tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלטע חיה שרה טברסקי (נפטרה ה'תשמ"ה), אשת הרב ישראל רבינוביץ' (אדמו"ר מקישינב בן רבי ברוך פנחס מסקאליה)
דבורה טברסקי, אשת הרב מרדכי העשיל מבני ברק (זיווג ראשון) ואשת הרב משה יהושע לנדמן מבנדר (זיווג שני)
ורטהיימר מוסמך למשפטים מהאוניברסיטה העברית בה למד בתחילת שנות ה-50. במהלך לימודי המשפטים, כאיש סיעת למפנה במפד"ל, עבד במשרד הדואר כמזכיר השר יוסף בורג.
הוא המשיך לעבוד במשרד גם לאחר פרישת בורג מהממשלה בשנת 1958, אך בשנת 1961, עבר לכהן כעוזר למנכ"ל משרד הסעד, שבורג כיהן בו כשר, תפקיד בו החזיק עד סוף שנות ה-60. בשנים 1965-1967 היה בלימודים בארצות הברית וקיבל תואר דוקטור לעבודה סוציאלית מטעם אוניברסיטת ברנדייס.
בשנות ה-70 כיהן כיועץ לנציב שירות המדינה.
בתפקידו בנציבות שירות המדינה היה, בין השאר, יו"ר ועדה שהחליטה על ביזור סמכויות הנציבות ליחידות משנה של אשכולות משרדים, חבר ועדה לבחינת תהליך הכנת בחינות הבגרות ויו"ר הוועדה לאישור נסיעת פקידי מדינה לחו"ל.
בסוף שנות ה-70 היה יועץ בכיר במשרד הפנים, בה כיהן יוסף בורג כשר.
במקביל לעבודתו בשירות המדינה היה פעיל במפד"ל.
באפריל 1981 מונה לנציב בתי הסוהר.
כהונתו החלה על רקע פרסום מסקנות ועדת קנת, ועדת חקירה ממלכתית לחקירת התנאים השוררים בבתי הכלא שמצאה ליקויים רבים במצב בתי הכלא ושירות בתי הסוהר.
בתחילת שירותו הודיע שלא ילבש מדים, כמסר על כוונתו לחזק את הצד הטיפולי בשירות בתי הסוהר.
ורטהימר האמין בצורך של תוכנית שיקום ייחודית לכל אסיר (למתאימים לכך).
טענתו הייתה כי הבטלה אם כל חטאת וגישתו הבלתי מתפשרת הייתה כי אסיר צריך לעבוד ו/או ללמוד ו/או להיות מועסק לפחות שמונה שעות ביום.
לצורך כך הקים מרכזי חינוך יש מאיין ודאג להקים מפעלים על בסיס ריווחי שישלמו לפחות שכר מינימום לאסירים.
למרות העדפתו את השיקום, סירב לכל מצב של 'קניית שקט' מאסירים על ידי הסכמה לדרישותיהם.
ורטהיימר שקד על שיפור תנאי הכליאה וביצע רפורמה בשירות, ב-1984 הוקם לראשונה מרכז חינוך לאסירים בכלא רמלה וכן ישיבה ראשונה, בכלא תל מונד.
כמו כן, בשיתוף עם משרד החינוך, נפתחו כיתות לימוד להשלמת השכלה לסוהרים, הוקם מינהל ארגון ומטה, הוקם אגף הנוער בשירות ובתי שיקום קהילתיים לאסירים.
במהלך כהונתו נמלט האסיר הרצל אביטן, שבתקופת מנוסתו רצח את רוני ניצן, מפקד בית המעצר רמלה וכן שומר במפעל תכשיטים במהלך שוד.
ורטהיימר שינה את שמו של בית המעצר רמלה לבית מעצר ניצן על שמו של רוני ניצן.
בתקופת כהונתו לא לבש מדים מתוך ראייתו את התפקיד כטיפולי-שיקומי.
באפריל 1985 החליף אותו רפאל סוויסה.
מרדכי ורטהיימר נפטר ב-11 בפברואר 2016, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הרב מרדכי זילברמן (ר' מוטיה דיין; תקע"ט, 1819 – כ"ז בטבת תרל"ב, ינואר 1872) היה רבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
נולד באומן שבאוקראינה בשלהי שנת תקע"ט 1819, אביו יצחק היה סנדלר וסוחר עורות.
לפי המסורת, אבות משפחתו ישבו בצפת עוד מימי האר"י, וכ-50 שנים לפני הולדתו, שבו לרוסיה והתגוררו באומן.
הוא קיבל חינוך תורני-חסידי והוסמך לרבנות.
בלימודיו הושפע מאוד מהרבנים ישראל מרוזין, משה צבי, ורפאל מברשר שהתפרסם בקנאותו לאמת.
בשנת 1838 והוא בן 19, נישא לרוחמה בת הרב אברהם לייב, שהיה רבה של אומן, אשר הוריש לו לאחר פטירתו את תפקיד רבה של אומן.
בשנת תר"י (1850) עלה לארץ ישראל, במסעו לארץ עבר דרך העיר יאסי שברומניה, שם התבקש על ידי היהודים המקומיים להישאר עמם, אולם הוא המשיך לארץ ישראל באוניה מקונסטנצה שבגרמניה לביירות משם על גבי חמורים לצפת וטבריה.
שם המשפחה זילברמן איננו מקורי, והשם המקורי אינו ידוע, בצפת קרא לעצמו "זילבערמאן", שם משפחתו המקורי אינו ידוע, אולה ההנחה הרווחת היא שהשם היה "שפירא", עוד ידוע כי בחלק ממכתביו וכתביו נהג לחתום בשם "מרדכי מאומאן".
בהמשך התמנה לרבה של עדת האשכנזים בצפת.
חי בעוני רב ונהג להתבודד וללמוד תורה בבית המדרש שעל קבר רשב"י במירון.
שימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר.
לאחר פטירתו המשיכו במסורת זו שושלת הרבנים לבית זילברמן.
את מקומו ברבנות ירש בנו הרב רפאל זילברמן.,
הרב אברהם מרדכי וינגרטן (1896 – 26 בינואר 1964) היה נשיא ועד היישוב היהודי בעיר העתיקה של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
הוא היה תושב העיר העתיקה והמוח'תאר הרשמי של הרובע היהודי בין השנים 1935–1948.
משפחתו עברה להתגורר בעיר העתיקה בשנת 1813.
היא התגוררה בחצר בית הכנסת אור החיים, בדרך לרובע הארמני, במשך 5 דורות.
בשונה מרוב בתי הרובע היהודי, שהיו בבעלות ערבים, חצר משפחת וינגרטן הייתה בין החצרות המעטות ברובע היהודי שהיו בבעלות יהודים.
בשנת 1912 נישא וינגרטן לאסתר טויבה רוזנטל (1973-1898), גם היא ילידת ירושלים.
משפחתה, מצאצאי משפחת שלמה פ"ח (פיתוחי חותם).
בשנת 1810 עלה ישראל פ"ח (פיתוחי חותם) עם משפחתו מווילנה לארץ ישראל והתגורר בצפת.
בסביבות 1812 עברה המשפחה לירושלים, הם היו האשכנזים הראשונים להתיישב ברובע היהודי.
בנותיו של וינגרטן למדו בעיר החדשה.
הבן היחיד שלי הוא העיר העתיקה, ואין דבר בחיי זולתו".
מרדכי וינגרטן דיבר 6 שפות: עברית, יידיש, אנגלית, ערבית, צרפתית וארמנית.
בשנת 1935 נבחר ליושב ראש "ועד העיר העתיקה" שברובע היהודי.
כ"מוכתר" הרובע היהודי, וינגרטן שימש כאיש הקשר של הבריטים עם התושבים היהודים והיה אחראי על חלוקת התקציב של הסוכנות היהודית, שבשנת 1948 הסתכמה ב-5,000 לירות שטרלינג לחודש.
הוא החזיק משרד בעיר החדשה, בבית-סנסור ברחוב בן יהודה, ועבד בצמוד לסוכנות היהודית וההגנה.
וינגרטן ייסד את המרפאה ברובע, דאג לגמילות-חסדים לעניים ואסף תרומות למענם ולמען מוסדות הציבור, בארץ-ישראל ובחו"ל.
בתו מאשה העניקה טיפול ותרופות חינם לעניים במרפאה שאביה הקים.
וינגרטן סיפק התחייבויות כתובות לשלטונות הבריטיים שמפקד ההגנה בעיר העתיקה, אברהם הלפרין, היה אח (רפואי) ובכך אפשר לו לקבל את תפקידו ברובע היהודי.
במספר מקרים, נעשה שימוש בבתו של וינגרטן, יהודית, להברחת כלי נשק אל תוך הרובע היהודי, שחלקם אוחסנו בבית המשפחה.
עם התדרדרות המצב בסוף שנת 1947, תמך וינגרטן בשיתוף פעולה עם השלטונות הבריטיים והתנגד לנוכחות ההגנה בעיר העתיקה.
בתחילת ינואר 1948 ביקר ברובע איש-קשר של ההגנה עם הבריטים, קולין גלקמן (גילון).
בדו"ח שלו מוגדר וינגרטן כ"אבי הרובע".
הוא מדווח שיחסיהם האישיים היו מצוינים ושוינגרטן סייע לו בקשריו עם הצבא הבריטי.
הוא גם מביע את הערכתו ל"מרצו, אומץ ליבו ופעולתו למען הציבור", אך מצד שני מבקר את אופי מנהיגותו: "וינגרטן הוא דיקטטור ושולט ברובע ביד ברזל".
אברהם לאלו, מעסקני העדה הספרדית בירושלים, ביקר גם הוא ברובע ובפברואר דיווח לדוד בן-גוריון: "וינגרטן...הכריז על עצמו כראש הקהילה.
נבון, סרסור-מגרשים ונהנה מחוסר ביקורת ציבורית על כספים".
בעסקי הקרקעות צבר וינגרטן נכסים רבים, אך לאחר מלחמת העצמאות כולם נשארו בשטח הערבי.
יחסיו עם הסוכנות היהודית התמוטטו בפברואר 1948, כאשר ההגנה לקחה את השליטה על חלוקת המזון ברובע היהודי.
כמה שבועות לאחר מכן, עלתה טענה כי וינגרטן היה מעורב במעצרו על ידי הבריטים של אברהם הלפרין, שהוחזר לעיר החדשה, אך לא נמצאה עדות לכך.
ב-13 במאי 1948, כאשר עזב הצבא הבריטי את ירושלים, מייג'ור מגדוד הסאפוק הגיש לווינגרטן את המפתח לשער ציון.
