tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כפי שקושינג מסביר "פעולת הכפור מסייעת בהרחקת הגושים זה מזה, סדקים מתרחבים ויוצרים מערות, וכתוצאה מכך יש סבך של גושי סלע, המופרדים על ידי מעברים ברוחב משתנה".
גז הופק מהפצלים באזור מאז 1883, כאשר באר נקדחה ברוקפורט (Rockport) לעומק של 160 מטרים, והופקו ממנה 612 מטרים מעוקבים של גז ביום.
קידוחי הגז שגשגו בשנים 1914–1915, ובהגיע 1931 הפיקו כמה מאות בארות גז מפצלי יורון מהדבון.
הגז הופק מפצלים בעובי 381 מטרים בעומקים מ-120 ועד 560 מטרים.
הלחצים הין בין 3 ל-135 PSI והתפוקה הייתה פחות מ-560 מטרים מעוקבים ביום.
כפי שקושינג הצביע בשנות ה-30 של המאה ה-20 "יש כמויות גדולות של נפט בפצלי דבון".
מאז הראו פצלי מרסלוס (Marcellus Shale) ופצלי אוטיקה (Utica Shale) העמוקים יותר את ערכם הכלכלי.
בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה יש כמה בתי גידול.
בית הגידול העיקרי בפארק הלאומי עמק קויאהוגה הוא הנהר קויאהוגה המתפתל לאורך 35 קילומטרים בתחומי הפארק וצמחיית הגדות האופיינית לו.
בתי גידול נוספים כוללים יערות מעורבים של נשירים ועצים מזופיטיים, צמחיית ביצות, אזורים חקלאים מודרניים ואזורים חקלאים לשעבר המצויים בשלבים שונים של סוקצסיה.
בתחומי הפארק נמנו מעל ל-900 מינים של צמחים, 65 מיני דגים, 19 מינים של דו-חיים, 19 מינים של זוחלים, 241 מינים של עופות ו-41 מינים של יונקים.
הנהר קויאהוגה היה בעבר אחד הנהרות המזוהמים ביותר בארצות הברית והתפרסם ברחבי העולם כ"נהר שעלה באש" בשל האירוע ב-1969 שבו כתם נפט גדול בנהר עלה באש.
פעילות נמרצת של סוכנויות ממשלתיות, מוסדות ללא כוונת רווח ומתנדבים שינו מצב זה והנהר חזר להיות נהר נקי ובעלי החיים שבו אליו.
הצמחייה בפארק הלאומי עמק קויאהוגה היא פסיפס מגוון של סוגי צמחים טבעיים במקביל לאזורים חקלאיים.
כ-80% משטח הפארק הם יערות מעורבים של מזופיטים, עצים נשירים הגדלים בסביבה בעלת לחות בינונית.
חברת הצמחים הנפוצה ביותר היא של קאריה – אלון.
חברות אחרות כוללות אדר–אלון, אלון–צפצפה–אדר, אדר–שקמה, אורן–אשוחית וצוגה (Tsuga)–צפצפה.
יש אומנם כמה חורשות גדולות רציפות, אבל מרבית העצים גדלים במקטעים נפרדים.
מפוזרים בין חורשות אלו יש בתי גידול אחרים, כולל שדות חקלאים לשעבר המצויים בשלבים שונים של סוקצסיה, ביצות וכרי עשב.
פעילות חקלאית, שפעם הייתה נפוצה, קיימת גם היא, אם כי בעצימות נמוכה.
בין 943 מיני הצמחים הגדלים בפארק הלאומי עמק קויאהוגה כלולים:
בעלי החיים בפארק הלאומי עמק קויאהוגה כוללים: כמה מאות מיני עכבישים, 53 מיני פרפרים, ועשרות מינים של שפיריות ושפריריות, 65 מיני דגים, 19 מינים של דו-חיים, 19 מינים של זוחלים, 241 מינים של עופות ו-41 מיני יונקים.
אחרים:תחמס אמריקאי; הפסיוניים: פסיון מצוי, שכווי הצווארון, תרנגול הודו מצוי, שכווי יערות ושליו הרים אמריקני; היוניים: יונת הסלע, יונת קרקע אמריקנית (Columbina passerina) ותורית אמריקנית (Zenaida macroura); השלדגיים: פרפור עקוד; הקוקייתיים: קוקייה צהובת-מקור (Coccyzus americanus) ו-Coccyzus erythropthalmus (באנגלית Black-billed Cuckoo); וכן עגור קנדי ומגלן חום.
אוכלי חרקים: החדפים: Sorex cinereus (באנגלית Masked shrew), Sorex fumeus (באנגלית Smoky Shrew), חדף קצר-זנב צפוני (Blarina brevicauda); החפרפרתיים: חפרפרת ככובת אף, חפרפרת זנב-שעיר, וחפרפרת מזרחית (Scalopus aquaticus).
טורפים: זאב ערבות, שועל אפור מצוי, שועל מצוי, בואש מפוספס, לוטרה צפון-אמריקנית, סמור ארך-זנב, חמוס השלגים, חורפן אמריקאי ודביבון מצוי.
פלאו-אינדיאנים (מלפני 13,000 ועד לפני 10,000 שנים) היו בני האדם הראשונים שהגיעו לעמק לפני כ-13,000 שנים.
הם צדו מסטודונים ויונקים גדולים אחרים מעידן הקרח.
לאחר שעידן הקרח הסתיים צמחו בעמק יערות של עצי אלון, אולמוס, ואדר.
קבוצות של בני התקופה הארכאית באמריקה הצפונית (מלפני 10,000 עד לפני 3,000 שנים) צדו בעמק איילים, תרנגולי הודו ודובים.
הם דגו דגים בנהרות ובפלגים וליקטו אגוזים, פירות יער, זרעים ומזונות צמחיים אחרים.
תושבים ראשונים אלו של עמק קויאהוגה היו נוודים ונעו בעקבות חיות הציד והמזון הצמחי.
הפלאו-אינדיאנים התגוררו ככל הנראה במחסות עשויות מענפי עצים מכוסים בעורות בעלי חיים, בעוד שבני התקופה הארכאית חיו במבנים עשויים מוטות עץ.
ב (Woodland period מלפני 3,000 עד לפני 1,000 שנים) מבחינים בשתי תרבויות: והופוול.
בני תרבויות אלו הקימו יישובי קבע והקימו רשתות סחר עם אזורים מרוחקים כמו פלורידה ודקוטה הדרומית של ימינו.
תרבות הופוול התאפיינה בהקמת תלים גדולים ובייצור כלים וחפצי נוי.
עיקר יישובי תרבות הופוול היה בדרום והם הגיעו לצפון אוהיו לפני כ-2,100 שנים.
התושבים התגוררו ביישובים קטנים, צדו, דגו וליקטו פירות ואגוזים, ובנוסף גידלו מזון כדוגמת דלעת.
בדרום אוהיו הקימו בני הופוול תלים בצורות גאומטריות משוכללות.
בצפון אוהיו, ובעמק קויאהוגה בכלל זה, הוקמו תלים פשוטים וקטנים יחסית, למשל באוורט וילאג' (Everett Village).
לא ידוע מדוע בני תרבות זו עזבו את האזור, אבל נראה שהאזור היה נטוש למשך זמן רב, למעט ציידים מזדמנים.
התרבות הבאה שישבה בעמק מכונה תרבות ויטלסי (Whittlesey) לכבודו של צ'ארלס ויטלסי (Charles Whittlesey), שמיפה אתרים שלהם ב-1871. בני תרבות זו חיו בעמק בין שנת 1000 לשנת 1600 בכפרים קטנים מפוזרים בבתים עשויים ממוטות עץ שבהם שכנו כמה משפחות.
בניגוד לתרבות הופוול שקדמה להם, לא היו להם רשתות סחר והם חיו מציד באמצעות קשתות וחצים וגידלו תירס, דלעת ושעועית.
מדוע עזבו ולאן לא ידוע.
חלק מההיסטוריונים סוברים שהם נדחקו על ידי שבטים שכנים במסגרת מה שכונה "מלחמות הבונים" שבמסגרתם שבטי אינדיאנים לחמו על שטחים בהם חיו בונים במסגרת סחר הפרוות באמריקה הצפונית הרווחי מאוד.
אחרים סוברים שהם נדבקו במחלות שהביאו האירופאים שכנגדם לא היה להם חיסון טבעי ושהתפשטו בשל סחר עם שכניהם ממזרח.
בכל מקרה העובדה ההיסטורית היא שאף אחד לא חי בצפון אוהיו בין 1650 לשנות ה-30 של המאה ה-18.
ילידים שבו לעמק בין אמצע לשלהי המאה ה-18. היו אלו שבטים שנדחקו מאדמתם.
צפונית ליישוב בוסטון של ימינו היה מחנה של בני האוטווה, סמוך לברקסוויל (Brecksville) של ימינו היה יישוב של בני אוג'יבווה, וככל הנראה היה מחנה של בני הסנקה (Seneca) מבני האירקווי סמוך לאירה (Ira).
השבטים באזור התאחדו במסגרת שכונתה הקונפדרציה המערבית (Western Confederacy) למלחמה כנגד ממשלת ארצות הברית שטענה לריבונות על השטח על פי תנאי חוזה פריז שסיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
צבא ארצות הברית הביס את הכוח האינדיאני, שכלל גם יחידה בריטית בקרב הגזעים הנפולים (Battle of Fallen Timbers) באוגוסט 1794, והשבטים ויתרו על כל שטחיהם מזרחית לנהר קויאהוגה בעקבות חוזה גרינוויל (Treaty of Greenville) מ-1795 שסיים את המלחמה.
בהגיע 1805 נותרו ילידים מועטים בעמק קויאהוגה, לאחר שרובם הועברו לשמורות במערב אוהיו.
ניסיון נוסף לחזור לאזור בעזרת הבריטים נעשה במלחמת 1812, אבל ניסיון זה הסתיים עם מותו של טקומסה, המנהיג של פדרציית השבטים בקרב תיימז ב-1813.
