tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האומר לחבירו בית כור (ארבע משניות) – דיני מכירה, כאשר לשון המכירה מתפרש למשמעויות סותרות, כגון "האומר לחבירו מידה בחבל (כלומר מידה מדויקת) הן חסר הן יתר (כלומר מידה משוערת) אני מוכר לך", וכדומה.
יש נוחלין ומנחילין (שמונה משניות) – פרק זה עוסק בדיני ירושות, בין השאר בירושת הבת, בכור ובעל היורש את אשתו.
מי שמת והניח בנים ובנות (עשר משניות) – גם פרק זה עוסק בדיני ירושה.
עוד יש בו הלכות "אומדנא".
גט פשוט (שמונה משניות) – עוסק בדיני שטרות, כולל שטרי חוב, שטרי מכר, וגיטין.
בסה"כ יש במסכת כ-86 משניות.
בדפוס פיזרו של המסכת, וכן בדפוסים הנפוצים כיום, נכתב בסוף פירושו של רש"י: "כאן מת רש"י ז"ל"; אך היו חוקרים שפקפקו האם זו הסיבה להיקטעותו של הפירוש.
היזק ראיה "שמיה היזק או לא שמיה היזק".
"רבנן לא צריכי נטירותא" – פטור תלמידי חכמים ממיסים והשתתפות ממונית בהגנת העיר.
הבא לסמוך בצד המיצר (בתוך הסוגיה ישנה סוגיה ידועה בשם "סוגיית חרדל").
חזקת קרקעות – פרק חזקת הבתים.
קריביה דרב אידי בר אבין.
אגדות רבה בר בר חנה.
על הניזק להרחיק את עצמו.
בבא בן בוטא היה תנא בדור שבין תקופת הזוגות לתקופת התנאים, מגדולי החכמים בדורו.
היה תלמידו של שמאי הזקן, אך למעשה קיבל לפעמים את דעת בית הלל, כמו במחלוקת על הסמיכה ביום טוב, שבה סייע לקביעת ההלכה כבית הלל.
היה יועצו של המלך הורדוס, לפי התלמוד, אשר מזכיר אותו עוד בכמה מעשים, המלמדים על חוכמתו וענוותנותו.
עם עלייתו לשלטון והריגת זרע החשמונאים, הרג הורדוס גם רבים מחכמי הפרושים.
על־פי חז"ל, השאיר הורדוס את בבא בן בוטא חי, כדי להיוועץ בו, אבל ניקר את עיניו.
מסופר, שהורדוס ניגש אל בבא בן בוטא בלי להזדהות, ואמר לו: ראה מה עשה העבד הרע הזה (הורדוס)!
בבא בן בוטא התחמק, והורדוס ניסה שוב ושוב לשכנע אותו לקלל את "העבד הרע".
זהירותו של בבא מנעה ממנו לקלל את הורדוס, למרות ההפצרות.
הורדוס הזדהה, הביע חרטה על הריגת החכמים וביקש מבבא בן בוטא עצה לכפרה על מעשיו.
לפי התלמוד, בבא בן בוטא יעץ לו לבנות מחדש את בית המקדש ("עינו של עולם"), ואף סיפק לו עצה כיצד לעשות זאת בלי שהרומאים ימנעו זאת ממנו.
מחלוקת עתיקה הייתה בין חכמי ישראל בקשר לסמיכה על ראש קרבן של יחיד ביום טוב.
בקרבנות יחיד ביום חול על מביא הקרבן להניח את ידיו על הקרבן, וחלקו חכמים אם סמיכה מותרת ביום טוב.
הלל הזקן סבר שיש מצוות סמיכה ביום טוב, ואילו שמאי סבר שאין סומכים על הקרבן ביום טוב.
בבא בן בוטא, אף על פי שהיה מבית שמאי, סבר שההלכה כבית הלל.
הוא ראה שהעם נוהג כבית שמאי ובימים טובים בית המקדש ריק מאדם ורק הכהנים נמצאים בו ועשה מעשה, וכך מסופר בתלמוד:
והיה שם בבא בן בוטא, מתלמידי בית שמאי, ויודע שהלכה כבית הלל.
פעם אחת נכנס לעזרה ומצאה שוממת.
אמר: ישמו בתיהן של אלו שהישמו את בית אלהינו.
שלח והביא שלשת אלפים טליים מצאן קדר, וביקרן ממומין, והעמידן בהר הבית, ואמר להן: שמעוני אחיי בית ישראל, כל מי שהוא רוצה יביא עולות יביא ויסמוך, יביא שלמים ויסמוך.
באותה השעה נקבעה הלכה כבית הלל, ולא אמר אדם דבר.
מפורסם המעשה המובא בתלמוד, שבו מסופר כיצד מחל בבא בן בוטא על כבודו למען השכנת שלום בין בני זוג שלא הבינו זו את זה:
אחד מבני בבל עלה לארץ ישראל ונשא אישה.
אמר לה: בשלי לי "שתי עדשים", כלומר - מעט.
בישלה לו שתי עדשים ממש.
למחרת, אמר לה: בשלי לי סאה - מידה גדולה (שלא תבשל לו רק שתים כאתמול אלא כדי סעודה).
בישלה לו סאה ממש (יותר מהנצרך לסעודה).
אמר לה: הביאי לי שני "בוציני" - קישואים.
הלכה והביאה לו שני נרות, משמעות נוספת של המילה "בוצינא" בשפה הארמית.
אמר לה הבעל (בכעסו): לכי ושברי אותם על "רישא דבבא" - ראש השער, בארמית.
הלכה ושברה אותם על ראשו של בבא בן בוטא, שהיה דיין וישב בשער העיר.
כששאל בבא בן בוטא לפשר המעשה, ענתה לו "כך ציווני בעלי".
אמר בבא בן בוטא: את עשית רצון בעלך, ה' יוציא ממך שני בנים (גדולים וחשובים) כבבא בן בוטא.
המשנה מזכירה אותו בקשר לקרבן אשם תלוי, שהוא קרבן שבא על ספק אם עבר עבירה שחייבים עליה חטאת.
"רבי אליעזר אומר: מתנדב אדם אשם תלוי בכל יום ובכל עת שירצה.
הוא היה נקרא אשם חסידים.
"אמרו עליו על בבא בן בוטא, שהיה מתנדב אשם תלוי בכל יום, חוץ מאַחַר יום הכיפורים יום אחד (אחר שנמחלו העוונות ביום הכיפורים אין חשש לעבירה).
אמר: המעון הזה (שבועה בבית המקדש), אילו היו מניחים לי הייתי מביא (אפילו למחרת יום הכיפורים), אלא אומרין לי, המתן עד שתיכנס לספק".
במסכת גיטין מסופר (ב), שאדם רצה לגרש את אשתו, אולם כתובתה שהיה נאלץ לשלם הייתה גדולה מכפי יכולתו.
העליל עליה שזינתה עם שושביניו; וכדי להפליל אותה, השקה אותם לשוכרה, והטיל לובן (חלבון הביצה) ביניהם, כדי שייראה כאילו נמצא בהם זרע.
כשהובא המקרה בפני בבא בן בוטא, אמר: למדתי משמאי הזקן, שחלבון הביצה "סולד מן האור" (ומפרש רש"י: מתייבש ומגליד בחשיפה לאור), ואילו שכבת זרע "דוחה מן האור" (כלומר, נספגת בבגד ואינה מגלידה).
ביצעו ניסוי באור, והתבררה התרמית.
שפטו את הרמאי בבית הדין, ונידון למלקות, וגבו ממנו את כתובתה של האישה.
בבאסקה שחורה (ברומנית: Băbească neagră) הוא זן ענבי יין רומני מקומי.
ענבים מזן בבאסקה משמשים לייצור יין שולחני.
צבע הענבים שחור כחלחל והם מגיעים לבשלות במחצית השנייה של ספטמבר.
ליין גוון אדום חזק עם ברק וחמיצותו מאוזנת.
כרמים משובחים של בבאסקה מצויים במולדובה, בעיקר בניקורשט (Nicoreşti), אך גם באודובשט (Odobeşti), קוטשט (Coteşti) ופנצ'יו (Panciu).
בָּבָּא רַבַּה (בארמית שומרונית: ࠁࠢࠁࠢࠀ ࠓࠠࠁࠠࠄ, בתרגום מילולי: "השער הגדול"; 308–362) היה מנהיג בולט של עדת השומרונים במאה ה-4. בבא רבה היה בנו בכורו של הכהן הגדול השומרוני, נתנאל.
הוא פעל כנגד הלחץ הרומאי על העדה השומרונית והאיסור על המילה שהוטל על השומרונים.
כצעד ראשון הוא פתח בתי כנסת שהיו נעולים.
בנה שמונה בתי כנסת חדשים ברחבי השומרון ויזם בניית מקוות טהרה.
בבא רבה ארגן גם את העם השומרוני בארץ ישראל.
הוא חילק את הארץ לאחד-עשר מחוזות שהוענקו למשפחות מכובדות.
כן מינה מועצה לביצוע פעולות חינוך ולניהול בתי הכנסת כן ומינה שבעה שופטים בכפרי השומרון.
הוא חי ב"תקופה השמינית" ל"כרונולוגיה השומרונית" - תולדות ימי השומרונים לפי הרישומים שלהם.
התקופה הביזנטית בארץ ישראל הייתה תקופה של קנאות דתית.
רדיפות קשות נגזרו על השומרונים וגם על היהודים.
בבא רבא היה בנו של הכהן הגדול של עדת השומרונים.
הוא ארגן את המרד, אשר תחילתו הייתה בגירוש גובי המיסים.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי מביא בספרו "צפונות ואגדות" תיאור ספרותי של תחילתו של המרד שהסתיים בהצלחה:
סופו של בבא רבה, ע"פ אחת הכרוניקות, היה שהוזמן לקונסטנטינופול, שם נאסר, מת ונקבר.
לאחר מותו היו מרידות נוספות של השומרונים: הראשונה - בשנת 484, השנייה - בשנת 529 כאשר לשומרונים היו אבדות רבות בנפש וחלק ברחו למקומות מחוץ לארץ ישראל והשלישית - בשנת 566.
לאור המרידה האחרונה השומרונים "הוצאו מחוץ לחוק".
הרוב שהיה להם בשומרון ובשוליו נעלם וקיימת ההערכה כי הושמדו למעלה ממיליון שומרונים.
בכרוניקות שומרוניות, רישום מאורעות על פי סדר התרחשותם, הוקדש מקום נרחב לפעילותו של בבא רבה.
