tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו עץ הדורש לחות, ובדרישותיו האקולוגיות הוא דומה במקצת לאשור.
משום כך הוא מסוגל לגדול יחד עם האשור וליצור טיפוס של יער מעורב, למרות בדרך כלל הוא יוצר לעצמו יערות.
יערות האשוחית - הזן היחיד של הסוג הזה המצוי בשווייץ הוא האשוחית הקיפחת.
עץ זה עמיד בפני קרה וכפור, ועולה בהרים עד למדרגה הסוב-אלפינית.
מסיבה זו נפוצה האשוחית במקומות שבהם האלונים והאשורים לא כולים להתחרות בה עוד.
היא יוצרת יערות ענקיים וגם יערות מעורבים.
שכבת תת-היער עשויה ברוב המקרים בתות אברשיים, או גם כבוליות.
יערות של הארזית והאורן המחומש - יערות העולים למדרגות הקרות ביותר של ההרים בשווייץ, וגם הם יוצרים חברות שונות של צמחים.
לרוב הם מצויים בתחום העליון של היערות, ואף קרוב לקרחונים הגולשים מההרים.
יערות של אורן היערות - אורן היערות הוא עץ היוצר יערות רבים וגדולים בכל מיני בתי גידול, לרוב במחשופים ובמקומות שיערות אחרים נהרסו.
הוא אינו דורש קרקעות מיוחדות או טמפרטורות נוחות.
הוא מצוי בכל דרגות ההר, אך לעולם לא יכול לחדור לחברות צמחים חסומות מפני האור.
הוא יוצר חברות לעצמו, או במעורב עם שיחים ועצים שונים.
היערות השונים בשווייץ הם קווים בולטים בנוף הארץ, אבל שווייץ עשירה גם בתצורות לא "עציות", הגדלות במקומות שהיערות נהרסו, או במקומות שמפני גורמים אקלימיים אין עצים יכולים להתפתח בהם.
בתות אברשיים - נוצרות במישורים ובבקעות, על פני אדמה יבשה, חמוצה וחסרת מינרלים כמעט לחלוטין.
שם זה ניתן לה מפני שרוב השיחים המאפיינים את בתי הגידול האלה נמנים עם משפחת האברשיים.
בתות אברשיים אלפיניות - התחום העליון של היער מסתמן לרוב במציאותו של האורן הננסי או ערער השיח, אבל לצידם (או מעליהם), מתפתחות באלפים בתות נרחבות של שיחי רודודנדרום.
הבתות האלה מצויות גם באדמות חמוצות ובאותה מידה גם באדמות גירניות.
האחווים האלפיניים - ארץ עשירת מים כשווייץ משופעת באחווים ובצומח ביצות חמוצות ומתוקות כאחד.
את אזור האלפים מציינים במיוחד האחווים האלפיניים שופעי הירק, המכסים את כל המדרגות האלפיניות של ההרים מעל לתחום היערות.
האחווים הם אוצר כלכלי חשוב ביותר, בהיותם משאבים חשובים לגידול צאן.
הריה של שווייץ מהווים נקודת התכנסות ומזיגה של סוגי האקלים המגוונים
מערך כזה יוצר אקלים בעל אופי משל עצמו.
מושפע מהאקלים האטלנטי הנתון לחילופי זרם הגולף.
בדרום - מהאקלים הסובטרופי גשום, ובצפון - מהאקלים הציקלוני
מאחר שהגשמים מתגברים ביחס ישר לגובה פני הקרקע, דומה מפת המשקעים בין
אזורים שמרחק קטן בלבד מפריד ביניהן.
הממוצע השנתי של המשקעים בסנקט גלן (בגובה 730 מ') מגיע ל-1,318 מ"מ,
ואילו בגובה 2,730 מ' מגיע ממוצע המשקעים השנתי ל-2,904 מ"מ.
ביותר מ-3/4 משטחה של שווייץ עולה הממוצע השנתי של המשקעים על 1,000
מ"מ, שבחלקם יורדים בצורת שלג.
בעיר הדרומית לוגאנו, שבה אקלים סובטרופי גשום, רק 5% מהמשקעים הם שלגים.
3,580 מ' כל המשקעים הם שלגיים, והאזורים המצויים בגבהים אלה שזורים שדות
בהרים שבפנים הארץ מצויים כיסים יבשים יחסית ממשקעים.
עמק הרון המוקף קבוצות הרים בעלי פסגות גבוהות.
כמות המשקעים היא נמוכה גם
במדרונות עצמם, אבל אף על פי כן מתפתחת הצמחייה כתוצאה מקרבת האזור לשדות
שלג וקרחונים המתפשטים עמוק לתוך העמק.
אוויר בעל לחות נמוכה כגון זה המצוי
מעל ערים גבוהות כדווס וארוזה, מאפשר מעבר קרינת השמש בתחום אורכי גל רחב.
(משום כך ידועות ערים אלו כמקומות מרפא).
שכנותיה הן בנין, ניז'ר, צ'אד וקמרון.
הגדול בנהרות החוצים את ניגריה הוא נהר הניז'ר.
שמה של ניגריה נגזר משמו של נהר זה.
הנהר נשפך אל הים דרך דלתה רחבת ידיים ברוחב 220 ק"מ.
זהו האזור הפורה ביותר בניגריה והוא גם עשיר מאוד בנפט.
לרוחב חופי הדלתה יש רצועת חוף עם ביצות גדולות ובהן דגה עשירה אך גם מחלות ומגפות המפילות חללים באוכלוסיית האזור.
נהרות נוספים בניגריה הם נהר קרוס ונהר בנואה.
מן הביצות אל פנים הארץ משתרע מישור המכוסה כולו דקלים, המשמשים מרכיב חשוב בתפוקה החקלאית במדינה.
מכאן מתרוממת רמה מיוערת רחבת ידיים המכוסה יער גשם טרופי הקרויה הר דימלנג.
בצפון המדינה משתרע מדבר צחיח, מישורי ודליל אוכלוסין הקרוי גם סוואנה.
האקלים בצפון הוא חם ויבש, וביתר המדינה חם, טרופי וגשום במרבית השנה.
מונגוליה היא מדינה מישורית ברובה הממוקמת ביבשת אסיה.
חלקה הדרומי נשלט בידי מדבר גובי, כאשר חלקה הצפוני של המדינה הוא הררי.
האקלים המונגולי הוא קיצוני מאוד - חם מאוד בקיץ וקר מאוד בחורף.
מונגוליה גובלת ברוסיה מצפון וברפובליקה העממית של סין מדרום.
למרות שהיא גובלת רק עם שתי מדינות, יש לה קו גבול ארוך במיוחד המסתכם ב-8,114 ק"מ.
שטחה של מונגוליה נע בין קיצוניות של הרים בצפון ובמערב, למישורים נרחבים של מדבר גובי וערבות עשב בדרום ובמזרח.
הנקודה הגבוהה ביותר במונגוליה היא הר חויטן (хүйтэн уул, "ההר הקר" אשר נקרא גם "פסגת הידידות", найрамдал оргил) המתנשא לגובה של 4,374 מטרים מעל פני הים, ונמצא על משולש הגבולות רוסיה-סין-מונגוליה.
גובהה של הנקודה הנמוכה ביותר, אגם חוח (хөх нуур, "האגם הכחול", אחד מאגמים רבים במונגוליה שנושאים שם זה) הנמצא במזרח המדינה, הוא 518 מ'.
גובהה הממוצע של המדינה הוא 1,580 מ'.
אחד מהאגמים המתוקים הגדולים באסיה, אגם חובסגול, נמצא במחוז חובסגול, ובנוסף לו מצויים במדינה אגמים מלוחים רבים, דיונות, מישורי עשב, יערות אלפיניים וקרחונים.
צפון ומערב מונגוליה הוא אזור סייסמי פעיל החווה רעידות אדמה לעיתים קרובות, ונמצאים בו מעיינות חמים והרי געש רבים.
במונגוליה יש שלושה רכסי הרים עיקריים.
הרי אלטאי הם הגבוהים ביותר, ומתפרשים באזורים המערביים של המדינה בציר מצפון מערב לדרום מזרח.
רכס חנגאי הנמוך יותר מהווה את רוב השטח במרכז המדינה, ומאופיין ברכסים מיוערים למחצה ובעמקים ביניהם ערבות עשב.
רכס חנטאי נמצאים סמוך לגבול הרוסי, צפון-מזרחית לעיר הבירה אולן בטור, והם הנמוכים ביותר.
הנהרות זורמים לשלושה שפכי נהר עיקריים: מצפון לאוקיינוס הקרח הצפוני, ממזרח לאוקיינוס השקט, ומדרום למדבריות אסיה.
הנהר הגדול ביותר הוא הסלנגה-מורון, המתנקז לימת באיקל.
הנהרות המזרחיים ארגון ואמור הם השני והשלישי בגודלם.
האקלים במונגוליה הוא אקלים יבשתי קיצוני, המושפע בעיקר מריחוקה מהאוקיינוסים: הוא יבש במיוחד, והבדלי הטמפרטורה בין העונות ובין היום ללילה קיצוניים.
החורף ארוך וקר מאוד והקיץ קצר במיוחד, ובו יורדים מרבית המשקעים.
כמות המשקעים הגבוהה ביותר היא בצפון, עם ממוצע של 200–350 מ"מ בשנה, והנמוכה ביותר היא בדרום: 100-200 מ"מ בשנה.
בדרום המדינה, במחוזות הנמצאים במדבר גובי, ובייחוד במחוז אומנוגובי (өмнөговь, "דרום הגובי"), יורדים משקעים מועטים מאוד.
פירוש המילה המונגולית "גובי" (במונגולית: говь תעתיק: govʸ) הוא מדבר, אולם המונגולים מבחינים בין סוג זה של מדבר, שבו ניתן לקיים חיים, לבין מדבר-שממה (במונגולית: цөл, תעתיק: tsöl); אבחנה זו דומה לאבחנה שעושה העברית המקראית בין "מדבר" - אזור דליל במשקעים ובצמחיה אך מתאים למרעה, לבין "ישימון".
הטמפרטורה במונגוליה נעה בין קיצוניות אחת לשנייה.
בין נובמבר למרץ נמצאת הטמפרטורה מתחת לנקודת הקיפאון, ובשיא החורף יורדות הטמפרטורות מתחת ל-20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ולעיתים אף מגיעות ל-35 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בסתיו ובאביב, בחודשים אפריל ואוקטובר, נעה הטמפרטורה סביב 0 מעלות.
