tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הישראלי ישראל גודוביץ ועוצב על ידי גדי אלפרין.
הוא כולל כ-7,200 מ"ר, ובהם 7 קומות של משרדים ואולפנים, בית כנסת עם כ-2,000 מקומות ישיבה, מקווה טהרה, מסעדה בשרית ובית קפה חלבי, אולם קונצרטים, חנויות וספרייה.
המבנה מאובטח 24 שעות ביממה והוא כולל שער חשמלי ועמדת בידוק.
בקומה החמישית שוכנים משרדי הרבנות הראשית לרוסיה, ובהם משרד הרב ברל לזר.
המרכז מארח לעיתים קרובות אישים ידועי שם המבקרים בעיר, ומתקיימים בו אירועים ומופעים של הקהילה היהודית.
המרכז הגלקטי הוא המרכז של גלקסיית שביל החלב.
הוא נמצא באזור של גלקסיית שביל החלב אשר נראה הכי בהיר.
סגיטריוס A*, מיקום מקור גלי רדיו חזק ומרוכז במיוחד במרכז גלקסיית שביל החלב, הוא חור שחור על-מסיבי, כמו אלה הקיימים במרכזים של כל הגלקסיות, לפחות בתחום היקום הנראה.
בשנת 1954 צוות אסטרונומים מסידני שבאוסטרליה בראשות ג'וזף לייד פאוסי (Joseph Lade Pawsey) בנו צלחת בגודל 24 מטרים, והשתמשו בה על מנת לערוך מחקר מפורט על שידורי רדיו רבי עוצמה, אותם הם זיהו בקבוצת הכוכבים קשת.
הם קראו למוקד שידור הרדיו אשר במרכז קבוצת הכוכבים קשת סגיטריוס A*, והבינו שהוא ממוקם ממש במרכז גלקסיית שביל החלב.
ב-1958 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU) כי המיקום של סגיטריוס A* הוא נקודת האפס האמיתית במערכת קווי הרוחב והאורך הגלקטיים.
הקואורדינטות של המרכז הגלקטי לפי מערכת הקואורדינטות המשוונית:
המרכז ההיסטורי של פילדלפיה היא שכונה היסטורית במרכז העיר פילדלפיה שבארצות הברית, הנמצאת בקרבת המפגש של נהרות הדלאוור והסקולקיל, במקום בו במקור ויליאם פן והקווייקרים ייסדו את ההתיישבות הראשונה באזור שתהפוך לימים לעיר פילדלפיה.
אטרקציות התיירות הנודעות ביותר באזור זה הם אתר היכל העצמאות ופארק העצמאות ההיסטורי הלאומי שמקיף אותו, בית בטסי רוס, ורבים מהאתרים ההיסטוריים הבולטים ביותר בפילדלפיה.
המרכז ההיסטורי של פילדלפיה מכיל בין היתר את הרחוב העתיק ביותר בארצות הברית אשר מאוכלס ברציפות מאז היווצרו - סמטת אלפרת .
לאורך רחוב זה נמצאים כיום 32 בתים שנבנו בין השנים 1728 ל-1836.
המרכז הגאה בבייג'ינג (בסינית: 北京 同志 中心) הוא ארגון ללא מטרות רווח, שהוקם ב-14 בפברואר 2008, והוא מתמקד בקידום זכויות להט"ב בסין.
הארגון מספק שירותים ידידותית ללהט"ב ומוקד לאנשים טרנסג'נדרים.
ב-2014, סייע המרכז הגאה בבייג'ינג ליאנג טנג, גבר הומו, להכין תיק משפטי נגד מרפאה בצ'ונגצ'ינג שסיפקה לו טיפול המרה שכלל גם טיפול בהלם.
המקרה הצליח והוביל גם למנוע החיפוש Baidu להסיר רישומים לטיפול המרה.
בפרק הראשון של העונה ה-30 של סדרת התחקירים, Unreported World של ערוץ 4, נחשף רשימה של בתי חולים בסין שסיפקו טיפול בהלם.
פעילויות אחרות שננקטו על ידי המרכז הגאה בבייג'ינג כללו אירוע שבו צולמו מתנדבים עם כיסויי עיניים וחולצות שעליהן המילים "אני גיי", תוך כדי שהם מבקשים חיבוקים של עוברי אורח למחאה על האיסור המתוכנן של פלטפורמת הרשת החברתית Weibo על תכנים הומוסקסואליים.
בנוסף, הם שיתפו פעולה עם הצלם טאו בוטוריני, כדי ליצור דיוקנאות של אנשים להט"בים שחיים בסין.
ב-2017, הם עשו סקר בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת פקין בנושא בריאות הנפש של הסינים הטרנסג'נדרים.
המרכז הדמוקרטי-הומניסטי הוא מפלגה נוצרית-דמוקרטית והומניסטית דוברת צרפתית בבלגיה.
עד 2002 נודעה המפלגה כמפלגה הנוצרית-חברתית (Parti Social Chrétien).
ה-CDH משתתף בממשלת בריסל, ממשלת הקהילה הצרפתית, ממשלת ולוניה, אך לא בממשלה הבלגית הכללית.
ה-PSC נוסדה רשמית בשנת 1972. הקמת המפלגה הייתה תוצאה של פיצול מפלגת העם הנוצרית (PSC-CVP) למפלגת העם הנוצרית דמוקרטית (CVP) והמפלגה הנוצרית-חברתית דוברת הצרפתית (PSC).
ה-PSC נחלשה מאוד בבחירות הכלליות ב-1999 והמפלגה הייתה באופוזיציה בכל הממשלות במדינה.
לאחר הכישלון בבחירות 1999, המפלגה פתחה בתהליך של רפורמה פנימית.
בשנת 2001 אומצה אמנת עקרונות חדשה "אמנת ההומניזם הדמוקרטי" ובשנת 2002 אימצה המפלגה חוקה חדשה ושמה שונה ל"המרכז ההומניסטי הדמוקרטי".
בבחירות הכלליות ב-2003 המפלגה התחזקה במעט, אך עדיין נשארה באופוזיציה.
לאחר הבחירות האזוריות ב-2004 חזרה המפלגה לשלטון בבריסל, ובשתי הקהילות במדינה.
בבחירות הכלליות ב-2007 זכתה המפלגה ב-10 מתוך 150 מושבים בבית הנבחרים ושניים מתוך 40 מושבים בסנאט.
בבחירות הכלליות בשנת 2010, המפלגה איבדה מושב אחד בבית הנבחרים ושמרה על שני המושבים שלה בסנאט, תוצאה שחזרה על עצמה בבחירות הכלליות בשנת 2014. בבחירות הכלליות בשנת 2019 המלגה נחלה את הכישלון החמור ביותר שלה אי פעם, וזכתה רק ב-5 מושבים וב-3.7% מהקולות.
המרכז הגאה מונגוליה (במונגולית: ЛГБТ төв; באנגלית: LGBT Centre Mongolia) הוא ארגון שנוסד ב-2007 והמטה הראשי שלו נמצא באולן בטור.
לאחר מאבק משפטי, הוא הוכר רשמית ב-2009. לאחר ההכרה, הארגון הגיש דוחות לאו"ם שגרמו לממשלת מונגוליה לשנות את חוק העונשין שלה.
המרכז תומך בזכויות להט"ב במונגוליה , ומארגן מצעד גאווה שנתי מאז 2013.
המרכז הגאה מונגוליה קיבל את פרס פליפה דה סוזה של OutRight Action International ב-2011. נציגיו נסעו לניו יורק בשביל לקבל את הפרס והצליחו ליצור קשר עם מספר ארגוני מימון, כמו Open Society Foundations .
המרכז ההיסטורי של אמסטרדם (בהולנדית: Binnenstad, "ביננסטאד") הוא האזור המתויר ביותר בעיר אמסטרדם שבהולנד.
חלק זה של העיר, אשר הוקם במקור במהלך המאה ה-13, מאופיין בארכיטקטורה המסורתית, ברחובותיו הצרים, בתעלות שעוברים בו, באטרקציות התרבותיות שבו, באזורי המסחר, ובקופי שופ הרבים שבתחומו.
באזור המרכז ההיסטורי של אמסטרדם נמצאים כיום גם רבים מהמוזיאונים המובילים בעיר, כולל הרייקסמוזיאום, מוזיאון ואן גוך ובית אנה פרנק, המושכים מיליוני מבקרים מדי שנה.
כיכר דאם (Dam Square) נחשבת למרכז של אזור זה.
רובע החלונות האדומים הוא חלק מאזור זה.
הארמון המלכותי של אמסטרדם - ארמון שנבנה במאה ה-17 אשר שוכן בכיכר דה דאם בלב אמסטרדם ומשמש את משפחת המלוכה ההולנדית.
המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם - מוזיאון המתאר את ההיסטוריה של העיר אמסטרדם מאז הקמתה ועד ימינו.
מוזיאון בית רמברנדט - המבנה, בו התגורר הצייר רמברנדט ואן ריין בין השנים 1639 עד 1656, אשר משמש כיום כמוזיאון להנצחת חייו ועבודתו.
מוזיאון נמו - מוזיאון מדע.
בית הכנסת הגדול של אמסטרדם - נבנה במקור במהלך המאה ה-17. שימש כבית כנסת מרכזי לקהילה האשכנזית באמסטרדם עד מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם - בית כנסת של קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל אשר נבנה במהלך המאה ה-17.
בזיליקת ניקולאס הקדוש - הכנסייה הקתולית הגדולה ביותר באמסטרדם.
המוזיאון להיסטוריה יהודית - מוזיאון המציג את ההיסטוריה של היהדות בהולנד בפרט וברחבי העולם בכלל.
המרכז היהודי באושוויינצ'ים (בפולנית: Centrum Żydowskie w Oświęcimiu, באנגלית: Auschwitz Jewish Center, ביידיש: אָשפּיצין, מבוטא: אוֹשְׁפִּיצִין, בגרמנית: Auschwitz) נמצא בעיירה אושוויינצ'ים, בכיכר יאן סקארבק, השוכנת קילומטרים ספורים ממחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
המרכז נפתח ב-18 במאי 2014 בביתו של שמעון קלוגר, והוא המרכז היהודי היחיד שהוקם בסמוך למחנה ההשמדה.
