tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש העומדים בברית הייתה אוסטריה, בהנהגת בית הבסבורג ומטרניך, וכך נמנעה אף הקדמה מאזרחי הונגריה, אך לא לזמן רב, שכן רוחות השינוי היו חזקות מן הקיפאון והמחנק שניסה מטרניך להשית על ההונגרים.
ב-1825 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון, בלחץ האצולה ההונגרית, לכנס את הדיאט ההונגרי ולהורות על כינוסו מדי שלוש שנים.
הדיאט לא הוביל לצעדים דמוקרטיים ולרפורמות הנדרשות במעמד האיכרים, אך הייתה זו תחילת תהליך שהוביל ליצירתה של תנועה ליברלית, אשר מצאה לה תומכים נלהבים בדיאט.
מנהיג התנועה, אישטוון סצ'ני, קרא להכנת העם ההונגרי לרפורמות ליברליות שתבאנה לביטול הפערים המעמדיים באמצעות קידום החינוך, ואף ייסד את האקדמיה ההונגרית למדעים ב-1830. המנהיג לאיוש קושוט הוביל סיעה רדיקלית יותר אשר דרשה אף עצמאות להונגריה וכינונה של ממשלה פרלמנטרית.
קושוט נכלא על ידי הממשלה, אך התנועה הליברלית לא נעצרה.
ב-1844 זכו הליברלים לרוב בשני בתי הפרלמנט, והכריזו על השפה ההונגרית כשפה הרשמית בדיאט, ובבתי המשפט (אשר הדיונים בהם התנהלו עד עתה בלטינית).
דרישותיהם של הליברלים והרדיקלים לא תאמו את המדיניות ההבסבורגית הקפואה, שעדיין הייתה תחת השפעתו של גדול השמרנים, מטרניך.
רוחות השינוי והקדמה עמדו עתה כנגד רצונו של בית הבסבורג להמשיך בשלטונו באופן שהיה עתה לנחלת העבר.
כאשר פרצה בפריז המהפכה של שנת 1848, והוקמה בה הרפובליקה הצרפתית השנייה היה זה האות לפרוץ מהפכות אביב העמים בכל רחבי אירופה.
ב-15 במרץ 1848 הוכרזה מהפכה בפשט, ועד מהרה בודפשט כולה נפלה בידי המורדים ללא שפיכות דמים.
הקיסר היה שקוע בבעיות משלו, וב-17 במרץ נענה לבקשות, והעניק אישור להקים ממשלה הונגרית.
בנוסף, בעיית המיעוטים ברחבי הונגריה אף היא התעוררה, וקרואטיה הכריזה כל כוונתה לפרוש מהונגריה.
בספטמבר פרץ המרד באופן גלוי בחלקים מהונגריה, כאשר המורדים דורשים התנתקות סופית מאוסטריה.
ב-19 בספטמבר התקוממו גם הסלובקים בהנהגת ליודוביט שטור נגד השלטון ההונגרי.
בתחילה ספגו ההונגרים מפלות חמורות ואף ניסו להגיע לפשרה עם האוסטרים, אולם באביב 1849 הצליחו ההונגרים לשחרר בחזרה את כל הונגריה.
בתגובה נאלץ פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לבקש סיוע מהאימפריה הרוסית, והכוח האוסטרי-רוסי המשולב הביס לחלוטין את הצבא ההונגרי.
ממלכת החיות של דיסני הוא פארק שעשועים המהווה חלק מאתר הנופש דיסניוורלד, וממוקם באורלנדו, פלורידה, ארצות הברית.
הפארק נפתח לקהל ב-22 באפריל 1998, ושטחו למעלה מ-2 קמ"ר.
הפארק מציג אטרקציות שנושאן בעלי חיים שונים ובהם דינוזאורים.
אזור הכניסה של הפארק, בו מוצגים בעל חיים מדבריים.
מרכז הפארק ממנו ניתן להגיע ליתר הארצות.
במרכז האי נמצא "עץ החיים" שגובהו כ- 14 קומות, ובתוכו מוצג הסרט התלת־ממדי "קשה להיות חרק!".
באי מוצגים פלמינגואים, למורים, קנגורואים, חסידות, שקנאים ואיילים.
פנדורה - עולמו של אווטאר
זהו המתחם החדש והמבוקש ביותר בפארק, והוא פועל בו ממאי 2017. המתחם נוצר בהשראת הסרט אוואטר של ג'יימס קמרון.
במתחם שוחזרו ההרים הצפים של כוכב פנדורה וכן החי והצומח הייחודיים לו.
שתי האטרקציות העיקריות במתחם הן: טיסת אווטאר - סימולטור תלת-ממד המדמה טיסה על גבי באנשי, ומסע נהר הנאבי - של שיט בסירה.
באזור זה נמצא ספארי הקילימנג'ארו בו נוסעים במכוניות פתוחות באזור המדמה את הסוונה האפריקאית.
מופע פסטיבל מלך האריות מוצג באזור זה החל מ-1 ביוני 2014 עקב סגירת מחנה מיקי-מיני.
משמר כדור הארץ של ריפקי
תחנת שמירה על איכות הסביבה, אליה ניתן להגיע רק בנסיעה ברכבת.
באזור זה נמצא גן חיות לילדים ובית חולים לחיות.
באזור זה נמצא מסע ברפסודות - ב"אשדות נהר קאלי", וכן "מסלול המהרג'ה" - אזור הליכה בג'ונגל בו מוצגים דרקוני קומודו, עטלפים וציפורים טרופיות.
באזור נמצאת גם רכבת ההרים משלחת אוורסט.
בית קברות לדינוזאורים בו ילדים יכולים למצוא "מאובנים".
"דינוזאור" - רכיבה קופצנית (סגנון המתקן זהה למתקן הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס שנמצא בדיסנילנד אנהיים ודיסנילנד הונג קונג).
"סחרור קדמוני"-רכבת הרים בה הקרונות מסתובבים בזמן הנסיעה.
פארק זה נסגר בשעה מוקדמת של הערב על מנת שלא להלחיץ את החיות, ולאפשר להם מנוחה.
מאותה סיבה בפארק זה, בניגוד לפארקים האחרים, אין מופעי זיקוקים.
ממלכת הולנד (בהולנדית: Koninkrijk Holland, בצרפתית: Royaume de Holland) הייתה מדינה גרורה של צרפת בתקופת נפוליאון בונפרטה, שהתקיימה בשנים 1806–1810 בשטח הולנד של ימינו.
בשטח הולנד של ימינו התקיימה מאז המאה ה-16 הרפובליקה של שבע ארצות-השפלה המאוחדות, שמשטרהּ הקונפדרטיבי עירב אלמנטים של דמוקרטיה ואוליגרכיה.
בהשפעת המהפכה הצרפתית הוקמה בה הרפובליקה הבטאווית קצרת הימים והבלתי-יציבה, שהייתה למעשה גרורה של צרפת.
כדי להעצים את שליטתו בהולנד, הכריז נפוליאון בונפרטה ב־5 ביוני 1806 על הפיכת הרפובליקה לממלכה, ועל אחיו הצעיר ממנו לואי כעל מלכהּ, לוֹדֶוֶוייק הראשון בהולנדית.
הממלכה נקראה על שם מחוז הולנד, הגדול והחשוב במרכיבי הפדרציה, שמשמש היום בעברית כשמה של המדינה המודרנית (ששמה בהולנדית Nederland, שמשמעו ארצות השפלה).
ממלכת הולנד השתרעה על פני השטח של הולנד של ימינו, פרט למחוזות לימבורג וזיילנד (שהיו אז בשליטת צרפת).
בשנת 1807 סופחו לשטח הממלכה פריזיה המזרחית (כיום בגרמניה) ויפר (Jever), אך בעקבות פלישה אנגלית ב־1809, נאלצה הולנד למסור את השטחים שמדרום לנהר הריין לצרפת.
אף על פי שהמלך לואי קיבל את תפקידו כעושה דברו של אחיו נפוליאון, הוא לא ציית להוראות אחיו, אלא ניסה לשרת את האינטרסים של ההולנדים.
לואי סירב להעמיד חיילים לרשות צרפת, והעלים עין מהסחר שקיימו סוחרי הולנד עם בריטניה, יריבתו המרה של נפוליאון, בניגוד למאמציו של הקיסר להטיל עליה חרם כלכלי.
לואי מאס בנסיונותיו של נפוליאון להשליט עליו את מרותו והתפטר מכס המלוכה ביולי 1810. הממלכה סופחה לצרפת וחדלה להתקיים כישות עצמאית.
לאחר נפילת נפוליאון והחזרת עצמאותה של הולנד היא לא חזרה למעמדה הקודם כרפובליקה, אלא הוכרזה ב-1813 כנסיכות ריבונית, וב-1815, כחלק מהחלטות קונגרס וינה לממלכה בשם הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, שבראשה וילם הראשון מבית אוראניה-נסאו.
לפני הקמת ממלכת הולנד הנפוליאונית הסתפקו בני אוראניה בתואר סטאדהאודר, שמשמעו בקירוב ממלא מקום או עוצר.
בדצמבר 1806 עוצב סמל המחולק לרבעים ובהם האריה מסמל איחוד שבעת המחוזות והנשר הנפוליאוני מסמל ממלכת איטליה.
ב־20 במאי 1807 שינה המלך לואי את הסמל: הוסיף קסדה, השמיט את הכוכב של אחיו והחליף את הנשר הנפוליאוני בנשר משלו והוסיף מסביב לסמל את המוטו: Eendracht maakt macht שפירושו "האחדות יוצרת כוח" (כיום המוטו של בלגיה).
מעל הסמל מופיעים שרביט ויד, המסמלים את הכתרתו של לואי על ידי נפוליאון.
ממלכת הוואי הייתה מדינה ריבונית שהוקמה בשנת 1795, כאשר הלוחם קמהאמהה הגדול מהאי הוואי ("האי הגדול"), שהיה אי עצמאי, כבש את האיים השכנים אוהאו, מאווי, מולוקאי ולאנאי ואיחד אותם תחת מלכותו.
בשנת 1810 הצטרפו לממלכה גם קאואיי וניאיהאו.
קמהאמהה הגדול איחד את הממלכה לראשונה לאחר סדרה של קרבות מהירים ועקובים מדם.
הוא נעזר ביורד ים אנגלי בשם ג'ון יאנג ובנשק מערבי.
