tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 באוקטובר, חיילים יפניים כבשו את העיר רואוקסי שבג'יאנגשי.
ב-6 באוקטובר, כוחות יפניים חידשו את המתקפה באזור הרי דאבי בחוביי, לאחר מאבק ממושך מול כוחות סיניים במשך יותר מחודש.
ב-7 באוקטובר, חיילים סיניים פתחו במתקפה נגדית במחוז ג'יאנגשי, ולקחו בשבי כוחות מהאוגדות ה-101 וה-106 היפניות.
ב-10 באוקטובר, לאחר שלושה ימים של לחימה קשה, האוגדה ה-106 היפנית הצליחה להכות את מרב הכוחות הסיניים בקרב העיר וונג'אלינג שבג'יאנגשי.
ב-12 באוקטובר, חיילים יפניים כבשו את שין-יאנג שבמחוז חנאן, והחלו לתכנן מתקפה דרומה לאורך מסילת הברזל פינחאן לעבר ווהאן שבחוביי.
ב-13 באוקטובר, חיילים סיניים נסוגו סופית מאזור וונג'אלינג שבג'יאנגשי, שם הובסו שלושה ימים קודם לכן.
ב-22 באוקטובר, חיילים יפניים הגיעו לגבולות הדרומיים של ווהאן שבחוביי.
ב-24 באוקטובר, חיילים יפניים כבשו את העיר חואנגפו שבאנחווי, והחלו לצעוד לעבר גבול החומה הצפוני של ווהאן.
באותו היום, כוחות הארמייה השנייה של יפן כבשו את העיר מאצ'נג שבחוביי.
לבסוף, ב-26 באוקטובר, חיילים יפניים כבשו את ווצ'אנג והאנקו שסביבות ווהאן, ללא קרב.
הקרב על נמל התעופה אנטונוב היה קרב שהתרחש ב-24 וב-25 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
שני גלים של כוחות רוסים תקפו את נמל התעופה אנטונוב בהוסטומל.
הגל הראשון, אשר הורכב מצנחנים רוסים מחטיבת סיור 45, נחת ב-24 בפברואר וכבש את נמל התעופה בהצלחה תוך 3 דקות.
הגל השני מחטיבה 31, המורכב מכוחות קרקע רוסים שהתקדמו מבלארוס, חבר לכוחות שהיו שם ב-25 בפברואר.
בין 20 למעל 30 מסוקים רוסיים הנחיתו חיילים רוסיים על מנת לאבטח את נמל התעופה אנטונוב בהוסטומל, בניסיון ליצור רכבת אווירית שבה חיילים וציוד יוכלו להגיע במרחק של פחות מ-10 קילומטרים מקייב.
כוחות רוסים כבשו תחילה את נמל התעופה לאחר שלוש שעות של לחימה, אך התרחשה מתקפת נגד אוקראינית של חטיבת התגובה המהירה ה-4 של המשמר הלאומי של אוקראינה, שבמסגרתה החיילים הרוסים והמוטסים שלהם שהקיפו את נמל התעופה הושמדו.
נכון ל-24 בפברואר 2022, אושר כי המטוס אנטונוב An-225, המטוס הגדול בעולם, שהיה בנמל התעופה בזמן הפלישה, נותר שלם ולא ניזוק.
לעומת זאת, ב-27 בפברואר 2022 טען צבא אוקראינה כי המטוס הגדול בעולם הושמד בהפצצות של צבא רוסיה על הבסיס.
ב-25 בפברואר 2022 השתלטו כוחות קרקע רוסים שהתקדמו מבלארוס על נמל התעופה, לאחר שפרצו חלק מההגנות האוקראיניות בקרב איוונקיב.
לפי משרד ההגנה הרוסי, כ-200 חיילים אוקראינים נהרגו במהלך הלחימה, בעוד שהצבא הרוסי לא ספג נפגעים.
החל מ-27 בפברואר 2022 נותר נמל התעופה בשליטה רוסית, כאשר העימותים החלו לעבור לעיירות בוצ'ה ואירפין מדרום, שם טענו הכוחות האוקראינים כי עצרו את ההתקדמות הרוסית, תוך עימות עם הכוחות הרוסיים בהוסטומל תוך קרבות עזים.
ב-27 בפברואר פרסם שירות הביטחון של אוקראינה שיחה מיירטת לכאורה של כוחות רוסים בהוסטומל המדווחים על נפגעים וביקשו להתפנות.
באותו יום הפציצו כוחות אוקראינים את שדה התעופה בארטילריה, וטענו כי השמידו ציוד רוסי, כלי רכב וכוח אדם.
למחרת הגיעה לשדה התעופה שיירה צבאית רוסית שאורכה היה 64 ק"מ כהכנה להתקפה על קייב.
שדה התעופה ניזוק מכדי לשמש כמסלול תעופה שמיש.
רוסיה רצתה להשתמש בשדה התעופה כדי להביא חיילים ישירות לבירה.
האוקראינים נלחמו כדי למנוע מהרוסים להשתמש במסלול הנחיתה, ואילצו אותם להעביר חיילים ואספקה על פני האדמה.
ב-29 במרץ הודיע סגן שר ההגנה הרוסי אלכסנדר פומין על נסיגה של הכוחות הרוסיים מאזור קייב, כולל נטישת נמל התעופה.
הם נסוגו מנמל התעופה עד 1 באפריל.
הקרב על הלייה והסכלדה היה השלב השלישי והאחרון של הקרב השני על בלגיה או מתקפת איפר-ליס, והתרחשה בבלגיה בין 20 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1918.
באוגוסט 1918 פתח פיקוד בעלות הברית במתקפה כוללת על פני החזית המערבית.
בבלגיה (GAF) הוקמה בפיקודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים, עם הגנרל הצרפתי ז'אן-מארי דגוט כראש המטה, שכללה 12 דיוויזיות בלגיות, 10 דיוויזיות של הארמייה השנייה הבריטית ו-6 דיוויזיות של הארמייה השישית הצרפתית.
בשלב הראשון של המתקפה, הארמייה הרביעית הגרמנית הובסה בקרב איפר החמישי (28 בספטמבר – 2 באוקטובר) ופשנדל נכבשה מחדש.
בוץ וקריסה של מערכת האספקה עצרו את ההתקדמות בתחילת אוקטובר, אך באמצע החודש פתח ה-GAF את השלב השני של המתקפה, קרב קורטה.
הצרפתים כבשו את רולר, הבלגים את אוסטנדה, ברוז' וזיברוחה והבריטים את קורטרייק, ליל ודואי.
ההתקדמות התישה את חיילי בעלות הברית והדיוויזיות ה-37 וה-91 של צבא ארצות הברית נשלחו לבלגיה כדי לתמוך בשלב השלישי של המתקפה, שמטרתה להדוף את הגרמנים מזרחה לנהר הסכלדה.
סדר הכוחות של בעלות הברית (מצפון לדרום)
הכוחות הבאים הוקצו לצבא בעלות הברית:
הצבא הבלגי (אלברט הראשון, מלך הבלגים)
הארמייה הצרפתית השישית (אנטואן בושרון דה בואסוד)
הארמייה הבריטית השנייה (גנרל הרברט פלומר)
בצפון, הגרמנים תפסו עמדות מאחורי תעלת דיינזה-ברוז' והפגינו התנגדות עזה נגד ההתקפות הבלגיות בין 20 ל-31 באוקטובר.
ב-2 בנובמבר נאלצו הגרמנים לסגת מאחורי תעלת גנט-טרנוזן, שבה החזיקו עד סוף המלחמה.
עד 10 בנובמבר, הצבא הבלגי הגיע לפאתי המערביים של גנט.
בדרום התקדם הצבא הבריטי בהתמדה.
ולנסיאן נלקחה ב-2 בנובמבר, ומונס ב-10 בנובמבר.
כאן נהרגו ג'ורג' אדווין אליסון וג'ורג' לורנס פרייס.
הם היו חיילי האימפריה הבריטית והאנגלים האחרונים שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במרכז, הדיוויזיה האמריקנית ה-91 ספגה אבדות כבדות נגד התנגדות גרמנית חזקה ב-Spitaals Bosschen ליד Waregem.
הארמייה השישית הצרפתית והדיוויזיה האמריקנית ה-37 התקדמו עם פחות קשיים בין הלייה לסכלדה, אך נתקלו בהתנגדות עזה כשהגיעו לסכלדה ב-1 בנובמבר.
מספר ניסיונות לחצות את הנהר בלילה שבין 1 ל-2 בנובמבר נכשלו, רק הדיוויזיה האמריקנית ה-37 הצליחה לתפוס ראש גשר באאודנרדה.
בין 3 בנובמבר ל-8 בנובמבר נאלצו בעלות הברית לנוח ולארגן מחדש את כוחותיהן.
ב-8 וב-9 בנובמבר פתחו הצרפתים במתקפה חדשה, אשר נהדפה על ידי הגרמנים, אך בכל זאת הביאה לראש גשר חדש בין אודנארדה ל-Melden.
מתקפה חדשה לחציית הסכלדה שמטרתה להגיע לבריסל תוכננה ל-10 בנובמבר, אך זו בוטלה כשהתברר כי שביתת הנשק קרובה.
הנסיגה הגרמנית לא הייתה קלה, אבל הייתה מאורגנת היטב, עם "פלוגות מקלעים" ניידים מאוד שתקפו את בעלות הברית המתקדמות וגרמו אבדות רבות.
הצבא הבלגי, למשל, איבד חמישית מכוחותיו בין 4 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1918, שליש מכלל האבדות שספגה במהלך כל המלחמה.
סופה הפתאומי של המלחמה הפתיע חיילים רבים של בעלות הברית, כמו גם חיילים גרמנים.
זה תרם למיתוס הדקירה בגב, שקבע כי הצבא הגרמני עדיין לא הובס בשדה הקרב, אלא נבגד על ידי פוליטיקאים סוציאליסטים ויהודים בעורף.
הקרב על כיפה עגולה קטנה היה קרב שהתחולל ב-2 ביולי 1863, היום השני של קרב גטיסבורג, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הקרב קרוי על שם גבעה קטנה שהיה מוקד הקרבות והיא הקטנה מבין שתי גבעות סלעיות מדרום לגטיסברג שבמדינת פנסילבניה.
