tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1972 זכה בפרס תפאורן השנה מטעם המועצה לתרבות ואומנות שליד משרד החינוך והתרבות
הרב יוסף צבי ברייער (נולד ב-1 בנובמבר 1955) הוא ראש ישיבת בעלזא במושב בית חלקיה, איש חינוך, מגשר, מלחין ויוצר.
ברייער הלחין במהלך השנים מאות שירים, חלקם הגדול יצירות מורכבות.
יצירה בולטת הנה הלחנת נוסח ברכת המזון, לחן בו משתמשים תלמידים חסידיים רבים לברכה משותפת במסגרת בית הספר.
ברייער נולד לאביו נתן ברייער, מחסידי דושינסקי ולברכה בתו של הרב יששכר שלמה טייכטל.
בצעירותו למד בישיבת דושינסקי, ובהמשך התקרב לחסידות בעלזא.
ברייער שימש מספר שנים כמנהל תלמוד תורה של חסידות בעלז בבני ברק, ובשנת תשנ"ו עם הקמת הישיבה לצעירים בבית חלקיה נקרא על ידי האדמו"ר לעמוד בראשה.
מלבד הפסקה קצרה בתחילת שנות ה-10, מכהן ברייער ברציפות בראשות הישיבה עד היום.
לצד פעילותו החינוכית עוסק ברייער גם כמגשר וכיועץ זוגי.
עיקר פרסומו של ברייער הגיע ממאות השירים שהלחין בסוגת המוזיקה החסידית, הנחשבים לשירים בסגנון החסידי האותנטי, שחלקם הגדול יצאו באלבומים של מקהלת חסידי בעלזא, וחלקם הוציא בעצמו.
ברייער הוא המלחין הפורה ביותר של ניגוני בעלז, ושיריו מושרים בחסידות בכל טיש וכן בתפילות הימים הנוראים.
גם בחצרות חסידיות אחרות מרבים לשיר את לחניו ושיריו.
ורבים מהזמרים החסידים, ומקהילות נוספות שרים את לחניו הרבים.
ברייער הוא אביו של המלחין פנחס ברייער והזמר אהרן ברייער.
רבי יוסף צרפתי (המאה ה-16 – המאה ה-17) היה רב באדרינופול, מוכר בעיקר בזכות ספר דרשותיו "יד יוסף".
נולד לרבי חיים באדירנה ולמד אצל חכמי עירו.
ביקר בארץ ישראל וחזר למקום מושבו.
ספרו יד יוסף יצא לאור בוונציה בשנת שע"ו, נדפס שוב לאחר מותו בשנת ה'ת"ס באמסטרדם.
במהדורה השנייה נדפסו הסכמות מרבי שלמה די אוליוירה ורבי משה יהודה בן קלונימוס מאמסטרדם ומאת רבי גבריאל בן יהודה מקראקא ומץ.
בספר 150 דרשות, המחבר כותב שרצה להדפיס חמישה דרושים על כל פרשה אך העלות הייתה גבוהה.
המחבר קרא לספר יד יוסף מפני שיגע ובדק בו ככל שהיד מגעת (יד) ומפני שהספר מכיל רק דרושים שלו ולא לקט (יוסף).
הספר פופולרי מאוד בקרב הדרשנים והוא מצוטט בין השאר בהקדמת הפרי מגדים, בספר תולדות יעקב יוסף, אמרי אמת, בספרי הבן איש חי ועוד רבים.
קיימות הגהות של רבי יעקב אבן צור לחיבור.
הרב עזרא בצרי ערך ליקוט מהספר ופרסמו תחת השם "פניני יד יוסף" (מכון הכתב, ירושלים תשע"א).
בהקדמה לספר הוא מציין לעוד מספר חיבורים שחיבר אך לא הצליח להוציא אותם לאור:
ראש יוסף - פשטים על התורה
בן יוסף – דרושים נוספים על התורה
מטה יוסף – חידושי גפ"ת
נולד לר' ברוך אשר, תלמידו של החתם סופר.
למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטת ברסלאו.
עסק בפילולוגיה של הארמית והעברית, ואת התזה לדוקטורט כתב ב-1859 על הפשיטתא ("Meletemata Peschithoniana").
פרלס פרסם מחקרים מתחומים נוספים ביהדות.
נפטר מדלקת ריאות במינכן ב־4 במרץ 1894.
אשתו, רוזאלי שפטל (1839–1932), עבדה כעיתונאית עבור עיתונים גרמניים וכתבי עת יהודיים.
בנו הבכור, ד"ר מקס פרלס, היה מדען ורופא עיניים, שמת ב־20 באוקטובר 1894 ממחקר בקטריאלי שערך.
בנו השני, פליקס פרלס, היה רב ומרצה בקניגסברג, פרוסיה, וחיבר גם הוא מחקרים בנושאים מגוונים בתחום הספרות היהודית.
Rabbinische Agada's in 1001 Nacht (1873) – מקורות יהודיים בסיפורי אלף לילה ולילה.
Predigten (1896, פורסם לאחר מותו) – קובץ דרשות בעריכת בנו, פליקס פרלס.
הוציא לאור גם את חיבורו של חמיו, שמעון ברוך שפטל, "ביאורי אונקלוס" (מינכן תרמ"ח) על תרגום אונקלוס.
פרסם מאמרים נוספים, בין היתר על פירוש הרמב"ן לתורה ויחסו לפירוש רש"י; על הפריטים העבריים במוזיאון הלאומי של הונגריה; כתב יד של אגרת קלונימוס בן קלונימוס.
רבי יוסף קמחי (ריק"ם) (1105 – 1170 בערך) היה פרשן, מדקדק ומבקר מקרא יהודי, כתב שירה ותרגם יצירות פילוסופיות מערבית לעברית.
ריק"ם נולד בספרד המוסלמית, ובעקבות רדיפות המואחידינים, (1148), הוא נמלט עם משפחתו לפרובנס שבדרום צרפת, והתיישב בעיר נרבונה (נרבון) – שם הוא חי עד סוף ימיו.
רבי יוסף קמחי הוא אביהם של רבי משה קמחי (רמ"ק) ורבי דוד קמחי (רד"ק), וכן רבם של רבי מנחם בן שמעון מפוסקייר, שלמה בן יצחק הנסיה, ויוסף אבן זברה.
מקורות השפעתו של ר' יוסף קמחי
רבי יוסף קמחי התחנך על ברכי פרשנות הפשט, שפיתחו המדקדקים של ימי הביניים, במגעם עם העולם הערבי-מוסלמי.
בין האישים שהשפיעו על יצירתו נמנים: מנחם בן סרוק, דונש בן לברט, יהודה חיוג', יונה אבן ג'נח, יהודה אבן בלעם, משה הכהן אבן ג'קטילה, ואחרים.
בנוסף לכך, הוא נעזר בידיעותיו בערבית, בתרגומים הארמיים, בל"ב מידות של רבי אליעזר ורבי יוסי הגלילי, במסורה, בספרי הלקסיקוגרף הקראי דוד בן אברהם, וכן בחיבוריו הדקדוקיים של הרב סעדיה גאון.
בעבודתו הפרשנית והפילולוגית ריק"ם שילב מהתובנות של הדקדקנים שקדמו לו, אך הוא לא נמנע מלבקר אותם ולהתפלמס אתם.
כמו כן, לא רק שהוא ליקט וסינן את דבריהם, אלא הוא בעצמו חיבר פירושים מקוריים על טהרת הפשט.
רבי יוסף קמחי כתב פירוש על כל המקרא כמעט.
את שמות פירושיו קרא בשמות המופיעים בתורה: לפירושו על התורה הוא קרא "ספר התורה", ולפירושו על הנביאים קרא "ספר המקנה".
מלבד פירושיו למשלי ולאיוב, רק חלק קטן מפירושיו שרדו.
ואולם רבים מפירושיו משוקעים בעבודתו הפילולוגית ובעיקר בכתבי בנו רבי דוד קמחי – הנוהג להביאם בשם 'אדוני אבי ז"ל'.
כמו כן, מצטטים אותו רמב"ן (בראשית א:כו); בעל הספר 'אמונה וביטחון' (פרקים כג, כו); וכן בעל הטורים לחומש, רבי יצחק בן יהודה הלוי (מחבר פענח רזא), רבי אברהם זכות בספרו 'יוחסין השלם' ועוד.
סבורים שפרשנותו לא התפרסמה כי היא לא הודפסה במקראות הגדולות.
בפרשנותו למקרא, ריק"ם עושה שימוש בכלים דקדוקיים וטקסטואליים, שהוא רכש מקודמיו 'הפשטנים' וממגעיו עם העולם המוסלמי והנוצרי.
אלו כוללים יישום של כללי הדקדוק והתחביר וכן מידות ההיגיון על המקרא – ראציו ואוקטוריטס, כלשון הרטוריקנים הנוצריים של תקופתו.
אף כי בנרבון עירו התקיים מרכז יהודי, שבו התפתחה פרשנות דרשנית – בידי ר' משה הדרשן ובנו ר' יהודה מטולוז – ריק"ם לא שאב השראה ממנו.
רק בפירושו למשלי, משולב פירוש דרשני במידה מועטה – וזאת מפאת העובדה שאין קשר של משמעות בין פסוקי משלי.
כמו כן, אף כי בכתביו הוא משלב הגות פילוסופית בת זמנו, מעטות בו הן ההשפעות המיימוניות בפירושיו.
בניגוד לנעשה בזמנו, ריק"ם גם התרחק מהאלגוריה - וזאת אף בפירושו לשיר השירים.
בפירושו לאיוב, לא רק שהוא התרחק מהאלגוריה, אלא אפילו את השטן המזמין התייחסותו מיסטית, הוא פירש באורח רציונלי - כדרכו של הרב סעדיה גאון.
בדומה לשאר המדקדקים, ריק"ם התייחס במלוא הרצינות לניקוד ולטעמי המקרא.
כמו כן, הוא הצביע על תופעה נרחבת של חסרון מילים ואותיות בטקסט המקראי – ועל כן הוא הרבה לפרש את המקרא, 'בדרך החיסכון' – על פי תערו של אוקהאם.
מקוריותו באה לידי ביטוי בכך שהוא לא קיבל את הטקסט המקראי ככזה ראה וקדש - לעיתים באופן לא מוצדק.
