tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 נסע עם אשתו למספר טיולים באירופה.
בתקופה זו כתב אולדריץ' לכתב העת The Atlantic כמעט באופן בלעדי.
במרץ 1881 נקרא להחליף את ויליאם דין האוולס בתפקיד עורך כתב העת The Atlantic, תפקיד שהקנה לו השפעה רבה על הספרות האמריקנית.
על עבודתו כעורך נאמר כי .
בשנת 1890 פרש מתפקיד זה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 המשיך לכתוב ספרות, שירה ומסות, וכן טייל בעולם.
אולדריץ' נפטר ב-19 במרץ 1907 בביתו שבבוסטון.
תומאס בארקר היה צייר בריטי של נופים וחיים בכפר.
בארקר נולד בשנת 1769, בטרוסננט ליד הכפר פונטיפול, במונמוטשיר.
אביו, בנימין בארקר, היה בנו של עורך דין, שהתאמן כאמן, אך מעולם לא ניסה יותר מאשר ציור דיוקנאות של סוסים.
בסופו של דבר הוא התחיל לעבוד בקישוט בניינים.
מגיל צעיר בארקר הראה כישרון יוצא דופן לשרטט דמויות ולצייר נופים, אם כי מעולם לא לקח שיעורים ברישום ולא בציור והיה אוטודידקט לחלוטין.
כשהיה בן שש עשרה משפחתו עברה לעיר באת', שם נכנס לחסותו של מאמן חשוב בשם צ'ארלס ספמן שאפשר לו לפתח את כישרונו כאמן.
בארבע השנים הראשונות הוא העסיק את עצמו בהעתקת עבודותיהם של המאסטרים ההולנדים והפלמיים הוותיקים.
בגיל עשרים ואחת הוא נשלח לרומא ובזבז כספים רבים כדי לשמור על מעמדו כג'נטלמן, שם צייר מעט מאוד, והסתפק בחיי החברה.
בארקר הציג בצורה מזדמנת באקדמיה המלכותית לאמנויות וב במשך כמעט חמישים שנה, בהן הציג כמעט מאה תמונות.
הוא היה אמן פורה וצייר מגוון נושאים.
בשנת 1821 הוא צייר את "משפט המלכה קרוליין", שכלל דיוקנאות של גברים מפורסמים רבים, אבל אולי המאמץ הטוב ביותר במיומנות של בארקר היה פרסקו באורך 10 מטר וגובה 4 מטר, באפריל 1822, צויר על קיר בית מגוריו, שיון היל, באת' .
כשכשרונותיו של בארקר היו במלואם, אף אמן בתקופתו לא היה יכול להתחרות איתו בפופולריות עממית.
תמונותיו "היערן", "טום הזקן" (שצוירו לפני שהיה בן שבע עשרה), וקבוצות צועניות ודמויות כפריות, הועתקו כמעט לכל חומר אפשרי: כלי חרס סטאפורדשייר, חרסינה מווסטר, כותנה של מנצ'סטר ומצעים מגלאזגו.
בשלב מסוים הוא צבר רכוש לא מבוטל ממכירת עבודותיו, והוציא סכום גדול בבניית אחוזה כמעונו, והעשיר אותה בפיסול וביצירות אמנות אחרות.
הוא נפטר בבאת' בשנת 1847.
בארקר היה אחד האמנים הבריטים הראשונים שהשתמשו בליטוגרפיה כמדיום הדפס.
הפרסום הבריטי הראשון של אוסף לוחות ליטוגרפיים, פורסם במקור על ידי פיליפ אנדרה בשנת 1803, ולאחר מכן הונפקה מחדש במהדורה מוגדלת בשנים 7–1806. סדרת הדמויות הכפריות של בארקר פורסמה בבאת' בשנת 1813 במהדורה קטנה, היא סדרת הליטוגרפיות הראשונה של אמן יחיד בריטי.
חלק מאבני ליטוגרפיה המקוריות של בארקר עדיין קיימות.
בגלריית טייט ישנם שישה ציורים של בארקר, כולל היערן וכלבו בסערה (הוצג במקור בגלריה הלאומית בשנת 1868) וכמה נופים.
המוזיאון הבריטי מחזיק מספר רישומים והדפסים של בארקר.
שלושה מציוריו – נוף איטלקי 1808, נוף עם מפל ונוף עם בקר, נמצאים בגלריה לאמנות וולברהמפטון.
בפרק של יצירות המופת האבודות של ה-BBC ששודרו בנובמבר 2019, סצנת יער שנחשבה כעותק של ציור מפורסם של גיינסבורו, שוכנה בגלריה לאמנות בירמינגהם.
לאחר שחזור מלא של סיימון גילספי, יוחסה ליצירה בארקר.
משפחת בארקר הוציאה מקרבה כמה אמנים ראויים לציון.
בנוסף ליכולתו של אביו, גם אחיו הצעיר של תומאס, בנג'מין בארקר השני (1776–1838), היה אמן מוכשר שנודע בזכות ציורי הנוף.
בנג'מין הציג באקדמיה המלכותית ורבות מיצירותיו נחקקו על ידי תאלס פילדינג באקוטינט.
בנו של בארקר, תומאס ג'ונס בארקר (1815–1882), הלך בעקבות אביו ודודו לתחום הציור, ולמד בסטודיו של הוראס ורנט בפריז.
רבות מיצירותיו של ג'ונס בארקר היו בעלות אופי צבאי.
ג'יי." בריי הוא כדורסלן עבר אמריקאי,ששיחק בעמדות הקלע והרכז.
בין השנים 2010–2014 למד בריי באוניברסיטת פרינסטון, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2014, שיחק עבור הקבוצות פלקנסטרו טרפאני וג'וניור קזאלה מליגת המשנה האיטלקית.
בינואר 2017 הצטרף לקבוצת פיניקס בריסל מליגת העל הבלגית, ובעונה העוקבת עבר לקולוסוס רודוס מליגת העל היוונית.
בעונת 2018/2019 שיחק בקבוצת רסטה פכטה מליגת העל הגרמנית.
ביולי 2019 חתם על חוזה בקבוצת באיירן מינכן, המשתתפת בליגת העל הגרמנית וביורוליג.
בדצמבר 2020 עבר לסרגוסה באסקט.
תומאס ביינס היה אמן וחוקר אנגלי של דרום אפריקה הקולוניאלית ואוסטרליה.
נולד בעיר הנמל קינגס לין, נורפוק (מחוז) מחוז נורפוק, ב־27 בנובמבר 1820, והחל ללמוד ציור בגיל 16 כשוליה לצייר.
כשהיה בן 22 עזב את אנגליה לדרום אפריקה על סיפונה של "אוליביה" (שהונהג בידי ידיד המשפחה ויליאם רום) והתפרנס בקייפטאון מציור דיוקנאות ותפאורות, כמו כן נשכר רשמית לצייר עבור הצבא הבריטי במהלך מלחמות הקוסה במושבת הכף.
בשנת 1855 הצטרף ביינס לאוגוסטוס צ'ארלס גרגורי במשלחת החברה הגאוגרפית המלכותית בשנים 1855–1857 כצייר וכאפסנאי.
מטרת המשלחת הייתה לחקור את מחוז נהר ויקטוריה בצפון-מערב אוסטרליה ולבחון את כל האזור הצפוני של היבשת מבחינת התאמתו להתיישבות קולוניאלית.
הקשר שלו עם המשלחת בצפון אוסטרליה היה נקודת השיא בקריירה שלו, והוא זכה לשבחים על תרומתו, עד כדי כך ששמו של הר ביינס ונהר ביינס נקראו לכבודו.
בשנת 1858 ביינס ליווה את דייוויד ליווינגסטון לאורך הזמבזי והיה אחד הגברים הלבנים הראשונים שצפו במפלי ויקטוריה.
בשנת 1869 הוביל ביינס את אחת משלחות גילוי הזהב הראשונות למה שהפך לימים לרודזיה.
בשנים 1861 עד 1862 ביינס וג'יימס צ'פמן ערכו משלחת לדרום מערב אפריקה.
מסעותיו של צ'פמן בתוככי דרום אפריקה (1868) וחקירתו של ביינס בדרום-מערב אפריקה (1864) מספקים תיאור נדיר של נקודות מבט שונות באותו המסע.
היה זה המסע הראשון שבמהלכו נעשה שימוש נרחב בצילום ובציור.
שני החוקרים כתבו יומנים במהלך הדרך, בהם אף הערות על התנהלות זולתם.
ביינס הפך כמה מהציורים לתחריטים המלווים את ספרו של חוקר הטבע הבריטי אלפרד ראסל ואלאס מ־1869 על הארכיפלג המלאי.
תומאס ביינס נפטר בדרבן ב־8 במאי 1875 ונקבר בבית העלמין ווסט סטריט.
ביינס ידוע בזכות ציוריו ורישומיו המפורטים המעניקים תובנה ייחודית לחיים הקולוניאליים בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
רבים מתמונותיו מוחזקות על ידי הספרייה הלאומית של אוסטרליה, הארכיונים הלאומיים של זימבבואה, המוזיאון הימי הלאומי, ספריית ברנטהורסט והחברה הגיאוגרפית המלכותית.
ישנם גם ציורים רבים בטירת התקווה הטובה בקייפטאון.
שמורת הטבע תומאס ביינס שבכף המזרחי של דרום אפריקה נקראה גם על שמו.
תומאס בוק היה אמן וצלם אנגלי-אוסטרלי.
אחד האמנים המקצועיים הראשונים באוסטרליה והתפרסם בזכות דיוקנאות הקולוניסטים שלו.
כבר בשנת 1843 החל לצלם והפך לאחד הצלמים המסחריים הראשונים באוסטרליה.
בוק נולד בסאטון קולדפילד, ברמינגהאם, אנגליה.
לאחר שסיים את חניכותו עבר להתגורר בלונדון והתבסס כחרט וצייר מיניאטורות.
בשנת 1817 הוענקה לבוק מדליית הכסף של חברת האמנויות והמסחר על חריטת דיוקן.
באפריל 1823, בוק נמצא אשם במתן סמים לאישה צעירה (פילגשו, שאת תינוקה רצה להפיל) ונידון לגירוש לארץ ואן דימן (טסמניה), והגיע לשם בינואר 1824 על סיפונה של הספינה "אסיה".
