tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשו של המושק הסיני בהיר בדרך כלל משאר הגוף - לרוב בצבע כחלחל או אפרפר חיוור, אך הפנים עלולות להיות כהות למדי.
למושק הסיני סימני פנים שאופיינים לשאר איילי המושק, אך בדומה לסימוני הגוף הם נוטים להיות בולטים יותר אצלו.
מעל העיניים יש לו גבות לבנות בולטות וסביב הלוע והאף יש כתם לבנבן או צהבהב.
לאורך קו הלסת יש קו לבן בולט, ולעיתים יש נקודה לבנה במרכז המצח או משני צדדי האוזניים.
האוזניים מתחלקות בין צבע שחרחר/חום כהה בצד החיצוני, לבין צהבהב/לבנבן בצד הפנימי.
שכבת השערות בפנים האוזן עבה ורכה.
איילי המושק הם בעלי גוף קומפקטי ומוצק למדי, והדבר ניכר במיוחד אצל המושק הסיני שהוא הקטן שבהם.
הגב שלו עגלגל מאוד ופלג גופו האחורי גבוה מהקדמי; מאפיין זה נובע מכיוון שרגליו האחוריות גבוהות בצורה ניכרת מהקדמיות - מה שמשווה לו מראה שפוף למדי.
מבנה גופו מותאם היטב לתנועה באזורים סבוכים כאשר הצוואר והראש השפופים מפלסים דרך בסבך ושאר הגוף בעקבותיהם.
השילוב של הגב הגמיש והעגלגל יחד עם הרגליים האחוריות הופכות את המושק הסיני לקפצן מעולה המשתמש ביכולת זאת כדי לברוח מאויביו ואף לקפוץ על ענפי עצים - מאפיין ייחודי לאיילי המושק וליעלים.
צווארו של המושק הסיני ארוך ודק וראשו קטן.
האוזניים שלו גדולות, רחבות ועגלגלות ומשוות לו מראה של ארנב.
עיניו ואפו גדולים ושחורים, הלוע שלו קטן יחסית ולשונו ארוכה.
פרסותיו קצרות, וחדות ומאחורי הרגל בולטים מאוד הפרסות האחוריות שארוכות בצורה יוצאת דופן ומזכירות את דורבני התרנגולים.
פרסות אלו מספקות למושק יציבות בעת שהוא יורד על מדרונות אנכיים מאוד.
זנב המושק קצרצר ביותר ואינו נראה כמעט - דומה יותר לבליטה מאשר לזנב רגיל.
בדומה לקרוביו, גם למושק הסיני יש בלוטת מושק סמוך לאברי הרבייה המפרישה ריח עז.
למושק הסיני זוג ניבים ארוכים וחדים הבולטים מהשפה החיצונית, והם נמצאים בגדילה מתמדת לאורך חייו.
שימושם העיקרי הוא כאמצעי לחימה בין הזכרים בעונת הרבייה.
גובהו של המושק הסיני בכתפיים בסביבות 40 ס"מ, אורך ראשו וגופו כ-70 ס"מ ומשקלו כ-7 ק"ג.
למושק הסיני כאמור ארבעה תת-מינים:
בעל צבע כהה יחסית עם גחון צהבהב ופסים צהבהבים-חומים על הצוואר.
caobangis), קטן מקודמו וחיוור יותר בצבע - מעין אדמדם-צהבהב.
מצוי בדרום יונאן, גואנגשי, צפון גואנגדונג ווייטנאם.
yunguiensis), בגודל ובצבעו הוא מעין גרסת ביניים בין השניים הקודמים.
מצוי ביונאן, חונאן, גוויז'ו ושיזנאנג.
bijiangensis), גדול למדי, בצבע חום בהיר על הגב עם גחון אפרפר-לבנבן.
באופן כללי ניתן לומר שהמושק הסיני אנדמי לדרום-מזרח סין העממית וזהו גם מקור שמו.
תפוצתו משתרעת על פני המחוזות חוביי, חונאן, ג'יאנגשי, פוג'יין, גואנגדונג, גוויג'ואו, המחוז האוטונמי גואנגשי, סצ'ואן, המחוז האוטונומי הטיבטי וצ'ונגצ'ינג.
עם זאת, הטווח של תפוצתו גולש מעט למחוזות הצפוניים של וייטנאם וייתכן בשל כך שהוא מצוי אף בצפון לאוס.
בית הגידול של המושק הסיני הוא אזורים הרריים מיוערים - בייחוד יערות מחטיים ויערות רחבי-עלים - בגבהים של 3,800-2,000 מטר מעל פני הים, עם פסיפס של שיחים, קני סוף, סלעים, צוקים, כרי דשא אלפיניים, מדרונות, ובדרום סין ווייטנאם גם תצורות קרסט כדוגמת הקרסט של דרום סין.
בניגוד לקרוביו, המושק הסיני מצוי לעיתים קרובות ביערות מישוריים, יערות טרופיים, וסמוך למקווי מים ונהרות - עם עדיפות רבה לצמחייה צפופה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–35 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,500 מילימטר לשנה.
המושקים הסינים הם בעלי חיים ביישנים הפעילים לאורך שעות הלילה, בשעות בין הערביים ובשעות הבוקר המוקדמות.
שעות הפעילות מורכבות מאכילה ומנוחה לסירוגין.
תזונתם של מושקים אלה כוללת עשבים, עלים, חזזיות, אזוביון, דשא טרי, עשבי תיבול, ענפים, פרחים וצמחייה אחרת.
המושק מסוגל לקפוץ בזריזות על עצים כדי לחפש מזון.
המושקים הסינים חיים בשטח פעילות קבוע לאורך השנה שגודלו נע בין 5 ל-10 דונם, והזכרים טריטוריאליים ומגינים על שטחם בקפדנות מפני מושקים זרים.
הזכר משתמש בבלוטת המושק הגדולה שלו כדי להפיץ ריח המונע מזכרים חלשים להתקרב וכן כדי למשוך בת זוג פוטנציאלית בעונת הרבייה.
כאשר המושק חש בסכנה הוא פותח בסדרת קפיצות גדולות עם ריצה לא סדירה ופניות חדות לצדדים.
בין אויביו ניתן למנות את נמר הודו-סין, טיגריס דרום-סין, זבד הודי ענק, שועלים, דולים, זאבים ושונרים.
עונת הרבייה מתרחשת בסוף הסתיו או בתחילת החורף.
ההריון נמשך 6.5 חודשים, לאחריהם נולד עופר או שניים.
במהלך החודשים הראשונים, העופר הצעיר חבוי באזור מבודד ואין לו שום קשר עם אימו למעט בזמן ההנקה.
העופר נגמל בתוך 3–4 חודשים ומגיע לבגרות עד 24 חודשים.
המושק הסיני יכול לחיות עד 20 שנים.
המושק הסיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ירידה רצינית של האוכלוסייה ששיעורה הוא למעלה מ-50% במהלך 21 שנים, הנגרמת על ידי ציד יתר, הצטמקות התפוצה והרס בתי הגידול.
אף על פי שאין נתונים זמינים לגבי שיעורי הירידה האחרונים של האוכלוסייה, סביר להניח שהיא ברמה מספיק גבוהה בהתחשב בציד והרס בית הגידול המשמעותי שמתרחש בתחומי מחייתו.
עם קצב ירידה זה יימשך המושק הסיני יעפיל לקטגוריה המאוימת ביותר - "סכנת הכחדה חמורה" (CR), אך נכון לשנת 2014 לא התקבל מידע יוצא דופן המאלץ לבצע הערכה מלאה מחדש של מין זה.
בדומה לשאר איילי המושק, גם מין זה נרדף במיוחד עבור בלוטת המושק שלו שלה שבעלת שימוש רב בתעשיית הבושם והרפואה העממית.
האוכלוסייה הווייטנאמית ניצודה בכבדות על ידי המקומיים בשל התכונות התרופתיות שיש לבלוטה כביכול והמושק באיכות הטובה ביותר מיוצר בארץ זו; הוא ככל הנראה שורד בווייטנאם רק בארבעה אזורים ומכיוון שכבר ב-1990 אוכלוסייתו נאמדה בכ-200 פרטים בלבד, סביר להניח שכיום הוא נדיר ביותר.
כיוון שלמושק הסיני יש העדפה לצמחייה צפופה וליערות עבותים, קרחות יער מוגזמות או המרת שטחים סבוכים למרעה עלולים למנוע ממנו לשהות באזורים הללו כך שטווח התפוצה שלו יצטמק בהדרגה.
המושק הסיני רשום בנספח ב' של אמנת וושינגטון, ברשימה האדומה הסינית מ-2015 של מינים בסכנת הכחדה תחת הנספחים א', ב' ו-ג' וכן ברשימת מיני המפתח של סין.
רבייה בשבי של המושקים - בעיקר עבור הפקת מושק מסחרי - מתרחשת במקומות שונים בסין וייתכן כי יש לה תועלת בשימור המין.
עם זאת יש מעט עדויות על כך שנוכחות רבה של מושקים בשבי מורידה את הלחץ על ציד המושקים בבר.
המושק הסיני מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבי המחוזות הסיניים כדוגמת האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן, שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן, הר צ'ינגצ'נג ומערכת ההשקיה של דוג'יאנגין, וולינגיואן, חואנגלונג ועוד רבים אחרים.
אייל רוסה (שם מדעי: Rusa), הוא סוג של אייל גדול-בינוני החי בדרום-מזרח אסיה וכולל שני מינים גדולים ושני מינים בינוניים בגודלם.
מקור השם "רוסה" שניתן לאחר המינים באיי סונדה הוא מהשפה המלאית ומשמעותו היא "אייל".
המינים בסוג נחשבו באופן מסורתי כמינים בסוג אייל, אך בשנת 1827, הזואולוג הבריטי צ'ארלס המילטון סמית' הציע לסווג אותם בתוך סוג נפרד על בסיס קרבה גנטית, חיצונית ומורפולוגית וזוהי הדעה המקובלת כיום.
כל המינים של אייל רוסה מאוימים במידה זו או אחרת מציד או אובדן בית גידול, והם רשומים בקטגוריות שימור מאוימות ברשימה האדומה של IUCN, אך שלושה מינים הובאו למדינות אחרות בהם האוכלוסייה שלהם משגשגת ואף גורמת לנזקים עקב מחסור בטורפים מקומיים.
