tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"S60 Polestar Concept", הדוהר מ-0 ל-100 קמ"ש תוך 3.9 שניות, עם מהירות מרבית של למעלה מ-300 קמ"ש.
בשנת 2013 החל שיווק של גרסה משודרת של הרכב וולוו S60, על בסיס הטכנולוגיה של "פולסטאר", רכב עם מונע של שישה צילינדרים.
אחר כך הושקה גרסה עם מנוע ארבעה צילינדרים.
בשנת 2017 הושק הרכב הראשון תחת שם המותג "פולסטאר" - פולסטאר 1, מכונית ספורט היברידית פלאג-אין במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה.
ההשקה בוצעה במטרה להקים מותג חדש ועצמאי, שיהיה אחראי על פיתוח וייצור מכוניות יוקרתיות-ספורטיביות עם מנוע חשמלי, כתשובה למותגים החשמליים החדשים של BMW ומרצדס ולהצלחה הגוברת של טסלה.
באותה עת הודיעה "וולוו" גם כי החל מ-2019 כל דגמיה החדשים שלה יהיו חשמליים או היברידיים.
היא הייתה היצרנית הגדולה הראשונה שקבעה תאריך להפסקה מוחלטת של השימוש במנוע בעירה פנימית.
בשנת 2019 הושק הפולסטאר 2, רכב חשמלי מונע מצבר בגודל בינוני.
הוא נחשף ב-27 בפברואר 2019 בחשיפה מקוונת ששודרה ממטה פולסטאר בגטבורג, שוודיה.
מיד לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפומבי בתערוכת הרכב של ז'נבה במרץ 2019. הוא מיוצר במפעל הקיים של ג'ילי ב-Luqiao, סין.
בספטמבר 2021, פולסטאר הודיעה על כוונה לצאת להנפקה באמצעות הסכם מיזוג עם חברת "Gores Guggenheim Inc", חברת רכישה למטרות מיוחדות (חברת "ספאק") הנסחרת בבורסת נאסד"ק.
המיזוג מתוכנן להיות מושלם ביוני 2022.
בשנת 2016 ביצעה יבואנית וולוו "מאיר חברה למכוניות ומשאיות" תקינה ישראלית לגרסאות ה"פולסטאר" המשודרגות של רכבי וולוו, מתוך כוונה לשווקם בישראל.
בסוף 2017 הגיעו הדגמים הראשונים של "וולוו S60 גרסת "פולסטאר" לישראל.
בתחילת 2022 הודיעה חברת "מאיר" על תחילת שיווק דגמי "פולסטאר 2" בישראל, החל מקיץ 2022.
עד כה הציגה פולסטאר שני דגמים מייצור עצמי שלה ועוד שתי מכוניות קונספט.
פולסטאר 1 - מכונית ספורט היברידית פלאג-אין.
פולסטאר 2 - קרוסאובר ביצועים חשמלי.
פולסטאר Precept - מכונית קונספט שהוצגה במרץ 2020 בתערוכת ז'נבה ומציגה את שפת העיצוב הבילעדית של פולסטאר ובנוסף מהווה קדימון לפולסטאר 5 מכונית ביצועים שתחשף בשנת 2023.
פולסטאר O2 - מכונית קונספט המהווה דגם מקדים לרכב ספורט חשמלי, נחשפה במרץ 2022.
פולסטאר 2 היא מכונית משפחתית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פולסטאר חטיבת הביצועים של וולוו משנת 2020. היא נחשפה ב-27 בפברואר 2019 והוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה ב-5 במרץ 2019.
בתחילת 2022 הודיעה יבואנית רכבי וולוו בישראל - מאיר חברה למכוניות ומשאיות על תחילת שיווק הפולסטאר 2 החל מקיץ 2022.
מכונית הקונספט שקודמה לפיתוח ה"פולסטאר 2" נקראה "וולוו קונספט 40.2", היא עוצבה על ידי תומאס אינגלאת', לצד "וולוו קונספט 40.1", שלימים הפך לבסיס לדגם וולוו XC40. שתי מכוניות הקונספט הללו הוצגו לראשונה בשנת 2016. עם זאת, וולוו החליטה להעביר את המיקוד שלהן לקרוסאוברים קטנים, מאוחר יותר באותה שנה.
ובחרה בחרו ב-40.2 כבסיס לעיצוב ה"פולסטאר 2".
המעצב של חברת "וולוו", מקסימיליאן מיסוני, שיפר את הפנסים האחוריים, הגריל והגלגלים של המכונית, כדי ליצור מבנה המבדיל אותה כמותג נפרד.
ה"פולסטאר 2" היא המכונית הראשונה עם מערכת ההפעלה "אנדרואיד אוטומוטיב", תוצרת חברת גוגל.
הפולסטאר 2 היא המכונית השנייה שמיוצרת תחת המותג פולסטאר אחרי הפולסטאר 1, רכב היברידי נטען בייצור מוגבל, מה שהופך את הפולסטאר 2 לרכב לרכב החשמלי מונע מצבר הראשון בייצור המוני של קבוצת וולוו.
גרסת הייצור נחשפה רשמית ב-27 בפברואר 2019, במהלך שידור חי באינטרנט והופיעה לראשונה בפומבי בתערוכת ז'נבה 2019 באותו חודש.
לרכב יש מחיר התחלתי מומלץ לצרכן של 49,900 דולר נכון לאוקטובר, 2021.
באפריל 2021 הושקו שתי גרסאות הנעה קדמית חדשות של הפולסטאר 2, עם טווח נסיעה של עד 540 ק"מ.
העיצוב החיצוני שלה משלב מרכב סדאן עם האצ'בק שיוצר רכב פנאי.
תא הנוסעים מציג עיצוב נקי ומינימלי במרכזו נמצא את מערכת המולטימדיה הראשונה המבוססת על מערכת ההפעלה אנדרואיד.
המערכת כוללת מסך מגע בגודל 11 אינץ' והיא מאפשרת שליטה על מערכות הרכב השונות לצד כל שירותי הרשת של גוגל.
המערכת מצוידת ב-e-SIM המאפשר קישוריות קבועה לרשת האינטרנט ושליטה מרחוק על מערכות הרכב ומידע על מצב הסוללה.
הפולסטאר 2 משווקת עם מספר יחידות הנעה חשמליות.
4X4: שני מנועים חשמליים המספקים יחד 408 כ"ס ומומנט מרבי של 67.3 קג"מ.
נתון תאוצה של 4.7 שניות ומהירות מרבית של 202 קמ"ש.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 78 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של בין 450 ל-480 ק"מ בתקן WLTP.
SR: מנוע חשמלי קדמי המספק 224 כ"ס ומומנט מרבי של 33.6 קג"מ.
נתון תאוצה של 7.4 שניות ומהירות מרבית של 160 קמ"ש.
סוללת ליתום-יון בקיבולת 64 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של בין 420 ל-440 ק"מ בתקן WLTP.
LR: מנוע חשמלי קדמי המספק 231 כ"ס ומומנט מרבי של 33.6 קג"מ.
סוללת ליתום-יון בקיבולת 78 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של בין 525 ל-540 ק"מ בתקן WLTP.
היא גרסת ביצועים מיוחדת לפולסטאר 2, היא נחשפה ב-2 ביוני 2022 ומיוצרת בייצור מוגבל של 270 יחידות.
היא כוללת שני מנועים חשמליים המספקים יחד 476 כ"ס ומומנט מרבי של 69.3 קג"מ.
נתון תאוצה של 4.4 שניות ומהירות מרבית של 205 קמ"ש.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 78 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 470 ק"מ בתקן WLTP.
פולק פסיכדלי (הידוע גם כאסיד פולק או פריק פולק) הוא צורה של פסיכדליה שמקורה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לאלמנטים הרווחים במוזיקה פסיכדלית, הסגנון שומר על שימוש מרכזי בכלי נגינה אקוסטיים, כנהוג בפולק.
חברי ההרכב הניו יורקי The Holy Modal Rounders הם כנראה הראשונים לעשות שימוש במושג "פסיכדלי" בהקשר מוזיקלי, בהתייחסם לביצוע שלהם לשיר בלוז שביצע קודם להם המוזיקאי לדבלי.
גיטריסט הפולק ג'ון פאהי הקליט מספר שירים בשנות ה-60 המוקדמות, אשר בהם התנסה בטכניקות הקלטה לא שגרתיות, דוגמת ניגון סליל ההקלטה לאחור וליווי אינסטרומנטלי חדשני.
שירו The Great San Bernardino Birthday Party בישר על אלמנטים של פסיכדליה, עם אלתורים מחוצפים וכיווני גיטרה חריגים.
שירים אחרים שיצאו באותו אלבום עשו גם הם שימוש בדיסוננסים שהחריגו אותם מהנורמה הפולקית.
ב-1967, הופיע פאהי עם להקת הרוק הפסיכדלי Red Krayola בפסטיבל פולק בברקלי.
ההופעה הוקלטה ופורסמה כאלבום "Live 1967", והשוותה לבוטלגים הראשונים של הוולווט אנדרגאונד ולחלקים מיצירותיהם של פינק פלויד משנות ה-60 המאוחרות.
עבודתו המוקדמת של גיטריסט הפולק סאנדי בול איגדה אלמנטים של פולק, ג'אז ומודוסים בסגנון ערבי.
אלבומו Fantasias for Guitar and Banjo, שיצא ב-1963, יכול להחשב לאחד מתקליטי הפסיכדליה הראשונים.
גם באלבומים מאוחרים יותר שלו, שהכילו טכניקות הקלטה ניסיוניות ואלתור רב, קיימים אלמנטים פסיכדליים.
כמה וכמה מוזיקאים שנעשו מזוהים עם רוק פסיכדלי החלו את דרכם המוזיקלית כאמני פולק, ובניהם חברי הגרייטפול דד, ג'פרסון איירפליין, הבירדס ולאב .
The Serpent Power הייתה להקת רוק פסיכדלי עם השפעה חזקה של פולק.
הבירדס הייתה להקת הפולק רוק האמריקאית החשובה ביותר אשר שילבה פסיכדליה בסגנונה.
בממלכה המאוחדת, בין אמני פולק שבלטו במיוחד היה מארק בולאן, שהצמד טירנוזאורוס רקס שבו היה חבר עשה שימוש בפעולי הקלטה ובליווי אינסטרומנטלי בלתי רגיל.
