tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכדיו, ג'ון סרג'נט וייז, ג'ון סרג'נט קראם וריצ'רד אלסופ וייז, כמו גם נינו, ג'ון קריין קאנקל, התבלטו גם הם בפוליטיקה.
ג'ון סרג'נט וייז היה סופר, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי בווירג'יניה.
הוא היה בנם של הנרי א.
ג'ון נולד בריו דה ז'ניירו ב-27 בדצמבר 1846, בעוד אביו היה שגריר ארצות הברית באימפריה הברזילאית.
הוא חי כנער עם אביו ואחרים ברולסטון, המטע שלהם על נהר אליזבת מחוץ לנורפוק, וירג'יניה.
אביו כיהן כחבר קונגרס אמריקאי לפני שנבחר למושל וירג'יניה ב-1856. לאחר שלמד שיעורים פרטיים בצעירותו, וייז למד במכון הצבאי של וירג'יניה.
בעודו סטודנט החלה מלחמת האזרחים האמריקנית, והוא שירת עם חיל הצוערים של VMI בקרב על השוק החדש.
הוא קיבל פקודה לשמור על רכבת המטען של הצוערים, התריס נגד פקודות אלו להישאר שם, ולקח חלק בהתקפה המפורסמת של הצוערים.
לאחר הקרב, קיבל וייז מינוי כקצין בצבא הקונפדרציה.
לאחר המלחמה, וייז למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שם נטל חלק באחוות בטא תטא פי ב-1867. באותה שנה הוא סיים את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין.
וייז עסק בעריכת דין בריצ'מונד, וירג'יניה במשך שנים רבות.
בשנת 1880, הוא נכשל בניסיונו להיבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במאי 1882, הוא מונה לפרקליט ארצות הברית עבור המחוז המזרחי של וירג'יניה, וכיהן עד מרץ 1883.
מאוחר יותר ב-1882, וייז נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית עבור המושב הכללי של וירג'יניה כ"מתאם מחדש" - תווית המשמשת קואליציה של רפובליקנים ודמוקרטים מתנגדים של וירג'יניה.
לפני הבחירות של 1884, המחוזות של וירג'יניה שורטטו מחדש, וביטלו את המושב הכללי.
וייז לא ביקש להיבחר מחדש ממחוז.
במקום זאת, בשנת 1885 הוא התמודד על תפקיד מושל וירג'יניה כרפובליקני, אך הפסיד לפיציו לי הדמוקרט.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ברואר, לקח תשומת לב שיפוטית שבית הנבחרים של ארצות הברית הושיב את חברי הקונגרס שנבחרו על ידי מצביעי וירג'יניה באותה שנה ו"הדבר שביקשו לאסור נעשה ולא ניתן לבטלו בפקודת בית המשפט", כך בית המשפט העליון של ארצות הברית.
עד הבחירות של 1904, הצביעו חמישים אחוז פחות לבנים ותשעים אחוז פחות גברים שחורים.
מאוחר יותר עבר וייז לעיר ניו יורק, ועסק בעריכת דין עד פרישתו.
הוא מת ב-12 במאי 1913, ליד פרינסס אן, מרילנד, ונקבר בריצ'מונד.
ג'ון וייז כתב מספר ספרים, ובעיקר ספר זיכרונות בשם The End of an Era (1899), אשר הודפס מחדש במספר רב של מהדורות מאז פרסומו הראשון.
מהדורת טקסט מלאה זמינה באינטרנט באתר האינטרנט של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, "תיעוד הדרום האמריקאי".
הוא מתאר את ילדותו בימים האחרונים שלפני מלחמת האזרחים, בזמן שחי במטע של אביו "רולסטון" בווירג'יניה, עם בן לוויה וחבר עבדים מילדות.
הוא דן גם בשנות המלחמה, בתפקידו של אביו במלחמה ובמשפחתו.
ב-3 בנובמבר 1869, הוא התחתן עם אוולין בירד בוורלי דאגלס, בתם של יו דאגלס וננסי המילטון.
לג'ון ואוולין היו תשעה ילדים, שבעה בנים ושתי בנות:
ג'ון סרג'נט וייז (מת צעיר)
ג'ון סרג'נט וייז (כפי שהיה נהוג, ניתן לו שם זהה לאח מבוגר שמת צעיר, כדי להמשיך את שם אביו)
ג'נינגס קרופר וייז (עוטר בצלב השירות המצוין במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא הפך למפקד המכון הצבאי של וירג'יניה)
הסנאטור של מדינת ניו יורק הנרי א.
ג'ון סרנוטו היה שחקן פוקר אמריקאי המוכר בשם מיאמי ג'ון, אשר זכה בשלושה צמידי אליפות העולם בפוקר.
סרונוטו נולד וגדל בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת המדינה של פלורידה ושירת בצבא ארצות הברית.
הוא עבד כפקח טיסה עד שבתחילת שנות השמונים פוטר על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעקבות שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית, יחד עם שאר פקחי הטיסה אשר שבתו.
בעקבות הפיטורים החליט לנסות לשחק פוקר באופן מקצועי.
במהלך הקריירה סיים סרונוטו 597 פעמים בכסף בטורנירים שונים, כאשר הראשון היה בינואר 1987 והאחרון ביולי 2024, כחצי שנה לפני מותו.
ב-1996 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו, כאשר ניצח את טורניר ה-Sever Card Stud Hi/Lo ובפרס של 147 אלף דולר.
שנה לאחר מכן זכה בצמיד השני שלו, בטורניר טקסס הולדם ובפרס הכספי הגבוה ביותר בו זכה בקריירה שלו, כ-259 אלף דולר.
הזכייה השלישית שלו בצמיד הייתה ב-2002, לאחר שניצח טורניר לימיט אומהה הולדם.
סרנוטו זכה בפרס למפעל חיים של ארגון ה-Global Poker Awards לשנת 2019.
סרנוטו זכה בסך של כ-6.5 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
בזמן מותו ב-2025, היה לשחקן בעל מרב התוצאות בטורנירי פוקר, עם 597 סיומות בכסף.
ג'ון פאוול הוא מלחין ומנצח בריטי למוזיקת קולנוע, שמתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, מאז 1997. במהלך הקריירה שלו הלחין מוזיקה ליותר מ-70 סרטים, בעיקר לסרטי אנימציה וסרטי פעולה, והוא ידוע בסגנונו הדינמי שמשלב תזמורת קלאסית עם אלמנטים אלקטרוניים וקצביים, ונחשב בין המלחינים הבולטים בתעשייה.
בין סרטיו הבולטים ניתן למנות את שרק, הדרקון הראשון שלי, זהות כפולה (סרט), ועוד סרטים רבים.
פאוול היה חבר בסטודיו של הנס צימר, Remote Control Productions, ושיתף פעולה עם מלחינים נוספים מהסטודיו, כולל הארי גרגסון ויליאמס.
הוא עבד עם במאים כמו Carlos Saldanha ו-George Miller, וכן עם יוצרים נוספים בתעשייה הקולנועית.
פאוול קיבל שלוש מועמדויות לפרס גראמי על עבודתו בתזיזו ת'רגליים, פרדיננד (סרט) וסולו: סיפור מלחמת הכוכבים, ומועמדויות לפרס אוסקר על הדרקון הראשון שלי ומרשעת (סרט).
ג'ון פאוול נולד בלונדון בשנת 1963, וגדל במשפחה שבה היו מעורבים באמנות ומוזיקה.
מגיל צעיר החל לנגן בכינור ובוויולה, ולאחר מכן גם בפסנתר.
בתקופת לימודיו בקולג' טריניטי בלונדון התמקד בהרכבה ותזמור, ורכש מיומנויות שהיוו בסיס לקריירה הקולנועית שלו.
בתחילת דרכו המקצועית עבד פאוול כעוזר למלחינים אחרים, מה שאפשר לו להיחשף לפרויקטים גדולים ולצבור ניסיון בהלחנת פסקולים מורכבים.
הוא השתתף בהפקות מוזיקליות מגוונות, כולל פרסומות והקלטות מוזיקה לסרטים קטנים יותר, לפני שהחל לקבל פרויקטים של קולנוע רחב.
במהלך שנות ה-90 עבר ללוס אנג'לס והצטרף לסטודיו של הנס צימר, שם פגש ושיתף פעולה עם מלחינים נוספים.
עבודתו בסטודיו אפשרה לו ללטש סגנון אישי ולשלב בין אלמנטים תזמורתיים לקצביים ואלקטרוניים.
פאוול בנה את הקריירה שלו תוך פיתוח קשרים עם במאים מובילים והשתתפות בפרויקטים בעלי פרופיל גבוה, דבר שאפשר לו ליצור סגנון מוזיקלי מוכר וייחודי, המשלב מלודיות עשירות עם מוטיבים חוזרים שמעצימים את החוויה הרגשית של הסרטים בהם הוא עובד.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתימרשעת: חלק 2
ג'ון פרסיבל ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן במשך 30 שנה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה.
הוא צבר הון עתק בכריית כסף והיה אחד ממייסדי העיר סנטה מוניקה שבקליפורניה.
ג'ונס נולד ב-27 בינואר 1829 במחוז הרפורדשייר שבאנגליה, והיה אחד משלושה עשר ילדיהם של תומאס (1793–1871) ומרי א.
בשנת 1831 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בקליבלנד שבאוהיו.
האב רכש נכס והקים עסק לייצור שיש.
בשנת 1849 יצא ג'ונס לקליפורניה כדי להשתתף בבהלת הזהב.
הוא התיישב במחוז טריניטי, שם עסק בכרייה ובחקלאות.
בהמשך נבחר לשריף המחוז ולחבר בסנאט של מדינת קליפורניה, שם כיהן בין השנים 1863–1867. בשנת 1867 היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסגן מושל קליפורניה.
בשנת 1868 עבר ג'ונס לגולד היל שבנבדה, שם מונה למנהל מכרות הכסף "קראון פוינט", שהיו חלק ממכרות הקומסטוק לואוד.