מיני אייל רוסה מתאפיינים בפרווה גסה ושעירה שצבעה בדרך כלל בגוונים כהים (חום ערמוני עד שחור).
האוזניים של איילי רוסה עגולות ומשולשות בקצוות, אך בעוד שאצל המינים הגדולים הן רחבות מאוד, אצל המינים הקטנים הן צרות.
הזנב קצר ועבה, והרגליים ארוכות.
ההיכר של המינים בסוג הוא מבנה הקרניים: הקרן מורכבת מהמוטה המרכזית ומזוג סיעופים קטנים-בינוניים בתחילת ובאמצע הקרן.
זאת לעומת הסוג אייל או אייל רוסרבוס בעלי הקרניים המסועפות.
מיני אייל רוסה מחבבים מים והם עשויים לרחוץ בבוץ או ללקט מזון במים רדודים.
התזונה שלהם כוללת שיחים, עשבים, עלים, שרכי מים, וכדומה.
הם בעלי חיים חברותיים החיים בקבוצות קטנות או בעדרים בגודל בינוני, אך הזכרים (בעיקר אצל המינים הקטנים) יהיו בדרך כלל בודדים ואגרסיביים.
איילי רוסה פעילים בעיקר בשעות הלילה ובשעות הדמדומים, ובכך הם יוצאי דופן לעומת איילים גדולים אחרים; עם זאת, יש מהם הפעילים גם בחלק משמעותי של היום.
איילי רוסה ידועים בשאגות שלהם הנשמעות מפי הזכרים בעיקר בעונת הרבייה על מנת למשוך נקבות ולהזהיר זכרים יריבים.
משך ההריון של הנקבה הוא 240 ימים בממוצע, ולרוב נולד עופר יחיד.
אייל סמבר (Rusa unicolor; או רוסה סמבר) - המין הגדול בסוג ובין האיילים הגדולים באסיה.
בעל רעמה בצוואר, כתם מדמם בגרון, זנב כהה וקרניים ענקיות.
פרוותו חומה כשל המין הקודם.
זהו המין הנפוץ בסוג: הטווח שלו משתרע החל מהודו ובהוטן, ועד האיים בורנאו וסומטרה האינדונזים.
הובא לארצות הברית, ניו זילנד ואוסטרליה; באחרונות הוא נחשב לאיום ממשי על הפלורה והפאונה המקומית.
אייל טימור (Rusa timorensis; או רוסה ג'אווני) - אנדמי לאיי סונדה הקטנים באינדונזיה.
זהו המין השני בגודלו בסוג והוא בעל פרווה חומה וגסה.
ניכר מהמין הגדול בשפתיו הלבנות, באפו הכחלחל ובקרניו המתעקמות תחילה למטה.
אייל פיליפיני (Rusa marianna; או רוסה פיליפיני) אנדמי לאיים המרכזים בפיליפינים, אך נפוץ יותר מקודמו.
הובא לאי גואם ונחשב למזיק בולט באי.
אייל אלפרד (Rusa alfredi; או רוסה אלפרד) - אנדמי לאיי ואסיאסן בפיליפינים.
בעל פרווה ערמונית מנוקדת וצוואר וראש שחורים.
זהו המין הנדיר והקטן בסוג.
אייל מרדכי עופר (נולד ב-2 ביוני 1950) הוא מיליארדר, איש עסקים, יזם בינלאומי ופילנתרופ ישראלי, שבסיסו במונקו.
הוא המייסד וראש של החברות; "קבוצת אייל עופר", "עופר גלובל", "זודיאק מריטיים", "גלובל הולדינגס" ונשיא קרן הפילנתרופיה "קרן אייל ומרילין עופר".
אייל עופר נחשב לאחד מהאנשים העשירים ביותר במדינת ישראל ולאחד מהאנשים העשירים בעולם.
ביוני 2022 דירג אותו העיתון הכלכלי "TheMarker" במקום השני ברשימת עשירי ישראל אחרי מרים אדלסון.
באוקטובר 2025, הונו האישי של אייל עופר נאמד על ידי פורבס בכ-30.8 מיליארד דולר, מקום 67 בעולם.
אייל עופר נולד בחיפה בשנת 1950 לאביבה וסמי עופר.
אביו היה איל ספנות ומעשירי ישראל.
יש לו אח אחד, צעיר ממנו, עידן עופר.
כנער עבד כמלח על אחת מהספינות של אביו.
בתיכון למד בקולג' בינלאומי בווילס, השייך לרשת ה-United World Colleges.
בצה"ל שירת כקצין מודיעין בחיל האוויר.
עם סיום שירותו הצבאי, למד לקראת תואר ראשון במשפט ימי באוניברסיטת לונדון שבממלכה המאוחדת.
אחר כך הצטרף לעסקי הספנות של אביו בלונדון.
בשנת 2002 החליטו האחים סמי ויולי עופר על חלוקת נכסיהם המשותפים כדי למנוע חיכוכים בעתיד בקרב בני הדור השני.
סמי קיבל את השליטה הבלעדית על עסקי הספנות של האחים וקבוצת "החברה לישראל", והוא בתורו חילק את נכסיו בין שני ילדיו, כאשר אייל עופר קיבל את הבעלות על רוב עסקי הספנות הבינלאומיים, ואילו עידן עופר קיבל את הבעלות על "החברה לישראל".
בשנת 2011 נפטר אביו והוא ירש החזקות בשווי של 6.2 מיליארד דולר.
אייל עופר הוא בן למשפחת עופר הפועלת בשוק הספנות בישראל מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, באמצעות קבוצת האחים עופר, אז הקימו את החברות "נתיבי הים התיכון", "קווי הים התיכון".
ב-2004 רכשו גם את הבעלות המלאה בחברת הספנות הלאומית של ישראל "צים", באמצעות "החברה לישראל" אותה רכשו ב-1999. אחת הספינות של אביו סמי עופר ושל שותפו מרדכי מנו נקראה "אייל" על שמו.
החל משנת 1995 החל לכהן כדירקטור של רויאל קריביאן, חברת שייט התענוגות השנייה בגודלה בעולם, חברה בה שולטת משפחת פריצקר.
החזקותיו בחברה הן בשיעור של כ-5%.
כמו כן הוא שולט בחברת "זודיאק מריטיים", חברת ספנות בריטית שהקים אביו בשנת 1976, הוא שימש מנכ"ל החברה במשך שנים רבות, ומאז 2008 בנו הבכור דניאל עופר משמש כמנכ"ל.
בנוסף הוא בעלים של עשרות מכליות נפט באמצעות חברת "Tanker Pacific" הסינגפורית.
בשנת 2013 ביצעו אייל ואחיו עידן ארגון מחדש בעסקי הספנות הבינלאומיים שלהם, והפרידו את הבעלות המשותפות שהייתה להם במספר חברות.
מאז עידן עופר מחזיק את עסקי הספנות שלו בעולם באמצעות חברה נפרדת בשם "קוואנטום פסיפיק".
באותה שנה הוקמה חברת בת של "זודיאק מריטיים", בשם "זודיאק טנקרס", לניהול מכליות, שלמנכ"ל החברה מונה בן הזקונים של אייל עופר, דוד עופר.
באפריל 2024 השתלט כח קומנדו איראני על אוניית המכולות MSC ARIES שבבעלות חברת זודיאק ששטה תחת דגל פורטוגל.
במאי 1991 הוא מונה ליושב ראש חברת דירברוק, חברה בריטית פרטית שמקום מושבה לונדון, אחת מהחברות שבבעלות משפחתו.
בעקבות מיתון בעסקי הספנות בשנות ה-80 של המאה ה-20 החליטה משפחת עופר לגוון את השקעותיה ולהשקיע בנדל"ן אמריקאי.
לצורך כך עבר לגור ביחד עם משפחתו בניו יורק והפך ליושב ראש ומנכ"ל חברת הנדל"ן "קרלייל MG".
מאז שנת 1996 הוא אחד מיושבי הראש של "קרן מילר גלובל", קרן השקעות בנדל"ן.
בשנים 2005–2008 היה שותף בפרויקט להקמת שני מגדלי מגורים ברחוב סנטרל פארק ווסט 15 בניו יורק , בעלות של 1.3 מיליארד דולר.
ב-2007 רכש ושיפץ בניין משרדים בגובה 39 קומות ב בניו יורק, בסכום של 525 מיליון דולר.
בשנת 2011 רכש 9 בניינים במנהטן בסכום של 800 מיליון דולר.
ב-2016 חברת "עופר גלובל הולדינגס" שבבעלותו רכשה בניין ברחוב ברודוויי 1250 בסכום של 565 מיליון דולר.
עופר הוא מבעלי בנק מזרחי טפחות.
בשל החזקתו העקיפה בבנק איל עופר מוגדר כגורם ריכוזי על פי החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות.
על פי אתר ועדת הריכוזיות.
הוא מחזיק במניות בנק מזרחי טפחות דרך נאמנות זרה, השולטת בחברה הפרטית "לין אחזקות" שבבעלותו, המחזיקה 21.36% מהבנק.
את השליטה בבנק רכש במהלך 2018 מבת דודתו ליאורה עופר, עקב דרישות חוק הריכוזיות, נאלצו בני המשפחה להפריד בין עסקי הנדל"ן שלהם בישראל לבין עסקי הבנקאות.
אייל רכש את כל מניות גרעין השליטה של בנק מזרחי שמוחזקות על ידי "עופר השקעות" השולטת בחברת הנדל"ן "מליסרון", שבשליטת ליאורה עופר; בעוד שליאורה רכשה את חלקם של אייל עופר ואחיה דורון עופר ב"עופר השקעות".
באוגוסט 2020 הגדיל מעט את אחזקותיו בבנק ורכש מניות בסך של כ-100 מיליון שקל בשתי פעימות.
מאז עומדות החזקותיו בבנק מזרחי על 23%.
עד להחלטת רשות התחרות עופר החזיק הן במישרין והן בעקיפין מניות בחברת "מליסרון" השולטת בקבוצת "קניוני עופר".
לאחר החלטת הוועדה להגברת התחרותיות במשק נאלץ למכור את חלקו בחברה לבת דודו ליאורה עופר.
באמצעות "קרן מילר גלובל" השקיעה עופר בענף המלונאות מאז סוף שנות ה-90, באירופה וארצות הברית.
