tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך בתאריך 5 באוקטובר 2009. במחצית הראשונה של 2011 הושלמו סלילת הרחובות, הקמת התשתיות, וחלוקת המגרשים בשכונה הראשונה.
באמצע שנת 2013 עלו על הקרקע המשפחות הראשונות שהתגוררו בשכונת קרוואנים בכניסה ליישוב - "בקו"ם" (בקו"ם - "בסיס קליטה ומיון") פנימי של היישוב.
הבקו"ם יועד למשפחות בעלות מגרש ביישוב אך נמצאות בתהליכי בנייתו או שבנייתו מתעכבת מסיבות מסוימות ועל כן באות להתגורר באופן זמני בקרבת היישוב עד שיעברו לבית הקבע ובמקומם תכנס משפחה חדשה לקרוואן.
בקיץ 2013 עברו המשפחות הראשונות לבתי הקבע ביישוב ומאז היישוב מתפתח.
לאחר שעברו כל המשפחות לבתי קבע הוסבו מבני הבקו"ם לאולפנה אזורית.
'פארק אלקנה' ובו מצפה ופינות ישיבה הוקם ביישוב לזכר אלקנה גובי שנדרס על ידי חיילי צה"ל בשוגג בפיגוע בציר כיסופים בגוש קטיף.
כיום היישוב מונה כ-190 משפחות בשכונה הראשונה שכונת ציון וכ-140 בשכונה השנייה שכונת כרמים ומתוכננות עוד שתי שכונות.
בני דקלים הוא היישוב הגדול ביותר במזרח לכיש ולכן יש בו מספר מוסדות שחלקם מוסדות אזוריים לטובת היישובים הסמוכים.
ביישוב פועלים שני בתי ספר יסודיים מסוג ממלכתי דתי מטעם רשת נעם צביה (אחד לבנים ואחד לבנות), מרפאת כללית, טיפת חלב, מקווה נשים, גן ילדים, פארק אלקנה ובית קברות אזורי.
ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
בתחילת שנת הלימודית ה'תשע"ט הוקמה "אולפנת בני עקיבא לכיש" ביישוב.
בשנת ה'תש"פ כמות התלמידות היו כ-165 תלמידות של שכבות ז-י.
האולפנה כוללת חטיבת ביניים של בנות היישובים האזורים, ותיכון עם תוכנית של חצי פנימיה של בנות האזור ומחוצה לו כגון: קריית גת, בית שמש, יד בנימין ודרום הר חברון.
האולפנה שוהה בשכונת הקראוונים בכניסה ליישוב בשם הבקו"ם ומחכה לבניה של מבנה קבע.
באלול ה'תשפ"ד עברה ליישוב ישיבה גבוהה 'עוז וחדווה' בראשות הרב נחמיה טאו שהוקמה כחצי שנה קודם לכן.
כיום הישיבה מונה כעשרה לומדים.
היישוב מנוהל על ידי הנהלת האגודה וכן על ידי ועדות בתחומים שונות, כשאחת לשנתיים מתקיימות בחירות להנהלת היישוב.
אליעזר אוירבך כיהן כיו"ר הנהלת היישוב מיום ייסוד היישוב, והחל משנת 2020 משמש בתפקיד יו"ר ההנהלה חן גוטרמן.
הניהול השוטף מתקיים על ידי צוות עובדים ומזכיר, מזכיר היישוב החל משנת 2019 הוא דן צפדייה.
רב היישוב הוא הרב אהוד אחיטוב.
בני הנפילים היא סדרת ספרי פנטזיה לנוער מאת קסנדרה קלייר בת שישה ספרים באנגלית, הספר האחרון יצא בעברית בשנת 2021. בסדר כרונולוגי, סדרת בני הנפילים היא השנייה מבין שלוש הסדרות בעולם ציידי הצללים, אך הראשונה שיצאה לאור.
הסדרה עוקבת אחר קליירי פריי שמגלה קבוצת צאצאי מלאכים המכונים "ציידי צללים", ציידי הצללים מגנים על בני האדם הרגילים, המכונים גם "סתמיים" מפני שדים מעולמות אחרים.
הסדרה הפכה לפופולרית בז'אנר ספרי הרומנטיקה העל טבעית והפנטזיה המודרנית בספרי צעירים, אך קלייר בהתחלה לא תכננה לייעד את הסדרה לנוער.
כשהתחילה לכתוב את "עיר של עצמות", היא לא ראתה את הספר כספר לצעירים, אלא כספר פנטזיה בראש ובראשונה, שבו הדמויות הראשיות הן נוער רק במקרה.
כשהמוציא לאור פנה אליה במטרה לבקש ממנה לבגר מעט את הדמויות, היא מיד החליטה שהיא "רוצה לספר סיפור על דמויות בשלב הקריטי של החיים בין נערות לבגרות, שבו ההחלטות שנקבל יגדירו את עתידנו ולא את מי שאנחנו".
הסדרה יצאה גם כקומיקס על ידי קסנדרה ג'יין, הכרך הראשון והכרך השני תורגמו לעברית.
ב-10 ביוני 2010 הוכרז כי הולך לצאת סרט שיתבסס על עיר של עצמות.
את התסריט כתבה ג'סיקה פוסטיגו ואת הסרט יביים הארלד זווארט.
ב-10 בדצמבר 2010, הוכרז רשמית כי לילי קולינס תשחק את תפקידה של קליירי פריי.
במרץ 2011, ג'יימי קמפבל באוור, לוהק לתפקיד של ג'ייס.
ג'ונתן ריס מאיירס לוהק לתפקיד וולנטיין, רוברט שיהאן לוהק כסיימון, ג'ימימה וסט לוהקה כאיזבל, קווין זגרס לוהק כאלק, וגודפרי גאו לוהק כמגנוס.
הצילומים התחילו ב-15 באוגוסט 2012. הסרט יצא ב-22 באוגוסט 2013. בסופו של דבר התוכניות לסרט המשך נגנזו, ובמקומו החלו הצילומים לתוכנית טלוויזיה בשם ציידי הצללים עם שחקנים חדשים.
ב-12 בינואר 2016 יצא הפרק הראשון של הסדרה ציידי הצללים, ב-2 בינואר 2017 יצא הפרק הראשון של העונה השנייה.
ב-21 באוגוסט 2017 החלו צילומי העונה השלישית, שעלתה לאוויר ב-20 במרץ 2018. ב-4 ביוני 2018, במהלך הפגרה בין שני חלקי העונה השלישית, הוחלט על סיום הסדרה, עם תוספת של פרק בן שעתיים לסיכום (נוסף על פרקי העונה השלישית).
קלריסה "קליירי" אדל פריי\פיירצ'יילד היא אחותו של ג'ונתן מורגנשטרן וביתם של ולנטיין מורגנשטרן וג'וסלין פיירצ'יילד.
על מנת להגן על קליירי שינתה ג'וסלין את שם משפחתה לפריי כדי להתרחק מעולם הצללים.
קליירי מתוארת כנמוכה בעלת שיער ארוך, מתולתל וג'ינג'י, נמשים ועיניים ירוקות.
בספר הראשון, קליירי בת 15. קליירי היא אמנית, ובספר הראשון היא מתאורת כבת אדם סתמית, מכיוון שאמה שמרה זאת ממנה בסוד.
מאוחר יותר מתגלה שהיא ציידת צללים.
קליירי מתוארת כעקשנית ולרוב נכנסת לסיטואציות מסוכנות מבלי להתחשב בתוצאות.
חברה הכי טוב הוא סיימון לואיס, המאוהב בה בעוד היא במערכת יחסים רומנטית עם ג'ייס (המשתמש במספר שמות משפחה).
קליירי מרוסקת כאשר היא מגלה שג'ייס הוא אחיה, מה שמתגלה כלא נכון.
קליירי מגלה יכולת ליצור רונות משל עצמה, יכולות שנוצרה בגלל יתר דם מלאכי מאביה, ולנטיין מורגנשטרן, בזמן שהייתה ברחם של אימה, בהמשך מגלה שהיא לא אחותו של ג'ייס והיא יוצאת איתו.
ג'ונתן כריסטופר "ג'ייס" הרונדייל (מזוהה גם כווילנד, מורגנשטרן ולייטווד) מתואר כגבוה ושרירי עם צלקות מרונות.
יש לו שיער זהוב גלי ועיניים זהובות, ובדומה לקליירי, הוא צייד צללים.
ג'ייס הוא אחד מהלוחמים הטובים ביותר של בני הנפילים, הוא מתואר כמשדר יהירות שקרית הנובעת מחוסר הביטחון שלו מפני שחושב שהוא לא טוב מספיק.
לאורך הספרים משפחתו הביולוגית של ג'ייס לא ידועה, עד הספרים האחרונים, למרות שהוא מתייחס לאלק, איזי ומקס כאחיו, ואת מריס ורוברט לייטווד כהוריו (מפני שהם אימצו אותו).
בעיר של עצמות חושב שהוא ווילנד, עד שבסוף הספר וולנטיין אומר לו שהוא אביו, מה שלא נכון.
בעיר של זכוכית הוא מגלה שאביו הביולוגי הוא סטיבן הרונדייל.
הוא משתמש בשם המשפחה של משפחתו המאמצת, הלייטוודים, אך לבסוף חוזר להרונדייל, לאחר שלומד יותר על אביו.
כמו קליירי, יש לו יכולות מיוחדות המאפשרות לו להיות מהיר וחינני, שנגרם בגלל תוספת של דם מלאכים שקיבל כאשר היה ברחם של אימו.
הפראבאטאי שלו הוא אלק לייטווד.
פראבאטאי הם זוג ציידי צללים שנלחמים יחד לאורך כל חייהם, ומיוצגים על ידי רונה מיוחדת שמאפשרת לשני ציידי הצללים להיות מחוברים.
סיימון לואיס הוא נער גבוה ורזה, עם שיער חום מתולתל, עניים חומות ומשקפיים.
הוא הרבה פעמים לובש חולצות טי עם סלוגנים של משחקי מחשב.
בעיר של נשמות אבודות סיימון מתאר את עצמו כ"היפסטר", אבל חברתו, קליירי, מתארת אותו כ"חנון".
סיימון הוא הדמות היחידה שמתחילה את חייה כאדם רגיל, אך בעיר של אפר הופכת לערפד.
