tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באביב 1897 הם עברו כמה קילומטרים במורד הזרם אל מוסהייד.
מה שהיה חשוב זה שהיו מים מתוקים מנחל, עצים פנויים, היו שבילים שאפשרו ציד ומכאן אפשר ללכוד אלתית בקלות.
במקביל, הם יכלו למכור בשר למחפשי הזהב, אבל גם לעבוד על ספינות הקיטור, בחברות עצים או בנמל.
בין 1904 ל-1919 רשם הצ'יף ארבע תביעות לזכויות על קרקע, לא למטרת חיפוש זהב, אלא לאבטחת ההתיישבות סביב מוסהייד.
משנת 1913 בנו בן השמונה למד בבית הספר ב יחד עם שבעה ילדי מוסהייד נוספים.
בית ספר זה, בית הספר צ'וטלה (Choutla), נפתח בשנת 1911. הוא היה קיים עד תחילת שנות ה-60.
ב-15 בדצמבר 1911, הצ'יף אייזק אמר בראיון ב-Dawson Daily News: "כל קלונדייק שייך לעמי...
הגבעות כולן שלי, איילי הצפון כולם שלי, האיילים הקוראים כולם שלי, הארנבות כולן שלי, הזהב הכל שלי.
גברים לבנים באים ולוקחים את כל הזהב שלי.
קח מיליונים, קח עוד מאות חמישים מיליון, ותפיץ אותם בסיאטל.
עכשיו אינדיאנים של מוסהייד רוצים את חג המולד.
האדם הלבן הורג את כל האיילים הקוראים ואיילי הצפון ליד דוסון...
לאינדיאנים בכל מקום יש שטחי ציד משלהם.
עורות האיילים הקוראים צדים במעלה הקלונדייק, במעלה סיקסטימייל, במעלה טוונטימייל, אבל כל חיות הציד נעלמו.
האדם הלבן הרג את כולם".
הוא גם הביע את דעתו כי כריית זהב מקובלת, אך שחיטת החיות הציד לא.
סמכותו האישית של אייזק הוכחה בכל בוקר בכך שהיה הראשון שיצא מביתו, העיר את הכפר בקול רם ולאחר מכן הכריז היכן לצוד או לאן צריך השבט ללכת.
בחג המולד 1902, כל כפרי הגיע לביתו של הצ'יף והחליף עמו מתנות.
אבל המשאבים התמעטו והציד דרש מאמץ גדול מתמיד ותקופות היעדרות ארוכות יותר.
במקביל, ספינות קיטור וכבשנים גרמו לבירוא היערות סביב דוסון, ולכן אייזק ביקש להגן על אזור היער שממנו יוכל השבט שלו לספק את צורכיהם.
ב-1907, באמצעות בנג'מין טוטי, הוא ביקש מהממשלה לגבי אזור יער בנחל מוסהייד.
אולם עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטמצמה השמורה לטובת כורתי עצים, שכן האמינו שהעצים לא היו מועילים להאן.
בנג'מין טוטי, שבומפס גייס, עבד כמיסיונר במוסהייד עד 1926. בשנת 1908 נבנתה כנסיית סנט ברנבאס לזכרו של בומפאס.
ג'ונתון ווד, יליד אמריקאי, עבד כקטכיסט.
הכנסייה יזמה את מועדון הגברים מוסהייד ואת ארגון הנשים הבכירות.
בשנת 1932, הוקם מה שמאמינים שהוא ארגון הצעירים האנגליקני היחיד בקנדה.
מתקנים אלו שימשו בעיקר למעקב אחר אורח החיים וניקיון היישוב על ידי חבריו.
בסביבות שנת 1911 העסיקה המשטרה הרכובה את אחד מבני השבט כשוטר.
השם הראשון שנרשם הוא הנרי הארפר.
בשנת 1912 הושבע שוטר, שתפקידו היה למנוע מתושבי מוסהייד לבקר בדוסון סיטי בגלל מגפת חצבת.
גם הצ'יף אייזק היה שוטר במספר הזדמנויות, אך לא נרשמו שמות אחרים מלבד זה של סם סמית'.
הוא היה בכיר מבני ה מ שחי במוסהייד עד מותו ב-1925.
השוטרים קיבלו כנראה הנחיות מהמועצה ומהזקנים.
על השוטרים המיוחדים הוטלה המשימה לשמור על השקט במוסהייד, מה שהם הצליחו לעשות, על פי דו"ח המשטרה.
מועצת הכפר הראשונה, מות אייזק, הצ'יפים של מוסהייד
במרץ 1921 בחרו אנשי מוסהייד מועצה ראשונה.
אסיו הרפר קיבל את ראשות הוועדה בת שבעה חברים, הצ'יף אייזיק הפך לסגן יו"ר, כלומר יו"ר שני.
המועצה ראתה בתפקידה לשמור על הכפר נקי, לטפל בחולים ובזקנים, לאכוף חינוך חובה, לפקח על היחסים בין גברים לנשים ולהטיל קנסות, לרבות על שימוש לרעה באלכוהול.
בישיבתה הראשונה אסרה המועצה על בנות צעירות לצאת עם לבנים ואסרה על מי שאינם אינדיאנים להיכנס לשמורה.
ילדים צריכים ללכת לבית הספר ולהיות במיטה עד 21:00. כל האינדיאנים היו אמורים לעזוב את דוסון שעה קודם לכן, נשים אינן נוסעות לבד אפילו ב-7 בבוקר אלא אם כן הן היו מלוות באישה נשואה.
גברים הורשו ללון בעיר רק אם הם מלווים בחבר.
גברים היו אחראים להביא עצים ומים למשפחותיהם, ושיתוף טבק לעיסה נאסר - כנראה כאמצעי מניעה נגד שחפת.
לבנים הורשו להגיע למוסהייד רק בחנויות.
אולם, התערבויות עמוקות אלו נתקלו בהתנגדות, ולכן הוועדה ניסתה יותר ויותר להסתמך על שכנוע במקום ענישה.
זה גם הפחית באופן דרסטי את ההתערבות בתהליכים פנימיים במשפחה.
בסך הכל, סוכן האינדיאנים מעם קנדה הוקסלי ראה במועצה של מוסהייד ניסוי, אך התנגד להצעות מהבירה לתת למוסד זה קביעות.
הצ'יף אייזק נפטר משפעת ב-9 באפריל 1932, בגיל 73. גופתו הובלה על עגלה על ידי שני סוסים על פני הקרח מדוסון למוסהייד; כל האינדיאנים באזור ורבים מתושבי דוסון השתתפו בהלוויה.
ג'יימס או ג'ימי ווד, בוגר בית הספר צ'וטלה בקארקרוס, קיבל את תפקיד הצ'יף בסביבות 1940. הוא הפך לקטכיסט אנגליקני, עוזר מורה במוסהייד והוא שירת בפטרול מקומי במהלך מלחמת העולם השנייה; לאחר מכן תמך בתוכנית לבניית בתים.
לאחר עשר שנות מחלה, הצ'יף נפטר משחפת בשנת 1956. הצ'יף השני היה האפי ג'ק לסקי.
אחריו הגיע הצ'יף ג'ונאס, אבל הוא כבר היה בן 78. הוא היה האחרון מבין מה שנקרא הצ'יפים של מוסהייד.
בשנת 1961 נותרו במוסהייד רק שבע משפחות, ארבע מהן היו האן, שתיים של גוויצ'ין של הנהר פיל ואחת בעלת מורשת מעורבת.
הציד המשיך לספק הזדמנויות מחייה סביב דוסון.
בשנת 1904 נזקקה העיר לכ-2,300 איילי צפון ו-600 איילים לאוכלוסייה של 9,000. אבל בשנת 1921, לאינדיאנים היו רק 7 מתוך 53 רישיונות ציד, והם חיו באזור מאיו.
אף על פי שרוב האינדיאנים לא רכשו רישיונות ונטו למכור לבעלי אינטרסים בודדים, המספרים מראים שהתחרות הלבנה הייתה חזקה.
השפל הגדול גרם לכך שאת המשרות הבודדות באוניות המשוטה ששטו על היוקון ויובליו, קיבלו כעת רק לבנים.
בנוסף, האבטלה ההמונית דחפה קנדים אירופאים רבים לציד, כך שהם הפכו תחרותיים עוד יותר מול האינדיאנים, ובמקביל קרס שוק הפרוות.
במקביל, עדרי איילי הצפון ניצודו יתר על המידה, במיוחד באלסקה.
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20, אוכלוסיית חיות הציד ירדה כל כך עד שנאסר ציד סביב דוסון.
המצב על המזחים ובתעשיית העץ היה דומה לזה שבתנועת הספנות.
בנוסף, מכרות הזהב האחרונים נסגרו ולבנים רבים עזבו את השטח.
רק כ-2,700 לבנים נותרו בשטח.
ב-1957 נסגר בית הספר במוסהייד, מה שגרם לתושבים האחרונים לעבור לדוסון כעבור כמה שנים.
הכומר מרטין היה תושב הקבע האחרון שעזב את המקום ב-1962.
בשנות ה-70 חלה התעוררות של חגיגות , שנאסרו זה מכבר.
מפגש מוסהייד הראשון התקיים ב-1993, ואחריו מפגש שני ב-1994. מאז, מתקיים מפגש מוסהייד כל שנתיים.
מאות מבקרים מאלסקה, יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות משתתפים בחגיגה בת ארבעת הימים.
בשנת 1998 נחגגה במקום קבלת הסכם השימוש בקרקע וחולקו מתנות ששמרו על זיכרון 50 שנות יישוב.
ההשפעה של הבהלה לזהב על שימוש הקרקע המסורתי, דפוסי ההתיישבות והכלכלה של האומה הראשונה של טרונדק ואצ'ין והזיכרון של הסבל, הנישול והדחיקה לשוליים של האוכלוסייה הילידית נחשבת ראויה להגנה על ידי אונסק"ו.
מוסדות הפטור הם מוסדות חינוכיים במדינת ישראל אשר המדינה מכירה בתלמידיהם ככאלו בעלי אורח חיים ייחודי ועל כן מאפשרת פטור ממסגרת חובה ללומדים בהם.
מוסדות הפטור הם בעיקר תלמודי תורה לבנים בחינוך היסודי החרדי, בהם לומדים תלמידים מכיתה א' עד כיתה ח'.