וינגרטן ברך "שהחיינו" ואמר לקצין הבריטי: "אני מקבל את המפתח הזה בשם עמי".
עם יציאת החיילים, כוחות ההגנה החלו לתפוס חלקים מהרובע הארמני.
על פי העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון, עד חצות באותו הלילה השתלטו היהודים על מחצית הרובע.
מתוך פחד מהתקפת-נקם ערבית נגד הארמנים כמשתפי פעולה עם היהודים, שלח הפטריארך הארמני, גורג ה-2 ישראליאן, שני כמרים אל הצד היהודי, שיפצירו בהם לעזוב את הרובע מיד, אחרת לא יוכל למנוע התקפה ארמנית עליהם.
הכמרים חמקו מעיני הערבים דרך המחסומים ולוו על ידי אנשי "ההגנה" לביתו של וינגרטן.
אולם וינגרטן סירב והכמרים קיבלו את הרושם כי היהודים מתכוונים עד הבוקר להשתלט על כל עמדות המפתח.
הפטריארך שלח אותם שוב אל וינגרטן והורה להם להביא אותו איתם, שאם לא כן, יורה על אנשיו להתקיף מיד.
בינתיים, פתח הפטריארך במלחמה פסיכולוגית והורה לעוזריו לאסוף כמה עשרות צעירים ארמנים חסונים וחמושים ולהעמידם בסמטאות שבהם צריך היה וינגרטן לעבור.
וינגרטן הגיע לחדרו של הפטריארך והשניים, שהיו ידידים אישיים, הסתגרו ללילה שלם של ויכוחים ודיונים.
בסוף הפגישה, חזר וינגרטן אל הרובע היהודי, כינס את אנשי הוועד והמפקדים ועדכן אותם על שיחתו עם הפטריארך.
וינגרטן התעקש שההגנה תיסוג, בתנאי שהארמנים ימנעו מנכסיהם לשמש להתקפות על הרובע היהודי.
בבוקר ה-14 במאי - יום צאת הבריטים מהארץ - נסוגו היהודים מהרובע הארמני.
למחרת הצליחו הערבים להיכנס בכח הזרוע לרובע הארמני ולתפוס את עמדת הצלב השולטת על הרובע היהודי.
ביום שישי ה-28 במאי, כאשר הרובע היהודי מנותק לחלוטין, וינגרטן ונציג ההגנה נפגשו עם עבדאללה א-תל, המפקד המקומי של הלגיון הערבי, לדון על תנאי כניעה.
בתו של וינגרטן, יהודית, דאגה לביטחונו ועמדה על כך שתהיה חברה במשלחת.
ג'ון רוי קרלסון היה נוכח במעמד ותיאר בספרו את וינגרטן ובתו:
על פי תנאי הכניעה, כל הגברים היכולים לשאת נשק, היו צריכים להיעשות שבויי מלחמה.
וינגרטן הצליח להציל בין 50 ל-60 גברים (ובהם חתנו) והתעקש ללוות את 340 שבויי המלחמה לעבר הירדן.
על פי ספרו של דב יוסף על המצור על ירושלים, וינגרטן התחנן להישאר עם השבויים וחשש לחזור לעיר החדשה.
גם אסתר ובנותיה, יהודית, מאשה, רחל וכרמיה, נלקחו בשבי הלגיון.
מספרם הכולל של היהודים שנהרגו בקרב על הרובע היהודי היה 39 לוחמים ו-30 תושבים.
עם שובו לעיר החדשה ב-7 ביוני, הוא הושם במעצר בית.
למרות זאת, ב-9 ביולי, הוא נבחר להיפגש עם עבדאללה א-תל, שכעת היה מפקד הצבא הירדני בעיר העתיקה, לדון בשחרורם של השבויים מהרובע היהודי, קבורת הגופות שנותרו ברובע, והצלתם של כל ספרי התורה ששרדו.
ב-17 באוגוסט הוא הופיע בפני ועדה שחקרה את האירועים בעיר העתיקה.
עדותו הייתה ביקורתית כלפי פעולות ההגנה, ותיארה מבוכה כללית במהלך שבוע הלחימה האחרון, ללא ניסיון צבאי לשמור על קשר עם האזרחים.
על פי דב יוסף, שבויים שחזרו תיארו את וינגרטן כ"יומרני, תאב-כוח ובקשר קרוב באופן מחשיד עם הבריטים".
עד מותו, חי וינגרטן בהתאם לחוקי האבלות - סימן אישי של צער על אובדן הרובע אותו ניהל במשך הרבה שנים.
על מכתביו נהג לחתום: "מרדכי ויינגרטן - גלות רחביה".
וינגרטן נפטר ב-1964, בגיל 68, ולא הספיק לראות את איחודה של ירושלים והחזרה לרובע היהודי.
לאחר מלחמת ששת הימים, חזרה משפחת וינגרטן לביתה ברובע היהודי והקימה את מוזיאון חצר היישוב הישן.
רבי מרדכי זאב ב"ר משה אורנשטיין (~ה'ת"ץ, 1730 – ב' בשבט ה'תקמ"ז, 21 בינואר 1787) היה רב ומקובל גליציאני, אב"ד לבוב ומשנה לרב המדינה של גליציה בגלילות לודמיר וזמושץ'.
נולד לרב משה ב"ר יוסף (ר' משה ר' יוסקעס) מזולקווא שהיה פרנס קהילת לבוב, ולנחמה (נייטשי) בת רבי אריה ליב אב"ד ריישא, גלוגאו, לבוב ואמסטרדם, חתנו של החכם צבי ונכדו של הרבי ר' העשיל.
הוא נישא לבתו של ר' אליקים גץ מלוברטוב ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
לאחר שהתאלמן נישא בשנית לפריידה בת ר' שאול חריף אב"ד אלעסק (בנו של הרב יעקב אב"ד לשנוב שהיה אף הוא חתנו של ה"חכם צבי" וצאצא של הרבי ר' העשיל), ממנה נולדו לו בנם הרב יעקב משולם אורנשטיין וחמש בנות.
כבר בשנת ה'תקי"ד התמנה למשרת רבנות ראשונה בעיר קאמיאנקה.
בשנת ה'תק"ל כיהן כרב ביאמפול.
בתקופת כהונתו ביאמפול הגיע לעיר רבי פנחס הורוביץ מחבר ה"הפלאה", שנאלץ לברוח מעיירת רבנותו לכוביץ', ורמ"ז חלק איתו את משכורתו.
בשנת ה'תקל"ב, 1772, נבחר לכהן כמשנה לרב המדינה של גליציה בגלילות לודמיר וזמושץ'.
בתקופתו, תחת ממשלת מריה תרזה, נקבעה "פקודת היהודים" שהסדירה את היררכיית הקהילה היהודית במדינה כולה, והוסדרו כללי מינוי הרבנים בגליציה.
רב המדינה נבחר בבחירות שהוסדרו חוקית.
נקבע שרק רב המדינה רשאי להעניק תעודת "מוֹרֵנוּ" שהיוותה הכרה רשמית ברבנותו של רב, לפי החוק היו חייבים מקבלי התעודות לשלם לנותן התעודה סכום שנתי קבוע לפי הכנסותיהם, ובכך שימש ההסדר מקור פרנסה לרב המדינה.
לפי שלמה בובר, קיבל רמ"ז אורנשטיין שהיה המשנה לרב המדינה מאה תעודות חתומות ריקות מאת הרב הראשי, רבי יהודה ליב ברנשטיין, ואלו הבטיחו לו הכנסה קבועה של כ-150 אדומים מדי שנה.
בשנת ה'תקל"ד כיהן כרבה של סטאנוב וגליל פודוליה ובסביבות שנת ה'תקל"ח, 1778, לאחר פרישת רבי שלמה מחלם מרבנות העיר לבוב, התמנה רמ"ז כאב"ד לבוב, על כסאם של סביו ששימשו במשרה זו בעבר.
הוא הרביץ תורה לתלמידים, והתמחה גם בתורת הקבלה.
רמ"ז אורנשטיין היה הראשון במשפחתו שהשתמש בשם אורנשטיין, אביו ר' משה ר' יוסקה'ס כונה בשם הסתמי אשכנזי.
לסיבת השימוש בשם אורנשטיין ומועד תחילתו ישנן שתי גרסאות: לפי מאיר בלבן, בשנתו האחרונה החלו לאכוף את הפקודה שחייבה להשתמש בשם משפחה, והוא קיבל את השם אורנשטיין, שאותו נשאו צאצאיו מאז.
אחרים טענו כי אימץ את השם בעת שעבר לכהן כרבה של לבוב; כדי להקל על רישומו כתושב העיר, נרשם רמ"ז כאחד מבני משפחה מתושבי העיר.
שניים מבניו של רמ"ז אורנשטיין התפרסמו מאוד וגם חתניו היו למדנים ידועי שם:
רבי משה יהושע העשיל אורנשטיין – מחבר ספר "הים התלמוד"
רבי אריה אליקים מברוד, אשר התפרסם בשל פרשת "הגט מברוד", שהתעורר ספק על אופן איות שמו בגט
בת, נישאה לרבי יהודה ברודא, מגיד מישרים במקיליניץ ומחבר הספר "זיכרון יהודה"
מרים נישאה לרב דוד בעריש היילפרין מברעזאן, בנו של רבי אברהם שלמה היילפרין אב"ד רוהאטין.
נכדם היה רבי יוסף שאול נתנזון, רבה של למברג ומחבר ספר השו"ת "שואל ומשיב"
רבי יעקב משולם אורנשטיין - מחבר ספר "ישועות יעקב" ומגדולי פוסקי גליציה
חנה אשת הרב אריה לייב קצנלנבוגן, רבה של בריסק
אסתר נישאה לרב יצחק אהרן איטינגא (אטינגר).
בנם היה רבי מרדכי זאב איטינגא, ובנו הרב יצחק אהרן איטינגא שימש אף הוא כאב"ד לבוב, הוא מחבר "שו"ת מהרי"א הלוי"
מלכה, אשת הרב אברהם אביש אשכנזי מברוד
בת, נישאה לרב יצחק נירנשטיין מירוסלב
בת, נישאה לרבי דוד שלמה בן בירך מבריסק, מחבר הספר "דרך טוב"
הרב מרדכי זאב (סג"ל) איטינגא (נקרא: אטינגר; ה'תקס"ד, 1804 – ב' בתמוז ה'תרכ"ג, 19 ביוני 1863) היה למדן גליציאני, מחבר ספרים פורה ו"נשיא ארץ ישראל" של כולל עסטרייך-גאליציא.
