tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך 120 המתמודדים שנבחנו, היא הייתה בין השישים שהתבקשה להמשיך.
בסיום השלב היא נבחרה להיות אחת משש המתמודדות בקטגוריית "בני נוער" שהוזמנו להופיע בשלב בתי השופטים של התחרות.
בשלב זה, היא ביצעה את שירם של להקת הפופ קארמין, "Brokenhearted" מול המנטורית שלה בריטני ספירס והשופט האורח Will.i.am.
גם ספירס וגם Will.I.am הגיבו בחיוב לביצוע שלה.
לאחר מכן, התקדמה בשלב הבא ל- Top 16, שם ביצעה את "Feeling Good" של הראפר פלורידה, אחר כך בסבב ה- Top 13, שם ביצעה את "It Will Rain" של הזמר ברונו מארס.
כשסוננקלר הגיעה לסבב ה - Top 12 - שם ביצעה את "My Heart Will Go On" של סלין דיון - אז נחשף שהיא האדם השני עם הכי הרבה הצבעות בתחרות עד כה, אחרי טייט סטיבנס.
אותה הבחנה הושגה שוב לאחר שעברה לסבב ה - Top 10.
ב-21 בנובמבר היא ביצעה את השיר "Over the Rainbow" מתוך הסרט הקוסם מארץ עוץ, על ביצוע זה קיבלה שבחים ותרועות מכל ארבעת השופטים, והפכה למתמודדת שקיבלה הכי הרבה הצבעות באותו לילה.
ב-28 בנובמבר היא ביצעה את "Rolling in the Deep" של אדל, ואז נשלחה נשירות לסיבוב ה - Top 6 הראשונים, והפכה שוב למתמודדת עם מספר ההצבעות הרב ביותר בתחרות.
ברבע הגמר שרה את השירים "As Long as You Love Me" של ג'סטין ביבר וביג שון ואת "If I Were a Boy" של ביונסה, ומוקמה במקום השני עם מספר ההצבעות הרב ביותר.
בחצי הגמר שרה את השירים "Your Song" של אלטון ג'ון ואת "Imagine" של ג'ון לנון, וקיבלה את מרב הצבעות השופטים והקהל ועלתה ישירות לגמר.
באירוע הגמר שנערך ב-20 בדצמבר 2012 שרה תחילה את השיר "Feeling Good", אותו שרה גם באודישן הראשון שלה, שרה לצדה של ליאן ריימס את "How Do I Live", את "הללויה" של לאונרד כהן ואחרון את "All I Want for Christmas Is You" של מריה קארי.
סוננקלר סיימה את התחרות במקום השני אחרי המנצח טייט סטיבנס.
ב-2013 הוציאה את השיר "Unforgettable" שנכתב על ידה, וידאו קליפ לשיר פורסם ביוטיוב ב-1 ביולי.
הקליפ זכה ליותר מ-400,000 צפיות ביוטיוב.
ב-13 באוגוסט 2013 הוציאה את השיר המקורי השני שלה "Fighters", וידאו קליפ הועלה באותו התאריך, הקליפ זכה למעל 350,000 צפיות.
ב-2014 הוציאה את הסינגל הרשמי ראשון שלה "Everybody's Watching" והועלה "קליפ סטודיו" רשמי לשיר ביוטיוב ב-29 באוקטובר.
בנוסף להוצאת הסינגל הרשמי, פרסמה הזמרת הודעה שהיא עובדת על אלבום אולפן חדש.
על פי שמועות האלבום עתיד להתפרסם בשנת 2015.
קרלין (בבלארוסית: Карлін, בעבר: קרולין) הוא פרבר של העיר פינסק, בלארוס.
שטעטל יהודי, ערש הולדתה של חסידות קרלין.
קרלין (קרולין) נוסדה ב־1690 כעיר עצמאית, ונקראה על שם מייסדה, יאן קרול דולסקי.
ב־1695 הקים דולסקי במקום כנסייה, המשמשת כיום כאולם קונצרטים, ואחוזה מבוצרת.
הוא גם אפשר ליהודים להתיישב באזור.
שליטי הכפר בראשית המאה ה-18, בני משפחת וישניובייצקי הרחיבו את הטירה, וביססו את ההתיישבות במקום.
ב־1706 נכבש המקום ונשרף עם הטירה שבו בידי הצבא השוודי.
בהמשך שוקם הכפר בידי מתיישבים בני הסביבה, ובמהלך המאה התבססה בו אוכלוסייה משמעותית.
במסגרת חלוקת פולין השנייה, הועברה קרלין בשנת 1793, לידי רוסיה.
ובשנת 1799 איחדו השלטונות הרוסים את קרלין לתוך פינסק כפרבר.
רבי יעקב מאיר פדווא, אב"ד קרלין.
רבי יעקב ברוכין (תקמ"א-תר"ה), אב"ד קרלין, מחבר ספר השו"ת "משכנות יעקב".
רבי יצחק מינקובסקי (תקמ"ח-תרי"ב), אב"ד קרלין, מחבר סדרת ספרי הפרשנות לתלמוד הבבלי "קרן אורה".
רבי דוד פרידמן (תקפ"ח-תרע"ה), אב"ד קרלין, מגדולי הפוסקים של יהדות ליטא במפנה המאות ה-19 וה-20.
רבי אהרן וולקין (תרכ"ה-ת"ש), אב"ד פינסק-קרלין, מחבר ספר השו"ת "זקן אהרן", וסדרת ספרי הפרשנות לתלמוד הבבלי "בית אהרן".
העיירה קרלין, טרום האיחוד, היא ערש הולדתה של חסידות קרלין.
צדיקי חסידות זו ישבו בקרלין כבר במחצית המאה ה-18, אז גיבש רבי אהרן הגדול מקרלין קבוצה חסידית סביבו.
ב־1772 הוא נפטר, ואחריו הנהיג את קהילת החסידים המקומית, תלמידו וחברו רבי שלמה מקרלין.
התארגנות חסידית זו במרחב ליטאי מובהק כזה של פינסק, נתקלה בקשיים מרובים.
קָרֵלִיץ' (בבלארוסית: Карэлічы, קרליצ'י; ברוסית: Коре́личи, קורליצ'י; בפולנית: Korelicze, קורליצ'ה; ביידיש: קארעליץ) היא עיירה במחוז גרודנו בבלארוס, 185 ק"מ ממזרח לגרודנו.
האזכור הראשון של קרליץ הוא במסמך משנת 1395, בו מתואר אחד ממסעי הצלב הצפוניים.
בשנת 1505 נשרפה העיירה על ידי הטטרים שפלשו מקרים, וכך היה בגורלה גם בעת פלישת האימפריה השוודית בשנת 1706. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 נכללה קרליץ בשטח האימפריה הרוסית.
בתקופה זו התפתחה בה תעשיית הדפסי טקסטיל.
במלחמת העולם הראשונה הייתה העיירה אזור גבול בין רוסיה וגרמניה, ומשנת 1921 הייתה בשטח פולין.
בשנת 1939 סופחה לברית המועצות כפי שנקבע בנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובשנת 1941 נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
בשנת 1944 שבה לשליטת ברית המועצות.
בשנת 1958 הוקנה ליישוב מעמד של עיירה.
במקום קיים מוזיאון המציג את ההיסטוריה של היישוב, וכן שתי כנסיות.
בין שתי מלחמות העולם חיו בקרליץ כ-1,300 יהודים, שהיוו רוב באוכלוסיית היישוב.
עם הכיבוש בידי הגרמנים ביוני 1941 סייעו שוטרים בלארוסים לגרמנים בשוד רכושם של היהודים.
מספר יהודים נרצחו ואחרים גויסו לעבודות כפייה.
באוגוסט 1941 נרצחו כמאה צעירים יהודים בני העיירה, מחוץ לעיירה.
לאחר חודשים מעטים נרצח גם רב העיירה.
בפברואר 1942 הוקם בעיירה גטו ובו רוכזו גם יהודים מעיירות סמוכות.
ב-2 ביוני 1942 גורשו רוב יושבי הגטו לגטו נובוגרודק, תוך רצח הקשישים והחולים בשעת האקציה.
כ-25 צעירים מהגטו הצליחו להימלט ליערות, והצטרפו בין השאר ליחידת הפרטיזנים של האחים ביילסקי.
קרלס בוסקטס אי בארוסו (בקטלאנית: Carles Busquets i Barroso, נולד ב-19 ביולי 1967 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער, בעיקר במדי ברצלונה.
לאחר פרישתו החל בוסקטס לעבוד כמאמן שוערים בברצלונה במשך מספר תקופות.
בוסקטס הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה.
בעונת 1987/88 קודם בוסקטס לקבוצת המשנה של המועדון, ברצלונה אתלטיק, אך בעונתו הראשונה היה רק שוער שלישי בקבוצה.
בעונת 1988/89, בה שיחקה ברצלונה אתלטיק בליגה השנייה, פתח בוסקטס בשער הקבוצה בחמשת המחזורים הראשונים, אך בהמשך הועדפו על פניו חסוס מריאנו אנגוי ופרנסיסקו אביין, והוא השתתף רק במשחק אחד בהמשך.
בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
בעודו שחקן של קבוצת המשנה, בעונת 1990/91 נקרא בוסקטס לראשונה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת.
בוסקטס ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה במשחק גמר גביע מחזיקות הגביע מול מנצ'סטר יונייטד, בו הפסידה ברצלונה 2-1. בוסקטס הפך למעשה לשוער השני של הקבוצה, אחרי אנדוני זוביזארטה, ובשל מעמדו הקבוע של זוביזארט, מיעט בוסקטס לשחק בהרכב הקבוצה הראשונה בתקופה זו, במקביל לכך שהיה רשום בסגל קבוצת המשנה.
בעונת 1991/92, בה שבה קבוצת המשנה של ברצלונה לליגה השנייה, שיחק בוסקטס ב-7 משחקים, ובתום העונה קודם באופן מלא לקבוצה הראשונה, עדיין כשוער השני.
בוסקטס היה חלק מ"קבוצת החלומות" של ברצלונה שזכתה ב-4 אליפויות הליגה הספרדית ובליגת האלופות ב-1992, תחת אימונו של יוהאן קרויף.
ברוב המשחקים היה על ספסל הקבוצה, בעת שזוביזארטה אייש את עמדת השוער.
