tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחפירות נמצאו בריכות אגירה, שתי אמות מים ועדות לניצול מי שיטפונות.
גוטמן זיהה בגדה הדרומית של נחל בוקק שרידי בקתות כפריות, ששימשו כנראה למגורים ומבצר שאבני הפינה והפתח שלו הם בסגנון "הורדוסי" טיפוסי.
מעל למבצר נמצא מעיין של מים מינרליים חמים, ששימש כנראה כמקום מרפא ומבנה גדול שיכל לשמש כאכסניה או למגורים משותפים.
מרדכי גיחון כתב שהמקום היה חווה חקלאית מלכותית שיושבה ככל הנראה באריסים יהודיים.
הוא מצא במקום מטבעות מתקופת אלכסנדר ינאי ועד לימי אגריפס הראשון.
כן נמצאו במקום מבנים ומתקנים לעיבוד צמחי מרפא וככל הנראה גידלו במקום צמחי מרפא כמו נרדימון, צרי ואפרסמון.
החווה נחרבה בימי המרד הגדול.
במעלה ההר חקר גיחון מצודה שנבנתה במאה הרביעית ושימשה עד סוף התקופה הביזנטית.
במצודה נמצאו פפירוסים שאחד מהם כלל ביוונית מידע על הלוואה לאחד האיכרים.
בסוף 1951 תיאר אפרים תלמי את עין בוקק:
"מעין אום באריק, הוא עין בוקק — מקום בעל חשיבות מימי קדם ונקודת מעבר ממזרח ים המלח, מן "הלשון" אל החוף המערבי ואל הרי חברון וירושלים.
שרידי המצודה על צלע הר אחד ושארית חומות ובריכות מים מעידים על כך.
המים הטובים מפכים מבין נקיקי הסלעים שבמערב, כ־70 מטר מעל פני ים המלח, ומכאן חשיבות משנה לפינה זו בישימון."
במרץ 1953 הוא תואר בעל המשמר:
"והנה הכניסה הרומאנטית לנחל בוקק — אום בע'ק בערבית.
כאן, במעמקי קניון אדיר, בין קירות־סלע זקופים, פורצים מים, המהווים מפלים קטנים.
עין בוקק הוא המקור היחיד של מי־שתייה בין סדום ועין־גדי, ולא ייפלא שכל המטיילים בסביבה היו מתעכבים בנקיק זה ...אך ה"רומאנטיות" תיפגם בקרוב, כשבמקום אשדות המים יקום כאן מפעל מים להספקת מפעל האשלג"...
ביולי 1952 פורסם בעיתונות הרעיון להקים במקום חוות גדנ"ע.
בינואר 1954 פורסם בעיתונות על המצאות כמות גדולה של ביטומן באזור.
לקראת סוף 1954 הוקם במקום מחנה מחקר של מחצבי ישראל לבירור הכדאיות לחציבת ביטומן באזור.
אנשי המקום ביצעו קידוחים להערכת כמות הביטומין.
בקידוחי חיפושי הנפט בהר מצדה שנעשו באותה תקופה השתמשו במים מעין בוקק.
בנובמבר-דצמבר 1955 קיים שמריהו גוטמן יחד עם כ-60 נערי גדנ"ע מקיבוץ נען סקר ארכאולוגי באזור.
במרץ 1956 תיאר אפרים תלמי את המקום:
"מחנה החוצבים והחוקרים, שהיה נטוי כאן לפני זמן מה, איננו.
שרדו רק גלי האבנים המסויידות וסימני המחנה שפורק.
ליד צינור־המים הנטוי מן המעיין, בחגווי הסלעים למעלה, עומר חייל ועושה מקלחת מדברית ...המים זורמים בשפע ומציפים את הדרך.
אך כאן אפשר גם לבזבז מים, שזורמים הם מהמעיין ללא שימוש.
פעם היה כאן מחנה סוללי הדרך מסדום לעין־גדי.
אחר כך ישבו כאן חוקרי "מחצבי ישראל" שבדקו את הבאטומין שנתגלה כאן, כדי לעמוד על דרך ניצולו של חומר־גלם זה להפקת כוח ומאור.
נשארו רק סימניו והצינור שהונח נשאר לשרת כל עובר ושב וכל מכונית הזקוקה ללגימה."
בשנת 1957 הוחל בניסיון לגדל ירקות על עשרה דונם בעין בוקק, על ידי איתן ישראלי.
גידול הירקות הראה הצלחה חלקית, אך בהיעדר מימון להכשרת הקרקע על ידי שטיפתו ממלח וסיקולו, ותחרות בשאבים עם בית המרפא היוזמה גוועה.
בשנת 1960 עזב דוד זוהר מקיבוץ עין גדי את הקיבוץ ועבר לגור לבדו בעין בוקק.
הוא עבד כשומר בית המרפא ובמקביל סיקל את האדמה ונטע מטע תמרים וירקות.
הוא התגורר בתוך אוטובוס ישן.
צבועים רעבים במקום השומם טרפו את כלבו.
בסוף 1961 סורבה בקשתו לפתוח במקום בית קפה בגלל העדר שירותים סניטריים מתאימים.
באוגוסט 1962 הוא התחתן ואשתו הצטרפה אליו במגורים במקום.
זוהר פתח במקום קיוסק שמכר שתייה קרה, לה קרא "מינוס 401".
לקראת סוף 1963 קיבל הוראת פינוי מהחברה לפיתוח ים המלח ולאחר מאבק משפטי הוא התפנה מהמקום.
בשנים 1968-1971 חפר במקום מרדכי גיחון מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בני נוער ומטיילים אחרים בדרך למצדה נהגו לטבול במי המעין בחמי זוהר.
במאי 1956, לאחר שבדיקות של מי המעיין בחמי זוהר הראו שיש להם תכונות מרפא, הוחלט על הקמת בית מרפא בקרבת מקום.
בהיעדר מים מתוקים בחמי זוהר, הוחלט שבית המרפא יוקם בעין בוקק והסעות יובילו את המתרחצים מבית המרפא אל חמי זוהר.
ב-21 במרץ 1957 נחנכה בעין בוקק בריכה, והונח אבן פינה לבית ההארחה של מרכז המרפא.
בחמי זוהר הוקם מבנה בית מרחץ עם חמישה חדרים ובעין בוקק נבנו ארבעה צריפים לצורך בית המרפא.
למרות הבטחות חוזרות ונשנות שהבנייה תושלם בעתיד הקרוב, בית המרפא נחנך רק ב-24 בדצמבר 1958. בינואר 1959 הוחל בהנחת צינור מים מהמעיין לבית המרפא.
בית המרפא פעל בהפסד ועלויות הקמתו היו גבוהות בהרבה מששיערו בתחילה.
בין השאר הרכבים ששימשו להסעת המתרחצים הרבו להתקלקל.
באוגוסט 1960 קבעה ועדת רופאים מומחים שיש למעיינות סגולות מרפא, במיוחד למחלות עור, לחץ דם, שיגרון וקצרת.
קופת חולים הכללית ויתרה על ניהול המקום ובשנת 1963 זכה בנץ פרידן במכרז לניהול בית ההארחה.
כבר בשנת 1955 ביקשה קבוצת משקעים אמריקניים להקים מלון בעין בוקק על פי תוכנית של הארי לוי, שהפעיל את מלון קליה עד 1948.
בשנת 1961 נטען שהארי לוי, אז הבעלים של מלון השרון, מתכוון להקים בעין בוקק מלון מודרני.
ביוני 1964 פורסם שבכוונת חברת "עיינות" שניהלה את מלון מלכת שבא באילת להקים בעין בוקק מלון מודרני.
מתוכניות אלו לא יצא דבר.
בשנת 1967 קיבל יוסי אדלר, צעיר בן 24 ממשפחת מלונאים בצפת זיכיון להקמת מלון גלי זוהר בעין בוקק.
הוא חבר לקבלן גדעון בן צבי וביחד הם החלו בבניית המלון בשנת 1968. ב-23 ביולי 1969, לאחר תקופת הרצה, נחנך המלון שנוכחות שר התיירות משה קול.
מלון שני, מלון "עין בוקק", נבנה בשנת 1970 ונפתח בראשית 1971. שני המלונות זכו להצלחה רבה ובעקבות זאת הוגשו בקשות רבות להקמת מלונות נוספים.
אחד הזרזים לפיתוח המקום היה פתיחת מקטע הכביש בין עין פשח'ה לעין גדי, אשר איפשר הגעת נוסעים מירושלים למקום ללא עיקוף.
כך פורסם המקום כ"חוף הים של ירושלים".
המלון השלישי בעין בוקק, "גני שולמית" נבנה בשנת 1973 ונפתח להרצה באמצע 1975. עד תחילת שנות ה-80 לא נפתחו בעין בוקק מלונות נוספים.
שני מלונות שנבנו במהלך שנות ה-70, מלון לוט ו"צל הרים", שיועדו להיות ברמת שלושה כוכבים נתקעו באמצע הבנייה ונפתחו בראשית שנות ה-80. בשנת 1985 עבר מלון "גני שולמית" לבעלות רשת מוריה ונקרא "גני מוריה".
במרץ 1988 הצטרף למלונות בעין בוקק מלון שישי, מלון הוד.
בשנת 1996 נפתח מלון הייאט שהיה המלון הגדול ביותר בעין בוקק, עם כ-600 חדרים.
ביוני 1997 נפתח מלון הולידיי-אין קראון פלאזה.
בשנת 1997 היו עוד שתי מלונות בבנייה: מלון קיסר, ומלון קרסנופולסקי של האחים לוי.
נכון לשנת 2014, שוכנים בעין בוקק 12 בתי מלון ובהם כ-4,000 חדרים, ושלושה מרכזים מסחריים ("עין בוקק", "פטרה" ו"עין התכלת") שבהם מסעדות, חנויות ושירותים נוספים.
בשנת 2018 נפתח במרכז עין בוקק קניון שמשתרע על פני שטח של כ-10,000 מ"ר.
בחלק מבתי המלון פועלים מרכזים רפואיים המתמחים בתיירות מרפא.
חופי עין בוקק הוכשרו לרחצה על ידי החברה להגנות ים המלח במסגרת תקציבי שיקום ים המלח על ידי משרד התיירות, כיל ומועצה אזורית תמר.
טיילת באורך של שלושה קילומטרים מחברת בין עין בוקק למתחם התיירות של חמי זוהר, הנמצא ליד היישוב נווה זוהר שמדרום לעין בוקק, ובו שלושה בתי מלון נוספים.