עם סיומה של מלחמת 1812 החלה תקופת התיישבות של חקלאים אמריקניים בחוות בעמק קויאהוגה.
בין 1825 ל-1832 נחפרה תעלת אוהיו ואירי (Ohio and Erie Canal) בין קליבלנד על ימת אירי ונהר האוהיו בדרום מדינת אוהיו.
התעלה הובילה מטענים מ-1827 ועד 1861 שעה שמסילות הברזל שנסללו אז ושהובילו מטענים מהר יותר וזול יותר היוו חלופה טובה יותר.
חלק מתוואי התעלה עובר בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה.
החקלאות התרחבה מאוד עקב כך, כיוון שרשת התעלות העניקה לחקלאים גישה לשווקים חדשים.
התעלה ואחר-כך מסילות הברזל השפיעו גם על התפתחותם של ענפים הקשורים לחקלאות, כגון מחלבות וטחנות קמח.
בשיא, באמצע המאה ה-19 פעלו בעמק בין 700 ל-800 חוות, שבהן גידלו בעיקר תירס וחיטה.
במקביל להפסקת השיט בתעלה ירדה גם החקלאות בעמק מגדולתה.
השגשוג הכלכלי שממנו נהנו הערים המתועשות של קליבלנד ואקרון משכו את אליהם את החקלאים שחיפשו דרכים קלות יותר להתפרנס, ואלו שנשארו בעמק נאלצו לעיתים קרובות להשלים את הכנסתם באמצעות עבודות מחוץ לחווה.
החוות שנשארו עברו מגידול חיטה למשק חלב וייצרו גבינה וחמאה, אבל גם להם לא היה דור המשך, והחקלאות בעמק גוועה.
מכיוון שהפארק הלאומי רואה חשיבות גדולה בשמירה על המסורת הוא פתח ב-1999 ביוזמה הקרויה "יוזמת הכפר" (Countryside Initiative) להשכיר חלקות לחקלאות בת קיימא, שיפץ בתי חוות ישנים, וב-2015 פעלו בעמק 15 חוות.
העמק החל לשמש אתר נופש עבור תושבי הערים משנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר אנשים הגיעו מהערים הסמוכות במטרה לטייל בכרכרות או לשיט נופש בספינות לאורך התעלה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, הפכה רכבת העמק (Valley Railroad) לדרך נוספת להימלט מהחיים העירוניים המתועשים.
פיתוח הפארק בפועל החל בעשור הראשון של המאה ה-20 ובשנות ה-20 של המאה ה-20 עם הקמתם של מחלקות הפארקים בעיריות של קליבלנד ואקרון.
בשנת 1929 תרם הייוורד קנדל (Hayward Kendall), איש עסקים מקליבלנד, את אחוזתו בת 1,700 הדונם סביב ריצ'י לדג'ס (Richie Ledges) וקרן נאמנות למדינת אוהיו.
בצוואתו של קנדל נקבע כי "הנכס צריך להיות בשימוש לנצח למטרות הפארק".
האחוזה הפכה לפארק וירג'יניה קנדל, לכבוד אמו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנה חיל השימור האזרחי חלק גדול מתשתיות הפארק, כולל מבנה האירועים "Happy Days Lodge" והמחסות לצפייה בעופות באוקטאגון (Octagon), לדג'ס (Ledges) ואגם קנדל (Kendall Lake).
אף על פי שהפארקים האזוריים שמרו על מקומות מסוימים, החלו בשנות ה-60 האזרחים המקומיים לחשוש שהתפשטות של האזורים העירוניים תפגע ביופיו הטבעי של עמק קויאהוגה.
אזרחים פעילים פעלו יחד עם אנשי הצוות של המדינה והממשל הפדרלי כדי למצוא פתרון לטווח ארוך.
לבסוף, ב-27 בדצמבר 1974 חתם הנשיא ג'רלד פורד על הצעת החוק להקמת אזור הנופש הלאומי עמק קויאהוגה (Cuyahoga Valley National Recreation Area).
שירות הפארקים הלאומיים רכש בשנת 1985 את השטח בן 190 הדונם שבו פעלה מ-1940 עד 1980 מזבלת קרייצ'י (Krejci Dump), כדי לכלול אותו כחלק מאזור הנופש.
הם ביקשו ניתוח מעמיק של מצב האתר מהסוכנות להגנת הסביבה.
לאחר שהסוקרים זיהו חומרים רעילים ביותר, השטח נסגר ב-1986 ועובר שיקום יסודי במסגרת הקרן המיוחדת לשיקום (Superfund).
תביעות אזרחיות הוגשו כנגד חברות המעורבות לכאורה בזיהום, כולל פורד, ג'נרל מוטורס, קרייזלר, 3M ומחלקת הזבל של אוהיו.
כל החברות למעט 3M הסכימו להתפשר, 3M הפסידה במשפט.
שיקום האתר החל ב-1987 ועדיין לא הושלם לגמרי נכון ל-2015, אם כי מרבית האזור הושבה למצבה המקורי כאדמת ביצות.
הגדרת האזור שונתה לפארק לאומי בהחלטה של הקונגרס של ארצות הברית ב-11 באוקטובר 2000, כאשר עבר "חוק ההקצבות של מחלקת הפנים והסוכנויות הנלוות של 2001", חוק 4578 בקונגרס ה-106. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הפארק הלאומי עמק קויאהוגה גם אחראי לטיפול באנדרטה David Berger National Memorial בביצ'ווד (Beachwood).
את הקמת האנדרטה יזמה הקהילה היהודית של קליבלנד לזכרו של אחד מבניה, דוד ברגר, מרים משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
קולוסאום ריצ'פילד (Richfield Coliseum), היכל מופעים וספורט שהיה אולם הבית של קבוצת הכדורסל קליבלנד קאבלירס מ-1974 עד 1994 נהרס ב-1999, והאתר שפונה הפך חלק מהפארק הלאומי עמק קויאהוגה, שהוכרז שנה אחר-כך.
האתר הפך לאחו נרחב הפופולרי בקרב צפרים.
אתר נוסף הכלול בתחומי הפארק, אבל אינו חלק ממנו, הוא מרכז המוזיקה בלוסום (Blossom Music Center), אמפיתיאטרון שבו מנגנת תזמורת קליבלנד בחודשי הקיץ.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-2.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 12 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית במספר המבקרים, והשלישי בפארקים שבמזרח ארצות הברית אחרי הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז והפארק הלאומי אקדיה.
הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים רגליים, נסיעה ברכבת נופית, צפרות, רכיבה על סוסים, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, משחקי גולף, חיפוש אוצרות טבע, שחייה, שיט, דיג, ומחנאות.
"שביל נתיב הגרירה של תעלת אוהיו ואירי" (Ohio & Erie Canal Towpath trail), להלן "שביל התעלה", הוא שביל פופולרי למטיילים ברגל באופניים וברכיבה על סוסים שנתיבו מצפון לדרום המקביל לתעלה ועובר בחלקו בפארק.
הגישה לפארק היא בלא תשלום, אם כי הפארק מעודד תרומות לארגון הידידים של הפארק (Conservancy for Cuyahoga Valley National Park), וגובה תשלום על השכרת ציוד או כניסה למופעים.
שדות התעופה הקרובים ביותר הם שדה התעופה הבינלאומי של קליבלנד ושדה התעופה האזורי של אקרון.
מסופי האוטובוסים הקרובים ביותר שוכנים אף הם בשתי ערים אלו, ותחנת הרכבת הקרובה ביותר של אמטרק שוכנת בקליבלנד.
לפארק עצמו ניתן להגיע באמצעות הרכבת הנופית היוצאת מאקרון.
אתר האינטרנט של הפארק מפרט את הכבישים השונים בהם יש לנסוע על מנת להגיע ברכב פרטי אל מרכז המבקרים Boston Store מקליבלנד, אקרון, קולומבוס, טולידו וינגסטאון.
אפשרויות הלינה בתוך הפארק עצמו כוללות שני מבנים משוחזרים המשמשים כבתי מלון קטנים : בית סטנפורד (Stanford House), בית חווה שנבנה במקור ב-1830 ו"הפונדק במפלי ברנדיוויין" (Inn at Brandywine Falls), בית חווה שנבנה במקור ב-1848, וחמישה אתרי מחנאות ברמת שירות פרימיטיבית.
בסמוך לפארק יש אתרי מחנאות נוספים ומספר בתי מלון.
מרכז המבקרים של הפארק (Boston Store Visitor Center ) – שוכן סמוך לנהר ולשביל התעלה בבניין שנבנה במקור ב-1836 ושימש כמחסן, חנות, משרד דואר ומבנה למפגשים חברתיים.
המרכז פתוח כל השנה וכולל אולם הקרנה, תערוכה קבועה וחנות מזכרות.
מוזיאון התעלה (Canal Exploration Center ) שוכן בבניין ששירת את הנוסעים בתעלה סמוך לשביל התעלה בזמן שהמתינו למעבר דרך תא שיט מספר 38 בתעלה.
הבניין שימש כפונדק, חנות, בניין מגורים ומרכז מבקרים של הפארק.
במסגרת התערוכה במוזיאון מוצגים 12,000 שנות ההיסטוריה של העמק, כולל ההיסטוריה של התעלה.
באמצע השבוע מדגימים אנשי הצוות ומתנדבים הלבושים בבגדי התקופה כיצד פעל תא השיט.
על פי דרישה מוקרנים סרטים על הפארק ועל ההיסטוריה של התעלה.
בית האנט (Hunt House ) – בית חווה אופייני לחוות משפחתיות קטנות הרבות שהיו מפוזרות ברחבי עמק קויאהוגה בשלהי המאה ה-19. בבניין יש מידע על הפעילויות בפארק מוצגים על ההיסטוריה החקלאית של האזור.
הבניין סמוך לשביל התעלה ואפשר לצאת ממנו לסיורים רגליים ובאופניים.
