tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1938: סקר ארכאולוגי בעמק בית שאן (עם רות ברנדשטטר-עמירן)
1973: תל רוקיש, ליד דיר אל-בלח
בנוסף חפר בתל ציפור, בערוער, בעירא ובבית הכנסת העתיק ביסוד המעלה.
השיא של פעולתו כארכאולוג הוא החפירות בתל דן מאז 1966. בתל נתגלה מרכז פולחן מתקופת הברזל (התקופה הישראלית) הגדול ביותר מסוגו.
נתגלו שרידים מתקופת ההתנחלות שעל פי המקרא היה זה שבט דן שהתנחל בה, בליש הכנענית והפיכתה לעיר דן הישראלית.
נתגלה שער קשתות, יחיד מסוגו בעולם, מתקופת הברונזה המאוחרת (תקופת האבות) וסוללת עפר אדירה שהקיפה את העיר.
נתגלו ביצורים מתקופת מלכי ישראל, חומה, שערים וחוצות העיר וכן מצבות בכניסה המלמדות מהן 'במות השערים' הנזכרות במקרא.
זיהוי האתר אושר על ידי כתובת דו-לשונית 'לאל אשר בדן'.
התגלית החשובה ביותר שנמצאה בתל דן היא כתובת ארמית חרוטה על אבן בזלת בת 13 שורות הכתובה באלפבית פיניקי, המזכירה מלך מבית דוד שהוכה בקרב על ידי ארם.
הכתובת מתוארכת סביב שנת 800 לפנה"ס.
מדובר בעדות החוץ-מקראית היחידה לקיומו של דוד המלך כדמות היסטורית, ובמקור החוץ מקראי הראשון המזכיר מלך משושלת מלכי יהודה.
דן - 25 שנות חפירה, 1992, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה
Dan, דו"ח חפירות מפורט של תל דן, 1995 ואילך, דו"ח בן 5 חלקים
אברהם (אברמיקו) בכר (יולי 1914 - 24 בספטמבר 2004) היה רבה של קהילת יוצאי בולגריה ביפו, רב קבוצת הכדורגל מכבי יפו ודמות מרכזית בחיי העדה הבולגרית בישראל.
בכר נולד בעיר אדירנה שבאימפריה העות'מאנית והתייתם מאביו בגיל חמש, אז נשלח לעיר פלובדיב שבבולגריה לבית יתומים בו למד עברית ותורה.
ב-1927 חזר לטורקיה והשתלם כמוהל ושוחט אצל רבי נפתלי רוט.
בשנת 1937 נישא לבלה, שנפטרה שנה לפניו.
בשנת 1942 התגורר בעיר וידין שעה שהיה בה שיטפון.
הוא עבר רכוב על סוס והציל במו ידיו 718 איש.
על פועלו זה קיבל מידי מלך בולגריה בוריס השלישי אות הצטיינות ופרס כספי בסך 100 אלף לבות.
ב-31 ביולי 1948 עלה לישראל יחד עם 50 אלף יהודי בולגריה, התיישב ביפו.
בהתחלה עסק בעישון דגים ואחר כך פתח חנות מכולת בשדרות ירושלים בעיר.
אברמיקו, כפי שכונה בפי כל, היה נוהג לנוע בעיר על גבי קטנוע מסוג וספה עם "סירה".
חנות המכולת הפכה עד מהרה למקום כינוס ולבית כנסת, בהנהגתו של בכר (בית הכנסת "סיני").
עבור בני העדה היה פוסק הלכה, שוחט, מוהל, עורך חתונות ומנהל לוויות, כמו כן שימש בכר כחזן ואשתו שימשה כחזנית.
בנם, יוסי, סיפר שבית הכנסת היה קטן מלהכיל את הבאים לשמוע את שירתם של בני הזוג ומאות אנשים נותרו מחוצה לו.
"אבא היה שר ואמא הייתה משלימה אותו מהבלקון של הנשים (עזרת נשים)".
בכר היה מבין מייסדי קבוצת הכדורגל מכבי יפו, ושימש באופן רשמי כרב הקבוצה.
הוא קרא פסוקי תנ"ך בעברית ובלדינו בפני שחקני הקבוצה, שהיו כולם בני העדה הבולגרית, חיבר תפילות להצלחת הקבוצה וניהל את שמחותיהם של שחקניה ואוהדיה.
הרב בכר פסק שמותר לצפות במשחקי הקבוצה בשבת, וזאת על מנת שצעירי העדה ילכו יחד עמו ולא "יסתובבו ברחובות".
עקב כך לא הוכר כרב על ידי הרבנות הראשית ובחופות שערך השתתף רב מטעם הרבנות כדי שהטקס יוכר על ידי מדינת ישראל.
הוא נהג לפשט את הטקסים שערך, לתבל אותם בהומור ולפנות אל הקהל בלדינו.
מבחינת העדה הבולגרית היה מנהיג בלתי מעורער אך מחוץ לעדה קמו עליו מתנגדים בשל מנהגיו הזרים (שיתוף קול אשה בתפילה, חילול שבת בפרהסיה וכדומה), למתנגדיו היה נוהג לענות: "השמים שמים לה' והארץ נתן לבני האדם" (תהלים קט"ו).
קיימות עדויות רבות על מעשי צדקה של בכר ומתן בסתר עד כי אוהביו התקוממו שאת המעשים השנויים במחלוקת ביצע בגלוי בעוד שאת מעשי החסד שלו ביצע בסתר.
נפטר בערב יום הכיפורים, ט' בתשרי ה'תשס"ה, 24 בספטמבר 2004, ונקבר בבית העלמין הדרום.
זכה במגן פרס מפעל חיים על עיסוק בנושא רגיש בספטמבר 2020.
בן-שושן נולד בטורקיה בשנת 1940. לאחר מלחמת העולם השנייה כשהיה בן 6 עלה עם הוריו לישראל.
שנות ילדותו עברו בכפר סבא ובנערותו נשלח ללמוד בבית הספר החקלאי אשל הנשיא בנגב.
לאחר זמן קצר בפנימיית בית הספר החליט שעתידו בים, עזב את לימודיו וחיפש עבודה כנער סיפון.
הוא התגלגל אל ספינות הדיג של הקיבוצים וכאן פגש לראשונה את יוסל'ה דרור, לימים מפקדו בחיל הים.
דרור, שהיה אז בחופשה ארוכה מחיל הים, ניהל את ענף הדיג של הקיבוץ ושלח את בן-שושן לספינתו של דב מגן (ברצ'יק), איש רב מעללים מתקופת ההעפלה, שם למד את יסודות הימאות.
בשנת 1956, לאחר שנה של ניסיון מעשי בים, נרשם לבית הספר הימי מבואות ים (מכמורת) במטרה לרכוש השכלה פורמלית.
נחישותו ואהבתו לים הרשימו את הנהלת בית הספר והם הסכימו לקבלו לבית הספר, אף על פי שלא עמד בחלק מהקריטריונים לקבלה.
ההנהלה פטרה אותו מתשלום שכר הלימוד לאחר שהבטיח שאת החוב יפרע כשיתחיל לעבוד.
אברהם בן שושן קיבל את הכינוי "שוש" בקרב חבריו ונודע בשם הזה בחיל הים.
בשנת 1959 סיים את בית הספר בהצטיינות והתגייס לחיל הים מתוך כוונה לשרת שנה ואחר לצאת לשירות ללא תשלום (של"ת) של 5 שנים בצי הסוחר הישראלי.
הסדר שרווח אז בין חיל הים לבין משרד התחבורה.
מפקדיו בחיל הים שכנעו אותו לזנוח את רעיון השל"ת ובמקום זאת להתנדב לקורס חובלים.
עוד במהלך הקורס החל יוסל'ה דרור, מפקד שייטת הצוללות ומכרו מימי הדיג בקיבוץ, לשכנעו להצטרף לצוללות.
כך, באמצע הקורס יצא בן שושן להפלגה של מספר שבועות בצוללת אח"י תנין – והשתכנע.
כשסיים את קורס חובלים בשנת 1962 הייתה הצוללת אליה יועד, אח"י תנין, בהספנה, לכן החליטו מפקדיו להציבו כסגן מפקד ספינת הטורפדו ט-206, כדי שימשיך לצבור ניסיון.
כשחזרה אח"י תנין לשירות פעיל, התייצב בה בן שושן והחל את שירותו בצוללות, תחילה כקצין סיפון ואחר כך כקצין טורפדו.
כדי לרכוש ניסיון בהפעלת צוללות, נשלחו ארבעה קצינים צעירים ובהם בן שושן, לשהייה של חצי שנה בצוללות הבריטיות.
בן שושן שירת כחלק מהצוות ורכש ניסיון הפעלה מעשי וידע באנגלית מקצועית.
במלחמת ששת הימים היה סגנו של אברהם דרור (איוואן) באח"י תנין.
הצוללת ביצעה את פעולת אלכסנדריה, שבעקבותיה הוענק למפקדה עיטור העוז.
בתחילת שנת 1968 יועד בן שושן להיות סגן מפקד אח"י דקר אך בשל שינויי איוש ברגע האחרון נשאר בישראל.
לאחר טביעת אח"י דקר התמנה לסגנו של מיכאל ברקאי (יומי) באח"י לווייתן.
לאחר תקופה קצרה נשלח לפורטסמות', אנגליה לקורס מפקדי צוללות של הצי הבריטי.
הקורס ידוע כקשה במיוחד וכינויו - "Perisher" המחסל - הבריטים מקפידים ביותר על מפקדי הצוללות שלהם ולא מעט קצינים טובים נכשלים ואינם נעשים מפקדי צוללות.
בן שושן סיים את הקורס בהצטיינות, דבר שכמעט לא קורה לקצינים זרים.
כשחזר לישראל נאלץ להמתין מספר שבועות עד שמפקד הצוללת שיועדה לו יסיים את תפקידו.
באותם ימים עסק חיל הים בניסוי ובחינת מערכות התגוננות נגד טילים עבור הסטי"לים.
אחת המערכות הייתה מורכבת על גבי מצוף גדול, בן שושן התבקש לצאת עם סירת מנוע קטנה מסוג ברטרם - שהייתה חדשה ולא מאובזרת - ולגרור את המצוף לצורך הניסוי.
