tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גשר "לומד" את כתובות ה-MAC של הרכיבים המחוברים לכל אחד ממקטעי הרשת המחוברים אליו על ידי כתובת ה-MAC של המקור בחבילות המידע המגיעות אליו.
כאשר חבילה מגיעה אל הגשר הוא בודק מה היא כתובת ה-MAC אליה מיועדת החבילה: כשהכתובת MAC של היעד מוכרת לגשר, במידה וכתובת היעד נמצאת באותו מקטע ממנו היא הגיעה (אותו המקטע של השולח), הגשר לא יעביר אותה הלאה, אך כאשר הכתובת נמצאת במקטע האחר, הגשר יעביר אותה הלאה.
במקרים בהם הגשר לא מכיר את כתובת ה-MAC של היעד, הוא יעביר הלאה את החבילה.
גשר מתפקד בשכבת הקו של מודל ה-OSI ובשכבת הקשר של מודל TCP/IP.
גשר אקשי-קייקיו (ביפנית: 明石海峡大橋 – Akashi Kaikyō Ō-hashi) הידוע גם בשם "גשר הפנינה", הוא גשר תלוי ביפן, החוצה את מצר אקשי ומחבר בין העיר קובה לבין האי אוואג'י, כחלק מן הכביש המהיר הונשו-שיקוקו.
הגשר היה הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם מפתיחתו ב-1998, הן בממדי המפתח המרכזי (1,991 מטר) והן באורכו הכולל (3,911 מטר).
במרץ 2022 נחנך בטורקיה גשר הדרדנלים שמפתחו המרכזי ארוך ממפתח אקשי-קייקיו ב-32 מטר.
הגשר הוא אחד משלושה גשרים על דרך הונשו-שיקוקו, המחברים בין שני גבולותיו של הים הפנימי.
לפני שנבנה גשר אקשי-קייקיו ניתן היה לחצות את מצר אקשי רק באמצעות מעבורות נוסעים.
מצר זה ידוע בסערותיו הקשות, שסיכנו לא פעם את החוצים אותו.
בשנת 1955 טבעו שתי מעבורות במצר בעת סערה, איתן ירדו למצולות 168 ילדים.
בעקבות ההלם שאחז את הציבור לאחר האסון שוכנעה ממשלת יפן לתכנן גשר תלוי, שיאפשר את חציית המצר בבטחה.
התוכנית המקורית הייתה לגשר שישא כביש וגם מסילת רכבת, אולם כאשר החלה עבודת התכנון באפריל 1986, הוחלט כי את הגשר יחצה כביש בלבד, שבו שישה מסלולים.
בניית הגשר החלה בחודש מאי 1988 והגשר נפתח לתנועה ב-5 באפריל 1998. היות שמצר אקשי הוא נתיב מים בין-לאומי, חייב היה הגשר לאפשר נתיב שיט פנוי ברוחב 1,500 מטר.
תהליך בניית הגשר מהווה ציון דרך בבניית גשרים בפרט ובהנדסה אזרחית בכלל.
זאת, בעקבות תכנון גשר גדול ממדים יחד עם תנאי בנייה בעייתיים ותנאים חיצוניים לא יציבים (רעידות אדמה, גובה מפלס משתנה בעקבות זרמי ים עזים ורוחות עזות).
בעקבות זאת, תהליך הבנייה האיץ בפיתוח טכנולוגיות חדשות בייצור ובאמצעים לתעבורה.
חלק מן הטכנולוגיות שפותחו כללו:
ייצור תיל בקוטר 10 ס"מ, המסוגל לעמוד במאמץ של כ-4 טון, לצורך בניית הכבל המרכזי.
כבל מרכזי זה, התלוי מהמגדלים, הוא הגורם האוחז בכביש והוא בנוי מ-35,000 תיילים שכאלה שקוטרם הכללי כמטר.
פיתוח בטון המתקשה בכמות גדולה יחסית של מים (לרבות: מי ים).
בטון מיוחד זה נועד לשימוש בעת העברת שני בסיסי הגשר למקומות המיועדים, שם מולאו בַבטון לצורך קיבועם לקרקעית המצר (כ-100 מטר עומק), כדי לבנות עליהם את שני המגדלים.
טכנולוגיות בקרה מתקדמות הכוללות חיישנים למדידת טמפרטורה על מנת שהכבלים ורצועות הפלדה לא יחלידו (יועד ל-200 השנים הבאות).
רוחבו של המפתח המרכזי 1,991 מטר, ורוחב כל אחד משני האחרים הוא 960 מטר.
אורכו הכולל של הגשר הוא 3,911 מטר.
רוחב המפתח המרכזי היה בתחילה 1,990 מטר בלבד, אבל הוא גדל במטר שלם בעת רעידת האדמה שהתחוללה בעיר קובה, ב-17 בינואר 1995. מוקד רעידת האדמה עבר בין שני העמודים התומכים בגשר.
כל עמוד בגשר בנוי כאגד כפול ניצבים המאפשר לו לעמוד ברוחות במהירות של 286 קמ"ש, רעידות אדמה עד לעוצמה 8.6 בסולם ריכטר וזרמי ים חזקים.
בגשר אף מותקן מרסן מסה מתכווננת בדמות מטוטלת הפועלת בתדר התהודה של הגשר כדי לשכך כוחות המופעלים עליו.
גובהם של שני העמודים המרכזיים בגשר הוא 298 מטר מעל פני הים וכל אחד מהם ניצב על יסוד שגובהו 67 מטר וקוטרו 80 מטר.
מחירו הכולל של הגשר מוערך ב-500 מיליארד ין יפני, שהם כחמישה מיליארד דולר אמריקני.
מצפים כי ההכנסות מגביית אגרה על חציית הגשר יכסו את הוצאות בנייתו, אולם לעת עתה מחיר המעבר על הגשר הוא כה יקר (כ-20 דולר) עד שתנועת כלי הרכב על הגשר דלילה יחסית ורבים עדיין מעדיפים להשתמש במעבורות האיטיות והזולות יותר.
לטובת התיירים נבנו שני גנים ציבוריים בסמוך לשני קצוות הגשר.
בשנת 2003 הוצב בכניסה לגשר פסל של הפסל קייזו אושיו.
גשר אדם (ג'סר א-דאמיה) הוא גשר על נהר הירדן, אחד מן הגשרים הגדולים בבקעת הירדן, שהיווה עורק תחבורה חשוב בארץ ישראל ההיסטורית, עקב קרבתו לשכם, עמאן, יריחו ובית שאן.
בשנת 1970 הוקמה ההתנחלות משואה בקרבת הגשר.
גשר זה הוא העתיק בגשרי בקעת הירדן, והוקם בידי השליט הממלוכי ביברס בשנת 1266 כדי לאפשר תנועה בטוחה בציר א-סלט-שכם.
בין חוקרי המקרא יש המזהים את הגשר עם העיר המקראית "אדם" (מזוהה עם תל א-דאמיה, כ-1 ק"מ ממזרח לגשר), אשר לידה היה מעבר ששימש את בני-ישראל בחצותם את נהר הירדן:
הגשר העתיק, באורך 93 מטרים, עוד עמד על תילו בתחילת המאה ה-20, אולם לא היה בשימוש מכיוון שתוואי נהר הירדן עבר מזרחה, והגשר נותר בריחוק של כמה עשרות מטרים מהנהר.
בשנת 1933 הוכרז על תחילת עבודות לבניית גשר חדש, ובשנת 1934 הוקצבו 12,000 לא"י לחידוש הגשר ונפתחה במקום תחנת מכס.
בשנת 1935 תוכנן להעמיד במקום גשר דמיה את הגשר הישן של גשר אלנבי לאחר החלפתו של זה בגשר חדש.
בליל הגשרים (יוני 1946), פוצץ גשר אדם בידי יחידה מיוחדת של הפלמ"ח.
המטען הוצמד לגשר עם השהיה אך לא התפוצץ.
למחרת כאשר ניסה קצין בריטי לנטרלו, המטען הופעל והגשר קרס, הקצין הבריטי נהרג.
הבריטים הקימו בסמוך גשר חדש, דרכו נכנסו לארץ ישראל כוחות צבא ההצלה בינואר ופברואר 1948. הנציב העליון, אלן קנינגהם הורה למשטרת המנדט לחסום את הגשר ולמנוע כניסת כלי רכב של צבא ההצלה, אולם כוחות הלגיון הערבי פירקו את המחסומים ואפשרו לצבא ההצלה להכניס את כוחותיו.
דרך הגשר פלשו במאי 1948 הלגיון הערבי וחיל הפלישה העיראקי.
בזמן מלחמת סיני העבירה סוריה שתי חטיבות טנקים דרך הגשר לאזור השומרון.
במלחמת ששת הימים (1967) נכבש הגשר בידי עוצבת געש ופוצץ בידי חטיבה 45 של צה"ל.
לאחר המלחמה, עם התגבשות מדיניות "הגשרים הפתוחים", הוחל בהעברת סחורות ליד הגשר ההרוס, בהעברה בין משאיות בפריקה מגב לגב.
בינואר 1968 נבנה במקום גשר ביילי.
הגשר שימש למעבר סחורות ואנשים, אולם במקביל התרחשו בסביבתו קרבות עם מחבלים וחילופי אש בין צה"ל והלגיון.
במהלך פעולת כראמה הופגז הגשר על ידי הירדנים שבקשו למנוע את מעבר הטנקים של צה"ל עליו, והגשר ניזוק.
בעקבות זאת המעבר בגשר נסגר עד יולי 1968. במהלך ספטמבר השחור בשנת 1970 נסגר הגשר למספר ימים בגלל הקרבות.
בתחילת 1975 ביצעו הירדנים עבודות תחזוקה בגשר בעקבות שיטפונות בנהר הירדן.
תיקונים נוספים בוצעו בינואר 1976.
באמצע שנות ה-90 הועברה הפעילות המסחרית מירדן לגשר אלנבי.
גשר אדם והמסוף הסמוך אליו נסגרו והושבתו לחלוטין.
המעבר נמצא באחריות צה"ל, שלא כמו שאר מעברי הגבול לישראל ולירדן שהם באחריות רשות שדות התעופה.
אזור הגשר נמצא מעבר לגדר המערכת, ואין לאזרחים גישה אליו.
לפי דיווחים בעיתונות מ-2007 הייתה תוכנית להקים מחדש את הגשר למעבר סחורות, בשיתוף ממשלת יפן.