הבניין פתוח בחודשי האביב והקיץ.
אכסניית ימים מאושרים (Happy Days Lodge ) – מבנה זו הוקם על ידי חיל השימור האזרחי בשנים 1938 ו-1939 כמחנה לילדים עירוניים.
הפארק משכיר את המבנה לשם עריכת קונצרטים, הרצאות, הצגות, עריכת חתונות ואירועים מיוחדים.
מספר מסלולי הליכה נמצאים בקרבת מקום.
אחו האו (Howe Meadow ) – באתר זה מתנהל שוק איכרים כל יום שבת, במבנה מעבירים שיעורי יוגה וכמו כן נערכים מופעים ללא תשלום.
מפלי ברנדיוויין (Brandywine Falls ) – המפלים בגובה 20 מטרים הם המפלים השניים בגובהם באוהיו, ואחד המקומות הפופולריים ביותר בפארק.
שביל קורות עץ מוביל למרפסות תצפית על המפלים.
ממרפסת התצפית העליונה אפשר להיכנס לקניון ברנדיוויין למסלול של כ-2 קילומטרים.
מדפי ריצ'י (Ritchie Ledges ) – תופעה גאולוגית של גושים גדולים של אבן חול בגוונים של כתום וצהוב בתצורות בנות למעלה מ-300 מיליון שנים.
בקרבת מקום "מערת ארגז הקרח" (Ice Box Cave), אבל היא סגורה לציבור במטרה להגן על העטלפים בתוכה.
ביצת הבונים (Beaver MarshBrandywine Falls ) – גשר קורות עץ מוביל לביצה שבה אפשר לצפות בבונים, לוטרות, אונדטרות ועופות מים.
הגשר המקורה של אוורט (Everett Covered Bridge ) – הגשר המקורה היחיד במחוז סאמיט.
הגשר המקורה נבנה במאה ה-19 ונהרס בשיטפון של 1913. הגשר המשוקם נהרס שוב ב-1975 ונבנה מחדש כשחזור מדויק ב-1986.
סיורים רגליים – הפארק מציע 200 קילומטרים של שבילי הליכה ברמות קושי שונות.
בין השבילים הפופולריים: אל מפלי ברנדיוויין, "הינומת הכלה", ו"התרנגולת הכחולה", אל מדפי ריצ'י ואל תצפית אל האחו והיערות.
את הפארק חוצים שני שבילים המתחילים ומסתיימים מחוץ לו: "שביל נתיב הגרירה של תעלת אוהיו ואירי" (Ohio & Erie Canal Towpath trail), השביל נסלל על הנתיב שבו גררו פרדות את הספינות בתעלה והוא נועד למטיילים ברגל, באופניים או רוכבים על סוסים.
אורכו הכללי של שביל זה הוא קרוב ל-140 קילומטרים, ואורכו בתחומי הפארק הוא 32 קילומטרים.
השביל השני הוא "שביל הערמון" (Buckeye Trail), שביל זה באורך 2,324 קילומטרים מקיף את כל מדינת אוהיו המכונה "מדינת הערמון" (Buckeye State).
רכיבה על אופניים – מלבד שביל התעלה שהוזכר לעיל הפארק מציע כמה מסלולים ייחודים לרכיבה על אופניים, וממליץ על שבילים נוספים העוברים בעמק קויאהוגה.
רכיבה על סוסים – הפארק מציע כ-60 קילומטרים של שבילים לרכיבה על סוסים.
נסיעה ברכבת נופית – "הרכבת הנופית של עמק קויאהוגה" (Cuyahoga Valley Scenic Railroad) היא רכבת הנוסעת בין פעם אחת ביום בחורף לכמה פעמים ביום בקיץ מאקרון ועד העיירה אינדפנדס, דרומית לקליבלנד, דרך הפארק הלאומי ועוצרת בכמה באתרי הפארק.
הרכבת מעודדת אפשרות להעמיס אופניים עליה, וכך ניתנת האפשרות לחובבי האופניים להגיע בקלות לפארק.
צפייה בכוכבים – מכיוון שמרבית אזור הפארק שוממת מאנשים שמי הלילה נקיים יחסית מזיהום אור ומאפשרים צפייה בכוכבים בלילות שבהם השמיים נקיים מעננים.
שיט ודיג – שיט בחתירה בלבד אפשרי בנהר קויאהוגה, ובאגמים הרבים באזור.
דיג אפשרי בכל רחבי הפארק.
הפארק ממליץ על שחרור דגים לכודים והגבלת כמות הדגים הניצודים בנהר קויאהוגה.
גולף – חברות פרטיות מפעילות ארבעה מגרשי גולף בתחומי הפארק.
הפארק הלאומי עמק קובוק , הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 7,085 קילומטרים רבועים בצפון-מערב מדינת אלסקה בארצות הברית, כ-40 קילומטרים צפונית לחוג הארקטי.
האתר הוגדר כפארק לאומי ב-1980 במסגרת "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act).
הפארק ידוע בשל דיונות החול הגדולות ונתיבי הנדידה של אייל הצפון העוברים דרכו.
המבקרים בפארק יכולים להביא בעצמם ציוד וללון בשטח, לטייל בשטח, לשוט, ולנהוג במזחלת כלבים.
אין שבילים מוסדרים או כבישים בפארק, שבשטח של 7,085 קילומטרים רבועים הוא בערך בגודל של מדינת דלאוור בארצות הברית.
כל שטח הפארק מצוי צפונית לחוג הקוטב.
אין כבישים המובילים אל הפארק.
המבקרים מגיעים בדרך כלל בטיסה מנום, מבטלס (Bettles) או מקוצביו.
הטיסות לפארק מבוצעות במהלך כל השנה, אבל תלויות מאוד בתנאי מזג האוויר.
הפארק הוא בין הפארקים שבהם מבקרים מספר האנשים הנמוך ביותר מבין הפארקים המנוהלים על ידי שירות הפארקים.
הפארק קרוי על שם הנהר קובוק העובר במרכזו.
מקור שם הנהר הוא בשפת הקבוצה האתנית של האינופיאט (Iñupiat) ופירושו "נהר גדול".
הפארק הלאומי עמק קובוק שוכן במרכז של מערכת אקולוגית נרחבת בין שמורת חיות הבר הלאומית סלאוויק (Selawik National Wildlife Refuge) והשמורה הלאומית נואטק (Noatak National Preserve).
הפארק מרוחק 120 קילומטרים בשיט בנהר מים צ'וקצ'י.
הפארק הלאומי שערי האזור הארקטי שוכן כ-50 קילומטרים מזרחה.
הפארק כולל 330 קילומטרים רבועים של אדמות בבעלות חברות מקומיות ומדינת אלסקה.
הפארק כולל את אדמת הביצות הנרחבת של הנהר קובוק הזורם לאורך הקצה הדרומי של רכס ברוקס (Brooks Range), המכונה הרי באירד (Baird Mountains).
הגבול של הפארק נע לאורך קו פרשת המים שבין הרי באירד בצפון והרי וורינג (Waring Mountains), הקצרים יותר, בדרום, תוך שהוא יוצר טבעת המקיפה את עמק קובוק.
שני שלישים מחלקו האמצעי של הנהר קובוק, ממרחק קצר לפני היישוב קיאנה (Kiana) ועד אחרי היישוב אמבלר (Ambler) כלולים בפארק, כמו גם כמה מיובליו הראשיים, כדוגמת נהר הסלמון (Salmon River) והנהר האנט (Hunt River).
קרקעית העמק מכוסה בסחף קרחוני.
מרבית החלק הדרומי של הפארק דרומית לנהר קובוק מנוהלת כאזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי קובוק (Kobuk Valley Wilderness) בשטח של 706 קילומטרים רבועים.
"אזור הטבע הבראשיתי סלאוויק" (Selawik Wilderness) שוכן מדרום, בשמורת חיות הבר הלאומית סלאוויק (Selawik National Wildlife Refuge) הגובלת בפארק.
בצד הדרומי של נהר קובוק נמצאות שלוש קבוצות של דיונות חול.
דיונות החול הגדולות של קובוק, דיונות החול הקטנות של קובוק והדיונות של נהר האנט הן שרידים של שדות דיונות שכיסו שטח של 8,100 קילומטרים מיד לאחר שנסוגו הקרחונים של עידן הקרח של הפליסטוקן.
שילוב של משקעים מנהרי הקרחון שזרמו מהקרחונים ורוחות חזקות יצרו את השדות, אשר כעת מכוסים בעיקר על ידי יער טונדרה.
כיום מכסים שדות הדיונות הפעילים שטח של 830 קילומטרים רבועים.
דיונות החול הגדולות של קובוק מהוות את שדה הדיונות הקוטביות הפעילות הגדולות ביותר באמריקה הצפונית.
נאס"א מימנה את מחקר הדיונות בהנחה שהם דומים לדיונות החול בקטבים של מאדים.
האקלים בפארק הלאומי עמק קובוק אופייני לצפון-מערב אלסקה, ויש בו ארבע עונות מובחנות:
האביב קצר, מתחילת אפריל ועד שלהי מאי.
זו התקופה שבה נמס השלג והנהרות הקפואים מפשירים, אם כי עדיין לא ניתן לשוט בהם בשל גושי הקרח הצפים.
הקרקע ספוגה במים ובוצית ולכן האפשרות היחידה להגיע לפארק בתקופה זו היא בדרך האוויר, אם כי ערפל, המתרחש לעיתים קרובות מקשה גם על דרך זו.
הטמפרטורה הממוצעת היא 4°C-, כששיא הטמפרטורה הוא 24°C והטמפרטורה הנמוכה ביותר היא 37°C-.
הקיץ מתחיל בתחילת יוני ונמשך עד אמצע אוגוסט.
הטמפרטורה הממוצעת היא 18°C, כששיא הטמפרטורה הוא 30°C והטמפרטורה הנמוכה ביותר היא 4°C-.
