tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות בקשה זו של איגוד השידור האירופי, הורידו הלבנונים את רשימת המשתתפים שהוצגה באתר והחליפו את הדף בקישור לאתר הרשמי של האירוויזיון.
מאוחר יותר באותו החודש, ביקש איגוד השידור האירופי מ-Télé Liban להבטיח כי הם ישדרו את כל התחרות, כולל השיר הישראלי, וכי ניתן יהיה להצביע עבורו בהצבעה הטלפונית ללא הפרעה.
הרשת לא יכלה להבטיח זאת ולכן ב-18 במרץ 2005 הודיעה בשנית על פרישתה מהתחרות.
החוק הלבנוני אוסר על שידור תכניים ישראליים ברשתות הטלוויזיה הלבנוניות.
הרשת כתבה באתר האינטרנט שלה כי היא "אינה רשאית לשדר את הופעתה של המשתתפת הישראלית ובכך הפרה את כללי האירוויזיון ונכפה עליה לרדת מהכוונה לקחת חלק בתחרות".
מאחר שלבנון פרשה לאחר שעבר המועד האחרון להרשמה, היא נקנסה בכך שנאלצה לשלם בכל זאת את דמי ההשתתפות שלה, וכן נאסר עליה להשתתף בתחרות במשך 3 שנים.
לבסוף מיקה לא השתתף באירוויזיון ולבנון לא ניסתה שוב להשתתף באירוויזיון גם לאחר שהותר לה להשתתף.
השיר שהיה אמור לייצג את לבנון באירוויזיון
שנהמבצעשירתרגום לעבריתמקוםנקודות2005אלין לחוד"Quand tout s'enfuit""כשהכל נמוג"XXלא נטלה חלק בין השנים 2006–2024
לבנון השתתפה לראשונה ב בסידני (2000) ומאז השתתפה באופן בלתי קבוע ונעדרה פעמיים (2004, 2016).
במשחקי החורף לא נטלה לבנון חלק מעולם.
המשלחת הראשונה אותה שלחה לבנון למשחקי הקיץ הפאראלימפיים הייתה משלחת של שני ספורטאים, גברים שניהם, שנשלחו אל המשחקים שנערכו בסידני בשנת 2000, אך חזרו בידיים ריקות לאחר שלא הצליחו להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
לאחר היעדרות מהמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), שבה לבנון להשתתף במשחקים שנערכו בבייג'ינג בשנת 2008 כששלחת משלחת של ספורטאי בודד, רוכב אופני היד אדוארד מעלוף שהיה ללבנוני הראשון שקוטף מדליה פאראלימפיות, כשזכה בשתי מדליות ארד.
לִבְנָה הייתה עיר מקראית בשפלת יהודה, הנזכרת בתנ"ך.
העיר נזכרת תחילה בכיבושי יהושע בן נון, כעיר השוכנת בין מקדה ולכיש.
העיר נזכרת ברשימת 31 המלכים שהביס יהושע בן נון, לצד עדולם.
בהמשך ספר יהושע, העיר נזכרת ברשימת ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה: .
על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן, העיר ומגרשיה עלתה בין השלוש עשרה ערי הכהנים, ובכך שימשה גם כעיר מקלט.
עם עלייתו לשלטון של יורם מלך יהודה, מרדה בו אדום, באותה עת גם העיר לבנה מרדה במלכותו:
מאוחר יותר, מוזכרת כאחת מערי שפלת יהודה עליהן צר סנחריב מלך אשור.
כמו כן מוזכר כי אמם של המלכים יהואחז וצדקיהו הייתה .
אוסביוס, ציין בחיבורו, האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), כי בימיו היה כפר בשם Λεβνά (לֶבּנַה) באזור בית גוברין.
כיום מקובל לזהות את העיר הקדומה עם תל בורנה ("תל ברנאט" במקור), צפונית מערבית לבית גוברין.
זכריה קלאי הציע בשנת תשל"א לזהות את לבנה בתל גודד.
צבי אילן שיער בשנות ה-70 שלבנה נמצאת בתל עירני.
לבּנון היא העיר הגדולה ביותר במחוז גפרטון שבמדינת ניו המפשייר שבארצות הברית.
העיר שוכנת בחלקה המערבי של המדינה, מדרום להנובר, ליד נהר קונטיקט.
לבנון היא משכנם של המרכז הרפואי דארטמות' היצ'קוק ושל בית הספר לרפואה של דארטמות' הקרוי על שם תאודור גייזל (דוקטור סוס) ואשתו השנייה, אודרי.
שני מוסדות אלו מהווים יחדיו את המוסד הרפואי הגדול ביותר בין בוסטון לבין ברלינגטון.
לבנון קיבלה את הזכות להתאגד כעיירה על ידי המושל הקולוניאלי הבריטי של ניו המפשייר, בנינג וונתוורת', ב-4 ביולי 1761 והייתה אז אחת מ-16 עיירות לאורך נהר הקונטיקט.
היא נקראה על שם לבנון שבקונטיקט, שממנה הגיעו רבים מהמתיישבים, כולל הכומר אלעזר ווילוק, שהגיע ב-1770 וייסד את דארטמות' קולג'.
בלבנון, קונטיקט, שכן בזמנו בית הספר מור לאינדיאנים (Moor's Indian Charity School), קודמו של דארטמות' קולג'.
בתחילה התרכז היישוב לאורך נהר קונטיקט, בשטח שמהווה היום את וסט לבנון, ועל גדת אגם מסקומה, באזור שליד אנפילד.
באמצע המאה ה-19 התפתח אזור של טחנות מים על מפלי נהר מסקומה.
ענפי התעשייה המקומיים כללו, בזמנים שונים, מנסרות עצים, בית חרושת לעורות, כמה מפעלי מכונות, מפעל לצמר ומתפרה.
באותה תקופה היווה המחוז מקור משיכה לפועלים צרפתים ממחוז קוויבק שבקנדה.
אזור זה היה למרכזה של העיר, אף על פי שווסט לבנון התפתחה להיות צומת רכבות עם זהות נפרדת שהייתה מקושרת לקווי הרכבת שהגיעו מבוסטון.
שמה של צומת רכבות זו שונה מאוחר יותר לווסטבורו, לאחר ששתי רכבות התנגשו זו בזו עקב בלבול בין תחנת לבנון לתחנת וסט לבנון.
פעילותן של טחנות המים, כמו מסילות הרכבת, הצטמצמה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. בתקופה זו נפגעה לבנון משתי שריפות גדולות.
השנייה, שפרצה ב-1964, החריבה חלק ניכר מאזור הטחנות.
השיקום היה כרוך בתהליך התחדשות עירונית שנוי במחלוקת, שבמסגרתו נבנה אזור סגור, המול, שנבנה על חורבותיו של אזור רחוב הנובר.
בשל הצורך לתת מענה לשקיעה הכלכלית וכמשקל נגד לתנועה להכרזת של וסט לבנון כעיירה נפרדת, התאגדה לבנון מחדש כעיר ב-1958.
סלילתם של הכבישים הבין-מדינתיים 89 ו-91 דרך לבנון, הסמיכות לצומת וייט ריבר שבורמונט וכן התפתחותו של דארטמות' קולג', הובילו לתחייה הכלכלית של האזור.
כלכלתה של לבנון, שהייתה עד אז עיירת טחנות מים, מבוססת על מגוון של ענפים כלכליים, כולל חינוך, שירותי רפואה, היי-טק ומסחר קמעונאי.
מדרום לווסט לבנון, על הצטלבות הדרכים 12A ו-I89, צמח מתחם מסחרי גדול.
אפשרויות הפנאי התפתחו גם הן והן כוללות שבילים רבים להליכה רגלית, אתר סקי, בריכת שחייה וכמה מגרשי ספורט.
ב-1991 עברו מהנובר הסמוכה המרכז הרפואי דארטמות' היצ'קוק ורוב המחלקות של בית הספר לרפואה אל הקמפוס החדש שמדרום לקו הגבול שבין לבנון והנובר.
כמה חברות בתחום הרפואה וההיי-טק התמקמו גם הן בקמפוס זה.
בלבנון שוכן המטה הצפון-אמריקאי של חברת טלה-אטלס (Tele Atlas), אחת המפתחות המובילות בעולם לנתוני מיפוי.
נובל, מיקרוסופט ונובו נורדיסק מחזיקות גם הן מתקנים חשובים בעיר.
"הפארק ההיסטורי קולברן" (Colburn Park Historic District) שוכן בליבה של לבנון ולידו ניצבים בניינים רבים מהמאה ה-19. ב-1986 האתר הוכנס לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים.
הקרקע שעליה התפתח לימים הפארק נתרמה ב-1792 על ידי רוברט קולברן, שייעד את תרומתו ליצירת מקום מפגש קהילתי ושימש גם ככנסייה וכבניין העירייה.
כבישים רבים נסללו לאזור והוא החל להתפתח כמרכז אזרחי ומסחרי של העיר בראשית המאה ה-19. כיום מתקיים במקום שוק איכרים, ככל שמתיר זאת מזג האוויר.
לבנון משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הלבנונים מדליית ארד אחת בטאקוונדו.
לבנון משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער, אך ההשתתפות היא בעיקר סמלית ועד היום, לא זכה ספורטאי נוער אולימפי לבנוני במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של לבנון למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחה הגיעה להישג בענף הטאקוונדו, בה היא זכתה במדליית ארד (בנים עד 73 ק"ג).
בענף הג'ודו העפילה הג'ודוקא, קארן צ'מאס, לשלב חצי הגמר (בנות עד 63 ק"ג).
נציגים נוספו התחרו גם בענפים סיף ושחייה.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, נציגה בענף הטאקוונדו לא זכה במדליה והפסיד בשלב רבע הגמר.
המשלחת לראשונה התחרתה בענף האתלטיקה במסגרת המשחקים האולימפיים לנוער.
ההשתתפות של לבנון במשחקי החורף האולימפיים לנוער היא בעיקר סמלית.
לבנון השתתפה לראשונה באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012) ושלחה משלחת המונה שני ספורטאים, גולש וגולשת, שהתחרו בענף הסקי אלפיני.
באולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016) שלחה לבנון בשנית משלחת המונה שני ספורטאים, גולש וגולשת, שהתחרו בענף הסקי אלפיני.