בעין בוקק שוכנים מצד בוקק, מצודה ביזנטית הנמצאת מצפון לנחל בוקק, סמוך ממערב לכביש 90, וכן שרידי בית חווה חשמונאי בגודל של 23X23 מטרים שחרב במרד הגדול.
קווי אוטובוס סדירים פועלים בין עין בוקק לירושלים, ערד, דימונה, אילת ולבאר שבע, ובעונות הטיולים אוטובוס תיירותי של המועצה האזורית מקשר בינה לבין אתרי התיירות לאורך ים המלח והיישובים.
מתחם המלונות בעין בוקק נקשר בעליית מפלס מי בריכות האידוי שבדרומו של ים המלח, הנגרמת כתוצאה מהפעילות התעשייתית של מפעלי ים המלח.
בין תעשיית התיירות לתעשיית האשלג בים המלח שוררת מערכת של יחסי תלות הדדית: הפעילות התעשייתית מאפשרת, מחד, את המשך קיומו של גוף מים שלצידו מוקמים בתי המלון, ומאידך גורמת לשקיעת מלח, לעליית מפלס הבריכות ולאפשרות של הצפת שטחי החוף והמתקנים הסמוכים לקו החוף.
לאחר דיונים ממושכים והסכמים מורכבים, החלה חברת כיל, הבעלים של מפעלי ים המלח, בתיאום עם "החברה הממשלתית להגנות ים המלח" בהקמה והפעלה של מערך לקציר המלח בבריכות.
לפי התוכניות ישונעו כ-20 מיליון טון של מלח בשנה מבריכה 5 לים המלח, ויפוזרו בים.
נכון לשנת 2017, תוכנית קציר המלח טרם התחילה.
האקלים בעין בוקק מדברי (צחיח).
בחודשי הקיץ הטמפרטורות מגיעות אל מעל 40° צלזיוס, ואילו בחודשי החורף הטמפרטורות נוחות ויורדים גשמים לעיתים רחוקות.
הטמפרטורות הגבוהות במקום הופכות אותו לאחד החמים בישראל.
ממוצע המשקעים השנתי במקום נמוך מ-50 מ"מ, כמו בכל אזור ים המלח ודרום הארץ.
עין בלתי מזוינת הוא מושג המתאר תצפית על ידי שימוש ביכולת ראייה של עין אנושית ללא עזרים אופטיים עם יכולות כגון הגדלה או איסוף ומיקוד אור כגון טלסקופ או מיקרוסקופ, אם כי שימוש באמצעים לתיקון ראייה כגון עדשות מגע או משקפיים נחשבים עדיין לעין בלתי מזוינת.
המושג נפוץ באסטרונומיה, בו הוא משמש לתיאור תופעות וגופים שמימים, שניתן לראותם ללא עזרים, כגון כוכבים, כוכבי לכת, התקבצויות, כוכבי שביט, מטרי מטאורים, או אסטרואידים כגון ווסטה.
מאפייני ראייה בעין בלתי מזוינת הם:
מיקוד מהיר למרחקים של 25 סנטימטר (לאנשים צעירים) ו-50 סנטימטר (לאנשים בני 50 ומעלה) לאינסוף.
רזולוציה אופטית של דקה, 1/60 של מעלה (0.017°) או 0.0003 רדיאנים, מה שמאפשר לראות עצם בגודל 0.3 מטר במרחק של 1 קילומטר.
שדה ראייה של 160 על 175 מעלות לערך.
יכולת זיהוי של כוכבים בבהירות של 8+ (נדיר) בתנאים אופטימליים, כאשר הסף הנמוך הוא 6.5+.
זיהוי סימטריה של 10–20 דקות.
יכולת הערכה של אינטרוול של 3–5 אחוז.
למרות זאת, גורמים כגון זיהום אור וזיהום אוויר מקשים על התנאים בהם ניתן לראות גורמים שמימים בעין בלתי מזוינת.
למעשה יכולת ההבחנה של העין בשטח מעויר, היא סביב +4.5 ואף פחות.
וכדי לממש את טווח הפוטנציאל נדרש ריחוק מאזורים מאוכלסים וצפייה מאזור חשוך בשביל לחזות בהם.
כאמור, רזולוציה אופטית של העין היא 1 דקה = 1/60 מעלות = 0.0003 רדיאנים.
ניתן לחזות שבתנאי תאורה סטנדרטיים (מקור אור בעוצמה של 1,000 לומן בערך, בגובה 600–700 מילימטר ובזווית תצפית של בערך 35 מעלות) במרחק תצפית של 400 מילימטר (מרחק קריאה), רזולוציית העצם הקטן ביותר תהיה 0.116 מילימטר.
במעבדות משתמשים במרחק תצפית של 200–250 מילימטר שמאפשר זיהוי עצם בדוגל של 0.058–0.072 מילימטר (58–72 מיקרומטר).
עֵין גֶּדִי היה יישוב עתיק ומרכזי לחופו המערבי של ים המלח.
שרידיו, הכוללים את בית הכנסת העתיק מהמאה השישית עם רצפת פסיפס מהמרשימות בארץ ישראל, מעידים על רצף של התיישבות יהודית במשך כ-1,300 שנה, החל מהמאה ה-7 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לספירה.
היישוב נזכר רבות בתנ"ך, בכתבי יוסף בן מתתיהו, בכתבי חז"ל ובמקורות נוצריים קדומים, ושמו השתמר עד העת החדשה (עין ג'די).
אזור עין גדי היה מיושב בתקופות שונות, ובתחום הגן הלאומי של עין גדי נמצאו שרידי מקדש מהתקופה הכלקוליתית.
השם עין גדי נזכר רבות בתנ"ך, ומקורו כנראה בעיזים וביעלים שרעו בסביבת היישוב הפורה והמעיין הסמוך אליו.
יעלים אלה, המצויות באזור עין גדי עד ימינו, תועדו כבר בכלי פולחן מהתקופה הכלקוליתית שנמצאו בנחל משמר הסמוך.
תחילה נזכרת עין גדי בתנ"ך בתיאור ערי המדבר שבנחלת שבט יהודה: .
בהמשך, נזכר היישוב כמקום אליו ברח דוד מפני שאול: .
היישוב מוזכר גם במקומות אחרים במקרא: בספר יחזקאל, במגילת שיר השירים ובספר דברי הימים.
בדברי הימים ב' מכונה עין גדי בשם חַצְצוֹן תָּמָר, ובה התרכזו צבאות זרים ללחימה בממלכת יהודה:
השם "חצצון תמר" נזכר גם בספר בראשית בהקשר למלחמות אמרפל.
רמז לשם הקדום ניתן למצוא בוואדי חצאצה, הסמוך לעין גדי, הקרוי כיום נחל חצצון.
בסוף ספר ירמיהו, כאשר מתוארת היציאה לגלות בבל, נאמר: .
במסכת שבת אמר על כך רב יוסף: "אלו מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא".
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל גורן, מקום מושבה של העיר עין גדי הקדומה, בין נחל דוד ונחל ערוגות, נחשפו ממצאים החל מימי ממלכת יהודה עד התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
היישוב היהודי בעין גדי נחרב בזמן חורבן בית ראשון, אך התחדש עם שיבת ציון.
בתקופת המרד הגדול נזכרת עין גדי בכתבי יוסף בן מתתיהו כעיר מחוז.
הסיקריים, שהתבצרו במצדה באותה עת, נהגו לפשוט על היישובים היהודיים הסמוכים.
בעת דיכוי מרד בר כוכבא נפגע היישוב קשות.
חלק מהתושבים, ובהם פרנסי עין גדי מטעמו של בר כוכבא, יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון וכן בבתא בת שמעון, מצאו מקלט במערות נחל חבר הסמוכות (מערת האימה ומערת האגרות), ומתו במצור הרומי עליהן.
בתקופת התלמוד השתקם היישוב, והיה ל"כפר גדול מאוד של יהודים", כפי שהעיד אוסביוס באונומסטיקון מתחילת המאה הרביעית לספירה.
ד"ר פורת סבור שעין גדי היה כפר יהודי היה מיושב בתקופה הביזנטית (מאה 4'-7' לסה"נ) עד שהישוב נשרף כולו, ואיש מתושביו לא חזר להתיישב בו, או לחטט בחורבותיו כדי להציל רכוש יקר.
בחפירות הארכיאולוגיות של בית הכנסת השרוף, נמצאו בנוסף למגילה המפוחמת גם מנורת 'שבעה קנים' מברונזה, את קופת הקהילה ובה כ-3,500 מטבעות, נרות שמן מזכוכית וחרס, וכלים לשמירת בשמים.
ד"ר דונלד צבי אריאל העלה השערה שהיישוב חרב בין הייתר בגלל מגפת הדבר שהייתה גם היא בתקופת יוסטיאנוס, כמו כן אפשר ששילוב של ארועים אלו שם קץ ליישוב מפואר זה.
אמנם בעונות החפירה שנערכו בשנים 1993–1995 נמצאו
שלושה מטבעות ממלוכיים, שניים מהם מסוף
המאה הי"ד לסה"נ והשלישי — תוארך כללית
שני מטבעות נוספים מסוף המאה
הי"ד לסה"נ נתגלו בשנת 1995 בחפירה של גדעון
הדס ליד מעיין עין גדי, דבר המעיד על התיישבות אפשרית גם בתקופה הממלוכית,אם כי מספר המטבעות מעיד על התיישבות מצומצמת מאוד.
במשך השנים התפרסמה עין גדי בגידול אפרסמונים לבושם אפרסמון, לשמן אפרסמון ולתרופות.
בפסיפס שנחשף בבית הכנסת במקום מופיעה קללה שהוטלה על מי שיעז לגלות את "רזה דקרתא" ("סוד העיירה" בארמית).
רוב החוקרים מאמינים שאותו סוד הוא סוד הכנת שמן האפרסמון.
הרופא היווני גלנוס (המאה ה-2 לספירה) מציין שלבלסם שנקרא 'הסורי' יש "שם נוסף על שם המקום בו הוא גדל בכמות הגדולה ביותר והוא היפה ביותר, כי הוא נקרא 'העין-גדיי', בהיותו עולה על זה הגדל במקומות אחרים בפלשתינה".
יש המקשרים את המטמון מן התקופה הכלקוליתית שהתגלה במערה בנחל משמר, וכלל כ-400 כלי נחושת, רובם בעלי אופי פולחני, עם המקדש הכלקוליתי בעין גדי.
עֵין גַּנִּים הייתה עיר מקראית בשפלת יהודה, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך (עיר נוספת בשם "עין גנים" הייתה בנחלת שבט יששכר).
