tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 בספטמבר 1939 צפה אלמוג עם חבריו וקהל רב באוניית המעפילים טייגר היל פורקת מעפילים בחוף תל אביב.
בהורדת המעפילים השתתפו מדריכי הימיה אך האירוע נחרת בזכרונו של אלמוג וכיוונו לדרך פעילות בהעפלה.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח והשתתף בקורס מפקדי סירות שנערך בקיסריה באפריל 1943 בפיקודו של יעקב סלומון.
בינואר 1945 השתתף אלמוג בקורס חובלים הראשון של הפלי"ם שהתקיים ליד בית הספר הימי בחיפה בהנהלת דב מגן ושמואל טנקוס.
בסיום הקורס הצטרף כאיש צוות והפליג מספר חודשים באנייה "עמוס" של חברה לשירות ימי עתיד.
באותה שנה נעשה מדריך בקורס מפקדי סירות בקיסריה.
החל בפעילות ההעפלה, בכך שהשתתף בהורדת מעפילים מהספינות לחוף.
ב-22 בנובמבר 1945 השתתף אלמוג כמפקד סירת מפרש בהורדת מעפילי ברל כצנלסון (אוניית מעפילים) לחוף שפיים.
הסירות שסיימו את עבודת הפריקה והיו בדרך לבסיסן בקיסריה נתפשו על ידי הבריטים.
אלמוג וחבריו נשלחו למחנה המעצר בלטרון.
בחורף שנת 1946 יצא אלמוג בתעודות שאולות לאירופה והגיע למחנה "סן ז'רום" במרסיי שהיה אז בסיס לפעילות המוסד לעלייה ב' בצרפת.
אלמוג הופעל בעבודת הכנת אוניות להעפלה בקבוצה בפיקודו של גדעון שוחט.
בנוסף לעבודת ההכנה נעשה אלמוג מנהל מחנה נוער ניצולי שואה באזור מרסיי ומחנה "דפנה" שבו היו כ-300 ניצולי שואה ומשפחות שחזרו מרוסיה לפולין שהמתינו לעלייתם לארץ ישראל.
ניהול מחנות העלייה היווה לאלמוג הכנה טובה לקראת פיקוד על אוניות מעפילים.
ב-22 במאי 1947 הודיע שמריה צמרת – הממונה על פעילות המוסד לעלייה ב' בצרפת – לאלמוג שהוא מתמנה לפיקוד על האונייה בכינוי "צפונית" שוברת קרח לשעבר NORTHLAND שמגיעה מארצות הברית לפורט דה בוק.
המשימה הייתה לצאת יחד עם האנייה "המלאך" בפיקוד מרדכי לימון לבאיון בחוף האטלנטי של צרפת, ושם להכין את האנייות להעפלה.
ב-2 ביוני 1947 יצאו אלמוג ואנשיו עם ה"צפונית" והגיעו לבאיון ב-12 ביוני 1947. האונייה הוכנה וב-28 באוגוסט נשלחו לנמל הבולגרי בורגס בים השחור לאסוף מעפילים.
ב-3 בספטמבר 1947 עברה "צפונית" את מצר גיברלטר ומייד נדבקה אליה משחתת בריטית שליוותה אותה עד מצר הדרדנלים במעבר הדרומי לים השחור ושם עזבה.
לאחר חציית המצרים נכנסה ה"צפונית" לים השחור וב-14 בספטמבר נכנסה לנמל בורגס בעזרת נתב שהכיר את שדות המוקשים בכניסה.
ב-22 בספטמבר לאחר חשיכה הגיעה רכבת המעפילים תחת משמר רומני ובולגרי והמעפילים - כ-2,500 מתוכם 150 תינוקות - עלו ל"צפונית" האנייה יצאה מהנמל והמתינה בעגינה ל"המלאך".
תוך כדי העגינה הגיעו עוד בני נוער ולאחר קליטתם היו באונייה 2,664 מעפילים.
האוניות הפליגו יחדיו עברו את המצרים הטורקיים ומדרום להם המתינו שתי משחתות בריטיות.
התארגנות המעפילים באונייה הייתה טובה למרות הצפיפות הרבה.
בשלב זה התקבלה הוראה לתת שמות חדשים לאוניות.
"המלאך" בפיקוד מרדכי לימון נעשתה גאולה ו"צפונית" בפיקודו של אלמוג נעשתה מדינת היהודים.
ב-2 באוקטובר 1947 לקראת חופי ארץ ישראל התפצלו האוניות גאולה פנתה לחיפה ומדינת היהודים לכיוון תל אביב.
שתי משחתות נצמדו לאונייה כשוברת קרח הייתה חזקה במיוחד ובתמרון הצליח אלמוג לגרום נזק לאחת המשחתות.
אך המשחתת הבריטית השנייה הורידה צוות השתלטות שהשתלט על חדר ההמכונות.
הבריטים קשרו את האונייה למשחתת וגררו אותה לכיוון חיפה.
שתי אוניות המעפילים נקשרו ל"רציף הדמעות" ולאחר שלושה ימים גורשו לקפריסין.
אלמוג ואנשי הפלי"ם נחבאו בסליק שהוכן לכך בתחתית האונייה.
ולאחר שהבריטים עזבו את האנייה בצי הצללים חמקו החוצה בסיוע מחלקת הנמל של הפלי"ם.
באמצע ינואר 1948 הטיל שאול אביגור על אלמוג לפקד על הספינה TADORNE שנרכשה בלה רושל בצפון מערב צרפת להכשירה להפלגה ולהשיטה לים התיכון באזור מצר בוניפציו בין קורסיקה לסרדיניה בכוננות לקליטת מעפילים.
עם השלמת הכנות הדרגשים והצטיידות במים ודלק.
שטו עם האניה לחוף בנדול בדרום צרפת, ויצאו עם 560 מעפילים לארץ ישראל.
אך בגלל תקלה חמורה בדוד הקיטור הועברו המעפילים לאונייה אחרת ונכנסו לנמל בסטיה בקורסיקה לתיקון.
ב-13 באפריל 1948 נכנסה האנייה בשנית למפרץ בחוף בנדול, והעלתה 550 מעפילים.
כאן הוסב שם האנייה ל"נחשון הקסטל" על שם מבצע נחשון להסרת המצור על ירושלים.
ב-26 באפריל 1948 נתפסה האונייה על ידי משחתת בריטית בקרבת חופי ארץ ישראל האנייה נגררה לחיפה והמעפילים גורשו לקפריסין.
הייתה זאת האנייה האחרונה שהמעפילים בה גורשו לקפריסין.
אלמוג ואנשי הפלי"ם ירדו בסליק שהוכן לשם כך ולאחר רדת הבריטים חולצו על ידי יחידת הנמל.
ב 27 באפריל 1948 לאחר שחולץ מהסליק בנחשון (אוניית מעפילים), התבשר אלמוג, כי יחד עם מרבית אנשי הפלי"ם, גויס לשירות הימי שהפך לחיל הים.
משימתו הראשונה הייתה להכין את מדינת היהודים כאוניית מלחמה.
ב-21 במאי 1948 בערב הפליגה האונייה בדגל טורקי מנמל חיפה שהיה עדיין בשליטה בריטית לתל אביב.
לאחר היציאה בפיקודו של אלמוג, הוסב שמה לאח"י אילת (א-16) הייתה זאת אוניית המלחמה הראשונה של חיל הים הישראלי.
משימות האנייה היו הגנה נגד מטוסים באזור תל אביב ואבטחת אוניות עולים ורכש שהגיעו לנמל תל אביב.
שתי אוניות מעפילים נוספות נמצאו בהכנה אח"י וג'ווד הצטרפה ב-9 ביוני ואח"י הגנה הצטרפה ב-18 ביולי 1948.
ב-29 במאי 1948 מלווה אח"י אילת (א-16) את אוניית מעפילים האחרונה 'קרב עמק איילון' ומאבטחת את הורדת מעפיליה בקיסריה.
בספטמבר 1948 הגיעו מאיטליה סירות נפץ ואח"י מעוז (ק-24) בפיקודו של מילה ברנר הוכנה כבסיס ימי לסירות אלה.
אלמוג נעשה סגן מפקד באנייה זו.
ב-22 באוקטובר 1948 השתתף אלמוג עם אח"י מעוז (ק-24) בטיבוע אל-אמיר פארוק.
הקרב המוצלח ביותר של חיל הים במלחמת העצמאות.
אלמוג פיקח על הורדת סירות הנפץ לפעולה ואיסופן לאונית האם אחריה.
אלמוג מילא תפקידים שונים בחיל הים.
ביניהם: מפקד בסיס חיל הים באילת ("בסיס המפרץ") בין השנים 1952–1955. אחריות הבסיס כללה את חופי מפרץ אילת מהגבול המצרי ועד לגבול הירדני, כולל חוף ים המלח מסדום ועד לעין גדי.
ב-1962, בנוסף לתפקידו מונה להיות הבקר-החיילי לציוד (על פי פקודת מטכ"ל), תפקיד שאחריותו פיקוח והחלטה על ציוד חילי שיוצא למכירה או יושאר לשימור על בסיס חשיבות למען ההיסטוריה.
תפקידו האחרון בחיל היה ראש ענף הפרט במחלקת כוח האדם בדרגת סא"ל.
עד אוגוסט 1968 שאז פרש מהשירות הצבאי לגמלאות.
בשנת שירות האחרונה הושאל אלמוג למשרד הביטחון ביזמתו להקים את מוזיאון ההעפלה וחיל הים למרגלות הכרמל בחיפה.
לאחר פרישתו מצה"ל המשיך אלמוג לנהל את המוזיאון, כעובד משרד הביטחון, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1995.
קורס מפקדי סירות מס 2 של הפלי"ם בקיסריה אפריל 1943.
קורס חובלים א' של הפלי"ם, שהתקיים בבית הספר הימי בחיפה 1945.
בשנת 1955 נישא אלמוג לחברתו חיה אלוני.
השניים נפגשו לראשונה בשנת 1952 במהלך שירותם, כשאלמוג היה מפקד בסיס חיל הים באילת "בסיס המפרץ" וחיה הייתה נציגת "אגף הערבה" באילת מטעם משרד ראש הממשלה.
השניים התחילו לצאת רק כשנה לאחר מכן, בשידוך של חיה פנצ'ק, אחותו של אלמוג שהייתה חברה של חיה אלוני.
חיה אלוני (פון כץ) נולדה ב-1929 בליטא להניה ומאיר פון-כץ.
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1933 והתיישבה בתל אביב.
