tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב שני הם מגיעים לעיירה במטרה להיפגש עם עורך הדין רנקילור (מילס מלסון) אך בדרך נפגש אבנעזר עם רב החובל הוסיסון (ברנרד לי) ומסתודד אתו.
הוסיסון מפתה את דייוויד לעלות לביקור על ספינתו וחוטף אותו לעבוד כעבד על הספינה.
הוא עושה זאת לאחר שאבנעזר שילם לו 20 פאונדס תמורת החטיפה.
לאחר שאחד המלחים, שאון (ניאל מקגיליס) הורג במכות את נער הסיפון, מתמנה דייוויד לנער הסיפון ולעוזרו של הוסיסון שבוטח בו ומראה לו את מחסני הנשק של הספינה.
בערפל כבד מתנגשת הספינה בסירה שיושביה טובעים פרט לאלן ברק סטיוארט (פיטר פינץ').
אלן הוא ממנהיגי המורדים היעקוביטים ומבקש מהוסיסון להורידו לחוף בסקוטלנד תמורת כסף רב שהוא מראה לו.
הסיסון מסכים אך דייוויד שומע שהם מתכננים לרצוח את אלן ולשדוד את כספו.
הוא מתחבר לאלן ושניהם מתבצרים בתא הנשק ומפילים חללים בתוקפים.
לבסוף נכנע הוסיסון ומשיט את הספינה לחוף אך היא מתנגשת בסלעים וכולם טובעים פרט לדייוויד ואלן.
שניהם עוברים חוויות קשות כדי לחמוק מהבריטים שרודפים אחריהם לאחר שהוצע פרס של 100 פאונדס על מי שיסגיר את אלן שלטענתם הוא הרג את גובה המיסים הראשי שכונה "השועל האדום".
הם מתבוססים בבוץ ובגשמים עזים ובאחד הבתים מנסה אלן להתעמת בדו-קרב עם יריבו רובין מקגרגור (פיטר אוטול) אך מחליט להחליף את החרבות בנגינה על חמת חלילים שבה מנצח מקגרגור.
לבסוף הם עוברים בהצלחה את המשמר בטירת סטרלינג ומגיעים לקרמונד.
הם מצרפים אליהם את עורך הדין רנקילור ואלן מצליח להוציא מאבנעזר הודאה כי שילם להוסיסון 20 פאונדס כדי שיחטוף את דייוויד.
ברגע זה יוצאים רנקילור ודייוויד ואבנעזר המופתע יודע כי הפסיד.
בסוף נשאר דייוויד כבעל הבית ואלן עולה על ספינה בדרכו לצרפת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס מקארתורדייוויד בלפורפיטר פינץ'אלן ברק סטיוארטלוחם סקוטיברנרד ליהוסיסוןרב חובלרובין לוריאבנעזר בלפורפיטר אוטולרובין מקגרגורלוחם סקוטיניאל מקגיניסשאוןמלחמילס מלסוןרנקילורעורך דין
חטופות הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2018 בבימויו של ברט דונוהו, ומככבים בו ברוס ויליס, קול האוזר, שון אשמור, אשטון הולמס, מליסה בולונה, סופיה בוש ומייק אפס.
הוא נכתב על ידי ניקולס ארון מצנאטו.
הסרט הוקרן לתקופה קצרה בבתי הקולנוע ויצא בווידאו על פי דרישה על ידי חברת ההפקות "Lionsgate Premiere" ב-12 בינואר 2018.
הסרט מתמקד בחייהם של האחים מקגרגור.
שניים מהאחים, דקלן וברנדון, שירתו בצבא ולכן יש להם מומחיות בנשק.
הצעיר שבהם, רומן, מאורס לאהבת ילדותו, מיה, והשניים עומדים להתחתן.
בעוד שדקלן לוקה בהפרעת דחק פוסט-טראומטית מעברו בצבא ולברנדון יש משפחה לדאוג לה, מיה ורומן מנסים מימי.במהלך אחת ממסיבת הרווקות שלה, מיה מכעיסה שני בריונים קטנים, וינס ופרנק, שניהם עובדים כסוחרי מין עבור מאפיונר מקומי בשם מקס ליווינגסטון.
מיה מעליבה את וינס ופרנק ולכן הם חוטפים אותה מהמועדון ולוקחים אותה לבוס שלהם.
בינתיים, הבלש ג'יימס אייברי מנסה ללא לאות לאסוף ראיות נגד מקס ליווינגסטון אבל לא מצליח למצוא שום דבר לגיטימי.
כמו כן, השחיתות הקיימת בהיררכיות הגבוהות יותר של המשטרה כובלות את ידיו.
לפני שנחטפה, מיה השאירה הודעה קולית לרומן שמסביר את המצב.
כשהבין שהניסיון הצבאי של אחיו יכול להועיל, רומן מתקשר לדקלן ומבקש ממנו עזרה.
דקלן מבצע תחילה שיחה למשטרה ולאחר מכן מנסה לפשוט על בית בו הוא חושד שמיה מוחזקת.
לרוע מזלו, מיה לא נמצאת בשום מקום, ושלושת האחים מכניסים את עצמם לצרות רציניות בגלל הפרות של חוקים רבים.
זה מוביל אותם לאייברי, שמבטיח להם שהוא יעזור להם להציל את גיסתם לעתיד ואף מזהיר אותם להתרחק מהתיק.
דקלן, לעומת זאת, מסרב להיענות לבקשת הבלש.
כתוצאה מכך, שלושת האחים עוטים על עצמם אפודים וכלי נשק ברמה צבאית ויוצאים להציל את מיה.
ברגעים האחרונים של הסרט, שלושת האחים פושטים על מחסן שבו מקס מתכוון להחביא את הנשים שנחטפו במשאיות לפני שהוא שולח אותן ללאס וגאס.
הפשיטה עוברת כמתוכנן, ושלושת האחים מצילים את מיה אך גם נשים רבות אחרות שסחרו בהן.
אולם ברגע שהם חוזרים הביתה, מקס מופיע עם אנשיו, והם תוקפים אותם.
במהלך הפשיטה הביתית, ברנדון נורה ומת במקום, אך דקלן מצליח להרוג ביעילות את כל אנשיו של מקס.
מקס מצליח לברוח מהמקום לפני שהוא נורה על ידי דקלן.
לקראת הסוף, דקלן ורומן נעצרים על ידי השוטרים, אך מקס עדיין יוצא לחופשי.
כתוצאה מכך, אייברי מגיע להחלטה ומתפטר מעבודתו כשוטר.
לאחר מכן הוא פונה אל המחבוא הסודי של מקס ויורה בו לפני שהוא יוכל לברוח מהעיר.
ברוס ויליס - הבלש ג'יימס אייברי
קול האוזר - דקלן מקגרגור
שון אשמור - ברנדון מקגרגור
אשטון הולמס - רומן מקגרגור
סופיה בוש - הבלשית ברוק בייקר
מייק אפס - מקס ליווינגסטון
טיפאני ברוואר - ג'סי מקגרגור
ג'נה בי קלי - היילי
פטריק סנט אספריט - המלנד
מתיו טי מצלר - ריצ'רד
בריאן פוסטר - ברנדון הצעיר
הצילום העיקרי של הסרט החל בקליבלנד, אוהיו, במרץ 2017. צילומי אוויר של לוס אנג'לס כללו את הבלש סמואל אייברי, תחנת המשטרה המרכזית הישנה וקליבלנד.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג אישור של 0% על סמך 13 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 2.6/10. ב-Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 28 מתוך 100, המבוסס על שישה מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
החטוף (באיטלקית: Rapito, באנגלית: Kidnapped; בארצות הברית: Kidnapped: The Abduction of Edgardo Mortara) הוא סרט דרמה היסטורית איטלקי משנת 2023, בבימויו ובכתיבתו של מרקו בלוקיו, בשיתוף סוזנה ניקיארלי.
הסרט עוסק בפרשת מורטרה, סיפורו של הילד היהודי אדגרדו מורטרה שנחטף ממשפחתו בידי שלטון מדינת האפיפיור וגודל כקתולי.
הסרט התחרה על דקל הזהב בפסטיבל קאן לשנת 2023, והוקרן בבכורה עולמית ב-23 במאי 2023. הסרט יצא לאקרנים באיטליה ב-25 במאי 2023. הוא קיבל 11 מועמדויות בטקס פרסי דוד די דונטלו ה-69, וזכה בחמישה מהם, כולל בפרס התסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 1851, אדגרדו מורטרה הוא הילד השישי במשפחה יהודית מבולוניה, אז חלק ממדינת האפיפיור.
משראתה המשרתת הנוצרייה של המשפחה, אנה מוריזי, כי הילד חולה מאוד, היא הטבילה אותו בסתר, מחשש שימות מבלי להיגאל ויגיע ללימבו.
הילד שרד, אך שבע שנים לאחר מכן סיפרה אנה לפייר גאטנו פלטי, ראש האינקוויזיציה המקומית, על ההטבלה.
מכיוון שעל פי חוקי מדינת האפיפיור אין לגדל נוצרי בידי לא-נוצרים, הורה פלטי להרחיק את הילד ממשפחתו.
ב-24 ביוני נלקח אדגרדו בכפייה והועבר לרומא, לבית הקטכומנים – מוסד לחינוך ילדים מיהודים מומרים.
הוריו של אדגרדו, מומולו ומריאנה, ניסו לעורר דעת קהל, ועוררו זעם בקרב אינטלקטואלים באירופה ומעבר לה.
האפיפיור פיוס התשיעי, שבעת ההיא עמד בפני משבר פוליטי חמור ואיבד מיוקרתו, החליט להיאחז במקרה ולחנך את הילד בעצמו.
הוא העניק לו טבילה פומבית נוספת (שאין לה צורך הלכתי) במטרה להבהיר את שייכותו לכנסייה הקתולית.
אדגרדו גודל והתחנך בסביבה קתולית לחלוטין.
במהלך ביקור הוריו ברומא, האם מריאנה מגלה שבנה עדיין מתפלל בלילות את "שמע ישראל".
בהמשך נאסרו ביקורים נוספים, אלא אם כן כל המשפחה תתנצר.
בני משפחת מורטרה סירבו וניסו לחטוף את הילד חזרה, אך נכשלו ואיבדו את תמיכת הקהילה היהודית ברומא.
ב-1859 נכבשה בולוניה בידי המורדים, והשלטון עבר לממלכת סרדיניה.
פלטי הועמד לדין על חטיפת הילד, אך זוכה משום שפעל לפי החוק שהיה קיים בעת המעשה.
האפיפיור עדיין שלט בעיר, אך ב-1870, בעקבות פרוץ המלחמה הצרפתית–פרוסית, נסוגו החיילים הצרפתים, ורומא סופחה לממלכת איטליה.
