tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קווי דמיון אלה כוללים את נושא האנרגיה אדנוזין טריפוספט (ATP), ואת העובדה שכל חומצות האמינו שנמצאות בחלבונים הן שמאליות.
עם זאת, ייתכן שנקודות הדמיון הללו נוצרו בגלל חוקי הפיזיקה והכימיה – ולא דרך מוצא משותף אוניברסלי – ולכן הביאו לאבולוציה מתכנסת.
לעומת זאת יש עדויות להומולוגיה של תת-היחידות המרכזיות של ATPases Transmembrane בכל האורגניזמים, במיוחד האופן שבו האלמנטים המסתובבים קשורים לממברנה.
זה תומך בהנחה של האב הקדמון הכולל כאורגניזם תאי, אם כי ייתכן שקרומים ראשוניים היו חצי חדירים והתפתחו מאוחר יותר לקרום של חיידקים מודרניים, ובנתיב שני התפתחו לארכאונים מודרניים.
ראיה נוספת היא עצים פילוגנטיים מפורטים ("עצים גנאלוגיים" של מינים) הממפים את החלוקה המוצעת ואת האבות הקדמונים המשותפים של כל המינים החיים.
בשנת 2010, דאגלס ל' תאובלד (Theobald) פרסם ניתוח סטטיסטי של נתונים גנטיים זמינים, ומיפה אותם לעצים פילוגנטיים, וכך נתן "תמיכה כמותית חזקה, על ידי בדיקה פורמלית, לאחדות החיים".
עצים אלו נבנו בשיטות מורפולוגיות, כגון מראה, אמבריולוגיה וכו'.
לאחרונה התאפשר לבנות עצים אלו באמצעות נתונים מולקולריים המבוססים על קווי דמיון והבדלים בין רצפים גנטיים לחלבונים.
כל השיטות הללו מייצרות תוצאות דומות במהותן, אם כי לרוב השונות הגנטית אין השפעה על המורפולוגיה החיצונית.
עצים פילוגנטיים המבוססים על סוגים שונים של מידע תומכים זה בזה, וזו עדות חזקה למוצא משותף.
ניתוח פילוגנטי של ענני חילופי גנים
תאובלד ציין כי העברת גנים אופקית משמעותית יכולה הייתה להתרחש במהלך האבולוציה המוקדמת.
חיידקים מסוגלים לבצע חילופי גנים בין שושלות מרוחקות.
זה מחליש את ההנחה הבסיסית של ניתוח פילוגנטי, לפיה דמיון של גנומים מרמז על מוצא משותף, מכיוון שחילופי גנים מספקים יאפשרו לשושלות לחלוק חלק גדול מהגנום שלהן בין אם הם חולקים אב קדמון (מונופיליה) ובין אם לאו.
ממצא זה הביא לשאלות לגבי תקפות המודל של מוצא חיים יחיד.
עם זאת, לא סביר שפרוטו-אורגניזמים לא קשורים לחלוטין היו יכולים להחליף גנים, שכן מנגנוני הקידוד השונים שלהם לא היו מביאים למערכות מתפקדות.
מאוחר יותר, לאורגניזמים רבים שכולם נגזרו מאב קדמון בודד יכלו להיות גנים משותפים שכולם פעלו באותו אופן.
אם אורגניזמים מוקדמים היו מונעים על ידי אותם תנאים סביבתיים לפתח ביוכימיה דומה באופן של התכנסות, ייתכן שהיו רוכשים באופן עצמאי רצפים גנטיים דומים.
"המבחן הפורמלי" של תאובלד זכה בהתאם לביקורת על ידי טקאהירו יונזווה (Yonezawa) ועמיתיו על כך שלא כלל שיקול של התכנסות.
הם טענו שהמבחן של תאובלד אינו מספיק כדי להבחין בין ההשערות המתחרות.
תאובלד הגיב בטענה שהבדיקות שלו מבחינות בין מבנה פילוגנטי לבין דמיון רצף בלבד.
לכן, טען, התוצאות שלו מראות ש"חלבונים אמיתיים שמורים אוניברסליים הם הומולוגיים".
כל האורגניזמים החיים עשויים להיות צאצאים מאורגניזם חד-תאי מקורי עם גנום DNA, והדבר מרמז על מקור יחיד לחיים.
ייתכן שהיה קיים אב קדמון משותף אוניברסלי שכזה, לא אך סביר שישות כה מורכבת נוצרה מאליה, ולכן לא סביר שתא עם גנום DNA היה מקור החיים.
כדי להבין את מקור החיים, הוצע כי חיים תאיים מבוססי DNA צמחו ממולקולות RNA משכפלות עצמיות פרה-תאיות פשוטות יחסית המסוגלות לעבור ברירה טבעית, לפי השערת עולם ה-RNA.
במהלך האבולוציה, עולם ה-RNA הזה הוחלף בהופעתו האבולוציונית של עולם ה-DNA.
עולם של גנומי RNA המשכפלים באופן עצמאי כנראה כבר לא קיים (נגיפי RNA תלויים בתאי מארח עם גנום DNA), ולכן לא ברור כיצד ניתן להביא ראיות מדעיות לשאלה האם היה מקור אחד של אירוע חיים שממנו צמחו כל החיים.
בפלאואנתרופולוגיה, המוצא האפריקאי המאוחר של האדם המודרני הוא המודל הדומיננטי של המוצא הגאוגרפי ונדידת האדם הקדמון של אדם מודרני מבחינה אנטומית (הומו סאפיינס).
מודל זה עוקב אחר ההתפשטות של ההומינינים אל מחוץ לאפריקה, הנדידה של הומו ארקטוס ואחריו האדם הניאנדרטלי.
המודל מציע מקור יחיד של הומו סאפיינס במובן הטקסונומי, המוציא מכלל אפשרות אבולוציה מקבילה באזורים אחרים, של תכונות הנחשבות מודרניות מבחינה אנטומית, אך אינו מוציא מכלל אפשרות עירוב בין הומו סאפיינס לבין בני אדם ארכאיים באירופה ובאסיה.
ככל הנראה הומו סאפיינס התפתח בקרן אפריקה לפני בין 300,000 ל-200,000 שנים, אם כי השערה חלופית טוענת שמאפיינים מורפולוגיים מגוונים של הומו סאפיינס הופיעו באופן מקומי בחלקים שונים של אפריקה והתכנסו עקב זרימת גנים בין אוכלוסיות שונות באותה תקופה.
מודל "המוצא האפריקאי האחרון" מציע שכל האוכלוסיות המודרניות שאינן אפריקאיות הן צאצאיות של אוכלוסיות הומו סאפיינס שעזבו את אפריקה לאחר זמן זה.
היו לפחות כמה הגירות אל מחוץ לאפריקה של בני אדם מודרניים, אולי כבר לפני 270,000 שנה, כולל לפני 215,000 שנה לפחות, ליוון, ובוודאי דרך צפון אפריקה וחצי האי ערב לפני כ-130,000 עד 115,000 שנים.
ישנן עדויות לכך שבני אדם מודרניים הגיעו לסין לפני כ-80,000 שנה.
נראה כי כמעט כל גלי ההגירה המוקדמים הללו נכחדו או נסוגו, והאדם של ימינו מחוץ לאפריקה הוא בעיקר צאצא של גל הגירה אחד לפני 70,000–50,000 שנים.
הגל האחרון המשמעותי ביותר יצא מאפריקה לפני כ-70,000–50,000 שנים, דרך הנתיב הדרומי, לאורך חוף אסיה, והגיע לאוסטרליה לפני כ-65,000–50,000 שנים.
יש המפקפקים בתארוך המוקדם יותר וממקמים את הגעת האדם לשם לפני 50,000 שנה לכל המוקדם.
אחרים הציעו כי המתיישבים הראשונים הללו של אוסטרליה מייצגים גל ישן יותר מההגירה המשמעותית מאפריקה, ולפיכך אולי קדמו לתושבי האזור המאוחרים.
אירופה הייתה מאוכלסת בגל הגירה מוקדם שהתיישב במזרח הקרוב ובאירופה לפני פחות מ-55,000 שנה.
בשנות ה-2010 מחקרים בגנטיקה של אוכלוסיות חשפו עדויות לרביית כלאיים שהתרחשה בין הומו סאפיינס לבין בני אדם ארכאיים באירואסיה, באוקיאניה ובאפריקה, המצביעים על כך שקבוצות אוכלוסייה מודרניות אומנם נגזרו ברובן מהומו סאפיינס אך הן במידה פחותה גם צאצאיות לגרסאות אזוריות של בני אדם ארכאיים.
"מוצא אפריקאי מאוחר", או "ההגירה השנייה מאפריקה", הוא הגירה של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית אל מחוץ לאפריקה לאחר הופעתם לפני 300,000 עד 200,000 שנים, בניגוד להגירה הראשונה מאפריקה, המתייחסת להגירה של בני אדם ארכאיים מאפריקה לאירואסיה לפני 1.8 עד לפני חצי מיליון שנה.
אומו-קיביש אחד (Omo-Kibish I) ובכינויו המקוצר אומו אחד (Omo I) מדרום אתיופיה הוא השלד המודרני ביותר מבחינה אנטומית של הומו סאפיינס הידוע כיום.
ישנם מאובני הומו סאפיינס ישנים אף יותר מג'בל אירהוד במרוקו, בגיל 315,000 בערך, אשר מציגים תערובת של מאפיינים מודרניים וארכאיים.
מתחילת המאה ה-21 הפכה תמונת ההגירות של "המוצא היחיד המאוחר ביותר" למורכבת משמעותית, עקב גילוי התערובת המודרנית-ארכאית – הזדווגויות הומו סאפיינס וגזעי הומו אחרים – והעדויות ההולכות וגוברות לכך שההגירה אל מחוץ לאפריקה התרחשה בגלים לאורך זמן.
משנת 2010 נטען שהיו שני נתיבי הגירה עיקריים מחוץ לאפריקה, של בני אדם עם אנטומיה מודרנית מוקדמת: "הדרך הצפונית", דרך עמק הנילוס וסיני ו"הדרך הדרומית" דרך באב אל-מנדב.
פוסת ואח' (Posth, 2017) מציעים שההומו סאפיינס הקדום, או "מין אחר באפריקה שקשור אלינו באופן הדוק", היגר לראשונה מאפריקה לפני כ-270,000 שנה, בהתבסס על כך שהגנום המיטוכונדרי של הניאנדרטלים קרוב יותר לזה של הומו סאפיינס מאשר לזה של הדניסובים.
