tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תומכי השפעות ביולוגיות מסכימים בדרך כלל עם כך שגם לגורמים חברתיים ישנה השפעה משמעותית.
ההבדלים הביולוגיים הם חלק מהותי מהרבייה האנושית.
בדרך כלל, לזכרים יש שני כרומוזומי מין שונים, X ו-Y; לנקבות יש שני כרומוזומי X.
כרומוזום Y, בעיקר הגן SRY הממוקם עליו, הוא זה שקובע בדרך כלל את ההתמיינות המינית.
אם קיים כרומוזום Y עם גן SRY, הצמיחה היא לאורך קווים זכריים; זה גורם לייצור של אשכים, אשר בתורם מייצרים טסטוסטרון.
בנוסף להשפעות הפיזיות של הטסטוסטרון הטרום לידתי הוא גם מגביר את הסבירות לדפוסי התנהגות "גבריים" מסוימים לאחר הלידה, אם כי ההשפעה והמנגנון המדויק אינם מובנים היטב.
חלקים מה-SRY וחלקים ספציפיים של כרומוזום Y עשויים גם הם להשפיע על התנהגויות מגדריות שונות, אך אם כן, ההשפעות הללו עדיין לא זוהו.
מטא-סינתזה של ספרות משנת 2021 מצאה כי המין משפיע רק על 1% מהמבנה של המוח, ומצא הבדלים גדולים ברמת הקבוצה רק בנפח המוח הכולל.
זה סותר חלקית סקירה משנת 2006 ומטה-אנליזה משנת 2014 שמצאו כי עדויות מסוימות ממחקרי מורפולוגיה ותפקוד המוח מצביעות על כך שלא תמיד ניתן להניח שמוחות של גברים ונשים זהים במבנה הפנימי או בתפקוד שלהם, וחלק ממבני המוח שונים במבנה האנטומי בין המינים.
הבדלים בסוציאליזציה של זכרים ונקבות ידועים כגורמים שמקטינים או מגבירים את עוצמתם של הבדלי מין שונים.
ככל שאנשים מתבגרים, הסטריאוטיפים המגדריים הופכים ליישומיים יותר.
תאוריית התפקידים החברתיים עוסקת בעיקר בסטריאוטיפים כאלה, ליתר דיוק חלוקת עבודה והיררכיה מגדרית.
כאשר תיאוריה זו מיושמת במסגרות חברתיות, כגון מקום העבודה, היא עלולה להוביל לרוב לסקסיזם.
תיאוריה זו חלה גם על מסלולים שונים בהתנהלות, כמו ההנחה שגברים יותר אסרטיביים ונשים יותר פסיביות.
לפי תיאוריה זו, באופן אידיאלי, ברוב התרבויות, האישה צריכה לטפל בבית בזמן שהגבר פועל להשיג פרנסה.
תפקידי המגדר משתנים באופן משמעותי לפי תרבות ותקופת זמן.
הבדלים כאלה כוללים זכויות פוליטיות וכן הזדמנויות תעסוקה והשכלה הזמינות אך ורק לנשים.
הומוסקסואלים נתונים גם לציפיות חברתיות שונות.
אחת התאוריות של הומוסקסואליות היא היפוך מיני, הטוענת כי הומוסקסואליות נובעת מהיפוך מולד של תכונות מגדר.
דונלד סימונס טען שהבדלים מהותיים בין המינים בגנטיקה, בהורמונים ובמבנה ותפקוד המוח עשויים להתבטא כתופעות תרבותיות מרוחקות (למשל, גברים כלוחמים ראשוניים במלחמה, נשים כקהל הקוראים הנשי העיקרי של רומנים רומנטיים וכו').
הטיעונים הללו, וטיעוני פסיכולוגיה אבולוציונית אחרים זכו לביקורת פמיניסטית משמעותית, הן בתוך הקהילה המדעית והן מחוצה לה.
הבדלים בין המינים בקוגניציה נוגעים להבדלים ביכולות קוגניטביות בין זכרים ונקבות מהמין אדם.
התחום נחקר בהרחבה בספרות המדעית הנוכחית.
הבדלים ביולוגיים וגנטיים בשילוב עם סביבה ותרבות הביאו להבדלים הקוגניטיביים בין זכרים ונקבות.
בין גורמים הביולוגיים, הורמונים כגון טסטוסטרון ואסטרוגן עשויים למלא תפקיד כלשהו בתיווך ההבדלים הללו.
בין ההבדלים של יכולות מנטליות וקוגניטיביות מגוונות, הגדולים ביותר או המוכרים ביותר הם אלה הנוגעים ליכולות מרחביות, קוגניציה חברתית וכישורים ויכולות מילוליות.
יכולות קוגניטיביות הן יכולות שכליות שאדם (וכן בעלי חיים אחרים) משתמש בהן בחיי היומיום, כמו גם משימות דרישה ספציפיות.
היכולות הבסיסיות ביותר מבין היכולות הללו הן זיכרון, תפקודים ניהוליים, מהירות עיבוד ותפיסה, המשלבים יחדיו מטריה תפיסתית גדולה יותר המתייחסת למידע חברתי, רגשי, מילולי ומרחבי שונה.
זיכרון, שהוא אחד הליבות העיקרית של יכולות קוגניטיביות, ניתן לפירוק לזיכרון לטווח קצר, זיכרון עבודה וזיכרון לטווח ארוך.
קיימות גם יכולות אחרות הקשורות למידע תפיסתי כגון סיבוב מנטלי, יכולת הדמיה מרחבית, שטף מילולי והבנת הנקרא.
מטריות תפיסתיות גדולות אחרות כוללות קוגניציה חברתית, אמפתיה, תפיסה מרחבית ויכולות מילוליות.
ההבדלים בין זכרים ונקבות במונחים של תפקוד נוירופסיכולוגי תועדו בספרות המחקרית בהרחבה, משנות ה-70, לפחות מאז עבודתם המכוננת של Maccoby ו-Jacklin ב-1974. בשנים האחרונות יש מחקרים רבים יותר בחקר הבדלים מגדריים בתפקודים נוירו-פסיכולוגיים, אפידמיולוגיה ומורפולוגיה של המוח.
לנושא יש השפעה אפשרית גם ביחס להבחנה וטיפול במצבים פתולוגיים כמו הפרעות פסיכיאטריות כמו סכיזופרניה, דיכאון או בנושאים אחרים כמו מחלת אלצהיימר, לעיתים יש חוסר הסכמה בין החוקרים.
כמו כן למרות קיומם של הבדלים בין המינים, לפחות בחלק מהתחומים כמו ראיה מרחבית או כישורי שפה, גודלי ההשפעה של המגדר היו בדרך כלל קטנים, מה שמרמז על ההנחה שהחפיפה בהתפלגות ציוני הזכרים והנקבות גדולה בהרבה מההבדל ביניהם.
מחקרים מוקדמים בנושא זה כינו את התחום הבדלים בין המינים (sex) ועם השנים החוקרים שינו את המונחים להבדלים בין מגדרים.
הדבר מייצג שינוי פרדימגה מהסתכלות על הבדלים בקטגוריות רק בגלל תכונות ביולוגיות (למשל, הבדלי מין) לדיכוטומיה שמקיפה גם היבטים פסיכולוגיים וקטגוריות חברתיות (הבדלי מגדר).
מחקרים לא מצאו הבדלים עקביים בין המגדרים במנת משכל.
כמו כן קיימת הדגשה במחקר לתחומים שבהם נמצאו הבדלים בין גברים לנשים ביכולות קוגינטיביות.
כמו כן חוקרים מסייגים לגבי המחקר בתחום, כי לגברים ונשים בדרך כלל יש חפיפה גדולה בהקשר של מאפיינים קוגניטיביים מסוימים.
השונות בתוך המגדר עצמו, גדולה בהרבה לעומת השונות הממוצעת בין המינים.
לכן כשהיו שואלים את סמואל ג'ונסון מי יותר אינטליגנטי, גבר או אישה, תשובתו הייתה "איזה גבר, איזו אישה?".
חוקרים שונים ערכו מחקרים כדי לקבוע את ההבדלים בין זכרים ונקבות ואת היכולות שלהם בתוך הזיכרון לטווח הקצר שלהם.
לדוגמה, מחקר שנערך בשנת 2003 על ידי Lowe, Mayfield, ו-Reynolds בחן את ההבדלים בין המינים בין ילדים ובני נוער במדדים שונים של זיכרון לטווח קצר.
מחקר זה כלל 1,279 ילדים ובני נוער, 637 זכרים ו-642 נקבות, בין הגילאים 5 עד 19. מבין 14 מבחני משנה לזיכרון, הם גילו הבדלים מהותיים רק בשני מבחנים.
הם גילו שבנות קיבלו ציון גבוה יותר בשני מבחני משנה מילוליים: תזכורת סלקטיבית מילולית והזכרת אובייקט, וגברים קיבלו ציון גבוה יותר בזיכרון מיקומי ו - מבחני משנה חזותיים מופשטים, משימות הזיכרון המרחביות העיקריות.
יש חוקרים הטוענים כי היתרון הגברי ביכולות המרחביות יכול להיות מוסבר על ידי הבדל בין המינים בזיכרון העבודה החזותי-מרחבי.
מטה-אנליזה משנת 2016 כימתה את גודל ההבדלים בין המינים בזיכרון העבודה החזותי-מרחבי.
התוצאות הראו יתרון גברי קטן אך משמעותי של כ-15%, מלבד זיכרון למיקום, שם היה יתרון נשי.
גיל המשתתפים היה משמעותי, והבדלים בין המינים בזיכרון העבודה החזותי-מרחבי הופיעו לראשונה בקבוצת הגיל 13-17.
בשני מחקרים שונים מצאו חוקרים שנשים הן בעלות ביצועים גבוהים יותר במשימות מילוליות וגברים מבצעים ביצועים גבוהים יותר במשימות מרחביות (Voyer, Voyer, & Saint-Aubin, 2016).
ממצאים אלה עולים בקנה אחד עם מחקרים על אינטליגנציה ביחס לדפוסים, נקבות בביצועים גבוהים יותר במשימות מילוליות מסוימות וזכרים בביצועים גבוהים יותר במשימות מרחביות מסוימות (Voyer, Voyer, & Saint-Aubin, 2016).
אותן תוצאות נמצאו גם בין תרבותיות.
