tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 נחפר האזור ממערב לבית הכנסת, נמצאו במקום מבנים ושני מקוואות טהרה שהיו חלק מהיישוב מהתקופה הרומית והביזנטית.
בשנת 2007 נתגלה בית הכנסת נוסף כקילומטר מצפון בח'רבת ואדי חמאם.
שאלת התיארוך של בתי הכנסת הביא לוויכוח שהתחדש בקרב ארכאולוגים והיסטוריונים.
חוקרים רבים סבורים כי נבנו דווקא בתקופה הביזנטית, בעיקר במאות החמישית והשישית, ולא בתקופה הרומית, במאות השנייה והשלישית לספירה.
בשנת 2012, החלה חפירה מחודשת באתר בית הכנסת על ידי מכללת כנרת במסגרת החוג ללימודי ארץ ישראל.
קברים עתיקים על פי המסורת
על פי המסורת היהודית בימי הביניים, שכנו באזור היישוב העתיק של ארבל קברים של דמויות שונות מההיסטוריה היהודית.
יהודים שונים שביקרו בארץ ישראל הגיעו לאזור כדי להשתטח על הקברים.
חזקיה ראש הגולה – נקבר לפי מסורת יהודית מתחילת המאה ה-9 בארבל.
קבר שת בן אדם וחוה – נקבר על פי מסורת יהודית מסוף המאה ה-11 בארבל.
קברי בני יעקב – על פי מסורת עולי הרגל שכנו במקום קבריהם של ראובן, שמעון, לוי ודינה.
הם מוזכרים על ידי שמואל בן שמשון הכותב בחיבורו , הקבר מתואר גם בחיבורו של מנחם החברוני.
יעקב בן נתנאל כותב בחיבורו .
קברים אלה מוזכרים גם בספרות מוסלמית של ימי הביניים, אצל המשורר והנוסע הפרסי נאצר ח'וסרו שסייר באזור בשנת 1047. הנוסע המוסלמי עלי אלהרוי שסייר במקום בשנת 1173 מציין קברי בני יעקב אחרים: דן, ישכן, זבולון וגד.
שמות אלה מוזכרים גם על ידי הנוסע המוסלמי פצ'אללה אלעומרי שסייר במקום בשנת 1344.
קברי נתאי הארבלי ורבי זירא – קבריהם מצוינים בחיבורו של שמואל ב"ר שמשון .
שני הקברים צוינו גם בחיבורו של יעקב השליח מאמצע המאה ה-13 וכן בחיבורים נוספים.
ארבע-קו מצרי (שם מדעי: Psammophis aegyptius) הוא נחש תת-ארסי ממשפחת הזעמניים, הדומה מאוד לארבע-קו מובהק אך גדול ובהיר ממנו.
בעבר נחשב לעתים למופע בהיר של ארבע-קו מובהק והוא אף נכלל באוספים מדעיים מסויימים תחת אותו שם.
אורכו של הנחש עד 170 ס"מ אך לרוב קצר מכך.
צבע הגוף חום־צהבהב או חלוד, וסביב העין מצוי פס חום הנמשך מהנחיר עד הצוואר.
אפשר להבחין בפסים דקים לאורך גופו אך זה רק בקושי.
הראש צר ומוארך, העיניים גדולות והאישונים עגולים.
הגחון וחלקו התחתון של הראש ורדרדים ומנוקדים בכתמים אדמדמים.
מספר מגיני הגחון עולה על 185 ובכך הוא נבדל מארבע-קו מובהק שמספר מגיני גחונו נמוך מ-185.
מדובר בנחש זריז מאוד, פעיל יום, השוכן גם בקרקע ועל על שיחים ועצים.
מיטיב לטפס על מצוקים ומאכלס ערוצי נחלים גדולים בסביבה מדברית קיצונית.
בישראל הוא מצוי באזור אילת ובדרום הערבה בלבד.
אין מידע רב על רבייתו מלבד העובדה כי המין מטיל ביצים.
ניזון מציפורים קטנות, מכרסמים ולטאות.
הציד מתבצע תוך כדי מרדף.
בעולם הוא נחשב לנפוץ דיו כך שהוגדר במצב שימור "ללא חשש", אך בישראל הוא נדיר יותר ומוגדר בסכנת הכחדה.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 206-207
ארבסק הוא סגנון של מוזיקה המיועדת בעיקר עבור פסנתר, אשר משתמשת במלודיות מאופיינות על-מנת ליצור אווירה בניחוח ערבי.
המלה "ארבסק" נגזרת מהרעיונות המערביים של מוזיקה ערבית, שהיו מפוארים וציוריים.
למעשה, ארבסקות ומוזיקה ערבית כלל אינם קשורים.
הארבסקות הידועות ביותר הן יצירותיו של קלוד דביסי, "שתי ארבסקות" (במקור: Deux Arabesques), שהולחנו בשנים 1888 ו-1891, בהתאמה.
מלחינים נוספים שהלחינו ארבסקות היו:
רוברט שומאן; ארבסקה בדו מז'ור, Op.
ארבע הוא שם של ענק המוזכר בספר יהושע כ"האדם הגדול בענקים" וכ"אבי הענק".
ויש הסבורים שעל שמו קרוי השם הקדום של העיר חברון - קריית ארבע.
צאצאיו הם הענקים המוזכרים בתנ"ך מספר פעמים בקשר להתנחלות בארץ:
ניתן לפרש, שכינוי זה בא לומר שבנו נקרא ענק והוא היה אביהם של "שלושת בני הענק" - אחימן, ששי ותלמי - ענקים שישבו בחברון בתקופת ההתנחלות ונהרגו בכיבוש חברון על ידי כלב בן יפונה.
אפשרות אחרת לפרש, היא שזהו כינוי ספרותי הבא לומר שהוא היה ראש משפחת הענקים - בדומה לשימוש בביטוי "אבי המשפחה" בימינו - או החזק שבהם (מצודת דוד).
ניתן לומר שישנו קשר בין הענקים לבין הנפילים המתוארים בספר בראשית כאחד הגורמים למבול.
קשר זה מופיע כבר בספר הזוהר.
חז"ל בילקוט שמעוני מפרשים את הפסוק בפרק י"ד, המופיע לעיל, אחרת: לפי פירושם, "קריית ארבע" איננה "עירו של אדם בשם ארבע", אלא עירם של ארבעה אנשים חשובים שעליהם נאמר שהם גדולים בענקים, והם, אדם הראשון, אברהם, יצחק, ויעקב.
חברון, היא קריית ארבע, נקראה דווקא על שם אישים אלו כיוון שהם אלו שנקברו במערת המכפלה.
(קבורת אברהם יצחק ויעקב במערת המכפלה מופיעה במפורש בתורה, וקבורת אדם הראשון במערה היא על פי חז"ל).
בהמשך המדרש מופיעות דעות נוספות על משמעות הכינויים "קריית ארבע" ו"האדם הגדול בענקים".
ארבלה קיסבאוור היא מנחת טלוויזיה, שחקנית וסופרת אוסטרית.
קיסבאוור נולדה בווינה, אוסטריה; אמה היא שחקנית גרמנייה ואביה מהנדס מגאנה.
לאחר שהוריה נפרדו, היא גדלה באוסטריה עם סבתה.
היא למדה עיתונאות ומחזאות, ובמהלך לימודיה החלה לעבוד ב-ORF, רשת השידור הציבורית האוסטרית.
מ-1994 ועד 2004 הנחתה את תוכנית האירוח הנקראת על שמה "ארבלה" בערוץ הטלוויזיה הגרמני "Pro7".
ב-1995 הופיעה על שער מגזין "פלייבוי" הגרמני.
ב-2004 שיחקה בפרק של סדרת הטלוויזיה "המפקח רקס".
ב-2007 הנחתה את פרס "שחקן השנה של פיפ"א" שנערך בבית האופרה של ציריך.
ב-2015 הנחתה את תחרות האירוויזיון אשר התקיימה בווינה בירת אוסטריה, לאחר ניצחון המדינה באירוויזיון 2014 שנערך בקופנהגן, דנמרק.
היא הוציאה לאור שלושה ספרים שכתבה.
ארבלה צ'רצ'יל הייתה פילגשו של ג'יימס השני, מלך אנגליה, ואם ארבעה מילדיו.
בתו של האציל וינסטון צ'רצ'יל ושל רעייתו אליזבת, והייתה אחותו של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו.
היא התחילה לנהל מערכת יחסים עם המלך ג'יימס כשעוד היה דוכס יורק והיה נשוי לאן הייד, באותה שנה החלה לשמש גם כמלווה הרשמית של אן, היא ילדה מג'יימס שני ילדים במהלך חייה של הייד.
היא תוארה כ"גבוהה, חיוורת ורק עור ועצמות", יש שאמרו שהרבתה גם להראות שנינות ואינטליגנציה.
ב-1680 נישאה לצ'ארלס גודפריי וממנו ילדה שלושה ילדים נוספים.
ארבע-עשרה אוקטבות הוא אלבום בביצוע ההרכב המוזיקלי ארבע-עשרה אוקטבות.
האלבום הוקלט באולפני טריטון ויצא בחברת ישראפון.
הוא הוסב לתקליטור בשנת 1994 ויצא בסדרת "כנען של פעם" בחברת הליקון.
האלבום כולל 12 שירים, מהם שלושה קטעים אינסטרומנטליים.
"הסבון שבמקלחת" שכתב עודד בארי הוא מעין שיר המשך מפוכח לשיר הילדים "הסבון בכה מאוד" של מרים ילן שטקליס, ולשירי ילדים נוספים של אותה התקופה.
"הסבון בכה מאוד" התפרסם לאחר 7 שנים בלחנו של צביקה פיק לפסטיבל שירי הילדים.
"דמעות של מלאכים" שהלחין רכטר כבר בגיל 16 למילים של בן כיתתו דן מינסטר בעיבוד רביעיית מיתרים.
מאוחר יותר, רכטר ביצע את השיר עם יהודית רביץ במופע המשותף שלהם, "באופן קבוע וחד פעמי", שעלה ב-1979 ותועד כאלבום.
גם אריק איינשטיין, עפרה חזה ואסתר עופרים העניקו ביצוע משלהם לשיר.
"To Be Alone" שמושר באלבום באנגלית בוצע בהמשך על ידי אריק איינשטיין באלבום "האהבה פנים רבות לה" (1976) שהפיק לו רכטר.
איינשטיין חיבר ללחן מילים בעברית והוא נקרא "לא היה מה שהיה".
