tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסקוט חסרו אנשים, והוא ביקש מתנדבים; מבין כמה מאות שנענו לקריאה, היה ג'ויס אחד מארבעת הימאים שנבחרו להצטרף למשלחת דיסקברי.
הוא הפליג עמה דרומה ב-14 באוקטובר 1901.
משלחת דיסקברי הייתה התנסותו הראשונה של ג'ויס באנטארקטיקה, אם כי למשך שלוש השנים הבאות שמר על פרופיל נמוך יחסית; סקוט כמעט שאיננו מזכיר אותו ב"מסע הדיסקברי", וביומניו של אדריאן וילסון איננו נזכר כלל.
נראה, שהסתגל ללא קושי לחיים באנטראקטיקה ושכלל את ניסיונו בטכניקות של גרירת מזחלות ונהיגת כלבים, לצד היבטים אחרים של חקר אנטארקטיקה.
הוא לא השתתף במסעות העיקריים של המשלחת, אם כי לקראת סיומה הצטרף לארתור פילבים ופרנק ויילד בניסיון לטפס על הר ארבוס, שם העפילו לגובה של כ-1000 מ'.
פעמים אחדות נפגע ג'ויס קשות מכוויות קור; באחד המקרים החזיקו שני קצינים, מייקל ברן וג'ורג' מולוק, את רגליו הקפואות של ג'ויס על בטנם ועיסו את קרסוליו במשך שעות אחדות כדי להציל את כפות רגליו מקטיעה.
ואולם, ניסיונות אלה לא הרתיעו את ג'ויס; היסטוריון הקוטב בו ריפנבורו כותב, שג'ויס נמשך שוב ושוב לאנטארקטיקה בכוח "שילוב מוזר של חיבה וסלידה, שאילץ (אותו) לחזור שוב ושוב."
במהלך המשלחת פגש ג'ויס אנשים אחדים, העתידים למלא תפקיד חשוב בתולדות חקר אנטארקטיקה בשנים הבאות, בהם סקוט, וילסון, פרנק ויילד, טום קרין, אדגר אוונס והמשמעותי בכולם, ארנסט שקלטון.
ג'ויס יצא לכמה מסעות מזחלת עם שקלטון ועשה עליו רושם של אדם יעיל ומהימן.
הוא הרשים גם את סקוט כ"מפוכח, ישר, נאמן ואינטליגנטי", ומארגן המשלחת, סר קלמנטס מרקהם, תיאר אותו לאחר זמן כ"אדם ישר וראוי לאמון".
גמולו, עם תום המשלחת, היה קידום לקצין זוטר בדרגה הראשונה, בהמלצת סקוט..
אלא שבשלב זה כבר נכבש לקסמי אנטארקטיקה ושירות רגיל בצי לא עוד דיבר אליו.
הוא עזב את הצי בשנת 1905 אבל החיים על החוף לא סיפקו אותו והוא חזר והתגייס ב-1906. כשנקרתה לידו כעבור שנה ההזדמנות להצטרף למשלחת נמרוד של שקלטון, קפץ עליה ללא שהייה.
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה ("נמרוד") 1909-1907
כששקלטון בחר את הצוות למשלחת שלו לאנטארקטיקה בספינה "נמרוד", היה ג'ויס אחד הראשונים שגייס.
על פי רוב הסיפורים, שקלטון ראה את ג'ויס על אוטובוס שעבר ליד משרדי המשלחת, שלח מישהו לקרוא לו וגייס אותו בו במקום.
כדי להצטרף למשלחת, פדה ג'ויס את עצמו מן הצי; בשנים הבאות יטען, ששקלטון לא פיצה אותו על דמי הפדיון, על אף הבטחתו לעשות כן, אחד מכמה סכסוכי כספים שעתידים היו להשפיע לרעה על קשריו עם שקלטון.
ג'ויס, שקלטון ופרנק ויילד היו החברים היחידים במשלחת שצברו ניסיון קודם באנטארקטיקה, ועל יסוד מעלליו במשלחת דיסקברי, הופקד ג'ויס על המחסנים הכלליים של המשלחת, המזחלות והכלבים.
לפני היציאה לדרך באוגוסט 1907, עברו הוא וויילד קורס מזורז בהדפסה בעסק ההדפסה של סר ג'וזף קוסטון בהמפשייר, כיוון ששקלטון התכוון להוציא ספר או כתב-עת בתקופת שהותו באנטארקטיקה.
"נמרוד" הפליגה מניו זילנד ב-1 בינואר 1908, וכדי לחסוך בדלק, נגררה עד לקרח הים הדחוס של אנטארקטיקה על ידי הגוררת "קוניה".
ב-23 בינואר, עכשיו בכוח המנוע שלה עצמה, הגיעה אל מדף הקרח רוס (שהיה מוכר אז בשם "מחסום הקרח הגדול או "המחסום"), שם תכנן שקלטון לקבוע את המטה שלו במפרצון שגילה בעת מסע "דיסקברי".
התברר, שהתוכנית לא ניתנה לביצוע; המפרצון, משם המריאו סקוט ושקלטון בכדור פורח בפברואר 1902, התרחב מאוד והיה למפרץ פתוח, שקיבל את השם מפרץ הלווייתנים.
שקלטון היה בטוח, שהקרח איננו יציב דיו לשמש לאתר נחיתה, ולא יכול היה למצוא שום אתר חלופי קביל על ארץ אדוארד השביעי הסמוכה.
לפני צאתו לאנטארקטיקה הבטיח שקלטון לסקוט, שלא יקים בסיס למשלחתו במטה הקודם של סקוט במצר מקמרדו או בקרבתו.
עכשיו לא נותרה לשקלטון ברירה אלא לחזור בו מהסכמתו ולהשיט את "נמרוד" אל מימיו הבטוחים יותר של מצר מקמרדו.
האתר שנבחר לבסוף לבסיס נמצא בכף רוידס, כ-32 ק"מ צפונית למטה "דיסקברי" הישן של סקוט בהאט פוינט.
לאורך התהליך הממושך, ולא פעם קשה, של פריקת הספינה, נשאר ג'ויס על החוף, שם השגיח על הכלבים וסוסי הפוני, ועזר לבנות את צריף המשלחת.
במרץ סייע ג'ויס לקבוצה, שהייתה הראשונה להעפיל בהצלחה אל הר ארבוס, אף כי לא היה בין המטפסים.
ג'ויס לא הוזמן להשתתף, במשלחת טרה נובה של סקוט, אם כי כמה מאנשיו של שקלטון הוזמנו אליה, בהם פרנק ויילד, שסירב.
תחת זאת, הצטרפו הן ג'ויס והן ויילד למשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון.
ב-1911 נסע ג'ויס לדנמרק לרכוש כלבי מזחלת למשלחת הזו, והביאם לטסמניה.
בסופו של דבר, ג'ויס לא הפליג עם מוסון.
לפי גרסה אחת, הוא "שוחרר" לפני שהמשלחת יצאה מטסמניה, ואילו גרסה אחרת פוסקת, שמוסון ויתר על ג'ויס כאשר צמצם את משלחתו משלוש קבוצות חוף לשתיים.
תהיה הסיבה אשר תהיה, נראה שחל קלקול ביחסים; השמועה אמרה, שמוסון לא בטח בג'ויס ותירץ זאת בטענה, ש"הוא מבלה יותר מדי זמן בבתי מלון", רמז אפשרי לכך, ששתייה מופרזת הייתה הבעיה.
ג'ויס נשאר באוסטרליה וקיבל עבודה ב"קרן נמל סידני".
בפברואר 1914, יצר שקלטון קשר עם ג'ויס, שהיה עדיין באוסטרליה.
שקלטון התווה אז את תוכניותיו למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ורצה את ג'ויס בקבוצת ים רוס, שתסייע למשלחת.
במקרה של שינוי בתוכניות לפורמט של ספינה אחת, הבטיח שקלטון למצוא לג'ויס תפקיד אחר במשלחת.
מאוחר יותר יטען ג'ויס, ללא הצדקה, ששקלטון הציע לו מקום בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית העיקרית.
גם בספר שכתב בהמשך, "הנתיב לקוטב הדרומי", שיצא לאור ב-1929, הציג ג'ויס את טבע מינויו לקבוצת ים רוס באור מטעה, כשהשמיט את הוראתו של שקלטון, שהכפיפה אותו לקצין וטען, שניתנה לו סמכות בלעדית על הכלבים ועל המזחלות.
משימתה של קבוצת ים רוס, בפיקודו של עוד ותיק ממשלחת נמרוד, אניאס מקינטוש, הייתה להקים בסיס במצר מקמרדו ואחר להניח שורה של מצבורי אספקה לרוחב מדף הקרח רוס, כתמיכה בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית.
שקלטון ראה במשימה זו מעשה שיגרה; הוא כתב: "לא צפיתי שהעבודה תציב קשיים מיוחדים".
ואולם, הקבוצה הורכבה בחיפזון, והייתה חסרת ניסיון.
רק ג'ויס ומקינטוש היו קודם לכן באנטארקטיקה, ומקינטוש התנסה בעבודה בסביבת הקוטב לתקופה קצרה בלבד; הוא פרש ממשלחת נמרוד עקב פציעה לפני הנחיתה הראשונית, לאחר שאיבד את עינו הימנית בתאונה, וחזר רק לשלבים האחרונים של המשלחת.
יציאתה של "אורורה" מאוסטרליה נדחתה בשל שורת מכשלות ועיכובים ארגוניים ופיננסיים והקבוצה הגיעה למצר מקמרדו רק ב-16 בינואר 1915, מאוחר מאוד בעונה כשמדובר בעבודה של הנחת מצבורי צידה.
מקינטוש, שסבר ששקלטון עשוי לנסות לחצות את היבשת בעונה ראשונה זו, עמד על כך שהיציאה עם המזחלות הטעונות תתחיל ללא דיחוי, בכוונה לצייד את מצבורי האספקה בנקודות 79 ו-80 מעלות דרום.
ג'ויס התנגד לכך; דרוש עוד זמן, טען, להתאקלמות ולאימון האנשים והכלבים.
אבל מקינטוש, שלא היה מודע לכך ששקלטון ביטל את האפשרות של חציית היבשת באותה עונה, התעלם ממחאתו.
מקינטוש הכעיס את ג'ויס גם בהחלטתו להוביל בעצמו את הקבוצה להנחת מצבורים, בלי לשעות לטענת ג'ויס, שניתנה לו סמכות עצמאית בתחום זה.