המרכז פועל תחת חסותו של המוזיאון למורשת יהודית בניו יורק, מאויש על ידי פולנים, ומנהלו הוא תומאש קונצביץ' (Tomasz Kuncewicz).
מטרת המרכז, ליצור אתר מורשת היסטורי שיהיה משמעותי למען תושבי העיר ומספר המבקרים הרבים המגיעים לאושוויינצ'ים במקביל לביקורם במחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, ולמעשה לשמר וללמד את זיכרון הקהילה וההיסטוריה היהודית העשירה שהייתה בעיירה לפני מלחמת העולם השנייה.
העיירה אושוויינצ'ים עוברת תהליך של שינוי בעקבות שימור האתרים הקשורים לעברה היהודי, חלקם שוחזרו והועלו בצורה דיגיטלית לאפליקציית "אושפיצין".
אושוויינצ'ים היא עיירה פולנית ששמה הפך מאוחר יותר שם נרדף לשואה.
לפני מלחמת העולם השנייה, מנתה העיירה כ-10,000 תושבים, ומחצית מהם היו יהודים שהתיישבו בה לפני כ-400 שנה.
בעיירה התפתחה תרבות יהודית משגשגת והיא כונתה בשם "עיר ישראל".
התושבים היהודים קיימו חיי דת, חינוך, תרבות וחברה ערים, הקימו מפעלי סעד ומפעל לייצור וודקה שהיה ראשון המפעלים שקמו בפולין.
דת: כ-20 בתי כנסת נבנו בעיירה ו-3 מתוכם היו שייכים לחסידות בובוב.
בשנת 1588 הוקם בית הכנסת הראשון עשוי כולו עץ, אך שריפה שהתחוללה בשנת 1711 כילתה אותו יחד עם כיכר העיר והרחובות הסמוכים.
ברפרודוקציה של מסמך שהוצג בתערוכה במוזיאון למורשת יהודית בניו - יורק, נרשם כי האציל הפולני יאן פיוטרשבסקי תרם לקהילה היהודית אדמות לבניית בית כנסת ובית קברות.
חינוך: פעלו בה תלמודי תורה וישיבה גדולה שתלמידיה הגיעו מהעיר והעיירות הסמוכות וכן 2 גני ילדים שהוקמו על ידי ויצו.
כמו כן פעלו בעיר תנועות נוער בהן "המזרחי", "החלוץ", "עקיבא", "השומר הצעיר" ו"גורדוניה".
תעשייה: אחד המפעלים הראשונים שקמו בפולין בשנת 1804, על יד הגשר החוצה את נהר הסולה (Sola River), היה מפעל לוודקה ומשקאות אלכוהוליים של יעקב הברפלד (Jakob Haberfeld).
שנים לפני פרוץ המלחמה, סללה משפחת הברפלד מסילת ברזל שהובילה לאזור הביצות מחוץ לעיר.
פסי רכבת אלה שימשו מאוחר יותר את הגרמנים כדי להביא את משלוחי היהודים שהגיעו ברכבות מכל רחבי אירופה לסוף מסעם - "הרמפה היהודית הישנה" מחוץ לבירקנאו, שם ערכו רופאי ה-SS את ה"סלקציות" לתאי הגזים.
מפעל נוסף בעיירה היה מפעל אגרוכימיה של משפחת שונקר.
בתקופה שבין המלחמות, שררה בעיר אווירה אנטישמית וכרזות רחוב הכריזו על החרמת חנויות ובתי מלאכה של יהודים.
פעמים רבות תפסו יהודים ברחוב והכו אותם.
עם כל זאת, נבחרו בשנים הללו למשרות ציבוריות בעיר אנשי ציבור שעמדו בראש הקהילה היהודית ולפי ההסכם במועצת העיר, סגן ראש העיר היה יהודי (סגן ראש העיר האחרון היה ד"ר אמיל רייך).
בשנת 1939, לאחר פלישת גרמניה לפולין, ברחו רבים מהתושבים היהודים למזרח, לשטחים שהיו בידי ברית המועצות.
על היהודים שנשארו הוטלו הגבלות וגזרות: בתיהם נלקחו, חנויותיהם הוחרמו, הם נאלצו להעביר כסף, רכוש ומזון לגרמנים, הושתו עליהם הגבלות תנועה כמו האיסור לנסוע ברכבת במחוזות קטוביץ ואופולה וכן הוראה מוחלטת לענוד על הזרוע השמאלית סרט לבן עם מגן דוד כחול.
בעיר הוקם יודנראט שהיה אחראי למימוש כל דרישות הגרמנים ובראשו הועמד יוסף גרוס.
היודנראט היה חייב לספק לגרמנים עובדים לעבודות כפייה ובפברואר 1940, הורו לו הגרמנים לספק להם בעלי מקצוע לענף הבניין (בנאים, נגרים, זגגים, צבעים), אשר יצאו לעבוד ולהכין מבנים מחוץ לעיר, שהיו שייכים לצבא הפולני, על מנת שאפשר יהיה לקלוט בהם אסירים.
מאוחר יותר הפכו מבנים אלה למחנה הריכוז אושוויץ 1.
באפריל 1941, פורסם צו על ידי הגרמנים, שבו נאמר כי כל יהודי אושוויינצ'ים חייבים לפנות את בתיהם ולעבור לערים אחרות בשלזיה, בעיקר לסוסנוביץ ולבנדין.
גירוש 5,000 יהודי אושוויינצ'ים בוצע בשבוע אחד, במהלך "אקציה" מצולמת במיוחד.
תושביה הנוצרים של העיירה צפו בגירוש מחלונות בתיהם, כאשר אנשי ה-SS הצעידו את היהודים אל הלא נודע - קהילת אושוויינצ'ים חדלה להתקיים.
בגל השילוחים בקיץ ובסתיו 1942 גורשו יהודי העיירה למחנה ההשמדה אושוויץ.
90% מיהודי העיירה נרצחו במלחמה ורק 77 איש חזרו עם סיומה.
בין החוזרים היו: מוריסי בודנר, חיים וולנרמן, סמואל נטוביץ, פאוול גליקסמן, ליאון שונקר, אפרים אוירבך.
בשנת 1946 היו 10 משפחות בעיירה אך בשל קשיים מרובים נאלצו לעזוב, ובעשור שנות ה-60–70 עזבו כולם, פרט לשמעון קלוגר תושב העיירה אשר עזב את העיירה אך חזר אליה וגר בבית בו נולד עד יום פטירתו בשנת 2000.
בשנת 1995, הוקמה בניו יורק קרן המרכז היהודי באושוויינצ'ים, במגמה ליצור מרכז לתרבות יהודית ולחינוך בעיירה.
שנה לאחר מכן, הוקמה קרן מקבילה בשם Fundacja Edukacyjne Centrum Żydowskie in Oświęcim, במטרה למלא את המשימה.
בספטמבר 2000 נפתח המרכז היהודי באופן רשמי והחל מספטמבר 2006, מקושר המוזיאון במרכז היהודי ל"מוזיאון למורשת יהודית בניו יורק".
המרכז כולל שלושה מבנים סמוכים: בית הכנסת "חברת לומדי משניות"; לצידו בית משפחת קורנרייך (Kornreich) המשמש היום כמרכז חינוכי וכמוזיאון, ומאחוריו ביתו של שמעון קלוגר (Szymon Kluger), ששופץ והפך לבית קפה - קפה ברגסון.
פעילות המרכז בתחום התרבות נועדה לעורר את המודעות לשואה, להכיר את התרבות והמסורת הפולנית המקומית והאזורית, ללמוד על ההיסטוריה והמורשת היהודית ולקדם סובלנות והבנה בין קהילות.
המבקרים והלומדים בקורסים ובסדנאות המתקיימים במקום מתוודעים למחקרים שנעשו על השואה, לחיים היהודיים בעיירה ובפולין לפני מלחמת העולם השנייה וליחסי יהודים-פולנים לאורך ההיסטוריה.
צוות המרכז מפעיל מדריכים המחנכים ומקיימים הדרכות, סדנאות וקורסים בנושא השנאה על כל צורותיה (אנטישמיות, שנאת זרים, דברי שטנה ועוד), על השפעתה ההרסנית ומעניק כלים ללומדים את הדרך והצורה לקחת אחריות קולקטיבית ולהילחם בה.
אחד הקורסים הוא פיתוח קורס חדשני למורים המצייד אותם בידע ובמיומנויות, ללמד מהו כבוד וכיצד להתמודד עם שנאה.
בין המשתתפים בתוכניות ובקורסים השונים ניתן למצוא קבוצות בני נוער, אנשי המשטרה המקומית, סטודנטים מרחבי העולם, קציני צבא בכירים, לרבות הצבא האמריקאי.
בנוסף, מוצעות תוכניות המותאמות אישית לאורך כל השנה לקבוצות אקדמיות וקבוצות פרטיות לכל הגילאים, כך שהן תַּתְאֵמְנָה לצרכים ולמטרות הקבוצה.
המרכז אף מוציא לאור אחת לשנה עלון אקדמי - "Reflections", הכולל בתוכו מאמרים ויצירות נבחרות של בוגרי תוכניות המרכז.
מטרת כתב העת היא להאיר נקודות מבט, לתאר חוויות ותחומי עניין של המשתתפים באותה שנה.
כמו כן מפיץ המרכז 3 פעמים בשנה ניוזלטר, המספק תמונות מצב על עבודת המרכז.
פעילות נוספת של המרכז היא יישום תוכנית שיקום למחללים ולפוגעים באתרים הקדושים ליהודים בעיירה.
המרכז מקיים שיתופי פעולה עם השלטון המקומי והקהילה - שיתופי פעולה בתוכניות חינוך שונות עם מוזיאון פולין, עם נציבות תלונות הציבור בפולין, המוזיאון למורשת יהודית בניו - יורק וארגון יוצאי אושוויינצ'ים בישראל.
בשנת 2024, שמונים שנה לשחרור אושוויץ, הכריז המרכז היהודי באושוויינצ'ים על תחילת מכירת חבילות מזון כשר במחיר סמלי, לרבות למשתתפי "מצעד החיים" שמתקיים בעיירה.
כמו כן, החלו להתקיים תפילות מאורגנות בבית הכנסת "חברת לומדי משניות" לרגל ימי זיכרון ואירועים יהודיים.
