tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין 1986 ל-1990, רובנס גילם את הדמות פי ווי הרמן בתוכנית הילדים "Pie-wee's Playhouse" של רשת CBS אשר שודרה בימי שבת בבוקר.
בשנת 1991 רובנס נעצר בגין חשיפה מגונה באולם קולנוע שהקרין סרטים למבוגרים בעיר סרסוטה שבפלורידה.
בשנים הבאות רובנס השתתף בתוכניות טלוויזיה רבות כולל "מרפי בראון", "רוק 30", "פורטלנדיה" ו"הרשימה השחורה".
בשנת 2010 חזר להופיע במסגרת המופע הקומי "המופע של פי ווי הרמן", אותו הוא ביצע בלוס אנג'לס ובברודוויי.
בשנת 2016 רובנס כתב ושיחק בסרט המקורי של נטפליקס "Pee-wee's Big Holiday" בו הוא גילם שוב את הדמות פי ווי הרמן.
בנוסף באותה שנה, רובנס קריין את השחקן Willard Wyler, שגם עוצב חזותית לפי רובנס, במשחק call of duty infinity war.
הדמות פי ווי הרמן זכתה לפופולריות רבה לאורך השנים הן בקרב ילדים והן בקרב מבוגרים.
תוכנית הילדים "Pie-wee's Playhouse" זכתה בשנים בהן היא שודרה במקור ב-15 פרסי אמי, והיא שודרה שוב בשידורים חוזרים במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כאשר באותה התקופה המגזין האמריקאי TV Guide הגדיר אותה כאחת מעשר תוכניות הפולחן הקלאסיות בטלוויזיה האמריקאית.
רובנס נפטר ב-30 ביולי 2023 בגיל 70 ממחלת הסרטן.
הוא בחר שלא לחשוף לציבור שהוא חלה בסרטן עד יום מותו.
לאחר מותו יצא לאקרנים הסרט "גברת החידונים" בו השתתף.
פול רוזנברג (; נולד ב-1 באוגוסט 1971) הוא מנהל מוזיקלי ועורך דין לשעבר, יהודי אמריקאי.
הקים את חברת ניהול הכישרונות גוליית ארטיסטס (Goliath Artists) בסוף שנות ה-90, דרכה חתם וניהל את הראפר אמינם מדטרויט.
רוזנברג היה גם שותף מייסד ונשיא לשעבר של חברת התקליטים של אמינם שיידי רקורדס, שחתמה עם אמנים כמו אובי טרייס, 50 סנט, D12, גריזלדה רקורדס ואחרים.
מינואר 2018 עד תחילת 2020 שימש כיושב ראש ומנכ"ל חברת Def Jam Recordings.
רוזנברג ידוע גם בזכות קשריו עם אמנים כמו The Knux, די ג'יי AM, אקשן ברונסון, דני בראון ובלינק-182.
בשנת 1996 הקים רוזנברג את חברת ניהול הכישרונות גוליית ארטיסטס.
דרך חברה זו הוא פגש את אמינם בשנה שלאחר מכן, והסכים לא רק להיות מנהלו, אלא גם עורך דינו.
חברותם החלה במהלך פיתוח ה-EP של אמינם משנת 1997, "Slim Shady EP".
מאז אלבומו של אמינם משנת 1999, "The Slim Shady LP", רוזנברג הופיע במספר קטעי ביניים בשם "Paul" באלבומים של אמינם, בהם הוא משמש דמות המודאגת מהתוכן של האלבום, ומייעץ לאמינם להוריד את הטונים או לוותר על האלבום לחלוטין.
ההצלחה של האלבום "The Slim Shady LP" העניקה לאמינם את האפשרות להקים חברת תקליטים משלו, שיידי רקורדס, שהוקמה בסוף אוגוסט 1999. הוא גייס את רוזנברג להיות שותפו המייסד של החברה, מה שרוזנברג הסכים לו.
האמן הראשון שחתם בשיידי רקורדס היה קבוצת D12 של אמינם.
מאז 1996, רוזנברג הוא מייסד ומנכ"ל חברת גוליית ארטיסטס.
בנוסף לניהול אמינם, הוא ניהל גם אמנים כמו די ג'יי AM, The Knux, אקשן ברונסון, Blink-182 ואחרים.
רוזנברג הוא יהודי, ומתגורר באלפיין, ניו ג'רזי מאז 2006.
פול רוזין הוא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא מלמד קורסים שונים וכן משמש כחבר סגל בתוכנית לתואר שני בפסיכולוגיה חיובית יישומית שהחלה על ידי מרטין סליגמן.
הוא מתואר כמומחה המוביל בעולם הפסיכולוגיה לחקר התחושה השלילית של הגועל.
עבודתו מתמקדת בגורמים הפסיכולוגיים, התרבותיים והביולוגיים המשפיעים על בחירת המזון האנושי.
רוזין קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1956, ודוקטורט בביולוגיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1961. בשנת 1963 הוא הצטרף למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה, שם בשנת 1997 מונה לפרופסור במחלקה על שם אדמונד ג'יי ולואיז וו.
תחומי ההוראה והמחקר שלו כוללים את:
האופן שבו נרכשות אהבות וסלידות כלפי מזונות;
הטבע והתפתחות האמונות והערכים התרבותיים של תחושת גועל (לדוגמה: ההסתייגות התרבותית מאכילת בשר כלבלב, בעוד התרבות מאפשרת אכילת טלה);
האמביוולנטיות בנוגע לאכילת למזונות מן החי;
תפיסה של הסיכון לזיהום והשפעות רעילות של מזונות, יחסי גומלין בין גורמים מוסריים ובריאותיים בדאגות לגבי סיכונים, הקשר בין רצונותיהם של אנשים לקוות לבין רצונותיהם בפועל (כולל בעיית ההפנמה);
השפעת התרבות הנרכשת, הקולינריה המקומית והאבולוציה התרבותית (לדוגמה תגובות פסיכולוגיות למים ממוחזרים).
לפי רוזין, הגועל מהווה שומר סף עבור האדם, ובעבר סייע בהישרדותו האבולוציונית.
בעבר היה האדם מסתכל על מזונו ומריח אותו עוד לפני שהיה טועם, והיה בוחן את המזון במגוון מבחנים: ריח, מרקם, מראה ועוד.
אלא שבתרבות המערב, מבחנים אלה כיום לא בהכרח מתקבלים בעין יפה, בשל כללי הנימוס המערביים.
רוזין טוען כי מעבר למנגנון הביולוגי, הגועל הוא גם שומר סף תרבותי, ובכך מהווה שלב חשוב בהתפתחות החברתית של האדם.
תיאוריות וגישות שונות במדעי החברה, לדוגמה דילמת אכילת הבשר או אפקט השליליות נשענים על מחקריו.
פול רוג'רס היה שחקן קולנוע תיאטרון וטלוויזיה אנגלי.
בשנת 1955 היה לזוכה הראשון בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר, ובשנת 1967 זכה בפרס טוני על הופעתו במחזה השיבה הביתה.
פול רוג'רס נולד בפלימפטון שבדבון, ולמד בבית הספר התיכון ניוטון אבוט.
לאחר מכן, התאמן באולפן התיאטרון ע"ש מייקל צ'כוב בדארטינגטון הול.
בין השנים 1940 ל-1946 שירת בצי המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה, ובסיום שירותו חזר לשחק בתיאטרון אולד ויק שבבריסטול.
רוג'רס הופיע בהפקות רבות בווסט אנד ובברודוויי, וזכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "השיבה הביתה" מאת הרולד פינטר בשנת 1967. כמו כן, גילם את תפקיד סר בהפקה הראשונה בברודוויי של המחזה "המתלבש" מאת רונלד הארווד.
רוג'רס היה חבר ותיק בחברה השייקספירית המלכותית.
בין הופעותיו הבולטות ביותר עם הלהקה היו ניק בוטום ב"חלום ליל קיץ" וסר ג'ון פלסטף ב"הנרי הרביעי" חלקים 1 ו-2.
פול רוג'רס היה נשוי למיוריאל ג'וסלין מייר ווין, ממנה נולדו לו שני ילדים.
נישואיו השניים היו לרוזלינד בוקסול, ממנה נולדו לו גם שני ילדים.
הוא ורוזלינד נשארו נשואים עד מותה בשנת 2004. הוא נפטר בלונדון בשנת 2013, בגיל 96.
הוא עיתונאי וסופר גרמני המשמש כסגן עורך ראשי וכתב לענייני מלחמה ומשברים בעיתון בילד.
בנוסף, הוא הפנים העיתונאיות של חברת אקסל שפרינגר, ומדווח עבור ערוצי מדיה שונים, כולל Welt TV ופוליטיקו בנוסף לבילד.
כתבה שפרסם בספטמבר 2024 בעיתון הבילד עומדת במרכז פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד.
רונצהיימר בילה את ילדותו בפריזיה המזרחית בגרמניה.
הוא למד בגימנסיה אולריציאנום באוריך.
לאחר סיום לימודיו עבד כעיתונאי בעיתון "אמר צייטונג".
מאז 2008 עבד רונצהיימר כעיתונאי בעיתון הגרמני בילד.
בשנת 2015 סיקר רונצהיימר משבר הפליטים הסורי, ושידר ראיונות בשידור חי במהלך טיוליו עם פליטים ברחבי אירופה.
הוא עבד ככתב מלחמה באוקראינה, לוב, טורקיה, סוריה, אפגניסטן ועיראק.
הוא ראיין דמויות בולטות ביניהן וולודימיר זלנסקי, בנימין נתניהו, אנגלה מרקל, פרנק-ואלטר שטיינמאייר, ויקטור אורבן, אנדז'יי דודה, קיריאקוס מיצוטאקיס וטאקר קרלסון.
הוא אורח קבוע בתוכניות אירוח פוליטיות גרמניות מרכזיות בטלוויזיה.
רונצהיימר, שהוא הומו מוצהר, עורר תשומת לב בשנת 2019 כאשר שאל את הפוליטיקאי האיראני מוחמד ג'וואד זריף, במסיבת עיתונאים במהלך טיולו מחוץ לארצו של שר החוץ הגרמני לשעבר, הייקו מאס, מדוע הומוסקסואלים מוצאים להורג באיראן.