מקומה האסטרטגי של הגבעה במסגרת שדה הקרב ריכז סביבה מאמץ של שני הצבאות הלוחמים - מצד אחד ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקוד גנרל ג'ורג' מיד ומצד שני ארמיית צפון וירג'יניה של צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה בפיקודו של הגנרל רוברט לי.
במהלך הקרב ניסו יחידות של צבא הקונפדרציה להסתער על הכיפה ולכבוש אתה מידי חיילי צבא האיחוד אך נהדפו כל פעם לאחור בסדר קרבות קשים ונואשים שברגעי השיא הפכו לקרבות פנים אל פנים תוך שימוש בכידונים.
בתום הקרבות נותרה הכיפה בידי צבא האיחוד.
בסוף חודש אפריל 1863 פלשה ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקוד גנרל ג'וזף הוקר לשטחי הקונפדרציה.
ואולם, בתחילת חודש מאי (1 - 3 במאי) הביסה ארמיית צפון וירג'יניה, בפיקוד גנרל רוברט אי.
לי את הצבא הצפוני בקרב צ'אנסלורזויל.
בעקבות הניצחון החליט לי להוביל את הארמייה שלו צפונה, אל תוך שטחי מדינות האיחוד.
לפלישה לצפון היו עוד יתרונות מבחינת צבא הדרום.
העברת הלחימה לשטחי מדינות הצפון הייתה יכולה לתת מנוחת מה לווירג'יניה, שסבלה קשות מהקרבות הרבים שנערכו על אדמתה.
חיילי הדרום יכולים היו ליהנות מן היבולים העשירים באדמות הצפון.
צבאו הגדול של לי (שמנה 72,000 חיילים) יכול היה להוות איום מוחשי על ערי הצפון החשובות: פילדלפיה, בולטימור ווושינגטון הבירה.
ב-3 ביוני החל צבאו של לי לנוע צפונה.
כדי לייעל את מערכת הפיקוד, חילק הגנרל לי את שני הקורפוסים הגדולים שלו לשלושה קורפוסים חדשים.
הקורפוס הראשון נותר תחת פיקודו של לוטננט גנרל ג'יימס לונגסטריט, והקורפוס השני חולק לשני קורפוסים חדשים: על הראשון פיקד לוטננט גנרל ריצ'רד יוול (Ewell) ועל השני פיקד לוטננט גנרל א.
דיוויזיית הפרשים הייתה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג.א.ב.
ארמיית הפוטומק של צבא הצפון מנתה 94,000 איש, והייתה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר.
בארמייה היו שבעה קורפוסים של חיל רגלים, קורפוס פרשים, ויחידת תותחנים בעתודה.
ואולם, זמן קצר לאחר תחילת הפלישה לצפון החליט נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, להחליף את הוקר, בעקבות כישלונו בקרב צ'אנסלורזויל.
המפקד החדש של ארמיית הפוטומק היה מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד.
הגבעה הידועה בשם "כיפה עגולה קטנה" היא שלוחת-אוכף של כיפה סמוכה הידועה בשם "כיפה עגולה גדולה" ונמצאת כ-3 קילומטר מדרום לגטיסבורג.
הגבעה עשויה ברובה מסלע געשי מסוג דיאבז המקביל לבזלת.
פסגת הגבעה בצורה אליפטית היוצרת קו רכס קצר עם הכיפה הגדולה ומתנשא לגובה 200 מטר מעל פני הים ו-19 נטר מהנקודה הנמוכה של האוכף בין הגבעות.
מהגבעה משתפל, לכיוון מערב, מדרון מחוספס ותלול המתנשא לגובה 46 מטר ערוץ שנקרא נחל פלאם (Plum Run Valley).
המדרון המערבי של הגבעה היה בע הקרב נקי יחסי מצמחייה, הפסגה והמדרונות המזרחיים והדרומיים היו מיוערים קלות.
הפסגה הגדולה יותר הנמצאת מדרום לכיפה הקטנה מתנשאת לגובה 40 מטר מעל האוכף ומיוערת בצפיפות.
אין ראיות לכך שהשם "כיפה עגולה קטנה" שימש חיילים או אזרחים במהלך הקרב, ידוע שהגבעה הגדולה יותר הייתה ידועה לפני הקרב בשמות " הר הפסגה העגולה" או "הפסגה העגולה".
במסמכים שנכתבו ב-1863 התייחסו לגבעה הקטנה יותר עם מגוון שמות: " גבעת ככר הסוכר" גבעת הסלע" ואחרים.
אחד השימושים הציבוריים הראשונים של "Little Round Top" היה על ידי המדינאי האמריקאי אדוארד אברט בנאום שנשא בטקס חנוכת בית הקברות הלאומי לחללי הקרב ב-19 בנובמבר 1863.
שני המפקדים לא תכננו להילחם בגטיסברג.
מִיד תכנן להתבצר בעמדות בצפון מרילנד, ואילו לִי, שריכז את כוחותיו בקשאטאון, קיווה שמִיד יתקוף אותו שם.
מצבו של לִי היה בעייתי: זה היה הקרב הראשון שבו לא הצליח להכתיב את שדה הקרב.
הוא היה מרוחק מבסיסיו, תלוי בקו אספקה ארוך ופגיע, ומעבר לכול, היה עליו להשיג ניצחון מכריע.
כוחו של הצפון הלך והתעצם מחודש לחודש, ולא היה די בניצחון פשוט.
היה עליו להכריע את ארמיית הפוטומק אחת ולתמיד, כדי לכפות על הצפון משא ומתן לשלום.
זה לא היה הקרב שרצה בו, אך המאורעות בשטח הכתיבו את ההתרחשות.
יום הלחימה הראשון של קרב גטיסברג החל לפני שהצבאות הצליחו להביא את כל הכוחות לשדה הקרב והתאפיין בקרבות גישוש ראשוניים ותפיסת עמדות לקראת הקרב העיקרי.
במהלך הערב של היום הראשון והלילה של תחלית יום הלחימה השני הגיעו לשדה הקרב שאר הכוחות של הארמיות היריבות.
הערכות ארמיית הפוטומק באזור גטיסברג הושלמה עם הגעת הקורפוסים הנותרים שלה - הקורפוס השני, השלישי, החמישי, השישי והשנים עשר - לשדה הקרב.
גם ארמיית צפון וירג'יניה השלימה את היערכותה, למעט הדיוויזיה השלישית בקורפוס של לונגסטריט, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' פיקט, שהגיעה רק אחר הצהריים ביום השני.
מערך ההגנה שתפס צבא האיחוד דמה לקרס דיג: קו ההגנה החל בגבעת קאלפ (Culp's Hill) מדרום מזרח לעיר, נע צפון מערבה לגבעת בית הקברות (Cemetery Hill, מדרום לעיירה), ומשם המשיך דרומה לאורך רכס בית הקברות (Cemetery Ridge), והסתיים מעט צפונה מכיפה עגולה קטנה.
הקורפוס ה-12 התבסס בגבעת קאלפ; היחידות שנותרו מקורפוסים ה-1 ו-11, שהובסו ביום הלחימה הראשון מצפון לעיר, נערכו להגנה בגבעת בית הקברות; הקורפוס השני נערך לאורך חציו הצפוני של רכס בית הקברות; והקורפוס השלישי נצטווה לתפוס עמדות באגפו הדרומי.
צבא הקונפדרציה נערך בקו מקביל, במרחק כקילומטר וחצי מקווי הצפון.
הקו הדרומי היה פרוש ממערב ומול רכס בית הקברות, ומשם פנה צפונה דרך העיירה גטיסברג, ודרום מזרחה עד מול גבעת קאלפ.
שתי הכיפות היו בשלב זה מחוץ לתשומת הלב של הצבאות הלוחמים למרות חשיבותן כעמדות השולטות על אחד האגפים של צבא האיחוד.
תוכנית הקרב של לִי ליום השני, 2 ביולי, כללה מתקפה מדורגת של היחידות בחלקו המערבי של שדה הקרב, על בסיס כביש אמיטסברג.
למיטב ידיעתו של לִי, קו ההגנה של הצפוניים הסתיים באגפו המערבי, השמאלי, ברכס בית הקברות.
הוא תכנן להניע את הקורפוס ה-I של ג'יימס לונגסטריט בחשאי אל מדרום מערב לקו הצפוני, ואז לתקוף את האגף כדי למוטט את היערכות צבא האיחוד.
תחילה היו אמורות לתקוף הדיוויזיות של מייג'ור גנרל ג'ון בל הוד ומייג'ור גנרל לאפייט מקלאו; כיוון התקיפה היה אמור להיות לאורך כביש אמיטסברג.
לאחריהן הייתה אמורה לתקוף הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ריצ'רד ה.
אנדרסון, מהקורפוס השלישי של א.
דיוויזיה זו הייתה אמורה לתקוף את רכס בית הקברות בנקודה צפונית יותר; התקיפה המדורגת נועדה ליצור לחץ מתמשך על הקו הצפוני ולמנוע ממיד את האפשרות לתגבר את הקו שלו.
במקביל, תכנן לי התקפת הסחה על האגף הימני של הקו הצפוני, מול גבעת קאלפ וגבעת בית הקברות, על ידי הקורפוס השני של ג'ובאל ארלי ודיוויזיה נוספת מן הקורפוס של היל.
גם כאן הייתה המטרה לרתק כוחות צפוניים למקומם ולמנוע אפשרות של תגבור הקו במקומות אחרים; בנוסף, לי הורה על ניצול הזדמנות בעת הצורך: התקפת ההסחה הייתה יכולה להתפתח להתקפה מלאה על פי ההתפתחויות בשטח.
עם תחילתה של המתקפה נתקלו שתי הדיוויזיות של לונגסטריט בקורפוס השלישי של האיחוד.
הוּד התווכח שוב ושוב, ולבסוף החליט להתעלם מהפקודה, לסטות מנתיב ההתקפה המתוכנן ולתקוף מזרחה.
אחד הרגימנטים של הוּד הצליח לכבוש, לאחר טיפוס וקרב קשה, את הפסגה "כיפה עגולה גדולה".
החיילים הדרומיים הבחינו שהפסגה הסמוכה, "כיפה עגולה קטנה", ריקה כמעט מחיילי הצפון.
כאשר מיד גילה את המצב הזה, הוא שיגר את המהנדס הראשי שלו, בריגדיר גנרל גוברנר וורן, לנסות להתמודד עם המצב מדרום לעמדתו של סיקלס.
