tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהפכה האיראנית עצרה את כל הפעילות הצבאית של ה-MIO.
כתוצאה מהתהפוכות של אז, ה-MIO נותר ללא יכולת לפעול, ללא מומחים וטכנאים זרים.
עד 1981 ה-MIO איבד את מרבית יכולת הניהול והשליטה על המתקנים התעשייתיים שהיו באחריותו.
פרוץ מלחמת איראן–עיראק ב-1980 ואמברגו הנשק המערבי שימשו כזרז אדיר ל-MIO לארגן מחדש את פעולותיו.
בסוף 1981, הממשלה המהפכנית החדשה של איראן לקחה חלקים של ה-MIO וארגנה אותם תחת ארגון התעשיות הביטחוניות (DIO).
ה-DIO יפקח מנקודה זו ואילך על כל הייצור, המחקר והפיתוח.
משמרות המהפכה האסלאמית הופקדו על ארגון מחדש של התעשייה הצבאית המקומית.
בפיקודו הורחבה התעשייה הצבאית של איראן בצורה דרמטית, וכשמשרד ההגנה הזרים הון לתעשיית הטילים, לאיראן היה עד מהרה ארסנל של טילים.
בשנת 1987, ה-DIO נוהל על ידי מועצת מנהלים אזרחית-צבאית האחראית על פעולות הניהול והתכנון בפועל.
אף על פי שמנהל ה-DIO היה תחת אחריותו של סגן שר ההגנה ללוגיסטיקה, הייתה לנשיא איראן, בתפקידו כיו"ר ה-SDC, האחריות הסופית לכל פעולות ה-DIO.
משנת 1992 ה-DIO מייצר טנקים, נושאות משוריינים, טילים, צוללות ומטוסי קרב.
כיום, ל-DIO יותר מ-35,000 עובדים, 30% מהם בוגרי אוניברסיטאות והוא מרכזי בתעשייה הצבאית של איראן.
בשנת 2007, בעקבות אירועים בתוכנית הגרעין של איראן, הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות נגד איראן שאסרו עליה לייצא כל סוג של נשק.
ארגון הצופים של מקסיקו (בספרדית: Asociación de Scouts de México, Asociación Civil, בראשי תיבות: ASMAC) הוא ארגון תנועת הצופים הגדול והמרכזי במקסיקו.
הארגון נוסד בשנת 1920, והצטרף לארגון הצופים העולמי (WOSM) ב-26 באוגוסט 1926. הארגון נרשם רשמית כמוסד ללא כוונת רווח על ידי ממשלת מקסיקו ב-24 בפברואר 1943.
ארגון הצופים של מקסיקו מנה 35,284 חברים נכון לשנת 2022. נתון זה מהווה עלייה משמעותית ביחס לנתוני העבר.
מטה הארגון ממוקם במקסיקו סיטי.
הפעילות החינוכית והצופית בארגון מתבצעת על פי תוכנית פיתוח לאומית המכונה ENPE (ראשי תיבות של Esquema Nacional de Programa Educativo, מילולית: מתווה ארצי לתוכנית חינוכית).
הדרגה הגבוהה ביותר שמחולקת בתוכנית הצופית היא Caballero Águila (מילולית: "אביר נשר").
השם נגזר מיחידת העילית ההיסטורית של האצטקים.
תוכנית ENPE מחלקת את חברי התנועה, בהתאם לגילם, לקבוצות כדלקמן:
שם הקבוצה (ספרדית) תרגום גילאים (שנים) צבע יחידה Manada גורים (צעירים) 6–10 צהוב Tropa גדוד 11–14 ירוק Caminantes חלוצים 15–17 כחול Comunidad de Rovers שבט רובר 18–22 אדום Scouter o Dirigente מבוגרים (צוות הדרכה) 22+ אפור
הסמכות העליונה של ארגון הצופים של מקסיקו נתונה בידי האספה הכללית של החברים, המכונה "האספה הלאומית".
היא מתכנסת אחת לשנה ובמקרים חריגים בהתאם לצורך.
האספה הלאומית מורכבת מחברי המועצה הלאומית, בית הדין הלאומי לכבוד, ועדת המעקב, נשיאי המחוזות, ראש הצופים הארצי (רק אם הוא מכהן בהתנדבות), נציגים שנבחרו על ידי המחוזות ונציגים שנבחרו על ידי המועצה הלאומית.
מושבי האספה הלאומית מתקיימים בראשות הנשיא הלאומי של הארגון.
ראש הצופים הארצי נבחר אחת לשלוש שנים על ידי המועצה הארצית וניתן לבחור בו מחדש.
תפקיד ראש הצופים יכול להיות מוגדר כתפקיד מקצועי בשכר או תפקיד התנדבותי.
ראול ארטורו סאנצ'ס ואקה (2002–2010): נבחר במקור לראש הצופים הלאומי בתפקיד התנדבותי.
בשנת 2005 הוסב תפקידו לתפקיד בשכר, אותו מילא עד 2010. באותה שנה, הוא מונה למנהל האזורי של ארגון הצופים העולמי במשרדי אזור הצופים הבין-אמריקאי בפנמה.
חוסה אדולפו לופז סמפסום פליקס (2010–2011): נבחר לתפקיד בשנת 2010 (לאחר שכיהן בו בעבר), והתפטר ב-22 באוקטובר 2011.
אנה לורנה גודיניו ולדז (2011–2015): נבחרה ב-22 באוקטובר 2011 על ידי המועצה הלאומית, והייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד ראש הצופים הארצי.
היא הגישה את התפטרותה ב-7 בפברואר 2015 כמחאה בפני המועצה הלאומית.
בהצהרה שפרסמה המועצה הלאומית ב-21 בפברואר 2015, הוכרזו סיום חוזה העסקתה ופיטוריה החל מ-17 בפברואר 2015.
חוסה לואיס קרדנאס קורטס (2015–2017): מונה לראש הצופים הארצי בהתנדבות על ידי המועצה הלאומית ב-7 בפברואר 2015.
פדרו דיאז מאיה מכהן בתפקיד ראש הצופים הארצי הנוכחי.
אירועים בולטים: פלר דה ליס הענק
מדי שנה מאז שנת 2000 מתקיים אירוע צופי המושך אליו יותר מ-10,000 צופים מכל רחבי מקסיקו.
אירוע זה אורגן במקור כדי לקדם את כינוס ה-World Scout Moot ה-11, אותו אירחה מקסיקו באותה שנה.
במהלך האירוע, הצופים מתכנסים בכיכר המרכזית של מקסיקו סיטי ומציירים ציור ענק של סמל הפלר דה ליס – סמל ארגון הצופים העולמי.
הציור משתרע על שטח של 10,000 מ"ר וממולא בפחיות אלומיניום ממוחזרות.
בשנת 2007, לרגל שנת המאה לתנועת הצופים העולמית, שולבה יונה בעיצוב המקורי של הפלר דה ליס כסמל לתנועת הצופים כתנועה אוניברסלית לשלום.
באותה שנה, אירוע "Fleur de Lis Más Grande del Mundo" (פלר דה ליס הגדול ביותר בעולם) הוגדר כאחת ממתנות השלום של מקסיקו לתנועה העולמית.
ארגון הצופים של מקסיקו מחזיק בבעלותו מחנה צופים המשמש גם כבית ספר צופי, בשם מזטיטלה (Meztitla).
המחנה ממוקם בטפוזטלן, מדינת מורלוס, ומארח בקביעות צופים מכל רחבי העולם, וכן חובבי קמפינג ונופש פעיל.
מזטיטלה היה במקור רכושו הפרטי של ד"ר פול א.
Lowe), אשר בשנת 1956 תרם את חלקת האדמה הראשונה לארגון הצופים לשמש כאתר קמפינג.
השם מזטיטלה מקורו בשפת הנאוואטל, ומשמעותו המילולית היא "מקום ליד הירח", וזאת בשל ציור מערות אצטקי עתיק המתאר את הירח, שנמצא בתוך מערה באחד הגבעות שבסביבה.
חואן ליינה (Juan Lainé) היה חבר בועד הצופים הבינלאומי של ארגון הצופים העולמי בין השנים 1947 ל-1949 ושוב בין השנים 1951 ל-1957. בשנת 1961 הוענק לליינה אות זאב הארד (Bronze Wolf Award), אות ההוקרה היחיד של ארגון הצופים העולמי, המוענק עבור שירותים יוצאי דופן לתנועת הצופים העולמית.
מקבלי עיטורים נוספים מקרב צופי מקסיקו שזכו באות זאב הארד הם:
מסיאס ולאדז (Macías Valadez) בשנת 1971.
ארגון נפגעי פעולות איבה (הארגון היציג) הוא עמותה המייצגת את נפגעי פעולת האיבה, שהוכרו על ידי המוסד לביטוח לאומי והרשות המאשרת במשרד הביטחון, נקבעה להם דרגת נכות של 20% ויותר (או 10% ויותר והגישו תביעתם עד ליום ה-1.1.1996), מקבלים גמלת נכות חודשית ומשלמים דמי חבר, אלמנות ואלמנים, יתומים והורים שכולים.
הארגון משמש כארגון היציג, בעקבות החלטת ממשלה משנת 1998, והוא ארגון א-פוליטי וא-מפלגתי.
מייסד הארגון הוא דב קלמנוביץ'.
בראש הארגון עומד ועד הנבחר מדי שלוש שנים בצורה דמוקרטית, מבין חברי הארגון.
עד לשנת 2017, יושב ראש הארגון היה יהושע כהן.
משנת 2017 יו"ר הארגון הוא אייבי מוזס.
מנכ"ל הארגון הוא עו"ד רועי כהן.
ארגון "מסע" ישראל ) הוא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 2004, בשותפות ממשלת ישראל והסוכנות היהודית.
ארגון מסע הוא הפלטפורמה המובילה את עולם התוכניות הארוכות בישראל עבור צעירים יהודים מהתפוצות.
מאז היווסדו השתתפו במסגרת 'מסע' מעל 160,000 יהודים צעירים (18–30) מלמעלה מ–60 מדינות בעולם, כאשר היעד הוא הבאת 12,000 צעירים יהודים בשנה לתוכניות באורך סמסטר עד שנה בישראל.
במסגרת מסע מועברים מגוון רחב של תוכניות חינוכיות בתחומי – התנדבות, לימודים אקדמאים, פיתוח קריירה ולימודי יהדות.