כאשר ב־1870 התגלה גוש כסף משמעותי, רכשו ג'ונס ואלבינזה הייברד מניות במכרה והשיגו שליטה עליו.
ב־1873 נבחר ג'ונס בידי בית המחוקקים של נבדה לסנאט של ארצות הברית, וכיהן חמש כהונות רצופות, מ־1873 ועד 1903. הוא כיהן כיו"ר ועדת הסנאט לביקורת הוצאות שונות (1877–1881, 1883–1893) וכיו"ר ועדת מחלות מידבקות (1893–1903).
ג'ונס היה מעורב בהטבעת מטבע הכסף בערך של 20 סנט.
כמו רפובליקנים מערביים רבים, פרש ג'ונס בשנת 1896 מהמפלגה בשל מחלוקת על נושא הבסיס דו-מתכתי (הצמדת המטבע גם לכסף ולא רק לזהב), והצטרף ל"מפלגת הכסף".
הוא ישב עם "הרפובליקנים של הכסף" ובהמשך חזר לשורות הרפובליקנים, אך החליט שלא להתמודד לכהונה נוספת ב־1902.
בנאומיו בסנאט הביע עמדות גזעניות וקרא למנוע הגירה של "הגזעים השחומים והשחורים" כדי לשמור על טוהר הגזע הלבן.
ב־1874 השקיע ג'ונס יחד עם הסנאטור מטעם נבדה ויליאם מ.
סטיוארט במכרות הכסף של פאנאמינט שבמחוז איניו, קליפורניה.
ג'ונס תכנן להקים מסילת ברזל שתוביל את הכסף עד האוקיינוס בסנטה מוניקה.
אולם עד 1877 התרוקנו המכרות ונסגרו.
ב־1874 ביקר ג'ונס בלוס אנג'לס ורכש שלושה רבעים מבעלות על חוותו של קולונל רוברט ס.
בשנת 1875 תכננו ג'ונס ובייקר את מפת העיר סנטה מוניקה.
ג'ונס בנה את מסילת הרכבת הראשונה מלוס אנג'לס לסנטה מוניקה.
בשל קשיים כלכליים נאלץ למכור את המסילה ל"סאות'רן פסיפיק" ב־1877.
בשנת 1889 הקים ג'ונס את ביתו המפורסם "מיראמר" בסנטה מוניקה.
לאחר פרישתו ב־1903 התגורר בו וניהל את עסקיו.
זמן קצר לפני מותו נמכר הבית לקינג קמפ ג'ילט, ממציא סכיני הגילוח.
בהמשך שימש הנכס אקדמיה צבאית לנערים, וב־1921 הוסב ל"מלון מיראמר".
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כמרכז קליטה של חיל האוויר האמריקאי.
האחוזה נהרסה ב־1938, אך עץ פיקוס ענק שהובא לאחוזה ב־1889 עדיין עומד במקומו.
כיום שוכן באתר מלון "פיירמונט מיראמר".
בשנת 1861 נישא ג'ונס להאנה קורנליה (קונגר) גריתהאוס, אלמנה, ונולד להם בן אחד, רוי.
האנה נפטרה ב־1871. בשנת 1875 נישא בשנית לג'ורג'ינה פרנסיס סאליבן, ונולדו להם שלוש בנות.
ג'ונס נפטר ב־27 בנובמבר 1912 בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ונקבר בבית העלמין לורל היל בסן פרנסיסקו.
ג'ון פביאן פארוט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם ניו המפשייר.
פארוט נולד ב-8 באוגוסט 1767 בפורטסמות' שבפרובינציית ניו המפשייר, והיה בנם של ג'ון פארוט – סוחר וקפטן ספינה – ואשתו דבורה ווקר.
הוא הלך בעקבות אביו והחל לעסוק במסחר באירופה ובאיי הקריביים, עד שהדבר נפסק בעקבות חקיקת חוק האמברגו של 1807.
בשנים 1809–1814 כיהן פארוט כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר, ובנוסף כיהן במשרות מקומיות שונות.
הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות של 1812 לקונגרס ה־13, אך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־15 וכיהן בו מ־4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1819. לאחר מכן נבחר לסנאט וכיהן בו מ־4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1825. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (ולאחר מכן רפובליקני תומך אדמס–קליי).
בשנת 1826 כיהן פארוט כפקיד הדואר של פורטסמות', ובשנים 1830–1831 אף כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר.
הוא נפטר בעיר גרינלנד שבניו המפשייר ב-9 ביולי 1836, ונקבר בבית העלמין המשפחתי שבאחוזת פארוט.
מסמכיו שמורים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בניו כללו את ממציא תותח פארוט רוברט פארקר פארוט (1804–1877), ואת פיטר פירס פארוט (1811–1896), שהיה שותף במפעל ליצור כלי ירייה בקולד ספרינג, ניו יורק.
ג'ון סקוט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה וייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית.
ג'ון סקוט נולד ב-24 ביולי 1824 באלכסנדריה שבמחוז הנטינגדון, פנסילבניה.
הוא למד במכללת מרשל בעיר צ'יימברסבורג שבפנסילבניה.
החל משנת 1846 ועד 1869 עסק בעריכת דין בעיר הנטינגדון.
בשנת 1851 היה חבר בוועדת ההכנסות של המדינה.
בשנת 1862 נבחר כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה.
סקוט נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית בשנת 1869. בשנת 1870 יזם וכינס חקירה של הקונגרס בנוגע לזוועות שביצע ארגון הקו קלוקס קלאן, אך לא התמודד מחדש על המושב בשנת 1875. במהלך הקונגרס ה-43 שימש כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1875 עבר לפיטסבורג, שם שימש כיועץ המשפטי הראשי של חברת מסילת הרכבת של פנסילבניה בשנים 1875–1877, וכיועץ המשפטי הכללי של החברה בשנים 1877–1895.
אביו של ג'ון סקוט, שנשא אף הוא את השם , כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אמו, אגנס סקוט, היא שעל שמה נקראה מכללת אגנס סקוט בעיר דקאטור שבג'ורג'יה.
סקוט נפטר ב-29 בנובמבר 1896 בפילדלפיה שבפנסילבניה, ונקבר בבית הקברות "דה וודלנדס".
ג'ון פאולר היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי בווירג'יניה ובקנטקי.
לאחר שירותו במלחמת העצמאות של ארצות הברית, היה פאולר ממייסדי היישוב וממנהיגי הציבור הראשונים בלקסינגטון.
הוא ייצג לסירוגין את מחוז פייט ואת מחוז וודפורד הסמוך בבית הנבחרים של וירג'יניה ובוועידת האשרור של וירג'יניה, עוד לפני שקנטקי הפכה למדינה.
לאחר מכן כיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן שם בשנים 1797–1807.
פאולר נולד במחוז צ'סטרפילד שבמושבת וירג'יניה ב־27 באפריל 1756, לג'ון ולג'ודית (לבית הדסון) פאולר.
הוא קיבל השכלה התואמת את מעמדו, כולל לימודים בבתי ספר פרטיים מקומיים.
פאולר לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1777 הצטרף לפלוגתו של קפטן פטרסון כלוטננט ראשון, והתקדם לדרגת קפטן בשנת 1783. במקביל, בשנת 1780 למד במכללת ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, והיה לחבר בלשכת הבונים החופשיים של ויליאמסבורג.
בשנת 1783 עבר פאולר ללקסינגטון, אשר מחוז פייט שסביבה נחשב אז לחלק מווירג'יניה.
בוחרי מחוז פייט בחרו בו כאחד משני נציגיהם לבית הנבחרים של וירג'יניה, והוא נבחר מחדש בשנה שלאחר מכן.
באוקטובר 1786, בעת השתתפותו במושב החקיקה בריצ'מונד, מינו אותו עמיתיו לאחד מנאמני העיר החדשה פרנקפורט.
ביוני 1787 הצטרף לפלוגת מתנדבים מקנטקי בפיקודו של קפטן ג'יימס בראון, שלחמה בשבטים אינדיאניים, והמשיך לשרת לסירוגין עד 1794. הוא החזיק בדרגת קצין זוטר ביחידת חיל הרגלים הקלה של לקסינגטון.
באותה שנה היה גם ציר בוועידת דאנוויל של 1787, הוועידה השלישית שעסקה בהקמת מדינת קנטקי, כנציג מחוז פייט.
ביוני 1788 שימשו פאולר והאמפרי מרשל כנציגי מחוז פייט בוועידת האשרור של וירג'יניה, שאשררה את חוקת ארצות הברית.
עם זאת, איש מהם לא ייצג את המחוז במושב החקיקה שהחל ב־23 ביוני.
בשנת 1791 נבחר פאולר מחדש לבית המחוקקים של וירג'יניה, הפעם כנציג מחוז וודפורד הסמוך ללקסינגטון, וכך השתתף במושב שאישר את קבלתה של קנטקי כמדינה וסיים את כהונתו בבית המחוקקים של וירג'יניה.
פאולר כיהן כשופט שלום במחוז וודפורד מ־5 במאי 1789 ועד 1794. בשנים 1792–1794 שימש גם כפקיד בית המשפט לענייני oyer and terminer וכפקיד מנהלי הבנייה הציבורית.
בבחירות 1794 התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי, אך הודח כבר בסיבוב ההצבעה הראשון בבית המחוקקים של קנטקי.
בוחרי קנטקי בחרו בו לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1797, לאחר פרישתו של אלכסנדר אור ממייסוויל.
פאולר גבר על נוטלי קון, יליד וירג'יניה כמותו, ונבחר מחדש ארבע פעמים.
הוא כיהן במשך עשור בקונגרסים החמישי עד התשיעי.
לאחר סיום כהונתו בקונגרס בשנת 1807, שימש כחבר חבר הנאמנים של לקסינגטון, ויושב ראש המועצה בשנים 1817–1818. כמו כן היה מנהל הדואר הרביעי של לקסינגטון בשנים 1814–1822.
