tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה נוספת היא אדם שמחזיק בקרקע ואוכל את פירותיה, דבר העשוי לגרום שיחשב כ"מוחזק בקרקע", והמוציא ממנו עליו להביא ראיה.
למרות זאת, מסבירים הראשונים, אין לחזקה כל תוקף עד שלוש שנים, שכן בתוך שלוש שנים, שדרך בני אדם לשמור את שטרותיהם, ישנה ריעותא כאשר בעל הבית הראשון אומר למחזיק: אם מכרתי לך את הבית, את שטרך!
ולכן אין לחזקה תוקף עד שלוש שנים מהתחלת המוחזקות.
מהתורה, כל בעל חיים שנשחט הוא בחזקת כשרות עד שיוודע אחרת.
אך אם בעל החיים קיבל מכה חזקה העלולה ליצור בו מום שעל ידו דינו של בעל החי הוא טרפה, יש לבדוק את בעל החי היטב אם הוא טרפה או לא, ואם לא נבדק אסור לאוכלו מספק.
הכלל הוא, שחזקה תקפה גם אם יש כנגדה ריעותא.
דין זה נלמד ממקור החזקה עצמה: מקור דין החזקה הוא בכהן הבא לבדוק בית האם הנגעים שנראו בו מטמאים את הבית ודינו לשבירה או שמא מדובר במראה טהור.
לפעמים הנגע במצב הטוען "הסגר" - הכוהן מצווה להסגיר את הבית שבעה ימים, ולאחר שבעה ימים אם הנגע התרחב סימן הוא כי מדובר בנגע טהור.
השאלה היא, כיצד ניתן לדעת כי היה תוקף הלכתי להסגר, שמא ברגע לפני ההסגר, השתנה מראה הנגע במצב שאינו טוען הסגר, ואם כן אין להסגר שום תוקף הלכתי שיכול לקבוע את דינו של הנגע כעבור שבוע מההסגר.
ומכאן לומדים חז"ל שניתן להעמיד דבר על חזקתו.
לעומת זאת, בתלמוד מובא כי שונה דינו של "תרתי לריעותא".
כאשר קיימות שתי סיבות האומרות כי החזקה השתנתה.
כך למשל, כאשר מדדו מקווה טהרה ונמצא שהוא כשר ויש בו שיעור מים בשיעור הראוי (ארבעים סאה), והלך אדם וטבל בו ושוב נמצא שהוא חסר מהשיעור המינימלי, במצב כזה נשאר הטמא בטומאתו מספק.
ההסבר הוא כי במצב כזה יש "תרתי לריעותא" - שני "ריעותא", האחת היא המציאות שהמקוה התגלה כחסר, דבר האומר לנו שיש להניח שגם לפני כן הוא היה חסר (חזקה דהשתא), וכן חזקת הדין של הטובל, שהיה טמא ועלינו להניח שהוא טמא כל עוד לא התברר אחרת.
ריעותא דלא חזינן לא מחזיקינן
ריעותא דלא חזינן לא מחזקינן הוא כלל בהלכה לפיו אין חוששים לריעותא כל עוד לא ראינוה.
לפי כלל זה התירו חכמי התלמוד מחט שנמצאה בסימפונות הריאה, כיון שניתן לתלות שהמחט לא כבר במערכת העיכול של הבהמה ובדרכו לריאה ניקב את אחד מחלקיה באופן שמטריף את הבהמה, אלא סומכים על כך שהיא חדרה דרך מערכת הנשימה.
ריספרידון היא תרופה מסוג תרופות אנטי-פסיכוטיות לא טיפוסיות המשמשת לטיפול בהפרעות פסיכיאטריות כגון סכיזופרניה או הפרעות מצב רוח.
ריספרידון הוא אחת התרופות האנטי-פסיכוטיות הוותיקות מדור שני, אושר לשימוש על ידי ה-FDA ב-1993.
לריספרידון תחום שימוש רחב, והוא כולל בעיות פסיכוטיות רבות, מהן:
טיפול בסכיזופרניה ובתסמינים של הפרעות פסיכוטיות.
טיפול ארוך טווח (לשימור הטבה במצב המחלה בחולים שהראו תגובה ראשונית).
טיפול בהפרעות התנהגות (אימפולסיביות, אלימות ותוקפנות עצמית) בילדים מעל גיל חמש ובמבוגרים המוגבלים מבחינה שכלית.
טיפול בביטויים פסיכוטיים של דמנציה מתונה עד חמורה (אך רק באלצהיימר אצל מטופלים שאינם מגיבים לטיפולים שאינם פרמקולוגיים במצב של תוקפנות מתמדת עד שקיים חשש לפגיעה עצמית או באחרים).
שימושים מחוץ להתוויות גם הם נחקרו והוכחו כיעילים במידה בינונית עד גבוהה:
ריספרידון משמש לעיתים כטיפול תוספתי (אוגמנטציה) לדיכאון עמיד לתרופות נוגדות דיכאון.
על בסיס מחקרים קליניים, במינון נמוך (0.5-2 מ"ג) הראה ריספרידון שיפור קל בדיכאון עמיד.
כטיפול אוגמנטציה, בנוסף לתרופות SSRI, בהפרעה טורדנית-כפייתית עמידה לטיפול.
בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD)
זמן מחצית החיים של ריספרידון הוא בממוצע 20 שעות, ולכן הוא יעיל במתן כדור אחד ביום.
ריספרידון הוא אנטגוניסט של הרצפטורים סרוטונין 5-HT2A, דופמין D2, רצפטורים אדרנרגיים והרצפטורים של היסטמין H1. יש לו זיקה נמוכה לרצפטורים אלפא-אדרנרגיים ומוסקריניים כולינרגיים.
אף על פי שריספרידון פועל כאנטגוניסט על הרצפטור D2 כמו הלופרידול (הלידול), הוא נמצא יותר אפקטיבי מהתרופות האנטי-פסיכוטיות מהדור הראשון, ובמינונים נמוכים עם פחות תופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות.
תופעות הלוואי האקסטרה-פירמידליות של ריספרידון הן תלויות מינון.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר כוללות בעיות תנועה, ישנוניות, סחרחורת, קשיי ראייה, עצירות ועלייה במשקל.
תופעות לוואי חמורות עשויות לכלול דיסקינזיה מאוחרת, תסמונת נוירולפטית ממארת, סיכון מוגבר להתאבדות והיפרגליקמיה.
במבוגרים עם פסיכוזה כתוצאה מדמנציה, התרופה עלולה להגביר את הסיכון למוות.
יחסית לתרופות אנטי-פסיכוטיות לא טיפוסיות אחרות, נראה שריספרידון גורם לתופעות לוואי אקסטרה-פירמדליות בשכיחות גדולה יותר.
נמצא כי התרופה אף גורמת לעלייה בפרולקטין יותר מתרופות אחרות.
שכיחות מאוד (כאלה שהתרחשו אצל יותר מ-1 מתוך 10 משתמשים)
קושי להירדם או להישאר במצב שינה.
פרקינסון (מתבטא בתנועתיות לקויה או איטית; תחושה של שרירים נוקשים או מכווצים הגורמים לעיוות בתנועה; קיפאון בתנועה; גרירת רגליים; רעד בלתי נשלט; הגברת הריור; איבוד הבעת פנים.
שכיחות (כאלה שהתרחשו אצל יותר מ-1 מתוך 100 משתמשים)
דלקת ריאות; דלקת סמפונות (ברונכיטיס); תסמינים של התקררות; זיהום בסינוסים או בדרכי השתן; דלקת אוזניים; מחלה דמוית שפעת.
עלייה במשקל; תיאבון מוגבר; הפחתת תיאבון.
הפרעות שינה; עצבנות; דיכאון; חרדה; חוסר מנוחה.
סחרחורת; רעד; ראייה מעורפלת; דלקת עיניים; דלקת הלחמית.
קצב לב מהיר; לחץ דם גבוה; קוצר נשימה; כאב גרון; שיעול; דימום מהאף; גודש באף; כאב או אי נוחות בבטן; הקאות; בחילות; עצירות; שלשולים; קשיי עיכול; יובש בפה; כאב שיניים; דליפת שתן.
פריחה; התכווצות שרירים; כאבי עצמות ושרירים; כאבי גב; כאבי מפרקים; התנפחות; חום; אי נוחות בחזה; חולשה; נפילות.
דיסטוניה: התכווצות איטית או ממושכת לא רצונית של השרירים.
בדרך כלל יושפעו שרירי הפנים, כך שייתכנו תנועות לא תקינות של העיניים, הפה, הלשון והלסת.
דיסקינזיה: תנועות שרירים לא רצוניות אשר יכולות לכלול התכווצויות חוזרות ונשנות, עוויתיות או מפותלות.
עליית ערכי הפרולקטין: התרופה עלולה לגרום לעליית ערכי ההורמון פרולקטין (ניתן לזהות זאת בבדיקות דם).
העלייה עלולה לגרום למספר סימפטומים: בגברים – התנפחות שדיים; חוסר יכולת להגיע לזקפה או לשמור עליה; כל חוסר תפקוד מיני אחר.
בנשים – אי נוחות בשדיים, הפרשת חלב לא רצונית; היעדר ווסת והפרעות נוספות במחזור החודשי.
לא שכיחות (כאלה שהתרחשו אצל יותר מ-1 מתוך 1,000 משתמשים)
זיהום בדרכי הנשימה; זיהום בשלפוחית השתן; דלקת עיניים; דלקת שקדים; זיהום פטרייתי בציפורניים; זיהום בעור; זיהום ויראלי אחר; תגובה אלרגית; עלייה ברמת הכולסטרול בדם; בלבול; סיוטים; ירידה בחשק המיני; התעלפויות; סוכרת או החמרה שלה; מצב רוח מרומם (מאניה).
איבוד משקל או תת-תזונה; הפסקה פתאומית של הספקת הדם למח (שבץ או "מיני"-שבץ); חוסר תגובה לגירוי; איבוד הכרה או רמת הכרה נמוכה; עיניים יבשות; דמעות; ורטיגו; צלצולים באוזניים; הפרעה בקול; גודש בריאות וחרחורים.
ספירת תאי דם לבנים נמוכה; ירידה ברמת הטסיות; אנמיה; ירידה ברמת תאי הדם האדומים; עלייה באאוזינופילים בדם.