בקיץ, לעומת זאת, יכולה הטמפרטורה להגיע לשיאים של 33 מעלות באולן בטור, ואפילו לטפס מעבר ל-40 מעלות במדבר גובי.
גם משטר המשקעים במונגוליה אינו סדיר, והמונגולים נוהגים לומר שבארצם "אפשר לחוות את כל ארבע העונות ביום אחד".
אחרי שנים רבות של גידול בעיור ובתעשייה, הפכו השלטונות המונגולים מודעים למחיר הסביבתי של מדיניותם בסוף שנות ה-80. עיסוקם המאוחר של הרוסים בזיהומה של ימת באיקל גרם למונגולים לפעול למען שימורו של אגם חובסגול נור, המחובר לבאיקאל באמצעות נהר סלנגה-מורון.
מפעל צמר שהזרים שפכים לאגם נסגר, ותנועת מכליות הנפט באגם הופסקה.
כריתת יערות בהרי הנגאיין נורו הובילה להאטה בזרימתם של הנהרות הצפוניים, אשר זוהמו כתוצאה מפסולת תעשייתית ומדבירי מזיקים.
אולן בטור מרובת המפעלים סובלת מזיהום אוויר חמור.
כתגובה לנזק הסביבתי הקימה ממשלת מונגוליה ב-1987 את המשרד להגנה סביבתית.
כיום חתומה מונגוליה על מספר הסכמים בינלאומיים הנוגעים לאיכות הסביבה, ביניהם פרוטוקול קיוטו והאמנה כנגד נשק גרעיני.
תוניסיה היא מדינה בצפון אפריקה, הגובלת בים התיכון, גבול במערב עם אלג'יריה (965 קילומטר) וגבול דרום-מזרחי עם לוב (459 קילומטר) היכן שרוחב הקרקע הולך ומצטמצם לדרום מערב לכיוון הסהרה.
למדינה יש חופים מצפון, מזרח ומכלול ממזרח לצפון, כולל מפרץ גאבס המעוקל, בחלקו המערבי של מפרץ סידרה.
רוב המפרצים הגדולים בתוניסיה מתלכדים עם החופים המרכזיים בלוב, לרבות העיר סירת, שעל שמה קרוי אחד המפרצים.
הקואורדינטות גאוגרפיות של המדינה הן .
שטחה של תוניסיה הוא 163,610 קילומטר רבוע, ו-8,250 קילומטר רבוע מתוכם מכילים מים גרידא.
הנהרות העיקריים זורמים בצפון המדינה, מיעוטם מצפון-מזרח אלג'יריה וזורמים דרך המישור הצפוני של המדינה, שבו כמות הגשמים מאפשרת את קיומם של מיני צמחים מגוונים ואת השקיתם.
שטח כללי - 163,610 קילומטרים מרובעים
אדמה - 155,360 קילומטרים מרובעים
שטח המים - 8,250 קילומטרים מרובעים
נקודת שפל - שט אל ג'רש שגובהו 17 מטרים מתחת לפני הים
נקודת גובה - ג'בל א-שנבי שגובהו 1,544 מטרים
טריטוריית הים: 12 מילים ימיים
אוצרות הטבע כוללים נפט, פוספט, ברזל, ובעיקר אבץ ומלח.
שטח הראוי לעיבוד - 19%
שטחי יבול תמידיים - 13%
אדמת שלחין (אדמה מושקית): 3,850 קילומטרים מרובעים
בצפון המדינה נמצאת רצועת החוף שרוחבה 100 ק"מ.
מעט דרומית מהחוף, מתנשאים ההרים של תוניסיה, שמדרונותיהם מכוסים עשבים ובשיחים.
הרי האטלס, המשתרעים החל ממרוקו במערב לאורך של כ־2,400 ק"מ, מסתיימים בתוניסיה ותופסים שטח נרחב בצפונהּ, בכיוון דרום-מערב לצפון-מזרח.
החלק התוניסאי של הרי האטלס הוא החלק המבותר ביותר בשרשרת הרים זו, והוא מורכב משני רכסים מרכזיים: הרי קרומירי בצפון, והרי "עמוד השדרה" בדרום.
ביניהם מפריד נהר מג'רדה, אשר במתווה שהוא יוצר היה מאז ומתמיד האזור הפורה ביותר בתוניסיה.
אזור חקלאי בולט אחר הוא מישור החוף המזרחי, בו גדלים בעיקר תבואה וזיתים.
האקלים בצפון המדינה הוא ים תיכוני.
מזג האוויר כאן הוא מתון, החורפים לחים וקרירים, והקיצים יבשים חמים.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא מתחת ל-500 מילימטרים.
דרומית להרי האטלס, ולקראת מרכז תוניסיה משתרעת רמה המהווה את רוב מרכז הארץ, וגובהה כ־500 מטרים מעל גובה פני הים.
המרכז הוא שטח מישורי, חם ויבש, שבקצהו הדרומי שקע ביצתי המתמזג אל חלקה המדברי של תוניס.
המדבר הוא האזור הדרומי ביותר בתוניס, והוא חלקו הצפוני של מדבר סהרה.
האקלים השולט באזור זה הוא אקלים מדברי, ומזג האוויר בו שחון ויבש.
אזור המדבר מהווה כשליש משטחה הכולל של תוניסיה, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת בו היא 100 מילימטרים.
ספרד שוכנת בדרום מערב אירופה.
היא תופסת את רובו של חצי האי האיברי (כ-85%) כאשר מלבדה שוכנת בו רק פורטוגל.
בצפונה, לאורך שרשרת הרי הפירנאים היא גובלת בצרפת ובנסיכות הקטנה אנדורה.
תחת ריבונותה של ספרד שני ארכיפלגים עיקריים - האיים הקנריים שבאוקיינוס האטלנטי, השוכנים למול חופי מרוקו והאיים הבלאריים בים התיכון והן הערים הספרדיות סאוטה ומלייה, הנמצאות במובלעות בצפון אפריקה, אשר גובלות במרוקו.
בנוסף, לספרד איים ואיונים השוכנים מול חופי חצי האי האיברי, דוגמת האיים הקולומברטיים.
בנוסף, נמצאים תחת תחום שיפוטה של ספרד מספר טריטוריות בלתי יבשתיות קטנות אף יותר כגון האיים הצ'פריניים, האי הקטן לה גומרה והאיון אלהוסמס, השוכנים כולם מול חופי צפון אפריקה.
מבחינת היקף שטחה, ספרד היא המדינה הרביעית בגודלה באירופה, אחרי רוסיה (החלק האירופי של שטחה), אוקראינה וצרפת.
מבין מדינות האיחוד האירופי, היא מדורגת שנייה אחרי צרפת.
מבחינה אדמיניסטרטיבית מתחלקת ספרד ל-17 קהילות אוטונומיות (Comunidades Autónomas, ביחיד Comunidad Autónoma) ושתי ערים אוטונומיות (Ciudades Autónomas), בעלות אוטונומיה חקיקתית וניהולית רחבה.
האקלים ברוב הארץ ים תיכוני (חורף מתון וגשום, קיץ חם ויבש).
בחוף הצפוני גשום כל השנה, בעוד הדרום יבש ומועד לבצורת.
רכסי ההרים המרכזיים במדינה הם הרי הפירנאים, ההרים הקנטבריים והרמה המרכזית.
הרי הפירנאים בצפון מזרח ספרד נמתחים על פני 435 ק"מ מהים התיכון ועד מפרץ ביסקאיה.
בלב ספרד נמצא המסטה או הרמה המרכזית של חצי האי האיברי, וזו משתרעת על פני כ-210,000 קמ"ר.
גובהה הממוצע של הרמה המרכזית הוא כ-700 מטרים מעל פני הים.
בצפון מערב המדינה נמצא רכס ההרים הקנטבריים, אשר נמשך לאורך כ-480 ק"מ במקביל לים בצפון ספרד, מהרי הפירנאים במזרח ועד למפרץ ביסקאיה במערב.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס שוכנת במסיב "פסגות אירופה" (Picos de Europa) ונקראת טורה דה סרדו (Torre de Cerredo), בגובה 2,648 מ' מעל פני הים.
רכס ההרים הגבוה בחצי האי האיברי הוא סיירה נבאדה שבאנדלוסיה, כשהנקודה הגבוהה ביותר בו מתנשאת לגובה של 3,478 מטר מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בספרד היא פסגתו של הר הגעש טיידה (בספרדית: Pico del Teide) שבאי טנריפה שבאיים הקנריים, שגובהה 3,718 מטרים.
הנקודה הנמוכה ביותר: האוקיינוס האטלנטי 0 מטר
הנקודה הגבוהה ביותר: פיקו דה טיידה (טנריפה) באיים הקנריים 3,718 מטר
משאבים טבעיים: פחם, פחם חום, ברזל, אורניום, כספית, פיריט, פלואוריט, גבס, אבץ, עופרת, טונגסטן, נחושת, קאולין, אשלג, כוח הידראולי, אדמה ראויה לעיבוד.
בספרד אקלים מגוון ביותר כשהנפוץ הוא האקלים הים תיכוני.
לחופיה הדרומיים והים-תיכוניים אקלים המכונה אקלים ים-תיכוני של חופים, אשר שורר אף בעמק גוואדלקיביר.
אקלים זה מתאפיין בטמפרטורות נעימות ובשפע משקעים במשך רוב השנה, מלבד בקיץ.
ככל שמרחיקים פנימה אל תוך ספרד הופך האקלים לקיצוני יותר, והאקלים הוא ים תיכוני יבשתי, השורר ברוב שטח חצי האי - טמפרטורות נמוכות בחורף, טמפרטורות גבוהות בקיץ וכמויות משקעים משתנות, בהתאם למיקום הגאוגרפי.
באופן כללי, במערב כמות משקעים רבה יותר מאשר במזרח.
בהתאם לכך, בגליסיה ובים הקנטברי שורר אקלים של אוקיינוס, עם שפע משקעים במשך כל השנה, במיוחד בחורף, עם טמפרטורות מתונות מדי פעם.
באזורים גבוהים ניתן להבחין באקלים הררי, בהרים הקנטבריים, בהרי הפירנאים, בשרשרת ההרים האיברית, בשרשראות ההרים המרכזית ובזו של בטיקה, כמו גם באזורים הגבוהים של האיים הקנריים, בהם שוררות טמפרטורות נמוכות (חורף קר או קר מאוד) ושפע משקעים.