הבדלים בין המינים בזיכרון המילולי לטווח קצר נמצאו ללא קשר לגיל אפילו בקרב מבוגרים, למשל סקירה שפורסמה בכתב העת Neuropsychologia שהעריכה מחקרים מ-1990 עד 2013 מצאה זיכרון מילולי נשי גדול יותר מגילאי 11–89.
בדרך כלל אין הבדלים בין המינים בהקשר של זיכרון עבודה, פרט לאלה הכוללים מידע מרחבי כגון מרחב ואובייקט.
מחקר משנת 2004 שפורסם בכתב העת של Applied Cognitive Psychology מצא ביצועים גבוהים משמעותית של גברים בארבעה זכרונות עבודה חזותיים-מרחביים.
מחקר נוסף משנת 2010 שפורסם בכתב העת Brain and Cognition מצא יתרון גברי בזיכרון עבודה מרחבי ואובייקט במבחן n-back אך לא עבור זיכרון עבודה מילולי.
באופן דומה מחקר אחר שפורסם בכתב העת Human Brain Mapping לא מצא הבדלים בין המינים במשימת זיכרון עבודה מילולי n-back בקרב מבוגרים בגילאי 18-58 שנים.
כמו כן, לא היו הבדלים בין המינים בזיכרון העבודה המילולי בקרב מחקר על סטודנטים באוניברסיטה שפורסם בכתב העת Journal of Dental and Medical Sciences.
עם זאת, הם עדיין מצאו זיכרון עבודה מרחבי גברי גדול יותר במחקרים שפורסמו בכתבי העת Brain Cognition and Intelligence.
כמו כן, למרות שהם לא מצאו הבדלים בין המינים בזיכרון העבודה המילולי, חוקרים מצאו פעילות מוחית נמוכה יותר בקליפת המוח הקדם-מצחית של נקבות, מה שהצביע על יעילות עצבית גדולה יותר ופחות מאמץ לאותם ביצועים.
חוקרים מצביעים על כך שלנקבות יש זיכרון עבודה גדול יותר במשימות המסתמכות רק על הקורטקס הפרה-פרונטלי.
עם זאת, במחקר אחר על זיכרון עבודה, שבו המטרה הייתה לזהות הבדלים בין המינים תחת עומסים גבוהים של זיכרון עבודה, זכרים השיגו ביצועים טובים יותר מהנקבות תחת עומסים גבוהים של זיכרון עבודה.
מחברי המחקר קובעים: "התוצאות הצביעו על השפעות מין בעומסים גבוהים בין משימות ובתוך כל משימה, כך שלגברים היה דיוק גבוה יותר, אפילו בקרב קבוצות שהותאמו לביצועים בעומסים נמוכים יותר".
סקירה ומחקר משנת 2006 על זיכרון עבודה שפורסמו בכתב העת European Journal of Cognitive Psychology לא מצאו גם הבדלים בין המינים בתהליכי זיכרון העבודה, למעט במשימה כפולה, שבה הנקבות היו בעלות ביצועים טובים יותר.
כמו כן, לא נמצאו הבדלים בין המינים במשימת זיכרון עבודה פופולרית המכונה n-back בקרב מספר רב של מחקרים.
מחקרים מצאו כי לנשים יכולת גדולה יותר בזיכרון אפיזודי הכוללת משימות מילוליות או גם מילוליות וגם חזותיות-מרחביות, ויכולת גברית גבוהה יותר הכוללת רק זיכרון אפיזודי חזותי-מרחבי מורכב.
לדוגמה, מחקר שפורסם בכתב העת Neuropsychology מצא שנשים מבצעות ברמה גבוהה יותר ברוב המטלות האפיזודיות המילוליות ובמשימות המערבות חלק או מעט זיכרון אפיזודי חזותי-מרחבי.
מחקר אחר שפורסם בשנה שלאחר מכן מצא שנשים מתפקדות ברמה גבוהה יותר בזיכרון אפיזודי מילולי ולא מילולי (ויזואלי לא מרחבי), אך גברים ביצעו ברמה גבוהה יותר בזיכרון אפיזודי חזותי-מרחבי מורכב.
סקירה שפורסמה בכתב העת Current Directions in Psychological Science על ידי החוקרת אגנטה הרליץ מסיקה גם כי יכולת גבוהה יותר אצל נשים במשימות זיכרון אפיזודיות הדורשות זיכרון אפיזודי מילולי וחזותי מרחבי ובמשימות זיהוי פנים, בעוד שלגברים יש יכולות גבוהות יותר לזיכרון אפיזודי, שבהם נדרשות מיומנויות חזותיות-מרחביות בעלות מורכבות גבוהה.
הבדלים בין המינים ביכולות מילולית
מחקרים רבים ביססו הבדלים בין המינים ביכולות המילוליות.
באופן ממוצע לנשים יש ביצועים גבוהים יותר במספר משימות מילוליות.
באופן בולט ביותר לנשים רמת ביצועים גבוהה יותר בהפקת דיבור שמגיעה לסטייה של 0.33 וגם לביצועים גבוהים יותר בכתיבה.
מחקרים מצאו גם ביצועים נשיים טובים יותר בעיבוד פונולוגי, זיהוי רצפים אלפביתיים ומשימות שטף מילים.
מחקרים מצאו גם שנשים עולות על גברים בלמידה מילולית במיוחד במבחנים כמו Rey Auditory Verbal Learning Test ו-Worbal Paired Associates כמו כן, נמצא כי ההורמון אסטרוגן מגביר את יכולת ייצור הדיבור ועיבוד פונולוגי אצל נשים, דבר שיכול להיות קשור ליתרונות שלהן בתחומים אלו.
ביצועים נשיים טובים יותר נמצאו גם בשטף מילולי הכוללים יתרון טריוויאלי בהבנת הנקרא בעוד ביצועים גבוהים משמעותית בהפקת דיבור וכתיבת חיבורים.
זה בא לידי ביטוי בציוני נשים בינלאומיים גבוהים יותר בקריאה ובציונים גבוהים יותר של נשים בכיתה י"ב במיומנויות קריאה, כתיבה ולימוד לאומיות החוקרים ג'וזף מ.
אנדריאנו ולארי קייהיל מצאו גם שהיתרון המילולי הנשי משתרע על משימות רבות, כולל מבחנים של יכולות מרחביות ואוטוביוגרפיות.
הבדלים בין המינים ביכולות מרחביות
הבדלים בין המינים ביכולות המרחביות מבוססים באופן נרחב בספרות המחקרית.
לזכרים יש בממוצע רמת ביצועים גבוהה בהרבה בשלוש משימות מרחביות עיקריות הכוללות הדמיה מרחבית, תפיסה מרחבית וסיבוב מנטלי.
הדמיה מרחבית מעלה את ההבדל הקטן ביותר עם סטייה של 0.13, תפיסה סטייה של 0.44 וסיבוב מנטלי הוא בעל ההבדל הגדול ביותר עם סטייה של 0.73 בין המינים.
מטה-אנליזה נוספת משנת 2013 שפורסמה בכתב העת Educational Review מצאה רוטציה נפשית גדולה יותר של גברים בסטייה של 0.57 שרק הלכה וגדלה ככל שנוספו מגבלות זמן.
יתרונות גבריים אלו באים לידי ביטוי במטלות מתמטיקה ומכניות, למשל ביצועים גבוהים משמעותית של גברים במבחנים של גאומטריה, מדידה, הסתברות, סטטיסטיקה ובעיקר חשיבה מכנית.
ספרות עדכנית מעידה כי לנשים יש בממוצע רמה גבוהה יותר של קוגניציה חברתית.
סקירה משנת 2012 מצאה שנשים טובות יותר בזיהוי הבעות פנים, עיבוד הבעות ורגשות באופן כללי.
גברים היו טובים יותר רק בזיהוי התנהגות ספציפית הכוללת כעס, תוקפנות ורמזים מאיימים.
לפי דעת החוקרים הדבר עשוי לשקף נטיות תגובה התנהגותיות שונות בין גברים לנשים וכן השפעות אבולוציוניות.
מחקר משנת 2012 שפורסם בכתב העת Neuropsychology עם מדגם של 3,500 אנשים מגילאי 8–21, מצא שנשים היו טובות יותר בזיכרון הפנים ובכל מבחני הקוגניציה החברתית.
יכולות כמותיות או מתמטיות תוארו כ"מסננים קריטים" המשאפשרים רק לחלק מהאנשים להגיע למקוצועות מסוימים.
כתוצאה מכך, הבדלים בין המגדרים ביכולות אלה נדועו ביכוח סוער.
מחקרים מוקדמים מראשית שנות ה-80 בעיקר אישרו סטריאוטיפ לפיו שנשים פחות מוצלחות מגברים במבחנים מתמטיים.
עם זאת, המחקר לא הצליח לראות
יכולת מתמטית כמושג הטרוגני, ובכך מטשטש את השונות בציונים במבחני משנה שונים המודדים חשיבה מתמטית.
מחקר המתחשב בקטגוריות המתמטיות המגוונות, הוכיח הבדלים במבחנים בודדים.
לדוגמה, מחקר של סטונס, בקמן וסטפן (1982) דיווח שנקבות קיבלו ציון גבוה יותר מגברים במבחנים של חשיבה מתמטית ומשפטים מתמטיים.
זכרים, לעומת זאת, הציגו ביצועים טובים יותר מנקבות בגאומטריה, במדידה ובסטטיסטיקה.
עם זאת, המנבא הטוב ביותר לציונים במבחנים במתמטיקה הוא מספר קורסי מתמטיקה שאדם למד (Jones, 1984).
מחקר שהתאים נתונים כדי לקחת בחשבון את מספר הקורסים הקודמים במתמטיקה דיווח על ירידה משמעותית בהבדלים בין המינים (Meece, Eccles-Parsons, Kaclaza, Goff & Futterman, 1982).
הבדלים בהערכה עצמית ביחס לכישורים קוגניטיביים
מחקר משנת 2003 שבדק הבדלים בין גברים ונשים ביחס ליכולת מילולית וראיה מרחבית מצא הבדלים קטנים בין גברים לנשים בהתאם לספרות (עדיפות קטנה לגברים בראיה מרחבית ועדיפות קטנה לנשים ביכולת מילולית).
המחקר בדק גם הבדלים בדירוג עצמי ביחס ליכולות אלה.
בממוצע גברים דירגו את היכולות המרחביות שלהם כגבוהות משמעותית מאלה של נשים.
