tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1989, היא סיימה את לימודי התיכון, ואחר כך היא החלה ללמוד אומנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לפני חשיפתה, היא שיחקה בכמה תפקידים בינוניים בסרטים כמו: "החיים בשידור חי" ו"פגיעה קטלנית" ובדרמת טלוויזיה, "מרטין".
ב-1998, היא החלה לשחק בסדרה "מלך השכונה" שם היא שיחקה עד 2007. ב-2001, היא הצטרפה לצוות של הסדרה "זהות בדויה" בתור פראנסי קלופו שם שיחקה במשך שתי עונות בתפקיד ראשי ושתי עונות בתפקיד אורח.
מ-2000 עד 2004, היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "מלקולם באמצע".
דאנגי שיחקה בתפקיד אורח גם בכמה סדרות כמו "הבית הלבן", "חברים", "סאמרלנד", "הכי גרועים שיש", "סיינפלד" ו"ER".
היא הייתה אמורה לשחק בספין אוף של "האנטומיה של גריי", "מרפאה פרטית", אך היא הוחלפה על ידי אודרה מקדונלד.
בשנת 2009 היא שיחקה בקומדיית המצבים "לשרוד בפרברים".
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה היומית של TeenNick "הוליווד הייטס" בתור אלי מוס.
בשנת 2014 שיחקה בסיטקום "מרדף החיים" ברשת ABC Family.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה" כמו מאהב אנגלי" לצד פירס ברוסנן.
באותה שנה שיחקה גם בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "המתמחה" בתפקיד מנכל"ית בית החולים.
מרימר היה אמורא בבלי בדור השישי, על פי ספר הקבלה היה ראש ישיבת סורא.
רבים מאמרותיו המוזכרות בתלמוד מוזכרות במילה "דרש", והן הדרשות שאמר בישיבה.
מרימר היה חבירו הקרוב של מר זוטרא.
יחד עסקו בבניית בתי כנסיות.
היו להם הנהגות משותפות, ולרוב הם מוזכרים יחד בהנהגות משותפות: מהם: התפללו תפילת שחרית לפני דרשה שנשאו שניהם בעירם בשבת, אמרו את ברכת קידוש לבנה כאשר אחרים אוחזים אותם מפאת חולשתם - כדי שיוכלו לאומרה בעמידה.
כאשר היה מגיע אליהם גוי בחג הם הודיעו לו כי אסור להם לבשל בשבילו ביום טוב (שכן היתר מלאכת אוכל נפש הותר רק בבישול לצורך יהודי) ולכן עליו להסתפק במה שיביאו לו, מעט ככל שיהיה.
בכך מנעו מעצמם לחץ, שעלול להביא לידי הוספת אוכל בסיר לכבוד הגוי, דבר האסור בחג
הוא היה ידיד של רבינא, ואמר לו מאמרים, ששמע מאביו של רבינא, שקיבל מאמוראים מהדורות הקודמים.
הם מוזכרים במשא ומתן הלכתי שדנו יחד, פעמים רבות, בתלמוד הבבלי.
מסופר כי פעם עמד רב אחא על פתח ביתו, ובדק את השאלות הנכנסות והיוצאות לביתו, ומששמע פסק שהיה חלוק עליו, החזיר את השואל לשאול שוב את מרימר
חכמי האמוראים היו לומדים מהנהגותיו הלכות רבות.
כך למשל, סיפרו שני בניו של רב חסדא לרב אשי, את הסיפור הבא: מרימר הגיע לעירם, אך לא היה להם יין להביא להם שיעשה בו הבדלה, למרות שהביאו לו שכר הוא סירב להבדיל בו, והוא ישן במוצאי שבת ללא הבדלה, ועד שהביאו לו יין להבדלה למחרת הוא לא הבדיל.
שנה מאוחרת יותר, שוב התרחש אותו מעשה, אך משהביאו לו שניהם שכר ואמרו לו אין יין, אמר מרימר, כי אם כן - שבמקום זה אין אף פעם יין רק שכר, נמצא כי השכר נחשב המשקה העיקרי של המדינה, וניתן להבדיל עליו.
גם בנו יהודה מר בר מרימר, היה אמורא, ופסקיו מוזכרים בתלמוד.
שטר של גוים שחתומים עליו עדים יהודים, ועשוי לפי כל הלכות שטר, ניתן לגבות בו כשטר יהודי רגיל.
צדקה עשה הקדוש ברוך הוא עם עם ישראל, בכך שבית המקדש נחרב אחת עשרה שנים בלבד לאחרי גלות יהויכין, כך שישראל שגלו לבבל מצאו שם את החכמים שגלו בגלות יהויכין, למדות תורה מפיהם, וכך עברה מסורת התורה הלאה
מרינה (בעברית: מעגנה) היא מעגן ובו מקומות עגינה ושירותי חוף עבור יאכטות וסירות.
היא נבדלת מנמל בכך שהיא איננה מיועדת לשימושם של כלי שיט גדולים לנוסעים או למטען.
מרינות ממוקמות לחופי ימים או אגמים או לחופי נחלים ונהרות המקושרים אל אחד מאלה.
מרינה עשויה להתקיים במשולב עם נמל או בנפרד מכל מתקן חוף אחר.
כלי השיט במרינה עוגנים בצד רציפים ובצד מזחים צפים המחוברים בכבלים אל היבשה ואל עמודי עיגון במים.
הם עשויים גם לעגון לצד מצופים שאינם מקושרים ליבשה, שהתנועה בינה לבינם נעשית באמצעות סירות.
גם מסיבה זו העגינה לצד מצופים היא זולה יותר אך פחות נוחה.
השגת זכות עגינה קבועה במרינה עשויה לארוך זמן רב ואף שנים, מאחר ששטחי העגינה במרינות רבות הם מצומצמים ומבוקשים.
מרינות שבהן הפרש מפלס המים בעת הגאות ובעת השפל הוא גדול עשויות לעשות שימוש בשערי מים על מנת לקיים בהן מפלס מים בגובה יציב.
מרינה עשויה להיות בבעלות של רשות מקומית או בבעלות פרטית (כמו יזמים או מועדוני יאכטות) וכן להיות משולבת במסגרת עסק פרטי אחר.
שירותי חוף המצויים לרוב במרינה הם שירותי תדלוק, תיקונים ורחיצה, ספקי חלפים וציוד, מחסנים ובתי אוכל וכן מגרשי חניה למכוניות ולנגררים המובילים סירות.
במרינה עשויות להימצא גם רמפות המיועדות להכנסת סירות למים ולהוצאתן מהם ואף מנופים ניידים המיועדים למטרה זו וכן שירותי אחסנה לסירות על החוף (לעיתים במתקנים המאפשרים אחסנת מספר סירות זו מעל זו).
שירותים מסוימים ניתנים לבעלי סירות ויאכטות על בסיס של שכירות.
כלי שיט המבקרים במרינה עשויים לרכוש שירותים אלו לפי מחירון.
במרינה תמצא לרוב נקודת משמר חופים לצורך שיטור כללי, שמירה, פעילות מכס ובקרת הגירה, כולל רישום כניסה של תושבי חוץ למדינה דרך המרינה.
מרים נתניה שלֶזינגר (20 במאי 1947 – 10 בנובמבר 2012) הייתה מתרגמת, מתורגמנית סימולטנית וחוקרת תרגום ישראלית, פרופסור חבר במחלקה לתרגום וחקר התרגום באוניברסיטת בר-אילן.
מרים שלזינגר נולדה ב-1947 במיאמי ביץ' שבפלורידה, ארצות הברית לאדיט (יהודית) ואריה גייגר, יליד צפת שהיגר לארצות הברית, בן משפחתו של יוסף צבי גייגר.
את לימודיה היסודיים עשתה בבית הספר הריאלי, ולאחר מכן נסעה ללמוד בתיכון בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיה שבה ב-1964 לארץ.
כוונתה המקורית הייתה ללמוד רפואה, אך במקום זאת למדה לתואר ראשון מוזיקולוגיה ובלשנות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיכה לתואר שני בתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1973, שנה לאחר פתיחת המגמה לתרגום באוניברסיטת בר-אילן, למדה שם את מקצוע התרגום והמתורגמנות.
ב-1978 סיימה את לימודיה לתואר מתורגמן מוסמך, ומאז לימדה בה.
ב-1989 סיימה את לימודיה לתואר שני בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב.
ב-2000 סיימה לימודיה תואר דוקטור בחוג לאנגלית באוניברסיטת בר-אילן.
הדיסרטציה שלה עסקה בתהליכים קוגניטיביים בתרגום סימולטני.
בין השנים 2001–2004 הייתה חברת מועצת המנהלים של האגודה האירופית לחקר התרגום (EST).
בין השנים 2004–2007 עמדה בראש המחלקה לתרגום וחקר התרגום בבר-אילן.
בין השאר תרגמה לאנגלית חלק מספריו של אתגר קרת.
במקביל עסקה גם בתרגום סימולטני.
כמתורגמנית עבדה באו"ם, בכנסים בתחומים שונים, בוועידות שלום ובמשפטים, בהם משפט דמיאניוק.
בשנת 2011 זכתה בפרס על מפעל חיים מאגודת המתרגמים בישראל.
ב-2001 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר לעסקים של קופנהגן (CBS).
בשנת 2010 זכתה בפרס דניקה סֶלֶסקוביץ' מטעם האיגוד הבינלאומי של מתורגמני ועידות (AIIC) על תרומתה לתרגום ועידות וחקר התרגום.
בנוסף לעבודתה המקצועית, הייתה פעילה חברתית.
בשנות ה-90 כיהנה כיו"ר הוועד המנהל של סניף ישראל של אמנסטי אינטרנשיונל.
הייתה נשואה למשה שלזינגר (יליד 1935) משנת 1966, אם לשלוש: ענת, בת-עמי ויעל, וסבתא ל-10 נכדים.
חתנה, אליהו לוין, נרצח בפיגוע טרור בשנת 1993.
שלזינגר נפטרה ממחלת הסרטן בנובמבר 2012, בגיל 65. נטמנה בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
מרין צ'יליץ' (בקרואטית: Marin Čilić; נולד ב-28 בספטמבר 1988) הוא טניסאי קרואטי מקצועני.