הקבוצה חולקה לשני צוותים, והמסע החל ב-24 בינואר, באווירה של ערבובייה גמורה.
הניסיונות הראשונים לעלות על מדף הקרח נכשלו
בגלל תנאי השטח, הצוות של מקינטוש איבד את דרכו על קרח הים בין כף אוונס להאט פוינט.
ג'ויס שש בסתר לבו על ראיה זו לחוסר הניסיון של ראש הקבוצה.
לבסוף הגיעו הצוותים אל סימון המעלה ה-79, והניחו שם את "מצבור השונית" (שונית מינה הייתה ציון דרך בולט בקו רוחב זה) ב-9 בפברואר.
נראה, שקבוצתו של ג'ויס נהנתה מן המסע הקל יותר.
תוכניתו של מקינטוש, לקחת את הכלבים אל סימון המעלה ה-80 הובילה לעוד חילופי דברים בינו לבין ג'ויס, שטען כי אחדים מן הכלבים כבר מתו ואת הנותרים יש לשמור למסעות הבאים, אבל גם הפעם ביטל מקינטוש את טענותיו.
ב-20 בפברואר הגיעה הקבוצה אל קו הרוחב 80° דרום והניחו שם את המצבור כמתוכנן.
תוצאת המסע הזה הייתה הנחת 47 ק"ג של מצרכי מזון ודלק במעלה ה-80 ו-71 ק"ג ב-79° דרום.
אבל עוד 202 ק"ג, שנועדו למצבורים, הושלכו במהלך המסע, כדי להפחית את המשקל.
הקבוצה יצאה לדרך ב-1 בספטמבר 1915. האנשים לא היו מאומנים כנדרש והיו בכושר לא מספק, בבגדים פרימיטיביים ועם ציוד מתוצרת עצמית.
עם חמישה כלבים בלבד, אלה שנותרו לפליטה מן הכישלון של העונה שעברה,
נועד המסע להסתמך בעיקר על גרירה בכוח שרירי האנשים.
לפני שיתחילו בצעידה דרומה, מרחק של 1440 ק"מ, היה עליהם לאסוף ציוד במשקל כ-1700 ק"ג, שהושאר בשטח ולהחזירו אל מצבור הבסיס בשונית מינה.
שלב זה של המסע נמשך עד 28 בדצמבר.
מקינטוש חילק את אנשיו לשתי קבוצות, אחת בפיקודו הוא והשנייה בפיקוד ג'ויס.
חילוקי הדעות בין השניים על שיטות העבודה נמשכו; לבסוף הציג ג'ויס לפני מקינטוש ראיה שאינה ניתנת לערעור לכך, שהשיטות של אנשיו היו יעילות פי כמה, ומקינטוש נכנע.
"מימי לא נתקלתי באידיוט כזה כאחראי על אנשים", כתב ג'ויס ביומנו.
החברים החלשים בקבוצה, ארנולד ספנסר-סמית ומקינטוש עצמו החלו לגלות סימנים של קריסה גופנית, כשהמסע הארוך דרומה החל ממצבור השונית לעבר מאונט הופ ב-'30 83° דרום, שם נקבע מקום המצבור.
הקבוצה הצטמצמה לשישה, כאשר שלושה אנשים נאלצו לחזור על עקבותיהם עקב תקלה בפרימוס.
עם מקינטוש וג'ויס היו בקבוצה הסופית ספנסר-סמית, ארנסט ויילד (אחיו הצעיר של פרנק), דיק ריצ'רדס וויקטור היוורד.
הם התנהלו בדרכם דרומה עם ארבעה כלבים, בסבל גדל והולך מכוויות קור, עיוורון שלג ובמשך הזמן, צפדינה.
ספנסר-סמית התמוטט, והשאר נאלצו לגרור אותו על גבי מזחלת.
מקינטוש, שבקושי הצליח להלך, המשיך להיאבק עד שהונח המצבור האחרון במאונט הופ.
במסע חזרה, הוטלה הנהגתה של הקבוצה למעשה יותר ויותר על כתפי ג'ויס, ככל שמצבו של מקינטוש התדרדר והלך עד שבסופו של דבר לא הייתה ברירה אלא לגרור גם אותו, כמו את ספנסר-סמית, על המזחלת.
המסע היה למאבק מתמשך, שבסופו של דבר עלה בחייו של ספנסר-סמית והביא את השאר לקצה כוח הסבל.
מצבו של מקינטוש, גופני ונפשי כאחד, המשיך להתדרדר ובסופו של דבר נאלצו להשאיר אותו באוהל בשעה שג'ויס, שסבל בעצמו מעיוורון-שלג חמור, הוביל את הנותרים למחסה הבטוח של האט פוינט.
אז חזרו הוא וארנסט ויילד להביא את מקינטוש, וחמשת השורדים נשארו בהאט פוינט עד 18 במרץ.
כל חמשת האנשים גילו תסמינים של צפדינה בדרגות חומרה שונות.
עם זאת, הודות לדיאטה של בשר כלבי-ים טרי, עשיר בוויטמין C, התחילו להחלים בהדרגה.
באמצע אפריל היו מוכנים לשקול יציאה לדרך לחצות כ-20 קילומטרים אחרונים של ים קפוא, שהפרידו בינם לבין הבסיס בכף אוונס.
ג'ויס בחן את קרח הים ב-18 באפריל ומצא אותו יציב, אבל למחרת היום באה סופת שלגים מדרום וגרפה את כל הקרח הלאה משם.
האווירה בהאט פוינט הייתה קודרת, והדיאטה המתמדת של בשר כלב-ים דיכאה את רוחם.
מצב זה השפיע כנראה ביותר על מקינטוש, וב-8 במאי, על אף הפצרות דוחקות מצד ג'ויס, ריצ'רדס וארנס ויילד, החליט להסתכן בהליכה על הקרח שנוצר מחדש וללכת אל כף אוונס.
ויקטור היוורד התנדב ללוות אותו.
ג'ויס כתב ביומנו: "אינני יכול להבין, איך ייתכן שהאנשים האלה משתוקקים כל כך לסכן שוב את חייהם." זמן קצר לאחר יציאתם לדרך התחוללה סופת שלגים, והשניים נעלמו ולא נראו שוב מעולם.
לג'ויס ולחבריו נודע דבר גורלם של מקינטוש והיוורד רק כאשר הצליחו לבסוף להגיע לכף אוונס ביולי.
ג'ויס נערך מיד לארגן חיפושים לאיתור עקבותיהם של הנעדרים; בחודשים הבאים נשלחו קבוצות לסייר בחופים ובאיים מצר מקמרדו, אך לשווא.
ג'ויס ארגן גם מסעות להשבת דגימות גאולוגיות, שהושארו על מדף הקרח ולעלייה אל קברו של ספנסר-סמית, שם הוקם צלב גדול.
שבעת השורדים שנותרו ניהלו את חייהם בשקט וללא אירועים מיוחדים, עד שב-10 בינואר 1917 הגיעה "אורורה" המשופצת והמצוידת מחדש, עם שקלטון על סיפונה, לקחתם הביתה.
אז נודע להם, שכל מאמציהם להנחת המצבורים היו לשווא, מאחר שספינתו של שקלטון, אנדריורנס נמחצה בקרח הים של ים ודל כמעט שנתיים קודם לכן.
לאחר שובו לניו זילנד, אושפז ג'ויס בבית חולים, בעיקר לטיפול בהשפעות עיוורון השלג ונאלץ, לדבריו, להרכיב משקפיים כהים בחודשים הבאים.
בתקופה זו נשא לאישה את ביאטריס קרטלט מכרייסטצ'רץ'.
קרוב לוודאי, שהיה עכשיו בלתי כשיר לעבודה בקוטב, אף כי ניסה, ללא הצלחה, להתגייס מחדש לצי בשנת 1918. בספטמבר 1919 נפצע קשה בתאונת דרכים, שהובילה לחודשי החלמה ובעקבותיהם, לחזרה לאנגליה.
ב-1920 חתם על הצטרפות למשלחת אנטארקטית חדשה, בראשות ג'ון קופ מקבוצת ים רוס, אבל תוכנית זו לא יצאה לפועל.
הוא לא הרפה מתביעותיו לפיצוי כספי משקלטון, שגרמו לנתק ביניהם, והוא לא הוזמן להצטרף למשלחת החיפוש של שקלטון, שיצאה בשנת 1921. הוא הגיש בקשה להצטרף למשלחת הבריטית להר אברסט בשנים 1921–1922, אך נדחה.
ג'ויס התגלה שוב לעיני הציבור בשנת 1923, כשהוענקה לו מדליית אלברט על הצלת חיים על מאמציו להציל את חיי מקינטוש וספנסר-סמית במסע להנחת מצבורים ב-1916. גם ריצ'רדס קיבל אותה מדליה; הייוורד וכן ארנסט ויילד, שמת בטיפוס בעת שירותו בצי בים התיכון בשנת 1918, קיבלו את המדליה לאחר מותם.
ב-1929 פרסם ג'ויס גרסה פולמוסית ומחרחרת ריב של יומניו בשם "The South Polar Trail", שבה הגדיל ופיאר את תפקידו הוא, הקטין את אלה של האחרים, ושילב פרטי צבע בדויים מן הלב.
מכאן ואילך השתקע בתוכניות שונות למשלחות נוספות וכתב אין-ספור מאמרים וסיפורים בהתבסס על עלילותיו, לפני שהשלים עם חיים שקטים במשרת שוער מלון בלונדון.
ביקל גורס, שג'ויס הגיע לגיל שמונים ומעלה, מעבר לשנת 1958, כשויויאן פוקס וקבוצתו חצו לראשונה את יבשת אנטארקטיקה במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי; למעשה, הוא מת מוות טבעי בהיותו כבן 65, ב-2 במאי 1940. ולטענתו של ביקל אין שום מקורות אחרים.
הר ג'ויס באנטארקטיקה קרוי על שמו.
מתעד רשומות הקוטב רולנד האנטפורד מסכם את ג'ויס כ"תערובת משונה של תרמית, ברק ראוותני וכישורים".
הערכה מעורבת זו מקבלת אישור במבחר דעות שביטאו אנשים שהיו בקשר עם ג'ויס.
