tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהרח"ו עסק רבות בבירור "שורש נשמתו" ואישוש תפיסתו העצמית המופלגת אשר הוזנה בין השאר על ידי רבו האר"י.
בין הסיבות שגרמו לו לכך היא העובדה שהקבלה הלוריאנית תופסת כי בכוחו של האדם להשפיע על האלוהות, אולם זאת מוגבלת לשורש נשמתו של אותו אדם שמסוגל להשפיע על העליונים רק מהיכן ששורש נשמתו חצובה.
הרצון העז לברר את שורש נשמתו ומעלתו הביאה אותו בין השאר להסתמך על חוויות מיסטיות של נשים (פרנסיזה שרה), דבר שלרוב לא היה מקובל בחברה ובזמן שבה חי מהרח"ו.
לעיתים אף הרחיק לכת ונועץ במיסטיקנים מוסלמים ובפרקטיקות מאגיות שונות ומשונות כגון חוזי עתידות, ראיית עתידות בעזרת טיפות שמן ומים, העלאת מלאכים ושדים, ועוד.
תופעה נוספת שמתוארת בספר היא תופעת הדיבוק או "רוח רעה" בלשון אותה תקופה.
חלקו הראשון של הספר מתאר את תולדות חייו של מהרח"ו באספקלריה של מאורעות מיסטיים (כמו מעבר כוכב השביט הגדול של 1577) תוך כדי ניסיון לתת מענה לשאלת גורלו ואימות גדולתו של המחבר.
בחלקו השני והשלישי של הספר מתוארים חלומותיו של מהרח"ו שגם הם קשורים לשאלות אלו.
חלקו הרביעי והאוטוביוגרפי-רוחני של הספר הוא האזוטרי ביותר והוא עוסק בשורשה של נפש המחבר, וגלגוליו השונים כפי שהורה לו רבו האר"י.
חלקו החמישי של הספר הוא עירוב כתבים של כמה כותבים ורק בחלקו הוא של מהרח"ו, ובמהדורתו של משה פיירשטיין הושמט כליל חלק זה.
יוסף אביב"י הוכיח ששני חלקי הספר הם בעצם ספרים נפרדים לגמרי, אחד הוא יומן מאורעות וחלומות, והשני הוא קונטרס על שורש נשמתו.
בנוסף הוא הוכיח ששני חלקי קונטרס שורש נשמתו הם בעצם ספר אחד ששניהם מכתב ידו של רב חיים ויטאל.
נוסח מקוצר ומצונזר של הספר יצא לאור לראשונה בשנת תקפ"ו ונקרא בשם "שבחי רבי חיים ויטאל".
מהדורה זאת הודפסה 12 פעמים (עד שנת תשי"ג), ואף תורגמה למספר שפות.
במהדורה נמחקו שמות אנשים, מקומות ואירועים, ובמקומם הוכנסו סוגריים מרובעים ושלש נקודות.
הדוּר אתם רְאוּ: זה דבר חדש הובא מארץ הקדושה תוב"ב,
אשר עד כה לא נדרשה, / עד אשר הביאתו איש חסידא ופרישא,
אשר כעת חנייתו בארץ הקדושה
והראינו בהחיבור הלז גודל חידושה / והסכמנו להדפיס אותה מחדשה,
למען יאמינו באמונה חזקה וקשה בה' / וחסידיו, ככתוב בתורת משה...
ועד הנה היה הספר הלז הנעשה / כתוב בכתב מעשיט"א בין אנשי ארץ הקדושה
וגם השליח המביא העיד "בְפָנַי - הכל נעשה" / בפני נכתב, בפני נחתם איש מפי איש, עד בעל המעשה...
בעמוד הראשון מופיעה הסכמה משותפת משנת תקפ"ו של שני דייני אוסטרהא חסידיים החתומים על הסכמות רבות מבית הדפוס סלאוויטא, בית הדפוס של נכדי רבי פנחס מקוריץ מראשוני תנועת החסידות.
בהמשך עמוד זה ישנה הקדמה קצרה, ובו תיאור על כך שהספר היה "גניז וטמיר" כל השנים, והועבר בסתר מאיש לאיש.
מתוארת הופעתו של האיש הארצישראלי, ואמונם כי מדובר בספר שתוכנו קדוש.
הם משווים את הדפסת הספר עם הסיבה להפצת "סיפוריו הנוראים" של הבעל שם טוב.
לפי הקדמה זו גם בידי המו"ל הראשון לא נותר כתב יד קדום, אך בימינו נמצא כתב ידו של ר' חיים ויטאל מספר זה, כדלהלן.
בשנת 1954 יצאה לאור בפעם הראשונה מהדורה מלאה ומוערת בידי אהרון זאב אשכולי ובהגהת נפתלי בן מנחם מצילום כתב היד, בהוצאת מוסד הרב קוק, כשש שנים לאחר פטירתו של אשכולי.
בפתיח של הספר רשם המו"ל שהעתיק את החיבור מכתב ידו המקורי של ר' חיים.
לאחר הדפסת הספר נעלם צילום כתב היד אך נמצא שוב רק בערך בשנת 2000 על ידי יוסף אביבי בספרייה של מוסד הרב קוק.
במחקר שערך הרב ראובן מרגליות - ספרן וחוקר ספרות, בעניין הספר, עוד בטרם הופץ במהדורתו המלאה, הוא קבע כי החיבור הוא זיוף מאוחר ולא פרי עטו של ר' חיים ויטאל.
הוא הסתמך בעיקר על ביטויים שלא שימשו בתקופת ר' חיים, וכן אזכורים מתוך ספרים שיצאו לאחר מותו.
הרב מרגליות מחה בפני הוצאת מוסד הרב קוק, וטען כי הוצאת הספר במתכונתו זו מהווה "ביזוי התורה".
ההוצאה הסירה את הספר מהמדפים.
לאחר מספר שנים יצא הספר שוב בהוצאה פרטית על ידי נתנאל משה מנצור והתבססה על מהדורתו של אשכולי, אולם מהדורה זאת לא חפה מצנזורה של המוציא לאור.
בשנת תשס"ו שוב יצא לאור הספר במהדורה ביקורתית של משה מ' פיירשטיין בהוצאת מכון יד בן צבי.
לדעת יוסף אביב"י: הספר הנקרא בשם 'ספר החזיונות' כולל שני חיבורים שונים בתכלית:
יומן מאורעות וחלומות, ובו שלושה חלקים.
קונטרס שורש נשמתי - דברי האר"י על שורש נשמתו של ר' חיים ויטל.
שני החיבורים הללו נמצאים לפנינו בעצם כתיבת ידו של ר' חיים ויטל, וברור שהוא עצמו כתבם.
שני החיבורים נכרכו יחד, ולכן נחשבו בטעות לספר אחד.
כאמור, אלה שני חיבורים שונים לגמרי בתוכנם ובמעשה כתיבתם.
השם 'ספר החזיונות' לא ניתן על ידי ר' חיים ויטל.
ספר החיים הוא סוג של ספר אורחים שהיה נהוג במנזרי וכנסיות ימי הביניים.
מקור הביטוי בחזון יוחנן, למשל:
ספר זה היו מניחים על המזבח של הכנסייה מתוך אמונה שביום הדין יקרא אלוהים את הכתוב בספר ועל פי הכתוב בו ישפוט את האדם האם היה רשע ולכן עליו להשלח לגיהנום או שעשה הטוב בעיני האלוהים ולכן דינו נחלה בגן עדן.
בספר היו נרשמות כל המנחות שהוענקו למנזר בצירוף שם המעניק.
גם מנחות צנועות מעניים (עוף או יונה, כיכר לחם, מפית להנחה על המזבח) וגם מנחות יקרות ערך מעשירים, אצילים ומלכים (נחלות, יערות, פסלים, ציורים, פרוכות ושטיחי קיר).
היו מקומות שנהגו לרשום גם את שמות המבקרים ועולי הרגל מתוך אמונה שצליינות למקום קדוש כמוה כעשיית מעשה טוב.
ספרי חיים מפורסמים התנהלו בין היתר במנזר סנט גאלן, במנזר קלוני ובכל מנזרי מסדר קלוני.
רשימות בעלות אופי דומה התנהלו במנזרים, בהם רשמו את שמות כל הנזירים שפעלו במנזר (ונפטרו) על מנת לזכור אותם ואת פועלם.
רשימות אלו והדומות להן נקראו Rotuli Mortuorum, Obit Lists או Necrologies (לא במובן מודעת אבל אלא במובן obituaires בצרפתית).
ספר הישר נכתב על ידי רבנו תם, מגדולי בעלי התוספות, המכיל שני חלקים: הראשון הוא חידושים לתלמוד הבבלי, והשני הוא שאלות ותשובות.
הספר נכתב בשנת 1149, וחלק החידושים נערך בידי תלמידיו של רבנו תם, ביניהם רבי אליעזר ממץ ורבינו פטר, ודברי רבינו תם מוזכרים בו בגוף שני.
נראה כי הייתה מעורבות של תלמידי רבנו תם גם בכתיבת הספר, מהחיבור הגהות אשרי, שכותב "ופירש ה"ר פטר בספר הישר".
חלק התשובות נשאר כפי שכתבו רבינו תם.
בשנת תקע"א (1811) שני חלקי הספר יצאו לאור בווינה מתוך כתב יד, על ידי הרב דניאל פרוסטיץ וביוזמתו של מנחם מנדל טעבין.
בשנת תרנ"ח (1898) יצאה לאור בברלין מהדורה מתוקנת של חלק השו"ת על ידי הרב שרגא פייש רוזנטל.
חלק החידושים נערך מחדש ויצא לאור בירושלים בכמה מהדורות (1959-1985) על ידי שמעון שלמה שלזינגר.
הרב דוד דבליצקי ההדיר והוציא לאור מחדש את שני החלקים (בני ברק, תש"ף–תשפ"א).
עיקר מגמת חלקו הראשון של הספר היא לתקן את הגרסאות בתלמוד הבבלי ולהוכיח שאין להגיה את הנוסח הקיים, למחוק או להוסיף עליו, לא על פי היגיון ולא על פי ספרים אחרים או מקורות מקבילים.
ספר הישר הוא ספר מוסר שחובר כנראה בספרד במאה ה-13, ככל הנראה בידי חכם בשם זרחיה היווני.
הספר יוחס פעמים רבות לרבינו תם שחיבר ספר אחר בשם זהה, או לרבי יונה גירונדי, אך מדובר בטעות.