לפאולר היו אחזקות קרקע נרחבות בווירג'יניה ובקנטקי, שאותן הפעיל לפחות בחלקן באמצעות עבודה של עבדים.
הוא היה ממייסדי האגודה החקלאית של קנטקי.
זמן מה לפני 1800 ייסד את "גני פאולר" על שטח של כ־300 אקרים סמוך ללקסינגטון.
שטח זה נפתח כפארק בשנת 1817 ושימש לירידים, פיקניקים, מנגלים, אספות פוליטיות ואירועים נוספים.
בשנת 1802 תרם פאולר 93 אקרים של אדמה סמוך לקרלייל, קנטקי, לכנסייה הפרסביטריאנית קונקורד.
פאולר נישא למיליסנט וילס מווירג'יניה לפני 1789, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
מיליסנט פאולר נפטרה ביולי 1833. פאולר עצמו נפטר בלקסינגטון ב־22 באוגוסט 1840, ונקבר בבית הקברות האפיסקופלי הישן בעיר.
במפקד האוכלוסין הפדרלי של 1810 החזיקו הוא ואשתו שבעה עבדים בלקסינגטון.
עשור לאחר מכן החזיק ב־27 עבדים, מהם חמישה בנים ושבע בנות מתחת לגיל 14. במפקד של 1830 החזיק ב־12 עבדים (מהם ארבעה בנים וילדה אחת מתחת לגיל 10), וכן שני שחורים חופשיים בביתו.
ג'ון לואיס פון נוימן היה מתמטיקאי ואיש אשכולות הונגרי-אמריקאי יהודי מומר.
היה שותף לשניים מההישגים הטכנולוגיים הבולטים של המאה ה-20: פיתוח פצצת האטום ופיתוח המחשב האלקטרוני.
הוא היה גם יוצרה של תורת המשחקים (יחד עם הכלכלן אוסקר מורגנשטרן), תרם תרומה משמעותית לחקר מכניקת הקוונטים, תורת הקבוצות וענפי מתמטיקה נוספים, ושילב בהצלחה רבה פעילות במחקר טהור וכן מחקר שימושי בענפי מדע רבים.
פון נוימן נולד ב-1903בבודפשט למשפחה יהודית-נאולוגית, בשם נוימן יאנוש ליוש (בהונגרית שמות משפחה נכתבים קודם: Neumann János Lajos).
אביו, מקס נוימן, היה בנקאי אמיד ובעל תואר דוקטור במשפטים.
אמו הייתה מרגיט לבית קאן, צאצאית למשפחות היהודיות קאן ומייזלס.
עד גיל 10 למד נוימן בבית בהדרכת מורים פרטיים, כמנהג עשירי אירופה.
סימני גאונות ניכרו בו כבר בילדותו; יוג'ין ויגנר, אף הוא יהודי-הונגרי וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1963, שלמד יחד עם פון נוימן בבית הספר התיכון הלותרני פאשורי, אמר עליו מאוחר יותר: "יש שני סוגי אנשים בעולם: ג'וני פון נוימן - ואנחנו, השאר".
המורה למתמטיקה בגימנסיה זיהה מיד את כישרונו המתמטי יוצא הדופן והמליץ להוריו לשכור לו מורה פרטי למתמטיקה.
ההורים שכרו את מיכאל פקטה שהיה מרצה באוניברסיטת בודפשט, והוא לימד אותו מתמטיקה גבוהה.
למרות מגבלת הנומרוס קלאוזוס התקבל פון נוימן ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת בודפשט, ובגיל 19 פרסם את מאמרו המתמטי הראשון, אותו כתב יחד עם מדריכו מהאוניברסיטה מיכאל פקטה.
פון נוימן קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת בודפשט בגיל 23 (הדוקטורט שלו עסק בתורת הקבוצות).
במקביל ללימודי מתמטיקה, למד גם כימיה באוניברסיטת ברלין והנדסה כימית במכון הטכנולוגי של ציריך, משום שאביו ראה במתמטיקה עיסוק שאין בו פרנסה.
בעת לימודיו בציריך למד גם מתמטיקה, אצל ג'ורג' פוליה והרמן וייל.
לאחר סיום לימודיו לימד במשך שנים אחדות באוניברסיטאות של ברלין והמבורג, ובמקביל למד באוניברסיטת גטינגן אצל דויד הילברט, שם גם פגש לראשונה את הפיזיקאי רוברט אופנהיימר.
לאחר שפניותיו לקבלת אשרת הגירה לארצות הברית נדחו כמה פעמים, הוא הוזמן לבסוף ב-1929 לאוניברסיטת פרינסטון בסיוע חבריו.
לאחר הטבלתו לנצרות קתולית לצורך נישואיו הראשונים עם צעירה הונגרייה, בוגרת לימודי כלכלה, בשם מרייטה קוושי , בסוף 1930 היגר לארצות הברית.
בפרינסטון עסק בהוראה עד לשנת 1933, שבה נבחר לאחד מששת חברי הסגל הראשונים ב, מינוי שבו החזיק עד סוף ימיו, במקביל להיותו מרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון.
הזוג התגרש ארבע שנים מאוחר יותר.
מנישואיו הראשונים נולדה בתו היחידה, מרינה, פרופסור ידועת שם לסחר ומדיניות בינלאומית באוניברסיטת מישיגן.
עם עליית אדולף היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון, ניבא נוימן את השתלטות היטלר על אירופה, ואת התוצאות הרות האסון הצפויות ליהודים שם.
בשנת 1937 ו-1938 חזר פעמים אחדות לבודפשט על מנת לארגן את יציאתה של משפחתו מהונגריה לארצות הברית, ושם פגש את אשתו השנייה קלארה (קלארי) דאן, שהייתה יהודיה.
הוא הצליח להוציא את משפחתה ואת משפחתו לארצות הברית בשנת 1939, רגע לפני שמלחמת העולם השנייה פרצה במלוא עוזה.
במהלך מלחמת העולם השנייה חבר למדען היהודי יליד ניו יורק ריצ'רד פיינמן, והצטרף למזהירים מפני פיתוח נשק גרעיני על ידי גרמניה והצבא הנאצי.
הוא השתתף בפרויקט מנהטן, ופיתח בה את ה'עדשה המפוצצת', אחד הרכיבים העיקריים הנדרשים לפיצוץ גרעיני.
פון נוימן היה מהתומכים בהמשך פיתוח הטכנולוגיה הצבאית הגרעינית, לעומת הפורשים והמסתייגים ממנה כמו רוברט אופנהיימר ואלברט איינשטיין.
לאחר המלחמה סייע גם לפיתוחה של פצצת המימן, היה חבר הוועדה לתחנות כוח גרעיניות, ובשנותיו האחרונות ועד מותו היה ראש הוועדה הסודית של ממשלת ארצות הברית לפיתוח טילים בין-יבשתיים.
הוא פעל גם כיועץ לתאגיד ראנד.
בשנת 1928 פרסם מאמר ובו הוכחה ל"משפט המינימקס" שהוא ממשפטי היסוד בתורת המשחקים.
בשנת 1944 פרסם, יחד עם אוסקר מורגנשטרן, את הספר Theory of Games and Economic Behavior, שהוא תחילתה של תורת המשחקים כתחום עצמאי.
על ייחודו של פון נוימן כאיש מדע כותבת סילביה נאצר, בספרה "נפלאות התבונה":
פון נוימן היה מחלוצי מדעי המחשב, ותרם לבסיס התאורטי שלהם.
בצד המעשי של המחשוב היה בקשר הדוק עם מפתחי המחשבים הראשונים ועיצב את הארכיטקטורה המוכרת לנו של המחשב, לפיה מכיל הזיכרון את התוכנית לביצוע ואת הנתונים שעליהם היא פועלת, והוראות התוכנית מתבצעות באופן סדרתי בזו אחר זו.
מחשב מסוג זה קרוי ארכיטקטורת פון נוימן.
המחשב שפיתח במכון למחקר מתקדם שימש מודל למחשבים נוספים, ובהם ויצק של מכון ויצמן למדע - המחשב הראשון בישראל.
פון נוימן התייחס בזלזול לפיתוחן של שפות התכנות הראשונות, בעיניו די היה בשפת מכונה.
במאמר שפרסם נוימן בשנת 1949 כבר הופיעו ניצני הרעיון המקורי של תוכנות "המתרבות" מעצמן, קרי וירוס מחשב.
פון נוימן שילב בין תחומי הפעילות המגוונים שלו.
הוא היה מהאסטרטגים של "המלחמה הקרה": הוא רתם את המחשב לפיתוח נשק גרעיני, ואת תורת המשחקים ככלי לחשיבה אסטרטגית אודות השימוש בנשק זה.
בין היתר תמך בהתקפה גרעינית על ברית המועצות, מעין מכה מקדימה שתמנע ממנה לפתח פצצה גרעינית.
פון נוימן היה אדם אוהב חיים, והרבה לערוך מסיבות בביתו שבפרינסטון.
פון ניומן סייע לפרסומו של קורט גדל ומשפטי האי-שלמות שלו בקרב הקהילה המתמטית.
פון נוימן נפטר ב־8 בפברואר 1957 בוושינגטון, כשנה וחצי לאחר שהתגלה בגופו סרטן.
לקראת מותו על ערש דווי הזמין כומר לצורך וידוי, לפי עקרון ההימור של פסקל.
לאחר מותו זכה לאותות הוקרה רבים.
בסוף שנת 1997 הוקם במכון ויצמן למדע מרכז מחקר על שמו לאימות של מערכות ריאקטיביות.
נדודיו של פון נוימן, אשר נבעו מרצון לקדם את הקריירה שלו, משתקפים גם בשמות שסיגל לעצמו.
הוא נולד בבודפשט בירת הונגריה, נימול כיוחנן (יאנוש) נוימן (Neumann János, בהונגרית שם המשפחה מקדים את השם הפרטי), וזכה לשם החיבה יאנצ'י (Jancsi).
