tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן פותחו בשנים אלו מרכבה 2, מרכבה 3, נגמ"ש הפומ"ה ונגמ"ש האכזרית.
לאחר פרישתו מצה"ל עמד קידר בראש עמותת חיל החימוש.
משה צימרמן (נולד ב-25 בדצמבר 1943 בירושלים) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בהיסטוריה של גרמניה.
פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית ולשעבר מנהל מרכז קבנר להיסטוריה גרמנית.
צימרמן למד בבית הספר היסודי והתיכון "מעלה" בירושלים.
למד לתואר ראשון, לתואר שני ולדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטה העברית.
במקביל לעבודתו המחקרית באוניברסיטה, עסק צימרמן בפיתוח תוכניות לימוד בהיסטוריה במשרד החינוך בשנות השבעים.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה לתוכניות לימודים לחטיבת הביניים בהיסטוריה בשנות התשעים.
בנוסף כתב ספרי לימוד בהיסטוריה לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה.
צימרמן כתב פליטונים בעיקר בעיתונות דוברת גרמנית, וכן פרסם ספרים על ישראל והסכסוך הישראלי-פלסטיני בשפה הגרמנית.
בשנת 1993 זכה במלגת הומבולדט למדענים מצטיינים.
כן זכה בשנת 1997 בפרס לחוקרים זרים מטעם ה-DAAD, וב-2002 בפרס על שם ליאופולד לוקאס על הצטיינות מיוחדת במחקר מטעם אוניברסיטת טיבינגן.
בשנת 2006 זכה בפרס לסינג לביקורת מטעם אקדמיית לסינג בוולפנביטל.
ב-2015 צולם ורואיין לסרט הדוקמנטרי האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל, בו הוא מספק זווית נוספת לסיבות שסיפורו של וילפריד ישראל לא זכה לתשומת לב ראויה בישראל ובעולם.
צימרמן עוסק במחקר בהיסטוריה גרמנית, היסטוריה יהודית-גרמנית, היסטוריה של יחסי ישראל-גרמניה, ובהיסטוריה של הספורט.
בין השאר פרסם מחקרים בנושא ההיסטוריה של האמנסיפציה של יהודי גרמניה במאה ה-19; ראשיתה של האנטישמיות בגרמניה – הביוגרפיה של וילהלם מאר; ההיסטוריה של הציונות הגרמנית; תולדות יהודי גרמניה במחצית הראשונה של המאה העשרים; גורל יהודי גרמניה במלחמת העולם השנייה; תפקידו של הספורט בתולדות היהדות המודרנית.
לצד פעילותו האקדמית מרבה צימרמן להביע את דעותיו במדיה הכתובה והמשודרת בישראל ובגרמניה.
בשל סגנונו החריף והתבטאויותיו הנחשבות לשנויות במחלוקת והמשתייכות לצד השמאלי של השדה הפוליטי הישראלי נקלע לא אחת לסערות תקשורתיות וסכסוכים משפטיים לפי חוק איסור לשון הרע.
מלבד תחום התמחותו, מרבה צימרמן להתראיין ולכתוב מאמרי דעה בסוגיות שונות הנמצאות על סדר היום הציבורי ומשמש פרשן לענייני יחסי ישראל-גרמניה, פוליטיקה וספורט.
לפי היסטוריון פרופ' דן מכמן המכהן כראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר באוניברסיטת בר-אילן והעומד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם היו אלה "סיבות פוליטיות חוץ-מחקריות" שהביאו לפופולריות התקשורתית של צימרמן גם בגרמניה, ולאו דווקא "תרומה מחקרית חשובה".
ב-28 באפריל 1995 פורסמה כתבה במקומון "ירושלים" של קבוצת ידיעות תקשורת תחת הכותרת "פרופ' משה צימרמן: ילדי מתנחלי חברון הם בדיוק כמו נוער היטלר" בה יוחסו לו הדברים הבאים:
לאחר שעוררו הדברים סערה תקשורתית, החליט לבסוף היועץ המשפטי לממשלה שלא לפתוח בהליכים להעמדתו של צימרמן למשפט פלילי בשל תוכנה של הכתבה.
תביעה אזרחית בגין ההשוואה בין חיילים המתנדבים לשרת בשטחים לגרמנים שהתנדבו לאס אס נדחתה לאחר שמנה בית המשפט שלושה מבחני עזר וקבע כי אין התובעים יכולים להוכיח כי מדובר בפגיעה אישית.
במקביל הגיש חבר הכנסת רחבעם זאבי תביעה אזרחית נוספת בגין לשון הרע כנגד צימרמן על שכונה בכתבה בשם הגנאי "נאצי".
שופט בית משפט השלום ברחובות צבי הרטל קבע לזאבי פיצוי בסך 20,000 ₪, אך מאוחר יותר התקבל ערעורו של צימרמן על פסק הדין.
תביעה נוספת הוגשה על ידי משפחת שני בשם ילדי חברון.
ההגנה טענה כי דבריו של צימרמן שובשו על ידי כתב ידיעות תקשורת וכי צימרמן התייחס בדבריו לילדים מסוימים שהופיעו בתוכנית רדיו וכתבת טלוויזיה ודיברו בשבחו של ברוך גולדשטיין ושאת חינוכם של אלה השווה לחינוך הנוער ההיטלראי.
כן נטען כי דיבר בכלליות על "מגזר שלם" בחברה הישראלית לו הוא מייחס "פוטנציאל נאציסטי".
השופטת מרים מזרחי דחתה התביעה ונטתה לגרסתו של צימרמן.
בפסק הדין ביססה את החלטתה על דיני חוזים וקבעה כי הופרה הבטחתו של המראיין לאפשר לצימרמן לבחון את נוסח הכתבה לפני פרסומה על מנת שיוכל לוודא את דיוק הפרטים מבחינה מחקרית ולתקנם.
בנוסף נכתב בפסק הדין כי "התובעים אינם טוענים כי הם אותם ילדים ששיבחו את פעולת גולדשטיין" שאליהם התכוון צימרמן בכתבה.
בהמשך דחה בית המשפט השלום תביעה לביטול פסק הדין ולמשפט חוזר שהגישה ידיעות תקשורת בתואנה שהוסתר מבית המשפט מידע חיוני.
התביעה נדחתה בנימוק שאין בראיות עילה מספקת למשפט חוזר.
לאחר הרצחו של זאבי בידי מחבל ערבי קיבל בית המשפט המחוזי את ערעורו של צימרמן שטען כי "הציטוט בכתבה בלתי מדויק" וכי לא ערך כלל השוואה בין תנועת מולדת, בראשה עמד אז זאבי, למפלגה הנאצית, אלא לתנועת הימין הקיצונית "שטאלהלם".
הערעור התקבל ברוב של שני שופטים כנגד אחת.
השופטת מיכל רובינשטיין טענה בדעת מיעוט כי:
בהמשך דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת פיצויים שהגיש צימרמן כנגד ידיעות תקשורת בה העריך את הנזק שנגרם לו ולתדמיתו ב-2,101,000 שקלים, אך צמצם את הסכום ל-1,200,000 שקלים מטעמי אגרה.
השופטת ענת ברון נמקה את החלטתה בפסק הדין בטענה "כי התובע עשה לו מנהג לערוך השוואות של מבקריו ומתנגדיו לגורמים ולגופים שפעלו באירופה בשנות השלושים של המאה העשרים, השוואות אשר מהן הוא מנסה להתנער בשלבים מאוחרים יותר באמצעות פרשנות מקילה ומתפלפלת".
בהמשך ערער צימרמן על פסק הדין לבית המשפט העליון אך משך את הערעור בהמלצת בית המשפט.
ב-24 באוגוסט 2002 פרסם עיתון "הארץ" כתבה מפרי עטה של ענת פרי תחת הכותרת "אירופה כבר הייתה שם".
פרי, שהייתה בעבר תלמידתו של צימרמן ועמלה באותה העת על עבודת הדוקטורט שלה בהיסטוריה כתבה במאמרה:
בית המשפט דחה תביעת דיבה שהגיש צימרמן כנגד פרי והעיתון ופסק כי על צימרמן להשתתף בשכר טרחתם של הנתבעים בסך 75,000 שקלים.
השופטת יהודית שבח נמקה את החלטתה:
כן כתבה כי "הודה, למעשה, התובע בקבלת מימון מגורמים גרמניים, ואף חזר בו מן הנטען בכתב התביעה לפיו עצם האמירה לפיה מקבל הוא מימון גרמני - מהווה לשון הרע." לגבי הטענה כי התמיכה מוענקת לו בשל עיסוקו ודעותיו קבעה השופטת שבח כי זו "מהווה הבעת דעה מובהקת...ומשום כך מותרת היא.
… התובע גם הרי מודה במו פיו, אם כי בצורה מתחמקת, כי התמיכה ניתנת רק כאשר נשוא התמיכה עוסק בגרמניה, ומאשר למעשה קיומו של קשר בין התמיכה לבין התוכן."
בסיכום פסק הדין כתבה השופטת שבח:
ב-10 במרץ 2005 הגיב צימרמן על ההחלטה לעיתון "הארץ": "שעם כל הכבוד מדובר בפסיקה של בית משפט השלום, שעליה כבר הגשתי ערעור לבית המשפט המחוזי".
לבסוף משך את ערעורו בהמלצת השופטים.
צימרמן היה גם האישיות הישראלית הציבורית הראשונה שהליגה למניעת השמצה נדרשה לפעול בעניינה.
מנהלה הלאומי של הליגה, אברהם פוקסמן, פנה לראשי האוניברסיטה העברית ודרש את התייחסותם לנושא בהתבטאויותיו של צימרמן.
מנגד דרש צימרמן את התנצלותו של מי שהיה אז ראש הקהילה היהודית בברלין, אלכסנדר ברנר, על שטען כי "העובדה שפרופסורים באוניברסיטה העברית משווים בין ישראל והנאצים מלבה את האנטישמיות בגרמניה".
מדוברות האוניברסיטה נמסר לעיתון "הארץ" כי "פרופ' צימרמן הביע את דעותיו הפרטיות, שלא במסגרת אקדמית.
