tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקשר של ניקולאי עם הסופר נמשך עד מותו של טורגנייב בשנת 1883.
מבחינה חומרית, ניקולאי היה עדיין תלוי לחלוטין באמו, איתה העדיף לתקשר באותה תקופה דרך אחותו אולגה.
באפריל 1870 החליט המדען לנסוע ללונדון להתייעץ עם מומחים ולרכוש ציוד מדעי.
לאחר ששקע בחובות ביינה, נסע לליידן בשארית כספו, שם קיבל צ'ק מאמו בצירוף מכתב לפיו הוא לא יכול לבנות עוד על דבר.
בלונדון הוא שהה שבוע, ופגש את תומאס הנרי האקסלי.
האקסלי הכיר את ניקולאי דרך מכתביהם של הקל ודורן וקיבל את ניקולאי בלבביות.
האקסלי שיתף את זיכרונותיו מטיולו באוסטרליה ובגינאה החדשה בשנים 1846–1850, והגיש גם המלצה לקבלת פנים באדמירליות.
ניקולאי הוצג בפני נשיא האגודה הגאוגרפית המלכותית, סר רודריק מורצ'יסון, שהבטיח לשגר לו מכתב המלצה לכל הקונסולים האנגלים באיי האוקיינוס השקט, אך הדבר התברר כבלתי אפשרי.
רכישת הציוד כשלה בשל המחירים הגבוהים בבריטניה.
ב-30 באפריל עזב ניקולאי בדחיפות את לונדון עקב החמרה במלריה וחזר ליינה דרך בריסל.
הוא לא יכול היה לנסוע לרוסיה בגלל חוסר כסף, ורק ב-24 במאי העבירה לו אמו סכום נוסף.
לאחר שהכיר בברלין את רודולף וירכו והשאיר בלייפציג ספר לפרסום, הפליג מקלאי ב־17 ביולי 1870 משצ'צ'ין לסנקט פטרבורג.
המכשול העיקרי של ניקולאי לפני היציאה לימים הדרומיים היה שמשרד הצי לא התכוון לשנות עבורו את מסלול הספינה "ויטיאז".
לכן הוא נאלץ להגיע לגינאה החדשה לבדו מבטאוויה (כיום ג'קרטה) שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
הגמלה של החברה הגאוגרפית הרוסית לא הספיקה.
המדען עצמו העריך את תקציב המשלחת בלפחות 5,000 רובל.
במצב זה, הוא פנה שוב אל אמו בבקשה למכור את חלקה במניות חברת "סמוליוט" על חשבון הירושה.
אמו סירבה בעדינות, מכיוון שבעצת אחיה היא חסכה כספים לרכישת נכס.
המדען ניסה ללוות כסף ממכרים, והעביר לבסוף את אוסף הספוגים שלו למוזיאון הזואולוגי תמורת החזר על עלויות "האיסוף, האחסון וההובלה של האוספים הללו", אשר העריך ב-300 רובל.
חלק מחברי החברה הגאוגרפית הרוסית סיפקו לו ציוד חינם: מיכאיל ריקצ'יוב נתן לו חדש ברומטר חדש וסגן אדמירל סמיון זליונוי הביא לו מדחום למים עמוקים.
אך כל זה לא הספיק.
האקדמאי סמיונוב הצליח לעניין את הנדבנית המפורסמת, הדוכסית ילנה פבלובנה.
ניקולאי קיבל את הזמנתה לאורניינבאום , שם שהה בפאר ויצר קשרים מועילים.
כתוצאה מכך הצליח להשיג שינוי בנתיב הספינה.
ב־19 באוקטובר 1870 הודיע ניקולאי באספה הכללית של החברה הגיאוגרפית הרוסית כי הוא מתכנן משלחת בת 7 או 8 שנים.
התוכנית הייתה שאפתנית, אך מעורפלת.
חלק מהנוכחים הביעו תמיהה, מכיוון שמחקרים על איים טרופיים נראו מיותרים עבור רוסיה.
עם זאת, על פי אמנת החברה הגיאוגרפית הרוסית, לא היה צורך באישור התוכניות על ידי האספה הכללית.
עד מהרה קיבל המדען מכתב המלצה פתוח לכל הקונסולים הרוסים בנמלים ובאיים של האוקיינוס השקט, ומשרד הפנים של האימפריה הרוסית שלח דרכון זר לחברה הגאוגרפית הרוסית על שם "האציל מיקלוחו-מקלאי, שנשלח למטרות מדעיות".
כך הפך שמו הכפול לרשמי.
ב־29 באוקטובר ביקר באוניה "ויטיאז" הדוכס הגדול קונסטנטין ניקולאביץ' , שניהל שיחה ארוכה עם ניקולאי.
הוחלט ששנה לאחר הורדתו תבקר ספינת מלחמה רוסית בגינאה החדשה; במקרה שהחוקר לא יהיה בחיים, הספינה תאסוף כתבי יד ארוזים בגלילים הרמטיים.
ביום ההפלגה, ה-8 בנובמבר 1870, ניקולאי בן ה-24 שלח מכתב לדוכס ולאמו.
לאחר שעזבה את קרונשטט, ב-14 בנובמבר הגיעה ה"ויטיאז" לקופנהגן.
ניקולאי ירד שם ומ-17 בנובמבר ועד 4 בדצמבר ביצע מסע באירופה בערים המבורג, ברלין, ינה, גותה, האג ואוסטנדה ויצר קשרים במשרד המושבות ההולנדי.
במסעו הוא רכש את הציוד הדרוש לו ואת החשבונות שלח לנסיך משצ'רסקי.
לאחר מכן לקח מעבורת לפלימות' שבאנגליה וחבר בחזרה לאונייה.
במהלך שהות קצרה בלונדון פגש ניקולאי את אלפרד ראסל וולאס, מהוגי תאוריית הברירה הטבעית.
בשיחה עמו הצהיר ניקולאי שהוא יוכל ללמוד משהו על הילידים רק אם יחיה ביניהם.
לאחר היציאה מאנגליה, בלילה סוער ב-29 בדצמבר 1870, שיקעה ה"וויטיאז" ספינת מפרשים גרמנית שנלכדה על ידי הצרפתים והפליגה ללא אורות.
היה צורך צריך להפליג לפונשל שבפורטוגל לתיקונים ולחילוץ הניצולים.
הקורבטה נכנסה לשם ב-31 בדצמבר והמשיכה לאיי כף ורדה, שם עמדה במשך שלושה שבועות, שם חקר ניקולאי חקר ספוגים על החוף.
ב־3 בפברואר ערך ניקולאי ניסוי מדידות טמפרטורת מי האוקיינוס בעומק רב.
הניסוי נמשך שלוש שעות, ועל הקרקעית בעומק 1829 מ' נמדדה טמפרטורה של +3.5 מעלות צלזיוס, בעוד שעל פני המים היא הייתה +27.56 מעלות צלזיוס.
כבר בשנת 1871 כתב המדען מאמר בנושא זה לחדשות החברה הגאוגרפית הרוסית.
ב־7 בפברואר חצתה הקורבטה את קו המשווה (באותו יום ניקולאי ניתח את מוחו של כריש כחול שנתפס על ידי מלחים), ובבוקר 20 בפברואר הגיעה לריו דה ז'ניירו.
ניקולאי הגיע מיד לבית החולים העירוני, שם קיבל הזדמנות לבחון כמה מאות אנשים שחורים, גברים ונשים כאחד.
את "הדוגמאות" המעניינות ביותר הוא הוביל אל צלם, שצילם אותן ללא בגדים "משלושה צדדים ובחמישה מצבים".
גורלו של ארכיון התצלומים האנתרופולוגי הזה אינו ידוע.
ב-1 באפריל נכנסה ה"ויטיאז" למצר מגלן.
שלושה ימים לאחר מכן הם הגיעו לפונטה ארנס שבדרום צ'ילה.
אף על פי שהמעבר החד מהאזור הטרופי של ברזיל לקור של פטגוניה פגע בבריאותו, המשיך ניקולאי בחקר הפטגונים ושרטוטם.
ב-11 באפריל המשיכה ה"ויטאז" בדרכה וב-16 באפריל היא נכנסה לאוקיינוס השקט ופנתה צפונה לאורך חופי צ'ילה.
בתחילת מאי הגיע הצוות לוולפראיסו, שם המתין המפקד נזימוב במשך חודש להוראות מסנקט פטרבורג.
חלקן נגעו לניקולאי, שביקש שהקורבטה תיכנס לאוסטרליה לפני העגינה בגינאה החדשה.
כדי לחקור את האינדיאנים, נסע המדען לטלקוואנו , שם רכש מראש הכלא המקומי יותר ממאתיים מסמכי אסירים עם צילומים ותיאור הפשעים: הוא האמין שיוכל לקשר בין האופי לצורת הגולגולת.
גם חומרים אלה לא התגלו עד היום.
בסוף מאי התקבל אישור מסנקט פטרבורג להיכנס לגינאה החדשה, אך איסור לבקר באוסטרליה.
זה הציב את ניקולאי במצב לא נוח: הוא העביר את הכסף שהתקבל מהחברה הגאוגרפית הרוסית לבנקים בסידני ומלבורן, ובנוסף קיווה לרכוש סחורות עבור סחר חליפין ולהעסיק שני משרתים.
כעת נותר לעשות זאת באיי האוקיינוס השקט.
האוניה עזבה את יבשת אמריקה, וב־24 ביוני התקרבה לאי הפסחא.
נזימוב ביקר את ז'אן דיטרו-בורנייה, ששכר את האי מממשלת צ'ילה כדי לגדל שם כבשים.
לאחר שהתרשם מממדי האסון שפקד את האי מאז 1862 (כמעט כל הגברים הילידים נמכרו לעבדות בפרו, חלק מהשורדים מתו ממגפה, ודיטרו-בורנייה שאף להפוך את האי לאזור מרעה), נזימוב סירב לעגינה וכעבור יומיים המשיך לאי פיטקרן, שבו ניקולאי לא ירד מהאוניה בשל מחלה.
הקורבטה הגיעה ב-8 ביולי לאי מנגארווה , ומקלאי החולה ירד אל החוף למשך ארבעה ימים.
שם הוא תיקשר עם הילידים, כולל גולים מאי הפסחא, קנה גרזן אבן, תוף ומזבח.