העיר נזכרת בספר יהושע בתיאור ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה: .
והיא ממוקמת בסמוך למושב ישעי הוא מקומה המשוער של עין גנים המקראית.
ועדת השמות הממשלתית העניקה לחורבה זו את השם "חורבת גנים".
בחפירות שנערכו במקום, נתגלו חרסים מהתקופה החשמונאית, מקווה טהרה ומערות קבורה.
את ראשית ההתיישבות בחורבת גנים יש לייחס לימי הבית הראשון תקופת הברזל הב'.
כאשר ממצאי הסקרים והחפירות במקום מצביעים על פעילות בשלוש תקופות עיקריות מעבר לתקופת הברזל.
תקופת בית שני – המחצית השנייה של המאה השנייה לפנה"ס ועד למחצית הראשונה של המאה השנייה לסה"נ.
כאשר לתקופה זו יש לייחס את חלקי מבנים, את מקווה הטהרה וקברי הכוכים שנמצאו במקום.
לאחר מכן מתקיים יישוב בתקופה הביזנטית, בעיקר המאה השישית והשביעית, להן ניתן לייחס את הממצאים של גת שבה מגרעת לבורג, שהיה נפוץ במכבשי יין בתקופה הזו.
לאחר מכן מתקיים יישוב גם בתקופה הממלוכית, המאות ה – 13 וה – 14 זאת על פי ממצאים קרמיים במקום.
היישוב היהודי בחורבת גנים בתקופת הבית השני מהווה חלק מהיישוב היהודי בצפון שפלת יהודה.
ברדיוס של 10 ק"מ סביב האתר, נסקרו למעלה מעשרים אתרים כפריים שבהם עדויות לזהותם היהודית של התושבים.
ראשית היישוב במקום הייתה כבר בימי החשמונאים, ככל הנראה במחצית השנייה של המאה הב' לפסה"נ.
לא מן הנמנע כי יישוב זה נועד להרחיב את היישוב הקדום.
שטחו הבנוי השתרע על פני כ-15 דונם, שנכללו בהם שטחים פתוחים.
מיקום האתר — סמוך למפגש הנחלים ישעי, שמש ושורק, ולא הרחק מנחל ירמות — הקנה לו נגישות לקרקעות פוריות שנמצאו בעמקי הנחלים מחד ולדרך הראשית בנחל שורק מאידך.
בשל מספרם המצומצם של מקורות המים הקבועים בסביבה, נדרשו המתיישבים לאגור מים בבורות, שמאות כמותם נמצאו בשפלת יהודה.
עדות להתיישבות בחורבת גנים בתקופה הממלוכית היא הממצא הקרמי ממכלול הגתות, המלמד שלפחות בגת אחת נעשה שימוש משני, אולי להפקת שמן זית.
דומה כי בתקופה זו היה היישוב באתר דליל, כפי שעולה מנתוני הסקר באתרים אחרים בשפלת יהודה.
הממצאים הארכאולוגים במקום תורמים לתיארוך ההתיישבות באתר, זאת בזכות הממצאים הקרמיים, המטבעות ושרידי המבנים והמתקנים.
בחפירה נתגלו 18 מטבעות כשהמטבע הקדום ביותר הוא של אנטיוכיוס הד' 175–168 לפסה"נ, ממטבעת עכו, והמאוחר ביותר הוא ברונזה קטן מהמאות הד'–הה' לסה"נ.
טווח התאריכים של המטבעות מלמד כי 12 מתוך 18 המטבעות מצביעים על המשכיות בהתיישבות במקום, החל במאה הב' לפסה"נ עד שלהי המאה הא' – ראשית המאה הב' לסה"נ.
שבע מדרגות נחצבו בסלע, כאשר שלוש מדרגות נוספות נחצבו בחדר הטבילה.
לפי ממדיו הגדולים יחסית, מדובר במקווה ציבורי שהיה קרוב אל השטחים החקלאיים של היישוב ואל מערות הקבורה באתר.
בסביבת האתר נמצאו מספר גתות קדומות שתקופתן מתפרשת מימי בית ראשון ועד התקופה הביזנטית, כשמתקופה זו נמצאה גת בה נעשה שימוש במכתשי בורג עץ שאפשרו סחיטה נוספת של הזגים.
כמו כן חלק מרצפות הגות צופו באבני פסיפס לבן.
באזור האתר נמצאו תשע מחצבות,את בנוסף לכלל המתקנים החצובים בסלע שגם הם היו בתחילה מחצבות לאבני בניין.
על פי הנראה רוב המחצבות הותקנו בשלהי הבית השני ובתקופה הביזנטית.
מערות הקבורה ממוקמות במערב האתר ובצפונו, בדומה למחצבות.
שבע מערות כוכים ערוכות בשורה, במפלס אחיד בתחתית מצוק, כשלאחת מהן חזית מונומנטלית המעוטרת בכרכוב מגולף שמעליו חרותות כפות תמר מסוגננות.
בשפכי השוד של המערה נתגלה מכסה מקומר של גלוסקמה.
קברי הכוכים מעידים על נוכחות יהודית באתר בימי הבית השני, שכן מערות שכאלה אופייניות לקבורה בתקופות ההלניסטית והרומית הקדומה בארץ ישראל, והן הטיפוס העיקרי של מערות קבורה בימי הבית השני.
עין גב I הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי השוכן כחצי ק"מ מזרחית לחוף הכנרת, ליד עין גב.
האתר מתוארך בעזרת בדיקת פחמן 14 לתרבות הכבארית, כ-13,750 שנים לפנה"ס.
האתר נחפר לראשונה על ידי משה שטקליס בשנים 1963 - 1964, ונתגלו בו שרידים של בקתת מגורים על מדרון של גבעה חולית.
בתוך שרידי הבקתה התגלו מכתש ועלי מבזלת, ומתחת לרצפה נחשף שלד כמעט שלם בתנוחה מכווצת של אישה בת כ25-30 שנים, וגובהה היה 1.57 מ'.
ראש השלד היה מונח בין אבנים ונחשפו שרידי מדורה סמוך לרגליה.
שלד זה היה מהראשנים שנחשפו מהתרבות הכבארית.
בשכבה העליונה נמצאו כלי חרס ולהבי מגל המתוארכים לתקופה הכלכוליתית.
קיבוץ עין גב היה יישוב חזית בעת מלחמת העצמאות.
ביוני 1948 הקיבוץ הותקף הן על ידי הצבא הסורי, הן על ידי צבא ההצלה והן על ידי ערבים מקומיים.
לקראת סיומם של קרבות עשרת הימים, כבשו חברי הקיבוץ, ולוחמים מיישובי הסביבה, את סוסיתא.
הקיבוץ נוסד ב-6 ביולי 1937 במסגרת יישובי "חומה ומגדל".
מייסדיו היו חברי גרעין "בתלם" מתנועות החלוץ והבונים בגרמניה, שהתאחד ב-1935 עם קבוצה מבוגרי תנועת נצ"ח מצ'כוסלובקיה והמדינות הבלטיות.
לפני עלייתם לקרקע עברו המתיישבים הכשרה בביתניה, בנחלת יהודה, באפיקים, בכפר גלעדי ובגבעת חיים, וישבו באופן זמני בחצר כנרת.
הקיבוץ הוקם על אדמות חברת "קדמת כנרת" שנרכשו על ידי קק"ל במימון יהדות גרמניה.
עין גב היה יישוב יהודי יחידי בחוף המזרחי של הכנרת.
ממזרח ומצפון נשלט הקיבוץ על ידי רכסי רמת הגולן הסורית.
ממש מעל הקיבוץ, ממזרח, נמצא הר סוסיתא המאפשר שליטה בתצפית ואש על היישוב.
הכפר הערבי אלסמרא (באזור האון של ימינו) שלט על הדרך שבין הקיבוץ ויישובי עמק הירדן.
עד סוף ינואר 1948 הייתה גזרת עין גב שקטה.
קולונל נלסון, מפקד הצבא הבריטי באזור, דרש שהמשוריין של הקיבוץ לא ייצא משטח הקיבוץ כדי לא לחמם את הגזרה.
לאחר שמגיני הקיבוץ לא נענו לדרישה, הוחרם המשוריין.
מספר ימים לאחר מכן, ב-8 בפברואר 1948, נפצע חבר הקיבוץ מירי בדרכו לקיבוץ.
בהמשך, פרט לתקריות בודדות, עד להכרזת המדינה הקיבוץ נהנה משקט יחסי.
ההגנה ערכה תוכנית התבצרות לקראת הפלישה הממשמשת ובאה, אולם זו, אם כי נעשתה ברובה, לא הושלמה במלואה עד לקרבות (ר' בהמשך), בהם התברר, למשל, כי חסרו תעלות קשר, או שאלה לא היו עמוקות דיין.
בין היתר הוקף הקיבוץ מבחוץ בשתי גדרות, גדר צבאית חיצונית, ובנוסף לה גדר המשק שהועתקה מעט כלפי חוץ.
פנימה לגדרות אלה נבנה קו עמדות.
כן הוקף בגדר נוספת שטח חיוני בתוך המשק, למקרה שהקו החיצוני ייפרץ.
פרט להתבצרות, חברי הקיבוץ עסקו בחודשי המלחמה הראשונים בהצטיידות ובאימונים, לקראת הקרבות שבפתח.
בעת הקרב לכיבוש טבריה סייעו סירות מן הקיבוץ לכוחות 'ההגנה' במקום, ושמשו ערוץ אספקה, תובלה וקשר עם החוץ.
מדי פעם יצאו כוחות מן הקיבוץ לסיוע במבצעים שנערכו בסביבה, וכך רכשו היוצאים ניסיון קרבי.
בין היתר, השתתפה מחלקה מהקיבוץ בניסיון, שלא צלח, לכיבוש צמח, ב-23 באפריל 1948. כן השתתף צוות מרגמה מהקיבוץ בהגנת גשר, שהותקפה על ידי הלגיון הערבי בין ה-27 ל-30 באפריל.
עם גבור הקרבות, כאשר נותקה הדרך היבשתית, נותרה גישה לקיבוץ רק דרך ים כנרת במערב.
עם הפלישה שלאחר הכרזת המדינה, הסורים הסתפקו בתחילה בהפגזות ובהתקפות מן האוויר על הקיבוץ, וריכזו את מאמציהם בניסיון לפרוץ לגליל דרך עמק הירדן והדגניות.
כן ספג הקיבוץ ירי כבד מנשק קל.
ב-16 במאי 1948 פונו הבלתי לוחמים מן הקיבוץ, תחילה לטבריה, אחר כך לאלונים ולגבת ובסופו של דבר לחיפה.