בשנת 1913 רכש אביו את תואר האצולה ההונגרי "מרגיטאי" המקביל לתואר האוסטרי "פון מרגיטה".
כאשר עבר ללמוד בגרמניה שינה את שמו ליוהאן פון נוימן (Johann von Neumann), וכאשר התאזרח בארצות הברית שינה את שמו הפרטי לג'ון (John), ואת שם משפחתו ביטא "פון ניוּמֶן" (אם כי לא שינה את הכתיב שלו).
בארצות הברית כונה ג'וני בפי חבריו.
באנציקלופדיה העברית הוא נמצא תחת הערך "נוימן, ג'ון (ינוש) פון".
גם מבחינת דתו, בדומה ליהודים מתבוללים רבים במאות ה-19–20, הפגין פון נוימן גמישות והסתגלות לסביבה.
הוא נולד כיהודי למשפחה ניאולוגית.
בגיל 26, הוא הוטבל לנצרות הקתולית לצורך נישואיו עם אשתו הראשונה, מרייט.
מנישואין אלו יש לו בת, מרינה, פרופסור ידועת שם ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת מישיגן.
במכתביו הביע הסתייגות מדת, והציג עצמו כאתאיסט, אך על ערש דווי ביקש להתוודות בפני כומר, לפי עקרון ההימור של פסקל.
ייתכן גם שטקס הווידוי נערך ביוזמת הכנסייה בשעה שפון נוימן כבר לא היה בהכרה מלאה "על מנת למנוע טעות".
ג'ון פורבס נאש הבן היה מתמטיקאי אמריקאי.
זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 1994 על מחקריו פורצי הדרך בתחום תורת המשחקים, ובפרס אבל לשנת 2015 על מחקריו במשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
נאש נולד וגדל בבלופילד שבווירג'יניה המערבית.
אביו, ג'ון פורבס נאש האב, היה טכנאי אלקטרוניקה ואמו, מרגרט ורג'יניה מרטין, הייתה מורה לאנגלית וללטינית בבית הספר המקומי.
כשהיה בן שנתיים נולדה אחותו מרתה.
בילדותו קרא בעיקר מאמרים בנושאי טבע ומדע ואנציקלופדיות.
בגיל 13 החל לערוך ניסויים מדעיים בחדרו.
בגלל עליונותו האינטלקטואלית מצא עצמו בודד פעמים רבות.
נאש לא היה מקובל על חבריו לכיתה ולרוב דחו אותו מחברתם.
גם מרתה, אחותו הצעירה, לא קיימה עמו קשר הדוק.
בביוגרפיה שלו נאש טוען שהספר Men of Mathematics ("אנשי המתמטיקה") של אריק טמפל בל עורר בו את האהבה ואת העניין במתמטיקה.
במקביל ללימודיו בתיכון של בלופילד הוא השתתף גם בשיעורים שנערכו בקולג' של בלופילד.
אחרי סיום לימודיו בתיכון, ב-1945, החל ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה בפיטסבורג, פנסילבניה.
למד כימיה והנדסה כימית לפני שהחליף את המגמה שלו ללימודי מתמטיקה.
סיים את לימודיו במכון זה וקיבל את התואר הראשון והשני ב-1948. לאחר שסיים עבר נאש לווייט אוק שבמרילנד, שם עבד במחקר עבור חיל הים האמריקאי.
נאש התקבל כסטודנט ללימודי מוסמכים בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון ב-1948. הפרופסור שלו במכון קרנגי לטכנולוגיה שלח מכתב המלצה לאוניברסיטת פרינסטון בו הוא כתב רק: "האיש הזה הוא גאון".
בפרינסטון עבד על בעיות שיווי משקל בתורת המשחקים.
בנוסף לזה עסק בתחומי הגאומטריה האלגברית.
נאש הוכיח שכל יריעה רימנית ניתנת לשיכון איזומטרי במרחב אוקלידי כלשהו - טענה מרכזית בגאומטריה דיפרנציאלית ששוערה על ידי רימן.
דבר נוסף שנאש עשה בימיו בפרינסטון היה פיתוח משחק ההקס והוכחה כי לשחקן הראשון יש אסטרטגיה מנצחת.
ב-1951 עבר נאש לעבוד בפקולטה למתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
כשנה מאוחר יותר הכיר ג'ון נאש את אלינור סטיר, אחות במקצועה.
כאשר הייתה אלינור בהריון עם בנם, ג'ון דייוויד סטיר, נפרדו בני הזוג.
מאוחר יותר פגש ג'ון נאש את אלישה לופז-הריסון (נולדה ב-1 בינואר 1933), שהייתה סטודנטית לפיזיקה מאל סלוודור.
נאש ואלישה התחתנו בפברואר 1957, ואף על פי שנאש היה אתאיסט, החתונה נערכה בכנסייה קתולית.
שנתיים אחר כך, ב-1959, היא הייתה שותפה לאשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי עקב מחלת הסכיזופרניה.
זמן קצר לאחר מכן נולד להם בן, ג'ון צ'ארלס מרטין נאש, אשר קיבל את שמו רק כשנה לאחר הולדתו, מפני שאלישה חיכתה עד שג'ון ישתחרר מבית החולים ויהיה גם הוא שותף לבחירת שמו של בנם.
נאש ואלישה התגרשו ב-1963, אך חזרו זה לזה ב-1970 לאחר שאלישה הבינה שטעתה באשפוזו.
אלישה הגדירה את החזרה כ"שני אנשים זרים החיים תחת אותו גג", והדגישה שלא היו יחסים רומנטיים ביניהם.
על פי ספרה של סילביה נסאר, "נפלאות התבונה", ביוגרפיה על חייו של נאש שיצאה לאור בשנת 1998, הם חזרו לנהל מערכת יחסים זוגית לאחר שנאש קיבל את פרס נובל לכלכלה ב-1994. נאש ואלישה התחתנו שוב ב-2001.
ב-23 במאי 2015 נהרגו נאש ואשתו בתאונת דרכים בניו ג'רזי.
נאש החל להראות סימנים של פרנויה בשנות הנישואים הראשונות שלו.
אשתו הגדירה את מצבו כ"לא יציב", ואמרה שהוא מדבר לדמויות בדיוניות שהוא סבור שמסכנות את חייו.
נראה שנאש האמין שהיה ארגון שרדף אחריו, שבו כולם לבשו עניבות אדומות.
ב-1959 אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי ושם אובחן כמי שסובל מסכיזופרניה.
לאחר שחרורו מבית החולים התפטר מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, לקח את כספי הפנסיה שלו ונסע לאירופה כדי למצוא בית חולים פסיכיאטרי לקבלת טיפול.
לאחר חיפוש לא מוצלח ותקריות לא נעימות באירופה חזר לארצות הברית, שם אושפז בבתי חולים לחולי נפש לסירוגין עד 1970, ומאז לא אושפז עוד.
נאש זכה בפרסים רבים, הבולט ביניהם הוא פרס נובל לכלכלה לשנת 1994 (יחד עם ג'ון הרסני וריינהרד זלטן).
נאש זכה בפרס על עבודתו בתורת המשחקים שכתב כסטודנט בפרינסטון.
בסך הכול פרסם עשרים ושלושה מאמרים בשנים 1945–1996.
תחומי המחקר של נאש היו בתורת המשחקים, בגאומטריה דיפרנציאלית ובמשוואות דפרנציאליות חלקיות.
התאוריות והמחקרים שלו משמשים עד היום בכלכלה המודרנית.
העיתונאית סילביה נסאר כתבה עבודת מחקר על נאש במשך יותר משנתיים, ובעקבותיה כתבה את הספר "נפלאות התבונה", ביוגרפיה של נאש המתארת את חייו האישיים והמקצועיים.
הספר יצא לאור בשנת 1998.
הספר מתאר שלושה שלבים בחייו של נאש: גאון צעיר ופורץ דרך, חולה נפש, ומבריא הזוכה בפרס נובל.
הספר חושף פרטים אישיים רבים אודות נאש, והיו שראו בו פגיעה גסה בפרטיותו.
ב-2001 יצא לאקרנים הסרט "נפלאות התבונה" בבימויו של רון הווארד, שהוא עיבוד הוליוודי לסיפור חייו של נאש.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר ב-2002, ומתוכם זכה בארבעה.
על הסרט "נפלאות התבונה" נמתחה ביקורת כי הוא אינו מציג באופן מדויק את חייו של נאש ואת מחלת הסכיזופרניה.
כמו כן נטען, בהסתמך על הביוגרפיה של נאש, כי הוא היה אנטישמי בהשקפותיו ולא אחת שיתף את הסובבים אותו בדעותיו.
ג'ון נאש הודה כי היו לו התבטאויות אנטישמיות בעבר אך הוא התחרט עליהן, וטען גם כי ההאשמות יצאו מפרופורציות ראויות.
נוסף על כך, נטה נאש באותה תקופה לבטא דעות אנטי אמריקאיות ולאמץ תאוריות קשר.
מומחים רבים טוענים כי השמצות גזעניות יכולות היו לנבוע ממצבו הנפשי המעורער.
הסרט התיעודי Brilliant Madness של רשת השידור PBS, המתאר גם הוא את חייו של נאש, נחשב למדויק יותר.
ג'ון פול ג'ונס היה אחד ממייסדיו של הצי האמריקני.
ממפקדי הים הבולטים של הצי במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783).
נולד בסקוטלנד בשנת 1747, לאב שהיה גנן ראשי באחוזה.
בגיל 13 סיים את לימודיו, והחל לעבוד בצי הסוחר הבריטי, כנער סיפון.
שירת בעיקר על ספינות שהובילו עבדים.
הוא הצטיין בתפקידיו וקודם במהירות: בשנת 1766 (בגיל 19) מונה לחובל ראשון (סגן מפקד הספינה) בספינת עבדים, ובשנת 1769 (בגיל 22) מונה לקפטן (מפקד ספינה).
