tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקריו נמצאים במפגש שבין אימונולוגיה ומיקרוביולוגיה.
תגליותיו על מערכת החיסון של החיידקים, הסבירו כיצד התפתחה מערכת החיסון של האדם.
ידוע גם בזכות גילויו שנגיפים יכולים להשתמש במולקולות קטנות כדי לתקשר ולתאם את דינמיקת ההדבקה שלהם.
טכנולוגיות שפותחו במעבדתו היוו בסיס להקמת מספר חברות הזנק בתחומי הביוטק והאגרוטק, והוא בעל למעלה מ-45 פטנטים ובקשות לפטנטים.
בשנים 2016-2012 היה חבר האקדמיה הצעירה הישראלית
נבחר לחבר האקדמיה האירופית למיקרובילוגיה (2015)
נבחר לחבר הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) (2018)
פרס רפפורט לחוקר צעיר ומבטיח (2021)
פרס לנדאו למדעים ולמחקר (2022)
נבחר לחבר אקדמיה לאופולדינה (2022)
פרס וקסמן במיקרוביולוגיה מהאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2025)
נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2025)
נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2025)
רותניום (Ruthenium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Ru ומספרו האטומי 44.
רותניום הוא מתכת חזקה לבנה, ששייכת ל"קבוצת הפלטינה" (שכוללת את המתכות: רותניום, רודיום, פלדיום, אוסמיום, אירידיום ופלטינה) ויש לו ארבע צורות גבישיות.
רותניום מתמוסס במתכות אלקליות נוזליות, מגיב עם הלוגנים בטמפרטורות גבוהות ולא מושפע מחומצות.
כמויות קטנות של רותניום מקשיחות פלטינה ופלדיום.
העמידות בפני קורוזיה של טיטניום עולה כאשר מוסיפים לו כמות קטנה של רותניום.
דרגת החמצון של רותניום נעה מ־1+ ל־8+.
הוספת רותניום לסגסוגות פלטינה ופלדיום מקשיחה אותן.
0.1% רותניום מגביר את העמידות בפני קורוזיה של טיטניום.
קומפלקסי רותניום משמשים בכימיה כקטליזטורים בתהליכים רבים.
לדוגמה, קומפלקסים של רותניום בעלי ליגנדות של שרשרת פפטואיד מותמר בביפירידין יכול לשמש כקטליזטור לפירוק מספר חומרים, וביניהם מים.
הסיבה לשימוש הרב בו היא הקלות בעירור אלקטרון ברמה החיצונית של הרותניום לאורביטל הריק של הקבוצה הביפירידינית.
לאחרונה, מצאו כי שינוי בעמדת הקישור של הפפטואיד לטבעת הביפירידין מעמדה שש לעמדה ארבע גורמת ללומיניסנציה אשר לא זוהתה במקרה של קומפלקסים קודמים.
לומינסנציה היא מדד ליעילות קומפלקס מסוים כקטליזטור לפירוק.
רותניום הוא זרז רב תכליתי.
לדוגמה, ניתן לפרק H2S בעזרת אור בלבד כאשר משרים אותו במים עם חלקיקי קדמיום גופרתי (CdS) ותחמוצת רותניום.
תהליך זה יעיל מאוד כשמסירים H2S מתוצרים תעשייתיים של בתי זיקוק.
קומפלקסים של רותניום אורגני התגלו כזרזים יעילים במיוחד בסינתזות אלקנים.
זרז המבוסס על רותניום משמש בתגובות סטריאוסלקטיביות.
תרופות שמבוססות על קומפלקסים של רותניום אורגני נמצאות בשלבים ניסיוניים בתור תרופות אנטי-סרטניות.
כמה קומפלקסים אורגניים של רותניום נחקרים בתור חומרים פוטנציאליים לאנרגיה סולרית, במיוחד באלקטרו-פוטו-קטליזה ובתאי DSSC.
הרותניום משמש ליצירת תכשיטים שונים, משקפי ראייה, משקפי שמש, שעונים ואף מטבעות.
מאז שנות ה-2000 נערכו מספר מחקרים שבחנו שימוש ברותניום, בסגסוגותיה ובתחמוצת רותניום בתור אלקטרודת שער של טרנזיסטורי MOSFET מטכנולוגיות מתקדמות (high-k/metal gate), אולם נראה כי מחקרים אלה לא הבשילו לכדי יישום טכנולוגי.
הרותניום (בלטינית Ruthenia שפירושה "רוסיה") זוהה ובודד על ידי קרל ארנסט קלאוס (Karl Klaus) ב-1844. קלאוס הראה שתחמוצת רותניום מכילה מתכת חדשה והפיק 6 גרם שלה מפלטינה גולמית.
כמה שנים קודם, יונס יאקוב ברצליוס (Jöns Jacob Berzelius) וגוטפריד אוסאן (Gottfried Osann) כמעט גילו את הרותניום ב-1827, כשבחנו משקע שנשאר לאחר שהשרו פלטינה גולמית במי מלך (תערובת חומצות שיכולה להמיס פלטינה וזהב).
ברצליוס לא מצא מתכת חדשה, אבל אוסאן חשב שמצא שלוש מתכות חדשות וקרא לאחת מהן "רותניום".
ייתכן שכימאי פולני בודד את יסוד 44 (וקרא לו וסטיום) ממחצב פלטינה ב-1807, אך נושא זה שנוי במחלוקת.
הכימאית מרי לו גוד תרמה להבנת פעולת רותניום כזרז.
רותניום נמצא בדרך כלל במכרות עם מתכות אחרות מקבוצת הפלטינה בהרי אורל ובצפון ודרום אמריקה.
רותניום מופק מסחרית בתהליך כימי מורכב שבו משתמשים במימן בשביל לבודד רותניום מתרכובת אמוניום וכלור ((NH4)2RuCl6).
כמו כן ניתן למצות רותניום מדלק גרעיני שיצא משימוש, שבדרך כלל מכיל כמה אחוזי רותניום.
לתרכובות רותניום תכונות כימיות דומות לאלו של אוסמיום שלהן שמונה דרגות חמצון, שמהן 2+, 3+ ו-4+ הן הנפוצות ביותר.
תרכובת נפוצה היא תחמוצת של רותניום 4+, או RuO2, והיא בעלת שימושים בקטליזה ובתהליכי אלקטרוכימיה.
תחמוצת זו היא גם מוליכה חשמלית.
התרכובת RuO4, שדומה מאוד לאוסמיום טטרוקסיד מאוד רעילה ויכולה להתלקח.
לרותניום אין תפקיד ביולוגי והוא יכול להכתים את העור.
רותניום יכול להיות חומר מסרטן שמצטבר בעצמות.
רְזֵ'ב היא עיר השוכנת במעלה נהר הוולגה, במחוז טבר שבמערב רוסיה.
זו העיר השנייה בגודלה במחוז ומתגוררים בה (נכון לאומדן 2010) 61,982 תושבים.
העיר שוכנת בצומת מסילות הברזל הראשיות מוסקבה-ריגה וסנקט פטרבורג - בריאנסק.
בסמוך לעיר ממוקמים בסיסי חיל האוויר רז'ב ובחמוטובו שהיו מרכזים חשובים של הגנה אווירית לאזור מוסקבה בעת המלחמה הקרה.
רז'ב נזכרה בכתובים לראשונה בחוקי נובגורוד מ-1019 ונזכרת בפירוש כנסיכות עצמאית תחת שלטונו של מסטיסלב הנועז, נסיך טורופץ, באלמנך משנת 1216. בכל מקרה, רז'ב הושפעה בימי הביניים משלוש שכנות חזקות בסביבתה : רפובליקת נובגורוד, נסיכות סמולנסק ונסיכות ולדימיר-סוזדל.
לאחר הפלישה המונגולית, עברה רז'ב לשליטת שושלת סמולנסק שעשתה אותה לבירתה וחילקה אותה לשניים, חצי בשליטת הנסיך דימיטרי וחצי בשליטת הנסיך תאודור.
באמצע המאה ה-14 סבלה תקיפות רבות של האלגירדים מליטא ונסיכי טבר, שקנו את כל הקרקעות סביבה לבסוף.
צאצאיהם עזבו למוסקבה לאחר שנים רבות, ומשפחת רז'בסקי נותרה כמוקד לבדיחות עממיות רוסיות רבות.
העיר נכבשה עוד מספר פעמים על ידי טבר, פולין-ליטא ולבסוף על ידי המוסקובים.
במאה ה-18 פרחה העיר כלכלית, פריחה שנקטעה על ידי המהפכה הקומוניסטית ובייחוד בשל קרב רז'ב השני (1942) במלחמת העולם השנייה שהחריבו את העיר כליל.
למעלה משישית תושבי העיר נשלחו לעבודת כפייה בגרמניה וכ-9,000 הוצאו להורג במחנה ריכוז במרכז העיר.
רז'יונל (מצרפתית Régional Compagnie Aérienne Européenne) הייתה חברת תעופה אזורית צרפתית בבעלות חברת התעופה אייר פראנס.
החברה נוסדה בשנת 2001 כתוצאה מאיחוד של שלוש חברות אזוריות לחברה אחת.
בינואר 2007 התרסקה טיסה 7775 של החברה מיד לאחר המראתה מנמל התעופה בעיר פאו.
בשנת 2010, התבסס צי המטוסים של רז'יונל אך ורק על כלי טיס מתוצרת חברת אמבראר הברזילאית, ובכללם מטוסים מסדרת אמבראר E-Jets החסכוניים בדלק.
דגם מספר מטוסים תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערותאמבראר ERJ 135437אמבראר ERJ 1451850אמבראר E-1701676אמבראר E-19010100
רז דר (נולד ב-1 באפריל 1972) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
בעל 3 מדליות כסף מהמכביה השלוש עשרה (1989).