טארדיב דיסקינזיה: תנועות פתאומיות בלתי נשלטות בפנים, בלשון ובחלקים אחרים של הגוף.
הפרעות בשיווי משקל; קואורדינציה לא תקינה; בעיות בדיבור; איבוד חוש טעם; עקצוץ, דקירות או נימול בעור; לחץ דם נמוך; הסמקה.
זיהום במעיים או בבטן; חוסר שליטה במתן צואה; צואה קשה מאוד; קושי בבליעה; הגברה של גזים במערכת העיכול; חרלת (פריחה בעור); נשירת שיער; אקזמה; אקנה; קשקשים; בעיות, יובש ופצעים בעור; מצב רוח ירוד; תכיפות או כאבים במתן שתן; קשיות או התנפחות מפרקים; חולשת שרירים; כאבי צוואר.
קצב לב לא סדיר; הולכה חשמלית לא תקינה של הלב; הארכת מרווח QT של הלב; קצב לב איטי; בדיקה לא תקינה של המתח החשמלי בלב (אלקטרוקרדיוגרם או ECG); פעמת.
אי יכולת להגיע לזקפה; הפרעות בפליטת זרע; איחור או היעדר ווסת או כל בעיות מחזור אחרות; התפתחות שדיים בגברים; חוסר תפקוד מיני; הפרשה מהנרתיק; צמרמורות; כאב בזמן קבלת טיפול.
עלייה ברמות הקראטין פוספוקינאז בדם; עלייה ברמות טראנסאמינזות מהכבד בדם; עלייה ברמת הגמא גלוטמיל טראנספראז בדם.
תופעות לוואי נדירות (כאלה שהתרחשו אצל יותר מ-1 מתוך 10,000 משתמשים)
תופעות לוואי הדורשות טיפול רפואי מיידי
עיוות לא רצוני של הפנים; ירידה ברמת ההכרה; קישיון שרירים; רמת סוכר גבוהה; קוצר נשימה; נפיחות בפנים; קרישי דם בוורידים או ברגליים; זקפה ממושכת או כואבת; דמנציה פתאומית וסימני שבץ.
יש להימנע משימוש בריספרידון במצבים הבאים:
בעיות לב או שימוש בתרופות המשנות את הפעילות החשמלית של הלב.
שימוש בתרופות לטיפול ביתר לחץ דם.
בעל סיכון ללקות בשבץ מוחי.
מחלות שונות, כגון: פרקינסון; אפילפסיה; סוכרת; תסמונת נוירולפטית; רמה נמוכה של כדוריות הדם הלבנות; בעיות בוויסות חום הגוף; זקפה ממושכת או כואבת; רמות גבוהות של פרולקטין בדם או גידול תלוי פרולקטין; סרטן השד.
שימוש בתרופה עלול לגרום לרפיון הקשתית וגרימת נזק בלתי הפיך.
נטילת תרופות מקבילות כגון: תרופות המשפיעות על מערכת העצבים המרכזית (תרופות הרגעה; שינה; תכשירים נוגדי אלרגיות; תרופות נגד דיכאון; משככי כאבים נרקוטיים); תרופות המשפיעות על הפעילות החשמלית של הלב (תרופות למלריה; קווינידין; תרופות אנטי פסיכוטיות שונות; תרופות המשפיעות על מאזן המלחים – נתרן, אשלגן ומגנזיום); לבודופה.
ריספונד בשילוב של פרוסומיד או כלורותיאזיד עלול לגרום לשבץ ולמוות.
התרופות הבאות עלולות להפחית את השפעת הריספונד: ריפאמפיצין; פנובארביטאל; קרבמאזפין; פניטואין.
התרופות הבאות עלולות להגביר את השפעת הריספונד: קווינידין; פלואוקסטין; פרוקסטין; תרופות מקבוצת חוסמי ביטא; פנותיאזינים; סימטידין; רניטידין.
התרופה ניתנת בצורת טבליות או תמיסה.
מינון- התרופה קיימת בכדורים של 1,2,3,4 מ"ג ובתמיסה של - 1mg/ml.
המינון ההתחלתי הוא בדרך כלל 1–2 מ"ג בלילה, שיכול לעלות עד 4 מ"ג במהלך היום.
מחקרים שהשתמשו ב-PET הראו שמינון של 1–4 מ"ג ביום מספק את החסימה של הרצפטור לדופמין- D2 שהכרחית לצורך אפקט טיפולי.
בהתחלה סברו שבגלל זמן האלימינציה הקצר של התרופה בדם, יש לתת ריספרידון פעמיים ביום, אבל מחקרים הראו כי יש יעילות דומה במתן כדור אחד ביום.
מינון מעל 6 מ"ג ביום קשור לשכיחות גבוהה של תופעות לוואי, במיוחד תופעות אקסטרה-פירמידליות.
ריספרידון (Risperidal Consta) היא התרופה הא-טיפית היחידה כיום שזמינה בפורמולה של depot, כלומר יכולה להינתן אחת לשבועיים.
מתן זה נעשה בזריקה לשריר אחת לשבועיים.
יש לתת ריספרידון בכדורים (פומי) במקביל לזריקה במשך שלושת השבועות הראשונים לטיפול זה.
ריף כהן (נולדה ב-26 במרץ 1984) היא זמרת, כותבת, מלחינה ושחקנית ישראלית, השרה בעברית, בצרפתית ובערבית.
ריף כהן נולדה וגדלה בתל אביב לפטריסיה וישראל כהן.
אמה נולדה בתלמסאן שבאלג'יריה ועם קבלת העצמאות של אלג'יריה ברחה לניס שבצרפת, ומשם עלתה לישראל בגיל 19. משפחתו של אביה הגיעה מג'רבה שבתוניסיה ואביה גדל בשכונת עג'מי שביפו.
דודתו של סבה מצד אמה שרה בלאדינו באלג'יריה והוציאה תקליט.
אמה של ריף, פטריסיה כהן, היא מורה ליוגה ומשוררת, אביה, ישראל כהן, עוסק בתיווך נדל"ן.
הוריה היו בעלי גלריית אמנות ברחוב בן-יהודה בתל אביב, וריף נחשפה מגיל צעיר לאמנות ולאמנים שהיו לקוחות של הוריה.
ריף היא הבת הבכורה במשפחה ולה אח ואחות.
למדה במגמת דרמה בתיכון א' לאמנויות תל אביב.
היא למדה פסנתר ומחול מגיל ארבע.
הלחינה את השיר הראשון שלה בגיל שמונה, בגיל העשרה הלחינה שירים וביצעה אותם בבית ספרה.
בזמן שלמדה בבית הספר לאמנויות שיחקה ב"כמו גדולים", קלטת לילדים של אריק איינשטיין.
ב-1996, כשהייתה בכיתה ו', השתתפה ב"ניידת שידור", תוכנית ילדים ששודרה בערוץ הראשון.
שם ראיינה את נטלי עטיה, את היי פייב ועוד.
ב-1999 עבדה במשך שנה ברשות השידור והצטלמה לסדרות נגד אלימות שהוקרנו במוסדות חינוך.
כהן היא בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת מוזיקה.
לאחר שלא עברה את בחינות הקבלה ללהקה צבאית, צה"ל ויתר על גיוסה והיא החלה ללמוד לתואר ראשון בחוג למוזיקולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב (2003–2005).
בתקופת לימודיה האקדמיים שרה במשך שנתיים במקהלת גבעול, שהיא שילוב של יוצרים רבים מלהקות.
במקביל ניגנה עם המוזיקאי אסף קורמן והופיעה איתו עם חומרים מקוריים ששניהם כתבו במשותף והופיעו עמם במועדון "הגדה השמאלית".
ב-2003 הצטלמה לסרט הווידאו ארט "עולמים" של האמן הצרפתי-יהודי יוסף-ז'וזף דדון, שהוצג במוזיאונים שונים בצרפת.
בהפקתו של דדון הקליטה כהן שיר שיצא לאור במסגרת אלבום שנמכר בתערוכות.
ב-2004 הופיעה יחד איתו בפריז.
את יצירותיה ביצע הפסנתרן אמיל בלונדל.
בשנת 2005 החלה לפעול יחד עם אמה, פטריסיה, שכותבת את מילות השירים בצרפתית וריף מלחינה אותם.
בנוסף לכך כהן גם כותבת שירים באנגלית ומלחינה אותם.
במוזיקה שלה היא משלבת בין פופ צרפתי, מוזיקה צפון אפריקאית, רוק ואוונגרד.
ב-2006 שרה בפסטיבל המוזיקה האלקטרונית בירושלים.
ב-2007 שרה בטקס הפרסים הבריטי לאמנים פלסטיים.
באותה שנה שרה עם רביד כחלני במופע "Desert Blues" שירים ממרוקו, מאוריטניה ואפריקה.
ב-2007 גם שרה פעמיים בחודש במופעי אימפרוביזציה עם קבוצת "גרילה" של אריאל אפרים אשבל בזירה הבין-תחומית.
ב-2008 הוזמנה לרומניה לבצע את השיר "ראשי התפצל", שכתבה בהיותה בת שש עשרה, במסגרת פרויקט "אדמדם" של הכוריאוגרף ארקדי זיידס בתיאטרון המרכזי ביאשי.
באותה שנה שיתפה פעולה עם נעמה צבר בפרויקט "24" כחלק מפסטיבל "ארט פוקוס" בירושלים, בו שרה את השיר "רוצה כולך".
בשנים 2008–2010 שהתה במשך שנתיים בפריז.
היא התקבלה לעיר האמנויות הבין-לאומית, בית אמנים, בו מתגוררים 500 אמנים מרחבי תבל, וקיבלה למשך שנה דירה ובה פסנתר ומלגת מחיה.
המחויבות היחידה שלה הייתה לבצע הופעה אחת במקום, את ההופעה עשתה עם הנגן וינסן סגל.
אחר-כך נשארה שנה נוספת בפריז.
בפריז ביימה את הסינגל "א-פרי" ("A Paris"), שהועלה ביוטיוב בפברואר 2011, הושמע הרבה ברדיו ולו למעלה משישה מיליון צפיות (נכון לדצמבר 2019).
כהן הלחינה את המוזיקה של ההצגה "מסע בעקבות הלב" של עמותת "שקל", ששחקניה הם בעלי פיגור שכלי וגם שיחקה עמם בהצגה שרצה ברחבי ישראל.
