tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלן מבקשת מתומאס שיישאר איתה מכיוון שחשה בפחד, ומתוודה שלפני חתונתם היא חלמה שהיא התחתנה עם המוות ומסביבה נמצאו גופות של בני משפחה וקרוביה והגיעה לתובנה שהיא נהנתה מזה.
אלן שוהה אצל חברו של תומאס, פרידריך הארדינג, ועוזב לטירתו של אורלוק בהרי הקרפטים בטרנסילבניה, רומניה.
בדרכו איכרים רומניים מקומיים מפצירים בתומאס להימנע ולא ללכת לטירה.
למחרת בהגעתו לטירה מקבל אורלוק את תומאס, מארח אותו ודובק בהחלטתו להשלמת רכישת טירת גרונוולד באופן מידי.
לאחר מכן נחתך תומאס בשגגה באמצעות סכין כשניסה לחתוך פרוסת לחם ואורלוק טוען שהוא יוכל להרפות אותו.
כתוצאה מכך, הוא מהפנט אותו, שותה את דמו ונחשף כערפד.
למחרת בלילה לוקח אורלוק את התליון של תומאס, המכיל את שערה של אלן.
בנוסף הוא מבקש ממנו לחתום על מסמך מסתורי אשר נכתב בכתב סתרים.
תומאס הרדוף מתפתה על ידי אורלוק המסתווה בדמותה של אלן.
הוא מוצא את אורלוק ישן בארון הקבורה שלו ומנסה להרוג אותו באמצעות גרזן, אך הוא מתעורר ותוקף בזעם.
בעת בריחתו נופל תומאס לנהר, ומתעורר כשמטופל בידי נזירות בכנסייה הסמוכה.
לאחר מכן ממהר תומאס לשוב לוויסבורג על מנת להגן על אלן.
אורלוק מפליג לוויסבורג ומביא עמו דבר, ובמסעו הורג את צוות הספינה.
אלן סובלת מהתקפי אפילפסיה וסהרוריות ווילהלם סיברס, הרופא שלה, מתקשה לטפל במצב ואינו מבין כיצד דבר זה נובע.
כשמצבה מחמיר סירבס מתייעץ עם הפרופסור, אלבין אברהרט פון פרנץ, מדען מבריק שנודע בשווייץ עקב אמונתו הנסתרת.
כתוצאיה מהתקפיה של אלן, פון פרנץ מסיק כי היא נמצאת בקסמו של נוספרטו, ערפד שטני הנושא מגפה בל-תתואר.
לעומת זאת, פרידריך מאמין כי התקפיה נובעים מחרדת היעדרו של תומאס.
לאחר מכן ניבאו אלן ונוק את הגעתו הקרבה ובאה של אורלוק.
כתוצאה מכך, סיברס ופון פרנץ הבינו כי השניים מושפעים מאותה ישות זדונית.
לאחר מכן במשרדו של נוק מגלים השניים שאורלוק הוא נוספרטו.
תומאס חזר לוויסבורג, ונוק מפליג לטירת גרונוולד.
אורלוק הופיע לאלן בחלום וטען שהוא הונה את תומאס לחתום על מסמכי גירושין.
בנוסף הוא הזהיר אותה כי היא נתונה לחובה לאשר את הגירושין על פני שני לילות ואף לחדש את הברית שכרתה איתו בעבר, אחרת יהרוג את תומאס ויכלה במגפה את כל ויסבורג.
לאחר מכן הורג אורלוק את משפחתו של פרידריך.
כשמגלה על מותן מבצע פרידריך נקרופיליה עם גופת אשתו ומת כתוצאה מהמגפה.
תומאס, סירביס ופון פרנץ יוצאים למסע להרוס את הקבר של אורלוק שממוקם בטירתו.
פון פרנץ משער על פי מחקרו הנסתר כי ניתן להרוג את הרוזן באמצעות הקרבה מרצונה של עלמה נאה.
אלן מסכימה לתוכניתו ומזמנת את אורלוק לחדרה.
השלושה מוצאים את נוק בארון הקבורה של אורלוק והורגים אותו.
לאחר מכן מבין תומאס שזו הייתה הסחה וממהר להציל את אלן.
לאחר שזימנה אותו מקיימים אלן ואורלוק יחסי מין מהלילה, דמדומים ועד לשעת הזריחה, דבר הגורם לאורלוק להתחלש ולמות ולקץ המגפה.
ביל סקושגורד – הרוזן אורלוק
לילי-רוז דפ – אלן האטר
ניקולס הולט – תומאס האטר
אהרון טיילור-ג'ונסון – פרידריך הארדינג
אמה קורין – אנה הארדינג
וילם דפו – פרופסור אלבין אברהרט פון פרנץ
סיימון מקברני – הר נוק
ראלף איינסן – ד"ר וילהלם סיברס
ביולי 2015, הוכרז לראשונה על פיתוחו של עיבוד מחודש לסרט האימה האקספרסיוניסטי גרמני "נוספרטו" (1922), שעל כתיבתו ובימויו יופקד הקולנוען .
בספטמבר 2022, נמסר כי לדמותו של הרוזן אורלוק לוהק השחקן השוודי ביל סקושגורד, ולצדו תככב לילי-רוז דפ.
באוקטובר 2022, נמסר על ניהול משא ומתן מצד ניקולס הולט על תפקיד בסרט.
ליהוקם של השלושה אושר רשמית בינואר 2023, לצד דיווח על ליהוקו של וילם דפו, שגילם בעבר את דמויותיהם של מקס שרק / הרוזן אורלוק בסרט "צילו של הערפד" (2000).
בפברואר 2023, נמסר על ליהוקם של אמה קורין, אהרון טיילור-ג'ונסון, סיימון מקברני וראלף אינסון לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו באולפני ברנדוב שבפראג בשלהי פברואר 2023, והסתיימו ב-19 במאי 2023. חלק מצילומי החוץ התקיימו ברומניה.
בין הלוקיישנים עבור צילומי הסרט נמנים טירת רוזמיטאל מהמאה ה-14 בעיירה רוזמיטאל פוד טרסינם ובאינבלידובנה, בית הארחה לחיילים מתקופת הבארוק הרשום כציון דרך לאומי.
הצלם ג'ארין בלאשקה חשף כי הסרט צולם בצבע והושפע מתקופת הרומנטיזם של המאה ה-19.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד20 בנובמבר 2024פרטיטורה מקורית – סרט אימה/מותחןרובין קרולןפרס איגוד המבקרים האמריקני4 בינואר 2025הצילום הטוב ביותרג'ארין בלאשקה מקום שלישיפרס סטלייט26 בינואר 2025השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - דרמהלילי-רוז דפעיצוב התלבושות הטוב ביותרלינדה מיורעיצוב ההפקה הטוב ביותרקרייג לאתרופ וביאטריס ברנטנרובהאנסמבל: סרט קולנוע"נוספרטו"
נוסי אירנייה (במלגשית: Nosy Iranja) הוא אי קטן במצר מוזמביק במדגסקר, הממוקם ליד החוף הצפון-מערבי של האי, מול חצי האי אמפסינדבה, ומשתייך למחוז דיאנה .
האי שוכן במרחק של 48 ק"מ, כשעה עד שעתיים הפלגה (בהתאם לגודל הספינה או הסירה) מנוסי בה .
הוא מורכב משני איים (גדול יותר, "נוסי אירנייה בה", שמשמעותו גדול, וקטן יותר, "נוסי אירנייה קלי") המחוברים באמצעות גדת חול באורך שני קילומטרים, אשר צץ רק בזמן שפל.
באי חיים כ-200 איש המתפרנסים מתיירות.
הם מתרכזים בעיקר בחוף הצמוד לשרטון החול המחבר לאי נוסי אירנייה קלי.
בחלקו הגבוה ביותר של האי הגדול ביותר ניצב מגדלור, שתוכנן על ידי המהנדס הצרפתי גוסטב אייפל, ונבנה בשנת 1909 בתקופה הקולוניאלית, כאשר צרפת שלטה במדגסקר.
המגדלור שופץ ושוחזר בשנת 2009, והופעל מחדש.
הגישה למגדלור היא באמצעות גרם מדרגות תלול, העולה מהכפר.
בחלקו התחתון שורת חנויות לממכר מוצרים לתיירים.
חופי האי הם אתר רבייה חשוב עבור צב ים קרני.
תיירים רבים מגיעים לאי כדי לצלול ולצפות בצבי הים.
נוסי סקאטיה (במלגשית: Nosy Sakatia) הוא אי הממוקם בחוף הצפון-מערבי של מדגסקר, בתעלת מוזמביק.
הוא ממוקם מערבית לנוסי בה .
באי חיים כ-300 תושבים, המחולקים לשלושה כפרים המתפרנסים מדיג וחקלאות.
השם סאקאטיה מורכב משתי מילים "סאקה" (מעכב) ו"טיה" (אהבה), המתייחסות, על פי אגדה מקומית, לשני אוהבים החיים מופרדים פיזית על ידי הים, אחד בנוסי בה, השני בסאקאטיה.
נוסי סקאטיה הוא אחד האיים הקטנים המקיפים את האי נוסי בה, האי שוכן מול החוף המערבי של נוסי בה קרוב מאוד אליו כקילומטר מערבית לנוסי בה, בתעלת מוזמביק.
אורכו של 6 ק"מ ורוחב של 2 ק"מ.
שטח הפנים שלו הוא 6 ק"מ 2. מבחינה מנהלית, האי שייך לעיריית האי נוסי בה שיושבת בעיר הל-וויל ושולטת בכל האי, במחוז דיאנה במדגסקר.
תיירים מגיעים לאי לשנורקלינג, טיולים רגליים וצלילה אפשריים באי.
יש בו סניף של NAUI , ארגון צלילה בין לאומי.
פנים הארץ די גבעי, והיערות הדרומיים הם ביתם של עטלפי פרי וברוקזיה מינימה (הזיקית הקטנה בעולם).
נוּסְקו֗ (באיטלקית: Nusco, בניב אירפינו: Nùscu) היא עיירה קטנה בדרום איטליה.
