tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריה של יחסי התרבות בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לרפובליקה של ליטא מתחילה ב כאשר נוצרו קשרים ראשונים בין איראן ל.
במהלך אותה תקופה, היחסים הבילטרליים היו יותר פוליטיים וכלכליים; עם זאת, כאשר איראן שלטה בדרך המשי, שיתוף הפעולה התרבותי הפך הכרחי ליחסים בין איראן וליטא.
עקב מגעים ישירים עם הציוויליזציה האיראנית לאורך ההיסטוריה והשפעה עקיפה מהתרבות הפרסית דרך מדינות שלישיות באסיה התיכונה ואף באזור הבלקן כשהייתה חלק מהתרבות והציוויליזציה הפרסית הגדולה, ליטא הושפעה מהתרבות האיראנית.
הקשרים התרבותיים הראשונים בין שתי המדינות נוצרו בתחום השפה והעניין בקרב תושבי ליטא בלימוד שפות המזרח כולל השפה הפרסית.
נטען שלראשונה, השפה הפרסית נלמדה באוניברסיטת וילנה, אחת האוניברסיטאות הגדולות באירופה, בשנת 1826. למרות שהוראת פרסית ושפות מזרחיות אחרות כמו ערבית הופסקה זמן קצר לאחר סגירת אוניברסיטת וילנה, המזרחנים הליטאים המשיכו ללמוד את השפה הפרסית.
המזרחן הליטאי הנודע, אלכסנדרס צ'ודצ'קה, שהיה מתרגם בשגרירות הצרפתית והרוסית באיראן לפני 1850, חיבר ותירגם ספרים רבים על איראן.
למעשה, תרם רבות לקידום השפה והתרבות הפרסית בליטא.
הסכם שיתוף הפעולה התרבותי החשוב והרשמי הראשון בין איראן וליטא נחתם ב-1930 תחת הסכם הידידות.
על סמך הסכם זה, השפה הפרסית הוסדרה ללמד באוניברסיטת וילנה.
עם זאת, זה קרה רק בשנת 1990 כאשר ליטא הכריזה על עצמאות.
המרכז למזרחיות של ליטא מלמד את השפה הפרסית לתלמידים מאז 2006.
נכון לעכשיו, אוניברסיטת טהראן ואוניברסיטת וילנה מקיימות שיתוף פעולה במסגרת מזכר הבנות שנחתם בשנת 2008. בהתבסס על מזכר הבנות זה, אוניברסיטת טהראן מחויבת לספק שבתון ולהציע לטווח קצר מלגות ארוכות טווח לסטודנטים ליטאים שרוצים ללמוד את השפה והתרבות הפרסית.
ב-2 במרץ 2023 הודיע שר החוץ הליטאי גבריאליוס לנדסברגיס כי ארצו תתמוך בסנקציות דיפלומטיות וכלכליות על איראן ובנוסף תגדיר את משמרות המהפכה כארגון טרור.
איראן מיוצגת בליטא באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין.
ליטא מיוצגת באיראן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה.
יחסי איראן–לטביה הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן ולטביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 ביולי 1992. באוגוסט 2018 הודיע משרד החוץ הלטבי כי לטביה תומכת בעמדתו המשותפת של האיחוד האירופי.
עם זאת, משרד החוץ הודה כי ההחלטה האמריקנית לפרוש מהסכם הגרעין לא נעלמה ללא השלכות עבור לטביה.
בעוד שהמסחר צמח מ-2012 ל-2014 עקב יצוא תבואה מלטביה והקשרים הדיפלומטיים התהדקו, היצוא של 2017 הסתכם רק בשווי 3 מיליון אירו.
רוב הייצוא הלטבי מורכב מעץ, תחבורה, דלק, אופטיקה, ציוד רפואי ותרופות.
מומחית פוליטית Sintija Broka, חוקרת במכון הלטבי לעניינים בינלאומיים, אומרת שתחבורה ולוגיסטיקה הן הענפים היחידים שבהם לסחר יש פוטנציאל לצמוח.
איראן מיוצגת בלטביה באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה.
לטביה אינה מיוצגת באיראן לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי איראן–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן ומולדובה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במאי 1992. בנובמבר 2017 נשיא איראן חסן רוחאני נפגש עם נשיא מולדובה, איגור דודון, והזכיר את הפוטנציאל וההזדמנויות הרבות באיראן ובמולדובה לשיתוף פעולה והדגיש את הפוטנציאלים של המגזר הפרטי והמשקיעים של שתי המדינות.
ב-30 בינואר 2018 מזכר הבנות עם לשכת המסחר, התעשייה, הכרייה והחקלאות של אספהאן, הרפובליקה האסלאמית של איראן נחתם על ידי לשכת המסחר והתעשייה של הרפובליקה של מולדובה.
מולדובה מיוצגת באיראן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה.
איראן מיוצגת במולדובה באמצעות שגרירותה בקייב, אוקראינה.
יחסי איראן–סלובניה הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן לסלובניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 במרץ 1992. בפברואר 2016 חתמו שתי המדינות על 3 מסמכי שיתוף פעולה ביניהן, והחליטו על הגברת יחסי הסחר בין המדינות.
בנובמבר 2016 פתחה סלובניה את שגרירותה בטהראן מחדש, לאחר שהייתה סגורה במשך 4 שנים מאז 2012.
סלובניה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה.
יחסי איראן–סלובקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן לסלובקיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בינואר 1993, מיד לאחר פירוק צ'כוסלובקיה.
במאי 2022 סגן שר הכלכלה של סלובקיה, יאן אורבק הגיע לטהראן כדי לקחת חלק בוועדה כלכלית משותפת, ונפגש עם סגן שר החוץ של איראן לדיפלומטיה כלכלית, מהדי ספארי.
סגן שר הכלכלה הסלובקי ציין כי קיים פוטנציאל טוב לשיתוף פעולה בין איראן וסלובקיה בתחומים שונים כגון תעשיות, חקלאות, מכונות וטכנולוגיות חדשות אשר יילקחו בחשבון בעת עריכת המסמך הסופי של הוועדה המשותפת.
הוא גם תיאר כחשובה את היכולת של מפעלים קטנים ובינוניים (SMEs) לשיתוף פעולה דו-צדדי והביע תקווה שיחסי הסחר בין איראן וסלובקיה יתרחבו יותר מאי פעם.
ספארי מצדו התייחס להיסטוריה של שיתוף הפעולה בין איראן לסלובקיה בתחום התעשייה, ותיאר את קיום הוועדה הכלכלית המשותפת כצעד מרכזי לחיזוק שיתוף הפעולה הסחר הדו-צדדי.
סלובקיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מיוצגת בסלובקיה באמצעות שגרירותה בווינה, אוסטריה.
יחסי איראן–מונטנגרו הם היחסים הדו-צדדיים בין איראן ומונטנגרו.
איראן הכירה במונטנגרו ב-7 ביולי 2006, ויחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-28 ביולי 2006. בפברואר 2007 ביקר עלי באגרי, מנכ"ל צפון ומרכז אירופה של משרד החוץ של איראן, מלווה במשלחת, במונטנגרו ונפגש עם סגן נשיא הפרלמנט של מונטנגרו ריפאת ראסטודר, וכן עם נציגי משרדי הכלכלה, החוץ והפנים.
ב-24 במאי 2010 ביקר עלי אל בלדווי, ראש המועצה האיסלאמית העליונה של איראן למען יוגוסלביה לשעבר, במונטנגרו.
ב-16 ביולי 2012, עלי אסגר חאג'י, שליחו המיוחד של הנשיא אחמדינז'אד, ביקר בפודגוריצה כדי להזמין את הנשיא פיליפ וויאנוביץ' להשתתף בפסגת המדינות הבלתי מזדהות בטהראן (31 באוגוסט 2012).
ב-23 בספטמבר 2017, בשולי הישיבה ה-72 של העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, התקיימה פגישה דו-צדדית בין שר החוץ סראן דרמנוביץ' ושר החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן מוחמד קסבד זריף.
בתאריכים 24ֿ–28 בפברואר 2018, חברי קבוצת הידידות של הפרלמנט של מונטנגרו ביקרו בטהראן, בהזמנת הצד האיראני.
הסחר בשנת 2018 הסתכם ב-314.891 אירו, וכלל יבוא של פירות וירקות ומוצריהם; מלח, גופרית, אבן לבנייה, גבס ומוצריהם; קפה, תה, רהיטים ועוד.
מונטנגרו מיוצגת באיראן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה.
איראן מיוצגת במונטנגרו באמצעות שגרירותה בבלגרד, סרביה.
יחסי איראן–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן למונקו.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 במאי 2012. בנובמבר 2022 במהלך טקס הענקת קרן "הנסיכה גרייס, הנסיך אלבר ורעייתו שרלין עלו לבמה כדי לתמוך בנשים ונערות איראניות, יחד עם עורכת האינדיפנדנט הפרסית, קמיליה צ'וזי פארד והקולנוענית האיטלקית-אמריקאית ולנטינה קסטלני, כדי להראות את הסולידריות שלהם עם תנועת המחאה האיראנית.
בשיחה עם עורכת המדור הפרסית ב"אינדיפנדנט", הביעה שרלין את הזדהותה עם תושבי איראן ואמרה כי קראה את החדשות על מהסה אמיני והושפעה מכך מאוד.
מונקו אינה מיוצגת באיראן לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
איראן מיוצגת במונקו באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
יחסי איראן–קובה, המאופיינים בשיתוף פעולה כלכלי ודיפלומטי, הם יחסים בילטרליים ידידותיים למדי.
לאיראן ישנו מאזן מסחרי פרודוקטיבי עם קובה.
שתי הממשלות חתמו על מסמך לחיזוק שיתוף הפעולה בהוואנה, בירת קובה, בינואר 2006. נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד כינה את היחסים "איתנים ומתקדמים" בשלושת העשורים האחרונים.