במקום השיטה הפאודלית שנהגה באיים, הוקמה אז מלוכה חוקתית מודרנית לפי המודל המערבי.
שנות קיומה של הממלכה עמדו בסימן היחלשות בכוחו של המלך, ומעבר סמכויות לממשלה נבחרת.
במהלך המאה ה-19 חוותה ממלכת הוואי תהליכים של מודרניזציה והתמערבות, שהתבטאו בהקמת מוסדות חינוך מערביים, אימוץ חוקים חדשים, ופיתוח מערכת כלכלית מבוססת ייצוא, בעיקר של קני סוכר.
החוקה של 1840 יצרה פרלמנט בן שני בתים.
חוקות חדשות ב-1852, 1864 ושוב ב-1887 המשיכו במגמת הדמוקרטיזציה.
שושלתו של קמהאמהה הגדול שלטה עד 1872, שנת מותו של קמהאמהה החמישי.
הנסיכה ברניס פהואהי-בישופ סרבה לרשת ממנו את הכתר ועל כן הוכרזו בחירות למלוכה.
שני מלכים נבחרים שלטו בממלכת הוואי בשנים הבאות.
החוקה של 1887 , שנכפתה על המלך קלאקאואה תחת לחץ של בעלי הון אמריקנים, הגבילה את סמכויות המלך והעניקה זכויות הצבעה בעיקר לאזרחים ממוצא מערבי, מה שהוביל לתסיסה בקרב האוכלוסייה המקומית.
המלכה ליליואוקלאני , שעלתה לשלטון ב-1891, ניסתה להשיב את סמכויות המלוכה ולחזק את מעמד הילידים, אך נתקלה בהתנגדות עזה מצד גורמים פרו-אמריקניים.
ב-1893, קבוצה של אנשי עסקים אמריקנים, בתמיכת כוחות צבאיים אמריקניים, ביצעה הפיכה שהביאה להדחת המלכה ולהקמת רפובליקה פרו-אמריקנית.
המהלך עורר ביקורת בינלאומית ונחשב לדוגמה בולטת לאימפריאליזם האמריקני בתקופה זו.
ממשלת הרפובליקה של הוואי, בראשות סנפורד באלארד דול, פעלה למען סיפוחה לארצות הברית.
הסיפוח אושר בקונגרס האמריקני על שני בתיו ב-1898, והוואי הייתה לטריטוריה אמריקנית.
סיפוח הוואי מוזכר רבות כראיה להיותה של ארצות הברית בעלת שאיפות אימפריאליסטיות.
ממלכת הָאִיבֵּרִים (, כַּרתְווֵלתָה סַאמֵפּוֹ) הייתה מונרכיה אירואסיאתית בקווקז בימי הביניים ששליטיה היו מלכים משושלת בגרטיוני.
הממלכה צמחה בשנת 888 לספירה וירשה את נסיכות איבריה , באזור ההיסטורי של מחוז טאו-קלארג'תי ואיבריה עילית בצפון-מזרח טורקיה.
בחלקים נרחבים של דרום-מערב גאורגיה של היום.
הממלכה השתרעה בין השערים האיבריים מדרום והקווקז הקטן מצפון.
מבחינה היסטורית, האזור כלל את כל המחוזות ההיסטוריים: ממערב לרכס ארסיאני היו טַאוֹ , קלַארגֵ'תִי , נִיגַאלִי ושַׁוושֵׁתִי , בכיוון מזרח שכנו מֶסחֶתי, אֶרוּשֵׁתִי , גַ'אווַאחֶתי, אַרטַאַאנִי (כיום באזור ארדהאן), אַבּוֹצִי , קוֹלָה ובַּאסִיאַנִי .
הנוף המאפיין הוא הרים ומערכות הנהרות של צ'ורו וקורה.
האזור מילא תפקיד מכריע באיחוד כל הממלכות הגאורגיות לממלכת גאורגיה ב-1008.
בשנת 813 ירש אשוט הראשון משושלת בגרטיוני, הנסיך האחרון של נסיכות איבריה , שהיה היה ה"אריסמתאווארי" של ג'אוואחתי, את דוכסות קלארג'תי.
הוא הקים מחדש את טירת אַרטַאנוּגִ'י , שנבנה על ידי וחטנג גורגסלי במאה החמישית, וקיבל את הגנת הביזנטים.
הוא הוכר כנסיך וקיבל את התואר הביזנטי - קורופלאטס של איבריה.
וייסד נסיכות גאורגית בשם הביזנטי - הקורופלאטה של איבריה.
הוא הפך את קלארג'תי לבסיס למאבקו כנגד הכיבוש הערבי, וכבש בהדרגה הוא את אזורים סביבו מידיהם.
אשוט הראשון עודד התיישבות מחדש של גאורגים באדמותיו, ונתן חסות לחיי הנזירות בנסיכות על פי עצותיו של גרִיגוֹל חַאנדזתֶלִי, נזיר גאורגי בולט של הכנסייה הגאורגית (759 לערך-861).
במשך זמן רב הייתה הממלכה לאזור חופשי תרבותית ואחד המרכזים הדתיים החשובים ביותר בגאורגיה.
כתוצאה מכך, המרכז הפוליטי והדתי של איבריה עבר למעשה ממרכז איבריה לדרום-מערב, בטאו-קלארג'תי .
מיקומה הגאוגרפי של הנסיכות, בין האימפריות החזקות ממזרח וממערב, והעובדה שנתיב אחד של דרך המשי עבר בשטחה, פירושו היה כי הוא נתון לזרם מתמיד של השפעות שונות.
עם האמירים הערבים המקומיים בקווקז הלכה הנסיכות והפכה לעצמאית יותר מתמיד.
הח'ליף הכיר באשוט הראשון כנסיך איבריה כדי שיעזור לו להתמודד עם האמיר המורד של טביליסי איסמאעיל בן שועיב 818 לערך.
האמיר של טביליסי גייס את תמיכת אויבו של אשוט, הנסיך גריגול מקאחתי ושבטי ההר גאורגיים, הצנרים .
אשוט כרת ברית עם מלך תאודוסיוס השני מאבחזיה ופגש את האמיר על הכסאני , זכה בניצחון ודחק את הקאחתים ממרכז איבריה.
יורשו של אשוט, המשיך במאבקו לכיבוש אדמות כארתלי, והתמודד גם עם השושלת האבחזית ממערב גאורגיה, אגריסי, אמירות טביליסי הערבית, כורבישופות קאחתי ממזרח גאורגיה ושליטים ארמנים.
למרות זאת, מאבקים פנימיים, שהיו דבר שכיח בנסיכות, היוו מכשול רב.
מלחמת האזרחים שהתחוללה בעקבות ההתנקשות בדוד הראשון (876-881), הביאה, בשנת 888, לניצחונו של אדרנסה הראשון (881-923) על יריבו העיקרי, נאסרה, רוצחו של דוד הראשון.
בתקופת שלטון בנו של אדרנסה, דוד השני (923-937) נאלצו הגאורגים להתגונן מפני התוקפנות הביזנטית, בעיה שנראה כי הסתדרו עימה בהצלחה.
למרות זאת, שושלת בגרטיוני נכשלה בשמירה על אחדות ממלכתם, שהייתה למעשה מחולקת לשלושה ענפים של השושלת, כאשר הענף העיקרי נותר בטאו, וכן התואר מלך הכרתוולים, ענף קלארג'תי הכיר בריבונות המלך.
ממלכת הכרתוולים כללה גם מספר נסיכויות שהיו עצמאיות פחות או יותר.
בשנת 958, הוכתר בגרט השני הפשוט (958-994) כ"מלך הגאורגים", וירש את צפון טאו (ידוע גם כאימיאר-טאו), כאשר דוד השלישי (961-1001) קיבל את התואר "קורופלאטס" וקיבל לבעלותו את דרום טאו (ידוע גם כאימיאר-טאו).
הכמעט שליט וחבר הכנסייה, דוד בא-בברית עם השליט הביזנטי, בסיליוס השני כדי לגבור על האציל הביזנטי המורד, ברדס סכלארוס (976-979) ותוגמל בשטחים נרחבים, שהפכו אותו לשליט החזק ביותר בעבר הקווקז.
ממלכתו כללה מספר מחוזות גאורגים וארמנים עד לימת ואן.
עם מטרה עזה לאחד את כל האדמות הגאורגיות, הוא אימץ את הנסיך בגרט (לימים המלך בגרט השלישי), נכדו של בגרט הפשוט, היה גם יורש מוחלט אבחזי.
דוד הכניס אותו לתפקיד הנסיך המקומי בכארתלי (975) וכמלך אבחזיה (978).
ועזר להמליך את אביו הביולוגי של בגרט, גורגן, למלך מלכי הכרתוולים עם מותו של בגרט הפשוט (994), בכך הפך את בגרט לשליט שתי הנסיכויות והיורש המוחלט של שתי נסיכויות נוספות.
המכשול היחיד היה הקונפליקט הבלתי מוצלח עם האימפריה הביזנטית, בשנים 987-989, שהכריחה את דוד לוותר על שליטתו, ולהפוך את בסיליוס השני ליורש עם מותו (שטחי הירושה אורגנו מאוחר יותר בתמה של איבריה).
למרות זאת, הצליח בגרט להפוך לשליט הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת (שנקראה באופן רשמי "ממלכת הגאורגים והאבחזים") במות אביו בשנת 1008.
האזור המשיך להיות טריטוריה גאורגית ונוהל מנהלית על ידי אתאבגות סאמצחה עד לכיבוש העות'מאני בשנת 1551. בתקופת שלטון האחרונים, החלה מדיניות האיסלאמיזציה והרבה מהכנסיות הנוצריות הפכו למסגדים.
בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), רוב שטחי טאו-קלארג'תי לשעבר סופחו לאימפריה הרוסית, אבל נלקחו בחזרה על ידי העות'מאנים בחוזה ברסט-ליטובסק שנערך עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (РСФСР) בשנת 1918 (ברית המועצות הוקמה בשנת 1922).
תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה אפשרה למדינה שזה עתה הוקמה, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, להחיל את שליטתה על האזור.
אוטלו (Oltu) שבנפת ארזורום, מחוז שהיה במאבק בין הגאורגים לארמנים, נותר תחת שליטה טורקית.
למרות זאת עצמאותה של גאורגיה הדמוקרטית התמוטטה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה בפברואר 1921, ובמקביל נכבש האזור מחדש על ידי הטורקים, וזאת בהסכמת הרוסים על פי הסכם מוסקבה בין הטורקים לממשלה הרוסית, ב-16 במרץ 1921.
