tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחקירתו הודה יאסין שהוא הכין את הפצצה שהתפוצצה בטבריה והצביע על אבו עין כמי שקיבל ממנו את הפצצה ואת רכבו והניח את הפצצה בטבריה.
בעקבות זאת הגישה ישראל לארצות הברית בקשת הסגרה לאחר שבאוגוסט 1979 אבו עין נעצר בשיקגו.
בדצמבר 1979 החליטה שופטת פדרלית בשיקגו על הסגרת אבו עין, ובדצמבר 1981 הוסגר אבו עין לישראל, לאחר שזו התחייבה להתייחס אליו כאל אסיר פלילי רגיל.
אבו עין היה האסיר הראשון שהוסגר מארצות הברית לישראל על פי הסכם ההסגרה ביניהן.
הסגרתו ספגה ביקורת מצד גורמים פלסטינים שטענו שנעשתה אף על פי שלא היו ראיות לאשמתו של אבו עין.
הפיגוע בוואדי חרמיה היה פיגוע ירי שהתרחש ב-7 בינואר 2024, בו נרצח גבר ערבי תושב מזרח ירושלים בן 30 בוואדי חרמיה שבהרי בנימין, כשני קילומטר ממערב לצומת המשטרה הבריטית, על כביש 465. אישה נוספת, אף היא תושבת מזרח ירושלים, נפצעה באורח קשה.
היא מתה מפצעיה לאחר כשבועיים וחצי.
בשעה 07:27 בבוקר 7 בינואר 2024, בוצע פיגוע ירי ממכונית חולפת לעבר מכונית עם לוחית רישוי ישראלית.
מותו של הנהג, ערבי-ישראלי בשם עמאר מנסור, נקבע במקום.
תחילה נבדק חשד שמדובר באירוע פלילי פנימי, לאחר זמן קצר התברר האירוע כפיגוע טרור לאומני.
יחד עם הנהג נפצעה קשה נוסעת שנסעה אתו, ד"ר לארה טנוס, בת 42 ממזרח ירושלים.
ב-25 בינואר היא נפטרה מפצעיה.
בערבו של אותו היום עצרו כוחות ימ"מ ברמאללה שני רופאים ואח בחשד למעורבות בפיגוע.
הפיגוע בדגסטן הוא פיגוע טרור כפול שאירע ב-23 ביוני 2024 בדרבנט ובמחצ'קלה שברפובליקת דגסטן ברוסיה.
בדרבנט, הפיגוע כוּון לבית כנסת ולכנסייה אורתודוקסית מזרחית.
במקביל, במחצ'קלה הותקפה עמדת משטרה.
ראש רפובליקת דגסטן, סרגיי מליקוב, דיווח כי 15 שוטרים וכמה אזרחים נרצחו בהתקפות.
שישה מחבלים נהרגו בידי כוחות הביטחון.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, הקהילה היהודית ברוסיה התמודדה עם איומים הולכים וגדלים של אלימות.
באוקטובר 2023 הסתער המון פרו-פלסטיני על מטוס שהמריא מישראל למחצ'קלה.
מספר מצומצם יחסית של ישראלים ויהודים שהו מבודדים ומאובטחים בשדה התעופה למספר שעות.
במרץ 2024, במתקפה באולם קונצרטים במוסקבה נהרגו 145 בני אדם.
זה היה פיגוע הטרור הקטלני ביותר זה שני עשורים ברוסיה והוא בוצע על ידי מחבלי מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית.
בערבו של 23 ביוני 2024, ערוץ הטלגרם 'באזה' דיווח כי התרחש פיגוע בכנסייה האורתודוקסית של השתדלות הבתולה הקדושה ברחוב לנין בדרבנט.
לפי הפרסום, עדי ראייה דיווחו כי נשמעו קולות ירי, צרחות "אללהו אכבר", ועשן נראה באזור הכנסייה.
לפי סניף דגסטן של משרד הפנים הרוסי, בסביבות השעה 18:00 (שעון מקומי), בוצע ירי לעבר כנסייה אורתודוקסית ובית כנסת מקומי בנשק אוטומטי.
המחבלים נמלטו במכונית פולקסווגן פולו לבנה.
משתמשי טלגרם פרסמו סרטונים המציגים ירי על ניידות משטרה ובית כנסת עולה באש.
כמעט במקביל לפיגוע בדרבנט, הופיעו ידיעות על שריפה בבית כנסת ברחוב ארמושקינה במחצ'קלה.
משרד הפנים הרוסי אישר כי במקביל לדרבנט, תקפו חמושים אלמונים גם את הבירה האזורית, תוך ירי לעבר עמדת משטרת התנועה.
סרטון ממחצ'קלה תיעד חמושים בבגדים שחורים יורים על ניידות משטרה חולפות עם מקלעים.
סמוך לשעה 19:00 (שעון מקומי), פרסם משרד הפנים הרוסי סרטון בו נראים התוקפים יורים לעבר שוטרים ברחוב מגומדגדז'ייב במחצ'קלה.
פניהם של כמה חמושים נראים בבירור בצילומים.
על פי סוכנות הידיעות הממלכתית של רוסיה TASS, התוקפים היו "תומכי ארגון טרור בינלאומי" וכי גורמי אכיפת החוק מזהים את המפעילים והמארגנים שלהם.
כלי תקשורת ברוסיה דיווחו כי שני בנים ואחיין של מגומד עומארוב, ראש מחוז סרגוקלינסקי בדגסטן, היו בין מבצעי הפיגוע במחצ'קלה.
לאחר מכן הם נהרגו במהלך עימות עם המשטרה.
מגומד עומארוב עצמו הגיש מכתב התפטרות, והוא נעצר ונחקר על ידי שירות הביטחון הפדרלי.
מאוחר יותר סולק מגומד עומארוב ממפלגת רוסיה המאוחדת "בשל פעולות שמכפישות את רוסיה המאוחדת".
ראש רפובליקת דגסטן, סרגיי מליקוב, דיווח כי 15 שוטרים וכמה אזרחים נהרגו בהתקפות.
בנוסף, נהרגו גם שישה מחבלים.
בין הנפגעים האזרחיים היה אדם מבית הכנסת בדרבנט.
שאמיל ח'דולאייב, יו"ר ועדת הפיקוח הציבורית של דגסטן, פרסם בערוץ הטלגרם שלו כי לפי מקורותיו, האב ניקולס (ניקולאי קוטלניקוב) נהרג בכנסייה האורתודוקסית בדרבנט, וגרונו שוסף.
גם המאבטח של הכנסייה, שהיה חמוש באקדח גז בלבד, נורה.
בעקבות מתקפת הטרור הכריזה רפובליקת דגסטן על 3 ימי אבל.
ראש הרפובליקה של דגסטן, סרגיי מליקוב, אישר כי "הערב בדרבנט ובמחצ'קלה, אלמונים ניסו לערער את המצב הציבורי.
הם התעמתו עם שוטרי משטרת דגסטן.
על פי מידע ראשוני, ישנם קורבנות ביניהם.
כלל השירותים פועלים בהתאם להנחיות תוכנית 'היירוט' שהוכרזה".
ראש אינגושטיה טען כי התקפות הטרור וההפצצות בסבסטפול שאירעו באותו יום נקשרו יחד כניסיונות של "אויבים" לערער את היציבות במדינה.
חבר הפרלמנט של דאגסטן, עבדולחקים גדז'ייב, פרסם בטלגרם כי "אין ספק" ששירותי המודיעין של אוקראינה ומדינות נאט"ו קשורים להתקפות.
במקביל, הסנאטור הרוסי דמיטרי רוגוזין קרא שלא להתייחס למתקפת הטרור כ"תחבולותיהן של אוקראינה ונאט"ו", שכן, לדעתו, אם כל ההתקפות הללו יוסברו בצורה זו, הדבר יוביל לבעיות.
נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב כינה את המתקפה ניסיון לגרום ל"מחלוקת בין דתות".
טטיאנה מוסקלקובה, נציבת רוסיה לזכויות אדם, גינתה את מבצעי הפיגועים והביעה תנחומים לנפגעים.
משרד החוץ הישראלי טען כי בית הכנסת "נשרף עד היסוד".
הפיגוע בוול סטריט היה פעולת טרור בוול סטריט שהתרחשה בשעה 12:01 (שעון ארצות הברית) אחר הצהריים ביום חמישי, 16 בספטמבר 1920. הפיצוץ גם להרג של 30 איש ואישה באופן מיידי, ולפציעה של 8 נוספים שנפטרו לאחר מכן מפצעיהם.
143 נפצעו קשה, ומספר הפצועים הכולל היה מאות אנשים.
למרות חקירות רבות, התיק נסגר רשמית ב-1940 מבלי שאיש הועמד לדין, אם כי ההערכה הרווחת היא שהמבצעים היו אנרכיסטים איטלקים "גליאניסטים" (חסידיו של לואיג'י גליאני), קבוצה שהייתה אחראית לסדרת פיגועים בשנת 1919.
בשעת צהריים עגלה רתומה לסוס חלפה על פני קהל אנשים ברחוב וול סטריט ועצרה מעבר למטה בנק ג'יי.פי מורגן ושות' הממוקם ברחוב וול סטריט מספר 23, בפינה העמוסה ביותר של הרובע הפיננסי.
בתוך העגלה היו של דינמיט עם של משקולות ברזל יצוק שהופעלו בפיצוץ שנקבע על ידי טיימר.
הסוס והעגלה התפוצצו לרסיסים קטנים, אך הנהג נצפה על ידי עדי ראייה נמלט מהמקום.
ההרוגים היו בעיקר צעירים שעבדו כשליחים, סטנוגרפים, פקידים וברוקרים.
רבים מהפצועים סבלו מפציעות קשות.
הפצצה גרמה להרס של רוב החללים הפנימיים בבניין מורגן ולנזק כולל של למעלה מ-2 מיליון דולר בנזקי רכוש.
תוך דקה מהפיצוץ, ויליאם רמיק, שהיה נשיא הבורסה לניירות ערך בניו יורק החליט להשהות את המסחר על מנת למנוע פאניקה.
בחוץ, כוחות ההצלה פעלו במרץ כדי להעביר את הפצועים לטיפול רפואי בבית חולים.
ג'יימס סול, שליח בן 17, השתלט על מכונית חונה ופינה 30 פצועים לבית חולים באזור.
שוטרים מיהרו למקום, נתנו עזרה ראשונה והשתמשו בכל המכוניות הסמוכות ככלי רכב להסעת חירום.