כתבה את המוזיקה המקורית לסרט הווידאו-ארט "ציון" של ג'וזף דדון (2007), בו כיכבה רונית אלקבץ, הסרט הציג בלובר.
בספטמבר 2012 הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, "A Paris", וחיממה את להקת רד הוט צ'ילי פפרז שהופיעה בפארק הירקון.
כהן הופיעה במופעי סולו במועדון בלבונטין 7 ובמועדון הבארבי.
היא מופיעה בערבי שירה בהפקותיו של אלי שיינברג.
למדה במשך עשר שנים פיתוח קול קלאסי וגם למדה במשך שנה פיתוח קול הודי קלאסי.
באוקטובר 2012 הוחתמה בידי חברת AZ רקורדס, שלוחה צרפתית של חברת יוניברסל העולמית.
באותה שנה זכתה בפרס אקו"ם לתגלית השנה.
כהן השתתפה באלבום השלישי של להקת מטרופולין בשיר "Six Heures" שיצא בדצמבר 2012.
בשנת 2013 עלתה לשידור בערוץ הילדים תוכנית המציאות "פרויקט הלהקה", בה כהן ומוזיקאים שונים ממיינים כישרונות בתחומי השירה והריקוד על מנת להרכיב להקה חדשה.
בשנת 2015 יצא אלבומה השני, "A La Menthe".
שנתיים לאחר מכן התארחה ריף באלבומו של גוראן ברגוביץ', "שלושה מכתבים מסרייבו", בו התארחו אמנים נוספים כמו אסף אבידן וראשיד טאהא.
בשנת 2020 יצא אלבומה השלישי, "Quelle Heure Est-ll", שהופק בשיתוף עם המפיק המוזיקלי עטר מיינר.
באותה השנה הקליטה עם מיינר גרסה מחודשת לשיר "רקמה אנושית אחת" במסגרת החלק הראשון של הפרויקט "צו השעה" והקליטה עם שאנן סטריט את "ואמרתי לעצב", הסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי, "אידיאלים".
בשנת 2022 הוציאה את להיט המועדונים "Bye Dubai" שזכה להצלחה וצבר מאה אלף השמעות בספוטיפיי.
שלושה רמיקסים נלווים מאת דלית רצ'שטר, שי שז ולינוי עייש הופצו בהמשך לכך; הראשון מאת רצ'שטר זכה להצלחה וצבר 200 אלף השמעות.
לקראת סוף 2022 הוציאה את "שלם עליי" ("Pay4me") שזכה להצלחה.
במהלך מצעד הגאווה בתל אביב לשנת 2023 בוצע השיר בידי כהן בליווי רקדן בטן; זו הייתה אחת מההופעות הארוכות ביותר באותו המצעד.
כהן נישאה למעצב האופנה הד מיינר והשניים התגרשו לאחר 14 שנות נישואים, שבהן נולדו להם שני בנים.
+בטלוויזיה סדרה/תוכנית ערוץ במאי תפקיד שנה פרויקט הלהקה ערוץ הילדים בוחנת 2013 לחיות מחדש ערוץ 1 חיים בוזגלו 2009 פרשת השבוע הוט 3 רני בלייר 2009 ניידת שידור (תוכנית ילדים) זאפ לראשון בערוץ הראשון כתבת 1996
שם היצירה סוג שנה עולמים וידאו ארט 2003 פדרה מאוהבת הצגה 2007 ציון וידאו ארט 2008 מסע בעקבות הלב הצגה 2009
ריסים מלאכותיים הם אביזרים המודבקים על ריסי האדם, כדי לשוות להם צורה ארוכה יותר או עבה יותר.
ניתן להשוות את השימוש בהם לשימוש בתוספות שיער.
השימוש בריסים מלאכותיים עשוי להיות זמני או קבוע, בהתאם לטעמו האישי של האדם שמרכיב אותם.
הריסים המלאכותיים עשויים לשמש כתחליף לשינוי צורת הריס באמצעים פלסטיים.
השימוש בריסים מלאכותיים החל ב־1916 בסרטי קולנוע.
הריסים הללו יוצרו מקווצות של פאות.
ישנם טכנאים המתמחים בריסים מלאכותיים, ומוסמכים בבתי ספר מיוחדים.
לעיתים הריסים עשויים משיער אדם אמיתי, ולעיתים מחומרים סינתטיים.
החומרים הסינתטיים האיכותיים ביותר עשוי להקנות תחושה של ריסים אותנטיים.
יש להסיר את הריסים המלאכותיים בעת מקלחת, שחייה או שינה.
הדבק של הריסים המלאכותיים מהונדס מראש לפי השימוש בהם, אם זמני אם קבוע.
אל לריסים המלאכותיים לגעת בעפעפיים, בגלל הדבק המהווה חלק בלתי נפרד מהם.
הריסים המלאכותיים עלולים לנשור במהירות אם המרכיב אותם משתמש באופן קבוע במסיר איפור או משפשף עיניים באופן קבוע.
הריסים המלאכותיים נמכרים בצבעים, אורכים ועוביים שונים.
ריף (בריפית: ⴰⵔⵉⴼ) הוא אזור בצפון מרוקו שמתפרס מטנג'יר במערב עד הגבול עם אלג'יריה במזרח והים התיכון הוא גבולו הצפוני.
האזור הררי בעיקרו אך כולל גם כמה מישורים פוריים.
אזור ריף במרוקו מיושב בעיקר על ידי ברברים מבני שבטים המוכרים כ"ריפים".
בני שבטים אלה דוברים בדיאלקט ריפי של ברברית (תאמאזיגת) לצד ערבית מרוקאית.
בתחילת המאה ה-20 קבוצת שבטים זאת נלחמה לעצמאותה בהובלת עבד אל-כרים אל-ח'טאבי וזכתה להקמת רפובליקת ריף בשנים 1920-1926. אולם הרפובליקה במהרה פורקה על ידי כוח צבאי מסיבי ומשותף של ספרד וצרפת.
ריסֶלְסְהַיים על המיין היא העיר העשירית בגודלה במדינת הסן שבגרמניה.
העיר שוכנת במחוז גרוס-גראו (Groß-Gerau) ברגירונגסבצירק דרמשטאדט.
ריסלסהיים ממוקמת בין פרנקפורט למיינץ, נחשבת לפרבר של פרנקפורט, והיא אחת משבע ערים בעלות מעמד מיוחד בהסן.
העיר שוכנת על הגדה הדרומית של נהר מיין, כמה קילומטרים מזרחית למפגשו עם נהר ריין.
ריסלסהיים זכתה להכרה בינלאומית בעקבות מפעלי יצרן הרכב אופל הממוקמים בעיר.
חלקו הדרומי של נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט נמצא בשטח השיפוט של ריסלסהיים.
דאמאט ריסטם פאשא אופוקוביץ' (טורקית: Damat Rüstem Paşa; 1500 – 10 ביולי 1561) היה מדינאי עות'מאני ממוצא קרואטי.
שירת כווזיר גדול תחת שלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון (המפואר).
נשא את התואר דאמאט עקב נישואיו לבתו של הסולטאן מיהרימה.
בילדותו נלקח לקונסטנטינופול, שם פיתח קריירה צבאית וניהולית עשירה.
ב־26 בנובמבר 1539 נישא למיהרימה סולטאן, בתו היחידה של סולימאן המפואר.
ריסטם פאשא מילא את תפקיד הווזיר הגדול פעמיים – בין השנים 1544–1553, ולאחר מכן בין השנים 1555–1561 (עד יום מותו).
במהלך תפקידו צבר הון רב, אשר את חלקו תרם לבניית מבני ציבור, מסגדים וקרנות צדקה.
ביום מותו, רכושו של ריסטם פאשא מנה 815 חלקות אדמה ברומליה ואנטוליה, 476 טחנות קמח, 1,700 עבדים, 2,900 סוסי מלחמה, 1,106 גמלים, 800 ספרי קוראן ועוד.
מסגד ריסטם פאשא , הממוקם ברובע פאתיח (Fatih) באיסטנבול, נבנה לכבודו של ריסטם פאשא, בתכנונו של האדריכל הראשי של הסולטאן, מימאר סינאן.
מאשתו מיהרימה סולטאן נולדו לריסטם פאשא בת ושני בנים: איישה הימאשה סולטאן, סולטאנזאדה עות'מאן ביי וסולטאנזאדה מהמט ביי.
בסדרת הטלוויזיה "הסולטאן", את תפקידו של ריסטם פאשא מגלם השחקן הטורקי אוזן גובן.
ריף הדולפינים הוא אתר תיירות על חופה הדרומי של אילת, סביב שונית בצורת פרסה, בו ניתן לשחות ולצלול עם דולפינים ושאר בעלי החיים בריף.
שטחו הימי של הריף תחום ברשתות, ועומקו הממוצע הוא 12 מטרים.
מיני בעלי חיים רבים מצויים באזור, ביניהם; פרפרוניים, קיסריים ודיונונאים.
נכון לשנת 2024 יש רק 2 דולפינים ממין נקבה בריף.
היוזמה להקמת "ריף הדולפינים" החלה בשנת 1987 על ידי רוני זילבר, אורי ליפשיץ וניר אבני, יוצאי הקומנדו הימי.
רוני זילבר הוא ביולוג ימי שעבד קודם ב, שפשט את הרגל ב-1985, ביקש ללמוד מלקחי המיזם ולהקים מתקן בו הדולפינים יהיו בסביבה טבעית ולא יסבלו מזיהומי מים ומוגבלות של תחום מחיה קטן מדי, המאפיינים מתקני דולפינריום עם בריכות סגורות.
כך עלה הרעיון להשתמש בחוף ושטח ימי מגודר עבור המיזם.
השלושה קיבלו אישור להשתמש בשטח שהחזיקה חברת קו צינור אילת אשקלון, בין נמל הנפט לנמל אילת, ומינהל מקרקעי ישראל הקצה את השטח ללא מכרז.
כדי לחסוך בהוצאות ההקמה בנו בעצמם את המתקנים על החוף, וביצעו גם את העבודות התת־מימיות להקמת הרשתות ומזחים לקהל.
