tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטון בוורשה חולק ל-7 דקנאטים ו-53 קהילות מאמינים.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הרייך השלישי שלטונות הכיבוש הגרמניים תכננו להעמיד בראש הכנסייה האורתודוקסית בפולין באזורים שבשליטת גרמניה הנאצית (קו דאן-בוג-נארב) את הארכיבישוף של ברלין, סראפים (לאדה) .
אולם זה האחרון היה כפוף מבחינה רשמית ל.
לאחר לחץ מצד הגסטפו, ב-27 בנובמבר 1939, השלטונות הנאצים הדיחו את המטרופוליטן דיוניזי מניהול הכנסייה וכלאו אותו במעצר בית באוטבוצק.
הסיבה הייתה קריאת התיגר של המטרופוליטן על הכיבוש הגרמני.
ב-23 בספטמבר 1940 התירו השלטונות הגרמניים למטרופולין דיוניזי לסיים את מעצר הבית בו היה נתון ולשוב לפעילות דתית, לאחר שחתם על הצהרת נאמנות לממשל הכללי והודות לכך הוא הסמיך שני בישופים במהלך המלחמה.
במהלך היותו במעצר בית נקטו שלטונות הכיבוש הנאציים צעדים להכפפת הכנסייה הכנסייה האורתודוקסית הפולנית לפטריארכיה האורתודוקסית של ברלין.
לבסוף, התוכנית המקורית לא יצאה על הפועל עקב התנגדות נחרצת של הפטריארך של קונסטנטינופול בנימין הראשון .
היטלר, מסיבות טקטיות לא רצה להסתכסך עם זה האחרון עקב העובדה שכל הכנסיות האורתודוקסיות באזור מלבד הפולנית והליטאית היו כפופות לפטריארך של קונסנטינופול.
עם זאת הגרמנים שינו את שמה של הכנסייה לכנסייה האורתודוקסית בממשל הכללי ושטח השיפוט שלה צומצם משמעותית, אף על פי שהדבר לא הוכר על ידי הכנסיות האורתודוקסיות האחרות.
דיוניזי קידם את הקמת הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית בוולהניה, שבגינה נחשב לאחר המלחמה משתף פעולה.
תחת הכיבוש הגרמני התקיימו סמינרים אורתודוקסים בוורשה (1942–1944) ובחלם (1943–1944).
ב-1 באוגוסט 1944 ירו הגרמנים בעשרות תלמידים של הסמינר התאולוגי האורתודוקסי בוורשה.
באזור הכיבוש הסובייטי כל ההיררכיה של הכנסייה הפולנית האורתודוקסית שולבה בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בספטמבר 1939, הכומר האורתודוקסי הראשי של הצבא הפולני , שימון פדורנקו נעצר על ידי הסובייטים ונכלא במחנה קוזלסק ומאוחר יותר נרצח בטבח יער קטין.
שלושת בניו נהרגו גם הם בעת שרותם בצבא הפולני, ומשפחתו מונצחת על אנדרטה ה ליד קתדרלת מריה מגדלנה בוורשה.
כומר אורתודוקסי נודע ממוצא גאורגי, גז'גוז' פרדזה גורש לאושוויץ בשל פעילותו המחתרתית, שם נפטר בדצמבר 1942. בקורפוס השני של כוחות פולין במערב ואשר השתתף בקרב מונטה קאסינו שירתו 3 כמרים ו-2,342 מאמינים אורתודוקסים.
במזרח, רבים אחרים לא הורשו לעזוב את ברית המועצות מכיוון שהשלטונות הסובייטים טענו כי הם אזרחים של סובייטים.
בחזית המזרחית, חיילים אורתודוקסים רבים שהיו בדיביזיית הרגלים הראשונה של הארמייה הפולנית הראשונה ("צבא ברלינג") מתו בקרב לנינו.
מינואר 1943 עד מאי 1944 שהו בוורשה עשרים ארכיבישופים ובישופים אורתודוקסים אוקראינים כאורחי הממשל הכללי שנמלטו מהמזרח כתוצאה מהמתקפה הסובייטית.
בהחלטת מועצת הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית האוטוקפלית מ-4 באפריל 1944, הוענק לארכיבישוף דיוניזי תואר כבוד מטעם הפטריארך האקומני.
ב-11 במאי 1944, קיבל הנס פרנק בטירת ואוול משלחת של הכנסייה האוטוקפלית האורתודוקסית בממשל הכללי בדמותם של המטרופוליטן דיוניזי, הארכיבישוף אילאריון והארכיבישוף פאלאדיה.
במסגרת מגעים חשאיים אלו, מיולי 1944 עד מאי 1945, נאלץ המטרופוליטן דיוניזי להישאר מחוץ למדינה ובתקופה זו שהה בסלובקיה ואוסטריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התמודדה הכנסייה האורתודוקסית עם אתגרים חדשים: ראשית, פעילותה של הכנסייה הוגבלה ונשלטה על ידי השלטונות הקומוניסטים שלא מכבר השתלטו על המדינה והפכו אותה למדינה קומוניסטית שהייתה גרורה של ברית המועצות.
המטרופוליטן דיוניזי שב לפולין, ובהצהרה מיום 5 ביוני 1945, קרא לאנשי הדת להתפלל למען "פולין הדמוקרטית, שלטונותיה וצבאה", וב-13 ביוני 1945 שלח מכתב לנשיא המועצה הלאומית ולימים מנהיג פולין בולסלאב ביירוט, בו תיאר את פעילותו לאורך התקופה.
בנוסף לכך המטרופוליטן החל במגעים עם הפטריארך של מוסקבה אלכסיי, על מנת ליישב את סוגיית האוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית, סוגיה שנותרה לא פתורה, כיוון שהמטרופוליטן דיוניזי לא התכוון לוותר על האוטוקפליה שנתקבלה ב-1924 מקונסטנטינופול, דבר עליו התעקשה הפטריארכיה של מוסקבה.
בנוסף, הכנסייה הושפעה משרטוט הגבולות החדשים של פולין, שהפסידה שטחים רבים במזרח וקיבלה פיצוי במערב, יישוב מחדש של האוכלוסייה במסגרת ההסכמים בין ברית המועצות ושלטונות פולין הקומוניסטית ומבצע ויסטולה שהגיע בעקבותם.
אוכלוסייה אורתודוקסית משמעותית גורשה כמעט לחלוטין מהאזורים המרכזיים והדרום-מזרחיים של המדינה.
האוכלוסייה האורתודוקסית המגורשת מאזור חלם ודרום פודלאסיה מוערך בכ-35,000-40,000 אנשים, וכמה אלפים מאזור למקו בדרום מזרח אוקראינה.
הגברת המעורבות הממשלתית בכנסייה הגיעה לשיאה ב-1948 עם כליאתו של המטרופוליטן דיוניזי.
ב-22 ביוני 1948 קיבלה הכנסייה האורתודוקסית בפולין אוטוקפליה מהפטריארכיה במוסקבה, דבר שהיה קשור לצורך בוויתור על האוטוקפליה שקיבלה מהפטריארכיה של קונסטנטינופול בשנת 1924.
אירוע חשוב עבור הכנסייה האורתודוקסית בפולין היה החלוקה האדמיניסטרטיבית החדשה של המדינה לדיוקסיות (יחידות משנה של הכנסייה) על ידי מועצת הבישופים בפברואר 1948. כתוצאה מכך, הקהילות של פוביאט ביילסקו הועברו מדיוקסיית ביאליסטוק לדיוקסיית ורשה.
מצד שני, שטחה של דיוקסית ביאליסטוק התרחב ונוספו לה שטחי מחוז אולשטין.
החלטה להקים את האקדמיה לתאולוגיה אורתודוקסית בקתדרלת המטרופוליטן ב-1 בינואר 1948 התקבלה בזעם על ידי השלטונות והוא הושם במעצר בית בוורשה ב-25 בפברואר 1948 (הוא הואשם בהצהרת נאמנות לשלטונות הכיבוש הגרמניים), בהוראה שנחתמה על ידי הנשיא בולסלאב ביירוט.
רשויות המדינה כפו את התפטרותו של המטרופוליטן דיוניזי.
צעד זה סוכם קודם לכן בין גאורגי גריגורייביץ' קרפוב , יושב ראש מועצת הכנסייה הרוסית האורתודוקסית במועצת השרים של ברית המועצות, והנריק שוויטקובסקי, שר החוץ של הרפובליקה העממית הפולנית.
לאחר מעצרו של הפטריארך, בוטל ב-17 באפריל 1948 בהוראת ראש הממשלה ושר המינהל הציבורי תפקיד מטרופוליטן הכנסייה ובמקומו הוקם הקולגיום המנהל הזמני של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית (פולנית: Tymczasowe Kolegium Rządzące PAKP).
ב-1951 מונה לעמוד בראש הכנסייה המטרופוליטן מקארי (אוקסיוק) לאחר ש"הוזמן" על ידי הקולוגיום הזמני המנהל של הכנסייה.
במהלך כהונתו כמטרופוליטן, הוא ארגן מחדש את המבנה האדמיניסטרטיבי של הכנסייה ובזה ארגון מחדש של הדיוקסיות ב-1951. הוא הקדיש מאמצים גם לחינוך הכמורה, שבאה לידי ביטוי בהקמת המדור לתאולוגיה האורתודוקסית באקדמיה התאולוגית הנוצרית .
כמו כן הוא ייסד את הירחון "צרקובני ווסטניק" ב-1954 וחתם עליו כעורך הממונה.
הוא כנראה היה מקורב לק.ג.ב., ותרם באופן משמעותי לחיסול פעילות הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית במסגרת מבצע שנערך על ידי הק.ג.ב.
פעילותו למען ריכוז סמכות הכמורה, העמידה אותו בעימות עם הכמורה וההיררכיה הכפופים לו.
הוא גם לא עמד בציפיות של המשרד לשירותי דת.
בשילוב עם בריאותו הלקויה של הכומר, כל הגורמים הללו גרמו למטרופוליטן להתפטר מתפקידו ב-1959 ולחזור לברית המועצות, שם נפטר שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1963 פתח שירות הביטחון (המשטרה החשאית בפולין הקומוניסטית) במבצע "ביזנטיון" נגד הכנסייה האורתודוקסית: המבצע נמשך עד 1989–1990 ומטרתו הייתה להשתלט על הנהגת הכנסייה על מנת להבטיח שליטה בפעילות הכנסייה הן בתוך המדינה והן בזירה הבינלאומית.