שני לחנים לשירי משוררים מוכרים:
"כשאור דולק בחלונך" (עמוס אטינגר) מוכר בלחנו של סשה ארגוב ובביצוע שלישיית גשר הירקון.
ארגוב כתב את השיר כסרנדה ואילו רכטר ואבנר קנר כתבו לו לחן קצבי והומוריסטי, המחולק לשני חלקים בסגנונות שונים לחלוטין זה מזה.
"לבדו" (נתן זך) המוכר בשם "לא טוב היות האדם לבדו" בלחנו המאוחר יותר (1978) של מתי כספי ובביצועיהם של דני ליטני, יהודית רביץ וכספי עצמו.
הפעם ההבדל בלחנים הפוך: כספי התאים למילים לחן עולץ וקצבי, בעוד שקנר ורכטר יצרו לו לחן איטי ומהורהר.
נורית גלרון שרה את הלחן של רכטר, וגרסה זו הופיעה במהדורת התקליטור של אלבומה "שירים באמצע הלילה" שהוקדש לשיריו של זך.
"בלוז שקט מהדרך", השיר החותם את האלבום, הוא השיר היחיד ששר המתופף זהר לוי.
כל הלחנים: אבנר קנר ויוני רכטר
"קטע פה מינור" (לחן: אבנר קנר)
"דמעות של מלאכים" (לחן: יוני רכטר)
אבנר קנר: שירה, פסנתר, פסנתר חשמלי, מלוטרון, מלחין, מעבד
יוני רכטר: שירה, פסנתר, פסנתר חשמלי, מוג, אורגן המונד, מלחין, מעבד
זהר לוי: תופים, שירה ב"בלוז שקט מהדרך"
מאיר פניגשטיין: תופים ב"הסבון שבמקלחת" ו"לבדו" (שירים 5, 9)
אפרים שמיר: קולות רקע ב"כשאור דולק בחלונך" (שיר 8)
אריק כהן: גיטרה בס ב"דמעות של מלאכים" (שיר 7)
יוסי פיאמנטה: גיטרה חשמלית ב"ערב בתל אביב" (שיר 10)
שלמה גרוניך: קולות רקע ב"דמעות של מלאכים" ו"לבדו" (שירים 7, 9)
טכנאי הקלטה: פרנקי גליקסמן וטומי פרידמן
מפיקים: אשר ביטנסקי וצביקה כגן
הפקת הדיסק: אודי הניס, תמי סטמרי
ארבך אים אודנוולד היא עיר במדינת הסן שבגרמניה, הממוקמת בעמק של נהר מומלינג.
בעיר מתגוררים כ-14 אלף תושבים.
העיר הייתה מקום מושבם של רוזני ארבך ששורשי המשפחה ידועים עוד מהמאה ה-12. הם שלטו בעיר ובסביבתה במשך מאות שנים.
ארמון הרוזנים נמצא במרכז העיר וכולל בין היתר אוסף אמנותי.
בתוך מתחם הארמון קיים גן בוטני בסגנון בארוק.
בשנת 2005 נרכש המתחם על ידי מדינת הסן.
בעיר ממוקמים מספר מפעלי תעשייה לרבות מטה של חברת "קוזיול".
בעיירה בקרבת העיר פעל היינריך ליסט שהוכר כחסיד אומות העולם.
על שמו נקרא רחוב בעיר.
ארבנור מויה (באלבנית: Arbnor Muja; נולד ב-29 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן אלבני יליד קוסובו המשחק כקיצוני שמאלי בקבוצת סנט טרוידן מליגת העל הבלגית, בהשאלה מסמסונספור ובנבחרת אלבניה.
מויה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של איינטרכט בראונשווייג מהליגה הגרמנית החמישית.
ב-2019 חתם בסקנדרבאו קורצ'ה מליגת העל האלבנית.
בקיץ 2021 חתם מויה בדריטה מליגת העל הקוסוברית.
ביולי 2022 חתם באנטוורפן הבלגית, ששילמה עבורו כ-400 אלף אירו.
באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לקורטרייק.
מויה שיחק בנבחרות הצעירות של קוסובו, אך בחר לייצג את נבחרת אלבניה הבוגרת וערך את הופעת הבכורה שלו בספטמבר 2023.
ארבלה מנספילד הייתה עורכת הדין הראשונה בארצות הברית החל משנת 1869, כשהתקבלה ללשכת איווה; במהלך הקריירה שלה עבדה כמחנכת ומנהלת במכללות.
למרות החוק במדינת איווה, שהתיר רק לגברים לגשת לבחינות לשכת עורכי הדין, ניגשה מנספילד לבחינה וקיבלה ציונים גבוהים.
זמן קצר לאחר שהנושא נדון בבית המשפט, שינתה מדינת אייווה את חוק רישוי עורכי הדין שלה והפכה למדינה הראשונה שקיבלה נשים ומיעוטים ללשכת עורכי הדין.
במהלך הקריירה שלה, עבדה מנספילד בעיקר כמחנכת וכפעילה חברתית, ובין היתר לימדה במכללת איווה וסליאן ובאוניברסיטת דפאו שבה הפכה למנהלת באוניברסיטה, ושימשה כדיקן של שני בתי ספר שונים בזה אחר זה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19.
בל אורליה באב (Belle Aurelia Babb) נולדה בשנת בחווה משפחתית בעיר בנטון, מחוז דה מוינס, איווה, בתם השנייה של מרי (מויר) (1820–1895) ומיילס באב.
אחיה הבכור, וושינגטון אירווינג באב (נולד ב-1844 ונקרא על שם הסופר הניו יורקי הבולט), היה גם חברה במשך כל חייהם.
ב-10 באפריל 1850 עזב אביה את המשפחה לקליפורניה ברכבת.
טרם עזיבתו הוא חתם על צוואה הקובעת את חינוך ילדיו.
הוא הפך למפקח בחברת הכרייה במדינת ביי ונהרג בהתמוטטות מנהרת כרייה במכרה ממלוק היל במחוז אל דוראדו, קליפורניה, ב-23 בדצמבר 1852. מרי באב, אלמנתו, עברה עם שני ילדיהם להר פלזנט, איווה, שם למדו בבתי ספר מקומיים.
(קלרה פולץ, עורכת הדין הראשונה שהתקבלה ללשכה בחוף המערבי, גדלה גם היא בהר פלזנט בערך בתקופה זו).
בשנת 1862, החלה באב החלה את לימודיה במכללת איווה וסליאן במאונט פלזנט, ואז גם החלה להשתמש בשם ארבלה (קודם לכן היא השתמשה בשמה הפרטי בל).
מכיוון שגברים רבים עזבו על מנת להילחם במלחמת האזרחים האמריקנית, הסכימו האוניברסיטאות לקבל יותר נשים כסטודנטיות וכן שכרו נשים כמורות.
ארבלה באב סיימה את לימודיה בשלוש שנים כמצטיינת המחזור (valedictorian) ; אחיה, וושינגטון באב, דורג במקום השני באותו מחזור (salutatorian).
באב לימדה בסמינר הכנסים של דה מוינס (כיום קולג' סימפסון) באינדיאנולה, איווה במשך שנה.
היא חזרה למונט פלזנט כדי להתחתן עם אהובה מימי הקולג', ג'ון מלווין מנספילד, שהיה פרופסור צעיר באוניברסיטת איווה וסליאן.
הוא עודד את שאיפתה ללמוד משפטים.
היא עסקה במשפטים, אך רק כעוזרת אצל אחיה וושינגטון, לאחר שהוא עבר את בחינות הלשכה והקים את משרדו.
אף על פי שעל פי החוק במדינת אייווה, הזכאות לגשת לבחינת לשכת עורכי הדין הוגבלה ל"גברים מעל גיל 21", ניגשה ארבלה מנספילד לבחינה בשנת 1869, ועברה אותה בציון גבוה.
באותה שנה, הפכה איווה למדינה הראשונה באיחוד שקיבלה נשים לעסוק בעריכת דין, לאחר שמנספילד עתרה כנגד חוק המדינה שהוציא אותן מהכלל.
בית המשפט קבע כי אין לשלול מנשים את הזכות לעסוק בעריכת דין באיווה, והורה לקבל את מנספילד ללשכת עורכי הדין.
מנספילד הושבעה בבניין יוניון בלוק במאונט פלזנט באותה שנה.
על אף קבלתה ללשכת עורכי הדין, לא עסקה מנספילד בעריכת דין, אלא התרכזה בהוראה בקולג' ובפעילות חברתית.
היא לימדה במכללת איווה וסליאן, ולאחר מכן באוניברסיטת דפאו בגרינקסל, אינדיאנה.
בשנת 1893 היא נבחרה כדיקן בית הספר לאמנות באוניברסיטת דפאו, וב-1894 כדיקן בית הספר למוזיקה.
ב-1893 היא הצטרפה לליגה הלאומית של עורכות דין נשים.
מנספילד הייתה פעילה גם בתנועת זכות הבחירה לנשים, כיו"ר ועידת זכות הבחירה לנשים באיווה ב-1870, ועבדה עם סוזן ב.
מנספילד נפטרה ב-1 באוגוסט 1911, בבית אחיה, וושינגטון הראשון באב, באורורה, אילינוי.
היא לא זכתה לראות את ניצחונה הגדול של תנועת זכות הבחירה הנשים, כאשר התקבל התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שנכנס לתוקף בשנת 1920.
בשנת 1980, ארבלה מנספילד הוכנסה להיכל התהילה של נשות איווה.
בשנת 2002 ייסד ארגון עורכות הדין של איווה את פרס ארבלה מנספילד להוקרת עורכות דין מצטיינות במדינה.
פסל הנצחה שלה שיצר האמן בנג'מין ויקטור בהזמנת מכללת איווה וסליאן הוצב בקמפוס המכללה.
הפרס היוקרתי ביותר של האיגוד הלאומי של עורכות הדין נקרא על שם ארבלה באב מנספילד.
בין הזוכות הקודמות בפרס נכללות שלוש שופטות בית המשפט העליון בארצות הברית, אן קלייר ויליאמס (המעגל השביעי), אניטה היל ומרסיה גרינברגר.
הארגון החברתי Diversity Lab לקידום המגוון, קבע בשנת 2017 על שמה את כלל מנספילד, הדורש ממשרדי עורכי דין גדולים לשאת באחריות ליעדי המגוון שלהם.
