tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתניידות החופשית של שחקנים ושחקניות ממוצא סיני בין היבשת, הונג קונג וטייוואן הקלה על הפקות משותפות והפכה את הקופרודוקציה למנגנון מרכזי בקולנוע הסיני בן זמננו.
רבים מהסרטים הללו כללו גם שחקנים מדרום קוריאה או יפן, במטרה למשוך קהלים רחבים ממזרח אסיה.
שחקנים שמקורם בסין היבשתית, כמו הו ג'ון, ג'אנג זוג, טאנג ווי וג'ואו סון, אף קיבלו תושבות בהונג קונג במסגרת תוכניות הגירה של כישרונות מועדפים, והשתלבו בהפקות רבות של תעשיית הקולנוע המקומית.
חברות סרטים עצמאיות בולטות (שאינן בבעלות המדינה).
האחים Huayi היא חברת הבידור העצמאית (כלומר שאינה בבעלות המדינה) החזקה ביותר של סין.
האחים Huayi שבסיסה בבייג'ינג היא חברה מגוונת העוסקת בהפקת קולנוע וטלוויזיה, הפצה, תערוכות תיאטרון, כמו גם ניהול כישרונות.
סרטים בולטים כוללים את קונג פו Hustle מ -2004; ו-Aftershock מ-2010, שקיבל דירוג של 91% ב-Rotten Tomatoes.
Beijing Enlight Media מתמקד בז'אנרים של אקשן ורומנטיקה.
אנלייט ממקמת בדרך כלל כמה סרטים ב-20 הרווחים המובילים של סין.
אנלייט היא גם שחקן מרכזי בעסקי ההפקה וההפצה של סדרות טלוויזיה בסין.
תחת הנהגתו של המנכ"ל שלה וואנג צ'אנגטיאן, החברה הנסחרת בבייג'ינג, השיגה שווי שוק של כמעט מיליארד דולר.
קולסברג היא עיירה במזרח פרובינציית הכף הצפוני אשר בדרום אפריקה.
קולסברג נוסדה בשנת 1830 על דרך שבה עברו מטיילים וסוחרים רבים.
היא נקראה בשם "טוברברג" על שם גבעה הנמצאת בסמוך אליה.
לאחר מכן שונה שמה לקולסברג על שמו של מושל הכף הצפוני דאז, סר גלבריית' לורי קול .
בשנת 1840 הוכרז היישוב כעיירה, והיא הייתה לאחת הערים הראשונות במושבת הכף.
מאז שנוסדה נבנו בעיירה כמה כנסיות.
בשנת 1861 נוסד בנק קולסברג , אשר נרכש לאחר כשנתיים על ידי בנק סטנדרד הבריטי.
בעת מלחמת הבורים השנייה נודע כי המקום שימש בעבר כמקום מפגש לציידים ולכורי יהלומים.
קולסברג ממוקמת במרכז דרום אפריקה.
היא מרוחקת כ־25 קילומטרים מנהר אורנג', המהווה את גבולה המזרחי של פרובינציית הכף הצפוני עם פרובינציית המדינה החופשית.
כמו כן, הגבול עם הכף המזרחי עובר כ־35 קילומטרים מהעיירה.
היא נמצאת כ־200 קילומטרים מדרום־מערב לעיר בלומפונטיין וכ־220 קילומטרים מהגבול עם לסוטו.
59% מתושבי העיירה הם דוברי שפת הקוסה ו־33% מדברים אפריקאנס.
כבשים מהוות גידול נרחב באזור.
כבשי המרינו המגודלות באזור נחשבות למובחרות.
גם סוסים מגודלים באזור העיירה ומשמשים למרוצי סוסים.
בנוסף, בעיירה קיימים מספר שירותים לתושבים ולמבקרים, כמו מקומות לינה, מסעדות וחנויות קמעונאיות.
העיירה ידועה בסגנונות האדריכלות הקיימים בה.
קיימים בה גם כ־70 אתרי מורשת לאומיים.
באזור העיירה קיימות כמה שמורות טבע.
העיירה מחוברת לרשת הכבישים הלאומית של דרום אפריקה.
הוא מחבר בין קייפטאון במערב לבין בלומפונטיין, יוהנסבורג ופרטוריה בצפון־מזרח.
קולנוע רוסי הוא שם כולל לתוצרי תעשיית הקולנוע ברוסיה, שיצרה מאות סרטים במגוון ז'אנרים גם בתקופת ברית המועצות.
רבים מהם זכו להערכה ברחבי העולם.
מאז תחילת המאה ה-21 נחשב הענף לאחד המפותחים והמוכרים בעולם, כשתעשיית הסרטים מפיקה מאות סרטים בשנה.
רוסיה מארחת את פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה הנחשב לאחד המוערכים ונערך מאז 1935. פרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע מכונים בשם פרס ניקה.
ב1936 עד הווה יוצאים סרטים וסדרות סובייטיות ורוסיות שהם מבוססים על ספרים, סרטים וסדרות ממדינות שלא מברית המועצות ורוסיה.
הקולנוע הרוסי החל את דרכו עוד בתקופת האימפריה הרוסית והובא על ידי האחים לומייר שהציגו את סרטיהם במוסקבה ובסנקט פטרבורג במאי 1896 ובאותו החודש הצלם של האחים לומייר, קמיל סרף צילם את הסרט הראשון שנעשה ברוסיה ולמעשה תיעד את טקס ההכתרה של ניקולאי השני בקרמלין.
הסרט העלילתי הראשון היה "סטנקה ראזין" שהופק על ידי אלכסנדר דרנקוב ובוים על ידי ולדימיר רומשקוב.
הקולנוע באימפריה התפתח במהירות בשנים 1907–1920 ויצר תשתית צילום והשכרה משמעותית.
מתוך יותר מ-2,700 סרטים עלילתיים שצולמו ברוסיה לפני 1920, כ-300 סרטים שרדו (ככלל, רק חלקית) בארכיוני סרטים רוסיים וזרים.
הקרנת הסרטים הראשונה ברוסיה התקיימה ב-4 במאי (16) 1896 בסנקט פטרבורג בגן השעשועים הקייצי "אקווריום".
משנת 1900 עד 1918, הקולנוע הרוסי התפתח במהירות, היה נפוץ מאוד ופופולרי בסנקט פטרבורג, מוסקבה, קייב, אודסה, ניז'ני נובגורוד, באקו, טיפליס, יקטרינבורג; גם הקולנוע הזר היה פופולרי מאוד.
מ-1906 עד 1920 נודע אלכסנדר חנז'ונקוב כיזם, מארגן תעשיית הקולנוע, מפיק, במאי, תסריטאי ומחלוצי הקולנוע הרוסי.
זיכרונותיו התפרסמו בחלקם בספר "השנים הראשונות של הקולנוע הרוסי".
לחנז'ונקוב חלק רב מההישגים החשובים ביותר בפיתוח הקולנוע הרוסי.
בשנת 1911, הסרט הראשון ברוסיה באורך מלא "הגנת סבסטופול", בבימויו המשותף של חנז'ונקוב וגונצ'רוב, יצא לאקרנים.
בשנת 1912 הוציאה החברה את הקריקטורה הראשונה בעולם שצולמה בטכניקה של אנימציה "לוקאנידה היפה, או מלחמת הברבל עם חיפושיות אייל" בבימויו של ולדיסלב סטרביץ'.
החברה של חנז'ונקוב הפכה למובילת הפקת הסרטים הרוסית, ואסילי גונצ'רוב, אלכסנדרה גונצ'רובה, אנדריי גרמוב, פיוטר שרדינין ואיוואן מוזז'וחין עבדו עם חנז'ונקוב.
בתחילת 1912, לחברת המניות "חנז'ונקוב ושות'" היה הון מורשה של 500 אלף רובל רוסי, סכום גדול לאותם ימים.
בסנקט פטרבורג, מפברואר 1910 עד 1912, יצא לאור כתב העת הרוסי "קינמטוגרף" (Синематографъ), המוקדש לקולנוע.
באביב 1917, חנז'ונקוב, יחד עם רוב עובדי החברה שלו, נסע לחצי האי קרים לארגן הפקות סרטים מן המניין ביאלטה.
בתחילת המאה ה-20 נודע השחקן איוואן מוזז'וחין כאחד משחקני הקולנוע הידועים והראשונים ברוסיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה החלו ליצור סרטים לאומניים שיצאו נגד גרמניה, כאשר רק בשנת 1916 הופקו 499 סרטים, כמות כפולה הרבה יותר ממה שהופק בשלוש השנים הקודמות גם יחד.
המהפכה הרוסית הביאה לשינוי משמעותי יותר והחלו ליצור סרטים בעלי רטוריקה סוציאליסטית שיצאו נגד שלטון הצאר.
הסרט המשמעותי האחרון באותה תקופה היה הסרט האב סרגיי שנוצר בשנת 1917 והיה הראשון לצאת בתקופה הסובייטית, לאחר הקמת רוסיה הסובייטית.
אף שרוסית הייתה השפה הדומיננטית בתעשיית הקולנוע הסובייטית, הקולנוע בברית המועצות הורכב מסרטים שהופקו בארמניה הסובייטית, גאורגיה, אוקראינה הסובייטית ובהיקף קטן יותר גם בליטא הסובייטית, בלארוס הסובייטית ומולדובה הסובייטית.
כל הסרטים שהופקו בשנים 1920–1987 היו כפופים לצנזורה ממשלתית וחרף הישגים משמעותיים בתחום הקולנוע והערכה רבה לפועליהם של הבמאים הסובייטים, כמו סרגיי אייזנשטיין וסרגיי בונדרצ'וק, הייתה קיימת מתיחות רבה בין היוצרים לבכירי המדינה והבמאים נדרשו לתמרן בין יצירתיות עצמאית לצנזורה ממשלתית צמודה.
בשנים הראשונות של ברית המועצות, מרבית הסרטים שהופקו היו סרטים בעלי אופי פוליטי וחברתי והסרט החשוב ביותר שנעשה באותה עת היה "אוניית הקרב פוטיומקין" בבימויו של אייזנשטיין ולא רק בשל תיאור האירועים שהובילו למהפכת 1905 אלא השימוש בטכניקת הצילום החדשנית והשימוש ב"קפיצה בחיתוך" ליצירת סיום פוליטי.
