tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צווים אלה הונחו על ידי סגן מנהיג מפלגת הלייבור ושר הכלכלה, כריס קרדונה, וקצין המדיניות שלו לנשיאות האיחוד האירופי, ג'וזף גרדה.
בזמן מותה, קרואנה גליציה עמדה בפני 48 תביעות דיבה.
ב-16 באוקטובר 2017, קרואנה גליציה נסעה קרוב לביתה בבידנייה, כאשר פצצה שהונחה בפיג'ו 108 השכורה שלה התפוצצה והרגה אותה מיד.
הפיצוץ אירע ב-טריק איל בידנייה (כביש בידנייה), והותיר את הרכב מפוזר במספר חלקים על פני שדות סמוכים.
קרואנה גליציה ישבה באותה עת במושב הנהג, כשהפיצוץ זרק את המכונית למרחק של 80 מטרים, לתוך שדה סמוך, בו נמצאו שרידי גופתה על ידי בנה מתיו.
הוא כתב בפייסבוק, "הסתכלתי למטה והיו חלקי הגוף של אמי מסביבי".
זה היה פיגוע המכוניות השישי במלטה מאז תחילת 2016, וההרוגה הרביעית.
ביתה של קרואנה גליציה לא היה בשמירה משטרתית מאז 2010, למעט במהלך הבחירות.
לפי מקורות במשטרה, ההגנה עליה נחלשה עוד יותר לאחר החזרת מפלגת הלייבור לשלטון ב-2013
הסמכות להקים חקירה ציבורית כדי לבדוק האם ניתן היה למנוע את ההתנקשות בקרואנה גליציה, הייתה בידי ראש ממשלת מלטה דאז, ג'וזף מוסקט.
מוסקט, לא פתח מיד חקירה ציבורית, ובקשה רשמית של יורשיה של קרואנה גליציה הוגשה במכתב לראש ממשלת מלטה מוסקט ב-9 באוגוסט 2018, בהתבסס על חוות הדעת המשפטית של דוטי סטריט צ'יימברס ו-בהט מרפי עורכי דין.
משפחתה מתחה ביקורת על הרשויות המלטזיות על כך שלא עשו דבר נגד ה"תרבות של פטור מעונש" ההולכת וגוברת במלטה, ואמרה שג'וזף מוסקט, קית' שמברי, כריס קרדונה, קונרד מיצי, התובע הכללי פיטר גרך ורשימה ארוכה של נציבי משטרה שלא נקטו בפעולה, היו אחראים פוליטית למותה.
משפחתה סירבה לבקשה לאשר בפומבי פרס ממשלתי של מיליון יורו עבור מידע, למרות לחץ של ראש הממשלה והנשיא, ועמדה על כך שראש הממשלה צריך להתפטר.
אחת מאחיותיה של קרואנה גליציה הצהירה כי "הנשיא וראש הממשלה 'מפחיתים' בחשיבות ההתנקשות" ו"פועלים להפיכתה לקדושה למען מטרתם".
היא הצביעה על כך שהקריאות לאחדות לאומית היו מדומות וכי "קריאה לאחדות היא ניצול לרעה של המורשת שלה.
לעולם לא צריכה להיות אחדות עם הפושע והמושחת."
פיגוע הפיצוץ במכוניתה זכה לגינוי על ידי ראש הממשלה ג'וזף מוסקט, שהצהיר כי הוא "לא ינוח לפני שהצדק ייעשה" למרות ביקורתה עליו.
הנשיאה מארי לואיז קולירו פרקה, הארכיבישוף צ'ארלס סקיקלונה ומספר פוליטיקאים הביעו גם הם את תנחומים או גינו את פיצוץ מכוניתה.
מנהיג האופוזיציה אדריאן דיליה כינה את מותה "התמוטטות הדמוקרטיה וחופש הביטוי" והצהיר כי "המוסדות [של המדינה] אכזבו אותנו".
הבלוגר עמית מנואל דיליה, פקיד לשעבר במפלגה הלאומית, כינה אותה "הקול האתי היחיד שנותר.
היא הייתה היחידה שדיברה על נכון ולא נכון."
נשיא הנציבות האירופית, ז'אן קלוד יונקר והנציבות האירופית גינו את התקיפה בצורה חריפה ביותר.
נשיא הפרלמנט האירופי אנטוניו טאג'אני כינה את התקרית "דוגמה טראגית לעיתונאית שהקריבה את חייה כדי לחפש את האמת".
ג'רארד רייל, מנהל הקונסורציום הבינלאומי של עיתונאים חוקרים, הצהיר כי הארגון "מזועזע" מההתנקשות של קרואנה גליציה ו"מודאג מאוד מחופש העיתונות במלטה".
ישיבת מליאה של הפרלמנט האירופי התקיימה ב-24 באוקטובר וחברי הפרלמנט האירופי שמרו על דקת דומיה לזכרה.
כמה מבני משפחתה של קרואנה גליציה השתתפו בפגישה בשטרסבורג.
שמו של חדר העיתונאים בבניין הפרלמנט האירופי שונה על שמה.
כמו כן התקיים דיון על חופש העיתונות והגנה על עיתונאים במלטה.
לאחר דיון זה והדיון הבא, אמורה הייתה להישלח משלחת על ידי הפרלמנט האירופי לחקור את שלטון החוק ומקרים ברמה גבוהה של הלבנת הון ושחיתות במלטה.
האפיפיור פרנציסקוס שלח מכתב תנחומים ואמר שהוא מתפלל למען משפחתה של העיתונאית והעם המלטזי.
פיצוץ המכונית דווח בתקשורת המקומית והבינלאומית כאחד.
שמה של קרואנה גליציה פורסם ברחבי העולם דרך הטוויטר, ומלטזים רבים הביעו את אבלם על ידי השחרת תמונות הפרופיל שלהם בפייסבוק.
ההאשטאג #JeSuisDaphne, המהדהד את המונח Je suis Charlie, הפך לתגובה מקומית.
העיתון מלטה אינדיפנדט כתב כי "עבור אנשים רבים, חיפוש הבלוג שלה היה הדבר הראשון שהם עשו בכל יום, וגם הדבר האחרון.
שתיקה שמדברת רבות." גם הגרסה היומית וגם הגרסה השבועית של הטור שלה פורסמו כעמודים ריקים בימים שלאחר מותה.
אלפי אנשים השתתפו במשמרת זיכרון בעיר הולדתה של קרואנה גליציה, סלימה, בליל 16 באוקטובר.
משמרת נוספת נערכה בנציבות העליונה של מלטה בלונדון.
מייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', הודיע כי ישלם פרס של 20,000 אירו "עבור מידע שיוביל להרשעת רוצחיה של קרואנה גליציה".
נפתח קמפיין מימון המונים במטרה לגייס €1 מיליון שיינתן כפרס על מידע שמוביל "להעמדה מוצלחת לדין של המתנקש ושל האדם או האנשים שהורו על ההתנקשות".
לאחר מכן הגיע פרס נוסף, באישור המדינה, בסך 1 מִילִיוֹן אירו.
תלמידים, בוגרים, מורים, הורים וחברי קהילת סן אנטון ערכו משמרת שקטה משער העיר ועד אנדרטת המצור הגדול בוולטה, לתמיכה במשפחת קרואנה גליציה.
שלושת האחים קרואנה גליציה היו תלמידי בית הספר סן אנטון.
ב-22 באוקטובר 2017, רשת החברה האזרחית ארגנה מחאה בדרישה לצדק בוולטה.
אלפי מפגינים דרשו צדק בעקבות פיצוץ המכונית, וקראו למפכ"ל המשטרה והיועץ המשפטי לממשלה להתפטר לאלתר.
מספר מפגינים שהשתתפו בעצרת המשיכו גם למטה המשטרה בפלוריאנה כדי לקרוא להתפטרות מפכ"ל המשטרה.
לאחר עריכת מחאת ישיבה מול הדלת הראשית, הוצבה על שער המטה כרזה עם תמונה של מפקד המשטרה לורנס קאטג'אר מלווה במילים "אין שינוי, אין צדק – תתפטר".
ב-17 באפריל 2018, קונסורציום של 45 עיתונאים מ-18 ארגוני חדשות, כולל הגארדיאן, הניו יורק טיימס, לה מונד וה- הטיימס של מלטה, פרסמו את "הפרויקט של דפני", מאמץ משותף להשלמת עבודת התחקיר של קרואנה גליציה.
לאחר מותה, התאספו המונים מול בתי המשפט, כדי להתאבל, להביע הזדהות עם משפחת קרואנה גליציה ולדרוש צדק.
אנדרטת המצור הגדול הפכה למוקד להפגנות וקריאות לצדק, עם מחוות, אזכרות ומשמרות שנערכו בה לעיתים קרובות.
הבחירה באנדרטה זו כאתר מחאה, אף על פי שהיא ממוקמת אסטרטגית מול בתי המשפט, הייתה ספונטנית, המשך לפרחים שהונחו שם לראשונה על ידי תלמידי בית הספר סן אנטון.
פרס GUE/NGL לעיתונאים, מלשינים ומגינים על הזכות למידע, הוענק לכבודה של קרואנה גליציה בשנת 2018 ושוב בשנת 2019. הוא ממומן על ידי הקבוצה הקונפדרלית של השמאל המאוחד האירופי/השמאל הירוק הנורדי שחברים בה הם חברי שמאל בפרלמנט האירופי.
הפרס "מוקדש ליחידים או קבוצות שהופחדו ו/או נרדפו בשל חשיפת האמת וחשיפתה לציבור".
הפרלמנט האירופי ערך דקת דומיה לכבודה של קרואנה גליציה.
חדר התקשורת של הפרלמנט האירופי בשטרסבורג נקרא לזכרה בנובמבר 2017. דיוקן שלה מאת מארי לואיז קולד תלוי כעת מחוץ לחדר העיתונאים.
צוותי זיהוי פלילי וחוקרי משטרה הגיעו לזירת הפשע זמן קצר לאחר הפיצוץ.
ראש צוות החקירה היה אמור להיות בתחילה השופט קונסואלו סררי הררה, שבעבר ביקש מהמשטרה להעמיד לדין את קרואנה גליציה בגין הוצאת דיבה בשנים 2010–2011. משפחתה של קרואנה גליציה ערערה בהצלחה על תפקידו של סררי הררה בחקירה, תוך שהיא מציינת ניגוד עניינים.
הררה התפטר מהחקירה 17 שעות לאחר מכן והוחלף על ידי השופט אנתוני ולה, שהודח מהחקירה כשמונה לשופט.