גשר אלנבי – "גשר המלך חוסיין"; בערבית פלסטינית: جسر الكرامة (תעתיק מדויק: ג'סר אלכראמה) – "גשר כַּרָאמַה") הוא גשר מעל נהר הירדן הנמצא כ-5 ק"מ מזרחית ליריחו, בגובה של 273 מטר מתחת לפני הים.
הוא מקשר בין ישראל וירדן ומשמש כמעבר גבול בין יהודה ושומרון וישראל לירדן.
עד הסכם השלום עם ירדן
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקימו הטורקים גשר עשוי עצים, שנקרא אל ע'וריניה, מלשון אל-ע'ור - בקעת הירדן.
בחורף 1896–1897 נפגע הגשר קשות בשיטפון, ובמקומו הוקם גשר עץ חדש.
בעת נסיגת הטורקים מפני צבא האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה, נהרס הגשר.
אחרי המלחמה, בנו הבריטים גשר חדש מבטון וקראוהו על שמו של פילדמרשל אדמונד אלנבי, מפקד חיל המשלוח המצרי הבריטי, שכבש את ארץ ישראל ובהפוגה שבין שתי המתקפות הגדולות של כיבוש ארץ ישראל ניסה לפרוץ פעמיים את קווי האויב דרך גשר ע'ורניה ולכבוש את עבר הירדן המזרחי.
בפברואר 1918 פרץ מייג'ור גנרל ג'ון שיי בראש הדיוויזיה ה-60 והגיע עד סלט ופאתי עמאן אך נסוג חזרה מערבה דרך גשר אלנבי.
בשלהי אפריל 1918 שוב ניסה אלנבי לכבוש את עמאן ולקטוע את מסילת הרכבת החיג'אזית, הוא תכנן מבצע משולב עם כוחות הבדואים של האמיר פייסל, אך הם לא הופיעו כלל ושוב נתנה פקודת נסיגה דרך גשר אלנבי.
הפעם השלישית בה ניסה אלנבי לפרוץ מזרחה דרך הגשר הייתה כבר חלק מקרב מגידו והפעם עברו על הגשר גם חלק מהגדודים העבריים (גדוד 39 בפיקוד אליעזר מרגולין וגדוד 38 בפיקוד ג'ון פטרסון) בעקבות פרשי האנזא"ק שהסתערו מזרחה אך חצו את הירדן מוקדם יותר במעברת אום-שורט.
חיילי ההנדסה מתחו גשר חביות ארעי במעברת ע'וריניה ודרכו עברו הכוחות שהשתלטו על שונת, נימרין וסלט.
דרך הגשר עברה רוב התנועה בין עבר הירדן וארץ ישראל.
בשנת 1924 הותקן במקום טלפון.
גשר זה התמוטט ברעידת האדמה של 1927 וגם לאחר תיקונו נמצא במצב רעוע.
בשנת 1936 הוקצה תקציב לבניית גשר חדש.
בפי הירדנים נקרא הגשר על שם חוסיין בן עלי מלך חג'אז ומייסד השושלת ההאשמית.
בליל הגשרים ב-1946 פוצץ הגשר על ידי כוח מהגדוד השני של הפלמ"ח בפיקודו של המ"מ חיים ברלב.
הכוח התוקף התגלה על ידי חיל המשמר הירדני שפתח עליו באש חזקה.
הכוח נסוג ורק שני לוחמים: המ"מ אריה עמית (טפר) והטוראי גרשון דובינבוים המשיכו במשימה והשלימו אותה לבדם (כך לפי עדותו של עמית.
לפי עדות דוד קליין שהשתתף בפעולה, טפר הדליק בצד אחד והוא בצד השני.).
הגשר שוקם בהמשך השנה על ידי הבריטים.
במלחמת ששת הימים נהרס הגשר.
לאחר המלחמה הקים חיל ההנדסה גשר ביילי ובו החלו להעביר מטענים וסחורות בין ישראל לירדן במסגרת מדיניות הגשרים הפתוחים.
בתקופה זאת כתב ירון לונדון את השיר "גשר אלנבי" שבו מסמל הגשר את הפיוס הזהיר בין המדינות בשנים שאחרי המלחמה.
מאז הסכם השלום עם ירדן
בפברואר 1994 החליטה ממשלת רבין השנייה להעביר את האחריות על המעבר מהמנהל האזרחי לרשות שדות התעופה, כחלק מהסכמי אוסלו.
בדצמבר 1994 תוקן חוק רשות שדות התעופה ונקבע, כי יהיה מתפקידה של הרשות לנהל את מסופי המעבר, וביניהם מסוף אלנבי.
במרץ 1995 הוציא מפקד כוחות צה"ל באיו"ש צו המסמיך את הרשות להפעיל את המעבר ולגבות אגרות.
על פי ההסכם, האחריות לביטחון המסוף היא בידי ישראל.
על מנכ"ל ישראלי הוטלה האחריות לניהול ולביטחון של המסוף כולו.
למנכ"ל המסוף מונה ישראלי ולו שני סגנים: ישראלי ופלסטיני.
לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן בשנת 1994 הוחלט על הסדרתו של גשר אלנבי כמעבר גבול בין ירדן וישראל, אשר יופעל בצד הישראלי על ידי רשות שדות התעופה.
נבנה גשר מודרני חדש בסמוך לגשר הביילי הישן, בעזרת תרומה מממשלת יפן.
מתקני המעבר שוכנים כקילומטר אחד דרומית-מערבית לגשר, והם מיועדים לתנועת נוסעים פלסטינים ותיירים, ומשמשים גם למעבר סחורות.
במקום ארבעה אולמות נפרדים לכניסה וליציאה של פלסטינים ולכניסה וליציאה של תושבי ירושלים המזרחית ושל תיירים.
אף על פי שהמסוף לא נועד לטפל בישראלים ובירדנים, בפועל עוברים גם ישראלים רבים דרכו, שכן הוא מהווה את שער היציאה העיקרי למכה בתקופת החג'.
החל משנת 2004 חלק גדול מתיירות המזרח, מגיעה לישראל דרך גשר אלנבי ולא דרך נתב"ג.
באמצעות הגשר מתקיימת גם "תיירות יום" ממדינת ירדן: התיירים חוצים את הגשר, עולים להר הבית, מסיירים בירושלים העתיקה, נבי מוסא, יריחו וחוזרים באותו היום לירדן.
ב-10 במרץ 2014, ניסה ראאד זעיתר, שופט ירדני, לחטוף נשק מחייל שאיבטח את המעבר.
כח של חיל ההנדסה שהיה מוצב במעבר ירה בו למוות.
בעקבות לחץ ירדני כבד, שוחח למחרת הנשיא שמעון פרס עם מלך ירדן והתנצל בפניו על התקרית.
ב-8 בספטמבר 2024 פתח מחבל באש לעבר עובדי המעבר בצד הישראלי, ורצח 3 ישראלים.
המחבל נוטרל על ידי מאבטח של רשות שדות התעופה.
ב-18 בספטמבר 2025 פתח מחבל שהיה נהג משאית סיוע הומניטרי מירדן, שהיה לפני הבידוק הביטחוני בירי ורצח שני חיילים.
גשר אלברט הוא גשר על נהר התמזה בין צ'לסי לבטרסי בלונדון שבאנגליה.
הגשר קרוי על שם הנסיך אלברט סאקסה-קובורג-גותה, בעלה של המלכה ויקטוריה.
כבר בשנת 1864 הועבר חוק בפרלמנט הבריטי המורה על הקמת הגשר, אולם העבודות בפועל לא החלו עד שנת 1870. עיכוב זה נגרם בשל עבודות הקמת רציף צ'לסי.
הגשר נפתח לציבור ב-31 בדצמבר 1872 ונסגר זמן קצר לאחר מכן לצורך עבודות חיזוק.
מתכנן הגשר, רולנד מייסון אורדיש תכנן את הגשר כגשר מעוגן כבלים שאורכו 216.4 מטרים (710 רגלים), רוחבו 12.5 מטרים (41 רגלים) ואורך חלקו התלוי - 121.9 מטרים (400 רגלים).
עלויות הבנייה מוערכות כיום ב-90,000 ליש"ט, כערכן אז.
מבנה הגשר מעוגן הכבלים היה מתקדם מאוד מבחינה הנדסית, אך התוצאה הייתה בלתי יציבה, כך שבין 1884 ל-1887 הוסיף המתכנן סר ג'וזף בזלגייט לגשר אלמנטים של גשר תלוי על מנת לחזקו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוצע להרוס את הגשר ולהחליפו, אולם מחאה ציבורית שבראשה עמד סר ג'ון בטג'מן מנעה זאת.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הורתה מועצת העיר לונדון רבתי על הוספת תמוכות במרכז הגשר על מנת למנוע את קריסתו.
בשל אי יציבות הגשר, במהלך השנים נאסרה תנועת כלי רכב כבדים עליו, ונאסר על החיילים במחנה צ'לסי הסמוך לצעוד על הגשר (הותר להם לחצות אותו, אך לא בצעידה).
עבודות החיזוק הנוספות בשנת 1973 שהוסיפו לגשר שתי תמוכות בטון, הפכו את המסוע המרכזי של הגשר לגשר קורה פשוט.
כתוצאה מכל אלו משלב הגשר במבנהו אלמנטים של שלושה סוגי גשרים שונים.
הגשר היה גשר אגרה בבעלות חברת גשר אלברט (Albert Bridge Company), אשר ניהלה גם את גשר בטרסי הסמוך.
שני הגשרים לא הביאו רווחים לחברה, משעלויות התחזוקה עלו על ההכנסות.
בשנת 1878 נרכשו שני הגשרים על ידי רשות העבודות המטרופולינית אשר הפסיקה לגבות אגרת מעבר באותה שנה.
הגשר הופיע בסרט משנת 1998 "דלתות מסתובבות" בכיכבן של גווינת' פלטרו וג'ון האנה.
גשר - מרכז ציוני דתי, היא סיעה שהתקיימה בשלהי כהונתה של הכנסת העשירית.
חברי הסיעה היו זבולון המר ויהודה בן-מאיר, שפרשו מסיעת המפד"ל.
הסיעה התקיימה במשך שבועיים, בסופם חזרה לסיעת המפד"ל.
המפלגה הוקמה ב-29 במאי 1984, במהלך הבחירות לכנסת העשירית, כש-2 חברי הכנסת יהודה בן-מאיר וזבולון המר פרשו מהמפד"ל.
שניהם היו בעלי חשיבות במפלגתם, עם המר כשר החינוך והתרבות ובן מאיר היה סגן שר החוץ.
הם קראו לעצמם "גשר" משמה של סיעת הנוער מתוך המפד"ל.