בניגוד למקובל בזמנו, ריק"ם לא חיבר מבוא לפירושיו או ניסח מתודולוגיה פרשנית.
יחד עם זאת, באמצעות בניו, ריק"ם הנחיל פרשנות המכונה 'ממוצעת': פרשנות זו מתאפיינת בכך, שמבלי להתרחק ממסורת התורה שבע"פ, היא בכל זאת צמודה לדרכי הפילולוגיה, 'הביקורת המקראית' ומושגי המדע של ימיו.
היא כאמור גם מתאפיינת בחוסר תלותה בפרשנות הדרש ובפילוסופיה של הרמב"ם – בנות זמנם.
ריק"ם תרגם לעברית של יצירות פילוסופיות ערביות, ויש הסבורים כי הוא השתייך לאסכולת המתרגמים של טולדו, שעסקה בתרגומים מהערבית ללטינית ולספרדית.
הוא תרגם את 'חובת הלבבות' לר' בחיי אבן פקודה וכן תרגם את מבחר פנינים לאבן גבירול תחת השם 'שקל הקודש'.
(משלי ט 1), הוא סבר שהאמונה באל מבוססת על חמשת החושים, על ההיגיון וכן על 'הגדת המגידים', שהיא למעשה המסורת.
ריק"ם המדקדק ניכר בכל ספריו – כולל בפירושיו למשלי ואיוב.
הוא כתב שני חיבורים בתחום הדקדוק: "ספר זיכרון" ו"ספר הגלוי", שבהם הוא מעביר את כובד המשפט של פרשנות המקרא מהדרש לפשט.
"ספר זיכרון" הוא ספר דקדוק מקיף ושיטתי.
הוא נודע בעיקר בשל החלוקה לתנועות קטנות וגדולות, שהיא חידוש של ריק"ם, שככל הנראה הושפע מהדקדוק הלטיני.
לחלוקה זו נתנו סימן: – התנועות הגדולות, – התנועות הקטנות.
"ספר הגלוי" הוא חיבור דקדוקי ופרשני.
הוא כולל בחלקו הראשון הכרעות במחלוקות לשוניות שבין מנחם ודונש, וכן מתייחס להכרעותיו של רבנו תם בין שני החכמים הנ"ל.
חלקו השני כולל השגות חדשות כנגד מנחם.
רי"קם כתב את כל ספריו בעברית.
בדומה לראב"ע חברו, הוא תרם בכך להעברת הבלשנות הספרדית ליהודי אירופה הנוצרית שלא דברו ערבית.
מלבד חיבורים אלו, ריק"ם חיבר קובץ משלים בשם "שקל הקודש", ספר אמרי מוסר מחורזים בעשרים ושניים שערים כמניין אותיות התורה, המבוסס בחלקו על "מבחר הפנינים" מאת רבי שלמה אבן גבירול.
בתחום הפיוט ידועים שני פיוטים שהוא כתב: "יום שבת זכור" ו"יום שבת שמור".
הפיוטים נועדו להרחיב את ברכה מעין שבע בתפילת ערבית של שבת.
בכך הוא היה לפייטן הראשון הידוע שחיבר פיוטי מגן אבות, ולכן הוא נחשב למחדש סוג זה.
"יום שבת זכור" זכה לתפוצה רבה באשכנז המערבית, ונאמר עד היום בקצת קהילות כשיום שני של שבועות חל בשבת.
פירושיו של ריק"ם למקרא, ברבים מהמקרים מתייחסים פרשנות הכריסטולוגית, ומתפקדים כמעין תשובות לטענות הנוצרים המבוססות על 'העדויות' (TESTIMONIA).
סבורים שרבי יוסף התווכח בפולמוסים פומביים עם הנוצרים, והושפע מהוויכוחים שהתקיימו באותה העת בין הנוצרים למינים הקתארים.
לא מן הנמנע כי ויכוחים אלו השפיעו על פירושיו המקראיים, שהם פשטיים באופיים ומרוחקים מהפרשנות האלגורית שהייתה נהוגה אצל הנוצרים.
"ספר הברית" המיוחס לריק"ם חובר כנראה כדי לשמש מדריך למתפלמסים היהודים עם הנצרות - בדומה ל-'מלחמות השם', לרבי (ריב"ר), שהוא בן תקופתו.
מדברי ריק"ם הוא נכתב לבקשת תלמידיו.
בהקדמתו לחיבור כך כותב ריק"ם:
מהאמור לעיל עולה כי 'ספר הברית' נכתב במגמה לחזק יהודים החשופים לתעמולה הנוצרית ('חזקו ידיים רפות וברכיים כושלות [...] לב חזקו אל תיראו [...].
ואתם חזקו ואל ירפו ידיכם.
חזקו ויאמץ לבבכם כל המייחלים לה').
יחד עם זאת, הוא מופנה לא רק כנגד 'מינים' אלא גם כנגד 'אפיקורסים' – כלומר חוגים יהודיים, אשר על דרך הפילוסופיה, התרחקו מהזרם המרכזי ביהדות.
החיבור כתוב במתכונת של דו-שיח בין מאמין למין.
ספר הברית מגיב לטענות הנוצריות על דרך ה-RATIO וה-AUCTORITAS; ונעשה בו שימוש בכלים מהרטוריקה הסכולסטית הנוצרית, כדי להילחם בטענות שהעלו נוצרים.
מהחיבור היהדות מצטיירת כרציונלית, ואילו הנצרות כאי-רציונלית.
בין נושאי הוויכוח נמנים ההתלבשות בבשר של האל (INCARNATION), עניין השילוש (TRINITY).
קיימת רציונליזציה של האנתרופו-מורמיזמים המצויים במקרא.
קיימת שלילה לטענה שהנוצרים הם ה-VERUS ISRAEL (עם ישראל האמיתי) – כלומר העם הנבחר.
המתפלמס מנגיד בין היהודי שחייו מוקדשים ללימוד, לעשיית הטוב והצדק ולעבודת ה' לבין אורח החיים הנוצרי האלים.
כנגד זה המין מעלה את הטענה שהיהודים גובים ריבית, אף כי קיים איסור על כך מהתורה.
כמו כן, הוא טוען שקיימים בנצרות אנשים שמתנזרים, המקדישים את חייהם לעבודת האל.
כנגד זה, ריק"ם מתאר את החופש המיני הקיים בין הנזירים, למרות נדריהם לפרישות.
ריק"ם גם תוקף את פולחן הצלמים והתמונות, המנוגד לכתוב בתורה.
המין עונה לעומת טענות היהודים, שאלו דבקים לאות ולא לרוח - כלומר דבקים בפשט (LETRA) ולא באלגוריה (FIGURA).
בין הפסוקים שקיימת התייחסות אליהם נמנים בראשית א 2, א 26, יח 1; דברים יח 15; ישעיהו ז 14, ט 5; תהילים כב 2, עב, פז 4, קי; דניאל ט 24. כל אלו הם פסוקים כריסטולוגיים – וכלומר מתנבאים על הנצרות.
במקצת הדיונים ריק"ם מתייחס לעיוותי הוולגאטה, להירונימוס וכן לאוריגנס.
ספר הברית לא נתגלה עד כה בכתב יד, והוא ידוע רק מגרסתו שבדפוס בקובץ 'מלחמת חובה' (קושטא ת"ע).
לדעת רוב החוקרים אין הוא עשוי עור אחד; והחלק השני המיוחס לריק"ם כנראה לא נכתב על ידו.
יוסף גדליה קלַוְזְנֶר (נהגה "קלאוזנר"; 20 באוגוסט 1874, ז' באלול תרל"ד – 27 באוקטובר 1958, י"ג בחשוון תשי"ט), היה היסטוריון, חוקר ספרות ואיש רוח ישראלי, יליד ליטא.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשי"ח (1958).
לפני עלייתו לארץ ישראל (1919) היה פעיל ציוני באודסה.
עורכו השני של השילוח (כתב עת), אחרי אחד העם.
נולד באולקניקי שבליטא (אז באימפריה הרוסית), בנם של יהודה לייב קלוזנר וראשה-קיילה בת אלכסנדר זיסקינד ברא"ז (מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה).
בוגר אוניברסיטת היידלברג, ניהל את בית המדרש החדש למורים עבריים באודסה.
עלה לארץ ישראל ב-1919 באונייה "רוסלאן" יחד עם אישים רבים שהשפיעו מאוחר יותר על החברה והתרבות העברית בארץ, ובהם רחל המשוררת, זאב רכטר ויצחק פרנקל.
עם עלותו ארצה החל בפעילות מדעית וספרותית ענפה בעיקר בתחום הספרות העברית ובנושא המשיחיות.
נמנה עם מקימי האוניברסיטה העברית, ועם ייסודה, בשנת 1925, נכלל בסגל ההוראה הראשון שלה כראש החוג לספרות עברית, זאת על אף העדפתו את הוראת תולדות עם ישראל, זאת בעקבות הוצאת חיבורו האוהד על ישו.
בשנת 1944 עמד בראש הקתדרה לתולדות ימי בית שני, שמאוחר יותר אף נקראה על שמו.
את התקופה בין מינויו הכפוי לראש החוג לספרות עברית לבין מינויו לראש הקתדרה לתולדות ימי בית שני הכתיר קלוזנר בכותרת 'מלחמת שמונה עשרה השנה'.
ערך את העיתון "השילוח" בשנים 1903–1927 לקלוזנר היה תפקיד פעיל בתחיית הלשון העברית והוא אף אחראי לחידושן של כמה מילים כמו "עיפרון", "ירחון", "מגדלור", "קרנף" ו"חולצה".
שימש כעורך המדעי של ועד הלשון העברית וכיהן כנשיאו עד להקמת האקדמיה ללשון העברית, שבייסודה לקח חלק.
היה העורך הראשי הראשון של האנציקלופדיה העברית מייסודה ועד שנת מותו (כרכים א'–ח'), ובמקביל שימש כאחראי על המדורים לתולדות הבית השני והספרות העברית החדשה בכרכים א'–ט'.
על אף שלא היה חבר בתנועה הרוויזיוניסטית, ולא היה חבר בתנועת החרות או נציג מטעמה, היה מקור השראה אידאולוגית לימין הציוני, ואף היה מועמד מטעם תנועת החרות לכהונת נשיא המדינה בבחירות לנשיאות ב-1949.