עדויות מאובנות מצביעות על נדידה מוקדמת של הומו סאפיינס.
המאובן העתיק ביותר הגיע ממערת אפידימה ביוון ומתוארך למועד שלפני 210,000 שנה.
ממצאים במערת מיסליה, הכוללים עצם לסת חלקית ושמונה שיניים, תוארכו למועד שלפני כ-185,000 שנים.
שכבות המתוארכות למועד שלפני 250,000 עד 140,000 שנים באותה מערה הכילו כלים שעוצבו בטכניקת לוואלואה, שיכולים לקבוע את תאריך הנדידה הראשונה למועד מוקדם יותר, אם ישויכו הכלים לעצם הלסת האנושית המודרנית.
השערת הנדידה מזרחה מצפון-מזרח אפריקה לערב לפני 150,000–130,000 שנים מבוססת על ממצא כלי האבן בג'בל פאיה באיחוד האמירויות הערביות, המתוארך ל-127,000 שנים (נתגלו ב-2011), אם כי עדויות המאובנים באזור מאוחרות משמעותית – לפני 85,000 שנים.
ייתכן שלגל זה קשורים הממצאים ממערת ז'ירנדונג , דרום סין, המתוארכים למועד שלפני יותר מ-100,000 שנים.
עדויות אחרות לנוכחות אנושית מודרנית בסין תוארכו למועד שלפני 80,000 שנה.
הגירה משמעותית מאפריקה התרחשה לפני כ-70,000–50,000 שנים דרך מה שמכונה הנתיב הדרומי, בתקופת אסון טובה, שהתרחש לפני 69,000–77,000 שנים.
הגירה זו נעה לאורך קו החוף הדרומי של אסיה והגיעה לאוסטרליה לפני כ-65,000–50,000 שנים ולפי מחקר אחר, לפני 50,000 שנה לכל המוקדם.
למערב אסיה הגיע גל הגירה אחר לפני כ-50,000 שנה ולאירופה הגיעה אוכלוסייה ממערב אסיה לפני כ-43,000 שנה.
ולס מתאר גל הגירה נוסף לאחר ההגירה לאורך תוואי החוף הדרומי: הגירה צפונית לאירופה לפני כ-45,000 שנים.
אפשרות זו נשללת על ידי מקולי ופוסת, הטוענים שהיה גל הגירה יחיד, עם שלוחה מוקדמת לאירופה.
החל מלפני 135,000 שנה, אפריקה הטרופית חוותה מגה-בצורת שהרחיקה את האדם מהיבשה לכיוון הים, ואילצה אותו לעבור ליבשות אחרות.
החוקרים השתמשו בתארוך פחמן על גרגרי אבקה שנלכדו בבוץ בקרקעית האגם כדי לגלות איזו צמחייה הייתה באגם מלאווי בעת ההיא, ולקחו דגימות במרווחים של 300 שנה.
בדגימות מימי הבצורת היו מעט אבקנים או פחם, מה שמצביע על צמחייה דלילה, וכך מעט יכול היה להישרף.
האזור סביב אגם מלאווי, כיום מיוער, היה מדבר לפני כ-135,000 עד 90,000 שנים.
מאובנים של הומו סאפיינס קדום במערות הר הקפיצה ומערת הגדי בישראל תוארכו למועד שלפני 80,000 עד 120,000 שנים.
נראה שבני אדם אלה נכחדו או נסוגו חזרה לאפריקה לפני 70,000 עד 80,000 שנה.
אולי הוחלפו בניאנדרטלים שנמלטו דרומה מהאזורים הקרים יותר של אירופה של עידן הקרח.
גילוי כלי אבן באיחוד האמירויות הערביות בשנת 2011 באתר פאיה-1 (Faya-1) במלייחה שבשארג'ה, מצביע על נוכחות אדם מודרני לפני לפחות 125,000 שנה.
תגלית זו הובילה להחייאת ההשערה על המסלול הצפון אפריקאי.
הבנה חדשה זו של תפקיד ההגירה דרך חצי האי ערב החלה להשתנות בעקבות מחקרים ארכאולוגיים וגנטיים המדגישים את חשיבות דרום חצי האי ערב כמסדרון להתפשטות אנושית אל מחוץ לאפריקה.
בעומאן גילה ביין ג'ובן (Bien Joven) בשנת 2011 אתר עם יותר מ-100 שברי כלי אבן השייכים למתחם הנובי המאוחר, שבעבר הוכר רק מחפירות ארכאולוגיות בסודאן.
שתי הערכות בטכניקת תארוך על ידי תאורה המעוּררת באופנים אופטיים קבעו למתחם הנובי הערבי גיל של 106,000 שנה בקירוב, מה שמספק עדות לקיום תרבות אדם מתקופת האבן בדרום ערב, סביב החלק המוקדם של תקופת האיזוטופ הימי שלב 5 , שמוערכת בין 130,000 שנה עד 80,000 שנה לפני זמננו.
לדברי קולווילם ואח', הניאנדרטלים תרמו גנטית לבני אדם מודרניים שחיו מחוץ לאפריקה לפני כ-100,000 שנה, בני אדם שכבר נפרדו תרבותית, גנטית ואבולוציונית מבני אדם מודרניים אחרים לפני כ-200,000 שנה.
הגל המוקדם הזה של בני אדם מודרניים שיצא אל מחוץ לאפריקה תרם גנטית לניאנדרטלים בהרי אלטאי (באזור גבול רוסיה–סין של היום).
אבותיהם הקדמונים של הניאנדרטלים מהרי אלטאי ובני האדם המודרניים המוקדמים נפגשו והזדווגו, אולי במזרח הקרוב, אלפי שנים מוקדם מכפי שחשבו בעבר.
על פי גרונאו, יש "עדויות ארכאולוגיות לנוכחותם של בני אדם מודרניים מוקדמים מחוץ לאפריקה לפני 100,000 שנים לפי עדות גנטית ראשונה של אוכלוסיות כאלה." אירועי עירוב גנטי דומים צוינו גם באזורים אחרים.
לפני כ-70 עד 50 אלף שנה, תת-קבוצה של נושאי ה-DNA המיטוכונדרי ההפלוגרופ (Haplogroup) L3 היגרו ממזרח אפריקה למזרח הקרוב.
ההערכה היא שמאוכלוסייה של 2,000 עד 5,000 פרטים באפריקה, רק קבוצה קטנה, אולי כ-150 עד 1,000 איש, חצתה את הים האדום.
קבוצה זו נעה לאורך נתיב החוף סביב ערב והרמה הפרסית עד להודו, שנראה כי הייתה נקודת ההתיישבות הגדולה הראשונה.
ולס (Wells, 2003) טען שהיה תוואי לאורך קו החוף הדרומי של אסיה, לאורך כ-, שהגיע לאוסטרליה לפני כ-50,000 שנה.
כיום, רוחבם של מצרי באב אל-מנדב, לרוחב הים האדום, הוא כ-, אבל לפני 50,000 שנה היו פני הים נמוכים ב- בגלל הקרחונים, ותעלת המים הייתה צרה בהרבה.
המצרים מעולם לא היו סגורים לחלוטין, אך היו צרים מספיק כדי לאפשר חצייה באמצעות רפסודות, וייתכן שהיו איים ביניהם.
פסולת צדפים בת 125,000 שנים נמצאה באריתריאה, מה שמעיד על כך שהתזונה של בני האדם המוקדמים כללה פירות ים שהושגו בסריקת חוף.
התארוך של ההגירה בנתיב הדרומי שנוי במחלוקת.
ייתכן שהיא קרתה לפני או אחרי אסון טובה, התפרצות געשית קטסטרופלית שהתרחשה לפני 69,000 עד 77,000 שנים באתר של אגם טובה של ימינו.
כלי אבן שהתגלו מתחת לשכבות אפר בהודו עשויים להצביע על הגירה לפני אסון טובה אך מקור הכלים שנוי במחלוקת.
אינדיקציה לכך שההגירה הייתה אחרי אסון טובה היא ההפלוגרופ L3, שמקורה לפני הגירת האדם אל מחוץ לאפריקה ומתוארכת לפני 70,000–60,000 שנים, והיא "מרמזת שהאנושות עזבה את אפריקה כמה אלפי שנים אחרי אסון טובה".
מחקר שהראה מוטציות גנטיות איטיות מהצפוי ב-DNA האנושי פורסם ב-2012, כך שייתכן שיש לתקן את תארוך ההגירה למועד שלפני 90,000 עד 130,000 שנים.
מחקרים עדכניים מצביעים על הגירה אל מחוץ לאפריקה לפני כ-65,000–50,000 שנים, של אבותיהן של אוכלוסיות מודרניות שאינן אפריקאיות, בדומה לרוב ההערכות הקודמות.
לאחר המאובנים המתוארכים ל-80,000 עד 120,000 שנים לפני זמננו ממערות קפצה ומערת הגדי בישראל, אין מאובני אדם מודרני בלבנט עד למאובן מנות 1 ממערת מנות בישראל, המתוארך ל-54,700 שנה לפני זמננו, אם כי התארוך עבר ביקורת על ידי Groucutt et al.
היעדר מאובנים שניתן לשייך בבטחה לבני אדם מודרניים בלבנט מרמז שבני האדם המודרניים הוסגו לאחור על ידי הניאנדרטלים עד לפני כ-55,000 שנה, מה שהציב מחסום בפני הגירת האדם המודרני אל מחוץ לאפריקה דרך המסלול הצפוני.
שחזורי האקלים תומכים בהגירה בנתיב הדרומי שכן מצר באב אל-מנדב חווה אקלים סביר יותר להגירה אנושית מאשר הגשר היבשתי הצפוני ללבנט במהלך ההגירה מאפריקה.
נכון לשנת 2017, העדויות המוקדמות ביותר לבני אדם באוסטרליה הן בנות לפחות 65,000 שנה, מאובנים מאגם מונגו באוסטרליה תוארכו למועד שלפני כ-42,000 שנים.
מאובנים מאתר מג'דבבה תוארכו למועד שהוא לפחות לפני 65,000 שנה, אם כי יש המפקפקים בהערכה מוקדמת זו ומתארכים את מאובני מג'דבבה למועד שלפני כ-50,000 שנים לכל היותר.
נתונים פילוגנטיים מצביעים על כך שמטא-אוכלוסייה מוקדמת של מזרח אירו-אסיה (מזרח-לא-אפריקאי) התפצלה במזרח דרום אסיה, והולידה את האוסטרלו-פפואים והאינדיאנים הקדומים של דרום אסיה כמו גם מזרח ודרום-מזרח אסיה, אם כי אולי הפפואים קיבלו גנים מקבוצה מוקדמת יותר (xOoA) – בסביבות 2% – לצד תערובת ארכאית נוספת באזור סאהול .
