tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת עבודתו הוא נפגש עם רופאים ואנשי מקצוע, הוא חושף בפניהם תרופות חדשות ומעניק להם ידע מקיף עליהן.
תפקיד התועמלן להעלות את המודעות לתרופה ולחזק את מעמדה בקרב הרופאים הרושמים אותה, באמצעים הסברתיים כמו מאמרים רפואיים, כנסים מקצועיים ובעיקר דרך קשרים בין התועמלן הרפואי לרופא שנועדו להוות תמיכה בידע המקצועי של הרופא.
נכון לשנת 2019 בהוראת משרד הבריאות אסורה פגישה בין תועמלנים רפואיים לרופאים בארבע עיניים, ולכן עליהם ליצור מפגשים מול הרופאים בדרכים אחרות, למשל, בכנסים מקצועיים.
התועמלנים בתחום זה לומדים את יסודות הפרמקולוגיה בשילוב עם טכנולוגיה עתידנית, דרכי פרסום תרופה וקדמה בשוק.
על התועמלן הרפואי סדרי עבודה צפופים, והוא משלב את יומו בסדר יומם של הרופאים.
תועמלן רפואי לומד את מקצוע הביולוגיה מהבסיס עד למקצוע הפרמקולוגיה, ואחר כך את תחום השיווק.
על מנת להיות תועמלן רפואי נדרשים להיות בוגרי תואר ראשון בפרא רפואי.
התועמלנים, הרופאים, וחברות התרופות השוכרות את התועמלנים - מחויבים כולם בכללי אתיקה, הקובעים למשל על איסור במתן טובות הנאה לרופאים בתמורה בהעדפת תרופה מסוימת.
תחקיר שפורסם בתוכנית המקור בערוץ 10 בשנת 2018 המחיש סיטואציות בהן לכאורה נמתחו ואף הופרו כללי אתיקה אלו.
תופין טכנולוגיות תוכנה היא חברת תוכנה ישראלית, המפתחת פתרונות לניהול מדיניות אבטחת מידע, ומתמחה באוטומציה של שינויי מדיניות אבטחה בפלטפורמות היברידיות תוך שיפור האבטחה והתאימות.
המוצר שפיתחה החברה מפשט את ניהול הרשתות הגדולות, המורכבות מרשתות ותשתיות ענן היברידיות מתפתחות ונועד להגביר את הגמישות מול דרישות עסקיות משתנות, תוך שמירה על אבטחת מידע.
הוא מאפשר יישום שינויים מיידי תוך שיפור של רמת אבטחת המידע והגמישות העסקית.
לאחר כעשור בו ישבה החברה במתחם הבורסה ברמת גן, העבירה החברה את המטה העולמי שלה לתל אביב.
המטה האמריקאי הוא בבוסטון, מסצ'וסטס ומשרדי מכירות ותמיכה ממוקמים בצפון אמריקה, אירופה ואסיה–פסיפיק.
החברה מונה למעלה מ־500 עובדים.
במטה הראשי בתל אביב מנוהלות רוב הפעילויות של מחלקות הפיתוח, הכספים ומשאבי אנוש של החברה.
כמחצית מעובדי החברה מועסקים בישראל.
תופין הוקמה בשנת 2005 על ידי רובי כיטוב וראובן הריסון, יוצאי חברת צ'ק פוינט.
רובי כיטוב היה מנכ"ל החברה.
המוצר הראשון שפיתחה היה פתרון לניהול חומות אש (פיירוול) בארגונים.
בשנת 2007 השקיעה בחברה קרן הון הסיכון קטליסט כ־3 מיליון דולר.
החברה הצליחה תוך שנים ספורות לתפוס את נתח השוק הגדול ביותר בתחום פתרונות ניהול הפיירוולים העולמי.
בהמשך הרחיבה את הפתרון שפיחתה כך שימש כמערכת לניהול, בקרה וניטור של כל שינויי תצורת מדיניות אבטחת המידע בארגון.
במרץ 2010 פתחה לראשונה משרד מכירות באזור אסיה–פסיפיק.
בספטמבר 2011 דורגה תופין במקום הראשון ברשימת חברות הטכנולוגיה הצומחות ביותר בישראל שערכה חברת ראיית החשבון "דלויט".
בחודש יוני 2017 נפתח המטה האמריקאי בבוסטון, מסצ'וסטס
באפריל 2019 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור, ב, גייסה 108 מיליון דולר לפי שווי שוק של 450 מיליון דולר והפכה לחברה ציבורית.
בפברואר 2021 החברה הכריזה על מעבר תלת־שנתי למודל רישוי מינויים (Subscription).
במהלך 2021 הקרנות מרקר (Marker) וקטליסט (Catalyst) חילקו מניות תופין שהיו בידיהן למשקיעים המוסדיים בקרנות האלה, ברווח ניכר.
באפריל 2022 נרכשה החברה על ידי קרן Turn/River האמריקאית, תמורת 570 מיליון דולר, והפכה לחברה פרטית.
בינואר 2023 מונה ריימונד ברנקאטו למנכ"ל החברה במקומו של רובי כיטוב.
ביולי 2023 הודיעה על פיטורי 10% מעובדיה.
בפברואר 2025 רכשה "תופין" את נכסיה של חברת אבטחת המידע הישראלית "סקייבוקס סקיוריטי" (Skybox Security) שנסגרה.
חברה שהוקמה בשנת 2002 על ידי גידי כהן, משה מייזלס וערן רשף ועסקה בפיתוח פתרונות לניהול חולשות ומדיניות אבטחת מידע בארגונים.
ב־2016 קרן ההשקעות הפרטיות האמריקאית "פרובידנס אקוויטי" רכשה 75% מניותיה לפי שווי של 120 מיליון דולר.
חברת תופין מספקת כלים לניהול מאובטח של רשתות תקשורת ארגוניות.
רשת תקשורת מורכבת ממספר רכיבים רב כגון Hub, Routers, Switches and Firewalls, אשר יוצרים את הבסיס לרשת תקשורת הנתונים.
הכלים של חברת תופין מאפשרים ניהול רכיבי אבטחת מידע מיצרנים שונים ברשתות גדולות.
Tufin Orchestration Suite היא פלטפורמה של כלים לבעלי תפקידים שונים בארגון (אנשי אבטחת מידע, צוות התקשורת ורשתות, וצוות התפעול של מערכות ה־IT) על מנת לנהל את הרכיבים האחראיים לאבטחת הרשת, לטפל בבקשות לשינויים תוך ניתוח הסיכונים העלולים לנבוע, בניית תוכנית לביצוע השינויים ואף ביצוע השינויים בצורה אוטומטית.
השימוש בטכנולוגיה של תופין מאפשר קיצור זמן השינויים ברשת.
בנוסף המוצר מאפשר לשמור על כללי תקינה (compliance) שהארגון נדרש להם.
הכלים שמציעה Tufin לומדים למעשה את המערכות הקיימות, סורקים אותן ובהתאם מציעים פתרונות.
הכלים המתקדמים יכולים להציע לארגון גם מעבר מתהליכים ידניים לתהליכים אוטומטיים.
תופין מפתחת ומשווקת את פלטפורמת Tufin Orchestration Suite הכוללת:
מוצרי תופין כוללים מספר טכנולוגיות כמו מחולל המדיניות האוטומטית, אשר משנה את כללי האבטחה על בסיס תעבורת הרשת, שיטות לאוטומציה של מדיניות מדיניות האבטחה ואת הקונספט של ניהול מדיניות אבטחת הרשת מתוך טווח יישומים.
טכנולוגיית הליבה של תופין מוגנת על ידי מספר פטנטים בארצות הברית.
החברה עובדת עם למעלה מ־400 שותפים ברחבי העולם ומשרתת יותר מ-2,000 לקוחות בכל ענף, כולל בתחום הפיננסים, טלקום, אנרגיה ושירותים, בריאות, קמעונאות, חינוך, ממשלה, ייצור, ותחבורה.
ספקי אבטחת רשת אחרים מספקים ניהול תפעול, ביקורת ואוטומציה של שינוי למוצרי תופין.
לתופין שותפים טכנולוגיים רבים וביניהם: צ'ק פוינט, סיסקו, Fortinet, Juniper Networks, McAfee, פאלו אלטו נטוורקס, Stonesoft, F5 Networks, VMware, OpenStack, שירותי אינטרנט של אמזון (AWS), Azure של מיקרוסופט, BMC Software, ServiceNow, בובות Labs ועוד.
תועלות לא ספציפיות של חיסונים - חיסונים חושפים את הגוף למחלות ספציפיות בצורה מבוקרת וכך מכינים אותו להתמודדות עתידית מוצלחת עמן.
ברם, מחקר החיסונים העלה ממצאים לפיהם לחיסונים תועלת נוספת, מעבר להתמודדות עם המחלה הספציפית שהוכנו כנגדה.
נמצאו ראיות שלפחות לחיסונים מסוימים יש תועלת כזו.
בין חיסונים אלו יש למנות את חיסון BCG, חיסון MMRV, החיסון העונתי לשפעת, החיסון לכלבת והחיסון נגד אבעבועות שחורות.
בין התועלות שנמצאו: ירידה בת 30% בסיכוי ללקות באלצהיימר אצל מי שהתחסן בקביעות לשפעת, ירידה בתמותה מכל הסיבות אצל ילדים שהתחסנו וירידה באשפוזים עקב זיהומים.
חיסון BCG נועד לשמש נגד שחפת וניתן לילודים בעולם המתפתח.
מתן החיסון בשלב מוקדם מקושר לירידה משמעותית בתמותת תינוקות ולהגנה מפני זיהום בדרכי הנשימה, אפילו עד כדי הורדת הסיכוי לתמותה במחצית ויותר.
לאחר התפרצות מגפת הקורונה, הועלתה האפשרות שיש קשר בין חיסון BCG להגנה מפני מחלת קורונה קשה, ושהבדלי תמותה בין מדינות יכולים להיות מיוחסים לשימוש בחיסון.
עם זאת, מחקרים מבוקרים שבחנו את יעילות חיסון BCG נגד קורונה לא הניבו תוצאות החלטיות.
ההסבר התאורטי לתועלת המשנית של החיסון יכול להיות נעוץ בקיומה של מערכת חיסון מולדת אשר מומרצת בידי החיסון.
