tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית חייליו של אומאלה לא שיתפו עמו פעולה, והוא נעזר בעיקר בכוח של כ-300 חיילים משוחררים.
המרד נכשל, אך הוא הצליח להסתתר עד הדחתו של פוג'ימורי.
לאחר שוולנטין פניאגואה מונה לנשיא זמני במקום פוג'ימורי, העניק לו הקונגרס חנינה.
הוא שב לשורות הצבא, ואף שימש כנספח הצבאי בפריז ובסיאול.
במקביל, השלים לימודי תואר שני במדע המדינה.
בסוף 2004 נדרש לעזוב את הצבא, עקב חשדות כי היה לו קשר להשתלטותו של אחיו אנטאורו על תחנת משטרה באנדוואילאס, במהלכה נהרגו ארבעה שוטרים.
בשנת 2005 הקים אומאלה את המפלגה הלאומנית הפרואנית (Partido Nacionalista Peruano), והיה מועמדהּ בבחירות לנשיאות ב-2006. גם תנועת האיחוד למען פרו (Unión por el Perú) תמכה בו.
במהלך מערכת הבחירות הביע אביו תמיכה בשחרורם של ראשי מחתרות "הנתיב הזוהר" ו"טופאק אמארו .
סביב הדברים התעוררה סערה, שגרמה לאומאלה להתנער מהדברים ולהיבדל מאביו.
בסופו של דבר הצליח אומאלה לזכות ב-30.6% בסיבוב הבחירות הראשון, לעומת 24.3% לאלן גרסיה.
אחיו אוליסס התמודד אף הוא בבחירות, אך זכה ב-0.2% בלבד.
בסיבוב הבחירות השני ניצח גרסיה, לאחר שזכה ב-52.6% מקולות הבוחרים.
בשנת 2011 התמודד שוב על הנשיאות.
בסיבוב הבחירות הראשון זכה ב-31.7%, לעומת 23.6% מקולות הבוחרים בהם זכתה קייקו פוג'ימורי, בתו של אלברטו פוג'ימורי.
בסיבוב הבחירות השני גבר עליה שוב, לאחר שזכה ב-51.5% מקולות הבוחרים, בזכות תמיכה מפתיעה שקיבל מנשיא פרו לשעבר, איש הימין - מרכז אלחנדרו טולדו, שהגיע בסיבוב הראשון למקום הרביעי בלבד, עם כ-15.6% מהקולות.
אומאלה הושבע כנשיא פרו ב-28 ביולי.
סגניתו הראשונה הייתה מריסול אספינוסה וסגנו השני - אומאר צ'אדה.
בשתי הפעמים בהן התמודד אומאלה, נשמעו טענות לגבי קשריו עם נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, ובעיתון פרואני אף נטען שצ'אווס סייע במימון קמפיין הבחירות שלו.
אומאלה הצניע את קשריו עם צ'אווס, ואולם לפי ההערכות, השניים צפויים להיות בני ברית פוליטיים.
מאידך, תמיכתו של הנשיא לשעבר טולדו, בבחירתו, הייתה מותנית בניתוק קשריו עם צ'אווס.
אוּיָאזְד (בפולנית: Ujazd, בגרמנית: Ujest) היא עיירה בפרובינציית אופולה בדרום-מערב פולין ובה כ-1,650 תושבים (2006).
העיירה שוכנת על גדות הנהר קלודניצה (Kłodnica) ובה כנסייה בסגנון הבארוק מהמאה ה-17 וכנסייה נאו-גותית מהמאה ה-19. היישוב הוקם בשנת 1211 על ידי מתיישבים גרמנים שהוזמנו על ידי נסיך פולני ששלט באזור.
בהמשך האזור עבר לשליטה גרמנית.
במאה ה-19 הייתה אויאזד חלק מדוכסות אוייסט (Ujest) הפרוסית.
בשנת 1939 התגוררו בכפר מעל ל-2000 תושבים, רובם גרמנים.
במלחמת העולם השנייה נהרס כ-70% משטח העיירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה האזור עבר לפולין, אוכלוסייה גרמנית נאלצה לעזוב ובמקומם באזור התיישבו פולנים.
אוּי-טֶה-רַנְגיאוֹרָה (במאורית: Ui-te-Rangiora) היה, על פי הסברה, ספן מאורי בן המאה השביעית, מן האי רארוטונגה.
אגדה מאורית מספרת, שאוי-טה-רנגיאורה הפליג דרומה ונתקל במצופי קרח ובהרי קרח צפים באוקיינוס האנטארקטי.
הוא קרא לאזור הזה של האוקיינוס הדרומי טאי-אוּקָה-א-פִּיָה (ים מקציף כמו מרנטת הקנה), משום שמצופי הקרח היו דומים לאבקת מרנטת הקנה.
אמיתות הגעתו של אוי-טה-רנגיאורה אל מימי אנטארקטיקה הייתה מוטלת בספק, עד שבשנת 1886 התגלו שברי חרס לאפיטה באיי האנטיפודה, קו רוחב , ראיה לכך שהפולינזים אכן הרחיקו עד כדי כך דרומה.
מעט מאוד ידוע על אוי-טה-רנגיאורה, או בכלל על פולינזיה הקדומה, אבל באגדות מאוריות מסופר, שבסביבות שנת 650, הוביל אוי-טה-רנגיאורה צי של סירות ואקה (קאנו) דרומה באוקיינוס הדרומי, עד שהגיעו אל "סלעים שגדלו מתוך הים, במרחב שמעבר לראפה" (כלומר, מעבר לאי רפה איטי).
זה עשוי להיות תיאור של קרח ים והרי קרח צפים.
אויאפוקי (בפורטוגזית: Oiapoque) היא עיירה בצפון מדינת אמאפה שבברזיל.
העיירה שוכנת בסמיכות לנהר הנושא את אותו שם והמהווה את הגבול בין ברזיל לבין גיאנה הצרפתית וגשר, שנבנה בשנת 2011, והחוצה את נהר זה מקשר בין אויאפוקי עם העיירה סן ז'ורז' שמעבר לגבול.
כעיירה השוכנת בצפון חופה של ברזיל, נחשבת אויאפוקי כנקודה הצפונית ביותר בארץ, למרות שקיימות נקודות צפוניות יותר במדינת רוריימה.
יחד עם זאת, אויאפוקי היא עיר החוף הצפונית ביותר בברזיל ושטחה המוניציפלי משתרע לאורך יותר ממחצית גבולה הצפוני של מדינת אמאפה.
מקובל להניח שנהר אויאפוקי התגלה על ידי מגלה הארצות הספרדי ויסנטה יאנייס פינסון (Vicente Yáñez Pinzón) בראשית המאה ה-16. הנהר נקרא בשמות שונים עד אשר השם אויאפוקי הוכנס לשימוש רשמי בראשית המאה ה-20, כאשר סכסוך טריטוריאלי בין ברזיל לבין צרפת הגיע לפתרון על ידי בוררות שווייצרית.
בראשית המאה ה-20 פעל בתחומי אויאפוקי מחנה מאסר שבו נכלאו אנרכיסטים ומיליטנטים ברזילאים שנדונו לעבודת פרך.
אויאזד (בפולנית: Ujazd) היא עיירה במחוז טומשוב מזובייצקי שבפרובינציית לודז' בפולין, השוכנת כ-11 ק"מ צפונית מערבית לטומשוב מזובייצקי, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1283, ומעמד עירוני הוענק לו בשנת 1428 על ידי המלך ולדיסלב השני יגיילו.
בשנת 1764 נמנו בעיירה 14 משפחות יהודיות, ואלה עבדו, לעיתים ללא שכר, עבור אנשי האצולה הפולנים שהחזיקו בעיירה.
בשלהי המאה ה-18 נפתחו בעיירה מחסני ברזל, אשר בהם הועסקו גם יהודים רבים.
כמו כן, השתלבו היהודים בתעשיית האריגה בעיירה.
במאה ה-18 השתייכו לקהילת אויאזד גם יהודי העיירה הסמוכה אינובלודז' והכפרים הסמוכים.
בין הרבנים הראשונים בעיירה היה הרב יחזקאל קליינבאום (נפטר ב-1828), אשר ישב על כס הרבנות 20 שנה.
בשנת 1855 נבנה בעיירה בית כנסת חדש.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהחרם הכלכלי על יהודי פולין, ואירעו בה מספר תקריות אנטישמיות, ובהן שוד ורצח היהודייה שיינה גבירץ ביולי 1937, שלאחריו הפגינו הפולנים המקומיים ואיכרי הסביבה לשחרור רוצחיה, תוך איום לפגיעה ביהודים.
עם פלישת הגרמנים לפולין, בספטמבר 1939, חיו בעיירה כ-800 יהודים.
בימי המלחמה הראשונים הופצצה העיירה קשות, ורוב בתיה נהרסו.
חלק מיהודי העיירה עזבו אותה ללודז', ובהם גם רב הקהילה, הרב ברוך לאזנובסקי.
ביוני 1941 החלו פליטים ומגורשים יהודים להגיע לעיירה, ובסתיו 1942 הגיע מספר היהודים בה לכאלף.
גטו באויאזד הוקם כנראה בקיץ 1942, ויהודיו הועסקו בעבודות כפייה על ידי הגרמנים, ובעיקר בפינוי ההריסות בעיירה.
כעשרים יהודים נרצחו בעת גירושים למחנות עבודה.
באוקטובר 1942 גורשו מרבית תושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
החל מנובמבר 1942 ריכזו הגרמנים בגטו חדש שהוקם בעיירה כ-2,000 יהודים מכפרי הסביבה, אשר נמלטו ליערות בזמן הגירושים.
גטו זה חוסל ביום 6 בינואר 1943. כל תושביו גורשו לטרבלינקה, וכ-70 יהודים נרצחו בעיירה עצמה, ונקברו בשדות הסמוכים אליה.
אוטרנדורף היא עיירה במחוז קוקסהאפן במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה, על גדות נהר המדם יובלו של נהר האלבה.
נכון לראשית 2017 התגוררו בעיירה 7,283 איש.
ההתיישבות באוטרנדורף החלה בשנת 1100, וב-1400 קיבל היישוב זכויות עיר, והוא היישוב המרכזי בחבל הדלן .
