tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוץ לטבעת המאיץ מותקנים אלקטרומגנטים היוצרים בתוך הטבעת שדה-מגנטי.
השדה-המגנטי לא משפיע על מהירות החלקיקים אלא רק על כיוון תנועתם.
כאשר חלקיק טעון נע בתוך שדה-מגנטי פועל עליו כוח הניצב לכיוון תנועתו.
כיוון השדה-המגנטי המאיץ מעגלי ניצב למישור הטבעת, והכוח שהוא מפעיל על החלקיק הטעון מכריח אותו לנוע במסלול המעגלי.
החלקיקים המואצים עוברים תחילה האצה ראשונית במאיץ קווי, לאחר מכן הם נכנסים למאיץ המעגלי ועוברים את המאיץ פעמים רבות והאנרגיה הקינטית שלהם גדלה מסיבוב לסיבוב.
ככל שהאנרגיה של החלקיק גדולה יותר, דרוש שדה-מגנטי חזק יותר כדי שהחלקיקים ימשיכו לנוע באותו מסלול מעגלי, לכן מגדילים את עוצמת השדה-המגנטי במקביל לגידול באנרגיית החלקיקים.
כאשר החלקיקים מגיעים לאנרגיה המרבית שלהם, מופעל עליהם באזור מסוים של המאיץ שדה-מגנטי נוסף המכוון אותם החוצה מן הטבעת אל מסלולים בהם מתבצעים ניסויים על ידי התנגשות עם חלקיקים אחרים או מטרה נייחת.
מאיץ מעגלי כזה, שבו רדיוס המסלול קבוע והשדה-המגנטי משתנה נקרא בשם סינכרוטרון.
מדענים שונים עובדים על פיתוחים שיאפשרו הקטנה של מאיץ חלקיקים כך שיהיה נייד, קטן, זול וזמין תנגיש אותו למגוון שימושים וקהילות שכרגע רואים בו טכנולוגיה שאינה בת השגה, לדוגמה: מפעלים קטנים, קהילות עניות, ומדינות עולם שלישי.
בשנים 1976–2010 פעל במכון ויצמן למדע המאיץ ע"ש קופלר, במגדל שהפך לסימן היכר אדריכלי של המכון.
מאיץ זה הוא מאיץ יונים קווי, שממוקם במגדל.
בראש המגדל ממוקם מקור יונים.
היונים שהוא מספק מואצים בתוך צינור אופקי על ידי שדה חשמלי חזק.
בצינור זה, כמו בשאר הצינור דרכו עוברת קרן היונים, ממוקמות מספר עדשות מגנטיות, מערבלים ומתקני מדידה, לצורך שליטה ובקרה על מיקוד הקרן.
שליטה זו מנוהלת מחדר הבקרה.
בתחילת המאיץ מסיטים את קרן החלקיקים כלפי מטה על ידי שדה מגנטי חזק ("Injection Magnet"), ובוררים בעזרתו את מסת היונים שימשיכו.
במרכז המגדל, מייצרים מטען חשמלי חיובי חזק (על ידי שרשרת נטענת, בדומה למחולל ואן-דה-גראף), אליו נמשכים היונים השליליים.
בטרמינל, במרכז צינור, מצוי גם מפשיט יונים - מתקן שבעזרת רדיד מתכתי, או אטומי גז, "מפשיט" את היונים מהאלקטרונים, והופך אותם ליונים חיוביים.
כעת משהם חיוביים הם נדחים ממרכז המגדל כלפי מטה, וממשיכים להאיץ כתוצאה מהכוח החשמלי החזק.
בתחתית המגדל ישנו מגנט נוסף, מגנט אנליזה, בעזרתו בוררים את היונים הרצויים (בעלי מספר האלקטרונים המבוקש).
היונים ממשיכים בצינור ואקום עד לחדר המטרה, בו הם מוקרנים לצורכי הניסוי שנערך.
האנרגיה שהמאיץ מעניק ליונים בעלי מטען חשמלי של אלקטרון אחד היא עד , והיונים מואצים בו למהירויות של אחוזים בודדים ממהירות האור.
במרכז למחקר גרעיני שורק פועל מאיץ החלקיקים הקווי שרף (Soreq Applied Research Accelerator Facility).
שרף מסוגל להאיץ פרוטונים ודאוטרונים לאנרגיות של עד .
בנוסף למחקר בסיסי, יינתנו בו שירותי רדיוגרפיה ודיפרקציה של נייטרונים ויפותחו בו שיטות לייצור איזוטופים לשימושים רפואיים.
מתקן לייזר אלקטרונים חופשיים (FEL) נסיוני ממוקם באוניברסיטת אריאל.
גם במרכז לננוטכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן - פועל מאיץ חלקיקים, המאפשר ביצוע סימולציות ואנליזות של חומרים שונים בברמת דיוק ננומטרית.
במרכז חמד"ע קיים מאיץ חלקיקים אך הוא קטן יחסית ובשימוש לעיתים רחוקות.
בניית המגדל הושלמה באמצע שנות ה-70 בתכנונו של אדריכל המכון משה הראלהמבנה תוכנן בצורה פיסולית ייחודית כדי להכיל את המערכות המדעיות המורכבות
מאיץ תקשורת הוא רכיב ברשתות מחשבים המיועד לשיפור קצב העברת נתונים על גבי בין מקטעים שונים של הרשת.
לשם שיפור קצב העברת הנתונים המאיץ דוחס את הנתונים המיועדים להעברה, ובמקרים מסוימים אף מתערב בפעולת פרוטוקולי התקשורת עצמם.
קישור בין שני מאיצים בעת המעבר מהרשת המקומית LAN לרשת WAN.
המאיץ דוחס מידע שמתקבל מרשת LAN אחת, מעביר את המידע הדחוס לכיוון ה-WAN.
משם מגיע לרכיב המרוחק שפותח את המידע ומעבירו לתחנת הקצה המיועדת:
תחנת קצה שיושבת ב- LAN 1 שולחת את הנתונים לתחנת קצה ב-LAN 2 .
הנתונים מגיעים למאיץ התקשורת ונדחסים.
המאיץ משדר את הנתונים הדחוסים על גבי ה- WAN ל- LAN 2. שם עומד מאיץ נוסף שיודע לפתוח את הנתונים הדחוסים.
תחנת קצה ב-LAN 2 מקבלת את הנתונים שנשלחו.
המאיץ יושב בתוך רשת ה LAN, כמתואר בצידו הימני של השרטוט.
הבעיה בתצורה כזו היא שהנתונים מופנים לשער ברירת המחדל (default getaway) של ציוד תקשורת אחר, כגון נתב, ולא למאיץ.
במקרים כאלה יש מספר פתרונות:
שימוש בפרוטוקול RIP injection, שגורם לנתב להחזיר את כתובות ה-IP למאיץ וממנו החוצה לרשת ה- WAN.
שימוש בפרוטוקול HSRP/VRRP, גיבוי בין המאיץ לבין לציוד תקשורת אחר על ידי הקצאת אותה כתובת IP וירטואלית.
שינוי כתובת שער ברירת המחדל (default getaway) בתחנת הקצה לכתובת של המאיץ.
תצורת ON-LAN תבוצע לרוב בתוך סניף ראשי של חברה, מאחר שהרבה סניפים מקושרים אחד לשני דרך הסניף הראשי.
ומרבית השירותים ניתנים לסניפים דרך הסניף הראשי.
דוגמת שימוש, סניף של בנק, כאשר לקוח מגיע, הבנקאי צריך למשוך את נתוני הלקוח מתוך מחשב ראשי שמכיל בתוכו את המידע של כל הלקוחות שיושב בסניף הראשי.
התרומה העיקרית של המאיץ היא בניצול רוחב פס יעיל של רשת ה-WAN.
על ידי דחיסת מידע ואלגוריתמים נוספים, ניתן להעביר אפליקציות שונות הדורשות יותר רוחב פס ולמנוע איטיות ברשת.
המאיץ יכול לעבוד עם סוגים שונים של ציוד רשת אחר, כגון נתבים ומתגים.
פרוטוקול TCP מנסה להתאים את קצב העברת הנתונים למצב הרשת.
בגלל אופן המימוש של פרוטוקול ה-TCP ישנם מצבים שבהם תיגרם ירידה בביצועי הפרוטוקול, אף על פי שהיא אינה מחויבת המציאות (לדוגמה, רשת עם השהייה גבוהה).
מאיץ TCP מהווה חוצץ שמסיים את קשר ה-TCP בתוך הרשת המקומית (בעלת הביצועים המהירים), ומעביר את הנתונים למאיץ TCP שני שממוקם מעבר לרשת עם ביצועים פחות טובים.
המאיץ השני מדמה למחשב היעד קשר TCP שכאילו מתחיל במחשב המקור.
המאיצים אחראים לאגור את חבילות ה-TCP שנשלחות, ואחראים לנהל ביניהם מנגנון שמוודא העברה מוצלחת של החבילות.
לאן אנו הולכים?" הוא ציור מאת הצייר הצרפתי פול גוגן.
את הציור יצר גוגן בשנת 1897 בטהיטי, אליה עקר בשנת 1891 במטרה להתרחק מן החברה האירופית.
בשנת 1898 שלח גוגן את הציור לצייר ולאספן הצרפתי .
הציור נמכר מספר פעמים עד שנקנה בשנת 1936 על ידי המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בעבור 80,000 דולר.
הציור, בעל המבנה הפנורמי, מציג קבוצה של 13 דמויות אנושיות הנמצאות בטבע הפרימיטיבי של טהיטי.
הדמויות מצוירות בסגנון אקספרסיבי, אולם הן שומרות על תלת-הממדיות שלהן.
גוני העור של הדמויות נע בין צהוב לחום, דבר המגיש את תפיסתן כפרימיטיבית.
אף על פי שאין בציור תיאור פרספקטיבי או תיאור נפילת הצל של הדמויות על גבי הקרקע, עדיין מורגשת הכוונה לתיאור מרחב, הנחסם על ידי עצים ותיאור נוף במישור האחורי של הציור.
במרכז הציור מופיעה דמות גבר בעלת גוון עור צהוב הלובשת אזור חלציים מבד לבן.