מספר תושבי העיירה הוערך ב-3,791, נכון לתאריך 1 בינואר 2025. מספר התושבים המאומת ב-31 בדצמבר 2021 היה 3,918. אוכלוסיית העיירה נמצאת בהתמעטות מתמדת ומתמשכת.
קיימים חילוקי דעות ביחס למקור שמה של נוסקו.
יש הסבורים, כי מקור השם הוא שיבוש של המונח הלטיני מוסקוס (Muscus) ומאוחר יותר של המילה האיטלקית "Muschio", שמשמעותם טחב או אזוב, שכן היישוב בנוי באזור הררי גבוה, וסביבו קיימים מאפיינים של אזוב וטחב.
אפשרות אחרת היא, שהשם גזור ממילה לטינית Nobiscum במשמעות של איתנו או אצלנו.
קיימת סברה נוספת, ששם המקום מגיע מהמונח Conosco, שפירושו באיטלקית לדעת.
האזכור ההיסטורי הראשון של נוסקו הופיע במסמך משנת 1093. בצוואתו מזכיר הבישוף אמאטוס (Amatus) את המקום, ומכנה אותו יישוב עירוני (בלטינית "civitas").
אזכור כזה מעיד על-כך, שהמקום היה קיים כישוב עוד קודם לשנת 1093. מבצר היה קיים במקום כבר מאות אחדות לפני כן, וסבורים שהמבצר נבנה ב-847, תקופה בה נסיכות סלרנו (Salerno) הופרדה מדוכסות בנוונוטו (Benvenoto).
המקום היה משכנם של בישופים החל מהמאה ה-11. הבישוף אמאטו (אמאטוס) בנה את הכנסייה הראשונה בעיר, וסביבה החלו להתרכז עם הזמן תושבים רבים יותר ויותר.
ב-1122 נתנה העיר מחסה לוויליאם, הדוכס האחרון של פוליה.
גם ב-1254 הייתה הטירה מקום מפלט ל, שהפך מאוחר יותר למלך סיציליה.
האזור עבר בין משפחות פאודליות רבות, עד לביטול השיטה הפאודלית באזור, ב-1806. בין השנים 1688 ל-1732 החריבו את האזור רעידות אדמה חזקות, ונחרבו גם חלקים גדולים של נוסקו.
ב-1656 כשליש מתושבי העיר מתו כתוצאה ממגפה שפרצה באזור כולו.
ב-1799 הטירה במקום נהרסה ונשדדה בידיי חיילים מטעם הקרדינל פבריציאו רופו (Fabrizio Ruffo).
בשנת 1861 האזור השתלב בתהליך איחוד איטליה, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
נוסקו נמצאת בדרום איטליה, שייכת למחוז קמפניה, לנפת אבלינו, ונמצאת באזור הקרוי איפריניה (Iprinia), על-שם שבט האיפרינים שאכלסו בעבר את האזור.
העיירה בנויה על פסגתו של הר, וגובהה של נוסקו מעל פני הים עומד על 914 מטר, והיא קרויה "המרפסת של איפריניה".
מרחקה של נוסקו מעיר הנפה אבלינו מסתכם במעט למעלה מ-40 ק"מ, מעיר המחוז נאפולי המרחק כ-93 ק"מ, וזה גם מרחק הנסיעה גם למפרץ נאפולי, חלק של הים הטירני, שהוא עצמו מהווה אזור ימי בתוך הים התיכון.
נהרות ונחלים הזורמים בסמיכות לעיירה הם נהר אופנטו (Ofanto), ונהר הלוקאנו (Lucano).
רכס הרי פיצ'נטיני (Monti Picentini) קרוב מאוד לעיירה.
העיירה נמצאת באזור אקלים ים תיכוני, אך עקב גובהה המשמעותי מעל פני הים (914 מטר), תנאי מזג האוויר שונים בה מאשר באתרים סמוכים אליה, אך קרובים יותר לגובה פני הים.
הטמפרטורות נמוכות יותר, ובחורף יורדות כמויות שלג משמעותיות יותר, מאשר במקומות שבאזור הבנויים בגבוה מעל פני הים.
התקופה המושלגת בעיירה מתחילה בסוף חודש אוקטובר, ונמשכת עד סוף חודש מרץ, ולעיתים ראשית אפריל.
כמות השלג הממוצעת בשנה עומדת על 69.9 מ"מ.
מספר ימי השלג אינו רב, אך בימים רבים יורדים גשם ושלג לסירוגין.
מספר ימי כלל המשקעים השנתי הממוצע עומד על 75.2 ימים (גשם וגם שלג).
בשנה ממוצעת יורדים 488.2 מ"מ גשמים.
המרפסת של איפריניה: כיוון שהעיר בנויה על הר גבוה השולט על האזור, מתאפשרת תצפית נופית מאתרים רבים בתוך העיר.
חלק מהגנים הציבוריים נבנו במיוחד באופן המאפשר תצפית פנורמית, לכן רבים מכנים את העיירה "המרפסת של איפריניה" (Irpinia).
העיר העתיקה: העיר העתיקה בעיירה היא מבוך של רחובות, סמטאות צרות ולעיתים צרות מאוד, עם כיכרות קטנות ממדים, מזרקות, אדניות ישנות עם צמחייה ופרחים, ומקומות תצפית אל הנוף שסביב העיירה, אל ההרים, היערות והעמקים.
ארמון הבישופ: נבנה במאה ה-18 בלב המרכז העתיק של העיירה, לפי דרישת הבישוף פרנצ'סקו בואונוונטורה (Francesco Buonaventura), הבנייה החלה בשנת 1754.
אמאטו: הקתדרלה (Cattedrale di Sant'Amato), היא הכנסייה הראשית בעיירה, שבנייתה החלה במאה ה-11.
כיכר חג המולד: פיאצה נטלה (Piazza Natale) היא כיכר עירונית ומשמשת כמרכז העיירה.
סביב הכיכר ניצבים בניינים עתיקים, בתי קפה ומסעדות, וחנויות שונות.
בפיאצה (כיכר) זו מתקיימים אירועים, פסטיבלים ואסיפות.
הרים: נוסקו מוקפת בהרי פיצ'נטיני (Monti Picentini), המציעים פעילויות מגוונות, מסלולי טיולים והליכה רגלית, טבע, נוף, פיקניקים, ספורט אתגרי וכדומה.
מצפה המגוון הביולוגי: המצפה הוקם ביוזמת עיריית נוסקו, ביחד עם קהילות ההרים השכנות, ונועד לעודד את ההגנה על חיות הבר, ועל הצמחייה הטבעית.
ליל המדורות: בליל המדורות (La Notte dei Falò) הנערך בכל שנה בשבוע השני של ינואר, מודלקות מדורות בכל רחבי העיירה, במיוחד בכיכרות וברחבות, לזכר הנזיר st.
המדורות נועדו להביע שמחת חיים.
המסורת החלה כפי הנראה במאה ה-18. בשבוע ליל המדורות העיירה כולה מקושטת, ותאורה דקורטיבית רבה מודלקת.
המדורות מלוות בנגינה, שירה וריקודים.
אירוע המנטה: בחודש יולי 2025 העיירה החלה מחדש אירוע שהיה נהוג בה בעבר, שני ערבים ולילות המוקדשים למנטה.
למעשה, האירוע הוא אירוע קולינרי של אוכל, שתייה, סדנאות, הדגמות בדוכנים, בבתי קפה ובמסעדות.
האירוע נקרא באיטלקית "Che mi salta in menta", והוא מתקיים בחודש יולי.
במהלך שני ימי האירוע כל העיירה מוארת משעות הערב ועד עלות השחר בצבעי ירוק.
מארים בתים, רחובות, בנייני ציבור וכיכרות.
פסטיבל רי לי צ'יקלוקולי: פסטיבל המזון "Ri Li Cicalucculi", המוקדש לאוכל, שתייה ובמיוחד לפסטה בהכנה ידנית.
הפסטיבל הוא חגיגת קולינרית, בחודש אוגוסט 2025 התקיים הפסטיבל לפי המסורת בפעם ה-38, בפיאצה סן אמאטו בעיירה.
בנוסקו נוהגים להכין כמה מאכלים ומוצרי מזון ייחודיים, ומכינים גם נוסח מקומי של מאכלים אזוריים ואיטלקיים, במיוחד בתחומי גבינות צהובות.
גבינת ריקוטה בניולזה: סוג של גבינת ריקוטה, אותה מכינים מחלב כבשים.
הכבשים הנמצאות כל הזמן במרעה.
מנטה: סביב נוסקו מגדלים מנטה, ולכן בעיירה משלבים מנטה בסוגי מאכלים רבים, במיני מאפה, בסוגים מגוונים של פסטות, בקציצות בשר וירק, ברטבים שונים, בקציפות וגם במנות אחרונות, בתבשילים של בשר וכדומה, לפי מתכוני מנטה שונים.
צ'יקלוקולי: סוג של בצקניות ניוקי העשויות בעבודת יד בלבד, ומוגשות בדרך כלל עם בשר ורוטב, ובמיוחד רוטב בשם פּוּזׇנְדוּ (puzzendu).
גבינת קצ'וקבאלו: גבינות אלו הן גבינות קשקבל צהובות קשות, מיושנות במשך תקופה של עד ששה חודשים, מחלב מעורב של שני זני פרות.
שם הגבינה גזור מכך שתולים אותו בזוגות, כמו שתולים שקים על שני צידי גב הסוס.
מרק פסטה פאטאנה: Pasta Patane הוא סוג של מרק סמיך עם מעט נוזלים, שמרכיביו העיקריים הם תפוחי אדמה ופסטות קצרות.
המרק מיועד לימים חורפיים וקרים במיוחד, ומקובל גם ביישובים נוספים במחוז.
צ'יריאקו דה מיטה, מי שכיהן כראש ממשלת איטליה בשנים 1988 עד 1989 נולד בעיירה בשנת 1928.
בחירתה של נוסקו כשייכת לקבוצת היישובים היפים ביותר באיטליה, מסייעת לתיירות המגיעה למקום, אך העיירה עדיין מתפרנסת בעיקר מענפי כלכלה מסורתיים דוגמת חקלאות ומסחר.
אחד הגידולים הנפוצים בנוסקו ובאזור הוא ערמונים.