אוטרנדורף הייתה המרכז היהודי של חבל הדלן, אבל גם בשיא פריחתה במחצית המאה ה-19 לא עלה מספר אנשי הקהילה היהודית במקום על 15 משפחות וחלקן היו משויכות לקהילה פורמלית בלבד, ולמעשה ניהלו את חייהן ביישובים סמוכים, כמו אילינוורט , נורדלדה , אלטנברוך ושטיינאו .
אוטרסברג היא עיירה במחוז פרדן שבמדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה.
נכון לראשית שנת 2017 התגוררו בה 12,733 תושבים.
הטירה שסביבה התפתח היישוב באוטרסברג התקיימה כבר במאה ה-9, האזכור הראשון של המקום בשמו הנוכחי הוא מהמאה ה-13. במחצית השנייה של המאה ה-17 הועתק היישוב שהיה בעל זכויות עיר, ממקומו הצמוד לטירה, למקום סמוך בשפלת נהר הווימה .
היישוב היה נתון לשליטת נסיכות הבוחר מהנובר, ממלכת וסטפאליה, הקיסרות הראשונה של צרפת, ממלכת הנובר ופרובינציית הנובר שבפרוסיה.
מבחינה מנהלית השתייך האזור עד תום מלחמת העולם השנייה למחוז שטדה בנפות שונות (אוטרסברג, פרדן).
כיום הוא משתייך למחוז פרדן.
יהודים הורשו להתיישב באוטרסבורג לראשונה רק ב-1777 בתנאי חסות שאותה היה מקבל החסות צריך לחדש מדי שש שנים.
הקהילה הלכה והתפתחה ותחת חסותה היו במשך השנים גם קהילותיהן הקטנות של העיירות אוטרשטדט , גרסברג , וילשטדט , זוטרום , לילינטל , פישרהודה וקירכטימקה .
במחצית המאה ה-19 הגיעה הקהילה המקומית לשיאה, בתקופה זו מנו חברי הקהילה בין 50 ל-75 נפשות, והיא החזיקה בית ספר משותף עם קהילת רוטנבורג על הווימה .
בסוף המאה התפרקה הקהילה בשל הגירת תושבים, בית הכנסת נמכר ב-1902 ונותרו בעיר יהודים בודדים.
שתי משפחות נותרו בעיר אחרי עליית הנאצים לשלטון, אחת נמלטה מגרמניה בעקבות ליל הבדולח וגורלו של אבי המשפחה השנייה, קצב במקצועו, אינו ברור.
אויאמה (ביפנית: 小山市) היא עיר במחוז טוצ'יגי שביפן.
אויאמה היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז טוצ'יגי ונכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית העיר 165,852 תושבים.
במהלך תקופת אדו, הייתה אויאמה עיירת דואר (נקרא ביפנית שוקובה), עיירה בה מטיילים יכלו לנוח במהלך מסעותיהם ברחבי המדינה.
ב-1 באפריל 1889, כחלק מהיווסדות מערכת העיריות, הוקמה אויאמה כעיירה.
ב-31 במרץ 1954 אוחדה אויאמה עם הכפר הסמוך אוטאני והועלתה לסטטוס של עיר.
בשנות ה-60 סופחו אל אויאמה העיירות הקטנות ממאדה, מיטה וקואקינו.
כיום שטחה הכולל של העיר הוא 171.76 קמ"ר.
אויאמה היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז טוצ'יגי.
נכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית העיר 165,852 תושבים וצפיפות האוכלוסייה בעיר הייתה 966 נפש לקמ"ר.
שטחה הכולל של אויאמה הוא 171.76 קמ"ר והיא נמצאת בדרום מחוז טוצ'יגי.
במכרז העיר זורם הנהר ווטאראסה (Watarase).
אויאמה מקיימת קשרים עם 4 ערים תאומות:
קוסוקה הגינו - שחיין ואלוף אולימפי
מסאשי אבינומה - ג'ודוקא אולימפי
הירואקי טקאיה - שחקן בייסבול
אויב הוא סרט מותחן פסיכולוגי קנדי-ספרדי משנת 2013, שביים דני וילנב וכתב חבייר גויון.
הסרט מבוסס באופן רופף על הרומן "האדם המשוכפל", פרי עטו של ז'וזה סאראמאגו, אשר ראה אור בשנת 2002. ג'ייק ג'ילנהול מככב בסרט בתפקיד כפול בתור שני גברים זהים פיזית אך שונים באישיות.
מלאני לורן, שרה גאדון, ואיזבלה רוסליני משחקות בתפקידי המשנה.
צילומי הסרט החלו ב-22 במאי 2012 בטורונטו.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2013, הופץ ב-14 במרץ 2014, הרוויח 3.4 מיליון דולר בקופות וקיבל ביקורות חיוביות.
הסרט זכה בחמישה פרסי מסך קנדי, ביניהם הבמאי הטוב ביותר עבור וילנב, שחקנית המשנה עבור גאדון והסרט הטוב ביותר.
בנוסף זכה "אויב" בתואר "הסרט הקנדי הטוב ביותר של השנה" בטקס פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של טורונטו לשנת 2014.
בן אדם נוכח במועדון סודי בו גבר ואישה מציגים מופע אירוטי.
המופע מגיע לשיאו כאשר האישה עירומה ונמצאת על סף מחיצת טרנטולה חיה מתחת לעקב נעלה.
אדם בל, מרצה להיסטוריה בקולג', חי חיים שקטים ומונוטוניים.
עמיתו לעבודה ממליץ לו על הסרט "היכן שיש רצון ישנה דרך", ואדם שוכר אותו.
בסרט אדם רואה שחקן - שנראה בדיוק כמוהו - המופיע לזמן קצר בתור עובד במלון.
לאחר חיפוש באינטרנט אדם מזהה את השחקן כדניאל סיינט קלייר, שם הבמה של אנתוני קלייר.
אדם שוכר את שני הסרטים האחרים שבהם אנתוני מופיע ומפתח אובססיה כלפי הכפיל שלו.
מיד לאחר מכן אדם עובר על כמה קופסאות בביתו ומוצא תמונה של מישהו שנראה כמוהו עם יד של אישה על כתפו, אך מאחר שהתמונה קרועה לא ניתן לראות את האישה.
אדם עוקב אחר אנתוני, מבקר את סוכנותו ומגלה היכן הוא מתגורר.
אדם נוסע לדירתו של אנתוני, ומתקשר לביתו מטלפון ציבורי.
אשתו של אנתוני, הלן, עונה לטלפון, חושבת שהדובר הוא אנתוני ומנסה להתבדח איתו.
אדם מתעקש שהוא אינו אנתוני ולאחר שהשיחה מפחידה את הלן אדם מסיים אותה בפתאומיות.
מאוחר יותר הלן מתעמתת עם אנתוני לגבי שיחת הטלפון ועל קיומו של אדם, אך אנתוני מתעקש שהוא לא יודע דבר על אדם.
הלן לא משתכנעת וחוקרת על אדם, מוצאת את המכללה שבה הוא מלמד ומחפשת אותו שם.
הלן רואה את אדם יושב על ספסל מחוץ לכיתתו, והיא המומה מהדמיון המדהים שלו לבעלה.
אדם לא מבין שזאת האישה שאיתה דיבר בטלפון, אך מתנהג בנימוס עד שהוא חוזר לכיתה.
בסופו של דבר אנתוני מתקשר אל אדם בחזרה וקובע איתו פגישה בחדר במלון, שם הם מגלים כי הם זהים לחלוטין, ושאפילו יש להם את אותה צלקת.
אדם נדהם מהאישיות הישירה של אנתוני ומהעובדה שהם זהים לחלוטין במראה; ובו זמנית מרגיש לא נוח, לכן אומר לאנתוני שהם לא היו צריכים להיפגש ועוזב את חדר המלון במהירות.
למחרת אנתוני עוקב אחרי אדם ורואה את חברתו מרי, אנתוני חושב שמרי אטרקטיבית.
אנתוני נוסע על האופנוע שלו בעודו חובש קסדה כהה כך שמרי לא יכולה לראות את פניו, ועוקב אחריה כשהיא בדרכה לעבודה.
אנתוני מאשים את אדם בכך שהוא מקיים יחסי מין עם אשתו, מביך אותו ומתמרן אותו, עד שאדם מסכים לוותר על החופשה שלו עם מרי בסוף ונותן לאנתוני את הסכמתו להחליף אותו בחופשה.
אנתוני דורש מאדם שייתן לו את בגדיו ואת מפתחות מכוניתו, ומבטיח לו שיעלם מחייו לעד לאחר החופשה.
אדם מסכים ואנתוני לוקח את מרי למלון אחרי העבודה.
באותו זמן אדם הולך לדירתו של אנתוני כדי לנקום בו, שוער הבניין מזהה את אדם כאנתוני ומאפשר לו להיכנס ללא מפתחות.
השוער שואל את "אנתוני" נואשות אם הוא יכול לקחת אותו למועדון הסקס הסודי שוב.
בתוך הדירה אדם רואה על מדף תמונה ממוסגרת שנראית כמו זו שמצא קודם לכן בביתו, אך התמונה הזו אינה קרועה והאישה מתגלה כהלן.
אדם מנסה להתנהג כמו אנתוני אך הלן לא מאמינה לו, היא מסתירה את החשדות שלה ומבקשת ממנו להצטרף אליה למיטה בעודה מעמידה פנים שלא הבחינה בחילוף.
הלן מחבקת את אדם ומפתיעה אותו בשאלה "היה לך יום טוב בקולג'?", אדם מעמיד פנים שהוא לא יודע על מה היא מדברת והיא זונחת את הנושא.
מאוחר יותר באותו לילה הלן מתעוררת וניגשת לסלון, שם היא רואה את אדם בוכה, וכשהוא רואה אותה הוא מתנצל בפניה; הלן אומרת לו שהיא רוצה שיישאר, והם מקיימים יחסי מין.
במלון מרי נבהלת במהלך יחסי המין כשהיא מבחינה בסימן שהותירה טבעת נישואין על אצבעו של אנתוני ושואלת אותו מי הוא באמת.
אנתוני טוען שהסימן היה שם תמיד.
מרי מאלצת אותו להסיע אותה הביתה; הם מתווכחים במכונית והוויכוח מוביל לתאונת דרכים, הרכב נהרס לחלוטין ונראה כי שני הנוסעים נהרגו.
למחרת אדם מתלבש בבגדיו של אנתוני ופותח את המכתב הסודי שקיבל מוקדם יותר מהסוכנות, ומוצא מפתח למועדון הסודי שניתן רק לאנשים מסוימים.