בשנת 2007 היה מעורב בפרויקט של רשת המלונות מריוט וערוץ ניקלודיאון להקמת רשת מלונות וכפרי נופש למשפחות.
התוכנית בוטלה בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008.
בשנת 2004 רכש עם שותפים את מלון Mayflower בניו-יורק, אך הוא נהרס ובמקומו בנו את פרויקט " סנטרל פארק ווסט 15".
בשנת 2010 חנך בית מלון בטקסס בהשקעה של 500 מיליון דולר.
בשנת 2018 מכרה "עופר השקעות" שני מלונות באילת למשפחת פתאל תמורת כ-חצי מיליארד שקל.
בשנת 2008 הקים קרן להשקעות באנרגיה חלופית.
מחוץ לישראל הוא מחזיק בחברת O.G oil and gas, חברה העוסקת בקידוחי נפט וגז באוסטרליה ובמדינות האוקיינוס השקט.
עופר השקיע בחברות הזנק שונות מרחבי העולם באמצעות קרן ההון סיכון "O.G.
Tech Ventures" שמושבה במונטה קארלו.
בשנת 2018 השקיע 12 מיליון דולר בחברת Bringg בשיתוף עם שמואל חרל"פ.
אחת החברות שהקרן השקיעה בהן, "סקדו", נמכרה לחברת פאלו אלטו נטוורקס תמורת סכום של 100 מיליון דולר ב-2018.
עופר הקים במונקו קרן צדקה בשם "קרן אייל ומרילין עופר" ("The Eyal and Marilyn Ofer Family Foundation") התורמת למוסדות חינוך, בריאות ואמנות בישראל וברחבי העולם.
בשנת 2013, תרם 10 מיליון ליש"ט לפרויקט הרחבת מוזיאון טייט מודרן בלונדון.
בשנת 2019, תרם 5 מיליון דולר לשיפוץ מקיף של ביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב, לאחר שקרן הצדקה של הלנה רובינשטיין חדלה לפעול ב-2011, הוחלט לשנות את שם המבנה בעקבות תרומתו ל"ביתן איל עופר"
במרץ 2020, בעקבות מגפת הקורונה בישראל, תרם 10 מיליון שקל שחולקו בין בית החולים איכילוב, בית החולים שיבא תל השומר, בית החולים רמב"ם וארגון לתת.
במרץ 2022 נחנך בקריה הרפואית רמב"ם בחיפה "בית חולים אייל עופר לרפואת הלב" שנבנה בתרומתו.
בשנת 2011 ירש מחצית מאוסף האומנות של אביו הנאמד בעשרות מיליוני דולרים, והוא נחשב על פי כתב העת ARTnews לאחד ממאתיים אספני האמנות הגדולים בעולם כולו.
ברשותו יצירות מהתקופה האימפרסיוניסטיות ועד המודרנית.
חלק מהציורים באוסף מוחזקים באחוזותיו.
חלק הוא רכש עבור מוזיאונים והשאיל להם וחלק רכש ותרם למוזיאונים.
בין היצירות באוסף נמצאות עבודות של פבלו פיקאסו, אנדי וורהול, אנרי קואקו (Henri Cueco), וג'ף קונס.
בין המוזיאונים שמחזיקים גלריות של אוסף אייל ומרילין עופר נמצאים מוזיאון תל אביב לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון המטרופוליטן לאומנות.
עופר מתגורר רוב הזמן במונקו.
את שאר זמנו הוא מחלק בין לונדון, ישראל וניו יורק.
בישראל הוא מחזיק בבית ברחוב גלי תכלת שבהרצליה פיתוח.
בנוסף, עופר רכש בשנת 2010 דירה מהיקרות בישראל תמורת 115 מיליון שקלים בפרויקט הרברט סמואל 10 בטיילת תל אביב.
הוא נשוי למרילין ואב לארבעה.
אייל משעני (נולד ב-10 באוגוסט 1963) הוא מדען ישראלי, פרופסור לרדיוכימיה והדמיה מולקולרית במרכז הרפואי הדסה, הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
משעני משמש כמנהל יחידת הציקלוטרון, מנהל אגף מחקר ופיתוח ומנכ"ל קרן מחקרים של המרכז הרפואי הדסה שבירושלים.
נודע בפיתוח חומרי הדמיה גרעיניים להדמיית תהליכים ביוכימיים בגוף האדם.
בסוף שנות ה-90 הכניס פרופ' משעני את חומר ההדמיה העיקרי ל-FDG,PET, למדינת ישראל.
בעקבות כך הדמית ה PET בישראל הפכה לחלק אינטגרלי באבחון חולי סרטן.
בשנת 1990 סיים תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
לאחר מכן, המשיך במסלול ישיר לדוקטורט אותו סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1994. בין השנים 1994–1996 השלים את לימודיו כפוסט דוקטורנט באוניברסיטת וושינגטון, סנט לואיס מיזורי, בתחום של הדמיה מולקולרית (PET imaging).
במקביל ללימודיו בארצות הברית תכנן ופיקח על הקמת מעבדות ה-PET והציקלוטרון בהדסה עין כרם בישראל.
עם חזרתו לארץ בשנת 1997 הקים את יחידת הציקלוטרון בהדסה עין כרם, הראשונה בישראל.
הקמת המערך בהדסה עין כרם הובילה לשינוי בדרך האבחון הרפואי בעיקר בחולי סרטן.
ב-2010 הוסיף ציקלוטרון נוסף וסורק PET/CT למחקר בחיות קטנות במתחם המחקר והפיתוח בהדסה עין כרם.
בשנת 2012 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
מונה למנהל אגף מחקר ופיתוח ומנכ"ל קרן מחקרים במרכז הרפואי הדסה בשנת 2014.
פרופסור משעני פרסם למעלה מ-100 מאמרים מדעיים בינלאומיים ורשומים חמישה פטנטים על שמו.
במהלך השנים הקים קורס חדש ללימודי הדמיה המולקולרית ורפואה גרעינית, בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
נכון ל-2017 עובד על פיתוח שיטות הדמיה גרעיניות למיפויי לב ואבחון סוגי סרטן שונים.
נשוי ואב לשניים, אח של מוטי משעני ודודו של דרור משעני.
אייל עמית (נולד ב-1974) הוא סופר, בלוגר, מוציא לאור, תסריטאי, מספר סיפורים, סטנדאפיסט ובעל סטודיו לדיג'רידו.
עמית נולד, גדל והתחנך בגבעתיים.
בצה"ל שירת בחיל המודיעין כעתודאי.
לאחר השירות למד במכללת אפקה וסיים לימודים כמהנדס אלקטרוניקה.
בשנת 1999, בעקבות שוד מזוין שחווה בטיול בברזיל, החל לעסוק בכתיבה.
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו הראשון, "צבע בכחול וזרוק לים", 38 סיפורים קצרים אודות הטיול אחרי השירות הצבאי.
בשנת 2003 סיים לימודי תסריטאות בבית הספר חשיפה.
בשנת 2004 זנח את עולם ההייטק והקים את מוזה הוצאה לאור, הוצאת ספרים עצמית לספרי מסע, פנטסיה ועידן חדש.
ההוצאה מנסה לתת דגש ליצירות מקור וליוצרים בעלי קול חדש, רענן וייחודי.
באותה שנה הוציא לאור את ספרו השני כושי בלאנטיס, סיפור פנטסיה ניו-אייג' שמנסה לשפוך אור על נושא עבדות ההייטק בישראל.
בשנת 2009 פתח בלוג בשם הטור של אייל עמית והופיע כמספר סיפורים באירועים פרטיים ובתיאטרון הידית.
בשנת 2012 הקים סטודיו לבניה ונגינה בדיג'רידו.
במקביל יצא במופע סטנדאפ-סיפורים בסגנון ספוקן סטוריז, ז'אנר שהיה חדש בארץ.
המופע החליף במהלך השנים כמה שמות - "מופע הסיפורים של אייל עמית", "עכשיו!!!!", "תופעת יחיד" ועוד.
בהמשך הופיע עמית גם בצוותא, בבית ציוני אמריקה, ובתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2017, בעזרת גיוס הדסטארט, הוציא לאור את ספרו השלישי "וכתבתָּ", סיפורים אמיתיים מחייו של עמית, בסגנון הספוקן סטוריז.
עמית נשוי לענת, ולהם שני ילדים.
בסוף שנת 2017 יצא עמית עם משפחתו לטיול בעולם בלי תאריך חזרה מוגדר מראש.
וכתבתָּ - 46 סיפורי חיים בז'אנר הספוקן סטוריז.
כושי בלאנטיס - סיפורו של איש הייטק המואס בשגרת חייו ויוצא למסע.
צבע בכחול וזרוק לים - 38 סיפורים קצרים המלווים מסע של בחור ישראלי.
אייל רג'יניאנו הוא מוזיקאי ישראלי זוכה בפרסים בינלאומיים.
המוזיקה שלו משלבת פולק, מוזיקת עולם ומוזיקה קלאסית ומאופיינת על ידי מלודיות והרמוניות עשירות בעיבודים אקוסטיים.
השכלתו המוזיקלית של אייל רג'יניאנו היא עצמאית בעיקרה, אך הוא גם למד ברימון והיה תלמידו של נעם שריף.
בשנת 2010 יצא אלבומו הראשון, "My Unpolished Diamond", בו שולבו זמרים ומבצעים שונים, ביניהם מאיר ישראל ועופר פנחס.
לאחר צאת האלבום, ביצע סיבוב הופעות עם אנסמבל שכלל 9 נגנים ורקדנית.
בשנת 2012 הוציא את אלבום הקונספט "Alina", הכולל חמישה פרקים ומשלב בין מוזיקה קלאסית, טנגו ופולק.
בשנת 2013 זכה רג'יניאנו בתחרות מלחינים של "רימון" עם היצירה Thinking of Chopin.
רג'יניאנו כתב מוזיקה למקהלת האקפלה ווקאלוסיטי ואף ביצע אותה איתם בהופעות בדנמרק.
בשנת 2014 פרסם את סרטון האנימציה "אין עוד מלבדו" - סאטירה על חברה אנושית המתנהגת כעדר, ללא חשיבה עצמאית.
בשנת 2016 יצא אלבומו השלישי Black n Grey עליו זכה רג'יניאנו במענק מאקו"ם.