הכלל גובש בדומה לכלל רוני של ליגת הפוטבול הלאומית, המחייב קבוצות לראיין מועמד מיעוט למשרות פנויות של מאמן ראשי או מנהל כללי.
הרעיון היה ליצור מערכת לעקוף הטיות מוטמעות ולעודד משרדי עורכי דין גדולים לשקול נשים או מיעוטים לתפקידי מנהיגות במשרד.
כדי לעמוד בכלל על פי הארגון, על המשרד להראות כי לפחות 30% ממאגר המועמדים לתפקידים אלה היו מאוכלוסיות שאינן מיוצגות.
ארבל היא מערכת נשק ממוחשבת מתוצרת חברת IWI הישראלית, הכוללת מחשב, הדק חשמלי ואנרגיה שמגבירים את יעילות וקטלניות הרובה בשדה הקרב.
המערכת הממוחשבת שעל הרובה כוללת שלושה רכיבים עיקריים: פלטפורמה מבוססת-מחשב, מנגנון הדק חשמלי הכולל חיישנים, וסוללה.
מערכת הארבל אינה משפיעה על פעולת הרובה המוכרות, כך שהמפעיל יכול בכל זמן נתון להשתמש ברובה ככלי נשק רגיל גם ללא כל תלות בסוללה.
לטענת חברת IWI, הטכנולוגיה שבמערכת הנשק מגדילה את אחוזי הפגיעה במטרה ובכך מפחיתה את בזבוז התחמושת, מה שבתורו מאפשר ללוחם לשאת עמו פחות תחמושת.
עוד טוענת החברה כי מערכת הארבל משפרת במידה ניכרת את אחוזי הפגיעה ומגבירה את הקטלניות עד פי שלושה.
לדבריה אחוז הפגיעה במטרות בתנועה נע בין 80-90%
מערכת האנרגיה של הארבל מספקת עד 60 שעות הפעלה רצופה ללא צורך בטעינה מחדש.
המערכת פועלת בתנאים סביבתיים קשים, ביום ובלילה, ומאפשרת ללוחם לבחור את התצורה האופטית הדרושה בהתאם למשימה ולמתאר הלחימה.
על פי החברה, מערכת הארבל מתאימה גם לרובי סער דוגמת רובה הערד ורובי AR-15 אחרים, על ידי החלפה של הרסיבר התחתון של הרובה.
הנשק הקל הראשון בו נעשה שימוש במערכת הארבל הוא מקלע הנגב.
ארבע האימהות שלי הוא סרט קולנוע אירי משנת 2024 בבימויו של דארן ת'ורנטון, עם ג'יימס מקארדל ופינולה פלנגן בתפקידים הראשיים.
התסריט הוא עיבוד ואדפטציה של הסרט האיטלקי "ארוחת אמצע אוגוסט" משנת 2008.
כל הדמויות הגבריות בסרט הם הומוסקסואלים והעלילה דנה ביחסים בין האימהות האלמנות הקשישות לבניהם ההומוסקסואלים.
אדוארד (ג'יימס מקארדל) הוא סופר הומוסקסואל אירי שגר עם אמו אלמה (פינולה פלנגן) שאיבדה את יכולת הדיבור לאחר שלקתה בשבץ מוחי.
היא מסוגלת לתקשר עם ג'יימס רק בעזרת מחשב.
בן זוגו לשעבר ראף שהוא פיזיותרפיסט, מטפל בה.
אדוארד פרסם לאחרוני רומן על זוג הומוסקסואלים צעירים והפך לידוען ומתראיין לעיתים קרובות בתקשורת.
כעת מתכננת הסוכנת שלו מסע השקה של הספר בארצות הברית.
אדוארד מנסה להעביר זמנית את אימו למוסד סיעודי אך היא מסרבת בתוקף.
המצב מסתבך כאשר שני חבריו ההומוסקסואלים בילי וקולם נרשמים לבילוי הומוסקסואלי במספלומאס בגראן קנריה באיים הקנריים ומביאים לו את אימותיהם הקשישות האלמנות כדי שישמור עליהן.
הוא מתלונן בפני הפסיכותרפיסט שלו דרמוט (רורי אוניל) שגם הוא הומו.
דרמוט מתלהב מהרעיון ומחליט להצטרף גם הוא לטיסה ומביא לאדוארד את אימו.
כעת נאלץ אדוארד לטפל בארבע קשישות עם בקשות מיוחדות והוא נאלץ לישון ברכבו.
הוא לוקח את הקשישות לפגישה עם מדיום (ניב קיוזאק) שמחברת את האלמנות עם בעליהן ומועלות בעיות במשפחה בעיקר בנושא של יחס ההורים עם הבנים ההומוסקסואלים.
אדוארד מודיע לסוכנת שלו כי הוא מבטל את מסע ההשקה של הספר בארצות הברית.
כאן מתגייסות אלמה ושלושה הקשישות שעוברות לגור אתה כדי שיוכל לנסוע ולהצליח בהשקת הספר שלו.
שם השחקן שם הדמות הערותג'יימס מקארדלאדוארדסופרפינולה פלנגןאלמהאמא של אדוארדניב קיוזאקמאורהמדיוםדירבלה מולויג'יןקשישהסטלה מקסקרמודקשישהגטאן גרסיהראףפיזיתרפיסטרורי אונילדרמוטפסיכותרפיסטמארי רואןקייטיקשישהגורדון היקיביליג'רולד פארליקולם
ארבע דקות הוא סרט גרמני משנת 2006.
טראודה קרוגר עובדת כמורה לפסנתר בבית כלא לנשים, היא פוגשת את האסירה ג'ני פון לובן ואומרת לה שהיא לא יכולה ללמוד לנגן מכיוון שהידיים שלה גסות מדי, כתוצאה מכך ג'ני מתפרצת וכמעט הורגת סוהר שגם הוא אחד מתלמידיה של המורה לפסנתר.
לאחר מכן מתחילה ג'ני לנגן בפסנתר וטראודה מקשיבה מהמסדרון ומציעה ללמד אותה.
מספר אסירות מתחילות לקנא בג'ני, שנראה שלא נענשה על תקיפת הסוהר, בנוסף חלק מצוות עובדי הכלא מתנגדים לתת לג'ני את החופש לנגן, אך עם זאת מנהל בית הכלא מעוניין בתשומת לב חיובית על המקום מצד התקשורת ולכן לא עושה דבר נגד זה.
טראודה משכנעת את ג'ני להשתתף בתחרות נגינה על פסנתר, מכיוון שהמשטרה באה להחזיר אותה לכלא, נותרו לה רק ארבע דקות להרשים את הקהל בנגינתה.
כשהיא מסיימת לנגן, הקהל מריע לה.
ארבע הליחות הן בסיסה של גישה רפואית שהוצעה על ידי קלאודיוס גלנוס (יש המייחסים אותה להיפוקרטס בן המאה ה-5 לפנה"ס), ובאה להסביר את מקורן של המחלות.
על פי תאוריה זו לאדם ארבע ליחות – מרה שחורה, מרה צהובה או ירוקה (מרה), מרה לבנה (כיח) ומרה אדומה (דם).
כאשר עקב גורמים חיצוניים יש עודף או חוסר באחת הליחות, יהיה האדם חולה.
הרופא אמור לעזור לטבע בריפוי החולה באמצעות הקזה או הוספה של ליחות.
לתאוריית ארבע הליחות זיקה הדוקה לתאוריה רווחת אחרת ביוון העתיקה, זו של ארבעת היסודות.
שילוב שתי התאוריות מוצג בטבלה הבאה:
עבודתו של רודולף וירכו שהתפרסמה בשנת 1858, סימנה את תום התקופה בה שלטה התפיסה הרפואית של ארבע הליחות.
האמונה הרווחת הייתה שהדם מיוצר בכבד.
עודף של מרה לבנה גורם לאדישות.
עודף של מרה צהובה גורם לאגרסיביות.
כעס שהוא תוצר של אגרסיביות פוגע בכבד ויוצר חוסר איזון של המרות.
עודף של מרה שחורה גורמת לדיכאון.
ברפואה המודרנית השימוש במונחים הללו נעלם לחלוטין, אולם הם השאירו את רושמם על השפה.
בעברית משמש בעיקר הביטוי מרה שחורה.
בשפות אחרות יש שימוש בשמות נוספים.
גם המקור למילה הומור הוא מאותן ליחות.
קרל פיליפ עמנואל באך כתב טריו סונטה לשני כינורות ולבסו קונטינואו בדו מינור תחת הכותרת "הסנגוויני והמלנכולי" (Sanguineus et Melancholicus) שבולטים בה השינויים הפתאומיים ב "מצב הרוח".
היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1751.
בטהובן כתב בגטלה לפסנתר תחת הכותרת "עליז – עצוב" (Lustig – Traurig).
היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1802.
ארבע פעולות החשבון הן פעולות החשבון הבסיסיות ביותר, השימושיות בחיי היומיום של מרבית בני האדם.
פעולות אלה נלמדות בתחילת לימודי המתמטיקה בבית הספר היסודי, וחרף פשטותן היחסית, נדרשת לביצוען מידה מסוימת של הפשטה.
ארבע פעולות החשבון הן חיבור, חיסור, כפל וחילוק.
כל אחת מפעולות אלה היא פעולה בינארית, כלומר פונקציה הפועלת על שני מספרים.
להבהרת המשך הדיון נציין שפעולה נקראת "סגורה" בקבוצה מסוימת כאשר התוצאות שהיא מחזירה שייכות תמיד לאותה הקבוצה.
משמעותו המקובלת של החיבור היא משמעות של צירוף.
המספרים הנתונים לחיבור נקראים "מחוברים" (כאשר כל אחד מהם נקרא "מחובר"), והמספר המתקבל כתוצאה מהחיבור נקרא "סכום".
פעולת החיבור מסומנת בסימן , המבוטא "ועוד" או "פלוס".
לכן, את הביטוי 3 + 5 יש לקרוא "חמש ועוד שלוש" או "חמש פלוס שלוש".
כדי לחשב חיבור, אפשר להיעזר בלוח החיבור, שהוא טבלה המציגה את תוצאותיה של פעולת החיבור בין כל שני מספרים בני ספרה אחת.
פעולת החיבור סגורה בקבוצת המספרים הטבעיים, כלומר חיבור של שני מספרים טבעיים אף הוא מספר טבעי.
בפעולת החיסור ניתנים כרגיל שני מספרים, הראשון אשר ממנו מחסרים נקרא "מְחוּסַר", והשני, שאותו מחסרים, נקרא "מְחַסְר".