לפיכך להנהלת האוניברסיטה העברית אין כל עניין להביע דעה לגבי התבטאויות אלו".
"הארץ" ציטט את תגובתו של צימרמן לפניה לראשי האוניברסיטה ולמבקריו, בהם גם פרופ' יעקב ברגמן מבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית במילים: "לא לכל כלב שנובח ברחוב אני צריך להגיב", ו"אנשים קודם כל צריכים לדעת את העובדות לפני שהם מתחילים להשתולל".
תחילת הפרשה הייתה בפנייתו של פרופ' יעקב ברגמן הליגה למניעת השמצה.
ביקורתו של ברגמן על האוניברסיטה ועמיתיו חורגת מתחום הפוליטיקה: "רבים מהם מקדישים את עיקר מאמציהם לעבודה במקומות אחרים, ממעטים בפרסומים או מפרסמים מאמרים לא חשובים בכתבי עת בינוניים וירודים".
וילהלם מאר – הפטריארך של האנטישמיות.
עבר גרמני - זיכרון ישראלי.
גרמנים נגד גרמנים, גורלם של היהודים 1945–1938, תל אביב 2013 (תורגם מגרמנית)
חושבים גרמניה - דיאלוג ישראלי, רסלינג, 2023
משברי הלאומיות הגרמנית במאה ה-19 וה-20. ירושלים 1982
גרמניה אחרי 1945 – ההתגברות על הטראומה?
(בשיתוף עם מיכאל טוך) ירושלים 1984
מחקרים בהיסטוריוגרפיה (בשיתוף עם י.
דרכה המיוחדת של גרמניה בהיסטוריה.
(בשיתוף עם עודד היילברונר), ירושלים 1993
הרייך השלישי – הערכה מחדש.
גרמניה וארץ ישראל – מפגש של תרבויות.
דת השרירים ספורט, לאומיות ויהדות - הוצאת כרמל ומרכז קבנר, 2017.
משה (זיל) צימרמן (נולד ב-1956) הוא חוקר קולנוע ובמאי קולנוע ישראלי.
בשנת 1984 קיבל תואר שני מהחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב על עבודה שכותרתה "ייצוג המציאות בספרות ובקולנוע הישראליים בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור".
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "קץ המיתוס: הדרמה העברית בעקבות מלחמת ששת הימים".
מלמד קולנוע ישראלי במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
תל אביב מעולם לא הייתה קטנה (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001)
סימני קולנוע - תולדות הקולנוע הישראלי בין השנים 1948–1896 (דיונון, 2001).
אל תגעו לי בשואה - השפעת השואה על הקולנוע והחברה בישראל (אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן, 2002).
חור במצלמה - עיונים בקולנוע הישראלי (רסלינג).
הסרטים הסמויים מן העין: קאנוניות ופופולריות בקולנוע הישראלי העכשווי (רסלינג, 2007).
חיים בראשית, שלמה זנד, משה צימרמן (עורכים), קולנוע וזיכרון - יחסים מסוכנים?, ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2004.
ג'רלד מאסט, ברוס פ' קאווין, קיצור תולדות הקולנוע, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
"קו התפר" (1990, סדרה בארבעה חלקים)
"האחרונים הלכו כבר מזמן" (1991)
"לוויתן בחוף שרתון" (1998, מיני-סדרה טלוויזיונית בשלושה חלקים).
"תוגת האשכנזיות" (מיני-סדרה בחמישה חלקים)
"פיצה באושוויץ" (2008) – סרט המגולל את סיפורו של דני חנוך, שמעיד על עצמו שהוא בעל תואר "BA" ("בוגר אושוויץ"), ושהיה לו רופא אישי שטיפל בו – ד"ר מנגלה.
דני מצליח לשכנע את ילדיו שגי ומירי, להצטרף למסע אל מחוזות ילדותו האבודה בליטא.
הסרט חושף נקודת מבט חדשה על בני הדור השני לשואה; מירי אומרת בסוף הסרט: "כנראה שאין דבר כזה, ניצולי שואה".
הסרט זכה בפרס השופטים הצעירים, בלייפציג, גרמניה (נובמבר 2008), "Best of fest" אידפא, הולנד (נובמבר 2008), DocPoint, הלסינקי, פינלנד (ינואר 2009) ובפרס "דרקון הזהב" בפסטיבל הקולנוע בקרקוב, פולין (מאי-יוני 2009).
משה קוה (נולד ב-1943) הוא פיזיקאי ישראלי.
פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כנשיא האוניברסיטה בין השנים 1996–2013.
קוה נולד בטשקנט, אוזבקיסטן, לאחר שמשפחתו נמלטה אליה מוורשה ב-1939 מאימי מלחמת העולם השנייה.
ב-1950 עלה עם משפחתו לישראל, ושירת בצה"ל בנח"ל.
ב-1971 פרסמו קוה ונתן אביעזר מאמר בתחום המוליכות החשמלית, בו הצביעו על מקרים שבהם ההתנגדות החשמלית אינה תלויה בחזקה חמישית של הטמפרטורה כפי שחזה חתן פרס נובל פליקס בלוך.
עם השנים החל קוה לעסוק בתכונות תובלה של מערכות לא מסודרות, ובפרט באפקטים של לוקליזציה חלשה.
בתקופה זו שיתף פעולה עם חתן פרס נובל בפיזיקה, סר נוויל מוט מאוניברסיטת קיימברידג'.
כפיזיקאי, פרסם קוה כ-300 מאמרים בתחומי פיזיקת מצב מוצק, מערכות לא מסודרות, תאוריות כאוס בחומר וכן על מזעור התקנים אלקטרוניים.
קוה כיהן כראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן וכרקטור האוניברסיטה.
בשנים 1999–2000 כיהן גם כראש ועד ראשי האוניברסיטאות בישראל (ור"ה).
ב-2014 פרש לגמלאות והוא עתה פרופסור אמריטוס.
מכהן מ-1992 כפרופסור אורח במעבדות קבנדיש באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
ב-2004 זכה קוה בפרס רוטרי לקידום ההשכלה הגבוהה בישראל.
ב-2018 זכה בפרס ההשכלה הגבוהה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, על מנהיגות מיוחדת לקידום מוסד אקדמי.
קוה נשוי לדורית ואב ל-4 ילדים.
אחותו היא פרופסור ברכה קרמרסקי, מרצה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
כלתו היא העיתונאית שלי טפיירו.
פרס קרן לנדאו לקידום המחקר והטכנולוגיה (1973)
עמית מחקר של האגודה הבריטית למחקר באוניברסיטת קיימברידג' (1980)
עמית מחקר מהאגודה האמריקאית (ONR) באוניברסיטת פנסילבניה, ארצות הברית (1981)
עמית מחקר מטעם האגודה המלכותית הבריטית (1981–1985)
פרס לנדאו למחקר ייחודי (1985)
פרס רוטרי לקידום ההשכלה הגבוהה בישראל (2004)
פרס ארץ ישראל היפה על הקמפוס האוניברסיטאי היפה (2005)
דוקטורט כבוד מישיבה יוניברסיטי (2006)
פרס ההשכלה הגבוהה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, על מנהיגות מיוחדת לקידום מוסד אקדמי (2018)
אות יקיר העיר פתח תקווה (2019)
משה א' צִפּוֹר (נולד ב-4 במאי 1934 בטרנוב שבפולין) הוא פרופסור אמריטוס למקרא באוניברסיטת בר-אילן ומלמד במכללה האקדמית גבעת ושינגטון, ראש החוג לתנ"ך וראש התוכנית ללימודי תואר שני בתנ"ך.
מחקריו עוסקים בתחום תרגומי המקרא והפרשנות הקדומה.
צפור נולד בפולין ב-1934 ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. הוא למד בישיבת חברון שבירושלים ולמד לתעודת הוראה.
הוא לימד בבית ספר יסודי, בבית-הספר התיכון הדתי "בר-אילן" בנתניה ובבית-הספר התיכון הדתי "יבנה" שבחולון.
אחר כך השלים תואר ראשון במקרא, תלמוד ותולדות ישראל עם התמחות נוספת ביוונית באוניברסיטת תל אביב (1962).
תואר שני בתנ"ך קיבל מאוניברסיטת בר-אילן (1969), ובה גם עשה את הדוקטורט בתנ"ך בנושא תרגום השבעים לספרי שמואל-מלכים, בהדרכת פרופ' משה גושן-גוטשטיין (1979).
בשנת 1988 מונה לפרופסור חבר, בשנת 2001 לפרופסור מן המניין ובשנת 2003 יצא לגמלאות.
הוא היה מופקד הקתדרה לפרשנות המקרא ע"ש קספר במשך שנתיים.
תחומי מחקרו כוללים את הפרשנות הקדומה (התרגומים הקדומים); הספרות הבתר-מקראית (מגילות קומראן, הספרים החיצוניים, ספרות חז"ל), מסירת התנ"ך ונוסחו, תרגום השבעים והתרגום הסורי (הפשיטתא), השירה המקראית, ספרות הנבואה והפרשנות הימי-ביניימית.
עורך ראשי: מחקרי גבעה, שנתון המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון, כרכים ג-ז, תשע"ב-תש"ף.
מונחי הריאליה בתרגומים הקדמונים לספרי שמואל-מלכים, בהשוואה לתרגומי דברי הימים (דיסרטציה, בהדרכת פרופ' משה גושן-גוטשטיין), רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ט.
על מסירה ומסורת: פרקים בתולדות הפרשנות הקדומה של המקרא, תרגומו ומסירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"א.
תרגום הפשיטתא לספר ויקרא עם ביאור, ירושלים: הוצאת סימור, תשס"ג.
תרגום השבעים לספר בראשית, רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו.
טללי ורדים: עיונים במקרא, בתפילה ובמנהג, הוצאת המכללה האקדמית גבעת ושינגטון, ד.נ.
(עם אברהם שושנה) פירוש לספר יחזקאל לרבנו יוסף חיון, על פי כתב היד המכון ללימודים מזרחיים בפטרסבורג, בלוויית...