לאחר שהפך לערפד, הוא לא מתבגר פיזית וגופו תמיד נשאר בן 16. רפאל סנטיאגו דואג לו לאחר שהפך לערפד.
ולנטיין מורגנשטיין דוקר את סיימון בגרון וחותך את מפרקי ידיו לצורך שימוש בדמו.
ג'ייס מציל את סיימון על ידי שהוא נותן לו לשתות מדמו, בכך נותן לסיימון לשהות בשמש על אף שהוא ערפד.
בעיר של מלאכים נופלים הוא נקלע למשולש אהבה עם איזבל לייטווד ומאיה רוברטס; אך בעיר של נשמות אבודות הוא בוחר באיזבל על פני מאיה.
בעיר של אש שמיימית הוא עושה עסקה עם שד שייקח את ה"אל תמותה" שלו ואת זכרונו מעולם הצללים כדי שהוא וחבריו יוכלו לצאת מאדום, כתוצאה מכך הוא היה אדם רגיל שוב ולא זכר את עולם הצללים עד שהחל להתאמן להיות צייד צללים.
איזבל "איזי" סופיה לייטווד היא ציידת צללים בת 16 שמתוארת כגבוהה, רזה ויפה.
יש לה שיער שחור ארוך ועיניים שחורות, ולרוב נושאת את כלי הנשק המוכר שלה, שוט האלקטרום המוזהב.
איזבל מתוארת כנשית להפליא, אך בעלת גישה עזה.
היא לרוב פלרטטנית ולא מצליחה להחזיק מערכת יחסים רצינית עד שהיא מתעניינת בסיימון לואיס.
בעיר של נשמות אבודות היא מודה שהיא מאוהבת בסיימון, ובעיר של אש שמיימית היא וסיימון נעשים זוג.
אלכסנדר "אלק" גדעון לייטווד הוא האח הגדול ביותר למשפחת לייטווד.
אלק הוא צייד צללים עם שיער שחור ועיניים כחולות.
הוא מתואר כשקט אך מגן על אחיו הקטנים: איזבל ומקס, כשמקס נהרג בעיר של זכוכית.
אלק מאמין שהוא מאוהב בג'ייס, חברו הטוב ביותר והפרבאטאי שלו, עד שהוא פוגש את מגנוס ביין.
בעיר של זכוכית אלק מנשק את מגנוס לפני ההורים שלו, ובכך חושף בפניהם שהוא גיי.
בעיר של מלאכים נופלים ובעיר של נשמות אבודות אלק מאבד ביטחון במערכת היחסים שלו ושל מגנוס היות מגנוס בעל חיי נצח והעבר הרומנטי של מגנוס.
חוסר הביטחון הזה מוביל את אלק לנסות ולקחת ממגנוס את חיי הנצח שלו ללא רצונו, מה שגורם למגנוס לסיים את מערכת היחסים בעיר של נשמות אבודות.
בעיר של אש שמיימית מגנוס ואלק מחדשים את מערכת היחסים שלהם.
מגנוס ביין מתאר את עצמו כביסקסואל עם רצון חופשי, והוא המכשף הראשי של ברוקלין.
גילו של מגנוס הוא בערך 800 שנים, אך הוא נראה כבן 19. הוא גבוה עם שיער שחור ודק ועיניים חתוליות ענבריות וירוקות.
הוא מתואר לרוב כנוצץ, והוא עורך מסיבות רבות לבני העולם התחתון.
מגנוס מתחיל מערכת יחסים עם אלק לייטווד, ולכן מסייע רבות לציידי הצללים.
מגנוס מופיע בפריקוולים לבני הנפילים-מכשירי התופת והשעות האחרונות- ובהמשכים-מיומנויות אפלות וקללות קדמוניות, בנוסף לסדרה של 10 סיפורים קצרים על חייו לפני בני הנפילים שאוגדו לספר אחד בשם דברי הימים של ביין.
בדברי הימים של ביין מגנוס נמצא במערכת יחסים עם ערפדה בשם קמיל ואחרים שלא מוזכרים בהמשך.
הוריו הם אישה אינדונזית אנונימית והשד אשמדאי.
לוסיאן "לוק" גראווי\גריימארק הוא צייד צללים לשעבר ובעבר היה השני בחשיבותו בחוג של וולנטיין.
כשהיה צעיר היה החבר הכי טוב של וולנטיין מורגנשטרן והפראבאטאי שלו, אך מעט לאחר מכן הוא נבגד על ידי וולנטיין שהוביל אותו למלכודת בה ננשך על ידי אדם זאב, מה שגרם לו להיהפך לאחד.
הוא היה המנהיג של להקת אנשי הזאב של מנהטן, כשאחריו הובילה אותם מאיה רוברטס.
הארוסה שלו היא ג'וסלין פיירצ'יילד, והוא האב החורג של קליירי.
הוא מתואר כאדם רגוע ונאמן.
ולנטיין מורגנשטרן - צייד צללים חזק מאוד, שמנסה לגנוב ולהשתמש בכלי התמותה כדי ליצור צבא חזק של ציידי צללים, לאחר כמה שנים בהן שהתחזה למת.
ולנטיין הוא בעלה לשעבר של ג'וסלין והפראבטאי לשעבר של לוק.
עשה ניסויים בבנו - ג'ונתן כריסטופר והזריק לו דם שדים ובבתו - קליירי והזריק לה דם מלאכים טהור.
בספר הראשון מתברר שהוא אביהם של קליירי וג'ייס.
בספר השני מגלים שהוא גרם לדמם של קליירי וג'ייס להכיל יותר דם מלאכים מהרגיל, מה שהעניק לשניהם יכולות מיוחדות.
בספר השלישי נחשף שהוא בעצם רימה את ג'ייס וקליירי ושהוא אביו של ג'ונתן כריסטופר - אחיה האמיתי של קליירי, בעל דם שדים, בעוד שג'ייס הוא בנו של סטיבן הרונדייל.
ולנטיין נהרג בידי המלאך רזיאל בספר השלישי.
ג'וסלין פריי\פיירצ'יילד\מורגנשטרן - אמם של קליירי וג'ונתן כריסטופר, ציידת צללים שנמצאת במנוסה מהחוג של בעלה לשעבר, ולנטיין.
היא מתוארת, בדומה לקליירי, כאישה נאה וצרת גזרה בעלת שיער ג'ינג'י ועיניים ירוקות.
בספר הראשון נכנסת לתרדמת מכושפת ונשארת בה גם במהלך הספר השני.
מתעוררת בספר השלישי, ושם מגלה את אהבתה ללוק גארוויי.
בספר הרביעי היא ולוק מתכננים את חתונתם.
אך זו נדחית עקב כך שג'ונתן דקר את לוק.
בספר השישי מתחתנת עם לוק.
ג'ונתן כריסטופר מורגנשטרן - לפני שנולד, ולנטיין נתן לאשתו דם משדה עליונה בשם לילית, אם כל השדים, מה שגרם לג'ונתן להיות שד למחצה.
על אף שחצי מדמו היה דם מלאך (כמו אצל כל ציידי הצללים), דם השדים שרף את דם המלאכים כמעט לגמרי ולא נשארה בו טיפת אנושיות.
בן 18, אחיה הבכור של קליירי.
מתואר כיפה תואר בעל שיער בלונדיני-לבן ועיניים שחורות כמו שתי מנהרות ללא סוף.
חזק ומהיר, מרושע וערמומי, ומתואר כצייד הצללים הטוב ביותר.
פועל למען וולנטיין, התחזה לסבסטיאן ורלאק אך ביקש להיקרא סבסטיאן גם לאחר שזהותו התגלתה, מת בזכות ג'ייס בספר השלישי.
בספר הרביעי חוזר לחיים על ידי יצירת קשר מיוחד עם ג'ייס, בעקבות החייאתו של ג'ייס על ידי המלאך רזיאל.
בספר החמישי קליירי מצליחה להערים עליו ודוקרת את ג'ייס המקושר אליו בלבו בלהב המכיל אש שמימית, מה שגורם לקשר ביניהם להתנתק.
בסוף הספר השישי דוקרת אותו גם בלהב ובו אש שמימית והוא מת.
מריס לייטווד - אמם של אלק, איזבל ומקס ואשתו של רוברט.
נאה בעלת שיער שחור ועיניים כחולות בקבוק.
הייתה בחוג, ונראה כי היא עדיין מסכימה עם הדעות שם.
לאחר ההתקוממות היחסים בינה לבעלה הידרדרו.
רוברט לייטווד - אביהם של אלק, איזבל ומקס ובעלה של מריס.
בעל מבנה גוף גדול, עיניים כהות ושיער וזקן שחורים.
היה בחוג (אך רק בגלל התעקשותה של אשתו).
לאחר ההתקוממות היחסים בינו לבין מריס הדרדרו והוא אף בגד בה, הוא חזר לחיות עם מריס כשנודע לו על ההיריון של מריס עם מקס.
מאיה רוברטס - אשת-זאב בת 15 מהלהקה של לוק אשר אינה משלימה עם העובדה הזו.
היה לה אח בכור בשם דניאל שנהג להתעלל בה בצעירותה, וכאשר סיפרה על כך הוריה לא האמינו לה.
לאחר שדניאל מת בתאונת פגע וברח, היא פגשה את ג'ורדן והם הפכו לחברים.
בהתחלה היא אהבה אותו, אך לאחר מכן הוא החל להפגין יחס עוין ורכושני, ואז הפך אותה לאשת-זאב לאחר שנפרדה ממנו.
לאחר מכן היא לא ראתה אותו יותר.
היא מתוארת כבעלת עור שזוף ושיער אסוף בצמות רבות ופנים מעוצבות בצורת לב.
טומבואית, מאוהבת בסיימון, יוצאת איתו בתחילת הספר הרביעי, אך באמצעו נפרדת ממנו כאשר מגלה שהוא יצא במקביל עם איזבל.
שונאת אותו על כך ורק לקראת סוף הספר הם משלימים.
היא מחדשת את הקשר עם ג'ורדן, עד שהוא מת בספר השישי.
מתגורר במלון הערפדים דומור בברוקלין.
הוא זה שהפך את סיימון לערפד, מקנא בסיימון לאחר שנודע לו שהוא יכול להלך באור-שמש רוצה להרוג אותו, והוא כמעט עושה זאת, אך נמנע מכך כאשר הוא מגלה שלסיימון יש את אות קין.
