tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2012 יצא לאור הספר "בשם התבונה" מאת ארי איתן, הכולל שיחות עם הרב אמסלם שבהן הוא פורס את השקפת עולמו.
לאחר פרישתו מהכנסת עסק הרב אמסלם בנושא הגיור של אנשים ממוצא יהודי באופן חלקי המעוניינים בהצטרפות לעם היהודי והשבה לחיק היהדות של בני אנוסים, בפרט כאלה שמוצאם מיהדות חצי האי האיברי או אישים שדתם הומרה בעודם צעירים.
הוא רואה בכך יישום חזון הנביאים על קיבוץ נדחי ישראל.
היה מיוזמי ומייסדי פרויקט 'גיור כהלכה' שהתחיל בחסות עמותת "עתים" וכיום היא עמותה עצמאית.
הרב אמסלם משמש בו דיין ואב בית דין בהרכבים מסוימים.
המחלוקת עם תנועת ש"ס ופעילותו הפוליטית לאחר מכן
במסגרת ריאיון ב"מעריב" באוגוסט 2009 טען כלפי ראשי מפלגת ש"ס שהם "ספרדו-ליטאים".
הוא טען שמפלגת ש"ס רחוקה מתפיסת העולם הספרדית המקורית, וכי נדמה לעיתים שהיא פועלת לשרת את התפיסה האידאולוגית האשכנזית-ליטאית.
הוא מתח ביקורת על כך שהציבור החרדי-ליטאי מייחס לעצמו באופן בלתי מוצדק מעמד-על בנושאים תורניים.
בנובמבר 2010 החריף העימות בינו למפלגת ש"ס, לאחר שהעניק ראיונות לתקשורת שבהם התבטא נגד עמדת ש"ס בנושא בג"ץ בית הספר בעמנואל.
באותו חודש פורסם כי בכוונתו להקים מפלגה חדשה שמצעה יכלול שילוב לימודי ליבה בכל מוסדות החינוך החרדיים ללא יוצא מן הכלל, השתלבות רוב אברכי הכולל בשוק העבודה ושירותם בצה"ל.
בעקבות זאת גברה המחאה בש"ס נגדו והרב עובדיה יוסף יצא בפומבי כנגד עמדותיו.
גם פטרונו הרב מאיר מאזוז כתב כי בריאיון יש "כמה משפטים בסגנון של המשכילים מהמאה הקודמת".
לאחר מכן פורסם מכתב מאת מועצת חכמי התורה נגדו, הקורא "לכל מי שהתורה יקרה בעיניו להתרחק מן האיש הזה הרחק כמטחווי קשת, ומדעותיו המוזרות והכפרניות", ודורש מ"מר חיים אמסלם" להתפטר מתפקידו כחבר הכנסת תוך קביעה שאם לא יעשה כך אינו אלא גזלן.
למכתב הצטרפו גם הרבנים מאיר מאזוז וברוך אבוחצירא.
אמסלם סירב לדרישה זו באומרו שעמדתו זוכה לתמיכה בקרב מצביעי ש"ס.
על הטענה כי הוא גזלן, הגיב: "אני גזלן, או מי שלוקח 11 מנדטים וגוזל אותם מהספרדים ונותן אותם פעם אחר פעם לליטאים?".
עוד אמר כי מגרונו של הרב עובדיה יוסף מדברים למעשה "אלי ישי והחבורה המסובבת את הרב שמסיתה ומדיחה כנגד כל מי שחושב אחרת.
אלה שיטות של מאפיה, של הפחדה".
לאחר שביטאון ש"ס, "יום ליום", תקף את אמסלם וכינה אותו "עמלק" ו"אותו האיש", הוצמדה לו אבטחה מטעם הכנסת למשך שישה חדשים.
בספר "בשם התבונה" טען אמסלם כי ההערצה ארוכת השנים שגילה כלפי מנהיג ש"ס הרב עובדיה יוסף נבעה מכך ש"לא שמתי לנגד עיני את דברי חז"ל בשלל מקומות המפרטים את רשימת התכונות שנדרשות ממנהיג רוחני...
קשה לי לסלוח על כך שהוא הלבין את פניי והוציא אותי מחוץ למחנה ללא משפט.
ועל שניפץ את חלום נעוריי – חלום שראה בו את גדול הדור הספרדי שירומם באמת ובתמים את קרן הספרדים".
לעומת הביקורת שספג בציבור החרדי, זכה הרב אמסלם לתומכים מחוץ לציבור החרדי.
במאמר ב"הארץ" כתב העיתונאי נחמיה שטרסלר: "אמסלם הוא קול השפיות.
הוא התקווה של כולנו, חילונים וחרדים כאחד, לחיים נורמליים יותר".
אביעד הכהן תיאר את מעשיו כ"אומץ לב, נדיר מסוגו בפוליטיקה הישראלית" וציין כי "הגיעה העת שעוד רבים וטובים יצטרפו לח"כ הרב אמסלם".
ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את פרישתו מסיעת ש"ס.
בשנת תשע"א ייסד הרב אמסלם את תנועת עם שלם.
התנועה התמודדה בבחירות לכנסת ה-19 אך לא עברה את אחוז החסימה.
באוקטובר 2014 התמודד בבחירות למשרת הרב הראשי הספרדי של ירושלים, אך קיבל רק שני קולות (מתוך 48).
ביולי 2016 הצטרף הרב אמסלם למפלגת הבית היהודי והודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך לאחר כשנה פרש מהמפלגה.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השני ברשימת מפלגת זהות, שלא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 עזב את המפלגה.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד שוב בראשות מפלגת עם שלם שקיבלה 592 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בסוף אוגוסט 2022 הודיע כי יתמודד במפלגת הבית היהודי בבחירות הקרובות אולם בפועל הוא לא נכלל ברשימת המועמדים שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית.
ברכת חיים, חידושים על הרמב"ם, השולחן ערוך ונושאי כליו, תשנ"ו
מנחת חיים, שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך, שלושה חלקים, תשס"ט-תש"פ
פרחה הגפן, חידושים וביאורים ודרושים, מהדורה שנייה תשס"ד
שמחת חיים, על רוב מסכתות התלמוד
החוק לאור ההלכה, השקפת תורה והלכה בענייני חקיקה, 2007 - התשס"ז
ספר זרע ישראל - חקרי הלכה בענייני גרות וגיור, ובדין גוים מזרע ישראל וצאצאיהם הבאים להתגייר, 2010 - התש"ע
מזרע ישראל - מציג את המחקר התורני שנכתב בסדרת 'זרע ישראל' בשפה נגישה לקוראים שאינם מצויים בלשון התלמודית המורכבת.
קונטרס וחיילים יגבר, בעניין גיורם של חיילים מזרע ישראל המשרתים בצה"ל, תש"ע
קונטרס גדול הנהנה מיגיעו, על חשיבות שילוב תורה ופרנסה, בהסכמת רבו הרב מאזוז, חשון התשע"א; כסלו התשע"א; ניסן התשע"ב; תשרי התשע"ג
קונטרס לבי לחוקקי ישראל נגד ביטול גיורים
עטרת חיים, בענייני והלכות תפילין
דרכי העיון, הוצאת ישיבת כיסא רחמים, בני ברק 1986
טחו עיניים מראות, על מסורת פסיקת ההלכה בענייני גיור, 2014 התשע"ד
דרך חיים קובץ מאמרים בענייני השעה, תשע"ב-תשע"ג
ריח ניחוח אסופת מסמכים ומאמרים מארכיונו של הרב יחיא בן הראש אב"ד במרוקו ובסופו קונטרס רחב בענייני גיור בשם "גיורי קניטרא".מעשה חייא תולדות חייו וחידושים מרבי חייא אמסלם, תשע"ד.ארים ניסי תולדות חייו של רבי ניסים אמסלם וחידושי תורה ממנו.
ספר שארית ישראל העוסק בתשובות, מחקרים, מכתבים, הרצאות ושיעורים בענייני הגיור.
קונטרס בעניין 'גט זיכוי' חיזוק בעניין הגט מצפת לאשה שבעלה הפך ל'צמח'.
קונטרס נדחי ישראל יכנס בנושא השבת בני האנוסים לחיק היהדות.
ספר תוקפו של יוסף לקט מפסקי הלכותיו של הרב יוסף משאש קונטרס שש תשובות מכתב יד מחכמי צפון אפריקה בענייני גיור שנתגלו לאחרונה
עריכת ספר "מעשה חייא" של יחיא אמסלם, תשס"ד
חיים בּוֹגֵר (בּוֹגְרָשוֹב, בּוֹגְרָצ'וֹב, 25 בספטמבר 1876 – 8 ביוני 1963) היה מחנך עברי, ממקימי הגימנסיה העברית "הרצליה" ומנהלה הראשון, פעיל ציוני וחבר הכנסת השנייה מטעם סיעת הציונים הכלליים.
חיים בוגרשוב נולד לדב נחום בוגרשוב, רב הקהילה, ולמוסיה בלה בת חיים קובלנוב בעיירה צ'רניגובקה שבגוברניית טאבריה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז זפוריז'יה של אוקראינה).
למד לימודים תורניים ומסורתיים אצל אביו ודודו, הרב אהרן בוגרשוב.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בברדיאנסק והוסמך כמורה.
בשנת 1897 הקים יחד עם כמה צעירים בית ספר יהודי ראשון שם ושימש כמנהלו.
בשנים 1899–1901 שימש כמורה בגימנסיה עברית לבנות ביקטרינוסלב.
בשנת 1901 החל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת ברן שבשווייץ.
עוד בצעירותו היה לציוני נלהב ובשנת 1903 השתתף כנציג קרים בקונגרס הציוני השישי.
עם המאבק על תוכנית אוגנדה היה לתועמלן כנגד התוכנית, במסגרת "ציוני ציון", שראו רק בארץ ישראל את ביתו הלאומי של העם היהודי.
בעודו דוקטורנט לפילוסופיה באוניברסיטה נשלח בשנת 1904 לארץ ישראל עם ידידו בן-ציון מוסינזון על ידי מנחם אוסישקין על מנת לפעול נגד תוכנית אוגנדה.
