tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, במקביל לעבודתו הרפואית, אפשרה לו שקידתו להפיק יצירות מונומטליות, וכן לשמש כפוסק ומנהיג לקהילה היהודית.
שמו יצא למרחוק ונשלחו אליו שאלות רבות בהלכה ובאמונה מכלל יהדות התפוצות.
אחת הקהילות שעמדה עמו בקשר רציף הייתה יהדות תימן, שקיבלה על עצמה את הרמב"ם כפוסק וכמנהיג.
בעקבות הפרעות הקשות שנערכו בתימן, כתב הרמב"ם את איגרתו המפורסמת איגרת תימן, שבה הוא מבאר יסודות באמונה היהודית, בפרט הוא מבאר מה הם התנאים למלך המשיח.
יהודי תימן העריצו את הרמב"ם ותרמו לישיבתו במצרים תרומות משמעותיות ועל פי עדותו של הרמב"ן אף הוסיפו לנוסח הקדיש את שמו של הרמב"ם: "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מימון", כפי שנהגו יהודי תימן עוד בתקופת הגאונים להוסיף בקדיש את שמות ראשי הגולה.
הרמב"ם נפטר בפוּסטאט (כיום חלק מקהיר) שבמצרים בכ' בטבת ד'תתקס"ה (13 בדצמבר 1204) בגיל 66. בנו רבי אברהם מילא את מקומו בהנהגת יהודי מצרים.
הוא וצאצאיו כיהנו כנגידים ועמדו בראש זרם דתי-חסידי, המוכר במחקר בשם חסידי מצרים.
המסורת אומרת שלפי דרישתו המפורשת של הרמב"ם "אל נא תקברוני במצרים", הועברה גופתו ממצרים לטבריה ובה אכן עומד ציון שמקובל כמקום קבורתו.
בחלקה זו קבורים אף השל"ה הקדוש ורבן יוחנן בן זכאי.
היו ששללו מסורת זו וטענו שהרמב"ם נקבר, ככל הנראה, בחברון, בסמוך למערת המכפלה.
טענה זו הובאה על ידי ד"ר אהרן קמינקא, שנטל חלק בוויכוח שהתנהל על גבי עיתון "הארץ" בנושא זה, והיא מבוססת על כתב יד מהמאה ה-16, שם נכתבו הדברים.
דעה זו מובאת גם בהגהת ר' שמואל שולם על ספר יוחסין: "ויש אומרים שנקבר בין האבות בחברון".
בשנת 2009 נחנך בסמוך לקברו של הרמב"ם מרכז מבקרים חדש, מרכז מורשת הרמב"ם, המציג את פועלו.
מקום נכבד תופסים ספרי הרמב"ם וכתביו בספרות התורנית.
הרמב"ם היה האדריכל הגדול של ההלכה היהודית לדורותיה ואמן התִמצות והסדרנות.
הוא הרבה להשתמש בעט הסופר אשר בידו וכתביו המרובים עוסקים בענפים שונים: ביאורים לדברי חז"ל, פסקי הלכה, פילוסופיה, רפואה, תשובות ואגרות לקהילות יהודיות שונות ועוד.
בבחרותו כתב הרמב"ם בשפה "רבנית" (עברית מתובלת בארמית) מספר חיבורים.
חיבורים אלו נכתבו כטיוטות, והרמב"ם לא הספיק להגיהם ולהוציאם לאור; רובם אבדו, ונותרו רק שרידים מהם.
"פירוש הלכות קשות שבכל התלמוד" על רוב מסכתות התלמוד הבבלי.
"הלכות הירושלמי" – ספר המלקט הלכות מתוך התלמוד הירושלמי בדומה לחיבורו של הרי"ף על התלמוד הבבלי.
(שרידים מחיבור אבוד זה, יצאו לאור בשנת 1947 במהדורת שאול ליברמן).
קונטרסי השגות על הרי"ף בסוגיות בודדות בתלמוד.
"מילות הגיון" (או בשמו המלא והמדויק: "ביאור מלאכת ההגיון") – חיבור פילוסופי המרכז באופן נהיר ותמציתי את עיקרי הלוגיקה האריסטוטלית.
הספר דן במשפט ובחלקיו, בהיקש והסקת מסקנות, במדע ובמטאפיזיקה.
הספר נכתב במקור בערבית יהודית ותורגם על ידי משה אבן תיבון.
יש המפקפקים בייחוסו של הספר לרמב"ם.
"מאמר העיבור" – על נושא עיבור השנה והלוח העברי.
בגיל 23 (בשנת ד'תתקכ"א, 1161), בהיותו במרוקו, החל הרמב"ם בחיבור פירושו למשנה, שכונה על ידי תלמידיו כתב אל-סראג .
החיבור הוא פירוש מקיף ובהיר על כל מסכתות המשנה.
בדרך כלל פירש הרמב"ם את המשנה לפי מסקנת התלמוד באשר לפירושה, ואף ציין את פסק ההלכה.
לעיתים רחוקות ישנן סתירות בין פסק ההלכה שפסק הרמב"ם בפירוש המשנה, לבין פסק ההלכה שפסק בספר "משנה תורה".
הרמב"ם כתב בתשובה כי יש לסמוך על משנה תורה שנכתב מאוחר יותר, וכשכתב את המהדורה הראשונה של פירוש המשנה סמך על דברי הגאונים ובפרט רב חפץ גאון, ולאחר בירור חזר בו ותיקן את הדברים במהדורות מאוחרות של פירוש המשנה.
בתחילת פירוש המשנה כתב הרמב"ם הקדמה היסטורית, שבה הוא סוקר את השתלשלות התורה שבעל פה.
בתחילת פרק חלק במסכת סנהדרין ישנו פירוש ארוך שזכה לשם "הקדמת הרמב"ם לפרק חלק", שבה הוא קבע את שלושה עשר עיקרי האמונה היהודית וענייני שכר ועונש.
למסכת אבות כתב הרמב"ם הקדמה שזכתה לשם "שמונה פרקים לרמב"ם", שבה סוקר הרמב"ם את מבנה נפש האדם, טעמי המצוות, תורת הנבואה, ידיעת האל ונושאים נוספים.
שילובם של עקרונות הדת בפירוש לקודקס הלכתי מופשט לא היה מקרי.
הרמב"ם מדגיש זאת בסוף פירושו למסכת ברכות, לאחר שהוא דן בהתאמה שבין הפילוסופיה והדת:
פירוש המשנה נכתב בערבית-יהודית, במשך שנות נדודיו של הרמב"ם, ונחתם במצרים בשנת 1168 (ד'תתקכ"ח).
תפארת גדולתו, וגולת הכותרת של הגותו ההלכתית היא יצירתו המונומנטלית משנה תורה או כפי שנקראה בפי הרבים שהתקשו לקבל את נועזות השם "משנה תורה" כשני לתורה ובחרו בשם: היד החזקה (על שם י"ד, 14, הספרים שבחיבור).
עוד בזמן חיבורו של פירוש המשנה, החל בכתיבת ספר המצוות (בערבית) כמפתח ותוכנית לחיבור המתוכנן.
בספר זה מנה הרמב"ם באריכות ארבעה עשר כללים (נקראו גם שורשים) המבארים איזו מצווה ראויה להימנות במניין תרי"ג המצוות, ועל פיהם ביסס את "היד החזקה".
בחיבור "משנה תורה" עסק הרמב"ם עשר שנים, מתחילת שנת ד'תתקכ"ח (1167) עד שנת ד'תתקל"ז (1177).
בשלהי ד'תתקל"ח (1178) הוסיף הרמב"ם לחיבורו את החלק האחרון של הלכות קידוש החודש, שהיה אז כעין חיבור עצמאי.
העתקתו ושכלולו של החיבור נמשכו עוד מספר שנים, ולפי מסורת אחת נסתיימו בכסלו ד'תתקמ"א (1180), אף כי במשך כל חייו לא פסק הרמב"ם מלהגיה ולתקן את חיבורו (כמו גם את פירושו למשנה).
החיד"א בספרו "שם הגדולים" הביא אגדה מאביו של ר' דוד הנגיד בנוגע לכתיבת משנה תורה:
בחיבור זה, המחולק לפי נושאים, קיבץ וסידר הרמב"ם את כל ההלכות שבתלמודים לפי נושאים ותת-נושאים, בעברית משנאית צחה, מדויקת ובהירה.
מפעל אדיר זה דרש ידע עצום בכל מכמני התלמודים, הבנה מפליגה ויכולת של ברירת העיקר מהטפל ותמצותו במילים ספורות (פעמים רבות תוך תרגומו מארמית, שפת התלמודים).
אף שבתחילה קמו עליו עוררים מבני דורו, בעיקר בשל העובדה שלא כתב את מקורותיו לספרו כנוהג המקובל, הפך ספר זה לעמוד השדרה של ההלכה היהודית לדורותיה, ונלמד בכל תפוצות ישראל.
אף לאחר התקבלות חיבורו ההלכתי של רבי יוסף קארו, "שולחן ערוך", המשיך "משנה תורה" לשמש מקור לפסיקת הלכה וללימוד פלפלני.
היקפם העצום של הנושאים הכלולים בו, הלכה והגות, מעשה וחזון, והמתח ביניהם יחד עם האחדות והסדר המאפיינים אותו – הם סוד קסמו של הספר, אשר מספר מפרשיו הישירים והעקיפים הדנים בהלכות הספר – עולה על אלפים רבים.
המשיג הגדול על הרמב"ם, ידוע בכינוי 'הראב"ד' - רבי אברהם בן דוד מפושקירה כתב השגותיו על הספר משנה תורה, במהדורות השונות ההשגות שובצו בגוף דברי הרמב"ם או לחלופין בצידי הדף.
השם שבחר הרמב"ם לספרו – "משנה תורה" – מתבאר בדבריו בהקדמתו לספר:
עם פרסומו של הספר הוא הועתק פעמים רבות מכתבי יד ונתרבו בו השיבושים שהחמירו עם השנים, "תיקוני" חכמים, והשמטות הצנזורה הנוצרית.
בימינו הודפסו כמה וכמה מהדורות שתוקנו על פי כתבי יד ודפוסים ישנים (במיוחד מהדורות הרבנים יוסף קאפח, שבתי פרנקל, נחום אליעזר רבינוביץ' ויצחק שילת בהן נעשו השוואות בין כתבי יד).
מהדורת פרנקל אף ההדירה את כל נושאי הכלים של הרמב"ם על פי כתבי יד מדויקים.