יש לו חוב למכשף מגנוס אשר נתן לו בעבר כוח וסיבה לחיות, משלם בספר השישי את חובו כאשר נדקר בליבו ומת על ידי ג'ונתן מורגנשטיין כדי לא לבגוד במגנוס.
קסנדרה קלייר כתבה סדרה של פריקוולים בשם מכשירי התופת המתרחשים באותו יקום כמו בני הנפילים, אבל בלונדון הוויקטוריאנית.
סדרה זו מורכבת משלושה ספרים: מלאך מכני, שיצא לאור ב-31 באוגוסט 2010, נסיך מכני, שיצא לאור ב-6 בדצמבר 2011, ו- נסיכה מכנית, שיצא לאור ב-19 במרץ 2013. הדמויות הראשיות בסדרה זו הם וויל הרונדיל, טסה גריי וג'ם קארסטיירס, המתגוררים במכון לונדון.
יש סדרת המשך למכשירי התופת בשם השעות האחרונות המתרחשת באותו יקום ומפרטת את הרפתקאות הדור הבא של ציידי הצללים כמעט שני עשורים לאחר אירועי נסיכה מכנית.
הסדרה מורכבת משלושה ספרים: שרשרת זהב, Chain of Iron, and Chain of Thorns.
מיומנויות אפלות היא טרילוגיית המשך המתרחשת באותו יקום כמו בני הנפילים, אך חמש שנים לאחר מכן.
הספר הראשון, גבירת חצות, יצא לאור ב-8 במרץ 2016. הספר השני, אדון הצללים יצא לאור ב-23 במאי 2017. הספר השלישי והאחרון, מלכת האוויר והחושך יצא לאור ב-4 בדצמבר 2018.
קסנדרה קלייר, שרה ריס ברנן ומורין ג'ונסון כתבו סדרה משלימה של עשרה סיפורים קצרים בשם The Bane Chronicles המספרת את קורותיה של דמות המכשף מגנוס ביין מסדרת בני הנפילים.
קסנדרה קלייר ושרה ריס ברנן כתבו גם סדרת ספרים בשם Tales from the Shadowhunter Academy המתמקדים בדמותו של סיימון לואיס, החבר הטוב של קליירי והבן זוג של איזבל בזמן שהוא לומד להיות צייד הצללים.
בנוסף, קסנדרה קלייר ושרה ריס ברנן ערכו ספר צדדי בשם "Ghosts of the Shadow Market".
הספר מכיל 10 סיפורים של דמויות מבני הנפילים, דמויות ממכשירי התופת, דמויות ממיומניות אפלות ועוד.
עיר של עצמות הייתה פופולרית בזמן היציאה לאור, והגיעה למקום ה-8 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס (ספרי ילדים) באפריל 2007. עיר של אפר היה אחד מעשרת ספרי העשרה המובילים של איגוד הספריות האמריקאי לשנת 2009.
Publishers Weekly ציין כי מדובר ב"פנטזיה אורבנית רחבת ידיים מלאה בכמעט בכל סוג של יצור המוכר בז'אנר".
כתב העת לוקוס שיבח את הספר כ"רומן קריא מאוד".
כתב העת School Library Journal אמר "למרות שהסיפור מופרע על ידי חיזוי וכתיבה מוגזמת, קלייר ממשיכה בכישרון שלה לשלב הומור מודרני עם פנטזיה מסורתית, ומעריצים שמחכים בקוצר רוח לסיום הסדרה יוצאים מרוצים ביותר".
סקירה ב- Basic Library Journal ציינה שהספר מכיל מגוון פגמים נרטיביים כולל דמויות ש"אופיינו באופן ספורדי" והתנהגותן הייתה צפויה.
למרות זאת הם ציינו שהספר היה משעשע והשאיר את הקוראים בציפייה לפרק הבא.
ארבעה ספרים נוספים מהסדרה נכנסו גם הם לרשימה.
עיר של אפר הייתה במקום ה-8, עיר של זכוכית במקום ה-20, עיר של מלאכים הנופלים הייתה במקום ה-35 ועיר של נשמות האבודות במקום ה-46.
בני דניאל הוא רומן לבני הנוער מאת הסופרת אסתר שטרייט-וורצל, שיצא לאור בשנת 1989 בהוצאת עמיחי.
דניאל הוא נער יהודי בן 15 המתגורר בווינה עם משפחתו.
אביו הרברט הוא רופא ואמו עליזה (ליזל) בעלת חנות למוצרי קוסמטיקה.
הקהילה היהודית בעיר קטנה, ורוב החברים בה אינם מפגינים בגלוי את יהדותם.
דניאל ואחיו הצעיר בנימין (בֶּנֹו) סובלים לא אחת מגילויים אנטישמיים מצד חברים אחרים בכיתה ואף מצד מורים בבית-הספר.
דניאל מנגן בחצוצרה ומופיע בהרכב קטן עם שנים מחבריו בבית הספר.
לאחר ביקור של שתי ישראליות בביתו, רות גונן ובתה אורית בת ה-11, דניאל נוסע לישראל לחופשת הקיץ, ושוהה בבית משפחת גונן: האבא יעקב קבלן בניין, האם רות, וילדיהם: ערן, רמי ואורית.
נוסף לכך, גרה בבית משפחת גונן שבחדרה סבתא בטי, אמה של רות, שמגלה חיבה יתרה לדניאל.
במהלך השהות בארץ דניאל נחשף לקשיי שפה.
הוא דובר גרמנית, ואילו שאר בני הבית מדברים בעברית, ולכן הם נאלצים לתקשר ביניהם באנגלית.
רק סבתא בטי מדברת עם דניאל ביידיש, שדומה דיה לגרמנית.
כמו כן, דניאל מתמודד עם תופעות תרבותיות הזרות לו, שאותן הוא מאפיין בהבדל בין התרבות האוסטרית לבין הישראליות.
בין אורית ודניאל מתפתח קשר מיוחד, ובביקור במוזיאון אורית מגלה לו כי היא אוהבת את בן-דוד שלה.
דניאל חוקר את הגנאלוגיה המשפחתית, ומופתע לגלות שאין לאורית בני-דודים בטווח הגילאים שלה, ולכן איננו מבין את כוונתה.
הדבר יוצר ריחוק בינו לבין אורית.
בעקבות הריחוק, יוצא דניאל לטיול בגליל עם ערן ורמי, ובין השאר הם מבקרים בכנרת ובצפת.
אולם, במהלך הטיול סבתא בטי לוקה בהתקף לב, והילדים שבים הביתה.
רמי וערן הולכים לבית החולים, ואילו דניאל נותר לבדו בבית.
הוא מגלה אלבום תמונות בחדרו של רמי, ובו מופתע לגלות תמונות נישואין של אמו עליזה ושל דוד משפחת גונן המנוח, מאיר.
לאחר שחוזרת אורית מבית החולים, היא מגלה לו כי למעשה דניאל נולד לעליזה מנישואיה הראשונים, ואביו איננו הרברט אלא מאיר.
דניאל מתקשה להתמודד עם התגלית המפתיעה.
לאחר שיחה עם אמו בווינה, הוא קורא מכתבים ששלחה לו מבעוד מועד כדי להסביר את המצב.
במכתבים, מסבירה עליזה לבנה כי היא הייתה עולה חדשה בארץ ומאיר דאג לה, ולבסוף התחתנו.
אולם, כשנה לאחר שנולד דניאל, מאיר נפטר ממחלה קשה, והיא ירדה מן הארץ לבסוף, ושם פגשה את הרברט ונישאה לו.
דניאל עולה לקברו של אביו הביולוגי, ונפגש עם סבתא בטי בבית החולים הואיל ונודע לו שהיא סבתו.
הקשר הרומנטי עם אורית נמשך, למרות שמתברר שהם קרובי משפחה.
בסוף חופשת הקיץ, דניאל חוזר למשפחתו בווינה.
יחסיו עם הרברט, שעתה מסתבר שאיננו אלא אביו החורג, כמעט שעולים על שרטון, אולם הם מתפייסים.
בני האור הוא ספרו הראשון של הסופר רפאל שמאי.
הספר יצא רשמית בישראל ב-10 באפריל 2013. הספר מספר גם רבות על תושבי קומראן ואורח חייהם, והקשר בין העבר להווה.
זהו ספר פרוזה הפונה לקהל מגוון.
הספר מספר על ארז לוי וחברו אורן שהחליטו לצאת לטייל בנחל דרגה באחת החופשות מהצבא, כשהחלו פוסעים בערוץ הנחל מזג האוויר השתנה והחל לרדת לפתע גשם מבול ולאחריו שיטפונות עזים.
בעודם מופתעים משינוי מזג האוויר הקיצוני, רצים הרעים ומנסים לתפוס מחסה אך לא מספיקים.
קירות ערוץ הנחל החלו קורסים לתוך המים, אורן נופל לנחל וניסחף עם השיטפונות, בעוד לארז פתאום נתגלתה מערה בדופן הערוץ, הוא מתפס ונכנס לתוכה לתפוס מחסה מפני הגשם והשיטפונות.
כוחות ההצלה באים לחלץ אותו לאחר שזה נעדר מביתו כמעט לילה שלם, ביניהם יחידת החילוץ מגילות.
הם יורדים מהמסוק באמצעות חבלים ומחלצים אותו, ואחר מפנים אותו לבית החולים לאשפוז לאחר שהוא קיבל כוויות קור.
החיפושים נמשכים אחר היעלמותו של אורן לבסוף מוצאים את גופתו במורד הנחל.
לאחר כחודש ארז חוזר עם אביו בעצת הפסיכולוג למערה לשחזור המקרה, לתדהמתם הם מגלים אולם בקצהו של המערה וקבר במרכזה.
משלחת ארכאולוגים מגיעה למערה בניהולו של ד"ר כדורי ומוצאת בתוך הקבר כד ובו המגילות הגנוזות, חלקם השתמר במצב טוב וחלקם האחר לא.
הם לוקחים משם את הכד ובתוכו המגילות ומביאים אותו לפרופסור זיתוני שעובד במוזיאון ישראל בירושלים כדי לשקם ולפענח את כתב המגילות שכתובים בשפה הארמית העתיקה.
לאחר שיקום המגילות שנימשך כמה חודשים החל תהליך הפענוח ותיעוד ההיסטוריה.