ב-23 במאי 1948 שימש הקיבוץ בסיס יציאה לכוח בן שלוש מחלקות מן הגדוד השלישי של חטיבת יפתח לפשיטה על כפר חארב (כיום כפר חרוב), ועל גשר סמוך לפיק.
לפשיטה נילוו מספר חברים מהקיבוץ.
כן נטלו לוחמים מהקיבוץ חלק בפשיטות נוספות שנערכו באזור.
מדרום לקיבוץ נמצאה חווה חקלאית בבעלות בהאים, אשר כונתה 'החווה הפרסית'.
בשל ריכוז כוחות סוריים בתל אל קצר (בימינו תל קציר), ביקשו מגיני עין גב מן היושבים בחווה לפנותה, כיוון שהשטח נראה היה כנחוץ להגנת הקיבוץ, והדבר נעשה ב-27 במאי.
השטח שפונה התברר אכן כחיוני להגנת הקיבוץ בעת ההתקפות עליו.
כאשר הסורים נעצרו בגזרת עמק הירדן, הם כיוונו חלק ממאמציהם לעין גב, במטרה להשתלט על כל הגדה המזרחית של הכנרת, וכן לכיוון משמר הירדן, במטרה לאיים בניתוק הכביש אל הגליל העליון (כביש 90 של ימינו).
עם שינוי מגמה זו, בתחילת יוני, החלו התקפות גישוש על מטרות בפאתי עין גב.
כמו כן, נראה ריכוז כוחות סורי על הר סוסיתא.
כיבוש עין גב הוטל על גדוד סורי מוגבר בסיוע ארבע שריוניות (שלא נטלו חלק ישיר בהתקפה, אלא רק סייעו באש), ארטילריה ומטוסים.
על המשק הגנו כ-100 לוחמים מצוידים ב-70 רובים, עשרה תת מקלעים, ארבעה מקלעים קלים, מקלע בינוני, שתי מרגמות "2, מרגמה "3, מרגמת דוידקה, להביור ושני פיא"טים.
ההתקפה התחילה בבוקר ה-10 ביוני 1948. בשעות אלה השמש, כללית, הייתה בגבם של התוקפים, וסנוורה לפחות חלק מן המגינים.
החל משעה 6:00, החל כוח סורי בעוצמה של פלוגה, בערך, להתקדם לכיוון עין גב מדרום, מכיוון 'החווה הפרסית'.
חלק מכוח זה עלה על מוקשים ונסוג, תוך שהוא סופג אש מן הקיבוץ, אך עד שעה 7:00 הצליחו הסורים להתארגן להתקפה מכיוון זה, ופתחו באש על עמדות המגנים הפונות דרומה.
משעה 7:50 החלו הסורים להפגיז במרגמות ובתותחים את קווי העמדות של הקיבוץ.
בינתיים החל להתקדם כוח סורי, בגודל מחלקה בערך, ממזרח, מכיוון סוסיתא, אך נסוג קמעה כאשר נפתחה עליו אש.
לכוח זה הצטרפה בהמשך מחלקה סורית נוספת, שהועתקה מן הגזרה הדרומית.
מחשש לאיגוף ממזרח של קו העמדות הדרומי, נשלח פל"ם (פטרול לוחם, או פטרול לוחם מקומי.
כוח נייד במסגרת ההגנה המרחבית) כתגבורת אל ה'תפר' שבין הגזרה הדרומית והמזרחית.
בהמשך התברר כי, ככל הנראה, ההתקפות שתוארו נערכו לצורך הטעייה, שאכן צלחה לזמן מה, שכן מגיני הקיבוץ שלחו, כאמור, לגזרות המותקפות תגבורת.
בנוסף, החל משעה 10:00 בערך, הסורים התקדמו מצפון בכוח של שתי פלוגות, בקירוב.
כוח זה התפצל לשלושה ראשים, ושניים מהם התקדמו, האחד, בגודל שתי מחלקות בערך, מצפון, והשני, בגודל דומה, מצפון מזרח, בחיפוי מספר מרגמות ומספר מקלעים בינוניים.
בשעה 10:30 הפציצו ארבעה מטוסים סוריים את המשק, בעיקר בחלקו הצפוני מזרחי, שהלך והתברר כנקודת הפריצה המיועדת.
ואכן, תוך ריכוז אש מסיבי בגזרה צרה, הצליח כוח סורי, שהתקדם בואדי עין גב, לחדור את גדר המשק ולכבוש בגזרה זו מיצדית (פילבוקס), אשר פקודה לפנותה ניתנה בעוד מועד.
חברי הקיבוץ החישו למקום תגבורת: חלק מן הפל"ם שנשלח דרומה הספיק לחזור, בהסתייעו בכך שהמהלכים הסוריים התנהלו באיטיות, כן חשו לסייע פל"ם נוסף ומספר חיילי שירותים.
בעקבות החוליה הסורית הפורצת לא הגיעו חיילים סורים נוספים, ונראה גם כי תחמושתם של הפורצים אזלה.
כך, בעזרת הפגזת יעילה ממרגמה הצליחו חברי הקיבוץ לכבוש חזרה את הפילבוקס, כעשר דקות לאחר שנפל.
התקפת הסורים נבלמה והם החלו לסגת בחיפוי תותחים, כשהפגזת המרגמה מזנבת בהם.
בעקבות הנסיגה בגזרת צפון מזרח, נסוגו הסורים גם בגזרה הדרומית, ונסיגתם, תוך נשיאת נפגעיהם, הושלמה בשעות אחר הצהרים המוקדמות.
אבדות מגיני עין גב היו שני הרוגים, מהם חברה אחת.
עוד שני פצועים נפטרו לאחר זמן קצר.
בנוסף לאלה נפצעו עוד עשרה ממגיני עין גב, מהם שלושה קשה.
בלילה שבין ה-10 וה-11 לחודש, הגיעו לעין גב שלוש כיתות תגבורת ממשקי עמק הירדן ושתי כיתות מטבריה.
כן קיבל הקיבוץ תוספת נשק, תחמושת ואמצעי הגנה.
אלה כללו, בין היתר, שני מקלעים, פיא"ט וארגזי מוקשים, שהמגינים מיהרו לטמנם בהתאם ללקחי יום הקרב שעברו זה עתה.
הסירות שהביאו את התגבורת והציוד לקחו בדרכן חזרה את הפצועים והחללים.
ב-11 ביוני הוכרזה ההפוגה הראשונה החל משעה 10:00. למרות ההפוגה, בהמשך אותו יום הותקפה עין גב בשנית, הפעם על ידי כוח מתנדבים פלסטינים של צבא ההצלה.
החל משעה 9:55, הפגיזו התוקפים את הקיבוץ בתותחים.
במקביל, כוח רגלי של כשתי פלוגות, כשתי מחלקות מכל כיוון: צפון, מזרח ודרום, התקדם ונערך להתקפה על הקיבוץ.
בשעה 13:00 החלו התוקפים לירות במשך כשעה אש חזקה מנשק קל.
במקביל, ההפגזה החלה להתמקד בנקודת הפריצה המיועדת, שכן נראה היה כי בכוונתם היה לחדור לקיבוץ מכיוון צפון מזרח, כביום הקרב הקודם.
ההתקפה נבלמה בכוח האש של המגינים ולא הגיעה לשלב הסתערות.
אחד מן המגינים נהרג בהפגזה, ואחרים נפצעו.
בהמשך שעות הצהריים החלו התוקפים לסגת, ועד שעות הערב נמשכו צליפות על המשק.
כיוון שהכוח התוקף היה קטן מזה של הצבא הסורי שנהדף ביום הקודם, עלתה ההשערה כי מטרת ההתקפה של 'צבא ההצלה' הייתה הסחה ולא כיבוש, שכן הצבא הסורי ניסה באותו יום, למרות ההפוגה, להרחיב את המובלעת שכבש במשמר הירדן.
כן נערכו קרבות כבדים בין צה"ל ל'צבא ההצלה' באזור צומת מסכנה (צומת גולני בימינו).
ב-12 ביוני 1948, לפנות בוקר, כאשר שררה עדיין חשכה, נערכה על המשק התקפה שלישית על ידי כוחות מקומיים מכפרי הסביבה.
אלה ניסו להסתנן אל גדרות הקיבוץ, אולם נתגלו על ידי המגינים, אשר ירו בהם והטילו עליהם מספר רימוני יד.
ההתקפה לא נתחדשה, אם כי נמשכו צליפות עד שעות הערב.
התקפה זו נהדפה ללא נפגעים.
כיוון שהתקפה זו הייתה חלשה בעוצמתה מן ההתקפות הקודמות, עלתה ההשערה כי מטרתה הייתה הטרדה או הסחה, ולא כיבוש, שכן באותו יום עדיין עסקו הסורים בניסיונות להרחיב את מובלעת משמר הירדן, וצה"ל, למרות ההפוגה, עשה ניסיון לצמצמה.
כן נמשכו הקרבות הכבדים בין צה"ל ל'צבא ההצלה' באזור צומת מסכנה.
בתום הקרבות נמצאו 11 גופות שהותירו הערבים בשטח לאחר שלוש ההתקפות שתוארו, הן חיילים סורים, הן חיילי 'צבא ההצלה' והן כפריים.
כיוון שחלק מן הנפגעים פונה, כאמור, מן השטח, נראה כי אבדות הערבים בהרוגים בשלוש ההתקפות הגיעו לכמה עשרות.
ההפוגה הראשונה וקרבות עשרת הימים
ההפוגה הראשונה נוצלה על ידי חברי עין גב לחיזוק הביצורים ולתוספת אמצעי לחימה.
בקרבות עשרת הימים ספג הקיבוץ הפגזות וצליפות.
לחברי הקיבוץ היה ברור כי כל עוד הר סוסיתא מוחזק על ידי הסורים, לא יובטח מעמדה של עין גב.
הסורים אף הם ניצלו את ההפוגה לצורך התבצרות, כולל בהר סוסיתא.
הוחלט לכבוש את סוסיתא לפני שהפסקת האש (ההפוגה השנייה) תיכנס לתוקף, ולשם כך ערכו כמה עשרות ממגיני המשק אימונים בהתקפת לילה.
בלילה שבין ה-17 וה-18 ביולי 1948 נעה מחלקה של 37 חברי עין גב ואנשי עמק הירדן בוואדי מדרום למשלט הסוסיתא והסתערה עליו ממזרח.
משלט הסוסיתא שימש כמאחז ביטחוני של מדינת ישראל עד לכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
עין בליבל הוא מעיין ובריכת אגירה הנמצאים בעמק הירדן בדרום עמק בית שאן (באזור המכונה "בקעת אום אל עומדן"), מצפון למושב הדתי מחולה.
