tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נלה דומניצ'י (רפובליקנית) 44.9% ניו יורק קירסטן ג'יליברנד דמוקרטית 2009 2010 20122018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
✔ קירסטן ג'יליברנד (דמוקרטית) 58.5%
דייאן סייר (לה-רוש ) 0.5% דקוטה הצפונית קווין קריימר רפובליקני 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
✔ קווין קריימר (רפובליקני) 66.5%
קתרינה כריסטיאנסן (NPL ) 33.5% אוהיו שרוד בראון דמוקרטי 200620122018 סנאטור מכהן הפסיד בבחירות מחדש.ניצחון רפובליקני.
דון קיסיק (ליברטריאני) 3.44% פנסילבניה בוב קייסי דמוקרטי 200620122018 סנאטור מכהן הפסיד בבחירות מחדש.ניצחון רפובליקני.
✔ דייב מקורמיק (רפובליקני) 48.82%
מרטי סלקר (החוקה) 0.3% רוד איילנד שלדון וייטהאוס דמוקרטי 200620122018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
✔ שלדון וייטהאוס (דמוקרטי) 59.90%
פטרישיה מורגן (רפובליקני) 40.10% טנסי מרשה בלקברן רפובליקנית 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
✔ מרשה בלקברן (רפובליקנית) 63.8%
הסטינה רובינסון (עצמאית) 0.3% טקסס טד קרוז רפובליקני 20122018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
טד בראון (ליברטריאני) 2.36% יוטה מיט רומני רפובליקני 2018 סנאטור מכהן פרש.נותר בשליטה רפובליקנית.
קרלטון בוון (האמריקאית העצמאית) 5.74% ורמונט ברני סנדרס עצמאי 2006 2012 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
ג'סטין סקוביל (השלום והצדק ) 0.9%
מט סטיוארט גרינסטיין (עצמאי) 0.3% וירג'יניה טים קיין דמוקרטי 2012 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.✔ טים קיין (דמוקרטי) 54.4%
הונג קאו (רפובליקני) 45.4% וושינגטון מריה קנטוול דמוקרטית 2000 2006 2012 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
ראול גרסיה (רפובליקני) 40.64% וירג'יניה המערבית ג'ו מנצ'ין עצמאי 2010 20122018 סנאטור מכהן פרש.ניצחון רפובליקני.
הזוכה דחה את תחילת כהונתו עד 13 בינואר 2025, כדי להשלים את כהונתו כמושל וירג'יניה המערבית.
דייוויד מורן (ליברטריאני) 3.99% ויסקונסין תמי בולדווין דמוקרטית 20122018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
פיל אנדרסון (מיגור השחיתות) 1.2%
תומאס ליגר (אמריקה תחילה) 0.9% ויומינג ג'ון באראסו רפובליקני 2007 2008 20122018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
ב-11 מרוצים מרווח הניצחון היה פחות מ-10%:
מדינה המפלגה המנצחת מרווח הניצחון פנסילבניה רפובליקני (מהפך) 0.22% מישיגן דמוקרטי 0.34% ויסקונסין דמוקרטי 0.85% נבדה דמוקרטי 1.64% אריזונה דמוקרטי (מהפך) 2.41% אוהיו רפובליקני (מהפך) 3.62% נברסקה רפובליקני 6.67% מונטנה רפובליקני (מהפך) 7.14% טקסס רפובליקני 8.50% וירג'יניה דמוקרטי 8.93% ניו ג'רזי דמוקרטי 9.62%
מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21 נוטה אוהיו לכיוון הרפובליקנים לאחר שהייתה במשך שנים מדינה מתנדנדת, ומבחינה הפדרלית נחשבת למדינה אדומה ברמה בינונית.
ערב הבחירות מחזיקה המפלגה הרפובליקנית במושב השני של המדינה בסנאט ובכל משרדי ממשלת אוהיו כמו גם בשני בתי האספה הכללית של אוהיו.
הנשיא לשעבר דונלד טראמפ ניצח באוהיו גם ב-2016 וגם ב-2020 בפער של קצת יותר מ-8%.
בראון נבחר ללא התנגדות בבחירות המקדימות של מפלגתו עם 100% מהקולות.
במפלגה הרפובליקנית נבחר איש העסקים ברני מורנו, אחרי שגרף 50.48% בבחירות המקדימות וניצח את חבר הסנאט של אוהיו מאט דולאן ואת מזכיר המדינה של אוהיו ג'ק לה רוז.
בראון הפסיד למורנו בפער של 3.8%, בפער גדול יותר משחזו הסקרים.
הצלחתו היחסית של מורנו הסתייעה בין היתר גם בניצחונו החד-משמעי של דונלד טראמפ את קמלה האריס בבחירות לנשיאות באוהיו, בהן ניצח בפער של כ-11%.
לראשונה מאז 2007, לרפובליקנים שליטה בשני מושביה של אוהיו בסנאט האמריקאי.
מייק בראון, הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, הכריז כבר בנובמבר 2022 כי לא יתמודד לתקופת כהונה שנייה בסנאט, ובמקום זאת בחר להתמודד לתפקיד מושל אינדיאנה.
אלה הבחירות הראשונות למושב זה של אינדיאנה בסנאט של ארצות הברית מאז 1958 בהן לא התמודד הסנאטור המכהן לכהונה נוספת.
חבר הקונגרס ג'ים בנקס התמודד בפריימריז הרפובליקני ללא התנגדות ונבחר פה אחד למועמד המפלגה.
בינתיים במפלגה הדמוקרטית נבחרה הפסיכולוגית ואלרי מקריי עם 68.01% מהקולות.
מועמד המפלגה הליברטריאנית היה אנדי הורנינג.
ביום הבחירות ניצח בנקס את מקריי עם 58.8% מהקולות, ונבחר לכהונתו הראשונה בסנאט.
קירסטן סינמה, עצמאית בתקופת כהונתה הראשונה, נבחרה בבחירות 2018 לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית עם 50.0% מהקולות.
היא עזבה את המפלגה הדמוקרטית בדצמבר 2022. ב-5 במרץ 2024 הכריזה סינמה כי לא תתמודד לתקופת כהונה שנייה.
סקרים שנערכו טרם הבחירות הראו כי סינמה מפגרת בפערים גדולים אחרי יריביה הפוטנציאליים, שעה שחבר הקונגרס רובן גייגו נתפס בידי הסוקרים כמועמד המוביל להחלפתה.
ב-22 בינואר 2022, המפלגה הדמוקרטית של אריזונה הצביעה ברוב מכריע בעד נזיפתה של סינמה בעל שהצביעה נגד ביטול נוהל הפיליבסטר בסנאט, כחלק ממאמץ ההנהגה הדמוקרטית להעביר את חוק זכויות ההצבעה של ג'ון לואיס.
סינמה לא תמכה ב"חוק הפחתת האינפלציה" עד לאחר שהמנהיגים הדמוקרטיים הסכימו להסיר מהחוק הוראה הסוגרת פרצת מס ריבית, שסגירתה הייתה מעלה את המיסוי על בעלי קרנות גידור ומנהלי השקעות.
פעולה זו חיזקה את ההתנגדות לסינמה בתוך המפלגה הדמוקרטית.
לאחר שפרשה מהמירוץ לסנאט, גייגו התמודד ונבחר ללא התנגדות למועמד המפלגה הדמוקרטית.
מועמדת המפלגה הרפובליקנית היא קארי לייק, בת חסותו של דונלד טראמפ ואשת תנועת ה-MAGA, שהתמודדה בבחירות 2022 למושלת אריזונה אך הפסידה למועמדת הדמוקרטית קייטי הובס.
לייק גברה בבחירות המקדימות על מארק לאמב, שריף מחוז פינאל, עם 55% מקולות הבוחרים.
בבחירות הכלליות זכה גייגו עם 50.06% מהקולות.
טום קרפר, הסנאטור הדמוקרטי של דלאוור, נבחר ב-2018 עם 60% מהקולות.
ב-22 במאי 2023 הכריז על פרישתו מהפוליטיקה וכי לא יתמודד לתקופת כהונה חמישית.
לאחר מכן הודיעה ליסה בלאנט רוצ'סטר, נציגתה של דלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית, כי תתמודד בבחירות המקדימות.
היא זכתה לתמיכתו של קרפר ונבחרה למועמדת המפלגה בפריימריז.
המפלגה הרפובליקנית העמידה את איש העסקים אריק הנסן כמועמדה בבחירות.
בלאנט רוצ'סטר נבחרה בבחירות הכלליות עם 56.6% מהקולות.
בעקבות היבחרה של בלאנט רוצ'סטר, היא האישה הראשונה המייצגת את דלאוור בסנאט כמו גם האפרו-אמריקאית הראשונה.
קווין קריימר מייצג את דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית מאז שנבחר לראשונה ב-2018. הוא התמודד בבחירות אלה לתקופת כהונתו השנייה.
יריבתו הדמוקרטית בבחירות אלה הייתה קטרינה כריסטיאנסן, פרופסור להנדסה באוניברסיטת ג'יימסטאון שהתמודדה בעבר למועמדות מפלגתה לסנאט ב-2022. בבחירות הכלליות נבחר קריימר לכהונה שנייה לאחר שגרך 66.3% מהקולות.
מייזי הירונו נבחרה ב-2018 לתקופת כהונתה השנייה כנציגת הוואי בסנאט האמריקאי עם 71.28% מהקולות, והיא התמודדה בבחירות 2024 לקדנציה שלישית.
ב-10 באוגוסט 2024 התקיימו הבחירות המקדימות במדינת הוואי.
הירונו הועמדה מחדש כמועמדת המפלגה הדמוקרטית עם 84.6% מהקולות אחרי שגברה על יריביה רון קרטיס וקלייד לומן, ובמפלגה הרפובליקנית ניצח בוב מקדרמוט, לשעבר חבר בית הנבחרים של הוואי.
כמו כן, גם המפלגה הירוקה של ארצות הברית העמידה את אמה פולמן כמועמדתה בבחירות אלה ומפלגת "אנו העם" של רוברט קנדי ג'וניור העמידה את שלבי ביליונר כמועמד לסנאט.
ביום הבחירות נבחרה הירונו לכהונה שלישית עם 64.6% מהקולות.
מריה קנטוול, המייצגת את מדינת וושינגטון בסנאט מאז 2001, התמודדה לתקופת כהונתה החמישית.