האדייה הייתה ממלכה בתוך האימפריה האתיופית, בדרום-מערבה של אתיופיה, דרומה מהנילוס הכחול וממערבה של שאווה.
שם הממלכה לקוח מהקבוצה האתנית שהקימה אותה, ההאדיים.
האזכור המוקדם ביותר היה בכברה נגסט (פרק 94), מה שמבסס את קיומה כבר במאה ה-13, אם לא קודם לכן.
רבים ממלכי אתיופיה התחתנו עם נשים מממלכה זו, למשל הקיסרית הלני.
האדייה גם שלחה כוחות כחלק מההתעצמות הצבאית של הקיסר עמדה-ציון נגד עמי הצפון ובכללם היהודים.
כיום האדייה היא נפה במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ושטחה מסתכם בכ-3,978 קמ"ר ומונה כ-1,506,623 תושבים.
האדייה היא שפה ממשפחת השפות הכושיות אותה מדברים בני ההאדייה.
בעיקר באזור העיר הוסאינה (Hosaena).
מבחינה בלשנית השפה דומה לשפת מאראקו (ידועה גם כליבידו) אולם נכתבת בצורה שונה.
ממלכת הגדעונים הוא כינויה של ממלכה יהודית ששכנה באזור סמן שבצפון-מערב אתיופיה (שלטה לסירוגין גם על שטחים מדרום לה).
במסורת בית-ישראל ממלכה זו מכונה "ממלכת הגדעונים" הנגזר מהשם "גדעון", שמם של רבים ממלכי הממלכה.
שושלת הגדעונים מיוחסת על-פי מסורת בית ישראל עם צאצאיו של צדוק הכהן הגדול מתקופת מלכותם של דוד ושלמה מלכי ישראל .
על פי המסורת, בנו של צדוק, עזריה, נשלח לאתיופיה יחד עם מנליק הראשון, מלך אקסום בנם המשותף של שלמה המלך ומלכת שבא וכאלף מכל שבטי ישראל ובני האצולה (על-פי הכברה נגשת).
בספרות העברית משנת 1528 עד למאה ה-17 מכונה הממלכה בשם "פלאסה".
הראשון שנקב בשם זה היה רבי אברהם בן אליעזר הלוי באיגרת משנת 1528: .
זהו גם האזכור הראשון של הכינוי "פלאסה" בספרות העברית.
גם רבי אברהם בן יצחק אבן מיגאש משתמש בשם
במאה ה-4 ממלכת אקסום המירה את דתה לנצרות ובעקבות כך פרץ סכסוך בין השלטון לבין מורדים יהודים שכונו "בית ישראל".
על פי המסורת האתיופית-נוצרית, כאשר מנליק היה למלך הוא חילק את ממלכתו למספר מחוזות שעליהם שלטו מקורביו.
אחד ממקורביו היה גדעון אשר קיבל לשליטתו את האזורים: אדיבו, ולקאית, סגדה, סימן, וגרה, ארמצ'הו, צ'ילגה, סקלט, דמביה ובגמדר.
כתובת מתקופה זו מתארת כניעה והעלת מס של סמין לאקסום.
בכתובת אקסומית מהמאה ה-4 מוזכר השם סמן כישות מדינית שמעלה מס לאקסום: .
ב-1290 מזכיר מרקו פולו שלוש ממלכות ויהודים "שלא מזוקנים בכבדות כמו אלה בארצי" ולא ברור אם אחת מהן היא ממלכת הגדעונים.
למן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-17 ניהלה הממלכה מלחמות רבות נגד האימפריה האתיופית.
סופה הגיע ב-1625, עת צבאו של קיסר אתיופיה סוסניוס כבש את המוצב האחרון של היהודים.
פינחס (בתקופת עזנה, קיסר אקסום, אברהא ואצבחא; המאה ה-4)
עוזיאל, עוזיאל בן מלכיאל, או עדיאל בן מיכאל (בתקופת אלדד הדני; המאה ה-9)
גדעון האחרון (המאה ה-16 וה-17)
ממלכת החשמונאים הייתה מדינה יהודית עצמאית, שהתקיימה בסוף התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, משנת 140 לפנה"ס ועד שנת 63 לפנה"ס (כ-77 שנים), עד השתלטותה של הרפובליקה הרומית על ארץ ישראל.
יסודה במרד החשמונאים, שאמנם הסתיים באוטונומיה יהודית ולא בעצמאות מדינית מלאה, אך סלל את הדרך להקמתה של מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל תוך זמן קצר יחסית.
מדיניות החוץ של הממלכה התמקדה בהרחבת גבולותיה הן לעבר שטחים שבהם ישבו יהודים תחת שלטון הלניסטי והן לעבר שטחים שבהם ישבו לא-יהודים.
הרחבת הגבולות נעשתה הן על ידי כיבוש שטחים בכוח הזרוע והן על ידי פעילות דיפלומטית ענפה.
מבחינה פנימית התאפיינה הממלכה בשסעים בין הזרמים השונים של היהדות וביסוס שלטון בית חשמונאי בממלכה.
קיצה של הממלכה היה בכיבוש רומאי, אותו הוביל גנאיוס פומפיוס, ובהכרתת אחרוני צאצאי משפחת החשמונאים על ידי הורדוס.
המסורת היהודית רואה בתחילת שלטון בית חשמונאי את "חזרת המלכות לישראל", שהמשיכה גם בשלטון בית הורדוס, עד חורבן בית שני.
להגדרה זו משמעויות היסטוריוסופיות שונות.
ממלכת החשמונאים, שהיוותה מקור השראה חשוב לציונות ולמדינת ישראל, הייתה הממלכה היהודית הריבונית היחידה בארץ ישראל, שלא היוותה חלק מאימפריה כלשהי, במשך תקופה של כ-2,500 שנים, מאז חורבן בית ראשון ועד הקמת מדינת ישראל.
העצמאות היהודית בארץ ישראל אבדה בשנת 586 לפנה"ס עם חורבן בית המקדש הראשון.
בשנה זו, כבשה בבל את ממלכת יהודה והגלתה את רוב תושביה היהודים.
בארץ נותרה רק דלת העם ואצילים ספורים.
לאחר רצח גדליהו בן אחיקם וטיהורים נוספים התרוקנה הארץ כמעט לגמרי מיהודים והיגרו אליה בני עמים אחרים.
כעבור כמה עשרות שנים, נכבשה בבל על ידי פרס ומלכה, כורש, הוציא בשנת 538 לפנה"ס את הכרזת כורש, לפיה יהודים הורשו לחזור לארץ ישראל.
שיבת ציון שהתרחשה בעקבות ההצהרה, חידשה את היישוב היהודי הגדול בארץ ישראל, אך הוא לא זכה לעצמאות מדינית.
היהודים נהנו, אמנם, מאוטונומיה מנהלתית ודתית, אך השלטון המדיני היה מסור לידי המושל הפרסי.
בשנת 334 לפנה"ס פלש אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית ובשנת 332 לפנה"ס הגיע לארץ ישראל.
לאחר מצור על צור ועל עזה וכיבושן סולקו הכוחות הפרסים מארץ ישראל, והיא עברה לידיו של אלכסנדר הגדול.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול התנהל מאבק ירושה מר הידוע בשם "מלחמות הדיאדוכים" בין הגנרלים הבכירים של צבאו.
בסופו של דבר הייתה ארץ ישראל בשליטת מצרים התלמיית (קרוב למאה שנים).
האימפריה הסלאוקית תבעה בעלות עליה ועל השטחים הקרובים לה, הידועים בעת העתיקה בשם קוילה-סוריה.
לאחר מאבק ארוך הצליח אנטיוכוס השלישי, שליט האימפריה הסלאוקית לכבוש את ארץ ישראל במלחמה הסורית החמישית (202 - 195 לפנה"ס).
במקביל, הממלכה הסלאוקית ניסתה להתפשט מערבה.
לאחר מספר עימותים בינה לבין הרומאים, השלטון הסלאוקי נקלע למצוקה גדולה, אחרי תבוסה מוחצת, אשר ספג מידי הרומאים בקרב מגנסיה (190 לפנה"ס), והסכם אפאמיאה הקשה שנכפה על הממלכה הסלאוקית.
אנטיוכוס השלישי ויורשיו, בעיקר אנטיוכוס הרביעי, נאלצו להתמודד עם משבר מדיני וכלכלי חריף שנכפה עליהם, כתוצאה מהפיצויים הגדולים שהיו צריכים לשלם לרומאים, קריעת שטחים מהאימפריה, והגבלת כוחם הצבאי.
השלטון ניסה לחזק את זיקת המחוזות השונים של ממלכתו, אך ניסיונות אלה הביאו למרידות תכופות בארמניה ובמסופוטמיה, והיוו קרקע נוחה למרידה היהודית ביהודה.
גם מאבקי כוח פנימיים בעיקר בין שני הענפים של הטוענים לכתר הסלאוקי, שהחלו עם מותו של סלאוקוס הרביעי, ערערו את האימפריה ופגעו רבות ביכולת המשילות שלה.
בשל הצלחת המורדים בשדה הקרב, ובשל קשייו של השלטון הסלאוקי לאכוף את מרותו ביהודה, השלטון העדיף להתפשר עם היהודים, ולתת להם אוטונומיה דתית, שהפכה ברבות השנים לעצמאות מדינית.
הממלכה החשמונאית הוקמה בתפר היסטורי שבו הממלכות הסלאוקית והתלמיית ירדו מגדולתן, ואילו הממלכות החדשות: הפרתית והרומית לא הגיעו להבשלה של מאבק שליטה על אזור המזרח הקרוב.
על פי מנחם שטרן מדובר בנסיבות היסטוריות נדירות שכדוגמתם התרחשו כאלף שנה קודם בימי ממלכת ישראל המאוחדת.
יהודה, שניחן ביכולת מצביאות גבוהה, העביר את העם מלוחמת גרילה ללחימה חזיתית גלויה.
יהודה הצליח במהלך מרד החשמונאים (167 לפנה"ס - 160 לפנה"ס) לשחרר במשך מספר שנים את יהודה מעול הסלאוקים, לטהר את בית המקדש ולהחזיר את הפולחן היהודי.
בשנת 160 לפנה"ס כאשר נהרג יהודה, בקרב אלעשה, היה נראה למשך מספר שנים שהישגיו ירדו לטמיון, כיוון שהמרד דוכא והמורדים הורחקו לקצה יהודה, אבל ממשיכיו התאוששו.