ה FBI של מחלקת המשפטים של ארצות הברית לא הגיעו למסקנה מיידית שהפצצה הייתה פעולת טרור.
החוקרים היו מבולבלים ממספר האנשים החפים מפשע שנהרגו ומהיעדר מטרה ספציפית, מלבד מבנים שסבלו מנזק שטחי יחסית ולא מבני.
המשטרה בחנה את האפשרות של תאונה, ויצרה קשר עם עסקים שמכרו והובילו חומרי נפץ.
עד השעה 15:30, מועצת המנהלים של בורסת ניו יורק התכנסה והחליטה לפתוח את העסקים למחרת.
הצוותים ניקו את האזור בן לילה כדי לאפשר פעילות עסקית רגילה, אך בעשותם כן הם בעצם גרמו להשמדה של ראיות פיזיות שיכלו לסייע לחוקרי המשטרה בפיענוח החקירה.
בני המהפכה האמריקאית שקבעו עצרת שתתרחש למחרת (17 בספטמבר) כדי לחגוג את יום החוקה לא ביטלו אותה, ואלפי אנשים השתתפו בעצרת למרות מתקפת יום האתמול.
עוזר התובע המחוזי של ניו יורק ציין כי העיתוי, המיקום והשיטה הצביעו על כך שהמטרה הייתה פגיעה בוול סטריט וג'יי.פי מורגן, מה שיכול לרמוז על כך שהיא הוטמנה על ידי מתנגדי קיצונים של הקפיטליזם, כגון בולשביקים, אנרכיסטים, קומוניסטים או סוציאליסטים מיליטנטיים.
החקירה התמקדה בקבוצות רדיקליות שהתנגדו למוסדות הפיננסיים והממשלתיים של ארצות הברית.
לאורך העידן המוזהב, אידאולוגיה רדיקלית ואלימות שימשו כצורת מחאה על ידי קבוצות מסוימות כדי ליזום שינוי.
כאשר מחאות פשוטות לא הספיקו, קיצונים אלו היו פונים לאמצעים חסרי רחמים כדי להישמע.
אף על פי שהאלימות הוכחה כמזיקה למטרה הכוללת שלהם, היסטוריונים רבים ראו שזו נקודה ברורה של התנהגות רדיקלית שמטרתה להקל על טרנספורמציה בקרב המעמדות.
הם הבחינו כי הפצצה מוול סטריט הייתה ארוזה במשקולות כבדות שנועדו לשמש כרסיסים ולאחר מכן התפוצצה ברחוב על מנת להגדיל את הנפגעים בקרב עובדי פיננסים ומוסדות במהלך שעת הצהריים העמוסה.
גורמים רשמיים נטו להאשים אנרכיסטים וקומוניסטים בפיגוע בוול סטריט.
הוושינגטון פוסט כינה את הפיגוע "מעשה מלחמה".
ב-17 בספטמבר פורסם על ידי לשכת החקירות התוכן של הפלאיירים המודפסים שנמצאו בתיבות דואר באזור וול סטריט לפני הפיצוץ: "זכרו, לא נסבול זאת יותר.
שחררו את האסירים הפוליטיים, או שזה יהיה מוות בטוח לכולכם (...) על החתום: לוחמים אנרכיסטים אמריקאים".
הם החליטו שעצם מציאת הפלאיירים האלו מעידה על כך שהפיצוץ לא היה מקרי.
חקירת ה-BOI (לשכת החקירות) נקלעה למבוי סתום בשלב מוקדם.
החוקרים לא הצליחו לאתר את בעלי העגלה או את האורווה ממנה יצא הסוס.
היה כיוון חקירה איזוטרי שעסק בטניסאי אדווין פישר, ששלח גלויות אזהרה לפני הפיצוץ, אך הוא אושפז במוסד פסיכיאטרי לאחר שנקבע כי "קיבל את המידע מהאוויר" ואינו מהווה סכנה.
במשך שלוש שנים ניסו המשטרה וה-BOI לאתר את האשמים ללא הצלחה.
החקירה התמקדה בקבוצות אנרכיסטיות וקומוניסטיות, ובראשן ה"גליאניסטים" (חסידיו של לואיג'י גליאני).
בשנת 1944 סיכם ה-FBI את התיק וקבע כי אף על פי שלא נמצאו ראיות מרשיעות נגד ארגון ספציפי, סביר להניח שהאחראים היו טרוריסטים או אנרכיסטים איטלקים.
היסטוריונים רבים, ובראשם פול אבריץ', מעריכים כי המפגע היה מריו בודה, אנרכיסט איטלקי ומקורבם של סאקו וונצטי.
לפי תיאוריה זו, בודה ביצע את הפיגוע כנקמה על מעצרם והעמדתם לדין של חבריו.
עדות למעורבותו של בודה התקבלה שנים מאוחר יותר (1955) מאחיינו ומחבריו.
בודה היה מומחה לחומרי נפץ ובעל ניסיון בבניית פצצות קטלניות, אך הוא מעולם לא נעצר או נחקר בנושא.
מיד לאחר הפיגוע הוא הצליח להוציא דרכון איטלקי תחת שמו האמיתי, נמלט לנאפולי ולא חזר מעולם לארצות הברית.
קבוצות אנרכיסטיות המשיכו במסע הטרור שלהן בארצות הברית במשך כ-12 שנים נוספות.
שיאו של מסע זה היה ב-1932, בניסיון התנקשות בשופט ובסטר תאייר (ששפט את סאקו וונצטי).
תאייר שרד את הפיצוץ שהחריב את ביתו, אך חי תחת שמירה צמודה עד סוף ימיו.
הפיגוע היווה השראה למספר ספרים:
יצר המוות – מאת ג'ד רובנפלד, ראה אור בעברית בשנת 2014
היום בו וול סטריט התפוצצה – מאת בוורלי גייג'.
הסופר האמריקאי אפטון סינקלייר כתב על האירוע הזה בספרו משנת 1927, .
הוא האמין שלא מדובר בקשירת קשר לביצוע הפשע, אלא שככל הנראה ההפצצה הייתה תוצאה של רשלנות שבוצעה על ידי נהג משאית שהתעלם מכללי ההובלה הבטוחה של חומרים מסוכנים בזמן שנשא אותם.
הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993 היה הניסיון הראשון למוטט את מגדלי התאומים, אשר התרחש ב-26 בפברואר 1993 בחניון התת-קרקעי של המגדלים שבמרכז הסחר העולמי בניו יורק.
הפיגוע בוצע על ידי חבורה אסלאמית קיצונית שבראשה עמד הטרוריסט רמזי יוסף, איש ארגון אל-קאעידה.
על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, הפיגוע נועד לפגוע בעיקר ביהודים, כשלצידו נבחן פיצוץ שכונות יהודיות כויליאמסבורג.
יוסף מצא אחר כך מחסה אצל בן לאדן.
רמזי יוסף, כוויתי-פקיסטני, החל לתכנן את הפיגוע בשנת 1991, וקיבל עצות ומימון מדודו, ח'אלד שיח' מוחמד, בכיר בארגון אל-קאעידה הנחשב למוח שמאחורי פיגועי 11 בספטמבר.
על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, כוונת המפגעים הייתה לפגוע ביהודים, ותחילה הם חיפשו יעדים לפיגוע בשכונות יהודיות בברוקלין.
אולם בהמשך החליט יוסוף לפגוע במגדלי התאומים בהם עבדו יהודים רבים.
באוגוסט 1992, יוסוף ופלסטיני בשם אחמד עג'אג' הגיעו לארצות הברית בטיסה מפקיסטן, כדי להתחיל בהכנות לפיגוע.
יוסוף נכנס למדינה עם דרכון עיראקי מזויף, ובנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי בניו יורק טען כי הוא נמלט מסדאם חוסיין וביקש מקלט.
נקבע לו תאריך לשימוע ובינתיים הוא השתקע בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
שם הוא פגש בשייח' המצרי העיוור עומאר עבדל רחמן, אשר הטיף במסגד בעיר.
לאחר שעבדל רחמן, שהיה אחראי על גיוס המחבלים לפיגוע, הציג את יוסוף לאנשים שהיו אמורים לסייע לו, יוסוף החל להרכיב את מטען החבלה שישמש אותו בפיגוע.
מטען החבלה המאולתר, ששקל כ-600 ק"ג, הורכב בעיקר מאוריאה, ניטרוגליצרין, חומצה גופרתית ובלוני גז מימן.
יוסוף הוסיף למטען גם נתרן ציאניד, חומר רעיל ביותר, כדי שאדי הגז יעלו בתעלות האוורור והמעליות של הבניינים.
הוא הכניס את המטען לארבע קופסאות קרטון ושם אותן בתא המטען של מכונית פורד מסחרית שנשכרה שלושה ימים לפני הפיגוע על ידי עוזרו הראשי של רמזי יוסף, מוחמד סלאמה.
יוסוף התכוון להחנות את המכונית בחניון התת-קרקעי של המגדלים, לפוצץ אותה ולגרום להתמוטטות מגדל מספר 1 (WTC 1) על מגדל מספר 2 (WTC 2).
ב-26 בפברואר 1993 הסיע יוסוף את המכונית לחניון התת-קרקעי שמתחת למגדל מספר 1 והחנה אותה בקומה B-2. הוא הצית את פתיל ההשהייה ונמלט מהמקום.
לאחר כ-12 דקות, בשעה 12:17 בצהריים, המכונית התפוצצה וגרמה לשישה הרוגים, 1,042 פצועים, בעיקר משאיפת העשן שהגיע עד לקומה ה-93 בבניינים ונזק עצום לחניון, שהוערך כחצי מיליארד דולר.
שני המגדלים עדיין נותרו עומדים וגז הציאניד נשרף בעת הפיצוץ ולא גרם לנפגעים.
הפיגוע גרם להפסקת החשמל בבניינים, לשיתוק הטלפון לרוב מנהטן תחתית ולפגיעה בשידורי הטלוויזיה באזור.
שירותי הביטחון האמריקניים עצרו את רוב חברי ההתארגנות והם נשפטו ל-240 שנים בכלא:
רמזי יוסף נמלט בטיסה לפקיסטן שם נעצר בפברואר 1995 בבית הארחה של בן לאדן באסלאמאבאד.
יוסוף הוסגר לארצות הברית ונידון למאסר עולם.
מוחמד סלאמה נעצר כאשר הגיע למשרדי חברת ההשכרה "ריידר" ודרש החזר כספי על הרכב, בטענה כי נגנב.
בכסף זה התכוון לרכוש את כרטיס הטיסה שלו אל מחוץ לארצות הברית.