נכון לפברואר/מרץ 2022, רונצהיימר הוא כתב מלחמה בקייב, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022. במרץ 2022, רונצהיימר ראיין את נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי וגם את האחים קליצ'קו בקייב.
במאי 2022, העיתון השבועי די צייט התייחס לרונצהיימר כ"אחד מכתבי המלחמה בעלי המוניטין הגבוה בעולם".
בשנת 2022, לפני הענקת פרס הטלוויזיה הגרמנית, מספר מקורות מתחו ביקורת על כך שלמרות סיקורו הנרחב, הוא לא היה ברשימה המקוצרת ל"עיתונאי השנה".
מאז אוגוסט 2023, הוא מנחה פודקאסט בשם "רונצהיימר", שם הוא דן בעבודתו, במיוחד באזורי משבר כמו אוקראינה וישראל, ועוסק בדיונים עם אורחים בולטים מעולם הפוליטיקה והעיתונות על נושאים עולמיים.
בשנת 2024, הפודקאסט שלו היה מועמד לפרס הפודקאסט הגרמני.
במרץ 2024 הוא ערך את אחד הראיונות הראשונים של השנה עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שצוטט ברחבי העולם.
באפריל הוא ערך ראיון בלעדי עולמי עם וולודימיר זלנסקי על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-28 בספטמבר 2024, יום לאחר ההתנקשות בחסן נסראללה, נלקחו רונצהיימר וצוותו מחדרי המלון שלהם למקום לא ידוע כשהם אזוקים ועיניהם מכוסות.
הם נחקרו ושוחררו מאוחר יותר באותו היום.
הסיבה לכאורה למעצר הייתה ראיון חי של רונצהיימר עם תאגיד השידור הציבורי הישראלי.
האירוע נשמר בסוד על ידי מעסיקו של רונצהיימר, בילד, עד שרונצהיימר עזב את לבנון.
מעורבותו בפרשת הדלפת המסמכים לעיתון בילד
ב-6 בספטמבר 2024 פרסמו רונצהיימר ועמיתו פיליפ פיאטוב כתבה שכללה תוכן מתוך מסמך סודי המתאר, לדברי העיתון, את אסטרטגיית המשא ומתן של חמאס עם ישראל.
פרסום זה עומד במרכז פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד.
על פי החשד הודלף המסמך הסודי של חמאס לבילד מיונתן אוריך, דובר ויועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו, דרך אלי פלדשטיין, דוברו הצבאי של נתניהו, לישראל איינהורן, יועצו הפוליטי של נתניהו, באמצעות קשריו עם רונצהיימר.
נטען כי נתניהו השתמש בפרסום ב"בילד" כדי להחליש את תנועת המחאה בישראל שדרשה עסקה לשחרור החטופים, להציג את המפגינים כמשרתים את אינטרס חמאס ולקדם את הנרטיב שחמאס אינו מעוניין בסיום המלחמה ולכן המשא ומתן חסר טעם.
רונצהיימר מתגורר בברלין עם בן זוגו, אך מאז תחילת המלחמה באוקראינה, הוא מדווח כמעט ברציפות משם.
2011: פרס הרברט קוואנדט מדין (יחד עם ניקולאוס בלומה)
2022: מסדר ההצטיינות של אוקראינה, דרגה שלישית
2023: זכה בתואר "עיתונאי השנה 2022" על ידי כתב העת Medium Magazine
פול רוּסֶסבָּגִינָה הוא פעיל זכויות אדם ומנהל מלון לשעבר מרואנדה.
במהלך רצח העם ברואנדה, הוא ניהל את מלון מיל קולינס (Hôtel des Mille Collines) בעיר הבירה קיגאלי.
בתקופה זו, המלון שימש כמקלט ל-1,268 פליטים משבטי ההוטו והטוטסי, שברחו ממיליציית אינטרהאמווה ובזכותו, אף אחד מהפליטים לא נפגע.
סיפורו של רוססבגינה זכה להכרה בין-לאומית לאחר שהוצג בסרט "מלון רואנדה" (2004) בו גילם אותו השחקן דון צ'ידל.
הסרט זכה לשבחים אך גוּנה על ידי ממשלת רואנדה.
רוססבגינה נולד בשנת 1954 והיה אחד מתשעה ילדים שנולדו לאב הוטו, ואם טוטסי במוראמה (Murama), רואנדה.
על אף שגדל עני, רוססבאגינה תיאר את ביתו כ"מעמד בינוני מוצק לפי הסטנדרטים של אפריקה בשנות ה-50".
הוריו שלחו אותו בבית ספר שנוהל על ידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי ובגיל 13 הוא שלט בשפות אנגלית וצרפתית וכן בשפת אמו .
בגיל ההתבגרות החליט רוססבגינה החליט להיות כומר ולמד בפקולטה לתאולוגיה ביאונדה בירת קמרון אך נטש את הלימודים.
בדצמבר 1978 עבר רוססבגינה לקיגאלי והגיש מועמדות למשרת ניהול שהתפנתה במלון Hôtel des Mille Collines.
הוא התקבל ונשלח לניירובי ולאחר מכן לשווייץ ולבריסל כדי ללמוד ניהול מלונות.
לאחר חזרתו הוא הצליח במילוי תפקידו ובשנת 1992 קוּדם לתפקיד סגן מנהל כללי של מלון לדיפלומטים שהיה סניף של מלון דה מיל קולינס.
במהלך שנת 1994 התרחש רצח העם ברואנדה, במהלכו נטבחו מאות אלפי בני אדם, בעיקר מבני קבוצת המיעוט טוטסי, על ידי בני הרוב מקבוצת הוטו.
את ההרג ביצעו מיליציות קיצוניות מקבוצת הוטו, ובראשן ארגון צבאי למחצה בשם אינטרהאמווה, וכן חיילי צבא רואנדה.
כוח השלום של האו"ם ברואנדה (UNAMIR) לא פעל למנוע את רצח העם.
בסופו של דבר, מיליציית המורדים החזית הפטריוטית של רואנדה (RPF), שהורכבה בעיקר מבני טוטסי גולים, עצרה את הטבח והשתלטה על המדינה.
ניהול מלון דה מיל קולינס בזמן רצח העם
עם פרוץ האלימות, הגיעו חיילים הגיעו לביתו של רוססבגינה, ביקשו ממנו לפתוח את מלון הדיפלומטים, והממשלה הזמנית של הוטו השתמשה בו כמפקדה.
רוססבגינה שיחד את החיילים כדי להבטיח מעבר בטוח למשפחתו ולאחר מכן הגיע למלון דה מיל קולינס, התקשר לחברת סבנה, שהיו בעלי המלון וקיבל על עצמו את ניהול המלון.
במלון שהו אז, פליטים שביקשו מחסה ורוססבגינה פתח את שערי המלון בפני בני טוטסי ובני הוטו מתונים, שנמלטו מהמיליציה הקיצונית של האינטרהאמווה, והפך את המלון למקלט בטוח למעל 1,200 פליטים.
רוססבגינה ניצל את קשריו ואת מעמדו כדי לשחד קציני צבא ופוליטיקאים בכירים, תוך שימוש בכסף, אלכוהול וסיגרים שהיו במלון, כדי למנוע מהם לפרוץ פנימה.
הוא שלח הודעות פקס נואשות למנהלי המלון ולגורמים בין-לאומיים, במטרה להפעיל לחץ על הממשלה הזמנית ברואנדה וליצור רשת תמיכה חיצונית שתקשה על הקיצונים לפעול.
המלון הפך למקלט וכל מי שהיה בו ניצל, בזכות רוססבגינה.
כתב רדיו ששהה במלון אמר: "אף אחד לא נהרג, נפצע, הוכה, עונה, גורש או הוצא מהמלון במשך כל התקופה שהיינו פליטים.
פול רוססבגינה הצליח לעשות את הבלתי אפשרי כדי להציל את חיינו...".
ביקורת על פועלו של רוססבגינה
בשנת 2008 פורסם הספר "מלון רואנדה או רצח העם של הטוטסי כפי שנראה על ידי הוליווד" (Hotel Rwanda or the Tutsi Genocide as seen by Hollywood) מאת אלפרד נדהירו (Alfred Ndahiroa), יועץ יחסי ציבור של קגאמה, והעיתונאי פריבט רוטזיבוואה (Privat Rutazibwa).
לצורך כתיבת הספר ראיינו המחברים 74 אנשים ששהו במלון במהלך רצח העם.
בשנת 2011 הספר "בתוך מלון רואנדה: הסיפור האמיתי המפתיע...
And Why it Matters Today), שנכתב במשותף על ידי אחד הניצולים אדואר קאיהורה (Edouard Kayihura) יחד עם הסופר האמריקאי קרי זוקוס (Kerry Zukus).
בשני הספרים הייתה גם ביקורת על רוססבגינה והועלו טענות שהוא אילץ פליטים לשלם תמורת החדרים והאוכל שניתן להם ואף מסר רשימת פליטים לכוחות אינטראהמווה.
מנגד, היו ניצולים רבים ששיבחו את התנהגותו של רוססבגינה, כמו אודט ניירמילימו (Odette Nyiramilimo), ששהתה במלון ובהמשך הפכה לסנאטורית בממשלת רואנדה, שאמרה: "מעולם לא ראיתי אותו מאיים לגרש אנשים מהמלון אם לא ישלמו – מעולם לא".
בריאיון בארצות הברית, האשים רוססבגינה, את רומיאו דאלייר (Roméo Dallaire) שעמד בראש כוחות שמירת שלום של האו"ם ברואנדה, בביטול צו הגנה של האו"ם על המלון.
בפועל, כן הייתה נוכחות משמעותית של כוח האו"ם במלון ובקרבתו ומביי דיאגנה (Mbaye Diagne) משקיף צבאי סנגלי אף הביא במכוניתו, פליטי טוטסי מאוימים למלון.
בכנס בשנת 2014, נשאל הגנרל רומיאו דאלאר, שעמד בראש משימת UNAMIR, על הסרט ותגובתו הייתה: "לא שווה צפייה".