בעוד שנשים לא דירגו את היכולות המילוליות שלהן כעדיפות על אלו של גברים.
בהקשר זה מציינים החוקרים רלוונטיות של גורמים חברתיים-תרבותיים, גורמים חינוכיים והכשרה על התחושות של הבדלים בין המינים.
הבדלים בין המינים בפיזיולוגיה האנושית הם הבחנות של מאפיינים פיזיולוגיים שונים בין זכרים ונקבות בבני אדם.
התחום, הן במחקר והן בטיפול רפואי, חדש יחסית, שכן רק בעשרות השנים האחרונות עמדו בעולם הרפואה על כך שישנם הבדלים פיזיולוגיים משמעותיים בין המינים.
מקורם של ההבדלים הוא בשוני של כרומוזומי המין (מולקולות המרכיבות את תאי הדנ"א), ובחשיפה שונה להורמונים במהלך ההריון ובתהליך ההתבגרות.
למרות שיותר מ-99% מהצופן הגנטי זהה בין גברים לנשים, לשונות הקטנה, של פחות מאחוז, ישנה השפעה רבה על מכלול הפעילות של המערכת הפיזיולוגית, והיא משפיעה על ההבדלים בין המינים.
בשנים האחרונות החל להתפתח תחום חדש ברפואה - "רפואה מגדרית", היוצאת מנקודת הנחה של הבדלים בין המינים, ומתיימר ליצור רפואה שמותאמת לצרכים השונים של המינים.
בשנת 2012 הוקם המרכז לחקר הרפואה המגדרית בבית החולים בילינסון, ובשנת 2017 התחום התווסף לתוכנית הלימודים בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, אם כי בסקר שנערך בפקולטות לרפואה בישראל, 74% מהנשאלים ציינו כי תוכנית הלימודים לא הכינה אותם להתמודדות עם סוגיות של מין ומגדר.
תהליך חלוקת גרעין התא הגנטי בתהליך ההפריה (למעט חריגים נדירים) מביא ליצירת אורגניזם חדש, העובר.
בתהליך זה המין של העובר הוא תוצאה של השילובים השונים בין הכרומוזומים X ו-Y: בשילוב שני כרומוזומים מסוג X תיווצר נקבה, ואילו בשילוב של הכרומוזומים X ו-Y ייווצר זכר.
ההבדלים הפיזיולוגיים באים לידי ביטוי במאפיינים גופניים שונים במערכת הרבייה, בגודל ובחוזק הגופניים, במבנה הגוף, בשיער, וכן בגובה הקול, ובגודל ובמבנה המוח.
הגנום האנושי מורכב משני עותקים של תאים המרכיבים את הדנ"א, הנקראים כרומוזומים, כשכל אחד מהם מורכב מ-23 זוגות (סה"כ 46).
סט אחד מתקבל מהאם, וסט אחד מהאב.
מתוך 23 זוגות הכרומוזומים, 22 הם אוטוזומים, הנייטרליים מבחינת מין, והכרומוזום ה-23 הוא כרומוזום מין, כישנם שני סוגים של כרומוזומי מין: X ו-Y.
בקרב בני אדם ורוב היונקים, הנקבות נושאות שני כרומוזומי X, המסומנים XX, וזכרים נושאים את הכרומוזומים X ו-Y, המסומנים XY.
כרומוזומי המין בביצית הנקבה הם רק מסוג X, ואילו בזרע, חצי מהכרומוזומים הם מסוג X וחצי מסוג Y.
אם ביצית מתמזגת עם זרע בעל כרומוזום Y, העובר שייווצר יהיה זכר, ואם הכרומוזום הוא מסוג X, העובר שייווצר יהיה נקבה.
במקרים חריגים ונדירים, שילוב של XX מתפתחים כזכרים או שילוב של XY מתפתחים כנקבות.
ביצית אנושית מכילה רק קבוצה אחת של כרומוזומים (23) והיא הפלואידית.
לזרע יש רק קבוצה אחת של 23 כרומוזומים ולכן הם הפלואידים.
כאשר ביצית וזרע מתמזגים בהפריה, שתי קבוצות הכרומוזומים מתחברות ליצירת פרט דיפלואידי ייחודי עם 46 כרומוזומים.
למעט איברי המין החיצוניים, ההבדלים הפיזיים בין המינים לפני גיל ההתבגרות הם מינוריים.
בעשור הראשון לחיי האדם, ישנה חפיפה משמעותית בתכונות הגופניות בין ילדים משני המינים.
ההתפתחות והצמיחה ההדרגתית של ההבדלים בין המינים לאורך חיי האדם היא תוצר של הורמונים שונים.
טסטוסטרון הוא ההורמון הפעיל העיקרי בהתפתחות הגברית, ואילו אסטרוגן הוא ההורמון הנשי הדומיננטי.
ההורמונים הללו קיימים אצל שני המינים, אם כי בשיעור שונה.
מבחינה חיצונית, החלקים הדימורפיים ביותר מבחינה מינית בגוף האדם הם החזה, החצי התחתון של הפנים והאזור שבין המותניים לברכיים.
זכרים שוקלים יותר מהנקבות בממוצע.
הזכרים גבוהים מהנקבות בכ-10% בממוצע.
בממוצע, אצל זכרים המותניים גדולות יותר בהשוואה לירכיים (ראה יחס מותניים-ירכיים) מאשר אצל נקבות.
אצל נקבות, האצבעות הקמיצה והמורה נוטות להיות דומות יותר בגודלן או שהאצבע המורה שלהן ארוכה מעט מהקמיצה, בעוד שהקמיצה של הזכר נוטה להיות ארוכה יותר.
בימין: שלד זכר, בשמאל: שלד נקבה
השלד הנשי הוא בדרך כלל פחות מסיבי, חלק יותר ודליל יותר מהזכרי; כלוב הצלעות שלו מעוגל וקטן יותר, העקומה המותנית שלו גדולה יותר.
בדרך כלל מותניים נשיים הם ארוכים וקטנים יותר.
הדבר נובע מכך שבית החזה צר יותר בבסיס, והאגן בדרך כלל אינו גבוה.
האגן שונה, באופן כללי, בין מבנה השלד הנשי או הזכרי של האדם.
למרות שתיתכן מידה של חפיפה בין התכונות השונות.
האגן הוא העצם הדו-מורפית ביותר של השלד האנושי, ולכן סביר להניח שהוא יהיה מדויק כאשר משתמשים בו כדי לברר את מין האדם.
השוני הוא הן בצורה הכללית והן במבנה.
האגן הנשי, המותאם להריון ולידה, הוא פחות גבוה, אך רחב יותר ועגול באופן יחסי מאשר אצל הזכר; העצה שלו - העצם המשולשת בחלק האחורי העליון של חלל האגן, המשמשת כבסיס עמוד השדרה - רחבה יותר.
אצל נקבות, האצטבולה, המשטחים הקעורים אליהם מתחברים כדורי עצם הירך באמצעות רצועות, ממוקמים רחוק יותר זה מזה, מה שמגדיל את רוחב הירכיים.
האגן של הזכר האנושי מעט צר יותר.
אחת ההשערות היא שהמקור לכך הוא יעילות אבולוציונית, השונה בין התפקידים השונים של המינים: אצל גברים, שהיו צריכים ללכת לצוד מזון, התפתח אגן שמתאים יותר להליכה, ואילו אצל הנקבות שצריכות ללדת התפתח אגן רחב יותר.אם כי קיימת אי הסכמה לגבי עוצמת ההשערה.
מספר הצלעות זהה בשני המינים, והוא כולל שנים עשר זוגות.
אצל זכרים באופן כללי העצמות צפופות וחזקות יותר, וכן הגידים והרצועות.
גולגולות ועצמות הראש של נקבות שונות בצורה ובגודל מהגולגולת הזכרית, כאשר הלסת התחתונה הזכרית רחבה, גדולה ומרובעת יותר בדרך כלל.
בנוסף, אצל זכרים בדרך כלל הגבה בולטת יותר
בקרב זכרים הגרגרת בולטת יותר, והקול עמוק יותר בגלל שמיתרי הקול גדולים יותר.
השיניים של הזכרים גדולות יותר מאשר אלו של הנקבות, וחלק גדול יותר מהשן מורכב מדנטין, בעוד שבקרב נקבות, יש יחס גדול יותר של אמייל.
שינויים בגיל ההתבגרות אצל זכרים מובילים לעלייה של פי עשרה בכמות הטסטוסטרון.
בגלל זה, ובגלל שתהליך ההתבגרות בקרב זכרים הוא ארוך יותר, מסת השריר שלהם גבוהה יותר מזו של הנקבות, הן מבחינת הכמות הכוללת, והן מבחינת הכמות היחסית.
זכרים ממירים יותר מצריכת הקלוריות שלהם לשרירים ולמאגרי אנרגיה מתכלים, בעוד שנקבות נוטות להמיר יותר לאזורי שומן.
כתוצאה מכך, גברים בדרך כלל חזקים פיזית מנשים.
מחקרים מראים שלמרות שאצל גברים האזורים של השרירים גדולים יותר, מספר סיבי השריר שלהם זהים לאלו של הנשים.
הסיבה העיקרית לכך שזכרים חזקים יותר, הוא האזורים הגדולים יותר של שטח השריר.
סיבי השריר גדולים יותר אצל גברים, דבר שתורם למראה שרירי יותר.
סיבי השריר הגדולים יותר גם יוצרים כח חזק יותר בשרירים.
ההבדל בין המינים במסת השריר נשאר לאחר התאמה למשקל הגוף ולגובה.
זכרים בדרך כלל חזקים יותר מנקבות כאשר מתכוונים להבדלים במסת הגוף הכוללת, בשל היחס הגבוה יותר בין מסת שריר לגוף לגוף.
מסת השריר הגדולה יותר נובעת מיכולת גדולה יותר להיפרטרופיה שרירית כתוצאה מרמות גבוהות יותר של טסטוסטרון אצל זכרים.
המחקרים מראים תוצאות מעורבות לגבי ההבדל בכוח הגוף בין המינים.
שני מחקרים שנערכו ב-4 מדינות של האיחוד האירופי, שכללו 2,000 משתתפים (1000 גברים ו-1000 נשים) הראו כי הנשים חזקות ב-74% - 92% מהגברים, משום שנשים רבות (211 מתוך 1000, במחקר זה) היו חזקות יותר מאשר הגברים הממוצעים.
