tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, תמיכתה של מצרים בהסכמי קמפ דייוויד והעמדתה לצד עיראק במלחמת איראן–עיראק, העמיקו את הקרע.
איראן ניתקה את היחסים עם מצרים, ובשנת 1981 אף הקדישה בטהראן רחוב על שמו של ח'אלד אל-אסלאמבולי, רוצחו של סאדאת.
למרות חידוש מסוים של קשרים מסחריים במהלך שנות ה-90, סמלי העוינות נותרו על כנם.
ב-2001 נחשף ציור קיר גדול בטהראן לכבוד אל-אסלאמבולי.
ב-2003 נפגשו נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ונשיא מצרים חוסני מובארכ בז'נבה, אך מובארכ סירב לנרמל את היחסים עד שתוסר לחלוטין ההאדרה הציבורית לרוצח קודמו.
בעקבות כך, בתחילת 2004, שינתה איראן את שם הרחוב ל"רחוב מוחמד א-דורה", על שם נער פלסטיני שנהרג במהלך האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2010 חשפה דליפת מסמכי ויקיליקס כי מובארכ הביע עוינות חריפה כלפי איראן בשיחות סגורות עם גורמים אמריקאים, וכינה את מנהיגיה "שקרנים גדולים ושמנים".
לדבריו, איראן תומכת בטרור באופן שיטתי, ומהווה אתגר אסטרטגי ארוך טווח לביטחון מצרים.
בכיר מצרי אף טען כי איראן מפעילה סוכנים בשטח מצרים במטרה לערער את יציבות המשטר.
ב-17 בספטמבר 1980, זמן קצר לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, הכריזה עיראק בראשות סדאם חוסיין על ביטול חד-צדדי של הסכם אלג'יר שנחתם עם איראן ב-1975 להסדרת סכסוכי הגבול בין המדינות.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-22 בספטמבר 1980, פתחה עיראק במתקפה צבאית רחבת היקף על שטח איראן צעד שציין את תחילתה של מלחמת איראן–עיראק, מהקונפליקטים הארוכים והקטלניים בתולדות המזרח התיכון המודרני.
המלחמה, שנמשכה שמונה שנים עד לשביתת הנשק שהושגה ב-1988 בתיווך האומות המאוחדות, גבתה את חייהם של למעלה ממיליון בני אדם וגרמה להרס חסר תקדים בשתי המדינות.
עבור מדינות ערב, ובעיקר המפרציות, הייתה זו מלחמה מכוננת.
מרבית מדינות הליגה הערבית הביעו תמיכה גלויה או מרומזת בעיראק, מתוך חשש מהתפשטות ההשפעה השיעית המהפכנית שמקורה בטהראן, ובייחוד מהפוטנציאל לערעור יציבותם של משטרים סוניים סמוכים.
בקרב המשטר העיראקי הוצג הסכסוך כמאבק קיומי בין "ערבים" ל"פרסים", תוך העצמת רכיבים אתניים ולאומיים כדי לגייס תמיכה פנימית וחיצונית.
הנרטיב הזה חלחל לתודעה האזורית והחריף את המתח בין איראן לעולם הערבי כולו.
בצד האיראני, עוררה המלחמה תחושות ניכור ועוינות כלפי מדינות ערב, ותרמה להעמקת תודעת האנטי-ערביות בציבור האיראני תופעה שהייתה שולית יחסית עד אז.
המלחמה שינתה לעומק את מפת היחסים הבין-ערביים והבין-אזוריים, והותירה צלקות פוליטיות וחברתיות שהמשיכו להשפיע על יחסי איראן–העולם הערבי גם בעשורים הבאים.
ב-1980, איראן ניתקה את כל הקשרים עם ירדן לאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק.
היחסים בין שתי המדינות חודשו ב-1991. בספטמבר 2000, המלך עבדאללה נפגש עם נשיא איראן מוחמד ח'אתמי בשולי פסגת המילניום בניו יורק.
זמן קצר לאחר מכן, הסחר בין ירדן לאיראן גדל באופן דרמטי.
על פי נתונים מבנק המרכזי של ירדן, "הסחר בין ירדן לאיראן הגיע ל-20 מיליון דולר ב-2001, עלייה של כ-46 אחוז לעומת 13.7 מיליון דולר בשנה הקודמת."
ב-2 וב-3 בספטמבר 2003, המלך עבדאללה ביקר בטהראן, והפך למלך הירדני הראשון שביקר ב"טהראן מאז תחילת המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979".
כווית ואיראן חולקות קשרים דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים קרובים, דבר יוצא דופן עבור מדינה ערבית סונית, ובמיוחד עבור בעלת ברית של ארצות הברית, גם אם הקשרים אלה לעיתים לסירוגין.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, ראש ממשלת כווית סבאח אל-סבאח (לימים האמיר של כווית) ביקר באיראן וברך על המהפכה האיראנית.
עם זאת, היחסים התערערו במהירות כאשר כווית תמכה בעיראק במלחמתה נגד איראן, ולא היו יחסים רשמיים בין כווית לאיראן במשך כמעט עשור לאחר שהחלה לחשוש מהאיום שמציבה המורשת של המהפכה האיראנית.
ב-1990, לאחר מלחמת המפרץ, היחסים בין עיראק לכווית ספגו מכה קשה, וכתוצאה מכך היחסים בין כווית לאיראן החלו להשתפר ולהתחזק מאוד.
היחסים הדו-צדדיים התחזקו בהדרגה, בין היתר משום שגם איראן וגם כווית הותקפו על ידי עיראק, ובעקבות חילופי משלחות פוליטיות וכלכליות של איראן וכווית שהובילו לחתימה על מספר הסכמים כלכליים וסחר.
בפברואר 2006, נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד ביקר בכווית ופתח פרק חדש ביחסים בין שתי המדינות.
הביקור, שזכה לסיקור נרחב, היה הראשון של בכיר איראני בכווית זה 27 שנים.
לאיראן יש קשרים קרובים עם לבנון והיא רואה בה בעלת ברית.
איראן גם מקיימת קשרים קרובים עם מפלגת חזבאללה הלבנונית וכוח המיליציה שלה שלפי הדיווחים היא מספקת להם עד 100 מיליון דולר בציוד ונשק בשנה.
איראן תמכה בעקביות בלבנון ובחזבאללה נגד ישראל.
ממשלת לבנון הרשמית חתמה על מספר הסכמים עם ממשלת איראן, כולל שיתוף פעולה אנרגטי.
שרי החוץ של עיראק, לבנון וסוריה תמכו בעבודה הגרעינית של איראן, וקראו לשלילת ארסנל הנשק הגרעיני של ישראל.
מאמינים כי לישראל יש את ארסנל הנשק הגרעיני היחיד במזרח התיכון.
כמו לבנון, איראן מסרבת להכיר בישראל.
לאחר איומים אמריקאים לקצץ במימון לצבא לבנון אם לא יובטח שחזבאללה לא יקבל גישה לכספים, שר ההגנה של לבנון אליאס מור הקים קרן לבקשת תרומות לכוחות המזוינים.
כמה שבועות לאחר מכן, נשיא לבנון מישאל סולימאן ביקש מאיראן לשקול מכירת ציוד צבאי מתקדם לצבא הלבנוני.
למחרת, שר ההגנה של איראן אחמד ואחידי הביע נכונות להציע סיוע צבאי ללבנון.
נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד תכנן לבקר בלבנון באוקטובר 2010, על רקע מחלוקת ולחץ מצד ארצות הברית, ישראל וחלק מברית 14 במרץ כמו סמיר ג'עג'ע לבטל את הביקור.
עם זאת, עמיתו הלבנוני, מישאל סולימאן, שהזמינו, ודמויות אופוזיציה אחרות בירכו על הביקור.
מנהיג הפרלמנט של ברית 8 במרץ מישל עאון, סגן המזכיר הכללי של חזבאללה השייח' נעים קאסם וראש ממשלת לבנון לשעבר סלים אל-חוס תמכו בביקורו.
לוב פרשה מהקו של רוב המדינות הערביות כאשר תמכה באיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק.
לאחר קריסת ממשלת קדאפי בעקבות מלחמת האזרחים הראשונה בלוב, איראן הייתה אחת המדינות שהכירו בממשלת המועצה הלאומית הזמנית.
ביוני 1987, הנשיא מאעויה אולד סידי אחמד טאיה ניתק את כל היחסים הדיפלומטיים עם איראן במחאה על סירובה לכאורה של איראן לנהל משא ומתן לסיום מלחמת איראן–עיראק.
מאז שנת 2020 איראן קידמה מדיניות של חיזוק היחסים עם מדינות אפריקה.
ובנובמבר 2024, שגריר איראן במאוריטניה, אבו ג'וואד, נפגש עם אולד מדו, שר התרבות של מאוריטניה.
במהלך הפגישה, שני הצדדים הביעו נכונות לקדם שיתוף פעולה תרבותי בתחומים שונים, כולל קולנוע, אירועים תרבותיים וקורסי הכשרה, בין היתר.
ב-1981, איראן ניתקה את כל הקשרים הדיפלומטיים עם רבאט בתגובה להחלטתו של המלך חסן השני להעניק מקלט לשאה הגולה.
עשור לאחר מכן, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו, אך עשור נוסף היה צריך לחלוף עד שעבד א-רחמן יוסופי, ראש ממשלת מרוקו, יוביל את המשלחת המרוקאית הראשונה לרפובליקה האסלאמית של איראן.
עמדתה של איראן בנוגע לסכסוך בסהרה המערבית הושפעה רבות מיחסיה הדיפלומטיים עם המדינות השכנות, מרוקו ואלג'יריה.
התמיכה בחזית הפוליסריו נמשכה במהלך שנות ה-80, ואפשרה לתנועת השחרור הלאומית של הסהרה לפתוח נציגות דיפלומטית בטהראן.
