tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן היה חשוב לקבל תשובות מהירות לבדיקות ולוודא סגירת מעגל מהירה מול מגעי החולה.
בהמשך שימשו הבדיקות גם כתנאי כניסה למקומות (כמו במגפת הקורונה באוסטריה) או כחלק מהתו הירוק.
חוקרים בעיירה וו האיטלקית (העיירה בה מת חולה הקורונה הראשון באיטליה), ערכו שני סבבי בדיקות על כלל האוכלוסייה (כ-3,400 תושבים), בהפרש של כעשרה ימים.
כמחצית מהאנשים שנמצאו חיוביים לא דיווחו על תסמינים, וכל המקרים שהתגלו הושמו בהסגר.
לאחר שבוצע עוצר נסיעות והוכרז אזור מוגבל נבלמה התפשטות הנגיף.
בעקבות הקפדה על כללי ההרחקה, הגבלת טיסות, בדיקות והסגר, התפשטות המגפה בסינגפור הייתה איטית יותר בהשוואה למדינות מפותחות אחרות.
עם זאת גם ללא דרישה מטעם הממשל בוטלו אירועים רבים.
החל ב-28 במרץ ייעצה הממשלה לתושבים להישאר בבתיהם (אך בתי הספר נפתחו מחדש בזמן לאחר חופשת החג ב-23 במרץ).
בהמשך הוכרז סגר ששוחרר בתחילת מאי.
זאת עקב גל שני של נדבקים, בעיקר במעונות הצפופים של העובדים הזרים.
בכמה מדינות נוספות, כמו איסלנד ודרום קוריאה, ביצעו בדיקות רבות לאיתור נשאי הנגיף וכאלו שבאו איתם במגע.
מחקר סטטיסטי מצא כי במדינות שביצעו בדיקות רבות (ביחס למספר מקרי המוות), שיעורי התמותה נמוכים בהרבה, ההסבר לכך, ככל הנראה בשל מדיניות הבדיקות האגרסיבית, מטיבות המדינות הללו לאתר את החולים עם תסמינים קלים בלבד או ללא תסמינים כלל.
מחקר ופיתוח של בדיקות אפשריות
בטאיוואן נערכים ניסיונות לפיתוח בדיקה המשתמשת בנוגדנים מונוקלוניים הנקשרים לחלבון נוקלאוקפסיד (חלבון N) של ה-SARS-CoV-2, בתקווה שהיא תוכל לספק תוצאות תוך 15 עד 20 דקות כמו בדיקה מהירה לשפעת.
ב-8 באפריל העלה ארגון הבריאות העולמי חששות מפני שימוש בבדיקות הנמצאות בתהליך מחקר.
ב-2 באפריל אישר ארגון המזון והתרופות האמריקני בדיקת נוגדנים, אולם ישנם חוקרים המזהירים כי לא ניתן להסתמך על תוצאות בדיקות כאלה, לפני ביצוע מחקר כמה מן המחלימים אכן פיתחו נוגדנים לנגיף.
עד סוף יוני, פותחו מגוון של בדיקות סרולוגיות, ברמות דיוק שונות.
עם הזמן פותחו ערכות לבדיקה עצמית.
ב-17 בנובמבר מנהל המזון והתרופות האמריקאי נתן לראשונה אישור חרום לבדיקת קורונה ביתית.
הן חולקו ללא תשלום ביוזמת הממשלה בבתי ספר בארצות הברית, קנדה, בריטניה, גרמניה, איטליה וצרפת.
בדיקת עד היא בדיקה שמבצעת אישה לפי ההלכה היהודית, על מנת לוודא שנפסק הדימום הווסתי שלה.
הבדיקה נעשית באמצעות הכנסת בד לבן לתוך הנרתיק ובחינתו על מנת לוודא שאין עליו שום טיפת דם.
הצורך בבדיקה זו קיים בסיטואציות שונות הן עבור אישה העוסקת בטהרות, והן עבור אישה המעוניינת לחיות חיי אישות עם בעלה.
לדעת רוב הפוסקים, דם שנמצא בבדיקת עד הופך את האישה לנידה מן התורה או מספק דין תורה.
הצורך בבדיקת עד מופיע פעמים רבות במסכת נידה, במישרין או בעקיפין.
אחד המקורות הבולטים הוא משנה המופיעה בפרק הראשון של המסכת:
בדיקה בעד נדרשת במספר מקרים:
כאשר אישה מעוניינת לעסוק בטהרות עליה לבדוק פעמיים ביום וכן בכל פעם שאישה כזו משמשת עם בעלה.
כאשר כוהנת מעוניינת לאכול בתרומה.
כאשר אישה מעוניינת לבדוק האם יציאת דם הוסת הסתיימה על מנת שתוכל להיטהר או (במקרה של זבה וכל אישה בימינו בעקבות חומרא דרבי זירא) לספור שבעה נקיים ("הפסק טהרה").
כאשר אישה יושבת שבעה נקיים, עליה לבדוק בכל יום משבעת הימים הנקיים.
בזמן בו צריך להגיע הוסת עבור אישה שיש לה "וסת קבוע" (שרואה דם בפרקי זמן שניתן לצפותם ונחשבים ל"קובעים וסת" על פי ההלכה)
בזמן "עונה בינונית", "עונת ההפלגה" ו"עונת החודש" לאישה שאין לה וסת קבוע.
כמו כן, במקרים מסוימים נחלקו הפוסקים האם אישה נדרשת לבדוק:
לפני ואחרי תשמיש בימינו (כשלא שייכת בדיקה לצורך עיסוק בטהרות).
הפסיקה המקובלת כיום היא שאין צורך לבדוק לפני ואחרי תשמיש פרט לשלוש הבדיקות שנועדו לשלול חשש רואה מחמת תשמיש.
במהלך ספירת שבעה ימים מחשש לראיית "דם חימוד".
הפסיקה המקובלת כיום היא שיש לעשות הפסק טהרה ולבדוק כל שבעת הימים.
כאשר אישה מרגישה את אחת ההרגשות הנזכרות בפוסקים כאוסרת מדין תורה היא אינה מחויבת לבדוק, אך אם תבדוק ותראה על העד צבע שאינו מטמא אותה (ולעיתים אף אם לא תראה כלל) תהיה טהורה.
במקרים של מציאת כתם בהם יש ספק מאיזו אישה מבין כמה נשים הגיע הכתם, בדיקה עשויה לטהר או לטמא חלק מן הנשים, בהתאם למקרה.
פרט למקרים בהם היא מחויבת לבדוק, אישה רשאית לבצע בדיקות בכל עת, והמשנה אף משבחת את האישה המרבה לבדוק:
אף על פי כן, יש מן האחרונים שכתבו שתיזהר שלא להגזים בבדיקות שמא תפצע את הנרתיק, ולדעת הרב משה פיינשטיין בימינו שמטמאים את האישה פעמים רבות מחמת הספק אין מעלה בבדיקות מרובות.
לצורך הבדיקה על האישה להשתמש בבד לבן, המכונה "עד בדיקה".
על האישה להכניס את העד לתוך הנרתיק (בדרך כלל הדבר נעשה באמצעות אצבע או שתי אצבעות), להוציאו ולבודקו מול האור.
אם נמצא על העד דם, האישה אסורה לבעלה והטהרות שעסקה בהן בעשרים וארבע השעות האחרונות (או לחלופין מאז הבדיקה האחרונה אם התרחשה בתוך עשרים וארבע שעות) טמאות.
אם נמצא על העד צבע אחר שבבירור איננו דם, האישה מותרת לבעלה והטהרות שעסקה בהן מאז הפעם האחרונה שבדקה טהורות.
במקרה שהאישה מסופקת מהו הצבע שנמצא על העד, עליה לעשות שאלת חכם.
לכתחילה על עד הבדיקה להיות עשוי מבד לבן רך ונקי, צמר גפן, או בגד פשתן לבן ישן וזאת כדי שניתן יהיה לוודא שאכן הדם שנראה על העד הגיע מן הרחם ולא היה על העד קודם לכן.
שלושה סוגי עדים הוזכרו בגמרא ובפוסקים-
עד בדוק - יש מפרשים עד שלא הניחה אותו מידה מרגע שבדקה שהוא נקי, ויש מפרשים שגם אם הניחה אותו במקום שמור עדיין נקרא בדוק.
דם שנמצא על עד בדוק ברוב המקרים אין חוששים שהגיע ממקום שאיננו רחם האישה, והוא מטמא את האישה בין אם נמצא עליו דם מיד אחר הבדיקה ובין אם הניחה אותו בקופסה לאחר הבדיקה ומצאה את הדם לאחר זמן.
אפילו אם נמצאה כינה מעוכה על עד בדוק להלכה אין אומרים שהדם הגיע מהכינה אלא מטמאים את האישה.
עד שאינו בדוק - עד שאין חזקתו בדוק ואין חזקתו מלוכלך, לדוגמה אם לקחה אותו ממקום מוצנע אבל לא בדקה אם הוא נקי.
במקרה שבדקה בעד כזה, הניחה אותו בקופסה ומצאה עליו דם לאחר זמן נחלקו תנאים - לדעת רבי יהודה הנשיא היא טמאה מדין תורה, לדעת רבי חייא היא טמאה מדברי חכמים, ולדעת רבי יוסי היא טהורה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שטמאה במקרה זה.
עד שאינו בדוק כלל/עד מלוכלך - עד שלקחתו ממקום מטונף ולא בדקה אותו ובדקה בו את עצמה, האשה טהורה אפילו הייתה שם כמות דם גדולה מכמות הדם שיכולה לצאת מכינה (כלומר, אפילו שאין לנו אפשרות לומר שהכתם הגיע מכינה ולא ממנה).
כיום נהוג להשתמש בבדים המיוצרים במיוחד למטרה זו, ולהם שובל מיוחד המאפשר שליפתם בקלות.
עם זאת, ניתן להשתמש גם בסתם בד שלא יועד למטרה זו אם הוא לבן, רך ונקי.
כמו כן, בשעת הדחק יש מן הפוסקים שהתירו לעשות שימוש במגבון לח שיובש או נסחט, בטמפון, או בממחטת נייר.
שימוש בבד בצבע אחר לבדיקה אסור.
הרב מרדכי אליהו כתב שעל האישה לשים לב שאין על העד חוטים צבעוניים דקים העשויים להיראות כדם בזמן הבדיקה.
לגבי גודל העד, יש מן הפוסקים שכתבו שהעד צריך להיות בינוני - לא קטן מדי ולא גדול מדי כדי שלא תתקשה לאחוז בו ולהניע אותו בתוך הנרתיק.