על פי ה-Christian Science Monitor, היחסים בין המדינות החלו להתהדק "כבר כמה שנים לפני עלייתו של אחמדינז'אד לנשיאות".
במסמך שנחתם בין המדינות בינואר 2006 הרחיבו איראן וקובה את שיתוף הפעולה ביניהן בתחומי המסחר, בנקאות, חקלאות, בריאות ותרבות.
שתי המדינות אף הצהירו כי ירחיבו את שיתוף הפעולה בתחומי תעשיית הסוכר, דיג, ביוטכנולוגיה, ספורט, תחבורה, פרויקטי פיתוח, השקעות, תיירות, טכנולוגיית מידע, תקשורת ומשאבי מים.
המסמך מצהיר שאיראן וקובה יספקו יותר מתקנים בשיתוף פעולה בנקאי במטרה לקדם קשרים כלכליים ומסחריים ולעשות שימוש ביכולות מדעיות, מחקריות ותעשייתיות הדדיות.
בשנת 2006 הגיע המסחר בין שתי המדינות להיקף של 5 מיליון דולר.
בשנת 2008 העניקה איראן לקובה מסגרת אשראי של 200 מיליון אירו לביצוע מספר פרויקטים שונים; חלק גדול מהכסף מימן ייבוא קובני של קרונות רכבת, הן למשא והן לנוסעים.
קובה תומכת בתוכנית האיראנית לפיתוח טכנולוגיה גרעינית למטרות שלום, אם כי המדינות הסכימו לעצור את הפצת הנשק הגרעיני.
נשיא קובה לשעבר פידל קסטרו דיבר בהערצה על כך שאיראן "מגדילה את יכולתה להילחם במעצמות גדולות מדי יום".
יחסי איראן–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים, הכלכליים והתרבותיים בין איראן לבין סינגפור.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הרשמיים ב-6 באוגוסט 1973, ומאז מתקיימים ביניהן יחסים ידידותיים.
לאורך השנים התאפיינו היחסים בשיתוף פעולה מוגבל בתחומים שונים, ובשמירה על דיאלוג דיפלומטי, תוך איזון בין מחויבויותיה הבינלאומיות של סינגפור (כגון סנקציות) לבין הרצון בקשרים תקינים עם איראן.
סינגפור הכריזה על עצמאותה ממלזיה באוגוסט 1965, ובשנים הראשונות לקיומה ביססה את קשריה עם מדינות רבות.
לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979 הכירה סינגפור בשלטון החדש של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, והיחסים הרשמיים נמשכו ברציפות.
בזמן מלחמת איראן–עיראק (שנות ה-80) שמרה סינגפור על נייטרליות ולא הייתה מעורבת בלחימה, אם כי כמדינת סחר חופשית חלק מהחברות בה מכרו סחורות דו-שימושיות באזור.
בתחילת שנות ה-90, עם סיום המלחמה וההתמתנות היחסית באיראן תחת הנשיאים רפסנג'אני ומוחמד חתאמי, החלו מגעים לחדש ולחזק את הקשרים.
בשנות ה-2000 וה-2010 התפתחו היחסים בעיקר בתחום הדיפלומטי והכלכלי, בכפוף להתפתחויות הגאופוליטיות (כמו תוכנית הגרעין האיראנית והסנקציות הבינלאומיות).
נקודת ציון חשובה הייתה בשנת 2010, כאשר סינגפור פתחה לראשונה שגרירות רשמית בטהראן.
מהלך זה סימל רצון לחיזוק הקשרים, למרות הסנקציות שהוטלו על איראן בתקופה ההיא.
לאיראן שגרירות רשמית בסינגפור, ואילו סינגפור מפעילה שגרירות בטהראן (מאז פתיחתה בשנת 2010).
קודם לכן התנהלו העניינים הדיפלומטיים של סינגפור מול איראן באמצעות שגרירותה בניו דלהי או בערוצים אחרים.
הנציגות האיראנית בסינגפור קיימת מזה עשרות שנים, ובמהלך הזמן הוחלפו שגרירים בין שתי המדינות באופן סדיר.
במהלך השנים נערכו מספר ביקורים רמי-דרג שחיזקו את הדיאלוג בין הצדדים.
בפברואר 2014 ביקר שר החוץ של סינגפור, קסיווייר ג'ורג' שאנמוגאם באיראן לפגישות עם מקבילו האיראני מוחמד ג'וואד זריף ועם נשיא איראן חסן רוחאני.
ביקור זה היה הראשון בדרג שר חוץ מזה שנים, והתקיים על רקע שיפור יחסי איראן עם הקהילה הבינלאומית לאחר חתימת הסכם הביניים בנושא הגרעין.
שני השרים שיבחו את הידידות בין המדינות ודנו בדרכים להרחבת שיתוף הפעולה, כולל הגברת קשרים בין-אישיים ושיתופי פעולה בתחומי התרבות.
שר החוץ הסינגפורי אף הזמין את זריף לבקר בסינגפור בהזדמנות מתאימה, והדגיש את הערכתה של סינגפור למורשתה התרבותית העשירה של איראן ותפקידה באזור.
בתקופה זו הוקמה גם קבוצת ידידות פרלמנטרית בין הפרלמנט האיראני לפרלמנט הסינגפורי, שסייעה בחילופי משלחות של מחוקקים.
בשנים הבאות נמשכו המגעים הדיפלומטיים.
באוגוסט 2018, בשולי כינוסים בינלאומיים, נפגש השר זריף עם בכירים מסינגפור והביע עניין של טהראן בחיזוק הקשרים עם סינגפור ומדינות נוספות באזור אסיה-פסיפיק.
בספטמבר 2021, במסגרת עצרת האו"ם בניו יורק, נפגש שר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן עם שר החוץ הסינגפורי ויוויאן באלאקרישנן.
השניים דנו בנושאים בילטרליים, במיוחד קידום הסחר ושיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות.
בדצמבר 2021 מונה שגריר איראן חדש בסינגפור והגיש כתב האמנה לנשיאת סינגפור, מה שצוין כפתיחת פרק נוסף ביחסים.
בתחילת 2024 נרשמה התחממות מסוימת בקשרים: בחודש יוני ביקר בטהראן אונק קנג יונג, דיפלומט בכיר ששימש כשליח מיוחד של שר החוץ הסינגפורי.
הוא השתתף בוועידת דיאלוג שיתוף הפעולה באסיה (ACD) ונפגש עם ממלא מקום שר החוץ של איראן, עלי בגרי קאני.
במסגרת פגישה זו הדגיש השליח הסינגפורי את נכונות ארצו להגביר את הקשרים הבילטרליים ולחזק את שיתוף הפעולה האזורי והבינלאומי עם איראן.
הצדדים הסכימו על הצורך בהגברת חילופי הביקורים בין גורמים רשמיים לשם מימוש פוטנציאל היחסים.
בגרי קאני הביע מצדו את מוכנות טהראן להרחיב את היחסים, במיוחד בתחומי הכלכלה והסחר, והדגיש את החשיבות בביצוע ההסכמים ומזכרי ההבנות שנחתמו בעבר.
למרות היחסים התקינים בדרך כלל, התגלעו גם מתיחויות נקודתיות.
דוגמה בולטת היא סוגיית עונש המוות: סינגפור ידועה במדיניותה הנוקשה נגד סחר בסמים, הכוללת עונש מוות.
בנובמבר 2024 פנתה איראן בבקשת חנינה עבור מסעוד רחימי מהרזאד, אזרח איראני-סינגפורי שהורשע בסינגפור בסחר בסמים ונידון למוות.
שר החוץ האיראני (עבאס עראג'י) שוחח עם עמיתו הסינגפורי וביקש שיקולים הומניטריים במקרה זה.
אף על פי כן, הרשויות בסינגפור דחו את הבקשה, והאיש הוצא להורג בסוף נובמבר 2024 מה שעורר מחאה מטהראן אך לא הובילה למשבר דיפלומטי ארוך טווח.
שני הצדדים הבהירו שעמדותיהם העקרוניות שונות, אך הדגישו שהמקרה לא פגע במסד היחסים הרחב יותר.
יחסי איראן–קומורו מתייחסים לקשרים המדיניים, הכלכליים, הדתיים והביטחוניים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין איחוד איי קומורו.
היחסים הרשמיים כוננו לראשונה בספטמבר 1976, כשנה לאחר שקומורו קיבלה עצמאות מצרפת.
במהלך השנים ידעו היחסים תמורות רבות: בעשור הראשון של המאה ה-21 התחממו הקשרים בין שתי המדינות, לרבות חתימת הסכמי שיתוף פעולה בתחומי החקלאות, החינוך, הבריאות והביטחון.
עם זאת, בראשית 2016, על רקע מתיחות אזורית הכללה את הוצאתו להורג של השייח' נימר א-נימר והמתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן ותחת לחץ ממדינות ערב, ניתקה קומורו את יחסיה עם איראן והאשימה את טהראן בהתערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות ערב.
בשנים שלאחר הניתוק ניכרו מתחים נוספים, כגון סגירת מוסדות איראניים בקומורו בשל חשש להפצת האידאולוגיה השיעית במדינה.
החל משנת 2023, בעקבות הפיוס האזורי בין איראן לסעודיה, החלו מאמצים לנרמול וחידוש היחסים הדיפלומטיים בין טהראן למורוני.
לקשרים בין איראן לקומורו יש גם היבט היסטורי ותרבותי.
באיי קומורו, הממוקמים באוקיינוס ההודי, הייתה לאורך ההיסטוריה נוכחות של סוחרים ומהגרים ממוצא פרסי.
מסורת מקומית אף מדברת על מוצא "שיראזי" לחלק מהאוכלוסייה רמז להגירה מפרס לאזור במאות קודמות.