היא מתוארת לכל גובהו של הציור ומדגישה את מבנה הקומפוזיציה.
באחד ממכתביו המתאר את הציור, כותב גוגן כי יש להתבונן בציור מן הימין אל השמאל.
הוא מתאר את הדמויות השונות כמעלות את השאלות האונטולוגיות בקשר למהות הקיום האנושי.
לפי כתיבתו משמש האליל הכחול כייצוג של "המעבר" ואילו האישה הזקנה בקצה השמאלי של הציור נמצאת במצב "קרוב למוות".
מאיץ LEP (Large Electron-Positron Collider) שימש כמתקן הניסוי המרכזי של CERN בשנים 2000-1989. חלקו המרכזי של LEP נבנה במנהרה טבעתית שאורכה 27 קילומטרים, המצויה בעומק של 100 מטר, ואשר נחצבה במיוחד לצורך הניסוי.
בצינורות שהותקנו בתוך המנהרה נעו אלקטרונים ופוזיטרונים בכיוונים מנוגדים.
סביב כל אחת מארבע נקודות האינטראקציה (התנגשות) של האלקטרונים והפוזיטרונים נבנה גלאי חלקיקים שנועד למצוא את החלקיקים שנוצרים באינטראקציה ולמדוד את תכונותיהם ואת התכונות של תוצרי ההתפרקות שלהם.
האישור לבניית מאיץ LEP התקבל בשנת 1981 וחציבת המנהרה החלה ב-1983. בפברואר 1988 הסתיימה החציבה, והפעלתו הראשונית של המאיץ התרחשה ביולי 1989. בשלב הראשון פעל המאיץ באנרגיה הדרושה ליצירת בוזון Z (כ- GeV 91).
בהמשך הועלתה האנרגיה על מנת לייצר זוג בוזוני W (כ-GeV 161).
בשלב האחרון של הפעלתו הועלתה האנרגיה עוד יותר, עד כדי GeV 209, וזאת על מנת לנסות לייצר את בוזון היגס.
הואיל ובוזון היגס לא נתגלה, הוחלט להפסיק את הפעלת מאיץ LEP בשנת 2000, וזאת על מנת לא לעכב את בנייתו של מאיץ LHC באותה מנהרה.
האלקטרונים והפוזיטרונים הואצו במספר שלבים לפני כניסתם לצינורות הטבעתיים הראשיים של מאיץ LEP.
לשם כך נעשתה התאמה של מאיצים ישנים יותר, דוגמת מאיץ SPS, לצורך האצת לפטונים.
ההאצה עצמה התבצעה באמצעות מהודי מחילה שעבדו בתדר רדיו (RF cavity).
כיפוף קרני האלקטרונים והפוזיטרונים, על מנת שינועו במסלול טבעתי, נעשה בעזרת מגנטים דיפוליים, וריכוז הקרניים נעשה בעזרת מגנטים ארבע-ראשים (קוואדרפוליים).
סביב נקודות האינטראקציה של מאיץ LEP הותקנו ארבעה גלאים רב-תכליתיים: אלף (ALEPH), דלפי (DELPHI), L3 ואופל (OPAL).
שלושה מוסדות מחקר ישראליים, מכון ויצמן, אוניברסיטת תל אביב והטכניון, היו שותפים לניסוי OPAL ונטלו חלק בבניית החיישנים שלו.
בניית ארבעה גלאים שונים למטרות זהות נועדה לעודד את התחרות ולאפשר ביקורת הדדית.
לקראת סוף הפעלתו של מאיץ LEP נראה היה שקיימות ראיות לקיומו של בוזון היגס במסה של GeV 114. הוחלט להאריך את משך הניסוי במספר חודשים, אולם ראיות נוספות לא נתגלו בפרק זמן זה.
לאחר ניתוח מדוקדק של המידע בעזרת כל הגלאים נמצא שלא ניתן לאשש את קיומו של בוזון היגס בעזרת מאיץ LEP.
בעזרת התוצאות שנאספו הוצב חסם תחתון למסה שלו - GeV 114.4 בוודאות של 95%.
החסם נמוך יותר אם מדובר בבוזון היגס במסגרת תורת הסופר-סימטריה.
מאין באנו – הצופן הגנטי של התנ"ך הוא ספר מאת פרופסור ישראל קנוהל, במרכזו עומדת תאוריה בדבר השלבים הראשונים של התגבשות עם ישראל ואמונתו.
הספר יצא בשנת 2008 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר דן בשני נושאים מרכזיים:
מוצא עם ישראל ומהלך התגבשותו.
לאורך כל הספר בוחן קנוהל כיצד התאוריה אותה הוא מעלה משתקפת במקרא.
הספר מתבסס על גישה מדעית בדומה לעומדת בבסיס ביקורת המקרא, כי המקרא נכתב על ידי בני אדם וככזה ניתן לנתחו בכלים ספרותיים.
קנוהל מנסה לאתר גרעיני אמת בסיפורים המקראיים ולאמתם מול עובדות ידועות מתחום הארכאולוגיה המקראית.
התיזה המרכזית של הספר היא כי עם ישראל התגבש בארץ ישראל משלוש קבוצות אתניות שונות, וכי האמונה המקראית התפתחה משילוב אלמנטים של שלוש הקבוצות.
זאת על רקע התמורות הגאו-פוליטיות במאה ה-13 לפנה"ס, שהובילו לתקופה של כאוס פוליטי במזרח הקדום - משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
התיזה של קנוהל מנוגדת הן לגישה השלטת בקרב חוקרי מקרא והמזרח הקדום, לפיה עם ישראל מוצאו כנעני בעיקרו; והן למסורת הדתית, לפיה העם הגיע כקבוצה מגובשת שעלתה ממצרים.
חוקרי מקרא ואריכאולוגים חקרו רבות את שאלת מוצא עם ישראל.
באמצע המאה העשרים ניסו רוב החוקרים לאשש את הכתוב במקרא באמצעות ממצאים אריכאולוגים מישראל ומהמדינות סביבה.
טקסטים ממסופוטמיה הראו מנהגים דומים לאבות האומה בישראל, חפירות בארץ ישראל אישרו לכאורה את כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון ואת מלכות דוד ושלמה.
עם השנים רוב החוקרים הגיעו לתזה אחרת.
ההקבלה בין הטקסטים ממסופוטמיה לבין תקופת האבות התגלה כבלתי משכנעת, חוקרים הצביעו על תיאורים אנכרוניסטים בספר בראשית (לדוגמה מועד הגעת הפלשתים לישראל) וחוקרים רבים הגיעו למסקנה כי האבות הם דמויות מיתולוגיות.
סקרים ארכאולוגים נרחבים משנות ה-70 הובילו למסקנה כי תהליך ההתיישבות בישראל היה איטי מדורג וברובו לא אלים.
חוקרים רבים סבורים כי האמונה באל אחד התפתחה רק לאחר גלות בבל וכי לפני דבר זה הדת הישראלית הקדומה הייתה זהה בעיקרה לדת הכנענית.
קנוהל מנסה לבצע סינתזה בין סיפור התנ"ך, שהם לגישתו מיתוסים שנמסרו בעל פה לאורך מאות שנים ומשמרים גרעינים של אמת, לבין הגישה הארכאולוגית והמקראית המודרנית.
הוא מציע תאוריה לפיה עם ישראל התגבש משלוש קבוצות אתניות שונות, שהגיעו לכנען בזמנים שונים:
הקבוצה הראשונה הייתה כנעניים מקומיים, שכללו בתוכם גם פליטי חיקסוס, עבדים כנענים שהתערו במצרים ושלטו בה במשך כמאה שנים החל מ-1638 לפנה"ס.
פליטים אלה הוגלו וגורשו ממצרים במאה ה-15 לפנה"ס, לאחר נפילת שושלת החיקסוס, ומקבוצה זו הגיעו הסיפורים על גדולתו של יוסף, ההתרבות במצרים וחוויית הגירוש ממצרים.
קנוהל מתבסס בטיעונו זה על תיאורי התופעות האקלימיות יוצאות הדופן והתסיסה החברתית המופיעים בתיעוד מצרי כפפירוס איפוור, ועל כתביו של יוסף בן מתתיהו (נגד אפיון) המקשר בין יציאת מצרים לקבוצת החיקסוס.
על פי קנוהל, חלק מפליטים אלו הגיעו לאזור ההר המרכזי שהיה מיושב בדלילות באותה עת, והתמזגו עם התושבים המקומיים באזור זה.
הקבוצה השנייה, של פליטי תבוסת מיתני לשלמנאסר הראשון, היגרה לכנען במאה ה-13 לפנה"ס דרך המדבר הסורי ועבר הירדן המזרחי.
קבוצה זו הביאה עמה את המסורות על הנדידה מחרן, אברהם ויעקב.
טענה זו מבוססת על דמיון בממצאים ארכאולוגיים של כלי פולחן, של מנהגי פולחן ושל המנהג החיתי לכריתת ברית בין המלך לווסאלים שלו, הדומה לבריתות בין ה' לעם ישראל המתוארות במקרא.
הקבוצה השלישית הגיעה לכנען כמה עשרות שנים לאחר הקבוצה השנייה - לכל המוקדם בשנת 1180 לפנה"ס, קבוצה של פליטי עפירו, להערכתו של קנוהל כ-500 נפשות, שהצליחה לברוח ממצרים בימיו של פרעה מרנפתח.
קבוצה זו מהווה את הלויים שעקב הגעתם המאוחרת לא זכו להתיישב כקבוצה ולכן התפזרו בקרב השבטים.
קבוצה זו הביאה עמה את המסורות בדבר העבדות במצרים, את דמותו של משה ואת המונותאיזם (אותו הכירו במהלך מהפכת פרעה אחנתון).
קבוצה זו גם השתלטה בפועל על הפולחן הדתי.
טיעון זה מתבסס על יחודו של שבט לוי, על הימצאות נרחבת של שמות מצריים בקרבם, ועל הדמיון העז שיש בין טקסטים מקראיים לטקסטים מצריים הקשורים לפולחן אתון.
לשלוש הקבוצות מכנים משותפים רבים, שעליהם התבססה ההתמזגות ביניהם: הבריחה/גירוש, המסע במדבר, וכמובן המיקום הסופי המשותף.