מדובר בפעם הראשונה מאז השואה שניתנים שירותי תפילה וכשרות בעיירה עצמה, ללא צורך בייבוא מזון כשר מקרקוב המרוחקת.
כיום מתגוררת באושוויינצ'ים יהודייה אחת בלבד - הילה וייס-גוט, שעברה לעיירה בשנת 2023 בעקבות בן זוגה הפולני
בית הכנסת "חברת לומדי משניות"
בית הכנסת היחיד ששרד ונותר שלם מתוך עשרות בתי הכנסת שהיו לפני המלחמה בעיר.
בתקופת הכיבוש הנאצי שימש המקום כמחסן תחמושת לצבא הגרמני.
בשנת 1945, לאחר המלחמה, חזרו מספר יהודים לעיירה ושבו להשתמש ולהתפלל בבית הכנסת.
אך בעשור שנות ה-60–70 עזבו ובית הכנסת הולאם על ידי המשטר הקומוניסטי והפך למחסן שטיחים.
בשנת 1998 הוחזר בית הכנסת לידי הקהילה היהודית ביילסקו-ביאלה, על פי חוק השבת רכוש הקהילה היהודית בפולין, והפך לנכס הקהילתי הראשון שהוחזר על ידי הממשלה הפולנית.
קהילת ביילסקו-ביאלה תרמה את הנכס למרכז היהודי באושוויינצ'ים, אשר דאג לשחזר את הריהוט המקורי.
במסגרת השחזור נתלתה על תקרתו נברשת שהתגלתה במהלך החפירה הארכאולוגית שהתקיימה בשטח בית הכנסת הגדול, אשר נהרס על ידי הגרמנים.
לאחר השחזור, חזר בית הכנסת לקדמותו - היותו בית תפילה המשמש בנוסף למבקרים הבאים למרכז היהודי בעיר, גם את המתפללים המגיעים לביקור במחנה ההשמדה, למרות שאין רב שגר במקום.
"פתיחתו של בית הכנסת משקפת את כוח החיים במקום בו היו יותר מדי מתים", אמר דניאל אייזנשטאדט, מנכ"ל קרן המרכז היהודי באושוויינצ'ים, שעמד בראש המאמץ לשחזור הבניין, בעלות של מיליון דולר.
מבנה בית הכנסת מכיל בתוכו מרכז תרבות, שעשויים לבקר בו כ-500,000 איש, כולל 50,000 המבקרים הפוקדים את אתר מחנה ההשמדה אושוויץ מדי שנה.
המוזיאון היהודי - בית משפחת קורנרייך ודטנר
לפני מלחמת העולם השנייה גרו שתי משפחות בבית זה - משפחת קורנרייך ומשפחת דטנר.
בשנת 1945, חזר לעיירה הירש קורנרייך, אז הסתבר לו שמתוך 100 בני משפחתו הקרובים נשאר רק הוא.
מבני משפחת דטנר נשארו 2 - מוזס ולולה, כל השלושה היגרו בשנת 1949 לארצות הברית, ובשנת 1998, נקנה הבית על ידי המרכז היהודי באושוויינצ'ים.
בבית זה הצמוד לבית הכנסת "חברת לומדי משניות", נפתח המוזיאון היהודי בטקס על ידי היזם והנדבן פרד שוורץ מניו יורק, (נפטר בשנת 2016), אשר בנאומו אמר, כי המטרה היא להציג את החיים היהודיים לפני השואה ולא את המוות.
ואכן המוזיאון מנציח את ההיסטוריה היהודית העשירה שהייתה במקום.
במוזיאון תערוכת ליבה - "אושפיצין", המציגה את 400 שנות ההיסטוריה היהודית בעיר באמצעות תמונות, מסמכי ארכיון, תצוגות היסטוריות ומולטימדיה, עדויות של ניצולים, תצלומי יחידים ומשפחות שנתרמו למרכז היהודי על ידי חלק מהיהודים שהיו להם שורשים באושוויינצ'ים.
נוסף על כך, הגיעו למוזיאון מסמכים וחפצים מארגונים ועסקים יהודיים מקומיים.
במוזיאון קיים אוסף חפצי יודאיקה שנמצאו בחפירה שהתקיימה בשנת 2004 מתחת לאתר בית הכנסת הגדול של העיירה, וכן אוסף מבחר בקבוקי אלכוהול ממזקקת הברפלד.
קפה ברגסון - בית שמעון קלוגר
משפחת קלוגר גרה לפני מלחמת העולם השנייה, בבית הנמצא מאחורי בית הכנסת "חברת לומדי משניות".
הבית נקנה בשנת 1928 על ידי ברנרד טייכמן, סוחר טקסטיל, סבו של שמעון קלוגר.
עם תום המלחמה חזר בן המשפחה שמעון קלוגר (היה מכונאי וחשמלאי) לגור בבית עד ליום מותו בשנת 2000, הוא נקבר בבית הקברות היהודי במקום והיה היהודי האחרון באושווייצ'ים.
לאחר מותו, בשנת 2002, נתרם הבניין בן 100 השנים למרכז היהודי באושוויינצ'ים על ידי ברוניה רוזנבלט (אחותו של שמעון קלוגר) ומשה קלוגר.
בשנת 2013 פתח המרכז בגיוס כספים, כדי לשפץ את הבית ולהפכו למסעדה צמחונית בשם קפה ברגסון (Cafe Bergson).
בית הקפה משלב את עיצוב הפנים המקורי של הבית יחד עם עיצוב מינימליסטי ובצורה זו מצליח לשמר את רוח בית המשפחה עם מאפיינים מודרניים.
דלת הכניסה המקורית, ושרידי המזוזה שומרו, יחד עם אלמנטים היסטוריים אחרים של הבניין.
במסגרת בית הקפה מאורגנים אירועים חינוכיים ותרבותיים.
פרויקט פארק "בית הכנסת הגדול" (The Great Synagogue Memorial Park) הוא אחד ממספר פרויקטים של המרכז היהודי באושוויינצ'ים, הבא להנציח את הקהילה היהודית הענפה שהייתה בעיירה, ולהפוך אותו לאנדרטת זיכרון ומקום חינוכי המספק מידע על העבר.
היסטוריה: בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1863 (סוף המאה ה-19) על ראש גבעה, והכיל בתוכו כ-2,000 מתפללים.
במשך שנות קיומו שימש כמרכז החיים היהודיים.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, הועלה באש ונהרס בליל ה-29 בנובמבר 1939. לא הייתה זו הפעם הראשונה שבה נשרף בית הכנסת זה קרה כבר קודם לכן, כאשר הוצתה אש בזמן הדלקת נרות.
במקומו נבנה בית כנסת מודרני חדש, גדול ויפה יותר מהקודם.
המראה הסופי של שחזור בית הכנסת באבן היה בין השנים 1890–1900, ניתן לראות את מבנהו על פי מספר תצלומים וגלויות מצוירות שנשמרו.
קיימת השערה, שסיום בנייתו היה בידי גוסטב בלייכרט (Gustaw Bleichert) וויקטור בורדה (Wiktor Bürda) לפי תכנונו של אדריכל קהילת ביילסקו, קרול קורן (Karol Korn).
תיאור המבנה: חזית בית הכנסת הייתה תערובת של סגנונות: נאו-רומנסקי, נאו-גותי, סגנון מורי, שנקרא Rundbogenstil סוג של סגנון תחייה גרמני אקלקטי שהתפתח במאה ה-19 בבוואריה.
בית הכנסת דמה לבתי הכנסת בבייאלו, קרקוב ועוד.
פנים בית הכנסת היה מקושט בציורים מרהיבים: תקרת הכיפה נצבעה כחול כצבע השמים הכחולים שבהם פוזרו כוכבים זהובים, מסביב לשמים הוצגו סימני גלגל המזלות וכלי נגינה תנ"כיים.
במרכז בית הכנסת הייתה בימה צבועה ירוק, ארון הקודש והדוכן עשויים היו שיש לבן מהודר.
הגלריה וחלק מקומת הקרקע המיועדים לנשים כוסו בווילון.
בימי החורף התקיימו התפילות באולם המבואה, כי אי אפשר היה לחמם בית כנסת כה גדול.
מיקום הפארק: זמן רב לאחר הריסתו השטח היה מגרש ריק, ורק בשנים האחרונות הוצב שילוט המציין את מיקומו - בית כנסת.
80 שנה אחרי שנשרף, נבנה הפארק על המגרש הריק - על החורבות, מספר מיילים מהמקום שבו היה מחנה המוות אושוויץ-בירקנאו.
הסכום לבנייתו נאסף הודות לתמיכת עיריית אושוויינצ'ים, תרומות מארגונים שונים ומתורמים פרטיים.
לדברי תומאש קונצ'ביץ, מנהל המרכז היהודי באושוויינצ'ים, הרעיון להקמת פארק זיכרון על חורבות בית הכנסת היה מצד אחד ליצור מקום הנצחה ומצד שני ליצור מרחב ירוק חדש.
הפארק ממוקם ברחוב Berka Joselewicza 5, קרוב לכיכר השוק ולנהר הסולה בעיר אושוויינצ'ים.
הוא תוכנן ועוצב על ידי האדריכל ברטוש האדוך מסטודיו NArchitekTURA/BARTOSZ HADUCH בשיתוף עם סטודיו Imaginga.
ב-28 בנובמבר 2019 נחנך פארק הזיכרון של "בית הכנסת הגדול".
בטקס חגיגי שהתקיים לאור נרות ובקונצרט.
השתתפו בו ראש העיר של אושוויינצ'ים, תושבים מקומיים וכ-50 מבני התושבים היהודים בעיר.
יסודותיו הפכו אנדרטה המסמלת את עברו, בתוכה קופסת מתכת עם תמונת המבנה בין עשרות לוחות אבן אופקיים, המסמנים מצבות יהודיות שהופלו.
תיאור הפארק: הפארק בנוי מחומר פסולת תעשייתית - פסיפס בלתי סדיר של 40 לוחות אבן חול אפורה בגודל 120x220 ס"מ עם חתכים לא סדירים עליהם.
הלוחות שימשו כבסיס לחיתוך פורמטים קטנים יותר ואף אחד לא העלה את הרעיון להשתמש בהם בבנייה.
פסיפס הלוחות הללו יוצר מעין "תבליט" המשנה את צורתו בהתאם לזווית אור השמש ועוצמתה.