גנרל וורן הגיע לכיפה עגולה קטנה הוא ראה נצנוץ של כידונים בשמש מדרום מערב והבין שמתקפה של צבא הקונפדרציה על אגף האיחוד קרובה.
התגובה לבקשת עזרה זו הגיעה מג'נרל ג'ורג' סייקס, מפקד הקורפוס החמישי של צבא האיחוד.
הוא הורה למפקד הדיוויזיה הראשונה שלו בריגדיר גנרל ג'יימס בארנס, לתפוס את כיפה עגולה קטנה.
יחידות מהבריגדה השלישית תחת פיקודו של קולונל סטרונג וינסנט תפסו עמדות על הכיפה כ-10 דקות בטרם החלה מתקפת צבא הדרום.
המדרון המערבי של הכיפה נתפס על ידי גדוד חיל רגלים ה-16 של מתנדבים ממישגן, בצמוד אליו נפרש גדוד חיל רגלים ה-44 של מתנדבים מניו-יורק, לאחריו גדוד חיל רגלים ה-83 של פנסילבניה ולבסוף, בקצה הקו במדרון הדרומי, גדוד חיל רגלים ה-20 של מתנדבים ממיין.
היחידות מצבא הקונפדרציה שתקפו את כיפה עגולה קטנה היו חטיבת אלבמה מהדוויזיה של הוד ובו הגדודים ה-4, 15 ו-47, מחוזקים בגדודים ה-4 וה-5 של טקסס בפיקודו של בריגדיר גנרל אוונדר לאו.
החיילים בצבא התוקפים היו מותשים, לאחר שצעדו יותר 32 ק"מ באותו יום כדי להגיע לעמדות ההתקפה.
עם מעט זמן להתארגנות תקפו חיילי הקונפדרציה את הכוחות המגינים על הכיפה ונהדפו לאחור במטח אש מדויק ונסוגו לזמן קצר כדי להתארגן מחדש.
גדוד הרגלים ה-15 מאלבמה תמרן לכוון האגף הימני בניסיון למצוא את האגף השמאלי של האיחוד שכלל 386 קצינים ואנשי רגימנט ה-20 של מיין וה-83 של פנסילבניה.
למרות אבידות כבדות, הגדוד ה-20 של מיין החזיק מעמד בשני גלים של התקפה על ידי הגדוד ה-15 של אלבמה בלחימה רצופה של כשעה וחצי.
בשלב זה נגמרה התחמושת של חיילי הגדוד ה-20 של מיין והיה ברור שהם לא יצליחו להדוף התקפה נוספת, מפקד הגדוד נתן הוראה להרכיב את כידוני הרובה ולתקוף את יחידות צבא הדרום ההתקפה שתפסה את חיילי הגדוד ה-15 של אלבמה בהפתעה גרמה לאבידות של ממש בקרב חיילי הדרום.
מתקפה זו שהתנהלה בשימוש בנשק קר בלבד נחשבת לאחת ממתקפות הכידונים המפורסמות של מלחמת האזרחים ובזכותה קיבל מפקד הגדוד ה-20 של מיין - קולונל ג'ושוע לורנס צ'מברלין את מדליית הכבוד.
במהלך נסיגתם, חיילי הקונפדרציה נחשפו והותקפו במטחים מדויקים של צלפים שהוצבו מבעוד מועד על ידי צ'מברלין מאחורי חומת אבן במרחק של 150 מטר ממזרח במטרה להגן על אגף הגדוד ה-20 מתמרון של איגוף.
למרות ההצלחה בחזית הלחימה של גדוד ה-20 ממין שאר הגדודים של צבא האיחוד על הגבעה היו במצוקה קשה.
במקביל להתקפות הכושלות של הגדודים מאלבמה הגדודים ה-4 וה-5 מטקסס תקפו את הגדוד ה-16 ממישיגן שהיה בעל מצבת כוח האדם הנמוכה ביותר עם כ-263 לוחמים בסך הכל.
ההתקפות הנחושות שנערכו מספר פעמים אחת אחרי השנייה הביאו להתפוררות קווי ההגנה הצליחו מפקדי צבא האיחוד של הגזרה להזרים תגבורות נוספות ובהם הגדוד ה-140 מניו יורק וסוללת ארטילריה של 4 תותחי-שדה שהועלו המאמץ גדול בידי חיילי האיחוד לראש הגבעה.
תגבורות אלו הצליחו להדוף את ההתקפות של הגדודים מטקסס ולהבטיח את שליטת צבא האיחוד בעמדה האסטרטגית של כיפה עגולה קטנה.
עם הפסקת הלחימה על כיפה עגולה קטנה עברו הצדדים הלוחמים לצליפות וירי מעמדות קבועות.
במקביל המשיכו יחידות צבא איוד להזרים תגבורות לגבעה ובהם חמישה גדודים של יחידות המילואים של פנסילבניה, סוללת ארטילריה של 6 תותחי-שדה.
יחדות אלו עסקו בבנית עמדות וביצורים שנראים למבקר על הגבעה גם בתחילת המאה ה-21.
משמאל וממערב לקרב על שתי הכיפות, נלחמו חטיבות נוספות בשטח מסולע וטרשי שנקרא "מאורת השטן" בשל הקרב הכבד שהתחולל בו.
הדרומיים תקפו בעוצמה רבה, אך נהדפו במתקפת נגד של הצפון.
הקרב שהתחולל היה מבולבל ונואש, והסתיים במתקפה נוספת של הדרומיים שהצליחו להשתלט על השטח ועל הרכס שמעליו.
הדיוויזיה של מקלאו תקפה את הקווים הדלילים של הקורפוס השלישי דרך שדה חיטה, והצליחה להבקיע דרכה באזור מטע השזיפים.
חיילי הדרום החלו להתקדם בערוץ שנקרא נחל פלאם (Plum Run Valley), וזכה לכינוי "עמק המוות"; מתקפת נגד של דיוויזיית העתודה של הקורפוס החמישי של הצבא האיחוד, שירדה אל הערוץ מכיפה עגולה קטנה הדפה את חיילי הדרום חזרה.
הקורפוס השלישי של ארמיית הפוטומק נפגע כה קשה בקרבות, עד שחדל להיות יחידה לוחמת.
מבין 2,996 חיילי האיחוד שנלחמו על כיפה עגולה קטנה היו 565 נפגעים (134 נהרגו, 402 פצועים, 29 נעדרים).
הקרב על טריפולי () היה קרב שהתרחש בין 20 ל-28 באוגוסט 2011 ונחשב לאחד מהמאורעות המכריעים במלחמת האזרחים הראשונה בלוב.
קרב זה סיים את שלטונו של מועמר קדאפי בעיר הבירה טריפולי והוביל לכיבוש העיר על ידי כוחות המורדים של המועצה הלאומית למעבר (TNC).
במהלך הקרב, כוחות המורדים הצליחו להביס את הכוחות הנאמנים לקדאפי, להשתלט על מרכזי השלטון, ולהביא לסיום השלטון הארוך של קדאפי בלוב.
הקרב התנהל במסגרת מאבק רחב יותר שנערך בין המורדים לכוחות הנאמנים למשטר קדאפי ונמשך מספר חודשים ברחבי לוב.
הקרב על טריפולי היה חלק מההתקוממות הכללית שפרצה בלוב בתחילת 2011, בהשפעת האביב הערבי.
ב-15 בפברואר 2011 החלו ההפגנות נגד שלטונו של קדאפי, שהיה בשלטון מאז 1969. המצב הפך למלחמת אזרחים כאשר המורדים השתלטו על חלקים גדולים מהמדינה, בעיקר במזרח, אך גם במספר ערים במערב.
המועצה הלאומית הזמנית הוקמה על ידי המורדים בבנגאזי ושימשה כגוף פוליטי וצבאי שייצג את האופוזיציה למשטר קדאפי.
המצב במדינה הפך לכאוטי כאשר קדאפי נאבק להחזיר את השליטה באזורים שאיבד, ובמקביל המורדים ניסו להתקדם לעבר הבירה טריפולי
טריפולי הייתה זירת קרבות מרכזית וניסיון מרד שנכשל בפברואר 2011. מפגינים התאספו בכיכר הירוקה (שנקראה לאחר מכן כיכר השאהידים על ידי המורדים לשעבר) ושרפו את אולם העם של הקונגרס העממי הכללי.
הקרבות היו עזים במיוחד במחוז תאג'ורה המזרחי של העיר, אך הכוחות הנאמנים הצליחו לדכא את המרד, עם נפגעים רבים משני הצדדים.
הנאמנים סגרו את האינטרנט וכך ניתקו את הגישה לרשתות החברתיות שמבנה את האופוזיציה, בעוד העיצוב הנרחב של טריפולי לא אפשר להפגנות להגיע למסה קריטית.
האופוזיציה נחלשה במידה רבה, כאשר התומכים לא יכלו להתחבר באופן אנונימי ופחדו מדיכוי, ולכן חברים פעילים הקימו פגישות לארגן מחדש את האופוזיציה המקומית.
מספר נאמנים שארגנו את הדיכוי היו למעשה סוכנים כפולים, שמסרו למורדים מידע על צעדי הממשלה וניסיונות מעצר עתידיים.
ניסיונות נוספים להפגנות נערכו במהלך החודשים הבאים ללא הצלחה רבה.
תושבים דיווחו כי מלחמת גרילה לילית מתנהלת ברחובות טריפולי, כאשר המורדים החמושים השתלטו לכאורה על רחובות רבים בשכונות שמזדהות עם המורדים.
הקרב על טריפולי החל בליל ה-20 באוגוסט 2011, כאשר כוחות המורדים פתחו במתקפה מתואמת על העיר מכיוונים שונים.
המורדים קיבלו סיוע אווירי מכוחות נאט"ו, שתקפו את הכוחות הנאמנים לקדאפי והשמידו מטרות אסטרטגיות, כולל טנקים וכלי רכב משוריינים.
הלחימה הייתה אינטנסיבית במיוחד באזורי המערב של העיר ובמרכז טריפולי.
ביום הראשון לקרב, הצליחו המורדים לכבוש חלקים נרחבים מהעיר, כולל את כיכר השאהידים (בעבר כיכר הירוקה), שהייתה סמל לשלטונו של קדאפי.
המתקפה של המורדים נמשכה גם בימים הבאים, כאשר הכוחות הנאמנים לקדאפי נסוגו לעמדות מבוצרות וניסו להגן על מרכזי השלטון.