סרטים ידועים אחרים היו "האם" (1926) מאת וסבולוד פודובקין ו"איש עם מצלמת סרט" (1929) מאת דז'יגה ורטוב.
ברם, עם עליית סטלין לשלטון, הריאליזם הסוציאליסטי היה למדיניות ממשלתית והשתלטה גם על כל תחום התרבות במדינה והקולנוע הסובייטי היה נתון לשליטת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אחד הסרטים הפופולריים באותה תקופה היה "הקרקס" משנת 1930.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופקו סרטים רבים על דמויות היסטוריות ונודעו בעיקר הסרטים "אלכסנדר נבסקי" וטרילוגיית הסרטים "איוואן האיום" מאת סרגיי אייזנשטיין.
בשנות ה-50 וה-60 הופקו סרטים בעלי תקציב ענק שזכו גם להכרה בינלאומית כמו "הבלדה לחייל" שזכה בפרס באפט"א לקולנוע בתור הסרט הטוב ביותר והסרט "מלחמה ושלום" שבוים על ידי סרגיי בונדרצ'וק וזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל-1968.
בשנות ה-70 הקולנוע הסובייטי ניסה את מזלו בז'אנרים חדשים ובין השאר הופק סרט המדע בדיוני "סולאריס" והתעשייה התפתחה מאוד.
בשנת 1981 הסרט מוסקבה אינה מאמינה בדמעות זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בתקופת הפרסטרויקה והגלאסנוסט באמצע שנות 1980 הקולנוע הסובייטי החל בהפקת סרטים בנושאים שהיו מצונזרים בעבר כמו סרטים על סמים ומיניות.
הקולנוע הרוסי שלאחר נפילת ברית המועצות היה לנועז יותר ובשנות ה-90, בהיעדר צנזורה ממשלתית הופקו סרטי קולנוע רבים שביקרו את השלטון הסובייטי כשאחד המוצלחים שבהם היה "שמש בוגדנית"
בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב משנת 1994 וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
סרט ברוח דומה הופק גם על מלחמת העולם השנייה, כשהסרט "גנב" משנת 1997 גולל את קורותיה של אם לתינוק המחפשת תמיכה גברית למשק הבית ומוצאת פושע במדי צבא, הסרט גרף 6 פרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע והיה מועמד לאוסקר וזכה בפרס מיוחד במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה.
סרטי קומדיות ופארודיות רבים נעשו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ואף שהמימון הממשלתי לקולנוע הלך וקטן התעוזה הלכה וגדלה ונוצרו סרטים עצמאיים רבים.
לאחר עליית פוטין לשלטון ברוסיה בשנת 2000 גדלה מעורבות המדינה בהפקות סרטים ומימון רב החל לזרום לתעשייה, תחילה באמצעות משרד התרבות של רוסיה ולאחר מכן באמצעות הסוכנות הפדרלית לקולנוע (שהפכה לקרן הקולנוע הרוסי) שהחלה לממן סרטי קולנוע רבים.
תחילת המאה ה-21 התאפיינה בהפקת שוברי קופות רוסיים רבים כמו סרט הערפדים "משמר הלילה" שבוים על ידי טימור בקממבטוב, הסרט זכה גם לסרט המשך, "משמר היום", שהצליח יפה בקופות.
כאשר "משמר לילה" שנרכש בזמנו להפצה ב-50 מדינות, תפס את המקום הרביעי בטבלת שוברי הקופות בגרמניה בשנת 2004.
מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, הרפובליקות השונות ברוסיה יצרו קולנוע לאומי משלהן.
כך למשל, צולמו סרטים בטטארית, יאקוטית ובשפות נוספות.
לסרטים הללו יש הפצה מקומית יותר, אבל באזורים מסוימים הם לוקחים עד 20% מזמן ההפצה ומקדימים את שוברי הקופות הזרים בפופולריות בבתי הקולנוע המקומיים.
הגדלת המימון לא הפחיתה מהביקורת שסרטי הקולנוע הפגינו כנגד השלטון הסובייטי או השלטון הרוסי וכך הופקו סרטים שזכו להוקרה רבה, כמו "המגונדרים", "השיבה" מאת אנדריי זוויאגינצב, שזכה בפרס אריה הזהב וביים גם את סרט הביקורת "לוויתן", שזכה בפרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע ובפרס גלובוס הזהב.
באותה תקופה אולפני הקולנוע התמקדו גם בהפקת סרטי מלחמה בתקציבי עתק כ"T-34", "להציל את לנינגרד", "האחווה", "שמיים", "הגבול הבלקני" ואחרים.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה כלל ההפקות הוקפאו בחודש מרץ 2020 וחודשו תחת הגבלות רק באוגוסט 2020 והממשלה הפדרלית הזרימה סיוע של 3 מיליארד רובל רוסי (40 מיליון דולר) לתעשיית הקולנוע.
עם פתיחת בתי הקולנוע ברוסיה ביולי, החלה הקרנה של סרטים חדשים מקומיים כמו שוער הגלקסיה, כאשר חברות הקולנוע משווקות תוצרת מקומית וסרטים שיציאתם תוכננה במהלך 2020, כמו סטרלצוב, דוקטור ליזה, אש, גוד ביי, אמריקה, צוערי פודולסק, מפתח הזמן ומחליקיים של כסף.
מגמה זו נמשכה גם בשנת 2021 עם קידום הפקות מקומיות כמו הבוגאטיר האחרון: שורש הרע והמשכו הבוגאטיר האחרון: שליח האופל, תבונת הכוכבים, דצמבר, אלוף העולם, דקל, סוסון גבנונון וצ'רנוביל.
בין הבמאים הרוסיים המובילים ברבע הראשון של המאה ה-21, אשר זכו בפרסי קולנוע לאומיים ובינלאומיים, ניתן לציין יוצרי קולנוע כמו:
עם זאת הקולנוע הרוסי לא חף מהשפעות פוליטיות ובעקבות משבר אוקראינה, בשנת 2015, המועצה העליונה של אוקראינה אסרה על הפצה והקרנה פומבית של סרטים רוסיים מסוגת מלחמה וצבא שנועדו לשווק ולמתג את כוחות הביטחון של הפדרציה הרוסית.
באותה שנה, ועדת הקולנוע הממלכתית של אוקראינה אסרה על הצגה של 162 סרטים וסדרות טלוויזיה רוסיים.
מ-2004 עד 2012, מספר מסכי הקולנוע ברוסיה גדל פי 3.6 ועלה על 3,000. במונחים של הכנסות מסחריות של יותר ממיליארד דולר בשנה, השוק הרוסי נמצא במקום הרביעי באירופה מאז 2009. חלקו של הקולנוע הרוסי ירד מ-22-29% (2000-2009) ותופס 13.8% (2012) משוק הסרטים במדינה.
למרות הגידול בהפקת הסרטים וקצב הבנייה המוביל של בתי קולנוע בעולם, כמות הצופים בבתי הקולנוע הלכה ופחתה (2011), או גדלה מעט (2012).
מצד אחד, הדבר נבע מניתוק דור הצופים בני ה-30 וה-40 בשל דומיננטיות של שוברי קופות ומצד שני, תחרות מול כלי תקשורת אחרים ועלייה בפופולריות של שירותי סטרימינג.
עם זאת, עלות הכרטיסים הממוצעת הייתה יקרה יחסית.
בשנים 2010–2020, חלקם של הסרטים המקומיים בהפצת הסרטים הרוסית גדל מ-14% ל-30%.
סרטים מוצגים ברוסיה על ידי 600 חברות, כולל 105 רשתות ו-495 בתי קולנוע עצמאיים.
חברות רשת כוללות 29 רשתות פדרליות (הפועלות במספר מחוזות פדרליים), 19 אזוריות (הפועלות במספר אזורים במחוז פדרלי אחד) ו-57 מקומיות (שפועלות באזור אחד בלבד).
לפי Nevafilm Research, נכון ל-1 ביולי 2016, היו 1,227 בתי קולנוע עם 4,067 מסכים ברוסיה.
לעשרת המפעילים הגדולים של רשתות בתי הקולנוע היו 346 בתי קולנוע עם 1,772 מסכים, שהם 43.6% מסך המסכים.
רשתות בתי הקולנוע במדינה כוללות את סינמה פארק ופורמולה קינו, סינמה סטאר, Karoprokat וקינומקס.
הצגת הסרטים הראשונה התקיימה ב ב-4 במאי (16) 1896 בסנקט פטרבורג בהיכל "אקווריום".
ב-2 באוקטובר (15) 1908, התקיימה ההקרנה הראשונה של הסרט "האדם החופשי הנמוך ביותר" בן שמונה דקות מתוצרת רוסיה.
הסרט בבימויו של ולדימיר רומשקוב (המבוסס על שיר העם הרוסי על סטנקה רזין "מאחורי האי אלמוט") פתח את עידן הקולנוע הרוסי.
ב-27 באוגוסט 1919 אימצה הממשלה (מועצת הקומיסרים העממיים של רוסיה הסובייטית) צו נוסף על הלאמה (באמצעות הפקעה חופשית) של יצירות קולנוע.
מאותו יום ואילך, כל המסחר, התעשייה ובתי הקולנוע ברוסיה עברו לתחום השיפוט הישיר של קומיסירון החינוך העממי.
על פי צו נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות מיום 1 באוקטובר 1980 "אודות חגים וימים בלתי נשכחים", הוחלט לציין את יום הקולנוע הרוסי.
בשנת 1980, נקרא "יום הקולנוע הסובייטי" אך בשנת 1988 הפך ל"יום הקולנוע".
במהלך שנות הפרסטרויקה החל היום להיקרא "יום הקולנוע הרוסי".
עד 2001 לא באמת היה יום לאומי, עד לרגע שבו שירות הקולנוע של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית החליט שהקולנוע הרוסי ראוי ליום חג משלו.
במאי 2002 הציע ראש איגוד הקולנוענים של רוסיה, ניקיטה מיכאלקוב, לחגוג את היום הזה ביום שישי האחרון של ספטמבר, כאשר מוענק פרס נשר הזהב של האקדמיה הלאומית למדעי ואמנויות הקולנוע של רוסיה.