אמנים בולטים אחרים היו הסקוטי דונובן, ששילב ביצירתו השפעות של אמריקאים דוגמת בוב דילן, והIncredible String Band, אשר יצרו מוזיקה אקוסטית שהושפעה השפעות מזרחיות וימי ביניימיות.
בשנות ה-60 המאוחרות ובשנות ה-70 המוקדמות, אמני סולו כסיד בארט וניק דרייק החלו לשלב השפעות פסיכדליות עם פולק, למשל באלבום The Madcap Laughs של בארט ובFive Leaves Left של דרייק.
באמצע שנות השבעים הפסיכדליה החלה להפוך לאופנתית פחות, ורבות מלהקות הפולק שטרם עברו לכיווני יצירה אחרים התפרקו.
בבריטניה, החלו להקות פולק לעבור למוזיקה המבוססת על כלי נגינה חשמליים, ובניהן הצמד האקוסטי טירנוזאורוס רקס, אשר הפך להרכב החשמלי T.Rex.
היה זה המשכו של תהליך אשר במהלכו תת-הז'אנר פולק מתקדם החל להשפיע באופן ניכר על מוזיקת הרוק מהזרם המרכזי.
אמני פולק מחתרתיים ועצמאיים בשנות ה-90 המאוחרות הובילו לתחיית הפולק הפסיכדלי, עם תנועת ה-New Weird America.
כמו כן, אלבומיהם המוקדמים של Animal Collective מזוהים מאוד עם פריק פולק, וכך גם שיתוף הפעולה שלהם עם אמנית הפולק הבריטית הוותיקה ושתי בניאן, ועם פרויקטים של המוזיקאי פיל אלברום, המשלבים אלמנטים נטורליסטיים עם לו-פיי ופסיכדליה.
שני האמנים קיבלו חשיפה משמעותית בסצנת האינדי, בעקבות ביקורות מהללות באתר הביקורות פיצ'פורק.
במהרה, אמנים אחרים החלו להתנסות במסגרת הז'אנר, ובניהם Grizzly Bear, דבנדרה בנהארט, הזמר-היוצר הברזילאי רודריגו אמרנטה, הזמר-היוצר האנגלי בן הווארד והמוזיקאית האמריקאית Grouper.
המונח פריק פולק משמש כנרדפת לפולק פסיכדלי, או כתיאור של תת-ז'אנר שלו, שמערב סאונד אקוסטי, מילים שירים פסטורליות, ואסתטיקה נאו-היפית.
הזמרת-היוצרת האנגלית ושתי בניאן תויגה כ"סנדקית הפריק פולק" בשל היותה מקור השראה למגוון התנסויות חדשות בפולק.
השפעות משמעותיות נוספות על אמני פריק פולק מאוחרים הגיעו מלינדה פרהקס, אן בריגס, קרן דלטון, שירלי קולינס, אנימל קולקטיב, הIncredible String Band, והלהקה האמריקאית Pearls Before Swine.
הזמר-היוצר האמריקאי דבנדרה נהיה לאחד ממובילי הפריק פולק של שנות האלפיים, לצד ג'ואנה ניוסם.
פולק הרביעי, רוזן אנז'ו , המכונה le Réchin, היה הרוזן של אנז'ו משנת 1068 ועד מותו.
לכינוי שבו הוא מכונה בדרך כלל אין תרגום ודאי.
פילולוגים הציעו מספר רב של הצעות שונות מאוד, כולל "מתקוטט", "גס רוח", "זעף", "עצבני" ו"הרואי".
הוא צוין כ"אדם עם הרבה הרגלים ראויים לגינוי, אפילו שערורייתיים" על ידי אורדריקוס ויטליס.
פולק, נולד ב-1043, והיה בנם הצעיר של ז'ופרואה השני, רוזן גטינה (המכונה לפעמים אוברי), וארמנגרדה מאנז'ו.
ארמנגרדה הייתה בתו של פולק השחור, רוזן אנז'ו, ואחותו של ז'ופרואה מרטל שהקדים את פולק ואחיו ג'פרי כרוזן של אנז'ו.
כשז'ופרואה מרטל מת ללא יורשים ישירים הוא השאיר את אנז'ו לאחיינו ז'ופרואה השלישי, רוזן אנז'ו, אחיו הגדול של פולק.
פולק נלחם עם אחיו, ששלטונו נחשב כבלתי כשיר, ולכד אותו בשנת 1067. בלחץ הכנסייה הוא שחרר את ז'ופרואה.
עד מהרה נפלו שני האחים שוב לריב, ובשנה שלאחר מכן נכלא ז'ופרואה שוב על ידי פולק, הפעם סופית.
שטח ניכר אבד לשליטת אנז'ו עקב הקשיים שנבעו משלטונו העני של ז'ופרואה וממלחמת האזרחים שלאחר מכן.
סיינטון אבדה, ופולק נאלץ לתת את גטינה לפיליפ הראשון, מלך צרפת כדי לפייס את המלך.
חלק ניכר משלטונו של פולק הוקדש להחזרת השליטה על הברונות של אנז'ו, ולמאבק מורכב עם נורמנדי על השפעה במיין ובריטני.
לפני 1106, פולק העניק מתנה גדולה למנזר פונטברוד.
בשנת 1096 כתב פולק היסטוריה חלקית של אנז'ו ושליטיה בשם Fragmentum historiae Andegavensis או "ההיסטוריה של אנז'ו".
המחבר והאותנטיות של יצירה זו שנויים במחלוקת.
רק החלק הראשון של ההיסטוריה, המתאר את מוצאו של פולק, קיים.
החלק השני, המתאר כביכול את שלטונו של פולק עצמו, לא שוחזר.
אם הוא כן כתב אותה, זו אחת מיצירות ימי הביניים הראשונות בהיסטוריה שנכתבה על ידי הדיוט.
פולק מת ב-14 באפריל 1109 והותיר את שיקום הרוזנות, כפי שהייתה בפיקודו של ז'ופרואה מרטל, ליורשיו.
ייתכן שפולק התחתן עד חמש פעמים; יש ספק לגבי המספר המדויק או כמה הוא דחה.
אשתו הראשונה הייתה הילדגרד מבוז'נסי.
ארמנגרדה, שנישאה לאלן הרביעי, דוכס בריטני.
לאחר מותה, לפני או עד 1070, הוא התחתן עם ארמנגרדה דה בורבון.
ביחד נולד להם בן לפני שפולק גירש אותה ב-1075, אולי בגלל קרבה:
ז'ופרואה הרביעי מרטל, שלט יחד איתו במשך זמן מה, אך מת ב-1106.
בסביבות 1076 התחתן עם אורנגרדה דה שאטיון.
הוא גירש אותה בשנת 1080, אולי מטעמי קרבה.
לאחר מכן התחתן עם בת אלמונית של וולטר הראשון מבריאן בשנת 1080. גם נישואים אלו הסתיימו בגירושים, ב-1087.
לבסוף, בשנת 1089, הוא התחתן בשנת 1092 עם ברטראד דה מונפורט, שעזבה אותו לטובת המלך פיליפ הראשון, מלך צרפת, שהתאהב בה ועזב עבורה את אשתו.
בנם של פולק ושל ברטראד היה:
פולק החמישי "הצעיר", רוזן אנז'ו ומלך ירושלים.
פולק האגר יוהנסן (בנורווגית: Folke Hauger Johannessen; 2 בדצמבר 1913 – 17 באפריל 1997) היה אדמירל נורווגי ששימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1964–1972.
יוהנסן נולד בגטבורג שבשוודיה ב-2 בדצמבר 1913. מאוחר יותר עברה המשפחה לפרדריקסטאד שבנורווגיה.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא התקבל לעבודה כנער מכונות על ידי חברת ספנות וערך מסעות לאירופה ואמריקה באוניות סוחר בין השנים 1931–1933 כדי לעמוד בתנאי הקבלה להכשרה כקצין ימי.
לאחר מכן החל הכשרת קצינים בבית הספר הצבאי הימי בהורטן וסיים את לימודיו ב-1938 כלויטננט צור זי.
הוא מונה לסגן מפקד הספינה KNM Nordkap, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד ספינת הטורפדו KNM Snøgg.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה לסגן מפקד ה-KNM Gyller ויחד עמה לחם כנגד הפלישה הגרמנית לנורווגיה.
לאחר סיום הכיבוש הגרמני של נורווגיה, הפליג יוהנסן עם כמה ספינות והסגיר אותן לידי הצי האמריקני.
לאחר מכן הוא הצטרף אל הממשלה הנורווגית הגולה בלונדון.
במהלך המלחמה הוא השתתף בליווי שיירות מסחר בין בריטניה לארצות הברית ולברית המועצות.
לאחר המלחמה, חזר יוהנסן לנורווגיה ומונה לסגן מפקד בית הספר הימי הצבאי באוסלו.
ב-1948 הוא מונה למפקד המשחתת KNM Stavanger.
זמן קצר לאחר מכן הוא הועבר להיות סגן נספח הצי הנורווגי בבריטניה.
בין 1950–1952 היה ראש מחלקת המבצעים של הצי.
לאחר מכן מונה לנציג נורווגיה במטה נאט"ו.
ב-1958 הוא חזר להיות מפקד בית הספר הצבאי הימי.
ב-1963 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), ושנה לאחר מכן הפך לראש ההגנה.
בתקופת כהונתו בתפקיד, הוא עמל להגדיל את הצי הנורווגי ולחזק את ביצורי צפון נורווגיה כהכנה לקראת פלישה סובייטית אפשרית.
הוא סיים את תפקידו בסוף שנת 1971, ומונה למנהל מכללת ההגנה - תפקיד בו החזיק עד 1973.
לשם העצם הגרמני Volk (מבוטא fɔlk) יש מספר משמעויות: "אנשים", כלומר קבוצה בלתי ניתנת לספירה, כמו ב"המון", או קבוצות שניתנות לספירה, כלומר "עם" (ברבים Völker), קבוצה אתנית או אומה (השוו את המונח האנגלי פולק, folk).
המילה פולק משמשת בעיקר בפילוסופיה הגרמנית, למשל בביטוי "נשמה לאומית" (Volksseele), וכן בלאומיות הגרמנית, בעיקר שם התואר הנגזר "פולקיזם" (völkisch = לאומי, אתני).
משמעותו העיקרית של המונח Volk בימי הביניים הייתה "קהל גדול, צבא".
המשמעות הכללית של "אוכלוסייה" או "אנשים" באה לידי ביטוי במילה diet.
שם התואר dietsch פירושו "פופולרי, של האנשים", וממנו נגזרה המילה deutsch, דויטש.
