tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עדים נוספים שעלו לדוכן היו קרובי משפחה של הקורבנות, אשר לעיתים היו הראשונים למצוא את גופותיהם המבותרות של יקיריהם.
האקדח שנשא צ'ייס כאשר נלכד קישר בינו לבין כל מקרי הרצח, משום שמעולם לא החליף כלי נשק וביצע את כל פשעיו בעזרתו.
למרבה הפתעתם של כל הצדדים עלה צ'ייס להעיד במהלך המשפט, אסטרטגיה הגנתית שככל הנראה הגה עורך דינו בניסיון לחזק את טענתו לאי שפיותו.
הוא לא הכחיש את הרציחות למרות שזיכרונו היה מעורפל ומנע ממנו לשחזר את התרחשות האירועים בצורה מדויקת.
צימאון הדם שלו החל, לדבריו, לאחר שצפה בתוכניות טלוויזיה רפואיות.
ראשית התחיל עם ארנבים וציפורים, בטרם עבר לכלבים, פרות, ולבסוף בני אדם.
כמו כן הודה כי שתה את דמם של חלק מקורבנותיו, ביניהם תרזה ויילין ודייוויד פריירה, משום שהזדקק לו.
עדותו תמה בטענה כי היה קורבן של החברה, ושמקור כל צרותיו הוא בחוסר יכולתו לקיים מערכות יחסים נורמליות עם בנות זוגו.
כאשר נשאל האם הוא מצטער על מעשיו, ענה בחיוב.
במהלך נאומי הסיום שחזר טוכטרמן, התובע, את מהלך הרציחות בפני חבר המושבעים, ואילו סלמי ביקש כי לאור רקעו הנפשי של לקוחו הוא יימצא אשם ברצח מדרגה שנייה בלבד, דבר אשר היה מציל אותו מעונש המוות.
ב-8 במאי החזיר חבר המושבעים פסק דין של אשמה ברצח מדרגה ראשונה עבור כל אחד מששת הקורבנות, בתום דיונים שארכו כחמש שעות.
טענתו לאי שפיות נדחתה בימים הבאים, והוא נידון למוות בתא הגזים.
גופתו של צ'ייס נמצאה בתאו שבבית הסוהר סן קוונטין לאחר שהתאבד, ב-26 בדצמבר 1980. דוח הנתיחה שלאחר המוות גילה כי מותו נגרם כתוצאה ממנת יתר של תרופות נוגדות דיכאון, אותן קיבל מידי רופא הכלא, ושמר במשך מספר שבועות בכיסיו עד שהייתה בידו כמות קטלנית דיו כדי לשים סוף לחייו.
בקופסת קרטון שנמצאה בתאו הותיר צ'ייס מספר דפים, שניים מהם הכילו מעין קוד בלתי מובן, ושניים נוספים היו מכתב התאבדות בו פירט אודות כוונותיו לנטול כדורים אשר יגרמו ללבו לעצור.
להקת הדום מטאל הוציאה ב-2009 את שירה "מוצץ דם מטורף (ריצ'רד טרנטון צ'ייס)" כחלק מהאלבום "בתי הטמאים" המבוסס, כשמו, על צ'ייס.
להקת המוזיקה הניסיונית הוציאה ב-2010 את שירה "דרור הבית" כחלק מהאלבום "אלוהים, אני שונא את עצמי" המבוסס על צ'ייס ואף מזכיר את שמו.
הסרט הקולנועי בבימויו של ויליאם פרידקין ובכיכובם של מייקל בין ו אשר יצא לאקרנים ב-1987 מבוסס על סיפורו של צ'ייס וסובב רוצח בשם צ'ארלי ריס אשר רצח משפחה שלמה בחג המולד ושתה את דמם.
סרט הטלוויזיה "סיפור: אובססיה קטלנית" בבימויו של ריצ'רד סווינדל ובכיכובו של דילן ג'ון סיטון עלה לאוויר ב-2011 כחלק מהפקה של רשת ומבוסס באופן ישיר על פשעיו של צ'ייס.
הספר דרקולה הרוצח מאת ריי ביונדי שיצא לאור ב-1 באוגוסט 1992 נחשב לאחד המקורות האמינים ביותר אודות ריצ'רד צ'ייס והפשעים שביצע.
ביונדי שימש בתור ראש מחלק הרצח במחוז סקרמנטו באותה העת, ומתוקף תפקידו פיקח על השוטרים והבלשים שחקרו את זירות הפשע.
הספר ערפד: הרציחות של ריצ'רד צ'ייס מאת קווין סאליבן שיצא לאור ב-8 במאי 2015 מתאר את מקרי הרצח ואת זירות הפשע, ושואב את רוב המידע שבו מידי מקורות משטרתיים במחוז סקרמנטו.
הספר הערפד מסקרמנטו: הסיפור האמיתי מאחורי הקניבל צמא הדם ריצ'רד צ'ייס שיצא לאור ב-14 ביולי 2020 הוא הכרך ראשון בסדרת הספרים פשע אמיתי ומפורש מאת ז'נבייב אורטיז, ומציג כרוניקה מפורטת אודות חייו של צ'ייס, פשעיו, מעצרו, והתאבדותו.
רוב המידע המוצג בספר, עם זאת, נשען ברובו על מקורות ראשוניים כגון ספרו של ריי ביונדי או כאלו שרמת אמינותם מותלת בספק, כמו אתרי אינטרנט.
הספר הרוצח הערפד: סיפור מצמרר ואמיתי על פסיכוזה, ביתור ורצח שיצא לאור ב-2020 הוא חלק מסדרת ספרי פשע אמיתי מאת ראיין גרין, ועוסק בפשעיו של צ'ייס, אותם הוא מציג מנקודת מבט ציורית במקצת.
הספר הערפד מסקרמנטו: חייו של הרוצח הסדרתי ריצ'רד טרנטון צ'ייס שיצא לאור ב-2021 הוא הכרך העשרים ואחד בסדרת ספרי פשע אמיתי אודות רוצחים סדרתיים מאת ג'ק סמית' ומרג'ורי קריימר, ומתאר בקצרה את חייו, פשעיו ומשפטו של צ'ייס.
רִיצַ'רְד קוֹבְּדֶן היה פוליטיקאי אנגלי רדיקלי וליברלי, תעשיין ופעיל למען סחר חופשי ושלום.
הוא היה קשור ל ולהסכם קובדן-שבלייה.
כאדם צעיר היה קובדן סוחר נוסע מצליח שהפך לבעלים משותף של מפעל רווחי מאוד להדפסה על בדי כותנה ב, אך התגורר במנצ'סטר, עיר שאיתה יהפוך למזוהה מאוד.
עם זאת, עד מהרה מצא עצמו עוסק יותר בפוליטיקה, ומסעותיו שכנעו אותו בסגולותיו של סחר חופשי כמפתח ליחסים בינלאומיים טובים יותר.
ב-1838, הוא הקים יחד עם ג'ון ברייט את , שמטרתה הייתה לבטל את חוקי הדגן הלא פופולריים, שהגנו על האינטרסים של בעלי האדמות על ידי גביית מכסים על חיטה מיובאת, ובכך העלו את מחיר הלחם.
כחבר פרלמנט מ-1841, הוא נלחם נגד האופוזיציה מהכהונה השנייה של ממשלת רוברט פיל, וביטול חוקי הדגן הושג ב-1846.
יוזמת סחר חופשית נוספת הייתה הסכם קובדן-שבלייה משנת 1860, שקידם תלות הדדית הדוקה יותר בין בריטניה לצרפת.
יוזמה זו נערכה בשיתוף עם ג'ון ברייט והכלכלן הצרפתי , והצליחה למרות חוסר האמון הבסיסי של הפרלמנט כלפי הצרפתים.
קובדן נולד בבית חווה בשם דנפורד (Dunford), ב ליד , בסאסקס.
הוא היה הרביעי מבין אחד עשר ילדים שנולדו לוויליאם קובדן ולאשתו מיליסנט (לבית אמבר).
משפחתו התגוררה בסביבה זו במשך דורות רבים, עסקה בחלקה במסחר ובחלקה בחקלאות.
סבו ריצ'רד קובדן היה הבעלים של טחנת בקס מיל (Bex Mill) בהיישוט והיה ייצרן לתת נמרץ ומשגשג ששימש גם כ ו במידהרסט ולקח חלק נכבד למדי בענייני המחוז.
אולם אביו, ויליאם, נטש את הלתת לטובת חקלאות, והשתלט על ניהול חוות דנפורד כאשר ריצ'רד מת ב-1809. הוא היה איש עסקים גרוע ומכר את הנכס כשהחווה נכשלה והעביר את המשפחה לחווה קטנה יותר בגולארד'ס אוק (Gullard's Oak) הסמוכה.
התנאים לא השתפרו ועד 1814, לאחר מספר מהלכים נוספים, המשפחה התיישבה בסופו של דבר כחקלאים אריסים ב, ליד בהמפשייר.
קובדן למד ב ולאחר מכן למד בבית ספר בווס הול (Bowes Hall School) ב.
כשהיה בן חמש עשרה הוא נסע ללונדון לעסקי המחסנים של דודו ריצ'רד וור קול (Richard Ware Cole), שם הפך לסוחר נוסע של מוסלין ו..
קרוב משפחתו, שציין את התמכרותו הנלהבת של הבחור ללימודים, הזהיר אותו בחגיגיות מפני התמכרות לנוהג כזה, שכן עלול להוות מכשול קטלני להצלחתו בחיי המסחר.
קובדן לא נרתע ועשה שימוש טוב בספריית .
כשעסקיו של דודו כשלו, הוא הצטרף לעסק של Partridge & Price, ברחוב בלונדון, אחד השותפים היה שותפו לשעבר של דודו.
בשנת 1828 הקים קובדן עסק משלו עם שריף (Sheriff) וג'ילט (Gillet), בחלקו עם הון מג'ון לואיס (John Lewis),שושימש כסוכן בלונדון עבור חברת פורט ברדרס (Fort Brothers) מדפיסי בד קליקו ממנצ'סטר.
ב-1831 ביקשו השותפים לשכור מפעל של חברת פורט ב, ליד בלנקשייר.
עם זאת, לא היה להם הון מספיק.