ההבדלים היו נמוכים יותר בחוזק של פלג הגוף התחתון וגבוהים יותר בחוזק של פלג הגוף העליון.
לפי מספר מחקרים, בהערכה גסה, 50-60% מקרב הנקבות היו חזקות במידה דומה לזכרים בפלג הגוף העליון, וכ-60-70% בפלג הגוף התחתון.
לזכרים יש כוח אחיזת ידיים גדול יותר מאשר לנקבות.
מבחינת השוני בצורה החיצונית, ההבדלים ברוחב הזרוע, הירכיים והשוקיים מופיעים החל מתהליך ההתבגרות.
אצל זכרים, לרוב, קנה הנשימה והסמפון גדולים יותר ונפח הריאות גבוה יותר ביחס למסת הגוף.
בנוסף, הלבבות גדולים יותר, וספירת תאי דם אדומים גבוהה ב-10%, ושיעור ההמוגלובין גבוה יותר דברים המביאים ליכולת קיבולת חמצן גבוהה יותר.
בנוסף, כמות גורמי הקרישה בדם ( ויטמין K, פרו תרומבין וטסיות דם) גבוהים יותר בקרב גברים.
הבדלים אלו מובילים לקרישת דם מהירה יותר ולכושר סבילות גבוה יותר לכאב היקפי.
עורו של הזכר עבה ושומני יותר מעור הנקבה.
אצל נקבות ישנה רמה גבוהה יותר של שומן תת-עורי, דבר שמסייע בשמירת חום הגוף, ועשוי לסייע לשרוד בטמפרטורות מאוד נמוכות.אצל זכרים בדרך כלל העור כהה יותר מאשר אצל נקבות.
העור הבהיר יותר של הנקבות מסייע להן לסנתז כמות גדולה יותר של ויטמין D מאור השמש ולספוג יותר סידן, הדרוש במהלך ההריון וההנקה.
בממוצע, לגברים יש יותר שער גוף מאשר לנשים.
לגברים יש יחסית יותר סוג שיער הנקרא , במיוחד באזורים של הפנים, החזה, הבטן והגב.
לנשים יש יותר שיער ולוס, שהוא דק יותר, קצר יותר ובהיר יותר, ולכן ניכר פחות.
למרות קצב צמיחת השיער גבוה יותר בקרב גברים, ההתקרחות נפוצה יותר אצלם מאשר אצל נשים.
הגורם העיקרי לכך הוא נשירת שיער.
הדבר מושפע גם מהורמונים ומנטייה גנטית.
לזכרים ולנקבות יש איברי מין שונים.
לנקבות יש שתי שחלות המאחסנות את הביציות, ורחם המחובר לנרתיק.
איברי המין החיצוניים נקראים פות.
לזכרים יש אשכים המייצרים זרע.
האשכים ממוקמים בכיס האשכים מאחורי הפין.
אורגזמה גברית (המורכבת גם מפליטה של זרע מהאשכים) חיונית לרבייה, ואילו אורגזמה נשית אינה חיונית לרבייה.
במקור האמינו כי לאורגזמה הנשית אין שום תפקיד מלבד הנאה.
הוכחות מתקופות מאוחרות יותר מצביעות על כך שהיא התפתחה ומילאה תפקיד כיתרון אפשרי בבחירת בני זוג.
ישנן ראיות לשפיכה נשית מזה 2,000 שנה.
זה מתייחס לשחרור נוזל שחוות חלק מהנקבות במהלך אורגזמה.
מרכיבי השפיכה דומים לאלו של השפיכה הגברית.
הנוזל מגיע מבלוטת הסקין, הממוקמת בתוך דפנות השופכה.
הערמונית הנשית קטנה בהרבה מהערמונית הגברית אבל ככל הנראה פועלת בצורה דומה.
עם זאת, השפיכת הנקבית אינה מכילה זרע.
זכרים מייצרים בדרך כלל מיליארדי תאי זרע בכל חודש, רבים מהם בעלי כושר הפריה.
נקבות מייצרות בדרך כלל ביצית אחת בחודש, עם יכולת הפריה.
בהתאם, במהלך חייהם זכרים מסוגלים להביא לעולם מספר גדול יותר של ילדים.
הנקבה הפורייה ביותר, על פי ספר השיאים של גינס, הייתה אשתו של פיאודור ואסילייב מרוסיה (1707–1782) שילדה 69 ילדים.
האב הפורה ביותר בכל הזמנים הוא הקיסר השריפאי האחרון של מרוקו, מולאי איסמעיל (1646–1727) שלפי הדיווחים הוליד יותר מ-800 ילדים מהרמון של 500 נשים.
פוריות האישה יורדת לאחר גיל 30 ומסתיימת בגיל המעבר.
תופעות פיזיות של נשים משתנות בהתאם לגורמים חיצוניים כמו תזונה, דפוסי נישואין, תרבות והיבטים אחרים.
במדינות מערביות השפעת הווסת אצל נשים מתחילה בגיל 13, וגיל המעבר מתחיל בסביבות גיל 51. במדינות לא מתועשות, אצל רוב הנשים המחזור מתחיל בגיל מאוחר יותר.
יותר הנקה במהלך חייהן של נקבות לא מערביות מעכבת את הביוץ ומאריכה את מספר שנות הפוריות.
הריון בשנות ה-40 ומעלה נמצא בקורלציה עם סיכון מוגבר לתסמונת דאון בילדים.
זכרים מסוגלים להביא ילדים לעולם עד גיל מבוגר.
השפעות הגיל האבהי בילדים כוללות טרשת נפוצה, אוטיזם, סרטן השד וסכיזופרניה, וכן אינטליגנציה מופחתת.
אדריאנה איליסקו מוכרת כאישה המבוגרת בעולם שילדה, בגיל 66, השיא החזיק עד שמריה דל כרמן ילדה תאומים בגיל 67, ב-29 בדצמבר 2006. בשני המקרים נעשה שימוש בהפריה חוץ גופית.
האב המבוגר ביותר הידוע היה האוסטרלי לס קולי, שהוליד ילד בגיל 93.
ההנחה הרווחת זה מכבר היא כי מבנה המח שונה בין המינים.
עם זאת, ההתפתחויות האחרונות במדעי המוח העמידו הנחה זו בספק.
אחד המחקרים הגיע למסקנה נחרצת כי "במוח לא מתקיימים הבדלים משמעותיים בטווח ליניארי של זכר-נקבה." בנוסף, נמצא כי כאשר לוקחים בחשבון את ההבדלים בגודל הראש, ההבדלים במוח בין המינים מיטשטשים ואינם מובהקים.
בנוסף, ההבדלים אינם ניתנים להכללה גאוגרפית (כלומר, הבדלים הקיימים באירופה, לא בהכרח שימצאו באסיה).
מחקר מוקדם מצא כי בממוצע המח הגברי גדול יותר מזה הנשי.
המחקר הוזכר לעיתים קרובות, בכדי לבסס קביעה שנשים אינטליגנטיות פחות מגברים.
אחד החוקרים המוקדמים המשפיעים ביותר בנושא זה היה פול ברוקה.
בשנת 1861 הוא בדק 432 מוחות אנושיים שהוציא מגופות ומצא שהמשקל הממוצע של מח הזכרים היה 1325 גרם, בעוד שאצל הנקבות המשקל הממוצע היה 1144 גרם.
אם כי מחקר זה לא בדק את גודל הגוף ואת הגיל.
מחקרים מאוחרים יותר הראו שבעוד שמוחות הזכרים גדולים וכבדים בממוצע ב-10-15% ממוחם של נקבות, אין הבדל כשבוחנים את ההבדלים ביחס למשקל הגוף של המח הנבדק.
כך שבפועל הממוצע, זהה בין המינים.
בהשוואה בין זכר לנקבה באותו משקל וגודל גוף, קיים הבדל ממוצע של 100 גרם במסת המוח, לטובת הזכרים.
ההבדל קיים לגבי כל טווחי המשקל והגודל.
ההנחה המוקדמת כי המח הגברי גדול יותר ניתנת להסבר בכך שבהינתן העובדה שהמדידות בחנו את הגודל הכולל ולא היחסי, המח של הנקבות נמצא קטן יותר מכיוון שבממוצע גודל הגוף שלהן קטן מזה של הזכרים.
בממוצע, במוח הנשי יש יחס גדול יותר בין החומר האפור לחומר הלבן מאשר לזכרים (במיוחד בקורטקס הקדם-פרונטלי הדורסולטרלי ובגירוס הטמפורלי העליון), גם כאשר נלקחים בחשבון הבדלי מין ביחס לנפח התוך-גולגולתי הכולל.
בשונה מאצל נשים, אצל גברים מידת האסימטריה המוחית קיימת בהתאמה לגודל היחסי של כפיס המוח; עלייה באסימטריה של ההמיספרה הגברי גורמת לירידה תלוית מין זכר בקישוריות בין ההמיספרית.
מחקרים רבים מצביעים על כך שבממוצע, במוח הנשי יש יותר סיבים קומיסוריים בקישוריות שבין ההמיספירות מאשר במוח הגברי.
באופן ספציפי, מחקרים מראים כי:
הקומיסורה הקדמית גדולה יותר אצל נקבות מאשר אצל זכרים.
הקומיסורה האמצעית שופעת יותר אצל נקבות מאשר אצל זכרים.
אצל לנקבות יש יחס גדול יותר בחתך הרוחב בין שטח החתך של הקורפוס קלוסום לנפח המוח ולגודל המוח הקדמי מאשר אצל זכרים.
הבדלים קיימים גם במבנה של אזורים ספציפיים במוח.
בממוצע, נמצא באופן עקבי כי הגרעין הדימורפי המיני (SDN) גדול יותר אצל גברים - פי 2.2, בממוצע, ורצועת הטרמינל (BSTc) גדולה פי שניים אצל זכרים מאשר אצל נקבות.
בממוצע, INAH-3 גדול משמעותית אצל זכרים מאשר אצל נקבות, ללא קשר לגיל.
שני מחקרים מצאו כי אצל גברים האונה הקודקודית, האזור שאחראי על קלט חושי, כולל חישה מרחבית וניווט, גדולה יותר; עם זאת, מחקר אחר לא הצליח למצוא הבדל מובהק סטטיסטית.