בראשית העת החדשה קיבל המונח "דויטש" את המשמעות של הכינוי העצמי האתני הגרמני.
המילה הלטינית גרמניקוס באה לידי ביטוי בשם התואר deutsch.
המילה Volk היא המקור של המילה האנגלית folk והיא חופפת לה בביטויים כמו Volksmusik שהיא מוזיקת פולק, Volksglaube שהיא אמונה עממית ועוד.
במאה ה-18, המילה הגרמנית volk תיארה בעיקר "המון" או "המוני האוכלוסייה", בעוד שהמושג "עם" או "אומה" בוטא במילה Nation.
השימוש ב-Nation הוחלף ב-Volk לאחר 1800, במפורש בהקשר של הלאומיות הגרמנית המתהווה.
הצמדות מילים שבהן המילה Volk מתורגמת ל"אוכלוסייה" או "אומה" כוללות את Volksentscheid (משאל עם, ומילולית – "החלטה של / על ידי העם") וכן Völkerbund (חבר הלאומים).
המשמעות המעט מיושנת של פשוטי העם, ההמונים (מיוונית – οἱ πολλοί, שמתועתק Hoi polloi), מעמד הפועלים, גלויה בשם המותג פולקסווגן, כלומר "מכונית העם", שם שבחרה חזית העבודה הגרמנית בשנת 1937 למכונית שנועדה להימכר במחיר סביר ל"אדם הפשוט".
בניגוד לפולק הגרמני שהועלה למעמד "אומה" בתחילת המאה ה-19, המילה "פולק" באנגלית נתפסה כבלתי אלגנטית והוחלפה במילה הלטינית people.
היא נכנסה מחדש לאנגלית רשמית, או אקדמית, עם המצאת המילה "פולקלור", שטבע ב-1846 ויליאם ג'יי תומאס כאנגלו-סקסונית.
בפילוסופיה הגרמנית של סוף המאה ה-18 וה-19, נעשה שימוש בפולקסגייסט במובן של "רוח לאומית", לאו דווקא בהתייחסות לאומה הגרמנית, אך עדיין עם מתאם חזק להתפתחותה של זהות לאומית גרמנית בעקבות פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
הוא הציע להקים מדינת לאום גרמנית כפתרון ל"שאלה הגרמנית".
יוהאן גוטליב פיכטה בספרו "נאומים לאומה הגרמנית", שפורסם במהלך מלחמות נפוליאון, משנת 1808 ואילך, שאל, בנאום השמיני, "מהו פולק, במובן הגבוה של המונח, ומהי אהבת המולדת?" הוא ענה שזהו "הטבע הרוחני המיוחד של הסביבה האנושית שממנה הוא עצמו, עם כל מחשבתו ומעשהו...
צמח, כלומר האנשים שמהם נולד וביניהם צמח, נוצר וגדל להיות מה שהוא".
התנועה שילבה פטריוטיזם סנטימנטלי עם פולקלור הגרמני, היסטוריה מקומית ופופוליזם אנטי-עירוני "בחזרה לטבע", עם הקבלות לביטויי לאומיות רומנטית בחלקים אחרים של אירופה, כמו כתביו של ויליאם מוריס.
"בחלקה, האידאולוגיה הזו הייתה מרד נגד המודרניות".
לאורך רוב המאה ה-19, לא הוסכם באופן גורף שיש דבר כזה "אומה גרמנית" אחת (Volk).
ה"גרמנים" (die Deutschen) נתפסו כמקבילה לשבטים הגרמאניים, קבוצה אתנו-לשונית גדולה הכוללת מספר עמים (כגון ה"נצרים" הגרמניים או שבטי הפרנקים (או פרנקונים), שוואבים, בווארים, תורינגים, סקסונים ועוד.
במונח נכללו גם סקנדינבים ואנגלו-סקסונים.
מעשיות האחים גרים מ-1816–1818 כוללות אגדות מהעת העתיקה הגרמאנית וכן פולקלור גרמני, אוסטרי ושווייצרי.
בעקבות המהפכות של 1848, האספה הלאומית של פרנקפורט ניסתה ליצור חוקה לאומית לכל מדינות גרמניה, אך יריבות בין האינטרסים הפרוסיים והאוסטריים הביאה לכך שתומכי הפרלמנט דגלו בפתרון "גרמניה קטנה" – מדינת לאום גרמנית מלוכנית ללא אוסטריה.
מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, סירב להצעה והמאמצים ליצור מדינת לאום גרמנית ליברלית קרסו.
התפתחה חלוקה בקרב לאומנים גרמנים.
קבוצה בראשות הפרוסים תמכה ב"גרמניה הקטנה" ללא אוסטריה.
קבוצה אחרת תמכה ב"גרמניה הגדולה" שכללה את אוסטריה.
פרוסיה השיגה הגמוניה על גרמניה ב"מלחמות האיחוד": מלחמת שלזוויג השנייה (1864), מלחמת אוסטריה–פרוסיה (1866), שביססה את הפרדת אוסטריה מגרמניה, ומלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870/1, שאחריה הושג איחוד גרמניה, על ידי מיזוג הקונפדרציה הצפון-גרמנית (בה שלטה פרוסיה) ומדינות דרום ומרכז גרמניה בוואריה, וירטמברג, באדן והסן.
אדולף היטלר, בספרו מיין קאמפף, גינה את השימוש במילה völkisch כי ראה בה מעורפלת מכדי לשאת משמעות מוכרת עקב שימוש יתר בעבר, אם כי השתמש בה לעיתים קרובות, במיוחד בקשר גרמנים אתניים או פולקסדויטשה.
בשנות הרייך השלישי נעשה שימוש רב במונח Volk בסיסמאות פוליטיות לאומניות, במיוחד בסיסמאות כגון Volk ohne Raum – "אנשים, או גזע, ללא מרחב", בכותרת Völkischer Beobachter ("משקיף עממי"), עיתון של המפלגה הנאצית, ובסיסמה הפוליטית "עם אחד, רייך אחד, מנהיג אחד" .
המילה המורכבת Herrenvolk, תורגמה כ"גזע עליון" או "גזע אדונים".
מטוס הקרב "Volksjäger", ובתרגום, "לוחם של העם".
ואת המונח פולקסגמיינשאפט אפשר לתרגם כ"קהילת העם".
בחזון הנאצים, למונח Volk הייתה מערכת רחבה של משמעויות, שהתייחסו לפעמים לכלל האומה הגרמנית ולפעמים לגזע הנורדי.
בכתביהם של הוגים נאצים מובילים, כמו אלפרד רוזנברג והנס גינתר, כמה עמים, כלומר או Völker הרכיבו גזע, Rasse, כך ששני המונחים הללו לא תמיד התייחסו לאותו מושג.
שלא כמו שם התואר פולקיזם, שנקשר ללאומיות הגרמנית, שם העצם הגרמני Volk נותר המונח ל"עם" או "אומה".
המשמעויות הישנות שלו, "קהל אנשים" או "פשוטי העם", פחות נוכחות בשיח או תקפות.
בניין הרייכסטאג שומר על הקדשתו, שנכתבה ב-1916, ובה כתוב dem deutschen Volke ("לעם הגרמני").
וולק מניח קיומה של קבוצה אתנית או אומה.
המונח Bevölkerung משמש במובן של "אוכלוסייה תושבת".
המונח פולקסדויטשה עבור "גרמנים אתניים" עדיין בשימוש, אך מוחלף יותר ויותר ב-Deutschstämmige ("[אנשים] ממוצא גרמני").
כחלק ממילה, התחילית Volks – שומרת על המשמעות של "של / עבור פשוטי העם", כמו בתבנית פולקסווגן, לעיתים בהומור בפרסום, כמו ב-Volks-Zahnbürste "מברשת שיניים של אנשים".
"Wir sind das Volk!" ("אנחנו העם!") היה פזמון ששימש את מפגיני ההפגנות השלוות של 1989/1990 כדי להפיל את גרמניה המזרחית ואת חומת ברלין.
משמעות הסיסמה הייתה ש"האנשים הפשוטים" לא סבלו עוד את הדיקטטורה ורצו רפורמה במערכת הפוליטית של גרמניה המזרחית.
הסיסמה לא הביעה בהכרח תמיכה ברעיון של איחוד גרמניה.
עם זאת, הסיסמה שונתה גם ל"Wir sind ein Volk!" ("אנחנו עם אחד") במהלך ההפגנות, מה שמצביע על המשמעות האתנית של פולק, פירוש לפיו חלוקת גרמניה נחשבה כבלתי צודקת בגלל הזהות האתנית המשותפת של כל הגרמנים.
בשנת 2015 הסיסמה "Wir sind das Volk" הפכה שוב לפופולרית בקרב חברי PEGIDA (תנועה לאומנית), וקבוצות שונות שהפגינו במסורת שלטענתן הייתה מסורת הפגנות יום שני.
כאן, הקונוטציה האתנית של "פולק" התבהרה במהירות.
בעוד שהסיסמה "Wir sind ein Volk" לא הייתה בשימוש מאז האיחוד, הסיסמה "Wir sind das Volk" קיבלה משמעות חדשה.
כעת השתמשו בה מפגינים מהימין כדי להתייחס לעצמם, להבדיל ממהגרים ומה שנקרא "גוטמנשן" ("אנשים טובים", כלומר גרמנים שתמכו בפליטים).
לאחר שהקנצלרית אנגלה מרקל החליטה לתת מחסה למספר הולך וגדל של פליטים, במיוחד מסוריה, ב-2015, החלו קבוצות ימין וכן תנועות שכונו בתקשורת "האזרחים המודאגים", להשתמש בסיסמה זו כדי לציין שלפי אמונתם, לפולק, כלומר גרמנים אתניים, צריכות להיות יותר זכויות מאשר למהגרים ובעיקר פליטים.
התקשורת הצביעה על דמיון לתפיסת הפולק הנציונל-סוציאליסטית.
המפגינים התייחסו גם להפגנות נגד הדיקטטורה של מזרח גרמניה, כי ראו זאת כזכותם להחליט אם המדינה צריכה לתת מחסה לפליטים או לא.
זוהי זכות חוקתית בגרמניה עבור "אנשים נרדפים על רקע פוליטי" שלא ניתן לשנות אלא אם כן תשתנה החוקה ברוב של שני שלישים בשני בתי הפרלמנט; עם זאת, למבקשי מקלט שנכנסים "ממדינה חברה בקהילות האירופיות" כבר אין זכות חוקתית למקלט.
