tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רון ויזלי – הבן השישי של ארתור ומולי.
חברם הטוב ביותר של הארי והרמיוני.
הוא מתואר כבן אדם מצחיק וציני, כשאר בני משפחתו.
בסוף הסדרה נעשה לבן זוגה של הרמיוני ובאפילוג של אותו הספר מתואר שהם התחתנו ויש להם שני ילדים: רוז והוגו.
ג'יני ויזלי – בת הזקונים.
החלה להשתתף בספר השני בעיקר, ומתפקדת בעיקר כדמות משנה ורק החל מהספר החמישי היא מקבלת תפקיד יותר משמעותי, ואף נוטלת חלק פעיל בניסיון להביס את לורד וולדמורט.
מסופר שהיא הבת הראשונה שנולדה למשפחת ויזלי לאחר דורות רבים בהם רק בנים נולדו למשפחה.
בספר השישי נהיית לבת זוגו של הארי פוטר ובאפילוג שבסוף הסדרה הם כבר נשואים עם שלושה ילדים: ג'יימס סיריוס פוטר, אלבוס סוורוס פוטר ולילי לונה פוטר.
רוז ויזלי – בתם הבכורה של רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר, לומדת באותה שכבה של בן דודה אלבוס פוטר.
נמצאת בבית גריפינדור ומשחקת בנבחרת הקווידיץ' שלה כרודפת.
הוגו ויזלי – בנם הצעיר של רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר, אחיה הקטן של רוז, בן גילה של לילי לונה פוטר.
באפילוג הסדרה עדיין לא הגיע לגיל 11 בו מתחילים ללמוד בהוגוורטס ועל כן לא ידוע לאיזה בית התמיין.
ויקטואר ויזלי – בתם הבכורה של ביל ופלר.
מנהלת מערכת יחסים רומנטית עם טדי לופין, בנם של רמוס וטונקס.
דומיניק ולואיס ויזלי – ילדיהם של ביל ופלר.
פרד ורוקסן ויזלי – ילדיהם של ג'ורג' ויזלי ואנג'לינה ג'ונסון.
פרד נקרא על שמו של פרד ויזלי, דודו, שנהרג בקרב על הוגוורטס.
מולי ולוסי ויזלי – ילדיהם של פרסי ואודרי ויזלי.
ג'יימס סיריוס פוטר – בנם הבכור של הארי פוטר וג'יני ויזלי, לומד בבית גריפינדור ונקרא על שמם של סבו, ג'יימס פוטר, וסיריוס בלק, סנדקו של אביו הארי.
אוהב לעיתים קרובות להציק לאחיו הקטן אלבוס סוורוס פוטר.
אלבוס סוורוס פוטר – בנם השני של הארי פוטר וג'יני ויזלי, קטן בשנתיים מאחיו ג'יימס, ונקרא על שם אלבוס דמבלדור וסוורוס סנייפ.
במחזה "הילד המקולל" מתואר כי אלבוס סוורוס, בניגוד לכל משפחתו הגריפינדורית, מוין דווקא לבית סלית'רין.
מה שגורם לכולם לראות בו כבוגד בכבוד משפחתו.
חברו הטוב ביותר הוא סקורפיוס הייפריון מאלפוי (בנו של (יריבו המושבע של הארי) דראקו מאלפוי).
מה שמוביל לכך שהוא גם חברו היחיד.
לילי לונה פוטר – בתם הצעירה של הארי פוטר וג'יני ויזלי, בת גילו של הוגו ויזלי בן דודה, בנם של רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר.
נקראת על שם סבתה, לילי פוטר, וחברתם של ג'יני והארי, לונה לאבגוד.
באפילוג הסדרה עדיין לא הגיעה לגיל 11 בו מתחילים ללמוד בהוגוורטס ועל כן רק בהארי פוטר והילד המקולל נודע שמוינה לבית גריפינדור.
מיוריאל פרואט – דודתה של מולי.
ילדי משפחת ויזלי שונאים אותה.
נוהגת להעיר הערות לא נחמדות על כולם.
גדעון פרואט – אחד מהאחים של מולי ויזלי.
הוא היה חלק ממסדר עוף החול המקורי ובמהלך מלחמת הקוסמים הראשונה הוא נרצח בידי חמישה אוכלי מוות, ביניהם אנטונין דולוחוב, יחד עם אחיו.
פביאן פרואט – אחד מהאחים של מולי ויזלי.
שעון הזהב שהארי קיבל במתנה ממולי ויזלי היה שייך לו לפני שנרצח.
המשפחה מתגוררת בבית בשם "המחילה", השוכן בסמוך לכפר הבדיוני "אוטרי סנט קצ'פול".
ביתם של הוויזלים הוא המקום השני האהוב ביותר על הארי פוטר, המאמין כי הוא מוחזק בצורתו החריגה באמצעות קסמים.
חצר המחילה היא בית גידול עבור להקת נומים, ופעם בכמה ימים נאלצים בני המשפחה לפנותם מהחצר.
בנוסף, בעליית הגג של המחילה גדל רול, שהוא מעין מפלצת קטנה.
אחד החפצים החשובים ביותר במחילה הוא שעון האורלוגין המשפחתי.
בשעון זה יש תשעה מחוגים, מחוג עבור כל אחד מבני המשפחה, והוא לא מראה את השעה, אלא את מצבם ומיקומם של בני המשפחה השונים (כגון: "בבית", "בבית הספר", "בעבודה", "בבית חולים", "בכלא").
לאחר שוולדמורט חזר לפעול בגלוי בתחילת הספר השישי, השעון הראה כי כל בני המשפחה מצויים בסכנת חיים.
משפחת הרצל היא משפחתו של חוזה מדינת ישראל – בנימין זאב הרצל.
הרצל נולד בשנת 1860 בעיר פשט (ב-1873 הפכה לחלק מבודפשט), בירת ממלכת הונגריה שבקיסרות האוסטרו-הונגרית.
על פי עדותו של הרצל למקורבו הסופר אהרון מרקוס מהמבורג, הוא היה מצאצאי המקובל הרב יוסף טאיטאצאק מסלוניקי, שהיה בזמנו ממנהיגי הפזורה היהודית ספרדית ופוסקיה.
לביוגרף הראשון שלו, ראובן בריינין, סיפר הרצל כי הוא צאצא לבן למשפחת אצילים מאנוסי ספרד שהאינקוויזיציה כפתה עליו ועל אחיו להמיר את דתם ולהצטרף למסדר נזירים.
שני האחים נשלחו מטעם המסדר לחוץ לארץ וכאשר הגיעו לאינסברוק, אוסטריה, נמלטו והגיעו לטורקיה – שם שבו ליהדות.
אולם לדברי הביוגרף עמוס אילון, רבים מיהודי המערב המתבוללים במאה ה-19 התגדרו במוצא ספרדי, משום שמלבד התפארת האצילית שנקשרה ביהודי ספרד של ימי הביניים, מוצא זה הפריד בין יהודי המערב לאוסטיודן העניים מפולין ורוסיה.
לטענת אילון, משפחת אביו של הרצל לא הייתה ספרדית אלא אשכנזית ומוצאה משלזיה, בוהמיה ומוראביה.
לאחר שעברה בלגרד לשלטון אוסטרי ב-1719, עקרה המשפחה דרומה והתיישבה בה.
כעבור 20 שנה, כשחזרה העיר לשלטון טורקי, עקרה המשפחה, מתוך נאמנות לכתר האוסטרי, לזֶמלין, שמעבר לנהר סאווה, בתחום שלטון אוסטריה.
בשל "המסירות והנאמנות" שהפגינה, קבלה המשפחה בנובמבר 1753 את הרישיון להישאר בעיר זו לכל ימי חייהם של ההורים וילדיהם.
הראשון בבני משפחת הרצל הידועים היה מויזס (משה) הרצל, שנולד בשנת 1751 והיה זגג בזמלין.
אבי-סבו של הרצל, לייבל הרצל, נולד ב-1761 ורוב חייו עבד כשכיר בזמלין.
בשלב מסוים עבר לעסוק במסחר ונעשה איש די אמיד.
שניים משלושת בניו המירו את דתם לנצרות ורק סבו של הרצל, שמעון לייב, נותר יהודי ואף נעשה אדוק יותר.
שמעון לייב הרצל (1805–1879) היה שמש בית הכנסת של הקהילה הספרדית בזמלין שבסרביה, בתקופה שכיהן בה הרב יהודה שלמה אלקלעי, ממבשרי הציונות.
סבתו מצד אביו הייתה רבקה (1809–1888) לבית ביליס.
אביו, יעקב הרצל, נולד ב-1835 בזמלין ונפטר ב-1902 בווינה.
אימו של הרצל, ז'אנטה לבית דיאמנט (1836, פשט – 1911, וינה) הייתה בת למשפחה אשכנזית משכילה ומעורה בתרבות ובספרות הגרמנית, הוריה היו גבריאל הירש (הרמן) דיאמנט (1805–1871), שבעצמו נולד בפשט, ויוהנה קטרינה (1806–1872) לבית אבלס – יהודים אמידים מבודפשט.
אמה של יוהנה קטרינה, תרזה אבלס, נאלצה להתפרנס כרוכלת לאחר שבעלה נפטר כעבור ימי נישואין ספורים.
משפחתה של ז'אנטה הגרה להונגריה במאה ה-18 ממוראביה וסלובקיה.
ז'אנטה נישאה ליעקב הרצל ב-1857, בגיל 19. הם נישאו מתוך אהבה ולא כתוצאה של משא ומתן על שידוך.
לדברי עמוס אילון, אישיותה הייתה חזקה יותר בבית מזו של בעלה.
שפת אמו של יעקב הרצל הייתה גרמנית.
הוא עזב את זמלין בגיל 15 ועבד בחברת אספקה והובלה של קרוב משפחתו, פיליפ פליישל, בדברצן, שם למד הונגרית, אם כי מעולם לא שלט בה היטב.
ב-1856, בגיל 21, עקר לבודפשט ופתח בה עסק משלו.
לאחר נישואיו עם ז'אנט, שגשגו עסקיו במהירות והוא התרחב גם לתחום הבנקאות.
יעקב הרצל לא הלך בדרך האדיקות של אביו.
