tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלילי שאקוהאצ'י שימשו לרוב את הנזירים מכת הפוקה שבשבט הזן הבודהיסטי כדי לתרגל את הסוזאן (מדיטצית נשיפה של שבט הזן הבודהיסטי).
מקורו של השאקוהאצ'י בחליל הסיני שיאו , והוא שולב לראשונה בגאגאקו, המוזיקה הקיסרית של יפן.
במאה ה-17 שימש נזירים מזרם הקומוסו , שהיו לרוב סמוראים לשעבר.
נזירים אלה השתמשו בשאקוהאצ'י כאמצעי מדיטציה בלבד, ולא ככלי מוזיקלי רגיל.
נגינה בו הייתה מותרת רק במסגרת פרטית ורוחנית, והוא נאסר לשימוש בקונצרטים או בליווי כלי נגינה אחרים.
בשנת 1871, בתקופת רפורמת מֵייג'י, הוטלו הגבלות רבות על הנזירים מזרם הקומוסו, וביניהם הגבלות על השימוש בכלי לטקסי מדיטציה דתיים.
למרות זאת, כלי הנגינה שרד והפך בהדרגה לכלי מוזיקה חילוני.
הוא שולב במוזיקה של חצר הקיסר לצד כלים מסורתיים אחרים כמו קוֹטוֹ ושָמִיסֶן.
השאקוהאצ'י עשוי לרוב מהקצה השורשי של במבוק מאדאקה (Madake) , באורך סטנדרטי של 54.5 ס"מ, ומכאן שמו ביפנית: "שאקו האצ'י" (שאקו = מידת "רגל" יפנית, 30.3 ס"מ, האצ'י = 8/10).
הכלי כולל ארבעה חורי אצבע וחור אגודל אחד, עם טווח של 2.5–3 אוקטבות.
החליל קוני מעט (צר בקצה), ומצופה לכה פנימית להגנה ולשיפור הצליל.
פיית הנשיפה (utaguchi) לרוב מצופה מתכת או פלסטיק להארכת חיי הכלי.
הנגינה מתבצעת בשילוב תנועות ראש קלות, המאפשרות הפקת צלילים מעודנים ומעברים חלקים בין תווים.
הרב אליהו יוסף שְׁאָר יָשׁוּב כהן (ט' בחשוון ה'תרפ"ח, 4 בנובמבר 1927 - ג' באלול ה'תשע"ו, 5 בספטמבר 2016) היה רב דתי לאומי, רבה האשכנזי של חיפה בשנים 1975–2011 וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נשיא מכון הארי פישל, מכון אריאל, מכון אורות הירושלמי, המדרשה הגבוהה לתורה ומכון נזר דוד.
נולד בירושלים לרב דוד כהן המכונה "הרב הנזיר" ולשרה בת הרב חנוך אטקין, ממייסדות "אֹמן" – תנועת נשי המזרחי שהפכה אחר כך ל"אמונה".
לפי המסורת המשפחתית הוא דור 18 לשושלת רבנים.
מקור השם "שאר ישוב" הוא בספר ישעיהו – זהו שמו של בנו של ישעיהו הנביא ( וכן שהופיע בהודעת הוריו על טקס על ברית המילה שלו).
תחילה התגוררה המשפחה בירושלים בשכונת נחלת אחים, ולאחר מכן ברחוב עמוס 28. כשהיה בן שנתיים חלה בדלקת ריאות קשה, ולאחר שניצל הוסיף לו אביו את השם "אליהו".
למד בתלמוד תורה גאולה, ולאחר מכן בישיבות "תורת ירושלים", מרכז הרב, ו"עץ חיים".
את עיקר תורתו למד אצל אביו הרב דוד כהן, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק - ראש ישיבת מרכז הרב, ואצל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
מיום לידתו ועד גיל 16 נהג מנהגי נזירות: לא עלה תער על ראשו והוא נעל נעלי בד.
אביו ייעד אותו ואת אחותו, צפייה גורן, להיות נזירים מילדותם.
כשהיה בן 12 התכנס בביתו בית דין של כמה מרבני ירושלים כדי שיעיד בפניהם שאינו מקבל כנדר את הנזירות שבה נהג מלידה.
אף על פי כן, נמנע מאכילת בשר ודגים ואף לא שתה יין (וככהן לא נטמא למתים), אולם הוא לא הקפיד על גידול שיער כדינו של נזיר.
בשנת 1948, בעת שלמד בישיבת "מרכז הרב", היה חבר בתנועת המחתרת ברית החשמונאים שלחמה בשלטון המנדט הבריטי והיה חבר פעיל בהגנה.
בהדרכתם ועידודם של אביו הנזיר ושל הרב צבי יהודה הכהן קוק עמד בראש חבורת צעירים שנלחמו במסגרת החי"ש והקים עם חבריו גרעין של קבוצה דתית לוחמת.
במלחמת השחרור נלחם במסגרת האצ"ל.
הוא ליווה שיירות לירושלים ולגוש עציון ונלחם על הגנת הגוש.
בעת שהגן על העיר העתיקה נפצע קשה בקרב, ועם נפילת הרובע היהודי נפל בשבי הלגיון הערבי הירדני.
יחד עם יתר מגני הרובע היהודי הועבר לעמאן ואחר כך למחנה השבויים במפרק.
בשבי נותח ברגלו אך נותר נכה.
לאחר שחרורו מהשבי שירת בצה"ל שבע שנים והגיע לדרגת סא"ל.
השתתף במשא ומתן עם הירדנים על החזרת עצמותיהם של חללי גוש עציון, השתתף במשלחת צה"ל לארצות הברית.
כיהן כרב צבאי פיקודי ורבו הראשי של חיל האוויר.
למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית וקיבל תואר מוסמך ב־1956. לאחר לימודיו התמחה בייעוץ משפטי לשיפוט רבני.
כמו כן עסק בחקר המשפט העברי ושילובו בחוקי המדינה.
ב־1956 היה לחבר מועצת עיריית ירושלים בעקבות התפטרות יצחק קריב.
בשנות השישים כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם המפד"ל, ושימש בתפקיד זה בעת שחרור העיר במלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים התנדב לשמש רב באוגדה שצלחה את תעלת סואץ.
שאר-ישוב ממייסדי ארגון צדק-מדות-מוסר שהוקם בשנת 1969 באופן רשמי יחד עם הפילולוגית רבקה שריבמן-כהן-צדק והוא כיהן כיו"ר השני של האגודה.
לקראת הבחירות לרבנות העיר חיפה בשנת 1975, שינה שר הדתות, יצחק רפאל, את דרישות הסף לכהונת רב עיר וקבע שמי שכיהן כרב צבאי של פיקוד או חיל והוסמך לרבנות בידי מי שהיה רב ראשי לישראל יוכל להתמודד גם בלא תעודת כושר לכהן כרב עיר.
משנת 1975 ועד 2011 שימש כרבה האשכנזי של העיר חיפה, ובנוסף כיהן כראש אבות בתי הדין בעיר.
כמו כן הוא כיהן כנשיא "מכון הארי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה", ייסד את ה"מדרשה הגבוהה לתורה" ומוסדות אריאל בירושלים ועמד בראש מוסדות אלה.
בשנים 1983 ו-1993 היה מועמד למשרת הרב הראשי האשכנזי של מדינת ישראל (מול הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב יצחק קוליץ), אך זכה לקולות מועטים יחסית והרב שפירא נבחר לתפקיד.
הרב כהן היה חתן פרס הסובלנות לשנת 1991, נשיא התאחדות בני ציון, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, וכן היה יו"ר הוועדה העליונה להידברות בין הרבנות הראשית לישראל לבין הנהגת הוותיקן, ושימש יו"ר הוועדה להידברות בין היהדות לאסלאם ושליח הרבנות הראשית למפגשים בין-דתיים.
ביום הולדתו השמונים קיבל בטקס חגיגי אזרחות כבוד מעירו חיפה.
בפברואר 2011 זומן לשימוע בפרקליטות מחוז ירושלים, בחשד למתן שוחד ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
במאי באותה שנה נסגר התיק בעקבות הבטחת הרב שלא יכהן עוד בתפקידים ציבוריים.
בראיון עמו אמר הרב כהן כי הוא בטוח בחפותו, אך בגילו לא היו לו "כוחות נפשיים ופיזיים ללכת לבית המשפט".
לדבריו, הוא יצא לגמלאות על פי החוק כבר שבע שנים קודם לכן ורק על פי בקשת ראש העיר המשיך לשרת בתפקידו, ומשום כך הסכים ברצון שלא להמשיך בתפקידו הציבורי על מנת להימנע מהליכה למשפט.
נפטר ב-5 בספטמבר 2016 (ג' באלול ה'תשע"ו) והובא למנוחות למחרת בהר הזיתים.
כתביו מרוכזים בארכיון "נזר דוד" בירושלים שהקים על שם אביו.
הרב כהן היה בעל השקפות דתיות-לאומיות.
הוא התנגד למסירת שטחי ארץ ישראל לערבים.
הוא יצא נגד תוכנית ההתנתקות, ותקף את ממשלת ישראל על החלטתה: "מי שעוקר יישובים יהודיים מארץ ישראל וחס וחלילה יביא גם להריסת בתי כנסת ועקירת קברות, לא יינקה, לא בעולם הזה ולא בעולם הבא...
זו רשעות ואכזריות שאין למעלה ממנה".
"אינני יכול להעלות על הדעת מעשה יותר אכזרי ויותר מרושע מאשר עשתה ממשלת ישראל השבוע בגוש קטיף, ככה ביד אחת.
עצם ההתפרצות לבית הכנסת זה דבר שלא נשמע כמוהו באומות העולם...
קרא לשינוי מנהג האשכנזים לפיו אין לברך ברכת כהנים בימי חול בחיפה ובגליל.
תמך בתרומת איברים על פי פיקוח רבני והנחיית אחד מחברי מועצת הרבנות הראשית, ונשא עמו לכל מקום כרטיס אדי, כפי עדותו בשיעור שמסר בנושא השתלת איברים.
