tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרו האחרון, "The Case for Peace" (יצא בעברית בשם "עת שלום"), הוא מפרט את הצעותיו לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי במזרח התיכון.
עיקרן נסיגה של ישראל מרצועת עזה ורוב שטחי יהודה ושומרון והקמת מדינה פלסטינית ללא "זכות השיבה", ונקיטת כל האמצעים על ידי הפלסטינים לחיסולו המוחלט של הטרור.
הוא קורא לעצמו "פרו-ישראלי ופרו-פלסטיני", והוסיף כי אילו היה ישראלי היה מצביע לשמאל.
ב-1999 אמר כי "בית המשפט העליון הישראלי הוא הטוב ביותר בעולם כיום" וחזר על תמיכתו בבית המשפט העליון ב-2018 והתנגד לחקיקת פסקת ההתגברות.
ב-2018 ביקר את חוק הלאום והגדיר אותו כשגיאה.
בפברואר 2019, לקראת פרסום החלטת היועץ המשפטי לממשלה בעניין חקירות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בתיק 2000 ובתיק 4000, אמר דרשוביץ שהאשמתו של נתניהו בתיקים אלה על סמך התנהלותו מול גופי התקשורת מסכנת את הדמוקרטיה ואת חופש העיתונות.
על השופט ריצ'רד גולדסטון שעמד בראש צוות הבדיקה של האו"ם למבצע עופרת יצוקה, אמר: "מפיץ שקרים, שיתבייש".
בדצמבר 2011 התארח דרשוביץ בוועידת ישראל לעסקים ואמר, כי ישראל צריכה להיות מדינת הלאום של העם היהודי, וכי אויביה הגדולים של ישראל הם ישראלים.
בדצמבר 2016, לאחר שהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם אושרה תוך הימנעות ארצות הברית מהטלת וטו, אמר דרשוביץ שהנשיא ברק אובמה שיקר לו.
לדבריו, אובמה "פעל לא מתוך הגיון כלשהו", אלא מנקמה אישית בראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
דרשוביץ מרצה גם בבית ספר רדזינר למשפטים, בתוכנית התואר השני של אוניברסיטת רייכמן.
במאי 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר "עמית כבוד" מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה.
דרשוביץ חבר בעמותת 'הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה'.
בשנת 1993 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
חוצפה – קריאה ליהודי אמריקה לעמוד על זכויותיהם.
תרגום - ברוך קורות, הוצאת מטר, 1992
השטן של הפרקליט – רומן משפטי.
תרגום – יוסף אשכול, ספרית מעריב, 1996.
נקמה צודקת, תרגום – מאירה לבנת, ספרית מעריב, 2001.
צדק מבראשית: עשרה מעשי אי צדק בדרך לעשרת הדיברות ולמשפט המודרני, תרגום – עידית פז, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2003.
ישראל – כתב הגנה, תרגום – ירון בן עמי, הוצאת מטר, 2004.
מכתבים לעורך דין צעיר, תרגום – ענבל שגיב, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2006.
עת שלום, תרגום – ברוך קורות, הוצאת מטר, 2006.
משפטי ציון, הוצאת כנרת, 2012.
אלן דיקאס הוא שף ומסעדן צרפתי.
נולד ב-13 בספטמבר 1956. גדל בחווה בקסטלסראזן באזור הלאנד שבדרום-מערב צרפת.
הוריו גידלו אווזים וברווזים עבור פואה גרה, סבו גידל ירקות וסבתו הייתה הבשלנית.
סייע לסבתו לבשל ומגיל שנים עשר חלם להיות טבח.
ב-1972 בגיל שישה עשר החל את התמחותו במסעדה מקומית קטנה, פביון לאנדה, בסוסטון, ולימודים בבית ספר למלונאות בבורדו, אותו עזב במורת רוח היות שלטעמו הלימוד היה אטי מדי, קל מדי ובסיסי יתר על המידה.
ב-1975 התחנך אצל מישל גראר באז'ני לה בן.
גראר, היה מאבות הנובל קוויזין שהיה אז בשיא תהילתו, הוא התקשה להשיג אצלו עבודה ולכן הציע לעבוד בחינם.
כישרונו התבלט עד כדי כך שכעבור מספר שבועות נמנה בין מקבלי השכר, הוא התקדם אצל גראר וסיים את חניכותו אצלו בכך שהכין את רוב התבשילים שצולמו ליצירתו הגדולה, ספרו: "מטבח הרזון הגדול של מישל גראר".
ב-1977 עבר לעבוד אצל רוז'ה ורז'ה במולין דה מוז'ן שבריביירה הצרפתית, שם למד בישול פרובנסיאלי ים-תיכוני, הוא כה הוקסם ממנו, בייחוד מהירקות ומהאפשרויות הגלומות בהם, עד שהפכו לשלו.
בשנת 1978, דיקאס החליט שהבנתו בבישול לא תהיה שלמה אם לא ילמד את מטבחה הצפוני והשמן יותר של צרפת ובגיל עשרים ואחד, עבר להתמחות במשך שנתיים אצל מי שהיה מורו הגדול אלן שאפל במיונה ושהשפיע על דרכו במטבח יותר מכל.
אצל שאפל למד לתת כבוד לחומרי הגלם, ושמהות הבישול הטוב היא להציג מעט טעמים שיתמזגו בהרמוניה מושלמת זה עם זה.
הן גראר, הן ורז'ה והן שאפל החזיקו בשלושה כוכבי מישלן כל אחד.
מישרתו הראשונה של דיקאס כשף הגיעה ב-1980 כשהוא לקח על עצמו את ניהול מטבחה של L'amandier באז'ני מוז'ן, שהייתה שייכת לרוז'ה ורז'ה.
שנה לאחר מכן הוא נהיה השף הראשי בלה טראס (La Terasse) במלון ז'ואנה (Juana) ג'ואנה בז'ואן-לה-פן (Juan-Les-Pins), על חוף הים ליד ניס.
ב-1984 הוענקו לו שני כוכבים במדריך המישלן בגיל עשרים ושבע, צעיר הזוכים עד אז.
ב-9 באוגוסט 1984 דיקאס טס עם צוותו במטוס לאתר הסקי קורשוואל.
המטוס התרסק דיקאס נפצע קשה וארבעה מאנשי צוותו נהרגו.
הוא עבר ארבעה עשר ניתוחים ושהה שנה בכיסא גלגלים ותהליך שיקומו ארך שלוש שנים.
המרתף משמש את כל מסעדות המלון והוא שייך לחברת SBM שהייתה אז בבעלות הנסיך רנייה, ועברה לרשותו של בנו, שבבעלותה אוטל דה פארי, ל'ארמיטאז', הקזינו ונכסי תיירות נוספים.
ב-1990 הוענקו למסעדת "לואי החמישה עשר" שלושה כוכבים במדריך מישלן.
הייתה זו מסעדת המלון הראשונה שקיבלה ניקוד גבוה זה (הוא העלה אותה מאפס כוכבים לשלושה, תוך שלוש שנים) ודיקאס בגיל שלושים ושלושה היה מצעירי הזוכים מאז ומעולם.
דיקאס פרש מניהול כל מסעדות המלון והשאיר לעצמו רק את הקצפת: לואי החמישה עשר.
היא מדורגת בין עשר המסעדות הצרפתיות הטובות ביותר מחוץ לצרפת לפי האתר dininginfrance והיא ממוקמת במקום השביעי בעולם בסקר של המגזין רסטורנט על 50 המסעדות הטובות בעולם, שנערך בקרבם של שש מאות מסעדנים, שפים ומבקרי מסעדות.
השף הראשי של המסעדה הוא פרנק צ'רוטי.
בשנת 1995 פתח דיקאס בפרובאנס עילית במוסטייה סנט-מארי את המלון-מסעדה לה באסטיד דה מוסטייר (La Bastide de Moustiers), מלון כפרי בן תריסר חדרים ולו מסופחת מסעדה עממית המעוטרת בכוכב במישלן ושם אחד מבאי כוחו כממונה על המטבח ובמהרה המסעדה הפכה לאחד מיעדי התיור הפופולריים של האזור.
ב-12 באוגוסט 1996, לאחר שז'ואל רובישון פרש מחיי שף ועזב את המסעדה עטורת התהילה הקרויה על שמו במלון פרק בפריז, נכנס אלן דיקאס לנעליו וקרא לה מסעדת אלן דיקאס, המדריך האדום של המישלן העניק לה שלושה כוכבים כעבור שבעה חודשים מיום פתיחתה, ניקוד בו החזיק רובישון.
באותה עת הוריד המדריך למשך שנה את מסעדתו במונקו לשלושה כוכבים, אולם במדריך 1998 העניק לשתי המסעדות שלושה כוכבים כל אחת.
בשנת 2000 עבר מיקומה למלון פלזה אתנה בפריז.
המסעדה גם מחזיקה בתשע עשרה נקודות ממדריך הגו מיו.
מסעדותיו אלן דיקאס בפריז ולואי החמישה עשר במונקו נכללות גם במדריך השולחנות הגדולים בעולם, בין מאה וארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם.
ב-1998 פתח מסעדה פשוטה יותר בפריז וקרא לה ספון (Spoon), שמתמחה באוכל פיוז'ן.
ב-1999 פתח דיקאס בית הוצאה לאור ופרסם את ספרו Grande Livre De Cuisine, המשתרע על פני כאלף עמודים ומכיל כשבע מאות מתכונים והוא אנציקלופדיה גסטרונומית לבישול המסכם את כל הידע בן זמננו במטבח הצרפתי, בדומה לאוגוסט אסקופייה שכתב את La Guide Culinaire מאה שנים קודם לכן.
אחרי כן פרסם את Grande Livre De Cuisine: Alain Ducasse's Desserts and Pastries, שהוא אנציקלופדיה גסטרונומית לאפייה ואחרי-כן ספר רחב יריעה על מטעמי ביסטרו ובראסרי.
ב-1999 דיקאס פתח גם את Alain Ducasse Formation, בית ספר לבישול בפרוורי פריז, שזכה להצלחה מיידית.