את ההון הדרוש להשלמת הפרויקט, כשני מיליון דולר, סיפק איש העסקים הבלגי מארק ריץ', יחד שותפיו בישראל רפי איתן ואלחנן פס.
האתר נפתח בקיץ 1990, לאחר ששלושה דולפינים יובאו במטוס מיפן, במבצע שערך כ-60 שעות בעלות של מאות אלפי דולרים.
הדולפינים נלכדו מתוך להקה שנשחטה באכזריות באי איקי ביפן.
תושבי המקום יוצאים למסע ציד מדי שנה, כיוון שהם טוענים שהדולפינים פוגעים בתעשיית הדייג שלהם, והם מחסלים את הדולפינים בנעיצת פגיונות.
אולם שניים מהדולפינים, לא שרדו את תלאות הדרך ומתו לאחר זמן קצר, ורק דולפינה בת ארבע בשם "הינדו" נותרה בחיים.
ב-9 בספטמבר 1990, הוטסו שמונה דולפינים במטוס של חברת איירופלוט מברית המועצות לישראל.
שניים מהם נשלחו להופיע בדולפינריום בתל אביב, שנפתח מחדש באותה עת, ושישה עשו את דרכם ל"ריף הדולפינים" באילת.
להקת הדולפינים נרכשה בברית־המועצות באמצעות, האקדמיה הרוסית למדעים, תמורת 150 אלף דולר.
הם נלכדו חודש קודם לטיסה ב.
הפעם דובר בטיסה של כשש שעות ונסיעה של כחמש שעות ברכב לאילת וכולם שרדו.
את הדולפינים אימנה מיה זילבר, אשתו של רוני זילבר, שעבדה בתפקיד דומה בדולפינריום בתל אביב.
המטרה שהוגדרה עם הקמת האתר הייתה לא לייצור "מופע בידור" אלא כמופע לימודי, שהדולפינים משתפים פעולה מרצונם לאחר יצירת קשר עם המאמנים.
הקהל, עומד על המזחים הצפים בשטח הימי המגודר, וצופים בדולפינים בסביבתם הימית.
פעילות נוספת היא צלילה עם הדולפינים, במסגרת מועדון צלילה שבאתר.
הדולפינים היו סגורים תחילה בשטח המגודר, ואחר כך הותר להם לצאת לים הפתוח ולחזור בכל עת שירצו.
בקיץ 1992, קבוצה של נשים הגיעה מאנגליה לאילת, ביניהן שש נשים בשלבי הריון אחרונים, כדי להשתתף בפרויקט לידה טבעית עם דולפינים בריף.
את הפרויקט יזם רופא בריטי שטען שללידה עם דולפינים יש יתרונות.
אולם משרד הבריאות אסר לבצע את הלידות בריף.
באותה קיץ גם אירע זיהום נפט מספינה שעגנה בנמל אילת, והיה חשש לחיי הדולפינים.
בשנת 2002, עלה חשש לעירוב גנטי בין הדולפינים המיובאים של הריף לאוכלוסייה המקומית של מפרץ אילת וייבוא טפילים.
בנוסף, על פי אמנה בינלאומית עליה מדינת ישראל חתומה, אסורה העברה של בעלי חיים בין בתי גידול שונים (אך האמנה נחתמה ב-1992 לאחר הקמת הריף).
החשש עלה לאחר שאחד מהדולפינים התרחק עד לדהב, מרחק של כ-150 ק"מ.
בנוסף החלו להגיע עדויות של מתרחצים כי הותקפו על ידי דולפינים.
צוות הריף טען כי התוקפנות היא כתוצאה מהאכלה לא מבוקרת של דולפינים על ידי המתרחצים, וכי אין עדות לכך שמקור התוקפים בריף.
רשות שמורות הטבע הקימה ועדה ברשות הזואולוג לב פישלזון, אשר בחנה את המשך הפרויקט בהיבטים של המפגש בין המתרחצים לדולפינים והשפעת הדולפינים על המערכת האקולוגית המקומית.
הוועדה הגישה מסקנותיה בשנת 2003, וקבעה כי אין חשש לעירוב גנטי או התפשטות טפילים, אך יש להפסיק את הפרויקט עד שיובטח שלום המתרחצים.
הרשות והריף קיבלו את ההמלצות והגישה שלהם לים הפתוח נסגרה, אך נפתחה שוב אחר כך.
במאי 2004 תקלה בצינור ביוב בקרבת הריף גרמה להזרמת שפכים גולמיים אליו.
השפכים זיהמו את מי הים של ריף הדולפינים וחופים סמוכים.
בספטמבר 2008, הסכימה "חברת קו צינור אילת אשקלון" להקצות רצועת חוף בת 150 מטר (מתוך ק"מ אחד סה"כ שמחזיקה החברה באילת), מדרום לחוף "ריף הדולפינים" ולהופכה לחוף ציבורי פתוח.
החברה חזרה בה אחר כך מהתוכנית, והחוף נפתח לבסוף רק ביולי 2017. מאז שנפתח החוף, כמות הצוללנים הגדולה מרתיע את דולפינים הממעטים לצאת החוצה ממתחם הריף, בנוסף צוללנים רבים מנסים להיכנס לשטח הריף ללא אישור.
בנובמבר 2008, בית משפט השלום בבאר שבע קבע כי בריף התבצעה בנייה בלתי חוקית שהגדילה את שטחו, ואישר צו הריסה מינהלי למבנים בו.
זאת לאחר שהאתר מעולם לא קיבל היתרי בנייה, אלא רק הרשאה לשימוש בשטח, ובמשך השנים פלש לשטחים נוספים השייכים לנמל אילת שצמוד לו מצפון.
בינואר 2010, שופטת בית המשפט המחוזי בבאר שבע דפנה אבניאלי, נתנה ארכה לקבלת היתר בנייה למבנה ימי מחשש שהריסתו תפגע בשונית האלמוגים במקום.
באוקטובר 2012 הורשע הריף ושלושה מעובדיו בפגיעה בערכי טבע מוגנים.
הריף נקנס במאות אלפי שקלים על הפגיעה החוזרת באלמוגים וזאת לאחר שעובדי הריף ביצעו עבודות ימיות להגדל השטח המגודר שלו בים, למרות השלכותיהן הקשות וחרף איסור מפורש מצד רשות הטבע והגנים.
בעבר מנתה הלהקה בריף כ-12 דולפינים, כאשר לאורך כל התקופה חיו בה 20 דולפינים שונים, בתקופות שונות.
רובם צאצאי הדולפינים הראשונים שהובאו לאתר.
עם זאת במרוצת השנים המספר הלך וירד.
באוקטובר 2003 מתה דולפינה בריף ממחלה קשה, ביוני 2004 מתה גורת דולפינים שבוע לאחר שנולדה.
ביולי 2004 שני זכרים שוחררו לים השחור, לאחר שנוצרה בעיה בין הזכר השולט לשאר הזכרים, והמתח בלהקה פגע בבריאותם.
הליך השחרור תועד בסרט של הבמאי שחר סגל.
דולפין נוסף שהיה אמור להישלח לים השחור מת זמן קצר קודם לכן, ועוד שתי דולפינות מתו באותו הקיץ.
ביוני 2006 מת ראש הלהקה, הדולפין "סינדי" ותפקיד ראש הלהקה עבר לדולפין "ניאו".
הדולפינים משמשים גם כחלק מטיפול באנשים הסובלים מבעיות נפשיות.
על רקע זה הופק הסרט התיעודי "הדולפין" בשנת 2011.
באפריל 2021, הזכר היחידי בלהקה, ניאו, מת בפתאומיות בגיל 15, ונותרו באתר רק שלוש דולפינות.
זאת לעומת להקה של 13 דולפינים שהייתה במקום בשנת 2002, בהמשך צורף זכר נוסף לריף.
בשנת 2023 פורסם על פטירתו של הזכר האחרון בשם למון ולכן מספר הדולפינים עומד על 3 כאשר יש רק נקבות.
לאחר מכן מתה נקבה נוספת ובעקבות כך נותרו שתי דולפינות בלבד בריף.
"פרויקט הים הפתוח" בריף הדולפינים באילת היה יוזמה חלוצית שנועדה לאפשר ללהקת הדולפינים החיים במקום, אשר הובאו במקור מרוסיה, לנוע בחופשיות בין שטח הריף לבין הים הפתוח של מפרץ אילת.
הפרויקט התבסס על התפיסה הפילוסופית המנחה את הריף, הדוגלת בקשר של כבוד הדדי בין האדם לדולפין ובמתן בחירה חופשית לבעלי החיים באשר לקרבתם לבני האדם.
אף שהדולפינים חיים בשטח ימי המשתרע על פני כ-10,000 מ"ר בעומק ממוצע של 12 מטרים ותחום ברשתות, התשתית תוכננה כך שתתאפשר להם הבחירה האם להישאר במתחם המוגן או לצאת אל מרחבי הים.
במשך השנים בהן פעל הפרויקט, הדולפינים אכן ניצלו את האפשרות לצאת לים הפתוח, כאשר לרוב היו שבים לריף לצורך האכלה.
עם זאת, המודל הייחודי עורר עם הזמן שאלות מקצועיות וחששות כבדים.
בין היתר, עלו סוגיות אקולוגיות הנוגעות לחשש מעירוב גנטי בין הדולפינים המיובאים לאוכלוסייה המקומית וסכנה ליבוא והפצת טפילים.
בנוסף, התעורר היבט בטיחותי משמעותי בעקבות דיווחים על מקרים בהם דולפינים תקפו מתרחצים בחופי אילת המתויירים.
בעקבות מורכבויות אלו, ועדה מקצועית בחנה את הפרויקט בתחילת שנות ה-2000 והמליצה לרשות הטבע והגנים שלא לאפשר עוד את יציאת הדולפינים למים הפתוחים.
המלצות הוועדה התקבלו והובילו לסגירתו של הפרויקט, ומאז הדולפינים אינם משוחררים מחוץ למתחם הריף, אלא בכפוף להיתר מיוחד ובתנאי שייובטח ביטחונם של המתרחצים במפרץ.
כיום, ריף הדולפינים ממשיך לפעול כאתר ייחודי המאפשר צפייה, שחייה או צלילת היכרות מודרכת עם הדולפינים בתוך בית גידולם התחום, תוך הקפדה על כך שכל מפגש נעשה ביוזמת הדולפינים.
