tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמית' הודה בחקירתה של אן והתייחס לתרומות שהיא תרמה לספר של אחיה.
באחד ממכתביו לאן הודה לה על המהדורה השנייה של ספרו של ג'ון - "המדריך לגאולוגיה" וכתב כי אהבתה למאובנים עודדה אותו לבצע חיפושים נוספים.
במהלך חייה, הייתה אן פיליפס בעיקר בת לוויה של ג'ון.
בקשותיו כללו לעיתים קרובות עזרה טכנית כמו משלוח ארגזי מאובנים למשרדו בלונדון או צביעת מפות מפורטות לספרים שלו.
התרומות שלה סייעו לג'ון במאמציו הגאולוגיים.
ג'ון היה אסיר תודה בפומבי לאחותו כפי שהוא קבע בשנת 1838 "כל אשר ברשותי הוא שלך כמו שלי, כי בלעדיך לא הייתי יכול לזכות בהשגים."
לקראת סוף 1862 עברה אן פיליפס לבית משלה שהושכר על ידי אחיה, שם סייעה לו במיון וקטלוג של המאובנים והמינרלים שאסף.
אן נפטרה בשנת 1862. היא קבורה לצד אחיה, ג'ון פיליפס, בעיר יורק.
בספריה במוזיאון באוניברסיטת אוקספורד להיסטוריה של הטבע, מצויים 234 מכתבים שנשלחו בין ג'ון פיליפס לאן פיליפס.
אן חנה "חני" נויברגר היא יהודייה-אמריקאית, מומחית לאבטחת סייבר בתפקיד סגנית היועץ לביטחון לאומי לענייני סייבר וטכנולוגיות מתפתחות.
בעבר כיהנה כמנהלת אבטחת הסייבר בסוכנות לביטחון לאומי בפיקודו של הגנרל פול נקאסוני.
היא הצטרפה לממשלה הפדרלית כעמיתת הבית הלבן, ועבדה בפנטגון עבור שר ההגנה רוברט גייטס, ולאחר מכן כיהנה כסגנית ניהול ראשי של הצי.
לפני שנכנסה לשירות ממשלתי הייתה נויברגר סגנית נשיא בכירה לתפעול בחברה האמריקאית להעברת מניות ונאמנות.
ב-6 בינואר 2021 דווח כי נויברגר תמונה לסגנית היועץ בתחום אבטחת הסייבר במועצה לביטחון לאומי של ממשל ביידן.
ב-20 בינואר 2021 נכנסה לתפקידה.
נויברגר קיבלה את התואר הראשון מטורו קולג' בשנת 1997. סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה עם תואר שני במנהל עסקים ותואר שני בעניינים בינלאומיים בשנת 2005.
סבא וסבתא של נויברגר הם ניצולי שואה, והוריה, חסידי סאטמר, היו בין הנוסעים בטיסת "אייר פראנס" החטופה בשנת 1976, שחולצו על ידי כוחות סיירת מטכ"ל במבצע יונתן מנמל התעופה הבינלאומי אנטבה.
מבין שמונת הסבים והסבתות של הוריה – שבעה נרצחו באושוויץ ואחת שרדה.
המשפחה שלה היגרה מהונגריה לארצות הברית אחרי השואה.
נויברגר אמרה כי העובדה שמשפחתה עברה את השואה, כמו גם את חטיפת המטוס, סייעו לעצב את תפישת עולמה.
נויברגר היא גם מייסדת הארגון ללא מטרות רווח, "אחות לאחות", שמשרת אמהות חד הוריות ברחבי ארצות הברית.
היא גם מכהנת בדירקטוריון ב-Bridging Voice ובג'וינט.
נויברגר מתארת עצמה כחובבת שפות ודוברת אנגלית, עברית, יידיש, ערבית וצרפתית.
היא ובעלה יהודה הם פעילים בקהילה היהודית בבולטימור.
אן צוקומוטו-ויסמן היא חוקרת וממציאה אמריקאית בתחום תאי הגזע.
צקומוטו מחזיקה ב-12 פטנטים הקשורים לתאי גזע המטופויטיים אנושיים, לתאי גזע בלבלב ולתאי גזע עצביים אנושיים.
נוסף על כך, פיתחה צקומוטו שיטה חדשנית לבידוד תאי גזע המטופויטיים, ובשנת 1990 קיבלו צוקמוטו ועמיתיה פטנט על הטכניקה הזו.
צוקמוטו הייתה סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
היא קיבלה את תואר הדוקטורט במיקרוביולוגיה ואימונולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ועשתה מחקר פוסט-דוקטורט יחד עם זוכה פרס נובל, הרולד ורמוס, באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
מחקר הפוסט-דוקטורט שביצעו ד"ר צוקמוטו וד"ר ורמוס עסק בגן "wnt-1".
גן זה התגלה מאוחר יותר כגן חשוב במסלול ההתחדשות העצמית של תאי הגזע) ובפיתוח מודל מהונדס לסרטן השד.
צוקמוטו עבדה בחברת הביוטכנולוגיה " SyStemix" בין השנים 1989–1997, שם גילתה את תא הגזע יוצר הדם האנושי (תא הגזע המטופויטי האנושי hHSC) ועסקה בבידודו יחד עם עמיתיה.
בתחילת שנות ה-90, צוקמוטו ועמיתיה, יוקו אייהארה, צ'ארלס באום, ואירווינג וייסמן, ביצעו פריצת דרך במחקר הסרטן, כאשר בודדו תאי גזע המטופויטיים, כלומר בודדו את תאי הגזע ההמטופויטיים ממח העצם, על מנת לגדל אותם לשימושים שונים.
כתוצאה מכך הם קיבלו פטנט בשנת 1990, על טכניקת בידוד תאי הגזע ההמטופויטיים האנושיים שהמציאו.
נוסף על כך, קיבלו עוד מספר פטנטים בנושא.
צוקמוטו שיחקה תפקיד מוביל בהשקת המסמך הקליני של תא הגזע ההמטופויטי.
תוכניתה הוכיחה כי hHSC המבודד מהדם של חולי סרטן היה ללא סרטן, והוא הצליח להתחלק ולחדש את מערכת יצירת תאי הדם של החולים לאחר כימותרפיה מיאליית.
בפברואר 1998 צוקמוטו הצטרפה לחברת הביוטכנולוגיה "StemCells Inc " ומילאה בה תפקידים שונים: ב-2008 שימשה כסגנית נשיאה בכירה למחקר ופיתוח בחברה.
לאחר מכן ב-2013 קיבלה את תפקיד סגנית הנשיאה הבכירה לפיתוח בריתות מדעיות ואסטרטגיות, והייתה אחראית על פיתוח בריתות החברה עם מוסדות מחקר, קרנות מחלות, תאגידים, וסוכנויות ממשלתיות.
במהלך עבודתה בחברה פיקחה על בידוד ויישום תאי גזע עצביים אנושיים ותאי גזע מהכבד האנושי למחלות שונות.StemCells Inc נסגרה באוגוסט 2016 בעקבות קשיים בפיתוח טיפול בתאים בחברת ביוטכנולוגיה קטנה.
במהלך שהותה בחברה, הובילה צוקמוטו את הצוות המדעי שגילה ובידד את תא הגזע המרכז-עצבי האנושי (HuCNS-SC), ובידד את אוכלוסיות תאי הכבד והלבלב האנושיים, הבעלות תכונות דומות לתכונות תאי הגזע.
בזכות גילוי ובידוד תא הגזע המטופויטי, תא הגזע המרכז- עצבי ותאי הכבד והלבלב, הצוות של צוקמוטו תרם רבות ושינה את דרך המחקר הקליני של התפתחות תאי הגזע האנושיים בכל שלושת מרכיבי מערכת העצבים המרכזית (מוח, חוט שדרה ועיניים).
לפני כן, היו תאוריות רבות על השימושים של תאי הגזע השונים לטיפול במחלות שונות, אך חוקרים לא הצליחו ליישם את השימושים בעקבות חוסר היכולת לבודד את תאי הגזע השונים.
בזכות הגילויים של צוקמוטו, חקר תאי הגזע התקדם, והשתלות מח עצם משמשות מאז לטיפול באנשים עם מחלות מסכנות חיים כמו סרטן הדם ומחלות כמו מחלת משאדו-ז'וזף ואנמיה.
השתלות תאי הגזע ההמטופויטיים מסייעות לחולי סרטן הדם לייצר תאי דם חדשים, לאחר החשיפה לטיפולי הכימותרפיה שהורגים תאי דם ותאי גזע ההמטופויטיים.
בתאי הגזע נעשה שימוש גם ברפואה רגנרטיבית, כדי לסייע ליצירת רקמות, ואף לעזור לטיפול באנשים הסובלים ממחלות לב כרוניות.
חוקרים מאמינים כי תאי הגזע יכולים למלא תפקיד בטיפול במחלות אחרות, וביניהן סוכרת מסוג 1, מחלת אלצהיימר, פגיעות בעמוד השדרה ודלקת מפרקים שגרונית.
אן סאבאג' הייתה ציירת ומורה לאמנות קנדית, הידועה בנופיה הליריים והקצביים.
היא הייתה חברה מייסדת בקבוצת הציירים הקנדית.
סאבאג' נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה, בתו של ג'ון סבאג', תעשיין עשיר.
היא גדלה באזור שהיה אז כפרי בקוויבק, ובילתה את הקיץ בבית הקוטג' המשפחתי בהרי לורנטיאן, שם פיתחה אהבה לסביבה שהפכה למקור השראה לאמנותה.
היא למדה בבית הספר התיכון במונטריאול.
בין השנים 1914–1918 למדה סאבאג' אמנות באגודת האמנות של מונטריאול אצל כמה מדריכים, ביניהם ויליאם ברימנר (1855–1925) ומוריס קולן.
עולמה הפרטי השתנה לצמיתות כאשר אחיה התאום נהרג בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה נסעה סאבאג' למיניאפוליס, מינסוטה, שם למדה עיצוב בבית הספר לאמנות.
עם חזרתה למונטריאול, היא קיבלה עבודה כמורה לאמנות בבית הספר התיכון Baron Byng שם נשארה 26 שנה (1922–1947).
בנוסף, היא לימדה קורסי אמנות לילדים, וקידמה את חשיפתם המוקדמת לתחום וכעבור שנים הצליחה להקים את המועצה לאמנות ילדים בקוויבק, שנודעה מאוחר יותר כחברה לחינוך באמצעות אמנות בקוויבק.