הלוחות מסמלים את ההתייחסות לבית הכנסת שנהרס ואת שרידיו (בעיקר הרצפה, שהייתה עשויה מחומר אבן דומה), ומהווים את המרכיב העיקרי בסידור ומבנה הפארק.
קווי המתאר של בית הכנסת מסומנים בעזרת אבני שפה המפרידות בין פנים הפארק לצמחייה הירוקה והצפופה המקיפה אותו.
הכניסות לפארק מותאמות לשבילי הפארק הקיימים, ומחוץ לפארק קיימים שני מבנים המשמשים ציוני דרך עירוניים נוצריים לכניסה אליו.
הכיכר החדשה בפארק נפתחת לנוף סוללות נהר הסולה.
לוחות בודדים, יוצרים שבילים המובילים לאלמנטים אחרים בפארק: מודול תערוכות חיצוני המציג את ההיסטוריה של בית הכנסת, "באר" עם קומה היסטורית (מתוכנן בשלב מאוחר יותר של הפיתוח), בריכת מים רדודים, ספסלי קורטן ונברשת (שהיא העתק של חפץ שנמצא במקום במהלך עבודות ארכאולוגיות).
הממדים, הצורות והצבעים של הצורות החדשות הללו קשורים כולם לא רק למסורת היהודית, אלא גם לסמליות אוניברסלית ולתרבויות שונות.
למרחב הפארק החדש יש אופי פתוח המאפשר דרכים שונות לשימוש, הנצחה ופרשנות.
פרסים: עיצוב הפארק ויישומו במרחב העירוני זכו במספר מועמדויות ופרסי אדריכלות:
עיצוב הפארק זיכה את האדריכל שבנה אותו בפרס בתחרות סטניסלב ויטקביץ' "החיים באדריכלות", "המרחב הציבורי הטוב ביותר בפולין בשנים 2019-2020".
פרס ראשון בקטגוריית "מרחב טבעי ציבורי", תחרות של אגודת מתכנני ערים פולנית.
אוצר אושוויינצ'ים מתייחס לתגלית ארכאולוגית של פריטים רבים שהתגלו בחפירה ארכאולוגית שהתבצעה מ-28 במאי עד 29 ביוני 2004 באתר ההריסות של בית הכנסת הגדול בעיירה שנהרס על ידי הגרמנים.
העבודות בוצעו על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת ניקולאס קופרניקוס מהעיר טורון (Nicholas Copernicus University in Toruń), בפיקוחה של ד"ר מלגורז'טה גרופה (Dr.
המידע שהגיע: החפירה אורגנה הודות לקבלת מידע מאושר לפיו, הוסתרו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בבית הכנסת פריטי יודאיקה.
הידיעות אומתו גם על סמך סיפורו של ישעיהו יארוד (Yishayahu Yarod) בן ה-90, יליד אושוויינצ'ים ששרד את המלחמה, עלה לישראל, התיישב ברמת השרון ופתח בה חנות.
כשהגיע אליו אחד מלקוחותיו - יריב נורנברג (Yariv Nornberg), התפתחה ביניהם שיחה בנושא יציאתו של נורנברג לסיור במחנות המוות בפולין.
בהמשך השיחה, גילה יארוד לנורנברג סוד שהחזיק בבִּטְנוֹ מאז פרוץ המלחמה, וכך סיפר: "בזמן המלחמה, את התאריך אני לא זוכר, הזדמן לי להיות על יד בית הכנסת הגדול, לפני ששרפו אותו, עמדו שם שלושה אנשים, אני הכרתי את הגבאי יאכצל.
ראיתי בור מרובע, איזה 80 סנטימטר, חלק ממנו בחצר וחלק היה עד מתחת לפוליש (המבואה לאולם הגדול).
מה שהם הכניסו לשם אני לא יודע, אבל היות שהם היו הגבאים וזה היה בית כנסת, לדעתי הם שמו ספרי תורה וגם כל מיני תשמישי קודש".
יארוד אף שרטט לנורנברג מפה ובה ציין את מיקום 2 תיבות המתכת שהוסתרו.
החפצים הוסתרו כנראה ביוזמתו של רב בית הכנסת הגדול דאז, אליהו בומבך (Elyahu Bombach).
לדברי ארכאולוגים והיסטוריונים פולנים שהיו מעורבים בפרויקט, המפה ששרטט יארוד, הייתה מפה מדויקת של אתר בית הכנסת הגדול ששטחו היה 600 מ"ר.
יארוד סימן נקודה סמוך לקצה הדרום-מזרחי של האתר, כמקום המטמון, אך החפצים לא נמצאו במיקום זה.
אין כל מידע אם אכן הוטמנו ספרי התורה במסתור בבית הכנסת, גם אף לא אחד מהארכאולוגים שהיו מעורבים בחפירה לא שמע על הסתרת ספרי התורה.
אולם אם יתגלו אזי תהיה עדות נוספת על חיי הקהילה העשירים בעיירה.
יוזמה, מימון ומטרה: היוזמה לביצוע החפירה שהפכה לסרט "אוצר אושוויץ'" ("A Treasure in Auschwitz"), הייתה של יריב נורנברג והבמאי יהלי גת (Yahaly Gat).
המימון הגיע מ"הוועידה על תביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה" (ועידת התביעות) ותורמים פרטיים, והזמן שהוקצב לכך היה 4 שבועות.
היא זכתה לתמיכת המרכז היהודי באושוויינצ'ים והקהילה היהודית ביילסקו-ביאלה שקיבלה מהמשרד העירוני באושוויינצ'ים את החלקה, על פי חוק השבת הרכוש היהודי משנת 1997. העבודות החלו זמן קצר לאחר מכן.
מטרת המחקר והחפירה לבדוק ביסודיות את השטח ולהגיע ליסודות בית הכנסת הראשון, שהיה בנוי עץ.
מהלך החפירה: לאחר שבוע של חפירות, על גבעת דשא המשקיפה על עמק המוביל לשני מחנות הריכוז הנוראים והאיומים ביותר של השואה, נחשפו יסודות בית הכנסת.
צוות החופרים חשף את רצפת אריחי בית הכנסת, את מקום ארון הקודש ולבנים רבות בנוסף לכיור טקסי, מספר ספרי תפילה חרוכים, כמה הקדשות מתפוררות ולוחות זיכרון.
בתגלית המפתיעה הראשונה, הגיעו החופרים לבונקרים נאציים שקועים בפינות יסודות בית הכנסת ההרוס, באחד מהם היו קסדה ומסיכת גז, באותה עת המשיך הצוות לחפש גם את ספרי התורה.
מספר ימים לפני תום המועד שהוקצה לחופרים, נמצאו חפצי יודאיקה שהוטמנו מתחת לרצפת בית הכנסת ומתחת למדרגות שהובילו לעזרת הנשים.
החפצים הועברו בחלקם למוזיאון שבבית הכנסת, והשאר נשלחו לשחזור.
לדברי מנהל המרכז, הפריטים שנמצאו היו במצב טוב אך מכוסים קורוזיה ירוקה, לפיכך היה עליהם לעבור תהליך שיפוץ.
הם מוצגים במוזיאון ומשמשים כעדות לחיים היהודים העשירים שהיו בעיירה.
יהלי גת, הבמאי שצילם את מהלך החיפוש, הביע בדבריו את ההתרגשות שחש בעת שכתב עיתון מעריב ראיין אותו: "כשאתה מוצא שרידים של חיים יהודיים כל כך קרוב למקום שבו ביצעו הנאצים את זוועותיהם, זה מרגש ביותר".
האוצר שהתגלה: הפריטים שנמצאו כוללים 3 מנורות ברונזה, חנוכייה עשויה ברונזה, 10 נברשות ונר תמיד שנתלה בעבר לפני ארון הקודש של בית הכנסת.
בדרך כלל, נר התמיד הוא הנר המערבי, שהוא הנר השני לצד מערב, או הנר האמצעי, הנמצא במנורת בית המקדש, שלהבדיל משאר הנרות שכובו עם שחר נשאר דלוק עד שעות בין הערביים, וממנו מדליקים את שאר הנרות.
הנר היה דלוק באופן תמידי, בין אם בית הכנסת היה פתוח או סגור.
מסורת הדלקת נר התמיד מיועדת להזכיר את המנורה העתיקה של בית המקדש בירושלים, שהייתה דולקת תמיד.
כמו כן נחשפו אריחים, לוחות שיש שבר שיש הנושא את המזלות, ושבר נברשת המראה את הנשר הפולני המוכתר.
אחת הנברשות שהתגלתה עברה עבודת שיקום בפרויקט שנמשך מספר חודשים, ולאחר מכן נתלתה על תקרת בית הכנסת "חברת לומדי משניות" ששופץ.
יתרה מכך, נמצאו עצים חרוכים וחומר נוסף מבית הכנסת, שנשרף עד היסוד, חלקי ספסלי ישיבה, ספרים שניזוקו בשריפה ושברי כתובות בעברית, הממצאים הללו היו חלק מהריהוט הפנימי שהיה בבית הכנסת.
מלבד זאת נמצאו שברי עיטור השיש של ארון הקודש.
בית הקברות היהודי הראשון של אושוויינצ'ים נבנה בשנה 1588 אך מקומו אינו ידוע.
בית הקברות הנוכחי נבנה בשנת 1784. הוא נהרס על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הקברות, שוחזר בחלקו על ידי ניצולי שואה יהודים שחזרו לפולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
בפולין הקומוניסטית הוא נהרס בחלקו פעם נוספת ושוחזר במלואו בשנות ה-90 של המאה העשרים.
משנת 2014 בית הקברות הוכנס לרשימת האנדרטאות הרשמיות, במכון הלאומי למורשת התרבותית של פולין ומרשם האנדרטאות של העיר.
בספר ההדרכה החדש שפורסם בשנת 2018, מוצעים הסברים על בית העלמין, המצבות ושמות האנשים הקבורים בו.
פרויקט נוסף שלקח על עצמו המרכז היהודי באושוויינצ'ים, הוא בניית אפליקציה ייחודית למקום, הנקראת "אושפיצין" (Oshpitzin) - שם העיירה ביידיש.
מטרת האפליקציה המובילה ומקדמת את השימוש בטכנולוגיה מתקדמת ביותר להנציח את הקהילה היהודית בעיירה שנהרסה.