תמך בדיאלוג בין-דתי כחלק מתפקידו כיו"ר הוועדה לדיאלוג בין-דתי בשליחות הרבנות הראשית, וראה בעין חיובית תהליכים שעברה הכנסייה הקתולית במסגרתם חדלה מלהטיף למיסיון יהודים והכירה בחטאי האנטישמיות והשואה, וסבר שיש חשיבות לקיום שיחות במטרה לקדם ערכים משותפים, תוך הקפדה שהשיחות לא יפגעו בבידול והייחודיות של עם ישראל.
בהתאם למשנתו של אביו היה צמחוני.
כיהן כנשיא מכון אורות הירושלמי - תלמודה של ארץ ישראל.
בשנת ה'תשס"ד יצא בקריאה לעולם התורה הדתי-לאומי להתמסר ללימוד התלמוד הירושלמי, בעקבות קריאותיו של הרב קוק לשוב לתורת ארץ ישראל.
לדבריו, לימוד זה יניב התחדשות רוחנית, ששיאה יהיה בהתחדשות הנבואה.
סבר שניתן להתיר את העליה להר הבית על פי ההלכה, אך אין לעשות זאת בניגוד לעמדתה של הרבנות הראשית.
הרב שאר ישוב כהן היה נשוי לד"ר נעמי כהן, בתו של הרב ד"ר חיים שמשון גולדשטיין, שהיה נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה, ונכדתו של הנדיב הארי פישל, ולהם בת אלירז, שניהלה את אגף חברה ורוח במזכירות הפדגוגית במשרד החינוך עד שנת 2021 (הייתה נשואה למאיר קראוס).
אחותו היא צפייה גורן, אשתו של הרב שלמה גורן.
חקרי הלכה - קובץ תשובות, פסקים וקונטרסי הלכה - דברים שכתב, חיבר ופרסם במשך שנות כהונתו ברבנות העיר חיפה
שי כהן - שיעורים, תשובות, ברורים וחקרי הלכה, הארות במשפט התורה ובמחשבת ישראל (שני כרכים)
אהבת שי - ביאור על שיר השירים ועל המדרש שיר השירים רבה.
משנת הנזיר - עיקרי משנתו ותולדות חייו של הרב דוד כהן (אביו של הרב שאר ישוב כהן), מתוך יומניו, עם מבואות ופרקי זכרונות
בסתר המדרגה - דברים מתוך משנת מרן נזיר אלקים הרב דוד כהן ומבואות לשיטתו
יונתי בחגוי הסלע - חיבור שחיבר לעילוי נשמת אמו, הרבנית שרה כהן
שלושה שותפים - להארת דמותם של: רבו הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אביו הנזיר הרב דוד כהן ואמו הרבנית שרה כהן
חיבורים שיצאו לאור לאחר פטירתו
ובאת שמה: ריבונות וחידוש מקום תפילה בהר הבית / בתורתו של הרב אליהו יוסף שאר ישוב כהן.
ירושלים: מכון נזר דוד להוצאת כתבי הרב הנזיר רבנו דוד כהן זי"ע, מיסודם של מסודות אריאל - מפעלי תורה וחברה, ה'תשפ"ב
שאר כסות ועונה הם החובות של איש כלפי אשתו על פי ההלכה.
המצווה מופיעה בתורה במילים .
בשפה מודרנית, החובות הן מזון, מלבוש ותשמיש – אותם חייב האיש לספק לאשתו בזמן נישואיהם.
במקור המצווה מתייחסת לאמה עברייה שמיועדת לנישואים, וממנה נלמד הדין לשאר הנשים.
על פי הפרשנים זהו "משפט הבנות" שנזכר פסוק קודם.
על פי רש"י, אונקלוס, אבן עזרא ועוד מפרשים, שלוש החובות הללו הן מהתורה, וכך פוסק הרמב"ם להלכה, אך על פי הרמב"ן, שמפרש "שארה" - כקרבת בשר ו"כסות" - ככסות מיטתה, מזונות וכסות הם מדרבנן ורק עונתה היא מהתורה.
לשלוש מחויבויות אלו, הוסיפו חז"ל שבע מחויבות נוספות לבעל כלפי אשתו ובהן ריפוי, פדיון וקבורה.
חז"ל תיקנו שחלק מחובות הבעל יהיו כנגד חובות האישה, "מעשה ידי האישה כנגד מזונותיה, ופדיונה כנגד אכילת פירות נכסיה, וקבורתה כנגד ירושתו לכתובתה".
לפיכך היא יכולה לומר "איני ניזונת ואיני עושה" ולהתפרנס ממעשי ידיה, אבל זכות זו אינה שמורה לבעל, שאינו יכול לומר "איני זנך ואיני נוטל כלום ממעשה ידייך...
שמא לא יספיק לה מעשה ידיה במזונותיה" ().
הרמב"ם דן בכמותם ואיכותם של המזונות שהאיש חייב לספק לאשתו, וקובע כלל מנחה בעניין ש"הכול לפי עושרו" של האדם - כלומר שעל המזונות להיות ביחס ישר לעושרו של האדם, אפילו "כמה תבשילי בשר בכל יום", במקרה שמדובר באדם אמיד במיוחד.
לגבר אין מחויבות לסעוד במשך ימי השבוע עם אשתו, אבל סעודות השבת לפחות חייב לאכול איתה ביחד.
הרמב"ם דן בשווי המלבושים שחייב האיש לרכוש לאשתו, כאשר גם כאן הכלל המנחה הוא "הכול לפי עושרו" - כלומר שהכלים צריכים להיות ביחס ישר לעושרו של האדם - אפילו כלי משי וזהב.
גם כאן הוא קובע דרישות מינימום לעניים, שמתחתם זו עילה לגירושין: בגדים הראויים לה כפי המלבושים הממוצעים של אישה.
בכלל כסותה הוא מחייב מדור (מעין בית מינימלי), רכישת כלים לשימושה, מיטה, כלי לישיבה, כלי אכילה ושתייה, ואף תכשיטים וכלי איפור נכללים בכלל כסותה.
הרמב"ם קובע את הכלל "עונה האמורה בתורה - לכל איש ואיש כפי כוחו, וכפי מלאכתו." ולכן "בני אדם הבריאים הרכים והענוגים, שאין להם מלאכה שמכשלת כוחן, אלא אוכלין ושותין ויושבין בבתיהן - עונתן בכל לילה".
מעבר לכך יש דירוג של מלאכות שגורמות לתדירות העונה לקטון, כאשר התדירות הנמוכה ביותר היא למלחים, שעונתם אחת לחצי שנה.
לאישה זכות לאסור על הגבר לעבור למלאכה שמקטינה את תדירות העונה, למעט מקרה של מישהו שהחליט להפוך להיות תלמיד חכמים, שעונתו פעם בשבוע, בשל הערך של לימוד תורה.
אך הוא קובע שאין לאישה זכות לאסור לקיחת אישה נוספת, אף שהדבר יפגע בעונתה.
עם זאת הוא מציין שחז"ל ציוו לא לשאת יותר מארבע נשים, כדי שלא יפחות עונתה מפעם בחודש לאדם ממוצע.
הדבר כמובן היה תקף עד חרם דרבנו גרשום, שאסר לשאת יותר מאישה אחת.
א-שארג'ה היא אמירות המשתרעת לאורך כ-16 ק"מ על חוף המפרץ הפרסי באיחוד האמירויות הערביות ולאורך כ-80 ק"מ בעומק היבשה.
העיר שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 1998.
שארג'ה היא האמירות השלישית בגודלה באיחוד האמירויות הערביות והיחידה המשתרעת לחופי המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן גם יחד.
שליט שארג'ה הוא שייח' ד"ר סולטאן בן מוחמד אל-קאסמי, אמיר שארג'ה, החבר במועצה העליונה של איחוד האמירויות הערביות.
בנוסף, שארג'ה מחזיקה אף בשלוש מובלעות על החוף המזרחי של מפרץ עומאן ושמן: כַּלְבַּאא', ח'וֹרְפַכָּאן, ודיבּא אל-חִסְן.
שטחה הכולל של האמירות הוא 2,590 קמ"ר, המהווה 3.3% משטחן הכולל של אמירויות המפרץ, להוציא את האיים.
בעיר בנייני מנהל ומסחר יחד עם מיזמים תרבותיים מסורתיים, כולל מספר מוזיאונים.
נקודות ציון העיקריות בעיר כוללות שני שווקים מקורים המעוצבים בסגנון מוסלמי; מספר גנים ציבוריים וגני שעשועים כגון גן השעשועים אל-ג'זירה.
העיר ידועה גם במסגדיה היפים.
אמירות שארג'ה נחשבת לבירת התרבות של אמירויות המפרץ.
בעיר שוכן מטה איחוד הסופרים והמוציאים לאור של איחוד האמירויות.
במרכז התערוכות, אקספו, של שארג'ה, נערך מדי שנה יריד ספרים גדול שבו נוטל חלק באופן אישי אמיר שארג'ה.
בשארג'ה נמל תעופה בינלאומי ונמל ים, פורט ח'אלד.
בשטח האמירות אף מספר נווי מדבר, המפורסם בהם הוא דַ'יְד ובו גידולי ירקות ופירות.
ח'וֹרְפַכָּאן הוא הנמל המזרחי של שארג'ה.
האי אבו נוּעַיר שייך אף הוא לשארג'ה.
שארג'ה אף טוענת לבעלות על האי אבו מוסא המוחזק על ידי איראן.
על האי אבו מוסא התגלה בשנת 1971 שדה הנפט מובַּארַכּ, אשר הכניס לאמירות הון רב עד שיבש.
לשארג'ה אף שדות גז גדולים על חופיה, המהווים מקור הכנסה משמעותי לתקציב המדינה.
לשארג'ה מובלעת בשם נַחְווה בתוך אזור מדחא שהוא בתורו מובלעת של עומאן בתוך שטח איחוד האמירויות.
לעיר שארג'ה ברית תאומות עם דובאי ועג'מאן (שתיהן אמירויות שכנות, משני עברי הגבול) ולמעשה מהוות יחד אזור אורבני רציף.
שארג'ה מרוחקת כ-170 ק"מ מבירת האמירויות אבו דאבי.
היסטורית, שארג'ה הייתה אחת הערים העשירות באזור המפרץ, עם התיישבות מתועדת לאורך כ-5,000 שנה.