הלן יוצאת מהמקלחת, אומרת לו להתקשר לאמו ונכנסת לחדר השינה.
אדם שואל את הלן אם היא עושה משהו באותו לילה ואומר לה שהוא יוצא, אך היא לא מגיבה.
אדם נכנס לחדר השינה ובמקום לראות את הלן הוא רואה טרנטולה בגודל של כל החדר נרתעת אל הקיר שמאחוריה.
אדם נאנח כשעל פניו מבט של השלמה.
ג'ייק ג'ילנהול - אדם בל / אנתוני קלייר
שרה גאדון - הלן קלייר
דאריל דין - עובד בחנות הווידאו
מישה הייסטיד, מייגן מיין, אלקסיס יוגה - הגבירות בחדר החשוך
ג'יין מופט - חוה (ללא קרדיט)
הארט - מאבטח (ללא קרדיט)
סקירה באתר "Indiewire" השוותה את "אויב" לסרט "ממנטו" של כריסטופר נולאן, וקראה לו "מותחן פסיכולוגי מרתק, קפקאי ופרובוקטיבי" ש"אינו חושף את עצמו בקלות".
במאי הסרט וילנב וכן השחקן הראשי ג'ילנהול סיפרו על רצונם להפוך את הסרט לחקר מאתגר של התת-מודע.
עבור וילנב הסרט "אויב" עוסק בסופו של דבר בחזרה: השאלה של איך אפשר לחיות וללמוד מבלי לחזור על אותן טעויות.
לגבי שתי הדמויות הזהות מהבחינה הפיזית אמר וילנב: "אתם לא יודעים אם הן שתיים במציאות, או שאולי מנקודת מבט תת-מודעת יש רק אחת." "אלה יכולים להיות שני צדדים של אותו אדם...
או אירוע פנטסטי שבו אתה רואה עוד [עצמי]." ג'ילנהול אומר כי "אויב" הוא "על גבר נשוי, אשתו בהריון, ויש לו רומן.
הוא צריך להבין את עצמו לפני שהוא יכול להתחייב לחיים כמבוגר."
פורסט וויקמן מסלייט מציין כי שורת הפתיחה של הסרט, "כאוס הוא סדר שעדיין לא פוענח", לקוחה מהרומן של ז'וזה סאראמאגו שעליו מבוסס הסרט - "האדם המשוכפל".
וויקמן מפרש את "אויב" כ"משל על איך זה לחיות תחת משטר טוטאליטרי מבלי לדעת זאת," ומוסיף כי האירוניה המרכזית היא שאף על פי שהדמות הראשית היא מומחית בנושא הממשלים הטוטאליטריים, היא אינה רואה את הרשת שהשתלטה על העיר עד שכבר מאוחר מידי, והיא עצמה כבר תקועה בה.
עבור וויקמן "אויב" מרמז שהנטייה ליצור משטרים טוטאליטריים היא חלק מהטבע האנושי, ושהיא נובעת מתוכנו; הוא מצטט את דבריו של וילנב: "לפעמים יש לך התנהגויות כפייתיות שאי אפשר לשלוט בהן, הן מגיעות מתת המודע...
"אויב" קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים לרוב, כאשר רבים מהם השוו באופן חיובי את אווירת הסרט ואת סגנונו לעבודותיו של דייוויד לינץ' .
סקוט, כתב: "בכל מקרה, חלק גדול מהכיף ב-"אויב", שנבנה היטב וצולם במומחיות, טמון בהופעותיו המשעשעות והמעודנות של מר ג'ילנהול...
סגנונו מפתה ומוחשי, מחקר בצבעים דהויים וגוונים צהבהבים, עם מנות קטנות וחזקות של חרדה שסופקו על ידי מוזיקה רועשת ומפחידה".
גם דוד ארליך מאתר Film.com שיבח את "אויב" על כך שיש לו את "הסוף המפחיד ביותר שקיים בהיסטוריית הקולנוע."
"אויב" הוקרן בבית קולנוע יחיד בצפון אמריקה וגרף $16,161 אלף דולר, לאחר מכן התרחבה ההפצה והסרט הוקרן ב-120 בתי קולנוע.
אוי לי מיצרי אוי לי מיוצרי הוא פתגם תלמודי, שמשמעותו היא דו-ערכיות במצבו של האדם, בו יצר הרע מושך את האדם לסדר חיים מסוים, כשכנגד זאת עומד הציווי של היוצר, ומצב זה מחייב אותו במלחמת היצר.
בעברית מודרנית משפט זה הוצא מהקשרו, ומשמעותו הימצאות בתרחיש בו שום חלופה אינה מושלמת.
ביטוי דומה לשגור בעברית המודרנית הוא הביטוי של רבן יוחנן בן זכאי במשנה: אוי לי אם אומר אוי לי אם לא אומר.
על פי הפסוק בבראשית בו נכתבה המילה "וַיִּיצֶר" לגבי בריאת אדם הראשון דרש רבי שמעון בן פזי ששתי אותיות י באו להדגיש נקודה זו:
המהרש"א מפרש שהדרשה נשענת על האות ו שקודמת ליו"ד - מלשון "וי", ומוסיף על כך שימוש בראשי תיבות: "וי" צ, "וי" ר, וי לי מצדיק (שהוא היוצר) וי לי מרשע (שהוא היצר).
בדומה לכך מפרש תורת חיים - התיבה וייצר מתפרקת לשתי תיבות: "וי" "יצר", ואת המילה יצר מנקד תחילה בצירה (במשמעות יצר), ולאחר מכן בחולם (במשמעות יוצר).
הראי"ה קוק ניסח את המצוקה-המלחמה הזו כך:
הנסיכה אויאמה סוטמאצו (ביפנית: Ōyama Sutematsu ;大山 捨松 (נולדה בשם Yamakawa Sakiko 山川 咲子); 24 בפברואר 1860 – 18 בפברואר 1919) הייתה פמיניסטית יפנית בתקופת מייג'י.
בילדותה שרדה את קרב אייזו .
לאחר מכן נשלחה לאמריקה לעשר שנים כחלק ממשימת איווקורה.
הייתה האישה היפנית הראשונה שקיבלה תואר במכללה.
את שנותיה המאוחרות הקדישה למאבק לחינוך נשים ביפן ולהתנדבות כאחות.
נולדה בשם Yamakawa Sakiko ב־24 בפברואר 1860 באייזו (אנ'), אזור מבודד והררי השוכן כיום במחוז פוקושימה.
ימקאווה Sakiko הייתה בתו הצעירה של Yamakawa Shigekata פקיד רם דרג בשירותו של הלורד המקומי.
אשתו (Saigō Tōi (えん)) השתייכה אף היא למשפחת אצולה בשם סאיגו, מדרום יפן.
לימקאווה סאקיקו היו שישה אחים: אחיותיה פוטאבה (Futaba (二葉) 1844–1909), מיוואקו, מיסאקו וטוואקו; ושני אחים, הירושי וקנג'ירו.
אבי המשפחה מת בשנת 1860, שנת לידתה של סאקיקו, ואחיה הבכור, הירושי, ירש את תפקיד ראש המשפחה במקומו.
ימאקאווה סאקיקו גדלה במשק בית סמוראי מסורתי בעיירה וואקאמאטסו (אנ') במתחם בן כמה דונם בסמוך לשער הצפוני של טירת צורוגה (אנ') היא לא נשלחה לבית ספר, אך למדה קרוא וכתוב בבית, כחלק ממערכת חינוך שכללה נימוסים וצייתנות, והתבססה על הטקסט הנאו-קונפוציאני מהמאה השמונה-עשרה Onna Daigaku (אנ'): "למידה רבה יותר לנשים".
בשנים 1868–1869 הייתה משפחת ימקאווה בצד המפסיד של מלחמת בושין.
מלחמת בושין הייתה מלחמת אזרחים שסימנה את סיומה של תקופת בקומאטסו (אנ') של יפן ("סוף השלטון הצבאי").
במלחמה זו, כוחות פרו-שוגונטים התנגדו להחלתו של השלטון הקיסרי החדש שהחל עם רסטורציית Meiji בשנת 1867. ב־8 באוקטובר 1868, כאשר ימקאווה הייתה בת שמונה, פלשו כוחות קיסריים ושרפו את עיר הולדתה וואקמאטסו.
ימקאווה קיבלה מקלט יחד עם אמה ואחיותיה בין כותלי טירת צורוגה.
מאות משפחות סמוראים אחרות התאבדו בספוקו.
פלישה זו סימנה את תחילתו של קרב אייזו (אנ'), שכלל מצור בן חודש על הארמון.
בתוך הטירה נאספו 600 נשים וילדים תחת פיקודה של הנסיכה Matsudaira Teru (אנ'), אשר חילקה את השוהים בארמון לקבוצות שעסקו בבישול, ניקיון ויציקת תרמילי קליעים, כמו גם טיפול בכ־1,500 חיילים פצועים.
אחת מאחיותיה ניסתה להצטרף אל "צבא הנערות" Jōshitai שהובילה Nakano Takeko, אך על פי הוראות אימן נשארה בטירה והמשיכה להכין מחסניות אקדח.
סאקיקו עצמה נשאה אספקה עבור יצרני המחסניות.
לקראת סיום המצור, אמה של ימקאווה שלחה אותה ואת ילדות הטירה האחרות להטיס עפיפונים כמחוות התרסה, בזמן שתותחים אימפריאליים הפציצו את הטירה.
הנשים ניסו למנוע את התפוצצותם של הפגזים על ידי כיסויים בבדים רטובים.
פגז אחד שלא כובה בזמן, התפוצץ ליד ימקאווה והרסיסים שרטו את צווארה והרגו את גיסתה טוסקו.
המצור הסתיים עם כניעת הטירה ב־7 בנובמבר 1868. ימקאווה נלקחה למחנה שבויים סמוך עם אמה ואחיותיה, שם הוחזקו במשך שנה.
באביב 1870 הן הוגלו למחוז טונאמי שאך הוקם.
17,000 הפליטים שהוגלו לשם לא היו בעלי ניסיון בחקלאות, ובחורף שרר מחסור באוכל, מחסה ועצי הסקה שאיימו על משפחת ימקאווה ברעב.
סאקיקו, שבאותה תקופה מלאו לה אחת עשרה שנים, פיזרה אדמת לילה (אנ') (דשן עשוי מצואה אנושית) בשדות ונברה באשפה בחיפוש אחר רכיכות למאכל.