פולסטאר הוא כתב עת מסחרי העוסק בתעשיית סיבובי ההופעות והמוזיקה בהופעות חיות.
כתב העת נרכש על ידי Oak View Group , חברת ייעוץ לאירועים ומפגשים שנוסדה בידי טים לייוויק ואיירווינג אזוף, ביולי 2017.
פולסטאר, שנוסד ב-1981 בפרזנו, קליפורניה, הוא כתב עת מסחרי העוסק בתעשיית ההופעות בארצות הברית וברחבי העולם.
הוא כולל נתונים על קונצרטים רשמיים, הזמנות, מנהלי אמנים, מנהלי אגפים וגופים אחרים המעורבים בתעשיית המוזיקה.
את פולסטאר מנפיקים בהוצאת דפוס, אך קיים אתר אינטרנט המאגד את המידע גם כן.
במסגרת פולסטאר הפעילו בעבר אתר אינטרנט נפרד לאנשי המקצוע, אך מאוחר יותר מוזג ל-Pollstar.com.
כיום, לפולסטאר יש משרד בלונדון וכתבים בשש מדינות.
כתב העת חבר באסושייטד פרס (AP).
המנויים שלו מקבלים את המגזין השבועי וגישה למאגרי המידע המקוונים שלו.
במאי 2018, הודיעו מטעם פולסטאר שהמטה הראשי עובר מפרזנו ללוס אנג'לס.
מאוחר יותר, ביוני 2018, המייסד והעורך הראשי, גארי בונג'ובאני, הודיע על פרישתו.
במסגרת פולסטאר מקיימים טקס פרסים שנתי להוקרה לאמנים ואנשי מקצוע בתעשיית הקונצרטים והמוזיקה.
בשנת 2019, הוחלט כי ייעשה שימוש בנתוני המכירות וההכנסות של סיבובי ההופעות והקונצרטים, שיתבטאו בתור זכייה בפרס.
בעבר, הזוכים נבחרו על ידי מצביעים מטעם התעשייה.
בנוסף לכך, מפעיל כתב העת את כנס במסגרתו מתקיימות שלוש הופעות בבוורלי הילטון, בוורלי הילס, קליפורניה.
במקור נקרא , והוא מפגיש של ציידי כישרונות, מנהלי מבנים ומקומות, סוכני אמנים ומנהלי מוזיקה.
דוברי הכנס מנו את גארת' ברוקס, ג'ון בון ג'ובי, אדי קיו, מייקל רפינו וניקי מינאז'.
פולצ'ינלה היא דמות נפוליטנית מהקומדיה דל'ארטה.
מקורותיה עשויים להיות קדומים מאוד, ומתוארכים לקומדיות אוסקי אטלנה שבוצעו באורטה די אטלה ליד פראטמג'ורה על ידי קומיקאים אטרוסקיים; או אפילו ממסכות שעיטרו עמודים רומיים שנמצאו בחפירות פומפיי והרקולנום.
מסכת פולצ'ינלה, כפי שאנו מכירים אותה כיום, הומצאה כנראה באצ'רה על ידי השחקן הקפואני סילביו פיורילו בעשורים הראשונים של המאה השבע עשרה, אך התלבושת המודרנית שלו הומצאה במאה התשע עשרה על ידי אנטוניו פטיטו.
בנאפולי, שורשיו של הקרנבל בימי קדם, כאשר תחפושות היו שמורות לאצולה שהשתתפה בנשפים, קבלות פנים ומסיבות ציד רבים שאורגנו בחצר אראגון.
אולי מתוך רוח של חיקוי או פשוט רצון להנאה, המנהג של חגיגת הקרנבל התפשט לפשוטי העם, אשר נהרו לסמטאות העיר במסכות, ונתנו דרור למעשי קונדס, משחקים ושירים מכל הסוגים, לעיתים קרובות וולגריים ומופקרים מאוד.
אפילו תחת שלטון הבורבונים, הקרנבל היה אירוע חשוב, שנחגג בפאר ובטקס הודות למסכות יפהפיות ולדוכנים העמוסים בתענוגות קולינריים.
את הקשר ההדוק בין קרנבל לאוכל ניתן למצוא במנהג שראשיתו במאה ה-18: טיפוס על עץ הקוקניה, שעל גביו הונחו כל מיני מעדנים.
המסכות המפורסמות ביותר של הקומדיה דל'ארטה מופיעות בחגיגות הקרנבל הקמפאני.
בין אלה, למשל, לא נדיר לפגוש את פליצ'ה שיוסצ'אמוקה, פאצאריילו, סרצ'יאפונה או ראזולו.
מעל כולם, עם זאת, נמצאת פולצ'ינלה, המסכה הנפוליטנית המובהקת, הידועה בכל רחבי העולם.
את לידתה הרשמית ניתן לייחס למחצית השנייה של המאה ה-16, עם הקומדיה דל'ארטה, הודות לשחקן סילביו פיורילו, אשר, עם זאת, עטה מסכה שונה מהפולצ'ינלה שאנו מכירים כיום.
נראה, עם זאת, שמקורותיה רחוקים אף יותר, אולי אף קשורים ל"פאבולה אטלנה" של הרומאים הקדמונים (מהמאה ה-4 לפני הספירה) ולדמותו של מקוס, משרת בעל אף ארוך וטוניקה לבנה ורפויה שהסתירה בטן בולטת, או לזו של צ'יצ'ירוס, דמות בעלת מראה חייתי, ספציפית תרנגול, הדומה הרבה יותר לפולצ'ינלה.
שמו נגזר ככל הנראה מ"אפרוח קטן" (pulcinello), בעוד שחוקרים אחרים סבורים ששמה של המסכה הנפוליטנית המפורסמת קשור לאיכר מאצ'רה, פוצ'יו ד'אניילו, שהיווה השראה לסילביו פיורילו ליצור את דמותו.
פולצ'ינלה לובש באופן מסורתי מכנסיים לבנים רחבים מעל חולצה לבנה רחבה לא פחות, המהודקת במותניים בחגורה שחורה.
הוא חובש נעליים שחורות, כובע לבן וחצי מסכה שמשאירה את פיו חשוף ומאופיינת באף בולט ומעוקל וקמטים עמוקים על מצחו.
זוהי המסכה שכולנו מכירים, המיוצאת לחו"ל ומיוצגת בכל מקום, שנולדה מאבולוציה של כמה מאות שנים של היסטוריה.
אבל חשוב מכל, פולצ'ינלה מייצג את הרוח האמיתית של העם הנפוליטני, ואולי זו הסיבה שתמיד הצליח לעורר אהדה כה עמוקה, למרות מראהו הפחות מרגיע.
עם הזמן, הקומדיה דל'ארטה התעשרה בדמויות חדשות ועלילות חדשות, ופולצ'ינלה מתמודד לעיתים קרובות עם מסכה מפורסמת אחרת מאוד, זו של ארלקינו.
מלידתו הרשמית, בסיפורים הרבים של הקומדיה דל'ארטה, פולצ'ינלה מתמודד עם אינספור בעיות, אך תמיד עם חיוך ועם האירוניות האופיינית לו.
הוא לועג לדמויות חזקות ולפוליטיקאים ומייצג את מרד העם הנפוליטני נגד עוול ודיכוי.
הוא הפך במהרה לגיבור התיאטרון הנפוליטני.
הוא משרת ערמומי אך עצלן, וכדי להתפרנס, הוא לוקח על עצמו מגוון תפקידים, מגנב לאופה, מפונדקאי לאיכר, משוטט בסמטאות עירו בחיפוש אחר דרכים לשרוד או הזדמנויות ללעוג לעשירים.
פולצ'ינלה אינו מסוגל לשבת בשקט או לשמור סוד; הוא מדבר ומרכל, לפעמים בצורה לא הולמת, בקולו הצורם והסקרן, לעיתים קרובות בצורה וולגרית.
הוא נע במהירות, קופץ ומלגלג, והעוויותיו המוגזמות לעיתים קרובות תמיד הצחיקו קהלים בכל הגילאים.
במציאות, קשה להגדיר את פולצ'ינלה, וכל מי שמנסה לעשות זאת מסתכן בטעות.
הוא יותר מסתם מסכה; הוא נשמתה של נאפולי ואנשיה, עם כל הסתירות שלה אך רצון עז לגאולה למרות מצוקה.
יש הסבורים שמקורו בעובדה הפשוטה שמדובר ב"פולצ'ינלו", אפרוח קטן, בשל אפו המקושת ומצחו הגבשושי.
- אחרים, לעומת זאת, סבורים שמקורו בחייט אצ'רני בשם פאולו צ'ינלה שרקד לפני הצבא הצרפתי של שארל מאנז'ו, כאשר נכנס בתהלוכת ניצחון לנאפולי לאחר שניצח את האראגונזים, בראשות פרנטה מאראגון.
- יש המניחים כי בוצר ענבים מאזור הכפר אצ'רה, מכונה פוצ'יו ד'אניילו, שבמהלך פסטיבל בציר ענבים, לאחר שלעג ללהקת שחקני תיאטרון נודדים, הצטרף אליהם וזכה להצלחה רבה, במיוחד בתיאטראות של צרפת, עד כדי כך שמותו בטרם עת אילץ אותם להמציא את דמותו למען הישרדות הלהקה.
השחקן שגילם אותו קיבל קצבה מהמלך לואי ה-14 ומונה לליצן החצר.
אחרים, כמו מרגרטה ביבר, חוזרים אחורה בזמן למאה ה-4 לפני הספירה וטוענים שפולצ'ינלה צאצא של מקוס, דמות מהאטלן הרומית.
האטלן היה סוג של הצגה ממקור אוסקאי שהיה פופולרי מאוד ברומא העתיקה.
נוכל להשוות אותם לתיאטרון העממי או הדיאלקטי של ימינו, המוערך בעיקר על ידי קהל מהמעמד הנמוך.
מקוס ייצג את הסילינוס את הסאטיר, ובמקרים מסוימים את סוג המשרת בעל האף הארוך והפנים הגושיות, חולצה לבנה רחבה.
הוא חבש חצי מסכה, כמו אלו של הקומיקאים של האמנות, הייתה לו בטן בולטת והוא דקלם בקול מצקצק.
מה שידוע הוא שבשנת 1609, מסכת פולצ'ינלה הומצאה למעשה בנאפולי ליד ויה מדינה, שם היה תיאטרון קטן בשם "לה סטנצה דלה קומדיה".