על פי מחקר אחד, פפואים יכלו להיווצר מעירוב שושלת מזרח אירואסייתית ושושלת ממערב ומזרח אסיה, או כשושלת אחות של מזרח אסיה, עם או בלי תרומה בסיסית של אחת הקבוצות המוקדמות יותר.
נמצא שדגימת ציידים-לקטים בהולוקן (Leang Panninge) מדרום סולאווסי מעידה על קרבה גנטית בין תושבי מזרח אירו-אסיה לאוסטרלו-פפואים.
כ-50% קשורים לפפואה ו-50% קשורים לאוכלוסיית הבסיס המזרח-אסייתית ( או ).
החוקרים הסיקו שמוצאו המזרח אסייתי של האוקיאני היה הרבה יותר נפוץ, והאוכלוסייה של דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה הייתה מורכבת יותר מהמשוער בעבר.
איש ליוג'יאנג שנמצא בסין הוא בין בני האדם המודרניים המוקדמים ביותר שנמצאו במזרח אסיה.
הגיל המיוחס לשרידים הוא 67,000 שנים.
שיעורים גבוהים של שונות שנוצרו על ידי טכניקות תיארוך שונות שבשימוש חוקרים שונים מציבים את טווח התאריכים המקובל ביותר על 67,000 שנים לפני זמננו כמינימום, אך אינם שוללים תארוך של 159,000 שנים לפני זמננו.
ליו ואח' (2015) טוענים כי שיניים אנושיות מודרניות נמצאו בסין ומתוארכות ל-80,000 שנה לפני זמננו לכל הפחות.
איש טיאניואן מאותו אזור מתוארך בין 38,000 ל-42,000 שנים.
על פי בדיקות DNA משנת 2013, איש טיאניואן קשור "להרבה אסייתים וילידי אמריקה של ימינו".
טיאניואן דומה במורפולוגיה לאיש ליוג'יאנג ולכמה בני אדם מודרניים מתקופת ג'ומון שנמצאו ביפן, כמו גם לתושבים מודרניים של מזרח ודרום-מזרח אסיה.
מחקר משנת 2021 על תולדות האוכלוסייה של מזרח אירואסיה, הגיע למסקנה שמוצא עמי מזרח אסיה (East Asian people) הוא בדרום-מזרח אסיה בערך בשנת 50,000 לפני הספירה, וכי הם באו בנתיב דרום הימלאיה והתפשטו בגלי הגירה מרובים דרומה וצפונה.
מחקרים גנטיים הגיעו למסקנה שילידי אמריקה הם צאצאים של אוכלוסיית מייסדים אחת שהתפצלה בתחילה מאוכלוסיית מקור בדרום-מזרח אסיה היבשתית (לא מהאיים) לפני כ-36,000 שנה, באותו זמן שבו התפצלו אנשי ג'ומון ממזרח אסיה, או עם ילידים קדומים או בגל התפשטות נפרד.
הם מראים שהענפים הבסיסיים של ילידי צפון ודרום אמריקה, שאליהם שייכים כל שאר העמים הילידיים, התפצלו לפני כ-16,000 שנה.
דגימה אמריקאית ילידית משנת 16,000 לפני הספירה באיידהו, הדומה מבחינה קרניומטרית לאינדיאנים מודרניים כמו גם לאדם פלאו-סיבירי, נמצאה כבעלת מקור בעיקר ממזרח אירו-אסיה והראתה זיקה גבוהה לתושבי מזרח אסיה עכשוויים, כמו גם לדגימות מתקופת ג'ומון מיפן.
ניתוח זה מחזק את ההנחה כי אבותיהם של ילידי אמריקה התפצלו מאוכלוסיית מקור מזרח-אירו-אסייתית במזרח סיביר.
לפי מקולי (Macaulay et al., 2005), שלוחה מוקדמת מההגירה דרומה עם קבוצה הפלוגרופ N (הפלוגרופ – Haplogroup – הוא קבוצת אנשים שירשו את אותם אללים מאב משותף) יצאה מהנילוס, ממזרח אפריקה, צפונה וחצתה לאסיה דרך סיני.
קבוצה זו הסתעפה, חלק מצאצאיה עברו לאירופה ואחרים פנו מזרחה לאסיה.
השערה זו נתמכת על ידי התארוך המאוחר יחסית של הגעת בני האדם המודרניים לאירופה וכן על ידי עדויות ארכאולוגיות ו-DNA בהתבסס על ניתוח של 55 גנומים מיטוכונדריים אנושיים (mtDNAs) של ציידים-לקטים; פוסת ואח' (Posth et al., 2016) טוענים שהיה "פיזור יחיד מהיר של כל הלא-אפריקאים לפני פחות מ-55,000 שנה".
השושלת הראשונה שהסתעפה מחוה המיטוכונדרית הייתה L0. קבוצה זו נמצאת בפרופורציות גבוהות בקרב עמי הסן של דרום אפריקה והסנדאווה של מזרח אפריקה.
בני קבוצה זו, בפרופורציות גבוהות, הם גם בני מבוטי.
קבוצות אלו הסתעפו מוקדם בהיסטוריה האנושית ונשארו מבודדות יחסית גנטית מאז.
קבוצות ההפלוגרופ L1, L2 ו-L3 הן צאצאיות של L1-L6, והן מוגבלות במידה רבה לאפריקה.
קבוצות המאקרו הפלוגרופ M ו-N, שמהן נבעו יתר השושלות של שאר בני האדם מחוץ לאפריקה, השתלשלו מ-L3. הפלוגרופ L3 הוא בן כ-70,000 שנים, בעוד שקבוצות הפלוגרופ M ו-N הן בנות כ-55,000–65,000 שנים.
הקשר בין עצי גנים אלה לבין היסטוריה דמוגרפית עדיין נתון לוויכוח לגבי יישומו על הגירה.
מבין כל השושלות האימהיות הקיימות באפריקה, הצאצאיות של שושלת אימהית אחת בלבד, שושלת מיטוכונדרית של הפלוגרופ L3, נמצאות מחוץ לאפריקה.
אילו התרחשו מספר הגירות, אפשר היה לצפות שיימצאו צאצאים של יותר משושלת אחת.
צאצאיות נקבות של L3, שושלות ההפלוגרופ M ו-N, נמצאות בתדירויות נמוכות מאוד באפריקה (אף על פי שאוכלוסיות ההפלוגרופ M1 הן עתיקות מאוד ומגוונות בצפון אפריקה ובצפון מזרח אפריקה).
הסבר אפשרי הוא שמוטציות אלו התרחשו במזרח אפריקה זמן קצר לפני היציאה והפכו לאחר מכן לקבוצות ההפלוגרופ הדומיננטיות באמצעות אפקט המייסדים.
לחלופין, ייתכן שהמוטציות הופיעו זמן קצר לאחר מכן.
נתיב דרומי וקבוצות ההפלוגרופ M ו-N
פיזור החוף הדרומי הזה התרחש לפני ההגירה בלבנט לפני כ-45,000 שנה.
השערה זו מנסה להסביר מדוע קבוצת ההפלוגרופ N דומיננטית באירופה ומדוע חסרה קבוצת ההפלוגרופ M באירופה.
עדויות לנדידה לאורך החופים נהרסו על ידי העלייה במפלס הים בתקופת ההולוקן.
לחלופין, אוכלוסיית מייסדים אירופאית קטנה שביטאה את קבוצות ההפלוגרופ M ו-N בהתחלה, יכלה לאבד את קבוצת ההפלוגרופ M באמצעות סחף גנטי אקראי כתוצאה מצוואר בקבוק גנטי (אפקט המייסדים).
מחקר שנערך ב-2002 על אוכלוסיות אפריקאיות, אירופיות ואסייתיות, מצא מגוון גנטי גדול יותר בקרב אפריקאים מאשר בקרב יוצאי אירו-אסיה, ומצא שהמגוון הגנטי בקרב האירו-אסייתים הוא במידה רבה תת-קבוצה של זו האפריקאית.
מחקר זה תומך במודל "היציאה מאפריקה".
מחקר גדול של קופ ואח' (Coop et al., 2009) מצא עדויות לברירה טבעית ב-DNA אוטוזומלי מחוץ לאפריקה.
המחקר מבחין בין שינויים לא אפריקאיים (בעיקר גרסאות KITLG – ציטוקינים – הקשורות לצבע העור), שינויים ממערב אירו-אסיה (SLC24A5) ושינויים מזרח-אסייתים (MC1R, רלוונטי לצבע העור).
בהתבסס על ראיות אלה, המחקר הגיע למסקנה שאוכלוסיות אנושיות נתקלו בלחצי ברירה חדשים כשיצאו מאפריקה.
MC1R והקשר שלו לצבע העור נדונו על ידי הרדינג ואח' (Harding et al., 2000).
על פי מחקר זה, תושבי פפואה גינאה החדשה המשיכו לעמוד בפני לחצי ברירה לצבע עור כהה, וכך, אף על פי שקבוצות אלו נבדלות מהאפריקאים במקומות אחרים, האלל לצבע עור כהה משותף לאפריקאים בני זמננו, אנדמנים וניו גינאים.
אנדיקוט ואח' (Endicott et al., 2003) מציעים שמדובר באבולוציה מתכנסת.
מחקר משנת 2014 על ידי גרדסאני ואח' (Gurdasani et al.) מצביע על כך שהמגוון הגנטי הגבוה יותר באפריקה גדל עוד יותר באזורים מסוימים על ידי הגירות אירו-אסיה מאוחרות, שהשפיעו על חלקים מאפריקה.
מסלול מבטיח נוסף לשחזור גנאלוגיה גנטית אנושית הוא באמצעות נגיף JC ובראשית תיבות JCV, סוג של וירוס פוליומה (Polyomavirus) אנושי הנישא על ידי 70%–90% מבני האדם ומועבר בדרך כלל אנכית, מההורים לצאצאים, מה שמרמז על התבדרות (התפצלות) לאוכלוסיות אנושיות.
מסיבה זו, נגיף זה שימש כסמן גנטי לאבולוציה והגירה אנושית.
נראה ששיטה זו אינה אמינה עבור ההגירה אל מחוץ לאפריקה עקב שוני בשכיחות זני JCV הקשורים לאוכלוסיות אפריקאיות.