המספר המתקבל כתוצאה מהחיסור נקרא "הֶפְרֵשׁ".
פעולת החיסור מסומנת בסימן , המבוטא "מינוס" או "פחות".
לכן, את הביטוי 2 - 5 יש לקרוא "חמש מינוס שתיים" או "חמש פחות שתיים".
בחינת תוצאת החיסור נעשית באמצעות חיבור ההפרש למחסר.
הדרך האינטואיטיבית המקובלת לחשוב על חיסור היא כעל גריעה: אם בקבוצה היה מספר כלשהו של עצמים וגרענו מהקבוצה חלק מהעצמים, כמה נשארו?
חיסור היא הפעולה ההפוכה לחיבור, כלומר אם , הרי פעולת החיסור תיתן תשובה לשאלה: כאשר במשוואה זו ידועים ערכיהם של b ושל c, מהו ערכו של a ?
פעולת החיסור אינה סגורה בקבוצת המספרים הטבעיים, משום שחיסור מספר ממספר קטן ממנו נותנת מספר שלילי.
פעולת החיסור סגורה בקבוצת המספרים השלמים.
ניתן להרחיב את הגדרתה של פעולת החיבור בקבוצת המספרים הטבעיים כך שתחול גם על קבוצת המספרים השלמים.
למעשה בקבוצת המספרים השלמים ובקבוצות שמכילות אותה, פעולה של חיסור מספר כלשהו זהה לפעולה של חיבור , שהוא המספר הנגדי של , כלומר .
על כן, ניתן לראות כל פעולת חיסור כסוג של פעולת חיבור.
בפעולת כפל נתונים שני מספרים.
האחד - הראשון בסדר הכתיבה אשר אותו מכפילים - נקרא "נִכְפָּל", והשני - בו מכפילים - נקרא" "כּוֹפֵל".
עבור שאלות מילוליות - הנכפל נושא תמיד את השם הנתון בשאלה (כדורים / בובות וכו').
הכופל מראה פי כמה להגדיל את הנכפל, ולכן מיחסים לו את השם "פעמים".
המספר המתקבל כתוצאה מהכפל נקרא "מַכְפֵּלָה".
את הביטוי יש לקרוא "שלוש כפול חמש" או "חמש פעמים שלוש ".
כפל הוא קיצור של פעולת החיבור, אך באופן כללי נוהגים לראות כפל כפעולה העומדת בפני עצמה.
בקבוצת השלמים, אפשר להסביר את הפעולה על ידי החלפת המילה "כפול" במילה "פעמים".
כך ש- כפול , הוא בעצם, " פעמים " או במפורש, הכפלת מספר במספר , דינה כסכום של עם עצמו פעמים (או כעוצמת קבוצת האיחוד של קבוצות זרות בעלות עוצמה ).
הגדרה נאיבית של פעולת הכפל נעשית באמצעות לוח הכפל, שהוא טבלה המציגה את תוצאותיה של פעולת הכפל, הקרויה מכפלה, על כל שני מספרים אפשריים שכל אחד מהם בן ספרה אחת.
פעולת הכפל סגורה בקבוצת המספרים הטבעיים, וגם בקבוצת המספרים השלמים.
כפל מוגדר גם עבור מספרים רציונליים (שברים) ומספרים ממשיים, בעזרת הרחבת ההגדרה לשלמים.
מספר שלם ניתן להצגה כשבר (למשל בבחירת המספר עצמו כמונה, עם מכנה 1), וכפל שברים מוגד כשבר שמונהו הוא מכפלת שני המונים, ומכנהו מכפלת שני המכנים.
הכפל היא פעולה קומוטטיבית: החלפת הכופל והנכפל לא משנה את המכפלה, כלומר .
עם זאת, יש לשים לב שכאשר מייחסים לכופל, לנכפל, או לשניהם משמעות מוחשית, יש למיקום חשיבות.
לדוגמה, יש אותו מספר בקבוקים בשלוש אריזות של עשרה בקבוקים ובעשר אריזות של שלושה בקבוקים, אך אותם שלושים בקבוקים מייצגים מציאות פיזית שונה בשני המקרים.
פעולת הכפל מסומנת בסימן או לפעמים , וכאשר אין סכנה לבלבול, משמיטים אותה כליל.
כלומר זהה לכתיבת , ו- זהה ל-.
הערה: לוח הכפל המוכר יותר (שחיבורו מיוחס לפיתגורס) עוסק במכפלות בתחום 1–10, ולא בתחום 0–9 כפי שמוצג כאן.
אין טעם טכני בהצגת מכפלות של 10, משום שאלה הן כבר מכפלות של מספר בן שתי ספרות, שאותן ניתן לבצע לפי לוח הכפל המופיע כאן, והכללים לכפל של מספרים בני יותר מספרה אחת.
בפעולת חילוק נתונים שני מספרים.
הראשון שאותו מחלקים, נקרא "מחולק".
והשני, שבו מחלקים את הראשון, נקרא "מחלק".
המספר המתקבל כתוצאה מהחילוק נקרא "מנה".
בחילוק אי אפשר לשנות את מיקומם של המספרים הנתונים בו.
הבחינה של תוצאת החילוק נעשית באמצעות כפל - מכפילים את המחלק במנה, וכשיש שארית מוסיפים אותה למכפלה של המחלק במנה.
ישנן שתי משמעויות מקובלות לחילוק - "חילוק לחלקים" ו"חילוק להכלה".
חילוק לחלקים היא פעולה של חלוקה לחלקים שווים: אם יש לנו קבוצה בת a איברים וחילקנו אותה ל-b קבוצות שוות בגודלן, כמה איברים יש בכל קבוצה?
אם חילקנו עשר פרוסות עוגה בין חמישה ילדים, כמה פרוסות קיבל כל ילד?
בחילוק לחלקים נכתב המחלק בלי שם, כי הוא מראה פי כמה להקטין את המחולק, והמנה מציינת כמות מאותו סוג של המחולק.
המשמעות השנייה היא חילוק להכלה.
שם זה נובע מכך שבחלוקה זו, אנו מקבלים מידע על החלק ועל השלם, ושואלים כמה פעמים החלק מוכל בשלם.
בחילוק להכלה נשאלת השאלה, בהינתן שיש לנו קבוצה בגודל a שחילקנו למספר קבוצות שוות בגודל b, מהו מספר הקבוצות שאליהן חילקנו?
לדוגמה, אם חילקנו עשר פרוסות עוגה בין מספר ילדים בצורה שווה כך שכל ילד קיבל שתי פרוסות, כמה ילדים יש?
בדוגמת העוגות, אנו יודעים שגודל כל חלק הוא 2 וגודל השלם הוא 10, ושואלים את עצמנו כמה פעמים נכנס (מוכל) 2 ב-10. בחילוק להכלה למחולק ולמחלק שם אחד, והמנה נכתבת בלי שם, כי היא מראה כמה פעמים כלול המחלק במחולק.
חילוק היא הפעולה ההפוכה לכפל, כלומר אם , הרי פעולת החילוק של c ב-b תיתן תשובה לשאלה: כאשר במשוואה זו ידועים ערכיהם של b ושל c, מהו ערכו של a?
אם קיים מספר שלם כזה, אז b מחלק את c.
למשל, 6 מחלק את 18 משום ש- (לפעמים כותבים כדי לציין ש- b מחלק את c).
פעולת החילוק אינה סגורה בקבוצת המספרים הטבעיים, וגם לא בקבוצת המספרים השלמים, משום שחילוק של 7 ב-2, למשל, נותן תוצאה שאינה מספר שלם.
ביצוע פעולת חילוק זו בקבוצת המספרים השלמים נותן מנה 3 ושארית 1. פעולת החילוק סגורה בקבוצת המספרים הרציונליים.
ניתן להרחיב את הגדרתן של פעולת החיבור, החיסור והכפל כך שיחולו גם על קבוצת המספרים הרציונליים .
עם זאת, מעל קבוצת המספרים הרציונליים (וגם המספרים הממשיים והמרוכבים) התוצאה של חלוקה באפס אינה מוגדרת היטב.
זאת מכיוון שמכפלת כל מספר באפס נותנת אפס, ולכן לכל לא קיים מספר כך ש, ואילו כאשר המשוואה שלנו היא הרי שכל מספר הוא תשובה לשאלה שלנו, ולכן התשובה איננה חד משמעית.
ישנם פיתוחים מתמטיים של קבוצות המספרים כך שחלוקה באפס תתאפשר (תוך ויתור על חלק מתכונות המספרים), אך באופן כללי תוצאה של חלוקה באפס נותרה בלתי מוגדרת.
פעולת החילוק מסומנת בסימן או בסימן .
באופן מעשי לרוב נהוג לכתוב חילוק באמצעות שבר, כאשר המחולק הוא המונה והמחלק הוא המכנה.
נשים לב כי בקבוצת המספרים הרציונליים ובקבוצות המכילות אותה, פעולה של חילוק במספר כלשהו זהה לפעולה של כפל במספר , שהוא המספר ההופכי של , כלומר .
על כן, ניתן לראות כל פעולת חילוק כסוג של פעולת כפל.
ניתן להרחיב את הגדרתן של פעולות החיבור, החיסור, הכפל והחילוק כך שיחולו גם על קבוצת המספרים הממשיים וקבוצת המספרים המרוכבים.
כל אחת מארבע פעולות החשבון פועלת, כאמור לעיל, על שני מספרים, אך ניתן לכתוב ביטויים הכוללים מספרים רבים ופעולות רבות, ובמקרה זה נחוצים כללים לקביעת סדר ביצוע הפעולות (פעולה קרויה גם אופרטור, ומספרים שעליהם היא פועלת קרויים אופרנדים).
הכלל הראשון קובע שפעולות כפל וחילוק קודמות לפעולות חיבור וחיסור.
כדי לבצע את הפעולות בסדר שונה מהאמור בכלל זה יש להשתמש בסוגריים.
לאחר שני כללים אלה, הפעולות מתבצעות משמאל לימין.
את הביטוי יש לחשב: תחילה ולתוצאה להוסיף 3, כך שערכו של הביטוי הוא 23.
את הביטוי יש לחשב: תחילה ואת התוצאה יש להכפיל ב-5, כך שערכו של הביטוי הוא 35.
בביטוי יש חשיבות רבה לסדר הפעולות (משמאל לימין), משום שביצוע פעולת הכפל לפני פעולת החילוק ייתן תוצאה שונה.
