tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו של קבש היה קצין מבוגר בצבא האוסטרו-הונגרי שהתגורר בטמשוואר, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה).
מבחינה אתנית, מוצא המשפחה היה סקסוני טרנסילבני.
שלושת ילדיו שירתו בצבא גם הם ואחד מהם נהרג ב-1914.
ב-1865 הוא הצטרף לבית ספר לצוערים בהיינבורג ולאחר שלמד שם ובאקדמיה בזניים, עבר לאקדמיה הצבאית בווינה.
הוא סיים את האקדמיה בהצלחה ולאחר קידום מהיר הגיע לדרגת קפטן (סרן).
המבצע הצבאי הראשון שלו היה דיכוי מרד בדלמטיה, עליו קיבל מדליית הצטיינות מהקיסר פרנץ יוזף.
באותה שנה קיבל גם את עיטור צלב האבירים של מסדר הכתר האיטלקי.
לאחר שנכשל במבחן הבא שלו, הוא עבר לשרת בחיל הרגלים.
הצטיינותו בחיל רגלים קידמה אותו לדרגת מייג'ור (רב-סרן) ב-1890, לויטננט קולונל (סגן-אלוף) ב-1894 וזמן לא רב לאחר מכן לדרגת קולונל (אלוף-משנה).
הוא היה אחד הקולונלים הצעירים בצבא ואחד הפרוטסטנטים בעלי הדרגות הגבוהות בצבא שרוב הקצינים בו היו קתולים.
הוא היה מעורב בשערורייה בה עברו 400 חיילים קתולים לפרוטסטנטיות לאחר ויכוח דתי.
המקרה זכה להתעלמות מצד הצבא אולם הכנסייה הקתולית גינתה אותו.
הגינוי גרם לו לחשוש שהוא יאלץ לפרוש מוקדם, אך הוא התבדה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-8, וב-1911 מונה למפקד הקורפוס ה-12.
לאחר מתקפת ברוסילוב נאלץ לחזור לגליציה כשהוא מקבל לפיקודו את הארמייה השביעית.
בינואר 1918 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל כשהוא מפקד על הארמיות השלישית והשביעית גם יחד בחזית שנשאה את שמו והשתרעה בין גליציה לדוברוג'ה.
עם חתימת חוזה ברסט-ליטובסק שסימן את סיום החזית המזרחית, נותר קבש ללא כוח צבאי לפקד עליו, עד למינויו למפקד הצבא ב-3 בנובמבר 1918. תפקידו היה למעשה חסר משמעות עם התפוררותה של האימפריה והוא פרש מהצבא בסיום המלחמה.
הוא הלך לעולמו ב-1924 בווינה והוא בן 70 שנים.
הרמן פלש היה פעיל עלייה, חבר התנועה הרוויזיוניסטית, אשר כיהן כיושב ראש הצ"ח וראש המשרד לעלייה מטעמה בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה.
פלש נולד בווינה וב-1919, שנתיים לאחר נישואיו, עבר לפראג.
ב-1927 עבר עם משפחתו לדנציג וב-1937 לברנו, ובה עסק בסחר בעצים.
במסגרת תפקידו הרשמי בעליית אף על פי, ארגן את העפלתם לארץ ישראל של כ-2,000 מבני הקהילה היהודית במספר ספינות מעפילים ובכללן הקאטינה, אשר הפליגה מנמל בלצ'יק, והצ'פו א'.
פלש ופאול האלר פעלו יחדיו ממאי 1938 ועד אוגוסט 1939 במטרה לסייע ליהודים מווינה לעזוב את ארצם לאחר האנשלוס, והצליחו להעלות מקצתם במפעל ההעפלה של פלש.
בהמשך, הסתכסך הרמן פלש עם ראשי הצ"ח, וארגן הפלגות העפלה באופן פרטי.
הוא פתח משרד בשם "פלש טרנספורט" בברנו, ומשם ניהל את מפעל ההעפלה הפרטי אשר במסגרתו הפליגה הספינה אגיוס ניקולאוס א' בשתי הפלגות.
נמתחה עליו ביקורת, אשר נסובה סביב ניצולם הכספי של המעפילים, תנאי הבטיחות והתברואה הלקויים בהפלגות שארגן, והעדר מזון ומים בכמות נאותה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, עזב פלש את המדינה ועבר ללונדון.
הועלו טענות כלפיו כי לקח עמו ללונדון כספי עולים שגבה עבור הפלגות העפלה לארץ ישראל, אך טענות אלו הוכחשו.
ב-1942 נפטר הרמן פלש מגידול מוחי.
הוא היה נשוי ואב לבת.
בתו נהרגה בהפצצה במהלך הבליץ על לונדון.
הרמן פֶגֶלַיין היה גנרל בוואפן אס אס ופושע מלחמה.
היה נשוי לאחותה של אווה בראון, בת זוגו של אדולף היטלר.
בשלהי מלחמת העולם השנייה הוצב במטה של היטלר ונמנה עם חוג מקורביו.
בימי המלחמה האחרונים נמלט מן המפקדה לבוש בגדים אזרחיים, נתפס והוצא להורג בעוון עריקה בפקודתו של היטלר.
האנס גאורג אוטו הרמן פגליין נולד בעיירה אנסבאך (Ansbach) שבבוואריה ב-1906. אביו היה קצין צבא בדימוס שניהל בית ספר לרכיבת סוסים במינכן.
כילד עבד בבית הספר של אביו והתמחה בדילוג עם סוס על מכשולים.
הוא הכיר את כריסטיאן ובר (Christian Weber), מראשוני חברי המפלגה הנאצית, שיהפוך לאחר זמן לקצין אס אס (ה"שוצשטאפל") בדרגת גנרל.
ב-1925, לאחר תקופת לימודים קצרה באוניברסיטת מינכן, התגייס פגליין לגדוד פרשים בצבא גרמניה - הרייכסווהר.
ב-1927 התגייס כצוער למשטרת בוואריה, וב-1930 נרשם כבר כחבר במפלגה הנאצית.
ב-10 באפריל 1933, עם עליית היטלר לשלטון, הצטרף פגליין לאס אס כמפקד פלוגת פרשים.
באולימפיאדת ברלין (1936) מונה פגליין לאחראי על הכנת מסלולי ומתקני הרכיבה.
ב-1937 הקים ראש האס אס היינריך הימלר, את בית הספר לרכיבה של הארגון, ופגליין נתמנה כמפקדו בדרגת קולונל אס אס (שטנדרטנפיהרר).
פגליין, שתואר כאופורטוניסט, דחף עצמו לסביבתו של הימלר, דבר שסייע לו בהמשך להתקדם בסולם דרגות האס אס.
בהמשך, אפילו בחוג הפנימי שסביב היטלר, "החצר", שם לא חסרו דמויות שליליות, התבלט פגליין לרעה: ההיסטוריון איאן קרשו מתאר את פגליין כ"איש ציני, רברבן, רודף נשים ואופורטוניסט", ובמקום אחר כ"גיסה המופקר והברוטלי של אווה בראון".
קרשו מספר כי פגליין הִרבה לצפות "באורח דוחה" בסרטי הוצאתם להורג בתליה של משתתפי קשר העשרים ביולי.
דווקא תכונותיו אלה חיבבו אותו גם על היינריך הימלר, התייחס אליו כאל בן, הטיל עליו את המשימות הטובות ביותר (בעיקר בכל הקשור לסוסים), היקצה לו את הצוות המיטבי והעניק לו תקציבים נדיבים.
פגליין זכה בשל כך לכינוי "נער הזהב של הימלר".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הצטרף פגליין לאחיו וולדמר, גם הוא איש אס אס, בראש יחידת פרשים, ללחימה בפולין.
בקרב על וורשה נפגע הרמן ונשלח להחלמה.
לאחר הניצחון הנאצי במערכה בפולין נתמנה פגליין למפקד רגימנט פרשים שנקרא "Totenkopf Reiterstandarte" - "רגימנט הרכיבה גולגולת המת".
הרגימנט שהה בוורשה הכבושה, ואז פוצל לשני גדודים, כשפגליין פקד על אחד מהם.
הרגימנט השתתף בפעולות נגד פרטיזנים ובין היתר הרג כ-1,700 אזרחים ביער שממערב לוורשה.
באפריל 1941 נתפסו פגליין ופיקודיו כשהם גונבים מהשלל כסף וחפצי מותרות שהיו מיועדים למשלוח לגרמניה.
הרכב בית הדין הצבאי שנועד לשפוט את פגליין - פוזר בהוראת פטרונו הימלר.
עם תחילת מבצע הפלישה לברית המועצות – מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941 מינה ראש האס אס היינריך הימלר את קצין האס אס אריך פון דם באך-צלבסקי למפקד כוחות המשטרה והאס אס שנעו במהלך המבצע עם "קבוצת ארמיות מרכז".
ב-17 ביולי 1941 הכפיף ראש האס אס היינריך הימלר את הרגימנט שבפיקודו של פגליין תחת פיקודו של באך צלבסקי, והוטל עליו לסרוק באופן שיטתי את ביצות הפריפיאט שבאזור דרום בלארוס וצפון-מערב-אוקראינה במטרה להשמיד את כל היהודים שגרו באזור ואת הפרטיזנים שפעלו בו.
המבצע החל ב-19 ביולי והתנהל בשני שלבים.
בתום השלב הראשון דיווח פגליין לבאך צלבסקי שאנשיו חיסלו 13,778 יהודים.
בתום השלב השני שנערך במהלך המחצית השנייה של חודש אוגוסט דיווח פגליין כי גם שארית התושבים היהודים של האזור, כ־3,500 במספר, חוסלו.
בדצמבר 1941 נפצע פגליין מירי של צלפים סובייטים.