יריבה הרפובליקני היה הרופא פול גרסיה.
ב-6 באוגוסט 2024 התקיימו בחירות מקדימות לא-מפלגתיות בכל וושינגטון, בהם קנטוול וגרסיה הגיעו למקום הראשון והשני בהתאמה, והעפילו לבחירות הכלליות.
גרסיה נהפך בכל למועמד ההיספני הראשון לסנאט מטעם אחת משתי המפלגות הגדולות בוושינגטון.
הרפובליקנים לא ניצחו באף מערכת בחירות לסנאט במדינה זו מאז 1994. קנטוול ניצחה עם כ-59% מהקולות בבחירות הכלליות ונבחרה לקדנציה חמישית.
ויומינג נחשבת לאחת המדינות השמרניות ביותר בארצות הברית, ולמעוז רפובליקני כבד.
בבחירות 2020 לנשיאות גרף דונלד טראמפ 69.7% מקולות הבוחרים במדינה זו, מה שהיווה את הניצחון הגדול ביותר שלו בבחירות אלה.
המועמד הרפובליקני לסנאט היה הסנאטור המכהן ג'ון באראסו, שהודיע ב-19 באפריל 2024 על התמודדותו לכהונה שלישית בסנאט.
מועמד המפלגה הדמוקרטית היה סקוט מורו.
באראסו נבחר בבחירות אלה לתקופת כהונה נוספת.
אף רפובליקני לא זכה במושב זה של ויסקונסין מאז ג'וזף מקארתי ב-1952 – הרצף הדמוקרטי הארוך ביותר בארצות הברית למושב כלשהו בסנאט האמריקאי.
הסנאטורית המכהנת תמי בולדווין נבחרה לראשונה ב-2012, כאשר ניצחה את מושל ויסקונסין טומי תומפסון בפער של 6%.
ב-2018 נבחרה לתקופת כהונה שנייה בפער גדול יותר, של 11%.
חרף התחרותיות הפוליטית הגבוהה בוויסקונסין, במערכת בחירות זו נחשבה בולדווין לבעלת יתרון קל.
ויסקונסין נחשבת למדינה סגולה ברמה הפדרלית, במיוחד משום שהיא מיוצגת גם על ידי בולדווין הדמוקרטית ובידי רון ג'ונסון הרפובליקני.
בבחירות הנשיאותיות ב-2016 וב-2020 הייתה ויסקונסין מדינת מפתח לזכייה בנשיאות; ב-2016 הצביעה המדינה לטראמפ בפער של 0.77% וב-2020 ניצח שם ביידן בפער של 0.63%, כשאף אחד מהם לא גרף מעל 50 אחוזים מהקולות.
הן הרפובליקנים והן הדמוקרטים רשמו לעצמם הישגים בוויסקונסין בבחירות קודמות.
הרפובליקנים שולטים בשני בתי בית המחוקקים המדינתי ומחזיקים ברוב במשלחת המדינה לבית הנבחרים האמריקאי, כמו גם במושב השני של ויסקונסין בסנאט.
עם זאת, המושל הדמוקרטי טוני אוורס נבחר לכהונה שנייה ב-2022 בניגוד לרוב התחזיות, וכאמור ב-2020 ניצח שם ביידן בבחירות לנשיאות בפער זעום כחלק מהמאמץ לזכות במדינות החומה הכחולה.
מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות אלה היה איש העסקים אריק הובדי, שנבחר בפריימריז הרפובליקני עם 86.21% מהקולות.
ב-18 באוקטובר 2024 התקיים עימות בחירות בין הובדי לבולדווין.
לאחר בחירות צמודות בין השניים וספירה ארוכה של הקולות, ניצחה בולדווין את הובדי בפער זעום בן 0.86% מהקולות, וזאת חרף הפסדה של קמלה האריס לדונלד טראמפ בוויסקונסין במערכת הבחירות הנשיאותית.
מועמד המפלגה הדמוקרטית הוא הסנאטור המכהן טים קיין, שנבחר ב-2018 לכהונתו השנייה עם 57% מהקולות – פער של כ-16% על פני יריבו הרפובליקני קורי סטיוארט.
בבחירות אלה הוא מתמודד מול האנג צ'או (Hung Cao), שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית עם 61.79% מהקולות על פני ארבעה מתמודדים אחרים.
ב-2 באוקטובר 2024 ניצבו קיין וצ'או זה מול זה בעימות בחירות.
בסקר שערכה תחנת הטלוויזיה המקומית WAVY-TV נקבע ברוב של 76% כי צ'או ניצח בעימות והפגין הופעה טובה יותר מזו של קיין.
ביום הבחירות הכלליות ניצח קיין עם 54% מהקולות ונבחר לכהונה נוספת.
ג'ו מנצ'ין, הסנאטור הדמוקרטי של וירג'יניה המערבית, נהנה מהישגים אלקטורליים במהלך העשור השני של המאה ה-21 לאחר שמיצב עצמו כדמוקרט שמרן המשתייך למחנה המרכז במפלגתו, ובעל קשרים חזקים למדינתו שהפכה במהלך כהונתו לאחת המדינות הרפובליקניות ביותר בארצות הברית.
המפלגה הרפובליקנית בחרה בבחירות לסנאט האמריקאי בווירג'יניה המערבית כאחת העדיפויות העליונות שלה במחזור בחירות זה.
בשל הנטייה הרפובליקנית הכבדה של המדינה, הפער הזעום שבו נבחר מחדש מנצ'ין ב-2018, בשילוב ההישגים החד-משמעיים של המפלגה הרפובליקנית בבחירות אלה ובבחירות לנשיאות ב-2020, מכוני הסקרים חזו כולם כי הניצחון בבחירות לסנאט מובטח לרפובליקנים גם אם מנצ'ין יתמודד לכהונה נוספת.
לאחר שמושל וירג'יניה המערבית ג'ים ג'אסטיס הכריז על התמודדותו למושב באפריל 2023, אתר האינטרנט "Decision Desk HQ" הכריז על הבחירות כ"רפובליקניות בבטחה".
מאז שמנצ'ין הודיע על פרישתו, כל מכוני הסקרים עברו לדרג את המרוץ כבעל שליטה רפובליקנית.
בעוד שכמה מקורות דמוקרטיים קיוו שניצחון בפריימריז של דון בלנקנשיפ ידרבן את מנצ'ין לרוץ כעצמאי, מנצ'ין עצמו דחה את הרעיון לאחר שבלקנשיפ הפסיד בפריימריז.
הפעם האחרונה שהרפובליקנים זכו במושב זה של וירג'יניה המערבית הייתה ב-1956. לאחר הניצחון הרפובליקני בבחירות אלה זו הפעם הראשונה מאז 1958 בה הרפובליקנים מחזיקים בשני מושבי המדינה שבסנאט, והפעם הראשונה מאז 1931 שבה רפובליקנים שנבחרו לתפקידים מאיישים את המושבים בסנאט.
כמו כן, תהיה זו הפעם הראשונה מאז 1923 שכלל משלחת וירג'יניה המערבית לקונגרס היא רפובליקנית לחלוטין, והפעם הראשונה מאז 1930 שבה אין אף דמוקרט בתפקיד מדינתי בווירג'יניה המערבית.
מועמד המפלגה הדמוקרטית הוא גלן אליוט, ראש עיריית וילינג.
הוא נבחר בפריימריז עם 45.40% מהקולות אחרי שגבר על זאק שרוברי ודון בלקנשיפ.
המושל ג'ים ג'אסטיס נבחר בפריימריז הרפובליקני עם 61.84% לאחר שגבר על חבר הקונגרס אלכס מוני ועל חמש מתמודדים נוספים.
ג'אסטיס ניצח בבחירות אלה עם כ-69% מקולות הבוחרים.
ב-2018 נבחר ברני סנדרס לתקופת כהונתו השלישית בסנאט עם 67.4% מהקולות, כמועמד עצמאי החובר למפלגה הדמוקרטית.
בבחירות אלה הוא התמודד לכהונתו הרביעית.
יריבו הרפובליקני הוא ג'רלד מאלוי, שכבר התמודד בבחירות 2022 לסנאט מול המועמד הדמוקרטי פיטר ולץ'.
מאלוי נבחר למועמד מפלגתו ללא התנגדות.
סנדרס נבחר בבחירות אלה לקדנציה רביעית עם 63.3% מהקולות.
טנסי היא מדינה רפובליקנית מובהקת, ובבחירות הנשיאותיות ב-2020 ניצח שם דונלד טראמפ את ג'ו ביידן בפער של כ-23%.
הסנאטורית הרפובליקנית המכהנת היא מרשה בלקברן, שנבחרה לתקופת כהונתה הראשונה ב-2018 עם 54.71% מהקולות.
בבחירות אלה היא התמודדה לתקופת כהונה שנייה.
יריבתה הדמוקרטית הייתה חברת בית הנבחרים של טנסי גלוריה ג'ונסון, שנבחרה כמועמדת מפלגתה עם 70.20% אחרי שגברה על מרקיטה בראדשו, לשעבר המועמדת הדמוקרטית לסנאט ב-2020. אלו היו הבחירות הראשונות בטנסי לסנאט של ארצות הברית בו התמודדו שתי נשים.
טקסס היא המדינה האדומה הגדולה ביותר מבחינת גודל אוכלוסייתה בארצות הברית.
מאז 1994 לא נבחר שום דמוקרט לתפקיד ציבורי בטקסס בבחירות מדינתיות, ולרפובליקנים ישנו רוב בשני בתי בית המחוקקים המדינתי, רוב במשלחת טקסס לבית הנבחרים של ארצות הברית ובשני מושביה לסנאט, המיוצגים בידי ג'ון קורנין וטד קרוז.
בבחירות אלה טד קרוז מתמודד לכהונתו השלישית.
אף על פי שלכהונתו הראשונה נבחר בפער של 15.84%, ב-2018 הצטמצם יתרונו ל-2.56% לאחר תחרות עיקשת מצד המועמד הדמוקרטי בטו או'רורק.
קרוז נבחר מחדש למועמד מפלגתו עם 88.30% מהקולות לאחר שגבר על יריביו הולנד גיבסון ורופוס לופז.
מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות אלה הוא חבר הקונגרס קולין אלרד, שנבחר למועמד המפלגה עם 58.87% אחרי שגבר על שמונה מיריבו ובראשם רולנד גוטיירז, חבר הסנאט של טקסס.