עם זאת, הלחץ המתמשך של המורדים והתקיפות האוויריות של נאט"ו הכריעו את הכף לטובת המורדים
ב-23 באוגוסט 2011, נפלה מתחם בבאב אל-עזיזיה, מעוזו של קדאפי בטריפולי.
האירוע סימן את סופה של ההתנגדות המשמעותית האחרונה של הכוחות הנאמנים בעיר.
קדאפי עצמו נמלט מהעיר ונסוג לאזורים שעדיין היו בשליטת כוחותיו, כמו העיר סירת.
במהלך הקרב נהרגו כ-1,700 לוחמים משני הצדדים, ונפצעו רבים אחרים.
כמו כן, נתפסו מאות נאמנים לקדאפי ונשק רב נלקח שלל על ידי המורדים.
הקרב על טריפולי סימן את תחילת הסוף של שלטונו של מועמר קדאפי בלוב.
לאחר נפילת טריפולי, הצליחו המורדים להשתלט על רוב חלקי המדינה, וקיבלנו הכרה בינלאומית רחבה למועצה הלאומית הזמנית.
קדאפי עצמו נמלט לסירת, אך נלכד ונהרג באוקטובר 2011, מה שסימן את סיום המלחמה ואת תחילת תקופת מעבר קשה בלוב.
הניצחון של המורדים בטריפולי הוביל לשינויים משמעותיים במבנה הפוליטי של לוב, אך גם גרר עמו חוסר יציבות מתמשך, שכן קבוצות שונות נאבקו על השליטה במדינה לאחר נפילת קדאפי.
הקרב על טריפולי נחשב כאחד האירועים המרכזיים בהיסטוריה המודרנית של לוב, ששינה את מהלך המדינה והוביל למצב הפוליטי והחברתי הנוכחי שלה.
הקרב על ווקובאר היה מצור בן 87 ימים על ווקובאר במזרח קרואטיה על ידי הצבא העממי היוגוסלבי (JNA), שנתמך על ידי כוחות צבאיים למחצה שונים מסרביה, בין אוגוסט לנובמבר 1991. לפני מלחמת העצמאות הקרואטית הייתה עיירת הבארוק קהילה משגשגת ומעורבת של קרואטים, סרבים וקבוצות אתניות אחרות.
כאשר יוגוסלביה החלה להתפרק, נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ונשיא קרואטיה פרניו טוג'מן החלו לקדם פוליטיקה לאומנית כיתתית.
בשנת 1990 החלה התקוממות מזוינת על ידי מיליציות סרביות בקרואטיה, שנתמכה על ידי ממשלת סרביה וקבוצות צבאיות למחצה, שתפסו את השליטה באזורים המאוכלסים בסרבים בשטח קרואטיה.
ה-JNA החל להתערב לטובת ההתקוממות, ובמאי 1991 פרץ סכסוך בחבל סלאבוניה במזרח קרואטיה.
באוגוסט, ה-JNA פתח במתקפה בקנה מידה מלא נגד השטח שבשליטת קרואטיה במזרח סלאבוניה, כולל ווקובאר.
ווקובאר הוגנה על ידי כ-1,800 חיילים חמושים בנשק קל של המשמר הלאומי הקרואטי (ZNG) ומתנדבים אזרחיים, נגד לא פחות מ-36,000 חיילי JNA וכנופיות מיליטנטיות של סרבים מצוידים בשריון וארטילריה כבדה.
במהלך הקרב נורו פגזים ורקטות לעבר העיירה בקצב של עד 12,000 ביום.
באותה תקופה, זה היה הקרב החריף והממושך ביותר שנראה באירופה מאז 1945, ווקובאר הייתה העיר האירופית הגדולה הראשונה שנהרסה כליל מאז מלחמת העולם השנייה.
כאשר נפלה ווקובאר ב-18 בנובמבר 1991 לידי הסרבים, נטבחו כמה מאות חיילים ואזרחים על ידי כוחות סרבים ולפחות 20,000 תושבים גורשו.
בסך הכל, כ-3,000 אנשים מתו במהלך הקרב.
רובה של ווקובאר נוקה בטיהור אתני מאוכלוסייתה הלא-סרבית והעיר הפכה לחלק מהפרוטו-מדינה המוכרזת הידועה בשם הרפובליקה הסרבית של קריינה.
כמה פקידים צבאיים ופוליטיים סרבים, כולל מילושביץ', הואשמו מאוחר יותר ובמקרים מסוימים נכלאו בעוון פשעי מלחמה שבוצעו במהלך הקרב ובמקרים נוספים במלחמה.
הקרב התברר להיות ניצחון פירוס, שכן התיש את ה-JNA והוכיח את נקודת המפנה במלחמת העצמאות הקרואטית.
כמה שבועות לאחר מכן הוכרזה הפסקת אש.
ווקובאר נשארה בידיים סרביות עד 1998, אז היא הועברה חזרה לקרואטיה עם החתימה על הסכם ארדוט בין המדינות.
מאז היא נבנתה מחדש אך נותרה בה פחות ממחצית מאוכלוסייתה לפני המלחמה ומבנים רבים נותרו מוחרבים גם עשרות שנים לאחר הקרב.
שתי הקהילות האתניות העיקריות שלה נותרו חלוקות עמוקות והיא לא חזרה לשגשוגה הקודם.
הקרב על כדור הארץ הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2000 בבימויו של רוג'ר כריסטיאן.
התסריט מבוסס על ספרו של ל.
רון האברד ועובד על ידי קורי מנדל וג'יי די שייפר.
בסרט מככבים ג'ון טרבולטה, ברי פפר ופורסט ויטאקר.
העלילה מתרחשת בעתיד שבו גזע חייזרים בשם סייקלו שולט בכדור הארץ, והסרט עוסק במרד שמובילים בני האדם להשתחרר מעול הכיבוש החייזרי.
הסרט היה כישלון מסחרי כאשר הופק בתקציב של כ-44 מיליון דולר אך הכניס בערך 29.7 מיליון דולר בלבד.
העלילה מתרחשת בשנת 3000, כאשר כדור הארץ נכבש בידי גזע חייזרים אכזרי בשם סייקלו.
החייזרים השתלטו על משאביו של הכוכב והשעבוד של האנושות.
הדמות הראשית, ג'וני גודבוי טיילר, היא אחד מהאנשים האחרונים שנשארו בני חורין.
הוא מחליט להוביל קבוצת מורדים למאבק נגד הכיבוש, בעזרתם של חברים חדשים שהוא מוצא במקומות שוממים ובלב אפלה.
הסרט מתרכז במאבקים ובניסיונות לתכנן מתקפה שתשחרר את בני האנוש מהעול החייזרי.
המנהיג החייזרי טרל עושה כל שביכולתו לעצור את המרד.
בשל השאפתנות והחוצפה של האנשים, הם מצליחים לגלות את החולשות של הטכנולוגיה החייזרית וממציאים תוכניות נועזות לשימוש נגד אויביהם.
ג'ון טרבולטה בתפקיד טרל - מנהיג חייזרי אכזרי
ברי פפר בתפקיד ג'וני גודבוי טיילר - מנהיג המורדים האנושיים
פורסט ויטאקר בתפקיד קֶר - חייזר בכיר ומתוחכם
קים קואוטס בתפקיד קרלו - לוחם מורדים
סבין קרסנטי בתפקיד כריסי - חברה קרובה של ג'וני
ריצ'רד טיילסון בתפקיד רוברט השועל - מורד נוסף
קלי פרסטון בתפקיד צ'ריק - חייזרית המנהלת קשרים עם טרל
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 3% בהתבסס על 149 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט זה סובל מתסריט גרוע ומשחק נוראי, מה שהופך אותו לאחד מהגרועים ביותר בכל הזמנים.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 9 מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות קטלניות ממבקרים מקצועיים וצופים, עם ביקורת על העלילה הכללית, המשחק והאפקטים הוויזואליים.
הקרב על יפו היה קרב בין היישוב היהודי לבין ערביי ארץ ישראל על העיר יפו במלחמת העצמאות, אשר במהלכו נאבקו כוחות המחתרות העבריות בכוחות ערביים על השליטה בעיר.
בסיום הקרב נכבשה העיר ורוב תושביה הערבים עזבו אותה וברחו.
סמוך לפתיחת מלחמת העצמאות, הייתה העיר תל אביב היישוב העברי המרכזי וההומוגני ביותר.
העיר הייתה מרכזה של שדרת ההתיישבות היהודית בשפלת החוף, מאזור חיפה ועד לגדרה.
באזורים אלו התאפשרה התיישבות חופשית ורכישת קרקע של יהודים על פי תקנות הקרקעות המנדטוריות שהגבילו את ההתיישבות היהודית באזורים אחרים.
רוב האזור סומן כחלק מהמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, והעיר תל אביב הייתה לב השטח היהודי.
אולם יפו הסמוכה הייתה מובלעת בשטח היהודי, שנועדה להיות חלק מהמדינה הערבית.
דרכי הגישה העיקריות אל העיר עמדו בסכנה מתמדת.
הדרך לחיפה הותקפה על ידי התושבים הערבים של כפרי מישור חוף הכרמל, כטנטורה, והדרך לירושלים עמדה בסכנה לכל אורכה.
דרך הביטחון נסללה במיוחד בינואר 1948 על מנת לקשר בין תל אביב וראשון לציון, ולעקוף את שכונת אבו כביר והכפר יאזור.
העיר עצמה הייתה מוקפת ביישובים ערבים, רובם עוינים.
יפו היוותה את האיום העיקרי, ובה ריכוז של למעלה מ-80,000 ערבים, אך הכפרים שממזרח ליפו - יאזור, בית דג'אן, סלמה, אל-ח'ירייה וסיקיה היוו איום מתמיד על התחבורה היוצאת מתל אביב, וכך גם שייח מוניס בצפון.
המחנה הבריטי הגדול בתל השומר, הוא תל ליטווינסקי, עדיין היה מאוכלס בבריטים, ולא היה ברור לידי מי ימסר.
עם כל זאת היה מצבה של העיר טוב בהרבה ממצב רוב היישובים והשכונות היהודיות בארץ ישראל.
היא לא עמדה בסכנת ניתוק או מצור כירושלים, גוש עציון או יישובי הנגב והגליל.
על אף שההתפתחות העירונית הביאה ליצירת גוש עירוני אחד עם יפו, לא ניתן היה להגדיר את העיר כ"מעורבת".