ביוני 2000 דיקאס הגיע לארצות הברית ופתח בה את מסעדת אלן דיקאס (ADNY) במלון אסקס (Essex House) במנהטן שבעיר ניו יורק, שקיבלה את הניקוד המקסימלי של חמישה כוכבים מהמובייל טראבל גייד, והניקוד המקסימלי של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס.
ב-2003 פתח מסעדה שנייה בניו יורק בשם מיקס (Mix), שיצרה הכלאה בין אוכל צרפתי לאוכל אמריקני, המסעדה נסגרה כעבור שנתיים.
בשנת 2005 הוענקו לה שלושה כוכבים במדריך המישלן הראשון לעיר ניו יורק (ונסגרה ב-2008, והחליפה אותה מסעדת אדור (Adour) בסנט רג'יס בניו יורק שלה כוכב במישלן) ופתח גם את מסעדת אדור במלון סנט רג'יס בוושינגטון.
ב-2002 נטל את הפיקוד על או ליונה (Aux Lyonnais), ביסטרו בן מאה שנה בסמוך לבורסה של פריז, שהתמחה במטבחה המסורתי של ליון.
אחרי-כן רכש את Rech, מסעדת פירות הים הוותיקה ברובע ה-17 של פריז.
קנייתו הבאה הייתה מסעדת ז'ול ורן (Le Jules Verne) הידועה, הנמצאת בקומה השנייה של מגדל אייפל, שלה כוכב במדריך מישלן.
ב-2005 רכש את בנואה (Benoit), ביסטרו פריזאי מהולל ומפואר שנוסד ב-1912 והוא בעל כוכב במדריך מישלן, בשנים הבאות פתח סניפים של בנואה בניו יורק ובטוקיו.
ב-2002 פתח מאפיית גורמה בשם Be Boulangepicier בפריז ואחר-כך פתח סניף שני בפריז (בשם pratique) וסניף שלישי בטוקיו (בשם rapide etsavoureux).
זוהי התשובה של דיקאס למקדונלד'ס, ניסיון ליצור חנות מזון מהיר, איכותי וזול.
ב-2003 השיק תוכנית נושאת פרסים שכונתה Fou de France, שהביאה שפים צעירים מרחבי צרפת לעבודה בת שבועיים במסעדת פלזה אתנה בפריז.
בשנת 2005 דיקאס פתח את מסעדת הדגל הרביעית שלו: בז' בטוקיו שביפן.
בשנת 2007 נטל את הפיקוד על אקדמיית האפייה הלאומית של צרפת (Ecole Nationale Superior de la Patisserie).
בשנת 2009 פתח את מסעדת הדגל השישית שלו בדורצ'סטר, פארק ליין, לונדון, שזכתה בשני כוכבים ממדריך מישלן עם פתיחתה וב-2010 ו-2011 החזיקה בשלושה כוכבים.
מסעדות נוספות בעלות כוכב מישלן אחד של דיקאס הן הבראסרי רלה דו פארק (Relais du Parc) בפאריס והבר אנד ביף (bar &boeuf), מטבח מודרני עם דג בס ובקר בלבד.
בבעלותו גם רשת מסעדות הפרושה במדינות רבות בשם ספון (Spoon).
דיקאס היה השף המעוטר ביותר בכוכבי מישלן ביותר מאז ומעולם.
בשנת 2006 היה בעל ארבעה עשר כוכבים למסעדותיו, מהן שלושה לשלוש מסעדות הדגל שלו: במונקו, פריז וניו יורק.
סך כוכביו עלה לחמישה עשר בשנת 2007, אך ז'ואל רובישון עקף אותו אותה שנה כשף הממושלן בתבל.
לאלן דיקאס חברת החזקות הכוללת מסעדות, ביסטרואים, ומעניקה חוגי בישול וייעוץ קולינרי.
ב-2006 הוא הכין מזון לאסטרונאוטים בתחנת החלל.
חברת אלן דיקאס מפעילה עשרים מסעדות וחמישה בתי מלון עם מסעדות באחת עשרה ארצות ברחבי תבל, בארבע יבשות בה עובדים כאלף איש.
דיקאס העלה את הבישול הים-תיכוני למדרגת כבוד לה טרם זכה קודם לכן במטבח הצרפתי: נפוץ השימוש בשמן זית בצד חמאה ושמנת, הוא הכניס מרכיבים כמו ריזוטו ורביולי למסעדות מכוכבות.
דיקאס גם רומם יותר מכל שף צרפתי אחר את מעמדם של הירקות והקנה להם מעמד שאינו פחות בחשיבותו מעוף, בקר, דגים ופירות ים.
דיקאס הוא השף הצרפתי הנודע ביותר בין בני-דורו, אך גם הפחות פופולרי שבהם.
נמתחת עליו ביקורת רבה על כך שהוא מגלם את ההתנהלות השלילית של המטבח העילי הצרפתי בימינו, וכי הוא מייצג את השפים הנעדרים מהמטבח, שהם אנשי עסקים ממותגים; וכי הדבר בא על חשבון פריצת הדרך המקורית בבישול.
לואי החמישה עשר במלון אוטל דה פארי במונקו.
אלן דיקאס במלון פלזה אתנה בפריז.
אלן דיקאס בסנט רג'יס בניו יורק.
אלן דיקאס בסנט רג'יס בוושינגטון.
ספון Spoon (סניפים בפריז, לונדון, הונג קונג, מאוריציוס, Gstaad, סן טרופה), בר אנד ביף במונקו, מיקס בלאס וגאס.
או ליונה Aux Lyonnais בפריז, בנואה בפריז, Iparla באזור הבסקים, בנואה בטוקיו.
אחד באזור הבסקים Ostape ואחד באיטליה Andana.
אלן (אל) כריסטופר דיר היה טייס ספיטפייר ניו זילנדי ומפקד להק בשירות חיל האוויר המלכותי בזמן הקרב על בריטניה ומחבר הספר האוטוביוגרפי "תשע נשמות".
על שירותו זכה באות השירות המצוין ולתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
אלן וילסון ווֹטס היה פילוסוף וסופר בריטי, מרצה על זן, תאולוגיה ותרבות המזרח לקהל המערבי.
הוא נודע כמי שהכניס דתות מזרחיות לשיח במערב, בפרט הינדואיזם, בודהיזם ודאואיזם.
ווטס נולד בצ'יזלהרסט שבאנגליה והתחנך בבית הספר שליד הקתדרלה של קנטרברי.
לאחר שהחל את דרכו בלימודי כמורה, נחשף בגיל 16 לכתבים בודהיסטים שונים והחליט לשנות את יעודו.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב את אנגליה בעקבות אשתו האמריקאית, למד בסמינר כמרים והתמנה לכומר יועץ לסטודנטים באוניברסיטת נורת' ווסטרן.
בעקבות ניהול אורח חיים חופשי מדי, הוצא מן הכנסייה הפרסבטריאנית, ועבר לפעול בעיקר במערב ארצות הברית.
הוא למד במשך שנים רבות את הבודהיזם, הזן ותורות מזרחיות שונות.
הוא נודע בפופולריות שלו בקרב קהל מערבי, בעיקר בזכות היכולת שלו לפשט טקסטים ותורות מורכבות.
עקב כך, רכש לעצמו במהלך השנים קהל מאזינים של מיליונים.
הוא כתב יותר מ-25 ספרים, ומאמרים רבים נוספים (כולל בפלייבוי), בהם עסק בהשוואה בין הדתות השונות ובין הנצרות והמדע המודרני.
בין הנושאים שעליהם כתב: זהות אישית, טבעו של היקום, משמעות החיים, קונספטים שונים של אלוהים ואלוהות והרדיפה אחרי אושר.
הוא השתמש בכתביו בידע הרב שלו בפילוסופיות זן בודהיזם, טאואיזם, הינדואיזם ונצרות.
בנוסף הוא רכש ידע מתחומי המדעים המדויקים.
אלן ווטס העיד על עצמו כפילוסוף שמטרתו העיקרית היא ההשוואה בין התרבות המערבית לתרבות המזרחית.
השוואה של שתי תרבויות שונות ואינטליגנטיות, כך לדברי ווטס, יוצרת נקודת מבט מושכלת בנוגע להנחות הבסיסיות שמלוות אדם לאורך חייו.
הוא דחף את מאזיניו וקוראיו לבחון את ההנחות הבסיסיות שמלוות אותם בחייהם, ולהישאר רק עם האמונות שמשרתות אותם ואת הסביבה שנמצאת סביבם.
כמו כן היה מרצה פופולרי ולימד מדיטציה לקהלים שונים.
הייתה לו השפעה רבה על "ילדי הפרחים" אשר חלק גדול מהשכלתם אודות זן בודהיזם רכשו מהרצאותיו וספריו.
היה ידידו של טימותי לירי ונטל חלק בהתנסויות הסמים שלו.
טבע, גבר ואשה; עברית: אלי ארום, רינה צאלים, תל אביב: דע, 1958. (Nature, Man, and Woman)
דרך הזן; תרגום מאנגלית: אהוד תגרי, תל אביב: חרגול; עם עובד, תשס"ט 2008. (The way of Zen)
דאו – דרך הנהר; קליגרפיה: לי צ'י-צ'אנג ; מאנגלית: דרור בורשטיין, תל אביב: בבל, תש"ע 2010. (Tao: The Watercourse Way)
טבע התודעה; מאנגלית: ניר חכם, דיאלוג; 2017.
החוכמה שבחוסר הביטחון: מסר לעידן החרדה, כתר הוצאה לאור, 2021
אלן ג'יי היגר (בשם מלא באנגלית: Alan Jay Heeger; נולד ב-22 בינואר 1936) הוא כימאי ופיזיקאי יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2000 (יחד עם אלן מקדיארמיד והידקי שירקאווה), "על גילוי ופיתוח פולימרים מוליכים חשמלית".
היגר נולד בסו סיטי שבאיווה.
הוא השלים את התואר הראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מאוניברסיטת נברסקה-לינקולן בשנת 1957, ואת הדוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1961. מהשנים 1982-1962 שימש כאחד מחברי סגל אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1982 החל בתפקידו הנוכחי כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
מחקרו הוביל להקמתן של חברות הזנק אחדות, בהן יוניאקס (אותה הקים היגר עצמו), קונקרה וסיריג'ן.
בשנת 1983 זכה בפרס אוליבר אי באקלי של האגודה האמריקאית לפיזיקה.