לאחר שהחלים מפציעתו מונה ב-20 באפריל 1942 למפקד אוגדת פרשים בחזית המזרחית, בה שירת עד ספטמבר 1943. הוא נפצע פעמיים נוספות, ולאחר פציעתו השלישית הציב אותו הימלר ב-1 בינואר 1944 במטהו של היטלר, כקצין קישור וכנציג האס אס במטה.
ב-10 ביוני 1944 הועלה לדרגת גרופנפיהרר (גנרל) של האס אס ובמקביל לדרגת גנרל-לויטננט של הוואפן אס אס.
ב-3 ביוני 1944 נשא פגליין לאישה את גרטל בראון, אחותה הצעירה של אווה, בת זוגו של היטלר.
אווה בראון טרחה בארגון החתונה.
ההיסטוריונים שירר וקרשו סבורים כי היו אלה נישואי נוחות, שמטרתם מבחינת פגליין הייתה לקדם את מעמדו בחצרו של היטלר.
העדים בטקס הנישואין היו היינריך הימלר ומרטין בורמן, מזכירו האישי של היטלר, ואחד האנשים רבי ההשפעה ביותר ברייך השלישי.
פגליין, שהיה ידוע כרודף נשים, לא שינה דרכיו לאחר הנישואין והיו לו פרשיות רבות עם נשים מחוץ לנישואין.
גרטל בראון מצידה לא הייתה קורבן תמים לפרשיות האהבים של בעלה.
עוד קודם לכן נודע שמה בחוגי האס אס כמתירנית, והיא קיבלה את הכינוי "הנימפומנית מאוברזלצברג".
היטלר ניסה עוד קודם לנישואיה לפגליין להשיאה לאחד מקציני האס אס, אך הלה הצהיר שהוא מעדיף להישלח לחזית הרוסית ובלבד שלא להינשא לה.
בעת נישואיה לפגליין הייתה כבר גרטל בהריון מגבר אחר.
היטלר מצידו נקט בעצימת עיניים לגבי נאפופיו של פגליין, שלא היו חיזיון נפרץ בצמרת הנאצית.
פגליין היה נוכח במטה הקדמי של היטלר, "מאורת הזאב", בפרוסיה המזרחית ב-20 ביולי 1944, כשהתחולל "קשר העשרים ביולי" ופצצה שהניח הקולונל שטאופנברג התפוצצה, אך לא גרמה למותו של היטלר.
בהתפוצצות נפצע פגליין קלות בירך רגלו השמאלית.
בימי המלחמה האחרונים, בעוד היטלר נצור בפיהררבונקר מתחת לחצר משרד הקנצלר בברלין וכוחות הצבא האדום ניהלו ברחובות את הקרב על ברלין, ניסו חלק מנאמניו של היטלר להציל את נפשותיהם.
הרמן גרינג מראשי המשטר ומפקד הלופטוואפה שלח ב-23 באפריל 1945 שדר להיטלר, שבו ביקש ליטול את תפקידיו, בתואנה שהיטלר נצור בברלין ואינו יכול עוד למלא אותם, ומכיוון שכך יש להפעיל את תוקף הצו הממנה אותו ליורשו של היטלר.
גרינג קיווה להתחיל במגעים עם צבאות ארצות הברית ובריטניה בחזית המערבית כדי שגרמניה תוכל, כבעלת בריתן, להילחם יחד איתן כנגד ברית המועצות.
כשנודע הדבר להיטלר, הוא ראה את מכתבו של גרינג כבגידה, ובתגובה - פיטר אותו מכל תפקידיו והורה על מעצרו.
בצוואתו הפוליטית, שנכתבה ב-29 באפריל 1945, הורה היטלר על הרחקתו של גרינג מן המפלגה, אך גרינג לא היה אז בהישג ידו ולא נעצר.
היינריך הימלר ראש האס אס והגסטפו שכבר ב-1943 הגיע למסקנה כי המלחמה אבודה, החל לחשוש לעורו ופתח בניסיונות להתקשר לבעלות הברית המערביות כדי להציע שלום נפרד עמן.
באביב 1945 יצר הימלר קשר עם דיפלומט שוודי, הרוזן פולקה ברנדוט, וניסה לדון איתו על כניעה נפרדת, או על מתן חסינות אישית, תוך שהוא מחזיק בחיי מיליוני האסירים במחנות הריכוז כקלף מיקוח אישי.
באפריל 1945 הגיע הימלר לפגישה עם ברנדוט וביקש ממנו להודיע לגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית המערביות, על נכונות לכניעת הכוחות הגרמנים במערב, ואף חתם על מסמך שניסח ברנדוט.
גם הרמן פגליין החליט לבגוד בהיטלר.
ב-26 באפריל 1945 יצא בחשאי מהפיהררבונקר בלווית שני לוחמים מדיוויזיית הלייבשטנדרטה.
למחרת אחר הצהרים הבחין היטלר בהיעלמו.
כשגברו חשדותיו הוא שלח פלוגת אנשי אס אס חמושים לנסות למוצאו.
הוא נמצא נח בביתו שברובע שרלוטנבורג בברלין, שהצבא האדום עמד לכובשו, לבוש בבגדים אזרחיים, שיכור ובחברת אישה, בעודו מתכוון להימלט לשוודיה או לשווייץ.
ברשותו נמצאו כסף גרמני, מטבע זר ותכשיטים, חלקם תכשיטיה של גיסתו אווה בראון.
פגליין התקשר לאווה בראון על מנת שתפעל לשחרורו וניסה אף לשכנע אותה לעזוב את הפיהררבונקר.
משהוחזר ללשכתו של היטלר, ניטלה ממנו דרגת הגנרל, כותפותיו ותגי הצווארון שלו הוסרו והוא הושם במעצר.
ניסיונו של פגליין לערוק עורר מיד את חשדו של היטלר גם לגבי הימלר, שנעדר דווקא אז מברלין ב-28 באפריל.
היטלר, שלא הטיל ספק מעולם בנאמנותו המוחלטת של הימלר וכינה אותו בשם "דר טרוייה היינריך" ("היינריך הנאמן"), השתולל מזעם, ולאחר מכן שקע למשך זמן מה בעלפון חושים.
לכך נצטרפה ידיעה נוספת שהגיעה לבונקר, כי הצבא האדום נמצא במרחק של גוש בניינים אחד מן הבונקר, וקרוב לוודאי שיכבוש אותו בבוקר ה-30 באפריל.
היטלר החליט לשים קץ לחייו, נשא את אווה בראון לאישה, וערך את צוואתו הפוליטית.
בצוואתו ציווה היטלר כי "לפני מותי אני מגרש מן המפלגה וכן מכל משרותיו הממלכתיות את הרייכספירר של האס.אס.
ושר הפנים לשעבר, היינריך הימלר".
היטלר ציווה לעצור את הימלר כבוגד, אך הימלר, שהיה אז בצפון גרמניה, לא היה אז בהישג ידו.
לא נותרה להיטלר, לאחר שהחליט כבר להתאבד, האפשרות להמתין לנטילת נקמתו מהימלר, אך בידיו היה איש הקשר של הימלר; פגליין הובא מן המעצר, נחקר על ידי היטלר על בגידתו של הימלר, הואשם בסיוע לבגידתו, ננזף והורד בדרגה.
הוא הועמד למשפט צבאי מאולתר וקצרצר ונידון למוות.
לטענת רוכוס מיש, היוזמה להעמדתו לדין לא באה מהיטלר, כי אם מצד פטר הגל, מפקח משטרה ואיש אס אס.
פגליין נלקח מיד אל גן לשכת קנצלר הרייך ושם נורה על ידי כיתת יורים.
גיסתו, אווה בראון, לא עשתה כל מאמץ להצילו.
סיפור הוצאתו להורג של הרמן פגליין מופיע בשמונה סרטי קולנוע וטלוויזיה.
הידוע בהם הוא סרט הקולנוע הגרמני "הנפילה" המתאר את ימיהם האחרונים של אדולף היטלר וגרמניה הנאצית.
הרמן קֶהל היה חלוץ תעופה גרמני.
הטיס את הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה שבוצעה ממזרח למערב.
קֶהל נולד בעיר נוי-אולם, בוואריה.
בגיל 19 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית במטרה ללכת בדרכו של אביו ולהפוך לקצין.
בראשית מלחמת העולם הראשונה שירת כסגן בגדוד ההנדסה ה-13 של וירטמברג.
בהמשך, כאשר נפצע ברגליו, ונמנע ממנו להמשיך לשרת כקצין הנדסה, התנדב לשירות האוויר הגרמני.
הוא הפך לטייס ובהמשך למפקד טייסת מפציצים.
ב-1918 קיבל את עיטור פור לה מריט ("מקס הכחול").
בסוף המלחמה התרסק קֶהל עם מטוסו מעבר לקווי היריב, נתפס והוחזק בשבי בצרפת, אך הצליח לברוח ולחזור לגרמניה.
לאחר המלחמה שירת במשטרה הגרמנית וברייכסווהר.
ב-1925 עבר לעסוק בתעופה אזרחית, ושנה לאחר מכן מונה לראש מחלקת טיסות הלילה של חברת התעופה הלאומית של רפובליקת ויימאר, דויטשה לופטהנזה.
לאחר שצ'ארלס לינדברג חצה את האוקיינוס האטלנטי ממערב למזרח במאי 1927, רבים החלו להגות את הרעיון לבצע את הטיסה בכיוון הנגדי, שהייתה קשה יותר עקב רוחות שכיחות.
באותה שנה רכש חלוץ התעופה אהרנפריד גינטר פרייהר פון הינפלד שני מטוסים מדגם יונקרס W33, וביצע בהם יחד עם הרמן קֶהל מספר טיסות מבחן, תוך שבירת שיא מרחק הטיסה.