בשנת 1773 (בגיל 26), בעת ששירת כמפקד ספינת סוחר, נקלע לוויכוח אלים עם איש צוות מרדן, באי טובגו (מאיי הודו המערבית).
איש הצוות שהרג היה מקומי, וג'ונס - שהתייעץ עם שופט מקומי שהיה חברו - החליט להימלט מאימת הדין, לאחר שהתברר לו שכנראה יעמוד למשפט על רצח.
הוא ערק מהצי הבריטי, וברח לארצות הברית, שם התגורר אחיו.
הבריטים הכריזו עליו "עריק ושודד-ים".
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית נגד בריטניה, בשנת 1775, התנדב לשרת בצי האמריקני.
הוא שירת כקפטן (מפקד) של כמה ספינות, ובזכות היכרותו המעולה עם חופי אנגליה וסקוטלנד (שם גדל, הפליג ועבד) הצליח לערוך פשיטות מוצלחות מחופי צרפת, בת בריתה של ארצות הברית במלחמה.
בהמשך המלחמה מונה למפקד כוח ימי משולב, שכלל ספינות אמריקניות וצרפתיות.
ב-23 בספטמבר 1779 נערך הקרב הימי המפורסם ביותר שבו השתתף: הוא נתקל בשיירת ספינות סוחר בריטיות, אותן ליוו שתי ספינות מלחמה גדולות, שהידועה שבהן הייתה ה-Serapis.
ג'ונס החליט להצמיד את ספינתו, שהייתה קטנה יותר, במקביל לספינה האנגלית.
בשיאו של הקרב, שתי הספינות הצמודות ירו בתותחים אחת על השנייה, מטווח אפס.
במהלך הקרב הקשה, שנמשך שלוש שעות, בערה וטבעה ספינתו של ג'ונס.
בתשובה לדרישת הבריטים שייכנע, מיוחסת לג'ונס האמירה הידועה: "עדיין לא התחלתי להילחם" (I have not yet begun to fight).
אולם בסופו של הקרב הבריטים נכנעו, וג'ונס השתלט על ספינתם.
ב-1787 העניק לג'ונס הקונגרס הקונטיננטלי את מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר באותה עת.
למרות שזכה להערכה רבה בארצות הברית ובצרפת, שיקולים פוליטיים ואחרים מנעו ממנו לקבל פיקוד בכיר בצי.
בשנת 1788 הוא מונה לאדמירל בצי הרוסי של הקיסרית קתרינה השנייה, והוביל את המערכה נגד הטורקים העות'מאנים בים השחור.
בשנת 1790 פרש, לאחר שלא זכה לקידום משמעותי בצי הרוסי.
הוא בחר להתגורר בפריז, בירת צרפת.
בשנת 1792 מת ג'ונס ונקבר בפריז.
בשנת 1905 הועברו עצמותיו לארצות הברית, ובשנת 1913 נקבר מחדש, באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס שבמדינת מרילנד.
ב-1912 נחנכה אנדרטה לזכרו במול בוושינגטון.
על שמו נקראו שתי משחתות בצי ארצות הברית.
בשנת 1959 הפיקו אולפני האחים וורנר סרט עלילתי המבוסס על חייו.
ג'ון פול סטיבנס היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1975 עד שנת 2010. בעת פרישתו היה סטיבנס ותיק שופטי בית המשפט העליון והשופט שכהונתו הייתה השלישית באורכה בהיסטוריה של בית המשפט.
סטיבנס נולד בשיקגו שבאילינוי ארצות הברית.
הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שירת כקצין מודיעין בצי בזמן מלחמת העולם השנייה וזכה לכוכב הארד.
סטיבנס התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט ויילי רוטלדג' בשנת 1947. היה עורך דין בשיקגו, ושימש גם כיועץ לוועדות ממשלתיות.
ב-1970 מינה אותו הנשיא, ריצ'רד ניקסון לשופט בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים.
בשנת 1975 מינה אותו הנשיא ג'רלד פורד להחליף בבית המשפט העליון את ויליאם דאגלס.
הסנאט אישר את מינויו ברוב 0–99. סטיבנס היה בעל זיקה למפלגה הרפובליקנית, אך לא נחשב לבעל סדר יום פוליטי.
בבית המשפט, במפתיע, הוא התברר עם השנים כליברל מובהק.
סטיבנס כתב דעת מיעוט מפורסמת שבה מחה על פסיקה בה קבע בית המשפט העליון כי חוק של מדינת טקסס שאסר על שריפת דגל ארצות הברית אינו חוקתי, כיוון שהוא עומד בניגוד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, שנתנו רוב השופטים.
בהדרגה שינה עמדותיו בכמה נושאים.
בין השאר התחזקה תמיכתו בהשקפה שפורנוגרפיה מוגנת תחת חופש הביטוי, והתמעטה התנגדותו לאפליה מתקנת.
הוא לא תיאר עצמו כהולך בעקבות שיטת פרשנות מוגדרת.
היה ידוע בנימוסיו וביחס הכבוד שהעניק למוסד השפיטה.
לא פעם ניסה לרסן התבטאויות שופטים ליברליים במיעוט בגנות החלטות הרוב.
כאשר פסק בית המשפט, בתיק בוש נ.
גור, שלא ניתן לסמוך על אובייקטיביות ספירת הקולות, אם תיעשה ידנית בפיקוח שופטים בפלורידה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, מחה סטיבנס על חוסר האמון בשופט.
בתקופת הנשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט, שבה רוב השופטים היו שמרנים למדי, היה סטיבנס מהבולטים בשופטי האגף הליברלי, לפעמים אפילו כותב דעות יחיד.
הוא התנגד לכל הגבלה על הפלה מלאכותית וחיזק את הפרדת הדת מהמדינה.
כוותיק שופטי בית המשפט העליון, הוא מילא את חובות נשיא בית המשפט בזמן שוויליאם רנקוויסט היה חולה ולאחר פטירתו, והשביע את הנשיא החדש ג'ון רוברטס.
הוא המשיך להפגין בריאות ויכולת אינטלקטואלית ניכרת גם אחר הגעתו לגיל שיבה, בעת שהשביע את רוברטס היה בן 85 וחצי.
במשך שנים היה סטיבנס ידוע כמי שבניגוד לשופטים אחרים, מנסח את טיוטות חוות הדעת שלו בעצמו, ולא מותיר את המלאכה למתמחים.
הוא גם היה מעורב יותר מעמיתיו לכס בבחירת עשרות התיקים הבודדים שיידונו מתוך אלפי הבקשות המגיעות לבית המשפט.
באפריל 2010 הודיע סטיבנס על כוונתו לפרוש מבית המשפט העליון עם תום שנת השיפוט, וב-29 ביוני אותה שנה אכן פרש.
במקומו של סטיבנס נתמנתה לבית המשפט העליון אלנה קגן.
סטיבנס כיהן כשופט בבית המשפט העליון בתקופתם של שלושה נשיאי בית המשפט העליון (ברגר, רנקוויסט ורוברטס) ושבעה נשיאים (פורד, קרטר, רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש ואובמה).
סטיבנס קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידיו של הנשיא ברק אובמה במאי 2012.
ג'ון פוסטר דאלס היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
עמדותיו הבלתי מתפשרות כלפי ברית המועצות והקומוניזם עיצבו במידה רבה את עידן המלחמה הקרה המתהווה בשנות החמישים.
ג'ון פוסטר דאלס נולד בוושינגטון די.
אביו היה כומר פרסביטריאני, בן למשפחה מיוחסת.
בילדותו העבירה משפחתו את עונת הקיץ באירופה, שם רכש את שליטתו הטובה בצרפתית ובמידה פחותה יותר בגרמנית ובספרדית.
דאלס לא היה הפוליטיקאי הבכיר הראשון במשפחה: סבו ג'ון ווטסון פוסטר ודודו רוברט לנסינג שירתו בתפקיד מזכיר המדינה לפניו.
אחיו הצעיר אלן דאלס היה ראש ה-CIA.
שני האחים כיהנו בתפקידיהם הבכירים בממשל אייזנהאואר בתקופות חופפות.
דאלס למד באוניברסיטת פרינסטון וסיים כמצטיין במחזור שלו.
בשלב זה תכנן ללכת בדרכי אביו ולהצטרף לכנסייה.
על כן התרכז בלימודי פילוסופיה.
אולם הזמנתו של סבו המפורסם להשתתף בוועידת השלום השנייה בהאג בקיץ 1907 שינתה את תוכניותיו.
דאלס בן ה-19 שימש כמזכיר במשלחת הסינית לוועידה, ובעקבותיה החל להראות עניין מוגבר בדיפלומטיה.
לאחר שנה בסורבון שבפריז, החליט לזנוח את התאולוגיה וללמוד משפטים.
אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון נבחרה כמקום הלימודים בשל רצונו לחיות בבירה ובקרבתו של הסב.
לאחר שנתיים בלבד סיים את חוק הלימודים בן שלוש השנים אולם נתקל בסירוב מצד האוניברסיטה להעניק לו את התואר, על אף שהשיג את הציונים הטובים ביותר בתולדות המוסד.
במקום להמתין ניגש לבחינות לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק, אותן עבר בהצלחה והעתיק את מגוריו לעיר ניו יורק, כדי לעסוק שם בעריכת דין.
לאחר שהתקשה למצוא עבודה, בשל התעודה החסרה ובשל המוניטין הירוד של בית הספר למשפטים בו למד (בהשוואה לאלו של אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קולומביה), נעזר במכתב המלצה מסבו כדי להתקבל לעבודה במשרד עורכי הדין סאליבן את קרומוול.
את תוארו קיבל לבסוף באיחור של עשרים וחמש שנים.
ב-1912 נשא לאישה את ג'נט אייברי.
הזוג הצעיר חי בנוחות הודות להון המשפחתי ודאלס התקדם במקצועו והתמחה במשפט בינלאומי.