עם זאת, יוזמה זו לא זכתה לתמיכת השלטונות והם החליטו להמשיך ולחגוג את יום הקולנוע הרוסי ב-27 באוגוסט.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (מאז 1935)
פסטיבל הקולנוע קינוטאבר, נערך בסוצ'י (מאז 1989)
קינושוק, נערך בעיר אנאפה (1992)
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מדינות אסיה והאוקיינוס השקט, נערך בולדיווסטוק (2003)
פנייה לאדם, פסטיבל קולנוע בינלאומי הנערך בסנקט פטרבורג (1989)
פסטיבל "מראה" על שם אנדריי טרקובסקי, שנערך באיוואנובו (2007)
חלון לאירופה, נערך בויבורג (1995)
קולנוע רמת גן הית בית קולנוע שפעל ברמת גן בשנים 1958–1970.
קולנוע רמת גן נפתח בשנת 1958 בכיכר דב גרונר, ברחוב רש"י 5 פינת רחוב ז'בוטינסקי, מול משטרת רמת גן.
בבית הקולנוע היו 920 מקומות ישיבה ומסך רחב, מותאם להקרנת סרטים שצולמו בשיטת סינמסקופ.
הקולנוע הציע גם הצגה יומית לנוער.
בניין קולנוע רמת גן היה שייך לקבלן צבי סבירסקי.
בשנת 1970 הבניין הועמד למכירה פומבית כדי לכסות את חובותיו של הקבלן שהסתכמו בקרוב לשני מיליון לירות ישראליות ובתוכם משכנתה לבנק קופת עם.
בשנת 1971, עיריית רמת גן, בעלת הקרקע עליה הוקם בית הקולנוע, רכשה את הבניין בתמורה לחצי מיליון לירות ישראליות.
העירייה תכננה לערוך באולם פעולות תרבות וחברה במסגרת עירונית ולהעלות מחזות, קונצרטים ומופעים שונים.
בין השנים 1985 – 1989 העירייה ניהלה משא ומתן עם מספר חברות קבלניות וקיבלה מספר הצעות לפיתוח אזור קולנוע רמת גן.
בשנת 1987 הציע ראובן וקסלמן, בעלי החברה "ראובן וקסלמן ושות' חברה קבלנית לבניין בע"מ", לבנות במקום בית דירות, מרכז מסחרי ושלושה בתי קולנוע בתפוסה כוללת של 550 מקומות.
בשנת 1997 נבנה "מגדל גרונר" בו שוכן כיום קונסרבטוריון רמת גן, המרכז העירוני למוזיקה על שם נעמי שמר.
קולנוע תיאטרון מוזיקה (בהונגרית: Film Színház Muzsika) היה שבועון תרבותי צבעוני בהונגריה שכלל תמונות רבות ויצא לאור מ-1957 עד 1990 (מועד חילופי המשטר בהונגריה).
בשנת 1996, הוא הופעל מחדש כירחון תחת השם "קולנוע תיאטרון מוזיקה וטלוויזיה", ולאחר מכן כ"קולנוע תיאטרון מוזיקה תרבות", אבל לא האריך ימים בצורה זו: שניהם חדלו להתקיים לאחר 6–7 גיליונות.
המגזין עדכן את קוראיו בעיקר על אירועי חיי התיאטרון, הקולנוע והמוזיקה ההונגריים, עם דיווחים על שחקנים, הצגות, דיווחים על צילומי הסרטות סרטים, חדשות, ביקורות תיאטרון ומאמרים על תולדות התיאטרון.
שנוסף לכך שפע של חומר מצולם.
בתחילת הדרך הובאו בעיקר חדשות קולנוע מחו"ל, בהמשך פתחו צוהר גם לחיי המוזיקה והתיאטרון המקומיים, עם יותר ויותר דיווחים מצולמים.
בעיתון פורסמו גם שירים וסיפורים קצרים, ובשנה הראשונה (1957) הופיעו בו גם מחזות.
היה בשבועון טור ביקורת חזק ומפורסם.
כתב העת התרבותי הדו-שבועי נועד להחליף את השבועון "תיאטרון וקולנוע" (Színház és Mozi), שפסק להופיע באוקטובר 1956, כדי לספק את דרישת הקהל, שהתעוררה בעקבות החלל שהותיר המגזין שלא הופיע עוד.
הגיליון הראשון של כתב העת החדש יצא לאור ב-17 במאי 1957, עם אור אביב על הכריכה: רקדנית צעירה ומקסימה שמתהלכת בחן על הדשא בין עצים ושיחים פורחים.
העורך הראשי הראשון שלה היה אישטוואן פייר (במקור פרידמן).
מערכת כתב העת פעלה בבניין של בית קפה ניו יורק (לשעבר, אך גם כיום), שהיה ידוע אז גם כבית העיתונות.
הגיליון הראשון הכיל חדשות, תצלומים ודיווחים על תיאטראות, הצגות, סרטים, קונצרטים ומופעי אופרה; שורות נלהבות נכתבו על הצגה "הגברת עם הקמליות" ועל השחקנית שגילמה אותה בהצגת התיאטרון.
גם ספר שנתון פורסם עם כתב העת מ-1971, העורך שלו היה ג'רג' שאש.
במשך זמן רב כתב העת הופיע בהדפסה בשני צבעים (גוון דיו צפלופוד שהוא דיו בצבע כהה או זוהר המשתחרר למים על ידי רוב מיני הסילוניות, בדרך כלל כמנגנון מילוט) אחר כך הופיע כתב העת בשחור-לבן.
יותר ממחצית מקוראיו (53%) הגיעו מהשכלה תיכונית וגבוהה.
למרות שהיה אחד המגזינים הפופולריים והנקראים ביותר באותה תקופה, שהופץ גם בחו"ל, הוצאתו התבררה כלא כדאית.
ההפסד כוסה מהכנסות של פרסומים רווחיים, במיוחד מכתב העת "הימורי ספורט" (Sportfogadás).
לאחר הסגירה ב-1990 הקימה מערכת העיתון את "הקרן לקולנוע תיאטרון מוזיקה" וניסתה לגייס את הכסף הדרוש להפעלה מחדש של כתב העת באירועים שונים.
בינואר 1996, העיתון הושק מחדש תחת הכותרת "קולנוע תיאטרון מוזיקה וטלוויזיה" עם רוב צוות העורכים הישן והמשיך את רוחו של כתב העת המקורי.
מגזין התמונות הצבעוני בן 56 העמודים יצא לאור מדי חודש, המחיר היה 139 HUF.
אולם כתב העת המתחדש יצא בשישה גיליונות בלבד, משום שהיחסים בין העורכים להנהלה הידרדרו במהירות עקב ההפסדים.
לעיתון היו כמה מדורים קבועים, למשל:
לאיוש לנקאי במקור ויינוורם (1958–1962)
קרן המוזיקה של תיאטרון הקולנוע הקימה את פרס גברת דרי בשנת 1994. הקרן העניקה פרס לארבע שחקניות וזמרת אופרה אחת, והחמש יכלו לבחור זוכה גבר.
בשנה הראשונה זה היה הבדרן גזה הופי.
מהלך הפרס שונה מאוחר יותר, ב-1999, למשל, רק שני אנשים קיבלו את הפרס.
לפי הרישומים, 58 אמניות קיבלו אותו מאז הקמתו.
סדרת הספרים "קולנוע תיאטרון מוזיקה"
שם המגזין לשעבר הוא שמו של סדרת הספרים בהוצאת סוכנות הידיעות ההונגרית, המנציחה את ענקי עולם האמנות ההונגרי.
העורכת שלו הייתה אווה קלטי.
הכרך הראשון יצא לאור ב-2007.
קולס בשפורד נולד בכפר קולד ספרינג שבמדינת ניו יורק.
הוא למד בסמינר גנסי ווסלין שבעיירה לימה שבניו יורק, שם הוא למד משפטים, וב-1842 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא שימש כתובע של מחוז ויין מ-1847 עד שב-1850 עבר לאושקוש שבוויסקונסין.
בשנים 1853–1856 כיהן בשפורד בסנאט של ויסקונסין מטעם המפלגה הוויגית כנציג מחוז ווינבאגו.
לאחר שהוויגים התפלגו על שאלת ביטול העבדות, היה בשפורד לאחר ממייסדי המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות של 1855 התמודד בשפורד על משרת מושל ויסקונסין מטעם המפלגה הרפובליקנית, בתחילה הוכרז על תבוסתו על ידי המושל המכהן, הדמוקרט ויליאם ברסטו, בהפרש של 157 קולות.
ברשפוד טען שהתוצאה הושגה בדרכי מרמה, ובהמשך התגלה שניצחונו של ברסטו הושג בזכות זיוף תוצאות ההצבעה שהתבססו על מצביעים לא קיימים מהאזור המיושב בדלילות של צפון המדינה, בנוסף לאי-סדרים נוספים כמו שתי ועדות בחירות נפרדות שטענו ללגיטימיות שלהן במחוז וופאקה.
כאשר התכנסו יחידות מיליציה יריבות בקפיטול מדינת ויסקונסין במדיסון, הושבע בשפורד בטקס צנוע באולם בית המשפט העליון של ויסקונסין שנוהל על ידי נשיא בית המשפט אדוארד ויטון ב-7 בינואר 1856.
באותו יום הושבע ברסטו בטקס פומבי מלא.
התובע הכללי של ויסקונסין פתח בהליכים בבית המשפט העליון של ויסקונסין להעביר את ברסטו מתפקידו.
ברסטו הכריז שהוא "לא יוותר על משרתו כל עוד הוא חי".
ב-24 במרץ קבע בית המשפט פה אחד שהמושל החוקי הוא בשפורד.
בהליכים אלו יוצג בשפורד על ידי אדוארד ג'ורג' ראיין, ששני עשורים לאחר מכן כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ויסקונסין.
ביום המחרת, כאשר העיר מדיסון הייתה הומת אדם, נכנס בשפורד אל הקפיטול עם החלטת בית המשפט בידו, בליווי השריף וקהל אוהדיו, והודיע למקארתור שהוא הגיע כדי לקבל את משרתו.
כאשר הוא הודיע שיעשה שימוש בכוח אם יהיה צורך בכך, עזבו מקארתור ואוהדיו את המקום במהירות.
על אף התנגדות ראשונית של הדמוקרטים באספה המדינתית, הכירו עד מהרה שני בתי בית המחוקקים של ויסקונסין בבשפורד כמושל החדש.
ב-1857 מינה בשפורד את האפרו-אמריקאי הראשון לתפקיד בממשל המדינה כאשר מינה את ויליאם נולנד כנוטריון.