בשיאו (29 בינואר 2018), דורג במקום השלישי בעולם בדירוג הסבב ה-ATP, ונכון ל־hubh 2022 הוא מדורג במקום ה-17.
הישג השיא של צ'יליץ' הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית הפתוחה (2014).
במהלך הקריירה שלו הוא זכה ב-20 תארים בטורנירי היחידים במסגרת הסבב העולמי לגברים (ATP).
התאמן בהדרכתו של בוב ברט (2004 - 2013), ומשנת 2013 מתאמן בהדרכתו של גוראן איוואנישביץ'.
צ'יליץ' נולד לזוג הורים קרואטים במג'יוגוריה, עיירה בבוסניה והרצגובינה, בהיותו ילד כבן 4 החל להתאמן בטניס עם שני אחיו הגדולים.
לאחר שגילה כישרון, המליצו להוריו להעבירו לזאגרב להמשך התפתחותו כשחקן.
בזאגרב ראה אותו טניסאי העבר גורן איבניסביץ', שראה בו פוטנציאל גדול, והכיר אותו למאמנו שלו בוב ברט.
בהיתו בן 15 נסע לסן רמו שבאיטליה כדי להתאמן אצל ברט.
בספטמבר 2009 הגיע צ'יליץ' (דורג במקום 16 בטורניר) לשלב רבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה, שבו הפסיד למדורג השישי בטורניר חואן מרטין דל פוטרו מארגנטינה (4-6, 6-3, 6-2, 6-1) שבסופו של דבר זכה בתואר.
בשלב שמינית הגמר, הוא הדיח את המדורג שני בטורניר, אנדי מארי מבריטניה (5-7, 2-6, 2-6).
ארבעה חודשים לאחר מכן, בינואר 2010 הגיע צ'יליץ' (דורג במקום 14 בטורניר) לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, תוך שהוא גובר בדרך על המדורג רביעי בטורניר, חואן מרטין דל פוטרו (7-5, 4-6, 5-7, 7-5, 3-6) ועל המדורג שביעי בטורניר, אנדי רודיק מארצות הברית (6-7, 3-6, 6-3, 6-2, 3-6).
חודש לאחר מכן, ב-22 בפברואר אותה שנה, הוא הגיע לדירוג השיא שלו מספר 9 בעולם.
בספטמבר 2012 הגיע צ'יליץ' (דורג במקום 12 בטורניר) לשלב רבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה שבו הפסיד למדורג שלישי בטורניר, אנדי מארי (3-6, 7-6, 6-2, 6-0) שבסופו של דבר זכה בטורניר.
ביוני 2014 הגיע צ'יליץ' (26 בטורניר) לשלב רבע גמר באליפות וימבלדון שבו הפסיד למדורג ראשון נובאק ג'וקוביץ' מסרביה ב-5 מערכות (6-1, 3-6, 6-7, 6-2, 6-2) שבסופו של דבר זכה בטורניר ועלה למקום הראשון בעולם.
בסיבוב השלישי הוא ניצח את המדורג שישי בטורניר תומאש ברדיך מצ'כיה (6-7, 4-6, 6-7).
באליפות וימבלדון העפיל לגמר בו הפסיד לפדרר בשלוש מערכות.
מרים שפירא הייתה ראש ישיבה באלזס במאה ה-14, אם משפחת לוריא המפורסמת.
נולדה לרב שלמה שפירא רבן של היילברון ולנדאו, בנו של רבי שמואל שפירא שהיה מרביץ תורה בעיר שפיירא ונכדו של רבי מתתיה טריוויש רבה של פריז (בערך בשנת 1360).
לפי דברי השתדלן רבי יוסף מרוסהיים, היא נישאה לרב שמשון לוריא מוורמייזא שהיה ראש ישיבה בארפורט.
כבת לרבנים ידועי שם, וצאצאית של רש"י, ובעלת היסטוריה משפחתית של נשים למדניות, כיהנה מרים שפירא כראש ישיבה, והרצתה שיעורים בתלמוד לפני בחורי ישיבתה.
מטעמי צניעות הייתה מעבירה את השיעורים כשווילון מפריד בינה לבין שומעי לקחה, כך שיכלו לשמוע את קולה בלי להתבונן בה.
לפי עדות שהועברה בעל פה ובכתב לידיו של רבי יוחנן לוריא, ונזכרת במקומות נוספים: (מגילת היוחסין בראש שו"ת רש"ל, פיורדא תקכ"ח).
עדות דומה מצוטטת שם מפי המהרש"ל.
מרים ש"ך (נולדה בשם קלייר-מריאן ש"ך; 13 ביוני 1867 – 14 בדצמבר 1956) הייתה פעילה ציונית מצרפת, עוזרת מדינית לבנימין זאב הרצל ולדוד וולפסון, ונמנתה עם הנשים היהודיות הפמיניסטיות בתקופתה.
ש"ך השתתפה בעשרת הקונגרסים הציוניים הראשונים, נמנתה עם אוהדיו הנלהבים של הרצל, ואף שסברה שתוכנית אוגנדה היא בגדר טעות, היא הצביעה בעדה כדי להדגיש את תמיכתה במנהיגותו ללא סייג.
ש"ך, ילידת וקשנה, הייתה בת הזקונים של הרב אריה לייבלה "אייזנקופ", מצאצאי הגאון שבתי כהן אשר חיבר את הספר "שפתי כהן" (פירוש לשולחן ערוך).
היא התייתמה מאביה בהיותה בת ארבע בלבד, אולם טרם מותו הקנה לה האב ידע באותיות האלפבית העברי.
לאחר מות אביה למדה בכוחות עצמה לקרוא ולכתוב עברית ויידיש, בנוסף לידיעתה את השפה הרוסית.
בעקבות נישואי אמה בשנית, עזבה מרים את הבית בגיל שתים עשרה ונדדה כשלוש שנים בין קרובי משפחתה בקובנה, ביאליסטוק, ורשה ווילנה.
במקומות אלה התוודעה לאורחות חיים שלא הכירה, וליהודים שנִשְׁבּוּ ברוח ההשכלה והאמנות.
מפני שהימים היו מתוחים והתרחשו מקרי התנכלות של חיילי הצאר ליהודים, שלחה אותה אמה של מרים אל מחוץ לגבולות האימפריה הרוסית, וכך הגיעה לברלין.
בברלין הצטרפה לתלמידיו של הפילוסוף והפסיכולוג היהודי-גרמני מוריץ לצרוס.
מברלין עקרה לפריז ושם השלימה את לימודי הבגרות שלה בהיותה בת 17 בלבד.
מאחר שבגיל זה טרם יכלה להירשם ללימודים אקדמאים, היא יצאה לאנגליה ושם התפרנסה כמורה לצרפתית ולגרמנית, ובמקביל למדה את השפה האנגלית.
כך חסכה סכום כסף שאיפשר לה לחזור לימים לפריז ולהרשם ללימודים גבוהים בתחום הספרות, הפילוסופיה והחינוך.
היא סיימה את בית הספר הגבוה לחינוך והייתה אחת משתי נשים היחידות שסיימו לימודים אלה בהצלחה.
לאחר מכן עסקה בהוראה בבתי ספר בריימס ובפריז ובסביבתה עד צאתה לגמלאות.
בכתבים המתעדים את תולדות הציונות שמה מופיע בדרך כלל בצמוד לשמו של אחיה פאביוס ש"ך שהיה פעיל ציוני ופובליציסט שפעל בגרמניה.
בישראל היו למרים ש"ך קרובי משפחה רחוקים ממשפחת לויטה שבמושבה בת שלמה.
כבר בתקופת שהותה באנגליה החלה ש"ך משתתפת במפגשים של חובבי ציון, והמשיכה במגעיה עם פעילים ציוניים גם לאחר שובה לצרפת.
באותה עת החליפה את שמה המקורי קלייר-מריאן למרים-מארי, ובכך בקשה לבטא את הזדהותה עם מרים הנביאה שהנהיגה את בנות ישראל לצדם של אהרן ומשה, וכן את רצונה להשתחרר מהזהות הגלותית ולאמץ זהות חדשה המדגישה את תפקידה הפעיל של האשה בתנועה הציונית.
בעקבות רעיונות שהעלתה בקונגרס הציוני העולמי השני בבזל ב-1898, יזמה ש"ך את הקמתו של ארגון ציוני אליו הוזמנו נשים, וכן בנות ובנים צעירים של פעילים ציוניים מפריז.
במסגרת הארגון נערכו חגיגות לילדים במועדי חגי ישראל, ובהן למדו הילדים בעברית על המשמעות הלאומית של היהדות.
בנאומה בפני משתתפי הקונגרס הציוני העולמי העשירי, אשר התקיים בבזל ב-1911, היא הציגה את אמהות האומה המתוארות בכתבי הקודש כמודל לאישה היהודיה החדשה.
היא קראה לנשים הציוניות "לצאת מהמטבח" כדי לאפשר להן להתחיל בפעילות תרבותית של ממש.
על אף היותה פמיניסטית, היא לא עודדה נשים לוותר על המקום שהן ממלאות באופן מסורתי, שכן סברה שעיסוקן זה חשוב ומשרת את מטרות התנועה הלאומית.
כאשת חינוך הבינה את חשיבות ההתמסרות להוראה וקבעה שהעיסוק בעבודה החינוכית אינו מהפכני במהותו, אולם מכבד את העוסקים בו.
מרים ש"ך תרמה את חלקה גם בתחום העיתונות.
היא הצטרפה למערכת השבועון די וועלט מיסודו של הרצל, שהחל להופיע בימי הקונגרס הציוני הראשון והפך מאוחר יותר לביטאונה של ההסתדרות הציונית העולמית.
עוד הייתה פעילה בהוצאתו לאור של ביטאון ציוני בפריז בשם "ההד הציוני" (L'echo Sionist).
הייתה זו יוזמה של שישה ציונים פעילים שהגשימו באמצעים דלים את חלומם לייסד כלי ביטוי להסברה ולהכוונת דעת קהל לתנועה הציונית.