בעונת 1993/94, ב-7 בנובמבר 1993, זכה בוסקטס לפתוח במשחק ליגה לראשונה, במשחק בו ניצחה ברצלונה 2-1 את ראסינג סנטאנדר.
בוסקטס שיחק ב-4 משחקי ליגה נוספים וכן בסופר קאפ הספרדי מול ריאל מדריד, בו ברצלונה הפסידה במשחק הראשון 3-1 וסיימה בתיקו 1-1 במשחק השני.
זוביזארטה עזב את הקבוצה בקיץ 1994 ובוסקטס הפך לשוער הראשון של הקבוצה.
עונת 1994/95 נפתחה עם הסופר קאפ מול ריאל סרגוסה.
בוסקטס פתח במשחק הראשון, בו ניצחה ברצלונה 2-0, ובמשחק הגומלין נכנס כמחליף לאחר שהשוער ז'ולן לופטגי הורחק בכרטיס צהוב שני בדקה האחרונה.
ברצלונה הפסידה 5-4 אך זכתה בתואר בשל תוצאה מצטברת של 6-5. בהמשך העונה השתתף ברוב משחקי הקבוצה, הן בליגה והן בליגת האלופות, וברצלונה סיימה את העונה במקום הרביעי בליגה ובהעפלה עד לרבע גמר ליגת האלופות, בו הודחה על ידי פריז סן-ז'רמן.
בעונת 1995/96 המשיך בוסקטס לעמוד בשערה של ברצלונה, והוא השתתף ב-52 משחקים בכל המסגרות.
ברצלונה כשלה בזכייתה באליפות פעם נוספת, היא סיימה את הליגה במקום השלישי והודחה על ידי באיירן מינכן בחצי גמר גביע אופ"א.
ברצלונה הגיעה לגמר גביע המלך, אך היא הפסידה לאתלטיקו מדריד 1-0 בהארכה.
קרויף סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה והחליפו בובי רובסון.
בוסקטס הפך לשוער השני של הקבוצה, מאחורי ויטור באיה הפורטוגלי.
בוסקטס השתתף ב-7 משחקים בלבד בעונת 1996/97, וברצלונה זכתה בשלושה תארים באותה עונה: בסופר קאפ, בגביע המחזיקות ובגביע המלך.
בסוף העונה הוחלף רובסון בלואי ואן חאל, ובעונת 1997/98 המשיך בוסקטס להיות השוער השני, הפעם מאחורי רוד הספ ההולנדי.
בוסקטס שיחק באותה עונה פעמיים בלבד, שתיהן כמחליף.
ברצלונה אמנם זכתה באליפות ובגביע אך חלקו של בוסקטס, כאמור, היה מזערי.
בעונה הבאה בוסקטס לא שותף באף משחק, והוא למעשה הפך לשוער השלישי מאחורי פרנססק ארנאו.
בסוף העונה, בקיץ 1999, עזב בוסקטס את ברצלונה ועבר לליידה מהליגה השנייה.
בקבוצה זו היה השוער הראשון, והוא לקח חלק ברוב המוחלט של משחקי הקבוצה באותה עונה בליגה, עת סיימה במקום החמישי.
בעונה הבאה המשיך בוסקטס לעמוד בשער הקבוצה, אך הפעם היא סיימה במקום ה-22 והאחרון ולכן ירדה לליגה השלישית.
בוסקטס נשאר בקבוצה ושיחק במדיה שתי עונות נוספות, והוא פרש במהלך עונת 2002/03, בגיל 35.
לאחר פרישתו עבד בוסקטס לפרקים כמאמן השוערים בברצלונה, תחילה בקבוצת המשנה ומאוחר יותר בקבוצה הבוגרת.
קרלס בוסקטס הוא אביו של סרחיו בוסקטס, קשרה האחורי של אינטר מיאמי ולשעבר קפטן ברצלונה ונבחרת ספרד, עמה זכה במונדיאל 2010 וביורו 2012.
קרלי אן לויד היא כדורגלנית עבר אמריקנית.
היא החלה לשחק כדורגל בגיל צעיר ושיחקה בקבוצה של בית הספר התיכון בו למדה, בעיר הולדתה.
למדה באוניברסיטת ראטגרס וגם שם שיחקה בקבוצה של האוניברסיטה, במסגרת התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי.
בליגת הנשים האמריקנית עברה במספר קבוצות, אך לא השאירה את חותמה באף אחת מהן.
עיקר הצלחתה הייתה בנבחרת, בה החלה לשחק בנבחרת הצעירה ב-2002. עם הנבחרת הצעירה זכתה 4 פעמים בגביע הנורדי.
ב-2005 הופיעה במשחק הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת נגד נבחרת אוקראינה.
ב-2006 הבקיעה את שער הבכורה שלה בנבחרת במשחק נגד נבחרת טאיוואן.
באותה שנה השתתפה עם הנבחרת גם בגביע אלגארבה, בה הגיעה ארצות הברית למקום השני ולויד הבקיעה שער אחד במסגרת הטורניר.
בשנה שלאחר מכן זכתה עם הנבחרת בגביע אלגארבה והוכתרה למלכת השערים עם 4 הבקעות.
באותה שנה השתתפה עם הנבחרת בגביע העולם, בו צברה חמש הופעות והנבחרת סיימה במקום השלישי.
ב-2008 זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג והבקיעה במהלך הטורניר שני שערים, בהם שער הניצחון במשחק הגמר.
באותה שנה זכתה גם בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית.
ב-2010 הבקיעה במשחק הגמר בגביע אלגארבה, בו זכתה ארצות הברית.
באותה שנה שברה את רגלה במהלך משחק בליגת WPS, אך התאוששה במהירות.
ב-2011 שוב זכתה עם הנבחרת בגביע אלגארבה והשתתפה בגביע העולם בו הגיעה הנבחרת למקום השני לאחר הפסד ליפן בדו-קרב פנדלים, בו החטיאה לויד פנדל.
במהלך הטורניר הבקיעה לויד שער אחד בשלב הבתים.
באולימפיאדת לונדון 2012 זכתה עם הנבחרת שוב במדליית הזהב לאחר שהבקיעה את שני השערים במשחק הגמר, כמו באולימפיאדה הקודמת.
בגביע העולם 2015 הובילה את הנבחרת לזכייה שלישית, הייתה מלכת השערים של הטורניר במשותף עם סליה סאסיץ' לאחר ששתיהן הבקיעו שישה שערים, וזכתה בתואר השחקנית המצטיינת של הטורניר.
באותה שנה זכתה בפרס כדור הזהב של פיפ"א ובפעם השנייה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית.
בשנים 2015 ו-2016 ברצף זכתה בתואר שחקנית השנה בעולם.
במהלך 2016 לויד כבשה 15 שערים ב-11 משחקי הנבחרת והפכה לקפטנית של נבחרת ארצות הברית.
בגביע העולם 2019 הובילה שוב, יחד עם מייגן ראפינו ואלכס מורגן לזכייה רביעית באליפות העולם, והפכה לשיאנית העולם בכך שכבשה ב-שש אליפויות עולם רצופות.
לויד המשיכה לשחק בנבחרת ארצות הברית, למרות גילה המתקדם (39) באולימפיאדת טוקיו 2020 שהתקיימה בקיץ 2021, ואף כבשה 2 שערים במשחק נגד אוסטרליה על מדליית הארד, שערים שהביאו אותה להיות שיאנית המבקיעות האמריקאיות במשחקים האולימפיים.
לאחר משחק זה הודיעה על פרישתה מהנבחרת הלאומית.
משחק הפרידה שלה מהנבחרת הלאומית של ארצות הברית התקיים ביום 26 אוקטובר 2021 במינסוטה, שם הביסה הנבחרת האמריקאית את נבחרת דרום קוריאה בתוצאה 6:0.
קַרְלֶס פּוּגְ'דֵמוֹן אִי קַזַמַז'וֹ (, הגייה: ; נולד ב-29 בדצמבר 1962) הוא פוליטיקאי ועיתונאי קטלוני, שכיהן בין ינואר 2016 לאוקטובר 2017 כנשיא ז'נרליטט דה קטלוניה ה-130 במספר.
פוג'דמון כיהן כחבר בפרלמנט של קטלוניה מטעם מפלגת האיגוד הדמוקרטי של קטלוניה (CDC) וכיהן כראש עיריית ז'ירונה.
ב-27 באוקטובר 2017, אחרי משאל עם שאורגן על ידו, הכריז פוג'דמון על עצמאות קטלוניה.
באותו יום הודח מתפקידיו על ידי שלטונות ספרד בנימוק שהפר את החוקה של ספרד ואת החלטות בית הדין החוקתי של ספרד שאסר על קיום משאל העם בסוגיית העצמאות.
פוג'דמון ומנהיגים אחרים מממשלו נמלטו כעבור מספר ימים לבלגיה.
קרלס פוג'דמון נולד ב-20 בדצמבר 1962 באמר, במחוז לה סלווה בקטלוניה, כבן למשפחת קונדיטורים.
הוא השני מבין שמונת ילדיהם של שאווייר פוג'דמון ונוריה לבית קזמז'ו.
סבא-רבא שלו וכן דודו, ז'וזפ פוג'דמון (1979–1983), כיהנו כראשי המועצה באמר.
הוא למד שפה וספרות קטלאנית ועיתונאות באוניברסיטת ז'ירונה ובימי לימודיו כתב בעיתונות המקומית.
הוא היה הכתב המקומי ביישוב אמר של העיתון "לוס סיטיוס" ומאוחר יותר עורך ראשי של העיתון "אל פונט" שבו התחיל כמגיה בשנת 1982. במהלך שנת 1993 ערך מסע כתיבת כתבות בארצות שונות באיחוד האירופי, שפורסמו באותה שנה בכתב העת "פרזנסיה" (Presència).
בשנים 1999–2002 היה פוג'דמון המנכ"ל הראשון של סוכנות החדשות הקטלאנית (Agència Catalana de Notícies) ושל העיתון הקטלאני בשפה האנגלית Catalonia Today שהוקם מיוזמתו.
הוא כתב את הספר "Cata...què?
קטלוניה כפי שהיא נצפית בעיתונות הבין-לאומית") וכן כתב מדור קבוע בנושא בכתב העת "פרזנסיה".