נולד בלבוב לרב יצחק אהרן סג"ל איטינגא שהיה מחסידיו של החוזה מלובלין, ולאסתר בתו של רבי מרדכי זאב אורנשטיין אב"ד לבוב.
התכתב בהלכה עם רבני דורו, בין השאר עם הרב ישראל הכהן רפפורט.
במשך שנים ארוכות למד עם קרוב משפחתו רבי יוסף שאול נתנזון שהיה בנו של בן-דודו וגם גיסו.
מלימודם המשותף הדפיסו את הספר "מפרשי הים" על ספרו של דודם המשותף, רבי משה יהושע העשיל אורנשטיין, "הים התלמוד".
ואת החיבור נר מערבי על התלמוד הירושלמי (הכולל את מסורת הש"ס, תורה אור ונר משפט עין מצווה) בדומה למלאכתם של רבי יהושע בועז ורבי ישעיה פיק ברלין בחיבורם הדומה על התלמוד הבבלי.
בנוסף, כתב הרמ"ז איטינגא את הערות "גיליון הש"ס" על הירושלמי, בעוד גיסו כותב את "ציון ירושלים".
כן הדפיסו בצוותא את הספרים "מאירת עיניים" על הלכות טרפות, ו"מגן גיבורים" על שולחן ערוך אורח חיים.
ספר שו"ת שחיברו יחד בשם "שבת אחים" לא נדפס.
מלבד ספרים אלו נדפס מכתביו גם שו"ת "מאמר מרדכי".
דרכם של שני הגיסים נפרדה לאחר הבחירות לרבנות לבוב בשנת ה'תרי"ז (1857), בה התמודדו זה מול זה.
לאחר הבחירות סירב רמ"ז איטינגא לקבל משרה רבנית במקומות אחרים ונשאר ללמוד בבית המדרש שלו בלבוב.
במשך שנים שימש כנשיא כולל עסטרייך-גאליציא, עד פטירתו בב' בתמוז ה'תרכ"ג, 19 ביוני 1863.
הרב מרדכי זאב אורנשטיין (לבוב ה'תקמ"ט, 1789 - י"ז בחשוון ה'תקצ"ז, 28 באוקטובר 1836) היה רב ולמדן גליציאני.
נולד בלבוב לרב יעקב משולם אורנשטיין, רבה של העיר ומגדולי פוסקי גליציה.
הוא למד ספרות תלמודית ורבנית וגילה בה בקיאות רחבה והבנה מעמיקה בגיל צעיר מאוד.
שמו התפרסם בכל רחבי גליציה כגאון, ותשובות הלכתיות שכתב הודפסו בספרו החשוב של אביו "ישועות יעקב".
רמ"ז אורנשטיין נחשב לגדול בכוחו התורני אפילו מאביו.
הוא היה מתנגד חריף לחסידות וזלזל בגדולי התנועה, מסופר כי גער ברבי ישראל פרידמן מרוז'ין כשהצית את מקטרתו בעת שיחה עם אביו ה"ישועות יעקב" בביקורו אצלו בלבוב.
בשל התנגדותו והערותיו היו שראו בו זחוח דעת, הוא דחה הצעות רבות למשרות רבניות, וכשקיבל לבסוף את הצעת הרבנות בפשמישל, העיר השלישית בגודלה בגליציה, קיבל את ההצעה והתמנה כרבה של העיר.
בטרם הספיק לשאת בפועל בתפקידו החדש, נפטר בפתאומיות בחיי אביו ב-י"ז בחשוון ה'תקצ"ז, 28 באוקטובר 1836.
הוא היה עשיר, ובנו שירש אותו, הרב צבי הירש אורנשטיין הדפיס בכספו את ספרי "ישועות יעקב" של סבו וצירף להם הערות והשגות משל אביו ומשלו.
על מצבת קבורתו נחקק האקרוסטיכון:
מרדכי (מוּני) זיסמן (12 בינואר 1921 - 17 באוגוסט 2010) היה אסיר ציון ופעיל של גורדוניה ברומניה, סופר ומהנדס העיר חולון (1986-1974).
נולד בעיירה דומברובני שבבסרביה, בן לשיינה־רחל ושמשון זיסמן והאח הצעיר לשלוש אחיותיו: סוניה, אסתר ויהודית.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות ב-1940, נשלח על ידי מוסדות התנועה הציונית גורדוניה בבוקרשט לפעילות בשטח הכבוש.
שנה לאחר מכן נאסר בקישינב על ידי הNKVD בעוון פעילותו הציונית־מחתרתית, ונשלח למאסר למשך עשר שנים בבתי סוהר ובמחנות העבודה בסיביר.
לאחר שחרורו רותק למשך שש שנים נוספות לכפר דולגי-מוסט Долгий Мост.
בשנת 1972 עלה לישראל עם אשתו, שרה, ושני ילדיהם.
עבד כמהנדס העיר חולון בין השנים 1974 ל-1986 (עד ליציאתו לגמלאות).
בשנת 1994 הוציא את ספרו הראשון "גשר ארוך" המגולל את דרך החתחתים שעבר עד שזכה לעלות לארץ ישראל.
זהו גם פירוש שמו של הכפר אליו רותק לאחר שחרורו, ובו הקים את משפחתו.
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו השני "השלטון והעיור (אורבניזציה) בארץ ישראל ובמדינת ישראל" העוסק בפיתוח עירוני לאורך ההיסטוריה היישובית של ארץ ישראל.
רבי מרדכי זקהיים (ליל הושענא רבה, כ"א בתשרי ה'תרי"ט, 29 בספטמבר 1858) היה רב ומקובל ליטאי רבן של צ'חנוביץ ופינסק.
נולד בקריניק לרב אהרן, גדל ברוז'אני ולמד אצל הרב יעקב מאיר מילובקה מבחירי תלמידיו של רבי חיים מוולוז'ין שנפטר בצעירותו.
בראשית דרכו ברבנות כיהן כרבה של צ'חנוביץ ובשנת 1843 הוזמן לשבת על כס רבנות העיר פינסק, שעמד פנוי מאז פטירתו של רבי אהרן מקרטינגה, רבה הקודם של העיר ומחבר "תוספות אהרן".
הוא הקים בפינסק יחד עם רבי שמואל אביגדור תוספאה, ישיבה גדולה.
בין תלמידיו בישיבה זו היה המקובל הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה.
התפרסם בסגנון לימודו החריף, ולפי הרב ברוך אפשטיין כונה בשעתו "גאון החריפים".
לפני פטירתו המליץ לקהילתו לקחת במקומו את הרב אלעזר משה הורוויץ.
מרדכי זר-כבוד (27 ביוני 1901 – 18 באוקטובר 1977) היה מחנך וחוקר מקרא ישראלי, פרופסור חבר במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
נולד ב-1901 לאברהם צבי עהרנקראנץ (או "אהרנקראנץ") בעיירה פרוביז'נה שבגליציה.
קיבל חינוך מסורתי במקום, רבו העיקרי היה רב העיר אברהם יעקב הורוביץ.
בשנת 1921 קיבל תעודת הוראה בעברית בלבוב.
מאז היה פעיל בתנועות נוער ציוניות.
למד בבית-המדרש למורים עברים בווינה מבין מוריו היו אביגדור אפטוביצר וצבי פרץ חיות.
בשנים 1930–1935 למד בברלין מבין מוריו היו חנוך אלבק, נפתלי הרץ טור-סיני ויצחק משה אלבוגן.
למד בעיקר שפות שמיות ותולדות המזרח הקדום.
קיבל דוקטורט על עבודתו "לתולדות חכירת קרקעות בבבל החדשה על פי מקורות של כתבי יתדות בתקופת נבוכדרצר – נבונאיד".
במקביל ניהל בתי ספר עבריים בגרמניה ובצ'כוסלובקיה.
תחת השלטון הנאצי ניהל בית ספר יהודי במינכן בשנים 1935–1937. בשנת תרצ"ז/1937 עלה לארץ ישראל ושימש כמורה בחיפה בבית המדרש למורים של ארתור בירם, בבית הספר הריאלי ובתיכון חוגים.
לימד באוניברסיטת בר-אילן, שם קיבל ב-1969 דרגת פרופסור-חבר.
היה ממייסדי החברה לחקר המקרא בישראל.
מעורכי מהדורת התנ"ך של י.ל.
מהפרשנים של התנ"ך בסדרת דעת מקרא.
לסדרה דעת מקרא כתב את הפירוש לספרים חגי, זכריה, מלאכי, קהלת, עזרא, נחמיה.
נפטר בשנת 1977 כשהיה בעיצומה של העבודה על פירוש ספר משלי בסדרת דעת מקרא (הושלם על ידי יהודה קיל).
החברה לחקר המקרא הוציאה לכבודו ספר למלאות לו ששים וחמש שנה – "ספר זר-כבוד" ירושלים, תשכ"ח.
בתרצ"ח התחתן עם בתיה בת ר' צבי ביקל.
עזרא ונחמיה מפורשים, הוצאת ראובן מס, ירושלים תש"ט
חגי זכריה ומלאכי מפורשים, הוצאת קריית ספר, תשי"ז
רבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא (ה'תקמ"ה, 1784 - י"ב בניסן ה'תרט"ו, 31 במרץ 1855) היה רב בעיר סטרי שבמחוז לבוב במערב אוקראינה, תלמידו של רבי אורי מסטרעליסק.
נודע כאחד מגדולי הלוחמים בתנועת ההשכלה.
נולד בשנת תקמ"ה בעיר גאליגור לרבי יואל משה שהיה אב בית דין בעיירות גאליגור ולינסק.
נקרא על שם סבו רבי מרדכי זיסקינד מרוטנבורג מחבר השו"ת "מהר"ם זיסקינד".
נישא לבריינדל בתו של רבי אברהם יוסף תאומים שהיה אב בית דין בבורשטין, ועבר לגור קרוב לחותנו.
בשנות מגוריו בבורשטיין, נהג לנסוע לליסא ללמוד מפי רבי יעקב לורברבוים (בעל "נתיבות המשפט"), וללבוב, ללמוד מפי רבי יעקב משולם אורנשטיין (בעל "ישועות יעקב").
עובדת היותו חסיד לא הפריעה לו בקשריו עם רבו בעל "נתיבות המשפט", והוא אף זכה לכבוד אצלו.
כן היה מתלמידי רבי אורי קלוגהופט מסטרעליסק וזכה להערכה ממנו, כן היה מתפלל בהתלהבות כדוגמת רבו.