בשנת 1921 הצטרפה סאבאג' לקבוצת "ביבר הול היל" שצייריה היו קשורים קשר הדוק לקבוצת השבעה.
אלכסנדר יאנג ג'קסון, חבר בקבוצת השבעה הפך לחברה הקרוב של סאבאג' לכל החיים.
לאחר שבילתה זמן מה בקולג' לאמנות באונטריו בטורונטו עם הצייר ארתור ליסמר, חבר נוסף בקבוצת השבעה, נסעה סאבאג' לאירופה שם הוצגו כמה מיצירותיה.
סאבאג' בילתה גם בקולומביה הבריטית ועשתה רישומים של כפרים מקומיים בחוף הצפון-מערבי; עבודתה זו הוצגה בשנת 1927 בגלריה הלאומית בתערוכה "אמנות החוף המערבי הקנדי, ילידי ומודרני".
בשנת 1933 הייתה אחת החברות המייסדות של קבוצת הציירים הקנדית ובשנים 1949 ו-1960 שימשה כנשיאה של האגודה.
היא שימשה כמייסדת של האגודה להוראת אמנות בתיכון ובשנת 1955 עוררה השראה להקמת המועצה לאמנות ילדים שהפכה לחברה לחינוך באמצעות אמנות בקוויבק.
סאבאג' פרשה מההוראה בשנת 1953 ונבחרה כמפקחת על אמנות במועצת בית הספר הפרוטסטנטי במונטריאול רבתי.
לאחר מכן הוזמנה על ידי אוניברסיטת מקגיל ללמד, שם סיימה את לימודיה בין השנים 1954–1959.
לאורך כל חייה עסקה סאבאג' בזכויות נשים ובאי שוויון מגדרי.
בין הקבוצות להן הצטרפה הייתה הליגה לזכויות נשים, ארגון זכות הבחירה במונטריאול.
באופן מוזר, בנאום בשנת 1942 אמרה כי היא מרגישה שנשים אמניות אינן מתמודדות עוד עם אי שוויון בין המינים, הם היו שוות לגברים פרט לנושא ניקיון הבית.
עם זאת, ניקיון הבית אינו עניין מינורי מכיוון שהוא לוקח זמן ואנרגיה מעשיית אמנות ומחזק את התפיסה שמקום הנשים היה בבית.
סאבאג' נפטרה במונטריאול בשנת 1971 ונקברה שם.
אן מרי ניוטון הייתה ציירת אנגלית.
היא התמחתה בפורטרטים של ילדים ועבדה בעפרונות, בגיר, בפסטל ובצבעי מים.
ניוטון למדה באנגליה אצל ג'ורג' ריצ'מונד ובפריז אצל ארי שפר.
עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנות בין השנים 1852 ו-1865.
אן מרי ניוטון נולדה ברומא, שם אביה ג'וזף סברן היה הקונסול הבריטי.
ג'וזף סברן היה אמן וחבר של המשורר ג'ון קיטס.
ניוטון למדה לצייר על ידי אביה, ולאחר מכן, בשובה של משפחת סברן לאנגליה ב-1841, למדה אצל ג'ורג' ריצ'מונד, שהעסיק אותה כדי לייצר עותקים של דיוקנאות שצייר.
ב-1857 קיבלה שיעורים מארי שפר בפריז.
בפריז היא ציירה דיוקן של מרי ברוס, רוזנת אלגין שקיבל הערכה טובה והוביל להזמנות נוספות בבריטניה.
היא התמחתה בפורטרטים של ילדים ועבדה בעפרונות, גיר, פסטל ואקוורל.
באמצע שנות ה-50 היא תמכה במשפחתה במספר עבודות, ונסעה לבתים של פטרונים עשירים.
התמונה הראשונה שלה שהוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות הייתה "התאומים" ב-1852, דיוקן של אחיה ואחותה הצעירים.
בתקופה זו היא גם ציירה דיוקנאות של אחיינה של המלכה ויקטוריה וילדיה.
ב-1861 היא נישאה לארכאולוג צ'ארלס תומאס ניוטון, שהפך לאוצר העתיקות היווניות והרומיות במוזיאון הבריטי.
היא יצרה רישומים של פיסול יווני להרצאותיו הפומביות וכן עיצבה איורים עבור הספר תולדות התגליות בהליקרנסוס, קנידוס וברנצ'ידה (שני כרכים, 1862) ומסעות ותגליות בלבנט (שני כרכים, 1865).
מספר ספרי הסקיצות שלה, המהווים יומן תמונות חשוב של מסעותיה במזרח הים התיכון, מכילים קריקטורות שנונות של המשפחה, נמצאים ברשותם של צאצאי משפחת סברן.
בשנות ה-60 היא החלה לעבוד בשמנים והציגה מספר תמונות בתערוכות של האקדמיה המלכותית, בעיקר דיוקן עצמי.
היא מתה מחצבת בשנת 1866 בביתה בבלומסברי, לונדון בגיל שלושים ושלוש, ללא ילדים.
המלכה ויקטוריה מזכירה את מותה המוקדם הטראגי ב-7 בינואר 1866: "המומה מאוד ממותה של גברת ניוטון, (מיס סברן) אמנית צעירה יפה וחכמה, שציירה כמה מבני המשפחה ועשתה עותקים יפים של פסלים עתיקים".
עבודותיה נכללות באוספים של הגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון וגלריית טייט, לונדון.
אן וואזה קואטס הייתה עורכת סרטים שתחת הקריירה שלה שארכה כ-60 שנה, היא ערכה מעל ל-50 סרטים.
קואטס למדה בבית ספר ברייגייט שנקרא "בית הספר מיקלפילד".
לאחר מכן היא למדה בבית הספר "היי טריס" בהורלי (סוריי).
היא סיימה את לימודיה ב"ברטרום גייבלס" בברואודסטיירס (קנת).
קואטס נולדה באנגליה, בתם של מייג'ור לורנס קאלורט וקטלין וואזה (שם נעורים) קואטס.
קואטס התחתנה עם דאגלס היקוקס, שעסק גם הוא בתחום הקולנוע והיה במאי.
לשניים נולדו שלושה ילדים, אנתוני היקוקס, אמה א.
גם שלושת ילדיהם עוסקים בתחום הקולנוע כאשר שני הבנים עוסקים בבימוי כמו אביהם ובתם עוסקת בעריכה כמו אמה.
אהבתה הראשונה של קואטס הייתה סוסים.
כילדה, היא חשבה שתהייה מאמנת סוסי מרוץ.
כנערה, היכרות עם ספרות קלאסית על סרטים כמו למשל "ג'יין אייר" ו"אנקת גבהים" שינתה את דעתה.
לפני שנהייתה עורכת סרטים היא עבדה כאחות בבית חולים להליכים קוסמטיים "סיר ארצ'יבלד מקלנדוס" במזרח גרינסטד, אנגליה.
בתחילת דרכה היא החלה לעבוד כעוזרת בחברת הפקות המתמחה בסרטים דתיים, שם היא תיקנה הדפסי פילם של סרטים דתיים קצרים.
משם זה הוביל אותה להצטרף לאיגוד ולעבוד כעוזרת שנייה באולפני פיינווד.
הסרט הראשון שערכה היה "רשומות מועדון הפיקוויקים".
בהמשך קואטס עבדה עם הבמאי דייוויד לין על הסרט "לורנס איש ערב" עליו גם קיבלה אוסקר בהמשך.
קואטס הייתה חברה בגילדת עורכי הטלוויזיה והסרטים הבריטיים ובגילדת עורכי הסרטים האמריקאיים.
1963: פרס האקדמיה על עריכת הסרט הטובה ביותר עבור לורנס איש ערב
1965: פרס האקדמיה על עריכת הסרט הטובה ביותר (מועמדות) עבור בקט
1981: פרס האקדמיה על עריכת הסרט הטובה ביותר (מועמדות) עבור איש הפיל
1994: פרס האקדמיה על עריכת הסרט הטובה ביותר (מועמדות) עבור בקו האש
1999: פרס האקדמיה על עריכת הסרט הטובה ביותר עבור רומן לא חוקי
2017: פרס הוקרת הכבוד האקדמי ידוע גם כפרס מפעל חיים
1975: פרס BAFTA על העריכה הטובה ביותר (מועמדות) עבור רצח על האוריינט אקספרס
1981: פרס BAFTA על העריכה הטובה ביותר (מועמדות) עבור איש הפיל
1993: פרס BAFTA על העריכה הטובה ביותר (מועמדות) עבור בקו האש
2001: פרס BAFTA על העריכה הטובה ביותר (מועמדות) עבור ארין ברוקוביץ'
1963: עורכי הקולנוע האמריקאי, פרס ACE אדי, על הסרט העלילתי הערוך הטוב ביותר עבור לורנס איש ערב
1965: עורכי הקולנוע האמריקאי, פרס ACE אדי, על הסרט העלילתי הערוך הטוב ביותר עבור בקט
1994: עורכי הקולנוע האמריקאי, פרס ACE אדי, על הסרט העלילתי הערוך הטוב ביותר עבור בקו האש
1995: עורכי הקולנוע האמריקאי, פרס הקריירה ההישגית
1997: נשים בסרטים, פרס קריסטל, פרס בינלאומי
1998: עורכי הקולנוע האמריקאי, פרס ACE אדי, על הסרט העלילתי הערוך הטוב ביותר עבור רומן לא חוקי
1999: פרס קהילת מבקרי הסרטים האינטרנטי, על עריכת הסרט הטובה ביותר עבור רומן לא חוקי
2012: גילדת עורכי הסרטים, הסרט הערוך הטוב ביותר של כל הזמנים עבור לורנס איש ערב (1962) ועבור רומן לא חוקי (1998)
אן ספילברג היא תסריטאית ומפיקה יהודיה-אמריקאית.
היא אחותו הצעירה של במאי הקולנוע סטיבן שפילברג.
לאחר שעבדה בחברת ההפקות של אחיה, אמבלין אנטרטיינמנט, ספילברג ושכנה גארי רוס כתבו יחד את התסריט לסרט "ביג" שיצא ב-1988, עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
היא גם הייתה מפיקה שותפה בסרט, יחד עם מפיק הטלוויזיה והקולנוע הנודע ג'יימס ל.