כמו כן נתפרסמה מהדורה זו בעיקר בגלל "ספר המפתח" שבו צוינו מראי מקומות לאלפי ספרים הדנים בדבריו, אך צונזרו ממנו ספרים של מחברים שאינם תואמים להשקפה החרדית.
ציון דרך משמעותי ביותר הוא ספרו הפילוסופי-הדתי הידוע מורה נבוכים , שהפך לנכס צאן ברזל של הפילוסופיה היהודית.
הרמב"ם החל לכתוב את החיבור, הכתוב בערבית-יהודית, בשנת ד'תתקמ"ז (1187), וסיימו עד שנת ד'תתקנ"א (1191).
בספר זה, שבו הרמב"ם פונה אל תלמידו – ר' יוסף בן יהודה אבן שמעון, מתווה הרמב"ם את הדרך לאדם "הדתי הנבוך", שעיונו התורני והפילוסופי אינם מתחברים בידיו למקשה אחת.
ספר זה נכתב על ידי הרמב"ם לאחר שניסה לכתוב ספרי מחשבה במתכונת אחרת ('ספר הנבואה' ו'ספר ההשוואה'), שלא מצאה חן בעיניו בתוצאתה הסופית.
מקובל כי הספר כולל את הספרים האלה בעריכה שונה, כאשר העניינים העמוקים מפוזרים בספר במעין 'צופן' שרק המשכיל יוכל לחדור אל תוכו.
הספר "מורה נבוכים", כמו הגותו של הרמב"ם בכללה, הושפע במידה רבה מהתאולוגיה האסלאמית המכונה "כלאם", ובפרט מזרם המועתזילה, שדגל בהסברים לוגיים למצוות הדת ולמהות העולם, והסתייג מהסברים מיסטיים.
"כלאם", כפי שמעיד שמה, שהוא תרגום לערבית של המונח היווני "לוגיקה", הייתה אסכולה ששאפה ליישב בין הפילוסופיה היוונית הקלאסית של אפלטון ואריסטו לבין עקרונות הדת המונותאיסטית.
"מורה נבוכים" הוא מעין גרסה יהודית של הניסיון הזה, אלא שבניגוד לכלאם, שהכפיפה את מסקנותיה הלוגיות לעמדות הדת הקבועות מראש וקבעה על פיהן את הנחות היסוד שלה, ובדומה לפילוסופים מוסלמים מאוחרים יותר מהם הושפע, כדוגמת אבן באג'ה, עבד הרמב"ם בכיוון ההפוך והכפיף את פירושי הטקסטים המקודשים להיגיון.
טענתו התאולוגית הייתה, שכיוון שמקור התבונה האנושית ומקור הטקסט המקודש הוא אחד – האל, לא תיתכן סתירה אמיתית ביניהם.
כתיבת הספר בערבית, שהייתה שפתם של מרבית יהודי העולם באותו הזמן, יצרה צורך לתרגמו לעברית עבור יהודי צרפת וממלכת ספרד הנוצרית.
הספר תורגם לעברית לראשונה בידי ר' שמואל בן יהודה אבן תיבון מפרובאנס.
תרגום זה בוצע על־פי הנחיותיו של הרמב"ם עצמו, שאף כתב לו מכתב עם פירושיו לספר.
תרגום זה היה לתרגום העיקרי במשך מאות שנים, והוא אף לווה בפירוש נרחב של המתרגם.
במרוצת הדורות תורגם הספר למספר שפות (בעיקר אנגלית, גרמנית וצרפתית), ובנוסחים שונים.
ב-1972 פרסם הרב יוסף קאפח תרגום מקיף הכולל פירוש מקיף לספר וזכה על כך בפרס ישראל.
ב-2002 תרגם פרופ' מיכאל שוורץ את הספר לעברית מודרנית בתוספת הפניות למאמרים מחקריים.
על פרסום ספר זה זכה גם הוא לפרס ישראל.
איגרות הרמב"ם הוא שם כולל לשורה ארוכה של איגרות ומכתבים ששלח הרמב"ם לאישים וקהילות שונות מימי בחרותו ועד לשנותיו האחרונות.
המדובר באיגרות ומאמרים העוסקים בנושאים מחשבתיים-אמוניים וכן בנושאים אישיים או ציבוריים אחרים; מאות התשובות שהשיב הרמב"ם לשאלות הלכתיות, מכונסות בשם "תשובות הרמב"ם", או שו"ת "פאר הדור".
באיגרות המפורסמות שיועדו לציבור הרחב נכללות "איגרת השמד", "איגרת תימן", "איגרת תחיית המתים", ועוד.
כמו כן, יש כי לאיגרת אחת ניתנו במהלך הדורות שמות שונים.
מרבית האיגרות נכתבו במקורן בערבית יהודית, שפת הדיבור והכתיבה של הרמב"ם, אך חלק מהן נכתבו עברית במקורן, או בשילוב של שתי השפות.
הפילוסוף והמתרגם שמואל אבן תיבון, בעצמו מכותב של הרמב"ם, תרגם כמה מכתבי הרמב"ם לעברית, בהם גם חלק מאיגרותיו, עוד בחייו של הרמב"ם.
הרמב"ם, שנודע כרופא מומחה ומפורסם, כתב ספרות ענפה במדע הרפואה.
בספריו דן הרמב"ם במגוון רחב של בעיות רפואיות: אסתמה, אלרגיה, טוקסיקולוגיה, סוכרת, רפואה מונעת, מיניות ועוד.
ספריו מבוססים על ניסיונו העשיר ברפואה, על ספרי קודמיו ואף על חכמי התלמוד.
עם זאת, באותם מקומות שחז"ל תלו תסמינים מסוימים בשדים ורוחות, משמיט הרמב"ם את דבריהם (לפעמים את התסמין כולו ולפעמים רק את ההסבר החז"לי).
ספריו הפכו לאבן יסוד בלימודי הרפואה באסיה, באפריקה ובאירופה בדורות שלאחריו.
בין המלצותיו הרפואיות של הרמב"ם ישנן רבות המקובלות עד ימינו: רפואה מונעת וטיפול בבריא, רפואת גוף-נפש הוליסטית, הצורך בהתעמלות (שגם הרחיב במשנה תורה להרמב"ם), אכילה מסודרת ומתונה, הקפדה על שינה מספקת ועל היגיינה אישית, ועוד.
הרמב"ם כתב אחד עשר ספרי רפואה בשפה הערבית.
חלקם תורגם לעברית (שהו"ל במהדורת זיסמן מונטנר), ללטינית ולשפות אחרות:
"קיצורי גלנוס" (או פתגמי גלנוס ("אל מוכתסרת")) – לקט מסודר מכתבי גלנוס.
בספר זה ליקט הרמב"ם רק את המחלות ודרכי הטיפול שהוכחו ונוסו בהצלחה, והשמיט מידע ותיאורים שנראו לו לא הגיוניים ובלתי מבוססים.
"פירוש לפרקי אבוקרט" – לקט של תפיסות העולם של היפוקרטס, בעיקר בנושאי רפואה מונעת והיגיינה.
בהקדמתו לספר הרמב"ם נותן את כללי פרשנות הטקסט, ראו על כך בפרק 'ההרמנויטיקה של הרמב"ם'.
"ספר הקצרת" – חיבור בנושא האסתמה והטיפול בה.
הספר תורגם לעברית על ידי שמואל בנבנישתי ולרומית.
"הנהגת הבריאות" – חיבור כללי בענייני רפואה.
בספר זה פורס הרמב"ם את משנתו הרפואית ומרחיב על הקשר הפסיכוסומטי שבין מצבו הנפשי של החולה לבין תחושותיו הגופניות.
בספר זה הוא מטיף לרפואה מונעת ולתפיסה הוליסטית.
בנוסף הוא שולל בו אמצעי ריפוי של קמיעות, לחשים ושאר תרופות אליל.
תורגם לעברית על ידי משה אבן תבון.
"פרקי משה" – לקט של כ-1,500 הנחיות בריאותיות בכל ענפי הרפואה.
הספר מבוסס בעיקר על משנתו של חכם הרפואה גלנוס, אך האחרון והארוך שבהם (המאמר החמישה ועשרים) מוקדש כולו לביקורת עקרונית ופראקטית על מורשת גלנוס.
במיוחד חשובות הפסקות האחרונות בו, המעודדות את הקורא-המתלמד למחקר עצמאי ולביקורת חריפה נגד דעות קדומות ואמונות שוא.
הוא כתב זאת חצי מאה לפני רוג'ר בייקון וכארבע מאות שנה לפני פאראצלסוס.
הספר תורגם פעמיים על ידי זרחיה בן שאלתיאל ונתן המאתי, התרגום הלטיני ידוע בשם "אפוריסמי מדיצי" (Aphorismi medici).
"מאמר הטחורים" – חיבור בנושא מחלות דרכי העיכול, הטיפול בהן ומניעתן.
"ספר הסמים וההישמרות מפני הסממנים הקטלניים" – ספר העוסק בעיקר בטוקסיקולוגיה, בהרעלות ובהכשות נחשים.
"שמות התרופות" – (לכסיקון רפואי ערבי-יווני-ארמני-פרסי-ברברי וספרדי), לקט של כ-2,000 תרופות והתוויות רפואיות, מעולם הצומח, החי והמחצבים.
"על קץ החיים" – תיאור מפורט של גורמי תמותה שונים.
"תשובות רפואיות" – כפי הנראה החיבור הרפואי האחרון של הרמב"ם.
נכתב עבור מאלכ אלאפדל, בנו של הסולטן צלאח אלדין.
בחיבור זה מציע הרמב"ם דרכים לשיפור אורחות החיים ודרכים לטפל בתסמיני החולי השונים של בן הסולטן, כולל: הפרעות עיכול, טחורים, כאבי ראש, חולשת הלב, דיכאון ועוד (בין השאר ממליץ על אכילת בשר ארנבת כמאכל בריא במיוחד).
החשיבות שייחס הרמב"ם לרפואה, הביאה אותו לכלול בחיבורו ההלכתי משנה תורה (בספר המדע, הלכות דעות, פרקים א-ו) מספר פרקים העוסקים ברפואה מונעת ובהתנהגות בריאותית נכונה המהווים תמצית של הדרכותיו הרפואיות לאנשים בריאים.
