tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכל מתחרה שלוש הזדמנויות בכל גובה, מתחרה שנפסל (כלומר: מפיל את הרף) שלוש פעמים רצופות נושר מהתחרות.
מתחרה גם רשאי לפסוח על ההזדמנויות השנייה והשלישית ולעבור לגובה הבא.
המתחרה שמצליח לעבור את הגובה הגבוה ביותר מנצח בתחרות.
אם שני קופצים או יותר עברו את הגובה הגבוה ביותר, המנצח יהיה הקופץ שצבר פחות פסילות בגובה האחרון אותו עבר.
אם עדיין אין הכרעה, מנצח מי שמספר הפסילות הכללי שלו היה הנמוך ביותר.
אם הקופצים צברו מספר זהה של פסילות, מתקיימת קפיצה מכריעה לקביעת המנצח.
הכרעה מושגת רק כאשר אחד מהקופצים עבר את הרף והשני הפילו.
בשלב ראשון הם מקבלים קפיצה רביעית בגובה בו הם נכשלו.
אם שניהם נכשלים מורידים את הרף לגובה האחרון אותו עברו וכל אחד מקבל ניסיון נוסף.
אם ושניהם עברו מעלים שוב לגובה בו הם נכשלו וכך הלאה עד השגת הכרעה.
הרף בקפיצה לגובה עשוי מפלסטיק מועשר בזכוכית או מאלומיניום.
השימוש בחומרים אחרים מותר, אך ישנן מגבלות על משקל הרף ועל גמישותו.
אורך הרף הוא ארבעה מטרים בקירוב, והוא בעל חתך רוחב עגול, משולש או מרובע.
בעזרת שתי נקודות מרובעות בקצה הרף, הוא מונח על שתי קורות אנכיות בגובה מסוים.
הגובה נמדד מהרצפה ועד לקצה העליון של החלק הנמוך ברף, שהוא אמצעו של הרף המכופף קלות בשל משקלו.
מאחורי הרף ובצמוד לו נמצא מזרן מרופד המבטיח נחיתה בטוחה.
על אף שהקופצים עשויים לגעת ברף בזמן הקפיצה, פסילה תירשם רק אם הרף נפל.
במקרה והרף נופל לאחר שהקופץ כבר קם מהמזרן, זו אינה פסילה משום שניתן להאשים גורמים חיצוניים בנפילתו.
תחרות הקפיצה לגובה המתועדת הראשונה התקיימה בסקוטלנד בראשית המאה ה-19.
באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה, אולימפיאדת אתונה (1896) נערכה תחרות קפיצה לגובה לגברים.
התחרות לנשים התקיימה לראשונה באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
הקופצים הראשונים היו רצים לעבר הרף בצורה ישרה או קפצו בסגנון המספרת .
בשיטת המספרת, הקופצים רצו לעבר הרף במסלול אלכסוני, העבירו מעבר לרף את הרגל הקרובה אליו, ולאחר מכן את הרגל השנייה, בתנועת המזכירה תנועת מספריים.
לקראת סוף המאה, השתכללו הסגנונות.
סוויני פיתח סגנון המתאפיין בכך שהקופץ משטח את גבו כשהוא עובר מעל הרף.
הורין, פיתח סגנון יעיל אף יותר.
בסגנון שפיתח הורין הקופץ רץ לעבר הרף במסלול אלכסוני, אך מתרומם בעזרת הרגל הקרובה לרף כשהרגל הרחוקה ממנו מרימה את הגוף מעל הרף, כשפניו לעבר הרף.
הורין העמיד את השיא העולמי על 2.01 מטר ב-1912. סגנונו של הורין היה הנפוץ באולימפיאדת ברלין (1936) בה ניצח קורנליוס ג'ונסון לאחר שקבע תוצאה של 2.03 מטר.
בארבעת העשורים הבאים שלטו בענף קופצים אמריקאים וסובייטים, תוך פיתוח סגנון קפיצה חדש.
צ'ארלס דומאס קבע שיא עולמי של 2.13 מטר ב-1956, וארבע שנים מאוחר יותר, ב-1960, העמיד ג'ון תומאס את השיא על 2.23 מטר.
בארבע השנים הבאות שלט בענף ולרי ברומל מברית המועצות.
בעזרת הרצה מהירה ביותר הצליח הקופץ הסובייטי האלגנטי להעמיד את השיא העולמי על 2.28 מטר ולזכות במדליית זהב באולימפיאדת טוקיו (1964), לפני שתאונת אופנוע, בה היה מעורב, הובילה לסיום הקריירה שלו.
הקופץ האחרון שקבע שיא עולם תוך שימוש בסגנון זה היה ולדימיר ישצ'נקו שקפץ לגובה של 2.33 מטר ב-1977 ולאחר מכן 2.35 מטר ב-1978. הקופצת האחרונה שקבעה שיא עולם תוך שימוש בסגנון זה הייתה רוזמרי אקרמן מגרמניה המזרחית, 2.00 מטר.
מאמנים אמריקאים, כולל מי שהיה פעמיים אלוף ה-NCAA (ליגת המכללות האמריקאית), פרנק קוסטלו מאוניברסיטת מרילנד, נהרו לברית המועצות על מנת ללמוד מברומל וממאמניו.
אך היה זה דווקא קופץ אמריקאי מאוניברסיטת המדינה של אורגון, דיק פוסברי, שהרים את ענף הקפיצה לגובה לגבהים חדשים.
תוך ניצול המשטח הגבוה והרך ששימש לנחיתה שלאחר הקפיצה, פוסברי שכלל את הסגנון המיושן של סוויני.
פוסברי כיוון עצמו מעל הרף כך שראשו וכתפיו יעברו ראשונים מעל הרף ולאחר מכן יעבור הגב.
לאחר שפוסברי השתמש בסגנונו הייחודי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), וזכה במדליית הזהב, הסגנון פשט בתוך עשר שנים ברחבי העולם והפך לסגנון הדומיננטי בתחרויות הקפיצה לגובה הבינלאומיות.
זהו הסגנון היחיד במקצוע הקפיצה לגובה שקרוי על שמו של האדם שפיתח אותו.
בין הקופצים המפורסמים שבאו בעקבות פוסברי
פרנקלין ג'ייקובס – המתנשא לגובה של 1.73 מטר, שקפץ לגובה של 2.32 מטר (59 ס"מ יותר מגובהו)
פטריק שברג – אלוף ושיאן העולם
סגנון הפוסברי שולט בכל התחרויות הרציניות בענף הקפיצה לגובה.
ירוסלבה מהוצ'יך - שיאנית העולם באצטדיון, 2.10 מטר (2024).
קייסה ברגקוויסט - שיאנית העולם באולם, 2.08 מטר (2006).
בלנקה ולאשיץ' - - פעמים ברציפות אלופת עולם (אוסקה 2007 וברלין 2009)
איוואן אוחוב – האלוף האולימפי (לונדון 2012; 2.38 מטר).
מועדון ה-2.40 מטר (אצטדיון ואולם)
שםמדינהשיא אישישנת קביעת השיאחאבייר סוטומאיור2.45 מטר1993מועתז עיסא ברשם2.43 מטר2014פטריק שברג2.42 מטר1987קרלו טרנהרדט2.42 מטר (אולם)1988בודן בונדרנקו2.42 מטר2014איגור פאקלין2.41 מטר1985רודולף פוברניצין2.40 מטר1985סורין מאטיי2.40 מטר1990צ'ארלס אוסטין2.40 מטר1991הוליס קונוויי2.40 מטר (אולם)1991ויאצ'סלב ורונין2.40 מטר2000סטפן הולם2.40 מטר (אולם)2005איוואן אוחוב2.40 מטר (אולם)2009אנדריי פרוצנקו2.40 מטר2014דרק דרואין2.40 מטר2014אלכסיי דמיטריק2.40 מטר (אולם)2014דניל ליסנקו (התחרה כעצמאי)2.40 מטר2018
אהובה קריביצקי – אלופת אסיה, אלופת ושיאנית ישראל בשנות ה-50 (1.55.5 מטר)
מיכל למדני – אלופת ושיאנית ישראל בשנות ה-60 (1.67 מטר)
אורית אברמוביץ' – אלופת אסיה, אלופת ושיאנית ישראל בשנות ה-70 (1.78 מטר)
גבי רוזן – אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשנות ה-80 (1.81 מטר)
אולגה קורקולינה – 4 פעמים ברציפות (2002-1999) אלופת ישראל ושיאנית ישראל (1.87 מטר)
דניאל פרנקל – פעמיים ברציפות אלופת ישראל (2010, 2011) מחזיקה בשיא הישראלי בקפיצה לגובה לנשים – 1.94 מטר (נקבע ב-5 במרץ 2011 באליפות אירופה באולם בפריז) ומחזיקה בתוצאה הטובה ביותר באצטדיון (1.92 מטר) ביחד עם מעיין שחף
מעיין שחף – 6 פעמים אלופת ישראל (2009-2007, 2014-2012) ומחזיקה בתוצאה הטובה ביותר באצטדיון בקפיצה לגובה לנשים ביחד עם דניאל פרנקל (1.92 מטר)
משה אנגל – 5 פעמים ברציפות אלוף ישראל (1963-1959) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה במשך כ-7 שנים (1.90 מטר)
יוסף פיקל – אלוף ישראל לשנת 1967 ושיאן ישראל בקפיצה לגובה במשך כ-4 שנים (1.935 מטר)
יאיר לובין – 5 פעמים ברציפות אלוף ישראל (1972-1968) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה (1.94 מטר)
אורי בראון – הקופץ הישראלי הראשון שעבר לראשונה את "מחסום" 2 מטרים
גדעון הרמט – 6 פעמים ברציפות אלוף ישראל ושיאן ישראל במשך 11 שנים בקפיצה לגובה בשנות ה-80 (2.17 מטר)
רוגל נחום – אלוף ישראל ושיאן ישראל (2.18 מטר)
קונסטנטין מטוסביץ' – שיאן ישראל בקפיצה לגובה, 2.36 מטר, נקבע בשנת 2000. הישגו הבולט של מטוסביץ' הוא מקום חמישי באולימפיאדת סידני (2000)
בעל התוצאה השלישית בטיבה של קופץ ישראלי, 2.30 מטר, נקבעה באליפות ישראל ביולי 2006
יונתן קפיטולניק – 4 פעמים אלוף ישראל (2020–2023) אלוף העולם לנוער 2021 ובעל התוצאה השנייה בטיבה של קופץ ישראלי (2.31 מטר)
האלופות והאלופים האולימפיים בקפיצה לגובה
האלופות והאלופים העולמיים בקפיצה לגובה
קפיצה לרוחק, או קפיצה למרחק, היא מקצוע באתלטיקה קלה, שמטרת האתלט שמתחרה בו היא לעבור מרחק גדול ככל האפשר בקפיצה אופקית.