הצדדים הדומים באירועים שהובילו להגעת כל אחת מהקבוצות לארץ כנען הקלו על יצירת המיתוס המשותף לכולן.
הרקע להגעת הקבוצות לכנען הוא לפי הספר משבר תקופת הברונזה המאוחרת - במהלך תקופה זו חרבו ממלכות וערי מדינה רבות, התחוללו בצורות, רעב המוני, נדידת עמים, מלחמות ומהפכות חברתיות, וחלה נסיגה חמורה בסחר בין מדינות, בתרבות החומרית ובכתיבה.
באופן זה הגיעו לכנען קבוצות נוספות כמו הפלשתים שמקורם מיוון.
חלק מן הקבוצות איבדו את היכולת לשמור מסורות בכתב, ושימרו אותו בעל פה.
דוגמה לכך היא אובדן הכתב כתב ליניארי ב' בידי היוונים הקדמונים, כמה מאות שנים של תרבות ללא כתב (אך שימור שפת הדיבור ושימור מסורות בעל פה), ולאחר מכן אימוץ של הכתב הפיניקי שהפך לכתב היווני.
דבר זה דומה לפי קנוהל להתגבשות מסורות של העברים שנשמרו גם הן לאורך מאות שנים.
תושבי כנען המקוריים האמינו בפנתיאון האלים הכנעני, בראשו עמד אבי האלים אל וזוגתו אשרה.
כאשר הגיעה לכנען הקבוצה הגדולה של הפליטים מחרן, הביאו עימם את הפולחן הנהוג במולדתם.
אולם כפי שקורה לקבוצות מהגרים רבות, אימצו המהגרים מחרן את האלים המקומיים, כאשר את האל הראשי של חרן דגן זיהו עם אל.
קבלתו של "אל" הכנעני על ידי הפליטים משתקפת בשם שאימצו לעצמם - ישראל, שמשמעותו "ישלוט אל" כאשר הקידומת "ישר" באה מהפעל "שרר" (כמו בספר שופטים ט' 22: "וישר אבימלך על ישראל").
כך מתפרשת קריאתו של יעקב על המזבח בשכם: "אל אלוהי ישראל" (בראשית ל"ג 20) – אל הכנעני מתקבל כאלוהי הקבוצה שמתכנה מעתה ישראל.
הגעתו של יהוה והשתלבותו באמונה
קבוצת הלויים אשר הגיעה לכנען מאוחר יותר, "אימצה" במהלך מסעה במדבר את האל יהוה, כנראה בעקבות המגע שנוצר ביניהם לבין המדיינים ואשר בא לידי ביטוי במקרא בסיפורים אודות יתרו וצפורה.
קנוהל טוען כי גם בקרב המדיינים היה מקובל איסור לייצוג האל בפסל - איסור שמצא את דרכו לאמונה הישראלית הקדומה.
קבוצה זו שהושפעה מאוד מהמונותאיזם של אחנתון מביאה עמה גם תפישה של אל יחיד, המנוגדת לפוליתאיזם שהיה מקובל בכנען.
כאמור, בשל הגעתם המאוחרת של הלויים נמנע מהם לקבל נחלה כשבט, מה שאילץ אותם לעבוד בפולחן.
מעמדם זה איפשר להם להפיץ ולחזק את פולחן יהוה.
בתחילה, נתפס יהוה כאחד מבניו של אל, ועם הזמן הלך ותפס מקום כחשוב שבהם ואף זוהה עם אל עצמו.
עם זאת, נטישת הפולחן המקובל של אלי כנען הרבים, ובמיוחד פולחנים הקשורים בפריון "הצמידו" ליהוה בת זוג.
הדים לכך ניתן למצוא בממצאים ארכאולוגיים, כגון כתובות חורבת תימן וכתובת מחורבת אל כום המזכירות את "יהוה ואשרתו", בסיפור הכנסת צלם אשרה למקדש על ידי המלך מנשה וכן בשמות כגון "ענתיהו" - שילוב של ענת ויהוה.
קבלתו של יהוה כאל יחיד
ההתגלות הראשונה של הדרישה לעבוד את יהוה לבדו מתגלה במקרא בסיפורי הנביאים אליהו ואלישע הפועלים כנראה במאה התשיעית לפנה"ס.
קנוהל מבחין במיוחד בעובדה שגם אליהו וגם יהוא המצטיירים בסיפור המקראי כקנאים ליהוה, פועלים נגד פולחן הבעל אך אינם פוגעים בפולחן העגל, המיוחס במקרא לירבעם בן נבט.
התאוריה אותה מעלה קנוהל היא כי מרגע שהתקבל יהוה לפנתיאון האלים הכנעני, בהיותו בנו של אל אשר יוצג בדמות שור, סומל זה כעגל.
הישראלים, שקיבלו את יהוה שהובא על ידי הלויים, ביקשו לשמור בדרך זו על מעמד הבכורה של אל.
הד לשלב הדואלי הזה ניתן למצוא בקריאה "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", הקריאה המאפיינת את פולחן העגל, ובמקומות רבים נוספים במקרא.
פולחן העגל עורר התנגשות בין הישראלים ללויים בשלושה מישורים:
הלויים גרסו כי יהוה הוציא לבדו את בני ישראל ממצרים, בעוד שבין הישראלים היו שטענו כי שני האלים הוציאו את ישראל ממצרים.
הלויים סברו כי יש לעבוד אל אחד בלבד בעוד שהישראלים נטו לעבוד אלים נוספים בצד יהוה.
הלויים אימצו את האיסור לייצג את האל בפסל או תמונה, בעוד הישראלים קיבלו רק את האיסור להציגו בדמות אדם, אך לא בדמות חיה.
על פי המקרא, במאה השמינית לפני הספירה יוצאים הנביאים הושע בן אלה, עמוס, מיכה וישעיהו גם נגד פולחן העגלים.
נביאים אלו, בכל הנוגע לפולחן האל, מאמצים לחלוטין את גרסת הלויים.
נושאים נוספים אליהם מתייחס הספר הם פרשת ברית שכם, אשר לטענת קנוהל הייתה הברית המקורית שנערכה בין הישראלים ללויים, ובה התקבל יהוה כאל של הישראלים, מהותה של "אמונת משה" ומקורותיה המצריים, ומקורות הדרישה לאמונה קנאית באל.
בשנת 2012 הוציא קנוהל ספר חדש, "השם", בו שינה את עמדתו בחלק מקביעותיו בספרו "מאין באנו".
בפרט, קנוהל קובע כי הגרעין המצרי שממנו צמח שבט לוי מקורו בשבויים מצריים, ולא בעבדים שמיים שברחו ממצרים.
לפי מחקר מאוחר זה של קנוהל, מקורו של סיפור יציאת מצרים אינו באירוע בריחה זה, אלא בנדודיהם של פליטי חרן במדבר הסורי והיתקלותם בצבא מצרי שנלחם שם באותה תקופה, סמוך לקרב קדש, ובשחרור ארץ כנען מעול השליטה המצרית שבא בעקבותיו.
עם זאת, כמה רעיונות עיקריים משותפים לשני הספרים: ראיית עם ישראל כתוצאת גיבוש של מספר קבוצות אתניות, שהמרכזית שבהן הגיעה מאזור חרן; חשיבות התוהו ובוהו הגאו-פוליטי של המאות ה-12-13 לפנה"ס כרקע להתגבשות זו; והתפתחות האמונה הישראלית כסינתזה של מספר יסודות שונים.
מאילינדה קלמנדי (באלבנית: Majlinda Kelmendi; נולדה ב-9 במאי 1991) היא ג'ודוקא קוסוברית, שהתחרתה בקטגוריית המשקל של עד 52 ק"ג.
קלמנדי זכתה באליפות העולם בשנת 2013, והייתה לאדם הראשון בהיסטוריה שמייצג את קוסובו, וזוכה באליפות עולם, בכל ענף ספורט שהוא.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה גם לאלופה האולימפית הקוסובנית הראשונה בהיסטוריה.
קלמנדי נולדה בפץ', והחלה להתאמן בג'ודו בגיל 8. היא החלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות בשנת 2006. באותה העת, קוסובו טרם הכריזה על עצמאותה, וגם לאחר שהכריזה על עצמאותה בשנת 2008, לא כל מדינות העולם הכירו בה, ולא כל התאחדויות הספורט הכירו באיגודי הספורט שלה כאיגודים עצמאיים.
על כן, התחרתה בתחילה מבלי לייצג אף מדינה.
בשנת 2009 זכתה הן באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בירוואן, והן באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בפריז.
באליפות אירופה הבאה, שנערכה ב-2010 בסמוקוב שבבולגריה, שמרה על תוארה, אך איבדה את תואר אלופת העולם באליפות שנערכה באגאדיר שבמרוקו.
באפריל 2012 הכיר איגוד הג'ודו העולמי בהתאחדות הג'ודו של קוסובו, ומאותה העת החלה קלמנדי להתחרות תחת דגל קוסובו בתחרויות הבינלאומיות.
עם זאת, מאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי לא התיר לספורטאים קוסובנים לייצג את ארצם באולימפיאדת לונדון (2012), השתתפה קלמנדי במשחקים אלה כחלק מהמשלחת האלבנית.
באותה שנה זכתה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בפראג.
בשנת 2013 רשמה קלמנדי את הישגה החשוב הראשון בתחרויות לבוגרות, כשזכתה במדליית הארד באליפות אירופה שנערכה בבודפשט.
באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו באותה שנה זכתה במדליית הזהב, והייתה לאלופת העולם הראשונה המייצגת את קוסובו, בכל ענף ספורט שהוא.
בשנת 2014 היא זכתה במדליית הזהב באליפות אירופה שנערכה במונפלייה ושמרה על תוארה העולמי כשניצחה באליפות העולם בצ'ליאבינסק.
בשנת 2016 זכתה במדליית זהב אולימפית ראשונה, גם שלה וגם של מדינתה, קוסובו, במשחקים שנערכו בריו דה ז'ניירו.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה את אוולין טצ'ופ השווייצרית, ברבע הגמר היא ניצחה את כריסטיאן לגנטיל ממאוריציוס ובחצי הגמר ניצחה בזכות עונשים את אלופת העולם המכהנת, מיסאטו נקאמורה היפנית.