מכאן מסיקים שקלטון ואח' (Shackelton et al., 2006) כי זן אפריקאי בסיסי של JCV נכחד או שהזיהום המקורי ב-JCV מתוארך למועד שהוא לאחר ההגירה מאפריקה.
תערובת של בני אדם ארכאיים ומודרניים
בשנות ה-2010 התגלו עדויות לכך שמיני אדם ארכאיים (צאצאים של הומו היידלברגנסיס) העמידו צאצאים עם בני אדם מודרניים מחוץ לאפריקה.
מדובר בעיקר בתערובת ניאנדרטלית שנמצאת בגנום של כל האוכלוסיות המודרניות למעט אפריקאים שמדרום לסהרה, אך הוצגו ראיות גם לתערובת של האדם הדניסובי באוסטרליה (כלומר בקרב מלנזים, אבוריג'ינים ובני נגריטו).
שיעור העירוב הניאנדרטלי באוכלוסיות אירופה ואסיה נכון לשנת 2017 נאמד בכ-2%–3% מהחומר הגנטי.
ב-2011 התגלתה תערובת ארכאית בגנום של אוכלוסיות אפריקאיות שמדרום לסהרה, בקרב קבוצות ציידים-לקטים (בקרב הפיגמים של שבט האקא והפיגמים של הסאן), תערובת שמקורה בהומינינים ארכאיים שהתנתקו מהשושלת האנושית המודרנית לפני כ-700,000 שנה.
שיעור התערובת נאמד ב-2% מהחומר הגנטי.
תערובת של הומינינים ארכאיים מתקופות התבדלות קדומות עוד יותר, שמוערכות כשייכות למועד שלפני 1.2 עד 1.3 מיליון שנים, נמצאה בפיגמים, בהדזה ובחמש סנדאווה (Sandawe) מאזור טנזניה בשנת 2012.
מניתוח של Mucin 7, הפלוטיפ שמועד ההתלכדות המשוער שלו עם וריאנטים אחרים הוא לפני כ-4.5 מיליון שנים והוא ספציפי לאוכלוסיות אפריקאיות, ניתן להסיק שמקורו ברביית כלאיים בין בני אדם מודרניים לבני אדם ארכאיים אפריקאים.
מחקר שפורסם ב-2020 מצא ש-2% עד 19% מהגנום של אוכלוסיות יורובה ומנדה במערב אפריקה מקורו באוכלוסיית הומינינים ארכאיים שטרם זוהתה, וכנראה התפצלה לפני הפיצול בין בני האדם המודרניים לבין אבותיהם של הניאנדרטלים והדניסובים.
בנוסף לניתוח גנטי, פטרליה ואח' (Petraglia et al) בחנו את כלי האבן הקטנים (מיקרוליתים) מתת היבשת ההודית והסבירו את הרחבת האוכלוסייה בהתבסס על שחזור הסביבה של האדם המודרני הקדום.
הם תארכו כלי אבן מדרום אסיה ל-35,000 שנה לפני זמננו, ושיערו שהטכנולוגיה החדשה הושפעה משינויים סביבתיים ומלחץ אוכלוסייה.
מערכת היחסים הקלדיסטית של בני אדם עם הקופים האפריקאים הוצעה על ידי צ'ארלס דרווין לאחר שחקר את התנהגותם של קופי אדם אפריקאים, שאחד מהם הוצג בגן החיות של לונדון.
גם האנטומיסט תומאס האקסלי תמך בהשערה ושיער שלקופי אדם אפריקאים יש קשר אבולוציוני הדוק עם בני אדם.
הביולוג הגרמני ארנסט הקל סבר אחרת.
הוא היה חסיד של התיאוריה של הגירת האב הקדמון של האדם מאסיה.
הקל טען שבני האדם היו קרובים יותר לפרימטים של דרום-מזרח אסיה ודחה את ההשערה של דרווין.
בספרו מוצא האדם, דרווין שיער שבני האדם הם צאצאי קופים בעלי מוח קטן שעם זאת הלכו זקוף, מה ששחרר את ידיהם לשימושים שבהם שרדו אלה מדמויי הקופים (הומינינים) שאצלם התפתחה בברירה הטבעית אינטליגנציה.
הוא חשב שדמויי קופים אלה היו אפריקאים.
בשנת 1871 היו מעט מאוד מאובנים של הומינינים עתיקים.
כמעט חמישים שנה מאוחר יותר, ההשערה של דרווין החלה להיתמך בראיות, כאשר אנתרופולוגים החלו למצוא מאובנים של הומינינים עתיקים עם מוח קטן בכמה אזורים באפריקה .
הוויכוח באנתרופולוגיה הוטה לטובת המונוגניזם עד אמצע המאה ה-20. תומכים בודדים של פוליגניזם שהתקיימו באמצע המאה ה-20, כמו קרלטון קון, שחשב כבר ב-1962 כי הומו סאפיינס התפתח חמש פעמים מהומו ארקטוס בחמישה מקומות.
"...עדויות גנטיות מצביעות על כך שרצועה קטנה עם הסמן M168 נדדה מאפריקה לאורך חופי חצי האי ערב והודו, דרך אינדונזיה, והגיעה לאוסטרליה מוקדם מאוד, לפני 60,000 עד 50,000 שנים.
טענת הגירה מוקדמת זו לאוסטרליה נתמכת גם על ידי רסמוסן ואח' (Rasmussen et al., 2011)."
בשנות ה-80 אלן וילסון, רבקה ל' קאן ומארק סטונקינג עבדו על תארוך גנטי של האם הקדמונית המשותפת המטרילינאלית (כלומר, לפי DNA מיטוכונדרי) האחרונה של אוכלוסיות אנושיות מודרניות (שמכונה "חוה המיטוכונדרית").
כדי לזהות סמנים גנטיים אינפורמטיביים לשם מעקב אחרי ההיסטוריה האבולוציונית האנושית, וילסון התרכז ב-DNA המיטוכונדרי (mtDNA) שעבר מאם לילד.
חומר ה-DNA הזה עובר מוטציות במהירות, מה שמקל על מעקב אחר שינויים שחלו לאורך זמן קצר יחסית.
כאשר וילסון גילה ש-mtDNA אנושי הוא הרבה פחות מגוון מבחינה גנטית מ-mtDNA של שימפנזה, הוא הגיע למסקנה שאוכלוסיות אנושיות מודרניות התפצלו לאחרונה מאוכלוסייה בודדת, בעוד שמינים אנושיים מבוגרים יותר, כמו ניאנדרטלים והומו ארקטוס, נכחדו.
זאת לאור העובדה שככל שיש יותר מגוון גנטי, כך פירוש הדבר הוא שההתפצלות אירעה מוקדם יותר בהיסטוריה, מכיוון שככל שחולף הזמן, כך נוצרות יותר טעויות שכפול בגנים, וכך נוצרות עוד וריאציות גנטיות.
עם הופעתה של הארכיאוגנטיקה בשנות ה-90, התאפשר תארוך של קבוצות ההפלוגרופ המיטוכונדריות וה-Y-כרומוזומליות (תארוך לפי כרומוזומי ה-Y).
עד 1999, ההערכות נעו סביב 150,000 שנים עבור חוה המיטוכונדרית (MT-MRCA) ו-60,000 עד 70,000 שנים עבור מועד ההגירה אל מחוץ לאפריקה.
משנת 2000 עד 2003, הייתה מחלוקת לגבי ה-DNA המיטוכונדרי של "Mungo Man 3" – איש מונגו (LM3) – וההשפעה האפשרית שלו על השערת המוצא הרב-אזורי.
נמצא כי ל-LM3 יש יותר מהמספר הצפוי של הבדלי רצף גנטי בהשוואה ל-DNA האנושי המודרני (CRS).
השוואה של ה-DNA המיטוכונדרי של LM3 לזה של האבוריג'ינים העתיקים והמודרניים, הובילה למסקנה ש-Mungo Man נפל מחוץ לטווח השונות הגנטית שנראתה אצל האבוריג'ינים האוסטרלים והדבר תמך בהשערת המקור הרב-אזורית.
ניתוח מחודש של LM3 ודגימות עתיקות אחרות מהאזור שפורסמו ב-2016, הראה שהוא דומה לרצפים האוסטרליים האבוריג'ינים המודרניים, ממצא שלא עולה בקנה אחד עם תוצאות המחקר והניתוח הקודם.
מכיוון שההערכות הנוכחיות לגבי האב הקדמון המשותף האחרון של זכר ההומו סאפיינס ("אדם כרומוזום Y" או Y-MRCA) מתלכדות עם הערכות גילם של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית, שקדמו להגירה אל מחוץ לאפריקה, השערות המוצא הגאוגרפי ממשיכות להיות מוגבלות לאפריקה.
השושלות הבסיסיות ביותר זוהו במערב, צפון-מערב ומרכז אפריקה, מה שמצביע על סבירות ל-Y-MRCA באזור מרכז-צפון-מערב אפריקה.
מחקר אחר מוצא מיקום סביר ברבע הצפון מערבי של אפריקה לקבוצת ההפלוגרופ A1b.
דו"ח 2013 של הפלוגרופ A00 שנמצא בקרב אנשי Mbo במערב קמרון של ימינו תואם גם הוא לתמונה זו.
התיקון בפילוגניה של אדם כרומוזום Y מאז 2011 השפיע על ההערכות לגבי המקור הגאוגרפי הסביר של מוצא הזכר הראשון של ההומו סאפיינס, Y-MRCA, וכן על הערכות על עתיקותו.
לפי אותו נימוק, גילוי עתידי של קבוצות הפלוגרופ ארכאיות שאינן ידועות כיום באנשים חיים יוביל שוב לתיקונים כאלה.
הנוכחות של בין אחוז ל-4 אחוז DNA שמקורו בניאנדרטלים בגנום האירו-אסייתי מרמזת שהאירוע (הלא סביר) של גילוי של זכר אירו-אסייתי חי יחיד המציג קו אבהי ניאנדרטלי – כלומר, אב קדמון זכר לשושלת הניאנדרטלים – יגרום להקדמת התארוך (T-MRCA) של שושלת זו לכפול, לפחות, מהאומדן הנוכחי.
עם זאת, גילוי כרומוזום Y ניאנדרטלי על ידי מנדז ואח' (Mendez et al.) התמתן על ידי מחקר משנת 2016 המצביע על הכחדה של אבות השושלת הניאנדרטלית, שכן השושלת המתקבלת מהרצף הניאנדרטלי היא מחוץ לטווח השונות הגנטית האנושית העכשווית.