מרחק הקפיצה מושפע מתנע הריצה שלפני הקפיצה, מעוצמת הניתור, ומסגנון הקפיצה.
הקפיצה לרוחק נעשית על גבי מסלול ריצה, שמסתיים בקרש קפיצה.
לאחר קרש הקפיצה ישנו ארגז חול, המסומן במטרים.
מקורה של הקפיצה לרוחק כענף ספורטיבי הוא ביוון העתיקה, שם נהגו המתחרים היוונים במשחקים הפאן-הלניים ובכללם גם המשחקים האולימפיים לקפוץ למרחק כשהם אוחזים במשקולות.
יש הסוברים שמטרת המשקולות הייתה להקשות על הקפיצה ובכך להוסיף עניין בתחרויות.
תחרויות קפיצה לרוחק נכללות בתוכנית האולימפית לגברים החל מהאולימפיאדה הראשונה ב-1896 ולנשים מאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
שיא העולם לנשים שייך לגלינה צ'יסטיאקובה () ועומד על 7.52 מטר.
הוא נקבע ב-11 ביוני 1988 בלנינגרד.
שיא העולם לגברים שייך למייק פאוול () ועומד על 8.95 מטר.
הוא נקבע באליפות העולם שנערכה בטוקיו, 30 באוגוסט 1991.
השיא האולימפי לנשים שייך לג'קי ג'וינר קרסי () ועומד על 7.40 מטר.
השיא האולימפי לגברים שייך לבוב בימון () ועומד על 8.90 מטר.
השיא הישראלי לנשים שייך לחנה קנייזבה-מיננקו ועומד על 6.52 מטר.
השיא הישראלי לגברים שייך ליוחאי הלוי ועומד על 7.99 מטר.
ריצה מבוקרת ומהירה של המתחרה עד לקרש הקפיצה.
דחיפה חזקה של האדמה על ידי הרגל החזקה של המתחרה ברגע ההגעה לקרש הקפיצה.
המשך הניתור לקפיצה אופקית כאשר המתחרה מרים את ידיו ואת כל גופו.
השהיית הנחיתה על ידי שמירה על מרכז הכובד וצורת הגוף.
נחיתה כאשר הגוף מכופף ומופנה כמה שיותר רחוק.
למרות שקיימים כיום שלושה סגנונות קפיצה עיקריים, סגנון הקפיצה הבסיסי הוא כדלקמן: כאשר מגיע הקופץ לקרש הקפיצה, הוא מצמיד את רגל הריצה שלו לבטנו, בעודו מזנק עם רגלו החזקה.
לאחר שהקופץ באוויר, הוא מצמיד את רגל הזינוק לרגלו השנייה, ומכדר את גופו ואת גפיו.
עם ההתקרבותו לקרקע שולח הקופץ את גפיו לפנים ככל האפשר, על מנת להעביר את מרכז הכובד שלו קדימה, ולהשיג בכך מרחק גדול יותר.
למתחרה אסור לקפוץ לאחר שרגל הניתור חרגה מהגבול הקדמי של קרש הקפיצה, כל קפיצה שבה נעשתה חריגה שכזו נחשבת כפסולה.
החלק האחורי ביותר של גוף המתחרה שפגע בקרקע יחשב כמרחק הרשמי שעבר המתחרה בקפיצה.
פאני בלנקרס-קואן - שיאנית עולם במשך 11 שנים
הייקה דרקסלר - פעמיים אלופה אולימפית (ברצלונה 1992 וסידני 2000), פעמיים אלופת עולם (הלסינקי 1983 ושטוטגרט 1993).
כמו כן, קבעה ב-1998 הישג שיא של 7.63 מטר אשר נפסל עקב רוח גב של 2.1 מטר לשנייה.
היא מחזיקה בשיא העולם בקפיצה למרחק באולם בתוצאה 7.37 מטר
ג'קי ג'וינר קרסי - אלופה אולימפית (סיאול 1988), פעמיים ברציפות אלופת עולם (רומא 1987 וטוקיו 1991).
שיאה האישי עומד על 7.49 מטר, קבעה אותו פעמיים.
גלינה צ'יסטיאקובה - שיאנית העולם הנוכחית בתוצאה 7.52 מטר (נקבע ב-1988)
פיונה מיי - פעמיים אלופת עולם (גטבורג 1995 ואדמונטון 2001) ופעמיים ברציפות סגנית אלופה אולימפית
טיאנה ברטולטה - אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים אלופת עולם (הלסינקי 2005 ובייג'ינג 2015)
ג'סי אוונס - הקופץ הראשון בהיסטוריה שקפץ למרחק מעל 8 מטרים, שיאו העולמי החזיק מעמד 25 שנים ועמד על 8.13 מטר
רלף בוסטון - שיפר את השיא העולמי 6 פעמים, יותר מכל ספורטאי אחר.
בסך הכל הוא שיפר את השיא העולמי ב-22 ס"מ
בוב בימון - קבע שיא עולם באולימפיאדת מקסיקו ב-1968 כשקפץ למרחק של 8.90 מטר (שיפור של 55 ס"מ מהשיא הקודם), והחזיק בו במשך 23 שנים.
כיום זו עדיין התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים
קרל לואיס - זכה במדליית זהב ב-4 אולימפיאדות ברציפות (לוס אנג'לס 1984, סיאול 1988, ברצלונה 1992 ו-אטלנטה 1996)
מייק פאוול - שיאן העולם הנוכחי בתוצאה של 8.95 מטר (נקבע בטוקיו 1991)
איוון פדרוסו - זכה 4 פעמים ברציפות במדליית זהב באליפויות עולם באתלטיקה (גטבורג 1995, אתונה 1997, סביליה 1999 ואדמונטון 2001)
דווייט פיליפס - זכה במדליית זהב ב-4 אליפויות עולם באתלטיקה (פריז 2003, הלסינקי 2005, ברלין 2009 וטגו 2011)
התפתחות שיא העולם בקפיצה לרוחק
כל הזוכות והזוכים במדליה אולימפית בקפיצה לרוחק
כל הזוכות והזוכים במדליה באליפות עולם בקפיצה לרוחק
התפתחות השיא הישראלי בקפיצה לרוחק
קפיצה במוט היא מקצוע המשתייך לענף האתלטיקה הקלה.
המתחרה במקצוע זה ינסה לקפוץ מעל לרף שהונח בגובה מסוים, תוך כדי שימוש בריצה לתנופה ובמוט כדי לדחוף את עצמו כלפי מעלה ברגע הניתור.
היכולות הנדרשות מקופץ במוט הן מהירות, זריזות ושליטה בטכניקת הקפיצה.
כמו כן, גם בחירת המוט והתאמתו לקופץ מהווים גורמים משמעותיים במידת הצלחת הקפיצה.
מקורות הספורט, ככל הנראה, ביוון העתיקה.
גם הקלטים באנגליה ובני האי כרתים העתיקים נהגו לקפוץ במוט - אבל לא כספורט, אלא כאמצעי לחצות תעלות, שוחות ושאר מקומות לא עבירים.
קפיצה במוט בצורה המוכרת לנו כיום תועדה לראשונה ב-1791, בבית ספר בשנפפנטאל, גרמניה .
תיעודים נוספים קיימים משנת 1826 מבריטניה, שם נערכו תחרויות בהשתתפות 1300 מתחרים בסך הכל, בהן הקופצים הגיעו עד לגובה של 3.3 מטר.
הענף התפשט לארצות הברית לקראת סוף המאה ה-19, שם החלו להשתמש במשטחי חול לצורך ריכוך הנחיתה על הקרקע.
תחילה, מוטות הקפיצה היו עשויים מחומרים נוקשים כגון במבוק ואלומיניום.
מוטות קפיצה גמישים נוצרו לראשונה באמצע המאה ה-20 מחומרים מרוכבים כגון פיברגלאס וסיבי פחמן, שאפשרו לקופצים להגיע לגבהים חדשים.
כיום, מקצוע הקפיצה במוט הוא אחד מארבעת מקצועות הקפיצה באתלטיקה, הוא ענף אולימפי וגם המקצוע השמיני בקרב עשר.
מכיוון שהקפיצה במוט והקפיצה לגובה הן קפיצות אנכיות, התחרויות במקצועות אלה מנוהלות בצורה זהה.
כל קופץ יכול לבחור את הגובה בו הוא ירצה להתחיל להתחרות.
לאחר מכן, הוא מקבל שלושה ניסיונות לעבור את הגובה.
אם הקופץ עובר את הגובה, הוא עובר לגובה הבא, שם יהיו לו עוד שלושה ניסיונות.
אם הקופץ מפיל את הרף שלוש פעמים ברציפות, הוא מודח מהתחרות, והגובה הרב ביותר שהוא עבר ירשם כתוצאתו.
במהלך התחרות, הקופצים יכולים לדלג על גבהים.
אם קופץ פוסל פעם אחת בגובה מסוים, הוא יכול לבחור לדלג על הגובה הזה, ולעבור לגובה הבא, אך הוא יקבל רק שני ניסיונות לעבור אותו.
בדומה לכך, אם קופץ פוסל פעמיים בגובה מסוים, הוא יכול לדלג לגובה הבא, אך הוא יקבל רק הזדמנות אחת לעבור אותו.
המתחרה שעבר את הגובה הרב ביותר, הוא המנצח בתחרות.
אם תוצאתם של שני קופצים ומעלה זהה, המנצח הוא זה שפסל פחות פעמים בגובה האחרון אותו עבר.
אם לשני קופצים כמות זהה של פסילות בגובה האחרון אותו עברו, הקופץ בעל כמות הפסילות הנמוכה ביותר בכל קפיצותיו, הוא המנצח.
במידה והשוויון נשמר, המתחרים ינסו לעבור גובה נוסף.
במידה ויש שוויון בין שני קופצים שאינם מתחרים על מדליה, הם לרוב לא ידרשו לנסות לעבור עוד גובה, והשוויון ישמר.
המתקנים הנחוצים לצורך קיום תחרות קפיצה במוט, דומים למתקנים הנחוצים לקיום תחרות קפיצה לגובה - מזרן, רף, ועמודים מתכווננים, שבאמצעותם קובעים את גובה הרף.
אם המוט שאיתו האתלט קופץ עובר בגובהו את הרף והפילו, תינתן לאתלט פסילה, גם אם הצליח לעבור את הגובה.