עדיין יכול לרדת מדי פעם שלג, הטמפרטורות יכולות לצנוח לנקודת הקיפאון, ויש תקופות ארוכות של עננים, רוחות וגשם.
היתושים מהווים מטרד רציני בעונה זו.
הסתיו נמשך מאמצע אוגוסט עד אמצע אוקטובר.
יחסית יש ימי שמש רבים והיערות נצבעים בצבעי השלכת.
הטמפרטורה הממוצעת היא 3°C, כששיא הטמפרטורה הוא 25°C והטמפרטורה הנמוכה ביותר היא 20°C-.
החורף נמשך מאמצע אוקטובר עד תחילת אפריל.
שלג, קרח, רוחות וטמפרטורות מתחת לנקודת הקיפאון הם תנאי האקלים הרגילים.
התושבים המקומיים אינם נרתעים ממזג האוויר ומסוגלים להגיע לכל מקום על אופנועי שלג דרך היערות והנהרות הקפואים.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 22°C-, אבל היא מסוגלת לצנוח עד 45°C-.
המהירות הממוצעת של הרוחות בפארק היא בין 8 ל-15 קילומטרים לשעה, אבל רוחות של 30 עד 50 קילומטרים לשעה הן תופעה נפוצה בזמן סופות.
הימים בקיץ ארוכים כשהשמש אינה שוקעת כלל בין ה-3 ביוני ל-9 ביולי.
הימים בחורף קצרים מאוד כשב-21 דצמבר השמש מופיעה מעל לאופק לשעה וחצי בלבד.
זוהר הקוטב בולט בלילות האפלים ביותר בחורף.
ככלל תופעת ההתחממות העולמית בולטת באלסקה, ובאזור הפארק הטמפרטורות עלו בממוצע ב-2.1°C מאז 1949. השנים 2014 ו-2015 היו בין השנים החמות ביותר באלסקה.
מכיוון שהפארק שוכן כולו מעבר לחוג הקוטב האדמה מתחת למרבית פארק שרויה במצב של קפאת-עד.
שכבת האדמה הקפואה אינה מאפשרת חלחול ומונעת ניקוז, ולכן חלקים רבים מכוסים במים במהלך הקיץ.
בעמק קובוק עובר גבול הצפוני שמעבר לו לא גדלים עצים, כלומר בפארק עובר קו הגבול בין הטייגה לטונדרה.
קו גבול זה מתפתל דרך העמקים של רכס ברוקס ולאורך הנהר קובוק.
כל הצמחים הגדלים באזור הארקטי חייבים להיות מותאמים לרוחות עזות, קור עז, שכבת קרקע דקה, ועונת צמיחה קצרה.
עצי אשוחית, ערבה ושדר גדלים לאורך נהרות ונחלים או במורדות הדרומיים של ההרים שם הניקוז טוב והקרקע אינה קפואה.
Oxytropis kobukensis (באנגלית locoweed) הוא עשב תיבול בעל פרחים סגולים אנדמי לפארק, הצומח לגובה של עד 30 סנטימטרים, ופורח בשלהי יוני תחילת יולי על דיונות החול.
הדגים ובעלי החיים בפארק אופייניים לפאונה הארקטית והתת-ארקטית.
בעלי החיים בעלי הערך הכלכלי הרב ביותר הם אייל הצפון, אייל קורא ומיני הדגים כדוגמת האלתית וה-Stenodus nelma (באנגלית sheefish).
בעל החיים הבולט ביותר הוא אייל הצפון.
400,000 פרטים של אייל הצפון מהעדר של מערב הארקטי נודדים מדי שנה בין אתרי הרבייה החורפיים, דרומית להרי וורינג ואתרי ההמלטות הקיציים צפונית להרי באירד.
חציית נהר קובוק הדו-שנתית של העדר הייתה אירוע מרכזי לקיומם של הציידים הפרהיסטוריים של העמק כמו גם בני האינפיאט של ימינו.
בשל הטמפרטורות הנמוכות אין כמעט דו-חיים או זוחלים, בעלי הדם הקר בפארק.
יוצאת דופן היא צפרדע העץ הקופאת לחלוטין בחורף, אבל מנגנוני הגנה שומרים עליה בחיים עד ההפשרה באביב.
בין מיני הדגים: אלתית גמלונית, אלתית דבשתית, אלתית אדומה, טרוטת האגמים ואלתית צ'אם (Oncorhynchus keta), יחד עם מיני סלומניים נוספים כולל Salvelinus malma (באנגלית Dolly Varden trout), צ'אר ארקטי (Salvelinus alpinus) ו-Thymallus arcticus (באנגלית Arctic grayling).
מיליוני עופות מתקהלים סביב האגמים והנהרות של הפארק הלאומי עמק קובוק בעונת הרבייה באביב, חלקם נודדים מרחקים עצומים.
שחפית הקוטב עפה כל הדרך מחופי אנטארקטיקה – מרחק הנדידה הגדול ביותר מכל עוף אחר.
במשך כמה חודשים בכל שנה הופך העמק משכן לברווזים, עגורים, טבלנים, אווזים וברבורים.
יונקים גדולים בפארק כוללים להקות של זאב צפון-מערבי, שועל מצוי, אייל הצפון, ואייל קורא מתת-המין Alces alces gigas (באנגלית Alaska moose), דוב שחור אמריקני, דוב גריזלי, בונה קנדי, לוטרה צפון-אמריקנית, שונר קנדי, וכבש דאל.
יונקים קטנים יותר כוללים את הגרגרן, דלק אמריקני, סמרן מקריס, אונדטרה, ארנבת השלג, למינג צפון-אמריקאי חום (Lemmus trimucronatus), Dicrostonyx groenlandicus (באנגלית Northern collared lemming), סנאי אדום אמריקני (Tamiasciurus hudsonicus) וכמה מינים של חדפים ונברנים.
ההשערה המקובלת היא שהיישוב האנושי בעמק קובוק הוא בן לפחות 12,500 שנים.
התושבים הנוכחיים של העמק הם בני הקבוצה האתנית של האינופיאט, אשר מתקיימים על ציד ודיג באזור.
האתר הארכאולוגי של אוניון פורטאג' (Onion Portage מאנגלית "שער הבצל") הוא אזור המוכרז אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark), של ארצות הברית ושוכן בקצה המזרחי של נתיבו של הנהר קובוק בפארק.
האתר, הממוקם במקום אסטרטגי בנקודת חצייה עיקרית של איילי הצפון בנהר הקובוק, מתעד תשעה מתחמים תרבותיים המתוארכים משנת 8,000-6,000 לפני הספירה ועד 1000–1700 לספירה.
האתר שייך לחברת NANA (NANA Regional Corporation), חברה בבעלות ילידים שיש לה זכויות בפארק.
התושבים הראשונים בעמק קובוק השתייכו לתרבות המכונה המסורת הפלאו-ארקטית (Paleo-Arctic Tradition), שצדו איילי צפון באוניון פורטאג'.
האזור ננטש ככל הנראה למשך 2,000 השנים הבאות עד שהאנשים שהשתייכו לתקופה הארכאית באמריקה הצפונית הופיעו בעמק מדרום וממזרח.
לפני כ-4,000 שנים הגיעו אנשים המשתייכים לתרבות המסורת הארקטית של הכלים הקטנים (Arctic Small Tool tradition), אבל עזבו בין לפני 1,500 ללפני 1,000 שנים, כשהם משאירים את העמק פנוי מאדם.
תושבים חדשים הגיעו בערך בשנת 1200 לספירה, כפי שתועד באתר אהטאוט (Ahteut), 40 קילומטרים במורד הנהר מאוניון פורטאג'.
התושבים נשארו בעמק עד אמצע המאה ה-19, כאשר אוכלוסיית איילי הצפון הצטמצמה והתושבים עברו להתגורר קרוב יותר לחוף.
תושבים אלו היו בני אקונירמיוט (Akunirmiut) וקואוואום קנגיאמירנואיט (Kuuvaum Kangiamirnuit).
אחד מכפריהם שכן בתחומי הפארק הנוכחי בשפך הנהר האנט (Hunt River) לקובוק.
צאצאיהם, הקרויים כיום קואוונגמייט (Kuuvangmiit), עקרו ברובם מאדמת הפארק.
בתקופת הבהלה לזהב הקצרה בשנים 1899–1900 הוקמו ברחבי העמק 32 מחנות של מחפשי זהב.
סקרי שטח לא הצליחו לאתר את מיקומם, אם כי נתגלו שרידים מסירות המחפשים.
הפארק הלאומי עמק קובוק הוקם כאחד מ-15 הנכסים החדשים ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קיבל בשנת 1980 כתוצאה מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA.
הוא הוכרז לראשונה כמונומנט לאומי על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-1 בדצמבר 1978 באמצעות סמכותו במסגרת חוק העתיקות (Antiquities Act), כאשר הדיונים בקונגרס על הצעת חוק ה-ANILCA המוצעת הגיעו למבוי סתום.
חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, ונחתם על ידי קרטר ב-2 בדצמבר 1980. בניגוד ליחידות רבות אחרות של שירות הפארקים באלסקה, כל שטח הפארק הלאומי עמק קובוק מוגדר כפארק לאומי, שבו הציד מותר רק לתושבים המקומיים.
אין אף חלק בפארק המוגדר כשמורה לאומית (national preserve), שבה מותר ספורט הציד.
בפארק מבקרים בין 10,000 ל-20,000 תיירים מדי שנה, אחד מהפארקים שבהם מספר המבקרים הנמוך ביותר מבין הפארקים המנוהלים על ידי שירות הפארקים.
הפארק נמצא באחד המקומות הנדחים בארצות הברית, ומכיוון שאין כבישים המובילים אל הפארק, המבקרים מגיעים בדרך כלל בטיסה מנום, מבטלס (Bettles) או מקוצביו.
הטיסות לפארק מבוצעות במהלך כל השנה, אבל תלויות מאוד בתנאי מזג האוויר ועלותם גבוהה מאוד.