הוא החל לעבוד בהכנת גלופות לשטרות, ולאחר מכן במשימות רשמיות של ציור דיוקנאות של עבריינים שהוצאו להורג וחרט את הלוחות בשנים 1829, 1830 ו-1835 שפורסמו על ידי ד"ר ג'יימס רוס.
עם זכייתו בחופש התמקם בוק כאחד האמנים המקצועיים הראשונים באוסטרליה והתפרסם בזכות דיוקנאות הקולוניסטים שלו.
הוא הוזמן גם על ידי ליידי ג'יין פרנקלין לצייר את דיוקנאותיהם של כמה אבוריג'ינים טסמניים.
הסטודיו הראשון של בוק היה בהובארט, אך מאוחר יותר הוא עבר לרחוב קמפבל, וכאן צייר את רוב דיוקנאותיו.
בשנת 1843 בוק היה בסידני אך חזר להציג בתערוכת האמנות הגדולה הראשונה, שהתקיימה בהובארט בשנת 1845. רוברט הוקר דאולינג היה בין תלמידיו.
בוק צייר בצבעי שמן, צבעי מים ועפרונות צבעוניים וכן עבד כאחד הצלמים הראשונים באוסטרליה.
אך לדברי הנרי אלפורט, בן זמנו של בוק, עבודות העפרון שלו היו אלה שהניבו את התוצאות המוצלחות ביותר שכן במדיום זה הוא תפס בצורה טובה את דמותו של הדיוקן.
בוק היה אחד המציגים בתערוכת האמנות הגדולה הראשונה, בהובארט.
עבודתו הרשמית הניבה הזמנות פרטיות, ועד למותו בהובארט, טסמניה, הוא היה צייר פורטרטים שהתמתה במיניאטורות.
כבר באוקטובר 1843 בוק קנה מצלמה דאגרוטיפ ומכשירים נילווים והפיק צילומי דיוקנאות, אשר היו מהראשונים שצולמו באוסטרליה.
בוק שמר בבירור על התעניינותו בצילום כיוון שבשנת 1849 הוא פרסם כי השלים את סידוריו להוצאת דאגרוטיפים אישיים מהסטודיו שלו ברחוב קמפבל 22.
עם כל עבודתו הקשה, בוק מת לא עשיר, שכן ב-1 במאי 1855 נפתחה תערוכת ציוריו בחדר התערוכות בהובארט במטרה לגייס כסף לאלמנתו ומשפחתו.
בוק היה אחד המיומנים ביותר מבין האמנים המורשעים המוקדמים.
עם זאת, חלק ניכר מתפוקתו הנרחבת נותרה אבודה, או לפחות לא מזוהה.
תומאס ולס בארטלי היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו ה-17. לאחר בארטלי כיהן כמושל המדינה אביו, מרדכי בארטלי, וזהו אחד המקרים הנדירים בארצות הברית שבו אב יורש את בנו במשרה נבחרת.
תומאס בארלי נולד במחוז ג'פרסון שבאוהיו.
כילד הוא עבר עם משפחתו למנספילד.
בארטלי למד בקולג' ג'פרסון וסיים את לימודיו שם ב-1829. הוא למד משפטים בהדרכתם של ג'ייקוב פרקר במנספילד ושל אלייז'ה הייוורד בוושינגטון הבירה, וב-1833 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע במנספילד.
בשנים 1839–1841 כיהן בארטלי כחבר בבית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן ועד 1845 כחבר הסנאט של המדינה.
ב-1843 הוא נבחר כיושב ראש הסנאט.
ב-15 באפריל 1844, כאשר התפטר וילסון שאנון מתפקידו כמושל אוהיו כדי לקבל על עצמו את תפקיד שגריר ארצות הברית במקסיקו, החל בארטלי לכהן כמושל במקביל לתפקידו בסנאט.
הוא כיהן בתפקיד בשארית תקופת הכהונה המתוכננת של שאנון עד 3 בדצמבר אותה שנה.
בארטלי שאף לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות של אותה שנה כדי להיבחר בזכות עצמו, אך הוא הפסיד בבחירות שהתקיימו בוועידה המפלגתית המדינתית בקול אחד, ונמנע מלהתמודד מול אביו, שקיבל את מינוי המפלגה הוויגית.
בהמשך כיהן בארטלי בתקופת כהונה שנויה במחלוקת כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו בשנים 1852–1859.
ב-1863 עבר בארטלי ממנספילד לסינסינטי כדי לעסוק שם בעריכת דין, ולאחר מכן ב-1867 לוושינגטון הבירה.
ב-1837 נשא בארטלי לאישה את ג'וליה מריה לארוויל.
ב-1848 הוא נישא בשנית לסוזאן ד.
שרמן, אחותם של ג'ון שרמן וויליאם שרמן.
אשתו השלישית הייתה אלן מקוי, אלמנתו של אחד מקציני הסגל של ויליאם שרמן.
תומאס בארטלי נפטר ב-20 ביוני 1885 בוושינגטון הבירה.
הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבוושינגטון.
תומאס "טום" בוסייר הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית.
בוסייר סיים ב-1985 לימודי תואר ראשון בניהול מאוניברסיטת נורוויץ' בורמונט, אחת מהמכללות הצבאיות הוותיקות בארצות הברית.
לאחר קורס טיס שירת כמדריך טיסה על מטוסי T-38 בבסיס חיל האוויר ויליאמס וכמדריך טיסה על מטוסי F-15E בבסיס חיל האוויר לנגלי.
הוא השתתף באכיפת אזור אסור לטיסה בעיראק וב"מבצע לוחם עירני" ב-1994 בו הגיבו ארצות הברית ובעלות בריתה לתזוזת כוחות עיראקיים לכיוון כווית.
בשנים 1996–1999 שימש כמדריך טיסה על מטוסי B-2 ספיריט בבסיס חיל האוויר ויטמן.
הוא השתתף בהפצצות רבות במהלך מבצע כוח מאוחד ב-1999 ובאפריל אותה שנה הוביל מבנה של שני מטוסי B-2 במשימת הפצצה, לראשונה ללא חיפוי אוויר, כנגד מטרות ביוגוסלביה.
ביוני 2004 מונה למפקד טייסת ההפצצה 325 ובספטמבר 2005 מונה למפקד טייסת ההפצצה 13, שתיהן טייסות B-2. ביולי 2007 מונה למפקד להק המבצעים 509 ובמאי 2009 מונה לסגן ראש מטה הכוח הבינלאומי בעיראק.
לאחר מכן שימש עוזרו של מפקד פיקוד התקיפה הגלובלית.
בדצמבר 2010 מונה למפקח הכללי של חיל האוויר.
ביוני 2012 מונה למפקד כנף ההפצצה 509 בבסיס ויטמן.
ב-2014 מונה לסגן מפקד לענייני נשק גרעיני במטות המשולבים.
באוקטובר 2016 מונה למפקד חיל האוויר השמיני של ארצות הברית.
באוגוסט 2018 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד פיקוד אלסקה ומפקד חיל האוויר ה-11. באפריל 2020 מונה לסגן מפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
בדצמבר 2022 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית.
במהלך שירותו צבר מעל 3,400 שעות טיסה על מטוסי B-1 לנסר, T-38 טאלון, B-2 ספיריט ו-F-15.
בוסייר בעל תואר שני בלימודים אסטרטגיים ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית ובוגר קורס קצינים בכירים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
תומאס ברבוסקה הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בזכות גילום צ'יפ פמברטון, אחד משלושת הילדים בקומדיית המצבים "המיק" .
ברבוסקה נולד בשנת 2003 בטומס ריבר, ניו ג'רזי למשפחה ממוצא איטלקי, ומתגורר כיום בקליפורניה.
לברבוסקה אחות גדולה בשם בריאל, גם היא שחקנית.
בשנת 2012 שיחק בפרק בסדרה "קונאן" ובפרק בסדרה "הנורמלים החדשים".
בשנת 2016, ברבוסקה לוהק לתפקיד ראש בקומדיית המצבים "המיק".
הוא גילם את אחד מילדי המשפחה "צ'יפ פמברטון".
בשנת 2016 שיחק בסרט "חטיבת הביניים או שנות חיי הגרועות ביותר" המבוסס על רומן מ-2011 באותו שם מאת ג'יימס פטרסון וכריס טבטס.
בשנת 2018 שיחק בסרט המותחן "חיפוש".
שנה לאחר מכן שיחק בסרט "מבוגר אחראי" לצד פיט דייווידסון ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "משפחה בהפרעה".
בשנת 2020 דיבב בסדרה של נטפליקס, "הפכים סולארים".
בשנת 2021 דיבב בסרט האנימציה "הבאג של רון" ושיחק גם בסדרות הטלוויזיה "נפילות חדות" ו"צ'אד".
ביולי אותה שנה, לוהק ברבוסקה, לתפקיד בסרט הקולנוע "הנערה הכי בת-מזל בעולם".
תומאס בולין, רוזן וילטשייר, רוזן אורמונד הראשון, ויקונט רוצ'פורד הראשון KG KB (בערך 1477 – 12 במרץ 1539), מטירת היבר בקנט, היה דיפלומט ופוליטיקאי אנגלי שהיה אביה של אן בולין, אשתו השנייה של המלך הנרי השמיני, ולפיכך היה סבה מצד האם של המלכה אליזבת הראשונה.
על ידי הנרי השמיני הוא מונה לאביר מסדר הבירית בשנת 1523, קיבל את תואר ויקונט רוצ'פורד בשנת 1525 ובשנת 1529 מונה כרוזן וילטשייר ורוזן אורמונד.
הוא נולד בערך ב-1477 בבליקלינג הול בנורפוק, והיה בנו של סר ויליאם בולין (1451–1505) מבליקלינג (תואר אשר נרכש על ידי אביו של סר ויליאם, סר ג'פרי בולין, מרסר עשיר שכיהן כראש ראש עיריית לונדון) ואשתו מרגרט באטלר (1454–1539), בתו ויורשת משותפת של תומאס באטלר, רוזן אורמונד השביעי.