בנו הבכור דייוויד הוא מדען מוח ובנו השני פיטר הוא אימונולוג.
אלן אנתוני האדסון הוא כדורגלן עבר אנגלי.
האדסון לא הצליח להתקבל לקבוצת הנוער של פולהאם כשהיה תלמיד בבית הספר, ובמקום זאת חתם בקבוצת הנוער של צ'לסי.
בעקבות פציעה הוא החמיץ את ההזדמנות לשבור את שיא השחקן הצעיר ביותר המשחק בבוגרים של צ'לסי, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בו הפסידה קבוצתו 0 - 5 לסאות'המפטון ב-1 בפברואר 1969.
הוא התבלט בזכות יכולתו הגבוהה לצידם של שחקנים ידועים כגון פיטר אוזגוד וצ'ארלי קוק.
במהלך עונת 1969/1970 הוא ביסס את מעמדו בעמדת הפליימייקר של צ'לסי, ובישל מספר שערים לאוסגוד ולאיאן האצ'ינסון, שסייעו לצ'לסי לסיים במקום השלישי בליגה.
האדסון השתתף בכל משחקי צ'לסי בטורניר גביע ה-FA של 1970, אך החמיץ את הגמר בעקבות פציעה נוספת.
המשחק עצמו הסתיים בניצחון על לידס יונייטד.
מאוחר יותר באותה שנה היה לו חלק חשוב בזכיית צ'לסי בגביע המחזיקות לאחר ניצחון על ריאל מדריד.
הנהלת צ'לסי החליטה להקים יציע מזרחי חדש בסטמפורד ברידג', והנטל הכלכלי שנגרם כתוצאה מכך היה גדול.
ההנהלה החליטה לשחרר מספר שחקני מפתח, ורמת המשחק החלה לרדת.
גמר גביע הליגה (1972) שנערך באצטדיון ומבלי הסתיים בהפסד 1 - 2 לסטו סיטי, והאדסון ואוזגוד הועבר לרשימת ההעברות של צ'לסי בינואר 1974 בעקבות סכסוך עם המאמן דייב סקסטון.
חודש אחד לאחר מכן הועבר האדסון לסטוק סיטי תמורת 240,000 לירות שטרלינג.
טוני וודינגטון, מאמן סטוק, ראה בהאדסון את החלק החסר להרכב שהיה אמור להתחרות באופן רציני על האליפות של 1975. האדסון הפגין יכולת גבוהה מאוד, תחת הנהגתו של וודינגטון, אך לבסוף המועדון סיים רק במקום השני, במרחק של ארבע נקודות מדרבי קאונטי.
האדסון הושעה מנבחרות אנגליה לאחר שסירב לצאת למסע משחקים עם הנבחרת עד גיל 23, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה רק ב-1975 כאשר זומן על ידי המאמן דון ריווי בעקבות יכולתו בליגה.
הוא הצטיין בניצחון 2 - 0 על נבחרת גרמניה המערבית בוומבלי, ולאחר מכן בניצחון 5 - 0 על נבחרת קפריסין.
אולם, הוא לא זומן למשחקים נוספים בעקבות פציעות ומחלוקות עם דון ריווי.
הנהלת סטוק סיטי נאלצה לשחררו בדצמבר 1976, והוא הועבר לארסנל תמורת 200,000 לירות שטרלינג.
האדסון סייע לארסנל להעפיל לגמר גביע ה-FA ב-1978, שהסתיים בהפסד 0 - 1 לאיפסוויץ' טאון, אך בעקבות מחלוקות עם המאמן טרי ניל הוא הועבר לסיאטל סונדרס מארצות הברית תמורת 100,000 לירות שטרלינג.
בסתיו 1979 הוא חתם בקליבלנד פורס מהליגה לכדורגל אולמות.
לאחר מכן הוא עבר להרקולס אליקנטה מספרד לפני שחזר לצ'לסי, אז בליגה השנייה, ולא הצליח לשחק שם בעקבות מחלתו ופציעתו.
הוא חזר פעם נוספת לסטוק סיטי, וסייע למועדון להינצל מירידה בעונת 1983/1984.
האדסון סבל ממספר בעיות לאחר פרישתו.
הוא סבל מאלכוהוליזם ונאלץ להכריז על פשיטת רגל.
בדצמבר 1997 הוא נפצע בצורה קשה לאחר שנדרס על ידי מכונית.
במשך חודשיים הוא היה בתרדמת, והרופאים לא היו אופטימיים לגבי סיכויי החלמתו.
למרות זאת הוא הצליח להחלים בצורה מלאה.
האוטוביוגרפיה שלו "The Working Man's Ballet" נמכרה היטב בחנויות, וכתוצאה מכך הוא זכה למשרה של כותב טור בעיתון סטוק איבנינג סנטינל ובעיתון דה ספורטינג לייף.
בשנת 2003 הוא הוציא בהוצאה עצמית ספר נוסף בשם "The Talisman".
בשנת 2004 הוא גילם את עצמו בהופעת אורח בסרט הבריטי "The Football Factory".
האדסון הצטרף לרדיו נאפה מקפריסין ביוני 2006, ועבד כפרשן בזמן מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
בשנת 2008 הוא הוציא לאור את ספרו השלישי, "The Waddington Years", שבו הוא תיאר את ידידותו ארוכת השנים עם טוני וודינגטון.
אנתוני האדסון, בנו, הוא המאמן של ריאל מרילנד מהליגה השלישית האמריקנית.
אלן אליזברוביץ' דזגוייב (באוסטית: Дзæгъойты Елизбары фырт Алан; ברוסית: Алан Елизбарович Дзагоев; נולד ב-17 ביוני 1990 בבסלאן) הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא גאורגי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
דזגוייב נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בכדורגל הרוסי, והיה שחקן קבוע בנבחרת רוסיה.
אלן דזגוייב נולד בבסלן שבצפון אוסטיה - אלניה, להורים שהיגרו מגאורגיה, והחל לשחק כדורגל בקביעות כבר בהיותו בבית ספר יסודי.
בשנת 2000 הוא הצטרף לקבוצת נוער מהעיר ולדיקווקז בשם "יונוסט ולדיקווקז", שהשתייכה למועדון אלניה ולדיקווקז אותו אהד, וב-2005 החל ללמוד באקדמיית הכדורגל המיוחדת "קונופליוב" מהעיר טוגליאטי.
בשנת 2012 אחרי טורניר יורו מוצלח במיוחד מועדון הכדורגל "ארסנל" האנגלי החליט להחתים לשורותיו את הקשר-ווינגר-פליימייקר אלן דזגוייב תמורת 13 מיליון לירות שטרלינג.
בשנת 2006 החל דזגוייב את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 15, במועדון קריליה סובטוב-SOK מהליגה הרוסית השנייה.
הוא שיחק 37 פעמים במדי קריליה-סובטוב בעונות 2006 ו-2007, וכבש שישה שערים.
בדצמבר 2007 חתם דזגוייב בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
בעונת 2008, עונת הבכורה שלו בליגה הרוסית, כבש דזגוייב שמונה שערים ובישל תשעה בליגה.
הוא כבש גם שני שערים בגביע הרוסי וסייע לצסק"א לזכות בו, וכן הבקיע שלושה שערים במסגרת גביע אופ"א.
יכולתו הטובה והכישרון הרב שהפגין הביאו לשבחים רבים כלפיו בתקשורת הרוסית, וסגנון משחקו הושווה לזה של דמיטרי לוסקוב.
בסיום העונה הוא זכה בתואר "הכדורגלן הצעיר של השנה ברוסיה".
ב-2009 המשיך דזגוייב את יכולתו הטובה, וזכה עם צסק"א בסופר קאפ הרוסי ובגביע רוסי שני ברציפות.
בהופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, מול וולפסבורג הגרמנית בספטמבר אותה שנה, הבקיע דזגוייב שער, שלא מנע את הפסד קבוצתו בתוצאה 1–3. הוא כבש שני שערים במסגרת שלב הבתים של המפעל בעונת , וסייע לקבוצתו להעפיל לשמינית הגמר, שם ניצחה את סביליה על אף שדזגוייב נעדר מצמד המפגשים בעקבות פציעה.
בעונת 2017/2018 שותף במשחקי שלב 16 האחרונות בליגה האירופית והבקיע את שער הניצחון נגד הכוכב האדום בלגרד, שבעקבותיו הקבוצה הבטיחה את מקומה בשמינית גמר הטורניר.
בסיום עונת 2021/2022 סיים את חוזהו בקבוצה ושוחרר לאחר 10 עונות.
ב-2 בספטמבר 2022 חתם דזגוייב ברובין קאזאן לעונה אחת.
בנובמבר 2023 הודיע על פרישה ממשחק.
בעקבות הצטיינותו הרבה במדי צסק"א מוסקבה בליגה הרוסית, זומן דזגוייב על ידי חוס הידינק לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של רוסיה באוקטובר 2008, למשחק מול גרמניה במוקדמות מונדיאל 2010. במשחק זה הוא נכנס כמחליף בהפסקת המחצית ולא מנע את הפסד נבחרתו.
בכך הוא היה לאחד מהשחקנים הצעירים ביותר ששיחקו בנבחרת רוסיה.
במהלך קמפיין המוקדמות המשיך דזגוייב לשחק בקביעות בנבחרת בתור שחקן מחליף, אך לא סייע לנבחרתו לעלות למונדיאל, לאחר שהפסיד עמה בשלב הפלייאוף לסלובניה.
השחקן הצעיר הטוב ביותר בליגה הרוסית: 2008
מלך השערים של אליפות אירופה: 2012
חבר הנבחרת הסמלית של אליפות אירופה עד גיל 21: 2013
פרס איש השנה של מגזין GQ רוסיה: 2013
אלן דיטורנייה הוא שף המסעדה "לה קארה דה פייאן" (Carré des feuillants) ברובע הראשון של פריז, לה שני כוכבים במדריך מישלן האדום.
אלן דיטורנייה נולד בקאניוט, לאנד, גסקוניה וגדל בפונדק המשפחה הקיים מזה כמה דורות, שם סייע לאמו וסבתו.
הוא למד בבית ספר למלונאות בטולוז והמשיך את לימודיו במונקו, גרמניה ושוודיה.