הוא החליט שלא להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לתקופת כהונה שנייה כמושל, וסיים את כהונתו ב-4 בינואר 1858.
שבועות ספורים מאוחר יותר נפתחה חקירה בנוגע למעשי שוחד שבשפורד ואנשי ממשלו קיבלו מחברת הרכבות לקרוס ומילווקי בתמורה לאישור מענקי קרקעות גדולים.
בשפורד עצמו קיבל את הסכום הגבוה ביותר, 50,000 דולר במניות ו-15,000 במזומן.
חברי בית המחוקקים ושופטי בית המשפט העליון של ויסקונסין היו גם הם מעורבים בקבלת תשלומים שהגיעו ל-400,000 דולר בסך הכול.
כמעט כל עותקי דוח החקירה הסופי נלקחו ונשרפו על ידי הפוליטיקאים שהוזכרו בו, אך הזעם הציבורי התפשט על אף ההשתקה.
בשפורד הצליח לפדות במזומן את המניות שהוא קיבל לפני שחברת הרכבות הפסיקה את פעילותה כתוצאה מהחקירה, ונמלט מהמדינה.
בתחילה, ב-1862, הוא נסע לוושינגטון די.
סי., וב-1863 עזב לטריטוריית אריזונה, שבה היה אחיו, לוי, המודד הראשי של הטריטוריה החדשה.
הם ערכו מסע כרוך במאמצים אל קצה היבשת, מונו לתפקידי ממשל על ידי מושל הטריטוריה ג'ון נובל גודווין, והגיעו אליה בדצמבר אותה שנה.
אף על פי שהגיע לטריטוריית אריזונה כאזרח פרטי, עד מהרה מונה בשפורד כתובע הכללי הראשון שלה על ידי המושל גודווין, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1864–1866. תפקידו חייב אותו לנסוע ברחבי הטריטוריה, ולעבור לעיתים דרך שטחים שנחשבו ל"ארץ אינדיאנית עוינת", אך הוא ביצע את תפקידיו ללא שהתרחשה שום תקרית.
בשפורד גם היה עורך הדין הראשון שהתקבל בבתי המשפט של הטריטוריה, וקיבץ את חוקי הטריטוריה לכרך של 400 דפים בסיועו של שופט בית המשפט העליון שלה, ויליאם ט.
ב-1864 הוא נבחר כנשיא המועצה של הטריטוריה (הבית העליון של הטריטוריה), ובשנים 1867–1869 כיהן כנציג הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד אליו הוא נבחר כמועמד עצמאי, ולא מטעם מפלגתו לשעבר.
התפקיד הפוליטי האחרון בו כיהן בשפורד היה מזכיר המדינה של טריטוריית אריזונה על פי מינוי של הנשיא יוליסס ס.
גרנט ב-1869 ושוב ב-1873. לאחר שבירת הטריטוריה עברה לעיר פרסקוט, שם לבשפורד ולאחיו לוי הייתה חנות כלבו, התפטר בשפורד ב-1876 כדי להישאר קרוב לעסקיו.
בשפורד היה נשוי לפרנסס אדמס, ולשניים נולדו שבעה ילדים (מתוכם אחת שנפטרה בגיל 11).
חנות הכלבו שלו פעלה בפרסקוט עד שנות ה-40.
קולס בשפורד נפטר בפרסקוט ב-25 באפריל 1878. הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין ויו שבאוקלנד, קליפורניה.
קולנוע רון הוא מבנה קולנוע בצומת הרחובות החלוץ, סוקולוב ולונץ בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בית הקולנוע נבנה בשנת 1961 בתכנון האדריכל ד"ר ניסן מסלובטי ושילב אולם קולנוע לצד שלוש קומות מגורים, קומת מסחר וחניון תת-קרקעי.
חזית המבנה כוללת פסיפס של האמן עמנואל סלע.
הקולנוע נסגר וננטש בשנת 1991.
בית הקולנוע הוקם על ידי הקבלן החיפאי פסח ז"ק ובעלות של כמיליון לירה ישראלית.
מקור שם הקולנוע הוא בשם בנו של הקבלן, רון.
הקולנוע נבנה על מגרש בו עמדה תחנת דלק צבאית.
ב-26 באוקטובר 1961 נחנך הקולנוע בהקרנת הסרט "פורגי ובס", ובמעמד ראש העיר אבא חושי, כפי שנכתב בעיתון מעריב באותו היום:
תחילה, נהנה הקולנוע מהצלחה רבה בשל הטכנולוגיה החדישה בו והוצגו בו שורה של שוברי קופות.
ב-1964 נמנה בית הקולנוע, עם מספר בתי קולנוע אחרים בחיפה, אשר העלו מחירים והוצאו כנגדם צווים ממשלתיים להורדת מחיר הכרטיס.
שנות ה-70 וה-80 היוו את תחילת דעיכתו של הקולנוע, וב-1991 הוא נסגר, כאשר המופע האחרון בו היה "שמלת השבת של חנל'ה", ומאז הוא עומד סגור ונטוש.
תעשיית הקולנוע המצרית הממוקמת בעיקר באזור קהיר, שלעיתים מכונה הוליווד על הנילוס, הוליווד של המזרח התיכון או הוליווד של המזרח, משמשת כמרכז הפקות הקולנוע של העולם הערבי, ובה מופקים מדי שנה כשלושה רבעים מכל הסרטים בעולם הערבי.
הקולנוע המצרי נחשב לחלוץ בעולם הערבי.
סרטים מצריים מדוברים בדרך כלל בניב ערבי מצרי.
בשנת 1936 נערך פסטיבל הקולנוע המצרי הראשון בקהיר, ואחריו פסטיבל נוסף בשנת 1938. מאז 1952, נערך בקהיר מדי שנה "הפסטיבל של המרכז הקתולי המצרי לקולנוע"; שהוא פסטיבל הסרטים הוותיק ביותר במזרח התיכון.
בשנת 1976, התקיים לראשונה פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר, המוסמך על ידי ארגון FIAPF, שמתקיים מאז מדי שנה; בנוסף מתקיימים פסטיבלי סרטים רבים נוספים במצרים.
ההקרנות המוקדמות ביותר במצרים נערכו על ידי צוות של האחים לומייר, באמצעות סינמטוגרף ב-15 בנובמבר 1896, בבורסת טוסון באלכסנדריה, לאחר מכן, בקהיר ב-28 בנובמבר, פחות משנה לאחר ההקרנה הראשונה בפריז, ב-28 בדצמבר 1895. הצוות הגיע למצרים לאחר שהאחים לומייר החליטו לשלוח צלמים לערים ברחבי העולם.
תפקיד הצלמים היה לצלם חומרים חדשים ולהראות את הסרטים שלהם.
בית הקולנוע הראשון במצרים פתח את שעריו באלכסנדריה ב-1897. ב-1908 כבר פעלו 10 בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
סרטים אילמים צולמו במצרים החל מתחילת המאה ה-20. הסרט המצרי הראשון שיצא לאקרנים ב-20 ביוני 1907, היה סרט תיעודי קצר על ביקורו של הח'דיו (המשנה למלך) עבאס חלמי השני במכון מורסי אבול-עבאס באלכסנדריה.
ב-1911 חוקקו במצרים חוקים לארגון תעשיית הקולנוע.
ב-1917 הקים הבמאי מוחמד קארים באלכסנדריה חברת הפקות.
החברה הפיקה שני סרטים: "פרחים מתים" (1917) ו"כבוד הבדואי" (1918), שהוקרנו בעיר אלכסנדריה בתחילת 1918.
בשנת 1923 במאי הקולנוע מוחמד באיומי הפיק וביים את הסרט "ברסום מחפש עבודה", בכיכובו של בשארה וואקים.
בשנת 1925 הוקמה חברת ההפקות הגדולה הראשונה; "החברה המצרית למשחק וקולנוע", שהייתה שייכת לבנק מיסר, שהוקם בעקבות מהפכת 1919 על ידי טלעת חרב.
עד 1926 כבר פעלו במצרים 86 בתי קולנוע.
בשנת 1927 הפיקה עזיזה אמיר את "לילה", הסרט המצרי הראשון באורך מלא.
תעשיית הקולנוע של קהיר הפכה לכוח אזורי עם סופו של עידן הראינוע ובוא הקולנוע המדבר.
בין 1930 ל-1936, אולפנים קטנים שונים הפיקו לפחות 44 סרטים עלילתיים.
בשנת 1932 יצאו לאקרנים שני הסרטים המדברים הראשונים שהופקו במצרים, "בני האריסטוקרטים" בבימוי מוחמד קארים ובכיכובם של יוסף וואהבי ואמינה ריזק.
אחריו יצא לאקרנים הסרט המוזיקלי "שיר הלב", שהיה הסרט המוזיקלי הראשון שהופק במצרים ובמזרח התיכון.
סרט מוזיקלי שני הופק ב-1933; "הוורד הלבן", גם בבימויו של קארים, בהשתתפות הזמר המצרי הפופולרי מוחמד עבד אל-ווהב בהופעת הבכורה שלו בקולנוע.
ז'אנר הסרט המוזיקלי הפך ללהיט גדול במצרים במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, וזכה לתפוצה גבוהה בעולם הערבי.
בשנת 1935 הוקמו "אולפני מיסר", במימון התעשיין טלאאת חרב כחלק מקבוצת "בנק מיסר" שבבעלותו, במעין המקבילה המצרית לאולפנים הגדולים של הוליווד, הם הפכו את קהיר לבירה השלישית של תעשיית הקולנוע העולמית, אחרי הוליווד ובוליווד, אבל לפני "צ'ינצ'יטה" האיטלקית.
הסרטים שהופקו ב"אולפני מיסר" נשענו על התשתית הכלכלית של הבנק ועל הידע של "החברה המצרית למשחק וקולנוע".
מדיניות "אולפני מיסר" הייתה לשכור מומחים זרים בתחומי הקולנוע השונים ולמנות עוזר מצרי שיוכל ללמוד מהם.
עוד לפני שנפתחו שוגרה משלחת לימודית אל מחוץ למצרים.
אחדים נשלחו ללמוד בימוי בצרפת ואחדים לגרמניה ללמוד צילום.
מיום הקמתם של "אולפני מיסר" התרבו ההפקות, כשבסוף שנות השלושים הפיקה מצרים כ-20 סרטים בשנה.
