tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היעלמותה של הת'ר, יחד עם מנהגם של פרד ורוז לשנות את גרסתם בנוגע למקום הימצאותה, הובילה את המשטרה לחקור את המקרה, ובסופו של דבר הביאה לידיהם צו חיפוש עבור חפירה בגינתם בפברואר 1994.
יום אחד בזמן שרוז הייתה בחוץ, ביקש פרד מבתו בת השלוש עשרה, לואיז, להביא כמה בקבוקים לחדרו בקומה הראשונה בביתם.
מעט לאחר מכן שמעו אותה קרוביה צורחת, "לא, אל תעשה את זה!", וכעבור זמן מה ראו את פרד יורד במדרגות.
היא נמצאה מתפתלת מכאבים ובוכה, וכאשר נשאלה לפשר העניין סיפרה להם כי אביה אנס אותה וביצע בה מעשי סדום בעודו חונק אותה.
כאשר שבה רוז לביתם סיפרה לה לואיז שנאנסה בידי פרד ונענתה בתגובה, "נו, טוב.
כנראה ביקשת את זה"; במהלך השבועות הבאים אנס אותה פרד שוב לפחות שלוש פעמים, כאשר באחת מהן עמדה רוז לצידם וצפתה בהם.
לאחר שסיימו עקבה אחרי בתה הבוכה והמדממת אל חדר השירותים בטרם שאלה אותה, "נו, למה ציפית?"; כמו כן, צילם פרד סרט וידאו קצר באחת הפעמים בהן שכבו.
כעבור מספר שבועות סיפרה לואיז על המקרה לאחת מחברותיה הקרובות, שבתורה סיפרה על כך לאמה, אשר דיווחה על כך באנונימיות למשטרה ב-4 באוגוסט 1992.
לאחר יומיים ערכה המשטרה חיפוש בביתם בתואנה כי קיבלה מידע על רכוש גנוב אשר הוחבא בו.
אף על פי שהתגלו ברשותם של פרד ורוז עשרות אביזרי מין ותשעים ותשעה סרטי פורנו ביתיים ומסחריים, לא הצליחו השוטרים למצוא את הסרטון המתואר בו אנס פרד את בתו.
לואיז מילאה הצהרה מלאה בעזרתו של חוקר נוער בה תיארה את מעשיו של אביה וההתעללות המינית שהחלה עוד כאשר הייתה בת אחת עשרה.
בעקבות זאת נלקחו כל ילדיהם לידי שירותי הרווחה למחרת, ובדיקות רפואיות גילו סימנים להתעללות פיזית ומינית אצל חלקם.
כמו כן סיפרו הילדים לחוקריהם כי רוז הייתה אחראית למרבית האלימות שהתרחשה בבית, ושפרד איים עליהם כי אם יספרו על כך הם ייקברו מתחת לאריחי המרפסת בדומה לאחותם הת'ר.
המשטרה פתחה בחקירה רחבת היקף והאשימה את פרד בשלושה סעיפי אונס וסעיף אחד של ביצוע מעשה סדום.
רוז הואשמה כשותפה לפשע בכל אותם הסעיפים, בנוסף למספר אישומים נוספים שנפסקו נגדה בגין התעללות בילדים, שיבוש מהלכי משפט, ושידולו של בעלה לאנוס את בתו.
השניים תוחקרו בנוגע למקום הימצאותה של בתם, ואף על פי שפרד טען כי הת'ר הייתה בריאה ושלמה ועבדה למחייתה כזונה, טענה רוז מנגד שלא ידעה היכן נמצאה באותה העת, או מדוע עזבה את ביתם.
מאוחר יותר שינתה את גרסתה וסיפרה כי נזכרה ששכנעה את הת'ר לעזוב מחשש שמשיכתה המינית לנשים תגרום לשאר הילדים להפוך לסוטים כמוה.
לאחר מכן אמרה שנתנה לה שש מאות לירות שטרלינג כתמריץ לצאת לדרכה, וכי שתיהן דיברו בטלפון לסירוגין לאורך השנים.
למחרת שוחררה בערבות בתנאי שלא תיצור כל קשר עם ילדיה, עם בתה החורגת, או עם בעלה, בטרם ייפתח משפטה.
בזמן שחיכה למשפטו הוחזק פרד בהארכת מעצר ב.
כאשר שמעה על כך שאביה הכחיש את כל ההאשמות המיוחסות לו, יצרה אנה מרי קשר עם המשטרה והציעה למסור הצהרה מלאה בדבר חוויות ילדותה.
בראיון שסיפקה תיארה את ההתעללות הפיזית, הנפשית והמינית שחוותה כילדה מידי אביה ואמה החורגת, והסכימה להעיד נגד שניהם במשפטם הקרב.
כמו כן סיפרה כי במשך מספר שנים ניסתה לאתר את אמה הביולוגית רינה, ואת אחיותיה החורגות שרמיין והת'ר, אשר נעלמו בפתאומיות.
בניסיון לאסוף ראיות נוספות, תחקרו המשטרה ושירותי הרווחה את מאי-ג'ון, אשר הכחישה בתוקף כי הוטרדה מינית בידי הוריה לאחר ששוחחה עם אחותה לואיז ולמדה שעל אף שנאנסה בידו, לא רצתה לראות את פרד מורשע בבית המשפט.
בניסיון למצוא מקורות מידע אחרים ריכזה המשטרה את מאמציה בחיפושים אחר הת'ר, אך נכשלה למצוא רישומים כלשהם ברשות המיסים או במשרד לביטחון פנים אשר העידו על היותה בחיים.
האישומים נגד פרד ורוז בוטלו לאחר שסירבו אנה מרי ולואיז להעיד נגדם במשפט שנערך ב-7 ביוני 1993; לואיז הביעה את רצונה לשוב חזרה אל בית הוריה, ואנה מרי משכה את עדותה לאחר שהבחינה באומללותם הרבה של אחיה ואחיותיה הצעירים, וכן בשל חששותיה מנקמנותה של רוז.
אף על פי שבני הזוג זוכו מכל האישומים, נותרו ילדיהם בחזקת שירותי הרווחה והורשו לבקר בביתם רק תחת ליווי צמוד.
פרד ורוז טענו בפני קרובי משפחתם כי הרשעותיהם פוברקו בידי המשטרה, אולם כמעט כולם בחרו לנתק עמם קשר.
במקביל המשיכה המשטרה בחיפושיה אחר הת'ר, ותשאלה את אנה מרי בנוגע לבדיחה המשפחתית שפרד נהג לספר בדבר קבירתה מתחת למרפסת; בתגובה אמרה כי בפעם היחידה בה שמעה את אביה מתבדח כך הוא פרץ בצחוק לאחר מכן, ובאופן אישי היא לא ייחסה לכל העניין חשיבות רבה.
כאשר שחזרה המשטרה את צעדיו של פרד לאורך השנים, נתקלה גם בהיעלמותן הפתאומית של אשתו הראשונה רינה ובתו החורגת שרמיין ב-1971, אף על פי שמעולם לא דווחו כנעדרות.
הם השתכנעו שהת'ר נרצחה, ושהבדיחה שסיפר פרד על קבירתה תחת המרפסת הייתה אמיתית, וב-23 בפברואר 1994, השיגו צו חיפוש אשר התיר להם לחפש אחר שרידיה באדמת בית המשפחה.
למחרת הגיעו השוטרים לביתם והציגו את צו החיפוש בפני רוז, אשר החווירה והחלה לצרוח בהיסטריות לעבר בנה הבכור, סטפן, "לך למצוא את פרד!"; כאשר נשאלה שוב לגבי נסיבות היעלמותה של הת'ר הפגינה חוסר עקביות בתשובותיה, ביחס להצהרותיה הקודמות, וכאשר הצביעו עבורה השוטרים על הניגודים שבדבריה צעקה בכעס, "אני לא זוכרת!
זה היה לפני מלא זמן!
מה אתם חושבים שאני, מחשב מזוין?".
פרד עבד ב באותה העת, ולאחר ששמע על החיפוש המתקיים בביתו, אמר לסטפן שיגיע בהקדם.
כאשר הופיע בביתו כעבור שלוש שעות הודיע לבני משפחתו על כוונתו להציע למשטרה הצהרת עד בנוגע להיעלמותה של הת'ר; הוא התעקש כי הייתה בריאה ושלמה, אף על פי שנקלעה לתוך קרטל סמים, וטען כי הבדיחות שסיפרו הוא ואשתו בנוגע לקבירתה תחת רצפת המרפסת היו דברי הבל ולא יותר מכך.
כאשר ראה שלא הצליח לשכנע את השוטרים ניסה לשנות את גישתו וטען כי הם בסך הכול חשו תסכול מאחר שהוא זוכה מאשמת האונס של בתו לואיז ב-1993.
באותו הערב, לאחר שצוות החקירה עזב את ביתם והותיר מאחוריו את אחד השוטרים כדי לשמור על אזור החפירה שבגינתם, ראו מאי-ג'ון וסטפן את הוריהם מתלחששים בעודם מביטים בפחד לעבר החצר.
בשעות הבוקר המוקדמות למחרת, בזמן שהתארגן סטפן לבית הספר, אמר לו פרד, "תקשיב, תשמור על אמא שלך ותמכור את הבית, עשיתי משהו מאוד רע.
אני רוצה שתלך לעיתונים ותרוויח מכך כמה כסף שאתה יכול"; מעט לאחר מכן שב צוות החקירה למקום כדי להמשיך בחיפוש.
עם הגעתם ביקש פרד להיעצר באשמת הרצח של בתו הת'ר, ולהתלוות עמם לתחנת המשטרה שם יתוודה על מעשיו.
בשעה 11:15 באותו בוקר הודה פרד באופן רשמי כי הרג את בתו, אולם להגנתו טען כי היה זה מעשה הריגה ולא רצח.
הוא סיפר כי חנק אותה למוות תוך כדי שהיה נתון להתקף זעם, ביתר את גופתה בחדר השירותים של קומת הקרקע בעזרת סכין גדולה איתה נהג לחתוך בשר קפוא, והשליך את השאריות לפח הזבל בזמן שחיכה להזדמנות המתאימה לחפור קבר.
הוא התעקש על כך שאשתו לא ידעה על מעשיו, וכי בזמן הרצח הייתה עסוקה עם אחד מלקוחותיה.
