tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחג המולד הוארו כיכר הקרמלין במוסקבה ורחוב טברסקאיה באור גז.
בינואר 1867 תעשיית הגז במוסקבה מועברת לרשות החברה הבריטית City of Moscow Gas Company Limited.
בשנת 1888 יזמים אנגלים מעבירים את הזיכיון לחברה צרפתית ולחברת תאורה מקומית.
ב-29 בינואר 1895 פג תוקף החוזה לכיסוי הגז של מוסקבה.
מועצת העיר הרחיבה את הפריבילגיות לזכיינים למשך 10 שנים, שלאחריהן כלכלת הגז לאחריות העיר ואכן בינואר 1905 ממשל העיר קיבל לידיו את ניהול הגז של מוסקבה: מפעל הגז, 215 ורסטאות של רשתות גז, 8,735 מנורות גז, 3720 צרכנים פרטיים.
העלות הכוללת של כלכלת הגז הייתה 2.5 מיליון רובל.
בשנים 1910–1914 שופץ מפעל הגז וייצור הגז הגיע ל-18.7 מיליון מטרים קוב לשנה.
בשנת 1917 מפעל הגז מוכר כמפעל בעל חשיבות לאומית עליונה, אשר כיבויו אינו מקובל בשום מצב.
בשנת 1931 הוקמה חברת מוסגז והוזמן מפעל נפטוגז לייצור גז מנפט.
בשנת 1939 בהחלטת הוועד המנהל של מוסקבה בוצע תיאום פעילות מתקני הגז, מוסגז הועברה לאחריות מינהל הדלק והאנרגיה של העיר מוסקבה.
בשנת 1941 ייצור הגז המלאכותי במוסקבה הגיע לכדי 176.1 מיליון קוב מטרים לשנה, אורך רשתות הגז עמד על 546 ק"מ ומספר הדירות המחוממות בגז עלה ל-62.3 אלף.
בנובמבר אותה שנה, הוועד המנהל של מוסקבה, פירק את מוסגז ונכסיה הועברו למשרד משק הדלק והאנרגיה (UTEX) של העירייה וב-1943 הוועד המנהל העירוני במוסקבה ארגן שוב חברה לניהול מערכת הגז, הדלק והאנרגיה - חברת Mosgorgaz.
בשנת 1945 חברה זו הופכת לנאמנות הממשלתית במוסקבה להפעלת רשתות גז ויחידות שירות לצרכני גז ונקראה בשם "מוסגז".
עם הזמן ייצור ושימוש בגז צמח בהתמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 הושלמה בניית קו הגז סראטוב-מוסקבה, מה שהעניק תנופה נוספת להתפתחות הענף בעיר.
באפריל 1957, הוועד המנהל של מועצת העיר מוסקבה (בהתחשב בגידול באספקת הגז הטבעי לבירה) החליט להפסיק את ייצור הגז ולארגן את ייצור ציוד הגז להתאוששות של צרכני משק הבית, מפעלי תעשייה ותחנות תרמיות במפעל הגז העירוני.
בשנים הבאות הונחו צינורות גז נוספים שהגדילו את אספקת הגז, כאשר מוסגז הופכת לחברה הגז העיקרית במוסקבה.
בשנת 1988 החברה אורגנה מחדש אך נותרה חברה בבעלות העירייה עד שנת 2012, אז הוחלט להפריט את החברה.
עיריית מוסקבה הודיעה על הפיכת מוסגז לחברת מניות פתוחה הנסחרת בבורסת מוסקבה.
מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי הוא מכון מחקר כלכלי-חברתי הממוקם באוניברסיטת תל אביב ובכוכב יאיר שהוקם בשנת 2015. באתר המכון מטרתו מוגדרת כ"זיהוי מקורם, אפיונם והיקפם של אתגרי השורש הפנימיים המהווים איום קיומי לעתידה של מדינת ישראל".
לאורך השנים המכון פרסם מאמרים ומחקרים הנוגעים לכלכלה, דמוגרפיה, הגירה, חינוך ועוד.
אחד מן הנושאים הבולטים שבהם עוסק המוסד הוא השפעת הילודה על עתידה של ישראל – וטוען תכופות כי שילובם של החרדים בכלכלה הוא קריטי לעתידה של ישראל.
פרופסור דן בן-דוד – נשיא המכון
ד"ר זאב פלדמן – יושב ראש הוועד המנהל
פרופסור איל קמחי – סגן נשיא המכון
במועצה האקדמית חברים (בין השאר) אהרן צ'חנובר, דן שכטמן, דניאל כהנמן, יואל מוקיר, אסף רזין, איתן ששינסקי, יעקב פרנקל, קלאודיה גולדין, ראובן גרונאו וג'יימס הקמן.
מוסגז: מלכודת היא סדרת טלוויזיה רוסית, שצולמה בשנת 2021 בבימויו של סרגיי פופוב (שביים בעבר את הרונה השביעית).
שידור פרק הבכורה התקיים ב-15 בנובמבר 2021 בערוץ הראשון.
הסדרה היא השמינית בסדרת הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב ממחלק החקירות הפליליות, הכוללת את סדרת הטלוויזיה "מוסגז", "התליינית", "העכביש", "התן", "מבצע שטן" ו"קוצן נקוד".
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה עם Okko.
על אנשי המחלקה הפלילי המוסקבאי הוטלה המשימה למנוע פשע בודד בבירה, ולנקות את העיר מכל גורמי הפשיעה.
על איוואן צ'רקסוב וצוותו הוטלה המשימה לנהל את המאבק בזנות וב"מזל רע".
אבל במקום זאת, איוואן פטרוביץ' נאלץ לחקור רצח זה אחר זה.
במרכז האירועים שודד בשם גולגולת שיצא לאחרונה מהכלא.
כמעט כל מקרי הרצח שבוצעו מתרחשים מתחת לגולגולת, אך אין ראיות ישירות למעורבותו בפשעים.
אי אפשר להוכיח את אשמתו, אך עם זאת, חפותו מוטלת בספק גדול: כאילו מישהו בלתי נראה כל הזמן מציל את גולגולת ממוות, ומפנה לו את הדרך.
אבל את מי הוא יכול לעניין?
מוסד השהיד של חזבאללה הוא חלק משירותי הרווחה של חזבאללה ופועל בתחומי הבריאות, החינוך, הרווחה והתקשורת.
המוסד הוקם בשנת 1982, בו זמנית עם הקמת חזבאללה על ידי משמרות המהפכה, ומטרתו העיקרית היא לשמש מעטפת תומכת לתשתית הצבאית של הארגון, להפיץ את האידאולוגיה של חזבאללה ולחזק את מעמדו בקרב העדה השיעית ובזירה הפוליטית הפנימית בלבנון.
מוסד השהיד מעניק תמיכה חברתית וכלכלית למשפחות פעילי הזרוע הצבאית של חזבאללה, תורם למורל ולמוטיבציה של פעילי הארגון ופועל לטיפוח "תרבות השהידים" – האדרת השהידים של חזבאללה והפיכתם למודל לחיקוי עבור הדור הצעיר המתגייס לשורות הארגון.
על פי אומדן משנת 2019 מוסד השהיד מטפל בלמעלה מ-9,000 בני משפחות השהידים.
בתוך רשת המוסדות החברתיים שמנהל חזבאללה, עומד מוסד השהיד במקום מרכזי.
המוסד הוקם בשנת 1982, תקופה שחופפת עם מלחמת לבנון הראשונה, כחלק מההשפעה והתמיכה של איראן באזור.
הוא נוצר בהשראת קרן השהיד האיראנית, אשר נפתחה על ידי רוחאללה ח'ומייני במטרה לסייע למשפחות החללים ממלחמת איראן-עיראק.
מטרתו של מוסד השהיד הלבנוני היא לספק תמיכה רחבה למשפחות חברי חזבאללה שנספו במהלך שירותם, ולהבטיח שיש להם את כל מה שהם צריכים לחיים נורמליים לאורך זמן.
פעילותו של המוסד מבוססת על עקרונות הלכתיים המשולבים במסורת האיסלאמית, בהם הדגש על תמיכה במשפחות השהידים כחלק מהחובה הדתית והמוסרית של הקהילה.
המוסד מתמקד במיוחד בתמיכה בילדים של השהידים, על מנת לספק להם חינוך, רווחה והזדמנויות להתפתחות אישית, תוך שמירה על כבוד אבותיהם ומורשתם.
במישור התודעתי, מוסד השהיד מקדם את "תרבות השהידים" - הערצת השהידים והפיכתם לדוגמאות לחיקוי עבור הדור הצעיר.
דמותם של השהידים משמשת כאבן דרך להעברת ערכים ואידאולוגיה, וככלי לחיזוק הרצון להצטרף לשורות הארגון בעתיד.
תרבות זו משקפת את ההקשר הרחב יותר של הקרבה והקורבנות בשם מטרות גבוהות, כפי שנתפסות באידאולוגיה של חזבאללה.
מוסד לחיים מקודשים הוא סוג של ארגון דתי קתולי שחבריו (אבות, אחים, אחיות) נדרו נדרים דתיים או שלפעמים לקחו על עצמם צורות אחרות של התחייבות כלפי האל.
ברמה משפטית מוסדות כאלה תלויים בקונגרגציה למוסדות לחיים מקודשים ולאגודות לחיים אפוסטוליים.
המוסדות לחיים מקודשים הם אגודות שהוקמו, אושרו ואורגנו על ידי הכנסייה הקתולית באמצעות חקיקה כללית וייחודית (סדרים, חוקים, תקנונים) על מנת לאפשר ניהול "חיים מקודשים" באופן רשמי ושלם.
לפי המשפט האפיפיורי הם הוקמו ואושרו על ידי הכס הקדוש באמצעות צו רשמי.
הסעיפים (קאנונים) 573 עד 730 בקודקס המשפט הקאנוני עוסק בקהילות אלה.
המוסדות לפי משפט דיוקסי הם אלו שהוקמו על ידי בישופים ואין להם צו אישור מטעם הכס הקדוש.
השנתון האפיפיורי מציין רק את המוסדות לפי המשפט האפיפיורי.
סוג זה של התארגנויות כולל:
מסדרי נזירים או נזירות - נזירים ראשונים החיים בקהילה
קאנונים סדירים המשלבים את המעמד והתפקידים של איש דת עם כיבוד חוקי הדת וחיי דת בקהילה.