ב-21 ביולי הגיע הצוות לטהיטי וניקולאי שכר בית בפפאטה.
על פי יומנו, הוא ביקר את הבישוף הקתולי ז'וסאן והמלכה פומארה הרביעית , התוודע לחיים במטעים ונכח בקבלת פנים לכבוד המלחים הזרים.
אחד המטעים היה שייך לסקוטי בשם ויליאם סטיוארט.
ניקולאי חקר את העובדים שהובאו מאיים שונים והתיידד עם סטיוארט.
סטיוארט מכר את תוצרתו לאוסטרליה, ולכן יכול היה לספק את המוצרים והסחורות הדרושים תמורת אשראי של סידני.
ניקולאי רכש סכינים, מחטים וסבון בסכום כולל של כ-300 דולר.
רושם מיוחד עשו על ניקולאי הריקודים הארוטיים.
במקביל הוא קיבל לוחית רונגו-רונגו במתנה מהבישוף ז'וסאן, וכנראה קנה אחת נוספת מיליד אי הפסחא שעבר לטהיטי או למנגארווה.
הלוחיות נשמרות כעת במוזיאון האנתרופולוגיה והאתנוגרפיה של אקדמיית המדעים הרוסית על שם פטר הגדול.
ב־11 באוגוסט הגיעה ה"ויטיאז" לאפיה שבאיי סמואה.
זו הייתה הנקודה האחרונה בה ניקולאי היה יכול להצטייד באספקה ולהעסיק משרתים.
הוא נפגש עם תאודור וובר, הקונסול הגרמני בסמואה.
מכתב גלוי של ממשלת גרמניה שהורה לספק לניקולאי שירותים ללא תמורה עשה את הרושם הדרוש, וובר השיג לו שני משרתים: הספן השוודי אולסן וצעיר מהאי ניואה, שכונה "בוי".
בסמואה התעניין המדען במיוחד במנהגים המיניים של האוכלוסייה המקומית.
לאחר עצירות בדרך באיים רוטומה ואירלנד חדשה, ב-19 בספטמבר 1871 הגיעה הספינה לחוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה, ונכנסה למפרץ אצטרולב (Astrolabe Bay).
הביקור הראשון בחוף גינאה החדשה
הם התקבלו על סיפון הקורבטה בשלווה, אך המפקד נזימוב הורה על ירי הצדעה שהבהיל אותם.
הפפואנים השליכו את המתנות ונסוגו בחופזה.
ניקולאי ירד לחוף עם אולסון ובוי וסירב לשמירה.
הוא ביקר בכפר שכל אוכלוסייתו ברחה לג'ונגל.
האמיץ ביותר היה פפואני בשם טוי, שלימים היה המגשר של ניקולאי עם תושבי כפרי החוף.
נזימוב הזהיר שלא יוכל לעגון ליותר משבוע.
בעזרתו של טוי, ניקולאי מצא לשון יבשה קטנה בשם כף גרגאסי, שם הקימו צריף 7 על 14 רגל, מטבח וסוכה סמוכה בה השתכן וטוי.
נזימוב התעקש למקש את הרחבה בגודל 70 × 70 מ', אולם קיים מידע סותר האם אכן נעשה שימוש במוקשים.
ניקולאי לקח כאספקה שני קילוגרמים של אורז, שעועית צ'יליאנית, בשר מיובש ופחית שומן מאכל.
נזימוב ניסה לשכנע אותו לקחת הקצבה יומית של הצוות - כלומר אספקה יומית של 300 איש, אך ניקולאי סירב לקחת אותה ללא תמורה.
ב־27 בספטמבר עזבה האונייה את המפרץ.
החודש הראשון בגינאה החדשה היה מתוח.
ניקולאי הגיע למסקנה שביקוריו מטרידים יותר מדי את תושבי האי והסתפק במגעים עם הילידים שביקרו אותו בכף גרגאסי.
מכיוון שהוא לא ידע את השפה והמנהגים, העת הראשונה הייתה מוגבלת למחקרים מטאורולוגיים וזואו-בוטניים.
כבר ב-11 באוקטובר הוא הוכה בעוויתות ראשונות של קדחת, והתקפים חוזרים ונשנים נמשכו לאורך כל שהותו במפרץ אצטרולב.
גם המשרתים חלו ללא הרף, ומצבו של בוי היה רע במיוחד.
ניקולאי איבחן בו גידול בבלוטות הלימפה במפשעה וניסה לרפאו.
לאחר שגסס מספר שבועות, ב-13 בדצמבר נפטר הנער.
אז נזכר ניקולאי בהבטחה שנתן לפרופ' הגנבאוור להשיג דוגמה לגרון של אדם שחור כולל הלשון וכל השרירים, והכין כזו למרות המצב המסוכן.
בשל חוסר האמון של המקומיים, היה חשש שהמקומיים עלולים לראות את הנער כשגרונו שסוף ולחשוב שהוא נרצח.
גופת הנער נקברה בים, כשניקולאי ואולסן נזהרים שלא לעורר תשומת לב.
עם הזמן התקבל ניקולאי בקרב המקומיים.
ב-11 בינואר הוא קיבל את ההזמנה הראשונה לכפר בונגו.
הוחלפו מתנות, אך הפפואנים עדיין הסתירו את נשיהם וילדיהם מניקולאי.
בפברואר 1872 הצליח לרפא את טוי מפציעה קשה לאחר שנפצי בראשו מעץ שנפל.
לאחר מכן התקבל בכפר, וטוי הציג בפניו את אשתו וילדיו.
ההשקפה כאלו האירופאי הוא רוח רעה כבר התערערה משמעותית.
שילובו הסמלי של האתנוגרף בחברה המקומית התרחש ב־2 במרץ בטקס לילי, בו השתתפו גברים משלושה כפרים - גומבו, גורנדו ובונגו.
את הטקס האומנותי תיאר ביומנו:.
לאחר מכן הוא היה יכול לבצע טיולים ארוכים בבטחה לאורך החוף ואפילו אל ההרים.
עם זאת, מחסום השפה יצר קושי רב: בסוף שהותו הראשונה בגינאה החדשה ידע המדען כ-350 מילים בשפת בונגו , אך בסביבה דוברו לפחות 15 שפות.
בירור מילים יומיומיות לעיתים לקח ניקולאי חודשים לגלות.
את השטחים שנחקרו, חופי מפרץ אצטרולב וחלק מהחוף שממזרח לו עד כף הואון, כינה ניקולאי על שמו "חוף מיקלוחו-מקלאי".
זאת "בזכות האירופאי הראשון שהתיישב שם, חקר את החוף הזה והשיג תוצאות מדעיות".
ב-19 בדצמבר 1872 נכנס קליפר קיטור רוסי בשם "אזמרגד" למפרץ אצטרולב.
באותה תקופה ניקולאי נחשב למת, דבר שאף פורסם בעיתון "ידיעות סנקט פטרבורג" מ-6 ביולי.
מצבו הבריאותי וחוסר היכולת לעבד כראוי חומרים מדעיים הניעו את ניקולאי לעזוב, לפחות זמנית, את גינאה החדשה.
לאחר יומיים של פרידות בכפרי החוף, ניקולאי עלה על סיפון ה"אזמרגד", אשר עם עלות השחר, 24 בדצמבר, הרימה עוגן ופנה לעבר איי מאלוקו.
ניקולאי נשאר עד 1882 בדרום מערב האוקיינוס השקט, וביצע מחקרים באיי מאלוקו, מלנזיה, גינאה החדשה ואוסטרליה.
באוסטרליה הוא ניהל מאבק פוליטי על מנת לאפשר למקומיים בגינאה החדשה שלטון עצמי ולהגן עליהם מהכובשים הלבנים.
בשנת 1881 נודע בסידני כי בכפר קאלו שבחוף הדרום-מזרחי של גינאה החדשה נהרגו כמה מיסיונרים נוצרים.
מפקד הצי הבריטי בדרום מערב האוקיינוס השקט, קומודור וילסון, החליט לבצע פעולת תגמול.
בין השאר הוא רצה לשרוף את הכפר ולכרות מטעים.
ניקולאי התעקש להיות נוכח במסע והצליח להציל את המקומיים מפעולה אלימה.
סבו, איליה סטפנוביץ' מקלוחה, נולד בשנת 1791 והיה פקיד בכיר, אך על פי מסמכים לא היה בעל נדל"ן.
בנו הבכור, היה אביו של מושא הערך ונקרא ניקולאי איליץ' מקלוחה.
הוא נולד ב־24 באוקטובר 1818, התקבל למכון חיל המהנדסים, ולמד בו משנת 1837. בסיום הלימודים קיבל דרגה של מהנדס-סגן ונשלח לבניית תעלה המקשרת את הנהרות מוסקבה ווולגה.
בדצמבר 1843 הועלה לדרגת מהנדס-סרן ומונה לסלילת מסילת הרכבת ניקולייב.
ב-14 אפריל 1844 התחתן ניקולאי עם יקטרינה סמיונובנה בקר, בתו של קולונל בקר, גיבור המלחמה הפטריוטית של 1812. החתן היה בן 25 והכלה בת 17. הזוג הטרי נסע למקום השירות - הכפר יאזיקובו, תת-מחוז בורוביצ'י, מחוז נובגורוד.
ב־17 ביולי 1846 נולד בנם השני, ניקולאי.
בעת היותו באוסטרליה מיקלוחו-מקלאי הכיר את אשתו לעתיד, מרגרט רוברטסון-קלארק.
לזוג נולדו שני ילדים - אלכסנדר וולדימיר.
שם המשפחה הכפול והזהות הלאומית
טומרקין, שם המשפחה הכפול (Miklouho-Maclay) הופיע לראשונה בחתימה לכתבה משנת 1868 בגרמנית; זה היה הפרסום המדעי הראשון של ניקולאי.
כבר לאחר פרסום הביוגרפיה שנכתבה על ידי טומרקין, מחקרים של מסמכי ארכיון הראו כי החלק השני של שם המשפחה הופיע ארבע שנים קודם לכן.
החוקר בלקוב גילה כי באחת המחברות משנת 1882 הייתה מודבקת פיסת נייר מלבנית חתוכה יפה עם הכיתוב: „N.