השחקן שהמציא אותה היה סילביו
פיורילו מקאפואה, שעד אז גילם תמיד את דמותו של קפטן מטאמורוס.
היא נולדה כמסכה של מחאה לא אלימה נגד ההתעללויות של קפטני הבורבונים שהגנו על נגר מסוים ממשפחת מריוטו והתעללו בשחקני התיאטרון הקטן.
בשנת 1700 החזיר אותה לשימוש קריין עירוני בפיאצה קסטלו, לצורך פרסום שיקוי לחיים ארוכים שהתברר ככישלון.
בשנת 1800, הוחזרה הדמות על ידי משפחת פטיטו והועלה לבמה בתיאטרון סן קרלינו על ידי אנטוניו פטיטו, אשר בפרודיות שלו, הדגיש את ההתעללויות של קפטני הבורבון בעם:
"אני, פולצ'ינלה, מגן נאמן של העם, תמיד הייתי צנוע ולא אלים.
תמיד העמדתי פנים שאני טיפש כדי להכות במקורי כל קפטן ספרדי ברגע הנכון!"
פטיטו המסכן, מכיוון שאמר את האמת, הואשם גם הוא תחילה על ידי הליברלים ולאחר מכן על ידי תומכי בורבון.
למעשה, סן קרלינו נהרס בן לילה מכיוון שנחשב לאתר מחאה.
פטיטו המסכן, שכעת היה במצב בריאותי לקויי, עזב את העולם הזה על הבמה לבוש כפולצ'ינלה, אך חייו נותרו באותו דמות שבה הוא חי עד היום.
פיורילו קיבל השראה מפוצ'יו ד'אניילו, שמו של איכר מאצ'רה שהתפרסם בזכות דיוקן לכאורה של לודוביקו קראצ'י, הידוע בזכות חריטה מאת קרלו אנריקו די סן מרטינו, בעל פנים כהות משמש הכפר ואף ארוך, שהעניקו חיים לדמותו התיאטרלית של פולצ'ינלה.
פולצ'ינלה גילם וממשיך לגלם את הטיפוס הנפוליטני, גם בחו"ל כיום, הדמות אשר, מודע לבעיות בהן הוא נמצא, תמיד מצליח לצאת מהן עם חיוך, לועג לבעלי הכוח בפומבי, וחושף את כל הפרטים מאחורי הקלעים.
מחברים רבים מייחסים את מקור השם להרמפרודיטיות הפנימית של הדמות, כלומר, צורה נשית של פולו - פולצ'ינו, בעל חיים שאינו מרבייה בדרך כלל, שאת קולו הוא מחקה במובן מסוים.
תיאוריה אחרת קובעת ששמו נגזר משיבוש של שם משפחה פופולרי מאוד בקמפניה, פולצ'ינלו או פולסינלי.
במובן זה, פולצ'ינלה מאושרת כדמות מתווכת בין גבר לאישה, טיפש-פיקח, עיר-כפר, שד-קדוש-מושיע, חכם-טיפש, דואליזם שבמובנים רבים מגדיר את ההגדרה הפגאנית-נוצרית של התרבות הפופולרית הנפוליטנית.
פולצ'ינלה הוא אחת המסכות האיקוניות ביותר של הקומדיה דל'ארטה הנפוליטנית, ודמותו מלאה ניואנסים וסתירות.
הוא ידוע בעצלנותו ובתאבונו הבלתי נדלים, הוא תמיד מחפש אוכל ויעשה הכל בשביל צלחת מקרוני.
הוא דמות אירונית וחצופה, שאינה חוששת ללעוג לבעלי הכוח ולחשוף את מאחורי הקלעים של החברה.
אופורטוניסט שמנצל כל הזדמנות לטובתו, הוא גם דברן נהדר, תמיד מוכן לספר סיפורים ולבדר את הקהל.
פולצ'ינלה מייצג גם את הפגמים וגם את התכונות של העם הנפוליטני: הוא קומי וטרגי בו זמנית, מסוגל לגרום לאנשים לצחוק ולהרהר, הוא דמות אמינה אך גם יהירה, שתמיד מצליחה להסתדר למרות הקשיים.
פולצ'ינלה כדמות בתיאטרון הקומדיה דל'ארטה נולדה רשמית עם קומדיה מאת הקומיקאי סילביו פיורילו: La Lucilla costanti con le ridicole disfighi e prodezze di Policinella, שנכתבה ב-1609 אך פורסמה רק ב-1632 לאחר מות המחבר.
סילביו פיורילו, שכבר מפורסם בזכות תפקידו כקפטן מטאמורוס, כנראה מחייה דמות שכבר נוכחת במסורת התיאטרון הנפוליטני עם פולצ'ינלה.
קלצ'ה יורש את המסכה מפיורילו.
בטקסטים אחרים, מיכלאנג'לו פרקנצאני יורש את המסכה מקלצ'ה.
שמו של פולצ'ינלה השתנה במהלך השנים; בעבר הרחוק היה זה פוליצ'ינלה, כפי שניתן לראות מכותרת הקומדיה של פיורילו.
גם מראהו של פולצ'ינלה השתנה במהלך המאות; מסכתו הייתה בהירה או כהה בהתאם לתקופה.
בשנת 1621, באוסף התחריטים שכותרתו "I Balli di Sfessania", הצרפתי ז'אק קאלו מתאר את פוליצ'ינלה שלו עם מסכה לבנה; בטנו הבולטת הופכת לגיבנת, לעיתים קרובות גיבנת כפולה, כמו בגרסה הצרפתית.
פעמים אחרות, הגיבנת נעלמת, כמו ברישומיו של הצייר הרומי מהמאה ה-18 פייר לאונה גצי, שם הוא מתואר עם מסכה שחורה.
הצייר הוונציאני ג'אנדומניקו טייפולו תיאר אותו בשני אופנים, במאה ה-18. בנאפולי, בתחילת המאה ה-18, דמותו של פולצ'ינלה נזקקה לחלל משלה, ומסיבה זו נבנה תיאטרון במיוחד עבור קומדיות דיאלקטיות: סן קרלינו, שם הופיעו פולצ'ינלות מפורסמות כמו פטיטו ואלטווילה.
ייתכן שהמראה המוכר לנו כיום של פולצ'ינלה הוא זה של רישומיו של גצי, המסונן דרך התלבושת שנלבשה במשך שנים על ידי השחקן הוותיק והפורה ביותר של פארסות פולצ'ינלה: אנטוניו פטיטו.
אף הועלתה ההשערה שצורת המסכה, במיוחד בגרסאות האחרונות, מפרשת מכנה משותף של המאפיינים הסומטיים (והקרניומטריים) המייחדים את אנשי הסמטאות.
במחקר, "הסיפור האמיתי של גולגולתו של פולצ'ינלה", סדרה של מאפיינים סומטיים, כגון רכסי הגבות הבולטים והעיניים השקועות, אמורים לעבור בתדירות רבה במיקרו-מערכות הצפופות והסגורות של שכונות מעמד הפועלים של נאפולי.
מעבר לקומדיה דל'ארטה, דמותו של פולצ'ינלה התפתחה באופן עצמאי בתיאטרון הבובות והמריונטות, שהוא כיום סמלו.
הבובה פולצ'ינלה אינה עוד משרתת ואיכרה, אלא אבטיפוס של חיוניות, גיבור חסר כבוד, המתמודד עם מצוקות חיי היומיום ועם האויבים הכי לא צפויים.
הבובה פולצ'ינלה היא גיבורה מוחלטת, המתמודדת ומביסה את כל יריביה.
במחזה "הרפתקאותיו של פינוקיו: סיפורה של בובה", פולצ'ינלה הוא בין הבולטים מבין בובותיו של מנג'אפוקו, אך בסך הכל הוא אינו ממלא תפקיד משמעותי בסיפור מעבר לתמיכה בארלקינו על הבמה או עזרה לו במשימה כלשהי שהוטלה עליו על ידי אדונו.
פולצ'ינלות מפורסמות אחרות, מלבד פיורילו, היו:
אנדראה קלצ'ה, אשר ניתן להחשיב לפולצ'ינלה האמיתי הראשון בהיסטוריה, כיוון שמורו סילביו פיורילו היה יוצר המסכה.
קלצ'ה עטה את המסכה לראשונה בשנת 1618. סגנון המשחק שלו התבסס על אלתור, שכלל המצאה מתמדת של בדיחות וקטעי קונדס ללא כל דפוס.
מיכלאנג'לו פרקנזני, אשר בשנת 1685 הביא את דמותו של פוליצ'ינלה לבמה הפריזאית.
פרקנזני היה אחיינו של הצייר סלבטור רוזה, אשר גם הופיע מדי פעם כחובבן בתיאטראות אקדמיים בקומדיות מגוחכות בהשתתפות דמות שהמציא זאני נפוליטנית בשם פורמיקה (נמלה).
וינצ'נצו קמראנו, שנודע בשם "ג'אנקולה", סיציליאני מלידה אך נפוליטני מאומץ, היה פולצ'ינלה אהוב על העם הנפוליטני ואף על ידי המלך פרדיננד הרביעי, לו הוא לעג לעיתים קרובות, וכינה אותו "המלך גדול האף".
נראה שהשניים הכירו זה את זה, כפי שמעיד הסרט משנת 1959, פרדיננד הראשון, מלך נאפולי, שבו פפינו דה פיליפו מגלם את המלך גדול האף, ואדוארדו דה פיליפו ג'אנקולה.
הוא נפטר בשנת 1809, והעביר את השרביט לבנו פיליפו.
פיליפו קמראנו בלט בפרשנותו הפופולרית מאוד והיה אהוב על הנאפוליטנים ועל חצר הבורבונים כאחד, הוא היה יקיר המלך פרדיננד השני ; יחסיו עם החצר היו דומים לאלה של הליצנים של חצרות ימי הביניים.
הוא היה גם סופר והראשון שיזם את ה"רפורמה" במובן המוסרי של מסכת פולצ'ינלה; ביצירתו "פולצ'ינלה מולינארו" (1814) הוא מציע נושאים ומצבים מהקומדיה דל'ארטה והאופרה בופה, אך פולצ'ינלה, בעודו נשאר אותו טיפש כתמיד, מבטא בתקיפות שאלות של צדק.
פסקואלה אלטאווילה (1806–1875), שחקן וסופר מהמאה ה-19, עבד לצד סלבטורה פטיטו, והותיר אחריו קומדיות רבות עם פולצ'ינלה כדמות הראשית.