למפעליו השונים אין תיעוד חיצוני, לא במקורות חז"ל ולא בספרות הנוצרית של התקופה הביזנטית.
מלבד חלוקת הארץ למחוזות, בבא רבה בנה בתי-כנסת ומינה שופטים מיישובים שונים.
הוא גם ייסד מועצה שהורכבה מכוהנים וחכמים שהיו אמורים ללמד תורה ולנהל בתי-כנסת חדשים.
המועצה הורכבה משבעה כהנים: שלושה כהנים וארבעה זקנים.
בכרוניקה השומרונית נאמר: "ויבן גם בית כנישה תחת ההר להתפלל בה מול ההר הזה ויבן גם בבא רבה בתי כנישות שמנה ואלה הם:"
+ רשימת בתי הכנסת (כנישת בעברית שבפי השומרונים) שבנה בבא רבה שם המקום זיהוי המקום פרטים נוספים א.
קריית עמרתה עמרתה - עוורתא - 6 ק"מ מדרום-מזרח לשכםבמקום קבורת הכהנים הגדולים בני אהרן: אלעזר, איתמר ופנחס, שבעים הזקנים ואבישוע בן פנחס ב.
קריית חגא חגא - 12 ק"מ מערבית לשכם ג.
קריית בית נמארה ערך א-נימר ד.
קריית טירה חר' א-טירה ה.
קריית צברין צברין ראו ספי בן-יוסף ו.
קריית שלם סאלם - ממזרח לשכם ואולם שמה העי לראשונהוהוא המקום המובחר הר גריזים בית אל.
קריית בית דגן בית דג'ן - 4 ק"מ דרומית מסאלם ח.
אבנתה, יאלן מורא, אבנתה - אזור הר גריזים אצל הר גריזים בית אל
המקור: יצחק חמיטובסקי, עמוד 100 ו-זאב ספראי, עמוד 132
רשימת בתי הכנסת כוללת שני מקומות מחוץ לשומרון: קריית טירה וקרית צברין - הדבר מעיד על הפריסה השומרונית לתחום השפלה.
כן מצוין הקמת מקוה גדול ורחב נוכח בית הכנסת אבנתה, וישימו למקרא ולתלמוד ולשמוע את נאקת הקהל.
וכך כתוב בכרוניקה השומרונית: "ואחר כך לקח בבא רבה מזקני העם אנשים שבעה והם אנשי חיל, אנשי אלוהים, אנשי אמת, שונאי בצע ויקרא שמם חכמים וישם אותם שרים על כל העם".
+ רשימת השופטים שמינה בבא רבה השופטים זיהוי המקום פרטים נוספים א.
הראש, פרובעי, מזרע אדונינו איתמר בן אהרן הכהן אלון מורה, המחנה הראש - מחנה א-פוקא - 5 ק"מ מדרום לשכם עד יהיה סופיר ראש בין ידיו ב.
השני, יצובו קריית כפר סילה - סילת א-ד'אהר ולו המיתובה השנית עד יהיה סופיר ג.
הג' אליאנה טרפון - ספרין - 10 ק"מ מדרום -מזרח טולכרם ולו הקריאה השנית ד.
הד' כהן לוי זיתה - זיתא - 12 ק"מ מדרום-מעקב שכם ולו הקריאה הראשונית ה.
החמישי ישראלי קריית כפר מרות - מהרון והוא סופר חמשיו.
הששי עמרם כהן לוי קריית כפר ספאסה - חר' עצאפה ולו נשיאות מקום מקוה הפתרון השני ז.
השביעי איש ישראלי ולא מצאנו זיכרון לשמו ולשם מכון שבתו
המקור: יצחק חמיטובסקי, עמוד 101 וזאב ספראי עמוד 131
וממשיכה הכרוניקה: "ויצו אותם בבא רבה לאמר: שמעו בין אחיכם ושפטתם בצדק בין איש ובין אחיו וביו גרו.
ולא תכירו פנים במשפט כקטון כגדול תשמעון.
ולא תגורו מפני איש כי המשפט לאלוהים הוא.
והדבר אשר יקשה מכם תקריבון אלי ושמעתיו.
ויצו אותם את כל הדבר אשר יעשון".
רשימת נציבי המחוזות שבבא רבה מינה מעוררת עניין מיוחד.
זאב ספראי סבור כי הרשימה היא בעייתית.
לכל היותר היא יכולה לשמש עדות לנוכחות השומרונים באזורים אלה.
אין לראות בהם ראיה בכל הקשור לתחום פעילותו או סמכותו של בבא רבא.
ובכל זאת היא מצביע על אפיונה של העדה בתקופה זו.
אם נניח כי בבא רבה שלט על מחוז אחד, נקבל חבר הנהגה של 11 מנהיגים.
היות שמקובלת הנהגה של תריסר חברים, הרי אם נקבעו רק 11 נראה כי מדובר במציאות מינהלית ראלית.
בראש כל מחוז עומדים שני אנשים.
הנציב והכהן כפי שמקובל היה במינהל אוטונומי יהודי.
מעמד הכהנים השומרונים בהנהגה מעיד על חשיבותם באותה תקופה.
הר גריזים מהווה צומת גבולות.
המחוזות מתחילים בהר גריזים ונמשכים ממנו לתחום מסוים של ארץ ישראל .
הר גריזים היא מרכז הארץ - טבורה.
במקרים אחדים הגבולות הם דמיוניים.
יש שימוש במטבעות לשון מקובלות ואולי ביטוי לשאיפות ריבונות.
כך אחד המחוזות מגיע עד צור, צידון, החורגים מעבר לפרובינציה של פלשתינה, שהייתה היחידה השלטונית באותה עת.
מחוז אחר מגיע עד לגבולה הדרומי של ארץ ישראל, עד נחל מצרים.
נביא לדוגמה תיאורם של מחוזות אחדים:
מלוז (הר גריזים או טלוזה) עד ג'ליל (ג'ליל היום, דרומית מהרצליה, כלומר מההר מערבה.
מיסכור היר עסכר, מזרחית להר גריזים כד עיר טבריה, כלומר מההר צפונה.
זאת על אף שבתקופה הביזנטית היה אזור זה מפוצל בין פלשתינה פרימה ופלשתינה סקונדה.
זאב ספראי סבור כי אזור אחד כלל תחום משפלת החוף ותחום מהרי שומרון - תמיד היה חבל ארץ אחד החוץ ושני ההר.
יצחק חמיטובסקי סבור כי בבא רבה היה המנהיג של הסביבה הכפרית של שכם.
שכבת הכהונה בשכם עצמה לא הייתה שותפה לרפורמות שעשה.
ברשימות בתי הכנסת והשופטים, אין אזכור לעיר שכם.
זאת ועוד, באותה תקופה שכם הרומית-פגאנית - ניאופוליס - הייתה בשיא השגשוג שלה.
מעשיו נשארו בתחום האזור הכפרי שסביבה.
לפי יצחק מגן יש לראות את המסורת על בבא רבה, כרמז ל"רנסאנס הדתי" של העדה השומרונית במאה ה-4. הופעתו של בבא רבה, יחד עם גילוי כתובות יווניות מאותה תקופה, עם התגליות הארכאולוגיות של בתי הכנסת של השומרונים בשומרון ומחוצה לו מצביעים על התעוררות דתית שומרונית.
במאה ה-4 הוקם גם מחדש המתחם המקודש בהר גריזים וחודשה העלייה לרגל להר.
בבוטוב או בֶּבּוּתוֹבי (בגאורגית: ბებუთოვი) או בֶּבּוּתָשווילי (ბებუთაშვილი) הייתה משפחת אצולה גאורגית ממוצא ארמני שמילאה תפקיד חשוב בחיים הכלכליים והתרבותיים של העיר טביליסי במאות ה-17 וה-18, ומאוחר יותר, במאה ה-19, שירתה בצבא האימפריה הרוסית.
המשפחה מוכרת מתחילת המאה ה-17, כאשר היגרו מן העיר אני שבארמניה לכפר פירשאווי שליד טביליסי גאורגיה, לאחר שהפרסים הרסו את בתיהם.
באמצע אותה מאה הם התגלו כאחת ממשפחות הסוחרים העשירות בממלכת כארתלי.
הם רכשו נכסים וגנים ובנו בתי מרחצאות.
במאה ה-18 הם שירתו כאתנארך של הארמנים בטביליסי ונשאו בתואר מליק-מאמאסאחליסי, ומאוחר יותר כראש אבירי הציד ("מישקרבש") בחצר המלוכה הגאורגית.
בשנת 1783 העלה ארקלה השני את מעמד המשפחה לתואר "נסיכי בבוטוב", והכליל אותה ברשימת האצולה הגאורגית שצורפה לחוזה גאורגייבסק שנערך עם האימפריה הרוסית.
לאחר סיפוח ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית של 1801, התקבלה משפחת בבוטוב כחלק מאצולת הנסיכים של האימפריה, בשנת 1826, וקיבלה את התואר "קניאז".
יואנה בגרטיוני, מקור הנסיכים: בבותובי, באתר שמות משפחה גאורגיים,
בבוטוב, הלקסיקון הביוגרפי הרוסי, ברוסית
בָּבָּאטִי (בסוואהילי: Babati) היא עיר בנפת בבאטי שבמחוז מניארה בטנזניה.
בבאטי ממוקמת 172 קילומטרים דרומית לארושה.
העיר משמשת כבירה המינהלית של נפת בבאטי ושל מחוז מניארה.
העיר ממוקמת בקצה הפארק הלאומי טרנג'ירה ובבסיס אגם בבאטי , מתחת להר קווארה שגובהו 2145 מטר.
בבאטי נוסדה ככפר קטן והתפתחה לעיר, לאחר שמחוז בבאטי נוסד בשנת 1985.
לפי האמונה המקומית, שמה של העיר ניתן לה בטעות.
לפי תושבי המקום, ילד מקומי נשאל בידי אדם זר מהו שם המקום.
הילד לא הבין את השאלה, הצביע על אביו ואמר "Baba ti", כלומר - זהו אבי, וכך נקבע שם המקום.
בבו ואלדס (בספרדית: Bebo Valdés; ) היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומפיק מוזיקלי קובני, אביו של פסנתרן הג'אז הקובני צ'וצ'ו ואלדס.
ואלדס היה דמות מרכזית בעידן הזהב של המוזיקה הקובנית, סולן שני הרכבי ביג בנד, ואחד מאמני הבית של מועדון טרופיקנה.