החיד"א דן בשאלת זהותו של כותב החיבור, והוא מעלה שתי אפשרויות: לפי טענת רבי מנחם די לונזאנו המחבר הוא זרחיה היווני, ואפשרות נוספת שהוא מביא בשם ספר סדר הדורות היא, שמדובר בר"י מאורלינס.
החיבור דן בנושאים העיקריים של תורת המידות היהודית: אהבת השם ויראתו, תשובה, תפילה ומעשים טובים.
כך בהקדמה למהדורת הספר שנדפסה בוורשה, תרי"ג, נכתב:
סֵפֶר הַיָּשָׁר הוא חיבור מימי הביניים שלא נודע מי חיברו.
הספר סוקר את ההיסטוריה של עם ישראל מתקופת האבות ועד תקופת השופטים.
רוב הפרקים בספר מקבילים לפרשיות ספר בראשית, ופרקים נוספים עוסקים בתקופות המקבילות לספרים שמות, במדבר, דברים, יהושע ושופטים.
הספר כתוב בלשון מקראית ובסגנון עממי.
מבחינת הסוגה משתייך הספר לסוגה המכונה מקרא משוכתב, שכן הוא משכתב מחדש את סיפורי המקרא בהרחבות, בקיצורים.
מקורות לספר זה שימשו אגדות התלמוד, המדרשים מספר יוסיפון וסיפורי עם ערביים.
חשיבותו של חיבור זה בחומר שצוטט בו ולא נשתמר במקום אחר.
בהקדמת הספר הוא מוצג כאילו הוא יוצא לאור לראשונה בנאפולי, אולם מהדורה זו אינה מוכרת.
ככל הידוע נדפס לראשונה בוונציה בשנת שפ"ה (1625) על ידי ר' יוסף הקטן.
מאז הודפס הספר בעשרות מהדורות על בסיס מהדורת ונציה, ואף תורגם ללאדינו ולאנגלית.
ספר הישר הוונציאני הוסיף להיות מודפס בבתי הדפוס של פולין לכל אורך המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 הספר זוהה עם היהדות הרבנית ולא עם הזרם הלאומי החילוני.
ב-1923 הוציא אליעזר גולדשמיט מהדורה מוגהת של הספר.
בשנת תשמ"ו ההדיר יוסף דן את הספר מחדש וצירף לו מבוא.
עיבוד נוסף של הספר, נערך בשנת 1923 על ידי אהרן ליבושיצקי, ויועד לבני הנעורים (שם הספר המלא: "ספר הישר והוא ילקוט סיפורי התורה ואגדותיה מעובד לבני הנעורים ולעם", הוצאת ברקאי, ורשה, 1923).
בספר "שם הגדולים" מצוין שאחרי החורבן מצאו זקן אחד מתחבא ואצלו ספרים וזה הוא אחד מהם, ויש שפקפקו על כך, אבל ראיה לדבריו מהעובדה שספר הילקוט הביא אותו וכן רבינו בחיי הביא אותו בפירושו על פרשת וישלח.
אמנם הרמב"ן הטיל ספק באמינות הספר וכתב בהתייחסות לספר "ואם נאמין בספר מלחמות בני יעקב".
ראשונים אלו התכוונו למדרש ויסעו ודברי הימים של משה רבנו, ולא לספר הישר שלא היה קיים בתקופתם.
וכן הרב משה הלל בספרו מגילות קוצין קבע בנחרצות שהטופס היחיד בעולם מדפוס ונציה הנ"ל, ומעתיקו הראשון ר' יעקב בן עטיה- הוא גם יוצרו.
בפתח הספר נדפסה הקדמה, שבה מתוארת קדמוניותו של הספר וכיצד התגלגל לידי המדפיסים בנאפולי.
הקדמה זו ספגה ביקורת קשה מצדו של רבי יהודה אריה ממודינה המעיד כי על אף שהסיר "הזיות וכתובים" מתוך הספר המזהים את הספר עם ספר הישר המקראי, עדיין היו בזמנו אנשים שסברו כי הספר נמצא אחר החורבן, וכל זה משום שאין השגחה על המדפיסים הכותבים ככל העולה על רוחם.
יוסף דן, סבר שחיבור זה נכתב באיטליה בתקופת הרנסאנס.
עמנואל בן גריון מגדיר את "ספר הישר" כחיבור המאחד את הסגנון המקראי עם הסגנון המדרשי.
בספר משוקעים המדרשים "מלחמות בני יעקב" דברי הימים של משה רבנו ועוד.
ספר הישר הוא ספר המוזכר פעמיים בתנ"ך, שאינו נמנה כאחד מעשרים וארבעה ספרי הקודש.
לפי פרשנות חז"ל הכוונה לאחד מאותן עשרים וארבעה ספרים, אמנם לפי פרשנות מודרנית, הכוונה לספר בפני עצמו שלא שרד.
כאמור, אזכור של ספר הישר השתמר פעמיים בתנ"ך.
האזכור הראשון הוא בתיאור מעשה "שמש בגבעון דום" של יהושע:
פעם נוספת נזכר הספר בקינת דוד על מות שאול ויהונתן בספר שמואל ב':
אזכור שלישי אפשרי מופיע בתרגום השבעים לתפילת שלמה בחנוכת המקדש בספר מלכים א' פרק ח', ושם נאמר כי התפילה כתובה בספר השיר (ἐν βιβλίῳ τῆς ᾠδῆς) ויש ששיערו שבמקור העברי שעמד לפני השבעים התחלף "ישר" ב"שיר", אך הדברים אינם מוסכמים.
על פי חז"ל בתלמוד במסכת עבודה זרה, ספר הישר אינו ספר שאבד, אלא הכוונה לאחד מהספרים דלהלן, כשהוא מוסיף ביאור כיצד רמוזים בכל אחד מהספרים הללו, קריאת יהושע אל השמש, ומומחיות בני יהודה באומנות הקשת:
כינוי לספר בראשית - הקרוי כך כיוון שהוא מספר על האבות שנקראו ישרים - וכן פירוש רש"י ורד"ק על הפסוקים הנ"ל, כשהם מתבססים על דברי התלמוד הללו.
הנצי"ב מוולוז'ין בפירושו "העמק דבר" על התורה, בהקדמתו לספר בראשית, מסביר בהרחבה מדוע (לשיטתו) נקרא ספר בראשית "ספר הישר".
כינוי לספר דברים - על פי הפסוק, ;
כינוי לספר שופטים, הפותח בתיאור "איש הישר בעיניו יעשה".
אמנם, בפירוש הרלב"ג כתב שספר הישר הוא ספר שירה עברי קדום, שאבד, כפי הנראה, בגלות בבל.
גם במדרש זוטא מופיע משפט המתייחס לספר הישר כאל חיבור אבוד:
ספר החשבונייה הוא ספר שכתב המתמטיקאי האיטלקי לאונרדו פיבונאצ'י ובו הציג לאירופה רעיונות מתמטיים, בין היתר רעיונות שהיו קיימים במזרח והבולט ביניהם היה שיטת ייצוג המספרים ההינדו-ערבית (השיטה העשרונית) והציע להשתמש בה במקום השיטה המסורבלת שהייתה מקובלת אז באירופה שהשתמשה בספרות רומיות.
פיבונאצ'י הציג בספר זה גם את חידת הארנבים שהולידה את סדרת פיבונאצ'י.
המהדורה השנייה של "ליבר אבצ'י" (ספר החשבונייה) הוקדשה למייקל סקוטוס ב-1227.
כיום לא ניתן למצוא העתקים של כתב היד המקורי מ-1202.
השם "Liber Abaci" (אפשר גם לאיית "Liber Abbaci") פירושו בלטינית "ספר החשבונייה" או "ספר החישובים".
המילה "Abbacus" בלטינית פירושה חשבונייה והמילה הגיעה מהמילה העברית "אבק".
בחלק הראשון מתוארת שיטת ייצוג המספרים ההינדו-ערבית ודרך ההמרה משיטת ייצוג אחת לשנייה.
החלק השני עוסק בדוגמאות לאפקטיביות השיטה מעולם המסחר.
החלק השלישי עוסק בשאלות מתמטיות כמו משפט השאריות הסיני, מספרים מושלמים, נוסחאות עבור סדרות חשבוניות, מספרי מרסן ועוד.
החלק הרביעי עוסק בקירוב ערכים של מספרים אי-רציונליים כמו שורשים ריבועיים לא שלמים.
בנוסף מופיעות בספר הוכחות בגאומטריה והוא עוסק גם במערכות של משוואות ליניאריות.
ספר החילוקים או ספר החילוקים שבין אנשי מזרח ובני ארץ ישראל הוא חיבור קטן מראשית תקופת הגאונים, המתאר כחמישים הבדלי מנהגים בין בני ארץ ישראל לבני בבל בנושאים שונים.
זהו ספר המנהגים הראשון שבידינו, והוא נתחבר כנראה במאה השמינית בארץ ישראל, בעברית.
חשיבותו רבה להבנת מקורות מנהגים שונים, והבדלי המנהג בין הארצות שהושפעו מהתלמוד הירושלמי לארצות שקיבלו בלעדית את התלמוד הבבלי.
הקראים השתמשו בספר לנגח בו את הרבניים, בטענה שהספר מוכיח שמסורתם לא נשמרה היטב, וכך נפלו בה שיבושים שהביאו למחלוקות ולחילוקים.
לחיבור זה שלוש מהדורות מדעיות.
לראשונה, ראתה אור מהדורתו של יואל מילר, וינה, ה'תרל"ח.
מרדכי מרגליות ההדיר את החיבור תחת השם: החילוקים שבין אנשי מזרח ובני ארץ ישראל, ירושלים תרצ"ח.
בנימין מנשה לוין, אוצר חלוף מנהגים בין בני ארץ ישראל ובין בני בבל, ירושלים תש"ב.
ספר החילופים, או בשמו הערבי כתאב אלכ'לאף (كتاب ٱلخلف, גם כתב אלח'לף), חובר על ידי מישאל בן עוזיאל במאה ה-11, והוא מתעד את המחלוקות שבין אהרן בן משה בן אשר, לבין משה בן דוד בן נפתלי בענייני נוסח המקרא.
כמו כן, כולל הספר 'רשימת הסכמות', בהם מסכימים שני הראשונים, לעומת בעלי מסורה אחרים.
ספר החילופים נכתב בערבית יהודית.
קיימת העתקה קדומה לעברית בספר עדת דבורים (מאת יוסף קוסטנדיני).
קיימות רשימות חילופים נוספות, אך הן נחשבות פחות מהימנות מספר החילופים.