יחסי איראן–עומאן מתאפיינים בקשרים יציבים, מגוונים ועמוקים, הכוללים שיתוף פעולה דיפלומטי, ביטחוני וכלכלי.
בניגוד לרוב שכנותיה במפרץ הפרסי, שמציבות את איראן כאיום מרכזי, עומאן נוקטת גישה מתונה וזהירה, הנשענת על מסורת של דיאלוג ואיזון אזורי.
על פי קנת קצמן משירות המחקר של הקונגרס האמריקאי, לעומאן "מסורת ארוכת שנים של שיתוף פעולה עם איראן", עוד מימי שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, והיא נותרה פחות מוטרדת מהאיום האיראני הנתפס לעומת שותפותיה במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).
במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), שמרה עומאן על יחסים דיפלומטיים עם שני הצדדים, ואף שימשה זירה לניסיונות תיווך חשאיים בין טהראן לבגדאד.
שיחות אלה, שהתנהלו במסקט, לא הניבו הסכם פורמלי אך תרמו לצמצום חוסר האמון ההדדי.
עם תום המלחמה, פעלה עומאן לשיקום יחסי איראן עם ערב הסעודית ועם בריטניה מאמצים ששיקפו את תפקידה המיוחד כמתווכת נייטרלית באזור.
היחסים בין המדינות ידעו גם מתיחויות, בייחוד במהלך מלחמת המפרץ, כאשר איראן תקפה מכליות נפט במפרץ הפרסי והציבה סוללות טילים בקרבת מצר הורמוז אזור בעל חשיבות גיאו-אסטרטגית קריטית לעומאן.
עם זאת, המדינות חזרו לשיתוף פעולה פורה, ובפברואר 2011 אף ערכו תמרון צבאי ימי משותף.
הסולטן קאבוס בן סעיד אאל סעיד ביקר באיראן בשנת 2009 ביקור ראשון מסוגו מאז המהפכה האסלאמית ב-1979 והדגיש את המשכיות הקשר גם בזמנים של מתיחות אזורית.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, שימשה עומאן צינור דיפלומטי חשוב בין איראן למערב.
בין יולי 2012 לאוקטובר 2013, ניהלה שגרירות עומאן בלונדון את כלל האינטרסים האיראניים בבריטניה.
העמדה הרשמית של עומאן כלפי תוכנית הגרעין האיראנית נותרה מפויסת: הסולטנות קוראת לדיאלוג ישיר בין וושינגטון לטהראן, ומביעה אמון בכך שהתוכנית האיראנית נועדה למטרות אזרחיות.
מתוך תפיסה אסטרטגית רחבה, עומאן מתנגדת לכל הסלמה צבאית באזור.
בנוסף לשיתוף הפעולה המדיני, מתקיימים קשרים כלכליים הדוקים בין המדינות, בעיקר בתחום האנרגיה.
שני הצדדים חתמו על הסכם ראשוני להעברת גז טבעי מאיראן לעומאן, בפרויקט שמוערך בשווי של 7–12 מיליארד דולר.
נוסף על כך, הקימו המדינות בנק משותף להקלת סחר ביניהן, פיתחו במשותף את שדות הגז קיש והנגאם, וחתמו על מזכר הבנות לפרויקט פטרוכימי משולב בשווי כ-800 מיליון דולר.
לאחר המהפכה האסלאמית, הממשלה התיאוקרטית החדשה סיימה את יחסי איראן–ישראל; היא ביטלה את ההכרה בריבונות הישראלית לפני שסגרה את השגרירות הישראלית בטהראן והפכה אותה לשגרירות של ארגון לשחרור פלסטין.
איראן תומכת רשמית בהשמדת ישראל (או ה"ישות הציונית"), ומעדיפה הקמת מדינה פלסטינית אחת הכוללת את ישראל ואת השטחים הפלסטיניים, עם ירושלים כבירתה.
מספר קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות, כולל חמאס, הן בעלות ברית קרובות של איראן.
הממשלה האיראנית מספקת גם סיוע משמעותי לממשלת חמאס ברצועת עזה, התלויה בסיוע זר עבור כ-90% מתקציבה.
איראן משתמשת לעיתים באופן רשמי במונח "פלסטין הכבושה" (למשל, בדרכון איראני) כדי להתייחס לישראל.
לפני המהפכה האסלאמית, איראן הפהלוית נתפסה על ידי ישראל כבעלת ברית טבעית ומשקל נגד לשאיפות הערביות כחלק מ"ברית הפריפריה" של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
ב-1969, איראן וקטר חתמו על הסכם תיחום.
במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), קטר תמכה כלכלית בעיראק של סדאם חוסיין על ידי מתן הלוואות גדולות ומתנות במזומן.
טענתה של איראן במאי 1989 כי שליש ממאגר הגז של שדה הצפון של קטר נמצא במימיה של איראן נפתרה ככל הנראה על ידי הסכם לנצל את השדה במשותף.
קטר שמרה על יחסים לבביים עם איראן.
ב-1991, לאחר סיום מלחמת המפרץ הפרסי, האמיר לשעבר של קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני קיבל בברכה את השתתפות איראן בסידורי הביטחון של המפרץ הפרסי, אך בשל התנגדות ממדינות ערביות אחרות במפרץ, אלה מעולם לא התממשו.
עם זאת, קטר שומרת על שיתוף פעולה ביטחוני עם איראן באמצעות קשרים דו-צדדיים.
בנוסף, תוכניות הוכנו ב-1992 להעביר מים מנהר קארון באיראן לקטר, אך לאחר התנגדות מקומית באיראן, תוכנית זו נזנחה.
הקהילה האיראנית בקטר, אף שהיא גדולה, משתלבת היטב ולא מהווה איום על המשטר.
נכון ל-2012, היחסים בין שתי המדינות היו לבביים.
לאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק, עולי רגל איראנים קיימו הפגנה פוליטית בנוגע להתקרבותה של ערב הסעודית לארצות הברית וחוסר פעילותה נגד ישראל במהלך החג'ג' במכה.
ב-1987, הם הצליחו; עם זאת, משטרת ערב הסעודית דיכאה את ההפגנה באלימות, מה שגרם לעולי הרגל האיראנים לפרוץ במהומות.
מיד לאחר המהומות, רוחאללה חומייני קרא למוסלמים לנקום את מותם של עולי הרגל על ידי הפלת המשפחה המלכותית הסעודית.
הממשלה הסעודית האשימה את עולי הרגל האיראנים במהומות וטענה כי המהומות היו חלק ממזימה לערער את שלטונם.
למחרת, המונים תקפו את השגרירויות הסעודיות בטהראן.
ב-2001, איראן וערב הסעודית חתמו על "הסכם ביטחון משמעותי למאבק בסחר בסמים ופשע מאורגן".
ב-2008, המלך הסעודי עבדאללה הזמין את נשיא איראן לשעבר עלי אכבר האשמי רפסנג'אני לבקר בערב הסעודית כדי להשתתף בכנס אסלאמי.
יחסי איראן–ישראל ככלל מחולקים לשניים: לפני המהפכה האיסלמית ולאחריה.
היחסים נעים על פני קשת רחבה של מצבים, ועברו עליות ומורדות רבות.
החל מברית פוליטית ("ברית הפריפריה") בין שתי המדינות בתקופת שושלת פהלווי, והמשך בעוינות לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ועלייתו לשלטון של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
עוינות זו הלכה והחריפה עם השנים בצל אימוץ גישות של אנטי-גלובליזציה, אנטי-ציונות, אנטי-מערביות ואנטי אמריקניזם ככלי מרכזי במדיניות החוץ של איראן שהולידה את "ציר ההתנגדות".
עם הזמן החריף הסכסוך האיראני-ישראלי.
נכון לעשור השלישי של המאה ה-21, בין ישראל לאיראן שוררות עוינות ואיבה, וזאת על רקע הסיוע לסורים ותוכנית הגרעין האיראנית.
עד המהפכה האיראנית של 1979 נהנתה ישראל מיחסי ידידות עם איראן (שבאותה תקופה הייתה תחת שלטונה של שושלת פהלווי), ואיראן נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל.
שנות המדינה האימפריאלית של איראן
בשנת 1947, בהצבעה על תוכנית החלוקה, הצביעה איראן נגד הקמתה של מדינת ישראל.
אולם בשנת 1950 הייתה איראן בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבין-לאומית, בהכירה בישראל "דה-פקטו" במרץ 1950, והייתה המדינה השנייה במזרח התיכון שעשתה זאת.
איראן אף הקימה נציגות שלה בישראל, אך ב-11 ביולי 1951 הודיעה איראן על ביטול הכרתה במדינת ישראל וסגירת שגרירותה בישראל.
ענייני איראן בישראל יוצגו בשנים שלאחר מכן בידי שגרירות שווייץ.
במהלך שנות ה-50 הייתה איראן חברה בברית בגדאד עם עיראק.
ואולם לאחר ההפיכה בעיראק בשנת 1958 הידרדרו יחסי איראן ומדינות ערב, ואיראן החלה להדק את הקשרים עם ישראל.
אחרי מלחמת סיני ב-1956 חלה התקרבות משמעותית בין ישראל ואיראן.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, בעזרת יועצו, אליהו ששון, פיתחו את "דוקטרינת הפריפריה" שהעיקרון המנחה שלה היה יצירת שיתופי פעולה עם מדינות ומיעוטים שאינם ערבים במזרח התיכון.
באותן שנים השאה מוחמד רזא פהלווי, החל ליישם תוכנית רפורמות שפעלה לקדם ערכים של ליברליות וחילון.
תהליך זה מצא בישראל בת ברית ובין המדינות החלו להתפתח שיתופי פעולה ובריתות ביטחוניות ומודיעיניות ויחסים כלכליים בין המדינות ובין גופים עסקיים.
במאי 1959 הגיעו לישראל, בחשאי, ארבעה חברי פרלמנט מאיראן והתקבלו בלשכתו של יושב ראש הכנסת נחום ניר בלשכתו בתל אביב.