דר גדל ברעננה ושחה בקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל (ה.ה.ב.ב.), בהדרכתם של המאמנים אורי שפר, אמנון קראוס וד"ר ברוך צ'יש.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה דר במדליית ארד אישית, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:19.04 דקות, אחרי יוחאי ליפשיץ מהפועל יזרעאל (16:31.73 דקות) וערן הירש (16:55.53 דקות).
במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בסוף דצמבר אותה שנה קבע דר במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 16:56.82 דקות.
במסגרת תחרויות המוקדמות לאליפות ישראל למרחקים ארוכים (בריכת 25 מטר) קבע דר במשחה ל-1500 מטר שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 16:38.65 דקות, שיפור של כ-18 שניות לשיאו.
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכה דר ב-3 מדליות כסף.
במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.54 דקות, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.87 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 9:39.99 דקות ביחד עם יואב ברוק, שגב פורת וערן הירש.
באליפות קנדה שנערכה בקלגרי בתחילת אוגוסט אותה שנה קבע דר שבמשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:53.50 דקות, שיפור לשיא בן ה-6 שנים של אמיר גניאל (1:54.29 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 8:21.97 דקות, שיפור לשיא בן ה-9 שנים של גניאל (8:23.33 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה הוכתר דר בתואר השחיין המצטיין של האליפות לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף.
הוא הוביל את קבוצתו לזכייה במקום הראשון הכללי בתחרות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 1990 זכה דר במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.66 דקות, לפני סרגיי פירוב (4:02.76 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1991 הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.67 דקות, אחרי יואב ברוק (1:54.51 דקות) וערן הירש (1:55.22 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1995 זכה דר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.52 שניות, אחרי יואב ברוק (23.54 שניות).
רז דגן (נולד ב-25 באוגוסט 1968) הוא שחקן קולנוע ודוגמן ישראלי שחי ופועל באיטליה.
רז דגן נולד בקיבוץ שדה נחמיה שבישראל, בן לעדינה ואליה דגן, יש לו שני אחים המתגוררים בחו"ל.
הוא מחזיק באזרחויות אמריקאית וישראלית.
את דרכו המקצועית החל בתחילת שנות ה-90 באיטליה כדוגמן, ובמשך שנים נבחר מספר פעמים ברציפות לרשימת הדוגמנים המובילים בעולם.
הוא השתתף כפרזנטור במסעות פרסום בינלאומיים של קוקה-קולה, ליוויס, IBM, סאן פאלגרינו, לוריאל, ייגרמייסטר ועוד.
בשיא הקריירה שלו ערכה לכבודו שגרירות ישראל באיטליה ערב מיוחד שבו הכריזה עליו כשגריר הבלתי רשמי של ישראל, הודות לפופולריות שלו בקרב הציבור האיטלקי.
לקראת סוף שנות ה-90 עבר מקריירת דוגמנות למשחק.
ב-1997 יצא לשהות ממושכת בניו יורק, שם למד משחק בבית הספר למשחק של לי שטרסברג.
דגן השתתף ב-11 סרטי קולנוע, שמונה מהם בתפקיד ראשי.
סרטו הראשון היה "Prêt-à-Porter" ב-1992, בבימויו של רוברט אלטמן.
השתתף גם בתפקידי אורח בסרטים הוליוודים כמו "אלכסנדר" בבימויו של אוליבר סטון ו"טיטוס" בבימויה של ג'ולי טיימור.
בשני הסרטים לוהק לתפקיד לאחר מבחן בד אישי אצל הבמאי.
בהמשך לוהק לתפקיד ראשי בסרט "100 מסמרים" של הבמאי האיטלקי הנודע ארמנו אולמי; אולמי אמר על הבחירה בו:
הסרט הוצג ב-2008 בפסטיבל הקולנוע ירושלים; דגן הגיע לפסטיבל כנציגו של אולמי.
בין הסרטים בהם שיחק, "סיפורי רומא", סרטה הראשון של דרינה דה נירו, בתו החורגת של רוברט דה נירו שגם שיחקה בתפקיד הראשי וכתבה את התסריט ובסרט "אלבקיארה" עם אנדראה להוטסקה.
בשנת 2011 שיחק בסרט המלחמה הצרפתי "כוחות מיוחדים" בתור זאיף לצדם של דיאן קרוגר ודג'ימון הונסו.
בשנת 2023 גילם את עומאר בסרט האיטלקי "הגיע הזמן".
רז'יס מארקון הוא שף צרפתי.
רז'יס מארקון נולד בכפר סן-בונה-לה-פרואה (משמעות השם היא: המצנפת הקדושה הקרה), בין ולה לוויוארה באזור לואר עילי.
הוריו התיישבו בכפר ב-1948. אמו, מארי-לואיז, ניהלה פאב ומטבח, ואביו, יואנס, הוא סוחר יינות.
הוא פתח את מסעדת אוברז' דה סים (Auberge des Cimes) ביחד עם אשתו מישל ב-1979, בכפר בו נולד.
ב-2005 הקים מבנה חדש למסעדתו באותו הכפר ושינה את שמה למסעדת רז'יס וז'אק מארקון (Régis et Jacques Marcon).
הוא זכה בפרס טטינג'ה ב-1998, פרס בריה סאווארן ב-1992 ופרס בוקיז ד'אור ב-1995. ב-1997 קיבל שני כוכבים במדריך מישלן האדום.
ב-2000 זכה ב-19 נקודות בגו מיו ונבחר לשף השנה וב-2001 נבחר שוב לשף השנה.
ב-2005 זכה בשלושה כוכבים במישלן.
מטבחו של מארקון משלב תבשילים וחומרי גלם מאזורו.
סמל המסעדה הוא הפטרייה שמעטרת בתמונות ובפסלים את קירותיה.
מטבחו מבוסס על עשבים וצמחים שגדלים באזור.
מדי בוקר יוצא צוות המטבח ללקט באזור.
כמו כן מככבים בתפריטו ברווזים מפוטמים, טלה מקומי וגבינות האזור.
המסעדה פתוחה תשעה חודשים בשנה.
בצמוד למסעדה יש מלון בוטיק, השייך לרשת רלה א שאטו, ובו 12 חדרים.
כיום (2011) המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבי מישלן.
רותק'ה לסקר (בפולנית: Rutka Laskier; 12 ביוני 1929 – דצמבר 1943) הייתה נערה יהודיה שנספתה בשואה.
התפרסמה בשל היומן שכתבה בפולנית ובו תיעדה שלושה חודשים מחייה בהם שהתה בגטו בנדין.
רות (רותק'ה) לסקר נולדה בעיר החופשית דנציג שבצפון פולין.
אביה, יעקב, עלה ב-1917 לארץ ישראל, חלה, ושב לפולין, שם נישא לדבורה (דורק'ה) לבית המפל ונולדו להם שני ילדים: רות (רותקה) ויואכים (הניוש).
משפחתה הייתה מבוססת: האב עבד בבנקאות והסב היה שותף בחברה שבבעלותה הייתה טחנת קמח גדולה.
בתחילת שנות ה-30 עברה משפחתה לבנדין שבדרום פולין, משם הגיעה משפחת הורי אביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אולצה משפחת לסקר, יחד עם שאר יהודי בנדין, לעבור לגטו בנדין.
ב-1943, בעת שהעיירה הייתה תחת הכיבוש הנאצי, כתבה לסקר יומן שתיעד שלושה חודשים בחייה.
באוגוסט 1943 שולחה כל המשפחה למחנה ההשמדה אושוויץ.
לסקר ביקשה ממנה לקחת אותה אל הגדר החשמלית כדי שתוכל להתאבד, אולם שומר אס אס שליווה אותן מנע זאת ממנה.
אביה של לסקר היה בן המשפחה היחיד ששרד את השואה.
לאחר המלחמה עלה לישראל, נישא מחדש ונולדה לו בת, זהבה שרץ.
האב, שנפטר ב-1986, לא סיפר לה על משפחתו הקודמת עד שמלאו לה 14 וגם לאחר מכן לא הוסיף מידע רב אודות המשפחה שנספתה בשואה.
על קיום היומן נודע לזהבה שרץ רק ב-2006 לאחר שפורסם בחוץ לארץ.
לסקר כתבה את היומן במשך שלושה חודשים - מינואר 1943 ועד אפריל באותה שנה.
שלושה חודשים לפני הגירוש לאושוויץ שהתרחש ב-1 באוגוסט.
ביומן, שנכתב במחברת לימודים, היא חשפה את עולמה הרגשי של נערה מתבגרת ותיארה את האכזבות והאימה תחת הכיבוש הנאצי בצד התפתחות של אהבות ראשונות.
היומן נשמר במשך 62 שנים על ידי סטניסלבה ספינסקה, פולנייה שהייתה בזמן המלחמה נערה מעט מבוגרת מלסקר.
משפחתה של ספינסקה התגוררה בבנדין ופונתה מביתה כדי לאפשר את יצירת הגטו.
ספינסקה נכנסה לגטו מדי פעם כדי לראות מה עלה בגורל בית המשפחה ונפגשה עם רותק'ה לסקר שמשפחתה התגוררה בגטו באותו בית.
בין הנערות נוצרו קשרי חברות ולסקר סיפרה לה על היומן.
הן קבעו מקום מחבוא בבית שבו אמורה הייתה לסקר להסתיר את היומן לפני שתגורש.
לאחר חיסול הגטו, שבה ספינסקה למקום, מצאה את היומן במקום המסתור ושמרה אותו אצלה כמזכרת אישית.
רק ב-2005 שוכנעה ספינסקה על ידי אחיינה לחשוף את היומן.
העתקו נמסר לאדם שידלובסקי מקרן "יונה" בבנדין, המשמרת אתרים יהודים בעיר.
מציאת היומן זכתה במהרה לפרסום באזור וב-2006 הוציאה עיריית בנדין את היומן כספר בפולנית והעיתונות הפולנית הדביקה ללסקר את הכינוי "אנה פרנק הפולנית".