אם המוט נשבר במהלך ניסיון קפיצה, הקפיצה לא נחשבת, ולקופץ ניתן ניסיון נוסף.
לקופץ יש זמן מוגבל בו הוא צריך לבצע קפיצה.
הזמן המוגבל משתנה בהתאם לרמת התחרות, ובהתאם למספר הקופצים שנשארו בתחרות.
במידה והקופץ לא מצליח לקפוץ בפרק הזמן הזה, תירשם לו פסילה.
אצטדיון - ילנה איסינבייבה (), קבעה 5.06 מטר, ב-28 באוגוסט 2009, בציריך שבשווייץ
אולם - ג'ן שור (), קבעה 5.03 מטר, ב-30 בינואר 2016, בברוקפורט, ניו יורק שבארצות הברית
אצטדיון - ארמנד דופלנטיס (), קבע 6.30 מטר ב-15 בספטמבר 2025, באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן.
"מועדון 6 מטר" הוא כינוי לקופצים במוט שעברו את הגובה 6 מטרים.
בשנת 1985 סרגיי בובקה, באותה העת מברית המועצות, זכה להיות הקופץ הראשון שצלח את גבול 6 המטרים.
"מועדון 6 מטר" מורכב מגברים בלבד.
סרגיי בובקה () - הקופץ הראשון שעבר 6 מטרים, שבר את שיאי העולם 35 פעמים.
אחרי שפרש החזיקו שיאיו באולם ובאצטדיון עוד 21 ו-26 שנים בהתאמה.
קורנליוס וורמרדאם () - שיאן עולם בתקופת מלחמת העולם השנייה, החזיק בשיא העולם במשך 17 שנים.
בוב ריצ'רדס () - אלוף אולימפי פעמיים ברציפות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
בוב סיגרן () - אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) ושיאן העולם בעבר.
ארמנד דופלנטיס () - אלוף אולימפי פעמיים ברציפות, פעמיים ברציפות אלוף עולם ושיאן העולם הנוכחי, שבר 12 פעמים את שיא העולם.
אלכס אברבוך - שיאן ישראל הנוכחי (5.93), סגן אלוף העולם (אדמונטון 2001) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (מינכן 2002 וגטבורג 2006)
דני קרסנוב - שיאן ישראל בעבר, השתתף ב-3 אולימפיאדות והגיע פעמיים לשלב הגמר
נעמה ברנשטיין שיאנית ישראל (4.35)
האלופות והאלופים האולימפיים בקפיצה במוט
האלופות והאלופים העולמיים בקפיצה במוט
קפיצות סקי הוא ענף ספורט חורף, שבו הקופץ צובר מהירות בגלישה במורד מקפצה ומקצה המקפצה הוא מנתר במורד גבעה מושלגת.
תוצאות הקפיצה הן שקלול של המרחק אליו הגיע הקופץ וציוני שופטים שמדרגים את סגנון הקפיצה שלו בטווח שבין 1 ל-20. מגלשי הסקי בשימוש בקפיצות הם רחבים וארוכים, בעלי צדדים מקבילים.
ענף הספורט הזה פופולרי במיוחד בסקנדינביה (בייחוד בפינלנד ובנורווגיה), בגרמניה, באוסטריה, בפולין, בסלובניה, בצ'כיה ועוד.
בשנים האחרונות יש עליה בפופולריות של הספורט גם במדינות ברית המועצות לשעבר כגון רוסיה, אוקראינה ובלארוס.
מחוץ לאירופה הספורט פופולרי ביפן ובשנים האחרונות ניתן לראות גם קופצים מארצות הברית ומקנדה.
אירועי הגביע העולמי בקפיצות סקי מאורגנים על ידי פדרציית הסקי הבינלאומית.
בנוסף לגביע העולמי הפדרציה מארגנת גם את אירועי הגביע הקונטיננטלי לגברים, ובשנים האחרונות החלו לארגן גם תחרויות גביע קונטיננטלי לנשים.
ישנם שלושה סוגים של גבעות מהן קופצים: "גבעה נורמלית", "גבעה גדולה" ו"תעופת סקי".
שני האחרונים משמשים בגביע העולם בעוד שבגביע הקונטיננטלי משתמשים ב"גבעה נורמלית" וב"גבעה גדולה".
סונדרה נורהיים מנורווגיה נחשב כמייסד הענף.
ב-1860 הוא קפץ עם המגלשיים שלו למרחק 30 מטרים.
שנתיים מאוחר יותר כבר נערכה תחרות קפיצות הסקי הראשונה בנורווגיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הענף להתפתח כאשר קופצים נורווגים הציגו סגנון קפיצה בו הגוף מוטה קדימה כדי לשפר את האווירודינמיות.
בזכות הסגנון החדש היה הקופץ האוסטרי סיפ בראדל לראשון שחצה את קו 100 המטרים בשנת 1936. הספורט הוסיף להתפתח ולצבור תאוצה אבל רק בשנת 1985 הוצגה לראשונה הקפיצה בסגנון ה-V (על ידי השוודי יאן בוקלב) בו הקופץ יוצר את האות V בעזרת המגלשיים שלו.
הסגנון החדש הוכר כאווירודינמי יותר מהסגנון בו המגלשיים היו צמודים ומאז זהו הסגנון המקובל בקרב הקופצים.
עד לשנים האחרונות הורשו רק גברים להתחרות בענף.
תחרויות לנשים החלו מסוף שנות התשעים, ובשנת 2009 הוכנס לראשונה ענף קפיצות-הסקי לנשים לתוכנית אליפות העולם.
עם זאת, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לא לכלל מקצים לנשים בענף זה באולימפיאדת ונקובר ב-2010, החלטה שספגה ביקורת רבה ועתירה נגדה אף הוגשה לבית המשפט העליון של קנדה.
לבסוף מקצי קפיצה לנשים נכנסו לתוכנית האולימפית ב-2014 באולימפיאדת סוצ'י.
הקפיצות מתבצעות עם מגלשיים ייחודיים, ארוכים מאוד ורחבים.
הקופצים לובשים חליפות מיוחדות שעוזרות להקטין את הגרר ועל ידי כך להאריך את משך השהיה באוויר.
בנוסף מחויבים הקופצים לחבוש קסדה ומשקפי רוח.
על מנת להקטין את התלות בציוד, קבעה פדרציית הסקי תקנות שמגבילות את רוחב החליפה המותר, וכן הגבילה את אורך מגלשי הסקי לעד -146% מגובהו של הקופץ.
קופץ שציודו חורג מהתקנות נפסל מיידית לאותה תחרות.
אחת הבעיות העיקריות בספורט זה היא הנטייה לאנורקסיה בקרב חלק מהקופצים.
בשל קיומו של יחס ישיר בין משקל הגוף לבין מרחק הקפיצה הגיעו ספורטאים רבים למצב של תת-משקל על מנת לשפר את ביצועיהם.
לקראת עונת 2005 פרסמה פדרציית הסקי תקנות חדשות על פיהן קופצים בתת-משקל לא יוכלו להשתמש במגלשי סקי באורך המתאים להם ויאלצו להשתמש במגלשיים קצרים יותר, מה שיפגע בביצועיהם ויעודד אותם לעלות למשקל תקין.
הקופץ הנורווגי סיגורד פטרסן הוא דוגמה טובה.
פטרסן סיים במקום הרביעי בגביע העולם ב-2004 ואף זכה בטורניר "ארבע הגבעות", אולם בעונת 2005 נאלץ לקצר את מגלשי הסקי שלו בעקבות התקנות החדשות וסיים את העונה במקום ה-20 בלבד בגביע העולם.
לכל גבעה ישנו "קו החישוב" או נקודת ה-K שייחודיים לה; קו החישוב של גבעות נורמליות נע באזור ה-90 או 95 מטרים, בגבעות גדולות מדובר באזור 120 או 125 המטרים ובתעופת סקי קו החישוב יהיה בדרך כלל באזור 185 המטרים.
קופץ שנחת בדיוק על קו החישוב זכאי ל-60 נקודות (בגבעות-ענק נחיתה על קו החישוב מזכה ב-120 נקודות).
נחיתה מעבר לקו החישוב מזכה בנקודות בונוס בהתאם לגודל הגבעה.
בגבעה הבינונית הבונוס הוא 2 נקודות למטר, ובגבעה גדולה הבונוס הוא 1.8 נקודות למטר (בקפיצות מגבעה גדולה במסגרת סקי נורדי משולב הבונוס הוא 1.2 נקודות למטר).
בגבעות-ענק הבונוס הוא 1.2 נקודות למטר.
אם הקופץ נחת לפני קו החישוב מחסירים מניקוד הבסיס (60 או 120 נקודות) את מספר הנקודות בהתאם למרחק ובכפוף לשיטת החישוב שהוצגה.
לדוגמה, בגבעה שנקודת ה-K שלה היא 120 מטר, קופץ שהשיג 125 מטרים יזכה ל-60 הנקודות ובנוסף ל-1.8*5 נקודות בונוס - סך הכול 69 נקודות.
יתרה מכך, סגנון הקפיצה מדורג על ידי חמישה שופטים כשהציון הגבוה ביותר והציון הנמוך ביותר אינם נחשבים.
השופטים בוחנים את היציבות של הקופץ באוויר, את צורת המגלשיים שלו בעת התעופה כשהדגש הוא על תצורת ה-V, ועל הנחיתה שחייבת להתבצע בסגנון ה"טלמרק", כאשר רגל אחת מכופפת מעט בעוד שהשנייה ישרה.
כמו כן קופץ שמעד לאחר הנחיתה או נפל יאבד מספר נקודות רב.
סך כל הנקודות מהשופטים מתווסף לניקוד שהושג בזכות המרחק והשקלול מהווה את תוצאת הקופץ.
מרכיב הרוח הוא בעל משמעות גדולה בקביעת מרחק הקפיצה.
כך, רוח נגדית מסייעת לקופץ להשיג מרחק גדול יותר בזכות ההתנגדות בזמן האחיזה באוויר, בעוד שרוח גבית מקצרת את מרחק הקפיצה ורוח צידית מסיטה את הקופץ הצידה, לעיתים בצורה מסוכנת.
על מנת להגדיל את מרכיב ההוגנות בתחרויות הוכנסו כיוון הרוח ועוצמתה כמשתנה נוסף בחישוב הציון, כשרוח גבית מוסיפה נקודות לציון בהתאם לעוצמת הרוח (ככל שהרוח מפריעה יותר כך יהיה הציון גבוה יותר) בעוד שרוח נגדית מורידה ניקוד באופן דומה.