בתחילת שנות ה-70 אף נחשב יעקב הרצל מיליונר, אולם בעת המשבר הכלכלי במדינה שפרץ בשנת 1873, איבד הון שנאמד בחצי מיליון כתר זהב, בשל מהלך פזיז, ומאז לא שב עוד להיות עשיר.
בשנת 1867, כאשר היה תאודור הרצל ילד, ניתן ליהודים במדינה, כחלק מהחוקה, שוויון זכויות בפועל.
הרצל נולד והתגורר בילדותו בבית הנמצא סמוך לבית הכנסת הגדול השל הקהילה הנאולוגית ברחוב דוהאן בבודפשט, שבנייתו הסתיימה ב-1859 אביו היה מהמתפללים שם.
מאוחר יותר עברה המשפחה לבניין בולט אחר בסביבת כיכר ויגאדו.
תחילה למד הרצל בבית ספר יסודי יהודי, וב-1869 הועבר לגימנסיה ריאלית ציבורית, אך החליט להפסיק את לימודיו במוסד זה בגלל האווירה העוינת כלפי יהודים בשל דתם שהוצגה כעבודת אלילים.
תקופת מה קיבל שיעורים פרטיים, ואחר כך עבר ללמוד, בין השנים 1876–1878, בגימנסיה היוקרתית הלותרנית, שבה כמעט מחצית התלמידים היו יהודים.
ב-1878 עברה המשפחה לווינה והתגוררה בדירה גדולה ברחוב פראטֶר 25, ברובע השני, שהיה אזור מגורים אמיד.
בשנת 1895 מסר הרצל את טיוטת "הנאום אל הרוטשילדים" שכתב, לעיונו של אביו, שהגיב עליו במכתב ארוך.
הוא חלק על הנחת היסוד של בנו, שהאנטישמיות תגבר, וסבר כי בעתיד הקרוב היא תיבלם.
הוא סבר שזו טעות מצד בנו לתלות את תקוותיו ביהודים העשירים, ויעץ לו: "עליך לפנות אל הקהל הרחב על ידי כתיבת ספר".
כמו כן, יעץ לו שלא להקריב את האינטרסים החמריים שלו למען קריירה כאיש ציבור.
הרצל שמע לעצתו בדבר כתיבת ספר: הוא שיכתב את הנאום והפך אותו לקונטרס פוליטי – ספרו "מדינת היהודים" (1896).
פאולינה, אחותו הבכורה בשנה אחת של בנימין זאב, הייתה שחקנית במופעי חובבים.
היא נפטרה ב-7 בפברואר 1878, בגיל 19, ממחלת הטיפוס.
אמו לא רצתה להישאר בביתם בבודפשט, והמשפחה עקרה לווינה פחות משבוע לאחר ההלוויה.
הרצל קרא לבתו הבכורה על-שמה.
בנוסף, הוא ביסס עליה את דמותה של מרים אחותו של דוד ליטבק מהרומן "אלטנוילנד".
אביה היה תעשיין מיליונר, איל-נפט, שנולד בבודפשט.
בצעירותו עקר עם אחיו לווינה, שם הקימו חברת-מניות ששלטה על בתי חרושת, ספינות-נהר ושדות-נפט בהונגריה.
יוליה נישאה לבנימין זאב ב-25 ביוני 1889. הטקס נערך בעיירת הנופש רייכנאו ואת הזוג קידש ד"ר אדולף ילינק, הרב הראשי של וינה.
הנדוניה של הכלה הייתה בסך 75,000 גולדן.
הריבית מהנדוניה הכניסה כ-6,000 גולדן לשנה.
בשל פעילותו הרבה בתנועה הציונית, לא הקדיש הרצל זמן או משאבים לשהות עם משפחתו.
באלפי העמודים של יומנו, הזכיר הרצל את ילדיו ואת הוריו, אולם אין בו אף אזכור ישיר אחד של אשתו.
על רקע חייה ויחסו של בעלה אליה כתבה אידה צורית את הרומן "אשתו המנודה" (כתר 1997).
יוליה נפטרה, כנראה בגלל מחלת לב, בשנת 1907, בגיל 39, שלוש שנים אחרי בעלה, לאחר שסבלה מדיכאון והייתה מאושפזת במוסד לפגועי נפש.
גופתה נשרפה על פי בקשתה, ומקום אפרה אינו ידוע.
ליוליה ובנימין זאב הרצל נולדו שלושה ילדים.
ב-1899 כבר התגוררה המשפחה בווילה גדולה בווינה.
הילדים לא נשלחו לבתי ספר, אלא חונכו בבית על ידי אומנות גרמניות ומורים פרטיים צרפתים, אנגלים ואוסטרים.
פאולינה הרצל – בתו הבכורה של הרצל, אשר שמה העברי הוא תרצה.
אחרי מספר רב של קשרים רומנטיים נישאה ליוזף היפט, אולם התגרשה כעבור זמן קצר.
היא ניתקה את הקשרים עם משפחתה והאפוטרופסים שמינה הרצל, סבלה מאי-ספיקת לב, ואושפזה מספר פעמים במוסד פסיכיאטרי.
בגיל 39 אושפזה בבית החולים בבורדו, שבצרפת, שם נפטרה ממחלת הטיפוס ב־8 בספטמבר 1930. למרות בקשתה בצוואתה להקבר בווינה ליד אביה החליטו בני משפחתה והקהילה היהודית לקברה בבורדו.
לאחר פטירתה הייתה הדעה הרווחת כי נפטרה ממתן מנת יתר של מורפיום.
אולם, כאשר הועבר ארונה לקבורה מחדש בהר הרצל, התגלה כי היא נקברה בארון עופרת, מה שהוכיח שמתה ממחלת טיפוס; הנפטרים ממחלה זו היו נקברים בארון עופרת כיוון שהיא ממשיכה להיות מדבקת גם לאחר המוות.
הנס הרצל – בנו השני של בנימין זאב הרצל.
הרצל לא העניק לו שם עברי, ואף לא מל אותו (אחרי מותו של הרצל, ארגנה לו הקהילה היהודית טקס ברית מילה והעניקה לו את השם שמעון).
ביום לידתו של הנס כתב הרצל ביומנו: "ולוואי שיגדל הנס ויהיה לאיש חזק שיוכל להמשיך בעבודתי".
כאשר נפטר בנימין זאב הרצל היה הנס בן 13.
במאמר שפרסם ב-1924 על תולדות חייו הוא כתב בין השאר: "בביתנו נהגו כבוד גמור בדת.
אמי נמשכה לדת ואבי – לחופש המחשבה בנוסח סביבת הסופרים והעיתונאים היהודים בווינה.
לימדו אותי ואת אחיותיי תפילות אחדות בגרמנית.
אבינו השפיע עלינו ברוח הכרה עצמית יהודית גאה.
אך לאחר מותו – ואני בן 13 – אמרה לי אמי, כי בהיותנו תינוקות חשב אבינו להמיר את דתנו.
ודאי שזה היה לפני ראשית התנועה הציונית."
בהתאם לבקשתו של הרצל, נשלח הנס ללמוד בפנימיה יהודית דתית באנגליה.
כשנפטרה אימו חזר לווינה, התמוטט בגלל רגשות אשם על שלא היה עם אימו בימיה האחרונים ואושפז בסנטוריום.
אחרי ששוחרר חזר ללימודיו באנגליה, אותם סיים בהצלחה.
באותו מאמר מספר הנס: "זמן מה אחרי מותו של אבינו הובאתי על ידי אפוטרופוסי לאנגליה.
נראה שהם התכוונו בזה לקרבני לסביבת מנהגי דת ישראל.
בן 17 נתייתמתי גם מאמי.
חושבני שהאפוטרופוסים לא היטיבו לעשות בהעבירם אותנו ללונדון.
זה הביא כליה על חיי המשפחה שלנו ושבר, חוששני, את לב אמי.
ראוי אני לגנאי על שלא התחשבתי ברצונה, אך נענשתי על כך בחיים אבלים.
במשך כמה שנים שמרתי את מנהגי הדת, שבתוכי נתרוקנתי ממנה לגמרי.
הנס התקבל לאוניברסיטה, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הבריטי.
כשהשתחרר ב-1919 לא מצא לעצמו ייעוד בחיים והתפרנס בעיקר מתרגום כתבי אביו.
בשנת 1924 התנצר והצטרף לכנסייה הקתולית.
ב-1925 ביקש מיט"א לפרסם שאינו רואה עצמו יותר כבן הדת הקתולית.
ב-1926 מסר הודעה לפיה אינו רואה עצמו יותר כשייך לשום דת, וכי דתו היא הלאומיות.
לאחר מכן הכריז כי הוא רואה עצמו חבר "בית ישראל" או מוטב, חבר "העם העברי".
בשנותיו האחרונות התפלל בבית הכנסת הרפורמי בלונדון בחברת קלוד מונטיפיורי.
כששמע על מחלתה האנושה של אחותו פאולינה, עזב את עיסוקיו ונסע לבורדו שבצרפת לבקרה.
לאחר ששהה ליד מיטתה וראה כי מצבה משתפר, שב לבריטניה ושם קיבל את הבשורה שאחותו נפטרה.
הוא חזר לבורדו בשנית והתאבד ב־15 בספטמבר 1930 ביריית אקדח בשבוע לפטירת פאולינה.
הנס ביקש שגופתו וגופת אחותו ייקברו יחד בווינה.
בצוואתו, בה הסביר כי התאבד בגלל תחושת כישלון, הציע להעלות את גופות אביו, אחותו וגופתו שלו, יחד עם אפר אימו לקבורה בארץ ישראל.
בספר הציונות המאוחרת, אשר יצא בשנת 1953 בהוצאת שילה, מצוין כי התאבדותו נבעה כתוצאה משברון לב, בעקבות אהבתו לאוליה, הבת של הרוזן מעירו.
היא הייתה בת 15 והוא בן 38, ובמצב שנוצר העדיף לשים קץ לחייו.
סיבת התאבדותו זו התפרסמה אף בחוברת בווינה בשנים 1966–1967, אך מקורה אינו ידוע.
מרגרטה גרטרודה הרצל הידועה בכינוייה טרודה (Trude) ואשר קיבלה גם את השם היהודי פרומה – בתם השלישית של הרצל ואשתו יוליה, נולדה בפריז ב-20 במאי 1893, הייתה בת 11 בעת פטירתו של אביה.