בגמר היא התמודדה מול אודט ג'ופרידה האיטלקייה ופחות משלושים שניות מפתיחת הקרב קיבלה יוקו לאחר שהצליחה להטיל את יריבתה, ניקוד היוקו הספיק לה לניצחון עם תום הקרב.
בנובמבר 2016, בריאיון לעיתון הארץ לאחר זכייתה בזהב האולימפי, נשאלה קלמנדי על הצלחתה והשיבה "אני אוהבת להיות בטופ, ועדיין מסוגלת ליותר ורוצה עוד ועוד תארים.
רק פציעות יכולות לעצור אותי, אחרת אמשיך לעשות ג'ודו כי אני כל כך אוהבת את זה.
זה לא עבור כסף או פופולריות, אני פשוט עושה את זה כי זה עושה אותי מאושרת.
כאדם, הפכתי למי שאני בזכות הג'ודו".
בשנת 2017 היא זכתה באליפות אירופה שנערכה בוורשה לאחר שניצחה בגמר את אלסיה קוזנצובה הרוסייה.
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכתה קלמנדי בתואר האירופי בפעם הרביעית בקריירה.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה קלמנדי במדליית הארד.
היא הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה באיפון לאוטה אבה היפנית לאחר ריתוק ונשרה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה היא גברה בעונשים על ז'ואנה ראמוס הפורטוגלית.
באולימפיאדת טוקיו 2020, היא הודחה בסיבוב הראשון לאחר הפסד בווזארי לרקה פופ ההונגרית.
מאייר לונדון (ביידיש: לאָנדאָן; באנגלית: Meyer London; 29 בדצמבר 1871 – 6 ביוני 1926) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מניו יורק ואחד משני חברי המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה היחידים שנבחרו לקונגרס של ארצות הברית.
מאייר לונדון נולד בעיירה קלוואריה שבפלך סובאלק, אז באימפריה רוסית, כיום בליטא, במשפחה יהודית.
אביו, אפרים, הפך עם השנים לפעיל פוליטי אגנוסטי.
בילדותו למד בחדר מתוקן, ובנעוריו בגימנסיה רוסית בפולטבה.
כשהיה בן 17 היגר אביו עם בנו הצעיר לארצות הברית בשל מצבם הכלכלי הירוד, וכשהיה בן 20 הוא הצטרף אליו עם אמו.
הוא התגורר בלואר איסט סייד בניו יורק, אזור שהיה מיושב במהגרים יהודים רבים.
אביו עסק בהדפסות בשפות יידיש, אנגלית ורוסית, וגם הוציא לאור שבועון רדיקלי קטן משלו, "מוֹרגנשטרן" (1890).
חנותו הפכה למרכז פעילות לאינטלקטואלים יהודים רדיקליים, שעמדותיהם השפיעו על גיבוש זהותו של בנו.
לונדון עבד תחילה כמורה פרטי לספרות, ובהמשך כספרן.
במהלך עבודתו קרא ספרים רבים ומהם למד היסטוריה, פוליטיקה ומשפטים.
במקביל השתתף במפגשים פוליטיים ונאם בדיבייטים ציבוריים.
בשנים 1896-1898 למד משפטים באוניברסיטת ניו יורק, והחל לעסוק בדיני עבודה ולהגן על זכויות העובדים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף לונדון למפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה, וב-1896 הציג את מועמדותו לבית התחתון של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
שנתיים אחר כך התמודד שוב, הפעם מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה.
ב-1901 התמזגה מפלגתו לתוך המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, וב-1904 הוא התמודד שוב בבחירות לבית המחוקקים, מטעמה.
לונדון הושפע מאוד ממהפכת 1905 ברוסיה.
הוא החל לנאום בכנסים המוניים שנועדו לגייס תרומות ליהודים שנפגעו בפוגרומים שהתרחשו ברוסיה בתקופה זו, וכן שימש כמגייס כספים למענם מטעם ארגון הבונד היהודי.
הוא השתתף בשביתת יצרני הגלימות של 1910 ונתן ייעוץ משפטי לארגון העובדות הידוע ILGWU, פעילויות שבעקבותיהן הפך לאחד ממייצגי המפלגה הסוציאליסטית המוכרים ביותר בציבור.
ב-1914 נבחר לקונגרס האמריקאי, והפך לחבר הקונגרס השני שנבחר מטעם המפלגה הסוציאליסטית (לאחר ויקטור ברגר מוויסקונסין).
כחבר קונגרס הוא הצביע נגד הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אך לאחר הצטרפותה תמך בפעולותיה, דבר שהוביל לביקורת של חברי מפלגתו.
כן התנגד בחריפות לחוק הריגול של 1917, שאסר ביקורת על המדינה או השתתפות פעילה בארגונים קומוניסטיים.
באשר לתנועה הציונית, לונדון סירב להביע תמיכה בהצהרת בלפור הבריטית שניתנה ב-1917, אך הביע עמדות חיוביות כלפי הקמת מדינה יהודית סוציאליסטית.
הוא עורר את התנגדותם של אישי ציבור יהודים רבים: הציונים התנגדו לו מכיוון שלא תמך בהצהרת בלפור, האורתודוקסים התנגדו לו מכיוון שלא היה דתי, והעשירים ובעלי השררה פעלו נגדו מכיוון שהיה סוציאליסט.
בעקבות מתנגדים רבים שצבר במהלך כהונתו הן מחברי מפלגתו והן מחוצה לה, הוא הפסיד בבחירות לקונגרס של 1918. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1920, אך הפסיד שוב בבחירות של 1922.
לונדון מת בתאונת דרכים ב-1926, בגיל 54, בעת שחצה כביש סואן בניו יורק.
לפני מותו הספיק להביע את רצונו לשחרר את האיש שגרם למותו.
עשרות אלפי אנשים חלפו על פני גופתו כדי לחלוק לו כבוד אחרון לפני קבורתו, ומאות אלפים השתתפו בהלווייתו.
הוא נקבר בשדרת הסופרים בבית הקברות היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק.
על שמו נקראו בית ספר בלואר איסט סייד, וכן אחד המבנים ב"כפר הקואופרטיבי" ברובע זה.
ארכיונו שמור בספריית אוניברסיטת ניו יורק.
ההיסטוריון טוני ג'אט היה קרוב-משפחתו.
מאינאו המכונה גם "אי הפרחים" ממוקם בצפון מערב ימת קונסטנץ במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה.
שטחו של האי כ-0.45 קמ"ר והוא השלישי בגודלו מבין האיים באגם.
האי מחובר ליבשה באמצעות דרך וגשר צרים בחלקו הדרומי וכן באמצעות מעגן ומזח לסירות בחלקו הצפוני.
הכניסה לאי מותרת להולכי רגל בלבד.
עדויות להתיישבות מן התקופה הפרהיסטורית נמצאו על הגדה הדרומית של האי.
בין היתר נמצאו כלי עבודה כגון גרזן, כלי חרס ושברי אבני צור המתוארכים לתקופה הנאוליתית, כ-5,000 שנה לפני זמננו.
באזורי החוף הצפוני והדרומי-מערבי נמצאו ונחפרו בתים האופייניים לאזורי חוף של אגמים מתקופת האבן ותקופת הברונזה.
סביב שנת 400 לפני הספירה התגוררו באי בני שבטים קלטים, ככל הנראה הלווטים, אשר נהנו מן ההגנה הטבעית של האגם.
בתקופת הכיבוש הרומי נבנה באי נמל קטן אך לא נמצאו ממצאים המורים על קיומו של יישוב.
עד לתקופת המלחמות הנפוליאוניות היה האי בבעלותו של המסדר הטבטוני.
בשנת 1853 רכש הדוכס פרידריך הראשון מבאדן את האי ובנה עליו ארמון קיץ לשימושו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה באדן לרפובליקה אך הדוכס המשיך לשמור על זכויותיו באי.
לאחר מותו בשנת 1928 עבר האי לבעלותה של אחותו ויקטוריה, אשתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
האי המשיך לעבור בירושה גם לדורות הבאים.
בשנת 1974 הועבר האי לבעלותה של קרן משפחתית הממשיכה לנהל את האי ונמצאת בשליטת יורשי המשפחה.
הבעלות על האי נמצאת בידי "קרן לנארט ברנדוט" (Lennart Bernadotte-Stiftung) שהיא גוף משפטי שהוקם על ידי הרוזן ברנדוט מויסבורג שהיה נסיך שוודיה, והדוכס מסמאלאנד.
האי מהווה אטרקציה תיירותית והוא משמש כולו כגן פורח ומודל לשמירת הסביבה.
על האי ממוקמים גם חממה לפרחים טרופים ופרפרים וכן בית אחוזה המשמש בחלקו כמקום למגורי הבעלים, אולם קונצרטים ציבורי וכנסייה.
באי נטועים זנים רבים ושונים של עצים ובהם גם זנים אקזוטיים יקרי ערך כגון סקוויה ענקית ומטסקוויה.
גני האי מעוצבים ומטופחים וכוללים פינות חמד שבהם משולבות פרגולות, מזרקות מים ופסלים.
בין זני הפרחים הגדלים ברחבי באי ניתן למצוא ורדים מסוגים שונים, צבעונים, נרקיסים, ועוד.
בחממה הצמודה לבית האחוזה מגדלים סחלבים.
בבית הפרפרים מתקיימים תנאים טרופיים המאפשרים תנאי מחיה לכ-1,000 פרפרים מכ-80 זנים שונים.
מאיסה עבד אלהאדי היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ערבייה בעלת אזרחות ישראלית, המגדירה עצמה כפלסטינית.
באוקטובר 2023, לאחר טבח שבעה באוקטובר הועמדה עבד אלהאדי לדין בעקבות פוסטים שהעלתה ברשתות החברתיות, בהם הביעה לכאורה תמיכה בארגוני טרור.
בנובמבר 2024, לאחר כשנה, שוחררה ממעצר הבית, תחת מגבלות שימוש ברשתות החברתיות.
בהמשך הביעה חרטה על מעשיה וסיפרה כי היא מתכננת להתחיל חיים חדשים בספרד.