מוסדות הפטור הוקמו עוד טרם קום המדינה ומעמדם עוגן בחוק לימוד חובה משנת 1949, החוק הגדיר אך ורק את הפטור שמעניקה המדינה לאותם תלמידים אשר בחרו ללמוד במוסדות אלה על פני למידה במוסד מוכר.
בסוף שנת 2020 חתם שר החינוך נפתלי בנט על התקנות החדשות, אשר מסדירות את ההוראות והתנאים לקבלת מעמד של מוסד פטור חרדי.
עיקרי התקנות להפעלת מוסדות הפטור ותקצובם:
התקצוב והיקף הלימוד - מוסד אשר ילמד 55% מתוכנית היסוד של בית ספר רשמי, יתוקצב בהתאם, בשיעור של עד 55%.
מניעת אפליה - ראשי המוסד ימנעו אפליית תלמידים בתוך המוסד החינוכי על רקע של ארץ מוצא, עדה ומעמד חברתי כלכלי.
במקרה של אפליה, המשרד ישלול את מעמד הפטור ואת התקצוב.
פיקוח - משרד החינוך יבצע פיקוח ובקרה אחר תוכנית הלימודים, התקנון הבית ספרי, רישום ונוכחות תלמידים, ובאופן כללי אחר שגרות הלימוד.
חובות דיווח - מלבד חובת הדיווח בעניין רישום תלמידים, על המוסד להעביר דוחות כספיים בכל עת שיידרש.
בטיחות - משרד החינוך יתקצב רכז ביטחון, כאשר המוסד יחויב להעמיד מצדו בעל תפקיד זה.
מוסדות דרך התורה היא רשת מוסדות תורה חרדית ספרדית, הכוללת בתי כנסת, כוללי אברכים, ישיבה קטנה.
בראשות הרשת עומד הרב נתנאל חיים כהן.
נשיא המוסדות עד לפטירתו היה הרב חיים קניבסקי, כיום נשיא הרשת הוא הרב שרגא שטינמן.
בשנת ה'תשע"ז 2017, השכונות קריית הרצוג ופרדס כץ עברו התחרדות משמעותית.
עשרות משפחות של אברכים צעירים הגיעו להתגורר כאן, אבל כמעט לא היו כוללים.
אברכים צעירים איכותיים ששקדו על לימודם בישיבה, פתאום מצאו את עצמם ללא מקום לימוד.
מנותקים מחברותא, מאווירת לימוד אמיתית.
הרב נתנאל חיים כהן, ראה את מצוקת האברכים, ובברכתו ועידודו של הרב חיים קנייבסקי הוא פתח כולל אברכים, במהלך השנים הרשת התרחבה, ופתחה עוד ועוד מסגרות לאברכי כוללים.
ברשת הכוללים לומדים מאות אברכים.
והם פזורים במספר סניפים, בערים בני ברק, רמת גן, תל אביב, עפולה, עפולה עילית.
הכוללים כוללים, כוללי בוקר ואחה"צ, כוללי יום ערב, כוללי יום שישי, כוללי פני שבת.
מלבד המלגה החודשית הניתנת לאברכי הכוללים, הרשת מסייעת לאברכים הלומדים בה בחלוקת ביגוד והלבשה לאברכים ובני משפחותיהם, ובהשתתפות כספית עבור מצרכי מזון לפני חגים.
בית הכנסת יערות דבש – בני ברק
בשנת ה'תשע"ט (2019) נחנך בית הכנסת יערות דבש והוכנס ספר תורה, בשכונת פרדס כץ בבני ברק, עם התרחבות הקהילה, המקום נעשה צר מלהכיל, ובשנת תשפ"ד הבית כנסת עבר לשכונת קריית הרצוג בבני ברק.
בית הכנסת יערות דבש – עפולה
בשנת ה'תשפ"ה 2024 הוקם בית הכנסת יערות דבש בעיר עפולה.
בית הכנסת בית שלמה – עפולה עלית
בית כנסת בית שלמה הוקם בשנת ה'תשפ"ה 2024 בעיר עפולה עילית, בשנת ה'תשפ"ו 2025 התקיימה הכנסת ספר התורה לבית הכנסת.
ישיבה קטנה דרך התורה הוקמה בחודש אלול תשפ"ב (ספטמבר 2022) בשכונת קריית הרצוג בבני ברק, תחת השם "ישיבה לצעירים דרך התורה".
בראש הישיבה עומד הרב יוסף חיים אברג'ל, משגיח הישיבה הוא הרב יצחק זיו ממודיעין עילית.
כנס היסוד לישיבה התקיים בקיץ תשפ"ב.
בחודש חשוון תשפ"ו (2025) התקיימה הכנסת ספר תורה להיכל הישיבה, בהשתתפות תלמידי הישיבה ותושבי השכונה.
התלמוד תורה הוקם בשנת (2013) תשע"ד תחת השם תלמוד תורה כח התורה, בשנת 2020 התלמוד תורה נקלע לקשיים שונים ובעקבות זאת הוא סופח לרשת דרך התורה, מאז פועל התלמוד תורה תחת השם "תלמוד תורה כח התורה שע"י מוסדות דרך התורה".
נכון לשנת תשפ"ו 2025 לומדים בתלמוד תורה כ-300 תלמידים.
גני הילדים כח התורה הוקמו בשנת 2010 ה'תשע"א ברחוב חיי טייב בבני ברק, בשנת 2025 ה'תשפ"ו התעוררו שאלות חוקיות לגבי שטח הגנים ובעקבות כך הגנים עברו לרחוב רחוב גניחובסקי בשכונת קריית הרצוג בני ברק.
נכון לשנת תשפ"ו 2025 יש לרשת 6 גני בנים לילדים בגילאי 3–6
פעילויות נוספות של מוסדות דרך התורה
חלוקת מצרכי מזון – קמחא דפסחא
לפני כל חג, הרשת מחלקת מצרכי מזון, הכוללים ירקות, דגים, עופות, מיץ ענבים ומצרכי מזון בסיסיים, למאות משפחות נזקקות.
מידי חג הרשת מחלקת מאות תווים למשפחות נזקקות, לקנית מצרכי מזון וביגוד במגוון רחב של חנויות ברחבי הארץ.
בבית הכנסת יערות דבש שבשכונת קריית הרצוג בבני ברק מתקיימת מדי חול המועד ברכת כהנים המונית.
האירוע נערך ברוב עם הדרת מלך, ומהווה מחזה ייחודי המותיר רושם עמוק וחוויה רוחנית מיוחדת בקרב המשתתפים.
מוסטאר (בבוסנית: Mostar) היא עיר הנמצאת בבוסניה והרצגובינה, בירת אזור הרצגובינה.
התיעוד הראשון ליישוב במקום הוא מ-1452. ב-1468 נכבש האזור על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
בתקופתו של הסולטאן סולימאן הראשון הורחב היישוב וחוזקו ביצוריו ובהוראתו הוחל בבנייתו של הגשר במוסטאר אשר לימים הפך לאחד מסמליה הבולטים של העיר.
ב-1878 סיפחו האוסטרו-הונגרים את אזורי בוסניה והרצגובינה לשטחם, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה מוסטאר בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
צבא איטליה השתלט על אזור הרצגובינה ובכלל זה העיר מוסטאר.
בהמשך, נמסר השטח רשמית לחזקת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה, אך בפועל נכללה העיר ב"תחום ההשפעה" של האיטלקים, והלכה למעשה הם שלטו בעיר.
לאחר המלחמה נכללה מוסטאר בשטחי יוגוסלביה.
לאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה.
בין 1992 ל-1995, במהלך מלחמת בוסניה, התחוללו באזור קרבות כבדים בין צבא יוגוסלביה לבין מגיני העיר ובמהלכם הופגזה העיר מספר פעמים ונגרמו בה נזקים כבדים.
עם זאת, לא עלה בידי הצבא היוגוסלבי לכובשה.
כאשר שלטו העות'מאנים בעיר, הם בנו חלק גדול מגשר המכונה בשם הגשר הישן במוסטאר.
הגשר פוצץ בזמן מלחמת האזרחים בבוסניה, וב-1998 החלו לבנות אותו מחדש.
בזמן הבנייה הקפידו המהנדסים להשתמש באותם חומרים שבהם השתמשו העות'מאנים, ובסגנון המרמז לצורת הגשר הישן.
דבר זה מסביר את העובדה שזמן הבניה הגיע לשש שנים, והסתיים ב-2004. הגשר מוכרז כאתר מורשת עולמית.
הגשר משמש גם לתחרויות קפיצה.
בית עלמין ומרכז הנצחה לפרטיזנים
בית עלמין ומרכז הנצחה לפרטיזנים נבנה ב-1965 לזכרם של 850 חיילים ואזרחים שהקריבו את חייהם, כמו רבים באירופה, כדי להגן על העיר נגד כוחות מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
מרכז ההנצחה הוא אחד ההישגים האדריכליים היפים ביותר במדינות הבלקן.
תכנן אותו האדריכל ההומניסט היוגוסלבי בוגדאן בוגדאנוביץ'.
המרכז משתרע על שישה מפלסים מפוארים ושטחו כ-5,000 מ"ר.
המרכז הוא אתר הנצחה לבני כל הקבוצות האתניות של מוסטר, ביניהם גם יהודים.
מצבת זיכרון זו אמורה הייתה להיות מורה דרך לנוער ולדורות הבאים ולסמל לחימה וגבורה נגד הפשיזם.
למרות זאת, הזנחה, ונדליזם והרס של המרכז החלו מ-1992. ב-2005 ו-2008 נעשו מאמצים על ידי ממשלות נורווגיה והולנד, וכן על ידי עיריית מוסטר וממשלת בוסניה לשחזר את מצבת הזיכרון, הוא הוכרז אתר מורשת לאומית ונפתח מחדש לקהל.
עם זאת, נותר האתר לא מתוחזק, חשוף לוונדליזם וחרב.
בעיר קיימות שתי קבוצות כדורגל, זרינסקי מוסטר, וולז' מוסטאר המתמודדת בליגת העל הבוסנית.
וקבוצת כדורסל זרינסקי מוסטאר, המשתתפת בליגה הבוסנית הבכירה ובעבר השתתפה בליגה הבלקנית.
לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו למוסטאר גם יהודים אשכנזים והוקמה קהילה מאוחדת אשכנזית-ספרדית.
בני הקהילה עסקו בייצור וממכר מוצרי סדקית, מהם נמנו גם צורפים ומקצתם הועסקו כפקידים.
ב-1912 הוקמה אגודה ציונית ראשונה בשם "קדימה" אשר שאבה השראה מקדימה הווינאית.
המשבר הכלכלי העולמי לא פסח על מוסטאר ויהודיה והחלה הגירה פנימית לקהילות גדולות ומבוססות יותר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במוסטאר 142 יהודים.
לאחר כניעת איטליה, הצטרפו חלק מבני הקהילה לכוחות הפרטיזנים של טיטו ומהם בלט וויו טודורוביץ', לימים גנרל בצבא יוגוסלביה.
מוסטיאלה (באסטונית: Mustjala; בגרמנית: Mustel) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
ממזרח נמצאת נפת לייסי, מדרום-מזרח קארמה, מדרום קארלה, ומדרום-מערב קיהלקונה.
שטחה של מוסטיאלה 235 קמ"ר ובשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 932 נפשות.
היישוב הגדול ומרכזי במוסטיאלה ("בירת הנפה") הוא העיירה מוסטיאלה (765 תושבים) שעל-שמה נקראת הנפה ובנמצא גם 21 כפרים נוספים.
נפת מוסטיאלה הוזכרה לראשונה בכתב בשנת 1645.
היערות והחופים שלא נגעו בהם יד-אדם מושכים תיירים בקיץ.
בכפר ווֹמה, בשנת 1986, נמצאו שרידים של התיישבות אנושית מתקופת האבן.
מוֹסוּל היא העיר השנייה בגודלה בעיראק ובירת מחוז נינוה בצפון-מערב המדינה.
העיר משתרעת על שטח של 180 קילומטרים רבועים כ-350 קילומטרים מצפון-מערב לבירה בגדאד, על שני עברי נהר החידקל ובה חמישה גשרים המחברים בין שני עבריו.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.36 מיליון בני אדם.
במשך שנים הייתה מוסול מרכז לייצור הבד מוסלין.
מוצר אחר שהעיר הצטיינה בייצורו היה שיש.
במהלך שנות שלטונו של סדאם חוסיין נעשה ניסיון להפוך את אוכלוסיית העיר לערבית על ידי סילוק הכורדים מהעיר והושבת ערבים בבתיהם.
בעיר מוסול נמצאת אוניברסיטת מוסול שהיא בין מרכזי המחקר המובילים בעיראק.
אוניברסיטה זו נוסדה בשנת 1967, אך הפקולטה לרפואה הייתה קיימת עוד משנת 1959.
מוסול תחת שלטון המדינה האסלאמית
בראשית יוני 2014 נכבש רוב שטחה של העיר בידי מורדים חמושים סונים, המשתייכים לארגון הטרור המדינה האסלאמית.
בתוך שבועות ברחו ממוסול כל תושבי העיר הנוצרים, לאחר שארגון המדינה האסלאמית הורה לנוצרים שבעיר להמיר את דתם לאסלאם או לשלם מס גולגולת.
באפריל 2015 פוצצה מצודת באשטאביא, שהייתה אתר ארכאולוגי, חלק מחומת העיר מוסול ואתר תיירות בעיר.
בשנת 2016, כשנתיים לאחר השתלטות המדינה האסלאמית על העיר, הפכו שירותים עירוניים רבים לשירותים בתשלום, למרות מצבם הכלכלי הקשה של תושבי העיר.
באוקטובר 2016 פתח צבא עיראק במבצע לכיבוש העיר מידי ארגון המדינה האסלאמית.
ב-10 ביולי 2017 הכריז ראש ממשלת עיראק, חיידר אל-עבאדי באופן רשמי, על שחרור העיר מוסול מידי ארגון המדינה האסלאמית.
העיר מוסול בגדת נהר החדקל, כאשר בגדתו השנייה נמצאת נינוה העתיקה.
בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1165 ודיווח על שבעת אלפים תושבים יהודים שהיו במצב טוב.
בראש קהילת היהודים עמד רבי זכאי שיוחס לשושלת בית דוד.
בשנת 1289 ישב במוסול ראש הגולה אשר חתם על כתב תמיכה ברמב"ם.
מסורת יהודית טוענת שבעיר קבורים הנביאים עובדיה, יונה ונחום.
במחוז בסביבות מוסול היו בשנת 1903 עוד כשלושת אלפים יהודים, בהם תושבי הכפר "בר תנורא" אשר כל תושביו יהודים.
את העלייה ההמונית של קהילת מוסול ליוותה פעילות מחתרתית.
עלייתה של הקהילה התרחשה במסגרת מבצע "עזרא ונחמיה" בשנת 1951. רובם של הקהילה היהודית עזבה רכוש רב מאחור.
חלק עלו ארצה עוד קודם המבצע בדרכים שונות.
כעת, מספר היהודים במדינה, על פי אומדן הסוכנות היהודית, הוא כשמונה נפשות.
במהלך השנים השלטונות עשו ככל יכולתם בכדי לטשטש את ההיסטוריה היהודית בת 2000 שנות קיום בעיר תוך כדי הריסה שיטתית של מבנים ברובע היהודי ובנייה ואכלוס מחדש על ידי ערבים.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו של עלי שית מחמוד אלחיאני היהודים במוסול ("אליהוד פי אלמוצל", הוצאת דאר אלראפדי, ביירות).
הספר הוא מחקר על הקהילה היהודית במוסול בין השנים 1952-1921.
מוסטנג (באנגלית mustang) הם סוסי פרא החיים במערב ארצות הברית.
סוסי המוסטנג הובאו לאמריקה במאה ה-16 על ידי הכובשים הספרדים.
מוצאם מחצי האי האיברי והם תערובת של סוסים ברברים (מאזורי הברברים בצפון אפריקה), ערביים ואנדלוסיים.
סוסי הפרא של היום, מוצאם בסוסים מבויתים אלה, שהביאו עימם הכובשים.
הילידים יושבי הארץ לא ראו סוס מימיהם, עד בוא הספרדים.
הם דימו את הרוכבים ליצורים אלוהיים.
הספרדים אסרו על הילידים לרכוב על סוסים או לרכוש אותם כדי למנוע מהם להשתמש בהם נגדם, אולם הילידים אימצו במהרה את הסוסים כאמצעי התעבורה העיקרי שלהם, שילבו את הסוסים במיתולוגיה שלהם ופיתחו תרבות של לוחמים רכובים.
עם השנים התערבבו הסוסים הספרדים עם סוסים שברחו, או שוחררו על ידי מתיישבי ארצות הברית, בעיקר בתקופת ההתפשטות הגדולה מערבה של המאה ה-19. מספרם של סוסי הפרא בצפון אמריקה הגיע למיליונים רבים והם ניצודו ונלכדו למטרות מגוונות, עד שב-1959 אסרה על כך חקיקה למען שימור הטבע.
מקור המילה "מוסטנג" במילה הספרדית-מקסיקנית "mestengo", או במקור הספרדי "mesteño", שפירושה בקר מבוית שברח מבעליו והיה לפרא.
מוסוניוס רופוס (25–80 לספירה) היה פילוסוף סטואי רומי.
נולד בוולסיניי (שהייתה עיר עתיקה באטרוריה שבאיטליה).
בשנת 65 לספירה הוגלה מרומא אל האי גיארוס שבים האיגאי, לאחר שנאשם בהשתתפות בקשר פיסו שמטרתו הייתה לרצוח את נירון.
בשנת 68, אחרי מות נירון, שב לרומא.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים, מוסוניוס רופוס יצא לקראת אנשי צבאו של אספסיאנוס והרצה בפניהם על יתרונות השלום ועל מוראות המלחמה.
הוא זכה להערכה רבה והפך לידידו של הקיסר אספסיאנוס.
מוסוניוס רופוס הגדיר את הפילוסופיה כלימוד של התנהגות טובה.
לדעתו, על האדם להתנהג בהתאם למידות הטובות.
אין המדובר בתאוריה אלא בהתנהגות של חיי יום-יום.
אדם המתנהג ביושר הוא פילוסוף אמיתי.
מוסוניוס רופוס דרש מן הגברים אותה מידה של מוסריות מינית שהם דורשים מנשותיהם.
לדעתו, יחסי מין מותרים רק במסגרת הנישואים, ולצורך פרייה ורבייה בלבד.
הוא הטיף לשוויון בחינוך בין המינים וקידם בברכה השתתפות נשים בשיעוריו.
הוא קיבל כתלמידיו גם עבדים.
אחד מתלמידיו היה הפילוסוף היווני המפורסם אפיקטטוס, שהחל את דרכו כעבד שהשתתף בשיעוריו של מוסוניוס רופוס ברומא.
היה משפטן ומדינאי מצרי, מנהיגה השני של מפלגת הוופד, וראש ממשלת מצרים המלוכנית במשך חמש קדנציות לא רצופות.
א-נחאס נולד בשנת 1879 בעיירה סמאנוד שבמחוז אל-ע'רביה (الغربية) במצרים לאב סוחר עצים.
בשנת 1900 סיים את לימודי המשפטים בקהיר והחל לעבוד כעורך דין במשרדו של מוחמד פאריד, אחת מדמויות המפתח הידועות במצרים, ולאחר מכן פתח משרד פרטי באל-מנצורה.
ב-1904 מונה לשופט בבית המשפט האזרחי בעיר טנטא, משרה בה נשא במשך חמש עשרה שנים.
עם הצטרפותו של א-נחאס במהלך מהומות 1919 למפלגה הלאומית הוופד, כנציג התנועה הלאומית המצרית חזב אל-ווטני של מוסטפא כאמל, פוטר ממשרתו.
בשנת 1921 הוגלה א-נחאס על ידי השלטון הקולוניאלי הבריטי לאי סיישל, יחד עם מנהיג הוופד סעד זע'לול.
לאחר הכרזת מצרים המלוכנית העצמאית
בעקבות המהומות העניק השלטון הקולוניאלי הבריטי ב-28 בפברואר 1922 הצהרה על עצמאותה של מצרים.