עין בליבל הוא מעיין ההזורם כל ימות השנה.
המעיין ממלא בריכה מלבנית גדולה ועמוקה (עומקה של הבריכה כ-3 מטרים).
מי הבריכה נשאבים ומשמשים לחקלאות - ועומקה של הבריכה תלוי בהיקף השאיבה.
פני מי הבריכה נמוכים מקירותי הבטון שמקיפים אותה.
בחודשי הקיץ פורחים סביב המעיין פרחי נענה משובלת.
בסמוך לבריכה עץ תמר בודד אחד, ובמרחק מהבריכה מטע תמרים גדול.
עין בּוּסְוָואר הוא כפר לבנוני בנפת א-נבטיה במחוז נבטיה, כשלושה ק"מ מצפון לכפר גָ'רְג'וּע (جرجوع) וכשני ק"מ מדרום לג'באע.
הכפר שוכן מצפון-מזרח לא-נבטיה, בגובה ממוצע של כ-900 מטר מעל פני הים והוא משקיף על כל האזור שממערב, עד לים התיכון.
בעבר, הכפר היה ידוע כמקום גידול תולעי משי.
כיום, גדלים ביישוב עצי פרי, בעיקר תפוחים ואגוזי מלך וכן כרמי ענבים.
על מקור השם יש כמה הסברים וביניהם:
אדם צרפתי עבר במקום בליל ירח שהאיר כל האזור, מה שגרם לו לומר בצרפתית: "!Quel beau soir" (הגייה: קֶל בּוֹ סְוָאר) - "איזה ערב יפה!" ולכן היישוב נקרא, בתערובת של ערבית וצרפתית: עין בוסוואר, או עין אָבִּי סְוָאר.
הסבר מילולי, לכאורה, נגזר מהשורש س.أ.ر.
במשמעות שאר (שארית), אך הסבר זה לא מרחיב מעבר לכך.
הכפר שכן לא הרחק מרצועת הביטחון.
בנובמבר 1988 הייתה התנגשות בין כוחות אמל לחזבאללה ליד הכפר, והתנגשות דומה אירעה בינואר 1989. במאי 1992 דווח על עמדות חזבאללה בכפר ותקיפתן בידי חיל האוויר הישראלי.
בשנת 2014 התגוררו בכפר כ-2,000 תושבים, מהם 868 בעלי זכות בחירה לפרלמנט.
עין בְּעָאל הוא כפר לבנוני, שיעי בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
החוקר פאלמר שביקר במקום בסוף המאה ה-19 כתב שפירוש השם הוא "אדמה מוגבהת שלא נופלים עליה מים" או "צמחייה לא מושקית" וכן הוסיף כי "ייתכן שהמילה קשורה לשם האל בעל".
הכפר שוכן בגובה 130 מטרים מעל פני הים, כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר צור.
כקילומטר וחצי דרומית-מערבית לכפר שוכן הכפר באתוליה.
שני הכפרים התרחבו ובתיהם נושקים זה לזה.
בשנת 1875 מצא החוקר ויקטור גרן שבכפר גרים 200 תושבים מתואלים.
בשנת 1881, משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה במקום וכתבה: "כפר בנוי אבן, ובו 200 מֶתַאוִילֶה, בנוי בעמק; האדמה ניתנת לעיבוד, עם מטעי תאנים וזיתים נטועים מסביב לכפר.
אספקת המים היא ממעיין עַיְן אִבְּעַאל...
מצפון לכפר יש גם כמה בורות מים".
עוד ציינו כי בכפר יש "מעיין איתן מצפון לכפר; אספקת מים טובה".
לאחר מבצע ליטני הואשם והורשע סגן דניאל פינטו ברצח ארבעה מתושבי הכפר, במהלך המבצע.
הוא נידון לעשרים שנות מאסר ובספטמבר 1979 הפחית שר הביטחון רפאל איתן את עונשו לשנתיים בלבד.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 3,204 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, מהם כ-98% שיעים והיתר סונים ונוצרים.
כמה מאות מטרים מהיציאה המזרחית של הכפר נמצא מונומנט אבן שנקרא "קבר חירם מלך צור" (قبر حيرام).
גודלו 3X4 מטרים וגובהו כ-7 מטרים.
אולם חוקרים סבורים שמדובר במבנה מהתקופה הפרסית.
עֵין אל-פֵיגָ'ה היא עיירה קטנה בדרום סוריה, במחוז ריף דמשק ובה מעיינות גדולים, הנושאים את אותו שֵם, ששימשו ומשמשים מקור מים חשוב לדמשק.
העיירה ממוקמת כ-25 קילומטרים צפונית-מערבית לדמשק, וכ-23 קילומטרים דרומית מזרחית לאל-זבדאני.
המעיינות נמצאים בגובה 890 מטרים מעל פני הים והם נשפכים לנהר ברדא שבוואדי מתחתם.
עין אל-פיג'ה הייתה אחת מתחנות הרכבת על מסילת הברזל מדמשק אל אל זבאדני ומשם לכיוון לבנון.
היישוב קיים עוד מהתקופה היוונית (ואולי קודם לכן).
הוא נבנה בסמוך למעיינות שבאזור.
ביוונית: πηγή, בתעתיק עברי: פִּיגִי, פירושו מעיין, מקור מים.
הרומאים בנו מקדש בעין אל-פיג'ה ושרידיו נשתמרו.
המקדש מורכב משני חלקים, התחתון בחזיתו, שבאמצעו יוצא המעיין והעליון בצד הצפוני, מעל המצוק הסלעי, בגובה של יותר מחמישה מטרים מעל הגוש התחתון.
באתר וסביבתו התגלו מטבעות ברונזה מהתקופה הרומית, בין מטבעות אלו ישנם שלושה בולטים: האחד מתוארך לתקופת הקיסר מקרינוס (217–218), מטבע נוסף מתקופתה של , אשתו של הקיסר פיליפוס הערבי (244–249), והמטבע השלישי מתוארך לתקופת שלטונו של הקיסר אלאגבאלוס (218–222 לספירה) והוא נושא תבליט של אל המחזיק בקרן פריון.
ב-1907 התקינו השלטונות העות'מאניים את צינור המים הנקיים הראשון במעיינות.
ב-1921 ביקשו הצרפתים לספק מי שתייה לדמשק ממעיין פיג'ה, באמצעות חברה צרפתית, אך הפרויקט נגנז מחשש שזרים ישלטו במשאב חיוני זה.
בשנת 1924 נוסדה חברת "עין אל-פיג'ה", במטרה להזרים מים מהמעיין למטרות שתייה והשקיה.
שלב הבנייה החל בסוף 1925, אך העבודות הופסקו עקב המרד הסורי הגדול, 1928-1926 ונמשכו לאחריו.
הפרויקט נחנך ב-3 באוגוסט 1932.
במהלך המהפכה הסורית שפרצה ב-2011, אזור עין אל-פיג'ה היה עד לסכסוך אלים בשל חשיבותו האסטרטגית כמקור מרכזי לאספקת מים לבירה דמשק.
בסוף 2016 ותחילת 2017, נגרם לעיר ולמעיין פיג'ה נזק רב כתוצאה מהפגזות ועימותים בין הצדדים הלוחמים, השמדת כמה מתקני מים וניתוק האספקה לדמשק למשך שבועות.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה, העיירה מנתה 3,806 נפש, רובם עובדים בחקלאות.
העיירה היא המרכז האדמיניסטרטיבי של נפת עין אל-פיג'ה (שמונה: 19,584 תושבים), אם כי איננה היישוב הגדול ביותר בנפה.
רוב התושבים הם מוסלמים סונים.
עין הרע (מוכר גם בשם: עין רעה) הוא מושג מיסטי, לפיו אדם יכול להינזק מרגשות עוינים של הזולת כלפיו ובפרט מרגשי קנאה או נקמה.
המושג קיים בתרבויות עתיקות רבות, וישנם ממצאים ארכאולוגים הקשורים לעין הרע ולהגנה מפניו שמתוארכים לשנת 3000 לפני הספירה.
בתרבויות שונות, וגם ביהדות, קיימים אמצעים שונים הן להטלת עין רעה והן להגנה מפניה ובהם קמעות, טקסים פולחניים ותפילות.
לרוב, אמצעים אלה ניתנים לשימוש רק בידיו של שמאן או כהן דת מאותה התרבות אליה משתייכים הפוגע והנפגע.
מושג עין הרע מופיע כבר בגמרא, שם יוחסה ליוסף סגולה שלא שולטת בו עין הרע.
הוגי היהדות לדורותיהם מסבירים שההשגחה העליונה משפיעה על מצבו של האדם בהתאם למעשיו ומעמדו המוסרי.
לרוב כף הדין מוטה לצד החסד ודנים את האדם לכף זכות.
כאשר אדם מקנא באדם אחר, הוא כביכול מערער על החלטת ההשגחה לגבי אדם זה כאומר "מדוע מגיע לו לזכות ביופי עושר חכמה וכדומה" וכך על ידי ביצוע של משפט חוזר עלול האדם הנשפט להיפגע.
יוסף הוא סמל האדם שבטוח בדרכו ובאמונתו וכל יופיו וחוכמתו אינם משמשים אותו לגאווה אלא להועיל לסובבים אותו.
תכונה זו הופכת כל אדם שמאמץ אותה לבלתי פגיע מעין הרע.
מחלות ואסונות מכל המינים והסוגים יוחסו לעין הרע.
בגמרא מסופר על האמורא רב שהלך לבית קברות ואמר שתשעים ותשעה מתו מחמת עין הרע ורק אחד מדרך ארץ.
המחזיקים באמונה זו נוטים לחפש אנשים בעלי תכונות חיצוניות יוצאות דופן ולייחס להם כוחות מזיקים של עין הרע.
למשל, באוכלוסייה שרובה בעלת עיניים כהות מתייחסים בחשד לאנשים בעלי עיניים כחולות ולהפך.
כן נוהגים להיזהר מפני פוזלים ואנשים בעלי מבט חודר.
לפי האמונה העממית, כל אדם חשוף לעין הרע, אך הסכנה עומדת במיוחד כלפי אנשים בעלי מעמד מיוחד, לגברים ונשים מצליחים או מצטיינים ביופיים או באושרם ולתינוקות.
מקובל שלא להפליג בדברי שבח והתפעלות מתינוקות כדי שלא למשוך אליהם את עין הרע.