לכך מתלווה העובדה שאין מקומות לינה מסודרים, שהמבקר חייב להביא את כל ציוד הלינה בעצמו, שמזג האוויר עלול להיות סוער וקפוא, שבקיץ היתושים טורדניים במיוחד וחייבים להביא ציוד מתאים ודוחה חרקים, ושהדובים המשוטטים בפארק מסוכנים.
אבל לאלו המוכנים לסבול את התנאים מוצע שטח ענק ריק כמעט לחלוטין מאדם ושהטבע בו בראשיתי.
מטה הפארק שוכן במרכז המורשת של הצפון-מערב הקוטבי (Northwest Arctic Heritage Center) בקוצביו, כ-150 קילומטרים מערבית לפארק על חוף ים ברינג.
תחנות עונתיות של שומרי הפארק פועלות לאורך הנהר קובוק, באלאריצ'וק (Kallarichuk), בקצה המערבי של הפארק, ובאוניון פורטאג' (Onion Portage), בקצה המזרחי של הפארק.
משרדים ושירותי מבקרים למונומנט הלאומי כף קרוזנשטרן (Cape Krusenstern National Monument) והשמורה הלאומית נואטק (Noatak National Preserve) שוכנים באותו מבנה.
יחידות אלו מנוהלות יחדיו כ"הפארקים הלאומיים הארקטיים המערבים", שלכולם יש מנהל אחד.
הפעילויות המוצעות בפארק הם: סיורים רגליים ולינה בשטח, דיג (הנהרות עשירים במיוחד בדגה), שיט על הנהרות, בייחוד על הקובוק ונהר הסלמון, וצפייה מהאוויר.
האתרים העיקריים שבהם מבקרים התיירים הם:
דיונות החול הגדולות, אליהם אפשר להגיע ישירות בנחיתה או במסע מנהר קובוק.
אתר אוניון פורטאג' (Onion Portage) על הגדה הצפונית של הנהר קובוק במזרח הפארק.
סביב תחילת ספטמבר אפשר לצפות באיילי הצפון החוצים את הנהר בשחייה בדרכם דרומה.
הפארק הלאומי עץ יהושע הוא פארק לאומי בדרום-מזרח מדינת קליפורניה שבמערב ארצות הברית.
האתר היה במעמד של מונומנט לאומי מ-1936, והוכרז פארק לאומי של ארצות הברית ב-1994, כאשר הקונגרס של ארצות הברית אישר את הצעת החוק חוק הגנת המדבר של קליפורניה של 1994 (California Desert Protection Act).
הוא קרוי על שם הצמח עץ יהושע, שגדל באופן טבעי באזור.
הפארק משתרע על שטח בן 3,200 קילומטרים רבועים בדרום-מזרח מדינת קליפורניה.
1,738 קילומטרים רבועים משטח זה מוגדרים אזור טבע בראשיתי, הרמה הגבוהה ביותר של הגנה על שטח טבעי.
רוב שטח הפארק הוא מעל לגובה של 1,200 מטרים.
הפארק כולל חלקים משישה רכסי הרים: רכס הרי ליטל סן ברנרדינו (Little San Bernardino Mountains) חוצה את הקצה הדרום-מערבי של הפארק, אחריו רכסי ההרים קוטונווד (Cottonwood Mountains), פינטו (Pinto Mountains), הקסי (Hexie Mountains) ואיגל (Eagle Mountains).
רכסי הרים אלו הם חלק מרכסי טרנסוורס (Transverse Ranges), שכיוונם הכללי ממזרח למערב.
כיוונו של הרכס האחרון והמזרחי ביותר בפארק, רכס קוקסקומב (Coxcomb Mountains), הוא צפון-דרום והוא חלק מפרובינציית אגן ורכס.
חלקו המערבי של הפארק שייך למדבר מוהאבי הגבוה והקריר יותר.
המדבר הוא בית הגידול הייחודי של Yucca brevifolia, עץ יהושע, שעל שמו קרוי הפארק.
העץ גדל בפארק בפיזור משתנה מיערות צפופים ועד פרטים בודדים הגדלים במרחק זה מזה.
בנוסף ליערות עץ יהושע מכיל החלק המערבי של הפארק כמה מתוואי הנוף הגאולוגיים המעניינים ביותר שניתן לראות במדבריות קליפורניה.
תוואי הנוף הגאולוגיים השולטים בנוף זה הם הרים של סלע חשוף הנשברים בדרך כלל לגושי סלע רופפים.
הרים אלו חביבים על מטפסים העוסקים בטיפוס מצוקים ובסקרמבלינג, המישורים שבין הרים אלו מיוערים בדלילות בעצי יהושע.
יחד עם ערימות גושי הסלעים ותצורות הסלעים המכונות "סלע הגולגולת" (Skull Rock) יוצרים העצים נוף שלא מהעולם הזה.
עצי יהושע שולטים במרחבים הפתוחים של הפארק, אבל בינות למקבצי הסלעים גדלים אורן חד-מחטי (Pinus monophylla), ערער קליפורני (Juniperus californica), אלון טורבינלה (Quercus turbinella), אלון טאקר (Quercus john-tuckeri) ואלון מולר (Quercus cornelius-mulleri).
תנאי האקלים הנוכחיים מעמידים חבורות צומח אלו תחת מועקה מכיוון שעד שנות ה-30 היה האקלים גשום יותר, ואז תנאי יובש וחום שגרמו לתופעת אגן האבק השפיעו גם על האקלים המקומי.
מחזורי אקלים אלו אינם תופעה חדשה, אבל הצמחייה המקורית לא שבה לשגשג כאשר שבו מחזורי האקלים הגשומים יותר.
ייתכן שההבדל נובע מפעילות אנושית.
מרעה בקר הסיר חלק מהכיסוי הטבעי וגרם לו להיות עמיד פחות לשינויים.
אבל הבעיה הגדולה יותר היא ככל הנראה מינים פולשים, כדוגמת ברומית הגגות (Bromus tectorum), מין פולש של דגניים שהובא בטעות, שבתקופות הגשומות ממלא את השטחים בין האורנים ועצי האלון.
בתקופות יובש הם קמלים, אבל לא נרקבים במהירות.
עקב כך השרפות הפורצות באופן טבעי חמות והרסניות יותר, והם קוטלות עצים שהיו מצליחים אחרת לשרוד.
כשהאזור מתחדש שוב יוצרים העשבים הפולשים שכבת דשא עבה המקשה על נבטי האורן והאלון להכות שורש.
החלק המזרחי של הפארק מתחת לגובה של 900 מטרים שייך למדבר קולורדו.
המדבר הוא בית גידול לשיחי לראה משולשת, Fouquieria splendens (בספרדית ובאנגלית Ocotillo), אמברוסיה שיחית (Ambrosia dumosa) ובתה מעורבת כולל יוקה ומין הקקטוס Cylindropuntia bigelovii (באנגלית Cholla cactus).
באזורים מסוימים הקקטוס גדל בצפיפות כה גדולה שהוא נראה כגן טבעי.
חלק התחתון של עמק קואצ'לה הוא בצדו הדרום-מזרחי של הפארק שבו גדלים עשבים על הקרקע חולית ויש בו דיונות מדבריות.
הדקל וושינגטוניה חוטית (Washingtonia filifera), היחיד הגדל טבעי בקליפורניה, גדל באופן טבעי בחמשת נאות המדבר שבפארק, אזורים נדירים שבהם יש מים כל השנה ושפע של חיות בר.
רוב הימים בהירים כשהלחות היא בדרך כלל פחות מ-25%.
הטמפרטורות הנוחות ביותר הן באביב ובסתיו ונעות בממוצע בין 10°C ל-29°C.
החורף באזור קר כשביום הטמפרטורה הממוצעת היא סביב 16°C והלילות קפואים.
שלג יורד לעיתים במקומות הגבוהים.
הקיצים לוהטים, מעל ל-38°C ביום והטמפרטורה אינה יורדת מתחת ל-24°C עד השעות המוקדמות של הבוקר.
כמות המשקעים הנמוכה במזרח קליפורניה שהפארק הוא חלק ממנו נובעת משני גורמים: מדבר צל גשם בשל ההרים הגבוהים במערב החוסמים את הלחות המגיעה מהאוקיינוס השקט, וקיומה של הרמה של הוואי (Hawaiian High), גוש אוויר בלחץ גבוה קבוע למחצה, במהלך חודשי הקיץ.
רמה זו מעל צפון-מזרח האוקיינוס השקט חוסמת מעבר של סופות אל קליפורניה.
הרמה נחלשת לעיתים, במהלך הקיץ והסתיו ואוויר לח חודר לאזור ממפרץ מקסיקו לרוחב אריזונה וגורם לסופות רעמים, תופעה המכונה המונסון של אמריקה הצפונית.
מסיבה זו אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר בפארק בניגוד לאזורים הגשומים ביותר בקליפורניה שבהם אוגוסט הוא דווקא החודש הצחיח ביותר.
בחורף הרמה של הוואי מתפוגגת בדרך כלל, ודרום קליפורניה מקבלת בממוצע בין ארבע לחמש סופות שמקורן בחזית קרה מצפון האוקיינוס השקט.
לכן יש בפארק תקופה גשומה שנייה בחודשים דצמבר-ינואר.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת ביישוב טוונטיניין פאלמס (Twentynine Palms, מילולית "29 דקלים"), השוכן בנווה מדבר בקצה הצפוני של הפארק היא 114 מילימטרים, אבל במקומות גבוהים יותר כמות המשקעים גבוהה יותר.
עצי יהושע יכולים לשמש כמד גשם באותם אזורים במדבר שבהם לא נערכות מדידות משום שהם זקוקים ללפחות 250 מילימטרים על מנת לשרוד.
הטבלה להלן מייצגת את תבנית האקלים בנווה המדבר "29 דקלים" בגובה 600 מטרים מעל פני הים בכניסה הצפונית לפארק.