לבנה שיפמן (נולדה ב-10 בפברואר 1968) היא אשת בנקאות ופיננסים ישראלית, דירקטורית בחברות ואלכ"רים, מרצה בנושאי פודטק ודירקטוריון ומגדר ופעילה חברתית בעמותות.
מכהנת כדירקטורית בבנק מרכנתיל דיסקונט.
נוסף על כך, משמשת כמנכ"לית העמותה לחקלאות מודרנית (MAF) המקדמת חדשנות ויזמות בעולם הפודטק.
עד ל-1 בדצמבר 2019 כיהנה כיו"ר הדירקטוריון של מוניציפל בנק בע"מ.
בשנים 2009 ועד 2018 כיהנה כסמנכ"לית וחברת הנהלה בפרופאונד בית השקעות.
בשנים 2008 ועד 2013 הייתה חברת מועצה בעיריית מודיעין מכבים רעות.
ביולי 2024 שיפמן השתתפה בעונה 8 של תוכנית המציאות בואו לאכול איתי בערוץ כאן 11.
שיפמן נולדה בבני ברק לאליהו ולאסתר פינץ.
בעלת תואר שני במשפטים לבוגרי מנהל עסקים, אוניברסיטת בר-אילן, תואר ראשון בהצטיינות במנהל עסקים מהמכללה למינהל, ותואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 החלה את דרכה המקצועית כבנקאית ומומחית פיננסית בשוק ההון, ועבדה בקבוצת בנק מזרחי טפחות, סיטיבנק ישראל ובנק לאומי לישראל.
בשנת 2009 הצטרפה שיפמן לחברת פרופאונד בית השקעות בע"מ, בו היא כיהנה כסמנכ"לית וחברת הנהלה, מנהלת לקוחות פרימיום עתירי הון, ואחראית רגולציה, זאת עד לשנת 2018. לשיפמן רישיון בניהול תיקי השקעות (מותלה מרצון) מטעם רשות ניירות ערך.
במהלך שנת 2007, שיפמן ייסדה וכיהנה כיו"ר ארגון התנדבותי בשם "החסידה - מעגל תמיכה ליולדות".
הארגון פועל בעיר מודיעין והסביבה.
בעקבות פרויקט זה זכתה בתואר אחת מהנשים מובילות שינוי בישראל לשנת 2007 של מגזין TheMarker Woman.
בשנים 2008 עד 2013 כיהנה שיפמן כחברת מועצה בעיריית מודיעין מכבים רעות מטעם סיעת הירוקים.
היא החזיקה בתיק איכות הסביבה ותיק קידום מעמד האישה.
כמו כן, כיהנה כדירקטורית בהיכל התרבות מודיעין-מכבים-רעות.
בשנים 2014 עד 2016 שיפמן כיהנה כחברת דירקטוריון חיצונית, נציגת הציבור, בחברה הכלכלית לפיתוח מודיעין.
החל מה-31 באוגוסט 2016 ועד ה-1 בדצמבר 2019 כיהנה שיפמן כחברת דירקטוריון חיצונית במוניציפל בנק בע"מ (כהגדרתה בהוראה 301 להוראות ניהול בנקאי תקין של בנק ישראל).
ב-17 באפריל 2018, נבחרה לכהן כיו"ר הדירקטוריון של הבנק.
ב-1 בדצמבר 2019 הבנק התמזג לתוך מרכנתיל דיסקונט.
החל מה-1 בינואר 2022, שיפמן מכהנת כדירקטורית בבנק מרכנתיל דיסקונט.
שיפמן מתגוררת במודיעין מכבים רעות, נשואה למיכאל ולהם שלושה בנים.
לִבְנָה הוא אתר מקראי, מתחנות נדודי בני ישראל במדבר.
בני ישראל הגיעו אל ליבנה מרימון פרץ, והמשיכו במסעם לריסה.
בתרגום המיוחס ליונתן תרגם את שם המקום , שפירושו מקום שתחום על ידי אבני בניין.
זיהוי מוצע ללבנה הוא מקום הנמצא מצפון לעיירה בשם Humeima Al.
על פי הצעה זו, המקום נקרא כך על שם האדמה הלבנה שבאותו מקום, העשויה בעיקר מחול קווארץ לבן במיוחד.
יש המזהים את ליבנה בואדי ג'ירה כ-25 קילומטר דרומית מערבית לקצה הצפוני של מפרץ עקבה.
לבנון: המלחמה האבודה הוא ספר מאת העיתונאי חיים הר-זהב אודות שהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, שיצא לאור בשנת 2019.
הספר יצא לאור בדצמבר 2019 באמצעות מימון המונים.
הוא עוסק בשהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון בשנים 1996 עד מאי 2000, מועד נסיגת צה"ל מדרום לבנון.
הר-זהב שירת בגדוד 931 של חטיבת הנח"ל, ועשה חלק משירותו בדרום לבנון.
לצורך כתיבת הספר הוא ראיין עשרות מרואינים ששרתו כחיילים בדרום לבנון בתקופה בה עוסק הספר, עד רמת מפקד פלוגה, ומביא את עדותם.
בנוסף ערך תחקיר אודות המספר המדויק של חיילים שנהרגו בתקופה זו בדרום לבנון, מכיוון שנתונים רשמיים לא היו זמינים
לדברי הר-זהב מקור שם הספר והטריגר לכתיבתו הוא העלמות תקופה זו מן הזיכרון הציבורי.
הספר כולל 17 פרקים שעוסקים באירועים מרכזיים מתקופת שהיית צה"ל ברצועת הביטחון ובהם תיאור חוויות אישיות של החיילים, עיסוק בתקלות המבצעיות שאירעו ותיאור המציאות הביטחונית-מדינית באותן השנים.
בנוסף מצוינים תהליכים שאירעו בחברה הישראלית סביב השיח אודות השהות בלבנון.
הר-זהב העלה בספר את הדרישה להכיר בתקופה הלחימה בדרום לבנון כאחת ממלחמות ישראל.
הספר היה אחד הגורמים שהובילו להכרת משרד הביטחון בלחימה ברצועת הביטחון כאחת ממלחמות ישראל ולהעניק אות מערכה למשתתפים בה.
לבן (בהונגרית: Lébény) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בעיר קיימת כנסייה ייחודית, שנבנתה בשנת 1208 בסגנון אדריכלות רומנסקית.
בלבן חיו יהודים בתקופות זמן שונות, ואף בבית העלמין היהודי בבודפשט יש מצבה לזכר עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית בתקופת שואת יהודי הונגריה במושונסנטמיקלוש ובלבן
לבן קטלני הוא הספר הרביעי בסדרת קורמורן סטרייק, ספר המשך ל"קריאת הקוקייה", "תולעת משי" ו"דרך הרשע" – סדרת ספרי המתח שנכתבה על ידי ג'יי קיי רולינג תחת שם העט רוברט גלבריית'.
הספר פורסם ב-18 בספטמבר 2018 באנגלית ויצא בעברית בשנת 2020.
הספר מתחיל בהקדמה שמתרחשת בחתונה של רובין (סוף הספר הקודם) שבה רובין מקבלת את הצעתו של קורמורן לחזור לעבוד איתו.
שנה מאוחר יותר, סוכנות הבילוש שלו שוכרת חוקרים נוספים - ביקור מצד ביל נייט, אדם צעיר עם היסטוריה של הפרעה נפשית, שמספר על רצח שהוא זוכר שבוצע בנעוריו, אבל הוא לא מסוגל לספק פרטים נוספים והוא נמלט מהמשרד.
תוך כדי חיפושים אחרי קורמורן פוגש באחיו ג'ימי ובחברתו פליק, פעילי שמאל קיצוני שטוענים שבילי אינו יציב ואינו אמין.
בעקבות הפגישה, חבר פרלמנט בשם ג'ספר ציסוול, שאותו קורמורן מכיר מאז שחקר את מותו של בנו בצבא, שוכר אותו לחקור איומי סחיטה שנשלחים אליו.
הוא חושד שגריינט ווין, בעלה של שרת הספורט דלה ווין, משתף פעולה עם ג'ימי בסחיטה הזו כדי להרוס את הקריירה שלו.
ציסוול לא מציין במה הוא מואשם, אלא מציין שמה שהוא עשה "היה חוקי בזמנו".
רובין מתחזה לעובדת במשרדו של צ'יזוול כדי לעקוב אחרי גריינט, אבל התפקיד הזה מקשה על נישואיה הרעועים.
היא פוגשת שם את ביתו הבלתי מוערכת איזבלה, את בנו הממזר רפאל ששוחרר לא מזמן מהכלא אחרי שהואשם בהריגת אישה בנהיגה תחת סמים, ואת אשתו השנייה קינוורה, בעלת היסטוריה של אי יציבות נפשית.
בעזרת מכשירי ריגול דיגיטליים, רובין מגלה עדויות לכך שגריינט מועל בכספי הצדקה של אשתו.
ציזוול משתמש בידע הזה כדי לעצור את הסחיטה, אבל סטרייק זוכה למחדל תקשורתי כשהוא מונע מפליק, ג'ימי ופעילים אחרים להשפיל את ציזוול באירוע צדקה.
ציזוול מזמין את רובין וסטרייק בבית עסקים שהוא מחזיק בעיר, ככל הנראה מתוך כוונה לפטרם אחרי האירוע עם האקטיביסטים, אך בהגיעם לבית הם מוצאים את גופתו - לאחר שמת מחנק ומנת יתר של נוגדי דיכאון.
משטרת המטרופולין של לונדון מכריזה על מותו כהתאבדות, אבל איזבלה משוכנעת שהוא נרצח ושוכרת את סטרייק להוכיח את הקשר של קינוורה לזה.
סטרייק מתוסכל מהעובדה שאיזבלה ושאר משפחת ציזוול מצביעה על קינוורה, בטענה שהיא מנסה לקחת מהם את שארית הון המשפחה
סטרייק משוכנע שיש קשר בין הסחיטה למותו של ציז'וול.
הוא לומר שציזוול וג'ייק נייט, אביהם של ג'ימי וביל, בנו גרדומים ליצוא לפני שהאיחוד האירופי אסר על יצוא אביזר הוצאה להורג ועינויים מהמדינות החברות באיחוד.