הוקמו בתי הפקות נוספים ומשכורות העובדים והאמנים עלו לרמה הוליוודית.
אום כולתום שיחקה בהופעת הבכורה שלה בסרט ב-1936, שהייתה ההפקה הראשונה של "סטודיו מיסר", הסרט זכה להצלחה במצרים ובעולם הערבי.
צפייה בסרטים מוזיקליים הייתה פופולרית מאוד בקרב הקהל המצרי, כדי לצפות ולהאזין לזמרים האהובים, דוגמת: מוחמד עבד אל-והאב, אום כולתום בשנות ה-30, לילה מוראד, עבד אל-עזיז מחמוד, כרם מחמוד, נור אל-הודא ואחרים בשנות ה-40.
שנות ה-40, ה-50 ו-60 של המאה ה-20 נחשבות בדרך כלל לתור הזהב של הקולנוע המצרי.
בשנות ה-50, תעשיית הקולנוע של מצרים הייתה השלישית בגודלה בעולם.
בשנת 1940, הקים היזם והמתרגם אניס אביד את "סרטי אניס אביד", כחברה הראשונה להפקת כתוביות במצרים ובשאר המזרח התיכון, והביא למצרים מאות סרטים אמריקאיים ועולמיים.
מאוחר יותר הוא נכנס גם לעסקי הפצת הסרטים.
הקולנוע המצרי פרח בשנות ה-40, כאשר מספר הסרטים שהופקו גדל ל-16 סרטים בשנים 1944–45. עם כניסת השקעות לאחר מלחמת העולם השנייה לתעשיית הקולנוע, והתפתחות כוח קנייה גדול יותר של האזרחים.
ב-1949 כבר היו 244 בתי קולנוע וחמישה אולפנים גדולים.
לסרטים מצריים היה תפקיד חשוב בקישור חלקים שונים של העולם הערבי ובשיווק התרבות המצרית.
בשנת 1944 הוקם אולפן אל-אהרם במחוז גיזה בקהיר, שהפך לאחד מאולפני הפקת הקולנוע (ולאחר מכן הטלוויזיה) היוקרתיים במזרח התיכון, בשנת 1950, הפיק סטודיו מיסר את הסרט "באבא אריס", הסרט המצרי הראשון בצבע, בכיכובם של נעימה אקף, פואד שפיק, קמיליה ושוכרי סרחאן.
ב-1956 הופק הסרט "דלילה" בצבע, בכיכובם של עבד אל-חלים חאפז ושאדיה.
לאחר מכן, סרטים מצריים בצבע הופקו על בסיס מוגבל בשנות ה-50 וה-60, והחל משנות ה-70 הצבעים נפוצו ברוב הסרטים.
שינויים פוליטיים במצרים לאחר הפלת המלך פארוק ב-1952 השפיעו בתחילה מעט על הקולנוע המצרי.
עם זאת, הממשלה בראשותו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר חיפשה שליטה בתעשייה לאחר שפנתה לסוציאליזם בשנות ה-60. הקולנוע המצרי הגיב במהירות למהפכת יולי 1952, סרטים פוליטיים בהשפעה זרה החלו להיות מופקים עם סרטים שמדברים על פטריוטיות ולאומיות
חוסיין סדקי הפיק את הסרט "הלאה הקולוניאליזם" חודשים ספורים לאחר המהפכה, בתגובה להתלהבות הלאומית, במיוחד שהסרט עסק בטבעו של הקולוניאליזם ולא בעניין הפנימי הקשור לשחיתות של המפלגות שפעלו אז כפי שקרה לאחר מכן.
ב-1960 הולאמו "אולפני מיסר", ובמהרה גם אולפנים אחרים, כולל אל-אהרם, יחד עם חברות ההפצה.
רק "סטודיו נסביאן" נשאר בבעלות פרטית.
בשנת 1962 השתלט משרד התרבות וההכוונה הלאומית על כל הענף, מה שגרם לחוסר יעילות וירידה בייצור וביצוא הסרטים.
קרן הקולנוע הכללית הוקמה להפקת סרטים עלילתיים, מה שהוביל לירידה במספר הסרטים הממוצע מ-60 ל-40 סרטים בשנה, ועד 1966 ירד גם מספר בתי הקולנוע מ-354 ב-1954 ל-255 בתים.
עד 1966, כל תעשיית הקולנוע המצרית הולאמה.
במילותיו של אחמד רמזי, השחקן המוביל של התקופה, תעשיית הקולנוע "הלכה לכלבים".
ניתן לחלק את הסרטים המצריים שהופקו בשנות ה-60 לשלושה סוגים: סרטים העוסקים בנושא העוני, העלאת ערך העבודה ומשבחים את החברה הסוציאליסטית, כמו הסרט "ידיים רכות" בבימויו של מחמוד זולפיקר, סרטים שגינו מודלים אופורטוניסטיים ומחלות חברתיות כמו שוחד, ושחיתות, וסרטים שעסקו גם בנושאים של דמוקרטיה, פטריוטיות והתנגדות, כמו הסרט "הגשמים יבשים".
"היד הממשלתית הכבדה" שליוותה את הלאמת הקולנוע המצרי חנקה מגמות חדשניות ופגעה בדינמיות שלו.
עם זאת, רוב 60 הסרטים המצריים שמופיעים ברשימת 100 הסרטים המצריים הטובים ביותר בכל הזמנים הופקו במהלך תור הזהב.
בשנות ה-70, הסרטים המצריים שילבו איזון בין פוליטיקה ובידור.
סרטים כמו "היזהר מ-ZouZou" מ-1972 מאת חסן אל-אימאם, בכיכובה של סועאד חוסני ביקשו לאזן בין פוליטיקה למשיכת קהל.
זוזו שילב מוזיקה, מחול ואופנות עכשוויות לסיפור שאיזן את התסיסה בקמפוס עם מלודרמה משפחתית.
בשנות ה-70 המוקדמות הופקו סרטים המתארים את הסיבות מאחורי תבוסתה של מצרים במלחמת ששת הימים, במיוחד את העידן שבין התבוסה לניצחון במלחמת 1973. סרטים כמו "פיטפוטים על הנילוס" של חוסיין כמאל ב-1971, המבוסס על הספר באותו שם מ-1966 מאת נגיב מחפוז.
למעלה מ-20 סרטים חשובים נוספים תיארו את אותה סוגיה.
הגורמים המעורבים במשבר החברתי והאינטלקטואלי הזה טופלו גם בשלושה סרטים חשובים של יוסף שאהין.
ב"הבחירה " (1970) חוקר שאהין את מה שהוא מתאר כסכיזופרניה של האינטלקטואל הערבי העכשווי, המחויב מצד אחד לרעיונות רומנטיים של המהפכה והשינוי החברתי, ומצד שני קשור לשאיפות ומטרות אנוכיות אישיות, שרידים של מבנה קולוניאלי.
ב"אל־עספור" (הציפור), אשר לא אושר להקרנה על ידי הצנזורה עד לאחר מלחמת אוקטובר ב-1973. שאהין חוזר על טענתו כי התבוסה אכן הייתה פנימית, תוצר של הפגמים של החברה עצמה.
סרטים אחרים מתחו ביקורת על העידן הנאסריסטי.
באמצע 1971 נסגרה הקרן הכללית לקולנוע והוקם גוף ציבורי שכלל קולנוע, תיאטרון ומוזיקה.
הרשות הפסיקה את הפקת הסרטים, הסתפקה במימון המגזר הפרטי, ותפקידה של המדינה בקולנוע החל לרדת עד שסיימה לחלוטין את הפקתם.
רק שתי חברות נשארו בבעלות המדינה, האחת לאולפני צילום והשנייה להפצה ובתי קולנוע.
עם זאת, מספר הסרטים הממוצע שהופק נשאר 40 סרטים עד 1974, ואז הוא עלה ל-50 סרטים בשנה, ומספר בתי הקולנוע המשיך לרדת עד שהגיע ל-190 ב-1977.
סרטים בולטים משנות ה-70 כוללים; "שקיעה וזריחה", "האשמים", "אני רוצה פתרון", הבמי כדאי לירות?", "אלכסנדריה...מַדוּעַ?" - סרטו של יוסף שהאין שזכה בפרס בפסטיבל הסרטים בברלין.
סרטו של חסן רמזי מ-1975 "אל-רידה אל-עביאדה יצא לאקרנים בברית המועצות ב-1976, ומכר 61 מיליון כרטיסים במדינה.
זה הפך אותו לסרט הזר הרווחי ביותר של השנה ולסרט הזר השביעי הגבוה ביותר אי פעם בברית המועצות .
זה גם הפך אותו לסרט המצרי המרוויח ביותר בכל הזמנים, כאשר מכירות הכרטיסים הסובייטיות שלו עלו על מכירות הכרטיסים העולמיות של כל הסרטים המצריים האחרים, והשיגה הכנסות של למעלה מ-28,700,000 דולר ב-1975.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התדרדרה תעשיית הקולנוע המצרית; עם זאת, התעשייה ראתה הצלחות ענק בקופות.
גל חדש של במאים צעירים צץ שהצליחו להתגבר על מסורות ההפקה הרווחות וליצור קולנוע רציני.
הם כונו תנועת הנאו-ריאליזם או דור שנות השמונים.
מדור זה הקולנוענים הבולטים היו עאטף אל טייב, ח'ירי בשארה, מוחמד ח'אן, ראפאת אל-מיחי, עלי עבדלחאלק ואחרים.
כמו כן, צץ במהלך אותה תקופה דור חדש של כוכבי סרטים כגון: אחמד זכי, נור אל-שריף, עאדל אמאם, מחמוד עבד אל-עזיז, נבילה עביד, נאדיה אל גנדי, יוסרא, לילא עלווי, אלהאם שאהין ושריהאן.
בשנות ה-80 הפיק הקולנוע המצרי סרטים בולטים, כגון; "הבושה", "סיפור מצרי", "נהג האוטובוס", "הטווס", "התמים", "הצווארון והצמיד", "רגע של חולשה", "אשתו של איש חשוב" ו"בריחה".
ב-1984, גדל מספר הסרטים שהופקו ל-63 סרטים.
בשנות ה-90, לעומת זאת, ראו את עלייתם של מה שנקרא "סרטי קבלן".
השחקן חאלד אל סוי תיאר את אלה כסרטים "שאין בהם סיפור, אין משחק ואין איכות הפקה כלשהי...