רִיסָנִית (שם מדעי: Ciliate) היא קבוצה של חד-תאיים איקריוטיים, המאופיינים באברונים דמויי שערות המזדקרים מהתא ונקראים ריסים או ריסונים (cilia) או ביחיד ריסון (cilium).
המבנה של הריסים דומה לשוטון, אך הם קצרים יותר, רבים יותר ונעים בתנועת גל שונה מאשר השוטון.
הריסים משמשים לשחייה, זחילה, היצמדות, אכילה ותחושה.
הריסניות הן קבוצה חשובה בפרוטיסטים ונפוצה כמעט בכל מקווה מים: שלוליות, נחלים, אגמים, אוקיינוסים או אדמה לחה.
במדע מתוארים כ-3,500 מינים שונים כאשר ההערכה היא שהמספר האמיתי קרוב ל-30,000. גודלם נע בין µm10 ל-4mm.
אחד המינים הנפוצים והמוכרים הוא הסנדלית.
כמו רבים מהחד-תאיים האיקריוטיים הריסניות מתרבות הן ברבייה אל-זוויגית, בחלוקה, והן ברבייה זוויגית.
הריסניות מציגות דוגמאות ייחודיות בעולם החי של ארגון החומר הגנטי.
בתאי הריסניות יש שני גרעינים.
הגרעין הקטן, או גרעין הנבט, המכיל את כל החומר הגנטי, ומשמש רק לרבייה זוויגית, והגרעין הגדול, או גרעין הגוף, שהוא יותר גדול והוא מכיל רק את החומר הגנטי הדרוש לפעילות של התא.
בכל חלוקה ברבייה אל-זויגית החומר בגרעין הנבט מתחלק במדויק אך בגרעין הגוף חלים שיבושים והפחתות כך שאחרי כמה מאות חלוקות התא מזדקן ותפקודו משתבש.
בשלב הזה מתבצעת רבייה זוויגית.
גרעין הנבט מתחלק כמו בחלוקת הפחתה לשני גרעינים בעלי סט כרומוזומים יחיד.
שני תאי ריסנית נפגשים ומחליפים ביניהם אחד מהגרעינים המופחתים וכך, בצורה דומה ליצורים האחרים, מתקבל אצל כל אחד מההורים גרעין "מופרה" אחד, כאשר כל הורה תורם מחצית מהחומר הגנטי של הצאצא.
במקביל, תא הגוף הישן נהרס.
לאחר ששני תאי ההורים נפרדים, מתחלק הגרעין המופרה לשני תאים – לתא נבט ולתא גוף חדש אשר החומר הגנטי ה"מיותר" שבו נהרס ונמחק והחומר הנותר מאורגן ומסודר מחדש.
נוצרת ריסנית צעירה, ותהליך הרבייה בחלוקה מתחיל מחדש.
הרבייה הזוויגית אינה מיועדת להתרבות אלא ליצירת תא גוף חדש.
עוד תכונה ייחודית לריסניות היא החלוקה לכרומוזומים.
החומר הגנטי בגרעין הנבט מחולק לכרומוזומים אחדים ומופיע בשני עותקים, כמו אצל מרבית היצורים.
בגרעין הגוף לעומת זאת הוא מחולק לכרומוזומים רבים, וכל אחד מהם יכול להופיע בעותקים רבים.
למין אוקסיטריכה טריפאלאקס (Oxytricha trifallax) יותר מ-20,000 כרומוזומים ומספר העותקים שלהם יכול להגיע עד ל-200,000.
אחד המינים המיוחדים הוא הריסנית טֶטְרַהִימֶנָה (Tetrahymena thermophila).
לריסנית זו, אין שני מינים זווייגים אלא שבעה זוויגים שונים.
כל אחד מהם יכול להתרבות עם כל אחד מהאחרים אך לא עם עצמו.
המין של כל צאצא נקבע באופו אקראי לגמרי, ללא שום קשר להורים, ונעשה תוך כדי הסידור החדש של הכרומוזומים שבגרעין הגוף.
ריסנפיריים או דגי נץ (שם מדעי: Cirrhitidae) היא משפחה של דגי גרם בסדרת הדקראים ובתת-סדרת דמויי-דקר.
אלו דגי שוניות החיים באזורים הטרופיים ברחבי האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט וכן בים הקריבי.
רובם דגים קטנים באורך 7-15 ס"מ, אך המין הגדול ביותר במשפחה Cirrhitus rivulatus יכול להגיע לאורך 60 ס"מ.
הם בעלי ראשים עבים ועיניים מגודלות וצבעוניות, גופים צרים וסנפירי גב קוצניים בולטים.
גם סנפירי החזה שלהם בולטים ומעט קוצניים.
הם צבעוניים ולחלקם ישנו חדק מוארך.
דגים אלה חיים בין האלמוגים של השונית וסוקרים את הסביבה בצורה המזכירה נצים, מהם קיבלו את שמם השני, כדי לגלות טורפים, בני זוג או מזון כמו סרטנים או רכיכות.
חלק מהמינים חיים ביחידות, אחרים חיים בזוגות וכמה מינים חיים בקבוצות קטנות.
חלק מהדגים הללו הם דגי נוי מצויים.
סוג ומין יחיד רִיסְנַפִּיר חַד-רֹאשׁ (Oxycirrhites typus)
ריסרלדה (בספרדית: Risaralda) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא במרכז קולומביה והוא גובל במחוזות אנטיוקיה בצפון, קלדס במזרח, טולימה בדרום-מזרח, קינדיו וואיה דל קאוקה בדרום וצ'וקו במערב.
המחוז משתרע על שטח של 4,140 קמ"ר.
בירת המחוז היא העיר פריירה.
מלבד הקפה הכלכלה המקומית מסתמכת על ענפים אחרים בחקלאות, כמו גידול בננה, מניהוט, קקאו, תפוח אדמה, תירס וכותנה, גידול מקנה ותעשייה.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשלוש פרובינציות (Provincias) כדלהלן:
שם שם בספרדית מספר רשויות מקומיות ורטיינטה אוקסידנטל Vertiente Occidental7 ורטיינטה אוריינטל Vertiente Oriental5 ורטיינטה דל פסיפיקו Vertiente del Pacífico2
ריסטו מיטרבסקי (במקדונית: Ристо Митревски; נולד ב-5 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בעמדת הבלם בדווה יונייטד.
מיטרבסקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של רבוטניצ'קי.
בקיץ הושאל לפובדה פרילפ בה שיחק עד ינואר , אז חזר לרבוטניצ'קי.
בקיץ הושאל לנפרדוק קיצ'וו לחצי עונה.
בקיץ עזב את רבוטניצ'קי וחתם בטטקס טטובו.
ב-23 בספטמבר 2012 מיטרבסקי הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 4-1 לשקנדייה.
בקיץ עזב לראשונה את מקדוניה הצפונית וחתם בדוניי סרם מליגת העל הסרבית.
בסיום העונה חזר לקדנציה שנייה במטאלורג סקופיה.
בקיץ חתם באיסטרה 1961 מליגת העל הקרואטית.
ב-4 בינואר 2018 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-12 ביוני 2019 הצטרף לספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית, אך בסופו של דבר חתם באנוסיס נאון פראלימני.
ב-27 בפברואר 2020, מיטרבסקי חתם באלאשקרט ירוואן מליגת העל הארמנית.
ב-9 בפברואר 2021, מיטרבסקי חתם בסבה מליגת העל המלזית.
ביוני הצטרף לדווה יונייטד מליגת העל האינדונזית.
ריסי טיילור הייתה אישה אפרו-אמריקאית מאבוויל שבאלבמה.
היא נולדה וגדלה במשפחת אריסים בתקופת ג'ים קרואו של דרום ארצות הברית.
סירובה של טיילור לשמור על שתיקה לגבי אונס אכזרי בידי קבוצת גברים לבנים הוביל להתארגנות בקרב הקהילה השחורה למען צדק וזכויות האזרח.
ב-3 בספטמבר 1944, טיילור נחטפה כשיצאה מכנסייתה, ונאנסה על ידי שישה גברים לבנים.
אף על פי שלפחות שניים מהגברים הודו בדבר לרשויות, שני חברי מושבעים גדולים מיאנו להגיש נגדם כתבי אישום, ושום הליך משפטי לא ננקט נגד התוקפים שלה.
ב-2011, בית המחוקקים של אלבמה הוציא התנצלות רשמית מטעם המדינה "על כישלונה להעמיד לדין את התוקפים שלה." האונס של טיילור וההליכים המשפטיים שבאו בעקבותיו, היו בין המקרים הראשונים שעוררו מחאה ואקטיביזם בפריסה ארצית בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית, והניח בסיס מוקדם עבור התארגנות התנועה לזכויות האזרח.
בטקס 2018 פרסי גלובוס הזהב, כשקיבלה את פרס ססיל בי דה מיל לתרומה יוצאת דופן לעולם הבידור, הזכירה אופרה וינפרי את סיפורה של טיילור וביקשה להביאו למודעות ציבורית.
ריסי קורביט נולדה ב-31 בדצמבר 1919 באזור הכפרי של אלבמה, שם משפחתה פעלה בחקלאות כאריסים.
אמה נפטרה כשהייתה ריסי בת 17, והיא נטלה את אחריות הטיפול בששת אחיה ואחיותיה.
היא המשיכה לעבוד בשדות עד שנישאה בגיל 24, בשנת 1944, לווילי גאי טיילור, ונולדה בתם ג'ויס לי.
בעת שהלכה בדרכה הביתה מהכנסייה יחד עם חברתה, פאני דניאל, ובנה של דניאל, ב-3 בספטמבר 1944, נעצרה לידם מכונית בצד הדרך.
במכונית ישבו הטוראי הרברט לובט ועוד שישה גברים, כולם חמושים.
הרברט לובט הטיח בפני טיילור שהיא קטעה בדרך צעיר לבן בעיירה הסמוכה.
הייתה זו האשמה שקרית, מכיוון שטיילור הייתה עם דניאל כל אותו יום.
שבעת הגברים אילצו את טיילור להיכנס לתוך המכונית באיומי אקדח והסיעו אותה לאזור מיוער סמוך לכביש.