הסתופף גם בחצרות רבי ישראל מרוז'ין ורבי מאיר מפרמישלן.
רבנים שונים היו מספרים בשבחו ביניהם רבי חיים הלברשטאם מצאנז רבי דוד הגר מזאבלטוב ומחותנו רבי צבי הירש מרימנוב.
אחר פטירת חותנו בשנת תקפ"ה נתמנה לכהן תחתיו ברבנות העיר בורשטין, לאחר מכן עבר לכהן ברבנות העיר סטאניסלאב.
בשנת תקצ"ב אחרי פטירת רבי יעקב לורברבוים מילא את מקומו בעיר סטרי, שם נהג ברבנות ואדמורו"ת.
כן נמנה מתלמידיו של רבי יעקב יוקל הירש אב"ד ניימארקט מחבר ספר בית יעקב, ושל רבי יעקב אב"ד רימילוב, וכן של רבי בנימין זאב אב"ד ז'ימיגראד, שאלות שונות מגדולי דורו הופנו אליו והשיב תשובות בכל אזור גאליציה.
נפטר בשבת פרשת צו - שבת הגדול י"ב בניסן ה'תרט"ו, 31 במרץ 1855, ונטמן בבית הקברות העתיק בסטריא על יד ציון רבי יעקב לורברבוים.
רבים עלו להתפלל על קברו עד השואה אז נחרש בית הקברות כולו ומקום ציונו לא נודע.
העלה את חידושו תורתו על הכתב אך אלו אבדו בצוק העתים.
יסודות תורתו מובאים בין ספרי נכדו רבי נפתלי הירץ סג"ל לנדא אב"ד סטרעליסק, ובפרט בספרו 'אהבת ציון' על מגילת איכה, בהם עולה כי עיקר עבודתו הייתה עבודת האמת.
דברי תורתו ותולדותיו נלקטו בספר עטרת מרדכי.
רבי יואל משה סג"ל לנדא מיאברוב.
רבי יוקל סג"ל לנדא אב"ד דוקלא.
רבי מאיר סג"ל לנדא אב"ד בארשטין.
מרת חיה סאשיא, זוגת רבי אריה לייבוש קאנער מרימנוב.
מרדכי זגגי (1898 – 15 בספטמבר 1977) היה איש ציבור ישראלי, היה החשב הכללי הראשון והיו"ר הראשון של הרשות לניירות ערך והיווה חלק מהמערכת הכלכלית בארץ משנות ה-30 עד לפטירתו.
זגגי נולד בלוצק פולין ועלה לארץ ישראל ב-1920 והיה חבר דגניה א' החל משנת 1924. בתחילת דרכו עסק בעבודות בכבישים, ייבוש ביצות וייעור בבן שמן.
בשנת 1927 עבר להתגורר עם משפחתו בירושלים בסמיכות למשה שרת והחל לעבוד כמנהל המחלקה הכספית של הסוכנות היהודית.
היה מהמוזמנים שנכחו בטקס הכרזת העצמאות.
עם הקמת המדינה מונה לחשב הכללי הראשון וכיהן בו עד לשנת 1952.
החל מאותה שנה היה המשנה למנכ"ל משרד האוצר.
ב-1960, במקביל לכהונתו כמשנה למנכ"ל, הוקמה ועדת ניירות ערך, אשר נועדה לתת מענה ולטפל בבעיות בשוק ניירות הערך וזגגי מונה ליו"ר הראשון שלה.
זגגי פרש מתפקידו כמשנה למנכ"ל לאחר 17 שנה בשנת 1969.
עם פרשתו מתפקיד המשנה למנכ"ל משרד האוצר מונה ליו"ר הראשון של רשות לניירות ערך עד שהודיע על רצונו לפרוש וסיים את תפקידו ב-2 ביוני 1974.
בנוסף זגגי היה פעיל בחברות שונות, בין היתר חבר דירקטוריון קבוצת כלל מיום הקמתה, יו"ר הדירקטוריון הראשון של חברת הנאמנות למקרקעין באשדוד בע"מ, וחבר דירקטוריון ברסקו.
בתקופת כהונתו הן במשרד האוצר והן כיו"ר רשות ניירות ערך זכה להערכה במשרד האוצר, כולל משרי האוצר השונים וכן מחוץ למשרד.
בשנת 1970 הוקמה קרן זגגי לטובת אמנים וסופרים, הקרן הוקמה על ידי חברות גדולות במשק כגון בנק הפועלים, בנק דיסקונט וכלל, וזאת במטרה להוקיר את פעילותו של זגגי לאחר פרישתו מתפקיד המשנה למנכ"ל משרד האוצר.
לאחר פטירתו של זגגי הוקמה ב-1981 "יד זגגי", קרן למחקרים פיננסיים על שמו.
בתחילת שנות ה-90 ראו אור מספר ביוגרפיות של אמנים ואנשי כלכלה ישראלים בזכות הקרן, בין היתר הספרים: "אצולת הארץ: משפחת אל־חוסייני", "חנוך לוין: איש עם המיתוס באמצע", "יונה וולך: ביוגרפיה" .
כיום פועלת קרן ע"ש מרדכי זגגי לכנסים ומחקרים בתחום שוק ההון באוניברסיטה העברית.
זגגי היה נשוי ללאה, ולהם שתי בנות: רותה אשר שירתה בפלמ"ח ומוותיקות עורכי הדין בישראל ונפטרה ב-2016 ואנה (אנינה) אשר שירתה גם היא בפלמ"ח ונפטרה ב-1968. הוא נפטר ב-1977 ונקבר בבית העלמין בגבעת שאול.
הרב מרדכי אריה זמל (ה'תרע"א, 1911 – כ"ח באב ה'תשנ"א, 18 באוגוסט 1991) היה רב המושבה תל מונד ויישובי גוש תל מונד במשך קרוב ל-50 שנה.
נולד בלודמיר שבווהלין (אז באימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) ליהושע וגיטל, סוחרי טקסטיל חסידי צ'ורטקוב.
למד בישיבה קטנה של רשת ישיבות נובהרדוק בלודמיר.
לאחר שסיים את הש"ס, עבר ללמוד בישיבה גדולה של רשת נובהרדוק בקוריץ, ולאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת "אור תורה" בזוויהל, אצל הרב יואל שורין ("העילוי מפולטבה").
לאחר שעשה שימוש חכמים אצל כמה רבנים, נסמך לרבנות על ידי הרב שלום שכנא צ'רניאק, רבה של מצייב.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט ששלח הרב קוק.
בארץ למד בישיבת בית יוסף - נובהרדוק בתל אביב מפי הרב הלל ויטקינד והרב אהרן ויינשטיין.
נישא לחיה דאבא בת הרב יצחק אפשטיין מירושלים.
הוא למד בישיבת חברון בירושלים, שם התקרב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא ולרבנים שמשון אהרן פולנסקי ואליהו ראם.
נסמך לרבנות מפי חכמי ירושלים הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, צבי פסח פרנק, יעקב משה חרל"פ ואיסר זלמן מלצר.
בירושלים נרקם קשר קרוב בינו לבין הרב הראשי הרצוג, וכאשר באו לרב הרצוג בשנת 1942 נציגי המושבה תל מונד לבקש המלצה לרב - המליץ להם על הרב זמל.
בתל מונד ייסד מקווה טהרה, בית כנסת ובית ספר דתי על אף התנגדויות קשות מקרב אנשי הוועד המקומי.
בתפקיד הרבנות נשא קרוב ל-50 שנה, עד מותו.
נפטר ב-18 באוגוסט 1991, כ"ח באב ה'תשנ"א ונקבר בהר המנוחות
לאחר פטירתו הוקם לזכרו כולל אברכים "עם מרדכי" בתל מונד.
בנו אל"ם הרב אברהם משה אבידן היה עוזר הרב הראשי לצה"ל, ראש ישיבת שעלבים ומחבר הספרים "שבת ומועד בצה"ל", "אהבת צדקה", "אמרות מלך", "שמירת הנפש כהלכתה" ועוד.
בנו הרב אשר זמל כיהן כרב המועצה האזורית הדר השרון
בנו הרב חיים יהושע זמל כיהן כרב שכונות תלפיות וארנונה בירושלים.
בנו יוסף עשת נהרג בהתרסקות מטוס ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1964
גיסיו היו הרבנים יצחק מאיר חרל"פ וחיים דוד כהנא.
מרדכי (מוטי) זייץ (נולד ב-30 באוקטובר 1978) הוא מנהל השקעות ישראלי לשעבר שרישיונו נשלל ממנו על ידי רשות שוק ההון.
זייץ היה הבעלים של חברת גרניט ניהול תיקים.
הוא התפרסם בעקבות מעורבותו בפרשת הונאה רחבת היקף.
הוא נחשד בביצוע הונאת פונזי בהיקף של מיליוני שקלים, אשר פגעה בעשרות לקוחות.
הוא הצטרף לקטגוריית הפשעים הכלכליים, עבירות מס, הונאה וזיוף שפגעו כלכלית בלקוחותיהם בדומה לנזק שגרמו אלדד פרי נדל"ן, קרן הגשמה, ענבל אור, דרור גלר, בת שבע מחלוף אברהם, קבוצת יעדים, אילן מיכאלי.
זייץ בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מהאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2000 החל את דרכו המקצועית בשוק ההון.
ב-2005 קיבל רישיון יועץ השקעות, וב-2006 קיבל רישיון מנהל השקעות מטעם הרשות לניירות ערך.
זייץ פעל בשוק ההון הישראלי כמנהל תיקי השקעות.
הוא היה הבעלים והמנכ"ל של חברת גרניט ניהול תיקים, ועדין מחזיק בחברת "אמפירי".
עבד בשוק ההון למעלה מ-20 שנה ושימש כמנהל לקוחות אמידים בבתי השקעות גדולים במשק.
זייץ עמד בראש נציגות/שלוחה בכלל פיננסים ועבד 3 שנים בבנק הבינלאומי בתפקידים שונים.
קיבל רישיון יועץ השקעות בשנת 2005 ורישיון לניהול השקעות בשנה שלאחר מכן.
בשנת 2013 הצטרף כשותף לחברת גרניט.
בשנת 2018 רכש את החברה והפך למנכ"ל ובעלים.
באותה שנה הקים זייץ שתי חברות: "אמפירי אחזקות", חברה תפעולית לאחזקת חברת גרניט, וחברה נוספת בשם "אמפירי ניהול עושר".
בחברות אלו שותפים הוריו, צבי ונינה זייץ.