ג'וזף מוסקט הצהיר כי הבולשת הפדרלית של ארצות הברית התבקשה לסייע למשטרה בחקירת הפיגוע.
צוות חקירה משפטית של המשטרה מהולנד הגיע גם הוא לסייע.
אל החוקרים הצטרפו גם שלושה אנשי יורופול.
הצוותים שאינם ממלטה סיפקו תמיכה טכנית.
ב-4 בדצמבר 2017 הודיע מוסקט כי עשרה אנשים נעצרו, שלושה מהם הואשמו מאוחר יותר בביצוע הפיגוע.
החשודים זוהו כג'ורג' דג'ורג'יו, אחיו אלפרד דג'ורג'יו, וחברו וינס מוסקט (אין קשר לג'וזף מוסקט, ראש הממשלה לשעבר).
איש העסקים המלטזי הבולט יורגן פנץ, הבעלים של חברת 17 בלאק שבסיסה בדובאי, נעצר על היאכטה שלו, ב-20 בנובמבר 2019 בקשר לרצח של קרואנה גליציה.
ראש הסגל קית' שמברי התפטר מתפקידו הציבורי ב-26 בנובמבר 2019, ולאחר מכן נעצר על ידי המשטרה לחקירה.
מאוחר יותר פורסם כי לפנץ לא תינתן חסינות כדי שיחשוף את הידוע לו על המקרה.
הפגנות המוניות רבות נערכו וקראו להתפטרותו של ראש הממשלה ג'וזף מוסקט, בין השאר בשל קשריו לכאורה לרצח של קרואנה גליציה.
מוסקט הודיע ב-1 בדצמבר 2019 כי יתפטר בשל המשבר הפוליטי, ואמר כי יישאר בתפקיד עד שייבחר מנהיג חדש למפלגת הלייבור בינואר, ויתפטר רשמית כראש ממשלה מספר ימים לאחר 12 בינואר 2020.
ב-23 בפברואר 2021, וינס מוסקט, המכונה "הלב", נידון ל-15 שנות מאסר לאחר שהודה באשמה ברצח קרואנה גליציה.
בעדותו טען מוסקט כי אלפרד דג'ורג'יו, המואשם גם הוא בביצוע הרצח, קיבל מידע מהשר לשעבר כריס קרדונה על מקום המצאה של קרואנה גליציה לפני חיסולה, וטיפים לאחר מכן לפני המעצרים בדצמבר 2017. קרדונה דחה את ההאשמות הללו.
חקירה של שופטים לשעבר "האשימה את המדינה המלטזית ביצירת 'אווירה של פטור מעונש' שאפשרה לרוצחיה להאמין שיעמדו בפני השלכות מינימליות".
ביולי 2022, אחיו של אלפרד דג'ורג'יו, ג'ורג' דג'ורג'יו, שדיבר מהכלא, הודה בפיצוץ המכונית שהרגה את קרואנה גליציה וציין כי הוא יודה באשמה כדי לנסות להפחית את עונשם שלו ושל אחיו.
ביום הראשון של המשפט בבית המשפט המרכזי של ולטה באוקטובר 2022, גם ג'ורג' וגם אלפרד דג'ורג'יו שינו באופן דרמטי את הודאותיהם ל"אשמה" באישומים הכוללים רצח מכוון, גרימת פיצוץ קטלני, החזקת חומרי נפץ בלתי חוקיים וקנוניה פלילית.
הם נידונו ל-40 שנות מאסר.
שרידיה של קרואנה גליציה שוחררו לקבורה ב-27 באוקטובר 2017, ונערכה לה הלוויה פומבית ב-3 בנובמבר 2017 ברוטונדה של מוסטה.
היום צוין כיום אבל לאומי במלטה.
את מיסת ההלוויה ערך צ'ארלס סקיקלונה, הארכיבישוף של מלטה, אשר בדרשה שלו אמר לעיתונאים "לעולם אל תתעייפו במשימתכם להיות העיניים, האוזניים והפה של האנשים".
הנשיאה מארי-לואיז קולירו פרקה וראש הממשלה ג'וזף מוסקט לא השתתפו בהלוויה, ואמרו כי משפחתה של קרואנה גליציה הבהירה שהם (פרקה ומוסקט) אינם רצויים.
מנהיג האופוזיציה, אדריאן דיליה, "בלט בהיעדרו".
קרואנה גליציה נקברה בקבר המשפחה בבית הקברות סנטה מריה אדולורטה בפאולה, מגרש הקבורה הגדול ביותר של מלטה.
חדר דפני קרואנה גליציה – הקדשת חדר עיתונות, נובמבר 2017, בניין הפרלמנט האירופי, שטרסבורג, צרפת.
פרס נאמן חדשות – פרס המוקדש לדפני קרואנה גליציה, 9 בנובמבר 2017, רונצ'י מהלגיונרים, איטליה
Reporter Preis – הוענק ב-1 בדצמבר 2017, פורום כתבים, ברלין, גרמניה.
פגאסו ד'ארגנטו – הוענק ב-1 בדצמבר 2017, המועצה האזורית טוסקנה, איטליה.
פרס עיתונאי – הוענק ב-14 בדצמבר 2017, אגודת העיתונאים בטוסקנה, איטליה.
אשת השנה – 2 בדצמבר 2017, לה רפובליקה, איטליה.
שום דבר מלבד האמת – הוענק ב-5 בינואר 2018, קרן ג'וזפה פאבה, קטניה, איטליה.
פרס טולי לחופש הביטוי – מוענק ב-3 באפריל 2018, מרכז טולי לחופש הביטוי, בית הספר ניוהאוס, אוניברסיטת סירקיוז, ארצות הברית.
פרס סיוויטאס – הוענק ב-12 באפריל 2018, האיגוד הלאומי של נשות החשמל (ANDE), נוסרה, איטליה.
פרס אסטור – הוענק ב-16 באפריל 2018, אמון המדיה של חבר העמים, לונדון, בריטניה.
פרס אנה פוליטקובסקיה – הוענק ב-23 באפריל 2018, מועדון העיתונות הלאומי השוודי, סטוקהולם, שוודיה.
"שחרר את הנשיאות של רגוסה" מוקדש לזכרה של דפני קרואנה גליציה ב-30 באפריל 2018.
פרס מריו פרנצ'זה – הוענק ב-2 במאי 2018, מסדר העיתונאים הסיציליאני, פלרמו, איטליה.
תואר כבוד של יום ההבדל – הוענק ב-5 במאי 2018, ברית אוניברסיטת בריסל, בריסל, בלגיה.
פרס מצפון במדיה – הוענק ב-18 במאי 2018, האגודה האמריקאית לעיתונאים וסופרים, ניו יורק.
פרס תרומה לחברה – הוענק ב-23 במאי 2018, פרסי מנהיגות אירופית, בריסל, בלגיה.
פרס לעיתונאים, מלשינים ומגיני הזכות למידע – פרס 2018 המוקדש לדפני קרואנה גליציה, השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק, שטרסבורג, צרפת.
PEC 2018 – הוענק ב-4 ביוני 2018, קמפיין סמל העיתונות, ז'נבה, שווייץ.
אנדרטת ניוזאום – נחנכה מחדש ב-4 ביוני 2018, ניוזאום, וושינגטון די.סי., ארצות הברית.
פרס לוקה קולטי – הוענק ב-15 ביוני 2018, רומא, איטליה.
הפרס השנתי של MCCV – הוענק ב-21 ביולי 2018, מועצת הקהילה המלטזית של ויקטוריה, אוסטרליה.
הנצחה – 4 באוקטובר 2018, תמיס ומטיס, לשכת הצירים, רומא, איטליה.
הנצחה לזכר כתבי מלחמה – 11 באוקטובר 2018, עיתונאים ללא גבולות, באיון, צרפת.
פרס לפעילות נגד שחיתות – 21 באוקטובר 2018, שקיפות בינלאומית.
פרס אירופאי לעיתונות חוקרת ומשפטנית – הוענק ב-28 באוקטובר 2018, טאורמינה, איטליה.
פרס מרטין אדלר – הוענק ב-1 בנובמבר 2018, קרן רורי פק, לונדון, בריטניה.
ויקטוריה הזהב לחופש העיתונות – 5 בנובמבר 2018, עיתונות חופשית גרמנית & VDZ, ברלין, גרמניה.
פרס הגרדיאן – 6 במאי 2020, איגוד בוחני הונאה מוסמכים, אוסטין, טקסס, ארצות הברית.
פרס אלארד ליושרה בינלאומית – 21 באוקטובר 2020, קרן פרס הברית.
אנדרטת זיכרון, גני איווה, דבלין – 9 בדצמבר 2020, מגיני קו חזית.
רצח במלטה אקספרס: מי הרג את דפנה קרואנה גליציה?
אינוויקטה: חייה ויצירתה של דפנה קרואנה גליציה
דִּפְתָּר , היה סוג של פנקס מיסוי ורישום מקרקעין באימפריה העות'מאנית.
על פי מילון אבניאון פירוש המילה מחברת או פנקס רישום.
המונח דפתר (עות'מאנית טורקית, מן הפרסית דַם-דַפְתַר, ברבים: דַם-דַפַאתִיר) לקוח מהשפה המנהלית של האימפריה העות'מאנית ומשמעותו ספר, תיק או פנקס רישום.
גם בטורקית המודרנית נעשה שימוש במילה, ומשמעותה דומה – מחברת או פנקס.
מן המילה דפתר נגזרו המונחים דֶפְּתֶרְדָאר, תוארו של הבכיר הכלכלי העליון באימפריה העות'מאנית, ודֶפְּתֶרְחָ'אנֶה, שמו של משרד הניהול הכספי בארמון הסולטאן.
המונח דֶפְּתֵר נגזר מהמילה היוונית דִּיפְתֶּרָה (δίφθέρα), שפירושה המילולי הוא "עור מעובד של בעל חיים", כלומר, עור, פרווה או קלף.
ביוון העתיקה שימשה מילה זו לציון ספר, שדפיו היו עשויים מקלף עיזים, ונעשה בו שימוש לצד הפפירוס כחומר כתיבה.
המונח הושאל לשפה הערבית כ-דַפְתַר (دفتر), במשמעות של פנקס או רישום.
המידע שנרשם בפנקסים השתנה בהתאם לצורכי השלטון, אך תַחְרִיר דֶפְּתֶרְלֶרִי (פנקסי רישום) כללו לרוב פרטים על כפרים, מגורים, ראשי משקי בית (גברים בוגרים ואלמנות), שיוך אתני או דתי (משום שלאלו הייתה השפעה על חובות או פטורים ממס), ושימושי קרקע.