המגילות מגוללות את סיפורם של תושבי קומראן, ישוב מבודד באזור ים המלח שמנסה לשמור על צביונו ועל קיומו בתוך סביבה הולכת ומשתנה.
שבה האלימות גוברת, השחיתות מרימה ראש, והמוסר נדחק לקרן זווית, מראשית הקמת היישוב ועד לחורבנו בסוף תקופת בית שני, במהלך המרד הגדול.
ובתוך כך, סיפורה האישי של משפחה אחת בעלת יחוס ביישוב שהצליחה לשרוד עד ימינו אנו ולהתקיים למרות רגעי המשבר הקשים והייאוש שפקדו אותם לאורך הדורות ומתוך הצורך להמשיך ולשמור על הגחלת.
יפים - ממקימי היישוב קומראן שמקום קבורתו לא נודע.
דמויות ראשיות בתקופת בית שני
מורה צדק (צדקיה בן שמי) - תואר של המנהיג הרוחני ביישוב קומראן שעובר מאב לבן, צאצא של יפים.
דגני - מורה בכיתה בקומראן, הוא רווק והקדיש את זמנו בלילות לכתיבת מגילת מלחמת בני אור בבני חושך.
אבים - חבר ילדות של דגני, טיפוס הרפתקני שקופץ על כול הזדמנות לצאת להרפתקאה.
במרבית המקרים הוא מפגין ביטחון עצמי מופרז ושיקול דעת מוטעה, התחתן עם רות ומקים משפחה.
אפרים - דוד של אבים וממונה על הרחבת היישוב קומראן.
נחום - ראש המועצה ביישוב קומראן, אחראי על העניינים המנהלתיים ביישוב.
ארז לוי - החייל שמצא במיקרה את מערת הקבורה בנחל דרגה, נהיה מעורב בעל כורחו בפרשיה היסטורית מרתקת.
יונית בן שמי - בת זוגו של ארז, וצאצאית של צדקיה.
ד"ר כדורי - ארכאולוג ומרצה באוניברסיטה, ניהל את משלחת המחקר במערת הקבורה בנחל דרגה.
פרופסור זיתוני - מפענח את המגילות הגנוזות שנימצאו במערת הקבורה בנחל דרגה, עובד במוזיאון ישראל בירושלים.
בני הנפילים: עיר של עצמות הוא סרט פנטזיה הרפתקאתית העוסק במיתוס ובמיתולוגיה.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוגוסט 2013.
קליירי פריי, נערה מתבגרת בת 15 המתגוררת בניו יורק, מגלה יום אחד כי היא צאצאית של ציידי צללים - קבוצה חשאית של צאצאיהם של המלאך רזיאל ובני אדם הנאבקת בשדים שמנסים להשתלט על העולם.
לאחר היעלמותה המסתורית של אמה, מחליטה קליירי להצטרף לציידי הצללים, ומגלה בעזרתם את "ניו יורק האחרת" - המורכבת משדים, פיות, ערפדים ואנשי זאב.
במהלך הסיפור קליירי מתאהבת בצייד הצללים יפה תואר, ג'ייס ויילנד, ומגלה שאמה בעצם גם הייתה ציידת צללים, והסתירה זאת ממנה.
היא מכירה ציידי צללים נוספים: אלק ואיזי לייטווד.
בעזרתם ובעזרת ג'ייס ולוק (איש זאב אשר היה בשבילה כמו אב) הם יוצאים לחפש את אמה, ומתמודדים עם מכשולים וסכנות שונות.
לילי קולינס - קליירי פריי
ג'יימי קמפבל באוור - ג'ייס ויילנד
רוברט שיהאן - סיימון לואיס
ג'מימה ווסט - איזבל לייטווד
קווין זגרס - אלק לייטווד
איידן טרנר - לוק גרווי
ג'ונתן ריס מאיירס - ולנטיין מורגנשטיין
גודפרי גאו - מגנוס ביין
לנה הידי - ג'וסלין פריי
קווין דורנד - אמיל פונגפורן
סי סי הייץ' פונדר - מאדאם דורותיאה
רוברט מאייה - סמואל לקוול
אליאס מ'בארק - סגן הערפד
לפני שהשחקן ג'יימי קמפבל באוור נבחן לדמותו של ג'ייס; השחקנים מקס איירונס, בנג'מין סטון, דאגלס בות' ואלכסנדר לודוויג נבחנו לדמות, אך לא הצליחו ואלכס פטיפר נבחר לתפקיד אך החליט לפרוש.
הצילומים התקיימו החל מ-20 באוגוסט עד ל-7 בנובמבר 2012. הסרט צולם בטורונטו, אונטריו, קנדה וניו יורק.
בני האלמוות הוא כינוי ליחידת עִלִּית צבאית של ממלכת פרס האחמנית בת 10,000 לוחמים.
כינוי זה ניתן לה על ידי ההיסטוריון היווני, הרודוטוס.
כוח צבאי זה שימש בתפקיד כפול, גם כמשמר המלכותי וגם כחלק מצבא הקבע בתקופת ממלכת פרס האחמנית ובמהלך מלחמת פרס–יוון.
ייתכן והשם הפרסי שלה היה בני-לְוָיָה (Anûšiya).
הרודוטוס תיאר את 'בני האלמוות' כחיל רגלים כבד בפיקודו של הידרנס אשר הקפיד באדיקות שמספר הלוחמים ימנה בדיוק 10,000 איש.
לטענת הרודוטוס, השם נבע מהנוהג להחליף מיד כל לוחם שנהרג, נפצע אנושות או חלה בלוחם חדש, ובכך לשמר את מספר הלוחמים המובחרים.
המקור היחיד לשם 'בני האלמוות' הוא הרודוטוס.
אמנם ישנן עדויות לקיומו של חַיִל זה בממלכת פרס, אולם עדויות אלו אינן מציינות את השם שהעניק הרודוטוס.
הועלתה השערה לפיה הרודוטוס טעה בשם הפרסי בני-לוויה ופירש אותו כבני אלמוות.
'בני האלמוות' השתתפו בקרב תרמופילאי בשנת 480 לפנה"ס, והיו בין חיילי ממלכת פרס שכבשו את יוון בפיקוד המצביא מרדוניוס.
הרודוטוס תיאר את חימושם כך: מגנים העשויים מקליעת נצרים, חניתות קצרות, חרבות או פגיונות בעלי להב גדול, וחצים וקשתות.
מתחת לגלימתם לבשו שריון קשקשים.
משקל הנגד ששימש לאיזון חניתות החיילים הרגילים היה עשוי כסף, כדי להבדיל מדרגות פיקוד, קצוות חניתות הקצינים היו מוזהבות.
במסעותיו של החיל, ליוו אותו שיירות כרכרות מטעני אספקה מכוסים שאותן הסיעו גמלים ופרדות, בשיירות אלו היו גם משרתים ופילגשים של הלוחמים.
שיירות אספקה אלו הכילו מזון מיוחד שנועד אך ורק לשימוש 'בני האלמוות'.
משערים כי כיסוי הראש שלבשו 'בני האלמוות' היה .
הצורה של כיסוי ראש זה אינה ידועה בוודאות, אולם כמה מקורות מתארים אותו כבד או לבד בצורת גביע או צילנדר, שניתן למשוך אותו על הפנים להגנה מפני הרוח או אבק במישורים הצחיחים של פרס.
מתבליטים מגולפים ולבנים מזוגגות ששרדו עד ימינו, ניתן לראות את 'בני האלמוות' כשהם לבושים גלימות משוכללות, עגילים מחושקים, ותכשיטי זהב, אף על פי שככל הנראה לבוש ותכשיטים אלו שימשו בעיקר לטקסים ומאורעות מיוחדים.
התואר 'בני האלמוות' קם לתחייה לראשונה בצבא האימפריה הסאסאנית.
היחידה הידועה ביותר מצבא זה היא 'בני האלמוות' (Zhayedan) ומנתה 10,000 לוחמים, בדומה לממלכת פרס האחמנית, אולם בשונה מהיחידה המקורית, הם היו חיל פרשים.
משימתם הייתה בעיקר לאבטח פרצות דרך ולהיכנס לקרב בשלביו הקריטיים.
התואר 'בני האלמוות' קם לתחייה פעמיים בתקופת האימפריה הביזנטית, פעם אחת כחיל פרשים כבד ששימש כיחידת עלית תחת יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית (969–976 לספירה) ופעם נוספת תחת ניקפורוס, השר הראשי של הקיסר מיכאל השביעי דוקסוס, כליבת הארמייה המרכזית בקרב מנזיקרט (1071–1081 לספירה).
מאות שנים לאחר מכן, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, חיילים צרפתיים התייחסו למשמר הקיסרי של נפוליאון כ'בני האלמוות'.
הצבא האיראני תחת השאה האחרון כלל בתוכו את המשמר המלכותי – הג'אווידן (Gârd e Jâvidân), פירוש השם מפרסית הוא משמר 'בני האלמוות', והוא נקרא כך על שם החיל העתיק מממלכת פרס ששימש אף הוא כמשמר המלכותי.
בסיסם של 'בני האלמוות' היה בטהראן.
בשנת 1978 הכיל כוח עלית זה חטיבה של 4,000–5,000 איש, כולל גדוד טנקי הצ'יפטיין.
בעקבות המהפכה האיראנית יחידת 'בני האלמוות' התפרקה.
תיאורו של הרודוטוס את שני סוגי לוחמי העִלִּית – האחד הוא ההופליט הספרטני והשני הוא 'בן האלמוות' – הניצבים אחד מול השני בקרב, במיוחד בקרב תרמופילאי, עורר השראה ביוצרים רבים שתיארו לוחמים אלו בצבעוניות רבה.
בסדרה של משחקי וידאו כגון "Age of Empires Online" ו-"Civilization IV" מתוארים 'בני האלמוות' כיחידה צבאית.
בסרט הקולנוע "300 הספרטנים" משנת 1962, בני האלמוות נושאים חניתות ומגנים קליעת נצרים כמו בני האלמוות המקוריים.
אולם מרביתם לבושים שחור ובגדים כהים אחרים, בניגוד לתיאורים ההיסטוריים.
ספר הקומיקס של פרנק מילר, "300", והסרט 300 שמבוסס עליו ויצא בשנת 2007, מציגים גרסת פיקציה של 'בני האלמוות' בקרב תרמופילאי.