דיק ריצ'רדס מקבוצת ים רוס תיאר אותו כ"נשמה טובה וחבר טוב", ואחרים היו שותפים לדעות החיוביות שהביעו סקוט ומרקהם וראו בג'ויס "בחור ממש בסדר", אם כי איננו מתאים לפיקוד.
מצד שני, אריק מרשל ממשלחת נמרוד מצא אותו "בעל אינטליגנציה מוגבלת, עוין ואיננו מסתגל לסביבה", ואילו ג'ון קינג דייוויס, כאשר סירב להצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, אמר לשקלטון" אני מסרב חד וחלק לעמוד בקשר עם כל מיזם, שאנשים כדוגמת ג'ויס קשורים עמו".
הגרסאות של ג'ויס לאירועים שתועדו ביומניו שיצאו לאור תוארו כבלתי אמינות ולעיתים כבדותה גלויה, "אפס מפאר-עצמו".
מסע הקידום העצמי הזה לא הפתיע את עמיתיו לשעבר ולא הכעיס אותם.
"זה מה שהייתי מצפה", אמר ריצ'רדס.
"הוא היה בומבסטי [...] אבל נאמן ומסור ללא סייג לחבריו".
אלכסנדר סטיבנס, המדען הראשי של הקבוצה, הסכים עמו.
הם ידעו שג'ויס, עם כל הליכותיו השחצניות, ניחן ברצון ובנחישות הדעת "לגרור אנשים ולחלצם ממוות בטוח".
לורד שקלטון, בנו של החוקר, הגדיר את ג'ויס (יחד עם מקינטוש וריצ'רדס) כ"אחד מאלה היוצאים מן הסיפור (של קבוצת ים רוס) כגיבורים".
ארנסט אורדראנו (ברומנית: Ernest Urdăreanu), 1897–1985, חצרן מקורב מאוד לקרול השני, מלך רומניה, מרשל חצר המלוכה ושר בממשלת רומניה מטעם חצר המלוכה, דמות מפתח בקמרילה המלכותית ומי שליווה את מלכו גם בגלות.
ארנסט אורדראנו היה בנו של קצין צבא רומניה וזכה בעצמו לחינוך צבאי.
לארנסט היו שני אחים, האחד מהנדס והשני איש עסקים.
אורדראנו היה נהג מרוצים שזכה בתחרויות וחובב מכוניות מרוץ בדיוק כמו מעסיקו העתידי, מלך רומניה.
בהמלצת בן דודו, הדיפלומט ניקולאה טיטולסקו, התקבל ב-1931 לעבודה אצל קרול השני, שהוכתר רק שנה לפני כן ומונה למנהל המוסך המלכותי והנהג המועדף על המלך ועל פילגשו, אלנה לופסקו.
יחסיו הטובים עם המלך הביאו לקידומו ב-1933 לתפקיד המזכיר הפרטי של המלך וב-1936 לתפקיד סגן מרשל הארמון.
בהמשך מונה אורדראנו לתפקיד מרשל הארמון, תפקיד של מנהל כל האדמיניסטרציה המלכותית של הארמון.
ב-1938, לאחר הקמת הדיקטטורה המלכותית, מונה אורדראנו לשר מטעם חצר המלך ובכך היווה נציג המלך בממשלה.
במסגרת תפקידו זה התלווה למלך בנסיעותיו לבריטניה, צרפת וגרמניה, נסיעות שנועדו למנוע את בידוד רומניה.
בגרמניה סירב אדולף היטלר לראותו בגלל קשריו עם יהודים בקמרילה המלכותית.
אורדראנו פעל, ללא הצלחה, לפיוס בין המלך ובין התנועה הלגיונרית וכשהמלך אולץ להתפטר ולצאת לגלות, התלווה אליו בנדודיו לספרד, פורטוגל, קובה, מקסיקו, ברזיל ושוב פורטוגל, שם נשאר עד יום מותו.
במקסיקו הכיר אישה צעירה ממנו בהרבה ונשא אותה לאישה.
בברזיל ארגן את נישואי המלך קרול עם פילגשו, אלנה לופסקו בה בעת עם נישואי הדתיים שלו ושל רעיתו.
לאחר מות המלך בפורטוגל ערך את הלווייתו.
ארנסט בקר היה אנתרופולוג תרבותי וסופר יהודי-אמריקאי.
בקר ידוע בזכות ספרו זוכה פרס פוליצר לשנת 1974 הכחשת המוות.
בקר קיבל דוקטורט באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק בשנת 1960. לאחר מכן, קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת סיימון פרייזר בברנבי, קנדה.
בקר היה מנודה בעשור האחרון שלו באקדמיה וקיבל הכרה בעיקר לאחר זכייתו בפרס פוליצר על ספרו משנת 1973 הכחשת המוות.
בקר פיתח רעיון כי אופיו של האינדיבידואל נבנה ביסודו על התהליך של התכחשות האדם לעובדת מותו, וכי התכחשות זו היא מרכיב הכרחי ביכולת לתפקד בעולם.
כמו כן, בניית האופי על הבסיס של הכחשת המוות גורם להסתרה וערפול של הכרות עצמית אותנטית.
בקר האמין כי הרבה מן הרוע במציאות הוא כתוצאה מן הצורך בהכחשת המוות.
רעיונותיו של בקר השפיעו רבות על תחומי הפסיכולוגיה החברתית ופסיכולוגיה של הדת.
בפסיכולוגיה חברתית התפתחה תאוריית ניהול האימה שהולידה למעלה ממאתיים מחקרים בנושא ועזרה להבין מגוון של התנהגויות אנושיות כגון הערכה עצמית, דעות קדומות ודת.
בקר נפטר מסרטן המעי הגס בשנת 1974 ואחר מותו הוקמה קרן לזכרו.
ארנסט "בראוני" בראון (25 באפריל 1916 - 21 באוגוסט 2009) היה רקדן סטפס אפרו-אמריקאי.
בראון היה חלק מצמד רקדנים יחד עם צ'ארלס "קוקי" קוק אשר רקדנו והופיעו יחד מיימי הוודויל בשנות ה-60. ב-16 שנותיו האחרונות, רקד יחד עם רג'ינלד מקלגלין שהיה ידוע בכינוי "רג'יו ההופר".
בראון התחיל להופיע באופן מקצועי כילד במועדונים שונים: רוקסי רדיו סיטי, מועדון הכותנה בניו יורק, הקזינו הלטיני בפריז ובפלדיום שבלונדון בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
הוא קיבל פרס מטעם אגודת הסטפס האמריקאי בשנת 2004 והופעתו האחרונה הייתה במסגרת המופע השנתי "עיר הסטפס" מטעם אותה האגודה יחד עם מר מקלגלין.
בראון הופיע בסרטים כמו "קאו קאו בוגי", על במת ברודוויי בשנת 1948 "נשקי אותי קייט", בפסטיבל הג'אז של ניופורט, במופעים שונים כמו "אשפה ושתי הפחיות שלו" שבו שיחק את אחת הפחיות.
בנוסף הופיע בסרט דוקומנטרי שהיה מועמד לפרס אמי "ג'ובה- המאסטרים של הריקוד הקצבי והסטפס"
ארנסט "בראוני" בראון נפטר בשיקגו בשנת 2009.
ארנסט בדיאן היה היסטוריון אמריקאי-יהודי יליד אוסטריה, אשר התמחה בהיסטוריה של יוון ורומא.
שימש כפרופסור באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1971-1998.
בדיאן נולד ב-8 באוגוסט 1925 בווינה בירת אוסטריה.
לאחר האנשלוס ב-1938, עת החריפו הרדיפות כנגד היהודים באוסטריה, עברה משפחתו לניו זילנד.
בדיאן למד בקנטרברי קולג' , והשלים תואר ראשון ב-1945. לאחר מכן למד כסטודנט-אורח ביוניברסיטי קולג' באוקספורד אצל הפרופסור ג'ורג' קוקוול .
הוא קיבל תואר דוקטור ב-1962. עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהדרכתו של רונלד סיים, ומאוחר יותר בדיאן עיבד אותה לספרו הראשון (יצא לאור ב-1958).
בהמשך ערך בדיאן שניים מתוך שבעת הכרכים של ספרו של סיים, "Roman papers".
בדיאן כתב 5 ספרים העוסקים ברומא העתיקה, וכמאתיים מאמרים בכתבי עת וכרכים מרוכזים.
מפורסם במיוחד הוא אחד ממאמריו הבוחן בצורה ביקורתית את פועלו של אלכסנדר הגדול.
ב-1971 מונה לפרופסור להיסטוריה קלאסית באוניברסיטת הרווארד.
ב-1974 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ופעל רבות לקידום חקר העת העתיקה בארצות הברית.
ב-1974 הוא סייע בהקמת "איגוד ההיסטוריונים של העת העתיקה" , ב-1976 עזר להקים את "כתב העת האמריקאי להיסטוריה עתיקה" והוא שימש כעורך שלו עד 2001. ב-1998 הפך לפרופסור אמריטוס בהרווארד, וב-1999 העניקה לו ממשלת אוסטריה את "העיטור האוסטרי למדע ואמנות".
הוא גם היה חבר באקדמיה הבריטית, האקדמיה למדעים באוסטריה, המכון הארכאולוגי הגרמני, האקדמיה הפינית למדעים, והחברה הרומית בלונדון.
באחרית ימיו, חי בדיאן בעיר קווינסי שבמדינת מסצ'וסטס.
הוא נפטר ב-1 בפברואר 2011, בגיל 85, כתוצאה מפצעים שספג מנפילה.
הוא נחשב בידי רבים מעמיתיו לאחד מגדולי החוקרים של העת העתיקה במאה ה-20. אוסף המטבעות הרומיים שלו נתרם עוד בחייו לספריית אוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
אוסף זה כולל 1,200 פריטים, והוא רב חשיבות כיוון שהוא מתעד את האבולוציה של המטבעות והכלכלה ברפובליקה הרומית.
במפגש של איגוד ההיסטוריונים של העת העתיקה בשנת 2012, נישאו דברים לזכרו, אשר ב-2013 יצאו לאור כספר בן 100 עמודים בשם "The Legacy of Ernst Badian".
ארנסט באי קורומה היה נשיא סיירה לאון הרביעי במספר, כיהן מ-17 בספטמבר 2007 ועד ל-4 באפריל 2018.
נולד בצפון המדינה בשנת 1953 למשפחה ממוצא נוצרי- אמונה דתית שנשארה עם קורומה עד היום.