בסביבות שנת 1500, הוא התחתן עם אליזבת הווארד, בתם הבכורה של תומאס הווארד, רוזן סארי ואליזבת טילני.
יש עדות על שישה ילדים, רק שלושה מהם שרדו את הילדות:
תומאס בולין הצעיר (נפטר לאחר 1506) מת צעיר;
הנרי בולין (נפטר לאחר 1506) מת צעיר;
ג'ורג' בולין, ויקונט רוצ'פורד (בערך 1504 – 17 במאי 1536), הבן הבכור שנותר בחיים ויורש העצר שמת לפני אביו, לאחר שהוצא להורג ב-1536 יחד עם אחותו המלכה.
משנת 1529 הוא השתמש בתואר הזוטר של אביו, ויקונט רוצ'פורד
בצעירותו, תומאס בולין היה פעיל בחצרו של הנרי השביעי.
הוא השתתף בחתונה של הנסיך ארתור עם קתרין מאראגון.
בשנת 1503 הוא היה חלק מהליווי של הנסיכה מרגרט טיודור, לסקוטלנד, כדי להינשא למלך ג'יימס הרביעי.
הוא קיבל את תואר אביר מסדר האמבט בהכתרת הנרי השמיני ב-1509.
מינויו בשנת 1512 כשגריר בארצות השפלה הביא אותו למגע עם העוצרת הארכידוכסית מרגרטה מאוסטריה.
כמו תומאס, מרגרט מאוסטריה דיברה צרפתית ולטינית והם הסתדרו מספיק כדי שהיא תקבל את בתו, אן, כעוזרת כבוד.
בזכות יכולתו והקשרים של משפחתו המורחבת, הפך תומאס בולין לאחד הדיפלומטים המובילים של הנרי השמיני.
1512: אחד מקבוצה של שלושה שליחים לארצות השפלה.
1518–1521: שגריר בצרפת, שם היה מעורב בסידורים למפגש "שדה אריג הזהב" בין הנרי למלך הצרפתי החדש פרנסואה הראשון ב-1520.
1521 ו-1523: שליח לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
1527: אחד מהנציגים הבכירים לצרפת.
1529: שליח לפגישה של קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי והאפיפיור קלמנס השביעי, כדי לבקש תמיכה בביטול נישואיהם של הנרי השמיני וקתרין מאראגון.
לאחר מכן הגיע נציג נוסף לצרפת.
בולין קיבל את תואר אביר מסדר הבירית בשנת 1523.
תביעתו של בולין לתארים אחרים שלו נגזרה מאמו, מרגרט באטלר שהייתה בתו הצעירה והיורשת המשותפת של תומאס באטלר, רוזן אורמונד השביעי.
תומאס באטלר, כאציל אירי, היה צריך לשבת רק בפרלמנט של אירלנד.
עם זאת, כידידו האישי של הנרי השביעי הוא זומן לפרלמנט האנגלי בנובמבר 1488 בשם "תומאס אורמונד דה רוצ'פורד".
בשלב זה, הוא כבר היה הרוזן השמיני מקאריק והרוזן השביעי מאורמונד.
במשפט האנגלי, מוצא מצד האם אינו נחשב תקף עבור רוזנויות, ובחוק ברהון, שהיה אז עדיין בשימוש במידה רבה באירלנד, מנהיגים חדשים נבחרו בבחירות.
על המנהגים הללו, במקרה של בולין, שיקול חשוב יותר – הוא היה אב לשתי בנות.
להנרי השמיני היו רומנים תחילה עם בתו הבכורה של בולין, מרי, ולאחר מכן עם בתו הצעירה, אן.
שאיפתו של בולין הייתה כה ניכרת עד ששמועות לא מבוססות אמרו שהוא אפשר לאשתו לנהל רומן עם המלך, אך שמועות אלו נועדו להרחיק את המלך מלהתחתן עם אן, ואף העלו כי היא בתו שלו.
כאשר נטען שהנרי ניהל רומן גם עם אחותה וגם עם אמה של אן, השיב המלך לשמועות: "לעולם לא עם האם".
בשנת 1525, הנרי השמיני התאהב באן והחל לרדוף אחריה.
אביה הועלה למעמד של ויסקונט רוצ'פורד ב-18 ביוני 1525. התואר התייחס ל"ברונות" של רוצ'פורד שנוצרה כביכול ב-1488 עבור סבו.
התואר נכחד מאחר שאורמונד מת ללא יורש זכר ב-1515. בולין נחשב לעיתים קרובות כאדם רעב לכוח, שאפתן ומתוחכם שהקריב את בנותיו למען רווח אישי, אבל הביוגרף שלו, לורן מאקיי, טען שהוא נהנה מקריירה מצליחה מאוד כשגריר וכאיש חצר שנים לפני שבנותיו תפסו את עין המלך.
ככל שהתשוקה של הנרי לאן התגברה, כך התגברו התארים של אביה, אם כי התגמולים הללו לא נבעו רק בזכות אן אלא גם בזכותו של בולין עצמה.
הנרי לחץ על הטוען העיקרי לרוזנות אורמונד, פירס באטלר, לוותר על כל טענותיו לתארים ב-1529. פירס באטלר זכה לתגמול בכך שקיבל את תואר הרוזן מאוסורי חמישה ימים לאחר מכן.
תביעותיו של בולין לרוזנות וילטשייר היו תלויות גם בקרוביו האירים.
הפעם, הוא נאלץ לחזור לסבא רבא שלו מצד אמו, ג'יימס באטלר, רוזן אורמונד הרביעי, כדי לבסס תביעה.
בעוד ג'יימס באטלר אכן היה הרוזן הראשון מווילטשייר (מהיצירה השלישית), ב-1 במאי 1461 הוא איבד את תאריו ואת חייו כשהוצא להורג על ידי היורקיסטים המנצחים.
לאחר מכן התואר התחדש (ביצירה רביעית וחמישית) והוענק לאנשים שאינם קשורים לבאטלר מאורמונד.
זה לא מנע את הקמת הרוזנות בפעם השישית.
ב-8 בדצמבר 1529 קיבל תומאס בולין, ויקונט רוצ'פורד, רוזן וילטשייר ורוזן אורמונד.
כמו כן, ב-8 בדצמבר 1529, בנו היחיד של הרוזן מווילטשייר, ג'ורג', קיבל את תואר האדיבות של ויקונט רוצ'פורד.
התואר שלו ויקונט, למרות שבתחילה היה תואר נימוס, הפסיק להיות תואר נימוס בלבד מתישהו לפני 13 ביולי 1530. ב-17 במאי 1536 הוצא לורד רוצ'פורד להורג על בגידה, וכל תאריו חולטו.
אלמנתו, ג'יין, ויקונטית רוצ'פורד, לעומת זאת, המשיכה להשתמש בתואר לאחר מות בעלה.
ליידי רוצ'פורד הואשמה בעצמה בגין בגידה וראשה נערף בטאוור גרין (לא טאוור היל) בתוך מצודת לונדון ב-13 בפברואר 1542 עם אשתו החמישית של הנרי השמיני, המלכה קתרין הווארד.
בולין מונה ללורד שומר החותם בשנת 1530. בשנת 1532, בתו אן זכתה לתואר אצולה, שנוצר עבורה כמרקיזת פמברוק, לפני שנישאה להנרי בשנה שלאחר מכן והפכה למלכה בת הזוג.
בולין השלים עם ההוצאה להורג המשפטית של אן ושל אחיה לורד רופורד כאשר הנרי השליך אותה לטובת אשתו השלישית, המלכה ג'יין סימור.
בשלב זה בולין הוחלף בתור לורד שומר החותם ועזב בבושת פנים עד מותו כמה שנים לאחר מכן.
הוא סבל מהשפלה סופית כאשר הוכרו טענותיו של פירס באטלר לרוזנות אורמונד והוא הפך שוב לרוזן מאורמונד מ-22 בינואר 1538. היו שני רוזני אורמונד בממלכה עד מותו בטירת היבר ב-12 במרץ 1539.
תומאס בולין הוצג על ידי סר מייקל הורדן בסרט אן של אלף הימים (1969), על ידי בנג'מין וויטרו ב"הנרי השמיני", ועל ידי ג'ק שפרד ומארק ריילנס בגרסאות הקולנוע של 2003 ו-2008 של The Other Boleyn Girl, בהתאמה.
בסדרת The Tudors משנת 2007ניק דאנינג שיחק בתפקיד שמתאר אותו כשאפתן וערמומי, שפועל ללא הרף כדי להביא כוח למשפחתו נגד כולם ותמיד מוכן "להניע" את בתו, אן, שמא הנרי יאבד בה עניין.
דייוויד רוב גילם את בולין כזועם ועצבני בוולף הול.
תומאס פרנסיס בייארד הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בייארד נולד ב-4 ביוני 1868 בווילמינגטון שבדלאוור, והיה בנו של הסנאטור האמריקני תומאס פ.
בייארד האב ונכדו של הסנאטור האמריקני ג'יימס א.
בשנת 1890 השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל.
הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל וב-1893 התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור.
ב-3 באוקטובר 1908 התחתן עם אליזבת ברדפורד דו פונט.
יחד נולדו להם חמישה ילדים:
דו פונט בייארד (10 בפברואר 1918 – 2 בספטמבר 1985) היה בוגר אוניברסיטת ייל, פוליטיקאי וסגן מושל דלאוור ה-13. הוא התחתן עם ג'יין באקלי הילדרת' (14 בנובמבר 1916 – 12 בדצמבר 2008) ב-1944. מת בעקבות ניתוח לב.
תומאס פרנסיס בייארד השלישי (12 באוקטובר 1902 – 17 בדצמבר 1983) היה בוגר אוניברסיטת פנסילבניה ומנהל ב-DuPont Company.
לאחר שהתגורר בניו יורק במשך ארבע שנים ועבד כעוזר יועץ תאגידים, חזר ב-1901 לעבודתו כעורך דין בדלאוור.
הוא כיהן כיו"ר ועדת המדינה של המפלגה הדמוקרטית של דלאוור מ-1906 עד 1916, וכיועץ המשפטי של העיר וילמינגטון מ-1917 עד 1919.
ב-7 בנובמבר 1922 נבחר בבחירות מיוחדות כחבר הסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של הסנאטור ג'וזיה אוליבר וולקוט.