ב-2007 הוציא מוסד יד ושם את היומן בתרגום לאנגלית ולעברית תחת השם, "דפי רותק'ה".
ביוני 2007 מסרה ספינסקה בטקס חגיגי את היומן המקורי למשמרת ביד ושם.
ב-2008 הפיקה רשת BBC האנגלית סרט אודות סיפורו של היומן.
רז הימן (נולד ב-18 באפריל 1964) והלל סגל (נולד ב-2 ביוני 1949) הם צמד נהגי שטח ישראלים, שהשתתפו במרוצים חשובים בתחום הראלי בארץ ובעולם, בהם ראלי דקר.
הימן וסגל הם צמד (נהג ונווט) מרוצי שטח הפועלים יחדיו משנת 2005.
הימן נשוי ואב ל-4 ילדים, תושב פרדס חנה.
סגל נשוי ואב ל-3 ילדים, תושב כפר תבור.
השתתף גם הוא במרוצים רבים בעולם, בהם באחה 1000 מקסיקו, 'פריז-איסטנבול', 'פריז-דקר' (3 פעמים), 'ראלי הפרעונים' (4 פעמים), ראלי "דרך המשי" (זכה פעמיים במקום הראשון) וראלי דקר - דרום אמריקה 2012.
הצוות נוהג ברכב אבטיפוס מבנייה עצמית, בעל שלדת צינורות עליה הורכבו מכלולים מכניים של מיצובישי פאג'רו.
לרכב מנוע טורבו דיזל מתוצרת ב.מ.וו בנפח 3,000 סמ"ק, המנוהל בידי תוכנת מרוצים מיוחדת.
משרד התרבות והספורט העניק לצמד את פרס שרת התרבות והספורט לספורטאים מצטיינים לשנת 2009 על הישגים מיוחדים בתחום, ומענק של 300 אלף ש"ח.
בשנת 2012 הפכו השניים לישראלים הראשונים שהשתתפו במרוץ הראלי הקשה ביותר בעולם, ראלי דקר, מחופה המזרחי של דרום אמריקה עד לחופה המערבי (מארגנטינה דרך צ'ילה אל פרו).
כחלק מההכנות למרוץ, הם שיפרו ורעננו את רכב השטח שלהם, צירפו למנוע גיר חדש, ורעננו את המתלים ושיכוך הזעזועים.
הקטגוריה בה התחרה הצוות היא T1.2 (T1 מתייחס לרכבים בבנייה עצמית, ו-2 מתייחס למנועי דיזל).
רכב התחרויות בו התחרה הצמד בראלי דקר הוצג בתערוכת "אוטומוטור" 2012
עונה מרוצים בישראל דירוג מרוצים בעולם דירוג קטגוריה 2006 באחה ישראל מקום ראשון ראלי פרעונים מקום שלישי T1.2 באחה ישראל גולן יזרעאל מקום ?
באחה ישראל צאלים מקום ?
רז גור אריה (נולד ב-1956) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר.
גור אריה גדל בקיבוץ עין חרוד איחוד.
שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל ולחם במבצע אנטבה.
עבר קורס קציני חי"ר בבה"ד 1 ושירת כמפקד צוות בתקופה בה פיקד נחמיה תמרי על היחידה, וכמפקד פלגה בדרגת סרן.
לאחר שחרורו החליט לחזור לשירות צבאי, התנדב לקורס טיס אותו סיים בהצלחה.
עם הקמת טייסת העמק מחדש כטייסת מטוסי F-16, שירת בה כטייס קרב.
ב-2002 מונה לראש להק כוח האדם במטה חיל האוויר וכיהן בתפקיד עד 2004. במילואים המשיך לשרת כטייס F-16C/D "ברק".
לאחר שחרורו כיהן כמנהל מסוף המטענים במעבר גבול ישראל-ירדן, כמנכ"ל חברת גלובוס אריזות ומשלוחים בינלאומיים, ב-2011 מונה למנכ"ל ישראייר וב-2012 מונה למנכ"ל קריאף אלבטרוס.
גור אריה נשוי ואב לשניים, בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2003).
רז'ינאל גוּרוּ֫ הוא כדורגלן עבר מהאיטי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל המאמן את קבוצת הנוער של סטנדרד לייז'.
רז'ינאל גורו התחיל את צעדיו הראשונים בכדורגל בארץ מולדתו האיטי, במועדון ברלו, בגיל 13 עבר לבית הספר לכדורגל של סטנדרד לייז' הבלגית.
בשנת 2008 הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במשחק גביע והבקיע שעזר לקבוצתו להעפיל לשלב הבא.
העונה הראשונה של גורו בסטנדרד הייתה מוצלחת, הוא זכה למקום בהרכב במהירות.
ב-1 במרץ 2009 רז'ינאל הבקיע שער ליגה ראשון מול סרקל ברוז'.
כבר באותה עונה קבוצתו זכתה אליפות המדינה.
בסתיו 2009 גורו ערך הופעת בכורה בליגת האלופות, בה שיחק נגד אולימפיאקוס וארסנל.
גם עונת 2009/10 הייתה מוצלחת בשביל גורו, כאשר הוא זכה ב-2 תארים: גביע בלגיה והסופרקאפ בלגי.
בחורף 2013 גורו קיבל את ההצעה לעבור לקריליה סובטוב הרוסית.
סכום ההעברה היה 500 אלף יורו עם חוזה לשנתיים וחצי.
ערך בכורה בליגת העל ב-9 במרץ מול צסק"א מוסקבה.
ב-13 באפריל הבקיע את שערו הראשון בקריליה במשחק נגד קרסנודאר.
באוגוסט 2014, לאחר שקריליה ירדו לליגה הלאומית גורו עזב את הקבוצה הסמרית וחתם לשנתיים ברוסטוב.
הופיע לראשונה במדי הצהובים-כחולים ב-14 באוגוסט בדקה ה-34 במשחק חוץ נגד לוקומוטיב מוסקבה שהסתיים בהפסד 2:1.
בשנת 2011 גורו ערך הופעת בכורה במדי האיטי במשחק נגד נבחרת טרינידד וטובגו.
ב-7 באוקטובר 2011 במשחק מוקדמות מונדיאל 2014 גורו הבקיע 2 שערים מול איי הבתולה של ארצות הברית.
רוּתֶּנית מערבית או רותנית ישנה (рѹсьскъ ѩзыкъ, "לשון רוּס") הייתה שפה סלאבית מזרחית.
בצורתה הגבוהה, הכתובה, שימשה לצרכים מנהליים בדוכסות הגדולה של ליטא מן המאה ה-14 ועד למאה ה-17. במשלב עממי, דוברה בפי תושביהן הסלאבים של נחלות הדוכסות, גם לאחר הקמת האיחוד הפולני-ליטאי והעברת שטחיה באוקראינה לכתר פולין.
השפות האוקראינית והבלארוסית התפתחו מתוכה.
עד המאה ה-13 היה המרחב הלשוני של הסלאבים המזרחיים (רוּתֶּנים) מאוחד למדי, קודם תחת רוס של קייב ולאחר מכן תחת כיבושי המונגולים: סלאבונית כנסייתית עתיקה שימשה כשפה הכתובה הגבוהה, והעם הפשוט דיבר במגוון ניבים מקומיים.
אבל התפשטותה המהירה של ליטא, שכבשה את קייב ב-1321 וסיפחה את כל הנחלות המערביות, יצרה בידול ברור בין חלקו המזרחי של המרחב למערבי.
הצד המערבי ספח השפעות רבות מהשליטים החדשים, קודם רק הליטאים ואחר כך גם הפולנים שבאו עמם בברית, הן ברמת הדקדוק והאיות והן בלשון המדוברת.
לליטאים לא הייתה שפה כתובה משל עצמם ונתיניהם הסלאבים עלו עליהם בהרבה במספרם; כשם שאימצו מהם את הנצרות האורתודוקסית, בערך באמצע המאה ה-14 הפכו השליטים את הרותנית ששימשה את האחרונים ללשון המנהלית הרשמית.
היא התבססה על הסלאבונית הכנסייתית, אך הכילה יסודות רבים מהניבים המקומיים כמו גם השפעות ליטאיות ובהדרגה, גם פולניות.
האלפאבית היה הכתב הקירילי הישן.
הרותנית הליטאית שימשה לדיפלומטיה, לתקשורת החצר עם הנתינים ובכל צורכי היום-יום.
כשם שהושפעה מהניבים המקומיים כך השפיעה עליהם חזרה, והבידול בין שני המרחבים הלשוניים הסלאביים במזרח ובמערב התחדד ככל שהאריך הפיצול הפוליטי ביניהם.
ב-1569, עם איחוד לובלין, תפסו הפולנית והלטינית את מקום הרותנית כשפות הבכורה המנהליות באיחוד הפולני-ליטאי, אך היא נותרה נפוצה מאוד עד שלהי המאה ה-17. רק ב-1697 העביר הסיים חוק לפיו הפולנית תהיה הלשון המנהלית היחידה גם בנחלות הליטאיות.
בשלב זה הייתה האליטה המקומית כבר מעורה עמוקות בתרבות פולין ולא התנגדה כמעט.
השפעותיה הספרותיות של הרותנית שימשו בסיס לתִּקנוּן ויצירת האוקראינית והבלארוסית המודרניות במאה ה-19.
רז'בסקי נגד נפוליאון הוא סרט קומדיה רוסי-אוקראיני משנת 2012 המהווה סרט המשך לסרט מ-2008 היטלר קאפוט.
רוסיה, ראשית המאה ה-19. כוחותיו של נפוליאון בונפרטה זוכים לניצחון בכל רחבי הארץ.
נפוליאון כבר הצליח לכבוש את אירופה ולכבוש את מוסקבה.