אביו היה מורה לתנ"ך ואמו הייתה פוליטיקאית.
בשנת 1976 סיים תואר ראשון במנהל עסקים ועבד במשך שנתיים כמורה.
בשנת 1986 התחתן ונולדו לו שתי בנות.
קורומה עבד כ-24 שנים בחברת ביטוח פרטית, עד אשר נכנס לפוליטיקה הארצית בשנת 2002. ב-24 במרץ של אותה השנה הוא נבחר להנהיג את מפלגת האופוזיציה, זאת לאחר שלא היה מוכר בתחילה לציבור הרחב.
בהמשך 2002 ניסה להתמודד לראשונה על תפקיד הנשיאות אל מול הנשיא המכהן אחמד טג'אן קבה, אך הפסיד.
בשנים 2002–2005 כיהן בחבר בפרלמנט, ובשנת 2005 נבחר להנהיג את המיעוט, ונשאר בתפקיד זה עד בחירתו לנשיאות בשנת 2007.
בשנת 2007 נבחר קורומה לנשיאות עם רוב של כ-54.6% מהקולות, כשהתחרה אל מול סגן הנשיא המכהן.
משקיפים בינלאומיים אישרו את הוגנות הבחירות.
כשלושה שבועות לפני הבחירות קורומה היה יעד להתנקשות.
מתנקש (שהשתייך למיליציה מהפכנית) ניסה לחדור למלון בו שהה קורומה, על מנת להרוג אותו.
הוא נבלם על ידי מאבטחיו של קורומה, אשר הרביצו לו קשות.
כשבוע לאחר ההשבעה נסע קורומה לביקור נשיאותי ראשון בגינאה ובליבריה השכנות.
בטקס ההשבעה של קורומה השתתפו מנהיגים אפריקאים רבים, וביניהם: נשיא ניגריה עומארו יאר אדואה, נשיאת ליבריה אלן ג'ונסון-סירליף, נשיא סנגל עבדוליי ואד, שליט גמביה יחיא ג'אמה, נשיא בורקינה פאסו בלז קומפאורה ונשיא מאלי אמדו טומני טורה.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו בנובמבר 2012 נבחר קורומה לנשיאות לקדנציה שנייה, לאחר שקיבל 58.7% מהקולות.
גם בחירות אלו נחשבו להוגנות לאחר שבוקרו על ידי משקיפים.
אחד הדברים הראשונים שבהם קורומה התמקד כנשיא היה שיפור התשתיות הלאומיות לאחר מלחמת האזרחים.
בוצעו גם רפורמות בבריאות, אך נשמעה ביקורת כי רפורמות אלו אינן אפקטיביות בגלל שחיתות.
כחלק מהמאבק בשחיתות, קורומה חוקק חוק המחייב פקידי ציבור להכריז על נכסיהם מדי שנה.
בתחילת כהונתו, הדיח קורומה כמספר שרים שנחשדו בשחיתות.
קורומה נהנה מפופולריות רחבה בצפון ובמערב המדינה.
קורומה טוען כי הוא מאמין בסובלנות אתנית ודתית, ומרבית ממנהלתו מורכבת מהמגוון האתני שיש במדינה.
ביקורת שנמתחה על קורומה כוללת מעצר של עיתונאים המתנגדים לנשיא ואלימות מפורזת וקיצונית מצד המשטרה כנגד מפגינים.
בדצמבר 2023, ארנסט ביי קורומה הושם במעצר בית לאחר יומיים של חקירה בעקבות אירועים שהתרחשו ב-26 בנובמבר 2023 במהלך הפגנות, שתוארו כניסיון הפיכה של שלטונות סיירה לאון.
ארנסט אוסטר היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי-גרמני.
כמומחה לאנליזה של שנק, תרגם לאנגלית את חיבורו האחרון של היינריך שנקר, "קומפוזיציה חופשית".
ארנסט פרידריך אוסטר נולד במנהיים, גרמניה.
בצעירותו, עברה משפחתו להמבורג, שם למד ב-Gelehrtenschule des Johanneums.
את לימודי המוזיקה החל בנגינה על פסנתר.
כשנפלה לידיו ההוצאה המבוארת של "הסונאטות האחרונות של בטהובן" בעריכת היינריך שנקר, השתכנע אוסטר, שמן התובנה של שנקר אפשר להפיק יותר מזו של כותבים אחרים בנושאי מוזיקה.
כפי שנאמר בהערה ביוגרפית ב"קומפוזיציה חופשית":
בשנות ה-20 לחייו, עבר אוסטר לברלין ללמוד אצל תלמידו של שנקר, אוסוולד יונאס.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ואחרי מות שנקר ב-1935, עבר אוסטר לווינה, שם תרם ל"Der Dreiklang", כתב-עת קצר-ימים, שייסדו סטודנטים של שנקר, פליקס זלצר ואוסוולד יונאס.
אוסטר, שהיה יהודי, היגר לארצות הברית לאחר האנשלוס, וז'אנט שנקר, אלמנתו של היינריך, הפקידה בידיו חלק גדול ממסמכיו ל שנקר.
הוא הגיע לניו יורק על סיפון אוניית הקיטור פנדאם ב-14 בינואר 1939. הוא הגיש בקשה להתאזרחות ב-29 בינואר 1945.
בארצות הברית, עבד אוסטר כפסנתרן מלווה וכמורה לפסנתר.
בין תלמידיו היה פיטר סרקין.
בהמשך עבד כמורה בהקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ובבית ספר מאנס למוזיקה.
הוא תרגם לאנגלית את "קומפוזיציה חופשית" של היינריך שנקר בעזרת מענק מקרן רוברט אוון להמן.
אוסטר, שהיה טייל נלהב, מת כתוצאה מאירוע מוחי בעת טיפוס על הר שונמונק.
הותיר אחריו אחות, תרזה, שחיה בשווייץ באותו זמן.
מסמכיו של היינריך שנקר שהיו ברשותו נתרמו על ידי מנהל עזבונו לספרייה הציבורית לאמנויות הבמה של ניו יורק, שם הם ידועים כ"אוסף אוסטר: מסמכים של היינריך שנקר".
קולונל ד"ר ארנסט בלוך (השם המלא בגרמנית: Ernst Ferdinand Benjamin Bloch; 1 במאי 1898 – 30 באפריל 1945) היה גרמני בן לאב יהודי, ששימש כקצין בכיר באבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, לאחר שהיטלר הכיר בו כ"בעל דם גרמני".
התפרסם כמי שעמד בראש מבצע לחילוץ האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון (אדמו"ר הריי"צ), מנהיג יהודי חב"ד, מוורשה, לאחר שנכבשה על ידי הנאצים.
בלוך נולד בברלין לרופא היהודי ד"ר אוסקר בלוך, ואשתו הנוצרייה מרגרט שנברג.
בעלה הראשון של מרגרט, שהיה גם הוא יהודי, נפטר ב-1897. בלוך גדל בבית עשיר עד שאביו נפטר ב-1910 והמשפחה נקלעה לזמנים קשים.
בלוך עבד בעבודות מזדמנות כדי לעזור בפרנסת אמו וילדיה.
עם זאת, הוא השקיע בלימודיו בבית הספר והצטיין בהם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, עזב בלוך בן ה-16 את ביתו ללא ידיעת אמו וניסה להתגייס לצבא.
מספר יחידות צבאיות דחו אותו משום שהיה צעיר מדי, אך בסופו של דבר הוא שכנע את רגימנט חי"ר 132 בשטרסבורג לקבל אותו.
כמו צעירים גרמנים רבים, היה נלהב לשרת את ארצו ולחוות את הרפתקאות המלחמה.
במהלך אחד מקרבות איפר בבלגיה ב-1915, דקר חייל אויב את בלוך בכידון בלסתו התחתונה, וכתוצאה מכך נפגע סנטרו וכמה משיניו נעקרו.
החייל הפוגע הניח מגף על כתפו של בלוך, הוציא את להב הכידון והשאיר את בלוך בשטח כחייל הרוג.
בלוך התעורר בבית חולים שדה.
הוא חזר לחזית כמה חודשים לאחר מכן ולחם ב-1916 בקרב ורדן ובקרב על הסום, ב-1917 בשמפאן וב-1918 בפלנדריה, שם שוב נפצע קשה.
הפעם סבל מרסיסים בשתי הרגליים, באחת הזרועות, ובראשו.
בלוך החלים וחזר למלחמת החפירות בחזית המערבית.
עם תום המלחמה הוענקו לו שני עיטורי צלב הברזל: מדרגה ראשונה ומדרגה שנייה, וכן עיטור אות הפציעה.
גם אחיו ואלדמאר ("ואלדי"), נפצע במלחמה ומת מפצעיו ב-1919.
מסוף מלחמת העולם הראשונה עד עליית הנאציזם
לאחר המלחמה נשאר בלוך בצבא.
גבורתו לא הגנה עליו מפני האנטישמיות.
בשנת 1921 הוא נדחה על ידי אחוות סטודנטים בגלל היותו יהודי.
היא יכלה להבין מדוע האחווה אינה רוצה לקבל את מי שהזדהו דתית כיהודים, אך משפחתה שלה הייתה ליברלית והיא כלל לא ראתה את בנה כיהודי.
יתר על כן, היות בעלה יהודי לא מנעה ממנו להיות לרופא מצליח, ובצעירותו הוא היה חבר באחווה מכובדת.
היא נתנה ביטוי לכעס שלה במכתב לבלוך ועם זאת, גם האשימה אותו בכך שהושפל, כי גם אם ככל הנראה אמר שהוא נוצרי, סביר ששמו עורר שאלות שהוא ענה עליהן בכנות.
בלוך המשיך את לימודיו באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
אמו נפטרה ב-1922. בשנת 1924 קיבל דוקטורט בכלכלה עם ציון לשבח.
הוא נשאר בשירות פעיל כקצין בצבא הגרמני, הרייכסווהר, במשך כל תקופת רפובליקת ויימאר, ונושא הרקע היהודי שלו לא עלה בה.
בשנת 1930 נשא לאישה את סאבין פון בוסה הנוצרייה.
חמיו, הנס פון בוסה, קיבל אותו בברכה לתוך המשפחה וכתב לו בחיבה:
דברים אלה בוודאי נגעו בעומק לבו של בלוך, שאיבד את אביו בגיל צעיר.
לא מפתיע שקשר הנישואין שלו עם סבין החל על בסיס איתן.