ואלדס נולד בהוואנה בשם רמון אמיליו ואלדס אמארו.
הוא התחיל את הקריירה שלו במועדוני לילה בהבאנה בשנות ה-40, והתפרסם בעיקר בזכות הופעותיו הרבות במועדון הקברט טרופיקנה.
בשנות ה-50, היה בין מפתחי סגנון הממבו, וכן פיתח מקצב חדש בשם בטנגה שהתחרה עם הממבו.
ואלדס הוא גם דמות חשובה בג'אז הקובה.
בשנות ה-60, עבר למקסיקו יחד עם הזמר שלו רונלדו לה סרי, ולאחר שהות קצרה בארצות הברית וסיבוב באירופה התיישב בסטוקהולם שם חי עד 2007. שם פיתח והפיץ מוזיקה קובנית וג'אז לטיני.
בשנות ה-90 זכה לפרסום רב יותר בזכות קטעי נגינה שלו שהשתתפו בסרטים Calle 54, וEl milagro de Candeal, וכן עקב זכייתו בחמישה פרסי גראמי וכן בעקבות האלבום Lagimas negras (דמעות שחורות) שהוקלט עם דיאגו אל סיגאלה.
לבבו ולגרושתו, פילאר לבית רודריגס, חמישה ילדים, ביניהם הפסנתרן צ'וצ'ו ואלדס.
ב-1963 נישא ואלדס לאישה שוודית ומאז 2008 הם התגוררו במאלגה שבספרד.
טיאגו מאנול דיאש קוריירה, הידוע בכינויו בֶּבֶּה (Bebé - תינוק בפורטוגזית, נולד ב-12 ביולי 1990) הוא כדורגלן כף ורדי יליד פורטוגל המשחק באיביזה.
הוא משחק בתור קיצוני ויכול לשחק גם בתור חלוץ.
בצעירותו נזנח על ידי הוריו, במוצאם ילידי כף ורדה, וגודל על ידי סבתו.
בגיל 12 נלקח מהשגחת הסבתא והועבר לגידול על ידי הכנסייה.
במהלך השהות שלו בכנסייה, הוזמן ביחד עם נערים נוספים להשתתף בטורניר של כדורגל רחוב שהתקיים בבוסניה, טורניר בו קנה את עולמו כאשר צד את עיניהם של סוכני שחקנים.
אולם אף על פי שכיכב והבקיע ארבעה שערים בשישה משחקים לזכות נבחרת פורטוגל, נבחרתו לא הגיעה רחוק ולא הצליחה לעבור את השלב השני של הטורניר.
בקיץ 2009, אחרי סיום המשחקים בטורניר הרחוב, חתם בקבוצת אסטרלה אמדורה מהליגה השנייה בפורטוגל, בה הבקיע ארבעה שערים במהלך העונה.
בקיץ 2010 עבר השחקן לקבוצת ויטוריה דה גימארייש.
בעקבות ההופעות שלו במשחקי טרום העונה, התקבלה הצעת מעבר מקבוצת מנצ'סטר יונייטד עוד לפני תחילת עונת המשחקים.
לבסוף עבר השחקן תמורת סכום משוער של 7.4 מיליון פאונד.
במהלך העונה רשם מספר הופעות בליגה, גביע, גביע הליגה וליגת האלופות.
בתחילת עונת המשחקים 2011/2012 הושאל השחקן לקבוצת בשיקטש הטורקית.
בתחילת שנת 2013 הושאל לקבוצת ריו אבה מליגת העל הפורטוגזית.
ב-3 בספטמבר 2013 הושאל בבה לעונה בפאסוש הפורטוגלית.
ב-25 ביולי 2014 עבר לבנפיקה ליסבון לארבע שנים.
ב-9 בינואר 2015 הושאל השחקן לקורדובה הספרדית עד לתום העונה.
ב-10 ביולי 2015 הושאל לראיו ואיקאנו לעונה אחת.
ב-12 ביולי 2016 חתם לארבע שנים באייבר.
ב-31 בינואר 2018 הושאל לראיו ואיקאנו.
ב-21 בינואר 2023 הושאל לריאל סרגוסה עד לסוף העונה.
בשנים 2010–2011 רשם בבה 6 הופעות בנבחרת פורטוגל הצעירה בהן כבש שער אחד.
מאחר שלא הצליח להשתלב בנבחרת פורטוגל, בבה הביע עניין בנבחרת כף ורדה.
ב-23 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד , בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת כף ורדה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
בֶּבָּה אידלסון (טרכטנברג) (14 באוקטובר 1895 – 5 בדצמבר 1975) הייתה פעילה ציונית, ממייסדות תנועת הפועלות בארץ ישראל, חברת הכנסת (בכנסת הראשונה עד החמישית) בסיעת מפא"י, סגנית יושב ראש הכנסת.
פעילה במועצת הפועלות (לימים: נעמת) מ-1931 עד 1974. פעלה בעיקר למען שוויון זכויות לנשים וקידום מעמדן בחברה.
נולדה ב-14 באוקטובר 1895 ביקטרינוסלאב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אמה, רבקה ריז'ובסקי, למדה בפרו-גימנסיה (חטיבת ביניים) ממשלתית.
אביה, יצחק טרכטנברג, היה שומר מסורת אך גם בקי באורחות החיים המודרניים.
כשהייתה בת שמונה מתה אמה, בעת שילדה את בנה ה-13. האב נפטר כשהייתה בת ארבע עשרה.
התייתמותה בגיל צעיר נתנה את אותותיה על בחירתה בעיסוק בפעילות ציבורית: .
האב שלח את הבנים ללמוד ב"חדר" ואילו הבנות זכו ללמוד אצל מורה פרטי.
אחד האחים למד בגימנסיה רוסית, הצטרף לפעילות במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונרדף על ידי השלטונות.
הבת הבכורה למדה רפואת נשים בשווייץ, שבה לרוסיה ופתחה מרפאה מצליחה.
ב-1912 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון.
בשנת 1915 הצטרפה לתנועת צעירי ציון והייתה פעילה בארגון ההגנה העצמית של יהודי העיר ביקטרינוסלאב.
למדה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת חרקוב והצטרפה בשנת 1917 למפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס), שם הכירה את ישראל אידלסון (לימים: בר-יהודה) ובאותה שנה נישאו ונולדה להם בת.
כעבור שנים התגרשה ונישאה לחיים הלפרין.
ב-1923 הוגלו בני הזוג לצפון רוסיה עקב הפעילות הציונית ובשנת 1924 גורשו מהמדינה.
בין השנים 1924–1926 הייתה פעילה בתנועת החלוץ בברלין ובשנת 1926 עלתה ארצה עם בן זוגה ובתה והם גרו בפתח תקווה.
השתתפה מטעם מפא"י כצירה בקונגרסים הציונים בשנים 1935, 1937, 1939, 1946. עבדה במשרד לסטטיסטיקה של ההסתדרות הציונית, במועצת פועלי תל אביב, בוועד המפקח של קופת חולים ובמחלקת הפועלות בבית הדין העליון של ההסתדרות.
בקיץ 1931 החלה לכהן כמזכירת מועצת הפועלות.
באותה תקופה, חברות המזכירות המכהנת, עדה פישמן-מיימון ורחל כצנלסון, חיפשו מחליפה שתמלא את מקומן במהלך נסיעתן לשווייץ כצירות בקונגרס הציוני שעמד להתקיים ביוני 1931. כצנלסון הכירה אותה והטילה עליה את המשימה.
תחילה, נפגעה מהבקשה, אולי משום שחשה כי זהו תפקיד שלא מממש את מלוא יכולותיה, אך לאחר מכן נאותה לעשות זאת.
כיהנה כמזכירה וכפעילה במועצת הפועלות במשך 43 שנים, בין 1931 ל-1974. ניכר כי מידת התגייסותה לתפקידים הציבוריים שמילאה הייתה רבה.
מכתב תודה ששלחה לחבריה לאחר חגיגת יום הולדתה ה-75 מלמד על מידת נאמנותה לעשייתה הציבורית.
היא הודתה על האיחולים, ציינה את הדרך הארוכה שעברו יחד הן בחיים הציבוריים והן בחיים הפרטיים וחתמה כך: "מי ייתן ותהיה בנו - בוותיקים - עוד יכולת להמשיך ולתרום את חלקנו, ולצעירים הממשיכים לזכות בהישגי הדורות אשר השקיעו ממיטב אונם ויכולתם למפעל תקומת הארץ".
כעשר שנים אחרי הקמתם של בתי החלוצות הראשונים בארץ, שהיוו מעון לעולות חדשות חסרות אמצעים, על ידי ליגת נשים בניו יורק, ארגון נשים ציוניות שהתאגדו כדי לסייע למפעל ההתיישבות בארץ, וביוזמתה של רחל ינאית בן-צבי, פעלה להקמת בית חלוצות בירושלים.
בשנת 1927 העלתה רחל ינאית בפני חברות הליגה את הרעיון של הקמת בתים, שבהם ימצאו עולות בודדות מחסה וקורת-גג.
שנים אחדות אחר-כך, בראשית שנות השלושים, יזמה "ליגת נשים למען ארץ ישראל" באמריקה את הקמתם של בתי חלוצות, שנועדו לתת לחלוצה העולה מחסה בחודשים הראשונים לשהותה בארץ.
הבעיה העיקרית היה תחום המגורים, כיוון שבימי המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה האמירו מחירי הדירות ונוצרה ספסרות בדירות בדמי מפתח, התקשו החלוצות למצוא דירה חלופית, נשארו בבתי החלוצות וחסמו את האפשרות לקלוט דיירות חדשות.
ערב מלחמת העולם השנייה ובראשיתה גברה המצוקה ועמה הצורך להקצות חדרי מגורים נוספים לעולות שהיו מעתה גם פליטות.
באוקטובר 1938 פנתה אידלסון, אז מזכירת מועצת הפועלות, לחברות ליגת נשים בניו-יורק והציעה להן ליטול על עצמן את משימת הקמתו של בית חלוצות בירושלים, בנימוק כי מיזם זה יחזק את השפעתן ויסמל את הרחבת פעילותן בארץ.
ליגת נשים בניו-יורק נענתה ולקחה תחת חסותה את הקמת בניין בית החלוצות ברחביה באמצעות עסקת חליפין.
בדצמבר 1939 הוכרזה תחרות אדריכלים לתכנון הבית.