ההצהרה כללה את סיום מעמדה כשטח כיבוש והכרזתה כמדינה מלוכנית ריבונית.
לשם כך מינו הבריטים את הסולטאן פואד הראשון כמלך מצרים העצמאית, אולם היא נותרה מדינת חסות בריטית.
מתן העצמאות למצרים, גרם להשבתו של א-נחאס הגולה בשנת 1923, ומיד עם שובו נבחר כנציג עירו, סמאנוד, לבית המחוקקים הראשון שנבחר לאחר החתימה על החוקה המצרית.
בשנת 1924 מונה א-נחאס כשר ההסברה של הממשלה באותו מושב.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1926, נבחר שוב א-נחאס מטעם מפלגת הוופד, כנציג מחוז אל-ע'רביה.
אולם, נציגי שלטון הפרוטקטורט הבריטי, הטילו וטו על מינויו כשר בממשלה.
עם זאת, מונה א-נחאס כסגן נשיא בית הנבחרים ובשנת 1927 התמנה לנשיאו.
לאחר מותו של מנהיג הוופד סעד זע'לול באוגוסט 1927, התמודד א-נחאס מול אחיינו של זע'לול על ראשות ה"וופד" וזכה ברוב קולות הבוחרים.
ב-1928 התמנה לראש ממשלה, אולם ממשלתו נפלה כעבור מספר חודשים עקב נסיונותיו לצמצם את סמכויותיו של המלך.
למרות זאת, ב-1930 הוא התמנה שוב לראשות הממשלה, לקדנציה בת שנתיים.
תוך כדי כהונתו של א-נחאס, התעוררו פילוגים פנים מפלגתיים בתוך הוופד, שגרמו לירידת הפופולריות שלה בקרב העם המצרי והובילו אותה להפסד בבחירות הכלליות שהתקיימו בשלהי 1932. לאחר התפטרות ממשלתו של מוחמד תאופיק נסים ב-1936, שוב זכתה מפלגת הוופד בבחירות וא-נחאס התמנה בשלישית לראש ממשלה.
לאחר מינויו, חתם א-נחאס באותה שנה על ההסכם האנגלו-מצרי שקבע בין היתר כי באזור תעלת סואץ יוותרו כוחות צבא בריטיים, אולם לאחר מכן התחרט א-נחאס על ההסכם ונמנה עם מתנגדיו.
במהלך אותה שנה מת המלך פואד ובנו פארוק הראשון הומלך תחתיו, ממשלה זו לא האריכה ימים והיא נפלה ב-1937.
במהלך התקוממויות ערביי ארץ ישראל במרד הערבי הגדול, בין השנים 1936–1939, נמנה א-נחאס בין יוזמי ומקימי הוועד הערבי העליון.
בשל החשש מהיות המלך פארוק פרו-גרמני (ופרו-איטלקי), הציבו הבריטים ב-4 בפברואר 1942 אולטימטום למלך פארוק וכפו עליו את מינוי א-נחאס, שמפלגתו נחשבה כפרו-בריטית באופן יחסי, לראש הממשלה.
כפיית האולטימטום, שהתבצעה כשמיילס לאמפסון, הנציב הבריטי במצרים, הגיע לארמון המלוכה בראש טור טנקים, עוררה אצל לאומניים מצריים רבים תחושות כעס ונחשבה כפגיעה בכבוד הלאומי.
ביולי 1942, כאשר נראה היה שמצרים נופלת בידי כוחות ה"ציר", קיבל הרב הראשי של הקהילה, הרב נחום אפנדי, הבטחה מנחאס, שאם הגרמנים יכבשו את מצרים, לא יחוקקו חוקים ולא ינקטו בצעדים אנטי-יהודיים.
במשך תקופת כהונתו זו, יזם א-נחאס את "ועידת הפדרציה"; ועידה כלל ערבית לקראת כינון קונפדרציה של כל מדינות ערב, ללא איחוד משטרים ומשקים.
הוועידה כונסה באלכסנדריה בספטמבר 1944 והובילה להקמתה של הליגה הערבית.
בסוף אותה שנה, תמה כהונתו של א-נחאס בראשות הממשלה.
הפשרה שהובילה לכהונתו הרביעית, התקבלה הרחק מעין הזרקורים ולא פורסמה בציבור, שלא היה מודע לתככים הפנימיים שהובילו למינויו המחודש של א-נחאס.
עובדה זו התגלתה רק עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, והצטרפה לשערורייה נוספת שעוררו א-נחאס ואשתו, זֵינַבּ אֶל-וַכִּיל (زينب الوكيل), שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה.
שערוריות אלו ערערו עוד יותר את מעמדו של א-נחאס בדעת הקהל המצרית והחלישו את כוחה של הוופד כמפלגת שלטון.
בשנת 1950 שוב זכתה הוופד בבחירות הכלליות, וא-נחאס התיישב בחמישית על כס ראש הממשלה.
ב-25 בינואר 1952 התחולל קרב בין חיילים בריטים לשוטרים מצרים באסמאעיליה.
כ-50 שוטרים מצריים נהרגו באירוע וכ-100 מהם נפצעו.
הפורעים התקיפו בתי עסק ואתרים השייכים לגורמים בריטיים, בין השאר בתי מלון, מקומות בילוי, חנויות, ומשרדים.
בניסיון לשפר את מצבה הרעוע של המדינה, פיטר המלך פארוק את ממשלתו של א-נחאס, ומינה במקומו את עלי מאהר.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בשלהי יולי של אותה שנה, בה הוגלה המלך פארוק ופורקה הממשלה המלוכנית, הוקמה "מועצת הפיקוד המהפכנית" ומנהיג המהפכה מוחמד נגיב מונה להיות מפקד הצבא.
למרות נסיונותיו של א-נחאס לשאת חן בעיני נגיב ואנשיו, הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה האזרחית על עלי מאהר.
ב-16 בינואר 1953, אסרה מועצת הפיקוד המהפכני על קיום מפלגות פוליטיות במצרים, ומפלגת הוופד חדלה מלהתקיים.
א-נחאס ורעייתו הושמו במאסר למשך כשנה, אך לאחר הצהרתו מן הכלא כי הוא נוטש את החיים הפוליטיים, שוחררו בני הזוג א-נחאס ממאסרם ב-1954. ב-1960 הוחזרו לו הזכויות האזרחיות, אך הוא לא שב לפוליטיקה.
מוסטפא א-נחאס מת ב-23 באוגוסט 1965. השלטונות אסרו לקבור אותו לצד מייסד מפלגת הוופד סעד זע'לול.
הלווייתו של א-נחאס הפכה להפגנת המונים סוחפת אך לא אלימה שבה השתתפו בין היתר אלפי סטודנטים מהאוניברסיטאות בקהיר.
ההשתתפות ההמונית בלווייה התפרשה כקריאה להשבת הזכויות הפוליטיות והפרלמנטריזם למצרים.
משטרו של גמאל עבד אל נאצר אמנם לא הפריע לקיום האירוע, אך הוא הביע את מורת רוחו לאחר קיומו ואסר על טקסי אשכבה נוספים.
מוסטפא אבו סווי (נולד ב-1958), הוא חוקר אסלאם ופילוסופיה פלסטיני, פרופסור באוניברסיטת אל-קודס, שם הוא עומד בראש מכון המחקר ללימודי האסלאם.
עיקר עיסוקו הוא בפילוסופיה איסלאמית.
מזוהה עם הפלג המתון של תנועת החמאס.
אבו סווי נולד ברבת עמון.
בין השנים 1980 ל-1984 למד לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת בית לחם.
בשנים 1984 ל-1985 למד לתואר שני בפילוסופיה ובין השנים 1988 ל-1993 השלים דוקטורט בפילוסופיה, שניהם בבוסטון קולג' בארצות הברית.
עסקה בהתפחות האפסיטמולוגית בהגותו של אבו חמיד מוחמד אל-ע'זאלי.
עם סיום לימודיו בארצות הברית לימד שנתיים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה האסלמית הבינלאומית במלזיה, ובשנת 2006 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת אל-קודס במזרח ירושלים.
באוקטובר 2003 לימד באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק מטעם תוכנית פולברייט.
בשנת 2006 היה מועמד של מועצת ה"שורא" של החמאס לתפקיד השר הממונה על ענייני ירושלים בממשלה החדשה.
אבו סווי נשוי ואב לארבעה ילדים.
מוסטאר הלוך ושוב הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס שבויים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2011. הסרט עוסק ביחסים בין האב, במאי הסרט, לבנו יובל שלומד בתיכון בינלאומי השייך לארגון הקולג'ים UWC, בעיר מוסטאר שבבוסניה והרצגובינה.
המקום שבו עומד בית הספר היה קו הגבול בין הקרואטים לבוסניאקים בזמן מלחמת האזרחים ביוגוסלביה לשעבר.
זהו הסרט השני בטרילוגיית המשפחה של פישר שהחלה עם הסרט רשימת אהבה (2000) והסתיימה בשישה מיליון ואחד (2011).
במאי הסרט דוד פישר יוצא לבקר את בנו יובל בן ה-17, שנה לאחר שעזב את הבית ונסע ללמוד בתיכון בינלאומי.
פישר מתבונן בבנו, בחבריו ובעיר המסוכסכת אליה בחר להתרחק.
במהלך המסע למוסטאר וחזרה נפרשות מערכות היחסים בין יובל לאביו, בין יובל לחבריו הישראלים הנמצאים שם לצידו ובינו לבין חברתו נאוס מספרד.
כל זאת על רקע מורכבות החיים בין הבוסניאקים, הקרואטים והסרבים, קבוצות אתניות שלמרות שמלחמת האזרחים הסתיימה רשמית ב-1995 הן עדיין מצויות בסכסוך, מצב המזכיר לבמאי הסרט את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
על אף המרחק מהבית, הפרידה דווקא מקרבת בין האב לבנו, בסדרה של שיחות על מה שביניהם, ועל המצב.
שלושת הביקורים של דוד במוסטאר חושפים כנות, בגרות ופתיחות של הבן יובל.