במהלך חיי הנישואין שלו, בלוך הראה מחויבות לסבין ואף פעם לא שכח את הרגשות החמים והנדיבות של הוריה כאשר קיבלו אותו למשפחה.
לחברה הכללית לא היו אותם רגשות כמו למשפחתו החדשה, במיוחד לאחר שהיטלר עלה לשלטון, אבל בלוך לא נתקל שוב באנטישמיות אחרי האפיזודה של דחייתו על ידי אחוות הסטודנטים.
ב-1935 גייס אדמירל וילהלם קנריס את בלוך לעמוד בראש מחלקת המודיעין לכלכלת מדינות זרות שתפקידה לאסוף מודיעין על היכולת התעשייתית של מדינות זרות.
בעיני קנריס היה בלוך אחד הקצינים המוכשרים ביותר שלו.
בנוסף לאיסוף מודיעין על תעשיות זרות, ליווה בלוך אנשי עסקים גרמניים וזרים בסיורים במפעלי תעשייה בגרמניה, ואחרי הכיבושים במערב ב-1940 גם בבלגיה, בצרפת ובהולנד.
קנריס שיבח את בלוך בכותבו אליו:
בנו של בלוך, מרטין בלוך, כתב: "אבי הרגיש שהוא גרמני, וכגרמני הוא שירת את ארצו....
יתר על כן, הוא הרגיש שהוא מוגן על ידי קנריס, שבמשרדו הוא עבד".
ב-14 במרץ 1937 תיאר קנריס את בלוך כ"אדם שאפשר לסמוך עליו....
עובד חרוץ שממלא את תפקידו היטב".
ביוני 1938 הועלה בלוך לדרגת מייג'ור, ומאוחר יותר באותה שנה הוא קיבל עיטור בחתימת היטלר.
סוגיית היותו בן לאב יהודי עלתה שוב ב-1935, עם פרסום חוקי נירנברג, שנועדו לשמור על טוהר הגזע הארי וקבעו את ההבחנה בין גרמנים ארים לגרמנים ממוצא יהודי.
לפי הנספח לחוקים אלה שהוציא שר הפנים הנאצי ב-14 בנובמבר 1935, בלוך, אשר היה בן להורה אחד יהודי, כלומר נכד לשני סבים יהודים (סבו וסבתו הורי אביו), לא היה בן לקהילה דתית יהודית ולא היה נשוי ליהודיה, נחשב למישלינג (בן תערובת) מדרגה ראשונה.
סעיף 7 של הצו הנספח לחוקי נירנברג נתן להיטלר את הסמכות להחליט שאנשים מסוימים הם ארים אף על פי שתויגו כיהודים או כמישלינג (בני תערובת).
לבקשות להחלטה כזאת צריך היה לצרף תמונות מזוויות שונות, היות שהיטלר ייחס חשיבות רבה למראה החיצוני, ומסמכים מפורטים על נשוא הבקשה.
בסוף 1939 קנריס הביא את המקרה של בלוך להיטלר, וזה חתם על מסמכים שמכירים בבלוך כ"בעל דם גרמני" (Deutschblütig) ועל ידי כך מסירים ממנו במשיכת קולמוס את "הפגם המולד".
קנריס חיכה ארבע שנים לפני שניסה להשיג את הזיכוי לבלוך, כי סוגיית הרקע של בלוך לא עלתה עד אז.
רבים מלוחמי מלחמת העולם הראשונה שקיבלו עיטורים נהנו ממספר שנים של יחס מיוחד או של אי-התייחסות לחוקי הגזע.
רק ב-1939 הרקע היהודי של בלוך עלול היה לסבך אותו.
הבקשה להכיר בו כארי כללה את העבר הצבאי שלו, מסמכים מבית הספר התיכון והקולג' והמלצות ממורים וממפקדים, וכן תצלומים של הפרופיל שלו.
המסמך הרשמי המכיר בו כארי בוודאי היה דומה לפורמט הסטנדרטי:
על ידי כך היו בלוך וצאצאיו מוגנים מפני אפליה גזעית.
ב-1944 הופיע בלוך בין 23 קולונלים ברשימה של 77 קצינים בכירים בצבא גרמניה שהיו ממוצא יהודי חלקי או נשואים ליהודיות וקיבלו את ה"זיכוי" כבעלי דם גרמני בחתימתו של היטלר.
הרשימה הוכנה לפי הוראתו של היטלר, לצורך פיטוריהם מהצבא בשלב מאוחר של המלחמה.
התנהלותו במבצע חילוץ האדמו"ר ואחריו
בקרב חסידי חב"ד רווחה מסורת שלפיה מנהיג החסידות בתקופת מלחמת העולם השנייה, האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון (אדמו"ר הריי"צ), ניצל במבצע חילוץ שבראשו עמד חייל יהודי גרמני.
הסיפור נראה בעבר פנטסטי מכדי להיות אמיתי.
החוקר בריאן מארק ריג הצליח לאמת את הסיפור ולזהות את הקצין כארנסט בלוך, אשר נשלח בראש קבוצת אנשים על ידי ראש האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס, להציל את האדמו"ר, שנלכד בוורשה בעקבות הכיבוש הנאצי.
הרבי הסתתר באותו זמן עם 18 קרובי משפחתו מפני הנאצים.
מציאת הרבי הייתה אתגר גדול, מכיוון שהיהודים חששו שבלוך מחפש את הרבי כדי לעוצרו ולא כדי להצילו.
כדי להרגיע את היהודים המבוהלים שהיו עם הרבי, אמר להם בלוך כי גם הוא יהודי, כפי שהעיד מאוחר יותר מזכירו של הרבי, חיים ליברמן.
בלוך בחר לביצוע המשימה שני חיילים נוספים, גם הם יהודים למחצה.
הוא הגיע אל הרבי והעלה אותו ואת קרוביו לרכבות במחלקה ראשונה, ותוך סיכון רב הביא אותם לברלין.
כמה ימים אחר כך הצליח להעבירם ברכבת את הגבול הלטבי, ומשם הגיעו לריגה בירת לטביה, ולבסוף לארצות הברית.
בבחירתו את בלוך ואת שאר האנשים, ובהם עוד אנשים שהיו ממוצא יהודי, לביצוע המשימה, סיכן קנריס את חייהם.
הוא ידע על קיומן של יחידות האיינזצגרופן שהקים ריינהרד היידריך בהוראה ישירה מהיטלר ושהתלוו לצבא וחיסלו גורמים לא רצויים, בעיקר יהודים, ואת האליטה הפולנית.
קנריס הבין שהמבצע יהיה עדין ומסובך, וידע היטב שעליו להפקיד את משימת ליווי האדמו"ר אל מחוץ לפולין בידי בלוך, שהיה קצין מצטיין בוורמאכט ויהודי למחצה.
נראה שבלוך גם היה שותף לסלידתו של קנריס מהמדיניות האנטישמית של הרייך.
מאחר שהאבווהר היה אחראי על מודיעין צבאי, לא היה מבצע חילוץ האדמו"ר במסגרת תפקידיו, וקנריס ידע שהוא זקוק למישהו שיוכל לסמוך עליו.
ייתכן שבחר בבלוך לא רק משום שהיה חייל מצטיין, אלא גם בשל הרקע היהודי שלו, שכן הגיוני לשלוח אדם ממוצא יהודי להציל את חייו של הרב, למרות האירוניה שבהיותו קצין מצטיין בוורמאכט.
חברו של בלוך למשימה, סמל קלאוס שנק, יהודי למחצה מצד אמו, סיפר שבמהלך הבריחה מוורשה, בלוך יעץ לרב ולאנשיו שיהיה עליהם לבצע את הוראותיו במדויק, והזהיר אותם שייתכן שיהיה עליו לנהוג בהם בקשיחות כדי למנוע חשדות מצד אנשי אס-אס או מצד גרמנים אחרים.
בלוך הסביר שבמצבי חירום קשים ייתכן שיהיה חייב לגעת בחלק מהנשים, אף על פי שיעשה כמיטב יכולתו להימנע מפגיעה כזאת ברגשותיהם הדתיים.
במהלך המסע, הרבי שאל את בלוך מדוע הוא מציל אותם.
כאשר בלוך חשף את מוצאו האתני, הרבי שאל אותו אם הוא מרגיש יהודי.
בלוך קרוב לוודאי נרתע מהשאלה והיסס.
הוא השיב בשלילה, אבל הודה שהעבר היהודי שלו מאז ומתמיד סקרן אותו.
תגובת הרבי הייתה: "יש בך נשמה יהודית עזה".
נשאלת השאלה אם בלוך ביצע את משימת חילוץ הרבי רק משום שקיבל פקודה לעשות זאת, או שבהתחשב במוצאו היהודי נרתם לך ברצון, ואולי משום כך סירב לוותר כאשר הסתבר שכל כך קשה לאתר את הרבי.
לאחר שבלוך הצליח במשימה, קנריס הרשה או הורה לו להיות אחראי על משימות אחרות להצלת יהודים אחרים, ואולי בכלל זה אדמו"ר חסידות גור, אברהם מרדכי אלתר, מזכירתו של בלוך טענה שמאוחר יותר הוא סייע לשתי משפחות יהודיות להימלט לשווייץ.
לאחר הצלת הרב שניאורסון ופמלייתו, חזר בלוך לתפקידו כאיש מודיעין העוסק בריגול תעשייתי, ובסוף 1940 הוא קודם לדרגת לוטננט-קולונל.
הוא היה אז מפקדם של 40 קצינים ואנשי סגל.
בלוך סיפק לצבא מידע על היכולות התעשייתיות של מדינות שונות והסתייע בקשריו כדי להציב מרגלים בחו"ל.
בתחילת 1941 הוטל עליו להעריך את היכולות התעשייתיות של בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות.
היו אלה משימות לא פשוטות שעל ביצוען הוענק לבלוך עיטור.
ההערכה הרבה לבלוך התבטאה גם בכך שפילדמרשל ולטר פון רייכנאו ביקש לצרפו למטהו בארמייה הדרומית כדי לייעץ בנושאים כלכליים אך בקשתו נדחתה.
בלוך המשיך לשרת באבווהר עד לאישור בקשתו להישלח לחזית הרוסית כמפקד גדוד באפריל 1941 והצבתו ליד קייב.
קודם לכן דחה הצבא בקשות של בלוך להתמנות למפקד בשדה הקרב בגלל גילו.
