tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית הקברות מתוחזק על ידי הקהילה היהודית של באדן.
מחנה המעצר מזרעה הוקם והופעל על ידי ממשלת המנדט מצפון לעכו, ושימש לכליאתם של אסירים ועצירים מנהליים.
מחנה המעצר נוסד בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ושימש למעצר, בצווים מנהליים, של חברי כנופיות ערביות, נתיני אויב וחשודים בריגול.
באביב 1940 החלה כליאתם של אסירים יהודים במחנה, ולעיתים נכלאו בו גם מעפילים.
ב-1940 נכלאו בו מ"ג אסירי ההגנה ושלושים ושמונה אסירי קורס המפקדים של האצ"ל.
האסירים שוכנו בצריפים, שכל אחד מהם הכיל 25 אסירים.
עם העצורים במחנה נמנו אנשי לח"י יצחק שמיר ואליהו גלעדי (שהצליחו לברוח מהמחנה ב-1942), נפתלי לובינצ'יק, מתתיהו שמואלביץ', הרצל עמיקם, נתן ילין-מור ועמנואל הנגבי, אנשי בית"ר ערי ז'בוטינסקי והלל צור, מעפילים אבא ברדיצ'ב ושולמית שמיר (שהכירה במחנה מעצר זה את בעלה, יצחק שמיר).
מחנה המעצר נסגר בדצמבר 1942, ואסיריו הועברו למחנה המעצר בלטרון.
כיום פועל במקום המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזרע.
מחנה המצבות היה מחנה צבאי של הלגיון הירדני באל עזרייה שבמורד המזרחי של הר הזיתים.
מבני המחנה, בכללם שירותי כריעה, רוצפו במצבות שנלקחו מבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חלק גדול מהמצבות הונחו כשפניהן למעלה, כך שהכיתוב בהן הושחת.
בעקבות מלחמת ששת הימים עבר המקום לשליטה ישראלית.
ב־1969 הוגדר המקום כאתר קדוש וניתן היה לבקר בו עד העברתו לידי הרשות הפלסטינית בעקבות הסכם אוסלו ב'.
מחנה העקורים גרוליאסקו היה מחנה עקורים שהוקם על ידי אונרר"א בגרוליאסקו , עיירה ממזרח לטורינו, במחוז פיימונטה, איטליה.
לאחר סיום המלחמה, מיליוני בני אדם מצאו את עצמם כפליטים ברחבי אירופה, ובאיטליה בפרט, והיו זקוקים למקום מפלט זמני עד חזרתם למולדתם או עד שיימצא עבורם מקום מגורים קבוע.
בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה כ-70,000 פליטים ועקורים יהודים, רובם הגיעו לאטליה באופן לא לגאלי על ידי תנועת הבריחה.
המחנות היו למעשה תחנות בדרך של רוב השורדים אל נמלי הים התיכון, שם חיכו אוניות המעפילים.
כ-50,000 מהעקורים היהודים באיטליה עלו לישראל, והיתר למדינות שונות מחוץ לאירופה.
לצד המחנות פעלו כ-77 הכשרות חלוציות וקיבוצים.
לצד פעילות האו"ם ובעלות הברית בעזרה לפליטים, פעלו גם שליחים מארץ ישראל ושליחי ארגון הג'וינט.
במחנות העקורים החלו ניצולי השואה בתהליך של חזרה לחיים, תוך כדי התמודדות יומיומית עם אובדן בני משפחתם וחוסר הוודאות לגבי העתיד.
הם קיימו חיי חברה ותרבות עשירים.
הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט, קיימו פעילות פוליטית, פרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש.
במקביל הם למדו, רכשו מקצוע, הקימו משפחות חדשות והכינו עצמם לחיים חדשים במולדת חדשה, בין אם זו תהיה ארץ ישראל או במדינה אחרת.
הפליטים שהגיעו למחנה העקורים חוו חוויות קשות במהלך המלחמה.
העקורים היהודים עבדו בעבודות פרך במחנות עבודה ובמחנות ריכוז, שרדו את צעדות המוות והסתתרו במקומות שונים.
רובם איבדו את משפחותיהם, היו במצב נפשי ופיזי קשה, והיו חסרי כל.
הם רצו להשאיר את העבר מאחוריהם, ולהתחיל חיים חדשים.
המתחם בגרוליאסקו לפני הקמת מחנה העקורים
המתחם שבו הוקם מחנה העקורים נבנה בתקופת המשטר הפאשיסטי כבית חולים לנשים חולות נפש, ברחוב סבאודיאה (Via Sabaudia) בגרוליאסקו.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, גרמניה פלשה לאיטליה והשתלטה על אזורים נרחבים במרכז וצפון איטליה.
בקרבות שהתחוללו באזור טורינו, הופצץ המתחם על ידי בעלות הברית ובית החולים נסגר.
הנשים שהיו מאושפזות בבית החולים הועברו למקומות אחרים משום שחלק מהמבנים ניזוקו בהפצצות.
לאחר סיום המלחמה, בעלות הברית העבירו את מתחם בית החולים לידי הצלב האדום הבריטי.
הקמת מחנה העקורים גרוליאסקו על ידי אונרר"א
לאחר המלחמה, עוד בשנת 1945, הקים אונרר"א מחנה עקורים במתחם בית החולים בגרוליאסקו, כמחנה העקורים מספר 17. למחנה העקורים זה הגיעו כ-2,000 פליטים, יהודים ולא יהודים, מכל רחבי אירופה: רומניה, צ'כיה, פולין, רוסיה ועוד.
הפליטים שוכנו במספר מבנים מרכזיים וצמודים במתחם אחד, ולא פוזרו על שטח גדול - בווילות ובתים פרטים, כמו שקרה לעיתים במחנות העקורים האחרים ברחבי איטליה.
מחנה העקורים גרוליאסקו היה מחנה העקורים הגדול ביותר של אונרר"א, ושררו בו תנאים טובים ביחס לשאר המחנות של אונרר"א באיטליה.
היה בו חדר אוכל, חצר גדולה למשחקים, סדנאות להכשרה מקצועית, ומבנים ציבוריים נוספים.
שליחים מארץ ישראל הגיעו למחנה על מנת ללמד עברית, ולהכין את העקורים לקראת העלייה לארץ.
אחד הגורמים שהשפיע רבות על תהליך השיקום היה השמירה על תעסוקה יומיומית מגוונת.
גרוליאסקו הייתה עיירה קטנה בת כ-5,000 תושבים, שגם הם היו במצב כלכלי קשה לאחר המלחמה.
הקשר עם העולם מחוץ למחנה
חיי המחנה נועדו לעזור לעקורים להשתקם ולתת להם תקווה להמשך חייהם.
המחנה לא היה מבודד מהעיר, והעקורים יכלו לנוע בחופשיות, הם לא הוחזקו בו בכוח.
הם היו הולכים לשוק בעיירה הסמוכה ריבולי ובטורינו, ביקרו במחנות עקורים אחרים, יצאו לבלות ולטייל באיטליה, ואפילו הלכו לים.
כאשר הרגישו העקורים משוקמים וחזקים מספיק, יכלו לעזוב, כל אחד בהתאם לרצונו.
למחנה העקורים היה ועד שהוקם מחברי המחנה.
ועד זה עזר לפליטים, בכל עזרה שנדרשה, כמו למשל השגת דרכון, מציאת קרובי משפחה וכו'.
בשל המצב הכלכלי הקשה באיטליה לאחר המלחמה, לעקורים לא הייתה אפשרות למצוא עבודה בקלות.
לכן, ניסו חלק מהעקורים להרוויח כסף בתוך המחנה.
למשל, היו נשים שתפרו בגדים מהבדים שקיבלו, ומכרו במחיר סמלי לעקורים אחרים.
הוותיקן אף הציע את עזרתו הכלכלית ליהודים במחנה העקורים, כדי לעזור ליהודים ניצולי השואה, באמצעות הבישוף של טורינו.
מנהל המחנה מטעם אונרר"א כעס מאוד, וסירב לקבל את התרומה שהציע הבישוף של טורינו, משום שלטענתו מצבם של היהודים טוב מאוד, ואין הם צריכים עזרה כספית כלל.
אך בתגובתו ניכר זלזול רב ביהודים שחיו במחנה.
הוא לא כיבד את אורחות חייהם של היהודים במחנה, ואף האשים אותם בקיומו של שוק שחור במחנה.
בסירובו לקבל את התרומה, הוא הגדיל וטען שהנשים היהודיות הולכות בלבוש לא צנוע לטעמו - במכנסיים קצרים וגופיות, ולכן אין לעזור להם מבחינה כלכלית, מעבר לעזרה שהם כבר מקבלים.
הטענה לגבי קיומו של שוק שחור במחנות עקורים של אונרר"א הייתה קיימת לא רק בגרוליאסקו.
גם במחנות עקורים אחרים ברחבי איטליה האשימו את העקורים היהודים בהפרעה לסדר הציבורי ובקיומו של שוק שחור.
העובדה שהיהודים קיבלו עזרה נוספת מארגוני סיוע יהודים רק הוסיפה להאשמות אלה.
המשטרה האיטלקית לא הקפידה לחקור את האשמות אלה, אלא פעלה על סמך שמועות בלבד.
עיקר עיסוקה היה בהפגת המתח בין קבוצות שונות של בני לאומים שונים במחנות העקורים.
העקורים היהודים שחיו במחנה הכירו במהרה חברים חדשים, ובני זוג חדשים, ואף התחתנו במחנה.
בכל ערב, הזוגות הטריים היו רוקדים לצלילי המוזיקה ברדיו.
היו ימים שהיו בגרוליאסקו 4 ואפילו 8 חתונות.
בחתונות כל הכלות חלקו את אותה שמלת חתונה, בשל מצבם הכלכלי הקשה של העקורים.
הזוגות שהתחתנו חיו בדרך כלל בחדר קטן עם עוד שלושה זוגות לפחות, בצפיפות גדולה.
היו ברשותם רק חדר שירותים אחד ומקלחת אחת.
הם העמידו בין המיטות מחיצות מסדינים על מנת לשמור על פרטיותם.
רק כאשר לזוג נולד תינוק הם היו יכולים לעבור לגור בחדר פרטי משלהם במחנה.
תוך כשנתיים בלבד נולדו במחנה 220 תינוקות.