במהלך הניסוי פרצה סערה מערבית, הסירה והמצוף נסחפו במהירות אל שובר הגלים של נמל הקישון.
תוך כדי היסחפות הודמם אחד ממנועי הברטרם ובן שושן נאלץ לנתק את המצוף מסירתו.
תוך שהוא מתאמץ להשיט את הסירה עם מנוע אחד, הסירה המשיכה להיסחף ונכנסה לאזור בו התאמנו צוללים של חיל ההנדסה.
בן שושן החליט שלא לסכנם והפסיק את פעולת המדחף ואכן איש לא נפגע אך הסירה הוטחה בכוח הים אל שובר הגלים וניזוקה.
בהיעדרו של מפקד שייטת הצוללות, הדר קמחי, לא ניתנה תשומת לב למצב שהגיע אליו.
לא ניתן גיבוי להחלטתו שנעשתה במודע לבחירה בפחות גרוע.
בן שושן הוגדר כמפקד שספינתו עלתה על שרטון.
מפקד חיל הים אברהם בוצר החליט להשהות את קבלת הפיקוד על צוללת.
זאת למרות לחץ כבד של קציני שייטת הצוללות, שנפגשו עם בוצר וביקשו לתת לבן שושן פיקוד על צוללת.
בוצר וקמחי ראו את ההשהיה כזמנית, אך הדברים התגלגלו כך שבן שושן כבר לא חזר לצוללות.
תפנית זו הביאה את בן שושן אל ספינות הטילים ואל שרשרת התפקידים שבראשם הפיקוד על חיל הים.
בן שושן קיבל את הפיקוד על אח"י חץ, ספינת טילים שהגיעה חודשים ספורים קודם משרבור.
תחת פיקודו נכנסה הספינה לפעילות ובמבצע ברדס 20 (ינואר 1971) נבחרה להיות ספינת הפיקוד לכלל הכוחות.
עם סיום תפקידו התמנה לקצין אג"ם של שייטת ספינות הטילים.
הוא הועבר לזירת ים סוף כמיועד לתפקיד מפקד פלגת סטי"לים בזירת ים סוף.
למעשה הסטי"לים לא נערכו בזירה עדיין, אך בן שושן נשלח לתפקיד שיכין אותו לקליטת הסטי"לים בזירה – קצין אג"ם זירת ים סוף.
הוא מילא תפקיד זה גם במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לרשות הזירה לא עמדו סטי"לים אלא ספינות דבור וכוחות שייטת 13 בלבד.
אחרי המלחמה יצאו ספינות הטילים 'רשף' ו'קשת' בפיקודו של גדעון רז להפלגה ארוכה סביב אפריקה, מבצע מוניטין, והתייצבו במפרץ שלמה (שארם א-שייח).
בן שושן הצטרף אליהן באמצע הדרך ובהגיען לשארם א-שייח' קיבל עליהן את הפיקוד.
היו אלה שתי ספינות ראשונות מתוך השש שנערכו במפרץ שלמה תחת פיקודו של בן שושן.
בשנת 1975 סיים את תפקידו בזירת ים סוף וקיבל את הפיקוד על בית הספר לחובלים של חיל הים.
תחת פיקודו הורחבה סמכותו ואחריותו של בית הספר להכשרת כלל הקצונה בחיל הים ושמו השתנה ל"בית הספר לקצינים".
בתפקידו הבא פיקד בן שושן על בסיס הדרכה של חיל הים וקודם לדרגת אל"ם.
עם סיום תפקידו נשלח ללימודים במכללת הצי האמריקאי בניופורט.
עם חזרתו בשנת 1979, התמנה למפקד שייטת ספינות הטילים.
בשנת 1981 התמנה למפקד בסיס חיפה.
היו אלה שנים בהן הצליח חיל הים לסגור את הגבול הימי באופן מוחלט כנגד ניסיונות פיגוע רבים בדרך הים ולהעביר את הלחימה אל בסיסי המחבלים ומפקדותיהם בלבנון.
אחרי מבצע שלום הגליל התמנה לראש מספן הים, שהוא למעשה סגן מפקד חיל הים.
בינואר 1985 קיבל אברהם בן שושן את הפיקוד על חיל הים, במקומו של זאב אלמוג.
ניסיונו הביא אותו לסגנון פיקוד המתאפיין בהקפדה וירידה לפרטים.
בתקופה זו לכד חיל הים אנייה ובה קבוצה גדולה של כוח 17 של הפת"ח, הטביע את אניית המחבלים "אטבירוס", שהייתה בדרכה לפיגוע בתל אביב, לכד כלי שיט של הפת"ח במרחבי הים התיכון, יירט ומסכל פיגועים בדרך הים, והצר מאוד את צעדיהם של ארגוני המחבלים בים.
בנוסף ביצע החיל, באפריל 1985 את מבצע דרך נץ, אשר במהלכו טיבעו לוחמי שייטת 13 את הספינה "מון לייט" בנמל ענאבה שבאלג'יריה.
באפריל 1988, במהלך כהונתו כמפקד חיל הים, התבצע מבצע "הצגת תכלית", חיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס.
בן שושן השקיע מאמץ בתחום בניין הכוח: פעל להגברת מהירות הדבורים ולרכישת כלי שיט מהירים מדגם "דבורה" לביטחון השוטף.
בעבודה מול המטה הכללי הצליח להוציא לפועל את הזמנת כלי השיט החדשים לחיל הים מדגם סער 5. במקביל שקד על מפרטי הדרישה לצוללות מסדרת דולפין.
בן שושן סיים את תפקיד מפקד חיל הים בפברואר 1989 והעביר את הפיקוד על חיל הים לסגנו, מיכה רם.
במהלך הפיקוד על החיל רכש בן שושן את אמון שר הביטחון, יצחק רבין, והתמנה כנספח צה"ל בארצות הברית בשגרירות בוושינגטון.
הייתה זו הפעם ראשונה שהתמנה קצין מחיל הים לתפקיד זה.
באותה תקופה התחוללה מלחמת המפרץ הראשונה, בה לחמו האמריקאים בעיראק ודרשו מישראל לא להתערב, אף על פי שספגה טילים.
בשנת 1993 פרש בן-שושן מצה"ל אחרי 34 שנות שירות.
בשנים 1993–1996 שימש בן-שושן מנכ"ל משרד העבודה והרווחה, תחת השרה אורה נמיר.
בשנים 1996–1998 שימש מנכ"ל "חרושת חמרי נפץ" מקבוצת "תעבורה".
בשנים 2000–2001 היה ראש מטה הרפורמה בשירות הציבורי במשרד ראש הממשלה.
בשנים 2001–2002 – יו"ר חבר הנאמנים של הקריה האקדמית אונו.
ב-22 בנובמבר 2020 מינה אותו שר הביטחון, בני גנץ, לחבר בוועדת הבדיקה הממשלתית לנושא רכש הצוללות וכלי השיט, אך כעבור חודש התפטרו כל חברי הוועדה מתפקידם.
בפברואר 2022 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לרכש כלי השיט, וביוני 2022 הודיע על פרישתו ממנה מטעמים אישיים.
אברהם בן-שושן נשוי ולו שתי בנות.
אברהם יקותיאל בְּלָאט (1916 – 13 בינואר 2001) היה מבקר ספרות ומסאי ישראלי.
שימש במשך עשרות שנים כמבקר הספרותי של "הצופה".
בלאט נולד בשנת 1916 בכפר אייסצה שליד העיר בנדין בפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית, כעבור זמן קצר בתחומי המדינה הפולנית הצעירה), בן יחיד להוריו.
אביו נפטר כשהיה כבן 4–5, ואמו נשאה בעול הפרנסה של המשפחה הקטנה.
בילדותו למד בבית ספר "יסודי התורה" ו"המזרחי".
ב-1935, בהיותו כבן 20, עלה עם אמו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בשנת 1943 נישא לשרה לבית כהן, בת לוותיקי העיר.
בנו של בלאט, קלמן, נפטר בשנת 1956 במהלך ניתוח, כשהיה כבן 13.
בלאט היה אוטודידקט ואיש ספר.
במשך כ-65 שנה, מאז עלותו לארץ ישראל ועד מותו, פרסם שירים, סיפורים ומסות ספרותיות בעיתונים, ומעל 50 שנה שימש כמבקרו הספרותי של העיתון "הצופה".
פרסם ארבעה ספרי ביקורת ספרות, המשמשים גם כספרי עזר למורים ולתלמידים כאחד, ושלושה ספרי מונוגרפיות "דיוקן וקתדרה" במסגרת אוניברסיטת בר-אילן.
בעל פרס שפירא למחשבת הציונות הדתית ולספרות יפה לשנת תשל"ט, פרס עמינח לשנת תשמ"ד ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"א.
בלאט נפטר בי"ח בטבת תשס"א, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בנתיב סופרים, תל אביב: המנורה, תשכ"ז 1967. (קובץ מאמרים העוסקים ב"סופרים ומשוררים שחותם הייחוד האישי טבוע ביצירותיהם", מש"י עגנון ועד עמוס עוז)
תחומים וחותם, תל אביב: סיגלית, תשל"ד 1975. (מסות ספרותיות)
אורחות אמונים, תל אביב: מורשת, תשמ"ד.
("קוים לדיוקנאותיהם של סופרים ומשוררים דתיים")
דיוקן וקתדרה: במחיצתם של אנשי הגות ומדע, 3 כרכים, ירושלים: ר' מס, תשנ"א 1991–תש"ס 2000. (כרך ג' יצא בהוצאת עקד)
קו וגוונים: פרקי עיון ומסה בספרות, ירושלים: ב' בלאט, תשנ"ט 1999.
אברהם ("אדק") בלאוגרונד (1930 – ספטמבר 2019) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר תוך שימוש במסמכים מזויפים, ובתום המלחמה נסע לדודו שבהולנד.
במהלך לימודיו בתיכון למד הולנדית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, לטינית, יוונית עתיקה ועברית.
החל ללמוד הנדסת חשמל ב-Abraham Blaugrund ועבר ללימודי פיזיקה.
לאחר שקיבל תואר ראשון בהצטיינות יתרה, הגיע בסוף 1955 למכון ויצמן.
למכון טרם ניתנה הסמכה להעניק תואר אקדמי, ולכן המנחה הפורמלי שלו לדוקטורט היה פרופ' פטר אנדט מאוניברסיטת אוטרכט, וממנה קיבל תואר דוקטור בפיזיקה, אף שהמחקר נעשה במכון ויצמן.