נראה שמיקלוחו-מקלאי אימץ את השם הסקוטי כאשר הופיע לראשונה באוניברסיטת היידלברג בשנת 1864, תוך שהוא לא ממש דואג לאזכור השם "מיקלוחה".
הוא השתמש גם בשם "N.
הפרסום הראשון של מיקלוחו-מקלאי בנושא אתנוגרפיה, המאמר "על ה-Rokau-rogo-rogo או לוחיות העץ של רפנואי", חתום בשם זה.
ניקולאי ניקולייביץ' סטוגוב (; 10 בספטמבר 1873 – 7 בדצמבר 1959) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים הרוסית.
סטוגוב נולד ב-10 בספטמבר 1873. הוא למד בבית הספר הצבאי ניקולייב ולאחר מכן בבית הספר לתותחנים קונסטנטינובסקו ואז הצטרף למשמר הקיסרי.
ב-1900 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי בהצטיינות.
בנובמבר של אותה שנה הוא הוצב במטה הדיוויזיה ה-17. במאי 1901 הוא הוצב כקצין למטלות מיוחדות במטה הקורפוס ה-6; מספטמבר 1904 עד מרץ 1909, הוא הוצב במחוז הצבאי ורשה.
בדצמבר 1908 הוא הועלה לדרגת פולקובניק, ובמאי 1909 התמנה לראש המשרד להיסטוריה צבאית במטכ"ל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה סטוגוב ראש מטה הבריגדה הפינית ה-1. בסתיו של אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד הפיני ה-3. ב-15 באפריל 1915 הוא הועבר למטה הארמייה השמינית.
ב-25 בספטמבר 1916 הוא מונה לראש מטה הארמייה.
הוא היה העוזר הקרוב ביותר לאלכסיי ברוסילוב.
אחרי מהפכת פברואר הוא התקדם במהירות בשל תמיכתו במשטר החדש.
ב-2 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-16 והועלה לדרגת לוטננט גנרל ב-29 באפריל 1917. בעקבות פרשת קורנילוב, ב-10 בספטמבר 1917, הוא מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית, ובעקבות מהפכת אוקטובר מונה לזמן קצר למפקד החזית.
בינואר 1918 הצטרף סטוגוב ל.
בין 8 במאי ל-2 באוגוסט של אותה שנה, הוא מונה לראש המטה הכל רוסי (אחד משני המטות הכלליים של הצבא האדום).
באוקטובר של אותה שנה הוא נעצר בידי הצ'קה בשל חשד לפעילות כנגד המשטר.
הוא שוחרר כבר בנובמבר, והחל לעבוד בארכיון המרכזי של הצבא האדום.
במהלך 1919 הוא עמל על ארגון מחתרת אנטי-בולשביקית באזור מחוז מוסקבה, ולפיכך נעצר שוב בידי הצ'קה.
הוא הוחזק בכלא בוטירסקאיה ובמנזר אנדרוניקוב.
בסתיו 1919 הוא נמלט מכלאו לפולין, שם חבר ל ולחם עמו במלחמת האזרחים הרוסית.
בין ינואר לפברואר 1920 הוא שימש כראש מטה צבא המתנדבים.
במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד מבצר סבסטופול.
בעקבות תבוסת הצבא הלבן, הוא נמלט ליוגוסלביה שם התגורר מספר שנים.
בשנת 1924 הוא עבר לפריז, שם עבד במפעל.
ב-1928 הוא מונה לסגן מפקד הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים, וב-6 ביולי 1930 הוא מונה לגזבר הארגון (עד 1934).
הוא היה פעיל בארגונים אנטי-בולשביקיים שונים וכן כתב עבור המגזין הרוסי האנטי-בולשביקי "כבוד".
הוא נפטר ב-7 בדצמבר 1959 בכפר הצרפתי סן-ז'נבייב-דה-בואה.
ניקולאי מקסימוביץ' פומין (נולד ב-1937 בנובוקונומיצ'נה, מחוז דונייצק, אוקראינה) הוא מהנדס אוקראיני.
הוא היה המהנדס הראשי של תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל משנת 1981 ועד אסון צ'רנוביל בשנת 1986.
ניקולאי פומין היה חבר במפלגה הקומוניסטית, אך סולק משורותיה לאחר אסון צ'רנוביל.
הוא החל את הקריירה שלו בתחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה.
בשנת 1972 החל לעבוד בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
כמהנדס ראשי אישר את הניסוי הידוע לשמצה שהוביל לפיצוץ הכור.
עם זאת, סגן המהנדס הראשי אנטולי דיאטלוב היה למעשה האחראי העיקרי על הניסוי.
לפומין נודע על התאונה בסביבות ארבע לפנות בוקר ב-26 באפריל 1986, ולאחר מכן השתתף בעבודות הניקוי.
לאחר מכן הוא נעצר יחד עם מנהל המפעל ויקטור בריוחאנוב.
תחילת המשפט, שתוכנן במקור ליום 24 במרץ 1987, נאלץ להידחות מספר פעמים עקב ניסיונות ההתאבדות של פומין.
בסופו של דבר נגזרו עליו ועל בריוחאנוב עשר שנות מאסר.
בהיותו בכלא, קיבל פומין טיפול פסיכיאטרי מספר פעמים.
מסיבות בריאותיות הוא שוחרר מוקדם מהכלא והועבר לבית חולים פסיכיאטרי.
לאחר שחרורו מבית החולים עבד בתחנת הכוח הגרעינית קלינין בעיר אודומליה, שבמחוז טבר.
מאז פרישתו באמצע שנת 2000 התגורר שם עם אשתו, ילדיו ונכדיו.
בסדרת הטלוויזיה צ'רנוביל הוא גולם על ידי אדריאן רולינס.
ניקולאי סקליפוסובסקי הוא רופא רוסי שתרם רבות לפיתוח הרפואה בתחומי האימפריה הרוסית.
ניקולאי סקליפוסובסקי נולד ב-25 במרץ (6 באפריל לפי הלוח הגריגוריאני) בכפר קרנטין לא רחוק מדובוסרי (כיום בשטח טרנסניסטריה).
הוא היה תשיעי מ-12 בני המשפחה.
לאחר פטירת אשתו, אביו העביר את ניקולאי ועוד כמה ילדים קטנים לבית יתומים באודסה.
הוא עצמו נפטר לאחר מספר שנים.
ניקולאי סקליפוסובסקי סיים בית הספר באודסה עם מדליית כסף והתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1859 הוא סיים את הלימודים וחזר לאודסה בה עבד בבית חולים.
בשנים 1866–1867 סקליפוסובסקי עבר השתלמויות בגרמניה, צרפת ואנגליה.
בין היתר הוא עבד בחזית הלחימה במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה ומלחמת צרפת–פרוסיה כרופא בצבא פרוסיה.
הוא חזר לאודסה ומונה למנהל מחלקת כירורגיה.
בשנת 1870, בהמלצת ניקולאי פירוגוב, סקליפוסובסקי הוזמן להרצות באוניברסיטת קייב.
בשנת 1871 סקליפוסובסקי עבר ללמד לאקדמיה לרפואה בסנקט פטרבורג.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוא היה בין הרופאים המובילים בצבא הלוחם.
הוא ריכז את ניסיונו הצבאי במספר ספרים שפרסם באותה תקופה.
בשנת 1880 סקליפוסובסקי עבר לאוניברסיטת מוסקבה, תוך זמן קצר מונה לפרופסור ובשנים 1882–1888 היה דיקן פקולטה לרפואה.
ניקולאי סקליפוסובסקי פיתח שיטות לטיפול בפצועים בשדה הקרב שהקטינו באופן משמעותי את מספר מקרי המוות אצל פצועים.
בשנת 1883 הוא היה בין מקימי איגוד הכירורגים הרוסי והיה יושב ראש הארגון בשנים 1883–1894.
בשנת 1893 הוא עבר לסנקט פטרבורג בה ניהל אקדמיה לרפואה.
בהיותו בסנקט פטרבורג הוא עבר שבץ מוחי ועבר להתגורר באחוזה פרטית באזור פולטבה.
הוא לא הצליח להשתקם ונפטר בשנת 1904.
במהלך פעילותו כרופא סקליפוסובסקי כתב כ-70 עבודות מחקר בתחום הרפואה.
ניקולאי מקובסקי היה צייר רוסי; אחד מרביעיית אחים אמנים שכללה את אחיו קונסטנטין ולדימיר ואת אחותו אלכסנדרה.
אביו, יגור מקובסקי, היה רואה חשבון במקצועו, אך היה גם אמן חובב, אספן אמנות וממייסדי בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבית הספר לאדריכלות של ארמון מוסקבה ולמד באקדמיה הקיסרית לאמנויות מ-1859 עד 1866.
בשנת 1865 הוענק לו מדליית כסף על עבודתו על כנסיית אבן קטנה עם 150 חברי קהילה.
עם סיום הלימודים הוא קיבל את התואר "אמן חופשי", שהקנה לו את הזכות לעבוד בפרויקטים של בנייה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך לעוזרו של אדריכל בחצר הקיסרית, אך לבסוף ויתר על תפקידו שם כדי להקדיש את כל זמנו לציור.
בשנת 1870, הוא הפך לאחד מחברי קבוצת האמנים "הנודדים" (Peredvizhniki), אך לא השתתף בה באופן מלא עד 1875. בשנת 1872 הוענק לו תואר שני של אמן מהאקדמיה.
מ-1873 עד 1874, הוא ואחיו קונסטנטין סיירו במצרים, ולאחר מכן טייל רבות ברחבי רוסיה ואוקראינה.
מאוחר יותר הוא בילה מספר חודשים במושבת האמנות הרוסית בפריז, שם עבד עם אלכסיי בוגוליובוב.
מתקופה זו ואילך, רוב ציוריו הוצגו בתערוכות נודדות.
ניקולאי נברב היה צייר רוסי שהתמחה בז'אנר ובסצנות היסטוריות.
שיעורי האמנות הראשונים שלו הגיעו מאביו החורג, שהיה מורה לציור.
בגיל 21, נברב נכנס לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (MSPSA), שם למד אצל הצייר הרוסי-איטלקי, מיכאיל סקוטי.
עם סיום לימודיו ב-1855, הוא זכה בתואר "אמן חופשי".
בשנות ה-60, צייר נברב את אחת מיצירות המופת שלו, "העסקה" (1866), שבה הוא תיאר את מכירת צמית.