הרבה מן האמהות לא יכלו להניק את התינוקות שלהן בעצמן מפני שהיו חלשות מדי מבחינה פיזית, ולכן נשים אחרות הניקו את התינוקות.
במחנה היה רופא קבוע, ואחיות שטיפלו בחולים ובתינוקות הרבים שנולדו.
עם זאת, כאשר היו מקרים רפואיים דחופים, היו מעבירים את המטופלים לבית החולים בטורינו.
במקרה של מוות, סידורי ההלוויה היו מאורגנים על ידי ראשי הקהילה היהודית בטורינו.
קבורה של יהודים שנפטרו בזמן שהותם במחנה התקיימה בבית קברות יהודי מחוץ לטורינו.
חיכוכים בין הצבא הבריטי לתושבי המחנה
בבוקר ה-27 ביוני 1947 הגיע למחנה מפקד במשטרה הצבאית הבריטית, וביקש ממנהל מחנה העקורים גרוליאסקו לבדוק את כל הגברים במחנה, בשביל להסיר כל ספק שהתגנבו למחנה עריקים מהצבא הבריטי.
מנהל המחנה שאל את המפקד הבריטי האם בידו צו חיפוש מארגון אונרר"א.
המפקד הבריטי ענה לו שעליו לבצע את עבודתו באופן מיידי, ולכן לא הספיק לקבל צו חיפוש.
כל הגברים ששהו במחנה, קיבלו הוראה להתייצב תוך 10 דקות ברחבה המרכזית של המחנה.
בזמן שהבריטים היו אמורים להתחיל לבצע את החיפוש, אחד הגברים דחה את ניסיון הבריטים לבצע את הבדיקה בשם כל תושבי המחנה.
לאחר מקרה זה, מנהל המחנה הסביר למפקד הבריטי שארגון האונרר"א לא יכול להכריח את תושבי המחנה לעבור בדיקות וחיפושים שכאלה.
המפקד הבין את טענתו של מנהל המחנה ואמר לו שהוא נאלץ לדחות את הבדיקה המתוכננת.
כמו כן, היו גם מקרים שבהם נוצר חיכוך בין חברי האצ"ל ותומכי בית"ר במחנה לבין קבוצות פוליטיות אחרות, שהגיעו לכדי איומים באלימות ובשימוש בנשק.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, פעל ארגון הג'וינט כדי לעזור לעקורים היהודים באירופה בכלל, ובאיטליה בפרט, לחזור לחיים ולהשתקם.
הם סייעו לעקורים באיסוף כספים, מימון צורכי השיקום, פעילות חברתית, חינוכית ותרבותית, ובעזרה בהעברתם למולדת החדשה.
הג'וינט פעל גם במחנה העקורים גרוליאסקו, על ידי העברת תרומות ששלחו יהודים מצפון אמריקה למחנה.
תרומות אלה כללו בגדים, מזון, משחקים לתינוקות ועוד.
היו שמכרו את התרומות שקיבלו בשוק מחוץ למחנה, על מנת להצליח ולהרוויח קצת כסף.
ארגון הג'וינט סיפק אוכל כשר ליהודים הדתיים, ומימן פעילות חינוכית במחנה.
בפברואר 1946, ארגון אורט החל לקיים קורסים שונים וסדנאות של הכשרה מקצועית לכ-190 עקורים.
הקורסים התמקדו ברכישת מקצוע יצרני.
הם כללו תפירת שמלות במכונות, מחוכים, חולצות ורפידה.
בנוסף לסדנאות המבוגרים, היו גם סדנאות לילדים, שבהם השתתפו כ-40 תלמידים ותלמידות, כשהתלמידות למדו סריגה ועיטור.
שישה חודשים לאחר מכן, נוספו לתוכנית הלימודים קורסים למבוגרים בהלחמה, פחחות ומכניקה.
בכל תקופת זמן, הגיעה למחנה קבוצת עקורים חדשה.
כשהעקורים הרגישו מוכנים לעזוב את המחנה, ולהתחיל חיים חדשים, הם החלו בתהליך לעזיבת איטליה.
חלקם דרך הים לארץ ישראל, בעלייה לגאלית על ידי סרטיפיקטים ובעלייה בלתי לגאלית באוניות מעפילים.
חלקם לא רצו לעלות לארץ ישראל, והיגרו למדינות אחרות מחוץ לאירופה, כמו קנדה, ארצות הברית, מדינות דרום אמריקה, ואוסטרליה.
בשנת 1950 מחנה העקורים גרוליאסקו נסגר לאחר שכל העקורים שחיו בו עזבו את המחנה, ועברו למדינות אחרות.
בשנת 1950 מתחם המחנה נמסר בחזרה לממשלת איטליה, והוקם מחדש בית חולים לחולי נפש.
בית החולים נסגר באופן סופי בשנת 1984, כאשר בתי החולים לחולי נפש נסגרו באיטליה על פי חוק.
בשנות האלפיים, משמשים הבניינים במתחם כמשרדים ציבוריים שונים, בהם עיריית גרוליאסקו, שירותי בריאות שונים, ואוניברסיטת טורינו.
ב-6 באפריל 2017, התקיים טקס הפתיחה לתערוכה במתחם מחנה העקורים על ידי הרשות המוניציפלית של גרוליאסקו.
לפתיחת התערוכה קדם מחקר בן 8 שנים על ידי מריה תרזה דה פלמה, מנהלת הארכיון של גרוליאסקו, ובעזרתה של שרה וינצ'ון (Sara Vinçon), שחקרה את תולדותיו של המחנה, והקהילה היהודית בטורינו.
במהלך המחקר נמצאו תיעוד רב על תולדות המחנה, ובהם תעודות הלידה של 220 התינוקות שנולדו במחנה.
עד לטקס, אותרו כ-8 ילדים שנולדו במחנה, ו-4 מהם אף הגיעו לפתיחת התערוכה: פליסיה וקס, שרה גוטמן, פיטר טננבאום, וחיים פרנקל.
טקס הפתיחה של התערוכה נערך בנוכחותם של ראש עיריית גרוליאסקו, נספחת התרבות של איטליה בישראל, הלנה לוונטל, ולאורה קמיס דה-פונסקה, שעומדת בראש עמותה היוצרת קשרים בין ישראלים, יהודים ואיטלקים.
כמו כן, לקחו חלק בתערוכה תלמידי בית הספר התיכון דומניקו ברטי (Domenico Berti) מטורינו, שתיעדו את קורות היהודים במחנה בפרויקט משותף עם תלמידי בית הספר התיכון ליידי דייוויס מתל אביב.
מחנה הפליטים אל-אַ֫מְעַרִי הוא מחנה פליטים פלסטינים בנפת רמאללה ואל-בירה, כ-2 ק"מ מדרום לאל-בירה, בדרום השומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2017 היו רשומים במחנה אל-אמערי 4,725 פליטים.
במחנה הפליטים יש שני בתי ספר – בבית הספר לבנים כ-1250 תלמידים, ובבית הספר לבנות כ-970 תלמידים.
המלחין והמנצח רמזי אבו רדואן גדל במחנה הפליטים אל-אמערי.
מחנה אל-אמערי הוקם בשנת 1949 על שטח של כ-90 דונמים בגבולות המוניציפליים של אל-בירה.
ב-1957 הוחלפו כל אוהלי המחנה במבני בטון.
כמו רוב מחנות הפליטים בגדה המערבית, תושבי אל-אמערי סובלים מצפיפות ומתשתיות ביוב ומים ירודות.
בעקבות הסכמי אוסלו נמצא המחנה בשטח A שבשליטת הרשות הפלסטינית.
בזמן האינתיפאדה השנייה פשט צה"ל על המחנה מספר פעמים, הרס בתים רבים ואסר עשרות מתושבי המחנה.
בשנת 2016 ייסד הגנגסטה ראפר הגרמני "קולגה" את "בית הספר לחינוך ע"ש קולגה", המספק שירותי חינוך לילדים החיים במחנה.
קבוצת הכדורגל של מחנה אל-אמערי, "מרכז שבאב אל-אמערי", זכתה באליפות ליגת העל הפלסטינית בעונת 11–2010, וייצגה את הרשות הפלסטינית בתחרויות אזוריות ובין-לאומיות.
מחנה העקורים ברגן-בלזן היה מחנה עקורים לפליטים (ולאחר מספר חודשים - ליהודים בלבד) לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
המחנה פעל בסקסוניה התחתונה בצפון-מערב גרמניה, דרומית-מערבית לעיירה ברגן שליד העיר צלה .
המחנה פעל מקיץ 1945 עד ספטמבר 1950. במשך זמן מה היה מחנה זה מחנה העקורים היהודי הגדול בגרמניה, והיחיד באזור הכיבוש הבריטי.
המחנה היה תחת סמכות בריטית ובפיקוח מנהל הסעד והשיקום של האו"ם (UNRRA).
בין מנהלי המחנות היה סימון בלומברג .
המקום היה בסיס של הצבא הבריטי עד 2015. כיום המחנה הוא בסיס בונדסוור.
ב-15 באפריל 1945 שחרר הצבא הבריטי את מחנה הריכוז ברגן-בלזן, שנמסר על ידי שומרי האס אס ללא קרב.
עקב מחלות ומצב היגייני ירוד בבנייני מחנה הריכוז העביר הצבא הבריטי את האסירים-לשעבר ולבסוף אף שרף את בקתות האסירים.
ניצולי מחנה הריכוז הפכו לתושבים הראשונים במחנה העקורים העתידי, שנמצא במרחק של כקילומטר אחד מאזור מחנה הריכוז הראשי, בבסיס הצבא הגרמני לשעבר.
הצוות הרפואי הבריטי השתמש בבנייני Panzertruppenschule (בסיס הדרכה של חיל השריון) כמבנה חירום לטיפול באסירים המשוחררים, הרחק מהתנאים ההרסניים של מחנה הריכוז.
ב-21 באפריל הועברו החולים הראשונים למחנה העקורים החדש, חוטאו וקיבלו ביגוד חדש.
בצריפי מחנה העקורים היו כ-12,000 מיטות אשפוז.
הבריטים העבירו חיילים גרמנים פצועים מ-Reservelazarett (בית חולים לחיילי מילואים) ביער אשוחית סמוך לבתי חולים אזרחיים והוסיפו את שטח בית החולים הגרמני לבית החולים שבמחנה העקורים.