רשמי מסעם הוצגו בפני הקונגרס וסייעו לדחיית התוכנית.
בשנת 1906 סיים דוקטורט בפילוסופיה ועלה לארץ ישראל, בעקבות עלייתם של ידידו מוסינזון וד"ר יהודה לייב מטמון-כהן.
מטמון-כהן הקים בביתו בשנת 1905 את הגימנסיה העברית "הרצליה" – הגימנסיה העברית הראשונה.
עם עלייתו הפך בוגר את הגימנסיה למוסד ציבורי, כשהקים עם מטמון-כהן ומנחם שינקין חברה ציבורית בשם "אגודת הגימנסיה בעברית בארץ ישראל".
במשך שנים רבות לימד בוגר את מקצוע הגאוגרפיה בגימנסיה, ושילב בו תכנים יהודיים ולאומיים.
הוא חיבר מאמרים רבים בנושאי גאוגרפיה, וכן ספר בנושא הגאולוגיה.
בספטמבר 1910 נבחר למנהל הגימנסיה בגוברו על ד"ר מטמון-כהן.
ב-1917, בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה בין מגורשי תל אביב והגיע, עם משפחתו עד אלכסנדריה שם ייסד בית ספר לילדי פליטים שגורשו מהארץ.
אחרי שהות באלכסנדריה המשיכה המשפחה לספרד שם שהו עד סיום המלחמה.
משנת 1919 היה בוגר לסגן מנהל הגימנסיה, והמשיך בתפקיד זה עד לפרישתו של מוסינזון מהניהול, אז מונה שוב למנהל עד לשנת 1951. הוא העמיד דורות של תלמידים, שאותם חינך לערכים ציוניים.
כפעיל ציוני השתתף בוגר בקונגרסים הציוניים ה-6 עד ה-20. בוגר היה חבר תנועת הציונים הכלליים, ובמשך שנים רבות שימש כחבר הוועד הפועל של ברית הציונים הכלליים, וכציר לאספת הנבחרים.
לאחר פרעות תרפ"א (1921), הקים בוגר את שכונת "נורדיה" בתל אביב, כפתרון למחוסרי הדיור היהודים שנמלטו מיפו, וכן היה פעיל בהקמת המושבה "תל צור", כיום חלק מהיישוב אבן יהודה.
בין השנים 1921–1930 היה בוגר חבר מועצת עיריית תל אביב.
בשנת 1945 נמנה עם מקימי המועצה הכללית לתעופה העברית בארץ ישראל, גוף שנועד לרכז את כל הגורמים העוסקים בתעופה ביישוב בארגון גג אחד.
לכאורה היה זה גוף אזרחי לכל דבר, אך למעשה הוקם על ידי אנשי "ההגנה" ופעולתו הותאמה לצרכיה.
בוגר התקרב לנושאי התעופה על ידי תלמידו דב הוז, מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל, שנהרג בתאונת דרכים מספר שנים קודם לכן.
בוגר התבטא כי "השלטון באוויר אינו ניתן רק לבעלי כוח ואגרוף, ולא לעמים בני מיליונים בלבד.
האוויר ניתן לשלטון המוח וההשכלה, ודרושה לכך גם ההעזה, ובשתי התכונות הללו נתברך עם ישראל".
ב הוצב כמועמד אחרון ברשימת הציונים הכלליים.
ב התמודד בוגר במקום השביעי ברשימה, נבחר ל, וכזקן חברי הכנסת התכבד בתפקיד יושב ראש הכנסת הזמני בפתיחת הישיבה הראשונה בכנסת.
הוא שימש כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
ב-26 בינואר 1954 בכה מהתרגשות בכנסת בעת השבעת משה שרת, תלמידו מגימנסיה הרצליה, לכהונת ראש ממשלת ישראל.
בבחירות לכנסת השלישית והרביעית הוצב בוגר שוב בסוף רשימת הציונים הכלליים, ובבחירות לכנסת החמישית היה במקום ה-119 ברשימת המפלגה הליברלית הישראלית.
עיריית תל אביב כיבדה אותו בקריאת רחוב מרכזי בתל אביב על שמו עוד בימי חייו – רחוב בוגרשוב, החוצה את שכונת נורדיה שאותה הקים.
בוגרשוב התנגד למהלך זה, ולכן עיברת את שמו ל"בוגר".
בוגר נפטר בשנת 1963 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בוגר היה נשוי פעמיים - לשרה בת מנדל (דוד) מאירוב (נפטרה בתל אביב ב-1909) ולמינה בת הרב מתתיהו מדניצקי (שלה נישא ב-1911).
עם שרה היו לו שתי בנות, מוסיה אשת ד"ר ברוך מני, רופא חצר המלוכה במצרים, והציירת רחל בוגרשוב שהייתה נשואה לצייר אריה אלואיל.
עם מינה נולדו לו שני בנים, אליהו שהיה כימאי באוניברסיטה העברית בירושלים ורופא הילדים פרופ' נחום בוגר.
פרופסור חיים אשד (נולד ב-1939) הוא איש ביטחון ישראלי.
עמד בראש מנהלת תוכנית החלל בתוך המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית במשרד הביטחון האחראית על תוכנית החלל הביטחונית של ישראל.
אשד נולד בטורקיה ועלה עם הוריו לארץ ישראל בגיל שנה.
גדל בדרום תל אביב, למד בבית הספר מקס פיין.
בעל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מהטכניון, תואר שני בחקר ביצועים ודוקטורט בהנדסת אווירונאוטיקה.
בשנת 1965 שירת ביחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין של צה"ל בתפקידי מחקר ופיתוח לאחר שנבחר על ידי אברהם ארנן מתוך קבוצה של סטודנטים בטכניון.
בשנת 1965 קיבל פרס ביטחון ישראל על פיתוח פורץ דרך.
היה זה הראשון מבין שלושה פרסי ביטחון ישראל שקיבל במהלך חייו.
הפיתוחים עליהם זכה לא פורסמו מסיבות ביטחוניות.
בשנת 1967 הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל בנימוק:
ב-1969 נשלח אשד מטעם אמ"ן ללימודי דוקטורט בהנדסת אווירונאוטיקה בארצות הברית.
כשחזר מונה לראש מחלקת מחקר ופיתוח בחיל המודיעין.
בתום שירותו הצבאי הוא קיבל מינוי של פרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב וב-מכון אשר לחקר החלל של הטכניון כדי שיוכל להתכתב עם גורמים העוסקים בחלל במסווה של פעילות אזרחית.
בשנת 1981 הקים והיה למנהל הראשון של מנהלת תוכנית אתגר, יחידה של המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון האחראית על פרויקטי לוויין.
באוקטובר 2011 פרש מתפקידו במשרד הביטחון, במסגרתו היה אחראי לשיגורם של 20 לוויינים.
היוזמה נוצרה בעקבות נאום הנשיא המצרי אנוואר סאדאת בכנסת והצעתו לחוזה שלום עם מדינת ישראל, שהיה מותנה בפינוי חצי האי סיני מכוחות צה"ל.
במסגרת חוזה השלום, לא ניתן היה להמשיך ולצלם את האזור ממטוסי קרב, ונדרש למצוא אמצעי אחר, כדי לפקח על אזורי הגבול בין מצריים לחצי האי סיני, ולוודא שהמצרים אינם מעבירים אליו כוחות בחשאי.
בעקבות זאת, המטה הכללי התבקש על ידי הממשלה להציע חלופות לטיסות הצילום וראש אגף המודיעין, הטיל את המשימה על מחלקת מחקר ופיתוח שחיים אשד עמד בראשה בשנת 1978 בדרגת אלוף-משנה.
בדיונים פנימיים שהתנהלו בראשותו של אל"ם חיים אשד עם הגופים השונים במערכת הביטחון ועם התעשייה והאקדמיה, בוצעו שורה של מחקרים לאפשרות של תצפית מהחלל והוכיחו שהמדינה מסוגלת תוך תקופה סבירה להקים תשתיות לבניית לוויין תצפית וגם משגר לשגר אותו לחלל.
שר הביטחון, באותה תקופה, האלוף (מיל.) עזר ויצמן דרש לבצע שלושה צעדים מוקדמים:
בדיקה קפדנית של אפשרות ביצוע על ידי מי שהיה המדען הראשי למערכת הביטחון ד"ר עמנואל פרת (מאבות הקמת הכור בדימונה).
מכתבי אישור מאנשי אקדמיה מובילים במדינה, שיש לנו יכולת להקים תשתית אקדמית וכוח אדם מתאים במשאבים שמדינת ישראל יכלה להקצות באותה תקופה.
השתתפות כספית של התעשיות המובילות בבדיקות והקמת התשתית הנדרשת לחלל ורק לאחר מכן הממשלה תחליט, מתי וכמה להשקיע.
שלושת התנאים הנ"ל, בוצעו על ידי אל"ם חיים אשד בשנת 1981, לאחר בדיקה קפדנית וממושכת, שלאחריה ד"ר פרת אישר את היתכנות תוכנית החלל שהוצעה.
כמו כן, פרופ' יובל נאמן, נשיא אוניברסיטת תל אביב ומכון סאקלר ללימודים מתקדמים, בדק גם הוא ואישר שניתן לבנות תוכנית חלל כפי שהוצעה וגם התעשייה האווירית ורפא"ל תרמו כל אחת את הסכום הנדרש להוכחת התוכנית לתצפית מהחלל.
כשהנושא הועלה לאישור הממשלה בשנת 1981, היה ראש הממשלה מנחם בגין גם שר הביטחון, ובדיון שהתקיים אצלו, בכירים במטה הכללי העלו ספקות באשר לעלות העצומה של תוכנית חלל, בהינתן צרכים נוספים לצה"ל.
למרות הסתייגויות אלה ראש הממשלה אישר את תוכנית החלל, וגם את האפשרות לצרף שותף אסטרטגי, שיממן את מרבית העלויות של הקמת תשתית החלל, פיזית, תעשייתית ואקדמית.