בצורת הכתיב המקובלת נכתבת הפעולה, ומשני צדיה המספרים שעליהם היא פועלת.
כתיב שאינו מקובל בחיי היומיום הוא הכתיב הפולני, שבו נכתבת הפעולה ואחריה שני המספרים שעליהם היא פועלת.
יתרונו של הכתיב הפולני בכך שאין צורך בו בכללי קדימות אופרטורים, ואין צורך בסוגריים.
הן החיבור והן הכפל מקיימים את תכונת האסוציאטיביות.
פירוש הדבר הוא, עבור כל אחת מהפעולות, שאין חשיבות לסדר הפעלתן כאשר הן היחידות מסוגן וניתן לקבץ אותן בסוגריים בלי שהדבר ישפיע על התוצאה.
ולכן ניתן לכתוב פשוט .
הן החיבור והן הכפל מקיימים את תכונת הקומוטטיביות.
פירוש הדבר הוא שכאשר מחברים או מכפילים שני מספרים, אין חשיבות לשאלה מי הראשון ומי השני.
לעומת זאת, חיסור וחילוק אינן קומוטטיביות.
כאשר מתרגמים את אופרטורי החילוק והחיסור לאופרטורי חיבור וכפל משנים את האופרנד השני, ולכן יש חשיבות לסדר האופרנדים.
קל לראות זאת על ידי דוגמה:
אין זה מקרי שקיבלנו מספרים נגדיים - זוהי תכונה כללית.
גם כאן, אין זה מקרי שקיבלנו שני מספרים כך שהאחד שווה ל-1 חלקי השני.
החוק הקושר את פעולות החיבור והכפל הוא חוק הפילוג (החוק הדיסטריבוטיבי), הקובע שלכל שלושה מספרים מתקיים ש .
פעולות החשבון הן פעולות מופשטות, המוגדרות על עצמים מופשטים - המספרים.
חרף זאת, יש לפעולות החשבון שימושים רבים בחיי היומיום, כפי שיעידו הדוגמאות הבאות:
בידי השמאלית שקית ובה חמישה תפוחים, ובידי הימנית שקית ובה שבעה תפוחים.
כמה תפוחים יש בשתי ידי?
התשובה ניתנת באמצעות פעולת החיבור, והיא: שנים-עשר תפוחים.
דני מחזיק שקית ובה עשר סוכריות.
הוא נותן לדנה ארבע סוכריות.
התשובה ניתנת באמצעות פעולת החיסור, והיא: שש סוכריות.
כל תלמיד בכיתה שבה עשרים תלמידים תרם חמישה שקלים לקרן הקיימת.
כמה שקלים נתרמו בסך הכל?
התשובה ניתנת באמצעות פעולת הכפל, והיא: מאה שקלים.
לכיתה בת עשרה תלמידים הגיעה שקית ובה חמישים סוכריות, שחולקו שווה בשווה בין התלמידים.
כמה סוכריות קיבל כל תלמיד?
התשובה ניתנת באמצעות פעולת החילוק, והיא: חמש סוכריות.
אדם קנה אצל הירקן 4 ק"ג עגבניות במחיר של 3.25 ש"ח לקילוגרם ו-5 ק"ג בצל במחיר של 2.55 ש"ח לק"ג.
הוא הושיט לירקן שטר של 20 ש"ח, כמה עודף יקבל?
פעולות החשבון הן פעולות מופשטות על עצמים מופשטים, ולכן ניתן לבצע אותן במוח האדם.
את הפעולות ניתן לבצע בחישוב בראש או להיעזר בכלי כתיבה לשם רישום הפעולות וביצוע הטכניקות המקובלות לשם קבלת התוצאה.
כלים ספציפיים לביצוע פעולות החשבון הם:
אצבעות כף היד (הכלי הקדום ביותר)
חשבונייה (אבקוס): מסגרת עץ שבתוכה חרוזים המושחלים על מוטות.
החשבונייה שימשה במשך אלפי שנים ככלי לביצוע ארבע פעולות החשבון.
סרגל חישוב: מכשיר מכני לעריכת חישובים.
הסרגל מורכב מלפחות שתי סקאלות מופרדות היטב, עם אשנב זז הקרוי סמן.
לפני המצאת המחשבון היה סרגל החישוב כלי החישוב הנפוץ ביותר במדע ובהנדסה.
מכונת חישוב: מכשיר מכני או אלקטרוני המיועד לעזור בעריכת ארבע פעולות החשבון.
קופה רושמת: מכשיר לרישום פרטי קנייה בחנות לשם הגשת חשבון ללקוח.
מחשבון: מכשיר אלקטרוני שנועד לביצוע חישובים, ובדרך כלל מאפשר פעולות רבות, בנוסף לארבע פעולות החשבון.
תוכנת מחשב ייעודית, כגון תוכנת המחשבון שנלווית למערכת ההפעלה.
מבחינת המשתמש היא מחקה את אופן פעולתו של המחשבון.
על אף שכיום סימניהן של ארבע פעולות החשבון נראים מובנים ופשוטים, הם אינם עתיקים.
הסימן המצרי לחיבור, למשל, הזכיר זוג רגליים שכוונו הוא ככיוון הטקסט (המצרים יכלו לכתוב גם משמאל לימין וגם מימין לשמאל), כאשר הכיוון ההפוך משמעו חיסור:
בתחילת המאה ה-15 השתמשו באירופה באותיות P עם קו מעליה (p̄) ו M עם קו מעליה (m̄) לסימון חיבור וחיסור.
הסימנים הללו הופיעו בפעם הראשונה באסופה המתמטית של לוקה פאצ'ולי, "Summa de arithmetica" שכללה גאומטריה ופרופורציה ופורסמה לראשונה בוונציה ב-1494. בחיבורו ב-1489 התייחס יוהנס וידמן לסימנים – ו + כ"מינוס" ו"מר" - מילה שפרושה בגרמנית הוא "עוד".
רוברט רקורד, המעצב של הסימן "=", הציג את סימני הפלוס והמינוס לבריטים ב-1557 במשפט זה: "ישנם שני סימנים נפוצים נוספים, אשר הראשון נראה כך + ופירושו "עוד", והשני נראה כך: – ופירושו "פחות".
הסימן × לציון כפל הוצג לראשונה בשנת 1631 על ידי הכומר והמתמטיקאי האנגלי ויליאם אוטרד.
במאה ה-18 התבסס השימוש בנקודה במרכז השורה, "·", לציון כפל, ובאלגברה מקובל להשמיט כליל את הסימן ( ab, למשל, פירושו a כפול b).
הסימן ÷ לציון חילוק הופיע לראשונה בשנת 1659 בספר אלגברה מאת המתמטיקאי השווייצרי יוהאן רן ; יש המשערים שג'ון פל, שערך את הספר, הוא שהכניס לתוכו את הסימן.
סימנים נפוצים יותר לציון חילוק הם הנקודתיים : והלוכסן /.
את החיבור במספרים הטבעיים מגדירים תוך שימוש באקסיומת העוקב של אקסיומות פאנו (לכל מספר טבעי קיים מספר עוקב ולא קיים מספר שהעוקב שלו 0), שאותן מקיימים המספרים הטבעיים.
אם הוא הסימון לעוקב של , אז החיבור מוגדר באינדוקציה כך:
גם את הכפל במספרים טבעיים ניתן להגדיר אינדוקטיבית על ידי שימוש בהגדרת העוקב:
חיסור מוגדר כחיבור עם הנגדי וחילוק ככפל בהופכי.
הפעולות שהראינו כאן מוגדרות על קבוצות אינסופיות של מספרים, אך ניתן להגדיר אותן גם על קבוצות סופיות - ראו חשבון מודולרי.
הפעולות שהראינו כאן מוגדרות על קבוצות של מספרים, אולם באלגברה מופשטת מעוניינים לחקור את תכונותיהן של פעולות שמוגדרות על קבוצות כלשהן, לא בהכרח של מספרים, אך שמזכירות את פעולות החשבון על המספרים.
מעל שדות נוהגים להגדיר פעולות של "חיבור" ו"כפל", ולדרוש שפעולות אלו יקיימו את תכונות האסוציאטיביות, הקומוטטיביות והדיסטריביוטיביות שהראינו קודם, וכן שיהיה קיים איבר נייטרלי לכל אחת מהפעולות, ואיבר הופכי לכל אחת מהפעולות.
אם כל הדרישות הללו מתמלאות, הרי שהפעולות שהוגדרו אכן מזכירות בתכונותיהן את הפעולות שמוגדרות מעל המספרים, וניתן להגדיר חיסור וחילוק באמצעותן.
מכאן ניתן לראות שקבוצות המספרים הרציונליים, הממשיים והמרוכבים, עם הפעולות שהוגדרו עליהן, הם בעצם מקרים פרטיים (חשובים מאוד) של שדות.
ארבע המודרניזציות (בסינית: 四個現代化) הן ארבע מטרות שהיוו את תמציתה של הרפורמה שהונהגה בסין על ידי דנג שיאופינג והוצגו לראשונה על ידי ג'ואו אנלאי בשנת 1963.
הרפורמה היוותה למעשה היפוך למדיניות שהונהגה עד אז בסין על ידי מאו דזה-דונג, מדיניות שנסמכה על תלות אפסית במדינות זרות.
במהלך הרפורמה החליטה סין להאיץ את תהליך המודרניזציה על ידי הגברת סחר החוץ במדינה, בדגש על קניית מכונות מיפן ומהמערב.
את ההשקעות, הטכנולוגיות והניסיון הניהולי הזר, החליטה סין להשקיע בארבע המודרניזציות ובכך להאיץ את הפיתוח בכלכלתה.
ארבע מיתות בית דין הן שיטות הוצאה להורג לביצוע עונש מיתה לפי ההלכה.
דיניהן נדונים בפירוט במסכת סנהדרין.
דינים אלה, העוסקים בגזר דין מוות, נקראים "דיני נפשות".
על פי ההלכה, עונש מיתה נגזר רק בזמן שהסנהדרין יושבת בלשכת הגזית, ועל כן פורמלית חדלו עונשי מיתה להתקיים בסוף ימי בית שני, מלבד יוצאי דופן חריגים.
בימי הסנהדרין, גזר דין מיתה והוצאה להורג ניתן על ידי "סנהדרין קטנה" (בתי דין של 23 דיינים ממקומות שונים בארץ), למעט מספר עבירות מצומצם, שנידונו רק על ידי הסנהדרין הגדולה.