קובדן ועמיתיו כל כך הרשימו את הבעלים שלחברת פורט שהם הסכימו לשמור על חלק ניכר מההון העצמי.
החברה החדשה שגשגה ועד מהרה היו לה שלושה אתרים - בית הדפוס בסאבדן וחנויות מכירות בלונדון ובמנצ'סטר.
החנות במנצ'סטר עברה לניהולו הישיר של קובדן, שהתיישב שם ב-1832, מה שהחל התקשרות ארוכה עם העיר.
הוא גר בבית ברחוב קאי (Quay Street), אשר מכונה כיום "בית קובדן" (רשמית, County Court).
לוח מנציח את מגוריו שם.
הצלחת המפעל הייתה מהירה, ו"הדפסי קובדן" נודעו עד מהרה באיכותם.
אילו קובדן היה מקדיש את כל האנרגיות שלו לעסק, הוא עשוי היה להתעשר מאוד.
עם זאת, המנהג שאפיין אותו כל חייו ללמוד ולחקור נטל הרבה מזמנו.
כשהוא כותב תחת השם "ליברה" (Libra, "מזל מאזניים"), הוא פרסם מכתבים רבים ב"מנצ'סטר טיימס" שדנו בשאלות מסחריות וכלכליות.
חלק מרעיונותיו הושפעו מאדם סמית.
ב-1835 הוא פרסם את הפמפלט הראשון שלו, בשם "אנגליה, אירלנד ואמריקה", מאת יצרן ממנצ'סטר.
קובדן תמך בעקרונות של שלום, אי-התערבות בענייניהן של מדינות אחרות, צמצום ההוצאה הציבורית וסחר חופשי, עקרונות שעליהם המשיך לעמוד במהלך חייו.
הוא ביקר בארצות הברית, החל מ-7 ביוני 1835. הוא הקדיש כשלושה חודשים לסיור זה, עבר במהירות דרך מדינות החוף המזרחי והחלק הסמוך של קנדה, ואסף תוך כדי דרכו מידע רב על המצב, המשאבים והסיכויים של האומה.
יצירה נוספת הופיעה לקראת סוף 1836, תחת הכותרת "רוסיה".
היא תוכננה להילחם בהתפרצות של רוסופוביה בהשראת .
היא הכילה גם כתב אישום נועז כלפי כל מערכת מדיניות החוץ המושתתת על רעיונות של מאזן כוחות וההכרח של חימוש גדול להגנה על המסחר.
בריאות לקויה חייבה אותו לעזוב את בריטניה, ובמשך מספר חודשים, בסוף 1836 ובתחילת 1837, הוא טייל בספרד, בטורקיה ובמצרים.
במהלך ביקורו במצרים ערך ראיון עם מוחמד עלי, שדמותו כמלך רפורמי לא יצרה בו רושם חיובי במיוחד.
הוא חזר לבריטניה באפריל 1837.
עד מהרה הפך קובדן לדמות בולטת בחיים הפוליטיים והאינטלקטואליים של מנצ'סטר.
הוא דגל בהקמת ונשא את נאום חנוכת המוסד.
הוא היה חבר בלשכת המסחר והיה חלק מהמערכה ל למנצ'סטר, ונבחר לאחד מראשוני חברי המועצה בה.
הוא החל לגלות עניין רב גם בנושא החינוך העממי.
כמה מניסיונותיו הראשונים בנאום בפני קהל היו בפגישות שהוא כינס במנצ'סטר, סלפורד, בולטון, ועיירות סמוכות אחרות, כדי לעודד את הקמת בתי ספר בריטיים.
זה היה בעת שליחות למטרה זו לרוצ'דייל, שהוא יצר לראשונה את הקשר עם ג'ון ברייט, שעתיד היה להיות שותפו למאבקים הפוליטיים.
מותו של המלך ויליאם הרביעי ועלייתה לשלטון של המלכה ויקטוריה הובילו לבחירות כלליות.
קובדן היה מועמד ברובע , אבל נוצח.
חלק מהביוגרפים, דוגמת ריצ'רד גוינג (Richard Gowing), הרחיקו לכת והתעלמו מכך לחלוטין, אך העניין האוהד בפרנולוגיה ניכר בהתייחסויותיו התכופות של קובדן לנושא זה.
בשנת 1850, הוא ביקש מקומב לבצע בדיקה פרנולוגית של בנו.
חוקי הדגן היו מיסים על דגנים מיובאים שנועדו לשמור על מחירים גבוהים עבור יצרני דגנים בבריטניה.
החוקים אכן העלו את מחירי המזון והפכו למוקד התנגדות של אזורים עירוניים, שהיה להם אז הרבה פחות ייצוג פוליטי מאשר בריטניה הכפרית.
חוקי הדגן הטילו מכסי יבוא כבדים, והפחיתו את כמות התבואה המיובאת ממדינות אחרות, גם כאשר היה מחסור באספקת המזון.
החוקים נתמכו על ידי בעלי קרקעות שמרנים והתנגדו לתעשיינים ופועלים ויגים.
הייתה אחראית לשינוי בדעת הקהל והמעמד השליט נגד החוקים.
זה היה מסע צלב מוסרי גדול, כלל ארצי של מעמד הביניים עם חזון אוטופי.
מנהיגו המוביל היה ריצ'רד קובדן.
לפי ההיסטוריון , קובדן הבטיח שוב ושוב שביטול חוקי הדגן יפתור ארבע בעיות גדולות בו זמנית:
הליגה הוקמה במנצ'סטר ב-1838; לפי הצעתו של קובדן, היא הפכה להתאחדות לאומית, הליגה נגד חוקי הדגן.
במהלך שבע שנות הליגה, קובדן היה הדובר הראשי והרוח החיה שלה.
הוא לא חשש לעמוד באתגר באופן אישי מול בעלי האדמות החקלאיים או להתעמת עם הצ'רטיסטים של מעמד הפועלים, בראשות .
בשנת 1841, לאחר שסר רוברט פיל הביס את ממשלתו של ויליאם לם בפרלמנט, היו בחירות כלליות, וקובדן נבחר כנציג החדש של סטוקפורט.
מתנגדיו חזו בביטחון שהוא ייכשל לחלוטין בבית הנבחרים הבריטי.
הוא לא המתין זמן רב לאחר בחירתו בהעמדת תחזיותיהם למבחן.
ב-24, במהלך הדיון על נאום המלכה, נשא קובדן את נאומו הראשון.
"צוין", דיווחה בספרה "תולדות השלום", "שהוא לא התקבל בבית הנבחרים בשמירה על האדיבות הניתנת בדרך כלל לחבר חדש, ונראה כי הוא אינו זקוק לשמירה כזו".
בלי להירתע, הוא נתן הסבר פשוט ותקיף על עמדתו לגבי חוקי הדגן.
זה סימן את תחילת המוניטין שלו כשולט בנושאים.
ב-21 באפריל 1842 הצביע קובדן יחד עם 67 חברי פרלמנט נוספים בעד הצעתו של (חבר בליגה נגד חוקי הדגן) להקים ועדה שתשקול את הדרישות של אמנת העם (1838): זכות הצבעה לגברים עובדים, המוגנת על ידי הצבעה חשאית.
ב-17 בפברואר 1843 הוא פתח במתקפה על פיל, והטיל עליו אחריות למצב האומלל והבלתי מרוצה של הפועלים של האומה.
פיל לא הגיב בדיון, אך הנאום נישא בתקופה של רגשות פוליטיים מתוחים.
זמן קצר לפני כן נחשב , מזכירו הפרטי של פיל, בטעות לראש הממשלה ונורה למוות ברחוב על ידי מטורף.
אולם בהמשך הערב התייחס פיל בטונים נרגשים ונסערים להערה, כהסתה לאלימות כלפיו.
חברי של פיל, שקלטו רמז זה, נכנסו למצב תזזיתי של התרגשות, וכשקובדן ניסה להסביר שהוא מתכוון לאחריות רשמית, לא לאחריות אישית, קולו טבע בים הצעקות נגדו.
פיל שינה את עמדתו ובשנת 1846 קרא לביטול חוקי הדגן.
קובדן והליגה הכינו את הרגע במשך שנים, אבל הם מילאו תפקיד מועט ב-1846. לאחר הפוליטיקה האגרסיבית של פיל, עבר ביטול חוקי הדגן בבית הנבחרים ב-16 במאי 1846 ב-98 קולות.
פיל הקים קואליציה של ההנהגה השמרנית ושליש מחברי הפרלמנט שלה הצטרפו לוויגים, כששני שלישים מהשמרנים הצביעו נגדו.
זה פילג את מפלגת הטורים של פיל והוביל לנפילת ממשלתו.
בנאום ההתפטרות שלו הוא נתן קרדיט לקובדן, יותר מכל אחד אחר, בביטול חוקי הדגן.
קובדן הקריב את עסקיו, את הנוחות הביתית שלו ובמשך זמן מה את בריאותו במערכה נגד חוקי הדגן.
חבריו הרגישו אפוא שהאומה חייבת לו מחווה מהותית של הכרת תודה והערצה על אותם קורבנות.
מסע תרומות ציבורי גייס סכום של 80,000 פאונד.
אילו קיבל השראה ושאפתנות אישית, ייתכן שהיה נכנס למרוץ של קידום פוליטי עם סיכוי לזכות בתפקיד הגבוה ביותר.
לורד ג'ון ראסל, שזמן קצר לאחר ביטול חוקי הדגן, ירש את פיל כראש ממשלה, הזמין את קובדן להצטרף לממשלתו, אך קובדן דחה את ההזמנה.
קובדן קיווה למצוא קצת פרטיות משקמת מחוץ לבריטניה, אבל תהילתו התפשטה ברחבי אירופה והוא התפרסם על ידי התנועה הרדיקלית.
ביולי 1846, הוא כתב לחבר "אני הולך לספר לך על פרויקט חדש שהתבשל במוחי.
ויתרתי על כל רעיון לקבור את עצמי במצרים או באיטליה.
אני יוצא לסיור משולהב דרך יבשת אירופה".
הוא התייחס להזמנות שקיבל מצרפת, פרוסיה, אוסטריה, רוסיה וספרד והוסיף:
הוא ביקר ברצף בצרפת, ספרד, איטליה, גרמניה ורוסיה, וזכה לכבוד בכל מקום אליו הגיע.