במובן זה, היחסים בין העמים משתרעים על פני מאות שנים של השפעות תרבותיות והיסטוריות.
עם זאת, היחסים המדינתיים המודרניים החלו לאחר עצמאות קומורו: איראן הכירה בקומורו וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בספטמבר 1976, בתקופת שלטון השאה באיראן, וקשר זה נמשך גם לאחר המהפכה האסלאמית באיראן (1979).
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 לא היו יחסי איראן וקומורו במוקד תשומת הלב הבינלאומית, ונותרו מוגבלים בהיקפם.
קומורו, מדינה מוסלמית בעלת רוב סוני כבד (כ-98% מהאוכלוסייה מוסלמים סונים), השתלבה במסגרת ארגונים אזוריים כמו הליגה הערבית והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
איראן מצידה התמקדה באותה תקופה בעיקר ביחסים עם מדינות גדולות יותר באפריקה ובמזרח התיכון.
לא נודעו עימותים גלויים או שיתופי פעולה בולטים במיוחד בין איראן לקומורו בעשורים הללו, והקשרים נשמרו באופן פורמלי אך מצומצם.
התפנית העיקרית ביחסים חלה באמצע שנות ה-2000, עם חילופי ההנהגה בקומורו.
בשנת 2006 נבחר בקומורו הנשיא אחמד עבדאללה מוחמד סמבי, איש דת מוסלמי שלמד חלק מהשכלתו בקום שבאיראן.
סמבי למד תאולוגיה אסלאמית במספר מדינות, ובין היתר שהה שנים בעיר הקדושה קום, שם היה לתלמידו של האייתוללה מוחמד תאקי מסבאח-יזדי שיעי קיצוני ותומך תורת שלטון חכמי הדת.
בשל כך זכה סמבי לכינוי הייחודי "האייתוללה של קומורו" בפי בני ארצו.
לאחר עלייתו לשלטון, חתר סמבי לחזק את קשרי קומורו עם העולם המוסלמי בכלל ועם הרפובליקה האסלאמית של איראן בפרט, והפך לאחד המנהיגים המעטים בעולם הערבי שהיו בעלי זיקה חיובית בולטת לאיראן בתקופה זו.
כבר באוגוסט 2006 הגיעה לקומורו משלחת רמת-דרג מאיראן לחתימה על סדרת הסכמי שיתוף פעולה עם הממשלה החדשה במורוני.
במהלך ביקור המשלחת שהייתה ביקור ראשון בקומורו של גורם זר בכיר מאז בחירת סמבי נחתמו ארבעה הסכמים בתחומי החקלאות, החינוך, הבריאות וההגנה.
ממשלת איראן בהובלת מחמוד אחמדינז'אד הביעה נכונות לסייע בשיקום ופיתוח כלכלת קומורו שסבלה מחוסר יציבות פוליטית ועוני רב.
שר החקלאות האיראני, מוחמד רזא אסכנדרי, הודיע במסיבת עיתונאים במורוני על יוזמות סיוע קונקרטיות: בין השאר הבטיחה איראן לספק לקומורו שלוש ספינות דיג כדי לפתח את ענף הדיג ליצוא, להעניק מלגות לסטודנטים קומורים, להקים שלוחות של אוניברסיטה איראנית במדינה, ואף לבנות בית חולים חדש באי אנג'ואן.
בתחום ההגנה הוכרז על מזכר הבנות לשיתוף פעולה ביטחוני, אם כי פרטי הסכם ההגנה לא פורסמו בפומבי.
הידוק היחסים נמשך בשנים הבאות.
בשנת 2008 ערך הנשיא סמבי ביקור רשמי בטהראן בראש משלחת קומורית רמת דרג.
במהלך ביקורו נפגש עם נשיא איראן אחמדינז'אד, והצדדים דנו בהעמקת שיתוף הפעולה לפיתוח קומורו.
אחמדינז'אד הביע את רצון איראן לסייע לקומורו בתחומים טכניים והנדסיים, והמנהיגים הכריזו על ידידות בין העמים ועל שותפות על בסיס זהותן המוסלמית של שתי המדינות.
כהוקרה לחשיבות הקשר, דאג אחמדינז'אד לשלוח מטוס פרטי מיוחד כדי להביא את סמבי לקומורו, לאור בעיות לוגיסטיות במטוסו של הנשיא הקומורי.
במרץ 2009 החזיר אחמדינז'אד ביקור כאשר ערך סיור במדינות אפריקה וכלל בו עצירה בקומורו.
הוא נפגש בבירה מורוני עם עמיתו סמבי, ובסיומו חתמו המנהיגים על ארבעה הסכמים נוספים לחיזוק הקשרים הפוליטיים ולהקמת ועדות משותפות בין המדינות.
ביקורים הדדיים אלו, לצד הידוק היחסים הכלכליים, הביאו את אחמדינז'אד להצהיר בינואר 2010 שהקשרים בין איראן לקומורו הם יחסי אחווה ואידאולוגיה משותפת - ביטוי נדיר ביחסי איראן עם מדינה ערבית סונית.
סמבי מצידו הביע באותה שיחה צורך להאיץ את המגעים ושיתוף הפעולה בין המדינות.
ההתקרבות בשנות שלטונו של סמבי כללה גם פתיחת נציגויות דיפלומטיות: איראן הקימה שגרירות במורוני הבירה כדי לנהל את הקשרים ההולכים ומעמיקים, וקומורו מינתה שגריר מטעמה בטהראן (לעיתים שגריר לא-תושב, בשל משאביה המוגבלים של המדינה).
הנשיא סמבי איפשר נוכחות של מוסדות איראניים בקומורו, כגון מרכזים תרבותיים ועמותות צדקה, שנועדו לסייע בפיתוח מקומי ולטפח יחסים בין העמים.
מאבטחים איראנים ליוו את סמבי והיו חלק מצוות האבטחה הנשיאותי שלו באותה תקופה.
צעירים קומורים אחדים זכו למלגות לימודים באיראן, וחלקם למדו מוסלמים שיעים בבתי ספר דתיים באיראן במסגרת חילופי התרבות והידע שאורגנו בתקופת סמבי.
בתקופה זו קומורו הקטנה ניצבה כשותפה קרובה באופן יחסי לאיראן, מצב יוצא דופן בנוף האפריקאי-ערבי של אותם ימים.
היקף הסחר הישיר בין איראן לקומורו קטן למדי, בשל גודלה הזעיר של כלכלת קומורו ומיקומה הגאוגרפי המבודד.
קומורו היא מדינת איים ענייה המייצאת בעיקר וניל, ציפורן ומעט תוצרת חקלאית ואינה שוק גדול עבור יצוא או ייבוא אל מול השוק האיראני.
עם זאת, במסגרת ההתקרבות בין המדינות בשנים 2006–2011, שולבו יחסי החוץ גם במאמצי סיוע ופיתוח כלכלי.
איראן התנדבה למלא תפקיד משמעותי בסיוע לכלכלת קומורו: ההסכמים שנחתמו ב-2006 כללו השקעות איראניות בחקלאות (כגון שיקום ענף גידול הציפורן והגדלת מגוון הגידולים החקלאיים) ובדיג (באמצעות סיפוק סירות וציוד לדייג מסחרי).
איראן גם הציעה סיוע במימון ובהקמת מוסדות חינוך ובריאות בקומורו, מתוך כוונה לשפר את רמת השירותים לאוכלוסייה המקומית.
כך, הובטח להקים שלוחה אוניברסיטאית ומרכזים לימודיים במימון איראני, וכן לבנות בית חולים חדש באי אנג'ואן.
צעדים אלה נועדו הן לחזק את כלכלת קומורו והן לבסס את השפעתה החיובית של איראן במדינה.
סגן נשיא קומורו, פואד מוחאדג'י, אף הצהיר בשנת 2012 כי ארצו "מקדמת בברכה משקיעים ומומחים מאיראן" וכי יש פוטנציאל רב להרחבת הקשרים בתחומי הכלכלה, המסחר והתרבות.
אחד ההיבטים בקשרים הכלכליים בין איראן לקומורו הוא תוכנית האזרחות הכלכלית של קומורו, שיצאה לדרך בשנת 2008. בתוכנית זו, שנועדה לגייס הון עבור המדינה, קומורו מכרה דרכונים ואזרחות לזרים תמורת תשלום כספי.
יוזמה זו גובשה במקור בעסקה בין קומורו לאיחוד האמירויות הערביות וכווית, כדי לספק אזרחות קומורית לאוכלוסיית ה חסרי אזרחות המתגוררים במדינות המפרץ ובכך לאפשר להם לקבל מסמכי זיהוי מבלי להעניק להם אזרחות של מדינות המפרץ.
בהתאם לעסקה, מדינות המפרץ היו אמורות לממן את רכישת הדרכונים עבור הבדונים, וקופתה של קומורו הייתה צפויה לקבל כמה מאות מיליוני דולרים לפיתוח כלכלתה.
בפועל, תוכנית מכירת הדרכונים חרגה הרבה מעבר למתוכנן, ומשכה עניין מצד גורמים שונים בעולם, כולל אזרחים איראנים רבים.
בין השנים 2008 ל-2017 נמכרו למעלה מאלף דרכונים קומוריים לזרים, מתוכם יותר מ-300 לאזרחים איראנים רבים מהרוכשים האיראנים היו אנשי עסקים בכירים בתחומי הספנות, הנפט, הגז והמתכות היקרות תחומים שבהם איראן עמדה תחת סנקציות בינלאומיות באותה עת.
לפי מידע שדלף מרשימות התכנית, רוב הדרכונים לאיראנים נמכרו בשנים 2011–2013, כאשר הסנקציות על איראן הגיעו לשיא והקשו על אזרחים וגופים איראנים לפעול בזירה הבינלאומית.