ביוני 1960 הגיעה משלחת מתאגרפים מאיראן לישראל, כחלק מהידוק הקשרים.
על פיתוח הקשרים מטעם ישראל היו מופקדים צבי דוריאל, מאיר עזרי – שהחל את דרכו כעוזרו של דוריאל ולאחר מכן היה ציר ושגריר באיראן – ויעקב נמרודי שהיה שליח ביטחוני באיראן.
פקיד קונסולרי מאיראן נשלח לישראל ופעל משגרירות שווייץ.
בראשית 1960 התפרסם שבכוונת איראן לפתוח נציגות בישראל, אך הדבר נדחה בלחץ מדינות ערב ופקיסטן.
ב-23 ביולי 1960 אמר השאה במסיבת עיתונאים כי איראן הכירה בישראל, כי הכרה זו אינה חדשה, וכי סגירת הנציגות בתל אביב נבעה מבעיות תקציביות.
הודעה זאת הביאה לתגובות נזעמות ביותר מצד מדינות ערב, אך איראן עמדה מאחורי ההחלטה להדק את הקשרים עם ישראל.
בדצמבר 1961 ביקר באיראן בחשאי ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ונפגש עם ראש הממשלה עלי אמיני.
ב-18 באוקטובר 1962, לאחר אחרי רעידת אדמה קשה באיראן, נפגש שר החקלאות דאז משה דיין, עם ראש ממשלת איראן ולאחר מכן התקבלה ברכתו של השאה להטיל את משימת שיקום האזור על משלחת מיוחדת מישראל.
מלחמת ששת הימים הביאה לשינוי גם ביחס של האליטות המשכילות ושל שאר העם לישראל.
איראנים רבים בחרו להציב את ישראל במחנה המעצמות הקולוניאליות.
בתקופה מדינית חדשה זו איראן החליטה להחליף את תפקיד מצרים בתמיכתה בפלסטינים, שהתמעטה לאחר מותו של נאצר, "ידידו של השאה ובעל-הברית האמין והחשוב ביותר של איראן מבין כל הכוחות הערבים".
השאה גם הפציר "על פירוק הנשק הגרעיני באזור", שהיה מכוון לישראל.
נהאונדי אף טוען כי כמה חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים אנואר סאדאת הגיע לביקור חשאי אצל השאה בטהראן, ושם כנראה הודיע לשאה על תוכניתו לתקוף את ישראל.
בנוסף לכך ש"מתחילת התקיפה המצרית, השאה אפשר למטוסי התובלה הסובייטים הכבדים להעביר אספקת ציוד צבאי לקהיר דרך מרחב האוויר האיראני...", ולאחר מכן גם הוא הורה על הענקת סיוע מידי על-סך מיליארד דולר למצרים.
בשנת 1975 בעקבות ההסדר האיראני-עיראקי על שט אל-ערב הופסק שיתוף הפעולה הישראלי-איראני בעניין הלחימה העקיפה בעיראק והסיוע לכורדים במלחמתם הגרילית, ובמקום החלו להתחמם היחסים בין איראן לעיראק, ובתוך כך גם היחסים בין השאה לסדאם חוסיין.
עדות ליחסים קרובים אלו ניתן למצוא בכך שסאדאם היה מבין הראשונים לשלוח לשאה נורת אזהרה בדבר הסכנה המרחפת על שלטונו, ואף להזהירו מפני רוחאללה ח'ומייני.
במוסדות בין-לאומיים החלה איראן להימנות בין המדינות המגנות את ישראל, דבר שהגיע לשיאו בתמיכת איראן בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, בשנת 1975, החלטה שהשוותה את הציונות לגזענות.
כמו כן, בריאיון שהעניק השאה למייק וולאס בשנת 1976 נשמע השאה משתמש בטיעונים אנטישמים מובהקים ובהם שישראל שולטת על כלל כלי-התקשורת בארצות הברית ובעולם.
כמו כן טען כי הלובי היהודי בארצות הברית הוא המשפיע ביותר על מדיניותה של ארצות הברית וכי לישראל יש שליטה על כלל המהלכים האמריקאים ועל כלל ענייני המדינה.
כל ראשי ממשלות ישראל מאז ראשית שנות השישים ביקרו באיראן (לוי אשכול ב-1966 וגולדה מאיר ב-1972), וכך גם שרי החוץ ורבים אחרים, בהם מפקדיו הבכירים של צה"ל וראשי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
מן העבר השני הגיעו לביקורים ראשי הצבא האיראני, שרים ואישים בכירים רבים.
יחסי הכלכלה היו מפותחים ביותר, ואיראן המשיכה למכור לישראל נפט על אף לחצי מדינות ערב.
לצורך עסקאות הנפט בין המדינות הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים וסגירת תעלת סואץ חברה משותפת – חברת Trans Asiatic Oil, שמשרדיה שכנו ברמת גן.
כמו כן, הוקם קו צינור אילת-אשקלון, שהזרים את הדלק הגולמי האיראני שהגיע לאילת דרכו אל הים התיכון, ומשם למדינות שונות.
עד 1979 חברות ישראליות קיימו פעילות כלכלית ענפה באיראן, וישראל עזרה לאיראן בפיתוח החקלאות ומי-השתייה.
מומחים ישראליים נשלחו לשמש כמדריכים חקלאיים באיראן, והתקיים ייצוא ביטחוני גדול של חברות כמו 'רפאל' ו'תדיראן'.
באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות כמו סולל-בונה שבין היתר בנתה את מלון הילטון בטהראן, רסקו שבנתה בטהרן מרכז טלקומוניקציה וכן את מלון אינטרקונטיננטל, וחברת "תהל" שתכננה והקימה את מערכת הביוב של טהראן.
בטהרן אף פעל בית ספר ישראלי.
מרבית הנפט יובא מאיראן והוקם מיזם משותף להעברת נפט לאירופה דרך ישראל.
עשרות חברות ישראליות נוספות פעלו באיראן בתחומי הטקסטיל, החקלאות, מוצרי החשמל והצמיגים.
בנוסף היה קו טיסות ישיר וסדיר בין תל אביב לטהרן .
בשנת 1956 נתגלה בדרום מערב איראן עדר יחמורים פרסיים, כ-25 במספר, סמוך לנהרות דז וקרחה , זאת לאחר כמה עשורים שסברו כי נכחד מן העולם.
בעבר היה היחמור הפרסי מצוי בארץ ישראל בחורשים צפופים בגליל, אך משנות ה-20 של המאה ה-20 לא נצפה עוד בטבע וגם לא היה מצוי בגן חיות כלשהו.
בשנות ה-70 הצליחו אנשי רשות שמורות הטבע והגנים להגיע להסכם עם אחיו של השאה על מסירת שני יחמורים פרסיים לישראל, אך העברתם התעכבה.
בינתיים, בשנת 1976 הובאו לארץ שני זוגות מגן החיות הגרמני ושוכנו בגן החיות של תל אביב.
בדצמבר 1978, בעיצומה של המהפכה האיראנית, הודיע אחיו של השאה למנהל רשות שמורות הטבע, אברהם יפה, לשלוח נציג בהקדם לקבלת היחמורים.
מייק ון חרבנברוק, עובד הולנדי בחי-בר ונציגו של יפה, הגיע לטהראן ומצא אותה ריקה מאנשי השאה, אך בדרכו לשדה התעופה הבחין בארבע נקבות מעדר השאח והחליט לצוד אותן במהירות.
ב-8 בדצמבר הגיעו הנקבות בטיסה האחרונה של אל-על מטהראן לישראל והצטרפו לשני הזכרים שהגיעו שנתיים לפני כן.
מבצע להצלתו והשבתו לטבע של היחמור הפרסי בישראל החל עם הקמת גרעין רבייה בחי-בר כרמל.
המבצע נמשך בהצלחה עד ימינו אנו ובזכותו קיים בישראל העדר הגדול ביותר של יחמור פרסי החי בטבע.
הקשרים הביטחוניים היו אף הם הדוקים, והיצוא הביטחוני מישראל לאיראן גאה בעשור האחרון לשלטון השאה.
היו אומנם מכשולים, אך על רקע האינטרסים המשותפים והודות לפעילותם של שני שגריריה של ישראל באיראן – מאיר עזרי ואורי לוברני – ונספח צה"ל יעקב נמרודי, התגברה ישראל עליהם.
איראן וישראל פיתחו קשרים צבאיים ומסחריים הדוקים.
קשרים אלו באו לידי ביטוי בפרויקטים צבאיים משותפים, כגון פרויקט "פרח", הניסיון האיראני-ישראלי לפתח טיל חדש (1977–1979).
בנוסף מכרה ישראל לאיראן אמצעי לחימה שונים, כגון עוזי, וקיימה מפגשים בין הסאוואכ, המוסד ושירות המודיעין הטורקי.
בין המוסד עם ה-SAVAK, המשטרה החשאית של השאה היו קשרים הדוקים.
משלחת צבאית ישראלית גדולה באיראן עסקה במכירת נשק, ייעוץ צבאי ופרויקטים ביטחוניים משותפים.
למרות הקשרים ההדוקים והמיוחדים באופיים שהתפתחו בין שתי המדינות בתקופת השאה, יחסי המדינות לא היו רשמיים-גלויים: איראן לא הכירה בישראל דה יורה, השגרירויות הוצגו כנציגויות כלכליות ודגל לא התנוסס עליהן, הדיפלומטים לא נכללו ברשימות הדיפלומטים הזרים וחילופי ביקורים נשארו חסויים.
לקראת סוף דצמבר 1978 החמיר מאוד מעמדה של ישראל באיראן.
ממקום גלותו בצרפת הצהיר ח'ומייני, כי אם יודח השאה ותקום ממשלה אזרחית חדשה שתיהנה מאמונו, הוא ינתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ויפסיק את זרימת הנפט אליה.