לאחר תקופת רצח העם, מחשש לחייו, הגיש רוססבגינה בקשה למקלט בבלגיה ועבר לבריסל ב-1996, עם אשתו, ילדיו ושתי אחייניותיו, שם עבד כנהג מונית.
מאוחר יותר הם התיישבו בסן אנטוניו, טקסס.
לאחר שהסרט "מלון רואנדה", זכה רוססבגינה לתהילה ופרסום עולמי והוא ניצל זאת ופתח פרק בקריירה שלו כנואם בשכר, באמצעות חברות בארצות הברית ובריטניה.
ייסוד המפלגה למען דמוקרטיה ברואנדה
ייסד רוססבגינה מפלגה פוליטית בגלות: המפלגה למען דמוקרטיה ברואנדה: PDR-Ihumure.
הוא תיאר את מטרת המפלגה, בנאום שנשא שש שנים מאוחר יותר, בשנת 2012: "מאבק הפוליטי לשחרור רואנדה מהדיקטטורה הנוכחית של 'החזית הפטריוטית ברואנדה' – RPF".
כמעט כל חברי המפלגה היו מקבוצת הוטו, המתגוררים בבלגיה ובארצות הברית.בינואר 2016, רוססבגינה הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לתפקיד נשיא רואנדה.
הוא מתח ביקורת על נשיא רואנדה, פול קגאמה, כינה אותו דיקטטור, האשימו ב"רציחות ללא משפט" וטען כי מנהיגי אינטראהמווה, כולל רוברט קגוג'ה (Robert Kajuga), עבדו ביצעו את רצח העם לבקשת הנשיא פול קגאמה.
במכתב פתוח לנשיא ביל קלינטון בשנת 2012, הזהיר רוססבגינה מפני תמיכת קרן קלינטון (Clinton Foundation) בקגאמה וטען כי אחיות רואנדיות מקבלות הוראה להרוג יריבים של ממשל קגאמה.
דבריו עוררו ביקורת קשה ברואנדה.
ב-6 באפריל 2006, הגיב קגאמה: "[רוססבאגינה] צריך לנסות את כישרונותיו במקום אחר ולא לטפס על השקר של להיות גיבור, כי זה שקר מוחלט".
הממשלה וכן כלי תקשורת שונים ברואנדה, האשימו את רוססבגינה בהכחשת רצח העם.
רוססבגינה, אזרח בלגי, תושב קבע בארצות הברית נסע ב-31 באוגוסט 2020 לדובאי ועלה על מטוס שהיה בדרכו לבורונדי, לשם הוזמן ותכנן לנאום, אלא שהמטוס הגיע לקיגאלי.
שר המשפטים של רואנדה הודה בריאיון לאל-ג'זירה שזו הייתה תוכנית של שירותי הביטחון, כדי לעצור ולשפוט אותו ברואנדה, באשמת טרוריזם.
רוססבגינה הואשם בטרור, הצתה, חטיפה ו"רצח אזרחים רואנדים חפים מפשע לא חמושים בשטח רואנדה".
האישומים התייחסו לפיגועי טרור שהתרחשו בדרום רואנדה, סמוך לגבול בורונדי, בשנת 2018, בהם נהרגו לפחות תשעה בני אדם.
האישומים יוחסו לרוססבגינה בטענה שמבצעי הפיגועים השתייכו לפלג צבאי של המפלגה שהוא הקים.
משפטו, יחד עם 20 נאשמים נוספים, החל ב-17 בפברואר 2021. רוססבגינה כפר באישומים וטען שמאחר שאין לו אזרחות רואנדית, אין לבית המשפט סמכות לשפוט אותו.
אחד מהנאשמים האחרים, נראה המום מההערות הללו, והעיר כי לרוססבגינה היו שאיפות להפוך לנשיא רואנדה ולשם זה הם נלחמו "איך יש לך שאיפות כאלה כשאתה לא רואנדי?
ניהלנו מלחמה על רואנדה, נכשלנו ונלכדנו...".
ב-12 במרץ 2021 הודיע רוססבגינה שלא ישתתף בהליך המשפטי.
הוא האשים את בית המשפט באי כיבוד זכויותיו למשפט הוגן ועל אף שלא נכח בדיונים הבאים, פסק נשיא בית המשפט שהמשפט יימשך.
ב-20 בספטמבר 2021 הורשע רוססבגינה באישומים הקשורים לטרור ולאחר מכן נידון ל-25 שנות מאסר.
ביקורת על מעצר, תביעות משפטיות, קמפיין ושחרור
קארין קנימבה (Carine Kanimba), בתו המאומצת של רוססאבאגינה, מחתה נגד מעצרו וטענה שהאשמות נגדו הן "המצאה.
אין ראיות למה שהם טוענים...
תמונתו הוצגה בציור קיר בגובה כ-4.5 מטרים בג'ורג'טאון יחד עם תמונות של אמריקאים אחרים שנעצרו שלא כדין ברחבי העולם.
ארגון Human Rights Watch כינה את משפטו של רוססבגינה "פגום" בשל פגיעה בזכויותיו (כמו: הליך משפטי הוגן וזכותו לעורך דין.
הארגון האשים את רואנדה בהפרת חוקים פליליים בין-לאומיים בחטיפתו.
פעילי זכויות אדם וידוענים קראו לשחרורו של רוססבגינה.
ביניהם: דון צ'ידל שגילם את דמותו בסרט, חואקין פיניקס, דוק ריברס, צ'ואיטל אג'יופור, כריס אוונס, סקרלט ג'והנסון, מארק ראפלו וסופי אוקונדו.
האיחוד האירופי מתח ביקורת על המעצר בפברואר 2021 על ידי אימוץ החלטה (2021/2543[RSP]) המגנה את המעצר.
בית הנבחרים של ארצות הברית העביר החלטה הקוראת לממשלת רואנדה לשחרר את פול רוססבגינה רוססבגינה אשר "נעצר שלא כדין".
קבוצת עבודה של האו"ם בנושא מעצרים שרירותיים
קבוצת עבודה של האו"ם בנושא מעצר שרירותי (Working Group on Arbitrary Detention) קבעה ב-18 במרץ 2022 כי רוססבגינה נחטף באופן בלתי חוקי, עונה ונידון לאחר משפט לא הוגן.
"ברור מהעובדות כי מר רוססבגינה הפך למטרה של הממשלה בשל עבודתו כמגן זכויות אדם, ובשל ביקורתו על הממשלה בנושאי זכויות אדם רחבי היקף, לרבות בחירות לא הוגנות, היעדר דמוקרטיה, חופש ביטוי, חופש התאגדות וחופש עיתונות.
הוא גם ערער על מקרים של מעצר שרירותי, עינויים והוצאות להורג מחוץ לכתב אישום." קבוצת העבודה קראה לממשלה "לשחרר את מר רוססבגינה באופן מיידי ולהעניק לו זכות לפיצויים.
באוקטובר 2022, לאחר התערבות ארצות הברית וקטר, המתיק קגאמה את עונשו של רוססבגינה, הוא שוחרר וחזר לגור עם משפחתו בסן אנטוניו, טקסס.
2000 – פרס ארבעת קציני הדת
2005 – מדליית ולנברג מאת אוניברסיטת מישיגן.
2005 – פרס החירות מטעם המוזיאון הלאומי לזכויות האזרח (National Civil Rights Museum).
2005 – מדליית החירות הנשיאותית.
2005 – פרס הומניטרי של קרן קונרד נ.
2007 – דוקטורט לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת גואלף (University of Guelph).
2011 – פרס זכויות האדם ע"ש טום לנטוס מטעם קרן לנטוס לזכויות אדם וצדק (Lantos Foundation for Human Rights and Justice).
רוססבגינה היה נשוי לאסתר וב-1981 הם נפרדו והוא קיבל משמורת מלאה על שלושת ילדיהם.
בשנת 1989 הוא נישא לטטיאנה שאימצה את ילדיו.
היא ילדה פעמיים, אך בן אחד מת.
אביו של רוססבגינה מת בשנת 1991, ואמו זמן קצר לאחר מכן.
פול תומאס אנדרסון הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי, מועמד אחד-עשר פרסי אוסקר על עבודתו כבמאי ותסריטאי הסרטים "לילות בוגי" (1997), "מגנוליה" (1999), "זה ייגמר בדם" (2007), "מידות רעות" (2014) ו"חוטים נסתרים" (2017)..
זוכה שני פרסי גלובוס הזהב על סרטו "קרב רודף קרב" (2025) (בימוי ותסריט).
כבר בגיל צעיר החל אנדרסון ליצור סרטים.
סרט החובבנים הבולט ביותר שלו הוא "סיפורו של דירק דיגלר", סיפור על כוכב פורנו שירד מגדולתו.
אחרי שנשר מלימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, החל אנדרסון לעבוד כעוזר הפקה בפרסומות ווידאו-קליפים.
הוא השתמש בשכר הלימוד כדי ליצור את סרטו הראשון, "סיגריות וקפה".
בשנת 1996 יצא סרטו הראשון באורך מלא, "שמונה בטוח".
הפקת הסרט מומנה על ידי קרן סאנדנס, בדומה ל"כלבי אשמורת" של קוונטין טרנטינו.
חברת ההפקה ערכה מחדש ושינתה את השם של הסרט (מ-Sydney ל-Hard Eight) בניגוד לרצונו של אנדרסון.
"שמונה בטוח" זכה להצלחה בקרב המבקרים, אך נכשל בקופות.
סרטו הבא, "לילות בוגי", היה במובן מסוים חידוש ל"סיפורו של דירק דיגלר".
הסרט זכה להצלחה אדירה וזיכה את אנדרסון במועמדות בפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המקורי, הסרט היה מועמד גם לפרס שחקן המשנה לברט ריינולדס, ושחקנית המשנה לג'וליאן מור.
ההצלחה של "לילות בוגי" אפשרה לפול תומאס אנדרסון לממש את חזונו ולצלם סרט רחב יריעה בשם "מגנוליה".
"מגנוליה" מספר את סיפורם של מספר רב של דמויות, שחייהן משתנים ביום גשום אחד.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר (התסריט, שחקן משנה לטום קרוז, והשיר).
ב-2002 פנה פול תומאס אנדרסון ליצור את "מוכה אהבה", בכיכובו של אדם סנדלר.