עבד אלהאדי נולדה למשפחה ערבית-מוסלמית בנצרת, ישראל, שם היא מתגוררת.
אביה רופא משפחה, אמה קוסמטיקאית שניהלה בעבר חנות לתכשיטי זהב.
שנייה מבין ארבעת ילדיהם, שלוש בנות ובן.
התחתנה מוקדם, בניגוד לדעת הוריה על נישואין בגיל צעיר.
כתוצאה מכך, בהיותה בת עשרים, החליטה לשנות את מסלול חייה.
למדה זמן קצר חינוך וסוציולוגיה, ואז חזרה לחלומה להיות שחקנית, התחברה לקבוצת שחקנים חובבים והחלה להופיע איתם בנצרת.
במקביל סיימה תואר B.A בהידרותרפיה במכון וינגייט לחינוך גופני וספורט שבנתניה, ולעבוד כמלצרית.
תוך כדי עבודה זאת פגשה במסעדה את הבמאי אליה סולימאן, וזה הציע לה את תפקידה הראשון.
בעקבות פגישה זאת החלה לגשת לאודישנים וללמוד באקדמיה לאמנויות המופע, אותה סיימה בהצטיינות.
הוריה התנגדו לרצונה להיות שחקנית, לכן סיפרה להם על כך וקיבלה את ברכתם רק לאחר סיום הלימודים, כשהזמינה אותם להצגתה.
בשנת 2011 שיחקה עבד אלהאדי בסדרת הטלוויזיה "אחת אפס אפס" בערוץ 10. בין השנים 2012–2014 שיחקה בשתי עונות של סדרת הדרמה של הערוץ הראשון "30 ש"ח לשעה", בה גילמה את דמותה של נור.
בשנת 2013 גילמה את יסמין בסדרה הקומית "שנות ה-80".
בשנת 2014 החלה לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרה "מתים לרגע" של HOT, את דמותה של אסמא, לצד אגם רודברג, עפר שכטר, אביגיל הררי ואדי קבטנר.
בהמשך שיחקה גם בסדרת המתח "בתולות".
בשנת 2015 שיחקה בסדרת דרמה ישראלית בת 12 פרקים בערוץ הראשון, "לכודים ברשת" בבימויו של עלי נסאר.
בשנת 2017 חזרה לתפקיד של אסמא בעונה השנייה של "מתים לרגע".
באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת רמדאן יומית של הטלוויזיה הירדנית, "אהבה".
שיחקה גם במיני סדרה הבריטית של פיטר קוזמינסקי , "The State", על בריטים המצטרפים לארגון דאעש.
בשנת 2018 הופיעה בסרט הטלוויזיה "המלאך" של רשת נטפליקס בתפקיד רעייתו של אשרף מרואן ובתו של נאצר.
בשנת 2020 גילמה את זוהירה בסדרת המתח הבריטית "בגדאד סנטרל", הפקת משותפת של ערוץ 4 הבריטי ושל הולו, לצד שחקנים כמו קלרה ח'ורי ותאופיק ברהום.
בשנת 2021 גילמה את וורדה, אחת הדמויות הראשיות בסדרה "נאפס".
בשנת 2009 שיחקה בחורה במונית בסרט הצרפתי "הזמן שנותר" (בהשתתפות מנשה נוי) בבימוי איליה סולימאן.
הסרט קיבל מועמדויות רבות ברחבי העולם והשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2011 גילמה את דמותה של ליילה אל מהדי, התפקיד הראשי בסרט הקולנוע "חביבי, משהו דפוק אצלך" של הבמאית הלבנונית-אמריקאית סוזן יוסף, גרסה מודרנית לסיפור "רומיאו ויוליה".
הסרט, שיצא נגד ישראל ונגד חמאס כאחד, זיכה אותה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבל הקולנוע של דובאי, בהחלטת פה אחד של צוות השופטים, ביניהם פיטר ויר, במאי "המופע של טרומן".
הסרט זכה בשלושה פרסים נוספים בפסטיבל הזה, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2012 שיחקה בסרט הדרמה "לאן שאת נוסעת", מאת רוני ששון אנג'ל ובבימויה.
היא גילמה את דמותה של בדואית שבורחת מחתונתה ונאספת בטרמפ על ידי יוצאת בשאלה חרדית (הילה וידור בתפקיד הראשי) וגורלותיהן נקשרים יחד.
הסרט השתתף במספר פסטיבלים, בהם בקרלובי וארי, וזכה בפרס "הדרמה הטובה ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות.
באותה שנה כיכבה בתפקיד נאדיה בסרט "שרקייה", דרמה ישראלית של עמי לבנה על מצב הבדואים בישראל.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע בברלין.
בשנת 2015 שיחקה גם בסרט "ארץ פצועה", שזכה בשלושה פרסי אופיר וקיבל מועמדויות רבות.
באותה שנה שיחקה בסרטם של טרזן וערב נאסר "דיגראדה", שם גילמה את וידאד, מעצבת שיער, אחד התפקידים הראשיים.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן במסגרת שבוע המבקרים, והיה מועמד בקטגוריות הפרס הגדול של שבוע המבקרים ומצלמת הזהב.
הבמאים היו מועמדים לפרס תגלית השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו על הסרט הזה.
כמו כן, זכתה עבד אלהאדי במשותף עם כמה חברותיה לסרט בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל סרטי מזרח התיכון בענאבה באלג'יריה.
באותה שנה גילמה את התפקיד הראשי של ליאל בסרטה של מאי מסרי "3,000 לילות" .
הופעת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל טורונטו.
על התפקיד זכתה בשנת 2016 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ענאבה באלג'יריה, ובשנת 2017 זכתה בפרס דומה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בדאקה בבנגלדש.
הסרט בהשתתפותה "ג'נקשן 48" של אודי אלוני זכה ב-2016 בפרס הסרט העלילתי במסגרת פנורמה בפסטיבל הקולנוע בברלין ובפרס הסרט הבינלאומי בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
באותה שנה כיהנה בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הים-תיכוני בתטואן שבמרוקו.
באותה שנה יצא סרטה של מהא חאג' "עניינים אישיים", שם מגלמת עבד אלהאדי את הדמות הראשית, מאיסה, סטודנטית הממתינה שבן זוגה יציע לה נישואין.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל קאן 2016 במסגרת "מבט מיוחד".
כמו כן, זכה ב"פרס המבקרים" בפסטיבל Cinemed במונפלייה בצרפת, בפרס "סרט הביכורים הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים בפילדלפיה ובפרס "הסרט העלילתי הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
בשנת 2018 סרט בו שיחקה תפקיד מרכזי, "תל אביב על האש", המספר על אופרת סבון טלוויזיונית על סיפור אהבה בין בחורה פלסטינית עם אלוף ישראלי בשנת 1967, בבימוי של סאמח זועבי, ייצג את ישראל במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בוונציה.
באותה שנה זכתה בתואר השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בדרבן על משחקה בסרט "הרישומים של שרה וסאלם", בבימויו של מואייד עלאיאן, בתפקיד ראשי של ביסן, כשבסרט השתתף גם ישי גולן בתפקיד מרכזי.
הסרט עצמו זכר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
זכתה גם בפרס השחקנית הטובה ביותר על הסרט הזה בפסטיבל הקולנוע באלמטי, במשותף עם סיוון קרצנר.
באותה שנה שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "רכבת קלה בירושלים", המציג פסיפס של דמויות ממגזרים שונים בחברה הישראלית, הנפגשים בקרון הרכבת הקלה.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הקולנוע בוונציה 2018, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר המציג גיוון תרבותי, פרס יונימד.
בשנת 2021 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסרטו הנועז של האני אבו אסעד "סלון הודא".
הסרט עורר שיח ציבורי נרחב בחברה הפלסטינית, מכיוון שעבד אלהאדי השתתפה בשתי סצנות חושפניות, באחת מהן בעירום פרונטלי מלא, דבר שלא מקובל בתרבות הערבית.
הגיעו תלונות וגינויים רבים מטעם מגוון ארגונים חברתיים ומשרדים שונים של הרשות הפלסטינית, ופורסם כי הבמאי ושחקניות הסרט, כולל עבד אלהאדי, אף קיבלו איומים על חייהם.
זאת אף שלא מדובר בסרט אהבה, אלא בגינוי כלפי מדינת ישראל.
עבד אלהאדי שיחקה גם בסרטים הבאים:
"טקסי" (סרט קצר מ-2008), בימוי: מייסלון חמוד.
"המושיע" (2013), בימוי: רוברט סאבו, בתפקיד סלומה.
"פלסטין סטריאו" (2013), בימוי: רשיד משהראווי, בתפקיד ליילה.
"Throes" (סרט קצר מ-2013), בימוי: וואסים חיר.
"The Warren" (סרט קצר מ-2014), בימוי: ג'יימס אדולף, בתפקיד נאדיה.
"איידול" (2015), בימוי: האני אבו אסעד, בתפקיד סוהא.
מוסטפא, בתפקיד הראשי של גולבין.
"המלאך" (2018), בימוי אריאל ורומן, בתפקיד: מונה מרואן, כבתו של גמאל עבד אל-נאצר וכרעייתו של אשרף מרואן.
שיחקה במחזה "משחק מכור" בתיאטרון קהילתי נצרת.
בתיאטרון מג'ד נצרת שיחקה במחזות "הפרח" ו"לאן חברה" של הבמאי מחמד מנאדרה.
בהמשך שיחקה במחזות "שמש אל תלכי" באנסמבל פרינג' נצרת, ו"מלחמה ואהבה" מאת קרלו גולדוני בבימויו של עאמר חליחל באקדמיה לאמנויות המופע, תל אביב-יפו.
שיחקה בהצגת "חתול רחוב" מאת גורן אגמון, בבימויו של מוחמד מנאדרה.
בשנת 2013 גילמה את התפקיד הראשי של סטאס, במסגרת לימודיה באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, בהצגה "ארבע נשים" ("Dead Fish") מאת פאם ג'מס , בבימויה של אורנה עקאד.
