tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי ראש ארגון הבריאות העולמי בעזה איכות המים ברצועה ירודה ביותר.
רק 10% מתוך שני מיליוני התושבים ברצועת עזה (לעומת 90% ביהודה ושומרון) יכולים לשתות בבטחה מהמים שזורמים בצנרת בבתיהם.
הזיהום קיים לא רק בברזים הביתיים, לפי הערכות כ-68% מהמים המותפלים מזוהמים גם הם.
אחוז הניטרטים והכלורידים במים של עזה הוא פי עשרה, ולעיתים גם פי 50 יותר מהמקובל.
לאורך קו החוף המליחות באקווה מגיעה ליותר מ-10,000 מ"ג כלורידים לליטר מים, בהשוואה לסף המומלץ על ידי ארגון הבריאות העולמי למי שתייה העומד על 250 מ"ג לליטר.
האיכות הירודה גורמת להעברת מחלות דרך המים כמו שלשולים הנובעים מטפילים או צהבת זיהומית מסוג A.
כמו כן, היא מגבירה את הסיכון להתפרצותן של מגפות כולרה וטיפוס.
מקורו של מרבית הזיהום הכימי במי הרצועה הוא משפכים שאינם מטופלים, ומחדירה של דשנים למים באזורים חקלאיים.
אי הטיפול במים מוביל לחדירתם אל מי השתייה, במיוחד כלור וחנקה.
ריכוזי כלור מוגברים במים מְאַכֵּלים את צינורות המתכת, ובכך מגבירים את פְּחָת המים.
בנוסף, כלור המצוי בריכוזים גבוהים דיים יוצר תגובה כימית עם יונים של מתכת, וכך נוצרים מלחים מסיסים, המעלים את רמת המתכות במי השתייה.
תופעה זו עלולה לחזור גם בצינורות העופרת ולהעלות את רמת העופרת במי השתייה.
זיהום חנקה נובע בדרך כלל מחדירה של שפכים או דשנים כימיים למאגרי מי התהום.
90% מדגימות המים שנלקחו ברצועה בשנת 2008 הכילו חנקה בריכוזים הגבוהים עד פי 8 מהערך המרבי שנקבע על ידי ארגון הבריאות העולמי עבור מי שתייה.
מה שהוביל לכך שאצל מחצית מהתינוקות שנבדקו אובחנו סימני מחלה, שלשולים ורמות גבוהות של חומציות בדם.
אחד הפתרונות שנוסו בעבר לצורך סינון הכלור והחנקה מן המים המסופקים למשקי בית, וכן מזהמים אחרים, הוא החלוקה והשימוש בעזה ביחידות סינון במקום השימוש (POU), הפועלות באמצעות אוסמוזה הפוכה.
אולם המתקנים לא סיננו באופן אפקטיבי את המזהמים עקב אי הקפדה על ניקיון, חיטוי והחלפה סדירה של המסננים.
ללא הדרכה מתאימה, או גישה לחלקי חילוף, יעילותן יורדת באופן ניכר.
מקורות המים בעזה זוהמו גם במזהמים מיקרוביאלים, כמו קוליפורם צואתי וסטרפטוקוקים צואתיים, הגורמים למחלות רבות ולתחלואה ותמותת ילדים.
התפרצויות של מחלות המועברות במים נוטות להתפשט במהירות גבוהה, במיוחד באזורים צפופי־אוכלוסין כמו רצועת עזה, ובהיעדר תשתית תברואה הולמת.
בייחוד בקרב אנשים הסובלים ממערכת חיסון חלשה.
עקב היעדר טיפול נאות בשפכים, עזה נמצאת בסיכון ממשי להתפרצות מחלות המועברות דרך מים.
הסכנות החמורות ביותר נובעות מהחדירה של פתוגנים למערכת העיכול דרך מים המזוהמים בצואת בני אדם או בעלי חיים.
זיהום צואתי עשוי להוות מקור לחיידקים פתוגניים (כגון כולרה, סלמונלה, ושיגלה), לנגיפים (כגון אנטרו-וירוסים כמו פוליו), ולפרוטוזואה (כגון ג'יארדיה).
זיהום מסוג זה נפוץ במיוחד באזורים שבהם מערכות הביוב מתוכננות או מתוחזקות בצורה לקויה, דבר שעלול לגרום לחדירת מי שפכים למי השתייה בנקודות שונות במערכת.
בדו"ח שפרסם משרד הבריאות הפלסטיני בשנת 2014 בנושא מחלות מידבקות בעזה, זוהו מספר מחלות המועברות כתוצאה מתנאים סניטריים ירודים ותשתית ציבורית לא מספקת, ביניהן צהבת A, טיפוס ושלשולים חריפים.
בפרט, מקרים של צהבת A עשויים להיות מוסברים בהבדלים בתנאי התשתית בין מחוזות שונים, ובשונות במידת השמירה על היגיינה אישית.
במלחמת חרבות ברזל נפגעה תשתית הביוב והמים ברצועה, מה שהביא את "ארגון הבריאות העולמי" לפרסם את דאגתו מהתפשטות מחלות ומגפות.
כמו כן מערכת הביוב הרופפת בעזה מגדילה גם היא את החשש.
כשליש מהאוכלוסייה אינו מחובר לרשתות הביוב ומשתמש בבורות ספיגה ותעלות ביוב פתוחות.
שיטות אלה מזהמות באופן קבוע את מי התהום.
לפי מונתר שובלאק, ראש רשות המים של עזה, גם שני השלישים מהאוכלוסייה שכן מחוברים למערכת הביוב, עושים שימוש בתשתית אשר במצב מתקדם של התפוררות.
המחסור בחשמל ברצועה שנובע ממשבר החשמל ברצועה השבית את מתקני טיהור שפכים בשטחה, מה שהעלה את רמת הזיהום במים המזוהמים ממילא.
מערכת הביוב הרופפת בעזה מגדילה את החשש מקריסה.
בשנת 2007 חמישה אנשים נהרגו בבית לאהיא חמישה בני אדם מתו בשיטפון של ביוב בבית לאהיה עקב כשל בסוללה של לגונת שפכים המטופלים חלקית.
לאחר התאונה נבנו שתי לגונות זמניות נוספות, אשר אחת מהן קרסה גם היא במרץ 2009. לפי מונתר שובלאק, ראש רשות המים של עזה , גם שני השלישים מהאוכלוסייה שכן מחוברים למערכת הביוב, עושים שימוש בתשתית אשר במצב מתקדם של התפוררות.
במלחמת חרבות ברזל נפגעה תשתית הביוב והמים ברצועה.
בעקבות זאת "ארגון הבריאות העולמי" פרסם את דאגתו מהתפשטות מחלות ומגפות, והצביע על עלייה חדה בצהבת, אבעבועות רוח, דלקות מעיים ומחלות דרכי הנשימה.
ממצאי הדו"ח השנתי לניטור הלאומי בים התיכון שהמשרד להגנת הסביבה, משרד האנרגיה והתשתיות והמכון לחקר ימים ואגמים העלו שהזרמת הביוב מעזה לים גדלה בזמן מתיחוּת ביטחונית.
אולם במלחמת חרבות ברזל חלה התפתחות מפתיעה, אף על פי שבתחילתה זרמה כמות עצומה של ביוב לים, זה הלך ונעלם בתחילת 2024. זו תוצאה של מחסור במים, ולכן גם מחסור במקלחות ושירותים, לצד פינוי צפון רצועת עזה.
ברצועה פועלים חמישה מתקנים לטיהור שפכים, המתקשים לטפל בביוב בצורה מלאה, בין היתר, בשל הפסקות החשמל התכופות.
מנתוני האו"ם עולה כי רק 25% מהשפכים הנאספים ברשתות הביוב בעזה עוברים טיפול כלשהו ונעשה בהם שימוש חוזר בחקלאות, לעומת 85% בישראל.
בדצמבר 2015 דיווחה מנהלת תיאום וקישור עזה במתפ"ש כי מדי יום נשפכים 104,000 מ"ק ביוב גולמי אל הוואדיות.
משם זורמים השפכים אל הים התיכון, מתוכם 15,000 מ"ק של ביוב גולמי, אשר אינו מטופל כלל.
עוד 26,000 מ"ק מחלחלים לבארות המים בצפון הרצועה.
הזרמת ביוב גולמי ישירות לים משמעותה הזרמה מואצת של מזהמים, לרבות מוצקים, נוטריינטים כגון זרחן וחנקן, חיידקים ומיקרואורגניזמים פתוגניים, ומתכות כבדות.
זיהום כזה פוגע קשות במערכת האקולוגית הימית.
סכנות חמורות נובעות לבריאות הציבור נובעת מבעיית המים והסניטציה ברצועת עזה, ההולכת ומחריפה.
אלו קשורים בעיקר במליחות המים וזיהומם, ובייחוד הזיהום הכימי והביולוגי.
הסיכונים החמורים ביותר בהקשרי זיהומי מים והיעדר סניטציה כוללים קוליפורמים, שיגלה, סלמונלה, כולרה, פוליו ומחלת הפה והטלפיים.
מדי שנה נרשמים עשרות מקרים של פינוי לטיפול רפואי עקב רחצה במי הים המזוהמים בשפכים.
ביולי 2017 מת ילד בן חמש לאחר ששחה בבריכת מי ים מזוהמת בביוב בשיח' עג'לין.
מכון ראנד מצא כי רבע מכל המחלות בעזה מועברות במים.
בעקבות זאת הזהיר כי מצב החירום הכרוני בענף המים והשפכים בעזה, עלול להביא להתפרצות אנדמית של מחלה או משבר בבריאות הציבור, שאף עלולים להתפשט גם לישראל ולמצרים.
גם יוניצף זיהתה ב־2011 כי 26% מכל מחלות הילדות בעזה מועברות במים.
הסיכון האפשרי להידבקות במחלות באמצעות פתוגנים, מיקרו־אורגניזמים מחוללי מחלות, המועברים במים גובר בגלל התשתית הלקויה והגישה המוגבלת למקורות של מים משופרים או מים נקיים.
האוכלוסייה בעזה צעירה במיוחד, רובה מתחת לגיל הבגרות, וילדים צעירים רגישים במיוחד למחלות המועברות במים.
