tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הענף הבולט ביותר היה סקי למרחקים, עם 6 מדליות, שתיים מכל סוג.
סטפניה בלמונדו זכתה במדליית זהב במירוץ ל-15 ק"מ, במדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ ובמדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ.
במירוץ ל-30 ק"מ הייתה זו גבריאלה פרוצי שזכתה במדליית הזהב.
במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ זכתה הנבחרת האיטלקית במדליית כסף וכריסטיאן צורצי זכה במדליית ארד בספרינט.
גולשת הסקי האלפיני דניאלה צ'קרלי זכתה במדליית זהב בסופר G, תחרות בה קארן פוצר זכתה במדליית הארד.
גולשת שלישית, איזולדה קוסטנר, זכתה במדליית כסף בגלישה במורד.
במדליית הזהב הרביעית זכה גולש הלוג' ארמין צגלר, ששיפר את הישגיו מנאגנו.
נבחרת השליחים האיטלקית בהחלקה מהירה במסלול קצר זכתה במדליית כסף וגולשת השלג לידיה טרטל זכתה במדליית ארד.
לראשונה, זכה צמד איטלקי במדליה אולימפית בהחלקה אומנותית, מאוריציו מרגליו וברברה פוסאר-פולי, מדליית ארד.
באולימפיאדת החורף השנייה אותה אירחה, אולימפיאדת טורינו (2006) השתתפו 185 ספורטאים איטלקים.
הם זכו ב-11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום התשיעי בטבלת המדליות.
גולש הסקי למרחקים ג'ורג'ו די צ'נטה זכה במדליית הזהב במירוץ ל-50 ק"מ, והיה שותף לזכייתה של הנבחרת האיטלקית במדליית הזהב במירוץ ל-10X4 ק"מ.
חברו לנבחרת, פייטרו פילר קוטרר זכה במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ, ונבחרת השליחות ל-5X4 ק"מ זכתה אף היא במדליית ארד.
לראשונה, זכו איטלקים במדליות אולימפיות בהחלקה מהירה: אנריקו פבריס זכה במדליית זהב במרוץ ל-1500 מטרים ובמדליית ארד במרוץ ל-5000 מטרים, וכן היה שותף לזכייתה של הנבחרת האיטלקית במדליית הזהב במרוץ המרדף הקבוצתי.
במדליית הזהב החמישית זכה ארמין צגלר, ששמר על תוארו בלוג', ובתחרות לזוגות זכה הצמד האיטלקי במדליית ארד.
בשתי מדליות ארד נוספות זכו נבחרת השליחות במירוץ ל-3000 מטר במסלול קצר, וצמד הגולשות במזחלת.
הישגיהם של האיטלקים ירדו באולימפיאדת ונקובר (2010), בה זכו ב-5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת בלבד, התוצאה הנמוכה ביותר מזה 30 שנה.
זוכה מדליית הזהב היה גולש הסקי האלפיני ג'וליאנו רצוני, במקצה הסלאלום.
פייטרו פילר קוטרר זכה במדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ בסקי למרחקים, וארמין צגלר איבד את תואר בלוג', והסתפק במדליית הארד.
במדליות ארד נוספות זכו אלסנדרו פיטין בסקי נורדי משולב ואריאנה פונטנה בהחלקה מהירה ל-500 מטר במסלול קצר.
אולימפיאדת סוצ'י (2014) הייתה הראשונה מזה 34 שנים שבה אף ספורטאי איטלקי לא זכה במדליית זהב.
המשלחת האיטלקית בת 113 הספורטאים צברה 8 מדליות, מהן שתיים מכסף ושש מארד.
בהחלקה מהירה במסלול קצר, זכתה אריאנה פונטנה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, במדליית ארד במקצה ל-1,500 מטר ובמדליית ארד נוספת במרוץ השליחות ל-3,000 מטר.
גולש הסקי האלפיני כריסטוף אינרהופר זכה במדליית כסף בגלישה במורד ובמדליית ארד במסלול המשולב.
ארמין צגלר זכה במדליית ארד בלוג', שהייתה המדליה האולימפית השישית ברציפות שלו.
בכך, היה לספורטאי הראשון בהיסטוריה שזוכה בשש מדליות אולימפיות רצופות בתחרות ליחידים באותו מקצוע.
במדליות ארד נוספות זכו המחליקה האומנותית קרולינה קוסטנר, ונבחרת הביאתלון במרוץ השליחים המעורב.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו ספורטאי המשלחת ב-10 מדליות מהן 3 זהב.
סופיה גוגיה זכתה במדליית זהב בסקי אלפיני בגלישה במורד, אריאנה פונטנה זכתה במדליית זהב בהחלקה מהירה ל-500 מטר במסלול קצר, במדליית כסף עם נבחרת השליחות ובמדליית ארד במרוץ ל-1000 מטר.
מיקאלה מיויולי זכתה במדליית זהב בסנואבורד קרוס.
המטרה הייתה להקים מדינה איטלקית שבה החלקים שאינם איטלקים יוטמעו במדינה ותקודם קולוניזציה איטלקית.
ההתפשטות לשטחים אלו הייתה אמורה לתת לאיטליה סיכוי להחזיר לעצמה את השליטה בים התיכון, שאבדה לה מאז נפילת האימפריה הרומית.
האימפריה האיטלקית הייתה ניסיון כושל להקמת "איטליה הגדולה".
מאז, לא ניסתה איטליה לחדש את רעיון איטליה הגדולה.
דה וקי חלם על איטליה קיסרית שתכלול לא רק את כל השטחים באירופה שהאירדנטיסטים האיטלקים תבעו (ניס, סבוי, טיצ'ינו, ונציה ג'וליה, דלמטיה, קורפו, מלטה וקורסיקה) ושהיו בהם אוכולוסיות של איטלקים מזה מאות בשנים, אלא גם את השטחים בצפון אפריקה (לוב ותוניסיה), בהם יצרו מהגרים איטלקים "קולוניות" בשלהי המאה ה-19.
לאחר 1936 ובמהלך מלחמת העולם השנייה נכללו במיזם גם האיים הדודקאנסיים היווניים (כולל האיים היוניים זקינתוס, איתקה וכו') והמשטר הפשיסטי החל לקדם תהליך של איטליזציה של איים יוונים אלו.
הצעות של דה וקי התקבלו על ידי מוסוליני בחלקן ב-1940, כשאיטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה, אך זכו להתנגדות (ולספקנות) מצדו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ב-1942 עם הכיבוש האיטלקי של קורסיקה ותוניסיה, היו כל השטחים עליהם חלם דה וקי במסגרת "איטליה הגדולה" בידי איטליה, למעט מלטה, אבל המיזם לא יצא פוליטית לפועל משום שהמלחמה החלה לנטות כנגד מדינות הציר.
דה וקי ישם את השלב הראשון לקראת "איטליה הקיסרית" (או "איטליה הגדולה") כאשר ב-1936, בהיותו מושל האיים הדודקאנסיים, הוא חייב להשתמש בשפה האיטלקית במנהל של האיים, ויצר קולוניה של 7,000 איטלקים באי רודוס ובאיים שסביבו.
ב-1940 הוא מונה למועצה הפשיסטית העליונה ובמסגרתה הציע, מאוחר יותר, במהלך הכיבוש האיטלקי של יוון, את סיפוח האיים הדודקאנסיים והיוניים לממלכת איטליה יחד עם האי כיוס, שהיה שייך במהלך ההיסטוריה לרפובליקה של ג'נובה.
איטלו באלבו, מנהיג פשיסטי נוסף, קידם באורח פעיל את פיתוח הקהילות האיטלקיות באזור החוף של לוב, לאחר שחבל ארץ זה נרגע עם סיומה של מלחמת גרילה ערבית.
באלבו כינה את טריפוליטניה וקירנאיקה "קוורטה ספונדה" (Quarta Sponda – כלומר החוף הרביעי) של איטליה בהתייחס לשלושת החופים האחרים של איטליה: החוף המערבי, החוף המזרחי והחוף האדריאטי.
אחת מהמטרות המקוריות של איטליה בכיבוש לוב אכן הייתה להקל על מצוקת עודף האוכלוסייה והאבטלה שבאה בעקבותיה באמצעות הגירת תושבים למושבה המתפתחת.
לאחר שהושג הביטחון עודדה ממשלתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה "קולוניזציה דמוגרפית".
המיזם שהחל בו איטלו באלבו, מושל לוב, הביא את 20,000 המתיישבים הראשונים ללוב בשיירה בודדת באוקטובר 1938. מתיישבים נוספים הגיעו ב-1939, ובהגיע 1940 כבר היו בלוב כ-110,000 איטלקים, שהיוו כ-12% מכלל האוכלוסייה.
התוכניות חזו מושבה איטלקית בת כחצי מיליון איטלקים לקראת 1960, כך שהאיטלקים יהוו אז כשני שלישים מהאוכלוסייה.
האדמה הטובה ביותר בלוב הוקצתה למתיישבים לצורך עיבוד חקלאי, בעיקר עבור מטעי זיתים.
ההתיישבות נוהלה על ידי חברה ממשלתית, "החברה לקולוניזציה של לוב", שנטלה על עצמה את ביצוע השבחת הקרקע ובניית כפרים לדוגמה והציעה הלוואות נוחות ואשראי למתיישבים בהם תמכה.
בנובמבר 1942 נכללה גם תוניסיה ב"קוורטה ספונדה" (ובה כמעט 100,000 תוניסאים ממוצא איטלקי), אך כמה חודשים אחר כך היא נכבשה על ידי בעלות הברית.
באביב 1941 הצליח מוסוליני – בעזרת הוורמאכט – להביס בסופו של דבר את יוון ולכבוש את אזור החוף של יוגוסלביה.