בתחילת המאה השמונה-עשרה, חמולת קאסם (משבט הואלה) התיישבה בשארג'ה, ובשנת 1727 לערך הכריזה על עצמאותה.
ב-8 בינואר 1829 שייח' סולטאן הראשון חתם על אמנה ימית כללית עם האימפריה הבריטית והפך לבן חסותה של בריטניה כדי למנוע מן השלטון העות'מאני להשתלט על המדינה.
בדומה לארבע משכנותיה: עג'מאן, דובאי, ראס אל-ח'ימה ואום אל-קייוואן, מיקומה של שארג'ה על נתיב המסחר להודו העלה את חשיבותה בעיני הבריטים והם כיבדו את שליטה במטח כבוד, כאות למעמדו (אף אם היה זה מטח של שלוש יריות בלבד, מתוך מקסימום של 21 יריות).
ב-2 בדצמבר 1971 הצטרף אמיר שארג'ה, שייח' ח'אלד השלישי, לאיחוד האמירויות הערביות.
1840–1866 שייח' סולטאן הראשון בן סַקר אל-קאסמי (בפעם השנייה)
1869–1871 שייח' אבראהים בן סולטאן אל-קאסמי
23 ביוני 1987–מכהן שייח' ד"ר סולטאן השלישי בן מוחמד אל-קאסמי (בפעם השנייה)
אצטדיון התאחדות הקריקט של שארג'ה אירח כמעט 200 משחקי קריקט בינלאומיים, בני יום אחד, וארבע מערכות של משחקים בני ארבעה ימים (Test matches).
זהו אצטדיון הקריקט המרכזי באיחוד האמירויות.
כַּלבַּאא' היא עיר בשארג'ה הגדלה במהירות על חופה המזרחי של איחוד האמירויות הערביות.
מיקומה הוא כ-8 ק"מ מפוג'יירה, על גבולה של האמירות עם עומאן.
ניתן להגיע לכַּלבַּאא' בכביש מפוג'יירה ומן העיר הטה במרחק 40 ק"מ, דרך נמלי הים בפוג'יירה ובקור כַּלבַּאא' ודרך נמל התעופה של פוג'יירה.
כַּלבַּאא' ידועה בזכות הלגונה הנמצאת בה ויער המנגרובים המקיף אותה.
בעיר מבצרים עתיקים ומעיין מים חמים בוואדי הלו.
בשנת 1903 ישות קטנה בשם כַּלבַּאא', על שם העיר, קיבלה עצמאות דה-פאקטו משארג'ה.
ב-8 בדצמבר 1936 היא הוכרה על ידי בריטניה.
בשנת 1952 היא שבה והייתה לחלק מאמירות שארג'ה.
שאקו (ביפנית: 笏) הוא שרביט מסורתי טקסי שמקורו בתרבות הסינית.
השרביט מהווה חלק מלבוש הסוקוטאי הרשמי, המשמש בטקסים בחצר קיסרות יפן.
לרוב השרביט עשוי עץ טקסוס, צפצפה, עץ דובדבן, ארז או סאקאקי.
מקור השימוש בשרביט הוא בסין, בה השתמשו המנדרינים בשרביט שנקרא "הו" (בסינית: 笏 - הסימן זהה לסימן בו נעשה שימוש ביפנית).
אורכו של השרביט הוא כ-35 ס"מ והוא מוחזק ביד ימין כשהוא מורם.
השרביט שימש כחלק מהלבוש של האריסטוקרטיה ואנשי החצר הקיסרית בטקסים רשמיים, וכיום משמש בטקסים אלה, אך גם בטקסי דת השינטו, כשהשרביט מוחזק על ידי כוהני הדת.
בחצר הקיסרית היה השרביט חלק ממערכת לבוש הסוקוטאי.
בטקסי הדת, השרביט מוחזק כשכהן הדת לובש ג'ואה וניהונגו.
השרביט מלבני בצורתו, אולם לרוב חלקו התחתון צר יותר מחלקו העליון.
במקורו היה השאקו לוח הנחיות לביצוע הטקס הדתי, ובחלקו האחורי של השרביט, הפונה אל מחזיקו, והנסתר מהקהל הצופי בטקס נכתבו ההנחיות לביצוע הטקס.
ההנחיות נכתבו על דף נייר שהוצמד אל השרביט.
בשנת 701 נקבע בקוד טאיהו כי אצילים מהדרגה החמישית ומעלה ישתמשו בשאקו עשוי שנהב, ואילו אצילים פחותים ישתמשו בשאקו עשוי עץ.
לימים, בשל נדירות השנהב, בוטל החוק בשנת 927.
שְׁאָר יָשׁוּב הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
נקראה על שם מילות הפסוק בתנ"ך, .
"ג'אן פאולו" – אוניית משא
"ג'אן פאולו" הייתה אוניית משא חופים באורך 25 מטר, היו בה ארובה אחת, תורן אחד, חדר הסקה בירכתיים ומחסן גדול.
שימשה להובלת משאות לאורך החופים, והייתה רשומה באיסטנבול.
לאחר שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב', נבנתה בה קונסטרוקציה של צינורות מתכת ל-620 מיטות ברזנט בשש קומות.
הוקמו מרפאה של שני חדרים, מטבח, שישה תאי שירותים.
היו בה שתי סירות, כל אחת לעשרה איש, וכן מזון ומים ל-14 יום.
כמות המים 40 טון בחמישה מכלים, ופחם ל-12 ימי הפלגה.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם מנחם כהן, לצדו דוד בן חורין ויצחק לנדאור (בחלק מההפלגה).
רב החובל והצוות שכלל קצין ראשון, שלושה מלחים, שני מכונאים, שלושה מסיקים וטבח, היו איטלקים.
770 המעפילים, נאספו מאתרים אחדים; מהם 483 גברים, 280 נשים, 9 ילדים, ותינוק שנולד בדרך; רובם בגיל 25. רוב המעפילים נאספו בבוליאסקו, (במבנה שכונה 'הארמון') ליד גנואה, באיטליה (ומיעוטם הועלו אליה מהאונייה "אלברטינה" במהלך ההפלגה).
השלטונות האיטלקים לא התערבו בהתארגנות לקראת ההפלגה.
האונייה נקשרה לסלע במרחק כ-40 מטר מהחוף.
ב-7 באפריל 1947, הגיעו המעפילים, והועברו אליה באמצעות סירות גומי.
האחראי באתר ההעמסה מטעם הפלי"ם היה אליעזר טל.
בשעה 03:00 החלו המעפילים לעלות אל סיפון האונייה.
על-פי התוכנית הייתה הספינה צריכה להיפגש עם "השומרת" (כינויה של אוניית המעפילים "תיאודור הרצל"), בנקודה סמוך לקלדוניה שבחופי טורקיה, ולהעביר אליה את המעפילים לשם הפלגה לארץ.
ואחר כך להמשיך לאלכסנדרטה, להצטייד במים ופחם ולחזור לאיטליה.
אופציה נוספת הייתה להעביר את המעפילים לאונייה "אלברטינה".
הפליגה ב-7 באפריל 1947 בשעה 05:00 מגנואה באיטליה, כשעל סיפונה 619 מעפילים.
יצאה ללא תקלות מבוליאסקו, כאשר נתיב השיט המתוכנן עבר בחוף המערבי של איטליה, דרך מצר מסינה, הים האגאי, מפרץ ספיניצה, כף מטפן, כרתים, רודוס, ולאורך החוף המצרי לכיוון חיפה.
ב־10 באפריל בשעות אחר הצהריים עברה הספינה את מצר מסינה, כשהמעפילים מסתתרים מתחת לסיפון.
במהלך הדרך התבטלה ההעברה ל"תיאודור הרצל", מפני שלא היה עימה קשר וכיוון שהיא הגיעה כבר לארץ ישראל ב-13 באפריל.
ב־12 באפריל הודיעו כי עליה להיפגש עם "אלברטינה" כדי לקבל 151 מעפילים נוספים.
למחרת פרצה סערה ונתקבלה הודעה כי מנוע "אלברטינה" מקולקל ויש להמתין לה ליד כף מטפן.
ב־14 באפריל 06:00 נכנסה הספינה לעגון במפרץ ספיניצה, חוף שומם ובו ארבעה עובדי מגדלור יוונים.
ב־17 באפריל ב-15:00 התקיימה הפגישה עם "אלברטינה" מחוץ למפרץ, במרחק חמישה מיל מכף מטפן.
ב־19 באפריל 03:00, הועברו המעפילים הנוספים.
דוד בן חורין מלווה האלברטינה הצטרף.
רב החובל האיטלקי ויצחק לנדאור חזרו עם "אלברטינה" לאיטליה.
לאחר ההעברה, הוחלף שם הספינה ל GALATA, טושטשו סימני הזיהוי האיטלקים והונף דגל טורקי.
עמוסה ב-770 מעפילים עשתה האנייה את דרכה לחופי ארץ ישראל.
ב־21 באפריל בשעה 14:00 הופיע לראשונה מטוס בריטי.
מטוס נוסף הופיע מאוחר יותר ליד פורט סעיד, וכן משחתת.
ב־22 באפריל הצטרפה עוד משחתת.
בצוהרי אותו יום הגיעו שתי משחתות נוספות.
המעפילים הונחו על ידי המלווים, כי אם יתגלו על ידי מטוס, יש להמשיך לשמור על קשר, עד שיעלו חיילים בריטים על הסיפון.
יש להסתיר את רב החובל והמלווים כדי לחלצם בשלב מאוחר יותר.
כאשר התגלו על ידי הבריטים ומשחתות החלו ללוותם, הגיעה הוראה להתנגד באופן פסיבי מחוץ למים הטריטוריאליים, ואחר כך להסכים להגיע לחיפה ולהניח לבריטים לעלות על הסיפון.
אבל בפועל בוצעו הוראות שונות והתכוננו לעימות, כשהכוונה הייתה להגיע לחיפה באור יום, כדי שהמאבק ייערך לעיני כל.
המעפילים חולקו לקבוצות ואספו גרוטאות ומקלות לניהול קרב פנים אל פנים.