שניים מהגרדומים, שהושלמו בזמן מותו של ג'ק, נמכרו לזימבבואה, נגנבו על ידי המורדים ושימשו להוצאה להורג של צעיר בריטי.
בינתיים, שנה אחרי שהיא הותקפה על ידי המרטש משקלוויל, רובין עדיין מתמודדת עם התסמונת הפוסט טראומטית שלה, בזמן שמתיו ממשיך להתערב במערכת היחסים המקצועית שלה עם סטרייק.
רובין נפרדת ממתיו כאשר היא מגלה סימנים לרומן, בכוונה להתגרש כשהיא תוכל לממן זאת.
סטרייק מייעץ לה, בהתבסס על ניסיונו באובדן רגל.
הם מתמודדים עם תחושותיהם ההדדיות, במיוחד לאור חזרתה של חברתו לשעבר של סטרייק, שרלוט רוז.
סטרייק מגלה שציזוול נישל את קינוורה מהצוואה שלו, בהורישו הכל לנכדו בן העשר, אבל בתנאי שקינוורה תורשה להמשיך לגור בנכסי המשפחה עד סוף חייה.
אבל ציז'וול השמיט חלק מהחפצים שלו בצוואה, כולל ענק יהלומים שהוא הדבר האחרון בעל הערך במשפחה, כך שחוקית הוא שייך לקינברה.
סטרייק חושד שיש חפצי ערך נוספים שציזוול לא ציין בצוואתו.
הא נמשך אל ציור חסר ערך למראה בשם "סוסה מתאבלת" ומגלה שזו יצירת אמנות של ג'ורג' סטובס, שמתארת סוסה מתאבלת על סייח שמת כתוצאה מ"תסמונת לבן קטלני".
אם הקשר הזה יוכח, הציור יהיה ככל הנראה שווה 20 מיליון ליש"ט.
בנקודה הזו סטרייק מסוגל לזהות את רוצחו של ציזוול - רפאל, שמעולם לא התקבל רשמית למשפחה אבל עבד עבורה בתור סוכן אומנות.
רפאל רמז לפליק על עבודת ניקיון אצל ציזוול, בציפייה שהיא תגלה על מכירת הגרדומים ותספר לג'יימי, כשזה קרה, ג'יימי דרש חצי מהרווחים.
לבנון (גבולות הדם) היא תוכנית טלוויזיה תיעודית-היסטורית, בערוץ כאן 11. התוכנית היא הפקה משותפת ישראלית-גרמנית דוקומנטרית המשודרת החל מ-9 בדצמבר 2020. הסדרה זכתה בשישה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 וכן בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר והתחקיר הטוב ביותר לשנת 2020 בתחרות הפורום הדוקומנטרי בישראל.
הסדרה כוללת ראיונות תיעודיים עם מאה מרואיינים, ומציגה תיעוד של ההיסטוריה הלבנונית דרך דמויות שלקחו חלק בטרגדיה והיו מעורבים בהתרחשויות השונות בלבנון מצדדים שונים: חלקם לקחו חלק בלחימה, חלקם היו מעורבים בהחלטות בזירה הפוליטית והמדינית, בסיקורים עיתונאיים ועוד.
בין היתר מרואיינים בה שיעים, פלסטינים, נוצרים, ישראלים ואמריקאים.
בסדרה נעשה שימוש בראיונות בלעדיים ובחומרי ארכיון ונחשפים בה גם גילויים חדשים שטרם תועדו בתקשורת.
הסדרה כוללת חמישה פרקים נושאיים ותקופתיים במסגרתם נפרסים אירועים שונים, תובנות, מניעים, טרגדיות, החלטות ותוצאות, שהשפיעו על העימותים ועל הלחימה באזור.
לבנון היא קו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית של כאן 11, הרשת הציבורית הגרמנית ARD-WDR ותחנת ARTE.
יוצרי הסדרה: דוקי דרור, איתי לנדסברג וריינהרט ביטס.
במאי: דוקי דרור, מפיקים: ליאת קמאי אשד, ריינהרט ביטס ודוקי דרור, מפיקת תוכן" דנה וולף, עורך תוכן: איתי לנדסברג, תחקירנית ראשית: ליאורה עמיר ברמץ, תחקיר ארכיון: חגית בן-יעקב, דניאלה רייס רזון, צלם: רון כצנלסון.
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי תיאור (לפי כאן 11) 1 קליידוסקופ לבנוני 9 בדצמבר 2020 הנוצרים על סף תבוסה במלחמת האזרחים עם הפלסטינים, הם פונים למדינה היחידה שמוכנה לעזור להם, ישראל.
2 אורז ועופרת 16 בדצמבר 2020 התכנית הישראלית לשנות את המציאות בשכנתה מצפון יוצאת לפועל אחרי מהפך 1977, וכוחות צה"ל נכנסים לעומק לבנון.
האם תצליח או תשקע בבוץ הלבנוני?
3 דם ודובדבנים 23 בדצמבר 2020 המלחמה היזומה והמתוכננת ביותר בתולדות ישראל הופכת למלכודת דם: צה"ל מכתר את ביירות, מבריח את אש"ף אך הירצחו של בשיר ג'ומאייל מוביל לטבח רצחני בסברה ושתילה.
4 מנוסת המעצמות 30 בדצמבר 2020 ארגון שיעי חדש, החזבאללה, שכוחו עולה ומתעצם, פותח בפעולות גרילה וטרור נגד ישראל ובפיגועי התאבדות בלב בסיסי המארינס האמריקאים.
מעגל הנפגעים עולה מיום ליום וישראל נסוגה לרצועת ביטחון צרה בדרום לבנון.
5 תודעה כוזבת 6 בינואר 2021 הציבור הישראלי דורש יציאה מלבנון ולאחר מהפך פוליטי, אהוד ברק מוביל את צה"ל לנסיגה דרמטית וכאוטית.
שש שנים לאחר מכן, מלחמת לבנון השנייה פורצת בתגובה לחטיפת חיילי צה"ל על ידי ארגון חזבאללה.
דֵיים שיח'ה לובנא בנת ח'אלד בן סולטאן אל-קאסמי, היא פוליטיקאית אמירתית ובת משפחת השליט משפחת אל-קאסמי של אמירות שארג'ה ואחיינית של שיח' סולטאן בן מוחמד אל-קאסמי .
היא הייתה בעבר שרת המדינה לסובלנות, שרת המדינה לשיתוף פעולה בינלאומי ושרת הכלכלה והתכנון של איחוד האמירויות הערביות (איחוד האמירויות).
היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרה באיחוד האמירויות הערביות.
במרץ 2014 היא מונתה לנשיאת אוניברסיטת זאיד .
משנת 2017, היא רשומה כאישה ה-36 בעוצמתה בעולם על ידי העיתון פורבס.
היא נבחרה בין '100 הערבים החזקים ביותר' בשנים 2013 ובין השנים 2016 ל-2018 על ידי המגזין האמירתי מדובאי Gulf Business .
לבנא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מדינת קליפורניה בעיר צ'יקו בתואר ראשון במדעי המחשב והיא בעלת תואר שני במנהל עסקים MBA Executive מהאוניברסיטה אמריקאית של שארג'ה .
לבנא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במדעים ובמשפטים, מאוניברסיטת מדינת קליפורניה, צ'יקו.
תואר דוקטור לשם כבוד נוסף קבלה מאוניברסיטת הונקוק , שבסיאול, דרום קוריאה.
בשנת 1981 חזרה שיח'ה לובנא בנת ח'אלד בן סולטן אל-קאסמי לאיחוד האמירויות כדי לעבוד כמתכנת בחברת התוכנה Datamation.
לבנא פעלה כמנהלת הסניף בדובאי של רשות המידע הכללית, הארגון האחראי על אוטומציה של משרדי הממשל הפדרלי של איחוד האמירויות הערביות.
בהמשך, היא מונתה לתפקיד מנהלת ראשית במחלקת מערכות המידע ברשות הנמלים של דובאי (DPA), הנמל הגדול במזרח התיכון, ועבדה בתפקיד זה במשך שבע שנים.
כחלק משינויים בקבינט, הודיע ראש ממשלת איחוד האמירויות, מוחמד בן ראשד אל מכתום, כי שיח'ה לבנא תמלא תפקיד כשרה במשרד הסובלנות החדש שהוקם.
בשנת 1999, מוחמד בן ראשד אאל מכתום, שליט דובאי ויו"ר רשות הנמלים של דובאי החליט להעניק לשיח'ה לובנא בנת ח'אלד בן סולטן אל-קאסמי את "פרס המצוינות לעובדי המדינה" ולמנות אותה לתפקיד מנכ"ל של Tejari, השוק הראשון למסחר אלקטרוני בין עסקים לעסקים B2B במזרח התיכון.
לבנא הקימה את הארגון הממשלתי בדובאי ביוני 2000 כדי לקדם אי-ביזנס e-business בין העסקים וקשרים אלקטרוניים/אינטרנטיים ביניהם.
תחת הנהגתה של לבנא, טג'ארי זכה בפרסים מטעם הפסגה העולמית של חברות המידע בתואר "ספק התוכן האלקטרוני הטוב ביותר בעסקים אלקטרוניים" (ז'נבה) ומועצת מותגי העל של איחוד האמירויות הערביות "מותג העל של 2003".
האישה ה-36 הכי חזקה בעולם מאת פורבס.
קבוצת האיכות של דובאי - לתמיכה במנהיגות, איכות ושינוי, 2000
פרס ITP עבור ההישג האישי הטוב ביותר לשנת 2000
עֵסֶק Com, פרס על התרומה האישית לשנת 2001
Datamatix תרומה יוצאת דופן, בשנת 2002
תואר כבוד של חבר העמים של קנטקי - קולונל קנטקי, בשנת 2003
פרס של חברות המידע העולמיות עבור הקמת Tejari.com בשנת 2003
פרס מפעל חיים בקונגרס HRD אסיה 2012
קבלת תואר אבירות, דֵיים מפקדת, לשם כבוד מטעם מסדר האימפריה הבריטית, בשנת 2013
לבנבנות (בתרגום מילולי מאנגלית: White Chicks) הוא סרט קומדיה משנת 2004 שבוים על ידי קינן אייבורי ויינס.
בסרט מככבים האחים שון ומרלון ויינס המגלמים צמד סוכני FBI אפרו-אמריקאים שמתחזים לצמד נשים לבנות במטרה למנוע חטיפה מתוכננת.