בארץ נולדה בת שנייה ושמה דרורה.
אלוני הייתה חברה בתנועת הנוער העובד ויצאה להכשרה בקיבוץ עין חרוד.
ההכשרה גויסה לפלמ"ח ב-1945 וצורפה לפלוגה א' בגדוד הראשון.
בהמשך עברה אלוני עם ההכשרה לקיבוץ משמר הים, ועסקה בעבודה, אימונים ובהגנה על היישובים הסמוכים.
לאחר מלחמת העצמאות עלתה אלוני עם ההכשרה להתיישבות בקיבוץ צובה.
אחרי שחרורה מצה"ל עבדה במשרד הביטחון במחלקה להנצחת החייל, והמשיכה לעבוד לאחר הנישואין בוועד עובדי משרד הביטחון.
ב-1970 פתחה את "גן חיה" בבית המשפחה בחיפה, גנון פרטי לכ־10 ילדים בגיל הרך (גילאי שנתיים שלוש).
"גן חיה", שפעל במשך כ-20 שנה היה מבוקש ביותר בשכונה וההורים היו רושמים את ילדיהם אליו עם היציאה מחדר הלידה.
חיה ניהלה את הגן עד שיצאה לגמלאות בגיל 60. חיה אלמוג נפטרה בשנת 2017 ממחלת אלצהיימר.
לאחר נישואיהם עבר הזוג לחיפה ונולדו להם שלושה ילדים – הדר, שי ורקפת.
כיום, ד"ר הדר אלמוג נשוי לפרופ' שולמית אלמוג ולהם שני ילדים – גיא ותומר.
גיא אלמוג נשוי לוויקי אלמוג-אייזנברג ולשניים שני ילדים.
שי אלמוג נשוי לעמליה אלמוג ולהם שתי בנות – מיה ועדי.
רקפת פרידמן-אלמוג נשואה לרונן פרידמן ולשניים שלושה ילדים – ניל, אופק ורומי.
אלמוג נפטר ב-28 במאי 2019, בגיל 95, והובא לקבורה בבית העלמין "שדה יהושע" בחיפה.
מאיר שפיר מוזיאון ההעפלה וחיל הים – טקס הפתיחה וביקור במוזיאון ההעפלה וחיל הים, מערכות ים נובמבר 1969, עמ' 28–31.
שמשון בובר, הימיה אסופת סיפורי הפלוגות הימיות הוצאת 'הפועל', 2004, עמ' 30–31, 230.
הרב יוסף אליהו (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשט"ו, 10 בנובמבר 1955) הוא רב וסופר ישראלי.
נולד לעולים מאפגניסטן ומפרס שהיו ממקימי היישוב הודיה, וכשהיה בגיל שנתיים עברה המשפחה לתל אביב.
אחיו הוא הרב יורם אליהו.
למד בבית הספר "סיני" בתל אביב ובישיבת בני עקיבא בנתניה.
למד 7 שנים בישיבת הכותל ולאחר מכן 8 שנים בישיבת בית אל, שם התגורר במשך 20 שנה.
בשנת ה'תש"ן הצטרף לרב שבתי סבתו בהקמת ישיבת נתיבות יוסף ושימש שם כר"מ.
החל משנת ה'תש"ס שימש במשך כחמש שנים כמנחה ארצי מטעם משרד החינוך בשיטת הבקיאות שפיתחה הישיבה.
בשנת תשפ"ד נפל בקרב נכדו, אריאל אליהו, בתחילת מלחמת חרבות ברזל.
במהלך לימודיו בישיבת הכותל הושפע מהרב חיים ישעיהו הדרי, ונקשר באופן מיוחד לרב אביגדר נבנצל והפך לתלמידו המובהק.
כתב את השיחות השבועיות שהעביר הרב נבנצל, ושמרן בקלסרים.
ד"ר יצחק ארנסט נבנצל - אביו של הרב אביגדר, פנה לרב יוסף בבקשה לערוך את השיחות ולהוציאן לאור.
גם הרב משה צבי נריה, שהתארח בביתו של הרב יוסף וראה את קלסרי השיחות, עודדו להוציאן לאור.
בשנת ה'תשמ"ח יצא לאור הכרך הראשון בסדרת שיחות הרב נבנצל - זמנים: "שיחות לראש השנה", ובשנת ה'תשנ"ז יצא הכרך השני "שיחות ליום הכיפורים".
שני הספרים תורגמו לאנגלית ולצרפתית.
בין השנים ה'תשמ"ט עד ה'תשס"ב יצאו "שיחות לספר בראשית", "שיחות לספר שמות", "שיחות לספר ויקרא", "שיחות לספר במדבר" ו"שיחות לספר דברים".
הרב נבנצל בדק כל שיחה אחרי עריכתה, ואישר את הנוסח.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בזכות סגנון העריכה המיוחד אותו חידש הרב יוסף.
סדרת השיחות נמכרה עד כה (ה'תשע"ט) בכ-160,000 עותקים.
התורה המשמחת ואורו של עולם
בשנת ה'תשנ"ח הוציא יחד עם אשתו רות את הספר "התורה המשמחת", ביוגרפיה על רבי שלמה זלמן אוירבך, רבו המובהק של הרב נבנצל.
לצורך העבודה על הספר הפסיק את עבודתו בישיבה למשך שנה וראיין מאות אנשים.
הספר תרם לתחושת חיבור ואחדות בין הציבור החרדי והדתי לאומי, בזכות אישיותו של הרב אוירבך שהיה מקושר לכל הזרמים.
להגברת הדיוק והאמינות, יש בספר רק סיפורים מ"כלי ראשון", וארבעה ממקורבי הרב אוירבך בדקו אם כל סיפור אכן תואם להשקפת עולמו המרכזית של הרב בנושא: שניים מבניו - הרב ברוך והרב אברהם דב אוירבך; נכדו של הרב - אהרון גולדברג, והרב נבנצל - תלמידו המובהק.
בעקבות הוצאת הספר העביר הרב יוסף כ-250 הרצאות ברחבי הארץ.
ב-2014 יזם והפיק סרט בשם "התורה המשמחת" העוסק באישיותו של הרב אוירבך שביים הרב זאביק הראל.
בשנת ה'תשס"ט הוציא את ספר ההמשך, "אורו של עולם" ובו כ-400 סיפורים נוספים.
ב-2001 הוציא לאור ספר ילדים בשם "כולם שבים הביתה", גרסה יהודית-תורנית לספר "לאסי חוזרת הביתה".
הספר מספר על הדוד אלישע המתחיל תהליך של חזרה בתשובה בעקבות קלטת שקיבל בצומת, ומשולב בסיפורה של הכלבה קוקי החוזרת גם היא הביתה, לילדי משפחת כהן.
לפני הדפסת הספר, קראו אותו הרבנים מרדכי אליהו ואביגדר נבנצל, והוסיפו בו משלהם.
כאשר התגורר בשכונת בית וגן, התוודע לרב אריה לייב היימן, תלמיד של הרב אהרון קוטלר.
בין השנים ה'תשס"ד - ה'תשע"ד הוא ערך ועיבד את תורתו בסדרת הספרים "חקרי לב" - מאמרים וגילויים בפרשיות השבוע ע"פ שיחות של הרב היימן.
בסדרה זו יצאו לאור 4 כרכים: כרך על ספר בראשית, כרך על ספר שמות כרך על ספר ויקרא, במדבר ודברים, וכרך לחגים ולימי מועד.
בשנת ה'תשס"ה כתב יחד עם הרב נבנצל את החלק הראשון של הסדרה "סוד הנישואין".
הספר משווה את הקשר הזוגי בין איש לאשתו לקשר בין כנסת ישראל והקדוש ברוך הוא.
בעקבות כך החל לכתוב טור שבועי בעלון השבת "תלמי גאולת עם ישראל" ובעקבות כך התוודע לתופעת הרווקות בציבור הדתי.
כמו כן פרסם טורים בעלון "מעייני הישועה".
בשנת ה'תשס"ט הוציא את "סוד הנישואין בפרשת השבוע", ספר המשך הערוך לפי פרשיות השבוע.
בשנת ה'תשס"ז התייעץ עם הרב מרדכי אליהו בנושא, ובעקבות כך הקים את עמותת "עין טובה".
בין פעילויות הארגון: הכשרה מקצועית והסמכה לשדכניות/ים, וצירופם לעבודה בחמ"ד מול בוגרי/ות מגיל 24 ומעלה; שבתות וערבי מפגש לפו"פ, קידום מיזם רכזת ל"ב מטעם רשות מקומית שתפקידה לקדם את נישואי הצעירים שגדלו בעיר, ועוד.
בשנת ה'תש"ע החל לעסוק יחד עם אשתו כשדכן מקצועי בתשלום מראש, דבר שלא היה מקובל בציבור הדתי לאומי והחרדי באותה תקופה.
מאז שנת ה'תש"ע משמש לצד אשתו כשדכן של מכללה ירושלים.
במסגרת המכללה בנה בשנת ה'תשע"א את הקורס לשדכנות בן 120 שעות אקדמיות, כולל עבודה מעשית.
כיום הקורס נקרא הקורס להקמת משפחה במסגרת מכללת הרצוג.
הרב יוסף מנחה את הקורס, ומרצות בו בין השאר ד"ר חנה קטן, הרבנית אהובה צוקרמן ועוד.
בוגרי ובוגרות הקורסים משמשים כשדכנים במגזר הפרטי והציבורי.
בשנת ה'תשע"ו בעקבות פגישה עם בכירים בחינוך ממלכתי דתי - ביניהם אברהם ליפשיץ וראשי אולפנות, קידם הקמת תקן חדש בחמ"ד: רכזת ל"ב ח"ן (ליווי בוגרות חיי נישואין) המסייעת לבוגרות (מגיל 24 ומעלה) להקים משפחה.
שיחות לראש השנה, בית אל: שמועות הלוי, תשמ"ט, 1989
שיחות ליום הכיפורים, בית אל: שמועות הלוי, תשנ"ז, 387 עמ'
שיחות לספר בראשית, תשמ"ט, 391 עמ'
שיחות לספר שמות, תשנ"ב, 461 עמ'
שיחות לספר ויקרא, תשנ"ה, 368 עמ'
שיחות לספר במדבר, תש"ס, 366 עמ'
שיחות לספר דברים, תשס"ב, 383 עמ'
סוד הנישואין, ירושלים, תשס"ה, 224 עמ'
סוד הנישואין בפרשת השבוע, ירושלים, תשס"ח, 256 עמ'
יוסף ורות אליהו, התורה המשמחת, בית אל, תשנ"ח 1998, 381 עמ'
מאמרים וגילויים לחגים ולימי מועד, ירושלים, תשע"ד.