סרטי נוסחאות בסיסיות שמטרתן להרוויח כסף מהיר".
גם מספר הסרטים שהופקו ירד: מכמעט 100 סרטים בשנה בשיא התעשייה לכעשרה ב-1995. זה נמשך עד קיץ 1997, אז הסרט "איסמעיליה הלוך ושוב" זכה להצלחה חסרת תקדים ורווחים גדולים עבור המפיקים, והפך את מוחמד פואד ואת מוחמד הנדי, אז שחקן די אלמוני לכוכבים.
לאור הצלחתו של הסרט, כמה סרטי קומדיה יצאו לאקרנים בשנים שאחריו.
עם תחילת המאה ה-21, הופיע דור חדש של כוכבי קולנוע, שהמפורסמים שבהם היו: מונה זכי, אחמד אל סקה, מננה שלבי, קארים עבד אל עזיז, הנד סברי, גאדה עאדל, אחמד עז, אחמד הלמי, יסמין עבדולעזיז, מוחמד אל-סאד, תאם נוסאד, הני רמזי, נלי קארים, בסמה ודליה אל בהרי.
הם כיכבו בסרטים רבים והצליחו להשיג הצלחה ותהילה תוך פרק זמן קצר במהלך אותה תקופה.
עם זאת רק כ-20 סרטים בשנה בממוצע הופקו בתקופה זו במצרים, ירידה של כ-50% לעומת תור הזהב של הקולנוע המצרי במאה ה-20.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט "זמן פנאי".
פרשנות חברתית על שקיעת הנוער המצרי, הסרט הופק בתקציב נמוך והיה לו ערכי הפקה נמוכים.
הנושא השנוי במחלוקת שלו, הנימה המינית בחברה המודרנית, נתפס כאישור לכך שהתעשייה מתחילה לקחת סיכונים.
באותה שנה גם יצא לאקרנים הסרט "בניין יעקוביאן" שביים מרואן חמד ועליו זכה בפרס הבמאי המבטיח בפסטיבל הסרטים טרייבקה, כוכב הסרט, השחקן הוותיק עאדל אמאם קיבל בפסטיבל ציון לשבח.
הסרט מבוסס על ספרו רב-המכר של הסופר המצרי עלאא אל-אסואני; שעלילו מתרחשת בבניין המפורסם - בניין יעקוביאן - שנבנה בעיר התחתית של קהיר בשנת 1937 כבניין יוקרה.
אתגר מרכזי העומד בפני חוקרים מצריים ובינלאומיים, סטודנטים וחובבי הקולנוע המצרי הוא המחסור במשאבים במונחים של יצירות שפורסמו, עותקים שמורים וזמינים של הסרטים עצמם, ופיתוח במצרים של מוסדות ממלכתיים ופרטיים המוקדשים ללימוד ושימור הסרט.
מרכז הסרטים הלאומי של מצרים, שמחזיק באופן תאורטי עותקים של כל הסרטים שנעשו לאחר 1961, הוא לפי חוקר סרטים מצרי אחד, "רחוק מלהיות ספרייה, מכיל ערימות של קופסאות שימורים חלודות המכילות עותקים גרועים".
ב-2005 רכש המיליארדר הסעודי אל-וליד בן טלאל, באמצעות "קבוצת המדיה רוטנה" שבבעלותו, שליש מסרטי ארכיון הסרטים המצרי, שכלל 4,000 סרטים, במטרה לשמר אותם ולהפיץ אותם בפורמט דיגיטלי; וב-2010 רכש איל התקשורת רופרט מרדוק כ-9% מהחברה של בן טלאל המחזיקה בסרטים תמורת 70 מיליון דולר.
בן טלאל הקים בעזרת ארכיון הסרטים שרכש את ערוץ הלוויין "רותאנא־סינמא", ערוץ המשדר סרטים ערביים, מצריים בעיקר.
בעקבות המהפכה במצרים ב-2011 ועליית האחים המוסלמים לשלטון נפגע תעשיית הקולנוע המצרית, ומספר ההפקות ירד בצורה משמעותית.
עם זאת חלה פריחה בהפקתם של סרטים תיעודיים שחלקם זכו להצלחה בין-לאומית.
במקביל הלו לפעול מספר בולט במיוחד בקרב יוצרי קולנוע עצמאי במצרים, שהבולט בהם הוא הבמאי אחמד עבדאללה א־סיד, שסרטו "פַרְש וּרַ'טַא" ("מכל הבא ליד"), הוקרן ב-2013 בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, לפני כן ביים שני סרטים עצמאיים נוספים - "הליופוליס" (2009) ו"מיקרופון" (2010) - שזכו גם להצלחה מסחרית רבה.
לאחר עלייתו של עבד אל-פתאח א-סיסי הופעלה צנזורה פוליטית והגבלות על חופש הביטוי, כך שתעשיית הקולנוע המצרית התמקדה בעיקר בהפקת דרמות וקומדיות בנאליות כמו בתקופת חוסני מובארכ.
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט "אל־ממר" (המעבר), שהיה ההפקה היקרה ביותר בתולדות הקולנוע המצרי.
עלילת הסרט עוסקת בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה ויוצאת נגד תיאור תוצאות המלחמה כתבוסה מצרית.
על פי הנרטיב שמנסה לנסח הבמאי והתסריטאי שריף ערפה, התבוסה המצרית במלחמה נבעה מכשל מוסדי ולא בגלל כישלון של הצבא או של העם.
הסרט זכה להצלחה מסחרית ובתוך שבועיים בלבד הניב הכנסות בהיקף של 30 מיליון לירות מצריות.
הקולנוע המצרי נחשב לאחת מהתעשיות הבודדות בעולם הערבי שנשים היו חלוצות שלו, בין אם במשחק, בשירה, בבימוי או אפילו ביצירת הפסקול.
הסרט "לילה" משנת 1927 היה הסרט העלילתי המצרי הראשון, שהופק על ידי ובכיכובו של עזיזה אמיר, מחלוצות תעשיית הקולנוע המצרית.
בהיגה חאפז שיחקה בתפקיד הראשי ויצרה את הפסקול של "זיינב", סרט משנת 1930 המבוסס על רומן בעל אותו שם מאת מוחמד חוסיין הייכל בהפקת יוסף וואהבי ובבימויו של מוחמד קארים.
פטימה רושדי הייתה מחלוצות התיאטרון בכתיבה, בימוי ומשחק, ולהקתה הייתה מפורסמת.
לאחר מכן, היא הפכה לכוכבת קולנוע, וההתחלה שלה בקולנוע הייתה דרך הסרט "טרגדיה מעל הפירמידה" משנת 1928 ו"הנישואין" ב-1932. תפקידה הבולט ביותר היה בסרט "הצוואה" מ-1939, שנחשב לראשון ברשימת 100 הסרטים המצריים המובילים בתולדות הקולנוע המצרי.
פאתן חמאמה הייתה מגדולות כוכבות הקולנוע המצרי במאה ה-20. היא השתתפה בכ-100 סרטים וכונתה "הגברת של הקולנוע הערבי".
לרקדנית הבטן ושחקנית הקולנוע המצרית סמיה גמאל מיוחסת הבאת ריקודי בטן ממצרים להוליווד ומשם לאירופה.
בשנת 1954, היא כיכבה כרקדנית בטן בסרט ההרפתקאות האמריקאי, "עמק המלכים", ובסרט הצרפתי "עלי באבא וארבעים הגנבים".
מהשלבים הראשונים של הקולנוע המצרי, נשים קיבלו עמדות מנהיגות, ועזרו לבנות ולפתח את התעשייה החדשה.
למרות ידה הקשה של המדינה בהובלת הענף, והכנסת גברים לתפקידי הניהול, נשים אומצו כסמל ללאומיות.
רשימת חלוצי הקולנוע המצרי כוללת נשים רבות.
אסיה דאגר כונתה "גברת הברזל" מכיוון שהפיקה למעלה מ-50 סרטים לקולנוע המצרי וזכתה בפרסים רבים.
השחקנית המצרית בושרה אמרה בהודעה לעיתונות; "המצרים גאים בכך שהגרעין הראשון של הקולנוע במצרים הובל על ידי נשים".
יתר על כן, ברבע האחרון של המאה ה-20, השפעות שלטוניות הביאו למחסור במשאבי ייצור, והמגזר הפרטי היה מקור הייצור העיקרי.
למרות שסרטים מסחריים סבלו, סרטים בנושאים חברתיים וריאליסטיים החזירו תקווה ליוזמות פמיניסטיות והעלו את תעשיית הקולנוע המצרית בדרך להתאוששות מההידרדרות בתחילת שנות ה-80. דמות בולטת בתקופה זו הייתה אלהאם שאהין, שהחל משנות ה-70 שיחקה ביותר מ-80 סרטי קולנוע ו-30 סדרות דרמה, שברובם גילמה דמויות ראשיות.
בהמשך החלה לפעול גם כמפיקה, ב-2009 הפיקה את סרט "ח'לטה פווזיה" ("המתכון של פווזיה") ואחר כך את "הז ווסט אל־בלד" ("זעזוע במרכז העיר"), סרט היוצא נגד הטרור במצרים, בבימוי מוחמד אבו סיף; ואת "יום ל־סתאת" ("יום לנשים"), סרט פמיניסטי בבימויה של כאמלה אבו ד'כרא.
כוכבת נוספת של התקופה הייתה יוסרא, ששיחקה בכ-80 סרטים ו-20 סדרות דרמה וזכתה בכ–50 פרסים ערביים ובין-לאומיים, בהם פרסי כבוד בפסטיבלי הקולנוע של ונציה 1992 וקאן 1995.
ב זכתה במאית הקולנוע אייטן אמין להצלחה, תחילה עם סרט דוקומנטריים שיצרה, ואחר כך עם סרטים עלילתיים באורך מלא, סרט הנעורים "החבורה" שביימה ב-2021 אף זכה להפצה באירופה.
הקולנוע המצרי היה פופולרי בארץ ישראל מראשית ימיו, בתקופת המנדט הבריטי, בקרב ערביי ארץ ישראל ויהודים יוצאי ארצות ערב.
בקולנוע אלהמברה ביפו ובקולנוע רקס בירושלים, שהיו בבעלות ערבית, הקרנו בקביעות סרטים מצריים; אך גם בבתי קולנוע בבעלות יהודית בהם: קולנוע רמה ברמת גן, קולנוע מגדלור בתל אביב; קולנוע אוריון, קולנוע עדן, קולנוע ציון וקולנוע אדיסון בירושלים.