ב-1973 פתח את הביסטרו "טרו גסקון" (Trou Gascon ; החור הגסקוני) ברובע השנים-עשר של פריז והשיג 16/20 במדריך גו מיו וכוכב במדריך מישלן האדום ב-1977 והעפיל ל-18/20 בגו מיו ושני כוכבים במישלן ב-1982. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ב-1986 פתח את קארה דה פייאן בפריז בסמוך לכיכר ונדום.
ב-2003 הוא פתח את Pinxo במלון פלזה בכיכר ונדום בפריז.
מטבחו של דיטורנייה מבוסס על גסקוניה בה גדל, תוך שילוב השפעות זרות.
ספר הבישול שלו מוקדש ברובו למטבח הגסקוני המסורתי.
אלן האטון הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת המגן הימני.
האטון הצטרף לגלאזגו ריינג'רס ב-4 בספטמבר 2010 והחל לשחק בקבוצות המילואים והנוער של המועדון.
ב-22 בדצמבר 2002 האטון ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים נגד פרטיק ת'יסל במסגרת ליגת העל הסקוטית.
היה זה המשחק הראשון והאחרון של האטון בעונה זו.
ב-23 במרץ 2004 כבש האטון את השער הראשון שלו בקבוצת הבוגרים, בעונה זו היו לו 11 הופעות במדי הקבוצה.
האטון ביסס את מעמדו בקבוצה והיה שחקן הרכב קבוע עד שנת 2008 בה עבר לטוטנהאם הוטספר מהליגה האנגלית בסכום שמוערך ב-9 מיליון לירות שטרלינג.
בתחילת עונת 2009–2010 הושאל האטון לסנדלרנד ובתום העונה חזר לשורות ההוטספר.
באוגוסט 2011 עבר לאסטון וילה בשורותיה חתם על חוזה ל-4 שנים.
ב-22 בדצמבר 2012 הושאל לנוטינגהאם פורסט מליגת המשנה האנגלית.
ב-29 בינואר 2013 הושאל למיורקה הספרדית עד לסוף העונה.
ב-28 בפברואר 2014 הושאל לבולטון וונדררס מהליגה האנגלית השנייה.
בסוף עונת 2018/2019 שוחרר מאסטון וילה.
ב-19 בפברואר 2020 הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
אלן דייוויד הנסן (בסקוטית: Alan David Hansen; נולד ב-13 ביוני 1955 בקלקמננשייר) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הבלם, משחקני המפתח של קבוצת ליברפול המצליחה בשנות ה-70 וה-80. היה שותף לזכייה בשלושה גביעי אירופה לאלופות, שמונה אליפויות אנגליה, שני גביעי ה-FA ושלושה גביעי הליגה.
הנסן נודע כשחקן יציב וקר רוח בעל נוכחות מרשימה במרכז ההגנה, כמו גם בתרומתו למשחק ההתקפה של קבוצתו.
כיום משמש כפרשן ברשת BBC, ונחשב לאחד מפרשני הכדורגל המוערכים ביותר.
הנסן נולד בכפר סושי שבקלקמננשייר, ולמד באקדמיית לורנשיל שבאזור.
הוא החליט שלא ללמוד באוניברסיטת אברדין והצטרף למועדון הכדורגל פרטיק ת'יסל, שם שיחק גם אחיו ג'ון.
בזמן שעבר את מבחני ההצטרפות למועדון הוא עבד במשך שישה שבועות בחברת ביטוח.
ב-1973 ערך הנסן את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של פרטיק, ובעונת 1975/1976 סייע לה להשיג את המקום הראשון בליגת המשנה ולהעפיל לליגת העל הסקוטית.
בעונה הבאה סיים עם קבוצתו במקום החמישי בליגה הבכירה.
במשחקיו בפרטיק ת'יסל הפגין הנסן הצעיר יכולת שמשכה את עינהם של מועדונים בכירים, ובהם ליברפול האנגלית שאותה אימן בוב פייזלי.
בספטמבר 1977 הוא עבר לליברפול, ששילמה תמורתו 110 אלף לירות שטרלינג.
הנסן היה אחד משלושה שחקנים סקוטים שהצטרפו לליברפול באותה שנה, יחד עם קני דלגליש וגריים סונס.
השלושה תרמו רבות לדומיננטיות של הקבוצה בכדורגל האירופי במהלך העשור הבא.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1977/1978, התקשה הנסן להשתלב וקיבל הופעות משחק מועטות יחסית.
הוא שיחק 18 פעמים במסגרת הליגה הראשונה, וקבוצתו סיימה שנייה לנוטינגהאם פורסט.
הוא לא נכלל בסגל הקבוצה לגמר גביע הפוטבול ליג, שבו הפסידה לנוטינגהאם, אך פתח בהרכב בניצחון על קלאב ברוז' בגמר גביע אירופה לאלופות, בעקבותיו זכתה ליברפול בתואר בפעם השנייה ברציפות.
בעונה הבאה ביסס הנסן את מעמדו בקביעות כבלם הפותח של ליברפול, בעקבות עזיבת הקפטן הוותיק של הקבוצה אמלין יוז.
הוא סייע לקבוצה לזכות באותה עונה באליפות על חשבונה של נוטינגהאם.
במקביל החל לשחק לראשונה בנבחרת הלאומית של סקוטלנד, וערך את הופעת הבכורה בהפסד לנבחרת וויילס במסגרת אליפות הבית הבריטית.
ב-1980 ליברפול את הצלחתה כשזכתה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 1980/1981 סייע הנסן לליברפול לזכות בגביע אירופה לאחר ניצחון במשחק הגמר על ריאל מדריד, בו פתח בהרכב.
הוא סייע לקבוצה לזכות גם בגביע הפוטבול ליג, ואף כבש את השער המכריע בניצחון 1:2 על וסטהאם יונייטד במשחק חוזר בגמר.
ב-1982 החזירה ליברפול לעצמה את תואר אליפות הליגה וזכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע הפוטבול ליג, אך הנסן עצמו נעדר ממשחק הגמר מול טוטנהאם הוטספר בשל פציעה.
באותה שנה הוא נכלל בסגלה של נבחרת סקוטלנד לטורניר גביע העולם בספרד, אך היה שותף להדחתה של הנבחרת כבר בשלב הבתים, בעקבות תיקו במשחק המכריע נגד .
התנגשות בין הנסן לבין חברו למרכז ההגנה, וילי מילר, אפשרה לסובייטים לכבוש את שערם השני באותו משחק.
ב-1983 זכתה ליברפול פעם נוספת באליפות וניצחה את מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הפוטבול ליג.
עם עזיבתו של פייזלי ב-1983 ומינויו של ג'ו פייגן למאמן הקבוצה במקומו, המשיך הנסן לשמור על מעמדו כשחקן מפתח בהגנת ליברפול, וסייע לקבוצה לזכות בשלושה תארים בעונת 1983/1984. בגמר גביע הפוטבול ליג, דרבי המרזיסייד נגד אברטון, היה הנסן מעורב באירוע מעורר-מחלוקת כאשר עצר בידו בעיטה על קו השער של קבוצתו.
על אף מחאות מצד שחקני היריבה שופט המשחק לא העניק בעיטת עונשין, וליברפול ניצחה בתום משחק חוזר.
הקבוצה זכתה גם באליפות הליגה בשנה זו, וגברה בגמר גביע אירופה על רומא בתום דו-קרב בעיטות עונשין.
ב-1985 לא הצליחה ליברפול לזכות בתואר כלשהו, והפסידה ליובנטוס בגמר גביע אירופה אליו העפילה.
היה זה משחקו האחרון של הנסן במפעל, מאחר שליברפול הושעתה ממשחקים באירופה, יחד עם כל הקבוצות האנגליות, בעקבות אסון הייזל שבו נהרגו 39 אוהדים.
לאחר האסון פרש פייגן ובמקומו לקח חברו הוותיק של הנסן לקבוצה, קני דלגליש, את תפקיד המאמן.
לאורך כל הקריירה הופיע הנסן 26 פעמים בלבד במדי הנבחרת; יש הטוענים כי הסיבה למספר המשחקים המועט היא השילוב ההגנתי המוצלח בין וילי מילר לאלכס מקליש באברדין, שאותה אימן פרגוסון באותה תקופה.
בעונת 1987/1988 הציגה ליברפול את אחת מהקבוצות הכישרוניות ביותר שלה, בהנהגתו של הנסן, כשזכתה באליפות עם שני הפסדים בלבד לאורך כל העונה והעפילה לגמר גביע ה-FA, שם הפסידה לווימבלדון במה שנחשב על ידי רבים להפתעה גדולה.
הנסן החמיץ כמעט את כל עונת 1988/1989 בשל פציעה חריפה בברכו.
את מקומו בתקופה בה היה פצוע מילא בהצלחה רוני והלאן, שהמשיך לפתוח בהרכב על חשבונו של הנסן גם לאחר החלמתו.
הנסן לא הניף את גביע ה-FA בו זכתה ליברפול באותה עונה, כבוד אותו קיבל והלאן.
הקבוצה איבדה את תואר האליפות לארסנל במחזור הסיום של העונה.
בעונת 1989/1990, אף ששותף במספר רב יותר של משחקים, המשיך הנסן לסבול מבעיות בברכו שהשפיעו על כושר המשחק שלו, אך הנהיג את קבוצתו כקפטן לזכייה נוספת באליפות.
בשל פציעותיו הנסן לא שיחק כלל במשך העונה הבאה, ולבסוף הודיע על פרישתו במרץ 1991. הנסן סיים את הקריירה שלו בליברפול עם 620 הופעות בכל המסגרות – תשיעי בתולדות המועדון.
מבחינה אישית הוא זכה בשמונה אליפויות אנגליה בסך הכל, שיא כל הזמנים שבו החזיק יחד עם חברו לקבוצה פיל ניל, עד שנשבר על ידי ראיין גיגס.
ב-1991 מונה הנסן לפרשן ה-BBC, לרוב בתוכנית סיכום המחזור "Match Of The Day" ולעיתים גם בשידורים חיים של משחקים.
אלן ויליאמס היה איש עסקים ואמרגן לשעבר ממוצא וולשי.