אחרי פטירת אימה, בהיותה בת 14, נשלחה להתגורר אצל דודתה אלה.
דודתה זו גרמה לה להתנתק מבני גילה ואסרה עליה להביא חברים הביתה, ולכן שיקעה טרודה עצמה בקריאת ספרים (בעיקר נובלות ורומנים).
טרודה למדה באוניברסיטה הוראת צרפתית.
אחרי פטירת אשתו של אפוטרופסה, וולפסון, עברה לגור בביתו וסייעה לו הן בניהול משק הבית והן בענייני התנועה הציונית.
השתתפה בקונגרס העשירי בבזל (1913).
ב־1916 סבלה מהתמוטטות עצבים, בין היתר מאחר שהקשר שלה עם אחיה, הנס, נותק עקב היותו חייל בצבא של מדינת אויב (הצבא הבריטי), והיא אושפזה לזמן מה בבית החלמה לחולי עצבים בברוהל.
טרודה הייתה היחידה מילדי הרצל שהקימה משפחה.
ב-23 באפריל 1917 נישאה לתעשיין הטקסטיל היהודי הצ'כי ריכרד נוימן, שהיה גרוש ומבוגר ממנה ב־27 שנים, חברו של האפוטרופוס על ילדי הרצל, מוריץ ריצ'פלד, ובשנת 1918 ילדה נכד יחיד להרצל.
זמן קצר אחרי הלידה נשלחה למספר חודשים לבית החולים לחולי נפש "אינזרסדורף" שבווינה.
בשנים שלאחר מכן ניסו בני הזוג נוימן להפרד, חזרו לחיות יחד, ובכל אותה תקופה הייתה טרודה מתאשפזת לפרקים בבית החולים לחולי נפש.
מצבה התערער בעקבות מותם של שני אחיה, פאולינה והנס, והחל מ-1931 היא אושפזה בקביעות בבית החולים אינזרסדורף.
ב-1940, במסגרת הניתוק הכפוי של היהודים מהאוכלוסייה הכללית, הועברה לבית החולים הפסיכיאטרי היהודי פוקרסדורף, וב-1941 עם סגירת כל המוסדות היהודים הועברה לבית חולים פסיכיאטרי ציבורי.
בספטמבר 1942, כשהנאצים פינו את המאושפזים היהודים מבית החולים הפסיכיאטרי של וינה, היא נשלחה למחנה טרזיינשטט, שם שהתה בבית החולים של המחנה שישה חודשים עד פטירתה (כנראה מרעב) ב־15 במרץ 1943. גופתה נשרפה.
בנה של טרודה, סטפן תיאודור, הצאצא האחרון למשפחת הרצל, נולד ב־21 באפריל 1918. עקב עליית הנאצים לשלטון, נשלח סטפן ב־1933 ללמוד בפנימיה באנגליה.
הוא קיבל אזרחות בריטית ושינה את שם משפחתו מ"נוימן" ל"נורמן" (לפי גרסה אחרת ל"מונרו").
הוא שירת בתקופת מלחמת העולם השנייה בהודו כקצין בחיל התותחנים של הצבא הבריטי.
בשנת 1945, בדרכו מהודו לאנגליה, ביקר בארץ ישראל, התקבל בכבוד ואהדה, וקיבל הצעות להשתקע בארץ (הן מקיבוצים והן מעמותות).
תשובתו הייתה שישקול זאת לאחר שיסיים את תפקידו בצבא.
הוא שובץ כנספח משרד המדע של המושבות הבריטיות בשגרירות בריטניה בוושינגטון.
לאחר שנודע לו על מותם של הוריו בשואה, התאבד בקפיצה מ"גשר שדרות מסצ'וסטס" ב-25 בנובמבר 1946.
ב-12 בפברואר 1897 ערך הרצל צוואה לראשונה בחייו.
חלקה השני, "צוואתי האחרונה", לא נועד לפרסום.
הוא דן בענייניו האישיים והכספיים ומשקף את מצבם הרעוע של חיי המשפחה שלו.
הרצל שלל מאשתו זכויות כלשהן בחינוך ילדיהם ומינה את הוריו לאפוטרופסים שלהם.
הוא ביקש מהם למנוע "כל התערבות אפשרית" מצד אשתו או קרוביה.
הוא דרש שבנו לא יישאר בידיה משום ש"אינה אוהבת אותו, ועלולה להשחית ולהרוס את אושרו בכך שתרד לחייו" וביקש להעביר אותו לבית סבו וסבתו או לפנימייה בחוץ-לארץ.
לגבי בנותיו, נאלץ להשלים עם העובדה שתיאלצנה להישאר בבית אמן: "אפילו אם לא הייתה לי אשה טובה, תשתדל-נא לפחות להיות אם טובה לבנותיה".
בגיל 40 נתקף הרצל בתחושה שיום מותו קרב ובמאי 1900 ערך צוואה חדשה.
הוא מינה את הוריו כיורשיו היחידים ואחריהם את ילדיו.
אשתו לא נזכרה בין הנהנים והייתה מיועדת לקבל את החלק המגיע לאלמנות בחוק האוסטרי רק במידה ולא יהיו לה אמצעי-מחייה אחרים.
בצוואתו ציווה הרצל כי ידידיו דוד וולפסון, מוריץ ריצ'פלד ויוהאן קרמנצקי ימונו כאפוטרופסים על ילדיו.
עם פטירתו של הרצל הסתבר כי הוציא את כל כספי הנדוניה של יוליה, וכי השאיר את משפחתו ללא מקורות הכנסה נאותים (פאולינה הייתה אז בת 14, הנס בן 13 וטרודה בת 11).
את האחריות על היתומים הצעירים (גם מבחינה כלכלית) קיבלו על עצמם התנועה הציונית והאפוטרופסים שמינה לילדיו.
העלאת עצמות ילדיו ונכדו לישראל
ב-19 בספטמבר 2006, בטקס רשמי, הוצאו עצמותיהם של הנס ופאולינה מבית העלמין היהודי בבורדו ולמחרת, ב־20 בספטמבר, נקברו בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בסמוך לקבר אביהם (בתו השנייה של הרצל, טרודה, נספתה בשואה וגופתה נשרפה).
קבורה מחדש של ילדי הרצל ומימוש צוואתו האחרונה הועלו על סדר היום הציבורי על ידי ד"ר אריאל פלדשטיין, אשר היה הראשון שחשף את ההתעלמות ארוכת השנים מצוואתו של הרצל.
בעוד שאת עצמותיהם של הרצל, הוריו ואחותו פאולינה, דאגו המוסדות הציוניים להעלות לארץ מיד עם קום המדינה, ומשלחת נשלחה לווינה לאחר כ"ט בנובמבר 1947, אלה התעלמו מן החלק בצוואה בו ביקש הרצל להביא לקבורה במדינה היהודית את שאר צאצאיו שיחלפו מן העולם עד אותו זמן.
ד"ר פלדשטיין הצליח לשכנע את ממשלת ישראל ואת ההסתדרות הציונית לתקן את העוול ההיסטורי, המוסרי והמשפטי, והסכמתם של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, יושב-ראש ההסתדרות הציונית, זאב ביילסקי והרב שלמה משה עמאר, הראשון לציון, סללה את הדרך לביצוע הצוואה.
ב-5 בדצמבר 2007 הובאו עצמות נכדו של הרצל, סטפן נורמן, לקבורה מחודשת לצד משפחתו.
ב-30 בנובמבר 2021 פורסם שנשיאת הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה, ז'לקה צוויאנוביץ', נענתה לבקשת יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית, ותסייע להעלאת עצמותיהם של סבו וסבתו של הרצל לישראל.
רבקה ושמעון אריה לייב הרצל קבורים בחלקה היהודית בבית העלמין בעיר זמון.
משפחת הקיסרים סרט דוקומנטרי צרפתי משנת 2005 העוקב אחרי להקת פינגווינים קיסריים באנטארקטיקה.
הסרט עוקב אחרי הלהקה במשך החורף ועוקב אחרי תהליך גידול הצאצאים בקור הקיצוני.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר של שנת 2005.
בגרסה הצרפתית, ה"דיבוב" הוא מנקודת מבטם של הפינגווינים, כאילו הפינגווינים הם אלו שמדברים.
ישנו קול נשי המגלם את הנקבה, קול גברי את הזכרים וקול של ילד את הפינגווינים הצעירים.
בגרסה האמריקאית, הקריינות היא יותר קונבנציונלית כאשר מורגן פרימן הוא הקריין.
הגרסה העברית מתבססת על זו הצרפתית, ואחד מה"מדובבים" של הפינגווינים בגרסה זו הוא אברי גלעד.
משפחת המלוכה הבריטית כוללת את צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואת משפחתו הקרובה.
אין הגדרה חוקית או רשמית קפדנית של מי חבר משפחת המלוכה ומי לא, אם כי בית המלוכה הוציא רשימות שונות המתארות מי הוא חלק ממשפחת המלוכה.
משפחת המלוכה עוזרת למונרך בביצוע פעילויות ציבוריות, כגון ייצוג של הכתר הבריטי באירועים ציבוריים, ולעיתים קרובות עוסקת בעבודות צדקה מגוונות.
משפחת המלוכה נחשבת לאייקון תרבות בריטי.
ראש המדינה של הממלכה המאוחדת ועוד 14 ממלכות חבר העמים הבריטי הוא המלך צ'ארלס השלישי, והוא ראש משפחת המלוכה.
יש לו שני ילדים וחמישה נכדים.
"רשימת משפחת המלוכה" של לורד צ'מברלין מזכירה את כל צאצאיה של אליזבת השנייה ובני זוגם (כולל שרה, הדוכסית מיורק, הגרושה), יחד עם דודניו של המלך ובני זוגם.
הרשימה של הלורד צ'מברלין חלה למטרות הסדרת השימוש בסמלים מלכותיים ובתמונות של המשפחה.
בינתיים, אתר משפחת המלוכה מספק רשימה של "בני משפחת המלוכה"; אלה הרשומים תואמים את בני משפחת המלוכה המוזכרים והמצולמים למטה, למעט הנסיכה ביאטריס, הנסיכה יוג'יני וקתרין, דוכסית קנט.
ההנחיות של משפחת המלוכה לגבי ברכה של בן משפחת המלוכה אומרות שקודם כל יש לברך אותם ב"הוד מלכותך".