רבי יוסף אלמושנינו (ה'ר"ץ 1530 – קרוב לשנת ה'ש"ס 1600), היה רופא, נגיד ואב בית הדין של קהילת המגורשים בפאס שבמרוקו.
חיבר מספר חיבורים וכתב פסקי דין.
נמנה עם החכמים שתקנו את תקנות המגורשים.
נולד במרוקו, כנראה בעיר פאס, בדור השני לאחר גירוש ספרד, בערך בשנת ה'ר"ץ (1530).
אביו היה רבי אברהם אלמושנינו, ממגורשי ספרד ומראשי החכמים של קהילת המגורשים בפאס.
בשנת ה'של"ו (1576) מונה רבי יוסף לנגיד קהילת המגורשים.
בשנת ה'ש"מ (1580) מופיע כדיין מדייני העיר, מאז נמנה עם החכמים וחתם עמהם על פסקי דין ותקנות.
בשנת ה'שנ"ג (1593) מונה לתפקיד אב בית דין, כאשר תחתיו שרתו הדיינים: רבי יהודה עוזיאל, רבי יעקב חאגיז, רבי וידאל הצרפתי (הצוף דבש), רבי שמואל אבן דנאן, רבי אהרן אבן חיים ורבנים נוספים.
האחרון החשיב את עצמו כתלמידו, ובספרו "מדות אהרן", העוסק בלוגיקה של מידות הדרשה, הוא מזכיר את הערותיו פעמים אחדות.
רבי יוסף היה רופא ובתפקיד זה שימש גם בנו, רבי משה אלמושנינו.
משנת ה'שנ"ח (1598) אינו חותם יותר על התקנות, ובשנת ה'ש"ס (1599/1600) בערך הרב אהרן אבן חיים הזכיר אותו בתואר "ז"ל".
שרשי המצות - נכתב סביב שנת ה'שמ"ט, חיבור פילוסופי המציע שלושה עשר קריטריונים להגדרת המצוות, לצד כל אחד מהם הוא מציע דיון ארוך עד למסקנה המובילה לקריטריון.
למרות שהרמב"ם ואחרים עסקו בתחום, רבי יוסף מפרט בהקדמה חמישה יתרונות שיש לחיבורו על פני הדברים של קודמיו.
אוסף של חיבורים המבארים על נ"ך ואגדות חז"ל, בהם חיבור על מסכת אבות.
מכתבי רבי יוסף אלמושנינו זצוק"ל : ...
שלוש ספרים לראשונה מכתב יד: ברכי יוסף, ברכת אבות, שורשי המצוות - דעת זקנים.
ירושלים: מכון תנו רבנן, כסלו תשפ"ג.
פסח שני - ביאור על הגדה של פסח.
יו"ל לראשונה מכת"י, ניו יורק תשפ"ד.
יוסף אליהו הלר (Joseph Elias Heller; 16 במאי 1888 – 13 באפריל 1957) היה סופר, מתרגם, עורך ומרצה.
התמחה בפילוסופיה בכלל ובהגות יהודית בפרט.
כמו כן עסק בהיסטוריה של הציונות ובשפה העברית.
יוסף אליהו הלר נולד בפוניבז' שבליטא בחג השבועות התרמ"ח, 16 במאי 1888. אביו, משולם צבי (זלמן הירש) הלר, היה משכיל וציוני נלהב, צאצא לשושלת של רבנים, בתוכם הרב יחיאל הלר ומחבר התוספות יום טוב הרב יום-טוב ליפמן הלר.
שם אמו היה פנינה רחל.
הלר למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת טרטו.
עקר לגרמניה בשנת 1920 ולמד באוניברסיטת ברלין ובהמשך באוניברסיטת היידלברג.
השיג תואר דוקטורט בפילוסופיה ובמשפטים.
בשנות העשרים השתתף הלר בפרויקט של תרגום כתבי אפלטון לעברית.
לצד הלר נטלו חלק בתרגום שאול טשרניחובסקי ואריה (לאון) סימון, ערך יוסף קלוזנר.
במסגרת זו תרגם הלר את הדיאלוג פיידון.
הלר השתתף בכתיבת אנציקלופדיה יודאיקה בגרמנית עד שהעבודה על זו נעצרה על ידי הממשל הנאצי.
הלר, שמצא את עצמו ללא עבודה, החל ללמד עברית.
כמורה לעברית פגש בין תלמידותיו את פרדריקה שרלוטה הנדל, בתו של מבקר התיאטרון והסופר היהודי-אוסטרי וילי הנדל , השניים נישאו בשנת 1936 ונולדה להם בת אחת, פנינה רחל (לימים ברקאי).
ב-1938 נמלט הלר עם משפחתו מגרמניה הנאצית והתיישב בלונדון.
משהגיע לאנגליה לא הותר לו לעבוד על אדמתה כיוון שהאזרחות בה החזיק השתייכה לברית המועצות שבתקופה זו צידדה בנאצים ולכן נחשב הלר לתושב זר עוין (Enemy Alien).
ביוני 1941, כשנפתחה החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה והרוסים והנאצים הפכו לאויבים, האזרחות הרוסית שלו כבר לא הייתה לו למכשול והותר לו לעבוד והוא החל ללמד רוסית, שפה שכעת נעשתה מבוקשת, בבית הספר למבוגרים מרי ווארד סנטר .
לאחר המלחמה קיבל הלר אזרחות בריטית.
ביושבו בלונדון שימש הלר כמזכיר לענייני ספרות (Literary Secretary) של הפדרציה הציונית של בריטניה הגדולה ואירלנד ופרסם חוברות בענייני יהדות וציונות מטעם הפדרציה.
כמו כן ייסד, ערך וכתב בכתב עת בשם "תרבות" שהוציאה הפדרציה.
בנוסף ל"תרבות", במהלך השנים פרסם הלר מאמרים בכתבי עת שונים בתוכם הג'ואיש כרוניקל, השילוח, הדואר והעולם.
בנוסף, לאחר תום המלחמה, החל הלר ללמד ב-Jews' College, בית הספר ללימודי יהדות של לונדון, ובין השנים 1949 — 1953 הרצה במחלקה העברית של היוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנת 1955 פרסם הלר, יחד עם אריה סימון, את "אחד העם: האיש, פעלו ותורתו", ביוגרפיה אודות אחד העם.
חלקו של הלר בכתיבת הספר התמקד בנושא העיוני של השקפותיו של אחד העם, בעוד סימון התמקד בהיבט ההיסטורי.
בשנת 1957 נפצע ברגלו בתאונת דרכים ואושפז בבית חולים בלונדון, שם נפטר כעבור עשרה ימים ב-13 באפריל 1957 בעקבות קריש דם שחדר לריאותיו.
הלר לא התגורר בארץ ישראל, אולם כמה מספריו הודפסו והופצו בישראל, חלקם בעברית.
עם הגעת השמועה על מותו כתבה איזה פרליס בעיתון דבר:
The Zionist Idea, לונדון: הג'וינט, 1947. ניו יורק: הוצאת שוקן, 1949
אחד העם: האיש, פעלו ותורתו, מחברים: יוסף אליהו הלר ואריה סימון.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ז, 1955
اسرائيل والفكرة الصهيونية, מחברים: רפאל פטאי, יוסף אליהו הלר וז'ק מדולי.
, לונדון: ההסתדרות הציונית העולמית, בין 1940 ל-1949
Chayim Nahman Bialik, לונדון: ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ד, 1944
וואס וויל דער ציוניזם, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ו, 1946
Levenberg, לונדון: הסוכנות היהודית, 1950
אפלטון, פיידרוס (תרגם מיוונית בצירוף מבוא והערות), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ז, 1957
תאודור זלוציסטי, משה הס, המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית בהוצאת ר.
רבי יוסף אליהו וינוגרד (ג' בכסלו ה'תרי"ד, 1853 – י"ט בטבת ה'תרע"ח, 1918) היה ראש ישיבת תורת חיים בירושלים.
נולד בפינסק שבבלארוס, בנו של רבי אברהם חיים (שכונה "ר' חיים מתמיד").
נשא את פלטה בת ישראל אברהם לוי (נפטרה בירושלים, י"ב באייר ה'תרע"ח).
בשנת ה'תרמ"ב (1882) עלה לארץ ישראל עם אביו ואחיו רבי שמחה והם השתקעו בירושלים.
אחרי פטירת האב, בשנת ה'תרמ"ו (1886), עלה אחיו רבי יצחק וינוגרד לארץ ישראל ועם בואו ייסד את ישיבת "תורת חיים".
רבי יוסף אליהו עמד לימין אחיו בייסוד הישיבה ובניהולה.
בשנים הראשונות הוא כיהן כמשגיח בישיבה.
לאחר פטירת אחיו רבי יצחק, בשנת ה'תרע"ג (1913), התמנה רבי יוסף אליהו לעמוד בראשות הישיבה ונטל על עצמו גם את העול הכלכלי.
הרב אריה לוין, שלאחר עלותו ארצה, בשנת 1905, למד בישיבת תורת חיים, כותב עליו בזיכרונותיו: "הרב הגאון הצדיק, איש חמודות, שכל דרכיו במעגל יושר ודבריו מנויים וספורים למטרתם, הלא הוא ר' יוסף אליהו וינוגרד", והוא מכיר לו טובה על "אשר גילה לי התקרבות כה אמיצה שאין לשערה".
הרב וינוגרד נפטר בירושלים בשנת ה'תרע"ח (1918) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת ה'תר"ע (1910) הוציא את ספרו "נתיבות החיים" ואת ההכנסות הקדיש לישיבה.
הוא הוציא את הספר בעילום שם.
בשנת ה'תשט"ו (1955) הוציאו נכדיו הוצאה שנייה מהודרת וציינו בה את שמו.
בהקדמת המהדורה השנייה כותב עליו אחיינו, הרב שמעון וינוגרד, כי "היה גאון נפלא בים הגדול של שני התלמודים והראשונים, והיה הוגה דעות בכל ספרות הפילוסופיה הדתית, חכמת הנסתר וספרי הקבלה...
כן הייתה לנס בקיאותו בכתבי הקודש והפרשנים הראשונים.
גם ידיעותיו הרחבות בכל מכמני השפה העברית, ספרותה ודקדוקה, היו למופת".
