tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי תפיסה זו לאדם יש יכולת להחליט וחופש לבחור את מעשיו והלכי-רוחו, ובכך לקבוע במידה רבה את השתלשלות חייו.
בניגוד לרעיון הבחירה החופשית עומדות ההשקפה הפטליסטית שלפיה גורלו של האדם קבוע מראש, השקפות דתיות מסוימות שלפיהן הכול בידי שמיים, ההשקפה הדטרמיניסטית, הרואה כל התנהגות אנושית כנובעת משרשרת נסיבתית קודמת הכרחית, ועקרונות מסוימים בפיזיקה, שמצביעים על כך שכל מאורע נקבע באופן הסתברותי ו/או אקראי.
תפיסות אלו רואות את האדם כמי שנשלט על ידי כוח חיצוני, על-אנושי, אלוהי או טבעי, אשר קובע באופן מוחלט את התנהגותו וגורלו בחייו, ולפרט אין אפשרות לשנות עובדה זו.
לשאלה זו קיימות השלכות דתיות ואתיות.
מצד אחד, חלק מהדתות המונותאיסטיות הכפיפו לשליטת האל כל מאורע, וייחסו לו גם את בחירותיו של האדם; ומאידך, אחד העקרונות העומדים בבסיס המוסר, ובכלל זה המוסר המונותאיסטי, הוא שהאנושות נתבעת על מעשיה ונדרשת לתת עליהם דין וחשבון, ועיקרון זה מבוסס על אחריותו של האדם על מעשיו ובחירתו החופשית בהם.
הדוגלים בבחירה חופשית רואים באדם יצור שמסוגל לקבל החלטות מתוך שיקול דעת.
עמדה זו מתאימה לאינטואיציה הבסיסית של מרבית בני האדם הרואים במעשיהם תוצאה של בחירה.
האמונה בחופש הרצון אינה מכחישה את קיומן של השפעות על האדם, כגון גורמים פסיכולוגיים או פיזיקליים, אלא גורסת שאלה אינם מכתיבים את עתידו של האדם והוא עדיין נשאר בעל יכולת לבחור.
היכולת של האדם לבחור אינה גוזרת שכל פעולות האדם הן בהכרח תוצאות של בחירה.
יכולים להיות מצבים שהאדם אינו מפעיל שיקול דעת אלא פועל מתוך אינסטינקט או הרגל.
בעיית הבחירה החופשית כוללת צרור בעיות העולות מתוך סתירות, אמיתיות או מדומות, בין תחושות אינטואיטיביות שונות ומערכות אמונות:
התחושה האינטואיטיבית – חופשיות וסיבתיות
באופן אינטואיטיבי אנו סבורים כי לפחות לעיתים אנחנו יכולים לבחור אם לפעול בדרך מסוימת.
מצד שני, חלקנו סבורים באופן אינטואיטיבי או מתוך התבוננות וחשיבה הגיונית, שהטבע הוא אחיד, ושלכל מאורע ישנם סיבות ותנאים הגורמים לו, וכך אנחנו רואים גם את מעשינו כמושפעים מטבענו המולד ומהסביבה שהשפיעה עליו.
שתי התחושות הללו סותרות זו את זו, כיוון שהראשונה מניחה חופש רצון והשנייה מניחה סיבתיות.
מערכות אמוניות – אחריות וגורל
בתרבות האנושית הרווחת מקובל בדרך כלל להניח כי האדם אחראי למעשיו, והוא נושא באחריות לפעולות שעשה או נמנע מלעשות.
על פי הגישה האינטואיטיבית, אחריות זו היא גם המצדיקה את מערכת הענישה והשכר.
מצד שני, בתרבויות שונות רווחת תחושה עמוקה המאמינה בגורל ובפטליזם, ורואה את מעשיו של האדם כנקבעים על פי כוח שלא ניתן לעמוד מפניו.
אך אם מעשיו של האדם נקבעו מראש, נראה כאילו אין הצדקה לשכר ולעונש.
אם הכוכבים קובעים שאדם יעשה מעשה פשע, הוא אינו אחראי למעשה, ואין לדרוש ממנו דין וחשבון.
במיוחד חזקה הטענה הזאת בהקשר הדתי: אם מלכתחילה אלוהים ברא אדם כך שיפשע, לא ראוי להענישו אחר כך.
דחייה של עקרון הדטרמיניזם אינה פותרת את בעיית האחריות והצידוק לענישה, כיוון שאם מעשי האדם אינם מושפעים מסביבתו, ואין להם סיבות, הרי שהם אקראיים, ואין אחראי כלשהו שאפשר להטיל עליו את האחריות למעשה ולהענישו על כך.
לא ניתן להיות אחראים למה שקורה באופן אקראי.
אמונה בסיסית של האדם היא שניתן להחליט על העתיד, בעוד שלא ניתן לשנות את העבר.
אולם דטרמיניזם פירושו שקילות בין אירועי עבר לבין אירועי עתיד.
אם כן, אירוע א' בעתיד יכול להיות שקול לאירוע ב' בעבר – את אירוע א' אפשר לקבוע (לשנות) בעוד את אירוע ב' אי אפשר.
את שמו קיבל טיעון הבטלן מדוגמה קונקרטית למצב מסוג זה.
נאמר שאני עומד להיבחן מחר.
מישהו חכם, עם יכולת ניבוי בלתי מוגבלת, ניבא את הציון שאקבל (הציון הוא אירוע א'), וכתב את הציון בפתק (הכתוב בפתק הוא אירוע ב').
את הכתוב בפתק אינני יכול לשנות, ומכיוון שאני בטוח שהוא זהה לציון שאקבל, גם את ציון הבחינה לא אוכל לשנות.
אם כן, כדאי לי להתבטל (ולגלות מחר שהכתוב בפתק, כמו גם הציון האמיתי, הוא "נכשל").
בפרדוקס ניוקום השתמש ניוקום באותו טיעון, בכיוון הפוך: אם אני יכול לקבוע את אירוע א' (הציון) אני יכול לקבוע גם את אירוע ב' (הכתוב בפתק).
בפרדוקס אירוע א' הוא ויתור על סכום כסף מסוים (לצורך המחשה 100 דולר), ואירוע ב' הוא סכום כסף גדול יותר (נאמר 1,000 דולר) שניתן לבוחר בעבר (נאמר, הושם בחשבון הבנק שלו, בלי שיוכל לדעת אם הושם או לא).
אם החכם ניבא שהבוחר יוותר על 100 הדולר, הוא שם בחשבון הבנק של הבוחר 1,000 דולר.
הפרדוקס הוא בכך שהבוחר יכול עתה לקבוע את העבר באמצעות בחירתו, להשפיע על קיום 1,000 הדולר בחשבונו.
למכלול בעיות אלו לא ניתן בפילוסופיה פתרון מוסכם, ואף אין פתרון המתקרב להסכמה.
את העמדות השונות ניתן לסווג כך:
פילוסופים רבים נקטו "דטרמיניזם קשה" שלפיו לכל מאורע יש סיבה קבועה מראש.
בין פילוסופים אלו נמנה דמוקריטוס, שהשתייך לאסכולה האטומיסטית בפילוסופיה הקדם-סוקרטית.
דמוקריטוס טען שתנועת האטומים ומיקומם היא שרירותית מבחינת תכליתה, והכרחית מבחינת סיבותיה.
כמו כן, על פי תפיסתו של הפילוסוף היהודי ההולנדי ברוך שפינוזה, ההשקפה שהאדם הוא בעל חופש בחירה היא, במילים אחרות, ההנחה שרצונו של האדם אינו כפוף לחוקיות הכללית השלטת בטבע.
יוצא שעל פי הנחה זו, הרצון מתחיל שרשרות סיבתיות בלי שהוא עצמו יהיה חוליה בשרשרת כזאת.
על פי תפיסתו כל רצון הוא אירוע נפשי, ובתור שכזה הוא נקבע על ידי סיבות נפשיות קודמות.
בתור דוגמה לכך שמקורה של הטעות הוא מחוסר ידיעה אמר שפינוזה: כל עיקרה של הדעה בדבר הרצון החופשי מקורה בכך שהאדם יודע את מעשיו, אך על סיבתם אינו חושב אפילו בחלום.
הפילוסופים הסבורים שהדטרמיניזם אינו מתיישב עם חופש הרצון, ולכן שוללים או מחלישים את התזה הדטרמיניסטית, נקראים בדרך כלל ליברטריאנים, ולדבריהם ידיעת הסיבתיות מוגבלת.
אריסטו ואפיקורוס טענו שחופש הרצון נמצא במרווח הקטן שמותירה אי הידיעה על הסיבתיות: אומנם אפשר לנבא הרבה, אך לא הכול.
כיום יש המוצאים את המרווח הזה בעקרון האי-ודאות הקוונטי.
המפורסם בין הטוענים כך הוא רוג'ר פנרוז, בספרו The Emperor's New Mind, שבו הוא טוען שחופש הרצון נמצא באי האפשרות לנבא יריות פוטון בודדות בנוירונים במוח.
אך הסברים אלו לא נחלו הצלחה רבה בפתרון בעיית האחריות והפיכתה לבת-הבנה.
הובס, יום, מיל ורבים בעקבותיהם, טענו שאין כל ניגוד בין דטרמיניזם וחופש בחירה, שהשניים דרים בכפיפה אחת (compatible), ומכאן הזרם הפילוסופי הקומפטיביליסטי.
מקור תחושת הניגוד בין השניים הוא בטעות.
חופש בחירה אינו מנוגד לדטרמיניזם, אלא לכפייה מבחוץ.
מעשיו של אדם יכולים להיות כפופים לחוקים, ובכל זאת הוא יחוש חופשי, משום שמעשיו אינם נכפים עליו.
הדבר דומה לחוקי הטבע, שהם מתארים כיצד דברים נעים אך אינם כופים עליהם לנוע; כך גם מעשי האדם מתוארים על ידי הסיבתיות, אך היא אינה כופה על האדם את דרכי הפעולה.
מיכאל אברהם בספרו "מדעי החופש", טוען להפרכה לוגית מוחלטת של טיעון זה, שכן אם בסופו של דבר פעולתו של אדם נקבעת על ידי סיבות פנימיות (ביולוגיות) או חיצוניות, שאינן מסורות לחופש רצון מוחלט (שממנו, ואך ורק ממנו מתחיל תהליך חדש), הרי שלא ניתן להטיל על אדם זה אחריות.
ובמילים אחרות, קומפטיביליזם זהה לדטרמיניזם.