באותה שנה גילמה את התפקיד הראשי של ג'וליה בהצגה לפי מחזה מאת פיליפ בארי "חופשה" , בבימויו של ג'ורג' איברהים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, העלתה עבד אלהאדי לרשתות החברתיות תכנים שנטען לגביהם כי הם מהווים תמיכה בארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי ומציגים, בין היתר, לעג לקשישה שנחטפה לעזה, ואת פריצת גדר הגבול בעזה עם הכיתוב "Lets Go Berlin Style" (התייחסות לנפילת חומת ברלין).
בנוסף, נטען שהביעה שמחה על חטיפת חיילים ואזרחים בקבוצת וואטסאפ עם חברותיה.
בעקבות כך נעצרה לחקירה על-ידי משטרת ישראל.
גוף השידור HOT גינה את דבריה והודיע על הפסקת שיתוף הפעולה איתה.
הסוכנות שייצגה אותה החליטה לסיים את ההתקשרות עמה.
לאחר מספר ימים שוחררה למעצר בית, וב-29 באוקטובר 2023 הוגש נגדה כתב אישום באמצעות פרקליטות מחוז צפון, בגין "גילוי הזדהות עם ארגון טרור (חמאס וגא"פ)" ו"הסתה לטרור" (שניהם לפי חוק המאבק בטרור).
בעקבות התנהלותה של עבד אלהאדי והגשת כתב האישום נגדה, שלח שר הפנים משה ארבל מכתב למנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה ובו ביקש שיורה ללשכה המשפטית לבחון את התקיימות התנאים לשלילת אזרחותה הישראלית.
בנובמבר 2024 פסק בית משפט השלום בנצרת כי אלהאדי תשוחרר ממעצר בית שארך כשנה, אך עדיין נמנעת ממנה האפשרות מלהשתמש ברשתות חברתיות, למעט וואטסאפ.
בהתייחסות ציבורית ראשונה להתבטאויותיה הביעה חרטה על מעשיה וטענה כי פעלה באימפולסיביות.
עוד סיפרה כי היא מקבלת עשרות איומי מוות, נמנעת מלהגיע למקומות ציבוריים ומתכננת להתחיל חיים חדשים בספרד.
מאיק צירבס הוא כדורסלן גרמני המשחק בעמדת הסנטר בגלדיאטורס טריר מהליגה הגרמנית השנייה.
צירבס נולד בטראבן-טרארבאך שבמערב גרמניה.
שיחק כדורסל במועדון הנוער ובקבוצה הבוגרת של טריר.
ב-2012 עבר לברוז במברג, הוא נבחר לשחקן המשתפר של העונה ולשחקן הגרמני הצעיר הטוב ביותר, הוא זכה עם במברג באליפות הבונדסליגה ובסופר-קאפ הגרמני.
ב-2014 עבר לכוכב האדום בלגרד מסרביה.
זכה עם הקבוצה באליפות, בגביע הסרבי ובאליפות הליגה האדריאטית.
בעונת 2015/2016 זכה עם הקבוצה בפעם השנייה ברציפות באליפות סרביה ובאליפות הליגה האדריאטית, והעפיל עמה עד שלב רבע הגמר ביורוליג.
הוא רשם ממוצע של 12.4 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק ביורוליג, ממוצע של 13.2 נקודות ו-5.9 ריבאונדים בליגה האדריאטית וממוצע של 10.3 נקודות למשחק בליגה הסרבית.
צירבס חבר בנבחרות הלאומיות של גרמניה מאז נעוריו.
הוא השתתף באליפות אירופה עד גיל 18 שהתקיימה ב-2008 ביוון.
הוא רשם באליפות ממוצע של 16.5 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק.
ב-2009 שיחק עם הנבחרת באוניברסיאדת בלגרד.
ב-2010 שיחק באליפות אירופה עד גיל 20 והשיג ממוצע של 11.7 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק.
ב-2013 היה חבר בנבחרת גרמניה שהשתתפה באליפות אירופה שהתקיימה בסלובניה.
ביוני 2016 חתם מאיק צירבס על חוזה לשנתיים במכבי תל אביב.
בינואר 2017 הושאל לבאיירן מינכן.
בתום העונה שוחרר ממכבי תל אביב וחתם באופן קבוע בבאיירן.
מאיירס פטריק לאונרד הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
לאונרד נולד בוודברידג' שבוירג'יניה, בנם הצעיר משלושה בנים של טרייסי וג'ים.
בתקופת התיכון הצעיד את קבוצת הכדורסל של בית הספר לאליפות מדינת אילינוי דרג 2A ונבחר למשחק כוכבי התיכון של נייק.
הוא שיחק כדורסל באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין במשך שלוש שנים, בשנתו האחרונה בקבוצה השיג ממוצעים של 13.6 נקודות ו-8.2 ריבאונדים למשחק.
לאונרד נבחר במקום ה-11 של דראפט ה-NBA 2012, על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס.
בעונתו הראשונה בפורטלנד רשם 5.5 נקודות ו-3.7 ריבאונדים למשחק.
בעונתה השנייה חלה התדרדרות בביצועיו והוא שותף ב-40 משחקים בלבד.
בפלייאוף הפסידה פורטלנד בסיבוב הראשון לממפיס גריזליס, לאונרד השיג בחמישה משחקי הסדרה ממוצע של 7.8 נקודות ו-6.6 ריבאונדים.
הוא נפצע לאחר 61 משחקים, עבר ניתוח בכתפו ונאלץ להחמיץ את שאר העונה.
ב-6 ביולי 2019 הועבר למיאמי היט, כחלק מטרייד בין ארבע קבוצות בו השתתפו גם פילדלפיה 76' ולוס אנג'לס קליפרס.
לאורך עונת שימש כשחקן חמישייה קבוע במיאמי, ורשם ממוצעים של 6.1 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק, אולם בפלייאוף 2020 איבד את מקומו ברוטצייה, ושותף בשלושה בלבד מתוך 21 משחקי הקבוצה.
באותו הפלייאוף העפילו ההיט למעמד גמר ה-NBA, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
ב-10 במרץ 2021 הושעה לאונרד ממיאמי משבוע אימונים בעקבות הערה אנטישמית וקיבל קנס כספי של 50,000 דולר.
ב-18 במרץ 2021 הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי.
הקבוצה שחררה את מאיירס לאחר שבוע ולעת עתה אין קבוצה שהוא חתום אצלה לעונה הבאה.
ב-4 במרץ 2023 לאחר שנתיים ללא משחק חתם במילווקי באקס לעשרה ימים.
ב-14 במרץ אותה שנה חתם על חוזה להישארות בקבוצה עד לתום העונה.
"מאיס עלי" (מארמית: [הוא, בעלי] מאוס עלי) היא עילת גירושין מרכזית, מאז המשנה ועד לימינו.
במרכזה השאלה האם כופים על בעל לגרש את אשתו הטוענת שאיננה מעוניינת עוד להמשיך בקשר האישות עמו משום שהוא "מאוס עליה".
עילה זו היא מהנושאים המורכבים והטעונים בדיני הגירושין בהלכה היהודית (גם לבעל עומדת עילת גירושין של "מאוסה עלי" כלפי אשתו, ונעשה בכך שימוש לעיתים, אולם השימוש בטיעון זה על ידי האישה משמעותי יותר מסיבות שונות, ובעיקר לאור בעיית מסורבות הגט).
כבר מראשית דרכה – במשנה ובתלמוד (כתובות סג ע"א – סד ע"א) – התאפיינה הלכה זו בדינאמיות ניכרת כלשונו של רבנו ירוחם: "הרבה תקנות נתקנו בה".
אך לא פחות משמעותית מהדינאמיות ההלכתית היא הקוטביות הרבה בין הדעות השונות באשר לכוחה של טענת מאיס עלי: מן הצד האחד, אלו המעניקים לאישה את הזכות לקבל את גיטה בעל כורחו של בעלה, ולעיתים אף משאירים בידה מגוון זכויות כלכליות.
מן הצד השני, אלו השוללים מכל וכל כפיית גט, ובד בבד פוגעים בזכויותיה הכלכליות של האישה.
חכמי המשנה הטילו סנקציות כלכליות על אישה המורדת על בעלה (כפי שהוטלו סנקציות על איש המורד באשתו, אם כי במקרה האחרון הסנקציות נצברות לאט יותר).
סנקציות אלו גובשו (ולעיתים שונו) במספר שלבים, מהמשנה ועד לשלהי התקופה התלמודית ותקופת הסבוראים, ואלו הוסיפו להתעצב גם בימי הגאונים שלאחר חתימת התלמוד.
כך מתאר רב שרירא גאון תהליך זה :כך ראינו: ששורת הדין הייתה מעיקרא שאין מחייבין את הבעל לגרש את אשתו אם בקשה גירושין...
ואחר כך התקינו תקנה אחרת שיהו מכריזין עליה ארבע שבתות זו אחר זו...
ואף על פי כן, לא היו מחייבין את הבעל לכתוב לה גט...
והתקינו שמשהין אותה כשתובעת גירושין שנים עשר חדש שמא יתפייסו ואם לא יתפייסו לאחר שנים עשר חדש כופין את הבעל וכותב לה גט.
וכופין אותו וכותב לה גט לאלתר ויש לה מנה מאתים.
ובזאת אנו מתנהגין היום כשלש מאות שנה ויותר.
טיבה של ה"מרידה" נתון בתלמוד לפרשנויות שונות.
הפרשנות שהתקבלה על ידי הראשונים והאחרונים היא כי מרידה משמעה סירוב מתמשך לקיים יחסי אישות עם בן הזוג.
התלמוד בוחן גם את המוטיבציה למרידה, ומבחין בין שתי אפשרויות: אישה הטוענת שבעלה מאוס עליה ("מאיס עלי"), וזו הטוענת כי היא מעוניינת בבעלה, אך מבקשת לצער אותו ("בעינא ליה ומצערנא ליה").
האחרונה נחשבת כמורדת, וחלות עליה כלל המגבלות והסנקציות המפורטות בסוגיה.
הראשונה, מאיס עלי, לפי דעת אמימר (עמדה שנפסקה להלכה), איננה נחשבת כמורדת, ולא חלות עליה מכלול הסנקציות המפורטות במשנה ובתלמוד.