ב-1984 הוחלט על הקמת מוקד הידע הלאומי בנושא חלל בתע"א, ונחתם חוזה בין התעשייה האווירית ומשרד הביטחון לפיתוח תשתיות ופרויקט לוויין תצפית ראשון עבור צה"ל - אופק בהובלת ד"ר משה בר-לב.
במהלך השנים קידמה מנהלת תוכנית החלל פיתוח תשתיות לאומיות, יכולות מחקר מובילות ואת הידע והיכולות בתעשיות הישראליות תוך קשר עם סל"ה.
משרד הביטחון מכיר בלוויינים כנכס אסטרטגי לאומי המספק עוצמה מודיעינית בתא שטח רחב, גם בזמן שגרה ומול מדינות שלום, ללא הפרת ריבונות או סיכון חיי אדם.
משרד הביטחון מנהל תוכנית רב שנתית לפיתוח ויצור לוויינים, ומוערך שמשקיע כ-80 מיליון דולר בשנה על פרויקטי חלל, אלו מנוהלים ומפוקחים על ידי המנהלת.
הלוויין ראשון, "אופק 1", שוגר בשנת 1988, עם המשגר "שביט" שפותח במיוחד בהצלחה רבה, והדהים את עולם החלל.
בעקבות כך מדינת ישראל הצטרפה למועדון היוקרתי של 7 מדינות בעולם עם יכולת פיתוח ושיגור לוויינים לחלל.
במסגרת הקמת תשתיות החלל במדינה, הוקמו גם סוכנות החלל הישראלית ומשרד המדע, (בשנת 1983) וחיים אשד הצטרף כפרופסור אורח למכון סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
סוכנות החלל הישראלית יצרה שורה של שיתופי פעולה עם מדינות נוספות מתקדמות בתוכניות חלל.
בשנת 1984 הוקם המכון לחקר החלל בטכניון, שהכשיר מהנדסים וחוקרים לתעשיות החלל וגם לאקדמיה, ופרופסור חיים אשד עבר ממכון סאקלר באוניברסיטת ת"א למכון לחקר החלל בטכניון.
בעקבות הצלחת שיגור הלוויינים אופק 1 (בשנת 1988) ואופק 2 (בשנת 1990), הציע האלוף (מיל.) מאיר עמית, למשה בר-לב לבנות לוויין תקשורת תוך התייעצות עם פרופסור חיים אשד ולוויין התקשורת עמוס 1 יצא לדרך ושוגר בהצלחה (1996) ופעל בהצלחה רבה, עד להחלפתו בלוויני עמוס שבאו אחריו.
מאז פרש ממנהלת תוכנית החלל, לאחר שעמד בראשה למעלה משלושים שנה, אשד עוסק בחינוך בחטיבות הביניים ובתי ספר תיכוניים.
הוא משמש יועץ מדעי למרכז המדעים הרצליה בהקמת מרכזים מדעיים, בהם לומדים תלמידים מאוכלוסיות שונות: תלמידי מרכז ותלמידים מיישובים סמוכי גדר (כדוגמת שער הנגב), תלמידים מן החינוך הממלכתי ובנות אולפנה מן החינוך הממלכתי דתי, ואף תלמידים מצטיינים מהמגזר הבדואי.
ב-2016 החלה לפעול תוכנית מדעית-חינוכית בהנחייתו של פרופ' אשד לשיגור 70 לוויינים זעירים, על ידי עשרות בתי ספר, לציון 70 שנות עצמאות ישראל.
בדצמבר 2020, בראיון לקראת ספר חדש של הגר ינאי אודותיו, טען אשד כי הוא מאמין שיצורים חיים שמקורם מחוץ לכדור הארץ חיים ופועלים על פני כדור הארץ.
בראיון נאמר כי ממשלת ארצות הברית הייתה בקשר עם חוצנים במשך שנים וחתמה על הסכמים סודיים עם ה"פדרציה הגלקטית" במטרה לעשות ניסויים ולהקים בסיס מחתרתי על מאדים לאסטרונאוטים אמריקאים ונציגי חייזרים.
הוא גם הצהיר כי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מודע לכך והיה על סף פרסום הדבר, אך נעצר על ידי הפדרציה הגלקטית, שרצתה למנוע היסטריה המונית.
בספר "היקום מעבר לאופק" הטענה הנ"ל מוזכרת כציטוט מסיפרו של לן קאסטן (Len Kasten) "ההיסטוריה הסודית של חוצנים" ואשד אומר בסיום הציטוט שנדרש להמתין ולראות אם זה אמיתי או חלום.
עם זאת, מציין אשד כי הוא מאמין שהאקדמיה נרתעת מלחקור נושא זה כיוון שהממשלות שבידן נתונים על עצמים שנחתו בתחומן מסרבות למסור מידע ומפעילות מערך הסתרה.
חיים אשד, דורון שטרמן, לוויינים והחלל הקרוב, הוצאת אפי מלצר, 2014.
חיים אשד, ערן אורן, ניהול פרויקטים של חדשנות טכנולוגית, הוצאת אפי מלצר, 2018.
חיים אשד ודורון שטרמן, לוויינים והחלל החדש, הוצאת אפי מלצר, 2019
חיים ארז (נולד ב-11 בנובמבר 1935 בוורשה) הוא איש צבא ומנהל ישראלי שכיהן כאלוף בצה"ל, ושימש מפקד פיקוד הדרום בעת השלמת נסיגת כוחות צה"ל מסיני עם כינון הסכם השלום עם מצרים וראש אג"א (כיום אט"ל).
לאחר שירותו הצבאי שימש מנכ"ל כימיקלים לישראל (כיל).
חיים ארז נולד בשנת 1935, בוורשה בירת פולין בשם הניק רוזנברג, למשפחה יהודית גדולה ומבוססת.
לאחר שכבשו הגרמנים את מערב פולין ב-1939, החליטו הוריו לעבור לביאליסטוק, עיר במזרח פולין שהייתה אז תחת כיבוש סובייטי.
בתקופה זו נעלמו עקבותיו של אביו, שניסה לחזור אל ורשה.
ב-1940 אספו השלטונות הסובייטיים את היהודים ושלחו אותם למחנות עבודה.
כשפרצה המלחמה בין ברית-המועצות לגרמניה ב-1941 שחררו הסובייטים את האזרחים הפולנים שכלאו, אז עברו ארז ואימו לבוכרה.
ב-1942 נעצרה האם על סחר בלתי-חוקי ונכלאה, ואילו ארז בן ה-7 הועבר לבית-יתומים בחסותו של הצלב האדום.
ב-1943 עלה ארז לארץ ישראל במסגרת ילדי טהראן, דרך איראן, הודו ומצרים.
בתקופה זו שוחררה אמו מן הכלא, ולאחר המלחמה החלה במסע מערבה במטרה לעלות לארץ גם-כן.
ב-1947 פגשה את דוד בן-גוריון שסייר במחנות-העקורים בגרמניה, והוא סייע לה לאתר את בנה, שהתגורר בנהלל.
בהגיעה ארצה בשנת 1948 נפגשה עם בנה, ועם סיום לימודיו בנהלל ב-1951 עבר להתגורר עימה בביתה שבנהריה.
ארז התגייס לצה"ל בשנת 1954, והחל לשרת כלוחם בחטיבת גולני, ועבר במסגרתה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבת גולני, מונה למפקד מחלקה בגדוד 13, ולחם בשורות החטיבה במהלך מלחמת סיני (מבצע קדש) בשנת 1956. ב-1959 עבר לחיל השריון, במסגרתו מילא מספר תפקידי פיקוד והדרכה:
חבר במשלחת קציני השריון הראשונה שיצאה לגרמניה ב-1964, לקראת קליטתם של טנקי הפטון (הידועים בשמם הצה"לי "מגח").
סגן-מפקד גדוד 79, גדוד הפטונים בחטיבה 7 לפני מלחמת ששת-הימים (1967), ומפקד הגדוד עם נפילתו של המג"ד, אהוד אלעד, ביום הראשון למלחמה.
ארז לחם עם הגדוד בחזית המצרית עד ההגעה לתעלת סואץ.
סגן-מפקד חטיבה 14 בגזרת התעלה במהלך מלחמת ההתשה (1970–1971).
מ-1972 כיהן כמפקד חטיבת שריון במילואים 421 באוגדה 143. בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים לחמה החטיבה בקרבות הבלימה בגזרה המרכזית של חזית הדרום.
בין היתר השתתפה בקרבות על רכס "חמוטל".
לאחר מכן הייתה חטיבת השריון הראשונה שצלחה את תעלת סואץ אל הגדה המערבית של תעלת סואץ.
סגן-מפקד גייסות השריון בדרגת תת-אלוף מ-1976.
בשנת 1979 יצא ארז ללימודים במכללה לביטחון לאומי, ועם סיום לימודיו ב-1980 מונה לסגן ראש אגף התכנון במטה הכללי.
בתחילת שנת 1982 הועלה ארז לדרגת אלוף, ומונה למפקד פיקוד הדרום.
במהלך שירותו בתפקיד פיקד על השלמת נסיגת כוחות צה"ל מסיני ועל פינוי היישובים, כפי שסוכם בהסכם השלום עם מצרים, וכן תיאם וארגן את היערכות הכוחות החדשה במרחב הפיקוד שלאחר הנסיגה.
עם סיום תפקידו כמפקד הפיקוד לקראת סוף שנת 1983, מונה ארז לראש אג"א (היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל).
הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1986, אז השתחרר משירותו בצה"ל לאחר 33 שנים.
לאחר פרישתו מצה"ל, מונה ארז למנכ"ל חברת כימיקלים לישראל (כי"ל) בע"מ (שימש בתפקיד בשנים 1988–1995).
כיום ארז הוא בעל חברה פרטית לניהול וייעוץ, ובנוסף הוא מכהן כדירקטור של מספר חברות (בהן אפריקה ישראל השקעות בע"מ, כימיקלים לישראל בע"מ, אי.די.בי.
ומפעלי ים המלח), חבר בוועדה המייעצת לעניין מינויים בכירים בשירות המדינה (ועדת בך) וכיו"ר עמותת "יד לשריון".