לאחר מכן טסו שניהם עם אחד ממטוסי היונקרס, שקיבל את הכינוי "ברמן" (על שמה של ספינת הנוסעים הטרנס-אטלנטית SS Bremen), למנחת בלדונל הסמוך לדבלין, אירלנד, שם הם פגשו את ג'יימס פיצמוריס שהיה מפקד המנחת מטעם חיל האוויר האירי.
ב-12 באפריל 1928 המריאו שלושתם מבלדונל על מטוס ה"ברמן", חצו את האוקיינוס האטלנטי ונחתו על האי גרינלי, סמוך לחופו הדרומי של חבל לברדור, קנדה.
על אף שפיספסו את נקודת היעד המקורית שלהם, ניו יורק, הפכו לראשונים שהצליחו לחצות את האוקיינוס האטלנטי בטיסה מאירופה לאמריקה.
על הישג זה, הוענק לקֶהל עיטור "צלב התעופה המצוינת" על ידי נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג'.
בשנת 1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, איבד קֶהל את עבודתו בדויטשה לופטהנזה.
בהיותו קתולי אדוק ואיש דעתן, החליט לפרוש לחווה קטנה בדרום גרמניה, ולא לנסות לחפש טובות בקרב המשטר הנאצי.
את מקומו בדירתו ברובע טמפלהוף בברלין, תפס העיתונאי האמריקאי ויליאם שיירר.
קֶהל נפטר במינכן בשנת 1938, ונקבר בעיירה פפנהופן אן דר רוט, הסמוכה לעיר הולדתו, נוי-אולם.
הרמן פיסטר היה קצין אס אס בדרגת "אוברפיהרר" ומפקד מחנה ההשמדה בוכנוואלד מיום 21 בינואר 1942 עד אפריל 1945.
פיסטר היה בנה של מזכירה פיננסית בליבק.
הוא הצטרף לצי הקיסרי הגרמני בשנת 1916 ושירת בו עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 החל להתמחות במכונאות רכב והתקדם לתפקיד מוכר מכוניות ומנהל.
הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית (חבר מספר 918,391) ולאס אס (חבר מספר 29,892), והוצב באגף הרכב של האס אס בשנת 1932. בשנת 1937 מונה לשרת באגף הרכב של היינריך הימלר.
לפיסטר ניתן הפיקוד על מחנה הריכוז הינצרט שבו שירת מיום 9 באוקטובר 1939 עד 21 בדצמבר 1941. ב-21 בינואר החליף את קארל אוטו קוך בתפקיד מפקד מחנה בוכנוואלד.
האסירים במחנה נצטוו להתפנות ממנו בתחילת אפריל 1945 על מנת למנוע מהם קבלת סיוע מבעלות הברית.
האסירים חולקו לקבוצות, ופיסטר הורה לקבוצה הראשונה להתפנות ברגל מהמחנה ב-7 באפריל לעבר מחנה דכאו.
קבוצה זו הוצעדה לצדי מסילת רכבת והוכנסה לקרונות מסע של רכבת.
רכבת זו נודעה בהמשך כ"רכבת המוות".
הרכבת הגיעה ליעדה, מחנה דכאו, רק ב-27 באפריל, לאחר שרוב נוסעיה מתו מרעב וממחלות.
ישנן עדויות על כך שהרכבת הופגזה.
אס אס אוברשטורמפיהרר הנס מרבאך היה אחראי על המשך הפינוי מבוכנוואלד לדכאו ועל הרכבת.
פיסטר נעצר על ידי האמריקאים ב-1945 והועמד למשפט בפני בית דין צבאי, יחד עם שלושים נאשמים אחרים, במסגרת משפטי דכאו.
הם הואשמו בהפרת חוקי מלחמה שנידונו באמנות האג משנת 1907 ובאמנת ז'נבה משנת 1929 שעסקו בזכויותיהם של שבוי מלחמה.
כלומר, הם הואשמו בפשעי מלחמה נגד אוכלוסייה אזרחית ושבויי מלחמה.
המשפט החל ב-11 באפריל 1947. פיסטר נמצא אשם ונידון לגזר דין מוות בתלייה.
הוא מת בכלא לנדסברג מהתקף לב חריף ב-28 בספטמבר 1948.
הרמן קוך (בהולנדית: Herman Koch; נולד ב-5 בספטמבר 1953) הוא סופר, שחקן, עיתונאי וכותב מערכונים הולנדי.
קוך, יליד ארנהם, התפרסם לראשונה כשחקן וכותב מערכונים בתוכנית הרדיו הסאטירית "בוראט", ששודרה בשנות השמונים, אך נודע במיוחד כאחד מיוצרי תוכנית הטלוויזיה הסאטירית הפופולרית "ייסקפט" (1990–2005), שבה גם שיחק.
קוך פרסם את ספרו הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "De voorbijganger" (עובר האורח) כבר בשנת 1985, אבל לתהילה בינלאומית כסופר זכה רק בשנת 2009, עם פרסום הרומן השישי שלו - "ארוחת הערב".
קוך קיבל את ההשראה לכתיבת ספר זה ממקרה אמיתי שהתרחש בברצלונה בדצמבר 2005 ובו שלושה נערים בני טובים רצחו אישה חפה מפשע.
הספר זכה בפרס ספרותי הולנדי חשוב עם צאתו, נמכר במיליוני עותקים ותורגם ל-21 שפות, כולל עברית.
ב-2013 יצא סרט קולנוע הולנדי המתבסס על הספר.
ב-2023 הופק הסרט הקוריאני "משפחה נורמלית המבוסס בחלקו על ספר זה.
מאז "ארוחת הערב" פרסם קוך שלושה רומנים נוספים - "בית קיץ עם בריכה" (2011) "מר מ' היקר" (2014) ו"המעידה" (2016) וכן מקבץ טורים, אוסף סיפורים ונובלה בשם Makkelijk leven (חיים קלים), שנכתבה במיוחד לכבוד שבוע הספר ההולנדי של 2017.
קוך נשוי לאמליה רודריגז ואב לפבלו, שנולד ב-1994.
ארוחת הערב (2009) מהולנדית: ענבל זילברשטיין, הוצאת עברית וכתר, 2010.
בית קיץ עם בריכה (2011) מהולנדית: ענבל זילברשטיין, הוצאת עברית וכתר, 2012.
אודסה סטאר (2003), מהולנדית: ענבל זילברשטיין, הוצאת כתר, 2014.
המעידה (2016), מהולנדית: אירית באומן, הוצאת תכלת, 2019.
סרט עם סופיה (2021), מהולנדית: אירית באומן, הוצאת תכלת, 2022.
הרמן וילהלם לאופולד לודוויג ויסמן היה חוקר ואיש צבא גרמני.
שירת בצבא, אולם פרש ממנו לטובת חיי הרפתקנות.
בשנת 1880 חקר את קונגו בשירות לאופולד השני, מלך הבלגים.
בשנת 1888 פרץ במזרח אפריקה, מקום שם ניסו הגרמנים להקים מושבה, התקוממות גדולה של ערבים וסווהילים.
הקנצלר אוטו פון ביסמרק מינה את ויסמן לרייכסקומיסר, ובשל היכרותו את האזור ציווה עליו לדכא את המרד.
המורדים היו ערבים ממורמרים שהיוו את העילית באזור וחששו מפגיעה בפרנסתם (סחר עבדים ושנהב), וילידים סווהילים, אותם הנהיג ערבי למחצה בשם אבושירי אבן סאלם אל חארטי.
ויסמן גייס שכירי חרב מקומיים רבים (אסקרי) ומינה עליהם קצינים גרמניים (מה שהיווה את הבסיס ליצירת השוצטרופה).
הוא דיכא את המרד בשיטתיות, תוך כדי שהוא שורף כפרים וטובח בתושבים.
ב-16 בדצמבר 1889 נלכד אל חארטי והוצא להורג, ולשאר המורדים העניק ויסמן חנינה.
הוא מונה למושל מזרח אפריקה הגרמנית, אולם בשל בריאות לקויה חזר לגרמניה שם כתב ספרים ונתן הרצאות.
הוא מת בתאונת ציד ב-1905.
הרמן פון אייכהורן היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה.
פון אייכהורן נולד בברסלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1866 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמה האוסטרו-פרוסית ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
פון אייכהורן התקדם בסולם הפיקוד, ב-1901 מונה למפקד הדיוויזיה ה-9, ב-1904 מונה למפקד הקורפוס ה-18, וב-1912 מונה למפקד האזור הצבאי השביעי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה אמור פון אייכהורן לפקד על הארמייה החמישית, אך עקב תאונת רכיבה שבה נפצע קשה לא היה יכול לקבל את הפיקוד.
לצורך כך הקימו ב-26 בינואר 1915 את הארמייה העשירית בפיקוד פון אייכהורן.
ב-18 בדצמבר 1917 הועלה פון אייכהורן לדרגת גנרלפלדמרשל.
ב-5 במרץ 1918 מונה גנרל פון אייכהורן למפקד קבוצת הארמיות אייכהורן ולמושל הצבאי של אוקראינה.
ב-30 ביולי 1918 נרצח פון אייכהורן על ידי בוריס מיכאילוביץ דונסקוי, שהיה מהפכן שמאלני סוציאליסטי.
פון אייכהורן נקבר באינווליד בפרידהוף בברלין.
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם עלי אלון
הרמן קרל ברונו פון פרנסואה היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ועל ארמייה במלחמת העולם הראשונה.
פון פרנסואה נולד בלוקסמבורג למשפחה עם רקע צבאי ממוצא הוגנוטי.
אביו ברונו פון פרנסואה היה גנרל בצבא הפרוסי שפיקד על הבריגדה ה-27 במלחמת פרוסיה צרפת ונהרג בקרב שפיכרן בתחילת המלחמה.