למחלות אלה השפעה עקיפה נוספת על יכולתם של ילדים לספוג תכולה תזונתית, המובילה לעלייה בשכיחותם של מקרי תת־תזונה ובעיות התפתחותיות בקרב ילדים, ולמחסור במיקרונוטריאנטים כמו ברזל וויטמינים.
המזהמים במים מהווים סיכון לילדים, לתינוקות ולנשים הרות, הרגישים יותר לנזקים ארוכי טווח.
בדומה לכלור, הסיכונים הבריאותיים החמורים ביותר לתינוקות שגילם פחות משישה חודשים נובעים מחנקה.
רמות חנקה מוגברות גם להגביר את הסיכון ליתר לחץ דם בקרב ילדים.
תינוקות הנחשפים בהתמדה לרמות גבוהות של חנקה עלולים לסבול ממטהמוגלובינמיה (כְּחֵלֶת) ול"תסמונת התינוק הכחול" , או מפגיעה ביכולת העברת החמצן בדם.
תסמונת התינוק הכחול עלולה לגרום בעיות עיכול ונשימה זמניות או נזק מוחי ואף מוות.
משרד הבריאות הפלסטיני זיהה כמה מחלות שנבעו מתנאים ירודים של היגיינה אישית ותשתית ציבורית בלתי מספקת, לרבות צהבת נגיפית חריפה מסוג A, טיפוס הבטן ושלשול חריף.
ב־2016 זוהתה דלקת קרום המוח הנגיפית כמחלה הזיהומית השכיחה ביותר שנצפתה בקרב ילדים בעזה.
המחלה מועדת להתפשט במהירות רבה יותר באזורים המאופיינים באספקת מים ובהיגיינה אישית ירודות, וברצועת עזה נצפו התפרצויות חוזרות ונשנות ב־1997, 2004 ו־2013, בהם נפגעו ילדים ותינוקות נפגעו ברמה חריגה.
זרם המים לא מגיע בעקביות אפילו לבתי החולים המרכזיים.
כשזרם מתחדש, המים אינם ראויים לשימוש, מה שפוגע בתהליך חיטוי הציוד הרפואי.
בעוד שצוותים רפואיים בעזה יוכלו לאתר ולזהות זיהומים שמקורם במים, הרי שתשתיות מערכת הבריאות, המחסור בקליניקות, ציוד, תרופות וצוותים רפואיים מקשים על טיפול מוקדם ומניעת הפצה של מחלות מידבקות.
במלחמת חרבות ברזל חיילי צה"ל חזרו לבתי החולים בישראל עם זיהומים פטרייתיים וזיהומים חיידקיים עמידים ועובשים נדירים.
לפי פרופ' גליה רהב, מומחית לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות, המגע עם האדמה והבוץ באזור, גורם לחשיפה לחיידקים עמידים כמו קלבסיאלה ואי־קולי וזיהומים פטרייתיים כמו אספרגילוס .
זיהומים אלה מאלצים לעיתים התערבות כירורגית כמו הטריה להסרת רקמות נגועות.
באחד המקרים נהרג לוחם מילואים לאחר שנדבק בפטרייה זיהומית חשוכת מרפא אשר חדרה למערכות גופו.
במהלך המלחמה העריך ארגון הבריאות העולמי כי יותר עזתים עלולים למות ממחלות מאשר מהפצצות.
דוברת הארגון ציינה את המחסור במים נקיים כגורם מרכזי לתחלואה, לרבות דלקת הקיבה והמעיים.
הסיכון לתחלואה גובר ככל שהמים עוברים דרך נקודות רבות יותר לפני הגעתם למשתמש.
ספקים פרטיים בעזה מספקים בדרך כלל מים באמצעות מכליות בנקודות חלוקה, ובתנאים בלתי היגייניים.
פירושו של דבר שיעורי חשיפה גבוהים יותר לזנים רבים של קוליפורמים.
מחקרים גילו מספר רב יותר של זני קוליפורמים כלליים וצואתיים בדגימות שנלקחו מרשתות חלוקה, לעומת דגימות מבארות או ממים שסוננו במסננים ביתיים.
אלה עלולים לגרום לתסמינים שונים וביניהם שלשול דמי, עוויתות בבטן, הקאות, חום גבוה ודלקות בדרכי השתן, בקרב כלל האוכלוסייה.
אולם הזיהומים הבקטריאליים מדאיגים במיוחד לגבי ילדים, והם הגורם העיקרי לתמותה בקרב ילדים.
בנוסף, קיים חשש לההעברה של אנטרו־וירוסים עקב תנאי היגיינה אישית ירודים, מים בלתי מטופלים או מזוהמים, אשר עלולה לגרום מגוון דלקות.
זנים מסוימים של אנטרו־וירוסים אנושיים מסוג A ו־B אף מסוכנים יותר ועלולים להוביל להתפשטות מחלת הפה והטלפיים או דלקת קרום המוח.
וכן דלקת קרום המוח היא עדיין אחת המחלות המידבקות הנפוצות ביותר בקרב ילדים ברצועת עזה.
כמו כן קיים חשש להתפרצות מגפת פוליו, אשר לה תסמינים חמורים.
אספקת מי שתייה בלתי מוסדרת בעזה החריפה את מצבם הכלכלי של משקי הבית, והחמירה עוד יותר את העוני ברצועה, עד כדי שהפכה לכלי ליצירת עוני.
בשל גבירת הביקוש על ההיצע מחירי המים ברצועה מאמירים.
המחסור הפך את המים למצרך יקר ערך, חרף איכותם הנמוכה.
כשליש מההכנסה של משפחה עזתית מושקע בקניית מים, זאת אף על פי שלפי נתוני האו"ם עלות המים אינה אמורה לעלות על 5% מהכנסות משק הבית.
בנוסף, תעריף המים במתקנים הפרטיים ברצועה הוא 35 ש"ח למ"ק, בהשוואה לממוצע של 8.94 ש"ח למ"ק בישראל.
המחיר גבוה במיוחד בהתחשב בכך ש–41% מתושבי עזה מובטלים, והמשכורת היומית הממוצעת לאדם עומדת על 60 שקל.
עלות הפקת המים היא בסביבות 0.7 דולר למ"ק והשאיבה, הערבוב והפצת המים היא בסביבות 0.2 דולר למ"ק.
התעריף באזור עומד על 0.3 דולר למ"ק בממוצע, בעוד שיעילות גביית ההכנסות היא בסביבות 35% בשל המצב החברתי והכלכלי.
צרכנים רבים אינם משלמים את חשבונות המים שלהם, בשל רמת השירות הנחותה.
אולם הצרכנים העזתים הוכיחו את נכונותם לשלם, בתנאי ששירותי המים יהיו באיכות טובה.
עם שיפורים ברמות השירות, תעריף המים כמו גם תעריף האיסוף יוגדל תחת המועצה לפיקוח משק המים (WSRC) כדי להבטיח קיימות והפסקת הסובסידיות הנוכחיות.
התשלום המים שמספקת חברת "מקורות" דרך הצינור שהתקינה הרשות הממשלתית למים ולביוב, מקוזז מכספי המיסים של הרשות הפלסטינית, למורת רוחה, בשל היריבות עם ממשל חמאס ברצועת עזה.
כשביוב גולש מהרצועה לישראל, רשות המים נאלצו להקים מתקן שאיבה שאסף את הביוב מנחל חאנון והזרימו למט"ש שדרות, אותו למתקן טיהור השפכים של שדרות.
את גם כאן השירות היקר שולם מכספי המיסים של הרשות.
הדרך הזולה ביותר להישג מים ברצועה היא איסוף עצמי מ־20 הברזים הציבוריים המחוברים למתקני התפלה של רשות המים של עזה.
אולם המחסור התמידי במים בטוחים לשתייה גרם לתלות הולכת וגוברת של תושבי עזה בהתפלה באפשרות היקרה יותר – התפלה באמצעות ספקים ממתקני התפלה פרטיים.
83% ממשקי הבית דיווחו כי הם מסתמכים על האפשרות זו.
המתקנים הפרטיים מוכרים מים באמצעות מכליות העוברות בשכונות, מהן ממלאים התושבים ג'ריקנים.
עלות מילוי ג'ריקן בנפח 18 ליטר עומדת על בין שקל אחד לארבעה שקלים.
העדר תשתיות טיהור מים והתפלה
אחד האתגרים המשמעותיים ביותר בעזה הוא חוסר בתשתיות לטיהור מי שפכים ומים מליחים.
רבות ממהמערכות טיהור המים קרסו, או שאין מתוחזקות כראוי.
עם הסנקציות הבינלאומיות על שלטון חמאס והמצור הכלכלי שמוטל על הרצועה, יכולת שדרוג המערכות הקיימות או הקמת מערכות חדשות היא מוגבלת מאוד.
כדי לפתור את משבר המים צריך לעצור את זיהומם, ולשם כך נדרש להפעיל תקנים לטיהור שפכים.
כמו כן, כדי להגדיל את כמויות מי השתייה הנקיים ברצועה יש צורך להתפיל מי ים.
הפעלת מט"שים, מערכות שאיבת מים ומתקני התפלה דורשת שימוש באנרגיה.
אולם, ברצועה מחסור באנרגיה המשפיע על כל תחומי החיים: החל בהגבלת השימוש הביתי בחשמל למספר שעות בודדות ביום, דרך פגיעה קשה ביכולת לפתח תעשייה, מסחר ומקורות תעסוקה וכלה בפגיעה במתקני בריאות, קירור מזון וכיוצא באלה.
בעקבות זאת המחסור החמור באנרגיה מהווה גורם מרכזי למשבר המים.
למשל, המתקן לטיהור שפכים בעזה, שנבנה בהשקעה של יותר מ-80 מיליון דולר מצד הבנק העולמי והקהילה הבינלאומית, לא הופעל עקב מחסור בחשמל.
ישראל מוכרת לרשות הפלסטינית 100–140 מגה וואט עבור הרצועה באמצעות עשרה קווים של חברת החשמל.
אספקה זו מהווה שני שלישים מכמות החשמל של הרצועה.
יתר האספקה מגיעה משלושה קווים מצריים (32 מגה וואט) וכן מתחנת הכוח ברצועה (30 מגה וואט).
אף על פי שלדעת מתאם פעולות הממשלה בשטחים רשתות החשמל ברצועה מספקות כמחצית מהצרכים שלה, לפי הערכת חברת החשמל הישראלית מיולי 2016 לפלסטינים מגיעה רק רבע מהכמות הנדרשת.