ה-דֶפְּתֶר-י חַכָּאנִי היה פנקס רישום מקרקעין, ששימש גם לצורכי מיסוי.
לכל יישוב היה פנקס דפתר, ולרוב גם פקיד ממונה או בעל תפקיד מינהלי שתפקידו היה להחליט אילו פרטים יירשמו.
הפקיד היה לרוב אדם מלומד שבקיא בתקנות המדינה.
הדפתר שימש גם לרישום פעולות משפחתיות כגון נישואין וירושות.
חלק מהפקידים העות'מאניים שהיו אחראים על פנקסי המיסוי נקראו דֶפְּתֶרְדָארִים.
פנקסים אלו מהווים מקור חשוב עבור היסטוריונים, שכן הם מאפשרים הבנה מעמיקה יותר של דפוסי הבעלות על קרקעות באימפריה העות'מאנית.
מידע זה מועיל במיוחד למחקר חיי היומיום של תושבי האימפריה.
כבר במאה ה-15 הגיעה הפרקטיקה המינהלית העות'מאנית לרמה גבוהה של אוריינות.
הטורקים אימצו דגמים מינהליים מפרס ומהאימפריה הביזנטית.
הן המוסדות המרכזיים שבחצר הסולטאן והן הפקידים במחוזות השונים החזיקו ספרים ותיקים רשמיים רבים שתיעדו מגוון רחב של עניינים חשובים לניהול המדינה.
לדוגמה, דַפָּאתִיר שימשו לרישום אנשי צבא; מַסְרַף דֶפְּתֶרְלֶרִי תיעדו את השימוש במשאבים על ידי החצר והצבא; רשימות שופטים מכהנים בסַנְגָ'ק נוהלו בפנקסים ייעודיים, ופקידים זוטרים נעזרו בהם כדי לרשום הוראות שהתקבלו מממוניהם.
הצורה הנפוצה ביותר של דַפָּאתִיר הייתה פנקסי מס מפורטים, הידועים בשם תַחְרִיר דֶפְּתֶרְלֶרִי.
בפנקסים אלו נרשמו כל משקי הבית במחוז מסוים, לרבות נכסיהם המיטלטלים והבלתי-מיטלטלים.
לעיתים קרובות, הם מספקים מידע כמעט מלא על חלוקת הקרקעות, ערכן וההכנסה הצפויה מהן.
הפנקסים מכילים גם מידע על דת המשפחות (בין היתר בשל קיומו של מס גולגולת) ועל מעמדן המשפטי.
כך למשל, מחזיקי נחלות צבאיות (טִימָאר) נרשמו בנפרד.
בנוסף, פנקסים אלו כללו גם מידע פיסקאלי נוסף, מחולק לפי נָחְיֶה (תת-מחוז) ויישוב, ולעיתים גם התחשבו בצורות מיוחדות של נכסים, כגון הקדשים אסלאמיים או הקדשים של מנזרים נוצריים.
סוג זה של דֶפְּתֶר שימש אפוא הן כמפקד אוכלוסין והן כרישום מקרקעין.
לפיכך, פנקסים אלו מהווים מקור חשוב למחקר היסטורי בתחומים של דמוגרפיה, היסטוריה כלכלית וחברתית של הארצות שנשלטו בידי האימפריה העות'מאנית.
עריכתם וניתוחם נחשבים לאחת מהמשימות המרכזיות בחקר האימפריה העות'מאנית.
פנקסים אלה אינם מתעדים את בני מעמד האסקֶרִי (המעמד הפטור ממס), ואינם כוללים, או כוללים רק בעקיפין, תיעוד של תנועות הגירה בין מחוזות האימפריה.
רישומים מסוג זה מוכרים גם בצפון הודו בשם דַפְּתַר, לדוגמה: הדפתר של הפֶּשְׁוָוא של פּוּנֶה.
במדרש אגדה האמוראי על ספר בראשית שהחל להכתב מהמאה הרביעית לספירה מוזכר הדפתר כלהלן:
דפני ברדהל הייתה אנתרופולוגית אמריקאית שנודעה בעבודתה על מזרח גרמניה ואירופה הפוסט-סוציאליסטית.
עבודתה על מגדר וצריכה, כמו גם כתיבתה על נוסטלגיה פוסט-קומוניסטית, צוטטו רבות על ידי חוקרי הפוסט-סוציאליזם.
ברדהל נולדה בפרייבורג שבגרמניה, למרגרט ורוברט ברדהל, חוקרת היסטוריה גרמנית ונשיא אוניברסיטה לשעבר של ברקלי.
ברדהל גדלה באורגון, למדה לתואר ראשון באוברלין קולג' וקיבלה דוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
היא קיבלה משרה בת שנתיים כעמיתת פוסט-דוקטורט בהרווארד, ולאחר מכן הצטרפה לסגל אוניברסיטת מינסוטה, שם עבדה בין 1997 ל-2007 כמרצה ולאחר מכן כפרופסור חבר לאנתרופולוגיה.
בולדווין בשנת 1990, ולזוג נולדו שתי בנות.
היא נפטרה לאחר מאבק של שמונה שנים בסרטן השד.
לכבודה הוקמה מלגת לימודים מתקדמים באוניברסיטת מינסוטה.
מחקרה של ברדהל עסק באזרחות, לאומיות, צריכה ופוליטיקה של זיכרון, תוך התמקדות ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, לשעבר מזרח גרמניה.
היא הייתה אחת החוקרות הראשונות שעסקו במזרח גרמניה ובפוסט-סוציאליזם במסגרת מחקר אנתרופולוגי, ואחת החוקרות הראשונות שעסקו באוסטלגיה, נוסטלגיה למזרח.
היא התמקדה גם בתהליכים טרנס-גלובליים ובקהילות מקומיות, בזהות לאומית ובמעברים של חברות סוציאליסטיות אל הקפיטליזם ואל העידן הפוסט-סוציאליסטי, ובפרט באיחוד גרמניה.
קובץ מאמריה פורסם לאחר מותה על ידי הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בשנת 2010, "על החיים החברתיים של הפוסט-סוציאליזם: זיכרון, צריכה, גרמניה", עריכה והקדמה מאת מאטי בונזל, הקדמה מאת מייקל הרצפלד.
"קולות בחומה : שיח על עצמי, היסטוריה וזהות לאומית באנדרטת מלחמת וייטנאם ", היסטוריה וזיכרון: מחקרים בייצוג העבר 6 (סתיו/חורף 1994), 88-124.
ביתור העבר: הפוליטיקה של הזיכרון באזור הגבול הגרמני (1997)
שם העולם נגמר: איחוד מחדש וזהות באזור הגבול הגרמני.
ברקלי: הוצאת אוניברסיטת קליפורניה (1999),.
אוסטלגיה להווה: זיכרון, געגועים ודברים מזרח גרמניים (1999)
מדינות משתנות: אתנוגרפיות של מעבר במזרח אירופה וברית המועצות לשעבר, הוצאת אוניברסיטת מישיגן (2000),.
הרהורים על מכונית וסמליה לאורך זמן (2001)
על החיים החברתיים של הפוסט-סוציאליזם: זיכרון, צריכה, גרמניה (2009)
פרס מחקר באמנויות ומדעי הרוח של קרן מק'נייט לשנת 2003
זוכת מלגת גוגנהיים לשנת 2007
דפנה היא אופרה במערכה אחת, שהלחין ריכרד שטראוס לליברית גרמנית מאת יוזף גרגור.
היא מוקדשת לקרל בוהם, המנצח שניצח על ביצוע הבכורה.
אופרה זו, השלוש עשרה של שטראוס, שבוצעה לראשונה בסמפראופרה דרזדן ב-15 באוקטובר 1938, משלבת אלמנטים מתוך "הבכאים" של אוריפידס עם המיתוס המפורסם של אפולו ודפני, מתוך "המטמורפוזות" של אובידיוס.
הרועים מתכוננים לחג דיוניסוס, בהוראת הוריה של דפנה, הדייגים פניוס וגאיה.
דפנה שרה שיר הלל לעולם הטבע ומשווה אותו לדרכיהם המגושמות של בני האדם.
הרועה לוקיפוס, חברה למשחקים מילדות, מנסה לחבק אותה באהבה, אך היא דוחה אותו ואת החגיגות הקרבות.
היא מסרבת ללבוש את הבגדים שהוכנו במיוחד עבורה ובורחת.
משרתותיה משכנעות את לוקיפוס ללבוש את הבגדים במקומה.
אפולו מגיע מחופש לרועה צאן ומכרכר סביב דפנה, אך היא מסרבת להיכנע לו לחלוטין.
החגיגות מתחילות ולוקיפוס המחופש מציע לדפנה את כוס הנסך, מה שמעורר את קנאתו של אפולו, שגורם לרעמים בשמיים.
הכבשים בורחות ויש לאסוף אותן שוב.
אפולו, לוקיפוס ודפנה נשארים לבדם.
לוקיפוס חושף את זהותו האמיתית ודורש מאפולו לעשות כמוהו, תוך שהוא מקלל את האל.
אפולו יורה בלוקיפוס בחץ וקשת והורג אותו.
דפנה מגיבה בלהט, סוף סוף משלימה עם הצד הדיוניסי שלה ומודה באחריותה לטרגדיה זו.
אפולו מתחנן לסליחה ומבקש לאהוב אותה בצורתו האצילה של עץ דפנה.
הוא נעלם, והיא מנסה ללכת אחריו, אך נותרת נטועה בקרקע עם תחילת תהליך השינוי שלה, עד שלבסוף נשמע קולה הכסוף והמנותק מגופה מעל העלים המנצנצים.
דפני (באיטלקית: Dafne) היא היצירה הידועה הראשונה אשר, לפי הסטנדרטים הנוכחיים, יכולה להיחשב כאופרה.
היא הולחנה על ידי יאקופו פרי בשנת 1597, עם ליברית מאת אוטביו רינוצ'יני.
"דפני" בוצעה על ידי הרכב אינסטרומנטלי קטן שהורכב מצ'מבלו, לאוטה, ויולה, ארכי-לאוטה ושלושה חלילים.
לראשונה יצר פרי קומפוזיציה המבוססת על הרצ'יטטיבי, דקלום של טקסט בליווי מוזיקלי, כחלק הדומיננטי של האופרה.
הנושא מתמקד בסיפור האהבה בין האל אפולו לנימפה דפני.
הדמויות הן: אובידיוס, ונוס, קופידון, אפולו, דפני ונונציו.