במשך רוב מערכת הבחירות נחשבה ההתמודדות בין קרוז לאלרד לכזו שידו של קרוז על העליונה, אך בהתקרב ליום הבחירות נעשה המירוץ צמוד יותר ותחרותי עוד עוד.
סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס, המועמדת הדמוקרטית לנשיאות, ערכה עצרת בחירות ביוסטון לצדו של אלרד שבועות ספורים טרם הבחירות.
גם נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה הביע את תמיכתו באלרד, כמו גם מנהיגים דמוקרטים אחרים בהם טים וולז, גרטשן ויטמר, גרי פיטרס וגבריאל גיפורדס.
גם הרפובליקנים ליז צ'ייני ואדם קינזינגר הביעו את תמיכתם באלרד.
מיט רומני, שנבחר לייצג את יוטה בסנאט ב-2018 עם 62.6% מהקולות, הודיע ב-13 בספטמבר 2023 על פרישתו מהפוליטיקה לאחר כהונה אחת בלבד.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, נערכו ארבעה סבבי הצבעות שבתומם העפילו ליום הפריימריז שני מועמדים: חבר הקונגרס ג'ון קרטיס, שסיים במקום השני עם 30.26%, וראש עיריית ריברטון טרנט סטאגס, שהגיע למקום הראשון עם 69.74%.
סטאגס זכה לתמיכת הנשיא לשעבר טראמפ ובעלי בריתו בהם ויווק רמאסוואמי, טומי טוברוויל, ראנד פול, אנדי ביגס, מאט גייטס, ריצ'רד גרנל וצ'ארלי קירק.
למרות זאת, ביום הפריימריז ניצח קרטיס את סטאגס וגרף 48.72% מהקולות.
מועמדת המפלגה הדמוקרטית היא קרוליין גליק.
ב-10 באוקטובר 2024 התקיים עימות בחירות בין קרטיס לגליק.
מונטנה היא מדינה שמרנית שבאורח מסורתי תושביה מצביעים למפלגה הרפובליקנית.
למשל, בבחירות הנשיאותיות ב-2020 ניצח דונלד טראמפ את ג'ו ביידן בפער של 16.4%.
עם זאת, מונטנה מיוצגת בסנאט בידי ג'ון טסטר הדמוקרטי מאז ינואר 2007. חרף היותה של מונטנה מעוז רפובליקני מובהק, טסטר הדמוקרטי פופולרי בקרב קהל בוחריו, והמירוץ לסנאט במונטנה בשנה זו נחשב לתחרותי במיוחד ולקריטי עבור סיכויי הדמוקרטים לשמור על הרוב בסנאט.
סקרים בראשית מערכת הבחירות הראו כי טסטר מוביל או נמצא בשוויון מול מועמד המפלגה הרפובליקנית טים שיהי, אך ככל שהתקרב יום הבחירות צבר שיהי יתרון והיוצרות התהפכו.
טסטר נחשב לסנאטור הדמוקרטי הפגיע ביותר בכל מערכת הבחירות הפדרלית לסנאט.
הוא השתדל להרחיק עצמו מן הממסד הדמוקרטי, ומיאן לתמוך במועמדת המפלגה לנשיאות קמלה האריס, מה שגרם למירוץ במונטנה לא לקבל תמיכה ממנהיגים דמוקרטים ממדינות אחרות.
בשנת 2012, בהן נערכו הבחירות האחרונות שטסטר התמודד במקביל לבחירות נשיאותיות, המועמד הרפובליקני לנשיאות מיט רומני ניצח במונטנה בפער של 13.64%, בעוד טסטר ניצח בפער בן 3.72% מבלי לקבל רוב מינימלי של 50% מהקולות.
מ-1904 עד 2004, הקולות האלקטורליים של מיזורי ניתנו תמיד למנצח בבחירות, פרט לבחירות ב-1956 בהן הצביעה מיזורי למושל אילינוי עדלי סטיבנסון.
בעבר הייתה מיזורי מדינה מתנדנדת אך בהווה נחשבת למדינה רפובליקנית כבדה.
בבחירות 2018 לסנאט האמריקאי ניצח ג'וש האולי את הסנאטורית המכהנת קלייר מקסקיל בפער גדול משצפו הסקרים, וביסס את דריסת הרגל הרפובליקנית במיזורי.
האולי מתמודד בבחירות אלה לתקופת כהונה שנייה.
מועמד המפלגה הדמוקרטית הוא לוקאס קנוטס (Lucas Kunce), יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית ומשפטן.
בבחירות אלה מתמודדים שלושה: המועמד העצמאי אנגוס קינג, המכהן מאז ינואר 2013 כסנאטור עצמאי החובר לסיעה הדמוקרטית; מועמדת המפלגה הרפובליקנית דמי קוזונאס; ומועמד המפלגה הדמוקרטית דייוויד קוסטלו.
ב-11 ביוני 2024 התקיימו הבחירות המקדימות במיין בהן נבחרו קוזונאס וקוסטלו ללא התנגדות במפלגותיהם שלהם.
קינג נבחר לכהונה שלישית עם 53% מקולות הבוחרים, כשהוא גובר על יריביו מן המפלגה הרפובליקנית והדמוקרטית.
ברמה הפדרלית, מינסוטה נחשבת למדינה כחולה באופן מועט עד בינוני.
בבחירות לנשיאות ב-2020 ניצח ג'ו ביידן את דונלד טראמפ בפער של כ-7%.
המפלגה הדמוקרטית, שפועלת במינסוטה תחת השם "המפלגה הדמוקרטית-חקלאית-עבודה" (Minnesota Democratic–Farmer–Labor Party) מחזיקה בשני מושביה של מינסוטה בסנאט, בכל התפקידים המדינתיים ברשות המבצעת וברוב בסנאט של מינסוטה ובבית הנבחרים של מינסוטה.
מועמדת המפלגה הדמוקרטית היא הסנאטורית המכהנת איימי קלובשר, שנבחרה לראשונה ב-2006. היא נבחרה לתקופות כהונה נוספות ב-2012 וב-2018 בהפרשים גדולים.
היא נבחרה בבחירות המקדימות עם 94.29% מהקולות אחרי שגברה על ארבעת יריביה.
מועמד המפלגה הרפובליקנית הוא רויס וייט, לשעבר שחקן כדורסל ובהווה פעיל פוליטי המזוהה עם הימין הקיצוני בארצות הברית.
בבחירות המקדימות של המפלגה זכה ב-38.50% מהקולות וגבר על שבעה יריבים אחרים.
במהלך הבחירות עורר וייט סערה ציבורית כאשר נחשף ציוץ שלו ברשת טוויטר מ-2022 בו גרס כי "הרעים ניצחו במלחמת העולם השנייה".
לאחר מכן טען כי התכוון ל"אלה שהרוויחו ממלחמת העולם השנייה מבלי שנלחמו בה, אנשים שמימנו את המלחמות, צברו כוח פוליטי או בולטות ממסדית כמו האומות המאוחדות וקרן המטבע הבין-לאומית".
מיסיסיפי היא אחת המדינות השמרניות ביותר בארצות הברית.
מועמד המפלגה הרפובליקנית הוא רוג'ר ויקר, שנבחר ב-2018 עם 58.5% מקולות הבוחרים.
ויקר החל את כהונתו בסנאט כאשר מונה למלא את מקומו של טרנט לוט בשלהי דצמבר 2007. מאז נבחר בהפרשים גדולים ב-2012 וב-2018, ובבחירות אלה הוא מתמודד לכהונה שלישית מלאה.
מועמד המפלגה הדמוקרטית הוא טאי פיניקס, שנבחר בפריימריז של הדמוקרטים ללא התנגדות עם 100% מהקולות.
מישיגן, מדינה מתנדנדת שנחשבת למדינת מפתח בבחירות לנשיאות, נחשבת למדינה סגולה עד מעט כחולה ברמה הפדרלית, כאשר ג'ו ביידן ניצח במישיגן בפער של 2.8% בבחירות לנשיאות ב-2020. כמו כן, מאז בחירות 2018 הדמוקרטים הצליחו במידה רבה במישיגן.
ערב הבחירות הדמוקרטים מחזיקים בשני מושביה של מישיגן בסנאט, ב-7 מתוך 13 מושביה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ברוב המינימלי הגרוש בשני בתי בית המחוקקים המדינתי, ובכל משרדי ממשלת מישיגן ובראשם מושלת מישיגן גרטשן ויטמר.
הבחירות לסנאט במישיגן נחשבות לתחרותיות בהתחשב בנטייה המפלגתית ההפכפכה שלה ושהסנאטורית המכהנת דבי סטייבנו פרשה מהחיים הפוליטיים.
עם זאת, רוב מכוני הסקרים והפרשנים הפוליטיים העריכו במשך רוב מערכת הבחירות כי היתרון מצוי אצל המועמדת הדמוקרטית אליסה סלוטקין.
פילוג ומחלוקות פנימיות במפלגה הרפובליקנית של מישיגן לאחר בחירות 2022 הותירו את המפלגה בעמדת נחיתות מבחינה כספית ובחובות לבנקים.
מועמדת המפלגה הדמוקרטית היא חברת הקונגרס אליסה סלוטקין, שנבחרה למועמדות מפלגתה עם 76.33% מהקולות אחרי שגברה על השחקן היל הרפר.
מועמד המפלגה הרפובליקנית הוא חבר הקונגרס לשעבר מייק ג'.
רוג'רס, שניצח בפריימריז הרפובליקני עם 63.19% מהקולות את ג'סטין עמאש.
הבחירות נחשבות קריטיות לסיכוייהם של הדמוקרטים לשמור על השליטה בסנאט.
אלו הבחירות הראשונות ללא סנאטור מכהן במושב זה מאז 1994, שהייתה הפעם היחידה מאז 1972 שהרפובליקנים ניצחו במרוץ לסנאט במישיגן.
אליזבת וורן, הסנאטורית המכהנת מטעם המפלגה הדמוקרטית, נבחרה ב-2018 לתקופת כהונתה השנייה עם 60.3% מהקולות.
ב-27 במרץ 2023 הודיעה כי תתמודד לתקופת כהונה שלישית.
יריבה הרפובליקני בבחירות אלה הוא ג'ון דיטון, שנבחר למועמד מפלגתו עם 64.51% מהקולות לאחר שגבר על שני יריביו איאן קיין ורוברט אנטונליס.