נוסף על המחסור החמור בחשמל, לפי חברת החשמל קווי החשמל הקיימים, דרכם מספקת ישראל חשמל לרצועה, מיצו מזמן את יכולת ההעברה שלהם.
קווים אלה פועלים במשטר הפעלה קיצוני עם שיעור תקלות גבוה מאוד.
בשנת 2005 הקימה ישראל קו חשמל חדש לרצועה בהספק של 100 מגה ואט, להלן קו 161. אולם, בניית הקו הופסקה לאחר שהרשות הפלסטינית הפסיקה את התשלום.
בהמשך, הסכימה ישראל לספק לעזה גז טבעי במימון בין-לאומי.
בשנת 2016 סיכמה ישראל עם הרשות הפלסטינית על הקמת הצינור.
ישראל והרשות חיפשו מימון באמצעות ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית.
בשנת 2021 הוחלט כי קטר והאיחוד האירופי יממנו את הנחת הצינור לרצועה.
בהסכם נפרד, הוחלט כי קבוצת דלק תמכור גז ממאגריה לתחנת הכוח של הרשות.
לפי מתאם פעולות הממשלה בשטחים, פתרון למשבר האנרגיה הוא 'ראשית הצירים' לשיפור המציאות האזרחית: הוא ימנע משבר הומניטרי, ייתן מענה למשבר משק המים ויעודד השקעות משמעותיות של הקהילה הבין-לאומית.
כך למשל הדגיש המתאם את המט"ש בצפון הרצועה.
המט"ש נבנה מכספי הקהילה הבין-לאומית אך לא יוכל לפעול עקב אי-אספקת חשמל.
עקב הסכסוך הפנים־פלסטיני, בין הרשות הפלסטינית בהובלת פת"ח לבין חמאס השולט ברצועה, חלה ב־2017 החמרה במחסור החשמל ברצועה.
זאת לאחר שהרשות הפלסטינית התנערה ממחויבותה לרכוש חשמל עבור תושבי הרצועה שבשליטת חמאס.
המחסור בחשמל ובדלק לצורך הפעלת מתקני המים והטיפול בשפכים הביא לצמצום נוסף בגישה המוגבלת ממילא של תושבי עזה למים נקיים, ולהחרפת הסיכונים לבריאותם.
למשבר המים בעזה השלכות קשות על מצרים וישראל, הגובלות בעזה.
בעקבות הזיהום ברצועה, קיים חשש כי הבעיה תזלוג גם לישראל דרך זיהום בים התיכון.
זרם מי ביוב לא מטופלים לא רק יוצר סכנות סביבתיות, אלא גם מהווה סיכונים לבריאות הציבור שיכולים להשפיע על אזורי החוף של מצרים וישראל.
למעלה מ-108,000 מ"ק של שפכים לא מטופלים חודרים לים מדי יום, מה שמעלה את הסיכון למחלות הנישאות במים כמו כולרה וזיהומים ויראליים.
קריסת מערכת הביוב העזתית הובילה מספר פעמים להזרמת ביוב אל מאגר המים של המועצה האזורית חוף אשקלון.
כמו כן לפתוגנים יש פוטנציאל לעבור דרך מערכת הביוב ונתיבי המים אל מחוץ לרצועה ולתוך מצרים וישראל.
חשש נוסף המשותף למצרים וישראל הוא התפקדות המוני עזתים על הגבול בחיפוש אחר מים.
בנוסף, רוב השפכים ברצועה מוזרמים לים התיכון, ונישאים עם הזרמים הצפוניים לחופי הרחצה בישראל ולמתקני ההתפלה.
מתקן התפלה אשקלון, ממוקם עשרה קילומטר צפונית לרצועה, ואחראי להתפלת כ–20% מהמים בישראל.
מתקן זה הושבת כמה פעמים בגלל זיהום חיידקי קולי צואתיים שמקורם, ככל הנראה, בשפכים לא מטופלים מעזה שהוזרמו לים התיכון.
כמו כן, מעת לעת זורם ביוב מבית חאנון, מאפיק נחל חנון לאפיק נחל שקמה ומאגר שקמה שבישראל.
מאגר זה משמש לאגירת מי שיטפונות המוחדרים לאקוויפר החוף ונשאבים בהמשך גם לשתייה.
הטיפול במפגע דורש הקמת צינור סניקה ותלוליות עפר כדי למנוע את זרימת השפכים וגלישתם, ולשאובם באמצעות ביוביות.
ישראל נפגעת מהמלחת אקוויפר החוף, אותו היא חולקת עם עזה.
דו"ח משרד הבריאות מדצמבר 2016 העלה חשד שזרימת הביוב בנחלים מחלחלת ומגיעה למי התהום.
עם זאת, המשרד לא מצא חריגות במי הקידוחים המשמשים לשתייה.
העזתים מוסיפים לזהם את הים עם כמויות גדולות של פסולת מוצקה.
מקור הפסולות הוא בחופי הרצועה, הזורמת בחלקה אל חופי ישראל, ואף גוברת בתקופות סערה.
בינואר 2016 זרמו כמויות גדולות במיוחד של פסולת מוצקה לתחנת הכוח רוטנברג באשקלון.
בעקבות האירוע הפסולת גרמה לנזקים תפעוליים וכלכליים לתחנת הכוח.
במהלך מלחמת ברזל חרבות פרסם "האיגוד למחלות זיהומיות" אזהרה כי הוא מוטרד מהעובדה שחיילים ישראלים החוזרים משדה הקרב נדבקים בחיידקים, פטריות ועובשים נדירים ובעלי עמידות גבוהה.
חברת "מקורות" החלה למכור מים לרצועת עזה בשנת 1980. ב-2015 במרץ 2015 ישראל הודיעה על הכפלת מכסת המים לרצועה באמצעות צינור חדש באזור נחל עוז.
מאז מותרת העברת 10 מיליון מטר קוב מים בשנה.
5 מלמ"ק מתוכם בשני צינורות ישנים המכונים "בני סוהילה" ו"בריכת סעיד" ו-5 מלמ"ק נוספים בצינור החדש.
אולם לפי רשות המים, בפועל הפלסטינים שואבים פחות מים בקווים הישנים בשל יכולות קליטה נמוכות או עקב תקלות בתשתיות.
כך למשל בשנת 2015, שהייתה שנת שיא מבחינת שאיבה, שאבו הפלסטינים רק כ-7.5 מ"ק מים, לרבות הקו החדש בנחל עוז.
ישראל מוכרת את המים לעזתים בתעריף של 2.57 ש"ח למטר קוב מים בצינורות הישנים ו-3.54 ש"ח למטר קוב מים בצינור "נחל עוז".
התשלומים מקוזזים על ידי משרד האוצר באופן חודשי.
בשנת 2017 חתמה ממשלת ישראל עם הרשות הפלסטינית על הסכם המים, שאפשר להגדיל את כמות האספקה לרצועת עזה ל-20 מ"ק.
המתקן בנחל עוז הושבת עם תחילת טבח שבעה באוקטובר.
ב-9 באוקטובר 2023, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, הודיע שר האנרגיה ישראל כץ על ניתוק אספקת המים מישראל לרצועת עזה.
כשבוע לאחר מכן, חידשה ישראל את אספקת המים לדרום הרצועה, במטרה לעודד אזרחים פלסטינים מצפון הרצועה לרדת דרומה.
האחראי מטעם מדינת ישראל לטיפול במשבר הוא מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
כמו כן, גופים ממלכתיים נוספים נדרשים לסוגיה דוגמת משרד מבקר המדינה.
במאי 2017 הפיץ המבקר עבודת ביקורת תחת הכותרת "זיהום חוצה גבולות" העוסקת בזיהומי מים בין ישראל לבין שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה.
חלק מארגוני זכויות האדם מבקרים את המדיניות הישראלית הפוגעת לדבריהם בשיקום התשתיות.
זאת מחמת העובדה שמאז עליית חמאס לשלטון, השב"כ מגביל הכנסת סחורות דו-שימושיות, שיכולות לשמש לצורכי טרור, ולא רק לצרכים אזרחיים.
הגבלה זו מאטה לטענתם את קצב השיקום.
המצב מתדרדר עוד יותר לאחר סבבי הלחימה ברצועה, אשר פגעו בתשתיות בצורה קשה.
בעתות מלחמה גם אספקת המים אף נעשית נמוכה יותר.
בעת מבצע צוק איתן בשנת 2014 ניזוקו 63 מתקני מים, מתוכם 23 נהרסו כליל.
נזק רב נגרם גם לרשת המים בעזה, הן בצינורות פנימיים בערים, והן בצינורות מרכזיים, שמובילים מים ושפכים.
באותה שנה, רשות המים של עיריות החוף בעזה הודיעה כי ל-40% מאוכלוסיית עזה אין נגישות למים זורמים, להוציא את מקלטי אונר"א.
שאר האוכלוסייה זכתה למים זורמים אחת לכל שלושה עד ארבעה ימים.
כתוצאה ממבצע צוק איתן בשנת 2014 נגרם נזק חמור לתשתית המים והביוב של עזה, לרבות בארות ורשתות אספקת מים, מכלים, יחידות התפלה, רשתות שפכים ותחנות שאיבה.
הנזק מוערך על ידי רשות המים הפלסטינית ביותר מ-34 מיליון דולר.
אולם הנזק מהמבצע מהווה חלק קטן מהבעיה הכוללת, השקעה נרחבת בתשתיות מים, חשמל ותברואה נדרשה עוד לפני המבצע.
כדי לפתור את בעיית המים ברצועה ידרשו לפי הערכות האו"ם לפחות 620 מיליון דולר.
מעבר להגדלת היצע המים מישראל, אחד הפתרונות העיקריים למשבר הוא מתקן טיהור השפכים העזתי שבבית לאהיא.
את עלות בנייתו מימן הבנק העולמי ב-76 מיליון שקל והוא מסוגל לטהר שליש משפכי עזה.
הקהילה הבינלאומית אף הסכימה לשלם את חשבון החשמל של מתקן הטיהור בשלוש השנים הראשונות.
עם זאת, המפעל לא החל את עבודתו מפאת המחסור בחשמל.
זאת בשל דרישת מתאם פעולות הממשלה בשטחים שהחשמל יעבור דרך רשת החשמל הכללית בעזה.