קלוזנר היה נשוי לציפורה (פאני-פייגה) בת אריה ויירניק, והשניים היו חשוכי ילדים.
בשנת 1958 קיבל את פרס ישראל למדעי היהדות.
נפטר באותה שנה בירושלים, ונקבר בהר המנוחות.
קלוזנר הוציא לאור ספרים ומאמרים רבים בתחומי היסטוריה, ספרות, פילוסופיה ותאולוגיה.
כהיסטוריון, ספרו החשוב הוא "הרעיון המשיחי בישראל", בו הוא סוקר את גלגול המשיחיות מאז המקרא ועד חתימת המשנה.
כן כתב סדרת ספרים על תקופת הבית השני.
ספרו על ישו הקנה לו שם עולמי ובו תיאר את ישו באהדה רבה, כאיש מוסר המחויב לערכיה הנעלים של היהדות שנתקל במשטמת כוהני הדת וכי דרכו מסולפת בידי ממשיכיה-לכאורה.
ב-1912, בעת היותו עורך "השלח", ביקר בארץ ישראל ואת רשמי מסעו כתב ופרסם בחוברות ה"שלח".
זמן קצר לאחר מכן, קיבץ את כתבותיו לספר "עולם מתהווה", שיצא מאוחר יותר בשם "עם וארץ קמים לתחיה".
יוסף קלוזר חיבר ספר מקיף על ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה.
הוא החשיב את ביאליק, טשרניחובסקי, זלמן שניאור, יעקב כהן, דוד שמעוני, ואורי צבי גרינברג, כבכירי השירה העברית החדשה.
הוא חיבר ספרים מונוגרפיים ביקורתיים על שאול טשרניחובסקי (1947), זלמן שניאור (1947), דוד שמעוני (1948), וח"נ ביאליק (1950).
נודע ככותב מסות ומחקרים פורה ביותר.
עסק בביקורות ספרותיות ובתגובות על אירועים.
סופר שחווה זאת על בשרו היה משה שמיר שבראשית דרכו כסופר, כשיצא ספרו "מלך בשר ודם" העוסק באלכסנדר ינאי, כתב קלוזנר ביקורת שכללה בין היתר את המילים הללו: "יש ולפעמים סופר אינו היסטוריון, אבל עד כדי כך?".
קלוזנר זכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בתש"א על ספרו "ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה" ובתש"ט על ספרו "היסטוריה של בית שני".
עוד בהיותו באודסה היה ידוע בקנאותו הלוחמנית לכתיבה בעברית ובמאבקו העיקש בסופרים ובפובליציסטים כותבי יידיש.
על רקע זה הגיע לעימותים עם י.
רבניצקי ואישים נוספים בקהילת ציוני אודסה.
בעצרות ובכנסים בהם נכח, דרש במפגיע דיבור עברית בלבד והתעמת עם אישי ציבור שבקשו לפנות אל הקהל ביידיש.
הוא עצמו תיאר בספרו "עם וארץ קמים לתחיה" אירוע כזה, שהיה בבית הוועד בפתח תקווה בזמן ביקורו בארץ ישראל ב־1912.
קלוזנר פעל בסוף שנות ה-40, עם ארי אבן-זהב, על מנת למנוע מעגנון, שכנו לאותו רחוב, את קבלת פרס נובל, פרס שהוענק לו לבסוף רק בשנת 1966, בסוברו שעגנון סופר גלותי ופרובינציאלי אשר יצירתו לא התרוממה לגובה האנושי.
כעבור 30 שנה, קלוזנר הפך בעצמו מושא לכתיבה, ברומן הלא גמור "שירה" (תחילת כתיבתו 1948), בו ש"י עגנון צייר את דמותו של קלוזנר כפרופסור בכלם, איש אקדמיה נרקיסיסט ונלעג.
בן אחיינו (נכדו של אחיו) של קלוזנר, הסופר עמוס עוז (במקור קלוזנר), מתייחס לדמותו בספרו "סיפור על אהבה וחושך" ומתארו כ"עדין נפש ורודף כבוד, שופע עליצות ילדותית, איש מאושר המעמיד תמיד פני אומלל".
בשילוב של חיבה ועוקצנות כתב כי "כמעט בכל עניין נהג הדוד יוסף לשרטט לעיני קהלו שני מחנות יריבים, בני אור ובני חושך, והיה מתאר כיצד היה הוא עצמו אחד הראשונים, אם לא הראשון ממש, שהבדיל בין חושך לאור, הוקיע את הראויים להוקעה ונלחם, יחיד מול רבים, את מלחמתם של הצודקים".
מבקר הספרות שלום שטרייט כתב על קלוזנר: "יש מונים את קלוזנר בהבלטת ערכו מדעת, בהפרזה יתרה באצבע על שפע יצירתו – ייתכן שקלוזנר נכנס בזה, באמת, קצת לתחום מעריכיו.
אבל חסרון קטן זה אינו עלול להטיל פגם בספריו הרחבים כערבות רחבות-אפקים, המעוררים השתוממות והערצה לבקיאות היתרה, ליכולת הכתיבה, לפתוס-החיים, ופה ושם גם לחושו האינטואיטיבי".
קלוזנר עצמו הרגיש זר ונכרי הן בחברת הסופרים והן בחברת הפרופסורים, ובאוטוביוגרפיה שלו כתב: "האלוהים שבלב יודע, שלא כתבתי מעודי שום ספר ושום מאמר מתוך איזו פניה פרטית שהיא: לשם כסף, לשם כבוד, או כדי למצוא חן בעיני מישהו".
יוסף גורני מתאר את תפיסתו של קלוזנר כהשקפה אדנותית-בדלנית, כלומר רצון התבדלות של מחדשי היישוב היהודי מן הערבים.
בכתב העת השילוח כתב קלוזנר:
קלוזנר, כרוויזיוניסט, היה בר פלוגתא חריף של תנועת ברית שלום ועל כך שילם במחיר היותו "מנודה ומוקצה באוניברסיטה העברית בשנות השלושים של המאה ה-20", למרות היותו בר סמכא בתחומו – ימי הבית השני.
כינה את חברי 'ברית שלום' "רוצחי-אידיאל", שכוונתו לאידיאל הלאומי היהודי, בשל תמיכתם בהקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל.
על שמו רחובות בתל אביב, ירושלים, רמת גן וערים נוספות.
במה נתחיל: לשאלת יסוד אוניברסיטה עברית בירושלים, אודסה, תרע"ג 1913.
תולדות הספרות העברית החדשה (תקמ"ה–תרע"ח), ירושלים: השלח, תר"ף.
ישו הנוצרי: זמנו חייו ותורתו, ירושלים, תרפ"ב 1922. תורגם לאנגלית על ידי הרברט דנבי.
יוצרים ובונים: מאמרי ביקורת, תל אביב: דביר תרפ"ה–תר"ץ.
ארץ ישראל בימי בית שני, ירושלים, תרפ"ז 1927
פילוסופים והוגי־דעות: מסות ומחקרים, תל אביב: דביר, תרצ"ד–תש"א, 1934–1941.
היסטוריה של הספרות העברית החדשה, אחיאסף, ירושלים, שישה כרכים, 1936–1950.
משני עולמות: מסות ספרותיות, ירושלים: מסדה, תש"ד 1944.
דוד שמעוני (שמעונוביץ) – המשורר והוגה הדעות, בצירוף רשימה ביבליוגרפית מאת ברוך שוחטמן וביוגראפיה קצרה, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1948
היסטוריה של הבית השני בחמישה כרכים, אחיאסף, ירושלים, תשי"ט
ביאליק ושירת־חייו: ארבעה־עשר מאמרי־ביקורת, תל אביב: דביר, תשי"א 1950.
הרעיון המשיחי בישראל: מראשיתו ועד חתימת המשנה, תל אביב: מסדה 1950.
מניחי־היסוד של מדינת ישראל: מסות על גדולי הציונות בדור החולף, ירושלים: אחיאסף, תשי"ג 1953.
הנביאים: מסות על מהותה של הנבואה ותפיסת־העולם של נביאי־ישראל, ירושלים: הוצאת מדע, 1954.
בימי בית שני: מחקרים בהיסטוריה של הבית השני, ירושלים 1954.
מישו עד פאולוס, ירושלים, 1954.
יהדות ואנושיות: קובץ מאמרים, ירושלים, 1955.
מאפלטון ועד שפינוזה, ירושלים, 1955.
יוצרי־תקופה וממשיכי־תקופה: קובץ מאמרים, תל אביב: מסדה, 1956.
מבט יהודי על ישו: סטיבן וייז, יוסף קלוזנר והדיון על ישו היהודי בין שתי מלחמות העולם, מאת מתיו מרק סילבר, נדפס בציון, ע', א', תשס"ה 2005
"יוסף קלוזנר: הפרופסור שלנו", בתוך: "עין הקורא, סופרים וספרים, עיתונים ועיתונאים", מאת אב"א אחימאיר, הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, תל אביב, תשס"ג, ע"ע 241–250
יוסף קלוזנר, אבי האידאולוגיה של הימין בציונות ומראשיה, מאת ורדה פילובסקי בר-שלום, נדפס בגלי עיון ומחקר, 9, תש"ס 2000
יוסף קלוזנר וראשית ההוראה והמחקר של הספרות העברית החדשה באוניברסיטה העברית, מאת שמואל ורסס, נדפס בתולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ז 1997
כתביו הפובליציסטיים של יוסף קלוזנר, תרצ"ז–תשי"ט (עם השלמות), ביבליוגרפיה, מאת יהושע ברזילי (פולמן), נדפס בהציונות, יא, תשמ"ו 1986
יהדות ואירופאיות בביקורת הספרות של קלוזנר, מאת איריס פרוש, נדפס בנקודות מפנה בספרות העברית, תשנ"ג 1993
קלוזנר, על העברית של טשרניחובסקי, מאת ראובן מירקין, נדפס בלשוננו לעם, ב, תשל"ט 1979
דוגמת החיים של הפרופסור יוסף קלוזנר, מאת י.
רמבה (אייזיק רמבה), נדפס בהדאר, מח, תשכ"ט, 1969
מהות היהדות במשנתו של יוסף קלוזנר, מאת משה זאב סולה, נדפס בתמורות, ד'–ה', תשכ"ט 1969
פגישות ושיחות [עם יוסף קלוזנר], מאת אברהם ברוידס, נדפס במאזנים, כ'ח, תשכ"ט 1969.