בשנת 1875 התגייס פון פרנסואה לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1901 עברה אמו מארי עם המשפחה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, שם שירת הבן הצעיר הוגו בצבא הקולוניאלי.
בשנת 1911 מונה פון פרנסואה למפקד הדיוויזיה ה-13, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-1.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פרנסואה מפקד הקורפוס ה-1, שהיה חלק מהארמייה השמינית ולחם בחזית המזרחית.
הקורפוס בפיקודו השתתף בבלימת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית בקרבות שטלופנן וגומבינן, ובהשמדת הארמייה הרוסית השנייה בקרב טננברג.
ב-18 בספטמבר 1914 נשלח פאול פון הינדנבורג להקים את הארמייה התשיעית ובמקומו מונה ריכרד פון שוברט.
ב-9 באוקטובר 1914 הודח פון שוברט עקב החלטתו על נסיגה, ופון פרנסואה מונה במקומו למפקד הארמייה השמינית בחזית המזרחית.
על הצלחתו בקרב קיבל את העיטור פור לה מריט.
ב-29 ביוני 1915 חזר פון פרנסואה לחזית המערבית ומונה למפקד הקורפוס ה-7 בצרפת.
ב-יולי 1916 הועבר פון פרנסואה עם הקורפוס שבפיקודו לגזרת ורדן והשתתף בקרב ורדן.
על הצלחתו בקרב זה קיבל פון פרנסואה ביולי 1917 תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
בסוף מאי 1918 לקח הקורפוס שבפיקודו חלק במתקפת האביב של הארמייה השביעית בקטע שבין סואסון לריימס, אך נסוג מחמת מתקפת נגד של מדינות ההסכמה.
על אף הצלחותיו, לא קודם פון פרנסואה, ומשום כך פרש מתפקידו ביולי 1918. פון פרנסואה נשאר בצבא עד לאוקטובר 1918, אז פרש לביתו.
לאחר המלחמה התגורר פון פרנסואה בברלין וכתב כמה ספרי היסטוריה צבאית, שם התגורר עד מותו ב-15 במאי 1933.
הרמן פון שטרנץ היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ועל פלגת ארמייה בחזית המערבית.
פון שטרנץ נולד ב-13 בפברואר 1853 בנאקל על הנצה שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1870 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה.
פון שטרנץ התקדם בסולם הפיקוד, ב-1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25, וב-1911 מונה למפקד הקורפוס ה-5. בנוסף מונה פון שטרנץ גם למפקד האזור הצבאי השמיני.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון שטרנץ מפקד הקורפוס ה-5 שהיה חלק מהארמייה החמישית, לחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב הארדנים.
ב-18 בספטמבר 1914 מונה פון שטרנץ למפקד פלגת הארמייה C - שטרנץ שכללה את הקורפוס ה-5 שהיה בפיקודו, ואת הקורפוס הבווארי ה-3. על הצלחתו בקרבות קיבל פון שטרנץ ב-22 באוגוסט 1915 את העיטור פור לה מריט.
ב-2 בפברואר 1917 פרש פון שטרנץ משירות צבאי.
פון שטרנץ נפטר בדסאו ב-3 בנובמבר 1936 והוא בן 83 שנים.
גנרל חיל הרגלים הרמן פוירטש (בגרמנית Hermann Foertsch; 4 באפריל 1895 – 27 בדצמבר 1961) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פוירטש נולד ב-4 באפריל 1895 בדרנו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס פוירטש לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-175 (פרוסיה המזרחית ה-8), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך הקרבות.
בסתיו 1916 הועבר לרגימנט הסער ה-7, וב-18 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט (סגן), וב-20 ביוני 1918 הועלה לדרגת האופטמן (סרן).
לאחר המלחמה נשאר פוירטש ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1930 מונה פוירטש למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-17, וב-17 באוגוסט 1932 הועלה לדרגת מאיור (רב-סרן), והועבר למשרד המלחמה.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הרגלים ה-4, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט (סגן-אלוף).
ב-1 בפברואר 1937 מונה למדריך טקטיקה באקדמיה הצבאית, ב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-8.
ב-21 באוקטובר 1939 מונה פוירטש לראש מטה הקורפוס ה-26, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A.
בתחילת אוקטובר 1940 מונה פוירטש למפקד קורסי המטה הכללי בברלין, וב-10 במאי 1941 מונה לראש מטה של הארמייה ה-12, והשתתף עימה במערכה בבלקן.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה פוירטש לדרגת גנרל מיור (תת-אלוף), וב-1 בינואר 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות E, שהוקמה על בסיס הארמייה ה-12. ב-10 ביולי 1943 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-12 באוגוסט 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות F.
ב-9 בנובמבר 1944 הועלה פוירטש לדרגת גנרל חיל הרגלים (רב-אלוף), וב-20 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-15 בפברואר 1945 מונה פוירטש למפקד הארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G, וב-28 בפברואר מונה למפקד הארמייה הראשונה, שהייתה אף היא חלק מקבוצת ארמיות G.
ב-6 במאי 1945 נכנע פוירטש בפני הכוחות האמריקנים בשם גנרל פרידריך שולץ וקבוצת ארמיות G ליד מינכן.
פוירטש שוחרר מהשבי בתחילת 1948. לאחר שחרורו התגורר פוירטש במינכן, עד למותו ב-27 בדצמבר 1961.
הרמן צונדק (Hermann Zondek ;1887–1979) היה רופא, פנימאי ואנדוקרינולוג יהודי-גרמני וישראלי.
מנהל בית חולים בברלין ולאחר מכן ביישוב ובישראל.
צונדק נולד בעיירה קטנה באזור פוזן שבגרמניה (כיום במערב פולין) לאברהם ולשרה.
אחיו היו הפרופסורים גאורג צונדק וברנרד צונדק.
דודו היה הפרופסור לרפואה מקס צונדק.
כולם רופאים מפורסמים, בתחומים רפואיים שונים.
קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1912 באוניברסיטת ברלין.
שירת כרופא צבאי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1926 התמנה למנהל בית החולים העירוני "Am Urban" שבברלין .
ערך מחקרים במחלות חילוף החומרים (אנדוקרינולוגיה), בלוטות הפרשה פנמיות הלב והכליות.
סיפרו "מחלת הבלוטות האנדוקריניים" תורגם לכמה לשונות.
כמו כן, הוציא מספר ספרי רפואה בגרמנית.
במרץ 1933, עם עליית הנאצים לשלטון הגיעו לבית החולים שניהל אנשי אס אה, והודיעו לו על פיטוריו.
באותו הלילה עזב צונדק את גרמניה לציריך שבשווייץ.
באוטוביוגרפיה שלו כתב: "רק לאחר שעזבתי את גרמניה, הבנתי שהיהודים חיו עד 1933 בגן עדן של שוטים".
עבד שנה באנגליה לפני עלייתו לארץ.
בשנת 1934 עלו האחים צונדק, הוריהם, אשתו, בנו בנימין ובתו, בריגיטה, לארץ ישראל.
צונדק מונה למנהל בית החולים ביקור חולים בירושלים.
כן ניהל במוסד זה מחלקה פנימית.
הוא התחבב מאוד על השכבות החלשות וטיפל בהם ללא תמורה.
עמד בראש המאבק במחלת שחפת.
הוצע לו לנהל את בית החולים היהודי בקהיר, אך הוא סירב ונשאר בירושלים.
צונדק כיהן כיושב ראש המועצה המדיצינית של ההסתדרות הרפואית בישראל..
בין מטופליו היו הרב קוק ודוד בן-גוריון.
צונדק חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1957.
כעשור לאחר שהתאלמן מעלי אסתר, אשתו הראשונה, התחתן בשנת 1949 עם האנדוקרינולוגית ד"ר גרדה צונדק-וולפסון, שהייתה אסיסטנטית שלו.
ארכיון על שמו ומשפחתו שמור בספרייה הלאומית.
על שמו של צונדק הוקמה בשנת 1982 עמותת מכון הרמן צונדק בירושלים, שמטרתה המוצהרת: "הקמת ספרייה רפואית ומעבדת מחקר קליני בתחום האנדוקרינולוגיה".
על שם האחים צונדק רחובות בירושלים ובבאר שבע.
הרמן פרייס , היה פושע מלחמה, קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-3, ועל קורפוס הפאנצר אס אס הראשון במהלך הקרב על הבליטה שם בצעו חייליו פשעי מלחמה.
הרמן פרייס נולד ב-24 במאי 1901 במארניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1919 הצטרף לצבא הגרמני הקיסרי, ולאחר מכן הצטרף לפרייקור, וחזר והתגייס לרייכסווהר.
בשנת 1934 הצטרף פרייס למפלגה הנאצית והצטרף לאס אס, והתקדם בסולם הפיקוד.
במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה פיקד פרייס על רגימנט ארטילריה בדיוויזיית האס אס ה-3, וב-6 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-26 בפברואר 1943 מונה פרייס למפקד דיוויזיית האס אס ה-3, ופיקד עליה במהלך קרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק.
ב-28 באפריל 1943 קיבל פרייס על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-9 בספטמבר 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-24 באפריל 1944 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-7 באוגוסט 1944 מונה פרייס למפקד קורפוס האס אס ה-13, שהיה חלק מהארמייה הראשונה, ולחם עמו בקרב מץ.
ב-30 באוקטובר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-1, ובדצמבר 1944 לחם עמו בקרב על הבליטה כחלק מארמיית הפאנצר השישית.
בפברואר 1945, הועבר הקורפוס להונגריה במטרה להשתתף במתקפת אגם בלטון שנועדה לשחרר את בודפשט ושדות הנפט ההונגריים.