בעיירה מייצרים גבינות מסוגים שונים, ופסטות בעבודה יידנית.
כבישים: הכביש האזורי העובר בסמוך לנוסקו הוא S57. מתוכו מסתעף כביש Sp57 המגיע ללב העיירה.
גם כביש אזורי SP59 עובר בסמוך.
האוטוסטרדה הקרובה היא E45/E41, במרחק של פחות מ-40 ק"מ.
אוטובוסים: שירות אוטובוסים סדיר מחבר את נוסקו עם עיר הנפה אבלינו.
מאבלינו ניתן להמשיך לסלרנו או לנאפולי, ובדרך דומה בכיוון ההפוך אל נוסקו.
יש גם שירות ישיר לשתי הערים הגדולות במחוז, אך בתדירות נמוכה יותר .
רכבת: לנוסקו אין תחנת רכבת משלה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת במונטלה (Montella), במרחק של כ-10 ק"מ מנוסקו.
הרכבות מופעלות על ידיי חברת טרנאיטליה, ומגיעות למונטלה מכיוון אבלינו.
תעופה: נמל התעופה הבין-לאומי הקרוב ביותר לנוסקו עם אפשרויות טיסה רבות הוא נמל התעופה נאפולי (NAP), במרחק של כ-93 ק"מ.
נמל התעופה של סלרנו (QSR) קרוב קצת יותר, במרחק של כ-77 ק"מ, אבל מספר היעדים הבין לאומיים המוצעים ממנו מצומצם יותר, מאשר מנמל התעופה נאפולי.
נמל תעופה בין לאומי רחוק יותר הוא נמל התעופה בארי-פאלזה, במרחק של כ-181 ק"מ.
בשנת 2025 היו לעיירה שתי ערים תאומות, שתיהן בתחומי איטליה.
"נוסעת בעקבות האהבה" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית ורדינה כהן.
השיר יצא לאור בפברואר 1987 כסינגל, שנכלל באלבום הבכורה של כהן, "נוסעת בעקבות האהבה", שיצא לאור במרץ 1988. דני רובס כתב, הלחין ועיבד את השיר.
לאחר שחרורה מהצבא לא מצאה כהן חברת תקליטים שתחתים אותה.
היא הופיעה כזמרת ליווי של ירדנה ארזי ולמדה מוזיקה.
בהמשך החלה לשתף פעולה עם דני רובס.
היא הקליטה שירים שכתב והלחין לה, חלקם לאחר שיחות עימה.
השירים יצאו לרדיו כסינגלים במשך קרוב לשנתיים עד שהיה מספיק חומר לאלבום, ואותם השירים התקבצו לאלבום הבכורה שלה.
לשיר "נוסעת בעקבות האהבה" הייתה גרסה מוקדמת עם מילים אחרות, שנקראה "מחר אני הולכת לצבא".
רובס חשב בתחילה לייעד אותה ללהקת פיקוד המרכז, אך הגרסה הזאת לא מצאה חן בעיניו, והוא חיפש מילים אחרות.
ב־2021 סיפרה גלי עטרי שרובס אמר לה ששירהּ "סוף העונה" (1986) שימש לו השראה בכתיבת "נוסעת בעקבות האהבה".
ב־2023 אמר רובס שאת הגרסה המוכרת של המילים כתב לכהן לאחר שיחה עימה:
"נוסעת בעקבות האהבה" היה לשיר המזוהה ביותר עם כהן.
הוא השיר היחידי שלה שדורג במצעד שנתי והראשון של רובס, עוד לפני הצלחתו בקריירת הסולו שלו.
כשיצא לבסוף האלבום הוא נקרא כשם השיר הבולט מתוכו, "נוסעת בעקבות האהבה".
השיר הוצג ל"מקום בצמרת", מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ב־17 בפברואר 1987 וצעד שמונה שבועות, עד 28 באפריל 1987, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השלישי ב־24 במרץ 1987.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ז של רשת ג' השיר דורג במקום ה־44 (בתיקו עם "רק בינתיים" של אילנית).
נוסרת בהוטו (בפרסית: نصرت بھٹو; נולדה כנוסרת איספהאני; 23 במרץ 1929 – 23 באוקטובר 2011) הייתה פוליטיקאית פקיסטנית ממוצא איראני-כורדי, ששימשה כגברת הראשונה של פקיסטן (1971–1977) וכשרה בממשלת פקיסטן.
היא הייתה אלמנתו של ראש ממשלת פקיסטן זולפיקאר עלי בהוטו, ואמה של בנזיר בהוטו, האישה הראשונה שכיהנה כראש ממשלה במדינה מוסלמית.
נוסרת הנהיגה את מפלגת העם הפקיסטנית (PPP) בתקופות קשות של דיקטטורה צבאית ונחשבת לעיתים כ"אם הדמוקרטיה המודרנית" בפקיסטן.
נוסרת איספהאני נולדה בטהראן, איראן, למשפחת איספהאני האמידה והמיוחסת, משפחה של אנשי עסקים ופוליטיקאים ממוצא כורדי-שיעי שהתיישבו באיספהאן.
משפחתה הייתה חלק מהאליטה הכלכלית והתרבותית באיראן, והיא זכתה לחינוך מערבי וחילוני ברוח התקופה הפהלווית המוקדמת.
בסוף שנות ה-40 היגרה המשפחה לקראצ'י שבפקיסטן (אז דומיניון של הודו הבריטית ולאחר מכן מדינה עצמאית), שם המשיכה לעסוק במסחר בקנה מידה גדול.
נוסרת הייתה ידועה ביופייה הרב ובהשכלתה הרחבה, והייתה דמות בולטת בחברה הגבוהה של קראצ'י הצעירה.
בשנת 1951 נישאה נוסרת לזולפיקאר עלי בהוטו, בן למשפחת בעלי קרקעות עשירה מסוֹכּוּר שבמחוז סינד.
היו אלו נישואיו השניים של בהוטו, אך נוסרת הפכה לשותפתו המרכזית בחייו הציבוריים והפוליטיים.
במהלך עלייתו של זולפיקאר עלי בהוטו במעלה ההיררכיה הפוליטית, תחילה כשר חוץ תחת איוב ח'אן ולאחר מכן כמייסד מפלגת העם הפקיסטנית, עמדה נוסרת לצדו וסייעה בארגון תמיכת נשים במפלגה.
עם מינויו של בעלה לנשיא (ובהמשך לראש ממשלה) בשנת 1971, לאחר מלחמת הודו–פקיסטן השלישית, הפכה נוסרת לגברת הראשונה.
היא שינתה את דמותה של הגברת הראשונה בפקיסטן, תוך שהיא משלבת את המסורת האסלאמית עם מודרניזם מערבי, בדומה למודל של נשות האליטה האיראנית מאותה תקופה.
בתקופה זו היא הובילה יוזמות לשיפור מעמד האישה, קידמה חינוך לבנות ושימשה כנציגת פקיסטן בוועידות בינלאומיות של האו"ם בנושא נשים.
השפעתה על בעלה נחשבה למתונה, והיא הייתה דמות אהודה מאוד בקרב ההמונים.
ב-5 ביולי 1977 הודח זולפיקאר עלי בהוטו בהפיכה צבאית שהוביל הגנרל מוחמד זיא אל-חאק.
נוסרת בהוטו, יחד עם בתה בנזיר, הושמה במעצר בית פעמים רבות.
היא הנהיגה את המאבק המשפטי והציבורי לשחרור בעלה, ובמהלך הפגנה בלאהור נפצעה בראשה מאלות השוטרים, תמונה שהפכה לסמל המאבק בדמוקרטיה.
הנהגת ה-PPP והתנועה להחזרת הדמוקרטיה
לאחר הוצאתו להורג של זולפיקאר עלי בהוטו באפריל 1979, מונתה נוסרת ליושבת ראש לכל החיים של מפלגת העם הפקיסטנית.
היא הייתה הכוח המניע מאחורי הקמת ה-MRD (התנועה להחזרת הדמוקרטיה), קואליציה של מפלגות שהתנגדו לשלטון זיא אל-חאק.
למרות הרדיפות, המאסרים והעינויים שעברו פעיליה, נוסרת סירבה להתפשר עם המשטר הצבאי.
בשנת 1982 הורשתה לצאת לאירופה לצורך טיפולים במחלת הסרטן, משם המשיכה להנהיג את המפלגה בגלות.
עם חזרתה של בנזיר בהוטו לפקיסטן ב-1986 וניצחונה בבחירות ב-1988, חזרה נוסרת למרכז הבמה הפוליטית ומונתה לשרה ללא תיק בממשלת בתה.
עם זאת, היחסים בין האם לבת עלו על שרטון בשנות ה-90, כאשר נוסרת צידדה בבנה, מורטזה בהוטו, שדרש את הנהגת המפלגה.
הטרגדיה המשפחתית העמיקה עם הירצחו של מורטזה ב-1996, אירוע שערער את בריאותה הנפשית והפיזית של נוסרת באופן סופי.
נוסרת בהוטו נפטרה בדובאי ב-23 באוקטובר 2011, לאחר מאבק ממושך במחלת האלצהיימר.
היא הובאה לקבורה באחוזת הקבר המשפחתית בנהודרו, סינד, לצד בעלה וילדיה שנרצחו.
מורשתה של נוסרת בהוטו היא של עמידה איתנה מול עריצות.
היא נחשבת לדמות ששימרה את הגחלת הדמוקרטית בפקיסטן בשנותיה החשוכות ביותר, והייתה הגשר בין המהפכה הסוציאליסטית של בעלה לבין הפוליטיקה המודרנית של בתה.
נועה בת 17 הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יצחק (צפל) ישורון משנת 1982, שנחשב לאחד מהסרטים המצליחים שנוצרו בישראל, מבחינה אומנותית וקופתית.
העלילה מתרחשת בשנת 1951, על רקע הפילוג בתנועה הקיבוצית.
בראשית שנות החמישים עברה מחלוקת קשה בתנועת הקיבוץ המאוחד בדבר הזיקה האידאולוגית והפרקטית שיש לנקוט: לעבר ברית המועצות הקומוניסטית, או מאידך, לעבר המערב הקפיטליסטי.