ספר החילופים ראה אור בעריכתו של אליעזר ליפשיץ, בירושלים, בהוצאת מאגנס, בשנת תשכ"ה-1965.
ספר הלמות הוא ספר שמיוחס לארכימדס על ידי ת'אבת אבן קורה.
הספר מכיל 15 טענות על מעגלים.
טענה 8 בספר מכילה את שיטת ארכימדס לחלק זווית לשלושה חלקים שווים בעזרת סרגל, מחוגה ו-neusis construction .
ספר הלמות מציג מספר צורות גאומטריות חדשות.
ארכימדס הציג לראשונה את הארבלוס בטענה 4 בספר שלו:
בצורה נעשה שימוש בטענות 4 עד 8. בטענה 5, ארכימדס מציג את המעגלים התאומים של ארכימדס, ובטענה 6, הוא עושה שימוש במה שנקרא לאחר מכן שרשרת פאפוס, שהוצגה לאחר מכן בשנית על ידי פאפוס מאלכסנדריה.
ארכימדס הציג לראשונה את הסלינון בטענה 14 בספר שלו:
ארכימדס הוכיח שהסלינון והמעגל שווים בשטחם.
ספר היראה הוא חיבור חסידי-מוסרי מאת רבי יונה גירונדי.
הספר כולל הנחיות מעשיות לאדם הרוצה לנהוג בחסידות וביראת שמים.
במהדורות רבות הוא נספח לספר "שערי תשובה" של המחבר, ונדפס בסופו.
"ספר היראה" הוא ספר קצר יחסית, ולכן אינו מחולק לפרקים.
הוא סוקר את מאורעות יומו של היהודי, החל מ"הקיצו משנתו" עד בשכבו על מיטתו בלילה.
בסוף הספר מביא גם מעט עניינים על השבת ועל מועדי ישראל.
לרוב, הבית יוסף והב"ח מציינים את דברי רבינו יונה (בעיקר מספר זה עקב היותו עוסק בענייני אורח חיים) ב"ספר היראה" כמקור לפסקיו של רבי יעקב בן אשר בספרו ה"טור", וכן הגר"א בביאורו לשו"ע מציין הרבה את דברי ספר היראה כמקור לפסקי השולחן ערוך.
למעשה, ספר היראה הוא יישומו המעשי של הספר "שערי תשובה".
רבינו יונה קורא לספרו בשם "ספר היראה" להורות על חשיבותה של היראה בכל סדר יומו ובאורח חייו של היהודי.
וכן כותב רבינו יונה עצמו בספרו המפורסם "שערי תשובה" (שער ג', אות ז'):
ספר הכריתות הוא ספרו של הרב שמשון מקינון, העוסק בכללי הלימוד ופסיקת ההלכה.
הספר מסתמך על ספרים מתודולוגיים קדומים, כגון "סדר תנאים ואמוראים" ו"אגרת רב שרירא גאון".
החלק האחרון והחשוב ביותר, נשען בעיקר על בעלי התוספות.
הספר התקבל בקרב הלומדים ונדפס פעמים רבות (לראשונה בקושטא, רע"ה) והיה לבסיס לספרי-כללים מאוחרים.
שמו, המשמש במקרא ככינוי לגט, משמש כאן בהשאלה ובא לבטא כריתת ברית עם התורה: .
חלק ראשון ושני: דיון מפורט בי"ג מידות שהתורה נדרשת בהן.
חלק שלישי: דיון מפורט בל"ב מידות של ר' אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי.
חלק רביעי: סדר כרונולוגי של תקופות חיי תנאים ואמוראים וכללי פסיקה.
חלק חמישי: כללי הדרש ודרכי המשנה, הברייתא והתלמוד.
ספר החיים הוא סרט הנפשה ממוחשבת של פוקס המאה ה-20, אשר יצא לאקרנים ב-17 באוקטובר 2014. עלילת הסרט מתבססת על יום המתים ועל ספר החיים.
הסרט מהווה בעצם אגדה שמדריכה בטיול שנתי סיפרה לתלמידים.
לה מורטה ובעלה שיבאלבה מופיעים בתחילת הסיפור כאשר הם מתערבים על מי מבני התמותה מאנולו סנצ'ז או ג'ואקין (מבטאים חואקין) מונדרגון היו מתחתנים עם מריה פוסאדה.
דייגו לונה - מאנולו סנצ'ז- מאנולו הוא נחמד רגיש אמיץ וחובב מוזיקה ברוב הסרט הוא מחזר אחרי מריה ובסוף מתחתן איתה.
זואי סלדנה - מריה פוסאדה- מריה היא צעירה צעירה ומרדנית, בצעירותה הייתה למריה נטייה לפעול בלי לחשוב תחילה על דברים, מה שהיה גורם לה להסתבך למרות כוונותיה הטובות.
צ'נינג טייטום - ג'ואקין מונדרגון- חואקין הוא חייל ידידותי, מונע-חובה, סמכותי ובטוח.
החלום הגדול ביותר שלו הוא להיות גיבור גדול כמו אביו.
אייס קיוב - עושה הנרות- עושה הנרות הוא אדם עליז, עליז, עליז, מטורף ומאוהב, שמתייחס לאחרים בחמימות טובה.
רון פרלמן - שיבלבה, המושל של עיר השכחה מופיע על פני השטח כערמומי ואכזר.
ספר החוקים הפתוח הוא מיזם אינטרנטי שהחל לפעול בשנת 2004 במסגרת אתר ויקיטקסט העברי, כדי להנגיש לציבור את חוקי מדינת ישראל.
ישראל היא מדינת חוק, ותושביה נדרשים לציית ליותר מאלף החוקים שבספר החוקים הישראלי.
הפרה של החוק עלולה לעלות למפר בעונש (קנס או מאסר).
כדי לציית לחוק על האדם לדעת את החוק, שהרי לא ניתן לציית לחוק מבלי להכירו.
תנאי בסיסי לידיעת החוק הוא פרסום נוסח החוק, אך מדינת ישראל אינה מספקת לתושביה נוסח עדכני של חוקיה.
המדינה מפרסמת, בדפוס ובמאה ה-21 גם באינטרנט, בפרסום הקרוי "ספר החוקים", כל חוק שאושר ב, אך כיוון שחוק עובר בדרך כלל תיקונים רבים, ארוכה הדרך מפרסומים אלה לידיעת הנוסח המעודכן של החוק.
במשך שנים רבות פורסם נוסח עדכני מודפס של חוקי מדינת ישראל על ידי מו"לים פרטיים.
נוסח זה נרכש בעיקר על ידי משפטנים, שנזקקו לו בעבודתם, אך רק במקרים מעטים נמצא גם בספריות ציבוריות, כך שזמינותו לציבור הרחב הייתה נמוכה.
עם ההתפתחות הטכנולוגית הופץ ספר החוקים בתשלום על גבי CD-ROM ובהמשך באתרי אינטרנט למנויים בתשלום.
גם פתרונות אלה נועדו בעיקר למשפטנים ולא לציבור הרחב, מחמת מחירם הגבוה.
באתרי אינטרנט של משרדי ממשלה מתפרסם נוסח עדכני של חוקים בעלי רלוונטיות גבוהה לעבודת המשרד (דוגמה: חוק הביטוח הלאומי באתר של המוסד לביטוח לאומי) אבל פרסומים אלה מציגים רק חלק קטן מכלל החוקים.
מיזם ספר החוקים הפתוח, שהחל לפעול בשנת 2004 במסגרת אתר ויקיטקסט של קרן ויקימדיה, ובהמשך אומץ על ידי הסדנא לידע ציבורי בשיתוף פעולה עם עמותת ויקימדיה ישראל, בא להנגיש לציבור הרחב את חוקי מדינת ישראל בנוסחם העדכני.
נכון לאוקטובר 2025 מכיל המיזם נוסח עדכני של כ-5,900 חוקים ותקנות, בעיצוב נוח לקריאה.
החוק מובא כלשונו, ללא פרשנות, אבל ניתנות בו לעיתים הערות בדבר חקיקת משנה רלוונטית (למשל תקנות המתייחסות לסעיף מסוים), או לגבי תוקף ותחולה של סעיף מסוים.
בנוסף, בעת אזכור של חוק אחר בגוף החוק (תופעה נפוצה למדי; ב, למשל, מוזכרים 15 חוקים) האזכור מוצג כקישור, המאפשר מעבר מידי לחוק המאוזכר.
לשון החוק כשלעצמה אינה קלה להבנה.
אנשי ספר החוקים הפתוח התייחסו לבעיה זו:
יש את אלו הטוענים, כי אין כל בעיה בכך שהחוק לא נגיש לציבור הרחב.
לטענת הלז, לאדם מן היישוב אין את הכלים או את הניסיון, כדי להבין את החוק ואת הפסיקה המפרשת אותו, ולכן עדיף לו שיפנה למתורגמן, 'עורך־דין' בשפתם, על־מנת שזה ייצגו בצורה מיטבית ויפרש עבורו את החוק.
אולם, אנו מאמינים שחובה על החוק להיות נגיש לכל, והעובדה כי חוקים מסוימים מנוסחים (ולעיתים אף במכוון!), באופן שאדם משכיל מן היישוב מתקשה להבינם, מהווה אך תעודת עניות נוספת לרשות המחוקקת.
ספר הכדורסל הישראלי הוא ספר שסוקר את כל תולדות הכדורסל בישראל החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לעונת 2017/18. הספר נכתב על ידי ההיסטוריון וחוקר הספורט אלישע שוחט, ויצא לאור בשיתוף עם מנהלת ליגת העל בכדורסל.
הספר סוקר, שנה אחר שנה, את התפתחות הכדורסל הישראלי: החל מלפני קום המדינה ועד לעונת 2017/18. הספר מכיל נתונים וסטטיסטיקות שנאספו במשך עשרות שנים על ידי היסטוריון וחוקר הספורט הישראלי, אלישע שוחט, אירועי השיא והשפל שהתרחשו לאורך 65 שנות כדורסל ישראלי, וסיפורים ייחודיים מראיונות שנערכו עם שחקני עבר והווה.
הספר נכתב על ידי אלישע שוחט שהיה היסטוריון ספורט מהבולטים בישראל.
הוא הלך לעולמו במפתיע ימים בודדים לפני יום הולדתו ה-60 ובטרם הספיק לסיים את כתיבת הספר.
בניו של אלישע, עוז ועומר שוחט, בשיתוף עם מנהלת ליגת העל בכדורסל, המשיכו את תהליך הכתיבה שארך למעלה מ-4 שנים.