אדגרדו, שגודל על ידי האפיפיור, הפך לכומר בשם פיוס מריה.
עם כיבוש רומא, אחיו של אדגרדו, ריקרדו, פנה אליו בבקשה לשוב למשפחה, אך אדגרדו סירב בטענה כי משפחתו האמיתית היא הכנסייה.
לאחר מותו של פיוס התשיעי ב-1878, אדגרדו משתתף בזעם בהשלכת ארונו לטיבר, אך מתחרט ובורח.
שנים לאחר מכן, כשאמו מריאנה גוססת, שב אדגרדו הביתה.
כשהוא לבדו עמה, ניסה להטבילה, אך היא סירבה והצהירה כי היא חיה ותמות כיהודייה.
אחיו גרשו אותו, וזו הייתה כנראה הפעם האחרונה שראה את משפחתו.
בכתוביות הסיום נכתב כי אדגרדו הפך לכומר במסדר הקאנוניקנים הרגולרים, פעל כמטיף ברחבי אירופה ומת בבלגיה ב-1940 בגיל 88.
אנאה סאלה – אדגרדו מורטרה (בילדותו)
לאונרדו מלטזה – אדגרדו מורטרה (בבגרותו)
פאולו פיירובון – פיוס התשיעי
פאוסטו רוסו אלזי – מומולו מורטרה
ברברה רונקי – מריאנה מורטרה
אנדראה גרפלי – אנג'לו פדובאני
סמואלה טנדג'י – ריקרדו מורטרה
קוראדו אינברניצי – השופט קרבוני
פיליפו טימי – ג'אקומו אנטונלי
פבריציו ג'יפוני – פייר גאטנו פלטי
פאולו קלברזי – סבטינו סקצוקיו
אלסנדרו פיורוצ'י – אב דומיניקני
אלסנדרו בנדיני – אב מריאנו
התסריט נכתב בידי מרקו בלוקיו וסוזנה ניקיארלי, בשיתוף אדוארדו אלבינטי ודניאלה צ'זלי.
פינה טוטארו שימשה כיועצת היסטורית.
הצילום בוצע בידי פרנצ'סקו די ג'אקומו, העריכה בידי פרנצ'סקה קלבלי וסטפאנו מריוטי, והמוזיקה המקורית הולחנה בידי פאביו מסימו קאפוגרוסו.
הבמאי האמריקאי סטיבן ספילברג תכנן בעבר סרט על חייו של אדגרדו מורטרה, אך זנח את הפרויקט לאחר שלא מצא שחקן מתאים לתפקיד הילד.
בלוקיו ציין כי סיפור כזה חייב להיעשות באיטלקית, עם דוברים בעלי מבטאים מקומיים.
הסרט הופק על ידי IBC Movie ו-Kavac Film, בשיתוף RAI Cinema, ובשיתוף פעולה עם חברות מצרפת וגרמניה.
הצילומים החלו ביוני 2022 בעיירה רוקאביאנקה, שם נבנתה גרסה של בולוניה של המאה ה-19. לאחר מכן עברה ההפקה לעיירה סביאונטה, ובהמשך נערכו צילומים גם ברומא, פריז ובבולוניה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן ב-23 במאי 2023. ב-25 במאי יצא לאקרנים באיטליה.
בהמשך הוקרן בפסטיבלים בניו יורק ובפוסאן.
בצרפת יצא לאקרנים ב-1 בנובמבר 2023 תחת השם "L'Enlèvement", ובגרמניה ב-16 בנובמבר 2023 בשם "Die Bologna-Entführung".
בבריטניה ובאירלנד הופץ ב-26 באפריל 2024, ובארצות הברית עלה לאקרנים ב-24 במאי 2024 תחת השם "Kidnapped: The Abduction of Edgardo Mortara".
באתר Rotten Tomatoes קיבל דירוג של 86% בהתבסס על 70 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.4 מתוך 10. באתר Metacritic קיבל ציון ממוצע משוקלל של 75 מתוך 100.
פסטיבל קאן (2023): מועמדות לדקל הזהב
פרסי סזאר (2024): מועמדות לסרט הזר הטוב ביותר
מועמדויות נוספות, כולל לסרט הטוב ביותר, לבמאי ולשחקנית הראשית
זכייה – במאי השנה (מרקו בלוקיו)
זכייה – שחקנית ראשית (ברברה רונקי)
זכייה – שחקן משנה (פאולו פיירובון)
זכייה – פרס גוליילמו ביראגי (ללאונרדו מלטזה)
פסטיבל ואיאדוליד (2023): זכייה בפרס התסריט
חטוף הוא ספר אוטוביוגרפי מאת אלי שרעבי, המתאר את קורותיו של שרעבי במהלך 491 הימים שבהם שהה בשבי החמאס ברצועת עזה, לאחר שנחטף מביתו במהלך הטבח בבארי בוקר 7 באוקטובר 2023. הספר פורסם ביוני 2025 בהוצאת סלע מאיר.
הספר הפך לרב-מכר של "ישראל היום", בשבוע הראשון לצאתו.
בנוסף הפך הספר לרב-המכר המהיר בהיסטוריה של הספרות העברית כאשר מכר למעלה מ-20 אלף עותקים בחמישה ימים וזכה באות "ספר זהב".
אלי שרעבי, יליד 1972, הוא חבר קיבוץ בארי, בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול ותואר MBA מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך השנים שימש כגזבר קיבוץ בארי, מרכז המשק ודירקטור.
באוקטובר 2023 עבד כמנהל כספים בקרן ההשקעות אירידיום.
ב-7 באוקטובר 2023, במהלך מתקפת חמאס על יישובי עוטף עזה, נחטף שרעבי מביתו בקיבוץ בארי.
אשתו ליאן ובנותיו נויה (16) ויהל (13) נרצחו במהלך המתקפה.
אחיו, יוסי שרעבי, נחטף גם הוא ונרצח בשבי.
בספרו, שרעבי מתאר את תקופת השבי בעזה, תנאי הכליאה, ניסיונות השכנוע הדתיים מצד החוטפים, והקשרים שנוצרו בינו לבין חטופים אחרים.
הוא מתאר כיצד החוטפים ניסו לשכנע את החטופים לקרוא פסוקים מהקוראן בתמורה למזון, וכיצד הוא וחבריו לשבי סירבו לכך.
הספר עוסק גם בהתמודדותו עם האובדן האישי והכאב הנפשי שנגרם לו במהלך השבי ואחריו.
הספר נכתב והופק בפרק זמן קצר יחסית ולפי רותם סלע מו"ל הוצאת סלע מאיר, העבודה על הספר החלה 48 ימים לאחר שחרורו של שרעבי מהשבי.
הספר הושק ב-30 במאי 2025 באירוע שנערך במוזיאון "אנו" בתל אביב.
שרעבי מרצה על סיפורו בהרצאות בישראל ובעולם עם הרצאה בשם "האור שבקצה המנהרה", בהן הוא משתף את סיפורו האישי ומעביר מסר של תקווה ואמונה.
הספר תורגם לאנגלית על ידי אילון לוי בהוצאת הרפר קולינס ויצא לאור ב-7 באוקטובר 2025. שבוע אחרי שיצא לאור בארצות הברית נכנס למקום הרביעי ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
הספר נבחר לרשימת "100 הספרים שחייבים לקרוא לשנת 2025" שפרסם המגזין טיים.
יצא הספר לאור ב-2025 גם בצרפתית ובאיטלקית וב-2026 גם בפורטוגזית.
הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה הוציאה לאור את המהדורה בעברית של הספר כספר בכתב ברייל, כספר מוקלט (קריינות: ג'וני רוזנבלום) וכספר באותיות גדולות.
חטיבה 188 (לשעבר חטיבה 18 וחטיבה 45), המכונה גם "עוצבת ברק", היא חטיבת שריון סדירה תחת פיקודה של עוצבת געש (אוגדה 36) בפיקוד הצפון של צה"ל.
העוצבה מפעילה טנקי מערכה מדגם מרכבה סימן 4.
חטיבה 18 - הוקמה כיחידת המרגמות הכבדות 120 מ"מ, במהלך ההפוגה השנייה במלחמת השחרור.
מקים החטיבה ומפקדה היה יהודה פריהר.
החטיבה פעלה בנפרד מחיל התותחנים, והשתתפה בין השאר בקרב לטרון ובמבצע חורב.
ב-1949, לאחר המלחמה, הוטמעו המרגמות הכבדות בגדודי התותחנים.
חטיבה 18 אורגנה מחדש בפיקוד דן לנר, כחטיבת חי"ר מילואים, שבמקביל לחטיבת כרמלי, התבססה גם היא על מאגר אנשי מילואים במרחב חיפה והמפרץ.
גדוד 25 קיבל את מספרו כהמשך למספרי הגדודים (21, 22, 23, 24) של חטיבת כרמלי.
כרמלי צמחה מתוך מפקדת ההגנה במרחב חיפה והמפרץ, ובשל כך תג חטיבה 18 סימל את המרחב ואת סמל מפקדת "ההגנה" בחיפה.
תג זה משמש בחטיבה 188 עד היום.
חטיבה 45 - לאחר מלחמת סיני אורגנה כחטיבת מילואים ממוכנת 45, "ברק".
החטיבה כללה את גדוד חרמ"ש 25, גדוד חרמ"ש 74, גדוד טנקים שרמן 39 (גדוד מוגבר שכלל 63 טנקים - 35 טנקי M50, ו-28 טנקי M51), גדוד מרגמות כבדות 527, פלוגת סיור ופלוגת הנדסה.
בהרכב זה לחמה במלחמת ששת הימים, בקרבות השומרון, כולל קרב עמק דותן וברמת הגולן.
חטיבה 188 - ב-1969 חטיבה 45 הוסבה לחטיבת טנקי שוט קל סדירה, מספרה שונה ל-188, וקיבלה אחריות על גזרת רמת הגולן, במקום חטיבה 7 שירדה מהרמה בתום השנתיים בהן החזיקה בגזרה.
חטיבה 188 כללה כעת את גדוד שוט קל סדיר 53 שהועבר מחטיבה 7, גדוד שוט קל סדיר 74, וגדוד שוט קל מילואים 39.
במלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה פרושה ברמת הגולן וב-12 השעות הראשונות של המלחמה, נשאה באמצעות 2 גדודים (74 ו-53) בעיקר עול הבלימה של הכוחות הסוריים ברמת הגולן.
גדוד המילואים 39 לחם תחת חטיבה 4, תחתיה נותר בהמשך.
בתום המלחמה צורף לחטיבה גדוד טנקים 71, כגדוד סדיר שלישי.
החטיבה השתמשה בטנקי שוט קל עד שנת 1992, עת הוחלפו בטנקי מרכבה סימן 3. החטיבה לחמה ופעלה עם טנקי מרכבה סימן 3ד ב"ז במשך 27 שנים.