התוכנית שהתקבלה הייתה תוכניתם המשותפת של האדריכלית ג'ניה אוורבוך-אלפרין ושותפה המהנדס זלמן ברון.
אידלסון ראתה חשיבות רבה בפתרונות שהוצעו במסגרת התוכנית, תוך התחשבות בסביבה החברתית התרבותית בה עתיד להיבנות הבית: "רחביה השכונה האריסטוקרטית ביותר בעיר שבה מרוכזים כל מוסדות הסוכנות היהודית, הוועד הלאומי, קרן קימת וקרן היסוד".
כמובן כן ציינה כי "הסגנון הוא ירושלמי ותואם לסגנון הבנייה של המוסדות הלאומיים [...] התוכנית כולה חיננית, מושכת את העין והגיונית".
ממכתבה עולה שלבניין ניתנה משמעות מעבר לתפקידו כבית לחלוצות, וכי מקומו בירושלים וקרבתו למוסדות הלאומיים העמידה אותו כחלק ממוסדות הבירה שבדרך, בתוכנו ובצורתו.
היא ביקשה אישור להנחת אבן הפינה, גם ללא נוכחות החברות מאמריקה, שקרוב לוודאי לא תוכלנה להגיע עקב המלחמה העולמית.
בזמן מלחמת העולם השנייה פעלה לפתיחת חיל העזר לנשים במסגרת הצבא הבריטי (ATS) בפני מתנדבות יהודיות מארץ ישראל.
ב-7 בפברואר 1951 פנתה לראש ממשלה דוד בן-גוריון, בבקשה להוספת שם האם בפנקס האזרח ובפנקס הזהות.
היא תיקפה בקשה זו, בטענה כי היעדר אזכור של האם אינו מתיישב עם הכרזת ראש הממשלה ביום הכרזת המדינה, על שוויון האישה.
בהרצאה בנושא מעמד האישה בישראל שהתקיימה בסמוך לחג העצמאות ה-20 למדינה, הציגה נושאים בוערים ביניהם מעמד האישה במשפחה, המעמד המשפטי של נשים בישראל, מעמד הנשים בעבודה הן כשכירות והן כעקרות בית ומעמדה הכללי של האישה בישראל, בחיי הציבור והחברה.
היא הדגישה כי ישנה סתירה חמורה בין מעמדה המשפטי והאזרחי של האישה לבין האפליה כלפיה בבתי הדין הרבניים, לפי חוק נישואין וגירושין: בתי דין רבניים.
ב-1948 הייתה שותפה לפנייה של מספר ארגוני נשים לראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, בדבר מעורבותן של ארגונים אלה בתפקידים מדיניים וציבוריים.
במכתב לראש הממשלה ציינה שמנימוקי הנשים אמורה להתחוור מסקנה הגיונית: משום שהנשים נכונות לכל מאמץ, "לשאת בעול המלחמה ולקרב את יום הניצחון", מחאתן צודקת "נוכח חלקן הזעום של נשים במסגרת שנועדה לכוון את חיינו המדיניים והציבוריים".
בהיעדר "נשים בממשלה, מספרן הקטן במועצת המדינה, העדרן מתפקידים אחראיים במשרדי הממשלה ובמחלקותיה השונות" ראו "פגם רציני", שניזוקו לא פחות מפגיעה "ביסודות המדינה".
בזמן ישיבת מועצת הפועלות ציינה כי בשלב זה לא צלחו מאמצי השכנוע למנות נשים למוסדות המדינה במידה ההולמת את חלקן בעשייה ואת מספרן בהסתדרות העובדים הכללית ובמדינה.
עם קום המדינה הייתה חברה במועצת המדינה הזמנית ובמסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדת הסמל והדגל של המדינה עם הקמתה.
בכנסת השלישית, בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת של היו"רים יוסף שפרינצק, נחום ניר וקדיש לוז.
כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י בין השנים 1949 עד 1965. בשנים 1961-1955 כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת.
הייתה חברה בוועדות שונות בכנסת, והייתה האישה הראשונה שהייתה חברה בוועדת החוץ והביטחון.
שימשה חברה בוועדה לחוקת מעבר, הוועדה לחוקה, חוק ומשפט, וועדת העבודה.
במהלך הכנסת השלישית, כיהנה כיו"ר ועדה משותפת לבירור התערבות המשטרה בסכסוך במחסני הסוכנות היהודית ברמלה.
כיהנה כחברת כנסת מהכנסת הראשונה עד החמישית.
באותן כנסות כיהן גם בעלה לשעבר ישראל בר-יהודה, כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומטעם אחדות העבודה.
בשונה ממהגרות אחרות, קשריו המבוססים של בן זוגה דאז, ישראל בר יהודה, בממסד ההסתדרות הקלו על קליטתה בארץ.
במהלך כהונתה כחברת כנסת עסקה רבות בנושא מעמד האישה.
במקביל המשיכה לעמוד בראש מועצת הפועלות.
ב-1966 נבחרה לתפקיד יו"ר מחלקת החברות במפא"י.
ראתה באישה אזרחית שווה לאזרח, ופועלת שווה לפועל.
לאורך כל ימי עבודתה כמזכירת מועצת הפועלות, ראתה לפניה דרך אחת לקידום מעמד האישה: לימוד מקצוע, ייצוג ציבורי והכנת דור ממשיכות.
בתקופת כהונתה כחברת כנסת לא התקיים כל דיון ציבורי בדבר סוגיית אלימות נגד נשים בתוך המשפחה, שכן נושא זה נתפס כעניין שהצינעה יפה לו.
להתעלמות זו היו שותפות המשטרה, מערכת המשפט וכן המערכת הרפואית והסיעודית.
סוגיה זו הועלתה בכנסת בפעם הראשונה על ידה בשנת 1962, כאשר הפנתה שאילתא בנושא לשר המשטרה בכור-שלום שטרית, אך נכשלה להכניס נושא זה לדיון הציבורי.
גם לאחר פרישתה ממועצת הפועלות בשנת 1974 שמרה על קשר עם התנועה ופועלה.
בתקופת חייה האחרונה, מצאה פנאי להעלות על הכתב פרקים מחייה.
סייעה לה בכך בתה, רבקה.
נפטרה ב-5 בדצמבר 1975 בבית החולים בילינסון בפתח תקווה ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
במותה נחתם עידן המייסדות הוותיקות בתנועת הפועלות.
על שמה רחובות בערים אשדוד, ראשון לציון, באר שבע, הרצליה, מזכרת בתיה וקריית חיים.
תפקידי תנועת הפועלות בימים אלה, הרצאתה שנדפסה כספרון, תל אביב, 1950.
כוחו של הרצון הטוב והמאורגן, מועצת הפועלות, תל אביב, תשכ"ד (1964).
בבוא ספטמבר הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 1961 עם רוק הדסון, ג'ינה לולובריג'ידה, סנדרה די ובובי דארין בתפקידים הראשיים.
בובי דארין הלחין את נעימת נושא הסרט ואת השיר "Multiplication" שגם כתב את מילותיו.
במשך ההסרטה הפכו בובי דרין וסנדרה די לזוג ונישאו.
בובי דארין זכה על משחקו בסרט לפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח ביותר.
רוברט טלבוט (רוק הדסון) הוא איש עסקים אמריקאי עשיר ורווק.
הוא בעל וילה מפוארת בפורטופינו לשם הוא מגיע פעם בשנה ומבלה עם חברתו/פילגשו ליסה פליני (ג'ינה לולובריג'ידה).
בשאר 11 החודשים מתוחזקת הווילה על ידי אב הבית מוריס קלאבל (ולטר סלזק) וצוות עובדות.
מוריס מנצל את היעדרו של רוברט והופך את הווילה למלון בשם La Bella Vista ללא רשותו של רוברט.
רוברט דוחה כל פעם את בקשתה להתחתן והיא לבסוף מחליטה להינשא לספנסר (רונלד הווארד - בנו של לסלי הווארד).
וכבר מודדת את שמלת הכלה, אך כאשר בשנה אחת מחליט רוברט להגיע ביולי ומבקש ממנה להצטרף אליו לווילה היא נכנעת ושניהם נוסעים לווילה.
לפני שהם מגיעים לווילה, מוזהר מוריס על ידי ידיד ומנסה למחוק כל סימן למלון, אבל למקום מגיעה קבוצה של שש נערות-וביניהן סנדי (סנדרה די)-המלוות במשגיחה אליסון (ברנדה דה בנזי).
רוברט מגלה את התרמית של מוריס ומורה לו להתפטר ולסלק את הנערות למחרת.
המצב מסתבך כשמגיעים למקום ארבעה סטודנטים אמריקאיים וביניהם טוני (בובי דארין) וביגל (ג'ואל גריי).
מוריס אומר כי הזמנתם בוטלה.
הם מתכוננים לעזוב אבל כשהם רואים את הבנות הם מחליטים להישאר ליד הווילה ולהקים שם אוהל.
בין הבחורים ורוברט מתפתחת תחרות גילים, אך רוברט מנצח אותם בנהיגה על קטנוע, בריקוד ובשתיית אלכוהול.
בינתיים המשגיחה אליסון מחליקה על פקק מבקבוק שמפניה ומתאשפזת בבית חולים.
הנערות נשארות במקום ובין טוני וסנדי מתפתחת ידידות.
רוברט חש כעת אחריות להתנהגותן של הבנות.
הוא אומר לסנדי כי גברים לא אוהבים נשים שמתמסרות בקלות.
כשסנדי אומרת זאת לליסה היא מתרגזת על הצביעות של רוברט ומודיעה לו שהיא עוזבת אותו.
גם לאחר שהוא רודף אחריה היא מסרבת לחזור.
היא חוזרת לספנסר שמוכן למרות הכל להתחתן אתה.
סנדי וטוני מתפייסים לאחר ריב ומשוחחים עם ליסה.
בעקבות זאת משנה ליסה את דעתה ויוצאת למצוא את רוברט כשהיא לבושה בשמלת כלה.
היא מוצאת אותו כבר על הרכבת.
ליסה לוקחת בהשאלה תינוק ואומרת לשוטר כי אבי התינוק הוא אמריקאי הרוצה לברוח מאמריקה.
רוברט מורד מהרכבת, פוגש את ליסה וקונה לה טבעת נישואים.
הם חוזרים אל הווילה ששוב הפכה לבית מלון אבל הפעם הדיירים הן נזירות שלא משמיעות רעש.