ב־22 באפריל נדרשו להפליג לכיוון חיפה, כשארבע משחתות סובבות אותם.
ב־23 באפריל הצטרפו שתי משחתות נוספות.
שתיים מהן נגחו משני צדי הספינה, ירו פצצות גז וסילוני מים, וחיילים בריטים חמושים באלות ונשק זינקו אל הסיפון.
מנחם כהן ניהל קרב אישי נגד שני נחתים בריטים על שליטה בחדר ההגאים.
באותו יום, ב-23 באפריל, הועברו המעפילים לאוניות שהפליגו למחנות המעצר בקפריסין.
על פי הוראות נכנסו המלווים לסליק שהיה במכל המים בחלק הקדמי של המחסן.
המעפילים נעלו את הפתח לאחר שנכנסו לתוכו.
למחרת חולצו בשלום מנחם כהן, דוד בן חורין ועובד שדה, על ידי פועל הניקיון של חברת 'העוגן' (סולל בונה).
שאקשאקה (ביפנית: シャカシャカ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 123 (יוני 2008).
חלק מהתאים לבנים וחלקם שחורים; בחלק מהתאים השחורים יש מספרים.
המטרה היא למלא חלק מהתאים הלבנים במשולשים (חצאי התאים) כך שיתקיימו התנאים הבאים:
כל מספר מציין את מספר המשולשים הסמוכים לו (במאונך או במאוזן); ליד תא שחור ללא מספר יכול להופיע מספר שרירותי של משולשים.
על האזורים הלבנים הנותרים ליצור צורה של מרובע או מלבן כלשהו.
לא יכולים להיות שני תאים לבנים סמוכים (החולקים צלע).
שאראף רשידוב (באוזבקית: Sharof Rashidovich Rashidov; בקירילית Шара́ф Раши́дович Раши́дов; 6 בנובמבר 1917 – 31 באוקטובר 1983, טשקנט) היה מדינאי סובייטי, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית האוזבקית בשנים 1959-1983 (האישיות הממסדית הבכירה באוזבקיסטן הסובייטית).
על תרומתו זכה עשר פעמים בעיטור לנין, פעמיים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי, ובעיטורים נוספים.
רשידוב נולד בעיירה ז'יזאק (90 ק"מ מסמרקנד) למשפחת איכרים ממוצא אוזבקי.
בשנת 1935 הוא סיים בית ספר למורים והחל ללמד בבית הספר בעיר בו נולד.
בשנת 1937 הוא עבר לסמרקנד והחל לעבוד בעיתון מקומי תחילה כמזכיר ואחר כך כעורך.
במקביל לעבודה בעיתון, השלים רשידוב לימודים באוניברסיטה של טשקנט.
בשנת 1941 הוא גויס לצבא האדום ונפצע בקרבות מלחמת העולם השנייה.
לאחר החלמה מפציעה חזר רשידוב לסמרקנד.
בשנת 1944 החל בקריירה מפלגתית ומונה למזכיר סניף מפלגתי בסמרקנד.
הספר הראשון של רשידוב יצא לאור בשנת 1945. בשנת 1951 הוא פרסם ספר ראשון בטרילוגיה על האירועים השונים באוזבקיסטן הסובייטית.
הספר השלישי בסדרה זו פורסם בשנת 1971. בנוסף לכך הוא פרסם מספר ספרים נוספים.
בשנת 1969 על בסיס אחד מספריו צולם סרט קולנוע.
בשנים 1979-1980 יצאה לאור אוסף יצירות של רשידוב ב-5 כרכים.
בשנת 1950 רשידוב עבר לטשקנט ומונה לתפקיד יושב ראש הסובייט העליון של הרפובליקה.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך תשע שנים.
בשנת 1959 הוא קודם לתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של אוזבקיסטן הסובייטית.
במציאות הסובייטית זה התפקיד הבכיר ברפובליקה.
רשידוב ניהל את הרפובליקה עד מותו בשנת 1983.
במהלך כהונתו אוזבקיסטן הסובייטית התפתחה מאוד, נבנו ערים חדשות, מפעלי תעשייה רבים והוקמו מוסדות תרבות.
בשנת 1966 העיר טשקנט עברה רעידת אדמה קשה.
רשידוב פעל רבות לשיקום העיר.
עם הגעת יורי אנדרופוב לשלטון היחסים בין רשידוב לבין מוסקבה עברו משבר קשה.
אנדרופוב רמז לרשידוב שהוא מצפה ממנו להתפטר, אך רשידוב העדיף להישאר בתפקיד.
לטשקנט הגיע ממוסקבה צוות חוקרים שהחלו לחקור שחיתות שלטונית ובמיוחד דיווחים על איסוף כותנה (פרשת הכותנה).
עד מהרה נמצאו ראיות לכאורה על שחיתות בקנה מידה ארצי, והיו גם ראיות שקשרו את רשידוב לנושא.
ב-31 באוקטובר 1983 רשידוב נפטר.
הוא נטמן במרכז העיר והיה מתוכנן להקים במקום מאוזולאום שיהיה מקום עלייה לרגל של תושבי הרפובליקה.
בקיץ 1984 הגיעה לטשקנט משלחת רמת דרג ובראשה יגור ליגצ'וב, מראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בכינוס מפלגתי שבמהלכו היה צריך לבחור יורש לרשידוב, כל הנאומים התרכזו בגינוי של רשידוב והוא הואשם בשחיתות, אי-קידום אנשים ראויים וכו'.
בהתאם להחלטת הכינוס הוצאה גופתו של רשידוב ממקום קבורתה במרכז העיר והועברה לבית העלמין.
בעקבות הטיהורים שנערכו לאחר הכינוס, כל ראשי הממסד המפלגתי והשלטוני של הרפובליקה הוחלפו וחלקם נשפטו.
בשנת 1991, לאחר שאוזבקיסטן זכתה בעצמאות, שוחררו כל הנאשמים שהיו במעצר, ושמו של רשידוב נוקה.
בעיני השלטון הנוכחי, רשידוב נחשב למנהיג מקומי שקידם את הרפובליקה תוך עמידה בלחצים מהשלטון המרכזי שבמוסקבה.
שְׁאָר יָשׁוּב היה בנו של הנביא ישעיה.
משמעות שמו הייתה לרמז על שיבת שארית ישראל, לאחר גלות בבל לארץ ישראל, על ידי עזרא הסופר, או לשובם בתשובה של שארית עם ישראל.
בניו של ישעיה נקראו בשמות אשר סימלו מאורעות שונים בחיי העם.
אחיו של שאר ישוב נקראו מהר שלל חש בז, ועמנו אל.
שאר ישוב נזכר בספר ישעיה, בהקשר של מלחמת פקח בן רמליהו מלך ישראל, ורצין מלך ארם, כנגד אחז מלך יהודה.
פקח ורצין עולים להילחם על ירושלים מקום מושבו של אחז.
הדבר נודע לאחז והוא חרד מהבאות.
בשלב זה ישעיהו מתנבא, כי עליו לצאת יחד עם שאר ישוב בנו, אל אחז שהיה בקצה תעלת הבריכה העליונה ולהרגיעו:
בהמשך ספר ישעיה מוזכר צירוף המילים "שאר ישוב" פעמיים אך שם מסבירים חלק מפרשני התנ"ך כי אין הכוונה לבנו של ישעיה אלא לשארית ישראל וכן הסברים נוספים.
שאר B1 היה טנק כבד מתוצרת צרפת, שפיתוחו החל בשנות ה-20, והוא השתתף במלחמת העולם השנייה.
בעת המערכה על צרפת ב-1940, נחשב השאר B1 לאחד הטנקים החזקים והעוצמתיים בשדה הקרב, הודות לשילוב של כוח אש ומיגון; הוא צויד בתותח בקוטר 75 מ"מ בתובה ותותח 47 מ"מ בצריח, ושריונו העבה היה כמעט חסין לאש הטנקים הגרמנים והתותחים נגד-טנקים שלהם.
אולם הוא סבל מלא מעט ליקויי תכנון, שהתרחשו כתוצאה מחשיבה מיושנת שלא תאמה את שדה הקרב המודרני, דוגמת מהירות נסיעה הנמוכה, והצריח בו היה רק איש צוות אחד, שעליו היה לטעון, לכוון את האש, לתת פקודות לנהג וכיוצא בזה.
תכנונו השפיע על פיתוחו של הטנק הבינוני M3 לי האמריקאי.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, נפלו שלל מספר רב של טנקי שאר B1 בידי הוורמאכט, שהכניסם לשירות מצומצם בשם Panzerkampfwagen B-2 740 f.
שאקטי (בדוואנגרי: शक्ति), שמשמעותה "כוח" או "עוצמה", היא האנרגיה הקוסמית הבראשיתית ומייצגת את האנרגיה הקוסמית והכוחות הדינמיים שזורמים ביקום כולו לפי התפיסה בהינדואיזם.
שאקטי הוא הרעיון, או ההאנשה, של כוח יצירה נשי אלוהי, המכונה לעיתים "האם האלוהית הגדולה" בהינדואיזם.
במישור הגשמי, שאקטי בא לידי ביטוי בהתגלמות נשית, ביצירתיות ופוריות, למרות שהכוח הזה גם קיים אצל גברים בצורה פוטנציאלית, אך חבויה.
בנוסף לתפישה ששאקטי הוא הכוח האחראי ליצירה, שאקטי נחשב גם למקורו של כל שינוי.
לשאקטי קיום קוסמי, וגם יכולת שחרור, צורתו העיקרית ביותר היא הקונדליני שאקטי - כוח פסיכו-רוחני מסתורי.
שאקטי קיים במצב של "סבאנאנתריה" (אי-תלות), כי כוח זה בלתי תלויי ביתר היקום.
בשאקטיזם ובשיוויזם סוגדים לשאקטי כישות העליונה.
שאקטי מגלם את האנרגיה הנשית הפעילה של שיווה, והוא זוהה כ"משהדוי" או "פרוואטי".
סטפן שארבונייה ; 21 באוגוסט 1967 – 7 בינואר 2015) היה קריקטוריסט ועיתונאי צרפתי.
הוא ידוע בעיקר כעורכו של השבועון "שארלי הבדו" מ-2009 ועד להירצחו.