כחלק ממבצע זה, גויסו משתפי פעולה רבים בקרב אנשי דת בכירים.
בין משתפי הפעולה של שירות הביטחון נכללו: הארכיבישוף סטפן (רודיק), הארכיבישוף בזילי (דורושקייביץ), הארכיבישוף סאווה (הריצ'וניאק), הבישוף אדם, הארכיבישוף ניקנור, הארכיבישוף שימון, הארכיבישוף מירון, הארכיבישוף קריסטופר, הארכיבישוף ירמיאס, ובכירים אחרים בכנסייה.
אחד ההיררכים שהתנגדו לפעולות שירות הביטחון היה הארכיבישוף מדיוקסיית לודז'-פוזנן, יז'י (קורניסטוב) ועקב כך שירות הביטחון מנע פעמיים את בחירתו לתפקיד ראש הכנסייה.
בשנת 1989, כל חברי מועצת הבישופים היו בישופים הרשומים כמשתפי פעולה של המשטר הקומוניסטי.
לדברי הארכיבישוף פעולות אלה של אנשי הדת נועדו להבטיח את הישרדות הכנסייה בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית.
עם כינונה של פולין המודרנית לאחר קריסת הגוש הקומוניסטי בתחילת שנות ה-90, זכתה הכנסייה האורתודוקסית לחופש מחודש, כחלק מהתחייה הדתית במדינה.
נקודת ציון חשובה בהיסטוריה המודרנית של הכנסייה קרתה ב-1991 עת נחתם חוק המסדיר את יחסי המדינה הפולנית עם הכנסייה האורתודוקסית.
החוק החדש שאושר ב-4 ביולי של אותה שנה עיגן את עיקרון האוטוקפליה של הכנסייה והאוטונומיה שלה.
בנוסף, הוא הכשיר את הדרך לכינונה של חוקה פנימית חדשה ואשרר את זכות המאמינים להשתמש בשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה כמו גם בשפת האם שלהם.
כמו כן, החוק הסדיר את מעמדם המשפטי של אנשי הכמורה בכנסייה ונושאים הקשורים בחינוך.
הודות לחופש הדת החלה תקופת פריחה דתית במדינה ובזה של הכנסייה האורתודוקסית: זו האחרונה הקימה אגודות, בתי ספר דתיים, בתי אבות וגישה לתקציבים מוגדלים לשיפוץ כנסיות היסטוריות ובנייתן של כנסיות חדשות.
בנוסף, החלה הקמתן של סניפים של הכנסייה בארגונים שונים כגון אוניברסיטאות, בתי חולים, בתי כלא, שירות המס, במשטרה, במשרד היערנות, בצבא ועוד.
חלק מהנכסים והנדל"ן שהופקעו ברבות השנים מהכנסייה הוחזרו לה, דבר שאיפשר לה לשפר את מצבה הפיננסי והזרמת כספים המשמשים לפעילותה.
בשנת 2020 הושלמה בנייתה של כנסיית האגיה סופיה בורשה, הכנסייה האורתודוקסית הראשונה שנבנתה בעיר במאה שנה.
שפת הליטורגיה העיקרית היא סלאבית כנסייתית עתיקה ולעיתים נעשה שימוש גם בשפה הפולנית.
שפת הליטורגיה בכנסיות השונות ברחבי המדינה כמו גם ההומליות (פרשנות שאחרי התפילה), משקפת את הגבולות לשעבר של אזורי השליטה הרוסי והאוסטרו-הונגרי.
שני הניבים עיקריים נפוצים בפולין כיום הם הניב הסינודלי, המתבסס על הנוסח של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, והניב הגליציאני (אוקראינית/למקו) .
הניב הסינודלי נפוץ באזור השליטה הרוסית לשעבר, וכן בעיר קרקוב.
הניב הגליציאני משמש באזור השליטה האוסטרו-הונגרית לשעבר (לא כולל קרקוב).
הסלאבית הכנסייתית היא שפת הליטורגיה העיקרית ברחבי הכנסייה האורתודוקסית הפולנית, למעט כנסיית קיריל ומתודי בוורוצלאב, שם הדרשה ורוב הליטורגיות הן בפולנית.
פסוקים ותפילות ליטורגיות חדשות, למשל להנצחתו של הקדוש מקסים סנדוביץ' (1886–1914) , הופיעו בפולין בשנים האחרונות בסלאבית כנסייתית, אם כי אלה תרגומים מפולנית.
בהתייחסותו לכפילות בלשון התפילה, אחד ממובילי הקונטרה-רפורמציה בפולין, פיוטר סקרגה אמר: .
ההומיליה ביחידות השונות של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית גם היא תערבות המתבססת על הרוסית הסטנדרטית כמו גם מילים מהסלאבית הכנסייתית.
באזור דרום מערב פולין, בואך גליציה לשעבר, מצורפים להומיליות מילים מהדיאלקט המקומי ואוקראינית.
המסורת של שימוש ברוסית בהומיליות היא תוצאה של היותה של חלק מפולין תחת שלטון האימפריה הרוסית כאשר רוב ההיררכיה האורתודוקסית בפולין הורכבה מאתנים רוסיים.
נטען על ידי חלק מהתאולוגים האורתודוקסים כי ישנה בעיה לתרגם תפילות וכתבים מסלאבית כנסייתית עתיקה לפולנית כיוון שיש מילים שאין להן מקבילות בפולנית בת זמננו.
המבנה הארגוני של הכנסייה הוא היררכי.
למבנה הארגוני יש בסיס תאולוגי ומשפטי כאחד.
הכנסייה נשלטת על ידי מספר רבדים: דבר אלוהים שניתן בכתבי הקודש, מסורת קדושה (קאנונים של שנים-עשר השליחים, קאנונים של שבע המועצות האקומניות ועשר המועצות המקומיות), התקנות הקאנוניות של אבות הכנסייה שאומצו על ידי מועצות אקומניות, החלטות של מועצות מקומיות ומועצות בישופים של הכנסייה.
הגוף השלטוני העליון של הכנסייה הוא כינוס של מועצה מקומית (פולנית: Sobór lokalny), הידועה גם בשם מועצה לאומית.
היא מורכבת מבישופים ונציגי הכמורה והמאמינים והיא ממונה על ידי המטרופולין על בסיס החלטה של אספת הבישופים.
מטרתה לשמר ולפתח את הכנסייה ואת חיי הרוח ולספק את הצרכים הרוחניים והמוסריים של המאמינים, וכן לדאוג לעניינים הקשורים לתפקוד הכנסייה.
הכנסייה מנוהלת על ידי אספת הבישופים (בפולנית: Święty Sobór Biskupów), בראשות המטרופוליטן וככוללת כל הבישופים המנהלים.
המשימה של גוף זה היא שמירה על הדוגמות האורתודוקסיות של האמונה והקנונים של הכנסייה, השגחה על המוסר של הכמורה ושל המאמינים, טיפול בפעילות הפנימית והחיצונית של הכנסייה, בחירת הבישופים והסמכתם, ייסוד וביטול של דיוקסיות יחד עם קביעת גבולותיהן, שליטה בנושאים משפטיים, ופיקוח על הניהול הפיננסי של הכנסייה ושל הדיוקסיות שלה.
אספת הבישופים פועלת על פי עקרון הסודיות, עם זאת אין הדבר שולל היררכיה.
הגוף המבצע של אספת הבישופים הוא הסינוד, פורום מצומצם בראשות המטרופוליטן יותר שמתכנס לפחות פעמיים בשנה.
בראש הכנסייה האורתודוקסית הפולנית עומד ארכיבישוף מטרופוליטני.
תוארו הרשמי הוא "מטרופוליטן ורשה וכל פולין" (בפולנית: Metropolita Warszawski i Całej Polski) מאז 1998 משמש בתפקיד זה סאווה (הריצ'וניאק).
המטרופוליטן הוא הבישוף הראשי ונציג הכנסייה ביחסי פנים וחוץ.
הוא ממלא את תפקידיו בהסכמה עם הבישופים.
זכויותיו כוללות, בין היתר, כינוסה של מועצה מקומית ואספת הבישופים ופיקוח על יישום החלטותיה; דואג לאיוש משרות הכמורה, פנייה לכל הכנסייה עם חברי אספת הבישופים במסרים ובפניות בנושאים שונים.
משרד המטרופוליטן מסייע לו בניהול הכנסייה.
הדיוקסים מחולקים לדקנאטים (ובראשם דיקנים).
באמצעותם, הבישוף הדקאני מנהל את הדקנאט שבתחום אחריותו, תוך שהוא משגיח על פעילותם והתנהלותם של הכמורה בתחום שיפוטו ועל מצבם הרוחני והמוסרי של המאמינים.
בישיבות שעורך הבישוף הדקאני נידונים העניינים הכלכליים והכספיים של הרבעים הכנסיתיים, דרכים להגברת הידע בתחומי התאולוגיה והפרקטיקה הדתית, חילופי רעיונות וניסיון בעבודת הקהילה.
היחידה המנהלית הנמוכה ביותר במבנה הכנסייה היא קהילת המאמינים (בפולנית: Parafia) שבראשה עומד כומר הרובע (בפולנית: Proboszcz) .
בקהילות גדולות יותר הוא נעזר בוויאקרים (פולנית: Wikariusz), דיאקון (פולנית: Diakon) וקוראי מזמורי התהילים (פולנית: Psalmist).
הוא מנהל את הקהילה ונעזר במשרד רובע הכנסייה (פולנית: Kancelaria parafialna) אשר שוכן לרוב בסמיכות לכנסיית הרובע, ובסיוע מועצת הקהילה, שהוא נשיאה.
הכומר ועוזריו מכונים בתואר "בטיושקה" שהושאל מהשפה הרוסית ומשמעו "אב" או סמכות רוחנית.
הכנסייה האורתודוקסית (בפולנית: Cerkiew) היא המרכז של יחידות טריטוריאליות כנסייתיות.