יחד עם זאת, אצל נקבות יש אזורים גדולים יותר של ורניקה וברוקה, אזורים האחראים על עיבוד השפה.
מחקרים שבדקו מוחות בסריקת MRI הראו כי האזורים שקשורים לשמיעה ושפה בהמיספרה השמאלית רחבים יותר אצל נקבות.
לעומת זאת, אזורי השיוך החזותיים והחזותיים-מרחביים העיקריים של האונות הקודקודיות גדולים יותר אצל גברים.
כפיס המוח ממוקם בחלוקה הסגיטלית והוא הקומיסורה העיקרית במוח האנושי.
הוא מחבר בין ההמיספרות השמאלית והימנית של קליפת המוח, מה שמאפשר להם לתקשר זה עם זה.
זכרים משתמשים בעיקר בהמיספרה השמאלית שלהם במה שקשור לשפה, ואילו נקבות משתמשות בשני חלקי ההמיספרה לשם כך.
ההמיספרה הימנית שולטת ברגשות, ולכן השימוש בהמיספרה הימנית מוסיף עוד פרוזודיה לדיבור.
אצל זכרים, הקורפוס קלוסום גדול יותר מאשר אצל הנקבות.
עם זאת, הטחול (המוחי) וחלקים בתת-האזורים של הקורפוס קלוסום גדולים יותר אצל נקבות.
חלקים שונים מסוג זה גדולים יותר אצל זכרים.
השוני בתתי-אזורים אלו עשוי לשמש בסיס להבדלים בין המינים בשימוש בשפה.
עם זאת, מטא-מחקר משנת 1997 הגיע למסקנה שכשבוחנים את הגודל ביחס לגודל המח הכולל, לא נמצאו הבדלים משמעותיים בין המינים.
בסך הכל ובממוצע, לנקבות יש אחוז גבוה יותר של חומר אפור, לעומת הזכרים, להם יש אחוז גבוה יותר של חומר לבן.
עם זאת, מספר חוקרים טוענים כי כשלוקחים בחשבון שאצל הזכרים המוח גדול יותר בממוצע מאשר אצל נשים ובוחנים ביחס לנפח המוח הכולל, ההבדלים בחומר האפור בין המינים קטנים או לא קיימים.
לפיכך, נראה שאחוז החומר האפור קשור יותר לגודל המוח מאשר למין.
לפי מחקר שנערך בשנת 2005 אצל נשים קיימים יותר אזורים של חומר לבן הקשורים לאינטליגנציה מאשר חומר אפור, ואילו בקרב גברים המצב הפוך.
כמו כן, האזורים במוח המתואמים עם IQ שונים בין המינים.
זכרים ונקבות ככל הנראה משיגים תוצאות דומות במבחנים של מנת משכל עם אזורי מוח שונים.
עם זאת, מאמר שפורסם בשנת 2019 מצא כי אין הבדל משמעותי ועקבי בחומר האפור והלבן בין זכרים ונקבות.
החלק של האמיגדלה היא המבנה המגיב למידע מעורר רגשית, מגיב לסביבה ומגיב בזמני לחץ.
האמונה הרווחת בעבר הייתה כי האמיגדלה, הגדולה יותר אצל זכרים, גורמת לכך שגורם המין יהיה משמעותי בתגובות ללחץ.
שהאמיגדלה הזכרית גדולה יחסית מזו שבנקבות, מה שגורם למין להיות גורם מכריע בתגובות ללחץ.
ההיפוקמפוס, החיוני לאחסון זיכרון ולמיפוי מרחבי של הסביבה הפיזית, נחשב גם הוא לגדול יותר אצל נקבות מאשר אצל גברים.
מחקר מוח שנעשה על ידי ה-NIH הראה שלנקבות יש נפח גדול יותר בקליפת המוח הקדם-מצחית, בקליפת המוח האורביטו-פרונטלית, בקליפת המוח העליונה, בקליפת הקודקוד הצדדית ובאינסולה, בעוד שלזכרים היה נפח גדול יותר באזורי הגחון הטמפורלי והאוקסיפיטלי.
מחקר שנערך בגרמניה בחן סריקות מוח של גברים ונשים שדמיינו צורות מופשטות תלת־ממדיות.
למרות שמבחינת הביצועים לא נראו הבדלים בין הגברים לנשים, בכל זאת נראו הבדלים מובהקים, תלויי מין, בין המסלולים המוחיים שהפעילו הגברים והנשים לשם ביצוע המשימה.
למרות ההנחה הרווחת כי בעיקר גברים נמצאים בסיכון למות מהתקף לב, בפועל, שיעור הנשים שמתות מהתקפי לב הוא כפול מזה של הגברים.
בנוסף, התסמינים של ההתקף שונים בין גברים לנשים: אצל גברים ההתקף יתבטא בעיקר בכאב פתאומי בחזה השמאלי המקרין ליד שמאל, ואילו אצל נשים התסמינים להתקף לב הם קוצר נשימה (לעיתים ממושך), עייפות, זיעה וכאב עמום שמקרין ללסת או לגב.
בפועל, הדיאגנוזה בתחום זה לוקה בחסר אצל נשים, שכן במקרים רבים המקרה סווג כשפעת, תופעות גיל המעבר, או היסטריה.
למעשה, יותר נשים מתות בעולם המערבי מדי שנה ממחלות לב וכלי דם, מאשר מכל סוגי הסרטן גם יחד.
חוזק וסוג התגובה של המערכת החיסונית שונים בין גברים לנשים.
באופן כללי, לנשים יש תגובה חיסונית חזקה יותר מאשר לגברים.
כתוצאה מכך, לגברים יש תחלואה ותמותה גבוהים יותר ממחלות זיהומיות מאשר אצל נשים, ושיעורים נמוכים יותר של מחלות אוטו-אימוניות.
לנשים יש בדרך כלל אחוזי שומן גבוהים יותר מאשר לגברים, ואילו לגברים יש בדרך כלל יותר מסת רקמת שריר.
אצל נשים, בדרך כלל, לחץ הדם נמוך יותר מאשר לזכרים, וקצב פעימות הלב שלהן גבוה יותר, גם בזמן שינה.
לזכרים ולנקבות יש רמות שונות של הורמונים מסוימים.
לזכרים יש ריכוז גבוה יותר של אנדרוגנים ואילו לנקבות יש ריכוז גבוה יותר של אסטרוגנים.
עד כה, מחקרים על ריפוי פצעים דיווחו בעיקר על יתרון נשי בריפוי של פצעים עוריים.
מאידך, מחקרים מצאו יתרון גברי בשיעורי ריפוי של פצעים ברירית.
לפיכך, נראה שההבדלים בריפוי פצעים תלויים בסוג הרקמות.
לזכרים בוגרים יש כ-5.2 מיליון תאי דם אדומים למילימטר מעוקב של דם, בעוד שלנקבות יש כ-4.6 מיליון.
לנקבות יש בדרך כלל יותר תאי דם לבנים, יותר גרנולוציטים ולימפוציטים מסוג B ו-T.
בנוסף, התאים מייצרים יותר נוגדנים, ובקצב מהיר יותר מאשר זכרים.
מה שמסייע לנקבות לפתח פחות מחלות זיהומיות ולמשך זמן קצר יותר.
מחקר שנערך בישראל סקר עשרות מאמרים מדעיים שהתפרסמו בנושא הרפואה המגדרית, ומצא כי כמעט לא ניתן בהם משקל לגורמים סביבתיים.
ד"ר איילת שי, מעורכות המחקר, הביעה ביקורת על כך שהמגמה לתלות את כל ההבדלים בגורמים ביולוגיים עלולה לגרום לטעויות מדעיות ולאפליה כלפי נשים.
במחקר נוסף נטען כי הרפואה המגדרית מתעלמת מגילויים חדשים המראים שלמעשה לא קיים הבדל דיכוטומי בין הפיזיולוגיה של נשים וגברים, וכי מקורם של רבים מההבדלים של הרפואה המגדרית הם בנורמות חברתיות ונסיבות חיים שונות.
טענה נוספת היא כי המדע מושפע מהמציאות החברתית, ובכלל זה הרפואה המגדרית.
בכך, יש לומר כי הממצאים בתחום זה אינם מוחלטים, והם פרי תוצר של תהליכים חברתיים סביבתיים
מאידך, הנוירופסיכיאטרית לואן בריזנדיין, דיברה בעד חיזוק ההכרה של הביולוגיה כייחודית למגדר.
בספרה "המח הנשי" היא כותבת:
הבדואי מצהלה הוא אלבום האולפן השמיני של הראפר, הכותב והמלחין לוקץ'.
האלבום יצא לאור ב-4 בפברואר 2025, על ידי חברת התקליטים BMusic.
האלבום כולל 14 רצועות שהופקו על ידי דודא.
באלבום מתארחים דודא, קוואמי, בראל וסלה, כליפי, רון חיון, דורון גוברמן ודרור פז.
שם האלבום מציין את מקום מגוריו המיתולוגי של לוקץ', שכונת צהלה בצפון תל אביב.
השירים הבולטים באלבום הם קיקים על הסטרטר המארח את כליפי, מתמודד המארח את דודא, והשיר כוסומו, השיר שבו לוקץ יוצא מהארון כביסקסואל.
הבדלים מגדריים באוטיזם באים לידי ביטוי בהימצאות, באופן ההצגה ובתהליכי האבחון.
גברים ונערים מאובחנים עם אוטיזם בתדירות גבוהה יותר לעומת נשים ונערות.
קיימת מחלוקת האם הפער נובע מהבדלים בשיעורי הפרעות על הספקטרום האוטיסטי בין המינים, או שהמדובר בשכיחות אבחון פחותה יותר בקרב נשים.
ישנן עדויות לכך שנשים ונערות עשויות לקבל אבחנה מאוחרת יותר בהשוואה לגברים ונערים, אך הממצאים בנושא אינם חד משמעיים.
הנס אספרגר היה אחד הראשונים שחקרו אוטיזם, כאשר במחקריו נכללו אך רק גברים.
חוקר מוקדם נוסף, ליאו קנר, תיאר "הפרעות אוטיסטיות של מגע רגשי" בקבוצה שכללה שמונה בנים ושלוש בנות.
מחקרים מצביעים על הימצאות גבוהה יותר של דיספוריה מגדרית אצל אנשים עם הפרעת הספקטרום האוטיסטי, אך יש מחסור בנתונים מדויקים על זהות מגדרית בקבוצה זו.