באותו יום גם נבחר לכהונה המלאה שאחריה, בשתי ההתמודדויות ניצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן תומאס קולמן דו פונט (בן דוד של אשתו של בייארד).
במהלך קדנציה זו כיהן עם סיעת המיעוט הדמוקרטית במושב האחרון של הקונגרס ה-67, ובקונגרסים ה-68, ה-69 וה-70.
בשנת 1928 הפסיד בניסיונו להיבחר לקדנציה מלאה שנייה לרפובליקני ג'ון טאונסנד הבן, המושל לשעבר.
ב-1930 הפסיד בניסיון נוסף להיבחר לכהונה מלאה שנייה לסנאטור הרפובליקני המכהן, דניאל הייסטינגס.
בסך הכל, כיהן בייארד מ-7 בנובמבר 1922 עד 3 במרץ 1929, במהלך הממשלות של נשיאי ארצות הברית וורן הרדינג וקלווין קולידג'.
לאחר מכן, חידש את עבודתו בעריכת דין בווילמינגטון.
בייארד מת ב-12 ביולי 1942 בווילמינגטון שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית.
בנו, אלכסיס הראשון דו פונט בייארד, כיהן כסגן מושל דלאוור בין השנים 1949 ל-1953.
העיירה בייארד, וירג'יניה המערבית נקראה על שמו.
תומאס אלויסיוס בארק היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן כראש העיר ה-48 של קליבלנד, אוהיו, מ-1946 עד 1953 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מ-10 בנובמבר 1953 עד 2 בדצמבר 1954. נמל התעופה קליבלנד בארק לייקפרונט נקרא על שמו.
בארק נולד בקליבלנד, אוהיו ב-30 באוקטובר 1898. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בארק בצבא ארצות הברית.
ב-1920 סיים את לימודיו בקולג' של הצלב הקדוש וב-1923 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וסטרן רזרב.
בשנת 1930, בארק הפך לעוזר התובע המחוזי.
בשנת 1937, התובע הכללי של אוהיו, הרברט ס.
דאפי הזמין חקירה של תיק הונאת בחירות במחוז לורנס, אוהיו.
בארק מונה ליועץ המיוחד לתביעה במשפטם של שישה אנשים שהואשמו בפריצת מועצת הבחירות והתעסקות עם קולות עבור המרוץ של נציב המחוז.
ב-1941, בארק הפך לסגן ראש עיריית קליבלנד.
הוא היה גם מנהל המשפטים של קליבלנד, היועץ המשפטי הראשי של העיר.
עם בחירתו של ראש העיר פרנק לאושי כמושל אוהיו ב-1944, בארק היה הראשון בסדר הירושה להחליף אותו, ולכן מונה לראש העיר ב-4 בינואר 1945. בארק נאלץ לעמוד לבחירה מחדש מאוחר יותר ב-1945, והביס את ריי ק.
מילר עם כמעט 68% מהקולות.
ב-1947, בארק התמודד מול אליוט נס, סוכן האוצר לשעבר שרדף אחרי אל קפונה ולאחר מכן הפך למנהל בטיחות הציבור בקליבלנד.
למרות תהילתו של נס, בארק זכה בבחירות חוזרות עם יותר מ-66% מהקולות ורוב של יותר מ-80,000 קולות.
בארק המשיך וזכה בבחירות פעמיים נוספות, ב-1949 וב-1951.
בשנת 1947, חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית השלים קיר תמך ומזבלה, ואילו העיר השלימה עבודות על מסלול עפר באורך 3,600 רגל ופתחה את נמל התעופה החדש במרכז העיר שלה לתנועה אווירית.
לבארק יוחסו שיפורים באתר במהלך השנים ובשנת 1960 שונה שמו של נמל התעופה העירוני לבארק לייקפרונט על שם ראש העיר לשעבר.
ב-1953 כיהן בארק כנשיא ועידת ראשי הערים של ארצות הברית.
ב-12 באוקטובר 1953, המושל פרנק לאושי מינה את בארק להחליף את רוברט א.
טאפט, שמת מסרטן ב-31 ביולי 1953, במושב הסנאט של ארצות הברית.
בארק תפס את מקומו של טאפט ב-10 בנובמבר, לאחר סיום כהונתו כראש העיר.
בארק התמודד נגד ג'ורג' ה.
בנדר בבחירות המיוחדות של 1954 כדי להשלים את שארית כהונתו של טאפט.
בארק הובס ב-7,070 קולות בלבד ודרש ספירה חוזרת, מה שאכן צמצם את היתרון של בנדר, אך לא ביטל את התוצאות.
לאחר תבוסתו, בארק חידש את עבודתו בעריכת הדין והקים את משרד עורכי הדין המשפיע בקליבלנד של בארק, הבר ובריק (כיום מקדונלד הופקינס בארק והבר).
בארק היה נשוי לג'וזפין (ליון) בארק והיו לו שתי בנות.
הוא מת מסיבות לא ידועות ב-5 בדצמבר 1971, במרכז הרפואי סנט וינסנט צ'ריטי בקליבלנד, שם אושפז יום קודם לכן.
הוא נקבר בבית הקברות קלווארי בקליבלנד.
תומאס בלאונט היה חייל ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא שירת כלוטננט וכשליש למייג'ור גנרל ריצ'רד קאסוול במיליציה של קרוליינה הצפונית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר המלחמה, הוא כיהן כנציג באספה הכללית של קרוליינה הצפונית וכיהן שלוש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הצפונית.
בלאונט נולד בבלאונט הול ב-10 במאי 1759 במחוז קרייבן (בחלקו שהפך למחוז פיט ב-1760) בפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוריו היו ג'ייקוב בלאונט ממחוז בופור וברברה גריי בלאונט.
אמו של תומאס נפטרה ב-1763 ואביו נישא בשנית להאנה סלטר בייקר.
הוא היה מקורב לאחיו ויליאם וג'ון גריי הן בעסקים והן בפוליטיקה.
יחד הם ניהלו את עסק הסחר של האחים בלאונט, שהיה אחד הגדולים בקרוליינה הצפונית ובסיסו בוושינגטון, קרוליינה הצפונית.
ג'ון גריי וויליאם היו נציגים באספה הכללית של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1777 בגיל 16, בלאונט נכנס לרגימנט החמישי של קרוליינה הצפונית של הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא שירת כלוטננט תחת קפטן בנג'מין סטדמן.
בינואר 1778, הוא נלכד בשבי (ככל הנראה הקרב על ג'רמנטאון).
הוא היה בין אותם שבויי מלחמה שנשלחו לאנגליה למעצר.
בשנת 1780, הוא חזר לקרוליינה הצפונית ושימש כשליש למייג'ור גנרל ריצ'רד קאסוול במיליציה של קרוליינה הצפונית.
הוא היה אח של ויליאם בלאונט וג'ון גריי בלאונט ודודו של ויליאם גריינג'ר בלאונט.
אשתו, מרי ג'יי סאמנר, הייתה בתו של ג'תרו סאמנר.
ביתו בטרבורו, The Grove, נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1971.
תומאס מיד בוון היה מחוקק במדינות איווה וקולורדו, קצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, שופט בבית המשפט העליון של ארקנסו, מושל זמני של טריטוריית איידהו, שופט מחוזי נבחר בקולורדו, ולבסוף סנאטור מטעם קולורדו בסנאט של ארצות הברית.
בוון נולד ב־26 באוקטובר 1835 ליד המקום שבו שוכנת כיום העיר ברלינגטון שבאיווה (אז חלק מטריטוריית מישיגן).
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיה בעיר מאונט פלזנט שבאיווה.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־1853, והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1856 עבר למחוז ויין שבאיווה ונבחר לאספה המחוקקת של המדינה (בית הנבחרים של איווה), וב־1858 עבר לקנזס.
במהלך מלחמת האזרחים שירת בצבא האיחוד.
ב־11 ביוני 1861 מונה לקפטן ברגימנט הרגלים הראשון של נברסקה (שהפך אחר כך לרגימנט הפרשים הראשון של נברסקה).
הוא התפטר ב־5 בפברואר 1862, אך שב לשירות ב־11 ביולי 1862 כלוטננט ראשון ברגימנט הפרשים המתנדבים התשיעי של קנזס, וב־30 ביולי קודם לקפטן.
ב־20 בספטמבר 1862 מונה לקולונל ברגימנט הרגלים המתנדבים ה־13 של קנזס.
בין 1862 ל־1864 פיקד באופן זמני על בריגדות במחוז מיזורי ובמחוז ארקנסו, ולאחר מכן שירת כמפקד הבריגדה ה-1 של הדיוויזיה ה-1, שהייתה חלק מהקורפוס השביעי בצבא האיחוד במחוז ארקנסו (מרץ–יוני 1865).
ב־13 במרץ 1865 קודם לדרגת כבוד של בריגדיר גנרל, וב־28 ביוני 1865 שוחרר מן השירות.
הוא עמד בראש אספת החוקה של המדינה ב־1866, ובין 1867 ל־1871 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארקנסו בתקופת השיקום.
בוון צבר הון גדול בעסקים.
ב־19 באפריל 1871 מונה בידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט למושל טריטוריית איידהו, אך התפטר מתפקידו כעבור כמה חודשים (27 בספטמבר 1871) ושב לארקנסו.
בשנת 1873 עבר לטריטוריית קולורדו וחזר לעסוק בעריכת דין.
ב־1876 נבחר לשופט בית המשפט המחוזי בקולורדו, וכיהן בתפקיד עד 1880, אז פרש במפתיע.
ב־1882 נבחר לבית הנבחרים של קולורדו, אך התפטר זמן קצר לאחר מכן בעקבות בחירתו לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן בסנאט בין 4 במרץ 1883 ל־3 במרץ 1889. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הכרייה (בקונגרס ה־48) ווועדת החוקים הרשומים (בקונגרסים ה־49 וה־50).
לאחר סיום כהונתו עסק בכרייה בקולורדו והתגורר בעיר פואבלו, שם נפטר ב־30 בדצמבר 1906, בגיל 71. הוא נקבר בבית הקברות רוזלאון בעיר פואבלו.