שאלות של מקור גאוגרפי יהפכו לחלק מהדיון על האבולוציה של הניאנדרטלים מההומו ארקטוס הקדום יותר.
הר החרמון, שהיה בשליטת סוריה עד מלחמת ששת הימים, נתפס ללא קרב ב-12 ביוני 1967 על ידי הפלוגה המסייעת של גדוד 13 של חטיבת גולני שהונחתה ממסוקים בהתאם להוראתו של שר הביטחון, משה דיין.
כיבוש חלק מרכס החרמון לא נכלל בתוכניות המבצעיות של פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים, אך מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, פנה לשר הביטחון, משה דיין, וביקש ממנו לתפוס את אחת הפסגות על החרמון, כדי לאפשר להקים מוצב תצפית שיצפה על הגולן ועל אגן דמשק.
הכוח הראשון שהיו בו מג"ד 13, מפקד אוגדה 36, אלוף פיקוד הצפון אלעד פלד, קצין המודיעין של הפיקוד וקצין האג"ם של גולני הונחת ממסוק סיקורסקי S-58 על נקודת גובה 2072. אחריו נחת במקום מסוק סופר פרלון שהנחית לוחמים מהפלוגה המסייעת של הגדוד.
באותו יום הונחתו כוחות קטנים גם על נ"ג 2224 ובג'בל רואוס.
ב-15 ביוני 1967 הוטסו משקיפי או"ם ומודד אזרח לכתף חרמון וסימנו יחד עם קציני צה"ל וקצינים סוריים את קו הפסקת האש החדש.
מרגע זה שלטה ישראל ב-7% משטח החרמון.
ממזרח לנ"ג 2072, בנ"ג 2100 הוקמו עמדת תצפית וכמה צריפים למגורים שבמשך הזמן הפכו למוצב החרמון הישראלי.
לאחר המלחמה הוקמה במקום יחידה 557, יחידת לוחמה אלקטרונית של חיל האוויר שהייתה יחידת בת של יחידה 545.
ב-1969 הסתיימה סלילת כביש צר מהכפר מג'דל שמס למוצב הישראלי.
ב-1971 נחנכה דרך גדעון, 26 ק"מ אורכה, על בסיס נחל שיאון המהווה ציר גישה חליפי למוצבי החרמון.
ערב מלחמת יום הכיפורים, ב־6 באוקטובר 1973, שהו במוצב 60 חיילים: 13 מהם לוחמים מחטיבת גולני שאבטחו את המוצב והיתר אנשי יחידה 8200 של חיל המודיעין (אז נקראה היחידה "יחידה 848"), אנשי חיל האוויר, חיילים מחיל הקשר ועוד.
תגבור הכוחות הסורים בגולן והיערכותם למלחמה היו גלויים לחיילי המוצב והם העבירו את המידע לגורמי הפיקוד.
ב־5 באוקטובר תוגבר המוצב בצוות של קציני תצפית ארטילריים.
למרות פקודה של פיקוד הצפון לתגבר את כל מוצבי צה"ל בגולן בלוחמים ובמפקדים, לא תוגבר המוצב.
בשתיים בצהריים, עם תחילת המלחמה, תקפו את המוצב שישה מטוסי מיג 17 סוריים ואחר כך הופגז המוצב באש ארטילרית במשך כשעה.
בשעה 14:05 הונחתו חיילי קומנדו סורי ממערב למוצב באמצעות שלושה מסוקים סוריים, שנשאו כל אחד 19 לוחמים (מסוק אחד התרסק על צלע ההר בסמוך ל'עיקול הטנק').
יתרת גדוד הקומנדו 82 הגיעה ברגל ממוצב החרמון הסורי ותקפה את המוצב הישראלי.
סמוך לתחילת ההתקפה, הונחת כוח קומנדו שמנה 16 לוחמים במנחת הסמוך לשער המוצב.
לוחמי גולני הצליחו לבלום את הכוח הסורי במשך 30 דקות, עד שאזלה תחמושתם ולאחר שלוחם אחד נהרג ושלושה נפצעו.
בשל טעות בהבנת המצב, ובשל אוזלת ידם של החיילים המקצועיים ומשום שלא סייעו ללוחמי גולני בהבאת תחמושת ובפינוי הנפגעים, נאלצו לוחמי גולני להסתגר במוצב ואז הצליחו הצנחנים הסורים לחדור למוצב ולהשתלט על חלקו העליון.
13 מחיילי צה"ל נהרגו, 31 חיילים נפלו בשבי הסורי ו־10 נחלצו.
עם השבויים נמנה עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית במודיעין אשר כונה בפי הסורים "הפרופסור היהודי" בשל הידיעות הרבות שמסר בשבי.
כמו כן הצליחו הסורים להעביר מהמוצב לסוריה ציוד התרעה סודי.
ב־8 באוקטובר ניסה כוח של חטיבת גולני לחבור למוצב, אך נכשל לאחר ש-23 לוחמים ומפקדים נהרגו.
ב־22 באוקטובר הצליחה חטיבת גולני לכבוש שוב את המוצב ("מבצע קינוח"), במחיר כבד של 56 הרוגים ו-97 פצועים.
במקביל לפעולה זאת כבש כוח משולב של צנחנים במילואים וחיל ההנדסה את ה"חרמון הסורי" אשר לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות, הועבר לשליטת האו"ם.
ב-8 בדצמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אסד, כבשה יחידת שלדג את מוצב החרמון הסורי, לאחר שהכוחות הסורים נסוגו.
מוצב ריחן היה המוצב הצפוני ביותר מבין מוצבי צה"ל ברצועת הביטחון וממוקם בפאתי הכפר ריחן.
מערבית לו שכן מוצב צד"ל סוג'וד וצפונית לו שכנו שלושת מוצבי צד"ל ע'זלן, ערמתא וחונה.
המוצב היה חלק מגדוד עישייה תחת פיקודה של החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון.
משימתו של מוצב ריחן הייתה לשמור על הציר בין מרג' עיון ומובלעת ג'זין פתוח.
משימה נוספת הייתה חיזוקו של גדוד 10 של צד"ל, אשר ישב במוצבים הסמוכים כגון סוג'וד, ע'זלן, ערמתא, חונה, רזלן וריחן, ולהוות העתודה שלו.
את ריחן תפסה פלוגת חי"ר, בדרך כלל הפלחה"ן או הפלנ"ט של החטיבה, וכן כוחות שריון, על בסיס קבוע של תחלופה בסבבים של ארבעה חודשים, למעט שבעה חודשים רצופים עד לנסיגת צה"ל מרצועת הביטחון.
במוצב היה צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה (אז מגדוד 414 שהיה חלק מחיל הקשר).
עקב מיקומו הצפוני שימש המוצב כנקודת יציאה לפעילות בתוך רצועת הביטחון ומחוצה לה.
היו שכינו את המוצב "מוצב המוות" עקב מספר הנפגעים הרב מתוך אלה ששירתו בו במשך שנות פעילותו.
באוקטובר 1995 עלה כוח של חטיבת גולני מהפלוגה המסייעת של גדוד 51 יחד עם צוות לוחמים מפלוגת הקשר החטיבתית על מטען צד בזמן שהיה רכוב על נגמ"ש, שישה חיילים נהרגו וחייל אחד נפצע קשה, האירוע כונה "אסון הנגמ"ש הראשון", ובו נהרג מפקד הפלוגה המסייעת רס"ן יוסי אוחנה.
באפריל 1999 תקפו עשרות פעילי חזבאללה את כוחות צד"ל שבמוצב סוג'וד.
כוח הצנחנים ממוצב ריחן הסמוך סייע להבריח את אנשי חזבאללה.
שמונה חיילי צה"ל ושלושה חיילי צד"ל נפצעו קל.
ביוני 1999 נתקל כוח מחלקתי מגדוד 101 בחוליה בת ארבעה מחבלים בעת שעמדה להציב מארב ברכס נבי אבו רקב שבסמוך למוצב ומפקדו נפצע.
כוח הצנחנים שאליו התווסף כוח בפיקוד המג"ד, איתי וירוב, לחם במחבלים בשטח הררי וסבוך והרגם.
המוצב פונה ופוצץ ב-23 במאי 2000 בעת נסיגת צה"ל מלבנון.
מוצב הפיקוד העליון (בראשי תיבות: מִצְפֵּ"עַ או מִצְפֶּ"ה), הידוע בכינויים "הבור" ו"מצודת ציון", הוא מרכז הפיקוד התת־קרקעי של צה"ל, הנמצא במחנה רבין שבקריה בתל אביב.
מוצב הפיקוד העליון משמש בשעת חירום את הרמטכ"ל לשליטה בצבא.
דו"ח ועדת וינוגרד תיאר את מטרתו של מוצב הפיקוד העליון:
המוצב שימש את המטכ"ל במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים, במלחמת לבנון הראשונה ובמבצעים שונים, בין היתר במבצע חומת מגן, במבצע עופרת יצוקה, ובמבצע צוק איתן.
במלחמת העצמאות לא היה למטכ"ל מוצב פיקוד, ומשרדי המטכ"ל שכנו עד ל־19 במאי 1948 בבית האדום בתל אביב ואז עברו לגבעת החלמה ברמת גן.
בתחילת שנות החמישים הוחלט להקים את מוצב הפיקוד העליון, שישמש מתקן שליטה מאובטח וחשאי בנפרד ממפקדת המטכ"ל ששכנה אז במחנה מקלף.
ב־26 ביוני 1950 פרסמה מחלקת התכנון שיש להקים מוצב תת־קרקעי, מרוחק ממקום המטה הכללי, ובו ירוכזו כל בעלי התפקידים הדרושים לניהול המלחמה במצב חירום.
באוקטובר 1950 ערך צה"ל תרגיל ארצי – תמרון צמ"ד (ראשי תיבות של הפיקודים צפון, מרכז ודרום) בו הופעל לראשונה גם מוצב הפיקוד העליון, שכונה בשם הצופן "המפעל".
המצפ"ה הוקם באופן זמני במרתף היקב של בית הספר החקלאי מקווה ישראל שסיפק מחסה והסוואה והיה קשור היטב לרשת הטלפונים הארצית.
לקח שעלה מהתמרון הוא שיש יש לשלב נציגים ממפקדות חיל האוויר וחיל הים במוצב, ולהציב את מוצב הפיקוד העליון ליד חדר הבקרה של חיל האוויר.