באזורים מסוימים במזרח חצי האי שורר אקלים צחיח או צחיח למחצה (פחות מ-300 מ"מ משקעים בשנה): מחוז אלמריה (בפרט מדבר טאברנאס) או הפארק הלאומי קאבו דה גאטה-ניחאר (בו נרשמים פחות מ-200 מ"מ גשם בשנה), גרנדה, גוואדיקס, מורסיה, אליקנטה, ועמק נהר אברו, שבו נובעות כמויות המשקעים הקטנות מאפקט פון.
באיים הקנריים שורר אקלים סובטרופי, עם טמפרטורות גבוהות כל השנה ומעט משקעים.
האיים המערביים שופעים יותר במשקעים.
אקלים זה שורר גם בחופיו הדרומיים של חצי האי - במלגה, גרנדה, אלמריה, שבהן שוררות טמפרטורות נוחות יחסית במשך כל השנה, אף שנמדדות בהן כמויות משקעים גבוהות יותר במידת מה מאשר באיים הקנריים.
חמשת המטרופולינים המאוכלסים ביותר בספרד הם:
יוון מורכבת מאיים רבים, מחלק יבשתי גדול בדרום חבל הבלקן ומחצי האי פלופונסוס שמופרד מהיבשת על ידי תעלת קורינתוס.
אורך קו החוף ביוון הוא 13,676 קילומטר ואורך הגבול היבשתי כ-1,160 קילומטר.
נהוג לחלק את יוון לכמה חטיבות עיקריות:
כ-80% משטח המדינה הררי ויבש.
רק 26% מהקרקע ניתנת לעיבוד חקלאי.
ביוון המערבית יש הרבה ימות ואזורים לחים.
פינדוס, רכס ההרים במרכז יוון מתנשא לגובה ממוצע של כ-2,650 מטר, והפסגה הגבוהה ביותר בו היא הר אולימפוס: 2,917 מטר מעל גובה פני הים.
פני הארץ של יוון היבשתית עשויים להסביר, בין השאר, את פיצולה ליחידות נפרדות: הארץ מבותרת לאורכה ולרוחבה בשרשרות הרים, ורק בעמקים שביניהן יכלו להיאחז שבטים שונים ולמצוא בה את מחייתם.
תנאי השטח לא אפשרו אלא קיום קשרים רופפים בין אזור לאזור ובין שבט לשבט.
גורם גאוגרפי חשוב נוסף הוא הים: חופי יוון מפורצים ביותר ואין מקום ביוון היבשתית המרוחק יותר מ-90 קילומטר מן הים.
רוב הערים המשגשגות שכנו לחופי הים, ובהן הוקמו ציי מסחר ומלחמה.
באמצעות הספינות קוימו עיקר הקשורים בין ערי יוון לבין עצמן, וביניהן לבין מאות האיים המבודדים הפזורים בים האגאי, בים התיכון ובשלוחותיו ובים השחור.
הספנים היוונים סללו נתיבים לקדמת אסיה ופיתחו קשרים גם עם ארצות רחוקות יותר.
רמת הגולן היא חבל הארץ הצפוני ביותר והמזרחי ביותר שבשליטת מדינת ישראל, והיחיד מבין אזורי המדינה המצוי מזרחית לבקעת הירדן.
הגולן מהווה את חלקו המערבי של אזור הבשן המתחלק לארבעה אזורים גאוגרפיים (ממערב למזרח):
גבולה המערבי של רמת הגולן היא בקעת הירדן.
גבולה הדרומי הגאוגרפי הוא בקעת נחל הירמוך, הגבול הגאוגרפי הצפוני המפריד בין רמת הגולן לבין הר החרמון הוא נחל סער.
במזרח גבול חבל הארץ אינו חד-משמעי, ומקובל לומר שהגבול עובר לאורך נחל רוקד ונחל עלאן.
גבולות אלה אינם הגבולות המדיניים והאדמיניסטרטיביים של חבל הארץ: חלק משטח הגולן נמצא בשטחה של סוריה, ואילו חלקים של נפת גולן אינם מהווים חלק מהחבל הגאוגרפי של רמת הגולן - כגון הר החרמון המהווה אזור גאוגרפי נפרד, ובקעת בית צידה המהווה חלק מבקעת הירדן.
ברחבי הגולן פזורים אתרים ארכאולוגיים רבים וביניהם גלגל רפאים.
רמת הגולן היא רמה מישורית המשתפלת מצפון לדרום.
בדרומה - גובה המישור כ-300 מטרים מעל פני הים, ובצפונה מגיעה הרמה לגובה של כ- 1,100 מטרים מעל פני הים.
מן המישור מתרוממים פסגות הרי געש.
גובהם של הרי הגעש מעל המישור מגיע ל-30 מטרים מעל המישור בגבעת פזרה ול- 300 מטרים מעל המישור בהר אביטל.
כ-12 קמ"ר משטחי הגולן הם שטחים בנויים, שהם 0.96% משטח רמת הגולן.
בצפון הגולן עוברים הנחלים ממזרח למערב ויורדים לעמק החולה.
באזור זה כ-25 נחלים (בממוצע נחל חוצה את הגולן כל קילומטר מצפון לדרום).
ברמה רק שני נחלי איתן - נחל ג'ילבון ונחל שוח (ואדי אל-פאג'ר).
שאר הנחלים הם נחלי אכזב המובילים מים רק בחורף ובהם:
נחל עורבים, נחל פרע, נחל חמדל, ונחל נשף.
נחלי מרכז רמת הגולן זורמים ממזרח למערב ודרום מערב ונשפכים לבקעת בית צידה שבצפון מזרחה של הכנרת:
באזור זה של רמת הגולן זורמים הנחלים הן מזרחה (ונשפכים לנחל רוקד), הן דרומה (ונשפכים לירמוך) והן מערבה (ונשפכים לכנרת).
נחל סמך הוא הגדול בנחלים הנשפכים לכנרת.
באחד מיובליו של נחל אל על נמצאים המפל השחור והמפל הלבן.
רמת הגולן היא האזור הגאוגרפי בו מספר המפלים הרב ביותר בארץ ישראל.
הסיבה לכך היא אופייה הטופוגרפי של הרמה (הפרשי גובה משמעותיים) וכן כמות המשקעים המרובה.
בגולן 20 מפלים שגובהם עולה על 10 מטרים.
הגבוה במפלי הגולן הוא מפל גמלא (שגובהו 53 מטרים), והשני בגובהו הוא מפל גילבון (41 מטרים).
ישנם שני סוגי מפלים עיקריים - מפלים החורצים את סלעי הבזלת - דוגמה למפל מסוג זה הוא המפל השחור, ומפלים החורצים את סלעי המשקע הגיריים - דוגמה למפל מסוג זה הוא המפל הלבן.
האקלים של אזור רמת הגולן הוא אקלים ים תיכוני קיץ חם בדרום ובמרכז שלו וים תיכוני קיץ חמים בחלקו הצפוני.
עונת הגשמים נמשכת על פני שבעה חודשים - ספטמבר עד מאי, אולם 70% מכמות הגשמים יורדת בחודשים דצמבר - פברואר.
שלג יורד בצפון רמת הגולן כמעט מידי חורף.
כמות המשקעים הממוצעת:אזור כמות משקעים ממוצעתהחרמון 1,000 - 1,500 מילימטריםצפון רמת הגולן 800 - 1,000 מילמטריםמרכז רמת הגולן 600 - 800 מילימטריםדרום רמת הגולן 400 - 600 מילימטרים
גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִויזם, המכונה גם ואישנוויזם בנגלי, צֵ'יְטַנְיַה ואישנוויזם ותנועת הרא קרישנה, מהווה זרם בהקטי ואישנווי אשר התפתח בבנגל במאה ה-16. מייסד הזרם היה צ'יטניה מהאפרבהו (1486-1534), מלומד פרוש אשר נחשב על ידי מאמיניו להתגלמות של האל קרישנה עלי אדמות.
צ'יטניה קרא להוצאת הדבקות הדתית מן המקדשים אל כלל האנשים דרך זמרת שמותיו של האל בציבור.
כיום הגאודיה ואישנווים מוכרים בשל הזמרה הציבורית של המנטרה הידועה כ"מַהָא-מנטרה" (בסנסקריט: הגדולה או הקדושה מבין המנטרות):
מנטרה זו, אשר מקורה בבקַלִי-סַנְטַרַנַה אופנישד, מתוארת כמנטרה המומלצת לשינון בעת הנוכחית, אשר מטרתה לגאול את האדם מאגוצנטריות חומרית ולהחזירו למצב של אהבה לאלוהים.
מתואר שצ'יטניה היה עורך את הזמרה הציבורית של המנטרה תוך שירה וריקוד אקסטטיים.
הזמרה הציבורית של המנטרה היא הסיבה לכינוי הַרֵא קְרִישְנַה שהפך לשם בו מכנים לרוב את חסידי הזרם.
לאחר פטירתו של צ'יטניה בלטו בהנהגת הזרם בעיקר שישה מתלמידיו שהיו ידועים בשם "ששת הגוֹסְוָאמִים".
עם התנכלות השלטון המוסלמי להינדים בורינדבן, עברו כמה מהמקדשים הבולטים של הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם לעיר גַ'יַאפּוּר, שהפכה עקב כך למרכז חשוב נוסף של הזרם.
במאה ה-17, בעקבות התכתשויות עם הברהמנים המקומיים בגַ'יַאפּוּר בשאלה האם גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם הוא זרם פילוסופי לגיטימי, הציג בפניהם בַּלַדֵוַה וידְיָאבְּהֻוּשַׁנַּה את הפרשנות הגאודיה-ויאשנווית על הוֵדָאנְתַה סוּטְרַה.
לאחר ירידה בפופולריות של התנועה במאות ה-17 וה-18, חלה התחייה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אשר כללה הפצה של רעיונות הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם ברחבי הודו.
זאת בעיקר בזכות פעילותו של בְּהַקְתיוינוֹדַה טְהָאקוּרַה ולאחר מכן של אגודת הגָאוּדִיַה-מַטְהַה בהנהגתו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה סַרַסְוַתִי, בנו של בְּהַקְתיוינוֹדַה.
באגודת הגָאוּדִיַה-מַטְהַה הובע לראשונה הרעיון ליישם את הפצת הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם מחוץ להודו.