מחמוד אבו חלימה, נמלט מארצות הברית ומאוחר יותר נעצר במצרים והוסגר לארצות הברית.
אחמד עג'אג', שסייע להכנת מטען החבלה, נעצר.
נידאל איאד, שסייע ברכישת חומרי הנפץ נעצר.
עבדול רחמן יאסין, סייע להכנת המטען ונעצר על ידי ה-FBI, אך שוחרר ולאחר מכן נמלט ועד היום לא נתפס.
איאד איסמעיל, אחד החברים בחבורה נעצר.
השייח' עומאר עבדל רחמן נעצר גם הוא ונידון למאסר עולם.
בסוף שנות התשעים רמז בן לאדן שפעולתו של יוסוף היא מקור השראה עבורו, והדבר אוזכר בתדריך שנתנו סוכנויות הביטחון לנשיא באוגוסט 2001
הפיגוע בישיבת מרכז הרב היה פיגוע ירי שבוצע ב-6 במרץ 2008 (אור לל' באדר א' ה'תשס"ח).
במהלך הפיגוע רצח המחבל, שהיה נהג הסעות של בית הספר מימון הצמוד לישיבה, שמונה תלמידי ישיבה בישיבת מרכז הרב בשכונת קריית משה בירושלים (שלושה מתלמידי הישיבה הגבוהה מרכז הרב וחמישה מתלמידי ישיבת ירושלים לצעירים) ופצע תשעה תלמידים.
פיגוע הירי נפסק כאשר אברך בישיבה וקצין צה"ל ירו במחבל והרגוהו.
המחבל, עלא הישאם חוסיין אבו דהיים, בן 26, היה בן אחת החמולות הגדולות, העשירות והנודעות בשכונת ג'בל מוכאבר שבמזרח ירושלים.
באוקטובר 2007 נעצר ונחקר על ידי שירות הביטחון הכללי, אך שוחרר.
הוא הועסק כנהג רכב הסעות בירושלים, והיה בעל עבר פלילי בגנבת רכב ונשק, ובמהלך השנתיים הקודמות לפיגוע היה בתהליך של שיבה לאסלאם.
בשעה 20:36, הגיע המחבל לישיבת מרכז הרב.
הוא נשא בידיו קופסת קרטון של טלוויזיה שבה החביא רובה סער מסוג קלצ'ניקוב ומחסניות נוספות.
הוא נכנס לחצר הישיבה בכניסה הראשית, הניח את קופסת הקרטון, הוציא ממנה את הרובה, ופתח באש על קבוצת תלמידים מישיבת ירושלים לצעירים וישיבת מרכז הרב שעמדו בכניסה לפנימיית הישיבה, הנמצאת מול מדרגות הכניסה.
מירי זה נהרגו שלושה תלמידים: יונדב חיים הירשפלד, רועי אהרון רוט ויונתן יצחק אלדר.
לאחר הירי הראשוני פנה המחבל לספריית הישיבה והחל לירות בשוהים במקום.
מירי זה נהרגו חמישה תלמידים נוספים: שגב פניאל אביחיל, נריה כהן, יוחאי ליפשיץ, דורון מהרטה ואברהם דוד מוזס.
יחד נהרגו שמונה תלמידים, ונפצעו תשעה נוספים, שלושה מהם קשה.
שבעה־עשר תלמידים אחרים ניצלו כשהסתגרו בכיתת לימוד הצמודה לספרייה וחסמו את הדלת בעזרת שולחן כבד.
על פי תחקיר המשטרה, שני שוטרי סיור, שוטר ושוטרת, הגיעו למקום.
בניגוד להנחיות המשטרה נמנעו שניהם מלחתור למגע עם המחבל.
השוטרת עצרה אוטובוס בסמוך והשוטר נכנס עם רובה לחצר הישיבה אולם לא ירה כלל.
מיד לאחר מכן הגיעו למקום אחד מאברכי הישיבה, הרב יצחק דדון, שהיה חמוש באקדח, וסרן דוד שפירא, בוגר הישיבה המתגורר בסמוך, קצין צה"ל מגדוד 890 של חטיבת הצנחנים, שהיה חמוש ברובה סער.
שפירא התעלם מאזהרות השוטר שלא להיכנס.
שניהם ירו במחבל והרגו אותו בפתח הספרייה, כ־15 דקות לאחר תחילת האירוע.
שפירא קיבל ציון לשבח מאלוף פיקוד המרכז, גדי שמני ודדון קיבל תעודת הוקרה מהמשטרה.
בהלוויית הנרצחים השתתפו אלפי אנשים.
נשאו דברי הספד: הרב יעקב שפירא ראש ישיבת מרכז הרב, הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, הרב ירחמיאל וייס ראש הישיבה לצעירים וראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי.
שרת החינוך, יולי תמיר, הגיעה לביקור ניחומים בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן במרכז הרב.
בצאתה, לאחר ששוחחה עם תלמידים וצוות המחנכים במקום, קראו מפגינים קריאות גנאי כלפי השרה ותקפו את המשלחת באלימות מילולית ופיזית.
ראש הממשלה אהוד אולמרט התבקש לא לבוא לביקור תנחומים בישיבה, עקב התנגדותם הפוליטית של ראשי הישיבה אליו.
שר הביטחון אהוד ברק, הרמטכ"ל גבי אשכנזי ומשלחת ח"כים בראשות יו"ר הכנסת דליה איציק התקבלו ללא אירועים חריגים.
הציבור החרדי הגיב בזעזוע לפיגוע בישיבה הציונית-דתית, והאדמו"ר מבלז, הרב ישכר דב רוקח, אף השתתף בהלווייה וביקר את הפצועים.
גם הרב אהרן טייטלבוים, מאדמו"רי סאטמר האנטי-ציונית התבטא בכאב ואנשי נטורי קרתא שלחו מכתב תנחומים להורי הנרצחים.
עם זאת, הרב דן סגל האשים את הציונות הדתית בפיגוע, בשל השקפתה הנוגדת את שלוש השבועות.
חבר הכנסת טלב א-סאנע גינה את הפיגוע ושלח את תנחומיו למשפחות ההרוגים.
שורת רבנים התבטאו נגד העסקת ערבים מחשש פיקוח נפש.
הח"כים זבולון אורלב, אריה אלדד וגלעד ארדן דרשו לגרש את משפחת המחבל מישראל ולפרק את סוכת האבלים.
עשרה ימים לאחר הפיגוע הפגינו מאות פעילי ימין בטיילת ארמון הנציב, הסמוכה לכפר ג'בל מוכאבר, שבו התגורר המחבל, וקראו להרוס את ביתו.
כמאה מפגינים הצליחו לעבור את מחסומי המשטרה ולהיכנס לכפר, ובו השליכו אבנים וקראו לנקמה ולהריסת הבית.
נדיה מטר הבהירה כי אין בכוונת המפגינים לפגוע באיש, אלא להרוס את הבית בלבד.
22 מהמפגינים הובאו למעצר ושני שוטרים נפצעו
ב-19 בינואר 2009 אטם צה"ל את ביתו של המחבל.
תלמידי הישיבה לצעירים הוציאו ספר זיכרון לנרצחי הפיגוע, בשם "שמונה נסיכי אדם" (על פי הפסוק: ).
בכ"ט באדר ה'תשס"ט הוכנסו שמונה ספרי תורה בתהלוכה שיצאה מישיבת מרכז הרב - ספר תורה אחד כנגד כל אחד מהנרצחים.
הספרים הוכנסו לבתי כנסת שבחרו המשפחות.
לאחר השבעה, הגיעו לקדמת ציון השוכנת מול מקום מגורי המחבל, סגן ראש הממשלה ושר התמ"ת אלי ישי, בלווית יו"ר האיחוד הלאומי אורי אריאל, והבטיח ש"במקום יבנו שמונה מאות יחידות דיור חדשות – מאה כנגד כל אחד מהנערים שנרצחו בפיגוע".
ב-23 במרץ 2008 תרם איש העסקים הלונדוני סיריל שטיין ספר תורה ל"קדמת ציון" לעילוי נשמת נרצחי הטבח.
בעקבות הפיגוע הקימה קבוצת תלמידים בישיבה את פרויקט "בשביל הנשמה", שבמסגרתו מודפסות חוברות לזכר הנרצחים, אשר עוסקות בנושאים דתיים-חינוכיים המחולקים לימים.
לאחר כשנתיים שבהן הופצו החוברות על ידי הישיבה, פרס מינהל החינוך הדתי במשרד החינוך את חסותו על הפרויקט והחל להפיץ את החוברות לכלל תלמידיו לקראת החופש הגדול.
מערך נוסף היוצא על ידי "בשביל הנשמה" לזכר הנרצחים הוא הלימוד היומי באמונה, במסגרתו יוצאים לאור כתבי ראשונים ואחרונים העוסקים באמונה במהדורות מנוקדות מחולקות ללימוד יומי ובתוספת ביאורים והרחבות.
מאז הפיגוע מתקיים מידי ליל שישי שיעור בספריית הישיבה, לזכר הנרצחים.
ומדי שנה מקיימות ישיבת מרכז הרב והישיבה לצעירים אזכרה סמוך לתאריך הפיגוע.
כמו כן מאז הפיגוע הישיבה מוציאה לאור פעמיים בשנה כתב עת פנימי הנקרא "מבית מדרשנו" ובו חידושים בגמרא, בהלכה ובאמונה מפרי עטם של רבני הישיבה ותלמידיה על המסכת הנלמדת.
בשנת 2015, במלאת שבע שנים לפיגוע, הרב אלישיב ברלין, בנו של המוזיקאי מוסא ברלין, שלימד בישיבה לצעירים של "מרכז הרב", וששניים מתלמידיו נרצחו בפיגוע לאביגיל עמר עוזיאל שהלחינה את השיר "כנפי חיים" שכתב הרב קוק.
עוזיאל נתנה רשות להשתמש בלחן ללא תמורה כספית, והשיר הוקלט באולפן והופץ בביצועו של ביני לנדאו יחד עם מקהלת הישיבה לצעירים.
מאז הפך הביצוע הזה ללחן המוכר של השיר.
כעשור לאחר הפיגוע יצא אלבום לזכרם של הנפגעים בשם "כנפי רוח" בביצוע מקהלת הישיבה לצעירים ואמנים מפורסמים.
באלבום נכלל גם השיר "ניגון של גמרא", המתאר את הפיגוע, השיר נכתב על ידי דבה קלרמן, סבתו של יוחאי ליפשיץ, הולחן בידי בן ציון צינקין ובוצע על ידי רועי ידיד עם תלמידי הישיבה, במהלך השיר מושמע קטע קצר מתוך ההספד של הרב ירחמיאל וייס על הנרצחים.