הניו סיינטיסט תיאר זאת כך:
תופסות קצב הוא סרט מחול קומדיה-דרמה אמריקאי משנת 2020 בבימויה של אליסה דאון, שנכתב על ידי מייקל ארמברוסטר ושון קו בכיכובם של סופיה קרסון, אנריקו קולנטוני ווולפגנג נובוגרץ.
לאחר שנכשלה באודישן גדול לברודוויי בכך שפגעה במפיקת התוכנית, רות זימר, הרקדנית אפריל דיברינה חוזרת לעיר הולדתה בוויסקונסין.
היא נתקלת בבן זוגה לשעבר ניק, שאותו עזבה כדי להתמקד בקריירה בניו יורק, ובמורת הריקוד הוותיקה שלה, בארב.
בארב מציעה לה את האפשרות לאמן את קבוצת הריקוד של העיירה, ניו הופ, לתחרות, אך בגלל הניסיון שלה בניו יורק, אפריל מסרבת.
כשהיא מגלה שהתחרות עשויה להציע לה הזדמנות להופיע מול מפיק ברודוויי עשיר שיכול להציל את הקריירה שלה, אפריל מקבל באי רצון את הצעתה של בארב, ומתחילה במשטר אימונים קשה שמנכר את הרקדניות הצעירות בכיתתה של בארב.
צוות הרדניות של ניו הופ עובר כמה שלבים בתחרויות, כשהריקוד שלהן משתפר ככל שאפריל מתחברת אל הבנות והופכת למורה טובה יותר, כולל לימוד שפת סימנים לתלמידה שהיא חירשת.
לאחר שהתקרה של אולפן הריקודים קורסת, הקבוצה מתחילה להתאמן במגרש הכדורגל לפני שבסופו של דבר עוברת לאסם של אביה של אפריל, שניק עזר לה לתקן.
אפריל וניק מתחילים לחדש את היחסים ביניהם כשצוות הריקודים מתקדם לתחרות הארצית, שם רקדניות אחרות מתגרות באפריל על כישלונה בניו יורק, ומזכירות לה שהיא בסופו של דבר משתמשת ברקדניות ניו הופ כדי להחיות את הקריירה שלה.
לאחר שעברו לשלב הבא בגמר הארצי, ניו הופ מתחילות לתרגל את הרוטינה החדשה שלהם באסם, ואפריל קוראת לחברה דקו לעזור בעיצוב התלבושות.
משפחות הרקדניות מצליחות לגייס מספיק כסף כדי לשלוח את הקבוצה לאטלנטיק סיטי, שם יתקיים השלב האחרון.
אפריל מצליחה סוף סוף להתחבר עם אחותו הצעירה של ניק, שרה, שחשה נטושה כשאמה נפטרה ואפריל עברה לניו יורק.
באטלנטיק סיטי, הנבחרת מתכוננת להופעת הסיום שלהם.
לאחר ההופעה, וולי וונג כל כך מתרשם מאפריל שהוא מציע לה תפקיד במופע החדש שלו.
אפריל ווולי וונג עוזבים את התחרות מייד לחזרות בניו יורק, מה שפוגע מאוד בילדות.
עם זאת, ברגע שהיא שם היא מבינה את הטעות שלה ועוזבת את החזרה כדי לעודד את הקבוצה שלה בתחרות.
לאחר התפייסות עם הרקדניות, אפריל וניק מתנשקים, וולי וונג מאפשר לה לשמור על תפקידה למרות שעזבה חזרה.
לאחר מכן אפריל מופיעה במופע של וולי וונג בניו יורק, וממשיכה ללמד את שיעורי הריקודים בוויסקונסין באמצעות וידאו צ'אט.
הצוות מתאחד מחדש למסיבת ריקודים בניו יורק לאחר ערב הפתיחה של התוכנית.
סופיה קרסון בתפקיד אפריל דיברינה
דונה לין שמפלין בתפקיד ברב
אנריקו קולנטוני בתפקיד פרנק דיברינה
רקס לי בתפקיד וולינגטון 'וולי' וונג
ברנדון קייל גודמן בתפקיד דקו
מריסה ג'ארט וינוקור בתפקיד עצמה
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג חיובי של 50% על סמך 8 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.33/10.
תוֹף מְדָּבֶּר הוא תוף המשמש במוזיקה של מערב אפריקה.
אחד מכלי הנגינה של הגריוט.
התוף, בתבנית של שעון חול, מורכב משני תופים המחוברים ביניהם ברצועות עור הניתנות למתיחה על מנת לשנות את גובה הצליל המופק.
ייחודו של התוף הוא ביכלתו להפיק צלילים המזכירים דיבור אנושי בטון ובפרוזודיה (מאפיינים אקוסטיים של הדיבור).
נגן מיומן מסוגל להפיק "משפטים" הנשמעים כשיר.
התוף נפוץ בקרב קבוצות אתניות במערב אפריקה כגון יורובה, מנדינקה, דגומבה והאוסה באזור האימפריה ההיסטורית של גאנה, דרום-מערב ניגריה ובנין.
התוף המקובל הוא באורך של כ-13 ס"מ וקוטר כל תוף 7 ס"מ, אם כי קיימים תופים במגוון גדלים.
ניתן למצוא "אשכולות" של תופים בגדלים שונים בהם ניתן לנגן יחד במגוון רחב יותר גל גבהי צליל.
כן ניתן למצוא תופים שלהם יש רק "צד אחד" של "שעון החול" (במבנה שמזכיר מעט דרבוקה).
גוף התוף יכול להיות עשוי מעץ או חרס.
התוף נתלה על הכתף עם רצועה ומוחזק בין המותן ליד החובקת אותו, כאשר הצמדת התוף למותניים מותחת את המיתרים ובתורם את עור התוף ומעלה את גובה הצליל.
הנגן אוחז בידו השנייה מוט כפוף עם גולה בקצהו, בו הוא יכול להכות באזורים שונים על גבי עור התוף.
התוף היה מסוגל להעביר הודעות מכפר לכפר, בשל היכולת לחקות באמצעות התיפוף צלילים דומים לשפה מדוברת.
העובדה ששפות מערב אפריקה הן שפות טונאליות, אפשרה העברת מסרים באמצעות שינויי טון בלבד, ללא עיצורים.
ה"שפה" בה נעשה שימוש להעברת המסרים כללה מילים פשוטות וחיוניות וסמנים שסיפקו הקשר.
כך, הודעה של מילים ספורות התארכה לשיר קצר, הכולל את מילות המסר וביניהן סמנים ווקליים שסיפקו את ההקשר.
על השיר ניתן לחזור מספר פעמים והוא נשמע במרחק של 5–6 ק"מ.
מייק פליטווד מלהקת פליטווד מק וביל קרוצמן מגרייטפול דד עשו שימוש בתוף בהופעות
בפסקול הסרט הפנתר השחור מאת לודוויג גורנסון
תועלתנות היא מסה פילוסופית של הפילוסוף האנגלי ג'ון סטיוארט מיל, בו הוא מציג את עמדת התועלתנות ומגן עליה באורח אפולוגטי.
החיבור הופיע לראשונה כסדרה של שלושה מאמרים שפורסמו ב-Fraser's Magazine ב-1861. המאמרים נאספו והודפסו מחדש כספר בשנת 1863.
מטרתו של מיל בחיבור היא להסביר מהי תועלתנות, להראות מדוע היא התיאוריה המוסרית הטובה ביותר, ולהגן עליה מפני מגוון רחב של ביקורות וגישות נוגדות.
אף שזכה לביקורות רבות, הספר הוביל לעליית הפופולריות של התועלתנות, ונחשב לאחד החיבורים הפילוסופים המשפיעים ביותר של מוסר הומניסטי וליברלי במאה ה-19.
מיל לקח מרכיבים רבים מהגרסתו לתועלתנות ממבשריה האנגלים ג'רמי בנת'ם וויליאם פיילי.
בדומה לבנת'ם, מיל האמין שאושר (שעבור בנת'ם הוא סינונימי להנאה) הוא התכלית העליונה, הדבר היחיד שבני אדם עושים וצריכים לחשוק כשלעצמו.
מכיוון שאושר הוא הטוב המהותי היחיד, ומכיוון שבתחשיב תועלות עדיף יותר אושר על פני פחות אושר, המטרה של החיים האתיים היא מקסום האושר.
זה מה שבנת'ם כינה "עקרון האושר הגדול ביותר" (the greatest-happiness principle) ובעקבותיו מיל מכנה "עקרון התועלת" (the principle of utility).
יש לציין כי תועלתנים עכשוויים לעיתים קרובות דוחים את הסברה כי אושר הוא הטוב המהותי היחיד, וטוענים שיש לקחת בחשבון מגוון ערכים והשלכות בקבלת החלטות אתית.
למרות שמיל הסכים עם בנת'ם לגבי רבים מעקרונות היסוד של האתיקה, היו לו גם כמה חילוקי דעות עיקריים.
בפרט, מיל ניסה לפתח צורה מעודנת יותר של תועלתנות שתשתלב טוב יותר עם המוסר היומיומי ותדגיש את החשיבות בחיים האתיים של הנאות אינטלקטואליות, התפתחות עצמית, אידיאלים גבוהים של אופי וכללי מוסר קונבנציונליים.
בפרק הראשון מיל מציין כי חלה התקדמות מועטה באתיקה.
כלומר, מאז תחילת הפילוסופיה נדונו אותן סוגיות שוב ושוב, והפילוסופים ממשיכים לחלוק על נקודות המוצא הבסיסיות של האתיקה.
מיל טוען שהמחלוקות הפילוסופיות הללו לא פגעו קשות במוסר העממי, בעיקר משום שהמוסר הקונבנציונלי הוא תועלתני במהותו.
הוא מסיים את הפרק בכך שהוא לא ינסה לתת "הוכחה" קפדנית לעקרון האושר הגדול ביותר.
כמו בנת'ם, מיל האמין שלא ניתן להדגים מטרות אולטימטיביות ועקרונות ראשונים, שכן הם נמצאים בבסיס כל דבר אחר שאנו מכירים ומאמינים.
אף על פי כן, "אפשר להביא נימוקים העלולים להכריע את השכל לקבל איזו דעה או שלא לקבלה, ודבר זה שוה להוכחה".
הפרק כולל ביקורת מפורסמת של מיל על עמנואל קאנט, כדוגמה לקושי להעניק תוקף לעקרונות מוסריים מתוך נוקודות מוצא מופשטות (כמו הצו הקטגורי שלו) וליישמן בחיים הקונקרטיים.