מחקר השווה בין 90 גברים ו-219 נשים עם הפרעת הספקטרום לבין 103 גברים ו-158 נשים ללא ההפרעה, ומצא שבקרב אנשים עם הפרעת הספקטרום היו שיעורים גבוהים יותר של דיספוריה מגדרית.
המחקר גם מצא כי תכונות אוטיסטיות משפיעות על זהות מגדרית ויכולות לשנות את הקשר בין נטייה מינית לחוויית המגדר.
ממצאים אלו מדגישים את הצורך במודעות למגוון המגדרי בקרב אנשים עם הפרעת הספקטרום, על מנת לתמוך בהם ולשמור על רווחתם הנפשית.
הבאקניריות היא סדרת דרמה תקופתית בריטית-אמריקאית, שיצרה קתרין ג'ייקווייס עבור שירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
הסדרה מבוססת על הרומן הבלתי גמור באותו השם מאת הסופרת האמריקאית אדית וורטון, שפורסם לאחר מותה בשנת 1938.
הסדרה עוקבת אחר חמש נשים צעירות, בנות למשפחות אמידות מ"נובו ריש", המגיעות ללונדון של המאה ה-19 במטרה להשתלב בחברה הגבוהה ולמצוא לעצמן בני זוג.
העלילה מציגה את ההתנגשות בין התרבות האמריקאית החופשית יותר למסורת הבריטית השמרנית, תוך כדי עיסוק בנושאים של זהות, אהבה, מעמד חברתי ונאמנות בין חברות.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות עם עלייתה, וב-2025 הושקה עונתה השנייה.
העלילה מתרחשת בשנות ה-70 של המאה ה-19, בעידן המוזהב.
חמש נשים צעירות - נן וג'יני סיינט ג'ורג', קונצ'יטה קלוסון, וליזי ומייבל אלמסוורת' - נשלחות מאמריקה לאנגליה, לאחר שקונצ'יטה נישאת לאריסטוקרט הבריטי ריצ'רד מרבל.
הן מקוות להשתלב בעונת ה"דביוטנטיות" בלונדון, שמטרתה מציאת חתנים ראויים, רצוי בעלי תארים.
הנשים נתקלות בקשיים חברתיים והתנגשויות תרבותיות עם החברה הבריטית המסורתית והנוקשה, ובמקביל מתמודדות עם שאלות של מעמד, אהבה, מגדר, מיניות ונאמנות אישית.
אנאבל "נן" סיינט ג'ורג' (קריסטין פרוסט)
לורד ריצ'רד מרבל (ג'וש דילן)
לורד ג'יימס סידאון (בארני פישוויק)
אליזבת' "ליזי" אלמסוורת' (אוברי איבראג)
תיאו, דוכס טינטג'ל (גאי רמרס)
וירג'יניה "ג'יני" סיינט ג'ורג' (אימוג'ן ווטרהאוס)
פטרישיה "פאטי" סיינט ג'ורג' (כריסטינה הנדריקס)
נל (לייטון מיסטר) (עונה 2) – אחותה הצעירה של פאטי
הדוכסית האלמנה של טינטג'ל (אמליה בלמור)
קולונל טרייסי סיינט ג'ורג' (אדם ג'יימס)
הקטור רובינסון (עונה 2) (ג'ייקוב איפן)
הסדרה הוזמנה על ידי אפל TV פלוס ביוני 2022 והופקה על ידי חברת The Forge.
קתרין ג'ייקווייס שימשה כתסריטאית הראשית, בשיתוף הבמאית סוזנה וייט.
ג'ייקווייס, וייט, בת' וויליס וג'ורג' פייבר שימשו כמפיקים בפועל.
הליהוק הראשוני כלל את קריסטין פרוסט, אלישה בו, ג'וזי טוטה, אוברי איבראג, אימוג'ן ווטרהאוס ומיה ת'ריפלטון בתור קבוצת הנשים הצעירות.
בהמשך הצטרפו כריסטינה הנדריקס, ג'וש דילן, בארני פישוויק, גאי רמרס ומת'יו ברום.
לעונה השנייה צורפו לייטון מיסטר, גרג וייז, מריה אלמיידה, גרייס אמברוז וג'ייקוב איפן.
הצילומים החלו במרץ 2022 במדריד והמשיכו בסקוטלנד, באולפני Pyramids שבמערב לות'יאן.
גלאזגו שימשה כתפאורה לניו יורק של המאה ה-19.
אתרי צילום מרכזיים כללו את טירת קליין, בית ניוהיילס, אחוזת גוספורד, אחוזת הופטון, טירת דרמלנריג וחופי סקוטלנד.
הצילומים לעונה השנייה התקיימו בסקוטלנד החל ממאי 2024.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות: באתר Rotten Tomatoes קיבלה דירוג של 77%, עם ממוצע ציון של 6.3 מתוך 10. באתר Metacritic דורגה בציון 71 מתוך 100, המעיד על "ביקורות חיוביות לרוב".
המבקרים ציינו את השימוש האנכרוניסטי המכוון בעיבוד התקופתי, הגישה הפמיניסטית, והפסקול המודרני כמאפיינים בולטים שמעניקים לסדרה אופי רענן ושונה מעיבודים תקופתיים מסורתיים.
הבדרן הוא קלאסיקת רגטיים לפסנתר משנת 1902 מאת סקוט ג'ופלין.
היצירה פורסמה לראשונה כתווי נגינה על ידי ההוצאה John Stark & Son בסנט לואיס, מיזורי, ובמהלך שנות ה־1910 הופצה גם כגלילי נגינה לפסנתרי נגן.
ההקלטה הראשונה נעשתה בשנת 1928 בידי צמד המוזיקאים "הבלו בויז", שביצעו אותה במנדולינה וגיטרה.
כיצירה הנחשבת לאחת הקלאסיקות של ז'אנר הרגטיים, היא זכתה לעדנה מחודשת במסגרת תחיית הסגנון בשנות ה־1970, כאשר שימשה כנעימת הנושא של הסרט זוכה האוסקר העוקץ (1973).
גרסה מעובדת של המלחין והפסנתרן מרווין המליש הגיעה בשנת 1974 למקום השלישי במצעד הפופ של בילבורד ולמקום הראשון במצעד ה־Easy Listening, בו שהתה שבוע אחד.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) דירג את היצירה במקום העשירי ברשימת "שירי המאה".
ליצירה "הבדרן" ניתן הכותר המשני "A Rag Time Two Step", סגנון מחול שהיה פופולרי עד לשנת 1911, ונפוץ בקרב רבות מיצירות הרגטיים של התקופה.
היצירה בנויה במבנה: פתיחה – AA – BB – A – CC – פתיחה שנייה – DD.
היא כתובה בעיקר בסולם דו מז'ור (C), אך בחלק השלישי (הקרוי לרוב "טריו") היא עוברת לסולם פה מז'ור (F), ולאחר מכן חוזרת לדו מז'ור בחלק הרביעי.
בחלק ה־B מופיעה הוראה לנגן את המנגינה אוקטבה גבוהה יותר בחזרה השנייה.
ב־7 ביוני 1903 כתב המלחין העכשווי מונרו ה.
Louis Globe-Democrat" כי "הבדרן" היא "היצירה הטובה וההרמונית ביותר" של ג'ופלין עד אז, ותיאר אותה כ"יצירה מצלצלת, בעלת אופי מקורי, הכוללת נושאים מוזיקליים שנחרטים בזיכרון, המניעים את הרגליים לפעולה ספונטנית ומשאירים רושם בל יימחה על עור התוף".
ג'ופלין עצמו ייתכן שביצע את היצירה באירוע התרמה בפרסונס, קנזס, ב־27 באפריל 1904.
בהקדשה ליצירה ("לג'יימס בראון ומועדון המנדולינות שלו") מצא החוקר רודי בלש רמז לכך שחלק מהמנגינות מחקות את הצלילים המהירים והטרמולו האופייניים לכלי מיתר בעלי מפרט.
המוציא לאור ג'ון סטארק פרסם בנוסף ליצירה המקורית, עיבוד של היצירה לשתי מנדולינות וגיטרה.
במהלך השנים חוברו ליצירה מספר גרסאות מילים.
הגרסה הפופולרית ביותר הוצגה בתוכנית החבובות (פרק 203), שם מילטון ברל שר את השיר והסביר לצופים כי לא רבים יודעים שנכתבו לו מילים, שלדבריו מתארות את חיי הבדרנים בתקופת הוודוויל.
בהמשך הצטרפו אליו לשירה כמה דמויות מהחבובות.
בשנת 2020 חיבר אוסקר בראון ג'וניור גרסה חדשה של מילים ליצירה, כהוקרה לג'ופלין.
זכויות היוצרים על "הבדרן" נרשמו ב־29 בדצמבר 1902, יחד עם שתי יצירות רגטיים נוספות של ג'ופלין: "A Breeze from Alabama" ו־"Elite Syncopations".
שלושתן יצאו לאור בהוצאת סטארק.
עטיפת המהדורה המקורית הציגה במרכזה קריקטורה בסגנון מופעי מינסטרל, ובה דמות של גבר שחור בלבוש רשמי על בימת תיאטרון.
בנובמבר 1970 הוציא הפסנתרן ג'ושוע ריפקין את האלבום "Scott Joplin: Piano Rags" בחברת התקליטים הקלאסית Nonesuch.
הרצועה השנייה באלבום הייתה "The Entertainer" ("הבדרן").
האלבום נמכר ב־100,000 עותקים בשנה הראשונה, ולבסוף הפך לאלבום הראשון של Nonesuch שחצה את רף מיליון המכירות.
בספטמבר 1974 דורג האלבום במקום החמישי במצעד "האלבומים הקלאסיים הנמכרים ביותר של בילבורד", כאשר Volume 2 דורג רביעי, ומארז כפול שכלל את שני הכרכים דורג שלישי.
כל אחד מהכרכים שהה במצעד במשך 64 שבועות.
האלבום היה מועמד לשני פרסי גראמי בשנת 1971, בקטגוריות "הערות האלבום הטובות ביותר" ו"הופעת סולן אינסטרומנטלי ללא תזמורת", אך ריפקין לא זכה.
ב־1979 כתב המבקר אלן ריץ' ב־New York Magazine כי חברת Nonesuch "יצרה, כמעט לבדה, את תחייתו של סקוט ג'ופלין", בכך שנתנה לאמנים כמו ריפקין במה להקליט את יצירותיו.