הכנסיות הראשיות בכל דיוקסה או הכנסייה המטרופוליטנית היא כנסייה קתדרלית הידועה גם בשם סובור, תחתיה יש כנסיית רובע וסניפים, והכנסיות הקטנות ביותר הן קפליצות וצ'סובניה .
הכנסייה מחולקת לדיוקסיות (יחידות ניהוליות) הבאות:
דיוקסיית ריו דה ז'ניירו ואולינדה-רסיפה
בנוסף קיימות דיוקסיות טיטולריות (כבוד): דיוקסיית סופרשל ודיוקסיית שיאמייטצ'ה.
בצבא פולין קיימת גם כן מנהלה אורתודוקסית.
בנוסף, הכנסייה מתאמת את פעילותן של הקתדרה ללימודים אורתודוקסיים באוניברסיטת ביאליסטוק ואת המחלקה ללימודים אורתודוקסיים באקדמיה לנצרות תאולוגית בוורשה וכמו כן מפעילה את הסמינר ללימודים אורתודוקסיים בוורשה, בית הספר לאיקונוגרפיה בביילסק פודלסקי ובית הספר לניצוח מוזיקלי בהיינווקה.
תחת הכנסייה פועלים עשרה מנזרים אורתודוקסיים, חמישה לנשים וחמישה לגברים.
מתחם העלייה לרגל הגדול ביותר הוא המנזר האורתודוקסי בהר גרבארקה , אליו מגיעים אלפי עולי רגל מדי שנה לחג ההשתנות ב-19 באוגוסט.
עקב חשיבותו הרבה הוא מכונה "מנזר יאסנה גורה האורתודוקסי".
בנוסף קיימים המנזר בווינובו והמנזר האורתודוקסי בסופראשל
כנסיית סנט יגיה (בעברית: 'אליהו הקדוש') היא כנסייה הכנסייה הארמנית אשר שוכנת בשביל חנא נאקרה - סמטה קטנה בחיפה הנושקת לרחוב חורי שבשולי ואדי ניסנאס.
הכנסייה כפופה לפטריארכיה הארמנית בירושלים.
הכנסייה שוכנת במבנה בן שתי קומות שהיה שייך למשפחת אביאד.
בשנת 1928 העדה הארמנית בארץ רכשה את הבית והפכה אותו לכנסייה בשם סנט יגיה, על שמו של אליהו הנביא.
ב-29 באוקטובר 1947, ערב פרוץ מלחמת העצמאות, מאות ארמנים מירושלים, יפו ומחיפה עצמה חיכו בחצר הכנסייה לאנייה סובייטית שפינתה רבים מהקהילה בארץ לארמניה.
ביולי 2012 יזם האב דיראיר את שיפוץ הכנסייה במימון תרומות שנאספו על ידי חברי הכנסייה.
השיפוצים כללו בתחילה את חזית בניין הכנסייה ואת גרם המדרגות שלה, וכמו כן גם את חלקי הקירות הצפוניים והדרומיים של הכנסייה.
התרומה הראשונה בשנה זו הייתה בחודש ינואר ובעקבותיה הותקנו בכנסייה שתי מערכות מיזוג אוויר.
בחודש מאי באותה שנה מיקמו צלב מוזאיקה בחלק הפנימי של הבמה (במת המזבח).
באותו זמן, בחלקו המרכזי של הכנסייה מיקמו נברשת קריסטל עתיקה.
כמו כן גם החליפו את כל מעקי המדרגות.
הצלב, הנברשת ומעקי המדרגות מומנו מתרומות הקהילה הארמנית.
בחצר הכנסייה ניצב חצ'קר ("חצ'" – צלב, "קר" – אבן) מעוטר המפוסל בתוך אבן געשית שהובא מארמניה.
סימן הזיהוי לצלב הארמני הם העיטורים הפרחוניים בקצותיו המסמלים את כוח החיים ואת האמונה בתחייה.
הרועה הרוחני של הכנסייה, האב דיראיר האבקימיאן (Sahak Hovakimyan Dirayr), הוא יליד ארמניה שעלה לישראל בשנת 2001.
הכנסייה הבפטיסטית בעזה היא כנסייה בפטיסטית אוונגליסטית הממוקמת בעיר עזה, רצועת עזה.
היא אחת משלוש הכנסיות הנוצריות ברצועה, והיחידה שהיא פרוטסטנטית ואוונגליסטית.
הכנסייה נוסדה בשנת 1954 על ידי הכומר חנה מסעד.
הכנסייה סבלה מפגיעות קשות במהלך השנים, כולל תקיפות על הספרייה הציבורית שלה ב-2007 והפצצה ישראלית ב-2008 שהובילה לנזק בבניין.
בעקבות הפגיעות, עזבו שבעה ממנהיגי הכנסייה את עזה, כולל הכומר מסעד שעבר לירדן.
ב-6 באוקטובר 2007 נחטף רמי עיאד, מנהיג בכנסייה ומנהל חנות הספרים הנוצרית היחידה בעזה, הוכה ונרצח על ידי חמושים.
עיאד קיבל איומים על חייו לפני הרצח, שבוצע על רקע האשמות על הפצת הנצרות.
במהלך עימות חמאס–פת"ח, בניין הכנסייה שימש כנקודת תצפית ונכבש על ידי כוחות משני הצדדים, דבר שהוביל לסכנת חיים לאנשי הכנסייה ולנזק משמעותי למבנה.
הכנסייה ממשיכה לפעול, כולל מפגשים מקוונים בעת הצורך.
היא מתמודדת עם קשיים כלכליים ואיומי ביטחון, ומהווה חלק קטן מקהילת הנוצרים בעזה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, בנובמבר 2023, שהו כ-70 מחברי הקהילה הנוצרית בכנסייה ומצאו בה מקלט, אך יצאו ממנה לאחר מכן.
הכנסייה ניזוקה קשות בהפצצות חיל האוויר בדצמבר 2023.
הכנסייה האפריקנית מתודיסטית-אפיסקופלית עמנואל היא כנסייה הממוקמת בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שהוקמה בשנת 1817. זו הכנסייה הוותיקה ביותר של AME בדרום ארצות הברית.
הכנסייה הלאומית AME עצמה נוסדה שנה קודם לכן בפילדלפיה, פנסילבניה, והייתה הכנסייה השחורה העצמאית הראשונה בארצות הברית.
קהילת אם עמנואל היא אחת הקהילות השחורות הוותיקות ביותר דרומית לבולטימור (כנסיות בפטיסטיות שחורות נוסדו בקרוליינה הדרומית וג'ורג'יה עוד לפני המהפכה האמריקאית).
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, במהלך תקופות ההתעוררות הדתית הגדולה, מיסיונרים בפטיסטים ומתודיסטים פעלו להמרת דתם של אפרו-אמריקאים, משועבדים וחופשיים כאחד, וכן של לבנים.
השחורים התקבלו כחברים בכנסיות החדשות, וחלקם אף הוסמכו לכמרים.
עם זאת, הכנסיות נותרו בשליטה לבנה, והשחורים הוגבלו לגלריות מופרדות או לטקסים נפרדים, לרוב במרתפים או בזמנים נפרדים.
חוקים מדינתיים ועירוניים דרשו שכנסיות חוקיות ינוהלו בידי לבנים בלבד.
חברי הכנסיות האפרו-אמריקאיים, שרובם היו עבדים, הורשו לקיים טקסים נפרדים בכנסיות, לרוב במרתפים.
בצ'ארלסטון של המאה ה-19, הכנסיות הלבנות הגבילו והפלו את השחורים באופן הולך וגובר.
עימות התפתח לאחר שמנהיגי כנסיית מתודיסט בית-אל אישרו בניית בית להובלת ארונות מעל בית הקברות השחור שלה, דבר שעורר זעם בקרב המתפללים השחורים.
ב-1818, מנהיג הקהילה מוריס בראון עזב את הכנסייה במחאה, וכ-2,000 מתפללים שחורים מהכנסיות המתודיסטיות בעיר הצטרפו אליו לייסוד כנסייה חדשה.
הכנסייה החדשה נקראה תחילה כנסיית המפסטד והוקמה ברחובות ריד והנובר.
תאריכי ההקמה המדויקים משתנים: 1816 (שנת הקמת הזרם הארצי), 1817 (אז פגש מוריס בראון את ריצ'רד אלן בפילדלפיה) או 1818.
המבנה של הקהילה כלל אפרו-אמריקאים שהיו חברים לשעבר בשלוש כנסיות מתודיסטיות לבנות בצ'ארלסטון.
לאחר סיום המלחמה, הבישוף דניאל פיין מינה את הכומר ריצ'רד קיין להיות רקטור הקהילה, אשר נודעה לימים ככנסיית עמנואל ("אלוהים איתנו") AME וכנסיית מוריס בראון AME.
בשנת 1872, לאחר כהונה בסנאט של קרוליינה הדרומית (1868–1872), נבחר קיין לכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, והמשיך בכך את המסורת של מנהיגים דתיים שהחזיקו גם במשרות ציבוריות.
הקהילה בנתה מחדש את מבנה הכנסייה בין השנים 1865–1872, ככנסיית עץ, בהובלת האדריכל רוברט ויזי, בנו של מייסד הכנסייה ולוחם החירות דנמרק ויזי.
בשנת 1886, נהרס המבנה ברעידת אדמה.
נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד תרם עשרה דולרים לשיקום הכנסייה וכתב כי הוא "שמח לתרום למען מטרה כה נעלה".
קליבלנד, דמוקרט, תרם גם לעמותה של אלמנות קונפדרציה לבנות.
המבנה הנוכחי, שנבנה מלבנים ומטויח, הוקם ב-1891 ברחוב קלהון.
יחד עם כנסיות שחורות נוספות שנבנו באותה תקופה, הוא מוקם בצפון רחוב קלהון – אז קו הגבול החברתי בין האזור השחור ללבן בעיר.
האדריכל שתכנן את המבנה היה ג'ון הנרי דבורו, מהמובילים בצ'ארלסטון; הבנייה החלה באביב 1891 והושלמה ב-1892.
במרץ 1909, נשא בוקרתי וושינגטון, נשיא מכון טוסקיגי ומנהיג לאומי, נאום בכנסיית עמנואל AME.