בסוף שנת 2019 החלה בהצטיידות ובתהליך הסבה למרכבה סימן 4מ 400 המצויד במערכת "מעיל רוח" ומענ"ק משואה 750 וסיימה אותו בשנת 2021.
הגלגולים השונים שעברה החטיבה בשנותיה הראשונות, באים לידי ביטוי בתג החטיבה, שבו אין כל אזכור או רמז לחטיבת טנקים.
בעת ההחלטה על הקמת חטיבת השריון נקבע תג היחידה ככזה הזוכר חסד נעורים לאותה חטיבת חיל הרגלים המיתולוגית.
תג החטיבה, בו מופיע קו החוף של מפרץ חיפה, הוא תג היחידה היחידי מהכוח הסדיר בצה"ל בו מצוירת מפה.
החטיבה השתמשה בטנקי שוט משנת 1969 עד 1992, אז עברה הסבה לטנק מדגם מרכבה סימן 3 ובכך הייתה החטיבה הסדירה האחרונה שהשתמשה בטנקי שוט, כאשר גדוד סופה היה הגדוד האחרון בחטיבה שנפרד מטנק השוט.
ב-1995 שודרגו טנקי החטיבה לסימן 3ב ב"ז ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נוסף לטנקים שריון מודולרי קס"ג.
החל מאוגוסט 2019 הוסבה החטיבה לטנק מרכבה סימן 4מ 400 (עם מעיל רוח) והייתה חטיבת השריון הסדירה האחרונה שעברה לסימן 4מ (אחרי חטיבה 401 וחטיבה 7).
לחטיבה שלושה גדודי טנקים סדירים, גדוד סיוע מנהלתי, וגדוד הנדסה קרבית סדיר הנמצא תחת פיקוד החטיבה:
גדוד 275 – גדוד הסיוע המנהלתי של החטיבה, שהיה בעברו גדוד טנקים של חטיבה 847
גדוד 605 ("גדוד המח"ץ") של חיל ההנדסה
תחת פיקוד החטיבה מספר יחידות נוספות:
פלס"ר – פלוגת סיור (במילואים) האחראית לפעילות האיסוף והסיור הממוכן.
פלחי"ק 358 ("החץ מברק") – פלוגת הקשר והמחשוב האחראית לקשר במפקדת החטיבה ובגדודים.
גדוד 53 (סופה) התחיל את דרכו בתור גדוד 63 שהיה גדוד שריון (צנטוריונים) בחטיבה 14. הגדוד הגיע אל חטיבה 14 כתגבור מבית הספר לשריון ערב מלחמת ששת הימים.
במהלך המלחמה היווה הגדוד מרכיב חשוב בקרב אום-כתף וצומת אבו עגילה בגזרה המרכזית של חצי האי סיני, כחלק מאוגדת שרון ומאמץ ההבקעה בציר המרכזי.
באוגוסט 1967 הועבר הגדוד לחטיבה 7 כאשר זו נפרדה מגדוד הפטון 79. חטיבה 7 בפיקודו של גורודיש הורכבה בשלב זה מגדוד 82 בפיקודו של אברהם רותם וגדוד 63 בפיקודו של יצחק בן-שהם (שניהם גדודי צנטוריונים).
ב-1968 עלתה חטיבה 7 לגיזרת רמת הגולן שם נותרה למשך השנתיים הבאות.
עם המעבר לרמת הגולן, שונה מספרו של גדוד 63 והוא הפך לגדוד 53.
לקראת סוף שנת 1969 חטיבת המילואים 45, בפיקודו של משה בר כוכבא, הועברה לרמת הגולן כדי להחליף את חטיבה 7. החטיבה הורכבה מגדוד 74 שלא מכבר הפך לגדוד שריון (צנטוריונים) וגדוד המילואים 39 שהורכב מחדש.
עם קבלת הגזרה החדשה והסימול החדש בתור חטיבת שריון סדירה, שונה שמה לחטיבה 188. חטיבה 7 שכאמור ירדה מרמת הגולן, השאירה שם את גדוד 53 בפיקודו של יהודה בכר, שצורף לחטיבה 188. בעת הזו גדוד 53 היה גדוד צנטוריונים ותיק ומנוסה בגיזרת רמת הגולן.
במהלך שש השנים שבין מלחמת ששת הימים לבין מלחמת יום הכיפורים, ניהל הגדוד ימי קרב רבים, והיה כח שריון מרכזי בהגנה על רמת הגולן.
גדוד 53 ישב בבסיס גדודי בבתי הכפר הנטוש בעליקה, המקום שלצידו, בסביבות יוני 1973 הועברה מפקדת החטיבה כולה (מבסיסה הקודם במחנה פילון).
לאחר שהגדוד היה תחת פיקודו של יהודה בכר (בתקופה שאחרי ששת הימים), הפיקוד על הגדוד הועבר לדן ורדי ובמאי 1972 הועבר פיקוד הגדוד ליוסי בן-חנן.
בן-חנן כיהן בתור מג"ד עד ל-15 באוגוסט 1973 כאשר קיבל את הפיקוד רס"ן עודד ארז, שפיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים רק כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד.
במלחמת יום הכיפורים היה הגדוד אחד מבין שני הגדודים של החטיבה אשר בלמו יחד עם כוחות חטיבה 7 את ההתקפה הסורית לאורך רמת הגולן.
פלוגה ג' של הגדוד נפרסה באזור הג'וחדר (דרום-מזרחית לתל פארס) ובאזור תל עכשה (דרומית לתל חזקה), פלוגה א' ישבה באזור הצפוני של רכס בשנית ובאזור הבוסטר, פלוגה ב' (פלוגת בזק) נפרסה באזור שיקרא לימים עמק הבכא.
מפקד הגדוד עודד ארז ישב באזור הג'וחדר וכוחות המפקדה של הגדוד ישבו בעיקר בחושנייה, זאת משום שלמרות הפריסה לאורך כל הרמה, הגזרה של הגדוד הייתה בדרום רמת הגולן.
הלחימה בגזרה הדרומית הייתה קשה במיוחד והובילה לחללים רבים, זאת משום ההצלחה הסורית בשבירת קו ההגנה הישראלי.
לאחר המלחמה הוקמה אנדרטה גדודית לזכר 31 חללי הגדוד והיא ממוקמת בג'וחדר.
במהלך מבצע ליטני, התקדם הגדוד בציר המערבי בתקיפה בלבנון.
בצומת מנצורה ניהל הגדוד קרב אש לכיוון צור ומחנה המחבלים בראשדיה.
במלחמת לבנון הראשונה, נכנס הגדוד יחד עם החטיבה בגזרה המרכזית של ציר ההתקדמות, כאשר המטרה הסופית הייתה הגעה לעיר צור.
פלוגה א' של הגדוד נלחמה יחד עם גדוד של חטיבת גולני בטיהור מאחזי מחבלים.
ביום הלחימה השלישי, הגיעה הפלוגה למבואות ביירות בחלדה, שם התנהל קרב קשה בו נפלו שבעה מלוחמי הפלוגה.
לאחר הפסקת האש הראשונה של המלחמה, כאשר היא נכנסה לשלב השני, הועבר הגדוד לגזרה המזרחית ושם ניהל יום קרב אל מול כוחות סוריים.
במערכה ברצועת הביטחון אייש הגדוד מוצבים רבים ביניהם מוצב הבופור ומוצב גלגלית.
באפריל 1987 נעשה ניסיון מצד ארגון חזבאללה לתקוף את מוצב שומריה על ברך הליטאני.
באותה העת איישה את המוצב פלוגה מסייעת מגדוד 51 ומחלקת טנקים מהגדוד.
חזבאללה שניסה לתקוף את המוצב עם עשרות מחבלים עם סיוע אש נהדף על ידי מחלקת הטנקים.
בסופו של הקרב נמצאו בקרבת המוצב 18 גופות מחבלים, רובן ככולן נפגעו על ידי הטנקים.
בשנת 2003 קיבלה פלוגה ג' ('גולן') צל"ש אלוף (אלוף פיקוד הצפון) על הפעילות המבצעית בין השנים 2002–2003 בגזרת נצרים, רצועת עזה.
בתקופה זאת פגעו כוחות הפלוגה בעשרות מחבלים, אך גם איבדה שישה מלוחמיה.
מפקד הפלוגה, סרן יניב מכלוף קיבל בתקופה זאת באופן אישי צל"ש מפקד אוגדה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הגדוד הועבר משירות ברצועת עזה והשתתף בלחימה בגזרה המזרחית של דרום לבנון.
גדוד סופה השתתף בלחימה במהלך המבצעים השונים בגזרה המזרחית בהם קרבות סביב בינת ג'בייל, מבצעי 'שינוי כיוון' ו-'קורי פלדה' ובהם מבצע שינוי כיוון 11 והקרב על הסלוקי.
במהלך הלחימה איבד הגדוד מספר חיילים, בהם צוות טנק שלם שנפל בסמוך לבינת ג'בייל.
בנוסף לכך, היו גם פעולות גבורה רבות, ביניהם חילוץ כוח צנחנים שנעשה על ידי טנק מפקד פלוגה א' ('אלון') חנוך דאובה שקיבל על כך את עיטור העוז.
במבצע צוק איתן פעל הגדוד תחת פיקוד החטיבה בגזרת ג'וחר א-דיק, הגדוד ספג אירוע פגיעת פצמ"ר 120 מ"מ בנגמ"ש סיור, באירוע נפלו 5 מלוחמי הגדוד מהפלוגה המסייעת 'אלון'.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לגדוד אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילותו במבצע שומר החומות.
במלחמת חרבות ברזל, ב-2 בנובמבר 2023 נהרג מפקד הגדוד סלמאן חבקה בקרב בצפון רצועת עזה.
במהלך התמרון הקרקעי ברצועת עזה במרחב שג'אעיה.
ספג טנק של הגדוד פגיעת טיל נ"ט, באירוע נהרגו סגן מפקד פלוגה, מפקד מחלקה ו-2 לוחמים של הגדוד.
בסוף פברואר 2025 שלח הגדוד שלושה טנקים של פלוגה ב' ('בזק') כחלק ממבצע "חומת ברזל" לתמרון בן חודש וחצי במרחב העיר ג'נין למען העלאת ההרתעה ועזרה במהלך מעצרים של חוליות טרור וטרוריסטים
שםתקופת כהונההערותנתן ניר 1967–1968 מפקד הגדוד במלחמת ששת הימים, עד פציעתו ביום השני (עדיין בשם גדוד 63 שהגיע מביסל"ש)יצחק בן-שהם 1968–1969 מפקד הגדוד בששת הימים, החל מהיום השני.