בשונה מסרטיו הקודמים, מספר הדמויות היה קטן והתרכז בדמותו של סנדלר.
בשנת 2007 זכה להצלחה עם צאת סרטו "זה ייגמר בדם", שגרף שני פרסי אוסקר (השחקן הטוב ביותר לדניאל דיי לואיס ופרס הצילום) הסרט היה מועמד לעוד 6 פרסים (הסרט, הבמאי, התסריט, עריכה, עיצוב הפקה ועריכת סאונד).
הסרט זכה לביקורות חיוביות ונבחר על ידי מספר גופים לסרט הטוב ביותר של העשור.
בשנת 2012 ביים וכתב את הסרט "המאסטר" עם חואקין פיניקס, פיליפ סימור הופמן ואיימי אדמס שהיו מועמדים לפרס האוסקר על תפקידם.
בשנת 2014 יצא סרטו מידות רעות המבוסס על ספרו של תומאס פינצ'ון הנושא את אותו השם.
בטקס האוסקר לשנת 2015, היה מועמד לפרס התסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 2016 ביים את הקליפ לשיר "Daydreaming" של להקת רדיוהד.
בשנת 2017 ביים את הסרט "חוטים נסתרים".
בכיכובו של דניאל דיי לואיס (סרטו האחרון בקריירה), ויקי קריפס, ולזלי מנוויל.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר (הסרט, הבמאי, השחקן לדיי לואיס, שחקנית משנה למנוויל, פסקול, וזכה על עיצוב תלבושות).
בשנת 2021 יצא סרטו "ליקריץ פיצה" עם אלנה חיים וקופר הופמן, בנו של פיליפ סימור הופמן אשר הופיע במספר מסרטיו של אנדרסון כמו "המאסטר".
בסרט מופיעים גם שון פן ובראדלי קופר בתפקידי משנה.
בשנת 2025 כתב וביים את הסרט "קרב רודף קרב" בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ושון פן, המבוסס בחופשיות על ספרו של תומאס פינצ'ון "ויינלנד" ומתרחש במאה ה-21. על סרטו זה זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, על הבימוי ועל התסריט.
אנדרסון ידוע במספר הרב של דמויות בסרטיו ובשימוש בקו עלילה מסובך ומפותל (בעיקר ב"לילות בוגי" ו"מגנוליה").
הוא חלק מדור יוצרי הקולנוע שגדלו על וידאו (בדומה לקוונטין טרנטינו), אלו במאים שלמדו את אומנות הקולנוע על ידי צפייה באלפי סרטי וידאו בצעירותם, ולאו דווקא על ידי למידה באוניברסיטאות.
סרטיו מתייחסים לחשיבות מערכות יחסים בתוך המשפחה, במיוחד בין אבות לבנים.
אנדרסון עוסק בנושאי אמונה, גורל ותפקיד התקשורת בחיים המודרניים.
הסגנון של אנדרסון מתאפיין בשוטים סטטיים, בטייקים ארוכים, ובשימוש במוזיקה באופן אגרסיבי.
1996 - הימור כושל - Hard Eight
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם2025הסרט הטוב ביותרקרב רודף קרבהבמאי הטוב ביותרהתסריט המעובד הטוב ביותרפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026הבמאי הטוב ביותרקרב רודף קרבהתסריט המעובד הטוב ביותרהמועצה הלאומית לביקורת סרטים2025הסרט הטוב ביותרקרב רודף קרבהבמאי הטוב ביותר
פול ג'וזף שריידר הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
בשנת 2022 זכה בפרס אריה הזהב למפעל חיים במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-79..
שריידר נולד בגרנד ראפידס, מישיגן שבארצות הברית, למשפחה קלוויניסטית אדוקה ממוצא גרמני והולנדי.
שריידר גדל בבית מחמיר ונאסר עליו לצפות בסרטים בילדותו.
בגיל מסוים הוא מרד נגד משפחתו ועזב את הנצרות.
שריידר למד לתואר ראשון בפילוסופיה עם התמחות בתאולוגיה.
למד לתואר שני בלימודי קולנוע במכון הסרטים האמריקאי, אליו התקבל בהמלצת של מבקרת הקולנוע פולין קייל.
עד 1975 הוא עבד כמבקר קולנוע ופרסם את התזה שלו על "הסגנון הטרנסצנדנטאלי בקולנוע" שבו הוא ביטא את הערכתו לבמאים הזרים רובר ברסון ויסוג'ירו אוזו.
באפריל 2025 אישה בת 26 שהייתה העוזרת האישית שלו תבעה אותו בגין תקיפה מינית ואי עמידה בהסכם שנועד להסתיר את המעשים שביצע לכאורה.
עורך דינו של שריידר הכחיש את הטענות.
ב-1975 שריידר ואחיו לנרד מכרו את תסריטם "היאקוזה" לאולפני קולומביה בסכום גבוה.
ההצלחה נתנה לשריידר את ההזדמנות להצטרף לקבוצת הבמאים הצעירים שהתחילה לשנות את הוליווד בשנות ה-70, וכללה יוצרים כמו בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס וסטיבן ספילברג.
למרות הצלחתו כתסריטאי, שריידר עבר משבר אישי בתקופה זו.
לאחר שהתגרש מאשתו הוא שקע בסמים, אלכוהוליזם ודיכאון.
הוא גר במכונית שלו במשך תקופה מסוימת.
לאחר תום אשפוזו ובהשראת האירועים בחייו, החל שריידר בכתיבת התסריט לסרט "נהג מונית".
את כתיבת התסריט השלים תוך כעשרה ימים.
בין היתר התבססה כתיבתו על פרשת ניסיון ההתנקשות הכושל במושל אלבמה ג'ורג' וולאס בשנת 1972, פרשה אליה נחשף שריידר במהלך אשפוזו.
הוא גילה עניין במשפט וכן ביומנו של המתנקש ארתור ברמר, שקטעים מתוכו התפרסמו בעיתונות באותה עת.
הצלחתו של הסרט, שזכה בין היתר בפרס האקדמיה לקולנוע לסרט הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב, תרם להמשך הקריירה של שריידר.
כמו כן, הצלחה זו תרמה להחלטתו של שריידר להתחיל לביים.
שריידר המשיך לכתוב תסריטים לסרטים נוספים של מרטין סקורסזה, בהם "השור הזועם" (עליו היה מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע על התסריט) ו"הפיתוי האחרון של ישו" (1988).
בשנת 1978, ביים את סרטו הראשון "אנשי הצווארון הכחול" ("Blue Collar") שכתב (שוב עם אחיו).
וב-1980 כתב וביים את "ג'יגולו אמריקאי".
בשנת 1985 ביים את "מישימה - החיים בארבעה פרקים", סרט עלילתי-ביוגרפי על חייו של הסופר היפני יוקיו מישימה.
בשנת 1988, ביים סרט המבוסס על סיפורה של פטי הרסט, נכדתו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט.
קורבן חטיפה שזמן קצר לאחר מכן הפכה לפושעת בעצמה: היא שדדה בנק ונשלחה לכלא.
בשנת 2007, עמד בראש חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2008, ביים שריידר את הסרט "אדם בן כלב", עיבוד לספרו של יורם קניוק בן אותו השם, שצולם בחלקו בישראל.
בשנת 2013, ביים את הסרט The Canyons, על פי ספר מאת ברט איסטון אליס, בכיכובה של לינדזי לוהאן.
לאורך השנים זכה שריידר במגוון פרסים, בהם פרס גילדת הכותבים האמריקאית על הישגיו בכתיבה בשנת 1999, פרס שפנר של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2005 ועוד.
בשנת 2019, היה מועמד לראשונה לפרס האוסקר על התסריט לסרטו "הכנסייה החדשה" (First Reformed) בכיכובו של אית'ן הוק.
בשנת 2021 ביים את הסרט "סופר הקלפים" (The Card Counter), בכיכובם של אוסקר אייזק וטיפאני האדיש.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה לשבחים רבים על ידי המבקרים.
פולאבים הוא שם כולל המתייחס למספר שבטים סלאביים מערביים שנכחדו ברובם, אשר ישבו לאורך נהר האלבה, בין הים הבלטי מצפון, נהר הזאלה (Saale) והגבול הסקסוני ממערב, הסודטים ופרנקוניה מדרום, ופולין ממזרח.
הפולאבים היו ידועים גם כ"סלאבים של האלבה" וכ"ונדים".
הסלאבים הפולאבים החלו להתיישב בשטח גרמניה של היום במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה.
במהלך המאה ה-12 הם נכבשו בידי הסקסונים והדנים, וכתוצאה מכך נכללו במרוצת הדורות באימפריה הרומית הקדושה.
השבטים עברו בהדרגה תהליך התגרמנות, ובמאות שלאחר מכן התבוללו; הסורבים הם צאצאיהם היחידים של הפולאבים אשר שמרו על זהותם ועל תרבותם.
עם זאת, שתי השפות הסורביות מדוברות כיום בפי כ-60,000 מתושבי האזור, וממשלת גרמניה מכירה בהן כשפות רשמיות של האזור.
פולאריס היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men #49 מאוקטובר 1968 ונוצרה על ידי צמד הכותבים ארנולד דרייק וג'ים סטרנקו והמאיירים דון הק וורנר רות'.
פולאריס היא האלטר אגו של לורנה דיין, מוטאנטית המסוגלת לשלוט במגנטיות, כמו מגנטו, שהתברר מאוחר יותר כאביה הביולוגי.
אחיה החורגים הם קוויקסילבר ומכשפת השני, שנחשבו לבניו של מגנטו עד לשכתוב מאוחר יותר.
היא הייתה חברה בקבוצת אקס-מן ובהרצה הנוכחית באקס פקטור חקירות.
במשך השנים היא הייתה נתונה במערכת יחסים עם אלכס סאמרס, חברה לצוות.
פולאריס איבדה את כוחותיה בעקבות אירועי "בית אם", אולם בעקבות נסיונותיו של אפוקליפס להפכה לאחת מפרשי אפוקליפס שלו, הושתלה במערכת העצבים שלה טכנולוגיה שמחקה את יכולות המגנטיזם שהיו לה בעבר, ובהמשך שחזרה את הגנום המוטאנטי שבה.