בסוף שנת 2016 הצטרף ארז לעמותת "דורות ההמשך" שפועלת להנצחת השואה באמצעות תיעוד זיכרונות של ניצולים, ומלמדת את דורות ההמשך לשאת את הסיפורים האישים של אלו שאבדו.
בנוסף משמש ארז כיו"ר העמותה להקמת "מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה" בלטרון.
הוא טען ש"פינוי רצועת עזה מהתיישבות יהודית הוא חיוני לביטחון ישראל ויהיה שלב חשוב בחיזוקה של מדינת ישראל, חיזוק ביטחונה והיכולת להגיע לשלום עם שכנינו הפלסטינים."
ארז למד שנת לימודים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לארז שני בנים, אשר שירתו שניהם כקצינים בחיל השריון, וארבעה נכדים.
בין תפקידיו הבולטים מזכ"ל הסוכנות היהודית, מזכיר התאחדות האיכרים וחבר הכנסת.
נולד בשם חיים קרופסקי בשנת 1895 בעיר לִידה שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בצעירותו למד בחדר ובבית ספר עממי רוסי.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה".
בסיום לימודיו התנדב אריאב לצבא האימפריה העות'מאנית, והוכשר מטעמו בקושטא לקצונה.
בשירותו הפעיל שירת כמורה בבית ספר צבאי בדמשק.
בעקבות חשיפתה של מחתרת ניל"י נאסר.
לאחר שחרורו הוחזר לשמש מתורגמן בחזית הקווקזית.
בשנת 1919 החל לעבוד בוועד הצירים, וכעבור זמן התמנה למזכיר הוועד.
בשנת 1921 החל ללמוד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
סיים את למודיו בשנת 1925, והוסמך לעריכת דין.
בשנים 1929–1931 שימש מזכיר כללי של הסוכנות היהודית בירושלים, ולאחר מכן, עד שנת 1951 כיהן כמזכיר התאחדות האיכרים, ובחלק מהזמן גם כמזכיר ארגון הפרדסנים.
בשנת 1931 היה מעורב בהקמתה של קופת חולים עממית.
כן היה אריאב מנהל חבר המועצות המקומיות.
בשנת 1934 עזר ביסוד אוצר האכרים למשכנתאות, וביסוד בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
לאורך השנים היה אריאב מעורב פוליטית בתנועת הציונים הכלליים, נבחר לוועד הפועל של ברית הציונים הכלליים וליושב ראש המחלקה המוניציפלית של "האיחוד האזרחי".
כמו כן היה בין מייסדי עיתון "הבוקר" וחבר הנהלה במערכת העיתון.
בשנת 1951 נבחר מטעם המפלגה לכנסת השנייה.
כהונתו נמשכה גם בכנסת השלישית, עד לפטירתו ביוני 1957. במהלך תקופת כהונתו כיהן כחבר ועדת הכספים, ועדת הפנים וועדת חוקה, חוק ומשפט.
בכנסת השלישית כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
אריאב נפטר ב-16 ביוני 1957 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אחיו הצעיר היה דב אריאב, חבר עין חרוד שכיהן כראש העירייה בבית שאן.
חיים נסים אמזלאג או אמזלאק (1828–1916) היה איש עסקים ומנהיג קהילתי יהודי מארץ ישראל.
אחרי שהתיישב ביפו שימש כסגן קונסול בריטניה בעיר וראש הסניף של כל ישראל חברים.
בימי הקפיטולציות היה לו תפקיד חשוב בהגנה על היהודים תושבי העיר, למרות שלא היו נתינים בריטיים.
הוא השתתף באופן פעיל ברכישת האדמות לייסוד המושבות הראשונות: בשנת 1878 פתח תקווה ובשנת 1882 ראשון לציון והיה ממייסדי שכונת נווה צדק בשנת 1887.
נולד בגיברלטר בשנת 1828 למשפחה יוצאת מרוקו.
בשנת 1834 משפחתו עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
אביו של חיים אמזלאג, יוסף אמזלאג, היה סוחר עשיר ממרוקו שביקר ביפו כבר בשנת 1816 ובאמצעות הציר הבריטי באיסטנבול השיג כתב חסות מהשלטון העות'מאני.
הוא היה ידיד אישי של משה מונטפיורי, שהתארח אצלו בביקוריו בארץ.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי ולצד זאת השתלם בהשכלה כללית ובשפות אירופאיות.
הוא עבר להתגורר ביפו בשנות החמישים המאוחרות של המאה ה-19. משנת 1852 הוא ערך מסע דרך ארצות האגן המזרחי של הים התיכון במסגרת עיסוקו בסחר בינלאומי.
בין השאר קיבל מהקונסול הכללי של בריטניה בטריאסטה תעודת-מעבר המתירה לו לעבור באופן חופשי, "וללא מכשולים ומעצורים".
כאשר הגיע ליפו, העיר הייתה בעיצומה של התפתחות.
נמל יפו שרת את עולי הרגל והעולים היהודים לירושלים ולארץ ישראל וכן היה לנמל היצוא של פרי הדר מפרדסי השפלה ומישור החוף ושיווקם לחו"ל.
הקהילה היהודית ביפו, במחצית המאה ה-19, הורכבה מיוצאי צפון אפריקה ומאשכנזים שהגיעו אחריהם.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 זכתה יפו להתפתחות כלכלית ופיזית מהירה, שצברה תנופה בשנת 1856 ובתום מלחמת קרים וההסכמים של מעצמות אירופה עם האימפריה העות'מאנית אשר הנהיגו את משטר הקפיטולציות.
יפו הייתה זירה של התערבות אירופית מתעצמת, דבר שבא לידי ביטוי בהקמת נציגויות קונסולאריות, כנסיות, בתי-ספר, שירותי-רווחה ומוסדות-מסחר.
בהדרגה הפך לדמות בולטת בקהילה היהודית של יפו.
לדוגמה, כאשר הותקף יהודי מאלכסנדריה על ידי המון מוסלמי נסער משום שהשמיץ, כביכול, את האסלאם, אנשי הקהילה באו תחילה לביתו של חיים אמזלאג וביקשו את עצתו.
לאחר מכן שלחו מברקים אל המושל ואל קונסולים שונים בירושלים והתקרית נסתיימה.
לפי רישומיו בפנקס המילות המשפחתי הוא מל תשעה-עשר בנים, רובם בני משפחתו.
במקרה אחד מל ילד מוסלמי בבית הכנסת ביפו, בנוכחות מוסלמים רבים, ביניהם דמויות בולטות בקהילה, אשר התכנסו להיות עדים למאורע.
אירוע זה הוסיף למעמדו, ולמעמד הקהילה היהודית ביפו.
הקהילה היהודית ביפו החלה להתארגן בשנת 1863, כאשר יזם יהודה הלוי את הוועד הציבורי הראשון, שנקרא "ועד העיר יפו".
פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הקמת סניף של חברת "כל ישראל חברים", ומינוי חיים אמזלאג כנשיאה.
פניית הוועד אל חברת "כל ישראל חברים" בפאריס הביאה לפתיחת בית-ספר לבנים ביפו, אשר נוסד ב-12 במרץ 1868.
בשנת 1876 התמנה לסגן הקונסול של בריטניה ביפו.
היה מעורב בעסקים רבים ובכלל זה ביוזמה להנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
הוא ייצג חברות בריטיות ובין השאר את חברת הביטוח לוידס של לונדון.
על שירותיו לממלכה הבריטית הוא קיבל מדליית זהב מאת המלכה ויקטוריה.
בשנת 1884 נתמנה גם לקונסול פורטוגל בירושלים אך אחרי שנים אחדות העביר את המשרה לקרובו יוסף "ביי" נבון.
בשנת 1900 ביקר הרב יעקב שאול אלישר, רבה הראשי של ירושלים, בעיר יפו.
אמזלאג, שהיה מארחו, ליווה אותו בתהלוכה, לעיני תושבי יפו, עד ביתו.
בשנים 1905-1906 פרש מתפקידיו הרבים מחמת זקנה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים, כמו אחרים מהישוב היהודי שהחזיקו בנתינות זרה.
הוא נפטר באלכסנדריה ב-12 בפברואר 1916 (ח' אדר א' תרע"ו) ונקבר בבית-העלמין הישן בשאטבי.
חיים אמזלאג היה מעורב ברכישת אדמותיה של פתח תקווה.
לדעת רות קרק ויוסף גלס מידת מעורבותו ברכישה איננה ברורה, שכן שני מקורות שונים מביאים גרסאות סותרות על מעורבותו:
אחיינו יוסף נבון כתב, כי בשנת 1876 פנו אליו מייסדיה העתידיים של פתח-תקווה וביקשו את עזרתו בחיפושיהם אחר קרקע.
אחרי ניסיונותיהם הכושלים לקנות אדמה בסביבות חברון ויריחו נפגש נבון עם אמזלאג ועדכן אותו.
אמזלאג השיב שאפשר לרכוש קרקע בסביבות יפו.
נבון ואמזלאג ביקרו בשטח, אבל טיאן דרש יותר מדי תמורתו.
המתיישבים תיארו את ההתפתחות בצורה שונה.
אך בינתיים, ב-30 ביולי 1878, נרכש שטח אדמה קרוב בן 3,375 דונמים טורקיים (כ-3,044 דונמים מטריים) מאפנדי נוצרי ביפו, סלים קצאר.
בשנה שלאחר-מכן הגיעו המתיישבים לידי הסכם גם עם טיאן וקנו ממנו 10,000 דונמים טורקיים (9,193 דונמים מטריים) מאדמתו בתשלומים לשיעורין.
אמזלאג היה מעורב ברכישת אדמותיה של ראשון לציון.
אברהם יערי כתב: "לבונטין וידידיו רתמו את עזרתם של יוסף נבון, יהודי ספרדי בירושלים, ושל חיים אמזלאג כדי לנהל מטעמם משא-ומתן עם המוכרים הערבים האפשריים, שכן לא היו בקיאים בפרטים העדינים של רכישת אדמה בארץ-ישראל."
אמזלאג סייע לעקוף צו של השלטון העות'מאני שאסר התיישבות יהודים ממוצא זר, בכך שרכש ממוסטפא עבדאללה עלי דג'אן את אדמות עיון-קרא ורשם אותן על שמו שלו.