קטעי וידאו מהילדות של יובל מלווים תהליך של בניית מערכת יחסים בוגרת בין האב לבנו, ומעלים חיוך לצד רגעים בהם יובל אינו חוסך בביקורת: "פיתוח אינטימיות מאוד מתסכל וקשה דרך המצלמה..
למרות שאני רגיל לזה מגיל צעיר" הוא אומר לאביו הבמאי.
בדרכה שלה, מסייעת לילי, אשתו של במאי הסרט ואמו של יובל, להבין את התמונה המדויקת של היחסים ונותנת לדוד בשיחת טלפון כוח להמשיך ולהעמיק במחקר הבינדורי שדוד עסוק בו בעבודתו, בסרט זה ובטרילוגיה כולה.
יובל חולק את חדרו בקולג' עם סלאם, ערבי-ישראלי מהכפר עראבה בגליל.
סלאם, שופע חן, מצליח לכבוש את לבבות כולם, כולל בנות הקולג'.
יובל וסלאם הם חברים טובים והם מדברים על הכל, כולל גם על ניגודי השקפת עולם ביניהם.
ערב אחד המצלמה מתעדת ויכוח קשה בו יובל מעמת את סלאם עם שאלות על תחושת השייכות שלו, בעוד שסלאם מספר על חייו כאזרח סוג ב' בישראל.
בבוקר למחרת הם מפויסים ומגייסים את ההומור שלהם להתמודד עם לימוד החומר למבחני הסיום המתקרבים.
סיפור האהבה של יובל עם נאוס נדון לפרידה כואבת.
הם יודעים שלא יוכלו להמשיך בקשר בגלל הגיוס הקרוב של יובל לצה"ל.
על רקע הלחימה בעזה (מבצע עופרת יצוקה), יובל מעלה חשש שלמדינת ישראל של היום אין מטרות שהוא יכול להזדהות איתן: "לא האמנתי בשום דבר שעשו שם בעזה.
זה הכל נראה לי כמו בלוף אחד גדול, בשביל להראות כמה גדול יש לנו...".
בסופו של המסע מבין דוד שהשנתיים האינטנסיביות של יובל במוסטאר, בהן ניהל את חייו בצורה עצמאית, היו הכנה טובה לחיים בוגרים בעלי משמעות ועניין.
הסרט צולם בווידאו ומוקרן בפורמט Digibeta בשתי גרסאות: גרסת הבמאי להצגה בפסטיבלים באורך 73 דקות וגרסת טלוויזיה ולמוסדות חינוך באורך 52 דקות.
הסרט שודר בערוץ 10 (2012) והופק עבור הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה והמועצה הישראלית לקולנוע.
שי וינשלק - תחקירן ומפיק בפועל
אירית שימרת – מפיקה שותפה
משתתפים בסרט: יובל פישר, סלאם סעדי, נאוס אינר-גרסיה (רודטה), ניבה אלוש, ניב באהר, אמיתי בן-אבא, יולי אורבך, ורה פלומר.
אמנון פישר, אחיו של הבמאי הלחין מוזיקה מקורית לסרט וגם כתב וביצע את שיר הנושא של הסרט "אבא ובן".
מתן שירם כתב בגלובס: "סרט תיעודי אישי ומרתק".
לקראת צאת הסרט לסבב הקרנות בסינמטקים ברחבי הארץ כתב מבקר הקולנוע מאיר שניצר במעריב: "בניגוד לסרטו הקודם "רשימת אהבה", שבו פרש פישר אל מול המצלמה את כל החוליות הגלויות והנסתרות המרכיבות את משפחתו, הפעם הוא עושה סרט אישי על אודות עצמו.
נכון הוא שהמצלמה נחה דרך קבע על פניו של הבן יובל, אך מי שחשוב באמת ב"מוסטאר הלוך ושוב" הוא זה שניצב מאחורי המצלמה ולא לפניה.
ברגעים ארוכים בסרט, שלא במודע, מתחלפים התפקידים המשפחתיים: הבן הוא המלווה את אביו בדרך ל"התבגרות" מפוכחת, ליציאה מהמחפורת של דמות האב אל האזור החופשי שבו הוא שווה כוחות, ונטול כל יתרון, לעומת בנו המתבגר.
יאיר רווה בפנאי פלוס חלק על דעתו: "ייתכן ודווקא התבוננות ממוקדת יותר בפנימיה הבינלאומית, תוך השארת נוכחות הבמאי מאחורי הקלעים, הייתה הופכת את הסרט לחזק יותר, וגם מטעין אותו בשלל משמעויות שכרגע רק נרמזות.
למשל, כל הרעיון של מלחמת אזרחים.
בין הבוסנים, בין הישראלים, בין בנים ובנות, ובין הורים וילדיהם." אבל לסיכום כתב: "פישר יודע היטב למצוא את הדרמה.
וכשהיא נוכחת ומצטללת בסרטו, "מוסטאר" מצליח לחשוף אנשים ועולמות שמרגש להיתקל בהם.".
הסרט יצא לסבב פסטיבלים בעולם שהתחיל בבכורה בינלאומית בפסטיבל הקולנוע Filmfest מונטריאול, קנדה 2011. דן פיינרו כתב בScreen Internationl: "סרטו של פישר לוכד בצורה אפקטיבית את קסמו של הרומן בין יובל לחברתו מספרד ניאוס והפרידה העצובה שלהם בשדה התעופה או את מבעה של לילי, אשתו של הבמאי, בטקס הסיום.
באותו הזמן, הסרט נוגע בכמה מהשאלות הרלוונטיות והמטרידות ביותר של זמננו, משום שמעבר לפער הדורי שבו הסרט מתמקד יש גם רקע מרומז לעיר מוסטאר, עיר בוסנית שעדיין נושאת את צלקות המלחמה בבלקן וחושפת משמעות חבויה לשיחות של סלאם עם חבריו הישראלים.".
בהמשך הוצג בפסטיבל הקולנוע לילדים ונוער אובורן, אוסטרליה 2011, בפסטיבל Exground בוויסבאדן, גרמניה 2011, בפסטיבל Crossing Europe בלינץ, אוסטריה 2012, בפסטיבל הקולנוע הדוקומנטארי בבלגרד, סרביה 2012 ובפסטיבל Doxa וונקובר, קנדה 2012.
מוסטולס (בספרדית: Móstoles) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד, השוכנת במרחק 18 קילומטרים מדרום-מערב לעיר מדריד.
מוסטולס היא השנייה בגודלה באוטונומיה (אחרי מדריד הבירה) והעיר ה-25 בגודלה בספרד.
מוסטולס גובלת מצפון וממערב בוייויסיוסה דה אודון, מצפון-מזרח באלקורקון, ממזרח בפואנלברדה, מדרום בארויומולינוס ומוראלחה דה אנמדיו, ומדרום-מערב, בנבלקרנרו.
מוסטולס שוכנת בעמק נהר גואדראמה, התוחם את גבולה המערבי של העיר.
בנוסף, הנחלים "ארויו דה לוס קומבוס" ו-"ארויו דל סוטו" עוברים בה בהתאמה מצפון לדרום וממזרח למערב.
אף שמוסטולס הפכה לעיר גדולה רק בעשורים האחרונים, המקום היה מיושב עוד בתקופות קדומות, אם כי לא ידוע אם ההתיישבות הייתה רציפה.
באפיק נחל "ארויו דל סוטו" התגלו שרידים ארכאולוגיים רבים, בנוסף על מאובנים של יצורים קדומים.
כן נמצאו באזור סימוכין לנוכחות בני אדם פרה-היסטוריים, דוגמת כלי-נשק וכלים עשויים מאבן-צור מן התקופה הפלאוליתית.
ככל הנראה התבססה מוסטולס כיישוב קבע בתקופת השלטון הרומי, אם כי ייתכן שהדבר קרה עוד בתקופה מוקדמת יותר, לאור גילוי מכבנות ברונזה באזור.
בתקופת השלטון הרומי ייתכן שהיה יישוב עירוני באזור המהווה כיום את מרכז העיר.
במקום נתגלו נקרופוליס לקבורת מתים, תנור קרמיקה ושרידים נוספים.
כפי הנראה, התושבים הראשונים שנודעו בשמם היו פורטונאטה ופלביאנוס, בני המחצית השנייה של המאה השנייה לספירת הנוצרים.
מצבתה של פורטונאטה נתגלתה בשנת 2002 באזור נחל ארויו דל סוטו, ועל אף שהדבר אינו ודאי, יש להניח כי היא הוצבה בסביבה הקרובה למקום גילויה.
הארכאולוג והמומחה להיסטוריה המקומית חסוס רודריגז מוראלס מעריך כי בנוסף על ההתיישבות מאז התקופה הרומית, היוותה מוסטולס צומת דרכים ראשיות וחשובות.
בזמן השלטון הוויזיגותי והמוסלמי, הייתה מוסטולס מיושבת.
את הדבר מאשרים ממצאים ארכאולוגיים כשרידים של כלי חרס בני התקופה שנתגלו במספר מקומות, ובמיוחד במרכז העירוני, כמו גם מקורות מי תהום תת-קרקעיים המתוארכים, ככל הנראה, בתקופה המוסלמית.
התיעוד המהימן הראשון של מוסטולס הוא מסמך משנת 1144, המציין כי המלך אלפונסו השמיני תרם את היישוב פרגסדוס (כיום בשטח פואנלברדה השכנה) לבישוף של סגוביה.
מוסטולס נזכרת במסמך כיישוב סמוך.
במאה השש-עשרה נבעה עיקר חשיבותה של מוסטולס מעצם היותה צומת דרכים בו הצטלבו מספר דרכים חשובות.
בשנת 1565 זכתה מוסטולס למעמד עצמאי בנפרד מטולדו, אותו רכשה מידיו של המלך פליפה השני.
נוכחותם של סוחרים ונוסעים תרמה להתפתחות שירותי הלינה וההסעדה במקום.
באותה תקופה, סחר היישוב בעיקר ביין ובשמן שאותם ייצא.
במאה השמונה-עשרה הושפעה מוסטולס באופן שלילי ממלחמות הירושה הספרדית.
הדרכים שעליהן חלש היישוב ננטשו כולן, מלבד דרך המלך לאקסטרמדורה (שיצאה ממדריד).
ב-2 במאי 1808 נכתבה הצהרת ראשי העיר מוסטולס, הנחשבת להצהרת מלחמה נגד הצרפתים אשר פתחה את מלחמת העצמאות.