עיקר הישגיו היו יצירת תשתית צבאית, ביטול גזרות הדת של אנטיוכוס, דיכוי המתייוונים, ומיצוב החשמונאים במנהיגות העם.
יונתן, אחיו של יהודה (155 לפנה"ס - 142 לפנה"ס), שהיה אהוד ומוערך על ידי העם ובעלי ברית, ניחן ביכולת מדינית ודיפלומטית מרשימה.
יונתן היה גם מצביא מחונן, שהצליח להיחלץ ממצבים נואשים, ומעולם לא נחל מפלה בשדה הקרב.
קיבל בתחילה בשנת 155 לפנה"ס רשות מבקכידס, בא כוחו של דמטריוס הראשון, להנהיג את יהודה באופן לא רשמי ממכמש.
בשנת 153 לפנה"ס שודרג מעמדו של יונתן.
דמטריוס הראשון, שהיה זקוק לבעלי ברית למאבק פנים סלאוקי, שחרר את בני הערובה, והרשה לו לגייס צבא ולייצר נשק, לכבוש את ירושלים, ולבצר את חומותיה.
שלטונו של יונתן קם כשליט ואסאל של הממלכה הסלאוקית בארץ יהודה ועבר הירדן היהודי.
באותה שנה יונתן קיבל מהטוען לכתר הסלאוקי אלכסנדר באלאס, את כהונת הכוהן גדול שמשמעותה - ראשות העם, בתמורה לסיוע למאבקיו על השלטון.
בשנת 150 לפנה"ס קיבל יונתן מבאלאס את התואר מושל ונציב (סטרטגוס ומרידרכס) של הממלכה ביהודה, ואת התואר "רע המלך" ובהמשך אף "רע ראשון למלך".
בשנת 145 לפנה"ס, דמטריוס השני פטר את יהודה מתשלום מיסים, ונתן לו שלושה מחוזות נוספים.
נקודת ציון חשובה היא פעילותו של יונתן בדיכוי של מרד באנטיוכיה כאשר שלח גיס בן 3,000 איש לבקשתו של דמטריוס השני שהיה נצור בארמונו.
בהמשך שמעון מונה על ידי טריפון לנציב על אזור מישור החוף.
בשלב מסוים טריפון שהיה מודאג מהתרחבותה המהירה של ממלכת החשמונאים טמן ליונתן מלכודת כשהוא מזמין אותו לעכו ההלניסטית כביכול לשם משא ומתן.
בהגיעו לעכו נאסר יונתן (בעזרתם הפעילה של תושבי העיר) ומלוויו נטבחו.
לאחר מכן הצעיד את צבאו לעבר יהודה תוך שהוא מוביל את יונתן בשלשלאות ודורש כופר עבור שחרורו, אך לא עמד בדיבורו ולאחר ששמעון שילם את הכופר ותוך כדי נסיגתו מיהודה (לאחר היתקלותו בצבא שמעון) הוציא אותו להורג בבית שקמה.
שמעון התרסי שעלה לשלטון ככהן גדול ומושל סלאוקי (142 לפנה"ס - 134 לפנה"ס), לאחר שאחיו יונתן נשבה, איזן בין היכולת הצבאית והמדינית, ונחשב למייסד של הממלכה בפועל.
אופי השלטון של שמעון כלל מדיניות זהירה ומתונה, וביסוס שיטתי ומדורג של הרחבת המדינה החשמונאית וחיזוקה, בדגש על אופי אתני יהודי.
בתחילת תקופתו הוכרזה ממלכת יהודה לישות כמעט עצמאית וריבונית, שאינה מעלה מס לממלכה הסלאוקית.
משנה זו שבה קיבלה הממלכה את עצמאותה, החלו למנות את השנים בימי ממלכת החשמונאים, שהייתה הממלכה היהודית העצמאית הראשונה מאז ימי צדקיהו, אחרון מלכי בית דוד.
בתקופת שמעון נקבעה המסגרת של המדינה החשמונאית.
אספת העם, חבר היהודים בחצר בית המקדש בשנת 140 לפנה"ס, מינתה את שמעון לשני תפקידים.
כהן גדול ומנהיג דתי, ומושל ומפקד הצבא, אך לא מלך מחוקק ושופט.
בניו המשיכו את שושלת ההנהגה החשמונאית, כיוון שכל אחיו לא שרדו.
חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב, שליט יריחו, רצח בחודש שבט, שנת 134 לפנה"ס, את שמעון ואת שניים מבניו, יהודה ומתתיהו.
יוחנן הורקנוס הראשון, הבן היחיד שנותר לשמעון לאחר ההתנקשות בו (134 לפנה"ס - 104 לפנה"ס), נתקל בעימות צבאי מיד בתחילת שלטונו.
אנטיוכוס סידטס, אחרון המלכים החשובים של האימפריה הסלאוקית, שהיו לו זה מכבר תביעות טריטוריאליות משמעון אביו, פרץ בראש צבא גדול ליהודה, ויוחנן נאלץ להיכנע לו בירושלים לאחר מצור של שנתיים, בתנאים משפילים, והיה לו לשליט ואסל.
כחלק מהברית שלח יוחנן את לוחמיו להילחם כנגד הפרתים במסגרת הצבא הסלאוקי.
אולם לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס במלחמה עם הפרתים (129 לפנה"ס), השתחרר יוחנן מעולו, ביסס את ממלכת יהודה החשמונאית, הטביע לראשונה מטבעות, והרחיב במסעות כיבוש את גבולותיה לכל העברים.
הוא היה הראשון לגייס צבא שכירים.
במדיניות כיבושים הוא הכפיל את השטח של הממלכה, הוא הנהיג מדיניות חדשה של גיור בכפייה של אומה, שהפכה לדפוס הפעולה הקבוע של בית חשמונאי.
שמו היווני של יוחנן, רצח שמעון אביו, וצבא השכירים היו סממנים ראשוניים של הלניזם במלכות החשמונאים.
אריסטובולוס הראשון (104 לפנה"ס - 103 לפנה"ס), שמלך שנה אחת בלבד, לא הסתפק בתואר "נשיא", אלא שם כתר מלכות על ראשו, שמשמעותו היה היכולת לחוקק ולשפוט.
הדבר נעשה כנראה בתגובה להתפוררותה של הממלכה הסלאוקית, שכן ערים הלניסטיות כמו אשקלון פעלו באופן דומה.
בתקופתו של אריסטובולוס הגיעה מידת ההתייוונות בחצר המלוכה לשיאים חדשים, והתבטאה בדימוי של מלוכה הלניסטית מקומית בתחום הפוליטי, כלכלי, חברתי, צבאי ואף תרבותי.
אריסטובולוס צוין לגנאי על ידי יוספוס בכך שגרם למותו של אנטיגונוס אחיו האהוב ששיתף בשלטון, לאחר שאנשי מדנים סכסכו ביניהם.
בתקופה זו חלה התפוררות נוספת של הממלכה הסלאוקית, לצד התחזקות של הממלכה החשמונאית.
ערים הלניסטיות שונות כמו גבל, צידון, עכו, עזה, אשקלון ועוד, קיבלו אוטונומיה עקב החולשה של הסלאוקים.
גם האימפריה התלמית מדרום חוותה חולשה, עקב מלחמת אזרחים בין המלכה לבנה.
על רקע שינויים אלו, אלכסנדר ינאי, שלקח סמכויות כמלך (103 לפנה"ס - 76 לפנה"ס), מאופיין ככובש שניהל שרשרת של מלחמות בלתי פוסקות, בעיקר כנגד הערים היווניות שמסביב ליהודה.
בעוד שקודמיו עסקו בריכוז האוכלוסייה היהודית במדינה אחת, מלחמותיו מוקדו ברצון להשתלט על נקודות מפתח כלכליות כנמלים ודרכי מסחר.
הוא גם המשיך במדיניות קודמיו לייהד זרים כמו בכיבוש פלה שבעבר-הירדן, אותה הרס, כיוון שתושביה סירבו להתגייר.
נטילת הסמכויות של מלך לחוקק ולשפוט ("החוק החי") וצמצום כוחם של "חבר היהודים", כמו גם הנטייה אחר הצדוקים, לצד העלות הכבדה של המלחמות בכסף ונפש, הייתה בה להפר את האיזון השלטוני ולעורר התנגדות לשלטונו, שהגיעה לידי מלחמת אזרחים, שאותה דיכא ינאי ביד קשה ובשפיכות דמים.
עימות שהיה בו על פי רפפורט, בזבוז משאבים שהיה בהם לבסס את הממלכה החשמונאית.
בצדדים הניהוליים, במלוכנות ובהקמת צבא שכירים הלכה והתדמתה המדינה החשמונאית למדינות ההלניסטיות שמסביב.
בצורה אופיינית לסגנון מלכותו, ינאי מת ממחלת הקדחת, תוך כדי מסע כיבושים.
שלומציון אלכסנדרה, אלמנתו של ינאי (76 לפנה"ס - 67 לפנה"ס), עלתה לשלטון לאחר מות בעלה.
לראשונה מאז עליית החשמונאים הופרדה הכהונה משאר סמכויות השלטון.
שלומציון מינתה את בנה, הורקנוס השני לכהן גדול, ואת אחיו אריסטובולוס השני למפקד הצבא ופעלה במדיניות מתונה שעיקרה הייתה מגננה, גם ביצירת צבא גדול ומרתיע.
תקופת שלטונה, שמנתה תשע שנים, מתוארת כתקופה של שלום ורווחה כלכלית, שבה שבתה הארץ ממלחמות.
המלכה נטתה באופן ברור לצדד בפרושים, ואף הניחה להם לרדוף את הצדוקים ולנקום בהם.
עצם שלטונה היה בעל סממן הלניסטי מובהק, שכן ביהודה לא הייתה כלל מסורת של שלטון נשי.
תקופת אריסטובלוס השני והורקנוס השני
לאחר מותה של שלומציון בשנת 67 לפנה"ס פרצו מאבקי שליטה בין שני בניה, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני, ששלטו לסירוגין וסימנו את שקיעת תקופת הזוהר של בית חשמונאי.
מריבות אלו היה כר פורה לכיבוש ארץ ישראל בידי המצביא הרומאי גנאיוס פומפיוס מגנוס בשנת 63 לפנה"ס.