לדעת הרב שמואל ואזנר הגודל האידיאלי הוא בערך שבעה או שמונה ס"מ.
במקרים בהם ישנו קושי בהכנסת עד הבדיקה, למשל לכלה שאיננה מיומנת בביצוע בדיקות, או לאישה שהכנסת העד מכאיבה לה, יש מן הפוסקים שהתירו לבדוק בעד רטוב.
יש אומרים כי התנוחה העדיפה מבחינת יעילות הבדיקה היא בהנחת רגל אחת על גבי משטח מוגבה (כסא, אסלה וכדומה).
רבי יעקב מליסא כתב שאין לעשות את הבדיקה כאשר האישה שוכבת על גבה, מכיוון שכך כותלי הרחם לא מאפשרים לדם לצאת, אולם הרב אליעזר וולדינברג הסביר כי כוונתו לבדיקת קינוח בלבד, ואף הוכיח מדברי פוסקים נוספים שאין בעיה לעשות בדיקה בשכיבה.
בכל תנוחה אחרת לא הוזכרה בפוסקים מניעה לעשות את הבדיקה.
לאחר הבדיקה, יש לבדוק את הבד.
בדיקה זו צריכה לכתחילה להתבצע באור יום (אך לא מול שמש ישירה) או באור הדומה בצבעו לאור יום, אם כי גם בדיקה באור נר או חשמל מועילה בדיעבד.
ישנם צבעים רבים ושונים שיכולים להופיע על בד הבדיקה.
בימי התנאים והאמוראים היו מבחינים בין גוני האדום השונים ולא כל כתם אדום היה מטמא את האישה, אך הרא"ש כתב שבימינו איננו בקיאים בגוונים השונים ולכן
אם הכתם שנמצא על הבד שחור או אדום במובהק - הבדיקה מעידה כי האישה טמאה, ואילו אם אין על הבד שום מראה אדמומיות - האישה טהורה.
ההשלכות של השאלה האם האישה טהורה או טמאה משתנות בהתאם לבדיקות השונות ולמטרתן.
אם בני הזוג מסופקים האם הצבע שנמצא על העד בגוון אדום, נהוג לשאול חכם בעל ניסיון בראיית כתמים.
פרט לגוונים המתוארים, היו מן הראשונים שהחמירו לטמא את האישה בגוונים נוספים (ירוק, צהוב, לבן ועוד) או בכתמים שמרקמם סמיך, אך דעתם נדחתה מהלכה.
אמנם, יש מן האחרונים המחמירים במראה זהוב.
בדברי הגמרא הוזכרו שני סוגי בדיקה:
בדיקה - בדיקה יסודית המתבצעת ב"חורים וסדקים" כלשון הגמרא.
את הצורך בבדיקה בחורים וסדקים הסבירו חלק מן הפוסקים כחשש שמא "כותלי בית הרחם" מנעו מן הדם לצאת.
בגמרא לא הוזכר שיעור לרוחב לבדיקת קינוח, אך הראשונים הסיקו מדבריה שקינוח איננו דורש בדיקת חורים וסדקים.
בגמרא לא הוזכר שיעור בדיקה לעומק, אך ישנו דיון לגבי המקום ברחם שממנו והלאה אין דם מטמא.
כחלק מדיון זה הוזכר שיעור עד "מקום שהשמש דש", כלומר, עד המקום בנרתיק אליו מגיע איבר הגבר בעת קיום 02:36, 6 ביוני 2025 (IDT)02:36, 6 ביוני 2025 (IDT), ויש מן הראשונים שאמצו אותו כשיעור המקום שעד אליו צריכה האישה לבדוק במקרים מסוימים.
לדעת רבי יוסף קארו מידת העומק איננה משנה לעניין הגדרת בדיקה כ"בדיקה" או "קינוח", אך מדברי הראב"ד נראה שסבר שקינוח שיעורו לעומק פחות משיעור בדיקה שכן אפיין את ייחודה של הבדיקה אל מול הקינוח בכך שהיא מגיעה "עד מקום שהשמש דש".
הרשב"א והרמב"ן, שלא הזכירו את שיעור מקום דישת השמש, סתמו וכתבו שעליה לבדוק "בעומק".
המשנה מזכירה שלוש בדיקות להן נדרשת אישה המעוניינת לעסוק בטהרות - בדיקה אחת בבוקר, שמטרתה לוודא שהטהרות שעסקה בהן בלילה טהורות, בדיקה אחת סמוך לבין השמשות, שמטרתה לוודא שהטהרות שעסקה בהן בבוקר טהורות, ובדיקה בכל פעם שתקיים יחסי אישות עם בעלה.
כמו כן כותבת המשנה שכוהנת (בת כהן לא נשואה או אשת כהן) שרוצה לאכול תרומה צריכה לבדוק את עצמה לפני כן, ולדעת רבי יהודה (שלא נפסקה להלכה) אף לאחר שמסיימת לאכול בתרומה.
לגבי הבדיקה לבעלה מזכירה המשנה במקום אחר שתי בדיקות:
בדיקה אחרי יחסי האישות, ובה הן האישה והן הגבר צריכים להיבדק (הגבר על ידי קינוח איברו בעד ובדיקה אם יש עליו דם שהגיע מן האישה והאישה בבדיקה כנזכר לעיל).
אם נמצא דם על עד האישה מיד אחר התשמיש או על עד הגבר בבדיקה זו, חזקה שהאישה הייתה נידה בשעת התשמיש, והאישה והגבר טמאים (האישה טומאת נידה והגבר טומאת בועל נידה) וחייבים להביא קרבן חטאת.
אם נמצא הדם על עד האישה לאחר זמן "שיעור וסת" מהתשמיש, ישנו ספק האם הייתה נידה בשעת התשמיש וחייבים להביא קרבן אשם תלוי.
בדיקה לפני חיי האישות שאיננה חובה אלא ממידת חסידות
הראשונים נחלקו בהבנת ההתייחסויות השונות בגמרא לבדיקות אלה, האם חיוב הבדיקה הוא רק לאישה העוסקת בטהרות או לכל אישה, וכן האם יש חיוב בדיקה לפני או אחרי קיום יחסים לאישה שיש לה ולאישה שאין לה וסת קבוע.
במקרה שאישה העוסקת בטהרות קיימה יחסי אישות עם בעלה יותר מפעם אחת בלילה, נחלקו בית הלל ובית שמאי - לדעת בית שמאי עליה לבדוק את עצמה לפני ואחרי כל אחד מהתשמישים, ואילו לדעת בית הלל די לה בשתי בדיקות לכל הלילה.
במשנה הראשונה במסכת נידה נחלקו הלל, שמאי, וחכמים לגבי ממתי מטמאת נידה למפרע את הטהרות שנגעה בהן.
לדעת שמאי, רק הטהרות שנגעה בהן מרגע הבדיקה נטמאות, לדעת הלל כל הטהרות שעסקה בהן מאז הבדיקה האחרונה נטמאות, ולדעת חכמים נטמאות כל הטהרות שעסקה בהן בעשרים וארבע השעות האחרונות, או לחלופין אם בדקה בתוך עשרים וארבע השעות האחרונות - מאז הבדיקה האחרונה.
בגמרא מופיעה דעה שאין לסמוך על בדיקה שלפני קיום יחסי אישות משום שהאישה מתוך להיטותה לשמש אינה בודקת "בחורים ובסדקים", ומכאן לומדים רבים מהראשונים שבדיקה לטהרות צריכה להיות המדוקדקת ביותר מבחינת היסודיות.
חז"ל מזכירים מספר מצבים בחיי האישה שדינם שונה לעניין הבדיקות לעיסוק בטהרות-
נידה - כיוון שהיא ממילא טמאה אינה צריכה לבדוק
יולדת בתקופת דם הטוהר - כיוון שבתקופה זו כל דם שתראה טהור אינה צריכה לבדוק
אישה שנבעלה בפעם הראשונה - בכל התקופה בה ניתן לתלות שהדמים היוצאים ממנה הגיעו מן הבתולים אינה צריכה בדיקה לאחר תשמיש כיוון שתולים את הדם היוצא בקריעת הבתולים
באחד עשר ימי הזיבה - האישה בחזקת טהורה ולכן אינה צריכה לבדוק
קטנה מתחת לגיל 12 - כיוון שטרם הגיעה לגיל בו חוששים שתראה דם אינה צריכה לבדוק
בדיקת הפסק טהרה היא הבדיקה אותה עושה כל אישה ששתת דם זיבות או נידות מרחמה על מנת שתוכל להטהר, ובמקרה של זבה (וכל אישה בימינו) להתחיל לספור למחרת את שבעת הימים הנקיים.
בזמן המשנה, הבדיקה עבור אישה נידה הייתה נעשית לכתחילה בבין השמשות של היום השביעי לתחילת ראיית הדם.
במקרה שבדקה בזמן אחר בתוך שבעת ימי נידתה, נחלקו תנאים- לדעת רבי יהודה, כל בדיקה שאיננה בבין השמשות של היום השביעי איננה תקפה.
לדעת תנא קמא, אם בדקה ביום השביעי בבוקר הבדיקה תופסת והיא טהורה.
לדעת חכמים, אם בדקה מהיום השני ואילך הבדיקה עולה לה, ולדעת רבי יהודה הנשיא אפילו בדקה ביום הראשון - עולה לה בדיקה.
הזבה, לעומת זאת, רשאית לעשות את הבדיקה ברגע שמסתיימת ראיית הדם שלה (לכתחילה בבין השמשות של אותו היום), ולמחרת יום הבדיקה היא רשאית להתחיל לספור את שבעת הימים הנקיים.
מאחר שמטרת בדיקה זו לוודא שפסקה שתיתת הדם מן הרחם, נהוג שהאישה רוחצת את הנרתיק במים מספר דקות לפני הבדיקה על מנת שלא יישארו שאריות דם ישנות שיאסרו אותה שלא לצורך.
את הבדיקה יש לבצע לפני השקיעה, אם כי בדיעבד בדיקה בכל שעות היום מועילה.
לדעת הרא"ש, וכן פסק השולחן ערוך, בדיקה זו צריכה להיות יסודית ועל האישה להכניס את העד "לחורים ולסדקים" המצויים בנרתיק, ולהכניסו לעומק "עד מקום שהשמש דש".
הראב"ד, לעומת זאת, סבור כי בדיקת חורים וסדקים נועדה לאישה העוסקת בטהרות, ואילו בימינו שאין עוסקים בטהרות צריך אמנם לבדוק לעומק "עד מקום שהשמש דש", אך אין צורך לבדוק בחורים ובסדקים.