ההתנגדות לדרישה זו נובעת מכך שרשת החשמל העזתית קורסת לפרקים, לא אמינה ומתרחשות בה הפסקות חשמל יזומות לעיתים תכופות.
בשל כך הבנק העולמי והקהילה הבינלאומית מבקשים שישראל תמתח כבל חשמל במיוחד למתקן, שישמש רק אותו ויעקוף את הרשת העזתית.
עם השתהות הפרויקט חזר בו הבנק העולמי מהסכמתו למימון הפעלת המתקן ויממן רק את בנייתו.
במקביל, תרם הבנק הלאומי של גרמניה 20 מיליון שקל לשיקום מתקן ישן לטיפול בשפכים במרכז עזה.
המתקן אמור לתת מענה לשפכים של כמיליון איש.
לטענת יונאס בלום, נציג הבנק ביהודה ושומרון, השיפוץ איטי בשל עיכובים מצד ישראל שמייקרים את עלויותיו.
בקיץ 2022 חוו תושבי עזה שיפור משמעותי בניקיון חופי הים, תודות לשלושה מתקני טיהור שפכים שנבנו לאורך למעלה מעשור.
תרומה מרכזית יש לארגון "אקופיס" שהוביל מאמץ הכנסת מלט הדרוש לבנייתם.
המתקנים טיפלו בכשני שלישים מהביוב, והשיפור היה ניכר וילדים שרחצו בים לראשונה חזרו ללא מחלות עור.
אולם כבר בסתיו 2023 מתקן לטיהור שפכים בצפון רצועת עזה התפוצץ מרוב עומס על בריכות האגירה.
מאז הוזרמו מדי יום זורמים כ-13 אלף קוב של שפכים לים התיכון, וחוף זיקים נסגר לרחצה בעקבות עלייה חדה בקוליפורם צואתי.
זאת משום שממשל חמאס ברצועת עזה לא הקימו עוד מתקני טיהור ובריכות שיקוע כנדרש, עד לקריסת המתקן.
את השפכים הפנו הפלסטינים אל הים התיכון ונחל חנון.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, מדינת ישראל ניתקה את אספקת החשמל לרצועה, לרבות המט"שים, מה שהביא להשבתת מתקני טיהור השפכים.
משבר הייצוג הוא כינוי למשבר שהתפתח במחקר האנתרופולוגי בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, ובמסגרתו הצביעו אנתרופולוגים על הבעייתיות בייצוג השדה החברתי באמצעים ספרותיים, וביחסי הכוח בין האנתרופולוגיה למושאי המחקר.
משבר הייצוג היה בסיס להתפתחות האנתרופולוגיה הביקורתית.
תקופת משבר הייצוג הייתה בין השנים 1986–1990 והתאפיינה בביקורת פנימית על הסובייקטיביות של החוקר והשפעתה על תוצאות המחקר.
כתוצאה מכתבים שונים שהופיעו בתקופה זו, החלו חוקרים איכותניים לבטא את נקודת מבטם בתוך המחקר ובכך לתת מקום לסובייקטיביות במדע.
השאלות שהעלו השניים היו חלק מנטייה כללית לפוסטמודרניזם שהיה פופולרי באותו זמן, ומחדירה של שיח זה לדיסציפלינה האנתרופולוגית, כשאחת מכותרותיו הייתה "משבר הייצוג" ו"מבט רפלקסיבי" של החוקר על עצמו.
מרכוס וקליפורד טענו כי האנתרופולוגיה לא מייצגת את המציאות, והכתיבה האתנוגרפית דומה יותר לעלילה ספרותית מאשר למחקר מדעי.
משבר הייצוג ערער על סמכותם של החוקרים לייצג את הנחקרים, בני התרבות, ועל מדעיותו של המחקר האנתרופולוגי.
האנתרופולוגים הבינו כי האנתרופולוגיה היא לא ממש מדע אלא ביטוי תרבותי סובייקטיבי, ולא ניתן לכתוב או לייצג בכלל מציאות חברתית בצורתה הטהורה.
לכן החוקרים נידונים תמיד למידע מסדר שני או שלישי, כאשר בתוך המידע מגולמות דעותיו, אמונותיו ומחשבותיו של החוקר.
ככל שהאנתרופולוגים החלו לעבור ממחקר של חברות רחוקות – "מחקר בחוץ", לחקר החברה שבה הם חיים – "מחקר בבית", טכניקת ההזרה הפכה לכלי מתודולוגי במחקרם.
מחקרה של מרי דאגלס על בני היאקירמא מבטא את הניצנים של משבר הייצוג.
המהפך הרפלקסיבי הביא להתמקדות באופי הדיאלוגי של עבודת השדה, כלומר בדרכים שבהן מופק הידע האתנוגרפי, מתוך המפגש בין החוקר לנחקרים.
המהפך הרפלקסיבי התאפיין בעליית המודעות למרכזיותו של הסובייקט המתבונן (האנתרופולוג), בתהליך ייצור הידע ובתוצר הידע.
ברגע שגירץ אמר שהחוקר הוא פרשן של התרבות, גברה ההבנה שהאנתרופולוג מפרש את מה שהוא רואה ולא מציג את התמונה כפי שהיא; הוא כבר לא אוסף נתונים וממצאים, אלא הוא מפרש את העולם דרך התודעה שלו.
המציאות היא האובייקט והאנתרופולוג הוא הסובייקט, והידע מיוצר דרכו.
כחלק מהמחקר אנתרופולוגים החלו להסתכל על האופן שבו הם השפיעו על המחקר ותוצריו, כלומר לבחון איך הסובייקט תורם לייצור הידע ומשפיע עליו.
מהפך זה הוליד את משבר הייצוג – ביקורת על האופן שבו ההקשר ההיסטורי-פוליטי השפיע על תהליך הפקת הידע האנתרופולוגי, ועל האופנים שבהם ההגמוניה של העולם המערבי (שממנו באו רוב החוקרים) השפיעה על הבניית ה"אחרים".
נוסף על המהפך הרפלקסיבי עלתה הפרדיגמה הנרטיבית במדעי החברה, ועימה המודעות לכך ש"חומרי גלם" יכולים להיות מעובדים ומאורגנים באופנים שונים, בתהליך היצירתי של הפקת הנרטיבים.
הדגשת האופי המעובד והמובנה שביסוד ארגון החוויה האנושית; כל אלו הביאו להתרחקות מהמסורת הפוזיטיביסטית של ריאליזם אתנוגרפי תמים, וערערו את בסיסי הסמכות של המחקר האתנוגרפי, כלומר את היכולת להציגו כ-"מייצג נאמן של מציאות אמיתית".
משבר הייצוג הוביל לתמורות במחקר האנתרופולוגי ועורר את החוקרים להציע דרכים חדשות לביצוע אתנוגרפיה.
לאור משבר הייצוג החלו להופיע מחקרים המביאים את נקודת הראות של היליד, מתוך גישה המבקשת לפרש את התרבות מנקודת מבטם של בני התרבות הנחקרת.
בשל כך, החלו אנתרופולוגים לשלב במחקריהם את פרשנותם ופרשנות הילידים על מנת לקבל תמונה מלאה ואמיתית.
גירץ, לדוגמה, תיאר בספרו "פרשנות של תרבויות" קרב תרנגולים המתקיים באי באלי - אשר במבט מבחוץ נראה כמו תחרות ספורטיבית, אך בעיני הילידים הוא נתפס כקרב אגו גברי.
בספרו הציג גירץ את הגישה הפרשנית ושאף להראות כי מסקנות החוקר נובעות מתוך פרשנותו האישית, ולכן חוקר שיחקור את אותו שדה בגישה אחרת, תיאורו יהיה שונה ומסקנותיו יהיו בהתאם.
שני הספרים המרכזיים עבור ההגדרה והביסוס של משבר הייצוג הם "Anthropology as Cultural Critique" ו-"Writing Culture", שניהם נכתבו בידי תלמידים לשעבר של קליפורד גירץ.
"אנתרופולוגיה כביקורת תרבותית", מונוגרפיה שנכתבה בידי מייקל פישר וג'ורג' מרקוס, אחראית להגדרה של המשבר כ"בעיה בכלים שבהם האנתרופולוגיה מבקשת להציע תיאור מדויק של הנחקרים".
השני, "לכתוב תרבות", נערך בידי ג'ורג' מרקוס וג'יימס קליפורד, מבקש להציע קריאה בקאנון האנתרופולוגי תוך התמקדות בדרכי הכתיבה שמאפיינות אותו.
נציג כעת את שני הספרים, כל אחד בתורו.
ספר זה, טוענים פישר ומרקוס, מבקש להציב במרכז את התמודדות האנתרופולוגיה עם שתי מטרותיה: לשמור על הגיוון האנושי מחד גיסא ולהציע צורה של ביקורת תרבותית על העולם המערבי (שהוא עיקר הקהל של האנתרופולוגיה, לדברי פישור ומרקוס).
ביקורת זו מיועדת להטיל ספק בהנחות המוקדמות שלנו לגבי מה נכון/ראוי/הגיוני שיהיה בחברה.
זה בתוך הקונטקסט הזה, טוענים השניים, שעלינו להבין את מה שהם מגדירים כ"משבר הייצוג במדעי האדם" (שכוללים מבחינתם את כל המדעים למעט מדעי הטבע).
לדבריהם, מדעי האדם ניצבים בפני דילמה: מערכות הייצוג של המדעים השונים, כלומר הדרכים בהן מדעי האדם מבקשים לתאר את שמתרחש בעולם החברתי, עומדות בפני שוקת שבורה.
אולם דרכי ההתמודדות של כל דיסציפלינה עם הבעיה הזו שונות.
כל זה מתרחש בזמן שהסמכות של הנרטיבים ההסבריים-מדעיים הגדולים עומדת בפני ביקורת כוללת ורדיקלית.
בהקשר של מדעי החברה, בהם מתמקד הטקסט משלב זה והלאה, המשבר מתבטא בחוסר ביטחון בכלים שעומדים ברשותנו לתיאור המציאות החברתית.
הדיונים המחקריים, טוענים בשלב זה פישר ומרקוס, עוברים להתמקד במתודות המחקריות, בעיקר על בסיס שיעורים מהפילוסופיה וחקר הספרות.
הפתרון, לתחושתם, הוא נסיינות מושגית ומחקרית, נסיינות בכתיבה ובדרכי המחקר.