בבוט (בהונגרית: Babót) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בבוט קטנה משמעותית, מ-1,219 תושבים בשנת 1990 עד 1,155 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-5%).
בית הכנסת הגדול לעדת הבוכרים – בבא תמא הוא בית כנסת בנוסח יהדות בוכרה, בעבר היה בית הכנסת המרכזי בשכונת הבוכרים בירושלים.
בית הכנסת נוסד בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) מעיזבונו של ר' בבא בן ר' יעקב תמא, יהודי ממוצא בוכרי.
מבנה בית הכנסת ממוקם במפגש רחוב הבוכרים ורחוב יחזקאל בשכונת הבוכרים שבמרכז ירושלים.
לפי מדריך ישראל החדש ריהוט הפנים של בית הכנסת אינו שומר על הסגנון הבוכרי, ומלבד הפרוכת העשויה מלאכת רקמה בוכרית, משי רקום בחוטי זהב, יתר הריהוט בסגנונות אחרים: ארון הקודש בסגנון מזרח-אירופי והבימה בסגנון ארצישראלי, השכיח בבתי הכנסת של צפת העתיקה.
על קיר בית הכנסת הצפוני, ציור מעשי ידי ר' בלומברג, האמן בן שכונת מאה שערים שעבודותיו מתנוססות גם בבית הכנסת אהל יצחק של חסידות חב"ד במאה שערים.
כמו כן בשנת 2007 תשס"ז נמצאה בעליית גג בית הכנסת בקומת הגניזה כתבים רבים ונדירים של מקובלי ירושלים מבעל הלש"ם וכן מהרב השד"ה ומבעל כף החיים ועוד.
כבית הכנסת המרכזי בשכונת הבוכרים, שימשו בתפקיד רב בית הכנסת בבא תמא, נכבדי רבני העדה הבוכרית בישראל, במקביל לכהונתם ברבנות השכונה כולה.
הרב משה יצחקוף הכהן – רב השכונה, שימש רב בית הכנסת במשך עשרים שנה (1922–1943) מאז עלייתו לארץ ישראל ועד פטירתו.
הרב בן ציון הכהן רבין – רבה של העדה הבוכרית בתל אביב, כיהן כרב בית הכנסת מ-1945
בבדאג (ברומנית: Babadag, מטורקית: Babadağ –באבאדא – "הר האב", נודע בעבר כ-Babatag) היא עיר במחוז טולצ'ה בחבל דוברוג'ה ברומניה.
היא שוכנת על גדות אגמון שנוצר על ידי הנחל טאיצה, ברמות המיוערות של צפון דוברוג'ה.
בעיר נמצא אחד מהקברות המיוחסים לסארי סלטיק.
האגם בבדאג נפרד מהאגם ראזים על ידי רצועת ביצות.
בבדאג נמצאת 37 ק"מ דרומית מבירת המחוז טולצ'ה.
בבדאג נמצאת במרחק של 213 ק"מ מזרחית מבירת רומניה, בוקרשט, 80 ק"מ צפונית מקונסטנצה ו-80 ק"מ דרומית-מזרחית מגאלאץ.
שמה של בבדאג קשור לדרוויש באבה סארי סלטיק דדה שחי במאה ה-13, והוביל, לפי המסורת, קבוצה של טורקמנים וטורקים אוע'וזים מהאימפריה הסלג'וקית לשעבר אל חבל דוברוג'ה ויישב אותם באותו אזור.
סיפור על כך נמצא בכתבי הנוסע הערבי אבן בטוטה
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר מקורם בתקופה הנאוליתית האמצעית ועליונה.
במאה ה-9–11 לפנה"ס קמה באזור תרבות כמונה בבדאג לפי שם היישוב, המתאפיינת במגוון חפצי קרמיקה שכללו קרמיקה עם קישוטים מודבקים, ועם כלים משלב המוקדם של תרבות האלשטאט מהתחלת תקופת הברזל.
בסו: התפתחותה של תרבות בבדאג (במאות ה-7–8 לפנה"ס) הופיעו יישובים מבוצרים גם בבדאג, באניסלה הסמוכה ובמקומות אחרים במחוז טולצ'ה.
התרבות בבדאג הייתה במגעים כלכליים עם תרבות קסלג'ן (Coslageni) בשטח רומניה של ימינו ועם תרבות סבטינובקה שבאוקראינה של ימינו.
בימי קדם במאה השנייה–הרביעית אחה"ס התקיים במקום בנקודות טאביה וטופראקיוי יישוב רומי מכונה ויקוס נובוס (Vicus Novus = "כפר חדש") המוזכר בכתובת בלטינית מזמן האימפריה הרומית משנת 178. במרכז העיר בבדאג נתגלו שרידים רומיים שמעידים על רמת התפתחות עירונית משמעותית (מובילי מים מחרס שנכלאו בחומות וכו').
משערים שהכפר נעלם בעקבות פלישת האווארים בשלהי המאה השישית.
התיעוד הראשון של העיירה הוא משנת 1263. באותן השנים קבוצה גדולה של כ-10,000–12,000 טורקים ושש מאות לוחמים שליוו את הדרוויש באבה סארי סלטוק התיישבה בצפון דוברוג'ה כולל באזור בבדאג של היום, בתאום עם הקיסר הביזנטי מיכאיל השמיני פלאולוגוס ששאף לחזק את גבול האימפריה הביזנטית בצפון דוברוג'ה.
עם זאת בסופו של דבר, מתיישבים אלה נסעו אחר כך הלאה אל קרים וערבות קפצ'אק מצפון לים השחור.
חלקם חזרו אחר כך משם, והעיר – המוזכרת על ידי הנוסע אבן בטוטה ב–1334–1335, הפכה לאחד המאחזים הרחוקים ביותר של ה"טורקים", למעשה של הטטרים מ"אורדת הזהב".
אבן בטוטה מציין אותה כעיר הדרומית ביותר של הטטרים.
העיר הייתה תקופה מסוימת חלק מהאימפריה הבולגרית.
לפי קונסטנטין אירצ'ק בבדאג הפכה למרכז החשוב ביותר של הסוחרים מרגוזה באזור הדנובה.
קמה בה מושבת רגוזנים עם פרוכיה קתולית שנתנה שרותי דת לתושבים מאיסאקצ'ה, איזמאיל, טולצ'ה, בנדרי וקיליה.
היישוב, שזכה לימים לשם הטורקי באבאדאג ("הר האב") נכבש זמנית על ידי הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון בעת מסעו משנת 1393 לעבר הדנובה בעת מלחמתו בנסיך ולאכיה, מירצ'ה הזקן.
בשנת 1417 סופח לאימפריה העות'מאנית בעשבות מסע צבאי נוסף של בנו של באיזיט, מהמט הראשון (מהמט צ'לבי).
בשנת 1484 הפך אותה הסולטאן באיזיט השני לבירת חבל דוברוג'ה והקים בה את המאוזוליאום לזכרו של באבה סארי סלטוק עם המסגד הגדול "אולו ג'אמי" (שלא שרד), העיר נקראה אז באבה סלטוק.
פשיטות של קוזאקים, רומנים ומלחמות הטטרים
בימי הסולטאן מוראט הרביעי החלה בו בבניית מבצר שנהרס מאוחר יותר בשנת 1587 על ידי פולשים קוזאקים.
ב-1594 סבלה בבדאג מהתקפה של לוחמים מטרנסילבניה בראשות אלברט קיראי ולפי הכרוניקה הקנטקוזינית (Letopisețul Cantacuzinesc) של סטויקה לודסקו ב-1596 הוטל עליה מצור על ידי ההיידוקים של נסיך ולאכיה מיכאי האמיץ, בפיקודו של וליצ'קו.
בהמשך ב-1598 השתתף הביי הטורקי מבבדאג בהתקפות על ולאכיה.
בשנת 1650 עדיין עמדו על כנם חומות היסוד ומגדלי המבצר מתקופת ימי הביניים.
נשמרו בעיר מסגד טורקי מן המאה ה-16 לצד קברו של גאזי עלי פאשה והסביל קאלאיג'י, בניין מאוחר באתר המאוזולאום של סארי סלטוק, בית פאנאגיה וכן כלי קרמיקה, מטבעות, כלי נשק ושרידים נוספים הנמצאים באוספי מוזיאונים ובאוספים פרטיים.
לפי עדות הכרוניקן הטורקי אווליה צ'לבי מן המאה ה-17 המאוזוליאום של סארי סלטוק נהרס (בשנת 1612) על ידי הנוצרים (הקוזקים).
והחל מאותה תקופה קיבלה העיירה את השם בבדאג, גם כן לזכרו של באבה סארי סלטוק.
אווליה צ'לבי מצא בבבדאג 3,000 בתים בעלי קומה אחת וכן סראיות בעלות שתי קומות.
היו בעיר יותר מסגדים, ביניהם המסגד הגדול "אולו ג'אמי" על יד הטקה של סארי סלטוק, באמצע העיר – מסגד "עלי פאשה", ב"מחאלה" המסגד "דפטרדר דרוויש פאשה".
פעלו לדבריו שלוש מדרסות, 20 בתי ספר קוראניים, 8 אכסניות, 3 חמאמים ציבוריים ו-70 בתי מרחץ פרטיים, 390 חנויות רובם בבעלות סוחרים מרגוזה, שבהם נמכרו בדים, וכלי נשק כולל קשתות וחצים, 8 בתי קפה וטבק, 11 "טקה" בינים הטקה "סארי סלטוק", הטקה "מחמוד בוכרי", הטקה "אוזון אימאם".
במחצית הראשונה של המאה ה-17 היה האזור של בבדאג זירת פשיטות קוזקים, טטרים נוגאי מבוג'אק וטטרים של קרים.
מנהיג הטטרים נוגאי מבוג'אק, מרזה קנטמיר התמנה ב-1621 לזמן קצר בראש האלייט סיליסטרה שכלל את בבדאג.
בימי שלטונו של הסולטאן מוראט הרביעי, בשנת 1628 התנהל מצפון לבבדאג קרב אכזרי שבו נחל מרזה קנטמיר ניצחון מכריע על מנהיג טטרי מקרים, יאבוז שהין גיראי.
העיירה הפכה למקום איסוף הכוחות העות'מאנים לקראת מלחמות עם פולין, ואחר כך עם רוסיה.
במהלך המאה ה-17 נבנתה העיר מחדש ושגשגה.
היא הייתה למרכז פוליטי וצבאי עות'מאני.