לאחר שנפסל לשירות צבאי (בשל ראייתו הלקויה) במלחמת העולם הראשונה, גויס לקראת סוף המלחמה כקצין בדרגת סרן במועצת התעשיות המלחמתיות (War Industries Board).
במסגרת תפקידו זה נשלח על ידי הנשיא וודרו וילסון לשיחות השלום בוורסאי, על תקן של יועץ משפטי למשלחת האמריקאית.
בראש המשלחת עמד דודו - מזכיר המדינה רוברט לנסינג.
במהלך השיחות לא היסס דאלס בן ה-31 להביע את דעתו ולהתנגד בתקיפות לקנס הכספי הכבד שהושת על גרמניה.
לאחר השיחות צורף לבקשת הנשיא וילסון לוועדה שפיקחה על פיצויי המלחמה.
התפקיד ששיחק בזירה הדיפלומטית סייע להעלאת קרנו בתחום המקצועי.
דאלס התמנה לשותף במשרד עורכי הדין שבו עבד ונשלח למשימות שונות ברחבי העולם.
ביקוריו בארצות כנורווגיה, דנמרק, פולין, אורוגוואי וצ'ילה אפשרו למי שעתיד היה להיות מזכיר המדינה לצבור ניסיון בינלאומי יקר ערך.
ב-1937 ניסה דאלס לגייס תובע צעיר בשם תומאס דיואי למשרדו.
דיואי הסכים אך חזר בו והחליט להתמודד במקום על משרת התובע המחוזי.
שנתיים לאחר מכן, כאשר ניסה דיואי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, הצטרף דאלס לצוות יועציו.
הם לא הצליחו לזכות במועמדות לשנת 1940 אך ניסו שוב ב-1944. הפעם זכה דיואי במועמדות ודאלס היה ליועצו בענייני מדיניות חוץ.
דיואי הפסיד אמנם בבחירות לנשיא המכהן פרנקלין דלאנו רוזוולט אך דאלס, כמי שהיה מועמד טבעי לתפקיד מזכיר המדינה שלו לוּ זכה, הוזמן על ידי קורדל הול להשתתף בייסוד האומות המאוחדות כמאמץ לאומי על-מפלגתי.
בוועידה המכוננת של האו"ם בסן פרנסיסקו באפריל 1945 היה דאלס בין נציגיה הבכירים של ארצות הברית וסייע לנסח את אמנת האו"ם.
מעורבותו בגוף הבינלאומי שזה עתה הוקם נמשכה והוא היה חבר המשלחת האמריקאית מספר פעמים בשנותיו הראשונות של הארגון.
ב-1948 שוב נכזבו תקוותיו להתמנות למזכיר המדינה, כאשר פטרונו דיואי הפסיד שוב, הפעם להארי טרומן.
אולם דאלס הוסיף לייצג את ארצות הברית באו"ם ובנובמבר 1948 אף מונה בפועל על ידי טרומן לראש המשלחת האמריקאית לאספה הכללית בפריז, כאשר ג'ורג' מרשל נאלץ לשוב לארצות הברית כדי לעבור ניתוח.
לאחר מכן התלווה למזכיר המדינה דין אצ'יסון לוועידת שרי החוץ שנערכה בפריז ב-1949.
ב-7 ביולי 1949 מינה אותו דיואי, בתוקף תפקידו כמושל מדינת ניו יורק, לסנאטור, במקום רוברט פ.
כארבעה חודשים שירת כסנאטור במינוי זמני ולאחר מכן הפסיד למושל המדינה לשעבר הרברט ליהמן בבחירות המיוחדות שנערכו לתפקיד.
ב-1950 פרסם ספר בשם "מלחמה או שלום" ובו ביקר את מדיניות החוץ של ממשל טרומן והטיף לניסיון פעיל יותר למנוע את התפשטות הקומוניזם לארצות נוספות ולשחרר את אלה שכבר נפלו תחתיו.
עם זאת, נשלח דאלס ליפן ב-1951 על ידי טרומן וביצע במזרח הרחוק את מדיניות הנשיא, לה התנגד כאמור.
דאלס שכנע את אצ'יסון שכדי להשיג הסכם שלום עם יפן יש למנות איש אחד שייקדם את הנושא בטוקיו במשך שנה.
אצ'יסון וטרומן השתכנעו ומינו לתפקיד את דאלס עצמו.
לאחר שנה של טיסות הלוך ושוב בין טוקיו לוושינגטון נחתם ההסכם המיוחל ב-8 בספטמבר 1951. אנשי הממשל הדמוקרטים ציינו בהערכה את התפקיד ששיחק דאלס הרפובליקני כאדריכל ההסכם.
בבחירות הנשיאותיות של 1952 שבו הרפובליקנים לבית הלבן, לאחר שני עשורים של שלטון דמוקרטי.
דאלס היה שותף לניסוח המצע המפלגתי, אשר כלל התקפה רבתי על מדיניות החוץ שהוא עצמו היה שותף ליישומה, אם גם לא לעיצובה.
מינויו למזכיר המדינה היה אחד מהמינויים הראשונים עליהם הכריז הנשיא הטרי אייזנהאואר ב-1953.
מעטים הטילו ספק בכישוריו של דאלס, אשר ניסיונו בענייני חוץ השתרע על פני כחצי מאה.
דאלס עצמו ניגש למלאכה והחל לפעול ליישום המדיניות הנצית שהטיף לה לפני שהתמנה.
בין פעולותיו המוקדמות ניתן למנות את חיזוק ותגבור נאט"ו כחלק מאסטרטגיה כוללת של מניעת ההתפשטות הסובייטית.
דאלס תמך בצרפת במאבקה לשמור על שלטונה הקולונאלי בווייטנאם.
הוא אף עשה מאמצים לערב את ארצו במלחמה, בימי קרב דיין ביין פו, כשתכנן לשגר מטוסים מנושאות מטוסים בפיליפינים על מנת להפגיז את כוחות הוייט-מין.
אולם בריטניה התנגדה לתוכנית והיא נגנזה.
דאלס, אשר היה שותף ב-1950 לכינון ברית ANZUS, הסכם הגנה הדדית משולש בין ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד, יזם את הסכם SEATO הרחב יותר אשר נחתם ב-1954. הארצות החתומות על SEATO היו שלוש ארצות ANZUS ועמהן בריטניה, צרפת, פקיסטן, הפיליפינים ותאילנד.
דאלס צידד ב"תאוריית הדומינו" ותיאר את מדיניותו כ"הליכה על הסף" (brinkmanship).
ביסוד מדיניותו זאת, כפי שתארה במאמר שכתב במגזין LIFE, עמדה ההכרה כי "היכולת לעמוד על הסף בלא להיכנס למלחמה, היא האמנות ההכרחית".
משום שללא האיום המתמיד במלחמה לא ניתן היה, לשיטתו, למנוע התפשטות סובייטית.
דאלס ואייזנהאואר איימו כי פלישה סובייטית נוספת באירופה תגרור "תגובה מסיבית" (massive retaliation) מצד ארצות הברית - שם קוד לשימוש בנשק גרעיני.
דאלס אף הרחיק לכת ואמר, ככל הנראה שלא על דעת אייזנהאואר, שהתערבות סינית ישירה בהודו-סין תגרור אף היא את אותה תגובה מסיבית.
פן נוסף של מאבקו נגד סין העממית היה תמיכתו הצבאית והמדינית בצ'יאנג קאי שק וברפובליקה הסינית שלו.
הנשיא, כמו גם מזכיר המדינה, שמו את יהבם על מה שלימים נודע כ"השמדה הדדית מובטחת" (Mutually Assured Destruction, או MAD), התאוריה הגורסת כי היכולת של כל אחת מהמעצמות להשמיד את השנייה היא שתאפשר להן לחיות בשלום אחת עם השנייה, בלית ברירה.
דאלס נחשב לאחד מהקיצוניים שבמדינאים האמריקאיים של המלחמה הקרה: ב-1955 יצא חוצץ נגד המדיניות הבלתי מזוהות באומרו ש"הנייטרליות הפכה להיות יותר ויותר מיושנת ובהיעדר נסיבות מיוחדות מאוד, היא תפישה לא מוסרית וקצרת רואי".
מנהיגים אמריקנים אחרים קיבלו בהבנה יתרה מזו את המדינות שסירבו לבחור צד בסכסוך.
בשל השפעתו הרבה על מדיניות החוץ של ארצות הברית נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 1954.
ארצות הברית התנגדה למלחמת סיני, במידה רבה בהשפעתו.
אולם לאחר המלחמה לא השכילה להמיר, כפי שקיוותה, את הכרת הטובה של מדינות ערב לתמיכה ממשית שלהן בה.
ב-1957 עברה בקונגרס דוקטרינת אייזנהאואר, למעשה דוקטרינת דאלס, שהסמיכה את הנשיא לשלוח כוחות מזוינים לעזרתה של כל מדינה במזרח התיכון שתבקש את עזרת ארצות הברית כנגד הקומוניסטים.
ב-1958 הנחיתה ארצות הברית כוחות בלבנון בתגובה למהפכה בעיראק ולהתערבותו של נאצר בנעשה בלבנון, התערבות שאותה כינה דאלס "תוקפנות עקיפה".
מדיניותו של דאלס במזרח התיכון נכשלה: במונעו ממצרים מלרכוש נשק מארצות הברית הוא כפה על נאצר לפנות לברית המועצות.
באותו אופן גרמה מדיניותו גם לעיראק ולמעשה לעולם הערבי בכללותו, לפנות לצד הסובייטים.
החוט המשותף העובר דרך מדיניותו של דאלס ברחבי העולם היה התנגדות בלתי פושרת לכל התפשטות של הקומוניזם.
למען מטרה זו היה מוכן להשקיע משאבים ניכרים ולהסתכן לעיתים בעימות כולל עם ברית המועצות או סין.