כרך א': מבוא, פרקים א-כ"ט; כרך ב': פרקים ל-מח, נספחים ומפתחות, מכון אופק, ירושלים תשס"ו, צפור עסק רבות בכתבי רבי יוסף חיון ופרסם כחמש מאמרים בנושא.
(עם איילה משאלי) שני פירושי ר' אברהם אבן עזרא על מגילת אסתר, מהדורה מדעית מבוארת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשע"ט
משה קוֹפֶּל (נולד ב-1956) הוא פרופסור אמריטוס למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תלמוד ויושב ראש ומייסד פורום קהלת.
קופל נולד ב-1956 בניו יורק למשפחה הקשורה לחסידות גור.
למד לתואר ראשון בישיבה יוניברסיטי, ובמהלכו למד שנה בישיבת הר עציון.
לאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1979, בגיל 23, קיבל תואר דוקטור למתמטיקה, בהנחייתו של פרופ' מרטין דייוויס.
את שנת הפוסט-דוקטורט עשה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
עלה לישראל ב-1980 והצטרף כחבר במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2021 פרש והפך לפרופסור אמריטוס.
בתחום מדעי המחשב ידוע קופל בעיקר בזכות מחקריו בנושא ייחוס מחברים, תחום שאליו התוודע במהלך עבודתו כיועץ בחברה לענייני אחזור מידע.
באמצעות אלגוריתם שפיתח יחד עם שלמה אנגלסון ארגמון וד"ר יהונתן שלר, הוא הראה כי ניתן להשתמש בניתוח סטטיסטי של השימוש במילים במסמך לקביעת מין, גיל, שפת האם וסוג אישיותו של המחבר.
האלגוריתם שיצר קופל זיהה כי נשים נוטות להשתמש יותר מגברים בכינויי גוף והבחנות רבות נוספות.
הממצאים בנוגע למגדר עוררו גם ביקורת מצד חוגים פמיניסטיים שהתלוננו בין השאר על בינאריות הזיהוי של גברים ונשים.
האלגוריתם של קופל שימש גם לבחינת האותנטיות של מכתבי הגניזה החרסונית שיוחסו לרב שניאור זלמן מלאדי ועוד מגדולי תנועת החסידות.
תוצאות הבדיקה העלו שסגנון הכתיבה של המכתבים שיוחסו לרש"ז מלאדי דומה יותר לסגנונם של שאר מכתבי הגניזה מלכתבים אחרים של האדמו"ר הזקן, מה שמלמד לכאורה כי כלל מכתבי הגניזה נכתבו על ידי אדם אחד ולא על ידי מי שיוחסו אליהם.
במחקר שפרסם יחד עם פרופסור נתן נתניהו ודוד אומיד, הראה קופל כי בעזרת רשומות של משחקים ששיחקו שחמטאים בדרגת רב-אמן, ניתן לשדרג תוכנת שחמט נטולת ידע מוקדם עד לרמת משחק של רב-אמן, באמצעות אלגוריתמים גנטיים.
לצד אברהם דיסקין פרסם סדרת מאמרים בהם ניתנו הגדרות פורמליות למושגים בסיסיים במדעי המדינה, כגון עוצמה פוליטית וייצוג מידתי.
קופל חיבר שני ספרים על מחקר התלמוד.
ספרו הראשון "מטא-הלכה" יצא לאור באנגלית על ידי ג'ייסון ארונסון והוא מראה כיצד שימוש בלוגיקה מתמטית מסייע להבין את תהליך הפורמליזציה של הלכות.
הספר השני, "סדר קינים", הוא חיבור המציג פרשנות מתמטית למסכת קנים, מהמסכתות הקשות במשנה, יצא לאור בעברית בהוצאה עצמית.
ב-1989 ייסד יחד עם פרופסור עלי מרצבך את כתב העת "היגיון", במטרה "לעודד מחקרים בהגיון הרבני המופיע במקורות היהדות על מנת לפענח ולהבין את הטמון בתפיסות היהודיות המקוריות".
ב-2015 ייסד את דיקטה, מכון מחקר המספק כלים אוטומטיים לניתוח ועיבוד טקסטים רבניים ועבריים.
כלים אלה כוללים ניקוד, פענוח ראשי תיבות, פיסוק, זיהוי מקורות, ועוד.
קופל לקח חלק בניסיון לכונן חוקה למדינת ישראל.
הוא השתתף בדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת השש עשרה, בראשות חבר הכנסת מיכאל איתן, וכתב את טיוטות העבודה של הוועדה, בכל הנוגע ליחסי דת ומדינה.
לקראת כינונה של הכנסת השבע עשרה השתתף, כחבר המכון לאסטרטגיה ציונית, בצוות שניסח הצעת חוקה לישראל, שהוגשה לנשיא המדינה ולכנסת.
לאחר מכן היה שותף בכתיבת טיוטה נוספת של חוקה, יחד עם מיכאל איתן.
בינואר 2012 הקים את פורום קהלת והוא משמש כיושב הראש הפורום.
הפורום התפרסם כגוף שתרם לגיבושה של הרפורמה המשפטית.
ביוני 2019 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות בגין פעילותו כיו"ר פורום קהלת.
בנימוקי הפרס צוין במיוחד קידומו של חוק הלאום בידי הפורום, אשר קופל כתב את טיוטתו הראשונה בשנת 2004.
קופל פרסם מספר מאמרים, שבהמשך הפכו לספר בשם "לחיות כמו יהודי", בהם ניתח את תפיסות המוסר והקהילתיות של שמרן (המיוצג במאמרים בשם שמעון קרי: "שִׁימֶען" בהגייה יידישאית המסמלת את המסורת) לעומת תפיסת המוסר והקהילתיות הפרוגרסיבית (המיוצגת במאמרים כאישה בשם "היידי").
קופל מצביע, בין היתר, על שני הבדלים בסיסיים בין השקפתו של שמעון והשקפתה של היידי בכל הנוגע למוסר: ההבדל הראשון נוגע להיקף תחום המוסר, והשני נוגע לדרך בה המוסר מתפתח.
בהתבסס על מחקרים של וג'ונתן היידט, מצביע קופל על כך שבעיני היידי המוסר מצטמצם להוגנות בלבד, ואילו בעיניו של שמעון יש שני יסודות נוספים של המוסר: הראשון – נאמנות למשפחה, לקהילה, לשבט ולאומה, והשני – ריסון תאוות.
קופל מנמק באריכות מדוע לדעתו הוגנות בלבד לא יכולה לשמש בסיס לחברה יציבה.
לגבי התפתחות המוסר, טוען קופל, אצל שמעון מקור ההנחיה העיקרי הוא המסורת המשפחתית והקהילתית וכן המסורת של כלל שומרי המצוות.
לעומת זאת אצל היידי מקור ההנחיה הראוי הוא "מומחים המכירים את המחקר העדכני בתחומים הנידונים".
שמעון רואה בהיעדר גוף מוגדר שאחראי על הכרעה ואכיפה בתחום ההלכה היהודית תכונה חשובה של ההלכה אחרי חורבן הבית, המאפשרת התפתחות אורגנית מלמטה למעלה.
לעומתו סבורה היידי ש"הדבר מלמד על חוסר רצינות".
קופל משיב בשם שמעון כי גם שפות קיימות ומתפתחות שלא מכוח מוסד מכריע בעל סמכויות אכיפה.
הוא מציב את ההלכה כנמצאת על הרצף בין "שפה" לבין "משפט" ומזהה הבדל משמעותי לגבי התפיסה האינטואיטיבית של ההלכה, בין מי שעבורו היא "שפת אם" לבין מי שעבורו היא "שפה שנייה".
קופל סבור כי הגישה של שמעון תחזיק מעמד הרבה אחרי שהגישה של היידי תגווע.
קופל תומך ברוב הסעיפים של הרפורמה המשפטית, אך מתנגד לפסקת ההתגברות בנוסחה המוצע, ומכנה אותה "רעיון מטופש".
לדעתו, הממשלה מיהרה מידי בהעברת הרפורמה, באופן שגרם למחאה עממית ופגע בקידום המהפכה המשפטית.
ב-1986 נישא לחנה, ולהם ארבעה ילדים.
מתגורר באפרת ומנהל אורח חיים דתי.
משה צין (נולד ב-3 באפריל 1955) הוא קצין בדימוס בצה"ל, שכיהן כמפקד חטיבת גולני ומפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, השתחרר בדרגת תת-אלוף.
בין השנים 2017–2022 כיהן כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
צין נולד בהרצליה, לאב יליד פולין ואם ילידת ארץ ישראל.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1973 ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני.
היה מפקד מחלקה בחטיבה, סגן מפקד פלוגה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק).
לאחר תפקיד זה השתחרר והתגייס שוב לקבע לאחר שישה חודשים.
צין שירת כסגן מפקד גדוד 13 וכקצין אג"ם של החטיבה במהלך מבצע שלום הגליל.
ביולי 1982 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 13 (גדעון) במקום מפקד הגדוד מוטי מזרחי שנפצע במלחמה.
ב-1984 מונה לסגן מפקד החטיבה, שוב במקומו של מזרחי שנפצע.
ב-1986 מונה למפקד חטיבת החרמון (810) בדרגת אלוף-משנה וב-1988 למפקד עוצבת חירם (חטיבה 769).
בפברואר 1990 מונה למפקד חטיבת גולני אותה הוביל בפעילות מבצעית בדרום לבנון.
צין שימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1991. בשנים 1993–1995 שירת כקצין אג"ם של פיקוד המרכז, תקופת יישום הסכמי אוסלו ותחילת נסיגת כוחות צה"ל מערים ואזורים ביהודה ושומרון, ואירוע טבח מערת המכפלה.
באפריל 1995 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת יהודה.
בתפקידו הבא שירת כסגן ראש אגף התכנון ובתפקידו האחרון בשירות הקבע היה מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנים 1999-2001. במילואים שימש צין כסגנו של אלוף פיקוד הצפון לתכנון אופרטיבי.