כמו כן הצביע על כך שצוות החיפוש טרם מצא את הגופה מאחר שהיא הייתה קבורה במקום אחר בגינה, והתנדב להתלוות למשטרה בחיפוש אחריה.
למחרת החל הצוות לחפור במקומות בהם סבר פרד שגופתה של הת'ר נמצאה, ומעט אחרי השעה 16:00 בצהריים נמצאה עצם ירך אנושית אשר בלטה מאזור בגינה בו התעקש פרד כי אין צורך לחפש.
לאחר שהרחיבו את החפירות באותו מקום, גילו החוקרים מסת עצמות אנושיות עטופות בשקית אשפה אשר הייתה קשורה בעזרת שני חבלים ארוכים.
שרידים אלו נלקחו אל תחנת המשטרה לבדיקה נוספת, שם זוהו תחילה כעצמותיה של אישה צעירה, ומאוחר יותר, בעזרת צילומי רנטגן דנטליים, שויכו להת'ר וסט.
ציפורנייה נמצאו במקום נפרד ובערימה מרוכזת, דבר המעיד ככל הנראה על כך שנעקרו מאצבעותיה כדי לענות אותה.
באותו הערב הואשם פרד באופן רשמי ברצח של הת'ר ותוחקר לגבי מציאתה של עצם ירך שלישית.
הוא הודה כי בנוסף לבתו קבר בחצר שתי גופות נוספות, והסכים לחזור לביתו כדי לחשוף את מיקומן.
אחת מהן הייתה גופתה של שירלי רובינסון, אותה תיאר כדיירת לשעבר וסוטת-מין לסבית אשר נשאה את ילדו ברחמה והייתה בהיריון מתקדם בזמן שרצח אותה ב-1978; את השנייה תיאר כחברתה של שירלי, אולם לא הרחיב מעבר לכך.
שתי הגופות התגלו ב-28 בפברואר, ופרד הואשם בשני סעיפי רצח נוספים כעבור יומיים.
לאחר מציאתן של שלוש הגופות החליטה המשטרה לערוך חיפוש מקיף בכל שטח הבית בחיפוש אחר עצמות נוספות.
רוז נלקחה לבית מחסה ב, ופרד נחקר בידי צוות מיוחד לאורך שש עשרה שעות מדי יום.
כאשר נשאל לגבי הרציחות, הסביר פרד ברוגע כי קבר חמש גופות אחרות תחת רצפת המרתף, וגופה שישית תחת רצפת חדר השירותים.
מרבית הקורבנות הללו היו, לטענתו, נערות או טרמפיסטיות שרצח במהלך שנות ה-70 לאחר שאסף או חטף אותן מתחנות אוטובוס.
בנוגע למניע לרצח, סיפר כי איימו עליו שיספרו לאשתו על כך שבגד בה איתן, ושהעביר את גופותיהן לביתו ברחוב קרומוול כדי שיוכל להשחיתן ולבתרן.
תהליך הביתור הקל לדבריו על הכנסת הגופות לקברים הקטנים שנהג לחפור.
הוא הסכים לחזור שוב לאתר החפירה כדי למצוא את שאריותיהן.
המשטרה מצאה שש גופות נוספות של נשים צעירות בין 5 ל-8 במרץ.
כל אחת מהן הושחתה באופן חמור, ועטתה סימנים שהצביעו על כך שעברה התעללות מינית ועינויים קשים ביותר לפני שנרצחה.
גולגולותיהן של חלקן היו עטופות בנייר דבק ובחבלים אשר נקשרו סביבן לפני מותן כדי שלא יוכלו לצעוק לעזרה בזמן שנאנסו.
צינורות מתכת קטנים הוכנסו לאפן כדי שלא ייחנקו למוות ויאבדו את הכרתן במהירות.
מרבית הגופות לא נמצאו בשלמותן, ועצמות רבות היו חסרות.
כאשר נשאל פרד לפשר הדבר, סירב לספר היכן הוחבאו, או מדוע היו חסרות.
על אף התעקשותו של פרד כי אשתו לא הייתה מודעת כלל למעשיו, סברו חוקריו אחרת, ורוז נעצרה ב-20 באפריל 1994, תחילה באשמת אונס של ילדה בת אחת עשרה ותקיפה פיזית של ילד בן שמונה, אירועים אשר התרחשו מספר שנים קודם לכן.
למחרת נדחתה בקשתה לערבות, והיא הועברה ל, שם תוחקרה נרחבות לגבי מותה של בתה הת'ר ושל הדיירת לינדה גוף.
ב-25 באפריל הואשמה ברצח של גוף.
פרד ורוז הואשמו יחדיו בחמישה סעיפי רצח ב-6 במאי, ולמשמע כל אחד מהם חזרה רוז ואמרה, "אני חפה מפשע", תגובתה היחידה לכל אורך ארבעים ושישה הראיונות שניהלה עם חוקריה לפני תחילת משפטה.
בנוסף לרציחת הקורבנות שגופותיהן התגלו בחצר ביתו, הודה פרד בכך שרצח את אשתו הראשונה רינה ואת בתו החורגת שרמיין, וידע להצביע היכן נמצאו שרידיה של אן מקפול, אף על פי שלדבריו לא היה הוא זה שרצח אותה.
הוא הסכים לזהות כל אחד מאתרי הקבורה, ושרידי הגופות נחפרו מתוך האדמה בין 10 באפריל ל-7 ביוני.
לאחר מכן הועבר ל והושם באגף האסירים בסיכון, בו פיטרלו הסוהרים מדי רבע שעה כדי לוודא שלא ינסה להתאבד.
פרד ורוז הובאו לבית המשפט ב-30 ביוני 1994, והואשמו יחדיו בעשרים ואחד אישומי רצח, מתוכם שנים עשר נגד פרד ותשעה נגד רוז.
הייתה זו הפעם הראשונה שראו זה את זו מאז מעצרו של פרד בחודש פברואר.
בטרם קריאת האישומים נגדם, נשען פרד לכיוונה של רוז והניח את ידו בעדינות על כתפה, ממנה התנערה בחוסר נוחות.
לבסוף הוטל על שניהם מעצר עד תום ההליכים.
מיד לאחר שעזבו את בית המשפט נעצר פרד כביכול בשנית עבור הרצח של אן מקפול, שגופתה נמצאה ב-7 ביוני אך לא זוהתה עד לאותו יום, והוא הואשם בהריגתה ב-3 ביולי.
בזמן שהוחזק במעצר בבית הסוהר לאורך החודשים הבאים, הפך פרד לשקט ומדוכא, ככל הנראה לאור דחייתה הבולטת של רוז בבית המשפט, סירובה להשיב למכתביו הרבים, והדיווחים שדלפו לתקשורת על כך שלא הייתה יותר מאם מתאבלת אשר איבדה את בתה החורגת לבעלה הרוצח.
הוא הפציר באנה מרי ובסטפן, ילדיו היחידים אשר עדיין הגיעו לבקרו, למסור לרוז את אהבתו, אך היא התעלמה ממנו.
בתגובה משך את הודאותיו הקודמות בהן הצהיר שפעל לבדו, והאשים אותה בכל הרציחות בהן הואשם גם הוא, למעט זו של אן מקפול, אשר לגביה טען שנרצחה מתוך קנאה בידי אשתו הראשונה, רינה.
המשמר הצמוד שהוטל על פרד בכדי למנוע ממנו לפגוע בעצמו הופחת בהדרגה, וב-1 בינואר 1995, הצליח לחנוק את עצמו למוות בתאו לאחר שאילתר חבל משמיכתו ומסלילים שגנב מסל כביסה, אותו עטף מסביב לצווארו, קשר אותו לידית הדלת ומאחז החלון יחדיו, וקרס על ברכיו.
במכתב ההתאבדות שנמצא בתאו צייר פרד מצבה קטנה, עליה רשם, "לזכרם האהוב.
שינוח על משכבו בשלום היכן שהצללים אינם קיימים, שם הוא ממתין בשלווה לאשתו רוז".
גופתו של פרד נשרפה ב-29 במרץ 1995, בהלוויה שנערכה בקובנטרי ובה השתתפו רק ארבעה מילדיו.
הטקס נמשך לאורך חמש דקות ולא הושמעו בו כל מזמורים או שירים; הכומר רוברט סימפסון ציטט את מזמור תהילים כ"ג באומרו לנוכחים כי הם מוכרחים לזכור בליבם גם את שאר האנשים אשר סבלו מאותם אירועים טרגיים.
אפרו של פרד פוזר ככל הנראה בצד הוולשי של שמורת , מקום בו נהג לבקר כילד וכמבוגר עם משפחתו.
לאחר מעצרם של פרד ורוז ב-1994 נלקחו ארבעת ילדיהם למשפחות אומנות וקיבלו זהויות בדויות כדי להגן עליהם מפני התקשורת והאויבים השונים שרכשו הוריהם לאורך השנים בגין מעשיהם.
שרידיהן של שרמיין ורינה נשרפו בטקס קטן שנערך ב.
בהתעקשותה של אנה מרי וסט, חלקו האם ובתה את אותו ארון, ולמשתתפים בטקס נאמר שלא להביא כל פרחים עמם.
אחיו הצעיר של פרד, ג'ון, תלה את עצמו במוסך ביתו שבגלוסטר בנובמבר 1996. בזמן התאבדותו המתין לגזר הדין שעמד להטיל עליו חבר המושבעים בגין מעשי האונס שביצע לכאורה באחייניתו אן מארי במהלך שנות ה-70 בבית הזוועות שברחוב קרומוול.
כמו כן דיווח קריק על כך שפרד ביקש ממנו למצוא עבורו נערות בהיריון בהן יוכל להתנסות בביצוע הפלות.
הוא האמין שהרשויות התעלמו מהמידע שסיפק מאחר שפרד שימש כמודיע משטרתי מעת לעת.
האמונה הרווחה בנוגע למותו היא שהאשמה והדחק שחש כתוצאה מכך שהמידע שמסר לא עזר להרשיע את פרד הובילו אותו להתאבד, ונתיחה שלאחר המוות קבעה כי מת כתוצאה מהרעלת פחמן חד-חמצני לאחר שאטם את עצמו ברכבו וסתם את האגזוז.
אחד מילדיהם של פרד ורוז, בארי, טען ב-2004 כי כאשר היה בן שבע צפה בהוריו רוצחים את אחותו הת'ר.
לדבריו, קשרו אותה ואנסו אותה במשך זמן מה, בטרם החלה רוז לדרוך על ראשה בחוזקה עד שחדלה לזוז.