מנדיקנטים (מסדר הקבצנים) המשלב חיים רגילים עם תפקידים של כמורה או צדקה.
מאפיינת אותם ריכוזיות ויש להם סופריור כללי וארגון לפי מחוזות.
אנשי כמורה רגילים המעמידים ביסוד שליחותם האפוסטולית את החיים הרגילים תוך התאמתם לצורכי התקופה ולמעשיהם
קונגרגציה של אנשי דת - אנשי דת החיים בקהילה המקדישים את עצמם לשליחות ולמעשי צדקה.
קונגרגציות דתיות עמאיות המהוות קהילות עמאים המתמסרים לחינוך הילדים והנוער, לטיפול בחולים.
הגברים שבתוכן אינם משמשים ככמרים או במקרים מסוימים אחדים מהם רשאים למלא תפקידים של כמרים ככמרי קהילה (almoner, aumonier)
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הקונגרגציות הדתיות העמאיות הן לרוב של נשים ולא של גברים.
אגודה לחיים אפוסטוליים - שחבריהן אינם מחויבים לנדרים דתיים, בניגוד למוסדות לחיים מקודשים או "המוסדות הסקולריים" ואינם נחשבים לנזירים
ה"מוסדות הסקולריים":המאושרים על ידי הכנסייה החל מ־1947 ושחבריהם ממשיכים לחיות לפי אורח חיים סקולרי (חיים ב"סקולום" saeculum כלומר ב"עולם").
"המוסדות הסקולריים" יכולים להיות דתיים או עמאיים, של נשים או של גברים.
הכנסייה הקתולית נמצאת בקשר עם המוסדות לחיים מקודשים (ועם האגודות לחיים אפוסטוליים) באמצעות הקונגרגציה למוסדות לחיים מקודשים ולאגודות לחיים אפוסטוליים.
לעומת זאת מוסדות אחדים תלויים בקונגרגציות לניצור העמים (המוקדשת לשליחות מיסיונרית) ובכנסיות הקתוליות המזרחיות.
מעל המוסדות עומד סופריור בעל סמכויות דומות לאלו של בישוף והוא אחראי על כל הקונגרגציה והוא כפוף לכס הקדוש.
החל מהמאה הרביעית לספירת העמים נולדו קהילות של גברים ונשים שביקשו לחוות את בצורה עצימה יותר את הערכים הנוצרים או ה"אוונגליים", בייחוד העוני, ההתנזרות ממין והכניעות.
צורות מסוימות של חיים לפי הדת הנוצרית קמו עוד לפני המאה הרביעית.
ייתכן מאוד כי כבר בין המאה הראשונה למאה השנייה אלמנות נוצריות התאגדו על מנת למלא טוב יותר את המטלות הצדקה שהוטלו עליהן על ידי הכמרים.
האלמנות היו מחד יעד למעשי צדקה ומצד שני נקראו העצמן לעזור במעשי צדקה וסיוע לנצרכים ולחולים.
בקרב הגברים לעומת זאת התפתחה במאות הראשונות לספירה, מגמה נזירית או אנאכורטית או הרמיטית.
גברים אלה שנרתעו מהפער הגדול בין העקרונות האוונגליים לחברה הסובבת, נטו להסתגר במערות או במדבר על מנת לחוות טוב יותר לפי אמונתם.
אולם התנסויות דתיות אלה גיבשו את חוקיהן רק במאה הרביעית, במיוחד במצרים, בארץ ישראל וביוון
החל מהמאה הרביעית קמו מסדרים דתיים שונים: החל ממסדרים של נזירים ושל קאנונים סדירים דרך מסדרי קבצנים (מנדיקנטים) ועד לכמרים סדירים.
מאוחר יותר, במאה ה-17 קמו "מוסדות לחיים מקודשים" שכונו "קונגרגציות דתיות" שלא נדרשו לצורה חגיגית של נדירת נדרים.
ועידת הוותיקן השנייה ביקשה לחדש את חיי הדת.
היא פרסמה את הצו Perfectae
Caritatis (לצדקה מושלמת) שהזמין את כל המוסדות לעצב מחדש את דרכם וצביונם.
העמיתים השייכים למוסד לחיים מקודשים לובשים לעיתים תלבושת דתית אופיינית למוסדם.
ברומא העתיקה שלטו מוסדות פוליטיים מיוחדים וייחודיים.
ברפובליקה הרומית, במקום מלך, עמדו בראש הרשות המבצעת שני קונסולים למשך שנה.
בין היתר, תפקיד הקונסולים היה להנהיג את הצבא.
לאחר שנת שירות אחת, היה מקבל את מעמד ה"פרוקונסול" לשנה נוספת.
בדרך כלל עשה את השנה הזאת באחת הפרובינקיות.
ישנו חוק המאפשר לקונסולים לוותר על תפקידם לטובת דיקטטור בשעת חירום, החוק נקרא Lex Hortensia.
הדיקטטור התמנה לתקופה שלא תעלה על חצי שנה או עד סיום העניין הספציפי שלשמו נבחר.
הדיקטטור היה ממנה את מפקד הפרשים שהיה כפוף לו.
בתום תקופת כהונת הדיקטטור הוא היה עלול לעמוד לדין אם נהג באכזריות כלפי העם.
מתחת לקונסולים היו כמה בעלי תפקידים, החשובים ביותר היו הפרטורים, אשר שימשו תחילה כשופטים ברומא ואחר כך בכל האימפריה.
בנוסף לכך, יכלו לקבל ניהול של שטח מסוים ולהנהיג את הצבא בקרב.
פקידים אלו היו אחראים על עריכת הקנזוס (מפקד אוכלוסין) שבו הם חילקו את הרומאים לפי המעמד הכלכלי.
לחלוקה זו הייתה משמעות כלכלית ופוליטית חשובה.
פקידים נוספים היו הקווסטורים, אשר שימשו כשרי אוצר.
ברומא היו כמה אסיפות עם, החשובה שבהם הייתה הסנאט, שם ישבו בהתחלה 200, לאחר מכן 300 ובסוף 600 סנאטורים, שייצגו את בתי האב של רומא.
תפקיד הסנאט היה לייעץ לקונסולים בענייני כלכלה ופוליטיקה.
הם לא היו מוסד מבצע או מחוקק, אך הקונסולים לא העלו על דעתם לבצע דבר כלשהו מבלי לקבל את העצה של הסנטורים אשר ייצגו את המשפחות העשירות של רומא.
אספת עם נוספת ברומא הייתה "אספת הקנטוריות", מבחינה פורמלית היא הייתה החשובה ביותר שכן היא הייתה המוסד המחוקק והיא זו שבחרה את בעלי התפקידים הציבוריים.
הרכב האספה היה תוצאה של מפקד הקנזורים, באספה היו 5 מחלקות, במחלקה הראשונה היו העשירים שהייתה להם יכולת הכרעה.
מבחינה פורמלית הם היו חשובים יותר מהסנאט.
מעמד נוסף שהיה ברומא הוא מעמד הפלבס.
מוצאם אינו ברור כנראה הם היו עבדים שהשתחררו או זרים שהגיעו לרומא ובמשך הזמן עלו במעמדם הכלכלי והחלו לתבוע זכויות פוליטיות.
הפלבאים תבעו זכות להתמנות לקונסולים, זכות להיכנס לסנאט, זכות לקבל את אדמת הציבור וזכות לאספת עם משלהם.
לאחר מאבק שפרטיו לא ידועים הפלבאים קיבלו את כל תביעותיהם ואף יותר.
לפלבאים ניתנה משרה פוליטית חדשה ברפובליקה אשר נקראה טריבון הפלבס.
תפקיד הטריבון היה להגן על הפלבאים מפני שרירות לבם של המגיסטראטים.
לטריבון הייתה זכות להטיל וטו על כל ההחלטות והפעולות של כל מוסד או בעל תפקיד בתוך בעיר רומא.
מוסדות חוט של חסד הוא ארגון המנהל מספר ישיבות ותלמודי תורה בדרך חסידות ברסלב לחוזרים בתשובה בירושלים, וכן פרויקטים להפצת תורת רבי נחמן מברסלב, וארגון נסיעות לקברי צדיקים בישראל ובמזרח אירופה.
המוסדות הוקמו על ידי הרב שלום ארוש ואשתו הרבנית מרים על פי הוראת רבם אליעזר ברלנד, בשנת 1985 בקטמון שבירושלים.
הרב ארוש מעביר שיעורים בבקרים ובשבתות והתלמידים מפיצים את ספרי רבי נחמן מברסלב וכן פרסומים נוספים ודיסקים.
הלימודים מתקיימים בשני סדרים, בוקר וצהרים.
הישיבה נמצאת בשכונת שמואל הנביא, ובסמיכות למתחם מעבר מנדלבאום, והחל מ-2005 גם הכולל שוכן באותו מבנה.
מסלולי הלימוד בישיבה המרכזית בירושלים
הכולל המרכזי, בראשות הרב יהושע כהן, מחבר הספר "כרם יהושע".
בעבר העביר הרב יעקב יוסף שיעורים בכולל בהלכה.
מוסדות מאר אליאס הם קבוצת מוסדות חינוך באעבלין, כפר ערבי בצפון ישראל ליד מצפה אביב ושפרעם.
המוסדות, הכוללים גן ילדים, בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, בית ספר תיכון ומכללת הנדסאים, נוסדו על ידי הארכיבישוף האב ד"ר אליאס שקור, המכהן כנשיא מוסדות מאר אליאס.
החל משנת 2003 פועלת במסגרת המוסדות גם מכללה אקדמית.
תלמידי המוסדות הם ערבים ישראלים בני כל הדתות, ברובם מהגליל, ובחלקם גם מהמרכז והדרום.
המוסד הראשון שהוקם היה גן הילדים.
אחריו הוקם התיכון בתחילת שנות השמונים, בהמשך המכללה, בית הספר היסודי והעל יסודי ולבסוף האוניברסיטה קיבלה הכרה ב-2003.
בתיכון מאר אליאס כ-1200 תלמידים מכל הגליל.
תלמידי התיכון משתתפים בפרויקטים המקדמים דו-קיום בין ערבים ליהודים בישראל, וכן בין בני לאומים שונים ברחבי העולם.
התלמידים מתבקשים לבחור בתחילת כיתה י' התמחות באחד מהתחומים הנלמדים בתיכון.