הביטאון קיבל את ברכתו של מכס נורדאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסעה ש"ך לפולין, וביוזמתה הובאו לפריז מספר עשרות יתומים יהודים שהוחזקו וחונכו בידי ציונים צרפתיים.
יחסה המיוחד לחבריה הציוניים התבטא, בין היתר, ביזמה להקמת שכונת עובדים על שם אלכסנדר מרמורק ליד רחובות, להבאת אפרו של מכס נורדאו לקבורה בתל אביב, ובמסירתו של הארכיון המדעי רב הערך של ידידה הבקטריולוג מרדכי זאב חבקין, לארכיון הציוני המרכזי.
ש"ך פרסמה את זיכרונותיה בספר שתורגם מצרפתית בשם "אשר אתם התהלכתי".
הספר ראה אור בשנת 1951 בספריית דביר לעם.
בספר זה היא מתארת את ימי הזוהר של הקונגרסים הציוניים ואת אבות הציונות אליהם התלוותה, ובהם בנימין זאב הרצל, מכס נורדאו, אלכסנדר מרמורק, ישראל זנגוויל, והחוקר והרופא מרדכי זאב חבקין שפיתח במכון פסטר נסיוב נגד הדבר.
ב-1940, כאשר הוורמאכט כבש את פריז, הוצע לש"ך דרכון מזויף שהציגה כלא יהודיה, אך היא תפרה טלאי צהוב על שמלתה.
היא ניצלה ממות בשל כך שנדדה מידי ערב ולנה אצל ידידיה השונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלתה ש"ך לישראל ושהתה בקרב קרובי משפחתה וידידיה במהלך מלחמת העצמאות.
מרים שבה לצרפת לשנים מספר אולם חזרה לישראל בימי מבצע סיני ב-1956, ונפטרה זמן קצר לאחר מכן בחיפה.
היא הובאה למנוחות בבית העלמין בזכרון יעקב.
מרים רָפּ-יָנוֹבְסְקָה (ראפ-יאנובסקה) (Miriam Rap-Janowska; לעיתים ינובסקי (Janowski) 13 בינואר 1891, דינבורג, רוסיה (לטביה) – 6 באפריל 1992, תל אביב) הייתה זמרת סופרן (סופרן קולורטורה ) אופראית ועממית ומורה לזמרה ממוצא יהודי-רוסי שפעלה בגרמניה, בישראל ובארצות הברית.
מרים בת דב (בוריס) רפ נולדה בשנת 1891 בעיר דינבורג שבצפון-מערב רוסיה (לטביה).
נישאה לחיים (חייקל) ינובסקי, מנצח מקהלות ומלמד חזנים, והשניים היו הורים לבן: מקס ינובסקי (1912–1991), שהיה לימים מלחין, מנצח ומעבד אמריקאי שפעל בשדה המוזיקה הליטורגית היהודית.
רפ-ינובסקה למדה באקדמיה למוזיקה בברלין אצל זמרות הסופרן אֶטֶלקָה גֶרסטֶר וסֶלמָה ניקְלַאס-קֶמפּנֶר .
עם סיום לימודיה החלה להופיע על במות גרמניה ועד מהרה רכשה לעצמה שם של אחת הזמרות הטובות ביותר והופיעה ברחבי אירופה.
במשך שנים הייתה הזמרת הראשית של האופרה בברלין, והשתתפה במסגרת זו ב-26 אופרות; הרפרטואר שלה כלל 36 אופרה, בהן משל וֶרדי, פוצ'יני ומוצרט.
הצלחתה על במות ברלין הייתה גדולה כל-כך שמבקרי המוזיקה השוו אותה לזמרת אדלינה פָּאטי וכינו אותה "קָארוּזוֹ הנשית".
היא זכתה לביקורות מעולות בגרמניה ובמדינות אירופיות נוספות.
עיתוני גרמניה היללו את הסופרן הלירי שלה, וכתבו עליה כי "יש לה קול מצוין, טכניקה משוכללת, סטקטו המגיע לגובה בלתי משוער, קולורטורה מזהירה" וכי היא בעלת "טמפרמנט, הבעה דקה, מוזיקליות, הבעה עשירה ומימיקה חיה".
היא זכתה לשבחיו של המבקר אדולף וייסמן ודוד סמילנסקי כתב עליה כי "יש לה דיקציה מצוינה, אסכולה נפלאה, מוזיקליות עשירה, כח הבעה עשיר, טמפרמנט חי ומלבב, וכל זה מתמזג אצלה למזיגה אמנותית ותרבותית, היוצרת הרמוניה נפלאה".
רפ-ינובסקה הייתה רחוקה מהזמרה העממית והמוזיקה היהודית, עד שבתחילת שנות ה-30 הצליח מנצח המקהלות המפורסם ליאו ליוב לעניין אותה ולקרבה לתחום זה, ובהשפעתו החלה לחדש את אמנות הזמרה העממית היהודית בלוויית הרכב קאמרי, מה שהיה בשעתו בגדר חידוש.
גם בתחום הזמרה העממית הצטיינה, והיא נחשבה בזמנה לגדולה בזמרות העממיות היהודיות.
טובי המלחינים היהודים, בהם אדוארד מוריץ (הול'), א' קרפט, ו' צלר, א' יעקבסון, ו' יעקבי וארנו נאדל, עיבדו עבורה שירים יהודיים עממיים, והיא כונתה בעיתונות: האפוסטול של השירה העממית היהודית"; מבקרו של העיתון "גרמניה" קבל: "מדוע אין לנו זמרת משלנו שתדע כמוה להפגין את שירתנו הגרמנית?".
ביוני 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הגיעה מברלין להופיע בפני היישוב היהודי בארץ ישראל בתל אביב בתוכנית של אריות ושירים עממיים מעובדים לקול והרכב קאמרי שתורגמו לעברית על ידי יהודה קרני.
כבר באותה שנה, זמן קצר לאחר בואה ארצה, הצטרפה לאופרה הארצישראלית שתחת ניצוחו של מרדכי גולינקין כזמרת הראשית.
בסיום עונת הקונצרטים ב-1935 העלתה האופרה את "לה טרוויאטה", ועל ביצועה של רפ-ינובסקה בתפקיד ויולטה נכתב: "הצטיינה ביותר הזמרת הראשית מ' רפ-ינובסקה, אשר הראתה כוח מוזיקלי בעל רמה תרבותית, ויחד עם זה מילאה יפה את התפקיד החשוב של ויאולטה.
האריות המפורסמות בשתי המערכות הראשונות הושרו ברגש נפשי ובהטעמה נגינתית ועשו רושם עמוק על קהל המבקרים".
בארץ נישאה בנישואים שניים למנצח מרדכי גולינקין (שהתאלמן ב-1924 מאשתו הראשונה).
את פרקי הזמן שבין עונות הקונצרטים ניצלה למסעי הופעות בחו"ל.
כך באביב 1935 יצאה למסע קונצרטים באירופה ובמזרח הרחוק (בסין, להצעתו של הגנרל מוריס כהן, שצפה בה בקונצרט שערכה במנצ'סטר שבבריטניה); ובינואר 1937 הופיעה בניו יורק.
לצד פועלה באופרה הארצישראלית בשנות ה-30 וה-40, הוסיפה להופיע בפני היישוב היהודי הקטן לצד הרכבים קאמריים ביצירות קלאסיות ובשירי עם.
זמרתה נשמעה גם מעל גלי האתר, ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל".
בראשית שנות ה-40 התארגנה ביוזמתה קבוצת "מזמור" לטיפוח הזמרה העממית – רביעיית מיתרים: נגני הפילהרמונית הארצישראלית מייצ'יסלב פלידרבאום ובזיה פולישוק (כינור), ה' בור (ויולה) ובולסלאב גינצבורג (צ'לו) – והיא כסולנית; ההרכב ערך קונצרט של תוכנית שירים עממיים יהודיים בשם "בימים ההם".
בשנות ה-40 וה-50 ניהלה בתל אביב סטודיו לזמרה ביחד עם בן-זוגה גולינקין.
בסוף שנות ה-40 (או בראשית שנות ה-50) הצטרפה לסגל הקונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה (לימים האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים).
בסוף שנות ה-50 נסעה לארצות הברית והתיישבה בשיקגו (שם התגורר בנה, מקס ינובסקי), ושימשה כמורה לפיתוח קול וכראש המחלקה הווקאלית בשיקגו של הקונסרבטוריון הירושלמי והאקדמיה למוסיקה.
רפ-ינובסקה האריכה ימים, ונפטרה בתל אביב ב-1992, בגיל 101.
מרים שרון (1944 – 2023) הייתה אמנית מולטימדיה, ציירת, יוצרת עבודות אדמה ומיצבים, פרויקטים קהילתיים ופמיניסטית אקטיביסטית.
התחנכה באנגליה ולאחר שירותה הצבאי חיה בגרמניה ובאנגליה.
בעשורים האחרונים לחייה התגוררה במחוז ונדה בצרפת.
פעילותה האמנותית הייתה מבוססת על אידאולוגיה פמיניסטית-אקולוגית.
מרים שרון נודעה כיוצרת פורה וגם כאקטיביסטית פוליטית, ומאז שנות השבעים של המאה ה-20 עסקה בעשייה אמנותית המבוססת על האידאולוגיה הפמיניסטית.
שרון הייתה היחידה מבין היוצרות בעשור זה בישראל שהצהירה על עצמה כפמיניסטית ושפעילותה גלשה מעבר לנושא הישיר של אמנות ולעבר ניסיונות פוליטיים לשינוי פמיניסטי-חברתי.
בשנת 1973 שבה משהות ארוכה בת מספר שנים באירופה, בעיקר בצרפת, ובעקבות ביקור נוסף בן שבעה חודשים בניו יורק, הכירה אמניות בולטות בזרם האמנות הפמיניסטית בת הזמן וקשרה עמן קשרים אמיצים, ביניהן אנה מנדייטה, קרולי שנימן ומרי בת אדלסון.
היא העמיקה את הבנתה בעיקרי המשנה הפמיניסטית ודרכי יישומה באמנות.
לצד פעילות ציבורית זו, שרון יצרה מגוון רחב של יצירות אמנות בסוגי מדיה שונים, ביניהם צילומים, אמנות-דואר, מיצבים ומיצגים.