יאקופו פרי כתב את "דפני" עבור מספר קטן של חוקרים בפירנצה, שהיו חלק מהקאמרטה דה ברדי, שפעלה בין השנים 1594 ו-1597, בתמיכתו של המוזיקאי והפטרון יאקופו קורסי.
ככל הנראה, היצירה בוצעה באופן פרטי ב-26 בדצמבר 1598 בפלאצו טורנבואוני.
היה זה ניסיון להחיות את הטרגדיה היוונית, על פי תכתיבים חדשים.
היא הייתה רחוקה מאוד ממה שהיוונים הקדמונים היו מאשרים, אך היא הפכה לצורת בידור חדשה שתתפתח במאות הבאות.
רוב המוזיקה של פרי אבדה, למרות הפופולריות שלה באירופה בזמן פרסומה, אך הליברית, המורכבת מ-455 בתים, שרד.
משפחת מדיצ'י הפלורנטינית, שליטי פירנצה, התרשמו כל כך מהיצירה, והזמינו את פרי לכתוב את האופרה אורידיצ'ה שתבוצע לרגל חתונתה של מריה דה מדיצ'י עם הנרי הרביעי בשנת 1600.
הביצוע הציבורי הראשון של דפני התקיים ב-21 בינואר 1599 בגרסה השנייה עם ויטוריה ארכיליי בארמון פיטי.
דצ'יה מראיני היא סופרת ומחזאית איטלקייה.
יצירותיה מתרכזות בנושאי נשים, והיא כתבה מספר רב של רומנים ומחזות.
מראיני נולד בפייזולה, עיירה עתיקה במחוז טוסקנה שמצפון-מזרח לפירנצה, לאצילה הסיציליאנית והאמנית טופזיה אליאטה די סאלאפארוטה, ולפוסקו מראיני - אנתרופולוג, אתנולוג, מטפס הרים וסופר אשר הגיע ממוצא טוצ'יני, אנגלי ופולני וכתב מחקרים תיעודיים על טיבט ויפן.
כשהייתה ילדה, משפחתה עברה לגור ביפן בשנת 1938 כדי להימלט מפשיזם.
הם נכלאו במחנה ריכוז בנגויה בין השנים 1943 ל-1946 אחרי שסירבו להכיר ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית של בניטו מוסוליני, שכרתה ברית עם האימפריה היפנית.
אחרי המלחמה, המשפחה חזרה לאיטליה והתגוררה בבית משפחת אמה בעיירה באגרה שבפלרמו, סיציליה.
מעט זמן לאחר מכן, הוריה נפרדו, ואביה עבר לרומא.
בהגיעה לגיל 18, מראיני הצטרפה אליו.
היא התחנכה באינסטיטוטו סטאטלה ד'לה סנטיסימה אנואנזיאטה , פנימיה יוקרתית בפירנצה.
מראיני, שכתבה בנושאי נשים, הושפעה רבות מהוריה ומהתפקיד אותו מילאו בחייה.
בשל עיסוקם של הוריה - אב הרפתקני ואם טרודה ועסוקה, שקראה ספרים בהם רק הגברים יוצאים למסעות והרפתקאות, היא הצטערה על כך ש"אף מסע לא נעשה בידי אשה".
היא נישאה ללוצ'יו פוזי, צייר ממילאנו, אך שניהם נפרדו לאחר ארבע שנים של חיים משותפים.
לאחר מכן, נישאה בנישואין אזרחיים לאלברטו מורביה, עמו חייתה משנת 1962 ועד לשנת 1983.
בשנת 1966, מראיני ייסדה יחד עם אנצו סיציליאנו את חברת התיאטרון "Porcospino" (קיפוד), במטרה להפיק מחזות איטלקיים חדשים.
החברה הפיקה את "La famiglia normale" ("המשפחה הנורמלית") - מחזה בכתיבתה של מראיני, כמו את "L'intervista" ("הראיון") של מורביה, "Tazza" ("ספל" או "גביע") של סיציליאנו, כמו גם יצירות של קרלו אמיליו גאדה , ג'ופרדו פאריצה , ז'ואן רודולפו וילקוק וטורנבואוני.
בשנת 1973, היא עזרה בהקמת תיאטרו ד'לה מדלנה, שנוהל בידי נשים בלבד.
בשנת 1976, היא ביימה שני סרטים תיעודיים: "Mio padre amore mio" ("אבא שלי אהובי", 1976) ו-"Aborto: parlano le donne" ("הפלה: נשים מדברות").
בשנת 1977 ביימה סדרה דוקומנטרית בת שלושה חלקים בשם "Ritratti di donne africane" ("דיוקנאות של נשים אפריקאיות").
בשנת 1983, מראיני כתבה את התסריט לסרט "Storia di Piera" ("הסיפור של פיארה"), ובשנת 1990 את התסריט לסרט "La bocca".
בנוסף לעבודת הבימוי והתסריטאות, מראיני השתתפה גם בסרטים, בין היתר הסרט התיעודי-ביוגרפי "Io sono nata viaggiando" ("נולדתי לטייל", 2013) בבימויו של אייריש בראסקי, וכן עבודת קריינות בסרט "Caro Paolo" מאותה שנה.
הופיעה בתפקיד עצמה בסרט התיעודי של אלסנדרו קוליצי "הנשים הרבות של פאסבינדר" (1997), תוכנית התחקירים הבריטית "Midnight Journal" מ-1990, הסרט התיעודי "Sophia: Ieri, oggi, domani" ("סופיה: היום, אתמול, מחר", 2007), מגזין התרבות היומי "Kulturzeit" משנת 2012 וכן הסרט התיעודי "Tutte le storie di Piera" ("כל הסיפורים של פיארה", 2013).
L'età del malessere ("עידן המועקה", 1963, זוכה פרס פורמנטור; פורסם גם בשם The Age of Malaise)
Short Play (1973, בהופעות התיאטרליות Wicked Women Revue שהוצגו בידי הקולקטיב הפמיניסטי "ווסטבת' מחזאות", ארצות הברית)
Maria Stuarda ("מריה סטוארדה", 1975, תיאטרון)
Mangiami pure ("פשוט תאכל אותי", 1978, שירה)
Isolina ("איזולינה", 1985, רומן היסטורי זוכה פרס פרגנה)
La lunga vita di Marianna Ucrìa ("חייה הארוכים של מריאנה אוכריה", 1990, רומן היסטורי זוכה פרס קמפיאלו)
Viaggiando con passo di volpe: Poesie, 1983–1991 ("בצעד של שועל", 1991, קובץ שירים זוכה פרסי מדיטראנו וסיטה דלה פנה)
Dolce per sé ("מתוק כשלעצמו", 1997)
Se amando troppo ("אם אוהבים יותר מדי", 1998)
דצמבר (מלטינית: December, ההגייה העברית נגזרת מהשפה הגרמנית) הוא החודש ה-12 והאחרון בלוח השנה הגרגוריאני.
שמו של חודש זה נובע מהמילה הלטינית decem, דֶצֶ'ם, שפירושה "עשר", מאחר שהחודש הזה היה החודש העשירי בלוח השנה הרומי המקורי, שנפתח בחודש מרץ ושהיו בו עשרה חודשים, משום שהחודשים ינואר ופברואר נוספו רק מאוחר יותר.
בכל שנה, חודש דצמבר מתחיל באותו יום בשבוע, שבו מתחיל חודש ספטמבר.
באזור חצי הכדור הצפוני, דצמבר הוא ברובו חודש סתווי ובחלקו חורפי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, דצמבר הוא ברובו חודש אביבי ובחלקו קיצי.
המזלות של חודש דצמבר הם קשת וגדי.
בחודש דצמבר יש 31 ימים.
דקדוק אוניברסלי הוא רעיון תאורטי לפיו כל השפות הטבעיות חולקות עקרונות תחביר משותפים.
עקרונות אלה הם מולדים, כלומר כל בני האדם נולדים כאשר עקרונות אלה מוטבעים בהם, ולכן כל השפות האנושיות מצייתות לכללים אלה.
הדקדוק האוניברסלי משתייך לזרם הנייטיביזם בפילוסופיה ובפסיכולוגיה, שמקורותיו בפילוסופיה של אפלטון ודקארט, ולפיו הידע והיכולות האנושיות הן עניין מולד ולא נרכש.
במאה ה-13, רוג'ר בייקון שיער שכל השפות מבוססות על דקדוק משותף.
רעיון זה גם עומד בבסיס השפות הפילוסופיות שעליהן עמלו בלשנים במאה ה-17. הדקדוק האוניברסלי כפי שאנחנו מכירים אותו כיום מבוסס בעיקר על רעיונותיו של הבלשן היהודי-אמריקאי נועם חומסקי משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, וכן על עבודותיהם של אדווארד ספיר וריצ'רד מונטגיו.
תכונות של רכישת שפת אם על ידי ילדים
התימוך העיקרי לתאורית הדקדוק האוניברסלי נעוץ במאפיינים הייחודיים של רכישת שפת אם אצל ילדים.
ילדים לומדים את שפת אמם מהר ובקלות יחסית, וכמעט אין אדם (שגדל בחברת בני אדם אחרים) שאינו דובר לפחות שפה אחת.
הלימוד אינו תהליך פשוט של חיקוי: ילדים מסוגלים לייצר משפטים שלא שמעו מעולם - והם מסוגלים לבחור לייצר בעיקר משפטים נכונים-דקדוקית.
בתום תהליך רכישת השפה, כל הילדים שגדלו באותה סביבה מדברים שפה כמעט זהה.
היכולת לרכוש שפה בקלות אינה מוגבלת לשפה אחת: ילדים יכולים להיות דו-לשוניים אם ילמדו את שתי השפות בגיל צעיר.
עם זאת, היכולת הזאת נפגמת או נעלמת לחלוטין בגיל הילדות המאוחר או בגיל ההתבגרות המוקדם, ותהליך לימוד שפה לאחר גיל זה הוא קשה הרבה יותר ובדרך-כלל אינו מגיע לאותה הצלחה.
כל אלה רומזים על מנגנון מולד כלשהו המאפשר את רכישת השפה.
הטיעון (הלוגי) בדבר עוני הגרוי , שהעלה חומסקי, הוא ניסוח לוגי-טכני של אספקט אחד של רכישת שפה על ידי ילדים.
כאשר ילד רוכש שפה, זמינה לו כמות רבה יחסית של מבעים חוקיים בשפה - בעיקר משפטים שביטאו מבוגרים בסביבתו.
משפטים אלה נקראים "דוגמאות חיוביות" או "קלט חיובי".