הסרט הוקרן באולמות הקולנוע בארצות הברית ב-23 ביוני 2004 והרוויח 113.1 מיליון דולר ברחבי העולם כנגד 37 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי פטל הזהב ולמרות הביקורות הקוטלות, הסרט הכניס כסף רב בשנים שעברו מאז יציאתו וכיום נחשב סרט פולחן.
מרקוס אנתוני השני וקווין קופלנד הם צמד סוכני FBI המנסים ללכוד סוחר סמים המחופש למוביל גלידה.
למרות זאת, המעצר נכשל בגלל טעות בזיהוי והשניים ננזפים על ידי מפקדם.
במטרה להוכיח את עצמם, מפקדם ממנה אותם להיות שומרי הראש של צמד אחיות עשירות ושטחיות בשם בריטני וטיפאני וילסון במהלך אירוע "שבוע האופנה" בהמפטונס לאחר התראה על מספר חטיפות באזור.
הצמד אוסף את האחיות משדה התעופה, אך במהלך הנסיעה לבית המלון מתרחשת תאונת דרכים שבגללה האחיות נשרטות שריטות קלות ומסרבות ללכת לאירוע מחשש להשפלה.
בפחד מלאבד את מקום עבודתם, הסוכנים מפצירים בבנות להישאר במלון בזמן שהם (ללא ידיעת האחיות) מתחפשים אליהן והולכים במקומן לאירוע.
קווין, כבריטני, ומרקוס, כטיפאני, מגיעים לאירוע ומתוודעים לשלוש החברות הכי טובות של האחיות: ליסה אנדרסון, קרן גוגלשטיין וטורי וילסון.
בנוסף, הצמד מתוודע לאויבותיהן המושבעות: האחיות הת'ר ומייגן ונדרגלד.
ללא ידיעתם של מרקוס וקווין, צמד סוכני FBI נוספים בשם וינסנט גומז וג'ק הרפר נשלחו להשגיח על האחיות ביחד עם מפקד היחידה, אליוט גורדון והשלושה מתחזים לעובדי בית המלון בו האחיות אמורות לשהות.
בזמן שהותם במלון, כדורסלן מפורסם בשם לת'רל ספנסר, לו יש עוזר אישי בשם טוני, מתאהב בטיפאני (מרקוס) וקווין עצמו מתאהב בכתבת העיתון הניו יורק טיימס בשם דניס פורטר.
במהלך אירוע צדקה שמשפחת ונדרגלד מארחת, לת'רל זוכה בארוחת ערב עם טיפאני וקווין מעמיד פנים שהוא לת'רל כדי להרשים את דניס, לאחר שהבין שהיא אוהבת גברים עשירים.
בזמן שלת'רל האמיתי לוקח את טיפאני לדייט, קווין גונב את המכונית של לת'רל ומשתמש בה כדי לאסוף את דניס ולוקח אותה לביתו של לת'רל.
בהגיעם לבית, השניים מפלרטטים וקווין לומד מדניס שאדם עשיר בשם טד ברטון סוחט את וורן ונדרגלד, אביהן של הת'ר ומייגן.
קווין מצליח להתקרב לדניס בזמן שמרקוס מנסה להרחיק ממנו את לת'רל, אך התנהגותם המוזרה מושכת את תשומת לבם של גומז והרפר ומעלה את חשדם.
במועדון לילה, לאחר שזכו בתחרות ריקודים נגד האחיות ונדרגלד, קווין ומרקוס לומדים מקרן השיכורה ושבורת הלב שוורן ונדרגלד בעצם מרושש והחל לקחת הלוואות מאביה.
השניים מבינים שוורן הוא המוח מאחורי התכנית לחטוף את האחיות וילסון.
למחרת, האחיות וילסון האמיתיות רואות בעיתון תמונה שלהן במלון (מרקוס וקווין בתחפושות) ויוצאות למלון במטרה להתעמת עם ה"שכפולים" שלהן.
במקביל, אשתו של מרקוס, ג'ינה וחברתה שאניס מגיעות למלון גם הן מכיוון שג'ינה חושדת שמרקוס בוגד בה.
הרפר וגומז מסיקים שהאחיות הן בעצם גברים מחופשים ומנסים לחשוף אותן, אך בטעות מפשיטים את האחיות האמיתיות מול מפקדם.
השניים מושעים מתפקידם וגורדון הזועם מפטר את קווין ומרקוס לאחר שעלה על התרמית.
מרקוס מבין שהוא איבד את עבודתו ואת ג'ינה ומוציא את כעסו על קווין, שיזם את התכנית מלכחתחילה וגרר את השניים לצרות.
הצמד מגלה שוורן ונדרגלד מעל במאות מיליוני דולרים בעזרת קרן הצדקה שהקים.
מרקוס מונע מקווין לדווח על הנעשה לגורדון במטרה שהם יעצרו אותו בעצמם וכך יקבלו את עבודתם בחזרה.
בעזרת הרפר וגומז, השניים מתחפשים לאחיות בשנית וחוזרים להמפטונס.
בהגיעם, הם נבחרים (תוך מחשבה שמדובר באחיות האמיתיות) לשמש כדוגמניות בתצוגת האופנה באירוע, במקום האחיות ונדרגלד שזועמות על ההחלטה.
בזמן התצוגה, ליסה, קרן וטורי מצליחות לעצור את האחיות ונדרגלד מלהרוס את התצוגה ומרקוס תוקף את היט, האדם ששבר את לבה של קרן.
לפתע, האחיות האמיתיות חושפות את קווין ומרקוס ובמהומה שנוצרת, וורן מנסה לחטוף את האחיות, אך בטעות לוכד את מרקוס (שמחופש לטיפאני) ואת בריטני האמיתית.
מתברר שוורן שילם להיט ולחברו ראס על מנת שאלו יסייעו לו בחטיפה.
וורן מצליח ללכוד את האחיות האמיתיות ומתוודה מול אשתו ובנותיו על הצרות הכלכליות בהן משפחתם מצויה ועל החטיפה, בלי לדעת שדניס והצלם שלה מתעדים את הכל.
וורן מנסה לירות בדניס, אך קווין עוצר בגופו את הקליע.
לת'רל נורה בזמן שהוא ניסה להגן על טיפאני (מרקוס) ו-וורן נורה בכתפו על ידי קווין.
מרקוס וקווין עוצרים בהצלחה את וורן בזמן שגומז והרפר עוצרים את היט וראס.
לאחר שזהותם נחשפה בפני כולם, לת'רל זועם על כך שמרקוס הוא לא לבן (על אף שלא אכפת לו שמרקוס הוא גבר).
וורן, היט וראס נשלחים למעצר וגורדון מחזיר למרקוס, קווין, הרפר וגומז את עבודתם.
מרקוס משלים עם ג'ינה, קווין מתחיל לצאת עם דניס ולת'רל מחזר אחרי האחיות וילסון.
טורי, ליסה וקרן מתוודות בפני צמד הסוכנים שהן אהבו אותם יותר מאשר את האחיות וילסון האמיתיות והחמישה מסכימים להישאר חברים וללכת ביחד לשופינג למחרת.
שון ויינס – קווין קופלנד / בריטני וילסון.
מרלון ויינס – מרקוס אנתוני השני / טיפאני וילסון.
ג'יימי קינג – הת'ר ונדרגלד.
ביזי פיליפס – קרן גוגלשטיין.
ג'ניפר קרפנטר – ליסה אנדרסון.
ג'סיקה קאופיל – טורי וילסון.
ג'ון הארד – וורן ונדרגלד.
בריטני דניאל – מייגן ונדרגלד.
טרי קרוז – לת'רל ספנסר.
פרנקי פייסון – המפקד אליוט גורדון.
לוקלין מונרו – הסוכן ג'ק הרפר.
אדי ואלז – הסוכן וינסנט גומז.
רייצ'ל אייטס – דניס פורטר.
מייטלנד וורד – בריטני וילסון.
אן דודק – טיפאני וילסון.
פאוני איי צ'יימברס – ג'ינה אנתוני.
צילומי הסרט לקחו חלק בעיר "צ'יליוואק" שבקולומביה הבריטית.
קינן אייבורי ויינס כתב את תסריט הסרט בשיתוף עם אחיו שון ומרלון.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 15% טריות על סמך 124 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 41/100 על סמך 31 ביקורות.
באוגוסט 2009, סרט המשך הוכרז על ידי אולפני סוני, אך בהמשך הפרויקט בוטל.
באפריל 2014, מרלון ויינס הביע עניין ביצירת סרט המשך.
במרץ 2018, הוכרז שסרט המשך נמצא בפיתוח.
ב-30 ביוני 2019, טרי קרוז אישר בתוכנית האירוח "Watch What Happens Live!
with Andy Cohen" שסרט המשך אכן בתהליכי פיתוח, אך מרלון ויינס הצהיר שהמידע לא היה אמור להידלף ושהעסקה עדיין לא חתומה.
לֶבַן סַגִינַשווילי (בגאורגית: ლევან საგინაშვილი, נולד ב-15 בספטמבר 1988) המכונה הענק הגאורגי, הוא ספורטאי גאורגי מקצועי, ומבכירי אלופי העולם בהורדת ידיים המחזיק בדירוג מספר 1 בעולם ביד ימין.
מאז שניצח את דבון לארט, האלוף הקנדי האגדי ביוני 2022, הוא נחשב לשחקן הורדת הידיים החזק ביותר של העידן המודרני וככל הנראה בכל הזמנים.
לבן זכה שבע פעמים באליפות העולם בהורדת ידיים (WAF), שש פעמים באליפות אירופה, והמחזיק הנוכחי באליפות המזרח נגד המערב (west vs east) במשקל סופר כבד, והיה ב-8 המובילים ב-2019, ובגביע העולמי ב-2017.
בשנת 2023 שיחק בסרט הפעולה האמריקאי של נטפליקס "טיילר רייק: חילוץ 2" בו גילם את דמותו של וחטנג.
בשנת 2025 השתתף בסרט הקולנוע "ההילולה 2 – החתונה".
לאחר שזכה במדליית הזהב של משחקי המשטרה ומכבי האש העולמית בהורדת ידיים בשנת 2013 בבלפסט, צפון אירלנד, בריטניה, הוא זכה בתואר כבוד הגבוה ביותר על ידי משרד הפנים של גאורגיה , 2013.