לצורך עונש מיתה נצרכו תנאים רבים, ולכן ההוצאה להורג נחשבה למעשה נדיר.
חז"ל גזרו מתוך החוק המקראי ארבע שיטות הוצאה להורג.
שיטת ההמתה נקבעה לפי חומרת המעשה שבגינו הורשע הנידון.
קיימות ארבע שיטות לפי דרגת חומרתן, וחז"ל סידרו אותן מן הכבד אל הקל: סקילה, שרפה, הרג וחנק.
לשיטתו של רבי שמעון סדר החומרה היה כך: שרפה, סקילה, חנק והרג.
על פי המקרא, נראה שמטרת העונשים היא תיקון החברה על ידי הוצאת עושי רע מתוכה והרתעת השאר.
למשל, בדינו של בן סורר ומורה: .
על פי דברי חז"ל מיתת בית דין מכפרת לאדם על חטאיו אם התוודה, והוא בן עולם הבא.
גישת חז"ל כלפי הריגת הנידון הוא כאל רע הכרחי, והיחס לנהרג מבוטא בדברי רבי מאיר:
מעיון בתנאים הרבים שהם כמעט בלתי אפשריים הדרושים להבאה בבית הדין היהודי לידי עונש מיתה, עולה שמטרת עונש המיתה נועד להוות כלי להגדרת חומרתן של עבירות מסוימות, ולא כלי מרתיע או עונש שבא להוות נקמה בחוטאים.
בהקשר זה תשובתו של הרב משה פיינשטיין, רב מוכר ופוסק במאה העשרים, שנכתבה לבקשת מושל ניו יורק מראה את ההשקפה ההלכתית של הרב על מטרת הענישה.
התשובה נכתבה למושל שפנה לרב בבקשה שיחווה דעתו בעניין זה.
בתשובתו מסביר הרב פיינשטיין שעונש המוות בתורה אינו נובע מרגשי נקם וגמול, שכן דבר זה מסור לאל בלבד, כמו שנאמר בתלמוד "'יבוא בעל הכרם [=הקב"ה] ויכלה את קוציו".
הרב פינשטיין מדגיש שעונש המוות שבתורה נועד לביטוי עקרוני של חומרת האיסור, ולאפשר חינוך להבנה של חומרת האיסור.
כיוון שכך, התורה קבעה קריטריון רחוק מאוד לשימוש מעשי בעונש המיתה, עקב החומרה היתירה שכרוכה בנטילת נפשו של אדם, וחשיבותה של כל נפש.
בדרך זו הוא מסביר את ההגבלות הגדולות (כגון צורך בהתראה מוקדמת, עדות ישירה – ולא נסיבתית בלבד - של לפחות שני עדים כשרים, בית דין של עשרים ושלשה דיינים מוסמכים, וכיוצא בזה), ואת תנאי הכשירות המיוחדים שנדרשים מהדיינים שדנים בדיני נפשות, אך מוסיף:
למרות ההסתייגות שלו מהטלת עונשי מוות, מוסיף הרב פינשטיין בחתימת דבריו שאם מטרת עונש המוות היא "לצורך השעה", להילחם בפשיעה הגואה, ניתן להשיתה כדי "למיגדר מילתא", לגדור את הדבר:
תשובה זו משקפת את ההשקפה של רבים במשפט העברי בימינו, השולל כעיקרון עונש מוות, אך מתירה במקרים מיוחדים ו"לצורך השעה".
פרטי הביצוע של ארבע המיתות מבוארים במסכת סנהדרין בפרקים ו–ז; להלן תובא תמצית הדברים:
לפני ההוצאה להורג היו מוליכים את הנידון למקום ההריגה, וכרוז היה עובר לפניו ומודיע את חטאו ואת עונשו ושואל אם יש מישהו שיכול ללמד עליו זכות.
אם נמצא אדם כזה היו מחזירים אותו לבית הדין ושומעים את טענותיו, ואף הנידון היה יכול לבקש ללמד זכות על עצמו, שמא דעתו התבלבלה עליו בשעת המשפט.
במרחק של עשר אמות ממקום הריגתו, הנידון היה צריך להתוודות על חטאו, ובמקרה של סקילה, במרחק של ארבע אמות היו מפשיטים אותו (אך אישה לא הייתה מופשטת).
על פי הרמב"ם ההפשטה נועדה לזרז את מותו, ובכך למעט את יסוריו.
לאחר מכן, היו מטשטשים את דעתו של הנידון בסם המהול ביין.
מכאן משתנה הביצוע לפי סוגי המיתות השונות:
היו מעלים את הנידון אל בניין בגובה שתי קומות אדם, ומשליכים אותו לארץ.
אם לא מת בזריקה זו, היו העדים נוטלים אבן כבדה ומטילים אותה על לבו (כדי לקיים את הפסוק ).
אם עדיין לא מת, היו כל העם הנוכחים משליכים עליו אבנים (), עד שהייתה נשמתו יוצאת.
התורה מצווה לתלות את מי שמת מיתת בית דין בסקילה, לאחר מותו:
על תליית הנהרג להיעשות ביום, דין שנלמד בתלמוד מהפסוק , לאחר שחטאו ישראל בעבודת בעל פעור.
בדברי רב חסדא ההוקעה מתפרשת כתלייה, על פי הפסוק:.
מכל מקום, הגופה הייתה נתלית סמוך לשקיעת החמה, והייתה נשארת תלויה רגעים אחדים בלבד.
זאת כיוון שהאדם עשוי ב"צלם אלוהים", ובתלייה זו יש משום בזיון.
לפי פרשנות חז"ל, תלייה מתקיימת רק בעובד עבודה זרה ובמקלל את השם (לדעת רבי אליעזר, כל המחויב סקילה – נתלה).
העבירות עליהן ניתן עונש שרפה הן: בת כהן נשואה שזינתה, השוכב עם אישה ובתה או אשה ונכדתה, כאשר אחת מהן היא אשתו (האשה או הבת והנכדה, בהתאמה), והשוכב עם בתו או נכדתו.
על פי חז"ל במשנה, מצות שרפה אינה על ידי שריפת הגוף (העלאה על המוקד), אלא רק על ידי שרפה פנימית של האדם כך שגופו נשאר שלם, חז"ל למדו כן בגזירה שווה מעדת קרח או מבני אהרן, שבשניהם הגוף נשאר קיים לאחר השרפה.
תחילה היו מעמידין את הנידון למוות כשהוא משוקע בזבל עד ברכיו, כדי שלא יזוז, לאחר מכן - על מנת לפתוח את פיו - היו כורכים את צווארו בבד, ומושכים מכאן ומכאן (יש אומרים: פותחים את פיו בצבת), ומשליכים לתוך פיו חוט של עופרת/ עופרת ובדיל רותחת עד שהייתה מגיעה לקרביו.
עונש הרג נכתב בתורה על אנשי עיר הנידחת, רוצח במזיד ובן נח שעבר על אחת משבע מצוות בני נח ובלבד שיהיה תחת ידינו .
ההריגה על ידי סייף הייתה נעשית על ידי שהיו מתיזים את ראש הנידון בחרב.
העבירות עליהן ענושים חנק: אשת איש וגבר שנאפו ביחד, מכה אביו או אמו, מי שחטף אדם וסחר בו, זקן ממרא, נביא שקר והמתנבא בשם עבודה זרה.
היו כורכים את צוואר הנידון בבד קשה העטוף בבד רך, ומושכים משני הצדדים, עד שיוצאת נשמתו.
ארבע מיתות בית דין הן כלי הכפייה ההלכתיים החמורים ביותר המסורים לבית הדין יותר מן ההלקאה, הקנסות והנידוי.
מהפסוק למדו חז"ל שבדיני נפשות ישנה חובה מיוחדת להשתדל במציאת ראיות לזיכוי החשוד.
אמנם מן הפסוק אין ראיה שהכוונה היא דווקא להצלה בדיני נפשות, אך הדבר נלמד מסברה, שכן בדיני ממונות הטיית המשפט לטובת צד אחד בהכרח תביא להפסד של הצד שני, והלשון הצלה אינה רלוונטית.
ההבדלים שבדרכי הדין נשנות בפרק ד ממסכת סנהדרין:בית הדין – שלא כדיני ממונות, שדינם מסור לשלושה דיינים ואפילו אינם סמוכים, דיני נפשות נידונים בערכאה משפטית של 23 דיינים מומחים וסמוכים.
דיני נפשות מיוחדים כזקן ממרא, נביא שקר, עיר הנידחת סמכות הפסיקה היא בידי הסנהדרין הגדולה שבירושלים.
כהן גדול ומלך מבית דוד נידונים תמיד בבית הדין הגדול, בין אם בדיני ממונות או דיני נפשות.פתיחה לזכות – משהתקבלו דברי העדים לאחר שנבדקו בדרישה וחקירה, בדיני ממונות, בשלב הדיון בין החכמים אין קדימות לצד כלשהו.
לעומת זאת, בדיני נפשות הדין הוא כי יש לפתוח בלימוד הזכות לפני הצגת הראיות המרשיעות.הטית הדין – דיני ממונות מוכרעים על פי רוב קולות, כלשון הפסוק, .
עם זאת, מזהירה התורה באותו הקשר: .
את הסתירה הנדמית פותרים חז"ל בלימוד כי "לא תהיה הטייתך לטובה כהטייתך לרעה: הטייתך לטובה על פי אחד, הטייתך לרעה על פי שניים".
דין זה נלמד לדיני נפשות.
החזרת הדין עשויה להביא לגזר דין הפוך.
מכל מקום, בדיני נפשות החזרת הדין מתאפשרת רק לצורך לימוד זכות על הנידון, ואילו לימוד החובה עליו נדחה על הסף.הגבלות לימוד חובה – לפני הסנהדרין, גדולה או קטנה, ישבו שלוש שורות של תלמידים מובחרים, שאם היו צריכים לסמוך היו סומכים מהם.
אם במהלך הדין רוצה אחד התלמידים להציג לימוד לזכות או לחובה שלא אמרו החכמים – הרשות בידו.
אך בדיני נפשות זכות זו מוגבלת ללימוד זכות בלבד ולימוד החובה נשאר בידי החכמים בלבד.
תלמיד שרצה לזכות, עולה ויושב בין החכמים, אך גם אם נדחו דבריו אין מורידים אותו ממקומו כל אותו היום.אי-חזרה מלימוד זכות – בשלב הדיון, המעלה צד לזכות את הנידון אינו רשאי לשוב ולהציג צד לחובתו, לעומת דיני ממונות בהם יכולים הדיינים להביא ראיות לכאן ולכאן.