המשך הספר מתמקד בניתוח מחקרים נבחרים שמראים נסיינות רבה, ובמקביל ניסיון לפתח באופן שיטתי את הייחוד בביקורת האנתרופולוגית.
בהקדמה המכוננת לספר זה, כותב ג'יימס קליפורד כי העובדה שעד כה פעולת הכתיבה האנתרופולוגית לא זכתה לניתוח קשורה בנרטיב אידאולוגי ש"מספר" לנו כי פעולת הכתיבה היא פעולה מתודית שפשוט משקפת את המציאות הנחקרת בלא להחסיר ממנה דבר ובלא להוסיף עליה.
הכתיבה כמתודה, ונקודת המוצא של הספר היא שחלק משמעותי מעבודת האנתרופולוגיה היא כתיבה מתודית, מלמדת (טוען קליפורד) על האופי המלאכותי והיצרני של תיאורים ומציאויות תרבותיות, אופי שלא פעם מייצר הבדלים בין המציאות לבין התיעוד והניתוח שלה בכתיבה האנתרופולוגית.
האתנוגרפיה ממוקמת באופן אקטיבי, הוא ממשיך, בין מערכות משמעות כוחניות שיש לא פעם לאזן או לפצות עליהן.
אתנוגרפיה, מנקודת מבטו, מקודדת ומפרשת יחידות משמעות ומלמדת על יסודותיהם של סדרים חברתיים על המגוון שמרכיב ומקיף אותם.
אולם לא פעם היא גם משמרת יחסי כוח בסדרים החברתיים הללו, מה שעלול לייצג באור שיקרי את הציבורים הנחקרים.
בהתבסס על העבודות של מישל פוקו, מישל דה-סרטו וטרי איגלטון טוען קליפורד כי הרעיון של טקסט ספרותי - מונח שעומד בבסיס המיקוד בכתיבה - שינה את משמעותו לאורך ההיסטוריה שכן הוא קיבל את אותם ערכים שהמדע ביקש להתרחק מהם: רטוריקה, בדיוניות (Fictionality) וסובייקטיביות.
ועם זאת, בכל טקסט ניתן לראות סיפור, טוען קליפורד, ובתוך כך טקסטים מדעיים.
וזה מתוך הניתוח הספרותי של הטקסט המדעי, טוען קליפורד, שניתן להתמודד עם אותו משבר ייצוג.
ניתוח ספרותי של הטקסט המדעי, טוען קליפורד, מסוגל לאתגר את ההנחות המוקדמות שלנו ולגלות אזורי עיוורון בשיח האנתרופולוגי לאורך השנים.
במדע המדינה, משבר חוקתי הוא סירוב מכוון ופומבי של הממשלה, הרשות המחוקקת, או הגופים הכפופים להן, לקיים החלטה של הרשות השופטת.
משבר חוקתי הוא הפרה של עיקרון שלטון החוק והפרדת הרשויות במדינה דמוקרטית.
ישנן מספר וריאציות להגדרה זו, המתארות בדרך כלל סוג של משבר פוליטי.
לפי החוקרים ג'ק בלקין וסנפורד לווינסון משבר חוקתי מתרחש כאשר: "שחקנים פוליטיים מאמינים שהם ניצבים מול מצב שבו עליהם לחרוג או לסטות מהסדר החוקתי כדי לפתור בעיה חמורה, או כאשר הסדר החוקתי נכשל בפתרון סכסוך שמאיים לערער את יציבות המערכת".
משבר חוקתי עשוי לנבוע ממספר סיבות.
הסיבות הנפוצות למשבר חוקתי הן:
הממשלה מנסה לחוקק חוקים המנוגדים לחוקה
המוסדות הממשלתיים מפרים את החוקה
נוצר משבר פוליטי שהחוקה איננה מספקת עבורו מענה, או שהמענה בחוקה אינו ישים
שרים בממשלה נמנעים מלטפל בבעיות חמורות בהסתמך על פרשנות צרה של החוקה
החוקה במדינות דמוקרטיות כוללת איזונים ובלמים, המגבילים את כוחה של הממשלה, ומגדירים מנגנוני בקרה שחלקם מופקד בידי מערכת המשפט.
בשעת משבר חוקתי פועלת הממשלה כדי להחליש את מנגנוני הבקרה החיצוניים והפנימיים, בהם מערכת המשפט, המשטרה, ארגוני זכויות האדם ואמצעי תקשורת.
אחת הדוגמאות ההיסטוריות המוקדמות של משבר חוקתי היא מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר, בתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת בין 49 לפנה"ס ל-45 לפנה"ס.
הסנאט הרומי הורה ליוליוס קיסר לפרק את צבאו, ולחזור לרומא ללא ליווי צבאי.
במקום לציית, יוליוס קיסר חצה את הרוביקון ופלש עם צבאו לרומא.
הוא פיזר את הסנאט וכונן דיקטטורה, שהיוותה את הבסיס לאימפריה הרומית.
בין הדוגמאות הבולטות למשבר חוקתי בעידן המודרני נמנים המשבר החוקתי במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנות החמישים, המשבר החוקתי באוסטרליה (1975) והמשבר החוקתי ברוסיה בשנת 1990.
משבר חוקתי בדרך כלל משקף שסע חברתי.
משבר כזה יכול לנבוע בשעת מחלוקת פוליטית כאשר אחד הצדדים מפר את החוקה, או מסתמך על פרשנות צרה של החוקה, שנוגדת את עמדת הצד השני.
משבר חוקתי יכול להיפתר בכמה דרכים: אפשרות אחת היא, שהמערכת הפוליטית מצליחה להחליש או לבטל את עצמאותה של הרשות השופטת, ויוצאת מן המשבר מנצחת.
זה מה שקרה בטורקיה, כאשר רג'פ טאיפ ארדואן השתלט על בית המשפט החוקתי לאחר שזה ניסה להגן על צביונה החילוני של המדינה.
אפשרות אחרת היא לצאת מתוך המשבר אל עבר נקודת איזון חדשה ששני הצדדים יכולים לחיות אתה בשלום, לזמן מה לפחות.
כך היה בארצות הברית כאשר הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט איים לפגוע בעצמאות בית המשפט בשל ביטולים של חוקי הניו דיל שניסה להעביר.
בסופו של דבר שינה בית המשפט את עמדתו והגיע לאיזון חדש עם המערכת הפוליטית, שבו הוא אינו מתערב עוד בחקיקה כלכלית, אך שומר על עצמאותו ומתערב בחקיקה שפוגעת בזכויות אזרחיות ופוליטיות.
איזון זה נשמר עד היום.
במקרים משפטיים ופוליטיים שבהם החוקה איננה מספיק ברורה, פתרון של משבר חוקתי משמש בדרך כלל כתקדים לפתרון מצבים עתידיים דומים.
מצב כזה קרה בארצות הברית בשנת 1841 כאשר ג'ון טיילר מונה לנשיא ארצות הברית לאחר מותו של ויליאם הנרי הריסון.
חוקת ארצות הברית קבעה כי בהתפנות משרת הנשיא יעברו כל חובותיו וסמכויותיו לסגנו, אולם לא נאמר כלל שגם תואר הנשיא יעבור אליו.
מקרה טיילור קבע תקדים לאירוע כזה, אך רק בשנת 1967 הוכנס רשמית התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית שמגדיר את הטיפול החוקתי במצבים אלה.
משבר חוקתי נחשב למצב לא-רצוי מבחינה פוליטית.
בעבר משברים כאלה גרמו לאובדן הלגיטימציה הפוליטית של הממשלה, לאי-תפקוד הממשלה ולבסוף לקריסתה.
במספר מקרים, כמו המשבר החוקתי ברוסיה, למשבר חוקתי נלוותה מלחמת אזרחים שגבתה קורבנות רבים.
תפקידם של עובדי ציבור בעת משבר חוקתי
בנייר עמדה של פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה נכתב כי בעת משבר חוקתי, כאשר משרתי ציבור אינם יודעים למי לציית, ההחלטה למי לציית נגזרת משני שיקולים: זיהוי הגורם המוסמך לקבוע מהו הדין, והחובה להעניק שירות שווה ומיטבי לתושבי המדינה.
מקרים בולטים של משבר חוקתי
המשבר החוקתי בשנת 1975 באוסטרליה גרם לפיזור הממשלה בראשותו של גוף ויטלם על ידי ג'ון קר, המושל הכללי של אוסטרליה, לאחר שזו לא הצליחה להעביר את חוקי התקציב בפרלמנט.
משבר זה נחשב למשבר החוקתי החמור בתולדות אוסטרליה, והוא כלל התנגשות בין שני עקרונות חוקתיים בשיטת המשטר האוסטרלית (הזהה לזו הבריטית).
בשיאו של המשבר, ב-11 בנובמבר 1975, פיטר המושל הכללי את ויטלם ומינה במקומו את מלקולם פרייזר, ראש האופוזיציה, לראש הממשלה.
צעדו של המושל הכללי עורר פולמוס, מכיוון שתפקיד המושל הכללי אמור להיות תפקיד סמלי.
פיטורי ויטלם עוררו זעם בקרב תומכי מפלגת הלייבור האוסטרלית שיצאו להפגין ברחובות ברחבי המדינה, אך בבחירות שנערכו לאחר מכן ספג הלייבור בראשותו של ויטלם תבוסה קשה, והקואליציה של המפלגה הליברלית של אוסטרליה והמפלגה הלאומית בראשות פרייזר נותרה בשלטון.
ארצות הברית חוותה מספר משברים חוקתיים.
הראשון בהם היה חוק הבולים (1765) שהיה אחד הגורמים למהפכה האמריקאית.
בשנת 1952 פרצה שביתה של איגוד עובדי תעשיית הפלדה בארצות הברית, שדרשו העלאת שכר ושיפור בתנאי עבודתם.
הנשיא הארי טרומן סירב לכך וניסה להלאים את תעשיית הפלדה במדינה על בסיס סמכויותיו כנשיא, בטענה שתעשייה זו חיונית להצלחתה של מלחמת קוריאה ולמניעת התפשטות הקומוניזם העולמי.
בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את הצו של טרומן וקבע כי אינו חוקתי.
לאחר 53 ימי שביתה נכנעה הממשלה לדרישות האיגוד.
