tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייזי מגיעה לביתו של ניק שמקושט בפרחים של גטסבי, ומופתעת למצוא שם את אהובה מהעבר.
הם עמדו כמעט לפני נישואין אבל דייזי העדיפה את טום העשיר על פני גטסבי שהיה אז עני.
האהבה ניצתת מחדש, ולא נעלמת מעיני טום.
דייזי, ג'ורדן, טום, גטסבי וניק נוסעים למלון פלאזה, שם מגלה דייזי הנרגשת את אהבתה לגטסבי.
היא נוהגת לביתה במכוניתו הצהובה של גטסבי.
בינתיים נועל ג'ורג' וילסון את מירטל בבית, אבל היא פורצת משם לכביש כשהיא רואה את המכונית הצהובה, וחושבת שטום נמצא בה.
דייזי דורסת אותה למוות ובורחת משם.
גטסבי לוקח על עצמו את האחריות על הדריסה, וג'ורג' מגיע לביתו כשהוא שוחה בבריכה, הורג אותו ביריית אקדח ומתאבד.
ללוויה מגיעים רק ניק ואבא של גטסבי (רוברט בלוסום).
לבסוף ממשיכים דייזי וטום את חייהם כרגיל, וניק עוזב את המקום.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט רדפורדג'יי גטסבימיה פארודייזי ביוקנןסם ווטרסטוןניק קארוויקארן בלקמירטל וילסוןברוס דרןטום ביוקנןלואיס צ'ילסג'ורדן בייקרסקוט וילסוןג'ורג' וילסוןבעל מוסךרוברט בלוסוםמר גץאבא של גטסביהווארד דה סילבהמאיר וולפשייםשותף של גטסבי
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - תאוני אלדרידג'
פרס אוסקר לפסקול המיעובד הטוב ביותר - נלסון רידל
פרס באפט"א לצילום הטוב ביותר - דאגלב סלוקומב
פרס באפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - תאוני אלדרידג'
פרס באפט"א לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - ג'ון בוקס
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע קארן בלק
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע - ברוס דרן וסם ווטררסטון
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח
גטו רובנו (Rivne Ghetto, ביידיש: ראָװנע) היה גטו נאצי במלחמת העולם השנייה שהוקם בדצמבר 1941 בעיר רובנו שבמערב אוקראינה, בניהול גרמני של נציבות הרייך באוקראינה.
ב-6 בנובמבר 1941, כ-21,000 יהודים נטבחו על ידי האיינזצגרופן ושכירי חרב אוקראינים.
ביולי 1942 הובלו 5,000 היהודים הנותרים במשאיות למחצבת אבן ליד קוסטופול ושם נרצחו.
הגטו חוסל ב-13 ביולי 1942. רק קומץ יהודים הצליח להימלט מהגירוש.
העיר רובנה הייתה העיר הגדולה ביותר במחוז ווליניה (Wołyń) של הרפובליקה הפולנית השנייה.
כ-25,000 יהודים חיו ברובנה, מחוז וולין בשנת 1937. העיירה הייתה מרכז לחינוך יהודי עם בתי ספר יהודיים רבים ובהם בית ספר חסידי דתי (ישיבה).
מיקומה של העיר, באזור הדרום-מזרחי של קרסי, כ לגבול שבין המלחמות בין פולין לברית המועצות, רוונה נכבשה על ידי הצבא האדום עם הפלישה הסובייטית לפולין ב-17 בספטמבר 1939 ושולבה ב-SSR האוקראינית.
כאשר פלשו כוחות גרמנים לברית המועצות ביוני 1941, נפלה העיר בידי הוורמאכט ב-28 ביוני 1941. ב-20 באוגוסט 1941, רובנה הוכרזה כבירת הרייכסקומיסריאט הגרמני אוקראינה.
הגטו היהודי בעיר רובנה הוקם על ידי הממשל הגרמני זמן קצר לאחר הקמת הרייכסקומיסריאט אוקראינה.
בתחילת הכיבוש הגרמני התגוררו ברובנה כ-23,000 יהודים פולנים יחד עם פליטים ממערב פולין, אשר היוו מחצית מאוכלוסיית העיר.
כשהנאצים כבשו את העיר מידי הסובייטים, הם ביצעו כמה הוצאות להורג של האוכלוסייה היהודית.
בדצמבר 1941 נוצר גטו פתוח בשכונת וולה, בקצה רובנה, ובתחילה חיו בו 5,200 יהודים.
חורבן העם היהודי ברובנה התרחש בשלושה שלבים.
ב-9 וב-12 ביולי 1941, האיינזצקומנדו 4A של יחידת מוות של איינזצגרופה C, ירה ב-240 יהודים.
הדו"ח הגרמני הרשמי תיאר את הקורבנות כ"סוכנים בולשביקים" ו"בעלי תפקידים יהודים".
ב-6 באוגוסט קיימו גדודי משטרת הסדר מסע שני ברובנה, בו נורו כ-300 יהודים.
את המבצע הוביל מפקד משטרת המסדר, אוטו פון אולהאפן, בסיוע משטרת העזר האוקראינית וחברי ה־OUN ביער סוסנקי ליד רובנה ( - עצי אורן קטנים).
יהודים נורו על ידי גדוד 320 של המשטרה בתיאום עם הדיוויזיה ה-5 של איינזצגרופה, בנוסף ל-6,000 ילדים אשר נשברו צווארם או נקברו חיים מתחת לקורבנות מבוגרים אחרים.