הוא לא רק נאם בהפגנות פומביות, אלא גם היו לו כמה מפגשים פרטיים עם מדינאים מובילים.
במהלך היעדרותו התקיימו בחירות כלליות, והוא שב כנציג (1847) של סטוקפורט ועבור .
הוא בחר לייצג את השני.
ביוני 1848 העביר ריצ'רד קובדן את משפחתו ממנצ'סטר לפדינגטון בלונדון, ורכש בית ברחוב וסטבורן מספר 103. בשנת 1847 הוא גם רכש מחדש את בית המשפחה הישן בדנפורד ובשנת 1852 או 1853 בנה את הבית שם מחדש, שבו המשיך להתגורר עד מותו.
כשקובדן חזר לבריטניה, הוא פנה אל מה שנראה בעיניו השלמה ההגיונית של הסחר החופשי, דהיינו קידום השלום וצמצום החימוש הימי והצבאי.
הוא היה תומך של (בעניינים הפנימים של מדינות אחרות) ותיעובו ממלחמה הגיע לכדי להט אישי, ולמעשה, המערכה שלו נגד חוקי הדגן נבעה מאמונתו שסחר חופשי הוא כוח רב עוצמה לשלום והגנה מפני מלחמה.
הוא חשף את עצמו ביודעין לסכנת לעג ולתוכחה על האמונה באוטופיה.
ב-1849 הוא העלה הצעה בפרלמנט לטובת בוררות בינלאומית, וב-1851, הצעה להפחתה הדדית של החימוש.
הוא לא הצליח בשני המקרים, וגם לא ציפה להצליח.
בעקבות אותה מטרה, הוא הזדהה עם סדרה של קונגרסים לשלום אשר בין השנים 1848 עד 1851 נערכו ברציפות בבריסל, פריז, פרנקפורט, לונדון, מנצ'סטר ואדינבורו.
בהתנגדותו למלחמות האופיום, טען קובדן ש"כפי ש"בסחר העבדים היינו [הבריטים] אשמים יותר מאחרים בעולם, כך במלחמות חיצוניות יש לנו את האומה האגרסיבית ביותר, השישה לעימותים, הלוחמנית והעקובה ביותר מדם תחת השמש".
באוקטובר 1850 הוא כתב מכתב לפעיל נגד העבדות , וטען כי בעשרים וחמש השנים האחרונות "התגלה שהיינו האומה צמאת הדם ביותר עלי אדמות לאין ערוך ...
בסין, בבורמה, בהודו, ניו זילנד, הכף, סוריה, ספרד, פורטוגל, יוון וכו', אין כמעט מדינה, מרוחקת ככל שתהיה, שבה לא ניהלנו מלחמה או שהכתבנו את תנאינו באמצעות חודי הכידונים".
קובדן האמין שהבריטים, "שופכי הדם הגדולים מכולם", היו אז מעורבים ביותר מלחמות מאשר שאר אירופה ביחד.
בכך האשים קובדן את האצולה הבריטית, שלטענתו "המירה את הלוחמנות של הגזע האנגלי למטרותיה".
באפריל 1852, כשהבריטים הכריזו מלחמה על בורמה בשל התעללות בשני קברניטים בריטים על ידי ממשלת בורמה, קובדן "נדהם" שזו הייתה עילה למלחמה:
קובדן פרסם את הספר "כיצד מלחמות נוצרו בהודו: מקורותיה של מלחמת בורמה" בשנת 1853. בספר הוא העלה תאוריה מדוע מחלוקות דומות עם ארצות הברית מעולם לא הגיעו לשיא במלחמה.
לפי קובדן, הסיבה הייתה "שאמריקה היא חזקה ובורמה חלשה...
בריטניה לא הייתה פועלת בצורה זו כלפי מעצמה המסוגלת להגן על עצמה".
עם הקמת האימפריה הצרפתית השנייה בשנים 1851–1852, אחזה בציבור פאניקה, שתודלקה על ידי העיתונות.
לואי נפוליאון הוצג כמי שמתכנן נחיתה פתאומית ופיראטית על החוף הבריטי ללא עילה או פרובוקציה.
על ידי סדרה של נאומים ופמפלטים, בפרלמנט ומחוצה לו, ביקש קובדן להרגיע את חששותיהם של בני ארצו.
בכך, הוא הקריב את הפופולריות הגדולה לה זכה כמקדם הסחר החופשי, והפך לזמן מה לאיש שהתעללו בו הכי הרבה בבריטניה.
עם זאת, בשל המריבה על האתרים הדתיים של ארץ ישראל, שהתעוררו במזרח אירופה, דעת הקהל סטתה לפתע, וכל החשד והשנאה שהופנו נגד הקיסר הצרפתי הוסטו ממנו לקיסר של רוסיה.
לואי נפוליאון הפך לפתע אהוד כבעל בריתה הנאמן של בריטניה, ובמערבולת של התרגשות עממית נסחפה האומה לתוך מלחמת קרים.
שוב בעימות עם הרגשות הציבוריים, קובדן, שביקר בטורקיה, ולמד את הפוליטיקה שלה, זלזל בזעקות השבר שיש לשמור על עצמאותה ושלמותה של האימפריה העות'מאנית.
הוא דחה את הדעה שאפשר לקיים אותן, ולא פחות מכך כפר בתוקף בטענה שזה רצוי.
הוא האמין שהקנאה בהתפשטות הרוסית והפחד מפני הכוח הרוסי הם הגזמות אבסורדיות.
הוא טען כי עתידה של טורקיה האירופית נתון בידי האוכלוסייה הנוצרית, וכי היה נבון יותר עבור בריטניה להתחבר איתם ולא עם מה שהוא ראה כמעצמה אסלאמית רקובה שגורלה נחרץ.
אולם שטף הרגשות העממי בעד המלחמה היה בלתי ניתן לעמוד בפניו; וקובדן וג'ון ברייט הוצפו בגידופים.
קרל מרקס כתב "וללא נטישה מוחלטת של חוק הקוראן [טוען חבר הפרלמנט של האופוזיציה קובדן], אי אפשר להשוות את מעמד הנוצרים בטורקיה עם טורקים.
אנחנו יכולים גם לשאול את מר קובדן האם, עם הכנסייה של המדינה והחוקים הקיימים של אנגליה, אפשר להשוות את מעמד פועליה עם הקובדנים והברייטים?".
בתחילת 1857 הגיעו לבריטניה הבשורות מסין על קרע בין הנציג הבריטי באותה מדינה לבין מושל מחוז קנטון בהתייחס לכלי שיט קטן או בשם החץ (Arrow), שהביא לכך שהאדמירל הבריטי הרס את מבצרי הנהר, שרף 23 ספינות השייכות לצי שושלת צ'ינג והפגזת העיר קנטון.
לאחר חקירה מדוקדקת של המסמכים הרשמיים, קובדן השתכנע שאלו הליכים בלתי צודקים לחלוטין.
הוא העלה הצעה בפרלמנט בעניין זה, שהובילה לדיון ארוך ובלתי נשכח, שנמשך למעלה מארבעה לילות, שבו תמכו בו , סר , ויליאם גלאדסטון, לורד ג'ון ראסל ובנג'מין דיזראלי, ושהסתיים בתבוסתו של ראש הממשלה לורד פלמרסטון ברוב של שישה עשר.
אבל הניצחון הזה עלה לו בכיסאו בפרלמנט.
עם הפירוק שבא בעקבות תבוסתו של לורד פלמרסטון, קובדן הציג את מועמדתו לבית הנבחרים במחוז הבחירה של הדרספילד, אך המצביעים של אותה עיירה העדיפו את יריבו, שתמך במלחמה ברוסיה והיה בעד ההליכים בקנטון.
קובדן נדחק אפוא לחיים הפרטיים, ופרש לביתו הכפרי בדנפורד, הוא שהה שם כשהוא עוסק בעיבוד אדמתו והאכלת החזירים שלו.
הוא ניצל תקופת פנאי זו לביקור נוסף בארצות הברית.
במהלך היעדרותו התרחשו הבחירות הכלליות של 1859, כאשר הוא הוחזר ללא התנגדות מטעם .
לורד פלמרסטון היה שוב ראש ממשלה, ולאחר שגילה שהמפלגה הליברלית המתקדמת לא "נמחצה" בקלות כפי שהוא קיווה, הוא ביצע מחווה של פיוס, והזמין את קובדן ואת להיות חברים בממשלתו.
במכתב כנה ולבבי שנמסר לקובדן עם נחיתתו בליברפול, הציע לו לורד פלמרסטון את תפקיד , עם מושב בקבינט ממשלת בריטניה.
רבים מחבריו לחצו עליו בדחיפות לקבל את ההצעה, אך ללא היסוס הוא היה נחוש לדחות את הכבוד המוצע.
עם הגעתו ללונדון הוא נפגש עם לורד פלמרסטון, ובגילוי לב רב אמר לו כי הוא התנגד לו והוקיע אותו לעיתים קרובות כל כך בפומבי, וכי השקפותיהם שונות כל כך, במיוחד בשאלות של מדיניות חוץ, שהוא לא יכול, מבלי לפגוע בתחושת החובה והעקביות שלו, לכהן תחתיו כשר.
לורד פלמרסטון ניסה ברוח טובה להילחם בהתנגדויותיו, אך ללא הצלחה.
אף על פי שקובדן סירב להשתתף באחריות של ממשלתו של לורד פלמרסטון, הוא היה מוכן לפעול כנציגו בקידום יחסים מסחריים חופשיים יותר בין בריטניה לצרפת.
אבל היוזמה למשא ומתן למטרה זו הגיעה ממנו תוך בשיתוף עם ברייט ו.
לקראת סוף 1859 הוא נפגש עם לורד פלמרסטון, לורד ג'ון ראסל וגלאדסטון, והודיע על כוונתו לבקר בצרפת וליצור קשר עם נפוליאון השלישי, קיסר צרפת ושריו, במטרה לקדם מטרה זו.
מדינאים אלה הביעו באופן כללי את הסכמתם למטרתו, אך ללא מתן סמכות רשמית.
עם הגעתו לפריז היה לו מפגש ארוך עם נפוליאון, בו מנה טענות רבות בעד הסרת המכשולים שמנעו משתי המדינות להתקרב זו לזו, והוא הצליח לעשות רושם ניכר בעד סחר חופשי.