דמותה של פולאריס הופיעה בסדרות האנימציה "אקס-מן" ו"וולברין והאקס-מן", בדיבובן של טרי הוקס וליזה דל מונדו, בהתאמה.
את דמותה בסדרת הלייב אקשן "בעלי היכולות" מגלמת השחקנית אמה דומונט.
פולאד בולבולולו (באזרית: Polad Bülbüloğlu; נולד ב-4 בפברואר 1945) הוא זמר, שחקן, מלחין, פוליטיקאי ודיפלומט אזרי.
בולבולולו התפרסם בברית המועצות כשביצע שירים באזרית וברוסית, בסגנון ששילב בין ג'אז ומוזיקה אזרית מסורתית.
בסוף שנות ה-80 פנה לפוליטיקה, וכיהן כשר התרבות.
כיום בולבולולו הוא שגריר אזרבייג'ן ברוסיה.
בולבולולו נולד בבאקו בשם פולאד מורטוזה אוגלו מאמאדוב (Polad Murtuza oğlu Məmmədov).
אביו, שכונה בולבול (מילולית: זמיר), היה זמר אופרה נודע בברית המועצות, ואמו, ילידת בתומי, הייתה ממוצא אזרי-גאורגי.
הוא למד פסנתר בבית ספר למוזיקה, והופיע לראשונה בגיל 15, כשליווה את אביו בהופעה.
בגיל 17 כבר הלחין מספר שירים, שבוצעו בידי זמרים מקצועיים, בהם חברו מוסלים מגומאייב.
כישורי השירה של בולבולולו עצמו התגלו במהלך נסיעה עם מגומאייב למוסקבה, בה הקליט מספר שירים באזרית.
בין 1963 ל-1968 למד אצל המלחין גארא גאראייב באקדמיה למוזיקה בבאקו.
סגנונו הייחודי של בולבולולו הפך אותו לזמר פופולרי בברית המועצות.
שירים שכתב זכו ארבע פעמים ברציפות בפסטיבל שיר השנה (בין 1977 ל-1980), וב-1982 העניקה לו הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית את תואר "אמן העם".
בין האמנים שביצעו משיריו - יוסיף קובזון ולב לשצ'נקו.
בנוסף, הלחין מוזיקה ללמעלה מ-20 סרטים, ואף השתתף בכמה מהם כשחקן.
ב-1976 ניהל בולבולולו את אנסמבל הבימה האזרי, וב-1987 מונה למנהל התזמורת הפילהרמונית האזרית הלאומית.
באותה שנה, ועד 1990 כיהן כחבר מועצה בעיריית באקו.
ב-1988 מונה לשר התרבות בממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית, וב-1995 נבחר לאספה הלאומית של אזרבייג'ן.
הוא המשיך לכהן כשר התרבות גם לאחר עצמאותה של אזרבייג'ן, במשך 18 שנים, עד 2006. באותה שנה התפטר מתפקידו, והתמנה לשגריר אזרבייג'ן במוסקבה.
הוא המשיך לעסוק במוזיקה גם כשגריר, ובשנת 2010 הוציא אלבום.
לבולבולולו תואר דוקטור בהיסטוריה של האמנות מהאקדמיה האזרית הלאומית לתרבות.
בנו, טיימור פולאד אוגלו בולבול, יליד 1975, עוסק אף הוא במוזיקה, בתזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה.
בנוסף לתואר אמן העם, העניקה לו אזרבייג'ן גם את עיטור העצמאות (2005).
מדינות אחרות אף הן העניקו לבולבולולו אותות הוקרה: עיטור הכבוד הגאורגי (2002), עיטור הידידות הרוסי (2005), והפרס הלאומי לשלום ולקידמה (קזחסטן, 2010).
פולאן דווי (בהינדית: फूलन देवी; 10 באוגוסט 1963 - 25 ביולי 2001) הייתה ידועה בכינוי "מלכת השודדים".
נולדה בהודו, במדינת אוטר פרדש, לקאסטת המאלה, או מעמד הסיראים או הדייגים, שנחשב למעמד נמוך בהודו.
כבת מעמד זה, יכלו בני המעמדות הגבוהים לנהוג בפולאן ובמשפחתה כמשרתים או אפילו עבדים.
לאחר שנישאה בכפייה בגיל 11, נאנסה פולאן על ידי מנהיגי כפרה בגיל 15, ובגיל זה כבר הייתה ידועה כלוחמת עבור זכויות הפועלים בכפר ואף נקטה בפעולות תגמול נגד אלו שגזלו מהם כסף או רכוש.
בניסיון לברוח מן הרשויות שהתנכלו לה, הפכה פולאן לשודדת כחלק מכנופיה מקומית, ולבסוף אף הנהיגה כנופיה משלה.
כנופייתה של פולאן פעלה במשך 5–6 שנים, שבמהלכן בנוסף לשוד וחטיפות עבור כופר גם נקטה הכנופיה בפעולות ישירות נגד חברי המעמדות הגבוהים.
הכנופיה הייתה אחראית לטבח בכפר בהמאי ב-1981, בו נרצחו 22 גברים לא חמושים מקאסטת הת'אקור, בהם שניים שהיו מעורבים באינוסה של פולאן.
הכנופיה נודעה בשל פעולות נגד גברים שאנסו נשים מן המעמדות הנמוכים, כמו גם בתמיכתה בפועלים ועניים, ובתור האישה היחידה שהנהיגה כנופיה זכתה פולאן לתהילה רבה ברחבי הודו, ואף למעמד מיתולוגי כסוג של רובין הוד פמיניסטית.
היא נחשבה בעיני רבים - במיוחד מבין הקאסטות הנמוכות - כהתגלמותן של שתי האלות קאלי ודורגה.
הרשויות ההודיות כפרו בתיאורים אלה, וטענו שהיא לעולם לא עזרה לנזקקים, ופעלה רק מתוך מניעים של נקמה והתעשרות.
ב-1983 נכנעה פולאן יחד עם חברי כנופייתה למשטרה, והועמדה לדין עבור 30 מקרי רצח, בנוסף לרשימה ארוכה של פשעים נוספים הכוללים הצתה, גנבה וחטיפה.
פולאן ישבה בכלא במשך 11 שנים בזמן שהתיקים הרבים נגדה התנהלו, ואולם אלה לעולם לא הגיעו לסיומם כי הממשלה, במהלך שנוי במחלוקת, החליטה לבטל את כל ההאשמות נגדה ולשחררה.
לאחר שחרורה מהכלא, פולאן רצה לבחירות לפרלמנט ההודי ברשימת מפלגת סמג'וואדי, שהייתה המפלגה בשלטון המקומי אשר שחרר אותה.
ב-2001, לאחר חמש שנים בתפקיד, נרצחה פולאן על מדרגות ביתה בניו דלהי על ידי שלושה גברים מהמעמד הגבוה כנקמה על פעולותיה נגד בני מעמדם כשהייתה שודדת.
המוביל מבין השלושה, שר סינג ראנה, הורשע ב-2014 לאחר משפט שארך כעשר שנים, ונגזרו עליו מאסר עולם וקנס.
פולאן נולדה לתוך קאסטת המאלה (קאסטת הדייגים), בכפר קטן בשם גורהה קא פורווה, באוטר פרדש.
משפחתה הייתה עניה מאוד, ורכושם היחיד היה כארבעה דונם של אדמה חקלאית.
על אדמה זו חיה יחד עם משפחתה הקרובה וגם המשפחה המורחבת מצד אביה, כפי שמקובל במסורת ההודית.
בנוסף לעבודת האדמה, עבדו אביה, דווי דין, דודה ואחד מבני הדוד כפועלים כדי להשלים הכנסה לכלכלת המשפחה.
כשהייתה פולאן בת 11, נפטרו סבה וסבתה, ודודה נהיה ראש המשפחה.
הוא ובנו, מאיה דין, רצו לכרות את חורשת העצים שעמדה על אדמתם לטובת יבול חקלאי משתלם יותר, ודווי דין הסכים, אך פולאן התנגדה בתוקף, והרגישה כי הדוד ובנו מנסים לנשל את אביה מירושתו היחידה מכיוון שבמשפחתו יש רק בנות.
כשהדוד נפטר, לקח מאיה דין שליטה על ניהול הקרקע.
פולאן התעמתה איתו, קראה לו גנב, ואף תקפה אותו פיזית כשהוא נזף בה.
יחד עם אחותה, פולאן ניהלה "שביתת שבת" כאשר שתי הנערות התיישבו על האדמה וסירבו לזוז משם, גם כשבני המשפחה ניסו להזיזן בכוח.
מספר חודשים לאחר מכן, משפחתה של פולאן מסרה אותה לנישואים לגבר המבוגר ממנה ביותר מעשור ואשר חי מרחק רב מכפרה - שידוך שארגן מאיה דין שרצה להרחיק את פולאן מהמקום בשל הצקותיה כלפיו בעניין האדמה המשפחתית.
על פי המסורת המקומית, ילדות בגיל הזה מועברות למשפחת החתן כדי ללמוד את דרכי משפחתו ולגדול יחד איתו לתוך הנישואים, ואין מממשים את הנישואים באמצעות לינה משותפת ויחסי מין עד גיל מאוחר יותר, לאחר טקס מיוחד.
ואולם החתן, פוטי לאל, אנס את פולאן זמן קצר לאחר טקס הנישואים, ואף התעלל בה פיזית לאורך הזמן ששהתה עמו, בתירוץ שאין היא כנועה מספיק ולא מתנהגת כיאה לאישה.
לאחר מספר חודשים פולאן ברחה ממנו וחזרה לבית משפחתה, אך אלה החזירו אותה לפוטי לאל.
היא המשיכה להתנגד למצבה עד שמשפחת החתן הציעה שתחזור לבית הוריה כדי שיחנכו אותה להיות אישה לבנם.
בבית, פולאן המשיכה להתעמת עם מאיה דין, ואפילו תבעה אותו בבית משפט על גזילת קרקע, אך הפסידה בתביעה, בעיקר כי אביה עצמו לא תמך בתביעה.