לאחר הפיגוע הוקמה בבית המחבל סוכת אבלים ובמקום הונפו דגלי חמאס וחזבאללה.
בירדן, שבה חיים קרובי משפחתו של המחבל, השלטונות הירדנים אסרו להקים את סוכת האבלים בשנית.
על הפיגוע לקחו אחריות גדודי אל-אקצא של הפת"ח וכן ארגון לא ידוע בשם "פלוגות עימאד מורנייה" של חופשיי הגליל.
גם החמאס לקח אחריות, אך חזר בו מהודעה זו.
ב-25 בדצמבר 2010 לקח החמאס על עצמו בשנית אחריות לפיגוע.
אבו מאזן גינה את הפיגוע אך גורמים בפת"ח ובחמאס קראו לחגוג את האירוע, וטענו שהוא מהווה תגובה ל"אלימות הקשה השבוע ברצועת עזה, והרג של יותר מ-120 פלסטינים בידי צה"ל" במסגרת מבצע חורף חם שהסתיים שלושה ימים לפניו.
סקר שנערך אחרי הפיגוע, העלה ש־84% מהפלסטינים הביעו תמיכה בפיגוע.
ברחבי העולם פורסמו גינויים רבים לפיגוע בין השאר גינו את הפיגוע ארצות הברית, ארגנטינה, סין, אירלנד, ומזכ"ל האו"ם באן קי-מון.
מועצת הביטחון של האו"ם דנה בגינוי של הפיגוע, אך על רקע דרישת לוב לכלול בו גינוי לפעולות צה"ל, לא הוסכם על אף הצעת נוסח.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל גינה את הפיגוע והוסיף להודעת הגינוי קריאה שלא לפגוע באזרחים פלסטינים בתגובה.
הפיגוע בכפר יובל היה פיגוע מיקוח שבוצע על ידי חזית השחרור הערבית ב-15 ביוני 1975 במושב כפר יובל שבאצבע הגליל, ובו נלקחו תושבי בית במושב כבני ערובה.
בפיגוע נהרגה שמחה מרדכי, אחיה ובעלה יעקב (פצ'נגה) מרדכי, אשר עמד בראש הכוח שפרץ לשחרר את בני הערובה.
ארבעת המחבלים נהרגו בידי הכוח הפורץ.
בליל ה-13 ביוני 1975, בליל שבין יום חמישי לשישי, חצתה את גדר הגבול מלבנון חוליית מחבלים מחזית השחרור הערבית.
המחבלים חצו את הגדר באזור הר צפייה ליד מטולה מול כפר כילא, שהו בשטח ישראל במהלך יום שישי ושבת וחדרו לכפר יובל ביום ראשון עם שחר.
כוחות צה"ל גילו את חציית הגדר זמן קצר לאחר מכן, אולם לא איתרו את המחבלים אשר הסתתרו במטעים הרבים שבאזור.
הודעה על החדירה הועברה בשבת בשעה 04:00 לפלוגה מסייעת של גדוד 51 של חטיבת גולני שהייתה ברמת הגולן באימונים.
הפלוגה יצאה מהשטח והגיעה בשעה 05:30 לחפ"ק שהוקם סמוך למטולה.
כל שעות הבוקר ביצעה הפלוגה סריקות במורדות המזרחיים של הר נוטר (בין מטולה למשגב עם).
הסריקות הסתיימו בשעה 14:30. באותה שעה יצא מפקד הכוח סגן , לסיור הכנה לקראת השכבת שלושה מארבים באזור שבין כפר יובל לתל-הגידם (מערבית לכפר יובל).
המארבים הושכבו בשעה 21:00. מארב אחד שכב במרחק של כ-300 מטרים מהשער הישן של המושב.
במקביל פוזרו חיילי נח"ל 908 ביישובים באזור כתגבורת לאבטחה, 10 חיילים בכל יישוב.
תיאום הקשר בין הפיקוד של הפלוגה של גולני ליחידות הנח"ל היה חלקי.
חוליית המחבלים אשר התמקמה במטעי התפוחים של המושב, לא התגלתה על ידי המארבים ולא על ידי כוחות האבטחה המתוגברים.
ביום ראשון, 15 ביוני, בשעה 04:45, חדרו המחבלים לכפר יובל והראשון שנתקל בהם היה רחמים יעקבי, כבן 25, אשר פתח באש לעברם, בתחילה דרך החלון הצפוני של דירתו, ולאחר שהמחבלים התחמקו מהיריות המשיך לירות בהם מהמרפסת הדרומית ופצע אחד מהם.
בדרכם הם נתקלו בשומר הכפר, יהודה חיימי, אשר גם הוא פתח לעברם באש ונפצע באורח קל מהירי לעברו.
המחבלים פרצו לביתו של יצחק יוסף-חי.
באותה תקופה התגוררו עם יצחק יוסף-חי שמחה מרדכי, בתו של יצחק, בעלה ובנם התינוק אסף.
בבוקר הפיגוע שהו בדירה גם אַחֶיהָ של שמחה, אברהם (אבי) ונחמיה (נמי), שניהם חיילים בחופשה.
במהלך הפריצה לדירה, שברו המחבלים את דלת הכניסה לחדר הביטחון, הרגו את נמי אשר ניסה לחסום את דלת הביטחון, ופצעו את אבי (ברגל ובמותן) ואת האבא, יצחק יוסף-חי.
הפצועים יחד עם שמחה ובנה אסף הוחזקו כבני ערובה.
בצלאל, אחיו של יעקב, אשר התגורר בשכנות, שמע את היריות והבין שהגיעו מאזור הבית של יצחק יוסף-חי, הוא התקרב לבית וניסה ליצור קשר עם יעקב, מתוך הנחה שהוא בבית.
הוא לא ידע שיעקב יצא לעבודה.
המחבלים התחילו לירות בחוץ לכל עבר ומהירי נפצעו בצלאל וסמ"פ המסייעת משה (מושקו) רום.
כוח המארבים בפיקוד גיל אונגר יחד עם סמ"פ המסייעת משה (מושקו) רום ורב"ש המושב נחמיה תפארת החל בסריקת בתי המושב.
בשעה 05:40 הוקם חמ"ל מאולתר בסמוך והוחל בתכנון הפריצה לבית.
אור ליום ראשון, ב-4:30 לפנות בוקר, יצא יעקב, ברכבו אל התחנה המרכזית בקריית-שמונה כדי להסיע את האוטובוס הראשון בקו קריית-שמונה-חיפה.
בהגיעו אל התחנה, שמע הדי התפוצצויות מכיוון דרום-מזרח.
הוא סובב את רכבו וחזר לכפר יובל.
בשערי המושב נתקל בכוח הכיתור של צה"ל והבין שהמחבלים פרצו לבית חָמִיו, שם נמצאו גם שמחה אשתו ובנו אסף בן התשעה חודשים.
יעקב הגיע לחמ"ל וביקש מהמח"ט יוסי קולר, שיצרפו אותו לכוח הפורץ אך נענה בשלילה.
בשעה 07:15 הגיע למקום רפאל איתן, אלוף פיקוד הצפון, ואישר ליעקב, שבשירותו הצבאי היה לוחם בסיירת גולני, להצטרף לכוח הפורץ שהיה מורכב מחיילי הפלוגה המסייעת של גדוד 51. יעקב תיאר בפירוט למפקדי הכוח את מבנה הבית.
החל משא ומתן עם המחבלים בעזרתו של תושב המקום רחמים כהן, שהתנדב למשימה בהיותו דובר ערבית.
בהמשך הוחלף על ידי חייל המסייעת בשם ליאון גרגו יליד לבנון שדיבר ערבית וניסה להרגיע את המחבלים.
המחבלים הציגו כרוז ובו דרישותיהם לשחרר מחבלים העצורים בבתי הכלא בישראל ובהם הארכיבישוף הילריון קפוצ'י והטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו (מארגון הצבא האדום היפני).
התוכנית הייתה לפרוץ את דלת הכניסה תוך ירי של כוח רתק עם מקלעים.
מנעול הדלת היה מרוסק ופתוח, מהשלב בו חדרו המחבלים לבית.
מפקדי הכוח לא ידעו שעל הדלת מושענים מבפנים חפצים כבדים כמו מכונת כביסה וטלוויזיה למניעת פתיחתה.
נקבעו ארבע חוליות לפריצה, חוליה לכל חדר.
התכנון בוצע על ידי מושקו רום המ"פ בפועל, בעזרת הקצינים אבישי ורבר מפקד מחלקת התול"ר, וגיל אונגר מפקד מחלקת המרגמות.
הוא אושר על ידי שמיל גולן הסמח"ט, יוסי קולר המח"ט ואלוף הפיקוד.
הפתיחה באש הייתה בסביבות השעה 7:30. הרהיטים שהמחבלים הצמידו לדלת עיכבו את הפריצה, המחבלים ירו לעבר הדלת וזרקו לכיוונה רימון.
יעקב פרץ את הדלת, הצליח להרוג שניים מהמחבלים ונורה בראשו.
כוח הפריצה חיסל את שני המחבלים הנותרים.
בחילופי האש נהרגו נחמיה יוסף-חי וגיסו, יעקב מרדכי ("פצ'נגה").
אביו של נחמיה, יצחק יוסף-חי ובנו אברהם יוסף-חי, נפצעו.
שמחה, אשתו של יעקב מרדכי ואחותו של נחמיה יוסף חי נפצעה אף היא ונפטרה למחרת בבית החולים, אולי בגלל השגחה רפואית לא מתאימה.
בנה התינוק, אסף, נפצע מרסיסי רימון.
ליעקב מרדכי הוענק לאחר מותו עיטור העוז על אומץ הלב והתעוזה שגילה.
שמחה, בעלה יעקב ואחיה נחמיה נקברו בהלוויה משותפת בבית העלמין שבכפר יובל.
את ממשלת ישראל ייצג בהלוויה השר חיים בר-לב.
בתגובה לאירוע תקף חיל האוויר הישראלי מטרות בלבנון, התקיפה הייתה מלווה גם בהפגזות ארטילריה אשר כוונו לעבר ריכוזי המחבלים בקדמת הפתחלנד בכפר שובא שבהר דב, אשר משם יצאה חוליית המחבלים.
הותקפו גם כפר חמאם , וראשיא אל-פוח'אר.