נוסעים נוצרים שביקרו ביישוב מציינים נוכחות חשובה של תושבים נוצרים אורתודוקסים, ככל הנראה בולגרים לרוב, 450 במספרם לפי הכומר הבכיר הדלמטי פטרו דאודטו בקשיץ' הוא ראה כנסייה מעץ מכוסה בקש על שם פרסקבה הקדושה ששרתה את הנוצרים המקומיים.
ב-1659 הבישוף פיליפ סטניסלבוב מציין נוכחותם של 2,000 תושבים נוצרים אורתודוקסים.
בשנת 1672 שהה בבדאג הסולטאן מהמט הרביעי עם אשתו המועדפת ובנו בעת מסעו לקמנץ פודולסק.בשנים 1677–1678 הועבר מושב הפאשה מסיליסטרה לבבדאג.
הכרוניקות מזכירות את התערבותו של הפאשה מבבדאג בענייני הנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה.
בבבדאג סודרה ב-1673 למשל העלאתו של גאורגה דוקה על כס ולאכיה ובשנת 1688 התערב הסרסקר של בבדאג, סולימאן האינג'י, לטובת מינוים של קונסטנטין ברנקוביאנו כשליט ולאכיה ושל קונסטנטין קנטמיר כשליט מולדובה.
ב-30 בדצמבר 1705 – 5 בינואר 1706 התארחה בבבדאג משלחת של הנסיך הטרנסילבני פרנץ ראקוצי כאורחי הסרדאר יוסוף פאשה.
ב-1709 נחתם בבבדאג הסכם בין הסרסקר יוסוף להיטמאן הקוזקי איוואן מזפה שבו התחייב האחרון לספק סיוע לצבא העות'מאני למקרה הצורך.
ב-1711 מתכבדת העיירה בנוכחות הסולטאן אהמט השלישי המנהל את המלחמה נגד רוסיה ומולדובה.
בימי המלחמה בין העות'מאנים לרוסים ולאוסטרים ב-1737 במחנה בבדאג קיבל הווזיר הגדול ייגן מהמט פאשה את שגרירי אנגליה והולנד שניסו לתווך.
כרוניקן החצר באותה תקופה, סובחי מחמד אפנדי, הלך לעולמו בבבדאג בשנת 1769.
החל משנת 1739 הייתה בבדאג מושב הפיקוד של הכוחות העות'מאנים באזור ומושב החורף של הווזיר הגדול.
נחתמו בה הסכמים בינלאומיים שנגעו במסחר בים השחור.
הצבא הרוסי כבש אותה זמנית מספר פעמים: ב-1771 על ידי הגנרל וייסמן, שפירק את התותחים הטורקים ושדד והצית את העיר.
הסכם פוקשאן אסר על שיפוץ המבצר.
ב-1773 על ידי הקולונל קליאצ'קו וב-1774 על ידי הגנרל קמנסקי.
שוב, ביולי 1791 הטיל הגנרל מיכאיל קוטוזוב תבוסה מוחצת על חיל טורקי בן 20,000 לוחמים בסמוך לבבדאג.
ב-1809 העיירה נכבשה ללא לחימה על ידי הגנרל מטביי פלטוב.
בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) בבדאג הייתה כמעט ללא הספרה בשליטת החיילים הרוסים.
מיקום העיירה הקרובה לים השחור הפך אותה למטרה של הצי הרוסי שהפגיז והרס אותה בשנת 1854 בעת מלחמת קרים.
באמצע המאה ה-19 הייתה בבדאג חלק מהסנג'ק סיליסטרה שנכלל בתוך וילאייט טונה ("וילייט דנובה").
בשנת 1872 שלט עדיין במקום הפאשה האחרון של ההדאג, חסן.
בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבשה בבדאג על ידי הצבא הרוסי אחרי התכתשות קלה.
הבולגרים חיו באזור עוד המאות 13–14. נוכחותם כ"נוצרים סכיזמטיים" (כלומר פרבוסלבים או אורתודוקסים) מצוינת בעדויות של נוסעים קתוליים במאה ה-17.
בעיר היו באמצע המאה ה-19 כ-3,000 בתי קרקע, מספר ארמונות בני שתי קומות ואוכלוסייתו הייתה בעיקר בולגרית.
הבולגרים התגוררו בעיקר בשכונת סארי פפוקג'י (ה"מחאלה" של סוחרים), צ'יפצ'י, צ'יפטה קיופריו מחלסי, והשכונה (מחאלה) שעל יד מסגד חינקיאר וכנסיית חיונקיארדן.
כנסייה זו נשרפה על ידי הטורקים בסוף המאה ה-18 ושוב ב-1842 מכיוון שהייתה חשודה כמרכז של מורדים.
בקרב הבולגרים היו גם אנשים אמידים בעלי מעל 5,000 ראשי בקר.
העיר הייתה מעורבת בתנועת התחייה הבולגרית כשבכפרים הסמוכים פעלו מורים כמו וסיל לבסקי, הכומר חריטון חלצ'ב שעזב עם קבוצת מורדים אל ההר בבדאג.
פרט לבולגרים חיו בעיר קבוצה קטנה של רומנים, גגאוזים, יוונים סרמוסקג'י.
הכמרים היו רוסים, להוציא בולגרי אחד ומולדובני אחד.
באמצע המאה ה-19 בנו הבולגרים את הכנסייה דמיטר הקדוש.
ציורי הקיר עם כתובות בבולגרית נמחקו בשנת 1989. בחצר הכנסייה נמצא קברו של צעיר ועל מצבתו שיר עם אופייני לתקופת התחייה הבולגרית.
כשפרצה מלחמת הבלקן בראשונה בשנת 1912 ארבעה תושבי בבדאג התגייסו למיליציה מקדוניה-אדירנה שלחמה במסגרת הצבא הבולגרי.
כוחות הרומנים הגיעו לאזור פעים חוזרות בימי שליטי ולאכיה מירצ'ה הזקן ומיכאי האמיץ.
בתום המלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, שבה השתתפה גם רומניה, בצד הרוסי, הסכם השלום בסן סטפאנו בשנת 1878 שם קץ לשלטון העות'מאני וקבע כי דוברוג'ה תעבור לידי רוסיה.
היא הועברה בהמשך (בקונגרס ברלין) לידי רומניה תמורת דרום בסרביה.
בנסיבות אלה גם העיר בבדאג סופחה לרומניה, שהשתתפה באופן פעיל במלחמה נגד הטורקים.
אחרי 1879 רומניה החלה במדיניות של סילוק הבולגרים ושל יישוב אוכלוסייה הרומנית.
התאפשרה פעילות מדרסה מוסלמית עבור הטורקים.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1916–1918 נכבשה העיר על ידי צבא בולגריה.
החיילים הבולגרים התקדמו בתוך לדוברוג'ה ב-1 בספטמבר 1916. בסוף השנה חטיבת הפרשים של הגנרל קולב, חלק מהארמייה הבולגרית השלישית, הביסה את הכוחות הרומנים והרוסים במספר קרבות וכבשה את מנגליה, קונסטנצה וב-18 בדצמבר 1916 את בבדאג.
בחצר כנסיית דימיטר הקדוש הוקם בית קברות צבאי בולגרי.
שם קבורים 40 חיילים של הארמייה השלישית הבולגרית שנפלו בקרבות על בבדאג.
בימינו בית הקברות אינו קיים יותר.
בעיר הוצא עיתון "דוברוג'ה" בבולגרית וה התכנסו זו אחר זו שתי אספות לאומיות גדולות של דוברוג'ה שערכו עצומות שבהן בקשו את איחוד דוברוג'ה עם בולגריה.
הוקמו מועצה עממית מרכזית של דוברוג'ה וועדים עממים בערים ובכפרים.
ב-1918 המצב השתנה עם ניצחון מעצמות ההסכמה ודוברוג'ה כולל בבדאג חזרו תחת שליטה רומנית.
בימי מלחמת העולם השנייה ב-1940 כוחות של גרמניה הנאצית בעלת ברית עם רומניה, תפסו עמדות בצפון דוברוג'ה כולל בבבדאג לקראת הפלישה לברית המועצות.
פעל במקום מחנה לעבודות כפויות ליהודים.
בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנת 1951 התחילו הלאמות הרכוש.
בין השנים 1947–1953 פעלו באזור, בעיקר ביער בבדאג מחתרת אנטיקומוניסטית של 33 לוחמים.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה, מפעיל הצבא הרומני במקום בסיס אימונים בעל שטח של 270 קמ"ר.
בו נמצא אחד המטווחים הגדולים והמודרניים באירופה.
כוחות של ארצות הברית המתארחים ביישוב מיכאיל קוגלניצ'אנו, כוח קוסובו וכוחות נאט"ו מתאמנים בבדאג בהתאם להסכמי השילוב של רומניה בברית נאט"ו.
בשנת 2007 ביקר בעיר ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן שחנך את המזואלאום המשופץ של סארי סלטוק באבה.
בבדאג שוכנת לא רחוק מהים השחור, בין הלגונה המכונה אגם בבדאג מצפון-מזרח ורמת בבדאג מדרום-מערב.
בירת המחוז, טולצ'ה, נמצאת במרחק 35 ק"מ מבבדאג.
העיר נמצאת בעמק הגובלת עם שלוחות "הגבעה האדומה" Dealul roșu (דיאלול רושו) בצפון-מערב, בדרום ובדרום-מזרח – עם הגבעות דומבראווה, שרמטול, וקויון באבה (או קויום באבה) המגיעות לגובה של 200–250 מ'.
צפונית-מזרחית העמק נפתח לגמרי אל האגם-לגונה בבדאג ואל מכלול הלגונות ראזים-סינואה.
מצפון נמצאות גבעות קרחות מלס.
מדרום – גבעות שפסגותיהן מיוערות.
העיר נחצית ממערב למזרח על ידי הנחל טבאנה העלול לפעמים לגרום לשיטפונות באביב ובקיץ.
הנוף הוא אופייני לרמת דוברוג'ה.
העיר נמצאת בבשעת נחל רבאנה החוצה אותה, בין גבעות בגובה עד 250 מ', עשויות שחם ואבן גיר ומכוסות חלקית על ידי יערות.
מסביב נמצאים האגם באבדג, אגם רזים (רזלם), הגבעות קויון באבה (בטורקית: "אב הכבשים"), גבעת סולטאן טפה (בטורקית: "גבעת הסולטאן") ויאניק באיר (בטורקית: "הגבעה השרופה").