אוכלוסייתה הייתה הומוגנית, ושלא כבערים אחרות, לא היו בה שכונות ערביות.
אלא שהקרבה ליפו ולכפרים הערבים הביאה לתופעה של תקיפות וצליפות, ושל לוחמת טרור בין שני הצדדים, שהפכה גם את העיר תל אביב לשדה קרב עירוני.
נמל תל אביב היה בעל חשיבות גדולה.
נמל חיפה היה הנמל העיקרי של ארץ ישראל, אך הוא נשלט בידי הבריטים ושימש את הצבא הבריטי עד לעזיבת אחרון החיילים הבריטים.
נמל יפו הוחזק בידי הערבים.
נמל תל אביב לא היה פעיל מאז מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמדו בו שלדי הספינות "פאריטה" ו"טייגר היל" שהביאו מעפילים ועלו על שרטון.
הצבא הבריטי הטביע אותן בהפצצה מהאוויר כדי שלא ישמשו כנקודות ציון למטוסי אויב.
מאז, לא הייתה תנועה של ספינות בנמל עד למאי 1948.
ההגנה בתל אביב (שכללה גם את קו חולון-אזור) התבססה על גדודי חי"ש וחי"ם, כ-1,200 איש בנובמבר 1947. עד פברואר 1948 שהה בעיר כוח שמנה שתי חטיבות - חטיבת קרייתי וחטיבת גבעתי.
על האחרונה נמנה מיטב כוח החי"ש שהתגבש בתל אביב והתבסס על חברי תנועות הנוער והגדנ"ע של בני הפרברים, והיה הכוח המאומן והמגובש ביותר בעיר.
בני תל אביב וסביבתה שהיו חברים בפלמ"ח גובשו במסגרת חטיבת הנגב ולא השתתפו בהגנת העיר.
בפברואר 1948 נשלחו גם לוחמי "גבעתי" לסיע לנגב, לירושלים ולגוש עציון, והעיר תל אביב עצמה נותרה עם כוח הגנה חלש יחסית ובלתי מיומן.
בין דצמבר 1947 לאפריל 1948 נפגעו למעלה מ-1,000 מתושביה היהודים של תל אביב, מהם כ-170 הרוגים.
הקִרבה שברוח הוא ציור משנת 1849 מאת אשר דיורנד המייצגת יותר מכל את אסכולת נהר הדסון אליה השתייך הצייר.
בציור נראים הצייר תומאס קול והמשורר ויליאם קלן בריאנט לנוכח קסמי הנוף בנקיק מרהיב עין שבהרי הקטסקיל.
קול נראה שופך את לבו בפני המשורר ודומה שבפני הטבע כולו, בעומדם נפעמים על פני מדרגות סלע תלולה, אל מול מפל ושטף של מים רבים בין צוקים ויערות.
הציור עתיר בפרטים דקים ובטכניקה קווית ונראה כי הכשרתו המוקדמת של דיורנד כתחריטאי באה לידי ביטוי ביצירה בה הדמויות מסמלות את האדם הבודד או הנודד המתגמד לנוכח הדר הטבע.
הציור הוצג בספרייה הציבורית של ניו יורק משנת 1904. בשנת 2005 נמכר תמורת 35 מיליון דולר לאליס לואיז וולטון, יורשת המיליארדים ומבעליה של רשת וולמארט.
הציור מוצג במוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית בבנטונוויל, ארקנסו.
הקרב על פראג היה הקרב הגדול האחרון במלחמת העולם השנייה בחזית האירופאית.
הקרב התנהל בין 6 במאי - 11 במאי 1945 והוא נמשך גם לאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
במהלך הקרב שוחררה העיר פראג מידי הגרמנים וכל חיילי קבוצת ארמיות מרכז נהרגו או נשבו.
עד תחילת מאי 1945, גרמניה הובסה באופן מכריע על ידי הקואליציה של בעלות הברית המערביות וברית המועצות.
בירת גרמניה, ברלין, עמדה על סף כניעה נוכח מתקפה סובייטית מסיבית וחלקה הגדול של גרמניה נכבש.
עם זאת, בדרום מזרח גרמניה, בחלקים מאוסטריה וצ'כוסלובקיה, עדיין היו יחידות גדולות של חיילים גרמנים פעילים של קבוצת ארמיות מרכז ושרידי קבוצת ארמיות אוסטמארק.
ב-2 במאי 1945, הורה הגנרל אלפרד יודל, ראש המטה של ה-OKW לכוחות הגרמנים להימנע מלהיתפס על ידי רוסיה ולאפשר משא ומתן נפרד עם בעלות הברית המערביות.
שרידי הכוחות הגרמניים המשיכו להתנגד לחזיתות האוקראיניות הרביעית והראשונה של ברית המועצות תוך קבלת שביתת נשק בחזית המערבית בלבד.
המשטר הנאצי ראה בצ'כוסלובקיה ובאזורים השכנים את המעוז האחרון שלהם במקרה שברלין נפלה.
לכן, ב-1945 הם ריכזו באזור יחידות צבאיות רבות עוצמה, כולל רכיבים של ארמיית הפאנצר אס אס השישית, ארמיות הפאנצר הראשונה והרביעית, והארמיות ה-7, ה-8 וה-17. אלפרד יודל הורה למשטר הנאצי המקומי להכין מבנים מבוצרים רבים שיוכלו לשמש משרדים לממשלה הנאצית החדשה ולפיקוד העליון הגרמני.
מ-30 באפריל ל-1 במאי הודיע ברדיו בפראג קרל הרמן פרנק, גנרל הואפן אס אס וגנרל המשטרה, שאם יפרוץ מרד בעיר יהיה "מרחץ דמים".
המצב בפראג היה לא יציב.
פרנק ידע שמספר חזיתות של הצבא האדום מתקדמות לעבר פראג.
מלבד זאת, הוא נאלץ להתמודד עם אוכלוסיית העיר שרצתה להשתחרר מעול הכיבוש.
במקביל, שתי דיוויזיות של צבא השחרור הרוסי (KONR) הגיעו לסביבת פראג.
דיוויזיית KONR ה-1 חנתה מצפון לעיר בעוד שהדיוויזיה KONR ה-2 תפסה עמדות מדרום לעיר.
לכאורה הן היו בעלות ברית עם הגרמנים, אך נאמנותם של כוחות KONR תתגלה כמשתנה בהתאם למצב שעמם הם התמודדו.
בצד בעלות הברית, גם וינסטון צ'רצ'יל וגם יוסיף סטלין ראו בפראג פרס משמעותי, שתפיסתו יכולה להשפיע באופן משמעותי על המבנה הפוליטי של צ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה.
ב-1 במאי 1945, לפני שברלין הוכנעה, הוציא סטלין צווים שהורו ל להקל על החזית האוקראינית הראשונה באזור ברלין, כך שהאחרונה תוכל להתאגד דרומה לאורך נהר המולדה ולעלות על פראג.
החזית האוקראינית השנייה קיבלה גם פקודות ב-2 במאי לעלות על פראג מדרום מזרח.
סטלין היה נחוש בדעתו שהצבא הסובייטי יהיה נוכח במערב צ'כוסלובקיה כאשר החיילים הגרמנים שם ייכנעו לבסוף.
השטח שעליו נאלצו הסובייטים להתקדם היה מגוון, אך ברובו הררי ומיוער.
נתיבי ההתקדמות של החזיתות האוקראיניות ה-1 וה-4 היו מאונכים לכיוון הרכסים בעוד שהחזית האוקראינית השנייה הצליחה לנוע בנתיב פחות מפרך באזורים נמוכים יותר שהובילו לפראג.
במיוחד נאלצה החזית האוקראינית הראשונה לחצות את הרי האורה כדי להתקדם לפראג מהאזור שמצפון לדרזדן ולבאוצן.
מכשול השטח הצבאי המשמעותי הנוסף היה אזורים עירוניים, שהשניים הגדולים שבהם היו דרזדן ופראג עצמה.
עם כוחות סובייטים ואמריקאים שלחצו פנימה מכל עבר, הפריסה של קבוצת ארמיות מרכז דמתה לפרסה בין האזורים ההיסטוריים של בוהמיה ומוראביה.
ממערב, הארמייה השביעית (לשעבר חלק מקבוצת ארמיות G) נדחקה מזרחה על ידי פעולות של קבוצת הארמיות השישית האמריקאית והוכפפה לקבוצת ארמיות מרכז.
הארמייה השביעית נפרסה בערך לאורך ציר צפון-דרום במערב צ'כוסלובקיה.
מלבד דיוויזיית פאנצר אחת ודיוויזיית פולקסגרנדיר אחת, לארמייה ה-7 היו רק עוד ארבע "דיוויזיות", ששתיים מהן נקראו קבוצות קרב (שולצה ובניקה) ואילו השתיים האחרות היו יחידות תחלופה שגויסו ללחימה וכללו צוותי בתי ספר צבאיים וחניכים.
מצפון מזרח לפראג ומצפון לדרזדן ולבאוצן, ארמיית הפאנצר הרביעית הגנה לאורך חזית שחלפה מעט לדרום מזרח.
לארמיית הפאנצר הרביעית היו חמש דיוויזיות פאנצר או ממוכנות וכן 13 דיוויזיות או קבוצות קרב אחרות.
יתר על כן, ארמיית הפאנצר הרביעית ניצחה זה עתה בקרב באוצן, וגרמה נזק לארמיות הסובייטית ה-52 והפולנית השנייה.
באגף הימני (המזרחי) של ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה הארמייה ה-17. הארמייה ה-17 מנתה 11 דיוויזיות, בהן דיוויזיית פאנצר אחת ודיוויזיה ממונעת אחת.
הדיוויזיות אורגנו בשלושה קורפוסים ונפרסו בקשת שהחלה כ-40 קילומטרים מערבה מברסלאו והובילה לדרום מזרח בסביבת אוסטרבה.
מכאן התקדמה החזית לדרום מזרח לאולומואוץ, שם נפרסה ארמיית הפאנצר הראשונה, כולל מבלט שבלט מזרחה סביב אולומואוץ.
ארמיית הפאנצר הראשונה הוגדלה עם שש דיוויזיות פאנצר או ממונעות בנוסף ל-19 אחרות שאורגנו בחמישה קורפוסים; חמש דיוויזיות היו בשליטה ישירה של מפקדת הארמייה.