בהמשך היה מפקד החטיבה במלחמת יום הכיפורים במהלכה נפליהודה בכר 1969–1970 בהמשך היה סמח"ט 7, סמח"ט 600, מפקד חטיבה 292דן ורדי 1971–1972 יוסי בן-חנן 1972–1973 לימים קצין שריון ראשי 1973–1973 מפקד הגדוד במלחמת יום הכיפורים עד לפציעתו.
במהלך תקופת פיקודו קיבל הגדוד אות הערכה מטעם מפקד אוגדה 80 על סיכולים רבים בגזרת גבול מצרים.דורון (דורי) סער יוני 2020–יולי 2022 לימים מפקד חטיבה 8סלמאן חבקה יולי 2022–2 בנובמבר 2023 מפקד הגדוד בפרוץ מלחמת חרבות ברזל.
נפל בקרב בצפון רצועת עזה.חנוך דאובה 2 בנובמבר 2023 - 15 בנובמבר 2023 ממלא מקום מפקד הגדוד לאחר נפילתו של סלמאן חבקהרועי כץ 15 בנובמבר 2023 - 14 במאי 2025 מפקד הגדוד במלחמת חרבות ברזל לאחר נפילתו של סלמאן חבקהאריאל ארליך 14 במאי 2025- מפקד הגדוד מלחמת חרבות ברזל
גדוד 74 (סער) אורגן לאחר מלחמת קדש, כגדוד חרמ"ש מילואים בחטיבה הממוכנת 45. ככזה לחם עם החטיבה במלחמת ששת הימים, בקרבות השומרון, כולל קרב עמק דותן, וברמת הגולן.
בשנת 1969 הוסב לגדוד טנקים 74, שוט קל, סדיר, במסגרת הסבת חטיבה 45 לחטיבה 188 הסדירה.
הגדוד הוסב בשיאה של מלחמת ההתשה על בסיס לוחמים שהגיעו מגדוד 53 (גדוד סופה), וסומן כגדוד השני בחטיבה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים בשבת 6 באוקטובר 1973 החזיק גדוד סער את כל אורך הקו הסגול.
שתי פלוגות הגדוד, פלוגה ו' (בפיקודו של אבי רוניס) ופלוגה ז' (בפיקוד אורי עקביה) היו פרוסות בדרום הרמה ובמרכזה, והועברו להיות תחת פיקודו של מג"ד סופה, סא"ל עודד ארז.
פלוגה שלישית של הגדוד, פלוגה ח' (בפיקוד אייל שחם) הייתה פרוסה בצפון הרמה ונותרה תחת פיקודו של מג"ד סער, סא"ל יאיר נפשי שקיבל תחת פיקודו שתי פלוגות מגדוד סופה.
במהלך המלחמה השתתף גדוד 74 בקרבות בלימה קשים תוך כדי ספיגת אבדות רבות בדרום ובצפון הרמה, בניסיון לבלום את ניסיונות הפריצה הסוריים.
ב-11 באוקטובר במסגרת התקפת הנגד של צה"ל לכיבוש המובלעת בשטח הסורי, התארגנו כוחות מגדוד סער, סופה ורשף (גדוד שהוקם ערב המלחמה וסופח לחטיבה 7, ובהמשך הפך לגדוד השלישי של חטיבת ברק) ותקפו את תל א-שמס, דרום – מזרחית למזרעת בית ג'ן.
ב-14 במרץ 1978, במהלך מבצע ליטני, שנועד לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון, התקדם גדוד סער עד לנהר הליטני וכבש את הכפרים תל עברש, תל צחור ואבל א-סאקי הממוקם צפונית לאל ח'יאם.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה הועבר הגדוד תחת פיקודה של חטיבת גולני ולחם עימה תחילה בגזרה המרכזית ומאוחר יותר בגזרה המערבית של דרום לבנון, כשהוא מתקדם לאורך ציר החוף הלבנוני.
במסגרת הלחימה השתתף הגדוד בקרבות קשים בתוך מחנה הפליטים עין אל חילווה הממוקם מספר ק"מ דרומית לעיר צידון, כאשר פלוגה ו' של הגדוד שפרצה אל תוך המחנה בחיפוי טנקי פלוגה ז' של הגדוד נתקלה בהתנגדות קשה בסמטאות הצרות של מחנה הפליטים.
ב-8 ביוני 1982 קיבל הגדוד פקודה להתקדם צפונה לאורך כביש צידון – ביירות לעבר דמור, כחלק מהמאמץ של חטיבת ברק.
אולם לכשנכנסו כוחות החטיבה לדמור, גילוה נטושה.
כפר סיל, השוכן מספר ק"מ צפונית לדמור היווה צומת דרכים אסטרטגית במלחמה: הכפר אשר חולש על ציר החוף הלבנוני המוביל לעבר שדה התעופה הבינלאומי של ביירות ופרבריה הדרומיים שיכן כוחות גדולים של שריון, נ"ט, חי"ר וכוחות קומנדו סוריים.
על כן עלתה החשיבות בכיבושו.
גדוד סער יחד עם גדודי החטיבה כמו כן גם גדוד 202 של הצנחנים וכוחות גולני השתתפו בכיבוש הכפר.
לאחר שעות רבות של לחימה הצליחה החטיבה להשמיד כליל את הכלים הסוריים ולהשתלט בהצלחה על הכפר.
עם גמר הכיבוש התארגן הגדוד באזור דמור עד לחודש אוגוסט 1982, בו החל צה"ל במאמץ להדק את המצור על ביירות, אשר נועד לגרום לבריחת המחבלים מהעיר.
בין הימים 2–3 באוגוסט תקף הגדוד את שדה התעופה של ביירות, יחד עם חיילי גדוד 12 של גולני.
ההשתלטות על שדה התעופה אפשרה את כניסתם של הכוחות לשכונות הדרומיות בעיר.
עם תום המלחמה המשיך גדוד סער לעסוק בפעילות הביטחון השוטף באזור רצועת הביטחון, עד לנסיגה ממנו בחודש ב-24 במאי 2000.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נטל הגדוד חלק פעיל בלחימה באיו"ש ואוגדת עזה והמשיך לעסוק במשימות הביטחון השוטף באזורים הללו ולאורך הקו הכחול.
במהלך תוכנית ההתנתקות היווה גדוד סער יחד עם גדודי החטיבה וכוחות הנדסה חלק מהמעגל השלישי בפינוי, אשר תפקידו היה לאבטח את יישובי גוש קטיף ולמנוע כל ניסיון לבצע פח"ע כנגד הכוחות המפנים.
בחודש יולי 2006 הוקפץ הגדוד לרצועת עזה כחלק מההכנות למבצע גשמי קיץ בעקבות חטיפתו של גלעד שליט.
הגדוד השתתף במספר מבצעים באזור בית להיא ובשכונת אל-עטטרה שבצפון הרצועה, ציר כיסופים במרכז הרצועה ובנמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת דרומית לרפיח בדרום הרצועה.
ב-30 ביולי, בעקבות ההחלטה להרחיב את פעילות צה"ל בדרום לבנון במהלך מלחמת לבנון השנייה, הועלה גדוד 74 צפונה לגזרה המערבית בדרום לבנון, סמוך ליישובים זרעית ושתולה.
במהלכה של מלחמת לבנון השנייה הועבר הגדוד תחת פיקודה של חטיבת אלכסנדרוני והשתתף בקרבות לכיבוש הכפרים שיחין ורג'אמין.
במסגרת המאמץ המלחמתי של חטיבת אלכסנדרוני התקדם הגדוד עד לכפר ראס ביאדה על ציר החוף שבין ראש הנקרה לצור.
לאחר חתימת ההסכם להפסקת האש, הועבר הגדוד לגזרה המזרחית בדרום לבנון ונותר שם עד לשלב יציאת כוחות צה"ל במקביל לכניסת צבא לבנון לאזור.
לאחר מכן נותר הגדוד לעסוק בפעילות הביטחון השוטף לאורך הקו הכחול ורצועת עזה כשהוא נוטל תפקיד מרכזי במבצעים כגון מבצע חורף חם ומבצע עופרת יצוקה.
במבצע צוק איתן פעל הגדוד תחת חטיבה 188 בגזרת ג'וחר א-דיק והיה שותף לאיתור מנהרה התקפית שנחפרה לכיוון קיבוץ בארי.
במרץ 2020 היה הגדוד הראשון בחטיבה לעבור הסבה לטנקי מרכבה סימן 4מ 400 (הדגם החדש ביותר של המרכבה).
בדצמבר 2020 הגדוד קיבל אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על תקופת פעילותו בגזרת עזה בה רשם 26 פגיעות מדויקות במטרות טרור ו-0 החטאות.
שםתקופת כהונההערותצבי רם 1962–1967מפקד גדוד 74 חרמ"ש מילואים (חטיבה 45).
כולל במלחמת ששת הימיםאורי ברז 1969–1971מקים גדוד הטנקים שוט-קל הסדיר (חטיבה 188) 1971נפל במלחמת ים כיפור, בהיותו מג"ד 87 (חטיבה 14) אהרון טל (סטולר) 8.1971–11.1972לימים מפקד חטיבה 600. מעוטר בעיטור המופת.יאיר נפשי1972–1973מפקד הגדוד במלחמת יום הכיפורים.
לימים מפקד אוגדה 440. מעוטר עיטור העוזחיים ברק1973–1974לימים מפקד קורס קציני שריון, מפקד חטיבה 211 וסגן מפקד אוגדה 162אמציה "פצי" חן1974–1975לימים מפקד סיירת שקדדורון יזרעאלי1976–1977לימים סגן מפקד אוגדה 36עוזי קרן1977–1978מפקד הגדוד במבצע ליטני.
לימים מפקד אוגדה 194עוזי דיין 1978–1980לימים סגן הרמטכ"ל.
לימים מפקד חטיבה 7איתי זעפרני 2019–2021 מפקד הגדוד בהסבה למרכבה סימן 4מ, בתקופתו הגדוד עוטר באות הערכה המבצעי מטעם הרמטכ"ל לימים מפקד חטיבה 679עופר טכורש2021–2023מפקד הגדוד במבצע שובר גלים ובמבצע עלות השחראורן שינדלר2023–2025מפקד הגדוד במלחמת חרבות ברזלטום אבודרהם2025מפקד הגדוד במלחמת חרבות ברזל
גדוד 71 (רשף) הוקם ערב מלחמת יום הכיפורים, ב-5 באוקטובר 1973. הגדוד נבנה בחופזה על בסיס מפקדים ומדריכים מבית הספר לשריון בג'וליס, אליהם צורפו מדריכי שריון ממגמת שוט קל ממתקן 500 (בסיס צאלים) וצוערי שריון מבית הספר לקצינים.
הגדוד סופח לחטיבה 7 ונלחם תחתיה במהלך המלחמה.