ספר התרומה, הרשב"א והרמב"ן נקטו עמדה ממצעת - מצד אחד הצריכו בדיקה בחורים וסדקים, אך מצד שני לגבי עומק הבדיקה לא כתבו שיעור מובהק אלא רק שצריכה להכניס את העד "בעומק".
למעשה, פוסקים רבים מקילים בימינו (בדרך כלל במצבים של חשש לפציעה של הנרתיק או קושי נפשי גדול) לבדוק בדיקה שטחית יותר.
לאחר בדיקה זו, כתב הרשב"א שטוב להורות להניח "מוך דחוק", דהיינו להכניס לתוך הנרתיק מוך (בימינו רבות נוהגות להניח עד בדיקה) ולהשאירו שם כל זמן בין השמשות (בין השקיעה לצאת הכוכבים - כ-18 דקות), וכן פסקו השולחן ערוך ומרבית אחרוני זמנינו לכתחילה.
את המוך הדחוק יש לבחון כפי שבוחנים עד.
אם בדיקת הפסק יצאה טמאה, האישה יכולה לנסות ולבדוק שוב עד אחר השקיעה.
נהוג להמתין (כרבע שעה עד חצי שעה) בין בדיקה לבדיקה בשל רגישות המקום.
אם לא יצאה לה אף בדיקה טהורה באותו היום תוכל לנסות שוב רק למחרת.
אם בדיקה זו יצאה טהורה, האישה יכולה להתחיל (בכפוף לדיני פולטת שכבת זרע) לספור שבעה נקיים.
מאחר שבדיקה זו נועדה להוציא את האישה מחזקת טומאה ויש סוברים שחיובה מן התורה, היא נחשבת לאחת מן הבדיקות החמורות, ואף במקומות שנוהגים להקל בבדיקות אחרות, פעמים רבות מחמירים בבדיקה זו.
כך למשל אישה שרואה דם ללא הפסקה מחמת מכה מחויבת לבדוק לפחות בהפסק, וכן מרבית המחמירים לאסור מראה זהוב שנראה על העד, מחמירים בכך בהפסק בלבד.
כמו כן, אם אישה לא בדקה, אפילו הרגישה שפסק דמה מלשתות ואפילו עברו כמה ימים מאז שהפסיקה לדמם, היא בחזקת טמאה עד שתבדוק.
מהמשנה עולה כי במהלך שבעת הימים הנקיים מחויבת האישה בביצוע בדיקות בכל יום.
ראשונים רבים סבורים שדי בבדיקה אחת בכל יום, אך השולחן ערוך בעקבות דעת ראשוני אשכנז פסק שיש לבצע שתי בדיקות ביום, וכן התקבל להלכה בימינו.
בעקבות מחלוקת התנאים, נחלקו אמוראים בדעת רבי אליעזר מה הדין אם בדקה ביום הראשון בלבד- לדעת האמורא רב הדין זהה ונחשבת לה הספירה, ואילו לדעת רבי חנינא במקרה זה לא עלתה לה ספירת הנקיים.
השולחן ערוך הביא את שתי הדעות, אך נראה שפסק כדעה המחמירה, שכן לאחריה הוסיף "ואין להקל".
אחרונים רבים חלקו על פסק זה של השולחן ערוך, ובשעת הדחק מקילים אף לאישה שבדקה את בדיקת היום הראשון בלבד.
במקרה שאישה בדקה רק באחד מן הימים האמצעיים, כתבו ראשונים שלפוסקים כרב בדיקתה מועילה, ויש שחלקו
למעשה, במקרים מסוימים בהם יש לאישה קושי בביצוע בדיקות כל שבעת הימים הנקיים מקילים לה לבצע בדיקות רק ביום הראשון וביום השביעי, ובמקרים קיצוניים ביום הראשון בלבד (שני סוגי ההיתרים מתקבלים בדרך כלל רק לאחר שאלת חכם במקרים ספציפיים ולא נכתבים בספרי ההלכה כהיתר גורף).
את בדיקות שבעת הימים הנקיים כתבו הפוסקים שיש לבצע בבוקר וסמוך לשקיעה.
במקרה שיכולה לבדוק רק בדיקה אחת, כתב הרב ואזנר בספר "שיעורי שבט הלוי" שבדיקת הבוקר עדיפה.
כנזכר לעיל, לכתחילה הדרישה ההלכתית בבדיקות שבעה נקיים היא לבדוק לעומק ובחורים ובסדקים, אך אישה שקשה לה יכולה להקל ולבדוק עד מקום שידה מגעת, פרט ליום הראשון של שבעת הנקיים בו כתב השולחן ערוך שיש להחמיר.
לדעת הרב אלישיב קנוהל אם אישה לא יכולה לבדוק לעומק ביום הראשון, תעשה זאת באחד מן הימים האחרים
אם בדיקת שבעה נקיים יצאה טהורה, האישה ממשיכה בספירת הנקיים כרגיל.
אם הבדיקה יצאה טמאה, ספירת האישה נפסקת ועליה לפסוק בטהרה ולהתחיל את שבעת הנקיים מחדש.
האמורא רבי ירמיה לומד מן הפסוק שיש צורך בפרישה מן האישה סמוך לוסתה, ורבא מלמד שמשך פרישה זו הוא פרק זמן של עונה (היום או הלילה הסמוכים לזמן בו צריך להגיע וסתה).
בגמרא במקום אחר מצוטטות מחלוקות תנאים מהן משמע שעל האישה לבדוק את עצמה ב"עונת פרישה" זו.
נחלקו הפוסקים מה תעשה אם לא בדקה עצמה בעונת הוסת, ולהלכה נפסק שאסורה בקיום יחסי אישות עד שתבדוק.
אישה שאין לה וסת קבוע, כתבו הפוסקים שתבדוק עצמה בכל אחת מעונות הפרישה, אך הבדיקה העיקרית היא בעונה בינונית, שגם לגביה כתבו הפוסקים שאם לא בדקה בה אסורה לקיים יחסי אישות עם בעלה עד שתבדוק.
אישה חסרת וסת קבוע שלא בדקה ב"עונת החודש" ו"עונת ההפלגה", כתב הרב אליהו שאף על פי שאינה חייבת לבדוק, מן הראוי שתבדוק.
הפוסקים הצריכו שבדיקה זו תהיה יסודית, וכתבו שעליה לבדוק בחורים וסדקים.
נחלקו הפוסקים כיצד צריכה להתבצע בדיקה זו - לדעת רבי יעקב מליסא, אישה שיש לה וסת קבוע בשעה מסוימת צריכה לבדוק רק בשעה זו, אך אישה שאין לה שעה קבועה צריכה מוך דחוק במשך כל הזמן בו עשוי להופיע וסתה.
הרב שמואל ואזנר כתב שאישה בעלת וסת קבוע ואישה חסרת וסת קבוע בעונה בינונית לכתחילה תעשה שלוש בדיקות, אך בדיעבד מספיקה בדיקה אחת לפני השקיעה.
הרב שלמה לוי כתב שתבדוק עצמה בבוקר ובערב, והרב מרדכי אליהו כתב שיש לעשות שתי בדיקות, אחת בתחילת עונת הפרישה ואחת בתחילת העונה שאחריה, וכן שלכתחילה תעשה בדיקת "מוך דחוק" גם בבדיקה זו.
את הבדיקה בחורים בסדקים משמע מדבריו שהצריך רק בבדיקה האחרונה.
אישה שמצאה דם בבדיקה זו, נחשבת לנידה לכל דבר.
לעומת זאת, אם לא מצאה דם בבדיקת עונות הפרישה, היא מותרת לבעלה עד לראיית הדם הבאה, או עד לעונת הפרישה הבאה אם אין לה וסת קבוע.
מעוברת ומניקה אינן צריכות לבדוק בעונת הפרישה, מכיוון שבאופן טבעי המחזור מפסיק להגיע בתקופות אלה, וכן אישה המתחבאת מפני סכנה אינה צריכה לבדוק, מפני שפחד מתמשך מביא להפסקת המחזור.
באישה שוסתה איננו מגיע בזמנים קבועים, אין דרך לדעת מתי תגיע הוסת.
מסיבה זו, נחלקו תנאים - ר' מאיר סבור שאישה שכזו אסורה לקיים יחסים לעולם, שהרי אין דרך לדעת שוסתה לא יגיע בזמן קיום היחסים ויעברו על איסור כרת של בעילת נידה, ורבי חנינא בן אנטיגנוס סבור ש.
חלק מן הראשונים פירשו את דברי רבי חנינא שעליה לבדוק לפני ואחרי כל תשמיש, אפילו אם איננה עוסקת בטהרות.
אם תמצא הבדיקה טמאה, לעומת זאת, האישה קבעה חזקה לראייה מחמת תשמיש והיא נאסרת על בעלה, ונמצא שהעדים "עיוותוה".
לכתחילה, הדרישה לבצע בדיקות אלו היא בשלוש הפעמים הראשונות בהן הזוג מקיים יחסי אישות, אלא שבפועל כל עוד לא פוסק דם הבתולים מניחים שכל הדם היוצא ממנה הוא דם בתולים, ולכן רק לאחר שפוסק דם הבתולים ניתן להתחיל לבצע בדיקות אלה.
כמו כן, בכל מקרה אחר שבו ייתכן שהדם איננו דם וסת (למשל, אם יש לה פצע בתוך הנרתיק) לא ניתן לבצע בדיקות אלה.
כתבו הפוסקים שאישה בעלת "וסת חצי קבוע" (כלומר, אישה שאין לה וסת קבוע ובכל זאת רואה דם אך ורק בטווח ימים מסוים) צריכה לבצע בדיקה זו רק בטווח הימים בו עשוי להגיע זמן הוסת, שהרי בשאר הימים דינה כבעלת וסת קבוע.
כמו כן, אישה הנוטלת גלולות למניעת הריון נחשבת כבעלת וסת קבוע ואינה יכולה לבצע את הבדיקות האלה, וכן אישה בהריון לא תבצען.
לדעת כמה מן הפוסקים, בני זוג שחיו יחד זמן רב ולא קיימו את הבדיקות, פטורים מביצוען מאחר שהאישה יודעת שהיא אינה רואה מחמת תשמיש ואינה זקוקה להן.
לכתחילה, על שלוש הבדיקות צריכות להיות רצופות.
כלומר, אין לקיים יחסים בין הבדיקות בזמנים הראויים לבדיקת רואה מחמת תשמיש בלא לבצע בדיקה.
עם זאת בדיעבד אף אם לא ביצעו את הבדיקות ברציפות, לדעת הרב אלישיב קנוהל, ניתן לקבוע חזקת רואה מחמת תשמיש.