רש"י ביאר שתוקף ההגבלה הוא רק בשעת המשא ומתן, כדי לעודד את הדיין למצוא ראיות נוספות שיחזקו את דבריו, אך בשעת גמר הדין, כשנמנים המזכים והמחייבים, יכול הדיין לשוב בו מעמדתו ולחייב.זמני הדיון – מהתורה נלמד כי חובה על השופטים להיות זמינים לדון בכל זמן, שנאמר .
לעומת זאת, את הפסוק פירשו שזמן הדין צריך להיות ביום.
חז"ל למדו שאין בכך סתירה, ואכן החכמים יושבים בדין כל היום, ובלילה לא דנים אך גומרים את הדין.
לעומת זאת, דיני נפשות אינם נגמרים בלילה, שכן אז אי אפשר לקיים בנהרג , אלא ממתינים ליום המחרת.
השהיית הדין בלילה נקראת "הלנת דין".
בשלב הלנת הדין החכמים מתחלקים לזוגות ודנים ביניהם בדין הנידון.
בזמן זה הם אסורים באכילה ושתייה, מדרשת הפסוק .
אך לגבי גר, שלהלכה אינו נחשב מיוחס, דעת רש"י היא כי הוא יכול לשבת בהרכב הדן גר כמותו.
דעת התוספות היא שאם שני הוריו נוכרים אינו רשאי לדון לא דיני ממונות ולא דיני נפשות, אך אם אמו יהודיה ורק אביו גוי, רשאי לדון דיני ממונות.התחלה מן הצד – בדיני נפשות סדר הדיון הוא שהחכמים הקטנים שוטחים דעותיהם לפני הגדולים.
לו היה הסדר הפוך, היה חשש ל ודרשו חז"ל "לא תענה על רב", והוא מופלא שבבית דין שאין לנטות מדבריו.
וכן, מצווה החכם בציווי , והוא חכם הגדול ממנו.
הליך זה שונה מדיני טומאות וטהרות, בהם מתחילים מן הגדול.
בסדרי המשפט בדיני נפשות, לא היו מוציאים להריגה יותר מאדם אחד ביום.
אך במקרה של הוראת שעה, היו חורגים מדין זה.
הרוגי בית דין לא היו נקברים בקברות אבותיהם, וקרובי משפחתם לא היו יושבים עליהם "שבעה", אם כי הם מותרים לנהוג במנהגי אנינות.
אך לאחר ריקבון הגופה, היו מלקטים את עצמותיהם וקוברים אותם בקברות אבותיהם.
נחלקו האם לאחר ליקוט העצמות והקבורה שבים בני המשפחה ויושבים שבעה או שכיוון שנדחו – נדחו ואין מתאבלים עליהם.
וכן הסתפקו לגבי מי שהוצא להורג על ידי בית דין מכורח הוראת שעה אם מתאבלים עליו.
מן הדין על הסיף, האבן, הסודר ששימשו להריגת החוטא להיקבר לאחר ביצוע גזר הדין.
וכן העץ ששימש לתלייה נקבר.
ברש"י מפורש שדין זה נלמד מריבוי הפסוק .
הרמב"ם פירש שהוא כדי לא להשאיר לנידון זיכרון רע, שלא יאמרו "זה העץ שנתלה עליו פלוני".
וקבורה זו היא בתחום ארבע אמותיו של קבר הנהרג, אך לא באותו הקבר.
הפסקת ביצוע ארבע מיתות בית דין
על פי ההלכה, סמכותו של בית דין לדון בדיני נפשות ולגזור גזר דין מוות מותנה במספר תנאים, שחדלו להתקיים לפני דורות רבים.
התנאי הראשון הוא שבית הדין הגדול ישב בלשכת הגזית שבעזרה, תנאי שעל פי התלמוד חדל להתקיים ארבעים שנה לפני חורבן בית שני, עת גלתה הסנהדרין מלשכת הגזית, לפני כאלפיים שנה.
תנאי נוסף הוא קיומו של בית המקדש, כפי שדרשו חז"ל את הפסוק , "בזמן שיש כהן (שמקריב קרבנות, דהיינו שיש אפשרות לעבוד את עבודת המקדש) יש משפט בזמן שאין כהן אין משפט" תנאי נוסף הוא שהדיינים יהיו סמוכים, אך הסמיכה בטלה אף היא לפני כאלף שנים.
מובן אפוא, שאין כיום אפשרות לחדש את דיני ארבע מיתות בית דין, אלא אם ישובו כל התנאים הנצרכים לכך להתקיים.
אמנם, לדעת רוב הראשונים, אף כשאין מתקיימים התנאים האמורים, יש רשות לכל בית דין להעניש בכל עונש, כולל הוצאה להורג, בהליך בלתי רשמי כהוראת שעה, כדי להעמיד את חומת הדת.
יש מהראשונים החולקים על הסמכות להעניש עונש מוות במצב המדובר, אך בשולחן ערוך נפסק כדעה הראשונה.
הוצאות להורג בהיסטוריה ובספרות היהודית
קיימים מספר אזכורים בספרות חז"ל ובמקורות נוספים למקרי הוצאה לפועל של גזר דין מוות ביהדות.
בתלמוד מסופר על אישה ששכבה עם בנה בירושלים ונסקלה בידי בית דין, ובלוד, מסית בשם 'בן סטדא' הופלל במארב והוצא להורג.
בכפר סכניא במצרים נסקלו אב ובנו שבאו על נערה מאורסה ביום הכפורים.
וישו נתלה בערב פסח בעוון כישוף, הסתה והדחה.
יהודה בן טבאי הוציא להורג עד זומם אך לאחר מעשה התחרט על כך ונהג לפקוד את קברו של הנידון.
שמעון בן שטח הוציא את בנו להורג למרות שהעדים חזרו בהם.
אדם נוסף שיצא לסקילה הכחיש את מעשיו עד לרגע האחרון, ועיני החכמים "זלגו דמעות" למשמע המעשה.
במדרש מובא סיפור מעשה על אישה שנסקלה בעקבות עדי שקר.
ורבי יונתן העיד כי ראה בן סורר ומורה ואף ישב על קברו, וכן כי ראה עיר הנידחת ואף ישב על תילה.
מסופר גם על חסיד מימי דוד המלך שחזה בשני אנשים מקיימים יחסי מין עם כלבה, ובעקבות כך השניים העידו עליו עדות שקר והוא יצא להורג.
בספר היוחסין של אחימעץ בן פלטיאל נכתב כי במאה התשיעית באוריה שבדרום איטליה הוציא רבי אבו אהרן בן שמואל הנשיא להורג ארבעה אנשים שונים: בחנק, אדם בשם תיאופילוס שבא על אשת איש; בהרג, אדם שרצח אישה; בסקילה אדם שהואשם במשכב זכור; בשריפה, אדם שבא על חמותו.
במכתב של ר' יוסף בן יצחק אבן אביתור הוא מספר על סב-סבו שהיה מקיים ארבע מיתות בית דין בספרד במאה העשירית.
השכיחות הראויה לגזר דין מוות
חז"ל הטילו סייגים רבים על קביעת עונש מיתה לאדם, עד שכמעט בלתי אפשרי להגיע בפועל לחיוב עונש מיתה.
משום מגבלות אלו, היו עונשי מיתה יחסית נדירים.
על פי המשנה, סנהדרין שהוצאו על ידה להורג נקראת "חובלנית".
בתלמוד מובאת מחלוקת בין התנאים לגבי תדירות ההריגות הנדרשת כדי להקנות לה שם זה:
על מנת לגזור דין מוות יש לקבל עדות של לפחות שני אנשים כשרים, שהִתרו בעובר העבירה (כלומר, הזהירו אותו) לפני ביצועה והודיעו לו מה חומרתה ומה עונשה וקיבל את דבריהם (שאמר אעפ"כ אני עובר).
אין לקבל עדות נסיבתית אלא רק של מראה עיניים, וכן נקבעו סייגים נוספים בדרך של קבלת העדות, שכמעט הפכו את עונש המוות לבלתי-מעשי.
בתקופת השלטון הרומאי ארבעים שנה לפני חורבן הבית השני, סירב הסנהדרין לדון בדיני נפשות, ומאז בטלו בעצם עונשי המוות בישראל, מלבד מספר חריגים.
אך יש סברה לפיה הסירוב לגזור עונש מוות נבע מדרישת הנציבים הרומיים שמונו במקום בניו של המלך הורדוס.
לדברי חז"ל, על אף שכיום לא דנים מיתות בית דין, דין ארבע המיתות לא התבטלו והם מתקיימים בידי האלוהים שמעניש בדרך הטבע את החוטאים.
עם זאת, בהלכה יש דיני מוות שלא בידי בית דין, כגון דיני רודף, מוסר, מורידין ואין מעלין וקנאים פוגעים בו.
בדינים אלה יש מחלוקות בהלכה אם הם תקפים גם בימינו.
ארבע העונות הוא כינוי לארבעה קונצ'רטי לכינור, כלי קשת וקונטינואו מתוך אופוס 8 "Il cimento dell'armonia e dell'inventione" (התחרות בין ההרמוניה לאינוונציה) של אנטוניו ויוואלדי (מתקופת הבארוק), שהולחנו בשנת 1723 ופורסמו בשנת 1725.
הקונצ'רטי קרויים על שם עונות השנה: אביב, קיץ, סתיו וחורף.
שם האופוס נקרא גם באיטלקית "ארבע העונות".
יצירה זו נחשבת ליצירה הידועה והמוכרת ביותר של ויוואלדי, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של מוזיקה תוכניתית, כלומר מוזיקה המבוססת על רעיון חוץ-מוזיקלי.
במקרה זה, הקונצ'רטי מתייחסים לארבע סונטות, כשהמוזיקה מלווה את הטקסט באופן צמוד.
לא ידוע מיהו כותב הטקסט של הסונטות עצמן, וישנה סברה, שוויוואלדי עצמו הוא הכותב.
בשנת 2002 אנג'ליקה אכבר יצרה לראשונה עיבוד של היצירה לפסנתר.
ארבעת הקונצ'רטי מתארים את עונות השנה על ידי אלמנטים מוזיקליים שונים כגון בחורף מוצג הגשם המטפטף על ידי נגינת פיציקטו של הכינור, כלומר צלילים קצרים המופקים על ידי פריטה על מיתרי הכינור באצבעו של הנגן.