סא"ל משולם רטס, מפקד קורס קציני שריון בבית הספר לשריון, מונה למפקד הגדוד, ורס"ן גדעון ויילר, מפקד מדור נט"ר (נהיגה) בבית הספר, מונה לסגנו.
ב-6 באוקטובר עלה הגדוד לרמת הגולן ונערך באזור צומת ווסט (האמיר).
עם תחילת קרבות הבלימה ברמה לחם הגדוד בגזרה הצפונית והשתתף בקרבות באזור הר חרמונית.
ב-9 באוקטובר לפנות בוקר נהרג הסמג"ד ויילר ובהמשך היום, במסגרת קרב עמק הבכא, נפל גם המג"ד משולם רטס.
הגדוד הפסיק להתקיים במסגרת גדודית והטנקים שנותרו סופחו לגדוד 77 והמשיכו את המלחמה תחתיו.
כאשר נכנסה הלחימה לשלב הפריצה למובלעת הסורית קיבל כוח עמוס כץ, שהורכב מלוחמים שחזרו מחו"ל, את המספר 71. הגדוד עלה לרמת הגולן והשתתף בקרב לכיבוש מזרעת בית ג'ן ובקרבות במובלעת הסורית.
בסיום המלחמה הפך לגדוד סדיר בחטיבה 188 שספגה אף היא מכה קשה במלחמה והוקמה מחדש.
הפקודה להקמת גדוד 71 במסגרת החטיבה ניתנה ב-8 בנובמבר 1973. הגדוד הוקם על ידי סגן יצחק וימר במחנה ירדן, לאחר שהתבקש לעשות זאת על ידי סגן אלוף עמוס כץ שקיבל את הפיקוד על חטיבה 188, לאחר פציעתו של מפקד החטיבה סגן אלוף דני ורדי, ביומה האחרון של מלחמת יום הכיפורים.
הגדוד התבסס בהקמתו על פלוגת חרמ"ש ו-5 טנקים שעברו מגדוד 74, ו-13 טנקים נוספים שעברו מגדוד 53. הגדוד עבר בהמשך לפיקודו של סגן אלוף רן גוטפריד.
בשנים הבאות נלחם הגדוד במסגרת מבצע ליטני ובקיץ 1981 השתתפו כוחות הגדוד בעשרה ימי קרב שכללו ירי תותחים לתוך לבנון.
במלחמת לבנון הראשונה לחם הגדוד בגזרה המרכזית בלבנון ולאחר מכן עבר לגזרה המערבית ונלחם כחלק מהמאמץ הצה"לי לאורך כביש החוף הלבנוני, בין היתר בקרבות בפאתי העיר צידון, דמור וכפר סיל.
בהמשך המלחמה הועבר הגדוד לבקעת הלבנון, שם השתתף בין היתר בקרבות מול כוחות סורים בהם הושמדו כ-30 טנקים סורים.
במהלך המלחמה נפלו שישה מחיילי הגדוד.
בחודשים האחרונים של צה"ל בלבנון לקראת הנסיגה, עסקו כוחות הגדוד בחיפוי שלבי הנסיגה, בין היתר הייתה לגדוד פלוגה שלטנקים שלה היו אמצעים מיוחדים ללחימה בלבנון.
פלוגה זו; 'נחשול' קיבלה לאחר הנסיגה בשנת 2000 צל"ש אלוף מאלוף פיקוד הצפון על תרומתה ללחימה במסגרת חודשי צה"ל האחרונים בלבנון והנסיגה עצמה.
במשך השנים ביצע הגדוד מספר תקופות של פעילות מבצעית בגזרות השונות.
בבוקר 26 ביוני 2006 במהלך פעילות מבצעית ברצועת עזה, הותקף אחד מטנקי הגדוד באזור מעבר כרם שלום בידי חולית מחבלים.
במהלך התקיפה נהרגו שני אנשי הצוות סגן חנן ברק וסמ"ר פבל סלוצקר, נהג הטנק נפצע והתותחן רב"ט גלעד שליט נחטף בידי החוליה ונלקח לתוך רצועת עזה.
שליט הוחזק בידי ארגוני טרור שונים במשך מעל חמש שנים ושוחרר לבסוף במה שמוכר כעסקת שליט.
בין היתר, כתגובה לחטיפת שליט, יצא צה"ל למבצע רחב ברצועת עזה מבצע גשמי קיץ.
כוחות הגדוד השתתפו במבצע יחד עם שאר גדודי החטיבה, אך כאשר התחילה מלחמת לבנון השנייה הועברו שני הגדודים האחרים של החטיבה צפונה ונכנסו ללבנון, בעוד גדוד 71 נשאר בעזה להמשך המבצע.
לגדוד היה תפקיד מרכזי במהלך מבצע עופרת יצוקה, במהלכו נהרג חייל מפלוגה ל' ('להב') על ידי ירי צלפים ב-8 בינואר 2009.
בשנת 2014 השתתף הגדוד במבצע צוק איתן, שם הוביל את כוחות חטיבת גולני בהתקפה על שג'אעייה שבצפון הרצועה.
על הגדוד פיקד ניר רוזנברג.
במהלך ההתקפה אל תוך השכונה נפצע מפקד מחלקת טנקים והטען-קשר יהודה וישליצקי פינה אותו אל תוך הטנק והכווין כוחות פינוי.
לאחר מכן נטל הטען את הפיקוד על הטנק והובילו אל חזית הכוחות הלוחמים.
על מעשהו זה עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
בחודשים הראשונים של מלחמת חרבות ברזל, השתתף הגדוד בקרבות ההגנה על גבול הצפון בנפרד מיתר החטיבה שהשתתפה בכיבוש רצועת עזה.
בתקופה זו איבד הגדוד 5 לוחמים בפעילות מבצעית.
עם תחילת מבצע חיצי הצפון השתתף הגדוד בתמרון בלבנון במסגרת קרב יארון וקרב עייתא א-שעב.
לאחר מכן, הגדוד סופח לאוגדה 162 ולפיקוד הדרום והשתתף בלחימה בצפון הרצועה תחת צוות הקרב של חטיבת כפיר בבית לאהיא..
שםתקופת כהונההערותמשולם רטס 5 עד 9 באוקטובר 1973 לשעבר מג"ד 46. עד מלחמת יום הכיפורים - מפקד קורס קציני שריון.
הקים את גדוד 71 ערב המלחמה, ופיקד עליו עד נפילתו.
מעוטר עיטור העוזעמוס כץ 9 באוקטובר עד נובמבר, 1973 לשעבר מג"ד 46. קיבל פיקוד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים, לאחר נפילת משולם רטס.
תפקיד הגדוד במלחמה הוא לפרוץ את הדרך לכוחות השריון והחי"ר, סיוע בלחימה אורבנית, לפלס דרך תעלות ושדות מוקשים, לנקות זירות מטענים, לחלץ כלים פגועים ולהכשיר עמדות ירי וסוללות מגן לטנקים ולרק"מ.
במבצע קדש ישבה העוצבה על גבול ירדן ולא נטלה חלק פעיל בלחימה.
אולם מבצע קדש הוכיח כי חיל השריון הוא החיל המוביל ביבשה וכוח ההבקעה העיקרי.
התוצאה הישירה לאחר המלחמה הייתה כי הצבא זקוק ליחידות שריון נוספות וחטיבה 18 הוסבה לחטיבה הממוכנת 45.
במלחמת ששת הימים, לחמה חטיבה 45 באזור צפון השומרון.
ב-5 ביוני לפנות ערב, נכנסה החטיבה למבואות עמק דותן כדי למנוע פריצה של כוחות שריון ירדנים הנעים לעבר ג'נין ושכם.
החטיבה הצליחה חלקית לחסום את האזור ההררי מדרום לעמק והמשיכה בניסיון לכיבוש העיר ג'נין.
מולה התייצבה חטיבת השריון 40 הירדנית והצליחה להפתיע את חטיבה 45 מכיוון שכם, דבר שאילץ את חטיבה 45 להקים מערך הגנה נחפז.
בבוקר 6 ביוני איגפה חטיבת השריון 37 את החטיבה הירדנית, שחררה את חטיבה 45 מהכיתור והמשיכה לפיצוץ הגשרים בעמק יריחו.
על פעולתו בקרב עמק דותן הוענק לגד רפן, אחד מקציני חטיבה 45, עיטור הגבורה.
עם תום הלחימה בשומרון הופנתה החטיבה לגזרת רמת הגולן, ובצהרי 8 ביוני החלה בתנועה לכיוון צומת גולני.
ב-10 ביוני הוכנסה החטיבה ללחימה כדי לסייע בטיהור רמת הגולן עד מועד כניסת הפסקת האש.
לפנות בוקר כבשה החטיבה ללא התנגדות את תל חמרה.
בהמשך היום נעה החטיבה יחד עם גדוד מחטיבה 1 אל עבר מסעדה.
הצבא הסורי כבר נסוג בשלב זה והכוחות לא נתקלו בהתנגדות.
עד הערב נערכה החטיבה באזור הכפר.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לפרק את החטיבה, אולם לבסוף הפכה החטיבה לחטיבה משוריינת המצוידת בטנקי שוט קל.
באפריל 1969 הועלתה החטיבה ממחנה מנסורה למחנה פילון ומספרה שונה ל-188. לחטיבה היו שני גדודים סדירים: גדוד 53 (שהועבר מחטיבה 7), גדוד 74 וגדוד 39 (מילואים).
בשנת 1969, עם מעבר חטיבה 7 לתעלה, קיבלה החטיבה את גזרת רמת הגולן, ובשנים הבאות לקחה חלק במבצעים רבים (קלחת 2, קלחת 4, קיתון 10) ובימי קרב רבים מול השריון הסורי.
במלחמת יום הכיפורים הייתה חטיבה 188 ("ברק"), בפיקודו של אל"ם יצחק בן-שהם, חטיבת השריון העיקרית שנשאה בעול הבלימה בשעות הראשונות של המלחמה ברמת הגולן.
שני גדודי השריון הסדירים של החטיבה, גדוד 74 בפיקודו של סא"ל יאיר נפשי וגדוד 53 בפיקודו של סא"ל עודד ארז (בסה"כ 67 טנקים) היוו את כל כוחות השריון של צה"ל בקו הקדמי של רמת הגולן, בשעות הקריטיות הראשונות.
גדוד 39 בפיקודו של סא"ל יואב וספי – הגדוד השלישי (המקורי) שלה – היה גדוד מילואים שגויס לאחר תחילת הקרבות ונלחם במסגרת חטיבה 4. חטיבה 7 התרכזה בקו שני, ונערכה כעתודה פיקודית, עד לשעות הערב של מוצאי שבת ה-06/10. קצת לאחר 18:00 פיקוד צפון חילק את הרמה לשתי גזרות.
חטיבה 188 קיבלה אחריות על הגזרה הדרומית, וחטיבה 7 קיבלה אחריות לגזרה הצפונית.
