tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחת מהן כל הקלפים במזרח ובשנייה כל הקלפים במערב.
בעמודה הרביעית מופיעה ההסתברות האפריוירית לכל חלוקה ספציפית.
היא מחושבת, באמצעות חלוקת ההסתברות לחלוקה של מספר קלפים מסוים למספר החלוקות הספציפיות.
יש לנו 6 חלוקות ספציפיות ולכן ההסתברות של כל אחת מהן היא 40.70% לחלק ל-6.
מעיון בטבלה ניתן לראות שההסתברות האפריורית (ההסתברות לפני ששוחק סיבוב אחד של קלפים בסדרה) של חלוקה 3:1 גבוהה מההסתברות האפריורית של חלוקה 2:2. כך שההסתברות האפריורית ל-K היא 6.22% בעוד ההסתברות האפריורית של KQ היא 6.78%.
אבל היות שהנחנו, שבמחצית מהמקרים בהם יש KQ תשוחק ה-Q ולא ה-K, יחס ההסתברות האפוסטריוריות הוא 3.39:6.22 (3.39 הוא 6.78 מחולק ב-2), כלומר: בקצת יותר מיחס של 2:1 לטובת המקרה של K.
בתרגום לאחוזים ההסתברות ל-KQ היא קצת יותר מ-35%.
אם יוצאים מהנחה, ששיטת המשחק של מזרח-מערב מחייבת לשחק את ה-K בכל המקרים שבהם הוא מחזיק KQ, אז ההסתברות האפוסטריורית שברשות השחקן KQ, קרובה ל-100% ואז יש לבצע עקיפה ל-10.
שיטה 2: התחשבות בכל הקלפים
שיטה 2 מרחיבה את שיטה 1 על מנת לקבל הסתברות מותנית מדויקת עוד יותר.
השיטה מתייחסת לכל אפשרויות החלוקה ומביאה בחשבון שגם ה-3 וה 2 הם קלפים שווי ערך.
השיטה מניחה שבדומה ל-K וה Q, שאף הם קלפים שווי ערך, השחקן ישחק במחצית מהמקרים את ה-3 ובמחצית מהמקרים את ה-2.
חישוב מדויק על פי שיטה זו, הוא מעבר לטווח של כתיבת ערך.
השורה התחתונה של כל השיטות היא שההסתברות הבייסיאנית (ההסתברות המותנית או ההסתברות האפוסטריורית) לקלף יחיד מבין שני קלפים שווי ערך גבוהה בערך פי שניים מההסתברות של שני קלפים שויי ערך באותה יד.
עקרון הגילוי המלא מספק קווים מנחים לגבי מידת הפירוט וצורת ההצגה שעל פיהן יש לדווח על החלקים המרכיבים את הדוחות הכספיים של חברות מסחריות.
המכלול שמכונה "דוחות כספיים" כולל שלושה חלקים עיקריים:
ארבעת הדוחות הכספיים: מאזן, דוח רווח והפסד, דוח על השינויים בהון העצמי ודוח על תזרימי המזומנים.
פירוט ומיון החלקים העיקריים לקבוצות ולפריטים.
למשל בקבוצת הנכסים יוצגו נכסים שוטפים, נכסים בלתי שוטפים.
ובקבוצת נכסים שוטפים יופיעו: מזומן, לקוחות ומלאי.
הצגת נתוני השוואה לתקופה מוקדמת.
הסברים בסוגריים עבור פריטים מסוימים, כדוגמת שיעור הריבית על איגרות חוב שהונפקו על ידי התאגיד.
גילוי בהיר וממצה של כל מדיניות חשבונאית משמעותית שיושמה.
מידע מילולי וכמותי נוסף עבור פריטים בגוף הדוחות הכספיים, בכל מקום שהמידע נחוץ למשתמשי הדוחות לקבלת החלטות.
מידע לגבי אירועים רלוונטיים שאירעו לאחר תאריך הדוחות הכספיים אבל טרם פרסומם.
מידע לגבי סיכונים ואי ודאויות מסוימים, אליהם חשוף התאגיד.
דוח דירקטוריון על מצב התאגיד: לפי תיקון לתקנות ניירות ערך משנת 1994, על חברות שחל עליהן חוק ניירות ערך, לצרף לדוחות הכספיים השנתיים דוח דירקטוריון המשמש מסגרת משלימה למידע כספי המוצג בדוחות הכספיים.
עקרון ההכרה ההדדית מבטא את ההכרה ההדדית של מדינה חברה באיחוד האירופי במשטר רגולטורי של מדינה חברה אחרת בתחומים שונים.
בתחילה עיקרון זה יושם בשוק האחיד במטרה להבטיח תנועה חופשית של מוצרים ושירותים ללא צורך בעמידה בהוראות חוק ספציפיות של כל מדינה חברה, או בהרמוניזציה של החקיקה הפנימית במדינות החברות.
על פי עיקרון זה, מוצר המשווק כדין במדינה חברה אחת יסחר במדינה חברה אחרת גם אם התנאים הטכניים למסחר במדינת המוצא אינם תואמים את התנאים הקיימים במדינת היעד.
לכל מוצר שנכנס למדינה חברה אחת ממדינה חברה אחרת תינתן גישה בלתי מוגבלת.
עיקרון זה נולד באיחוד האירופי ונסמך על ההנחה כי למדינות החברות באיחוד האירופי מטרות משותפות של הגנה על בריאות, ביטחון, שמירה על איכות הסביבה והגנת הצרכן.
על פי עיקרון זה, המדינה המייבאת מכירה במשטר הרגולטורי של המדינה המייצאת, ומכיוון שלעקרון יש תחולה על השוק הפנימי כולו, זוהי הכרה הדדית.
הרקע להחלת עקרון ההכרה ההדדית
מאוחר יותר, במקרה של פסק הדין קסיס דה דיז'ון משנת 1978, בית הדין קבע כי על מדינה חברה לאפשר גישה של מוצר שיוצר ושווק באופן חוקי במדינה חברה אחרת לתוך השוק הפנימי שלה.
קרי, מדינה חברה באיחוד צריכה לסמוך על המערכת הרגולטורית של שאר מדינות האיחוד שביצעו את הבדיקות הרלוונטיות על המוצר.
כמו כן, הדוח מציע להסיר חסמים פיסקליים על ידי קירוב דינים בנושא זה שהוא אלמנט אינטגרלי להשלמת השוק האחיד.
בשנת 1998 קבע בית הדין האירופי כי מדינות חברות מחויבות לכלול בחקיקה הפנימית שלהן סעיף של הכרה הדדית על מנת להבטיח קבלה לתוך תחומן של מוצרים שהם בהתאם לחקיקה במדינה חברה אחרת.
בעקבות החלה של עיקרון זה, הוסרו מגבלות ייבוא רבות.
הגישה קובעת שעל החוק להתמקד במטרות שהמוצר בא להגשים ולא במאפיינים הספציפיים של המוצר.
כך למשל, חוקי מזון מתמקדים במטרות והשפעות שלהם ולא במגבלות על מוצרים ספציפיים.
רגולציה 764/2008 של הפרלמנט והמועצה האירופית קובעת פרוצדורות להחלת כללים טכניים על מוצרים המשווקים במדינות חברות אחרות על מנת ליישם בצורה יעילה את עקרון ההכרה ההדדית.
הרגולציה קובעת כי נטל ההוכחה מוטל על המדינה המייבאת להוכיח את הסטייה מהכרה הדדית כאשר המוצר שווק כדין במדינה חברה אחרת.
הכרה הדדית של מוצרים רפואיים
בשל אופיים הייחודי של מוצרים רפואיים נקבע הסדר ספציפי בעניין זה בדירקטיבה האירופית EC/83/2001 בדבר מוצרים רפואיים לשימוש בני אדם.
על פי הדירקטיבה, כאשר מדינה חברה מקבלת בקשה לאישור מוצר שהוא תחת בחינה על ידי מדינה אחרת, היא רשאית לעכב את הבקשה עד למתן תשובה על ידי המדינה הבוחנת.
אם נודע למדינה כי מדינה חברה אחרת כבר אישרה את המוצר הרפואי שהוגש עליו בקשה, על מדינה זו לבקש מהמדינה המאשרת דוח הערכה ועליה להכיר בהחלטת אותה מדינה תוך 90 ימים.
הדירקטיבה אף מתייחסת למצב בו קיים חשש להתקיימות החריגים המאפשרים סטייה מהעיקרון, כגון, חשש לבריאות הציבור, וקובעת דרכי פעולה ספציפיים.
בנוסף לכך, נקבע כי על המדינות החברות לעשות מאמצים על מנת להסכים על דרך פעולה אחידה ביחס לבקשה להכיר במוצר.
במידה ולא יכלו להגיע להסכמה, עליהם להגיש לנציבות הצהרה מפורטת ביחס לסיבות בשלם לא יכלו להגיע להסכמה.
הסדרים משלימים לעקרון ההכרה ההדדית
ליברליזציה- מחיל את עקרון התנועה החופשית בכך שנאסר על מדינות חברות להתערב במסחר בין מדינות במישרין או בעקיפין ובכך בין היתר על הטלת מגבלות כמותיות על ייבוא או כל אמצעי בעל השפעה דומה.
עיקרון זה מניח את התשתית לעקרון ההכרה ההדדית.
קירוב דינים (approximation)- התאמת חוקים פנימיים כך שהמסחר בין המדינות אינו נמנע בצורה ישירה או עקיפה.
שיטה זו משלימה את שיטת הליברליזציה כאשר כשלי שוק מחייבים התערבות רגולטורית.
כמו כן, במקום שהכרה הדדית נכשלת בשל כך שאין שוויון בין המטרות, האיחוד רשאי לאמץ רגולציה הגורמת לקירוב דינים בין הוראות חוק לאומיות על מנת להבטיח מעבר חופשי של מוצרים.
יתרונות אסטרטגיים של עקרון ההכרה ההדדית ביחס למוצרים
הקמה קלה ומהירה יותר של השוק האחיד מאשר באמצעות ההסדר של קירוב דינים בשל בין היתר, ביקורת שיפוטית בלתי מספקת.
לאיחוד עצמו ולמדינות יש נטייה להפעלת רגולציית יתר בשל אינטרסים של סמכות או בירוקרטיה.