בית משפחת וסט ברחוב קרומוול נהרס באוקטובר 1996, כאשר כל פיסת פסולת רוסקה לרסיסים על מנת להרחיק מעריצים אשר חיפשו אחר מזכרות.
התקשורת התייחסה אל המקום כאל בית הזוועות או בית האימים.
בשנים הבאות נבנתה באזור דרך ציבורית.
אנה מארי וסט ניסתה להתאבד ב-1999 לאחר שקפצה לנהר סוורן.
סטפן וסט ניסה להתאבד ב-2002 באמצעות תלייה, וכעבור שנתיים נאסר למשך תשעה חודשים בגין אונס סטטוטורי שביצע בנערה בת ארבע עשרה.
אחיהם הצעיר ביותר, בארי, התאבד על ידי צריכת מנת יתר של סמים באוקטובר 2020.
במהלך השימועים הקדם-משפטיים שנערכו בפברואר טענה רוז לחפות מפשע בפני עשרה אישומי רצח (המוות של שרמיין וסט צורף לכתב האישום המקורי לאחר התאבדותו של פרד); עורך דינה הודה בהנחייתה כי הראיות הנסיבתיות הצביעו על כך שנהנתה להתעלל בילדות ונערות צעירות.
משפטה נפתח ב ב-3 באוקטובר 1995.
אחת ההחלטות המוקדמות שקבע השופט הייתה להרשות את הצגתן של מספר ראיות אשר חשפו את ההתעללות המינית שנגרמה לשלוש נשים צעירות בידי פרד ורוז; ממצאים אלו הניחו את הבסיס לדפוס התנהגות שחזר על עצמו גם במהלך רציחותיהם המאוחרות יותר.
בנאום הפתיחה שלו צייר התובע את דיוקנם של בני הזוג כרוצחים סדיסטיים וחולי-מין, ותיאר את הגופות שנמצאו בביתם כסודות נוראיים יותר משניתן לבטא במילים.
כמו כן אמר שברגעי חייהם האחרונים היו קורבנותיהם לא יותר מחפצים עבור סיפוק סטיותיהם החולניות.
הוא הצביע על כך שפרד שהה במאסר בזמן ששרמיין וסט נרצחה, וטען שבני הזוג למדו מטעויותיהם לאחר שהרשו לקרוליין אוונס להימלט, טעות אשר דאגו לא לחזור עליה שוב.
לוונסון העיר כי המחסום ששמו על פיה של אחת מקורבנותיהם, תרזה זיגנטלר, אותה קשרו בקשת בעזרת צעיף, היה אמצעי "בעל אופי נשי".
הוא הבטיח להציג את אישיותה הסדיסטית והשתלטנית של רוז בפני בית המשפט, ולחשוף את מאמציה להסתיר את פשעיה והיעלמותן של קורבנותיה.
עדי התביעה כללו דיירים ששהו בבית המשפחה, קרוביהם של הקורבנות ובני משפחתה של רוז.
כמו כן זומנו מספר קורבנות ששרדו, בהן אנה מארי וסט, קרולין אוונס, קתרין הולידיי אשר הייתה המאהבת של הזוג, ואישה נוספת אשר נאנסה בידיהם ב-1977 כאשר הייתה בת ארבע עשרה.
מספר שכנים העידו על היעלמותה של שרמיין ב-1971 בזמן שפרד היה כלוא, ועל האדישות שרוז הפגינה כלפי העניין.
עורך דינה של רוז, , ניסה לפגוע באמינותם של העדים על ידי האשמתם בניצול מעורבותם במקרה עבור טובות הנאה שונות, או במתן עדות מתוך כעס על הנאשמים.
במקרה אחד הצליח, לאחר שהודתה אוונס כי קיבלה סכום בגובה עשרים אלף לירות שטרלינג תמורת עדותה, אך לטענתה רצתה רק להביא צדק לנשים שלא הצליחו להימלט מידיהם של בני הזוג.
פרגוסון הדגיש כי פרד רצח לפחות קורבן אחד בטרם הכיר את רוז, אשר אופן מותו היה זהה כמעט לחלוטין לאלו שבגינם עמדה למשפט, וקבע שטיעוניה של התביעה היו נסיבתיים ברובם.
לדבריו לא הייתה רוז מודעת לאכזריותו הקיצונית של בעלה, והפציר בחבר המושבעים לא לשפוט אותה על פי אופייה הדומיננטי והמופקר.
בניגוד לעצתו של עורך דינה ביקשה רוז להעיד בעצמה.
לעיתים נראתה קודרת ומדוכדכת, ולעיתים מרוממת וחייכנית.
היא בכתה כאשר תיארה את עצמה כקורבן לאחר שחוותה התעללות ואונס מידיו של אביה, ובשל כך התחתנה בתמימות עם אדם קשה ואלים.
במקרים אחרים התבדחה על נטייתה להיכנס להיריון באופן חוזר ונשנה, וכמו כן צחקה כאשר תיארה את "משקפי הסבא" שעטה אחד מקורבנותיה.
היא טענה כי מעולם לא פגשה שישה מהקורבנות שגופותיהם התגלו בגינתה, וכי זכרה מעט מאוד מתקיפתה של קרוליין אוונס.
כאשר הציג בפניה התובע תמונות של הקורבנות אשר נקברו במרתף הבית, ושאל אותה האם זיהתה אותם, האדימו פניה והיא השיבה בפשטות, "לא, אדוני".
בנוגע לסדר היום שהיה נהוג בביתם, טענה רוז שהיא ופרד ניהלו חיים נפרדים.
כאשר נשאלה על מערכת היחסים שהתקיימה בינה לבין בתה הת'ר, הודתה שהייתה מתוחה במקצת, והסבירה לבית המשפט שהת'ר הייתה לסבית אשר התעללה פיזית ונפשית בקרוביה, אם כי, על אף סטייתה המינית, עדיין אהבה אותה.
היא הכחישה כל ידע בדבר הרצח שלה.
לשאלות נוספות שהועלו בנוגע להסברים השונים שסיפקו היא ובעלה לגבי היעלמותה של בתם, ענתה רוז כי נגרמו כתוצאה מהשקרים שסיפרה לה כאשר דיברו שתיהן בטלפון.
העדה האחרונה במשפט הייתה ג'נט ליץ', עובדת סוציאלית שעבדה אצל שירותי הרווחה והחלה לבקר בבית המשפחה לאחר האונס שעברה לואיז בידי אביה.
ליץ' העידה כנגד ההקלטות שהוצגו בידי ההגנה בהן נשמע פרד מודה בביצוע הרציחות ועומד בתוקף על כך שרוז לא ידעה עליהן דבר.
היא סיפרה כי לאורך שהותה בביתם החל פרד לבטוח בה, ולפני מעצרו אמר לה כי הוא ורוז כרתו ברית והחליטו שהוא יישא באחריות המלאה עבור הרציחות.
לדבריה הודה בפניה כי הייתה זו רוז אשר רצחה את שרמיין, בזמן שהיה כלוא, וגם את שירלי רובינסון.
כמו כן נטל את האחריות על ביתור הגופות וקבירתן, אף על פי שרוז סייעה לו עם גופתה של רובינסון, ותלשה את עוברה מתוך רחמה לאחר שמתה.
בנוגע לשאר הרציחות, העידה ליץ' כי פרד אמר שרוז השתתפה בכולן במידה מסוימת.
במהלך החקירה הנגדית הודתה ליץ' כי מסרה עדות שקר קודם לכן, כאשר הכחישה את ההאשמה שמכרה את סיפורה לעיתון לאומי עבור סכום בגובה מאה אלף לירות שטרלינג, אך התעקשה על אמינותה של עדותה הנוכחית.
לאחר מספר שאלות נוספות התעלפה, והמשך המשפט נדחה ל-13 בנובמבר.
לאחר שבעה שבועות בהם הוצגו הראיות ונשמעו כל העדים, הסביר השופט לחבר המושבעים כי ראיות נסיבתיות עשויות להיות מספיקות עבור הרשעה, וכי במקרה בו שני אנשים משתתפים ברצח רואה בהם החוק כאשמים באותה מידה.
ב-21 וב-22 בנובמבר מצא חבר המושבעים את רוז אשמה בכל סעיפי הרצח פה-אחד.
השופט גזר עליה מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם וכינה את פשעיה "דוחים ומושחתים".
תחילה נאסרה ב ולאחר מכן ב, ב-2019 הועברה ל.
מספר קורבנותיהם הידועים של פרד ורוז הוא לפחות שלושה עשר, אשר נרצחו בין השנים 1967–1987, אולם גורמים רבים הבקיאים בפרטי המקרה סבורים כי ישנם קורבנות נוספים שגופותיהם טרם נמצאו.
לפני התאבדותו של פרד, ערכה המשטרה עמו ראיונות במשך מאה ושמונה שעות, גם כאשר ניסה לקחת את האשמה לידיו וגם לאחר שהפנה אותה לרוז.
במספר מקרים רמז פרד על כך שהיו גם קורבנות אחרים, אך סירב להרחיב מעבר לכך שרצח את מארי בסטהולם בת החמש עשרה ב-1968 וקבר את גופתה באדמה חקלאית בבישופ קליב.
כמו כן טען שהרג קורבן נוסף בזמן שעבד כפועל בניין בברמינגהאם, ושקבר גופות נוספות בסקוטלנד ובהרדפורדשייר.
פרד טען בפני ג'אנט ליץ' כי הוא ואשתו הרגו לפחות עשרים בני אדם אך לא קברו את כולם בביתם, אלא פיזרו אותם במקומות שונים.
לדבריה התכוון לחשוף גופה חדשה בפני חוקריו מדי שנה.
בזמן שהיה במעצר סיפר פרד לבנו סטפן כי נהג לענות את קורבנותיו באכזריות לפני שרצח אותם.
הוא התעקש כי לא אנס אותם, אלא ביצע בגופותיהם מעשי נקרופיליה ברגע המוות עצמו או מיד אחריו.
כמו כן הסביר כי הסיבה לכך שעצמות רבות לא נמצאו כאשר נחפרו הגופות הייתה שבמסגרת העינויים שביצע, נהג לכרות לקורבנותיו את אצבעות הידיים והרגליים.
לעיתים תלש גם את ציפורניהן וכיבה סיגריות על גופן.