תומאס רוברט בארד היה מדינאי אמריקאי בקליפורניה, שסייע בארגון מחוז ונטורה וייצג את מדינת קליפורניה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1900–1905 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא נודע בכינוי "אבי פורט הוואינמי" (Port Hueneme) בזכות פועלו בהקמת העיר והרחבתה, ובשל הקמת הנמל העמוק הראשון והיחיד באזור.
בארד נולד בעיירה צ'מברסבורג שבמדינת פנסילבניה ב־8 בדצמבר 1841. הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, והשלים את לימודיו באקדמיית צ'מברסבורג בשנת 1858. במהלך לימודיו למד משפטים, ולפני שסיים את לימודיו כבר הועסק בחברת Pennsylvania Railroad.
לאחר מכן שימש כעוזר למנהל חברת הרכבות Cumberland Valley Railroad, ועסק גם במסחר בדגנים בעיר הגרסטאון שבמרילנד.
בראשית מלחמת האזרחים האמריקאית שירת בארד כסייר מתנדב בצבא האיחוד במהלך פלישות הקונפדרציה למרילנד ולפנסילבניה.
בשנת 1865 הגיע בארד למחוז ונטורה שבקליפורניה כדי לפתח את אדמות דודו, תומאס א.
בשנת 1867 היה לאדם הראשון בקליפורניה שהפיק נפט מבאר קידוח.
לפי מדריך הקונגרס הרשמי לשנת 1903, בארד עסק בתחומים מגוונים: נמל ואחסון סחורות, בנקאות, חיפוש נפט, גידול צאן וסחר בנדל"ן.
ב־1884 היה נציג קליפורניה לוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית, ובין השנים 1886–1887 כיהן כדירקטור במועצת החקלאות של מדינת קליפורניה.
בשנת 1887 היה בין המייסדים של אוניברסיטת אוקסידנטל (Occidental College).
ב־6 בפברואר 1900 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן בתפקיד עד 3 במרץ 1905, אך נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב־1904. בתקופתו בסנאט עמד בראש ועדת הדיג (בקונגרס ה־57) וחבר בוועדת ההשקיה (בקונגרס ה־58).
בין מעשיו הבולטים נמנה מינויו של ג'ורג' פטון לאקדמיה הצבאית בווסט פוינט.
בארד הפך לאיש עסקים מצליח, והחזיק בהשקעות רווחיות בכמה חברות נפט.
יחד עם אחיו, הרופא ד"ר סיפאס ליטל בארד, ייסד את בית החולים לזכר אליזבת בארד בעיר ונטורה, שהוקם לזכר אמם.
בנו, ארצ'יבלד פיליפ בארד, היה פיזיולוג ידוע ודקאן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
תומאס בארד נפטר באחוזתו "ברילווד" שבפורט הוואינמי, קליפורניה, ב־5 במרץ 1915. הוא נקבר תחילה בבית הקברות המשפחתי שבאחוזה, ובהמשך הועברו שרידיו לבית הקברות Ivy Lawn שבעיר ונטורה.
תומאס גרנוויל בארץ' היה חקלאי, יצרן טבק ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1931 ועד 1946. בשנת 1946 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית לאחר מותו של קרטר גלאס, עד שנבחר לו מחליף.
בארץ' נולד ב-3 ביולי 1869 סמוך לקהילת Dyer's Store במחוז הנרי, וירג'יניה.
בראשית חייו עבד כחוואי וכעובד בחברת ייצור טבק.
לאחר שעבר למרטינסוויל, שם נבחר לכהן כראש העיר, עבד בארץ' בתחום הבנקאות, ולאחר מכן בעסקי נדל"ן וביטוח, והחזיק בבעלותו חברה שפעלה בשני התחומים.
ב-22 באפריל 1903 התחתן בארץ' עם מרי אלן אנסון, בתו של הכומר אלפרד ו.
בארץ' נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-72 בשנת 1931, וכיהן בו עד מאי 1946, אז מונה לסנאט של ארצות הברית למלא את תושבי של קרטר גלאס שנפטר, עד לבחירת מחליף בהמשך השנה.
ב-20 במרץ 1951 נפטר בארץ' מהתקף לב במרטינסוויל, ונקבר בבית העלמין Oakwood בעיר.
תומאס ג'פרסון היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית ונשיאה השלישי, בין 1801 ל-1809. לפני כן, נבחר לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית השני, ושירת תחת הנשיא ג'ון אדמס בין 1797 ל-1801.
במהלך המהפכה האמריקאית ייצג את וירג'יניה בקונגרס הקונטיננטלי שאימץ את הכרזת העצמאות.
ניסח רבים מהכתבים החוקתיים המכוננים של ארצות הברית ובהם כתב הזכויות של וירג'יניה – חוק הפרדת הדת מהמדינה בווירג'יניה.
במאי 1785 מונה לשגריר בצרפת ולאחר מכן היה מזכיר המדינה הראשון של ארצות הברית בין 1790 ל-1793, תחת ממשלו של ג'ורג' וושינגטון.
כנשיא, הכפיל את שטחה של ארצות הברית במהלך רכישת לואיזיאנה.
הוא נבחר שוב ב-1804 ובמהלך כהונתו השנייה, סגן הנשיא לשעבר, ארון בר, נשפט על בגידה.
בנוסף, ג'פרסון העביר אינדיאנים אל לואיזיאנה, ואסר על יבוא עבדים.
נחשב לאחד מגדולי הנשיאים האמריקאים.
ג'פרסון הקים את אוניברסיטת וירג'יניה לאחר פרישתו מהשירות הציבורי.
ספרו היחיד, "הערות על מדינת וירג'יניה" שפורסם בשנת 1785 נחשב לספר האמריקאי החשוב ביותר של זמנו.
לג'פרסון היו כמה מטעים שאותם עיבדו מאות עבדים.
רוב ההיסטוריונים מאמינים שלאחר מות אשתו ב-1782, הייתה לו מערכת יחסים עם שפחה ואף נולדו לו ממנה ילדים.
על המצבה שלו נכתב, לבקשתו: "כאן קבור תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, החוק להנהגת חופש דת בווירג'יניה ואבי אוניברסיטת וירג'יניה".
תומאס ג'פרסון נולד ב-13 באפריל 1743 (ב-2 באפריל 1743 לפי הלוח היוליאני), בבית משפחתו בשאדוול שבמושבת וירג'יניה, הילד השלישי מתוך עשרה.
הוא היה ממוצא אנגלי וגם וולשי, ונולד כנתין בריטי.
אביו, פיטר, היה בעל מטעים ומודד שמת כשג'פרסון היה בן ארבע עשרה.
ג'פרסון לא ממש התעניין באבותיו.
מצד אביו, ידע רק על קיומו של סבו.
פיטר העביר את משפחתו למטע ב-1745 לאחר מותו של חבר שהכריז עליו כעל שומר ילדיו.
המשפחה חזרה לשאדוול ב-1752, ופיטר מת ב-1757. האדמה חולקה בין תומאס ובין אחיו רנדולף.
תומאס ירש כ-20 קמ"ר של אדמה, כולל את אחוזת מונטיצ'לו.
הוא השיג בעלות מלאה על רכושו בגיל עשרים ואחת.
ג'פרסון החל את לימודיו לצד ילדי משפחת רנדולף עם מורים פרטיים.
בגיל תשע, החל ללמוד טבע ושלוש שפות: לטינית, יוונית וצרפתית.
באותו הזמן למד רכיבה על סוסים.
הוא למד אצל כומר בין 1758 ל-1760, ובנוסף למד היסטוריה, מדע, וספרות ישנה.
ג'פרסון החל ללמוד במכללה בגיל שש עשרה, ולמד מתמטיקה, מטפיזיקה ופילוסופיה.
הוא הושפע מרעיונותיהם של ג'ון לוק, פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון.
ג'פרסון שיפר את הצרפתית והיוונית שלו ואת נגינתו בכינור.
הוא סיים את לימודיו ב-1762, כעבור שנתיים.
הוא החל ללמוד משפטים, ועבד כמתמחה.
בנוסף קרא חיבורים קלאסיים בשפה האנגלית.
ב-1770, ביתו נשרף, כולל ספרייה בת מאתיים ספרים שירש מאביו.
ב-1773, כבר היו בספרייתו 1,250 כותרים, וב-1814 היו לו כבר כמעט 6,500. הבריטים שרפו את ספריית הקונגרס באותה השנה, והוא מכר יותר מששת אלפים ספרים לספרייה ב-23,950 דולרים.
הוא התכוון לשלם חלק מחובו הגדול, אבל למרות זאת המשיך לאסוף ספרים, וטען במכתב לג'ון אדמס שאינו יכול לחיות בלעדיהם.
ג'פרסון הוכשר לעריכת דין ב-1767 וגר עם אמו.
בנוסף ללימודי משפטים, ייצג את המחוז בבית הבורגנים של וירג'יניה בין 1769 ל-1775. הוא תמך ברפורמות בנוגע לעבדות.
הוא הגיש חקיקה ב-1769 שהתירה לאדונים לשלוט בשחרור עבדיהם, תוך לקיחת הסמכות מהמושל המלכותי.
הוא שכנע את בן דודו להוביל את החקיקה, אולם התגובה לחוק הייתה שלילית.
ג'פרסון ייצג עבדים דורשי חירות בשבעה תיקים ואף ויתר על העמלה שלו בעבור אחד מהם, שטען שעליו להשתחרר לפני גיל שלושים ואחת, שהיה הגיל הדרוש לשחרור במקרה של אדם עם סבים מעורבים.
הוא הסתמך על משפט הטבע וטען שלכל אדם יש זכות על עצמו, החירות האישית, שניתנה לו בידי האל.
השופט פסק כנגד הלקוח שלו.
ג'פרסון הסכים לתת ללקוח שלו כסף, שבו השתמש כדי לעזור לבריחתו.
לאחר מכן השתמש ביסודות המשפטיים הללו בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בנוסף עמד מול בית המשפט של וירג'יניה ב-1767 עבור שישים ושמונה מקרים.
לג'פרסון עצמו היו עשרות עבדים באחוזה שלו אבל הוא לא שחרר אותם מעבדות, גם לא בצוואתו לאחר מותו.