הגנרל ויטריו אמברוסיו, מפקד צבא איטליה במהלך כיבוש דלמטיה היוגוסלבית, יצר שטח כיבוש צבאי מליובליאנה עד צפון מונטנגרו שבהמשך היה עתיד להיחשב כגבול העתידי של "איטליה הגדולה" בצפון מערב חבל הבלקן.
בגבולות מדרום היו כלולים ממלכת מונטנגרו הפשיסטית, אלבניה הגדולה ונסיכות פינדוס באפירוס.
דה וקי קידם גם את הכללת קורפו (ובה קהילה משמעותית של ילידי קורפו ממוצא איטלקי), האיים היוניים ואת הקבוצה הדרומית של האיים האגאיים (שפעם היו בשלטון הרפובליקה של ונציה), על מנת ליצור "קשת" שהשתרעה מהאיים הדודקאנסיים ואת האי כיוס (שהיה במהלך ההיסטוריה בשלטון הרפובליקה של ג'נובה).
במיזם זה של דה וקי, מערב הבלקן, מדרום סלובניה עד כמריה (השם שהאלבנים מכנים את אזור אפירוס ביוון), היה אמור להיות איטלקי, בדומה למיזם הנאצי הגדול הרבה יותר של גרמניה הגדולה במזרח אירופה שנועדה לספק מרחב מחיה לעם הגרמני.
במשא ומתן לאחר ניצחון מדינות הציר תכנן מוסוליני לדרוש עבור איטליה הגדולה גם את כל האי כרתים (שהיה בעיקר בשליטה גרמנית) והאיים היוונים שסביבו במטרה ליצור רצף טריטוריאלי בין השטחים בשליטת איטליה באיים הדודקאנסיים לאלו שבאיים היוניים.
דרומית לחוף הרביעי חלמו כמה מנהיגים פשיסטיים על אימפריה איטלקית שתתחיל בפזאן שהייתה כבר בשליטה איטלקית ותכלול את מצרים ואת סודאן ותגיע עד מזרח אפריקה האיטלקית.
ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הביא לקיצם של מיזמים אלו, וכך בא גם הסוף לשאיפות ההתפשטות הפשיסטיות ליצירת אימפריה.
איטלקים באזורים של "איטליה הגדולה"
בנוכחות קהילות איטלקיות משמעותיות בטריטוריות שמחוץ לממלכת איטליה נעשה שימוש להצדקת המיזם "איטליה הגדולה".
בראשית שנות ה-40 היו האוכלוסיות האיטלקיות הבאות בשטחים אותם חמדו דה וקי והפשיסטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורפו והאיים היוניים – 500
איטליקה , היא עיירה רומית הנמצאת כ-9 ק"מ מצפון-מערב לסביליה, בחבל אנדלוסיה שבספרד.
את העיירה ייסד בשנת 206 לפנה"ס בהיספניה המצביא הרומאי פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס כדי ליישב את החיילים הרומאים שנפצעו בקרב איליפה (במסגרת הזירה האיברית במלחמה הפונית השנייה).
כיום מהווה העיר אתר ארכאולוגי.
באתר צולמו מספר סצנות לסדרה "משחקי הכס", בין העונות 6–8.
איטליה הצעירה (איטלקית: La Giovine Italia) הייתה תנועה פוליטית אשר הקים ג'וזפה מציני בשנת 1831, כחלק מהמאבק לאיחוד איטליה, וכן שמו של ביטאון התנועה.
מטרתה העיקרית של תנועה זאת הייתה לשחרר את איטליה מהשלטון הזר ולאחד את נסיכויות איטליה כרפובליקה חוקתית-דמוקרטית מאוחדת שתבטיח שוויון זכויות לכולם.
יעדיה הפוליטיים של התנועה הם ציבוריים: אף שהחברה פועלת במסתור, כולם יודעים שהיא רודפת את עצמאותה ואחדותה של חצי האי, המאוחדת תחת ממשלה רפובליקנית.
איטליה הצעירה רודפת את יעדיה באמצעות חינוך (או "אפוסטולטה") ותקומה.
אימוניו של מאציני התמקדו בהפצת רעיונותיו לערב כמה שיותר אנשים תוך ציפייה לגירוש זרים באמצעות פעולה אלימה, שתושג באמצעות לוחמת כנופיות.
מייד לאחר גירוש הזרים הייתה הממשלה נשלטת באופן זמני על ידי רשות דיקטטורית המורכבת מכמה אנשים עם מוסר מוכר המייצגים את האזורים השונים במדינה כדי לאפשר לעם, האפוטרופוס היחיד על הריבונות, להחליט מהי צורת הממשל הטובה ביותר.
למרות העובדה שמציני האמין שהרפובליקה היא הממשלה המקובלת היחידה בחצי האי האיטלקי, הוא חשב שהיא צריכה להיות תוצאה של רצון חופשי עממי ולא תנוהל על ידי האליטה המהפכנית.
התנועה גייסה את המוני העם האיטלקי, ובעיקר צעירים שרצו לבטל את הסדר הישן והושפעו מרעיונות הליברליזם ומעקרונות המהפכה הצרפתית.
התנועה רכשה לעצמה קהל אוהדים גדול וב-1848, ימי אביב העמים, התחוללו מספר הפיכות וניסיונות הפיכה נגד השליטים המקומיים.
כחלק ממנוסת שליטים מקומיים נמלט אף האפיפיור מרומא.
רוב ההפיכות נכשלו, אולם בחלק מהנסיכויות, ובראשן נאפולי, קיבלו התושבים זכויות רבות יותר מאשר היו להם לפני המהפכה וחלקן, כמו ונציה ורומא, שוחררו והפכו לרפובליקות עצמאיות.
לאחר זמן, חזרו חלק מהשליטים לשלוט בנסיכויות וחלק מההקלות בוטלו, אולם איטליה הצעירה וזרם התודעה שחוללה היו מהגורמים המסייעים לאיחוד איטליה שהתרחש כ-30 שנה לאחר מכן.
תנועת איטליה הצעירה הייתה הבסיס לתנועת "אירופה הצעירה", שייסד מאציני ב-1834.
איטליה השתתפה לראשונה ב כמארחת משחקי הקיץ רומא (1960) ומאז נטלה חלק בכל אחד מאירועי הקיץ.
באולימפיאדת החורף לנכים השתתפה איטליה בכל המשחקים שהתקיימו החל מהמשחקים הפאראלימפיים גיילו (1980), וארחה גם את טורניר משחקי החורף ב.
במשחקים הפאראלימפיים ברומא אותה ארחה, זכתה המשלחת האיטלקית בכמות המדליות הגבוהה ביותר מבין כל המדינות המשתתפות, ובתחרות שנערכה ב דורגה המשלחת במקום השלישי בסך המדליות אותן קטפו.
הספורטאיות הבולטות בתולדות המשלחת האיטלקית הן האתלטית מריה סקוטי שזכתה ב-11 מדליות פאראלימפיות ב, מהן 9 מדליות זהב, ואלוויזה דה וידי שזכתה ב-12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב פאראלימפיות.
במשלחת בלט גם השחיין לוקה פנקלי שזכה ב-15 מדליות, מהן 8 מדליות זהב ו-6 מכסף.
איטליה מאריטימה (באיטלקית: Italia Marittima) היא חברת ספנות הפועלת מטריאסטה שבאיטליה ומהווה חלק מהתאגיד "אוורגרין מארין" (Evergreen Marine Corporation).
החברה נוסדה בשם אוסטר-רייכישר לויד (Österreichischer Lloyd, "לויד האוסטרי") ב-1836. היא הפכה במרוצת השנים לאחת מחברות הספנות הגדולות בעולם, ועד 1918 הובילו אוניותיה את עיקר סחר החוץ והנוסעים של אוסטרו-הונגריה.
החברה קיימה הפלגות סדירות מטריאסטה למזרח הקרוב, הודו, סין והמזרח הרחוק, ברזיל, ארצות הברית וצפון אירופה.
כמו כן הייתה היא אחת מחברות הספנות הראשונות שהפעילה אוניות קיטור.
ב-1919, עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית וסיפוח טריאסטה לאיטליה, הוחלף שם החברה ל-לויד טריאסטינו (Lloyd Triestino).
באותה תקופה נעשו בחברה שינויים מבניים מקיפים, שנועדו לחלצה מן ההפסדים הכספיים שנגרמו לה במלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1934 חשיקה החברה את הספינה "ירושלים" שפעלה בקו נוסעים בין נמל חיפה לאיטליה.
לקראת סוף שנות השלושים שבה "לויד טריאסטינו" להיות מעצמת ספנות עולמית, המפעילה צי של 85 אוניות ו-17 קווים אל אסיה, אפריקה ואוסטרליה.
בשנות הארבעים סבלה החברה קשות מפגעי המלחמה, במהלכה איבדה 68 אוניות ו-1,000 קצינים ומלחים.
בסיום המלחמה מנה צי החברה 5 אוניות בלבד, אך היא התאוששה בהדרגה וב-1956 כבר הפעילה 31 אוניות.
ב-1993 נכנסה החברה לשותפות עם ענקית הספנות הטאיוואנית "אברגרין מארין".
במרוצת השנים התהדקה עוד יותר השותפות המוצלחת, וכיום היא כוללת גם האטסו מארין בע"מ, חברת הספנות של אוורגרין הפועלת מבריטניה.
ב-1 במרץ 2006 הוחלף רשמית שמה של לויד טריאסטינו ל-איטליה מאריטימה, והתחילית בשמן של האוניות שונתה מ- LT ל-Ital.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה לחמה איטליה הפשיסטית בנאמנות לצד גרמניה הנאצית, והשתתפה בפלישות ליוון, למצרים, לברית המועצות ולצרפת.
לאחר הדחת מוסוליני בידי מתנגדיו ביולי 1943 השתלטה גרמניה הנאצית בהדרגה על המדינה ואיטליה הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית לבין גרמניה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת איטליה לצד מדינות ההסכמה נגד הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית.
אולם אף על פי שאיטליה נכללה בצד המנצח במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים־יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה.