בפרק השני, מיל מנסח עיקרון אתי יחיד, "עקרון התועלת" (או "עקרון האושר הגדול ביותר"), שממנו נגזרים כל העקרונות האתיים התועלתניים.
מיל מוסיף וטוען כי עקרון האושר הולם את ההתכלית העליונה של המוסר התועלתני והיא החופש, של בני האדם ואף של כל האורגניזם בעלי החושים.
מיל מקדיש את עיקר הפרק למספר ביקורות נפוצות על תועלתנות, אותן הוא מפריך בזו אחר זו.
בין האשמות עימן מיל מתמודד:
התועלתנות מעמידה הכל רק על ההנאה ולכן היא דוקטרינה הראויה רק ל"חזירים" (האשמה בנהנתנות).
התועלתנות טועה בהתייחסותה לאושר כתכלית העליונה של האדם.
התועלתנות היא אנוכיות ולא עולה בקנה אחד עם זולתנות.
התועלתנות מציבה אמת מידה גבוהה מדי עבור האדם לדאוג לענייני החברה הכלליים (מתוך "חובה").
התועלתנות גורמת לאנשים להיות קרים ולא סימפטתיים.
התועלתנות היא מוסר חסר אלוהים ומנותק מהמסורת.
התועלתנות מתחשבת רק בצרכי השעה ובתכליות זמניות (אופורטוניזם).
התועלתנות אינה מכירה במשך הזמן הדרוש בשיפוט מוסרי לחישוב ההשלכות העתידיות ולשקלול האושר הכללי.
התועלתנות מסייעת לחפות על מעשים רעים.
בתגובה להאשמה שתועלתנות היא דוקטרינה המתאימה רק לחזירים, מיל מבחין בין אושר לבין סיפוק האושר, וכן נוטש את השקפתו הצרה של בנת'ם לפיה ההנאות נבדלות רק בכמות, לא באיכות.
הוא מציין שרוב האנשים שחוו תענוגות פיזיים ואינטלקטואליים נוטים להעדיף את האינטלקטואליים.
לטענת מיל, מעטים הם האנשים שיבחרו להחליף מקומות עם חיה, עם שוטה או עם בור עבור כל כמות של הנאה פיזית שהם עשויים לרכוש בדרך זו.
זאת מכיוון שהראיה היחידה שאפשר להפיק כדי לקבוע שמשהו רצוי, היא שאנשים באמת רוצים בו.
לראיה ניתן לראות שבחברה ההנאות האינטלקטואליות (למשל, ההנאות של ידידות, אמנות, קריאה ושיחה) נחשבות ל"גבוהות יותר" מהנאות "נמוכות" של תענוגות הגוף.
ובנוסף נטען כי שאיפה רציונלית לאושר ארוך טווח, מחייבת פיתוח של היכולות הגבוהות של האדם.
פרק 3: על האישור היסודי של עקרון התועלת
בפרק השלישי, מיל שואל אילו "סנקציות" (במשמעותן רחבה של מוטיבציות, ולא במשמעות הצרה של ענישה) עומדות בבסיס החובה לקדם את האושר הכללי.
הוא בוחן מגוון דרכים שבהן סנקציות חיצוניות (התמריצים שמספקים אחרים) וסנקציות פנימיות (תחושות של סימפתיה ומצפון) מעודדות אנשים לחשוב כיצד מעשיהם משפיעים על האושר של אחרים.
הסנקציה הסופית, טוען מיל, היא פנימית.
בני אדם הם בעלי חיים חברתיים החושקים באופן טבעי להיות באחדות עם היצורים האחרים השותפים לנו.
להעדיף מטרות אנוכיות על פני טובת הציבור מנוגד לדחף הטבעי העמוק הזה.
פרק 4: על מין ההוכחה שאפשר לתת לעקרון התועלת
בפרק הרביעי מיל מציע מעין ההוכחה לוגית לעקרון התועלת.
האושר רצוי כתכלית, והוא הדבר היחיד הרצוי כתכלית.
הראייה היחידה לכך שמשהו רצוי היא שאנשים אכן רוצים בו בפועל.
כל אדם רוצה באושרו שלו במידה שאפשר להשיגו.
מסקנה: האושר הכללי הוא הטוב ההצברי של כל האנשים.
טיעון זה זכה לביקורת רבה, אף בקרב הוגים תועלתנים.
לדוגמה, ג'פרי סקר טען שהטיעון מסתמך על הנחה מפוקפקת לגבי האופן שבו אושר אינדיבידואלי קשור לאושר הכללי.
כמו כן, עשויים להיות מקרים שבהם ניתן לקדם את האושר הכללי רק על ידי הקרבת האושר של אנשים מסוימים, וניתן לתהות האם האושר הכללי נותר "טוב" לאותם אנשים.
הנרי סידג'וויק תהה האם הגיוני לדבר על הצברים (aggregates) כבעלי רצונות.
מור תקף את ההנחה כי העובדה שמשהו רצוי מוכיחה שהוא רצוי.
פרק 5: על הקשר שבין הצדק והתועלת
הפרק החמישי והארוך מסתיים בדיון במה שמיל מחשיב כ"קושי האמיתי היחיד" של האתיקה התועלתנית והיא השאלה האם התועלתנות עשויה להעניק הצדקה למעשי עוול בוטים.
מבקרי תועלתנות טוענים לעיתים קרובות כי לשפוט פעולות אך ורק במונחים של השפעותיהן על האושר הכללי אינו עולה בקנה אחד עם כבוד לזכויות הפרט והחובה להתייחס לאנשים כפי שמגיע להם.
מיל מעריך את כוחה של התנגדות זו וטוען.
תחושות הצדק נטועות הן ברצון אנושי טבעי להשיב על פגיעות והן באינסטינקט טבעי לאהדה למי שנפגע שלא כדין;
לצדק יש בסיס תועלתני שכן עוול מבוצע רק כאשר זכויותיו של אדם נפגעו, וזכות-לכאורה צריכה להיות מוגנת על ידי החברה רק כאשר הדבר מקדם את האושר הכללי;
אנשים חולקים על דעות עמוקות בנוגע לסוגי הדברים שהם צודקים ושאינם צודקים, והתועלתנות מספקת את הבסיס הרציונלי היחיד לפתרון קונפליקטים כאלה.
חיבורו של מיל נותר כתב ההגנה המפורסם ביותר על ההשקפה התועלתנית שנכתבה אי פעם.
החיבור נחשב לטקסט קאנוני בקורסי אתיקה באוניברסיטאות ברחבי העולם.
בעיקר בזכות מיל, התועלתנות הפכה במהירות לתיאוריה האתית השלטת בפילוסופיה האנגלו-אמריקאית.
במשפט הפלילי תועבה כוללת הצגה, בתמונות, בסרטונים או במופע חי, של פעילות מינית שלא ראוי להציגה.
בחוק קבועה ענישה על הצגת תועבה, וזו מוחמרת כאשר בתועבה מעורב קטין, עקב הפגיעה העמוקה בקטינים המעורבים בתכנים אלו.
הקטינים חווים טראומות נפשיות ופיזיות חמורות, והנזק שנגרם להם ממשיך להשפיע עליהם שנים רבות.
חלק מהחוקים העוסקים בתועבה, כולל חוק העונשין הישראלי, אינם מגדירים מהי תועבה.
בפסק הדין שניתן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1964 ציין השופט פוטר סטיוארט שקשה להגדיר תועבה, אך "אני מזהה את זה כאשר אני נתקל בזה" .
בבג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים נקבע שכאשר לפרסום יש ערך אמנותי (רציני), הוא אינו נתפס כתועבה, אך "לא די שהיצירה בכללותה היא בעלת ערך אמנותי על־מנת שדין תועבה לא יחול עליה.
נדרש גם שהקטעים, אשר נטען לגביהם שהם בעלי אופי פורנוגרפי, יהוו חלק מן ההתפתחות של המעשה ושל המסר.
על־כן, כאשר גם על פני הדברים קטע ביצירה הוא קטע זר למכלול היצירה, ניתן לבחון אותו בבדידותו."
ניצול מיני: המצולמים עוברים מסכת ארוכה של פגיעות, הן בזמן הצילומים עצמם, הן בהפצת החומרים ברשת והן בעובדה שהחומרים נצפים שוב ושוב
הפצה ברשת: החומרים מופצים באינטרנט, לעיתים קרובות ברשת ומגיעים למספר גדול של אנשים, מה שמקשה על עצירת התפוצה והפגיעה בקטינים.
תעשייה בינלאומית: קיימת תעשייה בינלאומית רחבה של ייצוא חומרי תועבה.
הסחר בחומרים אלו נערך בעיקר ברשת, תוך שימוש בטכנולוגיות המאפשרות לעבריינים לחמוק מאחריות פלילית.
שידור חי: נרשם גידול בצריכת חומרי תועבה על גבי פלטפורמות שמאפשרות לייב סטרימינג.
ענישה על יצירה, הפצה והחזקה תועבה
לחוק העונשין קובע עונש מאסר שלוש שנים על יצירת, הפצת והחזקת פרסום תועבה.
העונש מוחמר כאשר פרסום התועבה עוסק בקטינים.
בפסק דין שעסק בישראלי שנאשם, לאחר שנחשף על ידי ה-FBI, בהחזקת אלפי סרטונים ותמונות שבהם תיאור מעשי תועבה מיניים בקשר עם קטינים, נידון הנאשם ל-5.5 חודשי מאסר בפועל שירוצו בעבודות שירות, 6.5 חודשי מאסר על תנאי ל-3 שנים וקנס של 5,000 ש"ח.
בפסק דין אחר הורשע אדם שנאשם בהחזקה במחשבו של 25 סרטים הכוללים תכנים פדופיליים.
קובע עונש מאסר שש עשרה שנים למי שסוחר באדם לשם הבאתו לידי השתתפות בפרסום תועבה או בהצגת תועבה.
לאכיפת החוק הרשויות פועלות נגד יצרנים ומפיצים בשיתוף פעולה בינלאומי.
מאמצים אלו כוללים חקירות מורכבות ופעולות מבצעיות לאיתור העבריינים והבאתם לדין
עבירות של מכירה והפצה של חומר תועבה, כהגדרתו בסעיף 214 לחוק העונשין נכללות בעבירות שבהן עוסק חוק איסור הלבנת הון.