בית ההשקעות גרניט נוסד ב-2009 על ידי מושיק טייכהולץ כבוטיק ההשקעות קטן.
זייף הצטרף לחברה ב-2013 כשותף ובשנת 2018 הוא רכש את החברה לאחר שהשותפות עם טייכהולץ הסתיימה.
לחברה מונה מנכ"ל, דויד רוקח, איש כספים ותיק בניהול תיקים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2020 החלו בעיות בחברה של התנהלות לא תקינה ורשות ניירות ערך נכנסה לתמונה.
בשנת 2021 הרשות לניירות ערך שללה את רישיון ניהול תיקי השקעות של גרניט ניהול תיקים.
בדצמבר 2020 נכפה על זייץ לשלוח מכתב ללקוחותיו לאחר שרשות ניירות הערך מצאה פגמים מהותים בניהול החברה בה זייץ עמד בראשה.
באוגוסט 2020 פסק בית המשפט על העברת חברת גרניט לחברת כוון ואסר על זייץ מעורבות בחברה.
בנובמבר 2022, ועדת האכיפה המנהלית של הרשות לניירות ערך שללה את רישיונו של זייץ לנהל תיקי השקעות לצמיתות.
הוועדה קבעה כי זייץ העדיף את טובתו האישית על פני טובת לקוחותיו, תוך הפרת חובת האמון שחב ללקוחותיו.
זייץ נחשד בגניבה והלבנת הון.
לפי כתב האישום, הוא שלח יד בכספם של 54 מלקוחות החברה שבבעלותו, בסכום כולל של 7.8 מיליון שקל.
הוא השתמש בכספים אלה לרכישת תכשיטים ושכירת מכונית.
עשר תביעות חוב בסך כולל של מיליוני שקלים הוגשו נגד זייץ.
לאחר שהגיש בקשת הסדר חובות לבית המשפט, הוגשו תביעות חוב על ידי עורכי הדין גיא סרוסי ואוריאל זעירא בשם כעשרה תובעים שונים.
במרץ 2022, הרשות לניירות ערך עצרה את זייץ.
הוא נחקר בחשד להונאה של לקוחות החברות שלו "גרניט ניהול תיקים".
באוגוסט 2024 הגישה הפרקליטות כתב אישום נגד זייץ בגין גניבת כספים מלקוחותיו בסך 8 מיליון שקל.
הוצא נגד זייץ צו עיכוב יציאה מהארץ, ערבות בסך 400 אלף ש"ח והפקדת דרכון ברשות ניירות הערך.
בינואר 2026 הודה זייץ במסגרת הסדר טיעון בעבירה של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות מ-49 לקוחות, בסכום כולל של כ-7.3 מיליון ש"ח.
כמו כן, הודה בהעברת דיווח כוזב לרשות ניירות ערך בנוגע להון העצמי של החברות שבבעלותו ("גרניט" ו"אמפירי").
מכתב האישום המתוקן נמחקו עבירות הגניבה והלבנת ההון שהופיעו באישום המקורי.
על פי הודאתו, כספי הלקוחות שימשו בין היתר להחזר חובות אישיים ולמימון הוצאות פרטיות כגון חופשות, תכשיטים והשכרת רכב.
במסגרת ההסדר, הצהירה הפרקליטות כי תבקש להטיל עליו עונש של עד 30 חודשי מאסר בפועל, בעוד שזייץ השיב עד למועד זה כ-2 מיליון ש"ח מתוך הכספים.
זייץ גרוש ולו 3 בנות.
מרדכי לֵיב וילנסקי (כ"ב בסיוון ה'תרע"ד, 16 ביוני 1914 – י"א באדר ה'תשנ"ט, 27 בפברואר 1999) היה היסטוריון וחוקר של ההיסטוריה היהודית ושל הספרות העברית בעת החדשה.
פרסם מחקרים חשובים על תולדות החסידות והמתנגדים.
וילנסקי נולד בקוברין שבבלארוס (אז בתחום האימפריה הרוסית).
אביו, אורי שרגא פייבל בן יוסף זאב היה בעל חנות שנוהלה בפועל על ידי אשתו, שבע יוטא.
אח בכור לארבעה אחים הוא גדל במשפחה יהודית מסורתית וקיבל חינוך תורני, ובגיל צעיר נמשך לתנועת חיבת ציון.
התחנך בבתי הספר של רשת "תרבות" בעירו ובבריסק.
היה בקיא בשפות רבות, וידע לדבר היטב תשע לשונות.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל ולמד ספרות עברית והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד שנתיים באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1941 השלים את עבודת הדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית יצחק בער בנושא: "הפולמוס מסביב לשיבת היהודים לאנגליה במאה ה-17", שפורסמה בשנת 1944 כספרו הראשון.
בין השנים 1941–1946 שימש מורה להיסטוריה בבתי ספר תיכוניים ברחובות ובתל אביב.
בשנת 1946 נישא לשרה אורה הלר בתו של הרב אברהם זיידה הלר.
כמה חודשים לאחר נישואיו נעצר בידי השלטון המנדט הבריטי בחשד שסייע לאצ"ל.
אשתו פנתה לשלטונות הבריטיים בבקשה לשחררו, והם הסכימו לכך בתנאי שיעזוב את הארץ.
בשנת 1947 הוזמן לכהן כמרצה להיסטוריה יהודית במכללה היהודית בבוסטון , שם התמנה בהמשך לפרופסור.
ההוראה במוסד התנהלה כולה בעברית, ולדבריו, תלמידי המכללה – יוצאי בתי ספר עבריים – היו מסוגלים לקרוא ולכתוב בלשון עשירה ובהירה.
בשנת 1957 חזר לישראל והתגורר בשכונת רחביה.
ולאחר כמה שנים חזר לבוסטון עד שנת 1970 שחזר לישראל ולימד בבאוניברסיטה העברית בירושלים והתגורר בבית וגן.
כעשרים שנה חי בבוסטון, ושם הפך לדמות מרכזית בהסתדרות העברית באמריקה.
שימש כאחד מראשי הסניף שלה בניו אינגלנד, והיה פעיל גם ב־The Jewish Advocate – השבועון היהודי המקומי, שבו ערך את המדור העברי הנקרא "התור העברי" יחד עם פרופ' יעקב מיקלישנסקי.
וילנסקי חיבר מספר מחקרים חשובים, ובראשם ספרו המקיף "חסידים ומתנגדים" שראה אור ב־1970 ויצא במהדורה מתוקנת ב-1990. כן פרסם ספרים על תולדות היישוב החסידי בטבריה, ועסק בחקר הדמויות המרכזיות של תנועות החסידות וההשכלה, וכן פרסם מאמרים בהדואר, תרביץ, ספונות, בצרון ועוד.
וילנסקי ייסד מועדון עברי בבוסטון שהתכנס אחת לחודש להרצאות בשפה העברית, והקדיש מאמצים רבים להפצת התרבות והלשון העברית בארצות הברית.
היה חבר כבוד של המכון האוקראיני באוניברסיטת הרווארד, ונבחר לאקדמיה האמריקנית למדעי היהדות.
בשנותיו האחרונות היה חולה, והתגורר בבית בנו, אורי, עד לפטירתו בשנת 1999. הוא הובא לקבורה בירושלים בחלקת מורי האוניברסיטה ובוגריה.
לזכרו פורסם קובץ מחקרים בשם במעגלי חסידים בהוצאת מוסד ביאליק, המרכז לחקר תולדות היהודים בפולין ומורשתם, המכון לחקר התפוצות והמרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בנו אורי יוסף וילנסקי, הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת נורתווסטרן, שיקגו, ארצות הברית
שיבת היהודים לאנגליה במאה השבע־עשרה, ירושלים: ראובן מס, תש"ד
תולדות יצחק: שירי יצחק לוצאטו (עם ד' אקרט), תל אביב: מחברות לספרות, תש"ד, 1944
חסידים ומתנגדים לתולדות הפולמוס שביניהם בשנים תקל"ב-תקע"ה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1970 (מהדורה שנייה מורחבת 1990)
היישוב החסידי בטבריה עד פטירתו של ר' אברהם מקאליסק – תק"ע, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ח
במעגלי חסידים: קובץ מחקרים לזכרו של פרופסר מרדכי וילנסקי – עורכים: עמנואל אטקס, דוד אסף, ישראל ברטל, אלחנן ריינר; מוסד ביאליק, תש"ס 1999
מרדכי ז'ורבסקי (פולנית: Mordechaj Żurawski; 11 ביוני 1910 – 5 במרץ 1989) היה ניצול שואה, אחד משלושת הניצולים היחידים ממחנה ההשמדה חלמנו.
ז'ורבסקי נולד ב-11 ביוני 1910 בפולין.
מקום הולדתו אינו ודאי, אם כי מעריכים שהוא נולד בקלודאווה, ולוצלאווק או חודץ'.
בשלב מסוים התגורר עם משפחתו בולוצלאווק, שם היה קצב במקצועו ופעיל בפועלי ציון.
בסוף אוקטובר 1940 הוקם בעיר גטו.
לפני חיסול הגטו, גורש עם אחיו ואביו לעבודות כפייה בפוזנן.
מפוזנן גורש לגטו לודז' וב-10 במאי 1944 הועבר למחנה ההשמדה חלמנו שם הוכרח לעבוד בזונדרקומנדו.
לאחר רצח קורבנות המחנה במשאית גז, היו חברי הזונדרקומנדו אחראים להעביר אותם למשרפות.
לתקופה מסוימת עבד במטבח המחנה הודות לכך שהיה קצב.
ז'ורבסקי נמלט במהלך הטבח באחרוני האסירים במחנה בלילה שבין ה-17 ל-18 בינואר 1945, זמן קצר לפני הגעת הצבא האדום לשטח המחנה.
על פי הידוע לחוקרים, הוא ושמעון סרבניק הם שני היהודים היחידים שהצליחו לשרוד את הטבח.
הוא נמלט על ידי תקיפת השומרים שהובילו אותו להוצאה להורג בסכין, לאחר מכן הסתתר באסם בעיירה קרובה.
ז'ורבסקי חזר למחנה לאחר כיבוש השטח על ידי הצבא האדום, שם פגש את סרבניק וסייע להעביר אותו לבית חולים.
קצין סובייטי שפגש סיפק לו ניירות מהמחנה ועפרון וז'ורבסקי השתמש בהם כדי לכתוב את קורותיו.
ז'ורבסקי חזר בהמשך לולוצלאווק וגילה שהוריו, אשתו, בנו ושישה משבעת אחיו נספו.