לאחר מכן הוא פנה אל השרים הצרפתיים, וניהל שיחה רצינית, במיוחד עם , שאותו מצא כמי שתומך בעקרונות הכלכליים והמסחריים שבהם דגל.
לאחר זמן רב שניהל משא ומתן ראשוני ובלתי רשמי זה, נכנסה שאלת הסכם המסחר בין שתי המדינות לזירת הדיפלומטיה, קובדן התבקש על ידי ממשלת בריטניה לפעול כנציגם בעניין בשיתוף פעולה עם , שגריר בריטניה בצרפת.
אבל זה הוכח כמשימה ארוכה ומפרכת מאוד.
הוא נאלץ להתמודד עם העוינות העמוקה של הפרוטקציוניסטים הצרפתים, שגרמה להרבה התלבטויות מצד הקיסר ושריו.
היו גם עיכובים, התלבטויות והתנגדויות קטנוניות מבית, שהיו יותר בלתי מוסברים.
יתר על כן, הוא הותקף באלימות מילולית רבה על ידי חלק רב עוצמה בעיתונות הבריטית, בעוד שהמספר הרב של הפרטים הקטנים שעמם נאלץ להתמודד בקשר לשינויים המוצעים במכס הצרפתי, היה כרוך בעומס גדול על סבלנותו ומאמציו, שהיה מרתיע אדם פחות נחוש.
אבל היה מקור אחד של מבוכה גדול מכל השאר.
מניע חזק אחד שדחף אותו לעסוק במפעל זה היה רצונו הנלהב לכונן יחסים ידידותיים יותר בין בריטניה וצרפת, ולהפיג את רגשות הקנאה והחשש ההדדיים שהתפרצו לעיתים קרובות כל כך וסיכנו את השלום בין שתי המדינות.
זה היה הטיעון החזק ביותר שבו השתמש מול הקיסר וחברי הממשל הצרפתי, ואשר הוא מצא כיעיל ביותר איתם.
אך בעודו בעיצומו של המשא ומתן, העלה לורד פלמרסטון בבית הנבחרים הצעת חוק לחיזוק מחסני הנשק הימיים של בריטניה, אותה הציג בנאום מלחמתי שכוון נגד צרפת, כמקור הסכנה לפלישה.
התקפה, שכנגדה היה צורך להישמר.
דבר זה הוליד רוגז וטינה בפריז, ואלמלא ההשפעה שרכש קובדן, והאמון המושלם בכנותו, היה המשא ומתן כנראה נחרב לחלוטין.
עם סיום עבודה זו הוענקו לקובדן כיבודים על ידי ממשלות שתי המדינות שהועיל להן כל כך.
לורד פלמרסטון הציע לו תואר ברונט ומושב ב, והקיסר הצרפתי היה מעניק לו בשמחה איזשהו עיטור מכובד, אבל בחוסר עניין ובצניעות אופייניים הוא סירב לכל כיבודים כאלה.
מאמציו של קובדן לקדם את הסחר החופשי היו תמיד כפופים למטרות המוסריות הגבוהות ביותר בעיניו: קידום השלום עלי אדמות ורצון טוב בין בני אדם.
זו היה תשוקתו ותקוותו בהסכם המסחרי עם צרפת.
לכן הוא היה מאוכזב עמוקות ומוטרד לגלות את תחושת חוסר האמון הישן שהעיתונות וכמה מהפוליטיקאים המובילים במדינה עודדו עדיין באופן פעיל.
ב-1862 הוא פרסם את הפמפלט שלו שכותרתו שלוש הפאניקות (The Three Panics), שמטרתו הייתה להתחקות אחר ההיסטוריה ולחשוף את האיוולת של אותם אירועים תקופתיים של חששות באשר לתוכניות של הצרפתים שמהם סבלה בריטניה במשך חמש-עשרה או שש-עשרה השנים הקודמים.
כאשר מלחמת האזרחים האמריקנית איימה לפרוץ בארצות הברית, היה קובדן במצוקה עמוקה, אך לאחר שהסכסוך הפך לבלתי נמנע, אהדתו הייתה לחלוטין עם האיחוד מכיוון שהקונפדרציה נלחמה למען העבדות.
אף על פי כן, החרדה הגדולה שלו הייתה שהאומה הבריטית לא תהיה מחויבת לשום מהלך לא ראוי במהלך התקדמות המאבק הזה.
כאשר היחסים עם ארצות הברית הפכו קריטיים ומאיימים כתוצאה מפשיטה של ספינות של הקונפדרציה שבסיסם בנמלים בריטיים, על ספינות סוחר של האיחוד, פעולות שיובילו ל שלאחר המלחמה, הוא הביא את השאלה בפני בית הנבחרים בסדרת נאומים צלולים ועוצמתיים נדירים.
במשך מספר שנים סבל קובדן קשות מדי פעם מגירוי הסימפונות ומקשיי נשימה.
בשל כך הוא בילה את חורף 1860 באלג'יריה, ובכל חורף שלאחר מכן היה עליו להיות זהיר מאוד ולהגביל את עצמו לבית, במיוחד במזג אוויר לח וערפילי.
ב-2 באפריל 1865 הוא מת בשלווה בדירותו בלונדון.
למחרת אמר לורד פלמרסטון "לא ייתכן שהבית ימשיך עם עסקים כרגיל מבלי שכל חבר יזכיר לעצמו את האובדן הגדול שספגו הבית והמדינה מהאירוע שהתרחש אתמול בבוקר".
דיזראלי אמר שהוא "היה קישוט לבית הנבחרים וכבוד לאנגליה".
גם בבית הנבחרים הצרפתי התייחס סגן הנשיא, , למותו, וביטויי הערכה חמים חזרו על עצמם תוך מחיאות כפיים מכל האגפים.
"מותו של ריצ'רד קובדן", אמר לה רוקט, "אינו רק חוסר מזל עבור אנגליה (בריטניה), אלא סיבה לאבל עבור צרפת והאנושות".
, שר החוץ הצרפתי, הפך את מותו לנושא לשליחת הודעה מיוחדת, כשהוא מבקש מהשגריר הצרפתי בבריטניה להביע בפני הממשלה "את האהדה הנוגה והחרטה הלאומית האמיתית שעל מותו בטרם עת, של ריצ'רד קובדן.
בצד הזה של תעלת למאנש".
"הוא מעל הכל," הוסיף, "בעינינו הנציג של אותם רגשות ושל אותם עקרונות קוסמופוליטיים שמולם נעלמים גבולות לאומיים ויריבויות; בעוד שבעיקרו של ארצו, הוא היה עוד יותר מתקופתו; הוא ידע אילו יחסים הדדיים יכול היה להשיג בימינו לשגשוג של עמים.
קובדן, אם יורשה לי לומר זאת, היה אדם בינלאומי".
קובדן כונה "ההוגה הקלאסי-ליברלי הגדול ביותר בעניינים בינלאומיים" על ידי הליברטריאן והליברלי, ההיסטוריון .
הוא נקבר בכנסיית במערב סאסקס ב-7 באפריל.
קברו היה מוקף בקהל רב של אבלים, ביניהם גלאדסטון, ברייט, מילנר גיבסון, צ'ארלס וילייר ואורחים מכל חלקי הארץ.
ב-1866 נוסד בלונדון מועדון קובדן (Cobden Club), כדי לקדם את כלכלת הסחר החופשי, והוא הפך למרכז לתעמולה פוליטית בנושא זה; ופרסים הוקמו על שמו באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת קיימברידג'.
קובדן התחתן ב-1840 עם קתרין אן ויליאמס (Catherine Anne Williams) מוויילס, והותיר אחריו חמש בנות.
מבין אלה, , פוליטיקאית של המפלגה הליברלית הבריטית, התחתנה עם המו"ל תומאס פישר אונווין (Thomas Fisher Unwi) והייתה ידועה בשם גברת קובדן אונווין; אלן (Ellen) הייתה הראשונה מבין שלוש נשותיו של הצייר וולטר סיקרט; ו נישאה לכורך הספרים והוא הוסיף את שם משפחתה לשלו.
הן התבלטו בתחומים שונים, וירשו את העניין הפוליטי של אביהם.
בנו היחיד מת, בגיל חמש עשרה, בשנת 1856.
קובדן, ומה שכונה "קובדניזם" (Cobdenism) ומאוחר יותר זוהה עם הלסה פר ספג ביקורת רבה מאסכולת הכלכלנים הבריטים שדגלו בפרוטקציוניזם, על בסיס רעיונותיהם של אלכסנדר המילטון ופרידריך ליסט.
עם זאת, במהלך חלק ניכר ממה שנותר מהמאה התשע-עשרה, הצלחתו עם תנועת הסחר החופשי הייתה ללא עוררין, והפרוטקציוניזם הפך לחורג מהמקובל.
התנועה לרפורמת המכסים בבריטניה שהחלה על ידי ג'וזף צ'מברלין הביאה מתנגדים חדשים ל, והנושא כולו הפך שוב לשנוי במחלוקת.
שנות השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה ראו אופנה מחודשת להתערבות ממשלתית בסחר בינלאומי, אך החל משנות ה-80, מרגרט תאצ'ר בבריטניה (בהשפעת אנוק פאוול דרך קית' ג'וזף) ורונלד רייגן בארצות הברית הובילו לתחייה מחודשת של לסה פר, שעדיין שולט בחשיבה הכלכלית המרכזית.
קובדן הותיר חותם עמוק על ההיסטוריה הבריטית.
אף על פי שהוא לא היה "כלכלן מדעי", רבים מרעיונותיו ונבואותיו הקדימו טיעונים ונקודות מבט שיופיעו מאוחר יותר בכלכלה האקדמית.
הוא חשב שזה "טבעי" שבריטניה תייצר עבור העולם בתמורה למוצרים חקלאיים של מדינות אחרות.
כלכלנים מודרניים קוראים לזה יתרון יחסי.
הוא דגל בביטול חוקי הדגן, שלא רק הוזיל את המזון, אלא גם סייע לפתח את התעשייה ולהועיל לעבודה.
הוא ראה נכונה שמדינות אחרות לא יוכלו להתחרות עם בריטניה בייצור בעתיד הנראה לעין.