ספילברג הייתה שותפה לכתיבה ללא קרדיט של הסרט "חיילים קטנים" משנת 1998.
אן גיבסון נסמית' הייתה מורה וציירת ממשפחת נסמית' מאדינבורו.
היא לא הייתה הבת המוצגת ביותר אבל נחשבה ל"ציירת הטובה ביותר במשפחה המוכשרת הזו".
לאחר מות הוריה הפך ביתה בפוטני למרכז משפחת נסמית' המורחבת.
אן נסמית' נולדה ב-13 בנובמבר 1798 לאלכסנדר נסמית' וברברה באדינבורו.
אביה היה מהנדס ואמן מצליח מאוד שלקח על עצמו הזמנות לא רק בציור אלא גם תפאורות תיאטרון באדינבורו ובלונדון.
המשפחה הפעילה בית ספר לציור באדינבורו ועם הזמן בית ספר בלונדון.
היא הייתה אחת מאחד עשר ילדים שאביהם לימד לצייר.
אלכסנדר היה להוט שבנותיו תוכלנה לתרום לעסק המשפחתי ולהיות עצמאיות.
שניים מאחיה, פטריק נסמית' וג'יימס נסמית' ציירו אבל ג'יימס היה גם ממציא ומהנדס מפורסם.
אן וחמש מאחיותיה הפכו לציירות.
בית הספר לציור שלהם באדינבורו נוהל על ידי שש האחיות, כאשר הבכורה, ג'יין, הובילה.
בית הספר משך נשים צעירות והן לימדו לצייר והן היו נלקחות למסעות רישום בטבע.
אחותה אליזבת נסמית' הייתה נשואה לשחקן דניאל טרי והוא מת בשנת 1829. באותה שנה החלה אן לעזור בשיעורים בלונדון בבית אחותה, ביתה של אליזבת בפורטלנד פלייס.
בשנת 1831 בילתה אן עם אחיה, ג'יימס וג'ורג', כשהם התחילו בקריירה שלהם כמהנדסים במנצ'סטר.
כאן היא פגשה מהנדס בשם ויליאם בנט.
אן לא הייתה פרודוקטיבית בהצגת עבודותיה כמו אחיותיה האחרות, אבל היא כן הציגה ציור באקדמיה המלכותית, החברה המלכותית של האמנים הבריטיים, האקדמיה המלכותית היברניאן, האקדמיה המלכותית הסקוטית והמוסד הבריטי.
הציורים שלה היו של האזור הכפרי הסקוטי, כולל תיעוד מזג האוויר הקשה.
עבודותיה כללו גם תמונות של פרחים וגנים.
היא המשיכה ללמד בביתה של אליזבת עד 1838 כאשר נישאה לוויליאם בנט בכנסיית סנט פנקראס.
הם נסעו לאיטליה לירח הדבש והקימו את ביתם בסלפורד.
ויליאם בנט הבטיח השקעה מהונו לאחיה של אן, כאשר הלווה לו כסף להוצאת פטנט על פטיש הקיטור שלו.
בשנת 1840 נפטר אביה, ואמה ואחיותיה הרווקות עזבו.
בשנת 1851 אן ויליאם עברו לפוטני בלונדון.
ויליאם מת ב-1866 והוא נקבר בבית קברות בפוטני.
היא נקברה לצידו ב-28 בינואר 1874.
אן פרי הייתה סופרת בריטית הידועה בעיקר כמחברת סדרות ספרות הבלשית ההיסטורית על תומאס פיט ועל ויליאם מונק.
בהיותה בת 15, יחד עם חברתה הטובה פאולין פארקר, הייתה מעורבת ברצח אמה של פארקר בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1954. השתיים הורשעו ברצח וריצו חמש שנות מאסר כל אחת לפני ששוחחרו מהכלא.
לאחר מכן פרי שינתה את שמה וחזרה לבריטניה.
זהותה הבדויה התגלתה רק בשנת 1994 עם צאת הסרט "יצורים שמימיים" בכיכובה של קייט וינסלט ובבימויו של פיטר ג'קסון, שעסק בפרשת הרצח.
פרי נולדה בלונדון בשנת 1938, בשם ג'ולייט מריון הולם, בת לפיזיקאי הנרי ריינפורד הולם .
היא אובחנה כחולת שחפת בילדותה ונשלחה לאיים הקריביים, דרום אפריקה וניו זילנד בתקווה שאקלים חם יותר ישפר את בריאותה.
היא הצטרפה מחדש למשפחתה לאחר שאביה התקבל לתפקיד רקטור של מכללת קנטרברי בניו זילנד.
היא למדה בבית הספר התיכון לבנות בכרייסטצ'רץ.
תצלום שלה של "כוכב אוקלנד" משנת 1948, אותו צילמה עם הגיעה לניו זילנד, התגלה על ידי צוות ספריות אוקלנד בשנת 2012.
ביוני 1954, בגיל 15, הולם וחברתה הטובה פאולין פארקר רצחו את אמה של פארקר, הונורה ריפר.
הוריה של הולם היו בתהליך פרידה והיא הייתה אמורה לנסוע לדרום אפריקה להתארח אצל קרוב משפחה.
שתי החברות שהיו אז בגיל ההתבגרות, יצרו חיי פנטזיה מסובכים יחד, בהם כללו גם סלבריטאים כמו מריו לנצה וג'יימס מייסון.
השתיים לא רצו להיפרד ומכיוון שהולם הייתה אמורה להישלח אל מחוץ למדינה ואמה של פארקר לא הסכימה שבתה תצטרף אליה לנסיעה, שכנעה פארקר את הולם לרצוח את האם.
ב-22 ביוני 1954, הבנות ואמה של פארקר, הונורה ריפר, יצאו לטיול בפארק ויקטוריה בגבעות של נמל כרייסטצ'רץ'.
על שביל מבודד הפילה הולם אבן נוי כדי שריפר תרכון על מנת להחזירה.
פארקר תכננה להכות את אמה בחצי לבנה עטופה בגרב.
הבנות שיערו שמכה אחת תהרוג אותה אבל למעשה נדרשו יותר מ-20.
פארקר והולם הועמדו למשפט בכרייסטצ'רץ' ב-1954 ונמצאו אשמות ב-28 באוגוסט.
הן הורשעו, וכיוון שהיו צעירות מכדי לקבל עונש מוות לפי החוק הניו זילנדי באותה תקופה, הן נידונו למאסר ממושך.
הן שוחררו בנפרד חמש שנים מאוחר יותר.
בזמן מותה של הולם ב-2023, ההנחה הייתה כי פארקר והולם לא היו בקשר מאז המשפט.
האירועים היוו את הבסיס לסרט "יצורים שמימיים" משנת 1994, בו גילמה מלאני לינסקי את פולין פארקר המתבגרת וקייט וינסלט את ג'ולייט הולם המתבגרת.
בזמן יציאת הסרט לאקרנים, לא היה ידוע שסופרת המסתורין אן פרי היא ג'ולייט הולם; זהותה פורסמה לציבור לאחר שעיתונאים איתרו אותה כמה חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים.
למרות שחלקם הניחו שמערכת היחסים של הולם ופארקר היא מינית, פרי הצהירה ב-2006 שבעוד שהקשר היה אובססיבי, השתיים "מעולם לא היו לסביות".
לאחר ששוחררה מהכלא בנובמבר 1959, חזרה הולם לאנגליה והפכה לדיילת.
במשך תקופה היא התגוררה בארצות הברית, שם הצטרפה לכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים ב-1968. מאוחר יותר התיישבה בכפר הסקוטי פורטמהומאק, שם התגוררה עם אמה.
לאביה הייתה קריירה מדעית מכובדת, והוא עמד בראש תוכנית פצצת המימן הבריטית.
הולם אימצה את השם אן פרי, תוך שימוש בשם המשפחה של אביה החורג.
הרומן הראשון שלה, The Cater Street Hangman, פורסם בשנת 1979. יצירותיה נופלות בדרך כלל לאחת מכמה קטגוריות של ספרות ז'אנר, כולל תעלומות רצח היסטוריות וסיפורת בלשית.
רבות מהן מציגות דמויות שחוזרות על עצמן.
בין המשמעותיות ביניהן תומאס פיט, שהופיע ברומן הראשון שלה, והחוקר הפרטי עם אמנזיה ויליאם מונק, שהופיע לראשונה ברומן שלה משנת 1990 "פניו של זר".
לאחר שזהותה של פרי כהולם נחשפה ב-1994, היא אמרה:
היא המשיכה לכתוב ספרים ואמרה שהופתעה מכך שחבריה תמכו בה למרות חשיפת זהותה ותשומת הלב התקשורתית שבאה בעקבותיה.
ב-1998 הוצגה ב"טיימס" ברשימת 100 "מאסטרים של פשע".
סיפורה "גיבורים", שהופיע לראשונה באנתולוגיה "רצח ואובססיה" משנת 1999, בעריכת אוטו פנצלר, זכה בפרס אדגר לשנת 2000 לסיפור הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2005 הופיעה פרי בתוכנית הטלוויזיה "טרישה" על מנת לדון בהרשעתה ברצח בתוכנית מיוחדת בנושא.
סרט דוקומנטרי משנת 2009, Anne Perry Interiors, עסק בחייה ובחיי האנשים הקרובים אליה.
בשנת 2009 היא קיבלה פרס על מפעל חיים בטקס פרס אגתה .
בשנים 2013 ו-2020 היא הייתה אורחת כבוד בכנס ספרות המסתורין בוצ'רקון .
עד 2014 פרסמה פרי 29 רומנים בסדרת פיט, 20 רומנים בסדרת מונק, עשרה רומנים נוספים למבוגרים, שלושה רומנים למתבגרים ו-11 נובלות מסתורין עם נושאי חג המולד.
Publishers Weekly ציין כי המכירות שלה באותה תקופה עלו על 10 מיליון עותקים וכי יצירותיה הופיעו באופן קבוע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2017, עזבה פרי את סקוטלנד ועברה ללוס אנג'לס כדי לקדם בצורה יעילה יותר סרטים המבוססים על הרומנים שלה.
היא עברה התקף לב בדצמבר 2022, ומתה בבית חולים בלוס אנג'לס ב-10 באפריל 2023, בגיל 84. הרומן האחרון שלה, האויב הרביעי, פורסם בשבוע שלפני מותה.