הם אילצו אותה להוריד את בגדיה, באמירה "תורידי את הסמרטוטים האלה, או שאני אהרוג אותך ואשאיר אותך כאן ביער." אחרי שהפשיטו אותה בכוח, טיילור התחננה לחזור הביתה אל משפחתה, ולתינוקת שלה.
התוקפים התעלמו מבקשותיה, הסירו את בגדיהם, וצפו בלובט כשהוא הורה לטיילור לשכב על גבה ו"להתנהג בדיוק כמו שאת עושה עם בעלך או שאני חותך לך את הגרון." שישה מהגברים אנסו אותה, כולל לובט.
החטיפה של טיילור דווחה למשטרה מיד על ידי דניאל.
דניאל זיהתה את המכונית כשייכת להוגו וילסון, אשר הודה שאסף את טיילור במכוניתו ולקח אותה, כפי שניסח את זה, "למקום".
הוא נקב בשמותיהם של האחרים, והם: דילארד יורק, בילי האוורטון (שטען שלא השתתף באונס כי הכיר את טיילור), הרברט לובט, לות'ר לי, ג'ו קולפפר ורוברט גמבל.
הוא טען שלא היה זה אונס מכיוון שהם שילמו לטיילור.
אף על פי ששלושה עדי ראייה זיהו את וילסון בתור הנהג של המכונית, המשטרה לא זימנה לחקירה אף אחד מהגברים שווילסון זיהה כשותפיו לפשע.
הקהילה השחורה של אבוויל התקוממה נגד הפעולות של המשטרה, או היעדרן, והאירוע דווח ל-NAACP במונטגומרי שבאלבמה.
ה-NAACP שלחו את מי שהייתה החוקרת המובילה בארגון, ופעילה נגד אלימות מינית, רוזה פארקס.
בתחילת אוקטובר, העיתון משיקגו, Chicago Defender, שהיה בעל קהל שחור מרחבי ארצות הברית, פרסם סיפור שער על המקרה, בכותרת "קורבן של אנסים לבנים באלבמה".
פארקס חזרה עם התיק למונטגומרי שם היא התחילה לעבוד על קבוצת פעולה לייצוגה והגנתה של טיילור, בסיועם של א.
ג'קסון, אנשים בעלי השפעה בקהילה של מונטגומרי.
פארקס ובעלי בריתה הקימו את הוועדה לצדק שוויוני באלבמה עבור טיילור, בה תמכו גם איגודי עובדים, ארגוני אפרו-אמריקאים, וארגוני נשים לאומיים.
הקבוצה גייסה תומכים בכל רחבי ארצות הברית ועד אביב 1945 ההתארגנות הייתה, על פי עיתון Chicago Defender "הקמפיין החזק ביותר לצדק שווה תחת החוק מזה עשור."
בימים 3–4 באוקטובר 1944, כינס התובע המחוזי חבר מושבעים גדול, האמון על הערכת הראיות והוצאת כתב אישום, ובו כל המושבעים גברים לבנים.
לא זימנו את וילסון או אף אחד אחר הקשור למקרה להעיד, רק את בני משפחתה של טיילור, שלא יכלו לזהות את תוקפיה.
חבר המושבעים מיאן להוציא כתב אישום, והשופט דחה את התביעה הפלילית.
בחודשים שלאחר המשפט, טיילור קיבלה מספר איומים על חייה, וביתה הותקף בבקבוקי תבערה על ידי גזענים לבנים.
טיילור, יחד עם בעלה ובנה, עברה לגור בבית משפחתה, שם אביה ואחיה יכלו לעזור להגן עליה מפני איומי המוות.
כל בני המשפחה פחדו לצאת מהבית אחרי רדת החשיכה, טיילור לא יצאה גם במהלך שעות היום.
הפחד שלה מפני פורעי החוק המאיימים נוסף לפחד מפני האיומים מצד הגברים שאנסו אותה שיהרגו אותה.
אביה, בני קורביט, טיפס כל לילה על העץ בחצר עם רובה כדי לשמור על טיילור והמשפחה, וירד משם רק עם עלות השחר.
בשלב זה, טיילור ומשפחתה האמינו שהם ייאלצו לחיות בפחד הזה כל חייהם.
אך בינתיים, הסיפור על האונס ומשפט הראווה המזויף המשיך להדהד בסניפי NAACP ברחבי הדרום, ובתוך קהילות שחורות.
ארגונים אלה ואחרים התאחדו כדי להגן על טיילור ולדרוש עונש לתוקפים, ואת אבטחתה של טיילור.
הפעילים התכנסו במרכז הבונים החופשיים השחורים בבירמינגהם, שם הקימו מטה לפעילות, אליו הגיעו גם כתבים ועורכים מעיתונים אזוריים, ורוזה פארקס ופעילות אחרות דאגו להפצת המסר, כך שהסיפור התחיל להיות מסוקר בערים גדולות כמו ניו יורק ופילדלפיה, ועד מהרה בכל רחבי ארצות הברית.
הכותרות הדגישו את ההתעלמות של הרשויות מאלימות מינית של גברים לבנים כלפי אישה שחורה, ותקפו את ההפרדה הגזעית של הדרום.
בנוסף, העיתונים באותה הזדמנות השוו לגישה ההפוכה הנהוגה שם, לפיה הגנה לכאורה על נשים לבנות מפני אלימות מינית משמשת כתירוץ לרדיפה של גברים שחורים.
בינתיים, החלו הפעילים גם קמפיין כתיבת מכתבים למושל אלבמה, צ'ונסי ספארקס.
ספארקס רץ בבחירות על מצע של גזענות והפרדה, ועל אידאולוגיה של זכויות המדינה מפני התערבות פדרלית, ולפיכך אימץ מדיניות של התעלמות בתחילה.
אך קיום האירוע והקמפיין שלאחריו בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה פעלה נגדו: ההשוואה של משטרת המחוז לנאצים, שלא איחרה לבוא, לבסוף גרמה לו להבטיח לפתוח בחקירה בנושא.
הפעילות של רוזה פארקס למען צדק עבור ריסי טיילור לא הייתה רק בהפצת מסרים.
דו בויז, קאונטי קאלן ולנגסטון יוז מתנועת הארלם רנסאנס, ואמרגן ויוצר הברודוויי הידוע אוסקר המרשטיין.
הקבוצה משכה את תשומת הלב של האף.
אדגר הובר, ובוועדת בית הנבחרים לפעילויות אנטי-אמריקאית נטען כי ארגון זה הוא פשוט כיסוי למפלגה הקומוניסטית.
בחקירה שפתח המושל, התראיין השריף לגבי הצעדים בהם נקט במקרה.
הוא טען שהוא פתח בחקירה משלו מיד לאחר התקיפה, טענה שהייתה שקרית.
החוקרים ראיינו את האנסים, וארבעה מתוך השבעה הודו בעיקרי המעשה, אך כפרו בכך שזה אונס כי טיילור "בעצם זונה" ושהיא השתתפה מרצונה.
שניים מהגברים, לרבות הרברט לובט, הכחישו כל ידע לגבי ההתקפה.
הגרסה של קולפפר עמדה בקנה אחד עם העדות המקורית של טיילור.
אך גם עם הודאות ותיאורים אלה, התובע הכללי "לא הצליח לשכנע את המושבעים של מחוז הנרי שיש מספיק ראיות כדי להגיש כתב אישום" נגד שבעת החשודים, בכינוס חבר המושבעים הגדול השני בתיק, שנערך ב-14 בפברואר 1945. גם חבר מושבעים זה, כולם גברים לבנים, סירב להוציא כתב אישום כלשהו.
הקהילה השחורה הייתה מזועזעת מהדחייה השנייה במקרה, ואילו העיתונות הלבנה החלה לצאת בסקירה יותר עוינת ותוקפנית כלפי טיילור בגלל הטענה שהיא עובדת בזנות.
טיילור המשיכה לחיות באבוויל למשך כשני עשורים לאחר התקיפה.
היא סיפרה שבמהלך שנים אלה היא חייתה בפחד, ושלבנים רבים בעיירה התייחסו אליה רע, אפילו אחרי שהתוקפים עצמם עזבו את המקום.
בסופו של דבר היא עברה לפלורידה, שם עבדה בקטיף תפוזים.
מאוחר יותר היא נפרדה מבעלה, שנפטר בתחילת שנות השישים.
בתם היחידה נהרגה בתאונת דרכים ב-1967. טיילור התגוררה במשך שנים רבות בווינטר הייבן שבפלורידה, עד שהמשפחה שלה הביאה אותה בחזרה לאבוויל עקב התדרדרות במצבה הבריאותי.
פרסום ספרה של דניאל ל.
באותה הזדמנות, גם בעלי תפקידים אחרים בממשל המקומי והמדינתי התנצלו בפני טיילור על היחס אליה, כולל ראש העיר של אבוויל, ריאן בללוק, שופטת מחוז הנרי ג'ואן סמית, וחבר קונגרס אלבמה דקסטר גרימלי.
טיילור קיבלה את ההתנצלויות ביום האם ב-2011, בעת ביקור בכנסיית – אותה הכנסייה בה התפללה באותו ערב גורלי.
"זה היה יום טוב להציג לי את זה.
ב-2011, ביקרה טיילור בבית הלבן והשתתפה בפורום בנושא רוזה פארקס במכון במועדון העיתונות הלאומי.
ב-2017 יצא הסרט התיעודי של ננסי בוירסקי, The Rape of Recy Taylor, אשר הקרנת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
ב-2018, כשבועיים לאחר מותה של טיילור, אופרה וינפרי העלתה את הסיפור שלה כחלק מנאום קבלת פרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב.
דמיל, בו דיברה על אלימות מינית כלפי נשים, קמפיין #MeToo, וייצוגים של נשים שחורות בתקשורת, בציינה כמה עמוק טבוע אי האמון של החברה והמערכת בעדותן של נשים, ובמיוחד נשים של צבע, לגבי אלימות המופנית כלפיהן.
היא אמרה: "מזה יותר מדי זמן, נשים לא נשמעו או לא האמינו להן אם העזו לדבר את האמת אל מול הכוח של אותם הגברים...
ואני רק מקווה שריסי טיילור מתה בידיעה שהאמת שלה ממשיכה להתקיים."
טיילור נפטרה בשנתה במוסד סיעודי באבוויל ב-28 בדצמבר 2017, בגיל 97..