"אנחנו דוגלים", אמר, "בשום דבר מלבד מה שמתאים לציווים הנעלים ביותר של הנצרות - לקנות בשוק הזול ביותר ולמכור ביוקר".
לאחר ביטול חוקי הדגן, הייצור הבריטי אכן ראה עלייה משמעותית בפריון, בעוד שהחקלאות הבריטית הלכה בסופו של דבר ודעכה עקב תחרות עם היבוא.
הוא חזה ששאר העולם צריך ללכת לפי הדוגמה של בריטניה: "אם תבטל את חוקי הדגן ביושר, ותאמץ סחר חופשי בפשטותו, לא יהיה מכס באירופה שלא ישתנה תוך פחות מחמש שנים" (ינואר 1846).
הקוסמופוליטיות שלו, שהובילה לתפיסה בקרב יריביו של קובדן שהוא "" – הובילה אותו לפתח .
קובדן ראה גם את הקשר בין שלום וסחר חופשי.
"השלום יבוא לארץ כאשר לאנשים יהיה יותר מה לעשות זה עם זה ופחות עם הממשלות.
כלל ההתנהגות הגדול עבורנו ביחס לאומות זרות הוא - בהרחבת היחסים המסחריים שלנו - שיהיה איתם קשר פוליטי קטן ככל האפשר".
הביוגרפיה שלו, "חייו של ריצ'רד קובדן" מאת ג'ון מורלי, שנכתבה עם מידע מבני זמנו כמו ג'ון ברייט וסר לואיס מאלט, פורסמה ב-1881 (האחים רוברטס: בוסטון).
בשנת 1866 נוסד מועדון קובדן (Cobden Club) כדי לקדם "שלום, סחר חופשי ורצון טוב בין האומות".
זה נבע ממאמציו של , יורשו של קובדן במושב של רוצ'דייל, שרצה מוסד שיתמוך בעקרונותיו של קובדן.
ב-15 במאי 1866 נערכה מפגש הפתיחה של המועדון ב בלונדון וארוחת הערב הראשונה של המועדון נערכה ב-21 ביולי 1866 במלון Star and Garter ב, בהנהגתו של גלאדסטון.
המועדון הפיץ ספרות סחר חופשי למטרות תעמולה.
הצעתו של ג'וזף צ'מברלין לרפורמה במכסים, שהושקה ב-1903, הציתה מחדש את הדיון על סחר חופשי מול פרוטקציוניזם בבריטניה.
לרגל מאה שנה להולדתו של קובדן התאספו 10,000 איש ב בלונדון ביוני 1904. קובדן "סימל את החזון הליברלי של סדר עולמי שליו ומשגשג המוחזק יחד על ידי הכוחות הטובים של הסחר החופשי" כמו אף דמות אחרת מהמאה התשע-עשרה.
בנאום בפגישה אמר המנהיג הליברלי סר הנרי קמפבל-באנרמן:
סטנלי בולדווין אמר בדצמבר 1930, בתקופת השפל הגדול בבריטניה, שהשמרנים היו "מפלגה לאומית של כל אלה המאמינים שכל שיפור במצבה התעשייתי והכלכלי של המדינה הזו יכול להיות מושג רק על ידי התנתקות מהקובדניזם של הדור הקודם, והצבת המדינה הזו על מה שהוא, וחייב להיות, בסיס פרוטקציוניסטי".
שבועיים לאחר מכן תקף בולדווין את הטיפול של ממשלת הלייבור בוועידה האימפריאלית: "בוועידה ההיא הייתה לממשלה הזדמנות נפלאה לעשות משהו מעשי כדי לעזור לתעשייה הבריטית ולקשור את האימפריה יחדו בשותפות סחר הדוקה.
הם לא הצליחו לנצל הזדמנות זאת משום שלא ניתן היה ליישב את הצעות הדומיניון עם תאוריות הסחר החופשי העתיקות שעבר זמנן של הקובדניזם".
בריטניה נטשה את הסחר החופשי ב-1932 ואימצה מכס כללי.
ב-1932 אמר שר האוצר לשעבר של הלייבור, , שאף פעם לא הייתה טעות גדולה יותר מאשר לומר שהקובדניזם מת: "הקובדניזם מעולם לא היה חי יותר ברחבי העולם מאשר היום...
היום הרעיונות של קובדן מתקוממים נגד הלאומיות האנוכית.
הצורך בפירוק מגבלות הסחר, אשר לבשו צורות שונות, הוכר באופן אוניברסלי אפילו על ידי אלה שלא היו מסוגלים לזרוק את הכבלים הללו".
אמר ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שרעיונותיו של קובדן "בולטים בהתנגדות כמעט מוחלטת ל'בשורה' על פי מרקס":
ארנסט בווין, שר החוץ של הלייבור, אמר ב-26 ביולי 1947 כי "איננו יכולים לחזור לכלכלה הקובדניטית".
בשנת 1966 תקף ראש ממשלת הלייבור הרולד וילסון את פיליפ סנודן על כך שהוא מחזיק בדעות של "קובדניזם פוריטני" אשר "מנע כל פעולת התפשטות להקלה על האבטלה" על ידי הממשלה במהלך השפל הגדול.
נכדו של נינו של קובדן, ניק קובדן-רייט (Nick Cobden-Wright), החל במערכה להצלת ביתו הקודם, בית דנפורד (Dunford House) ב (גם ביתה של בתו , הסוציאליסטית ואשת התנועה הסופרג'יסטית) ממכירה ב-2019 על ידי בעליה, YMCA.
הוא הכיל את השלט שלה 'ללא הצבעה ללא מיסוי' שהיא ערכה במחאה ברחוב דאונינג.
מסע הפרסום שלו לקרן קובדן נתמך, בין היתר, על ידי נינתה של אמלין פנקהרסט, מנהיגת התנועה הסופרג'יסטית, .
היישובים , , ו בקנדה, ארצות הברית ואוסטרליה בהתאמה קרויים כולם על שם ריצ'רד קובדן, כמו גם היישוב קובדן באי הדרומי של ניו זילנד.
כמו כן קרויים על שמו: בית הספר היסודי ריצ'רד קובדן בקמדן טאון, מועדון הגברים העובדים קובדן בצפון קנסינגטון, בלונדון וגשר קובדן בסאות'המפטון.
רחוב קובדן קיים במנצ'סטר, בדרלינגטון, בנוטינגהאם בנלסון בלנקשייר, בברנלי בלנקשייר, בוורטינג' במידהרסט ובאדינבורו וכיכר קובדן קיימת בבדפורד.
כמו-כן יש פאבים על שמו בוורטינג', בשפילד, בצ'טהאם ובליברפול.
פסלים בדמותו מוצבים במקומות שונים בבריטניה.
פרוטומה של קובדן מוצבת בספינה הצדדית המערבית של הטרנספט הצפוני של מנזר וסטמינסטר.
ריצ'רד קובי הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ריצ'רד קובי נולד פאייטוויל שבמדינת ארקנסו וגדל בפלורידה.
בשנת 1964 הוא סיים בית ספר והחל ללמוד הנדסה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1968. הוא המשיך ללימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת פרדו וקיבל תואר בשנת 1969. בשנת 1970 הוא סיים קורס טיס.
בשנים אלו הוא ביצע 339 טיסות מבצעיות במהלך מלחמת וייטנאם.
בהמשך הוא חזר לארצות הברית והיה טייס ניסוי.
בשנת 1978 קובי נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
במשימת STS-51-I בשנת 1985 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי (ג'ו אנגל היה מפקד צוות).
1988 הוא היה טייס צוות של משימה STS-26 (פרדריק הוק היה מפקד צוות) על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
בשנת 1990 הוא היה מפקד צוות של STS-38 על מעבורת החלל אטלנטיס.
בשנת 1993 הוא היה מפקד צוות של STS-61 על מעבורת החלל אנדוור.
בשנת 1994 קובי פרש מנאס"א והחל לעבוד בבואינג.
הוא פעל במספר תפקידים כולל מנכ"ל של United Space Alliance החל משנת 2007 וכיהן בתפקיד עד לשנת 2010.
ריצ'רד פרנסיס הוא מנהל בריטי בתעשיית התרופות, מנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות מאז ינואר 2023.
פרנסיס הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר .
מספטמבר 1998 עד ספטמבר 2001 היה מנהל שיווק בחברת סאנופי בבריטניה.
מספטמבר 2001 עד אפריל 2014 שנים מילא שורה של תפקידים בכירים בחברת התרופות האמריקאית ביוג'ן.
בין היתר ניהל את עסקי החברה בארצות הברית והוביל בשנת 2013 את השקת התרופה לטרשת נפוצה טקפידרה (המתחרה בקופקסון של "טבע").
ממאי 2014 עד מאי 2019 היה מנכ"ל חברת התרופות השווייצרית סנדוז וחבר הנהלה בחברת האם נוברטיס.
היה שותף תפעולי בחברת ההשקעות Syncona Investment Management, ושימש מנכ"ל בשתי חברות בנות שלה, חברת Purespring Therapeutics, העוסקת בריפוי גנטי לטיפול במחלות כליה, ו-Forcefield Therapeutics, העוסקת בטיפול בהגנה על תפקוד הלב.
בנובמבר 2022 הוחלט על מינויו לנשיא ומנכ"ל של חברת התרופות הישראלית "טבע", והוא נכנס לתפקידו בינואר 2023.
ריצ'רד פרדיננד קאהן היה כלכלן בריטי קייניסיאני.
קאהן נולד בהמפסטד למשפחה יהודית אורתודוקסית שהיגרה מגרמניה.
הוא גדל באנגליה ולמד בבית הספר סנט פול בלונדון.
התקבל לקינגס קולג' של אוניברסיטת קיימברידג', ולמד כלכלה מג'רלד שוֹב ומג'ון מיינרד קיינס בין השנים 1927–1928. ב-1930 נבחר כעמית של הקינגס קולג'.
החל את עבודתו בפקולטה לכלכלה ולמדעי המדינה ב-1933. הוא מונה למנהל הלימודים של סטודנטים לכלכלה בקינגס קולג' ב-1947, משרה בה החזיק במשך ארבע שנים.