המיעוטים האחרים כללו 26 יוונים ו-10 אוקראינים.
המיעוטים העיקריים היו הטורקים 13.64% והצוענים 4.42%.
באתר עיריית בבדאג מציינים כי בעיירה חיים 10.037 תושבים מתוכם 8,466 רומנים, 1,289 טורקים, 168 צוענים, 37 ליפובנים ו-77 בני אתניות אחרות.
מבחינה דתית 70.32% היו נוצרים אורתודוקסים ו-17.7% מוסלמים.
ב-11.38% מהתושבים לא ידועה השייכות הדתית.
בבבדאג פועל פרוטופויאט של הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית הרומנית, שלוחה של בישופות טולצ'ה.
בזמן פריחת היישוב המוסלמי בבדאג בימי השלטון העות'מאני פעלו בעיר עשרה מסגדים ומדרסה.
הטטרים הראשונים הגיעו לדוברוג'ה עוד בימי ג'נגיס ח'אן ואחר כך במאה ה-14 יחד עם הטורקים מאנטוליה.
הם אימצו את האסלאם הסוני.
בזמן מסעו של אבן בטוטה היה היישוב שנקרא אז באבה סלטוק בשליטת אחד המנהיגים הטטרים מקרים, בחסות אורדת הזהב.
בהמשך הגיעו טטרים נוספים בזמן פלישת טימור לנג לאנטוליה.
בשנת 1525 הגיעו לבבדאג טורקים אוע'וזים וטטרים נוספים,, בעיקר טטרים נוגאי.
במהלך השנים אימצו הטטרים את השפה הטורקית.
אחרי כיבוש קרים על ידי רוסיה בשנת 1783 טטרים מקרים נפלטו גם לבבדאג וסביבתה.
אחרי סיפוח דוברוג'ה לרומניה בשנים 1877–1878 רוב הטטרים באזור היגרו לטורקיה.
בעת השלטון הרומני היו טטרים שלמדו במדרסה המוסלמית בבבדאג בין השנים 1891–1901. אחר כך המדרסה עברה למג'ידיה.
בשנת 2009 נרשמו בבדאג רק 6 טטרים כולל 4 דוברי הניב הטטרי הטורקי.
במאות 15–16 בימי השלטון העות'מאני התיישבו הארמנים בבבדאג היו הקהילה הארמנית הראשונה בחבל דוברוג'ה.
בספר ארמני לשירה הנשמר בספריית הכנסייה המחיטרית בווינה צוין קיומה של כנסייה ארמנית בשנת 1649.
אותה כנסייה קיבלה כעבור כמה עשורים עותק מהספר "חיי הקדושים" שהודפס בקושטא בשנת 1675 .בשנת 1763 הקתוליקוס האמרני
סימון ארוואנטי מציין בספרו קיומן של הקהילות הארמניות ב"רומליה", לרבות זו בבבדאג.
בשנת 1803 הנוסע הארמני מינס פג'יקיאנץ מצא בבבדאג 40 בתי ארמנים וכנסייה ארמנית מאבן בשם "הצלב הקדוש מואראג".
נוכחות היהודים בבבדאג ידועה מזמן השלטון הטורקי עות'מאני.
בשנת 1900 מנתה קהילת בבדאג 62 יהודים ובשנת 1930 106. בבית הקברות היהודי ברחוב וסילה לופו 44
הקברות הישנים ביותר הם משלהי המאה ה-19.ההלווייה האחרונה התקיימה בשנת 1945.
בימינו בית הקברות הוא פרוץ, לא מגודר.
בעיירה נולד בשנת 1930 הקריקטוריסט היהודי-רומני אלברט פוך.
בשנת 2002 נספרו בבדאג 168 צוענים, יותר ממחציתם צוענים מוסלמים.
86 מהם הצהירו כי הם דוברי טורקית.
15 תושבים שהצהירו עצמם כטורקים הצהירו גם כן שהם דוברי שפת רומאנס של הצוענים.
הצוענים דוברי טורקית נקראים "חוראחאנה".
הם גרים בשכונת בנדיה.(Bendea) בבתים משפחתיים מוזנחים ובווילות בעלות שתי קומות.
בגלל חיי קהילת חוראחאנה בשולי החברה, כולל הידרדרות חלק מהילדים לעבריינות ולקיבוץ נדבות, בבית ספר הופרדו התלמידים מקהילה זו בכיתה נפרדת, דבר שעורר בקורת כנוגד את הצו של משרד החינוך משנת 2007 נגד ההפרדה האתנית.
שטחה של העיר הוא 121 קמ"ר.
מתוך זה העיר גופא תופסת 6,020 דונם, בעוד שהשטח החוץ-עירוני הוא 115,859 דונם.
מתוך השטח השייך מבחינה מנהלית לבבדאג השטח החקלאי הוא 38,313 דונם – מתוך זה מהקרקע לעיבוד – 28,630 דונם.
הנהגת העיר כוללת את ראש העירייה ומועצה מקומית המורכבת מ-17 חברים.
לפי תוצאות הבחירות בשנת 2020 במועצת העיר מיוצגות המפלגה הלאומית ליברלית – 9 מושבים, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית – 8 מושבים.
עוד במאה ה-13 הייתה הסביבה משופעת שטחי מרעה.
לפי המסורת בסביבות 1280 הביא לכאן באבה סארי סלטוק כבשים ועזים מאנטוליה.
לפני מלחמת העולם הראשונה בבדאג התפרסמה בירידי הצמר והכבשים שלה.
במאה ה-15 הופק מלח מהאגם המלוח בבדאג הסמוך.
המלח, שהיה באותם זמנים בעל ערך רב, אוחסן בתוך העיירה.
עד לאמצע המאה ה-20 הייתה כלכלת העיירה בעלת אופי כפרי מובהק.
תושבי היישוב היו בעיקר חקלאים, מגדלי בקר וכבשים, דייגים ומעבדי אבן.
פעלו בה גם בתי חרושת קטנים בייחוד בתחום המזון.
כיום פועלות בעיר חברות מסחר רבות.
ידועים בעיר בית ספר יסודי מס.
1 "מירצ'ה הזקן", בית ספר יסודי מס.2, בית הספר היסודי מס.3 "קונסטנטין ברנקוביאנו" ובית הספר התיכון "דימיטריה קנטמיר" שלידו פועל גם גן ילדים עם תוכנית יומית רגילה וגן ילדים עם תוכנית עם הארכת שעות.
העיר נחצית על ידי הכביש E87 בין טולצ'ה לקונסטנצה
כמו כן על ידי מסילת הברזל טולצ'ה – מג'ידיה.
מסגד גאזי עלי פאשה או המסגד של בבדאג – נבנה ב-1610. עלי גאזי "מג'רולו" היה פאשה של דוברוג'ה.
המסגד השני בוותק ששרד בשטח רומניה, אחרי המסגד ממג'ידיה.
הבניין שופץ בעזרת מימון טורקי בשנת 1998.
המאוזוליסום של באבה סארי סלטוק דדה – ברחוב מצ'ין.
הוקם על ידי הסולטאן העות'מאני באיזיט השני "הקדוש" בשנת 1484 אבל נהרס מאוחר יותר ובמאה ה-20 נשאר רק בניין מאוחר יותר נטוש.
שופץ בשנים 2004–2007 במימון הממשלה הטורקית של רג'פ טאיף ארדואן.
בית פאנאגיה – מהמאה ה-19, בסגנון אדריכלי מזרחי – מארח החל משנת 1973 את המוזיאון להאמנות מזרחית
אנדרטת הנופלים בשתי מלחמות העולם בפארק העיר.
במאה ה-19 אחרי שנת 1891 פעלה בו מדרסה מוסלמית שעברה בשנת 1901 למג'ידיה
יער בבדאג – שמורת טבע
שרידים של מבצר רומי מהמאה 4–5 לספירה – 5 ק"מ מהעיר לכיוון טולצ'ה
מבצר "הרקליה" (במבולה או סטבריקי) – על גבעה סלעית על יד יניסלה, במחוז טולצ'ה – 8 ק"מ מבבדאג, מבצר ג'נובזי שנבנה בשלהי המאה ה-13. היה במאות 13–14 בשליטת ג'נובה.
אחר כך היה למושב נסיך בשם דימיטריה (Demetrius Princeps tartarorum – "דמטריוס, נסיך הטטרים"), אחר כך אוכלס על ידי חיל מצב רומני מוואלכיה.
נכבש על ידי הטורקים העו'תמאנים שקראו לה "יני סאלה" (הכפר החדש).
ב -1417 שופץ המבצר על ידי הסולטאן מהמט הראשון.
ב-20 באוגוסט 1538 ביקר במקום הסולטאן סולימאן "המפואר" יחד עם בניו מוסטפא וסלים, לקראת מסע ענישה נגד נסיך מולדובה, פטרו רארש.
מאוחר יותר איבד את חשיבותו וננטש.
גבעת קויון באבה – על הכביש האירופי 87 בין טולצ'ה לקונסטנצה או בכביש הלאומי 222 שבין מצ'ין ולז'ורילובקה.
בבפסגתה נמצא קברו של הקדוש המוסלמי קויון באבה ("אבא של הכבשים") – רועה צאן טורקי שלפי האגדה המוסלמית סתם בעזרת צמר כבשיו את הגייזר שאיים להציף במים חמים את בתי התושבים בסביבה.
היישוב קויון באבה הפך לאתר העלייה לרגל העיקרי של המוסלמים ברומניה.
בחג של הקדוש נוהגים להקריב כבשים על הגבעה.
אמונות תפלות שנויות במחלוקת מזמניות את המאמינים לתלות במקום חתיכות בד או מטפחות כדי לזכות במזל.
על גבעת קויון באבה המיוערת נמצאת שמורת טבע בה גדל צמח נדיר הקרוי בשם המדעי "סופורה פרודאני ז'וברטי " Sophora prodanii jaubertii
(ברומנית – סופורה או מרג'לושה).
בבדאג נולדו ההיסטוריון הטורקי-אמריקאי ממוצא טטרי כמאל קרפט (1923–2019) והקריקטוריסט היהודי-רומני אלברט פוך
1828 – תמונות מבבדאג – מופיעות בין הליטוגרפיות מדבורוג'ה של הרוזן הצרפתי אקטור דה ביארן
ספר המסעות של הסופר הפולני אנדז'יי סטאשוק – "הדרך לבבדאג" Jadąc do Babadag – (2005) שזכה בפרס "ניקה" לספרות
בבוכר גאייה הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת רוט-וייס קובלנץ מהליגה הגרמנית הרביעית ובנבחרת גמביה.