מבקרים כברברה טוכמן טענו שפחד מוגזם מנפילתן של מדינות דרום-מזרח אסיה בידי הקומוניזם הניע אותו לסבך את ארצות הברית באזור, הסתבכות שהגיעה לשיאה במלחמת וייטנאם.
לינדון ג'ונסון אכן ראה בהסכם SEATO, שאותו יזם דאלס, כגורם המחייב את ארצות הברית למעורבות שהלכה וגברה בדרום-מזרח אסיה.
לעומת זאת, יש הטוענים שעמדתו הבלתי מתפשרת ונכונותו לאיים במלחמה גרעינית הן שהרתיעו את ברית המועצות וסין, מנעו התפשטות נוספת של הקומוניזם ובטווח הארוך איפשרו ניצחון אמריקאי במלחמה הקרה.
באפריל 1959 אילצה אותו מחלת הסרטן להתפטר מתפקידו.
הנשיא אייזנהאואר הודיע על התפטרותו כשדמעות בעיניו.
מספר שבועות לאחר מכן נפטר בגיל 71 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בפרק הזמן הקצר בין התפטרותו למותו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס, ליד העיר וושינגטון.
דאלס לא נקט במדיניות אוהדת כלפי מדינת ישראל הצעירה, שנאבקה כנגד מצרים הנאצריסטית, כנגד חדירות הפדאיון, וניסתה לפרוץ את מצב הבידוד הבינלאומי ולמצוא בני ברית במדינות העולם ובין המעצמות.
קבוצה של אנשי משרד החוץ, בני טיפוחיו, כדוגמת הנרי ביירוד, עוזרו של דאלס לענייני המזרח התיכון, דרום אסיה ואמריקה, שכונו "הערביסטים" השמיעה מעת לעת קולות פומביים בגנות ישראל, דבר שאותו דאלס, כאישיות פוליטית, לא הרשה לעצמו לעשות.
במידה רבה היה זה קולו של דאלס, אשר התרכז, בראש ובראשונה, במאבק הבין גושי, וראה לעיתים את ישראל כמכשול להשגת בני ברית במזרח התיכון אל מול האיום הסובייטי.
כאמור, התוצאה הסופית של המדיניות הזו הייתה כישלון, ודאלס לא הצליח למנוע את חדירתה המאסיבית של ברית המועצות אל המזרח התיכון בשנים אלו, ואת ביסוס היחסים האסטרטגיים של ברית המועצות עם מדינות ערב ובראשן מצרים הנאצריסטית.
ב-13 במאי 1953 הגיע דאלס לישראל, במסגרת מסע בן 20 יום שערך במדינות האזור.
דאלס התקבל בכבוד רב, ובמבצע צבאי, שכונה "מבצע כי תבוא", במסגרתו קיבלו את מטוסו, שהגיע מקהיר דרך אילת לשדה התעופה בלוד, מטוסי חיל האוויר, ועם נחיתתו סקר משמר כבוד של אנשי חטיבת הצנחנים.
התגובה העממית לביקור הייתה אוהדת פחות, ואת קירות הבתים כיסו כתובות גרפיטי בנוסח "דאלס, עמלק, מארצנו הסתלק".
דוד בן-גוריון ומשה שרת קיוו להעלות בשיחות את נושא הסיוע הצבאי של ארצות הברית לישראל, אספקת הנשק למדינות ערב, השתלבותה של ישראל בברית הגנתית אזורית פרו מערבית, שהייתה אז על הפרק, השלום של ישראל עם שכנותיה, ובעיות המים.
אך פגישתו של דאלס עם מנהיגי ישראל הייתה מתוחה, ובה רמז האורח על דרישה לוויתורים טריטוריאליים מצד ישראל ול"בינאום פונקציונלי" של ירושלים, עם חלוקת סמכויות בה לישראל ולממלכת ירדן.
בשובו לארצות הברית מסר דאלס על רשמי סיורו באזור בשידור טלוויזיה ובו חזר במפורש על שתי דרישותיו אלה.
שידור זה עורר דאגה בישראל.
סדרת נאומים שנשא עוזרו של דאלס, ביירוד, בשנת 1954, ובהם נימה אנטי ישראלית בוטה, הביאו אף הם לדאגה מעמדתה של ארצות הברית.
המחאה הישראלית לא הניעה את ממשלת ארצות הברית להסתייג מן הנאומים, ובישראל נוצר הרושם שנאומי ביירוד ביטאו את המדיניות האמריקאית הרשמית כלפי ישראל ושכנותיה, כפי שגובשה על ידי דאלס.
תמיכתה של ארצות הברית בישראל עמדה במבחן, במהלך מלחמת סיני ולאחריה.
ארצות הברית התנגדה למלחמת סיני, במידה רבה בהשפעתו של דאלס, ולחץ אמריקני הוא שהביא בסופו של דבר לנסיגת ישראל מסיני, לאחר שבן-גוריון הכריז כי לא תיסוג.
עם זאת, כאשר בסוף שנות ה-50 התגברה הסכנה הנאצריסטית והקומוניסטית במזרח התיכון דאלס הבין את הערך של ישראל עבור ארצות הברית וסייע לישראל באמצעי לחימה.
לאחר מותו נקרא "ידיד" על ידי בן-גוריון.
בשנת 1958 השתתף דאלס בפגישה של מועצת הביטחון הלאומית (NSC), והתייחס לסכסוך הישראלי-ערבי: הממשל הזה הלך יותר רחוק מכל ממשל אמריקני קודם בניסיון למתן את מדיניותה של ישראל, ולהראות יותר סימפתיה לערבים.
כשמדינת ישראל הוקמה, גם מחלקת המדינה וגם מחלקת ההגנה הסכימו שהקמת ישראל, באותן נסיבות, תוביל באופן בלתי נמנע לסיטואציה במזרח הקרוב שעמה אנו מתמודדים כעת.
לאחר מכן התייחס ליהודים ולכוחם מול ברית המועצות במה שניתן לכנות התבטאות אנטישמית: 'ההוכחה הטובה ביותר לפוטנציאל של היהדות הבינלאומית היא העובדה שברית המועצות, בזמן שהיא רומזת כל הזמן למדינות ערב שהיא תסכים לסייע לערבים לפרק את ישראל, בעצם מעולם לא יצאה בפומבי בהצהרת תמיכה'
ג'ון פורד היה במאי קולנוע אמריקני, נחשב לאחד מגדולי במאי הקולנוע בכל הזמנים והיחיד שזכה ארבע פעמים בפרס האוסקר על בימוי.
בין הבמאים שהושפעו מסרטיו נמנים אקירה קורוסאווה, מרטין סקורסזה, סטיבן ספילברג, סם פקינפה, סרג'ו לאונה וז'אן-לוק גודאר.
נולד בקייפ אליזבת שבמדינת מיין בשם ג'ון מרטין פיני (Feeney), כילדם העשירי (מתוך 11 ילדים) של זוג מהגרים מאירלנד.
רבים מסרטיו של פורד מתייחסים באופן ישיר או סמוי למוצאו האירי (כמו "המלשין" ו"מה יפית עמק נוי", עליהם זכה בפרס האוסקר).
לתעשיית הקולנוע נכנס כשחקן בשנת 1914, בעקבות אחיו המבוגר, פרנסיס, שהיה לבמאי ושחקן.
בשלוש השנים הבאות שיחק ב-19 סרטים אילמים, בהם גם עם אחיו המבוגר, פרנסיס, שאף ביים אותו.
בתקופת היותו שחקן סיגל לעצמו פורד את השם 'ג'ק פורד' כשם הבמה שלו.
סרטו המשמעותי ביותר כשחקן היה "לידתה של אומה" של הבמאי ד.
גריפית', אולם תפקידו שם היה מזערי וללא קרדיט.
הוא החל בבימוי סרטים קצרים, לרוב מערבונים, כשהוא עצמו הופיע בשלושה מתוכם.
כבר באותה שנה החל לביים סרטים באורך של כ-50 דקות, כשהוא כתב את התסריט.
בראשית שנות העשרים שימש פורד כנשיא איגוד במאי הקולנוע האמריקני.
מכאן החלה קריירה בת חמישה עשורים בה ביים ג'ון פורד מעל ל-140 סרטי קולנוע קצרים וארוכים, חלקם הגדול מערבונים שהביאו לו את פרסומו הגדול.
ג'ון ויין היה השחקן שהופיע במספר הסרטים הגדול ביותר בבימויו של פורד.
שיתוף פעולה זה, שהתקיים במעל לעשרים סרטים, החל ב-1930 בסרט "גברים ללא נשים", בו הופיע ויין בתפקיד ניצב נטול קרדיט.
השניים חזרו לשתף פעולה בשלהי שנות השלושים בסרט "מרכבת הדואר" (Stagecoach), מערבון שהיה לנקודת פריצה בקריירה הן של פורד והן של ויין.
הסרט גרף 7 מועמדויות לפרס האוסקר כולל על הבימוי.
ב-1946 ביים את המערבון "קלמנטיין יקירתי" בכיכובם של הנרי פונדה וויקטור מצ'ור".
ב-1961 ביים את "שניים רכבו יחדיו" בכיכובם של ג'יימס סטיוארט וריצ'רד וידמרק.
במערבונים של פורד ניכרת אידאולוגיה נוצרית שמרנית שהעלתה על נס את דמות החלוץ, עובד האדמה הישר והצנוע ואת מאבקו המייגע בשממה.
כך לקח פורד חלק בעיצוב האתוס האמריקני על האדם הנלחם באיתני הטבע ובאינדיאנים ומביא את הקדמה ואת התרבות אל הספר הפראי (מיתוס השליחות בישימון).
בנוסף הרבה פורד לביים סרטי מלחמה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהבולטים שבהם היו "מר רוברטס" ו"הקרבה ראויה לשמה", שעסקו במלחמת העולם השנייה שזה עתה הסתיימה.
ב-1953 ביים את הסרט מוגמבו עם קלארק גייבל, אווה גארדנר וגרייס קלי.
ב-1955 החל לביים את הסרט מר רוברטס אך פרש והוחלף על ידי מרווין לרוי.