דרכון קומורי הציע לאותם גורמים אפשרות לטוס למדינות מסוימות ללא ויזה ולהקים חשבונות בנק או חברות מחוץ לאיראן מבלי להתבלט כאיראנים.
רשמית, החוק האיראני אינו מתיר לאזרחיו להחזיק בדרכון זר, אך לפי מקורות באיראן, אפילו משרד המודיעין האיראני נתן אישור חשאי לבכירים עסקיים לרכוש אזרחויות זרות במקרים מסוימים כדי לעקוף את מגבלות הסנקציות.
גורמי ביטחון ודיפלומטיה בקומורו ובמדינות מערביות הביעו דאגה עמוקה מניצול תוכנית הדרכונים בידי האיראנים.
החשש היה שאזרחות קומורית תשמש חלק מהם להסתרת זהותם האמיתית בפעילות בינלאומית, לרבות אפשרות להלבנת הון, פתיחת חשבונות בבנקים זרים והקמת חברות קש, וכל זאת במטרה לעקוף את הפיקוח והעיצומים על איראן.
פרשנים ציינו כי ייתכן שגורמי מודיעין או אפילו משמרות המהפכה האיראניים התעניינו באפשרות לשנע סוכנים או נכסים דרך מדינה קטנה ולא בולטת כמו קומורו, תוך שימוש בדרכון קומורי "נקי" מחשד.
אמנם לא הוכח קשר ישיר בין משמרות המהפכה לתוכנית הדרכונים, אך העובדה שאישי מפתח בתעשיות מפתח איראניות כגון מנהלים בתעשיית הנפט והנמלים רכשו דרכונים קומוריים, הדליקה נורות אזהרה בקרב גורמי מודיעין זרים.
בשנת 2017, לאחר שינוי השלטון בקומורו הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית במורוני לבדיקת התנהלות תוכנית האזרחות הכלכלית.
ממצאי הוועדה, שפורסמו בראשית 2018, העלו תמונה עגומה של ליקויים ושחיתות: לפי הדיווח, כבר ב-2013 הזהירה איחוד האמירויות את שלטונות קומורו כי מאות דרכונים נמכרים לזרים שאינם חלק ממסלול הבדונים המוסכם.
למעשה, התגלה שרשת מתווכים ונוכלים (מבפנים ומבחוץ) ניצלו את התכנית כדי למכור דרכונים לכל המרבה במחיר, ללא פיקוח הולם.
גורם ביטחוני קומורי חשף שבידי שירותי הביון של קומורו הצטברו דיווחים על מחזיקי דרכונים קומוריים שנהרגו בשדות קרב בעיראק, בסוריה ובסומליה אינדיקציה להיקף הלא-מבוקר של הפצת הדרכונים לגורמים מעורבים בעימותים אזוריים.
רבים מאותם דרכונים כאמור הגיעו לידי אזרחים איראנים, מה שהדאיג גם מדינות מערביות.
גורם במחלקת המדינה האמריקנית צוטט כאומר ש"קומורו לא ביצעה כל בדיקת רקע על האנשים שקיבלו את הדרכונים".
בעקבות זאת, ארצות הברית החלה להחמיר את הבדיקות הנדרשות מנושאי דרכון קומורי הנכנסים לגבולה, והרשויות בצרפת (שבה ישנו ריכוז גדול של מהגרים מקומורו) הביעו אף הן חשש מהסיכון הביטחוני הפוטנציאלי.
מבחינת קומורו עצמה, תוכנית מכירת הדרכונים לא הניבה את הפירות הכלכליים המקווים, ואף הובילה למשבר פוליטי-משפטי.
לפי דו"ח הפרלמנט הקומורי, לפחות 100 מיליון דולר מהכנסות מכירת הדרכונים "נעלמו" ולא הגיעו לקופת המדינה.
כסף רב שולם כנראה למתווכים ולגורמים מושחתים, ולא נוצל לטובת פיתוח קומורו כפי שהתכוונו בתחילה.
הממשלה הנוכחית בקומורו הבהירה כי בכוונתה להשיב את הכספים שנגזלו מ"קופת העם" ולחקור את כל מי שהתעשרו מהתכנית, מקומורים וזרים גם יחד.
בשנת 2018 הועמד הנשיא לשעבר סמבי שיזם את חוק האזרחות ב-2008 במעצר בית והואשם במעורבות בשחיתות הקשורה לפרשת הדרכונים.
סמבי ותומכיו טענו לרדיפה פוליטית מצד הנשיא המכהן אזאלי אסומאני, אולם בנובמבר 2022 דן בית המשפט לביטחון המדינה בקומורו את סמבי למאסר עולם באשמת "בגידה חמורה".
לפי התביעה, סמבי ונאמניו מעורבים במכירת הדרכונים ובמעילה של סכומי עתק (עד 1.8 מיליארד דולר לפי הטענה) מהכנסות התכנית סכום הגבוה בהרבה מכלל התוצר המקומי הגולמי של קומורו.
סמבי סירב להשתתף ברוב שלבי משפטו בטענה שלא יקבל משפט הוגן, והמשיך להכחיש כל מעשה פסול מצדו.
גזר דינו של סמבי המחיש את השלכות הפרשה על הפוליטיקה הפנימית בקומורו, וכן את עומק השבר שאליו הגיעו יחסיה עם איראן בסוף העשור השני של המאה ה-21.
קומורו היא מדינה מוסלמית סונית כמעט באופן מוחלט כ-98% מתושביה הם מוסלמים בני הזרם הסוני (בעיקר לפי האסכולה השאפעית).
בתקופת הנשיא סמבי, שהיה כאמור בעל השכלה דתית חלקית באיראן, התייחסו בקומורו בסובלנות יחסית לפעילות של גורמים איראניים בתחום הדת והתרבות.
טהראן ניצלה פתח זה כדי לקדם את השפעתה הרוחנית: ארגוני צדקה, עמותות ומכוני תרבות הקשורים לאיראן החלו לפעול בקומורו במהלך סוף שנות ה-2000 ותחילת ה-2010. ארגונים אלה הציעו סיוע הומניטרי, מלגות לימודים, חומרי קריאה ופעילויות דתיות, שבאמצעותם ביקשו לקרב לבבות לאידאולוגיה האסלאמית של הרפובליקה האסלאמית.
במקרים דומים ברחבי אפריקה הואשמו ארגונים כאלה בהפצת האסלאם השיעי ותורת המהפכה האיראנית במסווה של עבודת צדקה, וקומורו לא הייתה יוצאת דופן בהקשר זה.
ב-2011 לאחר עזיבתו של הנשיא סמבי וחיזוק הברית של קומורו עם מדינות המפרץ הסוניות, החלה הסתייגות גוברת בקומורו מהמשך פעילותם של הגופים האיראניים.
בינואר 2016 ניתקה קומורו את יחסיה עם איראן, ובעקבות זאת ננקטו צעדים לריסון ההשפעה האיראנית במדינה.
הנשיא אזאלי אסומאני, שחזר לשלטון במאי 2016, החזיק בעמדה פרו-סעודית מובהקת וראה באיראן גורם מערער באזור.
בספטמבר 2018 אף שונתה חוקת קומורו כך שהוגדר בה בפירוש כי האסלאם הסוני הוא דת המדינה (בעוד שבעבר נכתב רק "אסלאם" באופן כללי).
מהלך זה פורש כאיתות ברור להתנגדות לכל חדירה של זרמים אסלאמיים אחרים, ובמיוחד כצעד נגד התפשטות השיעה בהשראת איראן.
במקביל החלו בכירים בממשל הקומורי להתבטא פומבית נגד איראן והשיעה; התבטאויות אנטי-שיעיות מצד גורמי ממשל נעשו נפוצות, והביעו סולידריות עם העמדה הסעודית הרואה באיראן גורם ערב-סוני חתרני.
בינואר 2017 דיווחו מקורות קומוריים כי השלטון סגר לחלוטין את כל המשרדים והארגונים האיראניים שפעלו במדינה, בטענה שהם שימשו "חזית" להפצת האידאולוגיה השיעית ולחדירה איראנית פוליטית.
שגריר קומורו בערב הסעודית, אל-חביב עבאס עבדאללה, הסביר לעיתון א-שרק אל-אווסט כי ארגונים איראניים אלו פעלו כביכול תחת מסווה של ארגוני צדקה, אך למעשה עסקו ב"החדרת האידאולוגיה השיעית למדינה" ובניהול רשתות השפעה חשאיות.
כבר שלושה חודשים קודם לכן, לדבריו, הורה הנשיא אזאלי על סגירת כל המשרדים הקשורים לאיראן בקומורו.
צעדים אלו זכו לתמיכת רוב מדינות הליגה הערבית, הרואות גם הן באיראן גורם המעודד סכסוך עדתי במרחב הערבי.
כתוצאה מהצעדים, פעילות "הקרן האיראנית לתרבות" ועמותות צדקה המזוהות עם טהראן הגיעה לקיצה בקומורו, וכל מומחי הדת האיראנים שהגיעו במסגרת חילופי תרבות נדרשו לעזוב את הארץ.
ניתן לומר כי בשלהי העשור השני של המאה ה-21 השפעתה הדתית-אידאולוגית של איראן בקומורו הייתה מצומצמת ביותר.
אוכלוסיית קומורו נותרה סונית ברובה המוחלט, ולמעט קומצים קטנים של מאמינים שיעים (כולל זרים מאיראן, לבנון או הודו השוהים במדינה), לא קיים בה ציבור שיעי מובחן.
ממשלת קומורו הדגישה את מחויבותה לאסלאם הסוני המסורתי של המדינה, ואף הביעה תמיכה בבעלות בריתה הערביות במאבקן נגד התפשטות השיעה באזור.