עיקרון זה מייתר את הצורך ברגולצית יתר בכך שהמדינה תהיה מחויבת בכל מקרה לקבל מוצר שהוכר במדינה אחרת אשר אינו בהכרח עומד בתנאי הקבילות שלה.
עקרון הכרה הדדית יוצר פוטנציאל לתחרות רגולטורית שיש לו אפקט משמעתי על הרגולטורים הפנימיים בעת קביעת מגבלות על הסחר.
הקשר בין הכרה הדדית לבין קירוב דינים מחייב את המדינות להתמקד במטרות החיוניות ובמה שעלול להוות סטנדרט משותף.
היתרונות הללו מתעוררים עקב החלה עקבית של עקרון ההכרה ההדדית.
בהיעדרו, פסיקות של בית הדין האירופי כמו במקרה של פסק הדין קסיס דה דיז'ון היה מקדם תנועה חופשית של מוצרים מסוימים בלבד.
לעקרון ההכרה ההדדית השפעה רוחבית על מוצרים ושירותים בכללותם.
הכלל קובע כי מדינה חברה אינה רשאית לאסור על ייבוא או מכירה של מוצרים המשווקים במדינה חברה אחרת גם אם המוצרים יוצרו על פי כללים שונים מאלו הקיימים במדינה שלה.
על אף האמור, יהיה ניתן לסטות מעקרון ההכרה ההדדית במקרים חריגים כאשר המוצר נוגד את תקנת הציבור או שהאיסור חיוני להגנה על ביטחון, בריאות, איכות הסביבה או הגנת הצרכן.
בשל חשיבות עקרון ההכרה ההדדית חריגים אלו פורשו בצמצום על ידי בית הדין האירופי.
בעוד שהדינים הלאומיים של המדינות החברות לגבי מוצר ספציפי ידועים או ניתן לבררם בקלות יחסית, עיקרון זה גובר על דין המדינה והוא מופשט ולעיתים אינו צפוי.
עובדה זו גורמת לאי וודאות בעת ביצוע עסקאות.
אין כללים מנחים להפעלת עקרון ההכרה ההדדית, דבר המקשה על פיקוח, רישוי המוצר ובמיוחד על המסחר אשר נעשה במהירות רבה.
לא ניתן לעקוב אחר כל מקרה של הכרה הדדית שקיים.
ביקורת שיפוטית איטית ובלתי אפקטיבית בשל העומס הקיים על בית הדין האירופי.
בקשות להכרה הדדית הפכו ליותר סבוכות ודורשות לעיתים פרשנות וטיפול במקרים מיוחדים דבר המקרב את העיקרון לשיטה המבוססת על רגולציה של האיחוד כאשר הרעיון היה להתחמק ככל שניתן מכללי האיחוד האירופי על מנת לאפשר תנועה חופשית של מוצרים מגוונים.
מכשולים ביישום העיקרון בשל חוסר ביטחון הדדי במדינות החברות האחרות, חוסר ארגון מנהלי בתוך המדינות למשל, עיכובים מנהליים, עלויות ההליך וחוסר אפשרות להתמודד עם סוגיות מורכבות כגון, מוצרים ושירותים חדשניים.
מכשולים אלה מעודדים שחקנים בשוק להתאים את המוצר שלהם גם לדרישות מקומיות ובמקרים קיצוניים אף לוותר על הפצת המוצר או השירות במדינה חברה אחרת.
אמנת רומא משנת 1957 קראה לאימוץ דירקטיבות בנוגע להכרה הדדית של דיפלומות, תעודות וכל הוכחה על הכשרה מקצועית אחרת.
זאת במטרה להקים תשתית לתנועה חופשית של שירותים.
הפרשנות שרווחה עד אמצע שנות ה-70 הייתה כי הכרה הדדית התבססה על הדמיון בין הדיפלומות.
התנאי להכרה הדדית של הדיפלומות הוא הרמוניזציה של הסטנדרטים להכשרה מקצועית.
לפיכך, הנציבות האירופית יחד עם נציגי המדינות החברות ניסחו הצעה הכוללת דרישות ספציפיות להכשרה ביחס לכ-20 מקצועות כגון, רוקחים, רופאים, עורכי דין, רואי חשבון, מהנדסים וטרינרים וכדומה.
ברם, בתגובה למחלוקות שעלו בנוגע לאילו דרישות יחייבו לצורך הכרה בהכשרה של המקצוע, בתחילת שנות ה-80 ניסו להמציא פתרון להכרה הדדית ללא תנאים מוקדמים ומבלי להיכנס למורכבות של כל מקצוע.
כיום ישנה דירקטיבה שנועדה להעביר רפורמה בכל הנוגע להכרה בכישורים מקצועיים וזאת במטרה לפשט את ההליכים האדמיניסטרטיבים להכרה ולסייע בהכרה אוטומטית בהכשרות ובכך לגרום לליברליזציה של מתן שירותים באיחוד.
עקרון ההכרה ההדדית יושם ביחס לתנועה חופשית של שירותים רק בשנות ה-90 וזאת למרות שהמגבלות הקיימות בזמנו ביחס למוצרים היו קיימות גם ביחס לשירותים.
סעיף 49 לאמנת EC קובע חובה מפורשת להסיר מגבלות על תנועה חופשית של שירותים והכלל הוא איסור על הפליה.
גם כאן ישנם מקרים בהם ניתן לחרוג מהכלל אך גם ביחס לשירותים בית הדין האירופי פירש חריגים אלה בצמצום.
בפס"ד Saeger משנת 1991, בית הדין קבע כי גם מגבלות שאינן מפלות אך מסכלות מתן שירותים בינלאומיים אף באופן הן אסורות.
פסיקה זו משליכה על אמצעים שהמדינה מפעילה המשפיעים על היכולת לספק שירותים, המעלים את עלות השירות, על אלה המהווים תמריץ שלילי לספק שירותים באותה מדינה ואמצעים המונעים מצרכנים לקבל את השירות המבוקש.
האיסור פורש בהרחבה כפי שנעשה ביחס למוצרים על ידי בית הדין במקרה של Dassonville.
העיקרון קובע כי מדינה חברה אינה רשאית לאסור על אספקת שירותים בשטחה אם שירותים אלה ניתנים כדין במדינה חברה אחרת, גם אם התנאים בהם ניתן במדינת המקור שונים.
לאחר מכן נעשה ניסיון להחיל את עקרון ההכרה ההדדית ביחס לשירותים באופן גורף אך ניסיון זה כשל.
כאשר מדובר בשירותים מתעוררות סוגיות שונות כיון שלעיתים מעורבות שתי מדינות חברות, מדינת המוצא של הספק (המדינה בו הוא מבצע את השירות) והמדינה אליה סיפק את השירות.
לפיכך, נוצר עקרון מדינת המקור (country of origin principle) הקובע כי יחול דין המדינה בה בוצע השירות.
בהצעה ל- Services Directive, ניסו להכניס עיקרון זה אך הנושא עורר מחלוקות רבות ולבסוף הנוסח הסופי לא כלל עיקרון זה אלא התמקד בעקרון של תנועה חופשית בין המדינות החברות ובמקרה של סתירה בין העיקרון לבין אינטרס ציבורי יהיה ניתן לסטות מהעיקרון.
יחד עם זאת, על המדינות החברות להכיר בהגנה קיימת של מדינת המקור בהתאם לעקרון ההכרה ההדדית ולקחת עניין זה בחשבון טרם קבלת החלטה בעניין.
הרעיון של הכרה הדדית של החלטות שיפוטיות הוצג תחילה באמנת מאסטריכט משנת 1993, כאשר הצורך בהכרה הדדית של החלטות שיפוטיות נולד בעקבות התופעה המתגברת של פעילות עבריינית שהיא בינלאומית.
כך למשל, פעילי טרור עשויים לפעול במספר מדינות חברות או שהתוכנית העבריינית מחולקת בין אנשים במדינות שונות.
כך עבירות כגון פשיעה מאורגנת, סחר בבני אדם, סחר בסמים, סחר בנשק ושחיתות הפכו לעבירות בינלאומיות.
אמנת אמסטרדם אשר נכנסה לתוקף במאי 1999 שינתה את הגישה כלפי שיתוף פעולה משפטי.
בין מטרותיה נמנו יצירת אזור של חירות, ביטחון וצדק.
עם יצירת השוק האחיד נאסר על הצבת גבולות ביחס למוצרים ושירותים אך עדיין נותרו גבולות בתחום המשפט הפלילי.
כוונת האמנה שמדינות חברות יכירו ויאכפו החלטות שיפוטיות מיידית.
הנחת היסוד הייתה שמכיוון שמדינות האיחוד אשררו את אמנת זכויות האדם אזי יש בסיס לאמון הדדי בשיטות המשפט של שאר המדינות החברות.
מועצת אירופה בטמפרה (Tampere Thematic Council) הכירה בהכרה הדדית שיפוטית במסקנותיה מאוקטובר 1999 וקבעה שהחלטות שיפוטיות במדינה חברה אחת חייבות להיות ברות אכיפה והכרה על ידי רשויות במדינה חברה אחרת.
בשנת 2002 יושם העיקרון לראשונה על צווי מעצר ארופאים (EAW) והליכי הסגרה.
על פי עיקרון זה, ההמלצה היא שההליכים הפורמליים בנוגע להסגרה החלים במדינות החברות יבוטלו ובמקומם יחילו מנגנון פשוט להעברת פושעים בין מדינות.
מכיוון שמנגנונים אלה עשויים להיות בעלי השלכות מרחיקות לכת בכל הנוגע לזכויות אדם, הם מהווים אבן פינה לכל עקרון ההכרה ההדדית שיפוטית בנושאים פליליים.
אחת הבעיות היא שאין מנגנון אירופאי לפיקוח כי אכן המדינות החברות מקיימות את העקרונות של חירות, דמוקרטיה, הגנה על זכויות אדם ועקרון החוקיות.
יתרה מזו, דוח משנת 2002 הדגיש כישלונות של מדינות חברות בתחום הגנה על זכויות יסוד ובכל זאת עקרון ההכרה ההדדית לא התערער.
העיקרון תפס תנופה בעקבות אירועי 11 בספטמבר 2001 והצורך של האיחוד להוכיח את יכולתו להילחם בעבירות בינלאומיות.