לא ברור מה שינה את עמדת הצבא בעניינו, אבל מספר קצינים נוספים באבווהר נשלחו לחזית באותו הזמן.
אפשר לתהות מדוע בלוך עזב את האבווהר כדי להשתתף בקרבות.
בנו ומזכירותיו העלו את הסברה שהוא עשה זאת משום שזאת הייתה הדרך היחידה שלו לקידום ומשום שהרגיש שהוא שייך לשם, כי העדיף ככל הנראה את השירות בחזית על פני השירות במשרד.
במהלך קרב קורסק פיקד בלוך על יחידות עורפיות בשמירה על קווי הקשר והאספקה ליחידות בחזית.
בשלב זה הוא פיקד על אלף חיילים והיה במגע שגרתי עם האויב.
בכל פעם שאנשיו נכנסו לקרב עם הרוסים, הוא מיד הגיע למקום ולקח חלק בלחימה.
לאחר תבוסת הגרמנים בקורסק, הוביל בלוך את הגדוד שלו בנסיגה מאורגנת תוך כדי קרבות אכזריים בתנאים קשים ביותר.
תוך שלושה חודשים, הדיוויזיה של בלוך נסוגה למעלה מ-400 ק"מ לאזור שמסביב לעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, כ-113 ק"מ מערבית לקייב.
בלוך עסק שם בהצבת יחידות חי"ר וארטילריה ויחידות מיוחדות לאורך קו ההגנה שלו.
הוא לן כל לילה בגזרה אחרת של החזית לצד אנשיו, מחשש לקרבות גרילה עם הפרטיזנים, שהוא ואנשיו לא היו רגילים להם ושבהם היו מעשי אכזריות קשים משני הצדדים.
למרות זוועות המלחמה, בלוך שאב גם הנאה מהלחימה.
יחד עם תיאור הקשיים, הוא כתב לרעייתו: "אני מרגיש טוב מאוד נוכח האפשרות שהייתה לי לחוות קטע ממשי מהמלחמה הזאת".
מהמכתבים של בלוך לרעייתו ניתן להסיק שהמניע של בלוך בלחימתו היה הרצון להגן על מולדתו מפני הקומוניזם.
הוא לא חיבב את היטלר, אבל הוא פחד יותר מהסובייטים.
בספטמבר 1944 גילה היינריך הימלר שלבלוך, שכבר היה אז קולונל, היה הורה יהודי.
אחד הקצינים במשרדו של הימלר כתב ב-15 בספטמבר 1944 לשלישו הצבאי של היטלר, גנרל וילהלם בורגדורף, שהימלר דורש את שחרורו של בלוך ומבקש שיישלח לגדוד של עבודות כפייה.
ב-26 בספטמבר 1944, השיב ברגדורף לפניית משרדו של הימלר ואישר שבלוך שוחרר, אך הוסיף שב-1943 ביקש בלוך להישלח לחזית, למרות פציעותיו במלחמת העולם הראשונה.
עובדה זאת וגם העובדה שבלוך תואר כ"נציונל-סוציאליסאט חיובי", לא עזרו לבלוך, והוא עזב את תפקידו ב-27 באוקטובר 1944. ב-15 בפברואר 1945 חתם היטלר על הפקודה הרשמית המשחררת את בלוך בשל מוצאו היהודי.
ברגדורף הודיע לבלוך על שחרורו באופן רשמי: "הפיהרר החליט לשחררך משירות פעיל מיום 31 בינואר 1945. לכבוד הוא לי להודות לך בשם הפיהרר על שירותך במשך המלחמה ובעתות שלום למען עמנו ומולדתנו.
אני מאחל לך כל טוב בעתיד.
הייל היטלר." בלוך היה המום, משום שידע כי היטלר עצמו הכריז עליו בעל דם גרמני.
חבר קרוב של בלוך, ולטר ברוקהוף, כתב ב-31 באוקטובר 1945 לאשתו של בלוך, סבין, כדי לשאול מדוע בלוך שוחרר.
ברוקהוף כתב: "אין משחררים קצין אמיץ ולמוד קרבות מהחזית בתקופה של סכנה גדולה כל כך.
יש רק קצינים ספורים ברמתו".
כאשר בלוך חזר לביתו כקצין משוחרר, הוא יצר קשר עם מספר בנקאים ותעשיינים בנוגע לתעסוקה אפשרית לאחר המלחמה, אך כעבור כמה חודשים גויס לפולקסשטורם.
רבים שלא היו ממוצא ארי טהור, ובכלל זה כאלה שהיו ממוצא יהודי חלקי, אולצו למרות מוצאם לשרת בפולקסשטורם, שהיה מיליציה עממית שהוקמה על ידי הנאצים לקראת הימים האחרונים של המלחמה, ורבים מהם מצאו את מותם ביחידות אלה.
במסגרת תפקידו בפולקשטורם, אימן בלוך חיילים ולחם יחד איתם נגד הרוסים.
את משפחתו ראה בפעם האחרונה כאשר בתו הרביעית, מריה, הוטבלה ב-14 בינואר 1945 בפוטסדאם.
באותו יום הוא היה מתוח ומלא חששות, ביודעו שהצבא הסובייטי מתקרב לברלין, ולכן ארגן את יציאת משפחתו לכיוון מערב, כדי שייתפסו על ידי האמריקאים ולא על ידי הסובייטים.
הוא עצמו נשאר בברלין כדי להמשיך להילחם בהגנה עליה ולא חשב שיזכה לראות שוב את משפחתו.
בנו הבכור, מרטיו בן ה-13, רצה להישאר עם אביו ולהילחם בסובייטים, אבל בלוך שכנע אותו להצטרף לאמו.
ב-30 באפריל 1945, יום לפני יום הולדתו ה-47 וקצת יותר משבוע לפני סוף המלחמה, נהרג בלוך מרסיס של פצצת מרגמה שניקב את עורק צווארו.
את גופתו מצא חבר ילדות שלו לבקשת אשתו סבינה, כדי שתוכל לפרנס את המשפחה מקצבת אלמנה.
כמה מילדיו כעסו על כך שלא נמלט מהמוות יחד איתם והעדיף למלא בנאמנות את חובתו לארצו, אף על פי ששנא את היטלר ואת משטרו.
ארנסט אוקווירק היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
אוקווירק שיחק ואימן במדינות אוסטריה ואיטליה במשך רוב הקריירה שלו, ושיחק וגם אימן בקבוצות אוסטריה וינה וסמפדוריה.
במונדיאל 1954 שימש כקפטן הנבחרת האוסטרית, והגיע איתם להישג הטוב ביותר של הנבחרת במונדיאל, מקום שלישי.
הוא היה ידוע בסגנון המשחק האסתטי והטכני שלו, והמעריצים אהבו אותו בגלל אישיותו הצנועה וההוגנת.
התקשורת הבינלאומית ראתה בו באותה תקופה כקשר האחורי הטוב בעולם, ונחשב בעמדתו לאחד הגדולים בכל הזמנים.
אורקוויק נולד ב-7 במרץ 1926 בווינה שבאוסטריה והחל את הקריירה שלו בעמדת החלוץ.
כשהיה נער שיחק במועדון Stadlau המקומי בשנת 1938. לאחר מכן עבר ל-Ffloridsdorfer, שם הבחין בו שחקן העבר יוזף סמיסטיק, שהעביר אותו לשחק בעמדת הקשר האחורי.
סמיסטק גם ניסה להחתים אותו בעבר לקבוצתו לשעבר, אך הקבוצה אוסטריה וינה החתימה אותו ראשונה והוא עבר אליה בשנת 1947. הוא שיחק במשך עשור במועדון אוסטריה וינה והפך לאחד השחקנים הבולטים במועדון.
במהלך עשור זה זכה עימה 5 פעמים בליגה האוסטרית, ו-3 פעמים בגביע האוסטרי.
לאחר עשור במועדון האוסטרי מהעיר וינה, הובא לסמפדוריה האיטלקית על ידי אלברטו ראוונו, כדורגלן אוסטרי לשעבר, שהיה הכדורגלן האוסטרי השני בהיסטוריה ששיחק בליגה האיטלקית אחרי שאנגלברט קניג שעשה זאת בשנות הארבעים.
אורקוויק שיחק באיטליה במשך 5 שנים, בהן גם הפך לקפטן הקבוצה.
אוקווירק ערך בנבחרת אוסטריה 62 הופעות וכבש 6 שערים בין השנים 1945–1962. את הופעת הבכורה שלו ערך בשנת 1947, שנה לפני ששיחק עבור הנבחרת באולימפיאדת 1948 שנערכה בלונדון.
במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ היה קפטן הנבחרת, והגיע איתה להישג השיא שלה עד היום במונדיאל, מקום שלישי.
במהלך הטורניר כבש 2 שערים, אחד בניצחון ההיסטורי 5–7 נגד שווייץ, והשני בניצחון 1–3 נגד אורוגוואי.
בסיום הטורניר נבחר אוקווירק להיות בנבחרת המצטיינת.
הוא פרש מהנבחרת בשנת 1962.
מיד לאחר שפרש מקריירת משחק אוקווירק היה מאמן, וסמפדוריה הייתה הקבוצה הראשונה, ואימן אותה בין השנים 1962– 1965. הוא גם אימן במשך שנה אחת את המועדון קלן הגרמנית, והגיע איתם עד לגמר הגביע הגרמני.
ב-23 בינואר 1980 מת אוקווירק בגיל 53 מטרשת נפוצה, בקליין-פולקלן.
מותו התרחש באותו התאריך שבו הכדורגלן האוסטרי מתיאס סינדלר מת, 41 שנה לפני כן.
שנה לאחר מותו של אוקווירק נערך טורניר ידידות לזכרו, שבו השתתפו הקבוצות אוסטריה וינה, ראפיד וינה, פרנצווארוש ובאיירן מינכן שניצחה באותו טורניר.
נבחרת הטורניר של מונדיאל 1954
ארנסט אטצ'י-אובן (; נולד ב-4 ביוני 1975 בבואאה) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם.
אטצ'י גדל בקבוצת הפאר המקומית קוטון ספורט.
במהלך הקריירה האירופית שיחק בלאנס ובשאטורו הצרפתיות וכן שיחק שלוש עונות בליגת העל הבלגית, ולאחר מכן הגיע לליגת העל, שם שיחק במדיהן של בני סכנין (כולל זכייה בגביע המדינה), מ.ס.