באלבום משתתפים זמרים ונגנים שונים, ביניהם קרן הדר, ויקטור סטניסלבסקי ומיכאל הרן.
באותה שנה הרכיב רג'יניאנו את הרכב ההופעות Reginiano Project, המונה 6 מוזיקאים.
מאז ביצעו עשרות הופעות ברחבי הארץ בהם אירחו מוזיקאים שונים, ביניהם את רן ירושלמי, חני דינור וקרן הדר.
אייל רג'יניאנו – שירה, גיטרות
עמית קופררד – פסנתר וסינתיסייזר
עידן ששון - תופים ושירה
אייל קורן (נולד ב-7 באוגוסט 1963) הוא אמן לחימה ישראלי, מורה וראש השיטה של אמנות הלחימה - התנועה הספונטנית - וו ווי גונג פו בעולם.
קורן, גדל בשכונת גאולה שבירושלים.
החל את אימוניו בגיל 12 בשיטת קראטה גוג'ו ריו, תחת הדרכתם של אלי כהן ואיתן פרחי.
בגיל 14 החל להתאמן בשיטת קונג פו שאולין חמש החיות תחת הדרכתו של מייק גלר.
בעל חגורה שחורה בשיטה זו.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה ביחידת עורב.
הוא אב לשניים ומתגורר ברמת גן.
קורן התוודע לאמנות הלחימה וו ווי גונג פו הודות למתאמן אמריקאי בשיטה שפגש בישראל לפני שירותו הצבאי.
בשנת 1985, לאחר שחרורו מצה"ל, נסע לדאלאס, טקסס, כדי ללמוד את האומנות תחת מייסדה, פרופ' ג'וזף קאולס, שהיה תלמידו של ברוס לי.
בשלהי שנת 1985, לאחר כשנתיים של אימונים בארצות הברית, קורן שב לישראל ופתח כיתה ראשונה לוו ווי גונג פו.
בעשור שלאחר מכן נהג לטוס לטקסס לכמה חודשים בכל שנה, שם המשיך באימונים תחת פרופ' קאולס.
את תלמידיו הראשונים בישראל אימן קורן במרתף בבית הוריו, בשכונת רמות אשכול בירושלים.
לאחר מכן עבר ללמד ביד-המורה, ומאוחר יותר העביר את האימונים לאולם בית הספר רנה קאסן בירושלים.
בשנת 2004 פתח קורן בית ספר גם בתל אביב.
בשנת 2006 פרש פרופ' קאולס מתפקידו כראש השיטה, והעניק את התואר לקורן, שהיה אז בעל חגורה שחורה סאג' 9.
עם ראשות השיטה קיבל קורן גם את החגורה האדומה ואת התואר סי-ג'ו, השמורים לראש השיטה.
בשנת 1986 קיבל קורן מפרופ' ג'וזף קאולס תואר צ'אנג-סי (אחראי על אזור או מדינה מטעם ראש השיטה), ומונה לנציגה של השיטה בישראל ובאירופה.
חבר בהתאחדות החגורות השחורות של ארצות הברית.
חבר בארגון ג'יט קון דו העולמי.
בוגר בית הספר למאמנים של מכון וינגייט.
אייל מעוז (נולד ב־1969 בחיפה) הוא גיטריסט, מוביל הרכב, סולן ומלחין אמריקאי, יליד ישראל.
אייל מעוז הוא בנם של יעקב מעוז וד"ר נטע מעוז (לבית רזי).
אמו, ילידת כפר ויתקין, היא כימאית אורגנית בהכשרתה, שעבדה שנים רבות ביחידה לפעולות נוער במכון ויצמן למדע, ואביו הוא מהנדס בתחום התפלת המים.
המוזיקה של מעוז מתוארת כסינתזה של רוק, ג'אז ואוונגרד, עם מוזיקה אלקטרונית כבדה בשילוב מוזיקה "רדיקלית יהודית"-מזרח תיכונית.
הוא מוביל מספר הרכבים מוזיקליים מקוריים, ביניהם "אדום" (Edom), "דמיון" ולהקת Crazy Slavic Band.
מעוז גם מוביל את הרכב "Maoz-Sirkis Duet", ואת "Maoz-Masaoka Duet" (עם נגנית הקוטו מיה מסאוקה) ואת "היפרקולור" (עם נגן כלי ההקשה האוסטרי לוקאס ליגטי ועם נגן הבס ג'יימס אילגנבריץ), והוא חבר אורח ביצירה "קוברה" של ג'ון זורן.
ההרכבים של אייל הופיעו בפסטיבלי מוזיקה גדולים ברחבי העולם כגון: פסטיבל הג'אז הבינלאומי במונטריאול, פסטיבל ג'אז החורף בניו יורק 2007, פסטיבל ה-BAM של ברוקלין, Verizon Jazz Festival, פסטיבל המוזיקה והמורשת היהודית בניו יורק, בפלורידה- Music Harvest, Jewzapalooza Festival בניו יורק ועוד רבים אחרים.
המוזיקה שלו הושמעה בסרט "שומרי עדן" של יורם פורת, ובסרט התיעודי "היסטוריה של הקולנוע הישראלי" של רפאל נג'ארי, כמו כן במופע " Undress " ב-MTV.
בתחנת הרדיו הפופולרית WNYC / NPR ראיינו אותו והקדישו תוכנית של 90 דקות למוזיקה שלו.
אייל החל לחקור מוזיקת ג'אז, רוק ואוונגרד בגיל צעיר.
הוא הוביל את הרכב Lemon Juice Quartet שהופיע בקביעות בפסטיבל הג'אז הבינלאומי בים האדום, הלהקה הוציאה שלושה דיסקים ואפיינו את התקליטור "Peasant Songs" כגרסה של המוזיקה של בלה ברטוק ואריק סאטי.
התקליטור יצא בחברת Piadrum Records.
שיתוף הפעולה של אייל עם חבר ילדות ותיק, המתופף אסף סירקיס הביא לשני תקליטורים של הצמד; " "Elementary Dialogues" שיצאו לאור ביוני 2009 על ידי חברת Ayler Records (צרפת).
ההרכב האקוסטי המוזיקלי היהודי שלו, "דמיון", זכה לשבחי הביקורת לאחר הופעות בישראל ובאיטליה.
אייל מרכז-אסייתי (שם מדעי: Cervus hanglu) הוא מין של יונק מכפיל פרסה מהסוג אייל שבמשפחת האייליים החי ברחבי מרכז אסיה עד דרום אסיה בין פקיסטן לסין.
לעיתים הוא נחשב לתת-מין של האייל האציל אך דגימות מיטוכונדריות מעידות על כך שאייל זה הופרד מהאייל האציל השוכן ברחבי אירופה וחלק מאסיה או מהאיילים הקנדים (החי גם במזרח אסיה) והתפתח למין עצמאי באותו הסוג.
לרוב אייל זה בעל פרווה כהה וחומה עד בז' ופחות אדמונית.
הוא יכול להגיע לאורך 110 ס"מ, לגובה 130 ס"מ בכתפיו ולהגיע למשקל 130 ק"ג בזכרים בעוד הנקבות קטנות יותר וגם חסרות קרניים.
האיילים חיים בקבוצות קטנות המורכבות מזכר שליט לצד עדר נקבות בעוד זכרים רווקים חיים בעדרים משלהם או בבדידות.
האיילים מצויים לאורך ערבות עשב, יערות ושולי הרים וניזונים מעצים נמוכים או מעלים ועשבים נמוכים.
האיילים נטרפים בידי זאבים, דובים ונמרים.
הוא ניצוד גם בידי האדם וחלק מהתת-מינים נמצאים בסכנת הכחדה.
בעבר תת-מינים אלה נחשבו לתת-מינים של האייל האציל הקרוב אליו:
hanglu – אנדמי לחבל קשמיר שבצפון הודו.
bactrianus) – מצוי במרכז אסיה.
yarkandensis) – מצוי רק בשינג'יאנג שבצפון-מערב סין.
אייל מליס (נולד ב-7 במאי 1962) הוא מנהל ודירקטור ישראלי.
מליס נולד וגדל בבני ברק.
הוא התחנך בישיבה תיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה, ומשם עבר לישיבת הסדר בקריית שמונה.
לאחר שלושה חודשים התגייס במתכונת רגילה לחיל השריון.
הוא לקח חלק במלחמת לבנון הראשונה כצוער בקורס קציני שריון.
לאחר המלחמה שימש כמדריך בקורס קציני שריון במשך מספר שנים, ושימש כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד.
לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון ביצע תפקידים נוספים בחטיבה 7, והיה בין היתר מפקד גדוד עוז 77. הוא השתחרר מהשירות הסדיר בשנת 1991 בדרגת סגן-אלוף, וסיים את שירות המילואים כאלוף-משנה בשנת 2012.
למליס תואר ראשון בכלכלה ותואר שני בהצטיינות במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
לאחר השחרור משירות קבע בצה"ל בשנת 1991, הצטרף מליס לחברת חוגלה-קימברלי (לשעבר חוגלה), ושימש בתפקידי ניהול בכירים בתחומי המכירות, השיווק, ניהול מפעלים, לוגיסטיקה ושרשרת אספקה.
בין השנים 1999–2007 כיהן כמנהל חטיבה וכסמנכ"ל בחוגלה-קימברלי ישראל.
בשנת 2007 הצטרף לתנובה כמנכ"ל תשלובת החלב.
בשנת 2012 מונה במקביל לתפקיד משנה למנכ"ל תנובה ובינואר 2016 מונה למנכ"ל קבוצת תנובה.
מליס פעל לייצוב החברה ברמה הפיננסית, בין היתר בעקבות יישום תוכנית התייעלות וצמצום פעילות הפסדית, שחסכו לחברה חצי מיליארד שקל.
תחת ניהולו פיתחה תנובה את קטגוריית תחליפי חלב במסגרת מוצרי אלטרנטיב.
כמו כן פיתחה תנובה מוצרים מועשרי חלבון תחת מותג GO והשיקה קטגוריה חדשה בישראל ובעולם של מוצרים מועשרי חלבון ללא חלב.
בנוסף, במהלך כהונתו נכנסה תנובה לתחום הפסטה הטרייה ולתחום הטופו.