רשימת ההתמחויות המוצעות להם כוללת פיזיקה, ביוטכנולוגיה, אלקטרוניקה, מחשבים, כימיה, ביולוגיה, ספורט, איכות הסביבה, פסיכולוגיה ועוד.
גן הילדים נפתח בשנת 1968, והיה הראשון בכפר.
הוא התחיל בחדר שינה ומשרד של הכומר אליאס שקור בזמנו, בזמן שהכומר ישן בחיפושית הצהובה.
בשנת 1978 נבנה בניין בין 3 קומות לאכלס את גן הילדים הגדל.
היום יש בו כ-200 ילדים בין הגילים שלוש לחמש.
בית ספר יסודי מרים בוארדי
הילדים המסיימים את גן הילדים יכולים להמשיך ישירות לבית ספר היסודי, שבו לומדים כיום כ-400 תלמידים.
בית הספר קיבל הכרה ממשלתית שנתיים לאחר תחילת פעולתו.
בניין בית הספר היסודי והעל יסודי נבנה ליד התיכון.
חטיבת ביניים של מרים בוארדי
בחטיבת הביניים לומדים כ-300 תלמידים, שחלקם הם מחוץ לכפר אעבלין.
מטרת המכללה למלא את הפער הנוצר אחרי סיום התיכון לבין השתלבות בעבודה בחיים המעשיים.
המכללה מעודדת את הסטודנטים להמשיך את לימודיהם האקדמיים באוניברסיטאות, וכוללת תחומים כגון מסחר, טכנולוגיה ושרות.
במכללה לומדים כ-400 סטודנטים, והיא זכתה במספר תעודות הצטיינות.
בשנים 2003–2006 קמפוס מאר אליאס היה שלוחה של אוניברסיטת אינדיאנפוליס בארצות הברית, שבה למדו כ-200 סטודנטים.
בהמשך הפך מיזם זה למכללת המוסד האקדמי נצרת.
מוסה קזם קראבקיר (בטורקית Musa Kâzım Karabekir; 1882 - 26 בינואר 1948) היה איש צבא ומדינאי טורקי, חבר ויושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
קראבקיר נולד באיסטנבול בשם קזם זיירק (Kazım Zeyrek).
הוא היה בנו של קצין צבא עות'מאני ובשנותיו הראשונות נדד באזורים שונים באימפריה לרגל שירותו של אביו.
עם מות אביו ב-1893 הוא שב לאיסטנבול עם אימו וקיבל חינוך בבתי ספר צבאיים.
ב-1902 סיים את לימודיו בקולג' הצבאי באיסטנבול בהצטיינות.
את שנותיו הראשונות בצבא העות'מאני עשה בעיקר בבלקן ולקח חלק במלחמת הבלקן הראשונה שבמהלכה נפל בשבי הבולגרי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא פרסם מאמר על הדרכים של אזרחים להתגונן מתקיפות אויב על חופי האימפריה הטורקית.
בהמשך השתתף בקרב גליפולי ב-1915 ושנה לאחר מכן נשלח לחזית העיראקית והשתתף במצור על כות שהסתיים במפלה מבישה של הצבא הבריטי.
במהלך 1917 נלחם בקרב כות השני ובהמשך הוצב בצפון מערב פרס, ממנה חזר דרך בטומי לאיסטנבול, אליה הגיע ב-23 בנובמבר 1918. אותה שנה שירת במערכה בקווקז ונלחם נגד צבא רוסיה ולוחמים ארמנים.
למרות קידומו המהיר עד שלב זה והעובדה שזכה לשבחים, את עיקר תהילתו קנה במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה.
קראבקיר סירב להוראתו של הסולטאן מהמט השישי להיכנע למדינות ההסכמה, ונותר במזרח אסיה הקטנה.
קראבקיר הגיע לארזורום ב-3 במאי 1919. כאשר נפתחה ועידת ארזורום של התנועה הלאומית הטורקית ביולי 1919, הופקד קראבקיר על הגנת הוועידה ובאיה.
באוגוסט 1920 כאשר מדינות ההסכמה הפסיקו את פעילות צבאם בטורקיה כדי לתת לשולטן לדכא את המרידה הלאומית, ציפה השולטן שקראבקיר יעמוד לצדו ויגייס את הכורדים לדכא את הכוחות הלאומיים.
אולם קראבקיר הצטרף לתנועה הלאומית הטורקית והופקד על החזית המזרחית.
הוא יצר קשרים עם הבולשביקים ברוסיה, בהם ראה בני ברית במלחמה באימפריאליזם.
ב-8 בספטמבר 1920 לחץ קראבקיר על מועצת המלחמה של הלאומיים הטורקים לצאת למלחמה נגד הארמנים על מנת להבטיח את הדרך המחברת בין טורקיה והבולשביקים ברוסיה.
לאחר שנתקבלה הבטחה מהגיאורגיים שלא להתערב והסכמה של הבולשביקים, פתח קראבקיר במלחמה לכל אורך החזית הארמנית ותחת פיקודו של קראבקיר הביסו הטורקים את הארמנים במלחמת טורקיה–ארמניה.
ב-7 בנובמבר 1920 כבש קראבקיר את אלכסנדרופול והציג לארמנים אולטימטום לפיו אם לא יכנעו יכבוש את ירוואן.
הארמנים נכנעו ותנאי הכניעה נדונו בין קראבקיר לשר החוץ של ארמניה.
בסופו של משא ומתן נחתם הסכם אלכסנדרופול ב-2 בדצמבר 1920, בה ארמניה ויתרה על כל השטחים שניתנו לה מכוח הסכם סוור.
בספטמבר 1921 יצא קראבקיר לברית המועצות לשיחות שהסתיימו בחתימתו על הסכם קארס בין רוסיה הבולשוויקית לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-23 באוקטובר 1921. בסוף 1921 איים קראבקיר על ממשלת ג'ורג'יה שאם לא תשים קץ לפעילות האנטי-קמליסטית בשטחה יתבטל החוזה בין המדינות והוא יאחז בכל האמצעים נגד הפעילות העוינת.
בתחילת 1923 נלווה קראבקיר אל כמיאל בסיוריו באנטוליה.
ב-26 באוקטובר 1924 סיים קראבקיר את שירותו הצבאי וזכה ב"מדליית העצמאות" (İstiklal Madalyası) לאות הוקרה על תרומתו.
עם תום מלחמת העצמאות של טורקיה, הגיע קראבקיר לאנקרה והיה לחבר האספה הלאומית מטעם אדירנה ולאחר מכן מטעם איסטנבול.
קראבקיר תמך במוסטפא כמאל בהחלטתו לבטל את הח'ליפה ב-1924, אך סבר כי טרם בשל הזמן לכך.
על רקע זה נגלתה יריבות בין השניים, וקראבקיר ייסד את "מפלגת הרפובליקה הפרוגרסיבית" (Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası) ב-17 באוקטובר 1924 והיה למנהיגה.
המפלגה הצליחה בבחירות הייתה לאיום על שלטונו של מוסטפא כמאל.
במהלך המרד הכורדי בשנת 1925 האשים כמאל את סיעתו של קראבקיר, בקשר עם הכורדים והמפלגה הפרוגרסיבית פוזרה על ידי כמאל ב-5 ביוני 1925. ביוני 1926 נאסר קראבקיר וחלק מחברי מפלגתו באשמת ניסיון התנקשות במוסטפא כמאל והוא הועמד למשפט שנפתח בסוף יוני 1926. קראבקיר הושם במעצר בית למשך 13 שנה.
הוא התמסר לכתיבה אך הממשלה הטורקית התנכלה לו וכתביו הועלו באש.
עם מותו של מוסטפא כמאל אטאטורק ב-1938 ומינוי איסמט אינני שהיה ידידו של קראבקיר לנשיא, הוא שב אל החיים הפוליטיים.
בשנת 1939 נבחר קראבקיר לאספה הלאומית וב-1946 היה ליושב ראש האספה.
הוא נפטר לאחר כשנה וחצי בעודו נושא בתפקיד.
המוסואו (בסינית: 摩梭) היא קבוצה אתנית מטריארכלית קטנה שחיה במחוזות יונאן ובסצ'ואן שבסין, בקרבת טיבט.
רוב האוכלוסייה, המונה כ-40 אלף איש, חיים בקרבת אגם לוגו (Lugu "אמא אגם") ובמישור יונג נינג (Yongning).
בגלל התנאים הטופוגרפיים, הקבוצה חיה בבידוד עד שנות ה-80 של המאה ה-19.
ברישומים מתקופת הקיסרות של שושלת סווי (618-581 לספירה) וטאנג (618-907 לספירה) נקרא השטח עליו חיים שבט המוסואו כ"ממלכת הבנות".
על פי הרשומות הסיניות שלטו במקום מלכות בלבד.
ארכאולוגים משערים כי המוסואו הם קבוצה קטנה שהתערבה בעבר עם שבט בשם נְגוּ.
הסינים מחשיבים את מיעוט המוסואו כחלק ממיעוט ה"נאש'י" הסמוכים גאוגרפית ותרבותית אליהם.
לאחרונה הוכח כי יש זיקה היסטורית בין שבט הנגו ושבט המוסואו.
הייחודיות של שבט המוסו בימינו
נכון לעשור השני של המאה העשרים ואחת, המטריארכליות שבחברה פחתה, עם זאת, הפן התרבותי מסורתי בה עדיין נשמר - המילה "נישואים", "אבא", "בעל" ועוד, אינם קיימים בשפה; ככל שלאישה יש יותר מאהבים, כך היא נחשבת לבעלת מעמד מכובד יותר.
האמהות הן ראשי השבט, שמקבלות עזרה מגורמים שונים, כגון: האב, הילדים, דודים וחברים.
בני המשפחה נשארים יחד עד סוף חייהם, מתוך האמונה שאדם זר (שזורם בו דם אחר), אינו יכול לחיות בשלווה עם משפחה בעלת דם זר לשלו.
ולכן, המשפחה תיהרס, וכך גם, הערך העליון בשבט.
הבנות חיות עם האמהות ומקבלות חדר לעצמן אחרי שהן עוברות את "טקס החצאית" (skirt ceremony).
גם הגברים חיים יחד עם משפחתם והם אלה שבאים אל חדרי הנשים מדי לילה ולילה, וחוזרים לביתם לפני זריחת החמה.
הגבר אינו אחראי לילד שייוולד מהקשר, אבל הוא כן אחראי לילדים של אחותו שגרים בביתו.