ב־1973 עיבד והלחין מחדש מרווין האמליש את מוזיקת הרגטיים של ג'ופלין לפסקול הסרט העוקץ.
על עבודתו זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1974) ובפרס גראמי לביצוע האינסטרומנטלי הפופולרי הטוב ביותר (1975).
גרסתו ל"הבדרן" הגיעה למקום השלישי במצעד בילבורד הוט 100 במאי 1974, ובעקבות זאת נכתב בניו יורק טיימס כי "כל המדינה החלה לשים לב".
הצלחת הסרט והפסקול תרמו להכרה מחודשת ביצירתו של ג'ופלין הן בעולם המוזיקה הפופולרית והן במוזיקה הקלאסית, ותוארו במגזין רקורד וורלד כ"פנומן הקלאסי של העשור".
הֵבֵּה (ביוונית עתיקה: Ἥβη; מילולית: "נעורים") הייתה אלת הנעורים במיתולוגיה היוונית.
שימשה גם כנושאת גביע האלים באולימפוס, והגישה להם אמברוסיה ונקטר.
היא הייתה בתם של זאוס, ראש האלים, ושל אשתו הרה, ואחותם של אל המלחמה ארס, אלת הלידה איליתיה ואל האש והנפחים הפייסטוס.
הבה התחתנה עם הרקולס לאחר שזה זכה למעמד של אל, וחתונה זו ציינה את הפיכתו לבן אלמוות.
את תפקידה כמשרת האלים ירש הנסיך הטרויאני גנימדס.
בקרב הרומאים נודעה כיובנטאס, ומקדשים לכבודה הוקמו בגבעת הקפיטולין ובקירקוס מקסימוס.
נערים צעירים נהגו להעניק לה מטבע כאות תודה, לאחר הפעם הראשונה שבה לבשו טוגה של גברים.
כוכב הלכת המינורי הבה 6, שהתגלה ב-1 ביולי 1847, קרוי על שמה.
הבהלה לזהב (במקור: The Gold Rush) הוא סרט קולנוע אילם שנכתב, בוים, הופק ונערך על ידי צ'ארלי צ'פלין, שגם שיחק את התפקיד הראשי בסרט שיצא בשנת 1925. צ'פלין גם היה אחד מכותבי המוזיקה של גרסת 1942 של הסרט.
ג'ים הגדול, כורה זהב במהלך הבהלה לזהב באלסקה, בדיוק מצא מכרה מלא בזהב כשלפתע פורצת סופת שלגים.
הנווד (צ'ארלי צ'פלין) גם כן נקלע לסופת השלגים הזאת במטרה למצוא זהב.
הוא מועד לתוך בקתה של בלק לרסון, פושע ידוע לשמצה.
לרסון מנסה להוציא את הנווד, כאשר גם ג'ים הגדול נכנס.
לרסון מנסה כעת להוציא את שניהם ללא הצלחה, ולבסוף הם מסכימים ששלושתם יישארו בבקתה.
הסרט מעביר ביקורת על החברה.
בגרסה השנייה צפלין הוסיף קריינות.
את הסרט צילם צפלין במשך חמש שנים.
על כל דקה של סרט עשרים ושבע דקות הושלכן לפח.
לנווד, גיבור הסרט, אין שם ולכן הוא המכנה האנושי המשותף ביותר.
יש אומרים שהוא הסרט המצוטט ביותר בכל הזמנים.
צ'רלי צ'פלין אמר על הסרט "זהו הסרט שבזכותו אני מקווה שאנשים יזכרו אותי".
בּוּג או הבּוּג המערבי (בפולנית: Bug; באוקראינית: Західний Буг; בבלארוסית: Захо́дні Буг (בשפות אלה נקרא הנהר בּוּה), ברוסית: Западный Буг) (להבדיל מן הבּוּג הדרומי הנמצא כולו באוקראינה ונשפך לים השחור) הוא הנהר הרביעי באורכו בפולין (אחרי ה, האודר והוורטה).
מקורותיו של הבוג הם במערב אוקראינה, הוא זורם מערבה לכוון פולין, פונה בפולין לכוון צפון לאורך גבולה עם אוקראינה, ממשיך לאורך גבול פולין-בלארוס פונה מערבה לכוון ה ונשפך (משמאל) לנהר נרב (הפונה מנקודה זו חדות מכוון צפון לכוון מערב).
הנרב נשפך (משמאל) לוויסלה (הנשפך לים הבלטי).
קטע הנרב משפך הבוג ועד לוויסלה (כ-30 קילומטר) נקרא גם "בוגו-נרב".
אורכו הכולל של הבוג הוא 772 קילומטר מהם 587 קילומטר בתוך פולין.
שטח אגן הניקוז שלו הוא 39,420 קמ"ר.
בגבולותיה של פולין שלאחר מלחמת העולם הראשונה, היה הבוג ממוקם ברובו במרכז פולין.
בהסכם ריבנטרופ מולוטוב סוכם כי הבוג יהיה חלק מהחציצה שבין הוורמכט לצבא האדום, סיכום שמומש לאחר פלישת גרמניה הנאצית ורוסיה לפולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר חלק ניכר ממנו לשטח אוקראינה שבברית המועצות והנהר נמצא כיום בחלקו הגדול בגבולה המזרחי של פולין.
הבּוּג הדרומי (באוקראינית: Південний Буг או Буг (בוֹה); ברוסית: Южный Буг), להבדיל מן הבוג המערבי, או הבּוּג, הנמצא ברובו בפולין, הוא נהר באוקראינה הנשפך לים השחור, בקרבת ערבת אודסה.
הנהר הוא השני באורכו באוקראינה, אורכו כ-806 קילומטר, והוא מנקז שטח של 63,700 קילומטרים רבועים.
מוצא הנהר הוא במערב אוקראינה, כ-145 ק"מ מהגבול עם פולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1941 ל-1944, סימן הבוג הדרומי את הגבול בין החלקים הכבושים של אוקראינה שהיו בידי הגרמנים לאלו שהיו בידי הרומנים בטרנסניסטריה.
הבהלה לזהב בקליפורניה (1848–1855) הייתה בהלה לזהב שהחלה ב-24 בינואר 1848, כאשר נמצא זהב על ידי ג'יימס ו' מרשל בסאטרס מיל בקולומה, כ-60 קילומטר מצפון מזרח לסקרמנטו.
הראשונים ששמעו את המידע על מציאת הזהב היו תושבי אורגון, הוואי ואמריקה הלטינית, והם היו הראשונים שהחלו לזרום למדינה בסוף 1848. בסך הכל, השמועות על הזהב הביאו כ-300,000 איש לקליפורניה מרחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
כמחציתם הגיעו דרך הים, והשאר הגיעו דרך היבשה, דרך נתיב קליפורניה ונתיב נהר חילה.
בשנות הבהלה הראשונות, המחפשים מצאו זהב בפלגים ובגדות הנהרות באמצעות שיטות פשוטות של סינון העפר על ידי כלים רחבים.
שיטות מתוחכמות יותר להפקת הזהב פותחו אחר כך במקום וברחבי העולם.
בשיאה, ההתפתחות הטכנולוגית הגיעה לשלב בו היא הצריכה השקעות כספיות ניכרות, וחיפושי הזהב נערכו יותר ויותר על ידי חברות גדולות ופחות על ידי יחידים.
הזהב שנמצא היה בשווה ערך כיום למיליארדי דולרים, ואף על פי שעושר מופלג השיגו רק מעטים, רבים הפיקו רווחים נאים מהזהב.
השפעות הבהלה לזהב היו משמעותיות.
סן פרנסיסקו גדלה מיישוב קטן של 200 תושבים ב-1846 לעיר מתפתחת במהירות בעלת 36,000 תושבים בשנת 1852. כבישים נסללו, כנסיות ובתי ספר נבנו, וערים רבות נוסדו ברחבי קליפורניה.
בשנת 1849 נכתבה חוקה למדינה, נבחרו מושל ובית מחוקקים, וקליפורניה הצטרפה בשנת 1850 כמדינה לארצות הברית כחלק מפשרת 1850.
שיטות תחבורה חדשות פותחו כאשר ספינות קיטור החלו בשירות סדיר.
בשנת 1869 פסי רכבת הונחו לאורך ארצות הברית, מקליפורניה למזרח ארצות הברית.
החקלאות והחוואות התפשטו ברחבי המדינה כדי לספק את צורכי המתיישבים החדשים.
לבהלה לזהב היו גם השפעות שליליות: אינדיאנים הותקפו וסולקו משטחי המחיה שלהם, ופעולות הכרייה הלא מפוקחות גרמו לנזק סביבתי.
מעריכים כי 100,000 אינדיאנים מתו בין 1848 ל-1868 כתוצאה מההגירה לקליפורניה, מתוכם, מוערך שנהרגו במסגרת מה שקרוי רצח העם בקליפורניה בין 9,000 ל-16,000 אינדיאנים.
הבהלה לזהב של קליפורניה הסתיימה ב-1858 כאשר נמצא זהב בקולורדו והחלה בהלת הזהב של קולורדו.
הבהלה לזהב בקליפורניה החלה בסאטרס מיל, ליד קולומה.
ב-24 בינואר 1848, ג'ון מרשל, עובד של החלוץ מסקרמנטו ג'ון סאטר, מצא פיסת מתכת מבריקה כאשר עסק בבניית גלגל מים בנהר האמריקן.
מרשל הביא את החתיכה לסאטר, והשניים בחנו אותה.
אחרי שהבדיקות שלהם העלו כי מדובר בזהב, סאטר הביע חשש שהדבר יוודע ברבים, והתוכנית שלו לבנות במקום אוטופיה חקלאית תעלה בתוהו כאשר רבים יציפו את האזור בתקווה למצוא זהב, ולכן ביקש ממרשל לשמור את הדבר בסוד.
אולם השמועות נפוצו בכל זאת, והן אומתו במרץ 1848 על ידי איש העסקים והמוציא לאור מסן פרנסיסקו, סמואל בראנן.
הציטוט המפורסם ביותר הנוגע לבהלה לזהב יצא מפיו של בראנן: הוא ארגן במהירות חנות למכירת אביזרים לחיפושי זהב, ויצא אל הרחוב כשהוא צועק: "זהב!