המועצה לביקורת סרטים מוסמכת לפסול להקרנה סרט קולנוע או להגביל את הצפייה בו, ואחד הנימוקים לכך הוא היות הסרט פרסום תועבה.
בתחילת שנות -80 פורסם הסרט האיטלקי 'Cannibal Holocaust' (שואת הקניבלים), המספר על צוות צילום היוצא לצלם שבט אוכלי אדם באמזונאס, ונעלם.
הסרט מתעד גם פגיעה בבעלי חיים באופן נרחב, כולל אכילת בעלי חיים בעודם בחיים.
יוצר הסרט, רוגרו דאודטו, נעצר באשמת הפצת תועבה, כיוון שהיו שמועות על כך שאנשים אכן נרצחו בעת ההסרטה אך התברר שמדובר בתרגיל שיווקי בלבד וההאשמות בוטלו.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו קובע שמורשה לשידורים לא ישדר שידורים שיש בהם ומר תועבה, כמשמעותו בחוק העונשין, ובכלל זה מישדרים שעניינם אחד מאלה:
והכול כשמישדרים אלה אינם, באופן מובהק, בעלי ערך אמנותי, מדעי, חדשותי, חינוכי או הסברתי, המצדיק, בנסיבות העניין, את שידורם.
חוק התקשורת (בזק ושידורים) קובע שעל ספק גישה לאינטרנט ליידע את מנוייו בדבר אתרים פוגעניים ותכנים פוגעניים באינטרנט ואפשרויות ההגנה מפניהם.
תוכן פוגעני כולל גם הצגת חומר תועבה כמשמעותו בחוק העונשין, ובכלל זה –
(א) הצגת יחסי מין שיש בהם אלימות, התעללות, ביזוי, השפלה או ניצול;
(ב) הצגת יחסי מין עם קטין או עם אדם הנחזה לקטין;
(ג) הצגת אדם או איבר מאיבריו כחפץ זמין לשימוש מיני;
והכל כשאין בתוכן המוצג ערך אמנותי, מדעי, חדשותי, חינוכי או הסברתי המצדיק, בנסיבות העניין, את הצגתו.
באנגליה ובוויילס מוסדר נושא התועבה בחוק פרסומי תועבה משנת 1857, אך הסדרת הנושא החלה זמן רב קודם לכן באמצעות המשפט המקובל האנגלי.
הרשעתו בשנת 1727 של אדמונד קרל בעבירת הפרת השלום על פרסום הספר Venus in the Cloister, נראית כהרשעה הראשונה בתועבה בממלכה המאוחדת, והיוותה תקדים להרשעות אחרות.
גישה זו של המשפט המקובל היוותה את הבסיס של דיני תועבה במדינות אחרות של המשפט המקובל, כמו ארצות הברית.
ההגדרה הקלאסית של תועבה פלילית היא אם היא "נוטה להשחית", שנאמרה ב-1868 על ידי הלורד השופט קוקבורן , בפסק דין Regina v.
חוק פרסומי תועבה מנוסח באופן מעורפל, ומגדיר תועבה בהתייחסות לחומר שעלול להשחית ("deprave and corrupt").
החוק מ-1959 אושר במועד שבו רוב מדינות המערב עמדו להיכנס לשלב חדש של חופש מיני.
המשפט של ספרי פינגווין על פרסום "מאהבה של ליידי צ'טרלי" ב-1960 לא הוביל להרשעה, וההרשעה במשפט של מגזין "אוז" ב-1971 בוטלה בערעור.
ניסיון להעמיד לדין את אוניברסיטת מרכז אנגליה ב-1997 על עותק של ספר ספרייה מאת רוברט מייפלת'ורפ בוטל על רקע לעג מצד אנשי אקדמיה ותקשורת.
ביחס ליצירות אמנות חזותיות, חוק התועבה העיקרי באנגליה ובוויילס היה, עד שנות ה-60 של המאה ה-20, Vagrancy Act 1838 ששימש בהצלחה בתביעות נגד ד.ה.
לורנס על תערוכה של ציוריו בגלריה וורן בלונדון, ב-1929, ובשנת 1966 נגד האמן הבריטי סטס פראסקוס על תערוכת ציוריו שהתקיימה באותה שנה בעיר לידס.
חלקים מהחוק בוטלו זמן קצר לאחר משפט פראסקוס ומאז נעשה בו שימוש נדיר ביחס לאמנות חזותית.
במהלך שנות ה-60 וה-70 רוב מדינות המערב אישרו לגיטימיות של פורנוגרפיה קשה.
בשנות ה-80 בריטניה הייתה כמעט הדמוקרטיה הליברלית היחידה שבה מכירת פורנוגרפיה קשה עדיין הייתה בלתי חוקית לחלוטין, למרות שהחזקתה לא הייתה עבירה פלילית (למעט פורנוגרפיית ילדים).
קלטות וידאו ביתיות היו שוק פורח והיה פשוט יחסית לאנשים להבריח פורנוגרפיה קשה מאירופה או מארצות הברית, שם ניתן היה לרכוש זאת באופן חוקי, לשימוש אישי או להעתקה לשם הפצה.
זה הביא לשוק שחור ניכר של קלטות וידאו באיכות ירודה.
מי שניסה לקנות פורנוגרפיה באופן חוקי קיבל לעיתים קרובות חומר מצונזר בכבדות.
בעוד שהרשויות ניסו למנוע מכירה בלתי חוקית של פורנוגרפיה, הם גילו שחברי מושבעים, למרות שלא אהבו במיוחד את החומר, נרתעו מלהרשיע נאשמים כאשר החומר נועד לשימוש פרטי בקרב מבוגרים שהסכימו לכך.
במהלך שנות ה-90 הופעת האינטרנט הקלה מאי פעם על תושבי בריטניה לגשת לחומרי פורנוגרפיה קשה.
לבסוף, בשנת 2000, בעקבות דחיית תיק מבחן שהוגש על ידי המועצה הבריטית לסיווג סרטים, פורנוגרפיה קשה אושרה למעשה, בכפוף לתנאים מסוימים ולהגבלות רישוי.
מכירת חומר תועבה בהזמנה בדואר עדיין אסורה.
חוק משנת 1984 מחייב שמכירה של קלטות וידאו תאושר על ידי המועצה הבריטית לסיווג סרטים.
סרט שלא אושר על ידי המועצה אסור לצפייה ביתית.
ארסעה סרטים שהפצתם נאסרה מלכתחילה - מגרש השדים, כלבי הקש, מוות אכזרי והמנסרים מטקסס - אושרו להפצה בשלהי שנות ה-90 ובעבות זאת שודרו ברשתות הטלוויזיה.
בארצות הברית הדיון בתועבה מעלה סוגיות של הגבלות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, המוגנות אחרת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
חוק התועבה הפדרלי יוצא דופן בכך שאין תקן לאומי אחיד.
בארצות הברית, בפסק הדין "ג'קובליס נגד אוהיו" , שניתן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1964 ועסק בסרטו של לואי מאל "הנאהבים" , כתב השופט פוטר סטיוארט את חוות הדעת המשלימה הקצרה שלו שבה ציין שקשה להגדיר תועבה, אך "אני מזהה את זה כאשר אני נתקל בזה" .
פסק הדין "מילר נגד קליפורניה" של בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע ב-1973 מבחן תלת-שכבתי כדי לקבוע מה הוא תועבה - ובכך אינו מוגן על ידי התיקון הראשון, לעומת מה שהיה ארוטי בלבד ובכך מוגן על ידי התיקון הראשון.
בפסק הדין כתב השופט וורן ברגר:
הקווים המנחים הבסיסיים למבחן העובדתי חייבים להיות: (א) האם האדם הסביר, המיישם אמות מידה קהילתיות עכשוויות, ימצא שהיצירה, במכלול, פונה לעניין זימתי, (ב) האם היצירה מתארת, באופן פוגעני בעליל, התנהגות מינית המוגדרת ספציפית בחוק המדינה החל; וכן (ג) האם היצירה, בהתחשב בכללותה, נעדרת ערך ספרותי, אמנותי, פוליטי או מדעי רציני.
פסק דין ראשון בתחום זה ניתן ב-1897, ונפסק בו שהעיתון Chicago Dispatch מכיל חומרי תועבה.
כללי רשות התקשורת הפדרלית והחוק הפדרלי מסדירים את התקשורת המשודרת.
במסגרת זו יצירות רבות בעלות חשיבות היסטורית תוארו כתועבה או הועמדו לדין על פי חוקי תועבה, כולל יצירותיהם של שרל בודלר, לני ברוס, ויליאם ס.
בורוז, אלן גינסברג, ג'יימס ג'ויס, ד.ה.
לורנס, הנרי מילר, סמואל בקט והמרקיז דה סאד.
תופסים ראש היא סדרת טלוויזיה קנדית מונפשת לילדים בהפקת Nelvana.
היא נוצרה ופותחה על ידי רובין סטיל ובריאן לירי, אשר במקור שודרה כסדרה של קטעי ביניים בני דקה ב-CBS בשנת 1994. הסדרה שודרה במקור בין ה-14 באוגוסט 1996 ל-12 באפריל 1998.
לדברי חברת נלוואנה, הסדרה משתמשת ב"גרפיקה ממוחשבת מתקדמת של 'Boiler Paint', ומשכנעת אותנו כמעט לחלוטין שילדים יוצרים סדרות הנפשה משלהם".
סטייסי - ילדה בת 8 ואחת מגיבורי הסדרה, היא אוהבת לדמיין עם בראדלי, לפעמים היא נוהגת להגיד "לידיעתך המדופלמת" ו"ממש בוגר, בראדלי".
בראדלי - ילד בן 9, חברה הטוב של סטייסי ואחד מגיבורי הסדרה, נוהג לדמיין את עצמו כגיבור-על, רובוט, סוכן חשאי, ערפד וכו'.
הסרט האהוב עליו הוא "חייזרים מאורונוס" למרות רוחה של סטייסי.
פרנק - הכלב השמן והזללן של סטייסי, באחד הפרקים הוא נאלץ לעשות דיאטה.
לסטר - זיקית המחמד של בראדלי.
לאנס - בריון שאוהב להציק לכולם במיוחד לבראדלי אותו הוא מכנה "סקראדלי"
ראסל - חברו הטוב והמטומטם של לאנס ויד ימינו אשר נושא דבר כלשהו.