בנו: רבי משה וינוגרד, ממנהלי ישיבת תורת חיים.
בתו מרים נישאה לבן דודה יהושע ליב, בן הרב יצחק וינוגרד.
נינו הוא הביבליוגרף ישעיהו וינוגרד.
יוסף אליהו בן הלל טריווש (טריבוש) (30 בינואר 1855 – 21 במרץ 1940) היה מחנך, פרשן מקראי, סופר ומתרגם יהודי.
טריווש נולד וגדל בוילנה, וכשבגר עבר לגרודנו שבבלארוס, שם עבד כמחנך ומורה לשפה העברית והרוסית.
סיפורו הראשון של טריווש פורסם בעיתון העברי הלבנון בשנת 1873. סיפורים ומאמרים נוספים שלו התפרסמו בכתבי העת העבריים השחר, המליץ, הכרמל והשילוח ובעיתון דבר.
רבים מסיפוריו תיארו את חיי היהודים ברוסיה.
ספריו דור תהפוכות, דין וחשבון ופסיעות קטנות זכו לשבחים רבים.
מלבד כתיבת פרוזה, טריווש אף עסק בפרשנות המקרא והוא כתב ספרים ומאמרים בנושא, ביניהם מקרא מפרש.
טריווש אף תרגם טקסטים רבים, ביניהם:
אנה קארנינה: רומן בשמונה חלקים (לב ניקולביץ' טולסטוי)
היסטוריה כללית: העולם העתיק (משה יעקב נדל)
מלחמה ושלום - כרכים א-ד (לב ניקולביץ' טולסטוי)
מסמולנסק עד מוסקבה: מלחמת נפוליון ברוסיה (לב ניקולביץ' טולסטוי)
ספורי הרצל (בנימין זאב הרצל)
ספר דברי הימים: מיום היות ישראל עד ימי הדור האחרון (צבי גרץ)
הרב יוסף אלבו (נולד ב-1942) הוא הרב הראשי של העיר ערד.
נולד ב-1942 במרוקו לאביו הרב דוד אלבו, לימים רבה של מצפה רמון.
עלה לישראל בימי העלייה ההמונית.
למד בישיבת "פורת יוסף" ברחובות אצל הרב מאיר קובנר ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת 1966 נבחר פה אחד לתפקיד רבה של ערד.
כשהגיע לערד, הייתה האוכלוסייה הדתית בה קטנה מאוד ולא היו בה שירותי דת מסודרים, ובכל העיירה היה קיים בית כנסת אחד, שפעל בעיקר בשבתות ובחגים.
הוא הקים מועצה דתית (בתמיכת ראש המועצה זאב חיימוני, חרף התנגדות חלק מהתושבים), ייסד מערכת חינוך דתית, הקים עירוב סביב לעיר, פעל להקמת בתי כנסת לעדות השונות, הקים מערכת כשרות ומקוואות.
יזם פרויקט של טקסי בר מצווה מלווים בתפילת שחרית עם הנץ החמה על מצדה
כמו כן, מכהן כרב בית הכנסת הספרדי המרכזי בעיר.
בשנת 1983 החל לכהן לצדו כרב אשכנזי הרב בן ציון ליפסקר, עד לפטירתו ב-2010, ומאז שוב מכהן הרב אלבו כרב ראשי יחיד.
בשנת 2016 זכה באות "יקיר העיר ערד".
רבי יוסף אלמלאליח (נפטר בי"א אלול ה'תקפ"ג), היה אב בית דין וראש ישיבה בעיר רבאט שבמרוקו ורבה של גיברלטר, מחבר שו"ת "תקפו של יוסף".
רבי יוסף אלמאליח נולד בעיר רבאט שבמרוקו לאביו רבי עיוש, מדייני המקום ולאמו בתו של הדיין רבי שמואל קארו.
נישא לנכדת רבי אליעזר די אבילה.
לפני שנת ה'תקמ"ח מונה לדיין ברבאט ובהמשך כיהן במשרת אב בית דין.
נחשב לפוסק הלכה גם של בני העיר סלא הסמוכה לרבאט.
במקביל כיהן כראש ישיבה בעיר.
כשביקר רבי מוסא בן דוד וחיון בישיבתו, כינה אותו 'סיני' הודות לבקיאותו.
לעת זקנותו עבר לגיברלטר וכיהן כרב המקום.
מתלמידיו בגיברלטר היה רבי ישראל בן ישעיה שכיהן אחריו ברבנות המקום.
רבי יוסף נפטר ונקבר בגיברלטר בי"א באלול שנת ה'תקפ"ג (1823).
ספרו "תקפו של יוסף" מכיל שאלות ותשובות בנושאים שונים ובעיקר בנושאי חושן משפט.
עבור רבני ודייני מרוקו נחשב הספר לאבן יסוד בפסיקה ההלכתית.
הספר נדפס בליבורנו בשני כרכים: הכרך הראשון נדפס בשנת ה'תקפ"ג והשני נדפס בשנת ה'תרט"ו.
בנו רבי עמרם היה קונסול איטליה בעיר אסואירה שבמרוקו, הניח בן בשם יוסף שכיהן כדיין בעיר.
בתו נישאה לרבי אהרן אלמאליח מהעיר דמנאת, ברבות הימים מילא רבי אהרן את מקומו של רבי יוסף ברבנות רבאט, בנם רבי יוסף כיהן גם הוא בתפקיד.
יוסף אל-ערבי (בערבית מרוקאית: يوسف العربي; נולד ב-3 בפברואר 1987) הוא כדורגלן מרוקאי-צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בנאנט.
אל-ערבי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קן, עיר הולדתו.
ב-20 בדצמבר 2008 ערך אל-ערבי את הופעת הבכורה שלו עבור בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד אולימפיק ליון.
בעונת כבש 11 שערי ליגה והיה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל הצרפתית עם 11 שערי ליגה ו-8 בישולים.
שנה לאחר מכן הבקיע 17 שערים בליגה הראשונה והיה מלך שערי הקבוצה ושלישי בכל הליגה.
בעקבות הצלחתו בקן, אל-ערבי זכה להתעניינות רבה בין היתר מצד גנואה וסביליה, אבל בסופו של דבר בקיץ חתם לארבע שנים באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-19 ביולי 2012 חתם לחמש שנים בגרנדה תמורת 5 מיליון אירו.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 1-0 לראיו ואיקאנו.
ב-7 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-2 נגד מיורקה.
ב-8 בנובמבר 2013 הבקיע שלושער בניצחון 1-3 נגד מאלגה.
בסיום העונה היה מועמד לכדורגלן האפריקאי של השנה, אך הפסיד את התואר ליאסין ברהימי.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד מועיד'ר.
בעונתו הראשונה הבקיע 24 שערים ב-18 משחקי ליגה.
ב-11 בדצמבר 2017 הבקיע שישי בניצחון 0-8 נגד אל-ח'ור במסגרת הגביע.
בשלושת העונות שלו במועדון הבקיע 76 שערים ב-59 הופעות כאשר בכל עונה ששיחק במועדון מספר השערים שהבקיע היה יותר גדול ממספר ההופעות שלו.
ב-6 ביולי 2019 אל-ערבי חתם על חוזה לשלוש שנים באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אסטרס טריפוליס, בו כבש בפנדל בדקה ה-7. שלושה ימים לאחר מכן הוא הבקיע צמד בניצחון 1-2 נגד קרסונדאר בפלייאוף העלייה לליגת האלופות.
ב-22 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 3-2 לבאיירן מינכן.
ב-12 בינואר 2020 הבקיע שלושער נגד לאמיה.
ב-27 בפברואר הבקיע בדקה ה-119 נגד ארסנל במסגרת 32 האחרונות של הליגה האירופית.
בעונה זו ובעונה שאחריה סיים את העונה כמלך שערי הליגה.
בקיץ חתם באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-5 בספטמבר 2010 אל-ערבי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו במשחק נגד .
ב-10 באוגוסט 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
אל-ערבי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2012. ב-26 במרץ 2016 הבקיע צמד בניצחון 0-2 נגד .
ליגת העל היוונית: , ,
מלך שערי ליגת העל הקטרית: ,
שחקן החודש בליגת העל היוונית: ינואר , דצמבר , נובמבר , מאי
מלך שערי ליגת העל היוונית: ,
הכדורגלן הזר של השנה בליגת העל היוונית: ,
כדורגלן השנה בליגת העל היוונית:
נבחרת העונה בליגת העל היוונית: ,
כדורגלן השנה של אולימפיאקוס: , ,
מלך השערים של אולימפיאקוס בזירה האירופית (18 שערים)
המרוקאי שהבקיע הכי הרבה שערים בזירה האירופית (18 שערים)
רבי יוסף אלטר הגר (או אלטר יוסף; בערך ה'תקפ"ג 1822/1823 – ח' בתמוז ה'תרל"ט 29 ביוני 1879) היה אדמו"ר מחסידות קוסוב ברדאוץ שבבוקובינה, ואחר כך בארץ ישראל, צפת.
נולד כבן שני לרב חיים הגר ולציפורה בת רבי יהודה מאיר משפיטובקה.
נישא ללאה בת רבי ישראל בן הרב משה צבי מסאווראן.
התגורר בסאווראן, והיה חסידו של רבי משה צבי.
אחרי פטירת רבי משה צבי, בכ"ה טבת תקצ"ח, עבר להתגורר בקוסוב ליד אביו.
אחרי פטירת אביו, בשנת תרי"ד, החל לכהן כאדמו"ר יחד עם שני אחיו, הרב יעקב שמשון הגר מקוסוב והרב מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ.
בשנה הראשונה שהו שלושת האחים בקוסוב, לבקשת אמם, כעבור שנה עבר לסערעט (סירט) שם התגורר כמה שנים ואחר כך עבר לרדאוץ (ראדעוויץ), על שמה נקרא.
בשנת תרל"ג עלה לארץ ישראל והשתקע בצפת, שם פתח בית מדרש וניהל אדמו"רות.
את מקומו ברדוביץ כאדמו"ר, מילא בנו רבי משה על פי מינוי אביו.
בחודש כסליו תרל"ט נפטרה אשתו ונקברה בבית הקברות העתיק בצפת.
רבי יוסף אלטר הגר נסע להבראה בחיפה ולרחוץ בימה, ובשהותו בחיפה בח' בתמוז נפטר.
על מקום קבורתו התנהל ויכוח בין תושבי צפת לתושבי חיפה, כשבסופו של דבר נקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה, ליד ציונו של האמורא רבי אבדימי דמן חיפה.