ברמה הפדרלית והמדינתית, מרילנד היא אחת המדינות הכחולות הכבדות ביותר בארצות הברית, ולראיה ג'ו ביידן ניצח בבחירות לנשיאות ב-2020 במרילנד בפער של כ-33% מהקולות.
הבחירות במרילנד נשלטות בידי אזור המטרופולין של בולטימור והפרוורים של וושינגטון הבירה.
ערב הבחירות הדמוקרטים מחזיקים בשני מושביה של מרילנד בסנאט וב-7 מתוך 8 מושביה בבית הנבחרים האמריקאית, ברוב מיוחס בשני בתי בית המחוקקים המדינתי ובכל המשרות המדינתיות.
לעומת זאת, הרפובליקנים לא זכו באף בחירות למושב זה של מרילנד מאז 1970.
אנג'לה אולסוברוקס, נציבת מחוז פרינס ג'ורג', ומושל מרילנד לשעבר לארי הוגאן, מתמודדים שניהם לתקופת כהונה ראשונה בסנאט במקומו של הסנאטור בן קרדין, שהחליט לפרוש בתום כהונתו השלישית.
לאחר שקרדין הודיע על פרישה, אולסוברוקס וחבר הקונגרס דייוויד טרון נהיו למתמודדים המובילים בפריימריז של הדמוקרטים.
אף על פי שטרון גייס פי 5 כספים מאולסוברוקס והובילה ברוב סקרי דעת הקהל, אולסוברוקס זכתה במועמדות מפלגתה עם 53% מהקולות לאחר שנטלה את ההובלה בסקרים במהלך השבועות האחרונים של הפריימריז.
הוגאן, שנכנס למרוץ שעות לפני המועד האחרון להגשת טפסי התמודדות, נהיה חיש מהר המועמד המוביל בפריימריז הרפובליקני וזכה במועמדות מפלגתו עם 64% מהקולות אחרי שגבר על רובין פיקר, לשעבר חבר בית הנבחרים של מרילנד.
למרות מעמדה של מרילנד כמדינה דמוקרטית מובהקת, הבחירות נחשבות לתחרותיות מהרגיל בשל הפופולריות של הוגאן, והמוניטין שלו כרפובליקני מתון המתנגד לדונלד טראמפ.
כמו כן, הרפובליקנים לא זכו באף בחירות לסנאט במרילנד מאז 1980.
נבדה, מדינה מתנדנדת טיפוסית, נחשבת למדינה סגולה ברמה הפדרלית, במיוחד מכיוון שבבחירות לנשיאות 2020 ניצח ג'ו ביידן בפער של שני אחוזים בלבד.
הן הרפובליקנים והן הדמוקרטים זכו בהישגים שונים בנבדה מאז בחירות 2016. הדמוקרטים מחזיקים בשני מושביה של נבדה בסנאט, ב-3 מתוך 4 מושביה בבית הנבחרים האמריקאי, ברוב בשני בתי בית המחוקקים, בעוד הרפובליקנים זכו בבחירות לתפקיד מושל נבדה ב-2022.
ערב הבחירות לסנאט, אף רפובליקני לא זכה במירוץ לסנאט האמריקאי בנבדה מאז 2012. מרוץ זה נחשב לתחרותי ביותר בהתחשב בנטייה המפלגתית השוויונית של נבדה.
עם זאת, רוב הסקרים והתחזיות מראים כי לדמוקרטים יתרון קל בבחירות אלה.
הסנאטורית הדמוקרטית המכהנת ג'קי רוזן נבחרה בפעם השנייה כמועמדת מפלגתה עם 91.51% מהקולות בפריימריז.
המועמד הרפובליקני הוא סם בראון, קצין לשעבר בצבא ארצות הברית, שנבחר בפריימריז של מפלגתו עם 60.17% מהקולות.
הבחירות הרגילות בנברסקה מתקיימות בשנה זו לצד בחירות מיוחדות, ובהן מתמודדת הסנאטורית המכהנת דב פישר לתקופת כהונה שלישית.
פישר נבחרה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 79.77% מהקולות, אחרי שגברה על יריבה ארון קוואלסקי.
מול פישר מתמודד הפוליטיקאי העצמאי דן אוסבורן.
במקור, המפלגה הדמוקרטית של נברסקה תכננה שלא להעמיד מועמד מטעמה ולתמוך רשמית באוסבורן ב-18 במאי 2024. למרות זאת, ב-15 במאי הצהיר אוסבורן כי אין ברצונו לקבל חסות או תמיכה של אף מפלגה פוליטית.
הצהרתו זו הייתה לצנינים בעיני יו"ר המפלגה הדמוקרטית בנברסקה ג'יין קליב, שטענה כי אוסבורן הבטיח בעבר לקבל את חסות הדמוקרטים בתמורה לכך שלא יריצו מועמד מטעמם.
בשל הודעתו של אוסבורן שנמסר יום לאחר הבחירות המקדימות בנברסקה, הודיעה קליב כי המפלגה החלה בתהליך איתור מועמד לבחירות הכלליות בנובמבר, אך בסופו של דבר הוחלט שלא להריץ מועמד דמוקרטי בבחירות אלה.
נברסקה היא מעוז רפובליקני מובהק ומדינה אדומה ושמרנית, אך בחירות אלה נחשבו לתחרותיות באופן חריג בשל הפופולריות של אוסבורן, וכפועל יוצא כמכריעות בשאלת זהות המפלגה המנצחת בבחירות לסנאט.
ב-8 בינואר 2023 התפטר הסנאטור הרפובליקני בן סאס מהקונגרס כדי להיכנס לתפקידו כנשיא אוניברסיטת פלורידה.
בעקבות זאת, מושל נברסקה ג'ים פילן מינה את קודמו בתפקיד פיט ריקטס למלא את מקומו של סאס.
ריקטס התמודד בעבר לסנאט האמריקאי ב-2006, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי בן נלסון.
בפריימריז של בחירות מיוחדות אלה ניצח ריקטס את ג'ון גלן ויבר.
בינתיים, במפלגה הרפובליקנית ניצח פרסטון לאב ג'וניור, פרופסור לשעבר באוניברסיטת נברסקה באומהה.
המועמדים לסנאט של ארצות הברית בניו ג'רזי הם חבר הקונגרס הדמוקרטי אנדי קים ואיש הנדל"ן הרפובליקני קרטיס באשו.
הזוכה בבחירות יחליף את ג'ורג' הלמי, שמונה באופן זמני לסנאט על מנת למלא את מקומו של הסנאטור לשעבר בוב מננדז הדמוקרטי.
הלמי הודיע כי יתפטר מהסנאט בסוף נובמבר על מנת להעניק יתרון בוותק למנצח בבחירות.
מננדז, שייצג את ניו ג'רזי בסנאט מאז 2006, ניצב בפני עתיד פוליטי לא-ברור לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בגין עבירות שחיתות פדרליות ב-2023, לאחר שכבר הוגש נגדו כתב אישום נוסף.
על רקע ספקנות בדבר התמודדותו של מננדז לכהונה רביעית, התקיים פריימריז דמוקרטי שנוי במחלוקת בין קים והגברת הראשונה של ניו ג'רזי תמי מרפי, שעל התמודדותה האפילו האשמות בדבר נפוטיזם מצד מושל ניו ג'רזי פיל מרפי, בעלה.
במרץ 2024 הודיע מננדז כי לא יתמודד בבחירות המקדימות, וכאשר מרפי פרשה מההתמודדות באותו חודש, נותר קים המועמד המוביל היחייד.
לקראת יום הפריימריז ב-4 ביוני, הגיש מננדז טפסי התמודדות כעצמאי, אך לאחר שהורשע פעם נוספת בעבירות שחיתות קטע את התמודדותו והתפטר מהסנאט.
בפריימריז ב-4 ביוני זכה קים במועמדות הדמוקרטית עם 75% מהקולות.
בשאו זכה במועמדות הרפובליקנית עם 45% מהקולות, והביס את ראש עיריית מנדהאם כריסטין סראנו גלסנר, שזכתה לתמיכת הנשיא לשעבר דונלד טראמפ ובעלי בריתו כדוגמת בן קרסון, ריצ'רד גרנל, מאט גץ, דאג בורגום וטומי טוברוויל.
אם ייבחר יהיה קים האדם הראשון ממוצא קוריאני בסנאט, כמו גם האמריקאי האסייתי הראשון שייצג את ניו ג'רזי בסנאט.
הרפובליקנים לא ניצחו בבחירות לסנאט בניו ג'רזי מאז 1972.
קירסטן ג'יליברנד, הסנאטורית הדמוקרטית מטעם ניו יורק המכהנת מאז 2009, מתמודדת לתקופת כהונה שלישית.
יריבה הרפובליקני בבחירות אלה הוא מייק ספראקון, בלש לשעבר במשטרת ניו יורק, שזכה לתמיכתו של הנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
בניו מקסיקו מתמודד הסנאטור הדמוקרטי המכהן מרטין היינריך לתקופת כהונתו השלישית.
בבחירות לסנאט ב-2018 נבחר מחדש עם 54.1% מהקולות.
יריבתו הרפובליקנית היא נלה דומניצ'י, בתו של הסנאטור הרפובליקני לשעבר פיט דומניצ'י, שנבחרה כמועמדת מפלגתה ללא התנגדות עם 100% מהקולות.
פלורידה בעבר הייתה מדינה מתנדנדת מרכזית ומכריעה במערכות בחירות רבות.
עם זאת, מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 היא נוטה יותר לכיוון הרפובליקנים ונחשבת למדינה אדומה ברמה הפדרלית.
כתוצאה ממגמה זו, הרפובליקנים נהנו מדריסת רגל רחבה במדינה שהתבטאה בניצחונות מוחצים לתפקיד מושל פלורידה ולסנאט האמריקאי ב-2022.
ריק סקוט, לשעבר מושל המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית, נבחר ב-2018 בפער זעום של 0.1% וגבר על הסנאטור הדמוקרטי הוותיק ביל נלסון.
הוא מתמודד לכהונה שנייה בבחירות 2024. בבחירות המקדימות גרף 84.38% מהקולות אחרי שגבר על שני יריביו ג'ון קולומבוס וקית' גרוס.
מועמדת המפלגה הדמוקרטית היא חברת הקונגרס לשעבר דבי מוקרסל-פאוול, שבדומה לנלסון הפסידה גם היא ב-2018 את מושבה בבית הנבחרים האמריקאי.