ברם, מבחינה סמנטית, גם אישה הטוענת מאיס עלי מכונה בספרות כ"מורדת", ולמעשה מרבית הדיון ההלכתי בסוגיית מורדת, בוודאי בימינו, הוא ביחס לאישה הטוענת מאיס עלי.
אומנם, לא חלות עליה הלכות המורדת כפרטיהן במשנה, ולפיכך אין היא מורדת במשמעות ההלכתית הצרה שבסוגיה, אולם היא חלק מהמכלול הנדון בסוגיה, והלכותיה עולות ומתגבשות (ושנויות במחלוקת) מתוך הסוגיה.
שני היבטים כלכליים עיקריים נוגעים להלכת המורדת, ובנסיבות מסוימות הם חלים גם על אישה הטוענת מאיס עלי: הפסד הכתובה והפסד מזונות.
מטבעו של ההיבט הכלכלי ("ממונא") שהוא איננו נושא טעון והמחלוקות המתעוררות בגינו אינן חריפות, כך ששינוי לגביו אפשרי בקלות יחסית – כפי שאכן קרה לאורך ההיסטוריה של ההלכה (החל מתקנת הגאונים, להלן, ועד ימינו).
שאלה אחרת, כבדת משקל וטעונה יותר, היא האם מורדת, ובפרט זו הטוענת "מאיס עלי", זכאית להתגרש גם בניגוד לרצון בעלה (ככל הנראה בכפיית הבעל מדין "כופין אותו עד שיאמר רוצה אני").
שאלה זו היא לב ליבו של המתח ההלכתי בסוגיה.
שני צמתים בסוגיה התלמודית פותחים פתח לכפיית גירושין.
האחד, דעת אמימר (שנזכרה לעיל), לפיה על אישה הטוענת "מאיס עלי" לא חלים דיני המורדת, אלא: "לא כייפינן לה", דהיינו: לא כופים אותה.
פרשנות מצמצמת של גישה זו היא כי לא מטילים על האישה סנקציות כלכליות (למשל: הפסד הכתובה ושלילת הזכות למזונות).
אלא שפרשנות זו מותירה את מערך היחסים בין בני הזוג בעימות וללא פתרון.
פרשנות חלופית היא כי לא כופים על האישה להישאר בקשר הנישואין, ובפשטות: מחייבים את הבעל לגרשה, כפי שמשתמע מפירושו של רש"י למשפט זה.
השני, סיומה של הסוגיה, בה נקבע (בתקנה מאוחרת, ככל הנראה תקנה מתקופת הסבוראים) כי יש להמתין שנים עשר חודשים, ובהם האישה איננה זכאית למזונות: "ומשהינן לה תריסר ירחי שתא אגיטא, ובהנך תריסר ירחי שתא לית לה מזוני מבעל" (כתובות סד ע"א).
תקופה זו היא המתנה "אגיטא" (=על הגט), ובמשתמע: לאחריה זכאית האישה לקבל את גיטה.
כך אכן הבינו הגאונים, שראו בכפיית גט תקנה תלמודית, השייכת לרובד מאוחר, סבוראי.
הגאונים וראשונים רבים, בהם רש"י (ככל הנראה), רי"ף, רבנו גרשום מאור הגולה ורשב"ם, תמכו בכפיית גט למורדת, וראו בכך את דין התלמוד לרבדיו השונים.
כך סבר גם הרמב"ם, בדבריו הנוקבים:
האשה שמנעה בעלה מתשמיש המטה היא הנקראת מורדת, ושואלין אותה מפני מה מרדה, אם אמרה מאסתיהו ואיני יכולה להבעל לו מדעתי, כופין אותו להוציא לשעתו, לפי שאינה כשבויה שתבעל לשנוי לה.
ברם, ראשונים אחרים (בעיקר מרבנו תם ואילך), התנגדו לכך ושללו את הכפייה.
הנחרץ שבהם, וייתכן שגם הכוח המניע מאחורי המגמה השוללת, הוא רבנו תם, שהתנגד מכל וכל לכפיית גט.
לטענתו, גט הניתן בכפייה במצב שכזה פסול, ועל הילדים (מנישואיה השניים של האישה) רובץ חשש ממזרות.
עמדת רבנו תם הלכה והשתרשה, גם בקרב קהילות המקבלות דרך כלל את עמדת הרמב"ם והרי"ף, כדבריו של, ר' וידאל די טולוזא (ה"מגיד משנה"), אשר, שלא כדרכו, שולל את עמדת הרמב"ם המאפשרת כפיית גט: "וכבר פשטה הוראה הזאת בכל ארצותינו שלא כדברי רבינו בזה".
מגמה זו הובילה לכך, שאף ר' יוסף קארו פסק בניגוד לרמב"ם ולרי"ף, ושלל כפיית גט, כדבריו: "אם אמרה: מאסתיהו ואיני יכולה להבעל לו מדעתי, אם רצה הבעל לגרשה אין לה כתובה כלל".
אלא שרבנו תם פתח צוהר – ואולי אף מעבר לכך – לאכיפת גירושין שלא בדרך כפייה, פתח משמעותי ורלוונטי במיוחד בתקופה המודרנית, תחת משטר דמוקרטי, השולל ממילא כפייה פיזית.
כותב רבנו תם:אך אם כל רבותינו שוין בדבר, תגזרו באלה חמורה על כל איש ואשה מזרע בית ישראל הנלוים אליכם, שלא יהו רשאין לדבר עמו לישא וליתן עמו להאריחו [=לארחו] ולהאכילו ולהשקותו וללוותו ולבקרו בחלותו.
ועוד יוסיפו חומר ברצונם על כל אדם, אם לא יגרש ויתיר אותו האיש את הילדה הזאת, שבזה אין כפייה עליו, שאם ירצה מקיים, והוא לא ילקה בגופו מתוך נידוי זה, אך אני [צ"ל: אנו] נתפרד מעליו...רבנו תם תומך בסנקציות חברתיות, סנקציות המכונות "הרחקות דרבנו תם".
שני היבטים מבדילים בין ההרחקות לבין כפייה רגילה.
האחד, העדר המימד הפיזי ("והוא לא ילקה בגופו מתוך נידוי זה"), דבר המוביל כנראה לכך שלפי תפיסת רבנו תם, רצונו החופשי של הבעל איננו נשלל ממנו ("שבזה אין כפייה עליו, שאם ירצה מקיים").
השני, טיבה של ההרחקה: פעולה שמושאה הוא הקהילה ולא האדם, וזה האחרון נפגע ממנה באופן עקיף בלבד ("אך אנו נתפרד מעליו").
לאורך השנים היו שהסתייגו מתפיסת רבנו תם או צמצמו אותה, אולם המגמה הרווחת בבתי הדין הרבניים בימינו היא לראות את ההרחקות כסנקציה לגיטימית על הבעל, שאין בה כפיית גט.
אפיק הלכתי נוסף לאכיפת גירושין מכוח דין מאיס עלי, על אף הסתייגותו של רבנו תם, הוא ביסוס תביעת האישה על "אמתלא מבוררת", כלומר: כאשר ברור שאכן קיים קרע ממשי בין בני הזוג.
הרא"ש, המאמץ את דעת רבנו תם, מצדיק את עמדתו השוללת כפייה בקיומו של אינטרס למנוע מהאישה לפרק את הנישואין מחשש שמא "נתנה עיניה באחר".
אולם בפועל עמדתו "ריככה" גם את ההסתייגות מאכיפת גט – תוך שילוב האפיק הראשון שנזכר לעיל (הרחקות דרבנו תם): פעמים רבות, כשהאישה נותנת "אמתלא" לדבריה, פוסקי ההלכה נכונים יותר להשתמש בהרחקות דרבנו תם באמצעות פסיקת צווי הגבלה כנגד הבעל.
עיקרם של דברים, על אף הוויכוח העקרוני והקוטבי בשאלה האם ניתן לכפות גט בטענת "מאיס עלי", הספרות ההלכתית מאפשרת דרכי אמצע לאכיפת גירושין: אם באמצעות הרחקות דרבנו תם, ובביטויים העכשווי: צווי הגבלה, ואם – או בד בבד – מכח ההכרה בכך שטענת "מאיס עלי" לגיטימית כאשר האישה נותנת אמתלא לדבריה.
יש להניח, שמבחינת הדינמיקה ההלכתית, הנכונות לקבל את דרכי האמצע הללו נובעת מהכרה במשקל ובערך ההלכתי של העמדה המאפשרת כפיית גט, ובפרט של עמדת הרמב"ם.
הדברים אמורים הן בשימוש בהן כסניף או כ"גיבוי" הלכתי המתאפשר לעיתים גם על בסיס דעות דחויות, אך לא פחות מכך – מתוך ההזדהות המהותית עם עמדה זו (אף אם נדחתה מההלכה).
מאידך, הרב קוק מכיר במשקל ההלכתי של ההתנגדות לכפייה, בפרט לאור "חומרת אשת איש", דהיינו: מכיוון שמדובר בתחום הלכתי רגיש, יש להחמיר, ולפיכך אין לכפות גט, אלא לנהוג כדעות השוללות את הכפייה.
מתח זה מאפשר דרך ביניים: שלילת הכפייה אך הסכמה לאכיפת גירושין בדרכים עקיפות, במקרה הנדון: באמצעות חיוב מזונות.
הסתייגות מן השימוש בעילה זאת
פסיקתם הברורה של השולחן ערוך והרמ"א, מלמדים על שלילת הכפייה בעילת 'מאיס עלי', ובמידה ברורה גם חיוב גט בעטיה.
בדרך זו הלכו אכן רבים מן הפוסקים והדיינים.
ההסתייגות מכפיית גט בטענת מאיס עלי ניכרה בפסיקה הרבנית לאורך השנים שלא נטתה להצדיק חיוב גירושין בעילה זו.
טענת מורדת לגווניה שימשה בעיקר כאמצעי בידי הבעל להפסיד את האישה מנכסיה, ובפרט – מחובתו לשלם את מזונותיה וכתובתה.