מנגד, כחלק מתפיסתו הדוגלת בקשר הפסיכו-פיזי וכמתחייב מאישיותו, כלל הרמב"ם בכתביו הרפואיים דיונים רבים בנושאים פילוסופיים, מוסריים ואמוניים – החל משאלת חידוש העולם, וכלה בעיסוק רחב במידת הגאווה.
כיום, כתביו הרפואיים של הרמב"ם מצויים בשתי מהדורות מלאות: א.
בשפה העברית – מהדורתו הפופולרית, אך הבלתי-מדויקת, של זיסמן מונטנר, ארבעה כרכים, בהוצאת מוסד הרב קוק; ב.
בשפה האנגלית – מהדורתו המדעית של פרד רוזנר, בשבעה כרכים.
חלק מכתבי הרפואה של הרמב"ם ("פרקי משה ברפואה", "ספר האסתמה") יצאו במהדורה מדעית נוספת על ידי Gerrit Bos .
חיים גמליאל פרסם מונוגרפיה הבוחנת את תקפות הקביעות הרפואיות של הרמב"ם נוכח המדע המודרני.
אוריה לוי ליקט את דברי האמונה והמוסר מכתביו הרפואיים של הרמב"ם.
זהר עמר וירון סרי תרגמו את "ספר הסמים" לעברית מודרנית והוסיפו מבוא.
חיבורים נוספים שתכנן רמב"ם לכתוב
רמב"ם מזכיר בכתביו ספרים שתכנן לכתוב ולא הגיעו לידינו, ועל כן לא ברור אם אכן כתבם:
תרגום פירוש המשנה לעברית – באיגרת ליוסף אבן-ג'אבר הרמב"ם מביע כוונה לתרגם את פירושו למשנה מערבית לעברית.
מקורות למשנה-תורה – באיגרת לר' פנחס הדיין, רמב"ם כותב שהוא עצמו לעיתים לא מוצא את המקור להלכה שכתב והמקור שלה אינו נמצא באחת מהסוגיות המרכזיות הדנות באותו נושא.
לכן כתב שבכוונתו לחבר ספר-עזר שבו ילקט מקורות מסוג זה.
ספר האגדתות – בהקדמה למשנה ובהקדמה לפרק חלק הרמב"ם מביע כוונה לחבר ספר שבו יפרש את הרבדים הנסתרים שבאגדתות המובאות בדברי חז"ל, שבמבט שטחי נראות כסיפורים תמוהים.
ספר הנבואות – שם כותב הרמב"ם שהוא מתכנן לכתוב ספר שיפרש את הנבואות הסתומות.
למעשה, הרמב"ם חזר בו במפורש מן התכנון על שני הספרים האחרונים, בנימוק שאם לא יסתיר את הסודות הריהו חוטא בכך, ואם יסתיר לא יועיל בכך כלום.
בהקדמתו לפירוש לפרקי אבוקרט מנה הרמב"ם ארבע סיבות לקיומה של פרשנות טקסט (הרמנויטיקה).
שתי הסיבות הראשונות מעידות דווקא על כישוריו היתרים של מחבר הספר, השלישית – אינה נוגעת ישירות למחבר עצמו, ורק הרביעית מקורה בפגמיו של החיבור.
בעצם כתיבתו על הנושא הקדים הרמב"ם את ראשוני ההוגים בהרמנויטיקה במאות שנים.
הפרשן המשכיל שכן יודע את ההקדמות, אמור להשלים את הידע הבסיסי החסר.
הרמב"ם דגל בשלילת הגשמות (ממשות פיזיקלית, גוף) ושלילת התארים (תכונות חיצוניות; רגשות, לדוגמה) מהאל מכל וכל.
רובו המוחלט של החלק הראשון מספרו מורה נבוכים נועד לטהר את המחשבה היהודית משתי תפיסות אלו.
שלילת שתי תפיסות אלו נגזרת לדעתו מהפסוק "שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד", שכבר בתקופות קדומות היווה פסוק מכונן, וזו הסיבה שכה הרבה ללחום בהן ואף קבע את "ייחוד האל" ו"שלילת ההגשמה" לשניים משלושה עשר עיקרי האמונה היהודית שניסח.
תפיסת גשמות האל הייתה נפוצה בקרב ההמון היהודי כמו גם אצל מיעוט מחכמי ישראל (דוגמה מפורסמת: ר' משה תקו, בן תקופתו של הרמב"ם), ומפרספקטיבה של זמן ניתן לקבוע שמלחמתו של הרמב"ם בתפיסה זו נחלה הצלחה מוחלטת.
התפיסה שעמה התעמת הרמב"ם בנושא תוארי האל רווחה הרבה יותר בקרב ההמון ובקרב החכמים, והצלחת הרמב"ם לגביה הייתה מועטה.
הרמב"ם הדגיש רבות שיש לפרש את הפסוקים כך שביטויי ההגשמה אינם אלא לשון מושאלת, ושאת רבות מאגדות חז"ל יש לקבל שלא כפשוטן (בפרט אם הן סותרות ברובד זה את השכל), אלא להבינן כמשלים, בניגוד לרוב העם והחכמים בדורו.
כמו כן, שלל הרמב"ם אמונות כגון אסטרולוגיה, העלאה באוב או פעולות מאגיות אחרות.
בניגוד לרמב"ן, שסבר שיש בדברים אלו אמת – אלא שהתורה אסרתם, סבר הרמב"ם שאלו אשליות ותעתועים, ואין בהם ממש.
כך, לדוגמה, כתב במשנה תורה:
הרמב"ם מנה את האמונה באלוהים ובכך שהתורה ניתנה מהשמים כי"ג העיקרים, שהכופר בהם "הרי יצא מן הכלל וכפר בעיקר".
הרמב"ם סבר שלכל המצוות יש גם סיבות וטעמים שיכולים להיות מובנים לנו, שהם בכללם הקניית השקפות נכונות, מידות טובות, וסילוק העושק והעוולה מהעולם.
הוא אף הקדיש למעלה מעשרים פרקים ב"מורה נבוכים" לבניית שיטה מסודרת לטעמי מצוות רבים.
הרמב"ם ראה בסגנון החיים האידיאלי חיי תורה ועבודה, חיים של תורה שיש עמה מלאכה, וכך ראה גם את עבודתו כרופא.
יתרה מזאת, הוא ביקר בספריו קשות לומדי תורה שנסמכו על קופת הציבור, שעושים את התורה "קרדום לחפור בו" ואמר עליהם שהם מחללים שם שמים.
עמדה זו של שלילת הפרנסה מתרומות הוא פסק להלכה ולא ראה בה הדרכה בלתי מחייבת, אלא איסור מן התורה:
את ייעודו הסופי של האדם, ראה בידיעתו את ה' ובהפניית כל מעשיו למען השגתו את האלוהים.
מדרגתו של אדם המפנה את כל מעשיו להשגת האלוהים, קרובה בתפיסת הרמב"ם למדרגת הנביאים.
את הנבואה ראה כדרגה העליונה ביותר שאליה יכול האדם להגיע, ואליה עליו לשאוף כל חייו.
הגעה לדרגה זו היא באמצעות השכל.
הנביא שנבואתו היא השלמה ביותר הוא משה רבנו, שבו ראה הרמב"ם מופת ודגל לכל הדורות.
הרמב"ם התנגד נחרצות לתפיסה הדטרמיניסטית (ובכלל זה שלל גם את האסטרולוגיה כהבל), וטען שלאדם יש יכולת בחירה חופשית לשנות את תכונותיו.
הרמב"ם היה מראשוני המטיפים לרפואה מונעת.
בספריו הרפואיים ואף ב"משנה תורה" הוא מדריך לתזונה נכונה והתעמלות.
לרמב"ם הייתה ידיעה גם בפסיכולוגיה.
אפשר לראות בו מראשוני הדוגלים ביהדות בטיפול פסיכולוגי.
תזונה נכונה – הרמב"ם מנחה את האדם לבחור את המזון לא על פי טעמו, אלא על פי יעילותו.
הרמב"ם גם קורא שלא לאכול אלא על קיבה ריקה, להשתדל שלא לאכול מטעמים שונים בארוחה אחת, אלא רק מין אחד, לא לשתות בזמן האוכל ולהקפיד להימנע מן השובע: "כי אם נתמתחה האיצטומכה (=קיבה) ביותר ממה שבטבע, יחלשו פעולותיה..." (קצרת, פרק 1, 59).
הנהגת בריאות הנפש ברפואת הרמב"ם – "ויחשוב הרופא כי כל חולה ליבו צר, וכל בריא רחב הנפש...
והוא הקודם ברפואת כל חולה" (הנהגת הבריאות, בריאות הנפש, 13).
רפואת הנפש היא יסוד מכריע בחשיבותו, כאשר מדובר ברפואת הרמב"ם.
הוא ראה בשלמות הנפש של האדם חלק בלתי נפרד מבריאותו ובעת חולי תבע לטפל בנפש ובגוף כבמקשה אחת.
שאלת הפער בין כתביו לעמדותיו האמיתיות
מיעוט חוקרים בני זמננו, כמו גם חלק מהפרשנים בני זמנו, טענו שלכאורה קיים הבדל בין כתביו של רמב"ם לאמונותיו האמיתיות, וכי בחלק מכתביו מוצפנים רעיונות שסותרים כמה מיסודות האמונה.
יש טוענים, כי רמב"ם עצמו הבחין בין "דעות אמיתיות", המתאימות לפילוסופים ולחכמים, לבין דעות אשר אינן בהכרח נכונות, אך נחוץ שהמון העם יאמין בהן, לצורך שמירה על התנהגות נאותה ועל הסדר החברתי.
לדעת חלק מפרשניו, הן האוהדים והן הביקורתיים, רמב"ם רומז בספרים כגון "מורה נבוכים" ו"ספר המדע" על כפירה בתורה מן השמים, תחיית המתים, בריאת העולם, אדם וחוה ועוד.
מאידך, יש הטוענים כי אין הפרש בין אמונותיו האמתיות של רמב"ם לבין המופיע בכתביו.
לצד הרבים שמצאו חשיבות רבה בספריו של הרמב"ם, היו גם שהתנגדו להם.
לספרו משנה תורה לא כתב הרמב"ם מקורות והתבסס על פרשנותו לתלמוד, מה שקומם חכמים אחרים, בהם הראב"ד.
נוסף על כך, עוררו חלק מפסקיו התנגדות בחלק מקהילות ישראל, בעיקר באירופה.