ח'ומייני הורה לנאמניו שלא לעכב את יציאתם של הישראלים מאיראן וקרא שלא לפגוע לרעה בתושבים היהודים של המדינה.
כדי שלא לתת לאנשי הדת עילה להסית נגד ישראל והיהודים החליטה ממשלת ישראל לשמור על "פרופיל נמוך" ביחסיה עם איראן.
אף כי שום עסקה מסחרית לא התבטלה באותה תקופה, הוחלט בירושלים שלא לתת עוד פרסום למהות ולאופי היחסים עם איראן.
בשנת 1979 הגיעה הברית האסטרטגית בין ישראל ואיראן לקיצה.
משטר השאה נפל והוא עזב את איראן בעקבות גל מחאות והאייתולה חומייני שב מגלות.
לאחר עליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה.
ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" יוחס לארצות-הברית), ובתגובה ארצות הברית העבירה את כלל הנשק שהובטח ונקנה על ידי פהלווי טרם המהפכה לישראל.
עם מינויו של מהדי בזרגאן לראש הממשלה הראשון של ה"רפובליקה האסלאמית האיראנית" לאחר נפילת ממשלת שאפור בח'תיאר, ניסתה ישראל לבחון האם ניתן להמשיך בקשרים כלשהם למרות ההצהרות הרשמיות של ח'ומייני לגבי מדינת ישראל.
אולם לאחר שמפקד חיל-האוויר ורוב מפקדי הצבא האיראני הוצאו להורג בשל נאמנותם לשאה, החליטה חברת אל על להפסיק את טיסותיה לטהראן.
למחרת נעשתה ההתקפה הראשונה על משרדי אל על בטהראן ומיד הוחל בפינוי המשפחות הישראליות ונציגי חברות ישראליות מאיראן.
בתאריכים 11–18 בפברואר 1979 חולצו 33 ישראלים מאיראן.
ב-18 בפברואר 1979 נמלטו שגריר ישראל, יוסף הרמלין, וצוות שגרירות ישראל בטהראן מאיראן.
במעמד ראש הממשלה, שר החוץ וחבר "מועצת המהפכה המוסלמית", הניף יאסר ערפאת את דגל פלסטין על בניין השגרירות הישראלית בטהראן.
ימים מעטים לאחר מכן נפגשה קבוצה של אינטלקטואלים יהודים עם האני אל-חסן, בלשכתו של ראש ממשלת איראן, ומסרה לידיו מכתב הזדהות עם אש"ף והסתייגות מהציונות.
תוך זמן קצר הקים אל-חסן ועדים בערים שונות לתמיכה ב"מהפכה הפלסטינית".
התפיסה האנטי-ציונית של הרפובליקה האסלאמית של איראן, והעוינות הנובעת ממנה, הכחשת השואה, הקריאה במוצהר להשמדתה של ישראל והתמיכה ברוח ובחומר בארגונים כחמאס וחזבאללה החולקים עמה את אותה האידאולוגיה אינה עומדת לעצמה אלא מהווה מרכיב חשוב בתפיסת המשטר בנוגע למעמדו של האסלאם בעידן המודרני ולאתגרים הניצבים לפני המוסלמים בעת החדשה.
לפי תפיסה זו, העימות בין המשטר האסלאמי לבין ישראל הוא בבחינת ציר מרכזי במאבק המקיף יותר בין האסלאם לבין המערב האימפריאליסטי ותרבותו החומרנית אשר ישראל נתפשה כמייצגת אותם, ומכאן גם היעדר נכונותה של איראן לפשרה בנושא זה עד כה.
מעבר לאידאולוגיה המוסלמית, המדיניות האנטי ישראלית שירתה את יומרתה של איראן להיות מנהיגת העולם המוסלמי וגורם מרכזי בזירת המזרח התיכון, את נחרצותה להפגין את הצלחת המהפכה האסלאמית ואת המשטמה לשאה והקשר שטווה עם ישראל.
איראן סיפקה נשק לפלסטינים, למשל בקארין איי ובקלוס סי, לחמאס ותמכה בחזבאללה.
יחד עם חזבאללה הייתה איראן מעורבת בפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 ופיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994. דוברים איראנים נוהגים לכנות את ישראל "המשטר הציוני", כינוי שנטבע לראשונה על ידי רוחאללה ח'ומייני, במטרה להציג את השלילה מבחינתם בישראל.
החל משנת 1979 צוין כל שנה יום ירושלים הבין-לאומי כיום הזדהות עם המאבק נגד הציונות.
ישראל מבחינתה מציגה את איראן כמקור העיקרי לסכנה הקיומית שלה ואיום ממשי על תהליך השלום ועל יציבות האזור בכלל.
דוברים ישראלים פועלים להדגיש את הסכנה שבהצהרות האיראניות להשמדת ישראל אל מול טענות של גורמים שונים שאין לייחס להצהרות משקל רב.
איראן כרפובליקה אסלאמית מתחילתה התנגדה לישראל ותמכה בפלסטינים, זאת משום שראתה בישראל כמדינה בלתי חוקית.
הרפובליקה התנגדה לכל הסכם שלום ערבי-פלסטיני עם ישראל, ומתוך התנגדות זו קראה להסכם עזה-יריחו כ"כתם בושה" ו"בגידה חסרת תקדים", ואף קראה להתנגדות אלימה לשם מניעת הסכם זה מלצאת לפועל.
לתפיסתה של איראן ישראל אינה מדינת היהודים שהגיעו לארץ-ישראל על-מנת להקים מדינה ליהודים ולהקריב את עצמם עבורה, אלא היא קנוניה מערבית לשמירת האינטרסים המערביים במזרח-התיכון.
איראן רואה את ישראל כמעין מחסום מערבי אזורי להתאחדות מדינות האסלאם.
ומכאן בעצם רואה את ישראל כשלוחה של ארצות הברית שעליה לעקוף את משוכתה בטרם תוכל להתמודד מול ארצות הברית.
ביטויים לכך ניתן למצוא בכינוייה את ארצות הברית כ"השטן הגדול" ואת ישראל כ"השטן הקטן", שלוחה של ה"שטן הגדול".
הרפובליקה האסלאמית רואה עצמה כיריבה האזורית של ישראל ומבקשת ליצור עמה מאזן-כוחות.
ביטויים לכך ניתן למצוא בהתבטאותו של מוחמד יזדי, ראש הרשות השופטת האיראנית שב-1998 שטען כי איראן מפתחת טילי שיהאב-3 על מנת שיהוו מענה ליכולות הגרעינית של ישראל, ועל מנת ליצור "שיווי-משקל צבאי" עמה.
בדצמבר 2001 אמר אכבר האשמי רפסנג'אני כי "שימוש בפצצה גרעינית נגד ישראל תשמיד אותה לחלוטין, זאת בעוד אותו שימוש נגד עולם האסלאם יגרום רק לנזקים, נזקים המתקבלים על הדעת".
מדיניותה של איראן כלפי ישראל לא השתנתה באופן מהותי בתקופה החל מ-1997 בה כיהן מוחמד ח'אתמי הרפורמיסטי, כנשיא איראן.
בין השאר כינה ח'אתמי את ישראל "מדינה בלתי חוקית" ו"טפיל".
קצב אף טען שהוא דיבר עם ח'אתמי והם לחצו ידיים, אולם ח'אתמי הכחיש זאת.
נשיא איראן מ-2005 ועד 2013 מחמוד אחמדינז'אד, קולני יותר באיבתו לישראל.
הוא הביע פקפוק בהתרחשות השואה וטען שאם האירופים מרגישים צורך לפצות את היהודים על השואה עליהם להקים מדינה ציונית באירופה במקום ישראל.
הנשיא אחמדינז'אד ערך באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", בה הצהיר כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", וכי הקמת מדינת ישראל הייתה צעד תוקפני כלפי האסלאם.
יוזמי הקמפיין העלו את נתוני החשיפה של הקמפיין אשר נחשף לכמעט 33 אלף גולשים מאיראן לעמוד וכ-50 אלף לייקים.
למרות העוינות הרבה נגד ישראל, לא בחלה ממשלתו של ח'ומייני ברכישת נשק מישראל בזמן מלחמת איראן עיראק.
על רקע האינטרס המשותף של שתי המדינות בבלימת עיראק, איראן רכשה מישראל כלי נשק בשווי של 2.5 מיליארד דולר באמצעות מתווכים בעת מלחמת איראן–עיראק, בשנות ה-80 של המאה העשרים.
על פי דוח ועדת הקונגרס האמריקנית שחקרה את פרשת איראן-קונטראס, דוח שפורסם בנובמבר 1987, "מכירת נשק אמריקני לאיראן באמצעות ישראל החלה בקיץ 1985, לאחר שנתקבל אישורו של הנשיא רייגן" במכירת הנשק נכללו: "2,008 טילי טאו ו-235 ערכות עבור טילי הוק נשלחו לאיראן דרך ישראל".
בשנת 1998, איש העסקים הישראלי נחום מנבר נידון ל-16 שנות מאסר בישראל על סחר עם איראן.
במהלך החקירה התברר ש"מאות חברות" מקיימות קשרי עסקים בלתי חוקיים עם איראן.
החל מסוף שנות ה-90 עמדו יחסי ישראל איראן בצל התפתחות תוכנית הגרעין האיראנית והפעילות הישראלית למניעת הגעת נשק גרעיני לידי איראן.
ישראל פעלה נגד תוכנית הגרעין האיראנית במישור הדיפלומטי בקהילה הבין-לאומית, וגם רמזה שאיננה שוללת תקיפה באיראן, אפשרות שהופיעה בעיתונות כבר ב-1998, אם הקהילה הבין-לאומית לא תעצור את פיתוח הנשק הגרעיני של איראן.
כמו כן יוחסו למוסד חיסולים של מדעני גרעין איראניים.