כל אחת משלוש הבדיקות כוללת למעשה בדיקה בשלושה עדים - לפני קיום היחסים על האישה לבדוק את עצמה, ולאחריהם הן האישה והן הגבר צריכים לבדוק עצמם.
הפוסקים נחלקו לגבי יסודיות בדיקות אלה - לדעת הראב"ד די בבדיקה קלה (והסביר הרב ואזנר שהיינו קינוח), אך הרב מרדכי אליהו כתב שהבדיקות צריכות להיות יסודיות
כתבו הפוסקים, שהבדיקה צריכה להתבצע בפרק זמן של "שיעור וסת" לאחר הבדיקה, ונחלקו מהו בדיוק שיעור זמן זה.
שיעור זמן שלוקח לאישה לרדת מן המיטה ולרחוץ את הנרתיק
שיעור זמן שלוקח לאישה להושיט יד אל מתחת הכר, ליטול משם עד בדיקה ולבדוק
הרמב"ם פסק להלכה את השיעור השני.
דעות האחרונים בשיעור הזמן בימינו:
תפארת צבי - חצי שעה.
נחל אשכול - רבע שעה.
שו"ת מר ואהלות - אולי 9 דקות.
דרכי טהרה - תבדוק תוך 5 דקות, אם בדקה ומצאה דם תוך חצי שעה טמאה.
שו"ת בניין שמחה - לכתחילה 3 דקות, בדיעבד 5 דקות.
שיירי טהרה - אולי פרק זמן של צליית ביצה וגמיעה
טהרת הבית - 3 דקות
פרי דעת - 12 שניות
בגמרא מופיעה בשם האמורא רבא הלכה לפיה , כלומר, אישה שהציעו לה להינשא והסכימה לכך צריכה לשבת שבעה ימים נקיים בטרם תוכל להינשא, מחשש שמא תראה דם מחמת תאוותה לבעלה.
נחלקו ראשונים האם שבעה נקיים אלו דורשים הפסק טהרה ובדיקות בכל יום, כדוגמת שבעה נקיים רגילים של זבה - לדעת הרשב"א, אינה צריכה לא בדיקות ולא הפסק טהרה, מאחר שמדובר בספק בלבד שמא ראתה דם.
לדעת הרמב"ן והרא"ש, צריכה בדיקות שבעה נקיים מחשש שמא תראה בכל יום, אך אין צריך לפסוק בטהרה מאחר שיציאת דם זה, הנקרא "דם חימוד", איננה נמשכת זמן ארוך כיציאת דם הוסת.
לדעת הרא"ה דינה כדין כל נידה וצריכה שבעה נקיים והפסק טהרה.
בימינו מאחר שבתולות אינן טובלות לנידתן הצריכו אחרונים שבעה נקיים והפסק טהרה לכל אישה לפני חתונתה.
לגבי המתנת מספר ימים מחשש שמא תפלוט שכבת זרע, כתב הרב מרדכי אליהו שנחלקו אחרונים האם עליה להמתינם לפני הפסק הטהרה, ושלהלכה פסקו אחרונים כדעה המקילה, אך נהגו להחמיר לכתחילה היכן שאפשר.
נחלקו ראשונים האם תועיל בדיקה בשעת הצעת הנישואין להתירה לבעלה, ופסקו ראשונים ואחרונים שאינה מועילה.
עם זאת, לדעת רבי יעקב מליסא, אישה שהיה לה מוך דחוק לאורך כל שעת התביעה פטורה מהצורך לשבת שבעה נקיים.
אפילו אישה שלא סביר שתראה דם, כגון ילדה מתחת לגיל שתים עשרה או זקנה, כתבו אחרונים שחוששים שמא ראתה דם, ונדרשת לבדיקות אלו.
לגבי עומק הבדיקות, כתבו אחרונים שכיוון שלכלה בתולה יש קושי בבדיקה, די בבדיקה עד מקום שידה מגעת ואין צורך בבדיקה מעמיקה בחורים וסדקים.
אישה נאמנת להגיד שהיא טהורה ושביצעה את כל התהליכים הנחוצים לטהרה, וכך דרשו חכמים בגמרא במסכת כתובות:
כמו כן, נאמנת אישה לומר ששאלה חכם ואמר לה שהיא טהורה.
אם אישה איבדה את עד בדיקתה, ואומרת שעל העד היה מראה דומה למראה אחר שנמצא לפנינו, ניתן לטהר אותה על סמך אמירה זו.
לעומת זאת אם יש ספק האם המראה טהור, והאישה אומרת שחכם טיהר לה מראה דומה לזה, אין סומכים על כך כדי לטהר את המראה, מפני שמאחר ואין יכולת לזהות בביטחון את צבע העד, לא ניתן לסמוך על כך שתזהה בביטחון שהמראה דומה למראה אחר שלא נמצא לפנינו.
כיום, עם מגמת ההשתלבות הגוברת של נשים בתחום ההלכה, ישנן מסגרות המכשירות נשים להיות "יועצות הלכה"- נשים הלומדות הלכות נידה באופן מקיף, וכן תחומים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים נוספים על מנת לתת מענה לנשים בהלכות נידה.
במשנה נכתב שעיוורת צריכה שאישה אחרת תבדוק אותה, אך ר' יוסי ברבי חנינא קובע בגמרא כי מדובר בטעות בגרסא.
הלכה למעשה עיוורת מבצעת את הבדיקה לעצמה ומראה לחברתה כדי שתאמר לה האם המראה טהור או טמא.
חירשת ואילמת יכולות לבדוק את עצמן, ורבי יהודה הנשיא אף מעיד שהייתה בשכונתו חרשת שכל נשות השכונה היו מראות לה את עידיהן כדי שתאמר להן האם הן טהורות או טמאות.
לגבי חירשת אילמת נפסק בגמרא שאינה יכולה לבדוק עצמה, מאחר שבתקופת חז"ל נחשבו חירשים אילמים כבעלי מוגבלות שכלית.
בימינו שידוע שחרשים אילמים אינם מוגבלים בשכלם וניתן ללמדם לתקשר באמצעות שפת סימנים וכדומה, נחלקו הפוסקים האם דינם כפיקחים.
לגבי נשים החולות במחלות נפש המשפיעות על שיקול דעתן ("שוטות"), נכתב במשנה שאינן נאמנות על בדיקתן, אך נשים שאינן כאלה יכולות לבדוק אותן ולטהרן.
הגמרא במסכת חגיגה מזכירה ארבעה קריטריונים על מנת להגדיר שוטה-
מאבד כל מה שנותנים לו
לגבי אישה הסובלת מדיכאון, כתב הרב שמואל ואזנר שיש להעריך האם ניתן לסמוך על בדיקתה בהתאם לחומרת המחלה.
לדעת רבי חנוך פדואה, מחבר שו"ת "חשב האפוד", לעניין היתר אישה לבעלה יש לדון כתם הנמצא על עד קינוח כדין כתם הנמצא בבדיקה בעד, פרט לעובדה שכתם הנמצא על עד בדיקה מטמא את האשה מדין תורה בעוד בקינוח האשה נטמאת מדברי חכמים בלבד.
אחת המשמעויות של הדבר היא, שלא ניתן להקל בכתם דם שנמצא על נייר או בד שביצעה באמצעותו קינוח, כפי שמקילים בכתם שנמצא על שאר דברים (לדוגמה, לא ניתן לומר שכיוון שהבד אינו מקבל טומאה או צבעוני הכתם אינו אוסר את האישה).
אחת הסברות שמעלה בעל "חשב האפוד" לאסור היא, שכיוון שהכתם על גוף האישה הוא מטמא, ודאי שהעברת חלק ממנו למקום אחר (לעד או נייר הקינוח), גם אם מקום זה אינו מקבל טומאה, אין בכוחה להפקיע את האישה מן הטומאה שנטמאה מחמת הדם שהיה על גופה.
ר' יעקב מליסא בחוות דעת, לעומת זאת, כתב שכתם על עד קינוח דינו כשאר כתמים.
לדעת הרב שמואל ואזנר ב"שיעורי שבט הלוי", קינוח חמור מכתם בכך שלא מקילים אם הדם שנמצא קטן מגודל גריס, אך לשאר עניינים דינו ככתם כיוון שלא בא בהרגשה ולא חוששים שמא הקינוח מנע ממנה להרגיש את יציאת הדם.
אחרונים אחרים סבורים שניתן להקל גם בקינוח בכתם קטן מגריס.
מעמד השימוש בנייר טואלט לאחר עשיית צרכים
לדעת החוות דעת, אישה שראתה דם על נייר הטואלט בו השתמשה לאחר הטלת שתן עשויה להיות טמאה מדין תורה, אך אחרונים אחרים חלקו, מאחר שבדרך כלל זיבת דם הנידה איננה מתרחשת בזמן הטלת שתן.
פרט לחשש ההרגשה, יש מן הפוסקים שטימאו כתם על נייר טואלט על פי סברת ה"חשב האפוד" לפיה כיוון שדם זה הגיע מגוף האישה הוא מטמא אף על נייר טואלט צבעוני או שאינו מקבל טומאה.
דעת הרב עובדיה יוסף, לעומת זאת, היא שכתם זה אין דינו כדין דם על עד בדיקה אלא כדין כתם, מאחר שהעובדה שלא ידענו על קיומו של הכתם על גוף האישה לפני השימוש בנייר הטואלט משווה לו מעמד של כתם הנמצא על נייר טואלט.
לדעת הסוברים שדין כתם על נייר טואלט שניגבה עצמה בו אחר עשיית צרכים כדין שאר כתמים, אם הנייר אינו מקבל טומאה האישה איננה נטמאת.
מסיבה זו, ישנם דיונים בפוסקים האם נייר טואלט נחשב למקבל טומאה או לא.
הנודע ביהודה כתב שנייר העשוי מסמרטוטים מקבל טומאה כפי שבד מקבל טומאה.
רבי אלחנן אשכנזי ב"סדרי טהרה", לעומת זאת, כתב שנייר העשוי מבד פשתן, כיוון שהפשתן מרוסק נחשב לדבר חדש שאיננו מקבל טומאה כבגד, וכן כיוון שאין לו בית קיבול אין עליו דין בגד שמקבל טומאה.
לגבי נייר העשוי מעץ מרוסק, כתב הרב שמואל ואזנר ב"שיעורי שבט הלוי" שהוא אינו מקבל טומאה.
גם לסוברים שכתם על נייר קינוח מטמא את האישה, אין חובה להסתכל על נייר הטואלט לאחר הקינוח, וכך גם ממליצים פוסקים רבים כדי שהאישה לא תיאסר ללא סיבה בגלל דם שאיננו דם וסת.