מעבר לכך, היו אתרי הקבורה בהם השתמש, אלו שהתגלו ואלו שלא, בעלי משמעות סמלית חזקה עבורו, מאחר שכל קורבן נקבר בסמוך למקום בו גר או עבד בעת הרצח.
יולי: אן מקפול בת השמונה עשרה.
שרידיה נמצאו ב-7 ביוני 1994, בפינגרפוסט פילד, מאץ' מארקל.
גופתה הושלכה לקבר מלבני וכוסתה בחול ועלים יבשים.
היא הייתה בחודש השמיני להריונה ועמדה ללדת את בתה.
6 בינואר: מארי בסטהולם בת החמש עשרה.
עבדה כמלצרית בבית קפה בו נהג פרד לבקר.
הוא חטף אותה מתחנת אוטובוס בדרך בריסטול, גלוסטר, והודה בפני חוקריו כי אנס אותה ברכבו ורצח אותה.
גופתה מעולם לא נמצאה, אך היא ככל הנראה נקברה בבישופ קליב.
המשטרה לא יכלה להאשים את פרד ברצח שלה בשל מחסור בראיות.
20 ביוני (בקירוב): שרמיין וסט בת השמונה, בתו החורגת של פרד.
נרצחה על ידי רוז מעט לפני שחרורו של פרד מ ב-24 ביוני, ככל הנראה תוך כדי ריב אלים שהתקיים ביניהן.
גופתה הושלכה תחילה לתוך מרתף ביתם בדרך מידלנד, אולם נקברה מאוחר יותר בגינתם הקדמית.
אוגוסט: קתרין רינה קוסטלו בת העשרים ושבע, אשתו הראשונה של פרד.
גורמי החקירה מאמינים כי נסעה לביתם של פרד ורוז כדי לבדוק את מצבן של בנותיה או לדרוש עליהן משמורת.
לאחר מכן רצח אותה פרד כדי למנוע חקירה אפשרית לגבי מותה של שרמיין.
ככל הנראה נחנקה למוות לפני שגופתה בותרה ונקברה באזור כפרי.
20 באפריל (בקירוב): לינדה גוף בת התשע עשרה, הקורבן הראשון שרצחו פרד ורוז יחדיו למטרת סיפוקם המיני.
גוף הייתה דיירת בביתם ברחוב קרומוול מספר עשרים וחמש, וניהלה קשרים רומנטיים עם שני גברים אשר קיימו יחסי מין גם עם רוז.
לאחר היעלמותה הגיעה אמה לביתם כדי לחפש אחריה, וראתה את רוז לובשת את בגדיה וכפכפיה.
נאמר לה כי בתה עזבה את ביתם בחיפוש אחר עבודה ב.
גופתה הושלכה לבור הבדיקה שבמוסך, אשר הוסב מאוחר יותר לחדר שירותים.
10 בנובמבר: קרול אן קופר בת החמש עשרה.
עברה לגור בפנימייה לאחר מותה של אמה ב-1966. נראתה בחיים בפעם האחרונה על ידי בן הזוג שלה כאשר עלתה לאוטובוס לכיוון בית סבתה.
פרד התייחס אליה בשם "יד מצולקת", מתוך התייחסות לכוויה שנגרמה לה זמן מה לפני שנפגשו.
גופתה הייתה האחרונה שנחפרה מהמרתף; גולגולתה נמצאה כשהיא עטופה בנייר דבק, וידיה ורגליה הקטועות קשורות בחוט.
27 בדצמבר: בת העשרים ואחת.
למדה כסטודנטית באוניברסיטת אקסטר, בת דודתו של הסופר מרטין איימיס.
נחטפה בידי פרד בזמן שהמתינה בתחנת אוטובוס.
תאריך מותה המדויק אינו ידוע ועשוי היה להיות כשבוע לאחר חטיפתה, היות שפרד נאלץ ללכת לחדר המיון בבית החולים המלכותי של גלוסטר ב-3 בינואר בשל חתך רציני בידו הימנית אשר ככל הנראה גרם לעצמו כאשר ביתר את גופתה.
שרידיה נמצאו במרתף הבית ברחוב קרומוול ב-6 במרץ 1994.
16 באפריל: תרזה זיגנטלר בת העשרים ואחת, סטודנטית לסוציולוגיה ב.
זיגנטלר נחטפה בידי פרד ורוז כאשר ניסתה לתפוס טרמפים מדרום לונדון להוליהד.
פרד פירש את מבטאה השווייצרי כהולנדי, ותמיד התייחס אליה בתור "הילדה ההולנדית" או "הצבעונית".
דיווח על היעדרותה התקבל בסקוטלנד יארד מידי בני משפחתה בשווייץ כאשר לא הצליחו ליצור עמה קשר.
פרד בנה בסיס לארובה במקום בו נקברה.
15 בנובמבר: שירלי הוברד בת החמש עשרה, ילדה מאומצת אשר נחטפה מתחנת אוטובוס ב ליד נהר סוורן בזמן ששבה לביתה מדייט.
נראתה לאחרונה על ידי בן הזוג שלה, לאחר שהבטיחה לו שתבוא לראותו למחרת.
שאריותיה המבותרות נמצאו בחלק של המרתף אשר כינתה המשפחה כ"אזור של מרילין מונרו"; ראשה היה עטוף לחלוטין בנייר דבק, וצינור גומי בקוטר מספר מילימטרים נתחב לנחירה על מנת שתוכל לנשום.
12 באפריל: חואניטה מוט בת השמונה עשרה.
הייתה דיירת בבית משפחת וסט, אולם חיה עם קרובת משפחתה ב בזמן היעלמותה.
ככל הנראה נחטפה בידי פרד ורוז בזמן שתפסה טרמפים.
10 במאי: שירלי רובינסון בת השמונה עשרה.
רובינסון הייתה ביסקסואלית ידועה ונהגה לקיים יחסי מין מזדמנים עם פרד ורוז.
בזמן היעלמותה הייתה בחודש השמיני להריונה, ועמדה ללדת את בנו של פרד ב-11 ביוני.
לא קיים מניע מיני עבור מותה, אולם התביעה הניחה כי נרצחה מאחר שרוז חשה שאיימה על מעמדה בביתם ועל יציבותה של מערכת היחסים שלה ושל בעלה.
תוכניתו המקורית של פרד הייתה למכור את התינוק שלהם לזוג חסר ילדים, והוא צילם מספר תמונות שלו ושל רובינסון לשם כך.
5 באוגוסט: אליסון צ'יימברס בת השש עשרה.
הגיעה מבית בעייתי ועברה לגור אצל משפחה אומנת כאשר הייתה בת ארבע עשרה.
הכירה את בני הזוג וסט ב-1979; פרד טען מאוחר יותר בפני עורך דינו כי היא מתה לאחר שרוז "נהייתה אכזרית מדי כלפיה".
גופתה המבותרת נמצאה קבורה בגינת ביתם עם חגורת עור קשורה מסביב לחלק הקדמי של ראשה כך שהידקה את לסתה בחוזקה.
היה זה הרצח האחרון שנגרם בשל מניע מיני.
19 ביוני: הת'ר וסט בת השש עשרה, בתם הראשונה של פרד ורוז.
ככל הנראה נרצחה מאחר שהוריה חששו כי עמדה לעזוב את ביתם וראו בכך איום על אורח חייהם הסודי.
פרד טען שלא התכוון להרוג אותה, אולם מספר ראיות הצביעו על כך שנאנסה לפני שנרצחה.
גופתה בותרה בעזרת סכין משוננת גדולה, ונקברה בבור בחצר שהורה פרד לבנו לחפור, בתואנה כי ברצונו לבנות בריכת דגים.
גורמי משטרה עדיין מאמינים כי משפחת וסט הייתה אחראית למספר היעלמויות אשר לא נפתרו עד היום, בהן לפחות עשרה מקרי רצח שהתרחשו בין השנים 1971–1979, שבעה מתוכם לצורך אונס או התעללות מינית.
לאחר סדרת הרציחות שביצעו בין השנים 1973–1975 לא התגלו קורבנות נוספים עד לשנת 1978. רצח נוסף אירע ב-1979, אחריו נמנע הזוג מפשעים נוספים עד לרצח בתם ב-1987. בחקירותיו הודה פרד ברציחתם של לפחות שלושים בני אדם, כך שייתכן בהחלט כי ישנם שמונה עשר קורבנות לא מזוהים נוספים.
בראיונותיו דיבר פרד ברוגע ונינוחות, ונותר אדיש בנוגע לפשעיו אפילו כאשר החלו חוקריו להיראות מוטרדים מאופיים האלים.
הבחנה זו הובילה את ראש החקירה ג'ון בנט להביא לעזרתם פסיכולוג פלילי אשר יאבחן את מצבו הנפשי של פרד.
לאחר ששוחחו לאורך כמה פגישות ב-1994, קבע הפסיכולוג פול בריטון כי פרד ביצע כל כך הרבה פשעים לאורך תקופת זמן מאוד רחבה, עד שאיבד את הסימפתיה שאולי חש בהתחלה כלפי מעשי העינויים, האונס והרצח שביצע.
כמו כן ציין כי אף על פי שתדירות הפשעים של אדם מסוג זה עשויה לגרוע לאורך הזמן, אין זה סביר כי הוא יחדל לרצוח לחלוטין.
תיאוריה אחת גורסת כי הפער הפתאומי במהלך שנות ה-70 בו עצרו פרד ורוז לחלוטין מרציחותיהם נבע ככל הנראה ממנהגם להביא לביתם נערות שהכירו בפנימיות קרובות; עם חלקן קיימו יחסי מין, ואחרות עידדו לעסוק בזנות מתוך ביתם.
כמו כן הכירו מספר מכרים חדשים, כולל כמה מדייריהם, אשר הסכימו להשתתף במסיבותיהם המיניות ואף חלקו את הפטישים שאהבו.
ייתכן שעיסוקם בפעילויות הללו מילא את צורך סיפוק תיאבונם לאלימות.
קרוליין אוונס, אנה מרי וסט, ומספר נשים אחרות אשר ניצלו מתקיפותיהם המיניות של בני הזוג, העידו במשפטה של רוז כי היא הייתה הדומיננטית והאגרסיבית ביותר מבין שניהם.
אוונס אף הצהירה כי לאחר שפרד אנס אותה, אמר לה שהביאו אותה לביתם רק כי רוז חשקה בה.