היא נבחרה למועמדת המפלגה אחרי שגרפה כ-70% מהקולות בפריימריז וגיוס של כ-12 מיליון דולר אמריקני.
פנסילבניה נחשבת למדינה סגולה ברמה הפדרלית, במיוחד לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 בהן ג'ו ביידן ניצח במדינה בפער של כ-1.2%.
ערב הבחירות מחזיקים הדמוקרטים בשני מושביה של פנסילבניה בסנאט, ברוב מושביה בבית הנבחרים של ארצות הברית, בתפקידי המושל וסגנו, וברוב בבית הנבחרים של פנסילבניה.
הפעם האחרונה בה זכו הרפובליקנים בבחירות לסנאט האמריקאי בפנסילבניה הייתה ב-2016.
הסנאטור בוב קייסי נבחר לראשונה בגל הכחול של 2006, והביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן ריק סנטורום בפער של כ-17%.
בדומה למדינות מתנדנדות אחרות בבחירות לנשיאות הנערכות במקביל, כדוגמת אוהיו ונבדה, הבחירות לסנאט בפנסילבניה נחשבות לקריטיות עבור הדמוקרטים ולתחרותיות במיוחד לאור השוויון בכוח הפוליטי של שתי המפלגות הגדולות במדינה.
מועמד המפלגה הרפובליקנית הייה דייב מקורמיק, שזכה בפריימריז הרפובליקני עם 100% מהקולות.
פוקס ניוז ו-AP הכריזו על ניצחונו של מקורמיק ב-7 בנובמבר, בעוד ב-Decision Desk HQ הכריזו על ניצחונו ב-14 בנובמבר.
CNN, ABC News, NBC News, ו-CBS News הכריזו על הניצחון ב-21 בנובמבר, וקייסי הודה בתבוסתו מאוחר יותר באותו היום.
ספירת חוזרת אישרה את תוצאות הבחירות.
הייתה זו מערכת הבחירות לסנאט הצמודה ביותר בפנסילבניה מאז אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, וכן הבחירות הצמודות ביותר לסנאט במחזור 2024. מקורמיק היה המועמד הרפובליקני היחיד שניצח במדינה בה הפך טראמפ לאדומה בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בהפרש של 0.22% בלבד בין המועמד הרפובליקני והדמוקרטי (מקורמיק עם 48.82% וקייסי עם 48.60% – פער של 15,115 קולות), מספר זה נמוך מהקולות שקיבלו מועמד המפלגה הליבטריאנית ג'ון תומאס (1.29% מהקולות), מועמדת המפלגה הירוקה ליילה האזו (0.95% מהקולות), או מועמד מפלגת החוקה מרטי סלקר (0.34% מהקולות).
בחירות אלו הפכו את פנסילבניה לאחת המדינות הבודדות בהן הסנאטור הבכיר (ג'ון פטרמן) צעיר יותר מהסנאטור הזוטר (מקורמיק).
מקורמיק הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 2025.
כריס מרפי, הסנאטור המכהן של קונטיקט, נבחר מחדש ב-2018 עם 59.5% מהקולות.
הוא הודיע שהוא מתמודד לקדנציה שלישית.
מועמד המפלגה הרפובליקנית הוא מת'יו קורי, שהתמודד בעבר מול מרפי בבחירות 2018. ביום הבחירות הכלליות ניצח מרפי עם 58.58% מהקולות, לעומת 39.78% שהשיג קורי.
ב-2018 נבחרה דיאן פיינסטיין, לתקופת כהונתה החמישית עם 54.2% מהקולות.
ב-14 בפברואר 2023, על רקע מצב בריאותי הולך ומתדרדר שבעקבותיו נפגעה כשירותה למלא את התפקיד וכפועל יוצא ספגה ביקורות חריפות, הודיעה פיינשטיין כי לא תתמודד לכהונה שישית.
ב-29 בספטמבר 2023 נפטרה פיינסטיין והותירה אחריה את המושב לא-מאויש.
מושל קליפורניה גווין ניוסאם מינה את לפונזה באטלר למלא את מקומה של פיינסטיין ב-2 באוקטובר 2023. באטלר בחרה שלא להתמודד לכהונה מלאה וגם לא בבחירות מיוחדות לחודשיים האחרונים לכהונת פיינסטיין.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית התמודדו שלושה מועמדים מרכזיים, והם חברי הקונגרס אדם שיף, ברברה לי, וקייטי פורטר.
במקביל, המתמודד המוביל במפלגה הרפובליקנית היה שחקן הבייסבול לשעבר סטיב גארווי.
שיף היה לנציג הממסד הדמוקרטי המרכזי בעוד לי ופורטר נחשבו למועמדות האגף הפרוגרסיבי.
שיף וגארווי ניצחו בבחירות המקדימות הלא מפלגתיות שהתקיימו ב-5 במרץ 2024 במקביל לסופר טיוזדיי, והעפילו לבחירות הכלליות.
הסנאטור הדמוקרטי המכהן שלדון וייטהאוס מתמודד בבחירות אלה לתקופת כהונתו הרביעית.
הוא נבחר ב-2018 עם 61.4% מהקולות, באחת המדינות הליברליות והדמוקרטיות ביותר בארצות הברית.
יריבתו הרפובליקנית היא פטרישיה מורגן, לשעבר מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של רוד איילנד.
הבחירות לעיריות במנדט הבריטי נערכו במרץ–מאי 1927. היו אלו הבחירות הראשונות לרשויות השלטון המקומי בשטח המנדט מהקמתו ב־1920, והן התקיימו ב־22 העיריות שהוקמו במהלך השלטון העות'מאני.
הצבאי הבריטי בארץ ישראל שקם ב־1918, והמנדט הבריטי שהוקם ב־1920 השאירו על כנם את מערכת השלטון המקומית הע'ותמאנית, כאשר הם מבצעים מפעם לפעם חילופים בראשי העיריות מסיבות שונות.
השלטון המוניציפלי היה התחום המנהלי היחיד שהיה משותף ליהודים ולערבים בארץ ישראל, והוא שימש תשתית לפיתוח שירותים ומנהל עצמי בקרב שתי העדות, היהודית והערבית.
בשנת 1921 קבעה החקיקה המנדטורית קטגוריה חדשה של שלטון מקומי, שלא הייתה קיימת בתקופה העות'מאנית, והיא המועצה המקומית, שנועדה לנהל כפרים גדולים.
הנציב העליון הרברט סמואל ביקש לקיים בחירות לשלטון המקומי ב־1921, אך המהלך לא צלח.
ב־1925 נקבעה פקודת הנתינות הארץ־ישראלית, שאפשרה קביעת פנקס בוחרים ברור.
בסוף 1926 חוקקה פקודת העיריות והוחל בהכנות לביצוע הבחירות.
זכות הבחירה הוגבלה לנתיני ארץ ישראל זכרים מעל גיל 25, יודעי אחת השפות הרשמיות, משלמי מס רכוש עירוני בסך לירה אחת לשנה.
לדיירי משנה ולחסרי נכסים בעיר לא הייתה זכות בחירה למועצה שלה.
על המועמדים נדרש להיות מעל גיל 30, שעמדו בקריטריונים גבוהים יותר לתשלום מיסים ולא כיהנו כפקידי ממשלת המנדט או העירייה בה התמודדו.
בירושלים נקבע כי בעלי נכסים בעיר העתיקה זכאים לבחור ולהיבחר ללא תשלום מיסים.
לפי פקודת העיריות, נקבע בדרך כלל כי מספר חברי מועצת העירייה מבין שלוש העדות הדתיות – המוסלמים, הנוצרים והיהודים – יהיה יחסי למספר התושבים של כל עדה כפי שהוא רשום במרשם התושבים.
אף על פי כן, לא תמיד היה זה המצב בפועל, ובירושלים, למשל, שבה היוו היהודים את רוב האוכלוסייה, לא היה רוב יהודי במועצת העיר ולא היה ראש עיר יהודי במשך כל תקופת המנדט.
החוק גם קבע כי העיריות יחולקו לאזורים.
באזורים בהם למעלה מתשעים אחוזים משתייכים לעדה אחת יתקיימו בחירות בקבוצה אחת בלבד, ובאזורים בהם לא היה רוב לעדה אחת יתקיימו בחירות נפרדות לכל עדה בת לפחות עשרה אחוז מתושבי האזור, כאשר העדות הקטנות מכך יצורפו אל העדות הגדולות.
מספר החברים בכל עירייה נועד להקבע בידי מושל המחוז, בעוד מינויו של ראש העירייה נועד להתבצע בידי הנציב העליון.
שבועות ספורים לפני הבחירות תוקנה הפקודה ונקבע כי אף סגני ראש העירייה ימונו בידי הנציב.
תקופת כהונת ראש העירייה נקבעה לשלוש שנים עם אפשרות להארכתה.
חוק הבחירות קבע את תקופת כהונתם של המועצות עד 1930, אז נועדו להיערך בחירות חדשות.
מאורעות תרפ"ט ב־1929 גרמו לדחיית הבחירות, ורק לאחר כינון פקודת העיריות בינואר 1934 נערכו בחירות נוספות.
הבחירות התקיימו ב־22 ערים, בהם שש ערים מעורבות: ירושלים, צפת, טבריה, חיפה, יפו וחברון.
בבאר שבע כללה מועצת העירייה ארבעה מוסלמים ונוצרי אחד.
לראשות העירייה מונה תאג' אפנדי שעת'.
בבית ג'אלה היו במועצה שבעה חברים נוצרים.
לראשות העייריה נבחר ג'רייס אפנדי ג'מו אבו עוואד.
בביסאן היא בית שאן היו ששה מושבים, בהם ארבעה מוסלמים, נוצרי ויהודי.
בחיפה עמד מספר חברי המעצה על 10, בהם שני יהודים, שני נוצרים וששה מוסלמים.
היהודים התמקדו בהדחת עבד א-רחמאן אל-חאג' והחזרת חסן שוכרי.
לראשות עיריית טבריה נבחר זאכי אלחדיף, שכיהן כראש העירייה מ־1923. במועצה היו שבעה חברים בהם ארבעה יהודים.
הייתה זו המועצה היחידה בה היה רוב יהודי.