ההתקפה הושקה ב-6 במרץ 1945, בתנאים נוראיים נגד התנגדות סובייטית עזה, הקורפוס הצליח להתקדם רק כמה קילומטרים.
לאחר כישלון המתקפה, הקורפוס היה מעורב בקרבות הגנה שונים לצד יחידות פאנצר אס אס נוספות וביצע נסיגה לכיוון וינה.
לאחר שהסובייטים כבשו את העיר, הקורפוס התפרק, ואנשיו החלו נמלטים בהמוניהם מאימת הסובייטים בניסיון להיכנע לאמריקנים.
לאחר המלחמה נשפט פרייס על חלקו בטבח מלמדי, ונידון ל-20 שנות מאסר, אולם בשנת 1954 שוחרר מהכלא.
לאחר שחרורו התגורר פרייס בעיר ארנסבורג, עד למותו ב-2 בפברואר 1985, והוא בן 84 שנה.
הרמן קוסמאנק פון בורגנוישטטן היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה, אשר התפרסם כמושל פשמישל בזמן המצור על פשמישל.
קוסמאנק נולד ב-16 בספטמבר 1860 בעיר סיביו שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
העיר נמצאת כיום בתחומי רומניה המודרנית.
קוסמאנק למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, ובשנת 1879 התגייס לצבא כלויטננט.
בין 1882-1884 הוא למד בבית הספר הצבאי בווינה, ולאחר מכן החל למלא תפקידי מטה.
בנובמבר 1884 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובמאי 1888 הועלה לדרגת האופטמן.
באותה שנה הוא שובץ במטכ"ל של הקורפוס ה-3 בגראץ, ומאוחר יותר מונה למפקד פלוגה.
בשנת 1894 הועלה לדרגת מיור, ולאחר קריירה קצרה במחלקה להיסטוריה צבאית של משרד המלחמה, הועבר לפקד על רגימנט החי"ר ה-63. בשנת 1895 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, בתחילת 1903 קודם לדרגת אוברסט, וב-1 בנובמבר 1906 לדרגת גנרל-מיור.
באוקטובר 1908 הוא קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-65 ברבא, וב-1 בנובמבר 1910 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובינואר 1911 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-28 בליובליאנה.
ב-3 באוקטובר 1913 קיבל תואר אצולה מאת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוא הפך למושל של מבצר פשמישל (כיום בפולין).
ב-4 בספטמבר נפתח המצור על פשמישל בידי כוחות צבא האימפריה הרוסית.
הכוחות שעמדו לרשתו של קוסמאנק היו בעלי ציוד גרוע, ומערכת ההגנה של המבצר הייתה מיושנת.
עם זאת בינתיים פתח גנרל סבטוזר בורוייביץ' במתקפה לעבר פשמישל ביחד עם מתקפה של פאול פון הינדנבורג לעבר ורשה.
וב- 21 באוקטובר נאלצו הרוסים להסיר את המצור על פשמישל.
ב-1 בנובמבר קודם קוסמאנק לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם זאת, ב-5 בנובמבר פתחו הרוסים במצור חדש.
חייליו של קוסמאנק היו מותשים ורעבים, והוא התחנן בפני הקיסר לקבל את הצעת הכניעה המכובדת של הרוסים.
בסוף פברואר 1915 הודיע הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף לקוסמאנק כי לא ייערכו התקפות נוספות לצורך שחרור פשמישל, והורה לו לנהוג כפי ראות עיניו.
ב-19 במרץ הוא ביצע התקפה נואשת בניסיון לשבור את המצור, שעלתה לו במחיר רב.
הוא הורה לאנשיו להשמיד את מערכות ההגנה, כלי הנשק, אמצעי הלחימה וכל דבר אחר שהיה עשוי לסייע לרוסים, ורק לאחר מכן, ב-22 במרץ נכנע.
117.000 חיילים אוסטרו-הונגרים נכנעו בתוכם 9 גנרלים, 39 קצינים בכירים ו-2,500 קצינים נוספים.
קוסמאנק שהה בשבי כמעט שלוש שנים, ושוחרר רק ב-1918 עקב חוזה ברסט-ליטובסק.
לאחר שחרורו התקבל בכבוד בידי קרל הראשון, קיסר אוסטריה, והועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
לאחר המלחמה פרש קוסמאנק מהצבא.
גנרל הרמן פון אופלן-ברונקובסקי , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון אופלן-ברונקובסקי נולד ב-2 בינואר 1899 בברלין, בירת האימפריה הגרמנית, להרמן פון אופלן-ברונקובסקי שהיה גנרל חיל הרגלים בצבא הפרוסי (1857-1925) ומריאן בהמר (1878-1971).
בשנת 1912 החל פון אופלן-ברונקובסקי את לימודיו באקדמיה הצבאית כצוער, ובשנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף לרגימנט האולאנים ה-10 (אוגוסט, נסיך וירטמברג).
לקראת סוף השנה הועבר פון אופלן-ברונקובסקי לרגימנט הרגלים ה-118 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-4 - הנסיך קרל), ובמהלך 1918 חזר לרגימנט האולאנים ה-10 שהיה מוצב באסטוניה, ושירת בו עד סוף המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון אופלן-ברונקובסקי את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון אופלן-ברונקובסקי לפרייקור, ולאחר מכן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1931 התחתן עם אדלגארד פון קלייסט, בתם של גנרל-לוטננט אדולף פון קלייסט וגרטרוד פון זידוב, ובשנת 1935 נולד בנו פרידריך-אדולף הרמן.
בשנת 1936 השתתף פון אופלן-ברונקובסקי באולימפיאדת ברלין (1936), וזכה במדליית זהב ברכיבה אמנותית.
בסוף ספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-10, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת מיור.
כעבור כמה ימים נולד בנו השני, אלכסנדר כריסטיאן הרמן, וב-18 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפרשים ה-10.
במהלך המערכה בפולין פיקד פון אופלן-ברונקובסקי על יחידת הסיור של הדיוויזיה ה-24, וכבש עמה ראש גשר על הוורטה.
בסוף מרץ 1940 נולדה בתו היחידה סיגריד אדלגארד, וב-1 באפריל אותה שנה הוא הועבר למטה הגייסות המהירים.
ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון אופלן-ברונקובסקי לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1941 הוא מונה למפקד גדוד בחטיבת הפאנצר ה-5, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4. בינואר 1942 מונה פון אופלן-ברונקובסקי למפקד רגימנט הפאנצר ה-35, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4, וב-1 בפברואר אותה שנה הוא הועלה לדרגת אוברסט.
במרץ 1943 הושמד הרגימנט שבפיקודו, ובעקבות כך הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-11, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-6. פון אופלן-ברונקובסקי לחם עם הרגימנט שבפיקודו במהלך קרב חרקוב השלישי ובמהלך קרב קורסק, ואף נפצע מתקיפה אווירית בתחילת הקרב, וב-7 באוגוסט אותה שנה קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בתחילת אוקטובר 1943 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-100, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-21 בנורמנדי, וביוני 1944 לחם עמו כנגד הכוחות שנחתו בנורמנדי, ולאחר מכן לחם עמו במהלך הקרב על קן.
ב-28 ביולי 1944 קיבל פון אופלן-ברונקובסקי על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-26 בספטמבר אותה שנה הוא הועבר לעתודת המילואים.
ב-6 בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20, ולחם עמה במבצע פרוסיה המזרחית כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, וב-1 בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לשלזיה, שם לחם עמה במהלך הקרב על ברלין.
ב-17 באפריל 1945 הוא קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן הוא לחם עם הדיוויזיה באזור דרזדן עד סוף המלחמה.
עם תום הקרבות הוא ברח עם קבוצה קטנה לעבר הקווים האמריקניים, וב-18 במאי הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית, אולם בתחילת יוני אותה שנה הועבר לידי הצבא הבריטי.
ב-30 ביוני 1947 שוחרר פון אופלן-ברונקובסקי מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בגייסאך, ומאוחר יותר הועסק כיועץ אזרחי לבונדסוור.
במהלך אולימפיאדת טוקיו (1964) הוא הועסק כמנהל הראשי של קבוצת הרכיבה הקנדית, וב-19 בספטמבר 1966 הוא מת כתוצאה מהתקף לב.
הרמן פילניק (בספרדית: Herman Pilnik; 8 בינואר 1914 – 12 בנובמבר 1981) היה שחמטאי יהודי-ארגנטינאי בדרגת רב-אמן.
הרמן פילניק נולד בשטוטגרט למשפחה יהודית שמקורה בליטא.
בשנת 1930 הוא זכה באליפות שטוטגרט בשחמט.
באותה שנה הוריו יצחק ואידה פילניק עם הילדים עברו לארגנטינה.
פילניק החל להשתתף בתחרויות בדרום אמריקה.
הוא זכה באליפות ארגנטינה בשנים 1942, 1945 ו-1958. בשנת 1944 הוא חלק את המקום ראשון בתחרות עם מיגל ניידורף.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא זכה במספר תחרויות שנערכו באירופה.
בשנת 1950 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1952 רב-אמן.
בהמשך הוא זכה במספר תחרויות.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר לצ'ילה.
לאחר מספר שנים הוא חזר לארגנטינה, ואחר כך עבר לוונצואלה בה התפרנס כמאמן שחמט.
הרמן פילניק במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1950 ל-1958 השתתף פילניק ב-5 אולימפיאדות שחמט:
שנה לוח קבוצה נקודות תוצאות % מקום 1950עת.
הרמן פרידירך פון שטאבס היה גנרל גרמני, ומפקד כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
שטאבס נולד ב-11 במרץ 1859 באאכן, ובשנת 1877 הוא התגייס ל, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), ומאוחר יותר הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-59 (פוזן ה-4 - הילר פון גרטרינגן).