התנגדות זו שככה מעט לאחר שהראב"ד כתב סדרה של השגות על דברי הרמב"ם.
למעשה רק יהודי תימן הסתמכו על הרמב"ם כפוסק יחיד, אם כי חלק גדול מפסקי ההלכה המקובלים בקהילות היהודיות מתבססים בעקיפין על פסקיו, שכן רבי יוסף קארו ראה ברמב"ם את אחד משלושת מקורות הפסיקה המרכזיים של השולחן ערוך (לצד פסיקות הרי"ף והרא"ש).
הרא"ש בנוסף לביקורת על כך שפסקי הרמב"ם מובאים בספרו כדברי נבואה בלא ראיה, הוסיף שלפי השמועה הרי"ף ור"י הזקן והראב"ד היו גדולים בחכמה ובמניין יותר מהרמב"ם, ומאוחר יותר המהרש"ל כשהביא את דבריו כתב שלשיטתו כל מקום שנחלקו רבינו תם ור"י על הרמב"ם הלכה כמותם.
וכך כתב גם מאוחר יותר הרב יאיר חיים בכרך שבעלי התוספות היו מופלגים בחכמה מהרמב"ם, והרב מלאכי הכהן הביא את דבריו בכללי הרמב"ם.
בשונה מהאופן המתון למדי של ההתנגדות ל"משנה תורה", ההתנגדות ל"מורה נבוכים" הייתה חריפה הרבה יותר, בפרט בקרב יהדות צרפת וממלכת ספרד הנוצרית, שלא הייתה קרובה להגות המוסלמית ועסקה פחות בפילוסופיה.
בין המתנגדים היו שראו בספר את "הרע במיעוטו", כתשובה לכופרים שלא יכלו לקבל את האמת הטהורה.
מתנגדים חריפים יותר סברו שיש בספריו דברי כפירה וביקרו גם את השפעתם של אריסטו והפילוסופיה היוונית בכלל על הרמב"ם.
היו בהם גם כאלו שהחרימו או שרפו את ספריו.
גם כיום יש קבוצות של יהודים המתנגדות למורה נבוכים, כגון חסידות ברסלב הנוהגת לאסור כל קריאה במשנתו האמונית של הרמב"ם (למעט כתביו ההלכתיים) על פי הוראת רבי נחמן מברסלב מייסד החסידות.
לטענתו, הרמב"ם עיוות באמונה הקדושה כאשר הוא כתב את "מורה נבוכים" ואת ספר המדע.
ל"מורה נבוכים" נודעה השפעה על הוגים נוצרים באירופה, ובפרט תאולוגים נוצרים (כמו תומאס אקווינס, שהעריך אותו במיוחד, האפיפיור הונוריוס הרביעי, שהוציא כתב הגנה על "מורה נבוכים", וגוטפריד לייבניץ) שהתעניינו בפילוסופיה היוונית הקלאסית, ובאופן שבו היא נתפסת בקרב מאמינים מונותאיסטים.
פילוסופים מודרניים, יהודים ונוצרים, עסקו בהגותו ופיתחו אותה.
על ההערצה לרמב"ם יעידו דברי המשורר יהודה אלחריזי: "בגללך אמר אלהים: נעשה אדם בצלמנו כדמותנו", והאמרה המפורסמת (החרותה על מצבתו): "ממשה עד משה לא קם כמשה".
דיוקנו המפורסם של הרמב"ם, המופיע על גבי מדליות, בולים, תבליטים ועוד, מקורו באיור המופיע בספר Thesaurus antiquitatum sacrarum ("אוצר העתיקות המקודשות") מן המאה ה-18, של בלסאוס אוגולינוס , המבוסס, לעדות הכותב, על "תחריט עתיק".
לפרסומו של הדיוקן הביא יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציה), ובעקבותיו המומר איש המיסיון משה מרגליות, שהביא את הדיוקן לאנגליה.
אולם מקובל כי דמות זו היא דמיונית, ואינה מתארת את דיוקנו המקורי של הרמב"ם.
מספר תמונות דיוקן עממיות נוספות נפוצו במהלך העת החדשה, אולם הן לא התפרסמו כמו זאת ממהדורתו של בלסאוס.
בבית הנבחרים האמריקאי מוצג תבליט דיוקנו של הרמב"ם (בדמות פילוסוף יווני) שנעשה בשנת 1953, והוא אחד מבין 23 התבליטים (ובהם גם תבליט של משה רבנו) המוצגים, של מי שעבודתם הייתה אבן יסוד לחוקת ארצות הברית.
רֵמְבֵּרְטוּב (בפולנית: Rembertów) הוא רובע של העיר ורשה, בירת פולין, אשר עד שנת 1957 התקיים כעיירה נפרדת.
בשנת 1866 הוקמה ביישוב תחנת רכבת, שהביאה לפיתוחו, ובשנת 1888 הוקמו ביישוב מחנות צבא רוסיים.
בשל מיקומו של היישוב באזור מוקף יערות, שימש כמקום קיט לתושבי ורשה.
בשנת 1915 זכה היישוב למעמד עירוני.
בשנת 1924, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה, המחנה הפך לבית ספר לאימונים לצבא הפולני וכן נבנה מפעל צבאי לייצור נשק, "פאטשיסק".
המחנה והמפעל שהעסיקו אלפי פועלים הביאו לשגשוג כלכלי של העיירה.
יהודים התיישבו ברמברטוב משנות ה-80 של המאה ה-19, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי.
בתחילה היו כפופים יהודי היישוב לקהילת אוקונייב הסמוכה.
למעשה רמברטוב הייתה קהילה עצמאית לכל דבר פרט לבית הקברות המשותף אשר לא ניתן לו רישיון נפרד על ידי השלטונות הצאריים.
ראשוני המתיישבים היהודים עסקו במסחר זעיר ומלאכה.
היו ביניהם חייטים, סנדלרים, נגרים מסגרים ואופים.
עם התפתחות העיירה כמקום קיט הם החלו לספק שירותים לנופשים.
עם בניית המחנה הצבאי הם עבדו בבניית הקסרקטינים לצבא וסיפקו חומרי בניין ומצרכים שונים.
קצבים ספקו בשר ליחידות הצבא ובשר כשר לוורשה.
בשנת 1936 נבחר ועד קהילה מאוחד לרמברטוב ואוקונייב.
הקהילה הקימה מוסדות של "לינת צדק", "ביקור חולים", "הכנסת אורחים" וכן חברה לעזרת החיילים היהודיים ששירתו במקום ודאגה לאירוח חיילים בימי חג ומועד.
בעיירה פעלה קופת "גמילות חסדים" שנתנה למשפחות רבות הלוואות ללא ריבית.
בין שתי מלחמות העולם פעל בעיירה בנק של הג'וינט שעזר לבעלי העסקים הקטנים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות: התאחדות, גורדוניה, ויתקיניה, החלוץ, בית"ר ופועלי ציון; המפלגות הציוניות הדתיות: צעירי מזרחי, השומר הדתי וברוריה, אגודת ישראל; ותנועות שמאלניות כגון הבונד ופרייהייט (דרוד).
במסגרת ברוריה קם בעיירה קיבוץ למטרה, הכשרה לבנות דתיות.
במסגרת תורה ועבודה הוקמה ב-1935 הכשרה לגברים.
חלק מהתנועות בנו בנייני קבע בעיירה ושם התקיימה פעילות תרבותית ענפה.
לתנועת תורה ועבודה היה בניין בו היו בית כנסת, ספריה ובית ספר ללימודי ערב.
במקום התקיימו כינוסים ארציים של המזרחי בפולין.
לתנועה גם הייתה תזמורת כלי נשיפה "הזמיר".
לאגודת ישראל היה בניין בו התקיים בית מדרש ובית ספר "בית יעקב" וכן כמה "חדרים" לילדים.
ל"התאחדות" היה בניין בו התקיימה פעילות תרבותית של הרצאות וקבוצת דרמה שהפיקה הצגות.
הייתה שם הכשרה של קבוץ גורדוניה.
בעיירה הייתה ספרייה על שם י"ל פרץ שמנתה אלפי ספרים ביידיש והנוער בעיירה קרא ספרים אלה.
בספרייה פעלה קבוצת דרמה שהפיקה הצגות ואליה הוזמנו מרצים מפורסמים מוורשה.
מספרם של הציונים ותומכיהם הלך וגדל.
בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-16 שנערכו בשנת 1929 השתתפו 141 בוחרים.
בבחירות של הקונגרס הציוני העולמי ה-17 ב-1931 השתתפו 217 בוחרים ובאלו של הקונגרס הציוני העולמי ה-19 ב-1935 השתתפו 427 בוחרים.
בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-21 נבחר לייצג את ה"מזרחי" בפולין יליד רמברטוב מנדל סוקאל.
רוב הילדים למדו בחדרים, בתלמוד תורה ובישיבה קטנה.
הבנות למדו בבית ספר בית יעקב.
היו שלמדו בבית הספר הפולני במקום.
הנוער היהודי למד בוורשה או בפראגה, כי לא היה בעיירה בית ספר פולני שבו היהודים היו פטורים מלימודים בשבת (שאבעסוסקע שולן).
רב העיירה הראשון היה ר' פנחס בערגהויער שהיה חסיד של הרב מאיר יחיאל הולשטוק, האדמו"ר מאוסטרובצה.
הוא היה עסקן של המזרחי בפולין.
הוא כיהן כרב עד פטירתו בשנים 1905–1927. ירש אותו בנו דוד שנרצח בטרבלינקה עם כל אנשי העיירה באוגוסט 1942.
ב-1910 הקימו מקווה וב-1930 הקימו את בית הכנסת הגדול במרכז העיירה במקום בית המדרש.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה רמברטוב בידי הגרמנים, וכמה מתושביה נהרגו.
לאחר מכן, החלו להימלט מהעיירה רבים מיהודיה.
עם כניסת הגרמנים ליישוב, ב-12 בספטמבר 1939, נכבשה העיירה והחלו אלו בביזת רכוש יהודיה ובחטיפתם לעבודות כפייה, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה.
בשנת 1940 רוכזו כ-1,380 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מגודר שהוקם בה.
עם הגעת פליטים יהודים נוספים לגטו, הגיע מספר יושביו בנובמבר 1941 לכ-1,800 איש, ואלו שולחו מעת לעת למחנות עבודה.
הגרמנים מינו יודנראט שדאגו ליהודי המקום כולל הפליטים.