הוא נוהג לשאול "מה?" וכולם שואלים "מה זה הריח הזה?" והוא נוהג לחזור על מה שלאנס אומר בשילוב "כן..."
פולי - ילדה קטנה ואחותו הקטנה למחצה של לאנס אשר נוהגת להגיד דברי חכמה.
לפעמים היא מופיעה עם פפרוני, כלב הפודל הדרוס וחסר החיים שלה, אף על פי שהיא לא מאמינה שהוא מת.
היא שונאת שקוראים לה תינוקת.
פפרוני - כלב הפודל הדרוס וחסר החיים של פולי.
דיל - חבר של סטייסי ובראדלי בעל קול רועש במיוחד.
הוא נוהג להגיד "אל אלוהים!".
סטלה סטיקלר - אמה האוהבת וחמת המזג של סטייסי.
היא מאמינה באופנה ועובדת קשה.
היא גרושתו של סטנלי, אביה של סטייסי.
סטנלי סטיקלר - אביה השאפתני והאכפתי של סטייסי.
ההמצאות שלו נעשות איומות והוא גרוע בבישול.
יש לו הרגל לתקן דברים ללא הצלחה.
הוא גרושתה של סטלה, אמה של סטייסי.
גברת מובלי - מורתם המטורפת והחיננית של סטייסי ובראדלי.
היא נוהגת להגיד "נכון שזה יהיה כיף?" לאחד מהם.
המנהל קבורה - המנהל המפחיד של בית הספר אשר נראה כמו זומבי וערפד, הוא מדבר לאט ובאופן מפחיד.
מר לדרסון - המורה הקשוח לחינוך גופני של סטייסי ובראדלי אשר נוהג לדבר ולהתנהג כמו חייל ראשי בצבא.
מר דודלר - אזרח זקן אשר חובש כובע תרבוש עם ציור של ירח חרמש.
הוא חקלאי אשר מייצר "חטיפי גבינה" לילדים.
סטייסי נוהגת לקרוא לו "מר ד'".
ויליאם - ילד שמנמן שאוהב לאכול.
מלודי - חברתם לכיתה של סטייסי ובראדלי ונכה על כיסא גלגלים.
היא נוהגת להתחבר אל סטייסי נגד בראדלי ודיל.
אשלי - היריבה של סטייסי והנערה הכי ערירה בבית הספר היא נוהגת לחבוש כובע כומתה ומתנהגת בצורה סנובית ופרחחית מפונקת.
גברת סלזאר - שכנתם טובת הלב של סטייסי ובראדלי אשר מדברת במבטא ספרדי.
פיקל - התוכי של דיל.
סקוטר - האוגר של ויליאם.
פרדי - הרימה של מלודי.
אשלי טיילור (טיקל) בתפקיד סטייסי סטיקלר
קתרין דישר בתפקיד סטלה סטיקלר
פיליפ וויליאמס בתפקיד סטנלי סטיקלר
מלני בראון בתפקיד גברת מובלי
בנדיקט קמפבל בתפקיד המנהל קופין
רון רובין בתור מר לדרהוזן
ניקולס רייס בתפקיד מר דודלר
ליאה רנה קדמור בתפקיד מלודי
אלגרה פולטון בתפקיד גברת סלזאר
את הסדרה הפיקו מייקל הירש, פטריק לוברט, ג'רארד מיטל וקלייב א.
סמית', וינס קומיסו וסטיבן הודג'ינס היו המפקחים על הסדרה, פטרישיה ר.
לורה קייט וואליס, מריאן קולברט וטום מקגיליס שימשו כמפיקים, כאשר את הסדרה ביימו ג'ון האלפני, ג'ון ואן ברוגן וצ'אד היקס.
דייל שוט ויו דאפי שימשו כעורכי סיפור ומישל מקרי ואלן גרג שימשו כמפיקים בפועל של YTV.
דן הנזי ומרל אן רידלי שימשו כבמאי קול וקארין בונלו-טסטר שימשה כמנהלת ליהוק.
הסדרה זכתה בפרס ג'מיני עבור "התוכנית או סדרת ההנפשה הטובה ביותר" באביב 1998, והייתה מועמדת שוב בסתיו 1998, לפרס ג'מיני באותו פרס.
בבריטניה, הסדרה שודרה בניקלודיאון בשנת 1996 ובערוץ 4 בשנת 2004; וגם בערוץ דיסני ביפן וב- TVNZ 2 בניו זילנד.
החל משנת 2022, הסדרה זמינה לצפייה ב־FilmRise .
תוף הלב של דין דין היא קלטת ילדים שהופקה על ידי הד ארצי ויצאה בשנת 2000.
המופע מהווה מסע מוזיקלי ודמיוני, המשלב קצב, תיפוף ושירה בעולם פנטסטי מלא דמיון.
במרכז הסיפור ניצבת מינואט הקטנה, המתקשה לכבות את הנרות שעל עוגת יום הולדתה, וחרדה שמא לא יתממשו משאלות ליבה.
בולרו, אישה ממתכת, מנסה לעודד אותה באמצעות אגדה השואבת השראה מחששותיה.
האגדה מספרת על דין-דין, נערה אוהבת מוזיקה, שירה וריקוד, החיה בממלכה קסומה.
המלכה הרעה, בעלת שלושה ראשים, כושלת בניסיונה לרקוד במסיבה שערכה לעצמה, ובעקבות אכזבתה היא גוזרת איסור גורף על השימוש בקצב בממלכה כולה.
הגזירה משתקת את חיי הממלכה ומסכנת את חייו של אולי, אחיה הקטן של דין-דין, שליבו החלש תלוי בקצב כדי לפעום כהלכה.
במטרה להציל את אחיה ואת תושבי הממלכה כולה, יוצאת דין-דין למסע נועז אל הארמון.
היא חוברת אל חבריה המתופפים, אנשי העיירה ותוף קסמים מיוחד, בתקווה להסיר את רוע הגזירה ולהשיב את הקצב והחיים לממלכה.
דרך המסע מועברים לצופים מסרים חינוכיים בדבר אמונה עצמית, אהבת המוזיקה, סובלנות, אחריות אישית וכוחה המרפא של האמנות.
דין דין אביב - דין דין
אנה סגן כהן - מנואט
דני בסן - עכביש (קול)
גני תמיר - המלכה זרבנדה (קול)
תופעת ההזדהות כבני דת הג'דיי אירעה במפקדי אוכלוסין שנערכו בתחילת המאה ה-21, בארצות דוברות-אנגלית בעיקר.
רבבות אנשים הצהירו שהם משתייכים לדת הג'דיי, מסדר המופיע בסרטי "מלחמת הכוכבים".
מספרם עודנו קטן ביחס למאמיני דתות אחרות.
דת הג'דיי אינה מוכרת באופן רשמי כדת.
תופעת דת הג'דיי החלה להתפתח בשנת 1997, בעקבות הקרנת הגרסה המחודשת של טרילוגיית סרטי "מלחמת הכוכבים".
פריצתה לתודעת הציבור החלה ב-2001, לאחר שבמפקדי אוכלוסין במדינות דוברות אנגלית, דיווחו מספר ניכר של בני אדם כי דת הג'דיי היא דתם.
ואולם, אף על פי שהסתבר על פי תוצאות המפקד ש"דת" זו היא הרביעית בתפוצתה בבריטניה (אחרי הנצרות, האסלאם וההינדואיזם ולפני הדת היהודית), היא לא זכתה לכל הכרה רשמית מצד הממסד.
(מאז זה כבר עבר למקום השישי אחרי יהדות ובודהיזם).
נכון לשנת 2005, נמצאה עיקר תפוצתה הגאוגרפית של דת הג'דיי בבריטניה, באוסטרליה, בארצות הברית ובגרמניה.
תופעת העולם הקטן היא תופעה משוערת בפסיכולוגיה חברתית שהגה סטנלי מילגרם בשנת 1967, לפיה כל אדם יכול ליצור קשר עם כל אדם אחר בעולם דרך מספר קטן של מתווכים.
השערה זו היוותה את הבסיס לביטוי המפורסם "שש דרגות של הפרדה", שמקורו בניסוי של מילגרם, שהראה שהמספר החציוני כדי ליצור קשר בין כל שני אנשים בארצות הברית הוא חמישה מתווכים.
ההשערה עודנה שנויה במחלוקת גם כיום בתחום של ניתוח רשתות חברתיות, ומחקר מועט מאוד ומוגבל מאוד נעשה בתחום זה מאז פרסום תוצאות ניסויו של מילגרם ב-1969. מאז שנת 2002 מתנהל באוניברסיטת קולומביה מחקר בנושא, שלטענת החוקרים יהווה בדיקה ראשונה של ההשערה בקנה מידה גלובלי.
בשנות ה-50 החלו איתיאל דה סולה פול מ-MIT ומנפרד קוכן מ-IBM לעבוד על בעיית העולם הקטן, כפי שניסחו אותה: בהינתן אוסף של אנשים, מהי ההסתברות שכל אדם בקבוצה מקושר לכל אדם אחר באוסף בעזרת אנשים (או מספר כזה של אנשים לכל היותר)?
הם הפיצו במשך שנים כתבי יד העוסקים בבעיית העולם הקטן, ואף שהצליחו לספק ניסוח מתמטי של הבעיה, מעולם לא פרסמו את עבודותיהם מאחר שהרגישו ש"לא הצליחו לפצח את הבעיה".
לבסוף פרסמו מאמר בנושא בשנת 1978, 10 שנים לאחר שמילגרם, שהושפע רבות מעבודתם, פרסם את תוצאותיו.
ב-1967 ביקש סטנלי מילגרם, פרופסור מאוניברסיטת ניו יורק, לבחון מה תהיה אורך השרשרת האנושית שתוכל לקשר שני אנשים רנדומליים בארצות הברית.
כדי לבדוק זאת ביצע מילגרם מערך ניסויי שכלל שני ניסויים.
בשניהם נבחרו אנשי יעד מסוימים, ונשלחו חבילות לתושבים אקראיים לכאורה באזורים שונים בארצות הברית בהן ביקש מהם להשתתף במחקר.
החבילות כללו תקציר של המחקר, מידע על אנשי היעד, גלויות וסדרת הוראות.