אנטוניו פטיטו (1822–1876) היה הפולצ'ינלה המפורסם ביותר של המאה ה-19; הוא זוכה בקרדיט על פארסות רבות של פולצ'ינלה.
בנו של סלבטורה פטיטו, שגילם גם את פולצ'ינלה, אנטוניו היה כמעט אנאלפבית, אך הוא הותיר אחריו את הקורפוס הגדול ביותר של קומדיות פולצ'ינלה, שלעיתים קרובות שאבו השראה מסוגיות אקטואליות בחברה הנפוליטנית של זמנו.
ג'וזפה דה מרטינו (1854–1918) הצטרף לחברתו של אנטוניו פטיטו בגיל צעיר מאוד, שם ספג את כל סודותיה.
עם מותו של פטיטו, הופקד עליו התפקיד, ארבעה ימים בלבד לאחר מותו של הבמאי.
סלבטורה דה מוטו (1876–1970) חבש את מסכת פולצ'ינלה בשנת 1913; הוא הושבע רשמית לתפקיד על ידי דה מרטינו.
הוא לבש את תפקיד פולצ'ינלה ברציפות עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, ואז נשכח, עד שאדוארדו דה פיליפו הזמין אותו לחנוכת תיאטרון סן פרדיננדו בשנת 1954, בהצגה "Palumbella zompa e vola", שם לבש את התלבושת בפעם האחרונה.
הוא נפטר בעוני בשנת 1970.
אדוארדו דה פיליפו (1900-1984) גילם לעיתים קרובות את פולצ'ינלה, במיוחד בתחילת הקריירה שלו.
בספטמבר 1958, כדי לחנוך את עונת תיאטרון פיקולו במילאנו, הוא העלה עיבוד לקומדיה של פסקואלה אלטאווילה, פולצ'ינלה בחיפוש אחר הונו בנאפולי.
ב-1957 הוא כתב את "איל פיליו די פולצ'ינלה", קומדיה שבה הנוכל הנפוליטני הזקן והעבד מת לאחר שנגאל על ידי בנו, שהגיע מארצות הברית והחליט להסיר את מסכתו כדי לא להיות משועבד עוד.
בשנת 1982, גילם את אנזו קנוואלה (1928–2011) בסרט "ג'יורמנטו" (שבועה) מאת אלפונסו ברשיה, מהגר נפוליטני בניו יורק, אשר כדי לגמור את החודש, מגלם את דמות פולצ'ינלה במסיבות פרטיות ובמסיבות רחוב.
הסרט מסתיים באופן סמלי, כאשר קנוואלה מגלם את פולצ'ינלה, לאחר שהציל את חייהם של מריו מרולה ואידה די בנדטו, לפני מותו, הוא מבטא את המשפט הסמלי " פולצ'ינלה לא ימות לעולם!
מאסימו ראניירי (1951) הופיע בעונת התיאטרון 87–1986 בהצגה " פולצ'ינלה" מאת מאוריציו סקפארו.
מאסימו טרויסי (1953-1994) גילם גם את פולצ'ינלה בסרטו של אטורה סקולה מ-1990 Il viaggio di Capitan Fracassa, והביא את הגרסה שלו למסכה הנפוליטנית למסך הגדול.
באלבום הבכורה שלו Terra mia (1977), פינו דניאלה (1955–2015) מגלם את תפקיד פולצ'ינלה המלנכולי והכועס בשיר Suonno d'ajere, אשר לאחר שהסיר את מסכתו (רמיזה לקומדיה של אדוארדו), חושב על כאבם של העניים והמנושלים, מהרהר במעשה מרד.
הוא מקבל גם שם משפחה, צ'טרולו, המוזכר גם בסרט האנימציה פינוקיו משנת 2012.
פולצ'ינלה מפורסמים אחרים נחשבים לשחקנים אכילס מילו, ג'אני קרוסיו, טומאסו ביאנקו, נינו טרנטו, רינו מרצ'לי, פפה בארה וארמנדו מארה.
מעניינת במיוחד היא הפרשנות של פולצ'ינלה – כמו גם של ארלקינו – מאת הקריקטוריסט אנדראה פזיינצה, אשר בשנת 1986 העניק לשתי המסכות המפורסמות ביותר של הקומדיה דל'ארטה את תווי פניה של דמותו המפורסמת ביותר, זאנארדי.
זאנארדי, המאופיין פיזית באף ארוך ומעוקל, מתאים באופן מושלם ללבוש את מראה פולצ'ינלה.
בשנת 1992, מימו פאלאדינו יצר את "104 הרישומים של פולצ'ינלה", בהשראת האלבום Divertimento per li regazzi (שעשוע לילדים), המורכב מאותו מספר פאנלים.
הרישומים הוצגו בתערוכה "Mimmo Paladino.
I 104 disegni di Pulcinella", שאצרו מישל בונואומו ואנג'לו מיסטרנגלו.
זו הייתה תערוכה נודדת: היא נחנכה בטורינו, פאלאצינה ליברטי, ב-16 באוקטובר 1992, לאחר מכן נדדה לווינה, Graphische Sammlung Albertina, מ-24 בספטמבר עד 21 בנובמבר 1993, ולאחר מכן לרוטרדם, קונסטהאל רוטרדם, מ-5 במרץ עד 17 באפריל 1994. בשנת 2023, שלושים שנה לאחר יצירתם, הוצג שוב כל הקורפוס במוזיאונים האזרחיים של פדובה.
פולצ'ינלה מפורסמת משמשת בלוגו של אירוע "קריקטורות על המפרץ".
מקורה בחוף אמאלפי כתערוכה לכבוד קומיקס ואנימציה.
הפולצ'ינלה המתוארת בלוגו מבוססת על רישומיו של עמנואלה לוצאטי: הוא חסון, לובש גלימה לבנה ארוכה הנופלת כפעמון על רגליו היחפות, שהן לבנות, וכך גם עור פניו וידיו.
על ראשו הוא חובש כובע חרוטי לבן, ועל פניו, מסכה שחורה בלתי נמנעת עם אף בולט.
לכל הלוגו רקע עגול המורכב מפסים בשישה צבעים שונים, עליהם פולצ'ינלה בולט בתנוחת ריקוד.
בשנת 2008 יצר ג'אן קרלו ריקרדי הצגה תיאטרלית המבוססת על מסכת פולצ'ינלה בשם פולצ'ינלה אחת ושתיים.
בשנת 2012 הוצבה פרוטומה של פולצ'ינלה בנאפולי, בויקו דל פיקו אל פורגטוריו, מול הכנסייה סנטה מריה דלה אנימה דל פורגטוריו בארקו.
יצירת הברונזה נוצרה ונתרמה לעיר על ידי הפסל הנפוליטני ללו אספוזיטו וכעת הפכה ליעד תיירותי, הודות לאמונה ששפשוף אפה של פולצ'ינלה מושך מזל טוב.
פולניצה-זדרוי (בפולנית: Polanica-Zdrój) היא עיירת מרפא במחוז קלודצקו, בפרובינציה שלזיה תחתית, בדרום-מערב פולין.
נכון לשנת 2021, אוכלוסיית העיירה מנתה 6,110 תושבים.
פולניצה-זדרוי תועדה לראשונה בשנת 1347 בשם "היידה", כאשר הייתה חלק מממלכת בוהמיה.
באותה תקופה היא הייתה שייכת לבית גלאוביץ, ובמהלך השנים הבאות היא החליפה בעלים מספר פעמים.
מסוף המאה ה-16 הייתה העיירה בבעלות משותפת של הישועים, שתרמו רבות לפיתוחה.
בשנת 1645 היא נהרסה בידי כוחות שוודים במהלך מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1742 סופח היישוב – כמו כל האזור, לממלכת פרוסיה.
היישוב גדל במהירות במהלך המאה ה-19, והפך לנקודת נופש ובריאות פופולרית בשנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר שפרוסיה הפכה למדינה חלקית של גרמניה בשנת 1871. בשנת 1890 הושלמה מסילת רכבת שקישרה את היישוב לעיר קלודצקו.
עד שנת 1933, שבה עלו הנאצים לשלטון בגרמניה, פעלה בעיירה אכסניה פולנית.
במהלך שתי מלחמות העולם, בתי ההבראה הפכו לבתי חולים צבאיים.
העיירה הפכה לחלק מפולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא קיבלה זכויות עיר בשנת 1945 וראש העיר הראשון שלה היה קז'ימייז' דומברובסקי.
פסטיבל הסרטים החובבני POL-8 מתקיים בפולניצה-זדרוי.
מאז 1963, העיירה מארחת את טורניר השחמט השנתי לזכרו של עקיבא רובינשטיין, שחמטאי פולני-יהודי (1882–1961).
אירוע זה תמיד מושך אליו שחקנים מהשורה הראשונה.
פולניצה-זדרוי אירחה את שני הכנסים הבינלאומיים הראשונים של היסטוריונים וניצולי מחנה הריכוז גרוס-רוזן בשנים 1995 ו-1998.
העיר ההיסטורית קלודצקו עם מבצר קלודצקו הכוללת של מעברים תת-קרקעיים וגשר סנט ג'ון (הנקרא "גשר קארל של פראג בגרסה מוקטנת")
המונח פוֹלקלוֹר הוא מונח שטבע החוקר האנגלי (William John Thoms) בשנת 1846, כאשר ייסד את תחום הפולקלור כתחום אקדמי.
חקר הפולקלור עוסק בהעברה של מסורות עממיות בצורות מגוונות כגון מנהגים, מאכלים תרבותיים, שירה, לבוש, אמנות, סיפורי עם, לשון, וכדומה.
הפולקלור התפתח במקביל למדינות הלאום, התיעוש, והמודרניזציה.
התפתחות הלאומים באה יחד עם התפתחויות בזהות עממית וסיפורי עם.
התפתחות התיעוש הפך את מעבר המידע הפולקלוריסטי לזמין יותר.
ז'אנרים מינוריים: הכוללים יצירות עממיות זעירות, כגון בדיחות, חידות ופתגמים.
ז'אנרים מז'וריים: הכוללים יצירות מלאות, כגון סיפור ושירה.
ב-1960, ארגון אונסק"ו הכריז על ה-6 באוגוסט כיום הפולקלור הבין-לאומי.
הפולקלור הוא ביטוי לתרבות, אך יש ויכוח על הדיסציפלינה האקדמית אליה הוא משתייך.