לאחר שניצח במשחק העל של שישה סיבובים נגד דבון לארט במלך השולחן 4 ב-25 ביוני 2022, הוצג לו פטיש המורשת של יד ימין על ידי דבון לארט והוכר בעולם כשחקן הורדת הידיים מספר 1 בעולם (זרוע ימין) על ידי הקהילה.
לבן הצהיר בעבר כי בכוונתו לנצח בכל סיבוב בודד בקריירת הסופרמאץ' המקצוענית שלו, והצליח לעמוד ביעד זה מהסופרמאץ' הראשון שלו ב-2017 ועד פברואר 2023, כאשר לבן ספג 2 סיבובי סיום לא חיוניים נגד ארמס גספאריני בגלל דאגות בריאותיות (אם כי עדיין יצא מנצח בסך הכל).
ב-25 בפברואר 2023, סגינאשווילי התמודד מול ארמס גספאריני בתחרות מלך השולחן השישית.
לבן שם את פטיש המורשת שלו ואת הרצף הבלתי מנוצח שלו לאחר שניצח בכל משחקי העל הקודמים שלו עם תוצאה של 6–0 לטובתו.
בכל מקרה ארמס הבטיח את המקום השני שלו עם ניצחון על דייב צ'אפי.
לבן יצא מנצח על ידי ניצחון ב-4 הסיבובים הראשונים מתוך 6 אפשריים עם זאת, בסיבובים החמישי והשישי, הוא בחר שלא להמשיך את המשחק בגלל החששות הבריאותיים שהוזכרו קודם לכן, מה שהוביל את הגורמים הרשמיים לתת את הניצחון בשני הסיבובים האחרונים לארמס ולסיים את המשחק ב-4–2 לטובת לבן.
משחק זה סימן את סוף רצף הניצחונות של לבן במשחקי על, אך הוא עדיין נותר ללא הצמדה במספר בניצחונות בסיבובים ושמר על מקומו כשחקן הורדת הידיים מספר אחת בעולם.
ב-20 באפריל 2024, חזר סגינשווילי מפציעה קשה בשורש כף היד כדי להביס את דבון לארט באליפות המזרח נגד מערב במשקל סופר כבד.
לבן-עין מרוסן (שם מדעי: Zosterops conspicillatus) הוא מין ציפור שיר מהמשפחה לבני-עין האנדמי לאיי מריאנה והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה.
לבן-העין מגיע לאורך ממוצע של 10 ס"מ ולמשקל של 7.9 עד 10.5 גרם בממוצע.
הוא בעל עיניים גדולות שחורות עם טבעות לבנות סביבן, ובעל נוצות ירוקות-זית עם כנפיים וזנב כהים מעט ובטן צהובה.
הוא שוכן לרוב ביערות בקבוצות קטנות ומחפש בין הענפים והעלים חרקים שונים כמו חיפושיות אך גם פירות וצוף.
פרטים אלה טריטוריאליים ויגרשו מסיגי גבול, בין ממינם ובין ממינים אחרים כמו מיזומלה מיקרונזית.
באי סאיפאן מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר של לבן-העין ובה כ-534,000 ציפורים בסאיפן בלבד, מחצית מהאוכלוסייה העולמית.
עם זאת בירוא היערות שבהם הוא חי, והחדרת המין הפולש בויגה עצים חום לאי גרמה להפחתה ניכרת של האוכלוסייה, ולהכחדת תת-המין שהיה אנדמי לגואם.
למרות שהאוכלוסייה השתקמה מעט בשנים האחרונות עוד לא חל מפקד חדש, כך שממשיכים להעריך שהמין מצוי בסכנה בטבע.
המין בעלת מספר תוכניות שימור כמו "National Aviary" ובגן החיות של סדגוויק .
ישנם 2 תת-מינים של לבן-העין אך אחד מהם נכחד:
לבן-עין סאיפאן (Zosterops conspicillatus saypani) – מצוי בסכנה בטבע וחי באיי מריאנה הצפוניים: טיניאן, סאיפאן ואגיג'אן .
בנוסף המין Zosterops rotensis נחשב בעבר לתת-מין של מין זה.
לבנה זמיר (נולדה ב-9 בפברואר 1938) היא היסטוריונית ופעילה חברתית ישראלית.
פובליציסטית, מתרגמת, סופרת תיעודית ומפיקת קולנוע תיעודי בנושא יהדות ארצות האסלאם.
ציירת ואוצרת מוזיאון יהדות מצרים, בבית התאחדות עולי מצרים בישראל, נשיאת התאחדות זו ונשיאת האגודה לידידות ישראל מצרים.
יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2023 ואחת ממשיאי המשואות ביום העצמאות ה-77.
אביה של לבנה זמיר, ויקטור וידאל נולד בקהיר בשנת 1901, בן למשפחת שמס העתיקה, שחיה באלכסנדריה עוד בתקופה ההלניסטית ולמשפחת וידאל, שהגיעה מאיטליה בתחילת המאה ה-18 ומוצאה מקורדובה שבספרד.
אמה אסתר נולדה ב-1911 למשפחת מוסרי-MOSSERI, משפחת יזמים ידועה.
סבה דוד מוסרי היה "הסראף" - איש הכספים של המיליונר היהודי פליקס סוארץ, שהקים את הרכבת, שקישרה לראשונה בין קהיר לעיר מעיינות המרפא והגנים חלוואן בשנת 1885. לאחר הקמת הרכבת, דוד מוסרי העביר מקהיר לחלוואן 50 משפחות יהודיות לצורכי הפעלתה (שלא בשבת) - והיה לראש הקהילה היהודית בחלוואן.
שמה של לבנה זמיר בתעודת הלידה היה קמר - כלומר LUNA בספרדית, וכאשר הגיעה לישראל שמה עוברת ללבנה.
הוריה גורשו ממצרים ב-1950 באשמת ציונות, לאחר שבית הדפוס המשפחתי, שהיה אחד הגדולים בקהיר עוקל על ידי ממשלת פארוק, מלך מצרים, כמו כל רכושם.
לבנה זמיר הגיעה עם 6 אחיה למחנה פליטים במרסיי ומשם לארץ ישראל.
לאחר 3 שנים במעברת טבריה, הצליחה המשפחה לצאת משם ועברה לגור בדירת שני חדרים בשכונת פלורנטין בתל אביב, עיר מגוריה של זמיר עד היום.
ב-1956 נישאה לעזרא (בלבל) זמיר יליד מצרים ונולדו להם שתי בנות.
בשנים 1953–1965, תוך כדי הקמת משפחה, עבדה ולמדה בתחום הפרסום.
בשנים 1966–1975 ניהלה את משרד יחסי הציבור של התעשייה האווירית הצרפתית בתל אביב.
בשנים 1975 – 1988, תוך כדי לימודים לתואר ראשון במנהל עסקים, ב בתל אביב, זמיר עזרה להרחבתה וביסוסה של "אל סם" האגודה למלחמה בסמים, והייתה למנכ"ל העמותה.
במשך 12 שנות פעילותה באל סם, הקימה בשיתוף עם עיריית תל אביב את המרכז הראשון לייעוץ פסיכולוגי עבור נערים ונערות בתל אביב, שקיים עד היום וכן הקימה 9 מתוך 14 הסניפים של אל-סם בערים השונות ברחבי הארץ והוסטל ראשון בבית-שמש, לגמילה מסמים.
בשנת 1985 הקימה את עמותת "איגוד נשים מנהלות" – לקידום נשים לתפקידי ניהול, ובשנת 1990 הקימה עמותה נוספת לקידום יזמות נשית, תחת השם "נטע" נשים בניהול, טכנולוגיה ועסקים".
זמיר עמדה בראש ארגון "נטע" 17 שנה ברציפות עד לשנת 2007. במשך למעלה מ-20 שנה, היא יזמה וערכה כנסים, קונגרסים וסדנאות לקידום והעצמת נשים בניהול ובעסקים.
בשנת 1985 יזמה וערכה לראשונה כנס בנושא "נשים מנהלות", במסגרת הקונגרס העולמי של האו"ם בנושא מעמד האישה, שנערך בניירובי-קניה בהשתתפות משלחת מישראל.
בשנת 1995 ארגנה שוב משלחת של 20 נשות עסקים ישראליות, שיצאו לראשונה לכנס שנערך על-ידי האו"ם בעיר בייג'ינג שבסין, בו השתתפו 40,000 נשים מכל העולם.
בכנס זה, היא ארגנה וערכה לראשונה שתי סדנאות בהשתתפות ארגוני נשים מכל העולם ובשיתוף עם משרד החוץ הישראלי: האחת בנושא "קידום נשים יזמות" והשנייה בנושא "קידום הקשרים ישראל-מצרים".
פעילה למען יהדות מצרים ויחסי ישראל - מצרים
בשנת 1981 לאחר הסכם השלום ישראל-מצרים, הקימה זמיר את 'האגודה לידידות ישראל מצרים' והיא משמשת כנשיאתה עד היום.
בין השאר היא גם ארגנה לראשונה תחרות מאכלים מצריים במלון גדול בתל אביב, בהשתתפות שרים ובכירים בממשלת ישראל, ואורחים נכבדים שהגיעו במיוחד ממצרים לרגל האירוע.
בחודש מאי 1982, בהיותה חובבת אמנות ובוגרת מכון אבני לציור ופיסול בתל אביב, היא ארגנה תערוכת ציורים משותפת ישראלית-מצרית במלון מרידיאן שעל הנילוס בקהיר, בחסות שר התרבות המצרי מחמוד רדואן ובנוכחות בכירים בממשל המצרי.
היא אף פגשה את ג'יהאן סאדאת – רעייתו של הנשיא אנואר סדאת –בארמונה שבגיזה, את שר החקלאות המצרי ואנשי מפתח מצריים אחרים.
בשנים 1996 עד 2005 ייצגה את יהודי מצרים ופעלה להכרה בפליטות של יהודי ארצות ערב ורישום ואיסוף אלפי תביעות של יהודי מצרים לרכוש שנותר מאחור ולהפקדתן במשרד המשפטים.
תביעות אלו משקפות היום רכוש יהודי של למעלה מ-75 מיליארדי דולרים, שנותרו במצרים בעת העזיבה וגירוש.