כך למשל, קומורו הצטרפה ביוזמה סמלית לקואליציה הסעודית במלחמת תימן נגד המורדים החות'ים (הנתמכים בידי איראן) בשנת 2015, והביעה תמיכה פומבית בצעדי סעודיה נגד יעדים איראניים או שלוחיה באזור.
ביולי 2020 גינתה ממשלת קומורו באופן רשמי מתקפות של מיליציית החות'ים בתימן על מטרות בסעודיה, וחזרה על עמידתה לצד ריאד נגד "הטרור הנתמך בידי איראן" באזור.
בראשית ינואר 2016 החריפו באופן דרמטי היחסים בין איראן לבין מספר מדינות ערביות בהובלת ערב הסעודית, על רקע תקיפת שגרירות סעודיה בטהראן בידי מפגינים איראנים (אירוע שהתרחש בעקבות הוצאתו להורג בערב הסעודית של איש הדת השיעי הבכיר נימר אל-נימר).
סעודיה ובעלות בריתה באזור החלו מנתקות קשרים עם איראן כאות מחאה.
קומורו, כחברה בליגה הערבית וכמדינה בעלת רוב סוני הנמצאת בקשרים טובים עם סעודיה, הצטרפה אף היא לצעד זה.
ב-15 בינואר 2016 הודיעה ממשלת קומורו על ניתוק מוחלט של היחסים הדיפלומטיים עם איראן.
בהודעת משרד החוץ של קומורו הואשמה טהראן ב"תוקפנות" כלפי ערב הסעודית, בהתערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות ערב אחרות, ובהפרת אמנות וכיבודים דיפלומטיים.
קומורו אף הביעה תמיכה מפורשת בערב הסעודית בגינויה את ההתפרעויות נגד הנציגות הסעודית באיראן.
בהמשך לצעד זה, גורש שגריר איראן ממורוני בציווי הרשויות, לאחר שקומורו כבר הקדימה להחזיר את שגרירה מטהראן ימים אחדים קודם לכן.
בכך נותקו ערוצי הדיפלומטיה הרשמיים: שגרירות איראן בקומורו נסגרה (והוכנסה לרשימת השגרירויות שנסגרו במורוני), ונציגי המשלחת הדיפלומטית האיראנית עזבו את המדינה.
גם הנציגות הקומורית בטהראן נסגרה למעשה, והיחסים צומצמו למינימום ההכרחי (למשל, דרך שגריר לא-תושב או דרך צד שלישי מייצג בעניינים קונסולריים).
ניתוק היחסים לווה בקומורו במהלך מדיני מקיף יותר של התקרבות למחנה הסעודי-סוני והרחקה מאיראן.
בחודשים שלאחר הניתוק השתתפה קומורו בכינוסים של הליגה הערבית והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שבהם גונו פעולותיה של איראן באזור.
מהצד האיראני, הניתוק התקבל באכזבה אך אולי לא בהפתעה גמורה, לנוכח חילופי השלטון בקומורו שנה קודם לכן (עזיבתו של הנשיא הפרו-איראני סמבי).
איראן צפתה שיריבתה ערב הסעודית תשאף "למשוך" לצידה את קומורו, והמשבר האזורי סביב פרשת נימר סיפק הזדמנות לכך.
בתחילת 2016 אומנם ביטאה טהראן מחאה דיפלומטית רפה על המהלך, אך עיקר מאמציה הופנו לשיקום יחסיה עם מדינות גדולות יותר (כמו ניגריה וסודאן) שגם הן התרחקו ממנה.
חידוש ונרמול היחסים (2020 ואילך)
לאחר הניתוק בשנת 2016, נותרו יחסי איראן וקומורו קפואים למשך מספר שנים.
עם זאת, שינויים גאו-פוליטיים אזוריים בתחילת העשור השני של המאה ה-21 פתחו פתח להפשרה מסוימת.
במרץ 2023, לאחר משא ומתן בתיווך סיני, הכריזו איראן וערב הסעודית על הסכם פיוס והסכמה לחדש את היחסים ביניהן.
אירוע דרמטי זה זכה לתגובות חיוביות בעולם הערבי והמוסלמי, וגם קומורו ברכה רשמית על ההסכם בין ריאד לטהראן.
בהודעת משרד החוץ של קומורו באותה עת הביעה המדינה תקווה שהפיוס יתרום לחיזוק היציבות והביטחון באזור המפרץ ולשיתוף פעולה בונה לטובת האזור והעולם.
דיפלומטים העריכו שעמדתה החיובית של קומורו כלפי פיוס איראן וסעודיה מאותת על נכונותה לשקול גם את שיקום יחסיה שלה עם איראן, אם הדבר יתיישב עם האינטרסים שלה ועם הקו הסעודי.
בחודשים שלאחר מכן חלו מאמצים שקטים לנרמול היחסים בין מורוני לטהראן.
שגריר איראן באנטננריבו (מדגסקר), המוסמך גם לטפל בענייני קומורו, ערך בסוף 2023 ביקור ראשון בקומורו מאז הניתוק ונפגש עם גורמי ממשל מקומיים.
בראיון שהעניק השגריר לכלי תקשורת קומורי הוא הביע ביטחון כי הנתק ביחסים היה "אפיזודה חולפת" וכי הרשויות בשתי המדינות פועלות באופן פעיל לנרמול מחדש של הקשרים ארוכי השנים בין איראן לקומורו.
השגריר ציין כי ליחסי איראן וקומורו שורשים עמוקים ותרבותיים, ומן הראוי "לסגור את אותה סוגריים" של הנתק לטובת שני הצדדים.
הוא הדגיש תחומים מעשיים כמו חינוך ובריאות שבהם יכולה קומורו להרוויח מחידוש שיתוף הפעולה עם איראן.
במהלך הביקור אף נפגש השגריר עם הנשיא לשעבר סמבי, השוהה במעצר, וציין כי השיחה ביניהם הייתה ידידותית וכללה עדכונים על ענייני המזרח התיכון ואיחולי בריאות.
השגריר האיראני אף הביע אופטימיות באשר לאפשרות לסיים את פרשת כליאתו של סמבי "בהתאם לחוקי קומורו", במיוחד לאור תפקידו החדש של הנשיא אזאלי אסומאני כיושב ראש האיחוד האפריקאי (דבר שעשוי, לרמז השגריר, לעודד צעד של מחווה או חנינה).
בשלהי 2023 דווח בתקשורת האפריקאית כי איראן וקומורו דנות בערוצים דיפלומטיים על חידוש רשמי של היחסים.
נכון לתחילת 2025, מסתמן ששתי המדינות יכירו מחדש בשגרירים ויפתחו מחדש נציגויות דיפלומטיות.
יחסי איראן–מיאנמר הם יחסים דיפלומטיים ושלטוניים רשמיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין מיאנמר.
מיאנמר ואיראן כוננו יחסים ביניהן ב-1968. היחסים התבססו בשנות ה-70, עם פתיחת שגרירויות בטהראן וביאנגון (לימים הבירה עברה לנייפידאו).
שיתוף הפעולה מתמקד בעיקר בתחומים כלכליים וטכניים, כגון סחר מוגבל וחילופי משלחות דיפלומטיות, אך הם מוגבלים בהיקפם.
הסחר בין שתי המדינות בשנת 2006 עמד על כ-2.2 מיליארד דולר.
היחסים בין איראן למיאנמר החלו לעורר עניין בינלאומי בעקבות דיכוי בני הרוהינגיה בשנת 2012. עם בריחתם של פליטים מוסלמים רבים ממיאנמר לבנגלדש, איראן הגיבה בשורת פעולות הומניטריות: היא שלחה סיוע כספי, רופאים, והקימה בתי חולים לפליטים, לצד משלוח צירים דיפלומטיים למחנות הפליטים.
איראן גינתה בחריפות את יחסה של ממשלת מיאנמר כלפי המוסלמים הרוהינגים, ועמדותיה הובאו לדיון במוסדות בינלאומיים, לרבות האו"ם.
מעבר להיבט ההומניטרי, טהראן ניסתה למנף את המאבק להגברת השפעתה בעולם המוסלמי, במיוחד בקרב דעת הקהל הסונית, אף על פי שהיא עצמה מדינה שיעית.
שתי המדינות סובלות מביקורת וסנקציות מצד המערב בשל הפרות זכויות אדם, דבר שמחזק את בסיס שיתוף הפעולה ביניהן כחלק מ"ציר הנרדפים" הבינלאומי.
מאז ההפיכה הצבאית במיאנמר ב-2021, איראן זיהתה בה שוק פוטנציאלי לייצוא נשק.
על פי דיווחים, מטוסי מטען איראניים נחתו במספר הזדמנויות במיאנמר, ככל הנראה לצורך אספקת טילים וכלי טיס בלתי מאוישים לחונטה.
בין המדינות מתקיים גם שיתוף פעולה כלכלי וזרימת השקעות.
מיאנמר שואפת לעקוף את הסנקציות המערביות באמצעות רכש נשק וטכנולוגיה צבאית, ובשנת 2023 דווח כי הביעה עניין ברכישת טכנולוגיות איראניות, ובפרט מל"טים ורחפנים.
שתי המדינות חברות במספר ארגונים בינלאומיים, ביניהם: האגודה הבינלאומית לפיתוח, תאגיד המימון הבינלאומי, האו"ם, אינטרפול, הבנק הבינלאומי לשיקום ולפיתוח, איגוד הדואר העולמי, הסוכנות הרב-צדדית לערבויות השקעה, ואונסק"ו.
שתי המדינות חברות במספר ארגונים בין-לאומיים, ביניהם:
+ חברות איראן ומיאנמר בארגונים בין-לאומיים דגל הארגון שם הארגון מועד הצטרפות איראן מועד הצטרפות מיאנמר האגודה הבין-לאומית לפיתוח 10 באוקטובר 1960 5 בנובמבר 1962 תאגיד המימון הבין-לאומי 28 בדצמבר 1956 3 בדצמבר 1956 הארגון למניעת הפצת נשק כימי ?