מוריץ שליק, בספרו "בעיות באתיקה", טוען ששכר ועונש הם מכשירים בידי החברה שנועדו לעצב התנהגות, ואין להם דבר עם חופש הבחירה.
למעשה, המכשיר הזה יעיל בדיוק משום שהחלטותיהם של בני אדם כפופות לחוקים.
הציפייה לשכר ולעונש הופכת לחלק ממניעיהם של בני האדם.
טיעון בדבר האחריות, שמכיל תובנה בדבר תופעת מעגליות שחבויה בבעיה, מופיע בסיפור הומוריסטי מימי הרומאים.
אדם עמד להלקות עבד שסרח.
העבד, שהכיר את נטיותיו הפילוסופיות של אדוניו, אמר "אינני אשם, כתוב היה בכוכבים שאחטא".
וכתוב גם בכוכבים שאלקה אותך".
שלוש התאוריות הפסיכולוגיות המרכזיות של המאה ה-20 דוגלות באופן יסודי בחוסר בחירה חופשית: האדם אינו מחליט לפתח מחלות נפש, אלא הן נגרמות באופן מכניסטי.
על פי הגישה הפסיכואנליטית, תכנים לא-מודעים של האדם גורמים לו לפתח הפרעה נפשית.
על פי התאוריה ההתנהגותית המנגנון האחראי לפיתוח מחלות הנפש הוא מנגנון ההתניה (קישור התנהגות עם אירוע או מצב באופן לא רציונלי).
על פי הגישה הביולוגית, חוסר איזון כימי במוח הוא האחראי להתפתחות מחלות הנפש.
לעומתן, קמה במאה ה-21 תורת הבחירה הרציונלית בפסיכופתולוגיה.
על פי תורה זו, האדם מפתח את ההפרעות הנפשיות באופן רציונלי, כיוון שהן עוזרות לו להסיח את דעתו ממצבי לחץ או דיכאון, וכן לקבל סיוע והקלות מהחברה.
לאחר פיתוח ההפרעה הנפשית, האדם שוכח את העובדה כי פיתח אותה על ידי הסחת דעת מכוונת.
זרם נוסף שדוגל בבחירה חופשית ובחופש הרצון של האדם הוא הזרם ההומניסטי, שמייצגיו העיקריים הם ויקטור פראנקל ואריך פרום.
אחד משלושת היסודות של שיטת הלוגותרפיה של פראנקל הוא "חירות הרצון".
אריך פרום כתב ספר שלם ששמו "מנוס מחופש" ובו הוא חוקר את חתירתו של המין האנושי לחופש, ואת בריחתו מכך כאשר הדבר ניתן בידיו.
בין אם בחירה חופשית קיימת ובין אם לא, האמונה בבחירה חופשית עשויה לתרום לרווחה הנפשית, כיוון שהיא מעניקה משמעות לבחירות ולהחלטות, וקשורה ישירות לחוויה של סוכנות ומסוגלות עצמית, בעוד שאמונה בהיעדר בחירה חופשית עלולה להוביל לתחושת חוסר משמעות, רפיון ודיכאון, כפי שמדגים עקרון הבטלן.
טיפול נפשי מוגדר לעיתים כהרחבת חופש הבחירה של האדם, למשל על ידי הגדלת מודעותו לאפשרויות התנהגות נוספות, והסרת מכשולים (כגון פחדים משתקים) מחלופות התנהגותיות שלפני כן לא היו או לא נראו אפשריות, וכן על ידי עידודו לקחת אחריות על התנהגותו, מחשבותיו, צרכיו ורגשותיו.
עד גילוי תורת הקוונטים על ידי איינשטיין ונילס בור, שלט במדע זרם הדטרמיניזם המתנגד לקיומה של בחירה חופשית.
לפי תפיסתם, האדם הוא תוצר של המטען הגנטי שלו מחד, וההשפעות הסביבתיות שהשפיעו עליו מאידך.
היות שאין לאדם השפעה – לא על המטען הגנטי שלו (כי זה נקבע לפני הולדתו) ולא על ההשפעות הסביבתיות החיצוניות שמשפיעות עליו – כיצד תיתכן בחירה חופשית?
אחד מההוגים הפליג בדבריו ואמר שאם היה יודע את מצב כדור הארץ בתחילת בריאתו, היה יכול לחזות את כל העתיד.
עם התגלות הנוירונים ואופן פעולתם במאה ה-20, התחזקה התפיסה הדטרמיניסטית: אם המוח שולט בהתנהגותו ובהחלטותיו של האדם, ומוח זה מורכב מיחידות שפעילותן נקבעת על ידי סף מטען חשמלי כלשהו (שמקורו חיצוני) – כיצד אחראי האדם לבחירותיו?
מספר לא מבוטל של מדענים העוסקים בחקר המוח טוענים כי הוכיחו באופן אמפירי את אי-קיומה של בחירה חופשית.
הוכחה זו מסתמכת על גרסאות שונות של ניסוי שבוצע על ידי בנג'מין ליבט.
בניסוי זה מבוצעת סריקה של המוח, שבמהלכה מתבקש הנבדק להחליט החלטה מסוימת ולבצעה.
הסריקה הראתה שההחלטה על הפעולה נעשתה לאחר שהמוח כבר התחיל לפעול כדי להוציא אל הפועל את ההחלטה.
משמע, התחושה של ההחלטה לפעול אינה אלא מצג שווא, מכיוון שפעילות המבצעת את ההחלטה כבר מתרחשת במוחו של האדם לפני ההחלטה עצמה.
תוצאות הניסויים של ליבט עוררו דיון נרחב בין מדעני מוח, פסיכולוגים ופילוסופים, וניתנו להם גם הסברים אלטרנטיביים, המאפשרים להניח את קיומו של רצון חופשי.
ליבט עצמו הציע שהרצון החופשי מתבטא ביכולת להימנע מלעשות משהו, כיוון שמצא בניסוייו שאף על פי שהרצון שהתעורר בקרב הנבדקים שלו לעשות משהו הוא צפוי מראש ואינו חופשי, קיים חלון הזדמנויות קצר, בן כעשירית השנייה, שבו הם יכולים להחליט להימנע מהמעשה.
להחלטה זו לא מצאו ליבט ולא חוקרים אחרים פעילות חשמלית המנבאת אותה מראש, ומכך הסיק ליבט שההחלטה על המניעה נופלת בפועל רק ברגע שבו היא עולה במודעות.
כך ייתכן שקיים חופש בחירה אמיתי, זהו החופש לא לעשות משהו.
במחקר שבחן את ההבדלים בין החלטות שרירותיות למשמעותיות, נמצא כי הסימנים המוקדמים להחלטה נעדרים בהחלטות בעלות משמעות.
גם זרם הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, שהשווה את המוח האנושי למחשב, לא הותיר כל מקום לבחירה חופשית.
גילוי תורת הקוונטים העלה שאלה מחודשת לגבי הדטרמיניזם: אם הצופה משפיע על התצפית, ואם התנהגות המערכת ניתנת לניבוי רק באופן סטטיסטי – אולי בכל זאת יש בחירה חופשית, ולא הכול קבוע מראש.
אך מצד שני, ניתן תמיד לומר שהשפעת הצופה על התצפית הייתה חייבת להתרחש עקב מכלול הנסיבות, והניבוי הוא סטטיסטי רק כיוון שאיננו יודעים עדיין כיצד לחשב את הסיבתיות בעולם הקוונטים.
זה לא אומר שתורה זו חסרת סיבתיות.
תפיסת הבחירה החופשית נחשבת למושג יסוד ביהדות ובשאר הדתות המונותאיסטיות, מכיוון שחלקים גדולים בתורה וכל נושא קיום המצוות ורעיונות התשובה ביהדות, והאמונה בקיום גיהנום וגן עדן בנצרות, מושתתים על כך שלאדם יש רצון חופשי ואפשרות להטות את עצמו להיכן שיבחר: אם לרע ואם לטוב.
עם זאת, עקרון הבחירה החופשית עומד לכאורה בסתירה ליסוד אחר בדת המונותאיסטית: האמונה בידיעתו המוחלטת של האל.
כלומר, אם האל יודע מה יקרה בעתיד, כיצד ניתן להאמין שברגע נתון ישנה אפשרות לאדם להחליט מה יעשה, הלא העתיד כבר צפוי?
הוגי דעות רבים יישבו סתירה זאת בהסברים פילוסופיים שונים.
הרמב"ם, למשל, גורס כי אין מקום לסתירה בין שני עקרונות אלו, מכיוון שידיעתו של האלוהים שונה במהותה מידיעתו של האדם, ואף מושג הזמן הוא שונה: אין עבר, הווה ועתיד.
לעומתו הרלב"ג גורס כי אין האל יודע את העתיד במה שנתון לבחירת האדם, ואילו רבי חסדאי קרשקש הציע כי אין לאדם כלל בחירה חופשית, והעונש על מעשיו הוא תוצאה שמתגלגלת ממעשיו כיוון שכך טבע האל בעולם.
תפיסת העולם במקרא היא חד-משמעית בקשר לבחירה חופשית, המאשרת את הבחירה כדברי הכתוב: "ראה נתתי לפניך את החיים ואת המוות את הרע ואת הטוב ובחרת בחיים".
אלא שבדברי הפרשנים מתברר שהבחירה אצל כל אדם נמצאת בטווח מסוים שיש לו רף תחתון ועליון וככל שיבחר האדם בטוב יותר בתוך אותו טווח, כך ייטב לו.
אלא שיש להפריד בין הבחירה הפרטית של האדם לבין מהלכים כלל דוריים ותקופתיים מה שנקרא בפי חכמי המקובלים "סוד הייחוד", כמו שאפשר לראות מלשון הפסוקים עצמם.
לפי פסוק זה אין לעם ישראל בחירה חופשית, מעשיהם, וחטאיהם, כבר ידועים מראש ולא ניתנים לשינוי.
אך דברים אלו הם צפי מעם שלם ומדורות רבים, כך שלא מחייב שדור מסוים יעבוד אלילים או כל אחד מאותו הדור כנ"ל.
התפיסה הפאטליסטית מוצגת באופן ברור במגילת קהלת.
למשל, בתחילת קהלת, בפרק א', פסוק ט נאמר: "מה שהיה הוא שיהיה – ומה שנעשה הוא שיֵעשה".
לפי התפיסה בפסוק – שום דבר לא משתנה, האדם איננו מסוגל לשנות כלום – מכיוון שגורלו נקבע מראש, והגלגל תמיד חוזר לאותה נקודה.