מונה לפרופסור לכלכלה ב-1951. עבד בתפקידים ממשלתיים רבים כמו במחלקת המחקר והפיתוח של הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה ב-1955 ובמועצת הפחם הלאומית הבריטית ב-1967. פרש מקיימברידג' ב-1972, אך המשיך להתגורר בקינגס קולג'.
קאהן היה אחד מקבוצה של כלכלנים צעירים שהיו קרובים לקיינס והיה אחד משותפיו בכתיבת "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף".
קיבל תואר "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית ב-1946 ועמית של האקדמיה הבריטית ב-1960. קיבל תואר לורד בתואר "ברון קאהן" של המפסטד ברובע הלונדוני קמדן ב-6 ביולי 1965.
ריצ'רד פלאד הוא שחקן אירי.
בשנת 2012, פלאד גילם את תפקידו של סמואל ג'והנסון בפרק של הסדרה "טיטאניק: דם ופלדה".
בין השנים 2013–2014 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "חציית הקווים", בה הוא גילם את הבלש טומי מקונל, מומחה לנשק וטקטיקות מצפון אירלנד.
בשנת 2015, הצטרף פלאד לצוות השחקנים של הסדרה "אבן אדומה", שם הוא גילם את ניצב המשטרה ג'יימס מקיי.
בשנת 2017, הוכרז כי פלאד לוהק לתפקיד פורד בסדרת הטלוויזיה "חסרי בושה".
הוא הפך לדמות קבועה בסדרה זו לקראת העונה התשיעית.
בשנת 2019, פלאד לוהק לתפקיד חוזר בתור ד"ר קורמק הייז בסדרת הטלוויזיה של ABC, "האנטומיה של גריי".
הוא קודם לתפקיד ראשי בשנה שלאחר מכן, עד שנת 2022 שבה עזב את הסדרה.
פלאד מופיע לצד אקושלה-טארה קופה בדרמת הפשע "הנעלם", ששוחררה לראשונה ב-7 במאי 2023.
ב-2012, פלאד החל לצאת עם השחקנית האיטלקייה גבריאלה פסיון, והשניים התארסו בשנת 2014. זמן קצר לאחר מכן, הם הודיעו שהם מצפים לילדם הראשון, ג'וליו פלאד, שנולד באותה שנה.
ב-3 בספטמבר 2016 הם התחתנו באיטליה.
שנהפרויקטתפקיד הערות 2011 סולו בנג'י סרט קצר 2013 לוקח את הסירה דני 2017 הבלתי נראה וויל שילדס
ריצ'רד קוק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טקסס ה-15 בשנים 1874–1876, וכסנאטור בשנים 1877–1895.
תקופת כהונתו של קוק כמושל בלטה במיסודם מחדש של כללי העליונות הלבנה בטקסס, ושלילת זכות ההצבעה מהאפרו-אמריקאים לאחר תקופת השיקום.
הוא זכה להערצה של רבים מהדמוקרטים הדרומיים בטקסס על מה שהם ראו כניצחונות על השליטה הפדרלית על הפוליטיקה המדינתית במהלך תקופת השיקום.
ריצ'רד קוק נולד בוויליאמסבורג שבווירג'יניה, כבנם של ג'ון ואלייזה (לבית הנקינס) קוק.
אחיו היה אוקטביוס קוק , לימים מזכיר המדינה של קרוליינה הצפונית.
ב-1848 סיים קוק את לימודיו במכללת ויליאם ומרי עם תואר במשפטים.
ב-1850 עבר קוק לטקסס ופתח משרד עורכי דין בווייקו.
ב-1852 הוא נשא לאישה את בת העיר מרי הורן.
לשניים נולדו ארבעה ילדים, אך כולם נפטרו לפי שהגיעו לגיל 30.
ב-1859 מונה קוק על ידי המושל הרדין ריצ'רד ראנלס להוביל כוח משימה שהוטל עליו למגר את אנשי שבט הקומאנצ'י הנותרים ממערב טקסס ומארץ הגבעות של טקסס .
קוק היה נציג בוועידת הפרישה של טקסס מהאיחוד שהתקיימה באוסטין ב-1861. הנושא המרכזי שהיה על סדר יומה של הוועידה היה השארת העבדות חוקית.
קוק בעצמו החזיק בעבדים, והצביע בעד פרישתה של טקסס מארצות הברית והצטרפותה לקונפדרציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס קוק לצבא הקונפדרציה כטוראי.
ב-1862 הוא הקים פלוגה שהייתה חלק מרגימנט הרגלים ה-15 של טקסס ושירת כקפטן שלה עד לתום המלחמה.
ב-3 בנובמבר 1863 הוא נפצע בקרב ביו בורבו ליד אופלוסס שבלואיזיאנה.
לאחר המלחמה שב קוק לביתו בווייקו.
ב-1865 מונה קוק כשופט מחוזי בטקסס, וב-1866 כשופט בבית המשפט העליון של טקסס.
בשנה שלאחר מכן, הדיח המושל הכללי הצבאי פיליפ שרידן את קוק ועוד ארבעה שופטים מתפקידיהם, כ"מכשילי השיקום", מתוך דבקות במדיניות השיקום.
הדחתם של חמישה שופטים הפכה לשערורייה ציבורית, שגרמה לפרסומם, ולשמותיהם להפוך בעיני הציבור למתנגדי כיבוש האיחוד.
התרעומת של קוק כלפי שלטונות האיחוד הובילה ליצירת קואליציה של המפלגה הדמוקרטית ששלטה בטקסס במשך יותר ממאה שנה.
באמצעות התקפות הקו קלוקס קלאן, פעולות ההפחדה, ומעשי הלינץ' כלפי המצביעים האפרו-אמריקאים ותומכיהם הלבנים, השיבה הקואליציה של קוק את השליטה הלבנה השמרנית בטקסס בשנות ה-70. שלילת זכות ההצבעה מהשחורים בטקסס נשמרה על ידי גביית מיסי גולגולת וקיום בחירות מקדימות שהיו פתוחות ללבנים בלבד.
לאחר שהודח מכס השיפוט על ידי שרידן, התמודד קוק בבחירות למשרת מושל טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית ב-1873, ובינואר 1874 הושבע כמושל.
בית המשפט העליון של טקסס פסק שבחירתו בלתי תקפה בצו הביאס קורפוס יוצא דופן שנקראה "אקס פרטה רודריגז" (Ex Parte Rodriguez), בשל העובדה שהקלפיות היו פתוחות יום אחד בלבד במקום ארבעה ימים כנדרש בחוקת טקסס.
בית משפט זה כונה "בית המשפט של הנקודה והפסיק" בשל משמעות מסוימת של סימן פיסוק זה בחוקה שהיה משמעותי לפסק הדין.
כפי שסופר על ידי האגודה ההיסטורית של טקסס, בתגובה,
תקופת כהונתו של קוק כמושל עמדה בסימן צעדים נמרצים לאיזון התקציב ובסימן של חוקה מחודשת למדינה שהתקבלה ב-1876. הוא גם היה פעיל בהקמת הקולג' לחקלאות ומכונות של טקסס, כיום אוניברסיטת טקסס A&M.
על רקע הדחתו מכס השיפוט בבית המשפט העליון של טקסס, כמושל, מינה קוק מחדש את כל חבר השופטים, כולל את אורן מיילו רוברטס כנשיא בית המשפט (לאחר שהסנאט של ארצות הברית לא אישר את כהונתו כשנבחר).
מור , שהיה נשיא בית המשפט כאשר הוא הודח יחד עם קוק, היה לנשיא בית המשפט העליון הראשון של טקסס לאחר קבלת חוקת 1876, תפקיד שהוא כיהן בו עד מותו.
שופטים אחרים שכיהנו בטקסס בתקופת שלטון הקונפדרציה קיבלו תפקידי מפתח.
מרגע שהחלו הדיונים על חוקת טקסס החדשה, התפטר קוק מתפקידו כמושל בדצמבר 1876, זאת לאחר בחירתו על ידי בית המחוקקים של טקסס לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
בזמן התפטרותו, התאחדו הדמוקרטים בטקסס עם קבוצות העליונות הלבנה כמו הקו קלוקס קלאן כדי להשיג את השליטה במדינה.
קוק נבחר לתקופות כהונה נוספות בסנאט ב-1882 וב-1888, וכיהן בו עד מרץ 1895. בבחירות של 1894 הוא בחר שלא להתמודד.
לאחר תום כהונתו בסנאט פרש קוק לביתו שבווייקו ולחוותו הסמוכה.
ריצ'רד קוק נפטר בביתו שבווייקו ב-14 במאי 1897 לאחר שבועות של מחלה בה סבל משיתוק מתקדם.
עלייתו של קוק לשלטון סימלה את שיבת הממשלה הנבחרת המקומית בטקסס ואת מיסודה של המפלגה הדמוקרטית השמרנית הנוקשה שהחזיקה במדיניות העליונות הלבנה, והחזיקה בשלטון במדינה במשך יותר ממאה השנים הבאות.
היסטוריונים בטקסס שיבחו את קוק על כך, וגיבשו גרסה של ההיסטוריה של טקסס שהמעיטה בחשיבותה או השמיטה את הממשלה הליברלית שקדמה לו.
ב-1916 נכתב על ידי גנז המדינה:
חוקת 1876 של טקסס, שהתקבלה בתקופת כהונתו של קוק כמושל, היא חוקת טקסס הנוכחית.
מחוז קוק שבמערב טקסס קרוי על שמו.
ריצ'רד צ'ארלס האנטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית מנברסקה.
הוא התפרסם במיוחד בזכות כהונתו כחבר הסנאט של ארצות הברית (1934–1935) וכתובע הכללי של נברסקה בשנים 1937–1939.
האנטר נולד ב־3 בדצמבר 1884 בעיר וסט פוינט שבנברסקה, והיה בנם של ג'ייבז ריצ'רד האנטר ושרה פרנסס (אולמסד) האנטר.
בשנת 1885 עברה משפחתו לאומהה, שם למד בבתי הספר הציבוריים וב־1904 השלים את לימודיו בתיכון אומהה.
ב־1909 סיים תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה.
לאחר מכן למד משפטים בהרווארד, וב־1911 קיבל תואר מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, החל האנטר לעסוק במקצועו בלינקולן, ובשנת 1912 חזר לאומהה והמשיך לעסוק שם בעריכת דין.
