.
כשזכר פוגש נקבה הוא מרחרח אותה כדי לקבוע האם היא יכולה להתרבות.
בכל אביב הטאקינים נאספים בעדרים גדולים ועולים לאזורים הררים גבוהים מעל לקו העצים, וניזונים שם במשך כל הקיץ מהצמחייה השופעת.
כאשר מזג האוויר מתחיל להתקרר בסתיו והצמחייה מתחילה להתדלדל הטאקינים יורדים חזרה ליערות והעמקים.
במשך הנדידה העונתית לאזורים הגבוהים או הנמוכים הטאקינים חולפים שוב ושוב בשבילים קבועים, ובשל כך נוצרת רשת שבילים מסועפת וברורה בתוך הצמחייה העבותה שמובילה גם לאתרי מינרלים ושטחי מרעה.
בטבע הטאקין אוכל סוגים רבים של צמחייה הנמצאת בהישג ידו.
בין פריטי התזונה שלו ניתן למנות עלי רודודנדרון, אורן, אלון, במבוק, שיחים, עשבי תיבול ועשבים.
הטאקין נעמד לעיתים קרובות על רגליו האחוריות ונשען על העץ כדי להגיע לעלים הגבוהים, ובנוסף לכך הוא ידוע בכך שהוא מסוגל להפיל עצים ושתילי עצים עם גזע דק עד קוטר של 10 ס"מ על ידי שהוא דוחף אותם עם גופו המסיבי.
בגני חיות מאכילים את הטאקין בחציר, אספסת, תירס, תערובת וכדורי עשב.
כמו פריים אחרים, הטאקין הוא בעל חיים מעלה גירה כקיבתו מחולקת ל-4 מדורים.
לאחר הבליעה המזון מגיע תחילה למדור הראשון; החיידקים עוזרים לעקל את החלקיקים הקטנים של מזון במדור הראשון.
חלקיקים גדולים יותר עוברים למדור השני, ואז הטאקין מקיא משם את החלקיקים ולועס אותם שוב לחתיכות קטנות מספיק כדי שיתעכלו כראוי.
התנהגות זאת חוזרת על עצמה במדור השלישי והרביעי.
הטאקין פעיל בחיפוש אחר מזון בדרך כלל בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים.
שאר היום מנוצל למנוחה בתוך הצמחייה הצפופה, והטאקין מעז לצאת לאזורים חשופים רק בימים מעוננים או מעורפלים.
הטאקין נח כאשר ראשו מונח על גבי הרגליים הקדמיות הפסוקות שלו בדומה לכלבים.
בגלל מבנה הגוף המאסיבי והקרניים החזקות והחדות, לטאקין הזהוב אין אויבים טבעיים רבים לבד מאשר דובים, דולים, זאבים טיבטים ונמרים הודו-סינים.
אף על פי שהטאקינים די מגושמים ואיטיים, בעת סכנה הם יגיבו במהירות שלא אופיינית להם ובעת הצורך הם אף מסוגלים לזנק בזריזות בין הסלעים.
כאשר אחד מהטאקינים בעדר חש בסכנה, הוא משמיע קריאת "שיעול" רמה שגורמת לכל העדר לתפוס מחסה בשיחים צפופים; הטאקינים נוטים להשתטח על האדמה בעומק הסבך עד שתחלוף הסכנה.
על פי רוב, הטאקינים הם בעלי חיים שקטים למדי, אך למרות זאת הם מפיקים מספר קולות כמו נחרות עמוקות, שריקות, וקול דמוי חצוצרה רמה היוצא מהאף המרשים.
הטאקין משמיע מהגרון קול המזכיר גיהוק כאשר הוא רוצה משהו, והאם קוראת לטלה שלה על ידי קול גירגור הנשמע כ"רררר" צורמני.
הזכרים בנוסף לכך משמיעים שאגה גרונית רמה במהלך הקרבות עם היריבים ובמהלך השאגה פיהם פעור ולשונם יוצאת החוצה.
הטאקינים מתקשרים ביניהם גם על ידי תקשורת חזותית המתבצעת על ידי מגוון של תנוחות גוף.
לדוגמה, זכרים יציגו דומיננטיותך על ידי תנוחה זקופה וצוואר וראש מורמים.