על פי הדיווח של דובר אש"ף בדמשק אבו מייזר, כתוצאה מתקיפת צה"ל אישה אחת נהרגה ושלושה אנשים נפצעו קל.
חוליית המחבלים השתייכה לחזית השחרור הערבית בראשותו של עַבְּד אל-וַהַּאבּ אל-כַּיַּאלִי שהיה גם חבר הוועד הפועל של אש"ף.
הארגון כפוף ישירות למפלגת הבעת' בעיראק.
ארבעת המחבלים שהשתתפו בהתקפה היו כל אחד ממוצא שונה: פלסטיני, טורקי, עיראקי ומרוקאי.
עבד אל-והאב אל-כיאלי חוסל בלבנון ב-1981, לא ידוע האם חוסל על ידי ישראל או על ידי מיליציה לבנונית.
חזית השחרור הערבית פעלה תוך שילוב לוחמים זרים בארגון ותוך ובשיתוף פעולה עם אנשי ארגון הטרור הצבא האדום היפני.
אנדרטה לזכרם של יעקב מרדכי, שמחה מרדכי ונחמיה יוסף-חי הוקמה במרכז היישוב.
במרכז האנדרטה פסל אבן, על בסיס בטון, המתאר בני משפחה חבוקים וכרוכים זה בזה, והקרוי "משפחה מלוכדת".
האנדרטה כוללת חומת אבנים מתעגלת ולמרגלות הקצה השמאלי שלה, הנקטע בחדות, מונח לוח שיש ועליו שמות הנופלים.
האנדרטה עוצבה ובוצעה בידי הפסלת רבקה קרן ממושב קדרון.
אנדרטה נוספת לזכרם של יעקב ושמחה הקים דוד מרדכי, אחיו של יעקב מצפון לשמורת תל דן, בשביל הכניסה למשק שי, הקרוי אף הוא על שמם: שמחה-יעקב.
האנדרטה הוקמה בשנת 2014 בסיועו של גלעד דיאמנט.
יעקב מרדכי מונצח גם במרכז המורשת וההנצחה של סיירת גולני במחנה שרגא ובפינת הנצחה שהוקמה בבית הספר החקלאי נהלל.
הפיגוע בכנסיית סְוֶוטָה נֶדֶלְיַה (בבולגרית: Атентат в църквата Света Неделя) הוא פיגוע הטרור הגדול ביותר בהיסטוריה של בולגריה המודרנית, שהתבצע בצהרי ה-16 באפריל 1925 בכנסיית "סווטה נדליה" אשר בסופיה בירת בולגריה.
חברי תא מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, שפעלו בהשראתה של ברית המועצות, הניחו פצצה רבת עוצמה שכוונה להתפוצץ בעת טקס ההלוויה שנערך לגנרל קונסטנטין גאורגייב, אשר נרצח יומיים קודם לכן, ונועדה לחסל את המלך בוריס השלישי וראשי ממשלו אשר אמורים היו להשתתף בהלוויה.
160 בני אדם נהרגו, ובכללם אישי צבא וממשל בכירים, ועוד 320 נפצעו.
המלך בוריס השלישי, שאיחר לטקס, ניצל.
הפיגוע עורר טלטלה בממשל ובציבור הבולגרי, ובעקבותיו הכריזה ממשלת בולגריה בראשות אלכסנדר צאנקוב על משטר צבאי, ובפיקודו של שר הפנים איוון רוסב ננקטו צעדי דיכוי חסרי תקדים בממלכה הצעירה הן באופן רשמי והן על ידי הפעלת מיליציות חצי-צבאיות.
בחודשים שלאחר הפיגוע נהרגו בחילופי אש עם כוחות הביטחון, נרצחו או הוצאו להורג לפחות 400 בני אדם, רובם קומוניסטים או כאלו שנחשדו באהדת התנועה.
טלטלה עברה גם על יהדות בולגריה בכלל ועל יהדות סופיה בפרט, שכן אחד מחברי מנגנון קבוצת הטרור, מרקו חיים פרידמן, היה יהודי, ועובדה זו הובילה לפרץ אנטישמיות שהתמקד בבירה הבולגרית.
תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה ותנאי חוזה ניי שנכפו עליה ונחשבו להשפלה לאומית בציבור הבולגרי, הובילו לתסיסה פוליטית ולמשבר כלכלי קשה שטלטל את החברה בבולגריה.
צמצומו של הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה פלט אל מעגל האבטלה עשרות אלפי חיילים וקצינים שחלקם התאגדו בקבוצות מחתרתיות לאומניות ששמו להן למטרה להחזיר בכוח לממלכה את השטחים האבודים: תראקיה, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה.
הקומוניסטים ניצלו את חולשתה של הממלכה וניסו לייבא את מהפכת אוקטובר גם לבולגריה.
ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי רדף את ראשי הצבא והמערכת הפוליטית מתקופת המלחמה משום שראה בהם אחראים לאסון וכן פעל להגבלת פעילותם של הארגונים החצי-צבאיים.
בנוסף, החל ממשלו לרקום קשרים עם רומניה ויוגוסלביה.
ב-9 ביוני 1923 פרצה בבולגריה הפיכה צבאית, סטמבוליסקי הודח ונרצח ואלכסנדר צאנקוב התמנה לראש הממשלה.
בספטמבר 1923 פרצה הפיכה קומוניסטית בבולגריה.
ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב שנהנתה מאמון הצבא הכריזה על משטר צבאי וכוחות הצבא הבולגרי התנגשו במורדים ודיכאו את ההפיכה ביד קשה.
אלפי חיילים ואזרחים נהרגו או הוצאו להורג במהלך ההפיכה ומנהיגי המורדים גאורגי דימיטרוב ווסיל קולארוב נמלטו לברית המועצות.
התנועה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק, רבים מחבריה נאסרו וראשיה גמרו אומר לחסל את בוריס השלישי, מלך בולגריה, להפיל את משטרו ולהשתית בבולגריה שלטון קומוניסטי.
ראשי המפלגה ששהו בגלות הקימו "מנגנון תגמול" שתפקידו היה לארגן קבוצות מחתרתיות שיועדו לביצוע התקפות על יעדים נבחרים ועם ראשי המנגנון נמנה וולקו צ'רבנקוב.
בדצמבר 1924 הצליחו הקומוניסטים לגייס לשורותיהם את פטר זאדגורסקי שהועסק כאיש אחזקה בכנסיית סווטה נדליה.
כנסיית "סווטה נדליה" נבנתה עוד במהלך המאה ה-10 ובמחצית השנייה של המאה ה-19 נהרס המבנה הקדום והוקמה הכנסייה שהפכה לאחד מסמליה של בירת בולגריה המודרנית.
הועלה רעיון לרצוח את מפקד המשטרה ולתקוף את באי הלווייתו עם הגעתם לכנסייה או במהלך הטקס.
כך אמורים היו להשיג המפגעים הקומוניסטים פגיעה בבכירים במנגנוני הביטחון ומייד לאחר ההתקפה תוכנן לנצל את האנדרלמוסיה לביצוע הפיכה ותפיסת השלטון.
הפעולה אושרה על ידי ראשי המפלגה גאורגי דימיטרוב ווסיל קולארוב אשר שהו בגלות.
במקביל, נמשכה פעולת מנגנוני הביטחון הבולגריים כנגד חברי המפלגה וראשיה, מקצתם חוסלו ורבים נאסרו.
הקומוניסטים איבדו מכוחם במהירות וחלון הזמן לביצוע תוכניתם הלך והצטמצם.
הוקמה חוליה מיוחדת שתפקידה היה להטמין 25 קילוגרמים של חומר נפץ בעליית הגג של הכנסייה בסמוך לאחד מהעמודים התומכים של הכיפה המרכזית והפעולה בוצעה בסיועו של פטר זאדגורסקי.
ב-12 בפברואר 1925 התנקשו הקומוניסטים במפקד המשטרה הבולגרית ולצ'ו איוואנוב (בולגרית: Вълчо Иванов), אך סידורי האבטחה במהלך הלווייתו היו קפדניים במיוחד ומפקדי "מנגנון התגמול" של המפלגה הקומוניסטית החליטו לבחור מועד אחר לביצוע הפעולה.
ב-14 באפריל 1925 נרצח הגנרל והפוליטיקאי קונסטנטין גאורגייב בידי מתנקש מטעם "מנגנון התגמול".
כאמור, נועדה ההתנקשות לשמש כפתיון לפיגוע המרכזי שכוון לחסל את המלך וראשי מנגנון השלטון.
טקס ההלוויה יועד להתקיים יומיים מאוחר יותר בשעה 15:00 בכנסיית "סווטה נדליה" בנוכחות המלך הבולגרי בוריס השלישי, ראשי ממשל ובכירי הצבא.
בראשית אפריל נכשל ניסיון התנקשות בחייו של המלך בוריס השלישי.
אש אוטומטית נפתחה לעבר מכוניתו ליד העיר בוטבגרד על ידי חברי הארגון המהפכני המקדוני.
שניים מנוסעי הרכב נהרגו, אך בוריס השלישי הצליח להימלט מהמקום.
ב-16 באפריל ערך המלך ביקור תנחומים בבית משפחות הנרצחים בניסיון ההתנקשות ואיחר לתחילת טקס ההלוויה בכנסיית סווטה נדליה.
וכך, בשעה 15:20 הוחל בטקס ההלוויה בלעדיו.
לפי תאום מראש סימן פטר זאדגורסקי לניקולה פטרוב איש "מנגנון התגמול" שנכח בקהל להפעיל את מטען הנפץ.
פטרוב הפעיל את מנגנון הנפץ שהיה בעל השהייה קצרה ושניהם עזבו את הבניין.
תוך דקות הרעיד פיצוץ חזק את חלל הכנסייה וכיפתה קרסה על נוכחי הטקס.
בשל התרחשות הפיצוץ בחלל סגור הועצמה השפעתו.
160 בני אדם נהרגו בפיגוע ו-320 נפצעו רובם מאצולת הצבא והמערכת הפוליטית של הממלכה.
בין ההרוגים הגנרל קאלין ניידנוב שכיהן כשר המלחמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, סטפן נרזוב מפקד ארמייה מאותה המלחמה, ראש עיריית סופיה פסקל פסקלב, מפקד המשטרה הבולגרית וכן קצינים בכירים נוספים וחברי פרלמנט.
בין הפצועים ראש הממשלה אלכסנדר צאנקוב, שר הפנים איוון רוסב, שר ההגנה איוון ולקוב וחבר הפרלמנט אנדריי ליאפצ'ב.
עוד נפצעו הגנרלים ולדימיר ואזוב וגאורגי טודורוב.