בזמן זה קליפורניה הייתה חלק ממקסיקו, אך זו כבר ויתרה על שליטתה באזור לטובת ארצות הברית כתוצאה ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-19 באוגוסט 1848, הניו יורק הראלד היה העיתון הגדול הראשון בחוף המזרחי שדיווח על גילוי הזהב.
ב-5 בדצמבר 1848, נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק אישר את גילוי הזהב בנאום לקונגרס.
עד מהרה החלו גלי מהגרים מרחבי העולם, שמאוחר יותר נקראו "הפורטי ניינרס", לשטוף את האזור בקליפורניה שכונה מאז "ארץ הזהב של קליפורניה" או "אמא עורק", על שם עורקי הזהב שיש באזור.
כפי שחשש סאטר, הבהלה לזהב הכתה בו: פועליו עזבו אותו לטובת חיפושי הזהב, ופולשים השתלטו על אדמותיו וגנבו את יבוליו ובקרו.
לפני שהבהלה לזהב החלה, סן פרנסיסקו הייתה יישוב קטן.
כאשר תושביה שמעו על הגילוי, היא הפכה בתחילה לעיר רפאים כאשר כל תושביה עזבו את ספינותיהם ואת עסקיהם והצטרפו לחיפושים, אך לאחר זמן קצר התהפכה המגמה והיא חוותה התפתחות מהירה כאשר סוחרים ומתיישבים חדשים הגיעו.
אוכלוסיית סן פרנסיסקו תפחה מסביבות 1,000 ב-1848 ל-25,000 תושבי קבע בשנת 1850. מחפשי זהב גרו באוהלים, בקתות עץ ותאי סיפון שהוסרו מספינות שננטשו.
בכל מקום בו התגלה זהב, מאות כורים התאגדו כדי להקים במקום מחנה ולקבוע את תביעותיהם על השטח.
המחנות נשאו שמות כמו "קשוח", "מוכן" ו"עיר תלייה", ובדרך כלל לכל אחד מהם היה מסבאה ובית הימורים.
לא היו דרכים קלות להגיע אל מה שכונה לימים "הבהלה לזהב העולמית הראשונה".
הפורטי ניינרס ניצבו בפני קשיים, ורבים מהם מתו בדרך.
אלו שהגיעו דרך הים, שכונו "ארגונאוטים", על שם הארגונאוטים מהמיתולוגיה היוונית, היו צריכים לבחור בין מספר דרכים להגעה דרך הים.
הפלגה מהחוף המזרחי שהקיפה את אמריקה הדרומית וחזרה צפונה לסן פרנסיסקו ארכה חמישה עד שמונה חודשים, ואורך המסע היה 33,000 ק"מ.
אלטרנטיבה מהירה יותר הייתה שיט אל הצד המזרחי של מצר פנמה, מסע של שבוע לרוחב היבשה על גבי ספינות קאנו ופרדות בדרכים קמינו ריאל וקמינו דה קרוסס עד לחוף המערבי של פנמה, ואז שיט אל סן פרנסיסקו.
הייתה אפשרות גם להגיע בספינה אל החוף המזרחי של מקסיקו ומשם להגיע במסע יבשתי ישירות אל קליפורניה או אל החוף המערבי של מקסיקו ומשם בספינה אל סן פרנסיסקו.
רבים מהמהגרים בחרו בדרך היבשה, בה נאלצו לצלוח את ארצות הברית לרוחבה, בעיקר לאורך נתיב קליפורניה.
לכל אחת מהדרכים היו סכנות משלה, החל מטביעת הספינות, ועד מחלות כמו טיפואיד וכולרה.
כדי לספק את צורכי המגיעים, הגיעו ספינות נושאות טובין מכל רחבי העולם.
רבי החובלים של הספינות גילו כי מלחיהם העדיפו לערוק מן הספינות ולהצטרף אל מחפשי הזהב, ורציפי הנמל של סן פרנסיסקו התמלאו ביער של תרנים, כאשר מאות ספינות ננטשו שם.
יזמים מהעיר הפכו את הספינות הנטושות למחסנים, חנויות, מסבאות, מלונות ובאחד המקרים אפילו לכלא.
רבות מספינות אלו עברו תהליך של גריטה ושימשו למילוי קרקע כדי לספק את צורכי הבנייה של העיר המתפשטת במהירות.
בתוך כמה שנים נוצר נחשול ניכר, אך עם זאת קטן יותר, של מחפשים בצפון קליפורניה, במיוחד במחוזות סיסקיו, שסטה וטריניטי.
מציאת גושי זהב בוואיריקה ב-1851 הביאה אלפי מחפשים לשביל סיסקיו ולמחוזות הצפוניים של קליפורניה.
יישובים של תקופת הבהלה לזהב, כמו המחנה הפורטוגזי בנהר הסקרמנטו, קמו ונעלמו תוך זמן קצר.
בעיירה ויברוויל על נהר הטריניטי נמצא המקדש הטאואיסטי הקדום ביותר שנמצא בשימוש תמידי מאז ועד היום, שריד לכורים הסיניים שהגיעו למקום והקימו אותו.
בעוד שלא קיימות כיום ערי רפאים רבות מתקופת הבהלה לזהב, שרידי העיירה שסטה נשמרו בפארק ההיסטורי של מדינת קליפורניה אשר בצפון המדינה.
זהב נמצא גם בדרום קליפורניה, אך בכמויות קטנות בהרבה.
הגילוי הראשון של זהב, צפונית ללוס אנג'לס של ימינו, היה בשנת 1842, שש שנים לפני הגילוי של מרשל שהצית את הבהלה לזהב, כאשר קליפורניה הייתה עדיין חלק ממקסיקו.
עם זאת, גילויים ראשוניים אלו, וכן גילויים מאוחרים יותר באזור, לא עוררו עניין רב, והייתה להם השפעה כלכלית מועטת.
בשנת 1850 רוב הזהב שהיה יכול להיאסף בקלות כבר התגלה, ותשומת הלב הופנתה לפיתוח שיטות להפקת זהב ממיקומים מסובכים יותר.
משום שהזהב שהיה יכול להיאסף בקלות נעשה נדיר יותר ויותר, האמריקנים החלו להצר את צעדי הזרים שהגיעו לחפש זהב.
חקיקה מאותו זמן הטילה על כורים זרים מס מיוחד בסך 12 דולר לחודש (שווה ערך ל-530 דולרים בימינו), וכורים ארגנו תקיפות כנגד זרים, במיוחד ממוצא לטיני וסיני.
בנוסף, המספר הגדול של כורים דחק את האינדיאנים אל מחוץ לשטחי המחיה המסורתיים שלהם.
כדי להגן על בתיהם ומקור מחייתם, אינדיאנים תקפו לעיתים קרובות את הכורים, מה שהצית תקיפות נגד כנגד הכפרים האינדיאניים, ולעיתים קרובות האינדיאנים נטבחו לאחר שהיו בפיגור גדול מבחינת אמצעי הלחימה שלהם.
גם אינדיאנים ששרדו את התקיפות עצמן לא יכלו לשרוד ללא גישה אל מקורות המחיה שלהם והם רעבו למוות.
הסופר חואקין מילר תיאר אחת מההתקפות הללו, בספרו "החיים בקרב המודק".
האנשים הראשונים שהגיעו במהירות אל שדות הזהב, בתחילת האביב של 1848, היו תושבי קליפורניה עצמה, בעיקר אמריקנים שעסקו בחקלאות ואירופאיים שחיו בצפון קליפורניה, אבל היו גם כמה אינדיאנים וכמה תושבי קליפורניה דוברי ספרדית.
אלו היו בעיקר משפחות שבהן כל בני הבית השתתפו בנטל העבודה, ונשים וילדים מכל הלאומים נראו לעיתים קרובות עוסקים בסינון זהב ליד אבות המשפחה.
כמה משפחות עסקו במלונאות להמוני האנשים שהחלו להציף את האזור.
במשפחות כאלו לעיתים קרובות אם המשפחה עסקה במלונאות, כשהיא מעניקה בכך למשפחה הכנסה יציבה, והאב ניסה את מזלו בשדות הזהב.
השמועות על הזהב נפוצו בתחילה באיטיות.
האנשים הראשונים שהגיעו לחפש זהב היו אנשים שגרו בסביבות קליפורניה, או אנשים מעבר לים ששמעו על החדשות מספינות שעגנו בנמלי קליפורניה.
הקבוצה הגדולה הראשונה שהגיעה לחפש זהב הייתה כמה אלפים מתושבי אורגון הסמוכה שהגיעו לקליפורניה בנתיב סיסקיו.
הבאים בתור היו אנשי הוואי (אז: איי סנדוויץ'), וכן כמה אלפי אנשים מאמריקה הלטינית, בעיקר ממקסיקו השכנה, אך גם מפרו ואפילו מצ'ילה.
עד סוף 1848, כ-6,000 אנשים הגיעו דרך הים לקליפורניה, ופחות מ-500 הגיעו מרחבי ארצות הברית דרך היבשה.
כמה מה"פורטי אייטרס", כפי שכונו לעיתים (על שם שנת 1848), אספו בכל יום זהב בשווה ערך לאלפי דולרים כיום, ואפילו אנשים ללא ידע בחיפוש זהב יכלו להרוויח ביום שווה ערך לעשר עד חמש עשרה משכורות בחוף המזרחי.
אדם יכול היה לעבוד שישה חודשים בשדות הזהב ולשוב אל ביתו עם משכורת של שש שנים.
חלק מהבאים הגיעו על מנת להרוויח סכום גדול באופן חד פעמי, אך היו שהגיעו לקליפורניה על מנת להשתקע בה.
בתחילת 1849 השמועה על מציאת זהב נפוצה בעולם, ומספר עצום של מחפשי זהב וסוחרים הגיעו לקליפורניה מכל רחבי העולם.
הקבוצה הגדולה ביותר שהגיעה באותה שנה הייתה עשרות אלפי אמריקנים שהגיעו לקליפורניה בדרכים שונות: רבים מהחוף המזרחי חצו את הרי האפלצ'ים, עברו לספינות נהר בפנסילבניה, לסירות משא בנהר המיזורי, ומשם בכרכרות לכל אורך נתיב קליפורניה.
רבים שטו אל פנמה, חצו את מצר היבשה שלה, ומהחוף המערבי שטו בספינות של חברת ספינות הקיטור הפסיפית של הדואר אל סן פרנסיסקו.