שארב נרצח יחד עם תשעה מחבריו למערכת המגזין ושני שוטרים בפיגוע במערכת המגזין בינואר 2015.
שארב עבד עבור עיתונים רבים: "שארלי הבדו" (שאותו הוא ערך מ-2009 ועד ליום הירצחו), "ל'אקו דה סאבן", "טלרמה", ו"ל'הומניטה".
הקריקטורות שלו הציגו לעיתים קרובות את הדמויות "מוריס ופטאפון", הכלב והחתול האנטי-קפיטליסטיים, או את דמותו של "מרסל קאוף, השוטר".
המדור שפרסם ב"שארלי הבדו" נשא את הכותרת "שארב לא אוהב אנשים" (Charb n'aime pas les gens).
מדי חודש נהג לפרסם טור שנשא את הכותרת "הפתווה של האייתוללה שארב" (La fatwa de l'Ayatollah Charb) במגזין Fluide Glacial.
בשנים 2007 – 2008 הוא לקח חלק בתוכנית האירוח T'empêches tout le monde de dormir בערוץ הטלוויזיה M6. במשך שנים תמך במפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
ההתקפה על העיתון ב-2011 והאיומים על חייו
ב-2 בנובמבר 2011 הושלכה על משרדי מערכת שארלי הבדו פצצת תבערה.
ההתקפה בוצעה ערב פרסומה של המהדורה של המגזין שנקראה "שריעה הבדו", שבה הוצג הנביא מוחמד כעורך-אורח באופן סאטירי.
לאחר מתקפה זו קיבלו שארב ושני עובדים של המגזין אבטחה משטרתית.
בספטמבר 2012 נעצר אדם בעיר לה רושל לאחר שלכאורה קרא באתר אינטרנט ג'יהאדיסטי לערוף את ראשו של שארב.
באותה שנה אמר שארב בראיון: "איני פוחד מפעולות תגמול, אין לי ילדים, אין לי אישה, אין לי מכונית, אין לי חובות.
זה עלול להישמע קצת יהיר, אך אני מעדיף למות על רגליי מאשר לחיות על ברכי".
שארב נכלל ברשימת האנשים המבוקשים ביותר של אל-קאעידה ב-2013 לאחר שערך את המהדורה של המגזין שפרסמה סאטירה על מוחמד.
שארב נרצח על ידי מחבלים מוסלמים, יחד עם תשעה מעמיתיו למערכת המגזין ושני שוטרים, ב-7 בינואר 2015, בפיגוע במשרדי שרלי הבדו בפריז.
אחד מהשוטרים שנהרגו בפיגוע, פרנק ברינסולרו, היה אחד משומרי ראשו של שארב.
שאקי (בליטאית: Šakių rajono savivaldybė, ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
מחוז-משנה שאקי משתרע על פני 1,453 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-30,000 תושבים.
העיר שאקי היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו.
מחוז שאקי במתכונתו הנוכחית הוקם מחדש בשנת 1950 כיחידה מנהלית מוגדרת במעמד של מחוז-משנה, מאז נעשו שינויים ספורים בגבולותיו והוא השתייך למחוזות שונים.
במחוז המשנה שלוש ערים: עיר המחוז שאקי, גלגודישקיס וקודירקוס נאומייסטיס (ניישטוט שאקי); שמונה עיירות, מהן: גרישקאבודיס (גרישקאבוד), ברזדי, וקריוקאי (קרוק); ו-533 כפרים קטנים וחוות.
שאקי () היא עיר בליטא, אחד היישובים הוותיקים בליטא, המשמשת כמרכזו המנהלי של מחוז משנה שאקי במחוז מריאמפולה שבדרום-מערב המדינה.
הייתה לפני השואה שטעטעל טיפוסי.
היישוב בשאקי הוא מהוותיקים בליטא, וקיים לפחות מאמצע המאה ה-14. עד המאה ה-18 היו אדמות העיר וסביבתה בבעלות פרטית של נסיכי בית צ'רטוריסקי, בשנת 1776 קיבלה העיירה זכויות מגדבורג ובמקביל הותר ליהודים להתיישב בה.
אוכלוסיית הסביבה, איכרים ליטאים לצד יהודים, נוצלה במשך השנים בידי בעלי אחוזות, ולכן במרד האצילים הפולנים נגד השלטונות הצאריים ב-1863 נמנעו חלקים גדולים מהאוכלוסייה מהשתתפות במרד לצד האצילים.
בתקופת ליטא העצמאית הוכרזה שאקי כעיר מחוז והוקמו בה מוסדות מנהלה אזוריים ומוסדות שלטון אחרים.
למרות מאמץ מודע של השלטונות להטות את המאזן הדמוגרפי לטובת אוכלוסייה ליטאית אתנית, מילאו יהודים תפקידים בכירים במנגנון העירוני, וארבעה יהודים כיהנו במשרת ראש העיר שאקי.
יהודים החלו מתיישבים בשאקי בשנות ה-70 של המאה ה-18.
במפקד האוכלוסין של 1897 מנו יהודי העיירה 1638 תושבים מתוך כ-2100 תושבים, למעלה מ-74 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בעת נסיגת הצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה, ערכו חייליו פוגרום ביהודי העיר, רצחו מספר יהודים, השחיתו רכוש ושרפו ספרי תורה.
בעקבות אירועים אלו נטשו רוב יהודי שאקי את העיר, וחלקם שב והתיישב בה עם הכיבוש הגרמני ולאחר תום המלחמה.
רוב התעשייה הקלה בעיר היה בבעלות יהודית, והבנק העממי בעיר אף הוא היה בבעלות ובניהול יהודים.
שאקי היהודית התפרסמה כעיר של תלמידי חכמים ואישי ציבור שהיו מעורבים בחיי יהדות ליטא כולה.
בית הכנסת של שאקי היה מפואר במיוחד אך התפללו בו רק בשבתות וחגים, ומרכז חייה הדתיים של העיר התרכז סביב בית המדרש המרכזי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 בשל מחלוקת בקהילה על מינוי רבנים התפצלה הקהילה ושימשו בה במקביל שני שוחטים ושני רבנים, הרב הוותיק שזכה לתמיכת מעמד הפועלים ורב חדש שהובא לעיר בידי יהודיה האמידים.
במהלך המחלוקת, התערבו השלטונות הליטאיים וסגרו את בתי הכנסת המרכזיים במשך כמה שנים.
הקהילה המקומית הייתה מאורגנת וממוסדת, ועדות שונות ניהלו את ענייניה ושבעת טובי העיר היו מנהיגים נבחרים שייצגו אותה מול השלטונות המקומיים.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בעיר מספר תלמודי תורה ובית ספר של "תרבות" שבו למדו בין 350 ל-400 תלמידים.
תנועות הנוער הציוניות השונות ניהלו סניפים בעיר.
מילידיה היהודים של שאקי, נודעו: יצחק ליב גולדברג ואחיו דוב גולדברג, ויעקב אולייסקי.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-22 ביוני 1941, הועברה השליטה בה לידי הליטאים, אשר פרסמו מיד גזירות שונות נגד יהודיה.
בהמשך, רוכזו הגברים היהודים בני 15 ומעלה מהעיר באסם בקצה העיר, ממנו שולחו ב-5 ביולי 1941 לחפור את בורות הירי בהם נרצחו.
לאחר מכן רצחו הליטאים באותם הבורות כ-40 נשים יהודיות מהעיר, לאחר שהתעללו בהן.
לאחר הטבח, ריכזו הליטאים את הנשים והילדים שנותרו בעיר בגטו קטן ומוזנח שהוקם בה, תוך איסור על הכנסת מזון לשטחו.
מעת לעת אנסו ורצחו הליטאים נערות יהודיות מהגטו.
ב-13 בספטמבר 1941 רצחו הליטאים את הנשים והילדים שנותרו בגטו שבעיר בבורות ירי, יחד עם יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
רבי שמואל מוהליבר - ממייסדי תנועת חיבת ציון ומאבות הציונות הדתית
רבי משה בצלאל לוריא - כיהן כרב העיר במשך שבע שנים (ה'תרכ"ב-ה'תרל"ה) עד מעברו לכהונת רבנות העיר סייני
רבי יוסף גולדין - רבה האחרון של שאקי, נספה בשואה.
שארה פרוקטור היא אתלטית לשעבר מאנגווילה שייצגה את הממלכה המאוחדת, זוכת מדליית כסף בקפיצה לרוחק אליפות העולם באתלטיקה 2015 ומדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה באולם 2012.
פרוקטור נולדה בהוואלי שבאנגווילה באיים הקריביים המשתייכת לטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
בנעוריה הייתה כדורגלנית מצטיינת והייתה חברה בנבחרת אנגווילה.
כמו כן הצטיינה באתלטיקה תחת הדרכת אימה, וקבעה שיא תיכונים בהטלת כידון, זריקת דיסקוס, קפיצה לגובה וקפיצה לרוחק.
בשנים 2006 עד 2010 למדה והתאמנה באוניברסיטת פלורידה בארצות הברית.
משנת 2008 מאמנה הוא רנה ריידר (Rana Reider).
פרוקטור ייצגה את אנגווילה בתחרויות הקפיצה לרוחק באליפות העולם באתלטיקה 2007 בה לא עברה את שלב המוקדמות ובאליפות העולם באתלטיקה 2009 בה סיימה במקום השישי בשיא אנגווילה של 6.71 מטר.
ב-2008 זכתה במדליית כסף במשחקי מרכז אמריקה והאיים הקריביים וב-2009 זכתה במדליית זהב.
היא קיבלה אישור מהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית לעבור ולייצג בתחרויות בינלאומיות את הממלכה המאוחדת החל מנובמבר 2010, ואת הבכורה שלה עשתה באליפות אירופה באתלטיקה לנבחרות ב-2011 באליפות העולם באתלטיקה 2011 סיימה במקום ה-20 בשלב המוקדמות בתוצאה של 6.34 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2012 זכתה במדליית ארד בשיא בריטניה של 6.89 מטר ובאולימפיאדת לונדון סיימה במקום התשיעי בתוצאה של 6.55 מטר.