לוחמי חטיבה 188 נאלצו להתמודד עם כוחות שריון סוריים גדולים פי עשרה ויותר, ונשחקו בצורה קשה ביותר.
24 שעות מתחילת הלחימה נותרה החטיבה ללא הפיקוד הבכיר שלה לאחר שמפקד החטיבה יצחק בן-שהם, סגנו דוד ישראלי, וקצין האג"ם נהרגו במהלך הקרב על נפח.
לסורים נפגעו בקרבות אלה מאות טנקים, כך שבלחימתם הנחושה תרמו לוחמי חטיבה 188 תרומה מכרעת לבלימת הצבא הסורי.
אחד מסיפורי הגבורה הנודעים של מלחמה זו הוא סיפורו של "כוח צביקה", כוח שמנה ששני טנקים בפיקודו של סרן צביקה גרינגולד, ופעל לבלימת התקדמות הסורים לעבר צומת נפח.
אחד מהטנקים נפגע וחזר לנפח, והטנק בפיקודו של צביקה המשיך להילחם לבדו במשך שעות.
על לחימתו קיבל גרינגולד את עיטור הגבורה.
במהלך הלחימה מונה יוסי בן-חנן כמפקדה החדש של החטיבה לאחר שחזר מחו"ל.
כשנפצע בן-חנן בניסיון כיבוש תל א-שמס מונה דן ורדי לפקד על החטיבה.
לאחר פציעתו של ורדי במלחמה במובלעת הסורית, מונה עמוס כץ לפקד על החטיבה.
בסה"כ נהרגו במלחמה 79 מחיילי החטיבה.
על פועלם בקרבות ברמת הגולן קיבלו יצחק בן-שהם, דוד ישראלי, יוסי בן-חנן, שמואל אסקרוב (סמג"ד 53) ואחרים את עיטור העוז.
החטיבה בפיקוד אל"ם מאיר דגן (לימים ראש המוסד) כללה 3 גדודי טנקי שוט קל: גדוד 53 בפיקוד סא"ל חיים מורנו (מור), גדוד 74 בפיקוד סא"ל עמירם לוין, וגדוד 71 בפיקוד רס"ן איל בן ראובן.
החטיבה יחד עם חטיבת גולני התקדמה מכיוון אצבע הגליל, חצתה את הליטני בגשר עקיה ללא כל התנגדות, והמשיכה להתקדם צפונה לכיוון רמת נבטיה.
ב-8 ביוני יומיים לאחר פרוץ הלחימה הגיעו גדודי החטיבה לאזור צידון, שם לחמו יחד עם כוחות חטיבת גולני וצנחנים לכיתור וכיבוש העיר.
מאוחר יותר הופסקה הלחימה, מתוך הבנה שלוחמה בשטח בנוי אינה מניבה את התוצאות שנתבקשו והלחימה מסוכנת מידי.
כוחות של גדוד 74 לחמו במחנה הפליטים עין-חילוה, אחד ממחנות הפליטים הגדולים בדרום לבנון, תוך קרב קשה ועיקש בשטח בנוי.
ב-8 ביוני בערב התקדמו כוחות החטיבה צפונה לכיוון הכפרים הדרומיים לביירות, כדי לסייע לכוחות שנחתו מהים.
למחרת קיבלה החטיבה פקודה לכיבוש כפר סיל, כפר החולש על כביש החוף הלבנוני המשמש עורק לעיר ביירות.
בשל מיקומו וחשיבותו היה הכפר מבוצר ומוגן על ידי כוחות שריון וחי"ר סורי.
הקרב היה קשה במיוחד והסתיים לבסוף רק בליל 10 ביוני.
בקרב נהרגו 9 מלוחמי החטיבה.
בסך הכל נפלו במלחמת לבנון הראשונה 25 לוחמי החטיבה.
לאחר שהפסקת האש הראשונה (שהושגה אחרי שבוע הלחימה הראשון) נכנסה לתוקפה התארגנו כוחות החטיבה בכפרים סיל, דומא ודמור למשך כחודש.
ב-12 ביולי עברו גדוד 53 וגדוד 71 לגזרה המזרחית וניהלו לחימה מול הסורים.
בתחילת חודש אוגוסט, חזרה החטיבה והתארגנה במאמץ להפעיל לחץ על העיר ביירות.
החטיבה לחמה בצפון מערב ביירות תחת אוגדה 91, וכבשה את מרכז העיר תוך 48 שעות, תוך שהיא פוגעת במחבלים רבים ומשתלטת על מפקדותיהם.
בתחילת שנות ה-90 עברה החטיבה הסבה מטנקי שוט קל (השבחה ישראלית לצנטוריון הבריטי) לטנקי מרכבה סימן 3 רמ"ח.
ב-1995 שודרגו טנקי החטיבה למרכבה סימן 3 ב"ז בהם הותקנה מערכת בקרת ירי "ברק זוהר" מתוצרת אלביט מערכות הישראלית, ששיפרה את ביצועי הטנק באופן ניכר.
במהלך האינתיפאדה השנייה לקחה החטיבה חלק בפעילות הצבאית למניעת הטרור.
גדוד המח"ץ (גדוד 605 של חיל ההנדסה הקרבית) שסופח לחטיבה זכה בצל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במבצע חומת מגן ובפעילות בט"ש לפניו.
במבצע חורף חם נזקפו לחטיבה הצלחות שונות.
במלחמת לבנון השנייה לחמו גדוד 53 בגזרה המזרחית וגדוד 74 בגזרה המערבית.
הגדוד השלישי של החטיבה, גדוד 71, נשאר בדרום הארץ והשתתף במבצע גשמי קיץ.
גדוד חה"ן 605 לחם תחת פיקוד אוגדה 91 במרכז גזרת הלחימה בלבנון.
מבצעי עופרת יצוקה וצוק איתן
החטיבה השתתפה במבצע עופרת יצוקה וגדודיה פעלו לכל רוחב גזרת רצועת עזה והובילו את הכוחות המתמרנים, כאשר גדוד 'סער' 74 לחם ת"פ חטיבת הצנחנים בצפון הרצועה באל-עטטרה, גדוד 'רשף' 71 וגדוד ההנדסה 605 ת"פ חטיבת גולני בחארת' א-תופח, וגדוד 'סופה' 53 ת"פ החטיבה בגזרת רפיח.
במהלך המבצע נהרג סמל עמית רובינזון מפגיעת כדור צלף עת ששהה בתא טען וסרק את השטח הקרוב לטנק, סמוך לבריכת המים בשכונת שג'אעייה.
5 חיילים נוספים נהרגו בשטח ישראל כתוצאה מפגיעה ישירה של פצמ"ר 120 מ"מ בנגמ"ש סיור.
יהודה פיקד על הטנק במשך כשש שעות עד שהובא מפקד מחליף אל הטנק.
בטבח שבעה באוקטובר 2023, היו טנקי גדוד 53 הטנקים הראשונים שהגיעו לסייע במרחב עוטף עזה.
הטנקים נסעו על זחלים מצאלים לכל רחבי העוטף, והיוו כוח משמעותי בשלב בלימת המחבלים והשבת המצב לקדמותו.
חלק מהטנקים לחמו בתוך הקיבוצים בארי, כפר עזה וכיסופים.
טנק אחר סייע לסיום הקרב על תחנת המשטרה בשדרות, במהלכו ירה הטנק 12 פגזים בתוך העיר.
לאחר כשלושה שבועות, השתתפו כוחות החטיבה בתמרון הקרקעי לעומק שטח רצועת עזה, כחלק מאוגדה 36. גדוד 53 נלחם עם חטיבת גולני, והוביל את כניסתה ל'מסדרון נצרים'.
צק"ח 188 היה שותף לפריצת ציר החוף, כבש את מעגנת עזה, נטל חלק בהתקפה על שכונת זייתון ובהכרעת גדוד שג'אעייה, ולאחר מכן בהכרעת גדודי אל בורייג' ואל מועזי במחנות המרכז.
עם סיום התמרון של עוצבת געש בעזה, עלתה החטיבה לקרב הגנה בזירת לבנון, שם תפסה את גזרת החרמון והר דוב במשך כשישה חודשים, מפברואר ועד אוגוסט.
בחודשים אלו היו גדודי הטנקים של החטיבה כוח השריון היחיד שהגן על כל אורכו של גבול הצפון, מול לבנון וסוריה.
בתחילת חודש אוקטובר 2024 החל התמרון הקרקעי בלבנון.
צק"ח 188 נכנס ללבנון שלוש פעמים בגזרות שונות, ובמהלך התמרון כולו חיסל כ-85 מחבלים, איתר כ-125 מצבורי אמל"ח משמעותיים והשמיד כ-550 תשתיות טרור.
לאור לחימה מקצועית במיוחד, סיים הצק"ח את התמרון כולו ללא נפגעים מירי אויב.
שםתקופת כהונה כמפקד החטיבההערותיהודה פריהר1948 - 1949מפקד חטיבה 18, חטיבת המרגמות הכבדות, במלחמת השחרור.
דן לנר 1951–1964 מפקדה כחטיבת חי"ר מילואים 18, ובהמשך כחטיבה ממוכנת 45 משה בר כוכבא אפריל 1964–מרץ 1971 מפקדה כחטיבה 45, כולל במלחמת ששת הימים.
לימים מפקד פיקוד הדרום אברהם ברעם מרץ 1971–יוני 1972 אהרן פלד יוני 1972–יוני 1973 יצחק בן-שהם יוני 1973– 7 באוקטובר 1973 מפקד החטיבה במלחמת יום הכיפורים, במהלכה נהרג.
יוסי בן-חנן 9 באוקטובר 1973– 12 באוקטובר 1973 קיבל את הפיקוד על החטיבה ב-9/10/73, אך לאחר שלושה ימים נפצע קשה.
דן ורדי אוקטובר 1973–אוקטובר 1973 קיבל את הפיקוד על החטיבה ב-12/10/73, אך לאחר ימים בודדים נפצע.
לחטיבה 339 נופלים במערכות ישראל המונצחים במספר אנדרטות:
אתר הזיכרון המרכזי לחללי החטיבה נמצא במחנה חטיבת ברק בעליקה, רמת הגולן.
אנדרטת חטיבה 188 בפארק עוצבות השריון סמוך ללטרון.
אנדרטת גדוד 53 לחללי גדוד "סופה", נמצאת בדרום רמת הגולן, בצומת הג'וחדר, סמוך לגבעת אורחה.
אנדרטת גדוד 71 לחללי גדוד "רשף", נמצאת במרכז רמת הגולן, בצומת הבשן (ממזרח לחושנייה).
אנדרטת גדוד 74 לחללי גדוד "סער", נמצאת בצפון רמת הגולן, בסמוך לכפר בוקעאתא (אזור הר חרמונית).