למעשה, המסמך חובר על ידי האריסטוקרט חואן פרז וייאמיל (ראשי העיר אנדרס טורחון וסימון הרננדז רק חתמו עליו) ומטרתו הייתה ליידע את היישובים לאורך הדרך לאקסטרמדורה על הצורך לסייע למדריד.
אירוע זה נקרא "ההתקוממות הכללית כנגד הצרפתים".
בשנת 1891 נחנך קו הרכבות מדריד-וייה דל פראדו, שעבר במוסטולס.
חלק מקו הרכבת הישן הזה (שהשימוש בו הופסק בשנת 1970) היווה בסיס לקו C-5 של רכבת הפרברים המופעלת כיום על ידי חברת הרכבות RENFE.
אוכלוסיית מוסטולס ממקמת את העיר במקום ה-25 בספרד מבחינת מספר התושבים.
אוכלוסיית העיר גדולה מזו של ערים רבות בספרד, שהן בירות של פרובינציות שונות.
מוסטולס משתרעת על שטח של 45.36 קילומטרים רבועים.
צפיפות האוכלוסייה גבוהה מאד- 4,584 תושבים לק"מ רבוע.
רוב אוכלוסיית העיר מתגוררת במרכזה, אם כי קיימים מרכזי אוכלוסייה יותר דלילים, דוגמת שכונת "פארק קואימברה" ואזורים נוספים.
22,627 מתושבי מוסטולס, המהווים 10.8% מאוכלוסיית העיר, הם מהגרים שאינם ילידי ספרד.
מועצת העיר מורכבת מנציגים מהמפלגה הפופולרית (PP), מפלגת השלטון בספרד.
ראש העיר הוא דניאל אורטיס אספחו, שהחליף בתפקיד את אסטבן פארו, אשר ויתר על ראשות העיר על מנת להתמסר לעבודתו בסנאט.
לפני פארו כיהן בתפקיד ראש עיריית מוסטולס חוסה מריה ארטטה מהמפלגה הסוציאליסטית הספרדית, שהחזיק בתפקיד זה במשך 8 שנים ופעל בשיתוף קואליציוני עם מפלגת השמאל המאוחדת - זאת אף על פי שהמפלגה הפופולרית החזיקה במספר הרב ביותר של חברי מועצה מאז שנת 1995.
אף שמוסטולס נחשבת כ"עיר שינה" בשלושת העשורים האחרונים, פועלים בשטחה כעת מספר אזורי תעשייה חשובים ופארק טכנולוגי.
אזורי התעשייה מאוכלסים בעיקר על ידי חברות קטנות ובינוניות.
חברות קטנות ובינוניות מהוות את עיקר הפעילות המסחרית בעיר - חנויות שכונתיות, סופרמרקטים וכדומה, אך העיר מוקפת באזורי מסחר וקניונים גדולים השוכנים ביישובים הסמוכים.
בשטח היישוב השכן ארויומולינוס- במרחק של כ-250 מטרים משכונת פארק קואימברה המשתייכת למוסטולס, נמצא מרכז הקניות מדריד- קסאנאדו (Madrid Xanadú) ובו גם אתר השלג המלאכותי הגדול באירופה.
באלקורקון הסמוכה שוכנים מרכזי קניות נוספים.
מוסטפא אבו שאקור (מבוטא גם אבו שאגור; בערבית: مصطفى ابوشاقور غيت ابوشاقور; השם המלא בתעתיק מדויק: מצטפא אבושאקור ע'ית אבושאקור; נולד ב-15 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי לובי, פרופסור להנדסת חשמל, נשיא אוניברסיטה ויזם.
אבו שאקור כיהן כסגן ראש הממשלה הזמני של לוב בין 22 בנובמבר 2011 ל-12 בספטמבר 2012, בממשלתו של עבד א-רחים אל-כיב.
ב-12 בספטמבר 2012 נבחר אבו שאקור על ידי הקונגרס הלאומי הכללי (הפרלמנט של לוב) לראש הממשלה המיועד הראשון של לוב המודרנית (זו שלאחר ההתקוממות בלוב בשנת 2011 נגד השליט מועמר קדאפי).
אבו שאקור נבחר מתוך שמונה מתמודדים, ובסיבוב האחרון זכה ב-96 קולות, לעומת 94 קולות למחמוד ג'יבריל.
על אף שאבו שאקור נודע כ"ראש ממשלת לוב", בפועל הוא לא הצליח לזכות באמון הקונגרס לשתי ממשלות שהציע, עקב טענות להרכב לא מייצג של הממשלה המקפח שבטים ואזורים במדינה, וב-7 באוקטובר 2012 הודח בהצבעת אי אמון של הקונגרס.
מוסטפא ספה אולי כרימוב (בבשקירית: Мостафа Сафа улы Кәримов; ברוסית: Мустафа́ Са́фич Кари́мов; 1919–2005), ידוע בעיקר בשם העט המקוצר מוסטאי כרים – סופר בשקירי סובייטי.
זכה בפרסים ותוארי כבוד רבים, בהם המשורר העממי של הרפובליקה הסובייטית האוטונומית הבשקירית (1963), פרס ברית המועצות (1972), גיבור העמל הסוציאליסטי (1979), פרס לנין (1984).
חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ־1944.
נולד ב־20 באוקטובר 1919 בכפר קליאשבו ליד צ'ישמי במחוז אופה (לימים בשקורטוסטן) במשפחת איכרים.
ב־1941 סיים את המכון הבשקירי לחינוך (לימים האוניברסיטה הבשקירית הממלכתית) בפקולטה ללשון וספרות.
לאחר סיום הלימודים גויס לצבא האדום ונשלח לבית הספר לתקשורת במורום.
במאי 1942, בדרגת סגן משנה נשלח להיות קצין תקשורת בחיל התותחנים.
באוגוסט 1942 נפצע קשה והחלים חצי שנה בבתי חולים.
לאחר ההחלמה שב לחזית בתפקיד כתב של עיתונים צבאיים בשפה הטטרית (הקרובה לבשקירית) "למען כבוד המולדת" (Ватан намусы өчен) ו"החייל הסובייטי" (Совет сугышчысы).
ב־1944, בדרגת סגן, קיבל את עיטור מלחמת המולדת.
כרים התחיל לכתוב באמצע שנות השלושים.
ספרו הראשון "המחלקה יצאה לדרך" (Отряд ҡуҙғалды) יצא לאור ב־1938. הוציא במהלך חייו יותר ממאה ספרי שירה ופרוזה, ויותר מעשר יצירות דרמטיות.
חבר אגודת הסופרים של ברית המועצות מ־1940.
מ־1951 עד 1962 כרים היה יושב ראש אגודת הסופרים של הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הבשקירית, מ־1962 עד 1984 – מזכיר אגודת הסופרים של הרפובליקה הסובייטית הרוסית.
היה פעיל גם בחיים הציבוריים – השתתף בוועידות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מ־1955 עד 1980 היה חבר המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, חבר המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית הרוסית.
המשיך את הפעילות הציבורית גם לאחר קריסת ברית המועצות ב־1991 ושימש יועץ לנשיא בשקורטוסטן.
ספרו הידוע ביותר – הרומן האוטוביוגרפי "ילדות ארוכה־ארוכה" (Оҙон-оҙаҡ бала саҡ), שנלמד בתוכנית הלימודים בספרות בבתי ספר ממלכתיים בבשקורטוסטן, ועובד לסרט בשנת 2004.
כרים מת ב־21 בספטמבר 2005 מאוטם שריר הלב בבירת בשקורטוסטן אופה.
על שמו של כרים נקראים תיאטרון הנוער הלאומי של בשקורטוסטן ואחד הרחובות הראשיים באופה.
פסל בדמותו מוצב בבית הסתדרות העובדים באופה.
מוסטי ויילקיה (באוקראינית: Великі Мо́сти, ויילקי מוסטי; בפולנית: Mosty Wielkie; ביידיש: גרויס־מאָסטע או מאָסט) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, לצד נהר ראטה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נוסד במאה ה-15, ובסוף אותה מאה נהרס בידי הטטרים.
בשנת 1549 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, פעילות של אגודת ישראל, בית ספר עברי, בית ספר מרשת בית יעקב, תלמוד תורה וישיבה.
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה זמנית בידי הגרמנים, ובמספר הימים שהחזיקו בה עד להעברתה לידי הצבא האדום בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב, שרפו את אחד מבתי הכנסת בה וכמה בתי יהודים, וגבו מיהודי היישוב סכום כופר.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים בשנית, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיה, תוך לקיחת הגברים לעבודות כפייה.
ביולי 1941 שרפו הגרמנים בחיים 19 מנכבדי הקהילה בבית הכנסת הגדול בעיירה, והוציאו להורג כ-100 ממשכילי הקהילה.
בתחילת אוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר בו הועסקו במחנה עבודה.
עם הגעת פליטים יהודים מהסביבה לגטו, הגיע מספר יושביו למספר אלפים, וראש היודנרט המקומי פעל לספק לאלו תעודות עבודה.
מעת לעת גירשו הגרמנים מהגטו יהודים לגטאות ולמחנות הסביבה, ובמקביל גדל מספר העובדים היהודים במחנה העבודה שבעיירה עצמה, והגיע לכ-4,000 איש.
בלילה שבין ה-10 ל-11 בפברואר 1943 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ולאחר שירו בחולים ובמסתתרים במקום, רצחו את כל יושביו בבורות ירי ביער הסמוך.
למחרת נרצחו באותו אתר כ-2,000 מיושבי מחנה העבודה שבעיירה.
ב-6 באפריל 1943 רצחו הגרמנים את כל הנשים שנותרו במחנה העבודה שבעיירה.
ב-10 במאי 1943 נרצחו רוב העובדים היהודים שנותרו במקום, ומיעוטם נשלחו למחנה ינובסקה.
מוסט או מאסתּ , הוא מצב פיזיולוגי תקופתי אצל זכרי הפיליים המאופיין בהתנהגות תוקפנית מאוד בשל עלייה חדה ברמת הורמוני הרבייה: רמת הטסטוסטרון למשל אצל פיל בתקופת המוסט, עלולה להיות פי 40 או 60 מתקופה רגילה.