ב-2013 סיימה שישית באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה בתוצאה של 6.79 מטר, סיימה רביעית באליפות אירופה באולם שהתקיימה בגטבורג בתוצאה של 6.69 מטר וזכתה בסיכום השנתי של ליגת היהלום עם ניצחונות בתחרויות באוסלו ובציריך .
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2014 סיימה רביעית בתוצאה של 6.68 מטר.
ב-2015 זכתה במדליית כסף באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג בשיא בריטניה של 7.07 מטר וסיימה לאחר המנצחת טיאנה ברטולטה מארצות הברית.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2016 סיימה במקום השמיני ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה במקום ה-21 בשלב המוקדמות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום ה-13 במוקדמות ולא העפילה לגמר.
במשחקי חבר העמים 2018 זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.75 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 6.70 מטר.
שארג'ה היא העיר השלישית בגודלה ובאוכלוסייתה באיחוד האמירויות הערביות, ומהווה חלק מן המטרופולין של דובאי-שארג'ה-עג'מאן.
העיר ממוקמת לאורך החוף הדרומי של המפרץ הפרסי על חצי האי ערב.
שארג'ה היא עיר הבירה של האמירות של שארג'ה.
המערכת המשפטית, מדינית, צבאית, וכלכלית של העיר משותפת עם האמירויות האחרות באיחוד האמירויות הערביות כחלק ממסגרת פדרלית, אף שלכל אמירות יש סמכויות שיפוט בתחום אכיפת המשפט האזרחי ותחזוקת מתקנים מקומיים.
שושלת אל קאסימי שולטת בשארג'ה מאז המאה ה-18.
העיר היא מרכז לתרבות ותעשייה, וחלקה בתמ"ג של איחוד האמירויות הוא 7.4%.
מכירת, או צריכת, משקאות אלכוהוליים אסורה באמירות שארג'ה ללא אחזקה של רישיון ואלכוהול לא נמכר במלונות, מסעדות או בתי עסק אחרים בשל הרוב המוסלמי.
איסור זה סייע להגדיל את מספר התיירים המוסלמים הפוקדים את המדינה.
שארג'ה נבחרה באופן רשמי על ידי ארגון הבריאות העולמי כ"עיר בריאה".
חברת QS, המתמחה בדירוג מוסדות אקדמיים, קבעה בשנת 2016 כי שארג'ה מדורגת במקום ה-68 בעולם באיכותה לסטודנטים באוניברסיטה.
שארג'ה נחשבת לבירת התרבות של איחוד האמירויות הערביות, ובשנת 2014 נבחרה לבירת התרבות האיסלמית.
שארג'ה היא העיר השלישית בגודלה באיחוד האמירויות הערביות, אחרי דובאי ואבו דאבי.
ארמון השליט של שארג'ה, השייח' ד"ר סולטאן בן מוחמד אל-קאסמי, ממוקם כ-20 ק"מ מדרום-מזרח לעיר.
שארג'ה משקיפה על המפרץ הפרסי, ובה אוכלוסייה של למעלה מ-800,000 (2008).
בעיר שוכנים המרכז המינהלי והמסחרי של האמירות לצד מגוון מפעלי תרבות ומסורת מקומית בהם מספר מוזיאונים בתחומי הארכאולוגיה, מדע וטבע, היסטוריה, אמנות, מורשת מקומית, אמנות ותרבות האסלאם.
נקודות ציון בולטות בעיר כוללות שני שווקים מקורים, המעוצבים בעיצוב איסלאמי ומספר אזורי בילוי ונופש ופארקים ציבוריים.
העיר זכתה לפרסום אף בשל מסגדיה המפוארים.
לאחר הגאות בתחום הבנייה שהתרחשה בדובאי בשנת 2005, הוקמו בשארג'ה גורדי שחקים ובניינים מודרניים בשכונות חאן ולגונת חאלד.
בניינים גבוהים אלה, אשר הביאו בעקבותיהם גידול באוכלוסייה, לצד פיגור בפיתוח התשתיות לקויות גרמו לפקקי תנועה בעיר.
לעומס תנועה זה תרם אף מיקומה של העיר בין האמירויות הצפון-מזרחיות לבין דובאי.
רבים מתושבי שארג'ה נוסעים בסופי השבוע 15 ק"מ כדי לבקר בדובאי.
שארג'ה גובלת בערים של דובאי ועג'מאן, ונמצאת כ-170 ק"מ מעיר הבירה אבו דאבי.
שארג'ה הייתה אחת העיירות העשירות באזור המפרץ עם יישוב הקיים במקום מעל 5,000 שנים.
בתחילת המאה ה-18 שבט קאסים התיישב בשארג'ה ובשנת 1727 לערך הכריז על עצמאותה.
ב-8 בינואר 1820 חתם שייך סולטן הראשון על אמנת הספנות הכללית עם בריטניה, זאת לצד ארבע האמירויות השכנות, שבו הסכים להיות פרוטקטורט בריטי כדי למנוע השתלטות האימפריה העות'מאנית.
ב-2 בדצמבר 1971 התאחדו שארג'ה יחד עם אבו דאבי, דובאי, עג'מאן, אום אל-קיוין, ופוג'יירה כדי ליצור את איחוד האמירויות הערביות.
בדומה לאמירויות אחרות, שמה של שארג'ה נודע בקרב אספני בולים כיוון שהשירות הבולאי המקומי מנפיק מספר רב של בולים בנושאים שונים.
בשארג'ה אקלים מדברי חם, עם חורפים חמים וקייצים חמים באופן קיצוני.
הגשמים בשארג'ה בדרך כלל קלים ובלתי סדירים, כמעט כל המשקעים מרוכזים בחודשים נובמבר עד מאי, כמעט שני שלישים מכמות המשקעים השנתית בחודשים פברואר ומרץ.
בעיר קיימת תשתית תחבורה מפותחת.
בדומה לערים ראשיות רבות, בשארג'ה קיים עומס כלי רכב פרטיים בכבישים, במיוחד בשעות הבוקר ואחר הצהריים, בכבישים המובלים לדובאי.
מערכת התחבורה הציבורית בשארג'ה פועלת במטרה להקל על עומס התנועה בכבישים.
התחבורה הציבורית בעיר מבוססת על אוטובוסים בעיר ובין הערים באמירויות.
שדה התעופה הבינלאומי שארג'ה הוא השלישי בגודלו בנפח תנועת מטענים מוטסים.
בשדה נמצא מרכז הפעילות של חברת תעופה זולה, אייר עראביה.
מהשדה יוצאות טיסות יומיות ללבנון, ירדן, לונדון, הולנד, אוקראינה, הודו, מצרים, סוריה, פקיסטן, בנגלדש, ערב הסעודית, איראן ומדינות נוספות.
מהעיר יוצאים שני סוגי כבישים מהירים המסומנים באותיות E ו-S.
כבישים בסימון E מובילים לאמירויות שכנות ולו הכבישים המסומנים ב-S הם בתוך האמירות.
שֶׁאֱרָה, היא דמות מקראית, בתו של אפרים בנו של יוסף.
המחבר המקראי מציין כי שארה היא צאצאית יחידה של אפרים, אשר ניצלה בעקבות כישלון שבט אפרים בניסיונם להיאחז באזור עמק איילון:
בתנ"ך מופיעים סיפורים רבים המייחסים בניית ערים לדמויות מקראיות אך אלו ברובם גברים.
אף ייסוד עיר אינו מיוחס במקרא לאף אישה זולת שארה.
יש הסוברים כי בסיפור זה, המופיע בספר דברי הימים, משובצת מסורת שנעלמה ביד עורך ובאה בסתירה לסיפור יציאת מצרים.
הסיפור המופיע בדברי הימים מספר על רשימה גנאלוגית של אפרים וסותר אף את הסיפור בבראשית, על פיו נולד אפרים ליוסף במצרים, ולא התגורר בארץ כנען.
ואילו על פי המסורת בדברי הימים, חי אפרים בארץ כנען, בניו נהרגים בהתקלות עם תושבי העיר גת ולאחר מותם בונה שארה שלוש ערים.
יש הסוברים כי שבט אפרים עלה לארץ טרם התנחלות השבטים בארץ, ואחרים טוענים כי הסיפור מיוחס לתקופה שלאחר כיבוש הארץ.
בהקשר דומה קיים פירוש קדמון על ספר דברי הימים המיוחס לתלמיד רס"ג לפיו בניו ונכדיו של מנשה (מכיר,יאיר ונובח) כבשו וירשו חלקים מרמת הגולן עוד בחיי יוסף כשהיה המשנה לשליט במצרים.
כלומר האזכורים אודותם במקרא לא היו בזמן כיבוש הארץ בימי יהושע אלא קודם לכן.
ביישוב בית חורון נקרא רחוב על שמה של שארה.
שאקון (בספרדית: chacona; באיטלקית: ciaccona) הוא צורה מוזיקלית מקובלת בתקופת הבארוק מהסוג של וריאציות על נושא ראשי החוזר על עצמו בעיבודים שונים.
במקרה של שאקון הנושא הוא בדרך כלל סדרה של הרמוניות מעל מוטיב בס קצר החוזר על עצמו.
הבס יורד פעמים רבות מצליל הטוניקה אל צליל הדומיננטה של סולם היצירה, בעוד סדרת ההרמוניות שמעל הבס עוקבת אחרי מעגל הקווינטות.
השאקון דומה מאוד בצורתו לפסקליה.
השאקון הופיע במקור במהלך המאה ה-16 בתרבות הספרדית, יש המשערים מהעולם החדש באמריקה, כצורה של ריקוד המלווה בתנועות "גסות" וטקסטים היתוליים.
הריקוד התפשט במהרה באירופה והיה אהוב הן על אליטות החצר והן על כלל האוכלוסייה.
"Un sarao de la chacona" של המלחין הספרדי חואן אראנייס הוא אחד השאקונים המוקדמים המוכרים.
עד ראשית המאה ה-18 הפך כבר השאקון ליצירה איטית במשקל משולש לכלי מוזיקה.
לאחר תקופת הבארוק דעך השימוש בצורת השאקון, אף על פי ש-32 הווריאציות בדו מינור של בטהובן מראות שלפחות השפעת הסגנון לא פסקה לגמרי.