אנדרטת גדוד הנדסה 605 במחנה חומה.
בשנתיים האחרונות מתקיים מרוץ חטיבה במסגרתו רצים כל חיילי החטיבה 188 ק"מ.
חטיבה 401, המכונה גם "עוצבת עקבות הברזל", היא חטיבת שריון סדירה בצה"ל תחת פיקוד עוצבת הפלדה (אוגדה 162).
כיום החטיבה מפעילה טנקי מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח" ומערכת ניהול קרב ממוחשבת צי"ד, וכן החלה בקליטת טנקים מסוג מרכבה ברק.
במאי 1966 הוחלט על הקמת חטיבה 401 כחטיבה משוריינת סדירה באזור הדרום, ותהיה מוכנה להיערכות מול המצרים.
החטיבה נועדה לכלול שני גדודי מגח (גדוד 46 וגדוד 184) וגדוד חרמ"ש (גדוד 93 מחטיבה 9, שנועד להמרה מחי"ר לחרמ"ש) ויחידות חטיבתיות.
תהליך ההקמה החל ב־15 במאי 1967, ערב מלחמת ששת הימים, כשהוחלט במפקדת גייסות השריון להקים שני גדודי טנקים סדירים מהכוחות הסדירים של בית ספר לשריון.
הגדוד הראשון היה גדוד 46 (גדוד שלח), גדוד הפטונים הראשון בצה"ל, שהיה למעשה הגדוד היחיד בחטיבה המתהווה.
סגן מפקד החטיבה (ללא מח"ט מעליו) סא"ל אורי בר-און הופקד על הגדוד שנועד להוות עתודה לאוגדה 84. הגדוד פעל במסגרת המתקפה האוגדתית בגזרת רפיח.
לאחר מלחמת ששת הימים הוסב גדוד 46 לגדוד סדיר, ולחטיבה נוספה פלוגת קשר.
באוגוסט 1967 הועבר לחטיבה גדוד מגח סדיר 79 מחטיבה 7. בכך הפכה 401 לחטיבת טנקי מגח סדירה.
ב-1968 הועבר לחטיבה גדוד שלישי, גדוד החרמ"ש 195 "אדם" אשר הוסב ב-1970 לגדוד טנקים מגח סדיר.
עם שלושה גדודים אלה, לחמה החטיבה בסיני במלחמת ההתשה ובשנים שעד מלחמת יום כיפור.
תפקיד החטיבה, שהתמקמה במחנה חסה, כלל החזקה בקו התעלה שהשתרע לאורך 160 קילומטרים.
החטיבה הייתה הראשונה לקלוט טנקי מגח 6 שנרכשו בכספי הסיוע האמריקני.
במרץ 1968 השתתפו גדודים 46 ו-195 של החטיבה במבצע אסותא באזור א-סאפי שמדרום לים המלח במקביל לפעולת כראמה.
במקביל הפכה חטיבה 14 לחטיבה סדירה אף היא, ובשלהי 1968 הוכפפו שתי החטיבות לעוצבת סיני – מפקדה אוגדתית שקיבלה אחריות לגזרת מערב סיני.
שתי חטיבות האוגדה (401 ו-14) נהגו להחליף זו את זו מדי שלושה חודשים: אחת החטיבות הוצבה בקו המוצבים והשנייה בעורף לאימונים וטיפול בטנקים ובכלים אחרים.
במהלך מלחמת ההתשה הייתה החטיבה בית יוצר לטנקיסטים מנוסים שהיוו את עיקר מערך המילואים שהשתתף במלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על החטיבה דן שומרון, צנחן שעבר הסבה לחיל השריון.
עם פרוץ המלחמה, היה תורה של חטיבה 401 להיות בעורף והיא הוצבה במחנות רפידים וביר תמדה.
בפרוץ הקרבות, משיקולי פריסה ומיקום, הועבר גדוד 79 לחטיבה 14. בהתאם, גדוד 52 הועבר לחטיבה 401.
עם תחילת הצליחה, פתח חיל האוויר המצרי במטס הפצצה גדול.
מפקדת החטיבה נפגעה ותשעה חיילים נהרגו.
החטיבה קיבלה פקודה לנוע לעבר החלק הדרומי של תעלת סואץ ולחבור למעוזים.
החטיבה ביצעה את הפקודה, אך הצעתו של דן שומרון לפנות את המוצבים נפלה על אוזניים ערלות.
מפקד האוגדה, האלוף מנדלר הורה לאנשי המוצבים להישאר במעוזים ואסר על הפינוי.
שומרון, מפקד החטיבה, ניסה להציל חלק מן הלוחמים שכותרו במעוזים, אך כשל.
בשעות הראשונות של המלחמה, גדוד 52 בפיקודו של עמנואל סקל (עדיין ת"פ חטיבה 14 בקו המוצבים) לחם לבדו בארמייה ה-3 המצרית הצולחת בגזרה המרכזית, כשהוא סופג ובולם את מכת הפתיחה המפתיעה.
בסביבות 16:30, בעיצומה של הלחימה הועבר הגדוד, בהוראה בקשר, לחטיבה 401. את רוב פגיעותיו, בחללים ובפצועים, ספג הגדוד באותן ארבע עד שש שעות לחימה קשות עד הגיע ראשוני טנקי התגבורות של חטיבה 401 בשעה 20:00.
החטיבה קיבלה, כמתוכנן, את הפיקוד על הגזרה הדרומית, שחולקה באופן הבא:
החלק הדרומי שכלל את תצפית ראס מסאלה, ואת מעוזי "המזח" ו"הכפר" - באחריות גדוד 195 בפיקוד סא"ל עוזי לבצור (לנצנר), מתוגבר במה שנותר מפלוגה א' של גדוד 52, שלחמה במקום מפרוץ האש.
מרכז הגזרה ומעוז "מפצח" - באחריות גדוד 52, בפיקוד סא"ל עמנואל סקל, שבשלב זה כלל את הכוח שנותר מפלוגה ב', את הפלס"ר, ואת פלוגה כ' מגדוד 195.
צפון הגזרה, כולל שני צדי ציר הגידי, ומעוזי "בוצר" ו"ליטוף" - באחריות גדוד 46 בפיקוד רס"ן דוד שובל, מתוגבר במה שנותר מפלוגה ג' של גדוד 52, שלחמה במקום מפרוץ האש.
החטיבה ניסתה לבלום את התקדמות החי"ר והשריון המצריים לתוך שטח סיני, אך נחלה הצלחה חלקית בלבד.
בסוף היום השני למלחמה נותרו בחטיבה פחות ממחצית הטנקים במצב שמיש ועשרות חיילים נהרגו.
עם זאת, פעולות החטיבה עיכבו את פריסת הגשרים בגזרת דרום התעלה.ב-8 באוקטובר תקפה החטיבה את הכוחות המצריים באזור "מפצח" סמוך לציר "לקסיקון", והשמידה כ-20 טנקים ועוד משאיות תחמושת, אך נאלצה לסגת בעקבות ההפגזות המצריות ותקיפות חיל האוויר המצרי.
באותו יום אחר הצהריים הגיעה חטיבה 164 לגזרה, ונטלה את האחריות על גזרת מעבר הגידי, בעוד חטיבה 401 התייצבה באזור מעבר המיתלה.
ב-9 באוקטובר בלמה החטיבה מתקפה של הדיוויזיה ה-19 המצרית, והשמידה כ-60 טנקי אויב.
באותו יום נטשו כוחות גדוד 46 את רכס קרת מורה על פי הוראות הפיקוד, מהלך שהתברר לאחר מכן כטעות גדולה שעליה שילמו כוחות החטיבה ביוקר רב.
בימים הבאים המשיכו כוחות החטיבה בלחימה נגד הכוחות המצריים בגזרה, וב-12 באוקטובר תפס גדוד 202 בפיקודו של דורון רובין את השטח שמדרום לחטיבה.
ב-13 באוקטובר נהרג מפקד האוגדה אלברט מנדלר מדרום לגזרת החטיבה במארב טילי סאגר שנורו על ידי המצרים, ובמקומו מונה למפקד האוגדה קלמן מגן.
ב-14 באוקטובר השתתפו כוחות החטיבה בבלימת מתקפת השריון המצרית, וגדוד 46 סייע לגדוד 202 ולכוחות נוספים בקרב ואדי מבעוק, שבמהלכו הוא פגע ב-60 כלי רק"מ מצריים מבלי שספג שום אבדות.
קרבות הבלימה בגזרה זו נמשכו עד 18 באוקטובר, כאשר כוחות חטיבה 401 יחד עם חטיבה 164 וגדוד 202 הבטיחו את מעברי המיתלה והגידי מפני כוחות הארמייה השלישית המצרית.
ב-18 באוקטובר בצהריים החלה החטיבה בתנועה לעבר הגשרים שעל התעלה, למעט גדוד 52 שבשלב זה הושאר בגדה המזרחית, ולמחרת חצו כוחות החטיבה את התעלה ונכנסו לאזור החיץ החקלאי.
במהלך 19 באוקטובר סייעו כוחות החטיבה למתקפתה של חטיבה 217 על מתחם "מקצרה", ולאחר מכן השתתף גדוד 46 בניסיון לטהר את בסיס הטילים 6115, אולם נסוג לאחר שכמה חיילים וביניהם המג"ד דוד שובל נפצעו, ולאחר שנפגעו כמה טנקים.
בימים שלאחר מכן התקדמו כוחות החטיבה דרומה לעבר סואץ.
ב-23 באוקטובר חצה גם גדוד 52 את התעלה, והתקדם בלחימה לעבר חבירה עם החטיבה.
ב-24 באוקטובר כוחות החטיבה כבשו את נמל אל-אדביה, ובכלל זה את מפקדת זירת ים סוף המצרית.
עם תום המלחמה, ולאחר הסכם הפסקת האש עם המצרים, הוחזרה החטיבה לצד המזרחי של התעלה והוצבה בצומת טסה בפיקודו של אהוד ברק, לשעבר מפקד סיירת מטכ"ל.
סמח"ט 401 היה סא"ל עמנואל סקל ומג"ד 195 היה דני יתום (לשעבר סגנו של אהוד ברק כשהאחרון היה מפקד סיירת מטכ"ל).
פלוגת הסיור של חטיבה 14 שהועברה ת"פ חטיבה 401 בתחילת מלחמת יום הכיפורים נשאר תחת 401 עד לפירוקו בסוף 1974.
ב־1980 פונה אזור רפידים כחלק ממבצע רמון שבעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
מפקדת החטיבה לוואדי אסיסאב באזור ג'בל חלאל, ועם השלמת פינוי סיני ב־1982 עברה החטיבה למחנה קציעות במרכזו של הגבול החדש עם מצרים.
ב־1981 הועבר גדוד 195 לחטיבה 500, שהייתה ממוקמת בבקעת הירדן.