הסדרה על תומאס ושרלוט פיט
הסדרה על הסטר לטרלי וויליאם מונק
סדרת שעונים (רומנים למבוגרים צעירים)
אן מארי סוויני היא אשת עסקים אמריקאית.
היא מכהנת כיום בדירקטוריון של נטפליקס וקבוצת לגו, וכן בחבר הנאמנים של Mayo Clinic ו-J.P.
היא כיהנה בעברה כיושבת ראש משותפת של דיסני וכנשיאת קבוצת הטלוויזיה דיסני–ABC, וכן כנשיאת ערוץ דיסני בין 1994 ל-2014. כמו כן, היא שימשה בעבר כמצביעה באיגוד השופטים בפרס פיבודי.
במרץ 2014 הודיעה על עזיבת תפקידיה בחברת וולט דיסני.
אן סוויני נולדה בעיירה הדסון שבניו יורק ב-4 בנובמבר 1957. היא קיבלה תואר ראשון מקולג' ניו רושל ותואר שני .Ed.M מאוניברסיטת הרווארד.
סוויני עבדה במשך 12 שנים בניקולודיאון/Nick at Nite במספר תפקידי הנהלה, ובתפקידה האחרון כסגנית הנשיא הבכירה בחטיבת התוכניות.
במהלך הקריירה שלה בניקולודיאון, היא הייתה שותפה לצמיחה הבינלאומית של המותג, לרבות ההשקה שלו בבריטניה וביצירת השותפות עם חברת השידור סקיי.
בין 1993–1996 סוויני הייתה המנכ"לית ויושבת הראש של FX Networks.
במהלך ההתמחות שלה, היא הייתה אחראית על ההשקה של שני ערוצי כבלים חדשים, בשם FX ו-FXM, שהיה הראשון שהיה מבוסס סרטים שצולמו באולפן הוליוודי.
סוויני עברה לדיסני בפברואר 1996 לתפקיד נשיאת ערוץ דיסני וסגנית נשיא ברשתות דיסני/ABC.
בין אוקטובר 2000 לאפריל 2004 סוויני שימשה כנשיאת ABC בכבלים וערוץ דיסני הבינלאומי.
היא המשיכה את המדיניות של קודמה בהפצת תכנים, ובתקופתה ערוץ דיסני הכפיל פי חמישה את כמות המנויים שלו, בנוסף ליצירת תוכן משולב המורכב מסדרות מקוריות ומרכש.
באפריל 2004 סוויני מונתה ליושבת ראש משותפת של Disney Media Networks, ונשיאת קבוצת דיסני/ABC.
בתפקידה זה, היא הייתה אחראית על מאפייני החדשות והבידור ברחבי העולם.
בזמן עבודתה בדיסני, באפריל 1998, אן סוויני פיקחה על ההשקה של ערוץ האנימציה שמשדר 24 שעות ביממה, Toon Disney.
שנתיים אחר כך, היא הובילה את ההקמה של SOAPnet, ערוץ אופרות סבון שמשדר 24 שעות ביממה וכן את ערוץ דיסני ג'וניור המיועד לילדי הגנים.
סוויני פעילה במספר ארגונים בתוך ומחוץ לעולם הטלוויזיה בכבלים, והיא חברת חבר הנאמנים של קבוצת הטלוויזיה A&E, נטפליקס, מוזיאון הטלוויזיה והרדיו וספיישל אולימפיקס.
היא חברה לשם כבוד של ארגון Cable Positive.
אן סוויני נשואה לפיליפ מילר ויש להם שני ילדים, רוזמרי וכריסטופר, שממוקם על הספקטרום האוטיסטי.
אן פרנסס ביירן, באנגלית: Anne Frances Byrne (1775–1837) הייתה ציירת צבעי מים בריטית.
הנושא שלה כלל בעיקר ציפורים, פירות ופרחים שצוירו בסגנון ריאליסטי.
אן הגיעה ממשפחה של אמנים.
אן פרנסס ביירן נולדה בשנת 1775 בלונדון.
שמה של אמה אינו ידוע אך אביה היה ויליאם ביירן, חרט בולט שהתמחה בנופים.
אן הייתה הבכורה מבין ארבעת אחיה האחרים, שכולם המשיכו להיות אמנים בעצמם.
מרי ביירן הייתה הבת השנייה וסטודנטית לציור בשווייץ, והתמחתה בנופים צבועים מיניאטוריים.
הייתה אחותה הצעירה, והיא הפכה פופולרית בגלל תחריטים, גם עבודתה התמקדה בעיקר בנופים.
ג'ון ביירן היה הצעיר מבין חמשת ילדי ביירן והוא התגורר עם אחותו אליזבת ביירן.
הם התמחו בנופים, אם כי מדיום הבחירה שלו היה צבעי מים.
אן פרנסס ביירן ואחיה גדלו ועזרו בעסק החריטה של אביהם ולמדו ממנו טכניקות אמנותיות לפני שהלכו בעצמם ללמוד.
אן פרנסס ביירן נפטרה בינואר 1837 בגיל 62.
אן פרנסס ביירן התחילה לצייר עם צבעי שמן בתחילת הקריירה שלה, אך בהמשך עברה לצבעי מים כמדיום הבחירה שלה.
היא הציגה את היצירה הראשונה שלה, ציור פירות, בשנת 1796 בגיל 21. הייתה לה מערכת יחסים בעייתית עם האקדמיה בגלל הסקסיזם ששלט בעולם האמנות ובחברה באותה תקופה.
מערכת יחסים זו התאפיינה בחוסר יכולתה של ביירן להחליט אם להמשיך להיות חלק מהאקדמיה או לא.
ביירן הפכה לחברה מלאה ב בשנת 1809, אך הפסיקה את חברותה בשנת 1813, הצטרפה שוב בשנת 1821 ועזבה שוב בשנת 1834. , אחת מבנות דורה של ביירן, כתבה שכאשר זכתה לשבחים באותה תקופה, "השבחים הגבוהים ביותר שהוענקו, היו ...
במידה רבה בהדגשה שהתמונה צוירה בידי אישה".
תופעה זו הייתה נפוצה בקרב נשים באמנות באותה תקופה… עבודותיהן של נשים בתקופה זו היו לעיתים קרובות פחות מכובדות פשוט בגלל מין האמן, ולא מבוססות על טיב היצירה עצמה.
אן פודיאטור (13 בנובמבר 1621 – 22 בספטמבר 1692) הייתה אלמנה עשירה בשנות השבעים לחייה שהואשמה במעשה כישוף והוצאה להורג בתלייה במסגרת ציד המכשפות בסיילם.
שם נעוריה של אן לא ידוע, כמו גם מקום היוולדה.
היו לה חמישה ילדים: תומאס הבן, רות, ג'ון, סמואל וג'יימס.
היא הייתה נשואה פעמיים: תחילה לאדם בשם תומאס גרינסלייד ולאחר מותו בשנת 1674, התחתנה בשנית עם אלמן בשם ג'ייקוב פודיאטור שמת בשנת 1682 והשאיר לה את רכושו.
במקצועה הייתה אן אחות או מיילדת.
מרי וורן הייתה אחת מהנערות ה"מכושפות" שהעידו נגד נשים במשפטי המכשפות בסיילם.
היא העידה ב-12 במאי 1692 והאשימה את אן ואת אליס פרקר בכך שהן מכשפות שפוגעות באופן אקטיבי באנשים: "גברת פרקר אמרה לי שהיא הייתה מכשפה ב-12 ומשהו השנים האחרונות ופודיאטור אמרה לי שהיא גרמה נזק ושהיא פגעה בילד של ג'יימס קוי ולקחה אותו מאמו".
בעקבות עדותה של וורן, הוצא צו מעצר עבור שתי הנשים עוד באותו היום.
ב-13 במאי 1692 נשלחה אן לכלא בבוסטון.
יש היסטוריונים שטוענים כי מסיבה כלשהי היא שוחררה מן הכלא זמן קצר לאחר מכן.
אולם כעבור חודשיים, ב-1 ביוני, נאשמה שוב במעשה כישוף, הפעם על ידי שרה צ'רצ'יל שטענה כי אן הכריחה אותה לחתום בספר השטן.
מלבד מרי ושרה, האשימו את אן בכשפים גם אן פוטנאם, ג'ון בסט האב, ג'ון בסט הבן וסמואל פיקוורת'.
בין האישומים היו כישוף וגרימת מוות לאשתו של שכן, הופעה בתור רוח, החזקת חומרי כישוף, עינוי באמצעות סיכות, הצגה של ספר השטן, הריגת אשתו הראשונה של בעלה השני ואותו, גרימת נפילה לאדם מעץ והפיכת עצמה לציפור.
אן עמדה למשפט ונגזר עליה עונש מוות ב-9 בספטמבר 1692, יחד עם אליס פרקר, דורקס הואר, מרי בראדביורי ומרי איסטי.
הוצאתה להורג בתלייה התרחשה בגאלווס היל, בעיירה סיילם ב-22 בספטמבר אותה שנה.
אן פודיאטור זוכתה מאשמה בשנת 1957 על ידי בית המשפט הכללי במסצ'וסטס.
אן סמית' היא טניסאית עבר אמריקאית.
היא זכתה ב-10 תוארי גארנד סלאם בטורנירי זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בשנים 1980/1981 היא השלימה "גראנד סלאם" בתחרויות זוגות נשים.
אן סמית' נולדה בשנת 1959 בדאלאס.
בצעירותה היה הייתה בין שחקניות טניס החזקות בטקסס וניצחה במספר תחרויות לבנות גילה.
בשנת 1977 היא התחילה להשתתף בתחרויות גראנד סלאם.
בתחרויות הנשים הצלחתה הגדולה הייתה להגיע לשלבי רבע הגמר.
בתחרויות זוגות נשים סמית' שיחקה רוב הזמן לצד קתי ג'ורדן.
בשנים 1980/1981 הזוג זכה ב-5 תחרויות גראנד סלאם תוך ניצחון בכל ארבע התחרויות.
באליפות צרפת הפתוחה 1982 סמית' זכתה בתואר נוסף (שיחקה לצד מרטינה נברטילובה.
בסך הכול היא השתתפה ב-9 גמרים.
בתחרויות זוגות מעורבים היא השתתפה ב-5 גרמים בתחרויות גראנד סלאם וניצחה בכולם.