כמה ציורים אחרים מאותה תקופה, התמקדו בביקורת על הכנסייה.
הוא הפסיק לעבוד באופן זמני בשנות ה-70, מסיבות לא ידועות, אך החל לצייר אמנות היסטורית בשנות ה-80. ב-1881 הפך לחבר באיגוד תערוכות אמנות נודדות (הנודדים).
עבודתו הטובה ביותר בתקופה זו הייתה ללא ספק ציורי הז'אנר שלו, שכל אחד מהם מציג מוסר השכל אנושי.
בשנת 1898, בעקבות מותו של פאבל טרטיאקוב, הוצעה לו תפקיד המנהל בגלריה, אך הוא דחה זאת, בטענה כי בריאותו לקויה.
בגיל 74, במצוקה כלכלית גדולה, הוא התאבד בירייה באחוזתו ליד מוהילב.
ב-25 בספטמבר 1980 הנפיקה ברית המועצות בול דואר 6 קופיקות לציון יום השנה ה-150 להולדתו (יחד עם זה של קונסטנטין פלביצקי).
פסטיבל ציור בינלאומי באוויר הפתוח מתקיים מדי שנה לכבודו במחוז מוהילב שבבלרוס.
ניקולאי סברצ'קוב היה צייר רוסי שהתמחה בז'אנר ובסצנות צייד וסוסים.
הוא היה חבר באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
אביו היה אחראי על האורוות הקיסריות.
בילדותו עבד עם אביו והחל לצייר חיות.
הוריו התרשמו מעבודתו, וסידרו לו שיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות עם צייר הקרב, אלכסנדר סאוורויד, מ-1827 עד 1829. הוא לא הצליח לעמוד בקצב התוכנית הקפדנית שם, והועבר לבית ספר בכנסיית פטרוס הקדוש.
שם למד מ-1829 עד 1833. עם סיום לימודיו מצא עבודה במשרד הפנים.
הוא צייר בזמנו הפנוי והציג את עבודותיו בתערוכות השנתיות של האקדמיה.
ב-1839 הוענק לו התואר "אמן חופשי" ועזב את שירות המדינה.
במהלך שנות ה-40, הוא ביקר בכמה חוות הרבעה מפורסמות כדי לצייר סצנות של סוסים שם.
בשנת 1850, ציוריו פורסמו בצורת ספר על ידי חברת Velten בקרלסרוהה.
לאחר מכן, הוא ביקר את המשורר ניקולאי נקראסוב באחוזתו ליד ירוסלב ויצר איורים לכמה מיצירותיו.
ב-1852 הוא זכה בתואר "אקדמיה" על ציורי הטרויקה הפופולריים שלו, והפך לפרופסור ב-1855.
משנת 1856 עד 1864 חי באירופה תחילה בפריז, שם הציג בסלון, אחר כך בלונדון ובבריסל.
בשנת 1863, ציורו של "ציד הדובים" נרכש על ידי הקיסר נפוליאון השלישי.
הוא המשיך להציג לעיתים קרובות, והשתתף בתערוכות בינלאומיות רבות, כולל תערוכת המאה בפילדלפיה.
בסך הכל הוא הפיק 350 ציורים ויותר מאלף רישומים.
ניקולאי סמוקיש היה מאייר ממוצא אוקראיני שהתמחה באמנות צבאית ובציור בעלי חיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה סמוקיש כתב של עיתון רוסי - אחד מכתבי העת הפטריוטיים הפופולריים ביותר ברוסיה האימפריאלית.
הוא היה חתן פרס סטלין ב-1941. סמוקיש היה בעלה השני של מאיירת הספרים אלנה סודקובסקיה, איתה שיתף פעולה לעיתים קרובות.
אביו היה דוור, כנראה ממוצא הונגרי.
את נעוריו העביר עם משפחתו של סבו מצד אמו, שהיה קוזק.
מאוחר יותר סיים את לימודיו באוניברסיטת ניז'ין.
ניסיונו הראשון להירשם לאקדמיה לאמנויות בסנט פטרבורג לא צלח, אך הוא זכה בסופו של דבר לאישור כניסה לאקדמיה בעזרת מקורבו של פרופסור בוגדן וילוולדה, ולמד שם מ-1879 עד 1885 אצל מיכאיל קלודט ו-ואלרי יעקובי וגם אצל וילוולדה, וזכה במספר פרסים.
ציורו "הצעדה" נקנה על ידי פאבל טרטיאקוב.
כשחזר, יצא יחד עם פרנץ רובאו לקווקז, כדי לצייר כמה יצירות גדולות לפנורמה במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של טביליסי.
ב-1889 נישא למאיירת הספרים, אלנה סודקובסקיה.
בשנה שלאחר מכן נבחר לאקדמאי.
במהלך מלחמת רוסיה-יפן, בשנת 1904, נסע לחזית מטעם כתב העת "ניבה" והפיק אלבום ציורים.
ב-1915 הקים יחד עם חלק מתלמידיו באקדמיה "חוליית אמנות" ויצאו שוב לחזית המזרחית כדי לצייר סקיצות.
במהלך המהפכה הרוסית נפרד מאשתו.
היא נסעה לפריז וככל הנראה מתה שם ב-1924, אם כי על פי כמה מקורות חזרה לרוסיה ומתה בוויבורג.
ב-1918, לאחר ביטול האקדמיה הישנה, עבר ליאלטה עם הכוחות הצבאיים של דרום רוסיה ואז, ב-1922, לסימפרופול, שם תמך בצעירים מוכשרים אמנותית ובסופו של דבר ארגן בית ספר לאמנות שקיבל הכרה רשמית של המדינה.
בשנת 1934 קיבל את מה שהסתבר כמשימתו הגדולה ביותר: לפעול כיועץ עבור פנורמה ענקית המתארת את המצור על פרקופ.
לאחר 1936 עבד במכון לאמנות בחרקוב.
בין אלפי איורי הספרים שהפיק, הבולטים ביותר הם אלו של סיפורים מאת מרקו וובצ'וק, מיקולה דז'ריה ואיוואן נצ'וי-לויצקי, "טאראס בולבה" מאת ניקולאי גוגול ו"ציד אימפריאלי ברוסיה" מאת ניקולאי קוטפוב.
הוא ואשתו עבדו יחד כדי לאייר את "נשמות מתות" של ניקולאי גוגול וליצור ציורי קיר עבור תחנת הרכבת צארסקויה סלו.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נערכה בבית המלאכה שלו בחרקוב תערוכה גדולה של עבודותיו המוקדמות.
הוא היה נושא לסרט דוקומנטרי ב-1966.
ניקולאי מילקוב מילקוב (בבולגרית: Николай Милков Милков; נולד ב-2 באוגוסט 1957, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא דיפלומט בולגרי אשר כיהן במספר תפקידי שגריר, וכיהן מאוגוסט 2022 ועד מאי 2023 כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של גלב דונב.
הוא רכש השכלה אקדמית ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית בעיר הולדתו.
בהמשך רכש דוקטורט בהיסטוריה של המדע.
בין השנים 1992–1997 הועסק בשורת תפקידים במשרד ההגנה של בולגריה ובכללם, קצין קישור לנאט"ו ועוזר לראש אגף המודיעין הכללי.
בין השנים 1997–2001 כיהן כראש מנהלת התאום והתכנון במשרד החוץ הבולגרי וחבר המשלחת הבולגרית לאו"ם.
בין השנים 2002–2004 כיהן כשגריר בולגריה ברומניה ובין 2004–2005 כיהן כסגן שר החוץ הבולגרי.
בין השנים 2005–2009 כיהן כקונסול הכללי של בולגריה בניו יורק שבארצות הברית, ובהמשך בין 2010–2013 כיהן כמזכיר הראשון של משרד ההגנה.
בין 2013–2017 כיהן כשגריר מיוחד של בולגריה בקנדה.
בשלהי 2017 מונה למזכירו של נשיא בולגריה רומן ראדב למועצת אירופה ובהמשך מזכירו של הנשיא לענייני יחסי חוץ.
ב-31 בינואר 2021 מונה לשגריר בולגריה בצרפת ומונקו וב-2 באוגוסט 2022 מונה לשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של גלב דונב.
מילקוב כיהן במשרתו עד 3 במאי 2023 והוחלף על ידי איוואן קונדוב אשר כחודש ימים, עד לכינונה של ממשלת ניקולאי דנקוב ומינויה של מריה גבריאל לסגנית ראש הממשלה ושרת החוץ.
ניקולאי פטרוב היה צייר ז'אנר רוסי; ממייסדי קולקטיב האמנים.
הוא נולד למשפחה ממעמד הביניים ולמד באקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות, שם למד אצל אלכסיי מרקוב וקיבל כמה מדליות כסף קטנות.
בשנת 1860 הוא זכה במדליית כסף גדולה על ציורו "שלוש אגדות" מאת איוואן קרילוב.
ב-1862 הוענק לו מדליית זהב על הציור שלו "חיזור אחר בת החייט", שנותרה אחת מיצירותיו המוכרות ביותר.
בשנה שלאחר מכן היה אחד מהסטודנטים לתואר שני שהשתתפו ב"מרד הארבעה עשר" - סירוב להתחרות על מדליית זהב מיוחדת לרגל 100 שנה לאקדמיה, במחאה על דבקותו המתמשכת של בית הספר במה שלדעתם היו סגנונות ושיטות הוראה מיושנות.
מאוחר יותר, הם חברו יחדיו והקימו את קולקטיב "ארטל האמנים", ארגון המוקדש לקידום הריאליזם באמנויות.
בחסות הקולקטיב, הוא קיבל עבודות רבות.
הוא גם היה מעורב בפרויקטים של קישוט כנסיות בקרונשטאט, אוסטרוגוז'סק, וצייר דיוקנאות של האצולה.
במשך זמן מה, הוא הפעיל בית ספר משלו לציור.
בשנת 1867, למרות השתתפותו במרד, האקדמיה העניקה לו תואר "אקדמי" על עבודתו, "איכר במצוקה".
בשנת 1873, הוא החל לגלות סימפטומים של שחפת.
במאמץ להחזיר את בריאותו, הוא עבר לאיטליה, בילה זמן מה בלימוד יצירות המאסטרים הישנים, ויצר סצנות ז'אנר בנושאים איטלקיים.