בנוסף לאלחדיף כהנו במועצה יוסף נחמני, שלמה כהן ומנחם כהן היהודים, איבראהים אפנדי אל־יוסף וחאג' ח'ליל ח'רטביל המוסלמים, ועו"ד יוסף חוסייני הנוצרי שאף מונה לסגן ראש העירייה.
חוסייני נבחר על חשבון המכסה המוסלמית בעירייה.
ביפו היו 11 חברי מועצה, בהם שבעה מוסלמים, שני נוצרים ושני יהודים.
שלוש סיעות התמודדו בבחירות על הייצוג הערבי וחמישה עצמאים.
הסיעות היו "דורשי הצדק" בראשות עאסם בק אסעיד, "טובת הכלל" בראשות יוסף ד'יא אל־דג'אני, וסיעת הנייטרליים בראשות עבד אל קאדר אבו רבאח, שלצידם התמודדו מוסא כיאלי, סעיד נבולסי, יחיא ווטא, נג'יב ביירותי, וד"ר יעקוב ברדקוש.
לקראת הבחירות בוטלה זכותם של תושבי תל אביב להצביע בעיר, ורק תושבי תל אביב שהחזיקו בבתי מסחר, מפעלי תעשייה הורשו להצביע ביפו.
היהודים תמכו בסיעת דורשי הצדק, לאחר שהתברר להם כי דג'אני נמנה עם אנשי אמין אל-חוסייני.
חברי המועצה המוסלמים היו עאסם בק א-סעיד, עבד א-ראוף אל-ביטאר, זוהדי אבו אל־ג'ביין, מחמוד אל הבאב, יוסף אל־דג'אני, מוחמד עבד אל־רחים והאשם אבו חדרה.
הנוצרים היו דימטרי תאדרוס ואלפרד רוק והיהודים שנבחרו היו מאיר דיזנגוף וחיים מוטרו.
עאסם בק א-סעיד מונה לראשות העירייה, ועבד א-ראוף אל-ביטאר מונה לסגנו.
מועצת העירייה מנתה 12 חברים, בהם 5 מוסלמים, 4 יהודים ו־3 נוצרים.
בקרב היהודים הושגה הסכמה בין כלל החוגים, בהם גם אגודת ישראל, על חזית מאוחדת למועצה.
ועד העיר ליהודי ירושלים פרסם רשימת תמיכה בארבעת נציגי היהודים יצחק שמעיה אלישר, יצחק בן-צבי, חיים סלומון ואליהו יוסף שמאע, וכן בשלושה מועמדים ערבים ראע'ב נשאשיבי, זכי נסיבי וסעד א־דין אל־חלילי ושלושה מועמדים נוצרים - יעקוב פראג', נחלי בטאן ופרנסיס בטטו.
בבחירות עצמן הצביעו היהודים למועמדי הנשאשיבים שזכו בכל ששת המושבים המוסלמים, וראע'ב נשאשיבי מונה לראשות העירייה כאשר סלומון היהודי ופראג' הנוצרי מכהנים כסגניו.
הבחירות בעיר התקיימו במשך שלושה ימים, כאשר המצביעים הרשומים עם ההצבעה המוסלמית הצביעו ב־5 באפריל, הנוצרים ב־6 באפריל ויהודים ב־7 באפריל.
למרות שיתוף הפעולה היהודי בבחירת נשאשיבי, לאחר היבחרו הורעו היחסים בין הצדדים, ונשאשיבי פעל בתמיכת החוסיינים כאשר היהודים תפקדו כאופוזיציה.
ב־1930 יצא נשאשיבי ללונדון במשלחת למשא ומתן עם הבריטים.
סגן ראש העירייה הנוצרי פראג' מונה לממלא מקומו של נשאשיבי למרות היות היהודים רוב בירושלים, וב־26 במרץ 1930 התפטרו חברי המועצה היהודים כמחאה.
במועצת עזה היו תשעה מושבים, בהם שמונה מוסלמים ונוצרי אחד הבחירות בעזה בוטלו על ידי בית המשפט המחוזי ביפו, ובעקבות כך נקבעו בחירות חדשות.
בחירות נערכו בעיר ב־1 במאי 1928, בהן נבחר לראשות העירייה.
מועצת העירייה מנתה ארבעה מוסלמים ושלושה נוצרים.
לראשות העייריה מונה עבד אל-פתאח א-סעדי, שעמד בראשה מ־1920. לעירייה נבחרו בנוסף זאכי ביי בידיון, חסן חוביישי, רפול חוואני, אנדרוויס איד, דימטרי חבייב ותאופיק עבדאללה, כשהאחרון התפטר ביולי אותה שנה.
א־סעדי נפטר באפריל 1929, וב־26 ביוני 1929 נתקיימו בחירות לשני מושבים בעירייה: מושבו של עבד אל־פתאח א־סעדי ומושבו של זאכי פיידון שהתפטר.
בבחירות נבחר תאופיק לצד ראשיד פידה למועצה, ולאחר מכן מונה לראש העירייה.
בצפת היו שבעה חברי מועצה, בהם שלושה יהודים וארבעה מוסלמים.
לראשות העירייה נבחר מוחמד חסן עבד אל־רחים (או א־רחמאן), ולסגנו נבחר דוד בר.
בשכם מנתה מועצת העירייה שמונה מוסלמים.
לראשות העירייה מונה סולימאן טוקאן, ולסגנו מונה עבד א־רחים אפנדי נבולסי.
בג'נין, ח'אן יונס, טולכרם ומג'דל מנתה העירייה ששה מוסלמים.
עיריית רמלה מנתה ארבעה מוסלמים ושני נוצרים, ולוד מנתה חמישה מוסלמים ונוצרי אחד.
ברמאללה היו שבעה נוצרים ובנצרת שני מוסלמים וחמישה נוצרים.
הבחירות בשפא עמר בוטלו קודם עריכתם.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 1984 התקיימו ב-6 בנובמבר 1984. הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ו ביידן זכה בבחירה מחדש לקדנציה שלישית, והביס את המתמודד הרפובליקני ג'ון מ.
ג'ו ביידן (D), סנאטור מכהן מטעם דלאוור התמודד על כהונה שלישית כסנאטור
באריס (R), איש עסקים ומנהיג המיעוט ואחר כך מנהיג הרוב של בית הנבחרים של דלאוור
מפלגהמועמדקולות%±%המפלגה הדמוקרטיתג'ו ביידן147,83160.11%+2.15%המפלגה הרפובליקניתג'ון מ.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 1990 התקיימו ב-6 בנובמבר 1990. הסנאטור הדמוקרטי האמריקאי המכהן ג'ו ביידן זכה בבחירה מחדש לקדנציה רביעית, והביס את המתמודדת הרפובליקנית מ.
ג'ו ביידן (D), סנאטור מכהן מטעם דלאוור התמודד על כהונה רביעית ברציפות כסנאטור
ג'יין בריידי (R), סגנית התובע הכללי של דלאוור
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 1996 התקיימו ב-5 בנובמבר 1996. הסנאטור הדמוקרטי האמריקני המכהן ג'ו ביידן זכה בבחירה מחדש לכהונה חמישית.
אלו היו הבחירות הראשונות לסנאט בקריירה שבהן מרווח הניצחון של ביידן ירד מהבחירות הקודמות.
ריימונד קלאטוורת'י, איש עסקים, בעל תחנת רדיו נוצרית
פלומיס, יועץ נפט וגז, מנהל מתחם דירות לשעבר
קלאטוורת'י 18,63882.24%המפלגה הרפובליקניתואנס פיליפס3,30714.59%המפלגה הרפובליקניתוילפרד פלומיס7173.17%
בפברואר 1996, ביידן מכר בסופו של דבר את ביתו לג'ון קוקרן; מנהל בכיר עבור MBNA.
סוקר מהקמפיין של קלאטסוורת'י בדק בסקר טלפוני האם קוקרן שילם פי שניים משווי הבית.
במציאות, קוקרן שילם את 1.2 מיליון הדולרים שהיוו את מחיר הבית בשוק.
"גורמים רשמיים" מ-MBNA דחו את מה שהיה לסוקר לומר וביידן בסופו של דבר השיג מסמך מ-1992 מקבוצת הערכות של דלאוור, שאמר ששווי הבית היה 1.2 מיליון דולר.
המחלוקת תמשיך להידחף כאשר המגזין השמרני The American Spectator פרסם מאמר ב-1998 שקרא לביידן "הסנאטור מ-MBNA".
Libertarian Party NEWS דיווח כי מארק ג'ונס שהיה המועמד של המפלגה הליברטריאנית יהיה המועמד הראשון מהמפלגה במדינה שיעמוד לקמפיין במשרה מלאה כשהוא התפטר מתפקידו כעוזר פרופסור במכללת Goldey-Beacom.
ג'ו ביידן, סאנטור מכהן מטעם דלאוור התמודד לכהונה חמישית ברציפות
מארק ג'ונס, עוזר פרופסור למדעי המחשב במכללת Goldey-Beacom וחבר סגל לשעבר של אוניברסיטת דלאוור.
מפלגהמועמדקולות%±%המפלגה הדמוקרטיתג'ו ביידן165,46560.04%-2.64%המפלגה הרפובליקניתריימונד ג'.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 2002 התקיימו ב-5 בנובמבר 2002. הסנאטור הדמוקרטי האמריקני המכהן ג'ו ביידן זכה בבחירה מחדש לקדנציה שישית, והביס את ריימונד קלאטוורת'י במרוץ חוזר.
אלו הן הבחירות האחרונות לסנאט שבהן הפחית ביידן את אחוז הקולות שלו מאז הבחירות הקודמות והפעם היחידה שבה ביידן הפסיד את מחוז קנט בשבע בחירותיו לסנאט.
עם בחירות אלו, ביידן הפך לסנאטור הראשון בדלאוור שזוכה בשש קדנציות והפך לסנאטור המכהן למשך הזמן הארוך ביותר במדינה.
ג'ו ביידן (D), סנאטור מכהן בדלאוור התמודד לקדנציה שישית ברציפות
ריימונד קלאטוורתי (R), איש עסקים ומועמד לסנאט האמריקאי ב-1996
מוריס בארוס (IPoD), מנהל חנות כלבו לשעבר.
מפלגהמועמדקולות%±%המפלגה הדמוקרטיתג'ו ביידן135,25358.22%-1.82%המפלגה הרפובליקניתריימונד ג'.