יחד עם זאת, הפרלמנט האירופי ציין כי אירועים אלה לא היוו בסיס לבקשת הליכים דחופים כיוון שההצעה כללה מספר עבירות פליליות ולא רק אלה הנוגעות למניעת טרור.
הצעת הנציבות לצו מעצר אירופי נתקבלה בפחות משלושה חודשים ואומצה על ידי המועצה ביוני 2002. ההחלטה מחייבת ביחס לתוצאה אך האופן שבו יגיעו לתוצאה נתון לשיקול דעת רשויות כל מדינה עצמה.
ההחלטה אינה דורשת אשרור בפועל ומרגע שאושר על ידי המועצה, פרלמנטים לאומיים מחויבים לאשר שינויים נדרשים בחוקים הלאומיים לצורך יישום ההחלטה.
בית הדין תרם אף הוא לעקרון הכרה הדדית במקרים מסוימים כאשר קבע כי הכרחי שמדינות חברות יכירו במערכות המשפט הפליליות של שאר מדינות האיחוד ויכירו בחוקים הפליליים של המדינות החברות גם אם התוצאה הייתה שונה אילו חוקיהם היו מוחלים, וזאת על מנת להגן על העבריין שלא יחשף לסיכון כפול.
ישנה מחלוקת אם צריך לעשות הרמוניזציה של חוקים פרוצדורליים ופליליים על מנת לאפשר הכרה הדדית בהחלטות שנקבלו ברשויות משפטיות זרות לכן המועצה האירופית פועלת להרמוניזציה של החוקים הפליליים במדינות החברות מאז 1997 ואימצה כלים הנוגעים בין היתר לפשע מאורגן, שחיתות, הלבנת הון, סחר בבני אדם, טרור, סחר בסמים ועבירות מחשב.
יש להבדיל בין עקרון האדישות בסטטיסטיקה לבין עקרון האדישות בתורת המשחקים.
בהסתברות בייסיאנית זהו המקרה הפשוט ביותר של הסתברות פריורית, כאשר אין לנו מידע כלשהו המאפשר לנו ליחס הסתברות למאורע כלשהו.
כאשר מצטבר מידע משנים את ההסתברויות המיוחסות לכל מאורע.
הנחת הבסיס בהטלת מטבע היא שהמטבע הוגן; כלומר שההסתברות לנפילתו על כל אחד משני צדדיו שווה ל-0.5. אך אם, מתוך מספר הטלות נתון, כמות הפעמים שהוא נפל על צד אחד גדול במיוחד, ניתן להניח שהמטבע מוטה; כלומר שההסתברות לנפילה על הצד שעליו נפל כבר מספר פעמים גבוהה יותר.
ללא מידע מוקדם מניחים שההסתברות לנפילת הקובייה כשבצד העליון כל אחד מהמספרים זהה לנפילת הקובייה כשבצד העליון כל מספר אחר.
בקובייה סימטרית רגילה יש 6 פאות שבכל אחת מהן מספר בין 1 ל-6.
מבחינה מכנית ניתן לבנות קובייה שההסתברויות לנפילתה כשפאה מסוימת למעלה שונה מההסתברות לנפילתה כשפאה אחרת למעלה, אבל ללא מידע מוקדם מניחים הסתברויות שוות.
בחבילת קלפים סטנדרטית יש 52 קלפים.
אם שיחקו בקלפים, קרוב לוודאי שהם אינם מונחים באופן אקראי.
זו הסיבה שמערבבים את הקלפים, לפני המשחק הבא.
יש טענה כי חלק מהמהמרים המומחים במשחק הבלאק ג'ק מסוגלים לזהות קלפי A בחבילה בהסתברות גבוהה מ-1/52. עבורם לא מתקיים עקרון האדישות.
השימוש הראשון בעקרון האדישות מיוחס למתמטיקאי הצרפתי פייר-סימון לפלס (1749–1827).
להפלס השתמש בו במהלך עבודתו בנושא ההסתברות הבייסיאנית.
לפלס וכמוהו גם יאקוב ברנולי ראו בעקרון הזה עקרון אינטואיטיבי ברור, שאינו דורש הוכחה מתמטית.
לפלס השתמש בעקרון באופן גורף, כולל מקרים של התפלגויות רציפות, שבהם העיקרון אינו תקף.
שם העיקרון נבחר כנראה כמשחק מילים על העיקרון הפילוסופי של לייבניץ: Principle of sufficient reason.
הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס שינה את שמו של העיקרון לעקרון האדישות בשנת 1921.
ג'ורג' בול וג'ון ון ואחרים התנגדו לעקרון האדישות.
הם טענו שאינו תקף להתפלגויות רציפות ושההתפלגות האחידה, על פיו, אינה ניתנת לנרמול ולכן אינה התפלגות נאותה.
מאוחר יותר נמצא כי קשיים אלה ניתנים לפתרון.
הפיזיקאי ג'יינס מצא הצדקה לוגית נוספת לתמיכה בעקרון האדישות.
לטענתו צריך ליחס למצבי ידע שווי ערך הסתברויות שוות.
עקרון האדישות הוא מצב בו לכל האירועים חוסר ידע שווה.
עקרון ההחלפה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת מתח של חברת התקשורת HOT, אשר עלתה לשידור ב-8 בספטמבר 2016 בערוץ HOT3. יוצרי הסדרה הם נח סטולמן ועודד דוידוף, ומככב בה ליאור אשכנזי.
הסדרה עוקבת אחרי יהודה אטלס, חסר בית קשה יום שחי מהיד לפה ברחובות תל אביב.
בעברו, הוא היה חוקר מז"פ.
יום אחד הוא נשאב בניגוד לרצונו בחזרה לחייו הישנים, בעקבות התאבדותו של אסיר עולם שהוא הביא להרשעתו.
העלילה סובבת סביב אטלס (ליאור אשכנזי), הומלס מתבודד וחסר כל, שנפלט מרצונו אל רחובות תל אביב.
ההתאבדות מעלה אצל אטלס נשכחות, ומכריחה אותו להתמודד בפעם הראשונה עם המערכות בהן מאס: המשטרה, הפרקליטות והסנגוריה הציבורית.
אל אטלס מצטרפת דיתה (ליאת הר לב), פרקליטה צעירה ומופנמת רגע לפני שהייתה אמורה לסגור את תיק ההתאבדות "מבלי לעשות יותר מדי בעיות".
בדרכם עומדים, דן דה לנגה (מוריס כהן) - קצין משטרה וחבר הנפש של אטלס וחבורה שלמה של אנשי מערכת החוק, שסוגרים שורות ולא נותנים לאמת שהולכת ונחשפת לבלבל אותם.
אטלס ודיתה, מונעים על ידי רצון משותף לרדוף צדק ולתקן עיוות דין, מצליחים לחשוף את האמת מאחורי ההתאבדות של העציר אבל, בעיקר, פותחים תיבת פנדורה שבתוכה שמור סוד אפל שראשיתו באירוע שקרה לפני עשור.
שם הסדרה לקוח מעקרון ההחלפה של לוקאר.
יהודה אטלס (ליאור אשכנזי): הומלס מתבודד וחסר כל, שנפלט מרצונו, אל רחובות תל אביב.
גרוש משלי ואביו של אביתר.
יהודית "דיתה" חיספין (ליאת הר לב): עורכת דין צעירה שלא מוצאת את מקומה בעולם הנוקשה של תביעות והרשעות.
דן דה-לנגה (מוריס כהן): בן 42, גרוש.
סגן ראש אגף חקירות ומודיעין.
שלי אטלס (סמדר קילצ'ינסקי): גרושתו של אטלס ואמו של אביתר.
גוזמן זלמן (מוני מושונוב): עורך דין מטעם הסניגוריה הציבורית.
אביתר אטלס (נוה צור): בן 17, מתנדב במגן דוד אדום והבן של אטלס ושלי.
צבי יעבץ "אבולעפיה" (אורי הוכמן): שוטר מז"פ.
רחלי לח"י (אילנית בן-יעקב): עורכת דין והממונה של דיתה.
זוהרה זיו (ענת עצמון): שופטת.
ניהלה רומן עם אריה אחיטוב.
יוסף יוסי מורג (אימרי ביטון): אסיר עולם שאטלס הביא להרשעתו, התאבד בתא מעצרו.
אלירן מורג (אור אדרי): אחיו של יוסף מורג.
אריה אחיטוב (גיל בירמן): שופט בכיר ואסרטיבי שהועמד לעליון ונרצח לכאורה בידי יוסף מורג.
סלמה (שירה האס): הומלסית מתבגרת, מארחת את אטלס בצריף הישן בו היא מתגוררת.
ירדן דרי (יונתן אלפסי): הבן של לירון דרי.
חבר של יוסף מורג מבוקש לחקירה ולמתן עדות ואליבי לטובת מורג אך נמלט מהארץ.
לירון דרי (אופירה רחמים): אימו של ירדן דרי.
עובדת במוסך המשפחתי לצד בעלה.
ירין פריד (עידן גיל): חוקר פרטי שנשכר בידי "נילי אחיטוב" לעקוב אחרי בעלה אריה.
דב"ג-דוד בן-גוריון (זאב טנא): הומלס שנמצא מדי יום בגן השעשועים.
מדבר עם אטלס בפרק השני.
שמואל אטלס (שמואל אשכנזי): אבא של אטלס.
פאר פלמון (אמנון פישר): שופט.
עונהפרקיםפרק בכורהפרק סיום1108 בספטמבר 20163 בנובמבר 2016
עקרון אי-התוקפנות הוא עיקרון אתי בפילוסופיה של הליברטריאניזם, לפיו אין זה מוסרי להשתמש באלימות ובאיום באלימות כלפי אחרים ורכושם, ולפיה אדם הוא ריבון לעצמו ובעל סמכות מוחלטת על גופו ועל רכושו.
בניגוד לפציפיזם, עקרון אי-התוקפנות לא מתנגד לשימוש באלימות במקרים של הגנה עצמית.
עקרון אי-התוקפנות נחשב לעיקרון מנחה של הליברטריאניזם.
העיקרון נגזר באמצעות גישות פילוסופיות שונות, ביניהם:
אובייקטיביזם: איין ראנד דחתה תיאוריות של זכויות טבעיות או מולדות כמו גם טענות על-טבעיות, והציעה במקום זאת פילוסופיה המבוססת על "מציאות נצפית" יחד עם אתיקה תואמת המבוססת על "הדרישות העובדתיות" של חיי אדם בהקשר חברתי.