כך נוספו 1,600 מספר מיטות זמינות.
בארבעת השבועות הראשונים הועברו לבית החולים כמעט 29,000 ניצולים ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
כ-14,000 אסירים לשעבר מתו לאחר השחרור למרות מאמצי הצבא הבריטי, הצלב האדום הבריטי ורופאים רבים מלאומים שונים.
עד יוני 1945 עדיין נזקקו כ-11,000 מהאסירים לשעבר לטיפול חירום.
מחנה העקורים הוקם ביולי 1945 על ידי הפיכת מחלקות בתי החולים לאזורי מגורים.
אחרי קיץ 1945 שימש כבית חולים רק בית החולים לשעבר של הוורמאכט, שנמצא כקילומטר מהצריפים.
בינואר 1948 הפכו הבריטים בית חולים זה לבית החולים היהודי המרכזי באזור הכיבוש שלהם.
בית חולים זה נוהל על ידי הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים, שנתמך על ידי ארגוני סיוע.
הניצולים כינו אותו בית החולים גלין יוז על שם הבריגדיר הבריטי יו לוולין גלין יוז, , קצין הרפואה של חטיבת השריון ה-11. מאוחר יותר הפך לחלק מצריפי גלין יוז (כיום הונה-קאמפ) .
הרשויות הבריטיות שינו את שם המחנה להונה (Hohne), על שם יישוב נטוש סמוך, באזור האימונים, וזאת כדי להימנע מהאסוציאציה לרצח העם הנאצי במחנה הריכוז הסמוך, אולם ניצולי השואה (שארית הפליטה) במחנה סירבו לשם והמשיכו לקרוא למחנה "מחנה העקורים ברגן בלזן".
מחנה העקורים לשעבר נמצא כיום בשטח צבאי מוגבל, וזאת אף על פי שרבים מהבניינים אינם בשימוש.
התנאים במחנה היו בתחילה גרועים למדי, מכיוון שהמצב הכלכלי הקשה בבריטניה מנע מהצבא לספק מעבר למוצרי יסוד.
האוכל היה דל וכך גם הבגדים ואזורי המחיה.
באוקטובר 1945 שבתו העקורים רעב והפגינו נגד התנאים במחנה.
בקיץ 1946 פחתה האוכלוסייה והמצב השתפר.
עקורים שלא נזקקו לטיפול רפואי חזרו במהירות לארצות המוצא שלהם.
רובם חזרו מרצונם החופשי, להוציא אזרחי ברית המועצות, שכן ברית המועצות קיבלה את הסכמת בעלות בריתה כי אזרחיה ישלחו בחזרה גם בניגוד לרצונם.
עקורים בני לאומים אחרים הוחזרו ברובם לארצות המוצא שלהם בסתיו 1945.
מיוני 1945 גרו פולנים ויהודים באזורים נפרדים במחנה.
באזור הפולני התפתחו חיים חברתיים ותרבותיים.
למחרת השחרור הקימו הפולנים ועדת מחנה ובה יהודים ופולנים.
בית ספר נפתח בקיץ 1945, אותו פקדו כ-600 ילדים, ובשני גנים היו כמאה ילדים.
עקורים פולנים רבים הקימו משפחות חדשות במחנה הפולני: כמעט 400 חתונות ו-200 לידות.
הוקמו מקהלה, להקת כלי נשיפה, תיאטרון ומועדון ספורט ("פולוניה").
ב-2 בנובמבר 1945 התקיים טקס עבור העקורים הפולנים בו נחנך צלב עץ באתר מחנה הריכוז לשעבר כאנדרטה.
המחנה הפולני פורק בספטמבר 1946. 4,500 העקורים הפולניים הנותרים חששו לחזור לפולין הקומוניסטית והועברו למחנות אחרים באזור הבריטי.
כשני שלישים מהעקורים הפולניים באזור הבריטי חזרו לפולין.
האחרים היגרו ברובם לארצות הברית ולקנדה.
עם סגירת המחנה הפולני, הפך ברגן-בלזן למחנה היהודי היחיד באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
למשך זמן מה היה זה אף מחנה העקורים היהודי הגדול ביותר בגרמניה.
בסוף 1945, אלפי יהודים ששרדו את השואה בפולין או הונגריה היגרו במסגרת תנועת הבריחה מערבה ורבים מהם הגיעו למחנה העקורים ברגן-בלזן, אף על פי שהבריטים סירבו בתחילה לתת להם מעמד של עקורים.
באוגוסט 1946 היו במחנה העקורים למעלה מ-11,000 יהודים.
לאחר מכן ניסה הצבא הבריטי למנוע מיהודים נוספים להצטרף למחנה העקורים.
ועד ראשון במחנה היהודי הוקם ב-18 באפריל 1945. בחירות דמוקרטיות נערכו בספטמבר 1945. מנהיג הניצולים היהודים, יוסף רוזנזפט, היה לנשיא הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הבריטי.
ועד זה ייצג את העקורים של מחנה העקורים ברגן-בלזן וכן את כל העקורים היהודים באזור הבריטי.
בספטמבר 1945 ויולי 1947 התקיימו במחנה זה שני הקונגרסים הראשונים של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי.
הקונגרסים התקיימו בבניין של קציני הוורמאכט לשעבר בבלזן - בניין שנקרא לימים "הבית העגול".
בניהולם של רוזנזפט, נורברט וולהיים ורפאל אולבסקי, צמח הוועד המרכזי לארגון שפעל מול הבריטים בשם מטרותיהם הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות של העקורים, כולל הזכות להגר לארץ ישראל שבשליטת בריטניה.
ניצולים רבים תמכו בהגדרה עצמית יהודית בפלשתינה, על אף שלא היו ציונים לפני המלחמה.
לאחר שאיבדו את משפחותיהם, בתיהם ורכושם, לא ראו לעצמם עתיד באירופה.
עקורים הפגינו נגד המדיניות הבריטית ושלחו מכתבי מחאה.
פעילי המחנה יצרו קשרים עם הקונגרס הציוני בבזל ועם המגבית היהודית המאוחדת כדי לזכות בתמיכה בינלאומית.
באוקטובר 1945 ביקר במחנה העקורים דוד בן-גוריון, נשיא הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
ב-1947 ביקרו במחנה ועדת משנה של ועדת אונסקו"פ.
בעדותם לחברי הוועדה דרשו הפליטים לעלות לארץ ישראל וסירבו לאפשרות הגירה למדינות אחרות.
הפליטים שימרו התנגדות להגבלות הבריטיות על העלייה היהודית לארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי, ועד תחילת 1949 (כלומר, זמן רב לאחר הקמת מדינת ישראל במאי 1948) לא אפשרו הרשויות הבריטיות מעבר חופשי אל מחוץ למחנה.
אף על פי כן הצליחה ההגנה להעביר למחנה סוכנים שקיימו תוכניות אימונים צבאיות בשטח המחנה בדצמבר 1947.
שני חלקי המחנה, פולנים ויהודים, היו ברובם תחת ניהול עצמי.
הצבא הבריטי שמר על המחנה מבחוץ.
במרץ 1946 העבירו הבריטים את ניהול המחנה לאונרר"א אך נותרו אחראים לביטחון.
הבריטים (ומאוחר יותר UNRRA) נתמכו על ידי ארגונים כמו הג'וינט (JDC) או היחידה לסעד יהודי (JRU), ואלה סיפקו מזון, ביגוד ותרופות.
אך בנושאים אחרים ניהלו תושבי המחנה את ענייניהם באורח עצמאי.
הוועד היהודי הקים כוח משמר ומשטרה, ששמר על הסדר הציבורי ולחם בשוק השחור.
סיימון בלומברג, לשעבר חייל וקצין בריטי בשירות הצבא האימפריאלי הבריטי, שימש היה מנהל אונרר"א בברגן-בלזן והמנהל האירופי של הוועד היהודי לעזרה בחו"ל (Jewish Committee For Relief Abroad).
הפליטים היהודים ארגנו קהילה תוססת במחנה.
בתי ספר הוקמו בתוך חודשים לאחר השחרור.
העקורים הקימו בית ספר יסודי ביולי 1945, ובשנת 1948 למדו בבית הספר 340 תלמידים.
בית ספר תיכון בו לימדו גם חיילים מהבריגדה היהודית הוקם בדצמבר 1945. במחנה פעלו גן ילדים, בית יתומים וישיבה.
בתי הספר להכשרה מקצועית של הארגון לשיקום באמצעות הכשרה (ORT) ארגנו הכשרה מקצועית.
ב-1947 הנחתה אורט כ-1,500 איש בקורסים שנמשכו כחצי שנה.
רבים מהניצולים היהודים היו צעירים ובשנתיים הראשונות לאחר השחרור התקיימו כמעט 1,000 חתונות יהודיות.
עד לפיזור המחנה נולדו בו יותר מאלף ילדים.
תיאטרון יידיש בשם קצט (קיצור של המילה הגרמנית Konzentrationslager, שפירושה "מחנות ריכוז") הוקם ביולי 1945 על ידי סמי פדר.
עלו בו מחזות על גורל היהודים בגטאות ובמחנות הריכוז, ומחזות יידיש ישנים ממזרח אירופה.
העיתון הציוני "אונדזער שטימע" (ביידיש: "קולנו") ראה אור והפך לעיתון היהודי העיקרי באזור הכיבוש הבריטי.
הוא נערך על ידי יוזמו רפאל אולבסקי, דויד רוזנטל ופאול טרפמן, ופורסם לראשונה בכתב-יד ובשכפול במכונה בעיר המחוז צלה ואחר כך במכונת כתיבה ובמכונות דפוס במחנה העקורים ברגן-בלזן על ידי הוועדה לתרבות והיסטוריה של הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי.
עקורים רבים החלו לעזוב את המחנה בשנת 1947, עם שיפור בהזדמנויות ההגירה.
מאביב 1947 הקצתה ממשלת בריטניה 300 אישורי הגירה בחודש ליהודים באזור הכיבוש הבריטי.
אלה אפשרו הגירה חוקית לארץ ישראל.
בין אפריל 1947 להקמת מדינת ישראל במאי 1948 עלו לארץ ישראל כחוק 4,200 יהודים מהאזור הבריטי, רובם ממחנה העקורים ברגן-בלזן.
מחנה העקורים בברגן-בלזן נסגר בספטמבר 1950 ואלף תושביו הועברו לאופייוור (Upjever) שליד וילהלמסהאפן.