ניתן לראות את הפולקלור כחלק מתחום האנתרופולוגיה, או כחלק מתחום הספרות, אולם אף אחת מהדיסציפלינות הללו לא מוכנה "לאמץ" אותו.
יש הצדקה לכך שהפולקלור ייכלל בכל אחת מהן, אך הוא מתאים לכל אחת מהן רק באופן חלקי.
בניגוד לאנתרופולוגיה, שבה המחקר מתייחס למרכיבים ממוסדים יותר בתרבויות אנושיות (כלכלה, פוליטיקה, דת וכדומה), חקר הפולקלור מתייחס להיבטים היום-יומיים בתרבות נתונה (למשל, מנהגים, אגדות ובדיחות).
ובניגוד לספרות, בה הסיפורים מועברים בכתב, המסורת הפולקלורית עוברת בדרך כלל מפה לאוזן.
הבדל בולט נוסף המייחד את הפולקלור הן מאנתרופולוגיה והן מספרות הוא בכך שהפולקלור לא מהווה תרבות "גבוהה".
אף על פי שהוא בהחלט משפיע על תרבות האליטה, הפולקלור הוא נחלתו של העם, והוא מייצג את התרבות העממית ה"אמיתית".
נהוג לאפיין חמש קטגוריות פולקלור מרכזיות: אמונות, מסורות, נרטיבים, אמרות, ואומנויות.
אריגת שטיחים, ציורי קיר, תפירת שמיכות טלאים, וכדומה
פולקלוריסטיקה פונקציונליסטית: היא גישה פולקלוריסטית, השואפת להשתמש בפולקלור על מנת לעצב את פני החברה העתידיים.
גישה זו משלבת באופן מודע ובמכוון את הפולקלור על ענפיו הרבים בתחומי אמנות וחינוך שונים בחברה.
אפוס: סוג של שירת פולקלור אשר מגולל סיפור על חיים ומעשים של גיבור או של קבוצת גיבורים, היסטוריים או אגדיים.
סיפור עממי: (סיפור עם) סיפור המהווה חלק מן הפולקלור
אגדה: (legend) סיפור המוגדר בזמן ובמרחב, לרוב על דמות היסטורית, ולעיתים כולל אלמנטים על-טבעיים.
מעשייה: סיפור עממי במרחב בלתי מוגדר, הכולל מוטיבים החורגים מגדר ההתנסות היומיומית ואלמנטים של פנטזיה.
מספר: האדם המעביר סיפור עם בעל-פה.
היגוד: העברת סיפור עם לקהל עממי בעל-פה על ידי מספר.
דמיון יוצר : עיצוב תוכנו וצורתו של הסיפור העממי על ידי שליט בהיגוד של המספר.
משאלה כמוסה: שאיפה נסתרת של קהל סיפור עם אשר באה על סיפוקה הסמלי במהלכו.
אלמקום: מאפיין של מעשיות הקובע כי המרחב הגאוגרפי של המעשייה אינו מוגדר או כללי ביותר.
אלזמן: מאפיין של מעשיות הקובע כי התקופה ההיסטורית של המעשייה אינה מוגדרת או כללי ביותר.
אויקוטיפ: ייחוס מעשייה אוניברסלית לתרבות מסוימת.
אתנופואטיקה: חקר הסיפור העממי על בסיס הרקע התרבותי-חברתי.
חוקים אפיים: כללים החוזרים על עצמם ביצירות פולקלור רבות.
רפרודוקציה: התאמה של יצירות פולקלור לתרבות ההווה.
אלגוריזציה: השלכה של תוכנה של יצירת פולקלור על תרבות ההווה.
מיסטיפיקציה: יצירת יסודות על-טבעיים ליצירת פולקלור.
רציונליזציה: התאמה של יצירת פולקלור לאופן החשיבה הקיים.
פולְקֶה בֶּרְנָדוֹט, הרוזן מוויסבורג (בשוודית: Folke Bernadotte; 2 בינואר 1895 – 17 בספטמבר 1948) היה דיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן לשחרור כ-31,000 אסירים סקנדינבים ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית.
במסגרת המגעים, למרות התנגדותו, דרשה ממשלת דנמרק לכלול גם את שחרורם של כ-450 יהודים דנים שהיו כלואים במחנה טרזיינשטט.
אנשי ארגון לח"י, שהתנגדו לתוכניתו לבנאום ירושלים בטענה שהיא פרו-ערבית, התנקשו בחייו בירושלים.
הרוזן פולקה ברנדוט נולד בשנת 1895 בסטוקהולם בירת שוודיה.
הוא היה צעיר בניהם של הנסיך אוסקר, בנו של המלך אוסקר השני, ושל , בת למשפחת אצולה זוטרה; נישואי הוריו עוררו בזמנו שערורייה זוטא בשל הבדל המעמדות ביניהם, ובשל כך לא נחשב פולקה לבן משפחת המלוכה השוודית.
הוא שימש נציג שוודיה לתערוכה העולמית של שיקגו (1933).
כמו כן שימש כנציג ארצו לתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
בראשית מלחמת העולם השנייה עמד בראש תנועת הצופים בשוודיה ולאחר מכן כיהן בתפקיד יושב ראש הצלב האדום השוודי, והיה אחראי לחילופי שבויים בין גרמניה לבריטניה.
בתפקידו זה ביקר פעמים רבות בלונדון ובברלין ונפגש עם בכירים בשלטון.
ברנדוט והצלת אסירים ממחנות הריכוז בגרמניה
בתערוכה "ויזות לחיים: הדיפלומטים הצדיקים", שהתארחה בירושלים, זכה ברנדוט להוקרה על שהציל 20,000 אסירים ממחנות ריכוז בגרמניה (חלקם יהודים) ועל שבמשא ומתן שניהל עם היינריך הימלר ומתוקף היותו בתפקיד נשיא הצלב האדום השוודי, הביא לשחרורם של כ-400 יהודים דנים שהיו אסירים במחנה גטו טרזיינשטט.
לאחר מכן ארגן את שחרורן של אלפי נשים ממחנות הריכוז ראוונסבריק וברגן-בלזן ואת העברתן לשוודיה.
המידע על פעולות ההצלה של ברנדוט, שנעשו בימי המלחמה האחרונים, כאשר מפלת גרמניה הנאצית הייתה כבר ודאית, מתבסס על ספריו שיצאו לאור מיד אחרי המלחמה, על ספרי מחקר ותיעוד שפורסמו בשוודית אודות מבצע ההצלה, ועל עדויות ניצולים.
חלק מהחוקרים טוענים כי ברנדוט התנגד למעשה להצלת יהודים ואף ניסה לשכנע את הימלר שלא לכלול יהודים בקרב המיועדים לשחרור.
אולם לבסוף ניאות להציל יהודים בשל לחצו של הימלר, שנבע מאימת הדין הקרב עם תום המלחמה ומניסיונו לצבור נקודות זכות אצל בעלות הברית המערביות.
לעומתם אחרים טוענים שברנדוט לא התייחס באופן שלילי ליהודים וכי נמנע מלהשתדל למען הצלתם מתוך שיקולים פרגמטיים בלבד, לאור השימוש של היטלר ביהודים כקלף למיקוח.
ברנדוט האמין שדרישה לשחרר יהודים תיתקל בסירוב ותקשה את המשא ומתן לגבי אסירים אחרים.
אותם החוקרים טוענים גם, שברנדוט השתדל להציל יהודים בעלי אזרחות סקנדינבית.
לטענתם, שיירה בהשתתפותו אף נסעה תוך סיכון עצמי רב ובתנאים קשים עד גטו טרזיינשטט, כדי לפנות משם כ-600 יהודים דנים.
ההיסטוריון יו טרבור-רופר כתב כי במהלך המגעים בין ברנדוט והימלר, כאשר האחרון הציע לברנדוט להעביר עשרת אלפים יהודים לשוודיה, ברנדוט סירב וב-13 במרץ 1945 שיגר מכתב להימלר ובו כתב בין היתר: "יחסי אל היהודים הוא כשלך".
המכתב מופיע בספרו של טרבור-רופר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, זומן ברנדוט לפגישה עם היינריך הימלר, ראש האס אס והגסטפו.
הפגישה נערכה בעיר ליבק ב-24 באפריל 1945. הימלר מסר לו כי סופו של היטלר קרב וכי הוא עצמו, משהפך לבעל הסמכות העליונה בגרמניה, מציע את כניעת מדינתו גרמניה לבריטניה ולארצות הברית, בתנאי שיורשה למדינתו להמשיך ולהילחם בברית המועצות.
משרד החוץ השוודי העביר את ההצעה לראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל ולנשיא ארצות הברית, והם דיווחו עליה לשליט ברית המועצות יוסיף סטלין, בהודיעם לו כי יקבלו כניעה גרמנית רק אם זו תהיה כניעה לשלושת צבאותיהם.
כאשר ממשו מדינות ערב את איומיהן ופלשו לתחומי ארץ ישראל והמדינה היהודית עם הכרזתה, אפסו תקוות האו"ם "כי תיבת הפנדורה שנפתחה בהחלטת החלוקה תוגבל לסכסוך מקומי".
האו"ם התאים עצמו למצב החדש: ועדת ארץ ישראל פורקה, ובמקומה מונה המתווך ברנדוט.
יומרתו של האו"ם לפתור את בעיית ארץ ישראל פתרון כולל הוחלפה בניסיון לתווך במלחמה.
החלטת החלוקה לא הופיעה בכתב הסמכות של ברנדוט אם כי לא בוטלה רשמית.
ברנדוט פירש את המינוי למשימת התיווך שקיבל מהאו"ם כמנדט לקביעת בסיס אחר ליישוב הסכסוך הישראלי-ערבי מאשר החלטת החלוקה - הסדר טריטוריאלי כפוי, בו תאבד ישראל את הישגיה במלחמת העצמאות ואף ייגרע חלקה של המדינה היהודית בהשוואה לשטח שהוקצה לה בהחלטת החלוקה.
בעקבות משא ומתן שקיים עם שני הצדדים (בנפרד) תחילה במובלעת חיפה ולאחר מכן ברודוס, גיבש ברנדוט את התוכנית שהציע בכתב לשני הצדדים ב-28 ביוני, ואלו עיקריה:
תכונן מדינה פדרלית המחולקת לקנטונים יהודיים וערביים.
עבר הירדן ייכלל בחלק הערבי של המדינה המוצעת.
רוב הגליל המערבי יימסר ליהודים.
נְמל חיפה ונְמל התעופה לוד יהיו בשלטון בינלאומי.