בנעוריו פעל פוג'דמון במסגרת תנועת הנוער של המפלגה CDC ,"ז'ובנטוט נסיונליסטה דה קטלוניה" (הנוער הלאומי של קטלוניה) JNC והיה ממייסדי תנועה זו במחוז ז'ירונה.
כחבר בברית הפוליטית "איגוד ואיחוד" או CiU (ראשי תיבות של Convergencia i Union) כיהן פוג'דמון בשנים 2002–2004 כמנהל "בית התרבות של ז'ירונה" (Casa de Cultura de Girona) והיה בשנים 2006, 2010 ו-2012 חבר בפרלמנט הקטלאני.
בשנת 2007 עמד בראש רשימת ה-CiU בבחירות למועצת העיר ז'ירונה, אך נשאר באופוזיציה.
בבחירות בשנת 2011 נבחר לראשות עיריית ז'ירונה ובכך שם קץ ל-32 שנה של שליטה רצופה של המפלגה הסוציאליסטית של קטלוניה בניהול ענייני העיר.
ביולי 2015 החליף את ז'וזפ וילה דאבדאל בתפקיד יושב ראש "האיגוד המוניציפלי למען העצמאות" (Associació de Municipis per la Independència).
בבחירות האזוריות בשנת 2015 הוא נבחר כחבר בפרלמנט הקטלאני מטעם הרשימה "ביחד למען ה'כן'" (Junts pel Sí).
ב-9 בינואר הציע ארטור מאס לבחור בפוג'דמון כנשיא קטלוניה על מנת לקדם את תהליך כינונה של רפובליקה קטלאנית עצמאית.
הסכם שהושג ברגע האחרון בין המפלגות Junts pel Sí ו-CUP אפשר לפוג'דמון לזכות בתמיכה משותפת של שתיהן.
הוא נבחר ב-10 בינואר 2016 לנשיא הז'נרליטט ב-70 קולות בעד, 63 נגד ושני נמנעים.
ב-11 בינואר התמנה לנשיא הז'נרליטט על ידי מלך ספרד, פליפה השישי.
בטקס כניסתו לתפקיד היה פוג'דמון ראש הממשלה הקטלאני הראשון שסירב להישבע שבועת אמונים לחוקת ספרד ולמלכהּ.
בעקבות בחירתו בראש הז'נרליטט הוא התפטר מראשות העיר ז'ירונה.
הכרזת העצמאות של קטלוניה וביטולה
ב-2017 קבעה ממשלת קטלוניה כי ייערך משאל עם על עצמאות מספרד.
ממשלת ספרד הביעה התנגדות וקבעה כי ביצוע משאל עם כזה הוא בלתי חוקי.
לאחר מכן הודיע פוג'דמון כי אף על פי כן משאל העם יתקיים, והוא אכן נערך ב-1 באוקטובר 2017. ב-27 באוקטובר הוא הוביל הצבעה בפרלמנט של קטלוניה שאשררה את הכרזת העצמאות הקטלאנית.
בעקבות זאת, התובע הכללי הספרדי הגיש כתב אישום נגד פוג'דמון בגין מרידה בשלטון.
ב-30 באוקטובר בהתאם לחוקה של ספרד השתלטה הממלכה מחדש על קטלוניה ופוג'דמון קיבל מקלט מדיני בבלגיה.
ב-25 במרץ 2018 נעצר בגרמניה, בהתאם לצו מעצר שהוציאה ספרד נגדו.
ביולי 2018 שחרר אותו בית המשפט הגרמני ממעצר מכיוון שלא הכיר בהגדרת עבירת המרידה שבה הואשם בספרד.
פוג'דמון חזר לבלגיה, בה הוא מתגורר בעיר וטרלו.
ב-16 ביולי 2018 הוא הקים בגולה יחד עם הפוליטיקאי הקטלאני קים טורה תנועה פוליטית חדשה בשם Crida Nacional per la República (העצומה הלאומית למען הרפובליקה) גם היא בעלת מצע בדלני.
פוג'דמון נחשד במעילה, שימוש לרעה בכספי ציבור.
עבירות המעילה לכאורה היו קשורות למשאל העם שנערך ב-2017. הפרלמנט במדריד העביר בחודש מאי 2024 חוק שהעניק חנינה למעורבים בניסיון הפרישה הכושל של קטלוניה מספרד ב-2017, אך בית המשפט העליון אישר את צווי המעצר נגד פוג'דמון ושניים נוספים שהואשמו גם הם במעילה.
הוא קבע כי חוק החנינה אינו חל עליהם.
באוגוסט 2024, שבע שנים מאז משאל העם הכושל על היפרדות מספרד, שב קרלס פוג'דמון לקטלוניה והופיע בפני תומכיו בברצלונה.
המשטרה הספרדית ערכה מצוד בעקבותיו.
קרלס פוג'דמון נשוי משנת 2000 למרסלה טופור, עיתונאית ממוצא רומני.
לזוג שתי בנות: מגלי ומריה.
הוא מדבר ספרדית, קטלאנית, צרפתית, רומנית ואנגלית.
הוא הוגלה לברית המועצות ומת בשנת 1942 בהיותו במאסר.
אולמניס נולד למשפחה אמידה בחווה בפלך קורלנד בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא למד בתיכון בילגבה אך לא סיים את לימודיו ובמקום זאת הלך בשנת 1896 ללמוד את עסקי החלב בטַפִּיאַאוּ שבגרמניה עד 1899. בשנת 1902 נסע ללמוד חקלאות במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת לייפציג ולאחר מכן עבד כסופר, מרצה ומנהל חקלאי.
הוא הביע תמיכה במהפכת 1905 ובעקבות זאת נעצר ב-21 בדצמבר 1905 והוחזק בכלא פסקוב.
במאי 1906 הוא כבר עבד בחווה של אחיו בלטביה, אולם כשהבין שהמשטרה הצארית נמצאת בעקבותיו עזב את לטביה והלך ללמוד באוניברסיטת נברסקה – לינקולן בארצות הברית, ממנה קיבל תואר ראשון בחקלאות בשנת 1909. הוא עבד זמן קצר כמרצה בנברסקה ולאחר מכן עבר ליוסטון בה רכש מחלבה.
בשנת 1913 חזר ללטביה, לאחר שהוכרז על חנינה לפעילים פוליטיים ברוסיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יסד את התאחדות האיכרים הלטבית, שהייתה אחת משתי המפלגות הדומיננטיות בלטביה באותה תקופה, לאור היות כ-70% מאוכלוסיית לטביה איכרים.
אולמניס היה ממכריזי העצמאות של לטביה ב-18 בנובמבר 1918, והוא מונה לראש הממשלה הראשון של לטביה.
אולמניס כיהן כראש הממשלה מספר כהונות ובין לבין החזיק בשנת 1926 בתפקיד שר החוץ, בו ניהל שיחות עם ברית המועצות על כריתת חוזה ביטחון.
במרץ 1934 הקים אולמניס ממשלה חדשה שזכתה לאמון 50 מתוך מאה הצירים של הסיים הלטבי.
אולמניס ביקש אז לשנות את החוקה כדי "להגן על הדמוקרטיה".
בלילה שבין ה-15 ל-16 במאי 1934, אולמניס, עם תמיכת שר המלחמה יאניס באלודיס הכריז על מצב מלחמה, פיזר את הפרלמנט הלטבי ואסר על קיומן של מפלגות פוליטיות.
ההפיכה בה לא נשפך דם, בוצעה בתמיכת הצבא הלטבי ויחידות משמר לאומי בשם איזסארגי שהיו נאמנות לאולמניס.
אישי ציבור ופוליטיקאים רבים, בייחוד מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית אך גם אנשי מפתח מהימין ומהשמאל הקיצוני נכלאו, כמו גם קציני צבא שהתנגדו להפיכה.
במשך ארבע השנים הבאות אולמניס קיים שלטון צווים מוחלט, ללא מעורבות של הפרלמנט.
הוא הוציא צו אשר מעביר את סמכויות הפרלמנט לממשלה (הקבינט) עד אשר חוקה חדשה תיכנס לתוקף.
הנשיא המכהן, אלברטס קווייסיס תמך בהפיכה ונשאר בתפקידו.
ב-19 במרץ 1936, ממשלת אולמניס אישרה חוק שהתירה לאולמניס לכהן גם בתפקיד נשיא המדינה וגם ראש הממשלה לאחר שאלברטס קווייסיס יסיים את תפקידו, תוך הפרה בוטה של החוקה הלטבית, שקבעה כי יו"ר הסיימה, הפרלמנט הלטבי, יכהן כנשיא בפועל עד לקיומן של בחירות חדשות.
לאחר שקוויסיס עזב את תפקידו ב-11 באפריל 1936, אולמניס שילב את שני התפקידים.
שלטונו של אולמניס היה ייחודי בקרב הדיקטטורות האירופיות בתקופה של בין שתי מלחמות העולם.
אולמניס לא שלט באמצעות מפלגה, פרלמנט חותמת גומי או אידאולוגיה חדשה.
הייתה זו דיקטטורה אישית, פטרנליסטית, בה אולמניס, שקרא לעצמו "מנהיג העם", עשה לטענתו מה שחשב שנכון עבור העם הלטבי.
החיים הפוליטיים נשלטו מלמעלה והתרבות והכלכלה אורגנו לפי קווים פשיסטיים נוסח איטליה הפשיסטית של מוסוליני.
חלק מחוקת לטביה וחירויות אזרחיות הושעו.
כל העיתונים בבעלות ארגונים או מפלגות פוליטיות נסגרו, כמו גם עיתונים בבעלות יהודית.
הפרסומים שכן הותרו עברו תחת זכוכית מגדלת של הצנזורה, בעוד שהארגון הפרא-צבאי, האייזסארגי נהנה מפרבילגיות.
אולמניס שהשתייך לימין הפוליטי, קידם את הסיסמה "לטביה בשביל הלטבים", על פיה המדינה הלטבית תהיה מדינת לאום.
במקביל, הססמה "השמש של לטביה תזרח מעל כולם" גם הייתה בשימוש, ולא נעשה דיכוי משמעותי של המיעוטים במדינה (גרמנים ויהודים).
אמצעי תקשורת יהודים וגרמנים הורשו להתקיים תחת מגבלות הצנזורה.