בין הנוכחים היו גם לבנים, כולל שופט מבית המשפט העליון של פנסילבניה ורוברט גודווין רט, ראש עיריית צ'ארלסטון ועורך עיתון ה-News and Courier.
בשנת 1951 מנתה הקהילה 2,400 חברים והשלימה פרויקט שיפוץ בשווי 47,000 דולר, פרויקט שזיכה אותה בפרס "שיפור יוצא דופן" מאת לשכת המסחר של צ'ארלסטון.
במפגש שנערך בכנסייה בשנת 1962, נאמו האחים מרטין לותר קינג הבן וווייאט ווקר מוועידת המנהיגות הנוצרית הדרומית (SCLC), בקריאה לנוכחים להירשם ולהצביע.
באותה עת, מרבית האפרו-אמריקאים בדרום עדיין היו מנושלים מזכויות ההצבעה.
בשנת 1969 הובילה קורתה סקוט קינג, אלמנתו של קינג, צעדה של כ-1,500 מפגינים לעבר הכנסייה כהבעת סולידריות עם עובדי בתי החולים השובתים בצ'ארלסטון.
המשתתפים נתקלו בחיילי המשמר הלאומי של דרום קרוליינה שחסמו את דרכם, ורבים מהם, כולל רקטור הכנסייה, נעצרו.
בשנת 1989 ניזוק מבנה הכנסייה בעקבות הוריקן הוגו.
לאחר תיקונים ראשוניים, התגלה כי הגג עשוי הפח החליד ודלף, ובהמשך הוחלף ברעפים עשויים נחושת משתלבת.
נכון לשנת 2008 מנתה הקהילה מעל 1,600 חברים, והייתה פעילה במיזמים צדקיים שונים, כולל סיוע לארגון Charleston Interfaith Crisis Ministry וארגונים אחרים.
הכנסייה לקחה חלק גם בקהילה האמנותית המקומית, בין היתר באירוח תערוכות אמנות בשנת 2013 ובהפקות של מקהלת הגוספל של תזמורת צ'ארלסטון.
בשנת 2010, הרקטור הבכיר והסנאטור המדינתי קלמנטה פינקני זכה להכרה בהיותו ממשיך דרכם של מנהיגים דתיים-פוליטיים קודמים, דוגמת ריצ'רד קיין במאה ה-19.
ב-17 ביוני 2015 נורו למוות תשעה אנשים בתוך כנסיית אם עמנואל.
בין ההרוגים היה סנאטור מדינת קרוליינה הדרומית ורקטור הכנסייה, קלמנטה פינקני, וכן שמונה מחברי הקהילה.
דילן רוף, צעיר לבן בן 21, נעצר זמן קצר לאחר מכן והואשם בתשעה סעיפי רצח.
החקירה שנערכה בידי רשויות המדינה והפדרציה קבעה כי מדובר בפשע שנאה.
לפי דיווחי ה-FBI, פרסם רוף מניפסט שבו ביטא את השקפותיו הגזעניות באתר lastrhodesian.com, טרם ביצוע המתקפה.
באתר הרשמי של הכנסייה מתואר רוף כ"זר".
בדצמבר 2016 הורשע רוף ב-33 סעיפי פשע שנאה ורצח בבית משפט פדרלי.
ב-10 בינואר 2017 נגזר עליו עונש מוות בהזרקת רעל.
בנוסף, הוגשו נגדו כתבי אישום מקבילים בבית משפט מדינתי בקרוליינה הדרומית.
באפריל 2017, הודה רוף באשמה בכל סעיפי האישום כדי להימנע מגזר דין מוות נוסף, ונגזר עליו עונש מאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
הכומר ד"ר נורוול גוף (Norvel Goff Sr.) מונה לרקטור זמני מיד לאחר הטבח ושירת בתפקיד עד תחילת 2016.
ב-23 בינואר 2016, מונתה הכומרת ד"ר בטי דיאס קלארק (Betty Deas Clark) להיות הרקטורית החדשה – האישה הראשונה להוביל את הקהילה בתולדותיה.
נכון להיום, משמש הכומר אריק סי.
הכנסייה של עמנואל AME, שנבנתה בשנת 1891, נחשבת לאחת הכנסיות ההיסטוריות הבודדות באזור ששרדו עם עיצובן הפנימי המקורי.
פריטים מקוריים אלה כוללים את המזבח, מעקה הקודש, ספסלי העץ וגופי התאורה.
בדצמבר 2014 פתחה הכנסייה בקמפיין לגיוס כספים לטובת התקנת מעלית שתאפשר נגישות טובה יותר למבנה.
בשנת 1902 הותקן בכנסייה עוגב.
קיבולת המבנה היא כ-2,500 מקומות ישיבה, מה שהופך אותה לאחת מהכנסיות השחורות הגדולות ביותר בצ'ארלסטון.
בשנת 2018 נרשמה הכנסייה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בשנת 2014 התגלה כי המבנה סובל מהרס חמור כתוצאה מטרמיטים.
הכנסייה קיבלה מענק שימור היסטורי פדרלי בסך 12,330 דולר ממדינת קרוליינה הדרומית, שהוקצה לטובת חקירה מבנית.
בשנת 2013 החלו הפקות לצורך הפקת סרט דוקומנטרי בשם The AME Movement: African Methodism in South Carolina המתעד את ההיסטוריה של תנועת כנסיות AME בדרום קרוליינה.
קמפיין מימון המונים באתר Kickstarter הושק במטרה לממן את הסרט, אך לא השיג את יעדו.
למרות זאת, בוצעו מספר ראיונות מצולמים במסגרת ההכנות לסרט.
הכנסייה האפיסקופלית בירושלים והמזרח התיכון היא פרובינציה כנסייתית של הכנסייה האנגליקנית העולמית.
בפרובינציה שלוש דיוקסיות: דיוקסיית ירושלים, הכוללת את ישראל, הרשות הפלסטינית, ממלכת ירדן, סוריה ולבנון, ומונה 7,000 מאמינים ב-28 קהילות שונות; דיוקסיית קפריסין והמפרץ, הכוללת את קפריסין, חצי האי ערב ועיראק, ודיוקסיית איראן.
עד לשנת 2020 הייתה דיוקסיית מצרים חלק מן הפרובינציה, ומאז הפכה לפרובינציית אלכסנדריה הנפרדת.
בראש כל דיוקסיה עומד בישוף-נשיא (פרימט, אך לא ארכיבישוף).
כלל הנטבלים בפרובינציה מונים 35,000 איש ב-55 קהילות.
הכנסייה נוסדה ב-1841 על ידי הכומר מייקל סולומון אלכסנדר, שהגיע לירושלים בשנה זו ופתח את בית התפילה האנגליקני הראשון בארץ ישראל בסמוך לשער יפו.
בתחילה הכנסייה הייתה משותפת לאנגליקנים וללותרנים הגרמנים המקומיים.
ב-1898 נבנתה בירושלים קתדרלת סנט ג'ורג' ששימשה כמרכז חשוב של הכנסייה מאז.
ב-1905, על אף שהכמורה הוסיפה להיות בריטית בעיקרה ולהתמנות מחו"ל, הקימו המאמינים הערבים מועצה מארגנת שייצגה את קהל ההדיוטות.
בשנת 1970 הכירה ממשלת ישראל בכנסייה האפיסקופלית בשם "העדה האוונגלית האפיסקופלית" כעדה דתית מוכרת, וזאת לאחר שמועצת המאמינים המקומית והמאמינים האירופים הסכימו להתאחד תחת שם זה.כתוצאה מהכרה זו ניתנה לעדה אוטונומיה מסוימת בניהול ענייניה הפנימיים, וכן היא מפעילה בית דין דתי הפוסק בענייני המעמד האישי של בני העדה.
פרט לקהילה בקתדרלת סנט ג'ורג' בירושלים, פועלות כיום תשע קהילות אפיסקופליות ברמלה, יפו, ריינה, נצרת, חיפה, שפרעם, עכו, כפר יסיף ותרשיחא
הכנסייה האנטיוכית , הידועה גם ככנסייה היוונית-אורתודוקסית של אנטיוכיה , היא ארגון נוצרי הטוען כי הוא אחד מחמשת זרמי הכנסייה, הפנטארכיה, אשר היו חלק מהכנסייה המאוחדת, לפני פילוג הכנסייה הנוצרית (פנטארכיה).
הכנסייה האנטיוכית היא כנסייה אוטוקפלית, כלומר, הפטריארך של אנטיוכיה אינו כפוף לבעל סמכות עליונה ממנו בנצרות האורתודוקסית.
הכנסייה טוענת כי היא היורשת הלגיטימית היחידה לקהילה הדתית שיוסדה באנטיוכיה על ידי השליחים פטרוס ופאולוס.
מולה עומדת כנסייה נוספת הטוענת למעמד הזה – הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
הפיצול בין שתי הכנסיות (עוד טרם פילוג הכנסייה הנוצרית) התרחש על רקע הוויכוח בוועידת כלקדון על שני טבעיו של ישו, האנושי והאלוהי.
הכנסייה המתוקנת או הכנסייה הרפורמית נוסדה על ידי אולריך צווינגלי, כומר מהמאה ה-16 שנולד בציריך שבשווייץ.
צווינגלי האמין בכל עקרונותיה של הכנסייה הלותרנית, שהוקמה במאה ה-16 גם כן.
עם זאת, היה ויכוח בין הכנסייה המתוקנת של צווינגלי לכנסייה הלותרנית: צווינגלי האמין שברגע בליעת לחם הקודש אין הלחם הופך לבשרו של ישו אלא שזהו טקס סמלי בלבד.
בשנת 1920 נוסדה פדרציה המאחדת כיום 26 כנסיות שמשתייכות לכנסייה.
בשנות ה-90 הכנסייה החלה לקבל באופן מלא הומוסקסואלים.
כיום, 26.9% מאוכלוסיית שווייץ מגדירים עצמם כחלק מהזרם.
הכנסייה העתיקה של פטייבסי (פינית Petäjäveden vanha kirkko) היא כנסיית עץ שנמצאת בעיירה פטייבסי שבפינלנד שנבנתה במאה ה-18. הכנסייה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כנסיית העץ העתיקה בפטייבסי נבנתה בין השנים 1763 ל-1765, וב-1821 נוסף לה מגדל הפעמונים בצידה המערבי.