עכשיו, הצעד הבא בתוכנית שלו הוא לנצח את הקרב על הבירה הרוסית, סנקט פטרבורג.
הסיכויים שהצבא הרוסי יתנגד לאויב הצרפתי הוא קטן ביותר, כיוון שהם חלשים מדי ולא מוכנים.
הגנרל קוטוזוב יודע שאם מסיבה כלשהי ייפול נפוליאון במוסקבה, יזכה צבאו בזמן יקר ולסיכוי טוב יותר לניצחון.
רק אישה רוסייה מסתורית יכולה להסיח את דעתו של נפוליאון מתוכניותיו לכבוש את העולם.
קוטוזוב יוצא למשימה מאתגרת של חיפוש מועמד מתאים.
סגן רז'בסקי הוא אולי המפתה המפורסם ביותר ברוסיה.
עכשיו הוא מרצה מאסר עולם על קידום המהפכה המינית.
כמו בונפרטה, לרז'בסקי יש מיומנות ללא תחרות אצל נשים קסומות.
הגנרלים מציעים לו חופש - כל מה שנדרש ממנו בתמורה הוא להתלבש כאישה ולהקסים את נפוליאון.
התוכנית נראית פשוטה למדי, רז'בסקי בטוח ביכולותיו, אבל פתאום הסגן פוגש את אשת חלומותיו - מיס מוסקבה 1810 - נטשה רוסטובה והוא אינו מוכן לתת לה ללכת אפילו למען חירותו שלו.
ז'אן-קלוד ואן דאם הסכים להשתתף בסרט בחינם ללא תשלום שכר בתמורה לתשלום ההוצאות שלו בעת שהותו על הסט.
בדומה להיטלר קאפוט, גם הסרט הזה קיבל ביקורות שליליות בעיקר ממבקרי הקולנוע, אך זכה להצלחה מסוימת אצל הצופים.
רז'ב הוא סרט מלחמה רוסי משנת 2019 בבימויו של איגור קופילב ומבוסס על ספרו של ויאצ'סלב קונדראטייב, "לכפר בדם"..
קונדראטייב נטל חלק בקרבות במבלט רז'ב כחייל חיל רגלים פשוט והספר מבוסס במידה רבה על זיכרונותיו מהקרבות.
הסרט מגולל את אפיזודה קטנה מקרב רז'ב השני בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה ובעיקר את נחישותם של חיילי הצבא האדום שנותרו מיעוט בהגנתם על אחג הכפרים בקרבת העיר רז'ב מפני הנאצים.
הקרנת הבכורה נערכה ב-27 בנובמבר 2019 בפני תושבי העיר רז'ב.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 בדצמבר 2019 וישודר ברשת רוסיה-1 במסגרת שידורים ליום הניצחון, ב-9 במאי 2020.
אירועי הסרט מתרחשים במהלך יממה אחת בשנת 1942, בעיצומו של קרב רז'ב.
פלוגת חיילי הצבא האדום, בקרב קשה מצליחה להשתלט על לכפר אובסיאניקובו, תוך ספיגת אבדות כבדות.
מפקד הפלוגה מקבל פקודה להחזיק בכפר בכל מחיר.
אין שום הבטחה, שהפלוגה תקבל תגבורת כלשהי.
כל אחד מהחיילים, שעוד נותרו בחיים, מבין שכמעט בלתי אפשרי לצאת מהקרב הזה בחיים.
ברגע זה תחת אש כבדה מגיע לאובסיאניקובו קצין נקוו"ד, שחייב למצוא ולחשוף חיילים, שנאמנותם למשטר הסובייטי מוטלת בספק.
בואו של קצין נקוו"ד גורמת לזלזול מצד החיילים במשימתם, אך האירועים מקבלים תפנית בלתי צפויה.
סרגיי ז'רקוב — מפקד הפלוגה
אלכסנדר גורבאטוב — איוואן באסוב
אלכסנדר בוחארוב — סמל סיסוייב
גריגורי נקרסוב — לוטננט ריקוב
דן רוזין — ויקטור סומוב
רז אדם (נולד ב-20 באוקטובר 1999) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הרכז/קלע בקבוצת גליל עליון מליגת העל בכדורסל.
אדם גדל בנתניה שם שיחק כילד בקבוצת הכדורסל המקומית.
בגיל נערים ונוער שיחק באליצור נתניה עמה הגיע לשלב חצי הגמר אליפות המדינה לנוער בעונת 2016/2017. בתיכון למד במגמת הכדורסל של תיכון משה שרת בנתניה עמה זכה בעונת 2016/2017 במקום השני בגמר ליגת העל לתיכונים.
באותה עונה זכה בתואר ה-MVP של ליגת התיכונים.
עונתו הראשונה בקבוצת בוגרים הייתה עונת 2017/2018 בליגה הארצית בקבוצת אליצור נתניה.
בתום העונה הקבוצה העפילה לליגה הלאומית.
הוא המשיך לעונה נוספת ובקיץ 2019, לקראת העונה החדשה התמנה לקפטן הקבוצה.
בעונת 2019/20 נבחר לתואר "פריצת העונה" בליגה.
לקראת סוף העונה של 2019/20 בעקבות משבר הקורונה, הופסקה הליגה הלאומית.
בעקבות סיום הליגה המוקדמת, אדם חתם בקבוצת הפועל תל אביב עד לסוף העונה בליגת העל.
באוגוסט 2020 חתם לשתי עונות נוספות בהפועל תל אביב.
ב-14 ביולי 2022 הושאל לעירוני נס ציונה לעונה אחת.
ביוני 2023 הודיעה קבוצת הכדורסל עירוני קריית אתא כי אדם חתם בקבוצה לשנתיים.
ביוני 2024 הודיעה עירוני קריית אתא כי אדם חתם בקבוצה לעונה נוספת.
במשחק השיא שלו בטורניר, בשלב רבע הגמר מול ליטא קלע 17 נקודות.
רז'ה טרק (במקור שפיצר, בהונגרית: Török Rezső; בודפשט, 12 בדצמבר 1895 – דונהבוגדאני, 7 בנובמבר 1966) היה סופר, עיתונאי, תסריטאי, מחזאי, יהודי-הונגרי.
רז'ה טרק נולד במשפחה יהודית כבנם של מור שפיצר ואנה וייס.
תחילה היה פקיד ואחר כך שחקן באזורים הכפריים.
הוא היה גם סופר פורה פופולרי ביותר, גם מחזאי וזכה להצלחה ברומנים ההומוריסטיים שלו.
יותר ממאה קומדיות, מחזמרים ואופרטות בני מערכה אחת כתב.
אלה הושמעו בהצלחה גם מחוץ להונגריה.
בשל יהדותו הוא נידון לשתיקה למשך שנים רבות כתוצאה מהחוקים האנטי-יהודיים (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
אין נתונים כיצד שרד את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך בקריירת הכתיבה.
כל גבר מטורף (1937, עם מיקלוש ויטז)
רז'ה באלינט (במקור בלאייר עד 1892, בהונגרית: Bálint Rezső; בודפשט, 22 באוקטובר 1874 – בודפשט, 23 במאי 1929) היה רופא, פנימאי, נוירולוג, יהודי-הונגרי מנהל קליניקה, פרופסור באוניברסיטה, שנתן את שמו לסינדרום באלינט.
רז'ה באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר התבואה יוז'ף בלאייר ושל יוליה פוליצר.
בין השנים 1884–1892 הוא למד בגימנסיה המלכותית הראשית ברובע 5 בבודפשט ואחר כך המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט.
הוא היה עוזרו של פרידייש קוראני וקיבל את תעודת הרופא בשנת 1897. משנת 1900 היה מתמחה בקליניקה.
בין 1902 לבין 1906 הוא היה מרצה, מ-1906 עד 1907 מרצה בכיר, ומשנת 1911 עוזר פרופסור עד 1914. הוא התמודד למשרת פרופסור רגיל באוניברסיטה באותה השנה.
בשנת 1929 הוא נפטר מסרטן בלוטת התריס.
אחיו היו זולטאן באלינט, אדריכל, אימרה באלינט (כלכלן), עיתונאי וסופר.
אשתו הייתה מריה הירונימי, בתו של הפוליטיקאי קארוי הירונימי, אותה נשא לאישה ב-14 באוגוסט 1915.
סוכרת ואינסולין (עם זולטאן ארנסט ובלה פורייס, 1927)
הפרס המלכותי קרן פרנץ טאוסק של ההסתדרות הרפואית (1926)
רז'ה באלינט (במקור עד 1909 Berger, בהונגרית: Bálint Rezső; בודפשט, 14 באוקטובר 1885 – בודפשט, 7 בנובמבר 1945) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי.
רז'ה ברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין ברגר ושל לינה וייס.
תחילה למד דפוס (1898–1902) בבית הדפוס של חברת פרנקלין.
משנת 1902 למד ציור אצל מנו וסטרוצי ובין השנים 1907–1908 אצל פרנץ סבייה-פרישאוף.
בין השנים 1906–1908 למד במושבת האמנים של באיה מארה אצל בלה איוואני-גרינוולד ואצל קארוי פרנצי.
משנת 1909 היה אמן של תערוכות.
בין השנים 1910–1911 הציג בפריז עם אמדאו מודיליאני.
בין השנים 1911 לבין 1912 עבד בקצ'קמט כחבר במושבת האמנים.
משנת 1920 התגורר באיזבג (ליד סנטאנדרה).
בין השנים 1939–1943 הוא השתתף בארבע תערוכות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך כי בשל יהדותו לא היה יכול להציג במקום אחר, כלומר בפני קהל לא יהודי.
אשתו הייתה יוליה וינדט "יולישקה", אותה נשא לאישה ב-1 באוקטובר 1912 בקצ'קמט.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עזבה אותו אשתו ועברה לפריז.