בתקופתו של מליס נכנסה תנובה גם לתחום הפודטק, זכתה במכרז המדען הראשי על ניהול חממת הפוד-טק בקריית שמונה בשיתוף טמפו וקרנות זרות והקימה מיזם משותף עם חברת פלוריסטם לפיתוח בשר מתורבת.
בינואר 2023 הודיע מליס לדירקטוריון החברה על רצונו לעזוב את תפקידו כמנכ"ל תנובה, וסיים את תפקידו בסוף יוני 2023. מליס שימש כיו"ר הדירקטוריון של חברות שונות בקבוצת תנובה, לרבות בעמק טכנולוגיות, טירת צבי, הרדוף, תנובה ארצות הברית, פרופלוס ו-Munna.
בין השנים 2011–2018 שימש כיו"ר איגוד השיווק הישראלי.
בשנת 2015, במסגרת כהונתו של מליס כמנכ"ל תנובה, הפכה החברה לשותפה במיזם 'קו אימפקט' הפועל לשילוב עובדים מהחברה הערבית בשוק העבודה.
החברה זכתה באות העסקה רב תרבותית לשנת 2020, מאחר שמעל־20% מעובדי החברה הגיעו מהחברה הערבית.
החל מאוקטובר 2022 משמש מליס כדירקטור בהתנדבות במיזם קו אימפקט.
מליס הוא בין מקימי עמותת "קפיטליזם קשוב" בישראל בשנת 2016, יחד עם אנשי העסקים צבי סטפק וד"ר יעל אלמוג זכאי.
מטרת הארגון היא ליצור קהילה של עסקים קשובים.
מליס משמש כדירקטור בהתנדבות בעמותה זו.
אייל רביד (נולד ב-23 בספטמבר 1968) הוא בעל השליטה (כ-35%) ומנכ"ל רשת קמעונאות המזון ויקטורי.
הוריו של רביד עלו לישראל מתוניס ב-1956 והתמקמו במושב בני דרום.
לאחר מספר שנים, אביו, חיים (ויקטור), ואמו, יהודית, הצטרפו למשפחתה של יהודית בבת ים, בה חיים עבד בשלוש עבודות במקביל (כפועל בניין, כתופר מעילים וכגהצן), כדי לפרנס את המשפחה.
לאחר מכן הוריו למדו ראיית חשבון ופתחו משרד משלהם.
בהמשך, אביו פתח עסק עצמאי לייבוא של כלי בית.
בגיל 9 עבר עם המשפחה לאביג'אן, בירת חוף השנהב, בעקבות עבודתו של אביו כמנהל הכספים, ולאחר מכן הבעלים ברשת גדולה של מאפיות במדינה.
בגיל 13 המשפחה חזרה לישראל והשתכנה בצפון תל אביב, שם רביד השלים בגרות בבית הספר אליאנס תל אביב.
בפברואר 1987 התגייס לצה"ל במסלול ייעודי לקצונה, במהלכן שירת כקצין לוגיסטיקה בגבעתי, כמפק"צ בקורס קצינים.
במהלך שירותו הצבאי ולאחריו עבד בעסק המשפחתי "בגט הזהב" למאפים קפואים, ראשית כפועל ולאחר מכן כנהג וכמנהל מכירות.
רביד דורג במקום העשירי ברשימת 50 המנהלים הטובים ביותר של העיתון "כלכליסט" ל-2020.
רביד משמש כמרצה אורח באוניברסיטאות ובמכללות לסטודנטים לתואר ראשון ושני בכלכלה ומנהל עסקים.
בינואר 1996, סלטי בנצי - הספק העיקרי של "בגט הזהב", נקלע לקשיים.
כדי לפרוע את התחייבויותיו, הציע הבעלים של סלטי בנצי לרביד את אחד מהמרכולים של החברה, בקריית גת.
לאחר כמה חודשים קנתה המשפחה מסלטי בנצי מרכול נוסף באשקלון, ולאחר כשנה רכשה סניף שלישי.
הסניפים צברו הפסדים בשלוש השנים הראשונות לפעילותם והבנקים אף איימו לחלט את דירתם של רביד ואשתו.
אולם באמצעות הזרמת הון מהמשפחה, לצד שינוי תנאי הסחר מול הספקים והתמחור ברשת, הצליחה משפ' רביד להעביר את הסניפים לרווחיות, ולהחזיר את אמון הספקים.
ביולי 2005, היו בבעלות המשפחה שישה סניפים ומפעל מאפים, שהוסב למפעל לעיבוד בשר, רביד מונה למנכ"ל החברה.
ב-2007, כשהרשת מנתה תשעה סניפים עם מחזור מכירות של כ-280 מיליון ש"ח, דחה רביד הצעת רכישה בסך כ-100 מיליון ש"ח מצידה של רשת פרשמרקט.
בשנת 2011 החברה ביצעה הנפקה ראשונית לבורסה לפי שווי של 280 מיליון ש"ח.
ביוני 2023 נחקר רביד ברשות התחרות עם עוד מנהלים בחשד לתיאום מחירים.
בנוב' 2023 ולציון 30 ימים לאירועי ה-7 באוקטובר, יצא רביד בקמפיין פרסום על העגלות של רשת ויקטורי אשר כלל הדבקת שמותיהם של הילדים החטופים בישראל על מושבי הילדים בעגלות הסניפים תחת המסר "זה יכל להיות הילד שלך".
בנוסף, שיתף שבתו - אופק, השתתפה במסיבת נובה וניצלה בזכות 2 ישראלים שהצילו אותה ועוד 20 אחרים.
ביוני 2024, רשות התחרות זימנה את רביד יחד עם מנהלים ברשתות יוחננוף וסופר ברקת, לשימוע לפני הגשת כתב אישום בגין החשד שבאמצעות התבטאויותיהן הפומביות ניסו להגיע להסדרים להעלאת מחירים.
נכון לינואר 2025, טרם הוגש כתב אישום כנגד רביד והמנהלים האחרים.
בתאריך 20 בפברואר 2025, רשות התחרות הגישה כתב אישום נגד איל רביד ונגד איתן יוחננוף, מנכ"ל רשת יוחננוף ומעורבים נוספים בחשד לעבירות על חוק התחרות ותיאום מחירים.
במרץ 2018, לאחר סגירת מפעל נגב קרמיקה בירוחם, בו פוטרו 120 מעובדיו, הציע רביד להעסיק את כל המפוטרים בסניפי הדרום של הרשת (באר שבע, דימונה, אופקים, שדרות וקרית גת), במשרות ניהול, קופאיות, מסדרי סחורה ועוד.
במהלך מגפת הקורונה, ולאור אי הוודאות הכלכלית במדינה, קידם רביד קליטת עובדים שפוטרו בעקבות המגפה, לרשת ויקטורי וסייע לבני הגיל השלישי כשפתח עבורם בלבד בשעות הבוקר את סניף רחובות של הרשת.
בנוסף, רביד הוביל את הרשת למכור תוצרת חקלאית ישראלית בלבד ובכך לסייע לחקלאים בישראל.
רביד הוא בן הזקונים של יהודית וחיים (ויקטור), אחיהם של אבי, שותפו וסמנכ"ל התפעול של החברה, ושל טליה.
רביד ושגית נישאו בשנת 1996, להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בגדרה.
אייל קטן היא מיני-סדרה קומית שחורה, מותחן ודרמה בריטית שנוצרה על ידי ובכיכובו של ריצ'רד גאד.
הסדרה היא עיבוד למופע היחיד האוטוביוגרפי של גאד באותו שם, והיא מבוססת על ניסיון חייו האמיתי של גאד של הטרדה מאיימת ותקיפה מינית בשנות העשרים לחייו.
הסדרה כוללת שבעה פרקים שעלו לשירות הסטרימינג בנטפליקס ב-11 באפריל 2024.
ריצ'רד גאד בתפקיד דוני דאן
ג'סיקה גאנינג בתפקיד מרתה סקוט
נאוה מאו בתפקיד טרי, פסיכולוגית טרנסית.
דוני פוגש אותה באתר היכרויות לטרנס
טום גודמן-היל בתפקיד דאריין אוקונור, הגבר שפגע בדוני.
אמנדה רוט בתפקיד אל דאן, אמא של דוני.
מארק לואיס ג'ונס בתפקיד ג'רי דאן, אביו של דוני.
שלום ברון-פרנקלין בתפקיד קילי, חברתו לשעבר של דוני.
נינה סוסניה בתפקיד ליז, אמא של קילי ובעלת הבית של דוני, אותו רואה כתחליף לבנה שנהרג.
היא דורגה עם ציון של 99% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 70 ביקורות Rotten Tomatoes.
ב־Metacritic, הסדרה מחזיקה בציון ממוצע משוקלל של 87/100 על סמך עשרה מבקרים.
אייל טוביה מרדכי שני (נולד ב-6 בינואר 1959 בירושלים) הוא שף ישראלי ובעל מסעדות.
הקים את המסעדות "אוקיינוס", "ברונו", "מזנון", "הסלון", "צפון אברקסס", "פורט סעיד", "רומנו", "תדר", "מלכה", "מיראז'", " BELLA", "Lilienblum", "דבורה", "גילה וננסי" ו-"SHMONE".
החל מ-2010, משתתף כשופט במאסטר שף הישראלית של קשת 12.
הוא ידוע באהבתו לחומרי גלם טריים ומקומיים ונחשב כאחד השפים המובילים בישראל.
את שירותו הצבאי עשה בתור לוחם בסטי"ל אח"י רומח של חיל הים.
לאחר סיום שירותו בצבא פנה לתחום המסעדנות.
שני החל את דרכו המקצועית במסעדת "הקנקן" בקניון איילון.
ב-1989 קנה את פרסומו כששימש כשף וכשותף יחד עם זוגתו דאז, רחל סלם וראובן גרוס במסעדת היוקרה "אוקיינוס" בירושלים, ובמשך הזמן הפך שני לבעלים העיקרי בה.
המסעדה נסגרה בעקבות האינתיפאדה בירושלים, בשנת 1999, לאחר עשור של פעילות.
בשנת 2004 הגיש ביחד עם הבמאי שחר סגל את התוכנית "אוכל למחשבה", ששודרה בערוץ 8, שנסובה סביב נושאים כמו משפחה, זוגיות, נטייה מינית, ילדים ועוד.
שני נהג לבשל בה בהשראת אנשים שפגש במהלך התוכנית ולתאר לסגל את הקשר הפילוסופי שמצא בין המנות לנושא התוכנית.