מחקרו עסק במדידת זמני חיים קצרים מאוד של חלקיקים, בתחום מאיות הננו-שניות.
בהמשך עבר לעסוק בפיזיקה של פלזמה.
ב-1965 יצא לשבתון במעבדה הלאומית ארגון .
ב-1968 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1974 יצא לשבתון במעבדת המחקר של צי ארצות הברית בוושינגטון.
הוא התמחה בחקר פלזמות בצפיפות גבוהה ואלומות יונים ואלקטרונים באנרגיות גבוהות.
בשנת 1976 שימש כסגן יושב ראש המועצה המדעית של מכון ויצמן למדע ובשנת 1977 כיו"ר המועצה.
בשנת 1959 נישא לרות שרף.
נולדו להם שלושה ילדים, בהם פרופ' מיכל אירני מהמחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
אחותו ביאנקה הייתה רעייתו של פרופ' סול קימל.
אברהם בן-ארצי (8 באוקטובר 1947 – 1 ביולי 2010) היה איש צבא ישראלי בדרגת אלוף-משנה, סופר ומשורר.
במהלך שירותו הצליח להשתקם מפציעה קשה שעבר, לחזור לשירות צבאי ולהתקדם בסולם הדרגות חרף נכות קשה.
בן-ארצי כתב ספר אוטוביוגרפי שתיעד את תהליך שיקומו.
כמו כן, כתב שירה ופרסם מאמרים כתובים.
לאחר שחרורו עסק בכתיבת עבודת דוקטורט בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון.
אברהם בן-ארצי נולד בכפר מעש, על-יד פתח תקווה, ילד שני לחיים ודובית (לבית בר).
למד בבית הספר העממי הס שבפתח תקווה ובתיכון ע"ש א.
בנעוריו היה מדריך בתנועת "הנוער העובד והלומד" וכתב בעיתון התנועה "במעלה".
בסיום הלימודים בתיכון החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי הרוח, ולאחר כשנה של לימודים התגייס לצה"ל.
הוא למד לתואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות בשנת 1974. בשנת 1994 סיים את הלימודים לתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון, אף הוא באוניברסיטת תל אביב.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל.
עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
לאחר תום המסלול השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות.
הוא השתתף בפעילויות מבצעיות רבות, כלוחם וכקצין, בהן מבצע תשורה – מבצע פיצוץ המטוסים בביירות.
בן ארצי כתב את המנון היחידה, אותו הלחין דובי זלצר.
במאי 1972 נישא לדליה רבין, בתו של יצחק רבין.
באותה שנה חזר לשירות קרבי תוך הסבה למפקד בשריון.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה בהסבה לקציני שריון במה שכונה ה"קק"ש שלא נגמר".
בהמשך שירותו הצבאי שירת בתפקידים שונים בחיל השריון עד אשר התמנה למפקד גדוד 79 בחטיבה 14 בשנת 1975. בשנת 1976 מונה למפקד גדוד 532, בו הוכשרו חניכי קורס מפקדי טנקים.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה בן-ארצי בבית חותנו בתל אביב בעת הסעודה המפסקת.
עם הידיעות על מלחמה, יצא בטרמפים לכיוון בסיס רפידים.
בדרכו פגש צוער מבה"ד 1 בשם עודד מאירון.
בן-ארצי הקים פלוגה ממספר טנקי מגח שמצאו בסככות בבסיס רפידים ומאירון היה לסגנו.
בהמשך המלחמה חברו בן-ארצי ומאירון לגדוד 195 של חטיבה 401. באחד מימי הלחימה קפץ חייל מצרי על הטנק של בן-ארצי.
בן-ארצי הרג אותו באקדח והודיע על כך בקשר: "סודאני בתמסורות".
הצירוף הפך לביטוי שגור בחיל השריון לאחר מכן.
במהלך שירותו כמפקד גדוד טנקים, ב-20 בנובמבר 1976, בגיל 29, נפצע קשה בתאונה בסיני, כשהג'יפ בו נסע התהפך במהלך אימון.
הוא היה שרוי בתרדמת במשך כחודש, וכשהתעורר נאלץ לשקם יכולות גופניות בסיסיות כמו אכילה ודיבור.
הוא שיקם גם יכולות קוגניטיביות כמו גישה אל זיכרונו והתמודד נפשית עם מצבו החדש.
בן-ארצי המשיך בשירותו הצבאי ומילא תפקידים מגוונים: סגן-מפקד חטיבה, ראש מטה אוגדה, קצין תודעת אויב בחיל המודיעין וקצין ביחידת מבקר מערכת הביטחון.
ביוני 1992 פרסמה אמו ספר על פציעתו ועל היחסים המורכבים עם דליה רבין והוריה.
הוא הכחיש את כל הכתוב בספרה של אמו.
במכתב ששלח למערכות העיתונים, כתב בן ארצי כי אשתו לשעבר סעדה אותו במסירות בזמן שהיה מאושפז בבית החולים.
הוא הוסיף, כי קיבל עזרה מהוריה, לאה ויצחק רבין וכי יחסיו עימם קורקטיים, ואילו יחסיו עם דליה רבין טובים, וכוללים שיתוף פעולה לגידול ילדיהם..
בן-ארצי נישא מחדש לאסתר בשנת 1985, וב-1994 השתחרר כאלוף-משנה לאחר שבתפקידו האחרון שירת כעוזר קצין שריון ראשי לענייני כשירות.
בן ארצי פרסם שני ספרים פרי-עטו, האחד, "אקלים צבאי"- ספר משיריו שחיבר טרם הפציעה, ו"נפילה מצוק גבוה", המגולל את סיפור הפציעה והשיקום שלאחריה.
כמו כן, פרסם ספר לזכרו של חברו מסיירת מטכ"ל, אביתר כהן - "נחשול הוכה בסלע".
בן-ארצי נפטר כתוצאה מאירוע מוחי בגיל 62, בשנת 2010, והותיר שישה ילדים – יונתן בן ארצי ונעה רוטמן מנישואיו הראשונים, וארבעה נוספים מנישואיו השניים.
נפילה מצוק גבוה, הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ד, 1983
אקלים צבאי, הוצאת "טרקלין", תשל"ח, 1978
נחשול הוכה בסלע, הוצאת "צוות", תשל"א, 1971
אברהם בלבן (נולד ב-1944 בקיבוץ חולדה) הוא חוקר ספרות, סופר, משורר ופרופסור אמריטוס לספרות עברית חדשה באוניברסיטת פלורידה.
אברהם בלבן נולד וגדל בקיבוץ חולדה.
בשנת 1962 החל לפרסם שירים בעלון של חברת הילדים ומאז היה בקשרי ידידות עם הסופר עמוס עוז (שעבר לגור בחולדה בגיל 14).
עוז קרא את השירים ונתן לבלבן כמה ספרי שירה כדי שיכיר כמה כותבים.
עוז גם נתן לבלבן טיוטה של סיפורו הראשון "ארצות התן" כדי שיחווה את דעתו.
בלבן סיים את הדוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979. עבודתו הייתה בנושא שירתו של אלתרמן בהנחיית דן מירון.
בראשית שנות השמונים, שהה שנה באוניברסיטת הרווארד כחוקר אורח.
לימד באוניברסיטת מישיגן בין השנים 1983 ל-1989. בשנת 1989 עבר לאוניברסיטת פלורידה ובשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנות השמונים כתב מאמרים ושני ספרים על יצירתו של עמוס עוז.
בלבן פרסם בשנת 2000 את ספרו האוטוביוגרפי "שבעה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר העוסק בקורות ילדותו בקיבוץ חולדה ובו תיאורים קשים אודות החינוך הקיבוצי ומוסד הלינה המשותפת בבית הילדים.
הרומן השני שלו, "אומרים אהבה", יצא בשנת 2006 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ועוסק במשורר ישראלי המוזמן לאוקספורד ואשר מתאהב באשה נשואה במהלך ביקור בישראל.
בשנת 1979 זכה בפרס טלפיר למחקר ובשנת 1982 בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
בעל טור קבוע "רשימות תל אביביות" במדור "תרבות וספרות" של הארץ.
בשנת 2019 יצא לאור הספר "רשימות תל אביביות" המקבץ את טוריו.
הספר יצא לאור בעקבות פנייתו של עמוס עוז להוצאת הספרים והמלצתו על קיבוץ האסופה.
הוא נשוי לסופרת ומשוררת רחל גיל.
טריסטן ואיזולדה: קורות אהבה בלתי אפשרית: מחזור שירי אהבה.
החם הנכון: מחזור שירי אהבה.
שירה בעיר זרה, אבן חושן, 2010
אומרים אהבה, הקיבוץ המאוחד, 2005.
רשימות תל אביביות, עם-עובד, 2019.
סקיצות תל אביביות, עם איורים של עמי שנער, עם עובד, 2022.
הקדוש והדרקון: עיון ביצירות עמליה כהנא-כרמון.
הכוכבים שנשארו בחוץ: שירי "כוכבים בחוץ" מאת נתן אלתרמן: פרשנות, צורות, רטוריקה.
בין אל לחיה: עיון ביצירתו של עמוס עוז.
אל הלשון וממנה: לשון ומציאות ביצירת עמוס עוז.
מר מולכו: הכיוון הנגדי: עיון ברומנים מר מאני ומולכו מאת א.ב.
גל אחר בסיפורת העברית: סיפורת עברית פוסטמודרניסטית.
תשע אמהות ואמא: ייצוג אימהות בסיפורת העברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
הבריחה אל האמהוּת וממנה: אמהוֹת ואמהוּת בסיפורת העברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
אברהם בן דוד (בנדה) (נולד ב-20 באפריל 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק כחלוץ בקבוצת הפועל ירושלים.
בן דוד שיחק בהפועל ירושלים מעונת 1971/1972 ועד עונת 1985/1986, והיה משחקניה הבולטים של הקבוצה במהלך שנות ה-70 וה-80. הוא היה שותף להישגה הגדול ביותר של הקבוצה כאשר זכתה ב-1973 בגביע המדינה לאחר ניצחון 0-2 במשחק הגמר על הכח רמת גן.