כעבור תקופה הוקם על מקום קברו אוהל, על ידי בנו רבי משה.
על פי המסופר היה נחשב לחכם, ואחרי פטירת אביו אמרו עליו שבוודאי יצליח להקים חצר מפוארת עם חסידים רבים, אך למעשה עקב מגוריו ברדוביץ שהייתה עיר מרוחקת ללא גרעין של חסידים לא הצליח לפתח בה את חצירו והוא עלה לארץ ישראל.
בשנת תרל"ח, בעקבות סכסוך שהתגלע בהנהלת כולל עסטרייך-גליציה וכתבי פלסתר שיצאו נגד אחד המשולחים, שלחו דייני ורבני העיר צפת מכתב לראשי הכולל, בראש החותמים בא רבי יוסף אלטר מרדוביץ.
בנו הרב משה הגר (רדוביץ) - מילא את מקומו כאדמו"ר ברדוביץ, ובשנת תרנ"ז עלה אף הוא לארץ ישראל וכיהן כאדמו"ר בחיפה ולאחר מכן בצפת.
בספרו "ויקח משה" הוא מביא ציטוטים רבים מתורותיו של אביו, ולפי דבריו בהקדמתו הוא קרא לספרו על שם הפסוק "וייקח משה את עצמות יוסף" כרמז לדברי אביו המוזכרים בספרו.
בתו - נישאה לרבי שמואל שמעלקא רובין, בן רבי יצחק רובין מברודי, חתן הרב שלום רוקח מבעלז ונכד הרב נפתלי מרופשיץ.
רבי שמעלקא כיהן כאדמו"ר מפורסם בסערעט (סירט) והיו לו חסידים רבים.
כאשר חמיו רבי יוסף אלטר עלה לארץ עברו אליו חלק מהחסידים.
בתו שיינדל רחל - נישאה לרב מאיר יהודה שפירא, אדמו"ר בבוקובסק.
הרב יוסף (יוסי) ירמיהו אליצור (נולד בה'תשל"ז, 1976) הוא ראש הישיבה הקטנה "דורשי יחודך", ר"מ בישיבת עוד יוסף חי ביצהר, ומחבר שני הכרכים של הספר "תורת המלך", יחד עם הרב יצחק שפירא.
שימש גם כמורה לבני נוער במועצה אזורית שומרון.
מחזיק בעמדות ימין קיצוני וחבר בתנועת "דרך חיים".
יוסף אליצור הוא אחד מעשרת ילדיו של הרב מיכאל הרשקוביץ.
בנובמבר 2009 פרסם בשיתוף עם יצחק שפירא את הספר "תורת המלך".
באוגוסט 2010 נעצר אליצור בביתו בחשד להסתה ואחזקת חומר גזעני.
לאחר שחומרי חקירה הקשורים לספר נאספו והוגשו ליועץ המשפטי לממשלה, הוחלט לסגור את התיק ללא הגשת כתב אישום בשל חוסר ראיות.
במהלך השנים פרסם טורי דעה רבים באתר "הקול היהודי".
בדצמבר 2009 פרסם אליצור באתר מאמר בשם "ערבות הדדית", שנתפס כתשתית הרעיונית של פעולות "תג מחיר".
במאמר נכתב, בין השאר: "אם ליהודים אין שקט גם לערבים אין שקט, אם הערבים מנצחים בגלל אלימות כלפי יהודים, גם היהודים ינצחו בגלל אלימות כלפי ערבים."
היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין שקל להעמיד את אליצור לדין על הסתה בגין מאמר זה, אך בסוף הוחלט שלא להעמידו לדין.
בשנת 2011 נאסרה עליו הכניסה לבריטניה.
ב-1 במאי 2013, פרסם באתר "הקול היהודי" טור שנשא את הכותרת "אסור להתייאש – רק לצמוח יש!" בטור תמך בפעולות "תג מחיר" שנעשו כתגובה לרצח אביתר בורובסקי.
ב-28 במאי פרסם באתר טור נוסף תחת הכותרת "איך 'לתפוס' את מבצעי תג מחיר".
בטור זה הביע תמיכה ב"מעשי התגוננות", כדבריו, של יהודים בארץ ישראל, ויצא נגד ערכים של "הכלה" ו"סובלנות".
באפריל 2014 פשטה המשטרה על ביתו של אליצור ביצהר והחרימה את מחשבו האישי.
הגשת כתב האישום התעכבה זמן רב, בגלל שהפרקליטות בחנה מספר מאמרים שפרסם אליצור בשנים 2009 עד 2015 ובחרה לבסוף להתמקד בשני המאמרים ממאי 2013. כתב האישום נגד אליצור הוגש ביוני 2017, מספר ימים לאחר ששניים מעורכי האתר "הקול היהודי" הורשעו בעבירות של הסתה לאלימות ולגזענות
במהלך הדיון המשפטי טען אליצור כי כלל לא היה בעל טור באתר "הקול היהודי", כי כל המאמרים פרי עטו פורסמו על ידי עורכי האתר ולא על ידו, וכי הוא עצמו לא כתב כל מילה המופיעה בהם.
בנוסף טען כי המאמרים אינם מסיתים לאלימות, וכי זו רק פרשנות אחת לנאמר בהם.
בפברואר 2021 הורשע אליצור בהסתה, תוך שימוש בסעיף "פרסום דברי שבח, אהדה או עידוד למעשה אלימות".
בית משפט השלום קבע כי אליצור הוא שכתב את המאמרים, וכי הביע בהם תמיכה במעשי אלימות כלפי ערבים.
נגזרו עליו 4 חודשי מאסר על-תנאי וקנס של 3,000 שקלים.
בהכרעת הדין נכתב: "כתביו אלו – כמו גם כתביו הנוספים – מדברים בעד עצמם ומבהירים היטב את עמדותיו ואת מסריו.
שוכנעתי לפיכך כי הטענה בדבר מסר עמום או העדר הבנה מצד רשויות האכיפה הינה טענה מיתממת, וכי דברי הנאשם הלכה למעשה מפורשים וברורים."
אליצור ערער על הרשעתו ואילו הפרקליטות ערערה על קולת העונש.
הערעורים נדונו בבית המשפט המחוזי מרכז, ושניהם נדחו.
הערעור על קולת העונש התקבל באופן עקרוני, ושופטי בית המשפט המחוזי קבעו כי העונש הראוי היה צריך להיות מאסר בפועל, והוא לא הושת על הנאשם רק מפאת הזמן הרב שחלף מעת ביצוע העבירות.
בית המשפט המחוזי החמיר את עונש המאסר על-תנאי שנגזר על אליצור, והאריך אותו מ-4 ל-7 חודשים.
בנובמבר 2022 הגיש אליצור בקשת ערעור לבית המשפט העליון על דחיית ערעורו בבית המשפט המחוזי, אך בקשתו נדחתה.
באפריל 2025 פורסמה הקלטה בה פונה ראש המחלקה היהודית בשב"כ למפקד ימ"ר ש"י במשטרת ישראל, אבישי מועלם, בדרישה לעצור את הרב אליצור וכן להיכנס לביתו מבלי שניתן על כך צו בית משפט, ובידיעה שלא עבר עבירה.
בעקבות פרסום זה הגיש הרב אליצור תביעה כנגד השב"כ, ראש המחלקה היהודית, ומשטרת ישראל על סך 30,000 ש"ח.
באוקטובר 2015, לאחר שנעצרו ארבעה מתושבי יצהר שניסו לפגוע בערבים, פרסם מאמר בשם "היינו כאילמים" ובו הוא שוטח את דרך הפעולה הנדרשת לצורך "הפגיעה באויב הערבי".
להלן ציטוטים של עיקרי דבריו:
כל אחד צריך לעשות כל מאמץ שמחבל שמנסה לפגוע ביהודים לא יישאר חי.
חשוב להרתיע את הערבים ולגרום להם להבין שאלימות היא חרב פיפיות שגם הם יכולים לסבול ממנה.
יש להיות ערוכים להתגוננות אקטיבית מפני מבקשי נפשנו (כמו גם התגוננות מפני "שלטון החוק" שרודף את מי שמגן על עצמו ועל סביבתו).
בשנת 2023 פרסמו שפירא ואליצור מאמר לפיו הסכמים בין-לאומיים ודיני מלחמה בימינו תואמים למצבים שהם תיארו בספר "תורת המלך".
אליצור מתגורר ביישוב יצהר עם אשתו בת ציון ליבוביץ'.
תורת המלך - בירורי הלכה בנושאים הנוגעים למלכות ישראל (שני כרכים), יחד עם הרב יצחק שפירא.
הרב יוסף יוזל הכהן אלטמן (בכתיב מיושן: אלטמאנן; בגרמנית: Josef Altmann; כ"ה בתמוז תקע"ח, 29 ביולי 1818 – כ' בחשוון תרל"ה, 1 בנובמבר 1874) היה רב, פוסק וממנהיגי יהדות באדן.
כיהן כמזכיר של "המועצה העליונה היהודית של באדן" והיה בה חבר רבני.
היה רבם של רבים מרבני יהדות גרמניה בדור שאחריו וכינויו היה ה'אובר ראט' (חבר מועצה בכיר).
נולד ב ליחיאל מיכאל אלטמן שהיגר מכפר קטן בצ'כיה ליד רנשבורג ולרבקה לבית הלד- שטרן מ הרב אלטמן היה רביעי מתוך שבעה ילדים.
אביו נפטר כשהיה בן 12. בגיל 14 נשלח ללמוד בבית ספר תיכון בקרלסרוהה ואחריו עבר ללמוד בקלויז של מנהיים אצל הרב יעקב אטלינגר, בעל ערוך לנר, שם למד חברותא עם הרב אליקים געטשליק שלזינגר, לימים דיין בהמבורג.
בשנת ת"ר (1840) התמנה הרב יצחק דב במברגר לרב העיר וירצבורג והקים שם ישיבה.
הערוך לנר, שעזב את מנהיים בתקצ"ו (1836), ארבע שנים קודם לכן, יעץ לאלטמן לעבור לישיבת הרב במברגר, ולאחר שלמד בה ארבע שנים, בשנת תר"ד (1844), עבר לאוניברסיטת וירצבורג ולמד בה שני סמסטרים (שנה אחת).
לאחר שעזב את וירצבורג השלים את לימודיו באוניברסיטת היידלברג ועבר את הבחינות לקבלת תואר רשמי של "מועמד לרבנות".