מאז 1991 התגוררה בכפר ונדה (Vendée) בצרפת וקידמה אמנות אקו-פמיניסטית בפרויקטים שונים ברחבי העולם.
כלי ביטוי עיקרי ומובהק שבו חזרה והשתמשה היה המיצג, ובו הקפידה לשלב את הרעיונות של אקו-פמיניזם ואמנות שיתופית-קהילתית פמיניסטית, ואף את אמנות מלאכות היד הפמיניסטית - רעיונות שהיו מעיקרי המשנה הפמיניסטית של עשור זה בארצות הברית ואירופה.
רעיונותיה בדבר הצורך לשיבה אל האדמה ופיתוח הקשר המיוחד עמה, תווכו באמצעות מחוות והזדהויות עם פרסונות נשיות מן העת העתיקה.
לשיטתה, האדמה ואוצרות הטבע בעת המודרנית מנוצלים לרעה על ידי בני האדם, שהתרבות הפטריארכלית מניעה אותם, ומערכים שלכאורה מעלים על נס קידמה, מדע, טכנולוגיה אבל למעשה אלו הם ניצול ודיכוי.
במיצגיה הרבים הקפידה להדגיש את חשיבות הקהילה ושיתוף קבוצות "שקופות" במרקם החברתי-לאומי, כדי להשיג ניראוּת צודקת לכל הקבוצות המתקיימות בחברה.
עבור הפרויקט אוהל האלה (1980) הזמינה מרים שרון נשים שונות – גם כאלו שאינן אמניות – לקחת חלק במיזם שיתופי ששם דגש על הקשר המיוחד של נשים עם הטבע.
הנשים הקימו אוהל על ראש הר בגלבוע וביקשו באמצעותו להעלות על נס ערכים של אקולוגיה ושימור.
פרויקט נשות מדבר סיני (1975)
פרויקט אשדודה, נמל אשדוד (1978)
פרויקט 20 עבודות אדמה/סביבה/קהילה בשיתוף מקומיים
מרוץ שליחות, ארבעה עשורים של פמיניזם באמנות ישראלית, מוזיאוני חיפה,2 יוני, 2007
מרין הוא שדה גז טבעי המצוי בים התיכון, מול חופי רצועת עזה.
השדה, אם יפותח צפוי להיות מקור האנרגיה המרכזי במערך האנרגיה ברשות הפלסטינית.
בספטמבר 1999, הודיע גאולוג מארצות הברית כי חשף שדה גז בים בין אשדוד ועזה".
בנובמבר 1999, מנהיג הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, חתם על הסכם מול חברת בריטיש גז (BG), אשר העניק לחברה אפשרות לבצע חיפוש אחר שדות גז ימיים באזור המים הטריטוריאליים של רצועת עזה.
בתמורה, הוסכם כי החברה תחזיק בזכות ניצול בלעדית של שדות אלו לפרק זמן של 25 שנה.
זאת לאחר שביוני 1999 חתמה על הסכם דומה עם ישראל.
באותה עת הייתה החברה גם בעלת שדות גז ונפט נרחבים במצרים.
במרץ 2000, אישר ראש ממשלת ישראל אהוד ברק את ביצוע הפרויקט.
שדה הגז הימי מרין התגלה בספטמבר 2000. השדה ממוקם כ-36 ק"מ (22 מייל) מהחוף, קידוח "מרין 1" נקדח לעומק 1,895 מטר, כשעומק המים באתר הקידוח כ-550 מטר.
לפי הערכות ראשוניות אז, השדה מכיל כ-25 מיליארד מ"ק מטר מעוקב (BCM), בשווי מוערך של כ-8 מיליארד דולר.
באוקטובר 2000, עם פריצת האינתיפאדה השנייה, בוטל קידוח "מרין 2".
למרות זאת החלה בריטיש גז במשא ומתן לאספקת גז לחברת החשמל ועם קבוצת האחים עופר לאספקת גז למפעלי כימיקלים לישראל ולתחנת הכוח רמת חובב, שהייתה אז בהקמה.
בתחילת 2002, חתמה על הסכם עם האחים עופר, לפיהם ירכשו ממנה 0.8-0.7 מיליארד מ"ק לשנה, וחצי מיליארד מטר מעוקב בשנה לחברת החשמל.
בסך הכל חתמה עם ישראל, בשלב הראשון, על חוזים לאספקת 1.4-1.3 מיליארד מ"ק גז טבעי בשנה, כמות שהייתה בה כדאיות להקמת מערך הפקה.
בשנת 2004 חתמה על הסכם נוסף עם האחים עופר לאספקת גז לתחנת הכוח במישור רותם.
ביצוע ההסכם התעכב, בעקבות מחלוקות פוליטיות שונות, תחילה ראש ממשלת ישראל אריאל שרון הטיל וטו על רכישה של גז פלסטיני, ואילו שר האנרגיה יוסף פריצקי תמך בהסכם, כדי לייצור תחרות בשוק האנרגיה בישראל.
לבסוף, בספטמבר 2005, אישר אריאל שרון את רכישת הגז מעזה.
במאי 2005, אישר משרד הביטחון לבריטיש גז לבצע את קידוח "עזה מרין 3" בשדה הגז נועה, שבמבנה גאולוגי משותף לישראל ולפלשתינאים, הנמצא משני צדי הגבול הימי.
במקביל קיימה משא ומתן עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרים מצידו הישראלי של הגבול, על הפקה משותפת של גז מהמאגר.
הפרויקט לא יצאה לפועל ובריטיש גז הודיעה שהיא מפסיקה את קידוחיה בישראל ועזה (כולל הפרויקט שהביא לתגלית של שדה הגז התמר).
בפברואר 2006 הודיעה שהיא חוזרת לפעול בשוק הגז הטבעי בישראלי.
בשנת 2006, אהוד אולמרט החליף את שרון כראש ממשלת ישראל.
והמשא ומתן בין בריטיש גז וישראל הותנע פעם נוספת בשנת 2007, והצדדים אף הספיקו לנסח טיוטה משותפת, אשר נועדה להיכנס לתוקף בשנת 2009. על פי הסיכום המוקדם, ישראל הסכימה לרכוש חצי מיליארד מטר מעוקב של גז טבעי תמורת 4 מיליארד דולר.
בעקבות דרישת ישראל, הכסף היה עתיד להיכנס לחשבון שאינו נגיש ישירות לגורמי הרשות הפלסטינית, ומצוי בפיקוח צד שלישי.
בבחירות 2006 לרשות הפלסטינית, תנועת החמאס, אשר הוכרזה כארגון טרור מצד ישראל ומדינות נוספות ברחבי העולם, זכתה לראשונה לרוב בפרלמנט הפלסטיני.
שינוי פוליטי זה, אשר המשיך בהשתלטות חמאס על רצועת עזה שנה לאחר מכן, הוביל לנסיגת ישראל מהנכונות לחתום על העסקה, בטענה כי הרווח הכספי שיצמח לחמאס מהעסקה ישמש לפעילויות טרור כנגד ישראל.
במרץ 2011, ביקש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לחדש את המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית לרכישת גז טבעי ופנייה רשמית בנושא הועברה ללשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן.
הפנייה נעשתה כמה ימים לאחר הפיצוץ בסיני, שהביא להפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל.
בין השנים 2012–2013, ישראל והרשות הפלסטינית פתחו במשא ומתן בניסיון נוסף להגיע להסכמה בנושא.
עקב התנגדות חמאס לכל הסכם בנושא שלא יתנהל דרכו, המשא ומתן נעצר בשנית.
בתחילת שנת 2014, בעקבות ביקורו של נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן במוסקבה, החל משא ומתן לבחינת אפשרות למעורבות של חברת גזפרום בפיתוח שדה הגז, במסגרתה החברה תשקיע בפיתוח השדה כמיליארד דולר.
באפריל 2016, הרשות הפלסטינית חתמה על מסמך עקרונות לניהול משא ומתן על אספקת גז לתחנת הכוח המתוכננת בג'נין ממאגר מרין.
באפריל 2018, חברת BG (שהפכה לחברת בת של תאגיד האנרגיה "רויאל דאטש של") ויתרה על הזכיות בשדה והם עברו חזרה לקרן ההשקעות הפלסטינית (PIF) בתנאים שלא פורטו.
ביוני 2018 הודיעה הרשות הפלסטינית שתתחיל בפיתוח המאגר, והחלה במשא ומתן עם חברת אנרג'יאן על הסכם פיתוח.
מרין צ'אושסקו (ברומנית: Marin Ceaușescu; 2 בפברואר 1916 – 28 בדצמבר 1989) היה כלכלן ודיפלומט רומני, אחיו הגדול של ניקולאה צ'אושסקו.
צ'אושסקו נולד למשפחת איכרים, בכפר סקורניצ'שט , במחוז אולט, בחבל ולאכיה.
אביו, אנדרוצה, היה איכר, בן למשפחת רועי צאן ששימש זמן מה כראש הכפר.
אימו, אלכסנדרינה, הייתה בת למשפחה של קצין בצבאו של טודור ולדימירסקו.
למרין הייתה אחות גדולה ממנו, ניקולינה ומספר אחים קטנים ממנו, כשהגדול בהם היה ניקולאה.
לאחר לימודים יסודיים עבד צ'אושסקו כשוליה של סנדלר.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית הבלתי חוקית וניתב אליה גם את אחיו, ניקולאה.
במלחמת העולם השנייה גויס לצבא רומניה ושירת בתפקיד של סנדלר בחזית המזרחית.
לאחר נפילתו בשבי הצטרף לדיוויזיה "הוריה, קלושקה וקרישאן", שהורכבה ממתנדבים רומנים ולחמה בגרמנים.
צ'אושסקו סיים את לימודיו באקדמיה ללימודי כלכלה של בוקרשט, רומניה, ולאחר שאחיו ניקולאה הגיע לשלטון התמנה לראש המשלחת הכלכלית הרומנית בפראג, צ'כוסלובקיה.
מ-1974 ועד מותו עמד צ'אושסקו בראש המשלחת הכלכלית של רומניה בווינה, אוסטריה.