התוכניות מיועדות לצעירים בני 18–30. אורכן של התוכניות בין 8 שבועות לשנה.
ארגון מסע מציע לכל משתתף זכאי סיוע כספי הנע בין $500–$10,000 להשתתפות בתוכנית מוכרת מטעם מסע בישראל ואף קובע את הסטנדרטים להפעלת התוכניות.
כמו כן מבצע הארגון בקרת איכות תוך פיתוח רשת גלובלית הכוללת ישראלים ויהודים מרחבי העולם.
בשנת 2004, ביוזמת ראש ממשלת ישראל דאז אריאל שרון, ויו"ר הסוכנות היהודית סלי מרידור, הוקם באופן רשמי פרויקט מסע כמיזם משותף של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית לארץ ישראל.
הפרויקט הוקם בהחלטת ממשלה בשנת 2004 אשר עודכנה שלוש שנים מאוחר יותר.
את החלטת הממשלה לוותה חתימה על 'הסכם משולש' אשר הצדדים לו הם ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וחברת מסע.
חזונו של אריאל שרון בעת הקמת הפרויקט היה "שכל צעיר יהודי יחיה שנה מחייו בישראל".
ועדת ההיגוי, המתווה את מדיניות הפרויקט ומאשרת את תוכניות העבודה של החברה, מונה 16 חברים: 8 נציגים מטעם ממשלת ישראל ו-8 נציגים מטעם הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ובראשה עומדים מנכ"ל הסוכנות היהודית ומזכיר הממשלה.
זהו גידול משמעותי בהשוואה לכ-4,000 משתתפים מ-30 מדינות שהגיעו ארצה בתחילת הפרויקט.
בינואר 2016, נחתמה תקנה חדשה, המאפשרת למשתתפי תוכניות מסע קבלת ויזת עבודה למשך 6 חודשים מיד עם סיום התוכנית בה השתתפו.
שר הפנים, אריה דרעי, חבר הכנסת נחמן שי ועמוס ארבל, הובילו את המהלך עד לחתימתו.
את ארגון מסע מנהל כיום עופר גוטמן.
החל משנת 2009, נוצר שיתוף פעולה בין 'פרויקט מסע' לבין 'הלל – המרכז לחיים יהודיים בקמפוס', במטרה להרחיב את הקשר עם קמפוסים באמריקה הצפונית.
תרומתם של משתתפי 'מסע' לחברה הישראלית נאמדת בכמיליון ימי התנדבות בשנה וכוללת השתלבות במשימות לאומיות וחברתיות כמו חינוך, קידום נוער בסיכון, קליטת עליה, חיזוק הפריפריה ועוד.
בנוסף, אלפי משתתפים פועלים ותורמים מניסיונם במסגרות מקצועיות במשק הישראלי.
בין היתר בחממות טכנולוגיות, חברות סטארט-אפ, קרנות הון-סיכון ומשרדי ממשלה.
עם שובם למדינותיהם, משתלבים רבים מהבוגרים בתפקידי מפתח בקהילה והופכים לשגרירים נאמנים של ישראל בארצותיהם.
השימוש במילה "מסע" מעיד על התפיסה הדינאמית העומדת בבסיס הפעילות.
מסע הוא תהליך, בו יוצאים לדרך מנקודת מוצא כלשהי ואוספים חוויות והתנסויות עד לחזרה ליעד.
ההגעה לישראל ותקופת השהייה בה הן רק שלב ברצף תהליכי ההתפתחות הנמשכים שנים לאחר סיום הפרק הפורמלי של התוכנית.
משתתפי מסע חווים את החיים בישראל וצוברים חוויות מעצבות אשר מלוות אותם כל חייהם.
מתוקף נאמנותנו לרוח ממגילת העצמאות ומתוך אחריות לקיומו, להתפתחותו ושגשוגו של העם היהודי לדורות, ועל בסיס אמונתנו במרכזיותה של מדינת ישראל במילוי שליחות זו, אנו מתחייבים לפעול להגשמת החזון, הקורא לכל צעיר וצעירה מקהילות ישראל בתפוצות לחיות שנה בישראל.
תמורות רבות עברו על עמנו, עמדנו במבחנים קשים, עשינו זאת בכוח האחדות היהודית והאמונה בשותפות גורל.
כדי להבטיח את עתידנו עלינו לצקת מחדש ולחזק את השותפות של הדור הבא בעם היהודי.
לפיכך אנו מתחייבים, לפעול למען יצירת מרחב תרבותי משותף לצעירי קהילות ישראל, לטפח את זהותם היהודית המשותפת ולחשל את האחווה והערבות ההדדית היהודית.
אנו מאמינים, כי אלפי הצעירים שיצטרפו ל"מסע" יעשירו את עולמם האנושי, היהודי והמקצועי, יחזקו את הקהילה ממנה הם באים, יתרמו לחיזוק הקשר של התפוצות עם ישראל ויחזקו את החברה הישראלית.
אנו קוראים לכל צעיר וצעירה יהודיים בתפוצות לבוא לשנה מעצבת חיים בישראל, במהלכה יכירו את נופיה הפיזיים, האנושיים והתרבותיים של הארץ, יתברכו בהישגיה ויתמודדו עם אתגריה.
אנו בישראל מתחייבים לקלוט בזרועות פתוחות את אחינו הצעירים מהתפוצות, לפתוח בפניהם את ביתנו, להשפיע עליהם מטובה של החברה הישראלית, להקנות להם ידע וללמוד מהחוויה היהודית שלהם.
אנו קוראים לבני הדור הצעיר בישראל ובתפוצות ליצור רעות וחברות אישית, להכיר זה את זה, להעמיק את הקשר ההדדי ביניהם, ליצור מסגרות להידברות ולהתנדבות ולעצב ביחד את העתיד היהודי.
יחד נגשים את חזון הנביא ישעיהו "ואתנך לברית עם לאור גוים" (ישעיהו, מ"ב, ו').
נכון ל-2016 פועלים בישראל במסגרת פרויקט מסע כ-140 מארגנים המפעילים כ-300 תוכניות מגוונות הכוללות תוכניות התנדבות (מד"א, קיבוצים, עיירות פיתוח, תוכניות התמחות וכדומה), לימודים אקדמאים (תלמידי חו"ל באוניברסיטאות), תוכניות של תנועות הנוער העולמיות, תוכניות חווייתיות ע"פ תחומי עניין (ריקוד, מוזיקה, אמנויות לחימה, איכות סביבה/קיימות, ארכאולוגיה ועוד) ותוכניות לימודי יהדות מגוונות.
לצורך קבלת הכרה כתוכנית מסע, על הארגונים השונים לעמוד בתנאי הסף ובדרישות התקן המנהלתיות אותם מציב ארגון מסע כתנאי להצטרפות לפרויקט.
על הארגונים לכלול תוכניות לימודים חינוכית, הוראת עברית וטיולים ברחבי הארץ.
לפרויקט תקנון מפורט וכל המארגנים נדרשים לעמוד בו כתנאי להצטרפותם אליו.
מארגנים מובילים מתחום האקדמיה – האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, המרכז הבינתחומי הרצליה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ארגונים תיירותיים – חינוכים נוספים – החוויה הישראלית, Destination Israel, סחלב, מסע טללים.
בנוסף, פרויקט מסע מפקח על מספר תוכניות גאפ הכוללות בין היתר תנועות נוער יהודיות כגון יהודה הצעיר, הבונים דרור, בני עקיבא, השומר הצעיר ותוכניות סמינרים/ישיבות.
הארגון רקם שיתופי פעולה חשובים עם משרדי ממשלה שונים במסגרתם נוצרו תוכניות חדשות אשר תורמות תרומה ניכרת לחברה הישראלית.
אחד הפרויקטים הוא תוכנית להשמת עוזרי הוראה בשפה האנגלית בבתי ספר בישראל – תוכנית אשר שותפים לה פרויקט מסע ומשרד החינוך, במסגרתה משתתפים כ-150 צעירים דוברי אנגלית אשר מושמים בעשרות בתי ספר בכ-10 ערים נבחרות בארץ ומהווים תגבור ללימודי השפה האנגלית.
התוכנית אושרה בהחלטת ממשלה בשנת 2011. לאור הצלחתו של הפרויקט התקבלה החלטת ממשלה נוספות בשנת 2015 על תוכנית דומה בתחום הוראת השפה הצרפתית בבתי הספר בישראל.
תוכנית הדגל של הפרויקט אשר נוסד בהשראתו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, היא תוכנית להגדלת הפוטנציאל האנושי בתחום הסייבר, אשר אושרה בהחלטת ממשלה בשנת 2015.
פרויקט "מסע" ממומן על ידי ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית ושותפיה בתפוצות: הקהילות היהודיות המאוחדות של צפון אמריקה וקרן היסוד.
מסגרת התקציב השנתית של הפרויקט יכולה להגיע עד לסך של 100 מיליון דולר בחלוקה שווה בין שני השותפים: הסוכנות היהודית וממשלת ישראל.
נכון לשנת 2015–2016 תקציבה של החברה הוא כ-60 מיליון דולר.
המשתתפים בתוכניות מסע המזדהים כיהודים יכולים לקבל מענקים ומלגות עד גובה עלות תוכניתם, כאשר סך המלגה ניתן בהתאם לגילם, אורך התוכנית שלהם בארץ, מוצאם ומצבם הסוציו-אקונומי.
ארגון ירושלים היה ארגון פועלים ציוני דתי מירושלים.
הארגון הוקם בשנת 1937, במטרה להקים מושב עובדים בארץ ישראל.
בשנת 1939 הארגון יצא להכשרה חקלאית במושבה מנחמיה אשר בעמק הירדן.
בשנת 1943 לאחר ארבע שנות הכשרה, עלה הגרעין להתיישבות בנחלים אשר שכן אז באצבע הגליל ששוכן בגליל העליון במקום אשר קרוי כיום קיבוץ הגושרים.
כאשר הגרעין עלה להתיישב באצבע הגליל הוא סבל מחוסר שיתוף פעולה אזורי אף בנושאי ביטחון שוטף.
במלחמת העצמאות פונו רוב בני המשפחות מיישובי הגליל העליון.
משפחות חברי ארגון ירושלים עברו להתגורר זמנית בבית ספר בחיפה.