פרסומיו של יוסף קלוזנר, תרצ"ז–תשי"ט: רשימה ביבליוגרפית נבחרת, ביבליוגרפיה, מאת יהושע ברזלי (פולמן), נדפס בקריית ספר, מא, תשכ"ו 1966
עוד הקדשה של ח"נ ביאליק ליוסף קלוזנר, מאת יהודה אריה קלוזנר, נדפס בקריית ספר, מה, תש"ל 1970
"פרופסור יוסף קלוזנר", בתוך: "כפי שהיכרתים, בני דורו של ז'בוטינסקי", מאת אייזיק רמבה, הוצאת תנועת החרות רמת-גן, תשי"ט, ע"ע 51–70
יצחק גולדשלג, אזכרה: מחברים שנפטרו בשנת תשי"ט; יוסף קלוזנר, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ב, עמ' 422–424
פרופסור יוסף קלוזנר בגבורות, ברוך קרוא, הבוקר, 27 באוגוסט 1954
שוחטמן (עורכים), ספר קלוזנר, תל אביב: ועד היובל, תרצ"ז 1937
יוסף קפלן (נולד ב-28 בינואר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מופקד על הקתדרה לתולדות עם ישראל ע"ש ברנרד צ'ריק, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והחל מאוגוסט 2013 מכהן כיושב ראש החטיבה למדעי הרוח באקדמיה.
בשנים 2009–2013 כיהן כנשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות.
קפלן הוא חתן פרס ישראל בחקר ההיסטוריה של עם ישראל לשנת 2013.
יוסף קפלן נולד בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
הוריו היגרו בין שתי מלחמות העולם ממזרח אירופה לדרום אמריקה.
אביו, דוד קפלן, נולד בווילנה לישראל ולאסתר.
דוד קפלן הגיע לארגנטינה ב-1924 ותוך זמן קצר השתלב בלהקות התיאטרון ביידיש בבואנוס איירס.
אמו של יוסף קפלן, שרה לבית מלמד, נולדה במאצ'ב שבפולין למשפחה אורתודוקסית.
אביה, משה מלמד, מחסידי הרבי מקוצק, היגר לארגנטינה ב-1928 ותוך מספר שנים הביא לשם את אשתו ואת ארבע בנותיהם.
יוסף קפלן גדל בבית יהודי חילוני בעל זיקה חזקה לתרבות יידיש ומודעות ציונית.
שפת הדיבור בבית הוריו הייתה יידיש, אך מגיל שש החל ללמוד עברית בבית ספר עברי יומי, במקביל ללימודיו בבית הספר הממלכתי.
בגיל שתים עשרה התקבל לבית המדרש למורים יהודים שליד הקהילה בבואנוס איירס, בית ספר תיכון יהודי שהכשיר את תלמידי הכיתות הגבוהות להוראה בבתי הספר היהודיים, ובגיל חמש עשרה הוסמך למורה.
את בית ספר התיכון הממלכתי הוא סיים ב-1961. הוא היה חבר בתנועת "הנוער הציוני", ויחד עם מספר תלמידים בבית המדרש למורים ייסד את הארגון "שחר", שהתמקד בפעילות תרבותית וחינוכית בקרב הנוער היהודי בארגנטינה.
בימי לימודיו בבית הספר התיכון הממלכתי נטל חלק בייסוד ירחון יהודי בספרדית שזכה לתפוצה רחבה בקרב הסטודנטים האוניברסיטאיים והיה גם חבר במערכת הירחון העברי "צהר".
ב-1960 התקבל ללימודים ב"מדרשה", בית ספר גבוה ללימודי יהדות, ושנתיים לאחר מכן נסע לירושלים לשנת השתלמות במכון גרינברג, בית המדרש למורים ע"ש חיים גרינברג, מוסד שנועד להכשיר מורים לבתי ספר יהודיים בגולה.
בתום שנת ההשתלמות החליט להישאר בארץ.
ב-1972 אחרי קבלת תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל וסוציולוגיה, ואחרי שירות צבאי בחיל התותחנים, החל את לימודי הדוקטורט.
בין מוריו המרכזיים נמנו ההיסטוריונים שמואל אטינגר, חיים ביינארט, חיים הלל בן-ששון, ישראל היילפרין, יעקב כ"ץ וחנא שמרוק.
בזמן לימודי המ"א שימש עוזר מחקר של בן-ציון דינור, שמינה אותו מאוחר יותר מזכיר המערכת המדעית של מפעלו "ישראל בגולה".
נושא עבודת הדוקטורט של קפלן היה "יצחק אורוביו די קסטרו ובני חוגו".
היא נכתבה בהנחייתו של פרופסור חיים ביינארט ואושרה בשנת 1979. קפלן חקר את מסלול חייו והגותו של אדם שהיה אחת הדמויות האינטלקטואליות המרכזיות בפזורה הספרדית המערבית ובאמצעותה הציג את עולמם התרבותי והרעיוני של האנוסים שחזרו ליהדות והקימו במאה ה-17 את המרכז היהודי התוסס באמסטרדם.
ב-1979 מונה למרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית והיה מראשוני החוקרים הצעירים שזכו לקבל את מלגת אלון.
ב-1988 הופקד על הקתדרה לתולדות עם ישראל ע"ש ברנרד צ'ריק וב-1992 מונה לפרופסור מן המניין.
באוניברסיטה העברית כיהן בתפקידים שונים, ובין היתר שימש בתור ראש התוכנית הארבע שנתית בבית הספר ע"ש רוטברג לתלמידים מחו"ל, עמד בראש המדרשה ללימודים מתקדמים בפקולטה למדעי הרוח והיה ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
קפלן היה בין היוזמים להקמת בית הספר להיסטוריה, שימש ראש ועדת ההיגוי שלו ב-1998 ובשנים 2001–2005 עמד בראשו.
כיום הוא פרש לגמלאות והוא פרופסור אמריטוס.
הוא שימש עמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית במספר הזדמנויות, ופעמיים עמד בראש קבוצות מחקר שפעלו בו: ב-92–1991 (יחד עם פרופסור מ' אביטבול) בראש קבוצת מחקר על גירוש ספרד ותוצאותיו וב-1998 (יחד עם פרופסור מיכאל הד) בראש קבוצת מחקר על היסטוריזציה של רגשות.
בימי כהונתו כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית בשנים 1992–2000 נוסדה במת ירושלים להיסטוריה לזכרו של ההיסטוריון מנחם שטרן, אליה מוזמנים מדי שנה היסטוריונים מרחבי העולם.
קפלן עומד בראש המערכת של סדרת הספרים המתפרסמת בעקבות ההרצאות הניתנות בבמה זו.
בשנים 1996–2004 עמד בראש הוועדה האקדמית של הארכיון המרכזי לתולדות עם ישראל ומאז 2001 הוא משמש יו"ר האיגוד הבינלאומי של חברות היסטוריות לחקר תולדות עם ישראל.
מאז 1985 הוא המנהל האקדמי של המרכז לחקר יהדות הולנד שבאוניברסיטה העברית ומשנת 2004 הוא סגן היו"ר של מרכז זלמן שזר.
בשנים 1992–1996 היה קפלן חבר המערכת של "תרביץ", כתב העת של המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית, ובשנים 1997–2005 היה חבר המערכת של "ציון", הרבעון לתולדות עם ישראל של החברה ההיסטורית הישראלית.
בשנת 1992 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
ב-2004 נבחר יוסף קפלן לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
באוגוסט 2009 נבחר לכהן כנשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות.
הוא סיים את תפקידו באוגוסט 2013.
בנובמבר 2011 זכה קפלן במענק מטעם המועצה האירופית למדע ERC (European Research Council).
על מחקרו "שינויים בדת ובתרבות של הפזורה הספרדית המערבית בעת החדשה המוקדמת".
ב-2013 זכה קפלן בפרס ישראל בתחום חקר ההיסטוריה של עם ישראל.
הוא נשוי ללאונטין פרמן, עיתונאית ועורכת, ולהם שני ילדים: נתן וראובן.
ליוסף שני ילדים מנישואים קודמים: יהודה ומיכל.
מחקריו של קפלן מתמקדים בתולדות היהודים בשלהי ימי הביניים ובראשית העת החדשה ואחת מתרומותיו החשובות ביותר היא להבנה של האפשרויות השונות להתמודדות של חברות מסורתיות עם אתגר המודרניות.
הוא כתב ספרים ומאמרים על יהדות ספרד, על הפזורה הספרדית המערבית, על תולדות האנוסים בחצי האי האיברי, על ההיסטוריה החברתית והאינטלקטואלית של יהדות מערב אירופה, על תולדות יהדות הולנד ועל תהליכי החילון והמודרניזציה המוקדמים בקהילות ישראל בעולם המערבי.
זהו ספרו הראשון של יוסף קפלן שראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת תשל"ב.
קפלן תרגם מספרדית לעברית פרקים נבחרים מחיבורו האפולוגטי הקלאסי של יצחק קארדוזו, שהיה אנוס שברח מספרד באמצע המאה ה-17 וחזר ליהדות אחרי שהשתקע בוורונה שבאיטליה.
קארדוזו נולד בפורטוגל, למד רפואה ופילוסופיה בספרד וקנה לעצמו מעמד מכובד בתור רופא המקורב לחוגי חצר המלך.
הוא היה בן חסותו של הקונדה הדוכס דה אוליווארס, האיש החזק בימי מלכותו של פיליפ הרביעי וברח מספרד לאחר נפילת פטרונו.
בוונציה פרסם אנציקלופדיה מדעית-פילוסופית בלטינית, ואת ספרו "מעלות העברים" הדפיס באמסטרדם ב-1679. הספר מחולק לשני חלקים: בחלק הראשון מתאר המחבר את עשר המעלות המאפיינות לדעתו את העם היהודי ובחלק השני הוא מתמקד בתיאור העלילות שטופלו על היהודים לאורך תולדותיהם.
תרגומו של קפלן כולל את כל החלק השני של הספר ומבחר מתוך החלק הראשון.
קפלן הוסיף מבוא על תולדות חייו של קארדוזו ועל יצירתו והערות והסברים לטקסט.