אשדוד, בני יהודה והפועל בני לוד.
סונג החל את הקריירה בקבוצת הנוער של קוטון ספורט, קבוצת הפאר הקמרונית.
בעונת החל לשחק במדיה של הקבוצה הבוגרת, והיה שותף לשתי אליפויות קמרון שבהן זכתה הקבוצה, ב- וב-.
לקראת עונת , החל אטצ'י את הקריירה האירופית, כאשר הצטרף ללאנס של המאמן דניאל לקלרק.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ערך ב-10 בספטמבר 1998, בהפסד קבוצתו 0–2 למונקו, ובסך הכול ערך חמש הופעות ליגה, מתוכן ארבע בהרכב, ורשם בישול אחד.
במקביל, ייצג את הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות, וערך שתי הופעות בהרכב, כאשר קבוצתו הפתיעה וסיימה במקום השני בבית, לפני ארסנל, אך לא צברה מספיק נקודות כדי להמשיך לשלב הבא.
אטצ'י שיחק לסירוגין גם בקבוצת המילואים של המועדון, במדיה ערך 13 הופעות.
לאחר עונה אחת במדי לאנס, הושאל אטצ'י לשאטורו מליגת המשנה.
אטצ'י זכה לדקות משחק רבות יותר, וסיים את עונת עם 24 הופעות ליגה.
לקראת עונת , בתום שתי עונות בצרפת, עבר אטצ'י לאנדרכט אלסט מליגת העל הבלגית.
המועדון סבל מבעיות כלכליות קשות, אך ברמה המקצועית הצליח לשרוד עונה נוספת בליגה הבכירה, כאשר סיים במקום ה-16, מקום אחד ונקודת ליגה אחת מעל המקום המוביל לליגת המשנה.
אטצ'י תרם שער ליגה בודד ב-21 הופעות להישארותה של הקבוצה, ובתום עונה אחת הצטרף לשרלרואה, בעונת הבכורה של אנזו שיפו כמאמן לאחר שפרש במדיה של הקבוצה.
תחת שיפו ערך אטצ'י 22 הופעות ליגה.
לאחר עונה אחת במרכז הטבלה, וחילופי המאמנים בתום העונה, שוב מצא עצמו אטצ'י במאבק נגד הירידה, ובמקביל סבל מירידה בדקות המשחק, אך הצליח לסייע לקבוצה לשמור על מקומה בליגה הבכירה.
לקראת עונת 2003/2004, חתם אטצ'י בבני סכנין מליגת העל, תחת המאמן אייל לחמן.
אטצ'י סייע לקבוצתו לזכות בעונה זו בגביע המדינה, כאשר פתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה סכנין 1–4 את הפועל חיפה.
אטצ'י המשיך בסכנין לעונה נוספת, בה לא הצליח להרשים ולהזכיר את יכולתו מעונת הזכייה בגביע.
הוא שוחרר בתום העונה, ובסך הכול סיים את דרכו בסכנין עם שלושה שערי ליגה ב-52 הופעות.
בתום שתי עונות בסכנין, ולקראת עונת 2005/2006, חתם אטצ'י בשורות מ.ס.
אטצ'י לא הצליח להפגין יכולת גבוהה ולזכות באמונו של המאמן יוסי מזרחי, ועל אף שרשם 14 הופעות ליגה במדי הקבוצה, עבר כבר לאחר חצי עונה לבני יהודה תל אביב.
אטצ'י החליף בקבוצה את אדריאן גמאן, בין היתר בעקבות רצונו של המאמן ניצן שירזי להחתים שחקן מתוך הליגה.
את הופעת הבכורה שלו במועדון רשם כבר לאחר שבוע, במשחק ביתי מול סכנין.
אטצ'י היה שותף לחצי עונה מוצלחת של המועדון, בסיומה התייצבה הקבוצה במקום הרביעי בטבלה ואף העפילה לגמר גביע המדינה, שם נוצחה 0–1 על ידי הפועל תל אביב.
אטצ'י שיחק במשחקי חצי הגמר מול מכבי חיפה והגמר מול הפועל תל אביב, ובליגה ערך 11 הופעות במדי הקבוצה.
לקראת 2006/2007 ירד אטצ'י לליגה הלאומית וחתם במדיה של הפועל בני לוד.
בעונת הבכורה שלו הספיק לערוך שבע הופעות ליגה בלבד, לאחר שנעדר כחצי שנה מהמגרשים, וקבוצתו הצליחה לשרוד בליגת המשנה.
עונה לאחר מכן, חזר אטצ'י לכושר והיה שותף לעונה מוצלחת עם 23 הופעות ליגה.
על עונה זו האפילה תקרית במהלך משחק הליגה מול הפועל באר שבע בנובמבר 2007. אטצ'י הורחק בכרטיס צהוב שני, ובעת ירידתו מהמגרש תפס בחולצתו של יניב אלול וגרר אותו על הדשא באגרסיביות.
המאמן מישל דיין הודיע בתום המשחק כי אטצ'י ייענש על התנהגותו.
בסופו של דבר סייע אטצ'י לקבוצתו לסיים את העונה במקום החמישי, מרחק חמש נקודות בלבד מהמקום החמישי המוביל לליגת העל.
בתום העונה פרש אטצ'י ממשחק פעיל בגיל 33.
אטצ'י החל את דרכו במדי נבחרת קמרון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 1998, בניצחונה של קמרון 0–4 על ב-26 בינואר 1997. בסך הכול ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת בטורניר המוקדמות, וסייע לה להעפיל מהמקום הראשון בבית.
לאחר ששיחק בשורת משחקי ידידות וכן ערך הופעה בודדת במוקדמות מונדיאל 1998, זומן אטצ'י לסגל קמרון לקראת גביע אפריקה 1998. הוא שיחק בכל ארבעת משחקיה של קמרון בטורניר, שהסתיימו בהדחה ברבע הגמר על ידי .
את הופעתו האחרונה במדי קמרון ערך ב-23 בינואר 1999, כשנתיים לאחר הופעתו הראשונה, בשוויון 0-0 מול במוקדמות גביע אפריקה לאומות 2000. בסך הכול ערך 17 הופעות במדי קמרון.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםלאנס ליגת העל הצרפתית50שאטורו ליגת המשנה הצרפתית240אנדרכט אלסט ליגת העל הבלגית211שרלרואה ליגת העל הבלגית2201302003/2004בני סכנין ליגת העל2422004/20052812005/2006מ.ס.
ארנסט אופלר היה צייר וחרט אימפרסיוניסטי גרמני יליד הנובר.
ארנסט אופלר היה בנו של אדווין אופלר (1831-1880), אדריכל גרמני-יהודי בולט.
אחיו של ארנסט אופלר היה הפסל אלכסנדר אופלר (1869-1937), הרופא ברטולד אופלר (1871–1943), ועורך הדין והנוטריון זיגמונד אופלר (1873-1942).
בת דודו הייתה המעצבת אלזה אופלר-לגבנד (1875–1965).
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן אצל ניקולאוס גיזיס ולודוויג פון לופץ.
לאחר מכן עבר ללונדון ללמוד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אחד האמנים האהובים עליו.
הוא הפך לחבר באגודה הבין-לאומית של פסלים, ציירים וחרטים, בשנת 1898. עבודתו המוקדמת הייתה נטורליסטית בגישתה.
בשנת 1901 נסע להולנד וצייר דיוקנאות אלגנטיים של הגברים בגוונים מאופקים.
שחזר למינכן הצטרף אופלר לזצסיון במינכן.
בשנת 1904 הזמין מקס ליברמן את ארנסט אופלר ולוביס קורינת לעזוב את מינכן ולעבור לברלין.
שניהם הפכו שם לחברים בזצסיון הברלינאי, קבוצת אמנים שדגלו בסגנון האימפרסיוניסטי הגרמני החדש.
אופלר הפך שם לצייר דיוקנאות ידוע, וגם תיאר את חיי היומיום דרך רישומיו, תחריטיו, נופי עיר וציורי ז'אנר.
עם אחיו הפסל אלכסנדר אופלר היו להם סטודיויים בווילה אופלר משלהם בברלין-גרונוולד ודירה עירונית בקורפירסטנשטראסה.
ארנסט אופלר הוזמן שבע פעמים לביאנלה בוונציה והשתתף שש פעמים.
בשנת 1912 לאחר מחלוקות על אקספרסיוניזם הוא הפסיק להשתתף בתערוכות של הזצסיון בברלין, אך הוא עדיין נותר אחד החברים הבולטים באוונגרד.
המדינה הגרמנית קנתה יצירות מאופלר והציגה אותן במוזיאונים כדוגמאות לגל החדש באמנות.
אופלר החל לבקר במופעי ריקוד של הבלט הרוסי שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה והחל לתעד את ההופעות.
הוא גם הפך לסופר חשוב של תולדות הבלט בגרמניה.
ארנסט אופלר נפטר בברלין ב-1 במרץ 1929.
ארנסט ארווין אמה היה צייר גרמני, שידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וציורי צבעי מים של נופים, נופים ארכיטקטוניים, סצנות ז'אנריות ודיוקנאות.
הוא היה בנו ותלמידו של אביו ארנסט פרדיננד אומה, צייר הנוף.
הוא למד באקדמיה לאמנות בדרזדן, ולמשך תקופה קצרה עבד בהדרכת לודוויג ריכטר ולאחר מכן ערך סיור אמנותי דרך גרמניה, שווייץ, אנגליה וצרפת.
לימודי הטבע שלו במהלך מסעותיו היו ההשפעה העיקרית על סגנונו.
הוא צייר, בשמנים ובצבעי מים, נופים, נופים אדריכליים, ז'אנר ודיוקנאות.
תיאטרון החצר בדרזדן עוטר על ידו.
בכמה ארמונות מלכותיים הוא צייר סדרת שטיחי קיר בצבעי מים, בחיקוי של שטיח גובלין.
בשנת 1877 הוא ביצע שלושה ציורי קיר המייצגים את "אונס הנסיכים הסקסונים בשנת 1415" באולם האירועים של אלברכטסבורג במייסן, ובשנים 1887-89 צייר את "הכרזת עצמאותה של ונצואלה בידי סימון בוליבר", תמונה בגודל גדול בבית הפרלמנט בקראקס.
עבור המלכה קרולה מסקסוניה, הוא הפיק אוסף של נופים של קומפינה.