הוא התפרסם בהיותו האמרגן המקורי של להקת הביטלס ומי שהיה אחראי להבאת הלהקה בימיה הראשונים להופעות בעיר המבורג שבגרמניה, שם, בזכות השעות הרבות שבהן היא הופיעה מול קהל, היא צברה ניסיון מוזיקלי ובימתי עשיר שתרם רבות להתפתחותה.
בשנת 1957, לאחר שויליאמס ביקר בבית הקפה הלונדוני המפורסם, טו איי'ס החליט לפתוח אחד משלו בעיר מגוריו, ליברפול.
יחד איתם נהגו חבריהם, התלמידים מהמכללה לבנים הסמוכה פול מקרטני וג'ורג' הריסון, לבקר תכופות בבית הקפה.
מאחר שויליאמס החל לארגן הופעות עבור להקות מקומיות שהיו תחת חסותו, ביקשו ממנו לנון, מקרטני, הריסון וסאטקליף לתת גם ללהקתם, סילבר ביטלס , הזדמנות להופיע.
אולם, מאחר שלהקתם הפגינה כישורים מוזיקליים בינוניים למדי, לא נענה ויליאמס לבקשותיהם החוזרות ונשנות.
במקום זאת, הציע להם עבודה אחרת: צביעת שירותי הבנות, שקירותיהם היו עמוסים בגסויות, והמרתף של בית הקפה.
הבחורים עשו זאת ברצון וסאטקליף וחברו רוד מוראיי עיטרו את קירות המרתף.
עד היום שרדה פיסה קטנה של עבודתם ובה צלליתו של ג'ון לנון.
ג'קרנדה פועל עד היום, אך שינה את אופיו מבית קפה לפאב.
מועדון בלו אנג'ל (המועדון החברתי וייוורן)
במהלך 1960 פתח ויליאמס מקום נוסף, מועדון קברט ששמו היה המועדון החברתי וייוורן , ברחוב סיל מספר 108. ב-22 במרץ 1961 שינה את השם לבלו אנג'ל בהשראת מועדון הקברט הלונדוני בעל אותו שם, וקישט את מדרגות הכניסה הראשית עם דמותה של מרלן דיטריך מתוך הסרט "המלאך הכחול".
בערב הפתיחה הופיעה זמרת הקברט אלמה וורן ורביעיית פרנסיס טרי.
המועדון זכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת בזכות יזמתו של ויליאמס להעניק חברות לאנשי העיתונות, ובמיוחד לביל מרשל, הנציג המקומי של העיתון דיילי מירור .
עם הזמן שינה המועדון את אופיו וויליאמס התיר ללהקות רוק להופיע בו במהלך שנות ה-60. בין הלהקות והזמרים שהופיעו בבלו אנג'ל ניתן למנות את הביטלס, הרולינג סטונז ובוב דילן.
ב-10 במאי 1960 ונבחנו במועדון הביטלס, יחד עם להקות מקומיות נוספות בפני האמרגן לארי פארנס כדי לשמש להקת ליווי לאחד הזמרים שלו.
בעקבות זאת, יצאו הביטלס לסיבוב הופעות ראשון מחוץ לאנגליה (סקוטלנד).
ב-12 באוגוסט 1960 ערכו הביטלס במועדון את האודישן לפיט בסט לפני שהצטרף ללהקה, ערב יציאתם להופעות בהמבורג בפעם הראשונה.
הזמרת סילה בלק הופיעה בבלו אנג'ל ובעקבות הופעתה זו החליט האמרגן בריאן אפשטיין להיות גם האמרגן שלה, ב-6 בספטמבר 1963.
המועדון נסגר בסוף שנות ה-60 ובמהלך השנים נפתח מחדש תחת שמות שונים.
בשנים האחרונות שוב אימץ את השם בלו אנג'ל ומשמש כיום במה לאורחים בכנסי הביטלס הבינלאומיים הנערכים בליברפול בסוף חודש אוגוסט בכל שנה.
ב-5 במאי 1960 הסכים ויליאמס לשמש כאמרגן של סילבר ביטלס וארגן עבורם הופעות במרתף הג'קרנדה ובמקומות שונים בעיר ליברפול, כולל במועדון החשפנות ניו קברט ארטסטס , שפעל ברחוב אפר פרליימנט מספר 174a והיה בבעלות שותפו של ויליאמס, הרולד פיליפס אשר כונה לורד וודביין.
האמרגן הלונדוני המפורסם, לארי פארנס, אשר התרשם מהלהקות המקומיות שניהל ויליאמס, לאחר ששמע חלק מהן במופע הרוקנרול שארגנו שניהם באצטדיון של ליברפול ב-3 במאי 1960 ובו הופיע הזמר האמריקני ג'ין וינסנט, ביקש מויליאמס לארגן מבחן כדי לבחור להקת ליווי לזמר בילי פיורי שהיה תחת ניהולו.
המבחן התקיים במועדון החברתי ויוורן ב-10 במאי 1960 ונבחנו חמש להקות מקומיות: קאס אנד דה קסנובס , דרי אנד דה סיניורס , ג'רי אנד דה פייסמקרס , קליף רוברטס אנד דה רוקרס וסילבר ביטלס.
פארנס התרשם מההופעה של סילבר ביטלס אך היו לו ספקות לגבי המתופף של הלהקה, טומי מור, לאחר שאיחר ארוכות למבחן, ועל רקע גילו הבוגר ולבושו השונה.
בסופו של דבר, שכר פארנס את סילבר ביטלס כלהקת ליווי של זמר אחר, ג'וני ג'נטל, לטובת סיבוב הופעות בסקוטלנד.
בעקבות הצלחתה של להקת הבית של הג'קרנדה, הקריביאן סטיל בנד, בהמבורג שבגרמניה, שם הופיעה במועדוני רובע השעשועים של העיר, אזור הריפרבהן, החתים ויליאמס את אחת מלהקותיו, דרי והסיניורס, על חוזה הופעות במועדון קייזרקלר ברחוב גרוסה פריהט מספר 36 בעיר הנמל הגרמנית.
בעל המועדון, ברונו קושמידר, ביקש מויליאמס לשלוח לו להקה בריטית נוספת עבור מועדון חדש שפתח, מועדון אינדרה שברחוב גרוסה פריהט מספר 64. מאחר שלהקותיו של ויליאמס, רורי סטורם וההוריקנס וג'רי והפייסמייקרס, סירבו לנסוע להופיע בהמבורג, הוא פנה, כמוצא אחרון, לסילבר ביטלס שהייתה להקה הבינונית.
חבריה נענו להצעה אך עליהם היה, תחילה, למצוא מתופף קבוע.
לאחר שפיט בסט הסכים לשבת על כיסא המתופף שינתה הלהקה את שמה לשם הביטלס וב-12 באוגוסט 1960 נסעה לגרמניה יחד עם ויליאמס, אשתו, בריל, אחיה, ברי צ'אנג, שותפו, לורד וודביין והמתורגמן, גאורג שטרנר.
ההופעות של הביטלס בהמבורג, בזכות אלן ויליאמס, היו אבן דרך משמעותית עבור הקריירה המוזיקלית שלה.
השעות הארוכות שהופיעה מול קהל חייבה אותה לפתח כישורי במה ולהתנסות עם סגנונות מוזיקה שונים והדבר תרמה רבות להתפתחותה.
ב-18 באוקטובר 1960 ארגן ויליאמס הקלטה עבור הזמר לו וולטרס מלהקת רורי סטורם וההוריקנס באולפן אקוסטיק שברחוב קירשנהלה מספר 57 בהמבורג.
כלהקת ליווי נבחרו ג'ון לנון, פול מקרטני, ג'ורג' הריסון ורינגו סטאר, המתופף של להקתו של רורי סטורם ומי שעתיד להיות המתופף של הביטלס.
זו הייתה ההקלטה הראשונה שבה ניגן יחידו ההרכב הקבוע שעתיד להתגבש בלהקת הביטלס.
השותפות בין אלן ויליאמס והביטלס הסתיימה ב-1961 עקב סירוב הלהקה להמשיך לשלם לו דמי הניהול, על רקע טענת חברי הלהקה כי הם לבדם השיגו את חוזה ההופעות במועדון טופ טן שברחוב ריפרבהן מספר 136 בהמבורג.
לעומתם טען ויליאמס כי הוא זה ששכנע את שלטונות גרמניה להתיר להם להיכנס שוב למדינה לאחר שגורשו ממנה במהלך הביקור הראשון שלהם בהמבורג.
ויליאמס נפגע ואיים למנוע מהביטלס להופיע שוב בליברפול ומאז נותקו הקשרים בינו לבין הביטלס.
בשנת 1962, כאשר בריאן אפשטיין שקל לנהל את הביטלס הוא נפגש עם ויליאמס במועדון בלו אנג'ל כדי להתייעץ איתו ולוודא שלא נותרו בינו לבין הלהקה מחויבויות חוזיות.
ויליאמס אמר לאפשטיין: "אל תיגע בהם אפילו במקל, הם יאכזבו אותך".
עם השנים הטינה של ויליאמס כלפי הביטלס דעכה, ובמהלך 1970 ארגן וניהל, יחד עם בוב וולר, את כנסי הביטלס הבינלאומיים הראשונים שנערכו בליברפול.
בשנת 1972 מצא ויליאמס במשרד שבבניין שעמד להיהרס הקלטה של הופעה שביצעו הביטלס במועדון סטאר קלאב שברחוב גרוסה פריהט מספר 39 בהמבורג ב-31 בדצמבר 1962. בחודש יולי 1973 נפגש ויליאמס עם ג'ורג' הריסון ורינגו סטאר והציע להם לרכוש ממנו את ההקלטה תמורת 5,000 ליש"ט אך הם סירבו.
לבסוף מכר ויליאמס את ההקלטה לפול מרפי, בעליהם של חברת התקליטים לינגסונג, אשר בשנת 1977 הוציא לאור 26 שירים מתוכה במסגרת אלבום שנשא את הכותרת "חי!
בסטאר קלאב בהמבורג, גרמניה; 1962" .
בשנת 1975 פרסם ויליאמס ספר זיכרונות תחת הכותרת "האיש שוויתר על הביטלס" שם סיפר את קורותיו עם הלהקה.