בן דוד נחשב לאחד מחלוציה הבולטים בהיסטוריה של הפועל ירושלים, ומוצב בצמרת רשימת מלכי השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 75 שערים בכל המסגרות.
על מנהגו להבקיע שערים בנגיחות זכה בתואר "ראש פז".
לאחר פרישתו היה עוזר המאמן של דוביד שווייצר ולאחר מכן מונה למאמן ראשי בעונת המשחקים 1989/90 תחת הדרכתו רשמה הקבוצה ניצחונות מרשימים ב'דרבי' הירושלמי ונגד מכבי תל אביב עטורת הכוכבים, בהמשך שימש כמאמן במחלקת הנוער של הקבוצה.
ותחתיו צמחו שחקנים רבים כגון עידן טל, איציק קורנפיין, שי אהרון ועוד
בן דוד עבד במשך שנים בבית החולים הדסה בירושלים, ואף כיהן כישב ראש ועד העובדים של בית החולים.
כיום משמש בן דוד כמנהל מקצועי במחלקת הנוער, ומאמן בקבוצת הילדים של הפועל ירושלים.
אברהם בן-יעקב (30 בספטמבר 1914, י' בתשרי תרע"ה – 2 בנובמבר 2005, ל' בתשרי תשס"ו) היה היסטוריון, סופר, מחנך וחוקר יהודי בבל באלף השנים האחרונות.
אברהם בן-יעקב נולד בבגדאד בשנת תרע"ה (1914).
התחנך במדרש תלמוד תורה ובבית הספר 'מכתב אל-תעאון' שאחר כך נקרא ע"ש 'רחל שחמון'.
בניסן תרפ"ה (1925) עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
בשנת תר"ץ (1930) סיים לימודיו בבית הספר 'תלמוד תורה מזרחי'.
בתרצ"ה (1935) סיים את לימודיו בהצטיינות בבית מדרש למורים (סמינר) מזרחי.
מהאוניברסיטה העברית בירושלים במקצועות חינוך וספרות עברית (1964) ולאחר מכן השלים תואר דוקטור, גם כן באוניברסיטה העברית בירושלים, עם דיסרטציה בנושא 'הגירת יהודי בבל להודו והשתקעותם בה' (1989).
בין השנים 1936–1976 עסק בחינוך ובהוראה.
שימש כמנהל בית הספר הממ"ד במבשרת ציון וכמפקח על בתי הספר מטעם משרד החינוך.
נבחר 5 פעמים כחבר 'המועצה לחינוך ממ"ד' המייעצת לשר החינוך והתרבות (1958–1975) והיה חבר המועצה הארצית של מנהלי בתי הספר הממ"ד (1965–1960).
מחקריו הקיפו פנים רבים בתולדות חיי יהודי בבל, כגון: בשטחי ההיסטוריה, החינוך והתרבות, היהדות, הספרות, השירה והפיוט, משלים, מנהגים, רפואה עממית, מקומות קדושים ופולקלור, ביוגרפיה וביבליוגרפיה של יהודי בבל.
פרס נשיא המדינה יצחק בן-צבי, על מחקרו בנושא "קהילת יהודי כורדיסתאן" (1956)
פרס מכון בן צבי על ספרו "יהודי בבל מסוף תקופת הגאונים עד ימינו" (1965)
פרס האקדמיה ללשון העברית על מחקרו "עברית וארמית בלשון יהודי בבל" (1985)
כתב ערכים באנציקלופדיות בעברית ובאנגלית ופרסם כ-400 מאמרים בכשמונים כתבי עת ובקבצים מדעיים בישראל ומחוצה לה, רובם על יהודי בבל, כורדיסטן וארצות המזרח.
נשוי לנאווה, ואב לשלושה ילדים- זיוה, אורה ויאיר.
; מהדורה שנייה, הוצאת קריית ספר, ירושלים, תשמ"א
; מהדורה שנייה, הוצאת "קריית ספר", ירושלים תשל"ט
חוברת מילואים לספר הנ"ל, "קריית ספר", ירושלים תשל"ט
; חלק ב, ירושלים תשמ"ט
הגירת יהודי בבל להודו והשתקעותם בה (האוניברסיטה העברית בירושלים, ניסן תשמ"ז)
אברהם אליעזר בן-ארויה (בבולגרית: Аврам Елиезер Бенароя, ביוונית: Αβραάμ Μπεναρόγια; 1887, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית, או וידין, נסיכות בולגריה – 16 במאי 1979, חולון, ישראל) היה פוליטיקאי, מהפכן וסוציאליסט ממוצא יהודי אשר פעל בבולגריה וביוון.
בן ארויה היה מנהיג פדרציית העובדים הסוציאליסטית בסלוניקי תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ונחשב למייסד המפלגה הקומוניסטית של יוון.
אברהם בן ארויה נולד בווידין או בסלוניקי לסופי ואליעזר.
בהמשך למד משפטים בבלגרד אך לא סיים את לימודיו, שב לבולגריה והועסק כמורה בעיר פלובדיב.
בן ארויה היה רב לשוני ובמקביל לעיסוקו בהוראה, החל בפעילות פוליטית במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הבולגרית.
הוא היגר לסלוניקי וב-1908, נטל חלק בהפיכת הטורקים הצעירים במסגרת גדוד של לוחמים יהודים בני העיר.
באותה השנה ייסד בן ארויה בסלוניקי את "התאחדות הפועלים הסוציאליסטיים" שפעל בקרב הקהילה היהודית הגדולה שבעיר וב-1909 ייסדו בן-ארויה ודימיטר ולאחוב שהיה פוליטיקאי עות'מאני ממוצא בולגרי, את פדרציית העובדים הסוציאליסטית, שנוסדה כארגון פועלים אשר נועד לאגד עובדים בני לאומים שונים, אך בעלי תפישת עולם סוציאליסטית משותפת.
הארגון הוציא לאור ביטאון בארבע שפות, לאדינו, טורקית, יוונית ובולגרית ובן-ארויה התבלט בהנהגתו.
ב-1911 הגיע לסלוניקי דוד בן-גוריון ונחשף לפעילות הארגון וב-1912 הגיע לעיר יצחק בן-צבי לצורך לימודי משפטים.
מאמרו הראשון בעיתון האחדות שנקרא "הפועל היהודי בתוגרמא" עסק בהשפעה הסוציאליסטית על ארגוני הפועלים אשר יובאה מבולגריה לאימפריה העות'מאנית והוא התמקד בפדרציית העובדים אשר הובילה לדבריו, לאיחוד בין הפועל היהודי לפועלי שאר העמים.
אברהם בן ארויה היה ממתנגדי הציונות בעירו והאמין בתפישה סוציאליסטית אוניברסלית.
80 אחוזים מחברי הפדרציה היו בני הקהילה היהודית בעיר והיא הייתה החשובה מקרב התנועות הסוציאליסטיות שקמו ברחבי האימפריה העות'מאנית.
בן-ארויה היה יריב פוליטי לדוד פלורנטין ואברהם רקנאטי, אך הפדרציה אותה הוביל הועדפה על פני התנועה הציונית בעיקר בקרב מעמד הפועלים.
המאבק לווה בפרסומים בעד ונגד בעיתונות היהודית.
ניסיונה של התנועה הציונית להקים בעיר מפלגה ציונית סוציאליסטית שתסחף אליה את חברי הפדרציה של בן-ארויה נכשל.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה נכבשה סלוניקי בידי היוונים.
במועד זה היו חברים כ-5,000 מתושבי סלוניקי בפדרציה הסוציאליסטית.
בעת ההיא עברה על ממלכת יוון תקופת אי שקט פוליטי שלוותה במהומות של מיעוטים שצורפו לממלכה בעקבות ההסכמים אשר חתמו את המלחמות.
פעולותיו של בן ארויה נחשבו חתרניות בעיני השלטון היווני והוא הוגלה ביחד עם ראשי פדרציה אחרים לאי נקסוס ועיתון הארגון "אבאנטי" נסגר זמנית.
הצטרפות יוון למלחמת העולם הראשונה מתוך מאבק בין המלוכנים שצידדו בנייטרליות "אוהדת" למעצמות המרכז ובין אנשי אלפתריוס וניזלוס שצידדו במדינות ההסכמה חיזקה את מעמדה של הפדרציה הסוציאליסטית ואת מעמדו של בן-ארויה משום שפסחו על שתי הסעיפים.
לקראת סוף המלחמה נוסדה ביוזמתו של בן-ארויה, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ומצעה כלל את הפיכתה של יוון לפדרציה.
בהמשך, שינתה את שמה למפלגה הקומוניסטית של יוון.
בנובמבר 1918 ארגנה התנועה הציונית הפגנה לציון יום השנה להצהרת בלפור שכללה גם השבתת בתי עסק.
בני הקהילה חברי המפלגה הסוציאליסטית התנגדו למהלך ולא השביתו את קואופרטיב המזון "לה פופולארה" אשר בבעלותם, עניין שהוביל לפריצת המפגינים לחנות וניפוץ חלונות ראווה.
חוסר השקט הפוליטי ביוון נמשך והוא כלל שביתות, הפגנות פועלים והפיכה אשר ב-1922 הובילה
לוויתורו של קונסטנטינוס הראשון על המלוכה.
בן ארויה אשר תמך בקו סוציאל-דמוקרטי מתון, סולק מהמפלגה הקומוניסטית היוונית אשר הקצינה את מצעה.
הוא תמך בראש הממשלה אלכסנדרוס פאפאנסטאסיו ויחדיו ניסו להוביל קו סוציאליסטי מתון תוך ניסיון לפצל את המפלגה הקומוניסטית.
לאחר פרישתו של פאפאנסטאסיו נחלש מעמדו של בן-ארויה ואף על פי שהמשיך בעשייה הפוליטית, נותר בשולי המפה.
ב-1940 נהרג בנו במהלך מלחמת איטליה–יוון.
בן-ארויה שרד את שואת יהודי סלוניקי; בזמן שלטון גרמניה הנאצית ביוון נשלח למחנה ריכוז בבאוואריה, ולאחר המלחמה התיישב באתונה, שם חבר לקבוצה פוליטית של אינטלקטואלים שכללה בין השאר את הסופר ניקוס קאזאנצאקיס, שאף מונה בהמשך מטעם המפלגה לשר בממשלת יוון הראשונה שלאחר המלחמה.