באפריל 1999 היא ליוותה את נשיא המדינה עזר ויצמן ורעייתו ראומה בביקורם הממלכתי אצל הנשיא מובארק בארמונו בקהיר, כחלק מפמלייה של 30 ישראלים בביקור היסטורי.
לבנה זמיר ייצגה את ישראל בבית הנבחרים הבריטי, בכנס עדויות של יהודי ארצות ערב על היציאה והגירוש, שנערך על-ידי JJAC העולמי בפרלמנטים השונים באירופה.
ובשנת 2009 ייצגה את ישראל בפרלמנט האיטלקי ברומא, בכינוס שנערך באותו נושא בחסותה של חברת הפרלמנט האיטלקי פיאמה נירנשטיין.
כתוצאה מהצגת עדויות אלו של יהודי ארצות ערב בפרלמנטים השונים בעולם, הקונגרס האמריקאי הכיר בפליטות של יהודי ארצות ערב, והוחלט כי בכל הזדמנות, שבה יוזכרו הפליטים הערבים, יוזכרו גם הפליטים היהודים מארצות ערב.
זמיר גם יזמה והשתתפה בעדויות השונות בכנסת בנושא יהודי ארצות ערב, עם חברי כנסת שהקימו בכנסת את "הפורום להשבת הרכוש הגנוז של יהודי ארצות ערב".
כתוצאה מדיונים אלה, בהשתתפותה, אושרו בכנסת שני חוקים: 1) בשנת 2010 אושר החוק לשמירה על זכויותיהם לפיצוי של יהודים מארצות ערב, כולל על סבלם.
2) ב-9 ביוני 2014 אושר חוק לציון היציאה והגירוש של יהודי ארצות ערב בכל 30 בנובמבר – בארץ ובתפוצות.
עם הקמת "הפורום להשבת הרכוש היהודי שנגזל בארצות ערב", התבקשה זמיר לנסח את האמנה של השדולה, הכוללת בעיקר את הקמת הקרן הבינלאומית להשבת הרכוש לפי מתווה ביל קלינטון, והקמת מוזיאון למורשת יהדות ארצות ערב בירושלים.
ביולי 2018 הוחלט במהלך דיון בוועדת עליה וקליטה, כי יש להקים לאלתר, מבלי לחכות להסכמי שלום כלשהם עם הפלסטינים, את הקרן הבינלאומית לפי מתווה קלינטון, שתפצה את שתי קבוצות הפליטים – הערבים והיהודים.
זמיר המשיכה לפעול גם בלשכתו של שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן, עד שנושא הקמת הקרן הבינלאומית להשבת הרכוש על פי מתווה קלינטון, נכלל בתוכנית השלום של הנשיא טראמפ, הידועה כ"עסקת המאה".
בשנת 2011, לבנה זמיר הקימה בתל אביב את המרכז למורשת יהדות מצרים, בבית ההתאחדות בתל אביב.
המרכז מכיל מיצגים אור-קוליים, שיחזור מיניאטורי של בתי-כנסת מפוארים במצריים, ויטראז'-רפליקה בוהק ביופיו של בית הכנסת אליהו הנביא באלכסנדריה, וספריה עשירה של ספרים וכתבי עת בנושא הקהילות היהודיות בארצות ערב והאסלאם.
הוא מהווה מוקד תרבותי שמגיעים אליו לא רק מכל רחבי הארץ, אלא גם תיירים.
המרכז פתוח לכנסים חודשיים לסטודנטים, חוקרים והקהל הרחב.
כנשיאת הקונגרס העולמי השנתי של יהודי מצרים משנת 2012 עד היום, זמיר ממונה על תוכנו.
הוא מתקיים בחודש מאי/יוני בכל שנה, בצפון הארץ או בדרומה, בהשתתפות אנשי אקדמיה מישראל ומכל העולם הבקיאים בנושא, ומושך אליו מאות משתתפים מכל העולם.
בנובמבר 2013, הוזמנה לבנה זמיר על-ידי הקונגרס היהודי העולמי, לשאת דברים בכנס שנערך באומות-המאוחדות בניו יורק, וייצגה את ישראל בנושא הפליטים היהודים מארצות ערב.
במהלך דבריה באו"ם, מציגה זמיר לראשונה מסמך של תעודת-פליט שהוענקה על-ידי האו"ם ליהודי מצרים שגורשו או נסו על נפשם בהמוניהם, החל משנת 1956. תעודות-פליט אלו שהוענקו ליהודי מצרים בהגיעם לעיר הנמל מרסיי בצרפת, הן ההוכחה וההכרה של הנציב העליון של האו"ם, לפליטותם של יהודי מצרים באותה עת.
בשנת 2015 נבחרה זמיר ליו"ר 'מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב והאסלם', שהיא בין מייסדיו, ופעלה לרישומו ברשם העמותות כארגון-גג לעמותות שונות של יהודי ארצות ערב והאסלאם.
היא עמדה בראש 'מרכז הארגונים' עד לחודש ינואר 2020, ופעלה בין השאר להקמת 'המוזיאון למורשת יהדות ארצות ערב והאסלאם' בירושלים, על פי אחת ההחלטות שהתקבלו עוד ביוני 2011 במטה לביטחון לאומי שליד משרד ראש הממשלה.
זמיר ערכה והוציאה לאור פרוגרמה מקצועית להקמת המוזיאון ולהקצאת קרקע בירושלים לשם כך.
בשנת 2016, ביוזמתו של ראש הרשות הפלסטינית, לבנה זמיר הוזמנה עם משלחת ישראלית לפגוש את אבו מאזן במוקטעה שברמאללה, בניסיון לקשר הדדי ישיר.
היא התנתה את המשך הקשר בביקורו של ראש הרשות אבו מאזן, אצל ראש הממשלה בירושלים "ללא תנאים": אבו מאזן הביע הסכמתו, אך הדבר לא קרה, ובשל כך זמיר הפסיקה כל קשר עם המוקטעה.
בפברואר 2020 יצאה בראש משלחת ישראלית למצרים, לחגיגות חנוכת בית הכנסת העתיק אליהו הנביא באלכסנדריה, לאחר ששופץ על ידי רשות העתיקות המצרית.
2016 - פרס ראש הממשלה לחקר יהודי ארצות ערב ואירן על ספרה תור הזהב של יהודי מצרים בעת החדשה, והאופציה הים-תיכונית לאיחוד בין עמי האזור
2017 - פרס יקירת הרשות של משרד החינוך, על תרומתה לבניית חברת מופת בישראל.
אות כבוד של מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב והאסלם.
2021 - פרס למנהיגות של האיגוד הספרדי העולמי בשיתוף עם משרד התרבות.
2021 - אות הוקרה של התאחדות יוצאי מצרים בישראל, על הקמת המרכז למורשת יהדות מצרים.
2023 - יקירת העיר תל אביב יפו
2025 - אחת ממשיאי המשואות ליום העצמאות ה-77
בשנת 1985 ערכה לבנה זמיר לראשונה מחקר סטטיסטי בנושא נשים בדרגת ניהול בישראל, שהצביע על 0% נשים מנהלות ב-100 המפעלים הגדולים בישראל, אותו הציגה בכנס מעמד האישה של האו"ם בניירובי – קניה.
לאחר 10 שנות פעילות אינטנסיבית של זמיר לקידום נשים לדרגות ניהול, היא ערכה שוב מחקר סטטיסטי, שהראה 3% נשים מנהלות במפעלים הגדולים, ו-9% מנהלות במקצועות החופשיים.
"ההתקדמות מאז היא עצומה" אומרת זמיר, "ורוב מנהלי הבנקים היום הן נשים.
בשנים 2004–2008 זמיר ערכה מחקר אקדמי מקיף בנושא יהדות מצרים בעת החדשה, בהנחיית ד"ר דפנה צמחוני מהטכניון בחיפה.
המחקר פורסם בשנת 2008 תחת הכותרת"תור הזהב של יהודי מצרים בעת החדשה" בהוצאת כנס הפקות עם מוסד הרצל באוניברסיטת חיפה.
המהדורה השנייה והמורחבת זכתה בפרס ראש הממשלה 2016.
תור הזהב של יהודי מצרים בעת החדשה - והאופציה הים תיכונית לקירוב בין עמי האזור הוצאת כנס הפקות עם מוסד הרצל, אוניברסיטת חיפה – 2008 (מהדורה שנייה מורחבת, 2016 ומהדורה שלישית ב-2023)
תרומתם והישגיהם של יהודי מצרים בישראל 1948-1998 – בספר עדות ישראל, בהוצאת "המרכז לטיפול חברה ותרבות, תיעוד ומחקר", 2005.
תרומתם והישגיהם של יהודי מצרים בישראל ב-50 - שנות מדינה, בהוצאת כנס הפקות, תל אביב 2006.
תבשילים מארץ הנילוס – בהוצאת הקיבוץ המאוחד – תל אביב, 1982 ומהדורה שנייה ב-1983.
היסטוריה ותרבות של יהודי מצרים, בעריכת: לבנה זמיר, ד"ר עדה אהרוני, ופרופסור Pelletier Aimee – מאגד מאמרים אקדמיים של חוקרים בארץ ובעולם, בהוצאת כנס הפקות, תל - אביב 2008.
מטבח יהודי מצרים, בתוך ספר הקהילות של מצרים, בעריכת פרופ' נחם אילן, בהוצאת מכון בן-צבי ירושלים, 2008 – עמ' 237–244
מטעמי מצרים – מהמטבח היהודי המצרי – בהוצאת כנס הפקות, מהדורה ראשונה 1993, מהדורה שישית 2022.
באוהלי ישמעאל – תולדות היהודים בארצות האסלאם.
תרגום לעברית לספרו של סר מרטין גילברט, בהוצאת University Yale וכנס הפקות - תל אביב, 2013.
יעקב צנוע – אלבום העיתונים, 1901-1906, עורכת לבנה זמיר – הוצאת התאחדות עולי מצרים – תל אביב 2019.
החל משנת 1989 ועד 1992, לבנה זמיר הפיקה לראשונה בארץ, סדרת סרטי-פרופיל של נשים מנהלות בישראל שהגיעו לתפקידים בכירים בתחומים השונים.