בפרשת ווטרגייט, בין השנים 1972 ל-1974, נחשפו מספר פעולות בלתי חוקיות שנקטה ממשלתו של ריצ'רד ניקסון נגד מחאת המפלגה הדמוקרטית על מלחמת וייטנאם.
החשיפה עוררה סערה ציבורית ומשפטית שהובילה להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974.
על פי חוקת בלגיה, מלכי בלגיה חייבים לאשר כל חוק שנחקק על ידי הממשלה.
בשנת 1990 סירב המלך בודואן לאשר את חוק ההפלות.
הסוגיה נפתרה לאחר שבודואן הכריז באופן זמני שאינו מסוגל לשלוט, ובהתאם לחוקה הוא הוחלף בידי מועצת שרים.
מועצת השרים אישרה את החוק, ומיד לאחר מכן הכריז בודואן שוב על יכולתו לשלוט.
בבחירות בשנת 2016 בגמביה הפסיד הנשיא המכהן יחיא ג'אמה, אך הוא סירב להתפטר והכריז על מצב חירום למשך 90 יום בניסיון להאריך את כהונתו.
בתגובה פלשו למדינה כוחות צבא של סנגל, גאנה וניגריה.
לאחר יומיים נאלץ ג'אמה לקבל את תוצאות הבחירות.
הוא עזב את המדינה, והנשיא הנבחר אדאמה בארו נכנס לתפקידו.
בבחירות ברפובליקת ויימאר בשנת 1932 קיבלו המפלגה הנאצית והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה את רוב המושבים בפרלמנט, מצב שבו על פי חוקת ויימאר אף מפלגה לא יכלה להרכיב ממשלה.
לבסוף הצליחה המפלגה הנאצית לכונן ממשלה צרה עם מספר מפלגות שמרניות, ובהמשך הנהיגה בגרמניה משטר דיקטטורי נאצי.
חוקת ויימאר לא בוטלה, אך הממשלה פשוט התעלמה ממנה והיא הפכה ללא-רלוונטית.
במשבר חג הפסחא של 1920 כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, פיזר את הממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי ושעם פעולותיה הוא לא הסכים, ובמקומה הוא מינה ממשלה על פי בחירתו.
פעולה זו התאפשרה על פי החוקה, אך הייתה מיועדת לשעת חירום בלבד.
רוב חברי הפרלמנט התנגדו להתערבות פוליטית זו של בית המלוכה, והיא עוררה תרעומת רבה במדינה.
עקב הביקורת הציבורית פיזר כריסטיאן העשירי את הממשלה שהוא בעצמו מינה, והכריז על מערכת בחירות חדשה.
לאחר מכן חדל בית המלוכה להתערב בפוליטיקה, ומאז משמש המלך כראש מדינה באופן סמלי בלבד.
במשבר זכויות ההצבעה במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנים 1951–1956 ניסתה ממשלת המפלגה הלאומית לשלול את זכות ההצבעה של שחורים וצבעוניים, אך בית המשפט פסק כי החלטה כזו מנוגדת לחוקת דרום אפריקה.
משבר זה נפתר בשלושה שלבים.
בשלב הראשון החליטה הממשלה להרחיב את המועצה הלאומית מ-48 מושבים ל-89 מושבים, ורוב חברי המועצה היו חברי המפלגה הלאומית.
לאחר מכן העבירה המועצה תיקון לחוקת דרום אפריקה, המאפשר הצבעה של שחורים וצבעוניים רק לבית נבחרים נפרד, שסמכויותיו מוגבלות והוא כפוף לאישור גורמים בממשלת המיעוט הלבן.
השלב הסופי היה חוק שהרחיב את בית המשפט לחוקה ל-11 שופטים, ואפשר לממשלה למנות שישה שופטים חדשים שתמכו בעמדות המפלגה הלאומית.
הונדורס חוותה המשבר חוקתי במרץ 2009 לאחר שהנשיא מנואל סלאיה נכשל בניסיונו לחוקק חוקים שיצמצמו את הפערים הכלכליים במדינה.
סלאיה ניסה לקיים משאל עם בנושא זה, אך הקונגרס ובית המשפט העליון קבעו שמשאל כזה אינו חוקתי.
ביוני 2009 אירעה הפיכה צבאית במדינה, שבמהלכה נעצר סלאיה על ידי הצבא והוגלה לקוסטה ריקה.
בשנת 1909 דחה בית הלורדים את אישור תקציב הממשלה.
פעולה זו שיתקה את הממשלה למשך שנתיים, והובילה לחקיקת חוק הפרלמנט 1911, ששלל את זכותו של בית הלורדים להטיל וטו על חוקים תקציביים.
המשבר הפוליטי בחוף השנהב פרץ בדצמבר 2010, בשל ניצחונו של אלאסן ואטארה בבחירות שגבר על הנשיא המכהן לוראן גבאגבו.
נשיא המדינה התכוון להכריז על תוצאות הבחירות, אך השתהה בגלל פרוץ מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב ופרסם את התוצאות לאחר התאריך שנקבע בחוקת המדינה.
בית המשפט לחוקה הודיע שההכרזה אינה חוקתית ופסל את תוצאות הבחירות.
כתוצאה מכך סירב גבאגבו לפנות את כסאו, דבר שהחמיר את מלחמת האזרחים, שגבתה את חייהם של כ-1,500 בני אדם והסתיימה רק באפריל 2011, עם התערבות כוחות צבא צרפתיים.
מצרים חוותה משבר חוקתי לאחר המהפכה במצרים (2011) בה הודח הנשיא חוסני מובארכ והמדינה נותרה ללא נשיא.
לאחר זמן מה נבחר מוחמד מורסי לנשיא, אך לאחר מעצרו המדינה נותרה שוב ללא נשיא, עד שהנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי נכנס לתפקידו.
ב 26 באוקטובר 2018, הנשיא מייטריפלה סיריסנה מינה את הנשיא לשעבר מהינדה ראג'פקסה לראש ממשלה והדיח את ראש הממשלה המכהן רניל ויקרמסינגה.
ויקרמסינגה סירב לקבל צעד זה והצהיר כי הוא בלתי חוקתי ולא-דמוקרטי.
משבר זה לא נפתר, ומאז שרויה המדינה במשבר פוליטי מתמשך.
במשבר החוקתי של פיג'י ב-1977, המפלגה שזכתה בבחירות לא הצליחה להרכיב קואליציה, והמושל הכללי של פיג'י מינה את ראש מפלגת האופוזיציה לראש ממשלה.
בשנת 1997 ניסה ראש ממשלת פקיסטן נוואז שריף להעביר מספר חוקים שלא הייתה להם הסכמה רחבה, בהם חוק המיועד למנוע הדחה של ראש ממשלה מכהן.
נשיא בית המשפט העליון, סג'ד עלי שאה, פסק שהחוקים מנוגדים לחוקה, ובתגובה הורה שריף לנשיא המדינה פארוק לע'ארי להדיח את עלי שאה.
זמן קצר לאחר מכן התפטר גם עלי שאה ובכך הפך שריף לשליט החזק במדינה.
בשנת 1973 האשים בית המשפט העליון של צ'ילה את הנשיא הנבחר, סלבדור איינדה, בהפרת החוקה, וחברי בית הנבחרים קראו לצבא להדיחו.
הוא הודח בהפיכה הצבאית בצ'ילה (1973) והחונטה בראשותו של אוגוסטו פינושה תפסה את השלטון וביטלה את חוקת המדינה.
החונטה ייסדה דיקטטורה צבאית רצחנית שזכתה לתמיכת ה-CIA וסוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני, ושלטה בצ'ילה עד שנת 1990.
המשבר החוקתי ברוסיה בשנת 1993 נבע ממחלוקת בין נשיא רוסיה בוריס ילצין לבין הפרלמנט הרוסי בראשות רוסלאן חסבולטוב.
בין השניים התגלעו חילוקי הדעות בנוגע לתיחום הסמכות הפוליטית של הפרלמנט.
הם הסכימו לערוך משאל עם בנושא זה באפריל 1993, אך חסבולטוב חזר בו ואילץ את ילצין להוציא צו שמרחיב את סמכויות הנשיא.
ב-21 בספטמבר 1993 פיזר ילצין את הפרלמנט וקרא לבחירות חדשות.
בית המשפט העליון של רוסיה קבע מיד כי הצו אינו חוקתי, ועקב כך פרצה מלחמת אזרחים בין קבוצות שתמכו בעמדת הפרלמנט לקבוצות הנאמנות לנשיא.
המשבר הסתיים לאחר מצור צבאי על בניין הפרלמנט, שבמהלכו נהרגו 187 בני אדם.
משבר זכויות ההצבעה של המיעוט הצבעוני היה משבר חוקתי באיחוד דרום אפריקה בשנות החמישים, בתקופת האפרטהייד, שנסב סביב זכות הבחירה של המיעוט הצבעוני.
הממשלה נשלטה בידי המפלגה הלאומית וניסתה להסיר מצביעים צבעוניים מרשימת הבוחרים במחוז כף התקווה הטובה, שבו היה רוב גדול של שחורים וצבעוניים ורק מיעוט לבן.
לביצוע שינוי כזה ברשימת הבוחרים נדרש שינוי בחוקת המדינה, אותו ניסו לקדם חברי הפרלמנט של דרום אפריקה, אך מנגד טען בית המשפט העליון לערעורים ששינוי כזה אינו חוקתי ודינו להיפסל.
המשבר הסתיים בכך שהממשלה הגדילה את מספר חברי הסנאט, שינתה את שיטת הבחירות, ואז הצליחה להעביר את התיקון לחוקה.
לפני הקמת איחוד דרום אפריקה, המדינה הייתה אוסף של קולוניות של האימפריה הבריטית, ולכל קולוניה היו חוקים שונים בנוגע לזכות הבחירה:
בקולוניה בכף התקווה הטובה יכלו להשתתף בבחירות רק גברים בעלי רכוש ובעלי כישורי אוריינות.
בקולוניה בנטאל יכלו להשתתף בבחירות רק גברים לבנים, אך זכות זו לא עוגנה בחוק.
בקולוניית אורנג' וקולוניית טרנסוואל נחקקו חוקים המקנים זכות בחירה רק לגברים לבנים.
עם הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1909 אוחדו ארבע הקולוניות למדינה אחת, ונכתבה למדינה חוקה, אך בחוקה לא הוגדר שינוי כלשהו בשיטות הבחירה בכל מחוז.