באלבום "אנטולוגיה 1" שראה אור בשנת 1995, תיאר פול מקרטני את אלן ויליאמס כ"בחור נהדר".
אלן ויליאמס התגורר בליברפול והוזמן מעת לעת להרצאות וראיונות שם חלק את קורותיו עם להקת הביטלס.
אלן לויד הודג'קין היה פיזיולוג וביופיזיקאי בריטי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1963 יחד עם אנדרו הקסלי וג'ון אקלס.
ב-1930 זכה במדליית ארד בתחרות לבתי ספר שארגנה החברה המלכותית להגנה על ציפורים.
בהמשך, הוא למד ביולוגיה וכימיה בקולג' טריניטי (Trinity) שבקיימברידג', שם סיים את לימודיו ב-1936. בטריניטי, הומלץ לו ללמוד כמה שיותר פיזיקה ומתמטיקה, וכך עשה.
בטרם סיים את לימודיו, החל לעשות ניסויים חובבניים על מערכת העצבים של צפרדעים, שאותם המשיך מאוחר יותר.
בין השנים 1937–1938 עבד במעבדה של הרברט ספנסר גסר ברוקפלר שבניו יורק, שם למד לנתח אקסון של לוליגו שקוף (Loligo vulgaris).
ב-1938 חזר לקיימברידג', והתחיל לעבוד עם אנדרו הקסלי.
כבר ב-1939 פרסמו השניים מאמר ב-Nature, שבו הציגו את הפעם הראשונה בה נמדדו פוטנציאלי פעולה מתוך סיב עצב.
מדידה זו הוכיחה כי תיאורית הממברנה של ברנשטיין שהייתה מקובלת עד אז לגבי המנגנון מאחורי תופעת פוטנציאל הפעולה איננה נכונה, והיוותה את הבסיס להמשך מחקרם של השניים אחרי מלה"ע השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות רפואה בחיל האוויר.
במסגרת זו, הוטס הודג'קין בטיסת המבחן של בריסטול בלנהיים מחומש ברדאר הסנטימטרי הראשון.
לאחר מכן שב לקיימברידג', שם יחד עם אנדרו הקסלי פיתח תאוריה לגבי פוטנציאל פעולה, באמצעות אחד טכניקה אלקטרופיזיולוגית חדשה של קיבוע מתח ("Voltage clamp").
לשיטה הזו נחשף בביקורו בארצות הברית אצל קנט קול באביב 1947. השיטה זו שומרת על מתח קבועה של התא באמצעות הזרקה של יונים עם מטען חשמלי נגדי בעת שינוי של מתח הממברנה.
הודג'קין והקסלי יישמו את השיטרה במהירות ושכללו אותה להוכיח המנגנון היוני בבסיס הדחף העצבי.
העבודה נעשתה על האקסון הענק מדיונוני רחף, עליו עבד הודג'קין קודם לכן, מה שאפשר להם לעקוב אחר הזרמים היוניים.
דבר זה לא התאפשר בנוירונים אחרים, משום שהטכנולוגיה של אותה עת לא הצליחה לעקוב אחרי זרמים יוניים בתאים כה קטנים.
השניים פרסמו סדרה של חמישה מאמרים עוקבים ב-1952, בהם ביססו מודל מתמטי למנגנון שמאחורי פוטנציאל הפעולה המניח שני זרמים עצמאיים של יונים, נתרן ואשלגן, העומדים בבסיס פוטנציאל הפעולה.
ב-1963 זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה על מחקרו המשותף עם אנדרו הקסלי שעסק בפוטנציאלי פעולה בעצבים.
את הפרס הם חלקו עם ג'ון אקלס, שמחקריו עסקו בפעילותן של סינפסות.
מחקריהם של הקסלי והודג'קין הובילו אותם לשער שיש תעלות יונים, השערה שאוששה כמה עשורים מאוחר יותר, לאחר פיתוח של שיטות עליהם זכו ארווין נהר וברט זקמן בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה לשנת 1991.
ב-1965 זכה במדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
בין השנים 1966–1976 היה הודג'קין נשיא האיגוד לביולוגיה ימית של בריטניה (Marine Biological Association of the United Kingdom).
ב-1972 הוענק לו תואר אבירות מטעם מסדר האימפריה הבריטית, וב-1973 הצטרף למסדר ההצטיינות.
בין השנים 1970–1975 הוא היה נשיא החברה המלכותית.
מייקל אלן וורן הוא צלם דיוקנאות, סופר ושחקן ממוצא אנגלי.
וורן צילם דיוקנאות של מפורסמים רבים בסוף שנות ה-60, בשנות ה-70 ובשנות ה-80, לרבות בני משפחת המלוכה הבריטית, פוליטיקאים בעלי-השפעה ואמנים בתחומי המוזיקה והספרות וכן כמה אישים חשובים בהוליווד באותה תקופה.
וורן גדל בלונדון שלאחר מלחמת העולם השנייה יחד עם אמו.
בילדותו למד בבית הספר למשחק Terry's Juveniles ("הגוזלים של טרי"), במבנה תיאטרון דרורי ליין.
באותה תקופה ניגש למבחני בד שונים ובהם קיבל תפקידים במספר הצגות.
אחד מאותם תפקידים היה תפקיד ילד מספר בהצגה "The Five O'clock Club" ("מועדון השעה חמש"); בתפקיד זה התחבר עם אנשים שונים בתעשייה, ובהם עם מארק בולאן הצעיר (שהופיע אז בשם הבמה "טובי טיילר", ועתיד להפוך לסולן להקת "טי רקס"), שהעסיק את וורן בהמשך כמנהלו האישי.
בגיל 17 החל וורן את קריירת הצילום שלו, כששיחק במחזה Forty Years On של אלן בנט בכיכובו של ג'ון גילגוד בתיאטרון אפולו (Apollo Theatre) שברובע הווסט אנד.
בתקופה זו רכש וורן את מצלמתו הראשון, מיד שנייה, והחל לצלם את עמיתיו השחקנים.
עבודתו הגדולה הראשונה הייתה כאשר חברו מיקי דינס ביקש ממנו לתעד את נישואיו לג'ודי גרלנד, אירוע שסימן את תחילת הקריירה של וורן כצלם מקצועי.
כשביקר בניו יורק מסיבות אישיות, נבחן למחזמר Minnie's Boys בברודוויי; עם זאת, לבסוף דחה את התפקיד שהוצע לו, כדי לחזור ללונדון ולנסות לבסס את עצמו כצלם מקצועי.
לאחר החלטתו לפתוח בקריירת צילום, החל לצלם דיוקנאות רבים של שחקנים, סופרים, מוזיקאים, פוליטיקאים וחברי משפחת המלוכה הבריטית.
בתחילת שנות ה-80 החל בפרויקט אישי לצלם את כל דוכסי בריטניה, 26 הדוכסים שאינם שייכים למשפחת המלוכה וארבעת הדוכסים ששייכים אליה.
יחד עם אנגוס מונטגו, הדוכס ה-12 ממנצ'סטר, הקים וורן את "קרן הדוכס" (Duke's Trust), ארגון צדקה לילדים נזקקים.
ב-1999 הקים וורן חברת ביגוד בשם "סוויידיש נייבי קלות'ינג" (Swedish Navy Clothing, מילולית: "ביגוד חיל הנחתים השוודי"), בעקבות מפגש שלו עם חיילי חיל הנחתים השוודי, שאותם צילם, ומהם שאב השראה.
בתחילת שנות ה-90 החל וורן לכתוב מחזות.
את אחד מהם, The Lady of Phillimore Walk, ביים הבמאי הבריטי פרנק דנלופ (Frank Dunlop) והמבקרים השוו אותו למותחן Sleuth מאת אנתוני שאפר (Anthony Shaffer), זוכה פרס טוני למחזה הטוב ביותר.
המחזה זכה גם להפקות בארצות הברית.
וורן המציא את ה-Hankybreath (הֵנְקִיבְּרֵת', "מטפחת הנשימה"), מטפחת שניתן לנשום דרכה אוויר מסונן מזיהום אוויר באמצעות מסנן פחמן.
המטפחת תוכננה להיות בניחוח שמן אקליפטוס, אך שווקה לבסוף בניחוח פרחים.
ההמצאה נובעת מניסיונו של וורן עם אסתמה בלונדון המזוהמת.
אלן רוג'ר דייוויס הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, סופר ושחקן אנגלי.
הוא שיחק בתפקיד הראשי בסדרת המסתורין של ה-BBC "ג'ונתן קריק" מאז 1997, והוא חבר בפאנל של השעשועון הטלוויזיוני "Qi" מאז 2003.
דייוויס נולד בלוטון שבמחוז אסקס.
את שנות ילדותו בילה בצ'ינגפורד שבלונדון.
אמו מתה מלוקמיה כשהיה בן שש, ואביו גידל אותו.
הוא למד בבית הספר סטייפלס רואד בלוטון, ואחר כך בבית הספר העצמאי "בנקרופטס סקול" בוודפורד גרין, שם עבר את בחינות ה-O-Levels.
בהמשך למד בקולג' בלוטון, ועבר בחינות O-Levels נוספות ובחינות A-Levels (בתקשורת ובלימודי תיאטרון).
ב-1988 סיים תואר בדרמה ובלימודי תיאטרון באוניברסיטת קנט.
ב-2003 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה.
ב-1988 החל דייוויס להופיע במופע סטנד-אפ במועדון מפלגת הלייבור בויטסטבייל.
ב-1991 זכה לתואר הקומיקאי הצעיר הטוב ביותר מטעם מגזין Time Out.
הוא המשיך להופיע ברחבי בריטניה ואוסטרליה, וב-1994 זכה בפרס המבקרים של פסטיבל אדינבורו.
ב-1995 יצא לאור המופע על גבי קלטות וידאו וקלטות אודיו בשם "Alan Davies Live at the Lyric" בהקלטה בתיאטרון ליריק, כחלק מעונת הפרינג' באוקטובר 1994.
גרסה של המופע "Urban Trauma" שהוצג בתיאטרון הדוכסית בווסט אנד ובסיבוב הופעות בבריטניה ובאוסטרליה שודר ב-1998 בערוץ BBC One.
ב-2012 העלה דייוויס מופע חדש בשם "Life is Pain" (החיים הם כאב).