במקומות גבוהים יותר בפארק הטמפרטורות יהיו נמוכות ב-6 מעלות וכמות המשקעים גבוהה ב-90 מילימטרים.
הסלעים העתיקים ביותר, בהם גנייס פינטו מהפרקמבריון, הם בני 1.65 עד 1.4 מיליארד שנים.
מאוחר הרבה יותר מלפני 250 מיליון שנים ועד לפני 75 מיליון שנים, דחקו תנועת לוחות טקטוניים חומר געשי כלפי פני השטח באזור זה ויצרו סלעי גרניט, כולל מונזוגרניט הנפוצים באזור ארץ הפלאות של הסלעים (Wonderland of Rocks), חלקים של הרי פינטו, איגל וקוקסקומב (Coxcomb Mountains), ובמקומות אחרים.
בסופו של דבר חשפה סחיפה את הסלעים הקשים יותר, גנייס וגרניט, ברמות ושחקה את הסלעים הרכים יותר לחומר מפורר שמילא את הקניונים והאגנים שבין הרכסים.
חומר מפורר זה שנע בהשפעת כוח הכבידה ופעולת המים יצר מניפות סחף במוצא הקניונים כמו גם בחאדות כאשר נוצרות מניפות סחף חופפות.
צורתן של התצורות בפארק הלאומי עץ יהושע מושפעת בחלקן ממי התהום, שהסתננו דרך הסדקים הכמעט מלבניים של המונוזוניט ושחקו את הפינות והקצוות של גושי הסלע ובשל שיטפונות בזק, שסחפו את הקרקע שכיסתה את הסלעים והותירו ערימות של גושי סלע מעוגלים.
ערימות גושי סלע בולטות אלו מכונות הרי בדד.
מתוך ששת גושי ההרים בפארק, חמישה — הרי ליטל סן ברנרדינו, הקסי (Hexie), פינטו, קוטונווד ואיגל — הם חלק מרכסי טרנסוורס (Transverse Ranges), שכיוונם הכללי ממזרח למערב באזורים בין הרי איגל במזרח ואיי התעלה של קליפורניה במערב.
כוחות טקטוניים לאורך המערכת של העתק סן אנדראס דחסו והרימו חומר מקרום כדור הארץ שיצרו רכסים אלו.
העתק סן אנדראס עובר דרומית-מערבית לפארק, אבל העתקים מקבילים כולל העתקי דילון (Dillon), בלו קאט (Blue Cut) ופינטו (Pinto) חוצים דרך הפארק, והתנועות ביניהם גרמו לרעידות אדמה.
כיוונו של הרכס המזרחי ביותר בפארק, רכס קוקסקומב, הוא צפון-דרום והוא חלק מפרובינציית אגן ורכס.
הפארק הלאומי עץ יהושע הוא משכן לבעלי חיים רבים.
במהלך היום ניתן לצפות בעיקר בעופות, לטאות וסנאיי קרקע משום שהם פעילים בעיקר במהלך היום.
עם זאת, הלילה היא התקופה שבה פעילים מרבית חיות המדבר.
החיות הליליות כוללות נחשים, כבשים גדולי קרניים, ירבוענים, זאבי ערבות, שונרים וארנבות שחורות-זנב.
לבעלי חיים המשגשגים בפארק יש לעיתים קרובות הסתגלות אבולוציונית מיוחדת להתמודד עם המים המצויים במשורה והטמפרטורות הלוהטות של הקיץ.
היונקים הקטנים וכל הזוחלים מוצאים מקלט מחום מתחת לאדמה.
יונקים מדבריים משתמשים בצורה יעילה יותר במים בגופם מאשר גוף האדם.
הזוחלים מותאמים פיזיולוגית להסתדר עם מעט מים, והציפורים יכולות לעוף אל מקורות המים כאשר הן זקוקות למי שתייה.
עם זאת, המעיינות בפארק חיוניים להישרדותם של בעלי חיים רבים.
מרבית הזוחלים, החרקים ומכרסמים קטנים רבים נכנסים למצב של תרדמת חורף במהלך החורף.
מצד שני, החורף הוא העונה שבה יש את הריכוז הגדול ביותר של עופות בפארק, בשל נוכחות של מינים נודדים רבים.
מקום טוב שבו אפשר לצפות בעלי חיים הוא בסכר בייקר (Barker Dam), מרחק הליכה קצר מהחנייה בסמיכות ל"עמק הנעלם".
כבש גדול-קרניים מדברי ואייל פרדי שחור-זנב נוהגים לעצור בסמוך לסכר על מנת לשתות.
בין אלפי חסרי החוליות החיים בפארק בולטים מין הפרוונית Aphonopelma iodius (באנגלית Desert tarantula), מין השפירית Anax junius (באנגלית Green darner), ועקרב מדברי שעיר (Hadrurus arizonensis) שלושת פרוקי-רגליים אלו יכולים לגדול לאורך של יותר מ-10 סנטימטרים.
יש בפארק 75 מינים של פרפרים, ומספר גדול יותר של מינים של עשים, בהם Tegeticula paradoxa שאחראי על האבקת עצי יהושע שהפארק קרוי על שמם.
עופות – בין מעל ל-250 מיני העופות שנצפו בפארק (אם כי רובם חולפים דרכו ולא מקננים בו):
עופות דורסים ואוכלי נבלות: קתרטס תרנגולי, עקב אדום-זנב, עקב מכנסיים, עיט זהוב, אוח וירג'יניה, Aegolius acadicus (באנגלית Northern Saw-whet Owl), בז אמריקני ובז ערבות (Falco mexicanus).
אחרים: שליו גמבל, תורית אמריקנית (Zenaida macroura), קוקייה צהובת-מקור (Coccyzus americanus), תחמס אמריקאי ותחמס נפוץ (Phalaenoptilus nuttallii).
יונקים – בין 52 המינים של יונקים החיים בפארק כלולים:
ארנביים: ארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii) וארנבת שחורת-זנב
פרסתנים: אייל פרדי שחור-זנב וכבש גדול-קרניים.
טורפים:סמור ארך-זנב, גירית אמריקאית, בואשן מצחין, דוב שחור קליפורני (Ursus americanus couguar) זאב ערבות, שועל מקרוטיס מדברי, שועל אפור מצוי, פומה צפון-אמריקאית, שונר מצוי ודביבון זנב-טבעת.
התושבים הראשונים המוקדמים של האזור שהפך לימים לפארק הלאומי עץ יהושע היו אנשי תרבות פינטו (Pinto Culture), שחיו וצדו כאן בין 8000 ל-4000 לפנה"ס.
כלי האבן וחודי החניתות שלהם, שהתגלו באגן פינטו (Pinto Basin) בשנות השלושים של המאה ה-20, מעידים על כך שהם צדו חיות וליקטו צמחים עונתיים, אבל מעט מאוד ידוע עליהם.
תושבים מאוחרים יותר היו בני שבטי הסראנו , הקאווייה (Cahuilla) והצ'מהואווי.
כל בני שלושת השבטים חיו לעיתים בכפרים קטנים ליד מים או בקרבתם, ובמיוחד בנווה המדבר של מארה (Oasis of Mara), היישוב טוונטיניין פאלמס (Twentynine Palms) של ימינו.
הם היו ציידים-לקטים שתזונתם הייתה בעיקר מזונות צמחיים בתוספת חיות ציד קטנות, דו-חיים וזוחלים.
הם השתמשו בצמחים אחרים לייצור תרופות, קשתות וחצים, סלים וחפצים אחרים של חיי היום-יום.
קבוצה רביעית, בני המוהאבי, השתמשה במשאבים המקומיים כאשר בני השבט הלכו לאורך הדרכים שבין נהר הקולורדו לחוף האוקיינוס השקט.
קבוצה קטנה של בני כל ארבעת השבטים מתגוררים כיום באזור הסמוך לפארק, קבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון של קליפורניה (Twenty-Nine Palms Band of Mission Indians of California), צאצאים של הצ'מהואווי, הם בעלים של שמורת האינדיאנים בטוונטיניין פאלמס.
בשנת 1772 הייתה קבוצה של ספרדים בראשות פדרו פאחס (Fages) לאירופאים הראשונים שראו את עץ יהושע שעה שרדפו אחרי ילידים שהמירו את דתם לנצרות ונמלטו ממיסיון בסן דייגו.
בשנת 1823, השנה שבה זכתה מקסיקו לעצמאות מספרד, הגיעה משלחת מחקר מקסיקנית מלוס אנג'לס (אז בטריטוריה אלטה קליפורניה), מזרחה עד הרי איגל, כיום חלק מהפארק הלאומי.
שלוש שנים לאחר מכן הוביל ג'דדיה סמית קבוצה של ציידי פרוות וחוקרים אמריקאים לאורך שביל מוהאבי הסמוך, ואחרים באו בעקבותיו.
שני עשורים לאחר מכן, הביסה ארצות הברית את מקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1848-1846) והשתלטה על כמחצית משטחה המקורי של מקסיקו, כולל קליפורניה והפארק העתידי.
משנות ה-70 של המאה ה-19 החלו בוקרים להביא בקר למרעה של העשבים הגבוהים שצמחו בשטח הפארק העתידי.
ב-1888 הגיעה לאזור כנופיה של גונבי בקר בסמוך לנווה המדבר של מארה.
בראשם עמדו האחים ויליאם וג'יימס מקהני (James.
הם החביאו את הבקר הגנוב בקניון קטן באתר המכונה "מחנה הפרה" (Cow Camp).
בכל רחבי האזור חפרו חוואים בארות ובנו מאגרים למי גשמים המכונים "מכלים" ("tanks") כדוגמת המכל הלבן (White Tank) וסכר ברקר (Barker Dam).
ב-1900 בנה הכורה והבוקר ק.
Barker) את סכר ברקר המקורי, מאוחר יותר הגביה החוואי ויליאם "ביל" קיז (William "Bill" Keys) את הסכר.