היכרותו של בן-ארויה עם קאזאנצאקיס השפיעה על כתיבתו של הסופר, שכלל כמה דמויות של יהודים-סוציאליסטים בספרו האחרון, פאפא יאנארוס.
באוגוסט 1953 עלה בן-ארויה לישראל וב-1979 הלך לעולמו והוא בן 92 שנים.
אברהם בן-יוסף ("בַּזִיק"; 1907 – 1 בדצמבר 1980) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, ממקימיו של התיאטרון הקאמרי.
בן-יוסף נולד בשם באזיק כוגן באונגני, בסרביה.
בילדותו עברה המשפחה לבאקו, שם רכש אביו בארות נפט ובתי זיקוק.
בשנת 1920, בגיל שלוש עשרה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה, כעבור שנתיים, משפחתו נקלעה למצוקה כספית וחזרה לבסרביה, שם סיים את לימודיו בגימנסיה הרוסית, ולאחר מכן עבר עם משפחתו לרומניה.
בן-יוסף למד הנדסה בין השנים 1924–1929 באוניברסיטת גנט בבלגיה, אך עזב את לימודיו והצטרף אל להקת תיאטרון של סטודנטים יהודים-רוסים.
עם סיום לימודיו נסע בעקבות לימודי תיאטרון בהדרכתו של מקס ריינהרדט בברלין, אך בעקבות בעיות מימון, לא התקבל, לכן למד משחק תוך צפייה בהצגות תיאטרון, בד בבד למד מחול וזמרה בקופנהגן.
לאחר ביסוס שלטון הנאצים בגרמניה, עלה מרומניה לארץ ישראל בשנת 1939 באוניית המעפילים "אסתיר".
בארץ קיבל הזמנה לבימוי מהבמאי יצחק משה דניאל, וביים שתי הצגות, אחת למבוגרים ואחת לילדים שלא עלו על הבמה.
בהמשך שיחק בקברט האמנים "פפיליון", שהקימו מרטין רוסט וסטלה קדמון, ולאחר שנסגר בשל חשש מהפצצות, הצטרף לאופרה ונמנה עם מייסדיה של האופרה הישראלית העממית בשנת 1941.
בן-יוסף הצטרף ליוסף וימימה מילוא בייסוד להקת מערכונים שהפכה לתיאטרון הקאמרי.
שיחק בתיאטרון גיורא גודיק במחזמר "גבירתי הנאווה" בתפקיד הקולונל פיקרינג.
כן השתתף בתסכיתי "התוכנית לאם ולילד" של קול ישראל, ובהם הקריא את סיפורי "החתול הג'ינג'י" ו"סיפורי הדוד רמוס" (שכמה מהסיפורים יצאו על גבי תקליט).
בשנת 1963 זכה בפרס משה הלוי לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב עבור למעלה מעשרים שנות משחק בתיאטרון הקאמרי.
בן-יוסף נפטר, בגיל 73, לאחר מחלה ממושכת.
הניח אחריו רעיה, השחקנית אסתר מרגלית, ושני בנים: ספי בן-יוסף ונועם, ואח, השחקן נתן כוגן.
לאחר מותו ייסדה עיריית תל אביב פרס על שמו המוענק מדי שנה לאחד משחקני התיאטרון הקאמרי.
אברהם ("אַבְּרָשָה") בלום (בפולנית: Abraham (Abrasza) Blum; 11 בנובמבר 1905 – מאי 1943) היה אקטיביסט סוציאליסטי יהודי-פולני, ממנהיגי תנועת הבונד בגטו ורשה וממשתתפי מרד גטו ורשה.
אברהם (אברשה) בלום נולד ב-1905 בעיר וילנה למשפחה מבוססת מהמעמד הבינוני.
אביו, אביגדור בלום, היה בעל בית חרושת לממתקים, עסק בפעילות ציבורית והיה חבר במועצה הציבורית של בית הספר לבנות ע"ש אסתר רובינשטיין בווילנה.
אברשה ושתי אחיותיו גדלו בבית ציוני עם זיקה למסורת והתרבות היהודית.
בלום למד בחדר מתוקן עד גיל 6, ובשנת 1923 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית.
בתקופה זו היוותה וילנה מרכז לפעילות יהודית וסוציאליסטית.
בתקופת לימודיו בגימנסיה הצטרף בלום לארגון תלמידים שהיה תחת השפעה בולשביקית, אך התאכזב מהתייחסותו השלילית של הקומוניזם לשאלת הזהות הלאומית היהודית.
בשנת 1921 עזב את התנועה שאליה השתייך והצטרף לצוקונפט, תנועת הנוער של הבונד.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר בלום לבלגיה, שם למד הנדסה באוניברסיטת גנט עד שנת 1928. במהלך לימודיו לקח בלום חלק בפעילות הבונד ובנוסף היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודי.
לאחר סיום לימודיו החל בלום לעבוד בבית חרושת בבלגיה.
פעילותו בצוקנפט ובבונד עד מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1928 נפטר אביו ובלום שב לווילנה.
בשנת 1929 גויס לצבא הפולני, עם שחרורו בשנת 1930 נישא ללובה ביליצקי.
בתקופה זו הגביר בלום את מעורבותו הפוליטית והפך לאחד הפעילים המרכזיים של הצוקונפט.
ערב מלחמת העולם השנייה מנה הצוקונפט כ-15,000. התנועה עסקה בעיקר בפתרון בעיות שהעסיקו פועלים צעירים כגון ימי עבודה ארוכים ואבטלה.
חברי התנועה ארגנו הרצאות, ספריות, חוגי דרמה, מקהלות, ועידות ומחנות קיץ.
עם התרבות גילויי האלימות כלפי יהודים בשנים 1935–1939 הקימו חברי הצוקונפט את ה"צוקונפט שטרום", פלוגות מיוחדות אשר לקחו חלק בפעולות ההגנה שאורגנו על ידי הבונד.
עיקר פעילותו של בלום התרכזה בוועד הצוקונפט הוורשאי ובריכוז ועד ההורים של תלמידי ציש"א (רשת בתי ספר ידישיים סוציאליסטים) והתלמידים היהודים שלמדו בגימנסיות הממלכתיות, כמו כן ארגן בלום את פעילות חוגי התנועה ברחובות בהם גרו העניים שביהודי ורשה.
בתקופה זו החל בלום לפרסם מאמרים בביטאון "יוגנט וועקער", מאמריו עסקו בעיקר בשאלות ותגליות מדעיות ולא בפוליטיקה ואידאולוגיה.
בוועידה השישית של התנועה, ב-1936, נבחר בלום לוועד המרכזי של הצוקונפט, שם פעל לצידם של חברים בולטים ביניהם יוסף ליפשיץ, אלכסנדר ארליך לוציאן בילט ואחרים.
מ-1937 עסק בלום בעבודה ארגונית וסייע להקמת סניפים חדשים של הצוקונפט והבונד ברחבי פולין.
בעקבות עבודתו הארגונית זכה בלום להכרה בכישוריו בקרב חברי הוועד המרכזי של המפלגה וב-1938 נבחר למועצת עיריית ורשה כחלק מ-17 חברי הבונד.
בעקבות הפלישה הגרמנית ב-1 בספטמבר 1939 והמצור שהלך ונסגר על וורשה החליטו מנהיגי הבונד לעזוב את ורשה למזרח פולין.
ב-7 בספטמבר יצאו מנהיגי הבונד יחד עם 600 פעילים מוורשה אל ווילנה.
בלום בחר להישאר בוורשה, הוא הסביר החלטה זו לאחד מחברי הבונד וגרס כי הסיבה להישארותו היא בנו, אשר זקוק לו בוורשה.
בידי בלום הופקדה קופת המפלגה, בה היו כמה אלפי זלוטי.
מיד לאחר יציאת הנהגת הבונד מוורשה נפגשה קבוצת החברים שנשארה בעיר במשרדי מערכת "פאלקסצייטונג"- עיתון יומי של הבונד.
בפגישה נכחו אברשה בלום, לזר קלוג, סוניה נובוגרודזקה, דוד קליין, שמואל קפלן ומספר עובדי עיתון נוספים.
הם החליטו להמשיך ולהוציא את העיתון גם במהלך המלחמה.
גיליונו האחרון הודפס ב-22 בספטמבר 1939, ערב יום הכיפורים.
ה"פאלקסצייטונג" הבונדאי היה אחרון העיתונים היומיים שיצא בוורשה.
דירתו של בלום נהרסה בהפצצות גרמניות והוא העביר את משפחתו לדירה אחרת, אך את רב זמנו לא בילה בחיק משפחתו אלא בעבודת התנועה.
ב-8 בספטמבר 1939 הגיע לוורשה שמואל (ארתור) זיגלבוים, חבר הוועד המרכזי של הבונד.
בין השניים נוצרה חלוקת תפקידים ברורה: זיגלבוים יצר קשר עם ראשי הפפ"ס (מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית) שהקימו "בטליון" פועלים וניסה לצרף פועלים יהודים לבטליון זה, בעוד שבלום ניסה לשמר את מסגרת התנועה ולמנוע את קריסתן.
עיקר פעילותו התרכזה בסיוע לפליטים שזרמו אל העיר ומציאת מקום מסתור עבורם.
בעזרת סוניה נובוגרודזקה ומספר פעילים נוספים דאג בלום לחלוקת מזון במטבחים ציבוריים, להפצת העיתון ולשמירת קשר עם צעירי הבונד.
באוקטובר 1939, לאחר נפילת ורשה, התארגן הוועד המחתרתי של צוקונפט על ידי שלושה מחברי הוועד המרכזי של התנועה שנשארו בוורשה: אברשה בלום, שלמה פארב והנך רוס.
במשך הזמן חברו אליהם פעילים צעירים יותר ששבו מווילנה בסוף שנת 1939 ובראשית שנת 1940. מנהיגות זו יצרה תאים מחתרתיים של "חמישיות" ו"שביעיות" ואפשרה המשכיות מסוימת לתנועה, ובכך הקדימו את תנועות הנוער האחרות בהתארגנות המחתרתית.
בלום היה דמות בולטת ומרכזית בקבוצה זו, הן כיוון שקיבל הכרה מהנהגת המפלגה ערב צאתה מוורשה והן בגלל פעילותו בתנועה ושמירתו על מסגרותיה בחודשי הכיבוש הראשונים.