עם פרוץ המהפכה הרומנית ובריחת אחיו, ניקולאה, מבוקרשט, חברי סגל המשלחת הצטרפו למהפכנים ועצרו את מרין צ'אושסקו בחדרו תוך ניתוקו מאמצעי התקשורת.
בעת משפטו של אחיו הושב לו מקלט הטלוויזיה, כדי שיוכל לצפות בו.
בסופו של דבר התאבד צ'אושסקו בתלייה במרתף בניין המשלחת.
לדברי בתו של מרין צ'אושסקו, מיכאלה מורארו, אביה הגיע לרומניה, לפני המהפכה, לקונגרס המפלגה הקומוניסטית הרומנית וניהל שיחה עם אחיו הנשיא והציע לו למצוא דרך להתפטר, כיוון שהמהפכה ברומניה הייתה צפויה לקרות, כמו שקרה ביתר המדינות הקומוניסטיות של אירופה, אך כידוע ניקולאה צ'אושסקו לא נענה לעצת אחיו.
מרים שפירו הייתה אמנית אמריקאית יהודיה, שנולדה בקנדה, ציירת, פסלת, אמנית הדפסים, אמנית סיבים ומחלוצות האמנות הפמיניסטית.
האמנות של שפירו מטשטשת את הקו בין אמנות למלאכה.
היא שילבה אלמנטים מהמלאכה לתוך הציורים שלה בשל הקשר שלהם עם נשים ונשיות.
שפירו השתמשה, לעיתים קרובות, בסמלים המקושרים לנשים, כמו לבבות, עיטורים פרחוניים, תבניות גאומטריות, והצבע ורוד.
ב-1971 יחד עם האמנית ג'ודי שיקגו היא הקימה את התוכנית הראשונה לאמנות פמיניסטית, במכון קליפורניה לאמנויות בולנסיה שבקליפורניה.
שפירו נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה, בת יחידה להוריה.
אביה מעצב תעשייתי ויחד עם אמה טיפחו אצל שפירו את הרצון לעסוק באמנות.
אביה היה לה מודל לחיקוי ומנטור.
אמה הייתה עקרת בית, ציונית, שעבדה במשרה חלקית במהלך השפל הגדול, אז המשפחה עברה לברוקלין.
שפירו למדה ציור במומה כנערה.
שפירו למדה באוניברסיטת איווה שני תארים.
בעת לימודיה, פגשה את האמן פול בראך והם נישאו בשנת 1946. ב-1955 נולד לזוג בן.
ב-1951 הם עברו לגור בניו יורק והתחברו עם אמנים מהזרם האקספרסיוניזם המופשט של אסכולת ניו יורק כמו ג'ואן מיטשל, לארי ריברס, נוקס מרטין ומייקל גולדברג.
המעבר לניו יורק סימן את תחילת הקריירה של שפירו כאמנית במשרה מלאה.
שפירו ובראך חיו בניו יורק במהלך שנות החמישים והשישים.
במהלך תקופה זו הייתה לשפירו קריירה מוצלחת כציירת אקספרסיוניסטית בסגנון הציור הצורני (hard-edge style).
גם בעבודותיה המוקדמת, היא התמקדה, לעיתים קרובות, בנושאים נשיים.
היא שילבה צילומים של ידועניות כדוגמת ג'ודי גרלנד וגלוריה סוונסון לתוך ציוריה, כמו גם היא הפקיעה יצירות איקוניות של נשים לעבודותיה.
שפירו ובראך עברו לקליפורניה ב-1967, היא הייתה לאחת האמנים הראשונים שהשתמש במחשב כדי ליצור אמנות.
שפירו שילבה בין הניסויים הדיגיטליים שלה ואקטיביזם פמיניסטי.
היא שהשתמשה באותיות הלטיניות O ו-X בסדרת הדפסים שנקראו OX(1967-1968).
זו הייתה סדרה של יצירות ממוחשבות כתומות וורודות היוצרות בעזרת האותיות X ו-O דימוי של איבר המין הנשי.
בשנות ה-70, שפירו הפכה לאחת האמניות החשובות ביותר בסצנת האמנות הפמיניסטית הגדלה.
בשיתוף עם ג'ודית שיקגו, בשנת 1971, הן ייסדו את תוכנית האמנות הפמיניסטית הראשונה, במכון קליפורניה לאמנויות, בוולנסיה.
בשנה שלאחר מכן, שפירו ושיקגו אצרו במשותף את המיצב ביתאישה (Womanhouse).
בחלל מוזנח בהוליווד הן הציגו מיצב שכלל עבודות של 28 אמניות.
החלל ביתאישה הורכב ממספר חדרים, כל חדר עסק באספקטים שונים של חיי נשים.
כחלק מביתאישה, יצרו שפירו ושרי ברודי (Sherry Brody) את בית הבובות (Dollhouse).
בית הבובות צמח לסדרת עבודות של שפירו בשם "מקדשים" (Shrines), בהם היא בחנה את השינוי בזהויות שלה כאמנית, רעיה ואם.
10,000 איש ביקרו במיצב בחודש הראשון.
ביתאישה הפך לציון דרך באומנות הפמיניסטית.
שפירו החלה לעסוק בפמאז' (קולאז' נשי, femmage), אמנות שמחברת בד, צבע ואריגים אשר מקושרת פעילויות של נשים בבית והופכת פעולה שנחשבת טרוויאלית לנשגבת.
שפירו הגדירה פאמז' כמתכתבת עם קווילט וקוביזם ונטועה בקשרים של חיי היום יום של נשים ויכולה להיווצר רק על ידי נשים.
הפמאז' של שפירו העמיד אותה בשורה הראשונה של אמני ההדפסים והקישוטים (Pattern and Decoration movement) בארצות הברית שצמחה באמצע שנות ה-70 ונמשכה דרך שנות ה-80 המוקדמות.
שפירו הייתה מחויבת לקידום אמנות נשים.
בשנת 1979, היא הייתה בין מייסדות המכון לאמנות פמיניסטית ניו יורק, שהציע סדנאות, אירח הרצאות, תערוכות ואירועים מיוחד לקידום אמנות נשים באמצע שנות השמונים היא הפכה לחברה ב-College Art Association משום שלא היה ייצוג נשי בספרי תולדות האומנות והיא ביקשה לשנות מגמה זו.
על מנת להרחיב את שיתופי הפעולה שלה ועבודה על פרויקטים שונים, שפירו נדדה עם הסטודיו שלה.
בתקופה זו היא לקחה חלק בקולקטיב נשים, יחד עם תשע נשים נוספות באורגון.
עבודות הקולקטיב שילבו רפרודוקציות של יצירותיהן של מרי קאסאט וברת מוריזו בבדים צבעוניים והדפסים חושניים בהשראת שמיכות טלאים.
שפירו נפטרה ב-20 ביוני 2015 במפרצי המפטון, ניו יורק, בגיל 91.
את השפעת דרכה של מרים שפירו אפשר לראות אצל אמניות סיבים עכשוויות רבות, בכל רחבי העולם.
מרים רום (נולדה ב-30 בנובמבר 1944) היא יזמת, אשת עסקים, סופרת וחוקרת שואה ישראלית.
מרים רום נולדה בכפר לובלה שבסלובקיה להורים שנמלטו מגטו בוכניה שבפולין.
כשאמה, לאה לבית הבר, הייתה בשלבי היריון מתקדמים, נתפס אביה, משה ישראל גריובר, על ידי שוטרים סלובקיים והועבר לנאצים, ומאז נעלמו עקבותיו.
האם הצטרפה לפרטיזנים, ולקראת הלידה נמצא עבורה מחסה אצל משפחה נוצרית, שם נולדה רום בשם הבדוי, מריה-חדויגה גייבסקה, והוטבלה לנצרות בכנסייה שבכפר.
לימים, עמלה למען הכרתה של המשפחה שהסתירה אותה ואת אמה כחסידי אומות העולם.
בשנת 1949 עלו רום ואמה ממרסיי שבצרפת לישראל באונייה.
לאחר שהייה במעברת "שער העלייה", התיישבו בתל אביב, שם נישאה האם שנית.
רום היא בוגרת המחזור הראשון בתיכון עירוני י' (אליאנס) ברמת אביב.
רום שרתה בצבא הגנה לישראל בתפקיד צפנית בחיל האוויר.
למדה הנדסאות בניין במסגרת הטכניון, והיא בעלת תואר בבלשנות, בספרות צרפתית ובספרות אנגלית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1994, בעת ששהתה בארצות הברית מתוקף תפקידו של בעלה, האלוף גיורא רום, שהיה נספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, ייסדה את חוג ידידי בית החולים בילינסון שלימים נקרא "המרכז הרפואי רבין".
בין השנים 1997–2000 עסקה רום בפיתוח עסקי בתחום האינטרנט והביאה את הבעלים של אנציקלופדיה בריטניקה להשקיע בישראל בחברות הייטק ולמידה מרחוק.
בשנת 2000 החלה במחקר מקיף על אודות אביה ומשפחתה שנספו בשואה, מחקר שהניב בשנת 2007 את הרומן הביוגרפי שכתבה "נוצת יען", שאף תורגם לאנגלית ולפולנית.
מאז פעילה רום בהנצחתה של הקהילה היהודית באזור קרקוב ובוכניה שבפולין.
בשנת 2020 ראה אור ספרה השני, "הילדה מגוטליב 17", תיאור חיי ילדים ונוער, דור שני לשואה, בתל אביב של שנות ה-50 וה-60.
הייתה נשואה לאלוף גיורא רום עד לפטירתו ב-11 באוגוסט 2023, ולהם שלושה ילדים ועשרה נכדים.
בתה נטע גורביץ' הייתה העורכת הראשית של ידיעות ספרים עד 2015.
מרים ריינר היא פרופסור חבר בגמלאות בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון ובעלת תואר ראשון, שני ושלישי של הטכניון.
ריינר חוקרת תהליכי מוח במגמה לעצב טכנולוגיות חדשניות המשפרות את יכולות התודעה האנושית.
מטרות מחקריה לזהות את התנאים שבהם המוח מעבד אינפורמציה באופן הטוב ביותר, וליישם את הממצאים בפיתוח טכנולוגיות חדשניות שמתאימות לדרך שבה פועל המוח ושמקדמות את היכולת האנושית.