בדרום מוראביה, הארמייה השמינית של קבוצת ארמיות אוסטמארק נפרסה בחזית המובילה לדרום-מערב לאוסטריה, שם נפגש האגף הימני שלה עם ארמיית הפאנצר אס אס השישית באזור מצפון וממערב לווינה.
הארמייה השמינית כללה דיוויזיית פאנצר ודיוויזיה ממונעת, כמו גם שש דיוויזיות נוספות.
מול חלק מהארמיות הגרמניות הפאנצר ה-1 וה-8 באזור ברנו, נפרסה החזית האוקראינית השנייה שמנתה 37 דיוויזיות רובאים, שש דיוויזיות פרשים וארבעה קורפוסי טנקים או קורפוסים ממוכנים.
החזית האוקראינית השנייה הייתה צפויה להתקדם לצפון-מערב באזור הפחות הררי לפראג ותוביל את התקדמותה עם ארמיית המשמר המשוריינת השישית.
כוחות בעלות ברית סובייטיות עם החזית האוקראינית השנייה היו הארמיות הרומניות ה-1 וה-4, בסך הכל 12 דיוויזיות חיל רגלים ושלוש דיוויזיות פרשים.
מול ארמיית הפאנצר הראשונה, החזית האוקראינית הרביעית פיקדה על 34 דיוויזיות רובאים וקורפוס טנקים אחד.
החזית האוקראינית הרביעית התמודדה עם המכשולים הכפולים של אולומואוץ, עיר קטנה כמו גם רכסי גבעות מרובים שחתכו את קו ההתקדמות המתוכנן.
בניגוד לחזית האוקראינית השנייה, לחזית האוקראינית הרביעית לא היו כבישים ישירים ועיקריים מאולומואוץ לפראג, גורם שהבטיח להאט את קצב התקדמותה.
כוחות בעלות ברית סובייטיות עם החזית האוקראינית הרביעית כללו את קורפוס הצבא הצ'כוסלובקי עם ארבע חטיבות חי"ר וחטיבת טנקים אחת.
מהאזור שמצפון לדרזדן ולגרליץ על פני קשת גדולה לאזור ברסלאו, מנתה החזית האוקראינית הראשונה 71 דיוויזיות רובאים ושלוש דיוויזיות פרשים, וכן תשעה קורפוסי טנקים וקורפוסים ממוכנים.
עיקר כוחות החזית האוקראינית הראשונה נאספו מצפון לדרזדן לצורך התקדמות ישירה לעבר פראג וכללו את ארמיות הטנקים ה-3 וה-4 של המשמר.
הכוח המתנגד העיקרי להתקדמות זו הייתה ארמיית הפאנצר הרביעית.
במזרח, חמש ארמיות סובייטיות והארמייה הפולנית השנייה היוו את האגף השמאלי (המזרחי) של החזית, שהתקדמותה לחצה בעיקר על הארמייה ה-17 הגרמנית.
מול ההתקדמות הראשית של החזית האוקראינית הראשונה היו הרי האורה, כמו גם האזורים העירוניים של דרזדן ובאוצן.
הצירים העיקריים של המתקפה הסובייטית של סוף המלחמה סומנו מחד על ידי ארמיות טנקים ומאידך על ידי נוכחות של דיוויזיות ארטילריה של עתודת הפיקוד העליון.
במאי 1945 מנתה החזית האוקראינית ה-1 שש דיוויזיות ארטילריה ודיוויזיית משגרי רקטות אחת (כמו גם דיוויזיית ארטילריה פולנית אחת), לחזית האוקראינית ה-4 היו שתי דיוויזיות ארטילריה, והחזית האוקראינית השנייה פיקדה על ארבע דיוויזיות ארטילריה ודיוויזיית משגרי רקטות אחת.
מול הארמייה השביעית הגרמנית במערב עמדו הקורפוסים ה-8 (מהארמייה התשיעית), ה-5 וה-12 (שניהם מהארמייה השלישית).
הקורפוס ה-8 מנה דיוויזיית שריון אחת ושלוש דיוויזיות חי"ר ואילו הקורפוס ה-5 היה מורכב מדיוויזיית שריון אחת ושתי דיוויזיות חי"ר.
דיוויזיית חי"ר נוספת בשליטת מפקדת הארמייה השלישית הייתה גם היא בגזרת הקורפוס ה-5, ואילו דיוויזיית שריון שנייה הוכפפה לקורפוס ה-5 לפני יום ה-VE.
הקורפוס ה-12 פיקד על שתי דיוויזיות שריון ושתי דיוויזיות חי"ר.
תוך הפעלת לחץ מסוים על הארמייה הגרמנית השביעית, הקורפוסים האמריקאים לא התקדמו לפראג אף על פי שנוכחותם במערב בוהמיה עוררה התנגדות צ'כית לכיבוש הגרמני, והשפיעה בעקיפין על מרד פראג.
בהסכמה עם הסובייטים, כוחות האמריקאים לא התקדמו מזרחה לקו תיחום לא סדיר שנתחם בלייפציג, קרלובי וארי ופלזן.
כשהבין שהסובייטים יתקפו את קבוצת ארמיות מרכז בעקבות כניעת ברלין, ב-5 במאי הגה פילדמרשל שרנר תוכנית (מבצע בלומן) שבמסגרתה יחידות קבוצת ארמיות מרכז ינסו לבצע נסיגה תוך כדי קרב למערב שם הם ייכנעו לכוחות ארצות הברית ולא לכוחות ברית המועצות.
שרנר חזה בקווי שלב הנסיגה והתכוון לכך שארמיית הפאנצר הרביעית תחזיק את החזית האוקראינית ה-1 מספיק זמן כדי ששאר הארמיות של קבוצת הארמיות ייסוגו מערבה.
הפקודות מסטלין ב-1 במאי לשלוש החזיתות קראו להתחיל את המתקפה ב-7 במאי.
ב-4 במאי סיפק מרשל קונייב פקודות מפורטות למפקדיו לשלושה מאמצים של החזית האוקראינית הראשונה.
המאמץ העיקרי יתרחש באגף הימני (המערבי) עם שלוש ארמיות משולבות, שתי ארמיות טנקים (ארמיות המשמר המשוריינות השלישית והרביעית) וחמש דיוויזיות ארטילריה, בעמקים של נהרות האלבה והוולטאבה.
מאמץ משני של הארמיות ה-28 וה-52 היה להתקדם בציר מזיטאו לפראג, ומאמץ אחרון של הארמייה השנייה הפולנית היה לנתק את הגישות הדרום-מזרחיות לדרזדן.
דרזדן עצמה הייתה אמורה להילקח על ידי ארמיית המשמר החמישית כחלק מהמאמץ הראשי.
כשהציע הגנרל אייזנהאואר לגנרל אנטונוב שהתקדמות צבא ארצות הברית לפראג היא כעת אפשרית, הודיע לו אנטונוב שהסובייטים לא רוצים בכך.
במהלך הפגישה עם המרשל איוואן קונייב ב-5 במאי, גם הגנרל עומר בראדלי הציע את אותה הצעה.
עם זאת, המרשל קונייב – בעוד שהעריך את רצונו הטוב של המפקד האמריקני – סירב להצעה מכיוון שהצעתו של בראדלי הפרה את קו הגבול שנקבע בין הכוחות הסובייטיים והאנגלו-אמריקאים, ולכן לא הייתה לקונייב סמכות לקבלה.
קונייב גם הבטיח שברית המועצות לבדה תשמיד את הכוחות הגרמניים המקומיים בהקדם האפשרי.
בשלב זה פרצו אירועים חיצוניים שהשפיעו על התוכניות הרשמיות.
עד 5 במאי הגיעו היחידות המובילות של הקורפוס ה-5 האמריקאי לפלזן, כאשר השמועה על ההתקדמות האמריקנית הגיעה לתושבי פראג והשפיעה על החלטת אזרחי העיר הצ'כיים להתקומם נגד הכיבוש הגרמני.
המרד בפראג גרם לעימות מיידי עם כוחות הכיבוש הגרמניים.
הצ'כים נלחמו בנסיבות נואשות, אולם הם השיגו שליטה על תחנת רדיו, ומלבד הקריאה לצ'כים להצטרף למרד, שידרו ב-5 במאי גם פנייה ברוסית ובאנגלית לסיוע אווירי להרחקת יחידות שריון גרמניות.
התפתחויות אלו הניעו את סטלין לזרז את תחילתה של המתקפה הסובייטית והוחלט להתחיל אותה יום אחד קודם לכן, ב-6 במאי.
הוסיפה לבלבול בפראג אך סיפקה סיוע מועיל לצ'כים, הדיוויזיה הראשונה של צבא השחרור הרוסי (ROA) בפיקודו של הגנרל בוניאצ'נקו עברה לפראג והשתתפה בלחימה עם בעלת בריתם הגרמנית לשעבר.
עד 7 במאי, הדיוויזיה הראשונה כבשה את שדה התעופה ואת תחנת הרדיו.
המועצה הלאומית הצ'כית גינתה את ה-ROA.
הממשלה הסובייטית תייגה את כל חיילי ה-ROA כבוגדים, וחבריהם נידונו למעצר במחנות הכלא.
בבוקר 9 במאי הגיעו לפראג הטנקים הסובייטיים הראשונים, הטנקים הראשונים של טיבת הטנקים הצ'כוסלובקית ה-1 הגיעו לעיר ב-10 במאי, עד 11 במאי כבר טיהרו הכוחות את השטח משאר החיילים הגרמניים המסתתרים.
סך הכל: כשני מיליון חיילים.
קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג
המתקפה הסובייטית החלה ב-6 במאי והסתיימה ב-11 במאי.
החזית האוקראינית הראשונה של קונייב פתחה את מתקפת פראג בהתקפה של ארמיות המשמר המשוריינות ה-3 וה-4, ה-13 וארמיות המשמר ה-3 וה-5. קבוצה זו של חמש ארמיות הייתה המתקפה העיקרית של קונייב ונדחקה דרומה מהאזור שסביב רייסה.
מול כוחותיו של קונייב עמדו כוחות של ארמיית הפאנצר הרביעית.
ההתקפה נפתחה בסיור אלים בבוקר, ולאחריה מטח ארטילרי קצר אך רב עוצמה.
ארמיות המשמר ה-3, ה-13, ושתי ארמיות הטנקים (כמו גם שני קורפוסי טנקים נוספים) תקפו דרומה אחר הצהריים, כאשר הארמייה ה-13 וארמיית המשמר המשוריינת הרביעית דחפו קדימה כ-23 קילומטרים.