אדמות ראשון לציון נרשמו על שם אמזלאג, והוא הצהיר כי המבנים בשטח אינם רכושו, ונתן למתיישבים תעודות לא רשמיות בעברית.
המתיישבים היו אסירי-תודה לחיים והודו לו ולאחיינו במכתב פומבי.
ידועה גם בשם בתי אמזלאק.
אחת משכונות החצר ברובע מנשייה מול שכונת יפה נוף.
חיים אֶרנְסט וֶרְטְהַיְימֶר היה פרופסור לביוכימיה וחתן פרס ישראל לרפואה.
ורטהיימר נולד בבִּיל (Bühl) שבדרום-מערב גרמניה, ולמד בעיר הולדתו ובבאדן-באדן.
בשנת 1912 החל בלימודי רפואה בברלין, בון וקיל.
בשנים 1914–1918 שירת בצבא כרופא בפלנדריה ובאיטליה וקיבל על שירותו את צלב הברזל (דרגה שנייה) ועיטור נוסף.
בשנים 1919–1920 המשיך ורטהיימר בלימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג וסיים אותם שם.
בשנים 1920–1921 עבד כרופא בבית היתומים העירוני של ברלין.
לאחר מכן התקבל לעבודה במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת האלה, ועבד לצד אמיל אבדרהלדן.
בשנת 1923 קודם ורטהיימר לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנת 1927 לדרגת פרופסור חבר.
עם עליית הנאצים לשלטון, בגרמניה הוא פוטר מעבודתו בעקבות חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, ושקל הצעות עבודה במעבדה לביוכימיה במוסקבה, במחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטת סון-יט-סאן בסין, וכן הצעה לשמש זמנית כמנהל המעבדה לכימיה של בית הספר לרפואה "הדסה" באוניברסיטה העברית בירושלים.
על אף האי-ודאות שבמשך התפקיד האחרון, ורטהיימר עלה בשנת 1934 לארץ ישראל וקיבל עליו את התפקיד.
עבודתו בבית החולים "הדסה" ובאוניברסיטה העברית נמשכה עד 1963, כפרופסור לפתולוגיה פיזיולוגית ובהיותו ראש מדור הרוקחות (1942–1950) וראש המחלקה לביוכימיה (1953–1963).
מחקרו המשותף בשנות הארבעים עם תלמידו בנימין שפירא עסק בתפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים והביא לקביעה בנוגע להיותם של אדיפוציטים כמקור להתפתחות שומן.
ורטהיימר זכה בפרס ישראל לרפואה לשנת 1956.
ברחוב אוסישקין ברחביה בירושלים יש ספסל אבן לזכרו.
ראו: פרופ' חיים ארנסט ורטהימר: ההסדר העצבי הורמונלי של מחזור הדם (הוזמן לוויכוח, 31 במאי)
חיים דב אתגר (נולד ב-22 בנובמבר 1974) הוא כתב תרבות ומנחה טלוויזיה ישראלי.
אתגר נולד למשפחה ישראלית בארצות הברית, בנם של העיתונאית לאה אתגר ומיכאל אתגר (1942–2015), פרופסור לכלכלה, חוקר, מרצה ומומחה לשיווק, יליד פולין.
המשפחה חזרה לישראל ב-1978 כשהיה בגיל 4 והם התגוררו בהרצליה פיתוח.
עבד בהיותו תלמיד תיכון כעיתונאי בעיתונים "מעריב" ו"מעריב לנוער".
למד משפטים במכללה למנהל ובמקביל השלים תואר ראשון במחלקת הדרמה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2000–2005 הופיע במופעי סטנד-אפ במועדונים צוותא וקאמל קומדי קלאב.
בשנת 2001 קיבל תפקיד ראשון בתיאטרון, בהצגה "המורדים" של עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי, ולאחר מכן שיחק גם בהצגה "מקבת'" שהעלה התיאטרון.
באותה שנה השתתף בתוכנית "המצב" של זכיינית ערוץ 2 "טלעד", לצידם של אברי גלעד, תומר שרון וג'קי לוי.
ב-2002 הנחה לצד העיתונאי שאול ביבי תוכנית בערוץ 10. במהלך אותה שנה שיחק בסרט "פיתוי" של ערן ריקליס על פי רומן של רם אורן.
כיכב במספר דרמות בערוץ HOT3 ומילא מספר תפקידי אורח בסדרות ישראליות.
בשנת 2003 הנחה את התוכנית "אלי נגד העולם" בערוץ ביפ.
בשנים 2001–2003 שימש ככתב ב"חדשות ערוץ הספורט".
במהלך השנים 2001–2005 שימש ככתב בתוכנית הבידור "ערב טוב עם גיא פינס".
ב-2004 הגיש למשך כשנה את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל לצידו של שרון טייכר.
ב-2006 הצטרף לערוץ 10, שם שימש ארבע שנים ככתב לענייני תרבות וכראש הדסק לענייני תרבות.
בשנים 2008–2011 הגיש את תוכנית הבוקר בערוץ 10, וכתב טור קבוע ופופולרי ב"נענע 10".
בשנת 2009 הנחה את תוכנית הריאליטי "הבלוק".
בשנת 2011 החל לשמש ככתב בתוכנית "אנשים" ב"קשת", ערוץ 2, וכן שידר פינות קבועות בתוכנית הבוקר של הזכיינית.
ב-2012 הנחה את השעשועון "זוג במבצע" בערוץ 2. באותה שנה השתתף בעונה השנייה של תוכנית המציאות "בקרוב אהבה".
במאי 2013 החל להנחות את פאנל התוכנית "מה אתם אומרים?", לצד קותי סבג וסיון קליין, בערוץ 2. בדצמבר 2014 החל להנחות את תוכנית הפאנל "מה אתם שומעים?", בהשתתפות קותי סבג וסיון קליין בערוץ 24.
באוגוסט 2015 החל להנחות את התוכנית "הכל אישי" בערוץ 2, המשודרת מנובמבר 2017 בקשת 12.
החל מ-2017 מגיש את "המתחזים" ששודרה בערוץ 2 וכיום בקשת 12.
החל מ-2019 מגיש את התוכנית "יצאת צדיק" לאחר פרישתו של המנחה הקודם חיים הכט.
החל מ-2020 מגיש את התוכנית "חשיפה" שבקשת 12.
ב-22 בדצמבר 2020 שודר בקשת 12 סרטו הדוקומונטרי של אתגר "אבא, אתה כבר לא ילד", בו הוא חושף לראשונה את חייו האישיים מול המצלמה.
באפריל 2024, החל להגיש בימי שישי תוכנית משותפת "חיים ומעיין" יחד עם מעיין אדם בקשת 12.
בדצמבר 2024 אתגר הופיע הופעת אורח בסדרה קופה ראשית.
בעל טור במגזין "המוסף" של מעריב סופהשבוע.
בעבר אתגר העיד על עצמו כי הוא משתייך לצד השמאלי של המפה הפוליטית, אולם ב-2016 כתב שבמשך הזמן הפך לאיש ימין ואף ביקר בשומרון.
מעט אחר כך צידד במניעת פרסומים ביקורתיים אודות ראש הממשלה בנימין נתניהו בעיתון "ישראל היום" ואמר שהוא מקבל "בהבנה מוחלטת" את מניעת הביקורת על נתניהו, בנימוק ש"כמעט בכל גוף תקשורת יש כללים ומגבלות.
מי שרוצה לעבוד במקום מסוים חייב לקבלם".
ב-5 ביוני 2018 התחתן אתגר עם בת זוגו, העורכת ענבל הרצברג.
לזוג שתי בנות והם מתגוררים בגבעתיים.
חיים ארלוזורוב הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
האונייה, שנקראה על שמו של המדינאי חיים ארלוזורוב, הובילה 1,398 מעפילים מנמלי שוודיה ואיטליה אל חוף ארץ ישראל בחורף 1947, במסע הימי הארוך ביותר של ספינת מעפילים עד אז.
האונייה עלתה על שרטון מול חוף בת גלים שבחיפה ב-28 בפברואר 1947, תוך מאבק בספינות וחיילי הצי הבריטי.
מעפיליה נעצרו על ידי הבריטים וגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
אונלגה - בשירות משמר החופים האמריקני
האונייה נבנתה ב-1912 בארצות הברית בשם USS Unalga.
הספינה, שהייתה בגודל בינוני ובנויה מפלדה, נחשבה כבעלת מהירות גבוהה יחסית – עד 12.5 קשר, והייתה בעלת טווח הפלגה של כ-1,500 קילומטר.
היא הייתה בעלת ארבעה סיפונים ומונעת קיטור, והיו עליה שני תותחים בגודל 6 פאונד וארבעה מקלעים (3 אינץ' ו-20 מ"מ).
עד 1913 האונייה הייתה באזור הים התיכון בפורט סעיד.
במלחמת העולם הראשונה ועד 1930 היא עסקה בסיורים ליד חופי אלסקה בים ברינג ובהעברת אספקה לאזורים מרוחקים.
בשנות ה-30 שימשה בסיורים במפרץ פלורידה, ומ-1936 ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוצבה בסאן חואן שבפוארטו ריקו ושירתה בסיורי הגנה נגד צוללות.
למטרה זו צוידה בפצצות עומק, ולקראת סוף המלחמה – ברדאר ובסונאר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמכרה הספינה לחברה מסחרית ושירתה כאוניית סוחר במימי דרום אמריקה והים הקריבי.
שמה שונה ל "אוּלוּאָה" (Ulúa), על שמו של נהר אולואה שבהונדורס, והניפה את דגל הונדורס.
בקיץ 1946 היא נרכשה בפלורידה על ידי שליחי המוסד לעלייה ב' דרך חברת-קש בשם .Weston Steamship Trading Co.
האונייה הייתה אחת מתוך 10 אוניות המעפילים שכונו "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית ובקנדה, ושגודלן, יחסית לספינות שנרכשו באירופה, אפשר הגדלה משמעותית בהיקף ההעפלה לאחר מלחמת העולם.
(מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
בהמשך שונה שמה ל"חיים ארלוזורוב".
"חיים ארלוזורוב" - אוניית מעפילים
מפקד בסיס ההעפלה של המוסד לעלייה ב' במרסיי, שמריה צמרת, המכונה 'רודי', קבע את צוות האונייה, שלא היה צוות שגרתי, מבחינת גודלו והרכבו המגוון:
המלווים, שלושה ימאי הפלי"ם - ישראל אוירבך (שכינויו היה "עוזי"), צבי כצנלסון ("מירי"), וניסן לויתן ("ליטואק"), 'הגדעוני', משה גדרון ("מוסיק"), גד הילב (רב החובל בפועל) ואפרים צוקר המכונאי הראשי.
שני הראשונים כבר צברו ניסיון בשיט באוניות מעפילים; שני האחרונים היו אלו שהביאו את האונייה מארצות הברית למרסיי.
מאוחר יותר, מול חופי איטליה, הצטרפו לצוות עוד שלושה מלווים – יחזקאל מעוז, אברהם שביט ויעקב ארנון.
עשרים מתנדבים יהודים מארצות הברית - שלושה מהם, כולל הקצין הראשון ארט ברנסטיין, שירתו בצי ארצות הברית.
חמישה אחרים שירתו בחיל הנחתים האמריקני.
לרוב המתנדבים לא היה ניסיון ימי כלשהו.
שישה ימאים ספרדים שכירים, בראשות הקברניט פדרו לופז, צורפו לצוות על מנת לחזקו מבחינה מקצועית.
להלכה וכלפי חוץ היה ברנסטיין רב החובל והילב ולופז היו סגניו.
למעשה היה הילב רב החובל וברנסטיין ולופז היו סגניו.
שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', בחר לתפקיד מפקד האונייה והאחראי עליה מטעם המוסד את אריה אליאב ("לובה"), שכינויו היה "ארטור", בן 25. בניגוד למקובל אז, הרי אף על פי שאליאב היה איש המוסד לעלייה ב' ולא ימאי מקצועי, הוא נבחר לפקד על האונייה בשל הנסיבות המיוחדות של ההפלגה.
אליאב פעל בכיסוי תפקיד של קצין המנהלה הראשי של האונייה, בזהות בדויה של אזרח הולנדי בשם ויליאם ון-חרוט.
האונייה הייתה בין הגדולות והחזקות שנרכשו על ידי המוסד עד אז.
וכשנרכשה הייתה במצב מכני טוב.
אנשי המוסד לעלייה ב' קבעו את שמה "חיים ארלוזורוב", ושם הצופן שנתן לה המוסד היה "יובל".
לממשלה הבריטית היה ידוע על האונייה, מסלולה וייעודה כספינת מעפילים כבר מתחילת הפלגתה, והיא עשתה מאמצים להפריע ולהכביד עליה בכל נמל שבו עצרה.
האונייה הושטה לנמל בולטימור, והחל מ-15 באוגוסט הוכנה לייעודה ואוישה בידי 27 אנשי צוות מתנדבים אמריקנים, שרובם היו יהודים.
ב-16 באוקטובר עברו המתנדבים טקס השבעה ל"הגנה", ולמחרת יצאה האונייה לכיוון נמל מרסיי שבצרפת.
בחודשים נובמבר ודצמבר עברה האונייה הסבה והוכנה להובלת מעפילים באזור הים התיכון.
ההסבה כללה הוספת מבנים עיליים לשם הגדלת כושר הקיבול שלה, דבר ששינה את הצללית הצבאית המקורית שלה.
קירות החלל הפנימי של האונייה פורקו כדי להרחיבו ככל האפשר, והותקנו בו משכבי עץ בקומות לכאלף נוסעים.
הגה נוסף הותקן במרתף שבירכתי האונייה על מנת לאפשר את השליטה בה גם אם הבריטים יסתערו עליה כצפוי בעת ההתקרבות לחופי הארץ ויתפסו את הגשר הראשי שלה.
בנוסף לכך הותקנו בה, לקראת המסע הארוך לשוודיה, הסקה מרכזית ומתקנים מוגדלים לנשיאת דלק.
בתקופה זו הצטרפו לצוות אנשי המוסד לעלייה ב'.
זמן קצר לפני סיום השיפוץ הוחלט לשגרה לתחנתה הראשונה, נמל טרלבורג בשוודיה, על מנת להוביל מעפילים משם.
איסוף מעפילים בשוודיה והפלגה לים התיכון
על פי התוכנית המקורית נועדה האונייה להוביל מעפילים משוודיה ולהעבירם במזרח הים התיכון לאונייה קטנה, 'הברק', שתובילם לחופי ארץ ישראל, וזאת על מנת למנוע את תפיסתה בהפלגתה הראשונה בשל ההסגר הימי הבריטי על חופי הארץ.
האונייה הפליגה ממרסיי ב-1 בינואר 1947. לאחר עגינה קצרה בנמל קופנהגן בשל קפיאת המים בנמלי שוודיה היא הגיעה ליעדה, נמל טרלבורג שבדרום שוודיה, ב-23 בינואר.
זהות האונייה הייתה ידועה גם לשלטונות השוודיים, אך אלו לא הערימו קשיים על ההפלגה, אפשר שבשל הכנה מראש של אנשי המוסד בסיוע כמה מראשי יהדות שוודיה.
בנמל זה בשוודיה עלו על האונייה 664 מעפילים.
550 מהם היו נשים והיתר גברים.
הנשים היו נערות ניצולות מחנות ריכוז ומחנות השמדה נאציים, חלקן הגיעו לשוודיה סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה בעקבות משא ומתן בין נציג יהדות שוודיה לגסטאפו.
חלק נוסף הגיעו לדנמרק ב-2 רכבות רפאים.
מרבית הגברים היו ילדים בני 9–12 עם פרוץ המלחמה, ומרביתם הגיעו בספינות הלבנות מליבק גרמניה.
חלק קטן היו אנשי ארגון החלוץ מגרמניה, שהגיעו לדנמרק והוברחו לשוודיה לאחר הפלישה הגרמנית לדנמרק.
בידי הנוסעים היו דרכונים מכמה מדינות אירופאיות ובהם אשרות הגירה לקובה.
האונייה עזבה את טרלבורג ב-24 בינואר והפליגה דרומה דרך הים הצפוני והתעלה האנגלית.
אחרי חמישה ימי הפלגה, בשל בעיות מכניות ואובדן דלק, היא נכנסה לתדלוק ולטיפול בנמל לה הבר שבצרפת.
שם אסרו השלטונות על האונייה לעזוב את הנמל, בהשפעתה של ממשלת בריטניה.
לאחר פעילות של מטה המוסד לעלייה ב' אצל מיניסטריון הצי הצרפתי, תודלקה האונייה ושוחררה לדרכה.
בהמשך חצתה האונייה את מפרץ ביסקאיה במזג אוויר סוער וקשה מאוד.
נוסעיה סבלו מאוד ממחלת ים, ועקב טלטולי הגלים החלו משכבי העץ שלהם להישבר והיה צורך לערוך בהם תיקוני חירום.
כמו כן היה הכרח להטיל לים – תוך סיכון עצמי של אנשי הצוות - מכלי דלק נוספים שהוצמדו לסיפון העליון, אשר נעקרו ממקומם עקב הטלטולים וסיכנו את האונייה.
בעת הסערה עברה ליד הספינה שיירת הספינות של המשפחה המלכותית הבריטית שבה הייתה גם אליזבת הצעירה.
ליד חופי פורטוגל שככה הסערה שאיימה על האונייה.
לאחר שעברה במצר גיברלטר ונכנסה לים התיכון, הורה לה מטה המוסד להצטייד בנמלי צפון אפריקה הצרפתית במזון וכן בדלק במקום זה שאבד בסערה.
לצורך זה עגנה האונייה מול נמלי אלג'יר ופיליפוויל שבאלג'יריה וסוסה שבתוניסיה.
לאחר העגינה בתוניסיה הורה מטה המוסד לאונייה להפליג לדרום איטליה ולאסוף משם מעפילים נוספים.
לשם קליטתם היה צורך לרוקן מחסנים של חביות דלק באונייה, כדי להכין עבורם שטח לינה.
צוות המלווים עשה זאת בעזרתן של חבורות עבודה שגויסו מבין המעפילים שכבר שהו על האונייה.
בנוסף התבקשו המעפילים והסכימו להטיל חלק ממטענם האישי לים כדי לפנות מקום נוסף באונייה – פעולה שהדגימה את הסולידריות הגבוהה שלהם.
ב-21 בפברואר הטילה האונייה עוגן כ-500 מטר מחוף מחנה ההעפלה במטפונטו שבמפרץ טרנטו.
המעפילים הנוספים – 684 במספר (שלושה רבעים מהם גברים) – הובאו אליה לאחר החשכה, בשיטה שפותחה על ידי המוסד באיטליה – שיט בסירות גומי שנעו לאורכו של כבל אשר נמתח בין החוף לבין האונייה.
לאחר סיום הפעולה היו על האונייה 1,384 נפשות – 1,348 מעפילים ו-36 מלווים ואנשי צוות.
בין נוסעי האוניה היו הוריו של בני גנץ.
השיט אל חופי ארץ ישראל
מאיטליה הפליגה האונייה לכיוון כרתים ומשם לכיוון פורט סעיד שבמצרים.
התוכנית שהותוותה עבורה הייתה שיט צפונה מפורט סעיד בניסיון להגיע לחוף ניצנים ולהוריד שם את המעפילים.
עם זאת היה ברור לצוות האונייה כי לאור העובדה שהבריטים מודעים להפלגת האונייה, סיכוייה לחמוק ולפרוץ את ההסגר על חופי הארץ בחשאי הם קלושים ביותר.
עם התקרבות האונייה לחופי הארץ אורגנה בה ההתנגדות לקראת הניסיון הצפוי של הבריטים להשתלט עליה, על סמך הניסיון בנושא זה שצבר המוסד לעלייה ב' עד אז.