תפיסה זו מוצגת לאורך רוב הספר ולאורך הספר מוצעות ונשללות דרכים להתמודדות איתה, אחת מהן היא ההדוניזם.
בשל גישתו הקיצונית של קהלת, חכמי המשנה התלבטו אם לצרף אותו לתנ"ך.
אולם יש המבינים את דברי קהלת על תוכן המעשים, שהם הדחפים היצרים והסיפוקים של האדם אשר לא משתנים לעולם.
פרופ' יאיר הופמן כותב במאמרו כי: "זוהי תפיסה אנטי-דטרמיניסטית מובהקת וניכר שיחזקאל נלחם בתפיסה זאת שהייתה מושרשת ביותר".
הנביא יחזקאל מוסיף ואומר כי האדם נשפט לפי מעשיו בהווה ולא על פי מעשיו בעבר.
יש כאן חיזוק של הגישה האנטי דטרמיניסטית הקובעת שגורלו של אדם אינו נקבע בזמן מסוים בעבר, אלא האדם קובע את גורלו בכל רגע מחדש.
ומובן על פי נבואה זו כי עוון אבות משולם לבנים אשר אוחזים בדרכי אביהם ובלי לבחון את נכונותם.
תפיסת יהודיות בשלהי העת העתיקה
כתות שונות ביהדות בימי בית שני נחלקו ביניהן גם בסוגיית הבחירה החופשית.
לפי יוסף בן מתתיהו, האיסיים האמינו בפרדסטינציה, כלומר בגזירת אל הקובעת הכל מראש, ואין דבר שלא יקרה את בני-האדם לפי גורלם; לעומתם הצדוקים כפרו לחלוטין בפרדסטינציה ואילו הפרושים אמרו שהגורל הטוב נקבע מראש מידי האלוהים אך הרע נוצר כתוצאה מבחירותיו השגויות של אדם.
חיזוק לדבריו בנוגע לאיסיים נמצא בסרך היחד במגילות מדבר יהודה: "מגילת שתי הרוחות" בדפים 3–4 מלמדת על תפיסה בה החזיקו אנשי כת הקומראן (המזוהים עם האיסיים) לפיה גורלו של האדם – אם ללכת ב"דרך האמת" או ב"דרך העול" – כל זה נקבע מראש.
אף אצל חז"ל יש עקבות של דטרמיניזם.
אחד מהם הוא המאמר על כך ש"דוד המלך נולד במזל מאדים (יום שלישי) ולכן היה חייב להיות שופך דמים".
אומנם חז"ל עצמם מסייגים זאת ואומרים שאדם שנולד במזל מאדים עדיין יכול לבחור האם להיות רוצח, שוחט או מוהל, ובכך להטות את נטיותיו לכיוון המוסרי.
כך מוסרים רוב הביאורים במסכת שבת (קנה-קנו) על השפעת שעת ותאריך לידת האדם על פי הכוכבים ומסילותיהן.
נהוג להסביר כי ביד האדם להטות את תכונותיו לטוב ולרע (לדוגמה עצלנות: להתעצל בקיום המצוות או בחטאים).
אמירה מפורסמת נוספת של חז"ל היא "הכל בידי שמיים חוץ מיראת שמיים".
לפי משפט זה כל חיי האדם, ובפרט הגמול והעונש על בחירות האדם, קבועים בידי שמיים, אבל הבחירה עצמה נמצאת בידי האדם.
ביטוי קרוב של רבי עקיבא בנושא זה הוא "הכל צפוי והרשות נתונה".
לפי פירושם של ראשונים רבים, כוונת מאמר זה היא שעל אף שהכל צפוי כבר בעיני האל, הרשות ניתנת לאדם לפעול לפי רצונו.
את המשך המשנה "והכל לפי רוב המעשה" פירש בעל העקידה שאכן חלק ממעשיו של האדם אינם תלויים בו, אך הוא נידון על פי רוב מעשיו.
ישנם כאלו שפירשו את "הכל צפוי" לא מלשון תחזית עתידית אלא מלשון נראות – שאלוהים צופה בכל, לפי הפסוק "עיני ה' משוטטות בכל הארץ".
לפי פירוש זה המשפט לא מבטא את הסתירה שבין הידיעה והבחירה.
בתלמוד מובאת גישה כי איוב אחז בדיעה של דטרמניזם מוחלט.
וכך נכתב במסכת בבא בתרא:
רש"י מבאר שאיוב רצה לפטור את כל העולם משכר ועונש, בטענה שכל העבירות שעושה האדם באות בגלל היצר הרע שאלהים ברא, ואילו היה אלהים חפץ לא היה האדם רשע.
ועל כך ענו לו חבריו שאלהים ברא יצר הרע וכנגד זה ברא את התורה שבאמצעות הלימוד בה מתבטלים הרהורי העבירה, כמו שאומרת הגמרא במסכת קידושין:
המהרש"א מסביר שטענתו של איוב הייתה שאין לאדם בחירה חופשית, וכמו שהשור שהוא המובחר שבמינים לא ישובח, והחמור שהוא המאוס שבמינים לא יגונה, משום שההכרח לא ישובח ולא יגונה.
הרמב"ם מבאר שכל ספר איוב אינו אלא משל על עניין ההשגחה וכמו שהתלמוד מביא דעה ש'איוב לא היה ולא נברא אלא משל היה', וגם לפי השיטות שהוא כן היה, הרי שדברי השטן ודברי ה' לשטן ומסירת איוב בידו ודאי היו משל.
הרמב"ם מדגיש שאומנם נזכר שהוא היה בעל מעשים טובים אבל לא כתוב בשום מקום שהוא היה אדם חכם, משום שאילו היה חכם היה מבין כבר בהתחלה שישנה בחירה חופשית.
ומתחילה איוב כפר בעצם המושג של השגחה פרטית וכמו דעתו של אריסטו שאלהים לא משגיח מן הגלגל ולמטה, ועל כך מובא בתלמוד ש'ביקש איוב להפוך את הקערה על פיה' ו'איוב כופר בתחיית המתים היה', ולמרות זאת לא נענש משום ש'אין אדם נתפס בשעת צערו'.
ורק בסוף הבין איוב את מהות האלהות עד הסוף, שעצם ידיעת האלהות היא המטרה ואז היה מאושר.
וזו מטרתו של ספר איוב לומר שכאשר מגיעים על האדם ייסורים הוא צריך להבין את מה שאמר אליהוא שהשגחתו אינה כהשגחתנו ובכך יקלו עליו הייסורים כשיבין את ההשקפה הנכונה.
הרב מאיר שמחה הכהן מוסיף שמכיוון שאיוב הסתפק במושגים של ידיעה ובחירה, לכן אמר: "העיני בשר לך...
כי תבקש לעוני", כלומר וכי ידיעתו של אלהים מכריחה את הבחירה כמו ידיעת בשר ודם?
שהרי כרגע הוא לא חטא וכל הסיבה להביא עליו ייסורים היא בגלל חטאים עתידיים, והרי ידיעתו של אלהים לא מכריחה את הבחירה ואם כן למה נענש?
תפיסות יהודיות בימי הביניים ובעת החדשה
רובם המכריע של הפילוסופים היהודים בימי הביניים אימצו את עקרון הבחירה החופשית, שבו ראו מפתח לכינונה של הדת המאמינה בשכר ועונש.
להבנתם, אם האדם כפוי על ידי גורם כלשהו, פנימי או חיצוני, לבחור במה שבחר – אין לו לקבל שכר טוב על מעשיו הטובים ולא עונש על מעשיו הרעים.
בין המכריעים לטובת הבחירה החופשית שהזכירו שיקול זה יש למצוא את רב סעדיה גאון, רבי אברהם אבן דאוד, רבי בחיי בן יוסף אבן פקודה, הרמב"ם, רבי יוסף אלבו ודון יצחק אברבנאל.
הרמב"ם ניסח עקרון יסוד זה במשנה תורה:
ב"שמונה פרקים" שלל הרמב"ם את תליית מעשיו של האדם במזל שבו הוא נולד:
בהמשך דבריו הסכים הרמב"ם כי האדם נולד עם תכונות בסיסיות – תוצאה של המזל בו נולד – תכונות שמקשות או מקלות עליו את הבחירה: "הכנת המזגים...
שיקל לו עניין או יכבד".
ואולם, עם זה שהמזל יכול להקשות על הבחירה, עדיין הוא לא שולל אותה.
כי אומנם קשה הדבר לאדם לבחור נגד תכונותיו, אולם הדבר אפשרי בהחלט.
המומר אבנר מבורגוס דגל בהשקפה שבחירה חופשית אינה קיימת, ואף על פי שאין הגורל או כל מניע חיצוני אחר גוזר על האדם מה שיעשה, מכל מקום לכל בחירה קיימת סיבה פנימית, ולסיבה זו קיימת סיבה משלה, כך שעקרון הסיבתיות שולל את הבחירה החופשית.
הוא האריך בהצגת עמדתו בספר "מנחת קנאות" שנועד לצורך שכנוע היהודים בעמדותיו, ולדבריו גם הרמב"ם אינו חולק על עמדה זו, ומתוך סתירות שהוא מעלה בעניין בדעת הרמב"ם הוא מגיע למסקנה שדבריו של הרמב"ם בעד הבחירה החופשית לא נאמרו אלא כדי לחזק את האמונה הדתית בלב ההמון.
את בעיית השכר והעונש הוא פתר, כשהניח שהם מגיעים כגמול טבעי, כדוגמת האש השורפת את מה שנכנס בתוכה, בלי קשר לשאלת האשמה והאחריות האישית שבמעשה זה.
לדבריו בדעת הרמב"ם שותפים גם חוקרים אחרים.
הגותו של אבנר מבורגוס השפיעה על רב חסדאי קרשקש, שהתלבט בנוגע לקיומה של הבחירה החופשית, משיקולים דומים לשל אבנר.
חוקרים מצאו בספרו של קרשקש, "אור השם", שתי חטיבות שונות העוסקות בשאלת הבחירה החופשית.
באחת מהן מוצגת תפיסה המכירה בחופשיותו של האדם לבחור מה יעשה, ובאיזו דרך יקבל את המאורעות שיבואו עליו.
ואילו בחטיבה השנייה, שלדברי פרופסור אביעזר רביצקי היא מאוחרת יותר, טוען קרשקש לדטרמיניזם מוחלט.
בנוסח הסופי קרשקש מציג את שתי האפשרויות כמסקנות אפשריות, ולא מכריע באופן חד ביניהן.