בין השנים 2008–2015 נעשו ניסיונות להכשיל את תוכנית הגרעין האיראני, באמצעי סייבר והתנקשות בבכירים בתוכנית האיראנית.
איראן האשימה את ארצות הברית וישראל בפעילות העוינת.
נכון לשנת 2015 איראן וסוריה הוגדרו כסכנה המשמעותית ביותר למדינת ישראל.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כוחות איראניים של משמרות המהפכה האסלאמית נפרסו בסוריה ולראשונה הגיעו למגע ישיר עם גבול ישראל, מה שעורר, לפי דיווחים לא רשמיים, מספר היתקלויות חמושות בין כוחות שתי המדינות.
ב-3 ביולי 2018 האשים גנרל בכיר איראני את ישראל בגנבת עננים שמורידים גשם באיראן.
השירות המטאורולוגי באיראן דחה את דבריו: "מדינה לא יכולה לגנוב עננים".
בתחילת שנת 2022 צה"ל חשף במהלך מבצע מבצע שומר החומות מל"טים איראניים שוגרו לעבר ישראל ויורטו בדרכם על ידי מטוסי "אדיר" F35. זוהי הפלת הבכורה של מל"ט על ידי מטוס זה.
פעולות בולטות בלחימה בין ישראל לאיראן:
באפריל 2024 תקפה ישראל את קונסוליית איראן בדמשק והרגה את הגנרל האיראני מוחמד רזא זאהדי.
בתגובה לכך, לפנות בוקר יום ראשון, 14 באפריל, איראן שיגרה מאות טילים בליסטיים, טילי שיוט וכטבמ"ים לעבר ישראל.
במבצע ההגנה מגן ברזל יורטו כל הכטב"מים וכמעט כל טילי השיוט.
בתגובה לכך נערכה ב-19 באפריל 2024 תקיפת ישראל באיראן, שבה הותקף בסיס של חיל האוויר האיראני שנמצא ליד העיר אספהאן.
ב-31 ביולי 2024 נהרג ראש הזרוע המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה, בסיכול ממוקד בטהראן, שיוחס לישראל.
איראן ערכה מתקפת טילים נוספת ב-1 באוקטובר 2024, וגם במתקפה זו יורטו מרבית הטילים.
עם זאת, נצפו פגיעות בבסיס נבטים.
ב-26 באוקטובר 2024 תקפה ישראל את איראן במסגרת מבצע ימי תשובה.
בתקיפה נהרס חלק גדול ממערך ההגנה האווירי של איראן ועשרות נכסים של תוכניות הטילים האיראניות הושמדו.
ב-13 ביוני 2025 תקפה ישראל את איראן במסגרת מבצע עם כלביא.
במבצע תקף חיל האוויר הישראלי מטרות רבות באיראן, בשיתוף פעולה עם המוסד.
התקיפה גרמה נזק למתקני הגרעין ולמפעלי הטילים הבליסטיים, ונהרגו בה בכירים במשטר האיראני, וכן מדעני ייצור ופיתוח גרעין.
בשעות הראשונות של התקיפה נהרגו מפקד משמרות המהפכה באיראן, חוסיין סלאמי, ורמטכ"ל צבא איראן, מוחמד באקרי.
כתגובה תקפה איראן את ישראל במתקפה של מאות טילים בליסטיים וכטב"מים לעבר מדינת ישראל, שעשרות מהם פגעו במטרות אזרחיות וצבאיות וגרמו לכ-30 הרוגים ולהרס נרחב.
מערך ההגנה האווירית של צה"ל יירט כ-90% מהטילים, יחד עם סיוע משמעותי של ארצות הברית.
במהלך המבצע בוצעו גם תקיפות אמריקאיות בשטח איראן.
המבצע והתקיפה האיראנית הסתיימו בהפסקת אש לאחר כ-12 יום, בתאריך 24 ביוני 2025.
יחסים עם ממשלת איראן הגולה והאופוזיציה באיראן
מלחמת חרבות ברזל אופיינה בהפגנות משותפות של גולים איראנים וישראלים במדינות המערב, בהן המפגינים האיראנים ביקשו להדגיש כי מדיניות החוץ העוינת של המשטר אינה מייצגת את עמדת העם האיראני.
הפגנות אלו מבטאות ברית אידאולוגית בין מתנגדי הרפובליקה האסלאמית לבין הקהילות היהודיות והישראליות בתפוצות, כאשר אחד המאפיינים המרכזיים של הפגנות אלו הוא הנפה משותפת של דגל ישראל לצד דגל איראן ההיסטורי המעוטר בסמל האריה והשמש, המסמל את ימי השאה שלפני המהפכה ועל כן משמש ככלי לביטוי התנגדות לשלטון האייתוללות.
באפריל 2023 הגיע רזא כורש עלי פהלווי, יורש העצר של השאה אשר הקים ב-2013 הממשלה האיראנית הגולה לביקור בישראל כאורח של שרת המודיעין גילה גמליאל, במטרה להשתתף בטקס יום הזיכרון לשואה ביד ושם, ערך פגישות עם שרי ממשלה וביקור בכותל.
בין היתר הגיע גם לשיחת תנחומים בבית משפחת די השכולה באפרת, לאחר מותם של האחיות מאיה ורינה ואמם לוסי בפיגוע הירי בצומת חמרה שהתרחש במהלך חג הפסח.
בהמשך אותה שנה, מכתב חברי כנסת אשר קרא לתמוך במיעוט האזרי במדינה, עורר את כעסו של פהלווי שראה בו איום של פגיעה בשלמות הטריטוריאלית של איראן.
במהלך המבצע חיל האוויר הישראלי ביצע 1,200 גיחות תקיפה.
הוא תקף והחליש את מנגנוני הדיכוי המרכזיים של המשטר, ובכך אפשר לכוחות אופוזיציה במדינה לפעול נגד המשטר.
במסגרת זו הסיוע הישראלי לעם האירני במאבקו כנגד הרפובליקה האיסלמיתי נתפס כסגירת מעגל היסטורית בין העם היהודי לאירני, כלומר - השבת טובה על הסיוע שכורש נתן ליהודים לשוב לארצם ולשקם את מקדשם במסגרת הכרזת כורש.
יחסי איראן–יפן (בפרסית: روابط ایران و ژاپن, ביפנית: 日本とイランの関係) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין יפן.
היחסים בין המדינות נוסדו באופן רשמי בשנת 1926. במשך ההיסטוריה שמרו שתי המדינות על יחסים חברותיים במידה רבה, ושותפות אסטרטגית חזקה.
בשנת 1878 התקבל שגריר יפן לאימפריה הרוסית, אנומוטו טקאקי, בפני קהל רשמי בסנקט פטרבורג בידי השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר.
עם זאת, יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לאיראן לא כוננו עד שנת 1926. בשנת 1929 פתחה יפן צירות באיראן, ואילו איראן פתחה מצדה צירות ביפן ביולי 1930. אמנת ידידות נחתמה בין שתי המדינות בשנת 1939 ויחסים לבביים נשמרו במהלך מלחמת העולם השנייה עד שנת 1942, כשאירעה הפלישה הבריטית–סובייטית לאיראן.
יחסים דיפלומטיים רשמיים הוחזרו בשנת 1953 אחרי חתימת חוזה סן פרנסיסקו.
בפברואר 1955 שודרגו היחסים בין המדינות לדרג שגרירות, ובשנת 1977 פתחה יפן קונסוליה כללית בח'ורמשהר, אולם זו נסגרה באופן זמני במלחמת איראן–עיראק ובאופן סופי ב-1997.
איראן ויפן חתמו על הסכם פטור מאשרת כניסה בשנת 1974, אולם ההסכם בוטל באפריל 1992 בשל הגירה לא חוקית רחבת היקף של איראנים ליפן.
איראן ויפן גם משתפות פעולה במדיניות חוץ אזורית במזרח התיכון, כמו שיקום אפגניסטן.
מאז 2004 עובדת יפן על פיתוח שדה הנפט החופי של איראן, שנמצא באזאדגאן.
על פי סקר של ה־BBC World שנערך ב־2012, רק ארבעה אחוזים מאזרחי יפן ראו את איראן באור חיובי; 52 אחוזים הביעו דעה שלילית על משטר האייתוללות.
על פי סקר Pew Global Attitudes שנערך באותה שנה ביפן, 61 אחוזים תמכו ב"עיצומים קשים", אך 49 אחוזים הצהירו כי הם מקבלים את איראן עם יכולות גרעיניות - שיעור גבוה יותר מבכל מדינה אחרת.
בדצמבר 2018 הכריז משרד החוץ היפני על הסמל הרשמי של יום השנה ה־90 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
בסמל, שאומץ על ידי שתי הממשלות, מופיעים הדגל הלאומי של איראן והדגל הלאומי של יפן על רקע פריחת הדובדבן, אות לשגשוג ולהידוק היחסים בין השתיים.
מדיניות החוץ של יפן כלפי איראן היא סובלנית ועקבית.
יפן משקיעה באיראן כדי להבטיח אספקת אנרגיה אמינה; היא מייצאת אליה מכוניות ומוצרי חשמל, ומייבאת ממנה מוצרי נפט ומוצרים פטרוכימיים.
היקף הסחר השנתי בין שתי המדינות עומד על 11 מיליארד דולר.
ביוני 2019, גורם ממשלתי ביפן הודיע כי ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, צפוי להיפגש עם המנהיג העליון של איראן, אייתוללה חמינאי ועם הנשיא רוחאני.
היה זה ביקור רשמי ראשון של ראש ממשלה יפני מאז 1978. מטרת הביקור הייתה לתווך בין איראן לארצות הברית ולהקל את המתיחות שעלולה להידרדר למלחמה.
הנשיא טראמפ תמך במאמצי התיווך היפניים.
יחסי איראן–בלארוס הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של בלארוס, שמתקיימים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בשנת 1992 ועד היום.
שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה פורה בתחומים שונים, לרבות ביקורים הדדיים של אישים רמי דרג משתי המדינות.
היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות נוסדו לראשונה במהלך שנת 1992, וזאת זמן קצר לאחר התפרקותה של ברית המועצות, וייסודה של בלארוס כמדינה עצמאית.
ביולי 2004 התקיימה פגישה מיוחדת במסגרת ועדה כלכלית משותפת בין נציגי איראן ובלארוס, אשר במסגרתה נחתם הסכם בדבר חיזוק שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות.
באפריל 2006 שתי המדינות העמיקו את שיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן, וזאת במסגרת מספר ההסכמים כלכליים ומסחריים הדדיים, אשר נחתמו באותו החודש.
בנובמבר 2006 נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, קיים ביקור רשמי בטהראן, במהלכו חתם על מספר הסכמים אשר נועדו לצורך הרחבת שיתוף הפעולה בין המדינות.
במסגרת הסכמים אלו, הודגשה תמיכתה של בלארוס במאמציה של איראן לפתח טכנולוגיה גרעינית.
במאי 2007 התקיימה פגישה רשמית נוספת בין נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, לבין נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו.
במהלך הפגישה, אשר התקיימה אף היא בטהראן, נחתמו הסכמי שיתוף פעולה נוספים בין שתי המדינות, אשר נגעו בין היתר בתחומי הביטחון, האנרגיה והמסחר.
בשנת 2008, היקף הסחר השנתי בין שתי המדינות נאמד בסכום כולל של כ-95 מיליון דולר, כאשר מתוך סכום זה, היקף היצוא מבלארוס לאיראן נאמד בסכום של כ-85 מיליון דולר, והיקף היצוא מאיראן לבלארוס נאמד בסכום של כ-10 מיליון דולר.
אפיק היצוא העיקרי של בלארוס לאיראן הוא דשנים, ואילו אפיקי היצוא העיקריים של איראן לבלארוס הם מכוניות, ענבים, וחלקי חילוף לכלי רכב ולטרקטורים.
באותה שנה, היקף ההשקעות האיראניות בבלארוס נאמד בסכום של כ-13 מיליון דולר, כאשר למעלה מ-10 מיליון דולר מתוכם מגולמים בהשקעות כספיות ישירות.
במהלך אוקטובר 2009, ובמסגרת הודעה משותפת מטעם שתי המדינות, נמסר על הקמתו של בנק משותף לשתי המדינות, וזאת בנוסף לבנק משותף קודם אשר הוקם בשנת 2008. עלות הקמתו של הבנק נאמדה בסכום של 11.5 מיליון אירו, אשר הועבר כולו על ידי ממשלת איראן.
צעד זה נתפס ברחבי העולם המערבי כניסיון איראני לעקוף את הסנקציות הבינלאומיות שהוטלו על המערכת הבנקאית האיראנית, וזאת הודות לשיתוף הפעולה מצד ממשלת בלארוס, שאינה שותפה לסנקציות המוטלות על איראן.
במהלך שנת 2010, איראן חנכה בבלארוס מפעל חדש לעיבוד כבלי נחושת, אשר הוקם בעלות של כ-8 מיליון דולר, ונועד לייצור כ-34,000 טון של כבלי נחושת בשנה.
בעבר דווח כי בלארוס ייצאה טנקים, נגמ"שים ותותחים כבדים לאיראן, וזאת חרף הסנקציות הבינלאומיות, אשר הוטלו על איראן החל משנת 2006.
בינואר 2007 שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בתחום ההגנה.
בחודש מאי של אותה השנה, ובמסגרת הפגישה בין נשיאי שתי המדינות, נידונו תוכניות להרחבת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, בין היתר בתחום הצבאי.
במהלך שנת 2009, דווח כי בלארוס חתמה על הסכם למכירת מערכות טילים טקטיים מתוצרת רוסית לאיראן.
במהלך שנת 2011, דיפלומטים מערביים טענו כי בלארוס חשודה בהברחת חלקי טילים לאיראן, כאשר נטען גם בהקשר זה, כי "בלארוס הופכת לגורם מכריע במאמצי איראן לפתח טילי קרקע-קרקע ויכולות גרעיניות, בייחוד רכיבי ניווט של הטילים".
בעקבות הפגישה בין נשיאי שתי המדינות במאי 2007, איראן העניקה לבלארוס גישה ארוכת טווח לשדה הנפט Jofeir, הממוקם סמוך לגבול איראן-עיראק.
כושר תפוקתו הפוטנציאלי של שדה הנפט, אשר טרם החל לפעול בתקופה זו, נאמד בכ-30,000 חביות נפט ביום.
מדובר בפרויקט האנרגיה הראשון בו משתתפת בלארוס מחוץ לגבולותיה.
נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, הודיע בהקשר זה כי בשעה שהשדה יהפוך לפעיל, הנפט שיחולץ ממנו יעובד בשטח איראן, או לחלופין יחולץ על ידי בלארוס ויימכר בשוקי העולם.
עוד מסר לוקשנקו, כי "איראן מוכנה לסייע לבלארוס לגוון את אספקת האנרגיה שלה".
יחסי איראן–גמביה (בפרסית: روابط ایران و گامبیا, באנגלית: Gambia–Iran relations) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה האסלאמית של גמביה.
היחסים בין גמביה לאיראן התפתחו בקבות עליותו לשלטון של יחיא ג'אמה האסלאמיסט לשלטון בגמביה בהפכיה צבאית ב-1994.
מחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן, היה אורח הכבוד של פסגת האיחוד האפריקאי בעיר בנג'ול, בירת גמביה, שנערכה בשנת 2006. הוא וג'אמה העידו על הקשר הקרוב ביניהם.
גמביה תמכה בזכותה של איראן לפתח את תוכנית הגרעין שלה לצורכי אנרגיה חשמלית.
ניתוק הקשרים בין שתי המדינות
ב-23 בנובמבר 2010, גמביה ניתקה פתאומית את כל יחסיה הדיפלומטיים עם איראן וכל הבכירים האיראנים אשר שהו במדינה הוכרחו לעזוב אותה תוך 48 שעות.
הודעת משרד החוץ הגמבי על ההחלטה לא כללה שום עילה רשמית לניתוק היחסים, אבל "מקורות המקורבים למשרד" אמרו כי גמביה ניתקה את יחסיה עם איראן עקב החרמה ניגרית של טילים איראניים שעשו דרכם לגמביה.
עלא א-דין בורוג'רדי, יו"ר ועדת החוץ וביטחון הפנים של המג'לס, ייחס את הפעולה ללחץ גדול של ארצות הברית, שרצתה ליצור בידוד דיפלומטי לאיראן באותה התקופה.
יחסי איראן–הוותיקן הם היחסים הדיפלומטיים המתקיימים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין קריית הוותיקן.
המגעים הראשונים בין מדינת האפיפיור לבין ממלכת פרס החלו כבר בתקופת שלטונו של עבאס שאה הראשון אשר שלח שליחים אל האפיפיור.
הוותיקן מקיים יחסים רשמיים עם איראן מאז 1954, ויחסים אלו נשמרו גם לאחר המהפכה האיראנית.
ב-1979 שלח האפיפיור פיוס השנים עשר שליח כדי לסייע בפתרון משבר בני הערובה באיראן.
כיום מחזיקה איראן שגרירות בוותיקן.
היחסים בין שתי המדינות נחשבים לחמים למדי חרף העובדה שאיראן היא רפובליקה אסלאמית-שיעית, מאידך - כיוון שתי הישויות הן ישויות בהן לדת יש מעמד עליון, יש ביניהן שותפות ברמה האידאולוגית.
יש אף המוצאים הקבלות בין הפילוג השיעי-סוני באסלאם לפילוג הקתולי-פרוטסטנטי בנצרות.
ב-2008 הצהיר מחמוד אחמדינז'אד שהוותיקן הוא "כוח חיובי לצדק ולשלום".
באוקטובר 2010 פנה אחמדינז'אד לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, והצהיר שהנוצרים והמוסלמים צריכים לפעול יחדיו כדי להיאבק בחילוניות והחומריות בעולם.
באותה הזדמנות, שיבח אחמדינז'אד את האפיפיור על כך שביקר כומר אמריקאי שאיים לשרוף את הקוראן.
בנובמבר של אותה שנה האפיפיור שלח מכתב תשובה בו המליץ על הקמתה של ועדה איראנית-אפוסטולית משותפת על מנת להסדיר את מעמדה של הכנסייה הקתולית באיראן.
יחסי איראן–טורקיה (בפרסית: روابط ایران و ترکیه, בטורקית: İran-Türkiye ilişkileri) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הטורקית.
במשך השנים, היחסים בין איראן לטורקיה היו שלווים, אך לעיתים היו גם מתוחים.
איראן וטורקיה הן שותפות סחר גדולות.
לאיראן ולטורקיה ישנה השפעה הדדית כבדה זו על זו, בשל הקרבה הגאוגרפית, היחסים הלשוניים והאתניים והיבטים תרבותיים רבים משותפים.
ב-22 באפריל 1926, נחתם בטהראן הסכם הידידות הראשון בין איראן לטורקיה.
ב-23 בינואר 1932, נחתם הסכם הגבול הראשון בין איראן לטורקיה בטהראן, במסגרתו בוצעו מספר שינויים בגבול איראן–טורקיה.
בין ה-16 ביוני ל-2 ביולי 1934, ביקר רזא ח'אן, השאה של איראן בטורקיה יחד עם בכירים נוספים ובהם הגנרל חסן ארפה, בהזמנתו של מוסטפא כמאל אטאטורק.
ח'אן התרשם מאוד מתוצאות הרפורמה במודרניזציה של הרפובליקה וראה בכך דוגמה לארצו.
ב-8 ביולי 1937, נחתם הסכם ידידות בין טורקיה, איראן, עיראק ואפגניסטן.