בני אלמוות אלו לבשו מסכת ברזל (הדומה לשל הסמוראים), ונראו לא אנושיים או בעלי פנים מושחתים, ונושאים זוג חרבות המזכירים מאוד את הואקיזאשי היפנית.
ערוץ ההיסטוריה הציג סרט תעודה בשם "Last Stand of the 300", ובסרט זה הוצגו בני האלמוות כחלק משחזור קרב תרמופילאי.
בגרסה זו, של בני האלמוות מתוארת ככיסוי פנים מלא העשוי בד כהה המאפשר לראות דרכו.
דשא נולד ב-8 בינואר 1955 ברחובות להורים יוצאי בולגריה.
אביו יעקב עלה בשנת 1936 והיה חלוץ ולאחר מכן עבד כמנהל חשבונות, ואמו שושנה, ניצולת שואה, עלתה ב-1950 ועבדה כלבורנטית במעבדות ובתי חולים.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לתל אביב, העיר בה הוא עבד והתגורר כל חייו.
מצד אמו, בני דשא היה אחיו של שחקן התיאטרון והקולנוע שבתאי קונורטי.
היה עתודאי לפסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובצבא שירת כקצין בחיל הים בתפקיד פסיכולוג בזירת ים סוף בסיני.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשך 10 שנים כמטפל בנוער בסיכון בעיריות תל אביב וחולון.
במסגרת זו עסק בקידום נוער שוליים בשכונות מצוקה.
שיחק בסרטים ובסדרות טלוויזיה בתפקידי משנה.
דשא, שהיה צייר אוטודידקט, צייר מאז שנת 2000. ציוריו היו אקספרסיביים, פראיים ובעלי צבעוניות עזה, בטכניקת אקריליק על בד בשילוב קולאז'.
עבודותיו הציבו מתחים בין מיניות ודת, אירוטיקה וטבע, גבוה ונמוך.
הן חשפו מערכות יחסים סבוכות של האמן והנשים בחייו, האמן ואמו והאמן וכוחות פוליטיים גלובליים.
ניכר בהן עולם פנימי סוער וכאוטי ועם זאת מלא תשוקה.
גודש הדימויים והטקסטים, הנאיבי לעיתים, הכניס את הצופה למסע בזרם תודעה בלתי שיגרתי, והעניק לו אתגר רגשי ואינטלקטואלי.
ב-2012 הציג בתערוכת יחיד "חיוך ירח" בגלריית עמליה ארבל, תל אביב.
ב-2016 הציג בתערוכת יחיד "המון ווליום" בגלריית מקום לאמנות, תל אביב, באצירת סיון פיינזילבר-יורן ותמר אייזן גולדשטיין.
בני דת משה או בני דת ישראל היה מונח נפוץ להגדרה חיצונית והגדרה עצמית של היהודים, שאומץ במרכז ובמערב אירופה בימי האמנציפציה במאה ה-19.
הכינוי שיקף את הנחות היסוד של האמנציפציה והשקפת העולם הליברלית לגבי מקומם של היהודים בחברה האירופאית המודרנית.
הוא נועד להדגיש את היותם אזרחים בני הלאום המקומי, שכל נבדלותם התמצתה בהשתייכותם הדתית, במובן הצר של המונח.
המושג, כמו גם האידאולוגיה שמאחוריו, זכו לפופולריות בעיקר במדינות לאום בעלות השאיפה להומוגניות שהייתה בהן אוכלוסייה יהודית גדולה, כמו צרפת, גרמניה והונגריה.
ההפנמה של המעמד שווה-הזכויות הייתה כרוכה בניסיון להפוך את היהדות לדת במובן המערב-אירופאי, כלומר לעניין של אמונה פרטית, ומחיקה או התעלמות מיסודות במסורת היהודית שלא התאימו לתפישה זו.
ההגדרה כ"בני דת משה" אומצה לראשונה בשלהי המאה ה-18, ונעשתה רווחת בהדרגה מראשית המאה ה-19. היא החלה להיתקל בקשיים עם עליית האנטישמיות בסוף אותה מאה, ואיבדה את תוקפה עם הסלמת שנאת היהודים בין שתי מלחמות העולם.
המונח נעלם למעשה אחרי השואה.
עלייתה של המדינה הריכוזית במאה ה-18 הביאה לקיצה של חברת המעמדות האירופאית הישנה.
זכויות-היתר, מערכות החוק השונות והאוטונומיה של הקורפורציות למיניהן נשחקו על ידי השלטונות, שהיו להוטים לרכז את כל הסמכות בידיהם.
לצד הכנסייה הקתולית, האצולה, גילדות הסוחרים והאליטות העירוניות, גם היהודים איבדו את האוטונומיה ואת המעמד הקורפורטיבי שלהם.
הסמכות להטיל על חברי קהילה סוררים חרם, מיסים וענישה פיזית הלכה והוגבלה.
אף הלגיטימציה שהקנתה להם הנצרות – שהוסיפה לחייב את קיומם עד הביאה השנייה – איבדה מתוקפה, כשערכי הנאורות כרסמו במעמדה של המסורת הדתית.
שאלת מעמדם בעידן החדש הטרידה הן את הממשלות והן את האינטלקטואלים היהודים.
המענה שהתגבש בהדרגה, למרות התנגדות עזה מצד גורמים שמרניים, היה הכללת היהודים כאזרחים שווים ושילובם בחברה הכללית.
מהלך כזה חייב הן חיסול גורף של המאפיינים הקורפורטיביים בקהילה היהודית והן טמיעה תרבותית: מדינות אירופה המחולנות, שדיכאו את שלטון הנצרות בתוכן, עמדו על מתן חופש דת ליהודים ועל זכותם להיוותר באמונתם, אך היו נכונות להמשיך לאפשר רק את הרכיבים ה"דתיים" המובהקים בקיום היהודי.
ההפרדה בין תחומים "חילוניים" ל"דתיים", ששורשיה בנצרות, הוחלה באופן שרירותי על המסורת היהודית, לה הייתה זרה.
במקום ישות מעמדית-משפטית, שכל חבריה מחויבים לחוקיה הציבוריים והפרטיים מתוקף השתייכותם אליה מלידה, נדרשה היהדות להפוך ל"דת" במובן המערב-אירופאי, לעניין פולחני ואמוני אישי.
המשכילים היו מעוניינים בהצרת היהדות למרחב פרטי מוגבל, כדי לאפשר השתלבות אזרחית.
הם גם רצו לבסס באופן עיוני את היהדות, על מנת להפריך את הדעות הקדומות הנוצריות ואת ההאשמה שמדובר בקבוצה זרה, שלא יכולה להיטמע בחברה הכללית מעצם מהותה.
האמצעי בו נקטו היה חיבור קטכיזמים, רשימות קצרות של עיקרי אמונה, שהוכללו בחומר הלימוד בבתי-הספר המודרניים שהקימו בשליחות המדינה.
הראשון שעשה זאת היה שאול אשר ב-1792 בספרו "לוויתן", שפירט ארבעה-עשר עיקרי אמונה.
קטכיזמים כאלו, שנוסחו כדי לא לסתור את עקרונות הנאורות ושהדגישו את המימד האישי והמוסרי, החליפו את החינוך המסורתי שהציף את חניכיו מייד בכל הפרטים, ללא שיטה מסודרת או עיקרים.
בדומה לקטכיזמים הפרוטסטנטיים, אותם חיקו, הם נועדו להפוך את היהדות לקוֹנְפֶסִיָה: דת סדורה המתבססת על דוקטרינות ברורות שעניינה מוסרי ופולחני.
כמו כן הוחל כבר אז בצמצום או העלמת השימוש במושג "יהודי", שנשא משמעות שלילית ביותר בלשונות אירופה, והחלפתו במושגים "בן דת משה" או "בן דת ישראל".
במקביל דיכאה צרפת המהפכנית את הקורפורציות השונות, ועמדה בתוקף על ביטולן והפיכת כל האזרחים לשווים.
ב-23 בדצמבר 1789 נדרש המרקיז דה קלרמון-טונר לשאלת היהודים באספה הלאומית, והצהיר: ב-1791 העניקה צרפת שוויון זכויות מלא ליהודים, והחלה, לפחות להלכה, לראות בהם צרפתים בני דת אחרת, במקום אומה זרה בעלת חוקים משלה.
ב-1806 נתנו מנהיגי היהודים בצרפת תוקף לתפישה החדשה באספת הנכבדים שהקדימה את סנהדרין פריז.
הם טבעו כנראה את המושג "בני דת משה", במשמעותו המודרנית, כשענו לשאלותיו של נפוליאון על מנהגי היהודים בשם "הצירים הצרפתים המאמינים בדת משה".
הם הכריזו כי "עתה, כשאין היהודים מהווים עוד עם נפרד אלא נהנים מהשתלבותם בתוך האומה [הצרפתית] הגדולה", שומה עליהם להתייחס לכל צרפתי בן דת אחרת כאח.
בצרפת הותוו העקרונות שהוחלו לבסוף על היהודים במערב אירופה ובמרכזה: שוויון זכויות פוליטי והכרה בהם כחלק מהאומה המקומית, תמורת ויתור על כל היבדלות יהודית מעבר לתחום הדת במובנה הצר, כענייני פולחן המוגבלים למרחב הפרטי ולא הציבורי.
עמידה נוקשה על עקרון היותם עדה דתית בלבד של "צרפתים בני דת משה", או "דת ישראל" (Israélites), הייתה לסימן היכר של יהדות צרפת.
גם בגרמניה של עידן הרסטורציה, שבה הייתה האמנציפציה חלקית ומהוססת ונתפשה כתהליך מתן זכויות הדרגתי התלוי בשיפורם המוסרי ובהשתלבותם האזרחית של היהודים, העדיפו אינטלקטואלים מינוחים כמו "בני דת משה" או "בני דת ישראל".
המנשר הראשון שחיבר גבריאל ריסר, מגדולי הלוחמים למען אמנציפציה, ב-1831, נשא את השם "על מעמדם של בני דת משה בגרמניה".
ב-1832, כשהחל ריסר להוציא את כתב-העת der Jude ("היהודי"), הוא הותקף מייד על ידי יהודים גרמנים אחרים על כך שחזר להשתמש במונח בעל ההקשר השלילי ומעורר העוינות.
ריסר הקדיש חלק גדול מהגיליון הראשון של כתב-העת להתגוננות בפני טענות אלו, ותיאר את מתנגדיו כדומים לאלו שסברו בעבר שניתן לרמות את מלאך המוות על ידי החלפת שם החולה.