עם זאת, לדעתו של פרופסור אליעזר שביד יש לפרש את דברי קרשקש ברוח אחרת, שאינה סותרת לעקרון הבחירה החופשית.
אף בעת החדשה דגלו רוב ההוגים היהודים בעקרון הבחירה החופשית.
רבים מהם פירשו שיכולת הבחירה החופשית של האדם נגזרת מצלמו האלוהי.
המהר"ל מפראג כותב זאת בפירוש:
אף המשך חכמה בפרשנותו למקרא, סובר בדומה כי אלוהים צמצם את שליטתו בעולם ונתן לאדם אוטונומיה לעשות כרצונו:
המלבי"ם משליך את יכולת הבריאה ושינוי סדרי הטבע של אלוהים אל האדם, וסובר שכמו שאלוהים הבורא משנה את סדרי הטבע לפי רצונו הבחירי, כך האדם יכול לשנות את "טבעי גוייתה", "ולברוא את עצמו בריאה חדשה להיות כבני אלהים".
הרב יהודה לייב הלוי אשלג, מקובל מהמאה העשרים מוסיף ומסביר כי טבעו של האדם הוא רצון לקבל הנאה ותענוג לעצמו (אגו).
ובעל כורחו הוא מנוהל בטבע זה על ידי שתי מוסרות: המשיכה לתענוגים והבריחה מכאב.
לדבריהם, מתוך טבעו האגואיסטי האדם מצוי תמיד בחישוב של רווח מול הפסד לתועלתו עצמו, ואין באפשרותו לבחור בייסורים אלא אם כן מתראה אליו התועלת העתידית או שמצבו הנוכחי מורגש אצלו כרע במיעוטו.
גם קביעת סוגי התענוגים ותועלתם תלויים בגורמים כגון קניינים תורשתיים או מוסכמות שקבעה החברה שממנה הוא מושפע.
"אני יושב, אני מתלבש, אני שח, אני אוכל...
אלא מכוון שאחרים רוצים שאשב ואתלבש ואדבר ואוכל בצורה זו.
כל זה לפי רצונם וטעמם של החברה – ולא רצוני החופשי".
על פי תפיסתם של המקובלים, הבחירה החופשית מתאפשרת כאשר האדם מתחיל לזהות בתוכו את המניע האגואיסטי בכל מעשיו, ומתוך תובנה זו הוא רואה וקובע את הנזק שגורם האגו לו ולסובבים אותו.
לאדם זה ניתנת הבחירה להכניס את עצמו לחברה שתתמוך ותעזור לו לרצות להתעלות מעל האגו ולשאוף לרכוש טבע שני – אהבת הזולת (אלטרואיזם).
כאשר מצויים באדם שני הכוחות הללו, קבלה (אגואיזם) ונתינה (אלטרואיזם), רק אז הוא יכול להתחיל לבצע בחירה בכוח שבו הוא ישתמש בכל מעשה ומעשה, עד שישיג את תכונת הנתינה במלואה.
"אולם יש חירות לרצון לבחור מלכתחילה בסביבה כזו, בספרים ומדריכים כאלו שמשפיעים לו שכליות טובות" (בעל הסולם, מאמר החרות).
לדעת כמה חוקרים, גם בין ההוגים היהודיים של העת החדשה, נמצאו הוגים שמפאת פרשנותם לשליטתו המוחלטת של האלוהים בכל דבר, צמצמו את עקרון הבחירה החופשית במעשיו של אדם והציגו אותו כאשליה אנושית הכרחית, אך בלתי נכונה, יחד עם כל שאר מציאות העולם והאדם אל מול מציאות האל.
בדומה במקצת לפתרונו של ר' חסדאי קרשקש, אף אלה תלו, לדעת אותם חוקרים, את מרחב הבחירה האמיתי למישור הכוונה והמחשבה בלבד.
ביניהם נמנים רבי מרדכי יוסף ליינר, רבי צדוק הכהן מלובלין, יש הטוענים שכך הייתה גם דעתו של הרב קוק ואף של הרב אליהו אליעזר דסלר משך תקופה מסוימת.
גישה הפוכה מזו מופיעה בספר מכתב מאליהו, שם גישתו של הרב דסלר קובעת, כי המדע – מעצם מהותו – אינו מציב שום שאלה מול עקרון הבחירה החופשית, וגם אם הבחירה סותרת את חוקי הפיזיקה, אין בכך שום שאלה.
הרב דסלר מבאר כי המדע בודק את הדברים לפי מה שנתפס אצלנו בחמשת החושים, מבט שהוא "חיצוני ביחס להווייתנו הפנימית".
לעומת זו הבחירה שייכת אל רובד אחר: ההוויה הפנימית של האדם.
כלומר, הבחירה החופשית קיימת ברובד שאותו המדע אינו יכול לבחון.
את המדע המשיל הרב דסלר שהיא כמו "מכונת צילום (- מצלמה) שאפשר לצלם בה רק את הדברים שחוץ ממנה".
ומאידך - "אבל המבט הפנימי – היינו הרגשת אנוכיותנו – לא נמצא בשום אחד מהחושים, ולא בכולם יחד, אלא ידיעה תוכנית פנימית היא אשר נמצאת בעצמותנו".
כלומר, הבחירה החופשית נבחנת ב"מבט פנימי" שאינו שייך להבחנות המדע הרואה רק את "הדברים שחוץ ממנו", ולאור זאת, בחינת הבחירה החופשית בכלים מדעיים היא בלתי רלוונטית.
איננה על פי חוקי הפיזיקה, שאנו דנים בהם על העולם החיצון, אלא הרגשה זו היא יחסית אלינו, אשר באופן כזה נבחין הווייתנו; ואמת היא לפנימיותנו, אם גם לא תתאים לחוקים של מבט החיצוני..." דוגמה לדבר הביא הרב דסלר, מ"הרגשת "הווה" שבזמן" שהוא "מופרך על פי הפיזיקה".
כלומר, כלי המדידה השונים יכולים למדוד את הזמן החולף ולא את הזמן ההווה.
אולם כמובן שבתחושה חווה האדם את הזמן ההווה ולא את זה החולף.
"וכמו ש"אנו אומרים שהרגשת ההווה איננה על פי חוקי הפיזיקה...
ממש כן היא גם הבחירה, אשר נרגיש אותה בפנימיותנו, ביחס אל עצמותנו, אם גם לא תתאים למושגי הפיזיקה".
לאור דבריו של הרב דסלר, התשובה לשאלת הבחירה החופשית והדטרמיניזם היא כך: חוקי הבריאה, ובכללם חוק סיבה ומסובב, מתייחסים אל הרובד החיצוני הטבעי של העולם.
ברובד זה הדברים נראים בעלי חוקיות מוגדרת וניתנת לחיזוי.
לאמיתו של דבר, קיימים בעולם רבדים רוחניים פנימיים, שאינם פועלים בחוקיות המוכרת של סיבה ומסובב.
לאור זאת יש לומר, שרוחניות האדם הפנימית שייכת אל אותה פנימיות של הבריאה – בה אין חלות לכללי הטבע של הפיזיקה.
באותה פנימיות רוחנית - שם נמצאת הבחירה החופשית, שממילא יכולה לפעול בצורה הנראית נוגדת את חוקי הטבע.
הוגים אקזיסטנציאלים כמו אברהם יהושע השל ואחרים, צמצמו את עקרון הבחירה החופשית ורוקנו אותו ממשמעותו הראשונה כחופש פעולה לפעול במצב של חוסר ודאות בלי מניע, ויצקו בו משמעות קיומית חדשה, והיא – היכולת להגיב על הייחודי והחדשני, ל"אחר", מתוך השתחררות נדירה מכבליו של ה"אגו" ותהליך של התעלות עצמית ויצירה.
כאשר הרב יוסף דב סולובייצ'יק עסק בשאלה זו הוא הגדיר את הבחירה החופשית בצורה שונה מהנהוג.
לטענתו לאדם כמעט ואין יכולת לבחור בכל רגע נתון את הנעשה לאחר מכן (למעט מקרים חריגים), אך האדם יכול לבחור את "חוק הסיבה והמסובב שבו יפעל", את גבולות הגזרה של מה שהוא עצמו עתיד לבחור.
בעת החדשה נוצרו מספר מחלוקות בין מדענים דתיים לגבי התפיסה האם קיימת במציאות בחירה חופשית.
חיים סוֹמפּוֹלינסקי פיזיקאי וחוקר מדעי המוח, טוען שכיום לפי המחקרים העדכניים שמראים מכשירי ה-MRI, הפעולה שהאדם מבצע נוצרה ונקבעה זמן קדום עוד לפני המחשבה על ביצוע הפעולה.
ירמיהו ברנובר כתב לגבי הדטרמיניזם השולל את אפשרות הבחירה החופשית כי הוא "אינו מתיישב גם עם מושגי המדע המודרניים, ואילו אצל יהודי – אינו מתקבל לחלוטין.
כי באמת הקדוש ברוך הוא מהווה את העולם בכל רגע, מחיה ומנהיג את העולם כולו ולפרטיו הקטנים ביותר, וברצונו תלוי הדבר אם תהיה נכונה מחר האקסטרפולציה [השערה על מה שנעשה מעבר לטווח ידוע, מתוך ניסיונות בתוך הטווח...
של החוקים שהוסקו על-סמך תצפיות שנעשו אתמול והיום]".
ברנובר כתב על הגישה החדשה כי "זוהי מהפכה מדעית אמיתית...
שהביאה בעקבותיה ערעור ושלילה של כמה מיסודות המדע, ויש לה גם השלכות..
שאלה שהטרידה רבות את הפילוסופים בימי הביניים, הייתה שאלת "ידיעה ובחירה", המעמתת בין ההנחה שהאל יודע מראש את כל מה שיעשו בני האדם בעתיד, עם ההנחה שבחירתם של בני האדם היא חופשית.
על שאלה זו כתב הרמב"ם:
לדעת הרמב"ם האלהות היא הידיעה בעצמה, רק שאין בכוחנו להבין זאת וכפי שאנחנו לא מסוגלים להבין את מהותו של אלהים.
על דבריו של הרמב"ם כתב הראב"ד:
לדעתו של הראב"ד עניין הבחירה אינו מובן כל צורכו, אולם ההבנה בפשטות היא שהבורא טבע בעולם את המזלות השולטים על הטבע ובידי האדם מונחת האפשרות לצאת משליטת המזל בכח השכל, והבורא יודע האם מזלו של האדם גובר על שכלו או להפך וכך הוא יודע מה יעשה האדם.