לשטח היהודי יוחזרו 300,000 פליטים ערביים.
תוקם קונפדרציה בין ישראל לבין ירדן.
כל מדינות ערב, פרט לירדן, דחו את ההצעה.
ישראל דחתה את התוכנית, אבל הייתה מוכנה למשא ומתן נוסף.
ההיסטוריון אלעד בן-דרור טען שמי שאחראי לכתיבת תוכנית ברנדוט היה עוזרו ראלף באנץ', שהתאמץ מאוד לשקע בה את קו המחשבה שלו באשר לפתרון הפוליטי הרצוי.
באנץ' הושפע מרעיונותיו של ד"ר יהודה מגנס ושילב אותם בתוכנית, בעיקר בתבנית הבסיסית, שגרסה כי במקום מדינה יהודית ומדינה ערבית תהיה בארץ ישראל קונפדרציה.
בישראל נמתחה ביקורת ציבורית על התוכנית, רובה בנוגע להצעה למסור את ירושלים לערבים.
ב-5 ביולי 1948 קראה הכותרת ביומון הלח"י "מברק", "לחסל את ברנדוט".
שידורי הרדיו של הארגון איימו גם על ההנהגה הציונית הרשמית: "מי שימשיך לדון עם הרוזן מתחייב בנפשו".
בכל תקופת ביקורו בירושלים באותו חודש, ליוותה אותו קבוצה קולנית של אנשי לח"י שקראו לעברו קריאות גנאי והניפו שלטים באנגלית שאמרו: "סטוקהולם – שלך, ירושלים – שלנו!".
על אף שישב בלונדון, העריך קצין המודיעין הבריטי בדימוס, הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן, ביומנו ב-2 בספטמבר, כי בהצעתו למסור את ירושלים לערבים, ברנדוט "חתם במו־ידיו על גזר מותו".
במהלך ההפוגה השנייה, ויתר ברנדוט על רעיון הקונפדרציה והציע תוכנית חדשה, הכוללת את בנאום ירושלים.
את תוכנית השלום הגיש ב-16 בספטמבר.
לאחר מבצע יואב נזנחה התוכנית סופית.
ב-17 בספטמבר 1948, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם ושעות ספורות לאחר שהגיע לירושלים, נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י.
חבר הלח"י סטנלי גולדפוט ("ירמיהו"), שהיה עיתונאי, הדליף לארגון את לוח הזמנים של ברנדוט, לאחר שזה נשלח מארמון הנציב ללשכת העיתונות הממשלתית.
השיירה בת שלוש המכוניות, בה נסע ברנדוט מארמון הנציב לבניין ימק"א, נעצרה בפינת רחוב הפלמ"ח ורחוב הגדוד העברי דהיום (מול רחוב הפלמ"ח מס' 18) על ידי ג'יפ שחסם את הדרך.
מהרכב ירדו שלושה אנשי לח"י (אברהם שטיינברג, יצחק בן משה ומשולם מקובר) בפיקודו של יהושע כהן.
כהן ניגש למכוניתו של ברנדוט, שהייתה האחרונה בשיירה, וירה לתוכה מתת-מקלע "שמייסר".
הכדורים פגעו בברנדוט, אשר נפצע אנושות, ובמפקד כוח המשקיפים בירושלים, הקולונל הצרפתי אנדריי סארו, שנהרג במקום.
תת-המקלע שבו השתמש כהן התפרק במהלך הירי, וחלק ממנו נותר מוטל על הקרקע (חלקי המקלע נמצאים כיום בבית מורשת משטרת ישראל).
המתנקשים עלו על הג'יפ ונמלטו מהמקום.
השיירה נסעה במהירות לבית החולים הדסה ברחוב הנביאים, שם נקבע מותו של ברנדוט.
גופתו של ברנדוט נשלחה לשוודיה והוא נקבר בחלקת הנסיך אוסקר, דוכס גוטלנד בבית הקברות הצפוני של סטוקהולם.
השלכות ההתנקשות ופירוק סופי של הלח"י והאצ"ל
עוצר הוטל בירושלים, אך מבצעי ההתנקשות לא נתפסו.
ארגון לא ידוע שכינה עצמו בשם "חזית המולדת" קיבל עליו את האחריות למעשה, אך לא היה ספק בדעת הקהל כי הרצח היה מטעם לח"י, שהתנגד לתוכניתו של ברנדוט למסור את ירושלים לידי הערבים (הדבר הפך לוודאי בעקבות גילויים שנחשפו במרוצת עשרות השנים שחלפו מאז).
מתכנן ההתנקשות היה יהושע זטלר, מפקד לח"י בירושלים.
יצחק שמיר, שהיה בזמנו אחד משלושת ראשי הלח"י, כתב בספרו כי בזמנו אמר לחברי הלח"י: "יש לסלק את ברנדוט מהזירה, אין לי כל התנגדות להתנקשות".
שמיר הודה כי ידע את שמותיהם של חברי החוליה שהתנקשה בברנדוט אך סירב למסור אותם לשירות הביטחון.
דוד בן-גוריון כתב ביומנו ב-19 בספטמבר 1948 שאיסר הראל דיווח לו על שלושה חברי לח"י שהוא סבור שביצעו את הרצח וכינה אותם "הקבוצה המסוכנת".
הסופר מיכאל בר-זוהר מספר בביוגרפיה שכתב על בן-גוריון, כי בעת כתיבת הספר בשנת 1965, הפנה את תשומת לבו של בן-גוריון לאחד משמות האנשים הללו, שבשנים האחרונות בן-גוריון התיידד עמו.
בן-גוריון שאל אותו אם אכן ביצע את הרצח ולדבריו, האיש הודה בפניו.
בן-גוריון שמר את זהותו בסוד וידידותם של השניים אף נתהדקה.
בעת פרסום הספר בשנת 1976, ביקש בר-זוהר מאיש הלח"י לפרסם את שמו, אולם האיש טען כי עדיף שלא לפרסם את כל פרטי האירוע, "משיקולים ממלכתיים".
מאוחר יותר פורסם כי האיש היה יהושע כהן.
אחרי רצח ברנדוט, פורק לח"י בירושלים, שעדיין לא הייתה אז בתחום מדינת ישראל (הלח"י בישראל התפרק עוד קודם).
אחרים "גורשו" מירושלים לתחומי מדינת ישראל.
בעקבות ההתנקשות חוקקה מועצת המדינה הזמנית את פקודת מניעת טרור, המטילה עונשים כבדים על מי שמשתתף בפועל בפעולות טרור ועל כל חבר בארגון טרור.
לח"י וחזית המולדת הוכרזו ארגוני טרור, ונעצרו כ-200 איש, ובהם אחד משלושת ראשי הלח"י, נתן ילין-מור.
כמו כן החליטה הממשלה על תביעת אולטימטום מן האצ"ל בירושלים להתפרק.
זאת לאחר ששאר יחידות האצ"ל העצמאיות בצה"ל פורקו על רקע פרשת אלטלנה בסוף יוני.
שלושה ימים אחרי מותו של ברנדוט פורסם הדוח על מאמצי השלום שלו.
להפוך את ההפוגה הראשונה לשלום של קבע, או לפחות לשביתת נשק, ולקבּוע את הגבולות הסופיים בין החלק הערבי לחלק היהודי של ארץ ישראל.
למסור את הנגב לערבים ואת הגליל ליהודים.
למסור לידי מדינות ערב (למעשה לידי ירדן) את החלקים הערביים של ארץ ישראל.
להפוך את נמל חיפה ואת נמל התעופה בלוד לנמלים שישמשו את ארץ ישראל כולה (על שני חלקיה, היהודי והערבי) ואת המדינות הערביות השכנות.
להחזיר את הפליטים הערבים לבתיהם.
למנות ועדת פיוס כדי להשיג שלום סופי.
ממשלת ישראל דחתה את ההצעה.
עם מותו של ברנדוט מונה למתווך האמריקאי ראלף באנץ', אשר ביום ההתנקשות עוכב במעבר מנדלבאום וכך ניצל.
באנץ' פעל עד להשגת הסכמי שביתת הנשק ברודוס.
הרוזן ברנדוט נישא ב-1928, עת שהה בארצות הברית, לאסטל מנוויל , ולזוג נולדו ארבעה בנים, שניים מהם מתו בצעירותם.
לברנדוט נולדה ילדה אחת, ב-1921, מקשר שקדם לנישואיו, עם השחקנית לילי אריקסון (Ericson), וכשאריקסון נישאה, הבת אומצה על ידי בן הזוג.
בנווה אילן ניטע "יער ברנדוט" לזכרו.
היער נקרא כיום "יער מלכי שוודיה"
רחובות בשוודיה על שמו בסטוקהולם, גטבורג והלסינבורג
רחובות על שמו בווינה, פרנקפורט, ברלין, המבורג, ליבק, קאסל ובילפלד
פולקסווגן (פוֹלְקְסְוָגֶן) היא חברה גרמנית לייצור כלי רכב, אשר מהווה את המותג העיקרי (אך לא הפופולרי ביותר) של קבוצת פולקסווגן, יצרנית כלי הרכב הראשונה בגודלה בעולם.
החברה נוסדה בשנות ה-30, בהוראת אדולף היטלר, בוולפסבורג שבגרמניה על-ידי קבוצת אנשי מפתח, ביניהם פרדיננד פורשה, על מנת לייצר מכוניות זולות למעמד הפועלים.
לכן פירוש שם החברה הוא "מכונית העם".
עד שנת 1930 נעשו ניסיונות לייצר מכוניות שתהינה אמינות, אולם פשוטות וזולות, כדי להתאים לכיסו של האדם הפשוט.
מכוניות אלו זכו להצלחה מועטת, בעיקר בגלל המצב הכלכלי הגרוע של הגרמני הממוצע בשנים אלו.
בשנת 1930 הקים פרדיננד פורשה סטודיו לעיצוב מכוניות על שמו.
הוא פיתח דגם מיוחד וחדש של צמיגי מכוניות ורשם אותו כפטנט על שמו.
עד מהרה פנתה אליו יצרנית האופנועים זונדאפ בהצעה למיזם משותף, ליצור מכונית שתשתמש במנוע 1.2 ליטר של אופנועיה.
העיצוב היה דומה למדי לצורת החיפושית המפורסמת.
בהמשך עיצב פורשה פעם נוספת מכונית דומה מאוד לחיפושית בעבור יצרן המכוניות הגרמני "NSU".