היא הדגישה שעקרון אי-התוקפנות הפוליטי אינו עיקרון ראשוני, ויש לו תוקף רק כתוצאה מפילוסופיה יסודית יותר.
מסיבה זו, רבות מהמסקנות שלה שונות מאלו שמחזיקים בעקרון אי-התוקפנות כאקסיומה או שהגיעו אליו בצורה שונה.
היא הציעה שהאדם שורד על ידי זיהוי ושימוש במושגים במוחו הרציונלי, שכן "שום תחושות, תפיסות, דחפים או אינסטינקטים אינם יכולים לעשות זאת; רק המוח יכול".
היא כתבה, "מאחר שההיגיון הוא האמצעי הבסיסי להישרדותו של האדם, מה שמתאים לחייו של יצור רציונלי הוא הטוב; מה שמנגד, מתנגד או הורס אותו [כלומר כוח יוזם או הונאה] הוא הרע."
אתיקה של ויכוח: כמה הוגי דעות ליברטריאנים ימניים מודרניים מבססים את עקרון אי-התוקפנות על פנייה להנחות הפראקסיולוגיות ההכרחיות של כל דיון אתי, טיעון שפורץ על ידי המלומד האנרכו-קפיטליסטי האנס הרמן הופה.
הופה טוען כי עצם ההשתתפות בדיון מחייבת את המשתתפים לקבל הנחות מסוימות, ביניהן הכרה בזכויותיהם של הצדדים המעורבים.
עצם הוויכוח מניח שהמשתתפים מכבדים את זכותו של כל אדם להשתמש בגופו באופן חופשי לצורך השתתפות בדיון.
לכן, טענה המצדיקה ייזום של תוקפנות או כוח סותרת את עצמה, משום שהטוען לה מניח את קיומן של זכויות הגוף בדיון, ובו בזמן תוקף אותן.
כל ניסיון להצדיק תוקפנות סותר את עצם קיומו של דיון רציונלי ואי-תוקפני.
בין תומכיו נמנים סטפן קינסלה ומארי רוטברד.
השתק: סטפן קינסלה מאמין כי המושג המשפטי של מניעות מרמז ומצדיק את עקרון אי-התוקפנות.
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הפוטנציאל, עקרון דיריכלה הוא ההנחה שהפונקציה שמביאה למינימום פונקציונל אנרגיה מסוים היא פתרון למשוואת פואסון.
עקרון דיריכלה קובע, שאם הפונקציה היא פתרון למשוואת פואסון:
על תחום של יחד עם תנאי שפה:
אז ניתנת לקביעה כפונקציה שמביאה למינימום את אנרגיית דיריכלה:
בין כל הפונקציות הגזירות פעמיים כך ש- על (בהינתן שקיימת לפחות פונקציה אחת שהופכת את אינטגרל דיריכלה לסופי).
כיוון שהעיקרון מאפשר לקבוע את הפונקציה בכל התחום , אז גם הפונקציה ניתנת לקביעה, בהתאם למשוואת פואסון.
עיקרון זה קרוי על שם המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
בהשאלה לאלקטרוסטטיקה ניתן לפרש את העיקרון כעובדה שבין כל התפלגויות המטען בתחום אשר צמצום הפוטנציאל החשמלי שהן יוצרות לשפת התחום הוא פונקציה נתונה, אז ההתפלגות היחידה שמניבה פוטנציאל כזה על השפה היא זו שמביאה למינימום את האנרגיה המושקעת כדי להרכיב את ההתפלגות הזאת.
האיבר השמאלי בביטוי עליו עורכים אינטגרציה,, מייצג את ריבוע השדה החשמלי בנקודה, או את האנרגיה האלקטרוסטטית האצורה בנקודה, ואילו האיבר הימני, , מייצג את מכפלת צפיפות המטען המקומית בפוטנציאל המקומי.
אינטגרציה על ההפרש ביניהם מייצגת במדויק את האנרגיה הדרושה כדי להרכיב את התפלגות המטען הזאת.
במובן זה, עקרון דיריכלה הוא סוג של עקרון וריאציוני על שיווי משקל המתקבל במצב של מינימום אנרגיה.
כמו במקרים אחרים בפיזיקה, לעיתים התרת בעיות באמצעות מושג האנרגיה מפשטת אותן באופן ניכר, זאת לעומת שימוש בגישה ישירה יותר של חישוב כוחות.
למשל, כאשר עוסקים בבעיה של התפלגות המטענים על קליפה מוליכה טעונה, אז הפוטנציאל על הקליפה קבוע על ערך (זהו תנאי המוליכות), ואנרגיית דיריכלה מקבלת את הצורה:
(כאשר הוא המטען הכולל על הקליפה).
כיוון ש- הוא איבר קבוע, הוא אינו משפיע על תהליך מציאת ההתפלגות.
בתצורות מוליך פשוטות כמו קליפה כדורית אין צורך בעקרון (התפלגות המטען אחידה), אולם כבר בתצורות מעט מורכבות יותר, כמו קליפה אליפסואידית, מקבלים שהתפלגות המטען לא יכולה להיות אחידה שכן כך הפוטנציאל החשמלי על הקליפה אינו אחיד.
החלפה הוא עקרון תכנות מונחה עצמים לפיו, בתוכנת מחשב, אם S הוא תת-טיפוס של T, אז אובייקטים מטיפוס T עשויים להיות מוחלפים עם אובייקטים מטיפוס S מבלי לשנות את ההתנהגות של T (נכונות, ביצוע משימות, ועוד).
עקרון ההחלפה של ליסקוב הוא הגדרה מסוימת של קשר בין טיפוסים לתת-טיפוסים שנקרא strong) behavioral subtyping) שהוצג לראשונה ב-1987 על ידי ברברה ליסקוב, וב-1994 יחד עם ג'נט מ.
וינג היא ניסחה פורמלית את העיקרון:תהי (f(x תכונה שניתן להוכיח את נכונותה עבור אובייקטים x מטיפוס T, ויהי S תת-טיפוס של T, אזי (f(y צריכה להיות נכונה עבור אובייקטים y מסוג S.
או ברישום בעזרת סמלים מתימטיים מוסכמים:
הרעיון של ברברה ליסקוב לגבי טיפוסיות מגדיר את הרעיון של החלפה עבור אובייקטים; כלומר, אם S הוא תת-טיפוס של T, אזי אובייקטים מטיפוס T בתוכנית עשויים להיות מוחלפים עם אובייקטים מטיפוס S מבלי לשנות את התנהגות התוכנית.
רוברט מרטין ניסח את העיקרון בצורה פשוטה יותר: תוכנית שעושה שימוש ביכולת של אובייקט מטיפוס מחלקת-אב חייבת להיות מסוגלת להשתמש באובייקט מטיפוס תת-מחלקה של מחלקת האב, מבלי לדעת שהיא עושה זאת.
הדוגמה הקלאסית בה משתמשים בשביל להדגים את העיקרון, היא מחלקה של מלבן, ותת-מחלקה של ריבוע שיורשת ממנה.class Rectangle
};עבור מחלקת המלבן, המתודות setWidth ו-setHeight טריוויאליות.
לעומת זאת, עבור מחלקת ריבוע, לא נוכל לאפשר רוחב ואורך שונים.class Square : public Rectangle
};כעת, משתמש נעזר במחלקות אלו, ואין הוא מודע כלל לכך שאם הוא יעביר אובייקט מטיפוס ריבוע לפונקציה שלו, מאחורי הקלעים מחלקת ריבוע תשנה לו את האורך או הרוחב וההנחה שהוא מניח לגבי שטח הצורה כלל איננה נכונה!
}הבעייתיות במקרה זה נגרמת מכיוון שלא נשמר עקרון ההחלפה של ליסקוב, במחלקה היורשת שינינו את התנהגות הפונקציה כך שכבר לא ניתן להשתמש בה בפונקציות המוגדרות עבור מחלקת האב.
לפי עיקרון זה, מחלקת ריבוע לא צריכה לרשת ממחלקת מלבן כיוון שההתנהגות של ריבוע שונה מהתנהגות של מלבן ולא ניתן לקיים אותם כמחלקה ותת-מחלקה.
עקרון האילוץ המינימלי הוא ניסוח מסוים של מכניקה קלאסית שתואר לראשונה במאמר קצר מ-1829 של קרל פרידריך גאוס.
עקרון האילוץ המינימלי הוא עקרון ריבועים פחותים הקובע שהתאוצות האמיתיות של רכיבי מערכת מכנית המורכבת מ- מסות הן כאלו שממזערות את הגודל:
בעבור כל התאוצות שמקיימות את האילוצים הכפויים, כאשר , ו- מייצגים את המסה, המיקום והכוחות הלא-מאלצים של המסה .
שימו לב שאוסף התאוצות המקיימות את האילוצים הכפויים הן באופן כללי תלויות במצב הנוכחי של המערכת, .
את משמעות העיקרון סיכם גאוס בניסוח מילולי אלגנטי:
גאוס סיים את מאמרו בהדגש משמעותי, בו מתח אנלוגיה בין העיקרון החדש שלו לשיטת הריבועים הפחותים; דהיינו האנלוגיה בין חוקי הטבע ועבודתו של המתמטיקאי המחשב.
העיקרון של גאוס מקביל לעקרון ד'אלמבר.
עקרון האילוץ המינימלי דומה באופן איכותי לעקרון המילטון, אשר קובע שהמסלול האמיתי של מערכת במרחב המצבים הוא האקסטרמום של הפעולה.
הבעיות אליהן העיקרון מתייחס נוגעות לדינמיקה עם אילוצים (constrained dynamics).
קונפיגורציה של מערכת היא מצב אפשרי שלה במרחב המצבים - בעבור N מסות במרחב תלת-ממדי ללא אילוצים, מדובר באוסף של 3N קואורדינטות מיקום ו-3N קואורדינטות תנע.
במצב המערכת הכוונה היא לווקטור המצב , כאשר X מייצג את המיקומים ו- מייצג את המהירויות.
מערכת מאולצת היא מערכת בה וקטור המיקומים X חייב להימצא על יריעה המשוכנת במרחב ה-3N ממדי.