כעין דבריו כתב הרב אליהו אליעזר דסלר שרצונו הפנימי של האדם אינו יכול להיבדק על פי חוקי הפיזיקה.
בדרך זו רצה פרופסור ישעיהו ליבוביץ להסביר ששיטת הרמב"ם היא שהסיבתיות השולטת בטבע אינה שולטת ברצונו של האדם, ואנחנו לא מסוגלים להבין איך זה מתיישב עם ידיעתו של אלהים משום שאנחנו מכירים רק ידיעה הנובעת מהיש ואילו ידיעתו של אלהים קודמת ליש.
הרב יצחק עראמה כתב שדברי הרמב"ם הם כפשוטם, שאלהים נתן לאדם את יכולת הבחירה ברוב מעשיו וזה לא סותר את ידיעתו ואל לו לאדם לחקור בזה כדי שלא יתבלבל.
"והכל לפי רוב המעשה", כלומר שאכן ישנם דברים שאינם תלויים בבחירתו של האדם אלא הם בהשגחתו של האלהים, אבל אדם נשפט לפי שאר מעשיו שהם כן תלויים בו והם רוב מעשיו.
דעת הרב יצחק בר ששת היא שבידי האדם מונחת הבחירה ואלהים יודע מראש מה תהיה הבחירה של האדם, ואין בכך כל סתירה משום שאם האדם היה עושה אחרת אלהים היה יודע מראש שכך הוא יעשה.
כמוהו כתב הרב שמואל יפה אשכנזי, וכך נשמע מדבריו של הרב סעדיה גאון בספרו האמונות והדעות.
לעומת כל אלו דעת רלב"ג היא שהבורא יודע רק לאחר מעשה מה עשה האדם, וקודם לכן ידיעתו היא רק מה אמור האדם לעשות על פי הטבע (השכל הפועל) אך עדיין ייתכן שהאדם יבחר לעשות אחרת.
על דבריו הקשה הרב יצחק בר ששת שמלבד הגנות הגדולה בחוסר הידיעה לפני המעשה בפועל, הרי שלאחר המעשה נוספה לבורא ידיעה חדשה, מה שמעמיד אותו כדבר הניתן לשינוי ככל דבר גשמי, ואם גם לאחר המעשה אינו יודע מה נעשה כיצד יוכל לתת שכר ועונש.
הרב יצחק עראמה הוסיף להקשות שבתורה מובא בהרבה מקומות מה יעשו בני אדם, והרי ייתכן שיחליטו לא לעשות כך.
הרב בירדוגו הוסיף שזו משמעות דברי הרב שלמה יצחקי בפירושו למסכת סוטה, שכתב שבידי האדם מונחת הבחירה אם להיות צדיק או רשע.
הראי"ה קוק בספרו אורות הקודש מסביר שהרלב"ג אינו מתכוון לומר שאין כזה דבר השגחה פרטית, אלא שבתוך ההשגחה הכללית מונחת ההשגחה הפרטית, רק שבמגבלת השכל האנושי אנחנו לא מבינים את זה.
דבריו של הרלב"ג שאלהים אינו יכול לדעת את מעשי האדם מצטרפים לדעתו של הרב אברהם אבן עזרא, שאלהים יודע מה אמור להיעשות בכללות אך אינו יודע מה כל חלק יעשה.
הרב ישעיה הלוי הורוביץ הלך גם הוא בדרכו של הרלב"ג וסבר שמה שהאדם עושה יוצר רושם באלהות, אך הוא מסביר שרצונו של אלהים היא ידיעתו, וברצונו ישנם שתי דרכים, טוב ורע, והוא מדריך את האדם ללכת בדרך הטוב ובידי האדם לעורר את הרצון הרע ואז הוא יוצר רושם רע.
וכותב שאולי זו גם שיטת הרמב"ן ובעל הפרדס.
בכתב העת "בד"ד", בגיליון השני (היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן) מובא מאמר הטוען שאולי אפשר לפרש כשיטת השל"ה את דברי הרד"ק.
דעת הרב חסדאי קרשקש היא שאלהים יודע מה יהיו מעשיו של האדם, ואת מהות הבחירה ניתן לפרש בשתי דרכים.
האחת, שאלהים יודע מה יהיו מעשיו של האדם, אך הכוונה במעשה תלויה בידו של האדם.
כלומר, לאדם אין אפשרות להשפיע על העתיד, אבל כל דבר שהוא עושה יכול לעשות בכוונה טובה או רעה והוא נשפט על פי כוונתו.
הדרך השנייה במשנתו של הרב קרשקש היא שהשכר והעונש הוא תוצאה טבעית של מעשי האדם, וזה חלק מהטבע שטבע האלהים בבריאה.
על דבריו הקשה הרב דון יצחק אברבנאל שכיצד ניתן להעניש את האדם על הכרח טבעי, ואין זו "אפשרות" שעליה ניתן לקבל שכר ועונש.
האסלאם, בפרט השיעי, נתן מקום נרחב לגזרה העליונה, ובכל אופן ישנו מרכיב של אחריות האדם על מעשיו.
בחינת הבגרות בישראל היא בחינה ממשלתית־ארצית מטעם משרד החינוך של ישראל, שמיועדת בעיקרה להערכת ידיעותיהם של תלמידים אינטרניים, בוגרי בית ספר תיכון ונבחנים חיצוניים במקצועות לימוד שונים.
תלמיד שעמד בהצלחה בתנאי הזכאות לתעודת בגרות מבחינת ציוניו בבחינות אלה מקבל תעודת בגרות מטעם משרד החינוך לאחר מכן.
בחינות בגרות נערכות במקצועות חובה ובנוסף נערכות בחינות בגרות במקצועות בחירה (הנקראים גם "מקצועות מורחבים" או "מקצועות מוגברים") הנחלקים למקצועות עיוניים ולמקצועות טכנולוגיים.
אגף הבחינות של משרד החינוך אחראי על ניהול מערך בחינות הבגרות.
כתיבת בחינות בגרות במקצועות עיוניים נעשית בשיתוף פעולה עם מכון הנרייטה סאלד ובמקצועות טכנולוגיים עם מט"ח.
בחינות הבגרות מתקיימות בשני מועדים:
מועד קיץ - המועד המרכזי ביותר, בו מתקיימות כל בחינות הבגרות כולל מקצועות הבחירה (מכונה גם "תקופת הבגרויות").
מועד חורף - מועד מצומצם יותר בו נערכות בחינות במקצועות החובה בלבד.
ניתן להיבחן בבחינות הבגרות בצורה אינטרנית של תלמידי תיכון או נבחני משנה בוגרי תיכון ובצורה אקסטרנית דרך שלוחת בחינות חיצונית מטעם משרד החינוך הפועלת ברחבי ישראל.
מערך בחינות הבגרות מקיף 25 מקצועות חובה ו־102 מקצועות בחירה, המתחלקים ל־44 מקצועות עיוניים לבחירה ו־58 מקצועות טכנולוגיים לבחירה.
כמו כן, מתקיימים גם 24 מקצועות ייחודיים (קיבלו אישור מיוחד של משרד החינוך ונלמדים בבתי־ספר מסוימים).
מתוך מקצועות הבחירה, 68 מקצועות הן ברמת 3 יחידות לימוד, 3 ברמת 4 יחידות לימוד ו־43 ברמת 5 יחידות לימוד.
ב־12 מקצועות התקיימו בקיץ תשע"ג גם בחינות בגרות ממוחשבות.
במהלך הבגרות, ההיקף הלוגיסטי מכיל כ־2 מיליון מחברות בחינה.
את הבחינות בודקים כ־4,000 מורים שקיבלו הדרכה מיוחדת, וכן כ־6,000 מעריכים, המתמקדים בבחינות בעל פה, בחינות מעבדה וכדומה.
יחידת לימוד (ראשי תיבות: יח"ל) היא ניקוד בתעודת הבגרות עבור המקצוע הנלמד (או המורחב כמגמה) המייצג מאפיינים עבור מידת ההעמקה במקצוע, רמת קושי הבחינה והן את מספר שעות הלימוד באותו המקצוע.
בחלק מן המקצועות נדרשים לענות על מספר שאלונים, כשכל אחד נחשב כמספר מסוים של יחידות, בחלק השאלון נחשב כ"השלמה".
עבור חלק מן המקצועות יחידות הלימוד הן קבועות, חלק מיוחסות למקצועות חובה שניתן להרחיב כמגמה וחלק מחולקות לרמות (בעיקר באנגלית ומתמטיקה).
סך יחידות הלימוד המינימלי הנדרש עבור זכאות לתעודת בגרות הוא 21, וכולל את מקצועות החובה.
מקבילתה האקדמית היא נקודת הזכות (ראשי תיבות: נק"ז) הנקבעת על פי מספר השעות השבועיות המוקצות ללימוד הקורס, ומשפיעה על השקלול הסופי של הציונים בתואר ועל עלות הקורס שמחושבת (בחלק מהמקרים) לפי נקודות זכות.
בשונה מיחידות לימוד, היא אינה מתייחסת לרמת הקורס.
בכל תואר קיים סף נקודות זכות הנדרש עבור התואר.
בתארים מסוימים קיימת בחירה בין מקבצי קורסים, כאשר נדרש לבחור כמות מסוימת מתוך המוצע ובחלק נדרשת השלמה באמצעות קורסים כלליים.
להלן סיכום המקצועות לפי מגזרים והבחינות הקיימות בהן, נכון ל־2019.
בחינת בגרות אינטרנית מתקיימת בבית הספר בו נרשמו לבחינה, ובחינת בגרות אקסטרנית נערכת במקום שנקבע על ידי משרד החינוך ומכונה "מרכז הבחינה".
הנבחנים (האינטרנים) שהם תלמידים מקבלים בדרך כלל עד יומיים חופש לפני הבגרות, ואינם לומדים ביום הבגרות, אלא מגיעים לבית הספר רק כדי להיבחן בבחינת הבגרות.
בכיתת לימוד נבחנים עד 24 נבחנים, זאת לפי דוח המשגיח.
הנבחנים בבחינות בגרות נדרשים להירשם מראש לבחינה, דרך בית הספר (במקרה של נבחנים אינטרנים, כולל בוגרי בתי ספר) או דרך שלוחת הבחינות האקסטרנית או האינטרנט (במקרה של נבחנים אקסטרניים).