המפלגה לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן השניים חזרו למפד"ל ב-12 ביוני.
מאוחר יותר עזב בן מאיר שוב את המפד"ל כדי להיות אחד מחברי המייסדים של מפלגת השמאל הדתית מימד, בעוד המר המשיך להיות מנהיג המפד"ל.
גשר אלכסנדר השלישי הוא גשר קשתות שנמתח מעל לנהר הסן, ומחבר את הרובע השמיני של פריז (אזור שאנז אליזה) עם הרובע השביעי (אזור מגדל אייפל והאנווליד).
הגשר, שמעוטר בכרובים, נימפות וסוסים מכונפים בסגנון אר נובו בקצותיו, נחשב ל"מקושט ביותר" או "האלגנטי ביותר" בפריז.
הגשר סווג כמונומנט היסטורי, והוא נכלל בתחום אתרי המורשת העולמית של פריז.
מבנה הגשר נחשב לנס הנדסי של המאה ה-19 בשל היותו בנוי מקשת מתכת אחת שנפרשת לגובה שישה מטרים.
עיצוב הגשר, בתכנונם של האדריכלים ז'וז'ף קסיין־ברנר (Joseph Cassien-Bernard) וגסטון קוזן (Gaston Cousin), עמד תחת פיקוח הדוק וקפדני שדאג לכך שלא יפגע במראה השאנז אליזה או האנווליד.
הגשר נבנה בידי המהנדסים ז'אן רסל (Jean Résal) ואמדה ד'אלבי (Amédée d'Alby) ונחנך בשנת 1900 במסגרת התערוכה העולמית של פריז של אותה שנה (יחד איתו נחנכו ביריד מוזיאון הגראן פאלה ומוזיאון הפטי פאלה).
מספר רב של פסלים עבדו על הגשר והעניקו לו את מראהו האופייני.
ארבעה פסלי ברונזה מוזהבים של סמלי ניצחון מביטים אל השער, נתמכים באדני עמודים מאסיביים בני 17 מטרים, מהווים משקל נגד מאזן לקשת הרחבה, וזאת ללא מראה מונומנטלי שהיה עלול להפריע לסביבתם.
אדני העמודים מעוטרים בסמלי תהילה דמויי פגסוס: בגדה הימנית "תהילת המדעים" (Renommée des Sciences) ו"תהילת האמנות" (Renommée des Arts), שניהם מעשה ידיו של עמנואל פרמייה (Frémiet); בבסיסם, פסל "צרפת בת זמננו", של גוסטב מישל ו"צרפת של שארלמאן" מעשה אלפרד לנואר (Lenoir).
בגדה השמאלית "תהילת המסחר" (Renommée du Commerce) בידי פייר גרנה (Granet) ו"תהילת התעשייה" (Renommée de l'Industrie) של קלמן סטיינר (Steiner); בבסיסם פסלי "צרפת של הרנסאנס" מאת ז'יל קוטן (Coutan) ו"צרפת של לואי הארבעה-עשר" מאת לוראן אונורה מרקסט (Honoré Marqueste).
את האריות פיסלו ז'יל דלו (Dalou) וז'ורז' גרדה (Gardet).
במרכז הקשת ניצבים פסלי "נימפות הסן" עם מגני צרפת ומולם "נימפות הנבה" עם מגן האמפרייה הרוסית, שניהם מנחושת שרוקע על פסלים מאת ז'ורז' רסיפו (Récipon).
גשר אליזבת (בהונגרית: Erzsébet híd קרי: גשר ארז'בט, הצורה ההונגרית לשם אליזבת) הוא גשר תלוי מעל נהר הדנובה בעיר בודפשט.
הגשר הקיים כיום נבנה בין השנים 1961 ל-1964 באתרו של גשר באותו שם שהיה קיים במקום מ-1903 ועד שפוצץ, כמו כל גשרי הדנובה, ב-1945 על ידי צבא גרמניה הנאצית הנסוג.
הגשר נקרא על שמה של מלכת הונגריה אליזבת (סיסי).
בצד פשט (המזרחי) מתחבר הגשר לכיכר ה-15 במאי בה ניצבת הכנסייה העתיקה בעיר, "כנסיית העיר הפנימית".
שם נמצאת מסעדה מפורסמת מרתף מתיאש.
בצד בודה מתחבר הגשר לכיכר דוברנטי שלמרגלות גבעת גלרט, בה מוצב פסל של המלכה אליזבת.
הגשר המקורי הוקם בין השנים 1897 ל-1903. בעת בנייתו היה הגשר הארוך בעולם שאינו נסמך על עמודי תמיכה במרכזו.
בצד בודה הגשר אינו ממוקם באופן אידיאלי אלא למרגלות צוק סלעי המצריך עבודה הנדסית מורכבת לחיבורו לרשת הכבישים.
הסיבה שהגשר הוקם במקום זה היא שהקרקע במקום הייתה שייכת לאיש אצולה שהיה חבר מועצת העיר ואשר חפץ למכור חלקה זו עבור הקמת הגשר ולהרוויח מהעסקה.
הוא הצליח לשכנע מהנדסים וחברי מועצה להקים את הגשר דווקא במקום זה.
עקב הגאומטריה של הכביש נגרמו במקום תאונות דרכים רבות וקטלניות ובשנת 2004, לאחר תאונה מחרידה במיוחד, הוגבלה המהירות ביציאה מהגשר ל-40 קמ"ש בלבד, דבר ההופך את היציאה ממנו לעמוסה.
בניגוד לשאר הגשרים במרכז בודפשט, הגשר לא שוקם מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, מחוסר אמצעים להקימו בתבניתו המקורית העשירה.
לבסוף, ב-1961, הוחלט להקים גשר מודרני פשוט-קווים במקום העתק של הגשר המקורי.
גשר אָיגָ'אי (במנדרינית: 矮寨大桥) הוא גשר תלוי במחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין, בסמוך לעיר .
הגשר הוא חלק מהכביש המהיר G65, החוצה את סין לאורכה, ומחבר בין הערים באוטואו ו, מרחק 3,017 ק"מ.
לשם בנייתו של הגשר הלווה הבנק האסייתי לפיתוח סכום של כ-208 מיליון דולרים.
הבנייה החלה באוקטובר 2007 והסתיימה בסוף 2011. הוא נפתח רשמית לתנועה במרץ 2012.
אורכו של הגשר 1,146 מטרים, וגובהו מעל העמק שמתחתיו 336 מטרים.
נתונים אלה הופכים אותו לגשר התלוי השישי בגובהו בעולם.
הגשר הוא גם הגשר התלוי ה-12 באורכו בעולם, ואולם אף אחד מהגשרים הארוכים ממנו אינו גבוה כל כך, ולמעשה מבין 400 הגשרים התלויים הגבוהים בעולם, גשר אייג'אי הוא הארוך ביותר.
בנוסף, גשר אייג'אי הוא הגשר הארוך ביותר ששני קצותיו הם במנהרות.
לצד הכבישים גם מעבר להולכי רגל.
גשר אוסישקין או בשמו הרשמי גשר זהרירה חריפאי הוא גשר על נחל הירקון המוביל לרחוב אוסישקין בתל אביב-יפו והוא קרוי על שמה של זהרירה חריפאי, שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, כלת פרס ישראל לתיאטרון.
הגשר מוכר כ"גשר אוסישקין", על שם רחוב אוסישקין אליו הוא מוביל.
לקראת מצעד צה"ל בשנת 1965, הניח צה"ל שני גשרי ביילי, שתוכננו בידי מהנדס חברת תכנון המים לישראל (תה"ל) עובדיה לזרי, בין שדרות רוקח לרחוב אוסישקין.
בעקבות גידול נפח התנועה הנכנסת לתל אביב מצפון בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נוצרו עומסי תנועה כבדים על גשר הירקון וחלק מהתנועה עברה לגשר ווקופ הישן.
על מנת להקל על התנועה ולאפשר את סגירת גשר ווקופ לצורך שיפוצים הסכים צה"ל לבקשת עיריית תל אביב-יפו להותיר את אחד מהגשרים להקלת עומסי התנועה, עד הקמת הגשר הקבוע על רחוב אבן גבירול.
בשנת 1959 ב-14 ביולי קפצו מהגשר הקטן הסמוך לגשר בר-יהודה, שתי נשים לתוך מי הירקון.
זהרירה חריפאי, שהייתה שחיינית מצטיינת בהפועל תל אביב (100 מ' חזה), פשטה את שמלתה וזינקה למים להצילן, אך היא הצליחה להציל רק אחת מהן.
לקראת סוף 1967 רכשה עיריית תל אביב את גשר הביילי מידי צה"ל.
על פי התוכנית, עם סיום הקמת הגשר הקבוע תוכנן להעביר את הגשר לקצה רחוב ויצמן כדי להמשיך אותו אל מעבר לירקון או להעבירו לקצה המערבי של שדרות רוקח למקום בו נמצא כיום גשר בן-אליעזר.
לבסוף נותר הגשר במקומו, ועליו נתיב נסיעה בודד מצפון לדרום.
בקיץ 1999 פורק הגשר ובמקומו נבנה גשר חדש שעליו שרוול פלדה המדמה מסבכים של גשר ביילי.
הגשר עוטר בדוגמאות לבבות ומגיני דוד, ובמרכזו מתנוססים ארבעה דגלי פלדה.
ב-24 בינואר 2022, אישרה ועדת ההנהלה של עיריית תל אביב-יפו קריאת חמישה רחובות ברחבי העיר על שמן של נשות תרבות, יוצרות ואמניות וביניהן חריפאי.
גשר אלף האיים הוא שמה של מערכת גשרים בינלאומית החוצה את נהר סנט לורנס ומקשרת את צפון מדינת ניו יורק שבארצות הברית עם דרום-מזרח אונטריו שבקנדה.
מערכת הגשרים נבנתה בשנת 1937 עם תוספות שנבנו ב-1959 והיא חוצה את גבול ארצות הברית–קנדה במרכזו של אזור אלף האיים, ומכאן שמה.
מערכת הגשרים נושאת כביש דו-סטרי ומדרכות להולכי רגל והיא מנוהלת על ידי "רשות גשר אלף האיים" (Thousand Islands Bridge Authority), שהיא סוכנות בינלאומית.
מקטע הגשר שלמעשה חוצה את הגבול הוא מערכת של שני גשרים מקבילים באורך של 27 מטרים בין האי וולסלי (Wellesley Island) שבארצות הברית לבין האי היל (Hill Island) שבקנדה.
גשר אלף האיים הוא למעשה לא גשר יחיד אלא סדרה של חמישה גשרים החוצים את נהר סנט לורנס ומקשרים בין שתי גדותיו.