באביב 1871, יאמאקאווה נשלחה לעיר הקודאטה, ללא משפחתה, שם היא התגוררה עם Takuma Sawabe ולאחר מכן עם מיסיונרים צרפתים.
בדצמבר 1871, כשהייתה בת אחת-עשרה, נשלחה ימקאווה לארצות הברית ללימודים, כחלק ממשימת איווקורה.
בשלב זה, אמה שינתה את שמה מ-Yamakawa Sakiko ("פריחה קטנה") ל-Yamakawa Sutematsu ("עץ אורן שנזרק").
ימקאווה הייתה אחת מחמש בנות שנבחרו לבלות עשר שנים בלמידת דרכי המערב לתועלתה של יפן, לאחר מכן היה עליה לחזור ולהעביר את הידע שלה לנשים יפניות אחרות ולילדיה, בהתאם לפילוסופיה של תקופת Meiji: "אישה טובה, אמא חכמה" (אנ').
הבנות האחרות היו ריו יושימאסו (בגיל 14), טיי אואדה (14), שיגה נגאי (10) ואומה טסודה (6).
כל חמש הבנות היו ממשפחות סמוראים שהובסו במלחמת בושין.
לאחר מסע סוער וקשה הן הגיעו לסן פרנסיסקו ב־15 בינואר 1872. יאמאקווה והבנות האחרות בילו שבועיים בסן פרנסיסקו.
אף על פי שרוב הזמן שהו בבדידות בחדריהן, הן היו נושא שזכה לסיקור עיתונאי אינטנסיבי.
לאחר מכן הן יצאו לסיור רכבת שחצה את המדינה, והגיעו לוושינגטון הבירה ב-29 בפברואר, שם פרש צ'ארלס לנמן (מזכירו של ארינורי מורי (אנ')) את חסותו על הבנות.
ימקאווה שוכנה במשק ביתו של לאונרד בייקון בניו הייבן, קונטיקט במשך שהותה באמריקה, והתיידדה עם בתו אליס.
השתיים חיו כאחיות במשך עשר שנים, ולמדו האחת על תרבותה של השנייה.
ימקאווה סיימה את לימודיה בתיכון ניו הייבן, ואז נרשמה למכללת ווסאר בשנת 1878, לצידה של נגאי שיגקו (אנ').
שתיהן היו הנשים היפניות הראשונות שנרשמו לקולג'.
פטרונה לאונרד בייקון נפטר ב־24 בדצמבר 1881, מוקדם מכדי להיות נוכח בטקס הסיום שלה.
במהלך לימודיה, ימקאווה סוטמאטסו כתבה בדרך כלל את שמה כסטמאץ ימקאווה, תוך שימוש בסדר השם האמריקאי ובכתיב שתואם את הגייתו של שמה.
בשנת 1881 הסתיימו עשר שנות המשימה החינוכית של הבנות, אך ימקאווה האריכה את שהותה כדי להשלים את לימודיה.
היא סיימה את מכללת ווסאר (אנ') עם תואר ראשון בהצטיינות באוקטובר 1882, והייתה היפנית הראשונה שקיבלה תואר אקדמי.
עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "מדיניות החוץ הבריטית כלפי יפן" והיא נבחרה לנאום על הנושא בטקס הסיום של כיתתה.
לאחר סיום לימודיה, למדה סיעוד במשך מספר חודשים בבית הספר לאחיות בקונטיקט, ניו הייבן, טרם חזרתה ליפן.
כאשר חזרה לראשונה ליפן, חיפשה ימקאווה עבודה חינוכית או ממשלתית לעסוק בה, אך האפשרויות שעמדו בפניה היו מוגבלות, במיוחד מכיוון שמעולם לא למדה לקרוא או לכתוב יפנית באופן רשמי.
במקום זאת, ב־8 בנובמבר 1883, היא נישאה לגנרל בצבא היפני הקיסרי ממחוז סאצומה לשעבר, אלמן בן 42 ואב לשלושה בשם אויאמה איוואו, ששירת כתותחן במהלך הפצצת עיר הולדתה אייזו.
בשלב מאוחר יותר, היה איוואו מתבדח על כך שאשתו הייתה זו שהכינה את הכדור שהכה בו במהלך אותו קרב.
מתקופה זו ואילך היא נודעה בשם Ōyama Sutematsu.
לאחר נישואיהם, זכה בעלה למספר קידומים בצבא ומונה לימים לשר המלחמה, סוטמאצו הפכה לרוזנת ובשנת 1911 לנסיכה אויאמה.
במהלך נישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים: שתי בנות, אויאמה היסאקו (לימים הברונית אידה היסאקו) ואויאמה יוקו (מתה לאחר יומיים), ושני בנים, הנסיך אויאמה טקאשי והנסיך אויאמה קאשיווה.
לאחר נישואיה מילאה סוטמאטסו תפקידים שרווחו בקרב נשותיהם של אנשי ממשל, וייעצה לקיסרית יפן אודות מנהגים מערביים.
היא תמכה בחינוך נשים ועודדה נשים יפניות מהמעמד הגבוה להתנדב כאחיות.
בנוסף, אירחה לעיתים קרובות מבקרים אמריקאים, על מנת לקדם את יחסי יפן-אמריקה, בין אורחיה נמנו גם חברתה אליס מייבל בייקון (אנ') הגאוגרף אלן צ'רצ'יל סמפל והסופרת פאני קולדוול מקולי.
בשנת 1885, עקב היריון שמנע ממנה לנסוע עם בעלה לאירופה, היא נתבקשה על ידי ראש ממשלת יפן, איטו הירובומי לסייע בהקמת בית הספר גאקושין בטוקיו, ובהמשך הפכה לנאמן שלו.
בשנת 1900 יסדה בשותפות עם אליס בייקון וטסודה אומה (אנ') את ג'ושי אייגאקו ג'וקו 女子英学塾 – בית ספר לימודי אנגלית לבנות, כיום: Tsuda University (אנ'), על מנת לתמוך במטרת חינוך נשים.
היא עמדה בראש אגודת הנשים לרווחה ואיגוד האחיות לסיעוד, נשיאת האגודה הפטריוטית לנשים ויו"ר איגוד הצלב האדום היפני.
במהלך מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 עבדה כאחות מתנדבת.
לאחר מותו של בעלה, Oyama Iwao, ב־10 בדצמבר 1916, נפטרה הנסיכה אויאמה מדלקת ריאות כתוצאה ממגפת השפעת של 1918, ב־18 בפברואר 1919 בעיר טוקיו, יפן.
אוי ווי (ביידיש: אוי וויי) הוא ביטוי ביידיש המביע אימה או התלהמות.
לעיתים קרובות, הביטוי מקוצר לאוי, והוא יכול להיות מתורגם כ"אוי, אוי!" או "אוי לי!".
המקבילה העברית שלו היא אוי ואבוי.
לדברי האטימולוג דאגלס הארפר, הביטוי נגזר מיידיש ומקורו גרמני.
הוא מאותו המקור כמו הביטוי הגרמני o weh, או auweh, שילוב של הקריאה הגרמנית וההולנדית au!, כלומר "אאוץ'/או", והמילה הגרמנית weh, מאותו מקור של המילה האנגלית woe (כמו גם המילה ההולנדית wee שמשמעותה כאב).
הביטוי קשור גם ל-oh ve, ביטוי ישן יותר בדנית ובשוודית, ו-oy wah, ביטוי בעל משמעות דומה באזור מונבליארד שבצרפת.
המקביל הלטיני הוא heu, vae!; ביטוי סטנדרטי יותר הוא "o, me miserum", או "heu, me miserum".
לפי Chabad.org, תיאוריה אלטרנטיבית למקור הביטוי ביידיש היא ש"אוי" נובע מעברית מקראית, וש"ווי" הוא המקבילה הארמית שלו.
לחלופין הוא מאוית אוי, הוי או הו בעברית המקראית, וואי, וי, ווי, וויא בארמית.
המונח מוכפל מדי פעם, כדוגמת הו הו ב, ווַי וַי בתרגום פסאודו-יונתן על אותו פסוק, אך שתי הגרסאות מעולם לא שולבו קלאסית.
הביטוי מקוצר לרוב ל"אוי", או מאורך לכדי "אוי ווי זמיר", קיצור של הביטוי "אוי ווי איז מיר" (אוי וי לנו).
המטרה העיקרית או ההשפעה של התארכותה היא לרוב לצורך דרמטיות.
על פי האנתרופולוג החזותי פני וולין, אוי היא לא מילה רגילה בלבד, אלא מבטאת תפיסת עולם שלמה.
המשמעות שלה מנוגדת בערך למשמעות של מזל טוב.
ביטוי קשור הוא אוי געוואלד, שיכול להיות בעל משמעות דומה, או גם להביע זעזוע או פליאה.
אויאנטאיטמבו (בספרדית: Ollantaytambo, בקצ'ואה: Ullantaytampu) היא עיירה ואתר ארכאולוגי של האינקה בדרום פרו, כ-72 קילומטרים בכביש צפונית-מערבית לעיר קוסקו.
היא שוכנת בגובה של 2,792 מטרים מעל גובה פני הים ב שב, מחוז קוסקו.
בתקופת אימפריית האינקה הייתה אויאנטאיטמבו אחוזתו המלכותית של הקיסר פאצ'אקוטי, שכבש את האזור, ובנה את העיירה ומרכז טקסי.
בזמן הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה היא שימשה כמעוז למאנקו אינקה יופאנקי, מנהיג ההתנגדות של האינקה נגד הספרדים.
היא שוכנת במה שמכונה העמק הקדוש של האינקה, ובימינו היא אטרקציה תיירותית חשובה בשל חורבות האינקה שבה ומיקומה בדרך לאחת מנקודות המוצא הנפוצות ביותר לטרק הידוע בשם שביל האינקה למאצ'ו פיצ'ו.
בסביבות אמצע המאה ה-15 כבש קיסר האינקה פאצ'אקוטי את אויאנטאיטמבו והרס אותה כליל.
העיירה והאזור הסמוך שולבו באחוזתו האישית.
הקיסר בנה מחדש את העיירה בבנייה מפוארת, וביצע עבודות נרחבות של בניית טרסות ותעלות השקיה בעמק אורובמבה.
בעיירה היו מקומות לינה לאצולת האינקה, בעוד שהטרסות טופלו על ידי , משרתי הקיסר.