מרכיב משמעותי נוסף הוא שער הזינוק - כלומר מרחק ההרצה לפני הזינוק מהגבעה.
מרחק זה הוא בעל משמעות קריטית בקביעת התוצאה הסופית.
לעיתים במהלך התחרות נראה כי מרחק הזינוק קצר מדי (מה שפוגע ברמת התוצאות) או ארוך מדי (מה שיכול לסכן את הנחיתה של הקופצים).
בשיטה החדשה ניתן להזיז את השערים באמצע התחרות ועל מנת לשמור על איזון בתוצאות נהוג להוריד ניקוד מסוים אם מרחק ההרצה מתארך ולעומת זאת לפצות בתוספת ניקוד אם מרחק ההרצה מתקצר.
פתרון זה מונע את הצורך לקפוץ מחדש עבור הקופצים שכבר ביצעו את הקפיצה, מה שהיה נפוץ לפי השיטה הישנה.
על אף המחלוקת והביקורת על השיטה מצד גורמים שונים, הוחלט להחיל את השיטה על כל התחרויות במסגרת הגביע העולמי בקפיצות סקי וסקי נורדי משולב החל מעונת 2010–2011.
כל מדינה רשאית לשתף בתחרות קפיצות סקי מספר מוגבל של ספורטאים על פי קריטריונים של פדרציית הסקי (באליפויות העולם ואולימפיאדות - 4 קופצים למדינה).
מספר הספורטאים המגיעים לכל תחרות גביע עולם נע בין 60 ל-80 ספורטאים.
הספורטאים זוכים למספר קפיצות אימון ולאחריהם ניגשים למוקדמות, בהן נקבע אילו ספורטאים יזכו להשתתף בתחרות עצמה.
את התחרות מתחילים 50 ספורטאים, מתוכם 10 המדורגים הראשונים בעולם פטורים ממוקדמות בעוד ששאר הקופצים מתחרים במוקדמות על 40 המקומות הנותרים.
לאחר שנקבעו 50 הקופצים (בתחרויות תעופת סקי מתחרים 40 קופצים בסיבוב הראשון) שיתחילו את התחרות ניגשים לסיבוב התחרות הראשון.
בסיבוב זה סדר הקפיצה נקבע באופן הפוך לדירוג בגביע העולמי (מוביל הגביע העולמי קופץ אחרון).
בתום סיבוב זה עולים לסיבוב השני רק 30 קופצים עם התוצאות הטובות ביותר.
בסיבוב זה סדר הקפיצות נקבע בסדר הפוך לפי מיקום אחרי הקפיצה הראשונה (המוביל אחרי הסיבוב הראשון קופץ אחרון).
בתום הסיבוב השני והאחרון הקופצים מדורגים על פי שקלול תוצאותיהם משני הסיבובים.
בתחרות הקבוצתית לכל קבוצה יש 4 קופצים.
בסיבוב הראשון יש ארבעה סבבים כשבכל סבב יש קופץ אחד מכל קבוצה.
סדר הקפיצה הוא על פי דירוג הנבחרות בסדר הפוך כשהנבחרת שמדורגת במקום הראשון בעולם תקפוץ אחרונה.
בקפיצה השנייה יש גם ארבעה סבבים אך רק 8 הנבחרות הטובות ביותר על פי תוצאות הקפיצה הראשונה ישתתפו בקפיצות.
סדר הקפיצות זהה לקפיצה הראשונה למעט בסבב האחרון ששם סדר הקפיצות הוא על פי המיקום אחרי 7 סיבובים.
הקבוצה שמנצחת היא הקבוצה שצוברת הכי הרבה נקודות בתום 8 קפיצות.
טורניר ארבע הגבעות הוא טורניר יוקרתי המתקיים מדי שנה מאז שנת 1953 בימים שסביב ראש השנה האזרחית.
במהלך הטורניר נערכות ארבע תחרויות בהפרש של יומיים או שלושה בין תחרות אחת לשנייה, על ארבע גבעות שונות: שתי גבעות בגרמניה, אוברסטדורף וגארמיש-פארטנקירכן, ושתי גבעות באוסטריה, אינסברוק ובישופסהופן.
התחרויות הללו מקנות גם ניקוד לגביע העולמי וגם ניקוד פנימי לטורניר והטורניר הזה נחשב כשיאה של עונת קפיצות הסקי.
כללי התחרויות בטורניר שונים מעט: האימונים והמוקדמות מתקיימים כסידרם אולם סיבוב הקפיצות הראשון של כל תחרות נקרא "שלב הנוק אאוט" ובו מתחרים 50 הקופצים שעלו מהמוקדמות בזוגות, כאשר הקופץ שניצח במוקדמות מתמודד מול הקופץ שהגיע במקום ה-50, הקופץ שסיים שני מתמודד מול זה שסיים-49 וכן הלאה.
המנצח מכול זוג עולה אוטומטית לסיבוב הקפיצות השני, ול-25 המנצחים מתווספים חמשת המפסידים בעלי התוצאות הטובות ביותר.
סיבוב הקפיצות השני נערך במתכונת הרגילה של תחרויות גביע העולם והמנצח הוא זה ששקלול הניקוד שלו משני הסיבובים הוא הגבוה ביותר.
בעונת 2002, היה סוון האנאוולד הגרמני לקופץ הראשון אי פעם שזכה בטורניר לאחר ניצחון בכל ארבע הגבעות, ובטורניר 2017–2018 הגיע להישג זה גם קמיל סטוך הפולני, ובכך הפך לקופץ השני שניצח בכל ארבע הגבעות בטורניר יחיד.
הטורניר בעונת 2006 היה דרמטי ובסופו הגיעו יאנה אהונן הפיני ויעקוב יאנדה הצ'כי למספר נקודות זהה והוכתרו ביחד כזוכים משותפים, בפעם הראשונה בהיסטוריה של הטורניר.
אהונן זכה בטורניר של 2008 והשלים זכייה חמישית.
בכך מחזיק אהונן בשיא הזכיות בטורניר.
אנדרס יאקובסן הנורווגי זכה בטורניר של 2007 בשנתו הראשונה בסבב הגביע העולמי.
בשנים האחרונות הפכו האוסטרים לדומיננטיים בתחרות.
בשנת 2009 זכה וולפגנג לויצל הוותיק בטורניר, בשנת 2010 זכה בתואר אנדריאס קופלר, בשנת 2011 זכה בתואר תומאס מורגנשטרן ובשנים 2012 ו- 2013 זכה בתואר אוסטרי נוסף, גרגור שלירנצאואר.
שיאן הזכיות בטורניר היוקרתי הוא הפיני יאנה אהונן שזכה חמש פעמים בין השנים 1999 ל-2008.
רשימת זוכי טורניר ארבע הגבעות מאז שנת 2000
הגביע העולמי בקפיצות סקי הוא סבב עונתי של תחרויות בהשתתפות הדרג הבכיר של הקופצים.
התחרות הראשונה מתקיימת לרוב בסוף השבוע האחרון של נובמבר בעיירה קוּסָמוֹ שבצפון פינלנד והתחרות האחרונה מתקיימת על פי רוב בסוף השבוע השלישי של מרץ בגבעה הגדולה ביותר בעולם, בפלניצה שבסלובניה.
המדינות שמארחות את תחרויות הגביע העולמי הן בעיקר גרמניה, אוסטריה, שווייץ, צ'כיה, איטליה, נורווגיה, פינלנד ויפן.
בכל מפגש מתקיימת תחרות אישית אחת או שתיים ובחלק מהמפגשים גם תחרות קבוצתית.
הקופצים שסיימו בשלושים המקומות הראשונים מקבלים ניקוד בהתאם למיקום כאשר המנצח מקבל 100 נקודות, המקום השני - 80 נקודות, המקום השלישי - 60 נקודות וכן הלאה עד המקום ה-30 שמקבל נקודה אחת.
מנצח הגביע העולמי הוא זה שצבר את מרב הנקודות בסיכום כל תחרויות הסבב.
במסגרת הסבב מתקיימות שתי תחרויות משנה שנחשבות כחלק מהגביע העולמי.
הראשונה, טורניר ארבע הגבעות , מתקיימת בסוף דצמבר ותחילת ינואר בגרמניה ובאוסטריה והזכייה בה נחשבת יוקרתית אף יותר מזכייה בגביע העולמי.
התחרות השנייה, הטורניר הנורדי, מתקיימת בחודש מרץ (לקראת סוף הסבב) בפינלנד ובנורווגיה ונחשבת יוקרתית פחות.
תחרויות במסגרת האולימפיאדה ובמסגרת אליפויות עולם אינן נחשבות כתחרויות גביע העולם.
רשימת זוכי הגביע העולמי מאז 1990
1990 - ארי-פקה ניקולה (פינלנד)
1991 - אנדראס פלדר (אוסטריה)
1993 - אנדראס גולדברגר (אוסטריה)
1994 - אספן ברדסן (נורווגיה)
1995 - אנדראס גולדברגר (אוסטריה)
1997 - פרימוז' פטרקה (סלובניה)
2008 - תומאס מורגנשטרן (אוסטריה)
2009 - גרגור שלירנזאואר (אוסטריה)
2012 - אנדרס ברדל (נורווגיה)
2013 - גרגור שלירנזאואר (אוסטריה)
2015 - סברין פרוינד (גרמניה)
2021 - האלוור אגנר גראנרוד (נורווגיה)
2023 - האלוור אגנר גראנרוד (נורווגיה)
שיא העולם נכון ל-2021 עומד על 253.5 מטרים והוא נקבע על ידי שטפן קראפט (Stefan Kraft) מאוסטריה בגבעת תעופת הסקי בויקרסונד, נורווגיה ב-18 במרץ 2017.
קפיץ הוא עצם גמיש המשמש לאגירת אנרגיה מכנית באמצעות אנרגיה פוטנציאלית אלסטית.
בפיזיקה, ובפרט במכניקה מקובל להשתמש במונח "קפיץ" כדי לציין פוטנציאל "אידיאלי" שמקיים את חוק הוק ביחס לכל העתק שהוא ממצב שיווי המשקל.
בפועל, קפיצים אמיתיים מקיימים את חוק הוק רק בקירוב (עבור מתיחות קטנות).
לקפיץ שימושים רבים בהנדסה ובפרט בהנדסת מכונות.
סוגי הקפיצים הנפוצים ביותר הם:
קפיצים מפותלים המתנגדים לתנועה פיתולית.
ביניהם, קפיץ סלילי לולייני (המיוצר על ידי ליפוף תיל מסביב לגליל) וקפיץ חרוטי, שכן התיל עצמו מתפתל כאשר הקפיץ נדחס או נמתח.