בין השנים 1915–1917 כיהן כחבר בבית הנבחרים של נברסקה וכשופט בבית המשפט העירוני של אומהה.
בשנת 1920 התמודד ללא הצלחה על תפקיד התובע הכללי של המדינה, וב־1928 ניסה להתמודד על תפקיד נציב הרכבות של נברסקה – וגם אז לא נבחר.
ב־1934 נבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות, ונכנס לכהונה של חודשיים בלבד, להשלים את תקופת כהונתו של הסנאטור רוברט ב.
הוא לא התמודד בבחירות הרגילות, וכיהן בין 7 בנובמבר 1934 ל־3 בינואר 1935.
ב־1936 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד התובע הכללי של מדינת נברסקה, וכיהן בתפקיד בין 1937 ל־1939. עד היום, הוא נותר הדמוקרטי האחרון שכיהן בתפקיד זה.
האנטר נפטר בטוסון שבאריזונה, ב־23 בינואר 1941. הוא נקבר בבית העלמין וסט לואון ממוריאל פארק שבאומהה.
ב־22 באפריל 1908 נישא האנטר לווילטה ג'.
קורל הוא קצין בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית, המכהן כמפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
ב-1986 סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי רוז-הולמן עם תואר ראשון בהנדסה כימית.
הוא בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים וביטחון לאומי מאוניברסיטת טאפטס.
עם גיוסו לצי עבר קורס קציני צוללות.
שירת כקצין בצוללות USS Henry M.
בשנים 1992–1994 פיקד על צוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס USS Topeka (SSN 754), ב-2009 מונה לעוזרו של תת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות.
ב-2010 מונה למפקד פלגת הצוללות ה-11, ב-2014 מונה לראש תחום פעילויות משותפות בפיקוד כוחות צי ארצות הברית וב-2016 מונה למפקד קבוצת הצוללות השביעית.
ב-2018 מונה לראש אגף התכנון ומדיניות בפיקוד האסטרטגי וב-2020 מונה למנהל תחום הלוחמה התת-ימית במטה המבצעים של הצי בפנטגון, שם היה אחראי על התקציבים והפיתוח של מערך הצוללות.
בדצמבר 2022 מונה לסגן מפקד הפיקוד האסטרטגי, ובדצמבר 2025 מונה למפקד הפיקוד.
ריצ'רד קאסוול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית הראשון והחמישי בשנים 1776–1780 ובשנים 1785–1787. הוא גם היה קצין בכיר במיליציה בזירה הדרומית במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כנציג לקונגרס הקונטיננטלי הראשון, הוא היה אחד מחותמי ב-1774.
ריצ'רד קאסוול נולד במחוז הרפורד (כיום בתחומי בולטימור) שבפרובינציית מרילנד, כאחד מ-11 ילדיהם של ריצ'רד וכריסטיאן (לבית דאלם) קאסוול.
כשהיה בן 16 עברה המשפחה לניו ברן שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
ב-1747 הוא מונה כסגן המודד של הפרובינציה.
בעת שהיה כחבר האספה הקולוניאלית של הפרובינציה, תפקיד בו הוא שימש במשך 17 שנה, הוא הציג הצעת חוק לייצוג "העיירה של קינגסטון", שמאוחר יותר שונה שמה ל"קינסטון" כתוצאה ממלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא היה עורך דין, חוואי, סוחר קרקעות ובורסקאי מצליח והנשיא הגדול של לשכת הבונים החופשיים של קרוליינה הצפונית.
במהלך התקוממות הרגולטורים ב-1771 לחם קאסוול נגד הרגולטורים ב, בו הוא פיקד ככל הנראה על האגף הימני של כוחותיו של מושל הפרובינציה ויליאם טיירון .
קאסוול ייצג את קרוליינה הצפונית בקונגרסים הקונטיננטליים של 1774 ו-1775. כאשר הוקם כוח "אנשי הדקה" של מחוז ניו ברן בספטמבר 1775, מונה קאסוול לפקד עליו.
בתוקף תפקידו זה הוא הוביל את כוחות הקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית בקרב גשר מורס קריק ב-1776. זמן קצר לאחר מכן פיזר הקונגרס הפרובינציאלי את גדודי אנשי הדקה לטובת הקמת המיליציה.
ב-1780 מונה קאסוול כמייג'ור גנרל של כוחות המיליציה של המדינה.
בקרב קמדן שהתקיים באותה שנה, נמלטו כוחותיו לאחר שהמיליציה של וירג'יניה קרסה ונמלטה בפאניקה, וחשפה אותו למתקפה ללא הגנה מקיפה, ובכך גרמה לצבא הקונטיננטלי לתבוסה קשה.
לאחר התבוסה בקמדן שב קאסוול לביתו כשהוא סבל ממחלה לא ידועה.
בינתיים, מינתה האספה הכללית של קרוליינה הצפונית את ויליאם סמולווד ממרילנד כמפקד המיליציה של קרוליינה הצפונית מבלי ליידע את קאסוול,וב-21 באוקטובר הוא התפטר.
כששב סמולווד למרילנד בינואר 1781, מינתה שוב האספה הכללית את קאסוול כמייג'ור גנרל של המיליציה, והוא החזיק בתפקיד עד סוף מלחמת העצמאות.
ב-1776 היה קאסוול נשיא הקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית שניסח את חוקת המדינה הראשונה.
כשהתפזר הקונגרס, בחרו נציגיו בקאסוול כמושל קרוליינה הצפונית הראשון.
הוא הושבע לתפקידו ב-16 בינואר 1777. על פי החוקה החדשה, בחרה בו האספה הכללית באפריל 1777 לתקופת כהונתו השנייה.
ב-1780 הוא סיים את כהונתו כמושל, שכן החוקה התירה למושל לכהן רק שלוש תקופת כהונה רצופות של שנה כל אחת, והוא שב לפקד על המיליציה.
ממאי 1785 ועד דצמבר 1787 שב קאסוול לכהן כמושל קרוליינה הצפונית.
בין שתי תקופות כהונתו כמושל, שימש קאסוול כמבקר המדינה וכחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
הוא גם נבחר כאחד מנציגי המדינה לועידת החוקה של ארצות הברית ב-1787, אך לא נכח בה.
לאחר מכן ועד מותו הוא כיהן שוב בסנאט, הפעם כנשיאו.
ב-1752 נשא קאסוול לאישה את מרי מקילווין, בתם של ג'יימס ואלינור מקילווין.
לשניים נולדו שתי בנות שאחת נפטרה בלידתה והשנייה נפטרה בינקותה.
בנם, ויליאם קאסוול , היה פוליטיקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1779–1784. המשפחה התגוררה באחוזת מעטים שנקראה "רד האוס", במוקם בו שוכן פארק הזיכרון לריצ'רד קאסוול בקינסטון.
מרי קאסוול נפטרה כתוצאה מסיבוכי לידה ב-1757, ושנה לאחר מכן נישא קאסוול בשנית לשרה הריטייג' , בתם של ויליאם הריטייג' ושל סוסאנה מור.
ריצ'רד קאסוול נפטר בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית ב-10 בנובמבר 1789. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בקינסטון.
על שמו נקראו מחוז בקרוליינה הצפונית והבסיס הצבאי פורט קאסוול .
ריצ'רד ג'יי פראט היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אוסטרלי.
בשנה שלפני מותו, פראט דורג כאדם הרביעי בעושרו באוסטרליה, עם הון אישי בשווי 5.48 מיליארד דולר אוסטרלי.
רישארד פשצ'יצקי נולד בעיר ב (כיום גדנסק, פולין) להורים יהודים ליאון ופולה, ב-10 בדצמבר 1934. משפחתו היגרה לאוסטרליה בשנת 1938, בחיפוש אחר מקלט מפני הנאצים, והתיישבה בשפרטון, ויקטוריה, תוך שינוי שם משפחתה מפז'צ'יצקי לפראט.
משפחת פראט עבר מסע קשה בדרכו לאוסטרליה והתמודדה עם מחסור במזון בדרך.
פראט החל ללמוד לתואר ראשון במסחר באוניברסיטת מלבורן בשנת 1953. במקביל שיחק כדורגל אוסטרלי כרץ, בתחרות עד גיל 19 של ליגת הכדורגל של מדינת ויקטוריה (VFL).
הוא זכה במדליה בשנת 1953 כשחקן "הטוב וההוגן ביותר" עד גיל 19. פראט לא המשיך את קריירת הכדורגל שלו, אלא התמקד בתחומי עניין אחרים.
פראט שילב לימודים עם קריירה כשחקן תיאטרון ועבודה כאיש מכירות בעסק המשפחתי.
לאחר שסייר בלונדון ובניו יורק בשנת 1957 עם הפקה של מחזהו של ריי לולר "קיץ הבובה השבע עשרה", בו גילם את התפקיד הראשי, הוא חזר למלבורן ולעבודה בעסק המשפחתי "Visy Industries".
חברה שנוסדה על ידי אביו ליאון בשנת 1948, במלבורן, כמפעל לייצור אריזות קרטון.
לאחר מות אביו ליאון בפברואר 1969, פראט ירש את חברת "Visy Industries", אשר באותה תקופה העסיקה כמה מאות עובדים והיה לה מחזור שנתי של 5 מיליון דולר אוסטרלי.
תחת ניהולו של פראט, החברה התרחבה משני מפעלים במלבורן ליותר מ-55 מפעלים ברחבי אוסטרליה, ארצות הברית (שם פעולת החברה תחת השם "Pratt Industries"), ניו זילנד ופפואה גינאה החדשה.
מייצור קופסאות קרטון ואריזות, היא נכנסה גם לתחום מיחזור פסולת נייר.
בהמשך שנות ה-90 של המאה ה-20, פראט הרחיב את פעילות החברה במדינת ניו יורק, שם הייתה לספק המוביל של ייצור אריזות מנייר ממוחזר.
בשנת 1987 נכנסה לעסקי התקשורת, שהקים את קבוצת העיתונות היהודית האוסטרלית, אשר איחדה שני עיתונים קיימים: The Australian Jewish News (מלבורן) The Australian Jewish Times (סידני).