יתרה מזו, החוקה אסרה לשנות את חוקי הבחירה על בסיס גזע, אלא אם כן שינוי כזה יבוצע במושב משותף של שני בתי הפרלמנט ויזכה לרוב מיוחס של שני שלישים מהקולות.
בשנת 1931 נחקק חוק וסטמינסטר, המבטל את הזיקה בין מושבות האימפריה הבריטית לשעבר לבין ממשלת בריטניה, ומעניק לפרלמנט של כל מדינה את הסמכות לבטל או לתקן את החוקים הבריטיים שהיו עדיין בתוקף.
בשנת 1936 העביר הפרלמנט הדרום-אפריקאי את "חוק ייצוג הילידים", מתוקף חוק וסטמינסטר.
חוק זה מונע מהתושבים השחורים את הזכות לבחור או להיבחר לפרלמנט, וכמעין "פיצוי" מאפשר להם להשתתף בבחירות נפרדות, בהן הם רשאים לבחור לסנאט ארבעה נציגים לבנים.
חוק זה נחקק בהתאם לכללי החוקה, במושב משותף של שני בתי הפרלמנט וברוב מיוחס של שני שלישים מהקולות.
אחד התושבים השחורים שנפגע מהחוק ערער לבית המשפט העליון לערעורים וביקש ממנו לפסול את החוק בנימוקים טכניים, אך הערעור נדחה בנימוק לפיו בית המשפט העליון לערעורים רשאי לפסול רק חוקים הנוגדים את החוקה באופן מהותי, ולא בגלל פגם בפרוצדורה.
חוק ייצוג הילידים לא חל על מחוז כף התקווה הטובה, שם עדיין יכלו להצביע גברים צבעוניים בעלי רכוש ובעלי כישורי אוריינות.
בשנת 1948 זכתה בבחירות המפלגה הלאומית, שקידמה את רעיון האפרטהייד.
זמן קצר לאחר מכן נאם בפרלמנט ראש הממשלה, דניאל פרנסואה מאלאן, והתייחס לזכות הבחירה של הצבעוניים.
בנאום אמר שהמצביעים הצבעוניים הם מושחתים ובלתי מפותחים, ומהווים איום על שליטת הלבנים בדרום אפריקה.
ב-1951 הגישה הממשלה את הצעת "חוק הייצוג הנפרד", המרחיבה את חוק ייצוג הילידים מ-1936. על פי הצעת החוק, המצביעים הצבעוניים יוסרו מרשימת הבוחרים במחוז כף התקווה הטובה.
בנוסף לאמונתם באידאולוגיית העליונות הלבנה, קיוו חברי המפלגה הלאומית גם להקטין את מספר המצביעים למפלגת האופוזיציה, המפלגה המאוחדת.
הצעת החוק נתקלה בהתנגדות רבה, הן בפרלמנט והן מחוצה לו.
מנהיג המפלגה המאוחדת, שהייתה מפלגת האופוזיציה העיקרית, תמך בהפרדה גזעית, אך התנגד לחוק בנימוק שהוא יגרום לברית פוליטית בין הצבעוניים והשחורים שתצליח לפגוע בשליטת הלבנים בדרום אפריקה.
שורה של שביתות והפגנות אורגנו על ידי קבוצות של פעילים צבעוניים, וכן על ידי ארגוני חברה אזרחית שהתנגדו לאפליה גזעית, בהם "מועצת הפעולה למען זכות הבחירה" ותנועת הנוער "קומנדו הלפידים".
גם מפלגת הלייבור בבריטניה גינתה הצעה זו.
למפלגה הלאומית לא היו די מושבים בבתי הפרלמנט על מנת להעביר את הצעת החוק ברוב מיוחס של שני שלישים, שנדרש על פי החוקה.
אי לכך החליטה ממשלתו של מאלאן לשנות את החוקה, כך שלשינוי מסוג זה יידרש רוב רגיל.
ב-15 ביוני 1951 אישר המושל הכללי של דרום אפריקה את השינוי בחוקה, והוא נכנס לתוקף ב-18 ביוני 1951.
ארבעה אזרחים צבעוניים שנפגעו מהצעת החוק הגישו ערעור לבית המשפט העליון לערעורים, במקרה שנודע בשם "האריס נגד דונגס".
תאופילוס אבנהעזר דונגס, אחד ממנהיגי האפרטהייד, היה באותה תקופה שר הפנים.
בתחילה נדחה הערעור על ידי בית המשפט המחוזי של כף התקווה הטובה, בהסתמכו על תקדים "חוק ייצוג הילידים", שגם בעניינו נדחה הערעור.
הדיון הועבר, עקב כך, לבית המשפט העליון לערעורים.
בדיון בבית המשפט העליון לערעורים טענה הממשלה שהצעת החוק איננה פוסלת בוחרים על בסיס גזע, מכיוון שהם עדיין רשאים להצביע, אם כי בבחירות נפרדות.
בית המשפט דחה את הטענה הזאת כבלתי סבירה.
לאחר מכן טענה הממשלה כי בית המשפט העליון לערעורים אינו רשאי לפסול חוקים שנחקקו על ידי הפרלמנט.
על מנת לנמק עמדה זו השתמשה הממשלה במספר טיעונים שהיוו פרשנות צרה של החוקה, ובית המשפט דחה את כל טיעוניה.
בסופו של דבר החליט בית המשפט העליון לערעורים פה אחד לפסול את הצעת "חוק הייצוג הנפרד", והכריז עליו כי הוא "פסול, בטל ומבוטל וללא כל תוקף חוקי." פסק הדין פורסם על ידי נשיא בית המשפט העליון ב-20 במרץ 1952.
הניסיון להקים "בית משפט חלופי"
ראש הממשלה מאלאן סירב לקבל את פסיקת בית המשפט העליון לערעורים, והכריז שהממשלה לא תציית לה, ושינקוט צעדים כדי לבטל אותה.
בנאומו בפתיחת הקונגרס של המפלגה הלאומית אמר כי "המאבק החוקתי בין הסמכות המחוקקת והסמכות השיפוטית יסתיים בניצחון הממשלה, על כל התוצאות הכרוכות בכך.
אסור לנו להפסיד!" היא הוסיף כי אם יוסרו ההבדלים בין הגזע הצבעוני והגזע הלבן בדרום אפריקה היא תחדל להתקיים כ"ארצו של האדם הלבן."
באפריל 1952 הועלתה הצעת חוק, ביוזמת דונגס, בשם "חוק בית המשפט העליון של הפרלמנט", המגדיר ערכאה משפטית חלופית בשם "בית המשפט העליון של הפרלמנט" המורכבת מחברי פרלמנט, ובסמכותה לבדוק ולבטל כל פסק דין של בית המשפט העליון לערעורים הפוסל חוק של הפרלמנט.
המוסד שהוגדר בחוק תואר כ"בית משפט" עם "ועדת שופטים" בת עשרה חברים אשר יוכלו להמליץ ולהחליט ברוב קולות.
דונגס טען כי מטרת החוק היא "לחזק את הרצון הריבוני של הבוחרים" כדי לקבוע אילו חוקים יהיו תקפים, וימנע טענות של הטיה פוליטית בבית המשפט העליון לערעורים.
מנהיגי האופוזיציה גינו את הצעת החוק ואמרו שזהו "בית משפט פוליטי ...
בית משפט מזויף שמטרתו להביע את רצון הקואליציה של המפלגה הלאומית." בעיתונות של דרום אפריקה כונתה ההצעה "עלבון לאינטליגנציה של הרשות השופטת," והיו גם כמה מחברי המפלגה הלאומית שהתנגדו לו.
למרות ההתנגדויות, החוק עבר בפרלמנט במאי 1952 ואושר על ידי המושל הכללי של דרום אפריקה, והוקם "בית משפט חלופי".
לתפקיד יושב ראש בית המשפט מונה שר המשפטים, צ'ארלס רוברטס סווארט, ומונו עשרה חברי ועדת שופטים, בהם שישה חברי קואליציה וארבעה חברי אופוזיציה.
חברי האופוזיציה התפטרו מיד לאחר המינוי.
חברי ועדת השופטים היחידים שנותרו היו חברי הקואליציה.
הוועדה התכנסה ביולי 1952 ולאחר שלושה ימים של דיונים המליצה, כצפוי, לבטל את פסק הדין של בית המשפט העליון לערעורים ולאשר את הצעת "חוק הייצוג הנפרד".
בינתיים, ארבעת האזרחים הצבעוניים שנפגעו מהצעת החוק הראשונה עתרו שוב, בבית המשפט המחוזי של כף התקווה הטובה, הפעם נגד "חוק בית המשפט העליון של הפרלמנט".
ב-29 באוגוסט 1952 החליט בית המשפט שהחוק אינו חוקתי ודינו להיפסל, בגלל שהוא לא עבר ברוב מיוחס של שני שלישים במושב משותף, כנדרש בחוקה.
הממשלה ערערה לבית המשפט העליון לערעורים, וזה אישר פה אחד את הפסיקה של המחוזי.
בפסק הדין הוסבר כי "בית המשפט העליון של הפרלמנט" מורכב מחברי פרלמנט ולכן הוא לא גוף משפטי אלא עוד זרוע של הרשות המחוקקת, וככזה הוא כפוף לחוקת המדינה ואין בסמכותו לשנות את כללי החוקה ללא רוב מיוחס של שני שלישים במושב משותף.
זה היה שיאו של המשבר החוקתי.
בשנת 1953 היו צפויות להיערך בחירות לפרלמנט, והממשלה נדרשה להחליט האם הן ייערכו על בסיס ייצוג נפרד או לא, תחת חשש שבמקרה כזה בית המשפט יוציא צו מניעה למערכת הבחירות כולה.
לאחר מספר התלבטויות הכריזה הממשלה כי אינה מסכימה עם פסיקת בית המשפט אבל בכל זאת תכבד אותה.
הבחירות נערכו ב-15 באפריל 1953 כאשר במחוז כף התקווה הטובה הצביעו מצביעים צבעוניים לצד מצביעים לבנים.
למרות זאת, המפלגה הלאומית הגדילה את כוחה וזכתה בבחירות ברוב גדול של 94 מושבים מתוך 156. ראש הממשלה החדש, יוהאנס סטריידום, הרחיב באופן נמרץ את תוכנית האפרטהייד להפרדה גזעית שיזם דניאל מאלאן.