בשנת 1913 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-37, וקיבל מהקיסר וילהלם השני את תואר האצולה "פון שטאבס".
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון שטאבס מפקד הדיוויזיה ה-37, אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-20 בפיקוד פרידריך פון שולץ, אשר היה חלק מהארמייה השמינית.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, וביוני 1915 מונה פון שטאבס למפקד הדיוויזיה ה-3, עליה פיקד עד ליולי 1916. לאחר מכן הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-39, ולחם עמו בקרבות ברומניה כחלק מהארמייה התשיעית, וקיבל על פעולותיו את עיטור הפור לה מריט.
ב-3 בדצמבר 1917 הועלה פון שטאבס לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובאביב 1918 לחם עם כוחותיו במתקפת האביב הגרמנית כחלק מהארמייה השנייה.
מ-17 במרץ עד 22 במאי 1918, היה פון שטאבס גם מפקד הקורפוס ה-13, וב-15 במאי 1918 הוענק לו גם תוספת עלי האלון לעיטור הפור לה מריט על הישגי כוחותיו.
לאחר המלחמה פרש פון שטאבס מהצבא וחי בקאסל, עד מותו ב-7 בספטמבר 1940.
הרמן כריסטליב מתיוס פון שטיין היה גנרל גרמני, ושר המלחמה הפרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
שטיין נולד ב-13 בספטמבר 1854 בוודרשטדט, ובשנת 1873 הוא התגייס ל, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-3 (ברנדנבורג ה-1).
בשנת 1901 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-33 (לורן ה-1), ובשנת 1910 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1912 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-41, ובשנת 1913 הוא קיבל מהקיסר וילהלם השני את תואר האצולה "פון שטיין".
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון שטיין ראש אגף האפסנאות, וב-14 בספטמבר 1914 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-14, ופיקד עליו במהלך המירוץ אל הים, ולאחר מכן במהלך הקרב על הסום.
באוקטובר 1916 הוא מונה לשר המלחמה הפרוסי, וכיהן בתפקיד זה עד לאוקטובר 1918. לאחר המלחמה פרש פון שטיין מהצבא וחי בלהנין, עד מותו ב-26 במאי 1927.
הרמן פון רייכנאו (לטינית: Herimanus Augiensis; ) המכונה גם הרמנוס קונטרקטוס (Hermannus Contractus), או הרמן החיגר, היה נזיר בנדקטיני ומלומד חשוב בן המאה ה-11. נודע ככרוניקאי, משורר ומתמטיקאי ועסק גם בתחומים רבים נוספים.
על דמותו המעניינת וסיפור חייו המיוחד על רקע הנזירות הימי ביניימית, אנו יודעים בעיקר מביוגרפיה שכתב אחד מתלמידיו.
הרמן היה בן למשפחת אצילים גרמנית מהאי רייכנאו אשר באגם קונסטאנץ בדרום גרמניה.
האי היווה מרכז האומנות והספרות של התקופה ובו שכן מנזר בנדיקטי ידוע שנוסד בשנת 724. הרמן נולד עם נכות שפגעה ביכולת התנועה והדיבור שלו ועם עוות ממחלת השיגדון.
אבחון נוירולוגי מודרני המסתמך על הביוגרפיה שכתב תלמידו, מציע שסבל ממחלת הנוירון המוטורי (טרשת אמיוטרופית צידית או ניוון שרירים), מחלה שככל הנראה לא פגעה בכושרו השיכלי.
מכל מקום הרמן לא התנייד ברגליו והיה מובל בכיסא מיוחד שנעשה עבורו.
גם לקרוא ולכתוב יכול היה רק לאחר מאמצים גדולים, אך עם זאת ניחן בכישרון אינטלקטואלי, ובהיותו בן 7 בלבד הובא על ידי הוריו למנזר הידוע באי רייכנאו, והחל ללמוד בבית הספר של המנזר.
בהיותו בן 30 נדר את נדר הנזירות וחמש שנים לאחר מכן נעשה לאב המנזר עם פטירת ברנו, אב המנזר הקודם.
על אף מגבלותיו, הצליח הרמן להגיע להישגים מרשימים, נעשה לאחד האנשים המלומדים של זמנו, והשפיע רבות, אישית ואינטלקטואלית, על המלומדים סביבו.
בין השאר היה לדמות מפתח בהעברת רעיונות במתמטיקה ובאסטרונומיה ממקורות ערביים לאירופה המרכזית ופרסם עבודות מדעיות בלטינית, שעד אז היו נגישים רק בשפה הערבית.
כמו כן הביא למרכז אירופה שלושה כלים חשובים שהידע עליהם בא מספרד הערבית: האצטרולב, שעון שמש נייד, ומד גובה עם סמן.
בנוסף לזאת עסק בתחומי ידע רבים של זמנו כגון תאולוגיה ומוזיקה (שאז נחשבה לחלק מהמתמטיקה) ולשונות הלטינית, היוונית והערבית.
תלמידים שנהרו אליו נמשכו לא רק ללמדנותו אלא גם לאישיותו החביבה.
בזכות אחד מתלמידיו הנאמנים, ברתולד מרייכנאו, נשתמרו הרבה מעבודותיו של הרמן, וגם על פרטי חייו אנו יודעים בעיקר ממה שכתב עליו תלמידו.
עבודתו העיקרית היא הכרוניקה Chronicon ad annum 1054 (כרוניקה עד שנת 1054), שנכתבה מהולדת ישו עד ימיו שלו, ומורכבת בחלקה המוקדם מאוסף כרוניקות קדומות יותר.
עבודה זו היא מהכרוניקות הימי בינמיות האוניברסליות המוקדמות שקיימות היום, ושנאספו ממקורות רבים.
בכרוניקה זו מידע היסטורי חשוב, ופרטים ייחודיים על הנרי ה-3 (1017-1056), שהיה דוכס בוואריה, דוכס שוואביה, מלך גרמניה, וקיסר של האימפריה הרומית הקדושה.
הספר אמנם לא שרד בכתב היד, אך נדפס שוב ב-1529, ופעמים נוספות לאחר מכן.
הרמן ביקש מברתולד תלמידו שימשיך בכתיבת הכרוניקה.
ברתולד אכן המשיך, אך לא בטוח עד מתי (ברתולד עצמו מת ב-1088).
תרומתו למתמטיקה כללה מסה העוסקת בכפל וחילוק, וכתובה כולה בספרות רומיות.
כתב גם על משחק מורכב המבוסס על תאוריית המספרים הפיתגוראית.
ב-1040 כתב חיבור בשם Epistola de quantitate mensis lunaris (מכתב על גודל החודש הירחי) העוסק בבעיית קביעת אורך החודש הירחי.
לא היו לו היחידות הדצימליות המקובלות היום, והוא חישב את החודש הירחי בחלוקת זמן אחרת: היום חולק ל-24 שעות, שעה ל-40 דקות, ודקה ל-564 יחידות.
בסימון זה הגיע לתוצאה מדויקת וב-1042 השתמש בערך החודש הירחי הממוצע שקיבל ליצור לוח שנה ירחי חדש.
הרמן למד מוזיקה מברנו, שהיה מומחה מוביל בזמנו, עסק גם בתאוריה של המוזיקה וכתב בעצמו גם שירה ומיזמורים.
ממזמוריו הידועים: Salve Regina (שלום המלכה), וכנראה גם Veni Sancte spiritus (בואי רוח הקודש) וAlma Redemptoris mater (האמא האוהבת של מושיענו), אם כי יצוין שקשה לדעת אם הייחוסים האלה נכונים ואם הם הועברו בצורה המקורית בה נכתבו.
בין השירים שכתב, "De octo vitiis principalibus" (על שמונה הרעות העיקריות) שיועד לנזירות, ובו הוא מראה יכולת לטפל בסוגים שונים של מקצבים.
זהו שיר דידקטי שנכתב כחילופי דברים בין שלוש דמויות: הכותב, דמות נשית של מוזה וקהל נזירות.
ניתן דרך שיר זה להתחקות אחר גישתו של הרמן לדרך הלימוד הנזירית ובכלל להשקפתו על היחס הנכון בין הדרישות הנובעות מהלמדנות ובין המחויבות למשמעת הנזירית.
ברון הרמן סֶוֶורין לֶוֶוְנשֶלְד (בנורווגית: Baron Herman Severin Løvenskiold; 30 ביולי 1815 – 5 בדצמבר 1870) היה מלחין ונגן עוגב נורווגי, שנודע ביותר במוזיקה שלו לגרסה של אוגוסט בורנונביל מ-1836 לבלט הסילפידה, בשביל הבלט המלכותי הדני בקופנהגן.
הרמן סוורין לוונשלד נולד באולפוס, נורווגיה.
בשנת 1829 היגרה משפחתו לדנמרק.
הוא למד מוזיקה אצל המלחין פטר קספר קרוסינג והמשיך את לימודיו בווינה, לייפציג וסנקט פטרבורג.
לאחר שובו לדנמרק, חיבר מוזיקה למספר רב של יצירות דרמטיות בתיאטרון המלכותי הדני.
משנת 1851, היה נגן העוגב בכנסיית ארמון כריסטיאנסבורג (Christiansborg Slotskirke) בסלוטסהולמן, קופנהגן.
Fra skoven ved Furesø, אוברטורה קונצרטית, 1863 (אופוס 29)
רביעיית פסנתר בפה מינור, אופוס 26
אוברטורה "til drammaet Konning Volmer og Havfruen", אופוס 20 (פורסמה בשנת 1848 על ידי הורנמן וארסלב)
הרמן לודוויג היינריך פון פיקלר-מוסקאו היה אציל גרמני, שנודע כאמן מוכשר באדריכלות נוף, וכן היה מחברם של מספר ספרים שבמרכזם נסיעותיו באירופה ובצפון אפריקה, שפורסמו בשם העט "סמילאסו" ("Semilasso").