בגטו הוקם מטבח עממי ובו חולקו יום יום כ-600 ארוחות חמות.
ב-20 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה חיילים גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים, וגירשו את כל יושביו לפלניצה, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר האקציה, הוקמו בעיירה שני מחנות עבודה, אליהם הובאו למעלה מ-1,000 יהודים מהסביבה.
ביוני 1943 רצחו הגרמנים כ-1,000 מיושבי מחנות אלו, ובאוגוסט 1943 רצחו את כ-50 היהודים האחרונים שנותרו בהם.
רמדאן סובחי הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פירמידס ובנבחרת מצרים.
בשל תצוגותיו המעולות מומחי כדורגל השוו אותו למוחמד אבו תריכה, כוכב העבר של נבחרת מצרים.
סובחי נולד בקהיר שבמצרים וגדל במחלקת הנוער של אל-אהלי.
ב-6 בפברואר 2014 ערך סובחי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במסגרת ליגת העל המצרית במשחק נגד גאזל אל-מחאלה, כשעלה מהספסל במחצית השנייה.
ב-16 ביוני 2014 הבקיע סובחי את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד מיסר אל-מקאסה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת זכה באליפות מצרים, ובהמשך זכה בגביע הקונפדרציה האפריקאי ופעמיים בסופר קאפ המצרי.
ב-25 ביולי 2016 חתם סובחי בסטוק סיטי מהפרמייר ליג תמורת 6 מיליון פאונד.
ב-20 באוגוסט ערך סובחי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את מרקו ארנאוטוביץ' בדקה ה-88 בהפסד 1–4 למנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור השני בליגה.
בעקבות ירידת הליגה של סטוק בסיום עונת 2017/2018, חתם סובחי בהאדרספילד טאון על חוזה ל-3 שנים, תמורת סכום העברה של 5.7 מיליון לירות שטרלינג.
ב-14 ביוני 2015 ערך סובחי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים, במשחק נגד נבחרת טנזניה במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017, כשהיה בן 17 שנים, 11 חודשים ו-18 ימים, הופעה שמיקמה אותו כשחקן השני הצעיר ביותר בהיסטוריה ששיחק בנבחרת מצרים, אחרי מידו.
ב-29 במרץ 2016 הבקיע סובחי את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-62 בניצחון 0–1 על נבחרת ניגריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. הוא הופיע במדי הנבחרת בגביע אפריקה, בו הגיעה מצרים לגמר, ובמונדיאל 2018.
גביע הקונפדרציה האפריקאי (המפעל השני בחשיבותו לקבוצות באפריקה) (1): 2014
רמבאי רנדה (במראטהית: रमाबाई रानडे; ינואר 1863 – 1924) הייתה עובדת רווחה הודית ואחת מהפעילות הראשונות למען זכויות נשים בהודו מאה ה-19. היא נולדה למשפחת קורלקר (Kurlekar) ב-1863. בגיל 11, השיאה אותה משפחתה למהדב גובינד רנדה (Mahadev Govind Rande), הוגה דעות ורפורמטור חברתי שהיה מבוגר ממנה ב-21 שנים.
בתקופה זו, נשים לא הורשו ללכת לבית הספר וללמוד קרוא וכתוב.
בעידוד בעלה למדה רמבאי קריאה וכתיבה בשפת אימה, מראטהי, ואחר כך גם באנגלית ובבנגלית.
עד מהרה, החלה גם בפעילות חברתית והקימה את "המועדון החברתי של נשות ההינדו" במומבאי, שעודד נשים להשמיע את קולן בחברה.
הייתה מייסדת ונשיאה של "seva sadan society" בפונה, וכן, פתחה בית ספר מפורסם לבנות בפונה.
רמבאי הקדישה את חייה לשיפור תנאי החיים של נשים.
רמבאי רנדה נולדה ב-25 בינואר 1863 במשפחת קולקר שחיה בכפר קטן, בשם דבראשטרה במחוז סאנגלי במהרשטרה.
אביה לא שלח אותה ללמוד, כמנהג אותם ימים.
בשנת 1873 השיאו אותה, כשהיא בת 11, למהדב גובינד רנדה, בוגר אוניברסיטת מומבאי, פרופסור לאנגלית וכלכלה בקולג' אלפינסטון ומתרגם, שהיה גם חלוץ בתנועת השינוי החברתי של הודו.
בעלה נלחם נגד העדר הזכויות של טמאים, נגד נישואי ילדים וסאטי.
הוא הקדיש זמן כדי ללמד אותה למרות התנגדות המשפחה, והיא הפכה לאישה לוחמת למען שוויון ורפורמות במצב הנשים בזכות עצמה.
מאמציה הופנו תמיד להעצמת נשים לקראת עצמאות כלכלית והסתמכות על עצמן.
רמבאי רנדה שמה לעצמה למשימה לרכוש השכלה ולהתקדם כשותפה בחיים פעילים לצד בעלה.
בתחילה הוא לימד אותה כתיבה וקריאה במרטהי, היסטוריה, גאוגרפיה, מתמטיקה ואנגלית.
הם קראו עיתונים ודנו בנושאי אקטואליה ורנדה גילתה אהבה לספרות אנגלית.
באוטוביוגרפיה שלה Amachya Ayushyatil Athavani היא מתארת את חיי הנישואים שלה.
פרסמה גם אוסף של הרצאות בעלה בנושאי דת.
ההופעה הפומבית הראשונה שלה הייתה בתיכון מקומי, בנאום שבעלה כתב עבורה, אך עד מהרה שלטה היטב באמנות הדיבור בציבור באנגלית ובשפה המקומית.
הנאומים שלה היו תמיד פשוטים, ונוגעים ללב.
היא החלה לעבוד עבור Prarthana Samaj בבומביי, ארגון לשינוי חברתי ודתי.
היא הקימה את סניף של arya manila samaj, ארגון נשים בעיר.
מ-1893 עד 1901 הייתה פעילותה החברתית בשיא.
היא הקימה מועדון הינדו ספרותי לנשים בבומביי וקיימה שיעורי לימוד לנשים בשפות ידע כללי, חייטות ועבודות יד.
מותו של בעלה השפיע עליה מאוד.
היא עזבה את בומביי ועברה לפונה, שם גרה בבית המשפחה ליד השוק.
לאחר שנה זו חזרה ביתר שאת לפעילות והקימה ארגון נשים ראשון בבומביי.
חייה עוד 24 שנים אחרי מות בעלה והקדישה מאמצים למען התעוררות חברתית, תיקון עוולות והקמת מוסדות חברתיים כמו seva sadan לשיקום נשים במצוקה.
רמבאי רנדה עבדה& למען נשים בתחומי חינוך, זכויות משפטיות, מעמד שווה, והעלאת מודעות.
עודדה נשים רבות להיכנס למקצוע הסיעוד:באותו הזמן, המקצוע הזה נחשב אסור לנשים והייתה לכך התנגדות חברתית.
כדי לעודד נשים להתגייס ללימודי המקצוע, טענה בפניהן:"האם לא אנחנו הנשים מטפלות באבא או אח כאשר הוא נופל למשכב?
כל החולים הם אחינו ולסעוד אותם זו החובה הקדושה שלנו" .
לקורס הראשון לסיעוד הגיעו בעיקר נשים צעירות ואלמנות.
היא נחשבת לחלוצה בתחום זה וזכתה להוקרה מיוחדת על כך מארגון seva sadan.
רמבאי רנדה נכנסה לחיים הציבוריים ב-1870 אך רק אחרי מות בעלה זיהתה עצמה באופן ברור עם המאבק למען נשים בהודו.
בתחילה ביקרה בקביעות בבית הסוהר המרכזי, ובמיוחד באגף הנשים, כדי לעורר הערכה עצמית אצל האסירות.
ביקרה נערים במוסדות לעבריינים צעירים ובבתי חולים מקומיים.
היא גם יצאה לגוג'ראט וקוטיאבר בשנת 1913 כדי לארגן סיוע לאוכלוסייה מוכת הרעב באזור.
עד סוף ימיה המשיכה ללכת בזמן חגי העלייה לרגל ביחד עם מתנדבים מארגונה כדי לסייע לנשים המבקרות במקדש של Jñāneśvar.
בפעילות זו הניחה את היסודות לסוג חדש של שירות חברתי לנשים.
בשנת 1904, פנו אליה ramakrishna gopal bhandarkar, shri bhajenkar וארגון נשות הודו בבקשה לשיתוף פעולה בהובלה ותמיכתה של ארגון גג לנשים.
המושב הראשון של הכינוס המשותף נערך תחת נשיאותה של רנדה רמבא בדצמבר 1904, בבומביי.
בשנת 1908 העלו malbarii-ו&Dayaram Gidumal, את הרעיון של הקמת בית לנשים והכשרת נשים הודיות לעבודה מקצועית.
הן פנו לרמבאי רנדה נשיאת כינוס הנשים ההודי הכללי, כדי לקבל את עזרתה והדרכתה בהקמת הארגון.
כך הוקם ה seva sadan (בומביי).
בשנת 1915, תחת הדרכתה, החברה הרחיבה את מחלקות ההכשרה המקצועית הישנות והקימה חדשות.
היא פיתחה את המכללה לנשים, פתחה שלוש אכסניות, אחת מהן עבור סטודנטיות לרפואה ועוד בשביל אחיות מתמחות.
ב-1924, כאשר נפטרה רמדה רמבאי, היו בארגון למעלה מאלף נשים בהכשרה במחלקות השונות.
והיה זה הישג שהיה שלה במידה מרובה, כנגד כל הדעות הקדומות.
שתי תרומותיה האחרונות היו ארגון המאבק על הארכת חינוך החובה לבנות וארגון המאבק למען זכות הבחירה לנשים בבומביי בשנים 22–1921. ההכרה היחידה שזכתה לה הייתה לאחר מותה, מפיו של מהטמה גנדי, כפי שצוטט: "מותה של רמבאי רנדה הוא אובדן לאומי גדול.
היא הייתה התגלמות כל מה שאלמנה הינדית יכולה להיות.
היא הייתה חברה אמיתית ועזר כנגדו של בעלה הדגול בחייו".
באותם ימים פנו בעיקר אלמנות ללמוד בקורס האחיות בחסות סווה סדן.
באירוע חברתי בארגון שבמרכזו חלוקת פרסים, זכתה באחד הפרסים אלמנה.