מעבר לעניין הרגשי, נזקי המלחמה – בנפש (חצי מיליון הרוגים וחצי מיליון נכים) וברכוש – גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה.
בשנת 1919 ייסד בניטו מוסוליני את המפלגה הפשיסטית בעלת אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית.
הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל).
ב–1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוז מהקולות).
למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה.
בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה.
ב–1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה בה תפס את השלטון בפועל בעזרת לחץ כבד על השלטון.
במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת.
למעשה הייתה זו הפגנת כוח ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו.
ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט בו הדת הקתולית הופכת לדת המדינה.
הוא הלהיב את עמו באמצעות דיבורים על שיבה לימי האימפריה הרומית, ושלט באיטליה כרודן.
מוסוליני החליט לכבוש את האימפריה האתיופית.
למסע מלחמה זה היו מספר סיבות, הראשונה הייתה העובדה שאתיופיה עשירה באוצרות טבע ושוכנת בנקודה אסטרטגית בין שתי מושבות איטלקיות באפריקה.
השנייה הייתה הרצון למחוק את חרפת המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, אז הפסידה איטליה לאתיופיה הפסד משפיל.
למזלו של מוסוליני ולרוע מזלה של אתיופיה ב-1 בדצמבר 1934 קבוצת חיילים איטלקיים תחת פיקודו של אמיליו דה בונו התנגשה בקבוצת חיילים אתיופים תחת פיקודו של סאיום מאנגשה ב-וולואל.
בתקרית נהרגו שני חיילים איטלקיים, מוסוליני החליט לנצל זאת כדי לפלוש לאתיופיה.
לאור העובדה שגרמניה הנאצית מפרה ללא הרף את הגבלות חבר הלאומים ללא מפריע וכן לאור העובדה שצרפת ובריטניה היו זקוקות לאיטליה לצדן, היה ברור לו ששתי אלו לא תתערבנה.
ואפילו האימפריה היפנית סרבה להפעיל את שגרירה באיטליה כדי למנוע את המלחמה.
הקיסר האתיופי היילה סלאסי גייס במהירות צבא שמנה כ-500,000 חיילים, אם כי חלקם היו חמושים בחניתות וקשתות בלבד, ומרבית הרובים והתותחים ששימשו את הצבא האתיופי היו מלפני 1900. חיל האוויר האתיופי כלל סך הכל 13 מטוסי קרב ותובלה וארבעה טייסים בלבד שעליהם פיקד קצין צרפתי.
לצבא האתיופי היו 3,000 טנקים מיושנים מתקופת מלחמת העולם הראשונה, 234 תותחי שדה ומאה תותחי נ"מ.
האיטלקים לעומת זאת הנחיתו באפריקה 685,000 חיילים לא כולל חילות המצב הרגילים באריתראה וסומלילנד שכללו גם כן כמה מאות אלפי חיילים.
האיטלקים השתמשו ב-390 מטוסים וב-500 טנקים ומאות קני ארטילריה ומקלעים חדישים.
הצי המלכותי האיטלקי הבטיח קשר רצוף עם אירופה, ומשאיות חדישות יחסית הניעו אספקה ותחמושת.
בעוד שהאתיופים השתמשו לצורך זה בכרכרות רתומות לסוסים.
ב-3 באוקטובר 1935 פלשו יחידות איטלקיות תחת פיקודו של בונו מצפון, בעוד יחידות אחרות שכללו בעיקר מתנדבים אפריקאים תחת פיקודו של רודולפו גרציאני פלשו מדרום.
שתי הפלישות נערכו ללא הכרזת מלחמה.
בתגובה הכריזו האתיופים מלחמה, אולם בפועל הצבא האתיופי תחת פיקודם של מאנגשה וגוגאשה נסוגו ללא הרף.
תוך פחות משלושה ימים לכדו האיטלקים את עדווה, כעבור עוד חמישה ימים נכנע כוח אתיופי גדול שכלל גם את גוגאשה עצמו.
כעבור שלושה ימים הכריז בונו על ביטול העבדות באתיופיה.
יום לאחר מכן בזזו האיטלקים את אקסום.
בדצמבר של אותה שנה הוחלף בונו בפייטרו באדוליו בטענה שבונו זהיר מדי.
האיטלקים המשיכו להתקדם בקלות באתיופיה עד שהקיסר החליט להוציא את כל כוחותיו למערכה, ב-31 במרץ 1936 התרחש קרב מייצ'ו בין 31,000 חיילים אתיופים תחת פיקודו של הקיסר בעצמו לבין 40,000 חיילים איטלקים תחת פיקודו של באדוליו, האיטלקים זכו בניצחון מוחץ ואדיס אבבה נפלה לאחר התנגדות נואשת.
מעט לאחר סיום המלחמה, החלה איטליה להתערב במלחמת האזרחים בספרד, סה"כ נשלחו כמעט 75,000 איטלקים לשדה הקטל הספרדי, במסגרת "כוח גדודי המתנדבים".
שתי המלחמות תרמו תרומה ניכרת לביסוס ביטחונו העצמי של מוסוליני.
אלבניה הייתה מעין גרורה איטלקית מאז מלחמת העולם הראשונה עת כבשה אותה איטליה והפכה אותה ל"פרוטקטורט", על פי הסכמה חשאית אליה הגיעה עם מעצמות ההסכמה.
חלקים אחרים במדינה נכבשו על ידי יוון, סרביה והאימפריה האוסטרו הונגרית לאחר המלחמה נסוגו הצבאות הזרים, וב-1920 שבה אלבניה וקיבלה את עצמאותה.
במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, אלבניה, שהפכה לממלכה בה מלך זוגו הראשון, הפכה לתלויה יותר ויותר באיטליה מבחינה כלכלית ומבחינה מדינית.
הלוואות איטלקיות הניעו את כלכלת אלבניה, צבאה של אלבניה אומן על ידי מדריכים איטלקיים, והגירה איטלקית לאלבניה קיבלה עידוד ממשלות שתי המדינות.
בשנת 1939 ניצל מוסוליני את העובדה שתשומת לב המעצמות הוסחה על ידי כיבושו של אדולף היטלר כיבוש צ'כוסלובקיה וב-25 במרץ 1939 שלח את שר החוץ שלו גליאצו צ'אנו עם רשימת דרישות שאפילו לדעתו של צ'אנו עצמו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת.
עם סרובו של המלך לקבל את התנאים, הודיע מוסוליני כי עליו להיעתר לדרישות עד ל-7 באפריל 1939, ולא, תפלוש איטליה לאלבניה.
הגנרל אלפרדו גוצוני פיקד על כוח הפלישה שכלל שתי דיוויזיות וגדוד שריון, שנתקלו בהתנגדו מזערית, אף על פי שהתגלו בעיות רבות בתפקודו של הצבא האיטלקי.
זוגו ומשפחתו נמלטו, ולאחר הצבעה בפרלמנט האלבני, הוחלט כי המדינה תאוחד באוניה פרסונלית עם איטליה, וכי ויטוריו אמנואלה השלישי ימלוך בשתי המדינות.
ויטוריו אמנואלה, שכינה עצמו אף "קיסר אתיופיה", היה גם למלך אלבניה.
אוניה פרסונלית זו הייתה אך מסווה לסיפוח אלבניה לאיטליה לכל דבר ועניין.
ב-22 במאי 1939 חתמו גליאצו צ'אנו ויואכים פון ריבנטרופ, שרי החוץ של איטליה וגרמניה, על "ברית הפלדה" שהפכה באופן רשמי את שתי המדינות לבעלות ברית.
למרות היחסים הטובים באופן יחסי ששררו כבר בין שתי המדינות, איטלקים רבים התנגדו לברית זו, בחשבם שבפועל היא מעשה התרפסות בפני גרמניה וביודעם שהאינטרסים האיטלקיים יזכו לעדיפות משנית בהסכם.
הברית אף אילצה את איטליה להצטרף לכל מלחמה שגרמניה תיקח בה חלק בלי קשר אם לאיטליה יש מה להרוויח ממנה.
ב-4 בפברואר 1939, נשא מוסוליני נאום מפורסם בפני המועצה הפשיסטית העליונה (הנאום הזכיר מאוד את "ועידת הוסבאך" של היטלר).
בנאום טען מוסוליני שאיטליה היא למעשה "אסירה של הים התיכון", הוא כינה את קורסיקה, מלטה, תוניסיה, וקפריסין, "סורגי הכלא הזה", ואת גיברלטר ותעלת סואץ, "סוהרים" (מדובר בשני בסיסים שבאמצעותם הבטיחה בריטניה את שליטתה בים התיכון).
מדיניות החוץ הפשיסטית, לקחה כמובן מאליו את העובדה שיבוא היום והאימפריה הפשיסטית תיאלץ להתמודד מול הדמוקרטיות צרפת ובריטניה.
לטענת מוסוליני רק לאחר שכל הבסיסים הנזכרים לעיל, יהיו מנוטרלים או בידיים איטלקיות, תהיה איטליה חופשית באמת ותקבל מעבר ישיר לאוקיינוס ההודי והאוקיינוס האטלנטי.
בתחומים בעלי חשיבות צבאית כמו ייצור כלי רכב, התעשייה האיטלקית הייתה שווה בגודלה ל-15% מגודלה של התעשייה הצרפתית או של זו הבריטית.
מספר כלי הרכב שאיטליה ייצרה ערב המלחמה עמד על כ-372,000 וזאת בהשוואה ל-2,500,000 כלי רכב שייצרו בריטניה וצרפת יחד.
העדרה של תעשיית רכב חזקה הקשתה על איטליה למכן את צבאה.
הכלכלה האיטלקית הייתה בעיקרה מבוססת עדיין על חקלאות והמפה הדמוגרפית שלה הייתה מתאימה יותר לכזאת של מדינה מתפתחת (בערות, עוני ואוכלוסייה צעירה הגדלה במהירות).