זאת על רקע העובדה שרבים מכוכבי הקולנוע המצרי באותה עת היו יהודים, בהם: השחקניות נגמה אבראהים, ויקטוריה כהן, אסתר שטאח, כאמיליה ונג'ווא סאלם; הזמרת והשחקנית סועאד זכי, הזמרת והשחקנית לילה מוראד ופאיזה רושדי; השחקנים שאלום (ליאון אנג'ל), אליאס מואדב, פלפל אל-מסרי, סלאמה אליאס ומוניר מוראד.
גם מספר במאים יהודים פעלו במצרים, בהם: טוגו מזרחי וויקטור סטולוף.
סרטים מצריים המשיכו להיות פופולריים בישראל גם לאחר קום המדינה.
בין השאר נהג בית קולנוע "כרמל-גנים" בחיפה להציג בקביעות סרטים מצריים.
החל משנת 1969 ועד 1998 שידרה הטלוויזיה הישראלית סרט קולנוע מצרי, ומשבצת שידור זו זכתה לפופולריות ניכרת וחוצת-מגזרים.
הקולנוע הערבי מתייחס לתעשיית הקולנוע של ארצות ערב.
רוב ההפקות מגיעות מהקולנוע המצרי.
ההקרנה הראשונה של סרט קולנוע במצרים התקיימה באלכסנדריה ב-1896 על ידי צמד הצרפתים האחים לומייר.
תעשיית הקולנוע המצרית התפתחה מסרטים אילמים לסרטים מדברים, כאשר סרטים מוזיקליים היוו את עיקר ההפקות בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
בין הסרטים הראשונים שהופקו בעולם הערבי נמנים הסרט המצרי "ברסום מחפש עבודה" משנת 1923, ו"לילה" שהוקרן במצרים ב-1927, הסרט הראשון עם בעל תסריט ודיבור בערבית היה בני האצילים, שהופק גם הוא במצרים ב-1932.
אולפני מיסר שהוקמו ב-1935, היו האולפן הלאומי הראשון מסוגו בעולם הערבי.
התקופה מסוף שנות ה-40 ועד שנות ה-60 כונתה "תור הזהב של הקולנוע הערבי", כאשר שחקנים ערבים מרחבי המזרח התיכון זכו לתהילה בקהיר.
בתקופה זו בלטו שחקנים כמו הינד רוסתום, מחמוד אל-מליגי, אנוור וגדי, פיירוז וסועד חוסני.
בשנות ה-50, תעשיית הקולנוע המצרית הייתה השלישית בגודלה בעולם.
ב-1976 הוקם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של קהיר, שהיה פסטיבל הקולנוע הראשון שהתקיים בעולם הערבי.
בזכות הצלחת התיאטרון המצרי בשנות ה-20 במאה ה-20, הן בקומדיה והן במלודרמה, התפתח מעבר לקולנוע, כאשר שני ז'אנרים אלה הובילו את הדרך.
דמויות בולטות מעולם המלודרמה, כמו יוסף והבי, אחמד עלם ואמינה ריזק, עברו מתיאטרון לקולנוע, וכך גם כוכבי קומדיה כמו נגיב אל-ריחאני, פאוזי אל-גזאירלי ועלי אל-כסאר.
מצרים תרמה גם לז'אנר סרטי הפעולה עם שחקנים כמו יוסף מנסור, שהתפרסם בשנות ה-90 בזכות סרטי אמנויות הלחימה שלו.
האחים האחים פרנקל היהודים-מצרים – הרשל, שלמה ודוד – נחשבים לחלוצי אמנות האנימציה במצרים ובעולם הערבי.
בהשראת קריקטורות אמריקאיות מוקדמות וקומדיות אילמות, הם הוציאו לאור את סרט האנימציה הראשון שלהם ב-1936, מאפיש פאידה.
סדרת האנימציה הראשונה בשפה הערבית הייתה מישגיאס סוואח (1979), שהופקה במצרים, בעוד הסרט הארוך הראשון באנימציה ערבית היה האביר והנסיכה, שהופק אף הוא במצרים ב-2019.
הדרמה טלוויזיונית הראשונה בעולם הערבי, "הארב מן אל-אייאם", שודרה ממצרים ב-1962 במהלך רמדאן.
בתקופה המכונה עידן הקולנוע הערבי החדש, מאמצע שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-70, השפעת הריאליזם האיטלקי והתגובה למהפכות פוליטיות יצרו גוף של סרטים ערביים עצמאיים שכללו עקבות של מלודרמה ערבית.
ב-1972, הסרט הדרמטי הכווייתי בס יא בהאר הפך לסרט העלילתי הראשון במפרץ, ונחשב לאחד הסרטים החשובים ביותר בקולנוע הערבי.
הדומיננטיות של מצרים בקולנוע הערבי מיוחסת להתפתחות האמנויות הדרמטיות, לעושר של אולפנים, לבמאים מנוסים, טכנאים, כוכבי קולנוע, זמרים ורקדניות בטן.
מאז העשור השני של המאה ה-21 "גל חדש" של קולנוע ערבי כלל סרטים שבוחנים קשרים עם קולנוע ז'אנרי – כולל פנטזיה, מדע בדיוני ואימה.
מאז האביב הערבי, סרטים ערביים הפכו גם ליותר פוליטיים.
בתקופה שתוארה כ"עידן חדש ותוסס" של הקולנוע הערבי, שנות ה-2020 ראו צמיחה בתעשיית הקולנוע הסעודית, עם יציבות מסוימת במצרים, תוניסיה ומרוקו.
ב-2023, הסרט המצרי התלת-ממדי אימה יום 13, הפך לסרט התלת-ממדי הערבי הראשון.
באותה שנה, הסרט הסעודי אימה, הצ'לו, הפך לסרט האימה הבינלאומי הערבי הראשון.
באותה שנה, סוכר, שהופק על ידי חברת ההפקה הסעודית קבוצת MBC, נחשב לסרט המוזיקלי הראשון בעולם הערבי בקאנון המערבי.
כיום, רשת בתי הקולנוע הגדולה ביותר במזרח התיכון היא ווקס, בבעלות חברת מג'יד אל פוטאים שבסיסה באיחוד האמירויות.
קוֹלֶקְטִיבִיזַצְיָה של החקלאות היא מעבר מחקלאות שבה לכל איכר יש משק לעצמו (שבו הוא מעסיק גם שכירים), לחקלאות מאורגנת ושיתופית, שבה כל אחד מהאיכרים שותף לעבודה החקלאית ולפירותיה.
משטרו של סטלין בברית המועצות כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות.
בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד איכרים שלם, ירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה, והאוכלוסייה הכפרית במיוחד, ולהתנגדות אלימה לשלטון בקרב מעמד זה.
סטלין האשים את מעמד האיכרים (המכונים "הקולאקים") בירידה בייצור המזון, וכינה אותם פרזיטים קפיטליסטים שארגנו התנגדות לקולקטיביזציה.
מעמד זה דוכא בשיטות אכזריות של הרג והגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק, כאשר הגדרת המילה "קולאק" התרחבה מהוראתה המקורית - בן מעמד האיכרים האמיד, לכל מי שהתנגד לקולקטיביזציה, הגדרה שכללה אנשים רבים שהיו רחוקים מלהיות עשירים.
היסטוריונים רבים מסכימים כי הקולקטיביזציה הכפויה גרמה לרעב המוני שגרם למיליוני מיתות בשנים 1932 ו-1933, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (שם אירע רעב המוני שכונה הולודומור).
דובר אף על תופעה נרחבת של קניבליזם כתוצאה מן הרעב.
כמו כן הושמד חצי מהמשק החי בברית המועצות.
בישראל מומש רעיון הקולקטיביזציה בקיבוץ ובמושב השיתופי.
במשך שנים רבות היווה הקיבוץ מודל להצלחה של קולקטיביזציה, אך בסוף המאה ה-20 פג הקסם ברעיון זה, וקיבוצים רבים נקלעו למשבר כלכלי הידוע בשם "משבר הקיבוצים" והחלו בתהליכי הפרטה.
קוֹלֶקְטִיבִיזְם הוא מונח המתאר כל השקפה פילוסופית, פוליטית, דתית, כלכלית או חברתית, המדגישה את קיומן של קבוצות.
הגישה המנוגדת לקולקטיביזם מכונה אינדיבידואליזם.
באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, קולקטיביזם הוא היבט תרבותי, הקיים כניגוד לאינדיבידואליזם, ומאפיין את רמת הלכידות בין הפרטים בתוך הקבוצה.
השקפות קולקטיביסטיות מדגישות את חשיבותה של הלכידות הקבוצתית, ואת מקומו של הפרט כחלק מקבוצה חברתית.
לעיתים, יעדיפו את טובת החברה (הקולקטיב) על פני טובתו של הפרט (האינדיבידואל).
פילוסופיות קולקטיביסטיות מנתחות את החברה כיחסי גומלין בין קבוצות ולא בין פרטים בלבד.
לדוגמה, פילוסופיה קולקטיביסטית יכולה לנתח את החברה כיחסי גומלין בין מעמדות, לאומים, גזעים או מגדרים מסוימים, ולא כיחסי גומלין בין יחידים, הפועלים על פי רצונם החופשי בלבד.
לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בקולקטיביזם כדי לתאר מגוון רחב של עמדות פוליטיות וכלכליות.
ישנם אנרכיסטים משמאל, המשלבים בין קולקטיביזם לאינדיבידואליזם (במובן מסוים), בכך שהם תומכים בריבונותו המוחלטת של הפרט, מחד, אך מאידך, הם קולקטיביסטים, בכך שהם קוראים לביטולה המוחלט של רשות היחיד (הזכות לפרטיות) ושההתארגנות הטובה ביותר ליחידים היא קומונה.
דוגמאות לפילוסופיות קולקטיביסטיות הן הסוציאליזם (ובצורתו הרדיקלית קומוניזם) והפשיזם.