לאחר מותו של פאצ'קוטי, האחוזה עברה לניהולו של ה שלו, הקלאן של משפחתו.
במהלך הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה שימשה אויאנטאיטמבו כבירה זמנית של מאנקו אינקה יופאנקי, מנהיג התנגדות הילידים נגד הקונקיסטאדורים.
הוא ביצר את העיירה ודרכי הגישה אליה לכיוון בירת האינקה לשעבר קוסקו, שנפלה לידי הספרדים.
בשנת 1537 הביס מאנקו אינקה חיל משלוח ספרדי במישור מסקבמבה (Mascabamba), ליד אויאנטאיטמבו, חסם את התקדמותם ממערך של טרסות גבוהות והציף את המישור.
למרות ניצחונו, הבין מאנקו אינקה שלא ניתן להגן על אויאנטאיטמבו לאורך זמן, ולכן שנה שלאחר מכן, הוא נסוג לאתר המיוער בצפיפות של וילקבמבה, שם הקים את מדינת נאו-אינקה.
בשנת 1540 הוקצתה האוכלוסייה המקומית של אויאנטאיטמבו לאנקומיינדה של .
חורבות האינקה באויאנטאיטמבו משכו את תשומת לבם של מספר חוקרים זרים במאה ה-19, בהם קלמנטס מרקהם, , וארנסט מידנדורף (Ernst Middendorf), שפרסמו דיווחים על ממצאיהם.
היירם בינגהאם השלישי עצר כאן בשנת 1911 במסעו במעלה הנהר אורובמבה בחיפוש אחר מאצ'ו פיצ'ו.
העיירה אויאנטאיטמבו שוכנת לאורך הנהר פטקאנצ'ה (Patakancha), קרוב לנקודה בה הוא נשפך לנהר וילקאנוטה.
היישוב הראשי ממוקם על הגדה השמאלית של הפטקאנצ'ה עם מתחם קטן יותר בשם 'אראקהמה (Araqhama') בגדה הימנית.
המרכז הטקסי הראשי של האינקה ממוקם מעבר ל'אראקהמה על גבעה בשם סרו בנדוליסטה (Cerro Bandolista).
כמה מבני אינקה נמצאים באזורים שמסביב, ולהלן תיאור קצר של האתרים העיקריים.
ליישוב הראשי באויאנטאיטמבו יש תוכנית אורתוגונלית עם ארבעה רחובות אורכיים שחוצים שבעה רחובות רוחביים מקבילים.
במרכז הרשת הזו בנו האינקה רחבה גדולה שאולי הייתה בגודל של עד ארבעה גושי בניינים.
היא הייתה פתוחה ממזרח ומוקפת בהיכלות וגושי מבנים עירוניים אחרים בשלושת צדדיה האחרים.
כל גושי הבניינים בחצי הדרומי של העיירה נבנו באותו עיצוב; כל אחד מהם כלל שני מתחמים מוקפים בחומה עם ארבעה בניינים בני חדר אחד סביב חצר מרכזית.
המבנים בחצי הצפוני מגוונים יותר בעיצובם; עם זאת, רובם במצב כל כך גרוע שקשה לקבוע מה הייתה התוכנית המקורית שלהם.
אויאנטאיטמבו מתוארכת לסוף המאה ה-15 ויש בה כמה ממבני המגורים העתיקים ביותר באמריקה הדרומית.
הפריסה והמבנים שלה שונו בדרגות שונות על ידי בנייה מאוחרת יותר; למשל, בקצה הדרומי של העיירה, טיילת אינקה עם הכניסה המקורית לעיירה נבנתה מחדש כ מוקפת בבניינים קולוניאליים ורפובליקניים.
הרחבה שבמרכז העיירה נעלמה אף היא, שכן בתקופה הקולוניאלית נבנו מעליה כמה מבנים.
'אראקהמה היא הרחבה מערבית של היישוב הראשי, מעבר לנהר פטקאנצ'ה; היא כוללת רחבה גדולה, הנקראת מניארקי (Manyaraki), מוקפת במבנים העשויים לבני בוץ ואבנים מסותתות למחצה.
שטחם של בניינים אלו גדול בהרבה מאשר מקביליהם ביישוב הראשי; יש להם גם קירות גבוהים מאוד ודלתות גדולות יתר על המידה.
מדרום מבנים נוספים, אך קטנים יותר ובנויים מאבני גוויל.
'ארקהמה מיושבת ברציפות מאז ימי האינקה, כפי שמעידה הכנסייה הקתולית בצד המזרחי של הכיכר.
מצפון למניארקי יש כמה מקומות קדושים עם אבנים מסותתות, פני סלע מפוסלים ומפעלי מים משוכללים; הם כוללים את טמפלו דה אגווה (Templo de Agua, "מקדש המים"), ואת באניו דה לה ניוסטה (Baño de la Ñusta, שילוב של ספרדית וקצ'ואה: "מרחץ הנסיכה").
'אראקהמה גובלת במערב בסרו בנדוליסטה (Cerro Bandolista), גבעה תלולה שעליה בנו בני האינקה מרכז טקסי.
כל החלק של הגבעה הפונה לעיירה תפוס על ידי הטרסות של פומטייס (Pumatallis), ממוסגרות משני אגפיהן על ידי מחשופי סלע.
בשל האופי המרשים של טרסות אלו, גבעת המקדש ידועה כ"המבצר", אך זהו כינוי שגוי, שכן תפקידיו העיקריים של אתר זה היו דתיים.
הגישה העיקרית למרכז הטקסים היא סדרה של מדרגות המטפסות לראש מתחם הטרסות.
בשלב זה, האתר מחולק לשלושה אזורים עיקריים: המגזר התיכון, ישירות מול הטרסות; מגזר המקדש, מדרום; ומגזר הקברים, מצפון.
מגזר המקדש בנוי מאבנים מסותתות בניגוד לשני המגזרים האחרים של גבעת המקדש, העשויים מאבני גוויל.
הוא נגיש באמצעות גרם מדרגות שמסתיים בטרסה עם שער גמור למחצה וב"מתחם עשר הגומחות" (Recinto de las 10 Hornacinas), בניין בן חדר אחד.
מאחוריו חלל פתוח ובו "פלטפורמת המושב המגולף" (Plataforma del Asiento Tallado) ושני קירות מונומנטליים לא גמורים.
המבנה העיקרי של המגזר כולו הוא מקדש השמש, בניין שלא הושלם הכולל את "חומת ששת המונוליתים" (Muro de los Seis Monolitos).
במגזר האמצעי ובמגזר הקבורה יש כמה מבנים מלבניים, חלקם בני שתי קומות; כמו כן, מספר מזרקות נמצאות במגזר התיכון.
המבנים הבלתי גמורים בגבעת המקדש וגושי האבן הרבים המפוזרים באתר מעידים על כך שהוא עדיין היה בבנייה בזמן נטישתו.
חלק מגושי האבן מראים עדות לכך שהם הוסרו מקירות גמורים, מה שמספק עדות לכך שגם מאמץ שיפוץ גדול היה בעיצומו.
איזה אירוע עצר את הבנייה בגבעת המקדש לא ידוע; מועמדים סבירים כוללים את מלחמת הירושה בין ואסקאר לאטוואלפה, הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, והנסיגה של מאנקו אינקה מאויאנטאיטמבו לווילקבמבה.
עם זאת, יש גם תאוריה שהם פרי יצירתה של תרבות טיוונאקו המוקדמת יותר.
העמקים של נהרות אורובמבה ופטקאנצ'ה לאורך אויאנטאיטמבו מכוסים על ידי מערך נרחב של טרסות חקלאיות, או ליתר דיוק , (andén ב[ספרדית]: רציף של תחנת רכבת וכדומה), המתחילים בתחתית העמקים ומטפסים במעלה הגבעות שמסביב.
האנדנים אפשרו ליישם חקלאות בשטח שלא אפשר זאת במצב הטבעי.
הם גם אפשרו לאינקה לנצל את האזורים האקולוגיים השונים שנוצרו על ידי שינויים בגובה.
טרסות באויאנטאיטמבו נבנו בסטנדרט גבוה יותר מאשר טרסות חקלאיות נפוצות באינקה; למשל, יש להם קירות גבוהים יותר מאבנים מסותתות במקום אבני גוויל גסות.
סוג זה של טרסות יוקרתיות נמצא גם באחוזות מלכותיות אחרות של האינקה כמו צ'ינצ'רו (Chinchero), ויוקאי (Yucay).
קבוצה של טרסות שקועות מתחילות מדרום לפלאסה דה ארמאס של אויאנטאיטמבו, המשתרעת כל הדרך עד לנהר אורובמבה.
אורכן כ-700 מטרים, רוחבן 60 מטרים ועד 15 מטרים מתחת למפלס הטרסות שמסביב; בשל צורתן, הם נקראים קאייחון (Callejón), המילה הספרדית לסמטה.
אדמה בתוך קאייחון מוגנת מהרוח על ידי קירות רוחביים שגם סופגים קרינת שמש במהלך היום ומשחררים אותה במהלך הלילה; זה יוצר אזור מיקרו אקלים חם ב-2 עד 3 מעלות צלזיוס מהאדמה שמעליו.
תנאים אלו אפשרו לאינקה לגדל מינים של צמחים שגדלים בגבהים נמוכים יותר שאחרת לא היו יכולים להתפתח באתר זה.
בקצה הדרומי של קאייחון, המשקיף על הנהר אורובמבה, נמצא אתר אינקה בשם קאייו ראקי (Q'ellu Raqay).
הבניינים והכיכרות המחוברים זה לזה יוצרים עיצוב יוצא דופן לגמרי בשונה מהמבנים של חדרים בודדים הנפוצים באדריכלות האינקה.
מכיוון שהאתר מבודד משאר אויאנטאיטמבו ומוקף בטרסות משוכללות, משערים כי הוא ארמון שנבנה עבור הקיסר פאצ'אקוטי.
בני האינקה בנו כמה מחסנים (קולקה בקצ'ואה) מאבני גוויל על הגבעות המקיפות את אויאנטאיטמבו.
מיקומם בגבהים גבוהים, שבהם יש רוחות עזות וטמפרטורות נמוכות יותר, הגן על תכולתם מפני ריקבון.
כדי לשפר את אפקט זה, כוללים מבני הקולקה של אויאנטאיטמבו מערכות אוורור.