ייתכן שהתרחבות משפחתם לאורך השנים, יחד עם הנערות השונות שהביאו לביתם באותו הזמן, אשר במיניותן ובחייהן ניסו פרד ורוז לשלוט, גרמו להם די והותר סיפוק מיני גם מבלי שיצטרכו להסתכן עבור העונג שהפיקו מרצח ואונס.
ארבע נשים צעירות המזכירות במראהן את קורבנותיו של פרד נעלמו בזמן שחי בגלאזגו; אחת מהן, מרגרט מק'אבוי, הכירה את פרד לאחר שנפגשו באוטו הגלידה שבו עבד.
כמו כן שכר פרד גינה סמוכה לביתו בה ביקר לעיתים קרובות, אף על פי שטיפח רק חלק קטן ממנה.
הוא אמר לאחד משכניו שהשתמש ברובה עבור "משהו מיוחד" עליו סירב להרחיב, ומרבית העבודה שביצע בה התרחשה בשעות הבוקר המוקדמות.
המשטרה לא הצליחה לגלות האם נקברו במקום גופות נוספות מאחר שעד למעצרו הסופי כבר נבנתה במקום תשתית לכביש.
הבריטי הזמין סדרה דוקומנטרית בת שלושה חלקים בשם "פרד ורוז: רציחות וסט", אשר שודרה לראשונה באוקטובר 2001, ופעם נוספת ב-2014. הסדרה מציגה צילומי ארכיון נרחבים, ראיונות, ותמונות מתיקי החקירה המקוריים.
הערוץ הזמין פרק דוקומנטרי נוסף אשר שודר בנובמבר 2014 ומציג ראיונות עם בני משפחתו של פרד ועם ניצולים שהצליחו להימלט מידיו.
מיני-סדרת דרמת הפשע הבריטית "" אשר הוזמנה על ידי רשת ITV ושודרה ב-2011 מציגה את דמותה של ג'אנט ליץ', העובדת הסוציאלית אשר שהתה בבית משפחת וסט ונכחה בחלק מראיונותיו של פרד עם המשטרה.
כמו כן הזמינה הרשת סרט דוקומנטרי בשם "פרד ורוז וסט: הסיפור האמיתי" אשר היה אמור להופיע ב-31 בינואר 2019, אך שידורו נדחה ל-21 בפברואר בשל "בעיות חוקיות".
חברת הבת האירופאית של ערוץ דיסקברי הזמינה פרק בנוגע לרציחותיהם של בני הזוג כחלק מסדרת הפשע הדוקומנטרית "פשעים שזעזעו את העולם"; טים פיגוט-סמית שימש כקריין, והפרק שודר לראשונה ב-2006.
פרדריק מורגן "פרד" הנסן , הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964) ושיאן עולם (1964–1966) בקפיצה במוט.
הנסן היה גם שחקן גולף חובב שהשתתף באליפות ארצות הברית לגולף לחובבנים .
הנסן נולד בעיר קוורו שבטקסס (ארצות הברית) לפרדריק לואי הנסן ואליס מורגן הנסן (2012-1914), אח לפרנק לואי וליסה קרוליין.
בבגרותו למד רפואת שיניים באוניברסיטת רייס והוסמך ב-1963. לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו פתח הנסן מרפאת שיניים בעיר דאלאס ובהמשך עבר ליוסטון.
הנסן היה גם שחקן גולף חובב והשתתף ב-1980 באליפות ארצות הברית לגולף לחובבנים .
באליפות ארצות הברית זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.18 מטר.
בתחרות שנערכה ביוסטון, טקסס בתחילת יוני 1964 הוא קבע בקפיצה במוט תוצאה של 5.20 מטר והשווה את שיאו העולמי של ג'ון פנל מארצות הברית שנקבע באוגוסט 1963.
בתחרות שנערכה בהמשך אותו חודש בסן דייגו, קליפורניה קבע הנסן בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.23 מטר.
בתחרות בין ארצות הברית לברית המועצות, שנערכה בלוס אנג'לס באוגוסט אותה שנה הוא שיפר את שיאו העולמי בקפיצה במוט ב-5 ס"מ והעמידו על 5.28 מטר.
שיא זה נשבר במאי 1966 על ידי בוב סיגרן מארצות הברית ששיפר את השיא של הנסן ב-4 ס"מ (5.32 מטר) בתחרות שנערכה בפרזנו, קליפורניה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה הנסן במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 5.10 מטר, לפני וולפגנג ריינהארדט (5.05 מטר) וקלאוס לנהרץ (5.00 מטר), שניהם מגרמניה המערבית.
בתחרות זו הורשו האתלטים להשתמש, בפעם הראשונה, במוטות גמישים דבר שהביא לכך שתשעה קופצים עברו את השיא האולימפי הקודם שהיה 4.70 מטר.
ב-2016 התקבל הנסן להיכל התהילה של מאמני האתלטיקה של טקסס.
פרד ג'ונס הוא דמות בדיונית בזיכיון ההנפשה האמריקאי "סקובי-דו", העוסקת בעלילותיהם של רביעיית בני נוער, וכלבם הדני הענק, סקובי-דו, הפותרים תעלומות.
דמותו של פרד מזוהה בעיקר עם המדבב פרנק ולקר, המדבב אותו מאז בכורת הסדרה "סקובי-דו, איפה אתה?" בשנת 1969 עד היום, ועם שחקן הקולנוע פרדי פרינז ג'וניור, שגילם את הדמות בסרטי הלייב אקשן "סקובי-דו" (2002) ו"סקובי-דו 2: חופשי חופשי" (2004).
לאורך הופעותיו בזיכיון, דמותו של פרד מזוהה עם צבעי הכחול-לבן.
בסדרה המקורית, פרד לובש עניבת אסקוט כתומה עם חולצה כחולה וסוודר לבן.
בסרטי ההנפשה שהופצו ישירות ל-DVD במהלך שנות ה-90, פרד לובש בדרך כלל חולצה כחולה בהירה.
בסדרה "מה חדש, סקובי-דו?" משנת 2002, תלבושתו של פרד עודכנה ועניבת האסקוט הכתומה הוחלפה בפס כחול על גבי הסוודר.
בנוסף, לאורך הזיכיון, פרד אחראי על בניית המלכודות עבור תפיסת הנבלים, והוא לוקח את הדומיננטיות בפתרון התעלומות.
על אף שלרוב דמותו מוצגת כבעלת אופי נחמד וידידותית, פרד מראה לעיתים סימנים לשתלטניות ומכריח את שאגי וסקובי לקחת חלק בלכידת הנבל, זאת למרות מודעותו לפחדיהם וכושר שיפוטם הלקוי.
לפי הספיישל "סקובי-דו: מאחורי הקלעים", כינוי ילדותו של פרד היה "פיקל".
בנוסף, פרד זכה לתואר "התלמיד הנאה ביותר" בבית ספרו, היה חלק מלהקה לפני שהתמסר לפתרון תעלומות, וניסיונו בחוגי הדרמה שלקח מסייעים לו להיכנס למוחם של הנבלים איתם מתמודדת הרביעייה.
בנוסף, מוצגת שאיפתו של פרד להפוך לסופר מתח ומסתורין מפורסם.
בסדרה "גור בשם סקובי-דו", דמותו של פרד תוארה כפחות אינטליגנטית וכפתייה המאמינה בתאוריות קונספירציה מטורפות ואגדות.
בנוסף, בכל פרק, פרד היה מאשים בפשע את הבריון השכונתי, רד הרינג Red Herring (משחק מילים על הביטוי "רד הרינג"; המשמש להטעיית הקורא או הצופה).
בניגוד לכך, בסדרה "מה חדש, סקובי-דו?", לפרד תחומי עניין רבים כמו בניית מלכודות, אמנויות לחימה, היאבקות והרמת משקולות.
מסתורין בע"מ", תחומי העניין שלו מוגבלים ל"בניית מלכודות ופתרון תעלומות", אם כי בשלב מתקדם הוא מתוודה על אהבתו לדפני.
כשהפקת "סקובי-דו, איפה אתה?" החלה באביב 1969, דמותו של פרד נקראה במקור נקרא "רוני", ולאחר מכן שמו שונה על שם פרד סילברמן, שהיה אז ראש מחלקת התוכן ב-CBS וחבר מפתח בצוות הפיתוח של הסדרה.
ליהוקו של ולקר לדיבוב דמותו של פרד הוביל לתחילתה של קריירה ארוכה ופורייה בתחום הדיבוב.
פרד ג'ונס קיבל שני שמות פרטיים שונים.
מסתורין בע"מ" ובסרט "סקובי-דו: חגים מקוללים", שמו הפרטי הוא פרדריק, ואילו בסרט "הרפתקאות סקובי-דו!
המפה המסתורית", שמו הפרטי הוא פרדוורד.
בסרט "אלוהה, סקובי-דו!", נחשף כי שמו האמצעי הוא הרמן.
בסבב שאלות ותשובות משנת 2012 בפורום "r/IAmA", חשף השחקן מת'יו לילארד כי גרסתו המקורית של הסרט "סקובי-דו" משנת 2002 הוציאה את דמותו של פרד מהארון כהומוסקסואל (מה שלכאורה מסביר את עניבת האסקוט שלו), וכי פרדי פרינז ג'וניור גילם אותו ככזה לאורך הסרט.
במקביל לחוסר העקביות בשמו הפרטי של פרד, במהלך הזיכיון זהות הוריו נסתרת בין העיבודים השונים.
מסתורין בע"מ", נחשף כי אביו של פרד וראש עיירת קולסוויל, פרד ג'ונס האב, לא היה למעשה אביו הביולוגי, אלא אדם שחטף אותו בילדותו וגידל אותו כבנו.
בהמשך מופיעים הוריו הביולוגיים, בראד צ'ילס וג'ודי ריבס, זאת על אף שפרד ממשיך להשתמש בשם המשפחה "ג'ונס".
בסיום הסדרה, כשהיקום מאותחל מחדש למציאות שבה פרד מעולם לא גודל על ידי פרד ג'ונס האב, אלא על ידי הוריו הביולוגיים, לא נאמר מה שם משפחתו האמיתי.
פיראטים אהוי", שמם של הוריו הם סקיפ ופגי ג'ונס.
בנוסף להם, קרובי משפחה נוספים של פרד שהוצגו או הוזכרו במהלך הסדרה כוללים בין היתר את:
אדי ג'ונס – דודו של פרד מהסדרה "גור בשם סקובי-דו", בדיבובו של פרנק ולקר.
המוציא לאור של הצהובון "המגזימן הלאומי".