האפליקציה מהווה את החלק האחרון של מיזם שכלל שלושה חלקים: אתר אינטרנט וספר שיצאו בשנת 2011 והאפליקציה שהושקה בשנת 2012. לדברי תומאש קונצ'ביץ', מנכ"ל המרכז: "זה פותח דרך חדשה לגמרי לחינוך על ההיסטוריה היהודית וההרס שנגרם על ידי השואה".
"זו דרך שהיום היא הכי מושכת את הדורות החדשים".
האפליקציה מכילה מפה אינטראקטיבית המדריכה ומובילה את המבקרים במרחבי העיר הקיימת בעבר ובהווה.
היא כוללת סרטונים, עדויות של ניצולים, תיאור קולי ודגמים תלת־ממדיים של בית הכנסת הגדול שנהרס, וכן מדריך אודיו של אתרי המורשת היהודית בעיירה.
המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי (בספרדית: El Centro Histórico de la Ciudad de México) היא השכונה המרכזית בעיר מקסיקו סיטי אשר במקסיקו.
כיכר סוקאלו, אשר נמצאת במרכז השכונה, היא הכיכר הגדולה ביותר באמריקה הלטינית והיא יכולה להכיל עד קרוב ל-100 אלף אנשים.
השכונה ממוקמת ברובע קוואווטמוק והיא משתרעת על פני מעט יותר מתשעה קמ"ר.
השכונה מכילה בסביבות 9,000 מבנים, מתוכם 1,550 הוכרזו כבעלי חשיבות היסטורית.
רוב המבנים ההיסטוריים הללו נבנו בין המאה ה-16 למאה ה-20.
החלק הזה של העיר היה החלק המקורי של העיר בו במאה ה-16 הספרדים החלו לבנות את העיר שתהפוך לבסוף למקסיקו סיטי המודרנית, על חורבותיה של טנוצ'טיטלאן הכבושה, בירת האימפריה האצטקית.
משום כך השכונה מכילה חלק גדול מהאתרים ההיסטוריים החשובים ביותר של העיר, כמו גם מספר רב של מוזיאונים.
המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ביחד עם רובע סוצ'ימילקו.
המרכז הגאה רמת גן הוא מרכז קהילתי עירוני המיועד לקהילה הלהט"בית ברמת גן.
המרכז מנוהל על ידי מחלקת הקהילה הגאה בעיר ומציע שירותים חברתיים, זהותיים ותרבותיים לקהילה הגאה בעיר.
המרכז הוקם בספטמבר 2022 על ידי עיריית רמת גן, והוא שוכן בקומה הראשונה של בית האזרח שברמת גן.
המרכז מפעיל פעילויות ואירועים שונים כדי לתת מענה לצורכי הקהילה הגאה לכל גווניה וסוגיה.
את הפעילות במרכז ניתן לסווג לשלושה סוגים:
קבוצות ייעודיות לאוכלוסיות שונות (האוכלוסייה הדתית, הגיל השלישי, הקהילה הטרנסית, הקשת הביסית, הורים לילדים גאים).
קבוצות גאות סביב תחומים שונים (ספורט, משחקי קופסה, מיינדפולנס).
אירועים חד-פעמיים לגיבוש וחיזוק הזהות הגאה של הקהילה בעיר (טיולים, ערבי סרט וסדנאות).
כמו כן, מחלקת קהילה גאה, אשר מובילה את המרכז, מקדמת שיתוף פעולה עם מחלקות אחרות בעיר לשיפור השירותים הניתנים לקהילה הגאה.
השיתוף מתבצע מול מספר מחלקות:
מחלקת בריאות – פתיחת מרפאה גאה, העברת סדנאות לרופאים עם רופא המותאם לקהילה, הפצת מידע בנוגע למחלת אבעבועות קוף.
אגף חינוך – קידום סדנאות של חוש"ן בכל בתי הספר בעיר, חלוקת דגלי גאווה בבתי ספר.
מחלקת תרבות – הפקת אירוע הגאווה המרכזי על כל היבטיו, פרסום אירועים שונים במרחב הציבורי.
מחלקת ספורט – עזרה וסיוע למרכז הגאה ברכישת ציוד ספורט, ייעוץ לפעילויות ספורט, שימוש בנכסי מחלקת הספורט כדי לקדם סדנאות ואירועים עבור הקהילה הגאה.
מחלקת קשרי קהילה – מקיימת בשת"פ סדנאות וסיורים למעורבות עירונית ברמת גן.
הפעילות של המרכז נעשית בשיתוף פעולה הדוק עם ארגוני הקהילה הגאה בעיר (האגודה, חוש"ן, איגי, מעברים, חברותא, בת קול, האחווה הסטודנטיאלית הגאה, מועדון הספורט הגאה, תהל"ה וברית הלביאות).
בשנים 2022 ו-2023 הופיעה העיר רמת גן ברשימת הערים שקידמו במידה הרבה ביותר את צורכי הקהילה במדד הגאווה של האגודה למען הלהט"ב.
המרכז היהודי האירופי הוא מרכז תרבות יהודי ובית כנסת השוכן ב, ברובע ה-17 של פריז, צרפת.
המבנה תוכנן על ידי יואל מרגי, נשיא הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
בנייתו החלה בשנת 2015 והבניין נחנך ב-29 באוקטובר 2019 בנוכחות עמנואל מקרון, נשיא צרפת.
בית הכנסת נקרא "בית הכנסת אדמונד ג'יי ספרא", על שם אדמונד ספרא, פילנתרופ, וחלק מבנייתו מומנה על ידי קרן ספרא.
המרכז נבנה כדי לענות על שלושה אתגרים עיקריים ברמה המקומית, הלאומית והאירופית: הגנה על עתיד היהדות, העברת מורשתה הרוחנית ותרומה ל"חיים משותפים" בצרפת ובאירופה.
שטחו של המרכז כ-5,000 מטרים רבועים והוא מורכב מ:
בית הכנסת ע"ש אדמונד י.
זהו מקום התפילה העיקרי של הרב הראשי של יהודי צרפת.
שני בניינים בני חמש ושבע קומות, הכוללים משרדים ומרכז תרבות בשטח של 2,500 מטרים רבועים.
מרכז התרבות על שם פטריק ולינה דרהי
במרכז התרבות על שם פטריק ולינה דרהי יש מרכז אמנות, תרבות ופנאי וכן מכון לימודים יהודי (לימודי מקרא, לימודי תלמוד, עברית מקראית, קורסים במחשבת ישראל, אקטואליה), מכון אוניברסיטאי ללימודי היהדות (מדעי הרוח, היסטוריה, סוציולוגיה, גילוי הציונות ומאבק באנטישמיות) ובית המדרש של המרכז ללימודי יהדות.
עלות הפרויקט הייתה 15 מיליון אירו, מתוכם: 3 מיליון אירו ניתנו על ידי המדינה והאזור, 5 מיליון אירו מקרנות שונות, 3 מיליון אירו מתורמים פרטיים והיתרה מומנה באמצעות הלוואות.
עיריית פריז נתנה לקונסיסטוריה את האדמה, בשטח של 1,650 מטר רבוע.
המרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י 500) – מחנה שומרון (שמו הקודם: באלי"ש – בסיס אימון ליחידות שדה), שמוכר בראשי תיבות מל"י, הוא בסיס צבאי ישראלי הממוקם ליד קיבוץ צאלים בנגב, ומשמש כבסיס האימונים הראשי והגדול ביותר של יחידות זרוע היבשה בצה"ל.
הבסיס נקרא על שם רא"ל דן שומרון.
הבסיס ושטחי האש שלו מכסים שטחים נרחבים בנגב המאפשרים עריכת אימונים בסדרי גודל רחב, מאימוני גדוד ועד אוגדה.
האימונים מתבצעים בו לאורך כל השנה, בדגש על מערך המילואים, אך גם של כוחות סדירים.
מל"י בנוי ממספר מרכזי אימון ובהם:
המרכז לאימונים טקטיים, בו מאמנים את הלוחם בפאן הטקטי של הלחימה; כיצד לאגף מבנה, איך לסדר את הכוחות ואיך להבין את שדה הלחימה.
המרכז לאימונים באש, המרכז הזה מאמן תחתיו את כלל היחידות באימונים של שימוש בנשק ואש חיה ותקיפה.
מרכז חיל התותחנים האמון על אימוני החיל.
המרכז לאימונים לוגיסטים, המאמן את כלל היחידות הלוגיסטיות של צה"ל; רפואה, לוגיסטיקה, שלישיות, ת"ש וכדומה.
במל"י אמונים גם על כל תרגילי האוגדות בצה"ל.
כל תרגיל בסדר גודל שכזה, מנוהל ומתוכנן על ידי מפקד מל"י כך שלמעשה כל תראו"ג מנוהל ומתוכנן על ידי מ' מל"י.
בבסיס מל"י נמצא גם מתקן לוחמה בשטח בנוי.
מתקן זה נקרא מאל"א - מתקן האימונים ללוחמה אורבנית.
המאל"א מדמה עיר בעלת יותר מ-600 מבנים חד קומתיים, דו-קומתיים ורב קומתיים, מסגדים, אזורים עשירים יותר, קסבאות ומעברים תת-קרקעיים.
ב־1963 הוקם בצאלים מא"ח (מתקן אימונים חילי) לאימון יחידות המילואים של חיל השריון.
יחידות המילואים התאמנו במקום במחזוריות, ובסמך הוקם המטווח הראשי של החיל.
מפקדו הראשון היה סא"ל יעקב בר (ישקה) ששימש בתפקיד שנים רבות.
לאורך השנים הבסיס היה בכפיפות פיקודית למפקדת גייסות השריון, ואחר כך למפקדת זרוע היבשה.
כוח האדם והציוד במרכז שימש גם יחידות מבצעיות.
בשנות השבעים המוקדמות הוכפף הבסיס פיקודית לחטיבה 875 אך חלק גדול מכוח האדם שימש בסיס לחטיבה 500 בפיקודו של מפקד המתקן אל"ם אריה קרן.
החטיבה יצאה להילחם בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים מבסיסה בצאלים.
לאחר המלחמה הפכה החטיבה לסדירה והוכפפה תחת פיקוד אוגדה 162 בסיני.