סרטי-פרופיל אלה הוקרנו לראשונה בערוץ 2 של הטלוויזיה ב-8.3.1989 – יום האישה הבין-לאומי.
הסדרה הראשונה גם הוקרנה בכנסת באותו יום.
והגדת לבניך, יציאת מצרים השנייה – סרט דוקו, בהפקת לבנה זמיר, בנושא "שלושת גלי המעצרים והגירוש של יהודי מצרים – 1948-49, 1956, 1967, בשיתוף עם משרד המשפטים.
סרט דוקו קצר "מצרים אהובתי" על תרומת הקהילה היהודית לפיתוחה של מצרים בכל התחומים עד מחצית המאה ה-20 – בניהול אמנותי וניהול תחקיר אקדמי של לבנה זמיר.
הסרט הוקרן בהצלחה בסינמטק תל אביב בדצמבר 2022.
בשנת 1990, לבנה זמיר הקימה את המגזין "נטע" לנשים בניהול, טכנולוגיה ועסקים, עם מאמרים לקידום נשים בעבודה בכל התחומים.
היא כיהנה בו כעורכת ראשית עד לשנת 2007.
בשנת 2012 הקימה והוציאה לאור את כתב-העת התקופתי של התאחדות עולי מצרים בישראל "בני היאור", וכתב-עת שני "יציאת מצרים שלנו", המתעדים את ההיסטוריה והמורשת של יהודי מצרים, עדויות אישיות, והפעילות השוטפת של ההתאחדות –משמשת בהם כעורכת ראשית.
בשנת 2019, ערכה והוציאה לאור את הביטאון "ממזרח השמש", של 'מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב והאסלאם.'
הלֵבַֿנְט (מצרפתית: Levant; בערבית: المشرق) הוא מונח גאוגרפי ותרבותי, המתייחס לחלק המזרחי של אגן הים התיכון, ובפרט לחלק המערבי של אזור הסהר הפורה.
ההגדרה הגאוגרפית של האזור כוללת את סוריה, לבנון, ישראל, ירדן, קפריסין, וכן חבל האטיי שבטורקיה.
בספרי ההיסטוריה של הלבנט נכללים בו לעיתים גם אסיה הקטנה שבטורקיה, עיראק, קירנאיקה שבלוב, סיני שבמצרים ויוון.
הלבנט הוא רצועה יבשתית המשתרעת מצפון לדרום לחופו המזרחי של הים התיכון, ברוחב ממוצע של כ-200 ק"מ, ובאורך של כ-700 ק"מ.
המדינות והישויות המדיניות בהגדרה הרחבה של אזור הלבנט:
– בהגדרה ההיסטורית הרחבה (שקול למזרח הים התיכון)
– כחלק מההגדרה מאז המאה ה-20
– כחלק מההגדרה מאז המאה ה-21
– כחלק מההגדרה מאז המאה ה-21 (בעיקר חצי האי סיני)
לפי ההגדרה המצמצמת, תחום הלבנט מקביל פחות-או-יותר לאזור הגאוגרפי המכונה בערבית א-שאם (الشأم), אם כי לעיתים מתייחס המונח לשטח מצומצם יותר, מאזור העיר חלב שבסוריה ועד אזור הנגב בישראל (של ימינו).
אזור זה היה באופן מסורתי נתון להשפעתה של דמשק והאימפריות של אסיה הקטנה, בעוד שהאזור מהנגב ודרומה היה נתון להשפעה מצרית, והאזור שממזרח היה תחת השפעה של אימפריות מסופוטמיה או חצי האי ערב.
המונח "לבנט" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-15. פירוש המילה levant בצרפתית הוא "עולה" או "זורח" (מהפועל lever), ובהשאלה פירושה "מזרח" (המקום שממנו זורחת השמש), בדומה לשם הערבי "משריק".
במאה השש עשרה החל המונח "לבנט" להיות שגור גם כלפי אזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית במזרח הים התיכון, ומאוחר יותר התרחב והחל לכלול גם שטחים נוספים שתחת שליטת העות'מאנים, כמו יוון וחופי אסיה הקטנה.
המונח "לבנטיני" (Levantine) שימש בעיקר לתיאור בני עמים מאגן הים התיכון, כמו איטלקים (בפרט אנשי ונציה וג'נובה, בעלי העניין המסחרי והדתי באזור), צרפתים ובני עמים ים-תיכוניים שחיו באימפריה העות'מאנית.
כאשר קיבלה בריטניה מנדט על שטחי פלשתינה (ארץ ישראל) אחרי מלחמת העולם הראשונה, השתמשו חלק מהבריטים בתואר "לבנטיני" ככינוי גנאי לתושבים ממוצא ערבי-אירופי מעורב, וכן לגבי צרפתים, איטלקים או יוונים שהתאקלמו במזרח התיכון ואימצו לבוש ומנהגים מזרחיים.
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון באותה תקופה כונה המנדט לארצות הלבנט, והחפירות הארכאולוגיות באבלה, מארי ואוגרית, כמו גם במקומות אחרים, כונו חפירות בלבנט.
היום משמש השם בעיקר ארכאולוגים והיסטוריונים בהתייחס לתקופה הפרהיסטורית, לעת העתיקה ולתקופת ימי הביניים.
המונח מתייחס לעיתים גם לאירועים עכשוויים, בעיקר בארצות כמו ירדן, לבנון וסוריה.
המונחים לבנט, לבנטיניות ולבנטיניזציה בהקשר התרבותי הישראלי
בישראל משמש המונח "לבנטיני" לציון התרבות המזרח תיכונית (בניגוד, לדוגמה, לתרבות המערבית).
ככינוי, יש למושג זה משמעות לוואי של גנאי.
בשנות ה-30, דמויות ציבוריות מבין יוצאי מזרח אירופה לרוב, כמו חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף, הביעו את "חששם" נוכח "סכנת הלבנטיניזציה" של תל אביב או של ישראל.
גישה דומה אפיינה את תפיסת העולם של הסוציולוג ברוך קימרלינג.
להבדיל, יוסף לפיד ראה ב"לבנטיניזציה" של ישראל, נוסף על האיום החרדי, הפלסטיני והשפעות הרוסיפיקציה של ישראל, "איום קיומי".
עזיזה כאזום סבורה שעבור היהודים האשכנזים ייצג המונח "לבנטיניזציה" מספר מאפיינים תרבותיים שנתפסו מאיימים על רעיון המודרניות המערבית, ובתוך כך, על ערכי היסוד של החברה הישראלית.
המושג "יהודים לבנטינים", עם זאת, הוא כינוי שיכול לתאר את כל הישראלים: בין אם ממוצא אשכנזי, ספרדי או מזרחי ולו משום מיקומה הגאוגרפי של מדינת ישראל.
המסאית ז'קלין כהנוב ניכסה מחדש את המושג כדי לתאר שילוב רב-תרבותי בין מזרח ומערב ויכולת להכיל מספר זהויות ולתפקד במספר עולמות, שעל-פי התפיסה המערבית לפחות, אמורים להיות סותרים.
היא גם ראתה ב"לבנטיניות" פתרון חברתי-תרבותי-פוליטי עבור ישראל אם היא חפצה להשתלב במרחב המזרח תיכוני.
לדבריה, משמעות לוואי של גנאי דבקה במונח זה "מפני שבלא מחשבה אימצנו גישות אירופיות במקום לראות את עצמנו כעם ילידי החוזר הביתה." היא תארה את המונח במילים הבאות:
לבנון הגדולה , נודעת גם בכינויה בשם לבנון הצרפתית, הוקמה ב-1 בספטמבר 1920 בהתאם להסכם סייקס–פיקו ולסעיף 22 באמנת חבר הלאומים שהתקבלה בוועידת סן רמו, כמנדט זמני בשליטתה של צרפת.
שלהי התקופה העות'מאנית ומלחמת העולם הראשונה
בשנים 1861–1915 הייתה "לבנון" סנג'ק אוטונומי באימפריה העות'מאנית ("מותצרפיית הר הלבנון" ), בהגמוניה נוצרית–מרונית.
שטחה היה כ-4,000 קמ"ר והיא כללה את הר הלבנון וחלקים מן החוף, ללא הערים טריפולי, ביירות, צידון וצור.
הסדר הסנג'ק האוטונומי היה מעוגן בחוק יסוד.
לסנג'ק היה מושל נוצרי-קתולי (שלא מתושבי הר הלבנון) שמינה השלטון העות'מאני.
תחת המושל כיהנה "מועצה מינהלית", שנבחרה על ידי התושבים לפי מפתח עדתי.
בראשית המאה ה-20 צמחה מתוך העדה הנוצרית המרונית תנועה לאומית, שדרשה לעבור ממצב של אוטונומיה תחת האימפריה העות'מאנית לריבונות במדינה מודרנית.
בתקופת שלטונו של אחמד ג'מאל פאשה, המושל העות'מאני הצבאי בסוריה ובלבנון, הונהגה מדיניות דיכוי, שהתגברה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
על מנת למנוע התקוממות מקומית בהר הלבנון ולהגן על האזור מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית, הוכנסו להר הלבנון 16,000 חיילים עות'מאנים, בניגוד ל"חוק האורגני" (חוק במעמד משפטי של חוקה), שעליו התבסס הסדר המתצרפיה משנת 1861 ולפיו התנהלו החיים הציבוריים בהר הלבנון.
כניסתם של החיילים העות'מאנים הביאה להתעוררות תנועה לאומית מרונית חזקה בהנהגת הפטריארך, אליאס חויכ .
ביטוי להתנגדות הקשה של הנוצרים וקריאה למרד, ניתן למצוא בשיר "נפשי כפרת לבנון", שכתב ב-1914 המשורר המרוני בשארה אל-ח'ורי:
אל ארץ זו תשוקתי ואהבתי.
שם הר סיני של ההתגלות
שהרי למען התפארת – אין לבקש רחמים!"
הסדר הסנג'ק האוטונומי (המתצרפיה) התקיים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1915 בוטל רשמית בידי העות'מאנים.
ג'מאל פאשא ניסה להכפיף את המרונים למרות העות'מאנית ודרש מהפטריארך המרוני לבקש פירמאן (הפירמאן המדובר במקרה זה הוא אישור מוסמך להארכת כהונה דתית באימפריה העות'מאנית.