היא הייתה לבושה בלבוש האלמנות המסורתי של אותה תקופה - סארי אדום כהה עם כיסוי ראש על ראשה הגלוח.
אם הייתם זוכרים זאת בראשיכם לא הייתם מתנהגים כך".
מילותיה היו חדות והכו את התלמידים כצליפת שוט.
השתרר שקט מוחלט באולם שהעיד על יכולת השפעתה של רנדה.
היא עבדה ללא לאות גם נגד המערכת של נישואי ילדים.
מאמציה היתרגמו להקמת סווה סדן בבומביי, אשר החזיק מעון לנשים במצוקה.
הקימה סניף נוסף בפונה בבית המשפחה, אשר מאוחר יותר התפתח למוסד שהיו בו מספר מתקנים כמו אכסניות, מכללות הכשרה, מרכזים מקצועיים, מרכזי מכירות וכו'.
שמה הפך לשם נרדף לארגון seva sadan וזו הייתה תרומתה הגדולה ביותר לרווחת נשים במעמד הביניים בהודו.
השתתפה גם בכנס כנגד המלחמה ודיברה עם המושל בשמן של נשים הודיות.
נלחמה גם למען זכויות של עובדים הודים ב פיג'י וקניה.
היא עבדה גם עבור זכות נשים להצבעה.
כולם העריצו אותה, אבל היא הייתה צנועה וקראה לעצמה "הצל של בעלה".
הדואר הודי-אוסטרלי הדואר הנפיק לכבודה בול דואר עם תמונתה ב 14-באוגוסט 1962, שנת המאה להולדתה, כדי לכבד את תרומתה הגדולה לחברה ההודית.
סדרת טלוויזיה ברשת ההודית זי מרתי בשם Uncha maaza zoka (מתורגם כ"הנדנדה שלי עפה גבוה", במשמעות של "חלום גדול בחיים והמאמץ עבורו") מבוסס על חיי רמבאי רנדה והתפתחותה כפעילת זכויות נשים.
הסדרה שודרה במרץ 2012. זכתה לשבחים ופרסום בכל רחבי מהרשטרה.
רמברנדט פיל היה אמן אמריקאי.
צייר דיוקנאות פורה, זכה לשבחים במיוחד בזכות דיוקניהם של הנשיאים ג'ורג' וושינגטון ותומאס ג'פרסון.
סגנונו של פיל הושפע מהנאו-קלסיציזם הצרפתי לאחר שהותו בפריז בתחילת שנות השלושים לחייו.
רמברנדט פיל נולד השלישי מבין שישה ילדים ששרדו (11 נפטרו) לאמו, רייצ'ל ברואר, ואביו, צ'ארלס וילסון פיל במחוז באקס, פנסילבניה, ב־22 בפברואר 1778. האב, צ'ארלס, גם הוא אמן, קרא לו על שם הצייר ההולנדי המפורסם במאה ה-17 רמברנדט הרמנזון ואן ריין.
אביו לימד גם את כל ילדיו, כולל רפאל פיל, רובנס פיל וטיצ'יאן פיל, לצייר נוף ודיוקנאות, ולימד את רמברנדט גם אמנויות ומדעים.
רמברנדט החל לצייר בגיל 8. שנה לאחר מות אמו ונישואיו מחדש של אביו.
פיל עזב את בית הספר לאמנויות, והשלים את דיוקנו העצמי הראשון בגיל 13. הבד מציג את ראשית כישרונו האמנותי.
בהמשך חייו, פיל "הראה לעיתים קרובות את הציור הזה למתחילים צעירים, כדי לעודד אותם ..."
ביולי 1787 הציג צ'ארלס וילסון פיל את בנו רמברנדט בפני ג'ורג' וושינגטון, והאמן הצעיר צפה באביו מצייר את הנשיא העתידי.
בשנת 1795, בגיל 17, צייר רמברנדט את וושינגטון המזדקן, וגרם לו להיראות מבוגר בהרבה יותר מאשר במציאות.
הדיוקן התקבל יפה ורמברנדט ערך את הופעת הבכורה שלו.
בגיל 20 התחתן פיל עם אלינור מיי שורט בת ה -22 (1776–1836) בכנסייה הקתולית סנט ג'וזף בפילדלפיה.
במהלך נישואיהם נולדו לפיל וקורט תשעה ילדים: רוזלבה, אלינור, מייקל אנג'לו, אנג'ליקה ואמה קלרה ביניהם.
בשנת 1822 עבר פיל לעיר ניו יורק, שם הוא התחיל בניסיון לצייר את מה שקיווה שתהפוך ל"דמותה הסטנדרטית של וושינגטון".
הוא חקר דיוקנאות של אמנים אחרים ובהם ג'ון טרומבול, גילברט סטיוארט ואביו שלו, כמו גם את תמונתו משנת 1795 שמעולם לא סיפקה אותו באמת.
עבודתו הושלמה בשנת 1824, מציגה את וושינגטון דרך חלון סגלגל, ונחשבת בעיני רבים כשנייה רק לציור האייקוני של גילברט סטיוארט של הנשיא הראשון.
הציור נרכש על ידי הקונגרס בשנת 1832 תמורת 2,000 דולר.
הוא תלוי בלשכת הסנאט הישנה.
בשנת 1826 הוא עזר להקמת האקדמיה הלאומית לעיצוב בעיר ניו יורק.
פיל המשיך ליצור מעל 70 העתקים מפורטים, כולל אחד של וושינגטון במדי צבא מלאים, שתלוי במשרד הסגלגל בבית הלבן.
פיל המשיך לצייר דיוקנאות מפורסמות נוספות, כמו אלה של הנשיא השלישי תומאס ג'פרסון בזמן שהיה בתפקידו (1805), ובהמשך דיוקן של השופט הראשי ג'ון מרשל.
פיל ביקר באירופה מספר פעמים כדי ללמוד אמנות.
לאורך חייו נסע פיל על פני חצי הכדור המערבי בחיפוש אחר השראה והזדמנויות כאמן.
אביו עזר לו לפלס את דרכו לפריז, שם שהה מיוני עד ספטמבר 1808, ושוב מאוקטובר 1809 עד נובמבר 1810. בפריז, למד פיל את יצירותיו של ז'אק-לואי דויד, שהשפיעו עליו לצייר בסגנון הנאו-קלאסי.
הוא צייר את החוקר המפורסם אלכסנדר פון הומבולדט ועוד כמה פטרונים כמו ג'וזף לואי גיי-ליסאק ופרנסואה אנדרה מישו.
לאביו הייתה מוטיבציה להקים את המוזיאון האמריקני בפילדלפיה (1786) אף על פי שהוכנו תצוגות ותערוכות בבניינים שונים בפילדלפיה, המוזיאון של אביו בפילדלפיה לא הצליח להתרומם.
רמברנדט פיל המשיך את מאמצי/מורשת של אביו בעיר אחרת.
ב־15 באוגוסט 1814, השיג פיל את המוזיאון שלו מעיריית בולטימור, מרילנד ברחוב הולידיי.
הבניין הראשון שהוקם באמריקה כדי לשמש כמוזיאון.
לימים הבניין שימש כהיכל העירייה, 1830–1875, אחרי זה שימש כבית ספר אפרו-אמריקאי ושוקם בשנת 1931 כמוזיאון העירוני.
שופץ ושוחזר שוב בשנת 1981, ונפתח מחדש כמוזיאון פיל.
המוזיאון התמזג עם מערכת מוזיאוני העיר בלטימור בשנת 1985 וננעל בשנת 1997. במקור הוחלט שישמש כמוזיאון לאמנויות ומדעים, אך למעשה הוצגו בו רק יצירות אמנות.
המוזיאון הואר בהרחבה באור גז.
חידוש זה עשה רושם רב.
פיל רכשה פטנט חשוב על תאורת גז, ועם כמה מקורבים הקימו את חברת "אור הגז" המצליחה בבולטימור.
עם זאת, בהיותו בעל חוש עסקי גרוע, הוא עשה מעט מאוד כדי לנהל את החברה ונאלץ לצאת ממנה לאחר מספר שנים בגלל מלחמת 1812.
בשנת 1828 גייס פיל תרומות וניסה להרוויח כסף מציוריו הקודמים, כדי לנסוע לרומא.
הוא לקח את בנו בן ה -15, מייקל אנג'לו, אמן צעיר ונחוש שהעתיק את ציורי אביו בהערצה.
פיל הציג בהצלחה דיוקנאות באקדמיה לאמנויות יפות של פירנצה.
פיל נפטר ב־12 ביוני 1860 בפילדלפיה ונקבר בבית העלמין וודלנדס במערב פילדלפיה.
דיוקנה של מרגרט אירווין מילר ממחיש את יכולתו של פיל להעביר סיפור ולכידת אופי הדמות.
גברת מילר, נולדה למשפחה ממעמד הפועלים, אך עלתה אחר כך בסולם החברתי בפילדלפיה.
אף על פי שהיא מצוירת בבגדים אריסטוקרטיים, תנוחתה ומבטה של הגברת מילר הם של אישה ממעמד הפועלים.
הסמיכות העדינה, בין העבר להווה שלה נלכדה בצורה יוצאת דופן על ידי הצייר.
בשנת 1801, צייר פיל דיוקן של אחיו רובנס פיל, הצעיר מבין ששת ילדי המשפחה, שתמיד העריץ גינון והייתה לו נטייה לחיי הטבע.
פיל הושיב את אחיו ליד צמח גרניום.
הציור מסמל את התפעלותו של האמן מאהבת הטבע של אחיו וייתכן כי הייתה כאן השראת מאמן ההולנדי, המאה ה -17, דייוויד טנירס הבן, שצייר סדרה של ציורי שמן על נחושת המייצגים את חמשת החושים.
הציור שלו, "ריח" די דומה לזו של רמברנדט פיל.
היצירה של רמברנדט לוכדת את תמצית שקט נפשו של גנן / אמן צעיר, מביטה בחינניות, תנוחה של שקט ושלווה.
בציורו הנאו-קלאסי של פיל, "הבת הרומית", מתוארת נערה צעירה המגינה על אביה, אסיר בשלשלאות, ומניקה אותו משדיה.
היצירה הזו הדגימה חמלה והגנה.
רמברנדט פיל השלים יותר מ־600 ציורים.
הוא צייר דיוקנאות של אנשים בולטים רבים, בהם נשיאי אמריקה, נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, וג'ון סי קאלון.
ציוריו נמצאים באוספים ציבוריים רבים.