סמית' סיימה את הקריירה בשנת 1991. לאחר סיום השתתפות בתחרויות היא השלימה תואר שלישי בפסיכולוגיה והחלה לעבוד בתחום.
אן מרי פיק-פיסקר הייתה שחיינית יהודייה-אוסטרית.
אלופת המכבייה (השנייה 1935) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
פיסקר נולדה וגדלה בווינה בשם אנמרי פיק.
המשפחה התגוררה בפרנקנברגגאסה ברובע הרביעי.
אבא שלה (1888 - 1964) היה קפטן בצבא האוסטרו-הונגרי ולחם במלחמת העולם הראשונה.
היא למדה ארבע שנים בבית ספר יסודי וארבע שנים בבית ספר תיכון.
היא התאמנה בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגי ורטהיימר.
בשנת 1933 נפטרה אמא שלה מסרטן.
אבא שלה שלח אותה לאנגליה ללמוד את השפה.
כ-3 שנים לאחר מכן המנהלת שלה שלחה לה מכתב הזמנה וכך היא היגרה לאנגליה בשנת 1938 וניצלה מהנאצים.
בלונדון היא התגוררה בתחנת פדינגטון עם רות לנגר.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:34.6 דקות ומדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:21.6 דקות, אחרי ג'ניס ליפסון מארצות הברית 1:14.4 דקות ובת ארצה פריצי לוי בת ארצה (1:16.2 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי פריצי לוי (6:17.0 דקות) וג'ניס ליפסון..
בתחרות פנימית של הכח וינה היא ניצחה במשחה ל-100 מטר חופשי
בתחרות בינלאומית שנערכה בווינה היא ניצחה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם פריצי לוי, רות לנגר ויהודית דויטש בשיא לאומי חדש של 5:16.2 דקות
בשנת 1937 זכתה פיסקר בתחרות השנתית חוצה וינה (Quer durch Wien), שחייה במים פתוחים.
בתחרות שאורגנה על ידי קבוצת אוואסק וינה (פרו-נאצית) היא ניצחה במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:18 דקות.
נישאה לחבר ילדות הנס פיסקר שהיה גם שחיין ושחקן כדורמים בהכח וינה.
לזוג נולד בן, אנדרו פיסקר שחקן טניס.
הנס עזב אותה לטובת אישה צעירה יותר.
פיסקר סיפרה את סיפורה בסרט התיעודי "הכח לשחות" שיצא לאקרנים בשנת 2004. הסרט מספר את סיפורן של שחייניות הכח וינה.
אן פלשטר היא במאית ורקדנית אמריקאית.
פלטשר נולדה בדטרויט ועד שסיימה את התיכון גרה עם משפחתה בפרברים של מישיגן, היא החלה ללמוד ריקוד בסטודיו מקומי.
היא הכירה את אדם שנקמן ב-1990 כששניהם שימשו כרקדנים בטקס האוסקר ולאחר מכן לקח אותה שנקמן לשמש כעוזרת כירואוגרפית בהפקות שלו.
היא הופיעה כרקדנית בסרטי הקולנוע הפלינטסטונס, המסכה, פצצה על טנק וקספר.
ב-2006 יצא סרטה הראשון כבמאית סטפ אפ, סרט נעורים על אקדמיה לריקוד.
ב-2008 ביימה את הקומדייה 27 שמלות.
ב-2009 ביימה את הסרט ההצעה אודות מנהלת בהוצאת ספרים ילידת קנדה העומדת להינשא לעובד שלה על מנת שתתארך אשרת השהייה של בארצות הברית.
אן נוי (בהולנדית: Anne Noy; 17 בפברואר 1870 – 1980) הייתה חברת מחתרת הולנדית מהעיירה היי קפל בהולנד, חסידת אומות העולם, אשר הצילה יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אן נוי, בעלת אכסניה בהולנד, הייתה חברת מחתרת אשר החביאה יהודים באכסניה בבעלותה.
אן הייתה נשואה לחרת נוי (1888–1954) שהיה נגר במקצועו.
בקיץ 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, אן נוי ובעלה קלטו אצלם באכסניה את משפחת מרקוס, משפחה יהודית מהעיר זוולה אשר חיפשה מקום מסתור לאחר גירוש יהודי הולנד למחנות ההשמדה.
אן הסכימה לקלוט את בני משפחת מרקוס, אף שידעה כי מדובר במשפחה יהודית המבקשת להסתתר מפני רדיפת הנאצים.
בני המשפחה נאלצו להישאר במשך ימים שלמים ללא יכולת לצאת החוצה, מחשש לגילוי.
אן נוי הסתירה במקום גם את סלמה פרנק, יהודייה ממוצא גרמני, שעבדה במשק בית אצל משפחת מרקוס .
בנה של אן נוי, אשר היה שוטר במשטרת לימבורג התנגד להסתרת היהודים וטען שהוריו לוקחים על עצמם סיכון גדול מדי.
בשל הסכנה הגוברת והחשד שעורר ריבוי האנשים ששהו במקום, נאלצה משפחת מרקוס לעזוב ולמצוא בעזרתה של אליזבת ליז'ה בייקרסמה מקומות מסתור אחרים.
משפחת מרקוס שרדה את השואה ובשלב מאוחר יותר היגרו בנות המשפחה לישראל.
ב-2 בספטמבר 2007 הוכרה אן נוי כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם, כהוקרה על הסיוע שהעניקה למשפחת מרקוס בתקופת השואה, תוך סיכון חייה וללא קבלת תמורה, ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
אן רובר ז'אק טורגו (Anne-Robert-Jacques Turgot; 10 במאי 1727 – 18 במרץ 1781) היה כלכלן ומדינאי צרפתי.
טורגו עמד מאחרי הניסיון קצר הימים לשנות את מדיניותה הכלכלית של צרפת ב.
להגותו הייתה השפעה ניכרת על אדם סמית בכותבו את "עושר העמים".
טורגו נולד בפריז, כבנה הצעיר של אחת ממשפחות האצולה הבולטות בצרפת, בעלת שורשים נורמניים עתיקים.
אביו, מישל-אטיין טורגו, שימש נציג בפרלמנט (parlemant, נהגה: פרלמה) של פריז, אדון הבקשות (maître des requêtes) ומנהלן ראשי לעיר פריז (ראש עיריית פריז בפועל), ובכך היה לנצר בשושלת משפחתית רבת-שנים ששימשה בתפקידים רשמיים בכירים.
אמו, מדלן פרנסואה מרטינו, הייתה ממוצא אצילי אף היא ונודעה בחריפות שכלה.
כבן למשפחה מכובדת אך לא אמידה מאוד, יועד טורגו למסלול קריירה בכנסייה.
הוא למד תחילה בבית הספר הכנסייתי של סן-סולפיס, והחל מ-1749, בפקולטה התאולוגית של הסורבון.
בסורבון בלט בשני חיבוריו המרשימים "על היתרונות שהעניקה הדת הנוצרית לאנושות" ו"על ההתפתחות ההיסטורית של המחשבה האנושית" שחיבר תחת השם "אבֶּה דה ברוקור" - האב מברוקור (השם הכנסייתי שיועד לו).
כבר אז הפגין עניין בכלכלה במכתב שכתב בשנת 1749 לתלמיד עמית על שטרות כסף, בו הפריך את ההגנה של אבה טראסון לטענת הכלכלן ג'ון לו שכסף הוא רק אמצעי חליפין ואינו מהווה עושר בעצמו.
במקביל, גילה עניין רב בחריזה, ניסה להחדיר את כללי הפרוסודיה הלטינית לשפה הצרפתית ויצר תרגום שזכה לשבחים מוולטר לספר הרביעי של ה"איניאדה" במשקל הקסמטר קלאסי.
בשנת 1750 החליט טורגו שלא להישבע לכנסייה, כשהוא מסביר את החלטתו לדופון דה נמור בנימוק "שלא יכולתי לסבול את הרעיון ללבוש מסיכה כל חיי." טורגו החליט להיכנס, כאביו, לשירות הציבורי ובשנת 1752 הפך לממלא מקום ומאוחר יותר לחבר בפרלמה של פריז ובשנת 1753 לאדון הבקשות, כאביו לפניו.
בשנת 1754 היה חבר במועצה המלכותית שמילאה את תפקיד הפרלמה שבגלות.
בשנים 1755 ו-1756 התלווה לגורניי, שהיה אז אינטנדנט המסחר בסיורי הפיקוח שלו בפרובינציות ובשנת 1760, כאשר נסע למזרח צרפת ולשווייץ ביקר את וולטר, שהפך לאחד מחבריו ותומכיו הבולטים.
בפריז הרבה טורגו לבקר בסלונים, ובמיוחד אלו של מאדאם דה גרפניי (נטען כי ביקש את ידה של בת חסותה (המינט שלה), שהפכה אחר-כך למאדאם הלווטיוס וידידתו הטובה לשנים), מאדאם דה דפאן, מדמואזל דה לספינס והדוכסית מאנוויל.
בתקופה זו פגש טורגו גם בראשי האסכולה הפיסיוקרטית כמו פרנסואה קסניי, גורניי ודופון דה נמור, אבה מורלה וכלכלנים אחרים.
במקביל, הרבה טורגו לעסוק במגוון נושאים ובין השאר תרגם ב-1753 את "שאלות בנוגע לסחר" של ג'וזיאס טקר ובשנת 1754 כתב "מכתב על סובלנות אזרחית" ואת הפמפלט "המפייס" שתמך בסובלנות דתית.
בשנים 1755 ו-1756 כתב מספר מאמרים עבור האנציקלופדיה הצרפתית ובין השנים 1757 ו-1760 כתב מאמר על "ערך הכסף" עבור "מילון המסחר" של אבה מורלה.
באוגוסט 1761 מונה טורגו לאינטנדנט של אזור לימוז', שכלל כמה מן האזורים העניים והממוסים ביותר בצרפת.
הוא נותר במקום במשך 13 שנה.
כבר אז הושפע טורגו מאוד מרעיונותיהם של גורניי וקסניי וניסה ליישמם כמיטב יכולתו בשטח שלטונו.
תוכניתו הראשונה הייתה להמשיך את סקר האדמות שבו החל קודמו, טורני (Tourny), כדי לקבל הערכה צודקת יותר של המיסוי הצריך להיות מוטל עליהן, ולכך הוסיף הפחתה ניכרת בתרומת המיסים שנדרשה מהמחוז.