בנוסף, אחוז התוצר הלאומי הגולמי של התעשייה האיטלקית היה נמוך מזה של מדינות כמו צ'כוסלובקיה, הונגריה ושוודיה, שלא לדבר על מדינות גדולות נוספות.
בהתייחס לייצור חומרי גלם חיוניים, ייצרה איטליה ב-1940, 4.4 מיליון טון פחם, 0.01 מיליון טון נפט גולמי, 1.2 מיליון טון עפרות ברזל ו-2.1 מיליון טון פלדה.
לשם ההשוואה ייצרה בריטניה בתקופה המקבילה 224.3 מיליון טון פחם, 11.9 מיליון טון נפט גולמי, 17.7 מיליון טון עפרות ברזל ו-13.0 מיליון טון פלדה וגרמניה ייצרה 364.8 מיליון טון פחם, 8.0 מיליון טון נפט גולמי, 29.5 מיליון טון עפרות ברזל ו-21.5 מיליון טון פלדה.
את רוב חומרי הגלם ניתן היה להשיג רק באמצעות ייבוא ולא נעשה כל מאמץ לאגור אותם לפני כניסתה של איטליה למלחמה.
בנוסף, כרבע מספינות צי הסוחר האיטלקי עגנו בנמלים זרים בעת החלטתו החפוזה של מוסוליני להיכנס למלחמה ומאחר ולא קיבלו התראה מוקדמת על כך, הם הוחרמו.
מגבלה נוספת הייתה הכמות האדירה של כלי הנשק שנמסרו ללא תמורה למשטרו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד בנוסף לכוחות מתנדבים איטלקיים שנשלחו לספרד.
עלותה של מלחמה זו עמדה על 6-8.5 מיליארד לירטות, כ-14%-20% מהתקציב השנתי של איטליה.
לכך יש להוסיף את החוב הלאומי העצום של איטליה.
עם עלייתו של מוסוליני לשלטון ב-1921, החוב הממשלתי עמד על 93 מיליארד לירטות, סכום שלא ניתן היה לפרוע אותו בטווח הקצר או הבינוני.
ובכל זאת, שנתיים לאחר מכן סכום זה גדל ל-405 מיליארד לירטות.
בשל כל הסיבות הללו היה הצבא המלכותי האיטלקי חלש ומדולדל עם פרוץ המלחמה.
הטנקים האיטלקים היו מאיכות ירודה וכמעט לא היו מצוידים במערכות קשר.
מערך הארטילריה היה מצויד בתותחים ממלחמת העולם הראשונה.
מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר המלכותי האיטלקי היה הפיאט CR 42, שלמרות היותו דגם חדיש יחסית למטוס דו-כנפי עם יכולות ביצוע טובות, הוא היה מיושן יחסית למטוסים החד-כנפיים שהיו בשימוש חיילות האוויר של מדינות אחרות.
כמו כן, הפעיל החיל 1760 מטוסים, שרק 900 מהם יכלו להיחשב למטוסי קו ראשון.
לצי המלכותי האיטלקי לא היו נושאות מטוסים.
יחד עם זאת, בעוד שהציוד היה מיושן וחסר, הרשויות האיטלקיות היו מודעות לצורך להפוך את הצבא לחדיש ונקטו בצעדים הדרושים ו-40% מהתקציב הממשלתי לשנת 1939 הוקדש לצרכים צבאיים.
אף על פי שזה קרה מאוחר מדי, הייתה מודעות לצורך ליצור כוח סיוע אווירי לטובת הצי והוחלט לבנות נושאות מטוסים.
בעוד שרוב הציוד הצבאי היה מיושן ומדולל, ננקטו צעדים לפיתוחו של ציוד חדיש יותר.
לדוגמה, יוצרו סדרות של מטוסים חדישים שהיו מסוגלים להתמודד עם מטוסי הקרב הטובים ביותר של בעלות הברית, אך רק כמות קטנה מהם יוצרה.
מטוס הקרב פיאט G-55 עורר התעניינות מצידם של הגרמנים והוגדר על ידי יועצו של הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, כמטוס הקרב הטוב ביותר של כוחות הציר.
הטנק מסוג P-26/40 , שהיה מסוגל להיות המקבילה האיטלקית ל-M4 שרמן ולפאנצר סימן 4, היה כבר על שולחנות הסרטוט ב-1940, אך אב-הטיפוס שלו יוצר רק ב-1942 ועד לכניעתה של איטליה ב-1943 לא הוחל בייצור המוני שלו.
הסיבה לכך הייתה נעוצה בעיקר בחסרונם של מנועים חזקים דיים, שגם הם היו תחת תהליך פיתוח ארוך.
שלא כמו מקביליהם מבעלות הברית, מתכנני הטנקים האיטלקים לא חשבו על ניצולם של מנועי מטוסים ישנים, שהיו בשפע, כאמצעי הנעה לטנקים.
הכמות של 3500 הטנקים שיוצרו באיטליה במשך כל המלחמה הייתה קטנה יותר מכמות הטנקים שהפעילו הגרמנים בפלישה לצרפת.
בתחום הארטילריה היו לאיטלקים כלי נשק שנחשבו דווקא ליעילים והם היו הראשונים לפתח תותחים מתנייעים שביצעו הן משימות סיוע לכוחות והן לוחמה כנגד טנקים.
ראויים לציון גם כלי רכב משוריינים טובים שפותחו בתעשייה האיטלקית.
בסיכומו של דבר ניתן לומר שמגוון האמצעים הצבאיים שיוצרו על ידי התעשייה האיטלקית היה מצומצם ודליל.
הכלכלה האיטלקית החלשה והמחסור בחומרי גלם הביאו לידי כך שיוצרו כמויות בלתי מספיקות של כלי נשק, מה שגרם לאחת הסיבות לכישלון בשדה המערכה.
על הנייר היה לאיטליה את אחד הצבאות הגדולים שהשתתפו במלחמה, אך מספרים אלה היו רחוקים מהמציאות בשטח.
על פי הערכות, הצבא האיטלקי הסדיר יכול היה להפעיל רק כ-200,000 חיילים עם פרוץ המלחמה (אף על פי שאוכלוסיית איטליה עמדה אז על 45 מיליון).
ללא קשר לניסיונות להפוך אותו לצבא חדיש, רובו של הצבא המלכותי האיטלקי היה חיל רגלים שסבל ממחסור בכלי רכב ממונעים לצורכי שינועו.
היה מחסור חמור בתקציב לאימונים כך שבעת המלחמה קיבלו רוב החיילים את אימוניהם בקרב.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי לא קיבל אימונים בשיתוף פעולה עם הצי ורוב ספינותיו של הצי המלכותי האיטלקי נבנו כספינות קרב ולא התאימו למשימות הליווי שהיו עיקר תעסוקתם במהלך המלחמה.
בנוסף, מחסור חמור בדלק הוריד את היקף הפעילות הימית למינימום.
נושא נוסף שיש לתת עליו את הדעת הוא סוגיית ההנהגה הבכירה.
מוסוליני שלט באופן ישיר על שלושת המשרדים הממשלתיים שהיו אחראים על הזרועות השונות.
תפקידו של הפיקוד העליון (Comando Supremo) הצטמצם בהעברת פקודותיו של מוסוליני לזרועות השונות.
כתוצאה מכך לא בוצעה כל פעילות של הכוונה ותיאום והזרועות השונות עבדו כל אחת באופן עצמאי, בהתמקדם רק בתחום פעילותם עם שיתוף פעולה מזערי בניהן.
הצבא עצמו היה מורכב מיחידות שהיו נאמנות למלך ומיחידות שהיו נאמנות למוסוליני והתקיימו פערי שכר בין בעלי תפקידים בדרגות זהות.
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה, שינה מוסוליני את דעתו מספר פעמים בנוגע לכניסה למלחמה.
המפקד הבריטי באפריקה הגנרל ארצ'יבלד וייוול צדק בכך שצפה שלבסוף גאוותו של מוסוליני היא שתגרום לו להצטרף למלחמה.
ויוול השווה את מצבו של מוסוליני למי שעומד בראש המקפצה: "אני סבור שהוא חייב לעשות משהו.
אם הוא לא יכול לבצע קפיצה נאה, הוא יהיה חייב לקפוץ בכל מקרה, הוא לא יכול ללבוש שוב את החלוק שלו ולרדת ממדרגות המקפצה".
ואכן כאשר פלשו הגרמנים לצרפת מוסוליני לא יכול היה יותר לעמוד מנגד והכריז מלחמה על בעלות הברית ב-10 ביוני 1940, הכריזה איטליה מלחמה גם היא על צרפת.
התוכניות האיטלקיות לקראת הפלישה לא היו יומרניות במיוחד, כל הכוונה הייתה רק להשתתף במאמץ המלחמתי הגרמני כדי לזכות בשטחים כקורסיקה, ניס, וביזרטה.
מוסוליני אף התוודה בפני המרשל באדוליו, ש-"כל מה שאני צריך זה רק בערך אלף הרוגים, כדי שאוכל לשבת בוועידת השלום כאדם שנלחם".
בהתחשב במצבה הכלכלי והחברתי של איטליה באותם הימים, מרבית ההיסטוריונים רואים בהחלטה זו של מוסוליני החלטה פזיזה וקצרת רואי.
למחרת הכריז חבר העמים הבריטי מלחמת על איטליה.
אותו יום הפציצה איטליה לראשונה את מלטה ("המצור על מלטה").
באותו יום חיל האוויר המלכותי הבריטי ביצע הפצצות בגבול לוב-מצרים, פותח בכך את "המערכה במדבר המערבי".
ב-14 ביוני, הפציצו האיטלקים את שדה התעופה ווג'יר שבקניה הבריטית.
ב-17 ביוני, לכדו הבריטים את המבצר האיטלקי "פורט קפוזו" ("Fort Capuzzo") בלוב.