נבחנים שהם תלמידי בית ספר אינטרנים, ונבחנים אקסטרניים מתחת לגיל 18, אינם מחויבים בתשלום עבור הבחינות; עד מועד חורף 2017 נבחני משנה אינטרנים ונבחנים אקסטרניים מעל גיל 18 נדרשו לשלם עבור כל יחידת לימוד 30 ש"ח, בנוסף נבחנים אקסטרניים נדרשו לשלם על פתיחת תיק נבחן.
החל ממועד חורף 2017 בחינות הבגרות הן חינם לכלל הנבחנים.
בתי הספר מגישים למשרד החינוך את רשימת נבחני המשנה הבוגרים באופן ממוחשב, עד תאריך מסוים שנקבע מראש.
עבור כל נבחן מונפקת מדבקת נבחן, שבלעדיה לא ניתן בדרך כלל להיבחן.
במקרה של תלמידי תיכון, מונפקות מדבקות נבחן לכל התלמידים בכיתות המתאימות, והיבחנותם מותנית רק בהזמנת מספר מספיק של שאלונים.
בחינת בגרות אורכת מספר שעות ואורכה נקבע על ידי משרד החינוך בהתאם למשתנים כמו: מקצוע, רמה, כמות החומר, כמות השאלות שנדרש לענות (לעיתים ישנה בחירה: הבחירה יכולה להיות בין פרקים, בין שאלות ובין סעיפים בשאלה, לדוגמה נדרש לענות על 2 סעיפים בשאלה.
לעיתים ישנו גם פרק חובה, ובין שאר הפרקים יש בחירה כאשר חובה לענות על מספר מסוים של פרקים) וכדומה.
במהלך חצי השעה הראשונה של הבחינה נאסרת יציאה של נבחנים אל מחוץ לחדר הבחינה.
לאחר חצי שעה, היציאה היא בליווי משגיח תורן בלבד.
נבחן שהגיע באיחור עד חצי השעה הראשונה לאחר תחילת הבחינה יורשה להיכנס לחדר הבחינה רק לאחר שיופנה על ידי רכז הבחינות ויקבל את אישורו לכך.
ככלל לא יאושר זמן נוסף עקב האיחור, אלא אם יתקבל אישור ממטה הבחינות.
לנבחן המאחר מעל חצי שעה אין לאפשר כניסה לבחינה, אלא באישור מטה הבחינות.
כמו כן, המורים המגישים לבגרות באותו מקצוע גם הם מקבלים את שאלון הבגרות בתחילת הבחינה, על מנת שיוכלו לזהות בעיות בבחינה (בניסוח, ברמה, שגיאות בפתרון השאלה וכו') ולדווח על כך למשרד החינוך, כדי לבצע שינויים ולעדכן את הנבחנים.
בחינות הבגרות מתקיימות בשני מועדים עיקריים: מועד קיץ (בחודשים מאי עד יולי) ומועד חורף (בחודשים ינואר ופברואר).
מועד הקיץ הוא המועד העיקרי, ובו מתקיימות כל בחינות הבגרות.
במועד חורף מתקיימות בחינות במקצועות החובה בלבד (כולל הרמות הגבוהות של מתמטיקה ואנגלית), ולנבחנים אקסטרניים גם ב־3 יחידות בגאוגרפיה.
בחינות החורף לתלמידי יא' בוטלו החל מ־2015. בתי הספר נוהגים להגיש את תלמידיהם לרוב הבחינות במועד קיץ, בסוף שנת הלימודים, ומועד חורף יכול לשמש עבור שיפור הציון (אם כי ניתן להשתמש לצורך זה גם בכל מועד אחר).
באמצע יולי, לאחר מועד קיץ, מתקיימות בחינות מועד ב' במקצועות מתמטיקה ואנגלית, ועל כן נוהג משרד החינוך לפרסם את ציוני מועד קיץ במקצועות אלה לקראת בחינת מועד ב' (אך לא תמיד לפני תום ההרשמה), כדי לאפשר לנבחנים להחליט האם לגשת לבחינה.
שאריות שנותרות מהבחינה (טופסי משגיחים, שאלונים ומחברות בחינה) נותרות בידי בית הספר, שלרוב מאחסן אותם במקום המיועד לבחינות הבגרות.
בשאלוני הבגרות נעשה שימוש לאחר מכן לשם הכנה של נבחנים בשנים הבאות, על ידי המורים המגישים לבחינה.
קיימת אפשרות להיבחן בבחינות הבגרות בחו"ל.
הבחינות בחו"ל נערכות במועד קיץ בלבד, ונערכות בנציגות הרשמית של ישראל הקרובה למקום מגוריו של הנבחן.
ההרשמה לבחינות נערכת מ־1 בינואר ועד 15 במרץ.
פתיחת התיק תעשה באמצעות שלוחות הבחינות והתיקים יועברו לשלוחת ירושלים.
התעריף ליחידת בחינה גבוה מזה שבישראל, ויש לברר מהו לפני כל מועד רישום.
בדומה לכך, באקדמיה, האוניברסיטה הפתוחה, כמוסד לימודי המאפשר למידה מרחוק, מאפשר להיבחן גם מחוץ לישראל, דרך נציגויות ישראל בחו"ל (שגרירויות או קונסוליות).
קיימים שני סוגים של בחינות בגרות: בחינה תאורטית (בכתב או מתוקשבת) ובחינה מעשית.
פסקה זו תתאר את ההתנהלות בבחינה תאורטית בכתב.
עבור בחינה מתוקשבת ראו פסקה בהמשך.
בחינת הבגרות מתנהלת בצורה דומה לבחינות אקדמיות בקורסים הנערכות במוסדות להשכלה גבוהה, כגון אוניברסיטה.
בכיתה הנבחנת מוצב משגיח שאיננו מורה של מקצוע הבחינה.
בחדר הבחינה יש לציית להוראות שיפרט המשגיח, וכפי שכתוב על גבי עטיפות מחברות הבחינה, שאלוני הבחינה, לוח הבחינות, ב"איגרת לנבחן החיצון", או בכל דרך אחרת.
ליד כל שולחן יושב נבחן יחיד (לכן יש רק נוסח אחד לבחינה, למעט הבחינה באנגלית שלה קיימות שתי גרסאות הנבדלות בסדר התשובות הסגורות).
סדר הישיבה בחדר הבחינה נקבע מראש ומופיע בדו"ח המשגיח.
בעבר המשגיח היה מתעד את סדר הישיבה בעזרת מדבקות הנבחנים ולנבחנים הייתה בחירה במקום הישיבה.
בתחילת הבחינה הנבחנים מתבקשים להניח כל ציוד שאינו מותר בשימוש (כמופיע ב"חומר עזר מותר בשימוש" בדף הראשי של השאלון) ליד המשגיח.
בחלק מבתי הספר היה נהוג בעבר הוצאת שאלות של נבחנים למורים בעת הבחינה והחזרת תשובות המורים לנבחנים, אך זה הופסק בשנת 2010, כיוון שלמשגיחים לא הייתה תמיד אפשרות לוודא שהתשובות שהועברו הן כלליות או הבהרות ואינן תשובות לשאלות.
כל נבחן מקבל מחברת בחינה שעליה הנבחן עונה על הבחינה.
המחברת מורכבת מ־19 גליונות כתיבה ונספח לשאלונים רב־ברירתיים.
בעבר היה ניתן לצרף אליה דפי כתיבה נוספים, אך בעקבות כך שהמחברות כעת נסרקות בצורה אוטומטית, כעת מחולקת מחברת נוספת לפי דרישה.
על הכריכה כתובים החוקים להתנהגות בזמן בחינת בגרות, כגון טוהר הבחינות, ועליה מדביקים שתי מדבקות (יפורט בהמשך).
על גב המחברת מודבקת גם מדבקת משגיח הנושאת את מספר הזהות של המשגיח בבחינה.
הנבחן יכול לסמן עמודים מסוימים שאינו רוצה שייבדקו כטיוטה על ידי סימון קו לאורך העמוד או כתיבת המילה "טיוטה" בראש העמוד.
בעבר ההנחיה לנבחנים הייתה שצדה הימני של המחברת משמשת כטיוטה.
במצב שבו הנבחן ענה על יותר ממספר השאלות הנדרש בבחירה, תיבדקנה השאלות הראשונות לפי סדר הופעתן במחברת.
יוצא דופן לכך הן בחינות הבגרות במתמטיקה ל־3 יחידות שפועלות בשיטת הצבירה – נבדקות כל השאלות שנענו וניתן לקבל עד 150 נקודות, ובכל מקרה בו הציון מעל 100, הציון הסופי ייחשב כ־100. הנבחן נדרש לשמור על שלמות המחברת כדי למנוע את פסילת הבחינה.
ניתן לענות בעט כחול או שחור בלבד ואסור להשתמש בעיפרון או בטיפקס.
המחברות נארזות ונמסרות למשגיחים במנת מחברות בצירוף דוח בחינה על פי סדר הישיבה בחדרי הבחינה, כך שניתן יהיה לבדוק ולספור את מספר המחברות בזיקה לתלמידים ולמספרי תעודת הזהות שלהם.
החל משנת 2012 שונה עיצוב המחברות, כחלק מהחלטת משרד החינוך לבצע סריקה של המחברות על ידי מחשב בטרם תיבדקנה, לדפי המחברת נוספו שוליים אפורים מודגשים, עליהם אסור לכתוב, כיוון שאינם מופיעים בסריקה.
הסריקה נעשית באמצעות סורק רובוטי תעשייתי "TREVENTUS ScanRobot" המיועד לסריקת ספרים.
השינוי אמור להקל על בדיקת הבחינות על ידי המעריכים, העברתם למעריכים ובין מעריכים, מניעת אובדן של מחברות (עלול לגרום לדרישה לבחינה חוזרת לנבחן) ושמירת הנתונים עבור ערעורים.
בהמשך הוסף למחברת מזהה ייחודי, כנהוג בחלק מן האוניברסיטאות, על מנת לסייע בסריקה – כאשר נבחן זקוק למחברת נוספת, תודבק מדבקה עם מזהה המחברת למחברת הקודמת.
השאלון נשאר בדרך כלל אצל הנבחנים בסוף הבחינה, ולכן גם אסורה הכתיבה על גבי השאלון, למעט בבחינות בהן השאלון ומחברת הבחינה משולבים ("שאלון מובנה"), למשל באנגלית, לשון ובחלק מהשאלונים במתמטיקה.
בשאלונים בהם התשובות הן קצרות ואינן דורשות יותר ממספר שורות למענה, לרוב במקצועות הומניים, ואינן דורשות טיוטה לחישובים, בדרך כלל ישולבו השאלון ומחברת הבחינה, כלומר המענה הוא על גבי השאלון במקומות המיועדים לכך.