האומות המאוחדות 24 באוקטובר 1945 19 באפריל 1948 אינטרפול ?
הבנק הבין-לאומי לשיקום ולפיתוח 29 בדצמבר 1945 3 בינואר 1952 איגוד הדואר העולמי ?
יחסי איראן–רוסיה (בפרסית: روابط ایران و روسیه; ברוסית: Ирано-российские отношения) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האיסלאמית של איראן ובין הפדרציה הרוסית, אשר ראו עליות וירידות, עקב ברית אסטרטגית מול יריבים משותפים, בעיקר ארצות הברית, מדינות אירופאיות במידה משתנה וערב הסעודית.
בין איראן לרוסיה שיתוף פעולה בנושאים שונים.
היחסים בין האימפריה הרוסית והשושלת הספווית, החלו באופן רשמי בשנת 1521, הקשרים בין רוסיה לאיראן בעבר ובהווה, הן בעלות אופי מורכב ורב-פנים, שלעיתים קרובות נעות בין שיתוף פעולה ליריבות.
לשתי האומות יש היסטוריה ארוכה של יחסי גומלין גאוגרפיים, כלכליים וסוציו-פוליטיים.
מאז, היחסים ההדדיים היו לעיתים קרובות לא על מי מנוחות בזמנים מסוימים, ורדומים בזמנים אחרים.
בתקופת הצאר, הממשלה הרוסית האשימה את הפרסים ברצח השגריר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב.
לאחר מכן, עלתה ההשפעה הרוסית על פרס בכל הקשור לכלכתה ופוליטיקה.
בהמשך המאה ה-19 הפכה פרס למגרש פעולה במאבק ההשפעה בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הבריטית .
המאבק בין הבריטים לרוסים החליש קשות את ההשפעה והסמכות של הממשל הפרסי עצמו אך מנעה את נפילתה הסופי של פרס לקולוניאליזם.
במהלך המהפכה החוקתית בפרס כבש הצבא הרוסי את צפון פרס והשיג השפעה מרכזית עליו, השפעה זאת אבדה לבסוף עקב המהפכה הרוסית (1917).
בשנת 1920 נחתם הסכם ידידות בין המדינות ורוסיה הסובייטית החזירה את כל הנכסים שהיו לרוסים באיראן וישי הממשל הפרסי.
פיודור רוטשטיין היה השגריר הסובייטי הראשון בפרס.
במהלך מלחמת העולם השנייה לא צלח רזא שאה פהלווי בניסיונו לשמור על איראן בתור מדינה נייטרלית והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן הביאה לכיבוש מחודש של צפון המדינה בידי ברית המועצות, היורשת של האימפריה הרוסית.
כיבוש זה נמשך חמש שנים עד למשבר איראן ומאז לא התרחשו עוד מאבקים מזוינים ישירים בין איראן ורוסיה.
מאז נפילת ברית המועצות, שתי המדינות השכנות נהנו רוב הזמן מיחסים חמים וקרובים מאוד.
איראן ורוסיה הן בעלות ברית אסטרטגיות ומהוות ציר בקווקז לצד ארמניה.
בשל סנקציות כלכליות מערביות על איראן, רוסיה הפכה שותפת מפתח לסחר, במיוחד לגבי עתודות הנפט העודפות של איראן.
מבחינה צבאית, איראן היא המדינה היחידה באסיה המערבית שהוזמנה להצטרף לארגון האמנה לביטחון משותף, ארגון אמנה בינלאומי של רוסיה כתגובה לנאט"ו המערבית, ובעוד שרוב הצבא האיראני מצויד בנשק רוסי.
רוסיה רואה את הנוכחות הצבאית האיראנית בסוריה כנוכחות לגיטימית רוסיה משמשת הן שותף כלכלי והן נדבן צבאי לאיראן, שנמצאת תחת סנקציות קשות על ידי רוב העולם המערבי.
היחסים התהדקו בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, שדרדרה את היחסים בין רוסיה למדינות המערב.
במהלך פלישת רוסיה לאוקראינה איראן סיפקה לרוסיה נשק ומל"טים, ועל פי ההערכות במערב, מאז חודש אוגוסט העבירה איראן לרוסיה מאות ואף אלפי מל"טים מתאבדים המשמשים כמעט מדי יום לתקיפות על מטרות אזרחיות באוקראינה.
על פי דיווחים נוספים, איראן ורוסיה סיכמו על הקמת מפעל לייצור ופיתוח מל"טים איראניים על אדמת רוסיה.
איראן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה בקאזאן.
רוסיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן, וקונסוליות בראשת ובאספהאן.
יחסי איראן–תאילנד (בפרסית: روابط ایران و تایلند) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת תאילנד.
לאיראן יש שגרירות בבנגקוק בשעה שלתאילנד יש שגרירות בטהראן.
בעקבות הסרת הסנקציות ב-2016 כתוצאה מהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, איראן ותאילנד שומרות על יחסים כלכליים קרובים.
היחסים בין שתי המדינות נוסדו בעת ביקוריהן של משלחות מדיניות פרסיות לסיאם.
העדות המוקדמת ביותר למשלחת כזו היא משנת 1685.
בעקבות מותו של ראמה התשיעי, מלך תאילנד ב-13 באוקטובר 2016, שלח נשיא איראן חסן רוחאני תנחומים לעם התאילנדי ולראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה במכתב.
במכתב שנשלח נכתב בין היתר:"הרפובליקה האסלאמית של איראן שותפה של ממלכת תאילנד תמיד, ומקווה להרחיב את היחסים בין שתי המדינות בכל התחומים".
תאי איירווייז הודיעה ביוני 2016 כי היא תקים קו טיסות חדש בין נמל התעופה סוברנבהומי, בנגקוק לבין נמל התעופה חומייני, טהראן.
הודעה זו הגיעה לאחר שחברת אייר אסיה X הודיעה על קו זהה.
הקו בין שתי המדינות הושק ב-1 באוקטובר 2016.
ב-8 באוקטובר 2016 הגיע נשיא איראן, חסן רוחאני לבנגקוק לוועידת פסגה לשיתוף פעולה.
הנשיא רוחאני נפגש עם ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן אוצ'ה, ודן עמו בשיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות.
איראן מעוניינת בייבוא האורז התאילנדי בהקדם האפשרי, ואילו מטרת תאילנד היא לייצא לאיראן לפחות 700,000 טון אורז לאיראן מדי שנה.
בתמורה, תאילנד תתחיל לייבא נפט גולמי וגז טבעי מאיראן ורוצה להשקיע בעסקי אנרגיה, הכוללים בין היתר אנרגיה חלופית.
על פי משרד החוץ התאילנדי, שווי המסחר בין איראן תאילנד נע סביב 794.46 מיליון דולר..
תאילנד הפכה ליעד פופולרי עבור תיירים רפואיים איראניים.
עם זאת, בשל מקרים רבים של הברחות מתאמפטמין, האיראנים המגיעים לתאילנד נמצאים תחת חשד משטרתי.
יחסי איראן–שוודיה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת שוודיה.
איראן מחזיקה בשגרירות בסטוקהולם ושוודיה מחזיקה בשגרירות בטהראן.
במאי 2023, הפרלמנט השוודי הצביע פה אחד בעד הכרזה על משמרות המהפכה האיראנית כארגון טרור בעקבות הוצאתו להורג של האזרח השוודי-איראני חביב צ'אב שהורשע בביצוע מתקפת טרור שבה נהרגו 25 אנשים בשנת 2018.
ביולי 2023, שוודיה, קנדה והממלכה המאוחדת הגישו תלונה לבית הדין הבין-לאומי לצדק נגד איראן על הפלת טיסה 752, בה נספו 176 בני אדם ומתוכם 10 הרוגים שוודים.
במאי 2024, שירות הביטחון השוודי האשים את איראן שהיא מפעילה ארגוני פשע בשוודיה ומנצלת אותם בשביל לפגוע במטרות ישראליות ויהודיות.
בתגובה איראן זימנה דיפלומט שוודי בטהראן.
ביוני 2024, בוצעה עסקת חילופי אסירים בין איראן לשוודיה בתיווך עומאן.
שוודיה שחררה את חמיד נורי, עוזר תובע לשעבר שהורשע בהוצאה להורג של אסירים פוליטיים באיראן בשנות ה-80 בתמורה לשחרור של יוהאן פלודרוס, דיפלומט שוודי מטעם האיחוד האירופי, שנעצר באיראן והואשם בריגול למען ישראל ושל סעד עזיזי.
בספטמבר 2024, הרשויות השוודית האשימו את איראן כי היא העומדת מאחורי אלפי ההודעות שקוראות לפעולת נקמה בעקבות אירועי שריפת הקוריאן שנערכו שוודיה.
באוקטובר 2024, ראש ממשלת שוודיה אולף קריסטרסון קרא לאיחוד האירופי להגדיר את משמרות המהפכה כארגון טרור.
בשנת 2007, כריסטופר גילנסטירנה, שגריר שוודיה באיראן אמר כי סוחרים ואנשי עסקים יחליטו אם להשקיע באיראן, וכי הסנקציות הכלכליות לא ישפיעו על הסחר השוודי עם איראן.
יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט השוודי אמר בשנת 2008 כי לאיראן יש זכות לטכנולוגיה גרעינית למטרות אזרחיות.
הוא גם הסתייע באמצעים דיפלומטיים במטרה למצוא פתרון למשבר הגרעין שיהיה מקובל על כל הצדדים.
בפברואר 2009 התנגדו יוון, קפריסין, ספרד אוסטריה ושוודיה להחמרת הסנקציות על איראן.
בחודש יולי 2009, אמר שר החוץ השוודי קארל בילדט כי דיאלוג הוא הפתרון היחיד לגרעין האיראני.