חוק חשוב נוסף, אוסר על דיבור עם בני המשפחה על מערכות היחסים שיש לאדם או לבני משפחתו.
בעקבות כלל זה, רבים מהילדים אינם יודעים מי הם האבות שלהם.
למרות המגבלות וחוסר הידע לגבי זהות האב, אוסרת החברה על גילוי עריות (העונש הוא מוות).
בשנים האחרונות ישנם גברים שעוזבים את משפחתם ועוברים לחיות יחד עם המאהבת שלהן.
עזיבה זו היא לתמיד, ולכן, עליהם לדאוג להמשך קיומם במשפחה החדשה אליה עברו.
כך, הם הופכים לכוח עובד בבית (מפרנסים, מנקים, מבשלים, ועוד) הנמצא על תנאי.
בכל רגע נתון, יכולה "אם הבית" לסלקו.
כאשר הוא יסולק לא יהיה לו לאן לחזור.
הילדים בשבט המוסואו עצמאיים מאוד.
לא פעם קורה שהם נשלחים למקומות נידחים ביבשת.
לפעמים יש "חילופי ילדים" עם ילדים של השכנים.
נשות המוסואו ממלאות תפקיד חשוב במשפחה; הן סוחבות סלעים, בונות בתים, דואגות לילדים, מנקות, מבשלות ומפרנסות.
הגברים מתפקדים במשפחה כ"דוד" והם דואגים לאחיות שלהם או לילדים של אחיותיהם.
התפקידים היחידים שהוגדרו לגברים בתחום הבית היו סחר, שחיטת חיות וטיפול בסבתא, או האם הזקנה, ורעיית עדרי היאק בהרים.
במשפחות בהן היו יותר משני גברים בבית, מצאו עצמם הגברים חסרי מעש.
לכן, החלה עלייה בכמות הגברים שהחלו לרכוש השכלה.
ההשכלה הייתה בסיסית ביותר - קריאה וכתיבה, ששימשה לכתיבת קמעות ומגילות בחגים.
בימינו, עם הפתיחות לעולם המודרני, המצב השתנה ורבים מהגברים פונים לעבודה בשלטון ולעבודות בתחום התיירות.
כיום, חברת המוסואו היא פחות מטריארכלית; הגברים מהווים חלק ניכר מכוח העבודה בעיקר בתחום התיירות שבחלק מהאזורים הוא מקור הפרנסה העיקרי.
לכן, בימינו, רוב השליטה במקומות ציבוריים נמצאת בידי הגברים.
הגברים העובדים במקומות ציבוריים נבחרו בידי החברה.
החברה מחלקת בינה את מקומות הפרנסה באופן שווה, הוגן ומתחשב.
מעמד האישה עדיין נחשב למעמד עליון.
בעבר, מעטים מהגברים הפכו להיות לאנשי דת ("לאמה").
גברים אלו נבחרים בידי אימהותיהם להיות לאמה והם החלו מסע ארוך אל ההרים שנמצאים בקרבת האזור.
פעמים רבות, לא שבו הביתה.
בשנים האחרונות חלה עלייה במספר גברים במשפחות שאמהותיהם שולחות אותן להיות איש לאמה.
המוסואו יכולים לראות אחד את השני בכל מקום, אולם, החברה אינה מאשרת לדון בפומבי על מערכות יחסים.
לכן, כאשר גבר מעוניין באחת מהבחורות, הוא מעניק לה חגורה ומחכה לריקודים בערב.
הנשים באות עם החגורות שהן קבלו והקבוצה כולה יוצרת מעגל ריקודים.
אל תוך המעגל נכנסת אחת הבנות וממנה לוקח אחד הגברים חגורה וזורק אותה אל גבר אחר.
כאשר האישה לוקחת את החגורה מאחד הגברים, היא מסמלת לאותו גבר שהיא מעוניינת בו.
כאשר בחורה מעוניינת בגבר, היא פונה אל המעיינות החמים.
במעיינות החמים נמצאים הגברים עם גביעי יין.
כאשר הגביע מתרוקן, יכולה הבחורה לגשת אל הבחור ולקחת ממנו את הגביע כדי למלא אותו מחדש.
באותו רגע, יאמר לה הבחור האם הוא מעוניין במערכת יחסים עמה ויציין בפניה את המיקום וזמן פגישתם כדי לקבוע את שאר הפרטים.
בדרך כלל, אל המעיינות החמים הולכים רק בימי חג.
שידוכים נעשים בידי האמהות מסיבות שונות.
הזוג המשודך יקבל זמן ופרטיות בשעות היום לדבר ולהכיר זה עם זו.
כאשר לאישה נמאס מהמאהב שלה, היא משאירה את חפציו תלויים מחוץ לדלת חדרה.
ישנו מצב בו הגבר רוצה לעזוב את המאהבת שלו עבור אחת אחרת.
במצב כזה, המאהבת הנוכחית, תפנה אל המאהבת "הישנה" ותספר לה על המצב כשהיא דואגת לכך שלא ייווצר חיכוך ומתחים בין השתיים.
במשך שנים רבות, לסינים, שחונכו על פי הקונפוציוניזם הפטריארכלי, היה קשה לקבל אורח חיים זה.
הם ניסו לשנות אותו בדרכים שונות, לפעמים הדרכים האלה היו אלימות וקיצוניות.
כל ילדה בגלאי 9-11 חולמת על חדר משלה, ללכת למסיבות הליליות ועוד.
טקס ההתבגרות לנשים נקרא "טקס החצאית" ונחשב לחג חשוב עבור כל נערה.
הוא נערך לאחר שהאם מגלה כי בתה קבלה וסת ראשונה.
ההכנות לטקס כוללות ניקיון הבית והכנת הסעודה.
כל אורח מקבל קופסה ובתוכה יש שלושה פרטים - "תה חמאה", "יין אורז" ו"סולימה" (sulima – יין חזק שעשוי מדבש ודגן).
כשבוע לפני הטקס, מתחילה הנערה להיערך לטקס.
במהלך היום היא עוברת הרצאות והסברים על כללי הישיבה, קבלת אורחים, הצגה עצמית ועוד.
בשעות הערב, הנערה שוטפת את שערה בחמאה (שעשויה מחלב יאק הבית), ומאריכה את השיער באמצעות שער זנבו של היאק וסרטים צבעונים.
בבוקר הטקס תולים מגילות ולפעמים גם קמעות.
לפני שקיעת החמה, האם והבת מתחילות ב"טקס כריעות ברך" בפני פרטים רבים, כגון; השמש, מזבחות, אורחים, הלאמה ועוד.
בתום "טקס הכריעות", הבת נלקחת אל עמדת האם והאורחים מתחילים בתפילות עבור האלה.
משם, היא מלווה (על ידי האם או אישה מאותו מזל אסטרולוגי) אל "עמוד האישה".
האישה המלווה שרה שירי שבח לחלקי גוף הנערה בזמן שהיא מפשיטה אותה ומלבישה אותה בבגדים מסורתיים (שרשראות, חגורות, תכשיטים, תוספת שער מזנב היאק והביגוד).
מעתה והלאה, הבגדים שייכים לנערה ומתחיל טקס הכריעות שוב.
בין שאר האורחים שהנערה כורעת בפניהם, היא כורעת גם בפני הלאמה, והוא מעביר מעל ראשה ספר ברכות ומתפלל לחכמתה.
גם לנערים יש טקס בגרות בגיל 13, "טקס המכנסיים", אולם הוא אינו טקס גדול ומרכזי.
על אף התפתחות וחדירת הטכנולוגיה אל אזורים נידחים בעולם, בני המוסואו עדיין חיים באורח חיים מסורתי כבעבר, כלומר, חזירי בר עדיין מסמלים עושר, כלבים הם חיות קדושות, ועוד.
בדרך כלל, האנשים שחיים רחוק מאגם, עובדים בחקלאות.
רק בשנים האחרונות החלו להיכנס מכשירים חקלאיים טכנולוגיים.
שאר האוכלוסייה, שחיה קרוב אל אגם, עוסקת במקצועות שקשורים לדייג ולתיירות.
המוסואו מאמינים בשתי דתות: "דאבה" (הדת שלהם) ובודהיזם טיבטי.
הדאבה היא דתם של המוסואו שליוותה אותם במהלך השנים.
הדאבה מבוססת לפי תפיסת עולם אנמיסטי, המייחסת נפש גם לחיות ועצמים, לעצים, אבנים, אגמים והרים והיא כוללת מערכת כללים מפורטת שבעיקר מדגישה את מערכת היחסים בין בני האדם.
למשל, אחד מהחוקים אוסר לצעוק.
למוסואו יש שני חגים: "תחילה של שנה חדשה" וחג "אלת ההר".
ברבות השנים, המוסואו הושפעו מהבודהיזם הטיבטי והיא שולבה בצורה ייחודית בתרבותם.
כך למשל, נזיר יכול להיות עם נשים.
המסורת של המוסואו מספרת על ראשיתו של השבט - היה מבול על הארץ והאלה הצילה צעיר וצעירה מבני המוסואו כאשר הביאה להם סירה עשויה מעור חזיר.
הם שטו בסירה על המים עד שהגיעו למקומו הנוכחי של השבט, בהרים הגבוהים בצפון סין.
המסורת הזאת מזכירה את סיפורי המבול במקרא, במסופוטמיה, אצל האינדיאנים באמריקה ועוד.
ביום יום הם כותבים בכתב סימניות סיני (Chinese character).
כתיבה בכתב טיבטי נעשה רק עבור כתבים דתיים.
בימינו ישנם מאמצים ליצירת "כתב מוסואו".
היות שלמוסואו אין שפה כתובה, המסורת והיסטוריה העברה מאם לבת, כשעל "אנשי הדאבה" מוטלת האחריות לשנן את זיכרונות אלו.
בתקופה בה סין ניסתה לשנות את אורח החיים של אנשי המוסואו נוצר משבר.
סין הכניסה כוהנים לא חוקיים וכך נעלמו אנשי הדאבה שפוחתים מיום ליום בימינו.
לכן קיים החשש הגדול מהיעלמות התרבות וההיסטוריה של החברה.
האגדה מספרת על אישה שעבדה בשדה ונכלאה בין גזעים בעקבות הצפה.
האישה ביקשה מהאלה לעזור לה והאלה השיבה לזעקתה באמצעות הפיכת אחד מהגזעים לגבר.