קפיץ עלים (שכבות) – קבוצה של משטחים צרים וקפיציים האגודים יחד, כך שהקבוצה כולה יכולה להתכופף ולהתיישר בכיוון אחד, תוך שהמשטחים מחליקים מעט אחד על-גבי השני.
החלקת המשטחים ממירה חלק מהאנרגיה ההרמונית לכדי חיכוך וכך מבנה "קפיץ העלים" משכך את התנועה ההרמונית של הכיפוף-ישור והתנועה נבלמת.
"קפיץ עלים" משמש במתלי מכוניות, מתגים אלקטרוניים וקשתות.
קפיץ ספירלי – תיל ישר המתנגד לתנועה סיבובית, כמו קפיץ מפותל.
משמש בשעונים ובגלוונומטר (מכשיר למדידת זרמים חשמליים).
קפיץ תומכה – קפיץ (לרוב משטח שטוח) המקובע בצידו האחד בלבד.
גומייה – האנרגיה נאגרת כאשר החומר נמתח.
בפיזיקה הקלאסית, ניתן לראות בקפיץ מתקן האוגר אנרגיה פוטנציאלית באמצעות מתיחת הקשרים שבין אטומי החומר האלסטי.
חוק הוק העוסק באלסטיות קובע כי תוספת ההארכה של גוף אלסטי (האורך במצב מתוח פחות האורך במצב רפוי) יחסי באופן ליניארי למתיחות או לכוח המשמש למתיחת הגוף.
באופן דומה, תוספת ההצטמצמות (תוספת ההארכה שלילית) יחסי לכוח הדחיסה (מתיחות שלילית).
חוק זה לא מתקיים תמיד, אלא רק כאשר התוספת (בין אם שלילית או חיובית) קטנה יחסית לאורך הכולל של הגוף.
תוספות שאורכן גדול מגבול האלסטיות, שוברות את קשרי האטומים או מסדרות אותן מחדש, ויכולות לשבור את הקפיץ או לעוות אותו לצמיתות.
לחומרים רבים אין גבול אלסטי מוגדר ולכן לא ניתן להשתמש בחוק הוק בצורה משמעותית בהתייחס לחומרים אלו.
למעשה, במונחים של אנרגיה חוק הוק הוא קירוב הרמוני של האנרגיה הפוטנציאלית של הקפיץ עבור הפרעות קטנות ("קירוב תנודות קטנות").
זהו קירוב בו מפתחים את האנרגיה הפוטנציאלית של הקפיץ סביב מצב שיווי המשקל שלו.
כלומר: אם בנקודה הקפיץ נמצא בשיווי משקל (אנרגיה פוטנציאלית מינימלית), אזי בקירוב חוק הוק, האנרגיה הפוטנציאלית שלו כתלות במרחק מנקודת שיווי המשקל יהיה
כאשר k נקרא "קבוע הקפיץ" או ה"קשיחות" (stiffness) שלו.
מכשיר לחיזוק שרירים (המכונה גם "פצפצים" או "קפצול")
קפיטניה (בפורטוגזית: Capitania; בספרדית: Capitanía-general) היא יחידה מנהלתית היסטורית שהייתה בשימוש באימפריות הספרדית והפורטוגזית באדמות שהיו נתונות לשלטונן הקולוניאלי.
הקפיטניות באימפריה הפורטוגלית נמסרו לבעלותם ולניהולם של אצילים האמונים על הכתר הפורטוגזי, להם ולבניהם אחריהם.
אציל שנמסרה לידיו קפיטניה זכה עמה גם לתואר קפיטאו-מור (פורטוגזית: Capitão-Mor, קפיטן-ראשי) או Donatário - מי שנהנה ממתנת המלך.
בתחומי הקפיטניה אחזו הקפיטנים בסמכויות אבסולוטיות, ברוח הפיאודליזם.
על אדמתו, היה הקפיטן שני רק למלך פורטוגל.
מכיוון שקפיטניות אלו נמסרו בהורשה, הן נקראו גם 'קפיטניה ניתנת להורשה' (פורטוגזית: Capitania hereditária).
הקפיטניות הראשונות חולקו על ידי הכתר הפורטוגזי באיי האוקיינוס האטלנטי שנכבשו על ידי האימפריה - איי מדירה, האיים האזוריים וכף ורדה, ובשטחיה במערב אפריקה.
ואולם, לאחר גילוי ברזיל, או כפי שנקראה בתחילה טרה דה סנטה קרוז, חולקו בה הקפיטניות החשובות והגדולות ביותר.
הקפיטניות במושבה החדשה שורטטו בשנות השלושים של המאה ה-16 כרצועות מקבילות לקו המשווה, אחדות צרות יותר ואחרות פחות.
כל קפיטניה השתרעה על שטח עצום, מן החוף האטלנטי מערבה, עד לקו שהותווה בחוזה טורדסיאס.
פורטוגל ציפתה כי הענקת הקפיטניות לאצילים שיוכלו גם להורישן לבניהם תביא לפיתוח האזורים החדשים.
ואולם, מרבית הקפיטנים לא ביקרו מעולם באדמותיהם, והעדיפו את השהות בליסבון הנוחה והמוכרת על פני הפלגה ארוכה ומסוכנת באוקיינוס האטלנטי אל עבר ארץ פראית ולא נודעת.
למעשה, רק בשתי קפיטניות נעשו מאמצי פיתוח שנשאו פרי: האחת היא הקפיטניה של פרנמבוקו.
הייתה זו הקפיטניה הגדולה ביותר, וחלקה המזרחי והמיושב שכן בשטח שבו שוכנות כיום המדינות פרנמבוקו ואלגואס.
היא הוענקה לקפיטן שלה, דוארטה קואליו פריירה, כאות הערכה על השירות שנתן לכתר הפורטוגזי בהודו, ושגשגה הודות לעבודתם המפרכת של המוני העבדים שהובאו ממערב אפריקה אל מטעי קנה הסוכר.
הקפיטניה יצרה את הבסיס ליחידת מלכויות המשנה של גראו-פארה (Grão-Pará).
השנייה היא הקפיטניה של סאו ויסנטה.
אמנם, הקפיטן שלה, מרטים אפונסו דה סוזה, לא שהה בה זמן ארוך, ושב למסעותיו עד מהרה.
ואולם, הצלחתה נובעת מכך שמשכה אליה את ראשוני הבנדיראנטס.
קפיטניה זו הפכה לחלק ממדינת ברזיל, שהייתה יחידה מנהלית קולוניאלית, ובהמשך - למחוז סאו פאולו.
הטריטוריה חולקה מצפון לדרום, כששמן של רבות מן הקפיטניות התגלגל לשמותיהן של מדינות המחוז של ברזיל המודרנית, אך החפיפה בין גבולות הקפיטניה לבין גבולות המדינה הנושאת את שמה רחוקה מלהיות מלאה.
הקפיטניות, כאמור, השתרעו מן האוקיינוס עד למרכז היבשת, על פני שטחים המהווים כיום מספר מדינות מחוז, ועל פי הסדר הבא, מצפון לדרום:
סאו ויסנטה (שגבולותיה, באזור סאו פאולו של היום, השתנו במהלך קיומה)
באימפריה הספרדית היו הקפיטניות חלוקות משנה של מלכויות המשנה ביבשת אמריקה ובפיליפינים, אשר יוסדו באזורים שהיו תחת איום צבאי של פלישה זרה או התקפות אינדיאנים.
בראש כל קפיטניה עמד קפיטן חנראל (Capitán General) שהיה קצין צבאי בעל סמכויות אזרחיות מלאות.
חלק מהקפיטניות, כגון אלו של ונצואלה, גואטמלה וצ'ילה, הופרדו לחלוטים ממלכויות המשנה להן היו כפופות והפכו עצמאיות מבחינה מנהלתית.
אף על פי שהקפיטנים-חנראל היו כפופים למלכי המשנה, בפועל הם היו עצמאיים הודות לתפקידיהם הצבאיים והמרחק היחסי מבירות מלכויות המשנה.
במקום זאת היה להם לרוב קשר ישיר עם מועצת האינדיאס ועם המלך בספרד.
צ'ילה (1541) - הוקמה כתוצאה ממלחמת האראוקו; התנתקה ממלכות המשנה של פרו בשנות ה-90 של המאה ה-18.
יוקטן (1564) - קפיטניה זו כללה את כל חצי האי יוקטן שעל שטחה משתרעות כיום שלוש מדינות מקסיקניות: יוקטן, קמפצ'ה וקינטנה רו; הפכה לאינטנדנסיה בשנת 1786.
"גרנדה החדשה" (1563) - הפכה למלכות המשנה של גרנדה החדשה בשנת 1717.
קובה (1764) - אשר כללה את השטח בלואיזיאנה שנקנה מצרפת בשנת 1763. הקפיטניה התנתקה ממלכות המשנה של ספרד החדשה עת זו הכריזה על עצמאותה כמקסיקו וקובה נשארה תחת שלטון ספרדי.
ונצואלה (1777) - עם הקמתה פוצלה היחידה ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
קפיצה למים היא ספורט אולימפי.
העוסקים בספורט - יחידים וזוגות - מתחרים בקפיצה לבריכת שחייה מגבהים שונים וממקפצות קשיחות או גמישות.
הם נדרשים להפגין אקרובטיקה בזמן הנפילה וכניסה נקייה למים בסופה.
ביצועיהם מוערכים על ידי שופטים, אשר מעניקים להם ציונים.
ציוני השופטים, בשילוב עם דרגת הקושי של הקפיצה, קובעים את הניקוד של כל קפיצה.
את התחרות מנצח הקופץ שזכה לניקוד מצטבר הגבוה ביותר לאחר מספר קבוע מראש של קפיצות.
הקפיצה למים מתבצעת משני סוגים שונים של מתקנים: מקפצות גמישות, בגבהים של 1 ו-3 מטרים, ופלטפורמות קשיחות, גבוהות יותר, של 5, 7.5 ו-10 מטרים.
בשתי הקטגוריות, משמשים הגבהים הנמוכים יותר את הקופצים המתלמדים ואת הרמות הנמוכות, ואילו בתחרויות החשובות קופצים מהגובה הרב יותר.
במשחקים האולימפיים קופצים מ-3 ו-10 מטרים.
הטכניקה של הקפיצה מפלטפורמה קשיחה שונה מזו של קרש הקפיצה הגמיש, המאפשר לקופצים למתוח אותו כלפי מטה ועל ידי כך לזנק לגובה רב יותר משיכלו לו היו קופצים מפלטפורמה קשיחה בגובה זהה.