הרוזן פון ג'ונס – דודו של פרד ומנהל מוזיאון, שגר בטירה ליד מפעל שמייצר ארונות קבורה מיוחדים.
דוד קארל – דודו של פרד, שמנהל חנות גבינות ליד אגם מישיגן בוויסקונסין.
דוד העובד בסוכנות החלל של חיל האוויר של ארצות הברית.
דוד שהוא נגן מצילה ראשון בלהקת חיל הנחתים של ארצות הברית.
ארלין וילקוקס – בת דודתו של פרד, המתגוררת בסיילם, מסצ'וסטס, שמואשמת בהיותה אחוזת דיבוק על ידי אמם הקדמונית שנשרפה על המוקד באשמת כישוף.
ג'ד ג'ונס – בן דודו של פרד, העובד עבור חברת "מונסטר, פיר אנד מג'יק".
פרד הייז הוא טייס ניסוי אמריקאי לשעבר, מהנדס אווירונאוטיקה בחיל הים האמריקאי, ואסטרונאוט מטעם נאס"א.
הוא היה אחד מעשרים וארבעה האסטרונאוטים שטסו לירח.
הוא טס לירח במסגרת אפולו 13.
לאחר שעזב את נאס"א הוא עבד בחברות שונות.
פרד הייז נולד בעיירה בילוקסי שבמיסיסיפי.
לאחר סיום בית ספר עירוני הוא התגייס לחיל הים של ארצות הברית ועבר קורס טיס.
לאחר סיום הקורס הוא ביצע מספר תפקידים.
החל משנת 1959 הוא למד באוניברסיטת אוקלהומה וסיים אותה עם תואר בהנדסת אווירונאוטיקה.
בשנת 1959 הייז נקלט בנאס"א ועבד כטייס ניסוי.
בשנת 1966 הוא נבחר ליחידה להכנת אסטרונאוטים.
הוא היה בצוות משנה של אפולו 8 ו-אפולו 11. באפריל 1970 הוא שוגר לחלל כטייס של אפולו 13. הוא היה אמור לנחות על הירח.
בגלל פיצוץ בלון חמצן והשלכותיו על ציוד החללית הנחיתה בוטלה.
היה חשש לנחיתה על כדור הארץ אך היא הסתיימה שלום.
בהמשך הייז היה בצוות משנה של אפולו 16 ומפקד של "אפולו 19", אך שיגור בוטל.
בשנים 1976-1978 הוא היה בצוות בדיקות של מעבורת החלל אנטרפרייז וביצע כמה טיסות ניסוי.
הוא היה מתוכנן לעשות עם המעבורת גם טיסה לחלל.
בגלל בדחיות של טיסה הוא החליט לעזוב את נאס"א בשנת 1979.
הייז התחתן בשנת 1954 והתגרש בשנת 1978 לזוג נולדו 4 ילדים.
בשנת 1979 הוא התחתן שנית.
בשנת 1973 הוא עבר תאונה קשה במהלך נחיתה וסבל בכווייה.
פדריקו פלנה (באיטלקית: Federico Palana; נולד ב-3 בנובמבר 1989), ידוע בשם הבמה פרד דה פלמה, הוא ראפר וזמר איטלקי.
בשנת 2007 החל דה פלמה את הקריירה המוזיקלית שלנו בטורינו, כשעשה פריסטייל ראפ ברחוב.
הוא התפרסם לאחר שהשתתף בתחרויות הז'אנר בטורינו ובמילאנו.
בשנת 2010 הקים יחד עם הדי ג'יי דירטי סי את להקת רויאל ריימס.
בתחילת אותה שנה חתמו על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים עצמאית בשם טרומן רקורדס.
ב-23 בנובמבר 2011 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Royal Rhymes.
לאחר מכן יצא ב-10 ביולי 2012 לאור המיני-אלבום God Save the Royal.
במהלך 2012 פתח דה פלמה את קריירת הסולו שלו.
אלבום הבכורה שלו, FDP, יצא לאור ב-6 בנובמבר.
ביוני 2013 פורסם השיר "Passa il microfono", שהופק על ידי מורנו, קלמנטינו, שייד ופאסה.
בספטמבר הוציא את המיני-אלבום Genesis.
אלבומו השני, Lettera al successo, פורסם ביוני 2014.
ב-10 בפברואר 2015 חתם חוזה הקלטות עם וורנר מיוזיק איטליה.
ב-2 באוקטובר אותה השנה הוציא את האלבום השלישי שלו, BoyFred.
דה פלמה היה אחד משלושים האמנים שהתחרו בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
שירו לתחרות, "Il cielo non ci vuole", סיים בערב הגמר במקום ה-30 והאחרון.
פרדריק רוברט זימרמן היה פוליטיקאי אמריקאי ממוצא גרמני מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1909–1910, כמזכיר המדינה שלה בשנים 1923–1927 ובשנים 1939–1954. בין שתי תקופות כהונה אלו הוא כיהן כמושל ויסקונסין ה-25 בשנים 1927–1929.
פרד זימרמן נולד במילווקי כבנם של צ'ארלס א.
זימרמן ושל אוגוסטה (לבית פיסנהאואר) זימרמן.
סבו היה פעיל באביב העמים של 1848, ואביו נולד במדינת ניו יורק והיגר לוויסקונסין ב-1875. אמו נולדה בוויסקונסין להורים שהגיעו משטוטגרט.
אביו, שעסק ביציקה, נפטר כשהוא היה בן חמש, ומגיל צעיר הוא החל לסייע בפרנסת המשפחה על ידי מכירת עיתונים.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי, הוא למד לזמן קצר בבית ספר ערב, והחזיק במשרות שונות עד הגיעו לגיל 22, כאשר הוא פתח מחלבה שסיפקה חלב לתושבי מילווקי.
לאחר נישואיו הוא פרש מעיסוק זה כדי לעבוד כסוכן נוסע עבור חברת העור פפיסטר וווגל, וכן עבד כמנהל חשבונות לחברת עצים במילווקי.
ב-1908 נבחר זימרמן כחבר הסנאט של ויסקונסין מטעם מחוז מילווקי השמיני לאחר שגבר בבחירות בהפרש של שש קולות.
כמועמד המפלגה הרפובליקנית הוא זכה ב-1,703 קולות מול 1,697 הקולות של מועמד המפלגה הדמוקרטית הארי ר.
מקלוגן ומול 1,159 הקולות של מועמד המפלגה הסוציאליסטית גילברט פור.
הוא היה חבר פעיל בסיעה הפרוגרסיבית של מפלגתו, אך כיהן בסנאט רק תקופת כהונה אחת בשנים 1909–1910, ובניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה הוא נוצח על ידי מועמד המפלגה הסוציאליסטית ג'יימס ה.
וינט בהפרש של עשרים קולות.
ב-1922 עבר זימרמן, שהיה אז מנהל יחסי העבודה של חברת ייצור המכוניות נאש מוטורס, לעיירה לייק, וכיהן שנתיים במועצת העיירה.
באותה שנה הוא זכה במועמדות הרפובליקנים למשרת מזכיר המדינה של ויסקונסין ובבחירות הכלליות ניצח לאחר שזכה ב-77.7 אחוזים מהקולות בהתמודדות מול שלושה מועמדים.
בבחירות של 1924 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה מול ארבעה מועמדים וזכה ב-509,771 קולות.
במהלך תקופת כהונתו בתפקיד הוא נותר מזוהה עם סיעת הפרוגרסיביים במפלגה הרפובליקנית.
כאשר ב-1926 סירבו הפרוגרסיביים לתמוך במועמדותו של זימרמן למשרת מושל ויסקונסין, זאת בשל העובדה שהוא לא תמך במועמדותו של רוברט לה פולט בבחירות לנשיאות של 1924, הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה כמועמד עצמאי.
זימרמן זכה במועמדות המפלגה ונבחר לאחר שהתמודד מול מועמד הפרוגרסיביים הרמן אקרן, מועמד סיעת האיתנים צ'ארלס ב.
פרי, ומול מועמד עצמאי נוסף.
בבחירות הכלליות ניצח זימרמן לאחר שזה ב-350,927 קולות מתוך 552,921 כלל הקולות.
ב-1928 הוא נוצח בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל על ידי וולטר ג'.
לאחר תום כהונתו כמושל לא כיהן זימרמן בשום משרה פוליטית למעט תקופה קצה בנציבות המס על משקאות חריפים ב-1936.
ב-1938 זכה זימרמן שוב במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מזכיר המדינה של ויסקונסין, נבחר לתפקיד, וכיהן בו עד מותו.
בבחירות של 1952 הוא קיבל את שיעור הקולות הגבוה ביותר בתולדות ויסקונסין שניתן למועמד למשרה פוליטית כלשהי.
זימרמן היה נציג ויסקונסין לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1916, 1920, 1924, 1940 ו-1944. במלחמת העולם השנייה הוא הואשם בהיותו חבר ב"אמריקה תחילה" , אך הוא דחה את ההאשמות הללו, אם כי באופן כללי הוא החזיק בעמדות בדלניות.
פרד זימרמן נפטר במילווקי ב-14 בדצמבר 1954, זמן קצר לאחר שנבחר לתקופת כהונה נוספת כמזכיר המדינה.
זימרמן, כיהן גם הוא כמזכיר המדינה של ויסקונסין בשנים 1957–1975.
פרד הגרטי היה שחקן ופעלולן בריטי יליד הונגריה.
את דרכו בעולם הקולנוע החל ב-1949 בסרט "דרכון לפימליקו".
בהמשך שיחק בסרטים "קפטן הוריישיו הורנבלואר", "רופא בלב ים", "העכבר ששאג", "זאב אמריקאי בלונדון" ו"מי הפליל את רוג'ר רביט".
כמו כן, הופיע בשלושה סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד: "מרוסיה באהבה", "קזינו רויאל" (הפקה לא רשמית) ו"המרגלת שאהבה אותי".
פרד תומאס דובואה היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו שכיהן שתי קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא נודע בעיקר בשל התנגדותו לתקן הזהב ובמאמציו לשלול זכויות הצבעה מהמורמונים.
דובואה נולד ב-29 במאי 1851, והיה ממוצא חלקי צרפתי-קנדי.
סבו מצד אביו, טוסן דובואה, היה מהגר שהתבלט בקרב טיפקאנו.