הוא גם אמר כי הפרלמנט האירופי עומד בפני בחירות קשות כאשר המעצמות יחדשו את השיחות עם איראן במטרה לעצור את העשרת האורניום בתמורה פוליטית ותמריצים כלכליים.
כריסטופר גילנסטירנה, שגריר שוודיה באיראן אמר בכנס בטהראן כי לשוודיה יש פוטנציאל בשווקים האיראניים.
הם גם אמר כי לאיראן יכולות שמשכו את תשומת לבם של השווקים השוודיים.
לדבריו שוודיה מתכננת את הגדלת הסחר ההדדי באמצעות שיתוף פעולה עם איראן.
בשנת 2003 חתמו איראן ושוודיה על מזכר הבנות שבו שוודיה ממליצה להעניק לאיראן חברות בארגון הסחר העולמי, בתמורה למתן רישיון כרייה והשתתפות בפרויקטים שונים באיראן.
מאז שהחלו מועצת הביטחון של האו"ם והאיחוד האירופי להטיל סנקציות על איראן, היקף הסחר ההדדי בין איראן לשוודיה פחת, כאשר הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות הגיע לשווי של 500 מיליון דולר בלבד ב-2007.
ב-31 במרץ 2015 משחק הידידות בכדורגל הראשון התרחש בין נבחרת שוודיה בכדורגל לבין נבחרת איראן בכדורגל, בפרנדס ארנה.
יחסי אירלנד–אסטוניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין רפובליקת אסטוניה.
אירלנד הכירה באסטוניה ב-27 באוגוסט 1991 בשנית, התאריך להכרה הראשונה לא ידוע.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-10 בספטמבר באותה השנה.
אירלנד לעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי באסטוניה דה פקטו או דה יורה.
אירלנד מיוצגת באסטוניה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטאלין, בירת המדינה.
אסטוניה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
פברואר 2013 - שר ההגנה האסטוני
דצמבר 2012 - שר החוץ האסטוני
יוני 2012 - נשיא אסטוניה - ביקור רשמי
אפריל 2012 - נשיא אסטוניה - ביקור פרטי
נובמבר 2011 - נשיא אסטוניה - ביקור רשמי
אפריל 2008 - נשיא אסטוניה - ביקור רשמי
אוקטובר 2006 - שר החוץ האסטוני
מאי 2006 - השר לתקשורת וקשרים כלכליים האסטוני
אוקטובר 2005 - שר האוכלוסין האסטוני
מאי 2004 - ראש ממשלת אסטוניה
פברואר 2003 - ראש ממשלת אסטוניה
מרץ 2001 - שר החינוך האסטוני
מרץ 2000 - שר החוץ האסטוני
יוני 2015 - שר הפיתוח והמסחר האירי
אפריל 2014 - שר התקשורת האירי
מאי 2004 - ראש ממשלת אירלנד
אוקטובר 2003 - שר ההגנה האירי ושר בלי תיק
יוני 2003 - שר התקשורת וראש הממשלה האירים
מאי 2001 - נשיאת אירלנד ושרת התרבות האירית - ביקור רשמי
הסכם למניעת כפל מס - 1998
הסכם לשיתוף פעולה תרבותי - 1999
בשנת 2015 ייבאה אירלנד מאסטוניה סחורה בסך 39.9 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר מוצרי טלפוניה וכימיקלים.
באותה השנה אירלנד ייצאה לאסטוניה סחורה בסך 57 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר מכוניות, בירות וציוד לאולפני טלוויזיה וקולנוע.
יחסי אירלנד–בולגריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הרפובליקה הבולגרית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ביולי 1990. הנציגות האירית הראשונה שהוקמה בבולגריה נפתחה ב-2003, אך זו הייתה נציגות ארעית שהייתה מסונפת לארגון האיחוד האירופי.
בשנת 2004 אירלנד חזרה להיות מיוצגת בבולגריה באמצעות השגרירות שלה באתונה, יוון.
שגרירות אירלנד בסופיה נפתחה באופן קבוע בשנת 2005.
בעוד אירלנד ובולגריה ממוקמות בצדדים ובגושים הנגדיים של אירופה, יש קווים משותפים רבים בין שתי המדינות.
האהבה לאומנות, מוזיקה וריקודים מסורתיים נמצאת בתרבות של שתי המדינות.
הרבה רקדנים, מחזאים ומוזיקאים איריים עובדים בבולגריה.
חלק גדול מהספרים הנכתבים באירית מתורגם לבולגרית.
בולגריה ואירלנד הן חברות פעילות ומחויבות של האיחוד האירופי, המספק את המסגרת עבור רוב ענייני היחסים בין שתי המדינות.
אירלנד מיוצגת בבולגריה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסופיה, בירת המדינה.
בולגריה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
יחסי אירלנד–ארצות הברית מתייחסים אל היחסים הבילטרליים וההיסטוריים בין הרפובליקה של אירלנד לארצות הברית של אמריקה.
לדברי הקבינט של ארצות הברית וממשלת אירלנד, היחסים בין שתי המדינות כבר מזמן מבוססים על קשרי אבות וערכים משותפים.
מלבד הדיאלוג הרגיל בסוגיות פוליטיות וכלכליות, לממשלותיהן של אירלנד וארצות הברית ישנם חילופי דברים רשמיים בתחומים שונים כדוגמת חינוך והמחקר הרפואי.
אירלנד מוכרת רשמית כמדינה נייטרלית באמצעות אי-הזדהות ולפיכך אינה חברה בארגון האמנה הצפון אטלנטית, על אף השתתפותה ביוזמת שותפות לשלום.
עם זאת, במקרים רבים אירלנד סיפקה תמיכה שבשתיקה לארצות הברית ולבעלות בריתה.
על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 67% מהאירים בטחו בהנהגת ארצות הברית תחת ממשל ברק אובמה.
היה זה הדירוג הרביעי בגודלו לכל מדינה שנסקרה באירופה.
בשנת 1800, מכוח חוק האיחוד של 1800, אירלנד אוחדה פוליטית עם ממלכת בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נוצרה.
כל ההחלטות הדיפלומטיות המרכזיות בנושא אירלנד נתקבלו בלונדון.
מאז ועד 1922, כאשר 26 מתוך 32 ממחוזות אירלנד פרשו מהאיחוד עם בריטניה והקימו את מדינת אירלנד החופשית (שהפכה מאוחר יותר לאירלנד של ימינו), נכונו יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לאירלנד יושמו מבעד לונדון.
האירים היו חלק מהמתיישבים הראשונים בשלוש עשרה המושבות ששיחקו תפקיד חשוב במלחמת העצמאות של ארצות הברית, וממנהלי הבקר הראשונים באמריקה הצפונית.
האירים הפעילו את השפעתם בתוך ארצות הברית, בייחוד באמצעות הפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
מ-1820 עד 1860 הגיעו 2 מיליון אירים לארצות הברית, 75% מאלה הגיעו לאחר רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 1845–1852. רובם הצטרפו לאירים שחיו בפחונים בערים אמריקאיות.
איימון דה ואלירה, דמות בולטת במרידת חג הפסחא ובמלחמת העצמאות האירית, נולד בעצמו בניו יורק ב-1888. אזרחותו האמריקאית חסכה ממנו הוצאה להורג על תפקידו במרידת חג הפסחא.
דה ואלרה המשיך לכהן כנשיא הפרלמנט האירי (הדאל אירן, או האספה), ובחודש מאי 1919 הוא ביקר בארצות הברית בתפקיד זה.
לביקור זה היו שלוש מטרות: לבקש הכרה רשמית ברפובליקה האירית, לבקש הלוואה למימון עבודתה של הממשלה (ובהמשך, הצבא האירי הרפובליקני) ולהבטיח את תמיכת העם האמריקאי למען הרפובליקה.
מלחמת העצמאות האירית הסתיימה בסופו של דבר באמנה האנגלו-אירית, שאישרה את חלוקת אירלנד למדינת אירלנד החופשית ולצפון אירלנד, והאחרונה בחרה להישאר חלק מהממלכה המאוחדת.
מדינת אירלנד החופשית נפלה במהרה במהלך מלחמת האזרחים האירית בין כוחות צבאיים תומכי האמנה שתמכו בעצמאות תוך חלוקה לבין כוחות צבאיים מתנגדי האמנה שהתנגדו לחלוקה ורצו עצמאות לכל האי האירי.
הכוחות תומכי האמנה זכו במלחמת האזרחים האירית ב-1923, ובשנה שלאחר מכן הכירה ארצות הברית במדינת אירלנד החופשית וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים.
מדינת אירלנד החופשית הפכה באופן רשמי לרפובליקה ב-1949.
במהלך המלחמה הקרה, המדיניות הצבאית של אירלנד, תוך נייטרלית לכאורה, הייתה מוטת כלפי נאט"ו.
סוכנות הביון של אירלנד ניטרה אחר קומוניסטים וסוכנים של ממשלות קומוניסטיות שפעלו במדינתה, בעיקר באמצעות שגרירויות בדבלין ושיתוף מידע עם בעלות ברית מהעולם המערבי.
במשבר הטילים בקובה, הטישך שון למס אישר את כי נערך חיפוש אחר מטוסים קובניים וצ'כוסלובקיים שעברו דרך נמל התעופה שאנון ומידע בנדון הועבר אל סוכנות הביון המרכזית.
הסכסוך בצפון אירלנד הוביל ללחץ ביחסים המיוחדים בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת.
בפברואר 1994 סירב ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור, לענות לשיחת טלפון מנשיא ארצות הברית ביל קלינטון במשך ימים על החלטתו להעניק לג'רי אדמס, מנהיג שין פיין, אשרת שהייה לביקורו בארצות הברית.