משערים שהם שימשו לאחסון הייצור של הטרסות החקלאיות שנבנו סביב האתר.
כדי לצבור תבואה היו שופכים את הדגנים דרך החלונות בצד של מעלה הגבעה של כל בניין, ומרוקנים אותם דרך החלון בצד של מורד הגבעה.
המחצבות העיקריות של אויאנטאיטמבו היו ממוקמות בקאצ'יקאטה (Kachiqhata), בנקיק מעבר לנהר אורובמבה כ-5 קילומטרים מהעיירה.
האתר כולל שלושה אזורי חציבה עיקריים: מויופורקו (Mullup'urku), קנטיראיוק (Kantirayoq) וסירקוסירקויוק (Sirkusirkuyoq); כולם סיפקו בלוקים של ריוליט ורוד למבנים המפוארים של גבעת המקדש.
רשת משוכללת של דרכים, רמפות ומגלשות חיברה אותם עם אזורי הבניין הראשיים.
במחצבות מספר , מגדלי אבן קטנים ששימשו כאתרי קבורה בתקופה הקדם-היספנית.
מכיוון שאויאנטאיטמבו מוקפת הרים, ודרכי הגישה העיקריות עוברים לאורך עמק אורובמבה; סללו בני האינקה דרכים שחיברו את האתר עם מאצ'ו פיצ'ו ממערב ו ממזרח.
במהלך הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה ביצר הקיסר מאנקו אינקה יופאנקי את הגישות המזרחיות כדי להדוף התקפות ספרדיות מקוסקו במהלך קרב אויאנטאיטמבו.
קו ההגנה הראשון היה גדה תלולה של טרסות בפאצ'אר (Pachar), ליד מפגש הנהרות אנטה ואורובמבה.
מאחוריו תעלו בני האינקה את האורובמבה כדי לגרום לו לחצות את העמק מימין לשמאל ובחזרה, וכך נוצרו שני קווים נוספים, שגובו על ידי הביצורים של צ'וקאנה (Choqana) בגדה השמאלית ו'אינקאפינטאי (Inkapintay') בגדה הימנית.
לפניהם, במישור מסקבמבה (Mascabamba), חסמו 11 טרסות גבוהות את העמק בין ההרים לקניון עמוק שנוצר על ידי האורובמבה.
הדרך היחידה להמשיך הייתה דרך השער של ט'יופונקו (T'iyupunku), חומת הגנה עבה עם שני פתחים צרים.
ממערב לאויאנטאיטמבו, המבצר הקטן של צ'וקאקייקה (Choquequillca) הגן על הדרך למאצ'ו פיצ'ו.
במקרה של כיבוש ביצורים אלה, היוותה גבעת המקדש עצמה עם הטרסות הגבוהות שעליה קו הגנה אחרון מפני פולשים.
אוי אלט (חיים חדשים) (בהונגרית: Új Élet) שפורסם ומפורסם גם כיום בבודפשט, הוא כתב העת הרשמי של הקהילה המאורגנת היהודית בהונגריה היום תחת התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
העיתון הופיע לראשונה מייד לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-18 בנובמבר 1945 והיה שבועון עד 1957. מאז הוא דו-שבועון.
עד 1984 לא היה רשום שם העורך תחת כותרת העיתון.
משנת 1984 עד 1991 ערך הרב אישטוואן דומאן את כתב העת, ולאחר מכן הרב פטר קרדוש (במקור קסטנבאום).
השינויים הרצופים בהכותרת המשנה של כתב העת אוי אלט משקפים את השינויים בזהותם של היהודים בהונגריה.
כותרת המשנה עד 1951 הייתה: A magyar zsidóság lapja, כלומר "העיתון של יהדות הונגריה".
מ-1951 עד 1989 כותרת המשנה הייתה: A magyar izraeliták lapja, כלומר "העיתון של בני ישראל ההונגרים".
ב-1990, לזמן קצר, שונתה כותרת המשנה ל: A magyar zsidók lapja, כלומר "העיתון של יהודי הונגריה"
מאז הוא נקרא: A magyarországi zsidó hitközségek szövetségének lapja "העיתון של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה", בהוצאת התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
עד 1951, המאמרים עסקו בסוגיות של עניין פוליטי ממשי, כמו היחס של האליטה הפוליטית ההונגרית לבעיות של מעמד העם היהודי.
משנות ה-50 של המאה ה-20 ואילך, כאשר המדינה הקומוניסטית שלטה בכל היבט של החיים הציבוריים היהודיים, הפך אוי אלט לעיתון עדתי-דתי שעסק רק בענייניה הפנימיים של הקהילה הדתית היהודית בהונגריה.
לאחר חילופי המשטר בשנת 1989, כשהעיתונות היהודית שוב הייתה פלורליסטית, אוי אלט שמר מרצונו על תפקידו של עיתון דתי.
דפיו שיקפו את המורכבות של ניסיון הרנסאנס היהודי בהונגריה.
אוי כי ירד אש היא קינה לתשעה באב מאת רבי טביומי בן ישראל.
היא נאמרת ברוב קהילות הספרדים לאחר ערבית.
רוב בני עדות המזרח נהגו לומר קינה זו קודם תפילת ערבית, ורק כשתשעה באב חל ביום חול, אך כשחל במוצאי שבת לא נהגו לאומרו.
פעמים רבות נוסח "אוי כי ירד אש" משמש להספד.
אויב הוא אדם או קבוצה של אנשים שנחשבים כפוגעניים או שמהווים איום.
המונח "אויב" משמש כפונקציה חברתית על ידי כך שהוא מגדיר ישות מסוימת כאיוּם, ובכך מעורר תגובה רגשית עזה כלפי אותה ישות.
בעברית המילה נגזרת מהשורש "איב" והיא קשורה למילה "איבה".
התחושה שקיים אויב משותף מגבירה את הלכידות של חברים בקבוצה.
עם זאת, הזיהוי של ישויות אחרות כאויבים והיחס אליהן ככאלה עלולים להיות לא רציונליים ואף להעיד על תפקוד פסיכולוגי לקוי.
לדוגמה, קיטוב קבוצתי עשוי להתפתח לחשיבה קבוצתית, מה שעלול להוביל את חברי הקבוצה לזהות אנשים שאינם חברים באותה קבוצה או אנשים שחברים בקבוצות אחרות כאילו הם אויבים, גם כאשר אלה האחרונים כלל אינם מהווים איום ממשי.
סכיזופרניה פרנואידית מאופיינת באמונה לא רציונלית שאנשים אחרים, החל מבני משפחה ומכרים אישיים ועד ידוענים הנראים בטלוויזיה, הם אויבים אישיים המתכננים פגיעה באדם.
גישות לא רציונליות עשויות להרחיב את ההתייחסות לתופעות לא אישיות לא רק כאל אויבים קונספטואליים, אלא כאל שחקנים חיים המביאים בכוונה מחלוקת לסובל.
מיום הקמתה מתמודדת מדינת ישראל מול אויבים חיצוניים.
שתי מחלקות, אחת באוניברסיטה העברית בירושלים והשנייה באוניברסיטת חיפה עוסקות בתחום לימודי השלום ופתרון סכסוכים.
במחקר האקדמי באוניברסיטאות מוגדר האויב כיישות שנתפסת מאיימת, מתסכלת או מונעת השגת מטרה.
בין נושאי הלימוד בתחום נכללים עניינים כגון: תהליכים בניהול קונפליקטים בין אישיים ופוליטיים, משא ומתן, גישור ויישוב סכסוכים, פתרון סכסוכים ותיאוריות ומחקר ביישוב סכסוכים, אמיתות ופייק בסכסוכים חברתיים.
ב-7 ביוני 2015 נשא נשיא המדינה באותה עת, ראובן ריבלין נאום שמכונה מאז "נאום השבטים", בו הוא מתאר את החברה הישראלית כבנויה מ-4 שבטים, חילונים, דתיים, ערבים וחרדים, שאין ביניהם משותף רב ואף רבה ביניהם העוינות.
עם זאת האויב המשותף מעבר לגבולות המאיים על המדינה תורם לאחדות בין חלקי החברה השונים, בייחוד בקרב היהודים-ישראלים.
בערך באותו זמן, באמצע העשור השני של המאה ה-20, נתבעה סיסמה: "יהודים וערבים מסרבים להיות אויבים".
התקיימו הפגנות בחיפה ובמקומות נוספים בארץ תחת הסיסמה הזאת.
בספרות יש פעמים רבות דמות ראשית, היא דמות הגיבור, והדמות הזאת מתגברת על מכשולים שאותם מייצג האויב האישי של אותה דמות.
לעיתים מתמודד הגיבור מול אויב בעל כוחות על שיכולותיו תואמות או אף עולות על אלה של הגיבור, וכך נוצרת מתיחות סביב השאלה אם הגיבור יוכל להביס את האויב הזה.
האויב עשוי להיות מוצג כדמות מרושעת שמתכננת לפגוע בחפים מפשע, כך שהקורא יעמוד לצד הגיבור בצורך להילחם באויב.
דוגמה מובהקת לאויב-על שכזה הוא לורד וולדמורט, האויב שנגדו נלחמים הארי פוטר וחבורתו.
בקומיקס, סרטי פעולה וסיפורת מדע בדיונית.
מופיעה לפעמים דמותו של נבל-על שהוא האויב של גיבור-העל, דוגמה לכך היא הג'וקר.
לדתות רבות יש מצוות המעדיפות סליחה ופיוס עם אויבים על פני מלחמה.
הדלאי לאמה ציין כי כמעט לכל הדתות הגדולות יש "אידיאלים דומים של אהבה, אותה מטרה להועיל לאנושות באמצעות תרגול רוחני, ואותה השפעה של הפיכת חסידיהן לבני אדם טובים יותר".
המושג אהימסה הקיים בהינדואיזם, ג'יניזם ובודהיזם מתייחס למושג הדורש חסד ואי אלימות כלפי כל היצורים החיים על בסיס העובדה שכולם קשורים.
המנהיג ההודי מהאטמה גנדי האמין מאוד בעיקרון זה, וקבע כי "למי שעוקב אחר הדוקטרינה הזו אין מקום לאויב".
אוטרנטו (באיטלקית: Otranto), היא עיירת חוף בנפת לצ'ה במחוז פוליה בדרום איטליה, באזור פורה שנודע בעבר בזכות גזע הסוסים שגדלו בו.