בחודש שבט תר"ו (פברואר 1846) נשא לאישה את מינה מינקה בת ר' אפרים גיפל מוסבכר במוסבאך, וכן בשנה זו הוסמך לרבנות.
נולדו להם שלושה עשר ילדים, שניים מהם נפטרו בינקותם.
לאחר מתן האמנציפציה ליהודי גרמניה, הוכרה יהדות באדן על ידי הנסיך כ"דת נסבלת המוכרת על ידי המדינה", מה שגרם ליהודים להחשב כאזרחים לכל דבר, וללא קהילה יהודית אוטונומית כמו שהיה עד אז.
בשנת תקס"ט (1809), יצא "הצו היהודי" המחייב את היהודים בבאדן לדאוג לעצמם לחינוך כללי, חינוך דתי, עריכת טקסים ציבוריים, מתן תעודות נישואין, תפילה לשלום המלכות וכן כל שירותי הדת.
בעקבות כך, הוקמה "מועצה עליונה כנסייתית" (Oberrat der Israeliten Badens) עבור יהודי באדן, על מנת להעניק שירותי דת ליהודים, כגון הכשרת רבנים, מורים, שוחטים וחזנים.
המועצה הורכבה משני חברים רבניים, שני חברי מועצה לא רבניים, שלושה נציגי מחוזות, מפקח נוכרי, ומזכיר.
הדוכס הגדול מינה את אלקן רויטלינגן למזכיר המועצה הראשון בשנת תקס"ט (1809), ובשנת 1814 התמנה נפתלי אפשטיין ושימש כמזכיר המועצה עד סמוך לפטירתו.
בשנת תרי"א (1851) עבר אלטמן לקרלסרוהה והתמנה למזכיר המועצה, שם התעמת עם חברי המועצה הרפורמים.
מינויו השנוי במחלוקת גרם לחבר מועצה רפורמי להתפטר.
באלול של שנה זו, הערוך לנר כבר פונה אליו בתואר "מורה צדק בקרלסרוהה".
בחודש ניסן תרט"ו (אפריל 1855) מונה לחבר רבני במועצה, תפקיד שכיהנו בו לפניו בין השאר הערוך לנר ור' אשר וולרשטיין בן השאגת אריה.
בשנת תרכ"ב יסד קופה לצורכי הציבור, ולאחר שראה שהחינוך היהודי בשפל המדרגה החליט לגייס תרומות ולהקים סמינר למורים.
מינה את הרב צבי הירש פלאטו, חתנו של רש"ר הירש ולימים אב"ד קלן, למנהל הסמינר עד שנת תרל"ו.
בשנת תרכ"ה יסד קרן עבור אלמנות ויתומים של חזנים ומחנכים יהודים.
הוא לימד שיעורים בהלכה לצעירים והדריך אותם בלימודי הוראה על מנת להכינם לסמיכה, וכן הוא העביר שיעור יומי בביתו במשניות לקבוצה שהמשיכה את הלימוד אף לאחר מותו עקב פועלה של רעייתו.
הוא הקים ישיבה, לימד בה בשיטה הישיבתית הקלאסית ונהג "לדבר בלימוד" עם תלמידיו בביתו.
הרבה להשמיע באוזני תלמידיו את חידושי הערוך לנר והרב במברגר אותם שמע בעצמו מפיהם, כמו כן היה מלמד פירושים על התנ"ך, סדר התפילה, רעיונות מוסריים וביאורים באגדות חז"ל.
נהג להעביר שיעורים בהלכה לתלמידי הגימנסיה בקרלסרוהה שבה למד בנערותו.
הרב אלחנן גומפרץ, אב"ד המבורג.
הרב אליעזר ליפמן קאהן, אב"ד ויסבאדן.
הרב אליעזר שלזינגר רב מחוז ברטן בבאדן.
הרב אשר מארקס אב"ד עדת ישורון דרמשטט.
הרב דוד האנובר אב"ד וונדיסבק.
הרב יהודה לייב לוינשטיין אב"ד מוסבאך.
הרב יעקב ברט, ראש קהילת פלהינגן ומורה בסמינר לרבנים בברלין.
הרב שלמה קרליבך, אב"ד ליבק.
בישיבתו לא למדו לימודי חול, אך השמיע את דעתו לתלמידיו כי להבנת התורה כראוי צריך לדעת כמה חכמות כמו מתמטיקה ומדעים.
בסוף חיי ר' אשר וולרשטיין ניסו עשרה משפחות להקים בעיר "טמפל" אך שר הפנים אסר עליהם וחייבם להמשיך לשלם מיסים לקהילה כשאר החברים.
בתחילת שנות ת"ר (1840) התחילה הרפורמה בעיר להתפתח, ובשנת תרי"א הגיע אלטמן לעיר לאחר שהחרדים התחילו להתארגן באגודה משלהם.
בשנת תרט"ו (1855) שלח אלטמן מכתב חריף אל משה פראגר, הרבינר הרפורמי של יהודי מנהיים, בו פסל לחלוטין את הטמפל הרפורמי שהוקם שם, ואת הסידור ה"מתוקן".
אלטמן איים על פראגר כי אם לא יחדל ממגמותיו הקיצוניות- ייאלץ האוברראט לפנות אל שר הפנים בתביעה לפטר אותו ממשרת רב עירוני במנהיים.
תומכי פראגר החתימו עצומות כנגד האיומים אך ללא הועיל ואלטמן לא חזר בו מהצהרתו.
בשנת תרי"ט (1859) המצב החמיר, ובהוראת הרש"ר הירש והרב במברגר הוקמה קהילה נפרדת בקרלסרוהה, ועקב כך נשות החרדים הפורשים נאלצו לטבול בקהילות סמוכות עקב המחיר המופקע שנתבע מהם על ידי הקהילה הרפורמית (50 זהובים).
אלטמן, למרות תמיכתו בהקמת הקהילה הנפרדת נשאר במועצה העליונה ונאבק במתינות ברפורמים, ולמרות זאת הרפורמים נלחמו בו.
חברותו במועצה הביאה אותו להתלבטויות רבות, והוא אף ספג ביקורות מרש"ר הירש על חלק מצעדיו כחבר המועצה.
למרות הפרישה, עד שנת תרכ"ח (1868) המועצה העליונה המשיכה לפעול על שתי הקהילות, אולם אז הוכנס עוגב לביהכנ"ס והסידורים הוחלפו בסידורים "מתוקנים".
למרות צערו הרב על הכנסת העוגב (שניגן רק בימי חול), אלטמן לא פרש מהמועצה העליונה מחשש שיקום תחתיו רבינר רפורמי מה עוד שהעוגב ניגן רק בימי חול מה שמתיר לאורתודוקסים כניסה אליו.
מספר שנים אחרי פטירתו, בעקבות טענות שונות נאלצו בניו להוכיח כי הרב לא התיר את נגינת העוגב.
בשנת תרכ"ט עם תחילת פעולת העוגב נאסר על האורתודוקסים להיכנס לבית הכנסת על ידי רש"ר הירש והם הקימו את "קהל עדת ישורון", חדלו לשלם מיסים וקיבלו אישור מהערכאה השיפוטית העליונה בבאדן.
בראשות הקהילה החדשה עמד הרב גדליה גויטיין
גם חרדים שלא פרשו הגיעו לבית הכנסת של הקהילה הפורשת, וכן שלחו את ילדיהם לבית הספר של הקהילה.
הקהילה החדשה הייתה מבוססת כלכלית, והחזיקה מקוה, בית קברות, מאפייה, מסעדה וג' אטליזים.
הפרישה נעשתה ברוחו של הרב במברגר שביקש לצמצם ככל האפשר את פער ההפרדה.
למרות השתייכותו של אלטמן לקהילה הכללית הייתה לו אחריות כלל קהילתית והוא נשאר במועצה העליונה.
המועצה, שרוב חבריה היו רפורמים הוציאה הודעה ארוכה נגד פרישת האורתודוקסים ורש"ר הירש הגיב בחריפות על הודעה זו באיגרת ארוכה התומכת בפורשים.
בשבת וירא ה'תרל"ה דרש אלטמן בביתו לחברי הקהילה על מצות הכנסת אורחים, ולפתע חש ברע ומצבו הידרדר.
הוא הושכב במיטתו ונפטר במוצאי השבת, בשעה 2:00 בלילה.
הוא הובא לקבורה למחרת, בכ"א בחשוון, 1 בנובמבר 1874. בביתו הספידו אותו שניים מבניו, ור' עזריאל הילדסהיימר ור' אשר מארקס מדרמשטאדט.
בבית הקברות הספיד הרב הרפורמי וילשטטר, ולאחריו דיבר ד"ר פריימן שקרא בהספדו לחרדים לחבור לקהילה הכללית.
הרב מאיר להמן, שהספיד אחריו, כלל בהספדו תגובה חריפה לדבריו של פריימן.
אשתו נפטרה בניסן תרמ"ח (1888) בת 63. בהלוייתה השתתפו רב העיר שוורץ, וילשטטר, מנדל הירש, הרב מארקס מדרמשטט והרב סיני שיפר, רב קהל עדת ישורון קרלסרוהה.
הרב יוסף אלחנן מלמד (ט"ו בחשוון ה'תר"ך, 6 בנובמבר 1859 – י"ז בטבת תרצ"ב, 14 בינואר 1932) היה רב, סופר ופילוסוף שפעל באימפריה הרוסית, בברית המועצות ובארץ ישראל.
היה בין מייסדי תנועת המזרחי.
נולד בעיר בירז' בפלך קובנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא) לאברהם מרדכי מלמד ולפייגה צביה.
מצד אביו הוא צאצא ישיר של הרב דוד אופנהיים.
אביו היה מורה בתלמוד תורה.
יוסף אלחנן קיבל חינוך יהודי מסורתי.
בגיל 17 נסע לברלין, שם למד פילוסופיה והיסטוריה.
בשנת 1880 קיבל סמיכה לרבנות.
יוסף אלחנן היה פעיל בחוגים הציונים בעיר, נשלח כנציג הקהילה אל הקונגרס הציוני העולמי הראשון.
בשנת 1902 היה בין מקימי תנועת המזרחי.
כתב ספרים בעברית על ההיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1905 עבר לעיר מוזיר ובשנת 1910 - לוויטבסק, שם קיבל משרה של רב מטעם.
יוסף אלחנן נטל חלק בכל הוועידות של הקונגרס הציוני העולמי.
לאחר המהפכה הבולשביקית הוא נרדף על ידי השלטון הקומוניסטי.
בביתו בוצעו חיפושים, בהם הוחרמו ספרי קודש.