בתום המלחמה, חברי הארגון החליטו שלא לשוב לגליל העליון ומשום כך הוחלט בהנהלת הארגון לעבור זמנית למושבה הגרמנית הנטושה וילהלמה שליד יהוד.
אך לבסוף אולצו לעזוב גם אותה לטובת פליטי עטרות אשר בנו שם מחדש את ישובם בני עטרות.
בשנת 1951 מצא ארגון ירושלים מנוח לכף רגלו כאשר הקים את מושב נחלים על יד פתח תקווה.
הארגון הוקם בראשיתו בירושלים ומנה עשרים ושתים משפחות שכללו חמישים נפש.
חבריו באו משורות הדתיות לאומיות מהארצות פולין צ'כיה הונגריה וגרמניה.
הארגון הוקם בתקופה של חוסר עבודה.
בהתאם לכך הפועלים התגבשו לגרעין התיישבותי בבית הפועל המזרחי בבית יוסף חזנוביץ.
בתחילה, חברי הגרעין בקשו להתיישב ליד ירושלים.
בחורף 1937 הם ניהלו משא ומתן לרכישת 1,200 דונם ליד הכפר הערבי בידו מצפון-מערב לעיר.
הארגון שכנע את הקרן הקיימת לישראל לרכוש את הקרקע במטרה להקים עליו מושב עובדים.
העסקה לא יצאה לפועל על ידי חברת הכשרת היישוב.
כהמשך לכך, מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית הציעה לחברי הארגון להתיישב על חלק מהאדמות הפנויות של המושב עטרות, שבזמנו היה ממוקם צפונית לירושלים.
לחברי הארגון הוצע שטח של 320 דונם במרחק של 2 ק"מ מעטרות.
בסופו של דבר התוכנית ירדה מסדר היום על ידי ארתור רופין שלא ראה הצדקה לקיום יישוב יהודי נוסף באזור הרי ירושלים.
בשנת 1938 עמד הארגון להתפזר.
השנים היו שנות המרד הערבי הגדול.
גזירה נוספת ניתכה על עתידו ההתיישבותי של הארגון, כאשר ב-17 במאי 1939, פורסם הספר הלבן ונאסרה כל התיישבות יהודית ברוב חלקי ארץ ישראל.
באותה עת המתינו שישה ארגונים חקלאיים דתיים ליציאה להתיישבות עצמאית, לאחר שקבלו הכשרה במושבות הגליל התחתון ובעמק יזרעאל.
בסוף שנת 1939 מקבל הארגון הצעה לצאת להכשרה חקלאית במושבה מנחמיה.
איכרי המושבה בקשו לקלוט ביישובם פועלים יהודיים, לאחר שהפועלים הערבים נטשו אותם.
וכך ב-1 ספטמבר 1939 חברי הארגון הגיעו למקום ההכשרה החדש.
הסיכום של הארגון עם מזכירות המושבה היה:
הארגון חייב לספק את הפועלים הדרושים למושבה לפי שכר העבודה המקובל במושבות.
הארגון חייב להשתתף בשמירה במושב ובשדה בהתאם למספר הגברים.
המושבה מוסרת לארגון בחכירה 120 דונם אדמת שלחים.
המושבה מוסרת חלק מצריף הפחים לשימושו של הארגון.
חיים כהנא מחברי הגרעין בארגון סיפר על תקופה זו בריאיון לביטאון נחלים:
הגרעין היה בדעה שהוא יסיים את תקופת הביניים ותוך חצי שנה הוא ייצא להתיישבות.
אולם לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה ההתיישבות היהודית בארץ ישראל כמעט שפסקה ו-22 חברים, מתוכם 8 משפחות, המשיכו בחיים הארעים במושבה מנחמיה.
בשני מבנים שכורים שוכנו הנשים והילדים והגברים ישנו מתחת לכיפת השמים.
הילדים שהו במשך היום בשטח שגודר בחוטי תייל והיה לגן ילדים.
יצוין שבעת בואם למושב מנחמיה ביקוש העבודה היה מועט לאור זה שהחקלאים במושבה הפסיקו לעבד את האדמה.
חברי הארגון עבדו ביישובי העמק – דגניה א', בית זרע.
היו שעבדו בהובלת גבס בעגלות מהמחצבה במקום לתחנת הרכבת בצמח.
היו כאלה שעבדו בתחנת החשמל בנהריים נשי הארגון היו מספרות : "מרחוק ראינו מה זה חשמל ושמענו על קיום פריזידר.
על התנאים הקשים ששררו שם סופר בעבר מפי אחד מחברי הארגון: "הרבה פעמים לא היה אוכל.
קבלתי ליום 12 זיתים ופרוסת לחם שבקושי אפשר היה לנגוס בה.
את הלחם אפינו בעצמנו וזה היה כאילו "לחם".
פעם יצאנו לחרוש אצל איכר אחד, בשטח שהיה לו מעבר לנהר הירדן.
היה צריך לנסוע לשם שעה וחצי כדי להספיק עבודה כל שהיא.
לשם כך יצאנו לעבודה בשלוש לפנות בוקר וחזרנו בחושך.
כל הזמן הייתה תקוה שזה זמני.
אבל הזמני הזה נמשך כמעט ארבע שנים.
המצב רוח היה בלתי נסבל.
אם אני רוצה להבין איך יכולנו לעבור את זה, אני מתרץ זאת, שבכל הארץ היו תנאים קשים."
בסוף שנת 1943 החלו בארץ שוב בהקמת יישובים חדשים.
גרעין ירושלים נועד להתיישבות במצודת אוסישקין באצבע הגליל אשר בגליל העליון.
אנשי הגרעין התבשרו כי הוקצתה להם משבצת קרקע במקום שנקרא "אוסישקין ד", על שמו של מי שהיה ראש ההנהלה הציונית ועמד בראש הקרן הקיימת מנחם אוסישקין.
הוא כתב בצוואתו כי יש להקצות באזור משבצת קרקע לכל אחת מן התנועות ההתיישבותיות.
ובכך ההתיישבות החדשה חולקה בין התנועות המיישבות: קיבוץ דן - השומר הצעיר, קיבוץ דפנה – הקיבוץ המאוחד, מושב שאר ישוב – הציונים הכלליים, מושב בית הלל - תנועת המושבים ומושב תנועת הפועל המזרחי הוא ארגון ירושלים.
וכך בי"ד חשוון תש"ד הארגון עלה להתיישב בגליל העליון.
שמו של היישוב החדש נקבע נחלים והוא נבחר בשל הנחלים הרבים שזרמו בסביבה - מקורות הירדן.
למושב החדש היו קשיים כבר מתחילת הקמתו.
האדמה עליה התיישבו הייתה בבעלות האמיר פעור שהתגורר בדמשק, ועליה ישבו אריסים.
האמיר היה צריך לתת להם פיצויים ולפנותם מהמקום.
על מנת להימנע מכך הוא מכר את החלק המשוער באדמה לקרן הקיימת לישראל, שאת תמורתו היה צריך לשלם לאריסים לבנק הלאומי הערבי, בהתאם למהלך שאותו הובילו בעלי קרקעות ערביים במטרה להימנע ממכירת קרקעות ליהודים, וזאת שמאחר וכאשר האדמה נמכרה לבנק זה אי אפשר היה להשלים את המכירה ליהודים.
עוד בהתאם למצב זה חתם הנציב העליון על צו שהיהודים יוכלו לעבד את אדמות האמיר פעור, אך לא יורשו לבנות עליהם בתים.
אולם, הייתה בשטח חלקה בת 12 דונם שנרכשה מבעל קרקעות אחר, כמאל אפנדי, ובה ניתן היה לבנות.
בחלקה זו הקימו צריפים, בניינים ועוד.
בטרם העלייה להתיישבות בנחלים הסתבר כי מדובר באדמה חקלאית מעובדת, מבותרת על ידי תעלות מים, וניתן להשקות אותה בהצפה.
להלן המכתב שכתב ועד גוש היישובים בצפון למתיישבי נחלים בגליל העליון זמן קצר לאחר שעלו על הקרקע.
"הננו מודיעים לכם שלא נשלים בשום פנים עם יצירת עובדות אלה ודורשים מכם פינוי מיידי של השטח וקיום ברור ביניכם ובין המרכז החקלאי וועד הגוש.
אנו תובעים מכם לא להביאנו לידי מעשים שעלולים לפגוע גם בכם וגם בנו, במקרה של סירוב מצידכם לתביעתנו הנ"ל".
זמן העלייה של הארגון על הקרקע תוכנן למועד כינוס הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים.
נציג הפועל המזרחי במחלקת ההתיישבות של הסוכנות מר מיכאל חזני היה מודע לעובדה כי היישובים בסביבה התנגדו להקמת יישוב נוסף בסביבה.
הוא סבר כי בעיתוי של כינוס הנציגים מרחבי העולם בירושלים יהיה נח יותר מאשר בעיתוי אחר להוציא לפועל את ההתיישבות החדשה.
לקיבוצים הייתה טענה כי המשבצת הקרקעית שהם קבלו אינה מספקת ולכן אין מקום להקמת יישוב נוסף, ולאור כך שיש לפעול בהתאם לצוואה של מנחם אוסישקין, שלכל אחד מהזרמים ההתיישבותיים יהיה יישוב.
בהתאם לכך הודיעה מחלקת ההתיישבות כי היא תרכוש אדמות נוספות עבור היישובים הקיימים ולכל יישוב תהיה משבצת מלאה.
היו שסברו שהתנגדות חברי הקיבוצים לחברי ארגון ירושלים לא הייתה בגלל המשבצת שהם נטלו, אלא הייתה זו מגמה התיישוביתית שלא רצו בקרבתם יישוב דתי.
בזמן חניכת היישוב הגיע למקום אברהם הרצפלד שכיהן כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות, שאליו נלוו אישים מהסוכנות היהודית במטרה לקבוע תמידית את הקמת היישוב החדש.
אליהם נוספו עוד חברים מיישובי הפועל המזרחי כדוגמת שדה יעקב וטירת צבי אשר התגייסו לעזרה.
הם הביאו עימם שני צריפים, וכך וההתיישבות הדתית בגליל העליון הייתה לעובדה מוגמרת.
כעבור זמן מה, הגיעה לנחלים משלחת מכפר גלעדי שדרשה כי הארגון ירד מהקרקע.