בהיותו בדמשק, לאחר מסע כיבושים של הממלכה הסלאוקית, מיתרידטס השישי מלך פונטוס, וטיגרנס מלך ארמניה, פנו אליו אנשי יהודה המסוכסכים: הטוענים לכתר ונציגות העם (שאף דרשו לבטל את שלטון בית חשמונאי) בציפייה להתערבות מצידו.
פומפיוס העדיף שלא להכריע ביניהם, חדר לארץ ישראל כמעט ללא כל התנגדות צבאית (למעט בהר הבית), ביטל את המלוכה החשמונאית, הדיח מהשלטון את אריסטובולוס השני ושמו במאסר, הוריד את הורקנוס השני למעמד של אתנארך וכהן גדול, קיצץ באופן משמעותי בגבולות המדינה ושיקם את הערים ההלניסטיות שכבשו החשמונאים.
הממלכה היהודית נפלה ממעמד רם של מדינה עצמאית וגדולה, באקורד צורם של חברה מפוצלת ובסכסוכים שלטוניים, למעמד של מדינת חסות של הרומאים.
אך בהמשך ניסו אריסטובולוס ובנו אלכסנדר השני להחזיר את העצמאות החשמונאית, ומתתיהו אנטיגונוס השני, בנו האחר של אריסטובולוס, אכן הצליח בכך בשנים 40–37 לפנה"ס, ובין היתר מרדה גם אחותו אלכסנדרה, שהמשיכה במאבק לעצמאות והחזיקה בשטח סביב מבצר הורקניה במדבר יהודה במשך מספר שנים.
מתתיהו ובנו יהודה המכבי חידשו את רעיון העצמאות המדינית היהודית, שבתקופת השלטון הפרסי וההלניסטי היה רדום.
מבחינה מעשית, השנה שבה מקובל לראות את עצמאות הממלכה החשמונאית היא 140 לפנה"ס, בתחילת תקופת שלטונו של שמעון.
בשנה זו הכיר דמטריוס השני במעמדו של שמעון, וביטל את גביית המיסים, החלטה שהתפרשה במקבים א' כהענקת עצמאות ליהודה.
חבר-היהודים, בא כוחו של העם, שהתכנס בחצר בית המקדש בשנת 140 לפנה"ס, מינה את שמעון ובניו אחריו לתפקידים: כהן גדול, מנהיג, ומפקד הצבא, אך לא למלך מחוקק ושופט.
יכולות אלו הוחזקו כנראה בידי חכמים ובידי בתי דין שפעלו על פי המסורת, שגם המנהיג היה כפוף להם.
חבר היהודים היה ככל הנראה אספה שכללה את כל הגופים היהודיים: כהנים, גרוסיה (מועצת הזקנים) ונציגי העם.
אספה זו, שייצגה את העם, התכנסה בעתות משבר, ובעת שהיה צריך לקבל החלטות מכריעות.
בבריתות שנכרתו בין יהודה לבין רומא, לא נזכר שליט חשמונאי מסוים אלא "היהודים".
צורת שלטון זו השתמרה על המטבעות החל מתקופת יוחנן הורקנוס הראשון - "יהוחנן הכהן הגדל וחבר היהודים".
בתקופת אלכסנדר ינאי (המאה הראשונה לפנה"ס), חלה תמורה גדולה בשיטת הממשל.
כאשר אלכסנדר ינאי (ואולי כבר אחיו) לקח סמכויות של מלך לחוקק ולשפוט, וביטל כנראה את מעמדם של חבר היהודים, שכן בתקופתו הם הוסרו מהמטבעות שטבע.
ינאי ביקש לקבוע את מעמדו מעל לחוק, כפי שנהוג במשטרים ההלניסטיים, שבהן המלך נחשב ל"חוק החי", דבר שחיזק מאוד את מעמדו.
לקיחת סמכויות אלו עוררה תרעומת גדולה בציבור, כיוון שפגעה בהסכמות החברתיות, שהיו נהוגות מאז הקמת הממלכה, ואף פגעה בסמכותם של השופטים, שבידם עד אז הייתה זכות החקיקה.
סמכות המלך נותרה עד הכיבוש של פומפיוס, שביטל אותה, והפך את יוחנן הורקנוס השני לכהן גדול ואת אנטיפטרוס למנהיג.
כת ים המלח מקומראן, כת שמרנית בעלת אידאולוגיה דטרמיניסטית, דיכוטומית ואפוקליפטית, שרבים מהחוקרים מזהים אותה כפלג קיצוני של האיסיים, הייתה מתנגדת חריפה ואף ארסית לפרושים, לצדוקים ולבית חשמונאי.
אנשיה, כהנים מבית צדוק, ראו בהדחתם מהכהונה הגדולה בידי השליטים החשמונאים, גזל ומעשה נבלה שאין לו כפרה.
אחד מן השליטים החשמונאים נקרא בכתביה "הכהן הרשע", אויבה הגדול של הכת, וינאי המלך מכונה שם "כפיר החרון".
בדורות הראשונים תמכו הפרושים במלכות החשמונאים, אך לאחר שסמכויות המשפט של הסנהדרין, נפגעו בידי המלכים החשמונאים, הם הפכו לאופוזיציה לשלטון.
לגבי זמן הפגיעה, ג' אלון סובר, שהתרחש בימי ינאי, ויש המקדימים זאת לסוף תקופת שלטונו של יוחנן הורקנוס.
בספר "מזמורי שלמה", ישנה עמדה ביקורתית הרואה בכיבושי הרומאים עונש על חטאי הדור ושלטון החשמונאים.
לפי חיבור זה, היו בין הפרושים, שביקשו להפריד את המלוכה מהכהונה, וטענו כי אין יאה לחשמונאים למלוך מאחר שאינם צאצאי בית דוד.
בחיבור "עליית משה", החשמונאים נזכרים לרעה: "אז יעמדו להם מלכים שתלטניים, וכהני אל עליון יקראו והרשיעו לעשות בקדש הקדשים".
על פי יוספוס ודיודורוס, אריסטובלוס והורקנוס השני, בניה של שלומציון, המאיסו את עצמם בפני העם, ונציגי העם שבאו לפני פומפיוס וביקשו ממנו לבטל את המלוכה החשמונאית, הציגו את שני השליטים האחרונים כעריצים, ששעבדו את האזרחים, ביטלו את חוקי האבות, וביצעו מעשי רצח.
השפעת החשמונאים על יהודי העולם
על הרבה מהמטבעות בתקופת החשמונאים הוצג גוף בשם "חבר היהודים".
אותו הגוף מתואר בכמה מטבעות ליד אנשי שושלת החשמונאים כשהם מתוארים כשליטים פוליטיים, אך גם ככוהנים ושליטים דתיים.
נראה שהמוסד "חבר היהודים" לא הוצג בתור מועצה השולטת בתחום הפוליטי, אלא כגוף המבקש לייצג את כל היהודים ברחבי העולם ולעזור להם.
מגמה זו באה לידי ביטוי במספר מהלכים שהחשמונאים הובילו על מנת לתמוך בקהילה היהודית: אחד מהמניעים של כיבושי החשמונאים היה הרחבת שטחים על מנת שלאוכלוסייה היהודית יהיה היכן לגור.
מחקרים דמוגרפיים מראים כי היהודים התרבו מהר יותר מכל שכניהם ולכן נצרכו בטריטוריות נוספות למגורים.
מניע נוסף היה לבטל את הגזרות שהטיל אנטיוכוס על היהודים ולשחרר את היהודים שנרדפו במדינות אחרות, החשמונאים יצרו קשרים דיפלומטים כדי להקל על היהודים מחוץ ליהודה.
בין הגזרות הקשות שהטיל אנטיוכוס הרביעי על היהודים בשטחים ששלט בהם, היה איסור שמירת חוקי התורה, חיוב חילול שבת וחגים וחיוב אכילת אוכל לא כשר כמו חזיר.
במהלך הכיבושים של החשמונאים, הם הרבו לסלק את העם שהתגורר בשטח שכבשו, אך לפעמים אפשרו להם להישאר, בתנאי שהתושבים יתגיירו.
אותם האדומים (וגם היטורים שעברו את אותו תהליך הגיור), נחשבו מאז גיורם כיהודים לכל דבר, מה שמראה שהמטרה הכללית של החשמונאים הייתה להגדיל ולחזק את הקהילה היהודית בעולם.
ככל שהחשמונאים כבשו יותר שטחים, הם דבקו בבית המקדש ובחשיבותו יותר: הם הבינו שבית המקדש הוא סמל חשוב של העם היהודי.
אמנם היה מקדש נוסף (מקדש חוניו) במצרים אשר נבנה בגלל חילול בית המקדש בירושלים ושימש את יהודי מצרים, אבל לאחר טיהור בית המקדש בירושלים, היה בית המקדש הירושלמי למקדש המרכזי של העם היהודי, והחשמונאים עודדו עלייה לרגל בחגים.
כאשר יהודים עלו לבית המקדש ותרמו לו סכום משמעותי של כסף, הם התחברו מבחינה דתית וזיהו את עצמם יותר כיהודים, כעם נפרד ומיוחד.
החשמונאים אף ביקשו תרומה כספית גם מיהודי העולם, הנקראת 'תרומת מחצית השקל', שהייתה תשלום שנתי החל על כל יהודי בוגר בארץ ובתפוצות, שנועד לטיפוח בית המקדש ומימון מלאכת הכוהנים בבית המקדש, לדוגמה רכישת קורבן התמיד וקורבנות הציבור.
היהודים שייחסו חשיבות רבה לבית המקדש ואף ביקרו בו, נענו לתשלום זה בחפץ לב, מה שמעיד על אהדה מהעם כלפי החשמונאים.
תרומה זו חיזקה את הקשר בין העם אליהם, וכן, העשירה את קופת המדינה החשמונאית.
הבקשה עצמה מראה שהייתה להם הכוונה לתקשר עם יהודי העולם ולהשפיע עליהם.
לחשמונאים היה גם חשוב לשנות את הזהות היהודית בעולם: בעבר, היהודים היו מיוצגים על מטבעות זרים, בתור עם זר שנשלט על ידי המדינה, החשמונאים שינו ייצוג זה במטבעות שלהם, בכך ששינו את השם שלהם, מ"יהד" ל"יהודים", אותו הכינוי שאנחנו משתמשים בו עד היום.