בעלי הצלחה נזהרים מלהתפאר בהצלחתם, ועשירים נמנעים מלהציג לראווה את עושרם.
בספר קב הישר, מונה מספר תאריכים שקבלה בידו שיש לחוש בימים אלה, לעין הרע:
על פי היהדות, עין הרע מגיע בעיקר בשל קנאה מהסביבה.
וכדברי המדרש על יעקב אבינו, שחשש שציווה על בניו לא להתבלט כשהם יורדים למצרים:
לכן, יש שכתבו שכדי להימנע מעין הרע יש לנהוג בצניעות ולהימנע מדברים בולטים ומעוררי קנאה, כמו חתונות מפוארות, הפגנת יכולות יוצאות דופן, ועוד.
רבי שלמה קלוגר שבארץ ישראל עין הרע איננו יכול לחול.
יש שנעזרים במיני אמצעים להגנה מפני עין הרע.
יש שנושאים מראות, המחזירות את המבטים, אחרים נושאים קמעות ממינים שונים, סרטים אדומים מגנים על ילדים, חרוזים עשויים אבן טורקיז נחשבים כאמצעי הגנה יעיל בארצות האסלאם.
קמע נפוץ מאוד בארצות האסלאם גם בקרב היהודים, עשוי בצורת כף יד בעלת אצבעות פשוטות (חמש אצבעות ומכאן שמו – "חמסה").
הורים שמים בכיסי ילדיהם קצת מלח או פירורי לחם.
כיוון שעין הרע פוגעת גם בבהמות, תולים הערבים בצווארי הגמלים והחמורים חרוזי טורקיז, ואילו באירופה נוהגים לתלות זנב שועל בין עיני הסוס.
במלטה סירות הדיג המסורתיות "לוצו" מעוטרות בחרטומן בציור או תבליט של זוג עיניים, מנהג פיניקי נגד עין הרע.
כדי להגן על הבית מפני עין הרע נהגו חלק מיהודי ארצות האסלאם לצבוע את מזוזות הדלת בכחול.
יהודים אשכנזים נהגו להוסיף את המילים "בלי עין הרע" כשהם מדברים בשבחו של מישהו.
ואילו הספרדים נהגו לומר גם "בן פורת יוסף" (), מכיוון שלפי המסורת התלמודית אין העין הרעה שולטת בזרעו של יוסף.
בעשורים הראשונים למדינה, ילדי ירושלים נהגו לומר "בן פורת יוסף בן פורת מלח מים מלח מים" כשילוב של שני אמצעי הגנה אפוטרופאיים של עולם הילדים.
בקהילות יהודי עיראק, נהגו לערוך טקס בו מתבגרים מקבלים את סמל העין בתצורה דמוית קעקוע על מרכז הבטן, כקמע להרחקת המזל הרע מהפרט העושה את הקעקוע.
הטקס כיום אינו נפוץ במיוחד.
סגולה שכיחה היא ענידת חוט אדום שהקיפו עימו סביב קברי צדיקים.
מקור המנהג להשתמש בצבע האדום לא ברור, משום שבארצות האסלאם רק צבע הטורקיז משמש כאמצעי מניעה נגד עין הרע, ואילו אצל חלק מיהודי ארצות האסלאם רק צבע הכחול משמש להגנה ושמירה מפני עין הרע.
הרב חיים יוסף דוד וייס כתב להתיר לכרוך חוט אדום למנוע עין הרע ולדעתו, צבע אדום אין בו תכונות סגוליות על טבעיות למנוע עין הרע אלא תכונות טבעיות בלבד, כי "טבע העין להסתכל על צבע אדום וממילא אין העין מסתכל על יופי התינוק".
יש מחכמי ההלכה שהסתייגו מהתייחסות ממשית לעין הרע.
הציטוט התלמודי השגור בפיהם הוא "מאן דלא קפיד – לא קפדינן בהדיה" כלומר "מי שאינו מקפיד (חושש-מעין הרע) לא מקפידים עליו (אינו ניזוק מעין הרע)".
שיטה זו ננקטה על ידי הרב עובדיה יוסף ביתר שאת ביחס לסוגיית עלייה לתורה של בני משפחה בזה אחר זה (שנאסרה על ידי פוסקים רבים מחשש לעין הרע).
באחד משיעוריו השבועיים הוא אמר כי .
מאידך, היו שהעירו שדברי התלמוד המסייג את ההשפעה למי שחושש מהדבר, עוסקים בעניין זוגות ואינם מוסבים על עין הרע באופן כללי.
העדויות המוקדמות ביותר למושג "עין הרע" נמצאו בחפירות בערים עתיקות במסופוטמיה העתיקה (עיראק של ימינו).
מסמכים כתובים: כתב יתדות שומרי המזכיר את המושג "עין אד-גיר" הפוגע באנשים ברוע.
נתונים ארכאולוגיים: אלילי אלבסטר עם עיניים חתוכות נמצאו בתל ברק, אחת הערים העתיקות ביותר במסופוטמיה.
קמעות: קמעות בצורת עין נמצאו במסופוטמיה
ההנחה הרווחת על ידי המוחים היא שמושג אמונת "עין הרע" הגיע ממסופוטמיה העתיקה והתפשט לאזורים שמסביב.
מסמכים כתובים ונתונים ארכאולוגיים מגלים שאנשי שומר, שלפי האמונה היו התושבים הראשונים של האזור, יזמו, המשיכו והרחיבו את האמונה הזו.
אמונת עין הרע התפשטה ממסופוטמיה לאזורים אחרים ולעמים אחרים, ביניהם אשורים ופיניקים, קלטים, הלניסטיים, רומאים, יהודים ועמים שונים באירופה.
טקסטים מאוגרית העתיקה, עיר נמל במה שהיא כיום סוריה, מעידים על המושג "עין הרע" כמושג בעל חשיבות.
העיר אוגרית התקיימה עד 1180 לפנה"ס לערך, במהלך התמוטטות מאוחרת של תקופת הברונזה .
בתקופה הקלאסית (יוון ורומא), מתייחסים אנשי ציבור והוגי דעות שונים למושג "עין הרע" ("מאטי"), ביניהם היסיוד, קלימאכוס, אפלטון, דיודורוס סיקולוס, תיאוקריטוס, פלוטארכוס, הליודורוס, פליניוס הזקן ואולוס גליוס.
היצירה "קנאה והיוונים של פיטר וולקוט" (1978) (Envy and the Greeks), מונה יותר ממאה יצירות של מחברים אלה ואחרים שהזכירו את עין הרע.
כפי שתועד רבות בממצאים ארכאולוגיים ובספרות עתיקה, אף האילירים האמינו בכוחם של לחשים ועין הרע, בכוח הקסם של קמיעות מגן ומועיל שיכולים למנוע את עין הרע או את הכוונות הרעות של אויבים.
קמעות כאלה כללו חפצים בצורת פאלוס, יד, רגל ושיניים של בעלי חיים.
פלוטרכוס, פילוסוף יווני שתיאר אמונות כאלה, נתן הסבר "מדעי" לכאורה וקבע כי העיניים הן המקור העיקרי, אם לא הבלעדי, של הקרניים הקטלניות שהיו אמורות לצוץ כמו חצים מורעלים מהשקעים הפנימיים של אדם שיש לו "עין הרע".
פליניוס הזקן תיאר את יכולתם של מכשפים אפריקאים מסוימים להיות בעלי "כוח קסם" בעיניהם, וציין שהם יכולים אף להרוג את אלה שעליהם הם מביטים.
היוונים והרומאים הקדמונים האמינו שעין הרע יכולה להשפיע הן על בני אדם והן על בעלי חיים, למשל בקר.
האמונה במושג "עין הרע" במהלך העת העתיקה השתנתה בין אזורים ותקופות שונות.
לא בכל פינה באימפריה הרומית חששו מ"עין הרע" באותה עוצמה.
אך היו מקומות שבהם אנשים הרגישו מודעים יותר לסכנת עין הרע.
בתקופה הרומית, לא רק אנשים יחידים נחשבו כבעלי כוח עין הרע, אלא שבטים שלמים, במיוחד אלה של פונטוס וסקיתיה , שנחשבו כמעבירי עין הרע.
חפצים וקסמים רבים ושונים שימשו להגנה מפני קסם.
היוונים התייחסו לפריטי ההגנה במגוון שמות כמו אפוטרופיה, פרובאסקניה, פריאמטה, פריאפטה ופרופילאקטיקה.
יוונים הניחו קמעות בבתיהם וענדו קמעות כדי להגן עליהם מפני עין הרע.
מן הכתובים ידוע כי פיסיסטראוטוס תלה דמות דמוית חגב לפני האקרופוליס באתונה לצורכי הגנה.
לגבריות ולאיבר המין הגברי הוצמדו אמונות בנוגע לפגיעותו לכישופים ולעין הרע.
עיטורי הגנה פאליים (בדמות איבר המין הגברי), הופיעו לעיתים קרובות כעיטור אישי (כגון תליונים וטבעות אצבעות), אך הופיעו גם כגילופי אבן על מבנים, פסיפסים ופעמוני רוח.
דוגמאות של גילופים פאליים באבן, למשל בלפטיס מגנה, מתארות פאלוס (איבר מין) חסר גוף התוקף עין רעה על ידי שפיכה לעברה.
דרך נוספת להגנה מפני קסם ששימשה את היוונים והרומאים הקדמונים הייתה על ידי יריקה לתוך קפלי הבגדים.
ליוונים הקדמונים היה מנהג ישן להלביש בנים כבנות כדי למנוע את זיהוי מינם, ובכך למנוע פגיעת עין הרע בהם.
עֵין הַחוֹרֵשׁ הוא קיבוץ של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר במחוז המרכז בישראל בין הערים נתניה וחדרה השייך למועצה אזורית עמק חפר.
לפי אתר הקיבוץ, מתגוררים בקיבוץ 650 נפש ושטחו כ-3,000 דונם.
קיבוץ עין החורש נוסד בשנת 1929 במושבה חדרה, על ידי בוגרי "השומר הצעיר" מפולין, ובהמשך הצטרפו אליו בוגרי "השומר הצעיר" מבלגיה.
הוא היה הראשון לקיבוצי השומר הצעיר מהעלייה החמישית.
חברי הקיבוץ הקימו משק עזר חקלאיו גילו יזמה בלימוד מקצועות חדשים והקמת מפעלי מלאכה.
חבריו עבדו בשטח מטעים גדול בעמק חפר.
בזכות זאת הקצתה קק"ל לקיבוץ שטח של 250 דונם מדרום-מזרח לחדרה ליד המטעים שעבדו בהם.