גאייה גדל במחלקת הנוער של ארמיניה בילפלד.
ב-30 ביוני 2019 עזב את המועדון, לאחר שלא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-21 ביולי 2019 חתם גאייה בווטנשייד 09 מהליגה הגרמנית הרביעית.
ב-16 בינואר 2020 הצטרף גאייה לשטוטגרט II, קבוצת המילואים של שטוטגרט.
ב-15 ביולי 2020 חתם גאייה ברוט-וייס קובלנץ מהליגה הגרמנית הרביעית.
ב-9 באוקטובר 2020 ערך גאייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בניצחון 1-0 על נבחרת הרפובליקה של קונגו במשחק ידידות.
אליעזר (בבו) קובו (נולד ב-27 בפברואר 1951 בבולגריה) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי.
בשנת 2015 הוערך הונו, ברשימת עשירי ישראל שפרסם המגזין "פורבס ישראל", בכ-1.4 מיליארד שקל (יחד עם בנו עודד קובו).
הורשע וישב בכלא בגין אונס.
קובו נולד בשם זרי דוד קובו בסופיה, בולגריה לדוד ולאסתר קובו.
בילדותו עלתה המשפחה לישראל והתיישבה ביפו, שם גדל.
אמו נתנה לו את כינוי החיבה בֶּבוֹ.
הוריו היו סוחרי בגדים, ובגיל צעיר הצטרף לעסק המשפחתי וניהל חנות בגדים.
בשנת 1974, כשהיה בן 23, נשלח להונג קונג, לנהל את עסקי יבוא הבגדים של המשפחה.
קובו יצר במהירות קשרים בקהילה העסקית המקומית, ונכנס לשותפות בחברה לייצור ושיווק בגדים מהמזרח הרחוק עם יזם בריטי בשם ריצ'רד קרינג.
באפריל 1978 הוגש נגד קובו כתב אישום על אונס אישה שהכיר באוקטובר 1977 בהרצליה.
בינואר 1979 פורסם באמצעי התקשורת בישראל שקובו הורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב ונידון למאסר בפועל של שנתיים וחצי (שהופחתו לבסוף לשנה וחצי).
לאחר שחרורו חזר לעסקי הבגדים והחל גם לעסוק בהשקעות בנדל"ן בארצות הברית.
בשנות ה-80 יזם והקים שוק פשפשים בפלורידה (Opa Lacka Flea Market), ומכר אותו למיליארדר לי קה שינג תמורת 120 מיליון דולר.
בשנת 1994 רכש עם שותפו לעסקי הבגדים ריצ'רד קרינג, ושותף נוסף, מבנה היסטורי בשוק קמדן בלונדון ששימש לאורוות.
בסמוך פעל כבר בסופי שבוע שוק של מלאכת יד, שוק בגדים משומשים ושוק פשפשים.
הם פיתחו את המתחם שרכשו בשם "שוק האורוות" (Stables Market) והוא הפך לאחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות בלונדון, עם כ-200,000 מבקרים מדי שבוע.
בהמשך רכש מבנים נוספים באזור ופיתח גם אותם.
במרץ 2014 מכרו את החזקתם ב"שוק קמדן" לטדי שגיא תמורת יותר מ-400 מיליון ליש"ט (כ-2.6 מיליארד שקל).
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל להשקיע גם בנדל"ן בישראל.
בשנת 2006 הגיש תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד עיתון "אנשים".
זאת בעקבות פרסום כתבה בה נכתב כי שמו האמיתי הוא ויקטור עטיה וכי יש לו עבר פלילי שכולל הרשעה מ-1988 על סחר והחזקת סמים.
בתביעת הדיבה שהגיש טען קובו כי מדובר בפרסום שקרי שהסב לו נזק רב, בעיקר עקב עיתוי הפרסום, בימים בהם היה מצוי בעיצומו של משא ומתן לגיוס מימון לצורך בניית פרויקט נדל"ן בלונדון.
כהגנה טען העיתון שהוא הורשע באונס ובכל מקרה לא נהנה משם טוב.
קובו ניסה למנוע פרסום סעיפים בכתב ההגנה המתייחסים להרשעתו באונס, אך בית המשפט קבע שעובדה זו רלוונטית לתביעת הדיבה.
בינואר 2008 הגיע להסדר פשרה, בו נקבע כי בתמורה לדחיית תביעת הדיבה שהגיש נגד העיתון, יקבל קובו את הזכויות בשם העיתון "אנשים" (שפשט את הרגל ונסגר כבר קודם).
בנוסף התנצלו העורך והכתבים על פרסום הכתבה.
בשנת 1973 נישא לרות ברכה.
בנו הבכור עודד קובו נולד בהונג קונג ב-1974. לבני הזוג נולדו גם שתי בנות.
משנת 2005 נמצא בזוגיות עם הדוגמנית מירי בוהדנה בזמן שעדיין היה נשוי, ולהם שלושה ילדים.
הם מתגוררים בארסוף מאז 2015. קודם לכן התגורר במתחם מרינה הרצליה.
בבילון 5 היא סדרת מדע בדיוני אמריקנית מסוגת אופרת חלל, שנוצרה בידי הכותב והמפיק ג'יי מייקל סטרזינסקי.
הסדרה עלתה לשידור ב-26 בינואר 1994 ונמשכה למשך חמש עונות בנות 22 פרקים כל אחת.
הסדרה עוקבת אחר הסגל הצבאי האנושי ומספר דיפלומטים חייזרים בתחנת החלל "בבילון 5", שנבנתה לאחר סיומן של מלחמות בין הגזעים ונועדה לשמש כקרקע נייטרלית ליחסי מסחר ודיפלומטיה גלקטיים.
צוות התחנה מתערב בעימותים מתמשכים בין גזעים שונים ועתיקים וכן באינטריגות פוליטיות ובהתקוממויות.
בסדרה מודגשות במיוחד דמויות בני האדם, שהופכות למרכזיות ומשפיעות בתנועת מחתרת כנגד נפילת הארץ לטוטליטריזם.
פרקים רבים מתמקדים בהשפעות האירועים הגדולים על הדמויות עצמן, כאשר תמות הנחקרות בסדרה נוגעות להתקדמות אישית, אובדן, דיכוי, שחיתות וגאולה.
סדרת "בבילון 5" הייתה ייחודית לתקופה בה שודרה כיוון שהיא נחשבה ל"נובלה טלוויזיונית" הכוללת קשת סיפור מתוכננת מראש על פני חמש שנים.
בעוד סדרות טלוויזיה ששודרו בזמנו נטו לשמור על הסטטוס קוו שתוחם עימותים מסוימים לפרקים בודדים, "בבילון 5" כללה קשתות סיפור שנמשכו למשך מספר פרקים ואפילו עונות, ואשר השפיעו באופן קבוע על היקום בו מתרחשת הסדרה.
בנוסף, הסדרה הובילה לזיכיון שלם הכולל בין היתר מספר נובלות ספרותיות, חוברות קומיקס וסיפורים קצרים הקשורים לסדרה שהשפיעו במידה קאנונית על העלילה המרכזית.
הסדרה הייתה מועמדת לפרסים רבים, מתוכם זכתה בשני פרסי הוגו עבור העיבוד הדרמטי הטוב ביותר מתוך שלוש מועמדויות, פרס סאטורן בקטגוריית הסדרה הטובה ביותר מתוך חמש מועמדויות ופרס אמי בקטגוריות האיפור והאפקטים המיוחדים מתוך שמונה מועמדויות.
קשת הסיפור של הסדרה "בבילון 5" מתרחשת בין השנים 2257 ל-2262. הסדרה מתארת עתיד שבו מתקיימת בכדור הארץ ממשלה מאוחדת והיא מקבלת את הטכנולוגיה של מסע בין-כוכבי באמצעות "שערי קפיצה" - טכנולוגיה בדמוי חור תולעת המאפשרת מסע בממד החלופי שנקרא "על-חלל".
המושבות שבתוך מערכת השמש ומחוצה לה מרכיבות את "הברית הארצית", והן הצליחו לתקשר עם גזעים אחרים בעלי יכולת שיגור לחלל.
כעשר שנים לפני קורות הסדרה, בני האדם וכדור הארץ שרדו בקושי השמדה המונית בידי גזע המינברים העוצמתי, אשר ביקש לנקום בהם לאחר שספינת הארץ הרגה בשוגג את מנהיגם הרוחני במהלך מפגש ראשון ביניהם.
אולם, רגע לפני הניצחון הם נכנעו במפתיע והמסתורין אודות כניעתם הפתאומית נותר בגדר תעלומה במשך העונות הראשונות של הסדרה.
מאז, כדור הארץ ביסס קשרי מסחר ושלום עימם והברית הארצית הפכה לכוח מכובד ברחבי הגלקסיה.
בין שאר הגזעים החייזריים נמנים הסנטאורים האימפריאליסטים; הנארנים אשר בדיוק זכו לעצמאות מהאימפריה הסנטאורית שדיכאה אותם; והוורלונים המסתוריים ורבי העוצמה.
מספר גזעים נחותים יותר מליגת העולמות הבלתי מאוחדים מחזיקים גם הם ביחסים דיפלומטיים עם הגזעים המרכזיים, ביניהם הדראזי, הבראקירי, הוְרי, המרקאב והפקמארה.
גזע הצללים - שאינו מוכר לבני האדם אך מוזכר בטקסטים העתיקים של הגזעים האחרים - משפיע על אירועים באופן זדוני כדי לחרחר מלחמה בין הגזעים האחרים.
תחנת החלל בבילון 5 ממוקמת במערכת הכוכבים אפסילון בארידנוס בנקודת לגראנז' החמישית של כוכב הלכת הבדיוני אפסילון 3 וירחו.
גוף התחנה הוא צילינדר חלול שכולל שטחי מחיה, גינות הידרופוניות ומסילת נוסעים לכל אורכו.
התחנה מכילה מספר אגפים, כל אגף למטרה שונה ובעל מראה שונה על מנת לתת לסדרה פן פחות קלסטרופובי.
כך למשל, האגף הכחול נועד למגורי הסגל, האגף החום נועד לאזור המסחר, האגף הירוק נועד לאזורי הגינה ולמתקנים החקלאיים והאגף האדום נועד לאזורי הבידור והפנאי.