ב-1879 נבנתה כנסייה חדשה בסמוך לכנסיית העץ, ומאז לא נעשה בה שימוש למעט במגדל הפעמונים ובבית הקברות.
בשנות העשרים של המאה ה-20 נערכו בכנסיית העץ עבודות שיפוץ.
הכנסייה הוכרזה ב-1994 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו, המחשיב אותה כמבנה לותרני ייצוגי במסורת הסקנדינבית, המשלב רנסאנס עם אלמנטים גותים עתיקים יותר.
בהווה הכנסייה היא בעיקר אתר תיירותי, אם כי בחודשי הקיץ מתקיימות בה תפילות.
הכנסייה ממוקמת על חצי אי קטן במקום מפגשם של שני אגמים, והמתפללים נהגו להגיע אליה בסירה בחודשי הקיץ או בהליכה על הקרח במשך החורף.
קומת הקרקע של הכנסייה היא בצורת צלב יווני שכל זרועותיו שוות בגודלן.
אורכן של הזרועות 17 מטר ורוחבן 7 מטר, ונראה שהכנסייה הושפעה מכנסייה דומה שנבנתה ב-1656 בסטוקהולם.
מגדל הפעמונים מחובר לצידה המערבי של הכנסייה בפרוזדור צר, וחדר המלבושים מחובר באותו אופן לצידה המזרחי.
לכנסייה גג מחודד המזכיר סגנון גותי.
מעל למפגש זרועות הכנסייה ממוקמת כיפה מתומנת ומעליה תורן הנושא צלב.
פנים המבנה נשמר כפי שהיה עד שהכנסייה יצאה משימוש.
מסביב לכנסייה בית קברות התחום על ידי חומה.
הכנסייה הסלזיאנית הידועה גם ככנסיית ישו הנער, היא כנסייה קתולית השוכנת על הרכס שבצפון-מערבה של העיר נצרת, וממנה נשקף נוף פנורמי של האזור כולו.
ב-1902 ולפני הקמת הכנסייה נחנך במקום בית היתומים של הנזירים האיטלקים מהמסדר הסלזיאני.
תרומות שקיבל המסדר החל ב-1905, בעיקר מצרפת ומבלגיה, אפשרו את הקמת הכנסייה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי לוסיה גוטייה, והבנייה החלה בשנת 1906. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פסקה מלאכת ההקמה, והכנסייה נחנכה לבסוף ב-1920. בימי המלחמה שימש המבנה כמחנה של הצבא העותמאני.
מספר מועט של יתומים ונזירים שהו גם הם במבנה.
עד סיום המבנה עשו המאמינים שימוש בקריפטה כבית תפילה.
המבנה בנוי בסגנון התחייה הגותית, חזיתו מחופה באבני גיר לבנות, ויתר צדדיה של הכנסייה מחופים הכנסייה באבן.
החזית מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלוש הספינות של הכנסייה.
באגף המרכזי קבועה דלת גדולה אליה מובילים שני גרמי מדרגות סימטריים.
בבסיסו של גרם המדרגות דלת נוספת המובילה אל הקריפטה.
במרכזה של החזית חלון המחולק על ידי ארבעה עמודים לחמישה חלקים ("חלון פנטפורי") ומעליו חלון רוזטה גדול.
שני אגפי הצד של החזית צרים מהאגף המרכזי, ובכל אחד מהם קבוע חלון ביפורי שמעליו חלון עגול בצורת עלי תלתן.
כל אחד מאגפי הצד נושא כיפה משולשת שצבעה אפור, וביניהן ניצב פודיום הנושא צלב.
גג הכנסייה עשוי מרעפים אדומים, וגגה של הספינה הראשית גבוה משל שתי ספינות הצד.
לאורך הגג הראשי וגגות הטרנספט ניצבות שורות של מעין צריחונים, הנושאים צלבי אבן קטנים המקיפים את הכנסייה מכל צדדיה.
החלונות ערוכים בגובה רב לאורך קירות הכנסייה ונראות בהן צורות גאומטריות עשויות מזכוכית צבעונית.
רוב החלונות ערוכים בזוגות או בשלשות, ולעיתים נוסף מעליהם חלון עגול קטן.
חללו של אולם הכנסייה גבוה ושתי שורות שבכל אחת מהן שבעה עמודים מסיביים תומכות בתקרת קמרון צולב.
שני העמודים האחרונים בקדמת הכנסייה, קרובים זה לזה, ויוצרים אפקט של אפסיס.
הטרנספט של הכנסייה קצר ואולמות הצד שלו נמוכים באופן משמעותי מספינות הצד.
צורתם של אולמות הצד היא כשל חצי עיגול, ומבחוץ הן נדמים בצורתם ובממדיהם לקפלות.
בקדמת הכנסייה, מאחורי המזבח, מחובר אל הבניין מבנה נוסף שצורתו כשל ריבוע קטן.
בקומה השנייה של מבנה זה, ניצב פסל ישו הנער הממקד אליו את תשומת לבו של המבקר.
הוא פוסל על ידי הפסל הצרפתי פרדריק לואי בוגינו, והובא אל הכנסייה ב-1911. הפסל בגודל טבעי, מתאר את ישו כנער עם שיער גולש, לבוש בבגד פשוט וחגור בחבל, והאוחז בידיו בצלב.
מעל הפסל קבועים בקירות המבנה 12 חלונות גבוהים עשויים זכוכית צבועה, המאפשרים חדירת אור כחלחל המאיר את הפסל.
קירות הכנסייה ועמודיה מחופים באבן גיר, וברובם חלקים ומעוצבים בפשטות.
פילסטרים ומספר קשתות לאורך קירות הצד ובטרנספט, הם האלמטים היחידים החורגים מקו זה.
המזבח הראשי ניצב על במה גבוה שאליה מוליכות שמונה מדרגות.
בקדמת הבמה שולחן פשוט המשמש בטקס סעודת האדון, אך מאחוריו מזבח מפואר המעוצב כפתחה של כנסייה, ועליו ניצב קרוסיפיקס גדול (תמונה להלן).
בשני באולמות הצד בטרנספט מזבחים פשוטים, ומעל כל אחד מהם פסל קדוש.
מספר פסלים דומים נמצאים גם מאחורי המזבח הראשי.
בית הספר הטכנולוגי דון בוסקו
בניין בית היתומים צמוד לכנסייה ממערב.
הבניין בן שלוש קומות ובו אגף מרכזי ושני אגפי צד.
הוא פעל כבית יתומים עד 1972 ומאז הוא משמש את "בית הספר הטכנולוגי דון בוסקו".
בית הספר מנוהל על ידי הנזירים וקרוי על שם ג'ובאני בוסקו, מייסד המסדר.
הבניין ניכר בגג רעפים אדום ובארקאדה שבחזית הקומה השנייה.
בקריפטה של הכנסייה הסמוכה פועלת סדנת הנגרות של בית הספר.
בסמוך ממערב לכנסייה ולבית הספר נבנה מנזר לאחיות הסלזיאניות.
הכנסייה המרונית (בסורית: ܥܕܬܐ ܡܪܘܢܝܬܐ, בערבית: الكنيسة المارونية), או בשמה המלא הכנסייה הסורית המרונית של אנטיוכיה (בסורית: ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘܪܝܳܝܬܳܐ ܡܳܪܽܘܢܳܝܬܳܐ ܕܐܰܢܛܺܝܳܘܟܝܰܐ; בלטינית: Ecclesia Syrorum Maronitarum), היא כנסייה קתולית מזרחית (אוניאטית) שבסיסה בלבנון והיא דתם הכמעט בלעדית של המרונים, קבוצה אתנית מקומית המזוהה עמה כליל.
הכנסייה המרונית משתמשת בארמית־סורית כשפת התפילה, הגם שחלק מכמריה מנהלים אותה בערבית, ובפולחן (ריטוס) הסורי־אנטיוכי הישן.
לכנסייה כ־3.3 מיליון מאמינים, רובם בלבנון אך גם בתפוצת המהגרים המרונית ברחבי תבל.
ראשה הוא הפטריארך המרוני־קתולי של אנטיוכיה, היושב בעיר בְּכֵּרְכֵּי מצפון לביירות והרואה עצמו כיורש הבלעדי של תואר פטריארך אנטיוכיה.
הנוכחי המכהן וה־77 למניין הוא הפטריארך בשארה א־ראעי.
ראשיתה של הכנסייה כגוף עצמאי הייתה עוד במאה החמישית, כשנזיר מקומי בשם מרון הקדוש הנהיג סיעת מלכיתים שנותרו אורתודוקסים בעוד שרוב סוריה אימצה את המונופיזיטיות.
במאה השביעית, לפי גרסת המרונים עצמם, הם דחו את המונותליטיזם של הקיסר הרקליוס ומרדו בו וכך הפכו סופית לכנסייה נפרדת.
לעומת זאת, חוקרים רבים טוענים שהמרונים קיבלו את המונותליטיזם והחזיקו בו עד מסעות הצלב.
ב־1182 הושיטו סיוע לצלבנים, ומאז הלך והתחזק הקשר בינם לכנסייה הקתולית, אם כי הם קיבעו רשמית את מעמדם כאוניאטים רק ב־1736.
בניגוד לשאר הכנסיות האוניאטיות, העדה המרונית לא נתפלגה עקב האיחוד לאגף קתולי ואגף אחר, אלא כולה הצטרפה לכנסייה הקתולית.
בעבר היו למרונים זכויות רבות במקומות הקדושים בארץ ישראל, אולם הם ויתרו עליהן בימי הצלבנים לטובת הכנסייה הקתולית, וכיום אין להם כל זכויות בכנסיית הקבר ובכנסיית המולד.
אולם יש להם רכוש הקדש רב בעכו, בחיפה וביפו.
היו ניסיונות של הכנסייה הקתולית ללטיניזציה של התפילה שפסקו רק לאחר מועצת הוותיקן השנייה, אבל המרונים שמרו על הליטורגיה הסורית של אנטיוכיה המבוססת על הניב הארמי־סורי, שפה שהמרונים עצמם דיברו בה עד המאה ה־18. חלק מהתפילה כיום נאמר בערבית (השפה הרשמית של לבנון).