קצהו הדרומי של הגשר מתחבר לכביש בין-מדינתי 81 וקצהו הצפוני מתחבר לכביש המהיר מספר 401 דרך כביש מספר 37. קיים גם מחלף המקשר את הגשר עם דרך אלף האיים (Thousand Islands Parkway) המשתרעת בצד הקנדי.
מלאכת בנייתו של הגשר מהנחת אבן הפינה ועד להשלמתו ארכה 16 חודשים והסתיימה עשרה שבועות לפני המועד המתוכנן.
העלות הכוללת של בניית הגשר הייתה 3,050,000 דולר אמריקני.
בשנות הפעלתו הראשונות עברו על הגשר 150,000 רכבים בשנה.
כיום, היקף התנועה השנתית עליו מגיעה ל-2 מיליון רכבים.
רשות גשר אלף האיים מנהלת מחקר כדי להגדיר, בין השאר, את המגבלות התפעוליות של הגשר ואת הדרכים להקטין את עומסי התנועה עליו.
גשר אבנט הירקן (בסינית: 玉帶橋, בפין-יין: Yù Dài Qiáo), המוכר גם בכינויו גשר דבשת הגמל, הוא גשר סהר מאבן להולכי רגל, שנבנה במאה ה-18, וממוקם בארמון הקיץ בבייג'ינג, סין.
גשר אבנט הירקן הוא המפורסם מבין ששת הגשרים הבנויים בגדה המערבית של אגם קונמינג.
הוא נבנה משיש לבן בין השנים 1751–1764 – בתקופת שלטונו של הקיסר צ'יינלונג.
מעקות הגשר מעוטרות בעגורים וחיות נוספות וממדיו הותאמו למעבר סירת הדרקון של הקיסר תחתיו.
גשר אבני מִדְרָךְ הוא גשר הבנוי ממקבץ אבנים המסודרות זו לצד זו במרווחים של עד עשרות סנטימטרים (כגודל של צעד אחד של בן אדם) ויוצרות מבנה של גשר פשוט או משטח מוגבה, המאפשר להולכי רגל לעבור מעל מכשול טבעי (כדוגמת נחל).
בשונה מסוגי גשרים אחרים, לגשר מסוג זה אין מיפתח ראשי.
גשר אבני מדרך, לצד גשרי בולי עץ, מהווה ככל הנראה את סוג הגשר העתיק ביותר שנבנה אי פעם.
גשר אדם (בטמילית: ஆதாம் பாலம்; בתעתיק לטיני: āthām pālam; נקרא גם: גשר ראמה או סטובנדה; בטמילית: இராமர் பாலம்; בתעתיק לטיני: irāmar pālam; בסנסקריט: रामसेतु) הוא ארכיפלג שנוצר משרטונים.
הגשר נפרש בין הודו לסרי לנקה ומפריד בין מפרץ מנאר למצר פלק.
גשר אדם מורכב משרשרת של שרטונים ומשתרע על 30 קילומטרים בין דרום מזרח הודו וצפון מערב סרי לנקה, באוקיינוס ההודי.
ליתר דיוק, הארכיפלג מחבר בין האי ההודי פמבן מול חוף קורומנדל לאי הסרי לנקי של מנאר.
הארכיפלג מחולק בין הודו וסרי לנקה, בין מחוז ראמנטאפורם של מדינת טמיל נאדו ומחוז מנאר של פרובינציית הצפון של סרי לנקה (בהתאמה).
גשר אדם מפריד בין מפרץ מנאר בדרום למצר פלק בַצפון, והשרטונים בו מונעים מהסירות בעלות שׁוֹקַע לעבור.
עומק המים אינו עולה על 1.2 מטרים בזמן הגאות, למעט שלושה ערוצים הקשים למעבר.
על פי עדויות גאולוגיות וטקסטים עתיקים, סופה גדולה שהתרחשה בשנת 1480 הרסה את גשר אדם שהיה מצר יבשה וכך נוצרו האיים של השרטונים השונים.
בראמאיאנה השרטון, הנקרא גשר ראמאינה, נבנה על ידי ראמה שרצה לכבוש את האי לנקה בו הוחזקה אשתו סיטה על ידי המלך-שד ראוואנה.
עם כיבוש הראג' הבריטי וסרי לנקה על ידי האימפריה הבריטית, התבצעו עבודות בנייה בגשר אדם בראשית שנת 1838 ובתחילת המאה ה-20 על מנת לשפר את הניווט בין השרטונים ובמטרה ליצור חיבור יבשתי קבוע בין סרי לנקה לבין היבשת.
חברת הרכבות רכבות דרום הודו ניסתה לבנות מסילת רכבת על ידי גשר, אך הדבר לא התממש.
לעומת זאת, מסילת הברזל של הינדו-ציילן אקספרס פעלה עד לשנת 1965. מסילת רכבת זו קישרה בין שאנגחאי לקולומבו כשבאחד החלקים הייתה מעבורת בין הקצה המזרחי של האי ההודי פמבן והקצה המערבי של האי הסרי לנקי של מאנר.
בשנת 2001, הממשלה ההודית אישרה את פרויקט Sethusamudram על מנת ליצור תעלה שתשמש לספינות וסירות וכך להימנע מלהקיף את סרי לנקה ולחסוך הפלגה של 400 קילומטרים.
פרויקט זה דומה לזה שהוצע בפעם הראשונה על ידי המפקד א.ד.
טיילור של המארינס ההודי בשנת 1860.
גשר אֶלַנְד (בשוודית: Ölandsbron) הוא גשר המחבר את העיר קאלמאר שבדרום שוודיה אל מזרח האי אלנד, מעל מצר קאלמאר.
אורך הגשר 6,072 מטר והוא אחד מהארוכים ביותר באירופה (היה הארוך ביותר באירופה עד שנבנה גשר ואסקו דה גאמה ב-1998).
הגשר נתמך על ידי 156 עמודים וליד קצהו המערבי עולה לגובה של 36 מטר, ליצירת מעבר נוח לספינות תחתיו.
הגשר נחנך ב-30 בספטמבר 1972, בנוכחות קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה (אז נסיך).
העבודה ארכה כ-4.5 שנים ולבנייה נדרשו כ-100,000 מטר מעוקב של בטון.
על הגשר יש 4 נתיבים לרכב וצינור מים מתוקים לכיוון האי.
גשר אחד רחוק מדי הוא סרט מלחמה אפי בריטי - אמריקאי משנת 1977 המבוסס על ספר בשם זה מאת קורנליוס ראיין בעיבוד לקולנוע של ויליאם גולדמן ובבימויו של ריצ'רד אטנבורו.
הסרט מתאר את מבצע מרקט גארדן במלחמת העולם השנייה שמטרתו הייתה לתפוס מספר גשרים אסטרטגיים בהולנד הכבושה ובעיקר גשר ארנהם מעל הריין כדי לאפשר פלישה מהירה לגרמניה ולסיים את המלחמה לפני חג המולד.
המפיקים הצליחו להשיג 11 מטוסי דקוטה שעברו אישור להטסת נוסעים.
חלקם שימש גם להטסת הצנחנים וגם לגרירת הדאונים.
בעזרת טכניקות הסרטה הם הצליחו ליצור תמונה מרהיבה של מבצע ההטסה וההצנחה.
הקרבות העזים בגשר ארנהם צולמו בגשר ליד העיר דוונטר היות שכל אזור ארנהם נהרס ושוקם בבתים מודרניים בעוד שבדוונטר הוא נשאר כמו בימי המלחמה.
השחקן אדוארד פוקס זכה בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
המוזיקה חוברה על ידי המלחין ג'ון אדיסון ששירת בקורפוס ה-30 בעת המבצע.
הסופרת דפנה דה מוריאה שהייתה אלמנתו של מפקד המבצע פרדריק בראונינג, מחתה על כך שבעלה הוצג בסרט כגיבור הרע האשם בכישלון המבצע בגלל יהירותו.
המפקד הבכיר של המבצע, לוטננט גנרל פרדריק בראונינג (דירק בוגרד), מפקד הארמייה המוטסת הראשונה, מזמן את פקודיו הבכירים למפקדתו באנגליה ומוסר להם כי נפגש בבריסל עם מונטגומרי ואייזנהאואר וקבל מהם את הפקודות לגבי מבצע גדול בהולנד שמונטגומרי בטוח בהצלחתו ושיביא לסיום המלחמה לפני חג המולד בפחות מ-100 יום.
זה יהיה המבצע המוטס הגדול ביותר שנעשה מעולם שבו יטיסו 35,000 צנחנים ולוחמי חי"ר מאחורי קווי האויב בהולנד.
ארבעת המפקדים הבכירים בפגישה הם:
גנרל מקסוול טיילור (פול מקסוול), מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית
בריגדיר גנרל ג'יימס גאווין (ריאן אוניל), מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית
מייג'ור גנרל רוברט ארקהרט (שון קונרי), מפקד הדיוויזיה המוטסת הראשונה של הצבא הבריטי
בריגדיר גנרל סטניסלב סוסבווסקי (ג'ין הקמן), מפקד חטיבת הצנחנים הפולנית ה-1 .
בראונינג פורש את מפת המבצע ומסביר כי הכוח המוטס יתפוס גשרים באיינדהובן, ניימיכן וארנהם, יבטיח אותם ויחכה לכוח היבשתי שהוא הקורפוס ה-30 המונה 20.000 כלי רכב שיעבור את המרחק של 63 מילים עד לארנהם ביומיים.
מארנהיים ינועו הכוחות לעבר המרכז התעשייתי של גרמניה ויכבשו אותו, דבר שייאלץ את הגרמנים להיכנע.
הוא דוחה את הידיעות מהמחתרת ההולנדית ותצלומי אוויר כי יש כוחות שריון חזקים באזור וטוען כי בגלל ידיעות כאלה נאלץ לדחות מבצעים רבים בעבר וכעת אינו רוצה לאכזב את "מונטי" דעתו היא שהגרמנים במנוסה ובשטח יש רק כוחות של לוחמים גרמנים קשישים וילדים של הנוער ההיטלראי עם אופניים.
במפקדת הקורפוס ה-30 בליאופולדסוויל מציג מפקד הקורפוס לוטננט גנרל בריאן הורוקס (אדוארד פוקס) בפני אולם מלא במפקדים את פרטי מבצע מרקט גארדן "הכוח המוטס הוא "השוק" והכוח היבשתי שזה אנחנו זה "הגן"...
הפרס הוא הגשר על הריין בארנהם - הגשר האחרון בינינו לגרמניה..."