הטאקין יאותת על תוקפנות עם הטיית ראש למטה כאשר הצוואר מתוח בצורה אופקית ונוקשה.
לאחר קשר עין ממשוך בין שני זכרים יריבים, הם יורידו את ראשם, יקמרו את גבם, ואז יסתערו אחד על השני תוך כדי ריסוק הקרניים במקביל בדומה לכבש המושק.
תקשורת כימית מתבצעת על ידי פרומונים שמופרשים בשתן או על ידי הריח של הפרווה.
לאחר תקופת הריון של 7–8 חודשים, נולד טלה אחד במשקל של 5–7 ק"ג בתחילת האביב ולעיתים רחוקות תאומים.
לקראת ההמלטה נקבות הטאקין מחפשות אזורים סבוכים במיוחד כדי ללדת את הטלה.
בתוך מספר ימים מהלידה הטלה מצליח לנוע במהירות במרבית הטופוגרפיה ההררית של בית הגידול וזמן מה לאחר מכן הוא מצטרף עם אימו לעדר.
מאפיין זה נחוץ במיוחד כדי להימלט מטורפים או כדי להצליח לנדוד יחד עם העדר בחיפוש אחר מזון.
כאשר הטלה מאבד את אימו הוא נותן פעייה מבוהלת שתגרור אחריה תגובה קולית מהאם.
טלאי הטאקין מתאפיינים בצבע חום כהה בניגוד מובהק לבוגרים, מה שמספק להם הסוואה מושלמת בסבך השיחים ההררים.
יש להם פס גבי כהה שנמוג ככל שהם מתבגרים.
כעבור זמן הצבע של הפרווה מתחיל להתבהר לזהוב עד הבגרות המלאה.
הטלה מתחיל לאכול מזון מוצק בתוך חודש מהלידה, והוא מפסיק לינוק לאחר 3 חודשים.
עם זאת הוא עשוי להמשיך לשהות לצד אימו עד שהיא תמליט את העגל הבא.
קרניו של הטלה מתחילות לצמוח בגיל 6 חודשים.
טלאי הטאקין נוהגים לפזז ולשחק אחד עם השני עם קפיצות, נגיחות ובעיטות.
הטאקינים מגיעים לבגרות לאחר 30 חודשים.
תוחלת החיים של הטאקין הזהוב היא 12–18 שנים בטבע, ועד 20 שנים בשבי.
האיומים העיקריים לטאקין הזהוב הם כריתת יערות, ציד, הפרעה אנושית ופיצול בית הגידול.
הטאקין הזהוב מוגן על ידי חוק הגנת חיות הבר משנת 1988 ובשמורות הטבע בשאנשי, ונראה שהטווח שלו התרחב בשנים האחרונות כמו גם מספר האוכלוסיות.
נכון לשנת 2003, ישנם כ-14 שמורות טבע שגודלם יחד הוא בסביבות 3,250 קמ"ר שהוקמו להגנה על הטאקין הזהוב ובית גידולו.
איסורי כניסה לחלק מהשמורות בסוף 1990, שיפרו מאוד את תנאי בית הגידול וההישרדות של הטאקין.
גודל אוכלוסיית הטאקין הזהוב בסין נאמדה בסביבות 21,200 פרים בשנת 1990, אולם אומדנים מאוחרים יותר בשנת 2001 העריכו שגודל האוכלוסייה אינו עולה על 5,720 פרטים.
מרבית הטאקינים מתרחשים בשלושה מרכזים עם צפיפות אוכלוסייה גבוהה סביב נהרות: טאיבאי, נינגשאן וזאוזי.
הטאקין הזהוב מצוי בגני חיות רבים ברחבי העולם.
בסיפורי המיתולוגיה היוונית, ישנו סיפור על מסע גבורה של הארגונאוטים (קבוצת גיבורים יוונים) להשגת צמרו המוזהב של איל אגדי בשם כריסומאלוס.
הסיפור והמסע ידועים בשם גיזת הזהב, ויש המשערים כי פרוותו של הטאקין הזהוב הייתה הבסיס לאגדה זאת.
טאקין סיצ'ואני (שם מדעי:Budorcas taxicolor tibetana; קרוי גם טאקין טיבטי), הוא אחד מ-4 תת-המינים של הסוג טאקין האנדמי לדרום-מרכז סין העממית.