הנוצרים המרונים בישראל משתמשים בארמית כשפה הליטורגית, שהיא השפה בה נכתבים כתבי הקודש ונאמרות התפילות.
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" במחוז הר הלבנון.
מאז עצמאות לבנון מסתפק הפטריארך בשלטון דתי.
הפטריארך נבחר על ידי הבישופים של הכנסייה המרונית והמינוי מקבל את אישור האפיפיור.
לכנסייה המרונית יש נציגות פטריארכלית בירושלים (נוסדה ב־1895) בדמשק ובפריז.
המנזר המרוני הראשון לגברים נוסד ב־1695, והמנזר הראשון לנשים ב־1895. בכנסייה המרונית יש כיום אחד־עשר מסדרי נזירים, רובם של נזירות.
הדיאקונים והכמרים של הכנסייה המרונית אינם מחויבים לפרישות בניגוד למקביליהם בכנסייה הקתולית.
לעומת זאת, הנזירים והבישופים (שנבחרים מבין חברי המנזרים) מחויבים להישאר רווקים.
האפיפיור הכריז על שלושה נזירים מרונים "קדושים של הכנסייה הקתולית", שרבל מכלוף (הוכרז קדוש ב־1977), רפקה אר־ראיס (2001) ונימטולה יוסף אל־הרדיני (2004).
כמו כן, הוכרזו נזירים מרונים נוספים כ"מבורכים" (השלישי מבין ארבעת השלבים בתהליך ההכרזה לקדוש), ביניהם שלושה נזירים מרונים שנרצחו בטבח של 1860.
ב־1965 מינה האפיפיור פאולוס השישי קרדינל מרוני ראשון.
היישוב היחיד בישראל, שרוב תושביו הם נוצרים־מרונים, לצד מיעוטים של מוסלמים ונוצרים־מלכיתים הוא ג'ש (גוש חלב).
בישראל העדה המרונית היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית (בסורית: ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘ̣ܪܝܳܝܬܳܐ ܗܰܝܡܳܢܽܘܬܳܐ ܬܪܺܝܨܰܬ݂ ܫܽܘ̣ܒ̣ܚܳܐ, עִדְתֹא סוּרְיֹיתֹא הַיְמֹנוּתֹא תְרִיצַתֿ שׁוּבְֿחֹא; במלאיאלאם: സുറിയാനി ഓർത്തഡോക്സ് സഭ; בערבית: الكنيسة السريانية الأرثوذكسية) היא כנסייה אוריינטלית שבסיסה בסוריה ויש לה מאמינים בכל העולם.
היא אחת מהכנסיות שהתפצלו מהזרם המרכזי של הנצרות בוועידת כלקדון בשנת 451. הכנסייה הסורית-אורתודוקסית היא אוטוקפאלית, או עצמאית לגמרי, והפטריארך העומד בראשה איננו כפוף לסמכות גבוהה יותר.
היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הפלגים האוריינטליים.
הנהגתה יושבת בדמשק, והפטריארך הנוכחי וה-123 למניין הוא אִיגְנַטִיוּס אַפְרֶים השני (ܐܝܓܢܛܝܘܣ ܐܦܪܝܡ ܬܪܝܢܐ).
מספר חבריה מוערך בין 1.5 לשלושה מיליון.
שלושה רבעים מהם מתגוררים בהודו, והפרובינציה של הקתוליקוס מקרלה היא המרכיב הגדול ביותר בכנסייה.
הכנסייה משתמשת בשפה הארמית-סורית בטקסיה.
שורשי הכנסייה מצויים בפילוג הפטריארכיה העתיקה של אנטיוכיה בעקבות הצהרת כלקדון ב-451 באשר לשני הטבעים של ישו.
שוללי כלקדון ייסדו את הכנסייה ומקבליה נותרו כאגף אורתודוקסי נפרד.
יש המכנים את הכנסייה "יעקוביטים" על שם יעקב בורדעיא שארגן את הכנסייה המונופיזיטית בסוריה במאה ה-6, אבל הסורים-אורתודוקסים אינם מוכנים שכנסייתם תיקרא על שם אדם ורואים בכינוי זה ביטוי עוין.
לראשם חובשים הכמרים הסורים ברדס שחור ששני חלקיו מחוברים בחוט רקמה.
בכל חלק של הכובע רקומים שישה צלבים וצלב גדול בגבו.
ברדס זה, הדומה לזה שחובשים הנזירים הקופטים, מכונה בפי הסורים "סקימו".
מסורת שמקורה במצרים מספרת כי מייסד הנזירות אנטוניוס היה שקוע בקריאת כתבי הקודש על שפת הנילוס והשטן שלח לו פיתויים אולם אנטוניוס לא התייחס אליהם.
השטן הגיע למסקנה כי הכובע שלראשו של הנזיר אוטם את חושיו וניסה לחטוף את הכובע.
אנטוניוס התעשת ותפס את קצהו השני של הכובע עד שניצח ונפל ארצה כשהכובע בידו אך קרוע באמצעו.
מאז משאירים הנזירים את התפר גלוי במרכז להזכירם את פיתויי השטן.
הצלבים מימין ומשמאל מסמלים את שנים עשר השליחים והצלב מאחור-את ישו.
על-פי המסורת הסורית, נוכחותה בירושלים הייתה רצופה ומאז 1465 הבישופים הסורים מתגוררים דרך קבע בכנסיית סנט מרק שברובע הארמני.
הם שימרו זכויות מסוימות במקומות הקדושים אולם הם כפופים לפטריארכיה הארמנית כחלק מהסטטוס קוו.
מרבית חברי הקהילה הגיעו כפליטי הטבח העות'מאני במרכזים סוריים באנטוליה במלחמת העולם הראשונה.
כמו הארמנים בירושלים גם הקהילה הסורית הגיעה לשיא גודלה בשנות ה-40, כשרבים מחבריה התמקמו מחוץ לעיר העתיקה.
הקהילה סבלה מנסיגה גדולה לאחר מלחמת העצמאות ומספר חבריה פחת בכמחצית.
הסורים לא אימצו את הזהות הערבית והם מתרחקים מפעילות פוליטית.
הם מנסים להימנע מהקונוטאציה הלאומית של המושג "סורי" ומעדיפים את המושגים "ארמי", "אשורי" או "syriac".
השימוש במונח "אשורי" יוצר בלבול עם הכנסייה האשורית הנסטוריאנית.
המרכז הסורי בירושלים הוא בכנסיית מרקוס הקדוש, בה הם מזהים את מקום הסעודה האחרונה של ישו.
מסורת סורית אחרת מזהה מקום זה גם כביתו של מרקוס (הוא יוחנן המכונה מרקוס על פי מעשי השליחים י"ב 12).
לפתח הבית הגיע פטרוס לאחר שנמלט באורח נס מחיילי אגריפס וכאן התגוררה אמו של ישו, מריה, לאחר צליבתו.
לטענתם, שם התכנסו השליחים כאשר שרתה עליהם רוח הקודש ומכאן יצאו להפיץ את הנצרות.
הם הטבילו איש את רעהו, ואגן הטבילה קטן הממדים שמור במזבח מוזהב עטור בכיפה.
בבעלות הכנסייה נמצאים שטחים נרחבים ברחוב הנביאים בירושלים שחלקם מוחכרים ומשמשים למגורים ולעסקים.
בישראל העדה הסורית-אורתודוקסית היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית היא כנסייה אוניאטית העומדת בפני עצמה ("סואי יוריס") שהסתפחה לכנסייה הקתולית לאחר שהתפצלה במאה ה-18 מן הכנסייה האנטיוכית.
מאמיני הכנסייה, הקרויים מלכיתים, הם בני מוצא מעורב יווני ומזרח-תיכוני ונחשבים צאצאי ראשוני הנוצרים באנטיוכיה הסורית מן המאה הראשונה לספירה.
הם מגדירים עצמם כ"קתולים מזרחיים מקיימי פולחן ביזנטי" – כלומר, הם כפופים לאפיפיור ולוותיקן אך זוכים לאוטונומיה פולחנית שבמסגרתה הם משמרים את המנהגים והליטורגיה שמקורותיהם בנצרות היוונית-אורתודוקסית.
מספר המשתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית נאמד בכ-1.5 מיליון, כמחציתם בארצות המזרח התיכון השונות (בעיקר לבנון, סוריה, ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית) וכמחציתם מהגרים מארצות אלה (וצאצאיהם) שנפוצו ברחבי העולם – בעיקר במדינות מערב אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה.
בראש הכנסייה עומד מאז שנת 2017 הפטריארך יוסוף הראשון עבסי , שתוארו הרשמי "פטריארך אנטיוכיה וכל המזרח, אלכסנדריה וירושלים".
הוא אחד מחמישה כוהני דת נוצרים הנושאים בתואר "פטריארך אנטיוכיה", והוא כפוף ישירות לאפיפיור.
הוא החליף בתפקידו את קודמו הפטריארך גרגורי לחאם , שעמד בראש הכנסייה משך 17 שנה, מאז שנת 2000. מקום מושב הפטריארכיה כיום בדמשק, סוריה.
בישראל העדה היוונית-קתולית המלכיתית היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
הכנסייה הגדולה היא שמו הרשמי של הכינוס העולמי המרכזי של תנועת אגודת ישראל העולמית, ובו משתתפים רבים ממנהיגיה הרוחניים והפוליטיים, מישראל ומהעולם.
עד היום התקיימו שש כנסיות, האחרונה שבהן בשנת תש"מ (1980).
הכנסייה הראשונה יועדה להתקיים בט"ו באב תרע"ד (1914) בווינה אוסטריה, אך מספר ימים לפני התאריך המיועד (בתשעה באב) פרצה מלחמת העולם הראשונה.
כעבור כ-9 שנים נקבעה מחדש.
נשיא ועידת המפלגה: הרב יהודה לייב צירלסון.
באופן נדיר, נותרו צילומי וידאו (זמינים ביוטיוב) מכינוסה של הכנסייה הגדולה הראשונה, המתעדים בעיקר את כניסתם למתחם של כמה מהנציגים, ביניהם ה'חפץ חיים', הרב אלחנן וסרמן, ה'כלי חמדה', אדמו"רים, אב"ד ורשה, הרב יעקב רוזנהיים ועוד.