בפברואר 2008 פתח את מסעדת "סלון" בתל אביב.
עד 2009 היה בעל טור קולינרי בעיתון "הארץ" יחד עם בת-זוגו מירי חנוך וב-2009 החל להופיע לצידה בסדרה הדוקומנטרית מחוברות שהופקה עבור HOT (עונה 1).
באותה שנה פתח מסעדה נוספת בשם "צפון אברקסס", ביחד עם שותפו, הבמאי שחר סגל.
בשנת 2010 עלתה בערוץ 8 הסדרה הדוקומנטרית "איפה האוכל?" בהגשתו של שני.
כל אחד מפרקי הסדרה מוקדש למרכיב אוכל אחר, אשר שני חוקר את מקורו, אופן הכנתו ועוד.
מאוחר יותר באותה שנה הופיע כאחד השופטים בגרסה הישראלית של תוכנית הריאליטי "מאסטר שף" בערוץ 2. "איפה האוכל?" המשיכה לעונה נוספת אשר עלתה ב-2012 ו"מאסטר שף" הפכה להצלחה טלוויזיונית והמשיכה גם היא לעונות נוספות.
בינואר 2011 פתח ביחד עם שחר סגל את הסניף הראשון של "מזנון" באבן גבירול בתל אביב, בה מכינים מנות מתפריטי מסעדותיו האחרות בתוך פיתה.
מאז פתחו השניים מזנונים רבים ברחבי העולם - מלבורן, ניו יורק, סינגפור, וגאס, טורונטו, בוסטון, וינה ופריז.
בנובמבר 2012 פתח ביחד עם קבוצת ה-"תדר" ועם שחר סגל את "פורט סעיד", בר-מסעדה ברחוב הר סיני בתל אביב.
בתחילת 2012 צילם שני ביחד עם שחר סגל סדרת רשת.
בכל פרק מבשל הזוג משהו שונה, מחביתה ועד ל"עלי תרד נמסים אל תוך עצמם".
הפרקים צולמו ונערכו על ידי החברים של השניים ושודרו רק ביוטיוב.
באוקטובר 2013 פתח את הסניף הראשון של "מזנון" בפריז.
ב-2014 פתח את מסעדת "רומנו", בבית רומנו שבדרום תל אביב, ביחד עם שותפים מ"קבוצת התדר".
במרוצת השנים הפך בית רומנו למרכז תרבות תל אביבי.
בשנת 2017 זכה בתואר "השף הטוב ביותר" מ-Time Out ישראל.
בשנת 2018 נפתחה מסעדתו הכשרה, "מלכה", במרכז תל אביב.
המסעדה מפעילה תוכנית הכשרה לבני נוער בסיכון.
בשנת 2019 נבחרה אחת מהמנות המזוהות ביותר עם שני "כרובית תינוקת נמסה בין עליה" כאחת המנות המשפיעות בעולם ב-300 השנים האחרונות בספר "Signature Dishes That Matter" בהוצאות Phaidon press.
בשנת 2022 השיק בתל אביב מסעדה כשרה נוספת בשם "דבורה".
בשנת 2023 לראשונה זכה בכוכב מישלן עם מסעדתו "שמונה" בניו יורק.
בשנת 2024 הסניף של "המזנון" בניו-יורק הפך לכשר, ובעקבותיו הודיע שני שגם הסניף בתל אביב יהפוך לכשר.
הסניף הכשר נסגר לאחר שנה.
כמו כן, גם בשנת 2024, קבוצת חיי הלילה הלהט"בית פאג הקימה ביחד עם שני את מסעדת "גילה וננסי", הפועלת בסגנון קברט דראג.
המסעדה נקראת על שמן של החלוצות הטרנסג'נדריות גילה גולדשטיין וננסי שניידר.
בשנת 2025 חלק מהסניפים בחו"ל סבלו מפרץ הפגנות כולל אלימות, במחאה על המלחמה בעזה.
בין היתר, התרחבותה של "גילה וננסי" לברלין עוכבה פעמים רבות.
תחילת הסתבכותו הכלכלית של שני החלה ב-1999, עם סגירת שני סניפי מסעדת "אוקיינוס", בירושלים ולאחר מכן בהרצליה.
בשנת 2003, בעקבות סגירת המסעדות, ביקשה זוגתו ושותפתו לעסקים לשעבר של שני, רחל סלם, מבית המשפט להכיר בה כפושטת רגל עקב התחייבויות כלכליות בסך של 6.64 מיליון ש"ח.
בהמשך אותה שנה, ניתן צו לכינוס נכסיו של שני לטובת בנק הפועלים.
בשנת 2004 ביקש בנק הפועלים למנות מנהל מיוחד לתיק שני.
בשנת 2011 הוכרז שני כפושט רגל, ונקבע הסדר לפיו יחזיר לנושיו סכום של 1.45 מיליון ש"ח, המהווים כ-35% מסך חובותיו.
בנוסף קבעה השופטת ורדה אלשיך בעניינו כי שני ייאלץ לוותר על מחצית מהכנסותיו מתחום המדיה בשנתיים שלאחר המשפט.
שני ערער על פסיקה זו לבית המשפט העליון.
בינתיים קבעה השופטת כי עליו לשלם לקופת הנושים תשלום חודשי של 25,000 ש"ח, זאת מעבר להכנסותיו מהשתתפותו במדיה, אשר הועברו במלואן לקופת הנושים.
במהלך משפטו הואשם על ידי השופטת כי "העלים את העובדה שהוא שותף בשלוש מסעדות והציג עצמו כשכיר המקבל משכורת זעומה...מסר הצהרות שקריות בדבר הכנסות מן המסעדות".
בתחילת 2013 החליט בית המשפט העליון כי עליו להחזיר את מלוא החוב בסך של יותר 4 מיליון שקל.
ואכן כך היה: בחודש אפריל 2013 סיים שני לשלם את חובותיו לנושים במלואם, ובכך סיים את פרשת פשיטת הרגל.
שני נשוי למירי חנוך, לזוג בת משותפת.
הם התגוררו בתל אביב, וכיום גרים במושב הבונים.
שני גידל צבה בשם רונה, אותה הוא נהג לצלם באופן קבוע לחשבון הטיקטוק שלו, עד מותה ביולי 2024.
בשנת 2018 נבחרה מנת הבייבי כרובית שלו למנה הטובה של השנה, על ידי המגזין
שני היה מועמד בתחרות הבינלאומית The Best Chef בשנים 2022 ו-2023.
ב-2023 הוכרז שמסעדתו "שמונה" בניו יורק קיבלה כוכב מישלן.
אייל שכטר (נולד ב-10 במרץ 1964 בקריית ביאליק) הוא שחקן ומוזיקאי ישראלי, סולן להקת אבטיפוס.
בתקופת התיכון ניגן עם ערן צור בלהקת "Mother Brain Crazy", שהתפרקה לאחר הופעה אחת.
בשנת 1985 הקים עם אמיר בן-דוד את להקת "אבטיפוס", שהוציאה שלושה אלבומים: "מה החזאי מבין" (1995) "איך עושים מים" (1997) ו"הודעה לנוסעים מחוץ לזמן" (2015).
שכטר שר כסולן הלהקה ברוב שיריה וכתב לה מספר שירים (ביניהם "מועקה").
בשנת 2002 הוציא אלבום סולו אלקטרו-רוק ראשון בשם "פעם אחרונה שאני ככה".
את האלבום הפיק טל יניב והוא כולל שיתוף פעולה עם ההרכב אינפקטד משרום בשני שירים: "רעש" ו"פעם אחרונה שאני ככה".
במהלך שנת 2009 הוציא את הסינגל "מתוק ומר" (שכתב אורן רוזן-דהן) שיר הנושא מסרט באותו שם.
בשנת 2025 הקים יחד עם דודי לוי וחבריו לאבטיפוס - אמיר בן דוד וטל יניב - את הסופרגרופ "הפטריקים", שיצאה לסיבוב הופעות בישראל ובעולם.
ניהל מוזיקלית בשנת 2025 את ההצגה "לאונרד" בתיאטרון תמונע.
במקביל למוזיקה ולמשחק, שכטר כתב וערך בין שנות ה-90 ועד לתחילת שנות האלפיים עיתונים ומגזינים שונים בישראל.
בשנת 1995 שיחק בסרטה של דינה צבי-ריקליס "שבעה".
בשנת 1996 גילם את גרי בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "לנגד עיניים מערביות".
על משחקו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2000 גילם את איגי בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "בסמה מוצ'ו".
בשנת 2003 גילם את תומר/ריקרדו בטלנובלה "משחק החיים", וגילם את ירמי בסרט הטלוויזיה של הבמאי אבי כהן "אמצע הסרט".
בשנת 2004 גילם את בועז בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "שנת אפס".
בשנת 2005 גילם את גבי מצליח בסדרת הטלוויזיה "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית", ספין אוף של הסדרה "אסתי המכוערת".
באותה שנה גילם את הכתב הפלילי אודי תבור בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו, "כתב פלילי".
לסדרה זו אף כתב את הפסקול.
על משחקו בסדרה זו היה מועמד לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2006 גילם את מוטי בעונה השלישית של הדרמה היומית "ראש גדול", והשתתף בסרט האימה הקצר שביים ליאור חפץ, "טוב שחזרת הביתה".
סרט זה הופק במימון "קרן רותם מוריה" לזכרו של רותם מוריה שנרצח בפיגוע בסיני בשנת 2004, והוקרן בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים - ביניהם פסטיבל סרטי האימה בהוליווד "Screamfest".
בשנת 2007 גילם את רן בסרט הקולנוע של דורון בנבנישתי "מתוק ומר" והנחה את תוכנית התרבות "זמן אוויר" בערוץ 1. בשנת 2008 גילם את עמוס מאיר בסדרת הטלוויזיה "הנפילים" שיצרו רובי דואניאס וחן קלימן.
בשנת 2009 גילם את דרור קליין בטלנובלה "חשופים".
גילם את מיקי ברוש בדרמה הקומית "דני הוליווד", ואת היועץ החינוכי ניב רוזן בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "האמת העירומה".
בשנת 2010 גילם את אריק בורשטיין המבוגר בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי", גילם את יואב בכר בסדרת הטלוויזיה "גירושים נפלאים" והשתתף בסרטו של חיים בוזגלו "סרק סרק".