בשנות ה-30 שלח בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה כמה מתלמידיו להפיץ את התאולוגיה של הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם באנגליה ובגרמניה, שם נוצר גרעין של גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִים מערביים ספורים, כגון הגרמני ארנסט גאורג שולץ אשר לאחר שהפך לתלמידו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה קיבל על עצמו את השם סַדָאנַנְדַה.
לאחר שאגודת הגָאוּדִיַה-מַטְהַה התפרקה למעשה עם מותו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה, המשיכו גורואים גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִים להגיע למערב ולהטיף את רעיונות הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם, אולם ללא הצלחה מרובה.
השינוי התרחש ב-1965, כאשר א.
בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה הגיע לניו יורק בהוראתו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה, וייסד בה את התנועה הבין לאומית למען תודעת קרישנה.
המקור העיקרי של דרך הבהקטי הוא ספר הבהגאוואד גיטה וממנו היא שואבת את רעיונותיה המרכזיים.
הפרשנות המרכזית מצויה בכרכי ספר השרימד בהגוואטם המוסיף על גבי הבהגאוואד גיטה הרחבות ופירושים.
הטקסט החשוב ביותר לזרם זה הוא הבְּהָאגַוַתַה-פוּרָאנַּה.
הבסיס הוא ראיית העולם כנוצר ומנוהל בידי אל אחד: קרישנה, הווה אומר שזאת תפיסה מונותאיסטית בניגוד לתפיסות הפוליתאיסטיות הרווחות בהינדואיזם ובניגוד לתפיסה האימפרסונליסטית הרואה את האלוהות בדמותו המופשטת של הברהמן.
מהותו של האדם מגולמת בנשמה שבו שהיא נצחית, מעולם לא נוצרה ולא תפסיק להתקיים לעולם, היא חלק מהאלוהים והיא עוברת מגוף לגוף בדרך של גלגול נשמות.
בפני כל אדם שנולד אל העולם מוצבות חובותיו, הדהרמה שלו, הגזורות מהמקום והזמן שבו הוא חי, מהכישורים שלו ומהחלק בחברה שאליו הוא נולד.
האדם, המורכב מגוף זמני ומתכלה שילווה אותו רק לאורך מסלול חייו הנוכחי, ומנשמה שתמשיך לעבור מגוף לגוף, מודרך בחייו הארציים על ידי שלוש דרכי חיים המכונות גונות: הטובות, הלהיטות והבערות.
הבערות היא הגישה המתמקדת בהנאות מיידיות בלי תכנון קדימה ובלי לקיחת אחריות על השלכות הפעילות.
הלהיטות נמצאת דרגה אחת מעליה והיא התמקדותו של האדם בהשגת מטרות חומריות אנוכיות על ידי פעילות, מחשבה ותכנון.
הטובות היא הגונה העליונה בין השלוש, והיא ההתמקדות בלקיחת אחריות על החברה ועל הזולת והרצון להעניק.
שלוש אלה מביאות את האדם לפעילות שצוברת קארמה, כלומר נותנת לו מה שניתן להגדיר כנקודות זכות או נקודות חובה שיקבעו בבוא הזמן את מהותו של הגלגול הבא שאליו יולד לאחר מות הגוף הנוכחי שלו.
בגלגולו הבא יוכל להיוולד כאן בכדור הארץ בגוף נעלה יותר או פחות, מבעל חיים נחות והלאה לאורך כל השרשרת עד לאפשרות להיוולד בגוף של אדם בסביבה ומשפחה הנותנים לו אפשרויות להמשיך ולהתפתח.
מעבר לכך קיימות אפשרויות רבות נוספות של התגלגלות אל כוכבים אחרים, אל עולמות של סבל או של הנאה, של חיים בחסותם של אלים הנשמעים למרותו של קרישנה ועוד.
הרמה הגבוהה ביותר שאליה יכול לשאוף איש הדרך הזאת היא חיים של התמסרות לאלוהים, לקרישנה.
חיים שבהם האדם לא מחפש כל ערך מוסף לו עצמו, שבהם הוא לא מזדהה עם תוצאות מעשיו אלא רואה את כל הקורה בעולמנו כתולדה של פעולות האל ולא פעולותיו שלו, ובה המטרה עליונה אינה הנאותיו שלו או הנאותיהם של אחרים, כי אם הנאותיו של האל.
אדם שהגיע לדרגה כזאת יגיע בגלגולו הבא אל חברתו של קרישנה ויישאר שם וינצל מההתגלגלות האין סופית מגוף לגוף.
העקרונות הפילוסופיים של הזרם גורסים כי האלוהים שורה בבריאה ונפרד ממנה בו זמנית, וזאת עקב הדרכים השונות שבהן הוא נוכח בעולם: הוא קיים כברהמן המופשט השורה בכל הקיום כולו אך לא מקיים פעולה או קשר כלשהו עם החיים בו.
הוא קיים כפרמאטמה, הווה אומר הנוכחות שלו בתוך נשמתו של כל אדם ואדם המלווה את מעשיו, והוא קיים כבהגואן, התגלמותו של האל בעולם הזה בדמות אדם הבא להדריך את האנשים, למנוע סכנות ולתת להם דרך ללכת בה.
התאולוגים הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִים לימדו חיבור ומדיטציה על קרישנה במצב נפשי של ערגה, בדומה להלך רוחן של הגוֹפִּיוֹת, אהובותיו של קְרִישְנַה, בעלילות המתוארות בבְּהָאגַוַתַה-פוּרָאנַּה.
עוד כתבים חשובים הם צַ'יְתַנְיַה צַ'ריתָאמְרִתַה וצַ'יְתַנְיַה בְּהָאגַוַת המתארים את חייו ומדרשיו של מַהָאפְּרַבְּהוּ.
גֵּאוֹדֶזְיָה היא תחום במתמטיקה שימושית העוסק במדידה של פני כדור הארץ, מיפוי והתוויה.
הגאודזיה מציגה כמותית את צורתו ומידותיו של כדור הארץ, עוקבת אחרי תנועותיו ופותרת בעיות הנדסיות.
הגאודזיה מספקת תיאור של כדור הארץ, מהירות תנועותיו ונתוני כוח המשיכה על גבי הארץ ומחוצה לה.המהנדס העוסק בתחום זה קרוי מהנדס גאודזיה.
השם נגזר מיוונית עתיקה: γεωδαισία (תעתיק: geodaisia) – מילולית: "חלוקת הארץ".
במשך שנים רבות סברו שצורת כדור הארץ היא צורת משטח שגבולותיו אינם ידועים.
המדענים הראשונים ובהם פיתגורס הניחו שצורתה של הארץ כדורית.
בשנת 250 לפנה"ס, ביום הארוך בשנה (ביום ה-21.06 לפי לוח השנה האזרחי של ימינו), חושב לראשונה היקפו של כדור הארץ על ידי מדען יווני בשם ארטוסתנס.
החישוב בוצע במצרים על סמך תנועת כדור הארץ סביב השמש.
ארטוסתנס חישב את הזמן שעבר מהופעת השמש בזווית אנכית עם כדור הארץ (זנית) בין אלכסנדריה לאסואן.
התוצאה שקיבל: 39,700 קילומטר קרובה מאוד לתוצאה האמיתית, 40,075.016 קילומטר.
אי הדיוק של ארטוסתנס נבע אך ורק מחוסר באמצעי מדידה מדויקים.
במהלך השנים חישבו מדענים את היקף כדור הארץ במקומות שונים וקיבלו היקפים שונים מעט.
מכאן הוסק שצורתו של כדור הארץ איננה כדור מושלם.
סדרת מדידות מדויקות העלתה שצורתו האמיתית של כדור הארץ היא כשל כדור פחוס מעט, צורה זו אינה מוחלטת והיא נמצאת במחקר גם בימים אלו, על מנת לקרב קרובים לצרכים יישומיים משתמשים בגוף הקרוי ספרואיד המוגדר למעשה כגוף סיבוב של אליפסה.
גוף נוסף המשמש במחקר הגאודטי הגבוה ומהווה קירוב טוב יותר מכונה גאואיד.
התאמת הדיוק בפועל לדיוק הנדרש.
גאודזיה גבוהה לומדת צורת כדור הארץ, מידות של כדור הארץ, ושדה גרביטציוני.
בעזרת גאודזיה גבוהה מפתחים רשת קואורדינטות ישרות זווית (קרטזית - מישורית) בגבולות מדינה, ועל כל שטח של כדור הארץ.
בעזרת גאודזיה גבוהה מפתחים רשת נקודות בקרה אופקית ואנכית בגבולות המדינה.
במילים אחרות, תשתית גאודטית, בסיס לגאודזיה הנדסית, שמשרתת הנדסה אזרחית.
תחום נוסף של הגאודזיה הגבוהה זה חלל, תנועה והתמצאות בחלל, פיתוח רשת קואורדינטות בחלל, וגם לומדת צורת ומידות של כוכבי הלכת, גאודזיה גבוהה עוסקת גם במעקב אחר תזוזות של הקרקע.
טופוגרפיה לומדת שיטות מדידה והצגה של פני הקרקע על גבי מפות.
מיפוי פיזי – על ידי קבוצת מודדים בשטח, בעזרת מכשירים
מיפוי על ידי צילום אוויר
מיפוי משולב – מיפוי פיזי ומצילומי אוויר
קרטוגרפיה לומדת שיטות וטכניקה של פיתוח ושימוש של מפות, אטלסים, ותוצרת של מיפוים אחרת.
פוטוגרמטריה – שיטת עריכה מפות טופוגרפיות על בסיס צילומים ותצלומי אוויר, בעזרת מכשירים ייחודיים, המאפשרים פענוח מדויק של מצב קיים (תכסית) ולשרטט קווי גובה כדי להציג פני הקרקע (תבליט).
"גאודזיה הנדסית" – לומדת שיטות ואמצעים לעבודות גאודטיות בתכנון, בניה, שימוש במתקנים הנדסיים.
ליווי תכנון ובניה, בניית תשתית גאודטית לצורכי מיפוי, התוויה, העברת פרויקטים מנייר למציאות.
"גאודזיה תת-קרקעית"- לומדת שיטות המדידה גאודטית בבנייה תת- קרקעית, לדוגמה: רכבת תת-קרקעית, מנהרות וכבישים תת-ימים (לדוגמה: בין צרפת לאנגליה).
טורקיה היא מדינה טרנס-יבשתית, ששטחה הוא 780,580 קמ"ר, והיא משתרעת על פני אסיה הקטנה באסיה ותראקיה באירופה.