שם המופע נלקח ממשפט ששמע מילדה בת שש שענתה לאמה אחרי שנזפה בה.
דייוויס אמר "זה ממש הצחיק אותי".
המופע שודר בערוץ הטלוויזיה "דייב".
ב-1994 וב-1995 הגיש דייוויס את תוכנית הרדיו "Alan's Big One", ובהמשך בתוכנית הטיולים "One for the Road" של ערוץ 4. בין השנים 1997 ו-2004 שיחק דייוויס בדמות הראשית בסדרה "ג'ונתן קריק" בתפקיד קוסם ומתכנן קסמים, שבשעות הפנאי עוזר בפענוח פשעים.
הסדרה זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה, ובזכותה זכה דייוויס להכרה של הקהל הרחב.
בתחילת שנת 2009 שודר פרק ספיישל של "ג'ונתן קריק" בשם "האיש המגחך" ברשת ה-BBC.
דייוויס חזר לגלם את הדמות בחג הפסחא של 2010 בפרק בשם "The Judas Tree".
ב-2013 שוב שודר בחג הפסחא פרק ספיישל בשם "The Clue of the Savant's Thumb".
בראיון סיפר דייוויס שמתוכננים שלושה פרקי ספיישל נוספים בסדרה.
דייוויס היה שותף לכתיבה וכיכב בסיטקום רדיופוני בשם "המופע של אלן דייוויס" ששודר ב-1998. קלטות של התוכנית הופקו והופצו על ידי ה-BBC, ופרקים מהתוכנית שודרו בערוץ הרדיו הדיגיטלי BBC7. ב-1998 וב-2000 הופיע בתפקיד ראסל בויד בקומדיה "A Many Splintered Thing".
ב-2001 שיחק דייוויס בתפקיד רוברט גוסג' בדרמה הקומית "בוב ורוז" על אודות בחור גיי שמתאהב באישה.
על תפקיד זה זכה דייוויס בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
עוד הופיע בתפקיד הכלב ג'ק בסיטקום הרדיופוני "About a Dog".
ב-2003 הופיע דייוויס בתוכנית "טופ גיר" במרוץ "כוכב במכונית במחיר סביר" אותו סיים בזמן של 1:54. בתקופה מאמצע שנות התשעים של המאה העשרים עד 2002 השתתף דייוויס בפרסומות של חברת "Abbey National".
ב-2004 קיבל דייוויס תפקיד פחות קומי בדמות הבריסטר הנרי פרמר, בסדרת הדרמה של ITV "הפרקליט", למשך שתי עונות.
תפקידי דרמה נוספים שלו היו ב-2008 בפרק בסדרה "מיס מארפל", בסרט הטלוויזיה "The Good Housekeeping Guide" (ב-2006 בערוץ BBC One), בסרט "Roman Road" (של ITV ב-2004), ובסדרה "מלון בבילון" (ב-2008).
ב-2002 השתתף בתוכנית "100 הבריטים הגדולים" של ה-BBC והעלה טיעונים בזכות היותו של ג'ון לנון הבריטי הגדול בכל הזמנים.
ב-2007 כיכב דייוויס בפרק השני של הסדרה התיעודית "You Don't Know You're Born" ובתוכנית הרדיו "The Unbelievable Truth".
דייוויס הופיע בפרק בתוכנית המדע "Horizon" של ה-BBC בה ניסה פרופ' מרכוס דו סוטוי להסביר לו נושאים במחשבה מתמטיקה מתמטית.
התוכנית שודרה ב-31 במרץ 2009. הוא השתתף בפעם השנייה בתוכנית "Horizon" בנובמבר 2009, שבה השתתף גם דו סוטוי כמרצה אורח.
ב-16 במאי 2010 הופיע דייוויס בפרק "Your Sudden Death Question" מתוך הסדרה "המפקח לואיס" בדמות מרכוס ריצ'רד, מנהל תחרות בקולג' באוקספורד.
בספטמבר 2010 החל להגיש תוכנית תיעודית בערוץ 4 בשם "Alan Davies' Teenage Revolution" המבוססת בחלקה על ספרו האוטוביוגרפי "My Favourite People and Me, 1978-88".
בספטמבר 2010 כיכב דייוויס בתפקיד שף בסדרה הקומית "Whites" של ה-BBC.
הסדרה בוטלה אחרי העונה הראשונה, כנראה בגלל קיצוצים שנערכו ב-BBC בגלל הפחתת תשלומי האגרה.
באפריל 2011 הופיע דייוויס כאורח בתוכנית האירוח .
עוד ב-2011 השתתף כשופט בתחרות הכישרונות "Show Me The Funny" של ITV למציאת סטנדאפיסטים חדשים.
בספטמבר 2012 הופיע דייוויס לראשונה בשעשועון "Big Fat Quiz" של ערוץ 4, וזכה במקום הראשון יחד עם פיל ג'ופיטוס.
בפברואר 2014 הנחה דייוויס את התוכנית "Alan Davies Après-Ski" בערוץ BBC Two, שעסקה בכמה מרגעי השיא של אולימפיאדת החורף ב-2014. הוא גם אירח את הפודקאסט "Brazilian Banter" יחד עם טום ודום.
המופע העלה מבט סאטירי על גביע העולם בכדורגל של שנת 2014 בברזיל.
מאז 2014 הוא מנחה את התוכנית "The Dog Rescuers" עבור ערוץ 5, ומגיש את התוכנית "Alan Davies: As Yet Untitled" בערוץ דייב.
דייוויס משתתף בחבר צוות קבוע בשעשועון "Qi" של ערוץ BBC Two שהנחה סטיבן פריי מ-2003 עד 2015, ואחר כך בהנחיית סנדי טוקסוויג.
הוא השתתף כמעט בכל פרקי הסדרה פרט לפרק בעונה D בו הופיע רק בתחילת התוכנית בהקלטה מראש, מכיוון שבאותו זמן היה בפריז במשחק הגמר של ליגת האלופות.
הוא גם לא הופיע בפרק "קומיק ריליף" של שנת 2011.
בספטמבר 2009 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי של דייוויס "Favourite People and Me, 1978-88" בהוצאת מייקל ג'וזף (ספרי פינגווין).
האנשים המועדפים שמופיעים בכותרת הספר כוללים את אנטון צ'כוב, ג'ון בלושי, בארי שין, מרגרט תאצ'ר ("רק במשך כמה ימים"), ג'ון מקנרו וסטארסקי והאץ'.
עוד מוזכר בספר מועדון הכדורגל ארסנל שאותו דייוויס אוהד.
ב-13 בינואר 2007 התחתן דייוויס עם הסופרת קייטי מסקל.
השניים נפגשו ב-2005 מאחורי הקלעים של התוכנית QI.
לבני הזוג יש שלושה ילדים.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2001 Dog Eat Dog פיל 2004 Roman Road וינס סרט טלוויזיה 2008אנגוס מתבגרת Angus, Thongs and Perfect Snogging בוב ניקולסון אבא של ג'ורג'יה
אלן וודרינג היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 200 מטר ושיאן עולם בריצת 100 יארד (1921).
למרות שוודרינג כשל במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אנטוורפן (1920), סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.2 שניות, הוא זכה באופן מפתיע להיכלל במשלחת האמריקאית.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.0 שניות, לפני חברו לנבחרת צ'רלי פדוק (22.0 שניות) והארי אדוארד מבריטניה (22.1 שניות).
בתחרות שנערכה בסירקיוז במאי 1921 קבע וודרינג בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 9.6 שניות ובריצת 200 מטר תוצאה של 21.6 שניות.
הוא עבד כאיש מכירות עבור חברת ספולדינג.
אלן אולב ווקר , אשר נודע בעבר בכינוי "DJ Walkzz", הוא מפיק מוזיקלי ו-DJ נורווגי.
ווקר הוא בן לאם נורווגית ולאב אנגלי.
הוא אינו בעל רקע מוזיקלי, אך לימד את עצמו דרך צפייה בהדרכות ביוטיוב.
את תחילת הקריירה שלו עשה ווקר במחשבו האישי ובאינטרנט באמצעות "יוטיוב" ו"SoundCloud".
לפני פריצת דרכו, בשנים 2014 ו-2015 הוציא שלושה שירים דרך ערוץ היוטיוב "NoCopyrightSounds" שבמסגרתו יוצאים קטעי מוזיקה אלקטרונית של אומנים בעיקר בתחילת דרכם ללא זכויות יוצרים.
שניים משירים אלו עברו מאוחר יותר עיבוד מחדש בהמשך הקריירה והוצאו כסינגלים.
פריצת הדרך של ווקר הייתה עם צאת הסינגל "Faded", בשיתוף עם איסלין סולהיים, בשנת 2015, כאשר הוא עיבד-מחדש את השיר "Fade".
הסינגל הגיע לאלבום פלטינה ביותר מ-10 מדינות ודורג במקום ה-55 מתוך 100 הראשונים במצעד ה-"DJ Mag" לשנת 2016.
ב-2 ביוני 2016 הוציא את השיר "Sing me to sleep", גם כן בשיתוף עם איסלין סולהיים.
ב-1 בדצמבר 2016 הוציא את השיר "Alone" בביצועה של נוני באו, ב-15 בספטמבר 2017, הוציא את הסינגל "The Spectre", אשר הוא עיבוד מחדש לשיר "Spectre".
בהמשך הוציא ביחד עם סופיה סומג'ו את הסינגל "Diamond Heart".
ב-21 במרץ 2019 שיתף אלן פעולה עם סברינה קרפנטר ופארוקו והוציא את השיר "On My Way".
ב-17 בדצמבר 2019 הוציא את השיר "Alone.
ב-1 באפריל 2020 הוציא את השיר "Heading Home" עם הזמר רובן.
ב-4 במאי 2023 הוציא את השיר "Hero" עם הזמרת סשה אלכס סלואן.
ב-13 ביולי הוציא את הסינגל "Endless Summer" יחד עם זאק אייבל.
בספטמבר 2024, פורסם כי ווקר והמלחין ההודי פריטם משתפים פעולה לראשונה בשיר בשם "Children of the Sun", שיוצא תחת הוצאת וורנר מיוזיק הודו.
השיר כולל גם את הזמר וישאל מישרה .