מעמדה של הוד מלכותו מוגבל לילדי המונרך, נכדיו, ילדיו של הילד הבכור של נסיך ויילס, ונשותיהם.
ליבת משפחת המלוכה מורכבת מצ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת; קמילה, המלכה הרעיה; ויליאם, נסיך ויילס; קתרין, נסיכת ויילס; אן, הנסיכה המלכותית; הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו וסופי, דוכסית אדינבורו.
הם מבצעים תפקידים מלכותיים במשרה מלאה.
קרובי משפחה בפרופיל נמוך יותר שמבצעים כמה תפקידים הם הנסיך אדוארד, דוכס קנט; הנסיכה אלכסנדרה; הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר ובירגיטה, דוכסית גלוסטר.
חברים נוספים במשפחת המלוכה בדרגה מלכותית שאינם ממלאים תפקידים רשמיים הם הנסיך ג'ורג' מוויילס; הנסיכה שארלוט מוויילס; הנסיך לואי מוויילס; הנסיך אנדרו, דוכס יורק; הנסיך הארי, דוכס סאסקס; מייגן, דוכסית סאסקס; הנסיכה ביאטריס; הנסיכה יוג'יני; קתרין, דוכסית קנט והנסיך והנסיכה מייקל מקנט.
ילדיו ונכדיו הפטרילינאליים של המונרך, וילדיו של בנו הבכור של נסיך ויילס, זכאים אוטומטית להיקרא נסיך או נסיכה, ועל הנתינים לפנות אליהם בתואר "הוד מעלתו" ("His or Her Royal Highness").
תוארי אצולה, לעיתים קרובות דוכסים, מוענקים לרוב הנסיכים לפני הנישואים.
לפיכך, פיטר פיליפס וזארה טינדל, ילדיה של אחותו של המלך, הנסיכה אן, אינם נסיך ונסיכה.
ליידי לואיז מאונטבאטן-וינדזור וג'יימס מאונטבאטן-וינדזור, רוזן וסקס, אף על פי שהם זכאים להשתמש בתארים אלו, אינם נקראים נסיך ונסיכה בעקבות העדפת הוריהם, דוכס ודוכסית אדינבורו.
על פי הדיווחים, המלך רוצה לצמצם את מספר חברי משפחת המלוכה.
לפי המסורת, נשותיהם של בני משפחת המלוכה חולקות את התואר של בעליהן.
לנסיכות בנישואין אין את התואר המקודם לשם שלהן אלא לשם של בעלן; לדוגמה, אשתו של הנסיך מייקל מקנט היא הנסיכה מייקל מקנט.
נהוג שבני המונרך מקבלים תואר דוכס עם נישואיהם, ותארים אלו עוברים לבניהם הבכורים.
צאצאים מהקו הזכרי של המלך ג'ורג' החמישי, כולל נשים עד נישואיהן, נושאים את שם המשפחה וינדזור.
שם המשפחה של צאצאיה מהקו הזכרי של המלכה אליזבת השנייה, למעט נשים שמתחתנות, הוא מאונטבאטן-וינדזור , המשקף את השם שקיבל בעלה יליד יוון, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, עם התאזרחותו.
בדרך כלל לבני משפחת המלוכה הזכאים לתארים של נסיך או נסיכה אין צורך בשם משפחה, והם משתמשים בשמות משפחה רק במסמכים רשמיים כגון פנקסי נישואין.
בתקופת שלטונה של המלכה אליזבת השנייה, ילדיה, נכדיה, דודניהם ובני זוגם נטלו על עצמם תפקידים רשמיים בשמה.
המשפחה המלכותית תמכה במלכה בתפקידיה הממלכתיים והלאומיים, למעט תפקידים חוקתיים.
אם הריבון אינו בקו הבריאות, שניים מיועצי המדינה נדרשים למלא את תפקידו, כאשר יועצי המדינה כוללים כיום את: המלכה, נסיך ויילס, דוכס סאסקס, דוכס יורק והנסיכה ביאטריס.
בכל שנה המשפחה "מבצעת למעלה מ-2,000 התקשרויות רשמיות ברחבי הממלכה המאוחדת ובעולם", מארחת 70,000 אורחים ועונה ל-100,000 מכתבים.
הטקסים המלכותיים כוללים הלוויות ממלכתיות, חגיגות לאומיות, מסיבות גן, קבלות פנים וביקורים בבסיסי הכוחות המזוינים.
חברים רבים במשפחת המלוכה שירתו בכוחות המזוינים הבריטיים, כולל אחיו ובניו של המלך ואף המלכה אליזבת בעצמה.
אירועים שנתיים שבהם משתתפת משפחת המלוכה כוללים את טקס פתיחת הפרלמנט, ארגון הצבע וטקס הזיכרון הלאומי.
בני משפחה מייצגים את המלך בביקורים רשמיים ובסיורים במדינות אחרות כשגרירים לטיפוח יחסים דיפלומטיים.
הם גם משתתפים בפגישות חבר העמים מטעם המונרך.
משפחת המלוכה גם משתתפת בביקורים ממלכתיים בעצת משרד החוץ הבריטי, הכוללים קבלת פנים של מכובדים ומשתה רשמי.
כך מהווה משפחת המלוכה מעין "נכס עוצמה רכה" לממלכה.
בהתחשב בתפקידה הציבורי של משפחת המלוכה ופעילותה, היא מכונה לעיתים על ידי אנשי החצר "המשרד", מונח שמקורו במלך ג'ורג' השישי.
בני משפחת המלוכה הם עצמאיים מבחינה פוליטית ומסחרית, והם נמנעים מניגוד עניינים עם תפקידיהם הציבוריים.
המשפחה נחשבת לאייקון תרבות בריטי, כאשר צעירים מחוץ לממלכה ממקמים את חברי משפחת המלוכה בין האנשים שהכי מקושרים אצלם לתרבות הבריטית.
בני המלוכה בדרך כלל חברים ב, שבראשה עומד המלך, ושימשו בעבר כנציבים העליונים של הכנסייה של סקוטלנד.
בני משפחת המלוכה הם פטרונים של כ-3,000 ארגוני צדקה, וגם הקימו מספר ארגונים ללא כוונות רווח.
המלך הקים את קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס, שעוזרת לצעירים בבריטניה המצויים במצוקה.
הנסיכה אן הקימה קרן הנסיכה המלכותית למטפלים, המסייעת למטפלים ללא תשלום ומעניקה להם תמיכה רגשית ומידע על תביעות הטבות ועזרי נכות.
רוזן ורוזנת וסקס הקימו את קרן הנוער של וסקס, ששמה שונה לקרן הצדקה של רוזן ורוזנת וסקס ב-1999. הדוכס והדוכסית מקורנוול ומקיימברידג' הם הפטרונים המייסדים של הקרן המלכותית, שהפרויקטים שלה סובבים סביב בריאות הנפש, שימור, פעוטות ורפואת חירום.
בשנת 2019, בעקבות התגובות השליליות לראיון הנסיך אנדרו ושערוריית אפשטיין, הדוכס מיורק נאלץ להתפטר מתפקידים ציבוריים; הפרישה הפכה לפרישה לצמיתות בשנת 2020. דוכס ודוכסית סאסקס פרשו לצמיתות מתפקידי המלוכה בתחילת 2020. בעקבות העזיבות הללו, יש מחסור בבני משפחת המלוכה כדי לכסות את המספר ההולך וגדל של ארגוני הצדקה והפטרונויות.
הביוגרפית המלכותית פני ג'נור אומרת שמשפחת המלוכה הציגה את עצמה כ"משפחת המודל" מאז שנות ה-30. הסופר אדוארד אוון כתב שבמהלך מלחמת העולם השנייה, המלוכה חיפשה דימוי של "משפחה לא רשמית ופגיעה יותר" שהייתה לה השפעה מאחדת על האומה בזמן חוסר יציבות.
השערוריות תרמו לאי נכונותו של הציבור לשלם עבור התיקונים של טירת וינדזור לאחר השריפה ב-1992. "אסון יחסי ציבור" נוסף היה התגובה הראשונית של משפחת המלוכה למותה של דיאנה, נסיכת ויילס, בשנת 1997.
בשנות ה-90 הקימה משפחת המלוכה את קבוצת הדרך קדימה, המורכבת מבכירי משפחה ויועצים ובראשה אליזבת השנייה, במטרה לבצע שינויים בהתאם לדעת הקהל.
חתונתם של הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון ב-2011 הובילה ל"גל של רצון טוב", וביום יובל היהלום של אליזבת השנייה ב-2012 התדמית של משפחת המלוכה התאוששה.
סקר של YouGov משנת 2019 הראה ששני שלישים מהבריטים תומכים בשמירה על משפחת המלוכה.
התפקיד ויחסי הציבור של משפחת המלוכה המורחבת נחשפו מחדש לביקורת מוגברת בשל ידידותו של דוכס יורק עם עבריין המין המורשע ג'פרי אפשטיין וההאשמות על התעללות מינית, יחד עם התנהלותו הבלתי מתנצלת בראיון ב-2019 בנושאים אלה ובתביעה ב-2021.
בראיון ב-2021 לאופרה וינפרי, מייגן, דוכסית סאסקס, בעלת רקע דו-גזעי, סיפרה שהיו "חששות ושיחות" בקרב משפחת המלוכה לגבי צבע העור של בנם, הנסיך ארצ'י מסאסקס.
הראיון זכה לתגובה מעורבת מהציבור הבריטי ומהתקשורת, וכמה מטענותיהם הועלו בספק.
ויליאם, דוכס קיימברידג', אמר שמשפחת המלוכה היא "ממש לא משפחה גזענית".
ביוני 2021, מסמכים חשפו כי נאסר על "מהגרים צבעוניים או זרים" לכהן כפקידים בשירות המשפחה בשנות ה-60. בתגובה מסר הארמון כי הוא מציית "באופן עקרוני ובפועל" לחקיקה נגד אפליה, וכי אין להשתמש בטענות יד שנייה של "שיחות מלפני למעלה מ-50 שנה כדי להסיק מסקנות לגבי אירועים או פעולות מודרניים".