הספר יצא בגרסה אינטרנטית להורדה בחינם מאתר מנהלת ליגת העל בכדורסל במהלך שנת 2019.
ספר המדע הוא הספר הראשון מתוך ארבעה עשר הספרים הכלולים במשנה תורה, שהוא הקודקס ההלכתי שכתב הרמב"ם.
במורה הנבוכים מחלק הרמב"ם את סוגי המצוות והוא מגדיר את הקבוצה השנייה כך:
נמצא שהלכות דעות כוללות בעיקרם שתי מטרות: הראשונה והשנייה דעות שרשיות, לאמת את הדעות האמתיות.
הספר עוסק במספר נושאים, והוא מחולק לחמישה נושאים, ובלשונו של הרמב"ם "הלכות":
הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים
הלכות תשובה – בהלכות אלה עוסק הרמב"ם בנושא החיוב לחזור בתשובה, ובמצוות הווידוי, וגם בעיקרי האמונה הקשורים לכך, ובפרט: הבחירה החופשית ובנושא השכר ועונש בכלל, ובפרט בנושא הישארות הנפש והעולם הבא.
בספר המדע התבארו מצוות רבות: 75 מצוות מתוך תרי"ג המצוות מתוכן 16 מצוות עשה, ו־59 מצוות לא תעשה.
המצוות לפי סדר חלוקת ההלכות:
הלכות יסודי התורה - נכללו בו 10 מצוות, מתוכם 6 מצוות עשה ו4 מצוות לא תעשה: (א) לידע שיש שם אלוה.
(ב) שלא יעלה במחשבה שיש שם אלוה זולתי יי.
(ז) שלא לחלל את שמו.
(ח) שלא לאבד דברים שנקרא שמו עליהם.
(ט) לשמוע מן הנביא המדבר בשמו.
הלכות דעות - נכללו בו 11 מצוות, מתוכם 5 מצוות עשה ו6 מצוות לא תעשה: (א) להדמות בדרכיו.
הלכות תלמוד תורה - נכללו בו 2 מצוות עשה, והם: (א) ללמוד תורה, (ב) לכבד מלמדיה ויודעיה.
הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים - נכללו בו 51 מצוות, מתוכם 2 מצוות עשה ו-49 מצוות לא תעשה: (א) שלא לפנות אחר עבודה זרה.
(ב) שלא לתור אחר הרהור הלב וראיית העיניים.
(ד) שלא יעבוד אותה כדרך עבודתה.
(ו) שלא לעשות פסל לעצמו.
(ז) שלא לעשות פסל אפילו לאחרים.
(ח) שלא לעשות צורות אפילו לנואי.
(ט) שלא להדיח אחרים אחריה.
(יב) שלא ליהנות מכל ממונה.
(יג) שלא להסית יחיד לעובדה.
(יז) שלא ללמד עליו זכות.
(יח) שלא ימנע מללמד עליו חובה.
(כ) שלא לשמוע מן המתנבא בשמה.
(כא) שלא להתנבא בשקר, ואפילו בשם יי.
(כב) שלא לגור מהריגת נביא שקר.
(כג) שלא לישבע בשם עבודה זרה.
(כח) שלא להשתחוות על אבן משכית.
(ל) לאבד עבודה זרה וכל הנעשה בשבילה.
(לא) שלא ליהנות בעבודה זרה ובכל משמשיה.
(לב) שלא ליהנות בציפויי נֶעבד.
(לג) שלא לכרות ברית לעובדי עבודה זרה.
(לו) שלא להדמות במנהגותן ובמלבושן.
(מא) שלא לדרוש אל המתים.
(מה) שלא להקיף פאת ראש.
(מו) שלא להשחית פאת הזקן.
(מז) שלא יעדה איש עדי אישה.
(מח) שלא תעדה אישה עדי איש.
(נא) שלא לעשות קורחה על מת.
הלכות תשובה - והיא מצוַת עשה אחת, והיא שישוב החוטא מחטאו לפני יי ויתוַדה.
הרמב"ם פותח את ספרו בלשון זו:
בלשון זו שבה פתח הרמב"ם, מרומז בראשי התיבות שם הויה.
הגדרת העולם הבא – הרמב"ם מבאר שהעולם הבא הוא מקום שבו קיימות נשמות בלבד, והן מתענגות שם בהשגת האלוקים:
הראב"ד השיג על כך, שמדברי הרמב"ם הללו משמע שאין תחיית המתים לגוף.
לדברי הרמב"ם הללו היה קשר לעמדתו של הרמ"ה בפולמוס הרמב"ם.
על ההוכחה לקיום אלוהים שמביא הרמב"ם בתחילת פרק א' כתב הרב יעקב עמדין בספרו בירת מגדל עוז כי "לו ידעו הרבנים התלמודיים בפילוסופיא, לא היו שותקים לו בכאן".
עלים לתרופה על הלכות דעות, מאת המלבי"ם
עבודת המלך מאת הרב מנחם קרקובסקי
משנה כסף מאת הרב יעקב כולי
יד פשוטה מאת הרב נחום אליעזר רבינוביץ'
ספר המאורות הוא ספר הלכתי על סדר התלמוד, הכתוב בסגנון המזכיר את סגנון ספרות חידושי חכמי ספרד, כגון רשב"א וריטב"א.
הספר נכתב על ידי רבי מאיר בן רבי שמעון המעילי מנרבונה, במאה ה-13. המסכתות שנדפסו כיום הן מסכתות: ברכות, פסחים, שבת, מגילה, מועד קטן וחולין.
ספר המאורות, מסודר לפי סדר התלמוד.
דרכו להשמיט את שמות חכמי התלמוד, אולם הכלל הוא, שכאשר הוא מצטט מאמר תלמודי, משמע שהוא פוסק אותו להלכה.
בספר מובאות גם שיטותיהם של ראשונים שונים, וספר המאורות מזכירם בשמותם.
ספר המאורות משמש כמין המשך של הדיונים המופיעים ב'ספר ההשלמה', ופיתוח נושאים שנידונו בו.
מחבר ספר ההשלמה, היה רבי משולם, אשר היה דודו של רבי מאיר ורבו המובהק.
בספר מופיעים פעמים רבות דברים שנאמרו או נכתבו בשם ספר ההשלמה, וכן מובאים גם הנהגות או מעשים של רבי משולם.
אולם, מכיוון שספר ההשלמה, מבוסס על ספרו של הרי"ף, ואילו ספר המאורות מבוסס על התלמוד, ישנם קטעים שלמים, שאינם קיימים בהשלמה.
מכל מקום, גם ספר המאורות, איננו עוסק בסוגיות הלכתיות שאינן נוהגות בזמן הזה, שאין להם השלכה מעשית.
הספר ממוקד במורשת ההלכתית, פרשנית ומנהגית של פרובנס בכלל ושל העיר נרבונה בפרט.
דבר זה מאפיין את ספרי פרובנס באותה תקופה.
לרוב הנטייה הפרשנית והפסיקתית נוטה לכיוון בעלי התוספות, ובעיקר כרבינו תם.
אולם, בספר הוא מרבה גם לעסוק בספרי הרי"ף, הרמב"ם ושאר גדולי ספרד.
בספר ניכרת גם השפעתו של רבי זרחיה, בעל ספר המאור, שהיה חברו הקרוב של אביו של רבי מאיר, אולם גם עליו, הוא לעיתים חולק.
הראב"ד, מוזכר רק לעיתים רחוקות, דבר המאפיין, את אסכולת פרובנס במאה ה-13.
ספר המאורות הודפס לראשונה בשנת תשכ"ד, על ידי משה יהודה הכהן בלוי, מכתב יד יחיד הידוע שקיים בעולם, ושנכתב בחיי המחבר, על מסכתות ברכות, פסחים, שבת, מועד קטן וחולין.
בנוסף, נמצאו שם גם קובץ 'הלכות קטנות'.
על כתב היד, נמצאו הערות בכתב ידו של רבי מאיר.
ידוע כי כתב גם על מסכתות אחרות, כגון מסכת גיטין, נדרים, כתובות וכדומה, מכך שקיימות מובאות מספרים אלו, במקומות שונים, כגון שיטה מקובצת.
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל הוא ספר כבוד של הקרן הקיימת לישראל, שמתכונתו ומטרתו דומות לאלו של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
מיזם ספר הילד, שהוצג בשנות השלושים של המאה העשרים, הוא אמצעי לגיוס תרומות לקק"ל.
עבור התרומה, נרשמו ילדים ברישום כבוד בספר הילד על ידי הוריהם או קרובים אחרים, לעיתים בצירוף תמונתם, קיבלו תעודה מהודרת וסיכת בגד המעידה על רישומם.
ספר הילד נועד לרישום ילדים מלידתם עד גיל בר מצווה, בהזדמנויות חגיגיות כגון לידה, ברית מילה, כניסה לבית הספר, סיום בית הספר, החלמה ממחלה וכדומה.
בהמשך הוצעו גם רישומים ב"ספר בר המצווה" לילדים בגיל מצוות.
בשנות השלושים עלות התרומה הייתה לירה ארץ ישראלית אחת לפחות.
נשות ארגוני ויצו והסתדרות נשים עבריות גויסו לפעול לקידום הרישום בספר הילד, ופרסמו אותו בבתי יולדות ובבתי ספר.
לתושבי ארץ ישראל הוצג הרישום בספר הילד כציון לאירועים חשובים בחיי הילד והמשפחה וכתרומתם לגאולת הקרקע.
הרישום בספר הילד קודם גם בעיתונות היהודית בתפוצות.
עבור יהדות התפוצות התרומה הוצגה כמעשה חינוכי, של יצירת קשר בין ילדים יהודים בגולה לבין מולדת העם בארץ ישראל, כמקור נחמה לתורמים שלא זכו לחיות בארץ ישראל, וכמקור לסיפוק רוחני על שותפותם של התורמים בטיפוח דור חדש הגדל בארץ ישראל.
ב-1932 עוצב הספר בבית המלאכה של מאיר גור אריה וזאב רבן, בעיטורי כסף בסגנון בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
ב-1935 עוצב הספר על ידי האמן איתמר דוד.
בשנות החמישים של המאה העשרים הרישום בספר הילד שווק גם כמזכרת וכמתנה נאה; עלות התרומה הייתה אז 5 לירות.
נציגות ארגוני נשים בחיפה, ביקרו יולדות בבתי החולים במסגרת אירועי יום האם, והגישו להן תעודת רישום של ילדיהם בספר הילד.
חתני ספר הילד, כפי שכונו בפרסומים, הוזמנו לאירועים מיוחדים שנערכו לכבודם.