יום אחד האלה מבקשת מהזוג לשבור דלתות.
האישה שוברת יותר דלתות מהגבר, ולכן, הוחלט כי על הגבר להגיע אל חדר האישה.
אגם לוגו והאלה "אמא אגם"
האגדה המפורסמת ביותר היא על אגם לוגו ועל האלה "אמא אגם" שחייה בהרים שליד שפת האגם.
האגדה מספרת כי הרים אלו, הם בצורה של אישה שאוחזת בגבר שנקרא אתפולוא (athapoloa).
הסיפור מספר כי אתפולוא תפס את בת זוג בוגדת בו עם גבר אחר.
הנערה, שלבה עדיין היה שייך לאתפולוא החלה לרוץ בעקבותיו בניסיון למנוע ממנו לעזוב אותה.
השמש החלה לזרוח והזוג הפך לאבן.
לכן מאז, על פי אמונת המוסואו, על הגברים לחזור אל ביתם לפני זריחת החמה.
"גו" הוא מפלצת בצורת חיה.
המוסואו מאמינים כי חלק מהאנשים הופנטו בידי החיה והם מגדלים אותה.
משפחה בה קיים אדם, שהופנט בידי הגו, תנודה מהחברה.
בדרך כלל, היה מדובר במשפחה בה אחת מהבנות לא נהגה על פי כללי החברה.
כך למשל, ידועים הסיפורים המספרים על בנות שלא הדליקו אור בחדרן (כלומר, לא חיכו לגבר), ולכן משפחתה נודתה מהחברה, שוב בטענה שלמשפחה יש "גו" בבית.
ידוע כי המוסואו דואגים ומטפלים בכלבים כבבני אדם.
בכל חג הם נותנים לכלבים בשר משובח כשל אדם.
האגדה מספרת כי בני האדם והחיות חיו חיי אלמוות בשלווה ובאושר בגן עדן, אך ככל שהתרבו גדל המחסור במזון וגם הרעש שהם העלו והקטטות ביניהם, עד שהאלים לא יכלו לסבול זאת עוד.
אל הרקיע החליט לקצוב את שנותיהם.
האל ביקש מכל אחד מהיצורים לבחור במספר, על פי המספר שהם קיבלו, נקבע אורך חייהם.
האדם לא היה מהיר מספיק, לכן, קיבל אורך חיים קצר.
האל ענה לתלונתו ואמר לאדם לפנות אל החיות ולבקש מהן להחליף עמו את אורך חייהם.
רק הכלב היה מוכן לשנות את אורך חייו באורך חייו של אדם, בתמורה לכך שבני האדם ידאגו לו ויטפלו בו.
קציבת חיי האדם מחיי אלמוות בגן עדן לחיים קצרים יותר מוכרת גם מהמסורת המסופוטמית ואף מהתנ"ך.
מוסדות כלל חסידיים הם קבוצת מוסדות תורניים (ישיבות ותלמודי תורה לבנים, בתי ספר וסמינרים לבנות), המיועדים עבור הציבור החסידי חרדי מחצרות חסידיות קטנות שאין באפשרותן להקים מוסדות משל עצמם.
תופעת המוסדות הכלל חסידיים החלה בתחילת שנות התשעים, הורים לבחורי ישיבות מחצרות חסידיות בינוניות וקטנות חיפשו לעצמם מסגרות חינוכיות שאינן משתייכת לקבוצה חסידית מוגדרת (לדוגמה גור, ויז'ניץ וכדומה) או לציבור הליטאי, והקימו ישיבות 'כלל חסידיות'.
בין הישיבות הראשונות ניתן למנות את ישיבת טשיבין, ישיבת חכמי לובלין, ישיבת חזון נחום וישיבת נזר התורה.
ברבות השנים, ולאור הצלחת הרעיון, עקב כך שלישיבות אלו היו פחות מחויבויות קהילתיות מצומצמות, החלו להיווסד תלמודי תורה, בתי ספר וסמינרים 'כלל חסידיים' לבנות כמעט בכל ריכוזי היהדות החרדית, ברבים מן המקרים נפתחו המוסדות תחת אותו שם ("תלמוד תורה כלל חסידי" למשל) ללא קשר ניהולי בין המוסדות.
הצלחת המוסדות גרמה לכך שאף חסידים מקבוצות שלהן מוסדות משל עצמן, העדיפו לעיתים את המסגרות הכלל חסידיות.
"מוסדות הר"ן בארץ הקודש" (הר"ן ראשי תיבות: הרב נחום; על שם הרב נחום משאדיק, שראש המוסדות הוא מצאצאיו) הוא שם כולל למוסדות חינוך שבראשם עומד הרב צבי וייספיש.
המוסדות כוללים תלמודי תורה, מכינות לישיבות קטנות, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה וכוללי אברכים בישראל.
בשנת 1983 הקים הרב צבי וייספיש, אז אברך צעיר, את כולל הר"ן, כולל אברכים בשכונת רמות בירושלים.
הכולל מנה מאות אברכים ונחשב מהגדולים בישראל.
האווירה בכולל הייתה תובענית יותר מהמקובל אז.
הוא דרש למשל מהאברכים להשתתף בתפילת שחרית בכולל.
כמו כן הנהיג "סדר מוסר" והביא מרצים שייתנו שיחות מוסר בפני תלמידי הכולל, בניגוד לנהוג בכוללים אחרים שבהם לומדים גמרא והלכה בלבד.
בהמשך פתח הרב וייספיש מוסדות נוספים.
הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אוירבך סייעו לו בגיוס כספים.
במשך השנים הקים רשת תלמודי תורה בשם "יחי ראובן" (על שם חותנו הרב ראובן פיין), עם סניפים בשכונת רמות בירושלים, בביתר עילית ובאופקים; וכולל נוסף בשכונת קריית הרצוג בבני ברק.
בשנת 1998 הקים הרב וייספיש יחד עם הרב שמואל רבר ישיבה קטנה בשם "ישיבת ים התורה" בירושלים.
בשנת 2014, פרש הרב רבר עם הצוות ורוב התלמידים והקים את ישיבת אוצר התורה.
בשנת 2017 פתח הרב וייספיש ישיבה לצעירים בשם ישיבת הגרי"ש.
וכמה שנים אחר כך, פתח ישיבה נוספת בשם ישרש יעקב ע"ש דודו זקנו הסטייפלער.
בשנת 1990 הוקמה ישיבה גדולה בירושלים בשם "ישיבת אבן ישראל", שסונפה לישיבת יד אהרון, בראשות הרב יהושע אייכנשטיין.
הרב אייכנשטיין פרש בשנת תשס"ו (2006) עם מרבית הבחורים.
לישיבה הובא הרב חזקיהו יוסף שרייבר יחד עם קבוצת תלמידיו.
כעבור שנה פרשו שאר התלמידים הוותיקים ונותרה בישיבה קבוצת תלמידי הרב שרייבר.
נכון להיום, הישיבה פועלת במתכונת "ישיבת קיבוץ" ומונה כ-40 תלמידים (בחורים), המגיעים בעיקר מישיבות פוניבז' ועטרת שלמה.
בנוסף, פועלים בישיבה שני כוללים אברכים: כולל המונה כ-40 אברכים, המזוהה עם תלמידי הרב שרייבר, וכולל נוסף של ישיבת הר"ן המונה כ-10 אברכים.
ראש הישיבה הוא הרב צבי ויספיש, המוסר שיעור כללי באגדה מדי יום חמישי.
הרב שרייבר משמש כר"מ (ראש מתיבתא) בישיבה, ומכונה "הרב" בפי תלמידיו.
הישיבה מתאפיינת בדגש על שיעוריו של הרב שרייבר הידועים בסגנונם המיוחד, המהווים מוקד משיכה לתלמידים מישיבות שונות.
לאורך השנים, ועל מנת לסייע בהבנת תורתו של הרב שרייבר, הצטרפו לצוות הישיבה מספר תלמידי חכמים מתלמידיו.
בין אנשי הצוות נמנים הרב פנחס נויפלד, המשמש כנושא ונותן (נו"נ) בסדר א' וכן ככותב השיעורים; והרב אברהם ישעיהו קהתי, המשמש כנו"נ בסדר ב'.
בנו של הרב, הרב אברהם שרייבר, משמש אף הוא ככתובת לשאלות והבהרות בתורת אביו.
בתחילת דרכה, הרכב התלמידים בישיבה כלל במידה רבה בחורים בעלי כישרונות לימודיים יוצאי דופן ("עילויים"), שלא בהכרח התאימו למודל ה"למדן הקלאסי" המקובל בעולם הישיבות.
מצב זה הוביל לעיתים לריחוק או הסתייגות מצד גורמים מסוימים.
החל מתקופת מגפת הקורונה, מונה הרב גולד למשגיח הישיבה.
תחת הנהגתו, הונהגו מספר רפורמות, ביניהן איסור החזקת מחשבים על ידי התלמידים.
מאז מינויו, הישיבה החלה לאמץ צביון קלאסי יותר המאפיין את עולם הישיבות.
מוסה סואו (נולד ב-19 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר סנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
סואו התחיל את הקריירה שלו בסטאד רן.
סואו הבקיע בהופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד קבוצתו לשעבר.
ב-13 בנובמבר 2010, הבקיע שלושער בניצחון 2-5 נגד קאן.
סואו הבקיע 25 שערים בעונה זו וסיים כמלך השערים של העונה בליגה וזכה עם המועדון באליפות ראשונה מאז .
ב-27 בינואר 2012, חתם בפנרבחצ'ה ל-4 וחצי שנים תמורת 10 מיליון אירו.
ב-5 בפברואר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בשיקטש וכבש את שער הבכורה שלו בדקה ה-92 של המשחק.
ב-18 במרץ הוא הבקיע במספרת את השער הראשון בדרבי נגד גלאטסראיי.
את עונת הבכורה שלו סיים עם 7 שערים ב-12 משחקים.
בעונת הבקיע 13 שערים ב-22 הופעות בליגה.
בנוסף לכך הוא הבקיע גם 3 שערים במסגרות אירופאיות.
ב-29 באוגוסט 2015 חתם באל-אהלי דובאי תמורת 16 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2016 חזר לפנרבחצ'ה והושאל עד לסוף העונה.
ב-2 ביולי 2017 חתם בשבאב אל-אהלי.
ב-13 בינואר 2018 חתם בבורסאספור.