סלון קניבש קלמן (בודפשט, 1916)
בית האמנות ליצירה (בודפשט, 1923)
חוג האיכרים של מישקולץ (1926)
רז'ה סירמאי (במקור שוורצקופף – Schwarczkopf,בהונגרית: Szirmai Rezső; בודפשט, 16 בספטמבר 1901 – בודפשט, 17 בנובמבר 1966) היה סופר, עיתונאי, מחזאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
רז'ה סירמאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדן שוורצקופף (1862–1926), עובד בית מסחר ושל אסתר ברגר (1865–1952).
הוא למד רפואה בבודפשט, אך לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה, בחר להמשיך בקריירה בעיתונות.
בשנים 1934–1935 היה גם דרמטורג ב"תיאטרון כיכר בתלן".
משנת 1940 כתב גם שירים בעיתון "האומה ההונגרית" תחת שם בדוי של אנדראש טיהמרי בשל החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
אחרי המלחמה משנת 1957 הוא היה מחברם של סיפורים קצרים ומאמרים של העיתון.
אין תיעוד לגביו בשנות השואה, אך יש להניח שנלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה עורך של כמה עיתונים וכתבי עת.
ופרש לגמלאות בשנת 1962. בנוסף לסיפוריו הקצרים, הרומנים וההצגות, הוא כתב גם משחקי רדיו.
מבין אחרונים אלה, "עץ חג המולד של אף אחד", ששודר ברדיו של שלוש עשרה מדינות אירופה, זכה להצלחה בינלאומית.
הוא שיתף פעולה עם פאל גארטנר בכתיבת ספרו "נשמות פשיסטיות" על חקירת פושעי מלחמה הונגריים.
אשתו הייתה ארז'בט שומוש (מקודם: שטיינר), בתם של יוז'ף שומוש (שטיינר) ושל גיזלה שלזינגר, אותה נשא לאישה ב-10 בפברואר 1930 בבודפשט.
קבצנים (סיפורים קצרים, בודפשט, 1920)
גורלכם הוא גורלי שלי (שירים, בודפשט, 1921)
נשמות בורחות (רומן, בודפשט, 1925)
אדון מכובד, אני משלם (מחזה 1931)
בכוונה תחילה (מחזה, בודפשט, 1933)
דיווחים מהקווקז הסובייטי (בודפשט, 1937)
בחזרה על הדרך (מחזה, בודפשט, 1949)
עץ חג המולד של אף אחד (משחק קול, 1959)
רז'ה סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Rezső; נג'קניז'ה, 4 בינואר 1892 – בודפשט, 21 באוגוסט 1970) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פוליטיקאי, עיתונאי ועורך עיתון.
רז'ה סאנטו נולד במשפחה יהודית.
אביו שאנדור שרייבר היה קצב, אמו הייתה סלינה גינסברגר, עקרת בית.
מתוך 10 אחיו ואחיותיו, 7 הגיעו לבגרות.
משפחתו עברה לגור בנג'קניז'ה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, וסאנטו סיים שם את כיתות בית הספר היסודי שלו.
בשנת 1904 עבר עם משפחתו לבודפשט ובשנת 1910 ניגש לבחינות הבגרות בגימנסיה לבנים ברחוב טווסמזה.
הוא התוודע לתנועת הפועלים בגיל 20 באמצעות אחד מאחיו, בלה סאנטו.
רז'ה הצטרף לחוג גלילאו, ולאיגודים שונים נוספים.
הוא החל לעבוד ב"קרטל ביטוח הקרח", ובזמן הזה למד באוניברסיטה.
בשנת פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל את התואר במשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר מכן גויס ונשלח לחזית.
בשנת 1918, במהלך מרד המלחים של קטרו בעיר פולה, הוא נעשה נציג המועצה הצבאית בפולה.
במהלך מהפכת החרציות, היה מפקד "משמר העם" ולאחר מכן בנובמבר הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
בתקופת הרפובליקה עבד עם פרנץ יאנצ'יק במשמר האדום של בודפשט כאחד מסגני מפקד המשמר וגם בארמייה השלישית של הצבא האדום ההונגרי.
הוא שימש גם כקומיסר פוליטי של הארמייה והשתתף ב"מערכה הצפונית".
הוא נידון ב-22 בספטמבר 1920 ל-15 שנות מאסר בגין פעילותו בתקופת הדיקטטורה של הפרולטריון.
שנתיים לאחר מכן, בזכות הסכם חילופי השבויים ההונגרית-סובייטית, הוא עבר למוסקבה, בברית המועצות, שם עבד עבור חברת הביטוח הממלכתית והשתתף בהקמת ובניהול המועדון ההונגרי.
בשנת 1925 נשלח ללונדון, שם שימש כמנהל "החברה לביטוח ימי האנגלו-סובייטית" במשך כשנה וחצי.
לאחר מכן חזר לברית המועצות ועבד עד לאביב 1927 במחלקת התעמולה בוועד המפלגה המחוזי של קרסניה-פרסניה כמחנך ומדריך.
באותה שנה שלחה אותו הנהגה במוסקבה לפריז לארגון המהגרים ההונגרים שם ולאחר מכן בסתיו של השנה שלאחר מכן נשלח חזרה למוסקבה.
שם לקח חלק ביישום המדיניות הכלכלית הסוציאליסטית שהונהגה במקום הנא"פ (НЭП – ראשי תיבות ברוסית של Новая Экономическая Политика) – "המדיניות הכלכלית החדשה" ועסק בהקמת "קוטפי תבואה" ובהכנת מיכון לחקלאות.
הוא הצטרף למלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936, נסע לחצי האי האיברי עם דרכון על שם עיתונאי קנדי (מייקל באלר).
במשך שנתיים שירת בדרגת רב-סרן בבריגדה הבינלאומית ה-12 כמפקד גדוד התותחנים בפיקודו של הגנרל מאטה זלקה (מקודם בלה פרנקל).
הוא השתתף בקרבות במדריד ובווסקה, שם נפלו כמה מחבריו (למשל אקוש הבשי וגם זלקה).
בסוף 1938 חזר לברית המועצות, שם היה עד 1939 ראש ארגון הסיוע שהוקם לחיילים לשעבר של החטיבות הבינלאומיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כקריין ברדיו קושוט במוסקבה, ומאוחר יותר ביצע עבודה באיגודים מקצועיים.
בינתיים השתתף באופן קבוע בהכשרה מפלגתית.
בתום בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, עבד בהחזרתם של המהגרים ההונגרים להונגריה ולאחר מכן היה נציג המפלגה הקומוניסטית ההונגרית במוסקבה.
הוא חזר הביתה בסוף 1946 או בתחילת 1947. בשנת 1947 הפך למנהל האגודה לידידות הונגרית-סובייטית (MSZBT) וב-1948 למזכיר הכללי שלה.
בקיץ 1949 מונה סאנטו לסגן המנהל הכללי של בנק החיסכון הלאומי (OTP), שהיה הבנק הכללי היחיד בהונגריה דאז.
לאחר מכן במשך שש שנים היה העורך הראשי של השבועון "למען השלום המתמשך, הדמוקרטיה העממית!".
במקביל שימש סאנטו כמנהל בית הספר הבינלאומי של "המועצה הלאומית לאיגודים מקצועיים" (SZOT), שהוא ארגן בחלקו.
משנת 1954 היה העורך הראשי של הגרסה ההונגרית של הנובויה ורמיה הרוסי.
במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה: מהפכת 1956), הוא פעל במטה היומון כדי להבטיח את פרסום העיתון "עם חופשי" (Szabad Nép) שהיה העיתון של המפלגה הקומוניסטית וקודמו של הנפסבדשאד (Népszabadság).
לאחר 4 בנובמבר 1956 ארגן את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בשופרון ובשלגוטריאן.
משנת 1957 כיהן כסגן נשיא התאחדות הפרטיזנים.
אחיו היו בלה סאנטו, זולטאן סאנטו וגיזלה סאנטו.
רֶזֶ'ה שֶרֶש (במקור שפיצר, בהונגרית: Seress Rezső (תעתיק:[ˈʃɛrɛʃː ˈrɛʒøː]) 3 בנובמבר 1889 או 1899 – 12 בינואר 1968) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי שהתפרסם בזכות שירו "יום ראשון עצוב" באנגלית התפרסם כ-"Gloomy Sunday", שהפך לסטנדרט של ג'אז, זכה לאינספור ביצועים, ונודע לשמצה בתור "שיר ההתאבדות ההונגרי".
נולד בשנת 1889 (לפי מקורות מסוימים ב-1899) בשם רודולף ("רודי") שפיצר למשפחה יהודית ברובע השמיני של בודפשט, שהיה בתקופה ההיא מאוכלס בסופרים, אמנים, מוזיקאים צוענים ומשפחות יהודיות עניות.
בגיל צעיר שינה את שמו לשם ההונגרי רז'ה שרש, נשר מהלימודים בתיכון, והצטרף לקרקס נודד כאמן טרפז.
במהלך אימון הוא נפל מהטרפז מגובה רב אך שרד בדרך פלא את התאונה, ולאחר חודשים של החלמה החליט לנסות את מזלו כשחקן תיאטרון.
במשך תשע שנים התפרנס בדוחק כשחקן בתיאטרון "Városligeti Műszínkör", מעין תיאטרון וודויל שפעל בפארק העירוני של בודפשט.
שרש לימד את עצמו לנגן על פסנתר, ומנהל התיאטרון גילה את כישרונו ואישר לו לנגן גם שירים שכתב בעצמו.
במהלך שנות ה-20 נהיה שרש אחד מכותבי השירים והמבצעים החשובים ביותר בבודפשט.
להיטו הראשון "Még egy éjszaka" (עוד לילה אחד) בשנת 1925 מכר יותר כ-18,000 עותקים.
הוא עזב את התיאטרון והחל להופיע במקומות כמו מסעדת קוּלאץ' ומסעדת קישפיפה.