לאחר שחרורו, מונה ב-2002 למנכ"ל החברה העירונית לאמנות, תרבות וספורט בחיפה.
בהמשך מונה למנהל כפר הנוער רמת הדסה.
ב-2010 מונה למנכ"ל עיריית צפת, אך התפטר לאחר חודשים אחדים בתפקיד.
ביוני 2011 מונה לראש אגף השיקום במשרד הביטחון ובפברואר 2017 לראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
במסגרת תפקידו זה היה אחראי, בין היתר, על העברת הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה מידי צה"ל לידי משרד הביטחון.
בחודש אוקטובר 2022 סיים את תפקידו באגף הביטחוני-חברתי.
צין בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא בוגר הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון.
נשוי לעידית והם הורים לשתי בנות ובן.
משה קלוגהפט (נולד ב-8 ביוני 1980) הוא מנהל קמפיינים בינלאומי, יועץ אסטרטגי, פזמונאי ויוצר ישראלי.
במסגרת עבודתו ייעץ לעשרות מנהיגים ברחבי העולם ונבחר לאחד מ-50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
שיריו הוצגו בבניין האו"ם ובאירועים היסטוריים נוספים ברחבי העולם ובוצעו על ידי אמנים ישראלים רבים ולהקות צה"ל.
קלוגהפט נולד בבת ים, בן שלישי לחיה, מורה למתמטיקה ומאיר, מפקד גדוד בתותחנים.
כשהיה בן 17, נהרג אחיו בתאונת נשק.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד פרסום, ובמקביל קיבל תואר ראשון במדעי המדינה ובתקשורת מאוניברסיטת בר-אילן.
במהלך לימודיו הקים מכון הכנה לבר מצווה שפנה לציבור החילוני ואת אתר "פאזלנד" למכירת פאזלים.
כיהן כדובר התאחדות הסטודנטים הארצית בשנים 2005–2006 והשתתף במאבקי הסטודנטים בנושאי שכר הלימוד נגד שרת החינוך לימור לבנת.
היה יועץ פוליטי לפנינה רוזנבלום, שהתמודדה בפריימריז בליכוד.
משנת 2006 שימש יועץ תקשורת בכנסת, בין השאר של חברי הכנסת ישראל חסון, ורונית תירוש והיה דובר ועדת הכלכלה של הכנסת.
שימש כיועץ התקשורת של קואליציית הארגונים שהשתתפו ב"מחאת המילואימניקים", בתביעה להתפטרותו של אהוד אולמרט בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2008 דורג על ידי המגזין "פורבס" כיועץ התקשורת המשפיע בישראל אחרי יועץ ראש הממשלה באותה תקופה, ובין 100 הצעירים המשפיעים של ישראל.
בשנת 2009 ניהל את הקמפיין נגד מס הבצורת שהטילה ממשלת נתניהו עד לביטולו.
בתחילת 2010 ניהל יחד עם שמואל ויליאן את הקמפיין הציבורי של "אם תרצו" נגד הקרן החדשה לישראל, שבו נטען שדוח גולדסטון התבסס על נתונים שפרסמו ארגונים שהקרן החדשה מממנת.
במהלך הקמפיין הוצגו מודעות שבהן הופיעה נשיאת הקרן נעמי חזן כשלראשה קרן והיא מנגחת את דגל ישראל ונערכה הפגנה מול ביתה שבה התחפשו אנשי "אם תרצו" לפלסטינים ונשאו שלטים שעליהם נכתב: "אוהבים את נעמי, שונאים את צה"ל".
בקיץ 2010 ניהל מטעם "הפורום למען ארץ ישראל" קמפיין נגד ועדת ששינסקי שהמליצה על העלאת התמלוגים והמיסים שעל חברות להפקת גז ונפט לשלם למדינה.
בקמפיין נטען בין היתר שהעלאת התשלומים למדינה היא מזימה של הקרן החדשה לישראל שנועדה להחליש את מדינת ישראל, על ידי הפיכת ההשקעה בהפקת גז טבעי ללא כדאית, והגברת התלות בגז המיובא ממצרים.
בהמשך, הקים יחד עם רונן צור משרד לייעוץ תקשורתי ואסטרטגי "EDK תקשורת" (ראשי תיבות של "אין דבר כזה").
שימש יועץ אסטרטגי למועצת יש"ע, בעת שנפתלי בנט היה מנכ"ל המועצה.
בנובמבר 2012 ניהל קלוגהפט את קמפיין הבחירות של נפתלי בנט לראשות הבית היהודי-מפד"ל, שבהן גבר על זבולון אורלב בתוצאה של 67% מול 32%.
בהמשך ניהל את קמפיין הבחירות של "הבית היהודי" בבחירות לכנסת ה-19, שבהן זכתה ב-12 מנדטים, מספר המנדטים הגדול ביותר של המפלגה מאז שנת 1977. קלוגהפט המשיך בתפקידים אלו גם בבחירות המקדימות בהן נבחר בנט מחדש לראשות התנועה ובבחירות לכנסת ה-20, שבהן איבדה המפלגה שליש מכוחה.
בנוסף שימש כיועץ אסטרטגי למשא ומתן הקואליציוני.
בדצמבר 2013 נבחר למנהל המבטיח בישראל בתחום הפוליטי על ידי העיתון "גלובס".
באוגוסט 2015 הפיק את הסרט "עולם חדש" של אביב גפן, העוסק בסכנות לילדים ברשת וניהל את הקמפיינים של משרד החינוך לחיזוק לימודי מתמטיקה ברמת 5 יחידות בגרות ולקידום אליפות הסייבר הישראלית.
ב-2016 יעץ לחבר הכנסת אראל מרגלית בהתמודדותו על ראשות מפלגת העבודה.
בספטמבר 2016 מונה לאחד היועצים האסטרטגים בקמפיין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות לפרלמנט ברומניה.
המפלגה הגדילה את כוחה לכ-45% מהמושבים בפרלמנט.
ייעץ גם למפלגה הליברלית של קוסובו.
שימש כיועץ אסטרטגי לקנצלר אוסטריה כריסטיאן קרן בתקופה שבין ינואר 2016 עד ליולי 2017.
קלוגהפט כתב עם חיים אביחיל ורז יובן את התסריט לסדרת הדרמה-מתח הפוליטית "שלטון הצללים".
הסדרה שודרה ב-"HOT" בשנת 2018.
יעץ בהתנדבות מאחורי הקלעים (בנוסף למנהלי הקמפיין הרשמיים) לתמר זנדברג בהתמודדותה על ראשות מרצ ב-2018, צעד שחשיפתו הובילה לביקורת על זנדברג ולהתנצלותה.
בבחירות המוניציפליות של 2018 ייעץ קלוגהפט לצביקה ברוט, שניצח את ראש עיריית בת ים המכהן יוסי בכר.
באותה תקופה היה קלוגהפט יועץ אסטרטגי לקמפיין המשרד לביטחון פנים ומשטרת ישראל בהשקת מטה 105 להגנה על ילדים ברשת.
קלוגהפט ייעץ גם לסלומה זוראבישווילי שניצחה בבחירות לנשיאות גאורגיה בנובמבר 2018.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, עודד קלוגהפט את נפתלי בנט ואת איילת שקד לפרוש מהבית היהודי ולהקים את מפלגת הימין החדש.
הוא גם ייעץ למפלגה החדשה בימיה הראשונים, אולם לא עבד עם המפלגה במהלך קמפיין הבחירות.
בשנת 2020 הוא ייעץ לראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביולי 2021 מונה על ידי ראש הממשלה נפתלי בנט ליועצו האסטרטגי.
קלוגהפט דורג על ידי העיתון "ג'רוזלם פוסט" בין 50 היהודים המשפיעים בעולם לשנת 2020.
באוקטובר 2021 הוביל את ניצחונה של מפלגת "החלום הגאורגי" במשאל העם בגאורגיה, והיה יועצו האסטרטגי של הכדורגלן לשעבר קאחה קאלדזה בניצחונו בבחירות לראשות העיר טביליסי.
החל משנת 2022 משמש כפרשן קבוע בתוכנית "פגוש את העיתונות" בחדשות 12.
קלוגהפט נשוי לשרון, אדריכלית, ולזוג שלושה ילדים.
שירים מאת משה קלוגהפט - רשימה חלקית
האחרון שנשאר – לחן של עמיר בניון, בוצע ב-29 בינואר 2018 על ידי מירי מסיקה, עמיר בניון ודוד ד'אור על בימת האו"ם בניו יורק, בטקס יום השואה הבינלאומי, בעברית, ערבית ואנגלית.
השיר בוצע גם בפורום הנשיא ביום השואה הבינלאומי בשנת 2020 בנוכחות עשרות ראשי מדינות מהעולם.
תשירי ילדה – הולחן על ידי עמיר בניון ויצא באלבומו של הזמר ישי לוי בשנת 2012.
הותיר אחריו חברה – בביצוע מירי מסיקה ללחן של אוהד חיטמן.
נכתב בזמן מלחמת חרבות ברזל והוקדש לחברות השכולות ממלחמות ישראל.
תחזיק חזק - בוצע ב-2021 על ידי ארקדי דוכין.
אמא שלי - בוצע על ידי נועה קירל, נכתב במסגרת פרויקט שם עולם להחייאת שירי יהודים מהגטאות אותו יזם קלוגהפט לקראת יום השואה 2019. בפרויקט נטלו חלק אביב גפן, נינט, מוש בן ארי ועוד.
התנערי - הולחן ובוצע על ידי עמיר בניון, נכתב לאחר רצח בני משפחת פוגל ב-2011.
הרימי עיניים - יצא בפברואר 2021 ובוצע על ידי להקת שלווה, הוקדש לקידום סיוע לבעלי מוגבלויות, והוביל את משדר ההתרמה לעמותה בערוץ 13.
ואם נלך וזכרונות ילדות - שני שירים שבוצעו על ידי רבקה זהר במסגרת אלבומה ה-11 "לשמוע את הלב".
ילד שלי – אותו כתב וביצע עם הראל סקעת, גיא מזיג וסיון טלמור, במסגרת פרויקט "פסקול שלישי" ליצירת פסקול מוזיקלי חדש לשואה בשנת 2022, שקלוגהפט היה בין יוזמיו.