לקידום מחקריה קבלה מרים ריינר יותר מ-1.7 מיליון יורו מהאיחוד האירופי.
המחקר נתמך גם על ידי קרנות של מיקרוסופט, משרד הביטחון הישראלי ולוג'יטק.
מרים ריינר התמקדה בעיקר בייזום התחום החדש של טכנולוגיות 'נוכחות מרחוק' באיחוד האירופי והייתה חברה בוועדות רבות שעסקו בזיהוי טכנולוגיות חדשניות.
כמו כן השתתפה בוועדות של NSF - The National Science Foundation (ארגון המדע הלאומי) וחקרה טכנולוגיות חדשניות של תלת מימד במרכז לחדשנות מדיה NTU בסינגפור, ואינטראקציה של רובוט-אנוש ב-University College London.
מרים ריינר משמשת כפרופסור חבר אורח במדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, ביוניברסיטי קולג' לונדון באנגליה ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בקרולינה הצפונית.
המעבדה למציאות מדומה ומדדים מוחיים
מטרת המחקר במעבדה היא לקדם את תהליכי הלמידה הקוגניטיבית.
המעבדה מציגה טכנולוגיות חדשות של למידה וחינוך, המבוססות על מחקר נוירו-קוגניטיבי ואלקטרו-פיזיולוגי, ומשתמשת בפיתוחי מציאות מדומה חדשניים משלה.
מרים ריינר מתארת: "אנחנו מעמידים אנשים בתוך מציאות מדומה ומבקשים מהם לפתור בעיות ולבצע משימות מסוגים שונים.
באותו הזמן אנחנו מחברים אותם למכשיר אא"ג כדי לאסוף מידע על פעילות המוח.
אנחנו נעזרים בנתונים על המידה שבה הם למדו, על חיוויי התפיסה במציאות המדומה ועל השפעולים במוח כדי ליצור מודל של למידה מיטבית.
באמצעות תזמור הגירויים החושיים במציאות המדומה או הרבודה אנחנו יכולים להפוך את העולם הסינתטי לזרז יעיל במיוחד לשפעול אזורים במוח הקשורים ללמידה ולשיפור התפיסה הקוגניטיבית.
אנחנו יודעים היום כיצד לייצר אינטראקציות ראשוניות חווייתיות שמובילות לשיפורים בתפקוד הקוגניטיבי, כגון קיצור זמן העיבוד במוח ושיפורים בדיוק ובגיבוש הזיכרון.
במעבדה למציאות מדומה ולנוירו-קוגניציה בטכניון בדקנו צירופים שונים של זמינויות חושיות היוצרים אקולוגיה חדשה ש"מדברת" אל מנגנוני המוח.
התוצאות שקיבלנו הראו מנגנונים מבוססי אא"ג למדידת עומס מנטלי בזמן למידה, תנאים לשפעול מנגנונים הקשורים לסיבוב מנטלי ולשיקול מרחבי, מערכת נוירוני-מראה ללמידה באמצעות חיקוי, ואינטראקציות אדם-אדם משופרות הנסמכות על סביבות מציאות מדומה ורבודה."
מרים לואיזה רוטשילד הייתה מדענית בריטית יהודייה שעסקה בזואולוגיה, באנטומולוגיה ובבוטניקה.
רוטשילד נולדה בשנת 1908 באשטון וולד שבנורת'האמפטונשייר.
הוריה היו , בנקאי ובן למשפחת רוטשילד, ורוז'יקה אדל רוטשילד, טניסאית הונגרית ובת למשפחת אצולה יהודית הונגרית, שהייתה משפחת האצולה היהודית הראשונה באירופה.
היא הייתה אחייניתו של וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני של אנגליה, אחיה ויקטור הפך לברון רוטשילד השלישי של אנגליה ואחת מאחיותיה הייתה פאנוניקה רוטשילד, לימים הברונית פאנוניקה דה קניגסווארטר, חובבת בי בופ ג'אז ופטרוניתם של ת'לוניוס מונק ושל צ'ארלי פארקר.
אביה גילה למדע כ-500 מינים חדשים של פרעושים, ודודה וולטר רוטשילד בנה מוזיאון פרטי להיסטוריה של מדעי הטבע בטרינג.
עוד בטרם מלאו ארבע שנים, החלה רוטשילד לאסוף מושיתיים וזחלים, ואף היה לה שליו מאולף.
אביה הלך לעולמו בהיותה בת 15 בלבד.
היא למדה בביתה עד גיל 17, שבו דרשה לפקוד את בית הספר, ומאז למדה זואולוגיה ב-Chelsea College of Science and Technology.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, בנתה לעצמה שם מדעי כביולוגית ימית בזכות מחקריה בתחום הרכיכות שנערכו בפלימות'.
בהיותה בת למשפחת רוטשילד העשירה, לא נזקקה למלגות או למימון חיצוני למחקריה.
מסיבה זו, כמו גם מפני שלא היה חינוך פורמלי (כל הדוקטורטים שקיבלה היו לשם כבוד) היא תמיד נחשבה ל"חובבנית".
לפני מלחמת העולם השנייה תבעה מממשלת בריטניה לקבל פליטים יהודים גרמנים רבים יותר מגרמניה הנאצית, ובעת המלחמה עבדה בבלצ'לי פארק כקריפטואנליטקאית.
בשנת 1943 נישאה רוטשילד לג'ורג' ליין, שהיה קצין בכיר ומעוטר בצבא הבריטי.
לאחר נישואיהם עברה לווילס, שם כונתה "הגברת של פלגה x".
לזוג נולדו ארבעה ילדים, והם אימצו שני ילדים נוספים.
רוטשילד הייתה בת סמכא בולטת בתחום חקר הפרעושים, ובין היתר הייתה הראשונה שחקרה את מנגנון הקפיצה שלהם.
היא חקרה גם את מחזור הווסת של הפרעושים, וקישרה אותו לשינויים הורמונליים שחלו אצל הארנבים ששמשו כפונדקאי הפרעושים בניסוייה.
רוטשילד חקרה גם טפילים אחרים, כגון תולעים וקוקיות, וספר מקצועי שפרסמה בנושא הטפילים זכה להצלחה גדולה.
רוטשילד הייתה חברה בבית הספר לגנטיקה של אוניברסיטת אוקספורד בשנות ה-60 של המאה ה-20, ושם פגשה את אדמונד פורד , שהתמחה בגנטיקה אקולוגית - חקר הגנים באוכלוסיות הנמצאות בסביבתן הטבעית.
רוטשילד הייתה בין הנשים המעטות שעימן היה פורד מיודד, ושניהם פעלו יחדיו למען הסרת האיסור הפלילי שהיה קיים בבריטניה באותה תקופה על הומוסקסואליות.
בשנת 2006 נקראה על שמה "קרן מרים רוטשילד וג'ון פוסטר לזכויות האדם" (למן הקמתה ועד לשנה זו נקראה הקרן על שמו של פוסטר בלבד).
מרינה, נסיכת נאפולי (באיטלקית: Marina Ricolfi Doria; נולדה ב-12 בפברואר 1935), הייתה אשתו של ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של אומברטו השני, מלך איטליה, עד מותו ב-2024. בעלה ויטוריו אמנואלה טען לראשות בית סבויה, אך טענה זאת נמצאה במחלוקת מצד דודנו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה שטען אף הוא לראשות הבית.
מרינה נולדה ב-12 בפברואר 1935 בז'נבה, לרנאטו ריקולפי דוריה, שהיה בעל עסק שווייצרי של עוגיות, ולאיריס עמליה בננוטי.
למרינה היו שלוש אחיות: סילביה, נינה ואלדה, ואח אחד, דומיניק.
בשנת 1955 נסעה מרינה לפלורידה, ועד מהרה הפכה לכוכבת בפארק סייפרס גארדן.
מרינה הפכה לאלופת עולם בסקי מים, וזכתה 4 פעמים באליפות אירופה בין השנים 1953-1956.
בשנת 1960 פגשה מרינה את ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של אומברטו השני, מלך איטליה לשעבר, וב-7 באוקטובר 1971 התחתנו השניים בטהראן, שם שהו השניים לרגל חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית.
הנישואים נערכו ללא אישורו של חמיה, ומשום כך הוציא חמיה את בעלה מסדר הירושה של ראשות בית סבויה, והעביר את התואר לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
ב-10 בנובמבר 2002 ביקרו ויטוריו אמנואלה ומרינה באיטליה, בעקבות ביטול ההוראה בחוקה האיטלקית שאסרה על צאצאי מלכי איטליה מבית סבויה להציב את רגליהם בארץ.
בטיול בן שלושת הימים ביקרו הזוג יחד עם בנם אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה בוותיקן, ואף נפגשו 20 דקות עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
לאחר מכן עברו השניים להתגורר באיטליה.
ביוני 2006 הכריז הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה על עצמו כ"דוכס סבויה", ובעקבות כך תבע אותו ויטוריו אמנואלה לבית משפט איטלקי, והלה פסק על דוכס אאוסטה לשלם להם 50,000 אירו פיצויים, ולהפסיק להשתמש בתואר.
דוכס אאוסטה ערער על פסק הדין, והמחלוקת לא נפתרה עד עתה.
מרינה, נסיכת יוון ודנמרק (13 בדצמבר 1906 – 27 באוגוסט 1968), הייתה נכדתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואשתו של הנסיך ג'ורג', דוכס קנט.
מרינה נולדה ב-13 בדצמבר 1906 באתונה, לניקולאס, נסיך יוון ודנמרק, בנו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ולילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ומריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
סנדקיה היו סבה גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, מרי, נסיכת ויילס, דודיה אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, בוריס ולדימירוביץ, הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת סקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1942 נהרג בעלה בהתרסקות מטוס בסקוטלנד, במהלך שירותו בחיל האוויר המלכותי, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוכשרה מרינה כאחות במשך שלושה חודשים תחת השם הבדוי "האחות קיי", ולאחר מכן היא שירתה כאחות אזרחית.