עוד במספנה בצרפת הוצמדו לשני צדי האונייה במרכזה שתי קורות עץ (שנצבעו אפור ונראו כקורות פלדה), והונעו במנופים על מנת שניתן יהיה להציב אותן בניצב לאונייה ובכך לנסות ולהרתיע את ספינות הצי הבריטי מלהיצמד אליה ולהנחית נחתים על סיפונה.
הוכנו לפעולה צינורות להתזת מים בלחץ גבוה נגד הנחתים הבריטים.
אמצעים ננקטו על מנת להקשות על הבריטים להשתלט על חדר המכונות של האונייה.
לבסוף, בהתייעצות עם המעפילים, ארגן הצוות קבוצות התנגדות שלהם – בסך הכול כ-700 איש - שנועדו לפעול בארבע גזרות על הסיפון כדי להדוף את הנחתים הבריטים.
הם צוידו בנשק קר, ברגים וגרוטאות מתכת להטלה ובגרזנים לקיצוץ חבלים שינסו הבריטים לקשור לאונייה.
ימי ההפלגה האחרונים נוצלו לצורך אימון כלל המעפילים לקראת המאבק על האונייה.
ב-27 בפברואר אחר הצהריים אותרה האונייה בדרכה צפונה, כ-60 ק"מ מפורט סעיד, על ידי מטוס סיור בריטי, אשר כיוון אליה את ספינות הצי הבריטי.
משחתת בריטית ראשונה פגשה את האונייה לפני החשכה, ובמהלך הלילה ועם בוקר הצטרפו אליה חמש ספינות בריטיות נוספות, חלקן נושאות נחתים.
האונייה המשיכה לנוע תחת ליווי בריטי לכיוון צפון לאורך חוף ארץ ישראל ומחוץ לתחום המים הטריטוריאליים שלה.
בתחילה הזדהתה האונייה בפני הבריטים באיתות אור בשם "אולואה", אך מאוחר יותר הודיעה שהיא משנה את שמה ל"חיים ארלוזורוב".
עם בוקר 28 בפברואר הונף על תורן האונייה הדגל הלאומי, והוצבו על סיפונה שלטים עם שמה החדש.
בשעה 10 בבוקר התקרבה האונייה למפרץ חיפה, כאשר הספינות הבריטיות שטות סביבה במבנה הדוק בצורת יהלום.
אז הגבירה האונייה את מהירותה, נכנסה לתחום מי החופים של הארץ, וניסתה לתמרן כדי לפרוץ את מסך המשחתות ולהביא את האונייה אל בין הספינות שעגנו מחוץ לשובר הגלים של נמל חיפה.
בתחילה נרתעו הבריטים מהאונייה הדוהרת, אך לאחר מכן החלו לנגוח בה בספינותיהם, מנעו ממנה מלהתקרב לשובר הגלים והסיטו את מסלולה לכיוון חוף בת גלים.
בהמשך הצליחה אחת מספינותיהם להיצמד אל דופנה למרות החפצים שהטילו המעפילים לכיוונה, לחתוך את מוט העץ שהותקן בו, ולהזניק אל סיפונה כ-13 נחתים בריטיים.
אלו הסתערו לכיוון גשר הפיקוד של האונייה תוך ירי גז מדמיע.
בכל זאת הצליחו המעפילים להתגבר עליהם ולהשליך עשרה מהם (לפי גרסה אחרת - שניים) לים, שממנו הם נמשו על ידי אנשיהם.
הבריטים דרשו דרך רמקול לדבר עם מפקד האונייה.
אנשי הפלי"ם הציגו בתגובה ילד בלבוש קפטן ענוד משקפת.
היה זה אחיו של אוסי רביד, איש הפלי"ם, שמצא את שלושת אחיו במחנה פליטים ליד זלצבורג.
כאשר הגיעה האונייה למרחק של כ-1,500 מטר מחוף בת גלים, לאזור בו מי הים היו רדודים מדי להשטת הספינות הבריטיות, הסתערה משחתת על האונייה והצליחה להנחית עליה כמה עשרות נחתים, שכבשו את גשר האונייה.
לאחר מכן הם פעלו על מנת להשתלט על הסיפון העליון כולו תוך מאבק עם המעפילים שעליו, אך לא הצליחו לעצור את שיט האונייה.
בסופו של דבר עלתה האונייה על שרטון ונעצרה כ-50 מטר מהחוף, מול מחנה הצבא הבריטי בבת גלים.
אז שיתק צוות חדר המכונות את מכונותיה ופתח את שסתומי הטביעה (Scuttle Valves) שם - אמצעי שנועד לאפשר חדירה מכוונת של מים לבטן האונייה.
האונייה שקעה במקצת והתייצבה על סלעי הקרקעית.
גם עוגני האונייה הוטלו למים.
בכך הסתיימה ההתנגדות הפעילה של האונייה.
במהלכה נפצעו 30 מאנשיה, שלושה מהם באופן קשה (שניים כנראה מיריות).
מבין הבריטים נפצעו 12, מהם ארבעה קשה.
חלק מהמעפילים קפצו למים ושחו לחוף.
מספר מעפילים אף הגיעו לבית חולים רמב"ם, ובידיעת מנהל בית החולים אושפזו במחלקה פנימית כחולים ונשארו בארץ ישראל.
בצוהרי יום ההשתלטות ניסו הבריטים לגרור את האונייה ממקומה, אך ללא הצלחה.
לפיכך הובאו אליה אסדות נחיתה והמעפילים הועברו אליהן על ידי צנחנים בריטיים (מהדיוויזיה המוטסת ה-6, שחייליה כונו "הכלניות") תוך גילוי התנגדות פסיבית.
המעפילים הובאו לנמל חיפה, והועברו לקפריסין בשתי פעימות: הראשונה, באוניות "אמפייר קומפורט" ו"אמפייר לייפגארד" שהכינו הבריטים לגירוש מעפילים, שעגנו ביום 2 במרץ 1947. על סיפונם היו 527 מעפילים, 226 מתוכם גברים ו-293 נשים ושמונה ילדים.
כעבור ימים אחדים, בפורים, 6 במרץ 1947, הגיעה הפעימה השנייה של מעפילי 'חיים ארלוזורוב' שגורשו לקפריסין על הספינה "אושן ויגור": 430 גברים, 406 נשים, ועשרים וארבעה ילדים - סך הכול 860 מעפילים.
בכך הושלם גירושם לקפריסין של 1,387 מעפילי האונייה.
עם הגעתם הוכנסו המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר הקמת מדינת ישראל הם שוחררו בהדרגה מהמחנות והגיעו ארצה.
שלושה מהמלווים הארץ-ישראלים של האונייה - ניסן, ישרוליק ואברהם - הצטוו להתחבא בתוך מכלים בבטן האונייה עם תום הקרב עליה.
בלילה, לאחר שהבריטים ירדו כולם מהאונייה המקורקעת (לאחר שערכו בה חיפוש), הם יצאו ממחבואם, שחו לחוף ודיווחו למטה ההגנה על קורות הקרב על האונייה.
האונייה נותרה תקועה מול חוף בת גלים.
בשלהי מלחמת העצמאות היא נמכרה, וחלקים ממנה נמכרו לגרוטאות.
בשנת 2022, 75 שנה להגעתה לחוף בת גלים, ציינו משפחות המעפילים ודורות ההמשך את האירוע בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2022 במוזיאון ההעפלה בחיפה ובמדליה מיוחדת שהונפקה לכבוד האירוע.
מאמץ מיוחד נעשה על מנת שבשנה זו תוקם האנדרטה לכבודם של המעפילים ואנשי הצוות.
עיריית חיפה אישרה את הקמתה והתקיים מבצע לגיוס הכסף (בסיוע הקרן לחיפה) שיאפשר את ההקמה.
במאי 2025 נחנכה האנדרטה שעוצבה על ידי האמן משה זורע בטיילת חולדה גורביץ' בבת גלים, בטקס בו השתתפו מעפילים ובני משפחותיהם.
תיאור ההתנגדות פורסם בעלון הפלמ"ח ומאוחר יותר בירחון "מערכות", ביטאונו של ארגון ההגנה, שיצא לאור בנובמבר 1947. התנגדות אנשי האונייה לבריטים – הן ההתנגדות למשחתות והן המאבק שהתנהל על סיפונה - הפכה לדוגמה ולמודל לחיקוי לאנשי ספינות המעפילים שבאו אחריה.
ארגון מעפילי קפריסין פועל להנצחת המעפילים ואלו שתמכו בהם בספינות שהבריטים השתלטו עליהן וגירשו את מעפיליהן לקפריסין.
צוות המורשת אח"א - אולואה חיים ארלוזורוב פועל במסגרת הארגון.
הצוות הקים אתר אינטרנט ובו פירוט מסע הספינה, הצוות, רשימת מעפילים ודף פעילויות מורשת.
בדף הפעילויות כתבות, סרטי הכנסים שנערכו, ראיונות, הרצאות, והפניות לאתרי ההנצחה בישראל: האנדרטה בטיילת חולדה גורביץ ואבן ההנצחה התת-מימית באתר השרטון עליו עלתה הספינה - ועוד.
הרב חיים אריה לייב (רוטנבורג) מישקובסקי (ידוע בכינויו: ר' חיים לייב סטוויסקר; תקצ"ו, 1836 – כ"ח בסיוון תרנ"ח, 1898) היה הרב של סטוויסק.
נולד לרב יוסף שכיהן כדיין בסטוצ'ין.
מילדותו נהג בהנהגות יוצאות דופן של פרישות.
בגיל שמונה עשרה נסע לאיישישוק ושהה בה חמש שנים בחברת תלמידי החכמים הפרושים במקום.
בשנת תרי"ט (1859), בגיל עשרים ושלוש, התמנה כרב באורלובה.
בהמשך התמנה כרב ואב"ד העיר סטוויסק שבמחוז ביאליסטוק שבליטא הפולנית וכיהן בה עד פטירתו.
היה מ"בעלי המופת" המפורסמים בליטא.
החפץ חיים היה בא אליו ולומד עמו ביחידות, וכשהיה שב לעירו ראדין נהג לספר באוזני בני הישיבה על צדקותו.