ספרו של קארדוזו הוא חיבור אפולוגטי שנועד לְהָזֵם את ההאשמות שהוטחו נגד היהודים בעולם הנוצרי ובו בזמן לספק לאנוסים שחזרו ליהדות נימוקים לגיבוש זהותם היהודית החדשה.
מנצרות ליהדות: חייו ופעלו של האנוס יצחק אורוביו די קאסטרו
ספר זה הוא עיבוד עבודת הדוקטורט וראה אור בהוצאת מאגנס בשנת תשמ"ג.
תרגומים לאנגלית ולפורטוגזית ראו אור ב-1989 וב-2000. דמותו של יצחק אורוביו די קאסטרו מקבילה במובנים רבים לזו של יצחק קארדוזו.
הוא נולד בברגנסה שבפורטוגל למשפחה של אנוסים, וגדל בספרד.
תחילה התגורר במלגה ולמד רפואה, פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת אלקלע דה הנארס, אך הקריירה שלו נקטעה בעקבות מאסרו בידי האינקוויזיציה.
זמן קצר לאחר שחרורו עבר לדרום צרפת ושימש שנתיים כפרופסור בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת טולוז.
ב-1662 הגיע לאמסטרדם, נקלט מהר מאוד בקהילה היהודית הספרדית וביסס את מעמדו כרופא בעל שם בינלאומי.
הוא היה פעיל מאוד בקהילה הספרדית, אך הצטיין בעיקר כמחבר פורה ושנון שיצא להגנת היהדות בפולמוסים שניהל עם הוגים ותאולוגים נוצרים, קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
חיבוריו, שנכתבו בעיקר בספרדית, לא נדפסו עקב האיסור לפרסם דברים שיכלו להתפרש כדברי נאצה נגד הנצרות.
אף על פי כן הם נפוצו בעשרות כתבי יד וזכו לפרסום רב.
לעומת זאת הוויכוח בינו לבין ההוגה הרמונסטראנטי פיליפ ואן לימבורך (מחשובי התאולוגים הפרוטסטנטים ההולנדים באותם זמנים) נדפס ביוזמת לימבורך ב-1686.
אורוביו די קאסטרו ניהל פולמוס נוקב עם חואן דה פראדו, אותו הכיר בספרד בימים ששניהם למדו באוניברסיטה.
פראדו חזר ליהדות באמסטרדם והיה מקורב לשפינוזה.
כמו שפינוזה הוחרם על ידי הקהילה היהודית.
כשאורוביו די קאסטרו הגיע לאמסטרדם ושמע על החרמתו ועל דברי הביקורת החריפים שהשמיע נגד התורה שבעל פה יצא נגדו בשורה של חיבורים, בהם הוקיע את השקפותיו ההטרודוקסיות.
מהפולמוס ביניהם נותרו רק החיבורים של אורוביו, שלושה במספרם, אך מתוך מה שנאמר בהם ניתן לשחזר חלק ניכר מרעיונותיו של פראדו, שהיו בעלי גוון דאיסטי מובהק.
אורוביו די קאסטרו הוא היהודי היחיד מבני זמנו של שפינוזה שכתב חיבור נגד הפילוסופיה שלו.
החיבור מנוסח כתשובה נגד יוהנס ברדנבורג, הוגה הולנדי שביקש לסתור את הגותו של שפינוזה אך הפך בסופו של דבר לשפינוזיסט בעל כורחו.
חיבורו זה של אורוביו נכתב בלטינית והקנה לו פרסום ומעמד בקרב האינטלקטואלים ההולנדים של שלהי המאה ה-17.
ספרו זה של קפלן הוא מונוגרפיה מפורטת על חייו ופעלו של אורוביו די קאסטרו.
קפלן מתאר בו בהרחבה ובפירוט רב את מסלול חייו מהנצרות ליהדות, את חינוכו בספרד, את מקורותיו האינטלקטואליים, את זיקתו המוקדמת ליהדות, את הרקע התרבותי של משפחתו ואת תהליך היקלטותו בקהילה היהודית באמסטרדם.
באמצעות דמותו של אורוביו די קאסטרו פורש קפלן ביריעה רחבה את הפרופיל החברתי והתרבותי של אנוסים משכילים רבים אחרים שחזרו ליהדות בעת החדשה המוקדמת ומנתח את המניעים הרעיוניים שעמדו מאחורי החלטתם להצטרף לכלל היהודי.
חלק ניכר בספר מוקדש לליבון התסיסה הרעיונית שהתחוללה בפזורה הספרדית המערבית במאה ה-17.
על ספרו זה קיבל קפלן את הפרס ע"ש וישניצר בשנת 1983.
חיבור זה יצא לאור בשנת 1994 בהוצאת משרד הביטחון במסגרת סדרת האוניברסיטה המשודרת.
הספר מציג בי"ג פרקיו את ההיסטוריה של מרכזי הפזורה הספרדית במערב אירופה ובאמריקה, שהוקמו על ידי אנוסים שחזרו ליהדות לאחר ניתוק של דורות מהעולם היהודי.
בפרק הראשון (עמ' 9–20) בחן קפלן את הפרופיל הדתי ואת ההשקפות הרעיוניות המגוונות שאפיינו את ציבור האנוסים בספרד ובפורטוגל בשלהי ימי הביניים, הן של אלה ששמרו על הזיקה ליהדות והן של אלה שראו עצמם נוצרים לכל דבר.
בפרק השני (עמ' 21–30) הוא תיאר את הקרע הנפשי והרוחני שפקד את אנוסי איבריה לאחר גירוש ספרד ולאחר גזירת השמד בפורטוגל, משנותקו לגמרי מהעולם היהודי.
בפרק השלישי (עמ' 31–41) הוא עמד על התפקיד המיוחד שמילאה איטליה בראשית התפתחותה של הפזורה הספרדית המערבית, כארץ מעבר של מגורשים מהמערב אל האימפריה העות'מאנית.
באיטליה נפגשו מסורות מהמזרח ומהמערב, וקפלן עומד על אופיין של הקהילות הספרדיות שנוסדו בה.
את הפרק הרביעי (עמ' 42–48) הקדיש לתיאור הקמתם של מרכזי האנוסים בארצות השפלה הדרומיות, ובמיוחד באנטוורפן, ובערים שונות בצרפת.
האנוסים לא חשו במקומות האלה את איום האינקוויזיציה, אך עם זאת, נמנע מהם שם לחיות כיהודים בגלוי.
בפרק החמישי (עמ' 49–61) הוא דן בשיבת האנוסים ליהדות בארצות הפרוטסטנטיות ובפרק השישי (עמ' 62–71) הציג את מקומה המרכזי של הקהילה באמסטרדם במאה ה-17 ואת השפעתה על כלל הפזורה הספרדית במערב.
בפרק השביעי (עמ' 72–82) ניתח קפלן את הפרופיל היהודי של ראשוני הספרדים בלונדון, שרבים מהם לא מיהרו להצטרף אל הקהילה היהודית והמשיכו להציג עצמם כנוצרים קתוליים.
בפרק השמיני (עמ' 83–93) עמד על חלקה של היהדות הספרדית בקולוניזציה האירופית של העולם החדש, במיוחד במושבות ההולנדיות והאנגליות.
ספרו זה של קפלן ראה אור בספרדית ב-1996 והופיע בתרגום לצרפתית ב-1999. הספר כולל מבוא מקיף על תולדות הקהילה הספרדית באמסטרדם בימי התגבשותה (עמ' 11–21) וחמישה מחקרים על היבטים שונים בהיסטוריה המוסדית, החברתית והתרבותית של היהודים הספרדים באמסטרדם.
קפלן מכנה את האנוסים שחזרו ליהדות "יהודים חדשים", כינוי מטפורי המתייחס לעובדה שבספרד כונו האנוסים "נוצרים חדשים", ומשחזרו ליהדות לא זו בלבד שהיהדות הייתה עבורם בגדר חידוש אלא שהדרך שבה גיבשו את חייהם היהודיים הייתה בגדר חידוש בעולם היהודי.
על אף העובדה שהקהילות שהקימו היו מבוססות על ציות להלכה ולסמכות הרבנים נתגלעו בפרופיל היהודי שלהם בקיעים לא מעטים.
על אף העובדה שהם ביקשו לכאורה לשמור אמונים להלכה הם הפקיעו תחומי חיים שונים משליטתה.
בראש וראשונה הורגש הדבר בפעילותם הכלכלית.
הזיקה ליהדות באה לידי ביטוי בספירה הדתית המצומצמת והיהדות כשלעצמה חדלה מלשמש בתור אורח חיים מלא ומגובש.
קפלן בחן את ניצני המודרניזציה והחילון בחברה הספרדית המערבית ואת מגמות ההתבוללות שהתחוללו בקרבה (עמ' 23–55).
כמו כן ניתח את היסודות האידאולוגיים והתרבותיים של התודעה האתנית המיוחדת של הספרדים המערביים ואת ההשפעות שינקו מהשקפות בדלניות שהתפתחו בספרד ובפורטוגל בשלהי ימי הביניים (עמ' 56–77).
יחסם של היהודים הספרדים באמסטרדם, המבורג ולונדון כלפי המהגרים היהודים האשכנזים שהגיעו ממקומות שונים במרכז אירופה ופולין ניזון מתפיסות בדלניות שצמחו באיבריה על רקע הפלייתם של הנוצרים החדשים שממוצא יהודי ומוסלמי על ידי הרוב הנוצרי הוותיק.
קפלן עמד על ההבדלים החברתיים והתרבותיים שבין ספרדים ואשכנזים במערב אירופה ועל התפתחות היחסים בין הקהילות השונות לאורך כל העת החדשה המוקדמת.
בספר זה העמיק קפלן בניתוח הזהות האתנית של הספרדים במערב אירופה ובדרך בה התייחסו אל היהודים האשכנזים שהגיעו אל מרכזי היישוב שלהם (106-78).
הפרק האחרון של הספר מוקדש לפרשת החרם נגד הקראים בקהילת אמסטרדם בשנת 1712. פרשה זו לא הייתה ידועה במחקר וקפלן, שחשף אותה מתוך חומר תעודי שגילה בארכיוני אמסטרדם, עמד על משמעות הזיקה לקראות אצל אנוסים לשעבר שביקשו לדבוק ביהדות "מטוהרת" מהשפעות רבניות (עמ' 139–191).