ב-1945 הוזמנו עם בני משפחותיהם לקבלת פנים במסגרת תערוכת עם ואדמתו.
כרכי ספר הילד נשמרו בלשכה הראשית של הקרן הקיימת בירושלים ובבית הבריאות שטראוס בתל אביב.
מיזם ספר הילד נמשך ברצף ומתקיים גם בשנות ה-20 של המאה ה-21.
ספר החיים והמתים הטיבטי נכתב בשנת 1992 בשם "הגאולה הגדולה באמצעות שמיעת הבארדות" על ידי הדזוגצ'ן לאמה הטיבטי וכותרתו נקבעה על ידי האנתרופולוג והסופר האמריקאי .
לפי יפעת מנטל, נועד הספר לעוסקים בתורת הבודהיזם הטיבטי, המכירים את המסורת שיצרה את התורה בספר, כשמאחוריה עומדת גם תורה בודהיסטית שבעל-פה.
הספר חוקר ארעיות ולידה מחדש, ומציע אימון של הנפש באמצעות מדיטציה ותרגולים רוחניים לרגע המוות.
לפי דניאל גולמן, כבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 תכנן רינפוצ'ה לכתוב ספר על החיים והמוות בטיבט.
ב-1983 הוא פגש את אליזבת קובלר-רוס וקנת' רינג, חוקרים במקצועות חמלה וקרבה למוות, והם עודדו אותו לקדם את עבודתו בגילוי התורה הטיבטית על המוות ועל עזרה לעומדים למות.
רינפוצ'ה המשיך בהוראה בעולם, ובשנת 1989 פגש בנפאל את אנדרו הארווי, סופר בריטי, מומחה בדתות ומורה למיסטיקה.
רינפוצ'ה הזמין אותו לסייע במיזם הכתיבה.
בהקדמה לספר, כתב הדלאי לאמה הארבעה-עשר ב-2 ביוני 1992:
במשך מאות שעות הוקלטו ותומללו דברי רינפוצ'ה.
ב-1991 עברו הארווי ופטריק גפני לבית בקליפורניה, סמוך למעון רינפוצ'ה.
הם ניסחו את פרקי הספר הראשונים של הספר, והגיעו בקביעות אל רינפוצ'ה, על מנת שיתקן את הפרקים ויספק רעיונות חדשים.
כתיבה נוספת של הפרקים נעשתה בלונדון, והכתיבה העיקרית החלה בפריז בסוף 1991. רינפוצ'ה בחן את הפרקים העיקריים על טבע הנפש, תרגול מדיטציה, חמלה, ודזוגצ'ן, וקטעים מהספר תוקנו ונכתבו מחדש עשרים וחמש פעמים.
עדכונים אחרונים נעשו ביולי 1992 ב, מרכז הרוגע האירופי של רינפוצ'ה במונפלייה, צרפת.
בספטמבר 1992 הושק הספר בארצות הברית, והיה בראש הרשימות של רבי המכר.
לאחר מכן יצא הספר לאור בבריטניה, אוסטרליה והודו, ותורגם גם לגרמנית ולצרפתית.
יותר משלושה מיליון עותקים הודפסו ב-34 שפות בשמונים מדינות.
פרסום הספר הרחיב את עבודתה של , רשת מרכזים וקבוצות בודהיסטיות שהקים רינפוצ'ה בשנות ה-70. ריגפה יזמה תוכנית חינוך והכשרה למטפלים רוחניים, וב-1996 קיימה כנס בגרמרינג ליד מינכן, שאותותיו ניכרו בהוספיס בגרמניה.
בחגיגות העשור לספר ב-2002 יצאה מהדורה מתוקנת.
ב-2012 יצאה לאור מהדורה חדשה נוספת, ובפברואר 2020 הודפסה מהדורת 30 שנה.
מסר הארעיות (1. בראי המוות, 2. ארעיות, 3. שיקוף ושינוי)
איך לשנות את התודעה על ידי תרגול מדיטציה
קארמה (סיבה ותוצאה) וגלגול נשמות
חזון החיים והמוות לפי הבארדו.
מה הכי חשוב בחיים ואיך להפעיל את התודעה בשילוב האגו
טבע הנפש לפי תורת דזוגצ'ן (10. המהות הפנימית ביותר)
איך לעזור מעשית ורגשית לעומד למות
איך לעזור רוחנית לעומד למות (13. עזרה רוחנית לעומדים למות, 14. תרגול לעומדים למות)
החוויות העמוקות שיכולות לקרות ברגע המוות (16. מטאפיזיקה בסיסית, 17. זוהר פנימי)
מה קורה במצב ביניים לאחר המוות
איך לעזור למי שמת ותהליך השכול
מחקר קרוב למוות וממצאים מדעיים
הקדשה ותפילה (22. משרתי השלום)
לופז ג'וניור, פרופסור לבודהיזם טיבטי באוניברסיטת מישיגן, אפיין התייחסויות רבות בספר לאישים בהיסטוריה הקלאסית והאירופית כ"אקלקטיות קוסמופוליטית", וקבע שרינפוצ'ה הציב את החוכמה הטיבטית בשושלת רוחנית גלובלית והיסטורית של הוגים, שסופרים טיבטיים אחרים לא נכללו בה.
חוקר הדתות פרופסור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי אמר שטרם נתקל בספר מקיף, מעשי וחכם על יחסי גומלין בין חיים ומוות כמו ספר זה.
נקודת המבט של הספר היא טיבטית בצורה ישירה ועמוקה, אך היא כתובה כה ברור עד שהקורא מבין את חשיבותו האוניברסלית של כל עמוד ועמוד בספר.
הספר קיבל שבחים גם מידוענים, שציינו אותו כגורם משפיע בחייהם.
הקומיקאי ג'ון קליז אמר שהספר היה אחד הספרים המועילים שקרא אי פעם.
ריצ'רד גיר אמר: "סוגיאל רינפוצ'ה דיבר במישרין ובבהירות אל ההיגיון והרגש המערביים בהומור, שמחה וחום רב".
המוזיקאי תום יורק אמר: "זה הדבר הכי יוצא דופן שקראתי אי פעם.
זה הרגיש כמו שכל ישר מההתחלה ועד הסוף".
הכדורגלן הספרדי קרלס פויול סיפר שגילה עניין רב בתרבות ובבודהיזם הטיבטיים אחרי שקרא את הספר, שעזר לו להתמודד עם מוות של בן משפחה.
מאז יצא הספר לאור, הוא אומץ על ידי קבוצות, מרכזים ומוסדות חינוכיים, רפואיים ורוחניים.
רינפוצ'ה כתב בהקדמתו למהדורה המתוקנת:
ב-1993 יסדה כריסטין לונגקר מהוספיס בעיר סנטה קרוז בקליפורניה תוכנית בינלאומית לחינוך והכשרה בטיפול רוחני, במענה לבקשות של אנשי מקצוע מתחום הבריאות לכלול הכשרה מעשית בעבודה ובחיים של תורות החמלה והחוכמה לפי הספר.
לונגקר עבדה עם בתי חולים, הוספיס ואוניברסיטאות, והכשירה ל מעל ל-30,000 אנשי מקצוע ומתנדבים מתחומי הבריאות והשירותים החברתיים בעולם, שתמכו באנשים ובמשפחות שהתמודדו עם מחלות קשות, מוות ושכול.
הבמאי האמריקאי-טאיוואני סטן לאי, יצר דרמה בת שבע שעות בפרויקט שלו עם מחלקת הדהרמה של המכון הלאומי לאמנויות, טאיוואן.
הדרמה כללה פתיחה ועלילה מרכזית לפי סיפור שכתב רינפוצ'ה בספר על "מטופלת חמש", אישה שסיפרה את סיפור חייה כשעמדה למות.
אלי, בנו של המלחין האוסטרלי נייג'ל ווסטלייק נרצח לפני שהיה בן 21. מלא צער, אמר ווסטלייק: "כשאיבדנו את אלי, מצאתי את עצמי אובססיבי בשאלה איפה הוא נמצא ומה אנחנו יכולים לעשות כדי לעזור לו.
מצאתי נחמה גדולה בתורה הבודהיסטית של ספר החיים והמתים הטיבטי".
כשהצליח לחזור להלחין, כתב רקוויאם לבנו.
בטקסט הפרק השלישי, "מזמור החמלה", יש קטעים מהספר.
ספר המצוות לרמב"ם הוא חיבור של הרמב"ם הכולל רשימה של 613 המצוות (בגימטריה: תרי"ג מצוות) הרשומות בתורה שבכתב.
מתוכן 248 (בגימטריה: רמ"ח) מצוות עשה ו-365 (בגימטריה: שס"ה) מצוות לא תעשה.
לחיבור הקדים הרמב"ם מבוא של 14 שורשים (=כללים) לפיהם נקבעת רשימת המצוות.
ספרי מצוות הם ענף בספרות ההלכה, העוסק באיתור 613 המצוות המופיעות בתורה שבכתב, לפי המאמר התלמודי "דרש רבי שמלאי: שש מאות ושלש עשרה מצוות נאמרו לו למשה בסיני" (בבלי מכות כג ב).
קדמו לרמב"ם חיבורים חשובים בתחום זה, ביניהם:
ספר הלכות גדולות (בה"ג), שעם מניין המצוות שלו מתפלמס הרמב"ם.
פיוטי אזהרות שונים שנקראו בחג השבועות.
פיוטים אלה כוללים את מניין תרי"ג מצוות בחרוזים, ומהם ניתן ללמוד על שיטות שונות בנושא.
אזהרות לרבי שלמה אבן גבירול.
אזהרות לרבי יצחק בר ראובן.
החיבור נכתב בערבית יהודית, שפה בה חיבר הרמב"ם גם כמה מחיבוריו החשובים ובהם פירוש המשנה ומורה הנבוכים.
לימים הרמב"ם התחרט על כי לא כתב את החיבור בעברית, וכך הוא כתב בתשובה לחכמי לוניל: "וניחמתי הרבה על שחברתיו בלשון ערבי מפני שהכל צריכין לקרותו ואני מחכה להעתיק אותו ללשון הקודש בעזרת שדי", שו"ת הרמב"ם סימן תמ"ז.
את ספר המצוות כתב הרמב"ם לאחר חיבור פירוש המשנה ולפני חיבור אוסף ההלכות משנה תורה או בשמו הנפוץ היד החזקה, כמבוא לחיבור.
בספר משנה תורה פירט הרמב"ם את כל ההלכות שבתורה לפי שייכותן למצוות השונות.