לטורקיה גבולות יבשתיים באורך 2,627 ק"מ עם 8 מדינות.
בצפון מערב - בולגריה גבול שאורכו 240 ק"מ
בצפון מזרח - גאורגיה גבול שאורכו 252 ק"מ
במזרח - ארמניה גבול שאורכו 268 ק"מ, (הגבול סגור עקב הקונפליקט סביב רפובליקת נגורנו קרבאך מ-1994), אזרבייג'ן (האזור האנטומי של נחצ'יבן), גבול שאורכו 9 ק"מ ואיראן גבול שאורכו 499 ק"מ.
בדרום - הגבול עם עיראק והגבול עם איראן שאורכו 331 ק"מ וסוריה גבול שאורכו 822 ק"מ.
במערב - יוון גבול שאורכו 206 ק"מ.
7,200 ק"מ מהווים את גבולותיה הימיים של טורקיה בים השחור, בים השיש, בים האגאי ובים התיכון.
בטורקיה ניתן למצוא נופים מגוונים כרמת אנטוליה מצד אחד, והרי הפונטוס, הטאורוס והאנטי-טאורוס מצד שני.
הנקודה הגבוהה ביותר בטורקיה היא פסגת הר אררט בגובה 5,166 מטר.
כ-85% משטח המדינה כולה נמצאים מעל גובה 450 מ'.
רמת אנטוליה - היא רמה בגובה של כ-1000 מטר, הנמצאת במרכז טורקיה ובה שוכנת בירת טורקיה-אנקרה.
הרמה מוקפת בהרים משלושה צדדים: מצפון הרי הפונטוס, מדרום הרי הטאורוס, וממזרח הרי מזרח-טורקיה.
ממערב לרמה מצויים אזורים נמוכים יותר ובהם זורמים כמה נהרות גדולים בעמקים רחבים.
תנאי האקלים ברמת אנטוליה קיצוניים: החורף קר מאוד גשום ומושלג, והקיץ חם מאוד ויבש.
בעבר היה אזור אנטוליה אזור מבודד ומנותק וכמעט לא מיושב, בגלל ההרים המקיפים אותה והאקלים הקשה השורר בה.
בשנים האחרונות נפרצו דרכים רבות לרמה, מים מובלים אליה מאזורים גשומים יותר, והאזור הולך ומתפתח.
הרי הטאורוס - שרשרת הרים גבוהה, רחבה ותלולה, המשתרעת מקצה אל קצה בדרום טורקיה.
ההרים מגיעים לגובה של 3500 מטר, ורוחבם עולה על כ-150 ק"מ.
על כן רק דרכים מעטות חוצות את הרי הטאורוס אל חלקה המרכזי של המדינה-רמת אנטוליה.
הרי הטארוס יורדים בתלילות אל הים התיכון.
בהרי הטאורוס שורר אקלים ים תיכוני, אבל בחלקם הגבוה של המדרונות מידות החום נמוכות, ובחודשי החורף הם מכוסים בשלגים.
בגלל התלילות והקור, התנאים אינם נוחים לחקלאות, ורוב האוכלוסייה באזור מתפרנסת ממרעה ותיירות (דוגמה לכך היא אנטליה השוכנת על רכס זה).
הרי מזרח טורקיה - אזור הררי נרחב וגבוה, הנקרא גם "הרי ארמניה" או "חבל הכורדים".
האקלים באזור זה קיצוני: בקיץ חם ויבש, ובחורף קר ומושלג.
באזור זה אירעו רעידות אדמה רבות, ומאות התפרצויות של הרי געש.
במקומות רבים הבזלת (שנוצרה מהתפרצויות הרי הגעש) חסמה את זרימת המים בנהרות, והמים ניקוו ויצרו אגמים.
בהרי מזרח טורקיה נמצאים המקורות של כמה נהרות גדולים, דוגמת מקורותיהם של הפרת והחידקל, באזור זה נמצאים גם מקורותיו של הנהר הגדול ביותר הזורם בטורקיה, קיזיל אירמק.
הרי הפונטוס - שרשרת הרים גבוהה ותלולה המשתרעת מקצה אל קצה בצפון טורקיה.
גובה ההרים נע מ-500 מטר במערב המדינה ועד 5000 מטר במזרחה.
במדרונות הפונים לעבר הים השחור המשקעים מרובים ומידות החום גבוהות, ולכן אפשר לקיים שם חקלאות מגוונת.
החקלאים בנו על המדרונות טרסות, והם מגדלים בהן תה, כותנה ועצי פיסטוק.
הרי הפונטוס יורדים בתלילות עד לים השחור, ועל כן רוב התחבורה בין היישובים השוכנים לאורך החוף נעה בדרך הים.
אזור הים האגאי - בחלקה המערבי, טורקיה שוכנת לחופי הים האגאי.
הנוף באזור מגוון: הרים, מישורים, נהרות גדולים ועמקים נרחבים.
האקלים הוא אקלים ים תיכוני נוח, המים מצויים בשפע, והקרקע היא אדמת סחף פורייה.
כמחצית מתושביה של טורקיה גרים באזור הזה, ומרבית הערים של טורקיה שוכנות בו, ובהן איסטנבול ואיזמיר.
שטחי החקלאות הגדולים של טורקיה, ועיקר מפעלי התעשייה של המדינה, נמצאים באזור זה.
כן מפותח ענף התיירות באזור, ומיליוני התיירים באים אליו כדי לצפות בנופים, ליהנות מהאקלים הנוח ומחופי הים האגאי, ולבקר בשרידים המפוארים של הערים העתיקות שהוקמו על ידי היוונים בימי קדם.
טורקיה היא מדינה עשירה במים, בתוכה כ- 1,200 ק"מ של נהרות, הגדולים והחשובים מביניהם הם נהרות הפרת, החידקל והקיזילאירמאק.
בנוסף להם זורמים במדינה נהר הקורה, נהר הדודן, נהר הצ'ורו, נהר המנדרס, נהר הקופרו (נהר הקופרולו), נהר הבטמן (ממקורות החידקל) ועוד.
בשטחה של טורקיה נמצאים שני מצרים שחשיבותם קריטית למסחר ולתעבורה העולמית- הבוספורוס והדרדנלים, המחברים בין הים האגאי לים השחור .
מבחינה היסטורית, פעם עברה בטורקיה "דרך- המשי", בדרך מסין לאירופה.
טורקיה נמצאת על לוח טקטוני קטן, הממוקם בצומת לוחות טקטוניים שבה תנועה מרובה.
הלוח הערבי נכנס תחת לוח אנטוליה ודוחף יחד עם הלוח האפריקאי את טורקיה לכיוון הלוח האירו-אסיאתי.
תופעה זו היא שהפכה את 80% מהשטח במדינה לשבור והררי, והיא זו שגורמת למספר גדול של רעידות אדמה והתפרצויות געשיות באזור.
בשנת 2023, אירעה רעידת אדמה עוצמתית בגבול סוריה-טורקיה, שגרמה לעשרות אלפי הרוגים ומעל 100,000 פצועים.
יפן היא מדינת איים במזרח אסיה השוכנת במערבו של האוקיינוס השקט.
הארכיפלג היפני כולל יותר מ-3,000 איים, אך רק כמה מאות מהם מיושבים, ומתוכם ארבעה הם האיים המרכזיים: הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו.
זוהי מדינה הררית ומיוערת, שמרבית אוכלוסייתה מתגוררת למרגלות ההרים ולאורך החופים, דבר המעצים את צפיפות האוכלוסין באזורים המיושבים.
האקלים השורר במדינה הוא ממוזג ומשתנה בין חבלי הארץ שבה.
יפן נמצאת באזור בעל פעילות סייסמית גבוהה, ולעיתים תכופות מתרחשות בה רעידות אדמה והתפרצויות געשיות.
בירת יפן, טוקיו, היא המטרופולין המאוכלסת ביותר בעולם.
יפן היא מדינת איים, וככזו היא אינה גובלת במדינות אחרות.
עם המדינות הסמוכות ליפן נכללות רוסיה, שמרחק האי סחלין שבתחומה מהאי הוקאידו הוא כ-40 ק"מ, קוריאה הדרומית, הרחוקה כ-50 ק"מ מהאי צושימה והרפובליקה הסינית שרחוקה כ-110 ק"מ מהנקודה המערבית ביותר של יפן – האי יונאגוני.
איי יפן, הגם שחלקם קטנים מאוד, משתרעים על פני חלקים נרחבים באוקיינוס השקט.
דוגמה לכך היא איי בונין המרוחקים כ-1,000 ק"מ מטוקיו הבירה והאטול מינאמיטורישימה המרוחק עוד כ-1,300 ק"מ מהם.
להלן טבלה עם נקודות הקצה מבחינה גאוגרפית:
שם קואורדינטות מיקום כללי הערות צפון בנטנג'ימה אי במצר לה פרוז יפן טוענת לריבונות על האיים הקוריליים הדרומיים אשר בשליטת רוסיה, ולפי טענה זו כף קוריצקי היא הנקודה הצפונית ביותר.
כף קוריצקי(כף קמואיוואקה) כף באי איטורופ דרום אוקינוטורישימה אטול בים הפיליפינים על רכס פלאו-קיושו מזרח מינאמיטורישימה אטול מבודד באוקיינוס השקט, כ-1,300 ק"מ מזרחית לאיי בונין מערב כף איריזאקי כף באי יונאגוני
יפן טוענת לריבונות על האיים הקוריליים הדרומיים: איטורופ, קונשיר, שיקוטן ואיי הבומיי, אשר נמצאים כיום בשליטת רוסיה.
ברקע הסכסוך הטריטוריאלי על איים אלה, הנקראים בפי היפנים "השטחים הצפוניים", עומדים מספר הסכמים שחתמו ביניהן האימפריה היפנית והאימפריה הרוסית.
הראשון שבהם היה חוזה שימודה משנת 1855, שקבע את הגבול בין יפן לרוסיה במצר פריס שבין האי איטורופ לאי אורופ והניח בשליטת יפן את ארבעת האיים.
עשרים שנה לאחר מכן נחתם בין האימפריות חוזה נוסף, חוזה סנקט פטרבורג, שבו ויתרה יפן על האי סחלין תמורת שליטה בכל האיים הקוריליים עד לחצי האי קמצ'טקה.
הסכם פורטסמות', שסיים את מלחמת רוסיה–יפן, העניק ליפנים את חלקו הדרומי של האי סחלין.