הוא פרסם מאמר "על החלוקה מחדש של נטל המס" (Avis sur l'assiette et la repartition de la taille) בין השנים 1762–1770 וכנשיא האגודה החקלאית של לימוז' הציע פרס למאמרים על עקרון המיסוי הרצוי.
קנסיי ומירבו טענו בזכות מיסוי יחסי (impôt de quotite), אך טורגו סמך את ידו דווקא על מיסוי על-פי גודל הנחלה (impôt de repartition).
רפורמות אחרות שחולל הייתה החלפת מיסוי ה"קורווה", מס שנגבה בעבודה, במס כספי שנגבה מהמחוז כולו והעברת בניין הדרכים לביצוע חיצוני על-פי חוזה.
בשנת 1769 כתב טורגו מאמר בשם "תזכיר על הלוואה בריבית" (Mémoire sur les prêts a intérêt), לרגל השערורייה הפיננסית באנגולם (Angoulême), שהיה הראשון שעסק בשאלת הלוואת כספים בריבית מנקודת מבט מדעית וכלכלית גרידא, בלי לאמץ נקודת מבט דתית.
בתזכירים דומים על כריה והובלה ועל מחיר הברזל מחה על הרגולציה המדינתית וההתערבות של המדינה בתחרות החופשית.
במקביל, עודד טורגו את התעשיות במחוזו וכונן, בין השאר, את ייצור הפורצלן בלימוז', שתעשיית הפורצלן שלה הפכה אחר-כך לשם דבר בצרפת ובאירופה.
בתקופת הרעב של השנים 1770–1771 כפה טורגו על בעלי האדמות להזין את העניים ובמיוחד את האריסים (métayers) התלויים בהם וארגן בכל מחוז סדנאות עבודה ולשכות סעד (bureaux de charité) שיספקו עבודה לבעלי היכולת ומזון לאלו שלא יכלו לעבוד, אם כי גינה מתן צדקה בלי הבחנה.
טורגו נהג למנות לתפקיד ראשי ארגוני התמיכה והרפורמה שלו אנשי דת (curés).
בשנת 1770 כתב טורגו את סדרת מכתביו המפורסמת "מכתבים על חירות הסחר בתבואה" (Lettres sur la liberté du commerce des grains) שמוענו לקונטרולר-ז'נרל (controller-general, שר האוצר) דאז אבה טריי (Terray).
שלושה מן המכתבים אבדו, אך אלו שנותרו מציגים את הטענה שמסחר חופשי בתבואה הוא מעניינם של בעל האדמות, האיכר והצרכן כאחד, ותובעים בלשון ברורה להסיר את כל המגבלות על הסחר בתבואה.
טורגו חילק במכתביו את החברה לשלושה מעמדות: היצרניים (החקלאים), מקבלי השכר או בעלי-המלאכה (stipendice), ובעלי האדמות (classe disponible), ניתח את שיטות העיבוד השונות, את אופיים של החליפין, הכסף וההון ופיתח את התאוריה של "מס אחד" (impôt unique) שצריך להטיל על התוצר נטו של האדמה ובמקביל להעניק חופש מוחלט לתעשייה ולמסחר.
אחרי עלייתו לשלטון של לואי השישה עשר מונה מורפה ליועצו (ראש הממשלה) של המלך וביולי 1774, הביא למינויו של טורגו לתפקיד שר הימיה.
המינוי זכה לשבחים מכל עבר וחודש לאחר מכן (ב-24 באוגוסט) מונה טורגו לתפקיד שר האוצר (Controleur-général des Finances).
פעולתו הראשונה בתפקידו הייתה להגיש למלך נייר עמדה המפרט את עקרונותיו העיקריים: "ללא פשיטות רגל, ללא העלאת מיסים, ללא הלוואות." עקרונות מפתח אלו היו חשובים במיוחד נוכח המדיניות אותה נקט קודמו בתפקיד, טרא.
מדיניותו של טרא כללה שמיטת חובות או החזר חובות חד צדדית מצד הממשלה הצרפתית, ניסיון לכפות קבלת הלוואות חדשות, והעלאת מיסים ומכסים.
אלו החישו במידה ניכרת את התמוטטותה של צרפת וטורגו הבהיר כי המשך הצעדים בכיוון זה יביא לאסון בתוך זמן קצר.
מדיניותו נוכח המצב הכלכלי העגום של המלך נועדה לאכוף צמצום וריסון תקציבי קשוח בכל משרדי הממשלה.
כל הוצאה משרדית הייתה צריכה לעבור לאישורו של שר האוצר, עוכבה חלוקת מספר סינקורות (משרות בשכר אך ללא עבודה), והתקיף את הניצול לרעה של המענקים המלכותיים (acquits au comptant) של המלך, שנהג להעניק פנסיות ונחלות ביד נדיבה.
הראשונה בהן הועברה לחברה שבה שימש המדען אנטואן לבואזיה כאחד היועצים, והאחרונה הוחלפה בשירות מהיר ונוח יותר של "דיליז'נסים" שכונו "טורגוטינים" על-שם שר האוצר.
טורגו הכין תקציב רגיל עבור הממשל—עניין לא מצוי אז—והצליח להפחית את הגרעון בתקציב ולהגביר את האשראי של צרפת עד כדי כך שבשנת 1776 היה יכול לשאת ולתת עם בנקאים הולנדים על הלוואה בשיעור ריבית סביר של ארבעה אחוזים.
עדיין, הגרעון והחוב היו עדיין גדולים מכדי שיוכל ליישם את תוכניתו להמיר את שלל המיסים העקיפים במס בודד על אדמה.
הוא הצליח, עם זאת, לבטל מספר מכסים ומיסים וניסה להתנגד, ללא הצלחה, למעורבות של צרפת במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הפעולה הראשונה והחשובה ביותר אותה נקט טורגו היה הצו מה-13 בספטמבר 1774 לכינון מסחר חופשי (כלומר, ללא מכסים) בתבואה.
הצו נתקל בהתנגדות עזה בקרב האצולה ובמועצת המלך (conseil du roi).
רבים נטרו לטורגו על ניסיונו לשנות את מדיניותו של טרא, שקבע מכסים גבוהים על תבואה ובכך עודד ספקולציות רווחיות במסחר בה, שבהן היו מעורבים אפילו כמה מבני משפחת המלוכה.
יתר על כן, הסחר בתבואה (commerce des blés) היה אחד מהנושאים החביבים על מבקרי הסלונים בשנים שקדמו לצו.
אנשים כמו גליאני, אחד הבולטים בסיעת ה"שנונים" (בניגוד ל"פילוסופים") בסלוני צרפת כתב חיבור שנון בשם "דיאלוגים על המסחר בתבואה" (Dialogues sur le commerce des blês) ולדעותיו המרקנטיליסטיות, המנוגדות לתפישות הפיסיוקרטיות של טורגו, היו תומכים רבים בסלוני האצולה.
גם לינגואה ונקר, שפרסם "מאמר על החקיקה והמסחר בתבואה" (Essai sur la législation et le commerce des grains) התנגדו לטורגו.
את הלחץ הקשה ביותר על טורגו, עם זאת, הפעיל היבול הדל בשנת 1774, שהוביל לעליה קלה במחיר הלחם בחורף אותה שנה ולהתעוררות מהומות בדיז'ון באפריל 1775 ובמאי למהומות לחם שנודעו בשם "מלחמת הקמח".
טורגו הפגין נחישות בדיכוי המהומות, ונתמך על-ידי המלך בפעולתו.
הוא זכה לחיזוק נוסף כאשר מונה למואניון-מלשרבה לתפקיד שר החצר ביולי אותה שנה.
בינואר 1776 הציג טורגו בפני מועצת המלך את "ששת הצווים" שלו.
ארבעה מהם היו שוליים בחשיבותם, אך שניים מהם נתקלו בהתנגדות אלימה.
הראשון היה הצו שביטל את ה"קורווה", מס העבודה שהוטל על האיכרים.
טורגו הבהיר כי כוונתו היא להכפיף את כל שלוש השדרות, כולל האצולה והכמורה, למיסוי.
הצו השני הורה על ביטול גילדות הסחר המיוחסות (maîtrises et jurandes), שמהן נהנו במיוחד הבורגנים העשירים בפריז—חברים בגילדות מונופוליסטיות בתחומים כמו חייטות, מסחר בבגדים משומשים, עורכי דין, ועוד.
שני הצווים האחרונים עוררו נגד טורגו התנגדות רחבה מצד חלק ניכר מהאצולה וגורמי השלטון האחרים, הפרלמה השונים והבורגנות.
אנשים כמו המלכה מארי אנטואנט או מאדאם דה פולינייק התנגדו נמרצות לקיצוץ ביכולתם להעניק מתנות כסף ורכוש לבני חסותם, ורבים אחרים היו שותפים להתמרמרותם.
התנגדות זו הותירה את טורגו מבודד.
למואניון-מלשרבה, ידידו, סבר שהוא פועל בחפזון רב מדי ואילו מורפה, אם מקנאה באמון שנתן המלך בטורגו או בגלל ניגודי אישיות, נטה מכבר להתנגד לו ואף היה שבוי בידי חבורת פוליניאק וסיעת אטיין פרנסואה דה שואזל, דוכס שואזל.
בן בריתו היחיד, בהיעדר סיעת תומכים של ממש, היה המלך.
נפילתו של טורגו הייתה עניין צפוי בתחילת שנת 1776. בחירתו לעבור משינויים קטנים בשולי המערכת לניסיון לרפורמה מהותית בה, כל כמה שזו הייתה מצומצמת בהיקפה בהשוואה לרפורמה האמיתית לה חתר, לא הייתה יכולה להתבצע אלא במצב חירום או על-ידי שר פופולרי ובעל בסיס כוח משלו.
בהיעדר כל אלו, היה ברור כי גם היעלמות תמיכת המלך היא עניין של זמן ושל הקנוניה הנכונה.
עם התפטרותו של למואניון-מלשרבה באפריל 1776 ביקש טורגו להחליפו בידידו אבה ורי, אך המלך בחר לאמץ את המלצתו של מורפו לאלמוני בשם אמלו.
טורגו כתב מכתב חריף למלך, בו ביקר את החלטתו שלא להיוועץ בו בנושא והזהיר אותו מן הסכנות הכרוכות בשרים חלשים ומלך חלש.