המטרופוליט סטפן שניהל את טקס ההלווייה לא נפגע, אף על פי שגג הכנסייה קרס מעל אזור הבמה ממנה נשא את דרשתו.
לימים הפך לדמות משמעותית בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה משילוח אל מחנות ההשמדה וזכה לעיטור חסיד אומות העולם.
באירוע נכח גם הקולונל בדימוס אברהם תג'ר ממנהיגי יהדות בולגריה, לימים יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ודמות מפתח במאבקה של הקהילה היהודית בבולגריה נגד גירוש בניה מהממלכה.
הוא נפצע קל אך רעייתו רוזה נהרגה.
ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב הכריזה על ממשל צבאי ברחבי הממלכה וניצלה את ההזדמנות כדי להיפרע מגורמי האופוזיציה למשטר, אם בהפעלה ישירה של מנגנוני ביטחון הפנים, או בהפעלה עקיפה של מיליציות חצי צבאיות אשר בפועל היו נתונות לפיקודו הישיר של שר ההגנה הבולגרי איוון ולקוב (בולגרית: Иван Вълков).
ראשי המפלגה הקומוניסטית, חיכו לשעת כושר כדי לבוא חשבון עם האישים אשר לשיטתם היו אחראים לדיכויים ולחיסולם של רבים מחבריהם.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו באותו היום לסופיה.
קימון גאורגייב היה לראש הממשלה, תיק ביטחון הפנים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית והוא ניצל תפקיד זה כדי להשתלט על המדינה ובהדרגה למגר את כוחות האופוזיציה.
בין המוצאים להורג היה גם איוון רוסב, שר הפנים בעת האירועים שליוו את הפיגוע.
אלכסנדר צאנקוב ראש הממשלה בעת הפיגוע, הצליח להימלט מבולגריה.
ב-1996 לאחר שנפרעה בולגריה מהמשטר הקומוניסטי ביטל בית המשפט העליון הבולגרי בהחלטה השנויה במחלוקת נוקבת, את הרשעותיו של בית הדין המיוחד מ-1945 בטענת אי סדרים בהליך המשפטי, וכך, לצד נרדפי הקומוניסטים, זוכו גם פושעי מלחמה כגון בוגדאן פילוב ופטר גברובסקי.
אחד ממפקדי השטח של "מנגנון התגמול" בסופיה אשר השתתף בהכנות לפיגוע ובהפעלת חוליית המפגעים, היה חיים מרקו פרידמן, בן הקהילה היהודית.
הוא נולד ב-1892 בסטארה זאגורה ובהמשך עבר להתגורר ברובע יוצ'בונאר שבסופיה, שירת כקצין בצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה והשלים תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה.
פרדימן היה חבר המפלגה הקומוניסטית ובספטמבר 1923 נטל חלק בהפיכת הנפל שהובילו הקומוניסטים.
הוא היה מוכר למשטרה הבולגרית וב-26 במרץ 1925, נפצע במהלך חילופי אש עם שוטרים בולגרים אך הצליח להימלט.
מספר שעות לאחר הפיגוע הצליחה משטרת סופיה לעצור את מרקו פרידמן, בהמשך הועמד לדין וב-27 במאי הוצא להורג.
כאמור, לאחר הפיגוע הונהג משטר צבאי ומאות בני אדם הוצאו להורג באופן רשמי או על ידי מיליציות חצי-צבאיות שפעלו בהנחיית השלטונות.
אחד הנרצחים היה הסופר והעיתונאי היהודי הנודע יוסיף הרבסט (בבולגרית: Йосиф Хербст; 1870 - 1925) אשר נעצר, "נעלם" בעת מעצרו וגופתו מעולם לא נמצאה.
יוסיף הרבסט היה אחיו של המנהיג הציוני קרל הרבסט.
בסופיה פרץ גל אנטישמיות שכלל מאמרי שטנה בעיתונות, גם בעיתונים שלא נודעו כבעלי קו אנטישמי.
בחלקם צוין שוב כדפוס פעולה, המיתוס האנטישמי הנפוץ על יהודי טרנובו בירת האימפריה הבולגרית השנייה שפתחו את שערי העיר בפני הכובשים העות'מאנים.
הספר הפרוטוקולים של זקני ציון תורגם לבולגרית והופץ ברחבי סופיה במחיר מוזל.
נציגי הקונסיסטוריון שגינו בחריפות את הפיגוע והתנערו מפרידמן, פנו לממשלה הבולגרית כדי שתפעל למתן את התעמולה האנטישמית ואף על פי שנציגי השלטון הבטיחו לפעול בנושא, ננקטו פעולות מוגבלות בלבד.
בתגובה לאירועים הוקמה בסופיה "האגודה לגמילות חסדים של חיילי המילואים היהודיים", אשר רשמית נועדה למטרות תרבות ותמיכה כלכלית בנכי המלחמה, באלמנות וביתומים, אך בפועל שמה לה למטרה לארגן קבוצות של חיילים יהודיים שיוכל להגן בכוח על בני הקהילה.
בראש הארגון עמדו הקולונלים בדימוס אברהם תג'ר ומורנו גרציאני.
הפיגוע בישיבת עתניאל היה פיגוע ירי שהתרחש בליל שבת פרשת שמות, כ"ג בטבת ה'תשס"ג (27 בדצמבר 2002), בישיבת עתניאל הממוקמת בהתנחלות עתניאל שבדרום הר חברון.
בפיגוע נרצחו ארבעה מתלמידי הישיבה, אשר נעלו את עצמם במטבח עם המחבלים, על מנת להציל את חבריהם, ונפצעו שבעה תלמידים אורחים.
הפיגוע התרחש על רקע האינתיפאדה השנייה, בה התרחשו פיגועים רבים נגד ישראלים, בהם הפיגוע בקיבוץ מצר, הפיגוע בציר המתפללים בחברון, הפיגוע בקו 20 בירושלים והפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
ב-26 בספטמבר 2002 נעשה ניסיון כושל להתנקש בחיי מוחמד דף, ראש גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון החמאס.
בליל שבת, 27 בדצמבר, חדרו שני מחבלים של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אחמד עייד פקיית ומוחמד מוסטאפה שהין, לתוך היישוב עתניאל.
הם חדרו לתוך היישוב דרך העמק שבין היישוב והעיר הפלסטינית דאהרייה.
השניים התחזו לחיילים ישראלים והצטיידו באפודי קרב, רובי M-16 ורימוני יד.
שני המחבלים חתכו את הגדר הרעועה שהוקמה סביב בניין הישיבה, ולאחר מכן, בסביבות השעה 19:45 בערב, התגנבו לתוך הבניין דרך הדלת האחורית של מטבח הישיבה.
באותה שעה היו בישיבה כ-100 אורחים ותלמידים, שהיו לאחר תפילת שבת והיו בחדר האוכל בהכנות לסעודת ליל שבת.
המחבלים פתחו באש כלפי ארבעה תלמידים שהיו במטבח, בתורנות: הארבעה כללו שלושה מתלמידי הישיבה - גבריאל חוטר, צביקה זימן, ו, וסמל ראשון , בוגר הישיבה, אשר היה בחופשה ללא תשלום מצה"ל, וכיהן כאחראי על תורני המטבח בישיבה.
עם פתיחת המחבלים באש פעלו הארבעה במהירות והצליחו לנעול מבפנים את דלת ההזזה אשר חיברה בין המטבח לחדר האוכל.
בכך למעשה כלאו את עצמם, יחד עם המחבלים, בתוך המטבח והצליחו למנוע מהמחבלים לחדור לחדר האוכל ההומה, וכך הצילו את חייהם של רבים מתלמידי הישיבה האורחת והצוות שלהם על משפחותיהם.
נעילת הדלת עלתה לארבעה בחייהם והם נורו מיד לאחר נעילת הדלת.
נעם אפטר, שהיה חמוש, לא הספיק לשלוף את נשקו האישי לפני שנרצח.
לאחר שהמחבלים הבחינו כי לא יצליחו לחדור לחדר האוכל פתחו באש על יושביו דרך חלונות המטבח.
מספר תלמידים אשר נשאו נשק השיבו אש.
בו בזמן הוזעקו למקום לוחמים מגדוד לביא, אשר היה אחראי על הגזרה, ואלה פתחו באש על המחבלים.
אחד משני המחבלים ניהל קרב יריות במשך כחצי שעה עם הלוחמים עד שנהרג, בעוד המחבל השני ברח מהמטבח דרך אחד החלונות.
לאחר מרדף אחריו, שבמהלכו הצליח לפצוע חלק מן החיילים, הרגו החיילים גם אותו.
זמן קצר לאחר הפיגוע נטל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אחריות לפיגוע.
מנהיג הארגון, רמדאן שלח, מסר במהלך שיחת טלפון עם כתב רשת הטלוויזיה אל ג'זירה, כי הפיגוע בוצע בתגובה להרג פעיל הארגון בידי כוחות צה"ל יום קודם.
שעות ספורות לאחר הפיגוע חייב הרב ראם הכהן, ראש הישיבה, את כל התלמידים, ללא יוצא מן הכלל להתקשר אל ההורים ולהודיע להם שהם בסדר, על אף שנכנסה שבת.
הרב הכהן הסביר זאת מאחר שחשש כי ההורים עלולים להשתגע מדאגה ואף להתאבד.
בתגובה לפיגוע, הכריזו כוחות צה"ל על עוצר כולל בחברון ובשלושה יישובים סמוכים.
ב-30 בדצמבר 2002, נכנס כוח צה"ל לעיר דורא, מקום מגוריהם של שני המחבלים אשר ביצעו את הפיגוע, והרס את בתיהם.
בעקבות הפיגוע נערך פולמוס מתוקשר על דרך השמירה בישיבה.
על מסכת חייהם של ארבעת הבחורים שנרצחו בפיגוע נעשה סרט תיעודי בשם 'על ארבעה בנים' (במאי: אשר בן-שושן, בהפקת הערוץ הראשון), נכתבו מאמרי זיכרון ומנגינה הוקדשה לזכרם.
במוצאי שבת שמות תשפ"ה, 22 שנה בדיוק לאחר הפיגוע, הודיעה ישראל שתשחרר את נור ג'אבר, אחד ממתכנני הפיגוע, בתמורה לחטופים ישראלים, במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025).
הפיגוע במוזיאון הלאומי בארדו היה פיגוע ירי ומיקוח שהתרחש ב-18 במרץ 2015 במוזיאון הלאומי בארדו בתוניס בירת תוניסיה.