בכוחות אילוץ הכוונה היא לכוחות שאינם מבצעים עבודה מכנית על המערכת במהלך התפתחותה.
אם נסמן ב- את אוסף המהירויות האפשריות של המערכת עבור וקטור מיקומים נתון X, אז בניסוח מתמטי פירוש התנאי הוא שאוסף הכוחות המאלצים הוא אורתוגונלי ל- (כלומר והמרחב הווקטורי הנפרש על ידי הכוחות המאלצים הם תת-מרחבים ניצבים).
שימו לב גם ש- הוא המרחב המשיק ליריעה בכל נקודה.
הבעיה המרכזית היא: בהינתן יריעת האילוצים והמצב הנוכחי של המערכת, למצוא את וקטור התאוצות .
מציאתו מאפשרת לקבוע את המסלול במרחב המצבים
ניסוח בעיה זו הוא האנלוג של החוק השני של ניוטון - הוא מתאר את ההתפתחות המקומית של המערכת.
מכיוון ש-, כאשר הוא הכוח המאלץ הפועל על החלקיק ה-k, העיקרון למעשה קובע שתנועת המערכת ממזערת את הגודל:
כלומר שהתנועה ממזערת את האינטראקציה הכוללת בין החלקיקים ליריעה עליה הם מאולצים לנוע, כאשר האינטראקציה הכוללת נמדדת כסכום ריבועי הכוחות המאלצים הפועלים על החלקיקים; זוהי על כן הסיבה לבחירת שמו של העיקרון כ-"עקרון האילוץ המינימלי".
הפיזיקאי היינריך הרץ פירש את העיקרון של גאוס בכלים מתמטיים מגאומטריה דיפרנציאלית, תוך מתן ניסוח וריאציוני ייחודי נוסף למכניקה הקלאסית - עקרון העקמומיות המינימלית של הרץ
הרץ פירש את התבנית הריבועית מהעיקרון, אשר יש להביא ערכה למינימום, כמדד לעקמומיות הגאודזית של מסלול וקטור המצב של המערכת ביחס ליריעת האילוצים.
כאשר לא פועלים על המערכת כוחות חיצוניים (פרט לכוחות המאלצים), העקמומיות הגיאודזית מתאפסת, ומסלולי המערכת יהיו מסילות גאודזיות של היריעה.
חלקיק חופשי הנע על גבי משטח עקום
הכוח הכולל הפועל על חלקיק יחיד במערכת מכנית כלשהו הוא השקול של סכום הכוחות הלא מאלצים הפועלים עליו, שנסמנו , והכוח המאלץ .
למשל, עבור חלקיק הנופל בהשפעת שדה כובד תוך שהוא מאולץ לנוע על משטח חסר חיכוך מסוים, הכוח הלא מאלץ הפועל עליו הוא כוח הכובד (החיצוני למערכת) והכוח המאלץ הפועל עליו הוא הכוח הנורמלי שמפעילה עליו היריעה הדו-ממדית (המשטח) עליה הוא נע.
נתייחס כעת למקרה של חלקיק חופשי, כלומר חלקיק הנע במהירות קבועה v על משטח בהיעדר כוח חיצוני לא מאלץ.
במקרה זה עקרון האילוץ המינימלי קובע שהחלקיק ינוע בין נקודה A לנקודה B על המשטח במסלול אקסטרמלי כזה שימזער את הגודל:
מכיוון שמסת החלקיק ומהירותו קבועים, בעוד שעקמומיות המסלול של החלקיק, שנסמנה , נקבעת על פי מהירותו ותאוצתו (בהתאם לקשר:), העיקרון קובע למעשה שיש למזער את הגודל:
לפיכך עקרון האילוץ המינימלי קובע שבמקרה זה, החלקיק ינוע בין A ל-B במסלול שהוא קו גיאודזי של המשטח; דוגמה זו ממחישה כיצד עקרון האילוץ המינימלי שקול למושגים ורעיונות מסוימים מגאומטריה דיפרנציאלית.
עקרון האי-החזרה נועד להבטיח כי אדם הנמלט מרודפיו בארץ מוצאו, לא יוחזר בעל כורחו לידיהם.
חשיבותו המעשית של העיקרון אינה מוגבלת רק לאיסור על גירוש אקטיבי מתחום המדינה למקום סכנה, ונגזרות ממנו תוצאות משפטיות נוספות.
בין היתר נובעים ממנו האיסור לדחות פליטים המגיעים לגבולה של מדינה, והחובה לבחון כיאות את הבקשות למקלט, כולל קיום של הליכים נאותים לבחינת בקשות אלו.
זאת, תוך אפשרות לשהות במדינה עד לסיום הבירור לגבי בקשת המקלט.
המקור הקדום ביותר לעקרון האי-החזרה נמצא בתורה.
דוגמה היסטורית, המדגימה עד כמה מתן כניסה ומתן הגנה בסיסית הם חיוניים, היא סיפורה של האונייה "סנט לואיס", שהפליגה מנמל המבורג שבגרמניה במאי 1939, ועל סיפונה 930 נוסעים יהודים.
לאחר שאשרות הכניסה של הנוסעים לקובה בוטלו, ארצות הברית סירבה להתיר את כניסתם אליה, והאונייה נאלצה לבסוף לשוב על עקבותיה לאירופה.
מספר מדינות הסכימו לפתוח את שעריהן לפליטים באופן זמני.
רוב נוסעי האונייה נספו לבסוף בשואה.
איסור הגירוש או ההחזרה קיבל הכרה רק בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
בתקופה זו נוצרה בעיית פליטים בהיקף חסר תקדים.
מצב זה, והאחריות שחשו המדינות בעקבות אירועי השואה, יצרו את הבסיס התפיסתי להבנת תפקידה של הקהילה הבינלאומית כלפי פליטים.
ההכרה בעקרון האי-החזרה היא אבן הפינה להגנה על פליטים בקהילה הבינלאומית.
עיקרון זה מעוגן בסעיף 33 לאמנה בדבר מעמדם של פליטים והפך ברבות הימים לעיקרון מחייב של המשפט הבינלאומי הפומבי המנהגי.
משמעות הדבר כי גם מדינות שאינן צד לאמנה חייבות לכבד את העיקרון.
עקרון האי-החזרה קובע כי אסור להחזיר אדם למקום בו הוא צפוי לסבול מרדיפה.
סעיף 33 לאמנה בדבר מעמדם של פליטים קובע כדלקמן:
סעיף 33(1) אוסר על מדינה החברה באמנה לגרש או לחזיר פליט בכל צורה שהיא, אל גבולות הארץ שבה יהיו חייו או חירותו בסכנה מטעמים שונים כגון: גזעו, דתו, אזרחותו, השתייכותו לקבוצה חברתית או להשקפתו המדינית.
סעיף 33(2) קובע כי פליט לא יוכל ליהנות מהזכות המנויה בסעיף 33(1) אם יש סיבות לראות בו סכנה לביטחון המדינה בה הוא נמצא, או אם נקבע פסק דין סופי בעניינו בשל ביצוע פשע חמור במיוחד ולכן יחשב כמי שמהווה סכנה לציבור.
איסור ההחזרה אינו מוגבל רק להחזרה למדינת המוצא, אלא חל גם במקרה שאדם מגורש למדינה שלישית.
מפאת חשיבותו של העיקרון, קיימים במשפט הבינלאומי סטנדרטים מחייבים החלים כאשר מדינה מבקשת להעביר אנשים הזכאים להגנה בינלאומית למדינה שאינה מדינת המוצא.
בעבר, דן בית המשפט העליון בפרשה שעניינה היה העברת אנשים מישראל אל מדינה שלישית.
בפסיקתו נקבע שלא ניתן לערוך הסכמים כאלה אלא בהתאם "לסטנדרטים המקובלים במשפט הבינלאומי ותוך מתן ערובות מתאימות שיבטיחו במידת ודאות גבוהה את שלומם של המוחזרים".
על פי המשפט הבינלאומי, בעת שמדינה אחת מעבירה אנשים הזכאים לכאורה להגנה בינלאומית - מעבר לאמנת הפליטים - למדינה אחרת, עליה להבטיח:
כיבוד עקרון האי-החזרה על ידי מדינת היעד, ובכלל זה כי לא יגורשו ממדינת היעד למקום סכנה.
נגישות להליכים המאפשרים קבלת הגנה בינלאומית במדינת היעד וקבלת מעמד מתאים באותה מדינה, בין היתר על מנת למנוע מצבים המכונים "Orbit in Refugee" – מצבים בהם מועברים אנשים שוב ושוב ממדינה למדינה ללא יכולת למצוא הגנה.
כיבוד זכויות אדם בסיסיות במדינת היעד, בין היתר כדי למנוע מצב בו אדם יהיה אנוס לשוב למקום סכנה בשל העדר יכולת קיום בסיסית במדינה אליה נשלח.
עניין זה עולה בקנה אחד גם עם דיני זכויות האדם הבינלאומיים והישראלים.
על-מנת להבטיח את כל אלה, נקבעו סטנדרטים בינלאומיים להסכמי העברה המחייבים בראש ובראשונה קבלת בטוחות ממדינת היעד ויצירת מנגנון פיקוח על קיומן ביד המדינה השולחת.
תנאי הכרחי נוסף הוא שקיפות ההסכם, כך שמי שכפוף לו יוכל לדעת את הצפוי לו במדינת היעד, להשיג על גירושו, ולהביא את הכוונה לגרשו בפני ביקורת שיפוטית.
בנוסף לכך נועד התנאי הקובע שקיפות להבטיח ביקורת ציבורית על ההסכם ופיקוח של גורמים בינלאומיים, והוא מהווה כשלעצמו מעין בטוחה לקיום חובות מדינת היעד.
לא רק המדינה מחויבת לכבד את קיום העיקרון אלא כל שלוחיה הפועלים מטעמה חייבים לכבדו.
החובה מוטלת על המדינה בכל מקום בו היא פועלת.
כך כאשר חייליה או שוטריה פועלים בגבול, או כאשר בקרי הגבולות פועלים בתחנות הגבול והכניסה לישראל, ואפילו אם יפעלו מחוץ לגבולות המדינה.
כך גם בשטחים הנתונים לשליטתה האפקטיבית, או כלפי אנשים שבשליטתה האפקטיבית.