רמבלר קלאסיק היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית אמריקן מוטורס ("American Motors Corporation" ) אשר יוצרה בין השנים 1961–1966 בארצות הברית.
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 4 דלתות סטיישן.
תצורות: 2 דלתות סדאו, 2 דלתות הרדטופ (שנת 1964), 4 דלתות סדאן, 5 דלתות סטיישן.
ארצות ייצור: ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, ארגנטינה, בלגיה.
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות הרדטופ, 2 דלתות קבריולה 4 דלתות סטיישן.
רמדאן יוסף מוחמד (באמהרית: ረመዳን ዩሱፍ; נולד ב-12 בפברואר 2001 באסוסה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת וולקיטה קנמה מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
טמנה שיחק בשירה אינדסלאסי מליגת העל האתיופית.
ב-1 באוקטובר 2020 חתם בוולקיטה קנמה מליגת העל האתיופית.
ב-4 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת לסוטו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
חודש הרמדאן בישראל הוא האופן בו מצוין חודש הרמדאן בקרב הציבור המוסלמי בישראל.
באופן מסורתי נוהגים הפלסטינים לפקוד במהלך החודש את מסגד אל אקצא שבדרום מתחם הר הבית, נקודת חיכוך בשל היות האתר קדוש הן באסלאם והן ביהדות.
רצונם של מאות אלפי פלסטינים להגיע לתפילה בעיר, בפרט לתפילות יום השישי, גורם לעלייה במתיחות הביטחונית ברמדאן.
אחד המנהגים המובהקים של חודש הרמדאן הוא החיוב לצום מדי יום ביומו לאורך כל ימות החודש.
ההבדל במועד חודש רמדאן ביחס לעונות השנה מביא לכך שמשך הצום היומי משתנה משנה לשנה כתלות במשך הזמן שבין עלות השחר (זמן תפילת פַג'ר) לשקיעת החמה (זמן תפילת מע'רב) בכל נקודה בכדור הארץ.
בישראל משך צום רמדאן נע בין 11.5 שעות בסוף דצמבר (מ־5:10 ועד 16:40 לפי שעון חורף ישראלי לאופק ירושלים) ל־16 שעות (החל מ־3:50 ועד 19:50 בסוף יוני לפי שעון קיץ ישראלי).
הקושי בצום משתנה גם הוא לפי אורך היום, תנאי האקלים המקומי ושינויי מזג האוויר.
ככלל, מתאפיין חודש הרמדאן בעידן המודרני וגם בישראל בשיאים של צריכה ובהוצאות כספיות גדולות.
גם בכלי התקשורת הערביים ישנה פריחה בשל ריבוי פרסום ותכנים מיוחדים לרמדאן, ועלייה בשיעור הרייטינג.
לפלסטינים ניתנים אישורי כניסה מיוחדים לישראל לביקור קרובי משפחה ולתפילה בהר הבית, בעבר אף התאפשר ביקור של מספר מצומצם מתושבי רצועת עזה בהר הבית, מתווספים אישורי עבודה בישראל לפועלים ועוד.
מחוות אלו רגישות למצב הביטחוני בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נוהג נוסף הוא: ביקורי וברכות נכבדים מדתות אחרות למנהיגים מוסלמים, או השתתפות בסעודת אפטאר.
השפעת רמדאן באה לידי ביטוי במגזרי תעסוקה בהם שיעור גבוה של ערבים-מוסלמים, כמו מגזר הבנייה והתשתיות, ומגזר התחבורה הציבורית.
עובדי משמרות במקומות עבודה מעורבים בוחרים משמרות נוחות יותר, או לוקחים ימי חופשה.
עם זאת, יש פועלים פלסטינים המעדיפים להמשיך לעבוד כרגיל בשל אפשרות התעסוקה המצומצמת יחסית שלהם במשק הישראלי.
בישראל מכינות חברות מבצעים וקמפייני פרסום מיוחדים לקראת חודש רמדאן הפונים למגזר הערבי, בשל הגידול הניכר בצריכה בחודש זה, בייחוד במגזר יצור המזון ורשתות השיווק, אך גם במגזר הביגוד והמתנות, והיקף ההוצאה הכללית של המגזר הערבי בישראל בימי רמדאן מוערך בכ־1.5 מיליארד ש"ח.
מוצרי מזון המקושרים מסורתית לרמדאן וחווים עלייה ניכרת במכירתם הם תמרים, טחינה וחלווה.
מוצרים אחרים שמכירתם עולה בתקופה זו הם בשר ועוף, משקאות קלים, אורז ושמן.
סקר שנערך בקרב מוסלמים בישראל ב־2014 העלה כי סל הקניות המשפחתי בחודש רמדאן עולה בכ־2,000 ש"ח בממוצע, ועיקר ההוצאה היא על מזון.
בישראל, כמדינות נוספות, נוהגים בני נוער וצעירים להשתמש בלילות רמדאן בנפצים, חזיזים, זיקוקים ואמצעים פירוטכניים.
לעיתים נערכת פעילות יזומה של משטרת ישראל להחרמת אמצעים אלו היוצרים מטרדי רעש ובהלה.
מפקד מחוז ירושלים, ניצב יורם הלוי, אמר ב-2017 שבתקופת הרמדאן יש עלייה בהסתננויות של צעירים פלסטינים לישראל בלי אישורים.
הברכות המקובלות בחודש זה הן "רמדאן כרים" (رمضان كريم שפירושו "רמדאן נדיב") או "רמדאן מובארכ" (رمضان مبارك שפירושו "רמדאן מבורך"), ו"כל עאם ואנתום בח'יר" (كل عام وانتم بخير שפירושו "כל שנה ואתם בטוב").
ככלל, הרמדאן בישראל מאופיין במתיחות ביטחונית רבה, שנובעת מכמה סיבות:
חיכוך עם כוחות הביטחון: ברמדאן עולים מאות אלפי פלסטינים להתפלל במסגד אל-אקצה, והסדרי אבטחה ותגבור כוחות הביטחון גורמים לחיכוך מוגבר ועלייה בסיכוי לעימותים.
קריאה "להגן על מסגד אל אקצא": פעמים רבות גורמים פלסטינים, בהם דובר תנועת פת"ח ועוד, קוראים לכל המוסלמים לעלות למסגד אל-אקצה בחודש הרמדאן בכדי להילחם במה שהם מכנים "ניסיונות הציונים להשתלט על המסגד הקדוש לאסלאם".
עידוד מעשי טרור והתקוממות: גורמים פלסטינים, בהם מנהיגים בפת"ח ובחמאס ואנשי תקשורת, משתמשים ברמדאן ככלי לעידוד טרור והתקוממות נגד מדינת ישראל.
לטענתם, הרמדאן הוא חודש ההתקוממות והניצחון במסורת המוסלמית.
חלק משמעותי מההסתה לטרור מתקיים בסדרות טלוויזיה מיוחדות שמשודרות ברמדאן ועוסקות בפעילות טרור נגד ישראל.
עלייה לקברים: על פי גורמים בצה"ל המנהג המוסלמי לעלות לקברים ברמדאן, וביניהם גם קברים של מחבלים ושהידים מעודד צעירים פלסטינים לבצע פיגועים.
אחריות ישראלית: על פי הפלסטינים, מדינת ישראל אחראית לעלייה ברמת האלימות בחודש הרמדאן שמאופיין, לטענתם, בהטרדה מתמדת, התקפות ואלימות מצד ישראל.
גורמי ביטחון ותקשורת בישראל ובעולם, כמו גם מקורות פלסטינים, בשל מכלול הסיבות הנזכרות, רואים ברמדאן את הגורם למתיחות הביטחונית.
רמבו 5: הדם האחרון הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2019 בבימויו של אדריאן גרונברג ובכיכובו של סילבסטר סטאלון, שם הסרט כמהן אזכור לסרט הראשון בסדרה "משחק הדמים".
זהו הסרט החמישי והאחרון בסדרת סרטי רמבו, והוא ממשיך את סיפורו של ג'ון רמבו, חייל הכוחות המיוחדים לשעבר, שנלחם בסוחרי סמים מקסיקניים בניסיון להציל את אחייניתו החטופה.
הסרט מתמקד במאבקו האחרון של רמבו, כשהוא נאלץ להילחם באכזריות על מנת להגן על משפחתו ועל ביתו.
הסרט שוחרר לקולנוע ב-20 בספטמבר 2019 וספג ביקורות שליליות של מבקרים עם ביקורות מכוונות לתסריטאות, אלימות גרפית והאשמות של גזענות ושנאת זרים כלפי מקסיקו, ובכל זאת קטעי הפעולה וההופעה של סטאלון זכו לשבחים.
הסרט הכניס 91.5 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 50 מיליון דולר ועלויות הדפסה ופרסום של 30 מיליון דולר.
הסרט מתחיל בחייו השקטים של ג'ון רמבו (סילבסטר סטאלון) בחווה באריזונה, שם הוא מתגורר עם מריה (אדריאנה ברז'ה) וגבריאלה (איווט מונריאל), אחייניתו היקרה לו.
גבריאלה מחליטה לצאת למקסיקו כדי למצוא את אביה הביולוגי, למרות אזהרותיו של רמבו.
כאשר היא נחטפת על ידי קרטל סמים אכזרי, רמבו חוצה את הגבול למקסיקו כדי להציל אותה.
המסע שלו הופך למאבק דמים נגד הקרטל, כשהוא נאלץ להתמודד עם ראשי הקרטל, הוגו ומנואל מרטינז (סרחיו פריס-מנצ'טה ואוסקר חיינדה), ולחזור הביתה לקרב אחרון במלכודות שהוא מכין כדי להגן על משפחתו.
סילבסטר סטאלון בתפקיד ג'ון רמבו - חייל הכוחות המיוחדים לשעבר שנאלץ להילחם פעם נוספת כדי להציל את אחייניתו.
פאס וגה בתפקיד כרמן דלגדו - עיתונאית מקסיקנית המסייעת לרמבו במאבקו נגד הקרטל.
סרחיו פריס-מנצ'טה בתפקיד הוגו מרטינז - אחד מראשי הקרטל האכזריים שאחראי לחטיפתה של גבריאלה.
אדריאנה בראסה בתפקיד מריה בלטרן - חברתה הקרובה של גבריאלה ומי שמטפלת ברמבו בחווה.
ג'סיקה מדסן בתפקיד בקי - דמות משנית.
הסרט "רמבו 5: הדם האחרון" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות מצד המבקרים.