אולמניס גרס כי כל מיעוט רשאי לפתח את תרבותו במקום לעבור אסימילציה עם הלטבים, ושתפקידה העיקרי של המדינה הלטבית הוא לפתח את תרבותו ורווחתו של הרוב הלטבי במדינה.
זה היה אמור להיות מושג באמצעות מעורבות מוגברת של הממשלה בכלכלה הלטבית ושימת דגש על פיתוח התרבות הלטבית.
סרטים שהופקו באותה תקופה הראו כי למיעוטים הגרמנים, יהודיים ופולנים במדינה יש יותר מידי עוצמה כלכלית והדבר מונע מהלטבים למצות את הפוטנציאל של עצמם.
מדיניות של לטביזציה בחינוך הובילה לצמצום סובסידיות לחינוך מיעוטים.
על אף מדיניותו, לא נעשה שימוש בהפעלת כוח כלפי המיעוטים, ובין 1920–1939 יהודים רבים שברחו מרוסיה מצאו מקום מפלט בלטביה.
בתקופת נשיאותו ללטביה היו הישגים כלכליים משמעותיים.
המדינה תפסה תפקיד חשוב בכלכלה, וחברות קטנות אוחדו לכדי עסקים גדולים בבעלות הממשלה.
ההליך נוהל על ידי בנק Latvijas Kreditbanka שנוסד ב-1935. פרויקטים ציבוריים רבים הושלמו ובהם תחנת הכוח ההידרואלקטרית Ķegums.
ב-23 באוגוסט 1939 חתמו ברית המועצות וגרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, לפיו המדינות הבלטיות ובהן לטביה, יהיו תחת חסות סובייטית.
לאחר אולטימטוב סובייטי באוקטובר 1939, אולמניס נאלץ לחתום על הסכם עזרה הדדית עם ברית המועצות, שהתיר לה להחזיק בסיסי צבא בלטביה.
ב-17 ביוני, לטביה נכבשה ב-17 ביוני 1940. אולמניס, שהבין כי לא ניתן יהיה לנצח במלחמה מול ברית המועצות הורה ללטבים לא להביע כל התנגדות, בנאום רדיו אמר "אני אשאר במקומי ואתם תישארו במקומכם".
הופצה שמועה שאולמניס מת משברון לב שהתבררה כלא נכונה: במהלך אותו חודש אולמניס שיתף פעולה עם הסובייטים.
הוא התפטר מתפקידו כנשיא וכראש ממשלה שלושה ימים לאחר הכיבוש, ומינה ממשלת שמאל בראשות ראש הממשלה אוגוסטס קירהנשטיינס, שלמעשה נבחרה על ידי השלטונות הסובייטים.
ב-14–15 ביולי נערכו בחירות ל"סיימה העממית" שהחליפה את הפרלמנט הלטבי הקיים, ובהן ניצחה הרשימה הקומוניסטית.
ב-21 ביולי התכנסה הסיימה העממית והכריזה על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ועל הצטרפותה של זו האחרונה כרפובליקה בברית המועצות.
באותו תאריך, אולמניס אולץ לפרוש, והוא ביקש פנסיה ואישור להגר לשווייץ.
הוא נעצר על ידי השלטונות הסובייטים ונשלח לסטאברופול שברוסיה, שם עבד כאגרונום בקולחוז במשך שנה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ובעוד הוורמאכט מתקרב לסטאברופול, הוא פונה ביחד עם אסירים נוספים לכלא בקראסנובודסק שברפובליקה הטורקמנית.
בדרך לשם הוא חלה בדיזנטריה ומת ב-20 בספטמבר 1942. קברו לא נודע, אך אתר הנצחה קטן נבנה בבית הקברות טורקמנבאשי.
אולמניס לא היה נשוי ולא היו לו ילדים והוא נהג לומר כי הוא "נשוי ללטביה".
קרלי האנה חייקין היא שחקנית אמריקאית-יהודייה, שהתפרסמה מתפקידה בתור דליה רויס בקומדיית המצבים של רשת ABC, "פרברי הגיהנום" (2011–2014), ולאחר מכן בשל הופעתה בתור דארלין אלדרסון בסדרת הדרמה והמותחן של רשת USA, "מר רובוט" (2015–2019).
חייקין נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה לאב קרדיולוג ולאם פסיכותרפיסטית.
היא גדלה במשפחה יהודית ויש לה אחות גדולה.
למדה בבית-הספר לבנות "ארצ'ר" במערב לוס אנג'לס.
במהלך תקופה זו היא שיחקה במגוון ענפי ספורט, כולל כדורעף, סופטבול, כדורסל וכדורגל.
בשנת 2009 ביצעה חייקין את תפקידה של ורוניקה בסרט "The Consultants".
בשנת 2010 שיחקה חייקין לצד מיילי סיירוס בעיבוד הקולנועי "השיר האחרון", שמבוסס על ספרו של ניקולס ספארקס, ויצא לאקרנים ב-31 במרץ 2010. היא שיחקה את התפקיד של בלייז, האנטגוניסטית של הסרט, מורדת צעירה שעושה צרות לרוני, בגילומה של סיירוס.
בשנת 2011 לוהקה לתפקיד 'דליה "אופרה" רויס' בסיטקום של רשת ABC "פרברי הגיהנום" לצדם של ג'רמי סיסטו ושריל היינס.
דמותה של חייקין, דליה, היא הנער הפופולרית בבית הספר שגם הופעת ליריבתה של טסה, בגילומה של ג'יין לוי.
על הופעתה בסדרה זכתה לשבחים רבים; היא הפכה במהרה לחביבת המעריצים וההופעה שלה הייתה לגולת הכותרת של התוכנית.
חייקין התמודדה תחילה לתפקיד של טסה.
היא כתבה סדרת מאמרים כדמותה, דליה, למגזין "Parade", והיא גם צילמה סרטון מוזיקה בשם "You Missed A Spot" בדמותה בתוכנית.
בשנת 2013 הייתה מועמדת לפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית אך הפסידה לקיילי קווקו על תפקידה בסדרה "המפץ הגדול", וקיבלה מועמדות לפרסי בחירת הנוער 2013 בקטגוריית הנבל האהוב של שנה, אך בקטגוריה זו זכתה ג'אנל פאריש על תפקידה בסדרה "שקרניות קטנות".
שמה של חייקין הוזכר למועמדות פוטנציאלית לפרס אמי.
הסדרה סיימה את השידורייה ב-14 במאי 2014 לאחר שלוש עונות.
בשנת 2015 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה זוכת פרס גלובוס הזהב "מר רובוט", מותחן פסיכולוגי ברשת USA Network ובכיכובם של ראמי מאלק וכריסטיאן סלייטר.
היא מגלמת את דמותה של ההאקרית דארלין, חלק מקבוצת F-society ואחותו של אליוט.
הסדרה זכתה לשבחים נרחבים מצד המבקרים ועל תפקידה בסדרה אמרה חייקין כי הדמות והאופי הייחודי שלה באמת פונה אליה, אף על פי שעשתה אודישן גם לתפקיד דארלין וגם לתפקיד של אנג'לה.
הסדרה עלתה לעונה רביעית ואחרונה באוקטובר 2019.
חייקין היא גם ציירת חובבת, המתמקדת בצבע אקרילי ובצבע שמן בעיקר, עם קצת קולאז' של טכניקה מעורבת.
למרות שלקחה שיעורי ציור בצעירותה, חייקין מציינת כי היא בעיקר אוטודידקטית.
יש לה 11 קעקועים, אחד מהם כולל מילות שיר מאת בוב דילן.
חייקין היא פעילה בולטת בארגון הצדקה "National Alliance on Mental Illness", המבצע מחקר ותמיכה לאנשים ובני משפחותיהם שנפגעו ממחלות נפש.
היא שימשה כנציגת NAMI Walks הן ב-2016 והן ב-2017, וכן גייסה כסף עבור הארגון.
בעבר היא השתתפה בתשדיר שירות עבור הארגון.
ב-3 בספטמבר 2018, הודיעה חייקין שהיא מאורסת לבן זוגה משכבר הימים, במאי הטלוויזיה ריאן באנל.
השניים התחתנו בנובמבר 2021 ומתגוררים יחד בלוס אנג'לס.
בפברואר 2023 הגיש באנל בקשה לגירושין מחייקין, תוך ציון הבדלים בלתי ניתנים לגישור לפרידה ביניהם.
+שנהסדרהתפקידהערות2011–2014פרברי הגיהנוםדליה רויסתפקיד ראשי (3 עונות); 57 פרקים2012Harder Than It Looksקייטיסדרת רשת; 2 פרקיםNTSF:SD:SUV::בריטניפרק: "16 Hop Street"2015Maron טינהפרק: "Professor of Desire"2015–2019מר רובוטדארלין אלדרסוןתפקיד ראשי (4 עונות); 43 פרקים2018Into the Darkדניאלה וויליאמספרק: "New Year, New You"
מחוז משנה קרליץ (בבלארוסית: Карэліцкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיירה קרליץ.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קרליץ 24,130 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.76% בלארוסים, 2.62% רוסים ו-1.55% פולנים.
קרלס אלניה אי קסטייו (בקטלאנית: Carles Aleñà i Castillo, נולד ב-5 בינואר 1998) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת דפורטיבו אלאבס מהלה ליגה.
אלניה נולד במטרו, עיר בקטלוניה בקרבת ברצלונה שבספרד.
בגיל 7 הצטרף אלניה למחלקת הנוער של ברצלונה, מהמפורסמות בעולם.
אלניה התקדם במהרה בקבוצות הנוער השונות במועדון, ובקיץ 2015 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השלישית ואומנה על ידי ג'רארד לופס.
במקביל שיחק עם קבוצת הנוער בליגת האלופות לנוער, וב-24 בנובמבר כבש שער נגד רומא שמשך אליו תשומת לב רבה.
ב-19 בדצמבר כבש את שער הבכורה בברצלונה ב', בהפסד 4 - 2 לאלדנסה.
אלניה ערך 14 הופעות במהלך עונת 2015/2016 בקבוצת המילואים, שסיימה את העונה במקום ה-11 שבמרכז הטבלה.
ב-30 בנובמבר 2016 ערך אלניה את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת, אותה אימן לואיס אנריקה.
זה היה במשחק גביע המלך נגד הרקולס אליקנטה.