מחנה זה נסגר באוגוסט 1951. מרבית תושביו של מחנה העקורים ברגן-בלזן היגרו למדינת ישראל והקימו את ארגון שארית הפליטה ברגן-בלזן בישראל, הפעיל גם כיום.
מעל 2,000 נסעו לארצות הברית.
מעטים נשארו בגרמניה ובניסיון לשקם את הקהילות היהודיות בה.
מחנה העקורים אשווגה היה מחנה עקורים באשווגה אזור פרנקפורט בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
המחנה הוקם בינואר 1946 בשטחו של בסיס חיל האוויר הגרמני לשעבר במחוז פרנקפורט באזור הכיבוש האמריקני בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעת פתיחתו של המחנה היו בו כ-1,770 יהודים ניצולי השואה.
אוכלוסייתו הצעירה של המחנה פיתחה במהירות קהילה מחודשת.
באפריל 1947 התקיים במחנה גן ילדים ובו 50 ילדים.
בבית הספר היסודי במחנה היו באותה תקופה 30 תלמידים.
במחנה היו גם תלמוד תורה וישיבה, וכן בית ספר תיכון דתי "בית יעקב" לבנות.
חיי הדת התקיימו במספר בתי כנסת של המחנה ובמקווה.
במחנה היה מועדון ספורט ובו 100 פעילים, בית קולנוע, אודיטוריום בן 500 מקומות ישיבה ולהקת תיאטרון.
המחנה פרסם את העיתון "אונדזער האפנונג" ("תקוותנו" ביידיש).
במחנה ביקרו ביקרו מנהיגי תנועות הפועלים הציוניות ובראשם דוד בן-גוריון שביקר במחנה באוקטובר 1946 ונשא נאום.
במאמר זה משולב טקסט מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, טקסט שפורסם תחת הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו.
מחנה העקורים לנדסברג היה מחנה עקורים שהוקם בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ובו התרכזו עובדי כפייה ששרדו עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית וכן ניצולי השואה לפני עזיבתם את גרמניה ועלייתם לארץ ישראל או הגירתם מגרמניה.
המחנה הוקם בסוף אפריל 1945 בבסיס הצבא הגרמני מחנה זארבורג בעיירה לנדסברג על הלך, מערבית למינכן, באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
בתחילה רוב תושביו היו עקורים לא יהודים, בעיקר עובדי כפייה רוסים ופולנים.
ביולי 1945 הקימו השורדים היהודים במחנה ועד לשם שיפור תנאי חייהם ולהשגת הכרה אמריקאית בזכותם למחנות נפרדים עקב האנטישמיות שהפגינו יתר האסירים המשוחררים, הלא יהודים, כלפיהם.
במחנה לנדסברג נערכו בחירות לוועד המחנה.
הוועד קיבל על עצמו את האחריות על חיי היהודים במחנה.
ארל הריסון נפגש עם נציגי הניצולים בלנדסברג לקראת הדו"ח שפרסם באוגוסט 1945.
באוגוסט 1945 נבחרו ל באזור הכיבוש האמריקני בבווריה שלושה יהודים מלנדסברג (מתוך 11 חברי ועד).
בראש הוועד עמד שמואל גרינגאוז מלנדסברג.
באוגוסט 1945 השיג אורט מאונרר"א מכונות עבור המחנה והוקמה כיתת תלמידים מקצועית.
בספטמבר 1945 הוצב במחנה גדוד רגלים אמריקאי בפיקוד קצין יהודי ששיפר את התנאים במחנה.
הוסר הכורח לבקש אישור מהצבא לשם יציאה מהמחנה והיהודים קיבלו אוטונומיה מנהלית.
לנדסברג - מחנה לעקורים יהודים בלבד
באוקטובר 1945 פונו תושבי המחנה הלא יהודים.
חלקם הועברו לארצותיהם וחלקם - למחנות אחרים.
במחנה העקורים לנדסברג נותרו ניצולי השואה.
אליהם התווספו אלפי ניצולים ממזרח אירופה, רובם ניצולי דכאו.
ב-21 באוקטובר 1945 התקיימו בחירות לוועד היהודי במחנה.
"האיחוד הציוני" בראשות גרינגאוז ניצח, וגרינגאוז נבחר לראש הוועד.
הוא ייסד את עיתון מחנה לנדסברג והיה אחד מעורכיו.
העיתון הופץ בעשרות אלפי עותקים בגרמניה.
באוקטובר נפתח במחנה העקורים לנדסברג בית ספר יסודי, ובהמשך - גן ילדים.
שפות ההוראה היו בדרך כלל יידיש ופולנית, מכיוון שלעיתים התלמידים, המורים או שניהם לא ידעו עברית.
בדצמבר 1945 החלו חיילי הבריגדה לסייע בהוראה.
במחנה פעלו תלמוד תורה וישיבת קלויזנבורג, מועדוני ספורט, בית חולים ובית ספר לאחיות, תיאטרון, קולנוע ובתי קפה.
אחד הניצולים שהגיעו למחנה היה שמואל בק, ואחד הרופאים בבית החולים היה ד"ר איליה גרשון רוחלזון.
במחנה הוסרט חלק מהסרט ארוכה היא הדרך בכיכובו של ישראל בקר.
עד 1949 עברו קרוב ל-23,000 יהודים במחנה העקורים לנדסברג.
הם היגרו לארץ ישראל ולמדינות נוספות ומחנה העקורים לנדסברג נסגר בתחילת 1951.
בשנת 1989 יזם אנטון פוסט , יחד עם עמותת אזרחי לנדסברג, הצבתו של לוח זיכרון בכניסה למחנה העקורים.
בכתובת על הלוח נזכר השימוש במקום לפני 1945 בידי הוורמאכט ובהמשך על ידי הבונדסוור.
כמו כן מוזכרת הקמת אחד ממחנות העקורים הראשונים שהיה שמור בלעדית לעקורים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה.
אירווינג היימונט, מפקדו הראשון של המחנה, תרם את הלוח, והצבתו נתמכה על ידי העיר לנדסברג והבונדסוור.
הנואם הראשי בעת חנוכת השלט היה ד"ר אברהם י' פק (Abraham J.
Peck) מהארכיון היהודי האמריקאי, יליד המחנה.
דובר נוסף היה ד"ר סימון סנופקובסקי , ניצול השואה, תושב לשעבר במחנה העקורים לנדסברג ונשיא הקהילות היהודיות בבוואריה.
מבני המחנה שופצו ברובם, והם כיום מרכז מגורים ושירותים (משרד המס של העיירה לנדסברג).
במחנה פועלת הנהלת משרדי שימור המורשת התרבותית , שאירחה את הפרויקט התרבותי הגרמני "קוורה" .
מחנה העקורים פלדאפינג בבוואריה היה מחנה העקורים הראשון לאסירים יהודים משוחררים ניצולי השואה ממחנות הריכוז.
לימים שהו בו פליטים יהודים מאזורי מזרח אירופה שבשליטת ברית המועצות.
המחנה היה ממוקם באזור הוהנברג (Höhenberg) בפלדאפינג ומחוצה לו.
המחנה נפתח על ידי צבא ארצות הברית ב-1 במאי 1945 כאמצעי חירום לשיכון יהודי הונגריה ולאסירים יהודים מיוון שהיו בקרונות בקר ברכבת, ששוחררה ליד תחנת הרכבת טוצינג (Tutzing), ליד רכבת חולים גרמנית.
הרכבת הגיעה ממחנה הריכוז מולדורף-מטנהיים (Muhldorf-Mettenheim) והובילה אסירים יהודים שנאספו ממחנות הריכוז מיטרגארס (Mittergars), מולדורף ואלד לאגר אמפפינג (Muldorf Wald Lager Ampfing) ומולדורף-מטנהיים.
אסירים אלה נועדו להיטבח בהרי טירול על ידי אנשי אס אס שהמתינו למשלוח זה.
מלחמת העולם השנייה הייתה קרובה לסיומה, ומפקד יחידת הוורמאכט, שידע מה עתיד להיות גורלם של האסירים, המשיך לעכב את הרכבת עד לשחרורה על ידי יחידות החלוץ של צבא ארצות הברית.
הנאצים המשיכו לשמור על הרכבת עד שהאמריקנים לקחו אותם בשבי, אף כי הגרועים שבשומרים ברחו.
חלק מהאסירים הועברו מייד לרכבת בית החולים הגרמנית הסמוכה.
רכבת האסירים הועברה למסילה ליד בית הספר לנוער היטלר בפלדאפינג (העיירה שליד טוצינג), שם יצאו האסירים מהרכבת.
מפקד הרכבת הגרמני ושתי שומרות, שככל הידוע עזרו להישרדותם של האסירים, שוחררו ממעצר, והתאפשר להם לגור יחד עם האסירים המשוחררים.
האחראי על המחנה היה סגן ראשון אירווינג ג'יי סמית' (Irving J.
Smith), חייל יהודי ופרקליט בעיסוקו האזרחי, ששירת ביחידת הנושאים האזרחיים של הצבא (Civil Affairs Command).
מחנה העקורים פלדאפינג הוקם בשטח של בית הספר בעיירה פלדאפינג (Reichsschule Feldafing), בית ספר שהיה מורכב משבעה בניינים גדולים בני שתי קומות, לפחות תריסר מבנים זמניים ושש או שבע וילות גדולות הקשורות אל קומפלקס זה.
היה זה בית ספר לנוער אליטה של ההיטלריוגנד, בית ספר ששכן באזור וילה בהוהנברג ומעבר לו, וממנו נשקף אגם.
הווילות נרכשו או הוחרמו על ידי השלטונות הנאציים, לעיתים קרובות מבעלים יהודיים.
חלק מהצריפים שימשו כמחנה ריכוז לשבויי מלחמה רוסים, שהוחזרו לארצם לאחר מספר חודשים.
האסירים המשוחררים האחרים היו יהודים, רובם מהונגריה.
מבני המחנות הגדולים הוקמו כמתחם בית חולים שהיה מוכן לקליטת פצועים גרמנים.
צלב אדום גדול נצבע על כל אחד מגגותיהם.
אחד הצריפים הועמד לשימוש בית החולים, ויועד לקליטת חולים ופצועים גרמנים רבים.