כשנה לפני פרוץ מלחמת לבנון הראשונה עבר גדוד 195 לחטיבה 500, והחטיבה תוגברה בגדוד מילואים שהורכב מחיילים בני ישיבות ההסדר.
במלחמת לבנון הראשונה לחמה החטיבה בפיקודו של אל"ם עוזי לבצור, תחת פיקוד אוגדה 252 בפיקוד תא"ל עמנואל סקל בגיס המזרחי, במזרח הגזרה המזרחית, בסמוך לגבול לבנון–סוריה.
החטיבה כללה 3 גדודי מגח 6 – גדוד 46 בפיקוד סא"ל צביקה פריד, גדוד 52 בפיקוד סא"ל אורי אגמון, וגדוד מילואים 8578 בפיקוד סא"ל עופר פירעם.
החטיבה פרצה בכיוון עין יטא דרך ראשיא וכפר קוק, והתייצבה בהפסקת האש באזור דיר אל-עשייר.
במלחמת שלום הגליל, סופח לחטיבה גדוד מילואים 8578. לאחר המלחמה הוקם גדוד 34, על בסיס חיילי ישיבות ההסדר מגדוד 8578.
לאחר מלחמת לבנון ביצעה החטיבה פעילות ביטחון שוטף בגזרות שונות, בהן יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן ורצועת הביטחון בדרום לבנון (עד סמוך לנסיגה בשנת 2000).
חלק מהפעילות נעשתה תוך שימוש בטנקים וחלקה הייתה פעילות חיל רגלים.
ב־1985 הוסבה עוצבת סיני לאוגדת מילואים וחטיבה 401 הוכפפה ישירות לפיקוד הדרום.
לאחר פריצת האינתיפאדה הראשונה קיבלה החטיבה אחריות על צפון רצועת עזה, מפאתי העיר עזה ועד מעבר ארז.
מפקדת החטיבה קיבלה בנוסף לגדודיה האורגניים שלושה גדודי חי"ר סדירים או מילואים, ותפקדה ככוח רגלי בעיקרו.
החטיבה שימשה כחטיבה מרחבית למשך כחצי שנה, ביצעה הפסקה לשם אימונים ולאחר תקופה קצרה חזרה לתשעה חודשים נוספים של בט"ש ברצועת עזה.
בהמשך הוסבה לחרמ"ש מכוון שטחים.
לאחר מכן נעשה ניסיון להקים גדוד חרמ"ש על בסיס שתי פלוגות חרמ"ש סדירות, אשבל ואשחר.
ב-1988 הוסב גדוד 34 ליחידת נ"ט ומספרו שונה ליחנ"ט 94 בשם גדוד דוכיפת.
בהמשך הפך לגדוד חירמ"כ, אשר הועבר ב-2005 לחטיבת כפיר.
ב-1991 הועברה חטיבה 401 מקציעות למישור אדומים והוכפפה לאוגדה 162 בפיקוד המרכז, במקום חטיבה 211 שפורקה.
החטיבה קלטה את גדוד עשת (9) שהשתייך לחטיבה 211, בעוד גדוד המילואים 34 ופלוגות החרמ"ש עזבו את החטיבה.
ב-1992 הוקם בחטיבה פלס"ר מילואים, שפעל תחתיה עד 2003.
בחודש יולי 1993, במסגרת מבצע דין וחשבון, ביצעו כוחות של גדוד 9 ירי פגזים אל מטרות מחבלים בלבנון.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה עברה פעילותה המרכזית של החטיבה לרצועת עזה ויהודה ושומרון.
מפקדת החטיבה שימשה כמפקדת החטיבה המרכזית באוגדת עזה למשך תקופה.
בפברואר 2005 הושלמה הסבת החטיבה צטנקי המגח 6ב' גל לטנקי מרכבה סימן 4.
בתחילת 2006 הטיל מפקד פיקוד המרכז יאיר נוה על החטיבה לשמש כחטיבה משימתית לבניין כוח בתחום המעברים, על מנת לבנות תורת לחימה לניהולם.
ב-2006 הוכפף גדוד אסף (601) של חיל ההנדסה הקרבית לחטיבה.
החטיבה נטלה חלק פעיל בכל מהלך מלחמת לבנון השנייה.
הטנקים החדישים נלחמו בעיקר בגזרות המזרחיות באזור מטולה וכמו כן השתתפו בקרבות בינת ג'בייל.
עקב השימוש המוגבר בנשק נ"ט הרסני ומכיוון שטנקים של החטיבה היוו את הקו הראשון בלחימה בגזרתם, ספגה החטיבה אבדות רבות.
12 מלוחמיה נהרגו בקרבות בלבנון ועשרות נפצעו.
פעילות ביטחון שוטף ברצועת עזה
החטיבה השתתפה בפעילות ברצועת עזה, ואף זקפה לזכותה פגיעה במחבלים ולכידתם.
במהלך הלחימה בעזה השתתף גדוד 52 במבצעים רבים ופגע בעשרות מחבלים, ועל כך הוענק לו פרס הרמטכ"ל ליחידה המצטיינת לשנת 2008. ב-2010 החלו לצייד את טנקי המרכבה סימן 4 של החטיבה במערכת ההגנה האקטיבית לטנקים "מעיל רוח".
במרץ 2011 רשמה המערכת יירוט היסטורי של רקטה נגד טנקים ששוגרה לעבר טנק של גדוד עשת.
במחצית השנייה של שנת 2012 הסתיימה התקנת "מעיל רוח" בכל טנקי החטיבה.
חטיבה 401 הייתה חטיבת חיל השריון המובילה במבצע צוק איתן ב-2014 וזאת הודות למערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח" שמגינה עליה מפני רקטות נ"ט וטילי נ"ט.
במהלך המבצע השמידו כוחות החטיבה מטרות טרור רבות ופגעו בעשרות מחבלים, שמהם לפחות 120 נהרגו.
מערכת "מעיל רוח" פעלה בהצלחה ויירטה מספר רקטות וטילי נ"ט שנורו לעבר הטנקים, לרבות טילי קורנט מתקדמים.
מערכת צי"ד שהותקנה בטנקים ייעלה באופן ניכר את ניהול הקרב והתקשורת בין הטנקים לחמ"ל ולגורמים השונים בשדה הקרב.
ב-2023 החלה החטיבה בהסבה לטנק המרכבה סימן 4 ברק (שנקרא גם בקיצור מרכבה ברק).
זהו הדגם המתקדם ביותר של טנק המרכבה, והוא כולל מיגון משופר, מערכת "מעיל רוח" משודרגת, חיישנים רבים לאיכון מטרות, מערכת C4ISTAR עם בינה מלאכותית ושיפורים רבים נוספים.
בטבח שבעה באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל לחמה חטיבה 401 במספר רב של קרבות.
במהלך טבח שבעה באוקטובר סייעה החטיבה רבות בהדיפת מתקפת הטרור של חמאס.
בשלב השני של הלחימה, עם תחילת התמרון הקרקעי בעומק שטח רצועת עזה, החטיבה הייתה בין הראשונות שנכנסו לשטח הרצועה מכיוון צפון, כבר ב-27 באוקטובר.
החטיבה השתתפה בקרבות רבים בצפון הרצועה, כמו בכיתור העיר עזה כשבועיים לאחר תחילת התמרון, המשיכה במבצעים בצפון הרצועה גם חודשים רבים לאחר מכן, ואף הובילה אחדים מהם, כמו את הלחימה במרחב בית החולים א-רנתיסי.
בשלב השלישי של הלחימה, החל מאמצע חודש פברואר 2024, הובילה החטיבה מספר קרבות אזוריים שבהם צה"ל השתמש במסדרון נצרים כדי להגיע במהירות ליעדים בסביבה.
המוצלח שבהם היה מבצע ניתוח מקומי, שכלל השתלטות מחודשת על בית החולים שיפא, אך לפניו היו מבצעים בשאטי ובזייתון, ואחריו בנוסייראת.
בקרב רפיח הובילה החטיבה את כוחות אוגדה 162, כבשה את מעבר רפיח, התקדמה לאורך ציר פילדלפי כולו, עד קו החוף, ולחמה במספר גדודי חמאס לאורך הציר.
ב-26 ביוני התקיים בתוך רפיח טקס החלפת מפקד החטיבה, ובו נכנס לתפקידו אל"ם אחסאן דקסה, במקום אל"ם בני אהרון שפיקד על החטיבה מתחילת המלחמה.
ב-20 באוקטובר 2024 נפל מפקד החטיבה אל"ם אחסאן דקסה בקרב בשכונת ג'באליה שבעזה.
דקסה וקצינים נוספים ירדו מהטנקים שלהם לקבוצת פקודות בעמדת תצפית רגלית.
מטען צד שהוטמן בסביבה התפוצץ ופגע בחבורת הפיקוד.
פרט למח"ט שנהרג, באירוע זה נפצע קשה מג"ד 52 סא"ל יהודה שלו.
עקב התקרית, אל"ם מאיר בידרמן ששירת תקופה קצרה כסגן מפקד אוגדה 162, מונה למח"ט 401. סא"ל דניאל אלה, מג"ד 52 שקדם ליהודה שלו, הוחזר לפקד על הגדוד עקב פציעתו של שלו.
הרכב החטיבה מבוסס על גדודי שריון, שחלקם התחלף במהלך השנים.
בחלק מהשנים כללה החטיבה גם גדוד חיל רגלים וכיום כוללת החטיבה גם גדוד הנדסה קרבית.
גדוד אסף (601) של חיל ההנדסה הקרבית
גדוד 46 הוקם ב־1954 כגדוד חי"ר במילואים, והשתתף בלחימה במלחמת סיני.
ב-1961 עבר הסבה לשריון ופעל תחת חטיבה 7 כגדוד מילואים טנקי AMX-13. ב-1965 עבר הסבה למגח.
ב-1967 הועבר לחטיבת המגח 401 בעת הקמתה, והיווה את גדוד ההקמה שלה.
ככזה יצא למלחמת ששת הימים, ולחם בה כגדוד מגח מילואים בפיקודו של אורי בר-און (מח"ט 401 המיועד).
הגדוד כלל שתי פלוגות אורגניות בפיקוד אמנון גלעדי ושלום אנגל (עין גל), ושתי פלוגות מבית הספר לשריון – פלוגת קמ"ט (קורס מפקדי טנקים) בפיקוד דן שני, ופלוגת קק"ש (קורס קציני שריון) בפיקוד עמוס כץ.
פלוגת שלום אנגל הייתה הפלוגה היחידה בצה"ל עם מגח M48-A3 - תותחי 105 מ"מ ומנועי סולר.
הגדוד לחם בין השאר גם תחת חטיבת הצנחנים באוגדה 84 בקרבות ההבקעה ברפיח.