בדברי כמה מקדמוני הראשונים (ביניהם: בעל הערוך, רש"י, רבינו חננאל, רבינו גרשום ועוד) מתבארת שיטה נוספת בכל דיני הבדיקות, שלא הובאה להלכה באחרונים, והיא, שכל דיני הבדיקות לא נאמרו בנרתיק אלא בשפתיים שמחוץ לנרתיק, ודם הנמצא בנרתיק טהור.
שיטה זו לא נפסקה להלכה ואינה מוזכרת באחרונים.
מקור הדברים הוא במחלוקת ראשונים אלו עם פירוש הרמב"ם בהסבר דברי המשנה והגמרא:
הרמב"ם פירש שהפרוזדור המוזכר במשנה הוא הנרתיק (או צוואר הרחם), העלייה היא השחלות, והחדר הוא הרחם.
הלול הפתוח בין העלייה לפרוזדור הוא נקב בדופן האחורית של צוואר הרחם, בחלק הפנימי הסמוך לרחם, והוא מחבר בין צוואר הרחם לבין קצותיהן של החצוצרות והשחלות.
אם כן, על פי דברי בעל הערוך הפרוזדור הוא השפתיים שמחוץ לנרתיק, העליה היא שלפוחית השתן, והחדר הוא הנרתיק.
הדמים המגיעים מהעלייה הם דמים היוצאים מן השלפוחית עקב דלקת בדרכי השתן.
הלול הוא השופכה דרכה יוצא השתן מן השלפוחית אל הפרוזדור וחוצה.
כדברי בעל הערוך נראה גם מדברי רש"י, שכתב "חדר מפנים ופרוזדור מבחוץ.
שניהם זה אצל זה בעובי גופה; חדר לצד אחוריה ופרוזדור לפניה.
וכותלי רחם למטה באמצע פרוזדור, ודרך שם דמים יוצאים".
כלומר, החדר-הנרתיק נוטה ממטה למעלה באלכסון, כלפי אחוריה.
הפרוזדור-השפתיים נוטות ממטה למעלה באלכסון, כלפי פניה.
'כותלי רחם' – דופני הנרתיק, נפתחות למטה בין השפתיים, ודרך שם יוצא דם הנידות.
דמי השלפוחית באים דרך השופכה אל בין השפתיים.
כך כתב גם רבינו חננאל "דעלייה שהיא מקום השתנת מי רגלים".
וכך פירש גם רבינו גרשום: "והמקור הוא פנימי מכולן, והחדר סמוך למקור, והפרוזדור הוא החיצוני, ועליה בנויה על גבי שתיהן על גבי החדר והפרוזדור, ולול פתוח בין עליה ופרוזדור".
פירושי שמות אברי האשה תלויים זה בזה.
כך שאם אנו מוצאים לבעל הערוך שפירש פרוזדור 'בשפתות ערוה', יש ללמוד מזאת שסבר בפירוש העלייה 'מקום השתנת מי רגלים', שהרי ממנה פתוח לול אל הפרוזדור, ואם כן החדר הוא הנרתיק.
בגמרא נאמר כי "כל הנשים מטמאות בבית החיצון".
"בית החיצון" ו"פרוזדור" דבר אחד הם לשיטת הראשונים.
ועל כן מקום הטומאה תלוי הוא בהבנת מקום הפרוזדור.
שיטת הרמב"ם קשה מכמה סיבות:
דברי הרמב"ם מבוססים על אנטומיה מוטעית.
על פי הידוע לנו כיום, אין נקב בדופני צוואר הרחם ובדופני הנרתיק.
כמו כן, אין מעבר ישיר בין השחלות לרחם, המעבר הוא באמצעות החצוצרות בלבד.
דברי חז"ל בכמה מקומות קשים מאוד להסבר על פי דבריו (ראה להלן, ראיות לשיטת הקדמונים)
בכמה מקומות בגמרא נראה שדברי חז"ל מתאימים רק עם שיטת הקדמונים וכדי להתאימם לשיטת הרמב"ם יש צורך לדחוק בתירוצים שונים.
בגמרא נאמר שלאשה יש פרוזדור ולבהמה אין פרוזדור.
לבהמות גסות ודקות יש צוואר רחם ונרתיק, ואינן חסרות אלא את הסגירה הכפולה על פתח הנרתיק (השפתיים הגדולות והקטנות).
במשנה אמר שמאי הזקן "כל הנשים דיין שעתן".
ובירושלמי שם הקשו על שיטתו מדין שרץ שנמצא במבוי שמטמא למפרע ולא דייה שעתו.
ויישבו ואמרו "שמי אומר, הדא אשה על ידי שהיא רגילה במי רגליים, עשו אותה כמבוי שהוא מתכבד ושטף שלגשמים עובר בו והוא טהור".
כלומר, לשיטת שמאי האשה בחזקת טהרה מפני שמי רגליים שוטפים את הבית החיצון, ואילו היה בו דם היה יוצא עמהם והייתה רואה.
והדבר ידוע שמי רגליים אינם נכנסים לעומק הנרתיק, ואם כן למה האשה טהורה, והרי רוב הנרתיק לא נשטף ואפשר שהיה דם בעומק?
אלא הבית החיצון הוא מקום השפתיים בלבד, ואין הנרתיק נכלל בו.
פולטת שכבת זרע היא אחת מן הנשים שעליהן אמרו "כל הנשים מיטמות בבית החיצון".
בשעת ביאה יוצא רוב רובו של הזרע אל הנרתיק.
אילו הנרתיק כלול בבית החיצון, נמצא שהאשה פלוטה ועומדת משעת ביאה כל זמן שהזרע שם, וטמאה תמיד, ואין מקום לקרותה 'פולטת', ואין מקום לדון על פליטה שנתחדשה כגון 'נדה שפלטה שכבת זרע'.
על כן מוכרח שהפליטה היא אל מחוץ לנרתיק, ושם הבית החיצון ומקום הטומאה.
על פי שיטת הקדמונים יש כמה שינויים בענייני הלכה:
מקום טומאה ובדיקה – על פי שיטת הקדמונים מקום טומאתה של אשה הוא "הבית החיצון", הפרוזדור – מקום השפתיים.
אם כן אשה נטמאת רק כאשר הטומאה יוצאת מן החדר-הנרתיק אל מחוץ לפתח הנרתיק.
כל עוד הטומאה בנרתיק, האשה טהורה.
לפיכך מקום הבדיקה הוא במקום השפתיים עד פתח הנרתיק, ואין צורך להכניס את העד יותר מכך.
בדיקה וקינוח – גם 'בדיקה' וגם 'קינוח' המוזכרים בגמרא אינם בתוך הנרתיק.
וההפרש ביניהם הוא שבקינוח נותנת האשה את העד בפתח השפתיים בהעברה קלה, ואילו בבדיקה בודקת היטב בקפלים ובקמטים.
בדיקת "חורין וסדקין" היא בדיקה מדוקדקת יותר מקינוח, שנעשה רק בפתח השפתיים.
הרגשה – לשיטת הקדמונים שהבית החיצון הוא מקום השפתיים, ההרגשה היא ביציאת הדם מפתח הנרתיק אל השפתיים, כלומר זיבת לחות מן הנרתיק לשפתיים.
על פי שיטה זו מיושב הקושי שדנו בו האחרונים שרבות מן הנשים אינן מרגישות בפתיחת המקור, שכן כל אשה מרגשת בזיבת לחות זו בנקל, וסתם ראייה באה בהרגשה.
קינוח בנייר – מכיוון שההרגשה היא זיבת לחות למקום השפתיים, כל אשה המרגשת בכך טמאה מדאורייתא כפשט התלמוד, ולכן אף המקנחת אחר הטלת מי רגליים ומצאה דם – טמאה מדאורייתא, ועל כעין זה אמרו "אימור הרגשת מי רגליים הוה".
ראשונים נוספים הסוברים כך הם רבינו שמעיה, תלמידו של רש"י.
גם בעל שו"ת בנימין זאב כתב:
גם כמה אחרונים כתבו שיש מחלוקת בין הראשונים לגבי אנטומיית גוף האישה.
אך כיוון שהאחרונים הסתמכו על הרמב"ם (שהיה רופא) לגבי בירור המציאות, לא החשיבו את שיטת הקדמונים ולא הסתמכו עליה לעניין הלכה.
גם בעל נודע ביהודה פירש את דברי רש"י כפי שיטת הקדמונים.
מקורות נוספים שעמדו על המחלוקת בין הראשונים הם:
הרב אריה לייב רבינוביץ (ר' לייב הומינר) - מרבני מינסק ומחבר ספר 'באר היטב', בספרו 'באר היטב' על חומש ויקרא.
ד"ר ר' ישראל מיכל רבינוביץ, בחיבורו הצרפתי על הרפואה בתלמוד.
פרופ' ר' יהודה לוי, במאמר שפורסם בכתב העת אסיא.
הרב ד"ר מרדכי הלפרין, במאמרים שפורסמו בכתב העת אסיא.
מקומות שנהגו להלכה כשיטת הקדמונים
מנהג רבות מבנות תימן עד לימינו היה כשיטת הקדמונים, לבדוק רק בין השפתיים בלא להכניס את העד לתוך הנרתיק.
וכן נהגו במקומות רבים באירופה, ואף בתקופת האחרונים.
שכן מסורת זו עברה בעל פה מאשה לבתה מזמן קדום גם לאחר שנשתקע זכרה בין הפוסקים.
כמו כן נראה שזהו המנהג הקדום באשכנז, שכן לא מצינו באף אחד מהפוסקים האשכנזים הקדומים ששואלים כיצד תבדוק בתולה והרי קרום הבתולים חוסם את הנרתיק, ואילו בדורות מאוחרים יותר, כשכבר נתפשטו דברי הרמב"ם, מצינו לרבים השואלים זאת.
בדיקת סאונד היא ההכנה שמתרחשת לפני קונצרט, נאום או הופעה דומה כדי להתאים את הסאונד במערכת ההגברה של המקום.
המבצע וטכנאי הקול עוברים על חלק קטן מההופעה הקרובה כדי להבטיח שהמערכת מפיקה סאונד ברור ומכוונות לווליום המתאים.
בדיקת מיקרופון ייקרא כאשר ההכנה תיושם על מיקרופונים בלבד.
בדיקות סאונד חשובות במיוחד עבור מופעי מוזיקת רוק והופעות אחרות המסתמכות במידה רבה על מערכות חיזוק קול.
בדיקות סאונד נערכות בדרך כלל לפני כניסת הקהל למקום ההופעה.