רעיית בקר נמשכה ברחבי הפארק עד 1945. סכר ברקר נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975.
בין שנות ה-60 של המאה ה-19 לשנות ה-40 של המאה ה-20 פעלו בשטח הפארק העתידי כ-300 מכרות, רובם קטנים.
מהמכרה המצליח ביותר, מכרה הסוס האבוד (Lost Horse Mine), הופקו זהב וכסף בשווי של 5 מיליון דולרים של ימינו.
הבעלים המקוריים של מכרה הסוס האבוד, ג'וני לנג (Johnny Lang) ואחרים, התקינו ציוד ריסוק סלעים בן שני ראשים לעבד עפרה באתר, והבעלים הבאים, ג', ד' ריאן (J.D.
Ryan), החליף את ציוד הריסוק למכונת ריסוק בת 10 ראשים מופעלת בקיטור.
ריאן שאב מים מהחווה שלו אל המכרה וחטב עצים מההרים הסמוכים להרתיח את המים ליצירת קיטור.
מרבית המבנים הקשורים למכרה התמוטטו מאז, ומסיבות של בטיחות סתם שירות הפארקים הלאומיים את פיר המכרה, שהתמוטט.
מכרה מלכת המדבר (Desert Queen Mine) בחוות מלכת המדבר (Desert Queen Ranch) שבבעלותו של ביל קיז היה מכרה זהב פרודוקטיבי נוסף.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 קנה קיז מכונת ריסוק בת שני ראשים הפועלת על בנזין (Wall Street Mill), והעביר אותה לחוותו על מנת לעבד עפרה.
החווה ומתקן עיבוד העפרה נוספו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975, והמכרה נוסף ב-1976. בחלק מהמכרות באזור הפארק הופקו נחושת, אבץ וברזל.
ב-10 באוגוסט 1936 אחרי שמינרווה הויט (Minerva Hamilton Hoyt) ואחרים שכנעו את ממשלת המדינה והממשל הפדרלי להגן על האזור, השתמש נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט בסמכותו על בסיס חוק העתיקות מ-1906 והכריז על הקמת המונומנט הלאומי עץ יהושע (Joshua Tree National Monument).
השטח המוגן על ידי המונומנט הלאומי היה 3,340 קילומטרים רבועים.
ב-1950 הוקטן שטח המונומנט ב-1,173 קילומטרים רבועים על מנת לפתוח שטחים נוספים לכרייה.
המונומנט שודרג למעמד של פארק לאומי ב-31 באוקטובר 1994 כאשר הקונגרס של ארצות הברית אישר את הצעת החוק חוק הגנת המדבר של קליפורניה של 1994 (California Desert Protection Act), שאף הוסיף 946 קילומטרים רבועים לשטח הפארק.
בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-2.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 11 ברשימת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים רגליים, סיורים גאולוגיים, נהיגה בדרכי עפר, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, טיפוס מצוקים, צפרות, צפייה בפרחי בר, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, צילום ומחנאות.
הפארק נמצא במרחק של 220 קילומטרים מזרחית ללוס אנג'לס, 281 קילומטרים צפונית-מזרחית לסן דייגו בקליפורניה, כ-350 קילומטרים דרומית-מערבית ללאס וגאס בנבדה ו-357 קילומטרים מערבית לפיניקס בירת אריזונה.
הפארק פתוח כל השנה כשהתקופות הטובות ביותר לטייל בו הם בסתיו ובאביב.
הכניסה המערבית שוכנת כ-8 קילומטרים דרומית לצומת כביש 62 של קליפורניה עם שדרות הפארק בכפר ג'ושע טרי (Joshua Tree Village).
הכניסה הצפונית שוכנת בטוונטיניין פאלמס דרומית לצומת שבין כביש 62 של קליפורניה ושביל יוטה.
הכניסה הדרומית היא פניה מכביש בין-מדינתי 10, 40 קילומטרים מזרחית לאינדיו.
אין מקומות לינה בתוך הפארק עצמו, אם כי יש מקומות רבים ביישובים הסמוכים.
בנוסף יש בפארק תשעה אתרי מחנאות בתשלום ברמת שירות משתנה.
בסמוך לפארק יש אתרי מחנאות נוספים.
הלינה בשטח הפתוח מותרת לאחר קבלת אישור בכתב.
אין מסעדות בפארק, אבל יש 11 אתרי פיקניק מוסדרים.
מרכז המבקרים עץ יהושע (Joshua Tree Visitor Center ) – שוכן מחוץ לפארק בכפר ג'ושע טרי בדרך אל הכניסה המערבית.
המרכז פתוח כל השנה וכולל תערוכה קבועה, בית קפה וחנות ספרים ומזכרות.
מרכז המבקרים אואזיס (Oasis Visitor Center ) – שוכן מחוץ לפארק ביישוב טוונטיניין פאלמס בדרך אל הכניסה הצפונית.
המרכז פתוח כל השנה וכולל תערוכה קבועה, שולחנות פיקניק וחנות ספרים ומזכרות.
המרכז הוא גם תחילת השביל המקיף את נווה המדבר מארה.
מרכז המבקרים קוטונווד (Cottonwood Visitor Center ) – שוכן בפארק מרחק קצר מהכניסה הדרומית.
מרכז הטבע בלק רוק (Black Rock Nature Center ) – שוכן כחלק מאתר המחנאות בלק רוק בפינה הצפון-מערבית של הפארק.
המרכז פתוח בין אוקטובר למאי וכולל תערוכה קבועה, שולחנות פיקניק וחנות ספרים ומזכרות.
קניון בלק רוק (Black Rock Canyon, מילולית "קניון הסלע השחור") – אזור בפינה הצפון-מערבית של הפארק.
באזור זה יש יער יפהפה של עץ יהושע.
אתר מחנאות, מרכז מבקרים, שבילי הליכה וצפייה בפרחי הבר ובחיות הבר.
מעיין קוטונווד (Cottonwood Spring) – שוכן כעשרה קילומטרים מהכניסה הדרומית במדבר קולורדו.
לנווה המדבר קוטונווד יש היסטוריה תרבותית מרתקת כמו גם אתר מצוין לצפרות ולסיורים.
שפלות קובינגטון (Covington Flats) – שוכנות בחלק הצפון-מערבי של הפארק ונגישות בדרך עפר רק לרכבים בעלי מתלה גבוה.
אינדיאן קוב (Indian Cove, מילולית "המפרץ האינדיאני") – אתר שבו יש אתר מחנאות, שבילי הליכה ואתר לטיפוס מצוקים המכונה "ארץ הפלאות של הסלעים" (Wonderland of Rocks).
תצפית קיז (Keys View) – אתר צפייה פופולרי בדרום הפארק שממנו ניתן לצפות בימת סלטון, העתק סן אנדראס, הרי סנטה רוזה והעיר פאלם ספרינגס.
סלע הגולגולת (Skull Rock) – נקודת עצירה פופולרית לאורך הכביש הראשי של הפארק בסמוך לאתר המחנאות ג'מבו רוקס (Jumbo Rocks Campground).
אתרי מחנאות – הפארק כולל תשעה חניוני לילה מוסדרים, בשלושה מהם (בלק רוק, אינדיאן קוב וקוטונווד) יש מים ואסלות הדחה.
השימוש באתר כרוך בתשלום בגין כל לילה.
ניתן להזמין מקומות בבלק רוק ובאינדיאן קוב לתקופות אוקטובר עד מאי, בעוד ששאר האתרים הם על בסיס מקום פנוי.
לינה בחיק הטבע מותרת למבקרים תחת מעט מגבלות.
סיורים רגליים – ישנם מספר מסלולי הליכה בתוך הפארק, אשר לרבים מהם ניתן לגשת מאתרי המחנאות.
מסלולים קצרים יותר, כגון טיול באורך קילומטר אחד דרך העמק הנעלם, מציעים הזדמנות לראות את היופי של הפארק בלי לסטות רחוק מדי לתוך המדבר.
קטע של שביל הרכיבה וההליכה של קליפורניה (California Riding and Hiking Trail) מתפתל לאורך של 56 קילומטרים דרך הצד המערבי של הפארק.
מנקודת התצפית בקיז ויו (Keys View), בדרום הפארק ניתן לצפות בימת סלטון, העתק סן אנדראס, הרי סנטה רוזה והעיר פאלם ספרינגס.
בשל גרפיטי בלפחות 17 אתרים על השבילים סגרו שומרי הפארק את הגישה אליהם לקהל הרחב.
האתרים שנסגרו כוללים כמה אתרים של הילידים בקניון רטלסנייק (Rattlesnake Canyon) ובסכר ברקר.
הם האשימו את השימוש הגובר במדיה החברתית כסיבה לגידול בוונדליזם.
טיפוס מצוקים – הפארק פופולרי בקרב מטפסי מצוקים, והוא היה במקור אזור תרגול חורף, כאשר עמק יוסמיטי וחלקים אחרים של הסיירה נבדה היו סגורים בגלל השלג, אבל מאוחר יותר הפך לאזור טיפוס מצוקים פופולרי בפני עצמו.
יש אלפי מסלולי טיפוס שיש להם כינויים בכל רמות הקושי.
המסלולים בדרך כלל קצרים, כשהסלעים לעיתים רחוקות יותר גבוהים יותר מ-70 מטרים, אך הגישה אליהם היא בדרך כלל הליכה קצרה וקלה במדבר, וניתן לעשות כמה טיפוסים מעניינים ביום אחד.
הסלעים מורכבים כולם מקוורץ מונזוניט, סוג מחוספס מאוד של גרניט שלא עבר ליטוש כמו במקומות כמו יוסמיטי שמשום שאין בפארק שלג או קרח.
סיורים ברכב – כביש האספלט הראשי מאפשר למבקרים להגיע לאטרקציות מרכזיות דרך הפארק.
דרכי עפר עשויות להיות עבירות רק לרכבים עם מתלה גבוה והנעת ארבע על ארבע.