עבור כל שאלה יוקצו שורות ריקות למענה.
השאלון המובנה הוא למעשה שאלון, הכרוך בכריכה של מחברת הבחינה, שהותאמה לגודל השאלון.
הוספת הכריכה מאפשרת לשאלון להכיל את מדבקת הנבחן ובמקום של הצבת מדבקת השאלון יודפס תוכנו, כך שלא תידרש מדבקה.
לרוב, הכריכה תהיה זהה לכריכה של המחברת, למעט בשאלונים באנגלית, בהם הטקסט בכריכה צבוע בצבע שונה בהתאם לשאלון, ומופיע בצד ימין למעלה ריבוע באותו הצבע ועליו מופיעה האות המייצגת את הרמה (Module).
כמו כן, השאלונים 182 ו־381 במתמטיקה הם השאלונים היחידים שאינם במקצועות הומניים שמשתמשים בשאלון מובנה.
בהם יש אחרי כל שאלה דף משבצות המוטבע בשאלון עבור חישובים.
נוסף לשאלון הבחינה יכול להיות מצורף לשאלון נספח כחלק מהבחינה שנדרש לענות עליו או כחומר עזר לנבחן.
נספחים נפוצים בבגרות הם נוסחאון, קטע קריאה וגיליון תשובות לקריאה אופטית עבור שאלון רב־ברירתי.
בבחינות במקצועות שבהן יש צורך בנוסחאות (כגון מתמטיקה, פיזיקה וכימיה) מקבלים נוסחאון, חוברת המכילה את הנוסחאות המשמשות במקצוע הבחינה.
הנוסחאון אינו מכיל את כל הנוסחאות של המקצוע שנדרשות לשימוש על ידי הנבחנים בבחינה.
בין הסיבות לכך: הנוסחאון עשוי לכלול נוסחה כללית, דומה לנוסחה המבוקשת או נוסחה מסוימת המתקבלת מנוסחה כללית (כגון נוסחאות חישוב בסטויכיומטריה, לפעמים נדרשות נוסחאות מתמטיות המתקבלות מהנוסחאות הסטויכיומטריות), או שהנבחן נדרש לזכור נוסחאות מסוימות בעל פה (לדוגמה, נוסחאות לחישוב אינטגרל של פונקציה).
קיימים הבדלים בנוסחאון בהתאם למספר יחידות הלימוד (במתמטיקה יש נוסחאון נפרד לכל אחת מהרמות – 3, 4 ו־5 יחידות), ובמקצועות מסוימים יש דף נוסחאות מורחב שניתן כהתאמה לתלמידים בעלי לקויות למידה, וכולל נוסחאות נוספות שלא נכללו בדף הנוסחאות הרגיל.
מדבקות על גבי מחברת הבחינה
מדבקת השאלון כוללת בחלקו העליון את מספר השאלון ולעיתים פרטים נוספים.
במרכז מופיע ברקוד, ובתחתית מופיעים שם השאלון ומספר יחידות הלימוד (מקוצר: יח"ל).
משמשת עבור חלוקת המחברות למעריכים במקצוע, בזיהוי השאלון בו נבחן (כיוון שלרוב השאלון נפרד מהמחברת) והמחוון התואם אותו לצורך בדיקתו ובהזנת הציונים למערכת מנב"ס, בהתאם לכך שקיימים שאלונים רבים בכל מקצוע בהתאם לתוכניות לימודים, רמה ומגזר.
הנבחן נדרש להזדהות, לעיתים באמצעות תעודה מזהה – התעודות הקבילות הן תעודת זהות או דרכון בתוקף ועבור נבחנים במדים יוכרו גם תעודת קצין, פנקס חוגר ותעודת שוטר.
תעודות אחרות לא מוכרות כמסמך מזהה.
לאחר ההזדהות, יינתנו לו על ידי המשגיח מדבקות עם פרטיו האישיים.
מונפקות עבור כל נבחן 2 מדבקות מכל סוג, אף על פי שבפועל נעשה שימוש רק באחת מהן.
1", אשר אינה מכילה את שם הנבחן, מודבקת על גבי מחברת הבחינה;
2", אשר מופיע בה שם הנבחן ומשמשת גם לאיתור המדבקה המתאימה לנבחן, מודבקת בדו"ח של המשגיח לפי הסדר בו יושבים הנבחנים (משמש, בין היתר, לאיתור העתקות).
על 2 המדבקות מופיע ברקוד עם מספר תעודת הזהות של הנבחן, מתחתיו מופיעים, משמאל לימין: מספר תעודת זהות, סמל המוסד, כיתה בגימטריה (לדוגמה: כיתה יב' 1 תסומן כך: 12/01), ומועד הבחינה בפורמט MM/YY (לדוגמה: יסומן כך: ).
מתחת לפרטים אלו יופיע ב"מד.
2" מספר הנבחן ברשימה, שמו, וסוג המדבקה ("מד.
1" יופיע רק סוג המדבקה.
על גבי המחברת מופיע ברקוד המכיל מזהה ייחודי למחברת.
אם נתבקש על ידי הסטודנט דפי כתיבה נוספים, תודבק מדבקה בעלת המזהה של המחברת הבאה על גבי המחברת הנוכחית.
באופן זה ניתן לשרשר מספר מחברות.
מודבקת בחלקו האחורי של המחברת.
מכילה את מספר הזהות של המשגיח בבחינה.
מדבקות מידע בדבר התאמות לנבחן
לנבחנים זכאי התאמות פדגוגיות מודבקות מדבקות נוספות על גבי מחברת הבחינה בדבר סוג ההתאמה שניתנה להם.
התאמות פדגוגיות לנבחנים זכאי שירותי חינוך מיוחדים
משרד החינוך מעמיד, עפ"י חוק, זכאויות להתאמות והנגשות לתלמידים זכאי שירותי חינוך מיוחדים עפ"י איבחונם ואישור הגורמים הרלוונטיים ללקות.
ההתאמות להלן הן הרווחות יותר ומקורן בתוכנית "מלקות ללמידה" המיועדת לתלמידים עם לקויות למידה ו/או קשיי קב וריכוז.
נוסף על סל ההתאמות אלו, מחויב משרד החינוך להתאמות והנגשות פדגוגיות פרטניות עפ"י תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות פרטנית לתלמיד ולהורה), תשע"ח-2018 .
הארכת זמן (תינתן ע"פ הצורך למשך 25% / 30% / 50% מאורך הבחינה המקורי)
הגדלת הגופן בו מודפסת הבחינה
דפי נוסחאות מורחבים במקצועות בהן קיים
הקראת שאלונים (או השמעתם על גבי קלטת / נגן MP3)
שעתוק של הבחינה (בוחן שכותב את הבחינה מחדש כי כתב היד של הנבחן אינו קריא)
המרת הבחינה במתמטיקה במקצוע אחר
בעבר: שימוש במילון אלקטרוני באנגלית – כיום כל נבחן רשאי אך כעת בשאלונים החדשים א"א להשתמש במילון בכל הבגרויות באנגלית
החל משנת 2010 תלמידים שזכאים להתאמות של הקראת שאלון, בחינה בעל־פה ושעתוק נבחנים בסביבת הבחינות המתוקשבות iTest.
בסביבה זו, הנבחנים מאזינים לקריינות מקצועית של הטקסט ויכולים להקליט את תשובותיהם.
עם השנים היה גידול במספר השאלונים שתלמידים זכאים יכולים להיבחן בהם בסביבת iTest.
בעוד שבשנת 2010 רק הבחינה בתנ"ך הותאמה לזכאים, בשנת 2023 היו עשרות שאלונים כאלה.
טוהר הבחינות מגדיר את התנהגות הנבחן במהלך הבחינה – שמירה על כללי אתיקה והתנהגות נאותה בשעת הבחינה באופן שלא יפריע את מהלכה ואת עבודת הנבחנים האחרים, ובפרט עבודה עצמית במהלך הבחינה והימנעות מהכנסת אמצעי תקשורת וסיכומים לחדר הבחינה, כדי שתשקף את ידיעותיו של הנבחן בצורה הטובה ביותר.
בין היתר, כללי ההיבחנות כוללים:
אין להיעזר באף אדם נוסף.
אין להשתמש במכשירים אלקטרוניים (כאלה המשמשים לקשר או להשמעת מדיה).
אין להשתמש בספרים, ברשימות ובאמצעי עזר נוספים, פרט לאמצעי העזר המותרים בשימוש.
העישון אסור בחדרי הבחינות ובין כותלי המוסד שבו מתקיימות הבחינות.
הכנסת כלי נשק או מכשירי קשר לחדר הבחינה אסורה, גם לנבחנים המשרתים בכוחות הביטחון.
משרד החינוך יוכל לנקוט צעדים משמעתיים נגד נבחן שנמצא אשם בהפרת טוהר הבחינות:
פסילת הבחינה והשעיית הזכאות לתעודה עד להיבחנות חוזרת באותו מקצוע.
השעיית האפשרות להיבחנות חוזרת למספר קצוב של מועדים, עד 3 שנים.
השעיית הנבחן מהיבחנות בכל המקצועות שנותרו לו לפרק זמן של עד 3 שנים.
ביטול כל הבחינות שבהן הספיק הנבחן להיבחן או חלקן.
העברת העניין לטיפולו של היועץ המשפטי של משרד החינוך או למשטרה, על פי חומרת המקרה, כפי שתראה לנכון ועדת טוהר הבחינות.
איתור עבירה על טוהר הבחינות יוכל להתבצע במהלך הבחינה על ידי המשגיח או על ידי המעריך, בזיהוי של סימנים חשודים, כגון: פתרון ללא דרך, טעות זהה אצל שני נבחנים, נוסח זהה של תשובה.
זאת גם על ידי סדר מקומות הישיבה שמתועד בדו"ח המשגיח.
בנוסף, קיימת החל מ־2014 חלוקה של בתי הספר לשלוש קטגוריות: ירוק, צהוב ואדום בהתאם לסטטיסטיקות שנאספו לגבי עבירות על טוהר הבחינות ובהתאם משרד החינוך מעניק ומפקיע סמכויות לעצמאות בניהול מערך הבחינות המנוהל בבית הספר.
בסיום שנת הלימודים, החל מיוני 2013, מפורסמים באתר משרד החינוך מסמכי הלימה (עבור שנת הלימודים שאחריה) המפרטים את נושאי הבחינות.