בדיקת הסאונד עשויה להתחיל עם קטע הקצב, ולאחר מכן להמשיך לקטע המנגינה והסולנים.
לאחר שהושלמו התאמות טכניות על ידי טכנאי הקול, המבצעים עוזבים את הבמה והקהל נכנס למקום ההופעה.
מאחר שהאקוסטיקה של מקום לעיתים קרובות משתנה מעט ברגע שהוא מתמלא בקהל, טכנאי הקול צריך יהיה לבצע שינויים קלים בהגדרות וברמות מערכת הקול ברגע שהקהל נמצא שם.
כאשר יש יותר מאמן אחד שמופיע, בדיקת הסאונד עשויה להיות מסובכת יותר.
בדיקת צואה היא בדיקה של צואה אנושית במעבדה רפואית, על מנת לאבחן בעיות בריאותיות.
חלק מהבדיקות מיועדות לאבחן בעיות בלבלב וכן לזהות מחלות מעי דלקתיות ומחלות מעיים כרוניות אחרות.
בדרך כלל הבדיקות כוללות בדיקה חזותית, ניתוח מיקרוביאלי באמצעות תרבית לזיהוי מיקרואורגניזמים, בדיקות מיקרוסקופיות ובדיקות כימיות.
הימצאות חיידקים מסוגים שונים, כגון קוליפורם צואתי, או רמות חריגות של גליקופרוטאינים בצואה יכולות להעיד על התפתחות של קוליטיס כיבית, אנטרוביאזיס, מחלות מעי דלקתיות, סרטן המעי הגס וגידולים נוספים.
באמצעות בדיקה חזותית של צואה אנושית ניתן לקבוע את הצבע והמרקם של הצואה, ולשייך אותו לאחד מסוגי הצואה בסולם בריסטול, המתאר את הצואה במצב נורמלי ובמצבי עצירות או שלשול.
לעיתים ניתן לזהות טפילי מעי בצואה בעין בלתי מזוינת.
דגימת צואה משמשת לבדיקת דם סמוי בצואה, המזהה בצואה נוכחות של דם שאינו גלוי לעין בלתי מזוינת, דבר שעלול להעיד על התפתחות סרטן המעי הגס או סרטן הקיבה.
חלופה מקובלת לבדיקה זו היא בדיקת קולונוסקופיה, שרמת אמינותה גבוהה יותר.
בדיקות מיקרוסקופיות יכולות לזהות נוכחות של תולעים טפיליות בצואה, המעידות על מחלות או זיהומים שונים.
בבדיקה זו ניתן לזהות גם וירוסים, כגון Rotavirus, וחיידקים בעלי פוטנציאל פתוגני, כגון Clostridioides difficile.
בדיקת אינדיקטור pH בצואה יכולה לזהות רגישות ללקטוז או נוכחות זיהום.
כמו כן נבדקת רמת השומן בצואה, שמסייעת לזהות הפרעות עיכול, כגון תת-ספיגה של פרוקטוז.
בנוסף לאלה נבדקת רמת האנזים , המיוצר בלבלב.
בדיקה זו יכולה לאבחן מצבים של אי-ספיקה לבלבית שיכולה להיגרם על ידי דלקת לבלב כרונית, ציסטיק פיברוזיס (CF), אבני מרה, סוכרת, סרטן הלבלב ו.
בדיקת שתן כללית היא קבוצת בדיקות כימיות ומיקרוסקופיות הנערכות על שתן, ומשמשות לאיתור מחלות, בעיות בכליות, וזיהומים בדרכי השתן.
הבדיקה מבוצעת כאשר קיים חשד לדלקת בדרכי השתן, כאבי גב או בטן, צריבה בזמן הטלת השתן, כחלק מבדיקות מעקב של אישה בהריון, לפני ניתוחים, וכחלק מבדיקות תקופתיות שגרתיות.
בבדיקה זו בודקים את רמת החומציות בשתן.
באופן תקין, הכליות והריאות אמורות לווסת את רמת החומציות בדם.
אולם, תהליכים שונים עלולים להשפיע על רמת החומציות.
שינוי זה יתבטא ברמת החומציות בשתן.
התוויות לביצוע הבדיקה: בעיקר בחשד למצבי הרעבה, התייבשות או לאבחון מצב מסכן חיים - חמצת קטוטית סוכרתית.
מתחת ל-4.6 - מעיד על שתן חומצי.
תוצאה כזו רומזת בעיקר על סוכרת (כתוצאה מחמצת קטוטית סוכרתית), שלשול, מחלות ריאה חסימתיות כרוניות ורעב.
מעל ל-8.0 - מעיד על שתן בסיסי.
תוצאה כזו רומזת בעיקר על כשל כלייתי, הקאות מרובות, נטילת תרופות וזיהום בדרכי השתן.
בבדיקה זו בודקים את רמות החלבון בשתן.
באופן תקין, לא אמור להופיע חלבון בשתן כלל, משום שגודלם של החלבונים אינו מאפשר מעבר דרך צינוריות הכליה.
התוויות לביצוע הבדיקה: בחשד למחלות כליה, שהביטוי הראשון שלהן הוא הופעת חלבון בשתן.
חלבון בשתן שכיח גם בקרב חולי סוכרת עם יתר לחץ דם.
0 עד 30 - למרות שבמצב תקין לא אמור להופיע חלבון בשתן כלל, מקובל להגדיר הופעת חלבון בשתן עד לרמה של 30 כפרוטאינוריה (הופעת חלבון בשתן) פיזיולגית תקינה.
150 ומעלה - מוגדר כפרוטאינוריה.
רמות גבוהות של חלבון בשתן מעידות בדרך כלל על מגוון מחלות כליה כגון נפרוזיס על רקע סוכרת, ברעלת היריון, מחלות זיהומיות וכן יתר לחץ דם.
לעיתים הימצאות חלבון בשתן יכולה לנבוע מסיבות פיזיולוגיות חולפות כמו מחלה עם חום, פעילות גופנית ומחזור חודשי.
במצב תקין גופי קטון לא אמורים להימצא בשתן כלל.
גופי קטון הם תוצר של פירוק מהיר של חומצות שומן.
באופן נורמלי, הגוף מפרק את השומנים לתוצרים סופיים כמו מים ופחמן דו-חמצני.
אולם, במקרים בהם הגוף מזהה רעב - במצבי צום או במצבים של סוכרת (בסוכרת יש מחסור באינסולין, ולפיכך הסוכר לא מגיע לתאים למרות שרמתו בדם גבוהה) הגוף מפרק חומצות שומן במסלול מהיר שהתוצר הסופי שלו הוא גופי קטון.
במצבים קיצוניים אלו רמות גופי הקטון בדם גבוהות מאוד, וגופי הקטון מופרשים בשתן.
מצב זה אינו מצב תקין.
התוויות לביצוע הבדיקה: כאשר קיים חשש לחמצת קטוטית סוכרתית, התייבשות או רעב.
תוצאה חיובית של קטונים בשתן יכולה להצביע על: התייבשות, סוכרת, הרעבה, צום, אנורקסיה, הקאות מרובות (כולל הקאות במהלך היריון), חילוף חומרים גבוה, פעילות יתר של בלוטת התריס (היפרתירואידיזם), חום גבוה, כוויות, היריון, הנקה או תופעות בעקבות ניתוח.
בבדיקה זו נבדקת הימצאות כדוריות דם הלבנות בשתן.
בשתן של אדם בריא אין כדוריות דם לבנות כלל, והימצאותן שם מעידה על קיומו של תהליך דלקתי כלשהו.
התוויות לביצוע הבדיקה: בחשד לדלקת בדרכי השתן.
4 עד 5 - יכול להעיד על דלקת בדרכי השתן או בכליה.
10 עד 20 - מעלה חשש למצב פתולוגי, ומחייב בירור נוסף.
מעל 20 - מוכר כפתולוגי על ידי רוב המעבדות.
בנשים יש לשלול דלקת בנרתיק במקרה ונמצאות כדוריות דם לבנות בשתן.
הימצאות של כדוריות דם לבנות בשתן יחד עם צריבה, תכיפות ודחיפות במתן שתן - מצביעות על דלקת בדרכי השתן.
בבדיקה זו נבדקת הימצאות כדוריות דם אדומות בשתן.
התוויות לביצוע הבדיקה: בחשד לדלקת בדרכי השתן והכליות או במקרה של הימצאות אבנים בכליות.
מתחת ל-4 - בדיקה תקינה.
מיקרו ומקרו המטוריה עשויים להצביע על דלקות בדרכי השתן, מחלות כליה, דלקת בכליות, אבנים בדרכי השתן או דלקת הערמונית (פרוסטטה) ובמקרים נדירים - גידול סרטני.
פעמים רבות הימצאות כדוריות דם אדומות בשתן יכולה לנבוע מסיבות פיזיולוגיות, שחולפות מאליהן ואינן מעידות על כל מחלה כגון: מחלת חום (למשל הצטננות), פעילות גופנית ומחזור חודשי.
בבדיקה זו בודקים את המשקל הסגולי של השתן.
כלומר, ריכוז החלקיקים המוצקים המומסים בנוזל.
חריגה מהטווח התקין של המשקל הסגולי יכולה להצביע על הפרעה בתפקוד הכליה או על עומס מלחים או נוזלים שהכליות מתקשות לווסת.
התוויות לביצוע הבדיקה: במקרים של חשד לחוסר איזון בהפרדת הורמון ADH, הורמון שאחראי על ויסות הפרשות הנוזלים לשתן.
ערכים נמוכים עשויים להצביע על שתייה מרובה, מחלת תפלת השתן, מחלות כליה וכן דלקת בכליות.
ערכים גבוהים עשויים להצביע על התייבשות, שלשול, זיעה מרובה, כשל לבבי, כשל כלייתי, הקאות מרובות או שתייה מעטה.
ערכים גבוהים יכולים להופיע בתסמונת SIADH, בה קיימת הפרשה לא תקינה של ההורמון ADH שאחראי על בקרת הפרשת הנוזלים בכליה.
בבדיקה זו בודקים את רמות הבילירובין בשתן.
בילירובין הוא צבען הנוצר בכבד כתוצאה מפירוק ההמוגלובין מתאי דם אדומים שסיימו את תפקידם.
אצל אדם בריא מופרש הבילירובין דרך המעי ומעניק לצואה את צבעה הכהה.
במקרים של מחלות כבד הבילרובין לא מגיע למעי ובמקום זאת מופיע בשתן.
התוויות לביצוע הבדיקה: מחלות כבד שונות.
הימצאות בילירובין בשתן יכולה להצביע על מחלות כבד שונות.
ביניהן: אבנים בכיס המרה, חסימת דרכי המרה וכן דלקת כבד נגיפית.