הפלטפורמות הגבוהות ממוקמות על "מגדל" (tower), והתחרות מהגבהים האלה נקראת לפעמים הקפיצה מהמגדל, או ה-tower event.
התעמלות היא ענף הקרוב באופיו לקפיצה למים, אולם בניגוד להתעמלות, נשים וגברים מבצעים את אותן הקפיצות בדיוק ומאותם גבהים.
ה"הקלה" היחידה לה זוכות הקופצות, היא מספר קטן באחד של קפיצות בכל תחרות.
בדרך כלל קופצים הגברים 6 קפיצות או 11, בעוד הנשים מסתפקות ב-5 או 10.
בנוסף לתחרויות היחידים, מתחרים הקופצים גם בזוגות, בקפיצה סינכרונית (synchronized diving).
שני מתמודדים קופצים בו זמנית לבריכה, בניסיון לבצע קפיצות זהות (או לעיתים נדירות קפיצות שהן תמונת ראי זו של זו), בתיאום מושלם.
במקצוע זה חשיבות רבה לתיאום בין הקופצים, נוסף על איכות הקפיצות שלהם בפני עצמן.
שני קופצים שביצעו קפיצות ברמה נמוכה, אבל ביצעו אותן באופן זהה, יזכו בדרך כלל לציונים לא רעים.
קפיצה סינכרונית היא ספורט אולימפי, החל מאולימפיאדת סידני (2000), המקצה המרכזי בקפיצות סינכרוניות הוא של בני אותו המין, אבל ישנן גם תחרויות מעורבות של קפיצה סינכרונית, גבר ואישה יחד.
המקצה הזה הוא חלק מהאליפויות הגדולות ביותר ואף נשקל להוסיפו לאולימפיאדת טוקיו 2020.
הקפיצות המבוצעות בתחרות הן מתוך קבוצה מוגדרת היטב.
לכל קפיצה מספר מאפיינים, שהשילוב ביניהם מגדיר אותה ומייחד אותה.
מאפיינים אלו הם התנוחה, הכיוון ומספר חצאי הסלטות והסיבובים של הקפיצה.
ארבע תנוחות הגוף האפשריות בקפיצה:
ישרה (A) גוף הקופץ ישר.
כידון (B) גוף הקופץ מכופף ככידון (pike) במותנו, אך ברכיו ישרות.
מקופלת (C) גוף הקופץ מקופל בקירוס (tuck), באופן שברכיו נוגעות בסנטרו ועקביו בחלק האחורי של רגליו.
חופשית (D) גוף הקופץ נמצא ביותר מתנוחה אחת במהלך הקפיצה.
התנוחה החופשית באה לידי ביטוי רק בקפיצות הכוללות סיבובים ובדרך כלל התנוחות שבאות לידי ביטוי הן תנוחת הכידון והתנוחה המקופלת.
הקפיצות מבוצעות באחד מארבעת הכיוונים הבאים:
קדימה - הקופץ עומד כשפניו לבריכה, ומתחיל להסתובב קדימה (בדומה לקפיצת ראש פשוטה)
אחורה - הקופץ עומד בגבו לבריכה, ומתחיל להסתובב אחורה
היפוך - הקופץ עומד כשפניו לבריכה, אך מסתובב אחורה, כך שראשו חולף קרוב למקפצה
פנימה - הקופץ עומד בגבו לבריכה, ומתחיל להסתובב כלפי פנים וראשו חולף קרוב למקפצה
מעורב - כאשר הקפיצה כוללת סיבוב תוך כדי סלטה, נחשב הדבר לכיוון בפני עצמו, חמישי במספר
עמידת ידיים - מהמגדל יכולים הקופצים לפתוח בעמדת מוצא של עמידה על ידיהם, אז נחשב הדבר לכיוון בפני עצמו, שישי במספר
הגישה לקפיצות בכיוון קדימה או בהיפוך, היא על ידי הליכה קדימה עד קצה המקפצה.
לעומת זאת, עמדת המוצא של קפיצה אחורה או פנימה היא עמידה על קצות האצבעות על הפלטפורמה או התנדנדות בסמוך לקצה המקפצה הגמישה, מעלה ומטה.
למרות ההבדלים בעמדת המוצא, מבחינה טכנית קפיצות קדימה ופנימה דומות מאוד וכך גם קפיצות בהיפוך ואחורה.
בכל קפיצה מבוצע מספר כלשהו של חצאי סלטות (somersault) ומספר כלשהו של חצאי סיבובים (twist).
בעת ביצוע סלטה סובב הגוף סביב צירו האופקי, בעוד שבסיבוב, או "בורג", הוא סובב סביב צירו האנכי.
מספר רב יותר של חצאי סלטות וסיבובים גורם לכך שהקפיצה תהיה קשה יותר לביצוע, שכן הקופץ נדרש להשלים אותם בזמן, על מנת שיוכל להיכנס למים בגוף ישר.
השילוב של המאפיינים, פרט לתנוחה, קובע את מספר הקפיצה הייחודי, המזהה אותה.
לדוגמה: קפיצה פנימה הכוללת סלטה אחת, מספרה 402.
התנוחה אינה מתבטאת במספר הקפיצה, כך שאת אותה קפיצה 402 ניתן לבצע, לדוגמה, בתנוחה מקופלת או ישרה.
הסימון המלא של הקפיצה כולל אות המסמנת את התנוחה: 402A או 402C בדוגמה.
מספר הקפיצה בנוי כך שהספרה הראשונה מייצגת את כיוון הקפיצה, השנייה היא אפס, והשלישית מייצגת מספר חצאי סלטות.
המשמעות של מספר הקפיצה היא זו: אסור לקופץ לחזור באותה תחרות על אותו מספר קפיצה (אפילו בתנוחה שונה).
בקפיצות שכוללות עמידת ידיים או סיבוב מספר הקפיצה מורכב מארבע ספרות כאשר הראשונה מייצגת את הסיבוב או את עמידת הידיים, השנייה את כיוון הקפיצה, השלישית את מספר חצאי הסלטות, והרביעית את מספר חצאי הסיבובים.
לקראת תחרות ברמה הגבוהה, נדרשים כל הקופצים להגיש "רשימת קפיצות", הכוללת את הקפיצות שיבצעו.
היא צריכה לכלול את כל חמשת הכיוונים על המקפצה הגמישה וחמישה מששת הכיוונים על הפלטפורמה הגבוהה.
רשימת הקפיצות נחלקת לקפיצות חובה וקפיצות רשות.
אין סט קבוע מראש של קפיצות חובה, אף על פי שהן נקראות כך.
המגבלה שמוטלת על קפיצות החובה היא סך כולל מסוים של דרגות קושי .
כתוצאה ממגבלה זו, ומהמגוון המוגבל של קפיצות אפשריות, בשלב החובה של התחרות מבצעים כל הקופצים את אותן קפיצות פשוטות יחסית.
בשלב זה ניכרת השליטה ביסודות הקפיצה.
לעומת זאת, בשלב הרשות ניתן לבחור קפיצות קשות יותר.
בשלב זה ניכרים יותר ההבדלים בין האתלטים הטובים ביותר לשאר שדה המתחרים.
בגלל הבדל זה בין קפיצות החובה לרשות, נהוג לעיתים בתחרויות ברמה הגבוהה לקפוץ את קפיצות הרשות קודם, בשלב המוקדמות, על מנת לקבוע מי ימשיך הלאה בתחרות.
לעיתים לא קופצים בתחרויות אלה את קפיצות החובה כלל.
רשימת הקפיצות היא מחייבת ואינה ניתנת לשינוי.
אם מאיזושהי סיבה הקופץ אינו יכול לבצע את הקפיצה שהוכרזה, הניקוד שיקבל הוא אפס, אף אם יבצע קפיצה קשה יותר.
בתחרויות חצי-רשמיות ובתחרויות נוער, נוהגים להקל ולאפשר שינויים בנסיבות מסוימות.
לכל קפיצה יש דרגת קושי אופיינית לה.
FINA, פדרציית השחייה העולמית, היא זו שמעריכה את הקושי שבביצוע כל קפיצה, ומכמתת אותו לערך מספרי.
לדוגמה - אותה קפיצת 402C, כשהיא מבוצעת מ-3 מ', זוכה לדרגת קושי 1.4, כאשר הקפיצה הקשה ביותר, 409C מאותו גובה, מוערכת בדרגת קושי 4.2. דרגת הקושי משתנה גם בהתאם לגובה שממנו מבוצעת הקפיצה.
לדרגת הקושי יש השפעה ישירה על הניקוד של הקופץ.
אולם היא גם מקשה עליו לבצע את הקפיצה ברמה גבוהה.
הקופץ צריך לבחור את רשימת הקפיצות שלו בקפידה, כך שיוכל מצד אחד לבצע אותן היטב ומצד שני לקבל עליהן מקדם גבוה, הנגזר מדרגת הקושי.
מיד לאחר כל קפיצה, מעניקים לה השופטים (חמישה או שבעה שופטים, בתחרויות גדולות) ציון בין 0 ל-10. ציון זה הוא, כבכל גורם אנושי, סוביקטיבי, אולם קיימים קווים מנחים שאליהם אמורים השופטים להצמד.
הגורמים שאותם אמורים השופטים להביא בחשבון בקביעת הציון הם:
גובה השיא שאליו הגיע הקופץ (גבוה יותר - טוב יותר)
מרחק מהמקפצה - לא רחוק מדי ולא קרוב מדי
תנוחת הגוף - בהתאם לקפיצה.
בכל הקפיצות נדרשות אצבעות זקופות ורגליים צמודות
ביצוע מספר הסיבובים והסלטות שדורשת הקפיצה
באופן בלתי רשמי לוקחים השופטים בחשבון גם את כמות המים שהושפרצה תוך כדי הכניסה (כמה שפחות יותר טוב)
לאחר מתן הציונים סוכמים אותם, פרט לגבוה ביותר והנמוך ביותר.
ההתעלמות מ"נקודות הקצה" נועדה כדי למנוע משופט אחד להשפיע באופן לא הוגן על הניקוד.
את הסכום מכפילים בדרגת הקושי כדי לקבל את הניקוד הכולל של הקפיצה.
הקופץ שקיבל בסך כל הקפיצות את הניקוד הגבוה ביותר הוא המנצח בתחרות.
בגלל אופיו הסוביקטיבי של השיפוט, פחות משחשוב הציון האבסולוטי שמעניקים השופטים, חשוב שחבר השופטים יהיה עקבי כלפי כל הקופצים.