אכן, אחת הביקורות הנפוצות שהושמעו לאורך השנים כנגד טיפולם של בתי הדין במסורבות גט עסקה בחוסר רצונם של הדיינים לעשות שימוש אפקטיבי בעילת מאיס עלי.[
קולות של הסתייגות מחיוב גט בעילת 'מאיס עלי' נשמעים גם במאה ה-21. כך, למשל, שני דיינים ותיקים ביקרו את המגמה ההולכת ומתרחבת של חיובי גט בעילה זו, כמנוגדת להלכה הפסוקה.
בניגוד לקולות אלו, בבית הדין הולך ומתרחב השימוש במאיס עלי לצורך חיוב גט והטלת סנקציות על הבעל הסרבן.
במקרים שונים אף מציינים הדיינים כי כיום 'מנהג בתי הדין' הוא לחייב בגט בעילה זו, ודאי כשיש לאשה אמתלא ברורה.
ניתן לשער כי גורם מרכזי לעליית השימוש בעילה הוא השפעת המציאות החברתית שאינה סובלנית כלפי החזקת נשים במסגרת נישואים בניגוד לרצונן.
הבסיס ההלכתי עליו מסתמכים רבים מן הדיינים הוא מאמר שכתב הדיין הרב חגי איזירר בשנת תשנ"ד.
במאמר זה מנתח הרב איזירר את תשובת הרב קוק שנזכרה לעיל, מסיק ממנה שיש חיוב בגט לטוענת מאיס עלי באמתלא ברורה וטוען, שאילו היו הדיינים מכירים אותה בעבר, עמדת רבים מהם הייתה משתנה לטובת חיוב בגט.
כיוון שני בבתי הדין, אותו הוביל הרב אוריאל לביא, מאמץ את העמדה השוללת חיוב גט בטענת מאיס עלי.
עם זאת, עמדה זו מצדדת בהטלת סנקציות ('הרחקות') על הבעל הסרבן, בהתאם לדבריו של רבינו תם שנידונו לעיל.
היו שציינו אם כך, שאין משמעות מעשית להבחנה בין שני הכיוונים.
מהלך משמעותי נוסף בבתי הדין הוא מתן פרשנות מרחיבה לעילת 'מאיס עלי' (שצועד יד ביד עם אפשרות השימוש בעילה זו להטלת סנקציות על הבעל).
בעוד הגישה השמרנית סוברת שיש לפרשה כפשוטה: חוסר יכולתה של האשה לקיום יחסי אישות מחמת סלידתה מהבעל, הרי שרבים מן הדיינים סבורים שיש לפרשה בצורה מרחיבה וסובייקטיבית.
לדידם המאיסות אינה צריכה להיות מיחסי האישות דווקא, אלא משמעה כל טענה המשקפת קרע וריחוק בין בני הזוג.
עמדה זו מאמצת למעשה את גישתו החדשנית של הדיין הרב שמואל ברוך ורנר שכתב בשנות הששים של המאה הקודמת כי יש לחלק בין העילה המביאה למאיסות ובין המאיסות עצמה, כאשר המאיסות עצמה היא הגורם המצדיק חיוב בגט, גם אם העילה המביאה למאיסות איננה מספיקה, מהבחינה ההלכתית, כדי לחייב בגט.
המשמעות היא כי טענת מאיס עלי הפכה בשנים האחרונות ל'עילת סל' המשמשת את בתי הדין גם כאשר האשה כלל לא טוענת לקיומה של מאיסות כזו.
הסובייקטיביות של העילה מאפשרת לבתי הדין לחייב בגט ולהטיל סנקציות על בעלים סרבנים במקרים בהם העילה הישירה שיש כלפיהם אינה מספיקה לכך, בהיעדר הוכחות או מסיבות אחרות.
למשל: כאשר האשה טוענת שהבעל בוגד בה או כאשר היא מעלה טענות לאלימות מסוגים שונים המופעלת כלפיה, ומתקשה להוכיח את טענותיה.
גם טענות אחרות של האשה, שאינן קיימות במצאי העילות הקלאסי של ההלכה, מתורגמות לעיתים לעילת 'מאיס עלי'.
מאיץ חלקיקים הוא מכשיר מדידה המאיץ חלקיקים תת-אטומיים, כגון פרוטונים ואלקטרונים, על מנת ליצור, למדוד ולחקור את ההתנגשויות בין החלקיקים.
מאיץ החלקיקים משמש ככלי מפתח בחקר פיזיקת החלקיקים, ומרבית המחקרים משתמשים בו.
בשל יכולותיו וחשיבותו של מאיץ החלקיקים, הוא מופיע רבות בתרבות הפופולרית, כגון בספרות ובקולנוע מודרניים.
הרצאות פיינמן על פיזיקה הן קובץ של הרצאותיו של ריצ'רד פיינמן בקורס מבוא לפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (MIT).
הקובץ מנגיש הרצאות במתמטיקה, מכניקה ניוטונית, חשמל ומגנטיות, מכניקת הקוונטים ועל הקשר בין פיזיקה למדעים אחרים כמו ביולוגיה, כימיה והנדסה.
קובץ ההרצאות הוצא לאור בשלושה כרכים בשנת 1964 על ידי ריצ'רד פיינמן, רוברט ב.
בהמשך נוספו עוד שני כרכים, "שישה קטעים קלים: יסודות הפיזיקה מוסברים בידי גדולי המורים" ו - "שישה קטעים לא כל כך קלים: היחסות של איינשטיין, סימטריה ומרחב הזמן".
אתה בטח מתלוצץ מיסטר פיינמן!
הספר "אתה בטח מתלוצץ מיסטר פיינמן!" מעלה על הכתב הקלטות של שיחות בין הפיזיקאי זוכה פרס נובל ריצ'רד פיינמן ובין חברו הטוב ושותפו לתיפוף רלף לייטון.
הוא ראה אור בשנת 1985. הספר מספר על תולדות חייו של ריצ'רד פיינמן.
הוא כולל נושאים קלים ומשעשעים כמו עניינו של פיינמן בפיצוח כספות, אהבתו לתחומי עניין שונים כמו ביולוגיה, פילוסופיה, לימודי שפות שונות והתנסותיו במוזיקת סמבה.
הספר כולל גם נושאים יותר כבדים כמו עבודתו בפרויקט מנהטן (פרויקט הנשק הגרעיני של ארצות הברית), מותה של אשתו הראשונה משחפת וביקורתו על מערכת החינוך בברזיל.
הספר הצליח יותר מהמצופה ובעקבותיו יצא ספר המשך ב - 1988. פיינמן גם ספג ביקורת בעקבות הספר על יחסו כלפי נשים.
החלקיק האלוהי: אם היקום הוא התשובה, מהי השאלה?
"החלקיק האלוהי: אם היקום הוא התשובה, מהי השאלה?" נכתב על ידי הפיזיקאי זוכה פרס נובל לאון מ.
הספר הצליח מאוד ובעקבות גילוי חלקיק ההיגס (החלקיק האלוהי) לדרמן השתתף בהוצאת ספר "המשך" בשנת 2013 ושמו "מעבר לחלקיק האלוהי".
היקום על פי הפיזיקה המודרנית
היקום על פי הפיזיקה המודרנית הוא ספר מדע פופולרי שנכתב בידי יורם קירש.
הספר יצא לאור בשנת 2006 בהוצאת עם עובד בעברית.
הספר מגולל את תולדות הפיזיקה מתחילתה ועד יציאתו לאור.
הוא כולל גם כן פיזיקת חלקיקים ומאיצי חלקיקים.
טיימסקייפ (T) הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי גרגורי בנפורד ופורסם בשנת 1980. הספר זכה במספר פרסים כולל פרס נבולה בשנת 1981, פרס המדע הבדיוני הבריטי בשנת 1980, פרס לזכרו של ג'ון ו.
קמבל על רומן המדע הבדיוני הטוב ביותר בשנת 1981 ובפרס הדיטמר בשנת 1981. הרומן הצליח מאוד גם בקרב קהילת המדע הבדיוני וגם מחוצה לה.
הוא שילב מאיץ חלקיקים בתור כלי למסע בזמן שבעזרתו מנעו אסונות אקולוגיים בסיפור.
קוסמ (C) הוא ספר מדע בדיוני שנכתב בידי גרגורי בנפורד ופורסם בשנת 1998. בסיפור נוצר במאיץ חלקיקים קווארק גלואון פלאזמה שהופך ליקום משל עצמו, נפרד משלנו, ועובר במהלך הסיפור תהליך מהמפץ הגדול שלו ועד סופו של היקום.
הבזק לעתיד (במקור: Flashforward) הוא ספר מסוגת המדע הבדיוני שראה אור בשנת 1999 ונכתב בידי רוברט ג' סוייר.
מאורעות הספר מתרחשים ב־CERN – מרכז חקר פיזיקת החלקיקים המתקדם בעולם, ב־LHC (מאיץ החלקיקים הגדול בעולם).
שם, מתבצע ניסוי שמטרתו לגלות את חלקיק ההיגס.
לניסוי יש תופעת לוואי מפתיעה – ברחבי העולם, כל בן אדם חווה חוסר הכרה למשך שתי דקות ובמקום המציאות, במשך שתי הדקות האלה, כולם חווים את האירועים שעתידם לקרות עשרים ואחד וחצי שנים אחר מכן, וכתוצאה מהאירוע יש תאונות דרכים רבות.
CERN פרסמו ראיונות שלהם עם סוייר ומדענים אחרים לגבי הספר וסדרת הטלוויזיה שנעשתה בעקבותיו.
מלאכים ושדים הוא ספר מתח ומסתורין שנכתב בידי דן בראון ויצא לאור בשנת 2000. הספר מערב אנטי חומר שנוצר במאיץ החלקיקים הגדול בעולם (LHC) בסרן (CERN).
בספר האנטי חומר משמש להכנת פצצה בשביל לפוצץ את הוטיקן.
סרן שמו באתר שלהם דף תשובות ושאלות על הספר.
הספר הצליח מאוד ונמכר ברחבי העולם.
חור שחור הוא רומן שיצא לאור בשנת 2007 ונכתב בידי אנג'לו פרסיטו.
הרומן מספר על קבוצת מדענים שמנסים לעצור את פעילות ה-LHC אך נכשלים וכתוצאה מכך נוצר חור שחור מזערי.
החור השחור גדל ולבסוף הורס ו"בולע" את כל כדור הארץ.