למפקד המתקן מונה אל"ם אביגדור קהלני.
משגדל סדר הכוחות המתאמנים ולמתקן שהפך למרכז נוספו לוחמים וציוד רב עלה מפקדו לדרגת תא"ל ואף שימש כמפקד אוגדה נוספת בסד"כ צה"ל - בשנים הראשונות אוגדה 220 ואחר כך אוגדה 380. החטיבות והאגד הארטילרי האוגדתי ויחידות נוספות התארגנו במרכז.
לאחר הנסיגה מסיני ב-1982 עברה עוצבת סיני (אוגדה 252) לקציעות ועם צמצום סדר הכוחות הצה"לי עברה כאוגדת מילואים על כל יחידותיה להתארגן במרכז עצמו.
מפקד האוגדה מונה במקביל למפקד לעמוד בראש המרכז.
ב-2003 פורקה חטיבת שריון חטיבה 500, מספר החטיבה סמלה ומורשתה עברו למל"י.
בשנת 2016 הוחלט על פיצול הפיקוד על המרכז לאימונים ואוגדה 252, לאור הרצון למקד את עשייתו של מפקד מל"י באימונים, מוכנות והתעצמות היבשה.
בראשית 2021 נגנבו מהבסיס 93 אלף כדורי 5.56 מ"מ, באחת מגניבות התחמושת הגדולות בתולדות צה"ל.
בשנת 2021 מל"י זכה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בקטגוריית זרוע היבשה.
בבסיס קיימים מספר מרכזים, זה לצד זה, אשר בראשם עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
המרכז לאימונים באש (מא"ש) - מרכז אימונים דרומי
מרכז האש והאיסוף לתמרון (מרה"ש)
בנוסף קיימות יחידות נוספות בהן מפקדת מל"י והמתקן האימונים ללוחמה אורבנית (המאל"א)
המרכז לאימונים באש (מא"ש) - מרכז אימונים דרומי (מא"ד)
המרכז מאמן תחתיו את כלל היחידות באימונים של שימוש בנשק ואש חיה ותקיפה.
במרכז מתקיימים אימונים ליחידות חי"ר, שריון, תותחנים והנדסה.
מפקדי המרכז לאימונים באש (מא"ש)
המרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) - מרכז אימונים צפוני (מא"צ)
בו מאמנים את הלוחם בפאן הטקטי של הלחימה; כיצד לאגף מבנה, איך לסדר את הכוחות ואיך להבין את שדה הלחימה.
במרכז מתקיימים אימונים ליחידות חי"ר, חה"ן ושריון – על גבי רכבים ייעודיים המדמים שדה קרב בצורה וירטואלית.
תחת המא"ט נמצאת יחידת המפעילות, במסגרתה מתבצעים אימונים בעזרת האמרים "מחופשים" המדמים רק"מים (רכב קרבי משוריין) לדוגמה טנק או נגמ"ש, ומבצעת אימונים טקטיים, ללא אש, המדמים לחימה בשדה קרב ולחימה במצבי אמת שונים.
בעקבות מלחמת "חרבות ברזל" המרכז קיבל שם חדש וחייליו עברו למחנה "צנובר" שברמת הגולן.
מפקדי מרכז האימונים הצפוני (מא"צ)
במרכז מתקיימים אימונים ליחידות התותחנים במילואים, גם בשטח וגם במאמנים סימולטיביים.
שםתקופת כהונההערותרעות רטיג וייס2022-2024רז היימליך2024-כיום
במרכז מתקיימים אימונים ליחידות לוגיסטיות (לוגיסטיקה, טכנולוגיה ואחזקה, רבנות, רפואה ומשאבי אנוש).
המרכז נועד לגרום לכך שכל הכוחות בדרג הנפרס יתאמנו יחד בתרחיש אמיתי של שדה קרב יחד עם היחידה הלוחמת.
במרכז משתמשים במגוון אמצעים המאפשרים לדמות מלחמה אמיתית וביניהם בין היתר: איפור, ספריי המדמה דם, שימוש בבעלי חיים לטובת סימלוץ ריח של גופות, רמקולים ליצירת שמע אמיתי, בובות חכמות, מכולות ועוד.
במא"ל מתרגלים הלכה למעשה - אם זה אירוע פינוי נפגעים בזירת רצועת עזה או זירה צפונית .
מתקן האימונים ללוחמה אורבנית (המאל"א)
בשנת 2006, נחנך בפאתי הבסיס מתקן האימונים ללוחמה בשטח בנוי (מכונה המאל"א או "עזה הקטנה") הגדול בעולם.
מתקן זה מכיל למעלה מ־600 מבנים, בהם מסגדים בעלי צריחים, מבנים בני 1–8 קומות, סמטאות, קסבות, מחנה פליטים, מרתפים ומעברים תת-קרקעיים, בכמערכות תקשורת מתקדמות.
כמו כן הושקע עמל רב בגרימת תחושה של "זמן אמת", ולכן על קירות המתקן מתנוססים גרפיטים רבים בסגנון של ערים ערביות, שצוירו על ידי אומנים מיוחדים.
הפרויקט תוכנן במשרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים כשבראש צוות התכנון עמד האדריכל שמואל שילה.
האתר מופעל על ידי הענף ללחימה אורבנית.
במתקן מתאמנים כוחות רבים מכלל צה"ל ואף יחידות מצבאות זרים, דוגמת צבא ארצות הברית.
המפקדה מסייעת לכלל המרכזים בתחומים שונים.
המפקדה בנויה מאגפים אשר בראשם קצין בדרגת סא"ל.
שמות האגפים: טנ"א, תקשוב, מודיעין, לוגיסטיקה, משאבי אנוש, רפואה, אג"ם, לשכת המפקד.
מפקד המפקדה הוא סגן מפקד מל"י.
מפקדי המרכז הלאומי לאימונים ביבשה
המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה הוא עמותה המפעילה את התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה על שם ויקטור בנטטה.
התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה נוסדה על ידי פרופ' צבי ארד ופרופ' ברנרד פינצ′וק בשנת 1982. ומנוהלת על ידי אלישבע פרידמן החל משנת 1995 ועד היום.
התוכנית מופעלת מטעם המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה ופועלת בשיתוף עם המחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת בר-אילן ובה כ-10,128 תלמידים בכיתות ו'-י' מכל רחבי ישראל.
התוכנית מיועדת לבני נוער מצטיינים במתמטיקה.
היא מאפשרת להם ללמוד את החומר לבגרות בצורה מעמיקה יותר ובקצב מואץ, ולסיים בגרות 5 יחידות בסוף כיתה י'.
לאחר מכן יכולים הבוגרים להמשיך ישירות ללימודי תואר ראשון, בעודם לומדים בתיכון, ולסיים את התואר הראשון כשנה לאחר סיום התיכון.
מטרות התוכנית הן טיפוח החשיבה והמצוינות המתמטית תוך העצמת התלמידים המוכשרים, העשרה בידע מתמטי על היבטיו השונים מעבר לנלמד במסגרות הפורמליות, וקידום התלמידים המוכשרים אל חוד החנית של האקדמיה בישראל.
התוכנית מחולקת למעשה לשלוש מסגרות: תוכנית ההעשרה המתמטית (כיתות ו'-ז'), התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה (כיתות ח'-י'), ולימודי המשך אקדמיים.
התכנית נקראת על שם ויקטור בנטטה שהיה אביו של אחד מתורמי התכנית שביקש להנציח את שמו.
תוכנית העשרה שבועית לתלמידי כיתות ו-ז, במסגרתה נלמדים נושאים מגוונים, בהם קומבינטוריקה, תורת הקבוצות ותורת המשחקים.
מטרת התוכנית היא העשרת התלמידים מבחינה מתמטית.
במהלכה נחשפים התלמידים אל תכנים אשר אינם נכללים בתוכנית הלימודים הרגילה ואשר באמצעותם זוכים התלמידים, לא רק בשיטות ופיתוח דרכי חשיבה, כי אם גם בהרגלי למידה נכונים ולמידה חווייתית.
התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה (לימודים לבגרות)
התוכנית התלת שנתית מאפשרת לתלמידיה מסלול לימודים החל מכיתה ח' ועד למועד הבגרות במהלכו לומדים התלמידים לקראת בחינת הבגרות במתמטיקה בהיקף של 5 יח"ל (על פי תוכנית הלימודים של משרד החינוך), אליה הם ניגשים בסוף כיתה י'.
בדרך כלל מסגרת הלימודים כוללת פגישה אחת בשבוע באורך של שלוש ורבע שעות, במהלכה נלמדים נושאי הלימוד ובסופה ניתנים למשתתפי התוכנית שיעורי בית רבים.
כיתות הלימוד ההומוגניות והקטנות מן הרגיל עד 28 תלמידים בכיתה, איכות התלמידים הנבחרים ורמת ההוראה הגבוהה, מאפשרת לתלמידים לקצר את חמש שנות הלימוד בבית הספר למספר שנים ולסיים בהצטיינות מרובה את בחינת הבגרות במתמטיקה.
תלמידי התוכנית לא רק עוברים הכנה לימודית לקראת בחינת הבגרות אלא גם זוכים ליהנות מהקניית הרגלי למידה נכונים, רכישת כלי ניהול זמן נכונים וכן, העשרה נוספת על החומר הנלמד.
במהלך כיתה ח' חלק מבתי הספר נותנים פטור משיעורי מתמטיקה בבית הספר, והחל מכיתה ט' ישנו פטור מלא משיעורי המתמטיקה הבית-ספריים (כולל מבחני בית הספר).
עם זאת, התלמידים חייבים לגשת גם לבחינות המתקיימות בבית-הספר שלהם בכיתות ח' ובכיתות ט'.
בשנת תשפ"ב 600 מתלמידי התוכנית סיימו בגרות בכיתה י ומטה.
תלמידים שנגשו לבגרות במסגרת התוכנית וקיבלו לפחות 90 בבגרות, מוזמנים ללמוד לימודים אקדמיים במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת בר-אילן.
המחלקה מציעה תוכנית מובנית הנמשכת שלוש שנים, במקביל ללימודים בתיכון, ותוך דחיית השירות הצבאי בשנה (ניתן לדחות את הגיוס בשנה ללא התחייבות נוספת של הסטודנט אל מול המערכת הצבאית, בהינתן שסיים 50% מהחובות לתואר טרם מועד הגיוס המקורי - דבר הקורה בתוכנית המובנית).