בנוסף להופעת הבכורה, אלניה גם כבש שער בכורה בקבוצה הבוגרת באמצעות בעיטה מטווח רחוק, והמשחק הסתיים בתיקו 1-1.
ב-2 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה, לקראת סוף עונת 2016/2017, כשנכנס כמחליף לאיוואן רקיטיץ' בניצחון 4 - 1 על גרנדה.
בהמשך ערך עוד שתי הופעות כמחליף.
אלניה סייע לקבוצת המילואים לסיים במקום הראשון בביתה עם 3 שערים ב-24 הופעות, וכך היא המשיכה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה, שם אלניה פתח בכל 6 המשחקים, עוזר לקבוצה לגבור על יריבותיה ולהשלים את העלייה.
במהלך הקיץ סיכם עם המועדון על הארכת חוזהו בקבוצה, ונקבע לו סעיף שחרור בגובה 75 מיליון אירו.
בעונת 2017/2018 היה אלניה אבן יסוד בברצלונה ב' של ג'רארד לופס, שהתקשתה מאוד והייתה מתחת לקו האדום ברוב שלבי העונה.
לקראת סוף העונה הוחלף לופס על ידי גארסיה פימיינטה, שלא הצליח לשפר את מצב הקבוצה והיא ירדה חזרה לליגה השלישית בתום העונה.
במקביל, ערך אלניה 3 הופעות במסגרת גביע המלך בקבוצה הבוגרת, תחת אימונו של ארנסטו ואלוורדה.
ב-2 ביוני 2018, במשחק האחרון של ברצלונה ב' לעונה זו נגד ריאל סרגוסה, קרע אלניה את אחד הגידים בשרירי מיתר הברך ברגל ימין, פציעה בעקבותיה נאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו עד אוקטובר.
על אף שהובטח לו מקומו בקבוצה הבוגרת בעונת 2018/2019, הוא עשה את צעדיו הראשונים לאחר הפציעה בקבוצת המילואים עדיין, בליגה השלישית.
במקביל, החל לקבל הזדמנויות מוואלוורדה בקבוצה הבוגרת.
ב-2 בדצמבר נכנס כמחליף במשחק נגד ויאריאל, כבש שער בכורה בליגה הספרדית מבישול של ליונל מסי וקבע את תוצאת המשחק על ניצחון 2 - 0 לקבוצתו.
יומיים לאחר מכן עלה באופן רשמי לקבוצה הבוגרת, בצל הפציעה החמורה של חברו לקבוצה ראפיניה אלקנטרה.
ב-28 בדצמבר 2019 הושאל לריאל בטיס על לסיום העונה.
ב-6 בינואר 2021 הושאל לחטאפה עד לסוף העונה.
ב-10 ביולי 2021 חתם באופן קבוע בחטאפה לחמש שנים.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל לדפורטיבו אלאבס.
קרלי אליזבת קלוס היא דוגמנית ויזמית אמריקאית יהודיה שהתגיירה.
נודעת בעיקר כדוגמנית ("מלאכית") מסלול של חברת ההלבשה התחתונה "ויקטוריה'ס סיקרט".
קלוס נולדה וגדלה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני, דני, ופולני.
הוריה הם טרייסי (במקור: פיירס), במאית פרילנסרית, וקורט קלוס, רופא.
ב-1994 עברה עם משפחתה לסנט לואיס, מיזורי.
למדה בבית ספר תיכון במיזורי.
בשנים 2015–2016 לקחה פסק זמן לשנתיים מהדוגמנות, כדי ללמוד בבית הספר גלאטין של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2011 פרצה קלוס, כשנבחרה להיות מלאכית (דוגמנית) בתצוגות האופנה של חברת ההלבשה התחתונה האמריקאית "ויקטוריה'ס סיקרט", שם כיכבה מדי שנה עד 2015, כשהחליטה לקחת פסק זמן מהדוגמנות בשביל הלימודים.
בשנת 2015 הקימה קלוס את המוסד ללא כוונת רווח "Kode With Klossy" שמטרתו לעודד נערות צעירות ללמוד לתכנת ולהפוך למובילות בענף הטכנולוגיה.
ב-2018 פורסם שהיא תחליף את היידי קלום בהנחיה (ובהפקה בפועל) של תוכנית המציאות "פרויקט מסלול", בעונתה ה-17.
בנובמבר 2020 פורסם כי היא חתמה עם סוכנות הכישרונות UTA (אנ').
ב-2012 החלה בזוגיות עם איש העסקים האמריקאי-יהודי ג'ושוע קושנר, אחיו של ג'ארד קושנר (חתנו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ).
ביולי 2018 הודיעה על האירוסים של הזוג, כחודש לאחר שקלוס השלימה את תהליך הגיור שלה.
באוקטובר 2018 נישאו שניהם בניו יורק.
גיסתה דרך ג'ארד קושנר (אחיה של בעלה) היא האמריקאית הגיורת, איוונקה טראמפ (בתו של דונלד טראמפ).
קלוס היא חברה טובה של הזמרת טיילור סוויפט, והיא אף הופיעה עמה בווידאו קליפ לשיר "Bad Blood" של סוויפט, שיצא במאי 2015. שתיהן כיכבו גם על שער המגזין "ווג" במרץ 2015, בו שתיהן התראיינו והצטלמו ביחד.
קרליה פטרוזבודסק הייתה קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר פטרוזבודסק (בשנת 2011 שיחקה זמנית באצטדיון פטרובסקי בסנקט פטרבורג), רוסיה, שנוסדה בשנת 2011 והתקיימה עד 2018. ב-2018 הוקמה מחדש ומאז 2020 מתמודדת שוב בליגת הכדורגל החובבנית.
קרליה הוקמה לראשונה בשנת 1914 בשם קבוצת הספורט הראשונה, או בפשטות קבוצת "ספורט".
בשנת 1935 אורגנה מחדש כקבוצת ספרטק, אך בעקבות מלחמת העולם השנייה פורקה וחידשה פעילותה ב-1944. בשנת 1964 החלה להתמודד במסגרת הליגה הסובייטית השנייה, בה התמודדה גם בעונת 1971, בעונת 1972 ובעונת 1990 והישג השיא שלה היה מקום 8 בליגה בעונת 1971.
לאחר פירוק ברית המועצות התמודדה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה בעונת 1992 והיא נקראה אז בשם "קרליה-אסמרל" על שם החברה הבריטית-סובייטית "אסמרל" שהעניקה חסות למועדון והייתה בבעלות חוסאם אל-ח'לידי, איש עסקים איראני.
בעונת 1993 הבעלות על הקבוצה עברה לידי חברת "ארזו" מסנקט פטרבורג ובאותה עונה המועדון הגיע להישא השיא בהיסטוריה שלו משסיים במקום השני בטבלת האליפות של הליגה הרוסית השנייה.
ברם, ב-1994 סבלה מקשיים כלכליים רבים ובתום אותה שנה פורקה.
בשנת 1996 עיריית פטרוזבודסק ואנשי ועדת הספורט של רפובליקת קרליה יזמו את הקמת המועדון מחדש בשם "קרליה ארזו" והיא התמודדה בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה, אך פורקה שוב זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2001 הוקמה שוב וקיבלה את סמל הרפובליקה כסמל המועדון והמשיכה להתקיים לסירוגין עד 2006 כשהחלה להתמודד במסגרת הליגה השלישית באופן סדיר עד עונת 2008.
בשנת 2009 שינתה את שמה שוב ונקראה בשם "דיסקברי", לעיתים נשאה את השם "קרליה דיסקברי" (בקרלית: Karjala-Diskaveri potkupallojoukkoveh).
תחת שם זה התמודדה בליגה השלישית כשהיא פועלת בחסות חברת "דיסקברי", מהעיר סנקט פטרבורג.
במרץ 2011 הייתה אמורה להתמודד בליגה השנייה אך בשל סכסוך מול מועדון נוסף בשם זה שנרשם לליגה השנייה הוחלט כי תתמודד בליגה החובבנית ובסוף אותה עונה הקבוצה פורקה.
קרליה הוקמה מחדש בשנת 2011 והיא התמודדה בליגה השנייה משנת 2011 עד עונת 2012/2013 ולאחר מכן איבדה את מעמדה המקצועני.
היא חזרה לליגה המקצוענית בעונת 2015/2016 אך לאחר מכן היא ירדה ליגה שוב וחדלה להתמודד ברמה המקצועית וייצגה את רפובליקת קרליה, בליגה החובבנית, הרביעית בחשיבותה.
הקבוצה פורקה מספר פעמים ובמתכונת האחרונה התקיימה בשנת 2018 כשהתמודדה במסגרת גביע צפון מערב ופעלה בחסות ממשלת קרליה.
בשנת 2018 הוקמה במקומה מועדון כדורגל בשם נבחרת קרליה בכדורגל שמתמודדת בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
אצטדיון ספרטק בעיר שימש כמגרש הבית ובו תכולה של 14,545 מושבים.
רשמית המתחם נקרא בשם "האצטדיון הרפובליקני המרכזי "ספרטק" והוא נבנה בשנת 1968. שופץ לאחרונה בשנת 2012, בשיפוץ שהוריד את תכולת המושבים מ-2,000 ל-14,545. משמש גם כביתה של קבוצת הפוטבול "Karelian Gunners".
אצטדיון נוסף הוא אצטדיון יונוסט בעיר המכיל 3,500 מושבים ושימש כמגרש רזרבי.
גביע צפון מערב רוסיה: 2010
קרליס בומייסטרס (בלטבית: Kārlis Būmeisters; נולד ב-13 בדצמבר 1986) הוא מוזיקאי לטבי.
הוא בוגר הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת לטביה עם תואר בכלכלה בינלאומית.
הוא החל את פעילותו המוזיקלית בלהקת הילדים "Dzeguzīte", וביחד עמם הוציא שני אלבומים.
הוא ייצג את לטביה באירוויזיון 2005 בקייב ביחד עם וולטרס פרידנברגס כצמד "וולטרס וקאז'ה", עם השיר "The War Is Not Over" שכתב מרטינש פריימאניס.
ב-2008 הוא ייסד את להקת "Kaža", שזכתה להצלחה בלטביה, שירה של הלהקה "Tici vai nē" היווה את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה הלטבית "UgunsGrēks" של ערוץ TV3, השיר גם זכה בפרס בטקס פרסי המוזיקה הלטבי.