במרץ 2022 ובמהלך הסיור הקריבי של דוכס ודוכסית קיימברידג' כחלק מיובל הפלטינה למלכות אליזבת השנייה, נתקלה המשפחה בביקורת מצד מספר דמויות פוליטיות ועיתונאיות, לאור קשריהן בעבר לקולוניאליזם ולסחר העבדים האטלנטי דרך החברה המלכותית האפריקאית.
הפיצויים על העבדות הופיעו כדרישה גדולה של המפגינים במהלך ביקורם של בני הזוג.
גם נסיך ויילס וגם דוכס קיימברידג' גינו את העבדות בנאומם, והנסיך תיאר את ההכרה בעוולות העבר כהכרח עבור מדינות חבר העמים כדי לממש את הפוטנציאל שלהן.
מבחינה היסטורית, משפחת המלוכה והתקשורת הרוויחו זה מזה: המשפחה השתמשה בעיתונות כדי לתקשר עם הציבור, בעוד שהתקשורת השתמשה במשפחה כדי למשוך קוראים וצופים.
עם הופעת הטלוויזיה, לעומת זאת, התקשורת החלה לתת פחות כבוד לפרטיותה של משפחת המלוכה.
לנסיכים ויליאם והארי היו הסדרים לא רשמיים עם העיתונות לפיהם הם יישארו לבד עם צלמי פפראצי במהלך ילדותם בתמורה להזמנות צילום מבוימות.
ויליאם המשיך במסורת החשיפה עם הפוסטים המשפחתיים שלו באינסטגרם.
היחסים בין התקשורת לבני המלוכה הבריטיים עורערו בעקבות עליית המדיה הדיגיטלית, כאשר כמות הכתבות הפכה לחשיבות עליונה לקראת השגת הכנסות מפרסום, כשאף אחד מהצדדים לא יכול להפעיל שליטה.
ב, הטלפונים של הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון, והנסיך הארי וחברתו דאז צ'לסי דייווי, נפרצו פעמים רבות על ידי כלי תקשורת, בעיקר על ידי חוקר פרטי שעבד עבור עיתונאי ניוז אוף דה וורלד.
סרט תיעודי מ-2021 של ה-BBC העלה כי תדרוכים ותדרוכים נגדיים מבתי מלוכה שונים בממלכה היו הסיבה לסיקור השלילי על בני משפחת המלוכה.
ארמון בקינגהאם, בית קלרנס וארמון קנזינגטון, המייצגים את המלכה, נסיך ויילס ודוכס קיימברידג' בהתאמה, תיארו את ההצעות הללו כ"טענות מופרכות ומופרכות".
בכירים במשפחת המלוכה, המייצגים את המלך, שואבים את הכנסתם מכספי ציבור הידועים כמענק הריבון.
מענק הריבון הוא תשלום שנתי של ממשלת בריטניה למלך.
הוא מגיע מההכנסות של אחוזת קראון, נכס מסחרי בבעלות הכתר.
בני משפחת המלוכה המקבלים כסף ממענק הריבון חייבים לתת דין וחשבון לציבור על כך ואינם רשאים להרוויח כסף משמם.
אבטחתה של משפחת המלוכה אינה משולמת ממענק הריבון, אלא בדרך כלל מסופקת על ידי משטרת המטרופולין של לונדון.
משפחת המלוכה, משרד הפנים ומשטרת המטרופולין מחליטות למי מהחברים יש זכות לאבטחה משטרית במימון משלם המיסים.
חברים בבית המלוכה המורחב אינם שומרים על זכות אוטומטית לאבטחה.
למשל, בשנת 2011 הנסיכות ביאטריס ויוג'יני הפסיקו לקבל אבטחה משטרתית.
מעונו הרשמי של המונרך בלונדון הוא ארמון בקינגהאם.
הודעות על לידות ומיתות של בני משפחת המלוכה מוצמדות באופן מסורתי למעקותיה הקדמיים.
מקום מגוריה הסקוטי של המלכה אליזבת השנייה היה ארמון הולירוד, שם היא התגוררה בתחילת כל קיץ.
בעודה בצפון אירלנד, טירת הילסבורו משמשת כמקום מגורים לבני משפחת המלוכה.
בית קלרנס שימש כמעונו הרשמי של צ'ארלס השלישי כשהיה נסיך ויילס משנת 2003 עד שירש את כס המלכות ב-8 בספטמבר 2022. כמלך, צ'ארלס השלישי ממשיך להתגורר בפועל בבית קלרנס, בזמן שארמון בקינגהאם נמצא בשיפוצים.
בית מגורים נוסף בלונדון של נסיך ויילס הוא ארמון סנט ג'יימס, אותו הוא חולק עם הנסיכה המלכותית והנסיכה אלכסנדרה.
נסיך ונסיכת ויילס מתגוררים עם ילדיהם בקוטג' אדלייד שבפארק הבית, טירת וינדזור.
לדוכס ודוכסית גלוסטר יש מגורים ומשרדים בדירות בארמון קנזינגטון בלונדון.
דוכס ודוכסית קנט מתגוררים בבית רן בשטח הארמון.
מעונם הרשמי של דוכס ודוכסית סאסקס הממלכה המאוחדת הוא קוטג' פרוגמור.
דוכס יורק מתגורר ב בפארק וינדזור הגדול, בעוד רוזן ורוזנת וסקס ופורפאר מתגוררים בפארק באגשוט בסארי.
משפחת ונטורה או במקורות היסטוריים "וֵינְטוּרָא", הוא שם של משפחה יהודית באיטליה.
פירושו של השם Ventura הוא מזל.
שם המשפחה המקורי היה "בן-תורה".
שם משפחה זה מקובל גם אצל לא יהודים.
אתר משפחת ונטורה מוולנסיה שבספרד (לא יהודים) מביא חמישה מקורות לתולדות המשפחה ולשמה.
שם המשפחה Ventura הוא קיצורו של השם "Buenaventura", שם המשפחה Ventura נפוץ באיטליה בשינויים שונים, Venturin, Venturini ועוד.
בשנת 1299 הייתה משפחה חשובה בשם זה בסאלרנו בדרום איטליה.
בשנת 1587 היו לחברים במסדר אבירי מלטה (Order of Malta).
ידוע גם רוברטו ונטורה (Roberto Ventura) שהיה ברון של קסנובה (Casanova) – שר החוץ של המלך קרלוס הראשון.
ברישומי הַטְבָּלַה, בנצרות, הוא הטקס המכניס את המאמינים אל הכנסייה ובו ניתן לתינוקות שמם, נמצאו בני ונטורה בוונציה ובג'נובה.
השערה אחרת מעריכה כי מוצא המשפחה מספרד.
ברישומי ה"הטבלה" נמצאו בני ונטורה בשנת 1550 בגרנדה, וברישומי הנישואין בנברה ובברצלונה.
מחבר מילון העוסק בנושא אילנות יוחסין (Don Endika de Mogrobejo) סבור כי מקור השם הוא ממחוז אראגוני (Aragonese).
בני משפחה גרים באזורי הכפרים Ejea, Teruel, Huesca.
קיימת גם השערה שמדובר במשפחה יהודית.
רבים מבני ונטורה מצויים בארצות אגן הים התיכון ומרכז אירופה.
ידוע כי למלך פרננדו מטולדו היה לו יועץ בשם זה, אשר שינה את שמו לפני שנת 1492.
בארכיונים של מחוזות גרנדה ואראגון בשנים 1488–1834, פעמים רבות מופיע שם המשפחה ונטורה.
על בני המשפחה היהודית נמצאו המקורות הבאים:
ארכיוניים ציבוריים בפירנצה בהקשרים אלה:
וינטורא בן שבתאי מקבל זיכיון על ידי "הסיניורה" בשנת 1437 לעסוק במקצוע הבנקאות.
הוא גם שותף גם ב"שולחן" בסאן-מינאטו.
שלמה בן בונאווינטורא, ראש משפחה מטיראצ'ינה, היה מלווה במקומות רבים במדינת פירינצי.
וינטורא בן אליה נעשה שותף במפעל הבנקאי בשנת 1481.
וינטורא בן אברהם מפרוגיה, זומן להיות שותף במוסד בנקאי ב-26 פברואר 1482
ווינטורה דיואני, משרת הפקידים, נצטווה לא להחזיר משכון ללא רשות המפקח על התנהגות צנועה.
על גבי מצבות בבתי קברות:
במוזיאון העירוני לימי הביניים בבולוניה, איטליה, מצויות בחצר מצבות של יהודים, אשר נלקחו מבית הקברות הישן בעת בניית דרך בעיר.
על אחת המצבות, משנת 1555, רשומה הכתובת: "המצבה הוקמה על ידי אברהם מוינטורא על קבר בנו מנחם".
עליה גם סמל המשפחה סמל משפחת ונטורה.
מצבות עתיקות בבית הקברות היהודי בפיזה: ventura vita – 1717 והרב יעקב וינטורא, נלב"ע בעיר פיאטאסאנטא בתרכ"ז (1867).
בארכיון בית מדיצ'י נמצא מכתב משנת 1565 בו מבקש קוסימו הראשון דה-מדיצ'י (1519–1574), שלט בשנים 1537–1574 מהשגרירים של פירנצה ברומא ובפרארה ומהדוכסים של פרארה ומנטובה ומשלושת קרדינלים לסייע למואיז ונטורה (Moise Ventura) ללמוד באוניברסיטת פיזה למרות התביעה המשפטית נגדו והצרות שנגרמו לו על ידי חותנו מוונציה.
הדוכס מבקש לסלוח לו למרות העקשנות שלו שכן הוא אדם בעל תבונה.
בהקשר למכתב זה, באתר The Medici Archive Project, מוסיף את הערות הבאות:
הרקע לפרשה בוונציה (ויש עדויות רבניות לכך) היה ששמואל ונטורה (קרוב ל-moise או שמו השני) התארס עם תמר, בתו של הרופא יוסף תמרי.
האירוסין בוטלו והוא עזב את העיר ללא מתן גט.
היות שהיא לא יכלה להינשא, אביה פנה לעזרת השלטונות.
לא מובן מדוע הדוכס סייע לו.
כנראה קרובי משפחה שהיו לו בטוסקנה סיעו בכך.
כמו כן, לאחר לימודיו באוניברסיטת פיזה הוא התקבל לעבודה בתור ספרן בספרייה ציבורית בפירנצה.