התגובה לאמור נעשתה על ידי גיוס מחודש של מתנדבים מרחבי הארץ, אשר חלק מהם נשארו בסופו של דבר בנחלים.
ברם, היחסים עם הקיבוצים השכנים נשארו מתוחים וחוסר שיתוף הפעולה הדהד.
כך למשל, על מנת לחרוש את השדות היה צריך להרחיק עד דגניה על מנת להשיג מחרשה.
אחרי שנתיים לערך נבנה מספר מצומצם של בתים זמניים מבלוקים פשוטים.
כל משפחה קיבלה חדר קטן ומטבח מפח.
חיים כהנא מוכתר נחלים סיפר:
הילדים למדו במסגרת חינוכית אחת: מורה אחת לימדה שתי כתות של בני הגילים הנמוכים, אחת - לבנים והשנייה - לבנות.
זאת בנוסף לגן ילדים שהוקם במקום.
בתחום אחד לא חל שיפור, וזאת בעניין היחס המתנכר של בני הקיבוצים השכנים לבני הארגון.
דבר זה בא לידי ביטוי במיוחד בפתחה של מלחמת העצמאות, בה בעת שהחלו היישובים להתבצר והורגש פחד אזורי שבהתאם לכך החליט יו"ר הסוכנות, דוד בן-גוריון, לבצע סיור בכל אזור נחלים, בו בזמן שהיה בכל היישובים, אך ביישוב נחלים לא דרך.
היה בכל היישובים מלבד נחלים.
ניכר היה שקיימת מגמה סביבתית להתעלם מקיומו של המושב.
כמו כן, המאפייה בקיבוץ דפנה עדיין לא הסכימה למכור להם לחם.
עם זאת ביום 28 במאי 1947 עוזר המושל המחוזי, בנפת צפת זיכה את היישוב להכרה רשמית.
על מצב היישוב בזמן מלחמת העצמאות סיפר מר שלום נוי נוטר היישוב, כי בערב המלחמה מנה הגרעין 22 משפחות בחמישה בתים.
על ההחלטה להקמת מדינה יהודית ב-29 בנובמבר 1947 נודע לחברי הגרעין רק במוצאי שבת כאשר טלפנו לדפנה.
לדבריו הוא מספר: "יצאתי החוצה, סיפרתי לשומרים, הערנו את האנשים, כולם שמחו, רקדו עד הבוקר.
למחרת בבוקר התברר שכך היה בכל היישובים".
ימים אחדים לאחר מכן, הערבים החליטו על שלושה ימי שביתה כללית.
וכך, לאחר תום השביתה החלו אירועי אלימות.
הערבים החלו להתקהל ולנוע לכיוון המושב.
פעמון האזעקה הופעל והאנשים שהיו בשדות חזרו.
הנשק הוצא מהסליק, והיישוב היה מוכן להגנה.
הוחל נוהל ביצור המחנה של היישוב על ידי סולל בונה.
לנחלים הגיע מכשיר קשר עם סוללות, אבל כדי לטעון אותן היה צריך ללכת לקיבוץ דפנה.
שיירה של משאיות הביאה ליישוב חומרי בנין, תיל ופחים.
נבנתה סוללת עפר מסביב ליישוב, חומת עפר בלתי חדירה לכדורים.
היו עמדות בחוץ, מחוברות ביניהם בתעלות קשר.
הם היו מוכנים כבר לפני 15 במאי 1948 – המועד הצפוי להכרזת המדינה.
ביום 14 במאי 1948 הודיעו ב"קול ישראל" כי "היום בשעה 16.00 תהיה הודעה חשובה".
בנחלים הוחלט להניף את הדגל ועשו זאת בעזרת סדין לבן ובד כחול.
בלילה ישנו המתיישבים בנעליים, ציפו לפלישת צבאות ערב.
שכן, ארצות ערב איימו להתחיל במלחמה למחרת היום והיישוב היה קרוב לגבול עם סוריה.
לאחר ימים אחדים, ראו תושבי נחלים כי שיירות של ערבים נעות ליד היישוב, עם חמורים וגמלים.
הערבים מהכפרים קטייה ולזזה החליטו לנטוש את מקומם.
יהודה, איש הביטחון, שהיה איש הקשר עם השכנים הערביים, פנה אליהם ושאל לסיבת המנוסה הפתאומית.
תחילה השיבו לו הערבים "לתת לבהמות לרעות".
הם פחדו לומר את האמת שבה הם הלכו כדי להתקיף את היהודים מאוחר יותר.
אך ליהודה הם אמרו זאת מפורש: "הולכת להיות מלחמה, כדאי עכשיו לעזוב.
יהודה מסכם: "אף אחד לא גרש אותם.
לעומת כל יישוב יהודי היו חמישה כפרים ערבים נטושים: קטייה, לזזה, מנסורה חסאס ועוד.
"כולם ברחו, האזור היה ריק, נשארו בתים ריקים עם בוסתנים.
כל האזור היה ללא נפש חיה".
חקלאי שקצר בשדה באותם הימים מתאר:
תחנה שלישית - בית ספר בחיפה
תוך כדי המלחמה פינו את הנשים ואת הילדים של תושבי הגליל העליון.
בני הקיבוצים עברו לקיבוצים אחרים במקומות בטוחים ובני המושבים הועברו לבתי ספר בחיפה.
וכך בני נחלים הגיעו לבית ספר נצח ישראל בחיפה.
שם השתכנו המשפחות באולמי הכיתות של בית הספר.
בתום המלחמה היה ניסיון לחזק את ההתיישבות בנחלים אשר בגליל.
סוכם כי ינסו לגייס קבוצת חלוצים חדשה.
הייתה קבוצה כזאת שחיכתה להתיישבות.
אבל הפועל המזרחי החליט כי אין ברירה ומוכרחים הם לעזוב את הגליל העליון, כך נוצר מצב שבו אלה שנשארו ביישוב לא הייתה פרנסה, למשפחות בחיפה היה קשה וחברי הארגון הגיעו למצב שלא היה כסף לקנות מצרכים לחג הפסח הקרב.
אחד החברים הוותיקים נסע לכפר הרוא"ה ומשם להנהלת מגבית כופר היישוב, אשר ממנה קבלו היישובים תקציבים למימון ההגנה שלהם: לבניית מקלטים, עמדות ותקציב הגנה.
וכך הושג מימון לקיום היישוב נחלים אך רק לזמן קצר.
אחרי המלחמה הנשים לא הסכימו לחזור לאצבע הגליל.
אי לכך סיכם מיכאל חזני עם המרכז החקלאי על החלפת מקום ההתיישבות.
בתחילה תכננו לעבור למושבה הגרמנית הנטושה בגליל התחתון ולדהיים (כיום אלוני אבא), אך בינתיים אוכלס המקום על ידי אחרים, ומשום כך סוכם על העברה לאזור שפלת יהודה לכפר הטמפלרי וילהלמה שליד יהוד.
הכפר הטמפלרי וילהלמה, ליד יהוד נכבשה על ידי כח צה"ל.
המרכז החקלאי שהוא המוסד המרכזי של מחלקת ההתיישבות, הודיע לאנשי הארגון כי יעברו לכפר אשר בו היו בתי מגורים ומבני משק נטושים.
התושבים שהיו בחיפה הגיעו למקום החדש עם משאיות יחד עם הציוד החקלאי שנותר.
לאחר פירוק הציוד הסתבר כי תושבים שפונו מעטרות, נווה יעקב ובארות יצחק כבר נמצאים במקום.
בסופו של דבר התחלקו במבנים: כל בית אכלס בין שתיים לארבע משפחות.
אך בינתיים גברו חילוקי הדעות בין התושבים.
תושבי עטרות נשארו והשאר עזבו את המקום, ביניהם חברי הארגון ירושלים.
היעד הסופי - מושב נחלים
בשנת 1952 חברי ארגון ירושלים יחד עם אחרים הקימו את מושב נחלים, ליד פתח תקווה.
למושב הוקצבו תשעים נחלות של 25 דונם כל אחת.
כנהוג באותו זמן, המושב אורגן בצורת האות חית כאשר החלקה החקלאית של כל מתיישב הייתה מאחורי ביתו.
במרכז ה"חית" היו שטחים משותפים, שכללו פרדס הדרים.
באמצע הקו העליון של ה"ח", נבנו מבני הציבור, ביניהם בית כנסת, מחסן אספקה, צרכניה, מחלבה לאחסון החלב, מזכירות ושאר מבני הציבור.
ארגון מגדלי דבורים בישראל נוסד ב-1929 כארגון מגדלי הדבורים העבריים בארץ ישראל, כאשר היו בידי היהודים 4,000 משפחות דבורים: 2,000 במישור חוף יהודה, 1,000 ב"מושבות שומרון" - חדרה, זכרון יעקב והסביבה וכ-1,000 בעמק יזרעאל ובגליל.
מחוץ לסקטור היהודי היו בארץ 25,000 משפחות דבורים בכדי חרס ומאות אחדות בכוורות מודרניות.
הארגון הוקם בשנת 1929. קדמה לו התארגנות של מושבות יהודה, שהקימו ב-1917 את "אגודת מגדלי דבורים".
בשנות ה-30 החל הארגון לפתח את פעולתו, הודות למימון של מחלקת הדבש בתנובה.
באותה תקופה עסק הארגון בנושא שיווק הדבש כנושא עיקרי, בנוסף לטיפול בנושאים מקצועיים אחרים.
לאחר הקמת "מועצת הדבש" בשנת 1969, התחלקו סמכויות הארגון בין שני הגופים.
בתקופת המנדט הבריטי לארץ ישראל הענף קודם והורחב.
שחרור ממכס של הסוכר שנועד להזנת הדבורים בעונת החורף, כאשר אין לדבורים די צוף ממקורות טבעיים למחייתן.
כאשר היו הקצבות בחלוקת הסוכר בתקופת מלחמת העולם השנייה ניתן למגדלי הדבורים סוכר בהקצבה מיוחדת, עם תוספת של צבע לסימונו, על מנת למנוע את הגעתו לשוק השחור.
הדרכה וקורסים באמצעות המכוורות הממשלתיות בחוות החקלאיות הממשלתיות ליד עכו ובחוות חפציבה ליד חדרה.