עד הערב, ארמיית המשמר החמישית הצטרפה למתקפה במטרה לכבוש את דרזדן.
בסיום מבצע נפרד של החזית האוקראינית הראשונה, 40,000 חיילים גרמנים בברסלאו נכנעו לארמייה ה-6 הסובייטית לאחר מצור בן חודשיים.
ב-6 במאי, החזית האוקראינית הרביעית תקפה מערבה, מתוך כוונה לכבוש את העיר אולומואוץ.
הכוח שהגן מפני המתקפה הסובייטית מול אולומואוץ כלל את ארמיית הפאנצר הראשונה.
במערב תקפו הקורפוסים האמריקאים ה-5 וה-12 לתוך מערב צ'כוסלובקיה נגד ההגנות של הארמייה ה-7 הגרמנית.
אלמנטים של דיוויזיית השריון ה-16 כבשו את פלזן בזמן שצוות הקרב של הדיוויזיה המשוריינת ה-4 כבשה את סטרקוניצה.
בסך הכל התקדמו שני הקורפוסים לצ'כוסלובקיה בכוח של שבע דיוויזיות.
מצפון, הקורפוס ה-8 הוכפף לארמייה התשיעית האמריקאית.
בהמשך להתקפה העיקרית של החזית האוקראינית הראשונה, ארמיית המשמר השלישית כבשה את מייסן, ביתה של החרסינה הגרמנית המפורסמת.
הארמייה ה-13 וארמיית המשמר המשוריינת הרביעית התקדמו 45 קילומטרים נוספים דרומה והגיעו למדרון הצפוני של הרי האורה.
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית וארמיית המשמר החמישית החלו בקרב על כיבוש דרזדן.
הארמייה הפולנית השנייה התקדמה לדרום מערב לתמיכה בפעולות נגד דרזדן.
רחוק יותר מזרחה התפתחה המתקפה השנייה של החזית כאשר הארמיות ה-28 וה-52 תקפו דרומה.
לאחר מטח ארטילרי של 30 דקות, ארמיית המשמר השביעית וארמיית המשמר המשוריינת השישית הובילו מתקפה לצפון-מערב, ופתחו את המתקפה של החזית האוקראינית השנייה.
בנוסף לקשיים של הארמייה ה-8 הגרמנית המגנה, ארמיית המשמר התשיעית הסובייטית והארמייה ה-46 חיזקו את המתקפה באגף השמאלי (הדרומי).
עד סוף היום, החזית התקדמה 12 קילומטרים לתוך הקווים הגרמניים ברוחב 25 קילומטרים.
בין החזית האוקראינית השנייה לראשונה המשיכה החזית האוקראינית הרביעית בהתקדמותה לעבר אולומואוץ.
בפראג הגיעו החיילים הגרמנים לכיכר העיר העתיקה, אחד ממרכזי המרד, אך מאוחר יותר נהדפו לאחור.
בנייני בית העירייה, אף על פי שניזוקו קשות, נותרו בידי המורדים במשך כל המרד.
הלחץ המוחץ על המרד והאוכלוסייה האזרחית נמשך.
ב-7 במאי, גנרל יודל, חתם על כניעת כל הכוחות הגרמניים ב-SHAEF.
הכניעה הייתה אמורה להיכנס לתוקף בשעה 00:01 ב-9 במאי.
במערב צ'כוסלובקיה, עם קבלת הידיעה על הכניעה, הפסיקו הכוחות האמריקאים את הפעולות ההתקפיות ותפסו עמדות הגנה.
הקורפוס ה-5 כבש את קרלובי וארי ביום הכניעה.
ה-OKW שמע לאחרונה משרנר ב-2 במאי כאשר דיווח על כוונתו להילחם בדרכו מערבה ולהסגיר את קבוצת הארמיות שלו לאמריקאים.
ב-8 במאי לווה אוברסט וילהלם מאייר-דטרינג, קצין קישור גרמני מה-OKW, דרך הקווים האמריקאיים כדי לראות את שרנר.
מאייר-דטרינג אמר לשרנר שהכניעה הרשמית של גרמניה פירושה שכל נסיגה כהרכב גדול של כוחות קבוצת ארמיות מרכז אינה באה בחשבון, וכי על החיילים הגרמנים לנסות לעשות את דרכם מערבה ולהיכנע לכוחות האמריקאים.
שרנר היה סקפטי שדבר כזה אפשרי.
בשובו דיווח מאייר-דטרינג ששרנר הורה למטהו לבחון את הכניעה אך לא יכול היה להבטיח שיצייתו לו בכל מקום.
כשהיא דוחפת קדימה עוד 40 קילומטרים, המאמץ העיקרי של החזית האוקראינית הראשונה פרץ את ההתנגדות הגרמנית בהרי האורה והתקרב למרחק של 70–80 קילומטרים מפראג.
התקדמותה של ארמיית המשמר המשוריינת הרביעית הגיעה למפקדת קבוצת ארמיות מרכז, לכדה או הרגה את אנשי המפקדה, אך לא את שרנר, שעזב את מפקדתו עשה את דרכו לפודבוראני, שם טס למחרת בלבוש אזרחי לבוואריה (תשעה ימים לאחר מכן הוא נעצר באוסטריה על ידי חיילים גרמנים שהעבירו אותו לידי האמריקאים).
בערב ה-8 במאי, דרזדן נפלה לארמיית המשמר המשוריינת השלישית וארמיית המשמר החמישית.
באותו יום דחקה החזית האוקראינית הרביעית את הגרמנים מאולומואוץ.
הסובייטים שידרו דרישה שהכוחות הגרמנים הנותרים בשטח אמורים להניח את נשקם עד השעה 23:00 באותו יום.
ללא מפקדת קבוצת ארמיות מתפקדת וללא מפקדים, הארמיות המרכיבים את קבוצת הארמיות מרכז הושארו לנפשם.
למרות תוכניותיו של שרנר לנסיגה מסודרת, עיקר החיילים של קבוצת ארמיות מרכז היו מיועדים להילכד על ידי הצבא הסובייטי.
המועצה הלאומית הצ'כית (ČNR), חסרת אספקה משמעותית לתמיכה במרד, עם חשש להרס רחב היקף של פראג, ובעקבות הכניעה הגרמנית הכוללת, הגיעה להסכם עם הגרמנים שבו יעזבו החיילים הגרמנים את פראג בתנאים של הפסקת אש.
עם זאת, חלק מיחידות האס אס המשיכו בהתקפותיהן נגד המורדים הצ'כים בפראג.
דיוויזיית KONR הראשונה, אשר יחסיה עם ה-ČNR נותקו והבינה שלא ניתן לצפות לרחמים מהכוחות הסובייטיים, הצטרפה לאס אס ולכוחות גרמנים אחרים בברית נוחות זהירה והחלה לנוע מערבה.
הדיוויזיה השנייה של KONR כבר יצרה קשר עם האמריקאים והחלה בצעדה מערבה.
במהלך הלילה של 8/9 במאי, יחידות שריון של ארמיות המשמר המשוריינות ה-3 וה-4 דחפו דרומה כ-80 קילומטרים, ונכנסו לפראג עם עלות השחר.
אחרי כוחות החלוץ המשוריינים הגיעו תוך זמן קצר גורמים מהארמייה ה-13 ומארמיית המשמר ה-3. בעזרת האוכלוסייה הצ'כית שוחררה פראג מכוחות גרמניה בסביבות השעה 10:00. לכוחות הצבא האדום היו רק עשרה הרוגים, במה שתואר כ"ניצחונם הקל ביותר" במלחמה.
בכל מקרה, חיילים גרמנים בפראג וסביבתה היו להוטים לברוח מערבה, אם כי טורים סובייטים, פרטיזנים צ'כים ואוכלוסייה צ'כית זועמת הפכו את המסע לקווים האמריקאים למאוד לא בטוח.
בשעות המאוחרות של היום (אחרי חצות) הגיעו לפראג גם יחידות מהחזית האוקראינית הרביעית והשנייה, כולל חטיבת השריון של הקורפוס הצ'כוסלובקי.
הגעתם של החזיתות האחרות פירושה שחלק הארי של קבוצת ארמיות מרכז נותק וכותר בכיס ממזרח, צפון-מזרח ומדרום לפראג.
עם יחידות סובייטיות בפראג והתקדמות נוספת מערבה ודרומה לתוך בוהמיה, הושגו המטרות הצבאיות הסובייטיות של המתקפה.
עיקר החיילים הגרמנים בקבוצת ארמיות מרכז נלקחו בשבי על ידי הסובייטים ביומיים שלאחר שחרור פראג, בעוד גורמים בחזית האוקראינית הראשונה והשנייה דחפו מערבה לקו התיחום קמניץ-קרלובי וארי-פלזן עם הכוחות האמריקאים.
מחשש לטיפולם בידי המקומיים או כוחות הצבא הסובייטי, שרידי הרכבים של מרכז קבוצות הצבא המשיכו בהתנגדותם עד 10/11 במאי, ובמקרים של כמה יחידות קטנות, מאוחר יותר למאי 1945. האגף השמאלי של החזית האוקראינית השנייה נפגשה עם חיילים של הארמייה השלישית האמריקאית בפיקודו של ג'ורג' פטון באזורי צ'סקה בודייוביצה ופיסק.
מאוחר יותר, החזית האוקראינית הראשונה והשנייה נפגשו עם אמריקאים באזורים של קרלובי וארי וקלטובי.
עם תנועות יחידות אלו, מתקפת פראג הסתיימה שלושה ימים לאחר יום הניצחון באירופה.
חיילים גרמנים, אזרחים גרמנים אתניים ומשתפי פעולה צ'כיים אתניים שנמלטו מפראג הופתעו מהסובייטים המתקדמים וכותרו לחלוטין.
הפרטיזנים הצ'כים חידשו את פעולות האיבה נגד החיילים הגרמנים הנמלטים ללא קשר לכוונותיהם או ללאום שלהם, במה שזכרו ותיקי דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית ה-1) שהניחו את נשקם במאי 1945 כגיהנום הצ'כי.
היריות האחרונות נורו סמוך לכפר סלביצה, 4 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר Příbram.
מתקפת פראג השמידה את קבוצת ארמיות מרכז וחלקים מקבוצת ארמיות אוסטמארק.