בבדיקה זו בודקים את רמת האורובילינוגן בשתן.
אורובילינוגן הוא צבען (מרכיב כימי) שמיוצר על ידי חיידקים במעי כתוצאה מפירוק בילירובין.
אצל אדם בריא, חלק קטן מהאורובילינוגן שנוצר במעי מופרש דרך השתן והוא זה שמעניק לו את צבעו הצהבהב.
במקרים של מחלות כבד או אנמיה המוליטית רמת האורובילינוגן בשתן תהיה גבוהה.
בבדיקה זו בודקים את רמות הסוכר בשתן.
אצל אדם בריא לא אמור להופיע גלוקוז בשתן.
הימצאות סוכר בשתן נקראת גליקוזוריה.
הימצאות גלוקוז בשתן מצביעה בדרך כלל על רמות גבוהות של סוכר בדם, בדרך כלל בעקבות סוכרת.
אולם, ישנם מצבים נוספים שיכולים לגרום להופעה של גלוקוז בשתן: היריון וכן נטילת אנטיביוטיקה ממשפחת הצפלוספורינים וכן תרופות המכילות את ההורמון אסטרוגן, ליתיום וחומרים משתנים.
בדיקת סמים היא ניתוח טכני של דגימה ביולוגית שמבוצע על מנת לקבוע את נוכחותן או היעדרן של תרופות מסוימות או המטבוליטים שלהן.
בדיקות סמים מיושמות בעיקר בכמה תחומים:
סמים בספורט תחרותי: זיהוי של נוכחות של סטרואידים משפרי ביצועים בספורט.
בפלילים ותעסוקה: זיהוי נוכחות של סמים האסורים על פי חוק.
באכיפה בתעבורה: בדיקת נוכחות וריכוז של אלכוהול (אתנול) בדם.
שימוש רפואי לסיוע בשימוש אחראי בתרופות.
הדגימות הנפוצות הנלקחות לצורך בדיקות סמים הן שתן, שיער, דם, נשימה, זיעה או נוזל רוק.
קיימות שיטות רבות אחרות בדרגות שונות של דיוק, רגישות (סף זיהוי/ניתוק) ותקופות זיהוי.
בדיקת ספוגיות ידיים היא בדיקה המהווה חלק מבקרות האבטחה שמתבצעות על ידי רשות אבטחת התעבורה של ארצות הברית (TSA).
הבדיקה היא אחת מהשיטות בהן נעשה שימוש בנמלי תעופה בארצות הברית לצורך איתור עקבות של חומרי נפץ על גופם של נוסעים.
הבדיקה, שנכנסה לשימוש בשנת 2010, כוללת נטילת דגימה מהידיים באמצעות ספוגית, וזו נבדקת במכשיר לאיתור שאריות של חומרים כימיים נפיצים.
ספוגיות ה-TSA מחזירות תשובה חיובית במקרה של איתור שאריות ניטרוגליצרין, ניטרטים, גליצרין או כימיקלים אחרים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, חלו שינויים באופן בו מבוצע בידוק הנוסעים בטיסות בארצות הברית.
השינויים כללו הרחבת סמכויות מערכי הביטחון בשדות התעופה ושילוב מגוון רחב של טכנולוגיות כסורקי גוף, מגנומטרים, בדיקות גופניות ידניות – וגם בדיקות ספוגיות ידיים.
הטכנולוגיה המיושמת בבדיקות אלה נקראת Explosive Trace Detection (ETD) (בעברית: גילוי עקבות חומרי נפץ).
בדיקות הספוגיות הן אמצעי זיהוי משני, אקראי או מבוסס מידע מקדים, לזיהוי פוטנציאלי של עקבות חומרי נפץ.
השימוש בטכנולוגיה זו מאפשר בנוסף לאכיפה גם הרתעת ארגוני טרור מתקיפת תעופה אזרחית.
היתרון העיקרי הוא יכולת לאתר שאריות חומרי נפץ על גופו של אדם שהיה במגע עם חומרים אלו זמן קצר לפני הבידוק.
הבדיקה מהירה, אינה פולשנית במיוחד, ולא כוללת חיפוש פולשני ישיר – בניגוד לשיטות אחרות.
היא נחשבת לכלי יעיל למניעת טרור מבלי לפגוע בצורה קיצונית בפרטיות.
המגבלה המרכזית היא רגישות היתר של המכשירים, שגורמת לתוצאות חיוביות שגויות.
בנוסף, מוגבלת הבדיקה לזיהוי עקבות טריים בלבד.
הבדיקות אינן מיועדות לגילוי DNA, נגיפים או סמים, אך אם במהלכן מתגלה חומר אסור עלול הנוסע לעמוד בפני השלכות חוקיות.
המכשיר עובד בטכנולוגיית ספקטרומטריית ניידות יונים .
הבדיקה מזהה שאריות זעירות (Trace amounts) של חומר נפץ, גם אם לא ניתן לראות או להריח אותן.
זהו כלי חשוב בקווי האבטחה של נמלי תעופה ברחבי העולם, והוא משמש כחלק משגרת בדיקות האבטחה למניעת הברחת חומרי נפץ.
נעשה שימוש בספוגית מיוחדת כדי לנגב את כפות הידיים של הנוסע כדי לבדוק נוכחות של חומר נפץ.
משתמשים בספוגית כדי לנגב את החלק החיצוני של כף היד.
עשויים לבדוק גם משטחים נוספים באזור האבטחה, כגון מחשבים ניידים, טלפונים, או פריטים שמעוררים חשד.
קצין האבטחה משתמש בספוגית ניגוב מיוחדת כדי לאסוף חלקיקים בלתי נראים מפני השטח הנבדק.
את הספוגית מכניסים לתוך פתח הדגימה של מכשיר הבדיקה.
בתוך המכשיר, שאריות החומר המאייד מחוממות והופכות ליונים.
המכשיר מודד את המהירות (ניידות) בה היונים הללו נעים בשדה חשמלי.
מכיוון שלכל חומר נפץ (כגון TNT, ניטרוגליצרין, או PETN) יש טביעת יון ייחודית, המכשיר יכול לזהות באופן מדויק האם יש שאריות של חומר נפץ על הספוגית.
אם מתגלה חומר חשוד, המכשיר מציג על המסך התראה ומציין את סוג חומר הנפץ שזוהה.
נוסעים עשויים להתבקש לעבור בדיקת ספוגית במהלך תהליך בידוק ביטחוני סטנדרטי.
הנוסע מושיט ידיו כלפי מעלה ומאבטח מטעם רשות אבטחת התעבורה של ארצות הברית מעביר פד על שתי כפות הידיים של הנוסע בו זמנית.
הבדיקה מתבצעת לעיתים גם על חפצים אישיים (מחשבים ניידים, נעליים, תיקים, טלפונים, עגלות נכים, גבסים ועוד).
לאחר מכן מועברת הדגימה למכשיר ETD, המזהה שאריות של חומרים כימיים החשודים כחומרי נפץ.
הבדיקה מתבצעת על הנוסעים עצמם, לעיתים באופן אקראי.
ההליך כולו אורך לרוב דקות בודדות, ואינו פולשני או כרוך במגע גופני חודרני.
הבדיקה עשויה להתקיים בעמדת הבידוק הראשית, בשער העלייה למטוס, או בכל שלב אחר בשדה התעופה.
הגלאי עקבות מיועד לזיהוי בו-זמני של עקבות חומרי נפץ וסמים.
המכשיר פועל באמצעות טכנולוגיית ספקטרומטריית ניידות יונים (IMS), המאפשרת איתור של למעלה מ-40 חומרים שונים, תוך שימוש בשני גלאים נפרדים המשולבים ביחידה אחת לניתוח מהיר של שני סוגי החומרים במקביל.
המפעיל, משתמש בשרביט דגימה ייעודי כדי לאסוף עקבות חלקיקים משטח חיצוני, כמו מטען או מזוודה, כאשר השרביט מוכנס לאחר מכן לתוך המכשיר לצורך הניתוח המיידי.
בשל יכולותיו המתקדמות, ה-IONSCAN 500DT נפוץ במיוחד בנקודות ביקורת ביטחוניות קריטיות כגון נמלי תעופה, מעברי גבול, מתקנים רגישים, ומשמש את רשויות אכיפת החוק והמכס למטרות אבטחה.
על פי המלצות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU), כדי להימנע מתוצאות חיוביות שגויות, על הנוסעים לשטוף ידיים היטב, כולל מתחת לציפורניים, ולנקות את הציוד האישי שלהם (כמו מזוודה או מחשב נייד).
תוצאה חיובית בבדיקה אינה מעידה בהכרח על שאריות חומר נפץ או על אשמה פלילית, שכן היא יכולה להיגרם גם מחשיפה לחומרים תמימים כגון תרופות, מגבונים לחים, דשנים או תכשירי טיפוח.
במקרה כזה, לרוב תתבצע בדיקה גופנית נוספת על ידי מאבטח מאותו המין.
לנוסעים קיימת זכות עקרונית לסרב לבדיקה, אך סירוב כזה עלול להוביל לבדיקת אבטחה מוגברת או למניעת העלייה למטוס.
על אף שהבדיקה עצמה מתבצעת באמצעים ואופן לא פולשני, יש המעלים שאלות משפטיות ואתיות בנוגע לשימוש בה.
הבדיקה מעלה שאלות תחת התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, האוסר על חיפושים ומעצרים בלתי סבירים.
עם זאת, בתי המשפט בארצות הברית העניקו גמישות רבה לרשויות הביטחון בנמלי תעופה, מתוך הכרה ברגישות התחום ובצרכי הביטחון הלאומי.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) מחזיק בעמדה כללית חיובית כלפי הבדיקה, אך הדגיש הסתייגות עקרונית מרכזית: יש לוודא שהבדיקות אינן מבוצעות באופן מפלה, כלומר, לא על בסיס מוצא אתני, דת או מראה חיצוני.
בדמינטון הוא ענף ספורט ממשפחת משחקי הכדור והמחבט, שבו ה"כדור" מורכב מבסיס ונוצות, ונקרא נוֹצִית (כשם המשחק).
במשחק מתחרים שני יחידים או שני זוגות, שמטרתם היא לחבוט את הנוצית מעל הרשת כדי שתפגע ברצפת מגרשו של היריב, או שהוא לא יוכל להחזיר אותה בהצלחה.
בעברית נקראים שחקני המשחק נוצאים או שחקני נוצית.
המשחק נערך במגרש עם רשת באמצעו.
בדמינטון הוא ספורט אולימפי, ונערכות בו תחרויות בישראל ובעולם.