מסמכים אלו, המחולקים על פי נושאי הבחינות, פורשים את החומר שיכלל במבחן מתוך תוכנית הלימודים.
חלק מהחומר הנמצא בתוכנית הלימודים ואמור היה להימצא במבחן, אינו נמצא בהם ולכן לא יופיע במבחן.
מסמכים אלו זהים למועד הקיץ ולמועד החורף שאחריו, ומשתנים אחת לשנה בסיום שנת הלימודים.
לדוגמה: מסמכי ההלימה שפורסמו ביוני 2013, חלים על מועדי קיץ 2014 וחורף 2015.
לפרסום מסמכי ההלימה שתי מטרות:
להתאים את מספר שעות הלימוד המוקצות ללימוד המקצוע, לחומר הלימוד בפועל, כך שיילמד רק חלק מתוכנית הלימודים.
זאת, בניגוד למטרת המיקוד (שקיים עד מועד חורף 2014), שהייתה לגרום לכך שהתלמידים ילמדו בכיתה את החומר כולו אך ייבחנו רק על חלק ממנו.
להעלות את אחוזי ההצלחה בבחינה (כגורם המקל על הבחינה).
החל ממועד הבגרויות קיץ 2011, הוחלט לא לפרסם מיקוד במקצוע מתמטיקה וכן בשאלון המכניקה במקצוע פיזיקה, כיוון ששינוי החומר גורם לחוסר בידע הנדרש בהמשך במוסדות להשכלה גבוהה, אך לאור אילוצי שעות הלימוד הוחלט להפחית חומר מתוכניות הלימודים.
מיקודית (או ספר מיקוד) היא ספר לימוד לקראת בחינות הבגרות החיצוניות במדינת ישראל, המתאים למיקוד שפרסם משרד החינוך (שהוחלף לקראת שנת 2014 במסמכי ההלימה).
בשנים בהן פורסם מיקוד, המיקודיות יצאו לאור כשבוע לאחר פרסום המיקוד באתר משרד החינוך.
הספרים כוללים תקצירים, שאלות ותשובות בדרגות קושי שונות המקיפות את חומר הלימוד לבחינות הבגרות בהתאם למיקוד שמפרסם משרד החינוך.
כמו כן המיקודיות מכילות מספר בחינות במתכונת בחינת הבגרות (רובן שאלות מקוריות של המחברים) פתורות ומוסברות, וגם הנחיות והצעות לייעול הלימוד וביצוע מטלות הבחינה.
המיקודיות נכתבו על ידי אנשי הוראה ואקדמיה בעלי ותק רב בהכנה לבחינות הבגרות.
הוצאות ספרים רבות מוציאות ספרי מיקוד וביניהן: אנקורי, הוצאת רכס ולחמן.
תהליך ההכנה וההפקה של שאלון הבחינה מתבצע כחצי שנה לפני מועדה, על ידי המפקח על המקצוע, יחד עם עוד 5–6 מורים, כשבאותה שנה הם אינם מגישים תלמידים לבגרות.
לאחר שהבחינה עוברת את כל האישורים הרלוונטיים היא מתורגמת לערבית במידת הצורך ומועברת למדפיס הממשלתי, שם היא נמצאת רוב הזמן.
ראשית מתבצעת הכנת טיוטת שאלון ודגם תשובות בישיבות "ועדת השאלון" – כל אחד מחברי הצוות מגיש שאלות שהכין (בחלק מן המקצועות נעשה שימוש במאגר שאלות קיימות), ובפגישות הם פותרים אותן, על מנת לבדוק את הזמן הנדרש לפתרון, רמת השאלה ואינדיקציה לטעויות.
אם השאלה איננה ברמה המתאימה (קלה מידי לרמה הנבחנת או קשה מידי) נערכים בה שינויים כדי להתאים אותה לרמה.
לאחר סיום בניית השאלות והפרקים בשאלון, נערכים בדיקה של המבנה הלשוני והמבנה של השאלות.
לאחר מכן, לאחר עריכה ראשונה, עוברת הטיוטה מספר אישורים, בין השאר על ידי מורים ותיקים והמפמ"ר, עד לאישור הסופי, אז השאלון מוקלד ומודפס בבית דפוס ונשמר בכספות עד למועד הבחינה.
במשרד החינוך נוקטים במספר צעדים למניעת זיופים והדלפות:
שאלוני הבגרות ומחברות הבחינה מודפסים בבית־הדפוס "המדפיס הממשלתי" שבבעלות מדינת ישראל.
הדפים שמהם עשוי השאלון מסומנים בסימנים אדומים וכחולים, כנהוג במסמכים רשמיים אחרים של מדינת ישראל.
מחברות בחינה מהודקות בסיכת אומגה ומצוידות בפס טשטוש פנימי (שאין לכתוב עליו) המיועדות לסריקה.
מידות הדפים שבהם נעשה שימוש הן מידות מיוחדות, אך נראות כמידות מוכרות:
השאלון נראה לכאורה בנוי מדפי A5 כאשר מקופל או A4 כאשר פרוש, אך מידתו גדולה יותר – מידת הנייר המדויקת היא 249 × 352 מ"מ בצורתו הפרוסה.
מחברת הבחינה כרוכה בבריסטול, דפי הכתיבה הם שורות/משבצות, דפי משבצות שמסומנים עליהם גם שורות במרווח של 2 משבצות, וגודל הנייר הנראה לכאורה עשוי מדפי A4 כאשר מקופל או A3 כאשר פרוש, בנוי ממידה קטנה יותר – מידת הנייר המדויקת היא 289 × 386 מ"מ בצורתו הפרוסה.
כאשר מדובר בבחינת בגרות ממוחשבת, קובץ הבחינה המוצפן ניתן להורדה רק כחצי שעה לפני הבחינה.
הסיסמה לכניסה לבחינה מתפרסמת רק כרבע שעה לפני תחילת הבחינה.
בניית הבחינה נעשית בפיקוח ושמירה על סודיות, במהלך כתיבת הבחינה נערכת בקרת איכות.
השאלון נשמר בכספות עד למועד הבחינה.
השאלונים מועברים ישירות אל בתי הספר בעזרת דואר שליחים.
עד קיץ 2015, הועברו השאלונים 24 שעות טרם מועד הבחינה לסניפי דואר ישראל במעטפות סגורות.
ביום הבחינה מועברים השאלונים לבתי הספר, כשהמנהלים מחויבים לפתוח את המעטפות דקות ספורות לפני תחילת הבגרות ולחלקם לנבחנים.
למרות אמצעי שמירת הסודיות, בחינות בגרות הודלפו מספר פעמים לאורך השנים, במקרים בהם זה התגלה נערכה חקירה משטרתית על גנבת השאלות ועבירה על "טוהר הבחינות".
הרכז הוא אחראי מטעם הנהלת בית־הספר על ארגונן ועל ביצוען התקין והמסודר של בחינות הבגרות הנערכות בתחומי בית־הספר (או במרכז בחינה בתיאום עם אגף הבחינות) ומייצג גם את משרד החינוך.
הרכז הוא עובד בית־הספר וחבר בכיר בצוות הפדגוגי הבית־ספרי אשר ימונה לעניין זה על ידי מנהל בית־הספר.
הרכז ממונה על בעלי התפקידים האחרים לצורך קיום הבחינות, כמו המשגיחים.
אחראי על הורדת קובצי הבחינות הממוחשבות, על התנהלות תקינה במהלך הבחינה ועל העלאת קובצי הבחינות לשרת הבחינות הארצי.
המרכז אחראי על ניהול תהליכי השגחה בבית הספר:
על הגעת כל המשגיחים כנדרש
גיוס חוסרים בזמן אמת ושחרור משגיחים עודפים
סיור בין כל חדרי הבחינות
סיוע למשגיח בהעברת תיקים לקדמת הכיתה
סיוע לרכז הבחינות בשיבוץ משגיחים בכיתות
המרכז כפוף להוראות מנהל בית־הספר ומרכז הבחינות.
המשגיח אחראי על השגחה בזמן הבחינה, שמירה על טוהר הבחינות וסיוע בארגון הבחינה בחדר הבחינה (כמו חלוקת המדבקות והמחברות, מילוי טופס המשגיח וחלוקת דפים נוספים במידת הצורך) בו הוא הוקצה והקפדה על ביצועה התקין.
עליו להקפיד על עבודה עצמאית של כל נבחן ושמירה על הסדרים שנקבעו.
בכל חדר בחינה ישנו משגיח אחד בלבד.
עם תחילת הבחינה ירשום המשגיח על הלוח את שעת ההתחלה, ובמהלכה ירשום כל חצי שעה כמה זמן נותר עד לסיומה.
תפקידו ללוות נבחנים מכיתת הבחינה.
נבחן רשאי לצאת ולחזור לחזר הבחינה בליווי משגיח תורן בלבד.
כמו כן, הוא גם מאפשר קיום קשר בין כיתות הבחינה לבין רכז הבחינות.
איש צוות מנהלה המסייע מנהלית ביום הבחינה בהעברת השאלונים מהבנק ובמסירת מחברות הבחינה לתחנת הקליטה / למרב"ד.
בעלי תפקידים המסייעים לנבחנים הזכאים להתאמות ללקויי למידה
במסגרת התוכנית "מלקות ללמידה"המיועדת לתלמידים עם איבחון לקויות למידה ו/או קשיי קשב וריכוז
המשעתק מסייע לנבחן באמצעות כתיבה זהה לתוכן שנרשם על ידי הנבחן בכתב יד קריא על ידי הקראה של התשובות על ידי הנבחן מתוך המחברת.
הבוחן כותב את התשובות של הנבחן כפי שהוקראו על ידו במדויק למחברת הבחינה, בכתב יד קריא.
המקריא מסייע לנבחן בהקראת שאלון הבחינה.
ציון שנתי (הנקרא גם "מגן" בסלנג או "ציון הגשה") הוא ציון שניתן על ידי בית הספר שאיתו ניגש תלמיד התיכון לבחינת הבגרות, ציון ההגשה נועד לשקף את רמת ידיעותיו של התלמיד במקצוע לימוד מסוים, ולמנוע ציון מקרי בבחינת הבגרות והוא בדרך כלל מהווה הציון השנתי של התלמיד במקצוע.
ציון ההגשה המקסימלי הוא 100. ניתן לשנות ציון הגשה עבור הגשה לאותו שאלון על ידי למידה מחודשת של המקצוע בהיקף של לפחות מחצית משעות הלימוד הנדרשות והיבחנות בבחינת מתכונת נוספת.