בהמתינו לשובם של בני משפחה פגש את לאה קרנוביץ' בתחנת רכבת אותה נשא לאישה.
נולדו להם שני בנים, שרגא ואהרון.
בשנת 1950 עלתה משפחת ז'ורבסקי לישראל, תחילה התגוררה לשער העלייה ואחר כך עברה לגדרה.
ז'ורבסקי שב לעבודת הקצבות, ונולד לו בן נוסף בשם צביקה.
בשנות ה-70 נסע ז'ורבסקי לגרמניה והעיד במשפטם של פושעים שונים מסגל מחנה חלמנו.
מרדכי חיים רוּמְקוֹבְסקי (Mordechaj Chaim Rumkowski; 27 בפברואר 1877 – 28 באוגוסט 1944, אושוויץ) היה ראש היודנראט בגטו לודז' במשך כל שנות קיומו (1939–1944).
הפך לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בתולדות השואה בכלל ובתולדות הגטאות בפרט.
רומקובסקי נולד בכפר אִילִינוֹ (Ильино) שבמחוז וליקיה לוקי (Великие Луки) ברוסיה ב-1877.
הוא סיים את לימודיו בחדר, ולאחר מכן עזר בעסק המשפחתי.
עם זאת, הוא היה אוטודידקט, וקרא הרבה ולמד שפות.
לא ידועה השנה שבה עבר מרוסיה ללודז', אבל ככל הנראה הגיע עם גל של יהודים שביקשו להשתלב בתעשיית הטקסטיל שפרחה בעיר.
כאשר הגיע ללודז' היה אלמן ולא היו לו ילדים.
השכלתו הייתה ככל הנראה יסודית בלבד.
לפי העדויות ידע למעשה פולנית ברמה נמוכה והרבה לדבר יידיש (מאוחר יותר פקד שזו תהיה שפתו הרשמית של הגטו).
בלודז' התחיל את הקריירה היזמית שלו.
בתחילה עסק בעבודות מזדמנות, רק לאחר זמן מה הוא הצליח למצוא עבודה במשרד.
לבסוף, הוא ועמיתו אבם ניימן החליטו לקחת הלוואה ולהקים מפעל בפלאש.
באותה תקופה נכנס רומקובסקי למסלול ההשפעה הפוליטי של ציונים מקומיים.
הוא גם הפך לחבר בקהילה היהודית.
הוא היה פעיל גם בתחום החברתי.
עם זאת, בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה והאטה את המצב הכלכלי.
1918 הייתה שנה של שינוי גם בחייו האישיים של רומקובסקי.
הוא נטש את העסק ונפרד משותפו לעסקים שמאז ניהל את המפעל.
רומקובסקי עבר לעסקי הביטוח, ובאותה עת התמקד גם בפעילות פוליטית וחברתית.
הוא הפך לפעיל של התנועה הציונית והיה מעורב בוועד הציוני ובקהילת יהודי לודז'.
הוא גם ניהל את בית היתומים לילדים שייסד לפני המלחמה בהלנובק בלודז'.
חלק מההיסטוריונים מציינים שהוא ניהל את בית היתומים בצורה סמכותית, ושתכונה זו תתגלה לעין עוד יותר בהמשך חייו.
רומקובסקי היה פעיל גם בתחומים רבים אחרים, בין היתר היה פעיל בדירקטוריון של אגודת הצדקה היהודית בלודז'.
כמו כן ניהל רומקובסקי לפני המלחמה בית יתומים, וטען רבות כי ילדים היו חלק משמעותי בחייו, דבר הנראה לרבים תמוה נוכח גירוש הילדים המפורסם של ספטמבר 1942. עדויות חדשות מראות שרומקובסקי נהג לאנוס את הילדות והילדים בבית היתומים והסתיר זאת.
אישיותו הייתה שנויה במחלוקת גם לפני המלחמה.
ישנם היסטוריונים שטוענים שעבודתו בבית היתומים הייתה "ג'וב טוב שבו לא יכלו להציק לו".
הוא הצטרף למפלגת הציונים הכלליים, ואף נבחר מטעמה להנהלת הקהילה היהודית בלודז' בבחירות שנערכו בשנת 1937. מאוחר יותר הוא הסתכסך עם חברי מפלגתו ופרש ממנה, אך המשיך לכהן בהנהלת הקהילה.
עם פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, רומקובסקי היה בן 62. רומקובסקי נכנס לזירה של מציאות כיבוש חדשה ב-13 באוקטובר 1939, כאשר בהחלטה אישית של ראש המנהל האזרחי לודז', אלברט ליסטר, הוא מונה לראש היהודים המקומיים עם הכותרת "זקן היהודים בלודז'" .
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה החל בפברואר 1940 עת רשויות הכיבוש הגרמניות הקימו רשמית גטו יהודי בעיר (גטו ליצמנשטט).
נסיבות ההחלטה הזו אינן ברורות, אך נראה כי שני גורמים מילאו בה תפקיד מרכזי.
ראשית, רומקובסקי היה החבר היחיד שנותר בוועד המנהל של הקהילה היהודית בלודז'.
שנית, להופעתו ולהתנהגותו יכול להיות רושם חיובי על ליסטר עצמו.
למרות גילו, הוא עדיין היה אדם גבוה, מלא אנרגיה וגם תקשר היטב בגרמנית.
רומקובסקי קיבל כתב מינוי בעל אופי פרסונלי מהנס ביבוב, הממונה על הגטו, דבר חריג וייחודי.
רומקובסקי קיים שלטון יחיד אבסולוטי בהיותו ראש היודנראט, ואף נאמר עליו כי "הקים מדינה בתוך מדינה, מיניאטורה פאשיסטית מושחתת".
רומקובסקי קיים סביבו פולחן אישיות, ארגן מצעדי נוער לכבודו ותלה את תמונתו בבתי הספר.
ידוע כי התנייד בגטו בכרכרה מפוארת, וכי בראש השנה שלח כרטיסי ברכה מעוטרים בדיוקנו.
הוא הדפיס שטרי כסף ומטבעות, שנקראו 'רומקי' על שמו, שהיו הילך חוקי בגטו ואף הפיק בולים עם דמות דיוקנו, הכל בחסות הנאצים.
הוא הקים משטרה יהודית (אף כי זה איננו יוצא דופן, היו משטרות יהודיות לרבים מהיודנראטים) ששמרה על סגירתו של הגטו ומנעה הברחת מזון.
רבים רואים במדיניותו זו שיתוף פעולה עם הנאצים.
בכרוניקה של גטו לודז', שמחבריה היו תושבי הגטו, בא לידי ביטוי פולחן האישיות שרומקובסקי קיים סביבו.
בערך "אויסצייכנונגען" (Auszeichnungen, אותות הצטיינות) נכתב: "הנשיא רומקובסקי חשב מזמן להעניק אותות הצטיינות לעוזריו רבי הזכויות...
מאחר שהוא שלט בפועל כנסיך במדינתו הקטנה במיוחד במשך שלוש השנים הראשונות של הגטו - נדבקו בו גינונים של מושל ריבוני...
בחורף 1943-44 ציווה להדפיס תעודות (דיפלומות) כמכתבי לואי למתנה ששלח לאנשים אחדים, שנתכבדו בסדרת שטרי כסף של הגיטו בחתימת ידו של 'הנשיא'".
בערך "בולי דואר" (Briefmarken) נכתב: "לאחר שנוסדה מחלקת הדואר, תכנן הנשיא רומקובסקי להוציא בולים מיוחדים לשימוש בגטו...
בציורי הבולים נתנת תמונתו של הנשיא רומקובסקי...
ביום הולדתו של הנשיא היו צריכים להחתים את הבולים בחותמת מיוחדת.
המנהל (ארבייטסלייטר) ביבוב...פקד על הנשיא להשמיד את הבולים...הנשיא מילא כנראה אחרי הפקודה".
בערך "בלרינה" (Ballerina, סיגריות) נכתב: "סוג בינוני שהפך לימים, לאחר שבטלו הסוגים הטובים יותר, לפרימה בלרינה של מחלקת הטבק, ומאז עבר סוג זה לרשותו היחידה של הנשיא".
על פי העדויות, אכן רומקובסקי ניחן בכושר ארגון יוצא מן הכלל, ובזכותו "החיים בגטו דפקו להפליא".
רומקובסקי הצליח לבנות חיים ציבוריים, קהילתיים ולהשליט סדר שלא היה קיים בגטאות אחרים.
היו בתי מלאכה, צרכנות ומשטרה.
הוא דגל תחילה בתפיסה לפיה אנשי הגטו יעבדו בלי לעורר בעיות ועניין לגרמנים, והגרמנים מצידם לא יפריעו לחיי הגטו.
עם תחילת יישומו של הפתרון הסופי, שינה תפיסת עולמו לתפיסת ה"עבודה למען ההצלה".
תפיסה זו הניחה כי עבודת הגטו נחוצה לוורמאכט, הצבא הגרמני.
מתוך הנחה זו הסיק שככל שהגטו יהיה יצרני יותר - כך יימנעו הגרמנים מלפגוע בו.
בעזרת העבודה, כך קיווה, יוכל למנוע את השמדתו של הגטו עד סוף המלחמה ולהציל את תושביו.
יש הטוענים שרבים מצעדיו, כגון מניעת המסחר עם תושבים מחוץ לגטו, נועדו כדי לזכות באמונם של הנאצים.
בזכות יוזמתו, ובהתאם לתפיסתו, בנה רומקובסקי רשת תעשייתית גדולה.
הדבר התבצע בתיאום עם הממונה על הגטו, אשר שלח לגטו חומרי גלם וקיבל בתמורה מוצרים מוגמרים, מעשי ידי הפועלים בגטו.
כך גדל מחודש לחודש הייצור בגטו, ומערכות החינוך והתרבות הוחלפו בעוד רסורטים (כינוי למפעלים בגטו).
עם הזמן הוקצבו לכל אחד יותר שעות עבודה תמורת פחות שכר, שבקושי הספיק לקנות דבר.
אחת ההחלטות הקשות ביותר איתן היו צריכים ראשי היודנראט להתמודד הייתה הכנת הרשימות לגירושים מהגטו.
רשימות אלו היו שמות שהיו צריכים להגיע כביכול ליישוב מחדש למזרח, והיו בפועל הגירוש למחנות ההשמדה.
רומקובסקי החליט שהוא דבק במשימה למרות קשייה, גם לאחר שגילה לאן מיועדים הגירושים.
הגירוש הראשון היה כבר בדצמבר 1941, והיה מיועד לחלמנו.