הקיבוץ עבר לשטח שהוקצה לו ב־1931, לאחר שנתיים של הכנות.
בנובמבר 1931 החל חריש ראשון של השטח שיועד לנטיעת פרדס.
עמק חפר היה אזור ביצתי ומלוח חלקית, מה שהצריך עבודות יישור קרקע, ייבוש ביצות ושיפור איכות הקרקע לצורכי חקלאות.
תנאי ביטחון רופף מול שבטי בדואים עוינים שרעו את עדריהם בעמק, ובנוסף ,המים ששתו אשר נבעו מבארות דלוחות, גרמו למחלת הקדחת.
לאחר שנקדחה באר חדשה, הוקם הצריף הראשון של הקיבוץ והמתיישבים עלו על הקרקע ב-1932.
למחנה הקבע נוספו מבני רפת, לול, אורווה וגן ירק.
למרות זאת, רוב חברי הקיבוץ עבד בעבודה שכירה בחדרה.
בשנת 1934 הוקצה לקיבוץ שטח נוסף ונוספו עוד 40 משפחות.
בשנת 1935 קיבלו התושבים עזרה נוספת מהסוכנות, ונוספו ענפים נוספים, כמו גם בארות מים חדשות.
בשנת 1944 נסלל כביש שחיבר את עין החורש וכל יישובי הסביבה לכביש חיפה- תל אביב.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, החלה תקופת המאבק בבריטים, והקיבוץ שימש אחד הבסיסים ליחידת "השחר", המחלקה הערבית של הפלמ"ח.
ב-25 בנובמבר 1945 הטילו הבריטים הסגר על מושב חגלה וגבעת חיים, הקיבוץ הסמוך לו, בעקבות פעולות של ההגנה נגד מתקנים בריטים.
ההגנה ריכזה אלפי מתנדבים בעין החורש שנועדו לבצע מצעד של אי-אלימות בכביש בין שני היישובים, כדי לפרוץ ולהצטרף אל הנצורים, ולמנוע בדרך זו את זיהוי מבצעי הפיצוץ ומעצרם.
עשרות מחבריו נעצרו במחנות הסגר.
לזכר הנופלים במצור על גבעת חיים, הוקמה אנדרטה, הממוקמת בעין החורש.
מלחמת העצמאות העמידה את הקיבוץ באחד מקטעי החזית הקדמיים.
שדות הקיבוץ היוו קו גבול של היישוב העברי בעמק חפר.
בכיבוש הכפר הערבי קאקון נפל אחד מחברי הקיבוץ.
כיום ממוקם שם גן לאומי תל קאקון
עם סיום מלחמת העצמאות ,נוספו לקיבוץ שטחים נוספים ,כשהקיבוץ חולש על 3000 דונם ומפתח חקלאות ענפה כולל בריכות דגים.
השם "עין החורש" נוצר כתוצאה מתרגום מוטעה של השם הערבי לאזור "ואדי חווארית".
ה"חווארית" במקרה זה אינו בא מהפועל לחרוש בערבית, אלא זהו שמו של שבט נוודים שהגיע בסוף המאה ה-19 מסודאן.
עין החורש היה ראשון הקיבוצים בעמק חפר וראשון היישובים היהודיים בעמק חפר המזרחי.
פרנסת היישוב היא על החקלאות והתעשייה:
מפעל "פחמ"ס", המייצר אריזות לתעשייה מפח, קרטון ופלסטיק, וכן התקני אחסנה ניידים "קומפקטוס" וספריות.
ביישוב נמצא בי"ס תיכון אזורי, מעיין שחר, וכן כמה מפעלים זעירים לנוי, מזכרות ועוד.
יש בו בריכת שחייה משוכללת ואולם ספורט אזורי.
בתחום התרבות מצוי בקיבוץ אולם מופעים, שעל במתו מגיעים הגופים המוזיקליים בארץ, וכן להקות תיאטרון מחול ותיאטרון לילדים.
את חדר האוכל בקיבוץ תכנן האדריכל קובה גבר.
המבנה מורכב משני שלבי בנייה.
את השלב השני, ששמר על אופי המבנה המקורי תכנן האדריכל אברהם ארליק.
אולם התרבות, שתכנן האדריכל אילון כהן, בן הקיבוץ, הוא דוגמה לאדריכלות הראווה של התנועה הקיבוצית: גג רעפים עם שמונה שיפועים ששולח שפיצים לכל כיוון, כמו ידיים שפורצות מתוך בור ומנופפות לעזרה.
בבריכות הדגים הישנות הוקם אגמון עמק חפר, פארק ציפורים בשיתוף המועצה האזורית ורשות ניקוז נחלי השרון
אבא קובנר ורעייתו ויטקה קובנר.
העיתונאית ניבה לניר והמשוררת מיכל סנונית נולדו וגדלו בעין החורש.
אלישע פורת התגורר כל חייו בעין החורש, שהוריו נמנו עם מייסדיו.
מירה בולבה - אלופת ישראל בעבר להדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
ניצן עצמון- 4 מדליות זהב באולימפיאדה פראולימפית
אהרן ברעם- ראש המועצה השני של עמק חפר
עֵין הוֹד הוא כפר אמנים הרשום כאגודה שיתופית להתיישבות, ושוכן בדרום הכרמל, כ-14 ק"מ מהעיר חיפה.
הכפר שוכן סמוך לכביש 7111 ולשביל ישראל.
על אדמות הכפר התקיים במקור כפר ערבי בשם "עין חוד", ממנו ברחו תושביו במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה הופקעו האדמות והבתים וחלק מהתושבים הערביים הקימו בסמוך כפר באותו השם - עין חוד.
תושבי הכפר המקורי שבחרו לא לעזוב את בתיהם נמנו עם בני השבט אבו אל-היג'א, ומשום כך שנים רבות כונה היישוב הסמוך בשם "אבו אל-היג'א", טרם חזר להתכנות בשמו המקורי "עין חוד".
עם זאת, רוב תושבי הכפר הערבי שלא נמנו עם בני אותו השבט אכן עזבוהו, חלקם לאזורי אירביד שבירדן וג'נין שביהודה ושומרון.
המקרה של עין הוד, שהוקם על חורבותיו של היישוב עין חוד, היה אחד המקרים הבודדים שכפר ערבי שנעזב במלחמת העצמאות לא חרב לחלוטין, אם כי השתקם ואף עלה על ממדיו המקוריים.
מתוך הבתים ביישוב הערבי עין חוד, בית אחד השתמר, ונכון ל משמש כגלריה לאומנות.
הממשלה הביאה למקום עולים מאלג'יריה ותוניסיה, שלאחר מכן עזבו אותו והקימו את היישוב צרופה.
ב-1953 התיישבו בבתים קבוצת אמנים, ובהם מרסל ינקו והקימו כפר אמנים.
הכפר הוגדר כיישוב לעוסקים בכל תחומי האמנות: אמנות פלסטית, מוזיקה, ספרות ותיאטרון.
מרסל ינקו, אמן הדאדא, שהיה גם אדריכל, עבד באותה עת במחלקת התכנון, ממונה על איתור שטחים עתידיים להקמת פארקים לאומיים.
הוא הצליח למנוע את הריסת הכפר ולשכנע את הממונים עליו במחלקת התכנון, את אריה שרון (האדריכל הראשי של מחלקת התכנון) ואת שר הפנים לאפשר לו להקים כפר אמנים במקום.
מהלך חורף 1953 יצא "קול קורא" רשמי מטעמה של אגודת הציירים והפסלים, שקרא לאמנים לבוא לרכוש לעצמם נכס בכפר האמנים.
ב-5 באוגוסט 1953 נחגגה העלייה לקרקע של קבוצת האמנים הראשונה.
ינקו עבר לגור בין הריסות הכפר והחל לשפץ את הבתים בעצמו.
הוא שכנע אמנים נוספים לעבור למקום, ובתחילה הם היו מגיעים בעיקר בסופי שבוע לעזור בעבודת השיקום.
לאחר שנתיים הצטרפו לינקו תושבים נוספים באופן קבוע.
התושב השני בכפר היה הצייר והפסל איצ'ה ממבוש, שעסק גם בניהול ענייני היישוב מול הרשויות.
בעזרתו של ראש עיריית חיפה אבא חושי חובר היישוב לרשת המים והחשמל, ונסלל כביש גישה.
בשנים הראשונות לקיומו של הכפר התמקדו חברי האגודה בבניית סדנאות, וגלריה מרכזית על מנת להציג את עבודותיהם.
בנוסף לסדנאות נבנה 'אמפי' עין הוד בסוף שנות החמישים, גלריה מרכזית של אמני הכפר, באחד המבנים נפתחה מסעדה לטובת האמנים והתיירים שהחלו לפקוד את המקום.
אחד האירועים העיקריים של הכפר היו מסיבות פורים שנחגגו מדי שנה במסיבות ונשפים גדולים על מנת לגייס כספים לאגודת הכפר.
הכרטיסים נמכרו בכל רחבי הארץ.
הארכיטקטורה המיוחדת של המקום נשמרה בבתים רבים נמצאו קשתות ואבני בניין מכורכר, שנלקחו על ידי תושבי עין חוד הערבים מהמבצר הצלבני העתיק בעתלית.
הכפר מנוהל על ידי ועד האגודה, הכפוף לתקנון ולאסיפה הכללית.
המוסד העליון של הכפר הוא האספה הכללית של החברים, הבוחרת את הוועד, ועדת הביקורת וועדת הקליטה.
ב-1998 אירעה שריפה גדולה בסמוך ליישוב, אך הוא לא ניזוק.
ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכפר כתוצאה מהשרפה בכרמל.
כ-40 מבתי הכפר נפגעו מן האש.
בכפר חיים ופועלים ציירים, פסלים, מעצבים, מוזיקאים, אדריכלים, שחקנים, זמרים, משוררים, סופרים, רקדנים ועוד, בהם עשרה זוכי פרס ישראל.
ברחבי הכפר פזורים עשרות פסלי חוצות ויצירות אמנות שיצרו אמני עין הוד.
עם השנים הוקמו בעין הוד גלריה מרכזית וגלריות פרטיות של אמני הכפר, סדנאות, אמפיתיאטרון ומוזיאון ינקו דאדא מנהלת המוזיאון והאוצרת הראשית היא רעיה זומר-טל.
בגלריית האמנים המרכזית מוצגות תערוכות מתחלפות של אמני עין הוד ואמנים אורחים.