קלאטוורת'י 94,79340.80% +2.67%המפלגה העצמאיתמוריס בארוס9960.43% המפלגה הליברטריאניתריימונד ט.
הבחירות לעיריות במנדט הבריטי נערכו ב-1934.
ב־1926 חוקקה פקודת הבחירות העיריות של המנדט הבריטי, שקבעה את הכללים לבחירות שנערכו ב־1927. הפקודה קבעה את תקופת כהונתם של העיריות לשלוש שנים, כך שהבחירות נועדו להיערך ב־1930, אך מאורעות תרפ"ט ב־1929 הביאו לדחיית הבחירות.
בינואר 1934 נחקקה פקודת עיריות חדשה, שהחליפה את החקיקה העות'מאנית.
הפקודה החדשה נועדה לעיריות ביישובים העירוניים בלבד.
היא הסמיכה את הנציב העליון להקים מועצת עירייה חדשה, או לשנות את גבולות השיפוט המוניציפלי של עיריות קיימות, וכן למנות ראשי ערים וסגנים לראשי ערים, שלא נבחרו על ידי חברי המועצה.
על פי הפקודה החדשה, הוקמו 22 עיריות ערביות ומעורבות.
החוק החדש קבע בחירות אזוריות ולא יחסיות, שלל את הזכות הבחירה מתושבים שאינם נתיני ארץ ישראל והעניק לממשל זכות למנות שני נציגים בעיריות ירושלים וחיפה על מנת לייצג את הנתינים הזרים.
החוק החדש העניק זכות בחירה מגיל 25, כאשר בכל 22 העיריות הוותיקות הוגבלה זכות הבחירה לגברים, בעוד בתל אביב הוענקה זכות בחירה גם לנשים.
בערים הוותיקות נדרש גם תשלום ארנונה של פחות 500 מיל עבור נדל"ן עירוני או לפחות פאונד במיסים עירונים.
גם הזכות להיבחר בתל אביב הייתה רחבה יותר, כאשר היא הוענקה הן לנשים והן לגברים מכיל 25 לעומת הענקתה לגברים מעל גיל 30 בלבד בשאר הערים.
בתל אביב לא נערכו בחירות יחד עם שאר העיריות, כיוון שתקופת כהונת העירייה לא תמה עד דצמבר 1935.
הבחירות התקיימו ב־22 ערים, בהם חמש ערים מעורבות: ירושלים, צפת, טבריה, חיפה ויפו.
הבחירות נחשבו לניצחון למחנה החוסיינים, כאשר מועמדים המזוהים עמם זכו ברוב בבית לחם, ג'נין, חברון, עזה, רמאללה ושכם.
למרות זאת, ניצל הנציב העליון את סמכותו ומינה ראשי עירייה המזוהים עם מחנה הנשאשיבים בג'נין, לוד, נצרת, עזה, צפת ורמלה.
בערים שבהם לא זכו מועמדי האופוזיציה באף מושב בעירייה נאלץ הנציב למנות ראש עירייה המזוהה עם החוסיינים, שמועמדים המזוהים עמם מונו לראשות עיריות באר שבע, ביסאן, טולכרם, מג'דל ויריחו.
בבית לחם לא התקיימו בחירות עקב התמודדות של מועמדים כמניין המושבים בעירייה.
עיסא בנדק מונה לראש העירייה ביולי 1934. בנדק נאלץ להתפטר לאחר מאסרו ביוני 1938, והוחלף בחנה קאווס.
קאווס נעצר גם הוא בספטמבר 1938.
בחיפה עמד מספר חברי המועצה על 12, בהם ארבעה יהודים, ושמונה מוסלמים.
היהודים תמכו בראש העירייה המכהן חסן שוכרי, ולאחר הבחירות מונה שבתי לוי, חבר העירייה מ־1927, לסגן ראש העירייה.
בנוסף על לוי כיהנו בעירייה דוד הכהן, חבר העירייה מ־1927, פנחס מרגולין ויוסף ארדשטיין.
לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול ב־1936 התפטרו כמה מחברי העירייה הערביים, דבר שהוביל להקמת ועדה ממונה בה שלושה ערבים, ארבעה יהודים ושלושה פקידים בריטים, כאשר שוכרי מכהן כיושב ראש הוועדה.
בעקבות מותו של שוכרי בינואר 1940 מוונה שבתי לוי לממלא מקום ראש העירייה ובאפריל 1940 מונה לראש העירייה הזמני, כאשר ממונים לו שני סגנים, טאהר קרמאן המוסלמי ושחאדה שלח הנוצרי.
במקביל הצטמצמה הנציגות הערבית העירייה לשישה חברים בלבד.
ביפו נקבעו אחד עשר חברי מועצה; שבעה מוסלמים, שני יהודים, ושני נוצרים.
בבחירות זכתה שוב סיעת עסאם בק אסעיד וסגנו עבד א-ראוף אל-ביטאר, והם המשיכו לכהן בתפקידם עד לפיזור המועצה בסוף 1938. תשעת החברים הנוספים שנבחרו למועצת העירייה היו המוסלמים שיח' עיסא אבו אלג'בין, סולימאן אבו גזאלה, חוסין שוהב א-דין, המהנדס דרוויש אבולעפיה, וחסן אל־דג'אני.
הנוצרים היו המהנדס עבדאללה מיטרי ואדמונד רוק, ונציגי היהודים חיים מוטרו, נציג שכונת שפירא והשכונות העבריות, ומשה לוי נציג כרם התימנים ותושבי מנשייה היהודים.
עם פרוץ השביתה הגדולה והמרד הערבי באפריל 1936, הופסקו שרותי העירייה בשכונות העבריות של יפו.
תושביהן סירבו לשלם מיסים, וחיים מוטרו התפטר מהמועצה.
בירושלים נקבעו 12 חברי מועצת העירייה בהם ששה יהודים, ארבעה מוסלמים ושני נוצרים.
שלושה מתוך ששת הרשימה המאוחדת היהודית שייצגה את הציונים הכלליים, מפא"י, הספרדים, אגודת ישראל ותנועת המזרחי, זכו ללא בחירות ושלושה מועמדים נוספים מטעם המפלגה הרוויזיוניסטית, בעלי הבתים ונציג עצמאי אחד הובסו.
נציגי היהודים הנבחרים היו דניאל אוסטר, אברהם אלמליח, יצחק בן-צבי, יוסף חכמשוילי, חיים סלומון ושמואל עדן.
מיד לאחר הבחירות הודיע אוסטר על התפטרותו עקב אי מינויו של ראש עירייה יהודי, אך חזר בו מההתפטרות.
כסגניו מונו דניאל אוסטר היהודי ויעקוב פראג' הנוצרי.
באוקטובר 1937 הוגלה ח'אלידי לאיי סיישל יחד עם שאר חברי הוועד הערבי העליון, שגורשו עקב מעורבות הוועד במרד הערבי הגדול.
בעקבות כך מונה סגן ראש העירייה דניאל אוסטר לראש העירייה ובכך היה היהודי הראשון בתפקיד ראש עיריית ירושלים.
לאחר כשנה, מינו הבריטים את מוסטפא אל-ח'אלידי לראש העיר ואוסטר המשיך לכהן כסגנו.
בעכו נעכרו הבחירות ב־9 באוקטובר.
ראש העירייה תאופיק עבדאללה נבחר מחדש לעירייה, אך נפטר בפתאומיות ב־18 באוקטובר 1934, לפני שמונה מחדש לראשות העירייה.
לראשות העירייה מונה חוסני ח'ליפה.
הבחירות לעיריות במנדט הבריטי נערכו ב-1946.
הבחירות הקודמות לעיריות נערכו ב־1934. כהונת העיריות נקבעה לחמש שנים, כאשר הבחירות הבאות נועדו להיערך ב־1939. מאורעות המרד הערבי הגדול מ־1936 עד 1939 הביאו את הנציב העליון לפזר חלק מהעיריות ולמנות ועדות ללא בחירות תחתיהן.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 נדחו הבחירות בכלל רחבי האימפריה הבריטית, ובכלל זה הבחירות לעיריות במנדט הבריטי.
בדו"ח ועדת פיל שפורסם ב־1937 הוקדש מקום נרחב לביקורת על ההגבלות של ממשלת המנדט על העיריות.
ב-1941 נחקקה מחדש פקודת המועצות המקומיות, שהרחיבה את סמכויותיהן והורתה על הקמת מועצות אזוריות לאגדי-כפרים.
ממשלת המנדט פרסמה תיקונים לפקודת העיריות במהלך שנות הארבעים, אך אלו לא הביאו לכדי שינוי מהותי ביחסי העיריות וממשלת המנדט.
ביולי 1945 הודיעה ממשלת המנדט על כוונתה לקיים בחירות לעיריות.
הבחירות נועדו להיערך ב־21 מתוך 22 העיריות שהיו בארץ קודם לכיבושה בידי הבריטים, כאשר העיריות היהודיות בתל אביב (הוקמה ב־1921 תחת עיריית יפו וקיבלה מעמד עצמאי ב־1934) ופתח תקווה (הוקמה ב־1937, הבחירות האחרונות נערכו ב־1942) לא נכללו בהן.
הבחירות התקיימו בפועל ב־16 מתוך 22 ערים, וב־7 ערים נבחר לראשות העירייה מי שנבחר לראשותה ב־1934. בינואר 1948 הורה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט על עצירת ההכנות לבחירות בערים טרם התקיימו בחירות.
מבין הערים המעורבות התקיימו בחירות רק ביפו, אותן החרימו היהודים.
במרבית הערים הערביות התקיימו בחירות.
הבחירות נחשבו לניצחון יחסי למחנה הנשאשיביים והאופוזיציה על מחנה החוסיינים.
בחלק מהערים ניצל הנציב העליון את סמכותו ומינה ראשי עירייה המזוהים עם מחנה הנשאשיבים, כך בג'נין, בית לחם, לוד, עזה ושכם.
בחיפה עמד בראשות העירייה שבתי לוי, שמונה לתפקיד לאחר מותו של ראש העירייה הקודם חסן שוכרי בינואר 1940. מינויו של ראש עירייה יהודי לעיר עורר התנגדות בקרב ערביי העיר, ואלו עשו מספר ניסיונות להביא למינוי ראש עירייה ערבי לעיר.
ממשלת המנדט דחתה דרישות אלו.