אולם האקלים באיטליה לא הצליח לשפר את מחלתו, והוא מת ממנה בשנת 1876.
הוא נקבר ב-Cimitero Acattolico ברומא, לא רחוק מחבריו הציירים הרוסים, פימן אורלוב וקארל ברולוב.
ניקולאי סקדובסקי (באוקראינית: Микола Скадовський; 16 בנובמבר 1845 – 11 ביוני 1892) היה צייר אוקראיני שהתמחה בסצנות ז'אנר.
הוא היה צאצא למשפחה ותיקה של האצולה הפולנית שנשבעה אמונים לאימפריה הרוסית בשנות ה-90 וקיבלה אדמות ליד סקדובסק.
ילדותו עברה באודסה, שם למד.
בשנת 1865, הוא נרשם לפקולטה לרפואה באוניברסיטת מוסקבה.
במהלך אותה תקופה, הוא גם ביקר בשיעורים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
עד מהרה גילה שהרפואה השאירה לו מעט זמן לעסוק בציור, אז הוא עבר ללמוד משפטים במקום.
ב-1869 סיים את לימודיו באוניברסיטה ובבית הספר לציור, שם קיבל מדליית זהב, והחליט להתמסר כולו לאמנות.
הוא למד זמן קצר באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, בהיותו בן למשפחה עשירה, הוא יכול היה לבלות את השנים הבאות בביקור בגלריות לאמנות מפורסמות ברחבי אירופה ולהעתיק את ציורי המאסטרים הישנים.
ב-1876 חזר לבלוזיורקה והקים סטודיו משלו.
הופעתו הראשונה הייתה ב-1879 בתערוכה של "החברה הקיסרית להערכת האמנויות", ושנתיים לאחר מכן, השתתף בתערוכה פרטית של ציירים אוקראינים שאורגנה על ידי רופין סודקובסקי.
בשנת 1882, אחד מציוריו נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב.
בשנה שלאחר מכן, הוא חזר לאיטליה ויצר סדרה של צבעי מים.
בשנת 1889, הוא היה ממייסדי "חברת האמנים הדרום-רוסים".
לאחר מכן הציג בסדרת תערוכות, כולל אחת בולטת במיוחד ב-1892, שהתקיימה לטובת קורבנות הרעב.
הוא נפטר לפתע מאוחר יותר באותה שנה, בעקבות מחלה קצרה.
ניקולאי מיכאילוביץ' פוטאפוב היה גנרל רוסי אשר שרת בצבא האימפריה הרוסית ובצבא האדום.
שימש למשך תקופה קצרה כראש המטה הכללי של הצבא האדום.
פוטאפוב נולד במוסקבה ב-12 ביולי 1874. הוא למד בגימנסיה צבאית במוסקבה, וב-1888 סיים את לימודיו והחל ללמוד בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי, וב-1891 החל לשרת כלוטננט בבריגדת התותחנים ה-3 של המשמר.
לאחר מכן החל ללמוד באקדמיית המטה הכללי ניקולייב, אותה סיים ב-1897. הוא שרת בדיוויזיה ה-38 ולאחר מכן במחוז הצבאי ורשה.
ב-1901 הוא נשלח לווינה כנספח צבאי.
ב-1903 הוא עבר לשמש כנספח צבאי במונטנגרו.
ב-1912 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
בין 1913–1914 היה נציג רוסיה בוועדה בינלאומית שקבעה את גבולות אלבניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא נותר במונטנגרו כנציג הצבא הרוסי במדינה.
ב-1916 הוא חזר לרוסיה ומונה לראש מחלקת הפינוי במטה הכללי.
בעקבות מהפכת אוקטובר מונה פוטאפוב (שהיה נאמן לשלטון הבולשביקי) לראש המטה הכללי הרוסי.
הוא כיהן בתפקיד עד מאי 1918. לאחר מכן שימש כחבר במועצה הצבאית העליונה.
בין 1921–1922 הוא שימש כעוזר הממונה על הווסבובוך (אימונים צבאיים לאזרחים).
לאחר מכן שימש כמומחה לצרפתית באקדמיה הצבאית של הצבא האדום.
במקביל, השתתף ב"מבצע אמון" - מבצע מיוחד של הג.פ.או.
שבמסגרתו הקימו פוטאפוב וקצינים נוספים ארגון מונרכיסטי מזויף בשם "האיחוד המונרכיסטי של מרכז רוסיה" במטרה למשוך וללכוד מונרכיסטים אמתיים.
למרות קשריו הקרובים עם צמרת השלטון, פוטאפוב סירב בנימוס אך בתוקף להצטרף למפלגה הקומוניסטית.
ב מאי1938 פרש מהשירות הצבאי.
התגורר במוסקבה, שם מת 2 בפברואר 1946. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה
ניקולאי יגורוביץ' מקארוב הוא גנרל רוסי שכיהן כראש המטה הכללי הרוסי בין השנים 2008–2012.
מקארוב נולד ב-7 באוקטובר 1949 בכפר גלבובו-גורודיצ'ה שבמחוז ריאזאן.
ב-1967 הוא התגייס לצבא האדום.
הוא למד בבית ספר לקצינים עד 1971, ואז הוצב בגרמניה המזרחית כמפקד כיתה ברגימנט המשמר הממונע ה-68. במאי 1974 הוא מונה למפקד פלוגה, ובספטמבר 1975 למפקד גדוד.
בין 1976-1979 הוא למד באקדמיה הצבאית "פרונזה".
בנובמבר 1980 הוא מונה למפקד רגימנט המשמר הממונע ה-68. בדצמבר 1981 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה הממונעת של המשמר.
בהמשך שנות ה-80 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-52, ואז למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-198. בין 1991–1993 הוא למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
לאחר מכן מונה למפקד הכוחות הרוסיים בטג'יקיסטן, וסייע לכוחות הממשלה בניצחונם במלחמת האזרחים.
בדצמבר 1993 מונה לסגן מפקד ארמיית המשמר ה-11. במרץ 1996 הוא מונה למפקד ארמיית הטנקים ה-2 של המשמר.
בינואר 1998 הוא מונה למפקד חיל המצב בקלינינגרד.
בספטמבר 1999 הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי מוסקבה.
באפריל 2001 הוא מונה למפקד הזמני של המחוז.
ב-9 במאי של אותה שנה הוא הוביל את המצעד הצבאי לכבוד יום הניצחון.
בדצמבר 2002 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי הסיבירי.
באפריל 2007 הוא מונה למפקד חיל החימוש.
ב-3 ביוני 2008 הוא מונה לראש המטה הכללי.
הוא הוביל את הצבא הרוסי במהלך מלחמת גאורגיה-רוסיה.
על כך הוענק לו עיטור גיבור הפדרציה הרוסית.
בתקופת כהונתו כרמטכ"ל, הוביל מקארוב צעדים שנועדו להפוך את הצבא הרוסי לקטן יותר ומקצועי יותר.
שירות החובה צומצם ושכר החיילים הועלה.
עם זאת, בנובמבר 2012 סר חינו בעיני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ושר ההגנה סרגיי שויגו.
הוא פוטר מתפקיד הרמטכ"ל, ובו זמנית סולק ממועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
ניקולאי פבלוביץ' צ'ורקין (בבלארוסית: Мікалай Паўлавіч Чуркін, ברוסית: Чуркин, Николай Павлович נולד ב-1 בפברואר 1949) הוא גנרל, פוליטיקאי ואיש עסקים רוסי-בלארוסי.
הוא כיהן כראש המטה הכללי הראשון של בלארוס בין 1992–1995, וכחבר מועצת הפדרציה של רוסיה.
צ'ורקין נולד 1 בפברואר 1949. ב-1972 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לשריון צ'ליאבינסק.
לאחר מכן המשיך ללמוד בבית הספר לשריון על שם מלינובסקי אותו סיים ב-1980. בין השנים 1986–1988 הוא השתתף בלחימה באפגניסטן.
לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי, אותה סיים ב-1990. לאחר פירוק ברית המועצות הוא עבר לבלארוס ומונה בידי נשיא המדינה מייצ'סלב הריב לראש המטה הכללי ולסגן שר ההגנה הראשון בלארוס.
ביולי 1994, הובס הריב בבחירות, ומחליפו אלכסנדר לוקשנקו, פיטר צ'ורקין משני התפקידים.
ב-1995, עזב צ'ורקין את בלארוס וחזר לרוסיה.
צ'ורקין הקים ברוסיה את חברת "אגרוימיפקס" הסוחרת בלתת מבלארוס.
הוא שימש כמנהל החברה עד 2001, וכיום הוא מחזיק ב-50% ממניות החברה.
בדצמבר 1995 סגן יו"ר הדומה בוריס גרומוב מינה את צ'ורקין לעוזרו.
בינואר 2000 הפך גרומוב למושל מחוז מוסקבה, ומינה את צ'ורקין לעוזרו.
ב-21 בינואר 2001 נבחר צ'ורקין לחבר מועצת הצירים של העיר אודינצובו.
ב-1 בינואר 2002 הוא נבחר לנציג מושל מחוז מוסקבה במועצת הפדרציה של רוסיה.
הוא שימש כסגן יו"ר הוועדה הפדרלית למדיניות חקלאית ומזון וניהול טבע.
הוא סיים את תפקידו ב-1 במאי 2012.
ניקולאי ואסילביץ' ניקיטין היה אדריכל רוסי.
בין עבודותיו הידועות ביותר: בניין אוניברסיטת מוסקבה, ארמון התרבות והמדע, אצטדיון לוז'ניקי, אמא מולדת ומגדל אוסטנקינו.
ניקיטין נולד בטובולסק, האימפריה הרוסית.
אביו התמחה בריתוך ובהנדסת חשמל.
כשהיה בן 17 הוכש על ידי נחש והדבר הותיר בו צלקת בכף רגלו.
בשנת 1930 סיים את לימודיו ב עם הכשרה בבנייה.
כעבור שנתיים, ב-1932, עיצב את תחנת הרכבת של נובוסיבירסק.
עד 1937 הוא חי ועבד במוסקבה.
הוא הפנה את תשומת לבו לחישובים לייסוד ארמון הסובייטים, שהיה אמור להיבנות באתר קתדרלת ישו המושיע ההרוסה.