המשבר, שהתרחש ברוב קיבוצי "הקיבוץ המאוחד", לווה בעימותים קשים, עד כדי פילוג, כאשר קיבוצים נחלקו לשניים, חברויות ואף משפחות התפרקו, התבצעו חילופי אוכלוסין והוקמו קיבוצים חדשים.
הסרט מתמקד בנועה, נערה תל אביבית בת 17, חבריה ומשפחתה.
העלילה נעה בין שני עולמות מקבילים - עולם המבוגרים, הכולל את משפחתה של נועה (הוריה ודודה) ועולם הנוער - הכולל את נועה, חבריה מתנועת הנוער ועוזי, נער בו היא מתאהבת.
עולם המבוגרים: הוריה של נועה הם זוג תל אביבים תומכי מפא"י, קיבוצניקים לשעבר.
אביה, מאיר, בן מושבה, מתגעגע מאוד לחיים החקלאיים אותם נאלץ לעזוב.
אמה היא מהפעילות המרכזיות והקנאיות של מפא"י, המכנסת בביתה את פעילי המפלגה לדיונים על המשבר בקיבוץ המאוחד, אשר מסעיר את המדינה, את המפלגה ואת התנועה הקיבוצית.
המשבר מביא להתפרצות סערות ורגשות גם בתוך הבית פנימה, שמחריף בעקבות הגעת שרגא, אחיו הקיבוצניק של מאיר, אשר מביא את אב המשפחה לחשוב על עזיבת משפחתו לטובת חזרה לחקלאות, בעוד האם תובעת נאמנות מוחלטת למפלגה ולמשפחה.
עולם הצעירים: נועה היא נערה עצמאית ודעתנית אשר הסערה המתחוללת בתוך משפחתה משפיעה על עולמה הפנימי הרגיש.
את כל מה שעובר עליה היא מעלה ביומנה.
בינתיים מתכוננים חבריה מתנועת הנוער להעלות מסכת ציונית שנועה מסרבת ליטול בה חלק.
היא משכנת בביתה ללילה אחד את עוזי, החבר של חברתה הטובה, ומתפתח בסתר רומן ביניהם.
עימות חריף פורץ בין נועה לבין חבריה מהתנועה על כך, שהיא מתנהגת ומתלבשת "בצורה מופקרת" בניגוד למה שכללי התנועה דורשים ולא מעוניינת להצטרף להגשמה בקיבוץ.
נועה עומדת על זכותה לנהוג באופן עצמאי, אולם עוזי מסרב לעמוד לצידה ומבקר אותה על כך שהיא מוציאה את עצמה מן הכלל.
כשהרומן בינה לבינו מתגלה, היא מנודה סופית מקבוצת חבריה.
שחקןתפקיד דליה שימקו נועה עידית צור ברכה שמואל שילה שרגא משה חבצלת מאיר עדי נאמן עוזי אסנת עופר איה יובל זמיר אבישי מילשטיין ארז שפריר
הסרט עוסק ביחס שבין החברה לפרטים שבתוכה וביחס שבין הרוב לקבוצות מיעוט.
הסרט דן במפורש ובמשתמע בקונפורמיזם, במחיר שמשלמים אלה הרוצים להשתייך לקבוצה חברתית ונאלצים להסכים לנורמות ולנהלים שהיא מכתיבה, ולעומת זאת, במחיר שמשלמים אלה השואפים להשתחרר מתכתיבי הקבוצה ולהיות עצמאיים.
נושאים נוספים בהם נוגע הסרט הוא תפקידם של אידיאלים בחיי הפרט והחברה ויכולתם של פרטים וקבוצות לשנות ולתקן את החיים הציבוריים והאישיים.
נועה ואביה שואפים להגשמה עצמית, לעשות את מה שהם באמת אוהבים, אולם המסגרת החברתית כובלת אותם.
נועה מעוניינת להתלבש בצורה שונה, לצאת החוצה מהמסגרת התנועתית, לא ללכת להגשמה בקיבוץ ולפתוח ברומן "אסור", אך חבריה אינם רואים זאת בעין יפה.
אביה משתוקק לחזור לחקלאות אך מחויב למשפחתו.
חבריה של נועה ואמה הם האנשים הקונפורמים, התובעים נאמנות מוחלטת לתכתיב התנועה - אם זאת המפלגה (אצל האם), ואם זאת תנועת הנוער (אצל קבוצת הנערים).
כאשר נועה מסרבת לנהוג על פי המצופה ממנה ובוחרת בדרך עצמאית, היא משלמת מחיר יקר בנידוי חברתי.
אביה מוכן בסופו של דבר לסגת משאיפותיו ולהישאר עם משפחתו.
הסרט בא לבקר את החברה והמדינה הישראלית של שנות החמישים והשישים, כשהקולקטיב החברתי תבע מהיחיד ציות ונאמנות למטרות הציוניות ולהתנהגות מסוימת, במחיר שאיפות ורצונות אינדיבידואליים.
כמו כן עוסק הסרט בקבלת השונה והיחס לחריגים בחברה, ומראה את המחיר שנאלצים לשלם כל מי שלא הולך בתלם על פי הדרישות שהקבוצה החברתית מכתיבה לו.
הסרט נחשב חריג ומיוחד לתקופתו.
הקולנוע הישראלי לא הרבה עד אז לעסוק בנושאים דרמטיים טעונים ומעוררי מחשבה אלא בבידור נטו, ובעיקר פרחו סרטי הבורקס העממיים.
הביקורות שיבחו את הסרט ותיארוהו כפורץ דרך ומעורר מחשבה, ובמיוחד שיבחו את משחקה של דליה שימקו בדמותה של נועה (הקריירה שלה פרצה במידה רבה בזכות סרט זה).
באופן מפתיע, למרות שהסרט הופק בתקציב זעום (רובו צולם בדירה אחת) ועסק בנושאים לא פופולריים כמו משבר הקיבוצים בשנות החמישים, הוא הצליח מאוד גם בקופות.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר תיאר זאת כנס וייחס את הצלחתו לתסריט הקולח, שקירב את העלילה לנגישה לציבורים רחבים למרות הנושאים הכבדים.
מצד אחד זהו מעין סרט נעורים, העוסק בנושאים כמו נידוי חברתי שנערים יכלו להזדהות עמם בנקל, ומהצד השני הוא העלה נושאים כמו ביקורת על מפא"י ועל שייכות מפלגתית, שהציבור הישראלי יכול היה לקבל לאחר המהפך הפוליטי והשקיעה במעמדה של תנועת העבודה.
בשנת 2003, עשרים ואחת שנים לאחר יציאת "נועה בת 17" לאקרנים, ביים יצחק צפל ישורון סרט המשך בשם "לא בת 17", העוסק באותן הדמויות ובמשבר הקיבוצים של ימינו.
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל חיפה, אולם לא שיחזר את ההצלחה הקופתית של "נועה בת 17".
אורי קליין, מבקר הקולנוע של העיתון "הארץ", כתב על הסרט:
פרס משרד התרבות לתסריט הטוב ביותר
פרס כינור דוד לסרט הטוב ביותר
פרס כינור דוד לתסריט המקורי הטוב ביותר
נועה אשכול (29 בפברואר 1924 – 14 באוקטובר 2007) הייתה כוריאוגרפית ישראלית, ממציאת כתב התנועה אשכול-וכמן ביחד עם תלמידה אברהם וכמן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
אשכול נולדה בשנת 1924 בדגניה ב', בת לרבקה מהרשק ולוי אשכול, ממייסדי הקיבוץ ולימים ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
בשנת 1927 התגרשו מהרשק ואשכול, ונועה עברה לגור עם אימה בתל אביב.
בילדותה נשאה את שם המשפחה מהרש"ק, אותו שינתה לאשכול בהמשך.
בילדותה למדה אשכול בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב, וחלקה את ספסל הלימודים עם חיים גורי, יעקב רכטר, הלל עומר (שנודע בשמו הספרותי ע' הלל), וחיים בן-דור.
בגיל 18 התגייסה אשכול לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי.
בשנים 1943–45 למדה ריקוד ותרבות הגוף בבית הספר של תהילה רסלר בתל אביב, וב-1946–48 למדה אצל רודולף לאבאן וליזה אולמן בסטודיו לאמנות התנועה במנצ'סטר שבבריטניה.
בהמשך השתלמה אצל זיגורד לידר (Sigurd Leeder) בסטודיו למחול מודרני בלונדון.
החל בשנת 1951 ועד 1985 לימדה בבית הספר לדרמה של התיאטרון הקאמרי בתל אביב, בבית הספר לדרמה בית צבי, במחלקה למחול של האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים, בבית הספר לחינוך גופני של סמינר הקיבוצים וכן באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1968–69 הייתה פרופסור אורח במחלקה לחינוך גופני באוניברסיטת אילינוי בספרינגפילד שבארצות הברית, שם כתבה מחקר על תנועה סימולטנית.
מ-1972 ועד 1990 כיהנה כפרופסור בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-50 פיתחה ביחד עם תלמידה אברהם וכמן את כתב התנועה אשר לימים יקרא אשכול-וכמן, המאפשר למפות את תנועת הגוף האנושי במרחב בעזרת כלים גאומטריים: היא גילתה כי כל תנועה של הגוף קשורה למעגליות ויצרה תכליל של גוף האדם.
כל גוף חולק לשמונה אופציות, ואלה חולקו למישורים והללו חולקו לזוויות.
כתב התנועה מתייחד בכך שאין רוקדים על פי מוזיקה ספציפית; אשכול אף השתמשה בריקוד ללא מוזיקה.
את כתב התנועה תיארה אשכול ב-1968 כך: "אי אפשר לציין בכתב את הרגש המתבטא בריקוד, כפי שאין זה ניתן לביטוי בכתב המוזיקלי.
הכתב נותן בידך מכשיר שאינו רק מאבחן הרגלי מחשבה, אלא גם מאפשר לך לחרוג מהן וליצור תבניות חדשות שהן בעלות משמעות.".
בשנת 1954 ייסדה את "הקבוצה לריקוד קאמרי מייסודה של נועה אשכול", שפועלת עד היום.