באירוויזיון 2010 היה מגיש הניקוד הלטבי.
ב-2010 התמודד השיר שכתב "Dace Upīte" על ייצוג לטביה באירוויזיון.
כשחקן הופיע ב-2011 בסרט ההיסטורי "Dancis pa trim".
הוא הגיש מספר פעמים פרשנות לטלוויזיה הלטבית עבור האירוויזיון.
כיום הוא עובד באיחוד האירופי, ומשמש כמזכיר העיתונות של הפוליטיקאי רוברטס זילה (Roberts Zīle).
קרל ארנסט "קרלי" זון-רתל היה צייר מודרניסטי גרמני מבית הספר לאמנות ציור בדיסלדורף.
לעיתים קרובות נסע והיה פעיל בין היתר בדיסלדורף, מינכן, רומא, פריז.
זון-רתל היה חבר בקבוצות האמנות, קבוצת סונדרבונד וריינלנד הצעירה.
זון-רתל נולד ב־8 במאי 1882, כילדם השלישי של צייר הדיוקנאות קרל רודולף זון ואשתו, האמנית אלזה זון-רתל.
אמו הייתה בתו של הצייר אלפרד רתל.
אביו היה בנו של קרל פרדיננד זון.
אחיו הגדולים היו הציירים אלפרד זון-רתל, אביו של הפילוסוף אלפרד זון-רתל, ואוטו זון-רתל.
אחותו הצעירה מירה הייתה נשואה לצייר ורנר הייזר.
הוא למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף שם סיים את לימודיו בשנת 1903, ובאותה שנה באביב המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות של דרזדן.
בדרזדן למד בהדרכתו של קרל באנצר וגוטהרדט קוהל.
לאחר שסיים את הכשרתו, נסע לרומא כדי להיפגש עם אחיו אוטו, גיסו ורנר הייזר, והאמנים קרל הופר, הרמן הלר ומוריס סטרנה.
זון-רתל היה ברומא מ -1906 עד 1912. בשנת 1911 הצטרף קרלי זון-רתל לקבוצת סונדרבונד עם ציירים אחרים מדיסלדורף.
וילהלם שמור, ואחיו אוטו זון-רתל ואלפרד זון-רתל.
הם הצטרפו לגלריה של אלפרד פלכטהיים.
מאוקטובר 1912 עד מאי 1914 נסע זון-רתל וצייר עם חברו מוריס סטרן, הם ביקרו בתוניסיה, ואראנסי, בהודו, מנדליי, בורמה; ג'אווה, אינדונזיה; ואיי באלי.
הוא חזר לאירופה בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה והוא נשאר במינכן.
בשנת 1919 הצטרף לקבוצת האמנות ריינלנד הצעירה.
הוא השתתף בפתיחת הגלריה של אלפרד פלכטיים באותה שנה, בשנת 1919.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הוא עבר בשנים 1920–1921 לפוזיטנו שבאיטליה והתרועע עם ולטר בנימין, זיגפריד קראקוואר, ארנסט בלוך ואלפרד קנטורוביץ'.
זון-רתל היגר לאיטליה במהלך השלטון הנאצי בגרמניה, בסביבות 1933. הוא שהה עם חברו הצייר קורט קריימר בפוזיטנו, איטליה, עיר בה ביקר מוקדם יותר בשנת 1920.
עבודותיו המוקדמות של זון-רתל היו בהשראת יצירותיהם של האמנים סזאן ומאטיס.
בהמשך חייו יצר סגנון אקספרסיוניסטי משלו.
סגנון הציור שלו הושפע מהדמות האנושית המופשטת במחקרי הגוף שלו.
לעיתים קרובות הוא מתאר את פניהם של אנשים כסגלגלים מופשטים.
בתקופת שהותו בפוזיטנו, לעיתים קרובות הוא מתאר בציוריו דייגים על החוף וקבוצות מקומיים.
בשנת 1959, זון-רתל חזר לדיסלדורף, גרמניה, שם נפטר ב־7 באפריל 1966. הוא נקבר בבית העלמין נורדפרידוף דיסלדורף.
במלחמת העולם השנייה הושמד חלק ניכר מיצירותיו.
עבודותיו שנותרו נמצאות באוספי מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל גלריה לאמנות פרובינציאלית של סלרנו.
קרליזם (בספרדית: Carlismo, בבסקית: Karlismo) היא תנועה פוליטית הטוענת שהורשת הלגיטימית של הכתר הספרדי היא שושלת צאצאי דון קרלוס, רוזן מולינה מבית בורבון, ולא השושלת הנוכחית.
התנועה הייתה בעוצמתה בשנות ה-30 של המאה התשע עשרה אך חוותה תחייה בעקבות תבוסת ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, כאשר ארצות הברית השתלטה על השטחים האחרונים המשמעותיים של ספרד מעבר לים: קובה, גואם, הפיליפינים ופוארטו ריקו.
לקרליזם היה כוח רב בספרד בין 1833- 1975, סוף תקופת פרנקו.
בתפקיד זה, הקרליסטים היו הגורם המרכזי למלחמות הקרליסטיות במאה ה-19, וגורם חשוב במלחמת האזרחים בספרד בשנות השלושים של המאה העשרים.
כיום הקרליזם הוא כוח שולי.
באופן מסורתי, כל ממלכות ספרד מלבד אראגון אפשרו את המלכת בנות המלך או אחיותיו אם לא היו למלך בנים ואחים (העדפה גברית).
ב־1 בנובמבר 1700 עלה לכס הספרדי נסיך בורבון הצרפתי, פליפה החמישי.
בבית המלוכה הצרפתי הוחל החוק הסאלי, אשר לא התיר ירושה נשית כלל.
כדי להתאים את החוק הספרדי לחוק הצרפתי, שונה סדר הירושה הספרדי למערכת סאלית למחצה, שהדירה נשים מהכתר אלא אם כן כל הזכרים משושלתו של המלך פיליפ, בכל ענף כלשהו, נכחדו.
שינוי זה היה חלק מהסכם אוטרכט (1713) ונועד למנוע איחוד בין ספרד לצרפת (מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) פרצה כדי למנוע מספרד וצרפת לאחד את שתי הממלכות תחת אותו המלך).
ברבות השנים ממשלת ספרד עשתה כמה ניסיונות לחזור לחוקים הספרדיים המסורתיים, למשל בצו 1789 מטעם קרלוס הרביעי.
עם זאת השאלה הפכה מעשית וחשובה רק בשנת 1830, כאשר המלך פרננדו השביעי חלה והיה עלול למות ללא שום צאצא, אם כי אשתו הייתה הרה באותה עת.
לאור זאת המלך החליט בשנת 1830 לתקף את צו 1789 ובכך להבטיח את הכתר לילדו שטרם נולד, גם אם היא נקבה.
החוק הציב את הילדה, הנסיכה איזבלה השנייה, לפני אחיו של פרנדדו, דון קרלוס, שעד אז היה היורש.
אחיו של המלך, יורשים פוטנציאליים נוספים וכן רבים מבני הזמן סברו כי שינוי חוק הירושה אינו חוקי.
המתנגדים לצו של 1789 הם הבסיס למפלגה הקרליסטית, שהכירה רק בחוק הירושה משנת 1713 שהעניק לדון קרלוס, אחיו של המלך, עדיפות על בתו של המלך, איזבלה השנייה לעתיד.
13 במאי 1713: פליפה החמישי, המלך הספרדי הראשון מבית בורבון הצרפתי, יחד עם הקורטס, הפרלמנט של ספרד, משנה את סדר הירושה לכתר הספרדי.
1789: בתקופת שלטונו של קרלוס הרביעי, הקורטס מאשרים שינוי בחוק הירושה לסדר הירושה המסורתי שהיה קיים לפני זמנו של פליפה החמישי (בהתאם לחוק "שבעת הסעיפים").
עם זאת, החוק לא נכנס לתוקף, בין היתר בגלל מחאה של ענפים זוטרים של בית בורבון (הענף הסיציליאני וענף הפרמזן), שחששו מפגיעה בזכויות הירושה שלהם.
1812: חוקה ספרדית חדשה משנה את חוקי הירושה בהתאם לחוק "שבעת הסעיפים".
31 במרץ 1830: פרננדו השביעי, באותו זמן ללא צאצא ואשתו הרביעית בהריון, מפרסם את הסנקציה הפרגמטית משנת 1830 אשר מאשררת את הצו משנת 1789, ובכך מחזיר את סדר הירושה שלפני פיליפה החמישי.
10 באוקטובר 1830: איזבלה השנייה נולדה לפרננדו השביעי.
לאחר כמה תככים בבית משפט, הסנקציה הפרגמטית אושרה סופית בשנת 1832. אחיו של פרננדו השביעי, דון קרלוס, עד אז היורש החזק, מרגיש שנשדד מזכויותיו ועוזב לפורטוגל.
המצב הפוליטי בספרד אחרי מות פרננדו
כמו במדינות רבות באירופה, לאחר הכיבוש הנפוליאוני, התפיסה הפוליטית בספרד חולקה בין ה"אבסולוטיסטים" - תומכי שלטון המלך, והליברלים - שהושפעו מרעיונות המהפכה הצרפתית.
המלחמה הארוכה לעצמאות ספרד מהאימפריה הצרפתית הותירה אחריה מספר גדול של לוחמי גרילה מנוסים וצבא גדול במיוחד -לרוב ליברלים נאמנים.
ההצלחה הגדולה של המרד בשנת 1808 נגד נפוליאון הותירה גם אמונה רחבה, אם לא מלאה, בתוקף זכות המרד, עם השפעות ארוכות טווח על הפוליטיקה של ספרד ואמריקה הספרדית.
שלטונו של פרננדו השביעי לא הצליח להתגבר על השסע הפוליטי או ליצור מוסדות יציבים.
מה שנקרא הטריאניום הליברלי (1820–1823) החזיר מחדש את חוקת 1812 לאחר מהפכה צבאית, אך אחריה עשור מבשר הרעות (1823–1833), עשר שנות שלטון מוחלט על ידי המלך, שהותיר אחריו זיכרונות מרים של רדיפה בשני הצדדים.