בשנת 1941 עיקר פעילות הצוקונפט בגטו ורשה הייתה פעילות חינוכית ותרבותית.
פעילות זו הייתה פעילות "רוחבית" שניסתה להגיע לילדי הגטו העניים ששוטטו בחוסר מעש ולא התמקדה רק בילדים שהיו חלק מהתנועה לפני המלחמה.
ב-1942, לאחר הגעת הידיעות הראשונות על ההשמדה לגטו, החלו התנועות החלוציות לפעול להקמת ארגון יהודי לוחם בגטו.
בעקבות הבונד, דגל הצוקנפט במאבק משותף יהודי-פולני בנאצים והתנגד למאבק יהודי נפרד, שמשמעותו הכרה בגורל יהודי ייחודי.
ב-14 בינואר 1942 הצוקנפט הקים מחדש את ה"צוקונפט שטרום"- קבוצות ההגנה של התנועה שפעלו לפני המלחמה, בראשן עמדו אברשה בלום, ברנרד גולדשטיין וברק שניידמייל.
התנועות החלוציות ראו בהצטרפות הבונד לארגון היהודי הלוחם שלב קריטי בהקמתו, זאת כיוון שלבונד היה קשר הדוק עם תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, קשר שקיוו להיעזר בו על מנת להצטייד בנשק.
ב-23 במרץ 1942 התקיימה פגישה בנושא הקמת ארגון יהודי לוחם, בפגישה זו נכחו נציגים של תנועת החלוץ, פועלי ציון, פועלי ציון שמאל ומאורצ'י אוז'אך ואברשה בלום כנציגי הבונד.
חברי פועלי ציון ופועלי ציון שמאל הסכימו להצעות אולם אוז'אך התנגד.
אוז'אך נאם ארוכות על התנגדותו להקמת הארגון היהודי המאוחד, אך נציגי התנועות האחרות חשבו כי אברשה בלום לא חש בנוח עם התנגדותו הנחרצת של אוז'אך.
לאחר שנכשל המשא מתן עם הבונד הוקם בגטו ה"גוש האנטי-פאשיסטי" שכלל את כל התנועות ומפלגות השמאל בגטו מלבד הבונד.
ביולי 1942 החל הגירוש הגדול מגטו ורשה, בו איבד הבונד כ-500 מקורבים ופעילים במחתרת.
באוקטובר, בסיום האקציה, לא נשאר דבר מתשתית הפעילות המחתרתית של הצוקונפט, רבים מחברי התנועה גורשו ונרצחו וחברים מרכזיים ממנהיגות התנועה, ביניהם אוז'אך וגולדשטיין, ברחו למסתור בצד הארי.
בעקבות הגירוש הגדול הוקם הארגון היהודי הלוחם בו היו חברים "השומר הצעיר", "דרור-החלוץ" ו"עקיבא".
בתחילת נובמבר 1942 התנהל משא-מתן על כניסת הבונד לארגון היהודי הלוחם.
מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, הירש ברלינסקי ויוחנן מורגנשטיין נפגשו בעניין זה עם אברשה בלום וברק שניידמיל.
ראשי הבונד סירבו להיכנס ל"וועד היהודי הלאומי", אך רצו להצטרף לארגון היהודי הלוחם.
על מנת לפתור בעיה זו הוקם "הוועד המתאם" המשותף לבונד ול"וועד היהודי הלאומי".
בלום, שהיה הבכיר מבין נציגי הבונד שנשאר בגטו, ייצג את הבונד בוועד המתאם.
בסוף 1942 הסתיים תהליך השחרור של הצוקונפט מהנהגת המפלגה, אשר לא הייתה קיימת עוד בגטו בעקבות הגירוש הגדול, את הובלת התנועה לקח אברשה בלום.
בלום הוביל את צעירי הבונד להשתתפות במרד גטו ורשה שפרץ ב-19 באפריל 1943.
כשהושלמה בניית כיתות הלחימה של הארגון היהודי הלוחם, הצטרף בלום לאחת מקבוצות תנועתו, ברחוב שווינטווירסקה 32. לאחר כ-10 ימי לחימה והתגוננות הארגון היהודי הלוחם החליט לנסות להבריח את אחרוני הלוחמים על מנת לחבור לפרטיזנים.
אברשה בלום הצליח לברוח יחד עם שרידי הלוחמים ושהה תקופה מסוימת ביער סמוך לוורשה.
לאחר מכן הצטרף לוולדקה מיד בדירת מסתור ברחוב בארקובה 2, במטרה להצטרף לפעילותה המחתרתית של מפלגת הבונד.
לאחר כשבוע בדירה עמד בלום לעבור לדירת מסתור אחרת שהוכנה לו על ידי אשתו, אך ערב המעבר נחשפה דירת המסתור בה שהה.
בלום ניסה להסתתר בארון אך התגלה על ידי הגרמנים.
לאחר זמן קצר עזבו הגרמנים ואמרו כי ישובו בעוד מספר דקות עם מכונית על מנת לקחת את מיד ובלום למעצר.
בזמן זה הספיק בלום לשרוף את כל המסמכים שהיו בדירה וניסה לברוח דרך החלון בעזרת חבל שהכין מסדינים, אך החבל נקרע והוא נפל לקרקע.
שלושה שוטרים פולנים החזירוהו לדירה ולאחר מכן מיד ובלום נלקחו למעצר.
מיד ביקרה את בלום בתא מעצרו ובשיחתם הוא אמר לה לדבוק בגרסתה כי היא נוצרייה.
ולדאקה שוחררה זמן קצר לאחר מכן.
אברשה בלום נרצח על ידי שוביו במאי 1943.
לובה ביליצקה בלום, אשתו של אברשה, הייתה מנהלת בית הספר לסיעוד בגטו ורשה, היא וילדיהם שרדו את המלחמה.
לאחר מכן ניהלה ביליצקה את בית הילדים באוטבוצק, וב-1949 ייסדה מחדש את בית הספר לסיעוד בוורשה.
היא נפטרה ב-1973. קברו הסמלי של אברשה נמצא בשדרה הראשית של בית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה.
בתו אביבה בלום נולדה בורשה ב-1932. היא עלתה לארץ עם גרעין של השומר הצעיר והצטרפה לקיבוץ רבדים שם נולדה בתה דפנה.
אביבה היא ציירת פעילה שהציגה בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
בנו אלכסנדר בלום היה פרופ' מומחה למדעי הגרעין בפולין אשר היגר בשנות ה-80 של המאה ה-20 לארצות הברית ושם החל בחקר המוח.
רבי אברהם בן משה בן אסמעאל היה מחכמי ספרד במחצית השנייה של המאה ה-13 (בערך בין השנים ה'ם'-ה'ק').
למד תורה בברצלונה אצל הרשב"א ואף שימש כמזכירו בעת מחלתו האחרונה, לאחר מכן עבר ללמוד בטולדו אצל הרא"ש.
בימינו הוא מפורסם בעיקר כרבו של רבינו ירוחם.
בידי רבי משה אלשקר היה מצוי גם חיבורו על מסכת בבא בתרא אך ספר זה כמו יתר כתביו לא הגיעו לידינו.
נולד בשנת 1661 בירושלים (יש הסוברים שנולד בחברון).
אביו ר' דוד יצחקי היה רבה הראשי של ירושלים, וסבו מצד אמו היה ר' אברהם אזולאי.
בנעוריו למד בישיבות ירושלים בהם ישיבת בית יעקב.
והיה תלמידם של ר' משה גאלנטי (השני) ור' ישראל יעקב חגיז, וכן למד את חכמת הקבלה עם אבי אמו של החיד"א, רבי יוסף בייאליר.
בין חבריו ללימודים היו ר' חזקיה די סילוה ור' משה חיון.
חותנו הוא הרב אברהם ישראל זאבי רבה של חברון שהיה גם בן דודו ומחותנו.
בבגרותו מונה לעמוד בראש ישיבה בירושלים.
בין תלמידיו נמנים, ר' יצחק הכהן רפפורט, ר' משה חגיז, ר' יצחק זרחיה אזולאי, רבי ישראל מאיר מזרחי ור' משה ישראל.
בשנת תס"ח (1709), כאשר מצבם הכלכלי של יהודי ירושלים התדרדר, יצא כשד"ר לשליחות בין הקהילות היהודיות באזור טורקיה, איטליה והולנד.
באותה שנה הוציא מכתב גינוי נגד תומך השבתאות נחמיה חיון.
הוא ניצל את נסיעותיו בין הקהילות השונות לא רק כדי לגייס תרומות עבור היישוב היהודי בארץ ישראל, אלא גם כדי להאבק בגילויים המתחדשים של התנועה השבתאית.
באיזמיר בשנת ת"ע אף שכנע את הקהילה המקומית לשרוף את ספריהם של השבתאים ולהוקיעם.
בסלוניקי בשנת תע"א (1711) עשה תעמולה רבה כדי לשכנע את הקהילה להוקיע את נחמיה חיון.
ר' יעקב עמדין (היעב"ץ), מתנגד שבתאות ידוע, התלהב מאישיותו של ר' אברהם לאחר שפגש בו באמסטרדם ותיאר אותו כ
בשנת תע"ו שב לירושלים וחזר ללמד תורה.
בין תלמידיו נמנו ר' משה חגיז, חתנו, ר' רפאל יצחק זרחיה אזולאי (אביו של החיד"א) ועוד.
הוא חיבר מספר חיבורים הלכתיים, ביניהם נדפס ספר השו"ת הגדול שלו "זרע אברהם".
מתוך כתביו שנותרו בכתב יד כלולים חיבור גדול על הרמב"ם, על הלכות גיטין וכן חידושים על השולחן הערוך.
בשנת 1715 נבחר לכהן בתור הראשון לציון, תפקיד בו כיהן 7 שנים עד פרישתו בשנת תפ"ב (1722).
הוא נפטר בירושלים בי"ג בסיוון תפ"ט (1729), ונקבר בהר הזיתים בחצר קבר זכריה.
הרב יצחקי היה הראשון שנקבר בחלקה זו, שם נותר עד שבשנת 1960 הוסרו כל הקברים והמצבות מחלקה זו בידי משלחת ארכאולוגית בריטית-ירדנית.