ב-20 ביוני פתחו האיטלקים בפלישה לצרפת, אף על פי שהצרפתים סבלו מנחיתות מספרית, הרי שהם התגוננו היטב מול האיטלקים, שלא הצליחו להתקדם אלא קילומטרים ספורים בלבד.
ב-22 ביוני חתמה צרפת על הסכם שלום עם גרמניה, יומיים לאחר מכן נחתם הסכם שלום גם עם איטליה.
מרבית ההיסטוריונים רואים בהחלטה זו קצרת רואי.
הצטרפות איטליה למלחמה הייתה גרועה מאוד מבחינת בריטניה, משמעות הדבר הייתה אויב קולוניאלי חדש בים התיכון ובמזרח אפריקה.
מוסוליני מצדו שיער שבקרוב תנצח גרמניה במלחמה, ובריטניה תיכבש, על כן רצה להקדים את הגרמנים בתפיסת השטחים הבריטיים באפריקה.
הכוחות בשטחי האימפריה האיטלקית כללו בערך 290,000 חיילים כולל לוחמים מקומיים תחת פיקודו של הנסיך אמדאו, הדוכס השלישי מאאוסטה, בעוד לבריטים היו רק 70,000 תחת פיקודו של ויליאם פלאט.
במקור תכננו הבריטים לפנות את סומלילנד הבריטית במקרה של התקפה איטלקית, אך לאחר כיבוש צרפת החליטו הבריטים שמעשה כזה יהווה מכה מוראלית קשה וגם ייתן לאיטלקים עמדה אסטרטגית חשובה באפריקה.
הציוד שעמד לרשות הכוחות האיטלקים באפריקה היה דל ומיושן, המורל בקרב היחידות היה נמוך והתמרדויות פרצו באתיופיה.
לעומת זאת הבריטים נהנו מציוד חדיש ומשוכלל מורל גבוה ושלום יחסי באזורים שעליהם שלטו.
ב-14 ביוני 1940 תקפו האיטלקים את קניה שהייתה אז מושבה בריטית.
כוחות איטלקיים מאריתריאה תתחת פיקודו של לואיג'י פרושי תקפו בסודאן וכבשו את קסאלה.
האיטלקים תקפו גם את סומלילנד וכבשו את ברברה.
ביוני פלשו האיטלקים למויאלה שבקניה, וכבשו בסיס בריטי בשם פורט הרינגטון, לאחר לחימה שנמשכה חמישה ימים.
אולם לאחר מכן עברו האיטלקים למגננה והבריטים פתחו בהתקפה בשצף קצף, הגנרל הבריטי ויליאם סלים הדף את הכוחות האיטלקיים שהתבצרו בסודאן, במקביל עודד צ'ארלס אורד וינגייט מרידה אתיופית.
הקיסר הגולה היילה סלאסי חזר לאתיופיה, ונשא נאומים חוצבי להבות בעד שחרור אתיופיה מהכובשים, והמרד פרץ בכל עוזו בעוד הבריטים מספקים למורדים נשק וציוד.
הבריטים הבקיעו מקניה וסודאן לאריתריאה, ולאחר כיבוש מאסאווה גורשו האיטלקים לחלוטין מארץ זו.
ב-16 במרץ 1941 כבשו הבריטים חזרה את ברברה.
הבריטים כבשו גם את אתיופיה וסומליה וב-27 בנובמבר 1941 גורשו האיטלקים לחלוטין ממזרח אפריקה.
ב-10 באוגוסט הוחלט במטכ"ל האיטלקי על השקת פלישה למצרים.
מוסוליני הודיע למפקד הכוחות האיטלקיים בלוב רודולפו גרציאני (Rodolfo Graziani) להכין את כוחותיו לפלישה בספטמבר הקרוב.
גרציאני התנגד בתחילה אולם נכנע בסופו של דבר והסכים.
ב-9 בספטמבר, פתח חיל האוויר המלכותי האיטלקי בהפצצה על ערי הגבול המצריות, הבריטים מצידם נקמו בהפצצת טוברוק שבלוב.
עוד באותו היום נע גרציאני עם הארמייה העשירית לאורך החוף אל סידי בארני.
הוא הגיע לשם ב-16 בספטמבר ובשל בעיות לוגיסטיות נאלץ לעצור ולהתחפר בעמדותיו.
יחד עם זאת, המחנות היו רחוקים אלה מאלה, ויוול הבחין בכך, וב-8 בדצמבר פתחו הבריטים ב"מבצע מצפן" (Operation Compass), במהלכו איגפו הבריטים את האיטלקים, ותקפו את לוב.
האיטלקים היו מופתעים והבריטים קצרו ניצחונות.
המפקד הבריטי ריצ'רד אוקונור רצה להמשיך ולכבוש את בנגאזי, אולם נאלץ להפריש חלקים מכוחותיו כדי לשולחם למזרח אפריקה, מה שעיכב את המבצע כולו.
בפברואר של שנת 1941 הסתיים המבצע, 130,000 חיילים איטלקיים נפלו בשבי, והדרך לסיום הכיבוש של המושבות האיטלקיות הייתה פתוחה בפני הבריטים, אולם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל הורה על עצירת הכוחות, והעברת חלק מהם ליוון כדי למנוע את נפילתה.
לימים נטען שאילו לא עשה כך, היו הבריטים כובשים את כל צפון אפריקה, ומונעים גם מהגרמנים לנחות שם אולם אז עבר ניהול המערכה לידי הגנרל הגרמני ארווין רומל שפיקד על כוחות השריון הגדולים של קורפוס אפריקה.
יחד עם זאת, הכוח העיקרי של מדינות הציר בצפון אפריקה היה עדיין איטלקי.
בתחילה נחל רומל הצלחות וכוחותיו הגיעו לגבול מצרים תוך שבועיים.
מתקפה בריטית נוספת נכשלה ורומל עשה את דרכו לאל-עלמיין.
הצלחה זו גרמה למוסוליני להאמין שהסוף קרב, הוא טס לצפון אפריקה מתוך כוונה להיכנס כמנצח לבירת מצרים, המתין שלושה שבועות וטס חזרה לרומא.
בפיקודו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי הושג ניצחון בקרב אל-עלמיין השלישי באוקטובר 1942. ניצחון זה התרחש במקביל למבצע לפיד, הנחיתה האמריקנית בצפון אפריקה הצרפתית ובמקביל לניצחון הרוסי בקרב סטלינגרד שהוריד משמעותית את המורל של כוחות הציר.
ממלכת יוון הייתה מטרה פוטנציאלית עבור מוסוליני כדי לפצות על הכישלונות באפריקה ועל המשבר הכלכלי והחברתי החמור.
ב-15 באוגוסט 1940 הטביעה הצוללת האיטלקית "דלפינו" את הסיירת היוונית "אלי".
ביוון ידעו היטב מי האשם בתקיפה, אולם חששו מהאיטלקים.
על כן מקורות רשמיים ביוון ציינו שבתקיפה אשמה "צוללת ממקור לא ידוע".
ב-28 באוקטובר הגיש שגריר איטליה ביוון עמנואלה גראצי אולטימטום ליואניס מטאקסס ראש ממשלת יוון, מטאקסס נדרש לאפשר לכוחות איטלקיים להשתלט על "נקודות אסטרטגיות" ביוון שלא פורטו.
מטאקסס סירב והכריז את משפטו המפורסם "אם כך זוהי מלחמה" (אירוע זה ידוע בכינוי יום האוחי).
תוך כמה שעות נעו כוחות איטלקיים מאלבניה ליוון, האיטלקים נהנו מעדיפות מספרית, אולם קרקע יוון הייתה בוצית וסלעית והאיטלקים לא נעזרו במורי דרך שהכירו את השטח.
מולם עמדו יוונים בעלי מורל גבוה שהכירו היטב את השטח.
מפקד צבא יוון היה אלכסנדרוס פאפאגוס.
ב-1 בנובמבר כבשו האיטלקים את קוניצה והגיעו לקוו ההגנה היווני העיקרי, ההתקדמות האיטלקית האטית כמו גם כישלון חיל האוויר האיטלקי לפגוע בקווי האספקה היווניים אפשר ליוונים להזרים ללא הרף כוחות חדשים לחזית.
בולגריה שהבטיחה סיוע ישבה בחוסר מעש ולפיכך העבירו היוונים כוחות נוספים מהחזית הבולגרית לזירה האיטלקית.
היוונים פרצו דרך מקדוניה אל הגבול האלבני וכבשו את קורצ'ה, האיטלקים מצדם מצאו עצמם מתגוננים כעת על אדמת אלבניה.
מוסוליני ריכז באלבניה כוחות גדולים, במטרה להכריע את היוונים במהירות האפשרית, כדי שהוורמאכט לא יתערב ויגזול ממנו את תהילת הניצחון.
הבריטים מצדם העניקו ליוון כל סיוע אפשרי.
ב-9 במרץ 1941 פתחו האיטלקים ב-"מבצע פרימוורה" (אביב), בפיקודו של מוסוליני בעצמו.
ההתקפה נכשלה ותוך שבוע נהרגו 12,000 איטלקים ומוסוליני הורה על פינוי אלבניה.
לאחר ההפיכה הפרו-בריטית ביוגוסלביה, פתחו הגרמנים ב-"מבצע מריטה", כדי למנוע חזית יוגוסלבית-יוונית-בריטית-רוסית שתוכל להכריע את איטליה ומשם להבקיע דרך אוסטריה היישר לגרמניה.
בולגריה הצטרפה גם היא למלחמה נגד יוון, ואפשרה לגנרל הגרמני וילהלם ליסט מעבר חופשי דרך ארצה היישר אל תראקיה בצפון יוון.
היוונים נלחמו באומץ רב, אולם מצודותיהם בצפון נפלו בזו אחר זו מול הכוח הגרמני-בולגרי העדיף.