שיר ערש - הולחן על ידי עמיר בניון בוצע ב--2011 על ידי נינט טייב בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
תאמיני בעצמך – הולחן ובוצע על ידי עמיר בניון ובוצע גם על ידי מורן אהרוני ליום האישה הבינלאומי בשנת 2011.
חיוך של ילד - התפרסם בלחנו של יוני רועה ובביצועם של ישי לפידות וחיים ישראל.
הפכתי שבוי - הולחן על ידי נמרוד לב ובוצע יחד עם קרנית גולדווסר בעת מלחמת לבנון השנייה.
מגיע לנו יותר – לחן של גלעד שגב, בוצע על ידי גלעד שגב והאחות השכולה רעות חסון בעצרת בכיכר רבין לאחר מלחמת לבנון השנייה.
הבית שלי הולך אתי –הולחן ובוצע על ידי דוד ד'אור ומקהלת "ילדי החולות" ביולי 2015.
ספירה לאחור - יצא בינואר 2019 ובוצע על ידי עמיר בניון וישי ריבו.
שורה קטנה של שיר – הולחן ובוצע על ידי דיקלה.
יצא במגרת פרויקט שם עולם 2019.
התרת חלומות - יצא באפריל 2020 בביצוע של שולי רנד.
שומר אחי אנוכי - שבוצע על ידי אגם בוחבוט כשיר הנושא לאירועי יום האחדות בבית הנשיא.
אנחנו הדור הבא - שיצא כשיר הנושא של לחגיגות ה-75 למדינה, ובוצע על ידי אגם בוחבוט, אלה לי להב ואור עמרמי ברוקרמן.
בית להילחם - שיצא כשיר הרשמי של צה"ל במלאת 100 ימים למלחמת "חרבות ברזל", בביצוע אגם בוחבוט וזמרים נוספים.
הקרב הבא - שיר בביצועם של לי בירן והלהקות הצבאיות ללחן של אסף אברבוך שיצא ב-28 באוקטובר 2024 לקראת שבוע ההצדעה לפצועי, פצועות ונכי מלחמת חרבות ברזל.
הרב משה הכהן קאהן הוא ראש ישיבת תולדות אהרן, ובנו השלישי של האדמו"ר הקודם מתולדות אהרן, הרב אברהם יצחק קאהן.
לאחר פטירת אביו ועם תחילת המחלוקת בחסידות תולדות אהרן בין הרב דוד קאהן לבין הרב שמואל יעקב קאהן לא התערב אך נשאר אצל אחיו רבי דוד.
נשוי לבת הרב יחיאל לייפער האדמו"ר מטעמשוואר ירושלים.
עם סיום סכסוכי הירושה, התמנה על ידי אחיו האדמו"ר רבי דוד לשמש כראש ישיבת תולדות אהרן.
הרב משה משמש גם כחבר הנהלת מוסדות דיסקין.
הרב מרדכי, נשוי לחיה אסתר רחל בת הרב ישראל ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף קרית-גת
שרה ליבא, נשואה לבן דודה הרב מנחם נחום קאהן, בנו של רבי דוד קאהן, האדמו"ר מתולדות אהרן.
יואל, נשוי לרחל עטיל, בת הרב מאיר רוזנבוים האדמו"ר מפרמישלאן.
רייזל, נשואה לצבי שלום שנעעבאלג, נכדם של האדמו"רים מזידיטשוב בורו פארק ונדבורנא חיפה.
נולד באוקראינה לבן ציון וחיה קופמן.
בוגר בית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1945 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה.
בשנים 1945–1947 עבד כאדריכל במשרדו של דב כרמי בתל אביב.
בשנים 1949–1953 שימש ראש מדור הנגב הרחוק באגף התכנון במשרד ראש הממשלה.
בשנים 1955–1957 היה מהנדס העיר הוד השרון, ובשנת 1958 התמנה כמהנדס העיר קריית אונו.
כיהן גם כחבר הוועדה הארכיטקטונית בעיריית תל אביב.
היה בעל משרד פרטי לתכנון ואדריכלות תל אביב, שפעל עד שנת 1986.
קופמן תכנן ערים, שכונות, מוסדות חינוך, בתי כנסת, מרכזי מסחר, משרדים ובתי מלון בישראל.
הוא זכה בפרסים בתחרויות ארכיטקטוניות שונות.
כמו כן השתתף בתערוכות ציור ופרסם שני ספרים.
בסוף שנות ה-80, עם מות אשתו, הפסיק קופמן את עבודתו.
תכנון ערים - אילת, תוכניות מתאר קריית אונו, כפר יונה
מוסדות חינוך בקריית אונו, קיסריה וחצור
בתי כנסת: בית כנסת "אנטופול" בתל אביב, בית הכנסת בקיבוץ סעד, בית כנסת בקרית ביאליסטוק ביהוד
בתי מלון: מוטל השושנים בעכו, מרכז מרגוע בערד, מלון דירות "מצפה ים" בהרצליה מלונות "יורוטל"
מגדל המים בקריית אונו, בית הרופא בתל אביב, בית חרושת "יכין" באשקלון
בפתח תקווה, נתניה - עבור "שיכון עובדים"
תוכנית ל' בתל אביב - עבור חברת "גד"
שכונות מגורים בקריית אונו - "עבור האחים גרין"
בנייני דירות בגבעתיים - עבור מעונות עממים
משה קוֹטלֶר (נולד ב-1949) הוא פסיכיאטר ישראלי, פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, שכיהן כמשנה לדקאן (לחינוך רפואי) בפקולטה לרפואה.
שימש כמנהל המרכז הרפואי לבריאות הנפש באר יעקב - נס ציונה - מב"ן שב"ס.
קוטלר נולד בתל אביב כבן לניצולי שואה מפולין.
ב-1974 סיים תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטה העברית ובבית החולים הדסה בירושלים.
ב-1985 השלים את התמחותו בפסיכיאטריה במרכז לבריאות הנפש שלוותה (הוד השרון) המסונף לאוניברסיטת תל אביב.
קוטלר היה בין מקימי המחלקה הצבאית לבריאות הנפש ובשנים 1985–1989 כיהן כראש שלה (בדרגת אלוף-משנה במילואים).
לאחר מכן היה עמית מחקר בפסיכיאטריה ביולוגית ופסיכופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק במשך שנתיים, עד 1991, אז החל לכהן כמנהל המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים "בית ישראל" בניוארק, ניו ג'רזי.
ב-1993 שב לישראל ומונה למנהל המערך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-2000 למשנה לדקאן להוראה בפקולטה.
במקביל סיים בשנה זו תואר שני במנהל מערכות בריאות.
ב-2000 עבר לאוניברסיטת תל אביב, כפרופסור חבר בבית הספר לרפואה, וב-2004 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2004–2006 כיהן כראש החוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת תל אביב.
קוטלר כיהן כמנהל המרכזים לבריאות הנפש בבאר יעקב ובנס ציונה.
קוטלר מילא מספר תפקידים ציבוריים.
הוא כיהן כיושב ראש של המועצה הלאומית לבריאות הנפש, יו"ר החברה הישראלית לרפואת וטיפול בהתמכרויות, ויו"ר איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
תחומי הטיפול של פרופ' קוטלר מתמקדים בהפרעות דחק נפשי, הפרעות פוסט-טראומתיות והפרעות נפשיות.
פרופ' קוטלר כתב מגוון רב של מאמרים, כגון על הפרעות נפשיות בזמן ההריון, היפנוזה בהפרעות אכילה, חוות דעת לצורך כתיבת צוואה ועוד..
קוטלר גם היה שותף לכתיבה של מספר גדול של מאמרים מדעיים בנושא הפסיכיאטריה שהתפרסמו במספר כתבי עת, בין היתר הוא כתב על הקשר בין גן הנקרא (catechol-O-methyltransferase (COMT לבין ההפרעה הנפשית סכיזופרניה, מחקר זה היה בין המחקרים הגדולים ביותר שהיו על סכיזופרניה באותו הזמן (המחקר התפרסם בשנת 2002).
המחקר הציג דרך לחקור ולגלות על גן ה-COMT בצורה יעילה ומדויקת.
במחקר זה השתמשו במדגם רחב של יהודים אשכנזים, ומהם לקחו דגימה מהדי.אן.
נמצא כי יש קשר חזק ביותר בין הגן COMT לסכיזופרניה, מה שיכול להקל על האיבחון להפרעה.
בנוסף קוטלר הוא הפסיכיאטר היחיד החבר בכתב העת המדעי הישראלי בתחום הרפואה IMAJ בשפה האנגלית.
נהרג בקרב תל פאחר במלחמת ששת הימים.
על התנהלותו ואומץ ליבו בקרב זה הוענק לו עיטור המופת.
במלחמת סיני שירת כמפקד פלוגה ועוטר בעיטור העוז.
קליין נולד ב-1934 בעיירה ניראצ'אד שבהונגריה, בנם של דויד ופרל-מלכה.
בשנת 1944, כשהיה בן עשר, עזב את העיירה ונסע אל חוות "עליית הנוער" שבבודפשט.
משם המשיך ליוגוסלביה ובאוגוסט 1946 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "כנסת ישראל".
יחד עם שאר מעפילי האונייה הועבר על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין, מהם שוחרר באוקטובר 1947.
באוגוסט 1947, בהיותו בן 13, החל קליין את לימודיו בכפר הנוער בן שמן.
לאחר מספר חודשים פרצה מלחמת העצמאות, וכפר-הנוער כותר על ידי כנופיות ערבים.
קליין, יחד עם יתר התלמידים פונה לחוף השרון.
בינואר 1952 גויס לחטיבת גולני.
לאחר הטירונות, יצא לקורס מ"כים, כשלאחריו נשאר כמדריך עד לסיום שירות החובה שלו.
בשנת 1955, יצא לקורס קצינים.
לאחר שסיים את הקורס בהצטיינות שב לשרת בגדודו כקצין.