ריסקיפייד בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, המספקת תוכנה כשירות (SaaS) למניעת הונאה וביטול חיוב במסחר מקוון.
החברה הוקמה בסוף שנת 2012 על ידי עידו גל ואסף פלדמן.
הטכנולוגיה של ריסקיפייד משתמשת בבינה מלאכותית, ניתוח התנהגות, קישור גמיש, איתור פרוקסי ולמידת מכונה כדי לאתר ולמנוע הונאה.
ריסקיפייד מגבה עסקאות מסוכנות שאושרו על ידי הטכנולוגיה שלה עם התחייבות להחזר כספי של 100% מהסכום במקרה של הונאה.
בפברואר 2016 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
ביוני 2017 גייסה החברה 33 מיליון דולר.
בנובמבר 2019 גייסה 165 מיליון דולר לפי שווי של כמיליארד דולר.
ביולי 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
רִיסְטוֹ אוֹיְקָרִינֶן (בפינית: Risto Oikarinen; נולד בשנת 1978) הוא משורר פיני.
ריסטו אויקרינן נולד ב-1978 בעיר קָיָאָנִי, בירת מחוז קַיְנוּאוּ, שבצפון פינלנד.
בעל תואר שני מהפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת הלסינקי, והוסמך ככומר של הכנסייה הלותרנית.
כיום הוא מתגורר בהלסינקי, עוסק בכתיבת הרומן השני שלו ועובד על קובץ שיריו הרביעי.
נוסף על כך, עוסק בהוראת כתיבה יוצרת במכון להשכלת מבוגרים ובנגינת ג'אז בסקסופון.
תרגומים עבריים של אחדים משיריו ראו אור בספר חסד ויערות, אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020 בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
הנוף התרבותי של ריסקו קאידו וההרים הקדושים של גראן קנריה (בספרדית: Paisaje cultural del Risco Caído y montañas sagradas de Gran Canaria) הוא אתר במרכז ההררי של האי גראן קנריה שבאיים הקנריים בספרד.
ב-7 ביולי 2019 הוא הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו במסגרת המושב ה-43 של ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו.
הוא משתרע על פני כמעט כל אגן טחדה (Cuenca de Tejeda), מסיב וחלק מערוץ הנהר ברנקו אונדו (Barranco Hondo).
שטח אתר המורשת העולמית הוא 94.25 קילומטרים, ושטח אזור החיץ הוא 85.57 קילומטרים רבועים, ובסך הכול כ-180 קילומטרים רבועים.
שטח זה כולל את היישובים ארטנרה (Artenara), טחדה (Tejeda), גאלדר (Gáldar) ואגאטה (Agaete).
זהו אתר המורשת העולמית הראשון באי גראן קנריה, והחמישי באיים הקנריים.
הנוף התרבותי הוא אתר הכולל ממצאים ארכאולוגיים ושרידי מבנים שנשמרו היטב השייכים לתרבות שנעלמה של התושבים המקוריים של האיים הקנריים, הגואנצ'ים, ילידים ממוצא ברברי שהגיעו לאיים מצפון אפריקה, סביב המאה הראשונה לספירה.
למעט כמה מפגשים ספורדיים במאה ה-14 עם ספנים מדרום אירופה שהגיעו לאיים בדרכם לחפש נתיבים חדשים אל איי התבלינים או בשל סחר עבדים, הייתה האוכלוסייה המקומית מבודדת עד כיבוש האיים על ידי כתר קסטיליה במאות 14 וה-15.
הנוף התרבותי משתרע על שטח הררי נרחב במרכז האי בתוך הקלדרה הגדולה של טחדה (Caldera de Tejeda), "סערה מאובנת" כפי שכינה אותה מיגל דה אונאמונו:
באתר יש מגוון רחב של אתרים ארכאולוגיים: יישובים של שוכני מערות, מקדשים, אסמים מבוצרים, טרסות ששימשו לחקלאות, מתקנים לניצול מים ומערות ובהן ציורים ופטרוגליפים.
בין האתרים: "ריסקו קאידו" (Risco Caído, מילולית "צוק שנפל"), רוקה בנטייגה (Roque Bentayga), צוק סלע בגובה 1,441 מטרים שסביבו שרידי יישובים ומקדשים, "מערת מנורות השמן" (Cueva de los Candiles) על צוק צ'פין (Risco de Chapín) והאתר הארכאולוגי אקוסה (Conjunto arqueológico de Acusa).
אתר ריסקו קאידו כולל מערכת מערות הממוקמת על הגדה השמאלית של הנהר ברנקו אונדו, המפריד בין הרשויות המקומיות של ארטנרה וגאלדר.
מערות אלה נחפרות בערך 100 מטר מעל תחתית הערוץ על גבי מדף סלע.
האתר מורכב מ-21 מערות שנחפרו בסלע הגעשי של צוק מעל הערוץ.
מערות אלה שימשו משכן לאנשים וחיות משק במשך 600 שנה לפחות, ומשערים שהיו בשימוש עד תחילת המאה ה-20.
אלומגרן או המקום הקדוש של ריסקו קאידו
בנוסף לשימושים האמורים, המערה המכונה C6 אמורה להוות אלמוגרן (almogarén, מילה שמקורה ברברי), כלומר מקום מפגש עבור פייקנס (Faycanes, כהני הדת הקנריים).
המערה יוצאת דופן בשל גגה הבנוי כקמרון (מקרה ייחודי באיים), ויש בתקרתה חור מלאכותי שכאשר עובר דרכו אור השחר הוא מייצר אפקט אופטי ייחודי על הציורים שעל קיר המערה.
מהחריטות של משולשים (אולי ייצוגים של ערווה) משערים כי מדובר במקדש המוקדש לפוריות.
כמו כן, קיימת השערה כי המערה שימשה כמצפה אסטרונומי של הילידים.
הכללתו של אתר ריסקו קאידו ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ספגה ביקורת מצד מגזרים מסוימים בספרד.
המתמטיקאי חוסה באריוס (José Barrios) ביקר את ההחלטה בטענה שאין תמיכה מדעית בטענה שאחת המערות הייתה מצפה אסטרונומי ילידי ובשל הגנת יתר מוסדית על המובלעת הזו בהשוואה לאתרים אחרים בגראן קנריה כגון האתר הארכאולוגי של "מערת ארבע הדלתות" (Cuatro Puertas).
גם הגאוגרף אאוסטקיו וייאלבה (Eustaquio Villalba) הטיל ספק בקיומו של מצפה כוכבים אסטרונומי בריסקו קידו.
הם גם מבקרים את העובדה שמאמר אחד, שלדעתם יש לו "בסיס מדעי מועט", שנכתב על ידי מגלה האתר, חוליו קואנקה (Julio Cuenca), הספיק לטענה שכזו.
לדברי באריוס: "אין מחקר מדעי התומך בהשערה הארכאואסטרונומית", השערה שהייתה סיבה מהותית להחלטה להכריז על המקום כאתר מורשת עולמית.
הוא רומז כי אין סמנים אסטרונומיים שיאשרו תאוריה זו, וכי "אין ולו דוח טכני אחד שפורסם התומך באחת מהטענות הללו".
ריספקט הוא סרט דרמה מוזיקלי ביוגרפי אמריקאי משנת 2021 המבוסס על חייה של הזמרת האמריקאית אריתה פרנקלין.
זהו סרטה הראשון של הבמאית ליסל טומי.
העלילה מבוססת על תסריט שכתבה טרייסי סקוט וילסון.
השחקנים הראשיים הם ג'ניפר הדסון בתפקיד הראשי כאריתה פרנקלין, ופורסט ויטאקר המגלם את אביה של אריתה.
שחקנים נוספים בסרט: מרלון ווינס, אודרה מקדונלד, מארק מארון, טייט דונובן, מרי ג'יי בלייג', טיטוס בורגס, סיקון סנגבלו, היילי קילגור, סקיי דקוטה טרנר ועוד.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב־13 באוגוסט 2021. הוא מופץ בארצות הברית על ידי אולפני יונייטד ארטיסטס, וברחבי העולם על ידי סרטי יוניברסל.
העלילה מלווה את אריתה פרנקלין מאז שהייתה ילדה.
כבר בגיל צעיר היא שרה במקהלת הכנסייה של אביה ובאירועים שונים בבית המשפחה.
כשבגרה הפכה לכוכבת מוזיקלית בינלאומית שכונתה "מלכת מוזיקת הנשמה".
הסרט מתאר גם את חייה האישיים במקביל להתפתחות של הקריירה המוזיקלית שלה ואת ההתמודדות של פרנקלין עם מערכות יחסים פוגעניות והתעללות מצד בני זוגה.
כמו כן יש התייחסות בסרט למעורבת שלה במחאות ובאירועים ציבוריים במסגרת פעילותה בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
+שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותג'ניפר הדסוןאריתה פרנקליןסקיי דקוטהאריתה בצעירותהפורסט ויטאקראביה של אריתה, מנהיג כנסייה מקומיתמרלון ויינסאודרה מקדונלדאמא של אריתהמארק מרוןג'רי וקסלראחותה הגדולה של אריתהאחותה הצעירה של אריתהטייט דונובןג'ון האמונדמרי ג'יי בלייג'דיינה וושינגטוןקלווין היירסם קוקלודריק ד.
העבודה על הסרט נמשכה מספר שנים ורק בינואר 2019 פורסם שליסל טומי תביים את הסרט.
פרנקלין עצמה הייתה מעורבת בפיתוח הסרט עד מותה ב־16 באוגוסט 2018 והיא גם בחרה את ג'ניפר הדסון לתפקיד הראשי.
שאר השחקנים, כולל פורסט ויטאקר, מרי ג'יי בלייג' ועוד, הוחתמו באוקטובר 2019.
בעסקה שנחתמה עם חברת מטרו גולדווין מאייר (MGM) ביוני 2019 הוחלט שחברת ברון תיקח חלק בהפקה ובמימון של הסרט.
הצילומים החלו באטלנטה, ג'ורג'יה, ב -2 בספטמבר 2019 והסתיימו ב -15 בפברואר 2020.
הפסקול של הסרט כולל שיר מקורי אחד, "Here I Am (Singing My Way Home)", בביצוע הדסון עצמה.
השיר נכתב על ידי הדסון, קרול קינג וג'יימי הארטמן והופק על ידי ויל.איי.אם.