היא ניהלה את הקבוצה עד מותה בשנת 2007. מאז היווסדה, פועלת הקבוצה ברצף בהרכבים שונים, ועד היום היא מופיעה בישראל ובעולם עם הקומפוזיציות שחיברה אשכול.
בשנת 1955 פרסמה עם וכמן את הספרון "כתב תנועה: הצעה לתיווי תנועה", וב-1958 פרסמו השניים באנגלית את הספר Movement Notation, שהציג לראשונה את כתב התנועה עם דיאגרמות ואיורים.
בשנת 1968 ייסדה את האגודה לכתב תנועה בישראל, וב-1972 הקימה את המכון לחקר כתב תנועה באוניברסיטת תל אביב ועמדה בראשו.
אשכול פרסמה במסגרת האגודה והמכון כ-30 ספרים המתעדים שיטות של מחול ותנועה, אוספים של ריקודי עדות, תנועה של בעלי חיים ועוד.
עם תלמידיה החשובים ניתן למנות את משה פלדנקרייז (ממנו הושפעה רבות ודגלה בתורתו מימיה הראשונים ואף כתבה עִמו ספר), אברהם וכמן, נעמי פולני, עמוס חץ ושמואל זיידל.
פרופ' אילן גולני מאוניברסיטת תל אביב יישם את כתב התנועה לזואולוגיה.
תלמידתה הבכירה תרצה ספיר הקימה בשנת 1986 את קבוצת ריקודנטו העוסקת בכתיבה בכתב התנועה אשכול-וכמן, ומופיעה עם יצירות שנכתבו בו.
בנוסף, מאז מלחמת יום הכיפורים יצרה שטיחי קיר והציגה אותם בתערוכות.בסתיו 2025 הוצג "שטיח האבל" שיצרה בעקבות הטבח ביית הספר במעלות ב 1974 במוזיאון הלאומי של נורווגיה.
השטיח עורר מחאה של אזרחים ואמנים בנורוגיה.
אשכול נפטרה בחולון ב-2007, בגיל 83. נקברה בקיבוץ שבו נולדה, דגניה ב'.
על שמה נוסדה "קרן נועה אשכול", שפועלת לשימור כתב התנועה והמחקר בתחום.
והמרכז למחול ע"ש נועה אשכול בחולון.
סביב שמה ודמותה נקשרו סיפורים רבים: מניחים ששימשה בסיס לדמותה של בריניקי ב"ספר המשוגע" של חיים גורי, וכן בספרי נתיבה בן-יהודה ודן בן אמוץ.
אחיינה, הסופר אשכול נבו, מספר עליה בספרו "הראיון האחרון".
אחיותיה (מאשתו השנייה של לוי אשכול, אלישבע קפלן) : דבורה אשכול-רפאלי, (נישאה לאליעזר רפאלי), תמה אשכול-שוחט (נישאה לאברהם בייגה שוחט) ועפרה נבו-אשכול, (נשואה לברוך נבו).
נועה ירון-דיין (נולדה ב-1 במרץ 1972) היא סופרת ישראלית, ובעבר מנחה בטלוויזיה ומגישה ברדיו.
ירון-דיין חזרה בתשובה והצטרפה לחסידות ברסלב.
ירון נולדה בגבעתיים למשפחה חילונית כבת בכורה ולה אחות קטנה בשם גליה.
הוריה התגרשו כשירון הייתה בת שבע.
לאחר גירושי הוריה היא עברה עם אחותה
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל והחלה להתקדם בתפקידיה בתחנת האם ובתחנה החדשה דאז, גלגלצ.
היא עבדה בחדשות לצד אלכס אנסקי, והחליפה את אמיר אשר בהגשת "מדינה בדרך".
עם עלייתו של ערוץ 2 כערוץ שידור רשמי בשנת 1993 הגישה את התוכנית "שישי חי", לצדן של מרב מיכאלי ואורלי ברבי.
ירון גם הגישה את התוכניות "אחלה גבר" ו"גרופיז" באותו ערוץ.
ב-1995 הצטרפה ירון לערוץ הילדים, והנחתה את התוכנית "הוגו", ובהמשך באותה השנה הנחתה בערוץ גם את תוכנית האתגרים לילדים "גאטס".
ב-2019 השתתפה בתוכנית הדוקומנטרית "יס מן" לצד בעלה לשעבר יובל דיין ששודרה בערוץ "יס".
בשנת 2025 השתתפה יחד עם אחותה גליה בעונתה השישית של התוכנית "המטבח המנצח VIP" וסיימו במקום השני.
בתקופת עבודתה בערוץ הילדים החלה ירון להתקרב לדת בהדרגה, ובשל כך הוסכם בערוץ שהיא לא תעבוד בשבתות.
באותה תקופה יצאה עם יובל דיין, סטודנט לקולנוע בבית הספר "סם שפיגל" בירושלים, שעבד כתסריטאי בערוץ הילדים ובערוץ 2. עם הצטמצמות הנוכחות התקשורתית שלה התברר שירון עוברת תהליכי חזרה בתשובה יחד עם דיין.
השניים נפרדו במהלך ההתקרבות הנפרדת לדת, אבל לאחר שחזרו שניהם בתשובה, שבו ונישאו ב-1996. עם חזרתה בתשובה נטשה ירון-דיין את עולם התקשורת החילוני ונעלמה מהעין הציבורית למספר שנים.
בשנת 2007 יצא לאור ספרה "מקימי" (הוצאת עם עובד).
הספר מבוסס על התנסותה האישית וחוויותיה כאשת קריירה שחזרה בתשובה.
כחלק ממערך הקידום של ספרה שבה ירון-דיין שוב אל האקרנים ואל עמודי החדשות והופיעה, לראשונה מאז שחזרה בתשובה, בתוכניתו של יאיר לפיד בערוץ 2 ואצל ליאת רגב בתוכנית "עניין אחר" ברשת ב'.
בשנת 2014 השתתפה בדוקו-ריאליטי של רשת "6 אימהות".
בשנת 2016 יצא לאור ספרה השני "שירה גאולה", אף הוא בהוצאת עם עובד.
הוא מספר על נערה בת לחוזרים בתשובה הנוטשת את מסורת אבותיה.
בני הזוג דיין הקימו בתל אביב מרכז להרצאות בשם "התהוות", וירון-דיין מלמדת בו.
ב עוסקת דיין בהנחיית ערבי נשים ובמתן הרצאות, ומפרסמת טור קבוע בירחון לנשים דתיות "פנימה".
ירון-דיין התגוררה עם יובל דיין במשך 16 שנים בבית שמש ולהם שבעה ילדים.
בשנת 2018 השניים התגרשו ויובל דיין יצא בשאלה.
ירון-דיין מתגוררת כיום בתל אביב.
נועה מימן (נולדה ב-19 באוקטובר 1980) היא שחקנית, במאית, מפיקה, תסריטאית ופעילת שמאל ישראלית.
בתו של המיליארדר יוסי מימן.
נועה מימן נולדה בתל אביב, גדלה בתחילה בשכונת רמת אביב, ואחר כך בהרצליה.
היא האחות האמצעית במשפחה ולה שני אחים.
אביה, יוסי מימן, היה איש עסקים מיליארדר שנולד בגרמניה במחנה עקורים להורים ניצולי שואה מפולין.
נועה מימן למדה בבית ספר יסודי נוף ים, בחטיבת הביניים סמדר ובמגמת תיאטרון בתיכון חדש היובל בהרצליה, אותה עזבה בתקופת רצח רבין, עת נכנסה לפעילות פוליטית.
מימן הייתה יושבת ראש "נוער העבודה" בהרצליה ואחר-כך יושבת הראש הארצית של התנועה בשנים 1995–1997. בצה"ל שירתה תחילה כמראיינת ומאבחנת פסיכוטכנית, אחר-כך יצאה לקורס קצינים ולאחריו, שימשה עוזרת המזכיר הצבאי של סגני שר הביטחון אפרים סנה ודליה רבין.
בתום שירותה הצבאי, באוגוסט 2001, למדה שנה משפטים באוניברסיטה העברית.
מימן היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית ולימודים כלליים מאוניברסיטת תל אביב (2005-2002).
אחר כך עבדה במרכז יצחק רבין כמנהלת פרויקטים, אחראית פרויקט העשור לרצח רבין וחנוכת המרכז החדש (2005-2004).
נועה מימן שהתה בלונדון כשלוש שנים.
בשנתיים הראשונות עברה קורסים במשחק מול מצלמה, כתיבת תסריט וצילום.
בד בבד החלה לקבל תפקידי משחק ראשונים בסרטי סטודנטים.
בשנתה האחרונה בלונדון סיימה תואר שני בפוליטיקה השוואתית, עם דגש על לימודי קונפליקטים בבית הספר לכלכלה של לונדון (2009-2008).
בו בזמן קיבלה תפקידי משחק בישראל ונעה על הקו תל אביב-לונדון.
שיחקה בתפקידי אורח בסדרות ובסרטים "פרשת השבוע", "איים אבודים", "המקום", הייתה כתבת הבידור והתרבות של y בעשר ושיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "נשות הטייסים".
מימן השתתפה בתערוכות צילום שונות, כתבה טורי דעה בישראל היום וכיכבה בפרסומות.
היא שיחקה בסרטו הקצר של עומר רגב "הבית על המים".
הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים "FIFA - Aubagne International Film Festival" בצרפת בשנת 2013.
עם שובה לישראל, בשלהי 2009, הקימה מימן את חברת "אדד ואליו" (Added Value), שבמסגרתה הפיקה, ביימה וכתבה סרטי תעודה רבים.
היא סגרה את החברה בנובמבר 2011.
מימן עברה סדנת משחק מול מצלמה בשיטתה של רות דייכס, סדנת בימוי ומשחק עם רני בלייר וסדנת משחק לפי שיטתה של איוונה צ'בק בהדרכתם של אלון נוימן ושחר רוזן.
בעקבות סרטה "אוי מאמא", שמספר גם על הילדה הזרה שמאמצת סבתא, החלה מימן להיות פעילה במאבק נגד גירוש ילדי העובדים הזרים ב-2009.