מרינה הייתה נשיאת אליפות וימבלדון באצטדיוני הטניס בווימבלדון במשך 26 שנים, ונשיאת המכון הלאומי המלכותי לסירות הצלה משנת 1943 ועד מותה, ובשנת 1967 היא זכתה במדליית הזהב של RNLI לציון תרומה זו.
בשנת 1947 התחתן בן דודה פיליפוס, נסיך יוון ודנמרק, שקיבל את התואר דוכס אדינבורו, עם הנסיכה אליזבת מוויילס, בתו של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בשנת 1952 ביקרה מרינה גם בסראוואק (אז מושבת כתר בריטית), שם הניחה את אבן היסוד של קתדרלת סנט תומאס בקוצ'ינג.
היא גם ביקרה במחנה באטו לינטנג, מחנה מעצר יפני במלחמת העולם השנייה שהוסב למכללה להכשרת מורים, ובעיר סיבו, שם פתחה את מחלקת האשפוז בבית החולים לאו קנג האו.
במרץ 1957, כאשר חוף הזהב (מאוחר יותר גאנה) - קיבלה עצמאות מבריטניה, מונתה מרינה לייצג את המלכה בחגיגות, וחמישים שנה לאחר מכן, ביום השנה ה-50 לעצמאות גאנה, יהיה זה בנה, הנסיך אדוארד, דוכס קנט, שימונה על ידי המלכה לייצגה.
מרינה זכתה במקום ברשימת הטובים ביותר בהיכל התהילה הבינלאומי בשנת 1960, יחד עם הנסיכה גרייס ממונקו, פטרישיה לופז-וילשאו ומרלה אוברון.
בספטמבר 1966, כאשר הפרוטקטורט הבריטי של בצ'ואנאלנד הפך לרפובליקה החדשה של בוטסואנה, מונתה מרינה שוב לייצג את המלכה בחגיגות, ובית החולים הציבורי הראשי בגאבורונה, בירת בוצואנה, נקרא "בית החולים הנסיכה מרינה".
ב-27 באוגוסט 1968 מתה מרינה בביתה בארמון קנזינגטון, לונדון, והלווייתה הייתה הטקס הציבורי האחרון שהשתתף בה גיסה אדוארד, דוכס וינדזור.
ב-29 בנובמבר 1934 התחתנה מרינה עם הנסיך ג'ורג', דוכס קנט, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מרים שבח-מילט (1926 - 18 ביוני 2015) הייתה דרמטולוגית, פרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, מנהלת מחלקת עור ומין במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
שבח-מילט נולדה בעיר חלם, במזרח פולין, במחוז לובלין, פולין.
בין השנים 1947–1953 למדה בפקולטה לרפואה, באסלינגן אם נקר, גרמניה.
בין השנים 1954–1957 שירתה בצה"ל כקצינה, כרופאה צבאית.
בין השנים 1957–1962 התמחתה במחלות עור ומין, במחלקה שניהל הפרופ' ליאו אריה ציפרקובסקי, בבית חולים תל-השומר.
בין השנים 1963–1976 עבדה כרופאה בכירה במחלקת עור ומין בבית חולים תל-השומר.
בין השנים 1976–1979 ניהלה בפועל את מחלקת עור ומין בבית חולים תל-השומר.
בין השנים 1979–1991 ניהלה את מחלקת עור בבית חולים תל-השומר.
כיהנה כפרופסורית לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
שבח-מילט נפטרה ב-2015, נטמנה בבית העלמין ירקון.
מרין אליזבת הינקל היא שחקנית אמריקאית.
בין תפקידיה הרבים בטלוויזיה ובקולנוע, היא ידועה בעיקר בזכות משחקה של ג'ודי ברוקס בדרמת הטלוויזיה של רשת ABC, "להתחיל מחדש" (אנ') (1999–2002), ג'ודית הרפר-מלניק בסיטקום של רשת CBS, "שני גברים וחצי" (2003–2015), ורוז ויסמן בסדרת הדרמה הקומית של פריים וידאו, "גברת מייזל המופלאה" (2017–2023).
בעבור תפקידה האחרון הייתה הינקל מועמדת פעמיים לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת קומדיה.
הינקל נולדה בדאר א-סלאם, טנזניה, להורים אמריקאים.
היא בתם של מרגרט ר' (פולגה) הינקל, שופטת בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, ורודני הינקל, דיקן ומורה בקולג', שנפגשו בעת ששירתו בחיל השלום.
משפחתה עברה לבוסטון, מסצ'וסטס, כשהייתה בת ארבעה חודשים.
שנתיים לאחר מכן נולד אחיה מארק.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ניוטון סאות', למדה באוניברסיטת בראון ברוד איילנד ולאחר מכן לתואר שני בחוג למשחק בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק, וסיימה את לימודיה בשנת 1991.
במקור תכננה להיות בלרינה מקצועית, אך לאחר שנפצעה בקרסול סיימה לצמיתות והחליטה להתחיל לשחק.
הינקל גילמה את ג'ולייט במחזה הטרגי "רומיאו ויוליה" לצד ג'ין סטייפלטון בתיאטרון שייקספיר בוושינגטון די.
בברודוויי שיחקה הינקל במחזה "הסערה" מ-1 בנובמבר 1995 עד 31 בדצמבר 1995 בתיאטרון ברודהרסט.
היא שיחקה את סנדרה מרקוביץ' ב"אלף ליצנים" בין התאריכים 14 ביולי 1996–10 באוגוסט 1996 במרכז הקריטריון.
היא שיחקה במחזה "אלקטרה" מ-3 בדצמבר 1998 עד 21 במרץ 1999 בתיאטרון אתל ברימור.
הינקל החלה את קריירת הטלוויזיה שלה באופרת הסבון "עולם אחר".
לאחר מכן היא גילמה את ג'ודי ברוקס בסדרת הדרמה של ABC, "להתחיל מחדש" (אנ') בין השנים 1999–2002.
בשנים 2003–2015 שיחקה הינקל בסיטקום של CBS, "שני גברים וחצי" עם צ'ארלי שין, ג'ון קראייר, אנגוס ט.
ג'ונס ואחר כך אשטון קוצ'ר בתפקיד גרושתו של אלן (קראייר), ג'ודית.
להינקל היו תפקידים, בין היתר, בסרטים "אני לא רפפורט", "הדבר הגדול הבא", "קוראים לי סם" ו"כחול מושחת".
היא חזרה להופיע בתיאטרון בשנת 2005 במחזה העלמה יוליה, עם רג' רוג'רס, בשנת 1888 מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
(תיאטרון המחזאים רטלסטיק, ניו יורק).
בשנת 2013 היא שיחקה בסדרת הדרמה "Deception" עם טייט דונובן, ויקטור גרבר ולאז אלונזו.
בשנת 2024 גילמה את קארן קירק בקומדיה הרומנטית "משחק על אמת" (אנ') של נטפליקס.
באותה שנה שיחקה הינקל במיני-סדרת הדרמה "היינו בני המזל" של רשת הולו; בדמותה של מאדאם לובאר, אימה של אליסקה (ליהי קורנובסקי).
בשנת 2025 שיחקה בסרט הקומדיה וההרפתקאות "שלב החשמל" (אנ') שהופק עבור נטפליקס, ואת הסרט ביימו האחים רוסו על פי תסריט מאת כריסטופר מרקוס וסטיבן מק'פילי והוא מבוסס על הרומן באותו שם מאת סיימון סטאלנהאג.
באותה שנה שיחקה בסדרת הדרמה "משפחה אמריקאית טובה" (אנ') מבית הולו.
+שנהסרטתפקידהערות1994אנג'י (אנ')ג'ואן הצעירה1996שיעור בחיזור (אנ')קלרהBreathing Roomלריסהאני לא רפפורטהאנה1998Chocolate for BreakfastאיימיShow & Tellפיאה2000Killing Cinderellaקארןתדר גבסיסי קלארק2001Sam the ManשליFinal שריThe Next Big Thingשרי למפקיןקוראים לי סםפטריסיה2002The Year That Trembledהלן קריגןכחול מושחת (אנ')דינה שולץ2006חברות עם כסף (אנ')מאיה2007האקס המיתולוגי (אנ')קארןTurn the RiverהלןRails & Tiesרנה2008מה בדיוק קרה?
(אנ')כתבת של "ואניטי פייר"שטח הסגר (אנ')קאת'יהרדיפה אחרי מולי הארטלי (אנ')ג'יין הארטלי2009בואו נדמיין את זה (אנ')מיס דייוויסנערת מזג האוויר (אנ')ג'יין2013Butterflies of Bill BakerאמהGeography Clubברברה לנד2014Dakota's Summerקלרהאלכס מווניס (אנ') אנדרייב2016Our Timeסוזן2017ג'ומנג'י: שורדים בג'ונגלג'ניס גילפין2019ג'ומנג'י: השלב הבאג'ניס גילפין2020Before/During/Afterמריסה2024משחק על אמת (אנ') קארן קירק2025שלב החשמל (אנ')מיס סבלינסקיTBAWelcome to the Fishbowlויויאן Under the Lights
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת קומדיה (אנ') (2020-2019)2019האנטומיה של גרייאשלי קורדובהפרק: "My Shot"2023The Company You Keepקלייר פוקס2 פרקים2024היינו בני המזלמאדאם לובאר4 פרקים2025סיינט דניס מדיקל (אנ')לינדהפרק: "You Gotta Have a Plan"משפחה אמריקאית טובה (אנ')ג'קי סטארבק2 פרקים
מרים אליזבת רודריגס מרטינס (בספרדית: Miriam Elizabeth Rodríguez Martínez ; 5 בפברואר 1960 - 10 במאי 2017) הייתה פעילת זכויות אדם מקסיקנית.
היא הפכה לאחת מרבות מהורים לילדים נעלמים במקסיקו, לאחר שבתה נחטפה ונרצחה.
מרים נהרגה על ידי חמושים שפרצו לביתה ב-10 במאי 2017.
מרים אליזבת רודריגס מרטינס נולדה ב-5 בפברואר 1960 בסן פרננדו במדינת טמאוליפס במקסיקו.
בתה, קארן אלחנדרה סלינס רודריגס, נחטפה ונרצחה בשנת 2012 על ידי חברי הקרטל של הפשע המאורגן.