עד שהלקח יושם המשיכו לשפץ את המרתף במקווה ישראל.
במשך מספר שנים הוצע להקים את המצפ"ה בכ־30 מקומות שונים בין נס ציונה לבאר יעקב ורק לקראת מלחמת סיני מיקומו נקבע במחנה רחבעם באזור רמלה, סמוך למפקדת חיל האוויר, ניתן לו השם "מחנה דני" ומשם נוהלה המלחמה.
הבור בקריה נחפר באמצע שנות החמישים והאלוף יצחק רבין כראש אג"ם היה דמות מפתח בהפעלת המצפ"ה.
במלחמת ששת הימים הרמטכ"ל יצחק רבין כמעט ולא ניהל את המלחמה מהבור, אלא מהשטח.
במלחמת יום הכיפורים כבר נוהלה המלחמה מבור, אך זמן רב לקח עד שהמידע מהחזית הגיע אליו.
אחרי המלחמה הוא הורחב, חובר לבורות חיל האוויר וחיל הים שבקריה ותשתיות התקשורת שלו שודרגו.
הבור נחפר עשרות מטרים מתחת לפני הקרקע והגישה אליו הייתה במדרגות מתוך מבנה חד קומתי במרכז הקריה.
נבנו בו מסדרונות רבים דרכם עברו כבלי תקשורת וחשמל ונאסרה הכנסת טלפונים סלולרים אליו.
הוא הכיל את החמ"ל המרכזי של צה"ל, את הלשכות לשעת חירום של הרמטכ"ל, בכירי צה"ל, ראש הממשלה ושר הביטחון, וחדר דיונים לקבינט המדיני־ביטחוני.
לפי דו"ח ועדת וינוגרד, במהלך מלחמת לבנון השנייה פעל מוצב הפיקוד העליון בצורה גרעינית וחלקית, בדרגים נמוכים, וההחלטות התקבלו מחוצה לו.
את המוצב איישו בשגרה 300–400 אנשי חטיבת המבצעים במטכ"ל, ואילו בזמני חירום הוא היה יכול להכיל עד 1,000 איש.
עם השנים הפך הבור למיושן ולצפוף והיה קשה להטמיע בו טכנולוגיות חדשות.
גם המשרתים בו סבלו מתופעות לוואי של נשימת אוויר דחוס וחוסר אוורור.
בעקבות זאת הוחלט על הקמת בור חדש.
בדצמבר 2018, לקראת מבצע מגן צפוני נכנס לפעילות מבצעית הבור החדש שנבנה בקריה, שנקרא בשם "מצודת ציון" והופסק השימוש בבור הישן.
תכנון ובניית הבור ארכו עשור בהשקעה של מיליארדי שקלים.
הוא נמצא עשרות מטרים מתחת לאדמה, ובו כמה קומות המחוברות במעליות, בשטח של למעלה מ־10,000 מ"ר.
הכניסה אליו מתוך חניון תת-קרקעי בקריה ומאובטחת בכוח אזרחי.
גם אל הבור החדש אסור להכניס טלפונים סלולרים ואמצעים אלקטרונים, ונשמרת בו הקפדה על ביטחון מידע.
בשעת חירום יכולים לשהות בו כ-1,000 חיילים.
הבור החדש טכנולוגי ומודרני יותר מקודמו.
מערכות התקשורת שבו מאפשרות להתעדכן במצב בשטח על ידי גישה לכל מצלמה, לוויין או דיווחי קשר צה"לי.
בבור הוקמו החמ"ל המרכזי של צה"ל, חדר דיונים לרמטכ"ל, חמ"ל מודיעיני וחמ"ל משולב לחיל האוויר, חיל הים, היחידות המיוחדות, המוסד ושב"כ.
נמצאות בו לשכות וחדרים לבכירי צה"ל, לראש הממשלה, ולשר הביטחון ולנציגי המוסד, השב"כ והמשטרה.
לאגף המודיעין הוקצתה קומה שלמה אליה יורדים החיילים בחירום.
לחיילים המשרתים בבור מקלחות ואזור לשינה, והבכירים ישנים בלשכותיהם.
פועלים בבור גם חדר כושר, חדר אוכל מרכזי ובית קפה "קפה גראז'".
הבור מסוגל לפעול עצמאית בחירום, ויש בו אוכל, גנרטורים וציוד המספיקים לפעילותו לתקופה.
מוצב המזח, שכונה "מסרק" במפת קוד סיריוס, היה מעוז צה"ל הדרומי ביותר בקו בר-לב שלאורך תעלת סואץ.
הוא התפרסם במהלך מלחמת יום הכיפורים לאחר שהותקף על ידי הצבא המצרי והיה נצור במשך שבוע עד לכניעת חיילי צה"ל שהגנו עליו ונפילתם בשבי.
ההחלטה ליפול בשבי התקבלה בקרב החיילים עצמם ולא כפקודה ברורה מן הפיקוד.
כניעת המוצב צולמה על ידי אמצעי התקשורת המצריים, ונחרתה בזיכרון הציבורי הישראלי והמצרי.
בשנת 2023, במלאת 50 שנה למלחמת יום הכיפורים, הופקה סדרת הטלוויזיה "המזח" על האירועים במוצב, וכן יצא לאקרנים הסרט "המזח".
המוצב נבנה על לשון יבשה מלאכותית של מפרץ סואץ מול פורט תאופיק והעיר סואץ.
המעוז היה מוקף במים משלושת עבריו והגישה היבשתית אליו התאפשרה רק דרך ציר "לקסיקון" (הכביש לאורך תעלת סואץ).
השטח ממזרח למוצב היה שטח ביצות, אשר הגביל עוד יותר את הגישה אליו.
במהלך מלחמת ההתשה ספג המוצב הפגזות כבדות ואחדים מלוחמיו נהרגו.
ב-9 ביולי 1969 החלה הפגזה מצרית כבדה, שלאחריה פשט כוח קומנדו מצרי על מחלקת טנקים (3 טנקים) של גדוד 46 בחטיבה 401 שבמוצב, הרג 8 חיילים, פצעו 9 חיילי שריון, צנחנים ונח"ל, וחטף חייל אחד, שמת בשבי.
החילוץ החל כעבור זמן קצר, על ידי טנקים מגדוד 184 חטיבה 14, בפיקודו של .
בתגובה, הוציא צה"ל לפועל את הפשיטה על האי גרין ואת מבצע בוקסר.
המוצב סמוך לפרוץ מלחמת יום הכיפורים
ב-6 באוקטובר 1973, בוקר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, היה מוצב המזח אחד מ-16 מוצבים פעילים לאורכו של קו בר-לב, חלקם מאויש בכוח אדם מלא, וחלקם בכוחות קטנים.
מפקד המוצב היה סגן דוד תורג'מן.
מעוז המזח ושני המעוזים שמצפון לו, אוישו בפלוגה סדירה של נח"ל מוצנח בפיקודו של סגן שלמה ארדינסט, שמפקדתו ישבה במעוז המזח.
חיילי הנח"ל הגיעו למקום ב-25 באוגוסט.
במצב של שגרה, הפעילות במוצב כללה תצפיות ודיווחים מן המעוז על הנעשה בפורט תאופיק והעיר סואץ, שיפור הביצורים והעמדות, אבטחת עבודת הטרקטורים, שעסקו בטשטוש דרכי העפר, תיקון הסוללות ועוד.
בלילות נערכו סיורים עד למעוז "מפצח".
בתקופה זו היה זה אזור שקט עם כוחות אויב מועטים מול המוצב, אך ככל שחלפו הימים גברה פעילותם של המצרים בגדה השנייה.
פעילות זו התגברה שלושה שבועות טרם פרוץ המלחמה.
ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, יצאו חיילי מוצב המזח לחופשה למרות הפעילות שנצפתה בצד המצרי, אך בעקבות ידיעות על תרגיל גדול בצבא המצרי, בוטלו החופשות.
הכוננות שנצפתה בצד המצרי הגיעה לשיא בימים שקדמו ל-6 באוקטובר, עתה הראו התצפיות על כוונות לצליחת התעלה.
למרות הדיווחים על כוננות גבוהה בצד המצרי, בוטלה ההוראה כי על החיילים לישון בבגדים.
לקראת יום הכיפורים נוספו שלושה חיילים למצבת החיילים במוצב, ביניהם לוחם מגדוד 50 של הנח"ל ועוד שני בחורי ישיבה שתפקידם היה לסייע בתפילות.
ביום הכיפורים, יום תחילת המלחמה, מנה מוצב המזח 25 חיילים.
פרוץ המלחמה ומהלך הלחימה במוצב המזח
בעיצומו של יום הכיפורים תשל"ד, בשעה אחת וארבעים בצהריים, התקבלה הוראה על כוננות ספיגה.
בשעה 14:00 חלפה בגובה נמוך מעל המוצב רביעייה של מטוסי מיג-17 שהטילו את פצצותיהם על 11 הטנקים של פלוגה א' של גדוד 52 שחנו בתעוז "צידר" שהיה ממוקם כ-8 ק"מ ממוצב המזח, אך גרמו נזק זניח לטנקים.
מייד לאחר מכן החלה הפגזה ארטילרית מצרית כבדה אשר מוטטה חלק מתעלות הקשר ועמדות הירי של המוצב, אך לא חדרה לבונקרים.
ההפגזה המצרית נמשכה כשעתיים שבמהלכן שותק המעוז.
מוצב המזח היה בגזרתה של חטיבה 14, גדוד 52, פלוגה א', שניהלה לחימה עיקשת במהלך היום הראשון מול חוליות נ"ט חמושות בטילי סאגר ורקטות RPG-7, ארטילריה כבדה וטילי נ"ט שנורו מהצד השני של התעלה.
בשעה 16:30 בערך הגיעו למוצב המזח ארבעה טנקים שרובם פגועים שהביאו פצועים לתאג"ד של רופא המזח, ד"ר נחום ורבין.
בתוספת 17 אנשי השריון, מצבת כוח האדם של המוצב עלתה ל-42 חיילים.
בשעה 17:30 ההפגזה הארטילרית שככה וגדוד הקומנדו המצרי 43 החל בצליחה מול המוצב.
לוחמי הנח"ל והשריון החלו יורים לעבר הסירות הצולחות ופגעו ברבות מהן, אך למרות האש, המצרים הצליחו לעבור לצד הישראלי של התעלה.
למעט זמן ההתארגנות של המצרים לאחר צליחת התעלה, החלה התקפה על מוצב המזח שנמשכה לסירוגין, כולל תקיפות חיילי חי"ר, לאורך כל יומו ולילו של היום הראשון למלחמה.