במאה ה-20 חלה תחייה לשאקון עם כמה עשרות יצירות.
אין כיום הסכמה ברורה בין תאורטיקנים של המוזיקה על ההבדלים בין השאקון לפסקליה.
חלקם רואים בשאקון סדרת וריאציות המבוססת על מוטיב חוזר של מהלך הרמוני כשבפסקליה המוטיב החוזר מבוסס על מלודיה בתפקיד הבס, בעוד חוקרים אחרים מגדירים את השאקון והפסקליה בצורה הפוכה בדיוק.
נראה שההבדל בין הצורות מעולם לא היה ברור לגמרי והניסיונות להגיע להגדרות מדויקות הם חסרי בסיס איתן.
נראה בכל זאת שהמלחין האיטלקי בן המאה ה-16 ג'ירולאמו פרסקובלדי ניסה להתייחס לשתי הצורות בצורה שונה מעט ולרוב (אך לא תמיד) הלחין את השאקון בסולם מז'ורי עם שתי קבוצות במשקל משולש מורכב לכל וריאציה, עם יותר תנופה קדימה מאשר בפסקליה שלרוב הייתה בעלת ארבע קבוצות במשקל משולש פשוט לכל וריאציה.
דוגמאות בולטות של שאקונים הן "Zefiro torna" של קלאודיו מונטוורדי ו-"Es steh Gott auf" של היינריך שיץ.
אחד השאקונים הידועים ביותר הוא הפרק האחרון מתוך הפרטיטה מספר 2 לכנור מספר 1004 ברשימת יצירותיו של באך (BWV).
לפרק 256 תיבות עם מוטיב עצוב של 4 תיבות החוזר על עצמו במגוון רב ביותר של צורות ביטוי מוזיקליות במודוסים מז'ורים ומינורים כאחד.
מארק-אנטואן שרפנטייה 1643–1704: שאקונים מתוך האופרות "האומנויות הפורחות", "דוד ויהונתן", ו"מדיאה".
ז'אן-בטיסט לולי 1632–1687: שאקון מתוך האופרות פאתון, רולנד, ואסיס וגלאטיאה.
יוהאן פכלבל 1653–1706: שני שאקונים לעוגב מתוך "Hexachordum Apollinis", ועוד 4 לעוגב.
הנרי פרסל 1659–1695: שאקון מתוך האופרות הנביאה, המלך ארתור, הראוי הבריטי, ומלכת הפיות.
יוהאן סבסטיאן באך 1685–1750: שאקון מתוך פרטיטה מס' 2 לכינור.
לואיג'י בוקריני 1743–1805: שאקון המסמל את הגיהנום מתוך הסיום לסימפוניה אופוס 12, מס' 4.
כריסטוף ויליבלד גלוק 1714–1787: שאקון מתוך האופרה אורפאוס ואורידיקי, איפיגניה באולידה, וארמידה.
גאורג פרידריך הנדל 1685–1759: שאקון בסול עם 21 וריאציות לצ'מבלו, שאקון בסול עם 62 וריאציות לעוגב.
גאורג פיליפ טלמן 1681–1767: שאקון הליליפוטים מתוך "מסעות גוליבר".
אנטוניו ויוואלדי 1678–1741: שאקון בפרק 3 של קונצ'רטו בסול מינור לחליל, אבוב, כינור, בסון, וכלי מיתר.
יוהאנס ברהמס 1833–1897: פרק הסיום של סימפוניה מס' 4 במי מינור, אופוס 98.
בלה בארטוק 1881–1945: פרק 1 של הסונטה לכינור סולו.
בנג'מין בריטן 1913–1976: שאקון מתוך רביעית כלי מיתר מס' 2 בדו, ומתוך סוויטה לצ'לו מס' 2.
מרסל דופרה 1886–1971: שאקון בפרק 1 מתוך Triptyque אופוס 51.
גוסטב הולסט 1874–1934: שאקון מתוך סויטה מס' 1 במי מינור לתזמורת צבאית.
פיליפ גלאס Echorus ל-2 כינורות, פרק 3 מתוך סימפוניה מס' 3, פרק 2 מתוך קונצ'רטו לכינור מס' 1.
שאקו (בהונגרית: csákó) הוא כובע גלילי, מוגבה, קשיח ולרוב בעל מצחיה, אשר היה נפוץ ברוב צבאות אירופה וצפון אמריקה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מקור השאקו הוא מהוסרים הונגרים שאימצו את סגנון הכובע הזה אשר היה נהוג לפני כן על ידי רועי צאן.
סביב 1790 חיילי משמר הגבול ההונגרי החלו גם לאמץ את השאקו ובמהרה יחידות רבות סביב אירופה החלו לעשות בו שימוש, והוא הפך לנפוץ במיוחד בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
השאקו המשיך להיות הכובע הסטנדרטי ברוב צבאות אירופה ב-50 השנים שלאחר התקופה הנפוליאונית, בהדרגה הוא הוחלף על ידי עיצובים קלים, נוחים או אופנתיים יותר כמו הקאפי הצרפתי, הפיקלהאובה הגרמני וקסדת השעם הבריטית שהושפעה מעיצוב זה.
בתחילת המאה ה-20 מעט יחידות המשיכו לעשות שימוש בשטח בדגמי שאקו, לאחר מלחמת העולם הראשונה יחידות בודדות בלבד עשו בו שימוש ככובע ייצוגי הנלבש רק עם מדי ייצוג בהם יחידות משמר ויחידות בעלות מסורת ייחודית.
"שאקו ארובה": שאקו גלילי בעל סמל היחידה מנחושת בקדמתו, אומץ על ידי חיל הרגלים הבריטי ב-1799 עד שהוחלף ב-1812 ולאחר מכן שימש את חיל הרגלים הקל מספר שנים.
ברטינה, "שאקו ווטרלו", "כובע הקבר" או "שאקו בלגי": שאקו נמוך יותר עם דופן קדמית מוגבהת, אומץ לראשונה על ידי חיל הנחתים של פורטוגל ב-1797, שאר הצבא הפורטוגלי ב-1799 (בשם 'ברטינה') והצבא הבריטי ב-1812 שם הוחלף ב-1816, כמה חודשים אחרי קרב ווטרלו.
צבא ארצות הברית אימץ שאקו בעיצוב דומה בשנת 1813, שם זכה לכינוי "כובע הקבר" משום הדופן המוגבהת.
"קיווה": שאקו ששימש את האימפריה הרוסית החל מ-1812, הוא התרחב מעט כלפי חוץ במעלה השאקו מה שהעניק לו מראה של פעמון הפוך, חלקו העליון היה קמור.
עיצוב דומה שימש את חיילי לגיון דוכס בראונשווייג (שחורי בראונשווייג).
"שאקו העוצרוּת": העיצוב שאומץ על ידי הבריטים מיד לאחר קרב ווטרלו, היה מעוצב בדומה לקיווה והשאקו הצרפתי בצורת פעמון הפוך שמתרחב כלפי מעלה.
עיצוב זה הוחלף גם הוא תוך שנים בודדות לטובת עיצוב עם הרחבה אף יותר גדולה בחלקו העליון.
"שאקו אלברט": עיצוב בריטי ששימש את חיילי האימפריה הבריטית בין 1844 ל-1855 בין היתר במלחמת קרים, היה נמוך יותר מקודמיו וכלל מצחיה קדמית ואחורית להגנה גם על העורף.
נקרא על שם הנסיך אלברט שנחשב כמי שפיתח את העיצוב.
שאקו יגר: עיצוב שהיה נפוץ באזורים דוברי גרמנית, היה נמוך יותר ובעל חלק עליון צר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא אומץ על ידי רוב כוחות המשטרה ברחבי גרמניה, המשיך לשמש את כוחות המשטרה של גרמניה הנאצית ואחרי המלחמה אף במשטרת גרמניה המערבית והמזרחית עד לשנות ה-70.
שארבוגארד (בהונגרית: Sárbogárd) היא עיר באזור מרכז טרנסדנוביה שבהונגריה, בחלק הדרומי של מחוז פייר, מקום מושבו של נפת שארבוגארד.
זהו היישוב הרביעי המאוכלס ביותר במחוז פייר, והיישוב הגדול ביותר בשטחו בטרנסדנוביה.
האזכור הראשון של מרכז העיר של היום, בוגאר (Bogárd), הוא משנת 1323, כאשר בעל הבית של היישוב היה אישטוואן בוגארדי, שהיה אציל פצ'נגי.
עוד במאה ה-14 הופיע יישוב נוסף (גם כן פצ'נגי) בשם טינוד (Tinód), שכיום הוא חלק מהעיר.
בשמו של שארבוגארד, בוגרד הוא שם העצם של חיפושית בהונגרית (Bogár).
הקידומת שאר (Sár) מתייחסת לנהר שזורם בקרבת מקום (Sárvíz).
שארבוגארד ממוקמת באזור מתון וממוזג.
בשארבוגארד הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 9.6–9.8 °C.
החורף מתון יחסית והקיץ קריר יחסית.
הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 21-21.5 מעלות צלזיוס, טמפרטורה ממוצעת בינואר 1.5- מעלות צלזיוס.
מספר ימי השמש הוא בין 70 ל-90 בשנה, ומספר שעות השמש הוא כ-2,000 בשנה.
כמות המשקעים השנתית היא 560 מילימטרים.
במאה ה-14 הקימו משפחת בוגרדי ומשפחת טינודי שני יישובים.
אנשי בוגרדי היו קרובי משפחה של טינודי.
בעשור של 1880–1890 הוקם שארבוגארד משני הכפרים האלה.
שארבוגארד זכתה במעמד העיר ב-1986. גימנסיית שארבוגארד נוסדה ב-1920. אוצרות האמנות העממית של היישוב מוצגים בבית הכפרי שארבוגארד.
הזיכרון המוחשי הקדום ביותר של נוכחות יהודים בשארבוגארד נשמר במצבות בבתי הקברות לשעבר.
באחד מבתי הקברות הללו נמצא קברו של רבי שלמה בישיץ משנת 1788, שנמלט מפראג ושמו קשור לייסוד קהילת שארבוגארד, שהיא אחת הקהילות יהודיות הוותיקות בהונגריה.