עם זאת, כמעט לא זמינות לו דוגמאות של מה שאינו בשפה - לדוגמה, הוא כמעט אינו שומע משפטים שלגביהם נאמר לו שהם טעויות.
למעשה, המחקר מראה, שגם כאשר מידע כזה זמין לילדים (לדוגמה, כאשר הורים מתקנים משפטים של ילדים), הם נוטים להתעלם ממנו.
לפי הטיעון הלוגי של עוני הגירוי, אי-אפשר ללמוד שפה, כלומר להיות מסוגל לשפוט אילו משפטים תקינים בה ואילו אינם תקינים, באמצעות קלט חיובי בלבד, אלא אם כן קיימת מראש מערכת חוקים המכתיבה את מגבלות השפה.
תכונות משותפות לכל השפות הטבעיות
נימוק מרכזי אחר לרעיון הדקדוק האוניברסלי הוא הדמיון בין כל השפות האנושיות.
בלשנים אספו במשך השנים מספר רב של תופעות, שעל פי המחקר הנוכחי קיימות בכל השפות האנושיות.
תופעות אלה יוצרות מערכת כללים דקדוקית, הנקראת אוניברסל לשוני .
קיומה מעיד, לדעת תומכי התאוריה, על כך שהשפה האנושית אינה יכולה להיות בנויה באופן שרירותי, אלא עליה לציית לכללים מסוימים.
במחקר האוניברסל, למחקר של שפות קראוליות יש ערך מיוחד.
שפות אלה נוצרו כאשר חברות בעלות מערכות לשוניות שונות נפגשו וחבריהן היו צריכים לתקשר אלה עם אלה.
בשלב הראשון נוצרו מהמפגש שפות פידג'ין, שהיו מעין ערבוב של השפות המקוריות, ללא חוקים דקדוקיים מובהקים.
אבל בשלב השני, כאשר קם דור חדש שהשפה המעורבת היא שפת האם שלו, השפה מקבלת את כל המאפיינים של שפה אנושית, כולל מערכת דקדוקית שאינה זהה למערכת הדקדוקית באף אחת מהשפות המקוריות.
היווצרות ספונטנית של שפה אנושית המצייתת לאוניברסל מאששת את הרעיון שהשפות האנושיות מוגבלות על ידי חוקים מולדים.
הדקדוק האוניברסלי הוא אחת התאוריות הדומיננטיות בחוגי הבלשנות מזה כחצי מאה.
עם זאת, הביקורת עליו גברה בשנים האחרונות, במיוחד מצד חוקרי שפה שהרקע שלהם הוא מתחום מדע הקוגניציה.
יש מחלוקת סביב הרעיון שהאדם נולד עם יכולת מולדת המאפשרת לו לרכוש שפה, ולדעת המתנגדים אין הוכחה שמנגנון מוחי כזה נפרד מן המנגנונים המאפשרים לו ללמוד התנהגויות אחרות.
נקודת מחלוקת נוספת היא סביב ההבחנה בין היכולת הלשונית (competence) לבין הביצוע (performance), שהיא אבן יסוד בגישה החומסקיאנית.
אחד מנושאי הדגל של הביקורת הוא הבלשן הבריטי ג'פרי סמפסון, המבקר בחריפות את המדעיות של הדקדוק האוניברסלי.
לטענתו, זוהי תאוריה שאינה ניתנת להפרכה, משום שאין לה יכולת חיזוי, ולכן אין לה תוקף מדעי.
לטענתו, רוב המחקר הבלשני בתחום הדקדוק האוניברסלי כלל אינו ראוי להיקרא מחקר, משום שאינו מתבסס על ממצאים אמפיריים.
דקאמרונֶה או דקאמרון (באיטלקית: Decamerone או Decameron; מיוונית: δἐκα דֵקָה, "עשר", ו-ἡμέρα הֶמֶרָה, "יממה") הוא קובץ ספרותי ידוע מהמאה ה-14 מאת המחבר האיטלקי ג'ובאני בוקאצ'ו.
כתיבת היצירה הסתיימה בשנת 1353.
המסגרת לספר היא מגפת דבר ("המוות השחור") שפקדה את פירנצה, והניסה אל מחוץ לעיר עשרה צעירים, שלושה גברים ושבע נשים, בני המעמד הגבוה.
הצעירים מתכנסים בווילה כפרית בסמוך לפייזולה (Fiesole), כפר ליד פירנצה, ומעבירים עשרה ימים בסיפור סיפורים.
בכל יום מתמנה אחד מבני החבורה למנהיג, קובע נושא, והוא וכל אחד מהאחרים מספרים סיפור אחד הקשור לו.
בסך הכול סופרו מאה סיפורים, המהווים, לצד סיפור המסגרת, את הדקאמרון.
הם משתרעים על שלל תקופות וארצות, ובחלקם נשאבים ממעשיות עממיות שרווחו כבר זמן רב טרם כתיבת הספר.
בניגוד למה שניתן אולי היה לצפות מיצירה מימי הביניים, בסיפורים מושם דגש על החושני והארוטי, והלעג לכנסייה הוא בוטה ונטול כל הסוואה.
חלק מהם עומדים במבחן הזמן, וגם עתה ניתן ליהנות מיופיים ומחריפותם.
הסיפור השני מתאר יהודי ההולך לבקר בחצר האפיפיור ברומא, כדי לבדוק האם אכן האמונה הנוצרית היא הנכונה.
חבריו, המכירים היטב את השחיתות שפשתה ברומא, מנסים להניאו מלנסוע, בחושבם שהחוויה תרחיק אותו מהנצרות לצמיתות.
הפואנטה היא אירונית – היהודי אכן נוכח שראשי הכנסייה שטופים בתאוות בשרים וברדיפת בצע.
דווקא בשל כך הוא מסיק שאם אף על פי כן הנצרות עדיין חזקה ומתחזקת, סימן שהיא דת האמת.
הסיפור השלישי מתאר כיצד יהודי מצליח לחמוק מפח שנטמן לו, כאשר עליו להסביר מהי האמונה האמיתית.
הוא עושה זאת על ידי סיפור משל על מלך שמסר שלוש טבעות זהב לילדיו, אך שתיים מהן מזויפות, ולא ניתן לדעת אילו.
הטבעות הן מטפורה לשלוש הדתות, והנמשל הוא שלא ניתן לדעת איזו מהאמונות היא האמיתית.
הסיפור הרביעי ממשיך ללעוג לאנשי הכמורה, כשהוא מתאר כיצד פרח נזירות חוטא עם אישה, אך ניצל מענישה כשהוא מפיל את אב המנזר באותו פח.
הסיפור העשרים ושניים מספר על סייס ששכב עם המלכה.
המלך תפס אותו לאחר שחזר למיטתו, בחשיכה, ועל כן גזז את שערו כדי שיוכל לזהותו למחרת.
אך הסייס בחוכמתו גזז את שערות כל אנשי הארמון, וכך ניצל מעונש חמור.
הסיפור העשרים ושמונה הוא מעשייה מתוחכמת על הדרך שבה אב מנזר ואישה מוליכים שולל את בעלה הבלתי נסבל, גורמים לו לחשוב שעבר לעולם הבא, ומתענגים זה על זו בינתיים.
בסיפור השלושים ניתן פירוש ארוטי בוטה לביטוי "להחזיר את השטן לגיהנום".
שוב חוזרת דמות איש הכמורה שאינו עומד בניסיון ומנצל את תמימות הנערה.
הסיפור השלושים ותשעה הוא מעשיה מחרידה על בעל ההורג את מאהב אשתו ומגיש לה לארוחה את ליבו, מבלי שתדע.
בסיפור הארבעים ושמונה חוזה אישה במחזה מהגיהנום, נערה הנטרפת שוב ושוב בידי שני כלבים כעונש על אימלולה את מחזרה, ומתוך חשש לגורל דומה היא נעתרת לגבר המאוהב בה.
הסיפור הארבעים ותשעה הוא סיפור פואנטה טראגי המספר על אציל שירד מנכסיו, עקב חיזוריו הבזבזניים אחר אישה אצילה אחת, ונותר לו אך בז יפה תואר.
הסיפור החמישים ושישה אינו אלא אמרה שנונה, שלפיה המכוערים הם העתיקים והאצילים ביותר, שכן נבראו בתחילת עבודתו של אלוהים, בעת שעדיין לא היה מיומן ביצירת פרצופים.
בסיפור השישים, נזיר נודד מתפרנס מהצגת נוצת-זנב של תוכי, ומספר לאיכרים הנבערים שזוהי נוצה מכנפיו של המלאך גבריאל.
חבורה של נערים חומדים לצון, ומחליפים את הנוצה בחשאי, לפני ההצגה, בכמה חתיכות פחם.
בשיאה של ההצגה, הנזיר מכריז על חשיפת הנוצה הקדושה, פותח את הקופסה, ומתוך העטיפות הרבות מוציא את חתיכות הפחם.
מבלי לאבד את עשתונותיו, מספר הנזיר להמון שנעשה נס, ובהתערבות אלוהית הוחלפה הקופסה בקופסה אחרת, ובה פחמים מהמוקד עליו נשרף סאן לורנצו, אחד מקדושי הכנסייה.
בסיפור השישים ותשעה מצליחה אשתו של אציל יווני לשכב עם מחזרה מול עיני בעלה ולשכנעו שהוא מדמיין בלבד.
בסיפור השבעים ושלושה משוכנע אדם תאב בצע על ידי שני "חבריו" כי הוא בלתי נראה.
גם הסיפור התשעים מראה כיצד מצליח אדם להפשיט אישה מול בעלה, באצטלה מרוממת.
הסיפור התשעים ושלושה הוא על אודות אדם נדיב מאין כמותו בשם "נתן", המוכן אפילו למסור את חייו בידי שונא.
הסיפור התשעים ושמונה מתאר את עלייתו ונפילתו של אציל רומאי, ואת הצלחתו המחודשת בזכותה של הידידות.
הסיפור המאה מתאר מסכת של התעללויות קשות שבהן מעביר גבר את אשתו על מנת לבחון את נאמנותה.
האישה אינה נשברת ומקבלת בהכנעה את כל גחמות בעלה ולפיכך הוא מחזירה לביתו ונוהג בה בכבוד.
מספר סרטים נעשו על בסיס הספר, הידוע בהם הוא סרטו של פייר פאולו פאזוליני משנת 1971, שזכה בפרס דוב הכסף.
ב-2024 נטפליקס הפיקה סדרת טלוויזיה בהשראת הספר.
כותבים רבים הושפעו מיצירתו של בוקאצ'ו ואימצו חלק מן הטכניקות הנרטיביות אשר מופיעות בדקאמרון.