בעוד שסצנות הפעולה והשחקנות של סטאלון זכו לשבחים, העלילה והדיאלוגים ספגו ביקורת על הפשטות והאלימות הגרפית המוגזמת.
עם זאת, הסרט הצליח למשוך קהל מעריצים נאמן בזכות דמותו האיקונית של רמבו והאקשן האינטנסיבי.
הסרט קיבל ציון של 26% באתר Rotten Tomatoes וציון של 26 מתוך 100 באתר Metacritic.
ייצוגי רועים ורועות היו פופולריים במאה ה-17, שכן הם הציגו עולם אידילי מלא בהנאות פשוטות, המאפשר לצופים תושבי ערים עמוסים לחלום אל מחוץ להמולה העירונית.
עבודות מסוג זה שירתו כמחסה פואטי לנפש עירונית סוערת והעניקו ביטוי לכמיהה לפשטות חקלאית.
הציור מציג את רמברנדט לבוש בגדי רועים: הוא אוחז במטה ובחליל, לראשו זר עלים ובאוזנו הימנית תלוי עגיל זוהר.
פלינק הקפיד על פירוט צורני עשיר - גימורים דקים של רקמת הבגדים, גרגירי העץ בחליל ובמטה ומשחק אור־צל המדגיש את הבעתו ההתבוננותית והשקטה.
הבעת פניו של רמברנדט משדרת שלווה והרהור, כאילו הוא שקוע במחשבות על עולם מלא בפשטות ותמימות פסטורלית.
הציור נושא אופי רומנטי, המשקף את "התקופה המאושרת בחייו" של רמברנדט, ויוצר רושם כאילו המאשה נהנה מתהליך הפוזה עצמו.
פלינק חזר על התיאור המדויק של טקסטורות החומר - תפירה עדינה בבד, חריצי עץ עדינים בחליל ובמטה, ואבן החן התלויה בעגיל זוהרת ברכות.
האור הנופל באופן מושלם מדגיש את נפח הדמות ומעניק לה חיים ריאליסטיים.
לפרט זה יש יצירה נילווית: דיוקנה של ססקיה, רעייתו של רמברנדט, כרועָה, המתוארך ל־1636 ומוצג כיום במוזיאון בראונשווייג.
במטאורולוגיה, רמה ברומטרית היא אזור שבו לחץ האוויר גבוה מסביבתו.
כלומר, אזור בו הלחץ האטמוספירי (לחץ אוויר, בכדור הארץ) הוא גבוה יחסית לאזור שסביבו.
לצד רמה ברומטרית יימצא, בדרך כלל, שקע ברומטרי.
הרמה הברומטרית מסומנת בדרך כלל באות H האות הראשונה במילה High, כלומר גבוה.
הזרימה ברמה ברומטרית היא אנטיציקלונית (נעה עם כיוון השעון).
היא מאופיינת בעקמומיות בכיוון מחוגי השעון ובגזירת רוח אנטיציקלונית, כלומר הרוח חזקה יותר ככל שמתקרבים לאזור הלחץ הנמוך.
ללא השפעת חיכוך, זרימת האוויר מושפעת מכח גרדיאנט הלחץ,מהרמה החוצה, הכוח הצנטריפוגלי גם הוא פועל החוצה.
מולם ככח שקול קיים כח קוריוליס שבחצי הכדור הצפוני יפעל ימינה מכיוון הרוח המקורי.
הדבר מוביל למהירות גבוהה יותר של הרוח.
תחת השפעת חיכוך (כאשר זרימת האוויר סביב הרמה קרובה מתחככת בקרקע ולעיתים גם בשכבות אוויר) נחלשת הרוח, ונוטה (בחצי כדור הארץ הצפוני) שמאלה מכיוון האיזוברים כלומר זרמי הרוח סביב הרמה עוברים התבדרות, כלומר כמות האוויר היוצאת ממנה גדולה מזו שנכנסת אליה.
התוצאה היא שאוויר שהתכנס ברום (לחץ גבוה) שוקע אל הקרקע, ובכך מייבש את האוויר ומונע היווצרות עננים.
דבר זה מסביר את מזג האוויר הנאה המאפיין רמות.
רמות כחלק ממערכות הלחץ העולמיות
באזור קו המשווה קיים מאזן קרינה חיובי לאור קרבתו לשמש.
אנרגיית החום הזו מועברת אל עבר הקטבים במנגנון הסרקולציה הגלובלית.
באזור המשווה עולה אוויר מעלה ונע ברום לכיוון הקטבי, תנועת האוויר החם שעלה ונע לכיוון הקוטב יוצר ברום באור הסובטרופי חגורה אקלימית של רמות סובטרופיות בהן האוויר שוקע מתחם ומתייבש ולכן אזור זה הוא רצועה אקלימית מדברית.
חלוקה זו לתאי רקולציה נובעת מאפקט קוריוליס, שהוא כוח פיזיקלי מדומה כתוצאה מתנועה על גבי כדור.
כמו תאי הדלי, בתא הפולרי אזורי הקטבים קיימות רמות פולריות של לחץ גבוה- כיפות של אוויר קר.
הרמות מונעות היווצרות עננים ומשקעים ומזרימות רוחות מזרחיות קרות.
רוח - האוויר, באופן כללי, זורם מן הרמה אל השקע.
התמוככות האוויר - ברמה ברומטרית האוויר נע למטה, תופעה זאת מדכאת התפתחות אנכית של עננים.
תופעה זו גם גורמת בדרך כלל לאינוורסיה וערפל.
כאשר יש רמה ברומטרית (H) לא ירדו גשמים באותו מקום.
הרמה הברומטרית היא כמו "מטרייה" לאותו אזור.
רמות בעלות השפעה על ישראל
בחורף, הרי הקווקז ורמת אנטוליה מרכזים ביניהם לחץ אוויר.
גוש אוויר קר באזור זה לאור המרחק מהים, ולכן נוטה להתפתח באזור טורקיה והקווקז רמה המכונה "רמה טורקית".
הרמה עלולה להשפיע על ישראל והיא גורמת לרוח יבשה המגיעה מהמזרח כחלק מהתנועה האנטיציקלונית סביב הרמה.
רמה זו גורמת למזג אוויר נאה בישראל בימי החורף.
בחורף, רמה הנגרמת מגוש אוויר קר המתגבש באזור סיביר ומרכז אסיה מביאה איתה אוויר קר במיוחד המתבטא בישראל ברוחות צפון מזרחיות יבשות וקרות הישר ממרכז אסיה.
גלי קור אלו, שאינם מופיעים מדי שנה עלולים לגרום לקור עז ולנזקים.
רמה שמרכזה באיים האזוריים ומתרחשת לאורך כל עונות השנה.
הרמה מתפשטת לעיתים מזרחה ומביאה איתה רוחות צפון מערביות.
רוחות אלו העוברות מעל הים הן לחות, וה גורמות למזג אוויר נאה אך לח.
הלחות הגבוהה גורמת גם לערפילים בעמקי הצפון.
רמדאן עבדאללה מוחמד שלח , היה טרוריסט פלסטיני שכיהן כמזכ"ל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מ-1995 ועד 2018. היה חלק מרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
רמדאן שלח נולד ב-1958 בשכונת שג'אעייה שבעזה, למשפחה מרובת ילדים.
בעת לימודיו בבית הספר התיכון הצטרף לתנועת "האחים המוסלמים", ובאמצעותה יצא ללימודים גבוהים באוניברסיטת זקאזיק במצרים, שהקמפוס שלה נחשב למעוז האסלאם הפונדמנטליסטי.
בשנים 1981-1977, בעת לימודיו במצרים, נפגש עם פתחי שקאקי ועם חבורת צעירים מרצועת עזה, שביקשו לחקות את דרכן של תנועות "הג'יהאד" המיליטנטיות שפרחו אותה עת במצרים.
רמדאן שלח נמנה עם גרעין המייסדים של הג'יהאד האסלאמי וערך באותה עת את הביטאון הפנימי של התנועה.
כשחזר לעזה (1981) התקבל לעבודה כמרצה בפקולטה לכלכלה באוניברסיטה האסלאמית בעיר, וכמו כן הפך לדרשן מבוקש.
ב-1985 יצא ללימודים באנגליה וקיבל תואר דוקטור לכלכלה (1990) מאוניברסיטת דרהאם.
לאחר מכן עקר לארצות הברית ושימש ראש "המרכז לחקר האסלאם והעולם" בפלורידה ומרצה בחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת דרום פלורידה.
לאחר שפתחי שקאקי נהרג במלטה ב-1995, נבחר שלח למזכ"ל הג'יהאד האסלאמי.
ב-2018 התפרסמו ידיעות שמצבו הבריאותי של שלח רעוע מאוד, וכי הוא מחוסר הכרה, לאחר שעבר ניתוח שהסתבך בבית חולים של חזבאללה, ברובע הדאחייה שבביירות.
בספטמבר 2018 דווח שסגנו זיאד נח'אלה, היושב אף הוא בסוריה, מונה תחתיו למזכ"ל הארגון.
רמדאן שלח מת ב-6 ביוני 2020 בביירות לאחר כשנתיים של תרדמת.
רמה היא צורת נוף גאוגרפית המורכבת ממישור רחב הנישא מעל הגובה הממוצע של האזור, בדומה להר רחב בעל מישור בפסגתו.
רמות יכול להיווצר במגוון תהליכים:
מאגמה מתרוממת ממעטפת כדור הארץ וגורמת לקרקע שמעליה להתרומם, עקב כך מתרוממים אזורים שטוחים נרחבים של סלעים.
קילוחי לבה המתפשטים מסדקים ונקודות חלשות בקרום כדור הארץ.
דוגמה לרמה מסוג זה היא רמת קולומביה בארצות הברית.
תוצאה מתהליכי הסחיפה בעקבות פעילות קרחונים על רכסי ההרים, במקרה זה מצויות הרמות בין רכסי הרים.
מים יכולים לגרום לסחיפה ולהפוך רכסי הרים למישור.
רֶמָה סַמסונוב (14 באפריל 1921 – 21 באוקטובר 2012) הייתה מורה לפיתוח קול, זמרת מצו-סופרן, וסופרת ילדים ישראלית.
סמסונוב נולדה בירושלים, לאהרון סמסונוב ממשפחת סמסונוב, ממייסדי חדרה ולזינה רבקה לבית חבקין, במשפחה בת ארבעה ילדים.