ב-1957 מונה למעצב הראשי של מבנה "מוספרוקט-2" - המכון לתכנון עירוני והנדסה אזרחית בעיר מוסקבה.
על עבודתו זכה ניקיטין בפרסים רבים: ב-1951 זכה בפרס סטלין על פיתוח ציפוי סככה בטווח ארוך ושיטה להסרתו.
ב-1970 זכה בפרס לנין על עיצוב מגדל אוסטנקינו.
בנוסף, זכה בעיטור אות הכבוד ובעיטור הדגל האדום של העמל.
ניקיטין נפטר במוסקבה בגיל 65 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה שבעיר.
ניקולאי איליץ' פודבויסקי היה מהפכן בולשביקי רוסי, מדינאי סובייטי והקומיסר העממי הראשון לענייני צבא (שר ההגנה) של הרפובליקה הסובייטית הרוסית.
הוא מילא תפקיד מרכזי במהפכה הרוסית ב-1917 וכתב מאמרים רבים לעיתון הסובייטי קרסנאיה גזטה כמו גם אודות ההיסטוריה המהפכה הבולשביקית.
ניקולאי פודבויסקי נולד בכפר קונאשיבקה במחוז צ'רניהיב של ימינו, למשפחה אוקראינית, אחד משבעה ילדים של מורה לשעבר שהפך לכומר.
בשנת 1901 סולק מסמינר צ'רניגוב עקב פעילות פוליטית.
באותה שנה נרשם לפקולטה למשפטים בירוסלבל, והצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, תחת שם בדוי „מירונוביץ".
לאחר פירוק מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בשנת 1903, הוא הפך לדמות מובילה בארגון הבולשביקי בירוסלבל.
הוא נעצר בשנת 1904 ושוב בשנת 1905, על סיוע בארגון שביתה של עובדי הרכבת בעיר, אך שוחרר במהרה בשני המקרים.
לאחר שנפצע במהלך הפגנה, הוא פנה לטיפול בגרמניה ובשווייץ.
הוא חזר לרוסיה בשנת 1906, ועבד באופן בלתי חוקי כמארגן בולשביקי בסנט פטרסבורג, קוסטרומה ובאקו.
בשנת 1913 הוא עבר להתגורר ליד סנט פטרסבורג כדי לארגן את הברחת הספרות הבולשביקית לרוסיה.
הוא נעצר בנובמבר 1916, אך שוחרר במהלך מהפכת פברואר.
במרץ 1917 צורף פודבויסקי לוועדה הבולשביקית של פטרוגרד (סנט פטרסבורג), ומונה לראש הארגון הצבאי הבולשביקי .
ארגון זה מילא תפקיד קריטי במהלך המהומות שאיימו להפיל את ממשלת המעבר הרוסית ביולי 1917.
לאון טרוצקי הודה כי "תחת פודבויסקי, ששלט בקלות בתפקידי הפיקוד, הוקם מטה כללי מאולתר...
על מנת להגן על ההפגנה מפני התקפה, הוצבו מכוניות משוריינות בגשרים המובילים לבירה ובמעברים המרכזיים של הרחובות הראשיים".
לאחר דיכוי ההפגנות, פודבויסקי - לדברי טרוצקי - שינה גישתו מלהיות "פזיז מדי" ל"זהיר הרבה יותר", אך למרות ספקנותו מילא תפקיד מרכזי במבצע הצבאי שהפיל את ממשלת המעבר בנובמבר 1917, כולל תכנון המבצע האחרון שהפיל את הממשלה, ההתקפה על ארמון החורף.
מיד לאחר המהפכה הבולשביקית בנובמבר 1917, מונה פודבויסקי לקומיסר העממי לענייני צבא (שר ההגנה) ועבד יחד עם ניקולאי קרילנקו ופבל דיבנקו, לפני שהוחלף על ידי ליאון טרוצקי, במרץ 1918. הוא היה ממייסדי הצבא האדום, אך לא היה מפקד צבאי חשוב.
הוא איבד במהירות את השפעתו במהלך מלחמת האזרחים, שחלק ממנה בילה באוקראינה.
בקונגרס המפלגה העשירי של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, במרץ 1920, הוא הציע לשחרר את הצבא ולהחליף אותו במערכת מיליציה מקומית, הצעה שלא זכתה לתמיכה ניכרת.
בשנת 1920, פודבויסקי מונה ליו"ר המועצה העליונה לחינוך גופני , שניהלה את מערכת האימון הגופני החובה של צעירים לפני גיוסם לשירות צבאי.
ביולי 1921, במהלך קונגרס הקומינטרן השלישי במוסקבה, הוא ייסד את אינטרנציונל הספורט האדום , שתפקידו, לדבריו, היה "להפוך את הספורט וההתעמלות לנשק של המאבק המהפכני המעמדי, לרכז את תשומת ליבם של הפועלים והאיכרים בספורט ובחינוך גופני כאחד הכלים, השיטה והנשק הטובים ביותר לארגון המעמדי ולמאבקם".
בשנת 1923 הוא הודח מתפקיד יו"ר המועצה העליונה לתרבות גופנית והוחלף על ידי ניקולאי סמאשקו , ובשנת 1926 הוא איבד את השליטה האפקטיבית בספורטינטרן לראש האינטרנציונל הנוער הקומוניסטי, ויסריון לומינדזה .
בשנים 1924–1930, פודבויסקי היה חבר בוועדת הפיקוח המרכזית , ותומך נאמן של יוסיף סטלין נגד טרוצקי ואנשי אופוזיציה אחרים.
משנת 1935 הוא פרש לגמלאות והיה פנסיונר פוליטי .
הוא עסק בפעילות תעמולה, ספרותית ועיתונאית עד סוף חייו.
באוקטובר 1941, לאחר שלא התקבל לשירות צבאי עקב גילו, התנדב פודבויסקי להוביל את חפירת התעלות ליד מוסקבה.
ב-28 ביולי 1948 נפטר ניקולאי פודבויסקי מהתקף לב במוסקבה.
הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד מסדר כבוד צבאי.
ניקולאי קונסטנטינוביץ' רוריך או רריך (27 בספטמבר 1874, סנקט פטרבורג – 13 בדצמבר 1947 נאגאר, הימאצ'ל פרדש, הודו).
אמן רוסי, פילוסוף, סופר פובליציסט, ארכאולוג, ונוסע מפורסם.
רוריך נולד בסנקט-פטרבורג לאביו קונסטנטין רריך שהיה נוטריון ועורך דין ולאמו מאריה לבית קלשניקוב.
למד באקדמיה לאמנות בסנקט-פטרבורג בין השנים 1893–1897 אצל ארכיפ קוינג'י, ובאותו הזמן גם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה (סיים ב-1898).
ב-28 באוקטובר 1901 הוא נישא לאשתו ילנה לבית שפושניקוב.
לבית שפושניקוב (ממשפחת האצולה גולנישצ'ב-קוטוזוב), סופרת לעתיד.
בשנים 1900 - 1901 עבד באולפן פרנאן קורמון בפריז.
מ-1901 שימש כמזכיר של החברה לעידוד האמנות, ובין השנים 1906 - 1918 ניהל את בית הספר לציור של האולפן.
מ-1909 תפקד כחבר מן המניין באקדמיה לאמנות בסנקט-פטרבורג, וגם כחבר באיגוד "העולם של אמנות", שהיה גם היושב ראש שלו בין השנים 1910 - 1919.
כבר בהיותו סטודנט היה רוריך חבר בחברה הארכאולוגית הרוסית.
הוא ביצע עבודות ארכאולוגיות רבות בסביבת סנקט-פטרבורג, פסקוב, נובגורוד, טבר, ירוסלבל, וסמולנסק.
רוריך בעצמו ניהל את החפירות, ובתחילת 1904 גילה בחפירה שניהל ביחד עם הנסיך פטיאטינין שרידי מגורים מתקופת האבן החדשה (הנאוליתית) בוולדא (ליד אגם פירוס).
הממצאים הנאוליתיים באגם פירוס גרמו לרעש גדול ברוסיה ובאירופה המערבית.
ההתעניינות בארכאולוגיה סלבית וסקנדינבית השפיעה באופן משמעותי על האמנות שלו.
בין 1900 - 1910 היה רוריך אחד המקימים ופועל אקטיבי ב"חברת התחייה של רוסיה האמנותית", "החברה להגנה ולשמירה של אנדרטות של אומנות ועתיקות", וכמו כן גם חבר בעוד כמה ארגונים נוספים.
ב-1915 חלה רוריך בדלקת ריאות, ובעצת חבריו עבר לסורטובלה שבפינלנד.
ב-1918 עבר לארצות הברית, ומ-1928 התגורר בהודו.
ב-1920–1922 הקים רוריך בניו יורק את "מכון איחוד האומנויות" ועוד מוסדות תרבות והשכלה אחרים.
ב-1923 נפתח המוזיאון של רוריך בניו יורק שהיה המוזיאון הראשון של אמן רוסי בארצות הברית.
הוא תופס שטח של 29 קומות מעל הקרקע ועוד 3 מתחת לקרקע.
בהיותו בארצות הברית תחת כינויו "סרגיי מקרונובסקיי" הוא לקח חלק בעיצוב של שטר הדולר.
רוריך ביצע שני שיגורי משלחות ענקיות (1924 - 1928 ו-1934 - 1935) לאסיה המרכזית והמזרחית: ב-1924 - 1928 הוא ארגן שליחות מדעית-מחקרית דרך ההימלאיה טיבט ומונגוליה, ובשנת 1934 - 1935 שליחות למונגוליה הפנימית ולמנצ'וריה.
ב-1931 הוא הקים בהודו את המכון לחקר ההימלאיה "אורוסווטי".
בשנת 1935 הוא עיצב את דגל השלום.
בשנת 1946 הוא התחיל להתארגן לחזרה למולדתו רוסיה, אבל לקראת הנסיעה, ב-13 בדצמבר 1947, נפטר בנאגאר שבפנג'אב, הודו (כיום במדינת הימאצ'ל פרדש בהודו).
רוריך היה ידיד של הנרי ואלאס, סגן נשיא ארצות הברית בזמן כהונתו של רוזוולט.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1940, כאשר ואלאס היה מועמד לסגן הנשיא, התפרסמה סדרת מכתבים בינו לבין רוריך, שנכתבו במהלך שנות השלושים, ועסקו בעיקר בפילוסופיה ואמונות.