שכן, בסיינה, שהייתה תחת אותה שליטה, היהודים יכלו ללמוד באופן חופשי: רפואה ופילוסופיה בשנים 1543–1695.
סקר היסטורי על תולדות המשפחה נעשה על ידי יוסף קובו על בסיס מחקריו של ד"ר סימון מרקוס, שלמה רוזניס וא.
גאלאנטה במימון תעשיין יהודי בשם אברהם שמואל ונטורה מהעיר רוסה בצפון בולגריה.
קובו מביא את השורשים האיטלקיים של המשפחה מבולוניה באיטליה (1555).
הוא מספר על מצביא יהודי איטלקי מהמאה ה-19, בשם Rubino Ventura שהיה בצבא נפוליאון ואחר כך שירת בהודו.
הוא מתאר את התפתחות משפחת ונטורה בבולגריה לאחר שהגיעה לשם עם מגורשי ספרד.
מקומות המגורים החשובים של היהודים היו בערים דוברובניק וספליט על חוף הים האדריאטי ובעיר איזמיר בטורקיה.
הוא מביא את סיפורה של משפחת ונטורה מהעיר "רוסה" בבולגריה.
שם חיו אברהם ונטורה ושבתי בן-אברהם ונטורה.
מחבר ספר "אוצר ישראל", שלמה בן רבי אברהם רוזאניס, מסכם כך את תולדות המשפחה.
"לפי הזכרונות היותר קדמונים (בסגנון האינציקלופדיא) יצאה המשפחה מהעיר טיבולי דרומית מרומא, איטליה, עם היהודים שגירש האפיפיור פיוס החמישי בשנת 1568 (עמק הבכא, דף קי"ט).
אחדים מבני וינטורה התיישבו בדלמתיה (כיום באזור האדריאטי של קרואטיה) ואחרים הלכו עד שאלוניקי שביוון וניקופול שברומניה על גדות הדנובה וכונו בשם המשפחה Ventura de Tiboli.
בין הבאים לניקופול היה ר' יוסף וינטורה ושני בניו רפאל ומשה.
ר' יוסף ונטורה מונה לרב העיר ניקפול ויסד בה ישיבה.
ר' רפאל היה תלמיד נבחר של אחיו הצעיר ר' משה וינטורה ושירת בניקופול בתור שוחט ובודק, ובמות אחיו המארי דאתרא נסע לקושתא ואחר כך למצרימה ובסוף העתיק מושבו לירושלם ושם נתמנה לשו"ב והיה ממתמידי בית המדרש לר' אברהם יצחקי.
בירושלים חיבר את ספרו "ימין משה" (מונטבה 1624) אשר נתפשט בא"י ובכל הגולה על ענייני השחיטה.
מבני משפחת ונטורה אשר נדדו לדלמטיה ורגוזה נודע לנו החכם הראשון רבי שבתי ונטורה, נולד בספלאטו בערך בשנת 1740 והיה תלמיד ר' דוד פארדו וחיבר ספר "נהר שלום" (ויניציא 1770).
צאצאו, ר' אליהו וינטורה נתמנה לרב ומורה הוראות (1799) וחבר ספרו "כוכבא דשביט" (שאלוניקי 1799), לזכר אחיו שבתי (דשביט), אשר עסק בענייני תלמוד, חגים, תענית, כתובות, בר מצווה, קידושים וכן הלכות משפטיות.
הספר זכה להערכה רבה בסלוניקי, קושטא, סופיה וונציה.
הוא חיבר גם "מילון לחרוזים" אשר מצוי בכתב יד בספרית יד בן צבי.
צאצאו, ר' אברהם וינטורא התמנה בשנת 1832 לרב הקהילה הספרדית בבוקרשט שברומניה עד ליום מותו בשנת 1837. עוד ר' אברהם וינטורה היה רב בעיר סופיה שבבולגריה.
הרב ד"ר משה ונטורה – רבה של אלכסנדריה שבמצרים, מחבר הספר "קיצור משנה תורה להרמב"ם", עלה ארצה והיה רב בבאר שבע.
ד"ר רפאל ונטורה (1937–2020) – היה מומחה להיסטוריה של מצרים העתיקה מהחוג לארכאולוגיה ולתרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף לימד במדרשה לאמנות קורס אמנות מצרים העתיקה ונהג לערוך סיורים לסטודנטים למצרים.
ד"ר רפאל ונטורה – מומחה להתנהגות פוליטית, מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה, מנהל מאגר הנתונים של מרכז גוטמן במכון הישראלי לדמוקרטיה.
מצבות עתיקות מבית הקברות בפיזה
משפחת המלוכה היוונית מהווה ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג של בית אולדנבורג העתיקה, ששלטה בארצות סקנדינביה במשך מאות שנים.
המשפחה עלתה לכס המלוכה היווני לאחר שהמלך אותון, הראשון ממלכי יוון המודרנית שהיה חבר בית ויטלסבאך הבווארי, התיר לבריטניה וצרפת להשתלט על נמל פיראוס בזמן מלחמת קרים (1853-1856), משום שהמעצמות הגדולות רצו למנוע שיתוף פעולה בין יוון לרוסיה.
במשאל שנערך ב-1862 בחרו היוונים את אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה כמלך החדש שלהם, אך מועמדותו נדחתה על ידי המעצמות הגדולות, שסירבו לאפשר לאחד מחברי משפחות המלוכה שלהם לעלות לשלטון היווני.
הממשלה הנבחרת ביוון הופלה ב-21 באפריל 1967 על ידי קבוצת קצינים שהונהגה על ידי הקולונל גאורגיוס פאפאדופולוס.
הקצינים המהפכנים ייסדו משטר דיקטטורי צבאי שכונה בשם משטר הקולונלים והכריחו את המלך קונסטנטינוס השני להכיר בו כמשטר לגיטימי.
בדצמבר של אותה השנה המלך ניסה להפיל את המשטר הצבאי אך נכשל, והוא ומשפחתו נאלצו לצאת לגלות ברומא.
לאחר הפלת הדיקטטורה הצבאית בשנת 1974 נערך ביוון משאל עם בו קבעו 70 אחוזים מתושבי המדינה כי הם מעוניינים בביטול המונרכיה.
כל חברי משפחת המלוכה היוונית גרים כיום מחוץ ליוון.
אן-מארי מתגוררת יחד עם ילדיה בלונדון.
הם עדיין רשאים להחזיק בתאריהם אך הם אינם מייצגים את יוון בשום צורה.
כצאצאיו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק הם רשאים לייצג את ממלכת דנמרק.
חברי בית המלוכה היווני כיום הם:
סופיה מרגריטה, נסיכת יוון ודנמרק (1938) - בתו הבכורה של פאולוס, מלך היוונים.
נישאה לחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
אן-מארי, נסיכת דנמרק מלכת יוון לשעבר (1946) - בתו של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ונכדתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה
אלקסיה, נסיכת יוון ודנמרק (1965)
פבלוס, נסיך הכתר של יוון (1967) - נישא למארי-שנטל מילר.
מריה אולימפיה, נסיכת יוון ודנמרק (1996)
קונסטנדינוס אלקסיוס, נסיך יוון ודנמרק (1998)
אכילס אנדראס, נסיך יוון ודנמרק (2000)
אודיסיאס קימון, נסיך יוון ודנמרק (2004)
אריסטידיס סטברוס, נולד ב-29 ביוני 2008
ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק (1969)
תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק (1983)
פיליפוס, נסיך יוון ודנמרק (1986)
איריני, נסיכת יוון ודנמרק (1942) - בת הזקונים של פאולוס, מלך היוונים.
משפחת ואנדרבילט (Vanderbilt) היא אחת המשפחות הנכבדות של ארצות הברית.
עד ראשית המאה ה-20 הייתה אחת המשפחות העשירות ובעלות ההשפעה ביותר בעולם, אך מאמצע המאה ה-20 חלה התדרדרות בעושרה ועוצמתה.
אבי המשפחה ומי שיצר את הונה הראשוני היה קורנליוס ואנדרבילט הראשון (1877–1794).
היא ממוקמת במקום השישי בין המשפחות האמריקאיות העשירות ביותר בכל הזמנים.
פירוש השם ואנ-דר-בילט בהולנדית הוא מ(הכפר) דה-בילט (שבמחוז אוטרכט).
סבא רבא רבא של קורנליוס ואנדרבילט הגיע לאמריקה כמשרת חוזי ב-1650. השם הולנדי Van Der Bilt הפך לשם אנגלי לאחר שניו אמסטרדם ההולנדית הפכה לניו יורק בשליטה בריטית.
קורנליוס ואנדרבילט, שנולד בסטטן איילנד, יצר את הון המשפחה באמצעות עסקי ספנות וקווי רכבת.
הוא יצר קשרים עסקיים עם ג'ון ד.
רוקפלר ואנדרו קרנגי, יחדיו היוו את שלושת האנשים העשירים ביותר באמריקה.
עוצמתו הכלכלית אפשרה לו גם השפעה על ממשל ארצות הברית, למשל בנוגע להסרת התמיכה בויליאם ווקר, הרפתקן שמינה את עצמו למושל ניקרגואה בעידוד ותמיכת ואנדרבילט ובגד בו לאחר מכן.
במותו הוערך הונו של קורנליוס ואנדרבילט ב-100 מיליון דולר.
ואנדרבילט הקים את תחנת גרנד סנטרל בניו יורק, כתחנה מרכזית לקווי הרכבת שלו באזור, ותרם מיליון דולר להקמת אוניברסיטת ואנדרבילט.
מבין 13 ילדיו של קורנליוס ואנדרבילט המשיך את דרכו בנו הראשון (לאחר שלוש בנות) ויליאם הנרי ואנדרבילט הראשון (1885–1821).
במותו היה הונו 194 מיליון דולר, האיש העשיר בעולם באותה עת.
ויליאם הנרי ואנדרבילט היה דובר בוטה של הלך הרוח של הברונים השודדים, בעלי עסקים מונופוליסטיים שקיבלו זיכיונות להפעלת קווי רכבת מהממשל ויצרו על בסיסם הון גדול.
ויליאם הנרי ואנדרבילט החל בהקמת בתי-פאר בשדרה החמישית בניו יורק, בפיתוח אחוזת המשפחה בסטטן איילנד, בית נופש מפואר בניופורט שברוד איילנד, וכן רכש חלקה בניו-דורפ שבסטטן איילנד עבור בית קברות משפחתי, שבו נקברים עד היום בני המשפחה.