העיגון המשפטי הישיר והמובהק ביותר לכלל של איסור ההחזרה, מצוי בסעיף 33 לאמנת הפליטים שפורט לעיל.
עם זאת, קיימות הוראות משפטיות נוספות, המרחיבות את תחולתו ביחס לכל אדם, גם מי שאינו פליט או זכאי למעמד פליט.
הוראות אלה אינן מתמקדות בפליטים דווקא, אלא אוסרות הרחקה או גירוש או הסגרה של כל אדם, למקום בו הוא יהיה חשוף לעינויים או ליחס ולעונשים בלתי אנושיים או משפילים.
ההוראה המרכזית לעניין זה מצויה בסעיף 3 לאמנה נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים, אשר גם בה חברה ישראל.
הוראת סעיף זה אינה מסויגת.
מכך נובע כי חל איסור מוחלט להחזיר אדם למקום בו קיים חשש כי ייחשף לעינויים.
הוראה נוספת היא סעיף 6 באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האוסר על שלילת חיים באופן שרירותי.
חשיבותו של העיקרון חרגה זה מכבר מן המשפט שמבוסס על הסכמת המדינות וכיום מקובל כי העיקרון הוא חלק מן המשפט הבינלאומי המנהגי.
עקרון איסור הגירוש חל ומחייב בישראל הן מכוח הצטרפותה לאמנה בדבר מעמדם של פליטים והאמנה נגד עינויים שנזכרו לעיל, הן מכוח המשפט הבינלאומי המנהגי, והן מכוח זכות היסוד לחיים, המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בבג"ץ אל טאיי, שעסק במעצרם בישראל של אזרחי עיראק מכוח החוק למניעת הסתננות, קבע בג"ץ בראשות הנשיא דאז אהרון ברק שעקרון האי-החזרה הוא "עיקרון כללי, שאינו מוגבל אך לפליטים והוא חל על כל סמכות שלטונית שעניינה גירוש אדם מישראל".
על פי ברק, זהו עיקרון בסיסי של אי-ההחזרה, לפיו אין לגרש אדם למקום שבו יועמדו חייו או חירותו בסכנה.
הוא מהווה חלק מהחקיקה הפנימית של מדינות רבות, הקולטות את הוראות האמנה, או המסדירות את הדבר בנפרד.
עיקרון האנרגיה המינימלית (או עיקרון המינימום של האנרגיה הפנימית) הוא עיקרון בתרמודינמיקה, שעל פיו ניתן להגדיר מצב שיווי משקל תרמודינמי.
העיקרון קובע שבמערכת בעלת אנטרופיה קבועה, ערכי המשתנים האקסטנסיביים שלה יהיו אלה שיביאו למינימום של האנרגיה הפנימית.
מן העיקרון ניתן להסיק מספר תוצאות יסודיות בתרמודינמיקה, דוגמת התנאים לשיווי משקל תרמי, מכני ודיפוזיוני.
העיקרון שקול לעיקרון האנטרופיה המקסימלית, וניתן להסיק ממנו עקרונות מינימום עבור הפוטנציאלים התרמודינמיים.
בניסוחו הפורמלי, עיקרון האנרגיה המינימלית קובע כי במצב שיווי משקל, ערכו של כל פרמטר בלתי-מאולץ במערכת תרמודינמית מבודדת הוא זה שיביא למינימום של האנרגיה הפנימית, עבור ערך קבוע של האנטרופיה.
פרמטר בלתי-מאולץ הוא משתנה אקסטנסיבי של המערכת, שערכו אינו נקבע לערך מסוים.
העיקרון מנוסח מתמטית על ידי שני תנאים:
- התנאי לשיווי משקל תרמודינמי.
משמעות שני התנאים היא שבמצב שיווי משקל, ערכה של האנרגיה הפנימית יהיה המינימלי בהינתן אנטרופיה קבועה.
כמו כן, ערכם של הפרמטרים הבלתי-מאולצים ייקבע להיות זה שיביא למינימום של האנרגיה הפנימית.
ניסוח זה מבטא תנאי לשיווי משקל תרמודינמי של מערכת במונחי המשתנים האקסטנסיביים שלה בלבד, אך ניתן להשתמש בו על מנת להסיק את התנאים לשיווי משקל במונחי המשתנים האינטנסיביים.
כמו כן, ניתן לטפל במערכות פיזיקליות שבהן קיים אילוץ על חלק מהפרמטרים על ידי שימוש בעקרון המינימום של הפוטנציאל התרמודינמי המתאים.
תיאור גאומטרי של העיקרון במרחב המצבים
ניתן לתאר את המשוואה היסודית של מערכת תרמודינמית כיריעה במרחב המצבים (קונפיגורציות) המוגדר על ידי הפרמטרים של המערכת .
במצב של אנטרופיה קבועה, מצבי שיווי המשקל האפשריים של המערכת מוגדרים על ידי עקום החיתוך בין היריעה לבין המישור המתאר מצבים שווי-אנטרופיה.
אם אין כל אילוץ על הפרמטר , מצב שיווי המשקל, שמתואר על ידי הנקודה , הוא המצב בעל האנרגיה הפנימית המינימלית על עקום זה:
כאשר היריעה האפורה מתארת את המצבים האפשריים של המערכת, וציר הוא פרמטר כלשהו של המערכת (מבין ).
ניתן להוכיח את השקילות במספר דרכים, הן באמצעות ניסויים מחשבתיים פיזיקליים והן באמצעות הפורמליזם התרמודינמי המתמטי.
כניסוי מחשבתי פיזיקלי, נניח בשלילה שמתקבל מצב שיווי משקל שבו האנטרופיה מקסימלית אך האנרגיה אינה מינימלית.
לכן ניתן יהיה להפיק עבודה מהמערכת ולהכניסה מחדש למערכת בצורת חום, באופן שישמור על ערכה המקורי של האנרגיה.
אולם הכנסת החום תגדיל את האנטרופיה של המערכת, בסתירה לכך שהאנטרופיה של המערכת מקסימלית עבור ערך זה של האנרגיה ע"פ עקרון האנטרופיה המקסימלית.
כהוכחה מתמטית, בהתבסס על עקרון האנטרופיה המקסימלית, עבור פרמטר אקסטנסיבי כלשהו של המערכת, מתקיים
כאשר שאר המשתנים האקסטנסיביים של המערכת מוחזקים כקבועים גם כן (אך הסימון הושמט לשם פשטות).
על ידי שימוש בזהויות עבור נגזרות חלקיות:
על מנת להוכיח שאקסטרמום זה הוא אכן מינימום, נשתמש בכך ש- היא פונקציה של ו-:
עיקרון המינימום של הפוטנציאלים התרמודינמיים
קל יותר לתאר מערכות שבהן קיים אילוץ על אחד המשתנים האינטנסיביים על ידי פוטנציאלים תרמודינמיים שונים מהאנרגיה הפנימית.
ניתן לגזור את הפוטנציאל התרמודינמי המתאים לכל מערכת על ידי טרנספורם לז'נדר על האנרגיה הפנימית .
פוטנציאלים אלה שימושיים, בין היתר, משום שניתן להסיק עבורם עקרונות מינימום (ובאופן כללי, אקסטרמום) בדומה לעיקרון המינימום של האנרגיה הפנימית.
כדוגמה לכך, ניתן להסיק עקרונות מינימום עבור האנרגיה החופשית של הלמהולץ , האנתלפיה והאנרגיה החופשית של גיבס :
עיקרון המינימום של האנרגיה החופשית של הלמהולץ - ערך שיווי המשקל של כל הפרמטרים הבלתי-מאולצים במערכת הנמצאת במגע תרמי עם מאגר חום בטמפרטורה , הוא זה שימזער את האנרגיה החופשית של הלמהולץ מבין המצבים שבהם .
עיקרון המינימום של האנתלפיה - ערך שיווי המשקל של כל הפרמטרים הבלתי-מאולצים במערכת הנמצאת במגע עם מאגר בלחץ , הוא זה שימזער את האנתלפיה מבין המצבים שבהם .
עיקרון המינימום של האנרגיה החופשית של גיבס - ערך שיווי המשקל של כל הפרמטרים הבלתי-מאולצים במערכת הנמצאת במגע עם מאגר בטמפרטורה ובלחץ הוא זה שימזער את האנרגיה החופשית של גיבס מבין המצבים שבהם ו-.
באופן כללי יותר, ניתן להגדיר עיקרון מינימום כללי לטרנספורמי לז'נדר של האנרגיה הפנימית - ערך שיווי המשקל של כל הפרמטרים הבלתי-מאולצים במערכת שנמצאת במגע עם קבוצת מאגרים (עם ערכי פרמטרים אינטנסיביים ) הוא שזה שיביע למינימום את הפוטנציאל התרמודינמי (טרנספורם לז'נדר של האנרגיה) מבין המצבים שבהם .
גזירת עיקרון המינימום של האנרגיה החופשית של הלמהולץ
ניתן לגזור את כל העקרונות שלעיל מעיקרון האנרגיה המינימלית.
כדוגמה, נסיק את עיקרון המינימום של האנרגיה החופשית של הלמהולץ, והסקת עקרונות המינימום האחרים מתבצעת באופן דומה.
נבחן מערכת שמצומדת למאגר חום בטמפרטורה , וכוללת קיר פנימי, המפריד אותה לשתי מערכות 1 ו-2. האנרגיה הפנימית של המערכת היא והאנרגיה הפנימית של המאגר היא .
מעיקרון האנרגיה המינימלית, וכן , כאשר אם אנו מניחים שהפרמטרים האינטנסיביים של המאגר אינם משתנים כתוצאה מהאינטראקציה עם המערכת.
כמו כן, מהתנאי האיזנטרופי, .
נניח גם שאנו מסירים אילוצים מהמערכת, למשל הופכים את הקיר לעביר לחלקיקים או חופשי לנוע, ורוצים לקבוע את מצב שיווי המשקל.
דיפרנציאל האנרגיה של המערכת, , מורכב מהביטויים וייתכן שגם מביטויים מהצורה או , כתלות באילוצים שהוסרו.
מחיבור הביטויים מהצורה של שתי המערכות הפנימיות ושל המאגר, נקבל ש-
נחזור לעיקרון האנרגיה המינימלית, נציב את דיפרנציאל האנרגיה של המאגר ונקבל , ומכך שהאנטרופיה קבועה, .