הרב נאלץ לפעול בחשאי ולעזור ליהודי העיר לנהל עורך חיים דתי.
בשנת 1925 השיג לו רבי אברהם יצחק קוק אשרת כניסה לארץ ישראל.
הרב יוסף אלחנן עזב את ברית המועצות עם אשתו השנייה וילדיו ממנה (ילדיו מאשתו הראשונה נשארו בברית המועצות) ועלה לארץ.
בארץ הוא עבד במערכת מוסדות החינוך של תנועת המזרחי ושימש כמנהל בית הספר בחברון עד למאורעות תרפ"ט.
אלחנן יוסף מלמד נפטר מסרטן הקיבה בתל אביב בג' בטבת תרצ"ב.
יוסף אלחנן התחתן בשנת 1883 עם רחל טראוב מפוניבז'.
מנישואין אלו נולדו לו ארבע בנות (גרוניה, יהודית, מרים והנרייטה) ושני בנים (סולומון ואיליה).
לאחר מותה התחתן עם סופיה נירנברג, ממנה נולדו לו שלושה ילדים: אברהם, רעיה ונחמה.
אלחנן יוסף עלה לארץ עם אשתו השנייה וילדיו ממנה.
ילדיו מאשתו הראשונה נשארו בברית המועצות.
בתו הבכורה גרוניה נפטרה ממחלה בשנת 1930, שני בניו הוצאו להורג בשנת 1938 במהלך הטיהורים הגדולים.
בנותיו מרים והנרייטה נספו בשואה.
אחד מנכדיו (מבתו יהודית) הוא ויטלי גולדנסקי, מדען סובייטי בתחום פיזיקה גרעינית.
רבן של כל בני הגולא, וילנא, תרע"ד
יוסף אל-עותייבה הוא דיפלומט אמירתי המכהן מ-2008 כשגריר איחוד האמירויות הערביות בארצות הברית במקביל להיותו שר המדינה בממשלת איחוד האמירויות תחת יורש העצר מוחמד בן זאיד אאל נהיאן.
קודם לכן שירת כשגריר לא תושב של איחוד האמירויות למקסיקו.
יוסף מאנע סעיד אל-עתיבה נולד ב-1974 באבו דאבי.
אביו מאנע אל-עתיבה היה שר הנפט של איחוד האמירויות ומקורב לשליט שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן.
התחנך ורכש השכלה מערבית במוסדות אמריקאים בקהיר, מצרים, מגן ועד תיכון, בוגר המכללה האמריקאית בקהיר.
ב-1991 התקבל לאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבמרילנד ארצות הברית, והחל ללמוד לתואר ראשון ביחסים בין-לאומיים, כמו כן היה עמית באוניברסיטה לביטחון לאומי שבוושינגטון.
טרם מינויו לשגריר בארצות הברית שירת אל-עתיבה במשך כ-8 שנים כמנהל יחסי החוץ של הנסיכויות תחת יורש העצר השייח' מוחמד בן זאיד, תקופה שהתאפיינה בחיזוק קשריה הביטחוניים והכלכליים של איחוד האמירויות.
ב-2008 בעודו בן 34 מונה לשגריר בוושינגטון ובמקביל ממלא תפקיד שר המדינה של האיחוד.
באוגוסט 2020 חתמו ישראל ואיחוד האמירויות על הסכם נורמליזציה שזכה לשם "הסכמי אברהם".
השגריר אל-עתיבה לקח חלק פעיל בקידום ההסכם והוצאתו לפועל.
אל-עותייבה נשוי לעביר ולהם שני ילדים.
אחותו הֱנד אל-עותייבה אף היא דיפלומטית במשרד החוץ והייתה שגרירת איחוד האמירויות בצרפת בין השנים 2021–2024.
יוסף מחמוד חמיד אל-מנסי הוא אדריכל ופוליטיקאי פלסטיני מרצועת עזה שכיהן כשר התקשורת וטכנולוגיית המידע בממשלת הנייה השנייה ובהמשך כשר העבודות הציבוריות בממשלת חמאס בעזה.
אל-מנסי נולד ברצועת עזה בשנת 1953. הוא סיים תואר ראשון ב-1981, תואר שני ב-1999 ודוקטורט ב-2022, כולם באדריכלות מאוניברסיטת אל-אזהר בקהיר, מצרים.
הוא עבד כאדריכל במשרד החאג' וההקדשים בריאד במשך 13 שנים לפני שהצטרף לסגל האוניברסיטה האסלאמית בעזה כראש המחלקה לאדריכלות ב-1993.
הוא כיהן כשר התקשורת וטכנולוגיית המידע בממשלת הנייה השנייה בראשות איסמעיל הנייה בין ה-17 במרץ ל-14 ביוני 2007. בהמשך, אל-מנסי מונה על ידי חמאס לכהן כשר העבודות הציבוריות בעזה בינואר 2011, תפקיד בו החזיק עד 2012.
אל-מנסי נעצר במהלך מלחמת חרבות ברזל ונחקר על ידי ישראל החל מ-7 בדצמבר.
הוא נחשב לדמות הבכירה ביותר בממשלת חמאס שמעצרו הוכרז.
בסרטון שפרסמה ישראל הוא מתאר את יחיא סינוואר כפרנואיד ולוקה בשיגעון גדלות ומבקר אותו על הרס רצועת עזה.
עם זאת, לפי פרשנים שונים, הוא כבר לא היה שייך בשלב זה להנהגה הבכירה של חמאס.
יוסף אלחדיף (לעיתים נכתב אלחדף) (5 בדצמבר 1888 – 19 במאי 1949), דור שני למתיישבי יסוד המעלה, פעיל ציוני, מאנשי ניל"י, מחנך ועיתונאי.
יוסף היה בנו השני של נסים בכור אלחדיף ואשתו חנה, ממייסדי יסוד המעלה.
למד בחדר ביסוד המעלה, אצל יצחק אפשטיין במטולה ובבית ספר בצפת, בזכות הצטיינותו נשלח ללימודי הוראה בפריז מטעם כל ישראל חברים.
לאחר סיום הכשרתו נשלח לשמש כמורה לצרפתית בבתי ספר של כי"ח בדמשק ובאלכסנדריה.
במצרים היה בתקופת מלחמת העולם הראשונה בקשר עם אהרון אהרונסון ידיד אביו, שצרף אותו למחתרת ניל"י.
עבד מספר שנים במצרים עם פרופסור דוד פראטו בחינוך ציוני לנוער היהודי.
היה מעורכי השבועון הציוני LA RENAISSANCE JUIVE שיצא לאור בצרפתית בקהיר ופרסם בו מאמרים בקביעות.
הצטרף לארגון פקידים בינלאומי והיה בין המוציאים לאור של עיתונם L'UNION.
הקים איגוד של חניכי כי"ח.
שימש כמזכיר לשכת בני ברית ובמסגרת פעולתו בה תמך בפליטים המגורשים מארץ ישראל, בין השאר יזם עבורם שיעורי ערב בצרפתית.
לאחר הצהרת בלפור היה בקשר עם ועד הצירים בעת מסעם דרך מצרים.
בתקופת שהותו במצרים נפטר אחיו פרחיה בספטמבר 1918, ובית המשפחה ביסוד המעלה היה נטוש מספר שנים.
ב-1922 חזר עם אשתו יהודית ובנותיו פרחיה וחרמונה לארץ ישראל, ניסה למצוא משרה בתל אביב ובחיפה וכשלא עלה בידו חזר ליסוד המעלה להתפרנס מחקלאות.
השקיע מאמצים רבים בשכלול העבודה החקלאית.
ב-1927 הציע לאנשי המושבה לרכוש משאבה משותפת לשאיבת מים להשקיה מאגם החולה, עקב אי אמונם במיזם רכש בעצמו משאבה שהתקין וזכה להצלחה במטעי בננות.
בעקבות מאורעות תרפ"ט חרבה וננטשה המושבה וכל עמלו ירד לטמיון.
בעקבות כך חזר לאלכסנדריה, הועסק במשרה פקידותית בקהילה היהודית ופרסם מאמרים ציוניים בצרפתית בעיתונים יהודים שיצאו לאור במצרים, ביניהם: .
ב-1931 השתתף כנואם בבחירת הצירים של הקהילה הציונית במצרים לקונגרס הציוני העולמי השבעה עשר בבזל.
פעילותו הציונית הייתה במסגרת הציונות הרוויזיוניסטית ולתפיסתו הייתה לכך השפעה שלילית על הקריירה שלו, למשל על ניסיונותיו לקבל משרה בשליחות בחו"ל.
ב-1934 חזר ליסוד המעלה ועסק בחקלאות עד למותו ממחלת לב ב-1949.
הובא למנוחות בבית העלמין של יסוד המעלה .
בתו פרחיה (פיפי) נישאה ליוסף הרדי שהיה ראש מועצת יסוד המעלה.
יוסף אל־מדאני הוא איש צבא בכיר בתימן, ממנהיגי ארגון החות'ים ונחשב לאחד המפקדים המקורבים ביותר למנהיג הארגון, עבד אל-מאלכ אל-חות'י.
ב-16 באוקטובר 2025 מונה לרמטכ"ל הזרוע הצבאית של החות'ים לאחר הודעה על מות קודמו מוחמד עבד אל-כרים אל-ע'מארי מהפצצת חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע טיפת מזל.
אל-מדאני נולד במחוז חג'ה בצפון תימן וגדל במשפחה מרובת ילדים.
החל את דרכו במסגרת תנועת "אַ-שבַּאב אל-מוּאְמִן" (الشباب المؤمن, "הצעירים המאמינים") שהקים מייסד החות'ים חוסיין בדר א-דין אל-חות'י במחוז סעדה.
על פי הדיווחים, בינו לבין אל-חות'י נוצר קשר קרוב ובשנת 2002 אל-מדאני נשלח על ידו לאיראן.
שם עבר הכשרה צבאית על ידי משמרות המהפכה.
זמן קצר לאחר סיום ההכשרה שב לתימן ונשא את בתו של אל-חות'י, מה שהופך אותו לגיסו של אחיו הצעיר ומנהיג הארגון הנוכחי, עבד אל-מלכ אל-חות'י.
ב-2003 חזר לתימן והשתתף בעיצובה של הזרוע הצבאית של החות'ים, היה מעורב באופן ישיר בבניית ההכשרה של לוחמי החות'ים ושליחתם למחנות אימונים באיראן, סוריה וחזבאללה.