היצירה המפורסמת ביותר שלו "Szomorú Vasárnap" ("יום ראשון עצוב") נכתבה בשנת 1933 למילים שכתב המשורר לאסלו יאבור , אז כתב פלילי ב"עיתון השעה 8" (Órai Újság 8), והוקלטה על ידי פאל קלמר .
השיר תורגם לאנגלית ב-1935 והתפרסם מאוד בגרסתה של בילי הולידיי, משנת 1941. במשך השנים הפך לסטנדרט של ג'אז, עם עשרות גרסאות בשפות שונות, ובוצע על ידי אמנים רבים.
השיר התפרסם בין היתר בגלל שמועה שנפוצה כי אנשים רבים התאבדו בעקבות שמיעתו.
שרש עצמו לא זכה להנות מההצלחה הבינלאומית של השיר.
ב-1938 החלה חקיקה אנטי-יהודית בהונגריה, ובשנת 1941 הוא נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הצליח לשרוד בין היתר בזכות קצין חובב מוזיקה ששמע אותו בעבר מנגן במסעדת קולאץ'.
לאחר תום המלחמה חזר לבודפשט, אך השלטון הקומוניסטי ראה בו תומך במיקלוש הורטי והוא לא הורשה לנגן את שיריו.
אף על פי ששירו הצליח ברחבי העולם והוקלט פעמים רבות, לא הייתה לו אפשרות לאסוף את התמלוגים עבורו, והוא המשיך לנגן לפרנסתו במסעדת קישפיפה, וסבל מעוני ודיכאון.
בינואר 1968 התאבד בקפיצה מחלון ביתו.
רז'ה הונטי, ד"ר, (במקור רז'ה מנו הרמן, בהונגרית: Honti Rezső; בודפשט, 30 ביוני 1879 – בודפשט, 30 במרץ 1956) היה בלשן יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, מתרגם ספרותי, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים, אביו של הפולקלוריסט יאנוש הונטי, אחיו של הצייר נאנדור הונטי.
גיסיו היו גזה סילאדי, אדן גרה ופאל פאריש.
רז'ה מנו הרמן נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף הרמן (1836–1918) יזם בנייה, מהנדס ושל לאונורה פוקס.
את לימודיו השלים באוניברסיטאות בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובכמה אוניברסיטאות זרות.
בשנת 1900 קיבל דוקטורט במדעי הרוח ובשנת 1901 תעודת הוראה לתיכון.
משנת 1900 היה מורה בבית ספר תיכון בבודפשט, ומשנת 1909 היה גם מרצה לשפה האיטלקית באוניברסיטת יוזף המלכותי ההונגרי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מרצה לבלשנות צרפתית ואיטלקית באוניברסיטת בודפשט.
לאחר 1920 הודח מתפקיד זה, ולאחר מכן פוטר גם מתפקידו כמורה בתיכון.
מכאן ואילך עסק בעיקר במתן שיעורי שפות, וכן בכתיבת ספרים בשפה הצרפתית, האיטלקית, הספרדית, האנגלית והרוסית ועריכת מילונים.
ב-1944, בשל מוצאו היהודי, הוא נאלץ לענוד טלאי צהוב, ואז הוא גורש, אבל שרד את תקופת השואה.
לאחר 1945, הוא הצליח ללמד שוב, לימד רוסית באוניברסיטאות ובמכללות.
הוא שלט ב-15 שפות, כולל ערבית ופרסית.
לאחר מלחמת העולם השנייה לימד את השפה הרוסית באוניברסיטאות, מכללות וקורסים שונים.
הוא תרגם להונגרית את יצירותיהם של פושקין, גוגול, טולסטוי, צ'כוב, גי דה מופאסן, וכן סופרים איטלקיים, ערבים ופרסיים.
אשתו הייתה אירמה סנדראי (1886–1974), בתם של נשיא לשכת המסחר והתעשייה של מור סנדראי ושל אידה וייס.
גאבור דבצ'רי : רז'ה הונטי .
לאיוש אנטל - איוואן הורבאט - מיקו פאלנה: רז'ה הונטי סופר ספרי לשון הפוליגלוט (בודפשט, 1962)
רז'יס אנדו הוא כדורגלן בורקינאי-איבוארי-מאלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל חיפה מליגת העל הישראלית ובנבחרת בורקינה פאסו.
אנדו גדל במחלקת הנוער של LS אטקובה בחוף השנהב ובדרבי אקדמי במאלי.
ב-28 באוגוסט 2019 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל בטיס, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל למשך עונת לאוליביירה הוספיטל מהליגה הפורטוגלית השלישית, במדיה ערך 24 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם אנדו באסטרלה דה אמדורה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-23 באוגוסט 2024 הושאל לליישואש מהליגה הפורטוגלית השנייה למשך עונת .
ב-20 ביולי 2025 חתם בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
אנדו נולד בחוף השנהב לאב בורקינאי ולאם איבוארית, ובגיל צעיר עבר למאלי.
הוא מחזיק בשלוש אזרחויות: מאלית, איבוארית ובורקינאית.
בחודש דצמבר 2023 בחר לייצג את נבחרת בורקינה פאסו.
הוא נכלל בסגל המורחב של הנבחרת לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2023, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
ב-26 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
רז'יס לה בריס הוא מאמן כדורגל ושחקן כדורגל צרפתי לשעבר ששיחק בעמדת הקשר המרכזי, המשמש כיום כמאמנה של סנדרלנד מהפרמייר ליג.
לה בריס גדל בפלונאור לנוורן (Plonéour-Lanvern), קומונה במערב ברטאן.
הוא החל לשחק כדורגל בנוער בקבוצת יו אס פלונאור (US Plonéour), המקומית, לפני שהצטרף לאס ארגו ארמל (AS Ergue-Armel) בגיל 12, ומאוחר יותר לקבוצת קווימפר (Quimper).
באפריל 1999, אף על פי שנותרו לו שנתיים בחוזה ברן, בחר לה בריס להצטרף לקבוצת לאוואל הסמוכה מהליגה השנייה, שם חתם על חוזה לשלוש שנים עם המועדון והצטרף לחבריו לקבוצה לשעבר אולריך לה פן (Ulrich Le Pen) ומיקאל בוזאר (Mickaël Buzaré).
לה בריס התקשה לשחק באופן קבוע בלאוואל, וערך רק 52 הופעות ליגה בסך הכל בשלוש עונות עם המועדון, אם כי שם פגש את חברו ועמיתו לעתיד פרנק הייז (Franck Haise).
לה בריס שיחק את הכדורגל המקצועני האחרון עם קבוצת קיי.אס.קיי רונס מליגת המשנה הבלגית, ופרש בשנת 2003 כדי להתמקד באימון נוער.
לה בריס שיחק במספר נבחרות נוער שונות של צרפת,, לרבות כך שייצג את נבחרת צרפת עד גיל 16 בטורניר מונטיגו (Montaigu Tournament) בשנת 1991.
לה בריס נהפך למאמן ספורט מוסמך בשנת 2004, והחל את קריירת האימון שלו כמאמן נוער בקבוצת ואסקהאל (Wasquehal), לפני שהצטרף למחלקת הנוער של רן באותו תפקיד.
במהלך כהונתו כמאמן הקבוצה עד גיל 19, הוא הוביל את הקבוצה לניצחון באליפות הלאומית עד גיל 19 בשנת 2007, לפני שזכה בקופה גמברדלה (Coupe Gambardella) בשנה שלאחר מכן.
ביולי 2012, לאחר שדחה הצעה לחדש את חוזהו עם רן, מונה לה בריס לראש מחלקת פיתוח הנוער בלוריאן.
הוא גם שימש כמאמן קבוצת הכדורגל עד גיל 17, איתה זכה באליפות הלאומית עד גיל 17 בשנת 2015, לפני שמונה למאמן קבוצת מילואים של המועדון מאוחר יותר באותה שנה.
במהלך כהונתו בתפקיד, הוא אימן מספר כדורגלנים ששיחקו בהמשך בקבוצה הבוגרת, ביניהם מתאו גנדוזי, אילן מליה, אלכסיס קלוד מוריס (Alexis Claude-Maurice) ואנזו לה פה.
במאי 2022, לה בריס קיבל את רישיון האימון הבינלאומי (professional coaching licence).
ב-27 ביוני של אותה שנה, הוא מונה למאמן הראשי של הקבוצה הבוגרת של לוריאן, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
בשנתו הראשונה במועדון, הוא הוביל את הקבוצה למקום העשירי בעונת 2022/2023 בליג 1. במרץ 2023, הוא האריך את חוזהו עם לוריאן עד 2027. לאחר ירידתם לליגת המשנה הצרפתית בכדורגל בסוף עונת 2023/2024 בליג 1, לה בריס עזב רשמית את המועדון בהסכמה הדדית ב-22 ביוני 2024.
ב-22 ביוני 2024, הוכרז כי לה בריס ימונה למאמנה הראשי של סנדרלנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ וב-1 ביולי חתם על חוזה לשלוש שנים.
הוא פתח את כהונתו כמאמן המועדון בצורה חלומית, עם מאזן של 100% הצלחה בחודש הראשון של העונה, כאשר סנדרלנד כבשה עשרה שערים וספגה רק שער אחד, והוא זכה בתואר מאמן חודש אוגוסט בצ'מפיונשיפ.
לה בריס הוביל בסופו של דבר את סנדרלנד בחזרה לפרמייר ליג לאחר היעדרות של שמונה שנים, כאשר קבוצתו גברה על שפילד יונייטד 1-2 בגמר הפלייאוף ב-24 במאי 2025.
לה בריס הוא אחיו של כדורגלן העבר בנואה לה בריס, וגם דודו של תיאו לה בריס, אותו אימן בלוריאן.