עם זאת, עדיין לא ידוע האם הגל ההורמונלי הוא הגורם הבלעדי למוסט או רק גורם משני.
חקירה מדעית של המוסט בעייתית, שכן אפילו פילים שלווים ביותר הופכים להיות אלימים מאוד כלפי בני אדם, וכלפי פילים אחרים, בזמן המוסט.
התופעה מוגבלת לזכרי הפילים בלבד, במיוחד אצל הפיל האסייתי.
המילה "מוסט" מקורה במילה מהשפה הפרסית ("مست"), והיא מתורגמת בשפות של צפון הודו כ"מצב של הרעלה".
המילה משמשת לתיאור התנהגות חריגה או התנהגות של שיכור, הן לאדם והן לפיל.
בתקופה המודרנית המילה גם מתייחסת בשפות ההודיות למצבים של הנאה, כיף או סיפוק מכל סוג שהוא אשר חווה אדם או יצור אחר.
בתרבות הפופולרית המילה נמצאת בשימוש לעיתים קרובות בכותרות של סרטים הודים ותוכניות טלוויזיה מבדרות.
הפילים מפרישים בתקופת המוסט סוג של הפרשה כהה ועבה דמוית זפת הידועה כטמפורין מצינוריות זמניות שבעצם הרקה.
הטמפורין מכיל חלבונים, ליפיד, (בעיקר כולסטרול), פנול, פנול-4 מתיל, קרסול, ססקוויטרפן (בעיקר פארנסול ונגזרותיו).
הנוזל השחור והצמיגי שמטפטף באיטיות בעיקר בתחילת המוסט משאיר עקבות שחורות על הלחיים והזוויות של הפה ומאפשר לזהות פיל כזה בנקל, וישנם מקרים בהם הוא דווקא יהיה אדמדם.
הנוזל מתואר כבעל ריח חריף דמוי אבק שרפה.
בנוסף, לפיל יש במהלך התקופה ריח עז של זיעה ושתן הנובע מטפטוף שתן קבוע בלתי נשלט.
הפרשות ושתן שנאספו אצל פילים בגני החיות הוכיחו שהם מכילים בתקופה זו רמות גבוהות של קטון ואלדהיד ריחניים.
במהלך התקופה הפיל מפריש גם ריחות ייחודיים אחרים: בהודו דווח לרוב על ריח דוחה של צואת תרנגולים אך היו דיווחים גם על ריח נעים של סוג בננה מסוים, לוטוס, או של עץ השטן (Alstonia scholaris) ממשפחת ההרדופיים.
הריחות החזקים של הפיל מזוהים ממרחק רב והם מודיעים לכל על התקרבות הפיל לאזור.
תקופת המוסט מחולקת לשלושה שלבים: מוסט התחלתי הכולל את התסמינים, מוסט אלים שבו הפיל תוקפני ביותר ופוסט-מוסט - סוף התקופה שאז זרימת הנוזל מפסיקה והפיל מתחיל להירגע.
תקופת המוסט בכללותה מלווה בהתפרצויות אגרסיביות כאשר הפיל מרגיש מוטרד.
כמו כן הוא מתרגז בנקל מכל תנועת רעש פתאומית ומנסה לתקוף את כל בעלי החיים שסביבו - כולל את העדר שלו.
הוא גם עשוי לבצע ריצת אמוק שגורמת לנזקים רבים - בייחוד בהודו שבה משתמשים בפילים באזורים מאוכלסים.
הפיל מפיק במהלך התקופה קול נמוך ויחודי המשמש גם כסימן אזהרה לשאר הפילים להתרחק ממנו.
המוסט נפוץ בעיקר אצל פילים בוגרים בטווח הגילאים של 15–80 שנים.
אצל הפילים האסייתים המוסט מתרחש בתדירות גבוהה יותר מהפילים האפריקנים וכן בגיל מוקדם יותר.
יש טענות שפילים כאלו עשויים להילחם אחד בשני עד מוות, וידועים מקרים רבים על פילים שהרגו בני אדם ובעלי חיים ששהו בקרבתם במהלך תקופת המוסט.
אף שלעיתים קרובות אנשים העריכו שהמוסט קשור לעונת הרבייה, אין זה סביר שיש קשר ביולוגי ביניהם משום שיחום הנקבות אינו צמוד לעונה מסוימת בעוד שהמוסט מתרחש לרוב בחורף.
יתר על כן, זכרים בתקופת המוסט נוהגים לתקוף פעמים רבות גם פילות ללא קשר האם הם ביחום או לא.
הסברים אחרים מציעים כי תקופת המוסט מיועדת לחדש את הדומיננטיות של הזכרים בעדרי הפילים, או שהדבר נובע מלחץ פסיכולוגי שנגרם לפיל בשל ציד של בני מינו.
חוקרים אחדים מציעים אפשרות של סימון שטחים, או דרך של פיל חלש למתג את עצמו כלוחמני וחזק כדי למנוע מאחרים להילחם עמו.
כן מעלים השערה כי המוסט הוא שריד מתקופות קדומות וכן שהמוסט מתעורר בתגובה לחשיפה גבוהה לאור של בלוטת יותרת המוח.
התוקפנות של הפיל עשויה להיגרם באופן חלקי על ידי פעולת הטמפורין אשר באופן טבעי מחלחל מעצם הרקה לתוך פיו של הפיל.
גורם נוסף שעשוי לתרום לתוקפנות הוא הנפיחות המלווה את הבלוטות הזמניות של הטמפורין: הן לוחצות על עיניו של הפיל וגורמות לו לכאב אקוטי שניתן להשוותו לכאב של מוגלה בשורש השן.
עובדה זאת נתמכת בכך שפילים מנסים לנטרל את כאב זה על ידי תקיעת החטים שלהם באדמה.
סביר להניח שהמוסט קשור במידה רבה להתעוררות מינית או להצגת דומיננטיות, אבל הקשר רחוק מלהיות ברור.
מחקרים מראים כי נוכחות של פילים מבוגרים בתוך אוכלוסיית פילים מסוימת יכולה למנוע מזכרים צעירים מלהיכנס למוסט, ובהתאם לכך להפסיק עם ההתנהגות התוקפנית.
מאידך, פילים זכרים צעירים שחיו בעדר פילים מבוגרים תועדו כשהם נוגחים והורגים קרנפים ללא שום התגרות מצדם בפארקים לאומיים בדרום אפריקה - התנהגות שמיוחסת למוסט.
פקחי שמורות הטבע של דרום אפריקה אף ירו ב-3 זכרים כאלו לאחר שהם היו אחראים למותם של 63 קרנפים.
בשנת 2003, בכפר אוגנדי בשם קיאמבורה דווח על "פיגוע פילים" פתאומי ולא מוסבר שבו הפילים רמסו מספר בקתות ושדות, ותושבי הכפר לא יכלו לברוח לכפרים סמוכים משום שהפילים חסמו את הכביש באופן קבוע ושעטו לעבר אלה שהלכו עליו ברגל או באופניים.
מניחים כי ההתפרעות של הפילים נבעה מהמוסט.
בניסיון להתמודד עם הבעיה, רשות חיות הבר של אוגנדה חפרה תעלה בעומק 15 מטרים וברוחב 25 רגל סביב הכפר בניסיון למנוע מהפילים להיכנס אליו.
בתקופת המוסט, הן פיל פראי והן פיל מאולף מסוכן מאוד לבני אדם ובעלי חיים אחרים.
בגני חיות, היו ידועים מקרים על פילים שהרגו בתקופה זאת שומרים רבים כאשר הם התרתחו בפתאומיות ללא שליטה - אף שלפני כן היו ידידותיים.
בניגוד להתנהגות דומיננטית רגילה, פילים במוסט עשויים לתקוף ולהרוג אפילו את בני משפחתם - כולל פילונים קטנים.
בגני חיות מתמודדים עם הבעיה על ידי ששומרים את הזכרים במהלך התקופה במתחם נפרד ומאובטח מאוד, שנבנה במיוחד כדי לבודד את הפילים בתקופה זו.
אף שהעלות של מתחמים אלו יקרה, היא הכרחית עבור גני חיות משום שפיל תוקפני עשוי לסכן את כל התרבות הפילים בגן במשך זמן זה.
בהודו, פילים מתורבתים הנמצאים בתקופת המוסט נקשרים בעזרת שלשלאות ברזל לבולי עץ גדולים, ולאחר מכן מרעיבים אותם במשך מספר ימים שלאחריהם המוסט עובר.
רוכב הפיל מצליח לקצר בדרך זו את משך זמן המוסט ל-5 עד 8 ימים בלבד.
יש המשתמשים בחומר ההרגעה קסילאזין כדי לקצר את התקופה.
ישנה אמונה עממית שהפיל בתקופת המוסט נזכר בסבל שעבר עליו מידי המאהוט שלו ועל כן הוא מנסה תדיר לנקום בו באכזריות.
השיטה של הפרדת הפילים למקום מאובטח אושרה במדינות מפותחות שבהם הפיל שוהה בבדידות 1–2 חודשים עד שהמוסט חולף והפיל נרגע מעצמו.
במהלך התקופה הפיל יקבל תרופות נגד נפיחות וכאב כמו גם תרופות הרגעה אשר מעורבבות לעיתים קרובות עם האוכל שלו.
במשך החודשיים הללו לא ניתן לגשת לפיל או לאפשר לו להתקרב ולראות פילים אחרים, והוא צריך להיות מוזן ומנוקה ממרחק.
רוכבי הפילים בהודו טוענים ששיטה זאת אכזרית יותר ומוטב להרעיב את הפיל למשך שבוע כדי שהוא יוכל להתאחד במהרה עם העדר שלו.
פילים בתקופת המוסט אשר מפרישים טמפורין שנקרא לעיתים קרובות "מוגלה", מוזכרים באופן תכוף בשירה ההודית הקלאסית.
כך למשל קאלידאסה כתב בשירה אפית "שושלת ראגו" שהפילים של המלך מטפטפים מוגלה בשבעה זרמים כדי להתאים את הריח לזה שנקבע על ידי "סאפטה-קאדה" (שבעת עלים).
בשל כך משוררים הודים מאוחרים יותר כינו את הטמפורין כ"סאפטאקאדה".