המפקד הבכיר בשטח הוא פלדמרשל ולטר מודל (ולטר קוהוט) שחושב בהתחלה שמטרת המבצע היא ללכוד אותו.
כפוף לו מפקד קורפוס הפאנצר אס אס השני וילהלם ביטריך (מקסימיליאן של) המוצב למנוחה והתארגנות בארנהם.
הקורפוס ה-30 נתקל בהתחלה בהתנגדות גרמנית אך מתגבר עליה.
הכוח שבראשו בריגדיר ג'ו ונדליר (מייקל קיין), מגיע לאיינדהובן ומתקבל בהתלהבות על ידי התושבים.
הגרמנים מצליחים לפוצץ את גשר סון והכוח מתעכב במקום במשך שעות כדי לבנות גשר ביילי.
הדיוויזיה המוטסת ה-82 מונחתת ליד ניימיכן ותופסת את חלקו הצפוני של גשר ניימיכן.
החלק הדרומי נכבש על ידי כוח בפיקודו של ג'וליאן קוק (רוברט רדפורד) המושט למקום בסירות וסובל אבדות כבדות.
המפקד הגרמני קרל לודביג (הרדי קרוגר) נותן הוראה לפוצץ את הגשר אבל בגלל ליקוי טכני הגשר לא מתפוצץ והטנקים של הקורפוס ה-30 עולים עליו.
הדיוויזיה המוטסת ה-1 מונחתת 8 מילים מארנהם.
הג'יפים שהיו אמורים להובילם במהירות לעיר ולגשר, לא הגיעו וגם מכשירי הקשר לא פעלו.
כוח אחד בפיקודו של ג'ון פרוסט (אנתוני הופקינס) מצליח להגיע לגשר ולהיאחז בחלקו הצפוני אך לאחר מספר ימים ואבדות כבדות הם נאלצים להיכנע.
שאר הכוח בארנהם ובסביבתה נאלץ לעמוד בפני הגרמנים העולים עליהם בציודם.
הצנחת החטיבה הפולנית לא עוזרת וצנחנים פולנים רבים נקטלים על ידי הגרמנים עוד באוויר.
מספר הפצועים גדול והם מרוכזים בבנין בו מטפלים בהם הרופא ד"ר ספאנדר (לורנס אוליבייה) והאזרחית ההולנדית קייט דר הורסט (ליב אולמן).
לבסוף, זמן קצר לפני שהיו כולם נופלים בשבי, נערך מבצע חילוץ חשאי בחשיכה ו-2000 לוחמים מצליחים להיחלץ מהמקום בעזרת סירות.
לאחר החילוץ מגיע ארקהרט למפקדתו של בראונינג.
בראונינג מודיע לו כי זה עתה שוחח עם "מונטי" והוא היה מאוד גאה ומרוצה וחושב שמבצע גן השוק הצליח ב-90%.
ארקהרט המופתע שואל את בראונינג לדעתו האישית על המבצע וזה עונה לו: "כמו שאתה יודע, אני תמיד חשבתי שניסינו להגיע גשר אחד רחוק מדי".
בעקבות המבצע נקמו הגרמנים בתושבי ארנהם.
הסרט מסתיים כאשר רואים את ד"ר ספאנדר וקייט דר הורסט וילדיה עוזבים את הבית ההרוס ונודדים כפליטים כשהם גוררים עגלה שעליה מספר רהיטים.
גשר אוֹבֶּרבָּאוּם הוא גשר דו-מפלסי החוצה את נהר השפרה בברלין, ונחשב לאחד מסימני ההיכר של העיר.
הוא מקשר בין שכונת פרידריכסהיין לקרויצברג, שהיו מופרדות בעבר בידי חומת ברלין, ועל כן הפך הגשר לסמל חשוב של אחדות ברלין.
בעבר היה אחת מנקודות המעבר בין מזרח ברלין למערב ברלין.
המפלס התחתון של הגשר כולל כביש, המקשר בין רחוב אוברבאום דרומית לנהר ורחוב ורשאואר הצפוני לו.
המפלס העליון נושא את קווי האו באן U1 ו-U3, בין התחנות שלזישס טור (Schlesisches Tor) וורשאואר שטראסה (Warschauer Straße).
הגשר נבנה בגבול הישן בין האזור העירוני של ברלין לפאתי המטרופולין הכפריים, באזור בו הוקמה חומת מס ב-1737. גשר מתרומם מעץ נבנה כחלק מהחומה, ושימש שער הכניסה לעיר.
השם Oberbaumbrücke מקורו בגזע עץ כבד, מכוסה בדורבנות מתכת, ששימש כמחסום לנהר בשעות הלילה למניעת הברחות.
"באום" משמעו בגרמנית עץ או קורת עץ, ועל כן משמעות השם היא פחות או יותר "גשר העץ העליון".
בקצה המערבי של העיר המודרני היה מחסום גזע-עץ נוסף, קרוב לרחוב Unterbaumstraße של היום (שמשמעו מילולית: "רחוב העץ התחתון").
עד שנת 1879 השתנה הגשר משמעותית לעומת הקמתו.
הוא הגיע עד לאורך של 154 מטר ובכך היה לגשר הארוך בברלין, ועם זאת לא הספיק עוד להיקף התנועה בו.
לפיכך החלו להיכתב תוכניות לבניית הגשר מחדש כגשר אבן.
חברת Siemens & Halske, שתכננה את בניית הרכבת התחתית של ברלין (האו באן), התעקשה שבצורתו החדשה יתאים הגשר למעבר כלי רכב, הולכי רגל וקווי הרכבת החדשה.
הגשר החדש נפתח ב-1896 לאחר שנתיים של בנייה, בדיוק בזמן לתערוכה העולמית בברלין.
האדריכל ואיש הממשל אוטו שטאן (1859-1930) תכנן אותו בסגנון גותיקת הלבנים הצפון-גרמני, כגשר עירוני משופע אלמנטים דקורטיביים, כגון קשתות מחודדות, קמרונות צולבים ושלטי אצולה.
שני המגדלים בגשר שאבו השראה ממיטלטורטורם - "מגדל השער האמצעי" (Mitteltorturm) בעיר פרנצלאו במדינת ברנדנבורג בגרמניה.
אף על פי ששימשו בעיקר לצורכי אסתטיקה, הם היוו תזכורת לכך שהגשר היה בעבר שער הכניסה לעיר ברלין.
ב-1902 נפתח המקטע הראשון של האו-באן.
נסיעת הבכורה שלו, שהסיעה 19 נוסעים, החלה בתחנת שטראלאואר טור (Stralauer Tor), שנבנתה בקצה המזרחי של הגשר, וסיימה את נסיעתה בכיכר פוטסדאם.
תחנת שטראלאואר טור נסגרה ופורקה לאחר שהופצצה בהתקפה אווירית ב-1945, אך ארבעת עמודי התמיכה שלה עדיין קיימים.
לאחר שהצטרפו בשנת 1920 מספר יישובים למטרופולין ברלין, הפך גשר אוברבאום לנקודת המעבר בין שכונות פרידריכסהיין לקרויצברג.
באפריל 1945 פוצץ הוורמאכט את החלק האמצעי של הגשר כדי לנסות למנוע מהצבא האדום לחצות אותו.
לאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה, ברלין חולקה לארבעה אזורים.
גשר אוברבאום חצץ בין האזור האמריקאי לאזור הסובייטי.
עד לאמצע שנות ה-50, יכלו הולכי רגל, כלי רכב והחשמלית של ברלין לחצות את הגשר ללא בעיה מיוחדת.
כשהוקמה חומת ברלין בשנת 1961, הגשר הפך לחלק מהגבול בין מזרח ברלין למערב ברלין.
מכיוון שכל מימי נהר השפרה היו חלק מגבולות פרידריכסהיין, הביצורים המזרח גרמניים הגיעו עד לחוף של הגדה בקרויצברג.
כתוצאה מכך, קו האו-באן במערב ברלין נאלץ לסיים את נסיעתו בתחנת שלזישס טור (Schlesisches Tor).
החל מ-21 בדצמבר 1963 שימש גשר אוברבאום כתחנת מעבר גבול להולכי רגל עבור תושבי מערב ברלין בלבד.
שלושה אירועים קצרים של פתיחת הגשר להולכי רגל התרחשו עד קיץ 1966. פתיחה קבועה של הגשר למעבר הולכי רגל החלה ב-1972 עם חתימת הסכמי כינון יחסים בין הצדדים.
מטה בקרת הגבולות של מזרח ברלין הוקם בדיוק בגדה המזרחית של השפרה, מעבר לרחוב של הגשר.
החלק של הגשר למעבר הרכבת התחתית החוצה את שדרות שטראולאר (Stralauer Allee) נהרס לחלוטין.
המגדלים נהרסו בשנות ה-70. מאחר שהגבול בצד של קרויצברג עבר דרך השפרה, היו מספר מקרי טביעה של ילדים מקרויצברג על גשר אוברבאום מכיוון שכוחות החילוץ בצד המערבי לא יכלו להגיע אליהם, ומעבר הגבול היה אסור מבחינת הצד המזרחי.
בשל כך, נחתם ב-29 באוקטובר 1975 הסכם בנושא פעולות חילוץ במקרה של תאונות בגבול הימי של ברלין.
ב-1976 הותקן בקצה הדרומי של הגשר מתקן לאזעקת כוחות במקרה חירום של טביעה.
עם נפילת חומת ברלין ב-1989, ואיחוד גרמניה בשנה שלאחר מכן, הגשר נבנה מחדש ושוחזר למראהו הקודם, עם שינוי בדמות קטע הגשר האמצעי העשוי פלדה, בעיצובו של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרבה.
שיקום הגשר החל בינואר 1992, כאשר חלקי הגשר שנפגעו במלחמה נבנו מחדש.
הגשר נפתח להולכי רגל ולתנועת כלי רכב ב-9 בנובמבר 1994, במלאת חמש שנים לנפילת החומה.
קו האו-באן לתחנת ורשאואר שטראסה (Warschauer Straße) נפתח מחדש שנה לאחר מכן.
מאז 1997 מעטרת את הגשר עבודת מיצב מאורות ניאון בשם "אבן - נייר - מספריים" מאת תורסטן גולדברג.
בעבודה צורות של שתי ידיים המשחקות משחק חוזר ושב של אבן, נייר ומספריים, המסמל את האקראיות הכרוכה בהחלטות הגירה, הן במהלך המלחמה הקרה והן בהגירה של היום אצל מבקשי מקלט ומהגרים מסיבות כלכליות.