בממלכת הונגריה, היותם של דוברי-ההונגרית מיעוט בארץ וחשיבותם הכלכלית של היהודים במשק מפגר, חיזקו את האינטרס של האליטות הפוליטיות בקבלתם כ"הונגרים בני דת משה".
אף יותר מאשר בצרפת, אימצו הן המדינה והחברה בכללותן והן היהודים הגדרה דתית בלעדית של האחרונים, כמגיארים שאמונתם הדתית שונה.
הקרע הדתי החריף בשורות היהודים עצמם, בין אורתודוקסים לנאולוגים, היה כרוך בכך באופן הדוק.
החרדים במדינה, שהיו הריכוז הגדול והיחיד של יהודים אדוקים בארצות האמנציפציה, אימצו בהתלהבות את הזהות הלאומית ההונגרית לא פחות מיריביהם הליברלים.
הגדרתם כאזרחים פרטיים בני האומה, ולא כיחידה אוטונומית כבעבר, אפשרה להם לקיים את התבדלותם הדתית מהנאולוגים.
למרות שמרנותה הנוקשה, או דווקא בגללה, קיבלה האורתודוקסיה ההונגרית באופן עמוק את הנחות היסוד המודרניות של אינדיבידואליזם וחופש דת.
התפישה הישנה של השתייכות הכלל לעם הוסטה לשוליים.
רק קנאים מעטים התנגדו לגישה זו: הרב חיים סופר הזהיר בתשובה לשמשון רפאל הירש שאסור ליהודי לומר שהוא משתייך לדת היהודית בלבד.
גם באיטליה שלאחר הריסורג'ימנטו ראו עצמם יהודים רבים כ"איטלקים בני דת משה".
בבריטניה מיתנה יציבותה של המסגרת הפוליטית הישנה, שנותרה מעמדית ואל-לאומית במידה מובהקת, את הלחצים שכמותם הופעלו על היהודים בכל עוז ביבשת.
הסרה בפועל של ההגבלות החוקיות קדמה בהרבה לאמנציפציה הרשמית, ומעטים דרשו רפורמה והתערות מקיפה של היהודים.
על אף שהנטייה לכך הייתה חלשה יותר, נכנס בכל זאת המונח "אנגלים בני דת משה" (Englishmen of Mosaic persuasion) לשיח היהודי-הבריטי.
גם במחצית ה"אוסטרית" של אוסטרו-הונגריה, אפשר במידה רבה המבנה השלטוני המבוזר והטרום-לאומי ליהודים לפצל את השתייכותם.
הם יכלו להיות אוסטרים מבחינה פוליטית, פולנים או בוהמים וכדומה מבחינה תרבותית, ויהודים מבחינה אתנית-דתית.
אף בהולנד, מיתנה מסורת ארוכת-שנים של לגיטימציה לעצמאותן של הקהילות הדתיות הנפרדות את המתח בין השתייכות לאומית הולנדית לזהות קולקטיבית יהודית.
על יהודי המדינה לא הופעל לחץ של ממש להתנתק מהיסודות האלו במורשתם.
השיח הפוליטי שהשתקף במושג "בני דת משה" לא הותיר לקיום הקיבוצי היהודי שום מוצא מלבד הפיכה לזרם דתי, קונְפֶסיונליזציה, בדומה לכנסיות הפרוטסטנטיות השונות שכל תכליתן הייתה בתחומי האמונה והפולחן; הקתולים במדינות רבות היו חשופים ללחץ דומה למזער את זיקתם ההדדית העל-לאומית ואת ההיבטים ה"חילוניים", הפוליטיים והתרבותיים, של השתייכותם הדתית.
שאלות האמונה הטהורות נותרו כתחום היחיד כמעט בו היה מקום לעיסוק יצירתי יהודי, על אף שהחילון המסיבי עשה את רוב היהודים לאדישים לעניינים אלה.
התנועה הרפורמית, שעלתה בגרמניה, יזמה שינויים רדיקליים ומוצהרים כדי להתאים את הדת לעידן האמנציפציה.
תפילות שנגעו לקיבוץ הגלויות בהנהגת המשיח, או שהדגישו את הפן הפוליטי של היהדות, נמחקו או שונו.
הרפורמים היו חריגים בנכונותם לערוך שינויים מופגנים במסורת, ובעניין שלהם בשינויים כאלו, אך הרוב המוחלט של רבני מרכז ומערב אירופה הכלילו את השיח החדש לתוך תפישתם הדתית.
נושאים כמו שליחותם האוניברסלית של היהודים והיותם "אור לגויים", הדגשת הפן המוסרי של היהדות והאחווה עם בני הארץ הנוצריים, הפכו לעיקר המסר שנשאה ההנהגה הדתית לציבור הרחב.
הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, לדוגמה, עמדה אומנם על שימור התפילות והמסגרת ההלכתית, אך גם אימצה עולם מושגים שהדגיש את היות היהודים למעשה זרם דתי, קיבל בהתלהבות את הפטריוטיזם הגרמני והתעלם מההיבטים הפוליטיים שנעלמו עם מתן שוויון הזכויות; בית המדרש לרבנים בברלין כלל לא לימד את "חושן משפט".
בצרפת, שהנהגתה היהודית הדתית הייתה שמרנית ואדישה לסוגיות אידאולוגיות, קיבלו רבני הקונסיסטואר את הנחות האמנציפציה מבלי לנסות להתאים בינן לנוסח התפילה, שעניין אך מעט את צאן מרעיתם המחולן בכבדות.
בדרשת ראש השנה תר"ג (1843) בפריז, הכריז הרב אליעזר ווג ש
השוויון האזרחי העלה גם את שאלת יחסן של יהדויות מרכז ומערב אירופה ליתר היהודים.
על אף המחויבות הגמורה של הממסד היהודי-צרפתי לערכים הרפובליקניים, בימי עלילת דמשק ב-1840, הפעילה הקונסיסטואר את כל האמצעים שברשותה כדי להתערב בנעשה.
היא עשתה כן בחשאיות רבה, ללא הצהרות או אידאולוגיה.
ב-1860 הוקמה בפריז אגודת אליאנס, ששמה לה למטרה לקדם את זכויות היהודים המופלים בכל מקום בתבל.
האליאנס נוסדה בידי אינטלקטואלים מתבוללים שהיו מנוכרים לממסד, ושבו להזדהות יהודית פעילה בגיל מאוחר.
מחויבותה הגלויה לסולידריות יהודית עולמית הייתה כמעט חתרנית, וצרמה להנהגה הקהילתית; מאידך, גם זו נוסחה במונחי שיח האמנציפציה הליברלי, והדגישה את הצורך בכך שיהודי העולם ישתלבו כאזרחים שווים במדינותיהם, לקראת עתיד של אחווה אוניברסלית בין כל בני-האדם.
גם בגרמניה, למרות הזרות והרתיעה שהפגינו היהודים המקומיים כלפי יהדות מזרח אירופה, הם הגישו לה סיוע והפגינו בה עניין שהקשה על קבלת התפישה האזרחית הרשמית לגבי מעמדם בארצם.
ההגדרות והציפיות של עידן האמנציפציה יצרו מחד הזדהות כנה ונלהבת עם מדינות-הלאום, ובמקביל עוררו לא מעט מתחים וקשיים.
אינטלקטואלים ויהודים מן השורה הזדהו עם הלאומיות וההיסטוריה של ארצותיהם; ההיסטוריוגרפיה שיצרו מלומדים ממסדיים יהודים מיצחק מרדכי יוסט והלאה, שהדגישה את השתייכות היהודים למדינותיהם, אפשרה להם לטעון לנישה בזיכרון הלאומי הקולקטיבי.
למרות השתמרותה של אפליה רשמית חוקית בתחומים מסוימים, ושל התנשאות ובוז כלפיהם, רובם האמינו שמדובר בשרידים מהעבר שייכחדו עם התגברות הקידמה.
בהונגריה הצביעו חוקרי ספרות על חשש עז ליצור רושם של זהות אינטרסים יהודיים בסוגיות החברתיות הרלוונטיות, מחוץ לענייני הדת.
כותבים מהמעמד הבורגני היהודי – שהיה קיים בפועל, אך לא היה יכול להיות מוכר ככזה בשיח הלאומי-ליברלי הרשמי – נטו לאמץ כמושאי הזדהות קבוצות מופלות כמו נשים או פועלים, ולדברר את מאבקיהן, משום שהתייחסות לעצמם כגוף מובחן הייתה בלתי-נתפשת.
גם הרשויות עצמן לא היו עקביות תמיד באימוץ עולם המושגים שהחילו.
פוליטיקאים הונגרים התייחסו ליהודים תדירות בתור "עם-גזע", ודוברי-היידיש בחבלים הצפון-מזרחיים נרשמו כקבוצה אתנית ולא רק כדת.
אינטלקטואלים, רבנים ומחנכים יהודים רבים הצביעו בכתביהם על הסתירות הפנימיות בניסיון להציג את היהודים כקונפסיה.
אנשי הרוח של הממסד הנאולוגי בהונגריה, או כותבים שביקרו את האווירה הקהילתית היהודית בצרפת, הרבו לציין שהקהל של "בני דת משה" נזקק לזיקה דתית פורמלית כדי להעניק לגיטימציה כלשהי לשונותו ולזהותו.
מבלעדי ההשתייכות ה"כנסייתית" נותרו אך ההבדלים האובייקטיביים, כמו חזות אופיינית, נטייה בולטת למקצועות החופשיים או לעיסוקים מסחריים, צידוד כמעט-מאונס בליברליזם גורף ברמה הפוליטית, קומפלקסים פסיכולוגיים (ואפילו שפת גוף שונה) וזרות מסוימת למורשת הלאומית הרומנטית שהייתה אמורה להיות גם שלהם.
אלו חסרו תוכן פוזיטיבי של ממש, ושימשו בעיקר פתחון פה למתנגדי היהודים, ובכלל זה לאנטישמים שהחלו להופיע בשנות ה-1870. עוד מימי היינריך היינה תיארו מבקרים נוקבים את ההוויה היהודית שלאחר היציאה מהגטו כמשוסעת בנפשה וכסובלת מצביעות והעמדת פנים.