שמו המשפחתי נהגה כ"דֶה-בואה" ונאמר כי הוא "שנא את זה" כאשר אנשים הגו את הסיומת "-בואה" כ"בויס", דבר שהוא מצא כ"בלתי נסבל".
אביו של דובואה, ג'סי קילגור דובואה, היה פקיד במשרד הקרקעות של ארצות הברית בפלסטיין, אילינוי, שופט לשעבר ומחוקק מדינה, תומך מוקדם של המפלגה הרפובליקנית, וחבר קרוב של אברהם לינקולן, הרפובליקני מאילינוי.
בשנת 1856 נבחר דובואה האב למבקר מדינת אילינוי והעביר את המשפחה לבירת המדינה, ספרינגפילד.
פרד דובואה למד במכללת ייל בין השנים 1870 עד 1872. לאחר מכן פנה לעסקים עד 1875, אז מונה לחבר במועצת המפקחים על רכבות ומחסנים של אילינוי.
הוא החזיק בתפקיד זה במשך שנה אחת, והתפטר זמן קצר לפני מותו של אביו.
ב-1880 עבר לטריטוריית איידהו יחד עם אחיו, ד"ר ג'סי דובואה הבן (1850–1908), שהיה רופא.
בשנת 1882, דובואה מונה כמרשל של טריטוריית איידהו.
הוא השיק קמפיין מצליח לשלול את זכות ההצבעה ממצביעים מורמונים בטריטוריה, בטענה שהם הפרו את החוק האוסר פוליגמיה.
בהתבסס על הצלחה פוליטית זו, ב-1886 התמודד דובואה כמועמד רפובליקני למשרת נציג קונגרס מטריטוריית איידהו.
הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי המכהן, ג'ון היילי, ונשאר בתפקיד עד שהטריטוריה התקבלה כמדינה לאיחוד ב-1890.
דובואה תמך בתוקף בבקשתה של איידהו להקמת מדינה והתנגד למאמצים לפצל את הטריטוריה בין אזורים שכנים.
ככל הנראה הוא לחץ על הנשיא בנג'מין הריסון לטובת קבלת מדינת איידהו על ידי אזכור הקשר המשותף בקרב טיפקאנו בין סבו של דובואה וסבו של הריסון, הנשיא ויליאם הנרי הריסון.
ב-3 ביולי 1890, דובואה ביקש מהריסון לחתום על חוק מדינת איידהו ביום עצמאות המדינה, למחרת.
עם זאת, הריסון השיב שמאחר והכוכבים מתווספים לדגל בכל 4 ביולי עבור כל מדינה שהתקבלה בשנה הקודמת, אם הוא יחתום על החוק, איידהו לא תקבל את כוכבה על הדגל עד לשנה הבאה.
בתגובה לדברי הריסון, ביקש ממנו דובואה לחתום על החוק מיד, והוא עשה זאת.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, דובואה התמקד בפוליטיקה פנימית, והביע תמיכתו בעמדות שלדבריו יועילו לאיידהו.
הוא תמך באופן נלהב במכסי מגן, במיוחד על צמר ועופרת, אותם איידהו ייצרה בשפע.
הוא גם עזר בניהול משא ומתן על הסכם עם האינדיאנים מהשבט נז פרס ב-1894. ב-1895, בהערה על פטור מהמגבלות בציד עבור בני השבט בנוקס, הוא אמר: "ההכחדה [הגירוש מעבר לגבול] של כל השבט העצל, חסר-תועלת שאינו תומך, של בני הבנוקס, לא תהיה אובדן גדול".
עם זאת, עמדתו הבולטת ביותר של דובואה הייתה תמיכתו בבי-מטאליזם.
ב-1896, הוא היה בין אלה שעזבו את המפלגה הרפובליקנית כדי להצטרף לסיעה הרפובליקנית של כסף.
הוא שקל את הרעיון של מיזוג בין הרפובליקנים של איידהו עם הדמוקרטים והפופוליסטים, אך בעלי בריתו הוצאו מהמפלגה הרפובליקנית של איידהו.
חוסר הארגון הזה אפשר לדמוקרטים ולפופוליסטים לשלוט במערכת המחוקקת של איידהו.
ב-1896, דובואה הובס בבחירות מחדש למערכת המחוקקת של איידהו על ידי הפופוליסט הנרי הייטפלד.
לאחר שעזב את הסנאט ב-1897, דובואה חזר לחווה שלו בבלקפוט, שם גידל אספסת.
כאשר סיעת הרפובליקנים של הכסף דעכה, רבים סברו כי הקריירה הפוליטית של דובואה הסתיימה.
אך ב-1900, לאחר שסירב להצטרף מחדש למפלגה הרפובליקנית, נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים הדמוקרטי של איידהו, לאחר שהביס את שופ, בעל בריתו הפוליטי לשעבר.
זמן קצר לאחר שחזר לסנאט ב-1901, עבר דובואה למפלגה הדמוקרטית, והיה אחד הפוליטיקאים הבודדים בעידן ההוא שעשו זאת.
הוא נשאר האדם היחיד בהיסטוריה של איידהו ששימש בקונגרס של ארצות הברית הן כרפובליקני והן כדמוקרטי.
במהלך כהונתו השנייה בסנאט, המשיך דובואה לתמוך בנטישת תקן הזהב, אך רוב תשומת הלב שלו הופנתה להתנגדות לאימפריאליזם ולמורמונים.
דובואה הנהיג קבוצת סנאטורים שניסתה להפעיל לחצים על ריד סמוט מיוטה, המורמוני הראשון שנבחר אי פעם לסנאט, להתפטר.
דובואה התנגד בתוקף לניסיונות להפוך את הפיליפינים, שנכבשו מספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד, לטריטוריה אמריקאית.
בתחילה תמך בעצמאות לפיליפינים, אך לאחר ביקור ב-1905, הכריז כי הפיליפינים לא יכולים לשלוט בעצמם, ותמך במכירת האיים ליפן.
הסיבות להתנגדותו לעצמאות הפיליפינים היו מושפעות מאוד מהשקפות גזעניות.
הוא פחד שהתחרות הכלכלית מהטריטוריות החדשות תהיה מזיקה לכלכלה האמריקאית, אך לא כי האמין כי הפיליפינים מהווים איום כלכלי.
דובואה ביזה את הפיליפינים ואת קבוצות אתניות וגזעיות רבות אחרות, והצהיר כי "קשה להוציא את הפיליפיני לעבוד בכלל", והוסיף כי "ההוואים לא יעבדו...
הם דומים מאוד לשחורים האמריקאים שלנו".
הפיליפינים היוו איום כלכלי אם פועלים יפניים היו מהגרים לשם, אך הוא קיווה שמחסומי סחר ימנעו מסוכר וטבק פיליפיני להגיע לשווקים האמריקאיים.
דובואה גם תמך בהגבלות חזקות על הגירה סינית.
דובואה פרש מהרוב הדמוקרטי של זמנו ותמך באג'נדה של הנשיא תאודור רוזוולט של שימור הסביבה.
הוא תמך בוויליאם רנדולף הרסט למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1904.
במהלך כהונתו השנייה בסנאט נגרמו הפסדים אלקטורליים משמעותיים למפלגה הדמוקרטית באיידהו במידה רבה בשל האובססיה של דובואה נגד המורמונים.
בינואר 1907, בית מחוקקים רפובליקני באיידהו בחר בעורך הדין הבולט מבויסי, ויליאם בורה, להחליף את דובואה בסנאט; בורה נבחר מחדש חמש פעמים וכיהן במשך 32 שנים.
דובואה חי את שארית חייו בוושינגטון הבירה וניסה לכתוב ולעסוק בעסקים, אך ניסיונותיו נכשלו ברובם.
הוא תמך בצ'אמפ קלארק כמועמד הדמוקרטים לנשיאות ב-1912, אך לאחר תבוסתו של קלארק, עבד במערכת הבחירות של וודרו וילסון ב-1912 וב-1916. פעולתו הפוליטית האחרונה הייתה ב-1918, כאשר תמך בבחירת פוליטיקאים ממפלגות שונות באיידהו כדי לתמוך באג'נדה הפרוגרסיבית של וילסון, כולל בורה.
דובואה כיהן במועצת הפקודה מ-1918 עד 1920 ובוועדה לסכסוכי גבולות ארצות הברית עם קנדה משנת 1924 ועד מותו ב-14 בפברואר 1930. הוא נקבר בבית הקברות גרוב סיטי בבלקפוט.
פרד הרברט בראון היה עורך דין אמריקאי, שחקן בייסבול ופוליטיקאי ממדינת ניו המפשייר.
כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן כמושל ניו המפשייר ה־59 וכחבר הסנאט של ארצות הברית.
בראון למד בדארטמות' קולג' ושיחק בליגת העל של הבייסבול בשנים 1901 ו־1902 בקבוצת בוסטון ביניייטרס מהליגה הלאומית.
לאחר שפרש מבייסבול קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת בוסטון ופנה לעיסוק משפטי.
בהמשך נבחר לראש עיריית סומרסוורת', ניו המפשייר, ומונה לתובע הפדרלי של מחוז ניו המפשייר.
בשנת 1922 נבחר בראון למשרת המושל, אך הפסיד בבחירות לכהונה שנייה בשנת 1924. לאחר שכיהן בוועדת השירותים הציבוריים של המדינה, נבחר ב־1932 לסנאט של ארצות הברית.
הוא הפסיד בניסיון להיבחר מחדש בשנת 1938, ולאחר מכן כיהן כמבקר הכללי של ארצות הברית בשנים 1939–1940, אז התפטר בשל בעיות בריאות.
פרד בראון נולד ב־12 באפריל 1879 לדנה ונלי בראון בעיירה אוסיפי שבניו המפשייר, והיה בן יחיד.
הוא למד באקדמיית דאו והשלים את לימודיו בשנת 1897. לפני לימודיו בדארטמות' קולג' שיחק בייסבול חצי־מקצועני בסומרסוורת'.
בדארטמות' שיחק בקבוצת הבייסבול של המכללה, דארטמות' ביג גרין, בעמדת התופס.
לפני עונת 1901 החתים פרנק סילי, מאמן בוסטון בינייטרס, ששיחקה בליגה הלאומית של ה-MLB, את בראון.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב־4 במאי 1901, בעמדת שחקן חוץ ימני.
הוא השתתף בשבעה משחקים בעונת 1901, ולאחר מכן נשלח לקבוצת פרובידנס גרייז מהליגה המזרחית.