מבנים אחרים יועדו גם הם לשימוש כמתקני טיפול במקרים של פציעות חמורות פחות.
חלק מהפצועים הגיעו מהטבח בפוינג (טבח בעיירה פוינג שבבווריה באפריל 1945, בו רצחו אנשי חיל האוויר הגרמני בירי כחמישים אסירים יהודים שניסו לצאת מרכבת מוות שנעצרה) וחלקם היו טייסים של בעלות הברית שנפלו בשבי.
במחנה העקורים פלדאפינג התקיימו חיי חברה, מפעלי חינוך, תרבות ודת.
במחנה פעל בית ספר יסודי חילוני.
הקהילה הקהילתית הדתית במחנה הקימה כמה בתי ספר, בהם תלמוד תורה, ישיבה ובתי סמינר כולל בית מדרש ליוצאי ליטא ובית מדרש ליוצאי הונגריה.
בפלדאפינג הייתה מועצה רבנית שהייתה לה השפעה רבה במחנה.
בספריית המחנה היה גם אוסף ספרים דתי.
תוכני הוראה חילוניים היו זמינים למבוגרים בבית ספר ערב, בבית ספר להכשרה מקצועית של אורט ובבית ספר לאחיות.
רבים מהילדים שגרו בפלדאפינג שוכנו בגן ילדים ובו 450 ילדים ומתבגרים.
חלקם התארגנו בקיבוצים שביקשו לעלות לארץ ישראל.
בהם היו הקיבוצים החילוניים "שיירת צבי" ו"זרובבל", והקיבוצים הדתיים "חפץ חיים" ו"אוהל שרה".
בפלדאפינג פורסמו מספר עיתונים, ביניהם "די פרייע וורט" (המילה החופשית) ו"די יידישע וורט" (המילה היהודית), וכן מגזינים כגון "עיתון פלדאפינגר".
להקות התיאטרון "הפרטיזנים" ו"הבימה" הציגו בפני אוכלוסיית המחנה.
תושבי המחנה ארגנו גם תזמורת.
להקת התיאטרון "עמך" פעלה בחסות ועד העובדים היהודים במחנה.
סיוע חיצוני ופעילות לייצוג שארית הפליטה
בספטמבר 1945 בדק הגנרל דווייט אייזנהאואר באופן אישי את תנאי החיים בפלדאפינג.
בית החולים שהוקם במחנה, כמו גם דיור נוסף, היו תוצאה ישירה של דו"ח הריסון וביקור אייזנהאואר במחנה.
בצילומי ביקורו של אייזנהאואר נראים המוני ניצולים מקיפים את אייזנהאואר, כפי שעשו כאשר מנהיגים ציוניים כמו דוד בן-גוריון ביקרו במחנה.
ביקורו הראשוני של בן-גוריון במחנה באוקטובר 1945 היווה אות לאמון באוכלוסיית פלדאפינג ובוועד המרכזי שלה.
פלדאפינג היה מחנה העקורים הראשון באזור ארצות הברית שכל אוכלוסייתו הייתה יהודית.
כמו כן, הבחירות הראשונות לוועד מחנה עקורים יהודי התקיימו בפלדאפינג.
ועד המחנה של פלדאפינג היה מחולק למספר משרדים, בהם צוות דיור, אספקה, כלכלה, תברואה, תרבות ונושאים משפטיים.
בשנת 1946 פתח בית המשפט במחנה פרויקט חקיקה עבור המחנה והוביל תנועה לחקיקה עבור כלל מחנות שארית הפליטה באזור הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה.
בית המשפט החליט מספר החלטות בנוגע למספר קאפואים לשעבר שגרו במחנה, סייע בחקירת פוגרום קיילצה בשנת 1946 ופרסם מידע על הרוצחים הנאצים של יהודי ליטא שעל פי המשוער היו בסביבה.
בשנת 1946 התגוררו בפלדאפינג כ-4,000 יהודים ובפסח 1951 נותרו 1,585 עקורים יהודים במחנה.
המחנה עבר לממשל גרמני ב-1 בדצמבר 1951 ונסגר במרץ 1953.
מאמר זה משלב טקסט מדף האינטרנט של מוזיאון השואה בארצות הברית ושוחרר תחת רישיון ה-GFDL.
מחנה העבודה גברסדורף (Gabersdorf; נודע גם בשם וולטה, או וולטה-גברסדורף, Wolta-Gabersdorf) היה מחנה עבודה ובהמשך מחנה ריכוז נאצי בליבץ (Libeč במהלך השואה, היום חלק מטרוטנוב ) בצ'כיה הכבושה בידי הנאצים.
במחנה נכלאו נשים יהודיות שעבדו בעבודות כפייה במפעלי הטקסטיל של חברות האסה (Hasse), אטריך (Etrich) וברתל (Vereinigte Textilwerke K.
המחנה הוקם בשנת 1941 והפך למחנה משנה של גרוס-רוזן ב-22 במרץ 1944. לדברי אחת הניצולות, היו בערך 70 נשים בצריף אחד.
ארוחה אופיינית במחנה הייתה מרק מים ולפת.
בהדרגה ירדה איכותן וכמותן של המנות היומיות.
עם התמשכות מלחמת העולם השנייה, ירדה מנת הלחם היומית של האסירים ל-220 גרם.
המחנה שוחרר על ידי הצבא האדום ב-6 במאי 1945.
מחנה פרמו (באיטלקית: Campo Fermo, בקרואטית: Logor Fermo) היה מחנה עקורים שהתקיים לאחר מלחמת העולם השנייה ליד פרמו, איטליה.
תושביו היו קרואטים שנעקרו מיוגוסלביה.
הקרואטים הראשונים הגיעו למחנה ביוני 1945. הרוב הגיעו למחנה ב-15 באוגוסט 1945. תושבי המחנה הקימו קבוצת תיאטרון לביצוע יצירות דרמטיות קרואטיות קלאסיות.
בית דפוס הוקם במחנה על ידי דומיניק מנדיץ' ובו הודפסו מגזינים וספרים.
2,000 תושבים התגוררו במחנה, שהיה בשטח בית חרושת לטקסטיל לשעבר.
רובם היו מרקע של אוסטאשה.
בשנת 1947 פשטו על המחנה שוב ושוב אנשי הצבא הבריטי בחיפוש אחר פושעי מלחמה שהסתתרו בקרב האוכלוסייה.
בסוף 1947 ובתחילת 1948 הגיעו למחנה נציגים מארגנטינה, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה כדי להציע לתושבים הזדמנות להגר לארצותיהם.
626 אנשים מתושבי המחנה היגרו לפרו.
לאחר שקיבלה עצמאות, ניסתה קרואטיה לפתות את עקוריה לחזור באמצעות פטורים ממס וסיוע כספי.
מחנה עבודת הכפייה קייליס (kailis, בליטאית - פרווה) היה מחנה עבודה נאצי ליהודי וילנה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא התבסס על מפעל פרווה ועור שהיה קיים לפני המלחמה והפיק בעיקר בגדי חורף עבור הצבא הגרמני.
בשיאו, לאחר חיסול גטו וילנה בספטמבר 1943, התגוררו במחנה כ-1,500 יהודים.
המחנה חוסל ועובדיו הוצאו להורג בפונאר ב-3 ביולי 1944, עשרה ימים בלבד לפני שהצבא האדום כבש את העיר.
בווילנה היו כמה סדנאות ומפעלים לפרווה ועור, רובם בבעלות יהודים.
לאחר הכיבוש הסובייטי ביוני 1940 הולאמו מפעלים פרטיים.
שלושת מפעלי הפרווה "פרוות", "נוטריה" ו"אורסוס" אוחדו והתמזגו למפעל פרווה אחד.
מפעל אחד היה ממוקם מאחורי בית העירייה של וילנה.
כמעט מיד לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 קיבל המפעל הוראות לייצר בגדי חורף עבור הוורמאכט.
מנהלו נקט אמצעים להגנה על עובדיו, שהיו יהודים ברובם, מפני הזוועות שבוצעו בגטו וילנה ובטבח פונאר.
לדוגמה, ב-9 בספטמבר עתר המנהל בהצלחה לממשל הגרמני וזה הסכים שיוקדשו ארבעה בתים בגטו לעובדי קייליס.
ב-5 באוקטובר 1941 הועבר המפעל למתקנים הגדולים של המפעל שפונה מעובדיו, אלקטריט, מפעל למקלטי רדיו.
את המהלך ארגן אוסקר גליק, יהודי אוסטרי שהצליח להשיג מסמכי פולקסדויטשה, ומאוחר יותר הפך למעשה למנהל המפעל.
באותה תקופה היו במפעל 448 עובדים.
יחד עם בני המשפחה (בסך הכל 800–1,000 איש) הם התגוררו בשני בניינים גדולים באתר המפעל.
זה היה מקום בטוח יחסית; העובדים היו בין הראשונים לקבל היתרי עבודה (המכונה "השיין הצהוב" - Schein) שהגנו עליהם מפני אקציות - ריכוז יהודים לשם שליחתם לפונאר, שם נרצחו.
ב-18 בינואר 1942 פגעה במפעל שרפה גדולה.
לדברי אברהם סוצקבר, זו הייתה פעולת חבלה של ארגון הפרטיזנים המאוחד, אך ייתכן שהייתה זו תאונה.
במהלך החקירה גילו הגרמנים כי גליק הוא יהודי והוציאו להורג אותו ואת אשתו.
במאי 1942 ערכו הגרמנים מפקד בנציבות הרייך אוסטלנד.
במפקד נמנו 1,016 אנשים מ-348 משפחות בקייליס.
1942 הייתה "התקופה השקטה" שהעניקה הזדמנות ליצור חיי תרבות במחנה.
היהודים הקימו בית ספר לילדים וספרייה קטנה, וקיימו תחרויות ספורט.
למחנה הייתה משטרה ומרפאה יהודית משלה.
באוגוסט – ספטמבר 1943 חוסל גטו וילנה ונותרו בעיר רק מחנות עבודת הכפייה קייליס ומחנה HKP ושתי קבוצות קטנות אחרות.
יהודים רבים השתמשו במחנה כמפלט זמני לפני שמצאו מסתור טוב יותר או הצטרפו לפרטיזנים היהודים ביערות.
לדברי יצחק ארד, כ-600 יהודים עברו במחנה.