הסכם זה נקרא "הסכם סעדאבאד".
מטרת ההסכם הייתה להבטיח ביטחון ושלום במזרח התיכון.
באוגוסט 1955, נוסדה ארגון האמנה CENTO, הכללה הסכם ביטחון הדדי בין איראן, טורקיה, עיראק, פקיסטן ובריטניה.
ביולי 1964, הוקמה "המועצה האזורית לפיתוח" שמטרתה הייתה לקדם פרויקטים כלכליים משותפים בין איראן, טורקיה ופקיסטן.
תקופה של מתח בין המדינות עברה עם ההפיכה באיראן ב-1979, שגרמה לשינויים משמעותיים באיראן ובמצב הקיים במזרח התיכון.
איראן תמכה במשטר בשאר אל-אסד בסוריה, בעוד טורקיה תומכת באופוזיציה הסורית.
היעדים הגאו-פוליטיים של איראן בסוריה ובעיראק הביאו להגברת החשדנות בין שתי המדינות.
יחסי איראן-טורקיה השתפרו עם המשבר הדיפלומטי של קטר, כאשר איראן וטורקיה תמכו בקטר במשבר הדיפלומטי עם ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות.
דבר נוסף שחיזק את יחסי שתי המדינות הוא התנגדותן להקמת מדינה כורדית, בעקבות משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית.
במאי 2010, ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ערך ביקור לא מתוכנן בטהראן, בתיאום עם נשיא ברזיל לולה דה סילבה, כדי להסכים למיקור חוץ של העשרת האורניום האיראני לארצו כדי למנוע סנקציות נוספות על איראן.
אחרי לחץ גובר של בריטניה וארצות הברית לתמוך בסנקציות נגד איראן, אמר ארדואן: "למעשה, אין כיום נשק גרעיני באיראן, אבל לישראל, שגם היא ממוקמת באזורנו, יש נשק גרעיני.
טורקיה היא אותו מרחק משתיהן.
מה אמרה הקהילה הבינלאומית נגד ישראל עד כה?
זה עליונות החוק או חוק הממונים?".
טורקיה, חברת נאט"ו, אירחה את הקמתה של מערכת הגנה של טילים של נאט"ו בספטמבר 2011. הקמת מערכת היוותה משבר ביחסים בין טורקיה לאיראן.
איראן טענה כי מערכת טילים זו היא "מזימה אמריקאית" שנועדה להגן על ישראל מפני כל מתקפה נגד ישראל, אם ישראל תכוון למתקני הגרעין של איראן.
טורקיה הצהירה כי מערכת נאט"ו אינה גורמת לאיום על אומה, ולא מכוונת לאומה מסוימת.
איראן וטורקיה מקיימות קשרי מסחר וכלכלה טובים מאוד.
שתי המדינות הן חלק מהארגון לשיתוף פעולה כלכלי.
הסחר בין שתי המדינות הולך וגדל.
בשנת 2005, הסחר עמד על כ-4 מיליארד דולר לעומת 1 מיליארד דולר בשנת 2000.
יחסי איראן–גרמניה (בפרסית: روابط آلمان و ایران, בגרמנית: Deutsch-iranische Beziehungen) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היחסים בין המדינות ידעו עליות מורדות עם כינון היחסים ב-1952, כאשר איראן פתחה את משרדה המדיני הראשי בבון.
היחסים הלא-רשמיים בין איראן לרייך הגרמני החלו במאה ה-19. בתקופת השושלת הקאג'ארית, עם חוסר פופולריות גובר של מעצמות העולם, כגון האימפריה הרוסית והממלכה המאוחדת, החלו אינטלקטואלים איראנים רבים בחיפוש אחר "כוח שלישי" שניתן לסמוך עליו כבעל ברית פוטנציאלי.
עם הקמתה של האוניברסיטה המודרנית הראשונה באיראן, העדיף אמיר כביר להעסיק את הפרופסורים האוסטרים והגרמנים.
אפילו נאסר א-דין שאה קאג'אר בעצמו תמך ברעיון של שכירת סגל גרמני בדאר אול-פונון, למרות הלחצים הפוליטיים שהופעלו עליו בכיוון ההפוך, ובנוסף, הוא ראה במערכת המבנית של גרמניה, כמודל ארצו למודרניזציה.
עידן פהלווי הראשון וגרמניה הנאצית
ההפגזה על הפרלמנט האיראני על ידי הרוסים והחתימה על הסכם 1919, הטמיעו את שורשי החשדנות נגד הממלכה המאוחדת ורוסיה.
בשנות השלושים, הקשרים בין רזא לגרמניה הנאצית התהדקו.
הכלכלה והמדינה המודרנית של גרמניה הנאצית הרשימו מאוד את השאה, ומאות גרמנים היו מעורבים בכל התחומים של איראן, מהקמת מפעלים לסלילת כבישים, מסילות רכבת וגשרים.
בין השנים 1939–1941, הייתה איראן שותפת הסחר הגדולה ביותר של גרמניה הנאצית (כ-50% מהסחר של גרמניה הנאצית).
ב-1941, הכריחו בעלי בריתו של רזא ח'אן לוותר על כס המלכות לטובת בנו, מוחמד רזא פהלווי.
הבריטים הסיקו כי הפרו-נאצים בממשלה האיראנית, כגון פזלאללה זאהדי מתכננים התקוממות כללית בשיתוף פעולה עם הכוחות הגרמנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלחו מתנדבים איראנים לגרמניה כדי להילחם במלחמה לצד הגרמנים.
בקשרים מסחריים, היחסים בין איראן לגרמניה המערבית היו הרבה יותר גדולים מכל המדינות האירופאיות עד 1974.
ב-1972, בעקבות ביקורו של הקנצלר וילי ברנדט בטהראן.
בעקבות הביקור, נחתם הסכם בין גרמניה המערבית לאיראן אשר יסדיר את ייצוא הגז האיראני לגרמניה.
ב-1975, הפכה גרמניה לספקית השנייה בגודלה בעולם לאיראן של סחורות לא-צבאיות.
הנס-דיטריך גנשר היה שר החוץ המערבי הראשון שביקר באיראן שלאחר המהפכה האסלאמית במדינה של 1979, ב-1984.
אף כי גרמניה המערבית הייתה ספקית טכנולוגיה מרכזית לסאדאם חוסיין ועיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, ובמיוחד לתוכנית הנשק של חוסיין.
עם זאת, גרמניה המערבית שמרה על יחסים טובים עם איראן.
לאחר המלחמה, גרמניה הפכה יותר ויותר לשותף סחר עיקרי של איראן.
ב-17 בספטמבר 1992, נרצחו מנהיגי המורדים האיראניים-כורדים, סאגד שרפנדי, פתח עבדולי, הומאיון ארדלאן ומתרגם במסעדה היוונית "מיקונוס" שבברלין בירת גרמניה.
במשפט מצאו כי הרוצחים הם קאסם דראבי, אזרח איראני ועבאס עבאס הלבנוני.
הם נאשמו ברצח ונגזר עליהם מאסר עולם.
שני לבנונים נוספים, יוסף אמין ומוחמד אטריס הורשעו בביצוע עבירות רצח.
בפסק דין מה-10 באפריל 1997, הוציא בית המשפט צו מעצר בינלאומי לשר המודיעין האיראני, עלי פלאחיאן.
זאת, לאחר שהצהיר כי ההתנקשות הוזמנה על ידו בידיעה של המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי והנשיא אכבר האשמי רפסנג'אני.
ב-2004, שלח ראש עיריית טהראן, מחמוד אחמדינז'אד, לימים נשיא איראן, מכתב בו הוא מתנגד ללוח ההנצחה שבכניסה למסעדה וכינה אותו "עלבון לאיראן".
קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל אמרה ב-4 בפברואר 2006, לרגל כנס הביטחון השנתי במינכן, כי על העולם לפעול כדי למנוע מאיראן להשיג נשק גרעיני.
באותו החודש, היחסים התדרדרו עוד יותר לאחר פרסום מאמר גרמני שבו הוצגו קריקטורות המתארות את נבחרת הכדורגל הלאומית של איראן, עם פצצות המחוברות לגופיות השחקנים.
במחאה, הפגינו סטודנטים נגד הקריקטורה וזמרו "מרקל=היטלר".
ב-2016, אמר שר הכלכלה הגרמני זיגמר גבריאל כי איראן יכולה לקיים יחסים טובים יותר עם גרמניה רק אם תכיר בזכות קיומה של ישראל.
ב-2020 היחסים חוו התדרדרות נוספת, כאשר ממשלת גרמניה הודיעה שתגדיר את חזבאללה כארגון טרור.
איראן איימה שגרמניה תישא בתוצאות אחרי מעשה זה.
ב-2023 הכריזה גרמניה שתמשיך במדיניות האמברגו על איראן, בתגובה לכך איראן סילקה שליש מפקחי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית שפיקחו על מתקני הגרעין שלה, שרובם גרמנים.
במרץ 2024, בית המשפט העליון בדיסלדורף קבע כי "סוכנויות המדינה של איראן" היו מעורבות בניסיון ההצתה בבית הכנסת בבוכום.
בעקבות החלטת בית המשפט, משרד החוץ הגרמני הורה לזמן את שגריר איראן לשיחת נזיפה.
באפריל 2024, זימן משרד החוץ האיראני את שגרירי גרמניה, הממלכה המאוחדת וצרפת בעקבות "העמדה הלא-אחראית" של המדינות ביחס למתקפה האיראנית על ישראל.
ביולי 2024, החליטה ממשלת גרמניה לסגור את המרכז האסלאמי של המבורג.
משרד הפנים טען כי המרכז האיסלאמי של המבורג פועל כנציג ישיר של השלטון העליון באיראן ולהביא מהפכה איסלאמית לגרמניה.