אוטרנטו הוכתרה כאחד מן "הכפרים היפים ביותר באיטליה" .
אוטרנטו בנויה באתרהּ של העיר העתיקה מימי יוון הגדולה Hydrus או Hydruntum (בלטינית), הידועה גם בשם Hydrunton, Hydronton או Hydruntu.
אוטרנטו הייתה עיירה ממוצא מסאפי (אילירי), אשר במלחמות פירוס וחניבעל צידדה בכוחות שלחמו נגד רומא.
בתקופה הרומית הייתה אוטרנטו במעמד קיוויטאס שנהנתה משלטון עצמי.
בתקופת הקיסרים הרומאים עלתה חשיבותה על זו של ברונדיסיום (ברינדיזי בהווה), מכיוון שהנמל שלה היה הקרוב ביותר לאפולוניה (באלבניה דהיום) שבחוף המזרחי של הים האדריאטי ושימש כנקודת יציאה למזרח.
במאה ה-8 הייתה אוטרנטו זמן-מה בשליטת דוכסות בנוונטו ששאפה לדחוק את ביזנטים מדרום איטליה.
ב-17 באוגוסט 928 העיר נכבשה ונבזזה בפשיטה צי פאטימי בפיקודו של סאבר אל-פתא ותושביה נלקחו כעבדים לצפון אפריקה.
אוטרנטו נשארה בידי קיסרי האימפריה הביזנטית והייתה בין הערים האחרונות במחוז פוליה שנכנעו למנהיג הנורמנים רובר גיסקאר דה אוטוויל ב-1068 ולאחר מכן הפכה לחלק מנסיכות טרנטו שייסד ב-1088 בנו ויורשו בוהמון.
בימי הביניים הייתה אוטרנטו מרכז תורני יהודי שעליו נאמר "כי מבארי תצא תורה ודבר ה' מאוטרנטו".
בשנת 1480 שלח הסולטאן מהמט השני צי עות'מאני בפיקודו של גדיק אחמד פאשה לפלוש לרומא.
הכוח הגיע לחופי פוליה ב-28 ביולי 1480 ואוטרנטו נכבשה בתוך שבועיים, ב-11 באוגוסט 1480. כל הגברים נטבחו על ידי העות'מאנים המנצחים.
מתוך 22,000 התושבים נותרו בחיים רק 10,000. כ-800 מאנשי העיר נערפו לאחר שסירבו להתאסלם, ובאותו אירוע נהרג גם הארכיבישוף סטפנו פנדינלי .
ב-12 במאי 2013 הוכרזו הנספים על ידי האפיפיור פרנציסקוס כ"קדושי אוטרנטו".
בין אוגוסט לספטמבר 1480, הממלכות האיטלקיות והאירופיות לא הצליחו לעזור לפרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, ולאחר מכן גם לא הצליחו לעזור לרפובליקה של גנואה.
בשנת 1481, האפיפיור, בבהלה, קרא למסע צלב שיובל על ידי המלך פרדיננדו מנאפולי ואליו הצטרפו חיילי המלך ההונגרי מתיאש קורווינוס.
העות'מאנים שלטו בעיר במשך 13 חודשים.
מהמט השני מת בדרכו לכבוש את שאר איטליה.
יורשו, הסולטן באיזיט השני, הורה לתלות את הגדיק אחמד פאשה.
ב-11 בספטמבר 1481, העות'מאנים נטשו את העיר.
בשנת 1537, ח'יר א-דין פאשה, המכונה "ברברוסה" (1478–1546), שהיה שודד ים, מדינאי ואדמירל עות'מאני בשירות הסולטאן סולימאן הראשון ואביו, שפעל בים התיכון, ניסה לכבוש מחדש את אוטרנטו ואת מבצר קסטרו, אך הוא נהדף מהעיר ומשאר חלקי פוליה.
בשנת 1804 נאלצה העיר להקים חיל מצב צרפתי שהתיישב שם כדי לצפות בתנועות הצי האנגלי.
שם חיל המצב נקרא בצרפתית אוטרנטה (Otrante) חיל המצב הוקם על ידי אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה, בממלכת נפוליאון של נאפולי עבור ג'וזף פושה, שר המשטרה של נפוליאון (1809).
באותה שנת 1809 נפוליאון העניק לפושה את תואר האצולה הדוכס ד'אוטרנטה (Duc d'Otrante).
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצי האיטלקי-צרפתי-בריטי של מדינת ההסכמה ארגן את סגר אוטרנטו.
ההסגר הימי שהטילו מדינות ההסכמה במצר אוטרנטו התפרש מברינדיזי שבאיטליה לאי קורפו שבצד האלבני שבים האדריאטי ומטרתו הייתה למנוע מהצי האוסטרו-הונגרי לצאת לים התיכון ולאיים על פעילות כוחות מדינות ההסכמה.
בין 13–15 במאי 1917 הצי האוסטרו-הונגרי בראשות הקפטן מיקלוס הורטי תקף את ספינות הסגר הימי.
בקרב שהתקיים במצר אוטרנטו טובעו מספר ספינות בריטיות וצרפתיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה בין 11–12 בנובמבר 1940, הצי הבריטי פשט על מצר אוטרנטו כתמרון הסחה.
העיירה ממוקמת בחוף המזרחי של חצי האי סלנטו ("העקב" של ה"מגף" האיטלקי).
מצר אוטרנטו, ששמו כשם העיר, מחבר את הים האדריאטי עם הים היוני ומפריד בין איטליה לאלבניה.
הנמל של אוטרנטו קטן ויש בו מעט מסחר.
המגדלור "Faro della Palascìa" נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים דרומית-מזרחית לאוטרנטו, והוא מסמן את הנקודה המזרחית ביותר של איטליה.
כ-50 קילומטרים דרומית לעיירה שוכנת העיירה סנטה מריה די לאוקה (נקראת כך בשל הצוקים הלבנים שלה; leukos ביוונית פירושו לבן).
זהו הקצה הדרום-מזרחי של איטליה, לשון היבשה Iapygium או Sallentinum העתיק, Punta Meliso בשמו המודרני.
האזור שבין הצוק הזה לאוטרנטו מיושב בצפיפות ופורה במיוחד.
האזור המשתרע בין אוטרנטו לסנטה מריה די לאוקה הוא חלק מפארק החוף הטבעי האזורי שנקרא "קוסטה אוטרנטו – סנטה מריה די לאוקה ובוסקו די טריקאסה" , אחד המתוירים ביותר בתחומי פוליה.
בטריטוריה זו נמצאות אטרקציות טבעיות והיסטוריות רבות, בהן המפרצון הסלעי צ'ולו .
אוטרנטו נמצאת באזור אקלים סובטרופי לח ים תיכוני (לפי סיווג אקלים Köppen "Cfa") עם קיץ ארוך וחם וחורפים קצרים וקרירים.
יצירות אמנות המעטרות את קירות כנסיית סן פייטרו וכן רצפת פסיפס מרהיבה בקתדרלה שנחנכה במאה ה-11, נשארו בעיר שנשלטה בעבר על ידי האימפריה הביזנטית.
מהמצודה הגדולה (Castello Aragonese) נשקף הים ומימיו הנקיים בצבעי הטורקיז.
האתרים המרכזיים של אוטרנטו כוללים את:
המצודה האראגונזית (Castello Aragonese), שבוצרה על ידי הקיסר פרידריך השני ונבנתה מחדש על ידי אלפונסו השני מנאפולי בשנים 1485–1498.
הקתדרלה של אוטרנטו, שנחנכה בשנת 1088, נבנתה על ידי רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה ועוטרה מאוחר יותר (בערך 1163), על ידי הבישוף ג'ונתס, ברצפת פסיפס, עם ייצוגים הכוללים נושאים מהברית הישנה (מהתנ"ך) ואחרים.
הספרייה של הקתדרלה נקנתה כמעט כולה על ידי בסריון .
כנסיית סן פייטרו, עם ציורי קיר ביזנטיים.
Idro, נהר קטן שממנו נגזר השם אוטרנטו.
נוף אוטרנטו מהווה תמונת רקע לספרו של המדינאי הבריטי הוראס וולפול, "טירת אוטרנטו", ממבשרי הגותיקה בספרות האנגלית.
וולפול בחר את אוטרנטו על בסיס מפה של ממלכת נאפולי משום שהשם "נשמע טוב" ולא היה מודע לכך שבבמקום אכן הייתה טירה עד 1786.
העיירה אוטרנטו מוזכרת גם ברומן המכתבים "הגבירה בתכריכים" של ברם סטוקר.
לאוטרנטו יש הסכם שיתוף פעולה במסגרת ערים תאומות עם:
אוי מרי הוא מחזה קומדיה-פרודיה בשפה האנגלית, שנכתב ומבוצע במקור על ידי הקומיקאי והמחזאי קול אסקולה.
העלילה מתרחשת בשבועות שלפני רצח הנשיא אברהם לינקולן.
זוהי קומדיה שחורה בת מערכה אחת.
ההצגה עוסקת בכמיהה לא ממומשת, אלכוהוליזם ותשוקות מודחקות, ומציגה את חייה של מרי טוד לינקולן מנקודת מבט סאטירית.
דמותשחקןמרי טוד לינקולןקול אסקולהאברהם לינקולןקונרד ריקאמורהג'ון וילקס בות'ג'יימס סקאליהמלווה של מריביאנקה ליעוזרו של הבעלטוני מאכטחברי צוות נוספיםהאנה סולו ופיטר סמית'
ההצגה נכתבה על ידי קול אסקולה שגם משחק בה את מרי טוד לינקולן, בדמות של כוכבת קברט שאפתנית.
ההפקה נעשית על ידי קווין מקולום ולוקס מקמהון, ומייק לאווי וקרלי בריגליה.
ההצגה עלתה לראשונה באוף ברודוויי בתיאטרון לוסיל לורטל ב-26 בינואר 2024, נפתחה רשמית ב-8 בפברואר 2024 ונסגרה ב-12 במאי 2024.
באפריל 2024 הוכרז כי ההצגה תעבור לתיאטראות ברודוויי בקיץ 2024 לתקופה של 12 שבועות.
ההצגה נפתחה רשמית ב-11 ביולי 2024 ועלתה בתיאטרון ליסיאום בניו יורק.