באותה שנה החל להנחות את התוכנית "אבן גבירול פינת יהודה הלוי" בערוץ 23.
החל משנת 2011 מדבב את עכבראסטה בערוץ הופ!.
בשנת 2012 השתתף בסדרה "תנוחי" כבן זוגה של מרב בן בסט (צופית גרנט).
בהמשך השתתף בסדרה "יומני החופש הגדול" בערוץ דיסני.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הנוער "Oboy" בתפקיד מולי רוזן, אביו הפושע של חבר הלהקה מייקל רוזן (גפן ברקאי).
בשנת 2018 גילם את אוריה אטלס, אביהן של שתי הדמיות הראשיות קירקי (גילי איצקוביץ) ולילה (אביה מלכה) בסדרה "כדברא".
בשנת 2022 גילם את חיים שמש בסדרה "שנות הירח".
סרטים וסדרות נוספים: "שירת החטאים", "ג'ק" (פרויקט 48 שעות), "יומני החופש הגדול", "בית המשאלות", "סרט פסטיגל 2016", "משפחת כספי", "אולי הפעם", "אהבה בשלייקס".
עכברסטה (דמות ראשית), אבירי הטנקאי (מערכת המחשב), פרסומות למגזין בלייזר, הקראת ספרים icast (תעתועון, דרוש לחשן, חופש מוחלט), הנחיית פרס הבמה לילדים ונוער 2021 (יחד עם פזית ירון מינקובסקי).
2023: שותף בקאסט "אלוף העולם", זוכת פרס "ההצגה הטובה ביותר תיאטרון ילדים ונוער"
2013: ציון לשבח לשחקן בולט בהצגה תג מחיר.
2010: זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בהצגה רצח בכביש מהיר.
שכטר גרוש, אב לשתי בנות.
היה נשוי לעיתונאית עינת פישביין, והם התגרשו ב- 2001. לאחר מספר שנים נפרד גם מאם בנותיו.
אַייְלָה (בגאלית סקוטית: Islay) הוא אי במערב סקוטלנד, הדרומי ביותר בקבוצת האיים ההברידיים.
האי ידוע בכינוי "מלכת האיים ההברידיים" והיה מושבו של "מושל האיים" (Lord of the Isles) ראש שבט מקדונלד בפינלאגן שעל האי, עד שנכבשה סקוטלנד על ידי האנגלים והתואר "נגנב" על ידי משפחת המלוכה הבריטית, (בדומה לתואר Prince of Wales).
האי שוכן במחוז (Council Area) ארגייל וביוט דרום-מערבית לאי ג'ורה, ומרוחק כ-45 ק"מ מחופי צפון אירלנד.
השפה הגאלית הסקוטית נמצאת עדיין בשימוש באי, בעיקר בחלקו המערבי.
בירתו היא העיירה באומור (Bowmore) המפורסמת עקב מזקקת הוויסקי השוכנת בה והכנסייה העגולה הייחודית הבנויה בה.
היישוב הגדול ביותר באי הוא פורטנהאבן (Portnahaven).
לאיילה היסטוריה אנושית ארוכה ועשירה מאוד.
נמצאו עדויות המוכיחות כי האי איילה היה מיושב על ידי מתנחלים מוקדמים מאוד שהגיעו איילה בתקופות שלאחר עידן הקרח האחרון בסביבות 7500 לפני הספירה כדייגים וכציידים.
בתקופות מאוחרות יותר של התקופה הנאוליתית ובראשית תקופת הברונזה הונפו אבנים עומדות וגלופות רבות.
האי איילה היה בעבר מקור הכוח העיקרי במערב סקוטלנד ונודע כביתם של לורדי האיים.
שרידי היישובים שלהם עדיין נראים ב-Finlaggan שהוא אתר ארכאולוגי חשוב מאוד באי איילה, שרידים מההיסטוריה הדתית של איילה ואבנים מגולפות במספר מוקדים באי.
הצלב הגבוה של קילדטון הוא הצלב הסלטי מתוארך לסביבות שנת 800 לאחר הספירה ודוגמה יפה להיסטוריה מוקדמת זו.
ניתן למצוא צלבים גבוהים אחרים בקילנייב וקילצ'ומן, וניתן לראות לוחות קבר מגולפים בקילצ'ומאן, קילנאכטון, קילס, ברידנדג', פינלגגן וניירבול.
האי הוא החמישי בגודלו בסקוטלנד, והשישי בגודלו מבין האיים שסביב בריטניה.
שטחו כ-600 קמ"ר ופרנסת התושבים מגיעה בעיקר מזיקוק ויסקי ותיירות.
מרבית התיירים מגיעים לאי כדי לבקר באחת מתוך תשע מזקקות הוויסקי הפועלות בו, ההופכות אותו למרכז בעל חשיבות רבה בתחום זה.
הוויסקי המיוצר באיילה נחשב לבעל הטעם המעושן ביותר מבין סוגי הוויסקי הסקוטי.
באי אוכלוסייה גדולה של עופות, והוא מהווה יעד לצפרים חובבים במהלך כל השנה.
האקלים באי נוח יחסית לחוף המערבי של סקוטלנד עקב השפעתו של זרם הגולף.
אייל שחר (נולד ב-19 בינואר 1974) הוא זמר, פזמונאי, מלחין ומאמן כושר ישראלי.
שחר נולד בפתח תקווה,התחיל את קריירת השירה שלו בלהקת הבנים הראשונה בישראל, "היי פייב", בשנת 1996. בשנת 2000 התפרקה הלהקה, אחרי ארבע שנות פעילות בהן הוציאה שלושה אלבומי זהב ואלבום E.P מצליח.
לצד העשייה המוזיקלית, מזה כ-15 שנה עוסק אייל בתחום הכושר.
הוא מאמן כושר פרטי, ליחידים ולקבוצות.
חודש לאחר פירוק הלהקה בשנת 2000, הוציא שחר את אלבומו הראשון, בו נכללו השירים "עושה לי את זה", "מי אוכל את כיפה אדומה", ו"מלאך שומר שלי" שכתב גל אשר.
לאחר האלבום יצא שחר לסיבוב הופעות, שנמשך עד 2001. במקביל שידר תוכנית ברדיוס, כתב שיר לפסטיגל באותה שנה, והצטרף לסיבוב ההופעות של גלי עטרי.
בשנת 2005 כתב שחר יחד עם פיני ארונבייב לשירי מימון את השיר "השקט שנשאר", לאירוויזיון 2005. השיר זכה במקום הרביעי באירוויזיון, וכן זכה בתואר שיר השנה מטעם רשת ג' ותחנות רדיו נוספות, והיה לשיר המושמע ביותר ברדיו בשנת 2005 בישראל.
שחר המשיך עם מימון, וכתב שני שירים באלבום הבכורה שלה: "אותך" ו"מרחוק", בו גם השתתף בשירה.
בהמשך אותה שנה שחר כתב לרוני דואני את השיר "סוכרייה", והלחין למאיה בוסקילה את השיר "רק אל תגיד" .
בשנת 2007 כתב והלחין שחר את השיר "שקט" של מורן קריתי.
בשנת 2008 הוציא שחר לרדיו סינגל חדש מתוך אלבום שני שבדרך.
השיר נקרא "לא חשוב לאן" שאותו כתב והלחין ביחד עם פיני ארונבייב.
בשנת 2009 כתב שחר יחד עם ארנובייב את מילות סינגל הבכורה של בוגר כוכב נולד 4 מישל גוריאלשווילי, שנקרא "מלך לבדו".
זהו שיר רוסי פופולרי במקור אותו הלחין גוריאלשווילי בעצמו, ואת המילים תרגמו אייל שחר ופיני ארונבייב.
בינואר 2010 יצא לרדיו סינגל שני לגוריאלשווילי בשם "מחזיק שלא תיפול", אותו כתבו שחר וארונבייב ללחן של פיבוס.
שחר ופיני כתבו את רוב אלבומו של מישל.
באותה שנה נכנס השיר "השקט שנשאר" שכתב שחר לשירי מימון, לרשימת 20 השירים הגדולים במצעד פסקול העשור של ערוץ 24.
בשנת 2010 כתב שחר יחד עם סהר חגי והלחין בעצמו שיר שנקרא "לאן", לזמר הראל סקעת.
השיר נבחר יחד עם שלושה שירים נוספים מתוך עשרות שירים, להתחרות על הזכות לייצג את ישראל באירוויזיון 2010. באפריל 2010 יצא לרדיו סינגל שלישי למישל גוריאלשווילי בשם "אנה תלכי", אותו כתבו אייל שחר ופיני ארונבייב ללחן של ארה גבורגיאן.
בשנת 2016 אמור היה להשתתף במופע האיחוד של "היי פייב", אך האיחוד בוטל לבסוף בעקבות אשפוזו ומותו של חבר הלהקה, אמיר פרישר גוטמן.
בשנת 2020 הוציא עם חבר היי פייב לשעבר מייקל הרפז את השיר "מי אני" שכתב יחד עם סהר חגי והלחין בעצמו.
בשנת 2022 הוציא את הסינגל "עומד על צוק" - חידוש לשיר שיצא בעבר עם היי פייב.
בשנת 2024, הוציא גרסת כיסוי לשיר "בראשית", במקור של הזמר גבי שושן.
בשנת 2025 הוציא את הסינגל "על הקצה", בליווי קליפ שנוצר באמצעות בינה מלאכותית.
בנוסף, מופיע ברחבי הארץ עם מופעו "Fever" - מחווה לבי ג'יז.
מי אוכל את כיפה אדומה (2000)
איילה אינגדשט (נולדה ב-21 באוגוסט 1978) היא זמרת R&B ישראלית.
אינגדשט נולדה באתיופיה ועלתה לישראל בגיל שנתיים.
משפחתה של אינגדשט עלתה לארץ מאתיופיה בשנת 1981. המשפחה התגוררה בירושלים מספר שנים ולאחר מכן החליטו להשתקע באשדוד.
כשאיילה הייתה צעירה, הוריה התגרשו, והאם גידלה לבד את בנות המשפחה.
כשהייתה בת 14 הופיעה לראשונה על במה, במסגרת להקת נוער באשדוד.
שירתה בצה"ל כזמרת בלהקת חיל הים.