יוחנן הורקנוס, התערב בעניינים מחוץ לממלכת החשמונאים, במטרה להשיג ליהודי לאודיקיה את היכולת לנוח בימי שבת, לאחר מכן יוחנן קיבל מיוליוס קיסר את היכולת לקבוע בעניינים הדתיים בהלכות חייהם של היהודים גם בממלכה שלו, כוח זה נתן לחשמונאים השפעה מאוד גדולה על יהודי התפוצות.
+שם השליטשנות שלטונושליטים במקבילתואריהודה המכבייונתן הוופסי160 לפנה"ס – 143 לפנה"ס
(כ־17 שנים)אתנארך וכהן גדולשמעון התרסי143 לפנה"ס – 134 לפנה"ס
(כ־9 שנים)אתנארך וכהן גדוליוחנן הורקנוס הראשון134 לפנה"ס – 104 לפנה"ס
(כ־30 שנה)אתנארך וכהן גדוליהודה אריסטובולוס הראשון104 לפנה"ס – 103 לפנה"ס
(כשנה)מלך וכהן גדולאלכסנדר ינאי103 לפנה"ס – 76 לפנה"ס
(כ־27 שנים)מלך וכהן גדולשלומציון אלכסנדרה76 לפנה"ס – 67 לפנה"ס
(כ־9 שנים)הורקנוס השני ככהן גדולמלכההורקנוס השני67 לפנה"ס – 67 לפנה"סמלך וכהן גדולאריסטובולוס השני67 לפנה"ס – 63 לפנה"ס
(כ־4 שנים)מלך וכהן גדולהורקנוס השני63 לפנה"ס – 40 לפנה"ס
(כ־23 שנים)אתנארך וכהן גדולמתתיהו אנטיגונוס השני40 לפנה"ס – 37 לפנה"ס
(כ־3 שנים)מלך וכהן גדולהורדוס37 לפנה"ס – 4 לפנה"ס
(כ־33 שנים)מלךארכלאוס4 לפנה"ס – 6
(כ־10 שנים)אחיו : פיליפוס על הבשן, הורדוס אנטיפס על הגליל, דודתו שלומית על יבנה, אשדוד ופצאליסאתראנךפיליפוס4 לפנה"ס – 6
(כ־10 שנים)אחיו : ארכלאוס על יהודה שומרון ואדום, הורדוס אנטיפס על הגליל, דודתו שלומית על יבנה, אשדוד ופצאליסטטרארךהורדוס אנטיפסאחיו : ארכלאוס על יהודה שומרון ואדום, פיליפוס על הגליל, דודתו שלומית על יבנה, אשדוד ופצאליסטטרארךשלומיתאחיינה : פיליפוס על הבשן, הורדוס אנטיפס על הגליל, ארכלאוס על יהודה שומרון ואדום.אגריפס הראשוןמלךאגריפס השנימלך
יהודה, יונתן, שמעון ויוחנן הורקנוס הראשון כרתו ברית עם רומא ונקטו מדיניות פרו-רומאית.
אך אלכסנדר ינאי סטה ממנה, ובעקבותיו הלכו שלומציון, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני.
תחילת היחסים בין יהודה לרומא במשלחת דיפלומטית רומאית ששהתה במזרח והגישה סיוע ליהודים שבשלב זה מרדו באימפריה הסלאוקית בעקבות גזרות השמד שהטיל המלך אנטיוכוס הרביעי, הקשרים הפכו לרשמיים בשנת 161 לפנה"ס, כשמנהיג המרד יהודה המכבי שלח משלחת לרומא, בראשות אֶוְפּלֵמוֹס בן-יוחנן בן-הקוֹץ ויָסוֹן בן-אלעזר, שכרתה ברית רשמית עם הרפובליקה.
הברית הייתה מבוססת על העוינות ההדדית לסלאוקים ויורשו של יהודה, יונתן, טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה ולעשיית צעדים לקראת ריבונותה.
הוא חידש את הברית עם רומא.
ממשיכו של יונתן, שמעון, המשיך בברית.
יוחנן הורקנוס הראשון כבר בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית של קודמיו עם הרומאים.
במסגרת הברית עם הרומאים הם אף הבטיחו להגן על נמלי יהודה.
נראה שהברית לא הרתיעה את אנטיוכוס השביעי מלתקוף את יהודה, אך יש המשערים כי הדבר מיתן את אנטיוכוס בסיום המלחמה.
בראשונה חידוש ברית עם עלותו לשלטון, בשנייה חידוש הברית לאחר מות אנטיוכוס השביעי, ובשלישית החלטת סנט הדורשת מאנטיוכוס התשיעי להחזיר ליוחנן את המצודות והנמלים שכבש מידם.
תפנית במדיניות מול הרומאים חלה כאשר אלכסנדר ינאי עלה לשלטון.
הוא לא חידש את הברית עם רומא, ואף להפך נראה שהצטרף אל הברית הנגדית, ויצר קשרים עם הפרתים, ועם מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, אויבם של הרומאים.
על פי הכללים הדיפלומטיים, אי חידוש הברית התפרש ברומי כצעד עוין.
נראה שעשה זאת עקב התפוררותה של האימפריה הסלאוקית והפחד מפני כוחה המתעצם של רומא במזרח, ובשל הניצול הכלכלי שלה.
רפפורט אף מעיר שמדיניות הכיבושים שלו והריסת ערים הלניסטיות עמדה בניגוד גמור למדיניות הרומית.
גם יורשיו של ינאי, שלומציון, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני לא טרחו לחדש את הברית עם רומא, דבר שהיה להם לרועץ כאשר פומפיוס במסגרת מסע כיבושיו במהלך מלחמת מיתרידטס הראשונה הגיע לשערי הארץ (63 לפנה"ס).
אף שהחשמונאים ביקשו את התערבותו, פומפיוס התייחס אליהם באופן קשוח ועוין, קיצץ בסמכויות השלטון ובגודל המדינה, והפך את ממלכת החשמונאים למדינה וסאלית.
בין יונתן החשמונאי לבין אראוס מלך ספרטה נרקמה ברית.
ספרטה באותה תקופה הייתה בעלת ברית של הרומאים.
באגרות שמצוטטות בספר מקבים א' ונמצאו בגנזי ספרטה, היהודים כותבים לספרטנים שהם מתפללים לשלומה של ספרטה בחגיהם בבית המקדש, ואין להם כוונה להטריחם בסיוע צבאי, והספרטנים כותבים שהם כאחים להם וגורל אחד להם.
על פי ד"ר אורי אמיתי תחילתה של הברית הייתה במאה השלישית לפנה"ס והיא נמשכה עד ימי הורדוס.
ליונתן, שהגיע למדרגת רע ראשון למלך הסלאוקי, הייתה פעילות ענפה ומעורבות עמוקה, עם מנהיגי הממלכה הסלאוקית, שאותה ניצל כדי לחזק את הישות היהודית בארץ ישראל.
אחד משיאיה היה משלוח של 3,000 לוחמים חשמונאים לבירה הסלאוקית לבקשת דמטריוס השני שהושם במצור על ידי מורדים והמון העם בבירתו אנטיוכיה, לעזור לו לבל יופל.
בתקופת יורשו, שמעון, אנטיוכוס סידטס האיר לו פנים בתחילה וכרת עמו ברית, שכן היה זקוק לו במלחמתו כנגד טריפון במאבקי כס המלכות הפנימיים.
הוא אישר את מעמדו העצמאי, לטבוע מטבעות, ואף נתן עצמאות לשמעון ועמו.
אך לאחר מכן, משעמד לנצח סידטס את טריפון בדור נשתנה טעמו.
יוחנן הורקנוס המשיך במסורת של קודמיו, וכמלך ואסל שנכנע למצור שהטיל עליו אנטיוכוס, אף שלח את חייליו עם צבאו של אנטיוכוס למזרח.
אלכסנדר ינאי לא ניסה לכרות ברית עם המלכים סלאוקים כפי שעשו קודמיו: יונתן, שמעון ויוחנן הורקנוס, כנראה בשל חולשתם של הסלאוקים.
ככלל כמעט בכל התקופה החשמונאית היו קשרים טובים עם האימפריה הדרומית, מלבד שתי אפיזודות.
יונתן יורשו של יהודה טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה ולעשיית צעדים לקראת ריבונותה.
חיזק את ידידותו עם תלמי השישי פילומטור.
בתקופתו היה חשש שמא תלמי השישי ירצה להחזיר את ארץ ישראל לתחום שליטתו, אך מותו בקרב כנגד דמטריוס השני בטרם עת ב-145 לפנה"ס, פטר את ממלכת החשמונאים מגורל זה.
יוחנן הורקנוס הראשון כבר בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית של קודמיו עם בית תלמי המצרי ועם עמים רחוקים אחרים.
אלכסנדר ינאי שוויתר על כל הבריתות האחרות, הקפיד לשמור על יחסים טובים עם מצרים התלמית ככל השליטים החשמונאים.
ברית שהייתה קשורה ליישוב היהודי שם והכוח הצבאי שלו.
יחסים אלו באו לידי ביטוי במלחמתו כנגד תלמי התשיעי מושל קיפרוס, כאשר קלאופטרה השלישית שלחה כוח צבאי בראשות שני מצביאים יהודיים לסייע לו.
אף שנראה שבאותו הזמן נמלכה בדעתה להעביר את ארץ ישראל לתחום שלטונה, בסופו של דבר השכנוע של מצביאה היהודי, וגם הקשיים הצבאיים והמדיניים שהיו עלולים להתעורר בכיבוש זה, שכנעו אותה לוותר על הרפתקה זו.
יהודה המכבי היה הראשון שיצר קשרים עם הנבטים בעבר הירדן.
הברית ביניהם פרחה על רקע העוינות המשותפת לאימפריה הסלאוקית.
למרות מערכת הכיבושים של יוחנן הורקנוס בעבר הירדן הברית איתם נשמרה.
אך לאחר שקרנה של הממלכה הסלאוקית ירד, והחלה תחרות בין החשמונאים לנבטים על המשאבים שהתפנו, נוצר סכסוך כלכלי ביניהם, וינאי במסגרת כיבושיו בממלכת הנבטים ומלחמותיו כנגדם, העכיר את היחסים הטובים שהיו עמם, וגרם להם להיות עוינים לממלכה החשמונאית עד לחורבן הבית.
אף שאשקלון הייתה עיר הלניסטית, כבר מתקופת יונתן, היא כוננה מערכת יחסים טובים עם היהודים.