כל אחד מן הקונצ'רטי כתוב בשלושה פרקים במתכונת המקובלת של "מהיר-איטי-מהיר":
קונצ'רטו מספר 1 במי מז'ור, אופוס 8, RV 269, אביב ("La primavera")
(ציוצי ציפורים, פכפוך נחלים, משב רוח קלילה וסערת רעמים וברקים)לארגו (Largo)
(כלב נובח ללא הפסקה)אלגרו (Allegro) (ריקוד רועים בחגיגה כפרית)
קונצ'רטו מספר 2 בסול מינור, אופוס 8, RV 315, קיץ ("L'estate")
(עייפות מרוב חום, שלוש ציפורים: קוקיה תור וחוחית, רוח סערה עם גשם שוטף)אדאג'ו א-פיאנו - פרסטו אֶה פורטה (Adagio e piano - Presto e forte)
(זבובים מזמזמים)פרסטו (Presto) (סערה עזה וגשם שוטף)
(חגיגה כפרית ושתייה לשוכרה)אדאג'ו מולטו (Adagio molto)
(שנת השיכורים)אלגרו (Allegro) (ציד: קרנות ציד, נביחות כלבים ויריות רובים)
קונצ'רטו מספר 4 בפה מינור, אופוס 8, RV 297, חורף ("L'inverno")
(רוגע מול האח הבוערת)אלגרו (Allegro) (החלקה על הקרח)
מצוות ארבע כוסות הוא המצווה לשתות ארבע כוסות יין בליל הסדר (אור לט"ו בניסן ומחוץ לארץ ישראל גם אור לט"ז בניסן).
מצווה זו היא תקנת חז"ל וחיובה כולל גברים ונשים כאחד.
המצווה אינה חיוב מן התורה אלא מצווה דרבנן, ואף על פי כן הקפידו חז"ל ביותר על יישומה.
הקפדה זו מתבטאת בכך שאפילו עניים המתפרנסים מצדקה מחויבים בארבע כוסות גם אם ייאלצו למכור את בגדיהם לשם כך.
כמו כן, נפסק בהלכה כי גם אדם שהיין מזיק לו צריך להשתדל ולשתות מעט ממנו.
בגמרא (נדרים מט, ב) מסופר על רבי יהודה שהיה שותה ארבע כוסות ולאחר מכן נאלץ לחבוש את ראשו בשל כאבים "מפסח ועד עצרת" - כלומר במשך שבעה שבועות.
אולם, המשנה ברורה פסק שאינו חייב לשתות ארבע כוסות אם ייפול למשכב מזה, אלא שאם השתייה תגרום לכאבי ראש וכדומה מחויב הוא לשתות.
סיבת ההקפדה היא כיוון ששתיית ארבע הכוסות מזכירה ומפרסמת את נס יציאת מצרים.
זהו ההסבר לכך שגם נשים חויבו במצווה, על אף שזו מצוות עשה שהזמן גרמא - הואיל וגם הן היו באותו הנס, ואף נאמר כי הגאולה התרחשה בזכות נשות ישראל במצרים.
מועדי מילוי ארבע הכוסות ושתייתן קבועים בסדר ההגדה, וזהו סדרן:
כוס ראשונה - הכוס הראשונה היא כוס הקידוש, ושתייתה היא למעשה הפעולה הראשונה בסדר ליל פסח.
ככוס של קידוש היא אינה שונה למעשה מכל מועדי הקידוש האחרים, שבהם תיקנו חז"ל שהקידוש ייעשה על היין.
אף על פי כן, לדעת חלק מהראשונים, הדין כאן שונה, שכן לשיטתם כל אחד ואחד מהמסובים צריך שבעת הקידוש תהיה ברשותו כוס, והוא נדרש אף לשתות ממנה כשיעור, ולא רק טעימה כבקידוש רגיל.
כוס שנייה - את הכוס השנייה מוזגים בשלב המגיד, לפני ארבע הקושיות.
שתייתה נעשית בסופו של שלב זה, ולפני אכילת המצה.
מזיגת הכוס השנייה נעשית בתחילת מגיד אף על פי שאין שותים אותה עד סוף מגיד, ונועדה להתמיה את הילדים, כדי שישאלו את שאלותיהם.
כוס שלישית - את הכוס השלישית מוזגים לפני ברכת המזון ושותים אותה לאחר סיומה של הברכה.
לפי חלק מהשיטות בכל ברכת המזון או כתלות בזימון יש חיוב בכוס אחת.
לעומת זאת חיוב הכוס לברכת המזון בליל הסדר מוסכם על כל הפוסקים וכל המסובים מחויבים, לא רק כוס אחת למזמן.
כוס רביעית - את הכוס הרביעית מוזגים לאחר ברכת המזון.
המשנה אומרת ש"גומרים את ההלל" על הכוס הרביעית, כלומר, בין מזיגת הכוס לשתייתה נאמר פרק ההלל שבהגדה, כיום, בעקבות דברי ר' טרפון נוהגים לומר לפני שתיית כוס זו גם את ההלל הגדול.
משנה זו היא מקור הביטוי המושאל "לגמור עליו את ההלל".
בחלק מקהילות אשכנז, נוהגים כמנהג המהר"ם מרוטנברג לדחות את הכוס הרביעי עד אחרי פיוט כי לו נאה.
לפי ההלכה על הכוס להיות מלאה ולהכיל רביעית שנעה בין 75 מ"ל או 86 מ"ל (גימטריה "כוס") לפי החישוב הקלאסי של שיטת הגר"ח נאה עד ל-150 מ"ל (גימטריה "כוס הגון") לשיטת החזון איש.
לכתחילה יש לשתות את כל הכוס, אך די גם ברוב כוס ולכל הפחות מלא לוגמיו שהוא רוב רביעית.
את היין המחויב יש לשתות ברצף אחד, לפי הרמב"ם מדובר ברצף נורמלי של שתיית רביעית, אך הראב"ד חולק ומרחיב את הזמן לכדי אכילת פרס.
המשותף לכל ארבע הכוסות הוא כי יש לשתות אותן בהסיבה על צד שמאל כדרך בני חורין.
לדעת הרמ"א והרמב"ם, מברכים ברכת בורא פרי הגפן על כל כוס, כי כל כוס היא מצווה עצמאית ולכן חשובה בפני עצמה, וכן נוהגים בקהילות האשכנזים, האיטלקים, התימנים וכן מעט ספרדים הפועלים על פי שיטת הרמב"ם.
לדעת השולחן ערוך לא מברכים ברכת הנהנין על הכוס השנייה והרביעית, כי הברכה שנאמרה על הכוס הראשונה והשלישית פוטרת גם את השנייה והרביעית, וכן נוהגים רוב הספרדים.
נחלקו הפוסקים לאורך הדורות לאחר אלו כוסות מברכים ברכת על הגפן ועל פרי הגפן כברכה אחרונה.
עיקר המחלוקת הוא בשאלת ההמשכיות עד לסעודה ולברכת המזון או עד לכוס הבאה ולברכה עליה ובשאלת הסח הדעת.
לדעת הרי"ף מברכים ברכה אחרונה על הכוס השנייה ועל הרביעית, לדעת אבי העזרי יש לברך אחרי הראשונה השלישית והרביעית.
על הכוס הרביעית שנשתית על ההלל מוסכם שמברכים, שכן זוהי הכוס האחרונה ואין ברכת המזון או שתיית כוס אחרת אחריה (וזו דעת רב שרירא גאון, רב האי גאון, הרמב"ם, רבינו יונה והרא"ש).
והשולחן ערוך פסק כדעה זו שברכה אחרונה מברכים רק על הכוס הרביעית.
מעבר לארבע הכוסות הללו, ישנו אזכור בגמרא גם לכוס חמישית: "כוס חמישי גומר עליו את ההלל ואחריו הלל הגדול, דברי רבי טרפון" (פסחים קיח, א.
לפי חלק מכתבי היד והראשונים; אחרים גרסו "כוס רביעי").
על פי הגאונים, כוס זו היא רשות; אם ירצה לשתות עוד כוס יין, יאמר עליה הלל הגדול.
וכן כתב הרמב"ם (הלכות חמץ ומצה ח, י):
"ויש לו למזוג כוס חמישי ולומר עליו הלל הגדול, והוא מ"הודו לה' כי טוב" עד "על נהרות בבל"; וכוס זה אינו חובה כמו ארבע הכוסות".
וכתב הראב"ד (בהשגותיו על בעל המאור, פסחים תשצד):
"בוודאי יש סמך למנהג הזה מדברי ר' טרפון שאמר, חמישי אומר עליו הלל הגדול, ומצוה לעשות כדבריו...
ותנא קמא נמי (=וגם התנא הראשון) 'לא יפחתו לו מארבע כוסות' קאמר (=אמר), אבל המוסיף עליהם חמישי הרי זה משובח".
מכאן התפתח המנהג למזוג גם כוס חמישית, אף כי ברוב הקהילות לא שותים ממנה.
התלמוד הבבלי מביא ברייתא האומרת: "רבי יהודה אומר, צריך שיהא בו טעם ומראה יין...
אמר רבא מאי טעמא (=מהו טעמו) דרבי יהודה, : 'אל תֵּרא יין כי יתאדָּם".
ובירושלמי מופיע דין זה (שהיין צריך להיות אדום) במפורש: .
וכמו כן נאמר בתלמוד בנוגע לקידוש: "בעא מיניה (=שאל) רב כהנא חמוה (=חמיו) דרב משרשיא מרבא חמר חווריין (=יין לבן) מהו אמר ליה (=אמר לו) אל תרא יין כי יתאדם.
והרמב"ן פסל לקידוש יין לבן אפילו בדיעבד.
ולדעת שולחן ערוך הרב אין נוהגים לחזר לקידוש אחר יין לבן אפילו לכתחילה.
ולדעת המשנה ברורה לכל הדעות לכתחילה יש לחזר אחר יין אדום.
אמנם בנוגע לארבע כוסות ישנו טעם נוסף שכתב האור זרוע: שהיה ביציאת מצרים, אז נצטוו בשתי מצוות אלה.
ומפני צירוף טעם זה כתב בשולחן ערוך הרב שבפסח לכל הדעות יש לנהוג כדעה האומרת שיש לחזר אחר יין אדום משום "אל תרא יין כי יתאדם".
ובמקרה שהיין הלבן משובח מהאדום כתב הטור: .