בתגובה, איראן זימנה את השגריר הגרמני בטהראן באוגוסט 2024, כמה שבועות לאחר סגירת המרכז האסלאמי, מנהל המרכז נדרש לעזוב את גרמניה.
באוגוסט 2024, לאחר ההתנקשות באסמאעיל הנייה על אדמת איראן, מנהיגי גרמניה, צרפת ובריטניה יצאו בהצהרה משותפת כי איראן צריכה להימנע ממתקפה ותישא באחריות לכל תקיפה בישראל.
בספטמבר 2024, לאחר שדווח כי איראן סיפקה לרוסיה טילים בליסטיים, גרמניה צרפת ובריטניה פרסמו הצהרה משותפת שמגנה את ההחלטה האיראנית והכריזו כי יאסרו על אייר איראן, חברת התעופה האזרחית של איראן לטוס במדינותיהן.
באוקטובר 2024, בעקבות המתקפה האיראנית על ישראל, זימנה גרמניה את שגריר איראן בברלין לשיחה.
בתגובה, זימנה איראן את שגריר גרמניה בטהראן.
באוקטובר 2024, היחסים בין גרמניה לאיראן הדרדור לאחר הוצאתו להורג של ג'משיד שרמהד, מתנגד שלטון איראני-גרמני.
ממשלת גרמניה סגרה את כל שלוש הקונסוליות האיראניות בארצה והפצירה באיחוד האירופי להוסיף את משמרות המהפכה לרשימת ארגוני הטרור שלו.
הצעד הגיע לאחר שמשרד החוץ הגרמני זימן את שגריר איראן לשיחת הבהרה, ושגריר גרמניה בטהראן הביע מחאה בפני שר החוץ האיראני.
בעקבות זאת, השגריר הגרמני הוחזר להתייעצות.
ביוני 2025 בעיצומו של מבצע עם כלביא קנצלר גרמניה פרידריך מרץ, הוציא הודעת תמיכה בישראל וטען כי 'ישראל עושה את "העבודה המלוכלכת" בשביל כל אירופה ומעיזה לפעול שכולם חוששים'.
איראן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ועד אוקטובר 2024 החזיקה גם 3 קונסוליות בהמבורג, פרנקפורט ומינכן.
גרמניה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן בלבד.
יחסי איראן–הודו (בפרסית: روابط ایران و هند, בהינדי: भारत-ईरान सम्बन्ध) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין [[איראן|הרפובליקה האסלאמית של איראן]] ובין הרפובליקה של הודו'''.
למדינות שיתופי פעולה רבים בנושאי ביטחון, אנרגיה, סחר וחינוך.
היחסים הרשמיים כוננו לראשונה ב-1950, ושתי המדינות חתמו באותה שנה על הסכם ידידות.
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין הודו לאיראן בימי השאה התקררו עקב תמיכה בצדדים נגדיים - הודו כחלק מהמדינות הבלתי-מזדהות צידדה בברית המועצות, בעוד איראן צידדה בארצות הברית.
בעקבות המהפכה האיראנית היחסים התחממו, אך תמיכת איראן בפקיסטן ותמיכת הודו בעיראק מנעו שיתופי פעולה משמעותיים.
בשנות ה-90 שתי המדינות תמכו ב באפגניסטן כאשר פקיסטן תמכה בשלטון הטליבאן.
שתי המדינות תמכו בממשלתו של אשרף גאני אחמדזאי בגיבוי אמריקאי.
ב-2002 שתי המדינות חתמו על הסכם שיתופי פעולה ביטחוניים.
ב-2011 העיצומים נגד איראן הובילו את הודו לבטל עסקאות ענק ולהעברת פיצוי בנקאי של 5 מיליארד דולר דרך טורקיה.
ב-2016 ביקר ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי באיראן.
הביקור התמקד בקשרי סחר ואנרגיה בין שתי המדינות.
ב-2017, טרם ביקורו של מודי בישראל, קרא עלי ח'אמנאי ל"מוסלמים המדוכאים" להתקומם ב"פלסטין, תימן וקשמיר", ובכך תקף את מדיניות הודו בחבל קשמיר.
ב-2018, הסנקציות האמריקאיות בעקבות ביטול הסכם הגרעין הובילו את שר הנפט של הודו להורות על חיפוש חלופות לנפט האיראני, אשר הודו היא בין הצרכניות הגדולות ביותר שלו.
בין המדינות עוברות יותר מ-425,000 חביות נפט ביום, הסחר המוערך בכ-12 מיליארד דולר אמריקני.
שתי המדינות משתפות פעולה במסגרת המסדרון הצפוני דרומי שמטרתו יצירת נתיב סחר אלטרנטיבי לסחר האירופי-הודי.
בעת הכיבוש הערבי על איראן, אמגושים פרסים רבים היגרו להודו, דבר שהוביל לקשרים חמים בין המדינות המודרניות.
בין האמגושים ההודיים ניתן למנות את הזמר פרדי מרקיורי והמנצח על הפילהרמונית הישראלית זובין מהטה.
בכל שנה לומדים בהודו בערך 8,000 סטודנטים ברמה אקדמאית.
הודו מספקת בתוכניות שונות 67 מלגות לסטודנטים איראניים.
יחסי איראן–יוון (בפרסית: روابط ایران و یونان, ביוונית: Ελληνοϊρανικές σχέσεις) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה ההלנית.
בין שתי המדינות קיימים קשרים במשך אלפי שנים, והן חולקות קשרים היסטוריים ותרבותיים נרחבים.
כיום, שתי המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים, וליוון יש שגרירות בטהראן, ואילו לאיראן יש שגרירות באתונה.
בסוף המאה ה-6 לפנה"ס שלטה הממלכה האחמנית על כל אזור אסיה הקטנה (באזור זה היו גם קבוצות יווניות אתניות), וכמו כן היא שלטה גם על רבים מאיי יוון, תראקיה ומוקדון (שני האחרונים היו אזורים גדולים בצפון יוון).
עם השנים היחסים בין שתי הממלכות השתנו והם הפכו מיריבות מושבעת בתקופת מלחמת פרס–יוון ליחסים לבביים, לאחר שאלכסנדר הגדול ניצח את ממלכת פרס.
אלכסנדר העריץ את התרבות הפרסית, והוא רצה ליצור תרבות יוונית-פרסית מעורבת, שתיצור הרמוניה בין שני העמים.
יחסים אלו, של לבביות עזה, נמשכו מאות שנים.
ממלכת פונטוס ששכנה באסיה הקטנה שהתקיימה בין 281 לפנה"ס עד שנת 62 לספירה, היא דוגמה מובהקת לישות בה שתי התרבויות, היוונית והפרסית השתלבו.
בתקופת ימי הביניים היו האימפריות הסאסאנית והביזנטית שתי המעצמות החזקות ביותר באירופה ובמערב ומרכז אסיה באותה עת.
בין שתי האימפריות התקיימו סכסוכים רבים, במהלכם אף הגיעה האימפריה הסאסאנית לקונסטנטינופול בירת האימפריה הביזנטית.
כיום, באיראן יש קהילה נוצרית קטנה.
בטהראן יש כנסייה יוונית אורתודוקסית שנפתחת בעיקר במהלך השבוע הקדוש.
ב-31 במאי 2018, השעתה הפדרציה האיראנית לכדורגל, את יחסיה עם יוון בעקבות ביטול משחקי הידידות בין שתי המדינות שתוכננו להיערך באיסטנבול.
בינואר 2020 ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס הודיע כי הוא תומך בארצות הברית כשחיסלה את קאסם סולימאני, מה שעורר זעם רב באיראן.
יחסי איראן-אלג'יריה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית.
אלג'יריה היא אחת מהמדינות הסוניות היחידות שיחסיה עם איראן ידידותיים, על אף שאזרחי איראן ברובם שיעים, בעוד רוב אזרחי אלג'יריה סונים.
עם זאת, אף על פי ששתי המדינות נהנות ממערכת יחסים ידידותית, לעיתים היחסים בין שתי המדינות נעשו מתוחים, בתקופת מלחמת האזרחים האלג'יראית בשנות ה-90, ובעקבות מצבה הנוכחי של איראן בקרב העולם הערבי.
עם זאת, שתי המדינות קשורות בקשר הדוק, בשל הנייטרליות של אלג'יריה בנוגע לסכסוכים בעולם הערבי בין סעודיה לאיראן ובשל תמיכתן המשותפת בחזית פוליסריו.
כיום, לאיראן יש שגרירות באלג'יר ולאלג'יריה שגרירות בטהראן.
בתקופת האימפריה המוסלמית וכיבוש אלג'יריה על ידי המוסלמים, שושלת רוסטמיד, שהייתה שושלת אסלאמית מפורסמת באלג'יריה, הייתה ממוצא פרסי.
לאחר עצמאות אלג'יריה, עד מהרה נוצרו יחסים דיפלומטיים בינה ובין איראן, אולם בשל המרחק הגאוגרפי בין שתי המדינות והיעדר אינטרסים, נותרו יחסי שתי המדינות צנועים למדי.
לאחר המהפכה האיראנית ונפילת השאה, שימשה אלג'יריה כנציגתה של איראן בארצות הברית מ-1981 עד מלחמת האזרחים האלג'יראית.
בשנת 1991 פרצה מלחמת האזרחים האלג'יראית, לאחר שהממשלה ביטלה את תוצאות הבחירות הדמוקרטיות שבהן זכתה מפלגה אסלאמית.
במהלך המלחמה האשימה ממשלת אלג'יריה את איראן כי יחד עם ערב הסעודית, מרוקו, סודאן ולוב, היא מתערבת בסכסוך פנימי וכי היא תומכת ב"קבוצה האסלאמית המזוינת", נגדה נלחמה הממשלה.
נשיא אלג'יריה, שאד'לי בן ג'דיד, האמין כי אלג'יריה אינה יכולה להפוך לאיראן חדשה, והאסלאמיסטים, שנתמכו על ידי איראן וסעודיה, דוכאו.