באלף ה-2 לפני הספירה שיחקו בסין במשחק דומה לבדמינטון.
קיימות עדויות למשחקים דומים לבדמינטון בימי יוון העתיקה ומצרים העתיקה.
משחק דומה היה קיים במאה ה-18 בהודו ונקרא "פונה".
קצינים בריטים אשר הוצבו בהודו הביאו את המשחק למולדתם ועדויות ראשונות למשחק באנגליה קיימות משנות השישים של המאה ה-19. המשחק הרשמי הראשון ששוחק באנגליה שוחק שם בטירה הנקראת בית בדמינטון בשנת 1870 ומשם קיבל את שמו המודרני.
כללי המשחק נקבעו בהודו, צורת המשחק כמו שהיא ידועה כיום התפתחה באנגליה.
בשנת 1893, הוקמה התאחדות הבדמינטון האנגלית אשר עדכנה את חוקי המשחק (ואלו חוקי המשחק הקיימים עד היום) וכן ערכה את אליפות ה-All England הראשונה ב-1899.
ב-1934 הוקמה התאחדות הבדמינטון הבינלאומית שכללה את המדינות: אנגליה, קנדה, דנמרק, הולנד, צרפת, אירלנד, ניו זילנד, ויילס וסקוטלנד.
משחק הבדמינטון נערך באולם על מגרש שאורכו 13.40 מטרים ורוחבו 5.18 מטרים.את המגרש חוצה רשת שגובהה 1.55 מטרים.
המשחק בנוי משתיים או שלוש מערכות לפי התפתחות המשחק.
כל מערכה נמשכת עד שאחד הצדדים משיג 21 נקודות.
בתחילת המשחק עורכים השחקנים הגרלה בה נקבע מי פותח את המשחק ומי בוחר את הצד בו ישחק.
נקודה ניתנת לשחקן אם השחקן השני לא הצליח להעביר את הנוצית מעבר לרשת או אם חבט אותה מחוץ לגבולות המגרש.
מי שהשיג את הנקודה מגיש את הנקודה הבאה.
אם התוצאה היא 20-20, ממשיכים השחקנים לשחק עד שצד אחד מוביל על השני ב-2 נקודות, או עד שאחד הצדדים מגיע ל-30 ואז נגמרת המערכה בכל מקרה, והצד שהגיע ל-30 מוכרז כמנצח המערכה.
לאחר שאחד הצדדים ניצח מערכה, אם הוא מנצח גם במערכה הבאה הוא מנצח במשחק.
אם הצד השני מנצח במערכה השנייה, משחקים מערכה שלישית מכריעה.
בין המערכה הראשונה למערכה השנייה השחקנים מחליפים ביניהם את צדדי המגרש.
במערכה השלישית מחליפים השחקנים צדדים כשהשחקן הראשון מגיע ל-11 נקודות.
בכל מערכה, בעת שהצד הראשון מגיע ל-11 נקודות, רשאים השחקנים לעשות הפסקה לשתייה.
בין המערכות רשאים השחקנים לעשות הפסקה לשתייה ולשיחה עם מאמניהם.
מרבית המשחקים התחרותיים הנערכים בקרב ילדי הבדמינטון הצעירים משוחקים גם כן עד לשלוש מערכות, כאשר כל מערכה משוחקת עד 11 נקודות במקום 21, לרבות שובר שוויון.
יחידים - בקטגוריה זו משחקים אחד נגד אחד, גבר נגד גבר ביחידים גברים או אישה נגד אישה ביחידות נשים.
המגרש בקטגוריה זו, הוא מאחורה הקו הרחוק יותר, ובצדדים הקו הקטן יותר.
זוגות - בקטגוריה זו משחקים שניים נגד שניים, שני גברים נגד שני גברים או שתי נשים נגד שתי נשים.
המגרש בקטגוריה זו הוא על הקווים הרחוקים יותר, חוץ מאשר בזמן ההגשה.
בזמן ההגשה הקו מאחורה הוא הקו הקצר יותר.
במשחק זה מנסים השחקנים לחלק את המגרש ביניהם בתיאום כך שיהיה להם הכי קל להחזיר את הנוצית בצורה הטובה ביותר לצד השני.
לרוב בעת הגנה יעמדו השחקנים אחד לצד זה ובעת התקפה יעמדו אחד מאחורי השני.
זוגות מעורבים - בקטגוריה זו משחקים שניים נגד שניים, בן ובת נגד בן ובת.
המגרש בזוגות מעורבים הוא אותו מגרש כמו בזוגות.
במשחק זה משתדלים השחקנים להביא אחד את השני למצב של הנחתה כדי שהזוג השני לא יוכל להחזיר את הנוצית.
לרוב הבחורה מקדימה והבחור מאחורה ובהגנה לרוב הבחורה באלכסון לתוקף והבחור מולו.
מחבט הבדמינטון הוא קל משקל ומשקל מחבט מקצועי נע בין 80 ל-100 גרם (ללא גידים).
המחבטים עשויים בעיקר מגרפיט המעניק להם חוזק ועוצמה.
מחבטים ישנים היו עשויים תחילה מעץ ובהמשך יוצרו מאלומיניום ומתכות שונות על מנת להפחית את משקלם.
כיום ניתן למצוא מגוון רחב של מחבטים בעיצובים שונים, אף על פי שגודל המחבט וצורתו מעוגנים בחוקת הבדמינטון.
כל עיצוב מעניק למחבט תכונות שונות ומתאים לסגנון משחק שונה.
בשונה ממשחקי כדור אחרים, צורתו של "כדור הבדמינטון" אינה באמת "כדור", אלא צורה של חצי כדור מוארך עם הארך עשוי נוצות, דבר היוצר צורה קונית ייחודית, אשר נקרא כדור נוצה או נוצית.
ראש הנוצית עשוי שעם ומצופה עור ואילו זנב הנוצית עשוי 16 נוצות מכנפה השמאלית של האווז המסודרות סביב ראש הנוצית.
צורתה הייחודית של הנוצית ומשקלה הנמוך (כ-4 גרם בלבד) מאפשרות לה להגיע למהירויות גבוהות - נוצית עשויה לצבור מהירות גבוהה יותר מ-400 קמ"ש בעת החבטה.
חסרונן הגדול של הנוציות הוא בכך שהן נשברות בקלות לכן ישנן נוציות פלסטיק המתאימות לחובבים ולמתחילים.
נוציות משמשות גם למספר משחקי ספורט נוספים, כגון בדמינטון אוויר, באטלדור ושאטלקוק, קרוסמינטון, האנטסוקי וטאמבורלי.
נעלי הבדמינטון הן נעליים קלות, נמוכות וגמישות הכוללות סוליית גומי רבת חיכוך המאפשרת לשחקן אחיזה על המגרש ויכולת לשנות כיוון במהירות.
בשונה מנעלי ריצה סטנדרטיות, נעלי הבדמינטון כוללות גם תמיכה צידית, זאת בשל הלחץ המופעל על צידי הנעל בעת שינוי כיוון חד.
תחרויות הבדמינטון החשובות ביותר הן המשחקים על גביע תומאס לנבחרות גברים, גביע אובר לנבחרות נשים וכמו כן אליפות העולם שהחלה בשנת 1977 ונערכת אחת לשנתיים בדרך כלל בסיום העונה הבינלאומית.
בשנת 1977, שוחק בדמינטון לראשונה גם במכביה ה-10, בתחרות השתתפו שחקנים מדנמרק, שוודיה, הולנד, קנדה ומישראל.
בדמינטון הוא ספורט אולימפי החל מאולימפיאדת ברצלונה אשר התקיימה בשנת 1992, ולפני כן שוחק הספורט באולימפיאדה כענף ראווה בלבד, והוא הוכנס גם למשחקים הפאראלימפיים בטוקיו ב-2021.
בישראל קיימים כ-20 מועדוני בדמינטון.
17 מהם פעילים בחמש מסגרות ליגות סדירות לבוגרים: ליגה לאומית (בה משחקות שמונה קבוצות), ארצית-מחוז דרום, ארצית-מחוז מרכז א ו-ב וארצית-מחוז צפון.
בישראל פעילות נבחרות ייצוגיות לבוגרים ולנוער המייצגות את המדינה באליפויות רשמיות באירופה בעולם ביניהן תחרויות סדירות של הסבב העולמי של ה-BWF (איגוד הבדמינטון העולמי).
צוות המאמנים הם סבטלנה זילברמן (נבחרת בוגרים), אביב שדה ולאוניד פוגץ' (נבחרת הנוער), יושב הראש הוא אפי נדיב, והמנכ"ל הוא בוריס גרינבלט.
הנוצאי הבכיר של ישראל הוא מישה זילברמן, אלוף ישראל ליחידים וזוגות מעורבים, מזה מספר שנים.
דירוג השיא העולמי שלו ביחידים הוא 42, והוא היה הנציג הישראלי הראשון בבדמינטון אי פעם באולימפיאדה (באולימפיאדת לונדון (2012) באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) באולימפיאדת טוקיו (2020) ובאולימפיאדת פריז (2024)), מיקומו ברשימה האולימפית של לונדון 2012 נקבע על המקום 34, וברשימה האולימפית של ריו 2016 הוא סיים במקום ה-14 הכללי.
בתחילת חודש נובמבר 2016 שחקה נבחרת ישראל בבדמינטון בטורניר מוקדמות אליפות אירופה שנערך בצ'כיה.
הנבחרת לא הצליחה להעפיל למשחקי גמר אליפות אירופה שנערכו בפברואר 2017 היות שלא צברה מספיק ניצחונות במשחקי המוקדמות.
מישה זילברמן הגיע במסגרת הנבחרת לסך ניצחונות מושלם ולא ספג הפסד בטורניר המוקדמות.
בדם קר הוא רומן אמריקאי מאת טרומן קפוטה.
זהו רומן לא בדיוני, שנכתב אז בז'אנר חדש לתקופתו, ניו-ג'ורנליזם.
הספר מתאר את הרצח האכזרי של משפחת קלאטר (Clutter) בעיר הולקומב, קנזס ב-1959: הרברט ובוני וילדיהם ננסי (בת 16) וקניון (15).
הספר מתאר במקביל את קורותיהם של בני המשפחה ורציחתם, את החקירה המשטרתית שהובילה לתפיסת רוצחיהם, ואת מסע הרצח והבריחה של הרוצחים.
טרומן קפוטה נסע לקנזס כדי לסקר את חקירת הרצח עבור הניו יורקר.
כשנתפסו הרוצחים, ריצ'רד (דיק) היקוק ופרי סמית, קיבל קפוטה את אישורם לראיין אותם.