בשנים 2004–2010 היה מפקד צבאי זוטר במחוז סעדה ונטל חלק פעיל בקרבות הראשונים של החות'ים נגד צבא תימן.
ב-2017 קיבל דרגת "ליווא" המקבילה לאלוף ומונה למפקד גזרת החוף המערבי האחראי על ההגנה ומערך המבצעים באזור הים האדום.
בשנת 2018 מונה למפקד קורפוס "האזור הצבאי החמישי" של החות'ים, אשר כולל את מחוזות חודיידה, חג'ה, אל-מחווית ורימה.
בתפקיד זה, לפי הדיווחים, הוא הוביל מספר מבצעים צבאיים, בין היתר במאבק על מחוז מאריב במלחמת האזרחים בתימן אשר הביאו לעימותים משמעותיים עם כוחות הממשלה המוכרת בין-לאומית של תימן.
לימים בנה קשרים קרובים עם בכירים במשמרות המהפכה ובחזבאללה והיה איש הקשר של הזרוע הצבאית של החות'ים.
במסגרת התפקיד תיאם אימונים והדרכות משותפות ופיקח על העברות נשק לארגון.
החל משנת 2020 הוא חבר הוועדה הצבאית העליונה של החות'ים, הידועה גם בשם "מועצת הג'יהאד".
ב-2022 מונה ליועץ צבאי בכיר ליו"ר המועצה הפוליטית העליונה, ונחשב לסגן מפקד הזרוע הצבאית בהיותו בתפקיד זה.
ב-16 אוקטובר 2025 מונה לראש המטה הכללי של הזרוע הצבאית של החות'ים על ידי יו"ר המועצה הפוליטית העליונה, מהדי אל-משאט בעקבות מות קודמו בתפקיד, מוחמד עבד אל-כרים אל-ע'מארי מהפצצת חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע טיפת מזל.
ראש המטה הכללי של הזרוע הצבאית של החות'ים, החל מ-2025
יועץ צבאי בכיר ליו"ר המועצה הפוליטית העליונה, נחשב לסגן מפקד הזרוע הצבאית, 2022–2025
מפקד קורפוס האזור הצבאי החמישי, 2018–2021
חבר הוועדה הצבאית העליונה של החות'ים, החל מ-2020
איש הקשר עם משמרות המהפכה וחזבאללה
אל-מדאני נמצא תחת סנקציות של מספר גופים בין-לאומיים בשל מעורבותו בפעולות צבאיות ש"איימו על השלום, הביטחון והיציבות בתימן".
בין היתר, הוא מופיע החל משנת 2021 ברשימת הסנקציות של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, מחלקת האוצר של ארצות הברית, מחלקת המדינה של ארצות הברית וסומן גם בידי הרשויות הבריטיות והאיחוד האירופי.
בנוסף, הוא גם נידון למוות על ידי בית משפט צבאי בממשלה המוכרת בין-לאומית של תימן.
נולד בשם יוסף דולגים בשנת 1907 באולבסק, פלך ווהלין שבאוקראינה.
בהיותו בן שש-עשרה והוא תלמיד הגימנסיה העברית בקובל פרסם את סיפוריו הקצרים הראשונים ב"הכוכב" בוורשה.
בתחילת העלייה הרביעית, בשנת 1925, עלה לארץ.
בבואו היה בן שבע-עשרה והתקיים מעת לעת מעבודה חקלאית לכשהייתה, וידע תקופות של מצוקה קשה וחרפת רעב להן נתן ביטוי בכתיבתו על חייו כחלוץ.
כעבור שנים נסע להשלים את חוק לימודיו הגבוהים בארצות הברית (1929־1932) ועם שובו התחיל לפרסם את סיפוריו הקצרים בכרכי "התקופה" האחרונים, ב"גליונות", "טורים", "מאזנים", "גזית", "כנסת" וביטאונים ספרותיים אחרים.
כמו כן השתתף במוספים ספרותיים בעיתונים היומיים.
במקביל לכתיבה, השתלב לפרנסתו בשרות הוטרינרי של תל אביב, עיר בה הספיק לעבוד לפני נסיעתו לארצות הברית, כאחד מסוללי הכבישים של רחובותיה (בין אלה היה הכביש של רחוב שינקין).
בשנת 1933 הופיע הרומן הראשון שלו מחיי החלוצים, "לחם וחזון" שהתקבל בהערכה בחוגים הספרותיים.
ביאליק התפעל מרומן הביכורים ואמר עליו: "קראתי לחם וחזון של יוסף אריכא.
ניכר שאריכא הוא מספר לתיאבון של פרוזה להנאתה.
זהו הלחם הפשוט שאנחנו זקוקים לו".
יוסף אריכא התגלה בסיפוריו הקצרים כריאליסטן מובהק, היודע לתאר את נופיו כרקע המדגיש טיבם של גיבוריו.
מתחילת דרכו כמספר הצטיין גם בתיאור עשיר וכובש של קול היצרים העזים, אלה השולטים לא פעם בגורלו של אדם.
כבר באותן שנים ראו בו את אחד מהיוצרים הבולטים של הדור שהניח את מסד הספרות העברית החדשה שנוצרה בארץ-ישראל בה חי עד למותו בשנת 1972. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ועוררו עניין רב בקרב קוראים במדינות רחוקות.
בין סיפוריו נמצאים סיפורים הנחשבים ליצירות-מופת, ממיטב הספרות העברית.
הוא נחשב לבעל קול ארצישראלי צלול, אשר סיקרן את העולם הספרותי שיותר ויותר נעשה מודע לקיומה של ספרות עברית, המייצגת עם עתיק מחדש ימיו בארצו.
סיפוריו הקצרים שהופיעו מאז שנות השלושים בקבצים "בסנוורים", "מראות בכחול", "בעלי יצרים", "יום ולילה", "פסק-דין" ואחרים, חשפו אותו כאחד היוצרים המקוריים ועזי הביטוי בספרות העברית.
הוא התגלה כבעל לשון גמישה וציורית אך גם מדויקת בבואו לספר על האדם והחי, כמי שבקי ברזי נפשם של אלה ואלה.
הוא גם הוכיח עצמו כמספר היונק משורשי הסיפור האמריקני בן-זמנו, אך מעכל את ההשפעה כחלק אינטגרלי ממורשתו הספרותית.
ניתן לומר עליו כי היה סופר מודרני בתפישתו, אך נחשב קלסיקון מבחינת התעצבותו והישגיו בשנותיו האחרונות.
אריכא גם צעד במשעולי נושאים שאף לא סופר אחר נגע בהם כמו סיפוריו מחיי הקצבים
נושאיו הנועזים שבאו לביטוי בסיפוריו כ"וידוי", "בסנוורים", "רחוב הקצבים", "אדם ובהמתו", "אימהות" ועוד שורה ארוכה של סיפורים, העידו על היותו מבורך ביכולת מובהקת של מספר מקורי מרתק שפרץ מסילה חדשה משל עצמו.
הסיפורים מעידים כיצד עלה במעלות היוצר מסיפור לסיפור, והוא חוזר ומוכיח את היותו מצויד באוזן קשובה לצלילים ועין חדה לצבעים החיצוניים והפנימיים כאחד.
סיפורי האהבה שלו היו מהישגיו הבולטים.
יכולתו ליצור דיאלוגים וקשר משכנע בין נשים וגברים מבלי להצניע את יצריהם ולהנמיך את קולם, כפי שסיפר את סיפורם ב"יום ולילה", הוכיחה גם את כישוריו כמספר-אמן שיצירתו נקבעת מעבר לשיעור זמנו.
הוא גם נחשב לחדשן נועז בבחירות נושאיו ודומה כי הסיפור "וידוי" (מסיפורי אריכא בשנות השלושים), החושף לראשונה בסיפורת העברית המודרנית מלוא עוצמת התשוקה של אהבת נשים, תוך עיצוב רגיש ומשכנע, מעיד על-כך.
היותו ריאליסטן מובהק אך כזה הנזהר מבוטות וגסות לשמה, הוא שהעניק לסיפורים אלה את העומק האמנותי והאיכותי שנמצא בהם.
השואה החזירה אותו לאימי הפוגרומים שזכר מילדותו באוקראינה (בתקופת המהפכה הבולשביקית), ועליהם כתב ברומן השני שלו, "אוד מוצל", בו חשף את הפורעים השרים ברחובות שטופי הדם את השיר המצמרר "הך ביהודים והצל את רוסיה".
הדי מלחמת העולם השנייה שהתחילו להחריד את הארץ עם דעיכתה גרמו לו לחזור ולהקשיב לזעקתם של האודים המוצלים שהתחילו להגיע לחופי הארץ.
בכתיבה נוקבת הוא נתן ביטוי צורב לאותם אלה ששרדו את הזוועה והשמיע את קולם בסיפורים שלו כמו "צעדים באש" ו"פסק-דין".
לקראת סוף שנות השישים היה בדעתו לגשת לכתיבת רומן רחב-יריעה שיחבוק את שנות הטירוף, ואף התחיל להכשיר עצמו לעבודה גדולה זו, אלא שבריאותו לא עמדה לו.
אחד התחומים בהם עסק בסיפוריו הקצרים קשור במסכת היחסים ביו תושבי הארץ הערבים לבין היהודים.
מתוך עמדה של מספר קשוב וחד-עין עקב אריכא אחר העליות והמורדות ביחסים אלה, ובמרוצת השנים פרסם שורה של סיפורים שהתמקדו בנושא העברי-ערבי.
חוקר הספרות יוסף אורן מצא בהקשר זה כי במאורעות שלושים ושש נשלח אריכא, אז חבר בהגנה, להשתתף בהגנת תל-מונד.
על רקע התקופה הזאת שעשה שם הוא כתב שורה של סיפורים בהשפעת האירועים והנופים המקומיים.
בין אלה בולטת הנובלה הנודעת שלו "יום ולילה".
הוא האמין כי הדרך היחידה להתקיים כאן תהיה דרך של שלום.
את דברי המבוא שכתב לאנתולוגיה שלו "סיפורים עבריים מחיי הערבים", הוא מסכם בקריאה לבני הדור הצעיר: "...אשר מתוך קריאה בחומר המרתק והמגוון ילמד להכיר את חיי בני העם אשר נגזר עליהם ועלינו לדור בכפיפה אחת; להכיר, משמע לדעת, להבין, וכמובן - לכבד.
כי זהו היסוד להבנה הדדית וליחסי-גומלים בכל שטחי החיים, אשר בלעדיהם לא יכונו תנאי יצירה ושלום."