קבוצות ארמיות אלו היו היחידות הצבאיות הגדולות האחרונות של גרמניה, ובעקבות המתקפה, כל החיילים הגרמנים ששרדו הפכו לשבויי מלחמה או נמלטים.
מספר השבויים הגרמנים שנלקחו על ידי ברית המועצות הגיע לכמעט 900,000 וחיילי מדינות הציר האחרים, שמספרם מנה לפחות עשרות אלפים, נכנעו לכוחות ארצות הברית במערב צ'כוסלובקיה ובאוסטריה, אם כי רבים מהם הועברו מאוחר יותר לידי ברית המועצות.
צ'כוסלובקיה הייתה חופשית ממשטר הכיבוש הגרמני לראשונה מאז סוף 1938. עם זאת, גבולותיה של המדינה מלפני המלחמה לא שוחזרו לחלוטין מאחר שהסובייטים סיפחו את רותניה הקרפטית לברית המועצות ביולי 1945.
מערב צ'כוסלובקיה פוצלה על ידי גבול צבאי של המעצמות, שמצדו האחד היה הצבא הסובייטי ומצדו השני צבא ארצות הברית.
אף על פי ששני הצבאות עזבו את צ'כוסלובקיה עד סוף 1945, סטלין השיג את מטרתו להבטיח נוכחות צבאית סובייטית חזקה בפראג בזמן כניעת הכוחות הגרמניים בצ'כוסלובקיה.
ההשפעה הקומוניסטית בצבא ובממשלה הצ'כוסלובקית לאחר המלחמה גברה.
חיילים צ'כים שלחמו עם בעלות הברית המערביות מצאו את עצמם יותר ויותר בצד, והמדינה עצמה נאלצה להפוך למדינת לוויין סובייטית ב-1948 בהפיכה קומוניסטית.
לאחר הקרב נעצרו ראשי המשטר הנאצי בצ'כיה.
אמיל האכה, נשיא הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, נעצר ונכלא ב-14 במאי ומת בכלאו ב-26 ביוני 1945. קרל הרמן פרנק נתלה בעוון פשעי מלחמה ב-22 במאי 1946. קורט דליגה, ששימש בפועל מנהיג הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, נשבה בידי האמריקאים במאי 1945, הוסגר לידי הצ'כים ואלו תלו אותו ב-24 באוקטובר 1946.
האבדות בלוחמים משתי קבוצות הארמיות שנפלו בשבי על ידי הסובייטים הסתכמו בכ-860,000 איש.
הסובייטים טענו שלכדו 9,500 תותחים ומרגמות, 1,800 כלי רכב משוריינים ו-1,100 מטוסים במהלך המבצע.
הקרב על תל חי נערך ב-1 במרץ 1920 בין חמושים ערבים לבין כוח צבאי מגן יהודי שהגן על החווה החקלאית תל חי שבאצבע הגליל.
במהלך הקרב תקפה מיליציה ערבית שיעית, מלווה בבדואים מכפר סמוך, את תל חי.
לאחר הקרב נהרגו שמונה יהודים וחמישה ערבים.
יוסף טרומפלדור, מפקד המגנים היהודים של תל חי, נורה בידו ובבטנו ומת באותו ערב, בזמן שפונה לכפר גלעדי.
תל חי נשרפה וננטשה על ידי היהודים לאחר הקרב.
האירוע נתפס על ידי כמה חוקרים כחלק ממלחמת הממלכה הערבית של סוריה נגד צרפת ועל ידי חלקם כמאורעות תל חי.
תל חי הייתה מיושבת לסירוגין מאז 1905 ונוסדה כקיבוץ ב-1918, לאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
האזור היה נתון לאחר מכן להתאמות גבול לסירוגין בין הבריטים לצרפתים.
מלחמת סוריה–צרפת התרחשה בתחילת 1920 בין לאומנים ערבים סורים, שהיו נאמנים למלך ההאשמי פייצל, לבין צרפת.
כנופיות של איכרי גבול מבוססי שבט, ששילבו פוליטיקה ושודדים, היו פעילים באזור הגבול המוגדר באופן רופף בין המנדט הבריטי, לבין אזורי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
יוסף טרומפלדור שירת כקצין בצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, בהיותו אחד מיהודי רוסיה הבודדים שזכו לנציבות תחת הצאר.
הוא גם פיקד על יחידת עזר יהודית שנלחמה יחד עם הצבא הבריטי במהלך מערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה.
ככזה, הוא היה איש צבא מנוסה היטב, שהתנועה הציונית יכלה לשלוח אותו לפקד על המוצב המאוים, ואכן בסוף דצמבר 1919 החל טרומפלדור לפקד על תל חי.
תל חי בימי מלחמת סוריה-צרפת
בתחילת מלחמת סוריה-צרפת אוכלס הגליל העליון בכמה שבטים ערבים בדואים נוודים למחצה, השבטים הגדולים נמצאו באל-ח'אלצה, וארבעה יישובים יהודיים זעירים, בהם מטולה, כפר גלעדי, תל חי וחמארה.
בעוד הכפרים הערביים והבדואים התחברו לממלכה הערבית של סוריה, התושבים היהודים בחרו להישאר נייטרליים במהלך הסכסוך הערבי עם הצרפתים.
בתחילת המלחמה נהרג תושב כפר גלעדי בידי בדואים חמושים, מה שהגביר מאוד את המתיחות באזור.
כפרים יהודיים נבזזו בקביעות על ידי הבדואים הפרו-סוריים בתואנה של חיפוש אחר מרגלים וחיילים צרפתים.
בתקרית אחת, טרומפלדור ויהודים אחרים הופשטו מבגדיהם כעלבון פומבי על ידי מיליציה ערבית בדואית.
ב-1 במרץ 1920 צעדו כמה מאות ערבים שיעים מרמת תבנין בדרום לבנון אל שערי תל חי יחד עם בדואים מאל-ח'אלצה ובראשם המוח'תאר שלהם כאמל חוסיין אפנדי.
הם דרשו לבדוק בתל חי אם אין חיילים צרפתים.
אחד החקלאים ירה ירייה באוויר, אות לתגבורת מכפר גלעדי הסמוכה, שהביאה עשרה גברים בראשות טרומפלדור, שהוצבו על ידי השומר להגן על החווה החקלאית.
יוסף טרומפלדור ועשרת אנשיו ניסו להשפיע על השיעים ועל מיליציות הכפר המשוטטות בתל חי לצאת משם באמצעות משא ומתן.
כמיל אפנדי הורשה להיכנס לתל חי כדי לחפש חיילים צרפתים.
הוא נתקל באחת מהלוחמות היהודיות דבורה דרכלר שכיוונה את אקדחה לעבר אפנדי, ככל הנראה היא הופתעה לראות בדואי חמוש בכפר.
במהלך המאבק נורתה ירייה באוויר (לא ברור אם מהאקדח או מנשק אחר) ופרץ קרב אש גדול.
טרומפלדור נורה ונפצע קשה, בעוד הצדדים הלוחמים התבצרו בכפר.
אפנדי ביקש לעזוב, ואמר שהכל היה למעשה אי הבנה, והכוח היהודי אישר את הפסקת האש.
במהלך הנסיגה הערבית, ירה לעבר החמושים הערבים אחד המגינים היהודים, שלא היה מודע להסכמות של חבריו והיה לקוי שמיעה כתוצאה מקרב האש הקודם, וחילופי האש החלו מחדש.
בקרב נהרגו שמונה יהודים וחמישה ערבים.
טרומפלדור נורה בידו ובבטנו ומת בעת שפונה לכפר גלעדי באותו הערב.
ניצולי תל חי מצאו את עמדתם בלתי נסבלת ולא הייתה להם ברירה אלא לסגת, ולהצית באש את חצר תל-חי כדי שלא יתיישבו בה ערבים.
שולמית לסקוב מתארת את גבורתו, קור רוחו ותפקודו של טרומפלדור, גם לאחר שנפצע באורח קשה: "במשך כל אותו יום שכב טרומפלדור על הרצפה מבלי להטריד איש, כאילו אמר לסלק מתודעת האנשים את העובדה שהוא פצוע קשה וזקוק לטיפול...
לא הביעו פניו כאב או צער.
מדי פעם היה שואל לנעשה, מבקש לעודד את החברים, מוסר להם את משאלתו שיעמדו בכבוד במערכה".
שמונת היהודים שנהרגו בתל חי (מספר זה כולל שניים שנהרגו במתקפה קודמת בינואר 1920) נקברו בשני קברי אחים בכפר גלעדי, ושני המקומות ננטשו לזמן מה.
ב-3 במרץ 1920 הותקף גם כפר גלעדי על ידי קבוצה גדולה של בדואים.
המגינים נטשו את העמדה ונסוגו לכפר השיעי טייבה (בלבנון של ימינו) שם ניתן להם מחסה וליווי לקיבוץ איילת השחר שהיה בשליטה בריטית.
מלחמת סוריה–צרפת נכנסה לשלביה האחרונים ביולי 1920, עם תבוסת הנאמנים ההאשמים בקרב מייסלון.
הגבול באזור הגליל העליון הוסכם לבסוף בין הבריטים לצרפתים, ואזור זה אמור להיכלל בפלשתינה.
כך יכלה תל חי להתיישב מחדש ב-1921, למרות שלא הפכה לקהילה עצמאית בת קיימא וב-1926 נקלטה בקיבוץ כפר גלעדי.
אנדרטה לאומית הוקמה לזכר הרוגי תל חי, שישה גברים ושתי נשים, כולל יוסף טרומפלדור.
האנדרטה ידועה בעיקר בזכות פסל של אריה שואג המייצג את טרומפלדור וחבריו.
על שמם נקראה העיר קריית שמונה.
הערבי שהנהיג את הקרב, כאמיל חוסיין אפנדי, ייצג את הקרן הקיימת לישראל שרכשה ב-1939 אדמות עבור קיבוץ דפנה.
עדית זרטל, חוקרת בעלת נטיות פוליטיות מובהקות (פעילת מרצ), ציינה שלדעתה הקרב סימן את "ההתחלה הדרמטית של הסכסוך האלים על פלשתינה".
טרומפלדור נפצע אנושות בקרב תל חי.
באותו ערב הגיעה קבוצה מכפר גלעדי כדי לטפל בפצועים, ובה הרופא ד"ר גרשון גרי ואברהם הרצפלד.
טרומפלדור פונה לכפר גלעדי ומת מפצעיו בדרך.