במלחמת סיני, אשר פרצה בשנת 1956, שימש כמפקד פלוגה בגדוד.
על הפלוגה הוטל לכבוש את "מוצב 25" ברפיח..
על התנהלותו בקרב זה הוענק לו עיטור העוז מהרמטכ"ל משה דיין.
בשנת 1958 עבר לחטיבת הצנחנים, תחילה בתפקיד מ"פ ואחר כך התמנה לסמג"ד.
בסוף שנת 1965, לאחר שסיים את בית-הספר לפיקוד ומטה, שב לגולני לתפקיד קצין אג"ם.
לאחר כשנה בתפקיד מונה למפקד גדוד 12 בחטיבה.
במהלך שירותו הצבאי הכיר קליין את אשתו שרה, ששירתה בגדודו כמורה חיילת.
במסגרת תוכנית הקרב של חטיבת גולני בצפון רמת הגולן, הוטל על גדוד 12 בפיקודו של קליין לכבוש את תל פאחר, אשר היווה חלק ממערך מוצבים סורי בעל עומק טקטי בין הכפר זעורה לבין הגבול הישראלי.
במסגרת הקרב, אשר החל ב-9 ביוני 1967 (היום החמישי למלחמת ששת הימים) יצא בראש שורה של זחל"מים לכיבוש התל.
במהלך הקרב, חלק ניכר מהכוח נפגע מאש טנקים סוריים, עוד לפני שהצליח שהגיע אל היעד.
קליין הוביל את הלחימה והטיהור מלפנים.
וכשעלה לראש התל לאחר הטיהור על מנת לתאם בין כוחותיו הוא נפגע מצרור של חייל סורי ומת במקום.
התנהגותו של קליין השפיעה על חייליו שהמשיכו בקרב וכבשו את היעד בכמה צירים נפרדים.
לאחר שפיקוד-הגדוד ברובו נפגע בקרב נועז ועקוב-מדם, אשר נמשך כ-5 שעות ובו נהרגו 36 חיילים, בסיומו של הקרב, נכבש היעד.
על התנהלותו בקרב זה עוטר בעיטור המופת
קליין הניח אישה, בן ובת.
הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה.
שמו הונצח בחוברת שפרסמה עיריית קריית-מוצקין לזכר בניה שנהרגו במלחמות.
ב"ספר הגבורה", שהוציאו לאור אגודת העיתונאים בתל אביב והברית העולמית של ניצולי ברגן-בלזן, הובא תיאור קרבו האחרון בתל פאחר.
משה צינוֹביץ (תרס"ה, 1905 – ח' באלול ה'תשמ"ז, 1 בספטמבר 1987) היה סופר, ביוגרף ועיתונאי ישראלי ממוצא פולני-ליטאי.
חוקר תולדות אישים וקהילות ישראל באירופה.
נולד בידוובנה הסמוכה ללומז'ה ליוסף צינוביץ ושירקה רייזל בת הרב שמואל קרסנובורסקי.
בילדותו המוקדמת הוכר בסביבתו כבעל זיכרון טוב במיוחד ונבחר עבורו מסלול תורני.
בטרם היותו בן 13 סיים ונבחן על סדר נשים.
למד תקופה קצרה אצל רבי פסח פרוסקין, ועם מעבר הוריו להתגורר בביאליסטוק עבר ללמוד בישיבת ביאליסטוק, עמו למד אז בחברותא, אריה ליב מאלין; לימים מבחירי ישיבת מיר וראש ישיבת "בית התלמוד" בניו יורק.
מביאליסטוק עבר לישיבת לומז'ה, בה למד מפי הרב יחיאל מרדכי גורדון, ואחר כך הגיע לישיבת מיר.
בשנת ה'תרפ"ה, 1925, הגיע לעיר וילנה.
בשלב זה החל לשלוח ידו בכתיבה, היה עמו מידע רב לתולדות אישים וקהילות שברר מהקדמות ספרים, רשימות תורמים, הסכמות והקדשות זיכרון בספרייה הגדולה של בית הכנסת "אנשי משמר" בביאליסטוק; ובווילנה הרחיב את רישומיו ביושבו שעות רבות בספריית שטראשון שבעיר.
חלק ממאמריו החל מתפרסם בשבועון הווילנאי "דאָס וואָרט", ביטאון אגודת ישראל.
בשנים 1927–1932 שהה בגרמניה, תחילה בוויסבאדן ואחר כך בישיבתו של הרב יעקב הופמן בפרנקפורט ובבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב חיים הלר.
בשנת ה'תרצ"ג-1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
הוא החל לפרסם בקביעות מאמרים על קהילות ואישים, בעיקר רבניים, בעיתון הדתי-לאומי "הצופה".
במקביל המשיך בסדרת סקירותיו שפורסמו ב"דאָס וואָרט" באירופה.
ביחד עם כמה מחבריו הקים "ארגון צעירים ללימודי היהדות" והעביר במפגשיו הרצאות על "הישיבות ואישיהן".
עם פרוץ המאורעות בשנת 1936 הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש נוטר במושבות.
לאחר קום המדינה הועסק במשרד הדתות כיועץ לענייני חינוך.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, בתיה שימשילביץ, נישא לרבקה רוקנשטיין (1909–1997), שכיהנה כיועצת משפטית של משרד הסעד.
הוא הצטרף לנסיעותיה ברחבי העולם בשם המשרד וניצל את ההזדמנויות לאיסוף חומר למחקריו במוזיאונים, ספריות ומוסדות אחרים.
נפטר בתל אביב בח' באלול ה'תשמ"ז, 2 בספטמבר 1987, בגיל 82. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיון המחקר שלו, הכולל חומר רב על תחומי העניין בהם עסק, נמצא ברשות אלמנתו עד פטירתה ולאחר מכן נרכש על ידי הספרייה הלאומית.
מלבד מאות מאמריו על אישים וקהילות בעיתונות, וכחמש מאות מאמרים על ישיבות ושיטת הלימוד בהן שפרסם ב"הצופה", הספיק להדפיס שני ספרים: עץ חיים (תל אביב תשל"ח) על תולדות ישיבת וולוז'ין, ומיר (תל אביב תשמ"א) על העיירה מיר בבלארוס והישיבה הגדולה בה.
עשרות מאמרים וסקירות שלו על רבני עיירות התפרסמו ברבים מספרי הזיכרון לקהילות שחרבו בשואה שנדפסו בעשרות השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
וספרו האחרון "אישים וקהילות" (תל אביב תש"ן) נדפס רק לאחר מותו בידי אלמנתו.
הרב משה קוניץ (לעיתים: קוניצר; ה'תקל"ד, 1774 – כ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837) היה רבה של אובן, וחוקר תולדות ישראל.
נולד באובן ישן לרב מנחם מנדל שהיה אדם עני.
בהיותו בן עשר החל ללמוד מפי הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ, אצלו למד עד אחרי היותו לבר מצווה (1787).
בגיל שלוש עשרה נסע בכוחות עצמו לפראג לישיבתו של רבי יחזקאל לנדא, אך לא הצליח לעקוב אחרי השיעורים הסבוכים בישיבה, ופנה אל הרב ברוך ייטלס שיקבל אותו כתלמיד פרטי לצד לימודיו בישיבה.
אצל ייטלס למד תנ"ך עם פירושים שונים וספרות עברית מימי הביניים כמו הספר בחינות עולם של ידעיה הפניני.
בשתי שנותיו בפראג החל לכתוב שירה עברית.
לאחר שנתיים בפראג, נסע ללמוד באוניברסיטת ברסלאו.
לאחר חמש שנים בברסלאו השלים את ספרו "המסות הגדולות" (1794) על מקומות מוקשים בדברי התלמוד, ובשנת ה'תקנ"ו (1796) הדפיס את ספרו "העוין" המבאר את דברי הספר "בחינות עולם".
לפי דעתו עלה הספר "בחינות עולם" באיכותו על כל ספרי בני דורו, ולכן התאמץ להכניס בפירושו בדברי הספר, עקרונות חשובים מספרי הרמב"ם והסברים לפסוקי תנ"ך.
לעיתים אין פירושיו מתקבלים בכוונת רבי ידעיה הפניני, אך ניתן לעמוד מהם על היקף ידיעותיו של קוניץ כבר בגילו הצעיר.
בשנים הבאות החל לעמול על חיבוריו לתולדות גדולי ישראל: "מעשה חכמים", שמחברתו הראשונה עסקה בתולדות בית רבי (וינה 1805); ו"בן יוחאי", לתולדות רבי שמעון בר יוחאי וביאור מאמריו בכל ספרות חז"ל (וינה 1815).
תוך כדי עבודתו על ספרים אלו, החל שמו להתפרסם, סוחר עשיר מעיר הולדתו בשם ר' שלמה הכהן השיא לו את בתו, והוא הצטרף לעסקיו של חמיו, אך את שעות הערב הקדיש להמשך מחקריו וכתיבת חיבוריו.
למרות היותו סוחר, התפרסם שמו בין אנשי תנועת ההשכלה היהודית כידען ומלומד בתחומו.
שמשון בלוך נטל ממנו "הסכמה" לתרגומו לספר "לתשועת ישראל" של מנשה בן ישראל.
ב-1815 הדפיס את ספרו "בן יוחאי", בספרו זה יצא נגד טענות בקרב החוקרים, ביניהם גם רבנים כמו רבי יעקב עמדין במטפחת ספרים, בדבר היות ייחוסו של ספר הזוהר לרשב"י שגוי.
קוניץ האריך להוכיח שאכן רבי שמעון בן יוחאי הוא מחברו של הספר.
כתגובה לספר זה חיבר שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) את ספרו "נחלת יהודה".
מצבו הכלכלי התדרדר, ובשנת 1817 כבר גר בווינה ומצבו הכלכלי היה בשפל.
לבקשת הקהילה היהודית בברלין, כתב מאמר בנושא השינויים בתפילות.
המאמר, שנדפס בספר הרפורמי "נוגה הצדק" (דסאו 1818), לצד מאמרו של הרב אהרן חורין שהואשם כסוטה ופוקר, גרם לביקורת עליו בעולם התורני אך עשה רושם טוב בחוגים המתקדמים.