במבצע סערת אוגוסט, עם תום מלחמת העולם השנייה, נכבשו האיים הקוריליים על ידי ברית המועצות והיו בשליטתה עד להתפרקותה, אז עברו לשליטת רוסיה.
חוזה סן פרנסיסקו שנחתם בין יפן לבעלות הברית קובע כי על יפן לוותר על הדרישה לריבונות באיים הקוריליים, אולם העמדה היפנית גורסת שאיים אלה אינם חלק מהאיים הקוריליים, ולכן חוזה זה לא חל עליהם.
יפן טוענת לריבונות גם על סלעי ליאנקור, או כפי שנקראים ביפן, טקשימה, אשר בשליטת קוריאה הדרומית.
יפן כבשה סלעים אלה בשנת 1910, אך בחוזה סן פרנסיסקו הם לא צוינו במפורש כשטחים שעל יפן לוותר עליהם.
בתום הכיבוש האמריקאי של יפן שורטט קו הגבול הימי בין יפן לקוריאה בידי הכוחות האמריקאיים ממזרח לסלעים, והדבר הותיר אותם בשליטה קוריאנית.
כמו כן, יפן מחזיקה באיי סנקאקו, ונמצאת בסכסוך על הריבונות עליהם, עקב טענות הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה הסינית (טאיוואן).
הן האיים הקוריליים הדרומיים, הן סלעי ליאנקור והן איי סנקאקו מאופיינים בעושרם בדגה ובעתודות נפט וגז פוטנציאליות, והריבונות עליהם מרחיבה את האזור הכלכלי הבלעדי, שמאפשר את ניצולם של משאבים טבעיים אלה.
איי יפן הם למעשה פסגות של רכסי הרים שהתרוממו מעבר למדף היבשתי של מזרח אסיה, ורוב שטחם הוא הררי, אולם מרבית האוכלוסייה מתרכזת במישורים לאורך החופים ובאגנים בין ההרים.
ישנם ארבעה איים מרכזיים בארכיפלג היפני.
איים אלה, המכונים גם "איי הבית", הם (מצפון לדרום): הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו.
בנוסף, ישנן שתי קבוצות איים גדולות בארכיפלג היפני: איי ריוקיו, שנמצאים מדרום לקיושו ומשתרעים כמעט עד גבולות טאיוואן, ואיי בונין, הנמצאים כמה מאות קילומטרים מחופיו הדרום-מזרחיים של האי הונשו.
הוקאידו הוא האי הצפוני ביותר בארכיפלג היפני והשני בגודלו.
זהו אי הררי ומיוער, בעל אדמה חקלאית פורייה, המהווה את עיקר שטחי המרעה במדינה, ובו נמצא אחד המישורים הגדולים ביותר של אדמת סחף ביפן, מישור אישיקארי.
הוקאידו מהווה מחוז בפני עצמו, והערים הראשיות בו הן סאפורו, בירת האי, אסהיקאווה במרכזו והקודאטה בקצהו הדרומי.
הונשו הוא האי הראשי ביפן והגדול ביותר בארכיפלג היפני, השביעי בגודלו בעולם.
באי, שמכונה גם "היבשת", שוכנת בירת יפן, טוקיו, כמו גם מרבית המטרופולינים במדינה.
רוב האי הררי מאוד, ומתחוללות בו רעידות אדמה והתפרצויות געשיות רבות.
הונשו נחלק לחמישה חבלים גאוגרפיים.
טוהוקו הוא החבל הצפוני של האי הונשו, וכמו הוקאידו, גם חבל זה הררי ומיוער.
בחבל נמצאים הרי אואו, שרשרת ההרים הארוכה ביותר ביפן הנמשכת לאורך כ-500 ק"מ, וכן נמצא מישור סנדאי.
החבל מספק 20% מתפוקת האורז של יפן.
דרומית לטוהוקו נמצא חבל קאנטו, שבו מתגוררת כשליש מאוכלוסיית יפן.
בקאנטו נמצאת מטרופולין טוקיו, והוא לב המדינה והתרבות היפנית.
מערבית לקאנטו נמצא חבל צ'ובו, שבו מתנשאים האלפים היפניים ובו גם נמצא הר הגעש פוג'י, ההר הגבוה ביותר ביפן.
בצ'ובו מיוצר רוב התה של יפן וכן מיוצר בו באופן מסורתי משי.
חבל קנסאי (קינקי) שוכן מערבית לצ'ובו, ובו שוכנת אוסקה וכן שוכנות ערי הבירה הקדומות של יפן, קיוטו ונארה, שנמצאת בחצי האי קיאי.
בחבל זה מיוצרים 45% מהסאקה ביפן.
החבל האחרון בהונשו הוא צ'וגוקו בדרום-מערב האי, שבירתו היא הירושימה.
לאורך ההיסטוריה היה חבל זה הקצה המקשר בין יפן לאסיה גופא.
שיקוקו הוא האי הקטן ביותר מבין ארבעת איי יפן המרכזיים.
הוא פונה בצדו האחד לים הפנימי ובצדו השני לצפון האוקיינוס השקט, ובו הרים נמוכים יחסית בעלי מדרונות תלולים.
מערכת הגשרים המחברת את האי עם הונשו מפחיתה מבידודו של האי לעומת האיים הגדולים האחרים.
הערים החשובות בו הן קוצ'י, טוקושימה, מצויאמה וטקמאצו.
קיושו הוא האי הדרומי ביותר מבין ארבעת האיים המרכזיים.
זהו אי הררי עם הרי געש מרובים, חלקם פעילים.
באי מפעלי תעשייה כבדה לצד שטחים חקלאיים לגידול אורז וירקות.
עם הערים החשובות בקיושו נמנות פוקואוקה, נגסאקי, קוממוטו, סאגה וקגושימה.
מדרום לקיושו נמצאת קבוצת האיים ריוקיו, המונה 98 איים, כמחציתם מיושבים.
האי הגדול ביותר בקבוצה זו הוא האי אוקינאווה, ובירתו היא העיר נהה.
השליטה באיי ריוקיו הייתה לא פעם גורם לעימותים בין מדינות מזרח אסיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה כבשה ארצות הברית את אוקינאווה מידי האימפריה היפנית.
כ-73% משטחה של יפן הם שטח הררי.
שרשרת הרים חוצה את הארכיפלג לאורכו, כאשר בחלק שפונה אל האוקיינוס השקט ישנם הרים גבוהים ותלולים המגיעים לגובה של 1,500 עד 3,000 מ', ואילו בחלק שפונה אל ים יפן ההרים נמוכים יותר ומגיעים לגובה של עד 1,500 מ'.
ההר הגבוה ביותר ביפן הוא הר פוג'י, המתנשא לגובה של 3,776 מטר.
זהו הר געש שכבתי השוכן במרכזו של האי הונשו.
הוא מוקף בחמישה אגמים, ובשל גובהו הטמפרטורה באזור הפסגה נמוכה מאוד.
להר, שידוע בעולם כאחד מסמלי יפן, מקום של קודש בתרבות היפנית, והוא אתר תיירות פופולרי ביותר במדינה.
פוג'י הוא הר געש פעיל, והתפרצותו האחרונה אירעה בשנת 1707.
במרכז יפן נפגשות שלוש שרשרות הרים: הרי הידה, הרי קיסו והרי אקאישי, שיחד יוצרות את האלפים היפניים.
הפסגה הגבוהה ביותר באלפים היפניים היא זו של הר קיטה, המתנשא לגובה של 3,193 מ'.
מישורי יפן הם מצומצמים בשטחם ורובם נמצאים לאורך החופים.
מישורים אלה הם עתירי אדמת סחף, אשר מהווה כר גידול לשדות אורז, והם מיושבים בצפיפות.
הגדול שבמישורי יפן הוא מישור קאנטו, שמשתרע על פני כ-13,000 קמ"ר ובו שוכנת מטרופולין טוקיו.
מישורים בולטים נוספים הם מישור נובי המקיף את נגויה, מישור קינקי הסמוך לאוסקה ולקיוטו, מישור סנדאי מסביב לסנדאי ומישור אישיקארי בהוקאידו.
הנקודה הנמוכה ביותר ביפן היא אגם האצ'ירו בגובה של 4 מ' מתחת לפני הים.
איי יפן נוצרו כתוצאה מתנועת לוחות טקטוניים במשך כמה מאות מיליוני השנים האחרונות, מאמצע תקופת הסילור ועד הפליסטוקן, שנגרמה בשל הפחתה של הלוח הפיליפיני מתחת ללוח האמורי וללוח אוקינאווה בדרום ושל הלוח הפסיפי מתחת ללוח אוחוצק בצפון.
הר פוג'י נמצא בנקודת המפגש בין כל הלוחות, שהיא אזור פעיל במיוחד מבחינת סייסמית.
בגבול ההפחתה בין הלוח הפסיפי ללוח אוחוצק מצוי שקע יפן, שקע אוקייני שעומקו המקסימלי הוא 9,000 מ' מתחת לפני הים, השביעי בעומקו בעולם.
במקור הייתה יפן צמודה לחוף המזרחי של יבשת אירואסיה.
מכיוון שהלוחות שהופחתו היו עמוקים יותר מהלוח האירואסייתי, הם משכו את יפן מזרחה תוך יצירת ים יפן לפני כ-15 מיליון שנים.
מצר קוריאה ומצר הטטרים, המפריד בין האי סחלין ליבשת אסיה, נפתחו בשלב מאוחר יותר.
יפן שוכנת בטבעת האש, כינוי לרצועה ארוכה של אזורים המקיפה את האוקיינוס השקט, אשר מתאפיינת בפעילות געשית נמרצת וברעידות אדמה תכופות בגלל תזוזת הלוחות הטקטוניים.
רעידות אדמה קלות מתרחשות ביפן לעיתים קרובות ומדי פעם מתרחשות התפרצויות געשיות בהרי הגעש של יפן, דוגמת הר פוג'י או הר סקורג'ימה.
רעידות אדמה הרסניות, המלוות לעיתים קרובות בגלי צונאמי (ביטוי שמקורו בשפה היפנית), מתרחשות כמה פעמים במהלך מאה.
רעידות האדמה העיקריות האחרונות ביותר היו רעידת האדמה בסנדאי ב-2011, רעידת האדמה בניאיגטה ב-2004 ורעידת האדמה בקובה ב-1995. הפעילות הגעשית מאפשרת את קיומם של מעיינות חמים רבים, שהיפנים נוהגים להפוך למתחמי רחצה ציבוריים הקרויים אונסן.