בשלטון שתי הקבוצות חילקו את עצמן לענפים מתונים ורדיקליים: הענף הרדיקלי של האבסולוטיסטים (או המלוכנים), המכונה האפוסטיליקוס, ראה את היורש החזק, דון קרלוס, כראשו הטבעי, מכיוון שהיה אדוק מאוד, ולאחר 1820 גם אנטי-ליברלי ידוע.
שנותיו האחרונות של המלך פרננדו ראו שינויים פוליטיים בשל הצרות סביב ירושתו.
באוקטובר 1832 הקים המלך ממשלה מלכותית מתונה בפיקודו של פרנסיסקו סי ברמודז', שכמעט הצליח לרסן את המפלגה האפוסטולית ובאמצעות חנינה להשיג תמיכה ליברלית בזכותה של איזבלה לרשת את שלטונה של אמה, מריה כריסטינה משתי הסיציליות.
ולו כדי להיפטר מדון קרלוס, הליברלים קיבלו את הנסיכה החדשה של אסטוריאס.
יתר על כן, השנים הראשונות של שנות ה-30 של המאה התשע עשרה הושפעו מכישלון בית בורבון הצרפתי, שמשמעותו סיום שלטון בורבון בצרפת, וממלחמת האזרחים בפורטוגל בין מפלגות בורבוניות וליברליות.
תקופת מלחמות הקרליסטים, שבמהלכם המפלגה ניסתה להשיג את השלטון בעיקר באמצעים צבאיים, היא גם קרליזם קלאסי, מכיוון שהמלחמות - או האיום שבהן - הציבו את הקרליזם במרכז הבמה של ההיסטוריה הפוליטית של ספרד, וכמכונן קרליזם פיתח את הצורה התרבותית והסוציולוגית שהוא ישמר במשך יותר ממאה שנים.
נקודות השיא ההיסטוריות של עידן זה הן:
מלחמת הקרליסטים הראשונה (1833–1840) - מלחמת אזרחים בספרד בין השנים 1833 ל-1840, בין פלגים על הירושה של כס המלוכה.
הפלגים הלוחמים היו: תומכי יורשת העצר, איזבלה השנייה, שנתמכה על ידי מריה כריסטינה, לבין אלה של אחיו של המלך המנוח קרלוס דה בורבון (או קרלוס החמישי).
מטרת הקרליסטים הייתה החזרה למלוכה אבסולוטיסטית.
פורטוגל, צרפת ובריטניה תמכו ביורשת העצר, ושלחו כוחות מתנדבים ואף סדירים להתעמת עם צבא הקרליסטים.
מלחמת הקרליסטים השנייה (1847–1849) - הייתה התקוממות קטלאנית- גאליסית קטנה, המורדים ניסו לשים את קרלוס השישי על כס המלוכה.
בגליסיה המרד היה בקנה מידה קטן יותר.
המלחמה נלחמה לכאורה כדי להקל על נישואיה של איזבלה השנייה עם קרליסט, קרלוס דה בורבון (או קרלוס השישי), אך איזבלה השנייה נישאה במקום זאת לפרנסיסקו דה בורבון.
מהפכת 1860 ותוצאותיה - באותה שנה ניסה רוזן מונטמלין לתפוס את השלטון באמצעות מהפכה צבאית.
הוא נחת בסנט קרלס דה לה רפיטה (טרגונה), אך נעצר במהירות, ונאלץ לוותר על זכויותיו.
הפורענות הזו, התנהגותו לאחר השחרור, והעובדה כי הבא לכתר היה אחיו הליברלי, הביאה את הקרליזם אל סף הכחדה.
הקרליזם ניצל רק בגלל אמו החורגת, מריה תרזה מברגנזה, נסיכת ביירה.
מלחמת האזרחים בספרד-נחשבת למלחמה קרליסטית נוספת, היות שבספרד שלטה אז רפובליקה, ופרנקו ושאר חברי התנועה הפשיסטית היו רויאליסטים.
הוכחה לכך היא שעוד בחייו, קבע פרנקו עם חואן קרלוס שלאחר מותו של הראשון יוכתר השני למלך ספרד.
יש שהגדירו את הקרליזם כתנועה פוליטית
הרקע האידאולוגי של הקרליזם היא כתגובת נגד מול המהפכה הצרפתית של 1789 שהביא לגל של נאורות, חילוניות, אינדיבידואליזם, שוויון הזדמנויות ורציונליזם.
בדומה לתנועת הקרליזם קמו תנועות דומות שניסו להילחם באותן תופעות, כמו התנועה הלגיטימיסטית.
וכן פעילותו של ז'וזף דה מסטר.
החוקרים התקשו להצביע על אידאולוגיה אחידה שהנחה את הקרליזם, מבין הסיבות לכך נמנו אלו:
כשומרי מסורת, קרליסטים לא נתנו אמון באידאולוגיה ככוח מניע פוליטי.
כמה חוברות מהמאה ה-19 ביטאו זאת בצורה זו: 1.נגד חוקה פילוסופית (ליברליזם, המבוססת על אידאולוגיה) 2.מוצעת חוקה היסטורית (המבוססת על ההיסטוריה ותורות הכנסייה).
ההיסטוריה הפעילה הארוכה של הקרליזם - הוא היה כוח חשוב למעלה מ-170 שנה - והעובדה שהוא משך אליו קהל קהל רב ומגוון, מקשה על סיווג מקיף.כמעט מעולם לא הייתה אסכולה אחת בתוך הקרליזם.
הרעיונות שהובעו בתוך הקרליזם שותפו באופן חלקי וגלוי עם כוחות אחרים על הקשת הפוליטית.
האגפים השמרנים, הקתוליים (או הנוצרים-דמוקרטיים) יותר של התנועות הלאומיות והאזוריות השונות ברחבי ספרד יכולים לטעון להשפעה עקיפה מהקרליזם, בייחוד בנוגע ל-fueros וממשל עצמי אזורי.
בעוד שלקרליזם ופלנגיזם היו קווי דמיון מסוימים - שמרנות חברתית, קתוליות ואנטי-קומוניזם - היו גם הבדלים עזים בין שתי התנועות.
המשמעותית ביותר הייתה העובדה שבעוד שהפלנגיזם דגל בצורה ריכוזית מאוד של לאומיות ספרדית, הקרליזם תמך יותר ב-fueros, ושימר את התרבות המקומית והאוטונומיה האזורית, דבר המהווה את אחד העקרונות העיקריים שלהם.
הקרליסטים תומכים גם בחוק הסאלי בכל הנוגע לירושה, בהיותם מונרכיסטים לגיטימיסטים.
קרלייל היא עיר בצפון-מערב אנגליה, המרכז המנהלי של נפת קרלייל ובירת מחוז קאמבריה.
העיר קרלייל הייתה מרכז עירוני חשוב של שבט קרווטי הקלטי לפני הכיבוש הרומאי של בריטניה, הרומאים הרחיבו את היישוב וקראו לו לוגווליום, הוא שימש את הלגיונות בצפון אנגליה וכמרכז לוגיסטי לחומת אדריאנוס הסמוך.
לאחר עזיבת הרומאים במאה ה-5, המשיכה קרלייל לאורך רוב ההיסטוריה שלה לשמש עיר גבול חשובה ומרכז צבאי בשל הסמיכות לגבול הסקוטי.
במהלך המאה ה-19 הפכה קרלייל למרכז של תעשיית הטקסטיל והיא גדלה באופן ניכר והפכה למרכז תרבותי ומנהלי חשוב בצפון אנגליה.
קרלייל כוללת אוכלוסייה של 75,306 תושבים בעיר עצמה ו-107,524 במרחב האורבני כולו.
קרלייל הייתה אתר התיישבות חשוב בתקופת הברזל ומרכז של שבט הקרווטי הקלטי ששטחיו התפרסו ברוב שטחי מחוז קמבריה של ימינו.
שם היישוב בתקופה הברטונית היה לוגוולוס (Luguwalos); "כוחו של לוגוס", כאשר לוגוס היה אחד האלים הקלטים שווה ערך למרקוריוס הרומי.
בשנת 73 הגיעו הרומאים לאזור כחלק מכיבוש בריטניה והקימו ביצורי עץ באתר טירת קרלייל של ימינו, בתקופה הרומאית שם היישוב, לוגווליום ("העיר של לוגוולוס"), היה לטיניזציה של השם הקלטי המקורי.
בשנים הראשונות לשלטון הרומאי, לוגווליום הייתה מרכז צבאי חשוב בו עברו הלגיונות בדרכם למערכות בצפון (סקוטלנד) ובנוסף הוצב רגימנט של כ-500 פרשים דרך קבע בלוגווליום עצמה.
בשנת 122 ביקר הקיסר אדריאנוס את לוגווליום ואישר את הקמת חומת אדריאנוס לאורך הגבול אל מול השבטים הפיקטים מצפון, בשלב זה הייתה לוגווליום עיר מבוצרת מרכזית בצפון-מערב הפרובינציה הבריטית.
במהלך המאה ה-5 עזבו הרומאים בהדרגה את האי הבריטי, בלוגווליום נמצאו מטבעות רומאיות המעידות על נוכחות רומאית לפחות עד תקופת שלטונו של ולנטיניאנוס השני (375 - 392).
לאחר העזיבה הרומאית אזור קאמבריה התבסס תחת ממלכת רגאד כשבירתה ומרכז השלטון שלה היה קר ליגווליד, השם הברטוני של העיר (קר: Cear; מבצר) מה שהתפתח בהמשך לשם קרלייל כיום.
סביב שנת 730 רגאד עברה לשליטת ממלכת נורת'מבריה ובמשך השנים עברה קרלייל מספר פעמים בין נורת'מבריה לממלכת סטרת'קלייד.
בתקופת הפלישה הנורמנית לבריטניה שהחלה ב-1066 הייתה קרלייל חלק מממלכת סקוטלנד.
ויליאם השני, מלך אנגליה, בנו של ויליאם הכובש, פלש לאזור ב-1092 וכבש את קרלייל כמבצר חשוב בצפון הממלכה האנגלית.
עם כיבוש העיר החלו האנגלים לבנות את טירת קרלייל על גבי המבצר הרומאי ההיסטורי, ב-1112 הטירה הורחבה וביצורי העץ הוחלפו בחומות אבן, בנוסף נבנו חומות עיר שכללו שלושה שערים מרכזיים.