אודות השירות היא מספרת: "(...) הייתי האתיופית הראשונה בלהקה צבאית, אבל לא באתי ככזאת אלא כי רציתי לשיר.
עברתי את הבחינות כמו כל אחד, אבל כשהגעתי עם המדים לחיל החינוך, המפקד לקח אותי לפגישה אישית ואמר: 'את יודעת שאת האתיופית הראשונה...', והם עשו לי הכנה, תדריך של מה הולך להיות לי, מבחינת יחס, תקשורת.
אבל כשהקשבתי לו זה עבר מעלי.
אחיותיה הצעירות של אינגדשט, מרי ומלכה, הן זמרות גם כן, אך אחותה אושרת אינגדשט היא שחקנית.
היא מתגוררת ברמת גן, נשואה ואם לשלושה.
אחרי שהשתחררה משירותה הצבאי שיחקה אינגדשט במספר הצגות, כ"תל אביב הקטנה" ו"מעיין הכבשים", וגם הנחתה בערוץ "בריזה".
עד שנת 2006 לא הקליטה אינגדשט חומרים מוזיקליים משל עצמה.
עם זאת, מוקי ופילוני, חברי להקת שב"ק ס', טיפחו אותה מוזיקלית, כולל השתתפות בהופעות ובאלבומיו של מוקי.
בשנת 2006 החלה אינגדשט לשתף פעולה עם המפיק המוזיקלי רוי אדרי, מה שבסופו של דבר הניב את אלבום הבכורה שלה, שיצא במרץ 2007. האלבום נקרא על שמה והכיל את הסינגלים "ממהרת", "אהבנו" ו"לנוע".
בשנת 2007 השתתפה אינגדשט באלבומו של מומי לוי "יבוא אישי", בו שרה יחד עם לוי את השיר "נוצה ברוח", גרסת כיסוי לשירה של ריטה.
בשנת 2014 הוציאה יחד עם רועי שפיגלר לאור את הסינגל "תן לי ללכת באור".
אינגדשט השתתפה בארבעת הדיסקים של פרויקט "ילדי בית העץ" ומשתתפת באופן קבוע בהופעות הפרויקט.
כיום היא חתומה בחברת "התו השמיני" ועומדת להוציא אלבום שני.
בספטמבר 2019 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך האלבום החדש, "בשכונה ממול".
השיר מדבר על ילדותה באתיופיה ומשלב סיפורים שסבתה ואמה סיפרו לה על החיים באתיופיה.
את השיר מלווה קליפ שצולם באתיופיה.
את המילים ואת הלחן היא כתבה בשיתוף עם אריאל הורוביץ, וההפקה המוזיקלית היא של עופר מאירי.
אייל שומבורג (שם מדעי: Rucervus schomburgki) הוא מין נכחד מהסוג אייל רוסרבוס במשפחת האייליים.
אייל זה היה אנדמי לתאילנד.
המין תואר על ידי אדוארד בלית' ונקרא על שמו של סר רוברט הרמן שומבורג, שהיה הקונסול הבריטי בבנגקוק בשנים 1857-1864.
אייל זה דמה במראהו לברסינגה.
פרוותו הייתה חומה כהה וחלקיו התחתונים היו בהירים יותר.
חלקו התחתון של זנבו לבן והייתה לו רעמה קצרה.
לזכרים היו זוג קרניים מסועפות דמויות-סל, שעליהן כל החידודים הראשיים עונפו.
עובדה זו גרמה לכך שיהיו לו 33 נקודות על הקרניים ואורכו של החלק החיצוני היה 88 ס"מ.
אייל שומבורג היה מצוי בערבות ביצתיות עם עשב גבוה, קנים ושיחים במרכז תאילנד, במיוחד בעמק נהר צ'או פראיה ליד בנגקוק.
הם חיו בעדרים שכללו זכר אחד, כמה נקבות והצאצאים שלהן.
למרות זאת, בזמן השיטפון בעונה הגשומה, העדרים נעו למקומות גבוהים יותר שיכולים להפוך לאיים.
זה הפך אותם למטרה קלה עבור ציידים.
בסוף המאה ה-19 החלה בתאילנד הפקה מסחרית של אורז לשם ייצוא שהובילה להשמדת כל הערבות והביצות שהאייל הסתמך עליהן.
לחץ אינטנסיבי של ציד לקראת סוף העשור הקטין את תפוצת המין עד להכחדתו.
אוכלוסיית הבר של איילי שומבורג נחשבה כנכחדה כתוצאה מציד בלתי מבוקר בשנת 1932, כשהפרט האחרון נהרג בידי שיכור בשנת 1938. המין נרשם כנכחד גם ב-2006 על ידי איגוד השימור העולמי.
למרות זאת, כמה מדענים מחשיבים אותו כקיים.
ידוע רק על פרט מפוחלץ אחד, שכיום הוא נמצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז לאחר שחי בגן החיות באותה העיר עד 1868.
בשנת 1991, נמצאו קרניים של אייל שומבורג בחנות לרפואה סינית בלאוס.
לורנט צ'אזי, אגרונום מטעם האומות המאוחדות, מאוחר יותר זיהה את הקרניים מתצלום שצילם וקבע שהן באו מאייל שומבורג.
ייתכן שאייל שומבורג שרד בלאוס, אבל זה לא הוכח.
איילה לאנג פישר היא שחקנית וסופרת אוסטרלית שהתגיירה, המוכרת בעיקר בזכות כיכובה בסרטים "לדפוק חתונה" (2005), "וידויים של שופהוליק" (2009), "האשליה" (2013), "גטסבי הגדול" (2013), "גרימסבי" (2016) "יצורים ליליים" (2016) ו"השכנים של ג'ונס" (2016).
פישר נולדה במסקט שבעומאן, להורים סקוטיים נוצרים-מתודיסטים.
משפחתה התגוררה במסקט עקב עבודתו של אביה כבנקאי של האומות המאוחדות.
כשהייתה ילדה קטנה עברה עם משפחתה אל בת'גייט, עיר הולדתם בסקוטלנד.
כאשר הייתה בת 6, עברה משפחתה להתגורר בפרת' שבאוסטרליה המערבית.
פישר למדה באוניברסיטה של התנועה המתודיסטית לבנות בפרת'.
אמה ואחיה גרים באתונה ואביה בפרנקפורט.
בגיל 9 החלה פישר להופיע בפרסומות בטלוויזיה באוסטרליה.
קריירת המשחק המקצועית של פישר החלה בשנת 1993, כאשר כיכבה באופרת הסבון חוף פארדייס ובסדרה "Bay City".
בגיל 18, בעזרת אמה, פרסמה פישר שני ספרים לנוער, "Bewitched" ו-"Seduced by Fame".
בין השנים 1994–1997 גילמה את דמותה של שאנון ריד באופרת הסבון האוסטרלית "קרוב רחוק".
לאחר שעזבה את הסדרה, נרשמה לבית ספר למשחק בפריז, והחלה להופיע בהצגות מוזיקליות לילדים בבריטניה.
פריצת הדרך של פישר הייתה בשנת 2002, כאשר שיחקה בסרט הלייב-אקשן של "סקובי-דו" בתור מרי-ג'יין, ומייד לאחר מכן הוחתמה אצל סוכן אמריקאי.
היא קיבלה תפקיד גדול יותר בסרט "לדפוק חתונה" בשנת 2005, שזיכה אותה בפרס הופעת הפריצה של MTV.
באותה שנה שיחקה פישר בסרט הדרמה "לונדון" כבקה, מארחת מסיבה במנהטן.
בשנת 2007 כיכבה בסרט "פעלולן לנצח", לצידו של אנדי סמברג.
היא הייתה אמורה להופיע ב"משפחת סימפסון - הסרט", אך הסצנה שלה נחתכה בעריכה הסופית.
בשנת 2008 כיכבה בסרט "חתונה במהירות מופרזת", ובסרט "בטוח, אולי" (Definitely, Maybe), ודיבבה בסרט "הורטון שומע מישהו" את דוקטור לרו.
בשנת 2009 כיכבה בסרט "וידויים של שופהוליק".
בשנת 2012 היא דיבבה בסרט "שומרי האגדות" את פיית השיניים.
ב-2013, שיחקה בסרטים "גטסבי הגדול" ו"האשליה".
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה "השכנים של ג'ונס" לצידה של גל גדות, בסרטו של טום פורד "יצורים ליליים" ובסרט "גרימסבי" לצד בעלה סשה ברון כהן.
ב-2018, שיחקה בסרט הקומדיה "תופסת".
בשנת 2020, כיכבה בסרט "הסנדקית הקסומה".
ב-2022, החלה לשחק בסדרה "Wolf Like Me".
במאי 2024, החלה להצטלם לסרט הרביעי בסדרת סרטי "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" שעתיד לצאת בפברואר 2025.
בשנת 2001 פגשה פישר את השחקן הבריטי-יהודי סשה ברון כהן במסיבה בסידני.
הם התארסו בשנת 2004 ונישאו ב-15 במרץ 2010 בטקס חתונה יהודי בפריז.
לפני נישואיהם למדה פישר לימודי יהדות במשך שלוש שנים, התגיירה, ובחרה את השם העברי איילה.
לפישר וברון-כהן שלושה ילדים: בת שנולדה ב-19 באוקטובר 2007, בת נוספת שנולדה בקיץ 2010, ובן שנולד באפריל 2015. המשפחה התגוררה לסירוגין בלונדון ובלוס אנג'לס, ובשנת 2020 עברו לסידני, אוסטרליה ובהמשך לפרת'.
ב-5 באפריל 2024 הודיעו בני הזוג בהודעה באינסטגרם כי הגישו בקשה לגירושין עוד ב-2023.
באוקטובר 2023, פישר, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
שנהסדרהתפקידהערות1993חוף פארדייסרובין3 פרקים1997-1994קרוב רחוקשאנון ריד393 פרקים1999אוליבר טוויסטבת'מיני-סדרה2000Sunburnאישהפרק: "#2.1"לבבות ועצמותברמניתפרק: "I Need a Love Song"2001אטילהסיסרהמיני-סדרה2002Beastmasterדימון מאנאקהפרק: "The Trial"2003המופע של עלי ג'יטאג ביצ'פרק: "Belief"2004Pilot Seasonבאטרפלייפרק: "#1.6"2011משועמם (אנ')רוז2 פרקים2013