בהוראות התבקשו האנשים שקיבלו את הגלויות לשלוח גלוית מעקב להרווארד כדי לעקוב אחר החבילות ולנסות לקרב את החבילה לאנשי היעד באופן הבא: אם האדם שקיבל את הגלויה מכיר את איש היעד באופן אישי, עליו לשלוח לו את החבילה ישירות.
טכניקה זו קיבלה את השם "שיטת העולם הקטן", והיא (או וריאציות שלה) ששימשה במחקרים המועטים שנעשו בנושא.
בניסוי הראשון נבחרה אשתו של בוגר לימודי תאולוגיה מהעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס, והתושבים היו מויצ'יטה שבמדינת קנזס.
בניסוי השני איש היעד היה ברוקר מבוסטון, והמשתתפים בניסוי היו מאומהה שבמדינת נברסקה.
האמונה המקורית שלו הייתה שעשויים להידרש מאות אנשים כדי להעביר את החבילות, ומילגרם עצמו אף ציין ש"לאחרונה שאלתי אדם אינטליגנטי כמה צעדים דרושים לדעתו, והוא אמר שהוא מעריך כי יידרשו מאה אנשי ביניים, או יותר, כדי להגיע מנברסקה לשרון".
במצב כזה היו לניסוי סיכויי הצלחה נמוכים, כי מספיק רק אדם אחד שלא ישתף פעולה, כדי לשבור את השרשרת.
מילגרם ציין שבתוך ימים אחדים בלבד כבר הגיעה חבילה אחת לאשת היעד של הניסוי הראשון כשהיא עוברת דרך שני אנשי קשר בלבד.
בסופו של דבר הגיעו 42 מ-160 החבילות של הניסוי השני ליעדיהן.
כך הוא מצא שהמספר החציוני של המתווכים שנדרשו כדי להעביר את החבילות ליעדיהן הוא 5.5.
על הניסוי של מילגרם נמתחה ביקורת, מאז פרסומו ועד היום.
אחת הטענות המקובלות היא שהחישוב של מילגרם מוטה לטובת המסלולים שהושלמו, בכך שלא כלל את המסלולים שלא הושלמו בחישוב: אחת המבקרות החריפות של הניסוי של מילגרם היא ג'ודית' קליינפלד.
קליינפלד סקרה את עבודותיו המקוריות של מילגרם, כולל המידע שלא פורסם על ידיו, כפי שהוא נמצא בארכיוני אוניברסיטת ייל.
היא מציינת שהמידע שפורסם על ידי מילגרם היה מגמתי, מוטה ומטעה.
לדוגמה: בניסוי הראשון פנו ל-60 אנשים דרך מודעה בעיתון, 50 שרשראות נוצרו, אך רק שלוש מהן הצליחו להגיע לאשת היעד, כשממוצע אנשי הקשר הוא 8.
למרות הבחירה הזו, מתוך 296 המשתתפים הראשוניים שנבחרו עבור הניסוי, 217 החלו שרשראות, אך 64 בלבד הושלמו.
כלומר, כמו בניסוי הראשון, רוב-רובם של האנשים לא יכלו ליצור קשר לאיש היעד.
באופן כללי יותר, לשיטתה של קליינפלד, הניסוי של מילגרם איננו מהווה ראיה אמפירית לנכונותה של השערת העולם הקטן שלו.
בתגובה לדברים אלו, טוען תומאס בלאס שסיבה נוספת לאי-השלמת השרשראות יכולה למעשה להיות רק אי-שיתוף פעולה מצד משתתפי הניסוי ולא היעדרו של עולם קטן, כפי שטען מילגרם במאמרו.
כמו כן, הוא קובע שטענתה של קליינפלד כי אנשים מרשימות הדיוור המדוברות נוטים להיות בעלי הכנסה גבוהה היא "ספקולציה טהורה".
באשר להסבר המוצע לסיבה לאי-השלמת השרשראות טוענת קליינפלד כי בלתי-סביר שאנשים "לא יטרחו" לשלוח גלויות רשמיות למראה שנשאו את הלוגו של אוניברסיטת הרווארד, כאלה ששלח מילגרם בניסוי השני, שאכן הציג אחוז השלמת שרשראות גבוה יותר, כלומר 20% השלמה לעומת 7.5% השלמה בניסוי הראשון..
ניסויים שניסו לשחזר את הניסוי של מילגרם לא התקרבו לאחוזי ההשלמה של השרשראות בניסויים המקוריים והגיעו לכעד אחוז בלבד.
יש לציין שיש פער בין מה שניסה מילגרם לבדוק לעומת מה שבדק.
הטענה כי אנשים נמצאים במרחק של 6 דרגות הפרדה זה מזה קשורה לבטופולוגיית הרשת (כלומר, בין חברים ברשת שמהווים קשרים יציבים ברשת), ואילו הניסוי בדק זרימה של מידע (במקרה זה, מכתב) על הטופולוגיה הרשתית, ולא את עצם הקשרים בה.
מסלול זרימה ברשת יהיה הרבה פחות יציב מטופולוגיית הרשת בדומה להבדל בין דינאמיות התעבורה בכביש ליציבות של רשת הכבישים עצמה.
כאמור, מחקר אמפירי מועט מאוד נעשה בתחום מאז מילגרם, והמחקרים שנעשו היו מוגבלים מאוד בכך שחקרו אזורים קטנים (כמו קמפוס אוניברסיטה או אזור אורבני בודד), ולכן היו חסרי משמעות מבחינת אישוש ההשערה לגבי ארצות הברית, לא כל שכן לגבי העולם כולו.
עם זאת, למחקרים מצומצמים אלו אודות הקישוריות בין אנשים ישנן השלכות לגבי השערת העולם הקטן:
בניסוי אחר של מילגרם התבקשו משתתפים לבנים ושחורים שאותרו מרשימות דיוור מלוס אנג'לס להגיע לאנשי יעד שחורים ולבנים בניו יורק.
מתוך 270 השרשראות שכוונו לאנשי יעד שחורים הושלמו רק 13% בניגוד ל-33% מתוך 270 השרשראות שכוונו לאנשי יעד לבנים.
בניסוי עולם קטן אחר, בו נבדק רק אזור אורבני בודד, נשלחו 596 חבילות ל-298 משתתפים, התחילו 375 שרשראות ומהן 112 הושלמו.
עורכי הניסוי סיכמו במאמרם ש"תקשורת זורמת בעיקר בתוך קבוצות אתניות.
ניסיון חצייה של המחסום הגזעי יהיה נדיר למדי, וסיכויי ההצלחה שלו קטנים".
בניסוי עולם קטן שנשלח למילגרם עצמו כדי להוות ביקורת, אך לא פורסם (הניסוי נמצא על ידי ג'ודית' קליינפלד בארכיון ייל), חולקו 151 משתתפים מקרסטליין שבאוהיו לשלוש קבוצות לפי הכנסה.
המשתתפים התבקשו לשלוח חבילה לאנשי יעד בעלי הכנסה נמוכה, בינונית, או גבוהה.
אחוז השרשראות שהושלמו (18%) היה קטן מכדי לאפשר ניתוח מורכב של התוצאות, אך המחברים שמו לב לכך שאף משתתף מקבוצת ההכנסה הנמוכה לא הצליח להגיע לאיש יעד בעל הכנסה שאינה נמוכה, בעוד שמשתתפים משתי הקבוצות האחרות הצליחו להגיע לאנשי יעד מכל קטגוריית הכנסה.
ניסויים אלה ואחרים מצביעים על כך שלא כל האנשים מקושרים במידה שווה וקרובה לממוצע, אלא להפך - הם מראים שאנשים מסוימים מקושרים יותר ואחרים פחות, כשהכנסה וגזע מפרידים בין האנשים באופן משמעותי ביותר.
ניסוי העולם הקטן של אוניברסיטת קולומביה
קבוצת הדינמיקה הקיבוצית היא קבוצת מחקר באוניברסיטת קולומביה, בהנחיית דאנקן וואטס, המוקדשת ל"יישום כלים מתמטיים וחישוביים מודרניים לבעיות במדעי החברה".
החל משנת 2002 עורכת הקבוצה ניסוי עולם קטן דרך הדואר האלקטרוני שמתעתד להיות "האימות הראשון להשערת העולם הקטן בקנה מידה גדול, כלל-עולמי".
בשנת 2003 נגמר החלק הראשון של הניסוי, בו השתתפו מעל 60,000 איש שניסו להגיע ל-18 אנשי יעד מ-13 מדינות, ותוצאותיו פורסמו בכתב העת "Science".
לפי החוקרים, רמת ההפרדה נעה בין 5 מתווכים, כשאיש היעד והמשתתף שמתחיל את השרשרת נמצאים באותה מדינה, לבין 7 מתווכים, כשהם נמצאים במדינות שונות.
בניגוד לניתוח התוצאות בניסוי של מילגרם, במחקר זה התחשבו בשרשראות שלא הושלמו בעת חישוב רמת ההפרדה.
עם זאת, בדומה לניסוי של מילגרם, לא ברורה מידת ההתחשבות בכך שנבחרה מלכתחילה אוכלוסייה שאיננה בהכרח מייצגת: המשתתפים בניסוי עשויים להיות פרטים מקושרים יותר (משתמשים בעלי גישה לדואר אלקטרוני) וקרובים יותר אל אנשי היעד (שגם להם גישה לדואר האלקטרוני), דבר שעשוי להוות גורם למתן תוצאה נמוכה מהנתון הממשי.
מבצעי המחקר כתבו שאוכלוסיית המשתמשים בדואר האלקטרוני גדולה מאוד ולכן מספיקה לביצוע ניתוחים סטטיסטיים, אך אין זה אומר בהכרח שהיא מייצגת את כלל האוכלוסייה האנושית.
החוקרים אף ציינו שבניסוי שלהם לא נצפה שימוש ב"רכזות" מצד המשתתפים, ושבחיפוש כזה ברשת חברתית אחר יעד מסוים יש להן משמעות מוגבלת בלבד.
לפי מודל הגרפים האקראיים שפיתחו פול ארדש ואלפרד רניי, כאשר הדרגה הממוצעת של גרף מגיעה ל-1 ייווצר צביר (רכיב קשירות) שכולל את רוב הצמתים בגרף.
במילים אחרות, ברגע שבו לכל צומת יהיה קישור אחד בממוצע, רוב הצמתים יהיו מקושרים לרוב הצמתים האחרים.