יצירות בולטות אחרות כוללות את "הלוויה בשפרוולד", "מחצבת אבן בשווייץ הסקסונית", "ציד דובים" "עמק מונטפונט".
ארנסט ויליאם באקמאסטר היה אמן אוסטרלי יליד ויקטוריה.
הוא זכה בפרס ארצ'יבלד בשנת 1932 עם דיוקנו של סר ויליאם אירווין.
הוא שימש גם כאמן מלחמה אוסטרלי במהלך מלחמת העולם השנייה.
באקמאסטר נולד במלבורן ב-3 ביולי 1897. הוא היה בנם הבכור של הארי באקמאסטר, יצרן כובעי קש, ואשתו לטיה מרתה לבית צ'נדלר.
הוא למד בבית ספר יסודי ממלכתי בבוקס היל, שם הראה מיומנויות ציור כבר בגיל צעיר.
באקמאסטר לא התאים לשירות במלחמת העולם הראשונה.
מעסיקו, צייר חובב, הציע לו לעבור הכשרה באמנות.
באקמאסטר למד ציור בבית הספר של הגלריה הלאומית במלבורן בין השנים 1918 ל-1924. הוא התגלה כצייר מוכשר של פורטרטים מסורתיים, טבע דומם ונופים עם קצב עבודה ותפוקה ניכרים.
אחד מנכדיו סיפר שהוא יכול היה לעשות שלושה ציורים ביום.
עבודות ציורי שמן שהוזמנו ארכו זמן רב יותר.
דיוקנו שזכה בפרס ארצ'יבלד לקח ארבע-עשרה פגישות לפני סיומו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו התקיימה בגלריית אתנאום במלבורן בפברואר 1926. מצבו הכלכלי היה כזה שהיה עליו לבקש מעושה המסגרות להכין אותם לתצוגה באשראי.
הציורים נמכרו היטב, כאשר אחד מהם קנה מנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה עבור אוספו הפרטי.
עבודותיו פופולריות באוסטרליה ובניו זילנד, שם גלריות אמנות ציבוריות ואספנים פרטיים מחזיקים דוגמאות לציוריו.
באקמאסטר לא אהב את האמנות המודרנית, ומתח עליה ביקורת בספרו ובמכתבים לעיתונים.
הוא היה חבר באגודת האמנים הוויקטוריאנית, ומכר דרכם תשעה עשר ציורים שהוצגו בין השנים 1919–1924. בשנת 1930 הוא עזב את אוסטרליה בסיור לימודי של שנה לאירופה.
הוא ביקר באירופה שוב בשנת 1938.
דיוקנו של סגן מושל ויקטוריה, סר ויליאם אירווין, זכה בפרס ארצ'יבלד לשנת 1932. בשנה שלאחר מכן ערך תערוכות יחיד במלבורן, בסידני ובאדלייד.
הוא היה חבר בקרן באקדמיה האוסטרלית לאמנות.
בשנת 1936 הוזמן לצייר דיוקן של סר ג'יימס מיטשל, סגן מושל מערב אוסטרליה ודיוקן של העלמה ג'סיקה הרקורט, המכונה "הילדה היפה ביותר באוסטרליה", ציור שהיה בשלב הגמר בפרס ארצ'יבלד בשנת 1936.
באקמאסטר היה אמן מלחמה רשמי במלחמת העולם השנייה של המחלקה להיסטוריה צבאית של צבא אוסטרליה.
התפקיד הביא אותו לסינגפור כדי לצייר את הכניעה היפנית.
הוא התחתן עם דורותי לורה קוק ב-12 בפברואר 1936. הם התגרשו ב-15 בפברואר 1939 וכעבור שבוע התחתן עם פלורנס בוטינג במלבורן.
באקמאסטר ביצע שתי נסיעות ארוכות לניו זילנד בשנות הארבעים והחמישים.
בביקור האחרון הוא נסע 12,000 קילומטרים ברחבי הארץ וצייר נופים בשכר למנהלי מבשלות הבירה דומיניון באוקלנד.
הוא נפטר ב-18 באוקטובר 1968 בביתו בווארנייט.
הוא הותיר אחריו את אשתו וחמשת ילדיהם.
קברו נמצא בבית העלמין לילידייל.
אף על פי שהוא צייר מוכשר של פורטרטים ונושאי טבע דומם, הוא ידוע בעיקר בנופיו.
את אלה שהוא צייר בדרך כלל באוויר הפתוח ולא מתצלומים.
ארנסט לאונרד בלומנשיין היה אמן אמריקאי וחבר מייסד של אגודת האמנים טאוס.
הוא ידוע בציורים של אינדיאנים, בניו מקסיקו ובדרום מערב אמריקה.
ארנסט בלומנשיין נולד ב־26 במאי 1874 בפיטסבורג, פנסילבניה.
אביו היה מנהל הפילהרמונית של דייטון באוהיו, שם גדל בלומנשיין.
כשסיים את התיכון קיבל בלומנשיין מלגה ללימוד כינור במכללה למוזיקה בסינסינטי.
בהיותו בסינסינטי הוא השתתף גם בקורס איור של פרננד לונגרן באקדמיה לאמנות בסינסינטי, מה שגרם לו לשנות את לימודיו ממוזיקה לאמנות.
הוא עבר לעיר ניו יורק בשנת 1892, ולמד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
הוא נמשך ללמוד אמנות באירופה, ונרשם לאקדמיה ז'וליאן בפריז בשנת 1894. שם פגש והתיידד עם ברט פיליפס והאמן ג'וזף הנרי שארפ.
בלומנשיין חזר לניו יורק בשנת 1896, לעבוד כמאייר בסטודיו משותף עם ברט פיליפס.
בתחילת 1898 הוא קיבל עבודה שחייבה אותו לנסוע לאריזונה וניו מקסיקו.
באותו אביב הוא שכנע את פיליפס להצטרף אליו למסע למערב האמריקאי.
התחנה הראשונה שלהם הייתה דנוור, קולורדו, שם קנו ציוד לקמפינג, עגלה, סוסים ואקדח.
כך שהם היו מצוידים, ויצאו לדרך בכוונה להגיע למקסיקו.
בצפון ניו מקסיקו הדרך המשובשת גרמה לגלגל העגלה להישבר.
בלומנשיין הביא את הגלגל לתיקון בטאוס הסמוכה והשאיר את פיליפס לבדו עם העגלה.
כאשר בלומנשיין חזר כעבור שלושה ימים עם הגלגל המתוקן, הם המשיכו לטאוס, שם מכרו את העגלה והקימו סטודיו והחלו לצייר.
בלומנשיין שהה בטאוס במשך שלושה חודשים, וחזר לניו יורק כדי לחדש את הקריירה שלו כמאייר בכתבי עת וספרים פופולריים, בעוד פיליפס נשאר בטאוס.
בלומנשיין חזר פעמיים לפריז כדי להמשיך בלימודים באקדמיה ז'וליאן: פעם בשנת 1899 ושוב בין 1902 ל -1909. במהלך השהות האחרונה הוא פגש את האמנית מרי שפרד גרין והתחתן איתה.
בני הזוג חזרו לניו יורק בשנת 1909, שם עבדו כצוות מאיירים.
בלומנשיין גם נכנס לתפקיד הוראה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
משנת 1910 הוא בילה את הקיץ בטאוס.
בשנת 1915 הפך למייסד משותף של אגודת האמנים של טאוס, יחד עם חבריו ברט פיליפס, ג'וזף הנרי שארפ ושלושה אמנים נוספים.
לבסוף הוא התיישב לצמיתות בטאוס בשנת 1919. משנת 1920 עד 1921 כיהן כנשיא האגודה.
הציורים של ציירי טאוס השפיע באופן מכריע על הדימוי של הנופים והעמים הילידים של דרום מערב ארצות הברית, במיוחד של העמים פואבלו ונוואחו.
בשנת 1910 נבחר בלומנשיין לאקדמיה הלאומית לעיצוב כעמית, והפך לחבר מן המניין בשנת 1927. בשנת 1947 הוענק לו תואר שני לכבוד לאמנויות מאוניברסיטת ניו מקסיקו ובשנה שלאחר מכן הוא מונה כעמית כבוד לאמנויות יפות על ידי בית הספר למחקר אמריקאי.
ארנסט ג'ון אוי אוביינה (בפיליפינית: Ernest John Uy Obiena; נולד ב-17 בנובמבר 1995) הוא אתלט פיליפיני, סגן אלוף העולם (בודפשט 2023), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) ואלוף אסיה (דוחה 2019) בקפיצה במוט.
הוא שיאן אסיה באצטדיון (6.00 מטר).
אוביינה נולד וגדל במנילה שבפיליפינים.
באליפות אסיה שנערכה בחודש יולי בבובנשוואר שבהודו זכה אוביינה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בחודש אפריל בדוחה שבקטר זכה אוביינה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אליפות ושיא לאומי חדש של 5.71 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודשים ספטמבר-אוקטובר בדוחה שבקטר סיים אוביינה במקום 15 במקצה מוקדמות קפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר, ולא העפיל לגמר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודשים יולי-אוגוסט בטוקיו שביפן סיים אוביינה במקום 11 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכה אוביינה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.94 מטר, אחרי ארמנד דופלנטיס משוודיה (6.21 מטר) וכריס נילסן מארצות הברית (5.94 מטר).
אֶרְנֵסְט אוֹפֶּנְהַיְמֶר היה איש עסקים בתחום כריית היהלומים ופוליטיקאי דרום אפריקאי ממוצא גרמני–יהודי.
הוא ייסד את התאגיד האנגלו-אמריקני בדרום אפריקה ותחת שליטתו היה גם תאגיד דה בירס.
אופנהיימר נולד בפרידברג שבאימפריה הגרמנית לאדוארד אופנהיימר, סוחר סיגרים, ולננט לבית הירשהורן.
בגיל 16 נסע בעקבות אחיו, לואיס, ללונדון והחל לעבוד בחברת דונקלסבוהלר, חברת תיווך סחר יהלומים.
בשנת 1902 נשלח לדרום אפריקה כדי לייצג את החברה כקונה בעיירה קימברלי.
בקימברלי נבחר לראשות העיר בין השנים 1912–1915, ובתפקיד זה סייע בגיוס לשירות צבאי בגדוד קימברלי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למרות זאת, בשל רגש אנטי-גרמני שעלה עם פרוץ מלחמת העולם הודח מתפקיד זה.