על ספר זה, שראה אור בתשס"ג בהוצאת מרכז זלמן שזר, זכה קפלן בפרס בן-צבי לשנת 2003. בנימוקי השופטים נכתב: .
הספר הוא גרסה מורחבת ומתוקנת של חיבור שיצא לאור בשפה האנגלית בהוצאת בריל בשנת 2000
(הדרך האלטרנטיבית למודרנה, הפזורה הספרדית המערבית במאה ה-17).
הספר כולל 12 פרקים הדנים בסוגיות שונות בתולדות האנוסים שחזרו ליהדות.
הפרק הראשון (עמ' 13–38) מתמקד במתח בין מסורת ושינוי, שטבע את אותותיו על מהלך ההיסטוריה של הקהילות הספרדיות במערב לאורך כל העת החדשה המוקדמת.
הוא כולל גם דיון מקיף בדימוין של קהילות אלה בהיסטוריוגרפיה היהודית.
בפרק השני (עמ' 39–64) מנתח קפלן את הדרך בה השתקפה הקהילה הספרדית בעיני אומנים הולנדים של המאה ה-17. במרכז הפרק עומדות שלוש התמונות של בית הכנסת הגדול באמסטרדם שצייר עמנואל דה וויטה.
במקביל דן המחבר במאמצים שהשקיעה האליטה החברתית של הקהילה הספרדית כדי להציג בעיני הסביבה הלא-יהודית דימוי מכובד ומעודן של הפולחן והמסורת הדתית היהודיים.
בפרק הרביעי (עמ' 65–94) פרש קפלן ביריעה רחבה את ההשקפות הבדלניות שטיפחו היהודים הספרדים במערב כלפי יהודים בני עדות אחרות.
השקפות אלה תורגמו לחיי היום יום בשורה של אמצעים מעשיים שננקטו כדי להיבדל מהיהודים האשכנזים.
בין היתר מתואר בו היחס של השלטון העירוני אשר במספר הזדמנויות כפה על הפרנסים לבטל חרמות מסוימים ודרש מהם לנהוג באיפוק בשימוש בחרם.
הפרק השישי (עמ' 167–178) עומד על ההתפתחויות בקהילת הספרדים באמסטרדם ביחס אל הסטייה ואל עונש החרם במאה ה-18 ובפרק השביעי (עמ' 179–191) הוא דן באפיוניה של היהדות הספרדית בלונדון בתחילת דרכה.
הפרק השמיני (עמ' 192–215) סוקר את מקומו של החרם בקהילה הספרדית בהמבורג ומנתח שורה של עונשים חלופיים שנהגו להשתמש בהם שם נגד עבריינים וסוררים.
בפרק התשיעי (עמ' 216–231) קרע קפלן אשנב אל עולמם של הסטודנטים היהודיים באוניברסיטת ליידן במאה ה-17. על סמך עיון במסמכי הארכיון של האוניברסיטה חשף את מסלול הלימודים של קבוצת סטודנטים ספרדים באמסטרדם שלמדו רפואה בליידן לאחר שקיבלו הכשרה רפואית מסוימת אצל רופאים יהודים באמסטרדם.
בפרק העשירי (עמ' 232–256) מציג קפלן מספר תעודות חדשות על ההשפעה של השבתאות על יהודי אמסטרדם.
התעודות שופכות אור חדש על יחסה של הקהילה הספרדית כלפי שבתי צבי ותנועתו.
אמנם רוב מכריע של חברי הקהילה קיבלו בהתלהבות את הבשורה של המשיח מאיזמיר, אך משנודע להם על התאסלמותו של שבתי צבי שינו את יחסם כלפיו.
קומץ מאמינים שהושפעו מאוד ממשנתו של אברהם מיכאל קארדוזו, שהיה אף הוא אנוס שחזר ליהדות, נותר נאמן לשבתי צבי גם לאחר המרתו.
בפרק האחד עשר (עמ' 257–299) הרחיב קפלן את הדיון באימפקט של הקראות על היהודים הספרדים במערב בעת בראשית העת החדשה.
הפרק השנים עשר (עמ' 300–320) מוקדש לבהלת הניאוף שפקדה את הקהילה באמסטרדם בשלהי המאה ה-18. באותם ימים הוחרמו שם מספר גברים ונשים שנחשדו בעבירת ניאוף.
הניסוחים בכתבי החרם ובהכרזות שהוקראו בבית הכנסת מלמדים על החמרת הגישה כלפי עבירות בתחום חיי האישות.
ציפיות שווא של היהודים כפי שהתגלו בדמותו של שבתי צבי – חיבור מאת תומאס קונן
בשנת תשנ"ח יצא לאור במרכז דינור של האוניברסיטה העברית בירושלים תרגום עברי של הכרוניקה ההולנדית שחיבר הכומר הקלוויניסטי ההולנדי תומאס קונן על התנועה השבתאית.
קפלן כתב את המבוא למהדורה זו והוסיף הערות רבות לטקסט.
הכרוניקה נכתבה באיזמיר בימי השיא של ההתעוררות המשיחית הגדולה.
קונן היה הכומר של העדה הקלוויניסטית ההולנדית במקום, שחבריה היו סוחרים הולנדיים שהתגוררו בלבנט.
קפלן חשף פרטים על חייו ואישיותו של קונן ועל הנסיבות שבהן כתב את ספרו, שנחשב לאחד המקורות החשובים ביותר לחקר השבתאות בשנותיה הראשונות.
היחס ליהודים וליהדות אצל סמואל הארטליפ ובני חוגו
בשנת 1998 הוזמן קפלן להשתתף בסמינר חוקרים באוקספורד, שהתקיים בקולג' "אול סואולס", על היבטים שונים בפעילותו הציבורית של ההוגה הפרוטסטנטי סמואל הארטליב, מילינריסט שפעל בלונדון בימי המהפכה הפוריטנית.
הארטליב הותיר אחריו ארכיון עשיר ביותר, הנמצא כיום באוניברסיטת שפילד שבאנגליה.
קפלן הרצה בסמינר על היחס של הארטליב ובני חוגו ליהודים וליהדות.
הארטליב היה מקורב למילינריסטים אחרים וביניהם קומניוס, ג'ון דיורי, פטר סראריוס ואחרים.
מתוך צפייה לבואו של המשיח הנוצרי בשנית, שאמור היה להתרחש ב-1656-1655, הם ביקשו לנקוט בשורה של צעדים כדי להכין את הנצרות לקראת העידן המשיחי.
בין היתר הם ביקשו ללכד את השורות של הנצרות הפרוטסטנטית ולהכשיר את הלבבות של המאמינים הנוצרים על ידי פעילות חינוכית ענפה.
פעילות זו כללה לא רק לימוד מעמיק של כתבי הקודש, לחשיפת סודות הגאולה המתממשת וקרבה, אלא גם חינוך מדעי מקיף, כדי שהמאמינים יוכלו לפענח גם את סוד הבריאה.
המילינריסטים הועידו מקום חשוב ביותר ליהודים בתהליך הגאולה.
העם הנבחר משכבר אמור היה לקבל סוף סוף את בשורתו של ישו ולהתנצר, ובו בזמן לחזור למעמדו הבכיר הקדום.
הארטליב, שלא ידע עברית ולא הכיר יהודים, גייס את תמיכתם של כמה ממקורביו וניסה לקדם שורה מפעלים להכשרת לבבות היהודים.
כמה מן המקורבים האלה נעזרו ברבנים יהודים ספרדים, דוגמת מנשה בן ישראל, שאמנם לא היו שותפים להשקפות של הארטליב אך ניסו להפיק תועלת מהיחס האוהד שגילה כלפי היהדות.
קפלן הוא חבר המערכת של האנתולוגיה ע"ש פליקס פוזן על התרבות היהודית שתצא לאור בעשרה כרכים בבית ההוצאה של אוניברסיטת ייל.
הוא העורך של הכרך החמישי שעוסק בתרבות היהודית בעת החדשה המוקדמת בשנים 1500–1750.
1. יצחק קארדוזו, מעלות העברים.
תרגם מספרדית והוסיף מבוא והערות יוסף קפלן.
ספריית 'דורות', מוסד ביאליק, ירושלים, תשל"ב, 151 עמ'.
2. מנצרות ליהדות: חייו ופעלו של האנוס יצחק אורוביו די קאסטרו, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ג, xi + 463 עמ'.
3. הפזורה הספרדית המערבית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, בית התפוצות, תל אביב 1994, 140 עמ'.
גרסה עברית מורחבת: מנוצרים חדשים ליהודים חדשים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ג, 335 עמ'.
1. היהודים הפורטוגיזיים באמשטרדם במאה השבע-עשרה, תערוכה לציון מלאת שלוש מאות שנה לחנוכת בית-הכנסת הספרדי באמשטרדם, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ירושלים תשל"ה, 74 + 68 עמ' (עברית ואנגלית).
2. (עם ר' וייזר), מאוצרות ספריית עץ חיים / מונטזינוס ליד בית המדרש היהודי הפורטוגלי "עץ חיים", אמשטרדם.
תערוכה, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ירושלים תש"ם, 9 + 119 עמ' (עברית ואנגלית).
4. (עם א' מירסקי וא' גרוסמן), גלות אחר גולה.
מחקרים בתולדות עם ישראל מוגשים לפרופ' חיים ביינארט למלאות לו שבעים שנה.
מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשמ"ח, 598 עמ'.
5. (עם מ' שטרן), התבוללות וטמיעה: המשכיות ותמורה בתרבות העמים ובישראל והאומות, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשמ"ט, 260 עמ'.
8. (עם ד' כ"ץ), גירוש ושיבה: יהודי אנגליה בחילופי הזמנים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשנ"ד, 163 עמ'.
השלטון העצמי היהודי לדורותיו, כרך ב', ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד, 403 עמ'.
12. שלהי מאות, קצם של עידנים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ה, 415 עמ'.
13. (עם מ' סלוחובסקי), ספריות ואוספי ספרים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ו, 515 עמ'.
15. (עורך) ביחד עם בנימין זאב קדר ויוסף הקר, ראשונים ואחרונים: מחקרים בתולדות ישראל מוגשים לאברהם גרוסמן, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ע 2010.