מחלקת המדינה של ארצות הברית, סוכנות הביון המרכזית, מחלקת המשפטים של ארצות הברית ולשכת החקירות הפדרלית התנגדו להמשיך הלאה בעניין בטענה כי ארצות הברית תיראה "רכה בענייני טרור" ו"עלולה לגרום נזק בלתי הפיך ליחסים המיוחדים".
בלחץ הקונגרס האמריקני, הנשיא קיווה שהביקור יעודד את ה-IRA להתנער מאלימות.
לאכזבתו של ראש הממשלה מייג'ור, קלינטון הסיר את האיסור על מגעים רשמיים וקיבל את אדמס בבית הלבן ביום פטריק הקדוש של 1995.
הנשיא קלינטון מינה את הסנאטור האמריקאי ג'ורג' מיטשל לשליח מיוחד של ארצות הברית בצפון אירלנד החל מינואר 1995. הוא עמד בראשות הוועדה שהתוותה את עקרונות ההימנעות מאלימות אליהם היו כפופים כל הפלגים היריבים באזור.
הצלחתו הובילה לחתימת הסכם יום שישי הטוב ומיטשל זכה להוקרה מהנשיא קלינטון שהעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית ב-1999.
אירלנד שימשה את צבא ארצות הברית עבור משלוחים של אנשי צבא שהיו מעורבים בפלישה לעיראק דרך נמל התעופה שאנון.
נמל התעופה שימש בעבר כנקודת ציון במלחמת אפגניסטן וכן במלחמת המפרץ.
ממשלת אירלנד נמצאה תחת לחץ פנימי וחיצוני לבדיקת מטוסים בנמל התעופה שאנון, במטרה לבדוק האם דרכם מבוצעות הסגרות יוצאות דופן.
שר המשפטים האירי דרמוט אהרן ביקש אישור מארצות הברית לבצע בדיקות אקראיות של טיסות אמריקאיות, כדי לספק לו "כיסוי" פוליטי במקרה שמדובר בטיסות להסגרה שעברו בשאנון.
הפרלמנט האירופי גינתה את אירלנד על תפקידה בביצוע הסגרות אלו.
עקב חברותה של אירלנד באיחוד האירופי, הדיון על מדיניות הסחר והכלכלה של האיחוד האירופי מהווה מרכיב מרכזי ביחסי אירלנד-ארצות הברית.
בשנים האחרונות ניסתה אירלנד לשמש כגשר דיפלומטי בין ארצות הברית לאיחוד האירופי.
עת שהחזיקה בנשיאות המועצה האירופית ב-2004, אירלנד פעלה לחיזוק הקשרים יחסי ארצות הברית-האיחוד האירופי, שהיו למתוחים בעקבות מלחמת עיראק, והטישך לשעבר ג'ון ברוטון מונה לשגריר האיחוד האירופי בארצות הברית.
במאי 2011 ביקר נשיא ארצות הברית ברק אובמה באירלנד.
יחסי איראן–תימן (בפרסית: روابط ایران و یمن, בערבית: العلاقات اليمنية الإيرانية) הם מערכת היחסים המורכבת בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של תימן.
היחסים בין המשטר החוקי בתימן לבין האיראנים הם קרים, האיראנים תומכים במורדים החות'ים השיעים במדינה.
בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ותימן מגדירה את איראן כמדינת אויב.
בשנות השישים של המאה העשרים, השאה האיראני מוחמד רזא פהלווי תמך בממלכה התימנית (המלוכנים) במלחמת האזרחים של צפון תימן נגד הרפובליקנים הקומוניסטים.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים, לאחר תום מלחמת איראן–עיראק החלה איראן להיות מעורבת יותר בענייני הפנים הצפון-תימניים.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, פלג סטודנטים קיצוניים בתימן (בעיקר מתימן ומאיראן) הקימו את תנועת החות'ים.
בין הסטודנטים הללו היה חוסיין בדרדין אלחות'י, שהוביל את ההתקוממות החות'ית בתימן כנגד השלטון המקומי.
תחילה איראן התנערה מקשריה עם החות'ים, אך בשנת 2012 לאחר שעלי עבדאללה סאלח הצהיר על תמיכתו בהם האיראנים הביעו תמיכתם בפומבי.
ב-2 באוקטובר 2015, בעיצומה של מלחמת האזרחים בתימן, דיווחה התקשורת על כך שממשלת תימן ניתקה באופן רשמי את יחסיה עם איראן עקב תמיכתה של טהראן בחות'ים המנסים להפיל את השליט החוקי עבד רבו מנסור האדי.
דובר ממשלת תימן הכחיש מאוחר יותר את דיווח הטלוויזיה ואמר כי "הממשלה לא דנה עד כה בנושא ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם איראן ולא התקבלה החלטה".
בשנת 2017 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין איראן לתימן.
יחסי אירלנד–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אירלנד וסן מרינו כוננו ב-13 בינואר 1995. ב-4 ביולי 2012, שתי המדינות חתמו על הסכם בדבר חילוף המידע בנוגע למיסים.
היחסים בין המדינות לבביים, המדינות מקיימות קשרים בכלכלה ובמסחר.
אירלנד וסן מרינו מקיימות שיתוף פעולה כלכלי ומסחרי נרחב.
מדי שנה, סך הסחר בין המדינות מסתכם במאות אלפי דולרים.
אירלנד מייצאת בעיקר מחשבים וסן מרינו מייצאת בעיקר מכונות.
בשנת 2011, הסחר בין המדינות הסתכם בסך 616.8 אלף דולר, כאשר אירלנד ייצאה סחורה בשווי 543 אלף דולר וסן מרינו ייצאה סחורה בשווי 73.8 אלף דולר בלבד.
בשנת 2012, הסחר בין המדינות הסתכם בסך 151.1 אלף דולר, כאשר אירלנד ייצאה סחורה בשווי 139 אלף דולר וסן מרינו ייצאה סחורה בשווי 12.1 אלף דולר.
בשנת 2013, הסחר בין המדינות הסתכם בסך 136.6 אלף דולר, כאשר אירלנד ייצאה סחורה בשווי 124 אלף דולר וסן מרינו ייצאה סחורה בשווי 12.6 אלף דולר.
בשנת 2014, הסחר בין המדינות הסתכם בסך 177.9 אלף דולר, כאשר אירלנד ייצאה סחורה בשווי 34.9 אלף דולר וסן מרינו ייצאה סחורה בשווי 143 אלף דולר.
בשנת 2015, הסחר בין המדינות הסתכם בסך 83.2 אלף דולר, כאשר אירלנד ייצאה סחורה בשווי 51.8 אלף דולר וסן מרינו ייצאה סחורה בשווי 31.4 אלף דולר.
סך כל הסחר בשנים הללו הסתכם בסך 1165.6 אלף דולר, כאשר אירלנד ייצאה סחורה בשווי 892.7 אלף דולר וסן מרינו ייצאה סחורה בשווי 272.9 אלף דולר.
סן מרינו מיוצגת באירלנד על ידי קונסוליה כללית בדבלין, בירת אירלנד.
אירלנד מיוצגת בסן מרינו על ידי שגרירות בסן מרינו, בירת סן מרינו.
יחסי אירלנד–גרמניה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקת אירלנד.
שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי ומועצת אירופה.
נזירים אירים פעלו רבות לנצר את סקוטלנד ואירלנד במהלך המאה ה-6–המאה ה-8, מה שהשפיע רבות על האזורים שהיו מאוכלסים בגרמנים באירופה כולה.
חיילים אירים לחמו במהלך מלחמת שלושים השנים, כחלק מהכוחות הגרמניים במלחמה.
בשנת 1848 גרמה פרשיית היחסים בין לודוויג הראשון, מלך בוואריה ללולה מונטז (שחקנית אירית במקור), לפרוץ מהפכות אביב העמים בבוואריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הן היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת) והן הלאומנים (תומכי הפילוג ממנה) תמכו ביציאתה של בריטניה למלחמה וסייעו במאמצי המלחמה, ותומכיהם (הפרוטסטנטים והקתולים בהתאמה) שירתו במסגרת הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי במיוחד ביחידות ייעודיות.
אירלנד הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, והצליחה לקיים יחסים דיפלומטיים עם גרמניה הנאצית לאורך כל המלחמה.
עם זאת, לפחות ספינת סוחר אירית אחת הוטבעה על ידי צוללת גרמנית.
ראש ממשלת אירלנד בתקופת המלחמה, איימון דה ואלירה, זכור לשמצה בכך שהלך לשגרירות גרמניה באירלנד לנחם לאחר התאבדותו של אדולף היטלר, וכן בכך שהפגין נגד עונשי המוות שהוטלו במשפטי נירנברג.
בשנת 1973 הצטרפה אירלנד לקהילה הכלכלית האירופית (קודמתה של האיחוד האירופי של ימינו).
לאחר קשיי הסתגלות ניכרים, חלה עלייה כלכלית מתמשכת בשנים שלאחר מכן, לא מעט בזכות כספי המבנה של האיחוד האירופי (עם גרמניה כאחת התורמות העיקריות שלה).
בשנת 1990, כבעלי נשיאות מועצת הקהילות האירופיות וכיום מועצת האיחוד האירופי, אירלנד תמכה באופן פעיל בהשלמת האיחוד הגרמני.
בשנת 1999 נכנס האירו לשימוש באירלנד.
בגלל החברות המשותפת של אירלנד וגרמניה באיחוד האירופי, היחסים בין שתי המדינות התגברו בעשורים האחרונים.
בשנת 2011 התפרסמה תוכניות של ממשלת אירלנד להעלאת מע"מ בבונדסטאג הגרמני - לפני שתוכניות אלה הועברו באירלנד עצמה.
אירים רבים תפסו זאת בכאב כאובדן ריבונות מצד אירלנד בהקשר של משבר החובות האירי לטובת האיחוד האירופי ובמיוחד לטובת גרמניה.