כנשיא חברת הרכבות של מרכז מישיגן ודרום קנדה (דטרויט - אן ארבור ודרום אונטריו) הקים ואנדרבילט את הכפר ואנדרבילט, מישיגן (בצפון-מערב ימת מישיגן), עבור עובדיו.
ואנדרבילט החל את מסורת הפילנתרופיה של המשפחה כאשר תרם כאחוז מהונו עבור המטרופוליטן אופרה, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שלאוספו תרם גם אוסף ציורים חשוב, אוניברסיטת ואנדרבילט ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה.
בנו של ויליאם הנרי, ג'ורג' ו.
ואנדרבילט השני (George Washington Vanderbilt II), הקים את אחוזת בילטמור בסגנון רנסאנס צרפתי ליד אשוויל, שבצפון קרוליינה.
האחוזה נבנתה בין השנים 1896 ו-1902 והיא הבית הגדול ביותר בארצות הברית שנמצא בבעלות פרטית.
האחוזה, ששטחה הבנוי עומד על 16,200 מ"ר, נמצאת עדיין בבעלות המשפחה והיא משמשת כמוזיאון.
בן נוסף, ויליאם קיסאם ואנדרבילט נשא לאישה את אלווה בלמונט, פעילה בולטת בתנועה הסופרג'יסטית (למען זכויות נשים).
בתם, קונסואלו ואנדרבילט, נישאה לצ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו (בן-דודו של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל) ובכך קישרה בין אצולת ההון האמריקאית לאצולה הבריטית.
אלפרד גוון ואנדרבילט הראשון (1877–1915;Alfred Gwynne Vanderbilt I), שטבע עם הטבעת האונייה "לוסיטניה"
בנו, אלפרד גוון ואנדרבילט השני (1912-1999;Alfred Gwynne Vanderbilt II) היה מגדל סוסי מרוץ ורוכב
הרולד סטירלינג ואנדרבילט (Harold Stirling Vanderbilt ;1884–1970) היה אלוף מרוצי יאכטות וידוע כממציא משחק הברידג'
אחיו, ויליאם קיסאם ואנדרבילט השני (William Kissam ("Willie K") Vanderbilt II ;1878–1944) היה נהג מרוצים וייסד את "גביע ואנדרבילט" למרוצי מכוניות
מעצבת האופנה גלוריה ואנדרבילט (Gloria Vanderbilt; 1924–2019)
העיתונאי, סופר ומגיש הטלוויזיה (CNN), אנדרסון קופר
משפחת הכהן היא משפחה יהודית, ענף למשפחות כהן, המיוחסת לרבי יחיאל מפריז.
מוצאה מן העיר מוהילב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בהמשך עברה המשפחה לסנקט פטרבורג.
כמה מצאצאיה תפסו תפקידים בכירים ועמדות מפתח בצמרת היישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
הלל כגן (כהן, קאהן, כהנא) - היה סוחר אמיד, שומר מצוות.
תחילה ישב במוהילב ואחר כך בסנקט פטרבורג.
נישא לבת דודתו רבקה ורהפטיג (רבקה והלל היו נכדיהם של הרב יצחק וחסיה גולדברג מקלצק).
יצחק כהן - בנו של הלל כגן.
היה סוחר יערות ואחוזות וקבלן ממשלתי.
נישא לשיינה רחל לבית ברוכין מביאליסטוק, נכדתו של הרב יעקב מקרלין, מחבר הספר "משכנות יעקב".
ישב בעיר הבירה סנקט פטרבורג.
היה שותפו של הנסיך אלכסנדר מיכיילוביץ', גיסו של הצאר, ומשרדו היה בארמון בית המלוכה.
עם מות אשתו עבר עם שמונת ילדיו להומל, שם התגוררה אמו ואחיו מרדכי.
מרדכי בן הלל הכהן - בנו של הלל כגן.
היה איש ציבור ופעיל ציוני, עיתונאי וסופר עברי ארץ ישראלי.
נישא לשפרה-בתיה לבית פבזנר, אחותו של שמואל יוסף פבזנר, חתנו של אחד העם.
רוזה כהן-רבין - בתו של יצחק כהן.
הייתה פעילת ציבור סוציאליסטית, חברת מועצת עיריית תל אביב ומועצת פועלי תל אביב.
יעקב כהן - בנו של יצחק כהן.
פעל להפצת רעיונות המהפכה הרוסית של 1905. במסעותיו ברחבי האימפריה הרוסית בשליחות עסקי אביו נהג להבריח ספרות מהפכנית ברוסית וביידיש, וקישר בין האגודות הסוציאליסטיות היהודיות והלא-יהודיות.
ברוך-וירגילי כהן - בנו של יצחק כהן.
היה פעיל "הבונד", ערך בהומל עיתון מחתרתי בשם "דער קאַמפף", והשתתף עם י"ח ברנר בארגון ההגנה העצמית היהודית כנגד הפורעים בז'יטומיר ובלודז'.
דוד הכהן - בנו של מרדכי בן הלל הכהן.
אשתו הראשונה הייתה רות הכהן, פעילת ציבור, מוותיקות חיפה.
אשתו השלישית, ציפורה ארבל, הייתה נכדתו של מנשה מאירוביץ', אחרון הביל"ויים, הייתה נשואה לסוהיל, בנו של חסן שוכרי.
רוזה גינוסר-גינצברג - בתו של מרדכי בן הלל הכהן.
הייתה יושבת-ראש ויצו העולמית ועורכת הדין הראשונה בארץ ישראל.
נישאה לשלמה גינוסר-גינצברג, בנו של אחד העם.
ד"ר דינה ברושה - בתו של מרדכי בן הלל הכהן.
ארתור רופין - נישא לחנה, בתו של מרדכי בן הלל הכהן.
מנהיג ציוני, מנהל המשרד הארצישראלי ביפו, ממעצבי ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
יצחק רבין – בנם של נחמיה ורוזה רבין.
ראש ממשלת ישראל ורמטכ"ל מלחמת ששת הימים.
אחותה אביבה נישאה לאברהם יפה.
רחל רבין-יעקב – בתם של נחמיה ורוזה רבין.
מראשוני קיבוץ מנרה, מורה ואשת חינוך, נישאה לרפי יעקב.
יחזקאל הכהן - בנו של דוד הכהן.
נישא לקרובתו, שולמית, נכדתו של ארתור רופין.
אהרון ידלין - נישא לעדה, בתו של דוד הכהן.
עוזי נרקיס - נישא לאסתר, בתו של דוד הכהן.
אלוף פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים ומייסד המכללה לביטחון לאומי.
פרופ' יגאל ידין - נישא לכרמלה, בתם של ארתור וחנה רופין.
הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ויושב-ראש התנועה הדמוקרטית לשינוי.
בנו של פרופ' אליעזר ליפא וחסיה סוקניק.
אחיו של השחקן יוסי ידין.
צבי דינשטיין - נישא לאיה, בתם של ארתור וחנה רופין.
היה חבר כנסת, סגן שר הביטחון וסגן שר האוצר.
אחיו הוא פרופ' יורם דינשטיין, מומחה למשפט בינלאומי, לשעבר נשיא אוניברסיטת תל אביב.
רפאל רופין - בנם של ארתור וחנה רופין.
איש משרד החוץ לשעבר, כיהן כשגריר ישראל בטנזניה.
יובל רבין – בנם של יצחק ולאה רבין.
עמד בראש תנועת דור שלום, שקמה לאחר רצח רבין.
דליה רבין – בתם של יצחק ולאה רבין.
הייתה חברת כנסת וסגנית שר הביטחון.
הייתה נשואה לאברהם בן-ארצי ולעו"ד אבי פילוסוף.
עמוס ידלין - בנם של אהרון ועדה ידלין.
אלוף, כיהן כראש אגף המודיעין.
פרופ' איתן רופין – בנו של רפאל רופין.
פרופסור לרפואה וכן פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
יראון רופין – בנו של רפאל רופין.
מנהל שירותי המינהל וכוח אדם ברשות השידור.
אורלי ידין - בתם של יגאל וכרמלה ידין.
ליטל ידין – בתם של יגאל וכרמלה ידין.
אדריכלית ומתכננת ערים, וכן מתרגמת.
נשואה לעו"ד דן עברון, בנו של אפרים עברון.
גילי דינשטיין-ישפה - בתם של צבי ואיה דינשטיין.
עיתונאית וסופרת ילדים, עורכת המהדורה העברית של המגזין הכלכלי פורבס.
הייתה נשואה לגדעון ישפה, איש עסקים, שהיה שותפו לעסקים של חותנו לשעבר - בן למשפחת מייסדי פרומין.
תמר מלצר - בתם של עוזי ואסתר נרקיס.
נגנית אבוב בהתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
נשואה לפיזיקאי ד"ר עזר מלצר.
ד"ר שירלי הר-צבי (הכהן) - בתם של יחזקאל ושולמית הכהן.
מרצה במכללת תלפיות ומרכזת את הפורום לחינוך מיוחד במופ"ת.
עו"ד יורם הכהן - בנו של גדעון הכהן (נכדו של מרדכי בן הלל דרך אביו הלל).
עורך דין ומומחה אבטחת מידע ישראלי.
מנכ"ל איגוד האינטרנט הישראלי (משנת 2015).
הקים ועמד בראש הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע (רמו"ט) במשרד המשפטים בין השנים 2006–2013.
עו"ד דן הכהן - בנו של כרמל הכהן (נכדו של מרדכי בן הלל דרך אביו שמואל).
עורך דין ושותף מייסד במשרד אגמון ושות' רוזנברג הכהן ושות'.
אחד מעורכי הדין המובילים בישראל בתחום האנרגיה וגז טבעי.
נשוי לרותי הכהן אשר הקימה עם אחייה את רשת מועדוני הזאפה.
משפחת המומינים והשיטפון הגדול (בשוודית: Småtrollen och den stora översvämningen) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1945 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זה היה הספר הראשון בסדרת המומינים.
הספר אשר יצא לשווקים במהלך סוף מלחמת העולם השנייה, נחשב לעיתים רבות בתור פריקוול לסדרת ספרי המומינים משום שרוב הדמויות הראשיות מוצגות רק בספר הבא בסדרה "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
בתחילת הספר מומינאמא ומומינטרול מחפשים אחר מומינאבא ביער חשוך ומסתורי בשעות הלילה.