סיוע לארגון מגדלי הדבורים בהסדר השוק וארגון המכירות של הדבש.
להלן קצב ההתפתחות של משק הדבורים בשנות המנדט:
ארגון מגדלי הדבורים בישראל הוא אגודה חקלאית שיתופית המאגדת את כלל מגדלי הדבורים בישראל.
מטרות הארגון הן לקדם את ענף הדבורים ולטפח את הצד המקצועי, לייצג את הדבוראים ולפעול לשיפור תנאיהם.
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם מועצת הדבש, המשמשת כרשות מבצעת לענף, ועם מחלקת הדבורים בשירות ההדרכה והמקצוע (שה"מ) העוסקת בשלושה תחומים עיקריים: הדרכה חקלאית, הכשרה חקלאית וייצור ידע מקצועי.
הסמכות העליונה של הארגון נתונה בידי האספה הכללית.
אחת לשנתיים בוחרת האספה במועצה (מזכירות מורחבת), וקובעת את מספר חבריה.
מתוך המועצה נבחרת מזכירות מצומצמת בת 7 חברים וכן יו"ר.
המועצה לייצור ושיווק דבש, היא חברה פרטית שנוסדה בשנת 1969. היא מכונה בקצרה מועצת הדבש, ומהווה רשות מבצעת לארגון מגדלי הדבורים בישראל, והיא האמונה (בין השאר) על אכיפת עמידת מגדלי הדבורים בתקנות החלות עליהם, ומניעת עיסוק ללא היתר בתחומי ייצור הדבש והדבוראות.
המועצה שואבת את סמכויותיה מכוח צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (יצור דבש ומכירתו) תשל"ז 1977.
נגד הארגון הועברה ביקורת קשה על עבודתו הלא מסודרת, אי עמידה בהתחייבויותיו, אי סדרים כספיים, ועוד תקלות רבות שהתגלו על ידי מבקר המדינה בשנים 1991 ו-1998, בהם אף המליץ לסגור את הארגון ולבטל את הרגולציה על תחום הדבוראות בישראל, אך הארגון ממשיך לפעול.
ביולי 2017 אושר בקריאה ראשונה הצעת חוק של חברת הכנסת שרן השכל לביטול "מועצת הדבש".
דבשים - החברה המרכזית לשיווק דבש
בשנת 1991, בעקבות היווצרות עודפי דבש גדולים בענף, הוקמה חברת דבשים, אשר נועדה להתמודד עם בעיית עודפי הייצור של הכוורנים, במטרה למכור את העודפים למשווקים, או אף לשווק אותם בעצמה.
בשנת 1993 הקים שר החקלאות, יעקב צור, ועדה אשר תבחן את הקשר בין מועצת הדבש וחברת דבשים, וגילה כי החברה מנוהלת על ידי חמישה בעלי תפקידים בכירים במועצה.
(מנכ"ל המועצה, וארבעה מחברי מועצת המנהלים שלה) הוועדה המליצה למנוע ניגוד אינטרסים זה על ידי חיוב בעלי תפקידים אלה להתנתק מאחד מתפקידיהם.
(במועצה או בחברת דבשים) יעקב צור קיבל את המלצות הוועדה במרץ 1993, והורה על ביצוען בתוך שבועיים.
בפועל, הפרדה זו התרחשה רק בדצמבר 1995. (באותה שנה עברה גם הבעלות על החברה לארגון מגדלי הדבורים, ארגון האב של מועצת הדבש)
דו"ח מבקר המדינה לשנת 1998 ציין התנהלויות כספיות חריגות, ורישומים חסרים של עסקאות בהיקפים של מאות אלפי שקלים.
גם בחינת מלאי הדבש במחסני דבשים על ידי מבקר המדינה מצאה שהרישומים אינם תואמים את הנמצא בפועל במחסני החברה.
בשנת 1998 פתח משרד החקלאות את ייבוא הדבש גם למשווקי מזון.
חלוקת הרישיונות נעשתה בדרך של הגרלה בין 56 מבקשים, אך מדו"ח מבקר המדינה מתברר שכל 6 הזוכים בהגרלה נשלחו על ידי חברת דבשים, והסכימו שבמקרה של זכייה בהגרלה, יעבירו אליה את הרישיון.
(וכך, למעשה, נוטרל כל סיכוי לתחרות בתחום).
הבסיס החוקי לסמכויות הארגון מקורן בצו הפיקוח על מצרכים ושירותים, אשר מהווה חלק מהתקנות לשעת חירום אשר מוכרזת מחדש, שנה אחר שנה, מאז קום המדינה.
ביקורת חריפה הועברה על הארגון על ידי מבקר המדינה בשנים 1991, ו-1998 בתחומים רבים, ונחיצותו הוטלה בספק.
המלצת המבקר הייתה לסגור את המועצה, ולבטל את הדרישה החוקית לרישיונות לעיסוק בייצור, החזקה ושיווק דבש.
ארגון לגננות ולנוף בישראל הוא ארגון ישראלי שנוסד בשנת 1952, בתחילה כדי לייצג את גנני המגזר ההתיישבותי וכיום מייצג את כלל העוסקים בגינון ונוי בישראל.
הארגון פועל לקידום הגינון הנוי והנוף בישראל, לשיפור הרמה המקצועית והניהולית של העוסקים בתחום, לקידום המודעות לגינון מקצועי בקרב חבריו והציבור בכלל, ולייצג את ענף הגינון והעוסקים בו בפני המוסדות הפוליטיים, הציבוריים והמקצועיים של המדינה.
הארגון חבר בפורומים ציבוריים וממשלתיים, ומקושר עם גופים וארגונים ירוקים אחרים הפועלים לטובת הנוי והנוף בישראל.
ארגון לתת – סיוע הומניטרי ישראלי, הוא עמותה הפועלת לאספקת מזון לעניים בישראל.
לתת משמש כארגון גג ובנק מזון ארצי המקיים שותפות עם כ-210 עמותות וארגונים מקומיים ומפעיל כ-30,000 מתנדבים בשנה.
הארגון מסייע בכל רחבי ישראל ותומך באופן קבוע בעשרות אלפי משפחות לאורך השנה.
רוב התקציב של הארגון ממומן מתרומות, תמיכת החברה האזרחית בישראל: תוכניות טלוויזיה, אנשים פרטיים, חברות עסקיות וקרנות נדבנות.
הארגון הוקם בשנת 1996 על ידי ז'יל דרמון.
לארגון יש שיתופי פעולה עם חברות רבות, בהן שטראוס גרופ, אסם, יונילוור, בנק לאומי, בנק הפועלים, בנק מזרחי טפחות, וסטרן דיגיטל, שופרסל, תנובה ועוד.
עמותת "יוזמות עתיד" הוקמה כחלק של הארגון.
על פי דו"ח של המוסד לביטוח לאומי לשנת 2020, 21.7% מהמשפחות בישראל חיות בעוני ו-30.9% מהילדים.
במאמציה להקל על העוני ולהקל על אי-הביטחון התזונתי, פיתחה "לתת" מודל תפעולי המאפשר חלוקת מזון בשווי 100 מיליון ש"ח ל-95,000 משפחות נזקקות ברחבי הארץ.
מתוך אמונה שהחברה האזרחית הישראלית היא חלק בלתי נפרד מהפתרון לצמצום העוני, ארגון לתת מקיים מספר רב של יוזמות שנתיות להגברת המודעות בקרב הציבור הרחב: מייצגים ציבוריים, מבצעי איסוף מזון ומשדר התרמה ארצי.
הארגון מסתמך על יותר מ-27,000 מתנדבים אשר מצטרפים מדי שנה לפעילות של לתת, ומעניקים למעלה מ-470,000 שעות התנדבות.
ארגון לתת מקבל תמיכה ציבורית רחבה מהחברה הישראלית, מאז הקמתו בשנת 1996, כמעט 2,000,000 ישראלים תרמו זמן, כסף ומוצרי מזון כדי לתמוך במאמציו של הארגון ויותר מ-100,000 מתנדבים לקחו חלק ותרמו לפעילות ולתוכניות שהארגון מפעיל.
לתת ביטחון תזונתי - לתת הוא ארגון גג ובנק מזון ארצי ל-210 עמותות הפועלות ב-125 יישובים בכל הארץ ובכל המגזרים בחברה הישראלית.
התוכנית מסייעת ל-95,000 משפחות שחיות בחוסר ביטחון תזונתי.
חלוקת מוצרי מזון בסיסיים (רכש מזון) מתקיימת באופן סדיר וקבוע מדי חודש ובנוסף לה מתקיימות במהלך החודש חלוקת מוצרי מזון נוספים שמקורם בתרומות קצרות מועד (יבשות ומצוננות) מיצרני המזון הגדולים במשק.
חלוקת המזון מתבצעת בכל הארץ בצורה שוויונית, תוך תהליכי בקרה ופיקוח קפדניים על מנת שהמזון יגיע לנתמכי הסיוע באיכות הנדרשת.
המיזם מציב תנאי סף, קריטריונים ברורים ומנגנוני בקרה ופיקוח רציפים על פעילותן השוטפת של העמותות.
הצלת מזון -הצלת מוצרי מזון קצרי מועד וראויים למאכל, והעברתם כתרומה למשפחות נזקקות החיות באי ביטחון תזונתי.
היחס בין ההשקעה בתפעול התוכנית לשווי המזון המוצל עומד על 1:10, בזכות שותפות אסטרטגית עם תעשיית המזון.
כ-80% מהמזון המחולק על ידי הארגון הוא מזון מוצל.
נוער לתת - ארגון הנוער של לתת שמטרתו חינוך להתנדבות כדרך חיים, פיתוח מנהיגות ויזמות חברתית.
פונה לכלל בני הנוער בישראל מכל המגזרים ולכל שכבות האוכלוסייה ומונה כ-2,500 חניכים ומדריכים.
מדי שנה מבצעים חניכי נוער לתת כ-150 יוזמות מיקרו-חברתיות.
חלק מיוזמות אלה זכו לסיקור תקשורתי ארצי, כמו "לתת תודה" ו"חדר המתנות במרכז הרפואי סורוקה".
סיוע לחיים - תוכנית אשר פועלת לשיפור איכות חייהם והקלה על מצוקתם של כ-1,450 ניצולי שואה נזקקים.