אבריאל בר-לבב, דב סטוצ'ינסקי, מיכאל הד (עורכים), בדרך אל המודרנה: שי ליוסף קפלן, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2019.
הרב יוסף קלנר (נולד בג' בניסן ה'תשט"ו; 26 במרץ 1955) הוא ר"מ במכינה הקדם צבאית בני דוד בעלי, ומלמד במקומות נוספים.
עוסק בהוראת כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק.
חיבר, בין היתר, את "מילון הראי"ה".
למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת מרכז הרב, שבה היה מקורב לרב צבי יהודה קוק ושם גם למד אצל הרב צבי טאו.
מלמד בנתיבות אמונה, בבית המדרש לבוגרי צבא ובמכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי, בישיבת מעלה אליהו, במכון מאיר, בישיבת עטרת ירושלים ועוד.
הרב קלנר רואה ברב צבי טאו את ממשיך דרכו הבלעדי של הרב צבי יהודה קוק בהכרעות בנושאים ציבוריים, ומייחס זאת לרב צבי יהודה קוק עצמו.
אחד מתלמידיו הקרובים הוא הרב חגי לונדין.
תושב מעלה הזיתים בירושלים, נשוי למיכל ואב לשבעה.
בנו הוא אורי קלנר ראש מועצה אזורית גולן.
בשיעור שהעביר בישיבה בעלי בשנת 2013 בנושא שאלות ותשובות על נטיות הפוכות, אמר כי הומוסקסואליות היא "תופעה לא נורמלית.
האנשים האלה הם חולים, הם חולי נפש.
זה לא עושה אותם ללא חולי נפש.
גם בלי קשר לתורה, מבחינת עובדתית זוהי סטייה".
עוד אמר: "אתה מתפקד מינית על פי נטייתך הפרוורטית?
אבל אם הוא לא – זה צדיק עליון".
ביולי 2016 נמתחה על דבריו ביקורת, והקלטת השיעור הוסרה מאתר המכינה.
בשיחה שהעביר ב-2014 מתח ביקורת חריפה על מפלגת הבית היהודי וחברי הכנסת שלה, והאשים אותם בבגידה, על רקע מה שהגדיר כגל חקיקה אנטי-דתית.
בשיעור אחר יצא בביקורת חריפה על תופעת ה"דתיים לייט", וכינה אותם "בהמות עם כיפה על הראש".
בפברואר 2018 פורסם קטע חלקי משיעור בו אמר שנשים בטבען מגיעות להשיגים בינוניים בתחומי תפיסות חובקות עולם ולכן אינן מגיעות לרוב להישגים גבוהים כגון פרסי נובל, וקיימות מעט ראשות ממשלה, אך מנגד, נשים בדרך כלל מוכשרות מאוד בתחום האינטואיציה.
הוא הסביר שיש נשים יוצאות דופן, דוגמת דבורה הנביאה.
הרב קלנר פרסם תגובה לדברים ובה התנצל על האופן שבו התנסח, אך המשיך להחזיק בעמדתו העקרונית בדבר המגבלות של נשים בתחומים מסוימים והבהיר כי מנגד לנשים יש נטיות טבעיות רכות וישרות ואת תפקידן כאימהות.
בשיעור שהעביר בעקבות זאת, טען שבעוד שלגברים יש יכולת הסקה מהפרט אל הכלל, נשים מוכשרות במיוחד ביכולת הסקה מהכלל אל הפרט.
בהמשך אותה שנה צוטטו דברים חלקיים שאמר בשיעור אחר: "[...] לא לשמור תורה ומצוות זה חוסר מוסריות ובוגדנות לאומית.
[...] כי אומה שלא תשמור על סגנון תרבותה, [...] זהותה התרבותית לא תישמר.
זה מילה נרדפת לכך שהיא תושמד.
[...] ובכל עם זה מעשה נפשע, [...] לא כל שכן כשאתה עושה את זה נגד עם ישראל, [...] שזה נכס לאנושות כולה.
[...] ואת זה אתה רוצה לאבד מן האנושות?
[...] זה מה שנקרא פשע נגד האנושות.
[...] מותר לאומה להגן על עצמה כנגד הבוגדים בה?
דין בוגדים על פי רוב זה כדור בראש, בכל מקום.
בסדר, כיום לא כל כך עושים את זה בקלות, בסדר.
אבל מכל מקום כל סנקציה שמדינה מחליטה כדי לשמור על ביטחונה, על קיומה, בשאלות קיומיות – למי שבוגד בהם – כל סנקציה היא לגיטימית, עד כדור בראש.
זה עסק של המדינה להחליט [...]".
בשנת 2022 ענה לשאלה בשיעור שעסקה בפרשת התקיפה המינית שנחמה תאנה מייחסת לרב טאו, כי , ביחס לאירוע וכי גם אם הטענות היו אמיתיות, מבחינה הלכתית קבלת הסיפור היא קבלת לשון הרע וכי קבלת הסיפור היא עדות על הרוע הפנימי באדם שמקבל אותו.
בנוסף, אמר כי הסיפור "מצוץ מהאצבע" וכי מדובר בניסיון לפגיעה פוליטית במפלגת נעם אשר הרב טאו הוא מנהיגה הרוחני.
הרב קלנר מתנגד בתקיפות לעליית יהודים להר הבית.
הרב קלנר כתב מספר ספרים, שבהם הוא מתייחס גם למשנתם של פילוסופים מערביים.
הוד הקרח הנורא – פירוש של המאמר "ייסורים ממרקים" של הרב קוק.
מקור שם הספר במשפט המופיע במאמר: "מי שמכיר את התוך שבכפירה מצד זה מוצץ הוא את דבשה ומחזירה לשורש-קדושתה, ומסתכל בהוד הקרח הנורא – כפור שמים".
לדברי הרב קלנר, האמונה היא הרגשת חיים פנימית, ודאות עליונה בקיום ובאפשרות לחיות ולהתפתח לקראת הטוב האינסופי.
הוא מסביר את שורשה ומטרתה של הכפירה כנעוצים בתביעת האמונה עצמה, בתביעה לזכך את תפיסת האמונה הדתית המסורתית ולהשיבה לצורתה המקורית, כפי שהייתה בתקופת הנביאים והתנ"ך.
דבר זה נעשה בהתקוממות הכפרנית נגד האמונה בצורתה ההמונית שנוצרה בשל התנוונות האומה בגלות.
פלורליזם, פנטיזם וכלליות – על הקריטריון לאמת והקריטריון למוסר.
הספר הוא פירוש למאמר "למלחמת הדעות והאמונות" מספר "אורות" של הרב קוק.
הרב קלנר שולל בספר את הגישה הפנטית ואת הגישה הפלורליסטית כאחד.
הוא מציג את הפלורליזם הפוסט-מודרניסטי כאבסורד וכאלימות פנטית מוסווית.
מילון הראי"ה – ביאור מונחים ומושגים בכתבי הראי"ה, על ידי ליקוט ועריכה של ההגדרות המצויות בכתבי הרב קוק.
כארי יתנשא – "לבירור גדולת ערך החיים הישראליים בכלל ודורינו בפרט"
חסד למשיחו – על הוראת לימוד התנ"ך, ופירושים לספרי שמואל זכריה ומשלי
איתי מלבנון כלה – על חופה, קידושין ונישואין
בגדי תפארתך – על שבת ופירוש לפיוט "לכה דודי"
סימני ליל הסדר ע"פ הגדת 'עולת ראי"ה'
ל"ג בעומר, עיבוד שיחה של הרב צבי יהודה קוק
הרב ובנו – קווים לדמותם של הרב אברהם יצחק קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק
פירוש לספר הכוזרי, מאמר ראשון – תש"פ, מאמר שני – תשפ"ב.
רבי יוסף קָרָא בן שמעון בן חלבו (בערך 1065-בערך 1135) היה מחכמיה הבולטים של צפון צרפת בסוף המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12. פרשן מקרא מקורי, פרשן פיוטים, ועסק גם לא מעט בפולמוס היהודי-נוצרי.
נחשב לתלמיד חבר של רש"י.
התואר 'קרא' ניתן לו ככל הנראה על שם עיסוקו העיקרי, בתחום המקרא, שאותו גם הורה לאחרים.
שנות חייו המדויקות אינן ידועות, אך נראה שנולד סביב 1050–1055 לאביו רבי שמעון קרא, ונפטר בסביבות 1120–1130. כן לא ידוע מהו מקום מגוריו המדויק, אך ברור כי שהה שנים רבות בישיבות גרמניה (בפרט בישיבת וורמייזא), וכן שהה זמן ממושך בבית מדרשו של רש"י בטרואה, צרפת.
למד מדודו, ר' מנחם בן חלבו, עליו הוא כותב: "כל ימי למדני רבי מנחם בר חלבו אחי אבא".
כמו כן למד אצל חכמי וורמייזא, בעיקר אצל ר' קלונימוס בן שבתי מרומי, וכאמור אצל רש"י בטרואה.
הוא מוזכר בספר יוסף המקנא ועוד כמי שהתווכח עם נוצרים על פירושי המקרא.
רבי יוסף חיבר פירוש על התורה, אמנם רובו אבד והגיעו לידינו רק קטעים מעטים ממנו.
הוא מצוטט רבות בפירושי בעלי התוספות, ובעיקר בחזקוני (שבדרך כלל מביא את פירושיו בעילום שם).
בנוסף לחיבורו על התורה, הוא חיבר גלוסות רבות על פירושי רש"י, שהגיעו לידינו בכמה כתבי יד.
פירושיו מבוססים רבות על פירוש רש"י, כאשר לעיתים קרובות דברי רש"י מצוטטים כמעט מילה במילה.
ייתכן שהתלות הגדולה שלו בפירוש רש"י היוותה גורם מרכזי במיעוט תפוצת פירושו, מה שהביא לכך שהוא לא שרד.
בסוף פירושו הוא חיבר "קונטרס אחרון" או נספח לפירוש, שבו הוא רשם ביאורים נוספים שהתחדשו לו לאחר כתיבת הרובד העיקרי של פירושו.
פירושו על נביאים השתמר רק בכתב יד אחד – כתב יד קירכהיים, שעקבותיו נעלמו במהלך השואה.