למעלה ממחצית הקרקעות ביפן הן קרקעות חומות, אשר נמצאות באזורי ההרים ברחבי המדינה.
מתוכן, קרקעות חומות אדמדמות או צהבהבות מצויות בשיפולי ההרים ועל פני גבעות.
בחלקים הקרובים לאוקיינוס השקט נפוצות קרקעות אנדוסול (קורובוקו) המהוות כ-17% מהקרקעות במדינה.
קרקעות אלה, אשר שמן בא מן השפה היפנית, הן כהות בשל האפר הגעשי הניכר בהן, וניתן למצוא אותן באזורים שטוחים.
בקרבת מקורות המים נפוצות קרקעות פלוביות המהוות כ-15%.
קרקעות רגוסול המהוות כ-5.5% נמצאות בעיקר בהרים הפונים לים הפנימי.
קרקעות פודזול המהוות כ-5% נמצאות בעיקר בקווי הרכס של ההרים הגבוהים בחבל צ'ובו וצפונה ממנו.
יפן היא ארכיפלג המוקף מספר רב של גופי מים, כולם ימים שוליים של האוקיינוס השקט.
אורכו של קו החוף היפני הוא 29,751 ק"מ, כאשר גופי המים העיקריים המקיפים את יפן הם: ים אוחוצק, צפון האוקיינוס השקט, ים הפיליפינים, ים סין המזרחי וים יפן.
בנוסף, בין שלושת האיים הונשו, שיקוקו וקיושו מפריד הים הפנימי סטו.
ים יפן, הנמצא ממערב למדינה, היה לאורך ההיסטוריה למכשול טבעי שסיכל פעמים רבות ניסיונות פלישה ליפן מכיוון אסיה, במיוחד של המונגולים.
הים מוקף כמעט כולו ביבשה, ומחובר לאוקיינוס על ידי חמישה מצרי ים, שכולם, למעט אחד, גובלים בארכיפלג היפני.
המצרים סביב ים יפן הם רדודים, ועומקם הוא מסדר גודל של 100 מ' או פחות.
האוקיינוסים והימים המקיפים את יפן יוצרים מצרים ומפרצים רבים.
כאמור, ארבעה מצרים הגובלים בארכיפלג היפני מחברים בין ים יפן לשאר הימים.
מצר לה פרוז מחבר את הים עם ים אוחוצק ומפריד בין האי סחלין הרוסי להוקאידו.
מצר צוגרו מחבר אותו עם האוקיינוס השקט ומפריד בין הוקאידו להונשו.
מצר קנמון מחבר אותו עם הים הפנימי ומפריד בין הונשו לקיושו.
מצר קוריאה מחבר אותו עם ים סין המזרחי ומפריד בין יפן לקוריאה.
מצר זה מחולק לשניים על ידי האי צושימה, שיוצר את מצר צושימה (התעלה המזרחית) ואת התעלה המערבית.
שלושה מהמפרצים החשובים ביפן נמצאים בצד הפונה לאוקיינוס השקט הצפוני.
מפרץ טוקיו מוקף על ידי חצי האי בוסו וחצי האי מיורה, וסביבו שוכנים מטרופולין טוקיו והעיר יוקוהמה.
מפרץ איסה, שלחופו שוכנת העיר נגויה, מחובר למפרץ מיקאווה, כשפתחם המשותף יוצא אל האוקיינוס השקט.
מפרץ אוסקה הוא שלוחה של הים הפנימי והוא מתוחם על ידי חבל קנסאי והאי אוואג'י.
לחופו שוכנות הערים אוסקה וקובה.
המפרצים הבולטים שיוצר ים יפן הם מפרץ וקאסה ומפרץ טויאמה.
הנהרות ביפן קצרים באורכם ותלולים בשיפועם.
משום כך קיים קושי להשיט במעלותיהם סירות.
עוד בשל תלילות השיפוע, זרימת המים בנהרות מהירה והם מהווים מקור לאנרגיה הידרואלקטרית.
ספיקת המים בנהרות משתנה עם עונות השנה, ובחורף הם עולים על גדותיהם.
לצורך כך הוסטו חלק מהנהרות וננקטו אמצעים למזעור נזקי ההצפות.
הנהר הארוך ביותר ביפן הוא נהר שינאנו הזורם במרכז האי הונשו לאורך 367 ק"מ ונשפך לים יפן.
נהרות בולטים נוספים הם נהר טונה שזורם במישור קאנטו, נהר קיסו, שהוא הנהר הראשי מבין שלושת נהרות קיסו, ונהר אישיקארי בהוקאידו.
האגמים ביפן הם מקור חשוב לדגי מים מתוקים.
האגם הגדול ביותר ביפן הוא אגם ביווה, צפונית-מזרחית לקיוטו, ששטחו 670 קמ"ר ועומקו המרבי 104 מ'.
האגם השני בגודלו הוא אגם קסומיגאורה במרכז הונשו.
אגם קוסשארו הוא אגם קלדרה בהוקאידו שמימיו חומציים ולא חיים בו דגים.
ביפן שורר אקלים ממוזג עם ארבע עונות מובחנות, כאשר בצפון המדינה האקלים הוא אקלים ממוזג יבשתי ואילו בדרומה הוא אקלים סובטרופי גשום.
שני גורמים עיקריים משפיעים על אקלימה של יפן: מיקומה סמוך ליבשת אסיה, המביא לרוחות עונתיות מהיבשת לאוקיינוס בחורף ולהפך בקיץ, והזרמים באוקיינוס השקט, כמו זרם קורושיו, שמימיו מחממים את הצד הפונה לאוקיינוס השקט ומקיימים את שוניות האלמוגים שלה, השוניות הצפוניות ביותר בעולם.
בשל זיהום רוב השוניות האלה גוססות כיום.
במדינה יורדים משקעים רבים והלחות גבוהה.
בסוף יוני ותחילת יולי יש עונת מונסון, למעט בהוקאידו, כאשר חזית גשם עונתית נמצאת מעל יפן.
בסוף הקיץ ותחילת הסתיו טייפונים מתפתחים מהאזורים הטרופיים שליד קו המשווה ומתקדמים מדרום-מערב לצפון-מזרח, תוך שהם נושאים עמם גשם כבד.
ניתן לחלק את המדינה לשישה אזורי אקלים:
הוקאידו – אזור ממוזג וקריר, עם חורף ארוך וקר וקיץ קריר, וכן משקעים לא רבים
ים יפן – הרוח הצפון-מערבית העונתית מביאה עמה בחורף שלג כבד; הקיץ מביא עמו פחות גשמים מאשר באזור האוקיינוס השקט ולעיתים הטמפרטורות בו גבוהות מאוד עקב תופעת רוח פן
הרי המרכז – אקלים אופייני לפנים הארץ עם הפרשי טמפרטורות גבוהים בין הקיץ לחורף ובין היום ללילה; כמות המשקעים נמוכה מאשר בחוף בגלל השפעות צל גשם
הים הפנימי – ההרים בצ'וגוקו ושיקוקו חוסמים רוחות עונתיות, דבר אשר מביא מזג אוויר חמים לאזור
האוקיינוס השקט – החורף קר עם מעט שלג והקיץ חם ולח עקב רוחות דרומיות-מזרחיות עונתיות; בדרום משקעים רבים מאוד ובצפון משקעים רבים בקיץ
האיים הדרום-מזרחיים – חורף חמים וקיץ חם.
כמות המשקעים גבוהה מאוד ומושפעת מהעונה ומטייפונים.
אוכלוסיית היונקים ביפן דרה ברובה באזורי ההרים המיוערים במדינה.
המקוק היפני הוא הפרימט הצפוני ביותר בעולם, למעט האדם, עת תפוצתו מגיעה לקצה הצפוני של האי הונשו.
זהו מין אנדמי ליפן, להוציא פרטים אשר הובאו לטקסס, ארצות הברית, בשנות ה-70 של המאה ה-20. עם היונקים האחרים נמנים דובים, חזירי בר, שועלים, איילים, ארנבות וסמורים.
יפן ממוקמת על ציר נדידת עופות במזרח אסיה, דבר אשר מביא את מספר מיני העופות הנמצאים ביפן, באופן ארעי או דרך קבע, לכ-600 מינים.
ישנו מגוון של זוחלים, לרבות שני מינים ארסיים של נחשים ועוד מיני כרכן שאינם ארסיים לאדם, וכן מיני צבים ולטאות.
מבין מיני הדו-חיים האנדמיים ליפן ניתן למנות את סלמנדרת הענק היפנית החיה בקיושו ובחלקים המערביים של הונשו.
החרקים ביפן אופייניים לאקלים הלח הממוזג השורר במדינה, אם כי ישנם חרקים שהסתגלו לכל סוגי האקלים ביפן, דוגמת ה-Tanna japonensis, מין של ציקדה, השוכן מהוקאידו שבצפון ועד איי ריוקיו שבדרום.
יפן עשירה בדגה הודות לזרמי הים החמים והקרים בגופי המים המקיפים אותה, זרם אויאשיו וזרם קורושיו.
ניתן למצוא במימי יפן לווייתנים ודולפינים וכן דגי מאכל שונים ומיני סרטנאים.
כמו כן, בנהרות ובאגמים במדינה ישנם דגים בשפע, לרבות טרוטה וסלמון.
האיים הוקאידו והונשו מאופיינים בצמחייה מחטנאית בהרים, עם עצים כגון אורן, אשוח וארז, ובעלת פרחים בגבהים נמוכים יותר, אשר מתאימה לאקלים הממוזג השורר במדינה, עמם נמנים האדר, השדר והאלון.
בשיקוקו ובקיושו צמחייה ירוקת-עד, כאשר גם בהונשו צומחים עצי יער גשם ממוזג.
חזרן נפוץ בכל "איי הבית".
סמל ידוע של יפן הוא סאקורה, עץ נוי דובדבן שפריחתו מסמלת את בוא האביב.
ליפן מחצבים ומאגרי גז טבעי ונפט מועטים, דבר אשר מאלץ את המדינה, הצורכת משאבים אלה בצורה נרחבת, לייבא אותם ממדינות אחרות.
במדינה ישנם מרבצים של זהב, מגנזיום וכסף, אשר מספיקים לצריכה מקומית, כמו גם פחם, המשמש ברמה מוגבלת להפקת חשמל.
קיים צורך בייבוא של עפרת ברזל, נחושת, בוקסיט ואלומיניום, וכן של גז ונפט.