ההצגה זכתה להצלחה וביקורות טובות באוף ברודוויי, מכרה את כל הכרטיסים להרצה הראשונה והוארכה פעמיים בתיאטרון לוסיל לורטל.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורהפקת ברודוויי (2024)פרס טוני2 ביוני 2025המחזה הטוב ביותר"אוי מרי"ההופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזהקול אסקולהההופעה הטובה ביותר של שחקן משנה במחזהקונרד ריקמורההבימוי הטוב ביותר של מחזהסם פינקלטוןעיצוב התלבושות הטוב ביותר של מחזההולי פירסון
אויגן קרל אלברכט גרסטנמייר היה כומר ותאולוג אוונגלי גרמני, שהיה מעורב בהתנגדות למשטרו של היטלר ובקשר העשרים ביולי לרציחתו.
לאחר הקמת גרמניה המערבית היה גרסטנמייר מראשי המפלגה הנוצרית דמוקרטית.
בין 1954 ל-1969 שימש גרסטנמייר כנשיא הבונדסטג.
במהלך כהונתו היה גרסטנמייר מראשי התומכים בפיוס בין גרמניה ובין מדינת ישראל.
גרסטנמייר נחשב לידיד של מדינת ישראל, וקידם במהלך כהונתו את היחסים בין הארצות.
חייו עד לאחר מלחמת העולם השנייה
גרסטנמייר נולד בעיירה קירכהיים אונטר טק, במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
בתחילה התפרנס כאיש מכירות, אך לאחר מכן השלים את תעודת הבגרות שלו, והחל בלימודי פילוסופיה, שפה וספרות גרמנית ותאולוגיה אוונגלית באוניברסיטת טיבינגן, ולאחר מכן ברוסטוק וציריך.
בשנת 1934 התנגש לראשונה עם המשטר הנאצי כאשר נעצר לתקופה קצרה בשל היותו חבר ב"כנסייה המתוודה", כנסייה אוונגלית עצמאית שנחשבה למסוכנת בעיני המשטר.
ב-1935 היה לעוזרו של תיאודור הקל, מראשי הכנסייה, וסייע לו ביצירת קשרי חוץ.
בשנת 1936 השלים את תואר הדוקטור בתאולוגיה.
בשנת 1942 הצטרף לקבוצת המתנגדים לנאצים שנקראה "חוג קרייזאו", בהשפעת ידידים שפעלו בקבוצה זו פטר יורק פון וארטנבורג, אדם פון טרוט צו זולץ והנס ברנד פון האפטן.
קבוצה זו הייתה מורכבת מאנשי האליטה האינטלקטואלית של גרמניה, בני מעמד האצולה, כמרים ודיפלומטים, שדנו בדרכים להחליף את המשטר הנאצי במשטר טוב יותר.
הקבוצה קיימה מגעים עם אנשי הוורמאכט שעסקו בתכנון מפורט של רציחתו של היטלר.
גרסטנמייר השתלב בקבוצה זו היטב, בשל דעותיו השמרניות.
כן קיים קשרים עם קרל פרידריך גרדלר אותו ייעדו הקושרים לעמוד בראש המשטר הגרמני החדש, לכשיקום.
ב-20 ביולי 1944 התנקש הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג בחייו של היטלר, באירוע הידוע כקשר ה-20 ביולי.
גרסטנמייר שהה במרכז הקשר, בניין בנדר בלוק בברלין ותמך בקושרים.
לאחר הקשר נעצר, עונה על ידי הגסטפו ונדון, בינואר 1945 על ידי השופט רולנד פרייזלר, מ"בית הדין העממי" ששפט את המעורבים בקשר, לשבע שנות מאסר עם עבודת פרך.
באפריל 1945 שוחרר מכלאו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו היה פעיל בעבודות הסעד והצדקה של כנסייתו, ובמיוחד בסיוע לאלמנות קורבנות הרדיפות הנאציות, ואנשי קשר העשרים ביולי שהוצאו להורג.
בין 1949 ל-1969 היה גרסטנמייר חבר הבונדסטג מטעם המפלגה הנוצרית דמוקרטית.
בתחילת דרכו היה פעיל בוועדת החוץ של הבונדסטג.
בשנת 1954 מת באופן פתאומי יושב ראש הבונדסטג, הרמן אהלר, וגרסטנמייר נבחר למלא את מקומו.
ב-16 בנובמבר 1954 החל למלא את תפקידו.
במסגרת פעילותו זו היה גרסטנמייר בעל תפקיד במשא ומתן שהוביל ליצירת הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל.
גרסטנמייר נחשב לידיד ישראל, ובשנת 1965 היה שותף לדחיית הלחץ של מדינות ערב להפחית את הסיוע הגרמני לישראל, לאחר שמדינות אלו איימו כי יכירו במזרח גרמניה.
גרסטנמייר היה שמרן בדעותיו, והשתייך לפלג במפלגתו שנמנע מלתמוך בקנצלר קונראד אדנאואר במדיניותו הנוטה כלפי מדינות המערב, בשל החשש כי הדבר ימנע בעתיד את איחודה של גרמניה, מטרה שגרסטנמייר ראה כראשונה במעלה.
גם בנוגע למדיניות החברתית היה גרסטנמייר שייך לאופוזיציה הפנימית במפלגתו של אדנאואר, ותמך במדיניותו השמרנית יותר של לודוויג ארהארד שהעלה טיעונים נוצריים ופרוטסטנטים כנגד "מדינת הרווחה הטוטאלית.
בשנת 1959 ניסה להביא לבחירתו של ארהארד כנשיא, אך הלה סירב לכך.
בין 1956 ל-1966 היה גרסטנמייר היושב ראש הפדרלי של מפלגתו.
ב-31 בינואר 1969 התפטר גרסטנמייר מתפקידו כנשיא הבונדסטג בעקבות ביקורת ציבורית על סכום הפיצויים שדרש וקיבל, על הסבל שסבל מידי הנאצים.
הפיצויים ניתנו לו על סמך טענתו שבגלל התנגדותו לנאצים לא היה יכול להגיע לדרגת פרופסור, ועל כן מגיעות לו הפרשי הכנסה של שנים.
הביקורת הציבורית לא הייתה בדבר זכאותו העקרונית לכספים, אלא בשל הסכום שנראה מוגזם.
גרסטנמייר היה בין היוזמים של הקמת הבניין בן 29 הקומות בבון ששימש את הבונדסטג עד שעבר לברלין לאחר איחוד גרמניה.
הבניין מכונה "לאנגר אויגן" (אויגן הארוך), על שם גרסטנמייר, אך רבים מחשיבים אותו לבניין המכוער ביותר בבון.
מאז יוני 2006 משמש הבניין את ארגון האומות המאוחדות.
לאחר פרישתו היה גרסטנמייר פעיל בארגון החברים לשעבר בבונדסטג ובפרלמנט האירופי.
אויגורית היא שפה ממשפחת השפות הטורקיות, שרוב דובריה חיים במחוז שינג'יאנג בצפון־מערב הרפובליקה העממית של סין.
8 מיליון וחצי דוברים חיים במחוז שינג'יאנג, ו־300 אלף בקזחסטן.
בנוסף יש קהילות דוברים קטנות באפגניסטן, פקיסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, מונגוליה, אינדונזיה, טאיוואן, ערב הסעודית, אוסטרליה, מערב אירופה וצפון אמריקה.
יש שיטות כתיבה באמצעות הכתב הערבי, הקירילי, והלטיני.
אויגורית מוכרת כשפה רשמית במחוז שינג'יאנג, שם מקובל לכתבה באלפבית הערבי.
+פונמות באויגורית סדקי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋn̪m סותם ʔ qɡkd̪t̪bp מחוכך*ʤʧ חוכך hʁ*χʒʃzsvf מקורב(צדי)wjl רוטטr* פונמות מערבית שנשתרשו
פונמה חדשה שאולה מרוסית ומנדרינית
בפי דוברים מסוימים מובדלת מ־/w/ במילים שאולות מרוסית
האוּיְגוּרִים (באויגורית: ئۇيغۇر, הגייה: , בסינית: 维吾尔) הם עם טורקי ממרכז אסיה, הנאמד בכ-10 מיליון נפשות.
כ-80% מהאויגורים מתגוררים בשינג'יאנג, מחוז אוטונומי בצפון-מערב סין, שם הם מהווים כמעט מחצית מהאוכלוסייה.
באזור זה התקיימה האימפריה האויגורית במהלך המאות ה-8 וה-12 לספירה.
נכון לשנת 2010 מרבית האויגורים הם מוסלמים סונים.
מתוך 55 קבוצות המיעוטים המוכרות על ידי הממשל בסין, האויגורים הם הקבוצה החמישית בגודלה, ונכון לשנת 2010 הם מהווים כ-0.76% מכלל האוכלוסייה בסין.
בעבר התקיימה באזור צפון סין של היום האימפריה האויגורית, אשר בין היתר השפיעה בצורה ניכרת על האימפריה המונגולית בתחילת דרכה.
האויגירים האמינו בעבר בדתות סיניות קדומות.
במהלך המאה ה-9, החלו רבים מהאויגורים להאמין בנצרות, בגרסתה האשורית המוקדמת, ואימצו לעצמם את הכתב הארמי.
לאחר התמוטטות האימפריה שלהם, במהלך המאה ה-12, האויגורים התאסלמו.
הם השפיעו רבות על המונגולים, ניתן לציין את הכתב הארמי-אויגורי אשר אומץ על ידי ג'ינגיס חאן ככתב הרשמי של אימפריה המונגולית, ובמהלך השנים נודע ככתב המונגולי.
כיום האויגורים הם מוסלמים סונים ושפתם נכתבת באמצעות האלפבית הערבי, הקירילי, והלטיני.
קהילות של אויגורים בגלות קיימות בפקיסטן, אפגניסטן, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן, מונגוליה, אוזבקיסטן, גרמניה, טורקיה וקבוצה קטנה במחוז חונאן בדרום-מרכז סין.
ניתן למצוא רבעים אויגוריים בערים הסיניות הגדולות כגון שאנגחאי ובייג'ינג.
בצפון אמריקה קיימות קהילות קטנות אך פעילות מאוד של אויגורים בעיקר בלוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, ניו יורק, וושינגטון די.
קבוצות הגולים השונות פועלות לכינונה של מדינה אויגורית עצמאית בחבל הגובל בפקיסטן ואפגניסטן, אותה הם מכנים מזרח טורקסטן.
בשנת 1933 פרץ המרד האויגורי הראשון בשלטון הסיני.