שופט מחמיר או מקל לא ישפיע על תוצאות התחרות היחסיות, בתנאי שיתמיד להחמיר או להקל באופן שווה עם כל המתחרים.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 ניכרה שליטה אמריקנית כמעט מוחלטת בענף, ואולם מאז החלה גם סין להשתתף במשחקים האולימפיים (לוס אנג'לס 1984, תפסה סין את מקומה של ארצות הברית בצמרת הענף.
מתוך 122 מדליות זהב שחולקו עד 2018 בקפיצה למים, זכו האמריקנים ב-49, הסינים ב-40, וכל יתר המדינות גם יחד זכו ב-33. בארבע האולימפיאדות מ-2004 עד 2016, זכו הסינים ב-26 מתוך 32 מדליות זהב אפשריות.
תחרויות קפיצה למים בישראל החלו בתחרויות המכביה הראשונה בשנת 1932 שנערכו בנמל חיפה.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 אין בישראל בריכה תיקנית לתחרויות קפיצה למים ולכן לא מתקיימות תחרויות בענף זה.
במשחקים האולימפיים רק קופץ למים אחד, יואב רענן ייצג את ישראל (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
קפיצת בסיס הוא ספורט אתגרי העוסק בקפיצה ממקום מקובע, ושימוש במצנח כדי לנחות אחרי נפילה חופשית, קצרה ברוב המקרים.
מקור המונח בעברית הוא בשמו בראשי התיבות באנגלית: Building - בניין, Antenna - אנטנה, Span - גשר, Earth - אדמה (הצוק) היוצרים את המילה BASE שמשמעותה המילולית היא "בסיס".
אלו הם ארבעת העצמים המרכזיים שמהם קופצים קפיצת בסיס.
לאחר שקופצים מכולם, ושורדים לספר, מבקשים מספר בסיס, שהוא בעצם מספר סדורי של הקופצים מאז ומעולם.
הקופצים הראשונים (בעלי מספרי בסיס 1 ו-2) היו פיל סמית' ופיל מייפילד, אשר קפצו מגורד שחקים ביוסטון שבטקסס ב-18 בינואר 1981.
בהשוואה לצניחה חופשית, קפיצת בסיס מסוכנת יותר.
בצניחה חופשית קיים מצנח ומצנח רזרבי.
לאחר נפילה חופשית עדיין ניתן לפתוח אותם בגובה מסוים, שבטוח לפתוח בו מצנח.
בקפיצת בסיס לקופץ יש מצנח אחד ייעודי לקפיצות מסוג זה, אשר אמור להיפתח במהירות.
כיוון שהגובה ממנו קופצים נמוך למדי, לעיתים כ-100 מטר, אין מספיק זמן לפתוח מצנח רזרבי.
רוב הקפיצות ממקומות מפורסמים נעשות באישון לילה מכיוון שהספורט אינו חוקי ברוב המקומות.
כמו כן בעלי המקום אינם רוצים לקחת אחריות על אדם שקופץ ועלול להפגע במקום שבבעלותם.
בין היעדים שמהם קפצו קפיצת בסיס נמנים: מגדלי פטרונס, מגדל אייפל, מערת הסנוניות במקסיקו, מלון מרינה ביי סנדס ואף מגדלי עזריאלי והארובה בתחנת הכוח אורות רבין.
נכון ל-1 ביולי 2022, מספר ההרוגים מקפיצת בסיס עמד על 457 מאפריל 1981.
קפיצה היא תנועה שמבצע אורגניזם או מערכת מכנית (רובוט) הנמצאים על הקרקע, שבמהלכה כל גופם מתקדם באוויר במסלול בליסטי.
כוח המשיכה הפועל על הקופץ מביא לחזרתו לקרקע, למקום ממנו קפץ (כאשר הקפיצה הייתה אנכית) או במרחק מסוים ממקום הקפיצה.
קפיצות נמדדות בגובה ההתרוממות מן הקרקע ובמרחק שאותו עובר הקופץ.
שמות נוספים למצבי קפיצה שונים או רגילים הם: ניתור, זינוק, קיפוץ, צניחה (מלמעלה למטה) ונחיתה.
בקרב בעלי חיים ניתן לראות מגוון רחב מאוד של קפיצות.
ישנם בעלי חיים שעיקר התקדמותם נעשית באמצעות קפיצות (כגון קנגורו וצפרדעים), וישנם בעלי חיים עם יכולות ניתור מיוחדות כגון פרעושים.
דגים מסוימים מסוגלים לקפוץ מתוך המים.
אצל הפרסתנים נפוצה תופעת הדלגנות - סדרך קפיצות גבוהות שהמשמעות שלהן אינה ברורה דיה.
בקרב בני אדם, מתבצעת לרוב הקפיצה על ידי ריכוז משקל הגוף על קצות אצבעות כפות הרגליים וחזרה מהירה לעמדה שקדמה למצב זה, ככל שהריכוז גדול יותר, כך גדלים הסיכויים של מבצע הפעולה לרומם עצמו גבוה יותר.
בענפי ספורט אחדים הקפיצה היא פעולה מרכזית:
קפיצה לגובה: קפיצה מעל רף אופקי הממוקם בגובה מסוים, מתוך מטרה להגיע לגובה מרבי.
קפיצה במוט: קפיצה מעל לרף שהונח בגובה מסוים, תוך כדי שימוש בריצה לתנופה ובמוט לדחיפה עצמית כלפי מעלה ברגע הניתור.
קפיצה לרוחק: קפיצה שמטרתה לעבור מרחק אופקי גדול ככל האפשר.
קפיצה משולשת: שלושה מהלכי קפיצה אופקיים המבוצעים ברצף: ניתור, המבוצע מקרש הקפיצה ברגל החזקה, דילוג, המבוצע ברגל השנייה, וקפיצה, המבוצעת שוב ברגל החזקה ומסתיימת בנחיתה בארגז החול.
קפיצה למים: קפיצה לבריכת שחייה מגבהים שונים וממקפצות קשיחות או גמישות.
טרמפולינה (התעמלות): תרגיל הכולל רצף קפיצות המשלבות אלמנטים אקרובטים כגון סלטות על טרמפולינה
ענפי ההתעמלות השונים התעמלות מכשירים, התעמלות אומנותית, אקרובטיקה: קפיצה היא הבסיס לביצוע אלמנטים ותרגילים שונים.
בהתעמלות מכשירים, הקפיצות מתבצעות על הקרקע או על המכשירים השונים, כאשר אחד המכשירים בהתעמלות מכשירים אף נקרא שולחן קפיצות.
קפיצות ראווה: בענף זה מתחרים צמדים של רוכב וסוסו בצליחה של מסלול מכשולים.
קפיצה נכללת גם בענפי ספורט נוספים, כגון כדורגל, כחלק ממכלול התנועות של הספורטאי.
קפילא הוא כינוי בהלכה לגוי הטועם תבשיל שנתערב בו איסור ויש חשש שנתן בו טעם.
לטעם ישנה משמעות, משום שההלכה היא שטעם כעיקר - דהיינו שמספיק טעם של איסור כדי לאסור תבשיל מותר.
אך אם הגוי לא חש בטעם ניתן לסמוך על דבריו ולאכול את התבשיל.
לדוגמה: אם חתיכת שומן חזיר נפלה לתוך סיר המכיל מרק ירקות והתבשלה עמו, ואין ידוע האם מורגש טעמה של החתיכה בכל התבשיל, או שמא טעמה התבטל ברוב, יש לתת לגוי, שמותר לו לאכול בשר חזיר, לטעום מן התבשיל, ושואלים אותו האם הוא מרגיש בו טעם חזיר.
הפירוש המילולי של 'קפילא' הוא "נחתום".
יש שפירשו שיש לתת דווקא לנחתום משום שאין חשש שישקר, שהרי אם ישקר תיפגע אמינותו המקצועית.
ואילו יש אומרים שנקטה הגמרא במושג נחתום משום שהיו רגילים לתת לו, אך ניתן לתת לכל גוי.
נחלקו הראשונים באיזה מקרה ניתן להתיר את המאכל על פי חוות דעתו של הקפילא.
להלכה פסק השולחן ערוך כשיטת הרמב"ן, ואילו הרמ"א פסק שלא סומכים כלל על קפילא אלא בכל המקרים צריך שיהא שישים בתבשיל כנגד האיסור כדי להתירו.
נחלקו הפוסקים אם זה משום שלא סומכים על נכרים, או משום שאין אנו בקיאים בטעם.
נחלקו הראשונים מי יכול לשמש כקפילא.
לפי דעתם של כמה מהראשונים, רק גוי מומחה לטעם שמלאכתו בכך נאמן, והסיבה שהוא נאמן היא משום שלא מרע אומנותיה =(לא יהרוס אומנתו), לא ישקר ויצא לו שם שאינו מבין בטעם.
לרוב הדעות במקרה זה צריך שידע שסומכים עליו משום שדווקא אז לא מרע אומנותיה.
לעומת זאת, ראשונים אחרים סוברים, שצריך דווקא גוי שמסיח לפי תומו (מסל"ת) משום שאז לא תהיה לו סיבה לשקר, ואילו אם ידע שיהודים סומכים עליו בדבר הנוגע למצוות היהדות, יש חשש שישקר בדווקא.
ואז אין צורך שיהא דווקא מומחה אלא כל גוי יכול להרגיש.
ישנם מקרים שבהם התערב דבר שאינו איסור מוחלט, שאף יהודי יכול לטעום.
במקרים אלו תלוי בשתי הדעות הנ"ל אם הרמ"א יודה שניתן לסמוך על יהודי.
להלכה משמע בשולחן ערוך שנוקטים כשתי הדעות.
שגם מומחה נאמן בתנאי שידע שסומכים עליו וגם גוי פשוט נאמן בתנאי שלא ידע שסומכים עליו.
יהודי (במקרים האמורים לעיל), נאמן בכל מקרה שהרי עד אחד נאמן באיסורין.
(ומסתבר שאף עדיף שידע שסומכים עליו משום שאז יתאמץ יותר להרגיש בטעם המדויק.)
בגמרא מופיעות שתי דרכים להתיר תבשיל שהתערב בו איסור שטעמו אוסר: קפילא וביטול בשישים.
לדעת הרמב"ם, תמיד ישנה עדיפות לפנות לקפילא על מנת שיטעם את התבשיל, ואילו ביטול בשישים הוא פתרון שניתן להשתמש בו רק כאשר לא ניתן לפנות לקפילא.
לעומת זאת, דעת הרמב"ן, הרשב"א והר"ן שביטול בשישים זו תקנת חכמים שקודמת לטעימת קפילא, ולכן אם אין בתבשיל פי שישים מהאיסור שנבלע בו - אין לתת לקפילא לטעום.