ב-2010 הייתה מימן מייסדת-שותפה של הארגון "ויזיט פלסטיין", ביחד עם אחמד אל-חילו, עוזרו של הפוליטיקאי הפלסטיני לשעבר סאיב עריקאת ושל יואב בודור.
הארגון מארגן סיורים של פלסטינים בישראל ושל ישראלים ברשות הפלסטינית, במטרה למוטט חומות מנטליות.
במסגרת זאת הכניסו עד פברואר 2012 כ-1,200 ישראלים לרמאללה.
בשנת 2012 התמודדה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת, עם הרקדן דני יוחטמן, והודחה מהתחרות בשלב מוקדם.
משנת 2017 ועד פברואר 2018 הוציאה סדרת סרטוני יוטיוב בשם "ערכת כלים להחלמה מאונס".
מימן נשואה לאיש העסקים תומר דביר, ממייסדיי סולוטו ולהם שני ילדים.
מתגוררים מאז שנת 2020 ביאכטה.
2011 - "סטטוס: רווק/ה" – הפקה ותסריט: סרט תיעודי על 4 רווקים ורווקות מצליחים מקצועית (גילאי 38 ומעלה) שאינם נשואים, הם בוחנים את אורח חייהם אל מול הנורמה ומשתפים בהתמודדות עם המצב.
2011 - "השיבה הביתה" – בימוי משותף, הפקה: סרט הלוקח שלושה ילדי עובדים זרים (אוטו, פרואני-קולומביאני בן 18; נואטו, פיליפיני בן 17 וז'רמיין; קונגולזית בת 16) למסע לארצות המוצא של הוריהם כדי לפגוש לראשונה בחייהם את המשפחה שנשארה במולדת הישנה ואת התרבות שממנה הגיעו הוריהם.
בסרט רואים שהנערים נהפכו לישראלים באישיותם ולנטע זר בארצות מוצאם.
הסרט היה מועמד לתחרות המרכזית בפסטיבל פיפה 2011, השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי Golden Coast הראשון בלונג איילנד, ניו יורק ובפסטיבל ישראל האחרת שנערך בניו יורק בנובמבר 2011 ושודר בערוץ 10 במאי 2010.
2010 – "ילד לא שקט" – הפקה: סרט תיעודי הבוחן את התמודדותם של ילדים והוריהם עם הפרעת קשב וריכוז, בחיפושם אחר אבחון וטיפול מתאימים בסבך הקיים.
2010 - "כשהכאב גדול מנשוא" – הפקה: סדרה בת שלושה פרקים בבימויה של אורנה בן דור הנכנסת לעולמם של אנשים המבקשים לשים קץ לחייהם ולחיי משפחותיהם.
הסדרה שודרה בערוץ 8 במהלך חודש מאי 2010.
2010 - "המרשם לילד המושלם" – הפקה: הסרט בוחן את הבדיקות המרובות שעושה ההורה הממוצע בישראל לקראת הלידה, תוצאותיהן ונחיצותן.
2010 – "סקס קטלני" – הפקה: סרט הסוקר את מחלות המין הנפוצות כיום, מחלות אשר מופיעות במספרים גדולים והולכים, השלכותיהן ודרכי המניעה.
2010 – "הדיכאון יוצא מהארון" – הפקה: סרט העוקב אחר סופר, עיתונאית וסטנדאפיסט במהלך טיפולים פסיכולוגיים שונים, בהם הם נחשפים לגבי הדיכאון האישי שלהם.
2010 – "אוי מאמא" – בימוי, תסריט והפקה: סרט ביכורים תיעודי המלווה את פירה, סבתה של הבמאית, במסע לשחרורה מהעול המכביד עליה מתקופת השואה.
הסרט מתעד את פגישתה של סבתה עם האחיין של הפולנייה שהצילה אותה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעת ביקורו בישראל ומראה כיצד היא עוזרת לילדה פרואנית צעירה.
הסרט שודר בערוץ 10 ביום השואה 2010 ו-2011. זוכה הפרס "זיכרון ועתיד" לסרט התיעודי בפסטיבל goEast, ויסבאדן, גרמניה, אפריל 2010. הסרט היה מועמד גם לפרס "היסטוריה וביוגרפיה" לסרט תיעודי בפסטיבל הטלוויזיה ה-16 של שאנגחאי, סין, יוני 2010, בפסטיבל בנד באורגון, ארצות הברית 2010 ובתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים הישראלי בשנת 2010.
ילדים הודים לאלוהים – חלק מתערוכה קבוצתית באלווריון
איש חרב בין חרבות – תערוכת יחיד בתיאטרון קרוב במסגרת ערב לכבודו של גבריאל מוקד
שכינה באוהל – חלק מתערוכה קבוצתית נודדת שהוצגה בביאנלה של וונציה, בדוקומנטה בקאסל ובניו-יורק בפסטיבל אמנות בכחול לבן
קשרי משפחה – חלק מתערוכה קבוצתית בבית ציוני אמריקה
הספרייה הנודדת 2 – מוזיאון האומנים, גלריה קרגו, פריז
רוטשילד, 3 - תערוכת מכירה קולקטיבית, תל אביב
בשנת 2011 ניהלה מערכת יחסים עם השחקן עמוס תמם.
נועה ברנר (נולדה בתל אביב ב-30 במרץ 1968) היא תסריטאית, מחזאית, פזמונאית ושחקנית ישראלית.
נכדתו של הסופר והמשורר צבי ארד.
למדה בבית הספר התיכון אליאנס.
בראשית דרכה התבלטה כשחקנית בלהקת צעירי תל אביב (1983—1986).
בשנת 1986 התגייסה ואת שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד דרום, לצידם של רמה מסינגר, עינת ארליך, ירון כפכפי, יוסי מאיר, אייל בוחבוט ועוד.
לאחר שחרורה מהצבא למדה משחק ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודים שיתפה פעולה עם עודד מנשה וירון כפכפי בלהקת "רקע דומה", שהופיעה באופן קבוע בתוכנית "זהו זה!" (1990).
בראשית דרכה כשחקנית כתבה ושיחקה במופע הסאטירי "לחץ" עם צביקה הדר, שבו יצרה וכתבה מגוון דמויות, ביניהן גם ז'וז'ו חלסטרה, בגילומו של צביקה הדר.
בשנת 1996 החלה לימודים לקראת תואר שני בבימוי וכתיבה באוניברסיטת תל אביב.
במקביל החלה ללמד משחק ולביים בני נוער בבית הספר אליאנס בתל אביב ובהמשך במקום מגוריה, בקדימה-צורן.
ב-1999 כתבה את התסריט לדרמה "כאילו כלום לא קרה", במסגרת ראשון בדרמה ערוץ 3 בכבלים.
הדרמה זכתה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ב-1999.
בין השנים 2004–2010 שיתפה נועה ברנר פעולה עם "להקת צופי תל אביב".
במסגרת זו היא כתבה מחזות זמר רבים שהועלו לאורך השנים ואף זכו לפרסים.
ב-2025 יצא לאור בהוצאת סער ספרה הראשון "הנערה עם הסולם".
בספרה היא מספרת על שלושה דורות של נשים במשפחתה.
נועה נשואה למעצב התאורה עמיר ברנר, ולהם שלוש בנות.
במקביל כתבה נועה סדרות טלוויזיה, הצגות, מופעים ומחזות זמר לילדים ולכל המשפחה:
1999 - "מסע הבחירות של בנות פסיה" (מאוחר יותר הצטרפה ללהקה)
2005 - "ילדים של החיים", להקת צופי תל אביב
2008 - "על גגות תל אביב", להקת צופי תל אביב
"ריאליטי", להקת צופי תל אביב
ספר הג'ונגל, חברים לנצח, בבימויו של אמיר פרישר גוטמן
"הנסיכה והצפרדע – הסיפור האמיתי", בבימויו של אמיר פרישר גוטמן
"מותק של פסטיבל 3 – ביער הקסום"
"מותק של יום הולדת", עם שי ורועי HOT VOD.
"מותק של יום הולדת" - עונה 2, HOT VOD
מותק של פסטיבל 4 – בממלכת הצעצועים" - בבימויו של צדי צרפתי.
"סימבה מלך הספארי" ספארי רמת גן.
בבימויו של אמיר פרישר גוטמן
"בית ספר למוזיקה עולים כיתה" ערוץ הילדים וערוץ 24
שי ורועי, "מותק של יומולדת", עונה 3
מחזמר קומי לכל המשפחה, בבימויו של אמיר פרישר גוטמן
מותק של פסטיבל 5 - סולן הפקות.
"פנטזיה" - מחזמר בהשתתפות רינת גבאי, טוביה צפיר, ניקי גולדשטיין, גיא פרידמן.
"עמרי והפיה יעלי" - סיטקום לילדים על פיה שמצטרפת למשפחה ישראלית.
"בגינה של לין" – סדרה בנושא טבע ועונות הנשה לילדים / YES
פנטזיה אלף לילה ולילה – מחזמר בהשתתפות מירי מסיקה, אבי קושניר, חנה לסלאו וטהוניה רובל.
גיא ביער החיות – סדרה מוזיקלית לילדים בהשתתפות גיא פרידמן HOT VOD YOUNG
מגילת אסתר – עיבוד לסיפור המגילה, בהשתתפות רינת גבאי, אודי גוטשלק, אביעד בנטוב, ניקי גולדשטיין, גיא פרידמן HOT VOD YOUNG
מר למה וגברת ככה – סדרה חכמה לילדים yes
נסיך מצריים - מחזמר בהשתתפות רינת גבאי, גיא זו-ארץ, מיקי קם, אודי גוטשלק, אביעד בנטוב, ניקי גולדשטיין.
מר למה וגברת ככה - עונה 2
פיטר פן, בחזרה לארץ לעולם לא בימוי ירון כפכפי.