בשנת 2006, הוא קיבל תואר דוקטור בפיזיולוגיה וביומכניקה של הספורט באוניברסיטת רן 2 (Rennes 2 University) לאחר שהציג מחקר על ריצה מבוססת על מד תאוצה כתזה שלו.
הוא סיים את לימודיו עם דיפלומה אוניברסיטאית באימון מנטלי של ספורטאים ברמה גבוהה, מאותה אוניברסיטה בשנת 2010.
פלייאוף הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לשנת 2025.
מאמן החודש בצ'מפיונשיפ לחודשים אוגוסט ואוקטובר 2024.
רזבאן-יונוץ פלוראה (רומנית: Răzvan-Ionuţ Florea, היגוי רומני: פלוריה, נולד ב-29 בספטמבר 1980) הוא שחיין עבר רומני.
הוא בעל מדליית ארד מאולימפיאדת אתונה (2004) והגבר הרומני הראשון שזכה במדליה אולימפית בשחייה.
הוא החל לשחות בגיל 6, בבריכת הארמון לילדים, תחת הדרכתו של דומיטרו לונגו.
הוא התגבר על המגבלה שממנה סבל, משקל עודף, והצליח להתקדם במהירות בשחייה.
ב-1988 הוא זכה ב-11 תחרויות לגילו באזור מגוריו.
ב-1991 הוא זכה באליפות הלאומית לגילאי 10 - 11 וקבע שני שיאים לאומיים במשחה 50 מטר פרפר לגיל 11 ו-12. ב-1995 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת השחייה הלאומית לנוער של רומניה וב-1998 נבחר לנבחרת הלאומית בשחייה של רומניה למשחקים האולימפיים.
בין השנים 1996–2000 הוא קבע 25 שיאים לאומיים חדשים בשחייה.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים פלוראה במקום שישי במשחה 200 מטר גב בתוצאה של 1:59.05 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.35 שניות ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:24.06 דקות.
כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:52.85 דקות.
שנה לאחר מכן, סבל מבעיות בריאות שהופיעו אצלו, אבל אט אט חזר להתחרות ברמה הבינלאומית.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002, סיים פלוראה במקום החמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.47 דקות.
בתחרות גביע העולם שנערכה בסטוקהולם שוודיה, בשנת 2003 זכה פלוראה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב.
כמו כן, הוא קבע שיא לאומי רומני במשחה ל-100 מטר גב.
בתחילת שנת 2004 זכה פלוראה ב-3 מדליות זהב בניו יורק ובריו דה ז'ניירו (בפברואר), וקבע 4 שיאים לאומיים חדשים.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד במאי אותה שנה זכה פלוראה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.00 דקות.
בסבב תחרויות שחייה "מר נוסטרום" (מונקו, ברצלונה, קנט ורומא) שנערך ביוני אותה שנה זכה פלוראה ב-6 מדליות זהב וב-2 מדליות כסף, שהובילו אותו לזכות במקום השני בדירוג הכללי של הסבב.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה פלוראה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי רומני חדש של 1:57.56 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.27 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיים פלוראה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי רומני של 1:57.03 דקות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכה פלוראה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.83 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008 זכה פלוראה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.53 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים פלוראה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.52 דקות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:56.45 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.89 שניות ובמקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.00 דקות.
את סגנון הגב הוא שחה בתוצאה של 54.81 שניות.
בשנת 2010 פרש משחייה תחרותית והחל לאמן שחייה.
פלוראה זכה ב-100 תוארי אליפות שונים של רומניה וקבע 57 שיאים לאומיים.
רֶזָא שָׁאה פַּהְלָוִ֫י (בפרסית: رضاشاه پهلوی, תעתיק מדויק: רצ'אשאה פהלוי; 16 במרץ 1878 – 26 ביולי 1944; בלידתו נקרא רזא חָ'אן, פרסית: رضاخان) היה קצין איראני בכיר, שעלה לשלטון באיראן בהפיכה צבאית.
פהלווי ייסד שושלת על שמו ששלטה באיראן מ-1925 עד המהפכה האיראנית ב-1979. בעקבות הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-1941, אולץ לוותר על כיסאו לטובת בנו.
הוא מכונה לעיתים "רזא שאה הגדול" (رضا شاه بزرگ), תואר שנועד לפאר את חשיבותו ומורשתו ההיסטוריים.
ב־1925 הכריז על עצמו שאה.
הוא קידם תהליך מודרניזציה בארצו, ופעל לחיזוק הלאומיות האיראנית.
בתקופת שלטונו התבצעו רפורמות רבות, והתהדקו קשרי איראן עם שכנותיה.
פהלווי ריכז את השלטון בטהראן, הקים רשת חינוך ארצית, ייסד אוניברסיטה בטהראן, צמצם את סמכויות בתי הדין הדתיים לענייני ירושה ואישות ומיסד אותם בבתי הדין הממשלתיים, אסר על נשים להתכסות בצ'אדור, חוקק חוק המחייב גברים לחבוש כובעים אירופיים, לענוד עניבות וללבוש חליפות, וטיפח את הלאומיות האיראנית.
לאחר שנים בגולה נפטר רזא שאה פהלווי בשנת 1944 בדרום אפריקה, ונקבר בקהיר שבמצרים.
ב-1950 הוחזרו שרידי גופתו לאיראן ונקברו בטהראן.
זמן קצר לפני המהפכה האיראנית, ב-14 בינואר 1979, הועברו שרידיו חזרה למצרים.
בשנת 2016 נתגלתה כביכול גופתו החנוטה בעת שיפוץ במדרשה שהוקמה על חורבות המאוזוליאום שלו אחרי המהפכה האיראנית.
רזא שאה פהלווי נולד בשם רזא חָ'אן, (פרסית: رضاخان) בעיירה אלשאט בפרובינציית מאזנדראן, ב-13 במרץ 1878. אביו, הגנרל עבאס עלי ח'אן, נפטר טרם לידתו.
אמו, נוש-אפרין, עברה עם בנה ומשפחתה לטהראן, בירת פרס הקאג'ארית.
מבחינה דתית המשפחה השתייכה לזרם השיעי העיקרי באירן בשם התריסריים, אך הדת לא שיחקה תפקיד מרכזי בחיי היומיום של רזא והקרובים אליו.
רזא התגייס לבריגדת הקוזאקים הפרסית (שם היחידה נבע מניסיון חיקוי של מערך הקוזאקים הצבאי של האימפריה הרוסית, הגם שחייליה לא היו קוזאקים).
יועצים צבאיים רוסים אימנו את היחידה, ושימשו בה בתפקידי פיקוד.
הבריגדה, שהוקמה בהוראתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, הייתה היעילה והמפותחת ביותר בצבא האיראני.
הבריגדה הוצבה לאימונים בתבריז, הורכבה מחיל פרשים, והופעלה רק במבצעים צבאיים מיוחדים.
הקמת בריגדת הקוזאקים הייתה חלק מתהליך גדול יותר שבמסגרתו, בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, העסיקה ממשלת פרס יועצים צבאיים אירופיים שונים להכשרת יחידות של צבא השושלת הקאג'ארית השלטת.
זמן קצר לפני שהובאו הרוסים לאמן את בריגדת הקוזאקים החדשה, שנבנתה לפי מודל רוסי, הועסקו קצינים אוסטרים להכשרת חיילי חיל רגלים ויחידות ארטילריה, במה שהתברר כמיזם קצר מועד ולא מוצלח.
בשנת 1903 הפך רזא ח'אן לשומר הראש של שגריר הולנד בפרס.
במהלך המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה שב רזא לבריגדה הקוזאקית, לנוכח פלישת האימפריה העות'מאנית לאזור ימת אורמיה.
עד שנת 1915 השיג מוניטין של חייל אמיץ, ונבחר פעמים רבות על ידי מפקדיו הבכירים ללוות אותם במסעות צבאיים.
המוניטין הצבאי והאינטליגנציה המקצועית שלו שירתו אותו היטב, ועד מהרה הפך לשם מוכר בערים מרכזיות באיראן, ובפרט בטהראן.
עד סיום מלחמת העולם הראשונה התקדם לדרגת בריגדיר גנרל.
שנה לאחר מכן נפטרה אשתו הראשונה, מרים סודאכוהי.
ב-1916 התחתן עם תאג' אלמלוכ, בתו הבכורה של טיימור ח'אן, מייג'ור גנרל בצבא האיראני שמשפחתו הגיעה לאיראן מהקווקז (משפחות איראניות רבות עזבו את הקווקז והיגרו לאיראן לאחר 1828, עקב מלחמות רוסיה–פרס).
לתאג' אלמלוכ ולרזא ח'אן נולדו ארבעה ילדים.
מעמדה הבינלאומי של פרס הלך ונחלש עוד מתחילת המאה ה-19, לנוכח חיזוק ההשפעה הבריטית והרוסית על המדינה.
פרס הפכה לכלי במאבק הכוחות הגאופוליטי הממושך בין בריטניה ורוסיה, שנודע בכינוי "המשחק הגדול".
המהפכה החוקתית בפרס השפיעה על דעותיו של רזא ח'אן ועל ראייתו את העולם הפוליטי, והוא האשים את המערכת הרב-מפלגתית של המג'לס (הפרלמנט), ששרר בו אי-סדר, בתככים וקושי בהעברת חקיקות וקידום המדינה.
רזא ח'אן פיתח אידאולוגיה לאומנית בצעירותו, מנעוריו גינה את מצבם הבזוי של המדינה הפרסית והצבא, וגיבש תפיסה פוליטית לאומנית שדגלה בחיזוק השפעתו וסמכותו של השלטון המרכזי.
כחייל הוא השתתף במבצעים רבים, וביקר את העובדה שכמעט כל המבצעים נערכו בפיקודם של קצינים זרים, לרוב רוסים, ולא בפיקוד הפרסים.
אחרי המהפכה הרוסית התחלק פיקוד הבריגדה בין הקצינים הרוסיים, שחלקם צידדו בצבא האדום וחלקם בצבא הלבן.