בין צאצאיו של שלמה בישיץ היו אנשים בולטים רבים, כמו ג'רג' דה הבשי.
היהודים הראשונים ממש תועדו במקום במסמך משנת 1753. המצבות בבית הקברות היהודי כאמור נושאות תאריכים מאמצע המאה ה-18. רוב היהודים עסקו במסחר ובמלאכה, מיעוטם במקצועות חופשיים ובחקלאות.
הקהילה התארגנה באמצע המאה ה-18, וב-1770 נוסדה חברה קדישא.
כן פעלו במקום ארגוני צדקה וגמילות חסדים.
ב-1840 ישבו בשארבוגארד 568 יהודים.
בשנת 1865 ייסדה הקהילה שגדלה במהירות בית ספר יסודי עם לימודים בשפה ההונגרית.
אחוזים אלו היו מעל הממוצע הארצי, אז 1.14% מכלל אוכלוסיית המדינה השתייכו לדת היהודית.
במפקד האוכלוסין של 1869 נרשמו 407 בני דת ישראל.
ב-1869, בעקבות קונגרס יהודי הונגריה, (הקרע ביהדות הונגריה) הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בית התפילה הראשון נבנה ב-1799 וב-1879 הוקם בית כנסת מפואר.
בין מוסדות הקהילה היו בית ספר יהודי וישיבה גדולה.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות 16 מיהודי שארבוגארד.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים" (ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), חוקי אפליה שהגבילו את היהודים חברתית וכלכלית.
ב-1941 גויסו צעירים יהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ורובם ניספו בעבודות שירות בחזית המזרחית באוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה), סומנו כמה בתים בעיירה ובהם רוכזו יהודי הכפרים אלאפ (ALAP), איגאל (IGAL), ואיטה (VAJTA) וצצה (CECE).
בחודש מאי הועברו היהודים לגיטו שהוקם בעיר קאפושוואר.
בתחילת יולי 1944 שולחו כל יהודי הגיטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו לשארבוגארד כמה נשים יהודיות מאושוויץ וכמה גברים מהמחנות לעבודות כפייה.
אליהם הצטרפו יהודים מיישובי הסביבה והקהילה התארגנה מחדש.
ב-1949 היו במקום 39 יהודים, ולא היו חיי קהילה תקינים.
עם הזמן עזבו היהודים את המקום מקצתם עברו לבודפשט, ואחדים עלו לישראל.
איוואן בוגארדי, (במקור ברגר, 1893 – לפני פברואר 1945) היה דוקטור לרפואה, יהודי-הונגרי.
שארבוגארד הוא צומת רכבת חשוב.
שארבוגרד מחוברת ברכבת לערים בודפשט, פץ', קפושוואר, זאגרב באמצעות InterCity.
כמה רכבות נוסעים פועלות גם על ארבעת קווי הרכבת לשעבר.
הכביש החשוב ביותר בעיר הוא הכביש הראשי 63, המחבר את סקשפהרוואר עם סקסארד.
ראוי להזכיר את קרבתם של הכבישים המהירים M6 ו-M7, מה שמקל על הנסיעה והתחבורה למרחקים ארוכים.
שירות האוטובוסים הבין-עירוני של שארבוגארד מבטיח את הנגישות של העיר מעיירות המחוז שמסביב, גיור והיישובים השכנים; יש גם שדה תעופה מקומי בעיר.
בשנת בנובמבר 2000, הוקמה אנדרטה לזכר המרד ההונגרי של 1956.
בית הכנסת של שארבוגארד ממוקם ברחוב ברצ'ני (Bercsényi).
בית התפילה לשעבר נמצא כיום בבעלות פרטית, עם חנות בגדים בקומת הקרקע ומחסני רהיטים בקומה הראשונה.
הבניין תקין מבחינה סטטית, אך מצבו הפיזי הידרדר.
צעירים מקומיים מצאו בעליית הגג של בית הכנסת חלק מרישומי בית הספר של הקהילה ואת התכתובות של הרב המקומי.
צו עירוני 8/2005 (III.30.) על התקנות האדריכליות המקומיות של העיר מזכיר את בית הכנסת כבניין מוגן לאומי.
בית טרמג נבנה בשנת 1991 על ידי לאסלו טרמג מהפיכת בית החווה הישן של סבו וסבתו.
באחד החדרים יש גלריה, בחדר האמצעי חנות לאמנות עממית, בחדר הפנימי מוזיאון נוף.
במוזיאון הנוף ניתן לראות כלים וריהוט ששוחזרו בצורה מקצועית.
החנות לאמנות עממית מוכרת עבודות יד, אך ההכנסות נמוכות בגלל מחסור בתיירות.
הבית הכפרי בשארבוגארד ממוקם ברחוב Miklós Tury.
שם ניתן להכיר את ההיסטוריה של שארבוגארד, את חיי האיכרים המקומיים בעבר, האמנות העממית והמנהגים של המקומיים.
הבית הכפרי מרוהט בריהוט מהמאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הבית הכפרי כבר לא עובד, מצב הבניין מעט רעוע, ולא מתוחזק.
שאקיל מקיסיק הוא כדורסלן אמריקאי המשחק באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2015 חתם מקיסיק ב-סקאבוליני פזארו מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
לאחר חמישה חודשים בלבד, חתם מקיסיק בצ'אנגון לג' סאיקרס מליגת העל דרום קוראינית בכדורסל.
ב-7 בדצמבר 2015 חתם מקיסיק ב-צ'אנגון לג' סאיקרס שם העמיד ממוצעים של 16.1 נקודות.
ב-29 ביוני 2017 חתם מקיסיק בגראן קנריה הספרדית ששיחקה באותה העת בליגת העל הספרדית וביורוקאפ, ב-6 בדצמבר 2017 מקיסיק עזב את הקבוצה לאחר שהתעמת עם מאמנו לואיס קאסמירו.
לאחר שעזב את הקבוצה היא העפילה ליורוליג לראשונה בתולדותיה.
שישה ימים לאחר שעזב את גראן קנריה (ב-4 בינואר 2018) חתם מקיסיק באבטודור סראטוב הרוסית ששיחקה אז בליגת ה-VTB ובליגת האלופות בכדורסל עד שהודחה וירדה ליורופקאפ.
באותה עונה סיימה אבטודור סראטוב במקום החמישי ב-VTB עם 14 ניצחונות לעומת 10 הפסדים.
בקיץ 2018 חתם מקיסיק בגזיאנטפ בסקטבול ששיחקה אז בליגת העל הטורקית בכדורסל.
ב-5 ביולי 2019 חתם מקיסיק בבשיקטש הטורקית ששיחקה באותה עונה בליגת העל הטורקית ובליגת האלופות בכדורסל.
באותה עונה הוא העמיד ממוצעים של 17.1 נקודות בכל המסגרות.
באותה עונה בשיקטש הגיע לשלב 16 האחרונות של ליגת האלופות בכדורסל שם הפסידה 0–2 בסדרה נגד טורק טלקום.
בליגת העל הטורקית הקבוצה סיימה במקום השמיני עם 11 ניצחונות ו-12 הפסדים.
ב-1 בפברואר 2020 עזב מקיסיק את בשיקטש.
ב-10 בפברואר 2020 חתם מקיסיק באולימפיאקוס, שם הספיק לשחק 3 משחקי יורוליג בלבד.
שבהם העמיד ממוצעים של: 13.7 נקודות, 2.0 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים ו-1.0 חטיפות (ביורוליג).
באותה עונה קבוצתו סיימה במקום ה-11 עם 12 ניצחונות ו-16 הפסדים.
בעונתו השנייה בקבוצה (עונת 2020/2021) העמיד מקיסיק ממוצעים של: 10.7 נקודות, 2.3 ריבאונדים, 2.2. אסיסטים ו-1.5 חטיפות (ביורוליג).
באותה עונה אולימפיאקוס סיימה במקום ה-12 עם 16 ניצחונות לעומת 18 הפסדים.
העונה מקיסיק מעמיד ממוצעים של: 6.6 נקודות, 2.0 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-0.5 חטיפות.
שאקר אל-האדהור הוא כדורגלן עבר קומורי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
אל-האדהור שיחק בקבוצות נאנט, באיון, קן ושאטורו.
ב-12 באוקטובר 2021 חתם בא'זאקסיו מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-5 במרץ 2014 ערך אל-האדהור את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
ב-24 במרץ 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת מאוריציוס במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022.
שארד גובינדראו פאוור (במראטהית: शरद गोविंदराव पवार; נולד ב-2 בדצמבר 1940) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כחבר ברג'יה סבהה.
כיהן כראש השרים של מהאראשטרה וכשר ההגנה ושר החקלאות של הודו.
מייסד מפלגת הקונגרס הלאומית ונשיא מפלגת הקונגרס הלאומית - שארדצ'אנדרה פוואר.
שארד פאוור נולד ב-2 בדצמבר 1940 בברמטי , הנמצאת מדרום מזרח לפונה שבנשיאות בומביי בהודו הבריטית (היום במהאראשטרה, הודו), למשפחת חקלאים ממעמד הביניים.
פאוור למד בפונה, שם קיבל תואר ראשון בסחר.
במהלך לימודיו היה למעורב בפעילות פוליטית והצטרף לנוער הקונגרס, תנועת הנוער של הקונגרס הלאומי ההודי.
ב-1964 היה לאחד משני מזכירי נוער הקונגרס במהאראשטרה.
ב-1967 נבחר פאוור לחבר באספה המחוקקת של מהאראשטרה, תחת חסותו של ישוונטרו בלוונטרו צ'אוואן.
לאחר שנבחר מחדש לאספה ב-1972, היה לחבר בממשלת המדינה.
לפני הבחירות לאספה המחוקקת של מהאראשטרה ב-1978, פאוור פרש מהקונגרס הלאומי ההודי והצטרף ל, פלג שפרש מהקונגרס עקב התנגדותו לאינדירה גנדי.
בבחירות ההייתה מפלגת ג'נטה למפלגה הגדולה ביותר, אך לא עלה בידה להשיג רוב באספה.
שני פלגי הקונגרס הקימו ממשלת קואליציה.
פאוור היה לשר התעשייה ומסחר בממשלה.