תחילה התקבלה פקודה להביא 20,000 יהודים, אבל רומקובסקי הצליח להוריד את המספר ל-10,000. הוא טען שרק בשיתוף פעולה ניתן להציל חלק מהאוכלוסייה.
אל הגטו הועברו גם יהודים מגרמניה ומהולנד, והם אלו שנבחרו פעמים מספר על ידי רומקובסקי לגירוש, תוך שהוא מגן בכך על מקורביו ועל אנשים שהכיר אישית.
הגירוש הבולט ביותר בתולדות הגטו הוא הגירוש שכונה ה-Sperre, בספטמבר 1942. בגירוש זה גורשו הילדים מתחת לגיל 10, הזקנים והחולים.
לפני הגירוש נתן רומקובסקי את נאומו המפורסם ביותר שבו קרא לאנשי הגטו "תנו לי את ילדיכם".
ההיגיון הקשה שעומד מאחורי גירוש זה הוא שהילדים, הזקנים והחולים הם אלו שתורמים במידה הפחותה ביותר, ועל כן נתינתם תציל מספר גדול יותר של יהודים.
כך הוא ניסח את נאומו:
עד המלחמה התגורר בלודז' ברחוב מהפכת 1905 (Ul.
Rewolucji 1905) מספר 26 וברחוב קילינסקייגו (Kilinskiego) 105. עם הקמת הגטו התגורר ברחוב וואגייבניצקה 36 (Łagiewnicka) ששימש לפני המלחמה כבית חולים, לאחר מכן, לבקשת מנהל הגטו האנס ביבוס עבר להתגורר בבניין מספר 63 באותו רחוב.
בנוסף, התגורר במקביל (בייחוד בתקופת הקיץ) בבית עץ ברחוב מיארקה (Miarka).
ב-28 באוגוסט 1944 נשלח רומקובסקי לאושוויץ עם אחרוני תושבי הגטו, שם נרצח ככל הנראה באותו יום.
גרסה אחת מספרת שמנהל גרמני, אותו הכיר מלודז', אמר לו ללכת למישהו באושוויץ ולהגיד את שמו, וכך עשה.
האיש, לפי הסיפור, לקח אותו מהטור אל משרדו הפרטי וירה בו.
קיימת גרסה נוספת, שלפיה הוא נרצח באושוויץ על ידי אסירים יהודים דווקא, כנקמה על שיתוף הפעולה עם הנאצים.
בביוגרפיה 'סיפורו של נער' (מאת שרה פלגר זיסקינד) מתואר כי רומקובסקי עם אשתו ובנו המאומץ הועלה באושוויץ על מכונית שהופעל בתוכה גז, ושם מצא את מותו.
מראשוני הסופרים בני העדה התימנית בישראל.
מרדכי טביב נולד בראשון לציון בשנת 1910, לאחר שהוריו, שושנה והרב טביב טביב, עלו מחידאן שבצפון תימן בשנת 1909. אביו, המכונה "טביב הזקן", היה צורף ובעל ידיעות תורניות.
אחיו הבכור היה אברהם טביב, לימים חבר הכנסת.
עד גיל 13 למד טביב במעלאמה (ה"חדר" התימני).
כבר בתקופה זו נמשך אל ההשכלה והספרות הכללית, והוא הועבר להמשך לימודיו בבית הספר העממי "חביב" במושבה, בהמלצת מנהל בית הספר, אהרון קרון.
דבר זה יצר עימות חריף בינו ובין אביו, שחפץ שבנו יהיה לרב.
אך לימודיו נמשכו זמן קצר, שכן טביב נאלץ לצאת לעבודה כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הוא עבד בעיקר בחקלאות, בניין, שמירה וסבלות.
באותו הזמן הצטרף לתנועת "הנוער העובד" והקים בשכונתו את הסניף הראשון של התנועה עבור בנות בשכונה תימנית.
מסניף זה התקדם לתפקיד מרכז סניף התנועה בכרם התימנים בתל אביב.
בשנת 1934 הכיר את חנה קנטרוביץ, ילידת פולין, ונישא לה.
לזוג נולדו בת, לאה, ובן, גל.
לאחר עבודה כפועל בבית חרושת ללבנים ועקב אמונתו באידיאלים של סוציאליזם, עבר טביב ב-1938 להתגורר בקיבוץ נען.
משם פרסם את שיריו הראשונים, בעיקר במוסף הספרותי של עיתון דבר".
בשנת 1939 התנדב לצבא הבריטי, שם שירת בשלוש השנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה כחפר.
שוחרר מהשירות, בהיותו ביוון, עקב מחלה.
בחזרתו לארץ ישראל, עסק בפעילות ציבורית מגוונת, בייחוד במוסדות ההסתדרות ומפלגת מפא"י, ובמקביל גם עסק באופן אינטנסיבי בכתיבה ספרותית.
במלחמת העצמאות שירת כקצין חינוך של חטיבה 8 של יצחק שדה, ועסק בעריכה והבאה לדפוס של עיתון החטיבה, "שריון ופשיטה", בו פרסם מפרי עטו.
לאחר מלחמת העצמאות ערך את הביטאון ההסברתי-פוליטי של מפא"י "שלוחות", וגם בו פרסם מכתביו, כולל יצירתו הידועה "כינורו של יוסי".
בצד כתיבתו גם ריכז את המחלקה הערבית של ההסתדרות.
ספרו הראשון, "כעשב השדה", מחיי העדה התימנית בארץ, יצא לאור בשנת 1948 ועורר הדים רבים בציבור.
בשנת 1950 זכה הספר בפרס רופין.
בשנת 1953 היה לעורך הירחון לספרות "מבואות", בו פרסם מיצירותיו ומאמרים ראשיים.
במקביל יסד גם את כתב העת "מפגש" שנועד לפרסם יצירות של סופרים יהודים וערבים, בתקווה שרעיון זה יביא לשיתוף פעולה בין שני העמים; כתב עת זה נסגר במהרה.
מרדכי טביב כתב מספר ספרים - "עשב השדה", "דרך של עפר", "כערער בערבה".
סיפורו "כינורו של יוסי" נלמד שנים רבות במערכת החינוך.
שפתו מיוחדת ברבדיה המקראיים והמשנאיים מעורבים ביחד עם יהודית-תימנית.
חלק משיריו הולחנו כ"שירים תימניים" וחלק הולחנו ליצירות קאמריות על ידי המלחין פאול בן-חיים.
כן חיבר את התמליל לאורטוריה הרדיופונית "תיקון חצות" של מרדכי סתר, אשר זכתה בשנת 1962 בפרס איטליה (Prix Italia).
בשנת 1979 הלך מרדכי טביב לעולמו.
בשנת 2000 יצאה בהוצאת הקיבוץ המאוחד מהדורה חדשה וכוללת של סיפוריו.
בשנת 2014 יצאה מהדורה חדשה של ספרו 'כערער בערבה', בהוצאת הקיבוץ המאוחד, עם אחרית דבר של נורית גוברין והערות של אבנר הולצמן.
על שמו נקראת חטיבת טביב ראשון לציון הצמודה למקיף ו' השש-שנתי יגאל אלון.
בחטיבה מסלול ספרות אמנות ייחודי לתלמידים מוכשרים כחלק מהעברת מורשתו של טביב.
1956 – פרס אהרונוביץ (על "כערער בערבה")
כן זכה במלגה של "קרן מץ".
מרדכי טננבוים ("תמרוף") או טננבאום (בכתיב יידי: טענענבוים, בפולנית: Mordechaj Tenenbaum, 1916 או 1917 – אוגוסט 1943) היה ממקימי הארגון היהודי הלוחם.
פיקד על הארגון בגטו ביאליסטוק.
ב-16 באוגוסט 1943 פיקד על המרידה בגטו כנגד הגרמנים.
לאחר דיכוי המרידה התאבד, על מנת שלא ליפול חי בידי הנאצים.
טננבוים נולד בוורשה כאחד משבעת הילדים של דוד טננבוים והניה שרה לבית גולדמן, יהודים דתיים.
יחד עם אחד מאחיו נטש מרדכי את אורח החיים הדתי והתעניין מגיל צעיר בתרבות החילונית.
אחרי סיום לימודיו בתיכון העברי "תרבות" בוורשה למד שפות שמיות וטורקיות במכון למזרחנות של אוניברסיטת ורשה.
היה פעיל בחוגים של נוער ציוני ("השומר הלאומי") מילדותו, ובשנת 1935 הצטרף לתנועת הנוער של פועלי ציון בפולין שכללה בתוכה את תנועת "פרייהייט" ואת תנועת דרור.
מטעם תנועת הנוער נשלח להכשרה בקיבוץ "תל חי" של "החלוץ" בברנוביצה (Baranowice), השתתף בקורס למורים לעברית בווילנה ועבר אימון טרום-צבאי בזיילונקה.
בשנת 1938 התאחדו התנועות פרייהייט ודרור עם תנועת "החלוץ הצעיר" תחת השם "תנועת החלוץ הצעיר-פרייהייט-דרור".
באותה תקופה נקרא טננבוים לעבוד במטה התנועה בוורשה ונבחר כחבר בוועד המרכזי של שלוחת התנועה בוורשה.
היה מעורב בעריכת ביטאון תנועת החלוץ "אונזערע ידיעות".
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה לפולין, עזב טננבוים את ורשה יחד עם חברתו טמה (תמרה) שניידרמן (1943-1917) ואחרים לשטחים שנכנסו לשליטת הצבא הסובייטי -קובל ואחר כך וילנה.
תוכניותיהם לעלות לארץ ישראל עוכבו בשל חוסר סרטיפיקטים מספיקים.
לבסוף השיג לחבריו מסמכים מזויפים שעזרו להם להגר, בעוד הוא עצמו נשאר בווילנה כדי לעסוק בפעילות בקרב הנוער היהודי.
בווילנה תחת הכיבוש הסובייטי (1941-1940) המשיך טננבאום לפעול להצלת צעירים יהודים על ידי תעודות מזויפות שסיפק להם.
כבעל ידע בשפות טורקיות, ערך טננבוים לעצמו תעודה מזויפת על שם של טטרי מאזור וילנה בשם "יוזף תמרוב" (בכתיב גרמני - Tamaroff, שם משפחה שהזכיר גם את שם אהובתו, תמרה טמה שניידרמן).
זהות שאולה זו איפשרה לו תנועה יותר חופשית, כולל מעבר לשטחים תחת שליטה גרמנית.
גם אחרי פלישת הנאצים לברית המועצות, כולל ליטא, ערך טננבוים לחברים רבים תעודות מזויפות שהצילו לחלקם את החיים.