לאחר מספר שנים שעברו באופן הזה, ב-1979 מאיה דין החליט לנקום בפולאן, והוא פנה למשטרה והאשים את פולאן בגנבה.
ההאשמה באה על רקע עימות של פולאן עם בני הקאסטה הגבוהה של האזור, הת'אקור, אשר מתוקף מעמדם השתמשו בבני המאלה כעבדים או פועלים בעבודות הבזויות ביותר.
פולאן התנגדה למנהג זה וסירבה לעבוד ללא שכר עבור בני הת'אקור.
בנוסף, כשבן של אחד מראשי הכפר ניסה לאנוס אותה, פולאן התנגדה, ונאלצה לברוח מהכפר ולשהות עם דודתה בכפר סמוך.
כעת כבר בת 15, פולאן נעצרה על ידי המשטרה הת'אקורית, והוחזקה על ידם מספר ימים, שבמהלכם הכו אותה השוטרים וחבריהם, ואנסו אותה.
ניסיון אחרון מצד המשפחה להחזירה לחתנה נכשל, משום שמשפחתו שמעה על התנהגותה השנויה במחלוקת וסרבה לקבלה.
בשלב זה, המוניטין שלה כבר נקבע כאישה בעייתית, בעיקר בעיני בני הת'אקור, ורבים מאלו הרגישו חופשיים לנסות ולהשתמש בה כרצונם, והיא נאנסה על ידי רבים ממובילי הכפר, פעם אחת אפילו בביתה אל מול עיני הוריה.
פולאן נאלצה לחיות בבריחה מתמדת, ואף ישנה בחוץ פעמים רבות.
מקרים אלו קיבעו בפולאן סופית את שנאתה הגדולה לגברים אשר מנסים לשלוט בגורלן, גופן והתנהלותן של נשים.
ביולי 1979, מספר חודשים אחרי מעצרה והאונס הקבוצתי שעברה, הגיעה לכפרה של פולאן כנופיית שודדים, שנשכרו על ידי קבוצה אחת של בני הת'אקור כדי לנהל מלחמה עם יריבים אחרים מאותה הקאסטה.
פולאן נפלה לידי השודדים, ומנהיג הכנופיה, בבו גוג'אר, אנס אותה והתעלל בה במשך כשלושה ימים, עד שסגנו, ויקראם מאלה, חמל על פולאן והרג אותו.
פולאן סיפרה כי זו הייתה הפעם הראשונה בחייה שמישהו עשה למענה דבר ללא ציפייה לגמול אישי, וכתוצאה היא התאהבה בוויקראם, והפכה ל"מלכת השודדים" והנהיגה יחד איתו את הכנופיה כבת זוגו.
ויקראם לימד את פולאן את דרכי הדאקויט, או השודדים.
היא החלה להלך במדי חאקי ועם רובה, ויחד איתו שדדה רכבות ואוטובוסים.
על פי דבריה, לא רק הרווח הכספי עמד אל מול עיניה, אלא היא פעלה גם למען חלוקה שווה יותר של משאבים כלכליים, וכנגד דיכוי חברתי ואלימות בידי בני המעמדות הגבוהים.
הזוג ומעלליהם נהיו למעין מיתוס רומנטי בעיני עניי הודו, בדומה לבוני וקלייד האמריקאים, והם היו אהובים על העם במיוחד בעבור נדיבותם לעניים ולמוחלשים מביניהם.
ומכיוון שלאחר כל פשיטה על כפר או רכבת הייתה פולאן מבקרת במקדשה של האלה דורגה, רבים האמינו כי רוחה של אלה זו שוכנת בקרבה.
לאחר תקופה, הגיעו לכנופיה סרי ראם וללה ראם, שני אחים שהיו חברים בכנופיה ועזבו מספר שנים קודם לכן כשנעצרו וישבו בכלא.
נוכחותם ערערה את איזון הכוחות בכנופיה מכמה סיבות, ביניהם שהשניים התרעמו על הריגתו של בבו גוג'אר, וכן כי הם היו בני ת'אקור, ממעמד גבוה, ואילו רוב חברי הכנופיה באו מקאסטות נמוכות.
בנוסף, הם האשימו את פולאן בשינויים שהתרחשו, וסרי ראם אף תקף אותה.
כשויקראם אילץ אותו להתנצל בפני אישה שהוא ראה כנחותה ממנו, הרגיש סרי ראם מושפל וכועס.
במהלך פעולות הכנופיה בכפרים, דאגו שני האחים להתעלל במיוחד בבני המאלה, הקאסטה של פולאן וויקראם, דבר שהכעיס גם שודדים אחרים, שרבים מהם היו בני אותה קאסטה.
לבסוף, התחלקה הכנופיה לשתי קבוצות נפרדות, לאחר מריבה אלימה בין ויקראם וסרי ראם.
אך הלה לא הסתפק בכך, ועקב אחרי כנופייתו של ויקראם, והרג אותו בשנתו, כשפולאן ישנה לצידו.
את פולאן לקחו שני האחים לכפרם, בהמאי, וכלאו אותה שם.
במשך שלושה שבועות היא הוכתה ונאנסה על ידי האחים ראם וחבריהם.
במהלך הזמן הזה הם הובילו אותה מכפר לכפר, והציעו אותה כמטרה לאונס בכל מקום שהגיעו אליו.
היא הצליחה להימלט מידיהם בעזרת ברהמין מן הכפר שעזר לה להגיע לביתה של רועת צאן שנתנה לה מחסה עד שהחלימה מפצעיה.
כשהתאוששה, נשבעה פולאן שתנקום את פגיעתה.
היא הקימה כנופיה חדשה, עם שודד בשם מאן סינג כסגנה.
מאן סינג נתן לה את מטפחת הראש האדומה שנהיה סימן ההיכר שלה, ואשר סימל את מסע הנקמה שנשבעה לקיים.
כשנה וחצי לאחר המאורעות בכפר, ב-1981, חזרה פולאן יחד עם אנשיה לבהמאי כדי לנקום באחים ראם ובחבריהם אשר עינו ואנסו אותה.
הם נכנסו לכפר כשהם מתחזים לשוטרים, בזמן שהתנהלה במקום חתונה.
הכנופיה השתלטה על הכפר, בדרישה שבני הכפר ימציאו את כל מי שהיה קשור לפגיעות בה, יחד עם כל הכסף וחפצי הערך שברשותם.
לאחר מספר שעות, לא עלה בידי הכפריים למצוא את האחים ראם או את חבריהם, והומצאו רק שני בני ת'אקור שהיו בכנופיה שלהם אך לא היו בין אלה שאנסו את פולאן.
פולאן עדיין הייתה משוכנעת שהכפריים מחביאים את האחים, ובכעס, הורתה שכל בני הקאסטה שלהם יובאו למרכז הכפר.
30 גברים הובאו בפניה, והיא חקרה אותם והכתה אותם, וכשלא קיבלה תשובות מספקות, הורתה גם לירות בהם.
הטבח בברהמאי היה אירוע שכמותו לא היה, והציבור הגיב בהלם וכעס רב.
הרשויות החלו לרדוף את פולאן כמו שלא עשו עד אותו מאורע, ופולאן ירדה למחתרת.
אך כששמעה שהמשטרה לקחה את הוריה כבני ערובה, היא ניהלה מולם משא ומתן על תנאים לכניעתה.
התהליך ארך כמעט שנה, שבסופו הרשויות הסכימו לכל דרישותיה, שכללו: שהיא תישפט במאדהיה פרדש, המדינה השכנה, ולא באוטר פרדש שם התרחש הטבח; שהיא תישפט שם על כל פשעיה ובכך ימוצה הדין כלפיה; שהיא ואנשיה לא יובלו באזיקים, ואם יורשעו, שלא יקבלו גזר דין מוות.
בנוסף, היא דרשה שהמדינה תפקיע את אדמות משפחתה מידיו של בן דודה מאיה דין, ותדאג לרווחת הוריה ואחיה.
וכך, בפברואר 1983, בטקס חגיגי עם תזמורת, מאות חיילים במסדר, וקהל תומך ומריע של כ-8000 נפשות, צעדה פולאן בראש אנשיה לבימה ונכנעה לשר המושל של מאדהיה פרדש.
בסופו של דבר, הממשלה לא כיבדה את ההסכם, ופולאן ישבה בכלא 11 שנים ללא הרשעה בזמן שהליכים מגוונים התנהלו בעניינה, כולל האשמות בשלושים מקרי רצח, ומקרים רבים של שוד, חטיפה והצתה.
חלק מחברי כנופייתה נשפטו, אך לא הורשעו, כי לא נמצאו עדים שהיו מוכנים לעורר את חמתם של הפושעים המסוכנים.
בזמן שישבה בכלא היא עברה ניתוח להסרת ציסטות בשחלות, ואחר כך גם כריתת רחם.
הרופא המנתח התבדח ש"אין אנו רוצים שפולאן דווי תייצר לנו עוד פולאן דוויות".
בתום 11 שנים, בשל התערבותו של פוליטיקאי שאפתן מקאסטה נמוכה, פולאן שוחררה מהכלא וקיבלה חנינה כוללת מהממשלה.
ב-1994 יצא סרט בשם "מלכת השודדים", שהיה, לטענת הבמאי שחאר קאפור, מבוסס על הביוגרפיה של פולאן דווי שפורסמה ב-1993 על ידי העיתונאית מאלה סן.
בעוד הביוגרפיה הייתה מבוססת על מפגשים של הסופרת עם פולאן, על כתביה שהוברחו מן הכלא, ועדויות של אנשים רבים אחרים, הסרט התיימר להציג אמת מוחלטת אחת, שהוצגה בלי שמישהו שהיה קשור להפקת הסרט נפגש או דיבר עם פולאן או כל דמות אחרת הקשורה לסיפורה.
אף על פי שהיא מוצגת בסרט כגיבורה, הסרט הכעיס את פולאן כל כך שהיא נקטה בהליכים משפטיים למניעת הקרנתו והפצתו בהודו.
היא אפילו איימה להצית את עצמה מחוץ לבית הקולנוע אם לא יעתרו לדרישתה.
בסופו של דבר הסירה פולאן את התנגדותה לאחר שהגיעו הצדדים לפשרה משפטית, שכללה תשלום לידיה של $40,000.