על פי ברוך קנאל הדבר נבע מכך שבניגוד לעזה עורק התחבורה הראשי, אשקלון המשנית לה במסחר, הייתה צריכה להסתמך בכלכלתה על מסחר עם תושבי הארץ.
יחסים טובים אלו נשמרו אף בתקופת אלכסנדר ינאי, ואף סייעו לו בסופו של דבר לכבוש את עזה, ולהפוך את אשקלון ליורשתה בסחר.
וכך הממלכה החשמונאית ואשקלון היו כרוכות זו בזו בשל אינטרסים משותפים.
לתפיסות אחרות הדבר נבע בעיקר בשל הרצון לשמור על יחסים טובים עם הממלכה התלמית, שאשקלון הייתה בעלת ברית שלה.
השליטים החשמונאים היו צריכים להחליט מהי הדרך הנכונה ביותר לשרוד כשהכוחות שסביבם אשר הם צריכים לתמרן הם:
עמים נוכריים שונים היושבים מסביב ליהודה
רומא, אימפריה חדשה שגדלה במערב, תוך כיבושים של שטחים שהיו שייכים לפני כן לממלכות הלניסטיות כולל בית סלאוקוס
רוב המנהיגים החשמונאים התגברו על קושי זה בכך שניצלו את חולשתה של הממלכה הסלאוקית והעברת הנאמנות למתחרים השונים בתוך הממלכה על השלטון.
הממלכה הסלאוקית הלכה ונחלשה בשנים אלו, גם בגלל לחץ של מעצמות אחרות וגם בגלל מריבות פנימיות על השלטון.
החשמונאים השכילו לנצל את החולשה ואת המריבות הפנימיות כדי לכרות ברית עם מנהיג סלאוקי אחד כנגד השני.
הם כרתו בריתות כנגד הממלכה הסלאוקית על ידי התחברות לאויבי הממלכה הסלאוקית ולכוחות ששאפו להחליש את בית סלאוקוס.
בית תלמי היה החשוב שבהם.
החשמונאים כרתו בריתות גם עם רומא, ששיתפה פעולה עם החצר התלמית כנגד בית סלאוקוס.
יהודה הייתה במחנה אחד עם אויבי הסלאוקים - מצרים ורומי - והפיקה תועלת ממדיניותם המשותפת, אשר ביקשה להחליש את בית סלאוקוס.
שליטי החשמונאים העריכו נכון את הגורמים הבינלאומיים שסביבם והרוויחו מהבריתות שכרתו.
ראשיתו של הצבא החשמונאי היה בגרעין מורדים מתנדבים.
בתקופת יונתן, שמעון והורקנוס הצבא היה במגמת התחזקות והתעצמות, אם בכמות החיילים ואם בחימוש ובפרשים.
ולבסוף בימיו של ינאי ושלומציון הוא אף הוגדל וחוזק באמצעות שכירים זרים.
צבא הגרילה של יהודה המכבי היה בעל יכולות גופניות גבוהות, נועזות רבה, ותחבולתיות גבוהה, התבסס בעיקרו על מארבים ופשיטות והתמחה בעיקר בלוחמה הררית, כפי שניכר מניתוח כמה מקרבות המכבים.
בקרבות חזיתיים למול העוצמה הסלאוקית הוא נחל כישלונות.
למרות התבוסה של יהודה, שבה נהרג עם רבים מאנשיו, מורשת הקרב שלו המשיכה עם אחיו ועם הלוחמים ששרדו.
על פי ספר מקבים צבא יהודה התרחב בזמנים מסוימים עד לכ-10,000 חיילים, אך גרעינו הבסיסי מנה כ-3,000 לוחמים מובחרים בלבד.
על פי אבי-יונה צבא יהודה המכבי מנה בתקופה המקסימליסטית שלו 20–22 אלף איש, ולפי ניתוחים שונים של בר כוכבא פוטנציאל הגיוס של צבא יהודה נאמד בין 20 ל-40 אלף איש.
בתקופה זו החימוש שלהם לקה בחסר, ובעיקר בתחום של שריון גוף, ודבר זה נתן את אותותיו לדעתו של בר כוכבא בקרבות שבהם הפסידו.
בתחילה בהנהגת יונתן ושמעון בשתי המערכות כנגד בקכידס הצליחו המורדים שאיישו את העיר בית בציי לגלות נועזות, תושייה ויכולת עמידה, וצבא החשמונאים הגיע ליכולת להנחיל מפלות לבקכידס, בטקטיקה משולבת של התבצרות ומתקפה.
במהלך השנים הבאות יונתן שקד על שיקום, פיתוח, הגדלה ושיכלול הצבא החשמונאי.
ככל שיונתן צבר כוח, משאבים ולגיטימציה, ואף קיבל הרשאה לייצר נשק, הוא הפך את צבאו לצבא מחומש ומיומן, שיכול לפעול בכל תנאי שטח.
בשנת 152 נראה כבר שצבאו הגיע לסדר גודל של למעלה מ-30 אלף לוחמים.
בקרב בין יבנה ואשדוד הצליח יונתן עם כעשרת אלפים חיילים להכות את המצביא אפולוניוס - מפקד חילת סוריה, ונאמנו של דמטריוס השני, אף על פי שהלה בא בכוחות גדולים וטמן לו מארב פרשים.
בצלאל בר כוכבא טוען כי יכולת הניצחון בקרב שנמשך זמן ממושך, בשטח מישורי, כנגד המפקד הסלאוקי שפיקד על צבא שכלל פלנקס וחיל פרשים, מצביעה על כך שלצבא החשמונאי היו יחידות פלנקס ופרשים, כי אחרת קשה להבין איך יכלו להתמודד מולם בהצלחה, וכי השורות הראשונות לפחות היו מצוידות בחליפות שריון כלשהו.
הניצחון בקרב זה היה הישג חשוב ועדות לרמתו המקצועית.
צבאו של יונתן התמיד בהישגיו, ובקרב בגליל העליון עם שרי צבא מתומכי דמטריוס, ניצחם בקרב.
וכאשר יצא לגליל במסעו האחרון בראש 40,000 לוחמים, טריפון כלל לא ניסה להתעמת איתו בשדה הקרב.
בתקופתו, קובע בר כוכבא, הצבא החשמונאי עבר ללוחמה בשיטה ההלניסטית, והפלנקס היווה את עמוד השדרה שלו.
בקרב עקרון שליד אשדוד ב-137 לפנה"ס שהתקיים בין בניו של שמעון: יוחנן הורקנוס הראשון ויהודה לקנדביוס, הנציב של אזור החוף שלוחו של אנטיוכוס סידטס, הצבא החשמונאי הנחיל תבוסה מוחצת לצבא הסלאוקי.
בספר מקבים מסופר בפרוש כי בקרב זה לצבא החשמונאי היו פרשים והם הצליחו להעמיד צבא של 20,000 חיילים.
קרב זה היה אבן דרך נוספת להתחזקות צבא החשמונאים, והוכיח כי רק צבא הממלכה או ריכוז גדול של כוחות יכול להביסם.
ואמנם כאשר פלש ליהודה בימיו של השליט החשמונאי הבא אנטיוכוס סידטס בראש צבא גדול, הורקנוס לא העז להתעמת איתו והתבצר בירושלים, עד שהגיע איתו להסכם כניעה, שהותיר אותו כשליט ואסל, שבמסגרתה שלח את כוחותיו עם הצבא הסלאוקי למלחמה במזרח כנגד הפרתים.
כאשר יוחנן הורקנוס הראשון הטיל מצור על שכם, וניסה לכבוש אותה, בא לעזרתם אנטיוכוס התשיעי-קיזיקנוס, אך בניו של הורקנוס יהודה אריסטובולוס הראשון ומתתיהו אנטיגונוס הראשון יצאו לקראתו, הנחילו לו תבוסה מוחצת ורדפו אחריו עד בית שאן.
לינאי המלך איש הכיבושים היה בלא ספק צבא גדול ומיומן, שהורחב באמצעות שכירים מקיליקיה ופיסידיה וכנראה אף מתראקיה.
לא הייתה עיר שהוא צר עליה ויכלה לעמוד בפניו, ינאי ניהל שורה של מבצעים צבאיים מזהירים, והצליח להרחיב את תחום הממלכה החשמונאית באופן מרשים, גם כנגד הנבטים והיתורים.
נראה שינאי המלך לא היה יכול להביא את צבאו לרמה של מעצמה צבאית אמיתית בקנה המידה של אותה תקופה.
וניכר שצבאו היה בנחיתות גדולה למול צבאה של מלכת מצרים קלאופטרה השלישית, אך שקול למול צבאו של תלמי לתירוס.
בקרב בשכם כנגד דמטריוס השלישי, שהיהודים עברו אליו, מנו חייליו השכירים 8,000 רגלים ו-1,000 פרשים, עם עוד 6,000 יהודים שהצטרפו אליו בשלב מאוחר של הקרב (קדמוניות).
על פי שצמן היו לינאי המלך כ-50 אלף איש, לא כולל כוחות מילואים.
על פי בר כוכבא בתקופתו הוסבו יחידות החי"ר המובחרות בסדר גודל של שני לגיונות לשיטת לחימה רומית.
שלומציון המלכה לדברי יוספוס הכפילה את גודל הצבא שהיה לינאי, וגייסה חיל שכירים גדול מאוד, "עד שהפילה פחד על השליטים מסביב ולקחה מהם בני־תערובות", אבל למרות צבאה הגדול, המבצע הצבאי בדמשק שבראשו עמד אריסטובולוס בנה, כנגד תלמי בן מינאי (מניאוס), מלך היטורים, לא הניב הישגים כלשהם.
כשטיגראנס הגדול מלך ארמניה פלש לסוריה בראש צבא של כ-30 אלף חיילים, וכבש את הממלכה הסלאוקית ואף המשיך לכיוון ארץ ישראל, חששה המלכה והעדיפה לפייסו באמצעות "מתנות רבות ויקרות" במקום לנסות להתעמת איתו בשדה הקרב.
החל מתקופתו של יהודה היו לצבא החשמונאי מספר לא ברור של פרשים, והם יכלו להגיע לכמה מאות בתקופתם של יונתן, הורקנוס ואלכסנדר ינאי.
בתקופתו של שמעון בקרב נגד קנדיביוש נזכר שימוש בפרשים בצבא החשמונאי.
לצבא החשמונאי היו מכונות מצור כנראה כבר בתקופת יהודה (חשבונות) שלפי הערכתו של בצלאל בר כוכבא נלקחו כשלל במסעות בעבר הירדן.