סרטו העלילתי האחרון היה "שבע נשים" (1966).
ב-1973 העניק לו הנשיא ריצ'רד ניקסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אף אחד מארבעת הסרטים הללו אינו מערבון.
שישה מסרטיו היו מועמדים לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ואחד מהם זכה ("מה יפית עמק נוי").
בנוסף זכה פורד בשני פרסי אוסקר בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, כששירת בצי האמריקני והפיק סרטים דוקומנטריים בעת מלחמת העולם השנייה.
ג'ון פול ג'ונס הוא מוזיקאי בריטי ולשעבר הבסיסט והקלידן של להקת הרוק המפורסמת לד זפלין.
כיום הוא נחשב לאחד מנגני הבס הגדולים והמשפיעים בכל הזמנים.
ג'ון פול ג'ונס נולד בלונדון, אנגליה.
אביו היה פסנתרן ג'אז ואימו זמרת ורקדנית, לכן משיכתו למוזיקה הייתה מוקדמת ביותר והחל ללמוד לנגן על אורגן בגיל צעיר.
בגיל 14 הוא לקח לידיו גיטרת בס והחל ללמוד אותה לבדו, אף שאביו רצה שילמד לנגן סקסופון.
הוא עזב את בית הספר בגיל 17, לטובת קריירה כנגן שכיר, וניגן תפקידים קטנים עם אומנים שונים.
בשנת 1964 ג'ונס הקליט והוציא סינגל רוק אינסטרומנטלי משלו, אך הוא לא זכה להתייחסות רבה.
בשנת 1966 ניגן לראשונה עם דונובן, בהקלטות התקליט "Sunshine Superman".
ג'ונס היה אמור לשמש נגן בס בלבד, אך בזמן ההקלטות ביצע גם את רוב התזמורים.
בתקליטו הבא של דונובן, "Mellow Yellow", ביצע כבר את כולם.
ב-1968 הזמין ג'ונס את הגיטריסט ג'ימי פייג' להקלטות הלהיט הבא של דונובן, "Hurdy Gurdy Man".
ב-1967 עשה ג'ונס את עיבוד כלי המיתר בשיר "She's a Rainbow" של הרולינג סטונז.
בין היתר ניגן גם בהקלטות "מתבודדי הרמן" של המפיק מיקי מוסט (Mickie Most).
בשנת 1968, הגיטריסט ג'ימי פייג', לשעבר הגיטריסט של להקת היארדבירדס, שכר את ג'ונס כבסיסט וקלידן, זמר בשם רוברט פלאנט ומתופף בשם ג'ון בונהם במטרה להקים להקת רוק חדשה.
לד זפלין נחלו הצלחה כבר מצאת אלבומם הראשון, וצלילם היה חדשני ומיוחד.
התרומה של ג'ונס כבסיסט וקלידן הלהקה הייתה גדולה, הוא הביא ללהקה את הצליל הבלוזי שלה.
בשנת 1980, ג'ונס הוא זה שמצא את חברו הטוב ומתופף הלהקה ג'ון בונהם חסר רוח חיים, הדבר שהוביל לפירוק הלהקה באותה שנה.
לאחר פירוק הלהקה, חזר ג'ונס לעבוד כנגן שכיר, אך כעת עבד עם מוזיקאים יותר פופולריים, לאחר שצבר פופולריות והערכה משל עצמו.
בנוסף, עסק בפרויקטים צדדיים וגם כמפיק.
הוא ניגן בס בשיר של פול מקרטני "Ballroom Dancing", שהוקלט מחדש לפסקול הסרט "Give My Regards to Broad Street" משנת 1984.
אלבום הסולו הראשון שלו משנת 1985, היה למעשה פסקול לסרט בשם Scream For Help, אותו הלחין לבדו.
בשנת 1994, הוציא אלבום רוק אלטרנטיבי משותף יחד עם הזמרת דיאמנדה גאלאס.
בשנת 1999, הוציא את האלבום Zooma, אלבום אינסטרומנטלי לגמרי עם אלמנטים של הבי מטאל ובלוז.
ב-2001 הוציא את האלבום The Thunderthief, בו לראשונה שר ג'ונס בקטעים ספורים, בעקבות צאת האלבום יצא לסיבוב הופעות.
חוץ מגיטרת בס וקלידים (פסנתר, אורגן, וסינתיסייזר).
ג'ון פול ג'ונס גם מנגן על קונטרבס, גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, מנדולינה, צ'לו ועוד כלי מיתרים שונים.
בהם הוא מנגן בחלק מהשירים של לד זפלין ובאלבומי הסולו שלו.
ג'ון פורסיית' היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
קודם למינויו שימש מושל ג'ורג'יה ונציגה כסנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ון פורסיית' נולד בפרדריקסבורג, וירג'יניה.
בשנת 1799 סיים את לימודי המשפטים בקולג' ניו ג'רזי.
בשנים 1819–1823 היה שגריר ארצות הברית בספרד, ובשנים 1827–1829 כיהן כמושל מדינת ג'ורג'יה.
בשנת 1834 מונה פורסיית' למזכיר המדינה של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1841. פורסיית' תמך בעבדות והיה בעצמו בעל עבדים.
במהלך כהונתו התרחשה פרשת לה אמיסטאד, שבה נתפסה בידי ארצות הברית ספינת סחר עבדים ספרדית כשעל סיפונה עבדים אפריקנים שמרדו, וספרד תבעה מארצות הברית להסגירם.
פורסיית' תמך בקבלת העמדה הספרדית, אך בית המשפט העליון פסק נגדה והורה לשחרר את האפריקנים.
פארק פורסיית' בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, שג'ון פורסיית' תרם קרקעות להקמתו, נושא את שמו.
כן נקראו על שמו מחוז ועיירה בג'ורג'יה.
ג'ון ווטסון פוסטר היה דיפלומט אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו האקדמאיים והסמכתו כעורך דין הוא פנה לשירות צבאי במלחמת האזרחים האמריקנית מטעם האיחוד, ובתום המלחמה עבד כעורך העיתון היומי של עיר מגוריו (1865–1869) וכעיתונאי.
בשנת 1873 מונה פוסטר לשגריר ארצות הברית במקסיקו.
בתקופת ממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון עבד פוסטר במשרד החוץ האמריקני ובחודשי כהונתו האחרונים של הריסון (1892–1893) מונה לשמש כמזכיר המדינה, בעקבות מחלתו של המזכיר ג'יימס בליין.
ניסיונו הביא אותו לאחר סיום תפקידו לסייע בידי שושלת צ'ינג בניסוח הסכם שימונוסקי (1895).
נכדו של פוסטר, ג'ון פוסטר דאלס, כיהן כמזכיר המדינה ה-52 והנכד אלן דאלס עמד בראש ה-CIA.
בלתזר יוהנס פורסטר (Balthazar Johannes Vorster; 13 בדצמבר 1915 - 10 בספטמבר 1983), הידוע יותר כג'ון פורסטר או בי.
פורסטר היה לאומן אפריקאנרי עוד מצעירותו ובמהלך מלחמת העולם השנייה אף הצטרף לארגון לאומני פרו נאצי שהתנגד לבריטניה.
בתקופת כהונתו בתפקיד שר המשפטים התרחש משפט ריבוניה, שבמהלכו נשלח נלסון מנדלה, לצד עוד מספר פעילים פוליטיים מתנגדי-אפרטהייד למאסר.
שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה הגיע לשיא קיצוניותו בעת כהונתו של פורסטר, כאשר הוצאו לפועל חקיקות להפרדה גזעית מלאה והרחקת כל הלא-לבנים או מתנגדי האפרטהייד הלבנים מתפקידים ציבוריים ודעת הקהל העולמית פנתה עם הזמן נגד ממשל המיעוט הקיים בדרום אפריקה.
הרג הפעיל מתנגד האפרטהייד סטיב ביקו בשנת 1977 עורר התנגדות בינלאומית נרחבת למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
במהלך כהונתו פותחה תוכנית הגרעין של דרום אפריקה אשר נעשתה בשיתוף פעולה סמוי עם מדינת ישראל.
כמו כן, במטרה לשמור על יציבות שלטון המיעוט, דרום אפריקה תחת פורסטר התערבה במלחמת הסבך הרודזי כמו גם במלחמת האזרחים באנגולה, שהייתה למעשה למלחמה בין דרום אפריקה לקובה על שטחה של אנגולה לאחר שזאת השיגה עצמאות מהאימפריה הפורטוגזית שקרסה לנוכח הדה-קולוניזציה של אפריקה.
בשנת 1978 ירד מראשות הממשלה עקב שערוריית שחיתות שלטונית בה היה מעורב שנגעה למעבר תקציבים ממשלתיים רחבי ידיים למלחמת תעמולה בעד משטר האפרטהייד.
פורסטר נולד בג'יימסטאון שבפרובינציית הכף המזרחי, איחוד דרום אפריקה, שהיה למושבה של האימפריה הבריטית.
ג'ון היה הבן ה-13 מבין 14 של חקלאי מגדל כבשים מצליח ממוצא אפריקאנרי.
באותה העת הכף המזרחי היה תחת החסות האדמיניסטרטיבית הישירה של פרובינציית כף התקווה הטובה.
פורסטר החל ללמוד בבית הספר החקלאי ספיטסקוף בעיר ויטנהאג' ברובע ג'יימסטאון, לפני שהמשפחה עברה לסטרקסטרום, שם המשיך את לימודיו בבית הספר עד לסיום הלימודים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למד פורסטר משפטים באוניברסיטת סטלנבוש, שם היה מעורב מאוד בחיים הפוליטיים.
במהלך לימודיו שימש יושב ראש אגודת הדיבייט, סגן יושב ראש מועצת הסטודנטים ומנהיג החטיבה הצעירה של המפלגה הלאומית, אשר באותה העת הייתה בכוח במסגרת ממשל ג'יימס ברי מוניק הרצוג.