הפיגוע תואר כאחת המתקפות החמורות בתוניס בעתות שלום, והחמור ביותר מאז פיגוע התופת בבית הכנסת אלגריבה בו נהרגו 21 בני אדם.
קבוצת טרוריסטים חמושים ברובי קלשניקוב ורימוני יד תקפה את מתחם המוזיאון הלאומי בארדו בתוניס, בסביבות השעה 12:30 לפי השעון המקומי, ירתה ופגעה במספר בני אדם ותפסה בני ערובה.
התיירים הותקפו בעת רדתם מאוטובוס כדי לבקר במוזיאון, עשרות תיירים ששרדו את הירי מחוץ למוזיאון רצו פנימה כדי לתפוס בו מחסה, אך התוקפים רצו בעקבותיהם ולקחו אותם כבני ערובה בתוך המתחם.
כוחות הביטחון התוניסאיים צרו כשלוש שעות על המתחם ובסופן פרצו פנימה והשתלטו על חלק מהחוטפים.
במתקפה נהרגו 22 בני אדם רובם תיירים אירופים ונפצעו עשרות.
שניים מהמחבלים נהרגו במהלך פריצת כוחות הביטחון, אך חלקם נמלטו ולפי דיווחי המשטרה התנהל מרדף אחרי שני מחבלים נוספים.
במהלך האירוע הופסקה פעילות הפרלמנט התוניסאי השוכן בבניין סמוך למתחם המוזיאון הלאומי.
ב-29 במרץ, 11 ימים לאחר הפיגוע, נערכה ברחובות תוניס הפגנת מחאה המונית שקראה "העולם הוא בארדו" (العالم باردو).
בראש ההפגנה, שהחלה בעיר העתיקה והסתיימה במוזיאון בארדו, עמד נשיא המדינה דאז, אל-באג'י א-סבסי, שלווה בראשי מדינות, בהן אלג'יריה, הרשות הפלסטינית, צרפת, איטליה ופולין.
לאחר הפיגוע במוזיאון, בוצעו פיגועים נוספים במדינה, ביניהם הפיגוע בסוסה ופיגוע התאבדות באוטובוס בתוניס.
ארגון הטרור המדינה האסלאמית נטל אחריות על פיגועים אלה.
הרוגים לפי מדינות מדינה הרוגים יפן 5 איטליה 4 גרמניה 3 פולין 3 קולומביה 2 ספרד 2 תוניסיה 2 ברזיל 1 אוסטרליה 1 צרפת 2 סך הכול 22
הפיגוע במחסום עין עריכ אירע ב-19 בפברואר 2002. הוא היה השני בסדרת מתקפות של גדודי חללי אל-אקצא על מחסומי צה"ל בגדה המערבית שהתרחשו באמצע חודש פברואר 2002. במתקפה זו שכוונה נגד מחסום צה"לי ליד הכפר הפלסטיני עין עריכ שבנפת רמאללה ואל-בירה נהרגו שישה חיילי צה"ל.
מחסום עין עריכ היה מאויש בידי שמונה חיילים מחיל ההנדסה הקרבית, ארבעה בתפקידי שמירה וארבעה במנוחה בקרוון אשר נמצא בתוך מבנה הבטון של המחסום (עמודי "דבשטים").
שניים או שלושה מחבלים מארגון גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח יצאו מכיוון רמאללה והגיעו למחסום סמוך לשעה 20:00, פתחו באש על החיילים ששמרו במחסום, בחלקו החיצוני, והרגו שלושה מהם.
החייל החמישי שעמד בעמדת תצפית, פתח באש לעבר התל שהיה מולו ואשר ממנו נורתה אש (ממבנה אשר נקרא "בית הזקנה").
בשלב השני, שקרה שניות בודדות לאחר מכן, ניגשו המחבלים אל תוך מבנה הבטון של המחסום, משני פתחים שונים שהיו למבנה, ובו היה קרוון בו נחו ארבעה החיילים האחרים והרגו שלושה מהם ופצעו אחד מהם באורח בינוני, רק הקצין הספיק לירות מספר כדורים חזרה לעבר המחבלים, ופצע אחד מהם.
המחבלים הצליחו להימלט ולחזור לרמאללה.
גדודי חללי אל-אקצה לקחו אחריות לפיגוע.
המחבלים זוהו מאוחר יותר כשוטרים של הרשות הפלסטינית ואחד מהם, שאדי סעאידה, נעצר ונידון לשבעה מאסרי עולם.
הוא חלה בכלא הישראלי ומת בבית החולים סורוקה זמן קצר לאחר משפטו.
מנהיג גדודי חלל אל-אקצה כמאל גאנם האשים את ישראל שחיסלה את העציר כנקמה על הפיגוע.
ישראל הודיעה שהיא רואה במשטרה הפלסטינית אחראית לפיגוע, ותקפה בתגובה לפיגוע עמדות של המשטרה הפלסטינית.
בהתקפות אלו נהרגו 15 שוטרים פלסטינים, ובתחקיר של עמרי אסנהיים וחן קוטס-בר ממעריב התפרסם כי המבצע היה נקמה על הפיגוע.
האירוע שאירע כשבוע לאחר מתקפה דומה על מחסום סורדא, נגד שלושה לוחמים מחטיבת הצנחנים, הביא להכרה במערכת הביטחון הישראלית שהמחסומים הממוקמים בלב השטח הפלסטיני מהווים נקודת תורפה קשה בהיערכות הצבאית.
התחקירים שלאחר האירוע הביאו לקביעת נוהלי תפקוד המחסומים מחדש; בין המסקנות שהועלו היו שהחיילים לא יעמדו בתוך המחסום וסמוכים זה לזה בצורה שתקל על מפגע אפשרי לפגוע בכולם בזמן קצר, אף על פי שהעמדות שמחוץ למחסום בטוחות פחות.
הפיגוע ברדיסון בלו בבמקו הוא פיגוע טרור שהתרחש ב-20 בנובמבר 2015. במהלך הפיגוע נהרגו 20 אנשים, ונחטפו כ-170 בני ערובה בבית המלון רדיסון בלו בבמקו, בירת מאלי.
הפיגוע בוצע במשותף על ידי ארגון הטרור התוניסאי "אל-מוראביטון" ואל-קאעידה במגרב האסלאמי.
בשעה 7:00 בבוקר לערך (שעון UTC) הגיעו 3-4 חמושים בכלי רכב בעלי לוחית רישוי של דיפלומטים, השתלטו על מלון היוקרה רדיסון בלו ולקחו כ-170 בני אדם כבני ערובה, מתוכם 140 אורחי המלון ועוד 30 אנשי צוות.
בין בני הערובה היו עשרה אזרחים סיניים, עשרים אזרחים הודיים, שבעה אנשי צוות של חברת טורקיש איירליינס ועוד מספר לא ידוע של אזרחים צרפתים ופעילי או"ם.
מבין האנשים שחולצו שנים עשר אנשי צוות של חברת אייר פראנס, ושלושה פעילים מטעם האו"ם.
הפיגוע בלאהור התרחש ב-27 במרץ 2016. מחבל מתאבד הפעיל את מטענו בפארק בעיר וגרם למותם של 72 אנשים ולפציעתם של כ-340.
הפיגוע התרחש בשעה 18:30 (זמן מקומי) בפארק גולשאן-י איקבאל (گلشن-اقبال پارک), אחד הפארקים הגדולים בלאהור.
מטען החבלה שהופעל היה על פי הערכה במשקל של 20 קילוגרמים והכיל גם כדוריות מתכת.
הוא הופעל נגד קהל רב שגדש את הפארק, שבתוכו היו נוצרים רבים שבאו למקום לחגוג את סוף השבוע של חג הפסחא.
מרבית הנפגעים בפיצוץ היו נשים וילדים.
מספר הנפגעים היה כה רב עד כי מספר האמבולנסים שחשו למקום לא הספיק ונפגעים הועברו לבתי החולים גם במוניות ובריקשות.
בעקבות הפיגוע הוכרזו בפקיסטן שלושה ימי אבל.
ארגון ג'מעת אל-אחראר, שהוא פלג של הטליבאן הפקיסטני, נטל אחריות על הפיגוע והודיע שזהו מסר לראש ממשלת פקיסטן נוואז שריף, שהעיר היא מעוזו.
כן הודיע הארגון כי הפיגוע כוון נגד תושבים נוצרים של העיר.
עם זאת מרבית ההרוגים היו דווקא מוסלמים.
בשנים האחרונות התרחשו בפקיסטן מספר פיגועים שכוונו אל האוכלוסייה הנוצרית הקטנה במדינה.
ב-22 בספטמבר 2013 תקפו שני מחבלים מתאבדים קהל בכנסיית כל הקדושים בעיר פשאוור והרגו 75 בני אדם.
ב-15 במרץ 2015 תקפו שני מחבלים מתאבדים אחרים כנסייה בלאהור במהלך תפילות יום ראשון וגרמו למותם של 15 איש.
הפיגוע בכנסייה בצרפת התבצע בכנסייה בעיירה סנט-אטיין-דו-רוברה (Saint-Étienne-du-Rouvray) בנורמנדי שבצפון צרפת ב-26 ביולי 2016.
בבוקר 26 ביולי 2016, קצת אחרי השעה 9:30, נכנסו שני אנשים חמושים בסכינים ובאקדח לכנסייה, החזיקו בני ערובה ושיספו את גרונו של כומר הכנסייה, ז'אק המל בן ה-84. בנוסף המחבלים פצעו אנושות את אחד מבני הערובה ופצעו פציעה קלה עוד אחד מבני הערובה.
נזירה בת ערובה שהצליחה לברוח מהכנסייה התקשרה למשטרה.
השוטרים שהגיעו למקום חיסלו את שני התוקפים.
כמה שעות לאחר התקיפה פרסם ארגון המדינה האסלאמית סרטון בו נשבעו השניים אמונים לארגון.
הפיגוע בכראדה הוא פיגוע התאבדות שהתרחש ב-3 ביולי 2016 ברובע השיעי כראדה המזרחית בעיר בגדאד בירת עיראק, במסגרתו פוצץ מחבל מתאבד משאית תופת באזור קניות הומה אדם.
באירוע, אשר הוגדר כפיגוע הקשה ביותר שכוון נגד אזרחים מאז הפיגועים בעיירות היזידיות בעיראק בשנת 2007, נהרגו יותר מ-300 בני אדם ומאות נוספים נפצעו.
בתום הפיגוע התרחשו שלושה פיגועי משנה נוספים ברבעים אחרים בבגדאד.