במצור בגזר שנעשה בידי שמעון מתואר הלפוליס, מגדל ירי והבקעה שנעשה בו שימוש בגזר, אך את החקרא לא יכלו להפיל באמצעות מכונות, שלא היו מספיק משוכללות בידם, אלא באמצעות הרעבה.
חלק חשוב בביטחון הממלכה החשמונאית היוו הביצורים שהוקמו.
שמעון התרסי ביצר את ירושלים, בית צור, גזר, יריחו (מבצר דוק), חדיד וטור שמעון (שמזוהה על ידי בועז זיסו עם חרבת טורה), שנבנה על ידו או על ידי בנו לזכרו, ואלכסנדר ינאי הוסיף עליו וביצר את גמלא, חמתן, אלכסנדריון (סרטבה), הורקניה, מכוור ומצדה.
על פי יוספוס המתבסס על ניקולאוס איש דמשק, אלכסנדר ינאי גם הקים קו ביצורים מאנטיפטריס עד ליפו.
קו זה כלל חפיר, חומה ומגדלי עץ לירי ארטילרי, ונועד לעצור פלישות מהים באזור זה.
בצלאל בר כוכבא מפקפק בקיומו של קו ביצור זה מסיבות שונות.
גבולות הממלכה היו דינמיים, והיו במגמה של התרחבות מתמדת עד לתקופתו של אלכסנדר ינאי.
הגבולות הראשוניים היו מחוז יהודה.
בין הרי גופנה בצפון לבין בית צור בדרום, ובין יריחו במזרח לבין אמאוס במערב.
על גבי הגבולות הבסיסים של יהודה, יונתן קיבל מאלכסנדר באלאס את העיר עקרון וסביבתה ואת בית צור, וכן ביצר את חדיד בשפלה, ליד לוד, אך בתקופתו במצודת החקרא בירושלים ישב עדיין חיל מצב.
בשנת 146 או 145 לפנה"ס קיבל יונתן מידי הסלאוקים שלשה פלכים נוספים - עפריים (אפרים), לוד ורמתיים, וגבולות יהודה התרחבו איפוא על חשבון נציבות שומרון.
שמעון הצליח לכבוש את גזר ויפו ולפתוח פתח לים, ואף הצליח לכבוש את מצודת החקרא ולסלק משם את חיל המצב הסלאוקי.
יוחנן הורקנוס הראשון ביסס את ממלכת יהודה החשמונאית, והחל את תנופת הכיבושים, ובכיבושיו הכפיל את שטחה של הממלכה, תוך התרחבות לצפון ולדרום.
כיבושיו היו לקראת השליש האחרון של שלטונו, שבהם הכניע תחתיו את העמים השכנים: האדומים, הנבטים והיטורים, והנהיג מדיניות חדשה של גיור בכפייה של אומה או קבוצה שלמה, שהפכה לדפוס פעולה קבוע של בית חשמונאי.
במסגרת כיבושיו כבש את מידבא (129), את מחוז הר אפרים, ובה העיר שכם, וסמריה-שומרון כשהוא מגיע עד לסקיתופוליס-בית שאן ואף לעמק יזרעאל.
הוא כבש גם את אדומיאה (125) ובה הערים מרשה ואדורים, שהעניקה לו עומק אסטרטגי, ושליטה על הדרכים המובילות לעזה.
כיבושיו בעבר הירדן נתנו לו שליטה על חלק מ"דרך המלך" שנמשכה לאורך הרכסים ההרריים של עבר הירדן, ועומק אסטרטגי לפראה ולממלכה עצמה.
אריסטובולוס הראשון בשנת 104 לפנה"ס השתלט על הגליל, פרט לרצועת החוף המערבי, וייהד את הגליל אם באמצעות גיור בכפייה של שבט היטורים הערבי, אם בגיור מרצון, ואם בגירושם ויישוב יהודים מיהודה שם.
אלכסנדר ינאי, הכובש הגדול של ממלכת החשמונאים, שאף מת בשדה הקרב (מקדחת), בשרשרת של מלחמות בלתי פוסקות בעיקר כנגד הערים היווניות, כבש שטחים נרחבים בעמק הירדן הצפוני והדרומי מהנבטים, וכן את הגולן ועמק החולה, ושטחים נוספים כגדר, פלה, סלוקיה, גמלא, אנתידון, רפיח, רינוקורורה , ועזה.
לאחר ניסיונו הכושל לכבוש את עכו, השתלט ינאי על שורה של ערי חוף הלניסטיות כמו דור, מגדל סטרטון (לימים קיסריה) ואפולוניה.
בתקופתו מעט ערי חוף כמו עכו ואשקלון נותרו הלניסטיות.
מדיניות הכיבושים שלו נועדה להשיג שליטה בשתי דרכי המסחר בארץ, "דרך המלך" ו"דרך הים", ובמיוחד בעזה, שהייתה שער המסחר לארץ והעשירה מאוד את קופת המדינה.
בעת מותו של ינאי, הגיעה ממלכת החשמונאים לשיא התפשטותה.
היא השתרעה מהגולן והגליל העליון ועד הנגב בדרום (באר שבע ודרומית לרפיח) ומחוף הים התיכון ועד עבר הירדן המזרחי כולל הבשן והגלעד ואף אזור מואב.
למעט מובלעת ידידותית באזור אשקלון.
בתקופתה של שלומציון נותרה הממלכה בגבולות שקדמו לה, ולא היה בה כל שינוי.
כיבוש גנאיוס פומפיוס מגנוס ביהודה היה סוף ההתרחבות הגאוגרפית של הממלכה החשמונאית.
ביחד עם נטילת עצמאותה, פומפיוס קיצץ את גבולותיה, ונטל ממנה שטחים נרחבים: כל כיבושי אלכסנדר ינאי, יפו ואף עמק יזרעאל, כך שנותרו לה יהודה, אדום הדרומית, עבר הירדן היהודי והגליל.
הוא גם שיקם את הערים ההלניסטיות שהחריבו החשמונאים, בחוף הים, בשומרון, בעמק יזרעאל, ואף בעבר הירדן הצפוני.
החל משנת 140 לפנה"ס ועד שנת 63 לפנה"ס, הייתה ירושלים בירת ממלכה עצמאית.
כעיר בירה, ירושלים קיבלה תנופה ונבנו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון.
ירושלים נהייתה מרכז פוליטי, דתי ותרבותי.
והפכה מבירת פרובינציה יהודית לבירת ארץ רחבה, ובה נוכרים רבים.
אף שירושלים ממוקמת במקום מוגן בראש ההרים, ויש מעט צירים שמובילים אליה, שעל רובם קל להגן בכוחות מעטים, החשמונאים התכוננו לכל צרה שתבוא, והתחילו במפעל רב־ממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב.
בסביבות השנים 142–134 לפנה"ס, בתקופתו של שמעון, נבנתה החומה החשמונאית (המכונה החומה הראשונה), שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית והעיר העליונה.
החל מתקופה זו התמקמו עשירי ירושלים באזור העיר העליונה.
החומה נמתחה מאזור מגדל דוד של ימינו (מגדל היפיקוס) מזרחה, לכיוון הר הבית, בתוואי נחל צולב; ודרומה, מהמצודה דרך הר ציון אל בריכת השילוח, ושוב צפונה, עד שפגשה בחומת הר הבית.
בתקופה החשמונאית, על פי רפפורט, שכנו בארץ ישראל ארבע קבוצות עיקריות: יהודים, הלניסטיים (שעיקרם היה 30 ערי פוליס), שבטי נוודים, ואוכלוסייה אוריינטלית מקומית.
עיקר המאבק הצבאי באוכלוסיות, היה בין תושבי הפוליס לבין החשמונאים, שבניגוד למדינות ההלניסטיות, ביקשו ליצור מדינה לאומית שתהיה חטיבה אתנית רצופה.
מטרתם המדינית של החשמונאים הייתה לעקור יסודות שאי אפשר לייהדם, ולכן ערים הלניסטיות (מאזור שפלת החוף והדקאפוליס) כמו סאמריה, פחל, עזה וגדרה נהרסו ותושביהם גורשו, כאשר האוכלוסייה האוריינטלית (שגם היא דוכאה על ידי ערי הפוליס והייתה במעמד נמוך) ראתה בדרך כלל בעין יפה מעשים אלו.
על פי יוסף בן מתתיהו ופטולמאיוס מדיניות השליטים החשמונאים בתקופתו של יוחנן הורקנוס הראשון הייתה לגייר בכפייה את התושבים הנכריים או לגרשם.
לעומתם טען סטראבון היווני כי האדומים התגיירו מרצון.
רוב ההיסטוריונים המודרניים כמו הלוי, וייס, ש"ד לוצאטו, בארון, גרץ, צ'ריקובר, מורטון סמית, שצמן ועוד קיבלו את דברי יוסף בן מתתיהו ופטולמאיוס, אף שהם מנוגדים לתפיסה ההלכתית הרווחת.
לעומתם היסטוריונים כמו דובנוב, ג' אלון, רפפורט ואריה כשר סברו שהיה מדובר בתהליך של גיור מרצון.
לדעתו של כשר, ניקולאוס איש דמשק (שעליו מתבסס בן מתתיהו), עיין את החשמונאים, התאמץ להציגם כטיראנים, וגולל עליהם אשמה של רדיפות דתיות, בעוד שהם עצמם היו קרבנות לרדיפות מעין אלו, ובדומה לכך גם פטולמאיוס האשקלוני, עיר שהייתה מאוימת בידי החשמונאים, לא נטה לחשמונאים חסד, והשתמש בנשק הלניסטי-תעמולתי כנגד החשמונאים.
כשר סובר שגם היטורים בגליל התקרבו לעם ישראל מסיבות רבות והתגיירו מרצון, בתהליך הדרגתי בשל העוצמה היהודית, ההשפעה וכנראה גם התעמולה.
רפפורט בוחר בדרך ביניים וסובר שיצא צו מלכותי לגיור האדומים, אך טוען שמרבית האדומים הסכימו לצו ברצון בשל המצע התרבותי הדומה וההלניסטיים שבהם נאלצו לגלות.
רפפורט מוסיף על כשר שהיטורים היו שכבה דקה של כובשים שפלשו וגירושם מהגליל נתפס בידי אנשי הגליל המקומיים כמעשה של שחרור, שסלל את הדרך לגיור יציב של התושבים.