מאז ייסוד הרובע המאוחד פרידריכסהיין-קרויצברג בשנת 2001, גשר אוברבאום כבר לא מהווה מעבר בין מחוזות מנהליים.
הגשר היווה חלק מסמל פרידריכסהיין מאז 1991, ונכלל גם בסמל של הרובע המאוחד פרידריכסהיין-קרויצברג.
הגשר מהווה לוקיישן בולט בסרט הפולחן "ראן לולה ראן" משנת 1998 המתרחש ברחבי ברלין.
הוא אף מוצג בצורה בולטת בסדרת הטלוויזיה "תחנת ברלין" (2016).
ברפואת שיניים, גשר הוא שחזור דנטלי קבוע (תותב דנטלי קבוע) המחליף שן חסרה אחת או יותר על ידי חיבור שיניים מלאכותיות לשיניים טבעיות סמוכות או שתלים.
השתלת גשר דנטלי מבוצעת במספר מפגשים אצל רופא השיניים, הכוללים שיוף והשחזת השיניים הקבועות והנחת כתרים מלאכותיים על גבי השיניים הסמוכות.
במקרה שבו נדרשת השלמת שיניים רבות, מיוצרת מערכת שיניים תותבות מלאה.
מחלות שונות כמו דלקות וזיהומים הקשורים להיגיינת פה לקויה כמו דלקת חניכיים ועששת עשויים לגרום לרקבון השן עד לעקירתה.
מחלות שונות עשויות לגרום להיחלשות החניכיים ולנפילת שיניים, כמו גם תת-תזונה, פגמים גנטיים, חבלה, או התמכרות לסמים.
בהיריון, מופרשים הורמונים, המרככים את סוגר הקיבה, וגורמים לחומצת מלח הנמצאת בקיבה, לעלות חזרה לפה ולפגוע באמאייל.
חבלה דנטלית עשויה לגרום לשבר בשן ובמצב חמור עד לתלישתה מהשורש.
גשר מסייע בין השאר ב:
אסתטיקה, מחסור בשיניים גורם למראה לא-טבעי, והרכבת תותבות מספקת תמיכה ללחיים ולשפתיים, שקורסות בעקבות מחסור בשיניים.
הגייה, שיניים ובעיקר הקדמיות, מסייעות לדיבור תקין, ובעיקר בעיצורים חוככים ועיצורים שורקים.
דימוי עצמי, כי מראה ודיבור משופרים תורמים לתחושת ביטחון עצמי וליכולת לתקשר עם החברה.
קיימים מספר רב של סוגי גשרים הנבדלים באיכות החומר ומחירו, והתאמתו לאזורים שונים בפה.
הגשר הבסיסי מיועד למקרים שבהם השיניים הסמוכות חזקות ובריאות, והוא מורכב משן מלאכותית באמצע ושני כתרים המודבקים על שתי השיניים האחרות.
גשר הנתמך בידי תומכות או זיזים, ונשען על שן בריאה אחת, מיועד לשיניים קדמיות שלא מופעל עליהן כוח לעיסה.
גשר מרילנד (Maryland), שבו אין צורך בהסרת חומר שן בריא והוא מחובר לשיניים באמצעות רשת מתכתית.
גשר נתמך-שתלים, החזק והעמיד ביותר, למקרה שבו השן היו חלשות והן נעקרו.
חומרים שונים משמשים ליצירת גשרים:
גשר חרסינה מאוחה למתכת (PFM - Porcelain Fused to Metal) - הגשר הנפוץ ביותר, העשוי מבסיס מתכתי מצופה בחרסינה.
קיימות מספר סוגי מתכות: מתכת בסיס לשיקום שיניים אחוריות וגשרים ארוכים, מתכת אצילה מלאה או חלקית לשיניים קדמיות, טיטניום וכו'.
גשר חרסינה ללא מתכת - השלד הפנימי עשוי מחרסינה או חומר קרמי כסיליקון, למראה טבעי.
גשר מתכת מלא - לשיניים אחוריות, ללא צורך אסתטי.
גשר מרוכב מלא - גשר זמני.
גשר זמני מבושל - גשר זמני אסתטי יותר המשמש לטווח ארוך.
לאחר ביצוע בדיקה קלינית, צילומים מתאימים וביצוע מדידות, משייף הרופא את השיניים הסמוכות כדי להתאים עליהם את הגשר.
במידה והשיניים הסמוכות חסרות, יושתל הגשר כשתל לתוך עצם הלסת.
העדיפות הרפואית היא השתלת הגשר תוך שימוש מרבי בשתלים בתוך העצם (שלושה, אחד לכל שן).
סיבוכים שונים עשויים לגרום לספיגת העצם בלסת, וידרשו השתלת עצם.
בשלב הראשון, מבוצעות עקירות, וטיפולי שורש להשלמת הטיפול בשורש השן והעצם.
בעקבות תהליך הייצור הארוך של כשבועיים, מיוצר למטופל גשר זמני ונלקחת הטבעה דנטלית.
במעבדת שיניים, טכנאי שיניים מייצר מדגם מטבע השיניים את הגשר, ומתאים את צבעו לצבע שיני המטופל.
מעבדות מודרניות מאפשרות סריקת הפה בתמונה תלת־ממדית, וייצור הגשר באמצעות מכונת כרסום CAD או מדפסת תלת מימד.
תהליך זה מאפשר קיצור הכנת הגשר עד ל-12 שעות.
הגשר המוכן מורכב על ידי רופא שיניים ונשלח לתיקונים במעבדה במידת הצורך.
הגשר המוכן מודבק באופן קבוע.
לרוב מבוצעת ביקורת תקופתית על ידי הרופא.
הכנת שיני המטופל סבוכה ודורשת השחזת שיניים שכרוכה בהסרת חומר שן רב, לעיתים חומר שן בריא ומחלישה את השן.
בנוסף, ההכנה עשויה לפגוע בחניכיים שנפתחות במהלך ההכנה ועשויות להזדהם.
שולי הכתרים חשופים גם לזיהומים.
לשימוש בגשר נדרשת תקופת הסתגלות, המתבטאת בחוסר נוחות בימים הראשונים להרכבתו.
בעקבות שיוף השיניים, עשויה להיווצר רגישות לקור וחום.
גשר אדולף (בלוקסמבורגית: Adolphe-Bréck, בצרפתית: Pont Adolphe, בגרמנית: Adolphe-Brücke) הוא גשר קשתות במרכזה של לוקסמבורג, עיר הבירה של לוקסמבורג, ואחד מסמליה המוכרים.
הגשר נושא מסלולים דו סטריים לרכבת קלה ולמכוניות ומדרכות מקבילות להולכי רגל.
כמו כן מצוי בו מפלס נוסף לשימושם של רוכבי אופנים והולכי רגל.
הגשר נטוי בגובה של 42 מטר מעל ערוצו העמוק של נהר הפטרוס (Pétrusse) והפארק שסביבו.
בנייתו החלה בשנת 1900 והוא נפתח ב-1903. הגשר קרוי על שמו של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג בשנים 1890-1905.
בני העיר מכנים את גשר אדולף "הגשר החדש", כאשר "הגשר הישן" הוא הפסרל, שנבנה 42 שנים לפניו, במהלך הרחבתה של העיר.
עם השנים התברר כי הפסרל צר מלהכיל את התנועה המבקשת לעבור בו.
על כן שכרה הממשלה ב-1896 את שירותיו של אלבר רודאנז' (Albert Rodange) הלוקסמבורגי כדי לתכנן גשר נוסף.
מאחר שהוא לא היה מנוסה בבניית גשרים, צורף אליו הצרפתי פול סז'ורנה (Paul Séjourné).
סז'ורנה הסכים עם האתר שבחר רודאנז' לבניית הגשר, אך הביא לשינוי תכנון הקשתות התומכות שלו.
באורך של 153 מטר ועם קשת מרכזית באורך של 85 מטר היה זה גשר הקשתות הבנוי אבן הארוך ביותר בזמנו.
עמודי הגשר וקשתותיו נבנו מאבן חול מקומית, ואילו משטח הגשר נוצק מבטון מזוין.
תכנון הגשר הועתק לגשרים שנבנו לימים בעיר טולון שבצרפת ובעיר פילדלפיה שבארצות הברית.
במקור נשא הגשר פסי רכבת, אשר הוסרו במחצית השנייה של המאה ה-20. בשנים 2003--2004, לאחר שבדיקה העלתה כי הגשר ותמוכותיו נחלשו מאוד, הוא חוזק באמצעות לוחות פלדה.
בעקבות הפעלתה מחדש של רכבת קלה בעיר עבר הגשר הרחבה (ל-17.20 מטר) וחיזוק מסיביים על מנת שיוכל לשאת גם מסלול דו סטרי של פסי רכבת.
לצורך כך נבנה לצידו גשר זמני מעל ערוצו של הפטרוס.
בנוסף הותקן מתחתיו מפלס קל נוסף ממתכת, התלוי ממבנה האבן של הגשר.
הוא משרת רוכבי אופניים והולכי רגל, שלמענם הותקנו במבואות הגשר כבשי גישה אל המפלס הנמוך.
המפלס התחתון נפתח לתנועה ב-2018. בדצמבר 2020 החלה הרכבת הקלה לנוע על פני הגשר.
גשר אידס הוא גשר משולב למעבר כלי רכב ורכבת מעל נהר המיסיסיפי המחבר בין הערים סנט לואיס, מיזורי ומזרח סנט לואיס , אילינוי.
הוא ממוקם על שפת נהר סנט לואיס בין שכונת גדת לקלד , מצפון, לבין השטח של קשת השער, מדרום.
הגשר נקרא על שם המתכנן והבונה שלו, ג'יימס ביוקנן אידס .
עבודות בניית הגשר החלו ב-1867, והסתיימו ב-1874. גשר אידס היה הגשר הראשון על פני המיסיסיפי מדרום לנהר מיזורי.
גשרים מוקדמים יותר מוקמו מצפון למיזורי, שם המיסיסיפי צר יותר.
אף אחד מהגשרים הקודמים לא שרד, מה שאומר שגשר אידס הוא גם הגשר העתיק ביותר החוצה את הנהר.
על מנת לגשר על המרחק בין הגדות וחוזק הזרימה של נהר המיסיסיפי, גשר אידס דרש השגת מספר הישגים הנדסיים.
נראה שהחשוב מביניהם הוא השימוש בפלדה, שסופקה על ידי חברת Keystone Bridge של אנדרו קרנגי.
היה זה השימוש הראשון בפלדה כחומר מבני בקנה מידה גדול כל כך.