הוא נולד כרוזן פיקלר-מוסקאו (Graf von Pückler-Muskau), ומ-1822 קיבל תואר אצולה כנסיך (Fürst).
פיקלר-מוסקאו היה הראשון מבין חמשת ילדיו של הרוזן קרל לודוויג האנס ארדמן פיקלר, והרוזנת קלמנטינה מקלנברג, שילדה אותו בגיל 15. הוא נולד ב (כיום ב) ב, שנשלטה אז על ידי נסיכות הבוחר מסקסוניה.
הוא שירת זמן מה ביחידת העילית, גדוד הפרשים הסקסוני "שומרי הראש" (Garde du Corps) בדרזדן, ולאחר מכן טייל בצרפת ובאיטליה, לעיתים קרובות ברגל.
בשנת 1811, לאחר מות אביו, הוא ירש את הנחלה (בגרמנית Standesherrschaft, מילולית "שלטון מדינה", סוג של חלוקה אדמיניסטרטיבית עם אוטונומיה חלקית) של מוסקאו.
כשהצטרף למלחמת השחרור נגד נפוליאון בונפרטה מצרפת, הוא העביר את הניהול של מוסקאו לחברו, הסופר והמלחין לאופולד שפר.
כקצין תחת הדוכס מסקסוניה-ויימאר הוא התבלט בקרבות.
מאוחר יותר הוא התמנה למושל צבאי ואזרחי של ברוז'.
בשנת 1812 נסע לראשונה לאנגליה עם לאופולד שפר, שם גילה את ייעודו כאדריכל נוף לנוכח הפארקים שם.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815 עבר החלק של פיקלר בלוזטיה מממלכת סקסוניה לממלכת פרוסיה.
על פי הערכות היסטוריונים, היה פיקלר אחד מ-15 בעלי הקרקעות הגדולים ביותר בממלכת פרוסיה.
ב-9 באוקטובר 1817 הוא התחתן עם לוסי פון הרדנברג (Lucie von Hardenberg; 1776–1854) בתו של , שהייתה מבוגרת ממנו בתשע שנים, וגרושה מהרוזן קרל פפנהיים.
בשנת 1822 הועלה פיקלר למעמד של נסיך.
בשנת 1826 הוא התגרש באופן רשמי מלוסי, שעמה הוא בכל זאת נשאר ידידותי לכל החיים.
לוסי מילאה עבורו את תפקיד האם, מכיוון שנטייתו המינית הייתה לקטינות.
מעצב הפארקים והגנים שהיה שקוע בחובות רצה לנסוע לאנגליה כדי להתחתן שוב עם יורשת עשירה.
פיקלר בילה שם חודשים רבים בין 1825 ל-1829 בחיפוש אחר יורשת עשירה.
הוא העריץ את אורח חייהם של האצילים האנגלים בעלי הקרקע, שהוא ראה כאלמנט הטוב ביותר בחברה האנגלית.
אף על פי כן, במכתביו לאשתו לוסי הוא מתח ביקורת חריפה על גירוש האוכלוסייה הכפרית באירלנד על ידי אצילים אנגלים שהעצימו את גידול הכבשים באירלנד.
הוא נכח בהצגות בתיאטרון של הוד מלכותו, היימרקט ובדרורי ליין (כשהוא מעריץ את הופעתה של ).
בוויילס ביקר את הגבירות מל'אנגול'ן בשנת 1828 וביקר באירלנד באותה שנה.
הוא לא מצא כלה, אך ספרי המסע שלו הפכו להצלחה ספרותית וכלכלית בגרמניה, ואחר כך גם באנגליה ובארצות הברית.
הנסיך החליט לפיכך לנסוע לאמריקה הצפונית, אך בגלל דו-קרב החמיץ את יציאת הספינה.
במקום זאת, הוא ערך טיול למצרים דרך אלג'יר ותוניסיה, והתקבל שם כאורח ממלכתי על ידי הח'דיו מוחמד עלי וקיבל בהשאלה ארמון וצוות בתקופת שהותו.
הוא המשיך למסעותיו לנוביה, לאשדות הנילוס וסודאן עד 1838, אז חזר דרומית לח'רטום, מותש.
בשנת 1837 קנה בשוק העבדים בקהיר את מחבובה (محبوبة ,"אהובה" בערבית), שפחה בת לעם האורומו מאתיופיה כבת 12, שליוותה אותו בהמשך המסע.
לאחר מכן החזיר אותה איתו לאירופה, אך היא חיה רק תקופה קצרה כפילגשו.
הנערה חלתה בשחפת, נפטרה ב-27 באוקטובר 1840 בטירתו ונקברה במוסקאו.
אחר כך הוא כתב כי היא הייתה "האדם שאהב יותר מכול בעולם".
הוא גם נסע למזרח התיכון (ונפגש שם עם ליידי הסטר לוסי סטנהופ), לקונסטנטינופול (אחר כך ניסה ללא הצלחה להפוך לשגריר פרוסיה שם) וליוון.
מבחינה פוליטית הוא ייצג עמדות ליברליות והיה מקורב לרפורמטורים הפרוסים בהנהגת ברון פום שטיין.
הוא דגל בשלטון עצמי פוליטי ברמה המקומית.
דעות אלו, יחד עם הפנתאיזם המוצהר שלו ואורח חייו הראוותני, גרמו לכך שהיה חשוד בפרוסיה הריאקציונית של תקופת .
לעומת זאת, מצד שני, השתתף פיקלר, בעקבות הקו הלאומי הרשמי של גרמניה, באופן פעיל בגרמניזציה של נתיניו הסורבים ברובם והזניח את החינוך העממי בתקופת שלטונו.
בכל התקופה הוא נשאר מחובר לצבא.
בשנת 1826 הוא קודם לדרגת קולונל וכבר בשנת 1833 מונה כמייג'ור גנרל.
מאז 1862 הוא קיבל דרגות של כבוד (À la suite) בצבא ומונה ללוטננט גנרל בשנת 1863. ככזה, הוא השתייך למפקדתו של המלך הפרוסי במלחמת אוסטריה-פרוסיה בשנת 1866. הוא קיבל עיטור על "פעולותיו" בקרב קניגרץ, אף על פי שהנסיך בן ה-80 אז ישן לאורך כל היום.
עם זאת, כשהיה בן 85 נשללה ממנו ההשתתפות במלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870.
מאז שחזר ממסעותיו הוא התגורר בברלין ובמוסקאו, שם השקיע זמן רב בטיפוח ושיפור פארק מוסקאו הקיים עדיין.
הקמת הפארק הכניסה אותו לחובות, ולכן בשנת 1845 הוא מכר את האחוזה במוסקאו.
ואף על פי שהוא גר אחר כך מפעם לפעם במקומות שונים בגרמניה ובאיטליה, בית המגורים העיקרי שלו עבר לטירת בראניץ (Schloss Branitz) ליד קוטבוס, שם הקים פארק מפואר נוסף בסגנון גן אנגלי, כיום .
עד מותו בשנת 1871 הוא הקדיש את עצמו לכתיבה.
הוא היה הסופר הגרמני הראשון שהשתמש בנייר פחם לצורך העתקות או התפתחות נוספת של מכבש הדפוס (שנמצא בבעלות המוזיאון פארק וטירת בראניץ).
מכיוון ששרפת גווית הנפטר נאסרה מסיבות דתיות, הוא נקט בתחבולה פרובוקטיבית וקבע כי ליבו יומס בחומצה גופרתית וכי גופו צריך להיות מונח בתוך סודה קאוסטית, אשלג קאוסטי וסיד קאוסטי.
הוא נקבר ב-9 בפברואר 1871 ברוגם - פירמידת האגם באגם הפארק של פארק טירת בראניץ.
מכיוון שהיה נטול ילדים, עברו הארמון והפארק לאחר מותו ליורשו לתואר, אחיינו, הרוזן היינריך פון פיקלר (Heinrich von Pückler), המזומנים והמלאי לאחייניתו מארי פון פאכלבל-גאהג (Marie von Pachelbl-Gehag).
הסופרת ירשה את כתביו של הנסיך עם הדרישה לכתוב את הביוגרפיה של הסופר ולפרסם את התכתובות והיומנים הבלתי מודפסים שלו.
בקרב אניני טעם הוא נחשב לגאון של , הפיתוחים הנוספים שביצע לרעיון "הפארק האנגלי" בפארקים של מוסקאו ובראניץ מציבים אותו לרוב אף מעל לנה ו.
גם הפארקים וגם תלמידיו (במיוחד , 1815–91) יצרו אסכולות בינלאומיות שהשפיעו אפילו באמריקה הצפונית, והם נחשבים עדיין בין השיאים המיוחדים של אדריכלות הנוף באירופה של המאה ה-19.
מה שייקר במיוחד את עלות שני הפארקים היה העובדה שפיקלר הורה להביא כמויות אדירות של קרקע עליונה משטחים רחוקים יותר על עגלות רתומות לשוורים מכיוון שתת-הקרקע לא התאימה לצמחייה המתוכננת.
בנוסף, הוא הצליח לראשונה להעביר ולשתול עצים בגודל מלא.
הוא הביא אותם בעגלה מיוחדת והכין את הקרקע במקום החדש שתהיה "ידידותית לעץ".
בדרך זו הוא הצליח ליישם את התפיסה המפורסמת שיצר לנה של קווי הראיה (Sichtachse "הצירים החזותיים") בעת תכנון הפארקים.
פיקלר, שהוענקה לו האפשרות לבקר במעון הכפרי האנגלי וגישה חלקית לגנים באנגליה, החליט על גישה חופשית לגנים המעוצבים שלו והרחיב זאת לכולם.