המלך או אדם מטעמו הראה את מכתבו למורפה, דבר שעוד החריף את העימות ביניהם.
בסוף אפריל, גערה מארי אנטואנט בטורגו בחריפות בנוכחות המלך, ששתק ולא הביע תמיכה בשר.
טורגו כתב למלך ב־30 באפריל על כך ותבע את תמיכתו המפורשת.
טורגו עוד ביקש ברגע האחרון להשלים את הרפורמה בחצר המלוכה לפני שיתפטר, אך ב־12 במאי הוא נדרש להגיש את התפטרותו.
עם פיטוריו כתב ללואי: "זכור, אדוני, כי הייתה זו חולשה שהביאה את ראשו של צ'ארלס הראשון לגרדום".
אחרי סילוקו עבר טורגו ללה רושה-גויון ואחרי זמן קצר שב לפריז, שם עסק בשארית חייו במחקרים מדעיים וספרותיים.
טורגו סבל בשנותיו האחרונות מהתקפות חוזרות ונשנות של צינית, שגרמו לכך שבערוב ימיו יכול היה להלך רק באמצעות קביים.
הוא מת בשנת 1781, שמונה שנים לפני המהפכה הצרפתית אותה חזה.
המלך שדחה את הרפורמות שהציע טורגו עלה לגרדום עם מארי אנטואנט בשנת 1793.
טורגו פרט את השקפותיו בנוגע למסחר כבר במסה המוקדמת שלו "הספד לגורניי" משנת 1759. לתפישתו, החשיבה המרקנטיליסטית שגויה משום שהיא מניחה כי ניתן לבצע עסקאות מסחריות בלי תגמול.
בעיניו, מגוחך היה לחשוב שניתן לנסות למכר כל דבר לבני מדינה אחרת בלי לקנות מהם דבר בתמורה.
טורגו הקדים את אדם סמית ושימש השראה לו בטענה שהאינטרס העצמי הוא הגורם המניע העיקרי בהליך השוק, וכי העניין האישי או הטובה האישית של הפרט בשוק חופשי מקדם בצורה המיטבית את עניין הכלל או טובת הכלל (כלומר, פעולת היד הנעלמה).
הגבלות ממשלתיות וזכויות יתר, או קביעות המבוצעות על-ידי אינטלקטואלים המרוחקים ממעורבות ממשית בעסקאות באופן יומיומי יביאו לכך שהצרכנים יאלצו לרכוש מוצרים טובים פחות במחיר גבוה יותר.
"החופש הכללי לקנות ולמכור", כתב, "הוא הדרך היחידה להבטיח למוכר מחיר שיהיה גבוה מספיק לעודד את הייצור ומאידך, להבטיח לצרכן את המוצר הטוב ביותר במחיר הנמוך ביותר".
תפקידה של הממשלה הוא להבטיח בני אדם מפני "עוול גדול" ומפלישה או מלחמה מצד אומה אחרת: "על הממשלה להגן תמיד על החירות הטבעית של הקונה לקנות והמוכר למכור."
טורגו סבר, וגם כאן ניכרת השפעתו הרבה על סמית, כי מעורבות ממשלתית שיעדה הוא למנוע מקרים של "סוחר מרמה וצרכן מרומה" היא ניסיון נואל שנזקו בצידו.
לא ניתן למנוע באמצעות רגולציה את כל הרעות המתרחשות, ממש כמו שלא ניתן לצפות את העולם בכריות כדי שילדים לא יפלו ויקבלו מכה.
יתר על כן, רגולציה ובקרה ממשלתית "כרוכה תמיד בהוצאות, והוצאות אלו הן תמיד מס על הסוחרים וכתוצאה מכך מהווים מעמסה על הסוחר המקומי ומבריחים את הקונה הזר".
למעשה, טען טורגו "אם מניחים שכל הצרכנים הם פתאים, וכל הסוחרים והיצרנים הם רמאים, שווה הדבר להוראה הניתנת להם להיות כאלו".
פיקוח הוא היתר לרמות עד לנקודה שבה המרמה מאותרת ומאחר שניתן לאתר לכל היותר חלק זעיר ממעשי המרמה, פיקוח יביא להעצמת המרמה וההונאה.
אחד הרעיונות המהפכניים ביותר של טורגו הופיע במאמר שלא פורסם ולא הושלם בשם "ערך וכסף" (Valeurs et Monnaies).
משנת 1769. במאמר פורץ דרך זה מפתח טורגו תאוריית ערך דומה לתורת הערך השולי שפותחה מאה שנה מאוחר יותר.
טורגו הבחין כי ערכם של דברים משתנה בהתמדה בהתאם לצורכי האדם:
"ההערכה אינה קבועה, היא משתנה מרגע לרגע בהתאם להשתנות הצרכים של האדם.
כאשר הפרא רעב, הוא יעריך יותר מעט צייד מאשר עור דוב משובח; אבל כאשר הוא משביע את רעבונו וקר לו, הוא יעריך הרבה יותר את עור הדוב".
במילים אחרות, ההערכה לא רק משתנה בהתאם לצרכים המשתנים, גם ההערכה ליחידת מוצר מסוימת או נוספת משתנה בהתאם למצב הנתון.
באמצעות תובנה זו מצליח טורגו לפתור את פרדוקס הערך שהיה המכשול העיקרי שניצב בפני הכלכלה הקלאסית: הסיבה לכך שערכם של המים נמוך, למרות היותם חיוניים לחיים, הוא היותם מצויים בשפע.
כלומר, ערכו של מוצר קשור גם בזמינותו ובהשקעת הזמן והמאמץ הדרושה לצורך השגתו.
אף שטורגו עדיין דבק ברעיון השגוי של הכלכלנים הקלאסיים הגורס שערכו הבסיסי של מוצר הוא העלות, הוא מגיע למסקנות נכונות לגבי הערך הסובייקטיבי שלו, הנקבע על פי "הזמן והעמל" שהצרכן כדי להשקיע בו, בהשוואה להשקעת זמן ומאמץ דומה ברכישת מוצר אחר.
רעיונות אלו של טורגו מקרבים אותו במובנים רבים לרעיונות שיפותחו מאה שנים מאוחר יותר על ידי קרל מנגר והאסכולה האוסטרית.
אחת התרומות החשובות של טורגו, שלא הוכרה עד שלב מאוחר הרבה יותר, טמונה במאמר שכתב בשנת 1767 בשם "עיון במאמר מאת סן-פרווי".
במאמר זה ניסח טורגו את חוק ההחזר הפוחת—החוק שלפיו ההחזר מכל השקעה נוספת בגורמי הייצור הולך ופוחת בהדרגה—בטענו כי היחס בין גורמי הייצור והתוצר משתנה ואינו קבוע כפי שסברו הפיסיוגרטים.
יתר על כן, מעבר לנקודה מסוימת, קבע, אין כל טעם בהשקעה נוספת, משום שכל השקעה כזו תביא להרעה במצב, היינו, שכל הרחבה של המאמצים או ההשקעה בגורמי הייצור לא תוביל להגברה בייצור אלא, סביר להניח, לפיחות ביצרנות הכללית.
ב"הרהורים" שלו הצביע טורגו על שתי דמויות מרכזיות הפועלות בתחום הייצור: הייזם-הקפיטליסט, ופועלי הייצור.
היזם-הקפיטליסט זקוק להון ראשוני רב כדי לשלם לעובדיו, המקבלים את שכרם עוד לפני שהוא נהנה מן ההכנסות עבור המוצרים שהם מייצרים, וכדי לרכוש חומרים ומכונות, שאף הם משולמים עוד לפני שהופקה מהם תמורה.
כדי שמערכת כזו של ייצור תוכל להתקיים, יש צורך במנגנון שיפיק ליזם-הקפיטליסט החזר קבוע, כדי שיוכל לשלם את הוצאותיו.
טורגו דחה את החשש הפיסיוקרטי (ואחר כך, הקיינסיאני) מכך שכסף שלא יוצא לצריכה אלא ייחסך "ידלוף" בכך אל מחוץ למחזור השוטף ולכן יפגע בכלכלה.
הוא הצביע על כך שההון חיוני לכל ייזמות וחסכונות הם המקור שממנו ניתן לשאוב את המקדמות שמשלם היזם-הקפיטליסט עבור חומרים ולעובדים.
טורגו מצביע על כמה ערוצים אפשריים של חיסכון: קניית אדמה, השקעה במקדמות לעובדים וגורמי ייצור אחרים, או הלוואה בריבית.
כל אלו, בפועל, מחזירים את החיסכון באופן מיידי למחזור.
קניית אדמה תעביר כסף לרשות המוכר, שיקנה בו דבר, ישלם בו חובות או ילווה אותו מחדש, מקדמות הון ישובו למחזור באמצעות תשלום עבור ציוד, בניינים, חומרי גלם ושכר.
תרומה חשובה נוספת של טורגו הייתה בתחום ניתוח הריבית.
טורגו הבחין בין שני סוגים של ריבית: ריבית בשער טבעי וריבית על הלוואות.
בשוק, הוא טען, שתיהן ייטו להיות שוות, משום שבעלי ההון יאזנו בהתמדה בין ההחזר הצפוי בערוצים שונים של שימוש בכסף, אם בהלוואות או בהשקעה ישירה בייצור.
בהלוואה, המלווה מוכר את השימוש בכסף עתה, ואילו הלווה קונה אותו, והמחיר של ההלוואה, היינו, הריבית, ייקבע כמו ביחס לכל סחורה באמצעות ההיצע והביקוש בשוק.
ביקוש גובר להלוואות יעלה את שיעור הריבית ואילו היצע מוגבר יפחית אותה.
הסיכון בהשקעה יזמית, טען טורגו, גבוה מהסיכון בהלוואה ולכן השקעות יזמיות תתקיימנה רק אם שיעור הרווח הצפוי ליזם יהיה גבוה משיעור הריבית.
איגרות חוב ממשלתיות הן ההשקעה הפחות מסוכנת מכל, ולכן שיעור הריבית עליהן צריך להיות הנמוך ביותר.
כאשר שיעור הריבית עליהן גבוה במיוחד, ההשקעות מתועלות לשימושים עקרים ולא יצרניים, ובכך מופחתת ההשקעה בערוצים יצרניים.