כתב חיבור גדול על הרמב"ם וכן חיבורים על יורה דעה, מסכת גיטין, וספרי שאלות ותשובות אך רובם לא הודפסו.
ספר השו"ת שלו, זרע אברהם, הודפס בשני חלקים.
אברהם (אבי) בִּינָמוֹ (נולד ב-9 בפברואר 1955) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש הרשות השישי של העיר נשר וראש עירייה השני של העיר בין השנים 2013–2018.
את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים כמפקד צוות.
בין השנים 1978–1982 למד לתואר ראשון במדעי המדינה ומזרחנות באוניברסיטת חיפה אבל לא השלים את לימודיו לתואר בוגר אוניברסיטה.
בעת לימודיו האקדמיים בשנים 1980–1982 שימש בינמו יו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת חיפה ולאחר מכן בין השנים 1982–1983 יו"ר התאחדות הסטודנטים הארצית.
עם סיום לימודיו עסק בתחום השיווק והניהול.
בשנים 1990–1994 שימש מנהל השיווק של היחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה.
ב-1989 התמודד על ראשות מועצת נשר, אך זכה רק ב-6.5% מהקולות.
עם זאת, רשימתו "אנשים למען נשר" זכתה במנדט אחד והוא נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר נשר.
ב-1992 הקים את תנועת "ירוקים למען נשר", שזכתה בבחירות ל-2 מושבים במועצת העיר.
בינמו עצמו קיבל 14% מהקולות בבחירות לראשות המועצה.
בשנת 1998 זכתה סיעתו, "ירוקים למען נשר", ל-2 מושבים ובשנת 2003 זכתה ב-3 מנדטים והייתה יחד עם סיעת הליכוד לסיעה הגדולה ביותר במועצת העיר.
בבחירות לראשות המועצה בשנת 2003 זכה בינמו בכ-30% מהקולות.
בשנת 2008 זכה בינמו לקרוב ל-36% מהקולות בבחירות לראשות העיר וסיעתו זכתה ב-4 מנדטים.
במהלך פעילותו כחבר מועצה, כיהן כיו"ר ועדת הביקורת, יזם את הקמת קרן המלגות לסטודנטים בני העיר והקים את "נשרים - החברה הכלכלית לנשר", שבה גם כיהן כממלא-מקום יו"ר הדירקטוריון.
באוקטובר 2013 נבחר לראשות עיריית נשר, עם כ-41% מהקולות, לאחר שהתמיכה בראש העיר המכהן, דוד עמר, ירדה בחדות.
הסיעה בראשה עמד, "ירוקים למען נשר- נשר אחת", זכתה ב-5 מקומות במועצת העיר מתוך 13 מקומות.
ב-12 ביולי 2017, עזבו 4 מחברי סיעתו את ירוקים למען נשר, ביניהם סגני ראש העיר נעמי כספי ויחיאל אדרי.
מאז ועד לבחירות 2018, בינמו היה סיעת יחיד במועצה, ולא היה לו רוב במועצת העיר.
בפברואר 2018 דווח בעיתון "ידיעות חיפה" כי בינמו מתכוון לרוץ בבחירות לראשות העיר באוקטובר 2018 בראש רשימת הליכוד בנשר.
במרץ 2018 הודיע בינמו בדף הפייסבוק שלו שבגלל בעיות בריאות אינו מתכוון להתמודד פעם נוספת לראשות העיר, אך לבסוף חזר בו.
בינמו הפסיד בבחירות לראשות עיריית נשר, קיבל 8% מקולות המצביעים לעומת מחליפו רועי לוי שקיבל 66%.
בינמו היה חבר במועצת העיר נשר עד לבחירות לרשויות המקומיות בישראל בפברואר 2024. הוא לא הגיש מועמדות לכהונה נוספת במועצת העיר.
בינואר 2015 אסר מבקר המדינה על בינמו לערוך שימוע לקראת פיטורין ליוני בירון, מנכ"ל "נשרים", החברה הכלכלית של נשר, וכן אסר להפסיק את העסקתו בחברה או לפגוע בתפקידיו, במעמדו, בסמכויותיו ובזכויותיו.
העימות בין בירון לבינמו החל, לטענת בירון, בדרישת בינמו להעסיק בחברת "נשרים" פעילים פוליטיים שפעלו במערכת הבחירות של בינמו ולהעסיקם בתנאי שכר מופרזים.
בנוסף טען בירון כי סירב לשתף פעולה עם ניסיון "לתפור" מכרז.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בנובמבר 2016 המליץ מבקר המדינה לפתוח בחקירה פלילית נגד בינמו בחשד של מינויים פוליטיים של מקורבים לתפקידים בכירים בעירייה, שפגעו בטוהר המידות ובמינהל התקין.
ב-12 ביולי 2017 פורסם כי משרד הפנים הודיע לבינמו שעליו למנות כחבר מועצה את שלומי זינו במקום חבר המועצה המודח דוד עמר, ראש העירייה הקודם של נשר, זאת לאור התנגדותו של בינמו למנות את זינו שהוא ממתנגדיו הבולטים של בינמו.
למרות שנבחר ברשימה המקומית "ירוקים למען נשר" תמך בינמו בהשארת המפעלים המזהמים במפרץ חיפה, בטענה שהם מספקים פרנסה לתושבים.
מדיניות זאת שונתה על ידי מחליפו רועי לוי, שפועל אקטיבית לסגירת המפעלים המזהמים.
בינמו גר בשכונת רמות יצחק שבנשר.
ב-29 בדצמבר 2005 נהרג בנו, סגן , במהלך שירותו הצבאי, בעת שחסם בגופו שני מחבלים מתאבדים שהיו בדרכם לביצוע פיגוע התאבדות בישראל.
על כך קיבל צל"ש מטעם מפקד אוגדת איו"ש, תא"ל יאיר גולן.
לאחר מותו של בנו, הקים בינמו את "עמותת הלוחמים כפיר" של חיילי חטיבת כפיר, ושימש יו"ר העמותה מ-2005 ועד ל-2013. במסגרת פעילותו כיו"ר העמותה הוביל בינמו את מהלך הקמת אתר ההנצחה לחללי חטיבת כפיר בעפולה.
אורי בינמו עצמו מונצח במסלול הליכה בפארק נשר ובגַּלְעֵד לזכרו בכניסה לפארק.
ברחוב בשם דרך אורי המוביל לשכונת רמות יצחק ובאנדרטה לזכרו שהוקמה על ידי חיילי יחידתו בכביש 7212 המשקיפה על שכונת גבעת נשר בה אורי גדל.
רבי אברהם בן אשר היה מחכמי חלב ושימש כרבה בסוף המאה ה-16. בקרב יהודי חלב נהגו לכנותו בשם "אב"א" (ראשי תיבות: אברהם בן אשר).
נולד לרבי גדליה בן אשר, שהיה תושב צפת.
לא ידוע היכן נולד, אך ההשערות נעות בין העיר חלב שבסוריה, לבין אדריאנופול שבטורקיה.
רבי אברהם למד, יחד עם ידידו רבי משה אלשיך, אצל רבי יוסף קארו באדריאנופלי שבטורקיה.
חיבר פירוש למדרש רבה בשם "אור השכל".
בשנת ה'שכ"א (1561) נדפס ממנו חלק על בראשית, ונקרא גם בשם "מעדני מלך".
אברהם (רבינו) בכר אברהם (ידוע גם, בעיקר בידי מתנגדיו, בראשי התיבות חרב"א (???
- כ"ד באדר תרט"ו, 14 במרץ 1855) היה מראשי העדה הספרדית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
אברהם, בנו של אברהם, נולד בירושלים, לא ידועים פרטים רבים על תולדות חייו מלבד מחוץ לעסקנותו הציבורית.
הוא נשא לאישה את וידה רחל, בתו של אפרים נבון, אחות בנימין מרדכי נבון.
במפקד מונטיפיורי משנת תקצ"ט (1839) מצוינים בן (הוא משה בכר אברהם, חתנו של יעקב שאול אלישר) ובת מעל גיל 13, הייתה לו לפחות בת אחת נוספת שלא מוזכרת באותו מיפקד וחתניו היו הרב חיים נחום ברוך ושלמה אמזאלג.
אברהם היה פקיד כוללות ירושלים (לימים, עם התפצלות העדות, נודע המוסד בשם כוללות הספרדים), תפקיד בו, יחד עם מקבילו, יהודה נבון, היה אחראי על כל ענייניה הכספיים של הקהילה, ושימש כנציגתה אל מול השלטונות.
תחילת זמן כהונתו אינה ברורה, אולם כבר בשנת תקפ"ו (1826), נשאו הוא ונבון במשרתם.
ב-1834, בעת מרד הפלאחים נגד שלטונו של מוחמד עלי, "הציל את כל עם ישראל בירושלם מהיות לבז ולמשסה".
בחודש אוקטובר של אותה שנה, לאחר שתדלנותו של אברהם, חתם עלי על אישור לשיפוצם הנרחב של ארבעת בתי הכנסת הספרדיים.
בשנת תקפ"ז (1827) בעת שקמו ערערים על זכותם של היהודים להתפלל בקבר רחל, השיג אישור מהשלטון על חזקתם של היהודים שם.
כעבור תריסר שנים, בעת סיורו השני של משה מונטיפיורי בארץ ישראל השפיע עליו בכר לממן את שיפוצו והקמת המבנה החדש של קבר רחל.
בשלהי שנות ה-30 רעשה וגעשה הקהילה הספרדית בירושלים במחלוקות אודות הנהגת הקהילה.
בכר היה אחד ממוקדי הסכסוך, וקריאות רבות נקראו להדיחו, בעוד שמועות משמועות שונות סבבו אודות התנהלותו האישית.
עם פטירתו של הרב יונה משה נבון, החריפה ביותר המחלוקת סביב מינויו של הראשון לציון הבא - יהודה נבון או חיים אברהם גאגין.
כשנתיים מאוחר לכן, לאחר כמה ניסיונות שלא עלו יפה, הצליחו אוהביו של בכר להביא לביטולה של הגזירה ובכר הורשה לשוב לירושלים, בתנאי שימשוך את ידיו מכל עסקי הציבור.