השגות הרמב"ן על ספר המצוות של הרמב"ם נועדו בעיקר להגן על מספור המצוות של בעל הלכות גדולות.
הרמב"ן משמיט ממניין הרמב"ם 50 מצוות, ומוסיף כנגדן מצוות אחרות.
מהדורות רבות של ספר המצוות לרמב"ם נדפסו עם השגות הרמב"ן.
כמענה לביקורת של הרמב"ן נכתב ספר "מגילת אסתר".
יש המייחסים אותו לר' יצחק די ליאון, ויש המייחסים אותו לחכם אחר מאיטליה מדור מאוחר יותר, אשר שם משפחתו לאון.
מחבר ספר החינוך כתב את ספרו על פי מניין הרמב"ם, תוך שילוב השגותיו של הרמב"ן על מצוות שעליהן השיג.
ספר המצוות זכה למספר תרגומים במאה ה-13:
תרגומו של רבי משה אבן תיבון, שהוא התרגום הנפוץ.
תרגומו של רבי שלמה ב"ר יוסף אבן איוב שנעשה לבקשת חכמי בדרש.
בהקדמתו כתב כי תרגם את הספר "אות באות תיבה בתיבה" והתנצל על שניגש גם הוא לתרגם את הספר אחרי שכבר תרגומוהו אחרים.
רבי חיים העליר הוכיח שקטעים מתרגומו נכנסו למהדורה המודפסת של ספר זה שהיא בעיקרה מתרגומו של אבן תיבון.
תרגומו של רבי אברהם ב"ר שמואל הלוי אבן חסדאי.
(התרגום לא שרד, אך רבי משה אבן תיבון מספר עליו בהקדמתו לתרגומו).
תרגום נוסף שמחברו לא נודע בבירור (אולי תרגומו של רבי אברהם הלוי אבן חסדאי).
תרגום זה משוקע בהשגות הרמב"ן לספר המצוות.
במאה ה-20 ערך הרב חיים הלר, מהדורה מעודכנת לתרגומו של משה אבן תיבון על פי כתבי יד, וגם ביצע בו שינויים על פי המקור הערבי.
יצאו לאור גם מספר מהדורות מנוקדות ומבוארות.
החשובה שבהן היא בתרגום חדש של הרב יוסף קאפח נדפסה בשנת תשי"ח (1958) בסדרת "רמב"ם לעם" (מוסד הרב קוק).
לאחר מכן הוציא הרב קאפח תרגום חדש שנדפס יחד עם המקור הערבי - עמוד מול עמוד.
מהדורה מוגהת של ספר המצוות יחד עם נושאי כליו (המפרשים סביבו, גם הם במהדורה מתוקנת) יצאה בהוצאת שבתי פרנקל בני ברק תשנ"ב (ערך הרב דוד צבי הילמן).
המהדורה נערכה בעיקר על פי תרגומו של אבן תיבון.
גרסה דיגיטלית למהדורה זו נכנסה לפרויקט השו"ת של אונ' בר-אילן , יחד עם השגות הרמב"ן לפי אותה מהדורה.
מהדורת הרב יצחק שילת לספר יצאה בשנת תשפ"ו
הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת ה'ר"ע (1509–1510) עם השגות הרמב"ן.
הקדמה כללית (לספר "משנה תורה")
ארבעה עשר ("כללים", "עקרונות מנחים"), לכתיבת החיבור ולמניית מצוות בכלל, שעל פיהם קבע אילו מצוות למנות ואילו לא.
הוא מבקר את שיטת מוני המצוות לפניו (בה"ג).
היחס בין סוגי העונשים וסוגי העבירות.
מנין המצוות מחולק ל"מצוות עשה"- רמ"ח מצוות עשה, ו"לא תעשה"- שס"ה מצוות לא תעשה.
מבנה כל מצווה: הגדרת המצווה בקצרה, ציטוט הכתובים מן התורה ("והוא אמרו"), ביאור המצווה ("והוא", "ענינה"), דיון קצר למה נמנית כמצווה, ציונים למשנה ולתלמוד בהם נתבארה המצווה.
ספר המידות (נקרא בתחילה "ספר האלף-בית") הוא ספר שנכתב על ידי רבי נחמן מברסלב המאסף מאמרים על המידות השונות, וכן על היבטים שונים בחיי האדם.
הספר ערוך לפי ערכים שונים, על פי סדר האלף-בית.
בתחילה, היה הספר כתוב בכתב יד אצל רבי נחמן, שלא פרסמו, אולם בשנת 1803 (תקס"ג) קרא רבי נחמן לרבי נתן שטרנהרץ והקריא לו את רוב הספר על מנת שיכינו לדפוס.
רבי נחמן העריך מאוד את הספר, ואף אמר עליו "הספר הזה הוא ידידי הטוב!
זה הספר עשה אותי יהודי!".
הספר מתחלק לשני חלקים, כשהאחד נקרא "אלף בית ישן", ואילו השני נקרא "אלף בית חדש".
את חלקו הראשון של הספר כתב רבי נחמן עוד בימי ילדותו, ואילו את החלק השני כתב בתקופה מאוחרת יותר.
במהדורה הראשונה נדפסו שני החלקים נפרדים זה מזה, ואולם במהדורה השנייה תיקן זאת רבי נתן, ושני החלקים נדפסו יחדיו, כשבכל ערך יש חלק ראשון וחלק שני.
על פי עדותו של רבי נתן, הספר שהודפס הוא רק אחוז מזערי מתוך כתב היד של רבי נחמן.
על ערך רפואה בלבד, מספר רבי נתן, היו לרבי נחמן מאתיים דפים כתובים.
הספר נדפס לראשונה בשנת 1810 (תקע"א), שנת פטירתו של רבי נחמן, ולאחר מכן, בשנת 1822 (תקפ"ג), הודפס מחדש בצירוף מראי מקומות שכתב רבי נתן שטרנהרץ.
בשנים מאוחרות יותר נוספו מראי מקומות נוספים, חלקם נכתבו על ידי רבי צדוק הכהן מלובלין, וחלקם על ידי רבי נחמן מטשעהרין, תלמידו של רבי נתן.
ספר העלילות או "העלילות של מארי דה פרנס" הוא קובץ של תריסר עלילות ברטוניות, שירים עלילתיים קצרים הכתובים בניב האנגלו-נורמאני, המתמקדים באופן כללי בפיאור עקרונות האהבה הנאצלה דרך הרפתקאות גיבוריהם.
מעט מאוד ידוע על המחברת, מארי, מלבד העובדה שהיא נולדה בצרפת, מה שהוביל לכינוי "מארי דה פרנס".
על-פי האמונה הרווחת היא חיה באנגליה בזמן שכתבה את ספר העלילות, בשלהי המאה ה-12.
העלילות, הכתובות בחריזה במשקל מתומן, זכו לתשומת לב בשל הילולן את האהבה, ייחודיות הדמויות, וחיוּת התיאורים - סימן ההכר של ספרות התקופה.
אורכם של השירים נע בין 118 שורות ב"יערת הדבש" ועד 1184 שורות באלידוק.
חמישה כתבי-יד שונים כוללים אחת או יותר מהעלילות, אך רק אחד - הרלי 978, כתב-יד בן המאה ה-13 השוכן בספרייה הלאומית הבריטית - משמר את כל התריסר.
אוסף זה כולל גם פתח-דבר בן 56 שורות, בו מתארת מארי את מניעיה לחיבור העלילות.
בפתח-הדבר כותבת מארי שהיא קיבלה השראה מהדוגמה של היוונים הקדמונים והרומאים ליצור משהו שיהיה מבדר ומטיף מוסר גם יחד.
היא גם מצהירה על רצונה לשמר למען הדורות הבאים את המעשיות ששמעה בנעוריה.
שתיים מהעלילות של מארי - לנבל, יצירה אהובה מאוד שעובדה מספר פעמים לאורך השנים (לרבות "סר לנפל" באנגלית ביניימית), ו"שברפואל" (יערת-הדבש), יצירה קצרה על טריסטן ואיזולדה - מזכירות את המלך ארתור ואבירי השולחן העגול.
העלילות של מארי דה פרנס היו בין המבשרות על יצירות מאוחרות בנושא, ומארי הייתה ככל הנראה בת-זמנו של כרטיאן מטרואה, שכתב סיפורים על ארתור.
(רשימה זו סודרה לפי גרסת כתב-היד הרלי 978.)
Les Deux Amanz ("שני האוהבים") יונק
ספר העובדות העולמי היה פרסום שנתי שמוציאה סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA), לשימוש שלטונות ארצות הברית.
פרסום זה מכיל מידע בסגנון אלמנך על ארצות העולם – ובכלל זה מדינות ריבוניות, שטחים תלויים ואזורים נוספים המוכרים על ידי ארצות הברית, וכן מידע על חמשת האוקיינוסים ועל כדור הארץ כולו.
המידע על כל ארץ נחלק לסעיפים על הגאוגרפיה, הדמוגרפיה, התקשורת, הממשל, הכלכלה והצבא, ולכל סעיף יש מבנה קבוע של תת-סעיפים.
לכל ארץ מוקדשים בסך הכל שניים או שלושה עמודים.
ב-4 בפברואר רשמית הופסקה פעילות העדכון של ספר העובדות, לאחר שבאותו היום נערך בפעם האחרונה הספר באתר האינטרנט, וזה כלל "הודעת פרדה" והצהרה רשמית על סגירת הפרויקט.
וזאת כחלק משיקולים מחודשים של הממשלה האמריקאי.
ייעודו הראשוני של ספר העובדות הוא לשמש את עובדי הממשל של ארצות הברית, וסגנונו, מבנהו, היקפו ותוכנו נקבעו למטרה זו ומשקפים את מדיניותה הרשמית של ארצות הברית, החל בשאלות איות וכלה בשאלת הגדרתן של ישויות מדיניות.
למשל, צפון קפריסין, שארצות הברית אינה מכירה בה, אינה מופיעה בספר העובדות; לצד זאת, הספר מהווה מקור מרוכז של מידע עבור ארגונים ואזרחים.
ככל יצירה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, הספר הוא ברשות הציבור.
ב-1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התעורר הצורך בריכוז המידע המודיעיני העולמי הבסיסי, והוחל בהפקת סקירות מודיעין כלליות ומתואמות בשיתוף זרועות המודיעין של הצי ושל הצבא - Joint Army Navy Intelligence Studies, בראשי תיבות JANIS.