ארגון "המדינה האיסלאמית" קיבל אחריות על הפיגוע.
ב-17 במאי 2016 התרחשו מספר פיגועים ברחבי העיר בגדאד, שגרמו לכ-101 הרוגים ו-194 פצועים.
לדעת מספר מכוני מחקר העוסקים בביטחון, מטרת הפיגועים הייתה להסיח את דעת כוחות הביטחון העיראקים מהקרב המתנהל בעיר פלוג'ה ולגרום להעברת כוחות תגבור מאזורי הקרבות לאזור העיר בגדאד.
ב- 3 ביולי 2016 בשעה 00:04 התפוצצה משאית תופת מלאה בחומר נפץ באזור הקניות האדי ברובע השיעי כראדה המזרחית בעיר בגדאד.
הפיצוץ אירע סמוך למסעדה מקומית, שם סעדו רבים את סעודת שבירת צום הרמדאן.
אזור הקניות הסמוך היה הומה אנשים, שערכו קניות לקראת חג עיד אל-פיטר, המציין את סיומו של חודש הרמדאן.
לאחר הפיגוע קיבל ארגון המדינה האסלאמית אחריות על הפיגוע, שכוון, לטענתו, נגד בני הרוב השיעי בעיראק אותם הוא מחשיב "ככופרים".
מספר שעות לאחר הפיגוע בכראדה, אירע פיגוע נוסף בפרבר השיעי שאב בצפון בגדאד באמצעות מטען צד, במסגרתו נהרגו חמישה בני אדם ונפצעו 16. פיגוע שלישי שכוון נגד מיליציות שיעיות עיראקיות התבצע באמצעות מטען ברובע אבו ע'ריב בבגדאד וגרם להרוג אחד ולחמישה פצועים.
פיגוע רביעי שהתרחש בדרום בגדאד גרם להרוג אחד ולמספר לא ידוע של פצועים לאחר שפצצה הונחה מתחת לרכב ממונע.
סך הנפגעים מהפיגועים באותו יום היו 341 הרוגים ולמעלה מ-246 פצועים.
לאחר הפיגוע, החלו מפגינים זועמים ליידות אבנים, בקבוקים ומקלות אל שיירת המכוניות של ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי, בעת שבא לפקוד את זירת הפיגוע.
המפגינים האשימו את הממשלה העיראקית באוזלת יד, שכן הפיגוע היה קרוב "לאזור הירוק" - אחד האזורים המאובטחים ביותר במרכז הבירה העיראקית.
זעם המפגינים היה על רקע העובדה כי משאית התופת הגיעה מהעיר פלוג'ה, עליה השתלטו כוחות הצבא העיראקי מספר ימים קודם לכן.
תושבים רבים הביעו את זעמם על הפיגוע ברשתות החברתיות והאשימו את כוחות הביטחון בכך שהם עדיין משתמשים בגלאים מזויפים בעמדות בידוק בעיר.
בפרשה, אשר נחשפה לפני חמש שנים, נודע כי איש עסקים בריטי מכר את המכשירים המזויפים לעיראק ולמדינות אחרות.
ב-2013 הוא הורשע בארצו בסיכון חיי אדם תמורת בצע כסף ונשלח לעשר שנות מאסר.
ראש הממשלה אל-אבעדי הכריז על שלושה ימי אבל בעקבות הפיגוע והבטיח "להעניש" את אלו שאחראים למתקפה.
בין היתר, הוא הורה על האצת הצבתם של מכשירי בידוק בכניסות לעיר, אסר על כוחות הביטחון להשתמש בטלפונים סלולריים בעמדות הבידוק, וקרא להגברת טיסות הריגול בשמי העיר.
ב-11 בדצמבר 2016, בשעה 10:00 לערך, בעת תפילה המונית, בוצע פיגוע התאבדות בקהיר, בכנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס, הידועה בשם כנסיית אל-בוטרוסיה ונמצאת בסמוך לקתדרלת מרקוס הקדוש .
הכנסייה שייכת לזרם הנצרות הקופטית ושוכנת ברובע אל-עבאסייה, בצמוד לקיר החיצוני של הקתדרלה.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 29 בני אדם ו-47 נפצעו, רובם נשים וילדים.
הפיצוץ נגרם על ידי מטען במשקל 12 קילוגרם.
ארגון המדינה האסלאמית קיבל אחריות לאירוע.
למעלה מ-15 מדינות (בהן ישראל, רוסיה, ערב הסעודית וארצות הברית) גינו את האירוע.
הפיגוע הוא חלק מרשימת פיגועי טרור במצרים שכוונו נגד הקהילה הנוצרית כחלק מרדיפת קופטים במצרים.
בינואר 2011 נהרגו 21 בני אדם בהתפוצצות מכונית תופת ליד הכנסייה הקופטית אל-קידיסין בעיר אלכסנדריה.
חמש שנים קודם לכן נדקר למוות מתפלל באותה כנסייה.
פיגועים נוספים כוללים את פיגועי הכנסיות במצרים ביום ראשון של הדקלים
הפיגוע במועדון השפילד קלאב בראשון לציון הוא פיגוע שבוצע על ידי מחבל מתאבד ב-7 במאי 2002 במועדון הסנוקר ה"שפילד קלאב", שבאזור התעשייה החדש בראשון לציון.
בפיגוע נרצחו 15 ישראלים ונפצעו כ-50. החמאס נטל את האחריות לפיגוע.
הפיגוע בוצע כחלק מפיגועי טרור פלסטיני רבים שבוצעו במהלך האינתיפאדה השנייה.
מעט אחרי השעה 11 בערב נכנס מחבל אוחז במזוודה מלאה חומרי נפץ למועדון השפילד קלאב, שנמצא בקומה השלישית של בניין תעשייתי באזור התעשייה החדש, במערב ראשון לציון.
המחבל פוצץ עצמו במרכז האולם, ומן הפיצוץ נהרגו 15 ישראלים, כאשר אחת ההרוגות מתה מפצעיה בבית החולים.
המקום בו בוצע הפיגוע היה מועדון סנוקר בו הוצבו מכונות מזל ששימשו להימורים.
במקום לא היה מאבטח והוא נבנה בשיטת הפל קל.
הפיגוע התרחש בעת שראש הממשלה אריאל שרון היה בביקור בארצות הברית לצורך מפגש עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
בשל הפיגוע קיצר ראש הממשלה את ביקורו, והבטיח כי ישראל תגיב תגובה חריפה לפיגוע.
גדודי עז א-דין אל-קסאם של החמאס קיבלו אחריות על הפיגוע, בהודעה לסוכנות הידיעות הצרפתית.
שבועיים לאחר הפיגוע בוצע פיגוע נוסף בראשון לציון, במדרחוב שבמרכז העיר.
בפיגוע זה נרצחו שני ישראלים.
בחודש אוגוסט 2002 נלכדה חוליית סילואן שהופעלה על ידי החמאס, והייתה אחראית לביצוע הפיגוע.
אבראהים חאמד שהיה בין האחראים על תכנון פיגוע זה ואחרים, נתפס, הועמד לדין ונדון בשנת 2012 ל-54 מאסרי עולם.
על המדרכה סמוך למבנה בו בוצע הפיגוע, הוצבה אנדרטה לזכר הנרצחים שצורתה עוררה ביקורת בקרב משפחת הקורבנות.
לבסוף הוסרה האנדרטה הראשונה ובמקומה הוקמה אנדרטה במקום בולט - בדרך משה דיין פינת יוסף לישנסקי.
הפיגוע במועדון הסטייג' היה פיגוע התאבדות שאירע בליל שבת, ערבו של יום 25 בפברואר 2005 בשעה 23:20. הפיגוע אירע בפתח המועדון בתל אביב, ונרצחו בו חמישה בני אדם (ארבעה בזירת הפיגוע ופצועה שנפטרה מספר ימים לאחר מכן), ונפצעו כ-50.
את הפיגוע ביצע מחבל מתאבד בשם עבדאללה בדראן, שפוצץ חגורת נפץ במשקל 20 ק"ג.
לפיגוע במועדון הסטייג' קדמו שני פיגועים במועדונים: האחד בשנת 2001, בו נרצחו 21 בני אדם, רובם בני נוער, בפיגוע בדולפינריום לאחר שמחבל הפעיל מטען נפץ בתוך תור של אנשים בכניסה למועדון ריקודים בשם "דולפי" בחוף תל אביב.
השני בשנת 2002, בו נרצחו 15 בני אדם בפיגוע במועדון השפילד קלאב בראשון לציון באופן דומה.
לאחר הפיגוע במועדון הסטייג' האשימה ישראל את ארגון חזבאללה באחריות לפיגוע, אולם בהמשך חזרה בה מכך.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לקח אחריות על הפיגוע.
אשרף קייסי, תושב ישראלי שהודה שהסיע את המחבל המתאבד הורשע ברצח.
ב-12 בספטמבר 2005 נתפס פעיל הג'יהאד האסאלמי גמאל ג'עאערה שהורשע בהמשך בהסעת המחבל המתאבד.
ב-17 בינואר 2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחררו במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
הפיגוע בכפר סבא היה פיגוע התאבדות שאירע בצומת הרחובות טשרניחובסקי-ויצמן בכפר סבא ב-22 באפריל 2001. בפיגוע נרצח אזרח אחד ונפצעו כ-40.
בבוקר 22 באפריל 2001 הגיע מחבל מתאבד לתחנת האוטובוס שבצומת הרחובות טשרניחובסקי-ויצמן בכפר סבא.
מעט אחרי השעה 9 בבוקר הוא פוצץ עצמו בעת שעצר בתחנת אוטובוס קו 29 שנסע לכיוון הרצליה.
בפיגוע נהרג ד"ר מריו גולדין, שירד מן האוטובוס ותכנן להשתתף בהשתלמות בבית חולים מאיר הסמוך.
לאחר הפיגוע הודיעו גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס, כי עימאד זביידי מהעיר שכם הוא המחבל שביצע את הפיגוע.
הפיגוע אירע כחודש לאחר הפיגוע בתחנת הדלק מפגש השלום שבוצע סמוך לכניסה המזרחית לעיר ובו נרצחו שני נערים.
הפיגוע במוגדישו אירע ב-14 באוקטובר 2017 במוגדישו בירת סומליה.
בפיצוץ שבוצע באמצעות משאית תופת, נרצחו לפחות 587 בני אדם ונפצעו למעלה מ-400, נגרם הרס רב למבנים ודווח כי מלון ספארי המקומי קרס ובניין שגרירות קטר נפגע קשות.