תלמידים במסלול זה אינם נדרשים בציון פסיכומטרי כדי ללמוד באוניברסיטה.
בערך 300 תלמידים ממשיכים לקורסי הקיץ במסגרת התוכנית לאחר סיום הבגרות.
המסלולים האפשריים לתלמידים הבוחרים להמשיך לתואר ראשון, הם לימודי תואר ראשון במתמטיקה מורחב (שימושית או עיונית), תואר דו-ראשי במתמטיקה-פיזיקה, מתמטיקה- כימיה, מתמטיקה-הנדסה או פיזיקה-הנדסה (הנדסת חשמל או מחשבים), ומדעי המחשב, פיזיקה חישובית קוונטית, דו חוגי מדעי הנתונים וסטטיסטיקה.
בעוד הלימודים לתואר במתמטיקה מורחב, מתמטיקה-פיזיקה ומדעי המחשב נמשכים 3 שנים, על בסיס דחייה השירות הצבאי בשנה, המסלולים שכוללים הנדסה נמשכים 4 שנים, על בסיס דחייה של שנתיים מהצבא.
המרכז הירושלמי לענייני חוץ וביטחון, לשעבר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, הוא מכון מחקר ישראלי עצמאי, ללא כוונת רווח, הפועל מאז 1976 בבית מילקן שבשכונת המושבה היוונית בירושלים.
המכון מפרסם מחקרים, מפיק יוזמות אסטרטגיות, מפעיל ערוצי מדיה רב־לשוניים, ומקדם רשת שיתופי פעולה עם מכוני מחקר וממשלות ברחבי העולם.
נשיא המכון הוא ד"ר דן דיקר .
מנכ"ל המכון הוא שגיב שטיינברג וסגן הנשיא הוא אבירם בלאיש.
חוקרי המכון צברו את ניסיונם באקדמיה, בצה"ל או במסגרות דיפלומטיות מקומיות ובינלאומיות, והם כוללים, בין היתר, את השגריר פרדי איתן, השגריר אלן בייקר, יהונתן דחוח-הלוי, ח'אלד אבו טועמה, ד"ר יצחק ארווין מנסדורף, לני בן דוד, פיאמה נירנשטיין ועודד עילם, ראש חטיבת הפח"ע לשעבר במוסד.
המרכז הירושלמי לענייני חוץ וביטחון (JCFA) הוא מכון מחקר העוסק בניתוח סוגיות מדיניות, אסטרטגיות וביטחוניות הקשורות למדינת ישראל ולסביבתה האזורית.
פעילותו כוללת פיתוח ידע, גיבוש הערכות מצב ויצירת תוכניות פעולה בתחומי החוץ והביטחון.
המרכז מפרסם מחקרים, ניירות עמדה וניתוחים העוסקים במגמות בזירה הבינלאומית ובמרחב האזורי של ישראל, לרבות תהליכים פוליטיים, ביטחוניים וציבוריים.
במסגרת עבודתו עוסק המרכז גם בניתוח נרטיבים ותכני מידע שמפרסמות מדינות וארגונים בזירה המדינית והתקשורתית, ובבחינת השפעתם על מדיניות החוץ והביטחון של ישראל.
בנוסף, המרכז מקיים שיתופי פעולה עם גופים ממשלתיים, מוסדות מחקר, אוניברסיטאות וארגונים בינלאומיים, ומארגן מפגשים, כנסים ושולחנות עגולים העוסקים בנושאים מדיניים וביטחוניים.
ממצאי המחקר של המרכז משמשים בסיס לדיון ציבורי ומקצועי, ותורמים להעמקת ההבנה של תהליכים מדיניים ואסטרטגיים הנוגעים לישראל.
לאורך השנים פרסם המרכז מאמרים, ניירות מדיניות, ספרים ודו"חות במגוון שפות, ושיתף פעולה עם גופים ממשלתיים, צה"ל, מוסדות אקדמיים, מוסדות משפט ותקשורת, וכן עם מכוני מחקר בישראל ובעולם.
הוא מקיים תדרוכים סדירים לדיפלומטים, כתבים זרים, משלחות פרלמנטריות ומומחי מדיניות בנושאים אקטואליים – החל מהאיומים האסטרטגיים על ישראל ועד מענה ישראלי לגלי דה־לגיטימציה.
במסגרת המכון יוצאות לאור סדרות הדגל Jerusalem Issue Briefs ו־Viewpoints.
ה־Institute for Global Jewish Affairs עוסק בזיהוי מגמות עוינות כלפי הקהילות היהודיות בעולם, ומקיים מעקב אחר גלי אנטישמיות קלאסית ומודרנית.
המכון מפרסם דוחות וספרים על האנטישמיות החדשה, הכוללים ניתוח תנועת ה־BDS, ארגונים פרו־פלסטיניים באקדמיה, ומימון ממשלתי לדה־לגיטימציה של ישראל באירופה.
דמויות בולטות בפעילות זו הן פיאמה נירנשטיין, ד"ר מנפרד גרסטנפלד המנוח, וד"ר דן דייקר.
המרכז הירושלמי הוקם בשנת 1976 בירושלים, תחילה תחת השם "המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה" (Jerusalem Center for Public Affairs), על ידי קבוצת חוקרים, בראשם פרופסור דניאל יהודה אלעזר, דיפלומטים ובכירים ממערכת הביטחון, שביקשו להקים גוף עצמאי שיבחן את אתגרי מדיניות החוץ, הביטחון וההסברה של ישראל בראייה ארוכת טווח.
בראשיתו איגד המכון תחתיו את "המרכז לחקר הקהילות היהודיות" ואת "המרכז הירושלמי ללימודים פדרליים".
מראשית דרכו התבסס המרכז על עקרונות של מחקר מעשי, שירות הציבור הישראלי, ושיח עם קובעי מדיניות בארץ ובעולם.
ב-1999 העתיק המרכז את משכנו לבית מילקן (רחוב תל חי 13 פינת רחוב רחל אמנו בשכונת קטמון, ירושלים).
באותה שנה, מונה לנשיא המרכז ד"ר דורי גולד, שכיהן קודם לכן כשגריר ישראל באו"ם.
הוא הוביל את המרכז במשך יותר משני עשורים.
בתקופתו חיזק המרכז את התמקדותו בלגיטימציה הבינלאומית של ישראל, בהגנה על זכויותיה בירושלים ובזירה המשפטית, ובהתמודדות עם אתגרי הדה-לגיטימציה.
בהובלתו הפיק המרכז שורה של מחקרים ופרסומים, בהם הספרים "המאבק על ירושלים" ו-"Building a Successful Peace Process".
ד"ר גולד הרחיב את שיתופי הפעולה עם קובעי מדיניות בארצות הברית, באירופה ובעולם הערבי, והוביל יוזמות דיפלומטיות חשאיות וגלויות לחיזוק מעמדה של ישראל.
מאז הקמתו פעל המרכז בנקודות שיא בזירה המדינית, הביטחונית והמשפטית של ישראל.
במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005), הוביל המרכז קמפיין הסברתי ומשפטי רחב היקף נגד לוחמה משפטית, תוך תיעוד מתקפות טרור ותעמולה אנטי-ישראלית.
לקראת ועידת דרבן הראשונה (2001), שהפכה לזירה אנטי-ישראלית מובהקת, פעל המרכז לבלימת השוואת ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה, באמצעות פרסום ניירות עמדה ודו"חות שזכו להדהוד בדיפלומטיה המערבית.
בשנת 2009, ערב כינוס ועידת דרבן השנייה ניהל המרכז קמפיין הסברתי גלובלי שקרא לחרם על הוועידה – קריאה שאומצה בפועל על ידי מדינות דמוקרטיות רבות.
בשנים שלאחר מבצע "עופרת יצוקה" (2009) נמנה המרכז עם הגופים הראשונים שפרסמו ניתוח ביקורתי שיטתי של דו"ח גולדסטון, שגינה את ישראל על מה שכינה "פשעי מלחמה" ברצועת עזה.
המרכז הפיץ מענה משפטי מקיף לדו"ח, תוך הדגשת העיוותים המתודולוגיים והכשל בהתייחסות לירי הרקטות מרצועת עזה לעבר אוכלוסייה אזרחית בישראל.
פעילות זו כללה חוות דעת משפטיות, תדרוכים לדיפלומטים זרים, ומאמרים בעיתונות הבינלאומית.
לימים, כשהשופט גולדסטון חזר בו פומבית מהאשמות המרכזיות בדו"ח, פורסם במרכז כי מדובר ב"הישג חשוב ללוחמה משפטית הפוכה".
לאחר הסכמי אוסלו שימש המרכז פלטפורמה להסברה משפטית ודיפלומטית על משמעותם הביטחונית והמשפטית של ההסכמים, תוך הסתמכות על מומחיותם של שגרירים ועורכי דין, דוגמת השגריר בדימוס עו"ד אלן בייקר שהיה שותף למשא-ומתן המקורי.
בעידן הסכמי אברהם (2020 ואילך), העמיק המרכז את פעילותו בזירה האזורית: הוביל שיתופי פעולה עם מכוני מחקר במפרץ הפרסי, הפיק דו"חות מדיניות להטמעת ההסכמים בפועל, והיה שותף לאירוח כנסים ביטחוניים עם בחריין, מרוקו והודו, כחלק מהחזון לשותפות טרילטרלית ישראל–המפרץ–אסיה.
לאורך כל תקופות אלו, המרכז תפקד כזרוע דינמית להגנת האינטרסים של ישראל באמצעות שילוב של מחקר, מדיניות, משפט ותקשורת.
בשנת 2023 מונה לנשיא המרכז ד"ר דן דייקר, מומחה לדיפלומטיה ציבורית, לוחמה תודעתית ולמערכות השפעה היברידיות בזירה הבינלאומית.
הוא שירת כיועץ בכיר לממשלות ישראל וארצות הברית, בקידום שיח אסטרטגי בנושאים של דה-לגיטימציה, אנטישמיות עכשווית, ויחסי ישראל–ארצות הברית.
בעברו שימש כמזכיר כללי של הקונגרס היהודי העולמי.