תום עולה לכיתה א', הצגה מוזיקלית בכיכובו של תום עוזיאל
אקסטרים על גלגלים - מחזמר מקורי עם אליאנה תדהר, לי בירן, מיקי מוכתר, דניאל מורשת חנה לסלאו
סינדרלה - מחזמר בהשתתפות אילנית לוי, רינת גבאי, עפר רגירר
מגילת אסתר - עיבור בימתי לסיפור המגילה - בהשתתפות רינת גבאי, אודי גוטשלק, רוסלנה רודינה,
תום לומד את האותיות - סדרת טלוויזיה בכיכובו של תום עוזיאל
מושלמת - מחזמר מקורי שהועלה על ידי בימת הנוער רחובות, בבימויו של ז'ק זרביב
אקונה מטטה - מחזמר מקורי לחנוכה, בכיכובם של גיא זו-ארץ, רינת גבאי, דניאל מורשת
אמילי הכל התפזר לי - הצגת ילדים מקורית על הפרעת קשב וריכוז
נעמה סופר-על סדרת טלוויזיה מקורית
תום ושודדי השיניים, סדרת טלוויזיה לילדים בכיכובם של תום עוזיאל, דדי זהר, נטע הבר, עינת ברנר
BIG_SHOTZ, מחזמר מקורי ללהקת צופי תל אביב, בבימוי שחר פרץ
משחקי הקסם - מחזמר מקורי לכל המשפחה שהועלה בחנוכה על ידי חניכי בימת הנוער העירונית של רחובות.
רובין הוד 2019 - מחזמר בהשתתפות רן דנקר, רוני דלומי, חנה לסלאו, שלומי קוריאט, אגם בוחבוט בימוי שחר פרץ, הפקה מעין צלנר
הנסיכה של אנדרסן - עיבוד מוזיקלי לסיפור הנסיכה והברבורים מאת האנס כריסטיאן אנדרסן שהועלה על ידי בימת הנוער העירונית של רחובות בבימויו של ז'ק זרביב.
כל ההתחלות מחזמר עם שיריו של אמיר פרישר גוטמן בבימויו של קובי מחט, בהשתתפות עירית ענבי, מאי סספורטס, עמית הכטר ועוד, וכן רקדניות העיר אשדוד
2018 מקום ראשון להצגה #BIG_SHOTZ בתחרות סתיו תיאטרוני של עיריית תל אביב-יפו.
2011 מקום ראשון לשיר הילדים של העתיד (כתיבה עם אמיר פרישר גוטמן וניר מימון), פסטיגל, סולן הפקות
2007 פרס ראשון להצגה "לא שולט בזה", מחזה הנוער הטוב ביותר, פסטיבל סתיו תיאטרוני, סוזן דלל ת"א
2000 פרס ראשון לדרמה 'כאילו כלום לא קרה' פסטיבל סרטים יהודיים בניו-יורק.
1999 ציון לשבח לתסריטאית מצטיינת על 'כאילו כלום לא קרה', פסטיבל הקולנוע י-ם.
1993 מלגת הצטיינות לשחקנית צעירה ע"ש עדנה פלידל התיאטרון הקאמרי
1991 מלגת הצטיינות מטעם אוניברסיטת תל אביב לשחקנית מצטיינת מגמת משחק.
1990 מלגת משחק מטעם קרן שרת.
נועה וולמן (נולדה ב-12 בדצמבר 1986) היא שחקנית, דוגמנית וקומיקאית ישראלית.
וולמן נולדה בתל אביב, לדפנה, אמנית, ויגאל, רופא נשים.
כשהייתה בת 12 הוריה התגרשו והיא עברה עם אמה ואחיה ואחותה הקטנים לרמת השרון.
ב-2008 הייתה הופעתה הטלוויזיונית הראשונה של וולמן בתוכנית הסאטירה "דבר עם הסוכן שלי" עם אסי עזר, בה שימשה ככתבת שטח.
בשנת 2009 שיחקה וולמן בסדרה "אלכס בעד ונגד" ששודרה בערוץ הילדים, בתפקיד זואי.
בשנת 2010, שיחקה וולמן בסדרות "חצויה" ששודרה ב-HOT ו"תיכון השיר שלנו" ששודרה ב-Yes.
כמו כן, שיחקה וולמן בסרט הטלוויזיה "חצי טון ברונזה".
הייתה חברת פאנל בתוכנית "מועדון לילה" בעונתה הרביעית בערוץ 2 של קשת.
בין השנים 2010-2012 שיחקה בשתי העונות של הסדרה הקומית "המשרד" ששודרה ב-yes בתפקיד שירי.
בשנת 2012, השתתפה וולמן בתפקיד אורח בסדרה "כאן גרים בכיף", שם גילמה את תמרה חברתו הדתייה של דניאל אותו גילם דניאל מורשת.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה קטמנדו.
בשנים 2012 ו-2015 השתתפה וולמן בשתי עונות של קומדיית המצבים "נשואים פלוס" בערוץ 2, לצד ליאור אשכנזי, דורית בר אור ועוד.
בשנת 2013, שיחקה בתפקיד אורח את חברתו של אדם, ענבל, בסדרה "סברי מרנן", ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2. באותה שנה, גם התארחה בתוכנית הקומית "מצב האומה".
בשנת 2015 שיחקה בסרט הישראלי "איביזה" בתור ג'ניפר.
ב-2016 היא גלמה את מיל בסדרה הקומית "שותפים" בהוט קומדי סנטרל בפרק 12.
במהלך 2016 פרשה מהתחום זמנית.
היא השתתפה בפרסומות ל"חומוס אחלה", "מקדונלד'ס", "יופלה" ו"קוקה-קולה".
בשנת 2008 נבחרה להיות פרזנטורית של רשת אופנת "פנקייר".
באותה שנה הצטלמה יחד עם ירדן הראל לקמפיין קיץ של רשת "אינטימה".
כמו כן, דגמנה עבור "ג'ינס Lee" ו"פוקס" במסעות פרסום לצדם של יעל בר זוהר ויהודה לוי.
בספטמבר 2013 התחתנה עם תום לביא, וביולי 2015 נולד בנם הבכור ובאוקטובר 2018 ילדה את בתה השנייה.
נועה לזר (נולדה ב-6 באוקטובר 1977) היא שחקנית, יוצרת ותסריטאית ישראלית.
לזר קינן היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות יתרה משנת 2002 מאוניברסיטת תל אביב, שם למדה בתוכנית הרב-תחומית באומנויות ובחוג לסוציולוגיה-אנתרופולוגיה.
את הכשרתה המקצועית כשחקנית השלימה בשנת 2005 בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
עד שהמוות יפגיש ביננו - קומדיה בבימויה של דפנה זילברג (תיאטרון באר שבע, 2024)
קצר - מחזה המבוססת על חוויותיה כאם לבן על הרצף האוטיסטי עם תפקוד גבוה.
הועלה בתיאטרון באר שבע ב-2022, ולאחר מכן הוצג גם בתיאטרון TWW באוסטריה ובתיאטרון "גרהרט האופטמן" בגרמניה (2024).
ברטוד ואגנס - בתיאטרון הבימה (2019), ובתיאטרון הלאומי של אסטוניה (2022).
עץ לימון - עיבוד לסרט "עץ לימון" של ערן ריקליס, עבור מרכז לאמנויות הבמה בדיסלדורף בגרמניה (2013)
משחק הזיכרון - מחזה שהוצג במסגרת ההפקה "פוסט טראומה" בתיאטרון הבימה בשיתוף המרכז לאמנויות הבמה בדיסלדורף (2011).
חלומות של אחרים - הצגת ילדים המבוססת על שירי עידן רייכל (2020)
איתמר- הילד העברי הראשון - הצגת ילדים על חייו של איתמר בן-אב"י (2017)
אל עצמי - לזר קינן יצרה עם אסיה לבטוב את סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספריה של גלילה רון-פדר עמית (טין ניק, 2025).
בנוסף, שימשה כתסריטאית בסדרות נוספות רבות, כגון "דני הוליווד", "תנוחי", "שכונה", "כפולה", "אבא מטפלת" ו"בת השוטר".
החברים של נאור - תפקיד אורח
שכונה - בתפקיד גיתית, מנהלת המסעדה (2014)
ברבי: יחידת הריגול - דיבוב דמותה של פטרישיה (2016)
נועה לזר קינן נשואה לשחקן, התסריטאי והיוצר רותם קינן, אותו הכירה במסגרת פסטיבל "תיאטרון קצר".
השניים הורים לבן ולבת ומתגוררים בתל אביב.
על הריונה הראשון כתבה את ספר המתנה "תרנגולת וביצה", המיועד לנשים הרות וליולדות.
נועה ברקאי (נולדה ב-17 בדצמבר 1972) היא שחקנית ישראלית.
אביה היה מורה לדרמה בבית ספר תיכון ואמה הייתה כימאית.
אחותה היא הבמאית והתסריטאית תמר ברקאי.
בשנת 2002 השתתפה כשחקנית אורחת בטלנובלה "לחיי האהבה" בתפקיד השוטרת מורן.
בשנת 2006 שיחקה בסרט הקולנוע "הבועה", בו השתתפו, בין היתר, ציון ברוך, דניאלה וירצר, יוסף סוויד ואוהד קנולר.
בספטמבר באותה שנה, יצא לאקרנים סרטו של דרור סבו "NO אקזיט", בו היא השתתפה.
בשנת 2007 שיחקה בסדרת הדרמה "להוציא את הכלב" ששודרה ב-HOT3. בשנת 2008 שיחקה באותו ערוץ בסדרה "תעשה לי ילד".
בשנת 2009 שיחקה בסדרה "מגדלים באוויר" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2010 שיחקה במיני-סדרה "נבלות".
באותה שנה שיחקה בסרט "אווה עוזבת" לצדו של ירון מוטולה.
בשנת 2011 גילמה את דמותה של "אתי" בסרט הקולנוע "מבול".
בשנת 2012 הוקרנה ב-HOT3 סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה", בה היא השתתפה.
בנובמבר 2015 החלה לשחק בסדרת הדרמה "הצורף".
מלמדת משחק באימפרו ובניסן נתיב.
ברקאי נשואה לבמאי דרור סבו ולהם שני ילדים.
אחותה תמר ברקאי הייתה נשואה לשחקן ומנחה הטלוויזיה עמוס שוב.
2006: פרשת השבוע (סדרת טלוויזיה)
2008: תעשה לי ילד (סדרת טלוויזיה)
2009-2010: מגדלים באוויר (סדרת טלוויזיה)
נועה הר ציון (נולדה ב-6 במאי 1989) היא שחקנית ישראלית.