ולמעשה, בניית הגשר הובילה את המעבר מבניית גשרים בברזל יצוק לפלדה כחומר ברירת המחדל למבנים גדולים.
יסודותיו היו המבנים התת-ימיים העמוקים ביותר באותה תקופה, בגובה של יותר מ-30.48 מטרים (100 רגל) מתחת לפני המים.
הם הותקנו באמצעות תאים פנאומטיים, יישום חלוצי של טכנולוגיית תאים תת-קרקעיים בארצות הברית, ובאותה עת, ללא ספק התאים התת-קרקעיים הגדולים ביותר שנבנו אי פעם.
הקשת המרכזית שלו, באורך של 158.496 מטרים (520 רגל), הייתה המפתח הקשיח הארוך ביותר שנבנה אי פעם באותה תקופה.
שיטת בניית הקשתות, שהיו תלויות ממגדלי עץ זמניים, מצוטטת לעיתים כשימוש הראשון ב"עקרון שלוחה" לגשר גדול.
עקרונות הנדסיים אלה שימשו לגשרים מאוחרים יותר, כולל גשר ברוקלין, שהחל לבנות ב-1870.
גשר אידס הפך לחלק מהתדמית המפורסמת של העיר סנט לואיס, מהקמתו ועד 1965 כאשר קשת השער הושלמה.
הכביש המהיר נסגר למכוניות משנת 1991 עד 2003, אך שוחזר וכעת הוא נושא תנועת כלי רכב והולכי רגל.
הוא מחבר את שדרת וושינגטון בסנט לואיס, מיזורי עם ריברפארק דרייב ובסופו של דבר, איסט ברודוויי, שניהם באיסט סנט לואיס, אילינוי.
מעבר הרכבת לשעבר נושא כעת את מערכת הרכבת הקלה מטרולינק סנט לואיס , המספקת שירות רכבות נוסעים בין סנט לואיס לקהילות בצד אילינוי של הנהר.
הגשר רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כנקודת ציון היסטורית לאומית.
נכון לאפריל 2014, הוא נושא כ-8,100 כלי רכב מדי יום, ירידה של 3,000 מאז שנפתח גשר הזיכרון לוותיקי סטן מוסיאל בפברואר 2014.
גשר אלמה הוא גשר שניצב מעל נהר הסן בפריז, צרפת.
הוא מנציח בשמו את קרב אלמה שהתרחש במסגרת מלחמת קרים, ב-20 בספטמבר 1854, שבו השיגה הקואליציה העות'מאנית-צרפתית-בריטית ניצחון על הצבא הרוסי.
הגשר נבנה בין השנים 1854- 1856. מי שהופקד על בנייתו היה המהנדס פול מרטין גלושר דה לגאליסרי.
נפוליאון השלישי חנך את הגשר ב-2 באפריל 1856. הגשר קושט משני צידיו בארבעה פסלים בעלי מוטיבים צבאיים, של לוחם זואבי, יגר, תותחן וגרנדיר.
שפוסלו על ידי ז'ורז' דיבו , ואוגוסט ארנו
בין 1970 ל־1974 בנה הגשר מחדש, ופסליהם של היגר, התותחן והגרנדיר הועברו לאתרים אחרים.
בגשר החדש יש רק סמך אחד, שמגיע לנהר בגדה הימנית (ברובע השמיני), ורק הזואב נשאר בגשר אך עבר ממקומו הראשון אל תחתית הגשר.
פסל הזואב ושימושו כאינדיקטור לא מדויק של השיטפונות בנהר הסיין
על פי המסורת הפריזאית, כאשר "לזואב יש רגליים במים", הסן מוצף.
במהלך השיטפון של 1910, הסן הגיע למפלס של 8.62 מטר והמים הגיעו עד לכתפי הזואב.
עם זאת, בשל הבנייה מחדש של הגשר בשנת 1970 ושינוי מיקום הפסל, הגובה של הזואב השתנה.
עם זאת, קיימת אי-ודאות בנוגע למיקום הקודם ביחס למיקום החדש: מקורות שונים מדברים על מיקום גבוה או נמוך יותר.
עיתונאים מהעיתון לה מונד פנו אל המכון לתכנון של אזור איל-דה-פראנס (Institut d'aménagement et d'urbanisme de la région d'Île-de-France) ואל המנהל האזורי והבין-מחוזי לאיכות הסביבה ואנרגיה (Direction régionale et interdépartementale de l'environnement et de l'énergie), שלא הצליחו לענות על שאלות לגבי הגובה הנוכחי של הזואב.
לכן, ההרגל להשוות את בין השיטפונות על בסיס הזואב אינו אמין, והמדענים משתמשים במדיד ההידרומטרי של גשר אוסטרליץ.
המוות של דיאנה, נסיכת ווילס
הגשר קרוב למנהרת Pont de l'Alma, שם מצאה את מותה דיאנה, נסיכת ויילס בתאונת דרכים שגבתה את חייהם של עוד שלושה בני אדם ובהם דודי אל-פאיד.
בקצה הצפוני של הגשר מצוי פסל להבת החירות שנבנה ב-1987, ומשמש מאז מותה של דיאנה כאנדרטה לא רשמית לנסיכה.
בשנת 2019 החליטה עיריית פריז לקרוא באופן רשמי לכיכר על שמה.
המנהרה שם ידועה כנתיב בסיכון גבוה לאחר שבין השנים 1982 1997 נהרגו שם 11 בני אדם
גשר אלכסנדר המילטון הוא גשר קשתות פלדה בעל שמונה נתיבים המוביל תנועה מעל נהר הארלם בין הרבעים של מנהטן והברונקס בניו יורק.
הגשר מחבר את הכביש המהיר הבין מדינתי 95 בקטע של שכונת וושינגטון הייטס במנהטן עם הכביש המהיר "חוצה ברונקס" כחלק מהכביש המהיר 95 ו-U.S.
הגשר נפתח לתנועה ב-15 בינואר 1963, באותו יום שבו הושלם הכביש המהיר קרוס-ברונקס.
מחלקת התחבורה של ניו יורק, המפעילה ומתחזקת את הגשר, דיווחה על נפח תנועה יומי ממוצע (ADT) לשנת 2011 בשני הכיוונים של 182,174, לאחר שהגיע לשיא ADT של 192,848 ב-1990.
האורך הכולל של הגשר, כולל הגישות, הוא 723.9 מ' ורוחב הנתיבים 29.26 מ'.
הנתיבים העיקריים המקבילים שלו הם באורך 169 מטר, ומספקים 31 מ' של מרווח אנכי מעל נהר הארלם (במרכז הגשר למעבר ספינות) ו-112 מ' של מרווח אופקי.
תכנון הגשר כלל קבוצה של רמפות מתפתלות הידועה רשמית כ"מחלף הייברידג'" לחיבור אל הכביש המהיר מייג'ור דיגן (הושלם ב-1964) וממנו, ורמפת ויאדוקט המתחברת לכביש הארלם ריבר, שניהם מעל 30 מ' מתחת למפלס הגשר, וגישה לשדרת אמסטרדם.
לאחר השלמת גשר ג'ורג' וושינגטון, המחבר את מנהטן וניו ג'רזי ב-1931 היו כלי רכב שנסעו בין ניו ג'רזי לברונקס נוסעים מעל גשר וושינגטון, שחוצה את נהר הארלם ממש צפונית לגשר אלכסנדר המילטון הנוכחי.
גשר אלכסנדר המילטון תוכנן באמצע שנות ה-50 כדי לחבר את הכבישים המהירים טרנס-מנהטן ו-חוצה ברונקס (המוזכרים לעיל), ולהכיל את התנועה הנוספת הנובעת מהוספת המפלס התחתון בעל שישה נתיבים לגשר ג'ורג' וושינגטון.
עם הייעוד הבין-מדינתי, 90% מעלות הבנייה של 21 מיליון דולר בערכים דאז, כוסו על ידי הממשלה הפדרלית.
החל משנת 2009 עבר הגשר שיפוץ מלא בעלות מוערכת של 400 מיליון דולר.
בעוד שהפקקים שנוצרו מהבנייה לא היו גרועים כפי שציפו גורמים מקומיים, העיכובים הנכנסים במעברי נהר ההדסון, גברו לאחר תחילת הפרויקט.
ביולי 2014, הודיע המושל אנדרו קואומו כי שיפוץ הגשר הושלם.
גשר אוגוסטוס (באיטלקית: Ponte d'Augusto) הוא גשר אבן שנבנה בתקופת האימפריה הרומית בעיר נרני שבמחוז אומבריה, איטליה כחלק מהתשתית של הדרך הרומית העתיקה ויה פלמיניה שחיברה את רומא עם מזרח איטליה.
הגשר נבנה מעל נהר נרה (אחד מיובליו של הטיבר), החוצה את העיר, והיה פעיל במשך כאלף שנה עד קריסתו.
כיום נותרה ממנו רק קשת אחת שלמה ושרידיו מוגדרים כאתר לשימור.
עם התפשטות האימפריה הרומית ברחבי איטליה ובאירופה התחזק הצורך לבנות תשתית דרכים שתקשרנה את לב האימפריה, רומא, עם רחבי האימפריה.
לשם כך נבנו דרכים שהחלו ברומא והמשיכו לקצות האימפריה כמו ויה אפיה (דרומה), ויה פלמיניה (מזרחה), ויה טראיאנה (דרומה), ויה אאורליה (צפונה), ויה קסיה (צפונה) ועוד.
בחלקים רבים מאיטליה התמודדו בוני הדרכים בתוואי שטח מאתגרים שאילצו אותם לעבור הרים ולחצות נחלים ונהרות.
גם בבניית ויה פלמיניה שחצתה את מרכז איטליה הכתיבו פני השטח בנייה של גשרים במהלך חציית נהרות כשאחד הגשרים האלו היה גשר אוגוסטוס.
הערכת ארכאולוגים שגשר אוגוסטוס נבנה בסביבות שנת 27 לפני הספירה והיה בין הגשרים הגדולים ביותר שנבנו באותה תקופה.
סקר הארכאולוגי, שנערך על ידי "מחלקת הפיקוח של אומבריה על המורשת הארכאולוגית" מצא שהגשר דרש תחזוקה מתמדת ושלאורך ההיסטוריה ספג הגשר נזקים שדרשו תיקונים משמעותיים כדי שיוכל להמשיך לשמש כדרך.
הממצאים הראו שב קרס הגשר והצריך בנייה מחדש.
ב גרם שיטפון בנהר נרה לקריסת אחת הקשתות שלא תוקנה והביאה בפועל להשבתת הגשר.