בין הדוגמאות הבולטות לכך ניתן למצוא את אוסף הנובלות "הפטמרון" מאת המחברת הצרפתייה מרגריט מנווארה, אוסף האגדות "פנטמרון" (או "סיפור הסיפורים") מאת ג'מבטיסטה בזילה וכן את יצירתו האחרונה של ג'פרי צ'וסר, סיפורי קנטרברי.
שלוש היצירות בנויות בצורה של סיפור מסגרת בו משובצות נובלות קצרות, המושמעות על ידי מגוון קולות מספרים.
מלאכת השמעת הסיפורים המשובצים בשלוש היצירות משרתת אף היא את אותה מטרה בסיפור המסגרת, הנעמת זמנן של הדמויות – לאור זוועות המגפה השחורה בדקאמרון, בעקבות המבול העז בהפטמרון, או במהלך הדרך הארוכה לקברו של המרטיר הקדוש מקנטרברי בסיפורי קנטרברי.
בהפטמרון, ההתבססות על מבנה הדקאמרון אף מוזכרת באופן מפורש בפרולוג, תוך שאיפה להשמיע כמאה סיפורים במהלך עשרה ימים – תבנית זהה ליצירתו של בוקאצ'ו.
דִּקְדּוּק הוא אוסף הכללים המנחה את הדיבור והכתיבה בשפה מסוימת, טבעית או מלאכותית.
לגבי שפות טבעיות, מקובל לחלק את הדקדוק למספר תחומים: תחביר, מורפולוגיה, פונולוגיה וסמנטיקה.
בשפות מלאכותיות כגון שפות לוגיות, שפות מחשב וכדומה, התחביר הוא עיקר הדקדוק, ואילו תחום הפונולוגיה כמעט שאינו קיים.
בין התחומים השונים בדקדוק קיימת חפיפה רבה, ולפיכך חקר הדקדוק כולל תחומי ביניים רבים.
בלשנים רבים עוסקים בקשר שבין המורפולוגיה לתחביר ובקשר שבין פונולוגיה למורפולוגיה ("מורפולוגיה פרוזודית").
גם הקשר בין סמנטיקה לתחביר נחקר רבות.
תחום מיוחד בדקדוק נוגע לשיטת הכתיבה.
תחום זה נוגע רק לשפות שיש להן שיטת כתיב, והוא עוסק באופן האיות של מילים כתובות ובכללי הפיסוק.
התחום יכול לעסוק גם בסימנים דיאקריטיים אופציונליים או אופציונליים למחצה, כגון סימני התנועות (ניקוד) בשפות עברית וערבית.
לפעמים עוסק תחום זה גם בשיטות של תעתיק משיטת כתב אחת לשיטת כתב אחרת (למשל תעתיק שמות עבריים לאותיות לטיניות, או תעתיק מילים משפות סלאביות מכתב קירילי לכתב לטיני).
הבלשנות המסורתית, עד המאה ה-19, עסקה בעיקר בזיהוי כללי הדקדוק של שפות עתיקות, בפרט שפות שנחשבו קדושות או בעלות מעמד מיוחד.
הדקדוק של השפות לטינית, יוונית, ערבית, עברית וארמית נחקר בידי בלשנים נוצרים, מוסלמים ויהודים, בעיקר כדי לשמר את כתבי הקודש של דתות אלה, וכדי לפתח שיטות הוראה לשם לימוד השפות (גם במקרה של יוונית וערבית – הניבים שבהם נכתבו היצירות הקלאסיות כבר לא היו מדוברים בימי הביניים).
מתוך חקר השפות ה"קלאסיות" נקבעו כללי דקדוק נורמטיבי לשפות המדוברות.
באירופה, למשל, השתדלו הכותבים באנגלית, בצרפתית, בגרמנית ובאיטלקית להתאים את הדקדוק של השפות המדוברות לדקדוק של הלטינית הקלאסית, בפרט בכתיבה.
עם תחיית השפה העברית במאה ה-19 נעשה מאמץ רב להתאים את העברית החדשה לכללי הדקדוק של העברית המקראית (או כללי הדקדוק המשלבים בין העברית המקראית, העברית המשנאית וכו), אולם בהצלחה מוגבלת.
דוגמה לכלל דקדוקי מתחום הפונולוגיה הוא אופן הגיית עיצורי בגדכפ"ת – עד היום נעשה מאמץ לשכנע דוברי עברית ישראלית לדבר על-פי הכללים העולים מן הניקוד הטברני של התנ"ך, אם כי אופן הגיית העיצורים בפועל בדרך כלל אינו עולה בקנה אחד עם הכלל הנורמטיבי.
מאמצע המאה ה-19 התפתחה גישה בבלשנות הרואה בדקדוק תכונה הגלומה בשפה.
לפי גישה זו, הבלשן אמור לבודד את כללי הדקדוק מתוך חקר השפה המדוברת, ואין הוא אמור לשפוט האם מבע מסוים בשפה הוא תקין או פסול.
גישה זו מכונה לעיתים קרובות דקדוק תיאורי (דסקרפטיבי).
בגישה הזאת יש שני תחומים עיקריים: מחקר סינכרוני – מחקר כללי הדקדוק של השפה בזמן נתון; מחקר דיאכרוני – מחקר האופן שבו כללי הדקדוק משתנים לאורך הזמן, בחלוף הדורות.
אחת המחלוקות העמוקות שהתפתחו בבלשנות המודרנית ובפסיכולוגיה היא שאלת מקומו של הדקדוק בידע האנושי הטבעי.
הפסיכולוג פרדריק סקינר שהוא המייצג הבולט של הגישה הביהביוריסטית בפסיכולוגיה, גרס שהדקדוק אינו חלק מהידע הטבעי, כלומר הוא אינו מולד, ואין לו קיום שכלי אלא לאחר לימוד פורמלי.
לדעת סקינר, השפה נלמדת כאוסף של מבעים באמצעות התניה אופרנטית.
לעומתו טוען הבלשן נועם חומסקי כי כל אדם נולד עם תבניות מסוימות שהופכות לכללי דקדוק באמצעות חשיפה לשפה המסוימת המדוברת בסביבתו.
לדעת חומסקי, אי אפשר להסביר את המהירות שבה נרכשת השפה אצל ילדים, ואת היצירתיות שבני אדם מגלים תוך שימוש בשפה, אלא באמצעות ההנחה שחלק מהדקדוק הוא מולד.
בבלשנות הגנרטיבית שפיתח חומסקי בשנות החמישים של המאה העשרים מקובל להניח שרכיבים מסוימים של הדקדוק משותפים לכל השפות הטבעיות (האנושיות), ואלו הם הרכיבים המולדים בדקדוק.
חלק ניכר מעבודתם של הבלשנים הגנרטיבים הוא איתור כללי הדקדוק האוניברסליים לכאורה.
זרמים אחרים בבלשנות מתנגדים לגישה הזאת.
כיום ישנו דקדוק המשמש גם בתחומים אחרים כמדעי המחשב, שם הוא משמש להגדרת שפות פורמליות ומחקר בחישוביות.
לשפות תכנות, כדוגמה לשפות פורמליות, ישנו תחביר השונה במידה ניכרת מזה של שפות טבעיות.
הדבר נובע מכך שלשפות תִכנות מטרה שונה לחלוטין מזו של שפות טבעיות.
כיום ישנן שפות רבות שהן מתוכננות ולא טבעיות.
אספרנטו היא שפה מתוכננת שפותחה על מנת ליצור שפה בינלאומית פשוטה, אולם אספרנטו היא מקרה של שפה מתוכננת, שבמרוצת השנים הפכה לטבעית (שכן אחד המאפיינים לשפה טבעית הוא היותה מדוברת בפי דוברים ילידיים, וכיום מוערך כי מתוך מיליון דוברי אספרנטו, כאלף דוברים אותה מלידה).
תעשיית הקולנוע האמריקאית וסופרים כגון ג'.ר.ר.
למשל, השפה קלינגונית מ"מסע בין כוכבים", ואליריאנית ודות'ראקית מ"שיר של אש ושל קרח", ושפות רבות שמופיעות בלגנדריום של טולקין כגון קווניה, סינדארין והלשון השחורה.
גרעיני הבסיס אחראיים ללמידה ויישום של תמורות מורכבות בתגובות לגירויים, מהסוג הדרוש לשימוש בכללי הדקדוק של שפה.
דֵּקָאן הוא תואר המשרה של אדם שהוענקה לו סמכות ניהולית משמעותית, בפרט ניהול פקולטה באוניברסיטה.
באתר של אוניברסיטת וושינגטון פירטו כמה מתפקידיו העיקריים של הדקאן:
מנהיגות פקולטית – הגדרת חזון ומנהיגות לפקולטה, יצירת תוכניות אסטרטגיות, הצבת סטנדרטים, קידום הפקולטה.
מנהיגות אקדמית – אחריות על פעילות חינוכית, על ציבור הסטודנטים ועל עמידה בתקני ההוראה, ייצוג הפקולטה בציבור.
הובלת כוח אדם – הנחיית עתודות ההובלה בפקולטה, גיוס ושימור סגל ההוראה.
מנהיגות פיננסית – ניהול משאביה הכספיים של הפקולטה, הקצאת משאבים לגיוס צוות איכותי ולקידום הפקולטה.
מנהיגות ניהולית – קידום תרבות של שיתוף פעולה עמידה במדיניות ובנהלים של האוניברסיטה, הקצאת שטחים וטיפוח גיוון, שוויון והכלה.
מעורבות עם סגל, צוות וסטודנטים.
שיתוף פעולה עם בוגרים, תורמים וקהילה חיצונית.
מעורבות עם הקהילה האקדמית – השתתפות בכנסים ואירועים באוניברסיטה, ושיתוף פעולה עם מנהיגים אקדמיים ותורמים ליוזמות בין-תחומיות.
מקור המלה במונח הלטיני המאוחר "decanus" – מפקד על עשרה אנשים.
מקור הכינוי הוא בתקנוני הנזורה, בייחוד בזה של בנדיקטוס מנורסיה על פיו נהגו במנזרים של ימי הביניים (בעיקר לאחר רפורמות קלוני).
מנזרים אלו שגדלו והכילו לעיתים מאות נזירים, חולקו לקבוצות של עשרה בראשות נזיר בכיר – ה"דיקנוס" (בדומה לארגון צבאי).
לאחר מכן שימש הכינוי לציין ראש קהילה של כמרים, כסניף של קתדרלה או חלק של בישופות.