כ-130 מעבדיו נמכרו לאחר מותו במכירה פומבית כדי לשלם את החובות הגבוהים שג'פרסון השאיר אחריו.
הפרלמנט הבריטי העביר את חוקי הכפייה ב-1774, וג'פרסון כתב מאמר בו קרא ל"יום צום ותפילה" במחאה, ולחרם על כל יבוא בריטי.
לאחר מכן כתב מאמר בנוגע לזכויות המתיישבים, בטענה שלמתיישבים יש זכות למשול על עצמם.
ב-1768, החל ג'פרסון לבנות את האחוזה שלו, מונטיצ'לו ("הר קטן" באיטלקית) על גבעה מעל המטע שלו.
הבנאים והבונים החופשיים המקומיים בנו את רוב האחוזה, לצד עבדיו של ג'פרסון.
הוא עבר לאגף הדרומי ב-1770. מונטיצ'לו הפכה ליצירת מופת קלאסית בסגנון אדריכלות פלדיאנית.
ב-1 בינואר 1772, נישא לבת דודתו מדרגה שלישית, מרת'ה סקלטון, אלמנה בת עשרים ושלוש, שעברה לגור איתו.
היא הייתה המארחת בבית וניהלה את המשק.
מרתה קראה, תפרה וניגנה בפסנתר.
ג'פרסון ליווה אותה בכינור ובצ'לו.
רק מרת'ה ומרי שרדו יותר משנים בודדות.
אביה של מרת'ה, ג'ון ויילס, מת ב-1773, והזוג ירש מאה שלושים וחמישה עבדים, אדמות ואת החובות של האדמות.
לקח לג'פרסון שנים לשלם את החובות, ודבר זה החמיר את מצבו הפיננסי.
מרת'ה סבלה מבעיות בריאותיות, כולל סוכרת, והלידות החלישו אותה.
אמה מתה צעירה, ומרת'ה חיה עם שתי אימהות חורגות כילדה.
כמה חודשים לאחר לידת בתה האחרונה, היא מתה ב-6 בספטמבר 1782, בגיל שלושים ושלוש, כשג'פרסון לצידה.
לפני מותה, הבטיח לה ג'פרסון לא להינשא שוב, כדי שאף אם אחרת לא תגדל את ילדיה.
לאחר עבודתו כמזכיר המדינה (1790–1793) חזר למונטיצ'לו ושינה אותה לפי שיטות אירופאיות.
הוא המשיך בכך ברוב שנות נשיאותו, וסיים את העבודה ב-1809.
על פי דעותיו הנחרצות של תומאס ג'פרסון בנוגע לנשים, רב המרחק בין דעותיו על האישה האידיאלית לבין הנשים שמילאו את מציאות חייו.
כך מתאר ג'פרסון בפני ידידתו אן וילינג בינגם את משימות חייה של האישה, שבהן עליה לדבוק כי הן אלה שיגרמו אושר לה ולמשפחתה:
"חברתו של בעלך, הטיפול הדאגני והאוהב בילדיך, סידורי משק הבית, שיפוץ וטיפוח החצרים והגינות שמסביב לבית...
ממלאים כל רגע בפעלתנות בריאה ומועילה.
כל מאמץ, יש תקווה ויש עידוד בצדו, שכן על הנאת הרגע הוא מעניק הבטחה של יתרון ורווחה בעתיד.
ג'פרסון האמין כי לשני המינים יש תפקידים נפרדים.
הוא חשב שנשים צריכות להישאר מחוץ לפוליטיקה והוא לא מצא כל סיבה להעניק להן את זכות הבחירה.
יתרה מזאת, כיוון שהנשים נעדרות ממשרות פוליטיות, אין טעם להעניק להן השכלה בנושא שאין להן שימוש בו כרעיות וכאימהות.
החובות המוטלות עליהן הן כל כך לא מתוחכמות, עד שלהבנה הנדרשת מהן מספיק חינוך בסיסי ביותר.
כשנהיה שגריר בצרפת, פגש ג'פרסון נשים אינטליגנטיות, משכילות ומשוחררות, שניהלו את הסלונים הפריזאיים.
הוא היה מוטרד מהעובדה שנשים אלו זנחו את תפקידיהן כעקרות בית וכאימהות והרחיבו את השפעתן בפוליטיקה, אבל התגבר בקלות על אי הנוחות הזאת.
הנשים הפריזאיות, הוא כותב, "יוצאות לצוד עינוגים ברחובות, בהתקהלויות, בנשפיות המוניות, ובעשותן זאת הן שוכחות שאת אושרן האמיתי הן השאירו בבית בחדרי ילדיהן", לעומת נשות אמריקה "העסוקות בשעשועים הענוגים והשלווים של חיי המשפחה".
אשתו - מרתה ויילס סקלטון
תומאס ומרתה נישאו ב-1772 באחוזת ביתה של הכלה.
במרתה מצא תומאס את הרעיה האידיאלית, את אשת חלומותיו בהקיץ.
זאת האישה שראשו מצא עבורו.
"הוא בעל טוב ומיטיב לאשתו לא פחות משהוא פילוסוף טוב ואזרח טוב לארצו", העיד עליו המרקיז דה שטלו ביומן המסע שלו.
במשך עשר שנות נישואיהם הביא הזוג לעולם שישה ילדים (מתוך תשעה הריונות).
רק שניים מהילדים זכו להגיע לבגרות – הבנות מרתה ומרי.
המאמץ הפיזי של ההריונות התכופים החליש את מרתה ג'פרסון כל כך עד שאחרי חודשים של טיפול מסור מצד בעלה הלכה מרתה לעולמה.
וכך רושם ג'פרסון ביומנו, ב-6 בספטמבר 1782: "אשתי היקרה נפטרה היום בשעה 11:45 בבוקר".
שבועיים לאחר מכן, כותב אדמונד רנדולף לג'יימס מדיסון: "גברת ג'פרסון השתחררה, סוף כל סוף, ממכאוביה ...
והותירה את ידידנו אבל וממאן להינחם.
תמיד ידעתיו כמי שמציב אושר משפחתי בראש רשימת הדברים הטובים, אבל מעולם לא העליתי על דעתי שצערו יכול להיות נורא כל כך ויגונו עמוק כל כך, עד כי יש רגליים לשמועה שהאיש מתעלף ומאבד את הכרתו כל אימת שהוא רואה את ילדיו".
וכך כותב תומאס ג'פרסון לאליזבט ווילס אפס, אחותה של אשתו מייד לאחר מותה: "אבדה לי ידידת חיי היקרה ביותר ובשל אהבתנו ההדדית, שעוצמתה לא פחתה עם חלוף הזמן, חייתי בעשר השנים האחרונות חיי אושר בלא רבב.
אילולא היה זה מעשה בגידה מצדי לזנוח את הפיקדון הקדוש, שהושאר בידי, לא הייתי רוצה להמשיך ולהתקיים אף לא לרגע אחד נוסף.
לשם מה עלי לרצות בהמשך קיומי?
כל תוכניותי לחיי נחת ואושר התהפכו באחת בשל אירוע יחיד וכאשר אני צופה לעתיד אינני רואה לפני אלא קדרות עגומה בלא אף נקודת אור אחת".
הזעזוע שעבר על ג'פרסון עם מות אשתו היה נקודת מפנה ביחסיו אל הנשים בחייו.
הוא לא יחפש יותר אישה כמרתה.
אין לו יותר זכות לאושר מושלם כזה פעם נוספת.
הוא יתור לו אחר רגעי אושר חולפים במחיצת נשים, שאין עתיד לקשרים ביניהם.
הוא לעולם לא יחשוף את נשמתו לכאב כזה יותר.
עדיף לו להיות בודד מאשר פגיע.
כאמור, רק שתיים מתוך ששת ילדיהם של תומאס ומרתה נותרו בחיים.
בתם הבכורה מרתה, שנולדה ב-27 בספטמבר 1772, היחידה שחיה אחריו ובתם השלישית מרי, שנולדה ב-1 באוגוסט 1778 ומתה ב-17 באפריל 1804 בעת שהיה נשיא ארצות הברית והיא רק בת 24. מרתה נישאה ב-1790 לתומאס מן רנדולף ונולדו להם שנים עשר ילדים.
מרי נישאה ב-1797 לג'ון ווילס אפס, בנה של אחות אמה.
אחרי 7 שנות נישואין נפטרה מרי.
הן היו בנות נפלאות אבל כה שונות זו מזו.
מרתה הייתה, במובנים רבים, הבת של אביה.
לג'פרסון היו יחסים מאוד קרובים איתה.
כששב לאחוזתו מכל מקום שהוא, היה עומד על כך, שמרתה וכל ילדיה יעברו להתגורר איתו במונטיצ'לו כל עוד הוא שם והיא הייתה עושה זאת.
משאירה את בעלה, זונחת את אחוזתה ושוהה במחיצת אביה כל עוד הוא במונטיצ'לו.
בגיל 15 היא כותבת לאביה מהמנזר, בו התחנכה, עד כמה היא מייחלת למכתביו ומסיימת במשפט: היה שלום אבא יקירי ויהיה לבך סמוך ובטוח שאינך רחוק ממחשבותי אף לא לרגע והנני ילדתך האוהבת ביותר" ג'פרסון לחץ עליה מאוד בעניין לבושה, מידותיה ובנושא הספרים, שעליה לקרוא ומרתה קיבלה עליה את הלחץ הזה.
"אין אני חרוצה במידה שהיית רוצה ...
אך אני מקווה שאם אשתדל, במהרה אהיה חרוצה ...
אין דבר היקר לי כמו שביעות רצונך ובלעדיה אהיה אומללה באמת ...
היה בטוח בחיבתה של בתך האוהבת".
מרי סרבה להיכנע ללחץ של אביה.
כבר בהיותה בת שבע, הוא כותב לה מפריס לווירג'יניה ומביע באזניה את רצונו כי תצטרף אליו ואל אחותה בצרפת, שם שימש כשגריר ארצות הברית.
גם לה הוא מכין תוכנית ללימודי נגינה, ציור, קריאה, צרפתית ועוד, מה שיעשה אותה ראויה יותר לאהבת ידידיה.