לשיטתם, טעימת קפילא זהו פתרון שהוצע רק במקום בו לא ניתן לשער האם יש שישים בתבשיל כנגד האיסור.
דעת התוספות והרא"ש ששני המסלולים שווים, וניתן לבחור האם לתת לקפילא לטעום, או להתיר על סמך ביטול בשישים.
בכל מקרה, מסכימים הראשונים שגם כאשר יש שישים - אם מורגש טעם האיסור, התבשיל אסור.
זאת משום שההלכה היא שטעם כעיקר, ואילו היחס שישים בין האסור למותר רק מהווה כלל מנחה, אך ברור שאם ישנו טעם - התבשיל אסור באכילה.
כנראה שהמילה קפילא מגיעה מהמילה היוונית κάπηλος (קַפֵּלוֹס) שמשמעה: חנווני, סוחר זעיר, מוכר בשוק, ולעיתים גם ספסר או מתווך קטן.
המילה קפלוס היא נגזרת אטימולוגית של המילה καπηλικός (קפליק), שמשמעותה גחמני, רמאי.
כי הקפלוס היה מעין עושה רווחים על חשבון אחרים, הוא היה פחות יצרן, ויותר סוחר ממולח.
קפין היא עיירה פלסטינית בנפת טולכרם השוכנת כ-22 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר טולכרם וצפונית-מזרחית לבאקה אל-גרבייה.
לפי נתוני הרשות הפלסטינית לסטטיסטיקה מנתה העיירה 8,750 תושבים בשנת 2006. השטח העירוני הבנוי השתרע על 1,000 דונמים.
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת טולכרם (המנדט).
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בכפר ובכפרים הסמוכים אליו 1,570 תושבים.
שמן הזית המיוצר בקפין ידוע באיכותו.
קפיצות ראווה או "רכיבת קפיצות", הוא עמוד תווך בענף הרכיבה האנגלית.
ענף קפיצות הראווה לוקח חלק מרכזי באירועי הרכיבה מסביב לעולם והוא ספורט אולימפי רשמי.
בענף קפיצות הראווה, על הרוכבים והסוסים לצלוח מסלולים שונים של מכשולים, לרוב תחת מגבלת זמן.
רמת המבחנים משתנה בהתאם לגובה המכשולים, סוגם, מיקומם וזווית הצבתם.
בנוסף למגבלת הזמן, המתחרים מדורגים גם על פי מספר נקודות החובה אותן קיבלו בגין המקצה.
כל סירוב של הסוס לקפוץ, סטייה מהמסלול או ממגבלת הזמן הנתונה והפלת מכשולים גוררת נקודות חובה ואף פסילה.
תחרויות הרכיבה הבינלאומיות מפוקחות על ידי פדרציית הרכיבה הבינלאומית (FEI).
בישראל, ענף קפיצות הראווה מפוקח על ידי "ההתאחדות הלאומית לספורט הרכיבה".
קפיצות הראווה הוא ספורט רכיבה חדש יחסית.
בעקבות תקנות באנגליה במאה ה-18, נכנסו לשימוש גדרות שחצצו בין שטחים חקלאיים של בעלי אדמות עשירים.
לאחר הצבת הגדרות נוצרו אתגרים חדשים לציידים.
כלומר, אנשים שרצו להמשיך לעסוק בספורט הצייד נדרשו להשיג סוסים המסוגלים לעבור מכשולים.
בתצוגות הסוסים המוקדמות שנערכו בצרפת, התחיל להתפתח ספורט הקפיצות.
באותה עת לא זכה לפופולריות רבה מכיוון שהצופים לא יכלו לעקוב ולצפות בקפיצות עצמן.
כתוצאה מכך, מכשולים החלו להופיע במגרשי הרכיבה.
ענף זה נקרא "לפינג" ("Lepping").
בשנת 1869 תחרויות ה"לפינג" הופיעו לראשונה בתחרויות הסוסים בדבלין.
15 שנים מאוחר יותר, מתחרי "לפינג" הגיעו לבריטניה ובשנת 1900 הפך הספורט לתחום המרכזי בענף הרכיבה.
בנוסף, התקיימו מקצים נפרדים לנשים, בהן נדרשו לרכוב על אוכפי צד.
באותו הזמן השתכללו הענף ואוכפי הקפיצות בבתי ספר גבוהים לרכיבה ברחבי אירופה.
השאיפה המרכזית בתכנון האוכפים הייתה להעניק לרוכב תחושת ביטחון גבוהה, וכמו כן להעניק לסוס חופש להשתמש בגופו על מנת לעבור מעל מכשולים גבוהים.
תחרות קפיצות הראווה הראשית באנגליה התקיימה באולימפיאדה בשנת 1907. רוב המתחרים בתחרות היו אנשי צבא, והתחילה להתבהר העובדה כי אין אחידות בחוקי התחרות.
כל שופט שפט לפי דעתו האישית.
שופטים מסוימים שפטו בהתאם לקושי המכשול, בעוד אחרים שפטו בהתאם לסגנון הקפיצה.
לפני 1907 לא ניתנו נקודות חובה בגין סירובים, ולעיתים התבקשו הרוכבים לפספס מכשול כדי לבדר את הצופים.
בשנת 1923 ערכה ההתאחדות הבריטית לספורט הרכיבה (BSJA) כינוס, עליו התבסס ניסוח כללי התחרויות בשנת 1925.
גרסה מוקדמת של קפיצות ראווה נערכה במשחקים האולימפיים בשנת 1900, אולם הפורמט הקיים היום הופיע לראשונה במשחקים האולימפיים בשנת 1912, ומאז המשיך לשגשג.
בשנים האחרונות, הספורט ממשיך למשוך צופים, הודות לשידורים הרבים בערוצי הטלוויזיה.
מכשולי הקפיצות בדרך מוצגים בצורה צבעונית ואמנותית, במיוחד ברמות הגבוהות.
קיימים מספר סוגים של מכשולים:
אנכי ("אפרייט") - מכשול המורכב ממספר מוטות המונחים אחד מעל השני, ללא מרחב גדול.
רחב ("אוקסר") - שני מכשולים אנכיים קרובים, המונחים זה על יד זה על מנת ליצור קפיצה רחבה יותר.
קיימים מספר סוגים של מכשולים רחבים, לדוגמה מכשולים בהם שני החלקים האנכיים זהים בגובהם, כאלה בהם החלק הרחוק גבוה יותר, ולהפך.
בנוסף, קיים גם "אוקסר שוודי", בו החלק הראשון הוא בצורת X.
מדורג ("טריפל") - מכשול המורכב משלושה חלקים, כאשר כל אחד מהם בגובה שונה.
גב החזיר - סוג של מכשול מדורג, אשר בו הקורה הגבוהה ביותר נמצאת במרכז.
חומה - סוג זה של מכשול נועד לדמות בדרך כלל צורה של חומת לבנים.
אמנם, אותן לבנים מורכבות מחומרים קלי משקל ומתמוטטות בקלות כתוצאה ממגע.
מילוי - זהו לא סוג של מכשול, אלא חומרים יציבים הממוקמים מתחת למוטות המכשולים, כדוגמת ערוגות פרחים וחביות.
בנוסף, אותו מילוי יכול להיות מורכב גם משער עץ.
משולבים ("קומבינציות") - בדרך כלל שניים או שלושה מכשולים ברציפות, עם לא יותר משני צעדים בין כל אחד מהם.
אם בצירוף (קומבינציה) מוצבים שני מכשולים, הצירוף מכונה קומבינציה כפולה, אם בצירוף מוצבים שלושה מכשולים, הצירוף מכונה קומבינציה משולשת, וכו'.
אם סוס מסרב לקפוץ את אחד המכשולים בתוך צירוף, על הרוכב לחזור ולקפוץ מההתחלה את כל הצירוף, ולא רק את המכשול אותו לא עבר.
בריכה - מכשול מים רחב.
"ליברפול" - בריכת מים המוצבת מתחת למכשול אנכי או רחב.
גובה המכשולים בתחרויות הבינלאומיות ובאולימפיאדה מגיע ל-160 ס"מ, בישראל הגובה המקסימלי בתחרויות רשמיות הוא כ-135 ס"מ.
רשימת נקודות החובה הוצגה לראשונה בבריטניה בשנת 1925:
סירוב (של הסוס) או עקיפת מכשול: בפעם הראשונה 4 נקודות חובה, בפעם השנייה 8 נקודות חובה, בפעם השלישית פסילה.
נפילה של הרוכב, של הסוס או של שניהם: פסילה.
נגיעה במכשול ללא הפלתו, לא תגרור נקודות חובה.
הפלת מכשול (עם הרגליים הקדמיות או האחוריות): 4 נקודות חובה.
אם רוכב יפיל, לדוגמה, 3 מכשולים בקומבינציה, יקבל הצמד מספר נקודות חובה בהתאם למספר המכשולים שהפיל (במקרה זה 12), ולא 4 נקודות חובה בלבד.
רגל בתוך מכשול המים: אם הסוס מציב אחת או יותר מרגליו בתוך מכשול המים, הצמד ייענש ב-4 נקודות חובה.
חריגה ממסגרת הזמן הנתונה: גוררת מספר משתנה של נקודות חובה, בהתאם לגודל החריגה.
סוס קפיצות חייב להיות בעל יכולת פיזית גבוהה ואומץ כדי לקפוץ מעל מכשולים גבוהים.
יכולת אתלטית מפותחת היא תנאי הכרחי אצל הסוס, אשר צריך להתמודד עם פניות חדות ושינויי מהירות רבים.
זני סוסים רבים הם סוסי קפיצות טובים, ואפילו סוסים מעורבים הוכחו כבעלי פוטנציאל גבוה להיות אלופי קפיצות.
רוב סוסי הקפיצות הם סוסים גבוהים, בגובה של לפחות 163 ס"מ, בדרך כלל מהזנים וורמבלד ות'ורוברד.
לעומת זאת, גם סוסים נמוכים יותר הצליחו לזכות במדליות אולימפיות.
כלומר, אין קשר ישר בין גודל הסוס ויכולתו האתלטית, ולסוסים גבוהים אין בהכרח יתרון בקפיצה.
לעומת זאת, סוסים גבוהים מעניקים לרוכב בדרך כלל ביטחון רב יותר בהתמודדות עם מכשולים גבוהים.
גם סוסי פוני מתחרים לעיתים בתחרויות קפיצות ראווה, בעיקר בתחרויות המיועדות לנוער.