התוכנית מעניקה מעטפת תמיכה הוליסטית, על ידי סיוע במזון, שיפוץ דירות ומענה לצרכים חיוניים, ביקורים אישיים על ידי מתנדבים ואירועים חברתיים.
דו"ח העוני האלטרנטיבי - שינוי מדיניות
ארגון לתת מפרסם משנות ה-2000 את "דו"ח עוני אלטרנטיבי", המשקף את המגמות העדכניות בנושא ומשמש כלי משלים להיכרות והבנה מעמיקה של התופעה.
באמצעות אינטגרציה בין נתונים וממצאים הנאספים מנתמכי הסיוע, עמותות החברה האזרחית והציבור הרחב.
החל משנת 2014 נכלל בדו"ח, לראשונה בישראל, מדד עוני אלטרנטיבי רב ממדי, אשר פותח על ידי ארגון לתת ומכון המחקר ERI הקובע האם ועד כמה אדם הוא עני בהתאם למידת המחסור שלו בחמישה ממדים חיוניים: אי-ביטחון תזונתי, השכלה, בריאות, דיור ויוקר המחיה.
בנוסף ארגון לתת מפיץ ניירות עמדה בנושא הטיפול הממשלתי בעוני, בפערים החברתיים ובאי-הביטחון התזונתי מקדם הצעות חוק ורגולציה– כמו הקמת גוף כללי למלחמה בעוני, הכנסת תקציבים לסיוע למשפחות הנמצאות באי ביטחון תזונתי חמור בבסיס תקציב המדינה, עידוד הצלת מזון וכו'.
ארגון נכי צה"ל הוא עמותה המוכרת על ידי משרד הביטחון כארגון היציג של נכי צה"ל.
ארגון נכי צה"ל נוסד בסתיו 1949 על ידי קומץ נכי צה"ל שהיו מאושפזים אותה העת בביתן 6 במחלקת השיקום בתל השומר.
ראשית הארגון בשביתה על תנאי האשפוז, שביתה שהסתיימה בפגישה עם ראש הממשלה ושר הביטחון דאז, דוד בן-גוריון, בתיווכו של ד"ר חיים שיבא, מנהל בית החולים.
ניסיונות אלו לבסוף לא צלחו, בעיקר בשל בירוקרטיה מצד מוסדות השלטון.
כ-50 אלף נכים רשומים בארגון (משלמים לארגון דמי חבר חודשיים) מתוך כ-54 אלף נכי צה"ל המוכרים על ידי אגף השיקום של משרד הביטחון ואשר נכותם היא מעל 19%.
כמו כן מוכרים נכים בעלי נכות של 10% עד 19%, שהוכרו לפני 1 בינואר 1996, עת שונה החוק המעלה את רף קבלת הקיצבה הקבועה ותעודת נכה צה"ל מ-10% ל-19%.
89% מכלל חברי הארגון הם נכי צבא שהיו חיילים בעת פציעתם.
יתר החברים הם אנשי משטרת ישראל ומשמר הגבול, שירות בתי הסוהר, שירות הביטחון הכללי, המוסד, משמר הכנסת, אנשי צד"ל, כיתות כוננות ביישובי ספר וחריגים שהוכרו.
הכרה בנפגע כנכה צה"ל מתבצעת רק על ידי קצין התגמולים באגף השיקום תוך בדיקה שנסיבות הפציעה היו בעת השירות הצבאי ועקב השירות בצבא גם יחד.
בראש הארגון מכהן יו"ר הארגון הנבחר אחת ל-5 שנים בבחירות, וכהונתו מוגבלת בתקנון לשתי תקופות של 5 שנים בלבד.
יו"ר הארגון הוא עו"ד עידן קלימן.
מנכ"ל הארגון הוא סא"ל במיל' יוסי מתתיהו.
עמידה על זכויותיהם של חברי הארגון באגף השיקום של משרד הביטחון, ובין השאר עתירה לבג"ץ לטובת הנכים.
השגת ביטוחי חיים וביטוחים סיעודיים לנכי צה"ל במימון שמחציתו על חשבון משרד הביטחון ומחציתו על חשבון הנכים, כאשר הארגון משמש כקולקטיב פעיל מול החברה המבטחת.
השגת ביטוח רפואי משלים במימון מלא של אגף השיקום ללא תלות בארגון הנכים
הענקת הלוואה נוחה לחברי הארגון מקרן הלוואות מיוחדת.
השגת מלגות לסטודנטים (לצד המלגות ממשרד הביטחון)
הפעלת מרכזי ספורט שיקומי "בית הלוחם".
פעילות חברתית לחברי ארגון המשלמים בנפרד גם לבית הלוחם, כגון חוגים, בריכה, תחרויות, צעדות, הרצאות ומפגשים חברתיים.
הוצאת ביטאון הלוחם - ירחון נכי צה"ל המעדכן את חברי הארגון על זכויותיהם, על החדשות בקהילתם ומכיל בכל גיליון שלושה ראיונות עם אנשי ציבור הממוקדים בנכי צה"ל.
בכנסת ה-23 הקמת והפעלת שדולת נכי צה"ל בכנסת בראשות חבר הכנסת האלוף במיל' עוזי דיין.
עיקר תפקיד השדולה הוא השבת זכויות נכי צה"ל באמצעות חקיקה ובקרה על אגף השיקום-נכים במשרד הביטחון.
במקביל לארגון קיימת קרן נכי צה"ל כעמותה נפרדת שהוקמה לשמש כזרוע כלכלית לגיוס תרומות כדי לפתח את התשתית למתקני שיקום, לרכישת ציוד, להפעלתו ואחזקתו, ולממן את צורכי הארגון.
בראש הקרן מכהן יו"ר הקרן שהוא נפרד מתפקיד יו"ר הארגון עצמו וממונה על פעילות גיוס התרומות בעיקר בקהילות היהודיות בעולם.
המעמד של ארגון נכי צה"ל כארגון יציג מאפשר לראשי הארגון לייצג את כלל הנכים בפני אגף השיקום בדיונים על הטבות ושינויים בזכויות הנכים - להכריז על שביתה ואין אפשרות של התארגנות קבוצת נכים אחרת לייצוג את נכי צה"ל מול המדינה.
בסוף שנת 2013 הוקמה אגודת הידידים ישראל בארגון נכי צה"ל שמטרתה להעמיק את המודעות והמחויבות של הציבור הישראלי לתהליך השיקום של פצועי ונכי צה"ל.
אגודת הידידים בישראל לקחה על עצמה להיות נדבך משמעותי בהובלת פרויקטים ייחודיים שיסייעו לכל פצוע ונכה לשקם עצמו ולחזור למעגל החיים.
יו"ר האגודה (בהתנדבות) הוא האלוף (מיל') אליעזר שקדי.
בשנת 2015 גיבשה אגודת הידידים ישראל מיזם ראשון מסוג - "טיול שחרור" בהודו - מסע תרמילאים לנכי צה"ל כחלק מהליך השיקום.
הארגון מקבל תמיכה ממשרד הביטחון בגובה של כ-8 מיליון ש"ח בשנה (2009) לצד התשלומים הקבועים שהוא מקבל מחבריו ולצד גיוס כספים מתרומות שמגייסת קרן נכי צה"ל בקהילות יהודיות מחוץ לישראל.
הארגון מפעיל ארבעה מרכזי "בית הלוחם" בארץ: בחיפה, תל אביב, ירושלים ובאר שבע.
כמו כן מפעיל את בית קיי - בית הבראה לנכי צה"ל בנהריה.
מרכזים אלה מציעים מגוון רחב של שירותים ספורטיביים, שיקומיים וחברתיים לנכי צה"ל.
חלק מהפעילויות פתוחות גם לבני משפחות חברי הארגון.
ארגון נפגעי טרור ואיבה בישראל היה מוסד ללא כוונת רווח שפעל במטרה לסייע למשפחות נפגעי פעולות האיבה (נפגעי טרור).
הארגון הוקם בשנת 1994 וזאת כדי לנסות להתמודד עם המצב החדש והקשה שנוצר עם תקופת הפיגועים הגדולים שהחלה בתחילת שנות ה-90. הארגון סייע בתחומים רחבים ומגוונים בתהליך השיקום ועד החזרתם למעגל החברה של משפחות הנפגעים.
בניית מרכזי הנצחה, ספריות זיכרון, ואנדרטאות.
מתן ייעוץ וסיוע משפטי חינם למשפחות.
קורסים הכשרה מקצועית והשמה בחברה.
הקמת מרכז הנצחה ארצי בעתיד.
מתן סיוע ליתומים ואלמנות (מלגות)
סיוע באזכרה וסעודות מצווה לחללי הטרור.
הנצחה פרטית כגון: כתיבת-ספר זיכרון.
הנצחת שמות החללים באנדרטה המרכזית, ובכל מקום שהמשפחה מעוניינת בכך.
תחרויות וטורניר במגוון רחב של ספורט באירוע שנתי לזכרם.
הארגון מתכונן להקים מספר מרכזי הנצחה שיוקמו בשלושה מחוזות בארץ.
כאשר המרכז הראשון יוקם בצפון הארץ ואמור לפעול לצורך העניין קיימת פרוגרמה איתור קרקע והשלב הנוכחי הוא גיוס משאבים לצורך הקמתו.
בכל אחד ממרכזי ההנצחה יהיו: ספרייה, וארכיון עם מאגר מידע על כל הפיגועים שהיו בישראל ובעולם.
בנוסף יהיו גם כלים רפואיים שיושאלו לכל דורש, שיקום הנפגעים בליווי מקצועי עם בריכות שחיה המותאמת גם לנכים ומוגבלים - כמו בית הלוחם המשמש לנכי צה"ל.
לכל מרכז יהיו הרכבים המותאמים לנכים ולמוגבלים שיסיעו את הנכים למרכז חזרה וממנו.
המרכז על כל אגפיו מתוכנן כך שגם נכים ומוגבלים ואלה שזקוקים לאמצעי עזר בחיי היום יומי שלהם יוכלו להשתמש בכל מגוון הפעילויות במרכז.
המרכזים עצמם יופעלו על ידי מתנדבים ובו יועסקו בשיקום נפגעים של הארגון.
למשפחות נפגעי הטרור יש צורך חיוני ביותר בייעוץ וטיפול משפטי ולמימוש הזכויות הניתנות על פי חוק נפגעי פעולות האיבה-1970 עקב מצבם החדש של משפחות הנפגעים.