נועה הר ציון נולדה בגני יהודה ובהיותה בת חצי שנה עברה עם משפחתה לכרמי יוסף, שם גדלה.
לנועה אח ואחות מבוגרים ממנה.
הוריה, רעיה ועופר הר ציון, הם בעליה של חברה לצמחי נוי.
בתיכון למדה ספרות ותיאטרון וביימה את המחזה "איחש פישר" מאת חנוך לוין.
בצה"ל שירתה בתחילה כמש"קית קישור לכוחות הזרים, אחר-כך ככלבנית ביחידת עוקץ ולבסוף כפקידה פלוגתית.
בתום שירותה הצבאי עשתה מכינה בת חצי שנה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
היא בוגרת המסלול המלא בסטודיו של יורם לווינשטיין (2014-2011).
במסגרת לימודיה זכתה בארבע מלגות: שתי מלגות הצטיינות, מלגה בתחרות מונולוגים ומלגה בתחרות מחזות זמר.
ב-2014 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בפסטיבל עכו בהצגה "אמסטרדם בלוג" מאת ובבימויו של ראובן קלינסקי.
בהצגה מגלמת הר ציון את דמותה של שלי, צעירה ירושלמית במשבר, בת להורים גרושים שנוהגת לצלם את עצמה באובססיביות.
שלי מכירה ברשת את הבלוגרית מרגריטה, מתאהבת בה וטסה ביום ולנטיין לאמסטרדם בה מרגריטה מתגוררת, כדי לפגוש אותה.
אולם מרגריטה אינה מגיעה למפגש ובמקומה מופיעה אנה פרנק.
ב-2016 זכתה בפרס השחקנית בתפקיד ראשי הטובה ביותר בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער בהצגה "הנקה ופיט".
ההצגה מציגה בתיאטרון המדיטק והיא עיבוד של ליאור גרטי לספר מאת רן כהן אהרונוב, בבימויו של נועם שמואל.
ההצגה מתרחשת באמסטרדם, הולנד, בתקופת מלחמת העולם השנייה, הר ציון מגלמת את דמותה של הנקה הילדה, שמופרדת מהוריה ומסתתרת אצל משפחה הולנדית זרה.
ב-2016 זכתה בפרס השחקנית בתפקיד משני הטובה ביותר, בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער בהצגה "מושלמת".
ההצגה מציגה בתיאטרון המדיטק והיא עיבוד של יעל טילמן ונועה לזר קינן לספר "נערות בלחץ" מאת ג'קלין וילסון, בבימויה של יעל טילמן.
בהצגה הר ציון מגלמת את דמותו של בן, ילד בן עשר, הסובל מהפרעות קשב וריכוז.
הר ציון שיחקה במספר הצגות בתיאטרון גשר: "המחברת הגדולה", בבימויו של עירד רובינשטיין; "חוות החיות" בבימויו של נועם שמואל; "תל חורף", בבימויו של מיכאל קרמנקו; ו"במנהרה", עיבוד של רועי חן המבוסס על תסריט של דניס טנוביץ', בבימויו של עירד רובינשטיין.
ב-2016 הצטלמה לתפקיד הנשי הראשי בסרט הקולנוע העצמאי באורך מלא "ארץ נשייה", מאת ובבימויו של איציק רוזן.
הסרט מתרחש בתל אביב של העתיד הקרוב, בה בחור (הלל קפון) מתעד את עצמו אונס נשים ומעלה את הסרטונים לדארקנט.
הר ציון מגלמת את זוגתו, הדס, פליטת הריאליטי.
2016 - פרס השחקנית בתפקיד ראשי הטובה ביותר בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער בהצגה "הנקה ופיט"
2016 - פרס השחקנית בתפקיד משני הטובה ביותר בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער בהצגה "מושלמת"
2014 - פרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בפסטיבל עכו בהצגה "אמסטרדם בלוג"
סרט סרט סוגה במאי תפקיד 2016 ארץ נשייה סרט עצמאי באורך מלא איציק רוזן הדס, תפקיד ראשי נשי
נועה בייטלר (נולדה בשנת 1980), היא אתלטית ישראלית בעבר.
הייתה שותפה לשיא ישראל בריצת שליחות 4x400 מטר.
בייטלר התאמנה בקבוצת מכבי ראשון לציון.
היא למדה במכללת קרבונדל, אילינוי שבארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1997 זכתה בייטלר במדליית זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:14.66 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1999 זכתה בייטלר במדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:30.04 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2000 זכתה בייטלר בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.41 דקות ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:33.20 דקות.
בתחרות שנערכה בבאנסקה ביסטריצה, סלובקיה ביולי אותה שנה זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר, ביחד עם שרון לב, אולגה דוגדקו ואירנה לנסקי, בשיא ישראלי חדש של 3:39.91 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-9 שנים (3:40.71 דקות).
בתחרות שנערכה באולם באילינוי, ב-25 בפברואר 2001 קבעה בייטלר בריצת מייל באולם שיא ישראלי חדש של 4:52.84 דקות, שיפור לשיא באולם בן ה-10 שנים של עדנה לנקרי-שומיק (4:57 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2.06.33 דקות ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:32.27 דקות, לפני דועה סלימן-חטיב (4.35.06 דקות) ונילי אברמסקי (4.36.63 דקות).
בתחרות שנערכה באמסטרדם, הולנד ב-14 ביולי אותה שנה היא קבעה בריצת 1500 מטר שיא אישי חדש של 4:15.71 דקות, התוצאה השלישית בטיבה של אתלטית ישראלית.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-16 שנערכו בתל אביב ב-18 ביולי אותה שנה היא קבעה בריצת 800 מטר שיא אישי חדש של 2:04.23 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית, אחרי השיאנית הישראלית של עדנה לנקרי-שומיק (2:04.05 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2002 זכתה בייטלר בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:27.03 דקות.
בתחרות שנערכה באולם באיימס, ארצות הברית ב-9 במרץ 2003 קבעה בייטלר בריצת מייל שיא ישראלי חדש של 4:45.20 דקות, שיפרו לשיא הוותיק בן ה-23 שנים של ענת מאירי (4:46.1 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה שוב בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2004 זכתה בייטלר במדליית זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.69 דקות.
נועה זילברמן היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל (1956) ושיאנית ישראל בריצת 200 מטר ואלופת ישראל (1956) בקפיצה לרוחק.
זילברמן גדלה בקיבוץ גניגר והתאמנה בקבוצה של הקיבוץ.
במרוץ הקפת התבור שנערך בנובמבר 1955 זכתה זילברמן במקום הראשון.
הריצה הייתה למרחק של 700 מטר (2:30.3 דקות), לפני נעמי צברי מהפועל כפר רופין (2:38.7 דקות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכתה זילברמן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 26.9 שניות, שיפור לשיא בן ה-3 חודשים של רינה ויינרייך (27.0 שניות), לפני אילנה אדיר מברית מכבים עתיד (26.9 שניות).
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אילנה קרשיק (26.6 שניות).
ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.11 מטר, לפני אהובה קראוס מהפועל רחובות (4.98 מטר) ואסתר רובין ממכבי תל אביב (4.82 מטר).
מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.0 שניות, אחרי רינה ויינרייך ממכבי תל אביב שקבעה שיא ישראלי חדש של 12.6 שניות, שיפור לשיא הטרי בין החודשיים של אילנה אדיר (12.7 שניות).
אדיר סיימה שנייה באליפות (12.7 שניות).
בתחרות אתלטיקה בין נבחרת ישראל לנבחרת טורקיה שנערכה באנקרה באוגוסט אותה שנה, זכתה זילברמן במקום ראשון בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.08 מטר.
במרוץ הקפת התבור שנערך ב-29 בדצמבר אותה שנה היא זכתה שוב במקום הראשון.
בתחרויות האתלטיקה במכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה זילברמן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.89 מטר, אחרי דבורה טרנר מבריטניה (5.06 מטר) וג'.
במרוץ הקפת התבור שנערך בדצמבר אותה שנה היא זכתה פעם שלישית ברציפות במקום הראשון.
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל השביעי שנערכו במאי 1961 זכתה זילברמן במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא הפועל חדש של 5.37 מטר, אחרי מרי ביגנאל מאנגליה (5.91 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר אותה השנה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.24 מטר, אחרי אנה מריה נורסה מאיטליה שקבעה שיא מכביה חדש של 5.32 מטר ולפני לאה לוי מישראל (5.15 מטר).
נועה לביא (נולדה ב-16 באפריל 1983) היא עיתונאית, שדרנית רדיו, כתבת ומגישת טלוויזיה ישראלית.
נועה (אולגה) לביא נולדה בקייב שבאוקראינה.
למדה בבית הספר הייעודי לילדים מוכשרים בתחום המוזיקה, סיימה בהצטיינות את המגמה ללימודי פסנתר והתקבלה לאקדמיה למוזיקה ע"ש צ'ייקובסקי.
המשיכה ללימודי תואר ראשון בפקולטה לעיתונות באוניברסיטה הבינלאומית בקייב.
את דרכה בתקשורת ובעיתונות הרוסית והאוקראינית החלה ככתבת תרבות ומבקרת בלט בעיתון "זרקלו נדלי".
בהמשך שימשה בתפקיד כתבת תרבות בתוכנית הטלוויזיה Weekly Mirror ואחר כך בחדשות ערוץ "נובי קנאל" ובערוץ התרבות STB.
במהלך עבודתה סיקרה אירועים בינלאומיים רבים, כמו הופעתו ההיסטורית של פול מקרטני בכיכר האדומה במוסקבה, תחרות האירוויזיון באוקראינה, ועוד.
בשנת 2005 עלתה מטעמי ציונות לישראל, למדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ולימודי חברה וחינוך בקריה האקדמית אונו.
לביא ערכה והגישה כתבות בערוץ הטלוויזיה RTVI והגישה תוכנית תרבות בידור ומוזיקה בקול ישראל ברשת רק"ע.
היא שבה לתקופה למוסקבה ושימשה בתפקיד עוזרת לנספחת התרבות וכמנהלת המדיה החברתית של שגרירות ישראל.