עם המוצגים המופיעים במוזיאון נמנים תחריט פניו של דונלד טראמפ המשמיע קול, ומחווה ליצירותיו של האמן היפני און קראווה שיצר תאריכם הכתובים בגופן לבן על פני רקע שחור: המחווה כוללת את התאריך 7 באוקטובר 2023, המועד שבו התרחש טבח שבעה באוקטובר.
ב-2021 נוספה "גלריה שתיים" המציגה אמנות עכשווית.
מנהלת הגלריה והאוצרת הראשית היא צאלה קוטלר.
בחצר מוזיאון ינקו-דאדא מוצג קטע מחומת ברלין.
קטע החומה מכוסה בגרפיטי, והוא הובא למוזיאון בשנת 1992 כחלק מתערוכה שהובאה ממוזיאון צ'ק פוינט צ'ארלי.
בסיום התערוכה נרכש קטע החומה בעזרת תרומה.
בכפר עין הוד שוכן גם מוזיאון ניסכו לתיבות נגינה מכניות, ובו אוסף תיבות נגינה עתיקות וכלי מוזיקה מכנים.
עֵֵין הַשּׁוֹפֵט הוא קיבוץ של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, הנמצא בתחומי מועצה אזורית מגידו.
חברי קיבוץ עין השופט עלו על הקרקע ב-5 ביולי 1937 (כ"ו בתמוז ה'תרצ"ז), לגבעת ג'וערה שברמות מנשה, אזור שנקרא אז בטעות "הרי אפרים".
כעבור כשנה עברו המייסדים לנקודת הקבע, כמה מאות מטר מג'וערה.
עליית הקיבוץ לקרקע נערכה במסגרת התיישבות חומה ומגדל.
הקיבוץ נקרא על שמו של השופט לואי ברנדייס, ממנהיגיה של יהדות ארצות הברית, שהספיק לתרום כסף לביסוס הקיבוץ.
בטרם העלייה לג'וערה חיו חברי הקיבוץ חמש שנים במושבה חדרה, שם הכשירו את עצמם לחיי הקיבוץ, כפי שנהגו לעשות זאת עשרות קבוצות באותה תקופה.
בחדרה נוצר גם האיחוד בין גרעין השומר הצעיר מפולין, "בניר", לבין הגרעין הראשון של השומר הצעיר מצפון אמריקה, לכדי קיבוץ אחד.
הקיבוץ הוא הראשון לעלייה החלוצית מצפון אמריקה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט סבל הקיבוץ מהתקפות ירי רבות.
בראשית אפריל 1938 נרצחו שניים מחברי הקיבוץ על ידי חברי כנופיות.
עין השופט הוא "קיבוץ שיתופי".
החל משנת 2015 עבר הקיבוץ תהליך של בחינה מחודשת של מודל השיתוף ואורחות החיים בו, עם דגש על הפרטה חלקית של מקור הפרנסה של החברים.
עיקר פרנסתו של הקיבוץ מגיעה מן התעשייה, הכוללת שלושה מפעלים: "מיברג" - ליצור ברגים וחלקי מתכת בכבישה קרה; "אלתם" - המייצר מוצרים לשוק התאורה; ו"מאג" - חברה שמתמחה ביצור והרכבת מכלולי מתכת לתעשיית הרכב.
כמו כן מקיים הקיבוץ מגוון ענפי חקלאות כגון: רפת לחלב, בקר לבשר, לול, מטעי אבוקדו, כרמי ענבים וגידולי שדה.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחו מספר מקורות פרנסה חדשים, ביניהם החברה "איניגו תוכנה" שמתמחה בבניית מערכות שירות כמו מערכת לניהול ציי רכב ומערכת לניהול קלפי ממוחשבים, מחלבה וענפי תיירות, ואולפן להפקת סרטים - עין השופט הפקות.
כמו כן הוקמו מספר יזמויות עסקיות של חברי קיבוץ בתחומים שונים.
בתחום הקיבוץ נמצאים אולם מופעים אזורי וכן בית הספר התיכון האזורי מגידו.
הקיבוץ פעיל מאוד בתחום קליטת העלייה ומפעיל שתי תוכניות: אולפן קיבוץ שנפתח בשנת 1952 וחברי קיבוץ לא מעטים הם בוגריו; ו"בית ראשון במולדת" לעולים צעירים מעל גיל 26, זאת בנוסף לתוכנית המתנדבים של התנועה הקיבוצית.
בשנת 2009 היה שותף הקיבוץ גם לתוכנית "גרעין צבר" ובו עולים צעירים שהגיעו לארץ על מנת להתגייס לצה"ל.
ב-1945 נחפר סליק בעין השופט.
הסליק נחפר על ידי מספר חברים תחת המתבן שמאז נבנה במקומו חדר כושר.
מיקומו היה סודי וידוע רק למקימיו שסירבו לגלות זאת גם שנים רבות לאחר הקמת המדינה.
רק לאחר יותר משישים שנה הסכים אחרון המקימים, ברל קרן, שהיה אז בן 96, לתת פרטים על מיקום הסליק.
הסליק התגלה לבסוף ב-16 ביוני 2009. הנשק והתחמושת היו שקועים במים.
לאחר הוצאתם וניקויים הם מוצגים בתיאום מראש לקבוצות מבקרים ליד פיר הסליק.
עין זיוון (עֵין זִיוָן) הוא קיבוץ של התק"ם הנמצא בצפון רמת הגולן.
הקיבוץ נקרא על שמו של כפר צ'רקסי סמוך, הקרוי על שם עשב הזון.
הקיבוץ נמצא דרומית להר אביטל, בגובה של 960 מטרים מעל פני הים, כ־2 ק"מ מערבית לקוניטרה.
אנשי הקיבוץ סירבו להצעה לשנות את שם הקיבוץ ולקראו על שם לוי אשכול.
עין זיוון היה אחד משנים עשר כפרים של ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן.
בשנת 1967 התגוררו במקום כ־100 משפחות שהתפרנסו מגידול בקר ופלחה.
לאחר מלחמת ששת הימים נותרו התושבים במקום, אולם בגלל חששות מפני העתיד במקרה שצה"ל יעזוב את רמת הגולן הם עזבו את הכפר כמו שאר תושבי ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן ועברו לסוריה.
הגרעין הראשון של הקיבוץ שהיה מורכב מבני קיבוצים וכן מתנדבים מחו"ל התיישב ב־23 בינואר 1968 בבתיו הנטושים של הכפר הצ'רקסי.
תחילה שימשה הבאר במקום את המתיישבים, אולם בסוף הקיץ היא יבשה ומים הובאו לקיבוץ בכבאית עד להשלמת הנחת צינור מים על ידי מקורות שהוביל מים מברכת רם.
לאחר שלוש שנים הוכרז הקיבוץ על ידי התנועה הקיבוצית כיישוב קבע.
כלכלת היישוב מתבססת על מטעי תפוחים ודובדבנים וזנים נשירים נוספים כגון נקטרינות ואפרסקים.
בנוסף לכך יש לקיבוץ כרמי ענבים ליין, ושותפויות כלכליות ביקבי רמת הגולן, מחלבות רמת הגולן, עוף הגליל ועוד.
ביישוב פעל בעבר מפעל הנעליים "זיוונית" וקודם לכן התקיים בו מפעל "סנדלי דפנה" שהיה שלוחה של מפעל הנעליים בדפנה, עשה עבורו עבודות גימור וייצר מוצרי הנעלה מפלסטיק.
בעקבות קשיים כלכליים נסגר מפעל זיוונית ופעילותו הועברה למפעל האם בדפנה.
סמוך לקיבוץ נמצא מעבר הגבול היחיד בין ישראל לסוריה: מעבר קוניטרה.
מול הכניסה לקיבוץ נמצא אתר הנצחה לגדס"ר 134.
הקיבוץ מסווג כיום כקיבוץ מתחדש, והוא פותח את שעריו להרחבה קהילתית למשפחות צעירות.
ביישוב מתקיימת מערכת חינוך בלתי פורמלי לכיתות א'-י"ב, ופעוטון.
עין השלושה (עֵין הַשְּלֹשָה) הוא קיבוץ מתחדש השייך לתק"ם הנוער הציוני.
הקיבוץ נמצא בצפון-מערב הנגב ושייך למועצה אזורית אשכול.
הקיבוץ הוקם ב-1950 על ידי בני גרעין של הנוער הציוני מאמריקה הלטינית.
בני הגרעין הגיעו לאכלס את קיבוץ נוה יאיר שהוקם כשנה קודם וסבל מקשיים.
לאחר מספר חודשים עבר הגרעין המייסד למקומו הנוכחי – "משלט 112" (אתר קרבות במלחמת העצמאות) – וייסד את קיבוץ עין השלושה.
שם הקיבוץ הוא לזכר שלושה מחברי הגרעין המייסד שנפלו במלחמת העצמאות.
נכון ל-2017 מתגוררים בקיבוץ 396 איש, חלקם חברי קיבוץ וחלקם תושבים.
עקב הרצון להגדיל את הקיבוץ ולקלוט משפחות חדשות וצעירות, מתבצע בשנים האחרונות תהליך קהילתי לבחינה מחודשת של הגדרות החברות ביישוב.
כחלק מהתהליך פתח הקיבוץ בקמפיין קליטה של משפחות צעירות לחברות בקיבוץ כשלפניהם שני מסלולים לבחירה:
שנת מועמדות במהלכה המשפחה מתגוררת בקיבוץ, ולאחריה מגישה מועמדות לחברות.
בקיבוץ ישנם ענפי ייצור מגוונים:
גד"ש (חיטה, תפוחי אדמה, חמניות, גזר ופפריקה).
עד שנת 2000 גדלו גם כותנה.
בעלי חיים (רפת ולול תרנגולי הודו)
תעשייה (מפעל קלסריקה לציוד משרדי)
הקיבוץ הוקם על ידי בני גרעין של הנוער הציוני מאמריקה הלטינית שקיבל הכשרה בקיבוץ ניצנים.
הקיבוץ עלה על הקרקע באופן זמני ביוני 1950 בנוה יאיר שהתפרק, תוך שהשתמשו בהתחלה בצריפים טרומיים, שדות מעובדים וציוד שהושארו להם על ידי אנשי נוה יאיר.
בתחילת נובמבר 1950 עברו לנקודת הקבע כ-2.5 ק"מ דרומה משם.
כקיבוץ שנוסד בידי יוצאי דרום אמריקה היווה הקיבוץ אחת מנקודות ההתיישבות אליו הובאו מבקרים מדרום אמריקה בישראל לביקור.
בשנת 2018 הקיבוץ נחלץ ממשבר, ובעקבות שינוי בהנהלה נהפך לקיבוץ מתחדש.
בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ מהתנכלויות מסתננים.