ב-28 בינואר 2019 סואו חתם לעונה וחצי בגאזישהיר גזיאנטפ.
באוגוסט , סואו חתם באורמנייספור מהליגה הטורקית השנייה בכדורגל.
מוסה (בתעתיק לאנגלית: Mose) היה פקיד מצרי בימי רעמסס השני במהלך המאה ה-13 לפנה"ס.
לא ברור מה היה תפקידו המדויק בחצרו של הפרעה אך ידוע כי הוקמה לכבודו אסטלה שנתגלתה בקנטיר וכיום מוצגת במוזיאון Roemer- und Pelizaeus-Museum Hildesheim שבגרמניה ומתוייגת כ: "nr 374", האסטלה מתארת סצנה בה המלך מחלק למוסה שעומד לפניו פריטי יוקרה שמעידה על הכבוד הרב שרכש לו המלך בימיו.
מוסה היה חייל של רעמסס השני בעברו וכונה "אהובו של אתום".
הכתובת על האסטלה היא כדלקמן: "המלך בעצמו נותן כסף ואת כל הדברים הטובים מבית המלך, בגלל שהמלך מרוצה מדיבור פיו", רעמסס פונה לחיילים ואומר להם: "אני מאחל שתראו ותעשו את מה שהוד מלכותו אוהב, כמה נפלאים הדברים שהוא (מוסה) עשה!
שמו של מוסה מוזכר לרוב בהקשר לחקר יציאת מצרים כאשר חוקרים מנסים לטעון כי יש בסיס במצרית עתיקה לשמו של משה.
מוסדות יקירי ירושלים הם אגד של מוסדות לימוד חרדים ספרדים.
הכוללים: גני ילדים, 2 תלמודי תורה, 4 ישיבות ו-2 מסגרות כולל אברכים.
מרכז המוסדות נמצא בירושלים וסניפים קיימים בבית שמש ובנתיבות ובקריית גת.
מייסדם הוא הרב יהודה כהן.
בשנת ה'תשמ"ג (1983) יסד הרב כהן את הישיבה הקטנה יקירי ירושלים, ואת תלמוד התורה.
בסביבות שנת ה'תשנ"ו, נוסדה הישיבה הגדולה ישיבת באר התלמוד.
הישיבה עברה מספר תחנות, ברחוב תחכמוני וברחוב ר' יוסף קארו בירושלים.
כיום שוכנות שתי הישיבות באותו מבנה, ברחוב מלכי ישראל בשכונת מקור ברוך.
לצד הבניין נבנו מבנים המשמשים את הישיבות והתלמוד תורה.
הרב כהן עומד בראשות הישיבה הקטנה ומכהן כנשיא המוסדות.
בעבר עמד גם בראשות הישיבה הגדולה.
כיום עומד בראשה בנו הרב חנוך, המשמש גם כראש ישיבה בישיבת "אהל יוסף".
עם השנים פרשו הר"מים הוותיקים, ובמקומם מונו צעירים, בהם הרבנים מנחם אביטן, ומשה הראל.
המשגיח הוא הרב אליהו אהרן.
נכון ל-2018, לומדים בישיבה הגדולה כ-450 בחורים, בישיבה הקטנה כ-200 ובתלמוד התורה כ-600 ילדים.
סניף של תלמוד התורה והישיבה קטנה הוקם בבית שמש.
תלמוד התורה הוא בפיקוח החינוך העצמאי.
סניף של הישיבה גדולה "באר התלמוד" בנתיבות נפתח באלול ה'תשע"ו.
הרב דנין - רב הקהילה החרדית לספרדים בנתיבות משמש נשיא לישיבה ומוסר שיעור כללי בימי שני, בישיבה זו יש כ-200 תלמידים.
כעין סניף של הישיבה קטנה "יקירי ירושלים" בתל אביב נקראת "עטרת התלמוד" שהוקמה בשנת 2016 על ידי אחיו של הרב יהודה - הרב אליהו כהנים, בראשות הישיבה עמדים שני חתניו של כהנים : הרב יחזקאל חזן ראש הישיבה, והמשגיח: הרב יצחק יוסופוב.
כיום הישיבה מונת כ50 בחורים .
בשנים האחרונות קמו בעקבות הישבה כעוד 4 ישיבות באזור
הרב יהודה כהן, נשיא המוסדות
הרב חנוך כהן, ראש הישיבה הגדולה בירושלים, נתיבות, קריית גת
הרב יוסף כהן ר"מ שיעור ג' ופועל בראשות הישיבה יחד עם אביו
הרב דוד סויסה משגיח הישיבה הקטנה
הרב מנשה שוע - משגיח רוחני
הרב אליהו אהרון - משגיח הישיבה הגדולה
הרב ראובן שרבאני לימד בישיבה עד לפטירתו בשנת ה'תשע"ח
הרב מתתיהו פנחס הכהן פריד לימד בישיבה עד למעברו לישיבת תורת שלמה רחובות
הרב אליהו טהרני מחנך ש"א
מוסה מנארוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
מוסה מנארוב נולד בבאקו, אזרבייג'ן הסובייטית למשפחה ממוצא לאקי.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים במכון לתעופה במוסקבה.
בשנת 1973 החל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה ועסק בניסוי החלליות.
בשנים 1987 מנארוב טס לחלל בחללית סויוז TM-4 לצד ולדימיר טיטוב.
לאחר חפיפה עם משלחת מס' 2 לתחנת החלל מיר בפיקוד יורי רומננקו טיטוב ומנארוב החלו לפעול כמשלחת מס' 3. הם חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז TM-6 רק כעבור שנה ובכך קבעו שיא לאותה תקופה.
בשנת 1990 מנארוב טס לחלל בחללית סויוז TM-11 לצד ויקטור אפנסייב וטויוחירו אקיאמה.
הם ביצעו מספר מחקרים במסגרת משלחת מס' 8 לרבות פעילות חוץ רכבית.
מוסה מנארוב חזר לכדור הארץ כעבור 145 ימים.
באותה שנה נכנס מנארוב לפוליטיקה.
הוא היה חבר של הפרלמנט הרוסי בשנים 1990–1993 וחבר בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 2007-2011.
מוסדות חדוות התורה כוללים ישיבה תיכונית חרדית, מכינה לישיבה וסמינר בית יעקב השוכנים בירושלים.
עד שנת תשע"ו השתייכו המוסדות לרשת אמי"ת.
הישיבה הוקמה בשנת 2014 על ידי הרב אהרון ברנדוין ששימש כמנהל הישיבה, ואחיו הרב משולם ברנדוין שמשמש כראש הישיבה.
בפברואר 2023 (שבט תשפ"ג) החליף הרב יואל פריי את הרב אהרן ברנדוין בתפקיד מנהל הישיבה.
הרב ברנדוין נשאר הבעלים ומנכ"ל המוסדות ונושא בתפקיד "נשיא הישיבה".
בספטמבר 2024 (אלול תשפ"ד) החליף הרב דוד ויזל את הרב יואל פריי בתפקיד מנהל הישיבה.
בעת הקמתה שכנה הישיבה ברחוב הנביאים ומנתה כ-16 תלמידים.
בשנת 2015 עברה הישיבה למבנה גדול יותר, בשכונת גבעת שאול.
בישיבה ישנו שיעור אחד בכל מחזור.
כיום מונה הישיבה כ-130 בחורים, רובם מירושלים וסביבתה, וחלקם מרחבי הארץ ומחוץ למדינת ישראל, והם מתגוררים בפנימיה.
התלמידים משלימים בישיבה בגרות מלאה במסגרת אגף החינוך הממלכתי חרדי.
קוד הלבוש בישיבה תואם לזה המונהג בישיבות הקטנות-על פי תקנון הישיבה; התלמידים מחויבים ללבוש חולצה לבנה במהלך יום הלימודים, ומקטורן ומגבעת במהלך התפילות.
סדר היום בישיבה דומה לשאר הישיבות התיכוניות החרדיות, התואם ברובו לסדר יום של ישיבה קטנה מלבד מספר שעות בצהריים בהם לומדים לימודי חול.
ימי שישי מוקדשים אף הם ללימודי חול.
בחלק מימי החופש מתקיים יום לימודים ארוך בישיבה על מנת להשלים את לימודי החול.
רובם של התלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות גדולות חרדיות, בהן ישיבת חברון, ישיבת נתיבות חכמה - וולפסון, ישיבת איתרי, ישיבת דרך אמונה, ישיבת היכל יצחק - לנדא וישיבת קול תורה.
המכינה נפתחה בשנת תשע"ה (2015), ולומדים בה כ-50 תלמידים בכיתות ז' וח'.
בשעות אחר הצהריים נלמדים לימודי ליבה, ושיעורי בקיאות בסוף היום.
חלק מהתלמידים ממשיכים ללמוד בישיבה.
ראש הישיבה הוא הרב משולם ברנדוין, מנהל הישיבה הוא הרב דוד ויזל, נשיא הישיבה הוא הרב אהרן ברנדוין, משגיח הישיבה הוא הרב יצחק בוקובסקי, המשמש גם כמנהל התיכון.
הר"מים בעיון הם: הרב רפאל נחומברג, הרב צבי באגד, הרב מנחם שיינין, והרב יעקב פרנקל.
הר"מים בבקיאות הם: הרב ישעיהו אלפר, הרב יואל פריי, הרב אריה פומרנצ'יק, הרב מאיר קאסל, והרב יצחק בוקובסקי.
בעבר שימשו כר"מים בישיבה: הרב יהושוע פפר והרב עקיבא המניק.
מנהל המכינה הוא הרב צבי גוטמן, שמשמש כמחנך כיתה ח', לצד הרב מאיר גודס, שמשמש כמחנך כיתה ז'.
המוסדות של האיחוד האירופי הם שבעת הגופים העיקריים בקבלת ההחלטות של האיחוד האירופי (EU).
הם, כמפורט בסעיף 13 של האמנה על האיחוד האירופי:
בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי
המוסדות נבדלים מגופים מייעצים לאיחוד האירופי ולסוכנויות האיחוד האירופי.
רוב מוסדות האיחוד האירופי הוקמו עם הקמת האיחוד האירופי בשנת 1958. מאז חלו שינויים רבים אשר סייעו להעביר את מאזן הכוחות מהמועצה אל הפרלמנט.
תפקידה של הוועדה לעיתים קרובות היה לתווך בין שני הגופים.