לבסוף יצאו הקצינים הרוסיים מהפיקוד על הבריגדה ובמקומם מונה רזא ח'אן למפקד היחידה.
ב-1917 פרצה בצורת ורעב כבד ששרר ברחבי פרס הוביל למותם של לפחות 2,000,000 בני אדם, וגל נוסף של כולרה התפרץ ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נפילת האימפריה הרוסית למלחמת האזרחים ברוסיה אפשרה לבריטים להביא לחתימת ההסכם האנגלו-איראני בשנת 1919, שהעביר את כל זכויות הנפט האיראניות לחברת הנפט האנגלו-פרסית.
המהלך הפך את הממלכה הפרסית למדינת חסות של האימפריה הבריטית.
רזא ח'אן תכנן ביחד עם מקורבים לו וגורמי אופוזיציה שונים הפיכה נגד השושלת הקאג'ארית ונגד הממשלה הפרלמנטרית עוד מתחילת שנת 1921. בין המעורבים בתוכנית ההפיכה היה סייד זיא א-דין, עיתונאי רפורמיסטי צעיר, שאהד את השקפותיו הסוציאליסטיות של אלכסנדר קרנסקי.
כהכנה להפיכה היה על רזא ח'אן לבצע תיאום עם נציגי האינטרסים הבריטיים בפרס וניתנה לו הבטחה מאדמונד איירונסייד, קצין בריטי בכיר בפרס שהיה זה שמינה את רזא ח'אן למפקד הבריגדה בזמן קריסתה של האימפריה הרוסית, שבריטניה לא תתערב לנוכח ניסיון הפיכה של הבריגדה נגד הממשלה הפרסית הקיימת.
בפאתי טהראן טען רזא ח'אן בפני נציגי הפרלמנט, השאה והכוחות הבריטיים בעיר כי כוחות בריגדת הקוזאקים מתכוונים להקים ממשלה חזקה בטהראן כדי למנוע כל אפשרות של מתקפה בולשביקית מהגבול הצפוני בידי ברית המועצות, דבר שהכוחות הבריטיים באיראן ראו כאיום מסוכן.
רזא ח'אן נשבע בנאמנותו לאחמד שאה קאג'אר אך האשים את האליטה השלטת בהרס המדינה.
לכידת טהראן בידי כוחותיו של רזא, שהושגה ב-21 בפברואר, התרחשה כמעט ללא שפיכות דמים.
התכנסויות פוליטיות בטהראן נאסרו, פעילותם של עיתונים שונים הופסקה, ומשרדי הממשלה נסגרו לצורך ארגון מחודש.
כמו כן, מונה ח'אן למשרת שר המלחמה בממשלת א-דין.
הפרלמנט החדש של א-דין הורכב ברובו מאנשי צבא ממושמעים שתמכו בח'אן.
התוכנית כללה גם הצעה לבטל את האמנה האנגלו-פרסית משנת 1919, ולחתום על חוזה ידידות פרסי-סובייטי.
התפקיד שמילאו רזא ח'אן וזיא א-דין בשלב התכנון של ההפיכה נותר לא ברור.
בשנים מאוחרות יותר ניסה כל אחד מהם לקבל את הקרדיט המלא כמארגן וכמנהיג הראשי של ההפיכה; אך למעשה נראה כי שניהם מילאו תפקידים חשובים.
שניהם היו מודאגים מגורל המדינה, וזיא א-דין בפרט הגיש הצעות שונות לטיפול ב"איום הבולשביקי" בפני הפרלמנט שקדם להפיכה.
סביר גם שממשלת הודו הבריטית עודדה את ההפיכה ואת הקמתה של ממשלה לאומית מתונה בטהראן, ככל שהדבר היה סביר יותר בהשקפותיה של ממשלת המשנה למלך הודו.
פקידים רבים בראג' הבריטי פעלו נגד ההסכם האנגלו-פרסי משנת 1919, וטענו כי זה פגע ברגשות לאומניים בתוך השושלת הקאג'ארית, ובאינטרסים בריטיים ארוכי טווח בכל האזור של איראן רבתי.
משטרו החדש של רזא ח'אן הפיל במהרה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הפרסית: מדינת חסות של רוסיה הסובייטית שדגלה בבולשביזם, שלטה במחוז גילאן לחופי הים הכספי והייתה מעורבת במלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר מכן הנהיג רזא ח'אן מערכה צבאית נגד גרילה של בדלנים קומוניסטים באזור היערות המעורבים הכספיים-הירכאניים שהייתה למלחמת התשה.
לאחר העלייה לשלטון, אחת מהפעולות הראשונות של הממשלה החדשה הייתה לגשר עם רוסיה הסובייטית ולהביא לחתימת הסכם ידידות בין מוסקבה וטהראן.
כשר המלחמה ומפקד הצבא הראשי, ניסה רזא ח'אן לכונן בכוח סדר וביטחון במדינה על ידי דיכוי כמה מרידות קשות נגד השלטון המרכזי באזורים שונים באיראן, במיוחד באזורים השבטיים בפריפריה.
בזמן ההפיכה של רזא ח'אן היה ח'זעל בן ג'אבר ח'אן , שייח ערבי, למנהיגה בפועל של ח'וזסתאן, אזור בדרום-מערב איראן, בסמוך לגבול ממלכת עיראק המנדטורית שיש בו נטיות בדלניות חזקות עד עצם היום הזה.
השייח נתמך בידי האימפריה הבריטית שבחשה בפוליטיקה הפנימית האירנית במטרה לבסס את השפעתה במדינה.
ח'זעל החל לארגן מיליציה עצמאית לקראת מרידה אפשרית נגד רזא ח'אן זמן קצר לאחר שהאחרון עלה לשלטון.
לפיכך, בנוסף ליצירת קשרים הדוקים עם כמה מחברי האופוזיציה בפרלמנט, שהתנגדו לקריאות הממשלה החדשה למודרניזציה ותיעוש, ח'זעל כרת גם ברית עם כמה ראשי שבטים מקומיים חזקים והקים קואליציה שבטית שהגדילה את השפעתו האזורית.
ח'זעל פעל להראות כשומר הלגיטימי של האסלאם והחוקה, שעל פיו שניהם נרמסו על ידי רזא ח'אן.
למחוז ח'וזסתאן חשיבות אדירה לממשל הפרסי.
זהו המחוז היחיד בפרס הממוקם ממערב להרי הזגרוס באזור הסהר הפורה, הוא מקור לגידולים חקלאיים פוריים ולמרבצי הנפט של הארץ, שהוביל להיותו גם אינטרס בריטי בנוסף לפרסי.
נטיותיו הבדלניות של ח'זעל היו יכולות לשמש השראה לאנשים חזקים נוספים בפריפריה האירנית להתנתק מהשלטון המרכזי או להחליש אותו במטרה להשיג אוטונומיה לעצמם.
רזא ח'אן ידע היטב כי נטיותיו להתנתקות מהווים מכשול מרכזי בתוכניתו השאפתנית ליצירת מדינה מאוחדת תחת שלטון מרכזי חזק.
בתגובה הורה לפקידים בטהראן להתחיל במשפט לגבי תשלום המס של ח'זעל ואנשיו ועל עבירות מכס של האחרון.
לאחר שהסדיר כוחות בלורסתאן כדי למנוע את התפשטות הבדלנות הערבית לעבר האוכלוסייה הלורית, רזא ח'אן לא רצה לבצע פעולה צבאית נגד ח'זעל משתי סיבות עיקריות; ראשית, צבאו עדיין לא היה מוכן למבצע כה גדול; ושנית, הוא לא היה בטוח בתגובותיהם של הבריטים במהלך כזה.
באביב 1924 עזב סר פרסי לוריין, שגריר בריטניה, את טהראן לחופשה ארוכה כדי להתחתן.
לוריין ידע שבהתחשב באופיו של רזא ובתנאים בפרס, במוקדם או במאוחר רזא ח'אן יתחיל בפעולות צבאיות כדי להכניע את ח'זעל.
בפגישה שהתקיימה ב-28 ביולי 1924 בוועדת ההגנה הקיסרית של האימפריה הבריטית, הדגיש את החשש מפני פריצת מאבק בח'וזסתאן.
ב-4 בנובמבר 1924 עזב רזא ח'אן את טהראן לאספהאן ומינה את שר האוצר, מוחמד עלי פורוע'י, לראש הממשלה בפועל.
פרסי נשלח לגשר בפרס ובדרכו פגש באחמד שאה קאג'אר בצרפת.
תוכניתו הייתה לארגן פגישה בין ח'זעל לרזא ח'אן כדי למצוא פתרון להצלת המצב ללא שפיכות דמים.
בינתיים, עיתונאים רבים בעולם הערבי (בבגדאד, דמשק וקהיר) הביעו תמיכה בח'זעל ובמאבקו לעצמאות ערבית.
רזא ח'אן היה נתון ללחץ הפרלמנט לפעול נגד השייח' ח'זעל, שהיה בקשר חשאי עם כמה גורמי אופוזיציה בולטים שם; אלה האמינו שניצחון של רזא ח'אן בח'וזסתאן יהפוך אותו לדיקטטור בלתי ניתן לעצירה, וכתוצאה מכך יביא לשחיקת כוחם החברתי והפוליטי האישי.
ח'זעל פעל להשתמש בקשרים עם מנהיגים דתיים נגד רזא וגלשו דיווחים על מעבר נשק לתוך ח'וזסתאן.
רזא ח'אן התקדם לשיראז, שם התקבל על ידי קהל רב ומספר אישים דתיים.
בכל פעם שהבריטים דחקו לתוכנית לתווך בין הצדדים, רזא ח'אן התעקש שח'זעל ישלח לו מכתב כניעה ויפרק את המיליציה שלו, תנאים שלא היו מקובלים על השייח'.