ב-9 באפריל נפלה סלוניקי, ב-18 באפריל פינו בעלות הברית את הבלקן.
ב-20 באפריל נכנעו אחרוני החיילים היוונים בפני הגרמנים.
מוסוליני זעם על כך שהכניעה התבצעה בפני הגרמנים ולא בפני האיטלקים ודרש שהיוונים ייכנעו פעם נוספת בפניו, והם אכן עשו זאת ב-23 באפריל.
יוון חולקה בין גרמניה איטליה ובולגריה.
האיטלקים, איבדו למעלה מ-102,000 חיילים.
לכך יש להוסיף 12,368 חיילים שסבלו מפגיעות קור חמורות.
היוונים לעומת זאת, איבדו מתוך כוח שכלל כ-235,000 חיילים, 15,700 הרוגים ונעדרים בלבד.
יחסיו של מוסוליני עם ברית המועצות היו תקינים למדי, אולם אז ב-22 ביוני 1941 פתחו הגרמנים במבצע ברברוסה.
מוסוליני היסס להצטרף לאור הכישלונות ביוון ובאפריקה, אולם היטלר הבטיח ניצחון מהיר.
הונגריה, רומניה, בולגריה, סלובקיה, קרואטיה, רומניה פינלנד ואפילו הדיוויזיה הכחולה הספרדית הצטרפו גם הם לפלישה.
מוסוליני הבין שאם לא ימהר להצטרף אזי במקרה של ניצחון יחלקו כולם את השלל בלעדיו.
בתחילה נשלחו נשלחו כ-59,000 לוחמים לחזית, אולם בהמשך הוחלט על הקמת הארמייה השמינית של הצבא המלכותי האיטלקי (Armata Italiana in Russia) שכללה עוד כמעט 200,000 חיילים שנשלחו לרוסיה.
ביולי 1942 הגיעו יחידות חלוץ מתוך הארמייה אל קו החזית באזור נהר הדון העליון, והחלו בהתארגנות.
באוגוסט נטלה אוגדת הרגלים האיטלקית השלישית חלק בקרבות מול יחידות הצבא האדום בסמוך לסראפימוביץ', שם הצליח הצבא האדום לכבוש ראש גשר גדול מדרום לדון.
הגנרל איטלו גריבולדי החליף את ג'ובאני מסה בפיקוד על הכוחות האיטלקים, מאחר שלאחרון היו חילוקי דעות עם מוסוליני בדבר היקף הפעילות האיטלקית בחזית המזרחית.
מרבית הארמייה נמחקה בקרב סטלינגרד ושרידיה הוחזרו לאיטליה באפריל 1943.
בעלות הברית תכננו פלישה גדולה לסיציליה, זאת במטרה להסיח את דעת הגרמנים האיטלקים מהפלישה המתוכננת לצרפת, וגם להחליש את מעורבותם של אלו מהנעשה בים התיכון.
בעלות הברית ריכזו 160,000 חיילים בריטים, אמריקאים, וקנדים, תחת פיקודם של הגנרלים הבריטים אלכסנדר, ומונטגומרי, והגנרלים האמריקאים פטון ואייזנהאואר.
מולם רוכזו 270,000 גרמנים ואיטלקים תחת פיקודם של הגנרלים הגרמנים אלברט קסלרינג והאנס הובה.
המבצע כונה "מבצע האסקי", ובסופו כבשו בעלות הברית את האי כולו.
הגרמנים הצליחו אמנם להוציא את מרבית כוחותיהם בטרם נפילת האי, אולם האי הבטיח לבעלות הברית עליונות אסטרטגית בחופי איטליה.
בעקבות הכישלון בסיציליה והפצצה כבדה על רומא, יזמו שני פוליטיקאים בכירים דינו גראנדי וגליאצו צ'אנו, כינוס של "המועצה הפשיסטית העליונה" ב-24 ביולי 1943. בתום דיונים שנמשכו כ-9 שעות, הצביעה המועצה פה אחד על הדחתו של מוסוליני והחלפתו בפייטרו באדוליו.
זה האחרון הבין שמבחינת איטליה המלחמה אבודה, ופתח בשיחות חשאיות עם בעלות הברית, שבסופן סוכם שאיטליה תיכנע ללא תנאי ותצטרף ללחימה נגד גרמניה.
אולם באופן רשמי שמרה איטליה על בריתה עם גרמניה.
היטלר ידע על המגעים, ושיגר כוחות צבא לאיטליה.
ב-8 בספטמבר הודיע באדוליו רשמית על כניעתה של איטליה, היטלר נתן הוראה במהירות לחיילים הגרמנים הנמצאים בשטחה של איטליה להשתלט על הארץ.
הללו השתלטו על רומא, באדוליו נמלט, והצבא האיטלקי התפרק בהיעדרו.
תוך זמן קצר שלטו הגרמנים במרכז איטליה ובצפונה.
בינתיים בעלות הברית שלא ציפו להתנגדות יתרה, פלשו לאיטליה.
כוחות בריטיים וקנדים נחתו בקלבריה ובאזורים נוספים בדרום איטליה.
מטרתם האמיתית הייתה להסיח את דעתם של הגרמנים מהמטרה העיקרית, רומא.
אולם הגרמנים לא הלכו שולל, ולא הקצו כוחות להדיפת בעלות הברית בדרום איטליה, בעוד שתגברו את הכוחות מסביב לרומא והרסו את דרכי האספקה שעשויות לסייע לבריטים.
אלו האחרונים נאחזו בסאלרנו, הם פעלו בסרבול והיה ביכולתו של המפקד הגרמני באזור, קסלרינג לסלקם משם.
אולם ארווין רומל טען שלדרום איטליה אין ערך אסטרטגי ויש לרכז את ההגנה בצפון.
אולם בהמשך החליט היטלר שיש להרחיק את המלחמה ככל האפשר מגרמניה, והורה לקסלרינג לבצר את הקווים הגרמניים ולעכב את בעלות הברית עד שיבוצר דיו "קו החורף".
הגרמנים היו זקוקים לדמות שתייצג אותם באיטליה.
מוסוליני היה היחיד שהתאים לכך, אולם הוא נכלא במקום לא ידוע בידי האיטלקים.
המודיעין הגרמני איתר לבסוף את מקום המאסר ופתח בפשיטת גראן סאסו, היה זה המלון באתר קמפו אימפטורה (Campo Imperatore), אתר סקי בהר גראן סאסו (Gran Sasso) שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא.
כוח עלית של צנחנים גרמנים תחת פיקודו של אוטו סקורצני נחת באזור, השומרים האיטלקים נכנעו מיד.
סקורצני התפרץ לחדרו של מוסוליני במלון והכריז בדרמטיות "דוצ'ה, הפיהרר שלח אותי לשחרר אותך!" מוסוליני השיב "ידעתי כי חברי לא ינטוש אותי!".
מוסוליני הועמד בראש ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו, שבירתה הייתה ברומא.
מוסוליני הבטיח לעם דמוקרטיה, אולם בפועל נקם באכזריות באלו שהדיחו אותו ולחם בפרטיזנים שהחלו לפעול באיטליה.
הוא קיבל "משמר" צמוד של אנשי אס אס גרמנים שליוו אותו לכל מקום נגד רצונו.
הפלישה לנורמנדי הכריחה את הגרמנים להעביר כוחות לצרפת ולארצות השפלה, והלוחמה הפרטיזנית בשטחי איטליה התגברה.
בהדרגה נשחקו הקווים הגרמנים, ורומא נפלה.
מוסוליני נהרג בידי פרטיזנים ב-28 באפריל 1945, והרפובליקה של סאלו הגיעה אל קיצה וכך גם מעורבותה של איטליה במלחמה.
כולל 50,000 איטלקים שסירבו לשרת את הרפובליקה של סאלו, 29,000 פרטיזנים, 1,000 צוענים, ו-10,000 חיילים אפריקאים שלחמו בצבא האיטלקי.
בעלות הברית היו חלוקות בדעותיהם כיצד להתייחס לאיטליה לאחר שביתת הנשק של 1943. ארצות הברית הייתה מעוניינת לקבל את ממלכת איטליה כחברה שוות זכויות בכוחות הברית.
הבריטים, לעומת זאת, רצו להתייחס לאיטליה כאל אויב מובס.
לפיכך, לא נכנסו הכוחות המזוינים של איטליה באופן מלא ללחימה.
בתקופה שבין שביתת הנשק ועד לסיום המלחמה הייתה תנועת התנגדות איטלקית פעילה מאוד בשטחים שהיו כבושים על ידי הגרמנים בצפון איטליה.
ב-1946, משאל עם (שבו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע) סיים את המונרכיה ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה.
הולדת הרפובליקה האיטלקית הייתה נתונה לדיון עמוק.
במסגרת הסכם השלום של 1947 תיקונים קלים נערכו בגבולה של איטליה עם צרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית.
ב-1954 הטריטוריה, שנשארה תחת מנהל כוחות ארצות הברית ובריטניה (אזור A הכולל את העיר עצמה) ויוגוסלביה (אזור B), חולקה בין איטליה ליוגוסלביה, בעקרון לאורך הגבול בין האזורים.
עוד קובע הסכם השלום כי על איטליה לשחרר את הטריטוריות שמעבר לים שלה הנמצאות במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה, אתיופיה ולוב ובאיים מסוימים במזרח הים התיכון.
אף על פי שלרוב לא נסחפו אחרי הקיצוניות הגרמנית, האיטלקים ביצעו פשעי מלחמה מחרידים בחלק מהמדינות הכבושות, במיוחד ביוון ובאתיופיה.
לאחר המלחמה איטליה שילמה 360,000,000 דולר פיצויי מלחמה.
אולם שלא כמו בגרמניה וביפן באיטליה לא הוקמו בתי דין לחקירת פשעי המלחמה האיטלקיים.