הוא היה פעיל כמספר, כעיתונאי וככותב מכתבים.
תהילתו הספרותית בקרב בני דורו מבוססת על הספר שהודפס בעילום שם "מכתבים מאדם שנפטר" (Briefe eines Verstorbenen 4 כרכים, 1830–1831).
בספרים אלו ביטא דעה עצמאית על אנגליה ומדינות אחרות בהן ביקר בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 ועל אנשים בולטים שפגש.
במקור, היו אלה למעשה מכתבים לאשתו, והיה זה הרעיון שלה לפרסם את המכתבים בדפוס.
הם הפכו במהרה לרבי מכר בגרמניה, אנגליה וצרפת.
האיכות הסגנונית של המכתבים סייעה להשיג זאת, גישה בעיניים פקוחות לסיטואציות דיבור, לשון חדה מאיימת, במיוחד בכל הקשור למעמדו שלו, חוסר זהירות, אירוניה בלא מאמץ.
הבורגנות, שהייתה כנועה בתקופת הריאקציה לפני 1848, קיבלה תובנה לגבי המילייה של האריסטוקרטיים, שהייתה סגורה בפניהם, מכיוון שלפיקלר כאציל הייתה גישה לבתי האצולה המובילים של אירופה מה שאפשר לקוראיו להשתתף בחוויות אלה.
בתור גנדרן, הוא בלט מעל עמיתיו.
בנוסף, היה לו מעגל ידידים ומכרים נרחב בין אמנים וסופרים - למשל קארל פרידריך שינקל, לאופולד שפר, בטינה פון ארנים, רחל ורנהגן, קרל אוגוסט פרנהגן פון אנזה והיינריך היינה.
בנוסף, הוא הכיר מדינות אקזוטיות רבות והצליח להחזיק מעמד מול המשנה לסולטאן העות'מאני ואמירים ערביים באותה מידה.
הוא ידע בדיוק כיצד לתאר זאת באופן מרמז ולעגני.
עם זאת, המכתבים המקוריים ללוסי פון פיקלר-מוסקאו וללאופולד שפר נערכו כך שכללו רק את הדברים הנחוצים והבסיסיים לפני שפורסמו בדפוס כדי לא לפגוע בדעה של ציבור הקוראים עליו, פעולה שממכתביו הבאים עולה כי הוא לא היה מרוצה ממנה.
במהלך מסעותיו יצר פיקלר גם את "תמונות זיכרון" (Erinnerungsbilder), מעין יומן בארבעה כרכים שלא התפרסמו, המכיל הערות אינפורמטיביות על גנים ונופים אנגליים, אך גם על התרבות והאוכלוסייה, וכן כמה הדפסי אמנות וקריקטורות שנרכשו במקום.
בין ספרי המסע המאוחרים שלו ניתן למנות את "מסלול העולם הלפני אחרון של סמילאסו" (Semilassos vorletzter Weltgang 3 כרכים, 1835), "סמילאסו באפריקה" (Semilasso in Afrika 5 כרכים, 1836), "האימפריה של מוחמד עלי" (Reich Aus Mehemed Ali 3 כרכים, 1844) ו"השיבה" (Die Rückkehr 3 כרכים, 1846–1848).
"הערות על גינון נוף" (Andeutungen über Landschaftsgärtnerei 1834) היה הספר היחיד שפרסם בשמו שלו והיה בעל השפעה רבה.
"Fürst-Pückler-Eis" (הגלידה של הנסיך פיקלר) – הוא שילוב בסגנון נפוליטני (שלוש רצועות של גלידה זה בצד זה) של גלידת תות, וניל ושוקולד.
המעדן נקרא לכבודו על ידי טבח החצר הפרוסי המלכותי לואי פרדיננד יונגיוס בשנת 1839.
הכותרת להקדמה של הכרך השני של יצירתו של היינריך היינה: "כתבים מעורבים – לוטציה" (Vermischte Schriften – Lutezia) היא "מכתב האישור להוד מעלתו הנסיך פיקלר מוסקאו".
האסטרואיד "(39571) Pückler" קרוי על שמו.
שניים מהגנים שלו רשומים ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו: האחד בבאד מוסקאו, השני בבבלסברג, ליד פוטסדאם, ושניהם נחשבים בין שיאי עיצוב הנוף האירופי מהמאה ה-19.
בשנת 2016 הקדיש "אולם האמנות והתערוכות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה" (Bundeskunsthalle) בבון תערוכה לנסיך האקסצנטרי בכותרת "נופי הגן של הנסיך פיקלר" (Die Gartenlandschaften des Fürsten Pückler).
הרמן סים (באסטונית: Herman Simm; נולד ב-29 במאי 1947 בסור-יאאני ) הוא לשעבר מפקד מחלקת הביטחון של משרד ההגנה באסטוניה שהורשע כמרגל רוסי.
פרשת סים הפכה לראשונה מאז שיקום עצמאותה של אסטוניה בשנת 1991, בה סוכן אמיתי, נשפט והורשע בבגידה.
הרמן סים עבד במשרד הפנים הסובייטי כקצין מיליציה בשנת 1970 ועבד באסטוניה עד 1991 והגיע לדרגת פולקובניק (קולונל).
לאחר עצמאות אסטוניה, במהלכה מילא תפקיד משמעותי בסיוע בארגון ההתנגדות האסטונית לתוקפנות צבאית רוסית, מילא תפקידים שונים במשרד הפנים ובמועצת המשטרה, כולל מנכ"ל המועצה, כשהחל לעבוד במשרד הביטחון בשנת 1995 כראש לשכת ניתוח המידע של המחלקה למדיניות הביטחון.
בשנת 2001 הוא מונה לראש מחלקת הביטחון של משרד ההגנה, שנודעה בתור המחלקה הממלכתית להגנה חשאית שאך הוקמה.
כראש מחלקת הביטחון, הוטל על סים לתאם את ההגנה על סודות מדינה בתפקיד המקביל להממונה על הביטחון במערכת הביטחון בישראל.
המחלקה אחראית גם על מתן גישה למידע מסווג וטיפול בנתונים מארגונים בינלאומיים, כולל נאט"ו, האיחוד האירופי ושותפי ההגנה האחרים של אסטוניה.
הוא גם השתתף בתכנון מערכות הגנה על מידע של האיחוד האירופי ונאט"ו.
ב-21 בספטמבר 2008 נעצר סים עם אשתו הייט סים בחשד לאיסוף בלתי חוקי והעברת מידע מסווג לממשל זר בלתי מזוהה.
הרשויות האמינו כי הנזק שנגרם על ידי הרמן סים לא היה מוגבל לביטחונה הלאומי של אסטוניה.
בשנים 2001–2006 נסע סים באופן קבוע מחוץ למדינה כדי לנהל משא ומתן להסכמים בנושא הגנה על מידע מסווג עם מדינות החברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
הרמן סים השתתף גם בפיתוח מדיניות ביטחון מידע מול נאט"ו והאיחוד האירופי, שם הזמין מדינות אחרות לבדוק את מערכות הביטחון שלהן.
ביוני 2003 הונפק דרכון דיפלומטי שהועבר לנשאים המעבירים מידע מסווג.
בנובמבר 2006 התפטר הרמן סים מתפקיד ראש המחלקה להגנה חשאית, אך המשיך לעבוד כיועץ של שר ההגנה, תוך שמירה על גישה למידע מסווג.
התיק הפלילי טופל על ידי הפרקליטות האסטונית ועל ידי מועצת משטרת הביטחון המשתפת פעולה עם מועצת המידע ועם משרד ההגנה.
(על פי חוק העונשין, בגידה נענשת במאסר של שלוש עד חמש עשרה שנים באסטוניה).
ב-6 בנובמבר 2008 פרסמה פרקליטות המדינה באסטוניה כמה חומרי חקירה, לפיהם ייתכן שמפעילו של סים היה קצין בשירות הביון הרוסי (אס.וה.אר) שהשתמש בזהות בדויה של אזרח האיחוד האירופי.
ב-25 בפברואר 2009, סים הודה בבגידה ונידון לשתים עשרה וחצי שנות מאסר ולתשלום פיצויים בסך 20,155,000 קרון אסטוני (1.288 מיליון אירו).
נטען באופן לא רשמי כי אסטוניה קיבלה מידע על פעילותו מיידי מדינה אחרת.
מפקד משטרת הביטחון, ראיבו אאג, אמר כי סים נפגש שלוש או ארבע פעמים בשנה לפחות ב-15 מדינות אירופאיות עם מפעיליו משירות הביון הרוסי, כשאסטוניה טענה כי שמם היה ולרי זנצוב וסרגיי יאקובלב.
אאג גם אמר כי הוצא צו מעצר בינלאומי עבור האחרון, שידוע גם בזהות פורטוגזית בדויה בשם אנטוניו דה ז'סוס אמורט גראף.
ב-23 במרץ 2009 הגיש סים בקשה לפשיטת רגל אישית.
סים העריך את הערך הכולל של הנכסים הנזילים שלו בכ-5.4 מיליון קרון (כ-340,000 אירו), אך משרד ההגנה, (באישור בתי המשפט), טען כי הסכום הכולל הוא 21.6 מיליון וסים חייב למדינה 2.1 מיליון.
בית המשפט הקצה את לי מואורסו ככונס הנכסים הזמני של סים וקבע את תאריך הדיון בפשיטת רגל ל-17 באפריל 2009. בינתיים, נאסר על סים לממש את נכסיו ללא אישור הכונס.
ב-23 באפריל 2009, סים הוכרז כפושט רגל.
ב-29 באפריל 2009 הורה נאט"ו על גירושם של שני דיפלומטים רוסים במה ש"פייננשל טיימס" ראה כנקמה על שערוריית הריגול של סים.