ב-1997 פרסמה פולאן את האוטוביוגרפיה שלה.
פולאן עצמה הייתה קרובה ללהיות אנאלפביתית, אך היא סיפרה את סיפורה לשני סופרים צרפתיים, מארי-תרז קוני ופול רמבלי, אשר העלו לכתב את דבריה.
פולאן הגישה מועמדות ראשונה בבחירות המקומיות בדלהי כשעוד שהתה בכלא, אך לא נבחרה.
לאחר שחרורה, הודיעה פולאן שברצונה לעמוד לבחירות ללוק סבהה, בית המחוקקים התחתון של הפרלמנט ההודי.
היא נבחרה ברשימת מפלגת סמג'וואדי, וכיהנה כחברת פרלמנט המייצגת את מירזאפור, עיר באוטר פרדש, מ-1996 ועד 1998. בתקופה זו נישאה פולאן לעומד סינג, איש עסקים בעל שאיפות פוליטיות.
במרוצת הזמן הסתבר שעומד כבר היה נשוי ולא יידע את פולאן, וכפי הנראה רצה להינשא לה מתוך מניעים של תאוות בצע ושיפור מעמדו הפוליטי, והשניים נפרדו, אך לא התגרשו.
ב-1998 איבדה את מושבה בבית המחוקקים, אך נבחרה לכהונה נוספת ב-1999. היא שירתה עדיין כחברת פרלמנט כאשר נרצחה ב-2001.
ב-25 ביולי 2001, כשחזרה לביתה מבית הנבחרים, הסתערו על פולאן שלושה גברים רעולי פנים וירו בה.
היא נלקחה מיד לבית החולים הקרוב, ועם הגיעה לשם הכריזו על מותה.
לאחר מצוד משטרתי קצר, הסגיר את עצמו לרשויות מנהיג המתנקשים, שר סינג ראנה, בן לקאסטת הת'אקור, שטען שרצח את פולאן כנקמה על הטבח בבהמאי.
באוגוסט 2014, לאחר יותר מעשר שנים של הליכים משפטיים, הכריע בית המשפט במשפטו של ראנה ודן אותו למאסר עולם וקנס.
ואולם הנסיבות של הרצח נותרו חשודות, והופנתה ביקורת חריפה נגד המשטרה על אזלת יד.
הסיבות לביקורת כוללות מקרים כגון: כבר בתחילת החקירה, איבדה המשטרה את כלי הנשק שהשאירו המתנקשים במקום, ועלה חשד שחברי מפלגתם של פולאן ובן זוגה עומד אשר שהו בבית העלימו אותם.
אף אחד מעשרת האנשים שהיו במקום לא נחקר כחשוד במקרה.
בנוסף, משפחתה של פולאן הצביעה על עומד כזה שעומד מאחורי ההתנקשות.
לפי טענותיהם, ביום הרצח אמר עומד לפולאן שגם המכונית הממשלתית וגם רכבה הפרטי אינם תקינים, וארגן לה נהג - שהוא לא אחר מראנה, המתנקש.
ואולם שני הרכבים התגלו לאחר מכן כתקינים.
הם גם טענו שפולאן התכוונה לשנות את צוואתה ולנשל את עומד מכל ירושה, וגם שההיסטוריה האישית של עומד לא עומדת לטובתו, כאשר התגלה כשקרן ומניפולטור פוליטי, ושהוא ניסה לנהל את ענייניה מול המפלגה מאחורי גבה.
על פי טענת אמה, פולאן הביעה חשש לחייה מידיו רק עשרה ימים לפי הרצחה.
המשטרה לעולם לא חקרה אותו כחשוד ולא הוגשו נגדו כל תביעות.
ה"גולאבי גאנג" (כנופיית נשים בוורוד, באנגלית: Gulabi Gang) שהקימה סמפט פל דווי ב-2006 נחשבת לממשיכת דרכה של פולאן דווי.
פולאצק (בבלארוסית: По́лацк; ברוסית: По́лоцк; בפולנית: Połock) היא עיר בבלארוס, כ-250 ק"מ מצפון למינסק וכ-100 ק"מ ממערב לוויטבסק.
שם העיר נובע משמו של הנחל פאלאטה , אחד מיובליו של נהר הדווינה שעל גדותיו שוכנת העיר.
בין המאה ה-10 למאה ה-12 צמחה פולאצק כמרכז דומיננטי של שליטה צבאית וכלכלית באזור בלארוס של ימינו והפכה למרכז שלטוני, מקום מושבם של הבישוף האזורי ושל הטריטוריות הוסאליות של הבלטים ממערב לה.
חריטה מהמאה ה-12 שעלה ציווה בוריס, בנו של השליט וססלב מפולאצק , עדיין קיימת על אבנים ליד קתדרלת סופיה הקדושה בעיר.
בשנת 1240 הפכה פולאצק לממלכה וסאלית של נסיכות ליטא.
הדוכס הגדול של ליטא, ויטניס (Vytenis), סיפח את העיר בשנת 1307. פולאצק קיבלה אוטונומיה מסוימת, והיא הראשונה שסופחה לדוכסות הגדולה של ליטא.
בסיפוח העיר שימרו הליטאים על ערוץ הסחר של נהר הדווינה בידיהם.
בשנת 1498 קיבלה העיר זכויות מגדבורג.
באיחוד הפולני-ליטאי הייתה פולאצק בירת מחוז פולאצק, ועל מעמדה זה שמרה עד 1772, מועד חלוקת פולין הראשונה.
בתקופה היותה בירת מחוז פולאצק הייתה העיר נתונה להתקפות, ובשנת 1563 כבש אותה הצבא הרוסי תחת פיקודו של איוואן האיום.
רק בשנת 1579 שבה העיר לידי האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1654 כבשו הרוסים שוב את העיר, אך בשנת 1660 שבו הפולנים וכבשו את העיר במהלך מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667)
עקב תקופת המלחמה חלה הידרדרות במעמדה הכלכלי של העיר.
לאחר חלוקת פולין הראשונה, כאמור, קיבלה פולאצק מעמד של עיירת מחוז באימפריה הרוסית.
במהלך פלישת צרפת לרוסיה, ב-1812, התחוללו באזור העיירה שני קרבות בין צבא צרפת לצבא רוסיה.
בשנת 1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה כבשה האימפריה הגרמנית את פולאצק.
בין ספטמבר 1919 למאי 1920 הייתה העיר כבושה בידי פולין, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
בין יולי 1941 ליולי 1944 הייתה העיר כבושה בידי גרמניה הנאצית.
לאחר מכן שויכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בתקופת המלחמה הקרה שכן בפולאצק בסיס של חיל האוויר הסובייטי.
מאז פירוק ברית המועצות העיר היא בשטח בלארוס.
קתדרלת סופיה הקדושה בפולאצק נבנתה ככל הידוע באמצע המאה ה-11. הקתדרלה נקראה על שם איה סופיה שבאיסטנבול.
הקתדרלה נשרפה בעת פלישת כוחותיו של פיוטר הגדול אך במקומה נבנתה קתדרלה חדשה במאה ה-18 לפי תכנון של יוהאן גלאוביץ.
כנסיית ההשתנות בפולאצק הוקמה במאה ה-12 ונוספו לה יסודות אדריכליים במאה ה-18 ובמאה ה-19. כיום היא אחת האטרקציות התיירותיות בעיר.
בעיר קיים מנזר שנבנה בסגנון הנאו-ביזנטי בסוף המאה ה-19.
הנזירה יופרוסינה מפולאצק שחיה במאה ה-12, הקימה מנזרים בעיר, קידמה את האוריינות, וכן תמכה באמנות.
אחד מהאמנים שבהם תמכה היה מעצב צלב יופרוסינה הקדושה , סמל לאומי פולני, שאבד במהלך מלחמת העולם השנייה.
המדפיס הבלארוסי פרנצ'ישק סקארינה נולד בפולאצק בסוף המאה ה-15. הוא הראשון שהדפיס תנ"ך בשפה סלאבית מזרחית, בשנת 1517, כשישים שנה אחרי הדפסת תנ"ך גוטנברג.
בספטמבר 2003, בתקופה שבה צוינה האוריינות הבלארוסית בפעם העשירית בפולאצק, חנכו רשויות העיר אנדרטה לכבוד האות הקירילית הבלארוסית Ў, שאינה בשימוש בשום שפה סלאבית אחרת.
ב-11 בדצמבר 1563 (כ"ה בכסלו ה'שכ"ד), לאחר שפולאצק נכבשה בידי איוון הרביעי הנודע כ"איוואן האיום", הציב איוואן אולטימטום ליהודי פלאצק להתנצר או למות.
היהודים בחרו למות על קידוש השם, ואיוון הורה להורגם בדרך אכזרית במיוחד: הוא הורה לחייליו לקדוח חורים בקרח שעל נהר דווינה הקפוא, ואליהם השליך כ-300 יהודים, שטבעו למוות.
אט אט, חזרו היהודים לפולאצק, והיא הייתה לאחד המקומות שבהם צמחה תנועת החסידות, כאשר התיישב בה רבי ישראל מפולוצק, מתלמידי המגיד ממזריטש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גרו בפולאצק כ-12,500 יהודים, שהיוו למעלה ממחצית מתושביה.
בראשית שלטונה של ברית המועצות באזור, עזבו כמחציתם את העיר.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-6,500 יהודים מתוך כ-32,000 תושבים.
ביולי 1941, כחודש לאחר תחילת מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, כבשו הגרמנים את פולאצק.
לאחר מספר ימים גורשו מהעיר כמה עשרות יהודים, וככל הנראה נרצחו.
יהודי העיר רוכזו בגטו, סומנו בטלאי צהוב וגויסו לעבודות כפייה.
בספטמבר 1941 הועברו היהודים מהגטו לגטו ליד הכפר לוזובקה (Lozovka) והמחנה הצבאי הסובייטי לשעבר בורובוחה השני (Borovukha II).
בנובמבר 1941 רצחו גרמנים ושוטרים בלארוסים את רוב תושבי הגטו ביער הסמוך.