בעולם שלאחר המלחמה, שהיה נתון במאבק הבין-גושי, התעצם הצורך במידע מקיף ומפורט, לא רק על הפעילות הצבאית והביטחונית של מדינות אויב, אלא על כלל הפעילות של כל מדינות העולם.
עם הקמתה של סוכנות הביון המרכזית ב-1947, היא החלה בהפקת סקירת המודיעין הלאומית - National Intelligence Survey, בראשי תיבות: NIS, כתחליף של ימי שלום ל-JANIS.
ספר העובדות, ה-National Basic Intelligence Factbook, נוצר כתקציר ועדכון של המידע במחקרים האנציקלופדיים של NIS.
ספר העובדות המסווג הראשון יצא ב-1962 והספר הבלתי מסווג הראשון ב-1971. ב-1973 נסגרה תוכנית NIS, אך ספר העובדות ונספחים אחרים המשיכו לצאת.
ב-1975 הוחל במכירת ספר העובדות לציבור, באמצעות המדפיס הממשלתי.
ב-1981 שונה שם הפרסום לשמו הנוכחי, The World Factbook.
ב-1997 עלה ספר העובדות לרשת האינטרנט.
מאז נובמבר 2001 מתעדכן אתר האינטרנט של ספר העובדות מדי שבועיים.
קודם לכן התעדכן אחת לשנה.
מהדורת הדפוס יוצאת לאור מדי שנה, בערך באמצע השנה.
מהדורה מודפסת רשמית נמכרת במחירי עלות על ידי המדפיס הממשלתי.
כיוון שהספר אינו מוגן בזכויות יוצרים, מוציאים לאור שונים מציעים למכירה מהדורות המבוססות על הספר, בפורמטים שונים.
חוקרים מאוניברסיטת חוף קרולינה טענו כי חלק מהמאמרים בספר אינם מדויקים.
ביוני 2009 רשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית דיווחה בהסתמך על האתר כי ביהודה ושומרון מתגוררים כרבע מיליון מתנחלים, בעוד שההערכה העדכנית של מחלקת המדינה של ארצות הברית עמדה על חצי מיליון תושבים.
הרשת תיקנה את הדיווח ומתחה ביקורת על מהימנות האתר באומרה כי "משנת 2003 ועד שנת 2008 דיווח ספר העובדות העולמי את אותם המספרים ביחס למספר היהודים הגרים במזרח ירושלים ובגדה המערבית...
זאת בזמן שאוכלוסיית ישראל בין השנים 2003 ל-2009 גדלה מ-6.1 מיליון ל-7.4 מיליון על פי נתוני הסי.איי.אי".
ספר המשיב הוא ספר קבלה שהתחבר ככל הנראה לפני גירוש ספרד או מעט אחריו, ועוסק בפירוש עשר הספירות.
ספר המשיב לא הגיע בשלמותו לידינו, אולם קטעים ממנו, המכילים כחמישית מהספר, על ספירות חכמה ובינה בלבד, נמצאים בכעשרה כתבי יד בספריות ברחבי העולם.
בקטעי הספר עצמו הנמצאים בידינו לא כתוב מי הוא המחבר.
גרשום שלום שיער שמחבר ספר המשיב הוא רבי יוסף טאיטאצאק, שחי בתקופת גירוש ספרד.
משה אידל הקשה על גרשם שלום מספר קושיות והשאיר את שאלת מחבר הספר פתוחה.
הדעה המקובלת כיום היא שהספר התחבר על ידי קבוצת מקובלים, המכונה במחקר "חוג ספר המשיב", שפעלה בספרד לפני הגירוש.
ספר המשיב כולל קטעים אשר על פי המתואר בספר הגיעו אל המחבר בגילויי מגיד מסוגים שונים.
לעיתים מצוין על קטעים שהם נאמרו מפי הגבורה עצמה, כביכול מפי האלוהים עצמו, למשל בשימוש באמירות כמו "שמותי היקרים" ו"סוד אלהותי וכחי ומשיחי".
אולם בחלק מכתבי היד ביטויים אלו אינם מופיעים ובמקומם מיוחסות האמירות למלאך עזריאל.
המקובלים שציטטו מהספר קטעים המיוחסים לאל בעצמו ציטטו אותם כנאמרים מפי מגיד או המלאך עזריאל, וכנראה הבינו את הביטוי "מפי הגבורה" בשליחות ובמלאכות הגבורה.
דרכי הגילוי על פי ספר המשיב הן שתיים: בהקיץ ובחלום.
במקום אחד בספר משתמע לכאורה שכאשר הגילויים הם מפי הגבורה, הרי שלחסידים הקדמונים היה האלוהים נגלה עליהם בגוף רוחני מלובש ומוגשם בחומר, והיו מדברים עמו, וכך יהיה לעתיד לבא.
והגוף בו האלוהים מתגלה הוא גופו של אליהו.
לעומת זאת, בזמן הזה הגילויים הם רק בחלום בלי דבור וקול.
אך במקום אחר בספר נראה שגם בזמן הזה תיתכן אפשרות של גילוי בצורת אדם בהקיץ.
לעומת גילויי האלהות, הגילויים של שאר המלאכים הם לרוב בחלום, על ידי שאלת חלום.
בספר המשיב אין תופעה של "כתיבה אוטומטית", אלא אדם נוסף היה יושב בחדר עם המקובל שהיה אומר בקול את מה שהאלוהים או המלאך אמר לו, והאדם הנוכח בחדר היה כותב את הדברים ששמע מפי שומע התשובה.
העמדת הקבלה היהודית במרכז הידע
מאפיין בולט נוסף של ספר המשיב, הוא העמדת הקבלה היהודית במרכז הידע האנושי.
לדעת ספר המשיב, הפילוסופיה והנצרות מרכזות ידע המגיע מכוחות הרע, ששורשם במלאך הרוע - סמאל, והעיסוק בהם מעכב את הגאולה.
לקראת בוא הגאולה יש למעט בעיסוק בחכמות אלו ולהמעיטן עד לאפס, והמלאך סמאל עצמו יהפך לטוב וכביכול "יתגייר".
כתוצאה מכך מופיעה בספר המשיב דמוניזציה עצומה של שני הזרמים הנ"ל, עמם התמודדו בעלי ספר המשיב - הנצרות והפילוסופיה.
מופיעים בספר כינויי גנאי מפליגים, ואיומים גדולים לעוסקים בהם.
במקביל, לפי ספר המשיב, הידע היהודי על העולם, שהוא הידע האמיתי שהלך ואבד בגלות ישראל, הולך ונגלה מחדש למקובלים שבחוג ספר המשיב, על ידי גילויי מגידים.
המשיחיות היהודית נכרכה בתפיסות קבליות ומיסטיות כבר לפני ספר המשיב, אך בספר המשיב מופיע דגם חדש של קשר בין מיסטיקה למשיחיות.
ההתעוררות החיצונית שעלולה הייתה להשפיע על התעוררות משיחית סמוך לתקופת ספר המשיב, היא גזירות קנ"א.
בספר המשיב נגלה לראשונה דגם מאגי של קירוב הגאולה, לפיו הגאולה לא תבוא על ידי הקפדת יתר על קיום המצוות, או על ידי גאולת הנפש (כפי שהדבר בא לידי ביטוי אצל רבי אברהם אבולעפיה), אלא על ידי הורדת כוחות הרוע באמצעות שימוש בשמות קודש, והכנעתם תחת הקדושה.
בספר המשיב מופיעים תיאורים של סוגי ההשבעות הנחוצים כדי לשבור את כוחה של הטומאה.
אחד מאנשי חוג ספר המשיב היה רבי יוסף דלה ריינה שאכן פעל באמצעים מאגיים יחד עם חבריו להוריד את סמאל ואמון מנוא ולהכניע את כוחם, אך מעשהו לא הצליח, ואף גרם לתוצאות עגומות.
משה אידל משער שבעקבות כישלון הבאת הגאולה בדרך המאגית, נדחק מקומו של ספר המשיב מבימת הקבלה היהודית, ולא נודעה לו השפעה רבה בדור שאחרי גירוש ספרד.
כמוזכר לעיל, לא הייתה לספר השפעה רבה על ספרי הקבלה בדור שאחרי גירוש ספרד.
קטעים ספורים מהספר צוטטו שלוש פעמים על ידי הרמ"ק כאשר שניים מציטוטיו נמצאים בקטעי הספר הקיימים בימינו, ושמונה פעמים על ידי רבי עובדיה המון כאשר שלושה מהם נמצאים לפנינו.
ספר אנונימי נוסף בשם "כף הקטורת", פירוש קבלי על ספר תהילים, הוא כעין עיבוד של ספר המשיב בדרך דרוש ולא בצורה של גילויים, וספר זה חובר ככל הנראה מעט לאחר גירוש ספרד.
"כף הקטורת" היה מוכר לרבי יצחק איזובי בעל אגודת אזוב שמביא ממנו, וגם לרבי חיים ויטאל, כך שספר המשיב השפיע עליהם בצורה עקיפה.
המקובל שעליו השפיע הספר במידה רבה, הוא רבי אברהם בן אליעזר הלוי, שכבר לפני גירוש ספרד השתמש בטכניקות דומות למוזכרות בספר המשיב כדי לברר את שנת בואו של המשיח.
גם פרטי המושגים הקבליים המאפיינים את ספר המשיב, כמו "אמון מנוא", מופיעים בכתביו של רבי אברהם; וגם הנוסח הקדום ביותר של מעשה יוסף דלה ריינה השתמר על ידו של רבי אברהם.
עם זאת, הפעילות המשיחית של רבי אברהם אינה פועלת במישור מאגי, אלא בדרכים קלאסיות כריבוי תפילות וכדומה.
ספר המתים הוא השם השכיח לטקסטים ממצרים העתיקה ששימשו במהלך הקבורה.
במצרית קדומה, נקראו טקסטים אלה ספר ההליכה [או החזרה] ביום.
השם ספר המתים הוא המצאה של האגיפטולוג הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שפרסם חלק מהטקסטים בשנת 1842.
ספר המתים שימש למצרים כמדריך וספר עזר לחיים שלאחר המוות, והוא מורכב בעיקר מלחשים שונים שהיו אמורים לעזור לו.
לא כל הלחשים שימשו בכל קבורה, אלא רק מבחר מהם, על פי מעמדו ועושרו של האדם.
חלק מהלחשים היו מתנות לאלים, ואילו אחרים שימשו כדי שהאדם יוכל ללכת; היה קיים לחש כדי שלא למות בחיים שלאחר המוות, ואפילו לחש 'כדי שאדם לא ילך הפוך ויאכל צואה' (פרק 189).