הפאשיזם האיטלקי לא היה בראשיתו מלווה באנטישמיות, אך ככל שהתקרבה איטליה לגרמניה הנאצית, כך השפיעה מדיניותו הרצחנית של היטלר על המדיניות האיטלקית.
בתחילה, חקקה איטליה ב-1938 חוקי גזע שהגבילו את היהודים.
כל עוד שמרה איטליה על עצמאותה, לא נמסרו יהודיה לידי הנאצים להשמדה, כשם שנמסרו יהודים במדינות אחרות.
כאשר נכבשה צפון איטליה בשנת 1943, והוקמה הרפובליקה של סאלו, הפקירה רפובליקה זו את אזרחיה היהודים לרדיפות אנטישמיות, לריכוזם ומשלוחם לאושוויץ.
7,900 מיהודי איטליה נספו בדרך זו.
איטמות פי הטבעת הוא מום מולד בו פי הטבעת לא תקין.
ספקטרום הסוגים של מום זה הוא נרחב, ויכול לנוע בין מקרים קלים לאנומליות מורכבות.
לעיתים מום זה הוא חלק מתסמונת והוא מלווה במומים ממערכות אחרות, כגון מערכת דרכי השתן והמין, צלעות, לב, חוליות הגב, הוושט והגפיים.
ב-8% מהמקרים הסיבה למום זה היא גנטית.
שכיחות המום היא 1 ל-5000 לידות של יילודים חיים.
מום זה יכול להיווצר במספר צורות שונות:
פי הטבעת מסתיים בכיס שאינו מתחבר עם המעי הגס.
פי הטבעת עשוי להתחבר לאיברים אחרים, כמו השופכה, שלפוחית השתן, בסיס הפין או שק האשכים אצל זכרים, או הנרתיק אצל נקבות.
היצרות של פי הטבעת או אי קיומו כלל.
מום זה על סוגיו השונים יכול להתרחש יחד עם מומים מולדים אחרים.
שכיחות מום זה גבוהה יותר בקרב זכרים מאשר בקרב נקבות.
ככל שהאיטמות יותר גבוהה אצל בנים כך שכיחים יותר מומים במערכת השתן.
אצל בנות, ככל שהאיטמות גבוהה יותר יש סיכוי גבוה יותר למום בנרתיק או ברחם.
במקרים שיש פגיעה בעצבים או בשרירים כחלק מהמום, עלולה להיות גם בעיה במנגנון השליטה בצרכים.
אבחון של מום זה בדרך כלל קל יחסית משום שהוא נראה לעין.
לאחר גילוי המום, הרופא המטפל יבדוק את סוגו והאם הוא מגיע בשילוב עם מומים נוספים קשורים.
חשוב לזהות את קיומם של ליקויים שונים כדי לטפל בהם בשלב מוקדם ולמנוע סיבוכים נוספים.
לפיכך, בירור זה יכלול צילום בית חזה, אגן ועמוד השדרה, כמו גם בדיקת אקו-לב, בדיקת אולטרה סאונד של הכליות, של שלפוחית השתן וכן של חוליות הגב התחתון.
לאחר שאובחן הילוד עם איטמות פי הטבעת, ממתינים 24 שעות.
בזמן זה האוויר הנבלע מגיע למעי התחתון ומשמש כחומר ניגוד, וזאת על מנת לזהות את גובה האיטמות בצילום רנטגן.
איטמות פי הטבעת הוא בין התסמינים של תסמונת VACTERL.
אם אין מעבר כלל בין המעי לפי הטבעת, תבוצע קולוסטומיה.
בניתוח זה יוצרים פתח קטן בדופן הבטן, דרכו מוצא המעי וכך מתאפשרת יציאת צואה שאינה יכולה לצאת משום שפי הטבעת חסום.
במהלך הניתוח גם מאבחנים את גובה האיטמות.
לאחר מכן, ייעשה ניתוח שבו ייצרו פי טבעת בניתוח הקרוי Posterior Sagittal Anorectoplasty.
סגירת הקולוסטומיה תבוצע בערך כחודשיים לאחר הניתוח.
אם קיים פתח באזור, הטיפול יהיה הרחבה של פי הטבעת וכן ביצוע דימות כדי לוודא האם קיים נצור (תעלת חיבור) בין מערכת העיכול לבין מערכת השתן או בין הנרתיק, בנקבות.
הרופא הביזנטי בן המאה השביעית, פאולוס מאגינה, תיאר לראשונה טיפול כירורגי לאיטמות פי הטבעת.
הרופא הפרסי בן המאה העשירית, , היה הראשון שהדגיש את שימור שרירי הסוגר לכל אורך הניתוח ואת מניעת ההיצרויות באמצעות תומכן (סטנט).
הוא דיווח על שימוש ביין לטיפול בפצע בניתוח זה.
קיימים מספר דיווחים מהתקופה האסלאמית המוקדמת של ימי הביניים על ילדים ששרדו ניתוח זה.
איטליה של ערכים (באיטלקית: Italia dei Valori) היא מפלגת מרכז קטנה באיטליה.
המפלגה הוקמה בשנת 1998 על ידי אנטוניו די פייטרו.
אנטוניו די פייטרו היה שר התעשייה בממשלתו של רומנו פרודי.
הוא התפטר בנובמבר 1996 התפטר לאחר שהיה נתון בחקירה.
כמועמד עצמאי, נבחר דה פייטרו בנובמבר 1997 לכהן כחבר בסנאט האיטלקי.
במרץ 1998 הקים את המפלגה.
בשנתיים שלאחר מכן ה-IDV לקחה חלק במסגרות פוליטיות שכללו גם מפלגות נוספות, ועדיין לא התמודדה בבחירות.
המפלגה התמודדה לראשונה כמפלגה עצמאית בשנת 2001, עם מצע פופוליסטי שכלל התנגדות חזקה להגירה ומחאה נגד בזבוז כספי ציבור.
המפלגה קיבלה 3.9% בבחירות לבית הנבחרים, 0.1% מתחת לאחוז החסימה.
מטעם המפלגה נבחר סנאטור אחד, שעבר כמה ימים לאחר הבחירות למפלגה אחרת.
בשנת 2004 די ייטרו נבחר מטעם המפלגה לפרלמנט האירופי.
לקראת הבחירות ב-2008 ה-IDV כרתה ברית עם המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות, שבהן היא הגיעה לשיא כוחה והייתה המפלגה הרביעית בגודלה בפרלמנט האיטלקי- 29 נציגים בבית הנבחרים ו-14 סנאטורים.
למרות ההישג והשותפות עם המפלגה הדמוקרטית, ה-IDV פעלה כסיעה עצמאית מתוך האופוזיציה.
באותה השנה המפלגה הגיעה אף לשיא כוחה בפרלמנט האירופי, עם כ-8% מהקולות ו-7 מושבים.
בשנת 2009 נוצרו קרעים קשים בהנהגת המפלגה ונתגלו בה כמספר פרשות שחיתות.
פילוגים אלו אף גרמו לעזיבתם של חברי פרלמנט (גם ברמה הארצית וגם ברמה האירופית).
למרות היחלשויות אלו, הצליחה המפלגה בשנים 2011–2012 להגיע להישגים ברמה המוניציפלית, בכך שניצחה בבחירות המקומיות בנאפולי ובפלרמו.
בסוף 2012 המפלגה נגררה למשבר נוסף, לאחר שהתקשורת הארצית דיווחה על סתירות במימון המפלגה.
בנוסף על כך, המפלגה נפגעה בדעת הקהל לאור עלייתה של תנועת חמשת הכוכבים.
בבחירות שנערכו בשנת 2013 המפלגה הפסידה את כל כוחה בפרלמנט, לאחר שקיבלה רק 2.2% מהקולות, ולא עברה את אחוז החסימה.
לאחר הכישלון די פייטרו התפטר מראשות המפלגה.
מנהיגים רבים נוספים עזבו גם הם את המפלגה.
בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2014, המפלגה קיבלה רק 0.65% מהקולות ולכן לא הכניסה נציגים גם לפרלמנט זה.
באופן כללי, המפלגה ממוקמת במרכז-שמאל, אך בתוכה מתקיים מגוון דעות (שמגיע לעיתים עד לשמאל קיצוני).
המפלגה תומכת בבחירות בשיטה הרובנית, פדרליזם, מאבק בשחיתות וחיזוק היעילות של המגזר הציבורי.
במאי 2012 הייתה ה-IDV למפלגה הפוליטית הראשונה באיטליה שתמכה בנישואים חד-מיניים.
איטליה השתתפה בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
איטליה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האיטלקים 114 מדליות, מהן 39 מדליות זהב.
במשחקי הקיץ איטליה מדורגת במקום החמישי עם 74 מדליות מתוכן 23 מדליות זהב.
הענף בו השיגו ספורטאי הנוער האיטלקיים את מרב המדליות הוא שחייה (21 מדליות, מהן שש מדליות זהב) בה היא מדורגת במקום הרביעי.
איטליה מובילה את טבלאות המדליות של כל בזמנים בענף הסיף (9 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב), שיט (4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב), ורכיבה (מדליית זהב יחידה) יחד עם ו.
איטליה מדורגת במקום השני בענפים גולף אחרי , אופניים והחלקה מהירה על גלגיליות להב אחרי .
בענף הכדורעף חופים איטליה מדורגת במקום הרביעי יחד עם , ו.
בענף ההתעמלות מכשירים היא מדורגת במקום החמישי.
שבעת ענפי הקיץ בהם לא התחרה נציג מטעם איטליה במשחקים האולימפיים לנוער הם הוקי שדה, היאבקות, כדורגל, כדוריד, כדוריד חופים, כדורעף וקטרגל.
במשחקי החורף איטליה מדורגת במקום התשיעי עם 40 מדליות מתוכן 16 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר הוא לוז' בו מדורגת איטליה במקום השני עם תשע מדליות, מתוכן שש מדליות זהב אחרי .
בענף סקי הרים היא גם מדורגת במקום השני.