עשור לאחר מכן ב-1122 נבנתה קתדרלת קרלייל בתור מנזר אוגוסטיני, ב-1133 הפכה לקתדרלה וב-1157 הפכה העיר לבירת מחוז קרליול ("בישוף קרלייל") עד שב-1177 שונה שם המחוז לקמברלנד.
במהלך המאה ה-16 קרלייל שימשה מקור כוח צבאי אזורי אל מול פעולות פשיעה ותקיפות שהגיעו מעבר לגבול הסקוטי, באמצע המאה ה-16 בהוראת הנרי השמיני, מלך אנגליה, שופצו ושופרו ביצורי העיר משום עליית חשיבותה הצבאית.
בשנת 1603 אוחדו הכתרים של סקוטלנד ואנגליה עם עליית ג'יימס הראשון לכס הממלכות המאוחד, מה שהוריד מקרלייל את מעמדה כעיר גבול, אך חשיבותה הצבאית עלתה משמעותית עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית ב-1642 אז היא אוישה על ידי חיל מצב נאמן למלך.
ביוני 1645 העיר נפלה לידי הכוחות הפרלמנטריים לאחר מצור ממושך של כשמונה חודשים ולאחר מכן הועברה לידי כוחות סקוטים בעלי ברית של הפרמנטריים ששיפצו את ביצורי העיר לאחר שנפגעו מהלחימה הממושכת.
קרלייל המשיכה לשמש מרכז צבאי עם חיל מצב קבוע גם לאחר חוקי האיחוד של 1707, במהלך המרד היעקוביטי של 1745 קרלייל נכבשה על ידי היעקוביטים שהשאירו 400 חיילים בעיר, עשרה ימים לאחר מכן הנסיך ויליאם שחרר את העיר והוציא להורג 31 מהיעקוביטים.
טירת העיר הייתה בסיס אם ומפקדה למספר רגימנטים של הצבא הבריטי, בהם רגימנט הרגלים ה-34 ורגימנט הרגלים ה-55 שאוחדו ב-1881 לכדי רגימנט הגבול (הוצב אף הוא בטירה) אשר אוחד לתוך רגימנט הגבול המלכותי של המלך ב-1959 ששכן בטירה עד 2006 כאשר אוחד לתוך רגימנט דוכס לנקסטר (השוכן בפרסטון).
בתחילת המאה ה-19 בשיא פריחת המהפכה התעשייתית, הוקמו בעיר מספר מפעלים עם מספר מפעלי טקסטיל (טחנות כותנה) שהוקמו בעיקר מדרום למרכז העיר בשכונת דנטון הום.
בתקופה זו קרלייל הפכה להיות מזוהה במיוחד עם תעשיית הטקסטיל כאשר אחד ממפעלי הטקסטיל המוכרים והגדולים ביותר היה טחנת שדון, שבזמנו היה מפעל הטקסטיל הגדול באנגליה וכלל את הערובה השמינית בגובהה בעולם.
התפתחות התעשייה בעיר הביאה לגידול משמעותי באוכלוסייה ובנייה נרחבת של מבני מגורים מסביב למרכז העיר ההיסטורית בעיקר ממערב.
ב-1823 נפתחה תעלת מים שחיברה את קרלייל לרשת התעלות של בריטניה ואיפשרה העברה מהירה של סחורות לנמלים ומרכזי תעשייה אחרים כגון ליברפול, אך זו נסגרה אחרי כמה שנים והוחלפה בחיבור לרשת מסילות הברזל.
במהרה הפכה קרלייל לתחנת רכבת חשובה על מספר נתיבים שעברו לאורך מערב האי הבריטי, כאשר בשיאה תחנת הרכב של קרלייל שירתה שבע חברות רכבת שונות.
בתחילת המאה ה-20 אוכלוסיית העיר מנתה כ-45,000 תושבים, אך בתקופה זו העיר סבלה מדעיכה של תעשיית הטקסטיל וקשיי תעסוקה שזו הביאה איתה (בדומה לערים תעשתיות אחרות בצפון אנגליה).
בשנת 1974 נוסדה נפת "העיר קרלייל" שכלל את כל המרחב האורבני סביבה ובמרכזה קרלייל עצמה, בנוסף משמשת העיר כמרכז האדימניסטרטיבי של מחוז קמבריה.
קרליס הונס היה צייר היסטוריה, ז'אנר ונוף בלטי-גרמני.
אביו היה מורה ונגן עוגב בבית ספר דתי והוא קיבל את השכלתו הכללית בבית הספר הלותרני בריגה.
ב-1850 הוא נסע לסנט פטרסבורג כדי ללמוד שרטוט וליטוגרפיה.
בעודו שם, הוא החל ללמוד שיעורי ערב באקדמיה האימפריאלית לאמנויות והתקבל כסטודנט מן המניין שנתיים לאחר מכן.
המדריך העיקרי שלו היה פיוטר באסין.
ב-1859 האמן כבר התחרה על פרסים אמנותיים.
בשנת 1861 הוא קיבל את התואר "אמן" ומדליית זהב.
עד מהרה החל ליצור אייקונים בכנסיות המקומיות (בעיקר, בקתדרלה בילבוגה), כמו גם ליצור סקיצות של חיי העם מטעם החברה הגיאוגרפית הרוסית.
בשנת 1863 הוענקה לו מלגה שאפשרה לו לנסוע לגרמניה, אם כי בסופו של דבר התיישב בפריז והציג בסלון בשנת 1868. עם שובו לסנט פטרסבורג בשנת 1872, הוא זכה בתואר אקדמאי ולאחר מכן הועלה לתפקיד פרופסור.
במהלך השנים הבאות, הוא סיים את עבודתו שהתחילה בפריז והתמקד בציורים בעלי אופי דתי.
הוא גם היה חבר בהנודדים .
ב-1874 הוא נישא לורה מוניגטי, בתו של האדריכל איפוליט מוניגטי.
לרוע המזל, באותה שנה, הוא החל לגלות תסמינים של שחפת.
בעצת רופאיו, הוא חיפש אקלים עם אוויר צח ובריא יותר מסנט פטרסבורג, אך המחלה התקדמה ולאחר שחי במספר מקומות, הוא מת בשווייץ, בן ארבעים וחמש בלבד.
קרלייל יונייטד הוא מועדון כדורגל אנגלי הפועל בעיר קרלייל החל מתחילת המאה ה-20. קבוצת המועדון שיחקה עונה בודדת בפוטבול ליג בתקופה שהיא הייתה הליגה הבכירה בכדורגל האנגלי.
מועדון "קרלייל יונייטד" הוקם בשנת 1904 והחל לשחק בליגות אזוריות.
בשנת 1928 הוא נכלל בין הקבוצות שמשחקות בפוטבול ליג.
במשך 30 שנים הוא שיחק בליגה השלישית בחשיבותה.
הוא סיים עונת 1964/65 במקום הראשון וקודם לליגה השנייה.
בסיום עונת 1973/74 הוא הבטיח עליה לליגה הבכירה.
הוא שיחק בליגה הבכירה רק עונה בודדת וירד בחזרה לליגה השנייה.
בשנת 1987 הוא ירד לליגה רביעית.
מאז קבוצת המועדון נדדה בין הליגות ובעונת 2024/25 היא משחקת בנשיונל ליג שזה הליגה החמישית בחשיבותה.
לקבוצה היו הצלחות בתחרות "פרס הפוטבול ליג" שמנוהלת בשיטת גביע.
בתחרות "גביע ה-FA" הקבוצה הגיעה לרבע הגמר בעונת 1974/75.
דין פורמן הוא מלך השערים של הקבוצה עם 58 שערים.
קָרְלְסְרוּהֶה היא עיר בגרמניה שהייתה בעבר בירת מחוז באדן.
העיר שוכנת בצפון מדינת באדן-וירטמברג, על גדות נהר הריין, סמוך לגבול גרמניה-צרפת.
אחרי שטוטגרט ומנהיים קרלסרוהה היא העיר השלישית בגודלה במדינת באדן-וירטמברג, עם שטח של כ-173 קמ"ר.
קרלסרוהה היא הבירה ההיסטורית של מדינת באדן.
בעיר שוכנים בית המשפט העליון של גרמניה ובית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה.
משמעות השם קרלסרוהה הוא "מנוחת קרל", על שם מייסד העיר, המרקיז קרל וילהלם.
על-פי האגדה, העיר נוסדה לאחר שקרל וילהלם התעורר משינה במהלך מסע ציד, כשבחלומו ראה את הקמת העיר במקום.
העיר תוכננה כדי לשמש כעיר הבירה של מרקיזות באדן.
קו הרוחב 49° צפון עובר בעיר, ומסומן בקו צבע ואבן המסמנת את מיקומו בגן העיר (Stadtgarten).
דבר שהעניק לעיר את כינויה: "עיר המניפה" (Fächerstad), רוב הרחובות הללו עדיין קיימים.
נמל התעופה קרלסרוהה/באדן-באדן המשרת את העיר, ממוקם כ-40 ק"מ ממנה.
הקהילה היהודית בקרלסרוהה קיימת מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, שכללה מעל 3,300 תושבים יהודים (נכון לשנת 1925).
כ-50 אחוזים מהתושבים היהודים נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בתקופת השואה.
לאחר המלחמה חזרו היהודים להתיישב בעיר באיטיות, וכיום גרים בה כ-900 יהודים.
כן ישנו בה בית חב"ד שמשרת את יהודי האזור.
קרם בְּרוּלֶה (צרפתית: Crème brûlée, "קרם שרוף") הוא קינוח מפורסם מהמטבח הצרפתי.
הברולה מורכב מקרם וניל אפוי, המצופה בסוכרוז או בסוכר חום, אשר הופך לקרמל פריך בזכות חשיפה קצרה לחום גבוה (לרוב באמצעות להביור גז).
במתכון הקלאסי נעשה שימוש בקרם אנגלז הנתון בתבניות קטנות, ונאפה על גבי תבנית שבה מים רותחים (אמבט מרים) עד להתייצבות הקרם.
את הקרם נהוג להגיש קר, כאשר זיגוג הסוכר העליון חם.
ישנן גרסאות של המאכל בהם משולהב אלכוהול על גבי המאכל בעת הגשתו.
מקורו של הקינוח בצרפת במאה ה-17. הופיע לראשונה בספר מתכונים של Francois Massialot.