עם שובו, ניסה בכר לפייס את הרב גאגין, אולם נתקל בסירוב מוחלט, אך כמה חודשים מאוחר יותר, בתיווכו של הרב יעקב ענתיבי, הושב השלום על כנו.
בכר כנראה דבק בתנאים שהושתו עליו, ומאז המחלוקת, שמו אינו נזכר יותר בתולדות ירושלים ואין אנו מוצאים את חתימתו מתנוססת על מסמכים.
בכ"ד באדר תרט"ו נפטר בכר, והובל לקבורות בהר הזיתים וכשלוש שנים מאוחר לכן, נטמנה לצדו אשתו.
על קבריהם של השניים הוקמו מצבות מהגדולות ביותר באותה התקופה.
אברהם בן דוד (נולד ב-1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין הנדסה ראשי וכראש מטה פיקוד העורף.
בן דוד שירת כקצין בחיל ההנדסה הקרבית.
פיקד על גדוד 601. בשנים 1992 עד 1994 פיקד על חטיבת עציון ולאחר מכן פיקד על בית הספר להנדסה צבאית.
שירת כקצין הנדסה ראשי בשנים 1999 עד 2003, כולל במהלך נסיגת צה"ל מדרום לבנון, פרוץ האינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן, אירועים בהם מילא חיל ההנדסה תפקיד משמעותי.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש ראש מטה פיקוד העורף, כולל במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בשירות המילואים משמש סגן מפקד פיקוד העורף, ומילא תפקיד זה במהלך מבצע עופרת יצוקה.
לאחר שחרורו מונה ב-2008 למנהל חטיבת שיווק ומכירות ישראל בחברת מוטורולה ובשנת 2019 מונה למנכ"ל החברה.
בן דוד בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל ומחשבים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
רבי אברהם בן אביגדור (מכונה המהר"א מפראג; נפטר בכ"ז בתשרי ה'ש"ג, 7 באוקטובר 1542) היה רבה הראשי של בוהמיה, ראש ישיבה ואב בית דין בפראג, ומבאר פירוש רש"י לתורה.
לפי דוד גנז בספרו "צמח דוד" היה ר' אברהם בן אביגדור "בקי בכל שבע חכמות".
לימד תלמידים רבים במשך עשרים שנה בישיבתו הגדולה בפראג, אחד מתלמידיו בפראג היה אף הוא ברבות הימים רבה הראשי של בוהמיה, הוא רבי אברהם יפה המכונה בשל כך "ר' אברהם מביהם" (אביו של רבי מרדכי יפה בעל ה"לבושים").
יש המזהים את אביו ר' אביגדור עם רבי אביגדור קרא אך עקב פער השנים ביניהם יש מפקפקים בזיהוי זה.
מלבד חיבורו על פירוש רש"י לתורה, כתב גם הגהות על ארבעה טורים שחלקם נדפסו (על אורח חיים) במהדורת אאוגסבורג של הטור (1540), פסקיו מצוטטים בספרי גדולי הפוסקים כמו הרמ"א והב"ח.
כתב גם ביאורים על המחזור, ונדפסו בפראג בשנת ש"ט, במחזור "מחזור מכל השנה כסדרה".
הוא חיבר את הסליחה הפותחת במילים "אנא אלוהי אברהם", המסודרת לפי סדר הא"ב, והאקרוסטיכון בסופי השורות נותן את שם המחבר.
ויש טוענים שמחבר הסליחה היה בעל שם זהה והתגורר אף הוא בפראג, אך חי שנים רבות לפני רבי אברהם בן אביגדור זה, אך הסליחה מופיע לראשונה רק באמצע המאה ה-16, ולא נמצא בכתבי יד בכלל, מה שמעיד לכאורה שמדובר בפיוט מאוחר.
רבי אברהם בן אביגדור או אברהם בכ"ר אביגדור (לעיתים: אברהם אביגדור; ~ה'תע"ה, 1715 - ה'תקמ"ו, 1786) היה רב וראש ישיבה באימפריה העות'מאנית.
ראש הישיבה באדריאנופול וראב"ד קושטא.
למד מפי רבי אליעזר נחום ורבי יעקב אברהם גירון.
נישא לבתו של רבי יצחק בכר דוד.
התגורר באדריאנופול ונודע כאחד מגדולי המשיבים באימפריה העות'מאנית וכראש ישיבה.
בשנת 1751 נסע לבירה קושטא והחליט להעתיק את מגוריו אליה, הוא שב בחורף לאדריאנופול לקחת את משפחתו ומאז התפרסם כאחד מגדולי רבני קושטא.
פסק ההלכה הידוע ביותר שלו היה היתרו של דג הג'ינה.
הוא נפטר בשנת ה'תקמ"ו, 1786. ספרו נדפס בידי נכדו ר' אביגדור בכ"ר יוסף, בשנת ה'תקפ"ז או ה'תקצ"ט.
נולד בז'שוב (ריישא) אשר נמצאת במערב גליציה.
ב-1939, לאחר פלישת הגרמנים לפולין, נמלט אברהם בלסבלג לברית המועצות שם נכלא והועסק בעבודת פרך במפעל ליציקת פגזים במחנה כפייה סובייטי בסיביר.
לאחר המלחמה שב לפולין, וגילה כי כל משפחתו הושמדה בשואה.
אברהם המשיך לגרמניה בה ניהל, מחנה עקורים שריכז וטיפל ביתומים יהודיים ניצולי השואה טרם העלאתם לארץ.
שם הכיר ונישא לרעייתו אילה (לבית דויטש) ששימשה כאם בית ליתומים רבים באותם מחנות.
לקראת סוף 1947, עלה עם רעייתו וקבוצת הילדים אותם הנהיג באנייה "אקסודוס" (יציאת אירופה תש"ז) בה שימש כראש קבוצת עולי תנועת "הנוער הציוני" בדרכו לארץ ישראל.
במאי 1948 עלה אברהם בלסבלג למדינת ישראל, מיד עם הקמתה.
התיישב ביפו עם רעייתו אילה.
אברהם בלסבלג הגיע לאל־מג'דל בעקבות בן דודו יחזקאל ויינשטיין הקרוי "חצקל איש-כסית", שהקים והיה הבעלים של מסעדת "כסית" בתל אביב.
"חצקל" התבקש לארגן הסעדה בקיבוץ ניר עם לעובדי חברת "מקורות" שעסקו בהקמה ובפיתוח קווי המים לנגב באותו אזור ושלח את אברהם כנציגו להקים ולנהל פעילות זו.
בהמשך פתח חצקל את מסעדת "כסית" ברחוב הרצל באשקלון (שנקראה אז מג'דל) ואת ניהולה הטיל על אברהם בלסבלג.
מספר שנים לאחר מכן אברהם רכש מבן דודו את המסעדה והסב את שמה ל"מסעדת המפגש".
המשפחה התיישבה במגדל ובשנת 1953 עברה והייתה מראשוני המתיישבים בשכונת אפרידר.
אברהם נרתם לפעילות ציבורית באזור, ובבחירות שנערכו ב-12 באוגוסט 1951 נבחר כנציג מפלגת הציונים הכלליים למליאת מועצת עיריית אשקלון.
בשנת 1959 נבחר לסגן ראש העיר.
לאחר פטירתו של רחביה אדיבי, נבחר אברהם בלסבלג להחליפו כראש עיריית אשקלון וכיהן מיולי 1972 עד לבחירות לראשות העיר בפברואר 1974. המשיך לכהן בכל מועצות העירייה עד שנת 1977.
הרב אברהם בן-שבת (1842, ה'תר"ב – 29 בדצמבר 1916, ד' בטבת ה'תרע"ז) היה סוחר, מתורגמן ומחבר ספרים יהודי-מרוקאי, מנהיג הקהילה היהודית באספי שבמרוקו, ובסוף ימיו איש ציבור בחיפה.
נולד באסואירה שבמרוקו לרב יעקב בן-שבת, שהיה מקובל ומחבר הספרים "רוח יעקב" ו"יגל יעקב", בן למשפחת רבנים מקומית.
רוב שנות חייו התגורר באספי, ושימש שם כמתורגמן ראשי של קונסוליה אירופית במשך 15 שנים.
מקורבו, הסולטאן סידי מוחמד, מינה אותו למנהיג ומושל הקהילה היהודית בעיר, והשפעתו על הציבור שם הייתה רבה.
בתפקיד זה הרבה לפעול לטובת הקהילה היהודית.
במשך שנים רבות שימש כגבאי קופת רבי מאיר בעל הנס באספי, ואירח בביתו שד"רים רבים שבאו מארץ ישראל.
כן עמד בקשר מכתבים עם רבני טבריה.
בזמנו הפנוי למד תורה, ונודע כלמדן חריף.
לפרנסתו עסק במסחר, ובית המסחר שלו היה מפורסם גם באירופה, ובאנגליה בפרט, שם ביקר לעיתים קרובות.
בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) עזב את עיסוקיו באספי ועלה לארץ ישראל.
עם הגיעו ארצה השתכן בחיפה, שם פעל למען הציבור, ונמנה עם מניחי היסוד לקהילה יהודית מאוחדת בעיר.
חיבר מספר ספרים, בהם פירושים על התורה, גימטריאות, מדרשים, שירים ופרפראות, אולם נשארו בכתב יד בידי בניו.
רבי אברהם בן עזוז (מכונה אברהם בן בורג'יל) היה ראש ישיבה בניקופול במאה ה-16, מחבר הספר "לחם אבירים" על התלמוד הבבלי.
מעט מאוד ידוע לנו על תולדותיו.
נולד כפי הנראה בסביבות שנת ה'ש' (1540) בניקופול.
ידוע כי למד בסלוניקי בישיבתו של ראש חכמי העיר רבי שמואל די מודינה (מהרשד"ם).
נשא לאשה את בתו של הגביר יהודה די נוביש מניקופול, והקים ישיבה בעיר לצד חברו רבי שמואל אריסה.
לפי חלק מהמקורות כיהן ברבנות בניקופול, אך לדעת חוקרים אחרים אין זה נכון.
חי חיי סבל וייסורים, ונפטר בגיל צעיר, לפני סוף המאה ה-16, מבלי להשאיר אחריו צאצאים.
ספר לחם אבירים: הספר נדפס לאחר מותו על ידי תלמידו וגיסו רבי יוסף די נוביש בוונציה בשנת ה'שס"ה (1604/1605).