עם זאת, הוועדה לפרלמנט: ב -1999 היא הכריעה את התפטרותה של ועדת סאנטר וכפתה על חילופי ראש של ועדת בארוסו בשנת 2004. התפתחותם של המוסדות, עם שינויים נוספים מאמנות והסכמים, היא עדות להתפתחותם של מבני האיחוד ללא תוכנית אב ברורה אחת.
כמה כמו טום ריד של וושינגטון פוסט אמר על המוסדות כי "אף אחד לא היה בכוונה תוכנן ממשלה מורכבת כמו מיותר כמו האיחוד האירופי".
אוו מוסה מאזו הוא כדורגלן ניז'רי המשחק בעמדת החלוץ בדיפרדאנג' 03.
מאזו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת פאן המקומית.
בקבוצה הבוגרת שיחק שנתיים וחצי כבש 48 שערים ב-75 משחקים.
בינואר חתם לוקרן מליגת העל הבלגית.
עד מהרה, הפך מאזו לשחקן מוביל בקבוצה וכבש 6 שערים ב-9 משחקיו הראשונים.
ב-3 בינואר 2009 חתם בצסק"א מוסקבה תמורת 4.8 מיליון אירו, וב-12 במרץ הצטרף לקבוצה לאחר שזו העפילה לשמינית גמר גביע אופ"א.
בינואר הושאל למונקו מליגת העל הצרפתית עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
עונה לאחר מכן חתם בבורדו, ובינואר חזר למונקו.
בהמשך שיחק גם בזולטה ורכם ולה מאן.
ביולי חתם בויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית.
ב-28 בינואר 2015 חתם בצ'אנגצ'ון יטאי מליגת העל הסינית.
בפברואר חתם רנדרס מליגת העל הדנית.
ביולי חתם באז'אקסיו לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
אז'אקסיו מימשה את האופציה על מאזו, אך ב-31 באוגוסט 2017 חתם בלאנס לשלוש שנים.
בינואר חתם באוהוד מליגת העל הסעודית.
ב-23 בספטמבר 2019 חתם בסקציה נס ציונה מליגת העל.
ב-21 בינואר 2021, מאזו חתם ביוניש אש מליגת העל הלוקסמבורגית.
בקיץ מאזו חתם בדיפרדאנג' 03.
ב-31 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר בהפסד 0–1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ב-10 באוקטובר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
באפריל הודיע על פרישה מהנבחרת, על רקע פיטוריו של מאמן הנבחרת גרנוט רוהר.
עם זאת, כעבור חצי שנה חזר לנבחרת ובמשחק החזרה שלו כבש צמד בניצחון 0–2 נגד .
מאזו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2012 וגביע אפריקה לאומות 2013. מאזו הוא מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים עם 13 שערים בנבחרת.
אהלי תורה (בשם המלא: אהלי תורה אהלי מנחם – מוסד חינוך על טהרת הקודש; באנגלית: Oholei Torah) הוא רשת לימודים של חסידות חב"ד בשכונת קראון הייטס, המונה גני ילדים, תלמוד תורה, ישיבה קטנה וגדולה.
נחשב לרשת החינוך החב"די הגדולה בעולם המונה כ-1,850 ילדים ובחורים.
הרבי מלובביץ' בהתוועדות של שמחת תורה תשט"ו, הביע את רצונו שבמוסדות החינוך של חב"ד ילמדו על טהרת הקודש - ללא לימודי חול.
כעבר כשנה, בשנת תשט"ז, הקים הרב מיכאל טייטלבוים (נפטר בו' אדר ב' תשס"ה) בשכונת קראון הייטס מוסד חינוך על טהרת הקודש בשם "אהלי תורה", ללא תמיכה ממשלתית.
במשך השנים גדל המוסד, וכיום הוא רשת הלימוד החב"די הגדול ביותר בעולם, בו לומדים למעלה מאלף תלמידים על טהרת הקודש ללא לימודי חול, בלשון הקודש וביידיש.
בהתחילה נפתח תלמוד תורה עם כמה תלמידים.
כשהמחזור הראשון סיים את התלמוד תורה נפתחה גם ישיבה קטנה, וכשסיימו את הישיבה הקטנה נפתחה גם ישיבה גדולה, ומאז הפך למוסד הכולל את כל שלבי הלימוד.
הבניין המרכזי של אהלי תורה שוכן בפינת הרחובות איסטרן פארקויי וברוקלין בסמיכות ל-770, הבניין משמש את הישיבה הגדולה ואולם אירועים גדול, לידו שוכן התלמוד תורה של המוסד.
לאחר פטירת הרבי מלובביץ' נוסף למוסד השם "אהלי מנחם", על שמו.
בשנת תשכ"ד, הוקמה ישיבה קטנה, בבניין הנמצא בפינת הרחובות מונטגומורי וטרוי (במרכז השכונה), מנהל הישיבה עד תשע"ח היה הרב זושא וילהלם, כהיום מנהל הישיבה הוא הרב משה סילמן.
בין המשפיעים של הישיבה נמנה הרב מיכאל אהרן זליגסון.
בשנת תש"ל הוקמה הישיבה הגדולה.
בין המשפיעים של הישיבה נמנים הרבנים נחמן שפירא ויקותיאל פלדמן , הרב ישראל פרידמן שימש כראש הישיבה עד שנת תש"ף.
הישיבה התפרסמה במשך השנים בזכות קובצי חידושי תורה היוצאים בקביעות, ונכתבו בעיקר על ידי תלמידי ורבני הישיבה, המכילים חבורות שונות בנושאים בתורתו של הרבי מלובביץ', בחסידות חב"ד ונושאים תורניים נוספים.
עם כותבי הקובץ נמנים גם רבני חב"ד וראשי ישיבות חב"ד בעולם, ביניהם הרב גבריאל ציננער ועוד.
עורך הקבצים הוא הרב אברהם יצחק ברוך גרליצקי המשמש גם כר"מ ראשי בישיבה, כשבכל שנה נבחרים כמה תלמידים לסייע בעריכה.
במשך השנים יצאו על ידי הישיבה למעלה מ-35 ספרים בשם "קובץ פלפולים אהלי תורה".
מדי שנה יוצאים מישיבת אהלי תורה מסיימי שיעור ד' ל'שליחות' בכ-25 ישיבות חב"ד בעולם הנזקקות לסיוע בעניינים שונים.
מוסדות החינוך הפוליטיים-לאומיים, או נפול"ה היו פנימיות לתלמידי תיכון בגרמניה הנאצית.
הם הוקמו כ"אתרי חינוך קהילתיים" לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933.
המשימה העיקרית של מוסדות החינוך הפוליטיים לאומיים, נפול"ה, הייתה "לחנך צעירים נציונל-סוציאליסטיים, ולאמן את הגוף והנפש לקראת שירות האנשים והמדינה." תלמידי נפול"ה נועדו להיות מנהיגי העתיד של גרמניה ולעמוד בעמדות מפתח פוליטיות, מנהלתיות וצבאיות.
עד פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, תפקדו בתי הספר של נפול"ה כמכינות מובחרות במסגרת מערכת החינוך העל-יסודית הכללית, והושם בהן דגש מרבי על נושאים פוליטיים.
בזמן המלחמה, הפכו המוסדות יותר ויותר למכינות לקראת שירות בוורמכט ובוואפן אס אס.
שלושת בתי הספר הראשונים של נפול"ה הוקמו בשנת 1933 בידי שר החינוך הנאצי ברנהרד רוסט בערים פלון , פוטסדאם וקושאלין.
בעוד בתי ספר רגילים היו כפופים למדינותיהם, נפול"ה היו כפופים באופן ישיר למשרד החינוך של הרייך השלישי.
משנת 1936, הם היו בכפוף לקצין האס אס אוגוסט הייסמאייר ותחת פיקוחו.
החל מאוגוסט 1940 ועד סוף המלחמה, נפול"ה היו חלק ממשרדו של הייסמאייר, ותחת השפעה ישירה של האס-אס, שסיפקו להם ציוד ותמכו בהם כלכלית.
מטרת המוסדות הייתה להכשיר את מנהיגי העתיד, וכיוון שהשפעת האס-אס בהם הייתה רבה, הציפייה הייתה שהבוגרים יבחרו בקריירה באס-אס או במשטרה.
עד שנת 1941, היו בכל גרמניה הנאצית 30 מוסדות בהפרדה מגדרית ובהם למדו 6,000 תלמידים, רובם בנים.
ב-1942, מבין 33 מוסדות, רק שלושה היו לבנות.
בסוף המלחמה, בשנת 1945, היו קיימים 43 בתי ספר של נפול"ה.
המבנה הארגוני במוסדות תאם את מבנה תנועות הנוער הנאציות.
הייסמאייר שקל להשתמש במדים ובמבנה דומים לאלה של האס-אס, אך לבסוף שמר על המבנה הארגוני של תנועות הנוער.
בהתאם לאופייה המיליטנטי מאוד של גרמניה הנאצית, החיים במוסדות החינוך הפוליטיים לאומיים התנהלו במשמעת צבאית.
רק בנים ובנות שנחשבו ל"טהורי גזע וחסרי פגמים" התקבלו למוסדות – המשמעות הייתה שילדים בעלי לקות שמיעה או ראייה לא התקבלו אליהם.
כמו כן, "אינטליגנציה מעל הממוצע" הייתה חלק מדרישות הקבלה ולכן אלו שניסו להתקבל לנפול"ה נדרשו לעבור מבחני כניסה שארכו שמונה ימים.
החיים בנפול"ה היו תחרותיים ביותר, ואפילו אלימים מאוד.
היה קשה מאוד להתקבל אליהם, וקשה מאוד להישאר בהם.
כחמישית מכלל החניכים לא עמדו בסף הנדרש או נשלחו הביתה עקב פציעות שנגרמו בתאונות אימונים.
בנפול"ה הייתה התמקדות רבה בפוליטיקה, מתוך כוונה להפוך את החניכים למאמינים נלהבים של המשטר הנאצי והאידאולוגיה שלו.
ההתמקדות הרבה בפוליטיקה באה לידי ביטוי באחוזי הקבלה הגבוהים מאוד לאס-אס בקרב חניכי נפול"ה – 13% לעומת 1.8% מכלל האוכלוסייה בגרמניה.
ראיית העולם הנאצית ראתה במוסדות החינוך הפוליטיים לאומיים חשיבות עליונה.