לאחר שהתגלה דבר הרצח בפונאר, יצר קשר עם אנטון שמיד, חייל אוסטרי שסייע ליהודי ביאליסטוק, אשר העביר אותו ואת אנשיו למקום מקלט בביאליסטוק.
בשנת 1942 הגיע לוורשה, ושם היה בין מקימי הארגון היהודי הלוחם, ובין מארגני ומתכנני מרד גטו ורשה.
בנובמבר 1942 יצא בשליחות הארגון היהודי הלוחם לביאליסטוק, על מנת לעמוד שם בראש תנועה ההגנה.
בביאליסטוק ארגן את לוחמי המחתרת היהודים ועמד בראש תנועת המרד, שכללה חברים בקיבוץ שכונה "קיבוץ תל חי", ובו, בין היתר, אנשי השומר הצעיר ואנשי דרור.
הוחלט כי עם התחלת האקציות יילחמו אנשי התנועה ברחובות ביאליסטוק, ולאחר מכן ינסו להימלט אל היערות ולהמשיך שם כפרטיזנים.
הגטו עבר מספר אקציות גדולות, במהלך שנת 1943, וחברי המחתרת שנותרו בו, הרגישו כי הם הלוחמים האחרונים לאחר חיסול הגטאות בורשה בבנדין ובצ'נסטוחוב.
ב-16 באוגוסט 1943 החלו הגרמנים בכיתור הגטו.
במרד גטו ביאליסטוק נלחמו טננבוים וחבריו במשך ארבעה ימים אל מול הכוחות הגרמנים העדיפים.
בסיום הלחימה התאבד טננבוים יחד עם חברו ללחימה דניאל מושקוביץ', על מנת שלא ליפול חי בידי הגרמנים.
אחרים, כחייקה גרוסמן הצליחו להימלט אל היערות.
עם הגעתו לגטו ביאליסטוק, גילה טננבוים עניין רב באיסוף חומר היסטורי מגוון שישמש להקמת ארכיון חשאי בגטו.
לאחר שלקח חלק באיסוף החומרים של ארכיון "עונג שבת" בעת שהותו בגטו ורשה, ולאחר שהשתכנע שהיהודים נידונים לכליה, החליט להקים ארכיון גם בביאליסטוק.
במהלך הלחימה הסתיר טננבוים במקום מקלט בגטו רשימות אישיות, ורשימות אחרות שנאספו ביחד עם צבי מארסיק.
אפרים ברש, יושב ראש היודנראט בגטו, תמך במפעלם של טננבוים ומארסיק והעביר גם הוא חומרים שונים לארכיון, ביניהם גם חומר חשוב על טרבלינקה.
הרשימות נמצאו ב-1945 וקובצו לספר "דפים מן הדליקה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
אחותו, נינה טננבוים-בקר פרסמה ביוגרפיה של טננבוים בשם "גיבור הגטאות" שיצאה בהוצאת "מערכות" בשנת 1980.
רבי מרדכי יוסף ליינר מאיזביצה (ה'תק"ס - ז' בטבת ה'תרי"ד; 1800–1854), מחבר ספר "מי השילוח", היה מייסד חסידות איזביצה ראדזין, עמד בראשה משנת 1839 לאחר פרישתו מרבי מנחם מנדל מקוצק ועד לפטירתו בשנת 1854.
מרדכי יוסף נולד בטומשוב בשנת 1800 לרבי יעקב ליינר, שהיה מתלמידי החוזה מלובלין, ומיוחס עד לרש"י.
היה תלמידו של רבי שמחה בונם מפשיסחא.
על תקופה זו סיפר נכדו, רבי גרשון חנוך הניך ליינר:
אחר פטירת רבי שמחה בונם מפשיסחא בשנת תקפ"ז (1827) הצטרף לקבוצת החסידים שקיבלו עליהם את הנהגתו של רבי מנחם מנדל מקוצק אותו הכיר כבר מילדותו בעיר טומשוב.
בתקופה זו סבל מעוני ומדלות רבה.
בהיותו בקוצק, היה מנהיג את ההמון שהיו באים לצורכי פרנסה ולצורכי הדרכה בעבודת ה', בהוראת הרבי מקוצק שהיה שולח אליו חסידים שונים כשהוא עצמו היה עסוק מדי מכדי להדריכם.
בין תלמידים אלו נמנה תלמידו הקרוב וממשיך דרכו, רבי לייבל'ה איגר, נכדו של רבי עקיבא איגר.
עם הסתגרותו של הרבי מקוצק בחדרו והימנעותו מלהיענות לצורכי החסידים, התקבצה סביב רבי מרדכי יוסף קבוצה גדולה של תלמידים, ובד בבד הלכה וגברה מתיחות בינו לבין הרבי מקוצק על רקע חילוקי הדעות בדרך הנהגת התלמידים, בדחייה או בקירוב.
בשמחת תורה של שנת ת"ר (1839) פרץ משבר שנסוב סביב עריכת ההקפות.
על טיבו המדויק של המשבר נמסרו גרסאות שונות.
על פי אחת הגרסאות, בימים שקדמו לשמחת תורה קיבל רבי מרדכי יוסף "פדיונות" מהחסידים, אקט המסמל כהונת אדמו"רות, ובליל שמחת תורה הורה רבי מרדכי יוסף לתלמידיו לערוך את ה"הקפות" במנין נפרד.
במניינו של הרבי מקוצק, בהקפה השישית שאותה היה מקבל בדרך כלל רבי מרדכי יוסף, ניגש הרבי מקוצק לזה שהחזיק את ספר התורה ונטלו ממנו, וכשנוכח לראות שאין זה רבי מרדכי יוסף, החזיר לו את ספר התורה.
מעשה זה גרם לנתק בין הרבי מקוצק לרבי מרדכי יוסף.
בעקבות מעשה זה פרש רבי מרדכי יוסף מקוצק יחד עם חסידים רבים.
רבי מרדכי יוסף שקבע את חצרו בתחילה בטומשוב ומאוחר יותר באיזביצא שליד לובלין.
המחלוקת בין חסידי קוצק לחסידי איזביצא הייתה אחת המחלוקות העזות ביותר ונמשכה עוד שנים רבות אחר כך.
רבי מרדכי יוסף נפטר בז' בטבת תרי"ד לאחר 13 שנות הנהגה.
את מקומו מילאו בנו רבי יעקב ותלמידו רבי לייבלי איגר.
רבי מרדכי יוסף עצמו לא כתב את דברי תורתו, אולם לאחר פטירתו ליקט נכדו, האדמו"ר ר' גרשון חנוך הניך ליינר, חלק מדברי התורה והוציא אותם בספר "מי השילוח" בשנת תר"כ, כשש שנים לאחר פטירתו.
שם הספר הוא על פי דברי רבו של רבי מרדכי יוסף, רבי שמחה בונם מפשיסחה שאמר עליו שתורתו היא "כמי-השילוח ההולכים לאט לאט אבל חופרים עמוק עמוק".
רבי גרשון חנוך הניך כותב בהקדמה כי "בכמה מקומות יקשו הדברים לאנשים אשר לא הורגלו בדברים כאלה".
ואכן פרסום הספר עורר התנגדות עזה בקרב חלק מהציבור.
בהקדמה לספר "בית יעקב" הוא כותב על סבו: "ולימד דעת את תלמידיו שיבינו בדברי רבי שמעון בר יוחאי והאר"י כמו שמבינים פשוטי דברי הלכה", "שאין שום דברי תורה שאינם שייכים לכל פרט נפש".
יסוד עיקרי בהגותו של רבי מרדכי יוסף, הוא הפנאנתאיזם הקיצוני שהוא גרס הלכה למעשה, ולפיו המציאות כולה היא אלוהות.
בדרשותיו מודגשת המסקנה המוסרית המעשית מן הקביעה התאולוגית ולפיה 'אין עוד מלבדו': גם מעשי האדם אינם באמת שלו, ואין הוא יכול להישפט לפי מעשיו.
שהרי כשם שהאדם עצמו אינו קיים כיצור נפרד מהאל היוצר, כך גם רצונותיו והכרעותיו של האדם, אף על פי שהם נראים לו כהכרעות אישיות שלו, לאמיתו של דבר אינם אלא דבר האלוהים.
מכך מתבקשת השקפה דטרמיניסטית, הגורסת שתחושת הבחירה החופשית אינה אמיתית, שהרי אין אדם ועולם קיימים כלל, אלא רק האל לבדו.
אשר למהותה של הבחירה החופשית העומדת בבסיס המצוות, קיימים רמזים סותרים בספרי רבי מרדכי יוסף, וההוגים במשנתו הציעו דרכים שונות בביאור העניין.
על פי שיטתו זו גרס רבי מרדכי יוסף עוד, שמעשי חטא שונים המוזכרים בתנ"ך אינם מעשי חטא אמיתיים, והם נראים כך רק לכאורה.
כך למשל טען שלפעמים אונסים אדם משמים לעשות מעשה מסוים הנראה כחטא ואינו חטא, ולמעשה לזמרי בן סלוא לא הייתה את האפשרות להתגבר על יצרו מכיוון שלמעשה משמים כיוונו אותו למעשה נטילתו את כזבי, וברוח זו ביאר גם את מעשי יהודה ותמר.
בנוסף כתב רבי מרדכי יוסף, שהמצוות שניתנו בתורה בכל פרטי החוקים הקפדניים שבהם, לא ניתנו אלא לתקופה זו, כאשר היצר הרע בתוקף, ואין ביכולת האדם להבחין מלבו הוא מהם הדברים הראויים ומהם המעשים שאינם ראויים.
אך התכלית הנרצית, שתיושם בפועל באחרית הימים, היא שהאדם ידע מלבו הוא את שהוא צריך לעשות בכל רגע נתון, בלי חוקים חיצוניים וכלליים.
מי השלוח - שני חלקים, על התנ"ך והתלמוד
ליקוטי מי השלוח - תורתו של רבי מרדכי יוסף מאיזביצה - ליקוט מספרי צאצאיו ותלמידיו
רבי צדוק הכהן מלובלין - התייחס בהערצה לרבו.
במקום אחד אף כתב "וקבלתי ממי שנגלה לו מסוד ה' ליראיו".
רבי יהודה לייב איגר מלובלין
רבי יעקב ליינר מאיזביצא, בנו של בעל "מי השילוח".
כתב את הספר "בית יעקב" בו הוא מרחיב ומפתח את שיטת אביו.
רבי גרשון חנוך הניך ליינר, בנו של ה"בית יעקב" ומחדש התכלת.