היא מדורגת במקום הרביעי בענפים ביאתלון ובובסלי.
המשלחת הראשונה של איטליה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 62 ספורטאים שהתחרו ב-19 ענפי ספורט.
המשלחת דורגה במקום העשירי לאחר שזכתה ב-19 מדליות, מהן חמש מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים לא מבוטלים בענף השחייה עם זכייה במדליית זהב במשחה 200 מטר לנערים בשחיית חזה, שתי מדליית כסף במשחים 50 מטר לנערות בשחיית פרפר ושחיית חזה, שתי מדליות ארד במשחים 50 מטר לנערים בשחיית פרפר ו-100 מטר לנערים בשחיית חזה.
שחייני המשלחת העפילו לשישה גמרים בהם סיימו במקום הרביעי במשחה 400 מטר לנערות בשחייה חופשית, מקום שישי במשחה 100 מטר לנערות בשחיית חזה, מקום שביעי במשחים 50 מטר לנערים בשחיית חזה, 200 מטר לנערות בשחיית פרפר ובסגנון שחייה מעורבת אישית, ומקום שמיני ב-100 מטר לשליחים בסגנון שחייה מעורב.
המשלחת זכתה במדליות כסף בענפים אגרוף בקטגוריית משקל כבד לנערים, ובענף האופניים.
מתעמלי המשלחת העפילו לשלושה גמרים נוספים בהם סיימו במקום השישי בתרגיל מקבילים מדורגים לנערות, מקום שמיני בתרגיל הקרקע לנערות, ובמקום האחת עשרה בקרב רב לנערים.
בענף קפיצה למים המשלחת דורגה במקום הרביעי בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר לנערים ובמקום השישי בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר לנערות.
בענף החתירה המשלחת דורגה במקום הרביעי בטורניר הזוגות לנערות ובמקום העשירי בטורניר הזוגות לנערים.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום השישי בהרמת משקולות בקטגוריית משקל עד 77 ק"ג לנערים, ובמקום השביעי בענף הקליעה בירי באקדח אוויר לנערות ובירי ברובה אוויר לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ג'ודו, טאקוונדו, טניס, טניס שולחן, טריאתלון, כדורסל, קרב חמש מודרני, קשתות ורכיבה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שאיטליה שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 68 ספורטאים שהתחרו בעשרים ענפים.
המשלחת דורגה במקום השביעי לאחר שזכתה ב-21 מדליות, מתוכן שבע מדליות זהב.
בענף הסיף המשלחת לא הצליחה לשחזר את ההצלחה של אולימפיאדת הנוער סינגפור, אך זכתה במדליית כסף בתחרויות הנערות לדקר וחרב, והעפילה לרבעי גמר בתחרויות הרומח לנערים ולנערות.
בענף ההתעמלות ספורטאי המשלחת זכו במדליית כסף בתרגיל המקבילים מדורגים לנערות, והעפלה לשלושה גמרים בהם סיימו במקום הרביעי בתרגיל הקורה לנערות ובמקום השישי בקרב רב ובתרגיל הקרקע לנערות.
המשלחת זכתה במדליית ארד בהרמת משקולות בקטגוריית משקל עד 62 ק"ג לנערים.
בענף הקפיצה למים המשלחת דורגה במקום החמישי בטורניר הנערות בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום השישי בטורניר היחידים ברכיבה ובטורניר הנערים בירי ברובה אוויר בענף הקליעה.
המשלחת דורגה במקום השביעי בענפים טריאתלון בטורניר הנערים וקרב חמש מודרני בטורניר הנערים.
בטורניר הנערות בקרב חמש מודרני המשלחת דורגה במקום העשירי.
המשלחת העפילה לרבע גמר בקאנו/קיאק בתחרות סלאלום לנערים בקאנו.
בענף השיט המשלחת דורגה במקום השמיני בטורניר הנערות בשיוט במפרשית מדגם ביט ובמקום התשיעי בטורניר גלישת הרוח לנערים על דגם ביט טכנו 293. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ג'ודו, חתירה, טאקוונדו, טניס שולחן, כדורעף חופים וקשתות.
איטליה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה 41 ספורטאים שהתחרו בכל 15 ענפי הספורט.
המשלחת זכתה בחמישה מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הסקי אלפיני עם זכייה במדליית כסף במסלול סלאלום ענק לנערים ודירוג במקום הרביעי במסלול סלאלום לנערים ומסלולים מקבילים לנבחרת מעורבת.
המשלחת דורגה במקום החמישי במסלול סלאלום לנערות, במקום השביעי בסופר סלאלום ענק לנערים, מקום שמיני בסופר סלאלום ענק לנערות ובמקום העשירי במסלול המשולב (סופר סלאלום ענק וסלאלום) לנערות.
בענף החלקה מהירה במסלול קצר המשלחת זכתה במדליית ארד במירוץ ל-500 מטר לנערות.
המשלחת קצרה הישגים נאים בענפים הוקי קרח עם דירוג במקום הרביעי בתחרות הכישורים לנערות, סקי נורדי משולב עם דירוג במקום החמישי בטורניר היחידים, וביאתלון עם דירוג במקום החמישי בתחרות המרדף לנערות ודירוג במקום השמיני בספרינט נגד השעון לנערות.
בענף גלישת שלג ספורטאי המשלחת סיימו במקום השישי בתחרויות חצי צינור וגלישת מדרון לנערות.
בענף החלקה מהירה המשלחת דורגה במקום השביעי במירוץ ל-500 מטר לנערות ולנערים והתחלה המונית לנערות, ובמקום העשירי במירוץ ל-3000 מטר לנערות.
בענף ההחלקה אמנותית המשלחת דורגה במקום השמיני בטורניר הריקוד האמנותי, בעוד שבטורניר היחידים לנערים ולנערות המשלחת סיימה בין המקומות האחרונים.
בענף סקי בסגנון חופשי המשלחת דורגה במקום השמיני בסקי קרוס לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים סקי למרחקים, סקלטון וקפיצות סקי.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 37 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בתשעה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים לוז' עם זכייה במדליית זהב בטורניר זוגות לנערים, מדליית ארד בטורניר נבחרת מעורבות ודירוג במקומות החמישי והשביעי בטורניר היחידים לנערים, וזכייה במדליית כסף בתחרות כישורים בהוקי קרח לנערות.
בענף הסקי אלפיני המשלחת זכתה במדליית כסף במסלול סופר סלאלום ענק לנערים, מדליית ארד במסלול משולב (סופר סלאלום ענק וסלאלום) לנערים, ודירוג במקום החמישי במסלולי סלאלום לנערים ולנערות, מקום שביעי במסלולים סלאלום ענק ומשולב לנערות, ומקום תשיעי בסופר סלאלום ענק לנערות.
בענף הביאתלון המשלחת זכתה במדליית ארד בטורניר לנבחרת מעורבת, ודורגה במקום הרביעי בתחרות מרדף לנערים, מקום חמישי במרדף לנערים, מקום שישי בספרינט נגד השעון לנערות, ובמקום התשיעי בספרינט נגד השעון לנערים.
המשלחת זכתה במדליות ארד בענפים גלישת שלג במירוץ גלישת שלג למרחקים לנערות, וקפיצות סקי בטורניר לנערות.
בענף החלקה מהירה המשלחת זכתה במדליית ארד במירוץ ל-1500 מטר לנערות, ודורגה במקום השישי במירוץ ל-500 מטר לנערות, ובמקומות השמיני והתשיעי בהתחלה המונית לנערות.
בסקי למרחקים המשלחת דורגה במקום החמישי בקרוס למרחקים לנערים, ובמקום העשירי במירוץ קלאסי לנערים למרחק של 10 ק"מ.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום התשיעי בגלישה במדרון לנערות בענף הסקי בסגנון חופשי.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים החלקה אמנותית, החלקה מהירה במסלול קצר, סקי נורדי משולב וקרלינג.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה 67 ספורטאים שהתחרו ב-15 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאיטליה שלחה למשחקי החורף האולימפיים לנוער.
המשלחת זכתה בשמונה מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
איטליה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים 4 פעמים, ב-1985, ב-1987, ב-1989 וב-1991. מאז לא השתתפה יותר בתחרות.
הרקדנים והריקודים שייצגו את איטליה באירוויזיון לרוקדים צעירים
שנהאמןריקודכוריאגרףחצי גמרגמר1985 סבינה וינאג'לילא ידועלא ידועלא התקיים חצי גמר -1987גיוליה מיניאוצ'יVariation from "Giselle"ג.
פרוט -1989דנילו מאזוטהלא ידועלא ידוע -לא העפיל לגמר1991אלן בוטאנילא ידועלא ידוע -לא העפיל לגמר
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים 1985רג'ו אמיליההתיאטרון העירוני לא ידוע
איטליה השתתפה באירוויזיון הילדים 2018 אשר התקיים ב-25 בנובמבר 2018 במינסק, בלארוס.
מליסה ומרקו נבחרו באופן פנימי לייצג את איטליה עם השיר "What is Love".
ב-26 ביוני 2018 הודיעה איטליה כי הם ישתתפו באירוויזיון הילדים 2018. ב-9 באוקטובר 2018 נבחרו מליסה ומרקו לייצג את איטליה בתחרות עם השיר "What is Love".
נקודות שהוענקו על ידי איטליה
איטליה ויוה (באיטלקית: Italia Viva, "איטליה חיה") היא מפלגה פוליטית ליברלית באיטליה, שהוקמה בספטמבר 2019. את המפלגה מוביל מתאו רנצי, ראש ממשלת איטליה לשעבר ומזכיר המפלגה הדמוקרטית (PD) לשעבר.
למפלגה יש כשני נציגים בפרלמנט האירופי, 18 נציגים בסנאט וכ-30 נציגים בבית הנבחרים.
איטליה ויוה נחשבת למפלגה ליברלית ורפורמיסטית.