ייעוץ משפטי יינתן חינם למשפחות הנזקקות לסיוע ולתמיכה שאליו נקלעו משפחות הנפגעים.
הארגון עוזר הן על ידי יועצים משפטיים חיצוניים כאשר לנפגע או למשפחה השכולה אין.
אפשרות מימון לצורך קבלת עו"ד בייצוג בערכאות משפטיות.
בעזרת היועץ המשפטי שניתן על ידי הארגון לנפגע או למשפחה השכולה וכן לבן משפחה בקרבה א' בלבד.
סעד פסיכולוגי לנפגעים ולמשפחות השכולות
המצב הכואב והקשה שאליו נקלעו הנפגעים או המשפחות השכולות, הטראומה הקשה והתמודדות מול השכול הכואב בחיי היום יום על אובדן בני המשפחה היקר להן מכל.
ולכן יש צורך בייעוץ פסיכולוגי, והדרכה מקצועית כדי להתמודד עם הסבל והכאב.
הארגון נעזר ומפעיל יועצים פסיכולוגיים אחד הדברים החשובים לנפגע או למשפחה שכולה היא להחזיר את משפחות הנפגעים למעגל החברה, אחד הדברים החשובים לנפגע או למשפחה שכולה היא להחזיר את המשפחה למסלול החיים.
משפחה שבא המפרנס העיקרי נפגע מפעולת טרור או איבה פיזית או נפשית הארגון יתמוך ויעזור שהמשפחה תקבל ע"פ חוק נפגעי פעולות איבה את כל הזכויות הניתנות על פי חוק זה וכן מענקים ותמיכה על ידי קבוצות תמיכה ופסיכולוגים קליניים.
ארגון נפגעי טרור ואיבה בישראל מטפל במשפחות בשיקום תעסוקתי והסבה בהכשרת מקצוע מתאים על פי המגבלות.
הארגון יסייע במתן מענקים ובתמיכה כספית לנזקקים שיגישו בקשות לוועדת הרווחה של הארגון.
ארגון מדינות אמריקה הוא ארגון בינלאומי אזורי, שמטהו נמצא בבניין האיחוד הפאן אמריקאי, בוושינגטון די.
סי., ארצות הברית, ומאגד את כל 35 המדינות העצמאיות ביבשת אמריקה.
הרעיון של איחוד שני חצאי יבשת אמריקה הוצע לראשונה וקודם על ידי סימון בוליבר, שב-1826 הציע בקונגרס פנמה ליצור ליגה של הרפובליקות האמריקאיות, עם צבא משותף, הסכם הגנה הדדי ואספה פרלמנטרית כללית.
בוליבר שאף לאחד את מדינות אמריקה הלטינית נגד השתלטות אימפריאליסטית מצד כוחות חיצוניים.
בפגישה זו השתתפו נציגי רפובליקת קולומביה הגדולה (ששטחה כלל את שטחי קולומביה, אקוודור, פנמה וונצואלה של ימינו), פרו, הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה ומקסיקו.
אולם, האמנה שהוצעה, ששמה "אמנת האיחוד, הליגה והקונפדרציה הנצחית", אושרה בסופו של דבר רק על ידי רפובליקת קולומביה הגדולה.
חלומו של בוליבר התנפץ עד מהרה עם פרוץ מלחמת האזרחים בקולומביה, התפוררות מרכז אמריקה ועליית הלאומיות הפטריוטית ברפובליקות העצמאיות החדשות של אמריקה.
שיתוף הפעולה האזורי נידון שוב בשנים 1889–1890, בכנס הבינלאומי הראשון של מדינות אמריקה שנערך בוושינגטון די.
בכנס השתתפו 18 מדינות שהחליטו לייסד איגוד בינלאומי של רפובליקות אמריקה, הצעה שהוגשה על ידי מזכירות לשכת המסחר של הרפובליקות האמריקאיות (שמה הפך ל"לשכת המסחר הבינלאומית" בכנס הבינלאומי השני בשנים 1901–1902).
שני גופים אלה, ייצגו את נקודת ההתחלה שהביאה להקמת האספה הכללית של ארגון מדינות אמריקה, שנים לאחר מכן.
בכנס הבינלאומי הרביעי של מדינות אמריקה, שנערך בבואנוס איירס ב-1910, שונה שם הארגון ל"ברית הרפובליקות של אמריקה" והלשכה הפכה ל"איחוד הפאן אמריקאי".
בניין האיחוד נבנה בשנת 1910, בשדרות החוקה בוושינגטון.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, ארגן נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט כנס בין-אמריקאי בבואנוס איירס.
אחד הנושאים בכנס היה "חבר הלאומים של אמריקה" (רשמית, האיחוד הפאן-אמריקאי), רעיון שהציעו קולומביה, גואטמלה, והרפובליקה הדומיניקנית.
בכנס הבין אמריקאי נידון המשך השמירה על השלום, ו-21 מדינות התחייבו להישאר נייטרליות במקרה של קונפליקט בין שתיים מהמדינות החברות בארגון.
מלחמת העולם השנייה שכנעה את ממשלות אמריקה כי פעולות חד צדדיות לא יוכלו להבטיח את שלמותן הטריטוריאלית של האומות האמריקאיות במקרה של תוקפנות.
בשנת 1947, המדינות החליטו אומצה מערכת הביטחון הקולקטיבי, חתמו המדינות בריו דה ז'ניירו על אמנה בין-אמריקנית לסיוע הדדי, אשר יצרה מערכת לביטחון קולקטיבי.
מהלך זה נועד לסייע למדינות לעמוד באתגרים של הסכסוך הגלובלי בעולם שאחרי המלחמה ולצמצם סכסוכים בתוך ההמיספרה.
בראש הכנס הבינלאומי התשיעי של מדינות אמריקה, שנערך בבוגוטה בין מרץ למאי 1948, עמד מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ורג' מרשל.
מרשל הפציר בחברי הארגון להילחם בקומוניזם באמריקה.
הכנס הביא להקמת ארגון מדינות אמריקה כפי שהוא מוכר כיום, באמצעות חתימה של עשרים ואחת ממדינות אמריקה על אמנת ארגון מדינות אמריקה ב-30 באפריל 1948. האמנה נכנסה לתוקף בדצמבר 1951. באותו כנס אומצה גם ההצהרה האמריקנית בדבר זכויות האדם וחובותיו.
מזכ"ל האיחוד הפאן אמריקאי, אלברטו לראס קמארגו, היה למזכיר הראשון של האספה הכללית של ארגון מדינות אמריקה.
המזכיר הכללי הנוכחי הוא לואיס אלמרגו, שהיה בעבר שר החוץ של אורוגוואי.
בפברואר 2010 נוסדה הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, אשר כוללת את כל המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה מלבד ארצות הברית וקנדה, ומטרתה היא להוות בלוק חוסם למדיניותן שתי מדינות אלו.
1959: הקמת הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם
1969: חתימת האמנה האמריקאית בדבר זכויות האדם (נכנסה לתוקף ב-1978)
1970: הקמת האספה הכללית של ארגון מדינות אמריקה כגוף שלטוני גבוה
1979: הקמת בית הדין הבין-אמריקאי לזכויות אדם
1994: פסגת האמריקות הראשונה (שהתקיימה במיאמי) ובה נידונה הקמת אזור סחר חופשי של האמריקות, עד 2005
2001: אימוץ האמנה הדמוקרטית של ארגון מדינות אמריקה
2009: החזרתה של קובה לארגון; סילוק הונדורס מהארגון עקב הפיכה שהביאה לסילוקו של מנואל סלאיה מהשלטון
2011: החזרת הונדורס לארגון עם שובו של סלאיה לנשיאות
2017: מועצת הארגון מצביעה בעד קיום כינוס מיוחד לדיון על המשבר הפוליטי והכלכלי בוונצואלה.
בתגובה, ונצואלה מכריזה רשמית על פרישה מפעילות הארגון.
2020: דו"ח של הארגון קובע שתוצאות הבחירות הכלליות בבוליביה ב-2019 זויפו.
בעקבות ההחלטה והמחאה בבוליביה, התפטר אבו מוראלס מתפקידו כנשיא בוליביה.
החלטת הארגון ספגה ביקורת, אך הארגון עומד על תקפות ממצאיו.
ב-17 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הכניס הארגון את חמאס לרשימת ארגוני הטרור שלו.
מודגש: מדינות מייסדות | (בסוגריים, תאריך הצטרפות של מדינה שאינה מייסדת)
ארגון משפחות נרצחים ונרצחות הוא עמותה ישראלית שמטרתה קידום זכויות למשפחות נרצחים ונרצחות.
ארגון משפחות נרצחים ונרצחות הוקם ב-1998 ביוזמתה של אורה ברז אשר בתה, תמר ברז, נרצחה ב-17 בספטמבר 1997. הארגון מורכב מבני משפחה שאיבדו את יקיריהם כתוצאה מרצח: הורים, אחים, בני זוג וילדים.
בראש הארגון עומדת לרה צינמן, שבתה נרצחה בשנת 1996.
בעשרים וחמש השנים האחרונות חלה עליה במקרי הרצח במדינת ישראל.
על פי הנתונים של המשטרה ושל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה המספר הממוצע של עשר שנים האחרונות הוא כ-160 מקרי רצח בשנה.
עד לשנת 2011 לא היו קיימים גופים או שירותים לליווי משפחות נרצחים ולא הוצע טיפול נפשי שהותאם לטראומה אחרי הרצח.
על פי החלטת הממשלה מ-22 בנובמבר 2009 הוקמו מרכזי סיוע והתחילו בפעילותם במחצית השנייה של 2011. הם כוללים: ליווי משפטי, סיוע נפשי פרטני וקבוצתי.
הארגון נוסד כקבוצה לעזרה עצמית, באמצעות מפגשים של הורים ששכלו בנים ובנות בעקבות מקרי רצח, וכל חבריו הם בני משפחותיהם של נפגעי עבירות רצח או הריגה מרחבי ישראל.
הארגון מעניק לעשרות המשפחות שאיבדו את יקיריהן במעשי המתה ליווי, תמיכה ומידע חיוני בעקבות האובדן הארגון פעל להקמת מרכזי הסיוע (תוכנית סנ"ה מטעם משרד הרווחה ומשרד המשפטים), שפועלים, בין היתר, לעריכת ימי זיכרון ולמפגשים אישיים.