התפלגות הדרגות של צומת במודל זה היא התפלגות פואסון, בה יש מקסימום ראשי, ומשני צדדיו ההסתברות צונחת במהירות.
משמעות הדבר היא שאם נחיל את המודל של ארדש ורניי על החברה האנושית, לרוב האנשים יהיה אותו מספר של חברים בקירוב, וההסתברות למצוא אדם שסוטה מהממוצע קטנה באופן מעריכי ביחס למרחק מהממוצע.
אף על פי שהרשת החברתית האנושית איננה גרף אקראי, תופעה זו של הופעת הצביר מספקת קנה מידה לשם השוואה.
לפי ההערכות המקובלות, כיום רוב האנשים בעולם מכירים בין 200 ל-5,000 אנשים באופן אישי - הרשת החברתית האנושית עוברת בהפרזה את הדרגה הנדרשת ליצירת צביר.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החל מארק גרנובטר, סטודנט לתואר שלישי באוניברסיטת הרווארד, לחקור רשתות חברתיות, לאחר שנחשף לרעיון בסדרת הרצאות של הריסון וייט, מחלוצי הסוציולוגיה המתמטית .
במאי 1973 פורסם מאמרו של גרנובטר "עוצמתם של קשרים חלשים", לאחר שנדחה ב-1969 בידי ה-"American Sociological Review" ("בשל סדרה אינסופית של סיבות שבולטות מיד לעין", כפי שנוסח בידי אחד הבודקים האנונימיים שדחו את כתב היד), וחולל מהפכה בתחום.
גרנובטר בדק כיצד 282 עובדי "צווארון לבן" (עובדים בתפקידים טכניים, תפקידי ניהול וכדומה; בניגוד ל"צווארון כחול" - תפקידי ייצור) הגיעו לעבודותיהם הנוכחיות.
הוא גילה שיותר ממחציתם (56%) הגיעה לעבודה הזו דרך היכרויות אישיות, בעוד רק 19% התקבלו לעבודה דרך פרסומים וסוכנויות העסקה, 19% נוספים דרך פנייה ישירה לחברה, ו-7% באופנים אחרים.
גרנובטר המשיך ובדק את חוזק הקשרים בין העובדים למכרים שעזרו להם להשיג את עבודותיהם.
לצורך זה הוא חילק את הקשרים לשלוש קטגוריות לפי תדירות המפגשים בין העובדים למכרים:
נפגשים באופן תדיר ("קשרים חזקים") - נפגשים לפחות פעמיים בשבוע
נפגשים מפעם לפעם ("קשרים בינוניים") - נפגשים יותר מפעם בשנה, אך פחות מפעמיים בשבוע
נפגשים לעיתים רחוקות ("קשרים חלשים") - נפגשים פעם בשנה או פחות
גרנובטר ריאיין 100 מהעובדים וגילה תוצאה מפתיעה לכאורה הנוגדת את האינטואיציה.
מתוך העובדים שמצאו עבודה דרך מכרים רוב של מעל ארבע חמישיות מהעובדים השתמש ב"קשרים הבינוניים" וב"קשרים החלשים" כדי להשיג את העבודה:
16.7% מצאו אותה דרך "קשרים חזקים"
55.6% מצאו אותה דרך "קשרים בינוניים"
27.8% מצאו אותה דרך "קשרים חלשים"
כלומר, מעל ארבע חמישיות מהעובדים השיגו את העבודות שלהם בעזרת מכרים שאיתם הם נפגשים פחות מפעמיים בשבוע, ו"קשרים חלשים" תרמו למציאת העבודות יותר מאשר "הקשרים החזקים".
גרנובטר גם בדק את הקשרים של המכרים עם המעסיק, וגילה ש-39.1% מהמכרים הכירו ישירות את המעסיק, 45.3% הכירו אדם שהכיר את המעסיק, 12.5% קושרו למעסיק דרך שני אנשי קשר, ורק 3.1% מהמכרים היו רחוקים מהמעסיק שני אנשי קשר ומעלה.
לתופעה ביטויים רבים בתרבות הפופולרית:
על פי אלברט לאסלו ברבאשי, עוד לפני שאנשי המדע בדקו את התופעה היא הופיעה בסיפור הקצר בהונגרית בשם "שרשראות" שנכתב על ידי פרידיש קארינתי בשנת 1929. גיבור הסיפור מעלה את הטענה שהוא יכול למצוא קשר לכל אחד מתושבי כדור הארץ, באמצעות שרשרת של חמישה מכרים לכל היותר.
בעקבות הניסוי של מילגרם, הופיע מחזה בשם "שש דרגות של הפרדה", ולאחר הצלחה רבה שלו הופק גם סרט קולנוע בשם זה.
מאז צבר המונח "שש דרגות של הפרדה" פופולריות רבה, והפך לביטוי שמתאר את האמונה שהיום החברה האנושית צפופה מאוד, והפרטים בה קרובים מאוד זה לזה.
פול ארדש נחשב למתמטיקאי הפורה ביותר שחי אי-פעם, מלבד לאונרד אוילר, מבחינת מספר המאמרים המדעיים שפרסם.
הוא פרסם מעל ל-1,500 מאמרים, רובם הגדול עם מחברים-עמיתים: 509 במספר.
בעקבות כך, הפך ארדש לנקודת מוקד בפולקלור המתמטי במה שמכונה "גרף המאמרים", גרף המכיל מתמטיקאים כצמתים, ומקשר ביניהם לפי פרסום מאמרים משותפים.
מרחקו של אדם מארדש בגרף זה מכונה "מספר ארדש" שלו.
המחברים שפרסמו יחד עם ארדש מאמר, נחשבים בעלי "מספר ארדש 1".
אלו שפרסמו מאמר עם מתמטיקאי שפרסם עם ארדש מאמר (כלומר אלה שפרסמו מאמר עם מישהו שהוא בעל "מספר ארדש 1") הם בעלי "מספר ארדש 2" (כאלו יש כ-7,000), וכן הלאה.
שש דרגות של קווין בייקון (פרפרזה על שש דרגות של הפרדה) הוא משחק בו צריכים המשתתפים למצוא את הקשר של כל שחקן לקווין בייקון, על ידי מציאת סרטים משותפים שבהם שיחק עמו.
"מספר הבייקון" מוגדר בדומה למספר ארדש - מרחקו של שחקן מקווין בייקון, כשהקשרים הם סרטים משותפים.
באוניברסיטת וירג'יניה הוקם אתר שדרכו יכול הגולש למצוא את מספר הבייקון של כל שחקן.
קיימים מעט מאוד שחקנים בעלי מספר בייקון אינסופי, דהיינו שאי אפשר לקשרם לקווין בייקון דרך אף שחקן משותף.
לפי האתר, המבוסס על נתוני IMDb, וכולל כמעט 800 אלף שחקנים, מספר הבייקון הגבוה ביותר שהתגלה עד היום (מלבד האינסוף) הוא 8, ומספר הבייקון הממוצע הוא 2.950.
משמעות הדבר היא שניתן ליצור קשר בין שחקנים רבים בכשישה צעדים, מאחר ששש הוא המרחק הממוצע מקווין בייקון כפול שתיים - הדרך משחקן פלוני לקווין בייקון, וממנו לשחקן אלמוני.
בנוסף, ניתן ליצור קשר בין כל שני שחקנים שמספר בייקון שלהם איננו אינסופי ב-16 צעדים (המקסימום כפול שתיים).
קווין בייקון איננו המרכז הטוב ביותר, כלומר איננו השחקן עם ממוצע המרחקים הנמוך ביותר לשאר חברי הרכיב הקשיר שלו.
השחקנים המרכזיים משתנים לעיתים תכופות עקב הוספת סרטים חדשים, וידוע כי דונלד סתרלנד, רוד סטייגר ודניס הופר היו מרכזיים בשלב מסוים.
לאנשים מעטים יחסית ניתן לחשב מספר ארדש-בייקון - סכום מספר ארדש ומספר בייקון שלהם.
רוב בעלי מספר ארדש-בייקון הם מתמטיקאים ומדענים שהשתתפו בסרטים כניצבים או בתפקידי אורח.
תופעת לוואי היא תגובה לא רצויה או מזיקה שעלולה להתרחש עקב נטילת תרופות במינונים הרגילים שלה (להבדיל מרעילות מתרופה שמתרחשת כשניטלים מינונים גבוהים של התרופה או רעילות על רקע אינטראקציה בין תרופות).
תופעות לוואי הן פן חשוב מאוד של הטיפול התרופתי, וחובה חלה על הרופא, הרוקח ואנשי מקצועות הרפואה להכיר היטב את התרופות שהם נותנים למטופל ואת תופעות הלוואי האפשריות של הטיפול.
תופעות לוואי יכולות להיות תופעות לוואי קלות או צפויות מהטיפול התרופתי אך הן עלולות להיות תופעות לוואי קשות או קיצוניות ועלולות לגרום לסכנת חיים.
על פי מחקר שנעשה בשנות ה-90 בארצות הברית, השכיחות של אשפוזים על רקע תופעות לוואי קשות עומד על 6.7% ושכיחות של תופעות לוואי קטלניות מהוות כ-0.32% מהאשפוזים לבתי החולים.
ערכים דומים דווחו גם במחקר תצפיתי שנעשה בממלכה המאוחדת.
במחקר על מטופלי מרפאות קהילה (כלומר, מחוץ לבתי החולים) דווח כי 4.5% מהם סבלו מתופעת לוואי תרופתית בשנת 2018, והשיעור גבוה יותר בגיל המבוגר.
לתופעות לוואי המסוכנות והחמורות השלכות קשות על הבריאות, ועל פי ההערכות בארצות הברית, תופעות לוואי מהוות את הסיבה ה-4 או ה-6 לסיבה לתמותה בעולם.
אף-על-פי שתגובות רבות הן קלות יחסית ונעלמות עם הפסקת השימוש בתרופה או עם שינוי במינון שלה, אחרות הן חמורות יותר ונמשכות לאורך זמן.
קיימות גם תופעות לוואי של תרופות שמופיעות בתחילת הטיפול, ויש כאלו שמופיעות לאחר זמן רב של שימוש בתרופה.
על פי נוהל 6, של משרד הבריאות העוסק בדיווח על תופעות לוואי, תופעות הלוואי מחולקות לשלושה סוגים.
משרד הבריאות מייחס את תופעות הלוואי לתכשיר, ותכשיר יכול להיות גם תרופה, תוסף מזון או אביזר מכשור רפואי.