כדי לפתות אותה לבוא הוא מבטיח לה בובות וצעצועים ככל שתרצה אבל בלי סחיטה רגשית ג'פרסונית מובהקת הוא אינו יכול והוא אינו מרפה: "זכרי לא לצאת בלי כובעך, כי זה יעשה אותך מכוערת מאוד ואז לא נאהב אותך כל כך.
אם תצייתי תמיד להוראות האלה, נמשיך לאהוב אותך כמו שאנו אוהבים אותך עכשיו ואי אפשר לאהוב אותך אהבה גדולה יותר".
אבל מרי אינה מעוניינת להגיע אליו לפריס.
היא אינה הבת הצייתנית של אביה.
היא מעיזה לעמוד על דעתה עד שדודתה (חמותה לעתיד) נאלצת לפנות אל ג'פרסון בתקווה שיבטל את הוראותיו להביא אליו את מרי.
מרי אינה מאריכה במכתביה אל אביה כאחותה מרתה.
את סירובה היא מעלה על הכתב בשתי שורות בודדות: "אבא יקר, הייתי שמחה מאוד לראות אותך, אבל אני לא יכולה לנסוע לצרפת ואני מקווה שאתה ואחותי מרתה בריאים ושלומכם טוב.
אביגיל אדמס הייתה אחת הנשים היותר משמעותיות בחייו של ג'פרסון מבחינה שהשפיעה על חייו בתחומים רבים ולאורך זמן.
היא ידועה בעיקר כאשתו של ג'ון אדמס, הנשיא השני של ארצות הברית וכאמו של ג'ון קווינסי אדמס, הנשיא השישי.
באביגיל היה שילוב של אישה צנועה, המתלווה לבעלה ומשמשת עזר כנגדו עם אישה עצמאית, שמבטאת את דעותיה ומתעניינת בתחומים, שנחשבו "גבריים" בעיני ג'פרסון.
במכתביה באים לידי ביטוי כשרונותיה האינטלקטואליים ועמדותיה הרעיוניות.
ב-1784 הצטרפה לבעלה בשליחותו הדיפלומטית בפריס ושם פגש אותה ג'פרסון, שהיה ידידו של בעלה מהימים בהם השתתפו בוועדה, שחיברה את הצהרת העצמאות.
בהיכרותו אותה נחשף לאישה, שהיא שותפה מלאה לקריירה של בעלה ואשת שיחה, שעוברת באופן טבעי משאלות על אחריות הורית לענייני מדינה.
אביגיל עזרה לו להתיישב בפריס והיכירה לו גלריה שלמה של נשים אירופאיות, שעל פי התיאוריה של ג'פרסון, חצו את הקו המפריד בין שני המינים.
ב-1785, כשהתמנה ג'ון אדמס לשגריר ארצות הברית בלונדון והזוג עזב את פריס, הצטערה אביגיל על הפרידה מידידה ג'פרסון והחליטה לשמר את קשר הידידות ביניהם באמצעות חליפת מכתבים אינטנסיבית, על כל נושא אפשרי.
על בעיות משק בית, על גידול בנותיו, על רכישות שונות שרכשו זה לזה, על ענייני תרבות ואפילו על פוליטיקה.
במכתבה הראשון אליו היא מסבירה לו מדוע החליטה לכתוב לו: "בהזדמנויות אחדות שמעתיך מביע משאלה לשמוע חדשות מידידיך ואפילו זוטות מחיי היום-יום ועל יסוד זה, אני מעזה לכלול את עצמי בקהלם ולחתום את שמי כידידתך ושפחתך הכנועה".
והוא עונה לה: "תודותי על שהואלת ברוב חסדך לצעוד את הצעד הראשון לפתיחת התכתבות שאני רוצה בה מאוד".
הם מחליפים ביניהם משימות לרכישת דברים.
הוא כותב לה: "בלא שהיות הזמנתי את הנעליים שביקשת ...
כמו כן השגתי בשבילך שלושה מגשים לפרפרת עם שורת עמודי כסף בשוליהם וכן ארבעה פסלוני קערות לביסקוויטים וכדי להראות לך שתמיד אקבל ברצון את כל הוראותיך ואבצע בחפץ לב את כל משימות הרכישה, שתטילי עלי, הריני מעז להטריח אותך במשימה משלי ...
אני מבקש להטריחך לשלוח לי שתי מערכות של מפות שולחן ומפיות ..."
אביגייל האינטליגנטית דנה עם ג'פרסון גם על נושאים אחרים.
על "התסיסה וההתגעשות במסצ'וסטס" ועל "הצעת החלטה להכניס למחזור שטרות כסף מנייר".
לפעמים הם חלוקים בדעותיהם, כמו בוויכוח שפרץ ביניהם על התועלת שבמרד שייז.
כשקיבלה ממנו מכתב, בו הודיע לה כי נקע את פרק ידו הימנית וכי הדבר מכאיב לו מאוד, שלחה מיד משרת להשיג סוג של שמן בריטי שתשלח אליו כדי שיגרום לו להחלים.
כשבתו הצעירה מרי יצאה מווירג'יניה בדרכה אליו לפריס, ידע ג'פרסון שיוכל לסמוך על אביגיל שתיקח את הילדה תחת חסותה בהגיעה ללונדון, שם עגנה האונייה והוא כותב לה: " ידידי כותבים לי שהם עתידים לשלוח את בתי אלי באוניה המפליגה לאנגליה במאי.
נטלתי לעצמי את הרשות לומר להם שאת תסכימי, ברוב טובך, להכניס תחת כנפך עד אשר תודיעיני על בואה ואשלח מישהו לקחתה".
אביגיל נקשרה מאוד למרי והתקשתה להיפרד ממנה.
"בכל ימי חיי מעודי לא התקשרתי קשר עז כל כך לילד כלשהו בעקבות היכרות קצרה כל כך".
מרי מצידה מצאה באביגיל דמות אם חמה ואוהבת, לה נזקקה יותר מכל.
אביגיל הוכיחה את ג'פרסון על כי לא הגיע בעצמו ללונדון לקחת את הילדה.
כשמרי נפטרה, נשבר ליבה של אביגייל.
היא נזעקה לנחם את ג'פרסון והוא מודה לה על כך במילים חמות.
ג'פרסון היה הכותב הראשי של הכרזת העצמאות.
בגיל שלושים ושלוש, היה בין הצירים הצעירים ביותר בקונגרס הקונטיננטלי, החל מ-1775 עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית, שבו תמכו בהכרזת עצמאות.
ג'פרסון כתב את ההכרזה ביוני 1775, קצת לאחר תחילתה של המלחמה, כשהרעיון של עצמאות הפך לאהוד במושבות.
הוא קיבל השראה מעידן הנאורות ומזכויות היחידים, ומכתביהם של לוק ושל מונטסקייה.
הוא חיפש את ג'ון אדמס, מנהיג בקונגרס.
הם הפכו לחברים קרובים ואדמס תמך במינויו של ג'פרסון לוועדה בת חמישה אנשים שתכתוב את ההכרזה, שאושרה בקונגרס, של עצמאות המדינות.
הוועדה טענה שעל אדמס לכתוב את ההכרזה, אולם אדמס תמך בג'פרסון, בטענה שהוא ידע לכתוב טוב יותר ממנו.
ג'פרסון התייעץ עם חברי הוועדה האחרים בשבעה עשר הימים הבאים.
לאחר שכתב, חברי הוועדה הכניסו כמה שינויים והטיוטה האחרונה הוצגה לקונגרס ב-28 ביוני 1776.
ההכרזה הוצגה ביום שישי, 28 ביוני, והקונגרס החל לדון בה ביום שני, 1 ביולי.
ב-4 ביולי, אושר הנוסח הסופי, כולל פסקה ובה ביקורת על המלך ג'ורג' השלישי ועל הסחר בעבדים.
ג'פרסון התנגד לשינויים, אולם לא דרש לשנותם.
ב-4 ביולי 1776, אשרר הקונגרס את ההכרזה, וב-2 באוגוסט חתמו עליה כל הצירים.
בכך, ביצעו פעולת בגידה בכתר הבריטי.
ההקדמה שכתב ג'פרסון נחשבת למופת לזכויות האדם, וההצהרה "כל בני האדם נולדו שווים" נחשבת לאחד המשפטים הידועים בשפה האנגלית, ולאחד המשפטים החשובים בהיסטוריה האנושית.
עם תחילת המהפכה, היה ג'פרסון קולונל ומונה למפקד המיליציה של מחוז אלבאמרל ב-26 בספטמבר 1775. לאחר מכן נבחר לבית הצירים של וירג'יניה בספטמבר 1776, כדי לגמור את כתיבת חוקת המדינה.
במשך שלוש שנים, עזר בכתיבת חוקת וירג'יניה, והתגאה בחוק שקבע חופש דתי, ואסר על המדינה לתמוך במוסדות דתיים או לאכוף לימודי דת.
החוק לא עבר, וכך גם החוק שלו להוריד ממעמדה את הכנסייה האנגליקנית, אולם שני החוקים הועברו מאוחר יותר בידי ג'יימס מדיסון.
ב-1778, הוטל על ג'פרסון לשנות את חוקי המדינה.
הוא העביר מאה עשרים ושישה חוקים בתוך שלוש שנים, כולל חוקים שפישטו את מערכת המשפט.
הוא חוקק חוקים בנוגע לחינוך כללי, שהוא החשיב לבסיס הממשל הרפובליקני.
הוא הודאג מכך שהחברה בווירג'יניה הפכה לאריסטוקרטית.
הוא ביטל הפרדות מעמדיות, וחוקי ירושה עם העדפת הבן הבכור.
החוקים קבעו שמי שירש את האדמה לא יכול היה למכור אותה, אולם נאלץ להוריש אותה לבנו הבכור.
כתוצאה, המטעים הגדולים באזורי הטבק, שהחקלאים הלבנים והעבדים השחורים עיבדו, התחזקו.
במהלך עידן המהפכה, כל החוקים הללו בוטלו בידי המדינות.
ג'פרסון נבחר פעמיים לתפקיד מושל, ב-1779 וב-1780. הוא העביר את הבירה לריצ'מונד והגיש חוקים לחינוך ציבורי, חופש דתי ושינוי חוקי הירושה.