מבחינת משאבים מתחום החי והצומח, כאמור, יפן עשירה בדגה ו-65% משטחה מכוסה יערות, אלא שצורכי העץ של המדינה עולים על ההיצע המקומי, ולכן היא מייבאת מוצרי עץ.
פארק לאומי ביפן מוגדר ככזה המכיל צורות נוף המייצגות את יפן יחסית למקומות בעלי צורות נוף דומות, וכן המכיל נוף טבעי בולט שיכול להיות מוצג לעולם בגאווה.
הפארק הלאומי הגדול ביותר הוא דאיסצוזאן, שבו שלושה רכסי הרי געש ואזורים מיוערים בעצים מחטניים.
הפארק המתויר ביותר הוא פוג'י-הקונה-איזו למרגלות הר פוג'י.
פארקים בולטים נוספים הם ניקו, בו ממוקמים מקדשי ניקו, ואיסה-שימה, הידוע כערש תעשיית הפנינה המתורבתת.
מספר פארקים אף מהווים, או מהווים בחלקם, אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
נכון לשנת 2015, הכריז ארגון אונסק"ו על 17 אתרי מורשת עולמית ביפן, מתוכם ארבעה הם אתרים טבעיים.
האי יקושימה והאזור שירקאמי-סנצ'י היו האתרים הטבעיים הראשונים שהוכרזו ביפן, עת הוכרזו בשנת 1993. יקושימה הוא האי הגשום ביותר ביפן ומשמש בית לכ-1,900 מיני צמחים, בהם עץ הקריפטומריה ושרידי יער ממוזג-חם הייחודי לאזור.
שירקאמי-סנצ'י הוא אזור בצפון הונשו המכיל את שרידיו הבתוליים של יער ממוזג-קריר של עצי אשור.
בשנת 2005 הוכרז חצי האי שירטוקו בהוקאידו.
חצי אי זה מהווה דוגמה יחידה במינה ליחסי הגומלין בין מערכת אקולוגית יבשתית לימית.
זהו גם אתר נדידה למיני עופות רבים שנמצאים בסכנת הכחדה.
איי בונין (אוגסווארה), השוכנים כ-1,000 ק"מ דרומית לארבעת איי הבית, הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית.
איים אלה משקפים מספר רחב של תהליכים אבולוציוניים בהכילם מיני צמחים הקיימים הן בצפון-מערב אסיה והן בדרום-מזרחה, נוסף על המינים האנדמיים.
יפן מחולקת מנהלית ל-47 יחידות מנהליות מסוגים שונים: 43 מחוזות (県, קֶן), אזור פרובינציה (道, דוֹ) – הוקאידו, שני מחוזות עירוניים (府, פוּ) – אוסקה וקיוטו – ואזור מטרופוליני (都, טוֹ) – טוקיו.
הגדרות אלה נשמרו בחלקן מטעמים היסטוריים.
מקובל לקבץ את 47 היחידות המנהליות לשמונת חבלי הארץ הגאוגרפיים, אף שאין לכך משמעות מנהלית בפועל, אלא לצורך פשטות התיאור.
היחידות המנהליות נחלקות בתורן לערים (市 שִׁי) ולנפות (郡, גוּן), הנחלקות לעיירות ולכפרים.
מטרופולין טוקיו נחלקת ל-23 רבעים מיוחדים, המהווים כל אחד יחידה מוניציפלית בפני עצמה.
בראש כל יחידה מנהלית עומד מושל (知事, צִ'יגִ'י) הנבחר בצורה ישירה.
תיקון תקנות ואישור תקציבים מתבצעים על ידי ועדות (議会 גִיקַאי), הנבחרות אחת לארבע שנים.
גבולותיהן של היחידות המנהליות, הן בימי קדם והן כיום, עוקבים אחר הגבולות הטבעיים שמתווים ההרים.
נכון לשנת 2015, נאמדת אוכלוסיית יפן בכ-126,940,000 נפש, דבר המעמיד את צפיפות האוכלוסין בה על 336 נפש לקמ"ר.
אולם, מכיוון שאזורים רבים במרכז איי יפן הם הרריים ולא ניתנים ליישוב, צפיפות האוכלוסין ביישובי המדינה גבוהה אף יותר.
ריכוזי האוכלוסייה הגדולים ביותר הם סביב הערים טוקיו, אוסקה, נגויה ופוקואוקה.
יפן היא מדינה הומוגנית מבחינה אתנית, כאשר למעלה מ-98% מאוכלוסייתה הם יפנים.
עם זאת, הגדרת הלאום ביפן חופפת להגדרת האזרחות, ועל כן קיים קושי לסווג את האוכלוסייה במדינה לפי מוצא אתני.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדינה היא היפנים, או יאמטו, אלא שמינוח זה עבור העם היפני אינו מקובל כיום בשל משמעויות גזעניות הקשורות בו.
מיעוטים אתניים בולטים הם אוכלוסיית הריוקיואנים המתגוררת באיי ריוקיו, אם כי קיים ספק אם אכן מדובר בקבוצה אתנית נפרדת, ואוכלוסיית האיינו המתגוררת באי הוקאידו.
מיעוטים אתניים נוספים הם צאצאי מהגרים, בעיקר מסין, מקוריאה, מברזיל ומהפיליפינים.
נכון לשנת 2013, עמד מספר התושבים הזרים ביפן על למעלה מ-2 מיליון תושבים, רובם הגדול ממדינות אסיה, ובראשן סין, קוריאה והפיליפינים.
כמו כן, ביפן אוכלוסייה גדולה ממוצא ברזילאי.
לעומת זאת, מספר האזרחים היפנים השוהים מחוץ ליפן תקופה העולה על שלושה חודשים עומד על 1.25 מיליון, מתוכם מעל 400 אלף מתגוררים דרך קבע מחוץ למדינה.
יעד ההגירה הנפוץ ביותר הוא ארצות הברית.
בשנת 2014 עמד מספר המהגרים הפנימיים בתחומי יפן על כ-5 מיליון, כ-4% מסך האוכלוסייה במדינה, כאשר למעלה ממחציתם היגרו בתוך תחומי המחוז, או היחידה המנהלית, שבהם התגוררו.
מגמת העיור מאזורי הכפר אל הערים ופרוורי הערים נמשכת מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר מרכזי ההגירה העיקריים הם האזורים המטרופוליניים של טוקיו, אוסקה ונגויה, אולם בשני העשורים האחרונים ניכר כי שיעור ההגירה הפנימית ביפן הולך וקטן.
במטרה למתן את ההגירה לאזורים אלה, שגם כך צפיפות האוכלוסין בהם גבוהה מאוד, יזמה הממשלה תוכניות להפניית תעשייה אל מרכזי צמיחה חדשים בערים קטנות יותר בצפון המדינה ובמערבה.
בנוסף, הממשלה משקיעה מאמצים בשיפור תנאי החיים באזורים הכפריים, לרבות יצירת מקומות עבודה.
נכון לשנת 2015, 93.5% מאוכלוסיית יפן מתגוררת באזורים עירוניים.
באופן כללי, ניתן לומר שעיר ביפן היא יישוב עם מעל ל-50,000 תושבים.
מעמדו של יישוב כעיר נקבע ברמת המחוז, וערים גדולות במיוחד, עם מעל 500,000 תושבים, מקבלות מן הממשלה מעמד של "עיר בתקנה ממשלתית" (政令指定都市) ומחולקות מנהלית לרבעים בעלי סמכויות מסוימות בתחום השלטון המקומי.
יוצאת מכלל זה היא טוקיו.
טוקיו, אשר למעשה מוגדרת מאז 1943 כמטרופולין ומשמשת יחידה מנהלית המקבילה למחוז שתחתיו רשויות מוניציפליות נפרדות, היא בירת יפן והעיר הגדולה ביותר והמאוכלסת ביותר בה, עם למעלה מ-13 מיליון תושבים במחוז.
היא מהווה את המרכז השלטוני והכלכלי של המדינה למן המאה ה-19, אז העביר הקיסר מוצוהיטו את הבירה מקיוטו לטוקיו.
טוקיו שוכנת בחבל קאנטו שבאי הונשו לחוף האוקיינוס השקט.
בתחומה של טוקיו 23 רבעים מיוחדים, שלכל אחד מהם, בשונה מהרבעים של ערים אחרות, שלטון מקומי עצמאי כשל עיר.
מספר התושבים המתגוררים ב-23 הרבעים המיוחדים של טוקיו עומד על כ-9 מיליון.
קיוטו, השוכנת בחלקו המרכזי של האי הונשו, בעמק המהווה חלק מאגן יאמאשירו, היא הבירה ההיסטורית של יפן ומרכז התרבות במדינה.
קיוטו מפורסמת בזכות היותה שמורה ומסורתית יותר, לעומת ערי יפן המודרניות ממנה.
בכך היא מהווה מעין צוהר לתרבות היפנית המסורתית.
בעיר מקדשים רבים של בודהיזם ושינטו, גנים, ארמונות ומבנים אדריכליים נוספים בעלי עניין.
יוקוהמה היא העיר המאוכלסת ביותר ביפן אחרי טוקיו, שמוגדרת מטרופולין.
יוקוהמה שוכנת אף היא לחופו של מפרץ טוקיו ומהווה נמל חשוב ומרכז כלכלי.
עיר זו הייתה מהערים היפניות הראשונות שנפתחו למערב.
בעיר שוכן המגדל הגבוה ביותר ביפן, יוקוהמה לנדמרק טאוור.
הבאה ברשימת הערים המאוכלסות ביותר במדינה היא אוסקה, השוכנת לחופו של מפרץ אוסקה באוקיינוס השקט.
העיר מהווה אף היא נמל חשוב ומרכז מסחרי במדינה.
בעיר אוכלוסיית יוממות גדולה מאוד, עד שבשעות היום מספר האנשים בעיר גדל בכ-40% לעומת הלילה.
רשימת עשר הערים המאוכלסות ביותר ביפן:
מכיוון ששטחה של יפן הוא הררי ברובו ואינו ניתן ליישוב או לעיבוד, רק 13% משטח היבשה של יפן מנוצל לחקלאות, כאשר מתוכם 12% הם קרקע הראויה לעיבוד מדי שנה ו-1% הם גידולים קבועים, כגון מטעים.
66% משטחה של יפן מכוסים יערות, 5% הם שטחים עירוניים ותשתיות התחבורה מהוות 3%.