שרידיה התגלו בסופו של דבר בשנת 2014. רודריגס רדפה במשך שנים אחר רוצחי בתה.
חלק מהגברים שנעצרו לחקירה בחשד לרצח בתה ברחו מהכלא לאחר מעצרם.
במשך שלוש שנים תפסה כמעט את כל חברי הצוות החיים בכנופיה וסייעה בלכידתם של עשרה מהם.
לצד מציאת בתה, היא עשתה מאמצים לעזור להורים אחרים שילדיהם נעלמו, והקימה את ארגון קולקטיבו דה דסאפרסידוס (ארגון הקולקטיב של הנעלמים).
רודריגס נרצחה ב-10 במאי 2017, כמה שבועות לאחר שלכדה את אחד מהאנשים האחרונים של חבורת רוצחי בתה.
ביום זה מקסיקו חוגגת את יום המשפחה.
היא נורתה 12 פעמים על ידי חמושים שפרצו לביתה, ומתה בדרך לבית החולים.
בהפגנה גדולה שהתארגנה במהירות, ביום בו היא נרצחה, קראו המפגינים לממשלות מקסיקו וארצות הברית לדאוג לשלומם של מגיני זכויות האדם..
מרים ריברה , הידועה לרוב כמרים, הייתה דוגמנית טרנסג'נדרית מקסיקנית, שהופיעה בתוכניות הטלוויזיה "יש משהו לגבי מרים" והאח הגדול אוסטרליה 2004. היא זכתה להכרה ככוכבת הריאליטי הטרנסג'נדרית הראשונה.
ריברה גם דגמנה ושימשה בשם ויקטוריה בפורנוגרפיה.
היא נמצאה מתה בפברואר 2019 בדירתה במקסיקו.
ריברה נולדה ב-1981 במקסיקו ריברה ורצתה לשנות מינה לנקבה בגיל ארבע.
לדבריה, בעוד ששלושת אחיה אהבו בייסבול, היא העדיפה בובות ברבי.
ריברה אמר כי זרים הניחו שהיא ילדה:
ריברה אמרה שהיא התחילה במהרה לקחת הורמונים.
היא אמרה לעיתונאים שהיא יצאה מהארון אחרי שהושעתה מבית הספר בגיל 12, ומשפחתה תמכה בה.
בשנת 1999, ריברה הצטלמה לאתר טרנסג'נדרי והופיעה בשם ויקטוריה בסרטונים פורנוגרפיים שהופקו על ידי אנדרוג'יני הפקות ושוחררו בשנת 2000.
רמי בלומנפלד ראה לראשונה את ריברה משתתפת בלהקת בנות, ולאחריה הוא תכנן ללהק אותה לתוכנית טלוויזיה ששוחררה מאוחר יותר בשם "יש משהו לגבי מרים".
ריברה נהנתה מתשומת הלב שקיבלה בעקבות התוכנית.
לאחר הרייטינג הגבוה לתוכנית, היא לוהקה לאח הגדול אוסטרליה 2004, שגם הופקה על ידי אנדמול.
סרט תיעודי על חייה הוזמן אך לא שודר.
היא הצהירה כי מעולם לא תכננה לעבור ניתוח לשינוי מין, וציינה חששות מסיבוכים או אובדן תחושה.
היא אמרה, "אמא שלי תמיד אומרת לי, 'למה שתרצי להיות חצי וחצי?
למה את לא רוצה להיות אישה שלמה?' אבל אני פשוט אוהבת את עצמי ואני ממש נהנית מחיי."
ה"ניו יורק פוסט" דיווח בשנת 2007 כי ריברה נפצעה קשה כשנזרקה מחלון קומה שלישית בביתה.
בהמשך סיפרה ריברה לעיתונאים שהיא נפלה מחלון קומה רביעית כשניסתה להימלט מפורץ.
בשנת 2008 היא התארחה בתוכנית "Rozmowy w toku" של אווה דרזיזגה ברשת TVN, בפולין.
בשנים האחרונות, ריברה הייתה פעילה בתרבות הנפשים של מנהטן.
ריברה הייתה נשואה לדניאל קוורבו, איתו התגוררה בניו יורק.
היא נמצאה מתה ב-5 בפברואר 2019, בדירתה במקסיקו.
מותה אושר על ידי קוורבו בפוסט בפייסבוק וזכה לסיקור חדשות כעבור חצי שנה.
מותה סווג כהתאבדות על ידי תלייה על ידי המשטרה, אך קוורבו מאמינה שנרצחה כיוון שקיבלה איום מוות ממי שאמר לה "לעולם אל תחזרי למקסיקו" ולכן לא הכין את הלווייתה.
מרין ג'וי מאצי הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית ידועה בתיאטרון המוזיקלי.
מאצי נולדה ברוקפורד, אילינוי, וסיימה בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטת מערב מישיגן, שם קיבלה תארים בתיאטרון ומוזיקה.
כבר בגיל צעיר התעניינה מאצי בתיאטרון והחלה להופיע ולשיר במקהלת הכנסייה בגיל 8 וללמוד פיתוח קול בגיל 12. היא המשיכה לשחק בבית הספר ובקולג' תוכנית תיאטרון קיץ והייתה שוליה בתיאטרון אסם באוגוסטה, מישיגן.
בזמן שהופיעה בתיאטרון האסם, התיידדה מאצי עם המלחין ג'ונתן לארסון, שבהמשך יכתוב את רנט.
מאצי הייתה נשואה לשחקן עמית מברודוויי ג'ייסון דניאלי, אותו הכירה ב-1996 במחזה שהציגו יחד, "נשים טרויאניות: סיפור אהבה" (Trojan Women: A Love Story).
מאצי מתה בבוקר 13 בספטמבר 2018, לאחר מאבק בן שלוש שנים בסרטן השחלות.
היא הותירה אחריה בעל, אם ואח.
לציון עבודתה של מאצי, האורות של כל תיאטרון בברודוויי התעמעמו למשך דקה אחת בשעה 18:45 ב-19 בספטמבר 2018.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' ב-1982, עברה מאצי לעיר ניו יורק ועשתה את הופעת הבכורה שלה בניו-יורק ב-1983, בקבוצת תיאטרון הספרייה (Equity Library Theatre) עם המחזמר: "איפה צ'ארלי?" בתור קיטי ורדן.
היא הופיעה ב-1991 באוף ברודוויי במופעים: "קנדר ואב רוויו" וב"העולם מסתובב", וכן בסיבוב הופעות לאומי בן 10 החודשים בשנה שלאחר מכן.
היא המשיכה לשחק תפקידים בכיכובה בלמעלה מחצי תריסר תוכניות בברודוויי וגם פיתחה מופע קברט והופיעה בטלוויזיה.
בשנת 1994 יצרה מאצי את התפקיד של קלרה במחזמר "פסיון" של סטיבן סונדהיים.
ההפקה הזו הייתה בולטת בסצנת הפתיחה שלה שבה היא הייתה עירומה במיטה עם הכוכב השותף ג'ר שיי.
בשנת 1998 מאצי התחילה את תפקידה של אמא בהפקה המקורית של המחזמר "רגטיים" (Ragtime) של לין אהרן וסטיבן פלהרטי.
היא שיחקה את התפקידים הכפולים של לילי ונסי/קתרין בחידוש של "נשקי אותי, קייט" באוף ברודוויי ב-1999 ולאחר מכן עברה להפקה של ווסט אנד בשנת 2001. כל שלושת התפקידים זיכו אותה במועמדויות לפרס טוני.
במאי 2008 היא הופיעה בתור גונבורה (Guenevere) עם גבריאל ביירן בתור המלך ארתור ונייתן גאן בתור לנסלוט ב"קמלות" (Camelot), הצגת קונצרטים מבוימת, בפילהרמונית של ניו יורק, מאת אלן ג'יי לרנר (מחזה ופזמונים) ופרדריק לאו (מוזיקה), בבימויו של לוני פרייס.
ההופעה של הפקה זו ב-8 במאי 2008 שודרה ארצית בשידור "חי" ממרכז לינקולן ב-PBS.
מאצי הופיעה בדרמה "אנרון" (Enron), שהושקה בברודוויי באפריל 2010, כסגנית נשיא החברה קלאודיה רו.
היא החליפה את אליס ריפלי בתור דיאנה ב"קרוב לנורמלי" (Next to Normal) ב-19 ביולי 2010, מול בעלה האמיתי, ג'ייסון דניאלי, בתור דן.
הם המשיכו עם התוכנית עד שההפקה בברודוויי נסגרה ב-16 בינואר 2011.
ב-20 בנובמבר 2009, מאצי הופיעה בגרסה מחודשת של ההצגה שנכשלה "קארי" בברודוויי משנת 1988, בתור מרגרט ווייט.
היא המשיכה עם ההפקה שנפתחה באוף-ברודוויי, ב-1 במרץ 2012, בתיאטרון לוסיל לורטל.
מאצי הופיעה בתור הלן סינקלייר במחזמר מאת וודי אלן/סוזן סטרומן "כדורים מעל ברודוויי: המחזמר" (Bullets Over Broadway: The Musical), שרץ בברודוויי מאפריל עד אוגוסט 2014. היא קיבלה את התפקיד הראשי של אנה לאונוונס מקלי אוהרה בלינקולן סנטר בחידושו של המחזמר "המלך ואני".
מאצי החלה להופיע ב-3 במאי 2016, והמשיכה עם ההופעה עד לסגירתה ב-26 ביוני 2016.
בסיטקום: "עדיין עומדת" (Still Standing), מאצי וקווין ניילון שיחקו זוג שכנים אנטגוניסטים בתפקידים חוזרים.
היא הופיעה בקביעות בקברטים ובקונצרטים.
היא הופיעה בקונצרט צדקה חגיגי בקרנגי הול ב-1998, "ברודוויי האהובה עליי: הנשים המובילות " (My Favorite Broadway: The Leading Ladies"), בהנחיית ג'ולי אנדרוז.
היא ובעלה, ג'ייסון דניאלי, יחד עם פיית' פרינס, ביצעו קונצרט כמחווה לג'רי הרמן באוקטובר-נובמבר 2003 ביוטה עם הסימפוניה של יוטה.