כשהגנרל בנדיקט ארנולד פלש ב-1781 לווירג'יניה, ברח ג'פרסון מריצ'מונד כשהעיר נשרפה בידי הבריטים.
גנרל צ'ארלס קורנווליס שלח כוח ללכוד את ג'פרסון, אולם המיליציה מנעה זאת.
ג'פרסון ברח למטע שלו במערב.
כשהאספה הכללית התכנסה מחדש ביוני 1781, נחקרו פעולותיו של ג'פרסון.
האספה הסיקה שג'פרסון פעל בכבוד – אולם הוא לא נבחר מחדש.
באפריל, מתה בתו לוסי בגיל שנה.
בת שנייה עם אותו השם נולדה כעבור שנה, אולם מתה בגיל שלוש.
ג'פרסון קיבל מכתב ב-1780 מפוליטיקאי צרפתי שאסף נתונים על ארצות הברית, בנוגע לגאוגרפיה, להיסטוריה ולממשל של וירג'יניה.
ג'פרסון כלל את תגובתו בספרו, "הערות על מדינת וירג'יניה".
הוא עבד על הספר במשך יותר מחמש שנים, כולל בחינת ידע מדעי, היסטוריה, פוליטיקה, חוקים, תרבות, וגאוגרפיה של וירג'יניה.
הספר מביא את וירג'יניה כדוגמה לחברה בריאה.
ג'פרסון חקר את המשאבים והכלכלה של המדינה, וכתב על עבדות, נישואי תערובת, ואמונתו שהשחורים והלבנים לא יוכלו לחיות בחברה אחת בגלל כעסם של העבדים.
הוא גם כתב את עמדותיו בנוגע לאינדיאנים וטען שהיו שווי ערך למתיישבים האירופאים.
הספר פורסם בצרפתית ב-1785 ובאנגלית ב-1787. הספר הפתיע רבים בהיקף המידע שלו, ונחשב ליצירת מופת.
ארצות הברית הקימה את קונגרס הקונפדרציה לאחר ניצחונה במלחמה המהפכנית ולאחר החתימה על חוזה השלום עם בריטניה ב-1783, וג'פרסון מונה לציר מטעם וירג'יניה.
הוא היה חבר בוועדה שקבעה שערי חליפין והמליצה על מטבע אמריקני שמבוסס על מערכת עשרונית.
הוא ייעץ ליצור ועדה של המדינות שתמנע ואקום שלטוני כשהקונגרס היה בפגרה.
הוועדה אומנם הוקמה, אולם חילוקי הדעות בתוכה מנעו ממנה לפעול.
ב-1783 וב-1784 ניהל ג'פרסון כמה ועדות במטרה להקים ממשלה ברפובליקה החדשה ולהציע מדיניות ליישוב הטריטוריות המערביות.
ג'פרסון כתב את החוק שחייב את וירג'יניה להעניק לממשלה את האזור מצפון לנהר אוהיו.
הוא התעקש שאסור להשתמש בטריטוריה כמושבה, אלא לחלק אותה למחוזות שיהפכו למדינות.
הוא תכנן גבולות לתשע מדינות חדשות ואסר על עבדות בתחום הטריטוריות.
הקונגרס ביצע שינויים בחוק, וביטל את האיסור על העבדות.
כעבור שלוש שנים, החוקים נגד העבדות הוחלו על הטריטוריות.
ג'פרסון נשלח בידי קונגרס הקונפדרציה להצטרף לבנג'מין פרנקלין ולג'ון אדמס כשגרירים באירופה לצורך חתימה על הסכמי סחר עם אנגליה, ספרד וצרפת.
רבים האמינו שהתפקיד יסיח את דעתו ממותה של אשתו.
הוא נסע לאירופה עם בתו הצעירה פטסי ועם שני משרתים, והגיע לפריז באוגוסט 1784.
ב-1786, התאהב ג'פרסון במוזיקאית איטלקייה-בריטית בת עשרים ושבע.
היא חזרה לבריטניה אולם הם המשיכו להתכתב.
ג'פרסון הביא את ילדתו פולי לפריז ביוני 1787. הוא גם הביא חלק מעבדיו.
לטענת בן של אחת משפחותיו, ג'פרסון ניהל עם שפחה שלו מערכת יחסים ואף הכניס אותה להיריון.
היא הסכימה לחזור לארצות הברית ולהיות הפילגש שלו לאחר שהבטיח לה שישחרר את ילדיה כשיגיעו לבגרות.
כשהיה בצרפת, התחבר עם המרקיז דה לה פאייט, הגיבור הצרפתי של המהפכה האמריקנית, והשתמש בהשפעתו כדי להשיג הסכמי סחר עם צרפת.
לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, הרשה ג'פרסון ללה פאייט להיפגש בביתו עם רפובליקנים אחרים.
הוא היה בפריז עם נפילת הבסטיליה, והתייעץ עם לה פאייט כשזה כתב את הצהרת זכויות האדם והאזרח.
ג'פרסון גילה שמכתביו נפתחו בידי דוורים, ולכן החליט להמציא צופן משלו.
הוא כתב את מכתביו החשובים בצופן למשך שארית חייו.
בספטמבר 1789 עזב את פריז, בכוונה לחזור.
אולם הנשיא ג'ורג' וושינגטון מינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה הראשון, והכריח אותו להישאר במדינה.
ג'פרסון תמך במהפכה הצרפתית אך התנגד לאלימות שלה.
לאחר שחזר מצרפת, הסכים להצעתו של וושינגטון לשמש כמזכיר המדינה.
ג'פרסון ציפה לחזור לצרפת, אולם וושינגטון התעקש שישב בקבינט של ארצות הברית.
הבעיות החשובות היו החוב הלאומי ומיקומה הקבוע של הבירה.
ג'פרסון התנגד לקיומו של חוב לאומי כלל-אמריקאי, והעדיף שכל מדינה תישא באחריות לגירעון שלה, בניגוד למזכיר האוצר אלכסנדר המילטון שדרש שליטה על חובות המדינות באמצעות הממשלה.
להמילטון היו תוכניות לבסס את דירוג האשראי הלאומי ולהקים בנק מרכזי, אולם ג'פרסון התנגד לכך והוויכוחים כמעט הובילו את וושינגטון לפטרו.
ג'פרסון עזב את הקבינט מרצונו.
וושינגטון לא סלח לו ולא דיבר איתו שוב.
הנושא השני היה מיקומה הקבוע של הבירה.
המילטון תמך בהקמת בירה קרוב למרכזי הסחר בצפון מזרח המדינה, ואילו וושינגטון, ג'פרסון ושאר הדרומיים רצו אותה בדרום.
לאחר שהגיעו לפשרה, הוחלט להקים את הבירה על נהר הפוטומאק ובתמורה שהממשל הפדרלי ישלם את חובן של כל שלוש עשרה המדינות.
באביב 1791, נפשו ג'פרסון וג'יימס מדיסון בורמונט.
ג'פרסון סבל ממיגרנות והריבים עם המילטון נמאסו עליו.
במאי 1792, היה מודאג מהמאבקים הפוליטיים הרבים ושכנע את וושינגטון לרוץ לכהונה נוספת בתור נשיא כדי לאחד בין הפלגים.
הוא דרש להקים מפלגה שתגן על הדמוקרטיה מול הבנקים ובעלי ההון של מפלגת הפדרליסטים של אלכסנדר המילטון.
ג'פרסון, מדיסון ואחרים תמכו בזכויות המדינות, והתנגדו לריכוז הכוח בידי הממשלה, ואילו המילטון דרש ממשל מרכזי חזק.
ג'פרסון תמך בצרפת במלחמתה מול בריטניה.
ג'פרסון ניסה לשכנע את הבריטים להכיר בהפרת חוזה פריז, לפנות מוצבים בטריטוריה הצפון-מערבית ולפצות את ארצות הברית על עבדים שהבריטים שחררו בסוף המלחמה.
ג'פרסון התפטר מהקבינט בדצמבר 1793, מתוך רצון לפרוש מחיים ציבוריים, ואולי לחזק את מעמדו מבחוץ.
לאחר שממשל וושינגטון הגיע להסכם עם בריטניה, החליט ג'פרסון להתנגד להסכם מביתו.
המילטון היה אדריכל ההסכם שנועד להקטין מתיחויות ולחזק את הסחר.
ג'פרסון טען שההשפעה הבריטית תגדל ותפגע ברפובליקניזם.
ההסכם עבר, אולם פג בתקופת נשיאותו של ג'פרסון, לאחר שהממשל החדש בחר שלא לחדש אותו ב-1805. ג'פרסון המשיך לתמוך בצרפת.
במהלך שלטון הטרור סירב להתנער מהמהפכה בטענה שהיא הבסיס לרפובליקניזם באמריקה.
הבחירות של 1796 וסגן הנשיא
במסע הבחירות של 1796, השיג ג'פרסון 68 אלקטורים לעומת 71 לג'ון אדמס הפדרליסט, ונבחר לתפקיד סגן הנשיא בגלל חוסר תקשורת בין האלקטורים הפדרליסטים.
כנשיא הסנאט, היה יותר פסיבי מאדמס, קודמו בתפקיד.
הוא הרשה לסנאט לדון בחופשיות והתערב בעניינים פרוצדורליים בלבד.
ג'פרסון למד חוקים פרלמנטריים קודם לכן במשך ארבעים שנה, ולכן התאים לתפקיד.
ב-1800 פרסם מדריך להתנהלות בסנאט.
ג'פרסון התייעץ עם השגריר הצרפתי באביב 1797, ותקף את אדמס, ועודד את צרפת לפלוש לאנגליה.
צרפת סירבה להצעות השלום של אדמס, וג'פרסון ותומכיו לחצו כי יפרסם את התכתובת הדיפלומטית בעניין.
באפריל 1798 דיווח הנשיא אדמס לקונגרס על הדרישות שהעלו הצרפתים, שכללו גם שוחד, אך נמנע מלנקוב בשמם האמיתי של הסוכנים הצרפתים ובמקום זאת כינה אותם בקיצורים W, X, Y, ו-Z.
כשנודעה פרשת XYZ שטף גל של פטריוטיות את הקונגרס והציבור האמריקני כאחד.