עם צמיחת האוניברסיטאות מתוך הקתדרלות ובתי הספר במנזרים, החל התואר גם לשמש לציון בעלי סמכות אדמיניסטרטיבית במוסדות אלו.
באוניברסיטאות ובמכללות עומד הדקאן בדרך כלל בראש פקולטה, ועוסק בניהול האקדמי שלה.
לתפקיד נבחר לרוב פרופסור מסגל הפקולטה אך לעיתים גם דוקטור.
נוסף על דקאני הפקולטות, בראש ניהול המחקר באוניברסיטה או במכללה עומד דקאן מחקר.
לתפקיד זה נבחר איש אקדמיה בכיר בדרגת פרופסור, המכהן בדרך כלל גם כסגן נשיא ותפקידו כולל הנחיית אנשי סגל ודקאני הפקולטות, ניהול תקציבי המחקר, פיקוח וביקורת על המחקר ובחלק מהמוסדות גם גיוס משאבים לביצועו.
נוסף על כך קיים משרד בעל אופי שונה, דֶּקָנָט הסטודנטים, העוסק בסיוע לסטודנטים בהשתלבותם באוניברסיטה, באמצעות מתן מענה לבעיות לימודיות, אישיות, כלכליות וחברתיות שלהם.
בראשות משרד זה עומד לרוב פרופסור מסגל האוניברסיטה.
מבחינה דקדוקית, יפנית היא שפת SOV (נושא, מושא, פועל).
מלבד הפעלים, הנקשרים לחלקו הסופי של המשפט, סדר המילים די חופשי כל עוד נשמר סדר התלות לכל אורך חלקיו: תואר השם (או הפסקה חלופית / משפט טפל) בא לפני שם העצם, תואר הפועל מקדים את הפועל, יחס הקניין של שם בא לפני השם הקשור, וכן הלאה.
כמו כן יש הבדלים בין רמות שונות של נימוסים.
המילים הן החלקים האטומיים (בעלי משמעות) של השפה.
כמו יפנית וקוריאנית קלאסית, השפה היפנית הכתובה אינה מתאפיינת בתחימת מילים בעזרת רווחים, לכן המושג "מילה" שונה מאשר בשפות אחרות; חלוקת המילים מתבצעת על ידי ניסיון וידע במבנה המשפטים.
בכל צירוף מילים יש מילה אחת בעלת משמעות עניינית שלאחריה שרשרת סיומות, פועלי עזר, מילות יחס ומילות חיבור אשר משמשים להתאמת המשמעות ולציון התפקיד הדקדוקי.
בלימוד השפה, יש הממקפים את המילים בתוך צירופי המילים ומוסיפים רווחים רק בין צירופי המילים כדי להקל על הקורא המערבי, ובכך בעצם מתייחסים אל צירופי המילים כאל מילים עצמיות (למשל: taiyō-ga higashi-no sora-ni noboru).
הסיבה הפונולוגית לכך היא שכל מילה בתוך צירוף מילים קשורה ותלויה במילים האחרות בצירוף, ולכולן הברה מוטעמת אחת.
זאת אף על פי שמבחינה מסורתית, הצורה הבסיסית של מילה (בלי המיליות המתלוות אליה) מהווה את אבן היסוד של המשפט.
מילים, בניגוד לצירופי מילים, לא צריכות להיות בעלות משמעות שלמה בפני עצמן, ולכן זקוקות לפעלי עזר ולמילות יחס.
ישנם כמה עזרי פעלים קלאסיים (כמו て) המסווגים מבחינה דקדוקית כנטיית פעלים או כסיומות של פעלים ולא כמילים עצמאיות.
יש שני סוגים כלליים של מילים:
מילים עצמאיות (自立語 jiritsugo) בעלות משמעות תוכנית
מילות עזר (付属語 fuzokugo) אשר הן בעצם מעצבי משמעות
פעלים המכילים מעמד (動詞 dōshi)
תוארי שם מוחלטים (形容詞 keiyōshi - שמוכרים גם כתוארי i)
תוארי שם עצם (形容動詞 keiyōdōshi – שמוכרים כתוארי na)
דקאפוליס (מיוונית: Δεκάπολις – עשר הערים; deka – עשר; polis – עיר) הייתה קבוצה של עשר ערים, רובן מהתקופה ההלניסטית (למעט דמשק), שהיו ממוקמות ברובן בעבר הירדן המזרחי.
הערים נתנו את שמן גם לחבל הארץ בו שכנו.
עם הערים ברשימה נמנות סקיתופוליס (בית שאן), שהייתה העיר הראשית בחבל, דמשק, ופילדלפיה (היא עמאן).
ראשיתן של ערי הדקאפוליס בכיבושי אלכסנדר הגדול בסביבות 332 לפנה"ס, והמשכן בהתבססות הממלכה הסלאוקית באזור ויישובן של הערים על ידי תושבים יוונים, חלקם חיילי צבאו של אלכסנדר.
אלכסנדר ינאי כבש את עבר הירדן המזרחי וסיפחו לממלכתו בשנים 83–80 לפני הספירה, וניסה כפי הנראה לכפות על תושבי הערים את הדת היהודית, ומשלא צלח הדבר נגזרה עליהם גזירת גירוש, וחלקן נחרבו.
פומפיוס שב וכבש את השטח בשנת 63 לפנה"ס, והחזיר את התושבים ההלניסטים אליהן, ומאז הפכו הערים לערים הלניסטיות עצמאיות תחת שלטון רומי, כפי שתיאר יוספוס פלאביוס:
מאוחר יותר הוחזרו שתיים מהערים, גדרה והיפוס, לשלטון הורדוס.
עם מותו של זה חזרו הערים להיות עצמאיות.
בנו, הורדוס אנטיפס, שימש לאחר מות אביו כטטרארך הגליל והפראיה (עבר הירדן היהודי).
חבל הדקאפוליס חצץ בין שני חלקי נחלתו.
בתחילת המרד הגדול נגד הרומאים, בשנת 66 לספירה, תושבי קיסריה הסורים והיוונים טבחו ביהודים ורצחו 20,000 מהם.
לאחר ביטול עצמאות יהודה הוכפפו ערי הדקאפוליס לפרובינקיה סוריה ולפרובינקיה יהודה, שבשנת 135 הפכה לפרובינקיה סוריה פלשתינה.
עשר הערים לא היו ישות רשמית או גוף מדיני, אלא קובצו לקבוצה אחת בשל מוצאם המשותף של תושבי הערים הללו שהיו ברובם יוונים, ובהמשך גם רומאים, בשונה ממרבית תושבי האזור שהיו שמים (יהודים, נבטים וארמיים).
לכל הערים הייתה דרגה גבוהה יחסית של אוטונומיה וחופש פעולה.
(10 הערים הראשונות הן על פי האנציקלופדיה תולדות הטבע)
גרסה או גרשה (ג'רש של ימינו בירדן)
סקיתופוליס (בית שאן בימינו) – שימשה גם כבירת אגד הערים
היפוס (הידועה גם בשם סוסיתא)
גדר או גדרה – היישוב הירדני אום-קיס
פלה (בצפון מערב ירדן מזרחית למעבר נהר הירדן של ימינו)
פילדלפיה – (עמאן של ימינו)
רפנה – יש המזהים אותה עם אבילה
אבילה – (כיום קואיליבה בצפון ירדן, ליד אירביד), יש המזהים אותה עם רפנה
וכך כותב החוקר הרומאי פליניוס הזקן באנציקלופדיה תולדות הטבע:
פליניוס מזכיר ערים נוספות ששכנו בפרובינקיה, שאין ברור מעמדן בהקשר הדקאפוליס, ובהן: טרכון (באזור הבשן – מזוהה אולי עם ארגוב המקראית), פניאס, אבילה (נבי אבל), ארקה (בהרי הלבנון), וכן גבי או גאבה (Gabba) בהר הכרמל.
על פי חוקרים אחרים היו יותר מעשר ערים בקבוצה.
תלמי, בחיבורו "גאוגרפיה", מנה 18 ערים, ביניהן 9 מרשימת פליניוס, להוציא את רפנה, כשתשע הערים הנוספות שוכנות באזור דמשק, וביניהן הליופוליס (כנראה בעלבכ), אבילה ,קפיטוליאס ואחרות.
שירר גרע אף הוא את רפנה מהרשימה, והוסיף את אבל (אבילה), ואת קנת (kanata) (שיש להבחינה מקנתה שברשימה), לגביה הביע את ההשערה כי היא קיר מואב.
עשר הערים נזכרות בברית החדשה כאזור שבו התהלך ישו והטיף את משנתו.
בארץ הגדריים שליד הכנרת ביצע ישו, לפי האמונה הנוצרית, את נס החזירים.
מאחר שערי הדקאפוליס היו ערים הלניסטיות – שהיהודים היו בהן מיעוט, אם בכלל – התאפשר גידולם של עדרי חזירים בחבל זה, אשר באזורים בעלי רוב יהודי היה נחשב לטאבו.
מלבד דמשק, שכנו רוב ערי הדקאפוליס באזור מצומצם יחסית בירדן, צפון מזרח ישראל (שתי ערים) ודרום סוריה (עיר אחת).
מתוך רשימת הערים, שתיים (דמשק ופילדלפיה) הפכו לערי בירה, שתיים (גרשה וסקיתופוליס) הן ערים קיימות (שלצידן אתרים ארכאולוגיים חשובים), והיתר הן אתרים ארכאולוגיים שנחשפו בחלקם, ובחלקם מתבצעת עבודת חשיפה שוטפת.
הממצאים הארכאולוגיים כוללים גם, כמקובל בערים רומיות, ובניגוד למקובל באזור, תיאטראות ומקדשים לאלים.
דקדוק לקסיקלי-פונקציונלי הוא מסגרת תאורטית בבלשנות.
תאורית ה-LFG שייכת לאסכולת בלשנות גנרטיבית.
הגרסאות הראשונה לתאוריה פותחו בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי ג'ואן ברזנן ורונלד קפלן כתגובה למה שהם ראו כחולשות של הבלשנות הטרנספורמטיבית.
במהלך השנים חלו התפתחויות רבות ב-LFG, והיא ממשיכה לשמש אלטרנטיבה לתאוריות טרנספורמטיביות חדשות יותר, כגון תאוריית ה-GB והפרוגרמה המינימליסטית .
המחקר ב-LFG מתמקד בראש ובראשונה בתחביר וביחסיו למורפולוגיה ולסמנטיקה.
עד כה נערכו רק מחקרים מועטים בפונולוגיה במסגרת LFG, אולם לאחרונה מתקיים מחקר רב בשילוב של תאוריית האופטימליות עם LFG.