מכך שטמפרטורת המאגר קבועה גם כן, נוכל לכתוב , ומשום ש-, מאחר שהאנטרופיה היא משתנה בלתי תלוי, אז גם .
בנקודה זו נניח שטמפרטורת המערכת שווה לטמפרטורת המאגר, כלומר .
מכאן ניתן לזהות ש- ולהסיק מיידית שהתנאים שהסקנו שקולים לכך ש- ו-.
כלומר, עבור מערכת המצומדת למאגר חום, נקבל תנאי זהה על .
הסקת התנאי לשיווי משקל תרמי
נראה שניתן לגזור את הקריטריונים המוכרים לשיווי משקל תרמי על ידי דוגמה פשוטה באמצעות שימוש בעקרון האנרגיה המינימלית.
נבחן בעיה של הסרת מחיצה במערכת סגורה.
נתונה מערכת סגורה המופרדת על ידי בוכנה עבירה לחום, כך שמשני צדי הבוכנה נמצאות שתי מערכות המתוארות על ידי הפרמטרים .
מאחר שהמערכת סגורה, אין מעבר אנרגיה מהמערכת לסביבה או להפך, והאנרגיה הכוללת של המערכת נותרת קבועה.
בשל עיקרון האנרגיה המינימלית, ניתן לאפיין את מצב שיווי המשקל בתור זה שימזער את ממזער את האנרגיה הפנימית אם היה מתקיים מעבר אנרגיה.
מאחר שהמערכת מבודדת, האנטרופיה הכוללת קבועה
נשחרר את הבוכנה כך שיושג מצב שיווי משקל.
מהאקסטנסיביות של האנרגיה הפנימית :
אולם מאחר שהאנטרופיה הכוללת קבועה, יתקיים ; ומעיקרון האנרגיה המינימלית, יתקיים .
וזהו התנאי המוכר לשיווי משקל תרמי.
באופן דומה, ניתן להגדיר את הבעיה כך שיושגו שיווי משקל מכני ודיפוזיוני ולהסיק את התנאים המקבילים עבור הלחץ והפוטנציאל הכימי .
עקרון ההחלפה של לוקאר הוא עקרון בזיהוי פלילי שניסח הקרימינולוג הצרפתי דוקטור אדמון לוקאר, הטוען שכל מגע בין אובייקטים משאיר עקבות.
לוקאר, שנחשב לאבי מדע הזיהוי הפלילי והקים את המעבדה הראשונה בהיסטוריה לזיהוי פלילי, קבע כי בכל מגע בין שני אובייקטים - יהיו חילופי חומרים ביניהם, או בפשטות "כל מגע מותיר סימן".
עיקרון זה היה הבסיס לתורת הזיהוי הפלילי.
הוא קבע כי כל פושע מותיר אחריו בעל כורחו עקבות בזירת הפשע.
העיקרון נכתב בסדרת ספריו של לוקאר.
קירק התייחס לעיקרון באופן הבא::
עוד הוסיף לוקאר כי .
ניסוח העיקרון גרם לשינוי משמעותי ביחס לזירת פשע, שהפכה למקום סטרילי המלא בראיות פוטנציאליות.
בפיזיקה, העיקרון של באבינה קובע שתבנית העקיפה מגוף אטום זהה לזו של חור באותו גודל וצורה עד כדי עוצמת האלומה הקדמית הכוללת.
הוא נוסח בשנות ה-1800 על ידי הפיזיקאי הצרפתי ז'אק באבינה.
נניח ש- B הוא הגוף המפזר המקורי, ו- B' הוא המשלים שלו, כלומר גוף שקוף.
סכום תבניות הקרינה הנגרמות על ידי B ו- B' חייב להיות זהה לתבנית הקרינה של האלומה הבלתי חסומה.
במקומות שאליהם הקרן הבלתי מופרעת לא הייתה מגיעה, זה אומר שדפוסי הקרינה הנגרמים על ידי B ו- B' חייבים להיות הפוכים בפאזה, אך שווים במשרעת.
דפוסי עקיפה מפתחים או גופים בגודל וצורה ידועים מושווים לדפוס העקיפה מהגוף הנמדד.
לדוגמה, ניתן למצוא את גודל תאי הדם האדומים על ידי השוואת דפוס העקיפה שלהם עם מערך של חורים קטנים.
אחת ההשלכות של העיקרון של Babinet היא פרדוקס ההכחדה, הקובע שבגבול העקיפה, הקרינה המוצאת מהקרן עקב חלקיק שווה לפעמיים החתך של החלקיק כפול השטף.
הסיבה לכך היא שהקרינה המוצאת מהקרן היא סכום של הקרינה הנספגת בחלקיק או מוחזרת ממנו עם הקרינה המפוזרת קדימה.
הקרינה הנספגת או מוחזרת שווה לשטף בחתך הרוחב של החלקיק.
לפי עקרון באבינה האור המפוזר קדימה זהה לאור שיעבור דרך חור בצורת חלקיק, כך שכמות האור שפוזר קדימה שווה גם לשטף דרך חתך החלקיק.
העיקרון משמש לרוב באופטיקה אך הוא נכון גם לגבי צורות אחרות של קרינה אלקטרומגנטית והוא, למעשה, משפט כללי של עקיפה במכניקת גלים.
העיקרון של Babinet מוצא שימוש רב ביכולתו לזהות 'שוויון' בגודל ובצורה.
ניתן לראות את ההשפעה בפשטות באמצעות לייזר.
תחילה, מקם חוט דק (כ-0.1 מ"מ) בתוך קרן הלייזר וצפה בתבנית הדיפרקציה.
לאחר מכן צפה בתבנית הדיפרקציה כאשר הלייזר זוהר דרך חריץ צר.
החריץ יכול להתבצע או באמצעות מדפסת לייזר או מכונת צילום על ידי הדפסה על שקף או באמצעות סיכה השורטת קו על פיסת זכוכית שעושנה מעל להבת נר.
העיקרון של באבינה בשידורי רדיו וראדאר
העיקרון של באבינה יכול לשמש בתחום שידורי הרדיו והראדאר כדי למצוא עכבות משלימות.
עקרון דרדסית הוא מונח שנטבע על ידי קתה פוליט , המתאר סרט או סדרת טלוויזיה בהם ישנה דמות נשית אחת בעולם גברי לחלוטין.
העיקרון קרוי על שם דרדסית, דמות הנקבה היחידה מבין הדרדסים.
ישנה נטייה של סדרות טלוויזיה, סרטים וסוגי מדיה נוספים להציג דמות נשית אחת בלבד בתוך קבוצה של גברים.
הדמויות הראשיות לרוב יהיו גברים, והאישה תשמש כמעט תמיד כמושא רומנטי.
המונח נטבע על ידי פוליט ב-1991 בניו יורק טיימס:
פוליט גילתה את העיקרון בזמן קניית צעצועי חג המולד לבתה.
השימוש הראשוני במונח היה ביחס ל"תרבות גן הילדים", שלפי פוליט עיכבה את הבנת המגדר של הילד.
היא כתבה: "הסקסיזם בתרבות הגן מעוות הן בנים והן בנות.
ילדות קטנות לומדות לפצל את התודעה שלהן, לסנן את החלומות והשאיפות שלהן דרך דמויות בנים תוך התפעלות מבגדי נסיכות".
דמות האישה מייצגת נשיות במקרים אלו.
היא עשויה לשחק תפקיד מרכזי בסיפור או לא, אבל בדרך כלל היא "כולה נשית".
כמה דוגמאות שפוליט מצטטת כוללות את דמות האם, מלכה זוהרת, או סיידקיק נשית.
כתוצאה מכך, יצירות המשתמשות בדמות כזאת נכשלות לעיתים קרובות במבחן בקדל, מבחן להטיה מגדרית בסיפורת.
בשנת 2011, פוליט דנה במונח במגזין "האטלנטיק".
היא אמרה שהנושא עדיין נפוץ בתקשורת.
היא הזכירה את הסרט העלילתי, "סופר 8", שהייתה בו רק דמות ראשית נשית אחת (בגילומה של אל פנינג).
לטענתה, התופעה קיימת גם ברשתות טלוויזיה.
ב-2011, המגישה הבכירה היחידה ברשת MSNBC הייתה רייצ'ל מדאו.
שוברי קופות גדולים כוללים לעיתים קרובות רק אישה אחת, ומוערך שהמגמה הזו לא תיעלם בקרוב.
ניתן לראות את התופעה בפוסטרים של סרטי הרכבים, כמו "מטריקס", "אושן 11" ו"מלחמת הכוכבים".
המגזין "ניו יורק" ריכז את כל השורות שנאמרו על ידי נשים בזכיינית "מלחמת הכוכבים" שאינן הנסיכה ליאה, ונותר עם 63 שניות בלבד של דיאלוג נשי מתוך הסדרה הכוללת כמעט שבע שעות (23,160 שניות).
סטיב רוז מזכיר את דמותה של אילבן בתוכנית הטלוויזיה "דברים מוזרים", שם היא גם מוחלפת במקס, נערה צעירה אחרת, בזמן שאילבן יוצאת למסע.
ה"דרדסית", או משתתפת נשית בודדת בין גברים, מקבלת בדרך כלל תפקיד סטריאוטיפי של בת זוג או שהיא קיימת כדי להוריד את המתח של צוות שחקנים שכולו גברים.
מכון ג'ינה דייוויס למגדר בתקשורת מצא שרק "ל-10% מכל הסרטים יש צוות שחקנים מאוזן מגדרי", ובכך חיזק את קיומו של היעדר ייצוג נשי הוגן, כלומר עקרון הדרדסית.
במאמר ובסרטון למגזין Bitch , העיתונאית אניטה סרקזיאן טוענת שהנטייה של כלי תקשורת משנות השמונים והתשעים להתבסס על גברים, נותרת על כנה ויוצרת מחזוריות המשאיירה את המצב כמות שהוא.
סרקזיאן קראה לתעשיית הקולנוע לכלול יותר דמויות נשיות, או אפילו צוות שחקנים נשי, ולעבור את מבחן בקדל, וקבעה שאחרי שאלו יישמרו בחשבון ויושגו בפועל, יתאפשר גיוון משמעותי.