הפיכתה של האנטישמיות לכוח קבוע בחיים האירופיים למן שנות ה-90 של המאה ה-19, כחלק מהיחלשות הליברליזם ועליית כוחות רומנטיים ואנטי-רציונליסטיים לעמדות השפעה, איימו על פרדיגמת היסוד של האמנציפציה שעמדה בבסיס הזהות של "בני דת משה".
במקביל החלה גם יהדות מזרח אירופה הנחשלת, שסבלה מרדיפות ומאפליה קשה, להשתנות בלחץ המודרנה שהגיעה אליה לבסוף.
יהודי המזרח המרובים שימרו עדיין מאפיינים אתניים ותרבותיים מובהקים (כמו הדיבור ביידיש); בניגוד למרכז ומערב אירופה, בהם הפכה היהדות מקורפורציה לדת, היא הפכה במזרח אירופה מקורפורציה ללאום.
אפילו בקרב האליטה הקטנה בין יהודי מזרח אירופה שעברה טמיעה מקיפה יחסית, כמעט לא היו מהלכים לתפישה שיש להפוך לזרם דתי.
בסביבה בלתי-ליברלית ובלתי-סובלנית, ששילבה הדוקות בין לאומיות אתנית שוביניסטית להשתייכות דתית, אלו שרצו להיטמע הונעו כמעט תמיד להתנצרות, וגם המטיפים להשתלבות אזרחית היו רחוקים מלראות ביהודים כנסייה דתית בלבד.
רק בפולין פעלה לתקופה קצרה אגודה קטנה של "פולנים בני דת משה" (Polaków Wyznania Mojżeszowego).
מבין התנועות הלאומיות היהודיות במזרח אירופה הכילה רק הציונות, ששאפה לייצג את כלל יהודי תבל, עניין מובהק בקהילות המערב במצעה.
התאורטיקנים הציונים ראו בטמיעה ובקונפסיונליזציה לא יותר מכסות דקה להשפלה והתכחשות עצמיות במטרה לזכות בחסדי הגויים, שיכלו להוביל רק לבוז מצדם ולתסביכים פתולוגיים בנפש פנימה.
לתיאור מצב זה נטבע המונח "התבוללות", שהפך לכינוי גנאי ציוני כלפי מתנגדיהם במערב ללא קשר לרמת מחויבותם היהודית.
פעילים ציונים מרוסיה שלמדו באוניברסיטאות במערב חיברו מספר רב של סאטירות על הליכותיהם של היהודים המקומיים והציגו אותם כשטחיים וכמנוונים; הידועה מביניהן היא "גרמנים בני דת משה" של יעקב קלצקין, אותה חיבר אודות הקהילה האורתודוקסית בפרנקפורט.
גם חיים ויצמן לעג למנהל החרדי שהעסיק אותו בגרמניה:
הופעתם במערב של מהגרים ממזרח אירופה (שכונו אוסטיודן בגרמניה ו-Juifs, "יהודים", בצרפת), שהביאו את השקפותיהם הלאומיות ואת שונותם האתנית הבולטת, ערערה את ביטחונם של "בני דת משה" בזהותם ההיברידית.
הם התקשו לתפוש תבחין אחר ליהודיות מלבד דת, והשתוממו לראות חילונים אידאולוגיים מובהקים מבין המהגרים, או להבין כיצד לאומיות יהודית אפשרית בכלל.
ב-1922 תמה העיתון הציוני-דתי המזרח-אירופאי "המזרחי" על יהודי הונגריה:
כמו הציונים לעגו אף האנטישמים לאפשרות שיהודי יוכל להשתייך ללאום המקומי, שנשען לתפישתם לא על תבחינים ליברליים של אזרחות ותרבות אלא על יסודות מהותניים אורגניים, גזעיים במידה כלשהי.
בין שתי מלחמות העולם, עם עליית משטרים רודניים ותנועות ריאקציונריות מהונגריה ועד צרפת, חקיקה רשמית נגד היהודים או לפחות התעצמות ולגיטימציה של האנטישמיות, התאיין המושג של "בני דת משה" והפך חסר רלוונטיות.
הממסדים הקהילתיים והאינטלקטואלים היהודיים, כחלק מחשבון-הנפש שערכו והחיפוש אחר נרטיבים חדשים עבור קהלם, החלו לבקר קשות את התפיסות הליברליות שעמדו לנגד עיני הדורות הקודמים.
שמעון שוואב, לדוגמה, פרסם ב-1934 מאמר בשם "שיבה ליהדות" בו גינה את מורשת הרש"ר הירש, תיאר את חיי האורתודוקסים הגרמנים כ"שמירת מצוות מתבוללת" והטיף להתכנסות-מחדש לגטו.
בצרפת זנחו תנועות נוער חדשות את ההגדרה הדתית הנוקשה של "בני ישראל" ושילבו ילידי צרפת ותיקים עם בני מזרח-אירופאים בדגש על היות היהודים עם.
הוא הוסיף לדבוק בעמדות אלו גם במאמר שפרסם בשלהי 1943, רק כמה חודשים לפני שואת יהודי הונגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עם המעבר ההדרגתי ללגיטימציה לפלורליזם אתני ולרב-תרבותיות במערב והיחלשות הלאומיות, דעך הצורך בניסוחים זהותיים שיאפשרו השתלבות.
בצרפת הרפובליקנית ירדה קרנם של "בני ישראל" הוותיקים לטובת בני מהגרים ממזרח אירופה והמגרב, שדחו את הזהות הדתית הצרה, לטובת לאומיות או מסורת אתנו-דתית חזקה שהדגישה את הקולקטיב, לא את היחיד.
ב-2000 כתבה אנט וייביורקה שלא נותרו בצרפת עוד "צרפתים בני דת משה"; אפילו בהונגריה השמרנית הכריז יושב ראש התאחדות הקהילות היהודיות ב-1995 כי חברי הגוף אינם רוצים להיות בני דת משה, אלא יהודים הונגרים.
בני דמתי (נולד ב-11 באוגוסט 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר-חלוץ.
דמתי שתיפקד ברוב הקריירה כקיצוני שמאלי, גדל במחלקת הנוער של קבוצת שמשון תל אביב ועלה לקבוצה הבוגרת בעונת 1977–1978, בעקבות שינויים בהרכב שביצע המאמן יחיאל מור.
לאחר 5 עונות רצופות בבוגרים, ביקש דמתי להשתחרר משמשון בסוף עונת 1981–1982 אך נענה בסירוב, תגובה שהובילה לכניסתו להסגר של שנתיים.
בעונת 1984–1985 חתם בבית"ר תל אביב לעונה אחת ובסוף העונה ירדה בית"ר לליגה הארצית.
בעונה שלאחר מכן ביקש דמתי להמשיך לשחק בקבוצה, אך נתקל בסירוב מצד הנהלת הקבוצה.
דמתי חתם בצפרירים חולון והתחיל תקופה של 5 שנים רצופות, בעונה הראשונה נפצע ונעדר מספר חודשים, בהמשך היה חלק מצוות שהעפיל לליגה הבכירה בעונת 1986–1987, ירד חזרה לארצית בעונת 1988–1989 ועלה בשנית לליגה הבכירה בעונת 1989–1990 כשהצטרף לקבוצה רק במחזור ה-20 בעקבות שהות ממושכת בארצות הברית.
בעונת 1990–1991 חתם אצל העולה החדשה לארצית מכבי עירוני אשדוד, איתה סיים עונה מוצלחת והגיע עד למקום ה-4. את עונת 1991–1992 התחיל במכבי עכו ובהמשך הצטרף לקבוצת הפועל חיפה והעפיל עימה לליגה הבכירה.
בעונת 1993–1994 חזר לשמשון תל אביב לעונה פרישה בה סיימה הקבוצה במקום ה-4 והשתתפה במשחקי המבחן מול הפועל חיפה, אך הפסידה ונשארה בארצית.
דמתי השתייך לסגל נבחרת הנוער של המאמן אמציה לבקוביץ'
בני דמתי הוא אחיו הצעיר של כדורגלן שמשון תל אביב ונבחרת ישראל גדעון דמתי.
השניים שיתפו פעולה בתחילת הדרך בשמשון.
נשוי לאיריס ואב ל-3 בנות, מתגורר בגבעתיים.
האגודה הלאומית של בני המהפכה האמריקאית היא ארגון אמריקאי שהוקם ב-1889 על פי כתב זכויות של הקונגרס של ארצות הברית ומטהו שוכן בלואיוויל, קנטקי.
כמוסד ללא כוונת רווח הוא מפרט את מטרותיו כשימור והרחבת "מוסדות החירות האמריקאים, הוקרת החירות האמיתית, הכבוד לסמלים הלאומיים שלנו, הערך של האזרחות האמריקאית, ואיחוד הכוחות של המוטו מתוך רבים אחד שיצר, מאנשים מאומות רבות, אומה אחת ועם אחד".
חברי האגודה הם צאצאים זכרים של אנשים ששירתו במלחמת העצמאות של ארצות הברית או שתרמו להשגת עצמאותה של ארצות הברית.
האגודה מקדישה את עצמה להנצחת האידיאלים והמסורות האמריקאים ולהגנה על חוקת ארצות הברית.
ההכרה הלאומית ב, ויום מגילת הזכויות של ארצות הברית, הושגה הודות למאמצי הארגון.
על חברי האגודה נמנים אנשים בארצות הברית, קנדה, צרפת, גרמניה, מקסיקו, ספרד, שווייץ והממלכה המאוחדת.
ארגון בני המהפכה האמריקאית נבדל מארגון "בני המהפכה" , ארגון מורשת נפרד של צאצאי המהפכה שנוסד ב-22 בפברואר 1876 על ידי איש העסקים ג'ון אוסטין סטיבנס וחברי אגודת סינסינטי .
מייסד אגודת בני המהפכה האמריקאית, חלק על הכלל של בני המהפכה באותה עת שכל החברות המדינתיות צריכות להיות כפופות לחברה של ניו יורק.
הארגון הראשון של צאצאי משתתפי מלחמת העצמאות האמריקאית נוסד ב-1876 בסן פרנסיסקו.
קבוצה של אנשים שהיו צאצאי ותיקי מלחמת העצמאות התאספה לחגוג את שנת המאה להכרזת העצמאות ולהקמת ארצות הברית.
הם גם רצו להוקיר את האנשים והנשים שהקדישו את חייהם, הונם ופרנסתם לחתירה לעצמאות מבריטניה הגדולה.