דוגמה לכך היא דרך העפר של הסיור הגאולוגי במרכז הפארק.
מבקרים עם רכב בעל הנעה ארבע על ארבע יכולים להשתמש בדרך עפר זו לסיור מודרך עם עצירות המתארות את הגאולוגיה של האזור.
צפרות – יש מעל ל-250 מינים של ציפורים בפארק כולל עופות מדבריים השוכנים דרך קבע בפארק כדוגמת קוקייה רצנית גדולה כמו גם ציפורים חקייניות, Toxostoma lecontei (באנגלית Le Conte's thrasher), רמית זהובת-ראש (Auriparus flaviceps) ושליו גמבל.
בנוסף יש מינים זמניים רבים מאוד השוהים בפארק רק עונה אחת או שתיים.
אתרי צפרות ראויים לציון בפארק כוללים את הדקלים של נאות המדבר, סכר ברקר וקניון סמית ווטר (Smith Water Canyon).
עמק קווין (Queen Valley) ועמק לוסט הורס (Lost Horse Valley) גם הם אתרי צפרות טובים שבהם ניתן לצפות במינים אחרים של ציפורים בשל המחסור במים.
רשימת עופות שנצפו בפארק שהכין הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מפרטת 239 מינים היכן ניתן למצוא אותם ומצבם.
אתר הפארק כולל רשימה גדולה יותר, אם כי בלא מידע על העונות בהם מצויים העופות בפארק.
צפייה בכוכבים ואסטרונומיה – הפארק הלאומי עץ יהושע הוא אתר פופולרי בדרום קליפורניה לאסטרונומים חובבים ולצפייה בכוכבים.
יחד עם הפארק המדברי המדינתי אנזה-בורגו (Anza-Borrego Desert State Park).
הפארק הלאומי עץ יהושע ידוע בשמיו החשוכים, אשר חופשיים ברובם מזיהום אור הקיצוני של דרום קליפורניה.
גובה הפארק ואוויר המדבר היבש, יחד עם האטמוספירה היציבה יחסית בדרום קליפורניה, יוצרים לעיתים קרובות תנאי תצפית אסטרונומיים מצוינים.
מידת החשכה של שמי הפארק הלאומי עץ יהושע נעה בין ירוק לכחול (4-3) בסולם בורטל למיסוך שמי הלילה.
מתוך השטח בן 3,200 הקילומטרים הרבועים של הפארק הוגדרו 1,739 קילומטרים רבועים כאזור טבע בראשיתי (Wilderness), והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים בהתאם לחוק אזורי הטבע הבראשיתיים (Wilderness Act).
שירות הפארקים מחייב רישום לשהייה בלילה במקומות ספציפיים.
דרישות אחרות כוללות שימוש בתנור נייד, משום שאש גלויה אסורה, ושימוש בטכניקת המחנאות אל תשאיר עקבות (Leave No Trace).
אף שאסור להשתמש באופניים באזורי טבע בראשיתיים, מותרת הרכיבה על סוסים, אבל חייבים לקבל אישור לסייר באזורים המרוחקים.
קליטה סלולרית כמעט ולא קיימת באזורים אלו, ואין להסתמך עליה כשמבקרים בפארק.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י הוא פארק לאומי באזור סאווה (Sava region) שבצפון-מזרח מדגסקר.
הוא משתרע על פני 555,000 דונם (555 קמ"ר) ובמרכזו מסיב מרוג'ג'י, שרשרת הרים המתנשאת לגובה של 2,132 מטרים.
בשנת 1952 הוגדר האתר כשמורת טבע מחמירה והגישה לאזור שמסביב למסיב הוגבלה למדענים וחוקרים בלבד.
בשנת 1998 הוסב לפארק לאומי ונפתח לציבור הרחב.
בשנת 2007 הפך לחלק מאתר מורשת עולמית הידוע בשם יערות הגשם של אטסינאנאנה.
"מיוחד בעולם, מקום של יערות גשם צפופים וג'ונגליים, צוקים גבוהים צלולים, וצמחים ובעלי חיים ייחודים שלא תמצא בשום מקום אחר על פני כדור הארץ", הפארק הלאומי מרוג'ג'י זכה לשבחים בניו יורק טיימס ובמגזין Smithsonian על יופיו הטבעי והמגוון הביולוגי העשיר, הכולל פרטים בסכנת הכחדה חמורה כדוגמת הסיפאקה הלבנה.
לשם כך, קונסורציום עולמי של ארגוני שימור, כולל הקרן לשימור הלמור, מרכז דיוק למור והפארקים הלאומיים של מדגסקר, ביקשו לקדם תוכניות מחקר ושימור בפארק הלאומי מרוג'ג'י, והשמורה השכנה אנג'נהאריבה-סוד ושמורת אנטנטיאמבו הפרטית, כדי להגן על החי והצומח האנדמיים השוכנים בצפון-מזרח מדגסקר.
בנוסף, ארגונים אלה יישמו מגוון של יוזמות מבוססות קהילה כדי להפחית את פלישת האדם לפארק, וביצוע פעולות כגון צייד וכריתת עצים סלקטיבית, על ידי עידוד קהילות מקומיות לעסוק בייעור ויוזמות יערנות כדי לקדם חלופה בת-קיימא לכרייה, לחקלאות חיתוך ושרפה (slash-and-burn agriculture), ואיסוף עצים.
הטווח הרחב של הגבהים והטופוגרפיה המחוספסת של המסיב יוצרים בתי גידול מגוונים שמתחלפים במהירות עם השינויים בגובה.
ניתן למצוא יער גשם חמים וצפוף בגבהים נמוכים יותר, ואחריו יערות נמוכים יותר בגבהים גבוהים יותר, ואחריהם יער עננים, ובראשו ליד הפסגות בתה הבלתי מופרעת היחידה שנותרה במדגסקר.
תנאי גידול טובים יותר לצמחים ניתן למצוא בצד המזרחי של ההרים, מפני שיורד שם יותר גשם בהשוואה לצד המערבי.
מגוון בתי גידול אלו מתאימים לרמות גבוהות של מגוון ביולוגי.
לפחות 118 מיני ציפורים, 148 מינים של זוחלים ודו-חיים ו-11 מיני למורים ידועים וחיים בתוך הפארק הלאומי מרוג'ג'י.
אחד מסוגי הלמורים בפארק, הסיפאקה הלבנה (Propithecus candidus) נמנה בין "25 הפרימטים בסכנת הכחדה הגדולה ביותר בעולם".
ונגת הקסדה (Euryceros prevostii) נחשבת למין הציפורים האייקוני של הפארק.
שביל אחד מוביל מהכניסה לפארק ועד הפסגה.
ישנם שלושה מחנות לאורך המסלול: מחנה מאנטלה בגובה 450 מטרים ביער הגשם בשפלה, מחנה מרוג'ג'יה בגובה 775 מטרים במעבר בין יער גשם בשפלה ליער הגשם, ומחנה סימפונה בגובה 1,250 מטרים באמצע יער הגשם ההררי.
מחנה סימפונה משמש כמחנה הבסיס לטרק לפסגה, מסלול שאורכו 2 קילומטרים ויכול להימשך כארבע עד חמש שעות.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י ממוקם בצפון-מזרח מדגסקר בין העיירות אנדפה וסמבאבה ומשתרע על פני כ-32 קילומטרים ממזרח למערב ו-22 קילומטרים מצפון לדרום.
הוא מרוכז בשרשרת ההרים הידועה בשם מסיב מרוג'ג'י.
למרות שבוצע סקר מדעי של מספר הרים אחרים באזור בשנת 1929 על ידי ה-Mission Zoologique Franco-Anglo-Américaine, המרוג'ג'י לא נסקר באופן כלשהו עד 1937 עת אל.ג'יי.
אראגון משירות ג'יאוגרפיק דה מדגסקר (Service Géographique de Madagascar) עלה לצד המזרחי של המרוג'ג'י, אם כי לא ערך מחקר שטח במהלך ביקורו.
המסיב תואר גאולוגית רק לאחר שהבוטנאי הצרפתי ז'אן-אנרי אומבר מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז חקר את ההרים ב-1948. אומבר חקר בעברו רכסי הרים רבים ביבשת אפריקה לפני שנסע למרוג'ג'י.
בין נובמבר 1948 לנובמבר 1950, הוא בילה חמישה חודשים באיסוף 4,039 דגימות צמחים מיובשים (עשבייה) לצורך מחקר.
לאחר מספר משלחות, הוא פרסם את הספר "פלא הטבע" ("A Marvel of Nature") ב-1955, בו טען שהמסיב הוא הרכס המרשים ביותר בכל מדגסקר בשל גודלו, מגוון הפרחים ומצבו הטבעי הבתולי.
מרוג'ג'י הוגדר כאחת משמורות הטבע המחמירות (שימור מחמיר) של מדגסקר בשנת 1952 בעיקר בשל ההתלהבות והתמיכה של אומבר.
תחת הגנה זו, רק מדענים חוקרים הורשו לבקר באתר.
ב-1998 הוסב מרוג'ג'י לפארק לאומי וכך נפתח למבקרים מהציבור הרחב.
מרוג'ג'י, שנראה במקור כאזור מעבר בין יערות הגשם המזרחיים והרמה המרכזית, מוכר כיום כבעל מאפיינים ייחודיים משלו, עם מגוון ביולוגי עשיר ביותר באי.
מספר מחקרים מתחילת שנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 סקרו את המערכות האקולוגיות של ההרים וערכו רשימות מצאי של החי והצומח.
בשנת 2007, מרוג'ג'י נרשם כאתר מורשת עולמית כחלק מיערות הגשם של אטסינאנאנה.
עקב כריתת עצים לא חוקית וסחר בעצים יקרי ערך, ובמיוחד לאחר המשבר הפוליטי במדגסקר ב-2009, נוספו יערות הגשם של אטסינאנה לרשימת אתרי המורשת עולמית בסיכון ב-2010.