במהלך 1953 ו-1954 ניסתה המפלגה הלאומית להעביר מחדש את "חוק הייצוג הנפרד" על ידי ניסיונות שכנוע של חברי אופוזיציה שיתמכו בו כדי להגיע לרוב של שני שלישים, אך מאמצים אלה לא נשאו פרי.
ב-1955 הגה סטריידום רעיון חדש: הרחבת הסנאט, הוא בית הפרלמנט העליון של דרום אפריקה.
על פי תוכניתו, הסנאט יורחב ויתווספו אליו חברי המפלגה הלאומית באופן שיבטיח לממשלה רוב של שני שלישים במושב משותף.
באותה עת היו בסנאט 26 סנאטורים שתמכו בממשלה, 21 סנאטורים שתמכו באופוזיציה, ומושב אחד פנוי.
חלק מהסנאטורים נבחר כנציגי מחוזות, חלקם מונה על ידי הממשלה וחלקם נבחר בשיטות אחרות.
"חוק הסנאט" של סטריידום הרחיב את הסנאט ל-89 סנאטורים, ושינה במקצת את שיטת הבחירה לסנאט.
לאחר שהחוק עבר היו בסנאט 77 סנאטורים שתמכו במדיניות הממשלה.
ב-1 במרץ 1956 נערך מושב משותף של הסנאט החדש עם הפרלמנט, שבו היה רוב מיוחס של שני שלישים לעמדת הממשלה.
מצב זה אפשר להעביר את חוק התיקון לחוקת דרום אפריקה, שבו נכנס "חוק הייצוג הנפרד" לתוקף, והחיל אותו על מחוז כף התקווה הטובה.
באותו יום נשללה למעשה זכות הבחירה מהצבעוניים בכל רחבי דרום אפריקה.
מתנגדי הממשלה שבו ועתרו לבית המשפט העליון לערעורים, בתקווה כי "חוק הסנאט" יוכרז גם הוא כבלתי חוקתי, בנימוק שהחוק מיועד לעקוף את מגבלות החוקה.
אך הפעם דחה בית המשפט את הערעור, וב-9 בנובמבר קבע כי לפרלמנט יש סמכות לשנות את הרכב הסנאט, סמכות שהוגדרה במפורש בחוקת המדינה.
כמו כן קבע שהמניעים לשינוי הרכב הסנאט אינם רלוונטיים.
הממשלה ניצלה את הרוב המיוחס לשינוי נוסף: הרחבת הרכב השופטים בבית המשפט העליון לערעורים.
לבית המשפט מונו שישה שופטים חדשים שנטו לתמוך בעמדות המפלגה הלאומית.
בשנת 1956 "חוק הייצוג הנפרד" נכנס לתוקף, והחל ממערכת הבחירות של 1958 הצבעוניים הצביעו בנפרד למועצת הצבעוניים, גוף נפרד בעל סמכויות חקיקה מועטות בלבד.
רק בשנת 1983 בוטלה מועצת הצבעוניים.
באותה שנה הוקם בדרום אפריקה פרלמנט רב-גזעי, שבו היה ייצוג גם לקבוצות של צבעוניים ושל הודים דרום אפריקאים.
הסנאט, שהורחב ל-89 סנאטורים בשנת 1955, צומצם בחזרה לגודלו המקורי בשנת 1960.
בשנת 1994, עם תום תקופת האפרטהייד, נחקקה חוקת דרום אפריקה מעודכנת, המבטיחה זכות בחירה לכלל אזרחי המדינה.
בחוקה מעוגנות זכויות רבות נוספות, בהן שוויון, כבוד האדם, ביטול העבדות, חופש דת ואמונה, חופש הביטוי, זכויות פוליטיות ועוד.
במקום בית המשפט העליון לערעורים הוגדר בחוקה בית משפט לחוקה, שהוא בעל סמכות מפורשת לפסול חוקים של הפרלמנט שאינם חוקתיים.
משבר החשמל ברצועת עזה הוא משבר חשמל מתמשך, שאיתו מתמודדים קרוב ל-2 מיליון אזרחי רצועת עזה ובמסגרתו אספקת החשמל ניתנת למספר שעות ביום בלבד.
בעקבות המשבר חלק מהעזתים משתמשים בגנרטורים חשמליים פרטיים או מתקינים בביתם פאנלים סולאריים כדי לייצר חשמל עצמי ומוערך כי כ-25% מייצור החשמל בעזה מגיע ממקורות אלו.
המשבר נובע בחלקו מהמתיחות בין ארגון חמאס, ששולט בעזה מאז עימות חמאס-פת"ח, לבין הפת"ח, ששולטת בגדה המערבית ואחראית על הכנסות ממיסים ומימון תשתיות ברצועה וכדומה.
לפני יוני 2013 הוברחו כמויות רבות של דלק מתחנות הכוח ממצרים לשטח הרצועה, שם דלק באותה עת היה נחשב יקר מאוד.
בעקבות צעדים שנקטה ממשלת מצרים כנגד מנהרות הברחת רצועת עזה הופסקו ההברחות ותחנת הכוח היחידה ברצועה (תחנת הכוח עזה) החלה לפעול רק באופן חלקי וזאת רק בעזרת דלק המסופק על ידי ישראל, שגובה מחיר גבוה לייבוא הדלק.
אף על פי שחמאס שולט ברצועה, תושבי הרצועה עדיין תלויים ברשות הפלסטינית ופת"ח שתספק את החשמל.
ארגון זכויות האדם הישראלי בצלם תיעד את האופן שבו תושבים בעזה מתמודדים עם אספקת חשמל מעטה של כמה שעות ביום, פעילי הארגון טוענים כי על ישראל לקחת אחריות על המשבר ואומר כי החמאס צריך להקצות כספים לחשמל ולא לרווח אישי ולהוצאות צבאיות על ציוד ומנהרות לחימה.
מאפריל 2017, אספקת החשמל שבאה ממצרים אינה מדווחת.
לפי העיתון המצרי א-שרק אל-אווסט הציעה ממשלת מצרים ביוני 2017 אספקת חשמל לרצועה בתמורה להסגרתם של כ-17 מחבלים ועוד מספר דרישות ביטחוניות נוספות.
ביוני 2018 פורסמו ידיעות כי מצרים וחמאס הגיעו להבנות לאחר משא ומתן ארוך בו נקבע כי מצרים תעביר לרצועה כ-30 מיליון ליטר סולר, עם זאת אספקה זו לא תעמוד בשיעורי המכס הישראליים (שמועברים לרשות הפלסטינית) כפי שנקבע בפרוטוקול פריז, וייתכן שיציבו את עזה כגוף כלכלי נפרד מישראל ומהרשות.
משבר הצוללות באוסטרליה (וידוע בשם משבר הצוללות האוסטרליות ומשבר הצוללות בין אוסטרליה וצרפת) הוא משבר דיפלומטי בין אוסטרליה לצרפת וכן במידה פחותה בין צרפת לארצות הברית, בשל ביטול מפתיע של חוזה לפיתוח צוללות תקיפה קונבנציונליות מסדרת Attack בין ממשלת אוסטרליה ל-Naval Group הצרפתית.
ההכרזה לביטול הפרויקט באה במקביל להכרזה על ברית AUKUS, ולהכרזה על תוכנית פיתוח וייצור לצוללות גרעיניות על ידי אוסטרליה בסיוע והעברת טכנולוגיה של ארצות הברית.
ההכרזה הביאה לתגובה נזעמת של ממשלת צרפת על המהלך, ולהחזרת השגרירים של צרפת באוסטרליה ובארצות הברית.
בשנת 2016 נחתם חוזה בין ממשלת אוסטרליה ו-Naval Group (DCNS) הצרפתית בנפח של 34.4 מיליארד יורו (מאוחר יותר הוערך ב-56 מיליארד יורו), לפיתוח ויצור של 12 צוללות שהן גרסה בעלת הנעה קונבצניונלית של צוללת התקיפה הגרעיניות מסדרת ברקודה שהייתה אז בפיתוח ב-Naval Group.
הצוללות מסדרה זאת שכונתה Attack היו אמורות להחליף את ששת הצוללות מסדרת קולינס המזדקנות.
החוזה כלל ייצור של הצוללות במספנות באוסטרליה, וכן פיתוח מערכת בקרת ירי על ידי חברת לוקהיד מרטין.
לשם כך הוקצו משאבים רבים לשדרוג המספנות והכשרה של כוח אדם באוסטרליה על ידי מומחים מצרפת וארצות הברית.
עם העלייה במחיר התוכנית, והתעכבות בתכנון הצוללות על ידי Naval Group נוצר פער ניכר ביכולות של הצי המלכותי האוסטרלי שתכנן להוציא את הצוללות מסדרת קולינס משירות החל משנת 2025.
ב-16 בספטמבר 2021 ממשלת אוסטרליה הכריזה שהיא משנה את סדר העדיפויות שלה ומפנה אותן לפיתוח צוללות גרעיניות בעזרת ארצות הברית כחלק מברית AUKUS, ולכן היא מבטלת את החוזה עם Naval Group לפיתוח סדרת Attack.
משבר הפליטים האוקראיני (2022) הוא תנועה גדולה של פליטים שנמלטים מאוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מאות אלפים נמלטו בימים הראשונים לאחר הפלישה.
רבים מהפליטים חיפשו מקלט בבתיהם של קרובי משפחה המתגוררים בחו"ל.
נתונים על אנשים הבורחים מאוקראינה יכולים להשתנות במהירות ולעיתים קרובות הם רק הערכות.
נסיעות ממדינה למדינה אינן בהכרח רשומות באופן רשמי.
אוקראינים יכולים לנסוע למדינות מסוימות באירופה ללא ויזה.
ייתכן שהם יורשו לשהות בארץ לתקופה ממושכת, כגון 90 יום, ללא אישור מיוחד.
במקום אחר, עליהם להגיש בקשה למקלט.
יתרה מכך, חציית הגבול למדינה אינה אומרת שאנשים יישארו באותה מדינה (לצמיתות).
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים העריך ב-27 בפברואר שיהיו באוקראינה 7.5 מיליון פליטי פנים בעוד חודשיים.
18 מיליון אנשים מושפעים מהסכסוך ו-12 מיליון אנשים יזדקקו לעזרה בריאותית.