ב 15 באוקטובר ערך ברונו קיטל בדיקה יסודית במחנה והוציא להורג כ-30 יהודים שלא יכלו להסביר את נוכחותם במחנה.
הבדיקות בוצעו עוד כמה פעמים.
בנובמבר קיבל קייליס מפקד חדש, איש האס אס ריכטר.
הוא הנהיג שליטה רבה יותר במחנה והרכיב רשימה של תושביו.
הרשימה הכילה כ-1,350 שמות, אם כי כמאה נוספים חששו להירשם.
ב-27 במרץ 1944 רוכזו ילדי המחנה מתחת לגיל 16 במבצע בפיקודו של מרטין וייס.
הם הובלו לתחנת הרכבת; גורלם אינו ידוע.
הספר השחור פרסם עדות על כך שהילדים הובלו לקרקוב שם שימשו כתורמי דם ועור לחיילים גרמנים פצועים.
ב-20 באפריל הועברו 80 פועלים מקייליס לפונאר כדי לחפור ולשרוף גופות במסגרת מבצע 1005. ב-3 ביולי 1944 רוכזו עובדי קייליס שנותרו, הועברו לפונאר ונרצחו.
בסך הכל נרצחו באותו יום בפונאר 2,000–2,500 יהודים ממחנות שונים.
מחנה הפליטים דיר אל-בלח הוא מחנה פליטים פלסטיני השוכן כקילומטר צפון-מערבית לעיר הפלסטינית דיר אל-בלח ולמעשה מהווה חלק מהעיר עצמה.
המחנה מורכב ממספר מבני בטון, כ-8 בתי ספר וכן שירותים עירוניים אחרים.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, במחנה היו כ-12,004 נפשות נכון לאמצע 2006. זהו מחנה הפליטים הקטן ביותר ברצועת עזה, בהיותו בנוי על שטח שמשתרע על כ-0.16 קמ"ר בלבד.
התושבים המקוריים של המחנה, כמו רוב הפליטים הפלסטינים האחרים שיושבים ברצועת עזה, הגיעו מכפרים ועיירות בכל קצוות ארץ ישראל המנדטורית.
בנוסף לכך רוב תושבי המחנה עבדו כפועלים בישראל לפני תחילת האינתיפאדה השנייה.
המחנה נבנה לאחר מלחמת העצמאות.
במקור אכלסו את המחנה כ-9,000 פליטים שישבו באוהלים ומבני בוץ.
אותם אוהלים הוחלפו בבתים ממלט בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בסוף 1998 הרסו רשויות מטעם הרשות הפלסטינית מספר מבנים מהמחנה וזאת על מנת להאריך את דרך החוף הראשית המחברת בין דיר אל-בלח לחופי ים התיכון.
כמה מהמשפחות שפונו קיבלו פיצוי כספי זעום על מנת שיוכלו לבנות בתים חדשים מחוץ למחנה.
עוד באותה שנה הקימה אונר"א באמצעות מימון כספי מיפן מערכת ביוב למחנה.
בפברואר 2002 נערכה פשיטה ישראלית על המחנה.
כ-6 טנקים ישראלים נכנסו לחלקו המזרחי של המקום, ובזמן העימות נהרג שוטר פלסטיני תושב המקום, שאדי מוסטפא אל-חסנת.
מלבד אל-חסנת נהרגו כשני שוטרים נוספים, גם הם מאש צה"ל.
לצד אירועים שבהם צה"ל נכנס למחנה היו אירועים שבהם תושבי המחנה היו מעורבים בניסיונות פיגועים בהתנחלויות הישראליות בגוש קטיף הסמוכה למחנה.
בנובמבר 2003 תושב המחנה מוחמד סולימאן ח'ליל סרסור חוסל על ידי כוחות הביטחון הישראליים לאחר שניסה לחדור להתנחלות הישראלית נצרים.
שנה לאחר מכן, באוקטובר 2004, כשני צעירים מהמחנה, עלי ח'אלד אל-ג'ארו ואיאד פאיז יוסף אבו אל-עטא, חוסלו גם הם על ידי כוחות הביטחון הישראליים לאחר שניסו לתקוף את ההתנחלות כפר דרום.
מחנה הפליטים ח'אן יונס הוא מחנה פליטים פלסטיני הנמצא מערבית לעיר ח'אן יונס וכ-2 קילומטרים מזרחית לחופי הים התיכון הדרומיים של רצועת עזה.
קיימת מחלוקת לגבי מספר הפליטים המתגוררים במחנה, אונר"א טוענת כי ב-2010 היו במחנה כ-72,000 פליטים פלסטיניים אך הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה טוענת כי כ-3 שנים לפני כן היא רשמה אוכולסייה של כ-37,705 פליטים בלבד.
מסיומה של מלחמת העצמאות הייתה העיר ח'אן יונס תחת שליטה מצרית עד שנת 1956. בזמן הכיבוש המצרי ברצועת עזה הקימו הרשויות המצריות מחנה פליטים ממערב ליישוב והושיבו את רוב הפליטים שם.
בנובמבר 1956 נכבש המחנה ויחד איתו גם העיר ח'אן יונס עצמה על ידי צה"ל כחלק ממלחמת סיני.
במהלך הקרבות באזור התרחשו אירועי ח'אן יונס בו לפי דו"ח של אונר"א נהרגו כ-275 פלסטינים, מהם כ-140 פליטים מהמחנה.
בתחילת שנות ה-2000 החלה סוכנות הסיוע הפלסטיני, אונר"א לשקם את המחנה לאחר שניזוק מספר פעמים מתקיפות ישראליות כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עם זאת במהרה פורסם בתקשורת כי העבודות להקמת המחנה הופסקו לאור הסגר שהטילה ישראל על רצועת עזה, לאחר שארגון החמאס השתלט על השטח עם ניצחונו בעימות עם פת"ח שהתרחש ברצועה.
מחנה ופניארקה (ברומנית: Vapniarca) הוא מחנה שהוקם בעיירה ופניארקה שבמחוז ויניצה (Vinnitsa) אשר באוקראינה, בתקופת השואה (1944-1941), השתייכה העיירה לצפון אזור הכיבוש הרומני בחבל טרנסניסטריה.
המחנה שימש בין היתר בית כלא, מחנה עבודה ומחנה פליטים.
הוא הוקם במטרה לאכלס את כל יהודי אודסה והסביבה הקרובה (קהילה בת 100,000 יהודים), בפועל קיבולת המחנה הייתה 40,000 אסירים, כאשר חלק קטן מהם היו אסירים פוליטיים מאוקראינה ורומניה.
בשנת 1943 פונה המחנה ונהרס בשל התקדמות הצבא האדום לשטח רומניה.
האזור נכבש מידי הסובייטים על ידי הצבא הגרמני ב-22 ביולי 1941, ובחודש אוקטובר של אותה שנה הוקם מחנה ופניארקה בקצה העיירה קרוב ליער, בשטח בית ספר צבאי סובייטי.
חלק מתושבי המקום היהודים הצליחו לברוח וחלק מהם נרצח בידי הגרמנים.
מאוחר יותר, הובאו למחנה כ-1,000 יהודים שגורשו מאודסה, ולא שרדו יותר משנה במחנה.
בשנת 1942, מתו כ-200 איש ממחלת הטיפוס, והשאר כ-800 איש הועברו בחודשים יוני ויולי, בשני משלוחים ובהשגחת ז'נדרמים רומנים, לאזור החפירות נגד טנקים ושם נורו.
באותה שנה (1942) הגיעו לגטו 150 יהודים שגורשו מבוקובינה ובחודש בספטמבר הגיע משלוח נוסף של 1,046 יהודים רומנים שנחשדו בקומוניזם, ביניהם היו כ-500 איש שהגיעו מערים שונות מרחבי רומניה.
תושבי המחנה החליטו להקים ועד כדי שחייהם יישמרו.
הוועד הורכב מתעשיין, בנאי, כלכלן, רואה חשבון, עורך דין ורב.
בזכות הפעולות שנקט הוועד, ביניהן הקפדה על ניקיון המחנה, נרשם מחנה ופניארקה כמחנה היחיד בטרנסניסטריה שמחלת הטיפוס לא הפילה בו חללים.
במחנה היו שלושה ביתנים בעלי שתי קומות.
שני ביתנים, אוכלסו על ידי יהודים שהגיעו במשלוחים השונים.
הביתן השלישי, אוכלס בעיקר על ידי אסירים פליליים אוקראיניים נוצריים, 100 באפטיסטים שנאסרו בגלל דעותיהם, וכן על ידי חלק מהיהודים שהגיעו מאחד המשלוחים.
שלושת המבנים הוקפו ב-3 שורות של גדרות תיל דוקרני, וליד הגדר הוקמו עמדות שמירה שהוצבו בהן אנשי צבא רומניים שנמנו על הכוח המשטרתי (ז'אנדארמים).
בכל קומה בבניינים שכאמור היו בעלי שתי קומות, היה אולם גדול וכן היו חדרים קטנים מכל צד.
בבניין מס' 1, בקומת הקרקע הייתה ממוקמת מרפאת המחנה, ובקומה השנייה התגוררו 107 נשים.
בבניין מס' 2 התגוררו הגברים, חלקם באולם הגדול וחלקם בחדרים הקטנים.
בחצר המחנה, היו מטבח ומחסן שבו שמרו האסירים את המזון.
בסמוך לבניין היה מתקן ישן של מקלחות שלא פעל, וליד ביתן האסירים האוקראינים היה ממוקם בית השימוש היחיד של המחנה.
בגטו הייתה משאבת מים אחת שהייתה קופאת בחורף, וכן עבר במחנה מוביל מים שמימיו זרמו לברז שהוצב לפני ביתן הנשים.
המים הגיעו ממרחק של 3–4 ק"מ ממתקני שאיבה, שהיו בתחנת הרכבת של העיירה.
מוביל המים תוקן על ידי האסירים ולאחריו המקלחות.
אולם לא פעם היה מחסור במים, מכיוון שהצנרת הייתה שבורה והמתקן היה מקולקל, ובנוסף, הציב מפקד המחנה מגבלות חמורות למים ואף מנע אותם לא פעם.
מחוץ לגדרות היה בניין שבקומה הראשונה שלו התגוררו הז'אנדרמים ששמרו על המחנה, ועובדי מנהלת המחנה.
שם גם הייתה המרפאה ששימשה את הסגל.
בקומת הבניין השנייה, התגורר מפקד המחנה.