עם שובו מווינה התמקדה עבודתו התורנית בהכנתם לדפוס של כתביו ההלכתיים.
ב-1820 הדפיס את החלק הראשון של ספרו "המצרף" ובו 128 תשובות הלכתיות בנושאים שונים.
בין פסקיו והנחיותיו נמנו כמה שנתפסו כמתקדמים ורפורמיסטיים: 1. היתר אכילת קטניות בפסח ליהודים ששירתו בצבא נכרי.
2. איסור למוהלים שאינם בעלי הכשרה רפואית לבצע ברית מילה.
3. חובה ללמוד את התנ"ך עם מפרשי הפשט ובדקדוק עברי.
4. עודד את הקהל היהודי להשתמש בשם משפחה, כדי להיות כאחד האדם.
בעוד רבנים אחרים התנגדו לתוספת זו.
הוא התמנה לדיין בפשט וכרבה של אובן (בודה), בתפקידו האחרון כיהן כעשר שנים עד לפטירתו בכ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837.
בנו, רבי שלום קוניץ הדפיס את חלקו השני של ספר "המצרף" לאחר פטירת אביו.
בשנת ה'תקס"ה הוציא לאור את חיבורו "מעשה חכמים", שמחברתו הראשונה "בית רבי" עסקה בתולדות רבי יהודה הנשיא ותלמידיו.
בדפוס וילנה הדפיסו את המחברת בראש הכרך הראשון של המשניות, תוך העלמת שם המחבר, ורק כתבו שהמחברת הועתק מספר בית רבי.
יש שכתבו שמפני דעותיו הוסתר שמו ויש שכתבו שדבריו הובאו מחוסר ידיעה על דעותיו.
ברוב המהדורות החדשות של משניות וילנא הושמט המאמר.
דברים אחדים בחיבור עוררו התנגדות לחיבור, כמו שבחיו לתרגומי משה מנדלסון.
רבי ראובן אליצור העיר על מה שכתב שהמערה מבית רבי נמשכה עד בית הקיסר בעיר רומי, בניגוד לפרשנות המקובלת שהמערה נמשכה עד בית אנטונינוס בטבריה.
לדעתו, הדברים נכתבו במטרה לגרום לקוראים ללעוג על דברי חכמים, שכן הימשכות המערה עד לרומי מעוררת תמיהה, והוא מגדיר את מדפיסי ספרו כמעמידים "צלם בהיכל".
הרב מאיר מאזוז הגן על דבריו.
בה'תקע"ה הדפיס את ספרו בן יוחאי, בו הוא מאריך להוכיח את ייחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי, ויוצא בו נגד טענות החוקרים בדבר היות הייחוס שגוי.
בין השאר, תחת השם "מענות ומטפחות" הוא מקדיש את השער השביעי שבספרו, להגיב לדברי היעב"ץ במטפחת ספרים בו הוא שלל את הייחוס לרשב"י.
כשראה החתם סופר את הספר ואת הטענות על רבי יעקב עמדין, התבטא ואמר "ערבים עלי דברי דודים שבספר מטפחת ספרים, ממענות הבן יוחאי".
אימרה כעין זו מיוחסת לרבי ישראל מרוז'ין שאמר "טובים לי הקושיות של הרב ר' יעקב עמדנער ז"ל מהתירוצים של המחבר הזה".
בגרסה אחרת מובא שרבי צבי הירש מזידיטשוב אמר: "טובים לי השגותיו של הגאון היעב"ץ נגד הזוהר מסנגוריה של רבי משה קוניץ בעד הזוהר".
כך גם השואל ומשיב יוצא נגד המחבר ומצדיק את דברי היעב"ץ ותוקף את דברי הבן יוחאי וכך הוא כותב: "והנה בא אחד מפטפט אשר אמר להשיב עליו באין מליץ יושר...
לא כן המפטפט הנ"ל אשר כל מגמתו היה אך למען יתפאר בחכמתו כי גם בסתרי קודש ידע, וכאשר לא מצאה ידו די השב, אמר כי רוח אחרת בספר הזוהר וחולק על משנה ותלמוד כאשר יבואר לפנינו, וחלילה חלילה להאמין בדת אל בדברים כאלה אשר אין להם שחר".
לעומת זאת רבי עקיבא אייגר מביא מספרו בן יוחאי עדות על המהר"ל ללא הסתייגות רד"ץ הילמן טען שהרב אייגר השתמש בספרו כמקור ולא כספר קודש.
וכן רבי חיים פלאג'י לגבי השאלה האם צריך או ראוי להתנענע בתפילה הוא מפנה לעיין בספר בן יוחאי, תוך שהוא מכנהו "הגאון הרב בן יוחאי".
כך גם רבי חנוך זונדל בעל ה"עץ יוסף", בהקדמתו על העין יעקב, מצטט ללא הסתייגות מספר 'העוין' לרבי משה מקוניץ, בהמשך הוא בוקר על כך על ידי הרב יעקב חיים סופר.
גם בספרי גדולי יהדות מורוקו ותוניסיה הביאו מדבריו ללא פיקפוק.
רבי ישעיה אשר זליג מרגליות סיפר על רבו רבי אברהם שמחה הורוביץ שהיה רגיל בכל ל"ג בעומר ללמוד בספר בן יוחאי.
בזכות זו ראוי הוא להיות בבית מדרשו, לעיין בו, ולכתוב עליו הערות".
רבי חיים פלאג'י הפליג בשבחו וכותב עליו "ועיין לגדול הדור האחרון הרב בן יוחאי נר"ו".
הרב ראובן מרגליות הראה שהמחבר זייף והוסיף על דברי היעב"ץ בכדי להגדיל את ההשגות, רבים ביקרוהו על רמת הכתיבה הנמוכה.
היו שדחו את הביקורות נגדו וטענו שדינו ככל רב אחר שטעה פעם או שניים.
הרב משה קליין (נולד בא' בחשוון ה'תשי"ח, 26 באוקטובר 1957) הוא רב מרכז רפואי הדסה, רב שכונת כפר גנים בפתח תקווה.
לשעבר ראש אולפנת צפירה וסגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא.
ניהל בעבר את אגודת בת עמי לשירות לאומי.
נולד בפתח תקווה ולמד בבי"ס 'נצח ישראל' בעיר עד כיתה ח'.
בהמשך היה שותף בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט שובה.
לאחר מכן החל בישיבת נתיב מאיר, אך בתום שנה עבר לישיבת נחלים למשך שלוש שנים.
לאחר מכן בעצת רבותיו החל ללמוד בישיבת הנגב החרדית, אך לאחר חצי שנה עזב את המקום עם 29 מחבריו לישיבת מרכז הרב, בעיקר בגלל שיחה עם הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, "שהאיר לי פנים והייתי כאחד מילדיו, כל חייו ראיתי בו את רבי המובהק".
בעל תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט ושני באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן הוסמך על ידי לשכת עוה"ד לכהן כעו"ד.
היה מעורב בהקמת מדרשת עפרה והחל ללמד הוראה במספר מקומות.
בגיל עשרים וארבע התמנה לעמוד בראש אולפנת צפירה לאחר שהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא המליץ דווקא עליו בפני הרב משה צבי נריה.
כיהן בתפקיד במשך 19 שנים, כשבחלק מהתקופה היה גם סגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא.
בתקופה זו האולפנה גדלה מ-370 בנות ל-1,376. בהמשך היה מנכ"ל אגודת בת עמי לשירות לאומי לפרק זמן קצוב.
בהמשך נקרא על ידי הרב חיים דרוקמן להקים איתו את מערך הגיור, ושימש כסגן ראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה בין השנים 2004–2010.
בשנת 2012 מונה לרב המרכזים הרפואיים הדסה, זאת לאחר שזכה לתמיכת חוגים נרחבים, חלקם אף ממפלגת ש"ס ומהציבור הליטאי, ובכך גבר על מועמדים המזוהים עם היהדות החרדית, של ש"ס ושל הליטאים.
החליף בתפקידו את הרב יעקב רקובסקי, אשר כיהן כרבה של הדסה במשך למעלה מחמישים שנה.
מקורב לגדולי ישראל מזרמים שונים, כגון: הרב אהרון לייב שטיינמן, הרב חיים קניבסקי, הרב יצחק טוביה וייס, האדמו"רים מגור ובעלזא ועוד.
חבר בוועדה לבחירת הרבנים הראשים לישראל ובוועדה לרפואה והלכה של הרבנות הראשית לישראל.
כמו כן חבר בפורומים רבים: החולה הנוטה למות, הילד בסיכון, הפורום המינהלי של הדסה, ועדת האתיקה ועוד.
מופיע בפאנלים ובתקשורת וכותב מאמרים.
בנו הבכור אסף קליין הוא סמנכ"ל טכני של רדיו קול חי.
בתו חנה לנדאו היא עו"ד בפרקליטות המדינה.
משה קטן (Paul Klein; 11 ביולי 1920 – 20 בנובמבר 1995, כ"ז בחשוון תשנ"ו) היה ספרן, היסטוריון, בלשן ומתרגם שהתמחה בצרפתית עתיקה.
נודע בשל חיבורו אוצר לעזי רש"י.
משה קטן נולד בצרפת לאביו עו"ד אלכסנדר קליין ולאמו צרלה הבכורה למשפחת מאייר.
אב סבו הוא הרב שלמה זאב קליין רבה של קולמר.
בראשית מלחמת העולם השנייה נשא את שולמית (סלמה, לבית פייסט), בת למשפחה יהודית שהיגרה לצרפת מפרנקפורט שבגרמניה.
בזמן המלחמה עסק עם אשתו במחתרת בחינוך ובטיפול בילדים יתומים שהוריהם נלקחו למחנות ריכוז, וכאשר נתגלו על ידי הגרמנים הצליחו לברוח לשווייץ.
לאחר המלחמה חזרו לצרפת, ועם קום המדינה עלו לארץ ישראל וקבעו את ביתם בירושלים, שם נולדו להם שנים-עשר ילדים.