תופעת לוואי - תופעה לא רצויה ולא מכוונת כתוצאה משימוש בתכשיר.
תופעת לוואי בשכיחות חריגה – תופעת לוואי שיש עליה בשכיחותה מעבר למוכר (בעלון לרופא או בהתאם לנתוני המעקב של החברה) או למדווח בספרות.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, העולם הרפואי לא היה מודע לקיומם של תופעות לוואי.
תרופות ממשפחת הברביטוראטים היו תרופות שהשתמשו בהם להשרות שינה.
חסרונן של תרופות אלו היה עייפות וטשטוש ביום שלמחרת נטילתם והעולם הרפואי חיפש דרך אחרת.
תרופה חדשה שיצאה לשוק בשנת 1957, בשם תלידומיד, הייתה תרופה שתוארה כ-"תרופה בטוחה לחלוטין ללא תופעות לוואי".
התרופה ניתנה כנגד חרדה, הפרעות שינה והשתמשו בה בטיפול בבחילות והקאות על רקע ההריון.
בתחילת שנות ה-60 החלו להופיע דיווחים חמורים על השימוש בתרופה, מה שמכונה "טרגדיית התלידומיד".
נתגלה כי התרופה גורמת למומי לידה קשים, שהתבטאו בכך שילדים נולדו ללא גפיים או עם גפיים קצרות.
ממצא זה גרם להפסקת שיווק התרופה וגרם לכך שארגון ה-FDA בארצות הברית החל לפתח מערכות לדיווח תופעות לוואי.
גם באנגליה החל השימוש בכרטיסים צהובים לדיווח על תופעות לוואי כתוצאה מתרופות.
בישראל, בשנת 2011, הייתה פרשה המכונה "משבר האלטרוקסין" והייתה קשורה להחלפת תכשיר של אלטרוקסין, שהוא הורמון לטיפול בתת-פעילות של בלוטת התריס.
החלפת הפורמולה גרמה לתופעות לוואי קשות אצל חלק מהמטופלים שקיבלו את התכשיר החדש.
בעקבות משבר האלטרוקסין הוקמה המחלקה לניהול סיכונים ומידע תרופתי במשרד הבריאות לצורך ניטור ודיווח תופעות לוואי.
קיימים מספר דרכים לסווג את תופעות הלוואי.
זהו הסיווג הראשון שנעשה לתופעות לוואי, ופורסם בשנת 1977.
סיווג זה חילק את תופעות הלוואי לשני סוגים עיקריים:
Type A - תופעות לוואי שהן צפויות מתוך הפעילות הפרמקולוגית של התרופה.
דוגמאות: אם תרופה משמשת לטיפול ביתר לחץ דם, והיא מורידה את לחץ הדם, תופעת לוואי אפשרית היא תת לחץ דם.
תרופה משתנת תגרום לתכיפות במתן שתן ותגרום להפרשת מלחים שונים בשתן.
תרופה המיועדת להשרות שינה תגרום לישנוניות ועייפות.
Type B - תופעות לוואי שאינן צפויות כתוצאה מפעילות פרמקולוגית מתרופות
דוגמאות: פריחה בעור על רקע שימוש בתרופה או אלרגיה על רקע שימוש בתרופה
היתרון של סיווג רוולינס-תומפסון הוא בכך שהוא מאפשר לחלק את תופעות הלוואי לשני סוגים, אך הוא איננו לוקח בחשבון פרמטרים כגון מינון התרופה, תזמון תופעות הלוואי והופעתן ופרמטרים נוספים הגורמים לתופעת הלוואי (כגון מאפייני המטופל, נטילת תרופות נוספות וכדומה).
סיווג זה כולל את שני הסיווגים הראשונים והתווספו לו עוד ארבעה סיווגים של תופעות לוואי:
Type C - תופעות לוואי התלויות במינון ובזמן הנטילה
דוגמה פרדניזון שהוא קורטיקוסטרואיד עלול לגרום לאוסטיאופורוזיס.
הופעת תופעת הלוואי תלויה הן במינון שניתן למטופל והן בזמן נטילת הסטרואיד.
Type D - תופעת לוואי מאוחרת
דוגמה תרופה שגורמת לסרטן, זוהי תופעת לוואי שתופיע מאוחר ולא באופן מיידי.
Type E - תופעות לוואי הקשורות בהפסקת התרופה
דוגמה תופעות לוואי של גמילה לאחר הפסקת טיפול במורפין
Type F - תופעות לוואי הקשורות בכישלון טיפולי
דוגמה כישלון טיפולי של תרופות נוגדות אפילפסיה בשל תגובה בין תרופתית.
שיטה שפותחה על בסיס של שלושה מאפיינים הקשורים בתופעות הלוואי:
בעבר חשבו שתופעות לוואי אימונולוגיות המערבות את מערכת החיסון, אינן תלויות מינון אלא נוסעות בשל חשיפת התרופה למערכת החיסון.
אבל למעשה יש גם חשיבות לכמות (מינון) התרופה שנכנסה לגוף וגרמה לשפעול מערכת החיסון.
קיימות כיום דרכים של הפחתת רגישות לפניצילין לפי פרוטוקול דה-סנסטיזציה, שבו ניתנים מינונים נמוכים של פניצילין בהדרגה, עד הבאת המטופל לחוסר רגישות לפניצילין.
על פי שיטת DoTS, תופעות לוואי יכולות להיות תלויות זמן יכולות להיות:
תופעות לוואי שאינן תלויות בזמן - כלומר עלולות להופיע בכל שלב של הטיפול בתרופה
תופעות לוואי שכן תלויות בזמן הנטילה ויכולות להיות באחד מהתזמונים הבאים
מהירה - תופעות לוואי שמתרחשות לאחר שהתרופה ניתנת בקצב מהיר מידי, כגון סינדרום האדם האדום על רקע מתן ונקומיצין
להופיע מייד לאחר מנה ראשונה - לדוגמה רגישות יתר לתרופה שמופיעה ישר לאחר נטילת המינון הראשון
להופיע בתחילת הטיפול - דוגמה כאבי ראש על רקע טיפול בניטרט שמופיעים בהתחלה ואחר כך פוסקים
להופיע לאחר תחילת הטיפול אבל בדרך כלל לא בתחילת הטיפול
להופיע לאחר נטילת תרופה זמן רב - לדוגמה קטרקט לאחר נטילת פרדניזון למשך זמן ארוך
מעוכבת/ מאוחרת - תופעת לוואי שיכולה להופיע גם זמן רב אחרי שהתרופה הופסקה - כגון סרטן על רקע טיפול בתרופה
גורמים גנטיים (כגון שוני גנטי בביטוי של אנזימים המפרקים תרופות)
גיל (יש תופעות לוואי שיותר שכיחות בקשישים או בתינוקות),
מצבי מחלה (כגון אי ספיקת כליות, אי ספיקת כבד)
אינטראקציות עם מזון או תרופות נוספות שהמטופל נוטל.
תופעות אלו מתרחשות באופן נדיר הרבה יותר, ורק בחלק קטן מאוד מהמטופלים.
הדוגמה האופיינית ביותר היא רגישות אלרגית ולא אלרגית לתרופה.
דוגמאות: דיכוי מח העצם על ידי דיפירון, דיכוי מח העצם על ידי קלוזאפין, תגובה אנאפילקטית לפניצילין ותסמונת סטיבנס-ג'ונסון על רקע מתן תרופות לטיפול באפילפסיה כגון קארבאמזפין.
בגמולוגיה, עין החתול היא תופעה אופטית המופיעה בכמה סוגים של אבני חן.
על שטח הפנים של אבנים אלו יש אזור של החזרת אור בצורה המזכירה עין חתול.
עין החתול הוא תרגום מקובל למונח הלועזי של התופעה, שטויאנס (chatoyance), מונח שמקורו מהמאה ה-18 והגיע מהצרפתית – "chat oeil" (עין חתול).
התופעה מתרחשת כאשר אבן החן בנויה מסיבים כדוגמת קוורץ עין הנמר, או כאשר אבן החן מכילה חללים קטנים או מינרלים שצורתם סיבית, לדוגמה סימופאן, שהוא סוג של כריזובריל המכיל מחטים של רוטיל.
סוג זה של אבן החן נמכר תחת השם "עין החתול".
התופעה דומה לברק של סליל משי.
האור המוחזר מפני האבן הוא נייד, רוטט ותמיד בניצב לכיוון הסיבים.
על מנת להדגיש את התופעה, חותכים ומלטשים את האבנים בצורת קבושון, ומקפידים שהחיתוך יהיה כך שהסיבים הכלולים במינרל או המבנה הסיבי יהיו מקבילים לבסיס האבן המעובדת.
רשימת אבני החן שבהן קיימת התופעה כוללת קוורץ, כריזובריל, בריל (בייחוד הסוג אקוומרין), טורמלין, אפטיט, אבן ירח וסקפוליט.
תופעה דומה לתופעת עין החתול קיימת בנגרות, שבה סוגים מסוימים של גימור באמצעות לכה מיוחדת יגרמו למרקם העץ להחזר אור בצורת עין החתול .
תופעת דופלר היא להקה ישראלית שפועלת בישראל מאמצע שנות השמונים.
הלהקה הוקמה בשנת 1982 על ידי המוזיקאים ברוך פרידלנד וארז הקיני - שפרש לפני צאת הסינגל הראשון.
עם חברי הלהקה הקבועים נמנים תמי כספי-אשל (קלידים) ורונן זל (גיטרה).
הסינגל הראשון של הלהקה היה "לראות את הפנים", ששוחרר בשנת 1986. בעקבות כניסת השיר למצעד הפזמונים של רשת ג', הוזמנה תופעת דופלר לתוכנית הטלוויזיה "להיט בראש" ובעקבותיה הגיע גל פניות מאמנים ומפיקים לברוך פרידלנד לכתוב להם שירים.
הראשון לפנות היה המפיק סולו יורמן ובעקבות זאת הקליטה גלי עטרי את שירו של פרידלנד "מקיץ אל החלום".
בשנים 1987-1988 הופיעה תופעת דופלר במועדונים בתל אביב כמו המרתף העליון של בית לסין ובמועדון הפינגווין, כשהיא מארחת גם בהופעות בכורה עולמית בקריירה כזמר-יוצר את ירמי קפלן.