תקנה חשובה: ההכרזה על לימוד הדף היומי, על ידי הרב מאיר שפירא מלובלין.
החלטה חשובה: הקמת "קרן התורה", לסיוע כלכלי למוסדות תורניים בשל המצב הקשה לאחר מלחמת העולם.
בין המשתתפים: האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור, הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא, האדמו"ר הרב ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, האדמו"ר רבי משה פרידמן מבויאן, האדמו"ר רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורא.
האדמו"ר הרב יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב, האדמו"ר הרב דוד בורנשטיין מסוכטשוב, הרב מנחם זמבא, האדמו"ר הרב אברהם וינברג מסלונים, הרב עקיבא סופר מפרשבורג, הרב מאיר שפירא מלובלין, הרב יהודה לייב צירלסון מקישינב, הרב קלמן וובר מפישצ'אן הרב ד"ר טוביה לוינשטיין.
נאום פתיחה: האדמו"ר הרב ישראל פרידמן מצ'ורטקוב.
החלטה חשובה: איסור על אגודת ישראל להצטרף לסוכנות היהודית.
רקע התקופה: כנסייה זו התקיימה בצל מאורעות תרפ"ט, שאירעו שבועות ספורים קודם לכן.
נאום פתיחה: הרב אלחנן וסרמן.
החלטה חשובה: הכרזת מועצת גדולי התורה על האיסור לוותר על גבולות ארץ ישראל.
רקע התקופה: הכנסייה הגדולה התכנסה בצל מאורעות תרצ"ו בארץ ישראל, תוכנית החלוקה של ועדת פיל ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
נאום פתיחה: הרב אליהו מאיר בלוך.
על הפרק: התמודדות עם בעיות הדת שנתגלעו בשנותיה הראשונות של המדינה.
אורח רשמי: ראש הממשלה משה שרת.
רקע התקופה: הכנסייה הגדולה התקיימה בצל המאבק לביטול חוק גיוס בנות שהסתיים בהצלחה זמן קצר לפני כן.
במעמד הפתיחה נלמדו משניות לעילוי נשמת הרוגי השואה ורבי מרדכי שלום יוסף פרידמן אמר קדיש הגדול לזכרם.
נאום פתיחה: הרב יצחק מאיר לוין, יושב-ראש אגודת ישראל וחתנו של האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור.
בין המשתתפים: הרב אלעזר מנחם מן שך, האדמו"ר הרב שמחה בונם אלתר מגור, הרב יעקב קמינצקי, הרב יעקב יצחק רודרמן, הרב שלמה זלמן אוירבך, האדמו"ר הרב משה יהושע הגר מויז'ניץ, האדמו"ר הרב אברהם וינברג מסלונים בעל "ברכת אברהם", האדמו"ר הרב שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ, האדמו"ר הרב יחיאל יהושע רבינוביץ מביאלא.
נאום פתיחה: הרב אלעזר מנחם מן שך.
תקנות חשובות: לימוד הדף היומי בתלמוד הירושלמי, שתיקן האדמו"ר מגור, ולימוד יומי בספר "חובת הלבבות" שער חשבון הנפש, שתיקן האדמו"ר מוויז'ניץ.
היו מגדולי ישראל שנבצר מהם להגיע ומהם האדמו"ר מלובביץ', שהסתפק בשיגור איגרת למען יקראו אותה במהלך הכנסייה, באגרתו עמד על התקנה שתוקנה בכנסייה השלישית לא לוותר על אף שטח בארץ ישראל.
הכנסייה החדשה (בהולנדית: Nieuwe Kerk) היא כנסייה פרוטסטנטית בסגנון גותי בעיר דלפט שבהולנד.
מאז שנת 1584 היא משמשת כמקום קבורתם של בני משפחת המלוכה ההולנדית.
הכנסייה, שנקראה בתחילה כנסיית אורסולה הקדושה, ניצבת בכיכר השוק של דלפט, מול בית העירייה.
בנייתה החלה בשנת 1396 ונסתיימה מאה שנים לאחר מכן.
נמצא בה מונומנט לזכרו של וילם השתקן, אשר הושלם בשנת 1621. מגדל הפעמונים של הכנסייה, שגובהו כ-109 מטרים, תוכנן על ידי יאקוב ון דר בורך, והוא השני בגובהו בהולנד.
קבוע בו שעון ולו 18 פעמונים, בנוסף ל-30 פעמונים אחרים.
13 פעמונים נוספים מתקופות שונות מצויים בו אך אינם בשימוש.
הכנסייה הוכרה כאתר מורשת לאומי הולנדי (Rijksmonument).
בשנת 1584 נרצח וילם השתקן, מייסד הרפובליקה ההולנדית.
הוא נקבר במרתף קבורה בכנסייה אשר תוכנן על ידי הנדריק ו.
מאז ועד עתה נקברו במרתף זה מרבית בני בית אורנז'-נסאו, בית המלוכה של הולנד.
אחרונים נקברו שם המלכה יוליאנה ובעלה הנסיך ברנרד, בשנת 2004. מרתף הקבורה המלכותי איננו פתוח לקהל הרחב.
בכנסייה קבור גם המשפטן ההולנדי הנודע הוגו גרוטיוס.
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית או בשמה הרשמי הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא, יוונית-קתולית (ברומנית:
Biserica Română Unită cu Roma ,Greco-Catolică, בקיצור BRU, בהונגרית: Román görög katolikus egyház) היא כנסייה קתולית מזרחית ברומניה, "סואי יוריס" (עומדת בפני עצמה), בעלת פולחן ביזנטי, שהוקמה בשנת 1697 כשיצרה שותפות אמונית עם הכנסייה הרומית-קתולית והכירה באפיפיור כמנהיגה הרוחני העליון.
בגלל הצביון הביזנטי של הפולחן, הכנסייה ידועה בשם "יוונית קתולית רומנית".
החל משנת 2005 יש לה מעמד של "כנסייה ארכיבישופית ראשית" (מז'ורית), מעמד קרוב לזה של "כנסייה פטריארכלית".
היא אחת מארבע הכנסיות הקתוליות המזרחיות שיש לה מעמד של ארכיבישופות ראשית.
בראש הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית עומד ארכיבישוף ראשי (arhiepiscop major) שמושבו בעיר בלאז' בטרנסילבניה.
החל משנת 1994 מכהן בראש הכנסייה הארכיבישוף לוצ'יאן מורשאן, שהוכרז בשנת 2005 "ארכיבישוף ראשי" ואשר קיבל בשנת 2012 מהוותיקן את התואר "קרדינל" (חשמן).
הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא - יוונית-קתולית, מילאה תפקיד חשוב ביותר בגיבוש הזהות הלאומית ובהתפתחות התרבות והחינוך הרומני המודרניים.
בנוסף, היא נחשבת כאחת מבין שתי הכנסיות הלאומיות של האומה הרומנית.
לכנסייה זו ארכיבישופות אחת - של אלבה יוליה ופגראש, אליה מצטרפות בשטח רומניה עוד 5 אפארכיות סופרגניות או כפופות: לוגוז', קלוז'-גרלה, אוראדיה מארה, מרמורש והאפארכיה על שם וסיליס הקדוש בבוקרשט.
לכנסייה היוונית קתולית הרומנית משתייכת עוד אפארכיה מחוץ לרומניה - האפארכיה הקתולית הרומנית על שם גאורגיוס הקדוש בקנטון, במדינת אוהיו המכנסת מאמינים מארצות הברית וקנדה וכפופה במישרין לארכיבישוף הראשי ברומניה ולכס הקדוש.
לפי המפקד בשנת 1930 31.1% מתושבי טרנסילבניה היו בני הדת יוונית-קתולית, רוב רובם רומנים (בעוד בני הדת הנוצרית אורתודוקסית - רובם רומנים ומיעוטם סרבים ואוקראינים היוו 27.8%).
בחבל קרישאנה ובמרמורש 25.2% מהתושבים השתייכו לכנסייה היוונית קתולית, בעוד 36.8% היו אורתודוקסים, ובבאנאט -רק 3.6% היו יוונים-קתולים ו 56.1% מהתושבים היו אורתודוקסים.
באזורי טרנסילבניה, פרטיום, מרמורוש ובבאנאט הרומני בסך הכל, ייצוגן של שתי הכנסיות היה שווה.
בשנת 1948, בדומה להחלטות בנושאי דת בכל המרחב שנמצא תחת כיבוש סובייטי, הוציא השלטון הקומוניסטי ברומניה את הכנסייה היוונית-קתולית אל מחוץ לחוק וארגן את האיחוד מחדש שלה עם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, שהיא הדת השלטת אצל הרומנים במדינה.
מנהיגי הכנסייה היוונית-קתולית וכמרים רבים הושלכו לכלא וכל כנסיותיה ונכסיה הופקעו או הועברו לרשות הכנסייה האורתודוקסית.
בעקבות המהפכה הרומנית (1989), הכנסייה היוונית-קתולית הוקמה מחדש אם כי עדיין לא הוחזרו לה כל כנסיותיה ונכסיה.
לפי המפקד, המחוזות עם המספר הרב ביותר של מאמינים יוונים קתוליים הם קלוז' (30,012), סאטו מארה (29,200) ומרמורש (29,200)
לפי רישומים של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית, המפקד אינו משקף את המציאות, ומספר בני הדת הזאת ברומניה מגיע ל-737,900 אנשים.
לפי הטענות, חלק רב מהם נרשמו קודם לכן על ידי השלטונות כ"נוצרים אורתודוקסים".
בהתאם לנתונים שפורסמו בשנתון Annuario Pontificio משנת 2007 לכנסייה היוונית-קתולית הרומנית היו בשלהי שנת 2005 763,000 מאמינים, 8 בישופים, 1239 פארוכיות, כ־747 כמרים דיוקסיים ו-274 סמינרים (בתי ספר דתיים).
הסינוד באלבה יוליה בשנת 1697
תחילתו של זרם דתי זה במרחב הרומני הייתה בשנת 1687 כשלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הגרמנית, מבית הבסבורג סיפח את אגן הקרפטים לאימפריה שלו.
בהתאם לדיפלומה של לאופולד הראשון משנת 1691 טרנסילבניה הפכה לאזור שבחסותה הישירה של החצר בווינה.