בקרבות אלו נפצע קשה מפקד המוצב, סגן דוד תורג'מן.
לקראת שעות הערב ניסתה פלוגת טנקים, אשר ניהלה חילופי אש עם כוחות האויב, לפרוץ לעבר מעוז המזח, אך ניסיון זה כשל.
בבוקר 7 באוקטובר חודשה ההפגזה המצרית על המוצב, כאשר האש נוחתת במרכז המעוז.
נוסף על כך, חיילי קומנדו מצרים ניסו לחדור אל תוך מוצב המזח.
המעוז פנה בבקשה לסיוע של שריון וארטילריה ואף הודיע על המצאות כוחות חי"ר מצריים בתוך המעוז (אף על פי שדבר זה לא התרחש במציאות).
בקשת הסיוע נענתה בשלילה, אך הובטח כי תוך כמה שעות יגיעו כלים כבדים אל המוצב.
בשעה 18:21 התקיימה שיחה בין המוצב לחטיבה אשר מבטאת את מצבו הקשה של מוצב המזח:
בשעה זו נותרו עם המעוז שלושה צוותי טנקים אשר ישבו בכליהם והתכוננו לירי.
בלילה שבין 7 ל–8 באוקטובר נערכה התקפה מצרית גדולה אשר הגדילה את מספר הפצועים במעוז.
בלילה זה הוחלט גם על משימה שבה יצא טנק אל הגזרה הדרומית של מוצב המזח, שהיה נתון כעת בידי המצרים, ומשם יירה לעברם.
הטנק עלה באש, אנשי הצוות קפצו מהטנק הבוער אך נפגעו מירי המצרים.
המוצב המשיך להיות נתון במצור אף למחרת.
התקפות המצרים על המוצב לא פסקו ושולבו בניסיונות נוספים של פריצה לתוכו.
אנשי המוצב הדפו ניסיונות אלו והמשיכו בבקשת החילוץ והפינוי ברשת הקשר.
הידיעה על נפילתם של המעוזים הסמוכים בידי המצרים ביחד עם ההפגזות הבלתי פוסקות של המצרים על המעוז, החריפו את האווירה במוצב.
נוסף על כך, מספר הפצועים וההרוגים במעוז גדל.
בשלב זה, למראה דגלי האויב המונפים על מוצבים שכנים, ולאור הדיווחים ברשת הקשר, הבינו הלוחמים כי זהו המוצב האחרון בקו בר-לב אשר נותר בשליטת צה"ל.
ב-11 באוקטובר הוחלט במטכ"ל לנסות לחלץ את חיילי צה"ל מן המוצב בדרך הים, באמצעות לוחמי יחידה 707 מובלים ב"דבורים" ובסירות גומי; דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם.
התוכנית נשענה על לוחמי 707, משום שבאותו מועד תקף כוח בן עשרה לוחמים משייטת 13 את מעגן ע'רדקה.
18 לוחמי יחידה 707 יצאו מראס סודר והובלו בשש סירות גומי בפיקודו של רס"ן דב בר ובשלושה "דבורים", שנועדו להכוונה וסיוע, בפיקוד רס"ן עמי אילון.
פיקוד הדרום הודיע למפקד זי"ס, אל"ם זאב אלמוג, כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את פעולת החילוץ, החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר.
18 הלוחמים יגיעו בסירות גומי בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מ' מהמוצב המכותר.
חמישה לוחמים יגיעו בשחייה, יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב.
הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל סירות הגומי, שייגשו לפי קריאה עד למזח.
הים היה שקט והירח מלא.
באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה - שזוהתה מאוחר יותר כהפרעת מכ"ם - ונגשו לזהותה.
סירות הגומי המשיכו לנוע עצמאית.
לאחר שיצאו מטווח המכ"ם של ה"דבורים", ביקש עמי אילון מסירות הגומי לזקוף מחזירי הד מכ"ם, כדי לאַכֵּן את מקומם.
כתוצאה מכך נתגלה הכוח על ידי האויב, ותותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם, המוצבים מעבר למפרץ מערבה החלו בהפגזה על הסירות.
בשעה 23:15 חפ"ק פיקוד הדרום, שהמבצע התנהל בשליטתו, החליט להחזיר את הכוח, ללא ביצוע המשימה, מתוך הערכה כי החילוץ לא ניתן לביצוע.
מלאי התחמושת והציוד הרפואי במוצב הלך ואזל.
מצבם של חיילי המזח נעשה קשה יותר, וההבנה בקרבם כי הסיכוי לחילוץ הוא קלוש הלכה והתחדדה.
למרות הכאוס ששרר במוצב, המשיך מפקד המוצב, שלמה ארדינסט, לנהל את הלחימה, ואילו ד"ר נחום ורבין, רופא המוצב, פיקד על בונקר הפצועים.
ב–12 באוקטובר התקבלה ידיעה בקשר כי קיימת אפשרות של כניעת המוצב במקרה שלא יוכל להחזיק מעמד.
בדברים שמסר לאחר תום המלחמה סיפר ד"ר נחום ורבין, רופא המוצב, כי ההחלטה על כניעה החלה מתגבשת ביום הרביעי ללחימה, לאחר כישלון כוח חיל הים להגיע למוצב.
האפשרות לכניעה הועברה לפיקוד ברשת הקשר בנוסח: "אנחנו מעוניינים שתנסו לברר אפשרות של כניעה מסודרת".
בשלב זה חשב מפקד המוצב כי צעד הכניעה הוא מוקדם מדי.
שלמה ארדינסט אמר כי "מפקד, כל עוד הוא חושב שיש לו משימה, אפילו אם הוא חושב שהמצב אבוד וקריטי, חייב להמשיך".
התגלע ויכוח בין מפקד המוצב לרופא, אשר במרכזו ניגודים מקצועיים בין השניים, המפקד בעל המשימה להילחם, בעוד הרופא שתפקידו להציל חיים.
ביום שישי, יום לפני הכניעה, התאספו מפקדי המעוז בבונקר הפצועים ומפקד המוצב הסביר לחיילים את אפשרות הכניעה, אשר תיעשה בצורה מסודרת בתיווך הצלב האדום.
לאחר מכן, ד"ר ורבין אמר מילים על מצבם של הפצועים והציוד שנותר.
בסופם של דברים אלו נפלה פה אחד ההחלטה להיכנע.
בבוקר 13 באוקטובר קיבל מעוז המזח את נוהל הכניעה מן הפיקוד.
המפקד, סגן שלמה ארדינסט, עבר בין חייליו והודיע על הכניעה.
לאחר מכן חתם על כתב הכניעה עם נציג הצלב האדום בצד המצרי.
כך נשמעה השיחה האחרונה בין מעוז המזח לפיקוד:
במוצב המזח התכוננו להליכה בשבי: השמידו מסמכים ונשק, וחילקו ביניהם את מעט האוכל והמים שנשארו.
שעה לפני חציית התעלה ומעבר לשטח האויב, נשמע קול במכשיר הקשר.
ההודעה שהועברה במכשיר הקשר ניתנה בשמו של שר הביטחון, משה דיין ובה נאמר: "אני משנה את הפקודה הקודמת שלי...
אני חוזר, אתה רשאי להחליט".
בצהרי יום שבת חצו חיילי המזח את התעלה ובנוכחות הצלב האדום הודיעו לצבא המצרי על כניעתם.
מצלמות העיתונאים שתיעדו את המעמד איפשרו למשפחות החיילים בישראל לזהותם בעת נפילתם בשבי.
37 מלוחמי המוצב נפלו בשבי המצרי.
הכניעה תועדה ברשתות הטלוויזיה העולמיות.
התמונה שנצרבה יותר מכל בציבור הישראלי הייתה של אחד מחיילי המוצב, הלל אונסדורפר, נושא את ספר התורה של המוצב בדרך אל השבי.
חיילי המזח שהו בשבי המצרי כחמישה שבועות והוחזרו לישראל במסגרת חילופי שבויים.
בקרב הציבור המצרי סימלה כניעת מוצב המזח, ששודרה בטלוויזיה המצרית, שלב משמעותי בניצחון המצרי, והמונים יצאו לרחובות לחגוג את ההישג.
לסמל ורב-טוראי משה יצחק טובל, שנהרגו בעת הלחימה במוצב, הוענקו צל"ש הרמטכ"ל על לחימתם.
טוראי אביחיל פלד, שנשלח על ידי הרבנות הצבאית לסייע בענייני הדת, התנדב לסייע לחיילי המעוז בלחימה.
ביום השלישי למלחמה, בעודו מאייש עמדת מקלע, נפגע פגיעה קשה בידיו, בצווארו ובעיניו משתי רקטות RPG שנורו לעברו.
רופא המעוז, ד"ר נחום ורבין, נאלץ לבצע פיום קנה כדי להציל את חייו.
למרות פציעתו הקשה המשיך לשמש דוגמה בהתנהגותו לכל חיילי המעוז.
עם נפילת חיילי המעוז בשבי לא הניח פלד לחבריו לשאת אותו על אלונקה, והתעקש ללכת ברגל כשחבריו תומכים בו.
בשבי המצרי נכרתה ידו הימנית.
על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת.
מפקד טייסת הכנף המעופפת, סגן-אלוף , נהרג ב-9 באוקטובר 1973, בהובילו תקיפה באזור מוצב המזח.
מוצב טרמית היה מוצב צה"ל שחלש על ציר פילדלפי באזור רפיח הוא הוקם בשנת 1995 על בסיס מבנה מקומי עד אשר פונה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
המוצב הוקם על ידי צה"ל כדי למנוע מעבר של אמצעי לחימה ומחבלים מרצועת עזה למצרים ומשם לשטח ישראל.
המוצב הוקם על בסיס בית ישן בן שלוש קומות, ששכן על מפגש הצירים פילדלפי (ציר גבול ישראל-מצרים) ורחוב צלאח א-דין ברפיח.
מיקומו הבעייתי של המוצב, בין רפיח המצרית לרפיח הפלסטינית, כמו גם בידודו הביאו לסיכון עבור חיילי המוצב.
בשנת 1996, באירועי מנהרת הכותל, נהרג באזור המוצב אלוף-משנה נביה מרעי, סגן מפקד אוגדת עזה.
במהלך האינתיפאדה השנייה לוחמי המוצב חוו שורה של פיגועים באמצעות מטעני חבלה וחפירת מנהרות תופת מתחת למוצב ופיצוצן.