טורגו יצא כנגד התפישות של הפיסיוקרטים והסכולסטים ששללו את הריבית.
ריבית אינה ניצול של הלווה על-ידי המלווה, אלא עסקה שבה המלווה מוותר על שימושים אחרים שיכול היה לעשות בכספו לטובת הלווה, והריבית היא הפיצוי המוצדק עבור ויתור זה.
ב"תזכיר על הלוואה בריבית" שלו התמקד טורגו בשאלה מדוע מוכנים הלווים לשלם ריבית עבור השימוש בכסף.
המתנגדים לריבית, ציין, טוענים כי המלווה, בקבלו ערך נוסף על ערך ההלוואה המקורית, מבצע פעולה לא מוסרית.
ריבית, טען, היא "הפער שבין השימושיות הקיימת ביום ההלוואה בין הסכום שבבעלות המלווה וסכום גדול יותר שיתקבל בעתיד הרחוק".
טובה ציפור אחת ביד משתיים על העץ ולכן הכסף שבבעלות המלווה בהווה עדיף על הבטחה לקבלת סכום דומה בעוד שנים מספר.
שני הסכומים אינם שווים בערכם מבחינת המלווה, שכן הוא "נותן כסף ומקבל רק הבטחה...
והפיצוי שהוא דורש גובהו בדיוק כשיעור הריבית".
מכאן שקביעת שיעור ריבית מרבי בחוק תגרום לחיסולם של כל עסקי האשראי בסיכון.
"אָנָּא בְּכֹחַ" הוא פיוט הנאמר בתפילת שחרית לאחר פרשת הקורבנות, וברוב הקהילות גם כחלק מקבלת שבת, וכן לאחר ספירת העומר הנמשכת שבעה שבועות.
שש התיבות (המילים) של כל אחת משבע השורות מסמלת יום בספירה, ואת היום השביעי של הספירה מסמלים ראשי התיבות של השורה הנאמרת באותו 'שבוע' כלומר באותם שבעה ימי ספירה.
מקור הפיוט בימי הביניים, כנראה בחוגי המקובלים של חסידות אשכנז.
יש שתלו את כתיבתו בתנא רבי נחוניא בן הקנה ויש שכתבו שהייחוס לר' נחוניה בן הקנה הוא "לסדר האותיות אב"ג ית"ץ בקבוצות של שלוש שלוש או שש שש" ולאחר מכן הלבישו על אותיות אלו את הפיוט.
רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל) מביא את התפילה בספרו 'תפלות לפנות המרכבה' ומשלב אותו כחלק מפיוט ארוך יותר שלו עצמו, קדמו לו ביותר ממאתיים שנה רבי חיים ויטאל המזכיר את הפיוט מספר פעמים, ורבי אברהם אזולאי.
המקובל רבי שלום שרעבי כתב פירוש על הפיוט 'אנא בכח' ב'ספר נהר שלום'.
יש גורסים כי במקור מדובר בתפילת אשכבה בעיקר בגלל המילה צרורה, הקשורה בדברי אביגיל אשת נבל הכרמלי לדוד המלך (בספר שמואל) "וְהָיְתָה נֶפֶשׁ אֲדֹנִי צְרוּרָה בִּצְרוֹר הַחַיִּים אֵת ה' אֱלֹהֶיךָ".
הפיוט הוא למעשה תפילה המורכבת משבע שורות, שכל אחת מהן מכילה שש מילים.
לפי המסורת הקבלית, ראשי התיבות של מילים אלה (אב"ג ית"צ, קר"ע שט"ן ...) מרכיבים את השם של 42 האותיות – אחד משמותיו של אלוהים, המתואר בכלליות במסכת קידושין בתלמוד הבבלי.
משום ששם האל נזכר בפיוט, מוסיפים בסופו את המשפט: , כמו בקריאת שמע כפי שהיה נהוג בבית המקדש בשעת אמירת השם המפורש בפי הכהן הגדול בעת סדר העבודה ביום הכיפורים.
מאותה סיבה, יש הנוהגים לעמוד בעת אמירת הפיוט.
הפיוט כתוב בצורת קמע ויש בו אקרוסטיכונים ורמזים נוספים.
יש הטוענים שפתיחת הפיוט הוא מפתח עם הוראות לפיענוחו כצופן.
גדולת ימינך תתיר ותפענח את "הצרורה" המוצפנת.
אך רוב הסברים אלו אינם מובהקים.
בין צורות הפיוט האפייניים לקמע:
ראשי התיבות של השורה השנייה יוצרות את הביטוי "קרע שטן".
משחקי צליל: חילופי אות, השמעת צליל מוביל: למשל ר עם ב בתחילת הפיוט, צלילי גד קד תכ והצליל הלועי של ע בשתי השורות האחרונות: לעמך, שועתנו, ושמע צעקתנו יודע תעלומות.
רמיזה לצופן אתב"ש: כבבת שמרם.
רצפים צליליים של עיצורים, ומילים הפותחות באות מן האלף בית: פתיחה באותיות א ב ג ד: אנא בכוח גדולת....
סיום הפיוט בשורה האחרונה עם הרצף: שמע צעקתנו יודע תעלומות.
וקיימת מילה לכל אות: אנא בכח, גיבור דורשי...
כאמור, הפיוט נאמר כחלק מאמירת הקרבנות בתפילת שחרית, ובקהילות רבות בקבלת שבת, לפני לכה דודי.
מלבד זאת, מנהג החסידים לומר את 'אנא בכח' גם בהקפות של שמחת תורה, כאשר משפט אחד מוקרא על פי הסדר בכל הקפה.
חלק ממנהגי הקבלה בשמחת תורה התקבלו והשתמרו למעשה בכל הקהילות, גם אצל האשכנזים יוצאי מערב אירופה, והדים מתפילה זו נמצאים במסורת.
(פיוט 'אנא ה' הושיעה נא' לשמחת תורה בנוי במבנה דומה).
יש הנוהגים לאמרו בעת טקס התשליך (שיש העושים אותו בראש השנה) בעת תקיעת השופר, וכן בפיוטי הושענות, בעת חבטת הערבות בהושענא רבה.
אדמו"רים נוהגים לומר כל מילה שלו שבע פעמים, כמו בדומה למנהג הספרדים שנוהגים לאומרו לאחר הדלקת נרות חנוכה.
לפי מנהג האר"י (על פי רבי חיים ויטאל) נהוג לומר את כל הפיוט לפני השינה ב"קריאת שמע שעל המיטה".
בפיוט ישנן שבע שורות, כל שורה היא כנגד יום בשבוע, ואחרי קריאת הפיוט אומרים את אותו משפט של אותו היום שלש פעמים.
יש הגורסים "ברכם, טהרם, רחמם, צדקתך" במקום "ברכם, טהרם, רחמי צדקתך"'.
הנוסח המקורי הוא 'רחמי', ומקור הנוסח 'רחמם', הוא בכתביו של יצחק סטנוב, 'אגרת בית תפלה' ו'ויעתר יצחק', שנהג להתאים את הנוסח לכללי הדקדוק, והוא הופץ בעיקר על ידי וולף היידנהיים בסידוריו שנעשו פופולריים.
לאחר אמירת אנא בכח נוהגים להוסיף: ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד.
לפיוט מנגינה מסורתית בנוסח יהודי תימן (בקהילות בהן אין מתנגדים לתורת הקבלה).
הקהל עומד ושר את הפיוט יחדיו בעוצמה רבה בקבלת שבת.
כן קיימים "נוסחים" מסורתיים וליהודי מרוקו - הנשמעים מעט כקריאת התורה.
בקרב יהודי גיאורגיה, נהוג בתפילת שחרית של שבת לעמוד ולשיר את אנא בכח במנגינה מיוחדת.
הפיוט הולחן בשנות השבעים בידי ירחמיאל ביגון והושר על ידי מקהלת פרחי מיאמי.
לחן נוסף משנות השמונים שהיה מוכר והושר בבתי כנסת היה של צבי זלבסקי.
לחן זה פורסם בטעות כניגונו של הרב שלמה קרליבך.
לפיוט ביצוע של מוטי שטיינמץ באלבום הנשמה בקרבי בלחן של פינקי ובר.
בשנת 2006 התפרסם עיבוד ולחן של עובדיה חממה לפיוט.
העיבוד הושמע רבות בתחנות הרדיו, ותרם לפופולריות של הפיוט גם בציבור החילוני.
משפחת ואך הוציאה לאחר מספר שנים ביצוע עם לחן מקורי, אותו אימצו מספר קהילות בתפילתם
הטקסט של הפיוט או התפילה "אנא בכוח" התגלגל גם לשירה העברית החדשה.
מספר משוררים כתבו שירים בשם זה, בהם אמיר גלבע, שלום רצבי, חביבה פדיה והרצל חקק (ספר שיריו נקרא "אנא בכוח אנא בשיר").
אן רדקליף הייתה סופרת אנגליה וחלוצת הרומן הגותי.
רדקליף נולדה כאן וורד (Ward) בהולבורן שבלונדון.
היא נישאה לוויליאם רדקליף, עורך ה"אינגליש כרוניקל" בשנת 1788. לזוג לא נולדו ילדים ורדקליף, בעידודו של בעלה, החלה לכתוב רומנים.
הרומן הראשון שפרסמה, "טירות את'לין ודנביין" בשנת 1789 התווה את הדרך לרומנים הבאים שלה, שכללו תמיד אישה צעירה, תמימה אך אמיצה, המוצאת את עצמה בטירה קודרת ומסתורית, בה שולטים אדונים מסתוריים ואפלים, בעלי עבר מסתורי ואפלולי עוד יותר.
הרומנים של רדקליף היו פופולריים מאוד בתקופתה, בפרט בקרב המעמד הגבוה והמעמד הבינוני המתפתח באנגליה, ובמיוחד בין הנשים במעמד זה.
ספריה הידועים ביותר היו "התעלומה של אודולפו" משנת 1794 ו"האיטלקי" משנת 1796.
רדקליף נודעת ביכולתה המרשימה לשימוש בתיאורי נוף מפורטים ליצירת אווירה של אימה ואי וודאות.
טכניקה זו מושפעת מתפיסות רומנטיות ומתאוריית ה"סאבליים" של אדמונד ברק, הרואה בטבע כוח אינסופי ובהכרח בלתי מובן לאדם, ועל כן מעורר השראה ופליאה אך גם יראה וטרור.