שיתוף הפעולה נולד ממפגש ב-2019 במהלך סיבוב הופעות של ווקר במומבאי, מה שהוביל לחברות בין השניים ולהפקת השיר.
ווקר יחל בסיבוב הופעות בן 10 ערים בהודו, Walkerworld Tour by Sunburn, ב-27 בספטמבר 2024 וימשיך עד 20 באוקטובר, עם קהל צפוי של למעלה מ-100,000 מעריצים.
אלן האדום, ידוע גם כאלן רופוס ולורד ריצ'מונד הראשון, (בברטונית: LaAlan ar Rouztin או Alan ar Rouz, בצרפתית: Alain le Roux, באנגלית: Alan the Red, בלטינית: Alanus Rufus לערך 1040–1093) היה אציל ברטוני משושלת רן, מקורב ובן ברית של ויליאם הראשון בעת הכיבוש הנורמני של אנגליה.
ב-1071 גמל לו ויליאם על ידי הענקת אחוזה חשובה בריצ'מונד (Honour of Richmond) בה נבנתה טירה מפורסמת.
הוא הגיע לשלוט על נכסים אדירים ונהפך לאחד האנשים העשירים באנגליה בכל הזמנים.
הוא כונה "אלן האדום" בגלל צבע שיערו הג'ינג'י וכדי להבדילו מאחיו, "אלן השחור".
אלן נולד בסביבות שנת 1040 כבנו השני של אאון הראשון (Eon I) רוזן פנטייוור (Penthièvre) (מת ב-1079), עוצר הדוכסות ברטאן בשנים 1040–1047 ושל אורגן קרנב (Orgeun Kernev) או אנייס (אגנס) מקורנואי, בתו של אלן קניאר (Alain Canhiart), רוזן קורנואי.
הוא היה לפיכך צאצא לענף זוטר של דוכסי ברטאן ומכיוון שאביו שלט בשנים 1040–1056 על חלק גדול שטחי ברטאן, זכה להקרא בתואר הכבוד של "רוזן אלן מברטאן".
הוא היה בן דוד בדרגה שלישית של ויליאם הכובש.
לעיתים התבלבלו בינו לבין אלן הרביעי מברטאן או אלן פרז'אן (Alain Fergent) (ואף עם סבו, אלן קניאר).
כך קרה אצל ההיסטוריון אדוארד אוגוסטוס פרימן מתחילת המאה ה-20 וכך אצל המשורר ואס מן המאה ה-12 ב"רומן של רו".
(Roman de Rou).הוא כונה "האדום" בגלל זקנו האדום, להבדיל מאחיו אלן השחור, בעל הזקן השחור.
שמו תועד לראשונה במסמך 677 (DCLXXVII) של הקרטולריום של המנזר סנט אובן באנז'ר, כרך ב, שנערך בשנים 1056–1060 ומתייחס לתרומה של אביו, אודו לבית רן או אאון, רוזן ברטאן, למנזר, כשאלן האדום הוא יד וחתם לצד אביו, אמו, אורגן ואחיו - גופרד
(גאוספרידוס), ויליאם (ויללמוס), רוברט רוטברטוס) וריצ'רד (ריקרדוס).
ככל הנראה גויס אלן לשרותו של ויליאם הכובש עוד לפני שנת 1066. לפי Genealogia Comitum Richemundiæ post conquestum Angliæ היה אלן האדום הראשון מבני הלווייה של ויליאם הכובש במסע לאנגליה.
כנראה שהשתתף בקרב הייסטינגס (1066) יחד עם אחיו בריאן ושהוא או אחיו פיקדו על אוגדה ברטונית.
זו דעתו של ההיסטוריון ד.ס.
דאגלס שכתב על ויליאם הכובש ועל מרעיו.
(תולדות האנגלים) שכתב בשנים 1147-1135, הקדיש לו המשורר ז'פרואה גיימאר עשרים פסוקים וטען שנכח בקרב.
המשורר ואס בתיאור הקרב מיקם אותו באגף השמאלי של הצבא אך כינה אותו בטעות אלן פרז'אן.
לפי השערות אחרות בראש הברטונים שהשתתפו בקרב עמדו אחיו בריאן ואלן השחור
בשנת 1069 השתתף אלן האדום במסעות ההרס בצפון אנגליה הידועים כ Harrying of the North.
עזר אחיו, בריאן להדוף מתקפה על אקסטר מצד בנו של המלך המנוח הרולד השני ושב אחר כך לחבל ברטאן.
אלן האדום הפך אז למנהיג הברטונים באנגליה.
לעיתים קרובות היה אלן האדום עד להחלטות החשובות של המלך ויליאם כאחד מיועציו הקרובים ביותר, לצד באחים למחצה של המלך, דיצ'רד דה ביינפט, רוג'ר השני מונטגומרי וויליאם מווארן.
חשיבותו בנסיבות אלה לא זכה תמיד להדים, ייתכן בגלל נאמנותו הבלתי מעורערת למלך והוא מוזכר מעט בכרוניקות בנות התקופה.
ויליאם הכובש גמל לו על ידי מתן אדמות רבות ביורקשייר שהיו קודם בבעלות הרוזן אדווין ממרסי (מת ב-1071).
בשנת 1086 עת עריכת ה"ספר יום הדין" היו הרשות אלן 440 אחוזות מפוזרות ב-11 מחוזות.
רוב רובן של אחוזותיו התרכזו ביורקשייר, בלינקולנשייר, במזרח אנגליה ובדרום-מערב.
ייתכן כי האדמות הראשונות שקיבל היו אלה בקיימברידג'שייר.
ביורקשייר אדמותיו הרכיבו שטח גדול מאוד ורצוף, דבר לא רגיל באותה תקופה.
בדרך כלל דאג ויליאם הכובש להעניק לבני חסותו אדמות מפוזרות ללא רצף בשטח, על מנת שמקרה של מרידה במלך, לא יהיה קל להגן עליהן.
נכסי ריצ'מונד (Honour of Richmond) היוו אחד משלושה מכלולים פאודליים שיצר המלך ויליאם.
הוא כלל כאמור 199 אחוזות ועוד 43 נכסים, ואפשר לאלן האדום להקים בו כוח צבאי חזק בצפון-מערבה של יורקשייר, בצומת הדרכים הראשיות מכיוון סקוטלנד אל עבר עמק יורק.
התחום ריצ'מונד מהווה בימינו לבדו את ריצ'מונדייר.
אלן כונה לפעמים "רוזן ריצ'מונד" אף-על-פי שתואר זה לא ניתן אף פעם מידי המלך ויליאם.
אדמות מסוימות מתוך המכלול של ריצ'מונד השתייכו לראול הראשון מגאל, רוזן מזרח אנגליה, שאיבד אותן בעת התקוממות הרוזנים משנת 1075.
אדמות אלה הפכו את אלן האדום לברון העשיר ביותר באנגליה אחרי שני מגנטים אחרים, ולפני ויליאם מווארן.
חישבו שאחוזות אלה הפיקו רווח שנתי של 1200 ליברות כסף.
770 מתוכן הוא החזיק עבור עצמו והשאר הוחכרו לבני חסותו.
נכסי ריצ'מונד הוחזקו על ידי משפחתו למשך זמן ארוך.
בשנת 1104 הנכסים הטריטוריאליים של שניים מיריביו לא היו קיימים יותר במתכונת הידועה במאה ה-11.את אלו של רוברט דה מורטן איבד הבן בשם ויליאם דה מורטן בשנת 1104 ואת אלו של ויליאם פיץ אוסבורן איבד בן בשם רוג'ר דה ברטיי.
נכסי ריצ'מונד עברו בשנת 1075 בירושה לצאצאי אחיו של אלן רופוס, סטיבן דה פנטייוור שהיו דוכסי ברטניה עד שנת 1399.
אלן רופוס בנה בשנת 1071 את טירת ריצ'מונד, השולטת על הנהר סוויל.
טירה זו הייתה למרכז אחוזותיו שנקראו "נכסי ריצ'מונד" או Richmond Honor לפי שמה.
בסוף שנות שלטונו של ויליאם הכובש, פיקד אלן האדום על הצבא המלכותי שהטיל מצור על הוברט דה בומון-או-מן, המשנה לרוזן מן, שהתבצר בטירת סנט סוזן במאיין.
המצור נמשך שלוש שנים וברגע מסוים הוחלף אלן בפיקוד המצור על ידי ברטוני אחר.
כשמת ויליאם הכובש, נשאר אלן רופוס נאמן לבנו, ויליאם השני "האדום".
הוא עזר לו לשמור על הכתר בעת המרד משנת 1088 ומילא תפקיד חשוב במשפט שהתקיים אחר כך נגד הבישוף מדרהאם, ויליאם דה סן-קאלה.
לפי השערות אחדות, בקיץ 1093 התכוון מלך סקוטלנד, מלקולם השלישי להשיא לו את בתו, מטילדה או אדית' (1118-1080) לאישה.
מספרים שיחד עם אלן ביקר אצל בתו שנמצא במנזר וילטון וגילה להפתעתו שהיא כבר חובשת רעלה של נזירה.
הוא משך את הרעלה מעל פניה והכריז בפניה שהיה מעדיף לראות אותה נשואה לרוזן הברטוני מאשר שתהיה נזירה.
על אף שהערתו נראתה עוקצנית ייתכן כי אכן התכוון לנישואים כאלה.
לעומת זאת חטף אלן רופוס נזירה אחרת, בשם גונהילדה, בת בלתי חוקית של המלך הרולד השני, מאותו המנזר בווילטון והפך אותה לפלגשו.
הוא אירח אותה על אחוזה שלמעשה השתייכה בעבר לאמה.
אחרי מות אלן, היא הייתה לפלגשו של אחיו היורש, אלן השחור.
את ידה של מתילדה-אדית ביקש ויליאם השני דה וארן אבל אחר כך היא התחתנה בסופו של דבר עם הנרי הראשון, מלך אנגליה, זמן קצר אחרי עלייתו לכס המלכות.
אלן האדום הקים בעצמו מנזר בנדיקטיני בשם סנט מרי מיורק ובנה עבורו כנסייה גדולה בסגנון רומנסקי.
כמו כן הוא הקים מנזר נוסף מסוג "פריוריה" בסווייסי בקיימברידג'שייר.