בסוף שנת 1942, הצליחו תושבי המחנה להתגבר על נגיף הטיפוס, ואז, תקפה אותם מחלה אחרת, שזוהתה על ידי אחד מרופאי המחנה - ד"ר ארתור קסלר (Arthur Kessler) מצ'רנאוץ.
הייתה זו מחלה שנגרמה בגלל התזונה הלקויה שקיבלו תושבי המחנה וסופקה על ידי השלטונות ואחראי המחנה מטעם הגרמנים.
המזון כלל טופח (Sativus Latyrus) שמיועדת לבעלי חיים, ולחם שהכיל קש.
התזונה הגרועה, גרמה למחלה בשם "פאראפארזא ספאסטיקא" (Spastica Paraparesa).
מחלה, שתוקפת ומנוונת את תאי חוט השדרה, משתקת את שרירי הגפיים התחתונות ובהמשכה תוקפת את הכליות.
בינואר 1943, חלו במחלה מאות מהאסירים.
בתגובה, הכריזו האסירים על שביתת רעב, וכן דרשו תרופות ועזרה.
השביתה הביאה לכך כי הותר משלוח תרופות ועזרה מוועדת העזרה היהודית מבוקרשט ומקרובי תושבי המחנה.
117 יהודים הפכו למשותקים, עד שבסוף ינואר הופסקה ההזנה של אפונת הבהמות ולחם הקש.
בתחילה (1941), הוגדר מחנה ופניארקה כמחנה מאסר ולא מחנה כפייה/השמדה.
לפיכך, הוא גם לא היה מחנה סגור, ותושביו יכלו ליצור קשר עם תושבי האזור מחוץ למחנה ועם משפחותיהם.
בשנת 1942 הוגדר המחנה כ"מתקן מאסר פוליטי", ונשלחו אליו אסירים שנחשדו בקומוניזם.
מכיוון שהמחנה היה ממוקם בסמוך למסעף מסילות ברזל, הוא שימש כתחנת דלק עבור הרכבות שעברו בו.
עקב כך, דרשה הנהלת תחנת הרכבת מהממונה על המחנה, לשלוח עובדים לפריקת קרונות הפחם שהיו מגיעים לתדלוק הקטרים.
כל יום הייתה מגיעה קבוצת עובדים מהמחנה שכללה 20–25 עובדים צעירים, והייתה מלווה בז'נדרמים רומנים ששוחדו.
בתמורה קיבלו עובדים אלו תוספת מזון, ויכלו גם לפגוש שליחים ממשפחותיהם, אשר דאגו להעביר לתושבי המחנה כסף, מזון, תרופות, מכתבים וכו'.
תהליך פירודן של המשפחות מבני ביתם, החל עוד לפני הכניסה לגטאות השונים ברחבי אירופה, והלך והחמיר עם כניסת המשפחות לגטאות.
גם לגטו ופניארקה הגיעו משפחות.
והחל משנת 1942, כאשר הוחלט על ההוצאה לפועל של תוכנית "הפתרון הסופי", הוטל על הנהלת המחנה, שהוגדר כמחנה מאסר, ובפועל שימש כגטו, לשלוח יהודים למחנות ההשמדה (בדרך כלל, נשלחו ל"מחנה הריכוז פצ'ורה" ברומנית: Petchora).
בשל היקפה הגדול של הקהילה היהודית שיֻשְּׁבָה במחנה, נוצר מצב שכאשר נשלחו בני משפחה למחנות ההשמדה, איבדו ילדים רבים את הוריהם.
התרבות במחנה הושפעה בעיקר על ידי הקבוצה של האסירים הקומוניסטים, שהיו קבוצה מאוד מגובשת.
באמצעות רדיו שהוברח למחנה, העבירו ראשי המפלגה ידיעות וחדשות.
הקומוניסטים, שהיו מעוניינים לקדם את דעותיהם, דאגו לארגן חגיגות בחגים יהודים, ניהלו מפגשי קריאה ודיונים על ספרים וסרטים שצפו בהם, ניתנו שיעורים בתורה המרקסיסטית, דאגו כי תושבי הגטו ילמדו שפות זרות ועוד פעילויות תרבות אחרות.
בגטו התנהלו ויכוחים אידאולוגיים, במטרה לשנות את דעתם של תושבי הגטו שתהיה בהתאם להשקפה הקומוניסטית.
הקומוניסטים שהיו מפקדי המחנה, שללו לעיתים מהסוציאל-דמוקרטים מזון או סירבו להשאיל להם ספרים בעקבות ויכוחים אלו.
בשנת 1943 הוחלט על חיסול הגטו בשל התקרבות הצבא האדום.
הגטו חולק ל-3 קבוצות שפוזרו בין המחנות השונים: הקבוצה הראשונה, שמנתה 80 יהודים פוזרה בין הגטאות שבחבל טרנסניסטריה; 54 קומוניסטים שנכללו בקבוצה השנייה, הועברו לבית כלא בראבניצה שם נרצחו על ידי אנשי ס"ס; 504 איש תושבי הגטו הנותרים, שנכללו בקבוצה השלישית, נשלחו למחנה טארגו-ז'יו.
גטו טרזיינשטט, שהוקם בסוף 1941, תפקד בחלקו כמרכז מעבר ליהודים מצ'כוסלובקיה, גרמניה ואוסטריה בדרכם למחנות השמדה ולמרכזים אחרים להרג המוני.
ההובלה הראשונה של יהודים מטרזיינשטט לאושוויץ התרחשה ב-26 באוקטובר 1942, לאחר ש-42,005 אסירים גורשו למקום אחר.
מתוך 7,001 האנשים שגורשו לאושוויץ מטרזיינשטט בינואר ובפברואר 1943, 5,600 הומתו מיד בתאי הגזים, ורק 96 שרדו את המלחמה.
במהלך שבעת החודשים הקרובים הופסקה ההובלה מטרזיינשטט בהוראת מנהיג האס אס היינריך הימלר.
בעבר, כנראה מסיבות שונות, האס אס הקים מחנה צוענים באגף BIIe בתוך אושוויץ-בירקנאו.
אין מסמך ששרד המציין את נימוקי האס אס להקמת מחנה המשפחות, וזהו נושא שנוי במחלוקת מצד היסטוריונים.
סביר להניח שאסירי מחנה המשפחות הוחזקו בחיים על מנת שמכתביהם יוכלו להרגיע קרובי משפחה בטרזיינשטט ובמקומות אחרים, דבר שיוכיח כי גירושם למזרח אין פירושו שנרצחו.
באותה תקופה, האס אס תכנן ביקור של הצלב האדום בטרזיינשטט, וייתכן שרצה לשכנע את הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) כי יהודים שגורשו אינם נרצחים.
ההיסטוריון הישראלי יהודה באואר טוען כי ייתכן שהאסירים שהוחזקו במחנה המשפחות הוכנו לשימוש כבני ערובה בעת הצורך.כמה חוקרים טוענים כי האס אס תכנן ביקור של ה-ICRC במחנה המשפחות בבירקנאו כדי להטעות את העולם החיצון בנוגע למטרתו האמיתית של אושוויץ.
אחרים מאמינים שמצבם הגופני הירוד של האסירים יבהיר כי מתייחסים אליהם בצורה לא טובה, מה ששולל את טענת הראשונים.
מנהיג האס אס שהיה אחראי על האגף היה פריץ בונטרוק, שהיה ידוע באכזריותו ונידון למוות לאחר המלחמה.
הקאפו הראשי במחנה היה רוצח מורשע גרמני בשם ארנו בם (Böhm).
כאשר הצטרף בם לאס אס במרץ 1944, הוא הוחלף בפושע גרמני אחר בשם וילהלם ברכמן.
ברכמן היה אסיר פלילי, אך העבירה שלו הייתה גניבה קטנה, והוא ניסה לעזור לאסירים היהודים היכן שהיה יכול.
ההיסטוריון מירוסלב קרני ציין כי תנאי המחנה תוארו לטובה על ידי אסירים באושוויץ בחלקים אחדים של המחנה, אך בחומרה רבה על ידי אסירים במחנה המשפחות עצמו.
הוא סבור שהתפיסה האחרונה מדויקת יותר מכיוון ששיעור התמותה הכולל ממקרי מוות "טבעיים" היה זהה במחנה המשפחתי לזה שבשאר בירקנאו.
התמותה הייתה מאותן סיבות: רעב, מחלות, תברואה לקויה, היפותרמיה ותשישות.
מתוך האסירים שהגיעו בספטמבר 1942, 1140 (כ-25%) מתו בחצי השנה הראשונה, ומכאן ואילך הובן לאסירים כי חצי שנה מבואם למחנה יוצאו להורג.
נשים היו חשופות לתקיפה מינית על ידי שומרי האס אס באופן קבוע.
על האופן שבו התמודדו הילדים עם המציאות היומיומית בגטו, אפשר ללמוד מעיתוני הילדים שזכו למעט תקווה תחת פיקוחו של פרדי הירש.
בגטו טרזיינשטט יצאו לאור מספר עיתוני ילדים, בהם "ודם" ו"קמרד".
כתב העת קמרד יצא לאור במעון Q609 – בית ילדים משותף לבנים ולבנות דוברי צ'כית וגרמנית.
את 22 הגיליונות של קמרד כתבו נערים בכתב ידם הילדותי ואייר אותם העורך איוון פולאק, ללא השתתפות המדריכים.
קמרד, כמו עיתוני הילדים האחרים, נועד לבדר, לספק חומר קריאה ולהקנות השכלה.
המבקר הבולט ביותר במחנה בפברואר 1944 היה אדולף אייכמן, והוא העיר בחיוב על הפעילות התרבותית של הילדים בבירקנאו.
מפקד אושוויץ-בירקנאו יוהאן שווארצהובר ביקר במחנה ב-5 במרץ ואמר לבאי המחנה מחודש ספטמבר כי בקרוב הם יועברו ויעזרו להקים מחנה עבודה חדש.
הורו לאסירים למלא גלויות מיום 25 במרץ עבור קרוביהם בטרזיינשטט.
ציון התאריך היה תרגול שגרתי המאפשר את הזמן הנדרש לצנזורה.
במכתבים אלה הם ביקשו מקרוביהם לשלוח להם חבילות עם אוכל.
ב-6 במרץ הורה שווארצהובר לרשום את כל האסירים מחודש ספטמבר לצורך הקצאת פרטי עבודה.