מכתבים אלו בעין לא יפה על ידי חלקים בציבור האמריקני, שראו ברוריך גורו.
מורשתו האמנותית של רוריך מכילה יותר מ-7,000 ציורים ותמונות, שרבים מהם נמצאים בגלריות המפורסמות ביותר בעולם.
יותר מ-400 יצירות שלו הועברו למוזאונים של ברית המועצות.
ב-1989 הוקמה במוסקבה ביוזמת בנו הצעיר של רוריך "הקרן הסובייטית של רוריך", ומ-1992 נקרא שמה של הקרן "המרכז הבינלאומי של משפחת רוריך".
ליד המרכז קיים מוזיאון על רוריך.
ניקולאי פטרוביץ' רזאנוב היה אציל ומדינאי רוסי שיזם את ניסיון הקולוניזציה הרוסית של אלסקה וקליפורניה.
רזאנוב נולד בסנקט פטרבורג ב-1764. בהיותו בן 14 כבר שלט בחמש שפות.
ב-1791 הצטרף לצוות של גברילה דרז'ווין, המזכיר האישי של הצארית יקטרינה הגדולה, ומ-1797 היה חבר בסנאט השולט (מוסד שלטוני בן עשרה חברים; הוחלף בדומה ב-1905).
ב-1802 מונה רזאנוב, אחד מעשרת הברונים של רוסיה, לשליח של רוסיה ליפן.
הוא היה מהתומכים הנלהבים במשלחת הרוסית בפיקודו של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן (Adam Johann von Krusenstern) בניסיון הרוסי הראשון להפליג סביב כדור הארץ (1803).
רזאנוב עצמו שימש מפקד המשלחת שכללה שתי ספינות עד שהגיעה לחצי האי קמצ'טקה.
כתב כמה ספרים שנשמרו באקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, שבה היה חבר, ובהם לקסיקון ליפנית.
אך המפעל החשוב ביותר של רזאנוב, שפעל שנים רבות גם אחרי מותו, היה חברת הפרוות הרוסית-אמריקנית.
שנים לפני כן פגש רזאנוב את גריגורי שליחוב מחברת הפרוות שליחוב-גוליקוב.
שליחוב עניין את רזאנוב במיזם לקבלת מונופול על סחר בפרוות במדינות חסות רחוקות של רוסיה.
רזאנוב, שהבין את הפוטנציאל הגלום בחברה, הצטרף כשותף, והפך במהרה לאיש עסקים.
עם מותו של שליחוב ב-1795 הפך רזאנוב לרוח החיה בחברה ושאף לקבל עבורו ועבור שותפיו זכויות יתר המקבילות לאלו שהעניקה בריטניה לחברת הודו המזרחית הבריטית.
רזאנוב כמעט שהצליח לשכנע את יקתרינה הגדולה לחתום על זיכיון שייתן לחברה שלו מונופול, אלא שהיא מתה בטרם נחתם הזיכיון, ורזאנוב נאלץ לפעול מחדש אצל הצאר החדש, פאבל הראשון, שהיה הפכפך ונהג לפעול על פי גחמות.
מונופול זה, שסילק מהשטח את כל החברות הקטנות והסוחרים העצמאים, היה מקור להכנסות ניכרות לרזאנוב ולשותפיו, שכללו חברים ממשפחת הצאר.
ב-1804 נשלח רזאנוב לנגסאקי שביפן, כשליח מטעם רוסיה, כדי להשיג הסכמי סחר בין שתי המדינות.
רזאנוב הביא עמו מתנות יקרות לשוגון, אך הלה שמר על שתיקה במשך חודשים ואז החזיר את המתנות.
למעט הקשר עם מושבת המסחר ההולנדית הקטנה באי דג'ימה, היו היפנים נחושים שלא ליצור קשר עם העולם החיצון.
לאחר הכישלון ביפן הפליג רזאנוב בחזרה לרוסיה והגיע לקמצ'טקה ב-1805, שם חיכו לו הוראות להישאר במושבות של רוסיה בתפקיד מבקר מטעם הצאר וכמנהל בפועל של החברה הרוסית-אמריקנית.
כמה שנים של ניהול כושל גרמו לחברה הרוסית-אמריקנית הפסדים כבדים, והיא עמדה בפני חורבן מוחלט.
רזאנוב סייר בין תחנות החברה באיים, כשהוא קובע מכסות על מנת להגן על חיות הפרווה מטבח נמהר, ומעניש או מגרש אנשים שעברו על כללי החברה.
הוא דאג להקים בתי ספר ביישובים הקטנים, ותרם להם ספרים מספרייתו האישית.
הוא אף הקים בתי ספר לבישול שפרחו לתקופה קצרה.
את החורף שבין סוף 1805 לתחילת 1806 עשה רזאנוב ב"ארכנגלסק החדשה" (כיום סיטקה באלסקה), שבה היה המטה של החברה הרוסית-אמריקנית.
בחורף זה תושבי היישוב (ובהם גם רזאנוב) כמעט גוועו ברעב בשל המחסור במזון.
בסוף החורף קנה רזאנוב ספינה מקברניט אמריקני והפליג לקליפורניה, שהייתה אז חלק מהמושבה הספרדית, ספרד החדשה (לימים מקסיקו).
מטרת המסע הייתה לרכוש מזון מהספרדים בתמורה לסחר חליפין במוצרים אמריקניים ורוסיים, ולארגן הסכם שעל פיו תישלח אספקת מזון פעמיים בשנה מקליפורניה למושבות של הרוסים בצפון אמריקה.
ספינתו של רזאנוב הטילה עוגן בנמל סן פרנסיסקו בתחילת אפריל 1806. המסע היה סוער ורזאנוב לא הצליח לעצור בדרך כפי שהתכוון על מנת לדרוש בעלות בשם רוסיה על הנהר קולומביה.
על אף שהתקבל בכבוד רב ותושבי קליפורניה דאגו לרווחתו, הוסבר לו מיד כי חוקי ספרד אסרו על המושבות שלה לסחור עם מעצמות זרות, וכי מושל קליפורניה אינו ניתן לשיחוד.
רזאנוב עמד בפני כישלון נוסף, אבל פרשת האהבים בינו לבין קונספסיון ארגלו (Concepción Argüello), בתו של מפקד סן פרנסיסקו, דון חוסה דאריו ארגלו (José Darío Argüello), יכולתו הרטורית של רזאנוב וכישוריו הדיפלומטיים שהעבירו את הכמורה המקומית לתמוך במטרתו, הביאו לתוצאות אחרות.
שישה שבועות אחרי שרזאנוב הגיע לסן פרנסיסקו, הוא הפליג בחזרה לארכנגלסק החדשה מאורס לאחת הנשים היפות בקליפורניה, כשבטן ספינתו, ה"ג'ונו", גדושה במוצרי מזון כדוגמת בשר מיובש, ובידיו הסכם לאספקת מזון קבועה למושבה הרוסית באלסקה, שמושל קליפורניה הבטיח לו שישלח מיד עותק ממנו לספרד לאישור סופי.
זמן קצר לאחר שחזר לארכנגלסק החדשה הוא חצה את הים לקמצ'טקה ושלח את ספינותיו להשתלט על האי סחלין מקבוצת האיים הקוריליים שהיה אז בריבונות יפנית.
רזאנוב החל במסע היבשתי הממושך לסנקט פטרבורג כשמטרתו להשיג את חתימתו של הצאר על ההסכם עם ספרד כמו גם לשלוח מכתבים אישיים לאפיפיור ולמלך ספרד ובהם בקשת הסכמה והיתר מלכותי ההכרחיים למימוש נישואיו לקונספסיון.
בהגיעו לקרסנויארסק שבמרכז סיביר חלה רזאנוב במלריה.
המחלה והתשישות הכריעו אותו והוא מת ב-8 במרץ 1807 ונקבר בקתדרלת ווסקרנסקי (Воскресенский собор) בקרסנויארסק.
על קברו הוקמה מצבה מפוארת (שנהרסה יחד עם הקתדרלה בשנות ה-60 של המאה ה-20).
דווקא ההסכם שהצליח להשיג עם קליפורניה, שעורר התרגשות גדולה בספרד החדשה, היה, בראייה היסטורית, בין ההישגים הפחותים יותר.
רזאנוב טרח קשה להשיגו משום דאגתו הכנה לעובדיו ולילידי אלסקה שעבדו עבור החברה הרוסית-אמריקנית ושבפועל היו עבדים.
התכתובת שניהל עם מנהלים בחברה מלמדת על כוונתו הברורה לגרום לסיפוח כל החוף המערבי של צפון אמריקה לרוסיה, ולעודד הגירה מיידית בקנה מידה נרחב של רוסים לחבל ארץ זה.
אלמלא מת, ובהתחשב בכישוריו, ייתכן שהיה מצליח להגשים חזון זה.
אבל ההסכם עם קליפורניה מעולם לא נחתם, הרפורמות שביצע רזאנוב בחברה הרוסית-אמריקנית גוועו בשל התנגדות, ולכן נחרץ גורלם של המושבות הרוסיות לכיליון, והנערה הספרדייה שאהבה את רזאנוב, ושלא קיבלה מידע על גורלו עד מותה, הפכה לנזירה.
ב-1979 חיברו המלחין אלכסיי ריבניקוב (Алексей Рыбников) והמשורר אנדרי ווזנסנסקי (Андрей Вознесенский) אחת מאופרות הרוק הרוסיות הראשונות, כשהם בוחרים בפרשת אהבתם של רזאנוב וקונספסיון כנושא לאופרה.
שם האופרה - "ג'ונו ואבוס" (Юнона и Авось), על שם שתיים מספינותיו של רזאנוב.
ההפקה המקורית הועלתה בתיאטרון "לנקום" במוסקבה וזכתה להצלחה גדולה.
את האופרה עדיין מבצעים, כמעט 30 שנים לאחר שהועלתה לראשונה על הבמה.
ניקולאי רומנוביץ' רומנוב היה נשיאה של אגודת משפחת רומנוב (Объединение Членов Рода Романовых) ואחד מהטוענים לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
בהתאם לזאת הוא כינה את עצמו ניקולאי רומנוביץ', נסיך רוסיה.