בפברואר 1942 ירו הגרמנים למוות במאות יהודים נוספים מפולאצק ולאחר זמן קצר ירו למוות ביתר יהודי העיר.
UGM-27 פולאריס (UGM-27 Polaris) הוא טיל בליסטי נושא ראשי נפץ גרעיניים מתוצרת ארצות הברית המיועד לשיגור מצוללת.
היה זה הטיל הראשון מסוגו שפותח במדינות המערב.
הוא שימש כטיל הגרעיני של צי ארצות הברית עד לשנות השבעים והיה מוצב בצוללות של הצי הבריטי מ-1968 ועד למחצית שנות התשעים.
טיל הפולאריס החליף את טיל השיוט רגולוס כפלטפורמה לנשק גרעיני משוגר מצוללות.
טיל הרגולוס חייב את הצוללת הנושאת אותו לצוף על מנת לשגר אותו (במסלול אופקי), ובכך לסכן את עצמה, ואילו הפולאריס ניתן לשיגור במסלול אנכי מצוללת השקועה מתחת לפני המים.
הפולאריס יועד להגביר את ההרתעה הגרעינית של ארצות הברית מול ברית המועצות על ידי תגבור מערך הטילים הבליסטיים שהציבה במערב אירופה, שטווחם היה מוגבל.
לטיל דיוק (CEP) של 900 מטרים ועל כן יועד למכה שנייה ולתקיפת מטרות שטח (שדות תעופה, מתקני מכ"ם וסוללות טילי נ"מ) כדי לפלס דרך למפציצים נושאי נשק גרעיני.
הוא נועד לפעול במשולב עם טילים בליסטיים שבסיסם ביבשה ועם מפציצים גרעיניים.
בשל טווחו המוגבל של הטיל הגיעה ארצות הברית להסכמים עם בריטניה ועם ספרד להעמדת נמלים לשימוש צוללות צי הפולאריס באירופה, אמצעי שמנע את הצורך של הצוללות לשוב לנמלים בארצות הברית בתום כל שיט שלהן, ובכך הגדיל את משך הזמן שבו נמצאו קרוב יותר למטרות בברית המועצות.
הנמלים הללו נמצאו בסקוטלנד וברוטה שבקרבת גיברלטר והועמדו לרשות הצוללות האמריקאיות מ-1961 ומ-1964, בהתאמה.
השימוש בנמלים אלו התייתר בעידן הטילים יורשיו של הפולאריס, שטווח טיסתם היה גדול בהרבה ולכן ניתן היה להציב את הצוללות שנשאו אותם בנמלים בארצות הברית בלבד.
הטיל פותח על ידי תאגיד לוקהיד קורפוריישן בשנים 1956–1960. הניסוי הראשון בטיל נערך בכף קנוורל שבפלורידה ב-7 בינואר 1960. השיגור הראשון מצוללת (ג'ורג' וושינגטון, צוללת הטילים האמריקאית הראשונה) נערך ב-20 ביולי באותה שנה.
הטיל הוא דו-שלבי המונע בדלק מוצק.
עם השנים פותחו ארבע גרסאות שלו - A-1, A-2, A-3 ו-B-3. גרסה חמישית, המכונה שוולין (Chevaline), פותחה על ידי הצי הבריטי.
לדגם A-1 היה טווח של 1,900 קילומטרים, לדגם A-2 - 2,800 קילומטרים ובדגם המתקדם ביותר (A-3) הגיע הטווח ל-4,600 קילומטרים ולמהירות של 13,000 קילומטר לשעה.
לצורך שיגור מדויק של הטיל למטרתו פותחה מערכת הניווט הלווייני NAVSAT - שקדמה למערכת GPS - והותקנה בצוללות שנשאו את הטילים החל משנת 1964. בטיל עצמו הותקנה מערכת ניווט אינרציאלית.
הטיל נשא במקור ראש נפץ תרמו-גרעיני מדגם W47 בעל עוצמה של עד 600 קילוטון TNT, אך בעיות טכניות הביאו להחלפתו: דגם A-3 היה טיל מרובה ראשי נפץ, שנשא ראש נפץ מדגם W58, שבו שלושה ראשי נפץ תרמו-גרעיניים בעלי עוצמת פיצוץ של 200 קילוטון כל אחד.
לראשי הנפץ בדגם A-3 גם נוסף מיגון נגד נזק אפשרי מפעימה אלקטרומגנטית.
דגם B-3 היה בעל טווח קצר משל A-3 (3,700 קילומטרים), אך נשא אמצעים להתמודדות עם מערכות טילים נגד טילים בליסטיים סובייטים.
הוא שימש כבסיס לפיתוח של טיל הפוסידון, יורשו של הפולאריס.
מרבית טילי הפולאריס שבשירות הצי האמריקאי הוחלפו בטילי פוסידון החל בשנת 1972. מקצתם הוחלפו רק במהלך שנות השמונים על ידי טילי טריידנט.
הסיבה לכך הייתה טכנית - למקצת צוללות הטילים האמריקאיות לא היו צינורות שיגור במידות המתאימות לקליטת טילי פוסידון, והן שימשו את הצי עד להוצאתן משירות פעיל.
ב-1963 חתמה בריטניה עם ארצות הברית על הסכם לרכישת טילי פולאריס.
הטיל נכנס לשירות בצי הבריטי ב-1968 ושירת בו עד מחצית שנות התשעים (הרבה לאחר הוצאתו משימוש בצי האמריקאי).
הטיל נשא ראשי נפץ גרעיניים מתוצרת בריטניה והוצב בצוללות מתוצרתה מדגם רזולושן (Resolution).
בריטניה הסכימה למסור את השליטה על בחירת המטרות לטילים שברשותה ועל הפעלתם למפקד בעלות הברית באירופה (למעשה מפקד נאט"ו), בהסתייגות שבעיתות חירום ובהיעדר סיוע ממדינות נאט"ו תהיה השליטה בטילים ובהפעלתם בידיה.
בכל מקרה נדרשה הסכמת ראש ממשלת בריטניה לשימוש בנשק גרעיני בריטי.
בנוסף, השליטה המבצעית על הטילים נמסרה לידי מפקד בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי (גם הוא קצין נאט"ו), אך זה האציל סמכות זו לסגנו המפקד על האוקיינוס האטלנטי המזרחי, שהיה תמיד אדמירל בריטי.
טיל הפולאריס המקורי לא תוכנן להתגבר על מערכות טילים נגד טילים סובייטיות.
עם זאת, מספרם של הטילים שהוצבו בצוללות בריטיות היה מצומצם בהרבה מאשר בצי האמריקאי והם עמדו בפני התמודדות עם טילים נגד טילים סובייטים.
לכן ביקשה בריטניה להגביר את הסיכוי שהטילים שלה יפגעו במטרותיהם.
היא אימצה את מערכות ההתחמקות מיירוט שבדגם A-3 ושיפרה אותן לדגם טיל שנקרא שוולין.
הפרויקט (שעלה הרבה יותר מכפי שהוערך בתחילה) אושר ב-1975. ב-1982 חומשה הצוללת הראשונה בטילי השוולין והאחרונה - ב-1987.
בריטניה בחרה שלא להחליף את טילי הפולאריס שלה לטילי פוסידון בשל העלות הכרוכה בכך.
ממשלת הלייבור של קלהאן החלה לדון בהחלפתם בטילי טריידנט, וממשלת השמרנים של ת'אצר קיבלה את ההחלטה לעשות כך ב-1980. טילי הפולאריס האחרונים הוצאו משירות בצי המלכותי ב-1996.
ארצות הברית בחנה אפשרות למכור את הטיל לאיטליה ואף נערכו ניסויים בשיגור הטיל מאחת מאוניות הצי האיטלקי, אך לבסוף העסקה לא יצאה לפועל מסיבות פוליטיות.
פולאווי (בפולנית: Puławy) היא עיר מחוז בפרובינציית לובלין שבפולין, במפגש הנהרות ויסלה וקורובקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית בת 3,000 נפשות.
פולאווי נזכרת לראשונה במאה ה-15, עת הייתה כפר בבעלות אצולה.
בשנת 1706 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בשנת 1906 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,200 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך פעילות בתי ספר מרשתות בית יעקב ויבנה.
באמצע ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך הטלת תשלומי כופר על הקהילה.
בסוף אוקטובר 1939 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה.
ב-28 בדצמבר 1939 גורשו כ-2,500 יהודי העיר הנותרים לגטו אופולה לובלסקי, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
מחנה עבודה שהוקם בעיר, בו רוכזו בשנת 1942 כ-200 עובדים יהודים, חוסל באמצע שנת 1943.
פולביה הייתה אישה רומאית ובת למשפחת אצולה פלבאית ברפובליקה הרומית.
היא הייתה מוכרת בזכות כוחה הפוליטי, אותו צברה בנישׂואיה לשלושה מהפוליטיקאים החזקים בסוף תקופת הרפובליקה: פובליוס קלודיוס פולכר, גאיוס סקריבוניוס קוריו , והמפורסם משלושתם - מרקוס אנטוניוס.
כולם היו מהסיעה הפופולרית ותומכי יוליוס קיסר.
חוקרים מסוימים מייחסים לפולביה את דיוקן האישה על מטבעות שהוטבעו בהוראת בעלה השלישי מרקוס אנטוניוס.
אם כך, הרי שהיא האישה הרומאית הראשונה שדיוקנה מתנוסס על מטבע.
פולביה נולדה לשתי משפחות אצולה פלבאיות בעיר טוסקולום, שם גם העבירה את ילדותה.
מועד לידתה אינו ידוע, ומשוער סביב שנת 84 לפנה"ס.
מצד אביה, משפחת פולביה הייתה מבין המשפחות המוכרות ביותר ברפובליקה.
שמה של משפחת האב מופיע ברשימת הקונסולים כבר משנת 322 לפנה"ס, אך זוהרה דעך עם השנים וחדל מלהופיע בה משנת 125 לפנה"ס.
על אביה מסופר כי לא החזיק בשום משרה, אך היה בעל ממון רב.
מצד אמה השתייכה פולביה למשפחת סמפרוניה .
שתי המשפחות כמעט ונמחקו בעקבות הפרוסקריפציות של סולה, ולכן הייתה נצר אחרון לשתיהן.