בשנת 1902 שיחק שני משחקים נוספים בבוסטון, ואת רוב העונה העביר בפרובידנס.
בסך הכול שיחק תשעה משחקים בליגת העל, חבט בממוצע של 0.200 ולא ביצע אף שגיאת שדה בעשר הזדמנויות.
בשנת 1903 אימן את קבוצת דארטמות' ושיחק במספר קבוצות מהליגה המזרחית.
בשנים 1904–1906 שיחק עבור האבריל האסטלרס.
בתחילת 1906 חלה בדלקת ריאות, ולא שב לכושר מלא, ובעקבות זאת שוחרר מהקבוצה.
בשנת 1907 חזר לשחק בייסבול חצי־מקצועני בסומרסוורת'.
במהלך קריירת הבייסבול למד בראון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון בשנים 1904–1905 והוסמך כעורך דין.
באוגוסט 1906 עבר לסומרסוורת' והחל לעבוד במשרדו של ג'יימס א'.
לאחר מותו של אדג'רלי לקח בראון את ניהול המשרד לידיו.
בשנים 1908–1914 כיהן כיועץ המשפטי של העיר סומרסוורת'.
בשנת 1912 היה חבר בחבר האלקטורים לנשיאות, ובמרץ 1914 נבחר לראש עיריית סומרסוורת'.
ביוני 1914 מינה הנשיא וודרו וילסון את בראון לתובע הפדרלי של מחוז ניו המפשייר, ומינויו חודש בשנת 1918. בראון התפטר מתפקיד זה באפריל 1922.
בראון התמודד בבחירות למשרת המושל בשנת 1922, ניצח בפריימריז הדמוקרטיים וגבר בבחירות הכלליות על המועמד הרפובליקני.
כמושל קיצץ בהוצאות המדינה ותמך בהפחתת מיסים.
בשנת 1924 היה מועמד רשמי של המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד בבחירות הכלליות ל.
לאחר מכן מונה לכהונה בת שש שנים בוועדת השירותים הציבוריים של ניו המפשייר.
בשנת 1932 התמודד בראון על מושב בסנאט, ניצח בפריימריז הדמוקרטיים והביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ורג' מוזס, בסיוע הניצחון הסוחף של פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות.
בסנאט תמך ב'ניו דיל', היה חבר בוועדה שחקרה את רשות עמק טנסי, הצביע בעד מינויו של הוגו בלאק לבית המשפט העליון ועמד בראש ועדת המשנה לתקשורת של ועדת המסחר.
בשנת 1938 הפסיד בבחירות הכלליות לצ'ארלס טובי.
במרץ 1939 מינה רוזוולט את בראון לכהונה בת 15 שנים כמבקר הכללי של ארצות הברית.
בתפקידו תמך בשימוש בשיש מוורמונט בבניית אנדרטת ג'פרסון, פסק שמדינות אינן רשאיות לגבות מיסים מהממשל הפדרלי, ואישר חוזה גדול לאספקת מלט לבניית סכר שאסטה.
בדצמבר 1939 לקה בשבץ מוחי, וביוני 1940 התפטר בשל מצבו הבריאותי.
לאחר מכן מונה לנציבות המכסים של ארצות הברית אך התפטר מתפקיד זה בשנת 1941.
במאי 1925 נישא בראון לאדנה מקהרג, שעבדה כמזכירה בבית הנבחרים של ניו המפשייר.
פרד בראון נפטר מדום לב בביתו בסומרסוורת' ב־3 בפברואר 1955.
פרד דלטון תומפסון היה שחקן, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
אביו היה סוכן של מכוניות משומשות.
את שנות ילדותו ונעוריו העביר בטנסי.
בשנת 1967 הפך לחבר בלשכת עורכי הדין של טנסי לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
בין השנים 1969–1972 היה עוזר לתובע הפדרלי וב-1972 היה מנהל הקמפיין של הסנאטור הווארד בייקר.
ב-1975 התחיל בקריירה של 18 שנה כשתדלן בוושינגטון.
ב-1994 נבחר לסנאט האמריקאי כנציג מדינת טנסי.
ב-1985 הופיע לראשונה בסרט מארי בתפקיד עצמו.
הסרט מבוסס על מקרה אמיתי בו שימש עורך דין של מארי רג'אנטי במשפט נגד מושל טנסי.
לאחר מכן השתתף בעוד מספר סרטי קולנוע וטלוויזיה.
לקראת סיום תקופת כהונתו כסנאטור ובעקבות מותה של בתו ממנת יתר של סם, החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת, ותחת זאת הצטרף (בעודו מכהן) כשחקן לסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר", בתפקיד התובע המחוזי ארתור ברנץ'.
בסוף חודש מרץ 2007 הודיע על הצטרפותו למירוץ הבחירות לנשיאות כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב-22 בינואר 2008 פרש תומפסון מהמירוץ לאחר שנכשל בבחירות המקדימות.
הוא התנגד להפלות, לנישואים חד מיניים ולהגבלות על נשיאת נשק בידי אזרחים (הגבלות על התיקון השני לחוקת ארצות הברית).
בנושאי מדיניות חוץ תומפסון תמך בהחלטת פלישת ארצות הברית לעיראק והתנגד לנסיגה מידית של הכוחות האמריקניים מהמדינה.
בסוגיית תוכנית הגרעין האיראנית, תומפסון הביע דאגה מהצהרות נשיא איראן אחמדינז'אד על "מחיקת ישראל מעל המפה", אך הביע תקווה שלא יהיה צורך להשתמש בכוח צבאי כדי למנוע את בניית פצצה גרעינית וכי ניתן יהיה להפיל את משטר האיתוללות לפני השלמת הרכבת הפצצה.
תומפסון היה נשוי לשרה נסטריק משנת 1959 עד שנת 1985. בנם הראשון, פרדי דלטון "טוני" תומפסון נולד בשנת 1960. לאחר מכן, השניים הביאו לעולם שני ילדים נוספים (דניאל ואליזבת').
אליזבת', בתו השלישית של תומפסון נפטרה בשנת 2002 בעקבות מנת יתר.
בשנת 2002, נישא תומפסון לשדרנית הרדיו ג'רי קין תומפסון.
השניים הכירו בזמן שחיכו בתור לקופה בסופרמרקט.
תומפסון היה בן 59 וקין הייתה בת 35 כשהשניים נישאו.
נישואים אלו נמשכו עד למותו של תומפסון בשנת 2015. לזוג שני ילדים: בת בשם היידן שנולדה ב-2003 ובן בשם סמואל שנולד ב-2006.
תומפסון נפטר ב-1 בנובמבר 2015 בגיל 73 לאחר מאבק בלימפומה.
הלווייתו נערכה בנאשוויל, טנסי ובה השתתפו הסנטורים ג'ון מקיין ולמאר אלכסנדר.
ב-1991 השתתף בסרט "נוכלת ושמה סו" לצדה של קלי לנץ'.
נהג להשתתף בתור שחקן אורח בתוכניות "חוק וסדר" השונות בתפקיד התובע המחוזי ארתור בראנץ'.
בשנת 1992 השתתף בסרט הטלוויזיה "Day-O" של רשת NBC לצד דלתה בורק ואלייז'ה ווד.
בשנת 2004 גילם את איש העסקים והמלונאי היהודי-אמריקאי ג'יי סארנו בסרט הטלוויזיה "Evel Knievel" שהוקרן ברשת "TNT".
בשנת 2012 גילם את השריף בסרט "רוח זדונית".
בשנת 2015 שיחק את מפכ"ל ה-FBI במותחן הריגול של רשת NBC "Allegiance", גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית "תא גורדין" שיצרו רון לשם, עמית כהן ודני סירקין לרשת Yes.
כן שיחק גם בסרט "90 דקות בגן עדן".
בשנת 2016 גילם כומר בסרט הדרמה-נוצרי "אלוהים לא מת 2".
פרדה יזזאו אקלום (15 במאי 1949 – 8 בינואר 2009) היה איש חינוך יהודי-אתיופי, סוכן "המוסד" ופורץ הדרך של העלייה מאתיופיה לישראל דרך סודאן.
פעילותו הכינה את התשתית למבצע משה בשנת 1984.
אקלום נולד, גדל והתחנך בכפר עדי וורבה, ליד העיירה אנדה אב-גונה שבמחוז תיגראי.
אביו יזזאו אקלום - איש עסקים מצליח, רופא ושופט - הבין את חשיבות הקניית חינוך לילדיו והשקיע בחינוך בכל ילדיו בעיירה אינדובגונה.
אקלום בוגר לימודי הוראה במכללה למורים באדיס אבבה.
הוא לימד בבתי ספר רבים עד שמונה ב-1976 למנהל בית ספר באינדאבגונה שבמחוז שריה שבתגראי.
בשלב זה פנה לרשת אורט בבקשה לפתוח בית ספר יהודי בתיגראי.
אורט נענתה לבקשתו בחיוב והקימה שני בתי ספר לקהילה היהודית בתגראי.
שנה לאחר מכן ביקש אקלום ללמד בבית ספר יהודי באזור גונדר ונענה בחיוב.
שימש כמורה בתגראי ובגונדר וכמנהל בית ספר באנדאבגונה.
בסוף שנות השבעים יזם את הקמתם של שני בתי ספר בחבל תיגראי.
בתקופה זו הוא התמנה לשמש כראש המועצה של העיירה אנדאבגונה.
במהלך 1977 הושג הסכם בין אתיופיה לישראל על העלאת יהודים דרך הבירה אדיס אבבה תמורת נשק.
אקלום היה חלק מצוות לוגיסטי שהיה אחראי להעביר את המשפחות מהצפון אל עבר הבירה, עד עלייתם למטוס.סך הכל צוות זה היה אחראי לעלייתם של כ-200 יהודים מאתיופיה באותה השנה.
לאחר עלייתם של מספר יהודים הודה שר החוץ הישראלי דאז משה דיין שישראל מספקת נשק לאתיופיה תמורת עליית היהודים, ובאותו היום ניתקה אתיופיה את יחסיה עם ישראל וגירשה את הנציגים הישראלים משטח המדינה תוך הכרזה על כל היהודים האתיופים שהיו פעילי עלייה לרבות נציגי ופעילי אורט כלאומנים שיש להוציאם להורג.
אקלום הבין שהוא אינו בטוח באתיופיה וברח אל מחוץ לגבולות המדינה לח'רטום.