למרות שניקולאי רומנוביץ' היה צאצא של הצאר ניקולאי הראשון, תאריו ושייכותו לבית המלוכה מוטלים בספק על ידי אלו הטוענים שנישואי הוריו הפרו את כללי בית רומנוב.
ניקולאי רומנוביץ' נולד ב-26 בספטמבר 1922 ליד עיירת הנופש אנטיב (Antibes) שבריביירה הצרפתית.
הוא היה בנם הבכור של רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה ושל הדוכסית פרסקוביה שרמטייבה (Прасковья Шереметева).
אביו של ניקולאי היה בנם של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל מיליצה, נסיכת מונטנגרו, ונכדם של ניקולאי ניקולאייביץ' האב ושל אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג.
ניקולאי ניקולאייביץ' (סבו של אביו של ניקולאי רומנוביץ') היה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושל הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה.
הנסיך ניקולאי למד והתחנך בצרפת.
הוא שאף להיות קצין ימי, אולם כיוון שלא היה צי רוסי באותה העת אלא צי סובייטי, ניקולאי החליט לפנות אל הצי המלכותי האיטלקי.
רומנוב נעזר בקשרי המשפחה ההדוקים שלו עם משפחת המלוכה האיטלקית בית סבויה (סבתו, מיליצה, הייתה אחותה של המלכה אלנה, אשתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה) כדי להתקבל לצי האיטלקי.
הקריירה הימית של רומנוב נפסקה באיבה כאשר התגלו אצלו סימנים של קוצר ראייה.
בשנת 1936 משפחתו עברה לאיטליה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הנסיך ניקולאי ומשפחתו התגוררו אצל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
כאשר המלך נמלט מהצבאות הגרמניים, משפחתו של הנסיך התחבאה למשך תשעה חודשים במקלט.
סבתו של ניקולאי הייתה בסכנה בעת הכיבוש הגרמני (בהיותה אחות המלכה), ונאלצה אף היא להסתתר בקריית הוותיקן.
בתום המלחמה הנסיך ניקולאי עסק במספר מלאכות אזרחיות, ואף התגורר מספר שנים במצרים.
בשנת 1942 המפלגה הפשיסטית ששלטה אז באיטליה, פנתה לניקולאי והציעה לו להיות מלך מונטנגרו, בה שלטה אז ממשלת בובות בחסות האיטלקים.
הנסיך ניקולאי רומנוב ייסד את אגודת בית רומנוב בשנת 1979 ונבחר לשמש כנשיאה של האגודה ב-1989, בעקבות מותו של וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה.
האגודה מקבלת את כל צאצאיו הזכרים של ניקולאי הראשון.
החברות באגודה לא מומשה באופן פעיל על ידי חלק מחבריה.
לדוגמה, מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ואביה ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה לא השתתפו בפעולות האגודה, אך למרות זאת היו רשומים כחברים בה.
עמדתה הרשמית של משפחת רומנוב היא שזכויותיה של המשפחה לכתר הצאר התבטלו כאשר הצאר ניקולאי השני ויתר על כסאו לטובת אחיו, מיכאיל השני, שלא עלה על כס המלוכה עד אישורה של מועצת החוקה, אישור שלא התקבל מעולם.
"מלכותו" הסתיימה כאשר הוא הוצא להורג ב-1918. אגודת משפחת רומנוב אינה מקבלת את הטענה של הנסיכה מריה ולדימירובנה רומנובה לכתר הרוסי, בגלל מחלוקת לגבי כללי הירושה וכללי הנישואין המותרים (נישואים מורגנטיים).
טענה זו היא גם טענתה של הנסיכה מריה כלפי ניקולאי רומנוב.
הנסיך ניקולאי הפך לטוען לכתר הצאר עם מותו בשנת 1992 של הדוכס ולדימיר, אביה של הנסיכה מריה ולדימירובנה רומנובה.
לאחר מותו של ניקולאי, ירש אחיו דמיטרי את מקומו, אך גם הוא מת ללא בנים זכרים, כך שמריה ולדימירובנה רומנובה נותרה הטוענת היחידה לכתר הצאר הרוסי.
ניקולאי היה נשוי לרוזנת האיטלקייה סבבה דלה גררדסקה (נולדה ב-1930).
הנסיכה נטליה רומנובה (נולדה ב-1952)
הנסיכה יליזבטה רומנובה (נולדה ב-1956)
הנסיכה טטיאנה רומנובה (נולדה ב-1961)
הזוג גר ברומא וברוז'מונט, שבשווייץ.
הנסיך השתמש בחיי היום-יום שלו בלוח היוליאני.
הוא דיבר צרפתית, רוסית, איטלקית ואנגלית.
ניקולאי מיכאילוביץ' קודריצקי (באוקראינית: Микола Михайлович Кудрицький; 6 באוקטובר 1962 – 16 במרץ 1994) היה כדורגלן סובייטי-אוקראיני שנולד בעיר ניקופול שבברית המועצות (כיום באוקראינה).
את מרבית הקריירה עשה בקבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק.
בתחילת שנות ה-90 הגיע לישראל והיה משחקניה הבולטים של בני יהודה תל אביב, עד שנהרג בתאונת דרכים.
קודריצקי החל את דרכו ככדורגלן בקבוצת קולוס ניקופול בעיר הולדתו, ובשנת 1985 עבר לקבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק, במדיה שיחק שש שנים.
בשנת 1988 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הסובייטית, ושנה לאחר מכן זכה עמה גם בגביע הסובייטי.
בסך הכל הבקיע 29 שערי ליגה במדי הקבוצה.
לקראת פתיחת עונת 1991/1992 יצא מנג'ר בני יהודה גיורא שפיגל לאוקראינה להתרשם מהשחקן והחליט להחתימו בקבוצה.
משחקו הראשון של קודריצקי בישראל התקיים ב-16 בנובמבר 1991, במשחק גביע הטוטו נגד מכבי נתניה.
בעונה זו זכה עם בני יהודה בגביע הטוטו, וכבש 14 שערי ליגה.
בעונת 1992/1993 כבש 17 שערי ליגה, הגיע למעמד בכיר בקרב שחקני בני יהודה, ואף קיבל את סרט הקפטן.
בשנים האלה נאבקה הקבוצה על האליפות וקודריצקי כיכב במדיה לצידם של חיים רביבו ואלון מזרחי.
קודריצקי גם היה לחביב הקהל וכונה על ידי חלקם בשם "הצאר ניקולאי".
בעונתו האחרונה במדי הקבוצה, עונת 1993/1994, נחשד במעורבות בלקיחת שוחד בליגה הארצית אולם לא הוגש נגדו כתב אישום.
בעונה זו, לאחר עזיבתם של מרבית כוכבי הקבוצה, היה קודריצקי שחקנה המוביל של בני יהודה, ועד למותו באמצע העונה הבקיע 20 שערי ליגה.
בסך הכל הבקיע קודריצקי 51 שערי ליגה במהלך שנתיים וחצי בהן שיחק בבני יהודה, והוא נחשב לאחד השחקנים הזרים הטובים ששיחקו בישראל.
ב-15 במרץ 1994 התקיים משחק ידידות בין נבחרת ישראל לבין נבחרת אוקראינה, לאחר המשחק ערכה נבחרת אוקראינה מסיבה בבית מלון עם השחקנים האוקראינים ששיחקו בליגה הישראלית וביניהם נכח באירוע גם קודריצקי.
בשעה 4 לפנות בוקר, קילומטר צפונית לרעננה, איבד קודריצקי שליטה על רכבו, התנגש בגדר ההפרדה במהירות 160 קמ"ש ורכבו התהפך.
קודריצקי, שלא היה חגור בחגורת בטיחות, מת במקום.
ארונו של קודריצקי הונח מספר שעות באצטדיון שכונת התקווה.
כ-10,000 אוהדים עברו ליד ארונו וחלקו לו כבוד אחרון.
אביחי מליחי כתב שיר לזכרו, שבוצע בידי פיני חדד.
ניקולאי ריומין (5 בספטמבר 1908, מוסקבה – 1942, אומסק) היה שחמטאי רוסי מהחזקים בשחקנים הסובייטים בשנות השלושים.
ריומין היה אלוף מוסקבה בשנים 1931, 1932,
ריומין שיחק שלוש פעמים בגמר אליפות ברית המועצות.
בשנת 1931 הגיע למקום השני באליפות השביעית של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה עם 10/17 (ניצח: מיכאל בוטביניק).
בין היתר ניצח את בוריס ורלינסקי שסיים במקום השלישי ואת פדור בוגאטירצ'וק.
בשנת 1933 חלק ריומין מקום 10-11 באליפות השמינית של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד עם 10/19 (ניצח: מיכאל בוטביניק).
בשנת 1934/35 חלק ריומין מקום 3-4 עם פדור בוגאטירצ'וק באליפות התשיעית של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד (ניצחו: גריגורי לבנפיש ואיליה רבינוביץ).
תוצאתו הבינלאומית הטובה ביותר של ריומין הייתה בלנינגרד בשנת 1934 עת חלק מקום שני עם פטר רומנובסקי ולפני מקס אויבה (ניצח: מיכאל בוטביניק).
בשנת 1935 ניצח ריומין בתחרות גטבורג.
באותה שנה חלק מקום 11-14 בתחרות במוסקבה.
(ניצחו: מיכאל בוטביניק וסאלו פלור).
בשנת 1936 חלק מקום 7-10 בתחרות מוסקבה (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
בשנת 1936 בריאותו התערערה והוא מת משחפת במהלך מלחמת העולם השנייה באומסק שבסיביר.
שמו של ריומין נקשר לשתי הסתעפויות פתיחה.
הסתעפות מוסקבה או ראוזר בסיציליאנית קרויה לפעמים הסתעפות ריומין: 1. ה4 ג5 2. פו3 ד6 3. ד4 ג:ד4 4. פ:ד4 פו6 5. ו3
ניקולאי יעקבלביץ' קיסליוב היה מפקד יחידת פרטיזנים סובייטים באזור מינסק במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר הציל 218 יהודים.
בשנת 1939 התגייס לצבא האדום ושירת בתפקיד קצין פוליטי.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941, נשלח לחזית.
הוא לחם באזור בלארוס ובאחד הקרבות נפל בשבי.