לפי LFG, השפה מורכבת מממדים שונים של יחסים, כאשר כל ממד מיוצג ממבנה שונה, עם חוקים משלו, מושגים משלו וצורה משלו.
שני המבנים העיקריים שדנים בהם במחקר ב-LFG הם:
הייצוג של פונקציות (תפקידים) תחביריים (מבנה פונקציונלי או f-structure)
המבנה של המרכיבים התחביריים (מבנה המרכיבים או c-structure)
למשל, במשפט "האוגר אוכל פלאפל", הניתוח לפי מבנה המרכיבים הוא שהמשפט מורכב משני חלקים – צירוף שמני (צ"ש) וצירוף פועלי (צ"פ) – והצ"פ מורכב מפועל (פ') וצ"ש נוסף.
בתחתית המבנה ישנן המילים שמהן מורכב המשפט.
מצד שני, לפי המבנה הפונקציונלי המשפט מורכב מאלמנטים פונקציונליים: נושא, נשוא, זמן ומושא.
ישנם רבדים נוספים שממלאים תפקיד במחקרים מסוימים ב-LFG, כגון:
כל הרבדים הללו מתקיימים במקביל, וחלק מרכזי מהמחקר הוא אפיון היחסים והקשרים השיטתיים בין הרבדים השונים.
התפישה הזו מבדילה בין LFG לתאוריות חומסקיאניות, שבהן התחביר מנותח כרצף של מבני מרכיבים הממופים זה לזה בעזרת חוקים טרנספורמטיביים הפועלים באופן סדרתי.
גישת LFG שימושית במיוחד כשמדובר בשפות לא-מבניות , שבהן היחס בין מבנה לפונקציה הוא עקיף יותר מאשר בשפות כמו אנגלית ועברית, ואינו מתבטא בהכרח בסדר המילים במשפט; מסיבה זאת, חוקרי LFG רואים בה מועמד סביר יותר למודל אוניברסלי של השפה האנושית.
אפיון אחר של LFG הוא הדגש על תהליכים לקסיקליים: פעולות הכוללות שינוי במערכת התפקידים התחביריים, כגון הסביל (פועל פסיבי), נחשבות לקסיקליות ולא תחביריות.
כלומר, הפועל הסביל נרשם בלקסיקון כמילה נפרדת עם מיפוי שונה של הארגומנטים לתחביר.
רעיונות מרכזיים מתפיסת הלקסיקון של LFG הפכו במהלך הזמן למקובלים גם על חלק גדול מהחוקרים במסגרות חומסקיאניות.
על ידי הנחת פעולות פרודוקטיביות בלקסיקון והפרדת תפקיד ממבנה מצליח LFG לתאר דפוסים תחביריים בלי להיעזר בטרנספורמציות.
למשל, במשפט "מה אתה רואה?", גישות טרנספורמטיביות יוצרות מבנה מופשט שבו המילה "מה" מופיעה לאחר הפועל, מכיוון שזהו המיקום הרגיל למושא, ומבנה השטח נגזר ממבנה מופשט זה על ידי הזזת המושא לעמדה שבראש המשפט.
לפי LFG, למילה "מה" יש שני תפקידים במשפט: מילת שאלה ומושא.
המיקום שלה מתאים לתפקיד של מילת שאלה, ומערכת האילוצים של השפה העברית מתירה לה למלא גם את הפונקציה של מושא.
מטרה מרכזית ב-LFG היא ליצור מודל שמתאים גם לבלשנים תיאוריים וגם לבלשנים חישוביים.
המודל של LFG מתאפיין בדיוק מתמטי ובשימוש רב בשפה מתמטית לצורך תיאור יחסים ומגבלות, וכן בכך שכל הנחות המודל מנוסחות באופן מפורש וחד-משמעי.
מספר מערכות ממוחשבות הכוללות דקדוק מפורט של שפות רבות נכתבו על סמך הפורמליזם של LFG.
בישראל עסק בפיתוח התאוריה פרופסור יהודה פאלק מהאוניברסיטה העברית שבשנת 2001 כתב ספר מבוא אליה בשם "דקדוק לקסיקלי פונקציונלי: מבוא לתחביר מבוסס אילוצים מקבילים".
דקאדה היא יחידה למדידת יחסים בסולם לוגריתמי, כאשר דקאדה אחת מתאימה ליחס של 10 בין שני מספרים.
הדקאדה משמשת כדי לייצג את תגובת התדר של מעגלים חשמליים בצורה גרפית באמצעות עקום בודה מאחר שייצוג תדרים בסקאלה ליניארית אינו מעשי.
מגבר אודיו יהיה בעל טווח תדרים שבין 20 הרץ ל-20 קילו-הרץ ואז ייצוג הטווח באמצעות סקאלה לוגריתמית בדקאדות יעיל להמחשה גרפית.
צירי עקום זה יתחילו מ-1 הרץ (100 הרץ) וימשיכו להיכפל ב־10 עד ל-100 קילו-הרץ (105 הרץ), כדי להכיל את כל הטווח על גבי נייר ממוצע כמודגם להלן:
דקאדות משמשות את יצרני הרכיבים האלקטרוניים בסימון גודל של רכיבים כמו נגדים, קבלים, דיודות זנר וסלילי השראה.
מערכת מידות כמו סדרת ה־E משתמשת בערכים עדיפים
בתחום המוזיקה, יחס התדרים של צליל זהה בשתי אוקטבות סמוכות הוא שניים, מספר הדקאדות באוקטבה הוא:
בשפות פורמליות, דקדוק חופשי-הקשר (גם: דקדוק חסר-הקשר) הוא דקדוק אשר כל כלל יצירה בו הוא מהצורה כאשר הוא משתנה דקדוקי ואילו היא מחרוזת כלשהי של משתנים דקדוקיים וסימנים טרמינליים.
דקדוק חסר הקשר יוצר שפה חופשית הקשר (טיפוס 2 בהיררכיה של חומסקי).
המונח "חסר הקשר" מציין כי כלל היצירה עבור יכול להתבצע ללא חשיבות לשאלה מה נמצא מימינו ומשמאלו של , כלומר ללא חשיבות להקשר בו הוא מופיע.
בדקדוק תלוי הקשר, לעומת זאת, ייתכנו כללי יצירה מהצורה , כאשר הוא משתנה דקדוקי ו הן מחרוזות כלשהן של משתנים דקדוקיים וסימנים טרמינליים (ייתכן וריקות).
דקדוק חסר הקשר מוגדר על ידי הרביעייה , כאשר:
- קבוצת אותיות סופיות (טרמינלים).
קבוצה זו מהווה את האלפבית של השפה הנוצרת.
כל כלל הופך משתנה למחרוזת של אותיות ומשתנים
אומרים שהדקדוק יוצר מילה , אם ניתן להתחיל מהמשתנה , ועל ידי ביצוע אחד או יותר מכללי היצירה שב-, להגיע אל המילה .
השפה הנוצרת על ידי הדקדוק , היא אוסף כל המחרוזות , אותן ניתן לייצר מ-, על ידי כללי היצירה המוגדרים ב-R.
כל דקדוק חסר הקשר לא ריק שאינו יוצר את המילה הריקה , ניתן להמרה לדקדוק בו כל כלל יצירה הוא מהצורה או כאשר משתנים ו- טרמינל.
צורה זו נקראת הצורה הנורמלית של חומסקי על-שם הבלשן נועם חומסקי.
צורה אחרת לדקדוקים חסרי הקשר היא הצורה הנורמלית של גרייבך, הקרויה על-שם מדענית המחשב שילה גרייבך.
בדקדוק זה כל כלל יצירה הוא מהצורה , כאשר הוא טרמינל, ו- הוא רצף של אפס או יותר משתנים.
לצורה זו כמה תכונות מעניינות, שכן כל כלל יצירה מוסיף בדיוק אות אחת למילה נוצרת, ולכן אורך המילה נתון על ידי כמות כללי היצירה שהופעלו.
כמו כן, ניתן להמיר כל דקדוק מצורת גרייבך לאוטומט מחסנית שאין בו מעברי-, ובכך להראות כי תמיד ניתן לבטל מעברי- באוטומטי מחסנית.
אם עבור דקדוק נתון קיימות שתי דרכים שונות ליצור מילה מסוימת, אומרים שהדקדוק דו-משמעי.
לתכונה זה משמעויות בבלשנות ובקומפילציה.
קיימות שפות חסרות הקשר שהן דו-משמעויות בצורה אינהרנטית - כל דקדוק היוצר אותן יהיה דו משמעי.
עבור שפות שאינן דו-משמעיות בצורה אינהרנטית, קיים דקדוק שאינו דו-משמעי, אך לא ידועה דרך סיסטמית להמיר דקדוק דו-משמעי לדקדוק שאינו דו-משמעי.
נוסף על כך, השאלה האם דקדוק נתון הוא דו-משמעי או לאו אינה כריעה, כלומר לא קיים אלגוריתם שפותר אותה.
הדקדוק באדיגית שונה מבעברית בכמה מובנים.
מטרת דף זה להסביר את הדקדוק האדיגי.
כאשר הופכים שם עצם יחיד לרבים יש להוסיף את הסיומת -хэ-
לצ'רקסית יש ארבעה יחסות :
קיימת הסיומת - р .
לדוגמה (кӏалэр 'הילד', кӏалэхэр ('הילדים'), шыр ('הסוס').
לדוגמה (кӏалэм 'הילד', кӏалэхэмэ 'הילדים', шым 'הסוס').
כאשר שם העצם הוא ברבים מתווספת אליו הסיומת -мэ (-ma).
קיימת הסיומת кӏэ או мкӏэ .
לדוגמה (кӏалэкӏэ 'עם (בעזרת) הילד', кӏалэхэмкӏэ 'עם (בעזרת) הילדים', шымкIэ ('עם (בעזרת) הסוס').
|colspan=3|"הוא כתב את שמו בעט."
|בעזרת הים (Ins.) || האוויר || יכול לבוא
|colspan=3|"האוויר יכול לבוא בכיוון בים"
קיימת הסיומת эу /-aw-/ או ыу /-əw/.
|בעלי ||כמורה (Inv.)|| הוא עובד
בשפה הצ'רקסית ניתן לייצג כשם עצם מישהו (בן אדם) או משהו (חיה, צמח, דומם) שמבצע פעול מסוים, על ידי הוספת הסיומת э- לפועל בזמן עבר ועתיד והסיומת рэ- בשביל פועל בזמן הווה :
|colspan=3|"מבין הבנים שמה תסתכל על הבן שהולך"