ד"ר דייקר עומד מאחורי מיזמים בתחומי הדיפלומטיה, שיתופי פעולה עם קהילות אפרו-אמריקאיות ואוונגליות בארצות הברית, ומחקרים על הרשות הפלסטינית, חמאס, וחזבאללה.
החל משנת 2023 התרחבה פעילותו של המכון לתחום הדיפלומטיה הציבורית והמאבק בנרטיבים עוינים בזירה הבינלאומית, והוקמו בו מחלקות למדיה רב-לשונית, תחקירים משפטיים, וסיקור העולם הערבי והאיסלמי.
ב־2024 שינה המכון את שמו ל-JCFA – המרכז הירושלמי לענייני חוץ וביטחון (Jerusalem Center for Security and Foreign Affairs), המשקף את הרחבת פעילותו בזירה הביטחונית והאזורית.
המרכז יוזם מחקרים וניתוחים אסטרטגיים, מדיניים ומשפטיים, תוך התמקדות בסוגיות הרלוונטיות בנושאי ביטחון לאומי ודיפלומטיה יישומית: זכויותיה של ישראל על-פי המשפט הבינלאומי, הטרור הגלובלי, הגרעין האיראני ובחינת רעיונות חדשים לפתרונות אזוריים במזרח התיכון.
תוכנית "גבולות בני-הגנה לישראל" (Defensible Borders for Israel) היא מהיוזמות המרכזיות והוותיקות של המרכז, ונועדה לגבש תשתית רעיונית, צבאית ומדינית להסדרי גבול בני קיימא לישראל.
המושג, שהתעצב לאחר מלחמת ששת הימים, גורס כי גבולות הקבע של ישראל חייבים לאפשר לה הגנה עצמית אפקטיבית גם ללא תלות בצבאות זרים או מנגנוני ביטחון בינלאומיים.
המודל שפותח במרכז מתבסס על עומק אסטרטגי, שליטה בגורמי שטח קריטיים (כגון בקעת הירדן והרי שומרון), ויכולת תגובה מהירה לאיומים היברידיים.
במסגרת היוזמה פותחו סימולציות ומפות תלת-ממדיות, נערכו תדרוכים לקובעי מדיניות בארץ ובעולם, ופורסמו דו"חות מדיניות שהשפיעו על עיצוב השיח הביטחוני והדיפלומטי הבינלאומי.
התוכנית גיבשה שפה מקצועית רלוונטית לשיח האמריקאי והבינלאומי, וביססה את הצורך בקווי הגנה שאינם מבוססי קווי 1967 – תוך שילוב שיקולים טופוגרפיים, ביטחוניים ודמוגרפיים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר 2023, התרחב המושג והועמקו יישומיו, תוך הבנה שגבולות בני־הגנה אינם נוגעים רק לקווים חיצוניים אלא כוללים גם אזורי חיץ פנים־טריטוריאליים, מרחבים סטריליים בין יישובים אזרחיים לשטחי אויב, ופריסת כוחות קבועה להגנה מפני חדירות טרור.
הדגש עבר מהגנה מסורתית בלבד להגדרה חדשה של גבולות בני־הגנה כאזורים מרובי שכבות הגנה פיזית, תודעתית, טכנולוגית ודמוגרפית.
המרכז הקים מאגר מידע מפורט המתעד את מנגנוני התשלום, מבנה התקציב הייעודי לכך, וזהות הנהנים מהמערכת.
את היוזמה מוביל סגן-אלוף (במיל') עו"ד מוריס הירש, והיא שימשה בסיס לחקיקת חוק Taylor Force בארצות הברית (2018), ולהחלת חוק קיזוז כספי טרור בישראל.
פעילות המרכז כוללת גם ניתוח חקיקתי בינלאומי, תיעוד של פרקטיקות מושחתות בתוך מערכת השלטון הפלסטינית, ופנייה למדינות תורמות בדרישה להתנות כל סיוע כספי לרש"פ ברפורמות של שקיפות, דמוקרטיזציה וחינוך לערכים של פיוס.
נוסף לכך, המרכז עוסק בחשיפת ההסתה לשנאה ולטרור במערכת החינוך הפלסטינית, בהערכת תפקוד מוסדות אזרחיים של הרשות באירופה, ובהגשת חוות דעת משפטיות הקוראות להכרה בכך שמדיניות התמריצים מעודדת טרור ומהווה הפרה שיטתית של הדין הבינלאומי.
מאז הקמתו, המרכז הירושלמי לענייני חוץ וביטחון פועל לקידום ביסוס ההסברה לזכויותיה המשפטיות של מדינת ישראל במערכת הבינלאומית.
פרויקט זה נועד להתמודד עם טענות משפטיות כוזבות, להציע תשתית מבוססת של נימוקים חוקיים, ולהוות משקל נגד לשיח הבינלאומי העוין לעיתים קרובות את ישראל.
מטרת הפרויקט היא להציג את הרקע ההיסטורי והמשפטי לזכותו של העם היהודי למדינה ריבונית בארץ ישראל, לעגן את מעמד ירושלים כבירת ישראל, ולבחון את חוקיות הפעילות הישראלית באזורים שבמחלוקת לאור המשפט הבינלאומי הפומבי.
במסגרת זו, המרכז – בהובלת השגריר בדימוס עו"ד אלן בייקר – מפרסם ניירות עמדה, חוות דעת משפטיות, וספרים מחקריים.
בין הפרסומים הבולטים נמצא ספרו של בייקר "Jerusalem and the Legal Rights of the Jewish People" הסוקר את הבסיס החוקי להכרה בינלאומית בריבונות ישראל בירושלים וביהודה ושומרון, בהתבסס על מסמכים מכוננים כמו כתב המנדט הבריטי והחלטות חבר הלאומים.
בספרו המאוחר יותר "Israel Under Fire", מציג בייקר כיצד נעשה שימוש שיטתי בדין הבינלאומי ככלי לחתרנות פוליטית נגד ישראל, וקורא לגיבוש נרטיב משפטי־ריבוני מגובה עובדות ותשתית נורמטיבית.
הפרויקט כולל גם תדרוכים לגופים בינלאומיים, סיוע משפטי לבתי משפט זרים, פעילות מול מועצת זכויות האדם של האו"ם, ושותפות עם מוסדות מחקר משפטיים בישראל ובעולם.
"Daily Alert" הוא שירות עדכונים יומי שמפיק המרכז הירושלמי מזה יותר משני עשורים.
השירות מספק תקצירים, מאמרים, ופרשנויות מתוך התקשורת הבינלאומית על נושאים הקשורים לישראל, המזרח התיכון, מדיניות בינלאומית, מאבק באנטישמיות, טרור ודיפלומטיה.
הפלטפורמה מופצת בשפה האנגלית ומיועדת לקובעי מדיניות, עיתונאים, אנשי אקדמיה ודיפלומטים ברחבי העולם.
המיזם נחשב לאחד מהשירותים הבולטים בתחומו ומשמש מקור מידע יומיומי עבור עשרות אלפי מנויים, לרבות גורמי ממשל, דוברים ופרשנים בתקשורת הבינלאומית.
המרכז הירושלמי עוסק מזה עשורים במאבק למען מעמדה המאוחד של ירושלים כבירת ישראל.
סדרת הפרסומים Jerusalem Issue Briefs מספקת ניתוחים קצרים וממוקדים, שנכתבו לרוב על ידי דיפלומטים, חוקרים ובכירי ביטחון, ומספקים מידע והקשרים היסטוריים, משפטיים וביטחוניים לסוגיות שעל סדר היום הירושלמי.
הפרסומים הללו מופצים בקרב דיפלומטים, עיתונאים, אנשי ממשל ומובילי דעת קהל.
סדרה משלימה, Jerusalem Viewpoints, מציגה ניתוחים מעמיקים יותר בנושאים כמו הר הבית, האתרים הקדושים, זכויות יהודיות בעיר העתיקה והשלכות בינלאומיות של יוזמות לחלוקת ירושלים.
ניתוחים אלו נתמכים בעבודת שטח מחקרית, מסמכים היסטוריים ומפות משפטיות.
מיזם נוסף בתחום הוא Jerusalem Letters, סדרה שנכתבה בשנות ה־80 וה־90, שהציגה מחקרים קונספטואליים על החברה הירושלמית, דמוגרפיה, אתגרים מוניציפליים, יחסי דת־מדינה ופעילות האו"ם בעיר.
מרכז ללוחמה תודעתית, דיפלומטיה ותקשורת
המרכז ללוחמה תודעתית, דיפלומטיה ותקשורת של JCFA הוקם בשנת 2024, והוא מהווה את זרוע המדיה האסטרטגית של המכון.
המרכז מתמחה בזיהוי, ניתוח וסיכול נרטיבים עוינים כלפי ישראל, ובהובלת דיפלומטיה ציבורית רב-ערוצית בזירה הבינלאומית.
מטרתו המרכזית היא לחזק את יכולתה של ישראל להיאבק באיומים תודעתיים, תוך שימוש בכלים של הפקה תוכניתית, ניתוח שיח, ושידור מסרים ישירים לקהלי יעד.
המרכז מתמחה בניתוח שיח תודעתי עוין וחשיפתם, פיתוח נרטיבים חיוביים לישראל, והפצתם באמצעים דיגיטליים לקהלי יעד ברחבי העולם.
לצורך כך הוקמה מערכת מולטימדיה הכוללת אולפן מקצועי, ציוד צילום, דיבוב ועריכה רב-לשונית, וערוצי תוכן דיגיטליים המופקים בעברית, אנגלית וערבית.
הפלטפורמות המרכזיות של המרכז כוללות:
East to West – ההסכת המרכזי של JCFA באנגלית, בהנחיית שרה מרטינז עמיר.
הסדרה מתמקדת בזירה הגאופוליטית של המזרח התיכון וישראל, דרך ראיונות עם חוקרים, דיפלומטים, ואנשי ממשל מהאזור ומהמערב.
فضح الأكاذيب (חשיפת שקרים) – סדרה בערבית בת 9 פרקים אשר מפריכה דיסאינפורמציה אנטי־ישראלית ומציגה את הנרטיב הישראלי לקהל דובר ערבית.
War Room Briefing – תדרוך ביטחוני שוטף שהופק בתחילת מלחמת חרבות ברזל על ידי צוות המרכז, ושודר בקביעות במשך כ-150 פרקים.