זה שנים נהוג בארגון שבכל מקרה רצח, מתנדב של הארגון - בעצמו בן למשפחה שכולה - יוצא לפגוש את המשפחה שזה מקרוב איבדה את יקירה ומסייע לה מניסיונו.
הפעילות הזאת מסייעת למתנדב לנתב את כאבו, בעקבות האסון האישי שלו, לאפיק של סיוע למשפחה אחרת, שנמצאת במצב דומה ועדיין אינה מעכלת את גודל האסון.
הארגון, שהחל את דרכו במסגרת של שיחות ומפגשים ספונטניים בין הורים, אלמנות, ילדים ואחים שכולים כדי לחלוק את כאבם ולשוחח עליו, הרחיב את פעילותו כבר בראשית דרכו ובחר לפעול לא רק לרווחת המשפחות אלא גם למיגור תופעות של סכינאות ואלימות - במיוחד בקרב בני נוער.
הפעילים בארגון רואים בהתנדבותם שליחות חשובה, שנועדה להעלות את המודעות לכך שמדינת ישראל תעמוד בסטנדרטים בינלאומיים ואוניברסליים בכל הקשור למעמדם של נפגעי עבירה בכלל, ובמרכזם משפחות נפגעי עבירות המתה.
פעילותם הנמרצת תרמה לחקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה.
קידום זכויות למשפחות נרצחים באמצעות חקיקה ובאמצעות פניות למשרדי ממשלה ולגופים התנדבותיים
קידום הפעלת מרכזי סיוע למשפחות נרצחים הכוללים: ליווי וייצוג משפטי וסיוע נפשי פרטני וקבוצתי.
העלאת הצרכים המיוחדים של משפחות הנרצחים והנרצחות לתודעה הציבורית
ייזום וקידום חקיקה למניעת אלימות העלאת מאבק באלימות לסדר היום הציבורי
פניה למשפחות נרצחים סמוך למועד הרצח, מתן תמיכה רגשית ומידע על זכויותיהן במגע עם המשטרה ובהליך המשפטי.
הפעלת קבוצת תמיכה בהנחיית מנחה מקצועי.
השתתפות בוועדה בין־משרדית במשרד הרווחה והשירותים החברתיים לגיבוש שירותי סיוע למשפחות נרצחים.
ביוני 2015 הוענק לעמותה אות הנשיא למתנדב על פעילות למניעת אלימות ולסיוע מקיף למשפחות הנרצחים.
בפברואר 2016 הוענק לעמותה פרס קרן יושב ראש הכנסת לאיכות חיים לשנת 2015 בתחום פעילות למניעת אלימות בחברה למען הצלת נפשות.
ארגון מדינות מזרח הקריביים הוא ארגון בין-ממשלתי לשיתוף פעולה כלכלי ואחר, שנוסד ב-18 ביוני 1981 במזרח האגן הקריבי על ידי אנטיגואה וברבודה, גרנדה, דומיניקה, מונטסראט, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, וסנט קיטס ונוויס החתומות על הסכם באסטר.
איי הבתולה הבריטיים הצטרפו לארגון כחברה נלווית ב-22 בנובמבר 1984 ולאחריה הצטרפו במעמד זהה אנגווילה (ב-1995), מרטיניק (ב-12 באפריל 2016) וגוואדלופ (ב-14 במרץ 2019).
שש מתוך אחת-עשרה החברות הן קולוניות לשעבר של הממלכה המאוחדת, שלוש האחרות (איי הבתולה הבריטיים, אנגווילה ומונטסראט) עודן נתונות לשליטתה במסגרת "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים", ושתיים (גוואדלופ ומרטיניק) הן מחוזות צרפת מעבר לים.
מזכירות הארגון נמצאת בקסטריז, בירת סנט לוסיה.
ההילך החוקי בשמונה חברות הארגון הוא דולר מזרח קריבי; באיי הבתולה הבריטיים – דולר אמריקני; ואילו בגוואדלופ ובמרטיניק – אירו.
חברות הארגון הן גם חברות ארגונים אזוריים אחרים – הקהילייה הקריבית (CARICOM) ואיגוד המדינות הקריביות (ACS).
ארגון מנגה ואנימה ישראל (בראשי תיבות: אמא"י) הוא ארגון ללא מטרות רווח, שמטרתו לקדם את תחום האנימה והמנגה ואת תרבות יפן בישראל.
הארגון הוקם בשנת 2007, כדי לתת מענה לקהילת האוטאקו בישראל כארגון בת של האגודה הישראלית למדע בדיוני ופנטזיה.
באוקטובר 2016 נפרד מהאגודה ונרשמה כעמותה.
בין פעילויות הארגון ניתן למנות קיום כנסי חובבים, הקרנות סרטים יפנים שלא הופיעו בקולנועים בישראל, איסוף כרכי מנגה לספריות ציבוריות ופעילות למען הפקת תרגום עברי רשמי בהפצות DVD של סרטי אנימה.
מדי שנה, הארגון מקיים שני כנסים גדולים, הנחשבים כשניים מארבעת הכנסים הגדולים בכמות המבקרים בארץ, לצד פסטיבל אייקון וכנס עולמות - הארוקון ואנימאטסורי.
שני הכנסים במרכזם הם כנסי אנימה, מנגה וגיימינג שבמסגרתם מתקיימים תכנים רבים הכוללים הרצאות, סדנאות, פאנלים, חידוני טריוויה, הקרנות בלעדיות של סרטים מיפן, מחזות זמר שהופקו בידי הקהילה וכן, בכנסים אלו משתתפים דוכנים שונים - החל מאמנים המייצגים את עבודותיהם וכלה בחנויות הקומיקס בארץ.
גולת הכותרת של כנסים אלו היא תחרות הקוספליי, אשר בה מראים משתתפיה את הקוספליי שהכינו ולפי כך נשפטים על ידי פאנל של מומחים בתחום.
בנוסף לתחרות המרכזית, מתקיימת גם תחרות ווק און וסקיטים.
תחילה הכנסים התקיימו באולם סמולרש באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן נדדו לאמפי וואהל באוניברסיטת בר-אילן ולמרכז הקונגרסים בחיפה כשבסופו של דבר, התמקמו בהיכל התרבות בראשון לציון עד כנס הארוקון 2014, כאשר בעקבות תקרית מצערת של השארת חלק מהמבקרים מחוץ למתחם בשל חוסר מקום, הוחלט להעביר את הכנסים למתחם חדש.
בין השנים 2015–2019, הושקע מאמץ מודגש בייבוא אורחי כבוד מהתחום.
האורחת הראשונה הייתה הקוספליירית רייקה ומאז מסורת זו נמשכה כמדי כנס, עם מספר יוצאים מן הכלל.
אורחי הכבוד האחרונים שהגיעו היו הקוספליירית היקארי גרין (שאף התקיים עימה מפגש בעירוני א' בתל אביב כמה ימים לאחר מכן) והארט דיירקטור אוסאמו מאסויאמה.
הארוקון הוא הכנס הגדול ביותר בישראל המוקדש לתרבות יפנית פופולרית.
אמא"י מקיים את הכנס מדי שנה בפורים מאז שנת 2008. המילה הארוקון היא הלחם של המילה היפנית ל"אביב" (הארו) וקיצור של המילה האנגלית לכנס (קון).
בנוסף לקיומו, החל משנת 2011, כנס זה מקבל מדי שנה נושא מסוים שלפיו מרבית התכנים בכנס סובבים סביבו, רעיון שמומש עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-21. בשנת 2019 הכנס קיים את מוקדמות תחרות ה-WCS, כאשר הזוכה נבחר לייצג את ישראל בתחרות העולמית.
החל משנת 2019 הארגון מקיים בכנס את טקס פרסי האנימה, בו מוענקים פרסים על סמך קטגוריות בהן הצביעו גולשים באתר הכנס.
בשנת 2021, בעקבות הימשכותה של מגפת הקורונה באותה עת, הכנס התקיים במתכונת וירטואלית, כאשר היה קרוי הארו.
כנס כאמ"י (ראשי תיבות של כנס אנימה ומנגה ישראל) התקיים מדי שנה בחודש אוגוסט מאז שנת 2009 עד שנת 2019. הכנס נוצר במטרה לתת מענה לקהל האוטאקו בארץ במהלך חופשת הקיץ.
בדומה להארוקון, גם כאמ"י סובב סביב נושא מסוים המאפיין את הכנס.
לאחר כאמ"י 2019 הוחלט לבטל את כנסי כאמ"י לטובת אירוע קיץ במתכונת מצומצמת, לאחר התדרדרות בכמות המגיעים לכנס והפסדים כספיים.
בשנת 2013 לא התקיים כנס בשל בעיות לוגיסטיות.
לאחר ניסיון להחזיר את כנס כאמ"י (אך ללא הצלחה בעקבות מגפת הקורונה) במהלך 2020, הוחלט בארגון למתג את הכנס מחדש, כשהשם הנבחר היה אנימאטסורי.
הכנס הראשון היה אמור להתקיים ב-2021 בהיכל התרבות בראשון לציון, אך בעקבות הימשכותה של מגפת הקורונה, הוחלט לצמצם את הכנס למתכונת של יריד בדיזנגוף סנטר.
שנה לאחר מכן, הכנס התקיים לראשונה.
תחילה, תוכנן לקיים את הכנס בהיכל התרבות כפי שהובטח בשנה שעברה, אך ב--14 ביולי 2022 יצא הארגון בהכרזה כי הכנס יתקיים גם הוא בבנייני האומה (בדומה להארוקון), שם הוא מתקיים עד היום.
אירוע תוכן מצומצם שהתקיים במהלך העשור השני של שנות ה-2000 מדי שנה בחנוכה במתחם אשכול פיס ברמת גן.
אירוע זה סובב סביב תחום הקוספליי וכן, מקיים תחרות בנושא זה.
החל משנת 2017 הוחלט לקיים את האירוע במתכונת כנסית, כאשר הכנס ב-2017 התקיים באשכול הפיס בתל אביב.
ב-2018 אירוע החנוכה התקיים בדיזנגוף סנטר כיריד "היקאריפסט", בשיתוף פעולה ראשון מסוגו עם החנות אקיהברה הקטנה.