עד עלייתו לישראל היה ד"ר קטן מנהל אגף היודאיקה של הספרייה הלאומית של צרפת.
בארץ ישראל עבד בתחילה כמנהל בית ספר של אליאנס בירושלים, ולאחר מכן היה מנהל המחלקה הלועזית של הספרייה הלאומית ומרצה להיסטוריה ולספרנות במוסדות שונים, עד צאתו לגמלאות.
לפני שעלו לארץ סיים את התואר השני באוניברסיטה בצרפת, ובשנים הבאות עמל על הדוקטורט שלו שעסק בהיסטוריה של יהודי צרפת.
תחום העניין שלו היה בעיקר צרפתית עתיקה.
כבר בשנות המלחמה לימד בשווייץ יוונית ורומית, ולאחר מכן חקר את לעזי רש"י והוציא את ספרו בנושא.
היו תקופות שבהן העביר שיעורים באוניברסיטה העברית על הצרפתית העתיקה בכתבי חכמי צרפת בימי הביניים.
אשתו שולמית קטן עבדה שנים רבות בארכיון הכנסת, ולאחר מכן התנדבה תקופה ארוכה ביד שרה.
בפירושי רש"י לתנ"ך ולתלמוד הבבלי נמצאות אלפי מילים שרש"י כתב לשם הבהרה בצרפתית עתיקה (כתובה באותיות עבריות), בעזרתן ביקש רש"י להסביר ביטויים ומושגים.
הסברים אלה נעשו במשך השנים סתומים בפני מרבית הלומדים, שלא היו בקיאים בשפה זו.
בש"ס וילנא נעשה תרגום ראשון ללעזים אלה ליידיש בשם "המתרגם".
ד"ר קטן חקר את השורשים הלשוניים של רש"י ותרגם את הלעזים לעברית בת זמננו.
הספר לעזי רש"י על התלמוד יצא לאור בירושלים בשנת תשמ"ד (1984), והספר לעזי רש"י על התנ"ך יצא לאור בשנת תשנ"א (1991).
היה נשוי לשולמית, ולהם נולדו שנים-עשר ילדים, מהם פעילים בתחום העשייה התורנית והרפואית, ביניהם:
רפאל - אונקולוג במרכז הרפואי שיבא ויקיר ירושלים, נשוי לד"ר חיה קטן, רופאה בבית החולים תל השומר.
אסתי - מורה באופקים, הייתה נשואה לרב יעקב הורוביץ, שעמד בראש ישיבת אופקים, עד לפטירתו.
מרים סמואל - שכתבה את סדרת הספרים 'נשים בתנ"ך'.
ברוריה בן שחר - מרצה במכללות בתחום התנ"ך, ונשואה לרב יצחק בן שחר, ראש ישיבת קדומים.
בת שבע הרשקוביץ - רופאה, נשואה לרב מיכאל הרשקוביץ רב היישוב נריה ור"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב יואל - ר"מ בישיבת שעלבים וראש מכון שלמה אומן ועוסק בההדרה של ספרות תורנית, נשוי לד"ר חנה קטן, רופאת נשים, מרצה, סופרת ואשת ציבור ציונית-דתית.
אחינעם ברקו - מלמדת במדרשות ומכללות, נשואה לרב אשר ברקו; הזוג ברקו הם מראשוני המתיישבים ברובע המוסלמי בירושלים.
הרב חננאל קטן - ראש הכולל בקבר שמעון הצדיק.
הרב צוריאל קטן- נשוי למירב וגר בנריה.
משה קהירי (אפריל 1914 – 6 בדצמבר 1996) היה אסיר ציון במצרים וחבר במועצת העירייה הראשונה של באר שבע.
משה קהירי נולד בשנת 1914 בפורט סעיד שבמצרים.
אחד משבעה אחים, לאב יליד טורקיה שהיגר למצרים ולאם ילידת חלב, סוריה.
קהירי למד בבית הספר יהודי במצרים וספג את הרעיון הציוני.
בשנת 1935, עם סיום לימודיו, עלה לארץ ישראל עם אמו ושניים מאחיו.
בארץ חבר לחלוצי המפעל הציוני ועסק בפעילויות להגשמת החזון.
בשנת 1938 חזר לפורט סעיד, על מנת לקדם שם את הגשמת החזון הציוני.
באוקטובר 1941 נישא בפורט סעיד, ונולדו לו שישה ילדים.
בשנת 1948 נתפס על ידי השלטונות המצריים ונכלא במחנה עבודה בשל פעילותו הציונית.
בתום שמונה עשר חודשי מאסר, הצהיר על ויתור על נתינותו המצרית, גורש ממצרים ונאסרה עליו כניסה אליה עד סוף ימיו.
השלטונות המצרים נתנו לו ארכה של 48 שעות לעזוב את מצרים.
במהלך ארבעים ושמונה שעות הארכה, ביוני 1950, עלו קהירי ומשפחתו ארצה.
קהירי הוכרז כעציר ציון על פועלו למען הקמת המדינה.
לימים התיישב בבאר שבע והפך חבר בוועד העולים ובהסתדרות העובדים.
קהירי היה סגנו של ראש עיריית באר שבע הראשון, דוד טוביהו.
וחבר במועצת העירייה הראשונה ונכח בישיבתה הראשונה שהתקיימה ב-28 ביוני 1951,
קהירי נפטר ב-6 בדצמבר 1996, ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע .
בבאר שבע קיים רחוב על שמו כהוקרה על תרומתו ליישוב היהודי בארץ ועל פועלו למען העיר באר שבע, רחוב משה קהירי בשכונת רמות.
משה קהתי (6 ביוני 1900, ט' בסיוון ה'תר"ס – 6 ביוני 1994, כ"ז בסיוון ה'תשנ"ד) היה איש ציבור, מורה, עורך דין, חבר מועצת עיריית ירושלים ונשיא העדה התימנית בעיר.
נולד בצנעא שבתימן ב-6 ביוני 1900 (ט' בסיוון ה'תר"ס) לשלום קהתי, צורף זהב, בן למשפחת רבנים מפורסמת בתימן, ולטורקיה בת שלום משרקי.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) עלה עם הוריו לירושלים, שם החל ללמוד בבית הספר למל.
בסיום לימודיו עבר ללמוד בבית המדרש למורים של חברת עזרה, ולאחר מכן שימש במשך מספר שנים כמורה.
נמנה עם הראשונים שלמדו בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, ובסיום לימודיו בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) הוסמך לעורך דין ונוטריון.
כן למד באוניברסיטת ברן שבשווייץ, ונבחן בהבר האנגלי בלונדון.
בשנת 1934 נישא לאסתר בת שלמה סעדי.
בפעילותו הציבורית שימש כחבר מועצת עיריית ירושלים, כחבר לשכת בני ברית וכנשיא העדה התימנית בירושלים.
כן רכש בתקופת המנדט הבריטי מידי ערבים שטחים גדולים בירושלים, בחיפה ובקיסריה והעבירם ליהודים.
כתב מאמרים על הספרות וההיסטוריה של יהודי תימן, ופרסם מספר קטעים מספר המוסר של הפייטן התימני מארי יחיא אלצ'הרי.
הודות לפועלו קיבל את תואר יקיר העיר ירושלים לשנת 1974.
משה קונינסקי (נולד ב-23 באוקטובר 1964) הוא ראש עיריית כרמיאל.
היה פעיל בתנועת הצופים ופעיל ספורטיבית בענפי ספורט שונים, בעיקר בטניס.
שירת בצה"ל בחיל הקשר והתקשוב ובין השאר הדריך בבה"ד 7. סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בתקשורת, מדע המדינה ומנהל ציבורי ותואר שני באוניברסיטת חיפה במנהל ציבורי ומדיניות ציבורית עם התמחות בשלטון המקומי.
בשנים 1990–1994 ניהל שורה של מתנ"סים ברמת גן ובתל אביב ובתפקידו האחרון היה מנהל מרכז הספורט וסגן מנהל מרכז קהילתי בנווה שרת.
ב-1994 מונה למנהל היחידה לאירועים, אליפויות וחוגים במחלקה לספורט וחינוך גופני בעיריית תל אביב-יפו ולאחר שנתיים מונה לנהל את המדור לחינוך גופני בעירייה.
ב-1998 מונה לסמנכ"ל התאחדות הספורט לבתי הספר בישראל וב-2001 מונה למנכ"ל ההתאחדות, תפקיד בו שימש עד 2018. במשך השנים שימשדירקטור בשורה ארוכה של גופים ועמותות בתחום הספורט.
במקביל לעבודותיו בתחום הספורט הארצי, שימש חבר במועצת ההורים העירונית והיה פעיל מאוד בגופי הספורט בעיר.
בין השאר לקח חלק בהקמת וניהול קבוצת כדורסל הנשים, נירוסופט כרמיאל.
בשנת 2013 התמודד לראשונה כמועמד לראשות עיריית כרמיאל בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013), והפסיד בהתמודדות מול ראש העיר שכיהן אז, עדי אלדר.
כיושב ראש סיעתו למועצת העיר, "רק כרמיאל" שימש כיושב ראש האופוזיציה במועצה והיה חבר במספר ועדות עירוניות.
באוקטובר 2017 הכריז קונינסקי על התמודדותו לתפקיד ראש עיריית כרמיאל בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018. שאר המתמודדים לתפקיד היו רינה גרינברג, רותם ינאי, רותם בז'רנו וגיורא צ'שקין.
קונינסקי ניצח בסיבוב הראשון עם 43% מהקולות ונבחר לראש העירייה.
בנובמבר 2022 נעצרה אשתו, עו"ד סוזי קונינסקי, בחשד כי סחטה באיומים איש עסקים, אלון אזולאי, שהציג עצמו כמועמד לראשות העיר בבחירות לרשויות המקומיות של 2023, לבל יתמודד בבחירות לראשות עיריית כרמיאל מול בעלה.
היא הכחישה את החשדות וטענה כי היא זו שנסחטת ומאוימת.
ב-8 בפברואר 2024 נפצע בנו של קונינסקי, רב-סרן במילואים מרסיסים ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.