השיר יצא לאור ב -18 ביוני 2021. אלבום הפסקול של הסרט יצא ב־13 באוגוסט בחברת התקליטים האמריקאית אפיק רקורדס.
בארצות הברית ובקנדה הסרט ראה אור לצד הסרטים לשחרר את גאי ו- לא לנשום 2, והוא צפוי להרוויח כ -10 מיליון דולר מהקרנות ב 3,207 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון להפצה.
באתר האינטרנט לביקורות סרטים Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 63% על סמך 81 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.1 מתוך עשר.
התגובות נעות בסגנון זה: "הביצוע הסטנדרטי לא עולה בקנה אחד עם הביוגרפיה שהסרט מציג, אבל הביצועים בכיכובה של ג'ניפר הדסון בהחלט זוכים לכבוד".
באתר Metacritic, הסרט זוכה לציון מצטבר של 63 מתוך 100 בהתבסס על 34 מבקרים, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
קהל שהצביע לסרט ב CinemaScore העניק לסרט ציון ממוצע של "A" בסולם A+ עד F.
פיטר דברוג, כתב במגזין וראייטי, כינה את הסרט כ"סרט ביוגרפי שזוכה ליותר כבוד ממה שמגיע לו ומתרחק מגילוי הטראומות שעיצבו את אגדת הנשמה (...).
ריסטרטו (caffè ristretto באיטלקית) הוא שוט קצר (20 מיליליטר) של קפה אספרסו מרוכז מאוד.
הוא עשוי מאותה כמות של קפה טחון, אך מופק בטחינה דקה יותר ובשימוש בחצי מכמות המים.
שוט קצר רגיל עשוי להיראות כמו ריסטרטו, אולם בפועל, יהיה שוט חלש ומדולל יותר.
ההפך של ריסטרטו (שפירושו באיטלקית, "מקוצר, צר") הוא לוּנגו ("ארוך"), העשוי כמות מים כפולה.
הצרפתים קוראים לריסטרטו קפה סֶרֶה (serré).
קפה מכיל למעלה מאלף תרכובות ארומטיות.
ההרכב הכימי והטעם של ריסטרטו שונים מאלה של מיצוי באורך מלא (אספרסו רק) משלוש סיבות:
מרוכז יותר: החלק הראשון של כל מיצוי הוא המרוכז ביותר, גוונו בדרך כלל חום כהה מאוד (לפחות כשל שוקולד מריר), בעוד שקצה השוט בהיר הרבה יותר בצבע חום זהוב .
זהו גורם חשוב בעת שתיית מנות אספרסו נקיות.
איזון שונה: תרכובות כימיות שונות בקפה טחון מתמוססות למים חמים בקצבים שונים.
ריסטרטו מכיל שיעור יחסי גדול יותר של תרכובות מיצוי מהיר יותר, באופן יחסי פחות מהתרכובות האופייניות למיצוי יתר, ולכן, האיזון שונה.
פחות תרכובות במיצוי מלא: רבות תרכובות הקפה השונות אינן עוברות מיצוי מלא, וביניהן קפאין, מופקות לתוך ריסטרטו, זאת לעומת קפה ארוך.
זהו גורם חשוב בעת ערבוב הקפה עם מים או עם חלב.
ריסטרטו נקי שותים לרוב מספלי קפה קטנים, ולא מדללים לתוך כוס גדולה יותר המכילה חלב או מים.
ניתן לתאר אותו כנועז יותר, מלא יותר, בעל יותר גוף ופחות מרירות.
מאפיינים אלו מיוחסים בדרך כלל לאספרסו באופן כללי אך הם בולטים יותר בריסטרטו.
כאשר מעורבב לתוך כוס מים (למשל אמריקנו או שחור ארוך) או חלב (למשל לאטה או קפוצ'ינו), ריסטרטו פחות מריר ומפגין אופי "אספרסו" עז יותר.
ריסן דק (שם מדעי:Blepharis attenuata ) הוא צמח קוצני רב-שנתי מדברי מהסוג ריסן שבמשפחת הקוציציים, המאכלס בתי גידול חמים ויבשים ביותר.
בישראל הוא נפוץ לאורך כל מזרחו של החבל המדברי, בערוצי נחלים בסיני, באילת בעמק הערבה, במזרח הנגב, ואזור ים-המלח.
הוא פזור בבקעה ובמדבר שומרון, ונדיר צפונה משם עד לגולן וגליל התחתון.
זרעיו של הריסן הדק ניחנו במנגנונים מיוחדים לתזמון הנביטה של הזרע והבטחת הצלחתה והתבססותה בתנאי המדבר חסרי הוודאות במשטר המשקעים.
האוכלוסיות בישראל שונות זו מזו, ונמצאו מספר טיפוסים (אקוטיפים), בעבר הבוטנאים מנו שלושה מינים הגדלים בישראל ובסיני: ריסן דק או דק-עלים (Blepharis attenuata) שנחשב לבלעדי למדבר יהודה ולמדבר השומרון, ריסן נאכל ("Blepharis ciliaris שם נרדף: Blepharis persica), ריסן צר-עלים (Blepharis linariifolia) הבלעדי לסיני.
בעקבות מחקר מעמיק משנת 2000 התברר ששני המינים האחרונים אומנם קיימים אבל לא בארץ ישראל ולא בסיני, ולמעשה קיים מין אחד ריסן דק מושא הערך.
ההבחנה שנעשתה בין ריסן נאכל לריסן דק היא כדלהלן:
בריסן נאכל החפים שבאמצע התפרחת רחבים ודמויי ביצה בחלקם התחתון.
הקוצים הצדדיים של החפים רבים מ-3 ואינם ארוכים מרוחב החפה.
כל חמשת העורקים של החפים רחבים.
בריסן דק החפים שבאמצע התפרחת צרים מאוד ודמויי סרגל או אזמל.
הקוצים הצדדיים העליונים של החפים, מספרם 2 או 3 והם ארוכים בהרבה מרוחב החפה, אורכם 11-10 מ"מ.
3 מתוך חמשת העורקים גסים והשניים האחרים עדינים.
כאמור, כיום הערכה היא שמדובר במין אחד בעל מספר טיפוסים.
צמח חד-שנתי או בן שיח הוא צמח סבוך, קוצני מאוד, בעל בסיס מעוצה מסתעף מבסיסו לגבעולים אחדים.
רוב פרטי האוכלוסייה בני שיח, אולם אפשר לראות צמחים רבים שמתים לאחר שנה.
הגבעולים עגולים, שרועים או מזדקפים, נוקשים, בלתי מסתעפים, נושאים חפים קוצניים, מרזביים ונוקשים מאוד ואורכם 5 ס"מ.
עלי השושנת שלו תמימים או קוצניים מעט בשוליהם.
הם נובלים במהירות וכל תפקיד ההטמעה עובר לחפים.
התפרחת היא שיבולת צפופה ללא מרווחים, פרח יושב בחיק כל חפה.
החפים נגדיים, ערוכים בארבעה טורי אורך על הגבעול, והם בעלי אונות צדדיות ששפתן קוצנית וקודקודן מתחדד והופך לקוץ דוקרני.
הפרחים דו-מיניים, מאוחי עלי כותרת בבסיסם לכדי צינור רחב וקצר, דו-שפתניים, בעלי סימטריה דו-צדדית בולטת, והם דומים לפרחים הדו-שפתניים של בני משפחת השפתניים.
עלי הכותרת נושרים כיחידה אחת ומותרים את עלי הגביע ועמוד השחלה.
הפרחים גדולים, תכולים ודו-שפתניים ערוכים בשיבולים.
הגביע בעל 4 אונות בלתי שוות, העליונה והתחתונה גדולות, הצדדיות קטנות.
הכותרת דו-שפתנית, השפה התחתונה בת 3 עד 5 אונות כחולה-תכולה, מעורקת לאורכה בקווים כהים יותר ואורכה 25 עד 30 ס"מ.
השפה העליונה קטנה, לבנה, דמוית קסדה ומתחתיה חבויים האבקנים ועמוד בשחלה וצלקתו.
יש שצבעה של הכותרת סגול, צהבהב ואף לבן.
האבקנים 4, ערוכים על צינור הכותרת בשני זוגות לא שווים זה לזה וחבויים מתחת לשפה העליונה.
זירי שניים מהאבקנים נמשכים מעל למאבקים.
והם אינם נפתחים בנקבים, אלא בסדקים.
השחלה עילית, שני מגורות, עמוד שחלה אחד, על פי רוב ארוך ונשאר לאחר נשירת הכותרת.
השליה זוויתית בכל מגורה ביצית אחת.
הפרי הוא הלקט פחוס ומעוצה המחולק לשתי מגורות ונפתח בשני קשוות בכל מגורה מצוי זרע אחד.
הֶלְקֵט (Capsule) הוא על פי רוב פרי יבש בן מגורה אחת או יותר, שמכיל זרעים מעטים או מרובים.
ההלקט הבשל והיבש משתייר על צמח האם והוא עטוף בשני עלי גביע גדולים, העליון והתחתון.
הזרעים היבשים מכוסים בצרורות של שערות מפותלות והדוקות המפרישות.
בתאים הקיצוניים של השערה הרב-תאית מצויות התעבויות דופן משניות, טבעתיות או לוליניות.
בריר של הדופן הראשוני, שנבדק באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני, נתגלה כי הוא מורכב ממיקרופיברילות של תאית בתוך גל אורוני.
הצמח בן קיימא (ירוק-עד), לפעמים מתייבש חלקית בעונות יובש, אולם אפשר לראות צמחים רבים שמתים לאחר שנה.
אחרי עונת יובש מתחדש הצמח ועשוי ללבלב מכל חלקיו: מכל אורכם של גבעולי התפרחת או מראשם וכמובן מבסיסו.
אחרי שנה דלה בגשמים הוא מתחדש רק מבסיסו.
עיקר הפריחה באביב והיא נמשכת בדלילות כל השנה.
בעונה שמצויים בה מים בקרקע.
בתנאים נוחים חלה הפריחה כמעט במשך כל חודשי השנה, אך בעיקר בחודשי הקיץ (מאי עד דצמבר).
הפרח מאובק על ידי דבורים בינוניות.
תזמון ההפצה והנביטה ופיזור הסיכונים