אמנם לפני שנעלם נדפסו ממנו הפירושים לנביאים ראשונים על ידי שמעון עפנשטיין בין השנים 1906–1920. כתב היד היה חסר בתחילתו, והתחיל רק מיהושע פרק ח'.
במסגרת "מפעל מקראות גדולות" של מכון Alhatorah.org הצליחו לשחזר מכתבי יד חלקים מהפרקים החסרים.
מן הכתובים השתמרו לנו פירושיו לאיוב, ומגילות איכה ואסתר, אך מוזכר שפירש ספרים נוספים, ובוודאי את משלי ודברי הימים.
לחלק מספרי המקרא הוא חיבר כמה פירושים: על הושע, רות ואיכה חיבר שני פירושים, ועל מיכה ואסתר חיבר שלשה פירושים.
ר"י קרא קיבל מסורות רבות מדודו, רבי מנחם בן חלבו מפרובאנס, וכן הושפע מרש"י, אך יצירתו העצמית בתחום פרשנות המקרא היא רבה ביותר.
ומדרש חכמינו כדי להגדיל תורה ויאדיר"בכמה מקומות הוא אף השפיע על רש"י וגרם לו לשנות את פירושו.
מקום מרכזי תופס אצלו עניין הפולמוס היהודי-נוצרי, אשר השפיע על רבים מפירושיו, בפרט על פרשות שלהן היה פירוש כריסטולוגי מובהק, אם כי הוא איננו מציין זאת במפורש.
מאפיינים נוספים לפירושיו הם לימוד זכות על האבות, רציונליזציה של נסים, ועוד.
בכך קדם ר"י קרא לרבי יוסף בכור שור, אשר הושפע ממנו לא מעט.
יוסף קלארווין (6 בפברואר 1893 – 9 בספטמבר 1970) היה אדריכל ישראלי שתכנן בין היתר את הר הרצל וקבר הרצל, את בניין ממגורות דגון ואת משכן הכנסת.
קלארווין נולד בשנת 1893 בעיר ורשה שפולין הרוסית.
אביו, מנחם, היה מורה לעברית אשר קירבו לרעיון הציונות.
בעקבות כישלון מהפכת 1905 והתגברות רדיפות היהודים נמלטה משפחתו לגרמניה.
את הכשרתו המקצועית רכש בין השנים 1917 ו-1919 בפוליטכניון של מינכן.
בשנת 1920 עבד באטלייה של הנס פֶּלְצִיג (Poelzig) בברלין, ובין 1921 ל-1933 עבד אצל פריץ הֶגֶר (Höger) בהמבורג, וגם ניהל את משרדו הגדול.
קלארווין נישא לזמרת האופרה (לא-יהודיה) אלזה קינה (Elsa Kühne) וב-1932 נולד בנם, מתי.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון והתגברות האנטישמיות בארצו, עלה עם משפחתו בשנת 1933 לארץ ישראל.
קלארווין השתקע בחיפה, שינה את שמו מ"אוסיפ" ליוסף ופתח בעיר משרד אדריכלים משלו.
בשל הניסיון העשיר שצבר במולדתו, השתלב קלארווין בשוק העבודה הארצישראלי ובכך נטל חלק פעיל במפעל הבנייה הציוני בימי היישוב.
כחלק מתפיסת עולמו, תרם קלארווין מניסיונו לדור האדריכלים של העתיד, עת לימד במחלקה לאדריכלות בטכניון שבחיפה.
ביוני 1939 הגיש בקשה לקבלת אזרחות ארץ ישראלית וזו הוענקה לו בספטמבר של אותה שנה.
עיקר עבודותיו התמקד במבני ציבור ומסחר וכן בתוכניות אב ליישובים ולאתרים שונים ברחבי הארץ, יחד עם זאת פעל גם עם המגזר הפרטי ותכנן בתים פרטיים.
קלארווין שיתף פעולה ותכנן רבות עבור שלטונות המנדט הבריטי וכן עבור המוסדות הציוניים.
ב-1948 עברו אשתו ובנו לפריז.
בשנת 1959 התמנה כחבר האקדמיה לאדריכלות בפריז.
משנת 1960 ועד מותו התגורר בדירה בקומת הקרקע של בית שוקרי ג'מל (רח' מרכוס 7 פינת רחוב ד'ישראלי) בירושלים.
בנו הוא הצייר הסוריאליסטי מתי קלארווין.
נפטר בירושלים ב-9 בספטמבר 1970. ארכיונו שמור בארכיון הציוני המרכזי.
הכנסייה האוונגלית בהוהנצולרנפלאץ (Kirche am Hohenzollernplatz) שבברלין, תוכננה על-ידי קלארווין, אבל בנויה תחת שם מעבידו פריץ הגר (Fritz Höger) ב-1933-1931; נהרסה ב-1943 ושוקמה עד 1965 .
כנסיית ויכרן הלותרנית (Wichernkirche), המבורג, תוכננה על-ידי קלארווין, אבל בנויה תחת שם מעבידו פריץ הגר (1933/34), נהרסה ב-1943.
ביתן ישראל, התערוכה העולמית של בריסל (1958).
בית שלמה קודש ברחוב נחליאלי 5 בבת גלים.
המבנה נהרס ובמקומו הוקם מבנה אחר (שנות ה-30 של המאה ה-20).
בית הקרנות (בניין משרדים ומסחר) (1936).
בית דוד צנג, רחוב ביאליק 6 (סוף שנות ה-30).
בית מיכאל גוטסמן, רחוב נורדאו 4 (שנות ה-30).
בית פרידריך קרזבום, רחוב אלחנן 8 (שנות ה-30 ותוספות למבנה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20).
בית מאיר ברנשטיין, רחוב מגידו 8 (שנות ה-30).
בית הרברט אשנר, רחוב לוטוס 13 (סוף שנות ה-30 ותוספות למבנה בסוף שנות ה-80).
בית אברהם וולפגנג, רחוב התשבי 113 (שנות ה-30 ותוספות למבנה בתחילת המאה ה-21).
בית שולמית ואהרון הוכפלד, רחוב קלר 2, על יד מבנה העזר של בית קלר.
המבנה נקרא בית רחל, על שם אמא של שולמית.
אביה של שולמית, יצחק ליב גולדברג, רכש את אחוזת פרידריך קלר.
המבנה הוקם במקום המבנה הראשי של אחוזת פרידריך קלר.
המבנה נהרס בשנות ה-80 ובמקומו הוקם מבנה אחר (סוף שנות ה-30 של המאה ה-20).
בית המהנדס, ברחוב דיזנגוף 200 בתל אביב, שנת 1934, בשיתוף האדריכל רוברט פרידמן
מצבת הקבורה של צינה דיזנגוף (1937) ומצבת הקבורה של המשורר שאול טשרניחובסקי (1945), בית הקברות טרומפלדור, תל אביב.
בניין בית הספר לתיאטרון "בית צבי", רמת גן, (שנות ה-60) .
תחנת הרכבת תל אביב מרכז.
תחנת האוטובוסים המרכזית בירושלים (נהרסה)
בניין משרדים ברחוב יפו מס' 33 - בית יואל ע"ש יואל משה סלומון .
קריית הממשלה בגבעת רם, בשיתוף האדריכלים ריכרד קאופמן והיינץ ראו (1950).
תוכנית אב לאוניברסיטה העברית, קמפוס גבעת רם, (1953).
מרכז ספורט ואצטדיון, קמפוס גבעת רם, (1958).
בניין הפקולטה למשפטים (כיום בניין רוס למדעי הטבע), קמפוס גבעת רם, (1959).
יוסף קסטל (29 באוקטובר 1926 – 15 ביולי 2015) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי.
נולד ב-1926 לאליעזר ואוג'יני קסטל.
קסטל היה יוצא הקהילה היהודית בחברון, בה סבו, נסים קסטל, כיהן בתפקיד מוכתר.
היה איש צבא (השתחרר בדרגת תת-אלוף), נספח צה"ל בחו"ל, פעיל פוליטי במפלגת העבודה וראש המועצה המקומית נוה מונוסון.
מתעד תולדות שבט קסטל לדורותיו, החל מהמאה ה-13.
קסטל למד בבית ספר יסודי במזכרת בתיה, כנער הצטרף לארגון ההגנה, ב-1944 הצטרף לקבוצת הכשרה בקיבוץ חולתה והיה חבר הקיבוץ במשך שמונה שנים.
בתום שירותו הצבאי מונה בשנת 1983 לשליח קרן קיימת לישראל באנגליה.
במלחמת העצמאות לחם קסטל בשורות "ההגנה" ובצה"ל כמפקד כיתה.
בהמשך עבר קורס קצינים ושימש כמדריך מחלקת צוערים בבה"ד 1. ב-1958 עבר לחטיבת גולני ושימש כמפקד פלוגה ומפקד סיירת גולני בשנים 1959 עד 1961. קסטל פיקד על כוח חסימה מן הסיירת במבצע חרגול.
על פועלו במבצע הוענק לו צל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון, מאיר זורע, על גילוי יוזמה והחלטה מהירה נוכח פני האויב תוך כדי הקרב על מוצבי תאופיק התחתונה.
בהמשך פיקד על בית הספר למ"כים (גדוד 906) בשבטה.
במלחמת ששת הימים לחם קסטל בחזית הדרום כמפקד גדוד מילואים 76 של חטיבה 99 מאוגדת אריאל שרון, הוא השתתף בכיבוש אום כתף ואל עריש.
בהמשך פיקד על בית הספר לקצינים ועל חטיבת כרמלי.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד כוח משימתי ברמת הגולן.
ב-1974 מונה למפקד בית הספר לחי"ר (בה"ד 3) וב-1975 יצא לשליחות כנספח צה"ל בחמש מדינות בדרום אמריקה.
ב-1977 מונה למושל רצועת עזה.
בפרידתו מהתפקיד באוגוסט 1979 הזכיר קסטל את השיפור בתשתיות וברמת החיים ברצועת עזה ואמר: "שמשון לקח מכאן את שערי עזה, ואני לוקח את הדלת ללבבותיכם".
בתפקידו האחרון בצה"ל, בדרגת תא"ל, שימש כמזכיר הנספחים הצבאיים בישראל אשר ייצגו 22 מדינות ברחבי עולם.
התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות עיריית בת ים
ראש המועצה המקומית נוה מונוסון 2003-1993, יישוב קהילתי במרכז הארץ.