דוגמאות לפילוסופיות אינדיבידואליסטיות, המתנגדות לקולקטיביזם, הן הליברליזם, הליברטריאניזם (ובצורתו הרדיקלית אנרכו-קפיטליזם), האגואיזם האתי והאובייקטיביזם
בחברה הישראלית יש שילוב של ערכים קולקטיביים ואינדיבידואליסטים, אך באופן כללי החברה הישראלית היא חברה מאוד קולקטיביסטית ביחס לשאר המדינות המפותחות, הנוהגת להסתדר לקבוצות פוליטיות וחברתיות כגון: הציונות הדתית, החברה החרדית, השמאל הישראלי וערביי ישראל.
כמו כן, הערכים המרכזיים בחברה הישראלית הם: ערבות עדדית, ציונות, ושוויון בנטל.
גם לישראלים יהודים וגם לישראלים ערבים אכפת מהקהילות והמשפחות שלהם, כמו גם מהחירויות האישיות שלהם.
קיבוצים מהווים צורת התיישבות שהייתה ייחודית לישראל והכילה יסודות קולקטיביים מובהקים של עבודה וחיים משותפים.
חברי קיבוץ חולקים אחריות ומקבלים החלטות ביחד לטובת הקהילה כולה.
באופן היסטורי בקיבוצים החשיבות של עבודת צוות הייתה גבוהה וצורכי הקבוצה עמדו מעל רצונות הפרט.
גם הכפרים הערביים בישראל מדגישים את המשמעות של קהילות מלוכדות וסיוע הדדי.
הם חלקו (וחלקם חולקים גם כיום) מנהגים ומסורות, המחזקים את תחושת השייכות שלהם כקבוצה.
עם זאת, יש בישראל גם התמקדות הולכת וגוברת במטרות הפרט ובחופש האישי.
ישראלים מושפעים מהתרבות המערבית, שמעריכה הצלחה אישית ועצמאות.
ניתן לראות השפעה זו בתחומים כמו חינוך וקריירה.
השילוב של ערכים קולקטיביים ואינדיבידואליים בישראל מעצב את האופן שבו אנשים רואים את עצמם ומתקשרים עם אחרים.
קוֹלְקָטַה (בבנגלית: কলকাতা; בהינדית: कोलकाता; באנגלית: Kolkata) היא הבירה והעיר הגדולה של מדינת מערב בנגל שבצפון-מזרח הודו.
עד שנת 2000 נקראה העיר באנגלית כַּלכּוּתָה (Calcutta), והשם האנגלי שונה כדי לקרבו יותר לצורתו בבנגלית.
מקור השם הוא באלה קאלי, הנחשבת ל.
שטחה של העיר הוא כ-200 קמ"ר, והמטרופולין שלה משתרע על פני קרוב ל-1,900 קמ"ר.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, בעיר עצמה התגוררו כ-4.5 מיליון בני אדם (העיר השביעית בגודלה בהודו) ובמטרופולין כ-14 מיליון (המטרופולין השלישי בגודלו במדינה).
בקולקטה ישנן 828 נשים על כל 1,000 גברים; שיעור יודעי הקרוא וכתוב בעיר עומד על 81%, הרבה מעל לממוצע הארצי של הודו (59%).
השפה הנפוצה בעיר היא בנגלית, אם כי שפות הודיות רבות אחרות מדוברות אף הן.
בעיר תשע אוניברסיטאות ושוכן בה המוזיאון הגדול ביותר באסיה.
אוכלוסיית קולקטה היהודית הייתה כ-5,000 יהודים, אך ירדה לאחר עצמאות הודו והקמת מדינת ישראל ונכון לשנת 2013 נותרו בעיר כ-25 יהודים.
בעיר פעל דפוס עברי ובין היתר הודפסו בו ספריו של מהרי"ץ.
קולקטה היא עיר חדשה, יחסית.
בשנת 1686 עברו הסוחרים הבריטים בהנהגתו של ג'וב צרנוק משפך נהר הוּגְלִי, במעלה הנהר, אל שטח קולקטה של היום, בו שכנו שלושה כפרים קטנים: סוּטָנוּטִי, גוֹבִּינְדוֹפּוּר וקוֹלִיקָטָה, בשנת 1698 בנו להגנתם את מצודת ויליאם (על שם ויליאם השלישי), ומסביבה התחיל להתפתח יישוב עירוני קטן.
במאה ה־18 הפכו הבריטים את העיר שבמחוז בנגל למרכז מסחרי חשוב, למורת רוחם של הנסיכים המקומיים.
אלה עדיין שלטו ברבים מן המחוזות בהודו, ולא אהדו את הסוחרים בני ארצות שונות שהתחרו בניצול עושרה של מולדתם ובהשתלטות עליה.
בשנת 1756 ברח מבוקש הודי אל קולקטה.
מושלה הבריטי של העיר סירב להסגירו לידי שליטה ההודי של בנגל, סיראג' אוד-דוֹאוּלה, מטעמים מדיניים, וזה בתגובה החליט לפתוח במתקפה.
ב־20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את המצודה.
רוב הבריטים הצליחו להימלט, 146 מהשכירים ההודים של חברת הודו המזרחית הבריטית נשבו.
בשנת 1757, אחרי שיושבו סכסוכים עם הנוואב של מורשידאבאד, הכריזו הבריטים על קולקטה כבירת הודו הבריטית, והיא נשארה כזו עד 1912, כאשר השלטון עבר לדלהי.
קולקטה סימלה בעבר יותר מכל עיר אחרת בהודו את העוני המקושר כל כך עם מדינה זו; בעיר זו התרכזה פעילותה של כלת פרס נובל לשלום, האם תרזה, אשר הקימה מרכזי עזרה רבים לעניי וחולי העיר.
העיר נמצאת בתנופת פיתוח מרשימה, והעוני צומצם בה בצורה ניכרת - אם כי רבבות רבות מתושבי העיר עדיין חיים ברחובות או בשכונות פחונים.
קולקטה נחשבת לבירת התרבות של הודו.
לצד אמנים מפורסמים כדוגמת הסופרים ויקרם סת, אמיטב גוש וחתן פרס נובל לספרות רבינדרנת טאגור, אשר נולדו בעיר, קיימת בקולקטה תרבות אלטרנטיבית ענפה ביותר - חלקה בעל אופי פוליטי ומחתרתי.
בעוד שמומבאי היא מרכזו של ז'אנר הבוליווד בקולנוע, הרי שבקולקטה נעשים יותר סרטים אמנותיים מבכל מקום אחר בהודו.
בקולקטה 9 אוניברסיטאות ומספר רב של מכללות.
זהו המרכז האקדמי של מדינות צפון-מזרח הודו.
העיר מהווה מרכז חשוב של תעשייה, מסחר ובנקאות.
בין המפעלים הרבים הממוקמים בעיר נמנה גם מפעל לייצור מכוניות שבמשך כ-60 שנים ייצר מכונית מדגם הינדוסטן אמבסדור שהוא אחד מסמלי הודו.
יהדות קולקטה נוסדה בסוף המאה השמונה עשרה (1798) בקוֹלְקׇטׇה, כאשר סוחרים מיהדות בגדאד (עיראק), ומיהדות חאלאב (סוריה) בחרו להתבסס לצמיתות בבירה המתהווה של הראג' הבריטי.
משפחות סוחרים, יהודיות בגדאדיות שהתגוררו בעיר נקשרו בקשרי נישואין או מסחר עם הקהילות היהודיות הבגדאדיות הקטנות יותר שסחרו ברחבי אסיה בערים יאנגון, סינגפור, הונג קונג ושנגחאי, כמו גם עם הקהילות היהודיות הגדולות יותר במומבאי ובמזרח התיכון.
קוֹלְפִּיק הוא סוג של כובע פרווה, הנחבש על ידי אדמו"רים שמוצאם מפולין, רוסיה, גליציה והונגריה.
הקולפיק צר יותר מהשטריימל ובהיר יותר מהספודיק.
צבעו חום עם פסים בהירים.
את הקולפיק לובשים בדרך כלל אדמו"רים בימי חול מיוחדים, כמו בסעודת ראש חודש, הדלקת נרות חנוכה או "יארצייט" של אדמו"ר מהחסידות.
בחלק מהחצרות לובשים אותו גם צאצאי האדמו"ר הבחורים בשבתות ובחגים.
בין החסידויות בהן נהוג כיום ללבוש קולפיק: סקווירא, ויז'ניץ, אלכסנדר ורוז'ין.
האדמו"ר מבעלז נהג בעבר לחבוש קולפיק, וכיום רק צאצאיו חובשים קולפיק.
קולר הוא התקן, אשר נענד סביב צוואר בן הזוג הנשלט כייצוג ל"שייכותו" לבן זוגו השולט בקרב חובבי הBDSM.
לעיתים, נוסף קולר וירטואלי בדמות כיתוב קצר של שם השולט ליד הכינוי של הנשלט במידה ששניהם חברים באתר בדס"מי אחד.
לקולר משמעות סמלית עמוקה בקהילת ה-BDSM.
שימוש בקולר מסמל את היותו של העונד שייך לקבוצת הנשלטים.
לבישת הקולר יכולה גם לסמל שאדם זה הוא רכושו של השולט ונמצא במערכת יחסים.
בזמן משחקי תפקידים נהוג לייחס לקולר משמעות משפילה המדמה את עונדו לחיית מחמד או לבהמה.
כאשר במשחקי השליטה מעורבות קשירות, הקולר משמש ככלי ריסון ונהוג לאבטח בעזרתו את ראשו של הנשלט לחפץ נייח או להובילו בעזרת רצועה.
קולרים עשויים לרוב מעור, מגומי, מ-PVC וממתכת.
הקולרים מעוצבים בכמה אופנים שבדרך כלל כוללים נקודות קשירה כגון אבזמים, רצועות, טבעות מתכת, ווים, מנעולים ושאר אמצעים המאפשרים לחבר רצועות לקולר.
אנשים רבים משתמשים בקולרי כלבים עם אבזם כתחליף לקולרים מעוצבים.
ענידת הקולר בפעם הראשונה כדרך לסימול היחסים בין בני הזוג נקראת קילור.
לפעמים אנשים מקיימים את טקס הקילור מיד לאחר חתונתם כדרך לציין את קשר ה-BDSM בחייהם.
לעיתים, כאשר בני הזוג נוהגים להתחלף בתפקידי שולט ונשלט, הם עונדים קולרים בעלי מנעול.
מאחר שהורדת הקולר איננה אפשרית ללא המפתח, החזקת המפתח מסמלת את השולט באותו הרגע.
אנשים מעטים עונדים את הקולר בכל שעות היממה.