כתוצאה מחוסר שביעות הרצון מהמחסור בנשים, נוצר דפוס חדש של היפוך מגדרי, וכתוצאה מכך נוצרו גרסאות של זכייניות תקשורת עם צוותים המורכבים משחקניות בלבד, כמו "אושן 8" ו"מכסחות השדים".
גם בישראל, בפאנלים של תוכניות ראליטי או פאנלים חדשותיים, ניתן למצוא פעמים רבות בהן הפאנל מורכב מאישה אחת בין גברים.
ריקי סולינגר, בסקירה של כמה מיצירותיה המרכזיות של פוליט עד 1993, כתבה שעיקרון הדרדסית חל על ילדים בגיל הגן ומבוגרים כאחד.
יאן סוסינה, חוקר ספרות ילדים ומתבגרים, השתמש במונח במהדורה משנת 1995 של כתב העת The Lion and the Unicorn, כדי לגבות את קביעתו שספרות הילדים "מטומטמת" כסימפטום גדול יותר של תרבות.
בעיות, במיוחד שבידור הוא כמו "ג'אנק פוד", או לא מתגמל לקהל.
הוא משתמש במונח של פוליט כעדות לכך שמחסור בנשים תורם לתקשורת באיכות נמוכה לילדים וגם שהתקשורת הפופולרית הביאה את הנושא הזה בפרסומים גדולים.
ניתן למצוא את עיקרון דרדסית בין היתר במקומות הבאים:
פני ב"המפץ הגדול" (עונות 1–3)
וונדר וומן ביקום המורחב של DC
שרית חדד או מירי מסיקה ב-The Voice
עקרון גמליאל, הידוע גם כעצת גמליאל, הוא עיקרון המופיע בברית החדשה, ומיוחס לרבן גמליאל הזקן.
לפי העיקרון, רעיונות ממקור אנושי מתפוגגים מעצמם, בעוד שרעיונות ממקור אלוהי לא ניתן להכחיד.
לפיכך עצתו היא שלא להילחם בתנועות משיחיות, אלא לתת לאלוהים לקבוע את גורלן.
בתקופה המודרנית נעשה שימוש בעיקרון זה כדי לקדם סובלנות דתית, פלורליזם ורפורמיזם דתי בקבוצות נוצריות שונות.
עקרון גמליאל מציג כלל אופטימי לפיו האמת האלוהית תנצח תמיד, אך הוא אינו טיעון לוגי מוחלט בהוכחת אמיתותה של תנועה.
במבט ביקורתי, הטענה ש"מה שמצליח לאורך זמן הוא בהכרח מאלוהים, ומה שנכשל הוא בהכרח שקרי" עלולה להיות פשטנית מדי ואף שגויה, ולעיתים נופלת בהטיית הישרדות.
בספר מעשי השליחים מובא סיפור על שליחי ישו ובהם שמעון כיפא שהובאו בפני הסנהדרין בירושלים.
הכהן הגדול האשים אותם באי ציות להוראה להפסיק להטיף, ובסנהדרין שקלו להוציאם להורג.
אך רבן גמליאל נתן את העצה הבאה:
כדי לחזק את טענתו, גמליאל מזכיר את משיחי השקר תאודס ויהודה הגלילי, שזכו לתמיכה רחבה אך תנועותיהם נכחדו.
לפי הכתוב, שאר חברי הסנהדרין הסכימו עם גמליאל, החליטו לא להרוג את השליחים, אך הלקום ולאחר מכן שחררו אותם.
ייתכן שההשראה לעיקרון זה נלקחה מהפסוקים במקרא: וכן , וכן .
לדברי ההיסטוריון יוסף קלוזנר אין סיבה לפקפק בסיפור זה.
לדבריו, רבן גמליאל היה מתון, והשליחים לא באמת חייבים מיתה לפי דיני הפרושים.
בנוסף, השליחים הפיצו את האמונה בתחיית המתים, שהייתה אמונה פרושית, ורק הגזימו בכך שטענו שישו כבר קם מן המתים.
בעקבות עצת גמליאל, נפוצה אגדה נוצרית והוזכרה לראשונה על ידי פוטיוס מקונסטנטינופול, לפיה הוטבל רבן גמליאל על ידי השליחים שמעון כיפא ויוחנן ואימץ בחשאי את האמונה הנוצרית יחד עם בנו אביבוס-חביב ונקדימון.
בשל אגדה זו נחשב רבן גמליאל בכנסייה לקדוש, ובמאה ה-5 נטען כי גופתו נתגלתה דרך נס והועברה לקתדרלה של פיזה בפיאצה דיי מיראקולי באיטליה.
יום חגו נקבע ל-3 באוגוסט אצל הקתולים, ובכנסייה האורתודוקסית הוא ב-15 באוגוסט (3 באוגוסט על פי הלוח היוליאני).
במחקר המודרני מפקפקים באגדת התנצרותו, ובשל כך, בשנת 1956 הוצא רבן גמליאל מרשימת הקדושים הקתולית.
במסכת אבות מצוטט רבי יוחנן הסנדלר שחי כמאה שנה אחרי רבן גמליאל הזקן, שאמר "כל כנסייה (אספה) שהיא לשם שמיים, סופה להתקיים.
ושאינה לשם שמיים, אין סופה להתקיים".
בדומה, נאמרה המשנה "כל מחלוקת שהיא לשם שמים סופה להתקיים.
ושאינה לשם שמים, אין סופה להתקיים".
עקרון חוקיות המנהל הוא עקרון מן המשפט המינהלי והמשפט הציבורי.
משמעותו היא שהרשות מוסמכת לפעול רק מכוח הסמכה מפורשת בחוק או מכוחו, וכל מה שאינו מותר לה על פי הדין - אסור לה.
פעולה של הרשות השלטונית ללא הסמכה מפורשת בחוק היא חריגה מסמכות: קרי פעולה לא חוקית.
לגבי הפרט בחברה חל עיקרון זה באופן הפוך - עיקרון בסיסי בדיני עונשין קובע כי לאדם נתונה החירות לעשות כל דבר שלא נאסר במפורש בחוק.
עקרון החוקיות נועד להגן על זכויות אדם ולשמר את עקרון שלטון החוק וחירויות הפרט, ולהגביל את כוחו של השלטון והמינהל הציבורי.
תפיסה זו הפוכה לתפיסות שלטוניות אחרות, שהיו רווחות יותר בעבר, הגורסות כי השלטון עומד מעל לחוק, או כי דברו של השליט הוא-הוא החוק, תפיסה שגולמה בין היתר בדבריו של המלך לואי ה-14 מצרפת - "המדינה זה אני".
לעקרון החוקיות מספר כללי משנה -
האיסור על חקיקה למפרע: ככלל, החוק לא יקנה לרשות סמכות להטיל חיובים על האזרח באופן רטרואקטיבי, ולא יקבע תחולה רטרואקטיבית של עבירות פליליות, אלא אם נאמר כך במפורש בחוק, משיקולים ראויים ובאופן מידתי.
קביעות רטרואקטיביות עלולות לפגוע בזכויות הפרט ובאינטרס ההסתמכות שלו.
במשפט הפלילי מתבטא כלל זה באימרה "אין עונשין אלא אם מזהירין".
שוויוניות: הואיל והרשות פועלת על פי חוק, וכל האזרחים כפופים לחוק - על הרשות להחיל את החוק באופן שווה והוגן כלפי כל האזרחים, ללא הפליה.
פומביות החוק - פרסום: הסדרי חוק ודין החלים על הכלל חייבים להתפרסם ולהיות נגישים וידועים - שאחרת אין להם תוקף.
בהירות וודאות בניסוח החוק: על איסורים המוטלים על האזרחים להיות בהירים וחד משמעיים.
ככל שאיסור פלילי עשוי להשתמע לשתי פנים - יש להעדיף את הפרשנות המקילה עם האזרח.
עקרון החוקיות הוא עקרון יסוד בדיני העונשין בכל שיטות המשפט, על פיו "אין עבירה ואין עונש עליה אלא אם כן נקבעו בחוק או על-פי חוק" ("nullum crimen sine lege") וכן "אין עונשין למפרע".
עיקרון זה הוכלל בחוק העונשין באופן הצהרתי בשנת 1994, אך זכה להכרה כבר מראשיתה של הפסיקה הישראלית, בדברי השופט משה זילברג אשר קבע:
"(1) אין מחוקק מבלעדי המחוקק, ולו בלבד נתכנו עלילות החקיקה;
(2) צמצום נוסף, מיוחד לדרכי הפרשנות של החוק הפלילי, והוא כי עד כמה שמדובר הוא ב'יצירת' עבירות, היינו, בהכרזת מעשים מסוימים כמעשים אסורים, אין השופט רשאי לחרוג כמלוא נימה מתחומי החוק הכתוב, ולחדש עבירה 'משלו' על סמך שיקולי הגיון
"עקרון החוקיות משפיע גם על פרשנות החוק הפלילי הישראלי, אולם היקף ההשפעה שנוי במחלוקת.
בסעיף 34כא לחוק העונשין נקבע:
"ניתן דין לפירושים סבירים אחדים לפי תכליתו, יוכרע העניין לפי הפירוש המקל ביותר עם מי שאמור לשאת באחריות פלילית לפי אותו דין."
ונטען שהוראה זאת נובעת מעקרון החוקיות.
עם זאת, רוב שופטי בית המשפט העליון ובראשם אהרן ברק נותנים לסעיף זה היקף מצומצם בהדגישם את המילים "לפי תכליתו" כקודמים להוראה לבחור בפרשנות המקילה.
הסביר את עמדתו השופט אהרן ברק:
"חוק פלילי, כמו כל חוק אחר, אין לפרשו לא על דרך הצמצום ולא על דרך ההרחבה, אלא על דרך מתן משמעות הגיונית וטבעית ללשון החוק כדי להגשים את מטרת החקיקה.
מלותיו של החוק אינן מבצרים, שיש לכבשם בעזרת מילונים, אלא עטיפה לרעיון חי, המשתנה על-פי נסיבות הזמן והמקום, לשם הגשמת מטרתו הבסיסית של החוק"
כנגד עמדה זאת הושמעה ביקורת בתוך בית המשפט ומחוצה לו.
נטען שיש לתת לעקרון החוקיות עדיפות מכיוון שהיא מצמצמת את גדרי האיסור הפלילי ומשמיעה חירות רבה יותר לפרט.