בעודם ביער הם פוגשים ביצור קטן וחסר שם אשר מחליט לסייע להם ובעקבות כך מצטרף אליהם במסעם (בספרים הבאים בסדרה הוא מוצג בשם "סניף").
בהמשך הם מותקפים על ידי נחש ענק אך נערה צעירה ויפה עם שיער כחול בוהק בשם טוליפה מצילה אותם.
לאחר מכן הם מוצאים את ביתו של איש זקן, אשר מזמין אותם לחיות בגינה שלו, אשר עשויה כולה ממתקים.
אולם הם מחליטים להמשיך בדרכם.
מומינאמא מותקפת בהמשך על ידי חרק מסוג ארינמל אך האחרים מצילים אותה.
לאחר מכן הם מאתרים את השמנטפים ומקבלים את אחת הסירות שלהם.
בהמשך, לאחר שטרול-ים מוביל אותם ליבשת מרוחקת, החבורה מגיעה למגדלור בו חי ילד עם שיער אדמוני אשר מציין בפניהם כי הוא ראה את מומינאבא.
בעקבות כך מומינאמא, מומינטרול וסניף ממשיכים בדרכם בעוד שטוליפה נשארת לגור עם הילד אדום השיער.
החברה מצליחה להציל בדרכם חתולה ואת גוריה.
בהמשך הם מוצאים מסר בבקבוק ממומינאבא ובסיוע חסידה הם מאתרים את מומינאבא אשר מצא מקלט על עץ.
הם מצילים את מומינאבא והולכים למקום אחר שאליו לא הגיע השיטפון.
בהמשך הם מאתרים את בית המומינים, אותו מומינאבא בנה בעצמו עבור המשפחה, אשר נסחף בשלמותו בשיטפון.
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (בשוודית: Trollkarlens hatt) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת הפינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1948 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זהו הספר השלישי בסדרת ספרי המומינים.
הספר תורגם לעברית לראשונה מהתרגום האנגלי, על ידי אוריאל אופק בשנת 1958 בשם "משפחת החיות המוזרות", ובשנית על ידי דנה כספי מהמקור השוודי בשנת 2010 בהוצאת כתר.
בעודם מטיילים על פסגת הר, מומינטרול, סניף וסנופקין מגלים מגבעת בעלת כוחות קסם שאבדה למכשף מסתורי.
החבורה בתחילה אינה מודעת לכוחות רבי העוצמה של המגבעת, אך במהרה מגלים כי כל דבר שמושלך לתוך הכובע עובר טרנספורמציה.
לדוגמה, קליפת ביצה אשר הושלכה אל תוך המגבעת הופכת לחמישה עננים עליהם החבורה רוכבת.
למחרת העננים נעלמים ואיש אינו יודע מהיכן הם הגיעו.
בהמשך מומינטרול מסתתר בתוך הכובע במהלך משחק מחבואים ובאופן זמני הופך ליצור משונה כאשר אף אחד מחבריו איננו מזהה אותו.
לאחר שהחבורה מגלה כי למגבעת כוחות קסם הם משתמשים בה כדי לבצע מספר טרנספורמציות.
לאחר שמומינאמא ומומינאבא מגלים אודות כוחות הקסם של המגבעת הם מחליטים להיפטר ממנה וזורקים אותה לנהר.
במהלך הלילה מומינטרול וסנופקין מאתרים בחשאי את המגבעת ומסתירים אותה במערה.
בהמשך משפחת המומינים שטה בסירה לאי קרוב על מנת לערוך שם פיקניק, אך נתקעים עליו בזמן סערה, ונתקלים בשמנטפים.
בית המומינים הופך לג'ונגל לאחר שמומינאמא בטעות השליכה מספר ורדים אל תוך המגבעת.
במהלך הלילה הג'ונגל נובל והצמחים המתים משמשים את משפחת מומין להסקה.
בהמשך טינגומי ובוב מגיעים לביקור בבית המומינים כאשר הם אוחזים במזוודה גדולה ובה אבן אודם אותה הם גנבו מהגרוק, שמגיעה לבית המומינים להחזירה, אך מסכימה לבסוף לקבל דבר אחר עבורה.
בהמשך, בעת שמשפחת המומינים עורכת מסיבה מופיע המכשף, אשר דורש כי טינגומי ובוב יעבירו לרשותו את אבן האודם.
בתמורה לאבן מגשים המכשף עבור כל הנוכחים במסיבה משאלה אחת.
הספר עובד ארבע פעמים לסרטי אנימציה:
סרט אנימציה שהופק בשיתוף פעולה אוסטרי-פולני
סרט אנימציה הרוסי בשם "Shlyapa Volshebnika".
כמה מפרקי סדרת האנימציה היפנית "המומינים" (פרקים 1-8).
פרק 6 בסדרה "עמק המומינים".
משפחת המומינים - חורף קסום (בשוודית: Trollvinter) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1957 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זהו הספר השישי בסדרת ספרי המומינים.
הספר תורגם לעברית ב-1967 על ידי אוריאל אופק בשם "עמק החיות המוזרות".
בשנת 2011 יצא הספר שנית לאור בעברית בתרגומה של דנה כספי.
בעוד ששאר בני משפחת המומינים נמצאים בשנת החורף השנתית שלהם שנמשכת בין נובמבר למרץ, מומינטרול מתעורר ולא מצליח לחזור לישון.
מומינטרול מגלה עולם שעד כה לא היה מוכר לו - עולם קר, וחשוך, בו עמק המומינים כולו מכוסה בשלג.
על אף שבתחילה מומינטרול בודד, בהמשך הוא פוגש את דינורה ואת ידידתו הוותיקה מאי הקטנה.
החברים בונים סוס שלג עבור הגבירה הקרה ומבכים בהמשך את אובדנו של סנאי מפוזר אשר הביט אל תוך עיניה של הגבירה הקרה וקפא למוות.
ככל שהחורף מתקדם, דמויות רבות נוספות מגיעות לעמק המומינים כדי לחפש מחסה, מקום חם, וכדי לאתר את צנצנות הריבה של מומינאמא.
דמויות בולטות בסדרה שהוצגו לראשונה בספר זה
הספר זכה למספר עיבודים טלוויזיוניים לאורך השנים:
14 פרקים מתוך מיני סדרה מצוירת שוודית בשם "Jul i Mumindalen" שהופקה בשנת 1973.
8 פרקים מתוך סדרת אנימציית סטופ מושן פולנית בשם "Opowiadania Muminków" מסוף שנות ה-70.
וכחלק מסדרת האנימציה היפנית "המומינים" (הפרקים 22, 23 ו-37).
שני פרקים של "עמק המומינים" (פרקים 9 ו-13).
משפחת ורבורג היא שושלת כלכלית ממוצא יהודי גרמני הידועים בשל הישגיהם בפיזיקה, מוזיקה קלאסית, תולדות האמנות, פרמקולוגיה, פיזיולוגיה, כספים, קרנות השקעות פרטיות ונדבנות.
סבורים שהם צאצאים של המשפחה היהודית הונציאנית דל בנקו שהייתה אחת המשפחות הוונציאניות העשירות ביותר בראשית המאה ה-16. משפחת ורבורג נמלטה מאיטליה לוורבורג שבגרמניה במאה ה-16 לפני שעברו לאלטונה, ליד המבורג במאה ה-17. הם לקחו את שם המשפחה שלהם מהעיר ורבורג.
נינו של משה ורבורג זיגמונד ג'ורג' ורבורג ייסד את חברת ההשקעות ס"ג' ורבורג ושות (S.G.
Warburg & Co) בלונדון ב-1946. דודנו מדרגה שנייה של זיגמונד, אריק ורבורג ייסד את ורבורג פינקוס (Warburg Pincus) בניו יורק ב-1938. בנו של אריק מקס ורבורג (לא לבלבל אותו עם אביו של אריק מקס ורבורג) הוא כיום אחד משלושה שותפים במ"מ ורבורג ושות'.
משפחת ורבורג יצרה את בנקי ההשקעות האלה: מ"מ ורבורג ושות', ורבורג פינקוס, ס"ג' ורבורג ושות'.
אחיו הבכור של מקס ורבורג אבי ורבורג השתמש בכספו כדי להקים את הספרייה לתולדות האמנות ורבורג (Kulturwissenschaftliche Bibliothek Warburg) בהמבורג ומ- 1933 נקראה מכון ורבורג בלונדון.
פאול ורבורג (Paul Warburg) מפורסם בשל היותו הארכיטקט של המשטר המונטרי האמריקאי, הבנק הפדרלי שהוקם ב-1913.
המשפחה מחולקת, באופן מסורתי, לשני ענפים מרכזיים, הורבורגים האלסטרופים (Alsterufer) ומיטלווג (Mittelweg).
השמות לקוחים מכתובות מגוריהם של האחים בהמבורג.
בני המשפחה המשתייכים לענף האלסטרופי הם צאצאיו של זיגמונד ורבורג (1889-1835) ובני המשפחה השייכים לענף מיטלווג הם צאצאיהם של אחיו מוריץ מ.
האחים היו נכדים של משה מרכוס ורבורג.
זיגמונד ג'ורג' ורבורג היה בן הענף האלסטרופי.
חמשת האחים אברהם (אבי), מקס, פאול, פליקס ופריץ מוריץ ורבורג היו שייכים לענף מיטלווג.
בני משפחת ורבורג אמריקאים וגרמנים
פליקס ופאול ורבורג היגרו לארצות הברית.
פליקס ורבורג התחתן עם פרידה שיף, בתו של יעקב שיף, בנקאי ונדבן.
ביתו של פליקס ורבורג בניו יורק הוא עכשיו המוזיאון היהודי של ניו יורק.
אחיו פאול התחתן עם נינה לב, בתו של סולומון לב.
הוא נחשב כ"אביו" של הבנק הפדרלי.
למעשה, כל בני משפחת ורבורג הגרמנים ברחו לארצות הברית או לבריטניה עד 1938 (למעט אוטו היינריך ורבורג).
עם זאת הוריה של גרטה נשארו באלטונה.
גרטה ובטי עברו את הגבול להולנד יומיים לפני שהנאצים פלשו אליה.