בשנת 1990 היה שותף להקמת המגזין "ג'רוזלם ריפורט" בירושלים.
בשנת 1998 התעניין פראט ברכישת חברת "קרגל" הישראלית, לטענת אורי ורינה מנשה, בעלי השליטה בחברה, הם חתמו על הסכם למכירת החזקותיהם בחברה לפראט תמורת כ-41.25 מיליון דולר.
לעומת זאת, פראט טוען כי לא נחתם כל הסכם מחייב בין הצדדים והמסמך שנחתם בין הצדדים היה רק בגדר זיכרון דברים ראשוני, ואינו מבטא כלל סגירתה של עסקה.
לטענת פראט, הצדדים היו אמורים להמשיך ולנהל משא ומתן לגבי מחיר העסקה ותנאיה.
בני הזוג מנשה הגישו תביעה נגד פראט בטענה להפרת הסכם.
פראט הצליח לדחות את המשפט במשך שלוש שנים בטענה כי לא קיבל את כתב התביעה.
התביעה הסתיימה במאי 2004 בפשרה, בה שילם פראט 3 מיליון דולר.
בשנת 2002 פראט דורג כאדם השלישי בעושרו באוסטרליה, אחרי קרי פאקר ופרנק לואי.
בשנות ה-90, הוטל לראשונה קנס על "Visy Industries", על ידי ועדת התחרות והצרכנות האוסטרלית (ACCC), בסך חצי מיליון דולר בגין התנהגות בלתי חוקית נגד תחרות.
בדצמבר 2005, ה-ACCC פתח שוב בחקירה נגד החברה וחברות ואחרות, בגין מעורבות לכאורה בקרטל בתעשיית האריזות.
ב-10 באוקטובר 2007, פראט הואשם רשמית בתיאום מחירים, הונאת לקוחות וחברות בכ-700 מיליון דולר אוסטרלי, בתיק הגדול ביותר אי פעם בהתחום הקרטלים בתולדות אוסטרליה.
ה-ACCC טען ל"הפרות חמורות מאוד" של החוק וכי אלה "הוסתרו בקפידה ובמכוון" על ידי בכירים ב-Visy.
לאחר יותר משנה של הכחשות, פראט הודה באשמה, והודה שהוא, חברתו וחברת "היריבה" AMCOR, הפרו במכוון את החוק.
ב-2 בנובמבר 2007, פראט וקבוצת Visy קיבלו קנס של 36 מיליון דולר, המייצג הן את הקנס הגדול ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה והן כ-0.75% מהונו של פראט.
שופט בית המשפט הפדרלי של אוסטרליה, השופט היירי, אמר כי פראט ומנהליו הבכירים היו מעורבים ביודעין בקרטל, שכלל תיאום מחירים וחלוקת שוק.
"זהו הקרטל הגרוע ביותר שהגיע לבתי המשפט ב-30 השנים האחרונות", אמר.
ב-19 ביוני 2008, פראט הואשם בשקר, בנוגע לידיעתו על שערוריית תיאום מחירים.
פראט עמד בפני ארבעה אישומים נפרדים, העונש על כל אישום נע בין קנס של 2,200 דולר ל-12 חודשי מאסר.
ב-27 באפריל 2009, הוגשה תביעה פלילית נגדו בגין אישומים של התנהגות בלתי הולמת (שקר ל-ACCC במהלך חקירתה), אך כל האישומים נגדו בוטלו עקב בריאותו הלקויה.
בנוסף לתחומי העניין העסקיים שלו, פראט היה ידוע במעורבותו בפעילות ציבורת, ומילא תפקידים שונים, כולל: נשיא אוניברסיטת סווינבורן לטכנולוגיה, נשיא קרן האמנויות של ויקטוריה ויו"ר מועצת המנהלים של מכון המחקר לבריאות הנפש של ויקטוריה.
פראט תרם גם כספים ניכרים לשתי המפלגות הפוליטיות הגדולות באוסטרליה, וכן לממשלתו הליברלית של ראש הממשלה ג'ון הווארד.
בשנת 1996, חקירה של העיתון "The Australian" חשפה ממסמכים פנימיים של החברה, כי פראט העסיק רשת של פוליטיקאים "יועצים" בעלות של מיליוני דולרים.
כולל תשלום חודשי של 8,300 דולר לראש הממשלה בוב הוק עבור ייעוץ בנושאים "אסייתיים וממשלתיים", 27,000 דולר עבור נסיעה לארצות הברית לראש הממשלה גוף ויטלם כיועץ עסקי לשווקים מעבר לים, וסכומים נוספים עבור ראשי ממשלה של מדינת ויקטוריה ניק גריינר ורופרט האמר.
ב-8 בפברואר 2007, הוא מונה לנשיא מועדון הכדורגל קרלטון, לאחר שנבחר על ידי מועצת המנהלים של המועדון.
בתקופת כהונתו כנשיא מועדון הכדורגל קרלטון, פראט היה אחראי במידה רבה על יישום שינויים, אשר סייעו להחזיר את המועדון לרווחיות, כולל הבאת הספונסר הראשי יונדאי
ב-20 ביוני 2008, הודיע מועדון הכדורגל קרלטון כי ריצ'רד פראט יפרוש מהמועדון בעקבות חקירת רשות התחרות האוסטרלית נגדו.
בשנת 1959 נישא לג'ין (לבית לסקר), עיתונאית, שהייתה גם היא מהגרת יהודייה מפולין, שנולדה בעיירה לוביץ' בשנת 1936, ולפני נישואיהם התגוררו בסידני.
לאחר הצלחתה של חברת Visy Industries, הם נהנו מאורח חיים מפואר, עם מטוס פרטי ומגוון דירות, כולל פנטהאוז במלון Sherry-Netherland בניו יורק; ביתם העיקרי היה האחוזה ההיסטורית Raheen, בפרבר Kew של מלבורן, ביתו לשעבר של הארכיבישוף הקתולי.
למשפחת פראט נולדו שלושה ילדים, אנתוני, הלואיז וייסליץ.
בת נוספת, פאולה, נולדה בשנת 1997 למאהבתו, אשת החברה שרי-ליה היצ'קוק.
בשנת 2000, פרשה זו הפכה לנושא לתשומת לב תקשורתית נרחבת עקב תיק משפטי בו היו מעורבות היצ'קוק ומטפלת שנשכרה לטפל בבתה.
באותה תקופה, פראט הואשם בניסיון לשלם דמי שתיקה למטפלת שפתחה בהליכים משפטיים נגד היצ'קוק.
לאחר מאבק מתוקשר היטב בסרטן הערמונית, ריצ'רד פראט נפטר בביתו בקיו ב-28 באפריל 2009, יום לאחר שכל האישומים נגדו בוטלו עקב בריאותו הלקויה.
לאחר מותו ירש את עסקיו בנו אנתוני פראט שהמשיך להרחיב את פעילות החברה.
נכון לינואר 2026, הונו האישי והמשפחתי הוערך בכ-20 מיליארד דולר.
עם כי הואשם בהימנעות אגרסיבית מתשלום מיסים.
אנתוני פראט טיפח קשרים קרובים עם הנשיא דונלד טראמפ.
בסוף שנת 2024 קיבל אנתוני פראט גרין קארד אמריקאי והעתיק את מרכז חייו ומשפחתו לניו יורק.
באפריל 2025 השתתף בוועידת "Invest in America" בבית הלבן.
פראט תרם כ-10 מיליון דולר אוסטרלי מדי שנה דרך "קרן פראט" (Pratt Foundation), שנוסדה בשנת 1978 על ידי ג'ין וריצ'רד פראט.
במהלך שנות ה-80 וה-90, משפחת פראט התפרסמה באוסטרליה במימון האמנויות, המחקר הרפואי וההשכלה הגבוהה.
מאז, משפחת פראט תרמה כ-200 מיליון דולר אוסטרלי למטרות שונות.
ג'ין גם הקימה חברת הפקות ללא כוונת רווח, שהפיקה מחזות זמר במלבורן בין השנים 1999–2020.
בישראל "קרן פראט" מימנה ארגונים ופעילות למען איכות הסביבה, בין השאר ייסדה את "פרס פראט"; פרס שניתן לעיתונאים ואנשי תקשורת על סיקור עיתונאי מצטיין בנושאי חברה ואיכות הסביבה.
בנוסף מימנה מחקר של המכון למדעים וטכנולוגיות של מים בשדה בוקר, שמטרתו לבחון את היכולת להתפיל מי תהום מליחים.
בשנת 2010, תרמה "קרן פראט" 30 אלף שקל לשיפוץ קברו של אליעזר מרגולין ברחובות, שהיה חייל בצבא האוסטרלי ואחר כך מפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
ריצ'רד רורטי היה פילוסוף אמריקאי.
למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת שיקגו, ועסק בתחילה בניסיון להתאמה בין אמונותיו האישיות לבין החיפוש אחר האמת.
את הדוקטורט שלו כתב באוניברסיטת ייל על "מושג הפוטנציאל", וספרו הראשון, "המפנה הלשוני" (The Linguistic Turn), היו במסורת האנליטית.
הכרת הפרגמטיזם, ובמיוחד כתביו של ג'ון דיואי, וכן יצירתם של פילוסופים פוסט-אנליטיים כמו קוויין ווילפרד סלרס, גרמו לשינוי בחשיבה שלו.
פרגמטיסטים בדרך כלל טוענים כי האמת של רעיון צריכה להמדד על פי היעילות שלו, הוא האפשרות שלו להתמודד עם בעיה מסוימת, ולא על פי התאמתו ל"אמת" חיצונית.
רורטי חיבר בין הפרגמטיזם לאונטולוגיה ויטגנשטיינית, שקובעת כי משמעות היא תוצר חברתי-לשוני, וכי משפטים אינם מתחברים אל העולם ביחס של התאמה.
רעיונות אלה מאפשרים לרורטי להעמיד בסימן שאלה רבות מהנחות היסוד של הפילוסופיה.
לאחר שהחזיק במשרות הוראה בוולסלי קולג', אוניברסיטת פרינסטון, ובאוניברסיטה של וירג'יניה, עבר רורטי להיות פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת סטנפורד.
המעבר מפילוסופיה לספרות שיקף את עמדתו שפילוסופיה עצמה היא רק סוג של ספרות.