בעקבות הפיגועים הרבים וניסיונות ההסתננות הוחלט בשנת 2002 להוסיף "קיר שיגומים" לשני מוצבים מוצב טרמית החדש ולמוצב חרדון.
באוגוסט 2005 יצא צה"ל ממוצב טרמית בעקבות ההתנתקות והיציאה מחלקו הצפוני של ציר פילדלפי.
לאורך כל שנות פעילותו של המוצב איישו אותו לוחמי גדוד הסיור המדברי, חטיבת הנח"ל, חטיבת גבעתי וחטיבת גולני.
סגן חטיבת קטיף, ויקטור סודאי, תיאר בכתבה במעריב את זכרונותיו מהמוצב: "שירתתי בלבנון ובנקודות חיכוך רבות, אבל מאז מלחמת יום הכיפורים לא היה מוצב ישראלי שהיה נתון ללחימה כה קשה ומתמשכת.
אין בצה"ל חיילים שעוברים קרבות אש מדי יום כמו הלוחמים במוצב טרמית.
קרב רודף קרב והסכנה תמיד מרחפת מעל הראש".
תקופת שלטונו התאפיינה בשינויים רבים, בה עברה יפן ממדינה פאודלית למונרכיה אבסולוטית בראשות הקיסר.
לאחר מותו הוגדר כקאמי ונקרא בשם מייג'י, ובשם זה נקראת גם תקופת שלטונו, תקופת מייג'י.
בשנת לידתו הייתה יפן מבודדת ולא מפותחת, ונשלטה על ידי שוגונות טוקוגאווה ודאימיו ששלטו ב-250 האן שונים במדינה.
עד מותו ב-1912 עברה יפן מהפכה בתחומים הכלכלי, החברתי והפוליטי, והגיחה כאחת ממעצמות העולם.
שוגונות טוקוגאווה התבססה בראשית המאה ה-17, ומנהיגה, השוגון, שלט ביפן.
כ-180 אדונים, שנקראו דאימיו, שלטו בנחלות אוטונומיות תחת השוגון, שמדי פעם הזדקק לעזרתם אך לא הטיל עליהם מסים.
השוגון שלט בדאימיו בדרכים אחרות: כל נישואי דאימיו היו חייבים באישור השוגון, השוגון יכול היה לשלול מדאימיו את נכסיו וכל דאימיו היה חייב לבלות מחצית מזמנו בבירה אדו (טוקיו כיום).
ב-1615 פרסם מייסד שוגונות טוקוגאווה, טוקוגאווה איאיאסו, מסמך המתאר את קוד ההתנהגות של האצולה.
לפי קוד זה היה על הקיסר להקדיש את זמנו ללימודים ולאמנות, והחצר הקיסרית אכן הלכה לפי הקוד.
לשוגון היה עניין לשמר את סבילותו של הקיסר, ולא התייעץ עמו בעניינים מדיניים.
הקיסרים כמעט מעולם לא עזבו את ארמון הקיסרות בקיוטו, מלבד אחרי פרישתם, אז עברו לגור במנזר.
לאחר שנטלו את השליטה במדינה בראשית המאה ה-17, הגבילו פקידי השוגונות את המסחר עם המערב ואסרו על כניסת מיסיונרים לשטח המדינה.
מכל מעצמות המערב, רק ההולנדים המשיכו במסחר עם יפן, אך עשו זאת דרך נקודה אחת באי דג'ימה הסמוכה לנגסאקי.
עם זאת, בראשית המאה ה-19 החלו להופיע ספינות אירופאיות ואמריקאיות מול חופי יפן.
מוצוהיטו נולד ב-3 בנובמבר 1852 ליושיקו נקיָאמה, פילגש של הקיסר קומיי, ובצעירותו ניתן לו התואר "הנסיך סאצ'י." שנה לאחר לידתו, ביולי 1853, נכנסו קומודור מת'יו פרי ושייטת הספינות השחורות שלו למפרץ אדו, במטרה לאלץ את השוגונות, באיום פעולה צבאית, לפתוח את נמליה לסחר.
במהלך המשבר שפרץ בעקבות איום זה, נהגה השוגונות באופן יוצא דופן, והתייעצה עם החצר הקיסרית באשר לדרך הפעולה הרצויה, ויועצי הקיסר קומיי טענו שיש לפתוח במסחר עם האמריקאים, וביקשו שהשוגונות תודיע להם על דרך הפעולה שינקטו לבסוף.
בידיעה שאין באפשרותם להדוף את האמריקאים, איפשרה הממשלה היפנית את פתיחת נמליה לסחר, ונאלצה לחתום על חוזים בלתי שוויוניים שהוציאו את סמכות קביעת התעריפים מידיה וכן קבעו שזרים יישפטו בבתי משפט משלהם.
מקור המידע העיקרי על תקופת ילדותו של הנסיך סאצ'י מדיווחים מאוחרים יותר, ולכן לעיתים סותרים זה את זה.
למשל, דיווח אחד טען שהנסיך סאצ'י היה נער בריא וחזק ואף הצטיין בסומו, בעוד שאחרים טענו שהיה נער עדין וחולני.
ב-16 באוגוסט 1860 הפך הנסיך סאצ'י ליורש העצר, והמלכה הרעיה אימצה אותו באופן רשמי.
ב-11 בנובמבר באותה שנה התמנה לנסיך הכתר וניתן לו שמו הבוגר - מוצוהיטו.
בראשית שנות השישים של המאה ה-19 מספר גורמים ערערו את יציבות השוגונות.
נציגי המעצמות הזרות שאפו לחזק את השפעתן ביפן; דאימיו רבים התנגדו לדרך ההתנהלות של השוגונות אל מול המעצמות; סמוראים צעירים שנודעו כשישי החלו להאסף ולדבר בפומבי כנגד השוגונות.
השישי הוקירו את הקיסר קומיי ודגלו בשימוש באלימות על מנת לרפא את חוליי החברה.
בעוד שבהתחלה קראו השישי לסילוק והוצאה להורג של כל הזרים מיפן, הם הפכו פרגמטים מאוחר יותר, ותמכו במודרניזציה.
הבירה הקיסרית קיוטו הפכה למרכז לפעילות השישי, וב-1863 שכנעו אנשי הארגון את קומיי לפרסם פקודה לסילוק הזרים.
הפקודה הציבה את השוגונות במצב בעייתי שכן לא הייתה כל דרך לאכוף אותה.
בעקבות הפקודה נערכו כמה התקפות על זרים ועל כלי השיט שלהם, והזרים השיבו אש, ובסופו של דבר גירשו כוחות השוגונות את מרבית חברי השישי מקיוטו.
אף על פי כן, לא שככה התסיסה בתוך יפן.
על רקע כל אלה עסק מוצוהיטו בלימודים.
הוא למד סגנונות שונים של שירה ולימודים קלאסיים, ולא ברור האם מאורעות התקופה השפיעו עליו.
בינואר 1867 חלה הקיסר קומיי, שהיה אז בן 36, וב-30 בינואר נפטר ממחלתו.
ב-3 בפברואר הפך נסיך הכתר לקיסר יפן, אך הדבר לא הפריע להמשך לימודיו הקלאסיים, שלא כללו פוליטיקה.
באותה העת נאבק השוגון החדש, טוקוגאווה יושינובו, לשמור על כוחו.
השישי וגורמים מתמרדים אחרים המשיכו להפיץ את חזונם ליפן החדשה.
המאבק הפוליטי הפנימי הגיע לשיאו בנובמבר 1867, עם הסכמתו של טוקוגאווה לוותר על תואר השוגון שלו.
חודש לאחר מכן התפרק ההסכם עם כיבוש קיוטו על ידי כוחות מורדים.
ב-4 בינואר 1868 הכריז הקיסר באופן רשמי על השבת השלטון הקיסרי, ובחודש לאחר מכן נשלחה הודעה בדבר זה למדינות זרות:
השוגון טוקוגאווה התנגד תחילה ופתח במלחמת בושין, אך החזיק מעמד עד מאי ונאלץ להיכנע, אם כי קבוצות נאמנים שונות המשיכו להילחם והובסו רק במאי 1869. בספטמבר 1868 החלה באופן רשמי תקופת מייג'י (明治), שפירושה ביפנית "שלטון נאור," שם אותו קיבל מוצוהיטו לאחר מותו.
מעט לאחר עלייתו לכס הקיסרות הציגו בפני הקיסר את הארוקו איצ'ירו ככלה אפשרית.
היא הייתה בתו של חבר החצר הקיסרית ומבוגרת בשלוש שנים מהקיסר, שנאלץ לחכות לגיל הבגרות על מנת להתחתן.
הזוג נישא ב-11 בינואר 1869, ואף על פי שהייתה הקיסרית-רעיה הראשונה ששימשה דמות ציבורית, היא לא הביאה ילדים.
לעומת זאת, למוצוהיטו נולדו חמישה-עשר ילדים מחמש נשות חצר שונות, אך מתוכם רק חמישה הגיעו לגיל בגרות.
אחד מהם היה נסיך הכתר יושיהיטו, שלאחר מכן היה לקיסר טאישו.
לאחר הדחת השוגונות לא התקינו המורדים ממשלה מרכזית חדשה.
ב-23 במרץ 1868 הורשו נציגים זרים להיכנס לקיוטו ולברך את הקיסר, וב-7 באפריל פרסם הקיסר הצהרה בת חמש נקודות שהציגה את שיטת הממשל החדשה.
הצהרה זו, שהכירה רשמית בקיסר מוצוהיטו, ביטלה את הפאודליזם והכריזה על הקמת ממשלה דמוקרטית מודרנית ליפן.
באמצע חודש מאי עזב מוצוהיטו לראשונה את ארמון הקיסר בקיוטו כדי ליטול את הפיקוד על הצבא הקיסרי במאבקו בנאמני השוגון.
יועציו רצו שנתיניו ונתיני המעצמות הזרות יראו אותו, ולאחר שהות של שבועיים באוסקה שב מוצוהיטו לקיוטו.
ב-19 בספטמבר 1868 הכריז הקיסר על שינוי שמה של העיר אדו לטוקיו, והוכתר רשמית ב-15 באוקטובר.
כשבועיים לפני טקס ההכתרה, הכריז הקיסר על תקופת מייג'י, ומנקודה זו והלאה ניתן לכל תקופת שלטונו של הקיסר שם אחד, בניגוד לנוהג בעבר לשנות את השם כל מספר שנים.
לאחר הכתרתו יצא הקיסר לטוקיו, בה ביקר לראשונה.