התופעה גם מתוארת בשירה זמן רב לפני קאלידאסה בסנסקריט, טמילית ובקאנון הפאלי - אוסף כתבים במסורת הטהרוואדה בבודהיזם.
הריגת פיל היא מסה שכתב ג'ורג' אורוול בשנת 1936, המספרת על מאורע שאירע לו בעת שהותו בבורמה כקצין משטרה בריטי בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20. אורוול מספר על פיל שנתקף במוסט באחד השווקים וגרם להרס רב ולאבדות בנפש.
האזרחים הבורמזים קראו לאורוול, אשר כקצין משטרה היה אמור לטפל בפיל ובמקרה הצורך אף להורגו.
אולם כאשר הגיע אורוול אל הפיל, הלה עומד במרכז השדה, "ולא נראה מסוכן יותר מפרה".
אורוול כבר התכונן לעזוב את הפיל לנפשו, כאשר הביט לאחוריו וראה שהמוני הבורמזים שנכחו במקום מצפים ממנו שיהרוג את הפיל; כדי לא להיראות שוטה, הוא נאלץ להרוג את הפיל.
בסרט הטמילי "קומקי" (Kumki) אשר סובב סביב מאהוט וחניכיו, הוא מציג את הפיל שלו - קומקי בתערוכה לקראת שיא תקופת המוסט.
עלילת הסרט עוסקת בין השאר בכך שפילים מבויתים עדינים לעומת פילי הבר ואינם מסוגלים להתמודד עימם.
במהלך הסרט כפר אחד מעוניין לשכור את שרותיו של קומקי לגרש פילי בר אשר נכנסים לכפר בכל עונת מסיק ומחוללים הרס רב.
נהג הפיל שמחוסר פרנסה לוקח את העבודה הזאת מתוך תקוות שווא שפילי בר לא יבואו.
הפילים מהבר מגיעים בסופו של דבר לתקוף את הכפר והפיל קומקי אשר נמצא בתקופת המוסט נלחם בהם והורג את פילי הבר המסוכנים ביותר כשלבסוף הוא מת בגלל הפציעות החמורות מהקרב.
באחד מספרי הריגול של איאן פלמינג על ג'יימס בונד - האיש בעל אקדח הזהב, נכתב שהנבל בספר - פרנסיסקו סקאראמאנגה הפך למתנקש בדם קר לאחר שהרשויות ירו בפיל שרכב עליו בקרקס שלו.
הסיבה לירי הייתה משום שהפיל השתולל בשל ההשפעה מהמוסט.
מוסטונן-פסט טאלין–תל אביב הוא פסטיבל מוזיקה אסטוני-ישראלי, בו מוזיקאים מאסטוניה חוברים לתזמורות ולהרכבים מוזיקליים בישראל ומעלים יחדיו קונצרטים מגוונים.
הפסטיבל נוסד בשנת 2014 ובכמה שנות קיומו, הפסטיבל עשה לו מוניטין מרשים כאחד מהפסטיבלים הבינלאומיים הגדולים בישראל, אירוע שנתי שבו ניתן לשמוע את המקהלות הטובות בעולם כאן בארץ.
מוסטייה-סנט-מארי הוא כפר וקומונה בדרום צרפת, ליד קניון ורדון, שנבחר לאגודת "הכפרים הכי יפים של צרפת" .
הכפר הקטן, הקיים מאז ימי הביניים, שוכן על מתלול סלעי של אבן גיר.
בלב הכפר נובע מעין ומתחתיו מפל מים קטן.
החל מהמאה ה-5 התגוררו נזירים מתבודדים במערות במצוקים שמעל מקום הכפר הנוכחי.
במאות ה-9 וה-10 היה האזור תחת שלטון מוסלמי, ותושבי הסביבה מצאו מחיה במערות שקודם שימשו את הנזירים.
לאחר סיום השלטון המוסלמי החלה פריחה באזור.
במאות ה-12 וה-13 קם הכפר: נבנו ביצורים, כנסיות ובתי מגורים.
במאה ה-16 הייתה תקופת פריחה לכפר, תודות לפריחת תעשיות שהתבססו על אנרגיית המים, כמו בורסקאות, ייצור ניר ועוד.
במאות ה-17 וה-18 הייתה מוסטייה סנט-מארי מרכז תעשיית הפאיאנס הצרפתית.
כנסיית Notre Dame de Beauvoir נבנתה במקום בו עמדה כנסייה כבר במאה ה-5, מלמדת על הקדושה שיוחסה למקום ועל היותו יעד לעליה לרגל בציפייה לנס.
הכוכב המוזהב תלוי בגובה רב על שרשרת באורך 225 המתוחה בין שני מצוקים.
האגדה המקומית מספרת שבתקופת מסעי הצלב נשבה אביר יליד המקום, בוזון דה בלקס (Bozon de Blacas), בידי המוסלמים.
הוא נדר נדר לתלות כוכב מעל הכפר, וכך עשה לאחר שהשתחרר.
הכוכב והשרשרת המקוריים הוחלפו מספר פעמים לאורך הדורות.
הם נתלו מחדש בפעם האחרונה בתחילת המאה ה-21.
מוזיאון הפאיאנס, בו מוצגות דוגמאות של פאיאנס מתקופת הפריחה של התעשייה במקום.
כנסיית עליית מרים לשמיים, כנסייה רומנסקית מהמאה ה-12. הכנסייה מוכרזת כאתר מורשת צרפתי (Monument historique)
גבוה מעל הכפר נמצאת כנסיית "גבירתנו של הנוף" ( Notre-Dame-de-Beauvoir) שהייתה יעד לעולי רגל.
הכנסייה, מהמאה ה-16, מוכרזת כאתר מורשת צרפתי.
הכוכב המוזהב התלוי בגובה רב מעל הכפר.
האגם המלאכותי של סנט קרואה ( Sainte Croix)
שדות הלבנדר של רמת ולנסול (Valensole)
מוסולה קתרין קסקטי היא יוצרת קולנוע ופעילת זכויות אדם מזמביה.
היא האישה הראשונה מזמביה לביים סרטים כמקצוע.
קסקטי נולדה ב-1968 בסולווזי, אך גדלה בשנותיה הראשונות בקאבווה, בעקבות מדיניות ממשלתית של רילוקיישן.
בתור ילדה קטנה, טעות רפואית של סטודנטית לסיעוד גרמה לה לשיתוק באחת מרגליה; יש לה כתוצאה קשיי התניידות.
היא הוכשרה בתור חייטת מעצבת בגדים לפני שעברה לזימבבואה ללמוד תיאטרון.
לאחר מכן היא סיימה בהצטיינות תואר מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ניוטון בדרום אפריקה.
בהמשך חייה היא הרחיבה את השכלתה בארצות הברית ובאירופה, כולל קורסים בחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה והכשרה בתור מנחה לשוויון לנכים בארגון העבודה הבינלאומי.
הסרט הראשון שלה, Suwi ("אמונה"), אותו כתבה, ביימה והפיקה, יצא ב-2009, והוקרן במספר מדינות באירופה, ובדרום אפריקה.
היא ביימה פרקים של אופרת הסבון הזמבית Kabanana, כמו גם מספר רב של סרטים דוקומנטריים.
היא המייסדת של העמותה Vilole Images, קרן ללא מטרות רווח אשר מספקת הדרכה ליוצרי סרטים צעירים בזמביה.
היא גם הקימה את פסטיבל הסרטים הבינלאומי הראשון של זמביה, Shungu Namutitima ("עשן מרעים").
קסקטי היא רכזת זמביה ודרום אפריקה של ArtWatch International, ויו"ר אגודת צלמי הסרטים של זמביה.
זמן קצר לאחר שיצא סרטה Suwi, פנתה אל קסקטי קבוצה של נשים נכות אשר שאבו השראה מהסרט.
יחד איתן, היא הקימה את Pachibwanse Corner, או מקום מפגש נשים, פרויקט לפיתוח קהילה כפרית ולמען שיפור חייהן של נשים עם מוגבלויות.
רבים מסרטיה התיעודיים עוסקים בנושאים חברתיים המשפיעים על נשים נכות.
מוסטלואידה (שם מדעי: Musteloidea) היא על-משפחה של יונקים טורפים בני תת-סדרת דמויי הכלב, אשר חיים ברחבי העולם.
קבוצה זו כוללת 4 משפחות של טורפים בינוניים עד קטנים: סמוריים, בואשיים, ראקוניים ופנדות אדומות, בה כלול כיום רק הפנדה הזנובה.
אלו טורפים קטנים בצורתם, והם כוללים את הקטן שבטורפים - חמוס גמדי.
הם בעלי כפות רגליים רחבות, פנים מעוגלות ורבים מהם מותאמים לחיים על העצים בעלי זנב ארוך ומבנה גמיש.
חלקם טורפים היפרקרניבורים, אך אחרים הם מסוקרניבורים כמו הדביבון, האולינגיטו והגירית והפנדה הזנובה היא היפוקרניבורים.
טורפים אלה שייכים לקבוצה ארקטואידה לצד הטורפים הימיים ובקרבה פחותה יותר לדוביים ולהמיקיוניים הנכחדים.
הקלדוגרמה מבוססת על פילוגניה מולקולרית של שישה גנים על פי המחקר של Flynn (2005), כאשר המוסטלואידים עודכנו בעקבות ניתוח מולטי-גנטי של Law et al.
סוג ללא מקור Peignictis - נכחד
מוסוודוקנאל היא חברת המים הגדולה ברוסיה, המספקת שירותי אספקת מים ותברואה ליותר מ-15 מיליון איש, בעיקר למוסקבה ופרבריה.
החברה הוקמה לראשונה על ידי יקטרינה הראשונה ב־28 ביוני 1779 כשחתמה על צו להשקת מערכת אספקת מים והקמת צינור המים לעיר מיטישצ'י.
טקס פתיחתו נערכה ב־28 באוקטובר 1804, 25 שנים לאחר התחלת הבנייה.
עם חניכת הצינור עוצבה סביבו חברת ניהול שממנה נוצרה "מוסוודוקנאל" בהמשך.
מערכת הצינורות העירונית הראשונה במוסקבה הושקה בשנת 1898 וכללה 262 קילומטרים של רשת צינורות ניקוז ומערכות מים.