ב-1855 קרסה קשת נוספת בגלל עוד שיטפון.
פגעים אלו (ונוספים) במבנה הגשר הותירו קשת אחת שלמה על הגדה הדרומית של הנרה.
שרידים נוספים פזורים לרוחב הנהר עד גדתו הצפונית.
התמוטטות הגשר הימי הביניים הביאה לבניית גשר חלופי במורד הנהר עשוי מעץ.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התבצע תהליך חיזוק הקשתות.
ב-2000 ניזוקו הקשתות מרעידת אדמה דבר שאילץ את שלטונות אומבריה להתחיל תהליך לשימורן.
אורך הגשר היה כ-160 מטר, רוחב הדרך העליונה היה כ-8 מטר בעוד שרוחב בסיסי עמודי הגשר היה כ-20 מטר.
עם בנייתו כלל הגשר ארבע קשתות מתוכן שרדו בשלמותן שתי קשתות כשהעמודים של שאר הקשתות וכן חלקים שלהן נמצאים עדיין בקרבת הגשר.
הקשתות שנותרו נבנו על גדות הנהר בעוד שהקשתות שהתמוטטו היו אלו שנבנו מעל המים ולכן היו רגישות יותר לשיטפונות.
גובה הקשת הגדולה מבין שתי הקשתות שנותרו הוא כ-30 מטר.
במהלך מאה ה-20 הונחה מסילת רכבת לאורך הגדה הצפונית של הנרה דבר שהצריך חציבת מנהרה בשרידי הגשר שעל גדה זו.
במבנה הגשר ניכרת טכניקה ששימשה את הרומים (ובוני גשרים מאוחרים יותר): בראש העמודים ולפני תחילת הקשת קיימת בליטה ששימשה להנחת קורות רוחב ששימשו בסיס לשלד עץ שאפשר את בניית קשת האבנים.
בסיום הבנייה הוסר מבנה העץ אך הבליטות נשארו עדות לשימוש בשיטה זו.
הגשר שימש השראה לאמנים רבים מאירופה שנמשכו לנופיה ואתריה של איטליה (חלקם במסגרת הטיול הגדול).
בין אמנים אלו ניתן למנות את ויליאם טרנר (שצייר סקיצות של הגשר התלויות במוזיאון טייט בריטניה), ז'אן-בטיסט קאמי קורו (שציורי הגשר שצייר תלויים במוזיאון הלובר בפריז), ג'ון רוברט קוזנס ואחרים.
גשר אוסטרליץ הוא גשר קשתות שנבנה מעל נהר הסן עבור מכוניות, הולכי רגל ורוכבי אופניים.
הגשר נחנך ב-1807 והורחב פעמיים, במהלך המאה ה-19, כדי להתמודד עם הגידול בנפח התעבורה.
הגשר מחבר בין ז'רדן דה פלאנט והרובע החמישי של פריז בגדה השמאלית של הסן לבין הרובע האחד עשר והרובע השנים עשר של פריז.
בתחילת המאה ה-17 החלה הקמת פארק ז'רדן דה פלאנט על שפת גדתו השמאלית של נהר הסן ב.
עם השנים הפך הפארק למקום פופולרי וב-1801 הורה נפוליאון להקים גשר בין הגן לבין השכונות בגדה הימנית של הסן ( הרובע האחד עשר והרובע השנים עשר של פריז).
ב-1802 החלה בניית הגשר הראשון בתכנונם של המהנדסים ג'וזף מארי סטניסלב בסקי-בופרה וקורניי למנדה .
בסקי-בופרה תכנן גשר מברזל יצוק בעל חמש קשתות הנתמכות על ידי ארבע עמודי תמך בנהר ותמיכות על הגדות כשאורך כל קשת 32 מטר.
אורכו הכולל של הגשר 174 מטר ורוחבו היה 13 מטר.
בניית הגשר נמשכה עד 1807. עד 1848 היה המעבר על הגשר כרוך בתשלום אגרה.
ב-1854 נערך בגשר סקר בטיחות שמצא סדקים בקורות הברזל היצוק שנגרמו כתוצאה מהרעידות שגרמו המכוניות הכבדות לגשר ולכן נקבע שהוא מסוכן לעוברים עליו.
בעקבות ממצאים אלו הוזמנו המהנדסים אלכסנדר מיכאל (Alexandre Michal ) וז'ול סוורין (Jules Savarin) לתכנן גשר חלופי.
בניית הגשר החדש הושלמה ב-1855 כשכולו נבנה מאבן.
התכנון החדש של הגשר שמר על העיצוב המקורי שכלל ארבעה עמודים וחמש קשתות אבל חומר הבניה השתנה וכן הוגדל רוחבו ל-18 מטר.
כמו כן נחקקו על קירותיו שמות גיבורי קרב אוסטרליץ.
ב-1885 נערך שיפוץ נוסף בגשר על ידי ז'אן-מארי-ג'ורג' שוקה (Jean-Marie-Georges Choquet) ורוחבו הוגדל ל-30 מטר כדי להתמודד עם התגברות תנועת המכוניות עליו.
הרחבה זו חייבה את הרחבת הקשתות ועמודי התמיכה, מלאכה שנעשתה תוך מאמץ לשמר את הסגנון המקורי של הגשר.
במסגרת פרויקט זה הוחלפו מעקות הברזל במעקות אבן.
ב-24 באוגוסט 1944 עברו על גשר זה המשוריינים של דיוויזיית השריון השנייה של צרפת, בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק, בדרכם לכיבוש בית העירייה, במסגרת שחרור פריז.
הגשר מנציח את ניצחונם המכריע של נפוליאון בונפרטה וצבא צרפת על כוחות הברית הרוסית-אוסטרית בקרב אוסטרליץ שנערך בדצמבר 1805 לייד אוסטרליץ שבשטחה של .
ברחובות והכיכרות בקרבת הגשר הונצחו, בנוסף, מספר קצינים צרפתים שנהרגו בקרב זה.
ב-1814, בעקבות מפלת נפוליאון ב קרב על פריז וכיבוש פריז על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שונה שם הגשר ל"גשר גני המלך" (Pont du Jardin-du-Roi) כדי לא לעורר את חמתם של הרוסים והפרוסים שהובסו בקרב אוסטרליץ.
שם הגשר המקורי הוחזר ב-1930.
לאורך השנים נרשמו מספר מקרים שנהר הסן עלה על גדותיו וגרם לשיטפונות בפריז, אירועים שהביאו את עיריית פריז להחלטה להתקין מכשירי מדידת מפלס במספר גשרים לאורך הנהר.
ב-1868 הותקן מכשיר כזה בגשר אוסטרליץ וב-1873 הפך מפלס הנהר שנמדד בגשר זה למדד הרשמי של השירות ההידרולוגי של פריז.
מפלס הייחוס של הנהר נקבע על 25.9 מטר כשבמפלס מעל 29.2 מטר מתחילה העירייה לסגור רחובות לאורך הנהר ובמפלס מעל 30.2 מטר חל איסור שייט בסן.
גשר או דובל הוא גשר שנבנה מעל נהר הסן בפריז ומחבר את רחבת קתדרלת נוטרדאם שעל האי איל דה לה סיטה (הרובע הרביעי) עם הרובע החמישי שעל הגדה השמאלית.
הגשר הוא בין הגשרים הראשונים שהוקמו על הסן כשהגשר המקורי הוקם ב-1632 והגשר הנוכחי (הרביעי) הוקם ב-1883 ומשמש כיום רק הולכי רגל.
הגשר נבנה מכסף פרטי ועם השלמתו המעבר עליו היה בתשלום של שני דינר פרנקי ("או דובל דינר") ומחיר זה התקבל כשם הגשר.
הפנייה הראשונה לאישור בניית הגשר הוגשה ב-1515 על ידי הנהלת בית החולים אוטל-דייה לפרנסואה הראשון, מלך צרפת כדי להקל על מעבר חולים לבית החולים מהגדה השמאלית.
האישור לבניית גשר אבן ניתן בסופו של דבר רק 1626 ובתנאי שבית החולים יממן את הבניה.
תכנון גשר נמסר לאדריכלים כריסטוף גאמאר ולואי נובלה .
הגשר שתוכנן כלל שלוש קשתות אבן שנשענו על שני עמודים שנבנו בקרקעית הנהר.
ב-1934, עם השלמת חיבור הגשר לבית החולים, החל בית החולים לגבות מהעוברים בו שני דינר פרנקי כדרך להחזיר את ההשקעה בגשר.
ב-31 בדצמבר 1709 התמוטט הגשר וזמן קצר לאחר מכן החלה בנית גשר חדש כשלאורכו נבנו מבני מסחר.
מבנים אלו נהרסו בשנים 1825-1824. הגשר נבנה על מספר קשתות שהגבילו את התנועה הימית תחתיו.
ב-1847 הוחלט על הריסת הגשר בעקבות המגבלות שגרמו הקשתות הקצרות לשייט בסן.
הגשר החדש שהוקם נבנה מאבן על קשת מרכזית אחת במפתח של 31 מטר.
שינויים במקומו של בית החולים כמו גם הקמת גשר ארקול בצידו השני של האי איל דה לה סיטה הביאו לשינויים במתווה הרחובות.
שינויים אלו הביאו להצעה להזיז את מקום הגשר על מנת שיצור המשכיות לגשר ארקול.
תוכנית ראשונית לגשר אבן הוצג ל"ועדה הכללית לכבישים וגשרים" אך היא נדחתה והמתכננים התבקשו לתכנן גשר מתכת.
ב-1879 אושרה התוכנית העקרונית לגשר ברזל חלופי.
התכנון המפורט נמשך עד תחילת 1883 ובמהלך אותה שנה נבנה הגשר.
כמו קודמו, הגשר כלל קשת אחת במפתח של 31 מטר כשאורכו המלא של הגשר הוא 45 מטר ורוחבו 20 מטר.
הקשת נתמכה על ידי 11 קשתות מתכת שהורכבו אחת ליד השנייה כשקורות מתכת שומרות על המרווחים בין הקשתות.
שתי הקורות שהורכבו בצד החיצוני צופו בנחושת בתהליך גלוון ששיווה לגשר מראה חום מוזהב.
ב-1950 החלה מועצת עיריית פריז לשקול תכנון מחדש של הכיכר למרגלות קתדרלת נוטרדאם שהפכה עמוסה מאוד בתיירים.
במסגרת בדיקה זו נמצא שגשר או דובל נחלש והוצע להחליף אותו במנהרה מתחת לסן.
בסופן של דבר התוכנית לא התממשה.
ב-2002 חודש מעטה הנחושת של הגשר.