נפוצו שמועות סותרות, לפיהן האסירים כולם ייהרגו או שההבטחות הנאציות אמיתיות.
ב-8 במרץ הוטל עוצר קפדני, ובלוק ההסגר הוקף בחצי פלוגה של אנשי אס אס וכלביהם.
שעתיים לאחר מכן הגיעו שתים עשרה משאיות, והגברים קיבלו הוראה לעלות עליהן.
הם השאירו את חפציהם מאחור, והובטח להם כי רכושם יועבר בנפרד.
על מנת לשמור על הטעיה פנו המשאיות ימינה, לכיוון תחנת הרכבת, במקום שמאלה, לעבר תאי הגזים.
לאחר שהגברים הועברו לקרמטוריום השלישי, הובלו הנשים לקרמטוריום השני.
תהליך זה ארך מספר שעות; כאשר יהודים מפוחדים בצריף אחד החלו לשיר בשתיים לפנות בוקר, האס-אס ירה לעברם יריות אזהרה.
אפילו חדרי ההתפשטות הוסוו כך שהיהודים לא הבינו מה יעלה בגורלם עד שקיבלו פקודה להתפשט.
על פי הזונדרקומנדו, האסירים שרו את ההמנון הצ'כי ואת התקווה לפני הכניסה לתאי הגזים.
הביקור של משלחת הצלב האדום בטרזיינשטט נערך ב-23 ביוני 1944 ונועד לו ביקור המשך בבירקנאו.
ואולם המשלחת הסתפקה בחלק הראשון של הביקור; המארחים שכנעו את חבריה כי טרזיינשטט הוא היעד הסופי וממנו אין ממשיכים הלאה.
משהוברר לגרמנים כי הביקורים הניחו את דעתם של אנשי הצלב האדום, לא נזקקו עוד למחנה המשפחות הצ'כיות, וביולי חוסל המחנה כליל.
מחנה המשפחות הוזכר במאמר ב"ג'ואיש כרוניקל" ב-25 בפברואר 1944: "יש גם 7,000 יהודים צ'כוסלובקים במחנה.
הם גורשו לבירקנאו בקיץ שעבר".
ב-9 ביוני דיווח העיתון הרשמי של הממשלה הפולנית הגולה כי 7,000 יהודי צ'כיה נרצחו בתאי הגזים באושוויץ, וכי הם נאלצו לכתוב גלויות מיושנות למשפחותיהם.
טענות אלה אוששו ימים לאחר מכן בהפצת דו"ח ורבה-וצלר, אשר סיפק פירוט רב יותר על היהודים במחנה המשפחות ועל גורלם.
רק 1,294 אסירים ממחנה המשפחות שרדו את המלחמה.
בספטמבר ובאוקטובר 1944 שימש הגוש את האסירים הפולנים שהועברו ממחנה בפרושקוב, רובם אזרחים שנתפסו במהלך מרד ורשה.
חיסול המחנה בין התאריכים 8–9 במרץ היה הרצח ההמוני הגדול ביותר של אזרחי צ'כוסלובקיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, במשך שנים רבות סיפורו של מחנה המשפחות כמעט ולא היה ידוע מחוץ לקהילה היהודית הצ'כית, וקיבל הרבה פחות תשומת לב מאשר פשעים נגד צ'כים לא יהודים.
במלאת חמישים שנה לפשע ארגנה יוזמת טרזין כנס בינלאומי, ומאמרי הכנס פורסמו כספר.
בשנת 2017 הכיר הפרלמנט הצ'כי רשמית ב-9 במרץ לצורך הנצחת הטבח.
מחנה הפחד היא סדרת אנימציה קנדית המשודרת ב-Teletoon החל מה-4 ביולי 2013. בישראל הסדרה עלתה בערוץ הילדים החל משנת 2014 עד שנת 2016.
עלילת הסדרה מתחילה בפרק הראשון בו מקגי ואחותו סוזי מחכים לאוטובוס המוביל אל קייטנה יוקרתית ומפוארת הנקראת "סמיילי שמש", ובעוד שסוזי עולה לאוטובוס הנכון - מקגי עולה לאוטובוס אחר בגלל ילד בשם באטסקוואט, שהוא בנו של מנהל הקייטנה המפוארת ואויבו של מקגי.
באוטובוס הוא פוגש את גרטשן ושפריץ והם נהיים חברים, האוטובוס של באטסקוואט וסוזי הוביל אותם לקייטנה המיועדת, ולעומתו האוטובוס של מקגי וחבריו מוביל אותם למחנה קיץ מוזנח ומלא במפלצות ויצורים על טבעיים הנקרא "לייק-בוטום".
האחראים על הקייטנה הם סוויר הזומבי, ארמנד הביגפוט ורוזבארד שהיא בת אדם.
בהתחלה הדמויות רוצות לחזור לקייטנה המקורית אך לאחר רצף אירועים הן מחליטות להישאר במחנה הקיץ המוזנח עד סוף הקיץ.
במהלך הסדרה הדמויות נלחמות במפלצות ובשאר יצורים על טבעיים תוך כדי שהם נהנים משהותם בקייטנת לייק בוטום.
במהלך כל הסדרה חוזר באטסקוואט שוב ושוב למחנה של לייק בוטום על מנת לעצבן את מקגי וחבריו תוך כדי שהוא מתגאה ברכושו היקר.
לעיתים סוזי מצטרפת גם היא על מנת להציק למקגי אך בעיקר על מנת לעצבן את גרטשן שהן אויבות עוד מהיסודי בגלל רקע תחרותי.
הדיבוב העברי בוים על ידי אפי בן ישראל (2014) ותומר שביט (2016), הופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמקגיסקוט מק'קורדעומר שטיינברגגרטשןמליסה אלטרועדי ביטישפריץדארן פרוסטברק ברויטמןסוזיברין מקאולישחר קדושבאטסקוואטקרטר היידןאיטן גרינברגסויירקליף סונדרססער בדישירוזבאדג'ונתן וילסוןרונה בקרמןענת ניב (2014)ארמנדאדריאן טרוסערן מור
בנוסף דיבבו בגרסה העברית צביקה פורמן (2016).
מספר הפרקשם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור מקורי 1Escape From Camp Lakebottomהבריחה מהמחנה4 ביולי 2013 (Teletoon)
3 בנובמבר 2013 (דיסני XD)Slimey Come Homeסליימי, בוא הביתה17McGee the Mermaidמקגי ובת-הים7 באוגוסט 2014 (Teletoon)
17 בנובמבר 2013 (דיסני XD)Welcome to Buttconהרפתקאות בבוטומלנד7 באוגוסט 2014 (Teletoon)
24 בנובמבר 2013 (דיסני XD)18The Superfantastic Mega-Budsחברי המגה המדהימים4 בספטמבר 2014 (Teletoon)
1 בדצמבר 2013 (דיסני XD)Dream a Little Screamחלום צעקה קטנה28 באוגוסט 2014 (Teletoon)
8 בדצמבר 2013 (דיסני XD)The Great Tiki Huntציד הטיקי הגדול28 באוגוסט 2014 (Teletoon)
8 בדצמבר 2013 (דיסני XD)21Camp Plantbottomמחנה פלאנטבורטום11 בספטמבר 2014 (Teletoon)
6 בינואר 2014 (דיסני XD)Game Overהמשחק נגמר11 בספטמבר 2014 (Teletoon)
13 בינואר 2013 (דיסני XD)22Clockwork Slimeרפש השעון18 בספטמבר 2014 (Teletoon)
20 בינואר 2014 (דיסני XD)Ride the Haunted Howlerנסיעה ברכבת רדופת הרוחות18 בספטמבר 2014 (Teletoon)
מחנה הפליטים ג'נין הוא מחנה פליטים פלסטיני הממוקם, מאז 1953, בשטח העיר ג'נין למגוריהם של פליטים פלסטינים שנמלטו במהלך מלחמת העצמאות, בעיקר מאזור הכרמל וחיפה.
שטחו הנוכחי של המחנה הוא כ-0.42 קמ"ר, ורשומים בו למעלה מ-16,000 פליטים פלסטינים.
כרבע מאוכלוסיית המחנה הם חסרי בית ועקורים.
לפי האו"ם, מחנה הפליטים נחשב כאזור נפיץ.
מחנה הפליטים ג'נין הוקם רשמית בשנת 1953 לאחר שסופת שלג הרסה מחנה פליטים ארעי קודם בסביבה.
המחנה הוקם במקור על פני שטח של 372 דונם שהוחכר לאונר"א לתקופת זמן מוגבלת.
במהלך מבצע חומת מגן בשנת 2002, כחלק מהאינתיפאדה השנייה, נערך במחנה קרב קשה בין כוחות צה"ל ובין מחבלים.
הקרב זכה לתהודה בין-לאומית עקב ההרס הרב וההאשמות שהעלו הפלסטינים על טבח שביצע צה"ל במחנה, טענות שהופרכו בסופו של דבר על ידי דו"ח מיוחד של האו"ם.
דו"ח זה קבע כי במהלך הקרב 52 פלסטינים ו-23 חיילים ישראלים נהרגו.
אחת מפשיטות אלה, ב-26 בינואר 2023, התפתחה לקרב במחנה הפליטים ג'נין, שבו נהרגו 11 פלסטינים (10 מהם מחבלים) ונעצרו מבוקשים אחדים, וסוכל פיגוע שהוגדר כפצצה מתקתקת.
ביולי אותה ערך צה"ל את מבצע בית וגן לחיסול תאי הטרור במחנה.
במבצע נהרגו 13 פלסטינים ויותר מ-120 נפצעו.
ב-19 בספטמבר 2023 נהרגו ארבעה פלסטינים בפעולה נוספת של צה"ל במחנה.
בינואר 2025 החל צה"ל במבצע חומת ברזל במחנה הפליטים, שבמהלכו נהרגו עשרות פלסטינים, רובם פעילי טרור.
המבצע כלל פעילות הנדסית נרחבת ליצירת צירי תנועה חדשים בתוך המחנה הצפוף, ולהרחבת צירים קיימים, במטרה לאפשר לצה"ל להיכנס למחנה ממספר כיוונים בהפתעה.
במבצע נגרם הרס רב למחנה, מאות מבתיו נהרסו או ניזוקו ורוב תושביו נטשו את בתיהם.