אחת מהפריבילגיות הדתיות של המרונים הייתה שלא היה להם צורך באישור מסוג זה מעולם).
בנוסף, הפיץ ברחבי הר הלבנון ידיעות על הטבח שערכו העות'מאנים בארמנים, על מנת להגביר את חרדות המרונים.
בסוף המלחמה הוחזרה בלבנון "המועצה המינהלית" לכנה, אך כוחה המעשי קטן בהרבה.
"חברי "המועצה המינהלית" הפכו לגוף ביורוקרטי בלבד, ולא גוף מנהיג.
במאי 1916 נחתם הסכם סייקס-פיקו, בין בריטניה לצרפת.
על-פי ההסכם, שטחה של לבנון נכלל ב"אזור הכחול" (שטח בפיקוח צרפתי ישיר), המבטיח שליטה ישירה של המינהל הצרפתי על לבנון.
על שליטה צרפתית באזור זה הוסכם בעקבות פעילותה החברתית, הכלכלית והפוליטית רבת השנים של צרפת באזור הלבנט.
הסכם זה עמד בניגוד לסיכום אחר של הבריטים עם חֻסַין בן עלי, השריף של מכה , על פיו נקבע כי הבריטים יתמכו בהקמתה של מדינה ערבית רחבה אשר גבולותיה כוללים בתוכם את שטח לבנון.
בתמורה, כך סוכם, הערבים בהנהגת חוסיין בן עלי ימרדו בשלטון העות'מאני.
צרפת השקיעה שנים רבות בטוויתם ובפיתוחם של קשרים כלכליים, חברתיים, דתיים ותרבותיים באזור הלבנט.
חששה הגדול היה כי הבריטים ישתלטו לבדם על אזור המזרח התיכון ויפצלו אותו כראות עיניהם, תוך התעלמות מהסכמי סייקס-פיקו, מה שיוריד את כל ההשקעה הצרפתית רבת השנים לטמיון.
הקולוניאליסטים הצרפתים - שהיו בעיקר סוחרים המאוגדים בלשכות מסחר ופוליטיקאים בעלי אינטרסים אישיים - הגיעו במהרה למסקנה כי אם אין ברצונם להפסיד את הבכורה שוב לבריטניה, כפי שקרה "במרוץ לאפריקה", עליהם לפעול במרץ בכל הקשור ללבנון.
סייקס, הדיפלומט הבריטי שייצג את בריטניה במשא ומתן שהוביל לחתימת ההסכמים, כינה את הגופים האלה בשם "המפלגה הסורית".
הוא חילק אותם לשתי קבוצות: הקבוצה הראשונה, המוזכרת לעיל, בעלי אינטרסים כלכליים ופוליטיים שונים, וקבוצה שנייה, שכללה את החוגים הדתיים והתרבותיים אשר רצו בחיזוק נוסף של הקשר עם הקהילה המרונית, שגם הם רכבו על גל פחד זה.
המרונים ציפו לצרפתים כמושיעים, אולם תקוותם כמעט נמוגה לאחר כיבוש ארץ-ישראל בידי הגנרל אלנבי וכניסתו לארצות הלבנט.
בסיס מעשי לחששות המרונים היו ההתנגשויות שהתרחשו במהלך השנתיים שלאחר סוף מלחמת העולם הראשונה בין פייסל אבן חוסיין לבין הצרפתים.
לכן, בין השנים 1918–1920 גייסו הכנסייה המרונית והמועצה המינהלית במשותף משאבים אנושיים וכלכליים ושלחו לצרפת שלוש משלחות.
תפקידן של המשלחות המרוניות היה להבטיח שהנוצרים בלבנון יזכו למדינה לבנונית גדולה ועצמאית בחסות צרפתית.
ההיתקלות הראשונה של המרונים עם פייסל הייתה באוקטובר 1918, אז שלח פייסל איגרת למנהיגים שונים ברחבי לבנון, בה קרא להם להכריז על תמיכתם במשטרו הכלל-ערבי.
התגובות היו מעורבות: בעוד המוסלמים התלהבו מהרעיון, נמנעו הנוצרים בכלל והמרונים בפרט מתגובה.
המרונים, אשר לא רצו בשלטון ערבי-מוסלמי, זכו ל"צפירת הרגעה" מכיוון הצרפתים: "nous venons" ("אנחנו באים").
אולם מדיניותה של צרפת באזור הלבנט לגבי עתיד האזור בשנות הכיבוש הראשונות לא הייתה ברורה.
בעבר רווחה במחקר ההנחה שיצירתה של "לבנון הגדולה" הייתה פרי תכנון מוקדם, מסודר וממוסד של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, אך לאחרונה מצביעים מחקרים על כך כי ההכרעה בדבר יצירת "מדינת לבנון" בהגמוניה מרונית-נוצרית, לא התקבלה פה אחד בקרב מקבלי ההחלטות הצרפתיים.
גם פגישתם של נציגי המרונים עם פייסל הביאה אותם לכדי הבנה כי עתיד מדינת לבנון שעליה חלמו אינו מובטח.
לכן החלו נציגי המרונים בפעולות עצמאיות שונות.
אחת מהראשונות הייתה החלטה שהתקבלה ב"מועצה המינהלית" בדצמבר 1918 שקראה לתיחום "לבנון גדולה ועצמאית".
לאורך כל שנת 1919 ניסו הצרפתים להגיע לידי הבנה עם פייסל.
פייסל התנגד בתוקף להקמת מדינה לבנונית עצמאית.
הוא הסכים לתביעת המרונים להגדלת שטחם, כל עוד מובטח שהם נשארים במסגרת מדינית מאוחדת של סוריה ולבנון בשליטתו.
יחסו זה של פייסל אל הנוצרים יצר קרע עמוק בין הלאומיות המרונית לבין הלאומיות הערבית בסוריה.
ביולי 1919 הגיעה לדמשק ועדת החקירה הבינלאומית אשר הורכבה משני אנשים, שניהם אמריקאים.
לפי מסקנות הוועדה, בעוד המרונים והיוונים-אורתודוקסים נטו לתמוך בלבנון גדולה ועצמאית, נטו המוסלמים והדרוזים להתנגד, בעיקר בגלל פחדם מהשתלטות נוצרית.
מדיניותה של צרפת עברה בתקופה זו תהפוכות שונות.
בעקבות ההסכם הראשוני עם פייסל יצאו שוב המרונים לצרפת בניסיונות לגייס תמיכה.
הניסיונות עלו יפה וצרפת החלה לגבש את מדיניותה בנושא לבנון ברוח תביעותיהם.
כאשר ב-28 בדצמבר 1919 הגיעו פייסל וקלמנסו, ראש ממשלת צרפת, לכדי גיבוש טיוטת הסכם, התעקש קלמנסו על הבטחת מדינת לבנון כישות נפרדת.
פייסל הסכים לעניין אך ורק בתנאי, שגבולותיה של לבנון יהיו הגבולות המצומצמים של סנג'ק לבנון.
בסופו של דבר, מעט לפני החלפתו של קלמנסו, הושג הסדר ביניים, אך בפועל הוא לא מומש, מסיבות פוליטיות פנימיות בסוריה.
פייסל אף הכריז זמן קצר אחרי "ההסכמה" בעניין זה, באיגרת לאלנבי, כי לא היה בכוונתו לקיים את ההבנה שסיכם עם קלמנסו.
יתרה מכך, עוד לפני החלפתו כראש ממשלת צרפת, קבע קלמנסו עובדות שהשפיעו השפעה עצומה על עתידה של לבנון: מינוי הגנרל אנרי גורו לנציב עליון של סוריה ומינויו של רובר דה קה למזכירו הכללי.
המדיניות החדשה הושפעה בעיקר מעברו הצבאי של הגנרל גורו.
עם כניסת הממשלה החדשה בצרפת לתפקידה בינואר 1920, קיבל גנרל גורו מידי אלכסנדר מילראן, ראש הממשלה החדש, תמיכה ב"מדינה לבנונית" והסכמה לביטול ההבנות עם פייסל.
אולם בעוד הצרפתים מעבירים כוחות מצרפת לסוריה, בהתאם לסיכום שהשיג קלמנסו בספטמבר 1919 עם ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' – על מנת לחזק את מעמדם באזור הלבנט בכלל, והבקאע (בקעת הלבנון) בפרט – חלה הידרדרות מקומית ביחסים בין המרונים בלבנון לבין הצרפתים.
הנוצרים נואשו כליל מצרפת, לכן הפסיקו לנסות ולגלות רצון טוב לנוכח קשייה של ממשלת צרפת במהלכיה לביסוס אחיזתה בסוריה, והחלו לתבוע מימוש מיידי של מטרותיהם.
מבחינתם של הנוצרים, צרפת עוד לא עמדה בהבטחותיה בנוגע להקמת המדינה הלבנונית.
בואה של משלחת מטעם "המועצה המינהלית" לבירת צרפת זכתה לתהודה גבוהה בצרפת.
קולות הקולוניאליסטים בצרפת גברו ודעת הקהל תרמה גם היא את חלקה.
צרפת מצידה נמנעה מכל פעולה צבאית, אף שזו הייתה בלתי נמנעת לדעתו של מרליאן, לנוכח הכתרתו של פייסל ב-8 במרץ 1920 כמלך סוריה.
עם זאת, הרי שעל מנת לזכות באהדת דעת הקהל הבינלאומית, הוחלט לפעול בעזרת שכנוע ועדת קינג-קריין שצרפת מנסה להגיע לדו-קיום באזור, ברוח הסכם סייקס-פיקו.
השכנוע היה נחוץ על מנת ולהשיג זמן נוסף לפריסה המחודשת של כוחות צרפת בסוריה.
מצב היחסים בין הצרפתים לבין המרונים הגיע לשפל המדרגה, מה שבא לידי ביטוי באותה איגרת, בה המרונים הביעו תמיכה בסילוק כולל של הצרפתים מן הלבנט.
על האיגרת חתם גם אחיו של הפטריארך, סעדאללה חויכּ.
צרפת, לעומת זאת, השתמשה באיגרת האמורה לצרכיה היא: עוד באותו היום נעצרו כל חברי "המועצה המינהלית" החתומים על האיגרת, ויומיים אחר כך פוזרה המועצה.
חלפו עוד יומיים, ולאחריהם שוגר אולטימטום לפייסל.