קבוצה זו הקימה ארגון שנקרא "בני אדוני המהפכה האמריקאית" (Sons of Revolutionary War Sires, בראשי תיבות SRWS).
למעשה אין כל קשר ישיר בין ארגון זה לבין ארגון בני המהפכה האמריקאית למעט העובדה שחברי הארגון הראשון הורשו להצטרף אליו לאחר ייסודו ב-1889.
ניתן לעקוב אחר ההיסטוריה של בני המהפכה האמריקאית החל מהקמת ארגון בני המהפכה, אגודה ניו יורקית שהתארגנה ב-1876. ארגון זה הוקם על ידי ג'ון אוסטין סטיבנס, שראה בחזונו ארגון אריסטוקרטי ושושלתי לאור רוחה של אגודת סינסינטי.
ב-1889 ארגן ויליאם אוסבורן מקדואל, איש עסקים מניו ג'רזי את אגודת ניו ג'רזי של בני המהפכה, אך הוא לא היה מוכן לקבל את דרישת ארגון בני המהפכה שכל האגודות המדינתיות האחרות תהיינה כפופות לאגודה של ניו יורק.
יותר מכך, מקדואל שאף שהאגודה תהייה יותר תנועה המונית של צאצאי משתתפי המהפכה ולא מועדון חברתי יוקרתי.
כתוצאה מכך, ארגן מקדואל את ארגון בני המהפכה האמריקאית בטברנת פראונסס שבניו יורק ב-30 באפריל 1889. יום זה היה יום המאה להשבעתו של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ארצות הברית הראשון ב-1789. כרטיס החבר מספר 1 של האגודה הונפק למקדואל.
בנוסף להקמת הארגון, שיתף מקדואל פעולה עם שש נשים להקמת ארגון ב-29 ביולי 1890.
ארגון בני המהפכה האמריקאית קיבל ב-9 ביוני 1906 הכרה רשמית מהקונגרס של ארצות הברית על פי חוק.
החוק נחתם על ידי הנשיא תאודור רוזוולט שהיה חבר באגודה.
החברות באגודה פתוחה פני כל גבר בעל "שם טוב" שמסוגל להוכיח שהוא צאצא של אדם שתמך באופן פעיל למהפכה האמריקאית, כולל:
אנשים שלחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית, כולל אלו ששירתו בשורות הצבא הקונטיננטלי, והמיליציות והכוחות הימיים של מדינות ארצות הברית.
חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אזרחים שסיפקו כלי נשק ואספקה למטרה האמריקאית.
אנשים ששירתו במוסדות פוליטיים שתמכו במהפכה, חתמו על שבועות אמונים, או אלו שהעניקו תמיכה דומה למטרתם של הפטריוטים.
חיילים ומלחים של מדינות שהיו בעלות ברית, כמו צרפת וספרד שסייעו לעצמאות האמריקאית.
אף אגודה מדינתית או סניף לא ראשים להפלות מועמד לקבלה לאגודה על בסיס גזעי או דתי.
בארגון חברים יותר מ-37,000 איש ביותר מ-550 סניפים בכל 50 מדינות ארצות הברית, בנוסף לאגודות שקיימות בקנדה, צרפת, גרמניה, מקסיקו, ספרד, שווייץ והממלכה המאוחדת.
מאז הקמת הארגון היו חברים בו כ-200,000 איש.
מבין נשיאי ארצות הברית שחיו מאז הקמת הארגון, 17 היו חברים, ל-4 היו קשרים שושלתיים לוותיקי המהפכה אך לא הצטרפו לארגון, ול-4 לא היו קשרים שושלתיים כאלה.
בנוסף אליהם היו חברים בשורות הארגון שלושה סגני נשיא, פוליטיקאים, אנשי צבא, שופטים ואישי ציבור.
האגודה מעורבת במחקר היסטורי, בגיוס תרומות למלגות ופרסים חינוכיים מקומיים ובשימור אתרים ומסמכים הקשורים למהפכה האמריקאית.
האגודה פנתה לקונגרס כדי שישמור על מסמכים מתקופת המהפכה באזור מוגן מאש וידאג להנגשתם לציבור, וכך הוביל להקמת הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
הארגון גם פעיל בקיטלוג וסימון קבריהם של פטריוטים מימי המהפכה ומנהל תוכנית שנתית של מלגות של ארגון הצופים של אמריקה.
האגודה פעילה בקידום "פטריוטיזם ותרמה מאוד למיסודו של יום החוקה.
כמה מהאגודות המדינתיות והסניפים של הארגון מפעילות משמרות דגל שמופיעים במגוון אירועים ציבוריים ופרטיים כאמצעי לגיוס חברים בקהילה.
ארגון בני המהפכה האמריקאית מקיים שני מפגשי הנהגה וקונגרס לאומי אחד מדי שנה.
שתי פגישות ההנהגה מתקיימות באביב ובסתיו במלון בראון שבלואיוויל.
הקונגרס הלאומי מתקיים במקומות שונים מדי שנה בקיץ.
בנימין (בני) הוד (הידוע בכינויו פינקי) (נולד ב-16 בנובמבר 1954) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה.
שירת בתפקידי פיקוד ימי, שליטה והדרכה בחיל הים.
בתפקידו האחרון בשירות קבע שימש כמפקד בה"ד חיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק במשך עשרים שנה בפיתוח ושיווק מערכות הגנת חופים כיועץ חיצוני עבור חברת אלתא מערכות בע"מ.
בשנת 2000 פרש לגמלאות ומשקיע את זמנו במשפחה, כתיבה, ותחביביו השונים.
בין 2021 ל-2022 ביצע מסע חתירה בחסקה לאורך כלל חופי ישראל, בים התיכון, ים סוף, ים המלח והכנרת.
הוד נולד לאווה ועוזי הוד (במקור, "היימליך").
אביו עלה לישראל בשנת 1947 מסלובקיה לבדו, לאחר ששרד את השואה, התגייס לשורות הפלמ"ח, שירת בחטיבת הנגב והשתתף בכיבוש העיר אילת.
במהלך שירותו, נפצע פעמיים בקרבות.
בתום מלחמת השחרור התגייס למשטרת ישראל שם פגש את אוה (חוה) ממשפחת כהן, ניצולת מחנה טרזיינשטט, שעלתה גם היא ארצה מסלובקיה, יתומה וללא משפחה.
השניים נישאו ב-1950 וחיו בחיפה.
לזוג נולדו שני ילדים: בנימין הבכור ועידית.
במהלך שירותו במשטרה הצטרף למשמר החופים ופיקד על ספינות משמר חופים, עבר קורס קציני ים ושירת כחובל שלישי בצי הסוחר הישראלי.
בשנת 1967 שינה את שם המשפחה ל"הוד".
שנות ילדותו של בני הוד עברו בקריית אליעזר בחיפה, סמוך לים.
בגיל 13 הצטרף לבית הספר לקציני ים עכו מחזור י"ז ובחר במגמת שיט.
בעת ההפלגות בשיעורי הימאות זכה לשם החיבה "פינקי", בשל היותו אדום מהשמש היוקדת בקיץ ואדום מקור בחורף.
במסגרת בית הספר השתתף בהפלגה לקפריסין על גבי ספינת בית הספר "צוער", לשעבר ספינת משמר החופים, שעליה פיקד גם אביו עוזי.
במהלך הלימודים הצטרף להפלגה על אוניית הנוסעים "דן", עמה הפליג לאיטליה וצרפת כימאי מן השורה.
בקיץ 1972 סיים את הלימודים ועלה כקדט על א\מ "לאה" של חברת צים ובמהלך ארבעה חודשים הפליג עמה מאשדוד לרומניה הקומוניסטית.
בפברואר 1973 התגייס הוד לצה"ל ושירת כימאי בדבור 882 למשך שלושה חודשים.
במסגרת זו השתתף במבצעי העלאת עולים מסוריה דרך לבנון.
עם גיוס בני מחזורו מקציני ים עכו הצטרף הוד אליהם ועבר טירונות צה"לית.
לאחר הטירונות הצטרף, יחד עם חלק מבני מחזורו, למחזור כ"ג של קורס חובלים.
במאי 1974 סיים הוד את קורס חובלים והוצב כסגן מפקד נחתת בבסיס אשדוד.
במסגרת זו השתתף בהפלגת ציפור עדן, מאשדוד לאילת תוך הקפת יבשת אפריקה.
הוד יצא בנחתת השלישית אח"י אשדוד (פ-61) בפיקודו של סרן ישראל הכט.
ההפלגה הייתה מאתגרת ורבת תלאות.
לאחר הגעה לשארם א-שייח' המשיך את שירותו בזירת ים סוף, כסגן המפקד הנחתת אח"י אכזיב (פ-65).
ביוני 1975 הוצב הוד בבה"ד חיל הים ועבר קורס קצינים מתקדם במגמת נשק.
לאחר הסמכתו כקצין נשק, בסיום הקורס, הוצב בזירת ים סוף כקצין נשק באח"י עכו סער 2 ובהמשך התקדם לאח"י קשת סער 4. במהלך אותה תקופה השתתף במבצעים והפלגות ארוכות לדרום הים האדום.
בספטמבר 1978 הוצב הוד לבה"ד חיל הים כמפקד ה.
והיה אחראי על אימון והעלאת הכשירות של מפעילי הנשק בספינות סער.
תפקיד זה מילא עד מאי 1979.
בתום תפקיד זה הוצב בבסיס חיפה לצורך התמחות למפקד סטי"ל ולאחר שלושה חודשים קיבל פיקוד על אח"י חץ (סער 3).
כשנה לאחר מכן קודם לפיקוד על אח"י ניצחון מדגם סער 4. במהלך הפיקוד השתתף עם ספינתו במבצעים רבים, הפלגות אימונים וביטחון שוטף.
בתום התפקיד יצא ללימודי תואר ראשון במדע המדינה וגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה, אותם סיים בהצטיינות.
במהלך הלימודים פרצה מלחמת שלום הגליל והוד נקרא לפקד על אח"י סער למשך כשלושה חודשים.
במהלך פיקודו השתתפה הספינה במצור הימי על נמל ביירות.
עם סיום הלימודים, מונה הוד ל.
בתפקיד זה שרת תחת שני מפקדי חיל הים: האלוף זאב אלמוג והאלוף אברהם בן שושן.