לפני שהוציא את ספרו משנה ברורה פנה אליו החפץ חיים בבקשה שיוציא לאור ספר הלכתי המרכז את הדינים הנחוצים ליום-יום שיתאים לבני דורנו, אולם הוא התחמק והחזיר את ההצעה לחפץ חיים עצמו.
במהלך חיבור הספר נסע החפץ חיים מספר פעמים לסטוויסק כדי להתייעץ עמו בנושאים הלכתיים.
היה אוסר להכניס עיתונים לביתו, אך כאשר נזקק משום "תקנת עגונה" לראות מודעה שנדפסה ב"הצפירה", ציווה להוציא את העיתון לחצר ביתו, כשהוא עוצם את עיניו וקוראים באוזניו את המודעה הדרושה.
בפולמוס סביב תנועת המוסר, היה בצד התומכים במוסריים.
היה נשוי בזיווג שני לגיטל, בת ר' אריה לייב קרצ'מר מביאליסטוק.
אחותה, הנדל, הייתה אשת הרב יוסף זונדל הוטנר.
מזיווגו זה נולד בנם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
בזיווג שלישי נישא ליוכבד בת הרב יהושע סגל מוורשה - בנו הצעיר של הרב יחזקאל הלוי אב"ד בוברויסק, ממנה נולדו לו שני בנים ובת.
נפטר בכ"ח בסיוון תרנ"ח ונקבר בסטוויסק.
לאחר פטירתו באו ראשי קהילתו אל הרב מאיר שמחה כהן כדי שימליץ על מועמד חלופי, אך הוא דחה אותם באומרו כי לשווא יחפשו לו תחליף, שכן "לא הניח אחריו כמותו".
הספר יצא לאור לראשונה בוורשה בשנת תרס"ב (1902), על ידי הרב יהודה לייב הוטנר, בתוספת הערות משלו.
כעבור שנים יצא במהדורות נוספות על ידי נכדיו.
חיים אתר (אַפּתֶקָר) (18 בדצמבר 1902 – 19 באפריל 1953) היה צייר ישראלי, ממייסדי עין חרוד ויוזם המשכן לאמנות עין חרוד, הנקרא על שמו.
נולד בזלטופול שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) בבית דתי.
בנעוריו הצטרף לאגודת "פרחי ציון" ולאחר מכן היה פעיל בהתארגנות ההגנה היהודית בפרעות 1919 באוקראינה.
ב-1922 עלה לארץ ישראל ונמנה עם מייסדי קיבוץ עין חרוד.
בתמיכת הקיבוץ שהה בפריז פעמיים; ב-1933 ובשנים 1937–1938. בפריז התוודע לציירים היהודים יוצאי מזרח אירופה.
הוא הושפע מהסגנון האקספרסיוניסטי שהיה משותף לרובם והושפע בעיקר מסוטין.
אף על פי שלקח על עצמו לדאוג לעיצוב האסתטי של התרבות בקיבוצו, ובשנות ה-30 וה-40 יצר מערכות ציורים לסדר הקיבוצי ולחגי הקיבוץ, ראה אתר בציוריו ביטוי אישי ללבטי האדם הפרטי; בניגוד לרוב הציירים שפעלו בקיבוצים באותה עת, נמנע אתר מעיסוק בהווי הקיבוצי, בנושאים חברתיים ובציורי נוף.
נושאי ציוריו היו דיוקנאות, בהם צייר את בני משפחתו ואת חברי עין חרוד, דיוקנאות עצמיים וטבע דומם.
הוא צייר אנשים פשוטים ולא אנשים בעלי שם או מנהיגים פוליטיים, בכל פעם דיוקן אחד, ללא דיוקנאות משותפים או קבוצתיים.
בנוסף צייר אתר מעט ציורי טבע דומם, בעיקר ציורי פרחים.
בציוריו הוא לא ניסה לדייק בפרטים, אלא נתן ביטוי בצבעים חמים ועזי הבעה לאור שבפניהם של ילדי ואנשי הארץ.
במשיכות מכחול עזות ועבות שאינן מתעכבות על הפרטים נתן ביטוי לחוויה אנושית-חברתית עמוקה ועזה.
רוב ציוריו צוירו על גבי בדים צנועים וקטני מידות, בצבעים עזים וספורים, הסוגרים על הדיוקן, כמעט ללא טיפול בחלל העוטף את הדמות המצוירת.
אתר נמנה עם הציירים שייצגו באמנות הישראלית את מסורת הציירים היהודים המזרח אירופאים ואת ציירי אסכולת פריז, בדרך ציורם המבטאת התפרצות רגשות ובשילוב הצבעים הייחודי שנסמך, בין השאר, על האמנות העממית היהודית.
אמנים רבים שניסו לחיות וליצור במסגרת הקיבוץ נתקלו בקשיים בשל הניגוד בין הצורך לביטוי עצמי ואינדיבידואליזם, אל מול המסגרת של החברה הקיבוצית.
אתר הצליח לשלב בין השניים בכך שהחל את יומו לפנות בוקר בעבודה במאפיית הקיבוץ, כך שבמשך היום יוכל להקדיש זמן לציור.
ב-1937 ייסד אתר פינת אמנות בצריף עץ קטן בקיבוץ והחל לצבור יצירות של אמנים שונים (כולל: שאגאל, הירשנברג, אורי ומינקובסקי) וחפצי יודאיקה מהארץ ומהעולם.
החזון של אתר נתקל בתחילה בספקנות, אך בעבודת נמלים ובאמונה דחף אתר להגשמת חלומו.
באוקטובר 1948 הונחה אבן הפינה למבנה "המשכן לאמנות" הקיים עד היום.
המבנה הייחודי תוכנן על ידי האדריכלים שמואל ביקלס ויוסף אידלמן.
כיום המשכן לאמנות הוא המוזיאון הגדול והחשוב בצפון ישראל.
חיים אתר נפטר ב-19 באפריל 1953 ונקבר בבית העלמין האזרחי "עין חרוד מאוחד" בקיבוץ בו התגורר, עין חרוד.
1954 - תערוכת זיכרון, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1968 - חיים אתר: תערוכת זיכרון, משכן לאמנות עייש חיים אתר, עין חרוד.
1985 – "מהקיבוץ אל הכפר", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1942 - התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל לזכר ב.
שץ מיסד בצלאל, גלריה לאמנות בבית הבימה, תל אביב.
1942 - תערוכת הארבעה" - תערוכה קבוצתית, מוזיאון תל אביב, תל אביב התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל לזכר ב.
1952 - תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, למלאות 20 שנה ליסוד המוזיאון, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1954 - התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1971 - האקספרסיוניזם הישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פריז, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1985 - ציורי ארץ ישראל, שנות העשרים עד סוף שנות הארבעים מתוך אוסף גבעון, הגלריה לאמנות עש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
1998 – עבודה עברית - אמנות ישראלית משנות העשרים עד ימינו, המשכן לאמנות עש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
2008 - העשור הראשון, הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות עש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
2013 - בעקבות אסכולת פריז: האמנות הארצישראלית בשנות ה־30 וה־40, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה.
2019 - נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית, המשכן לאמנות עין חרוד.
1942 פרס ירושלמי, מוזיאון תל אביב
1943 פרס דיזנגוף של עיריית תל אביב
חיים אריה לייב זוטא (על פי רוב: ח.
זוטא; א' בתשרי תרכ"ט, 17 בספטמבר 1868, קובנה – ד' באלול תרצ"ט, 20 באוגוסט 1939, ירושלים) היה סופר ומחנך עברי, מראשוני "החדר המתוקן" ברוסיה, מנהל בית הספר למל ומנהל בית הספר העברי הראשון בירושלים.
זוטא נולד בקובנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן לשבתי דוב, שו"ב ומלמד, וטובה לבית רפינגא.
הוא קיבל חינוך מסורתי ולמד בחדר ובישיבה.
בבגרותו עבר להומל כדי ללמוד לימודים אקסטרניים (ברוסית).
לאחר מכן למד שנתיים באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1893 החל לעבוד בהוראה במספר ערים ברוסיה ובשנת 1894 פגש את מנחם אוסישקין שסייע לו לפתוח ביקטרינוסלב "חדר מתוקן", שבו הנהיג את שיטת "עברית בעברית" של יצחק אפשטיין.
זוטא היה ממייסדי החדרים המתוקנים ברוסיה, ונחל הצלחה כמורה לעברית.
תלמידיו זכו להצלחה רבה, דבר שהפך את המוסד בו לימד למוכר.
לאחר מספר שנים נענה להצעתו של אוסישקין, ועלה לארץ ישראל בסוף שנת 1903. עם הגיעו לארץ נתמנה למורה בבית הספר לבנות ביפו, ובמהרה הוזמן לירושלים לנהל את בית הספר למל.
בשנת 1906, באספה הכללית של אגודת המורים העברים בארץ ישראל, הציע לקבוע את ט"ו בשבט כחג נטיעת עצים בבתי הספר.
הצעתו התקבלה, ויש הסוברים שבכך היה כנראה זוטא ליוזם הראשון של מנהג הנטיעות בט"ו בשבט במסגרת מערכת החינוך העברית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה נבחר זוטא לראש מרכז המורים בארץ ישראל.
וכיהן כמורה בבית המדרש למורים בירושלים.
תפקיד בו החזיק כעשור ולאחריו נתמנה למדריך פדגוגי עבור מורים צעירים.
וכן היה מזכיר ועד הלשון העברית במשך מספר שנים.
ב- 1920 הוציא ביחד עם אליעזר ליפא סוקניק את "מדריך הטיולים לירושלים וסביבותיה".
כמו כן כתב מספר ספרי לימוד למורים ולתלמידים.
פרש לגמלאות בשנת 1936, אך הוסיף להורות תנ"ך כמה שעות בשבוע ב.
זוטא נפטר לאחר שעבר ניתוח, על רקע מחלת לב שממנה סבל זמן רב.
היה נשוי לצילה לבית לוין ואב ליצחק (סופר), אליהו, נתן, ציונה זוננשיין (אשתו של אפרים זוננשיין) ויונה צסיס (אשתו של ירחמיאל צסיס).
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת בית הכרם בירושלים.