בקרב החניכים עצמם רווחה אמונה בולטת ב"אנדזיג", הניצחון הסופי.
האמונה ב"אנדזיג" באה לידי ביטוי עם ירידת גרמניה הנאצית מגדולתה, כשהמנהיגות הנאצית נאלצה לחפש בנרות אחר כוח אדם.
בחודשים האחרונים של המלחמה, גויסו התלמידים המיוחסים מנפול"ה לשירות בחיל רגלים.
לא היה להם ציוד או הכשרה מספקים, אך הם היו בעלי מוטיבציה רבה מאוד.
על אף שהיו מצוידים בעיקר בפאנטיות עיוורת, הם הפגינו התנגדות עזה בקרבות רבים בחודשי הלחימה האחרונים.
חניכים רבים ממוסדות החינוך הפוליטיים-לאומיים נהרגו בלחימה.
מוסדות ירים משה הם קבוצת מוסדות הכוללים ישיבה גדולה, ישיבה קטנה, בית ספר יסודי לבנות וסמינר לבנות ותלמוד תורה לבנים.
המוסדות הוקמו על ידי הרבנית נעמי תופחה יפית ניסן ובעלה הרב עזרא מאיר ניסן, המוסדות כולם עומדים בראשות הרב עזרא ניסן.
מוסדות ירים משה הוקמו לאורך השנים על ידי הרב עזרא ניסן, למשפחות בני תורה מהציבור החרדי-ספרדי.
המוסדות מתאפיינים בשמרנות ובאדיקות רוחנית, והם נותנים מענה למשפחות מתושבי האזור ומהפריפריה.
הישיבה הוקמה על ידי הרב עזרא ניסן בא' באלול ה'תשנ"ג ספטמבר 1993.
בתחילתה שהתה בשכונת הבוכרים (במבנה המשמש כיום את ישיבת תפארת שלמה), משם עברה למבנה ברחוב רש"י ומשם למשכנה, נכון ל-2024, ברחוב מלכי ישראל בירושלים.
בשנת ה'תשפ"ג יצאה הישיבה לקמפיין "נפשנו חכתה" למען הקמת בניין לישיבה, וגייסה כ-9,000,000 ש"ח.
סגנון הישיבה נחשב לשמרני מאוד, והאווירה בה מלוכדת ומשפחתית.
התלמידים והבוגרים מחזיקים בקשר קרוב לראש הישיבה ורבים מהם מתאמצים אחר נישואיהם לגור בסמיכות לישיבה.
בישיבה הקטנה הסגנון פתוח מאוד ומשוחררים מאוד את הבוחרים המשטר בישיבה הקטנה חלש.
בישי"ג יש כמעט 200 תלמידים
בכולל יש כמעט 50 אברכים
בית הספר ירים משה הוא בית ספר יסודי שהוקם בשנת 2002 על ידי הרב עזרא ניסן, כבית ספר שמור למשפחות בני תורה מהזרם החרדי-ספרדי.
בית הספר מתאפיין בקו שמרני ואדוק מאוד.
בית הספר שוכן ברחוב מלכי ישראל בירושלים, ולומדות בו מעל מאה תלמידות.
סמינר לבנות ירים משה הוא מסגרת לימודית המשכית לבית הספר היסודי "ירים משה", ורוב מוחלט של התלמידות הלומדות בו למדו לפני כן בבית הספר היסודי.
הסמינר אף הוא מתאפיין בשמרנות ואדיקות גבוהה, ושמירת ההלכה והמורשת הספרדית.
הסמינר שוכן ברחוב יהודית בירושלים, ולומדות בו מעל מאה בנות.
מוסהייד הוא אתר של כפר ילידי נטוש בטריטוריית יוקון שבצפון-מערב קנדה.
האתר היה מקום מפגש של קבוצות אתבסקיות שונות ביוקון הקנדי, ולאחר מכן מסביבות 1906 עד 1960 שמורת האומות הראשונות של בני ה, שאליה הותר למי שאינם ילידים ("לבנים") להיכנס רק באישור.
מאז 1993 המקום הנטוש משמש שוב כמקום מפגש מדי שנתיים.
עקבות האדם המוקדמים ביותר שניתן לזהות מבחינה ארכאולוגית מתוארכים בערך ל-9,000 שנה.
הבהלה לזהב בקלונדייק משנת 1896 הביאה לאזור למעלה מ-100,000 אנשים לבנים.
עד אז, טרוצ'ק ליד דוסון סיטי היה מחנה הקיץ של קבוצת האן בראשות הצ'יף אייזק.
מועצת שבט הוקמה במוסהייד ומשטר הצ'יף המסורתי הוחלף בצ'יפים נבחרים.
כלכלת חומרי הגלם של יוקון הציעה לתושבים מעט הזדמנויות תעסוקה, במיוחד מאז שהיא קרסה עם השפל הגדול.
מוסהייד הוכרז יחד עם שבעה אתרים נוספים הקשורים להיסטוריה של הילידים כאתר מורשת עולמית בשם טרונדק-קלונדייק במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
הכפר, הנחל הזורם מדרום לו ואי בנהר היוקון קרויים "מוסהייד", מילולית באנגלית "עור של אייל קורא", על שם תוואי נוף בולט בקצה הצפוני של דוסון סיטי.
מפולת סלעים ברוחב של 300 מטרים וגובה של 100 מטרים שיצרה צלקת אפורה בולטת בנוף הירוק.
הילידים כינו את תוואי הנוף Ë`dhä Dä`dhë`cha, בשפת האן: "עור אייל קורא בלה תלוי", והמתיישבים הלבנים באזור תרגמו את השם לאנגלית בקיצור כ"עור של אייל קורא".
עבור מחפשי הזהב הלבנים ששטו במורד הנהר יוקון היה תוואי הנוף הסימן שהגיעו לנהר הקלונדייק הנשפך ליוקון בדוסון סיטי.
אתר הכפר שוכן חמישה קילומטרים במורד הזרם מדוסון סיטי על הגדה המזרחית של הנהר יוקון גבוה מעל מישור ההצפה עם נוף רחב במעלה הנהר ובמורד הנהר.
הקרקע כאן מתרוממת בשני שלבים.
המדרגה התחתונה המסתיימת במדרון תלול והמדרגה העליונה בעלת השיפוע המתון כלפי פנים הארץ.
המדרגה הנמוכה שימשה כאזור עיבוד לדיג אלתית, יש בה סככות עישון לתליית וייבוש דגים.
מדרום לכפר (במעלה הנהר), נמצא נחל מוסהייד, מקור למים מתוקים.
במוסהייד, נמצאו שבבי אבן בני כ-8,000 שנה, וקרן אייל הצפון שנמצאה על האנקר קריק (Hunker Creek), יובל של הנהר , היא בת כ-11,000 שנים.
במוסהייד עצמה הארכאולוגים מצאו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות באתר מלפני 9,000 שנים בערך.
שם נמצא גם אובסידיאן, מה שמצביע על מסחר רחב יריעה, מכיוון שהוא לא נמצא באזור, אלא רק בדרום-מערב היוקון ובצפון קולומביה הבריטית, ב.
בנוסף לציד, ניתן למצוא עדויות לדיג בשלב מוקדם של ההתיישבות.
ניתן לתעד את השימוש בנשק ציד חדש לכל המאוחר בשנת 600 לספירה: החץ והקשת החליפו בהדרגה את ה.
חידושים נוספים התבססו על תחילת הסחר בנחושת, מתכת שהגיעה מהנהרות קופר ו.
בני האן השתמש ברשתות ומלכודות דיג משוכללות במיוחד.
קבוצה זו הורכבה מקבוצות מקומיות, ששתיים מהן היו מוכרות באלסקה בסביבות שנת 1900, וכן הקבוצה על הקלונדייק, ה של ימינו.
המפגש עם הלבנים, הבהלה לזהב
המגע הידוע הראשון עם לבנים התרחש ב-5 באפריל 1847, למטרות מסחר ב"בית לפייר" (LaPierre's House), תחנת סחר שהוקמה על הנהר .
"פורט יוקון" (Fort Yukon) הפך לעמדת הסחר העיקרית של האן ב-1869, אך הסחר נעשה קשה יותר כאשר נקבע הגבול בין אלסקה וקנדה ב-1867. צ'יף קאצה (Gah ts'at) דחף להקמת תחת הסחר של פורט ריליאנס, אך ב-1877 או בשנת 1878 התחנה ננטשה עקב פעולות איבה.
לאחר תגליות זהב קטנות יותר משנת 1872 ואילך, תגלית הזהב הגדולה הראשונה התגלתה ב-1886 על הנהר (Ch'ëdäh Dëk).
הטרונדק ואצ'ין סיפקו לעיירה החדשה של פורטי מייל מזון ופרוות.
חלק מהטרונדק עבדו כסבלים, כסוורים של הספינות, או בסינון הזהב, אך מעטים מהאינדיאנים קיבלו זכויות לשטחים לכריית זהב.
בשנת 1892 הגיע הבישוף לצמיתות לאזור.
בשנים 1899–1900 הוא התגורר במוסהייד.
הבישוף בומפס דאג להקמת בית ספר ונוכחות של המשטרה הרכובה של צפון-מערב בפיקודו של , שהחלה לפעול בשנת 1895. אחת ממטרותיו העיקריות הייתה הפרדה גזעית.
בשנת 1894, כאלף מחפשי זהב כבר חיו ביוקון, אבל עם הבהלה לזהב של קלונדייק משנת 1896, יותר מ-100,000 אנשים לבנים הגיעו לאזור.
ישירות בצד הצפוני של הנהר מהכפר טרוצ'ק של בני הטרונדק ואצ'ין הייתה דוסון סיטי, ללא ספק עיירת כריית הזהב הגדולה ביותר עם לפעמים למעלה מ-40,000 תושבים.
עד הבהלה לזהב, טרוצ'ק היה מחנה הקיץ של הצ'יף אייזק, אשר קם והפך למנהיג הטרונדק ואצ'ין.
יחד עם אייזק, גם סילאס נחשב לצ'יף.
על מנת להימנע מעימותים, האינדיאנים החלו לנהל משא ומתן עם נציגי הכנסייה והממשלה בסתיו 1896, כלומר עם הבישוף בומפס והמפקח קונסטנטין.
בני ההאן עברו בתחילה מטרוצ'ק ל"שמורת המשטרה הרכובה" בצד השני של הנהר, אבל גם זה היה קרוב מדי לדוסון.