הגרסאות המוקדמות ביותר המוכרות לנו הן מהמאה ה-16 לפנה"ס, בזמן השושלת ה-18 של הממלכה החדשה.
הספר כלל בתוכו חלקים מספרות מצרית דתית מוקדמת יותר, הידועות ככתבי סרקופגים (בערך 2000 לפנה"ס) וכתבי פירמידות (2300-2600 לפנה"ס).
ספר המתים שנועד לסופר אני.
בחודש אפריל 2012 התגלו דפים מספר המתים במוזיאון קווינסלנד באוסטרליה.
המוזיאון קיבל את הדפים כתרומה 100 שנים לפני כן, הוא החזיק את הדפים במחסנים ודף פפירוס אחד בתצוגה מבלי להבין את משמעותם של הטקסטים.
הדף זוהה על ידי האגיפטולוג ואוצר המוזיאון הבריטי ד"ר ג'ון טיילור.
העותק המפורסם ביותר של ספר המתים הוא הפפירוס של אני.
עד אז, נמצאו רק חלקי פפירוסים שנגנבו על ידי שודדי עתיקות ונמכרו בשוק השחור.
הפפירוס הזה שנמצא על ידי ארנסט וואליס באדג' נמצא בשלמותו בשנת 1887, בעיר לוקסור שבדרום מצרים (תבי לשעבר) ונתן תמונה מלאה, כיצד מורכב ספר מתים.
החל מהעלייה לעולם הבא, עבור דרך 42 השערים שבכל אחד מהם עומד אל אחר, ועד לדין הסופי שנערך על ידי אוסיריס בכבודו ובעצמו, ובו נשקל לבו של המת כנגד נוצתה של אלת האמת מאעת.
הפפירוס היה במקורו באורך של 28 מטר, והוא חולק ל-37 דפים, בהוראתו השנויה במחלוקת של באדג', על פי חלוקות של פרקים ונושאים.
לעיתים קרובות הטקסט הותאם עבור הנפטר, כך שהטקסט המדויק משתנה מאדם לאדם.
אולם, ניתן לחלק את הגרסאות השונות לכמה קטגוריות עיקריות - הגרסה ההליופוליטנית, הגרסה התבאנית, שכללה רק הירוגליפים (השושלת ה-20 עד ה-28); גרסה הירוגליפית והריאטית, הקרובה לזו התבאנית, ללא סדר קבוע של הפרקים (שימשה בעיקר את השושלת ה-20); והגרסה הסאיתית, בה יש סדר קבוע (לאחר השושלת ה-26).
לחש 125 הוא החלק הידוע ביותר של ספר המתים.
הוא עוסק בשפיטת נשמתו של האדם על ידי אוסיריס ו-42 אלים אחרים.
על נשמת המת לדקלם את "הכרזת הצדק", המכוונת לאוסיריס, ומורכבת מהכחשות של סדרה של עבירות, על מנת להבטיח לאוסיריס שהוא ניהל חיים תקינים.
על המת אז לפנות אל 42 השופטים על פי שמם ולהכחיש 42 עבירות נוספות.
אם לאחר מכן הוא ימצא זכאי, הוא יילקח לפני אוסיריס, שיוביל אותו לעולם הברוכים.
ספר המעשים הוא אוסף סיפורים קצרים, בעלי אופי סוריאליסטי, מאת ש"י עגנון.
האוסף הוא מרכיב עיקרי של הכרך "סמוך ונראה".
ברוך קורצווייל עמד על אופיים המיוחד של הסיפורים: "האופייני לסיפורים אלה הוא, שמציאותם מכילה אמנם יסודות המציאות הרגילה, אבל יסודות אלה קשורים זה לזה קשר שרירותי כביכול, החורג לעיתים קרובות מהחוקיות הקאוזאלית, השוררת במציאותנו היום-יומית".
בפרט מטושטשים גבולות הזמן והמקום ומתבטלת ההפרדה בין החיים למתים.
ב-13 במאי 1932 פרסם עגנון ב"דבר" מקבץ של חמישה סיפורים קצרים שכותרתו "ספר המעשים".
סיפורים אלה היו שונים באופיים מסיפוריו הקודמים של עגנון, ויש שהשוו אותם לסיפוריו של קפקא.
"האבטובוס האחרון": הסיפור מתרחש במקום שמבחינת מאפייניו הוא שילוב של בוצ'אץ', ברלין וירושלים.
המספר ממתין לאוטובוס ותוך כדי המתנה פוגש את זקנו שהגיע מעולם המתים.
כיוון שהמספר מחמיץ את האוטובוס האחרון, הוא עובר עם זקנו לחשמלית.
זקנו החליק ונפל, אך "הואיל והוא היה מת לא הבהילתני נפילתו, שהרי המתים אין להם הרגשה גופנית".
"התעודה": המספר מגיע למשרד על מנת לקבל תעודה הנחוצה לקרובו.
לאחר המתנה של שלושה ימים הוא מתקבל אצל פקיד המוכר לו מתפקידו כרוקח.
יתר הממתינים בתור דוחקים את המספר אל מרפסת גדולה שצפה על פני מים רבים.
"אל הרופא": המספר יוצא לחפש רופא לאביו ולבתו, ובדרך מעכבו מר אנדרמן.
"הנרות": המספר מגיע אל ביתו של חיים אפרופו, שבו פזורים נרות לבנים במנורות נחושת.
משם הוא ממשיך לים, שבו רוחצים אנשים רבים.
הוא עולה על גשר היוצא לים, והגשר הזדעזע והתחיל מרתת.
"ידידות": סדרה של אירועים מוזרים פוקדת את המספר, במפגשיו עם מרת קלינגל, דוקטור רישל ומר יעקב צורב.
הוא אינו מסוגל לחזור לביתו, משום ששכח היכן הוא גר.
טרם פרסום הסיפורים התלבט עגנון האם לפרסמם, משום שלא מצא כדוגמתם, ובעצת אשתו נועץ בדב סדן, שהמליץ לפרסמם.
ואכן, לאחר פרסום הסיפורים, כתב ברל כצנלסון, עורך "דבר", לעגנון, כי הם "משונים" והוסיף: "יודע אני אמנם בקוראי שרובם יתמהו, כי לא ראו כזאת בעגנון, ואף אני לא אתברך בנפשי כי לנתי בעומקם".
עגנון סיפר: "מה אמרו עליהם חברינו הסופרים?
חוץ מביאליק לא אמר עליהם אדם מלה טובה", והוסיף: "כמה שהשתדל ביאליק להוציא ממני סוד ספר המעשים השתדלתי אני להסתירו ממנו".
חוקר הספרות דן לאור הציג את ייחודם של סיפורים אלה:
"היו אלה סיפורים קצרים, חלקם אף קצרים מאוד, שהציגו רצף של אירועים שהתאפיינו בקשר סיבתי רופף לחלוטין ובהבחנה מטושטשת לגמרי בין מציאות לבדיון.
הסיפורים הללו הציגו מציאות מעוותת ומעוררת מבוכה."
בשנים שלאחר מכן פרסם עגנון בכתבי עת סיפורים נוספים של "ספר המעשים".
בקיץ 1941 יצא לאור "אלו ואלו", הכרך השמיני בסדרת כל סיפורי עגנון (שהחלה לצאת לאור בשנת 1931), ובו 47 סיפורים, ובהם 13 סיפורי "ספר המעשים" (ובהם הסיפור "פת שלימה").
במהדורת 1953 של כל סיפורי עגנון הועברו סיפורי "ספר המעשים" לכרך "סמוך ונראה", ומספרם גדל ל-20.
עגנון, שהיה לסופר המקפיד על אורח חיים יהודי והצטייר בעיני רבים ממבקריו ככרוניסטן של החיים היהודים וכמי שהקים לתחייה את הסיפור היראי, התגלה לפתע, בעזרת סיפורים אלו, כסופר מודרני במלוא מובן המילה, שכתיבתו נותנת ביטוי למצבי חרדה קיומיים באמצעות טכניקה חדשנית המערערת על המסורת של הריאליזם, שבמסגרתה פעל עד אז.
מהלך מפתיע זה בכתיבתו של עגנון התרחש במידה רבה בהשראתם של זיגמונד פרויד ופרנץ קפקא, שכתביהם היו מוחזקים דרך קבע בין ספריה של אשתו.
למרות זאת, לא פסק עגנון מלומר כי סיפורים אלו הם האישיים ביותר בכתביו והם לא הושפעו מאף אדם אחר, כולל קפקא:
שם הקובץ, "ספר המעשים", הוא בעקבות "מעשה בוך" - ספר מעשיות ביידיש שיצא לאור בשנת 1602 וזכה לתפוצה רבה, אך אין כל זיקה תוכנית בין הספרים.
"מעשים" כאן הם במשמעות של "מעשיות".
חרף זאת, תרגומו של הקובץ לאנגלית קרוי "The Book of Deeds", בהתאם למשמעות הנפוצה יותר של "מעשים".
ברוך קורצווייל הדגיש את חשיבותם של סיפורי "ספר המעשים":
קורצווייל עסק בשאלה מדוע בחר עגנון בסגנון הסוריאליסטי בסיפוריו אלה, ובין השאר השיב:
שחר ארזי מציג מאפיין נוסף של "ספר המעשים":
צבי מרק כתב על סיפורי "ספר המעשים", אגב דיונו בסיפור "השיר אשר הושר":
ספר הערכים – חב"ד היא שמה של סדרת אנציקלופדיה תורנית לתורת החסידות.
הסדרה מתבססת על כתבי אדמו"רי חב"ד, ונערכת על ידי הרב יואל כהן.
הסדרה כוללת תשעה כרכים, והיא עדיין במהלך עבודת עריכתה.
הסדרה יוצאת לאור בהוצאת קה"ת.
האדמו"ר מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון, הטיל על הרב יואל כהן בתחילת שנות השבעים, את התפקיד לערוך אנציקלופדיה מקיפה לתורת חסידות חב"ד.
הרבי הבהיר במכתב משנת 1971 את חשיבות האנציקלופדיה:
שמה של האנצקלופדיה הוא ספר הערכים חב"ד – 'אנציקלופדיה' בשפה תורנית, וסגנון עריכתה שונה מאנציקלופדיה רגילה בכך שהערכים כתובים בשפה תלמודית.
זאת בנוסף לסגנון של הדברים הנכתבים בחסידות ובקבלה, כך שהסדרה היא סדרת לימוד והעמקה ולא סדרת העשרה וקריאה.
הערכים כוללים גם ערכים נדחים.