השלטון האוסטרי בטרנסילבניה באמצעות דיפלומה נוספת של הקיסר מ - 9 באפריל 1693 הכיר בארבע דתות רשמיות: רומית-קתולית, הכסייה הלוטרנית אוגוסטנית או אוונגלית, הכנסייה הרפורמית הקלוויניסטית והכנסייה היוניטריאנית.
דתות אחרות - הנצרות האורתודוקסית, הכנסייה הפרוסטנטית הצווינגליאנית, הכנסייה האנבפטיסטית והיהדות הוכרו כדתות נסבלות.
כבר בשנת 1693 התחילו הישועים ברוח ה"קונטרה-רפורמציה" לעסוק בפעילות מיסיונרית בקרב הנוצרים האורתודוקסים בשטחים המסופחים של טרנסילבניה ובאנאט.
בעשרות שנים האחרונות היו אלה נתונים בחסותה המנהלית ובהשפעתה של הכנסייה הרפורמית ההונגרית.
למשל, החלטות ראשי הכנסייה האורתודוקסית באלבה יוליה היו טעונות אישור הבישופים הרפורמים ההונגרים.
בשנת 1697 החל משא ומתן בין המיטרופוליט האורתודוקסי הרומני תאופיל סרמי מאלבה יוליה ובין הישועי לאסלו באראני שסיכמו על הצעה להכרה בארבעת סעיפי פירנצה (Council of Florence), לרבות ההכרה במעמד העליון של האפיפיור, תמורת השוואת המעמד של הכמרים הרומנים למעמד הכמורה הקתולית (ההונגרית והגרמנית).
אחד הנימוקים שהעלו תאופיל ולאסלו באראני כדי לשכנע את הכמרים האורתודוקסים להסכים לאיחוד עם רומא, היה הצורך להגן על האמונה הנוצרית האורתודוקסית מפני המומרים לקלוויניזם.
המיטרופוליט תאופיל סרמי כינס בשנת 1697 סינוד ("סבור מארה" Săbor Mare) כללי באלבה יוליה שבו השתתפו רוב רובם של בני הדיוקסיה שלו.
אתנסיה אנגל הזהיר את המשתתפים מפני סכנת היעלמות הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בטרנסילבניה תחת לחצי הרפורמציה ההונגרית והציג את האיחוד עם רומא כפתרון היחיד להצלת האמונה האורתודוקסית וכסיכוי טוב לשיפור תנאי החיים והפעילות של הכמורה הרומנית, שהייתה עד אז מדוכאת.
הסינוד השתכנע ואישר ב-21 במרץ 1697 את ההכרה של ארבעת סעיפי פירנצה - ראשונות האפיפיור, מקור רוח הקודש גם מאלהים-הבן (filioque),קיום כור המצרף והשימוש במצה מבצק חיטה שלא הוחמץ באוכריסטיה, וכן הכרה בכללים שנוצרו על ידי שני תקדימים: האיחוד בברסט והקמת הבישופות היוונית-קתולית הרוטנית במונקאץ'.
תמורת הכרה זו השאיר האיחוד על כנם את הפולחן הביזנטי, הקאנונים של הכנסייה, לוח השנה, ושפת הפולחן הרומנית.
הכנסייה בצורתה החדשה הזאת הייתה עמדה לקבל רשות להחזיק כנסיות בכל מקום, אפילו באזורים שבהם הדת הזאת הייתה מיעוט.
התקבלה הבטחה שבאף אחת מהכנסיות של הדת היוונית-קתולית שפת הפולחן לא תהיה הלטינית, להבדיל מהנצרות הרומית-קתולית.
על אף הסתייגותם של מושל טרנסילבניה גיירג' באנפי, ושל הקאנצלר שלו, בתלן, אישר הקיסר לאופולד הראשון את איחוד הרומנים עם רומא.
הובטח שבעקבות חתימת האיחוד עם רומא תוכרנה לכמרים הרומנים שיסכימו לכך אותן הזכויות והפריבילגיות שזכו להן כמרי שאר הדתות הנוצריות באימפריה.
בנוסף האוכלוסייה הרומנית שתאמץ את האיחוד תזכה בזכות ללמוד בבתי הספר הממלכתיים, בדומה לבני "שלושת הלאומים" המועדפות בטרנסילבניה - ההונגרים, הסקסונים והסקלרים.
עם זאת, המצב בשטח נשאר לא ברור.
גם אחרי פרסום הצהרת האיחוד ולמרות הדיפלומה של הקיסר לאופולד משנת 1691, עדיין נשאר המטירופוליט הרומני עדיין תחת חסותה המשפטית בפועל של הכנסייה רפורמית.
ביולי 1697 המיטרופוליט תאופיל סרמי נפטר באופן פתאומי ויש שחשדו כי הורעל.
חיזוק האיחוד עם רומא - הסינודים ב-1698 ו-1700
המיטרופוליט האורתודוקסי החדש אתנסיה אנגל נסע לבוקרשט, עבר שם טקס הסמכה במיטרופוליה הרומנית וחזר עם מתנות מידי נסיך ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו.
מצד שני ב-2 ביוני 1698 הקרדינל קולונויץ', ארכיבישוף פרימאט של הונגריה, אישר את תנאי האיחוד משנת 1698. בנסיבות אלה כינס אתנסיה אנגל סינוד חדש באוקטובר 1698 שהחליט להצהיר פעם נוספת על הכרה באיחוד.
ההחלטה הידועה כ"מנשר האיחוד" נשאה את התאריך 7 באוקטובר 1698 והיא חתומה על ידי 38 פרוטופופים של הכנסייה הרומנית בטרנסילבניה.
היא אושרה גם בחתימות של 2270 כמרים שנתנו הסכמתם לשינוי ההיסטורי.
אתנסיה אנגל החליט להפר במודע את ציוויו של פטריארך ירושלים דוסיתאוס שאסר איסור מוחלט להנהיג את השפה הרומנית כשפת הפולחן במקום יוונית או סלאבונית.
בדרך כלל נחשב "מנשר האיחוד" מ-7 באוקטובר 1698 לתעודת הולדתה של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית.
ב-16 בפברואר 1699 הוציא הקיסר לאופולד את אותה "דיפלומה לאופולדינית" שבה קבע שהכנסיות והכמרים שהתאחדו עם רומא יזכו לאותן הזכויות כמו אלו של הכנסייה הרומית-קתולית.
המאורעות עוררו מחאות רמות בקרב הקלוויניסטים ולכן הקיסר הבהיר בדיפלומה נוספת (ב-12 בדצמבר 1699) כי הרומנים חופשיים להתאחד עם אחת מארבע הדתות הרשמיות של האזור או להישאר בדתם כפי שהייתה.
סינוד רומני חדש שהתכנס ב-4 בספטמבר 1700 הזדהה שוב עם האיחוד עם רומא ואחרי ביקור בווינה בשנת 1701, הכריז המיטרופוליט אתנסיה אנגל כי הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא איננה כפופה שוב למיטרופוליה בבוקרשט.
לכן שנת 1700 נחשבת תכופות כשנת הקמת הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא.
ההחלטה עוררה תגובות זעם מן הפטריארכיות של קונסטנטינופול וירושלים ומצד המיטרופוליט של "אונגרו-ולאכיה" בבוקרשט.
אתנסיה אנגל, שהצליח להשלים את המהלך הדתי-פוליטי של קודמו, תאופיל סרמי, הוקע כ"יהודה החדש".
בעת המרד הטרנסילבני של פרנץ ראקוצי השני הקלוויניסטי, שבצבאו לחמו הונגרים לצד רומנים, סלובקים ורוטנים, הייתה הקפאה מסוימת בקשרים עם הכנסייה הרומית-קתולית וגברו הלחצים להעביר את הרומנים לדת הרפורמית.
בהתחלה הייתה הסכמה מדעת להחליף את החסות מצד הכנסייה הקלוויניסטית בפיקוח של הישועים.
תאולוגים ישועים הוסמכו על ידי הארכיבישוף של אסטרגום להשגיח על הסינודים הרומנים, ללוות את ביקורי הבישוף, לצנזר את ספרי הכנסייה המאוחדת החדשה, לעקוב אחרי מכתבי הבישוף הרומני ואחרי פנקסי הוצאותיו ולבדוק את המועמדויות לכמורה.
תחילה, בשנים 1700–1853 הייתה הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית כפופה לארכיבישוף הרומי-קתולי של אסתרגום, שהיה פרימאט של הונגריה.
מנהיג הכנסייה היה הבישוף היווני-קתולי של העיר בלאז'.
אליו הצטרף בשנת 1777 בישוף יווני קתולי שני באוראדיה מארה (בהונגרית - נאג' ואראד).
ארגונה הרשמי של הכנסייה כחלק מהכנסייה הקתולית נקבע ב-6 ביולי 1716 על ידי הצו "Indulgendum esse" של האפיפיור קלמנס האחד עשר.
לבקשת הקיסר בווינה, הרומנים שתמכו באיחוד עם רומא הציעו בשנת 1714 מועמד לתפקיד של בישוף - את יואן ג'ורג'ו פאטאקי ממחוז סולנוק.
הוא היה כומר מיסיונר רומי-קתולי, שלמד ברומא.
מינויו אושר על ידי הקיסר וב-23 בדצמבר 1715 הסכים פאטאקי להכיר בפולחן נוסח ביזנטיון, קיבל על עצמו את עול הנזירות והוכתר כבישוף יווני קתולי.
בלחץ הכנסייה הרומית-קתולית באלבה יוליה בשנת 1721 אולצה הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא להעביר את מושב הנהגתה לעיירה פגראש.
באותה שנה נחנכה על ידי פאטאקי הקתדרלה היוונית-קתולית החדשה על שם ניקולאיה הקדוש בפגראש.
בשנים 1732–1744 בראש הכנסייה עמד הבישוף יואן אינוקנטיה מיקו-קליין אדם, שנשא תואר ברון ובשנת 1732 התקבל באופן יוצא מן הכלל כחבר בדיאטה של טרנסילבניה.
אינוקנטיה מיקו-קליין ניסה להיאבק במגמת ההתבוללות של הרומנים מטרנסילבניה ובעד השוואת מעמדם לשאר הלאומים בחבל ארץ זה.