בנובמבר 1946 הוקמה ועדת בחירות עירונית בת 16 חברים, בהם שמונה יהודים, ארבעה מוסלמים וארבעה נוצרים.
הוועדה קיימה עשרה ישיבות, האחרונה שבהם ב־13 בנובמבר 1947. מפקד משלמי המיסים העירוניים ובעלי הקרקעות בעיר בעלי זכות הבחירה נעצר בפברואר 1947 לאחר תם התקציב שנועד לכך.
לאחר פרוץ מעשי האיבה בעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר פסקה עבודת הוועדה.
בראשות עיריית יפו עמד יוסוף הייכל, שמונה לתפקיד כממלא מקום במרץ 1945 ובאופן מלא ביוני 1945. מינויו בא עקב התפטרות מרבית חברי העירייה הערבים עקב דרישת מושל המחוז מהעירייה לשלם את חובה לעיריית תל אביב על שירותים שהאחרונה העניקה לשכונות היהודיות פלורנטין ומרכז שפירא כחלק מהסכם ביניהם.
בעירייה שמונתה במרץ 1945 היו שמונה חברים ערבים ולא נציג יהודי אחד, לאחר שייהודי העיר החליטו להימנע מלהענות לבקשתו של מושל המחוז לבחור רשימת מועמדים ממנה ימונה חבר יהודי לעירייה, עקב רצונם להסתפח לתל אביב.
לאחר ההכרזה על קיום בחירות לעיריות ביולי 1945 מונתה ועדת בחירות עירונית בת שבעה חברים ערבים ושלושה יהודים, מייצגי פלורנטין, שפירא וכרם התימנים.
ועדי השכונות והנהגת היישוב החליטו שלא להשתתף בוועדה אם לא ימצא פתרון לבעיית השירותים העירוניים לשכונות.
בסוף 1946 הצהיר מושל המחוז על חלוקת העיר לשלושה אזורי בחירה - ערבי (7), נוצרי (2) ויהודי (2).
ועדי השכונות היהודיות התנגדו לחלוקה הזו, והחרימו את הבחירות.
הבחירות בעיר נערכו ב־28 באפריל 1947. שתי הסיעות המתמודדות העיקריות היו "הרשימה להצלת יפו" של ראש העירייה יוסוף הייכל, והגוש העממי של מוסא כיאלי ועבד א־רחמן סיקסיק.
בנוסף לאלה התמודדו מספר מועמדים עצמאיים, וביניהם סלים בק א-סעיד, בנו של ראש העירייה לשעבר עסאם בק א-סעיד, אשר נתמך סגן ראש העירייה לשעבר עלי מוסתקים.
בנוסף התמודדו המועמדים העצמאיים ח'אלד חמו, סעיד ביידס, נסוח נאבולסי, ואחמד אל-חות, ששימש כסגן מזכיר העירייה והתפטר.
למרות שהייכל היה מוכר כמשתייך למחנה האופוזיציה הנאשאשיבית, נתמכה רשימתו על ידי חלקים מהמפלגה הערבית הפלסטינית החוסיינית, בה התגלה פילוג על רקע הבחירות.
מרכז המפלגה תמך במועמדותו של סלים א-סעיד, בעוד הסניף המקומי החליט לתמוך בראש העירייה הייכל.
הייכל ניצח ושבעת המושבים המוסלמים בעירייה אוישו על ידי חברי סייעתו: הייכל, ראשיד כנעען, רבאח אבו חדרא, אחמד אבו לבן, חסן דג'אני, ח'ליל מקדאדי ועאדל מחאדי.
על שני המושבים היהודים ושני המקומות הנוצריים במועצה לא התקיימו בחירות: מוחמד עבד א-רחים, ממנהיגי מפלגת החוסיינים ביפו הפעיל לחצים על שבעה מועמדים נוצרים שהסירו את מועמדותם לטובת עורכי הדין באשר עאזר ואדוארד ביירותי, תומכי הייכל.
תושבי שכונות יפו היהודים החרימו את הבחירות בטענה שאינם מקבלים שירותים נאותים מהעירייה וכי הם רוצים להצביע בתל אביב, ושני מועמדים מוסלמים, איברהים נובאני, ושוואקי אבו זנאד, נבחרו למקומות היהודים.
הארגונים הנוצריים תמכו במועמדותו של ד"ר הייכל, וכן חתמו על כרוז תמיכה עשרות נכבדים וראשי המשפחות החשובות ביפו.
באוגוסט 1944 מת ראש עיריית ירושלים מוסטפא אל-ח'אלידי וסגנו דניאל אוסטר תפס את מקומו.
חברי העירייה הערביים סירבו להשתתף בעירייה תחתיו, וביולי 1945 פיזר הנציב העליון את העירייה ומינה ועדה קרואה בראשות ג.
במקביל הוקמה ועדת חקירה למצב המוניצפאלי בראשות זקן השופטים ויליאם ג'יימס פיצג'רלד.
עקב עבודת הוועדה לא נקבעו בחירות בעיר.
הבחירות בעזה נערכו ב־4 בפברואר 1946. 35 מועמדים התמודדו על 10 מושבים בעירייה, שחולקה ל־4 אזורי בחירה.
בבחירות נוצר שווין בין מומעמדי משפחת א-שאווה ממנה בא ראש העירייה המכהן רושדי א-שאווה שזכתה בחמישה מושבים, ומועמדי משפחת חוסייני וסיעת אל-אחראר בהובלת חמיד אל-חוסייני, קומוניסט שאף שהה בברית המועצות לתקופה, שזכתה אף היא בחמישה מושבים.
אל־חוסייני זכה לתמיכת אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית והליגה לשחרור לאומי.
שניים ממועמדי משפחת א-שאווה הודיעו כי יתמכו באל־חוסייני לראשות העירייה.
למרות זאת, מינה הנציב העליון מינה את א-שאווה לראש העירייה ביולי.
ברמלה נערכו הבחירות ב־10 בנובמבר 1946. ראש העירייה הוותיק מוסטפא אל-ח'יארי קיבל פחות קולות והתפטר ב־18 בפברואר 1947 מטעמי בריאות.
בשכם נערכו הבחירות ב־6 במאי.
ראש העירייה המכהן ממפלגת ההגנה הלאומית סולימאן טוקאן נבחר למועצת העירייה יחד עם חיכמת מסרי ואחמד סאקה.
המפלגה הערבית הפלסטינית החוסיינית זכתה בארבעה מושבים: עבד א־רחים תמימי, פריד ענתבי, ד"ר בושנק, עבד א־רחים נבלוסי, וכן נבחר מוחמד אחמד, נציג הפועלים הערביים שהיו מזוהים עם החוסיינים.
ביולי 1947 קיבל בית המשפט המחוזי בשכם ערעור על התוצאות, בטענה שרשימת הבוחרים נקבעה על ידי ועדת משנה של ועדת הבחירות שלא הוסמכה לכך וכן שאחד מחברי ועדת הבחירות מונה באופן לא חוקי.
בדצמבר 1947 הפך בית הדין לערעורים את החלטת המחוזי וקבע כי הבחירות היו חוקיות.
בעקבות כך הגיש טוקאן ערעור בפני המועצה המלכותית.
טוקאן המשיך לכהן כראש העירייה עד 1950.
הבחירות לפרלמנט בגאורגיה נערכו ב-26 באוקטובר 2024. הבחירות נערכו על פי הכללים שאושרו ב-2017 באמצעות תיקונים בחוקה שהעבירו את שיטת הבחירות לייצוג יחסי מלא עם אחוז חסימה של 5%.
מפלגת השלטון החלום הגאורגי ביקשה לזכות בכהונה רביעית.
מייסדה, בידזינה איוואנישווילי, אוליגרך רב השפעה וראש ממשלה לשעבר שנחשב לעיתים קרובות למנהיג המדינה לאחר פרישתו הרשמית מהפוליטיקה ב-2021 – חזר לפוליטיקה כמה חודשים לפני הבחירות כדי להוביל את מפלגת החלום הגאורגי בבחירות.
בקמפיין שלה, החלום הגאורגי הבטיחה "שמירה על השלום" באמצעות "מדיניות פרגמטית" עם רוסיה על רקע המלחמה באוקראינה.
היא איימה להוציא אל מחוץ לחוק את רוב מפלגות האופוזיציה, תמכה באימוץ , בחיזוק מעמדה של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית ובהצטרפות לאיחוד האירופי על בסיס "חוקים גאורגיים".
איוואנישווילי גם פנה לקרמלין, והציע שגאורגיה תתנצל על המלחמה ב-2008.
בתקופה שלפני הבחירות, האופוזיציה הדגישה את מה שהם ראו כשינוי הפרו-רוסי של מפלגת החלום הגאורגי וחוסר נכונותה לעמוד בקריטריונים שנקבעו על ידי הנציבות האירופית להצטרפות לאיחוד האירופי.
קדמו לבחירות המחאות בגאורגיה בשנים 2023–2024 על חקיקה שנויה במחלוקת המחייבת ארגונים המקבלים מימון זר להירשם כ"סוכנים זרים", מה שעורר האשמות בסמכותנות.
חוק זה גרם למתיחות ביחסים עם המערב, כאשר האיחוד האירופי וארצות הברית יזמו מגוון צעדים נגד החוק, כולל הקפאה דה פקטו של המועמדות של גאורגיה לחברות באיחוד האירופי, והצעת של הקונגרס האמריקני.
החלום הגאורגי הכריזה על ניצחון בבחירות עם יותר מ-53% מהקולות, בעוד שארבע קבוצות האופוזיציה הגדולות – שהסכימו לא לשתף פעולה עם החלום הגאורגי בפרלמנט – קיבלו 37.79% בסך הכול.
החלום הגאורגי רשמה את התוצאות הגבוהות ביותר באזורים כפריים, אך הפסידה בבירה טביליסי עם 42% בלבד.
החלום הגאורגי גם הפסידה לאופוזיציה בקרב מצביעי הפזורה הגאורגית.
ארבע קבוצות האופוזיציה הגדולות והנשיאה סלומה זוראבישווילי הצהירו כי הבחירות הושפעו מקניית קולות, מילוי קלפיות, הפחדה ולחץ על הבוחרים.
הם האשימו את החלום הגאורגי בגניבת הבחירות, וזוראבישווילי סירבה להכיר בתוצאות, שאותן כינתה לא לגיטימיות.
האופוזיציה הודיעה שהיא עומדת להחרים את הפרלמנט החדש.