הגטו חוסל ביולי 1942. בליל 13 ביולי 1942 בשעה 22:00 בוצע חיסול הגטו כאשר אוגדה "משותפת" של יחידות האס אס ושל המשטרה האוקראינית הקיפה את הגטו, הציבה סביבו אבוקות אש ושרפו אותם.
קבוצות קטנות של חטיבת אס אס ושוטרים אוקראינים פרצו לבתים ודחפו אנשים החוצה, הובילו אותם לרכבת משא שהובילה אותם לקוסטופול או לפרוחרוב, שם נורו למוות באקציות קטנות.
5,000 יהודים נהרגו בדרך זו.
לאחר מכן התקיימו בשכונה מספר אקציות.
5,000 היהודים בעלי כישורים שנחשבו חיוניים לניהול הכיבוש נלקחו ממשפחותיהם והוצבו בגטו.
ב-2 בפברואר 1944 שוחררה רובנה מהגרמנים על ידי חיילים סובייטים של החזית האוקראינית הראשונה במהלך מבצע רובנה-לוצק.
בגטו היה יודנראט של 12 איש.
האנשים שמונו לעמוד בראש היודנראט היו משה ויעקב ברגמן (ליאון) סוהרצ'וק.
שניהם התאבדו בסוף 1941 כי לא רצו למלא אחר דרישתם של הנאצים להסגיר קבוצת יהודים.
יהודים שחיו בגטו נאלצו לשלם היטלים לשלטונות הגרמנים, בפעולה אחת, 12 מיליון רובל.
השלטונות הגרמניים גם החרימו את כל הזהב, והתכשיטים, רהיטים או לבוש שנותרו ברשותם של יהודים.
בזמן המבצע, יהודים מכרו בגדים כדי להשיג מזון.
החפצים היקרים ביותר נשלחו לגרמניה, את השאר נתנו לחיילים גרמנים ולשוטרים אוקראינים או נמכרו להם במחירים סמליים.
בגטו הוטלו הגבלות רבות על יהודים, כולל חובה לענוד טלאי מיוחד.
בגטו פעלו ארגוני מחתרת וצברו נשק.
150 יהודים ניצלו על ידי מהנדס שעבד ברייכסבאן המקומי, הרמן גרבה, בזמן חיסול הגטו.
היהודים שהצליחו להימלט מהגירוש הצטרפו לפרטיזנים ולאחר מכן השתתפו בשחרור רובנה על ידי הצבא האדום בקרב רובנה, בפברואר 1944. היהודים שנותרו בחיים החלו להתאסף בעיר לאחר הגעתו של הצבא האדום, ועד סוף 1944 דווחו ברובנו כ-1,200 יהודים; ביניהם, הסופר לעתיד דייוויד לי פרסטון (אנשי הביוב של לבוב) ומשפחתו.
אנדרטת זיכרון נוצרה בשנת 1992 באתר הטבח בסוסנסקי.
ב-6 ביוני 2012, האנדרטה הושחתה, לכאורה כחלק ממעשה אנטישמי.
גטו רקאו הוקם ב-21 באוגוסט 1941 ברקאו, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (היום בלארוס), זמן קצר לאחר כיבוש העיירה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מבצע ברברוסה.
לפי ההערכות, נהרגו בגטו כ-1,050 יהודים בין הקמתו ב-21 באוגוסט 1941 לבין חיסולו ב-4 בפברואר 1942.
לפני מבצע ברברוסה חיו כ-928 יהודים בעיר רקאו, כיום באזור מינסק בבלארוס.
ביוני 1941 כבשו חיילי הוורמאכט את העיר, והיא שוחררה ב-4 ביולי 1944.
ביום הראשון לכיבוש רקאו התארגן בעיר גדוד של משטרת העזר הבילורוסית.
מיד החל מסע של ביזה חסרת מעצורים של רכוש יהודי.
דיכוי אלימות והתנגדות התרחש במהרה; ב-14 באוגוסט 1941 נלקחו 45 יהודים מראקאו מרחק 2 ק"מ מהעיר ונאלצו לחפור בור, שבו הושכבו אז ונורו למוות.
ב-21 באוגוסט נעצרו ונהרגו 14 יהודים שנסעו ממינסק לרקאו.
העיר האחרונה הפכה מיד לגטו.
יאסינסקי, חקלאי שנמצא בקרבת מקום, מונה למפקד משטרת העזר רקאו בספטמבר, ועוזרו היה אזרח מקומי בשם סורווילו.
רכוש יהודי נשדד לעיתים קרובות; משטרת העזר תבעה מתושבי הגטו חפצים אישיים כמו נעליים וביגוד, ולאחר שחרור ראקאו נמצאו רהיטים, כלים וחפצים אישיים של היהודים על ידי הצבא האדום.
Gebietskommissar מוויליקה, הנדל, אילץ את תושבי הגטו לאסוף ולשרוף ספרי תורה מבתי הכנסת המקומיים בעיר, בעוד בנות יהודיות נאלצו לרקוד ולשיר את התקווה.
הגרמנים, אולי מחשש לתנועת התנגדות הדומה לגטו מינסק הסמוך, עברו במהירות להשמיד את אוכלוסיית הגטו.
ב-4 בפברואר 1942, משטרת העזר, בראשות המפקד ניקולאי זנקייביץ', קיבצה את יתרת אוכלוסיית הגטו והביאה אותם אל "בית הכנסת הקר של מינסק", אחד מארבעה בתי כנסת ברקאוז'.
שם, הם הופשטו מחפצי הערך שלהם, התפשטו והוכו על ידי המשטרה.
לאחר מכן, בית הכנסת נשפך בבנזין ונשרף כאשר השוטרים השליכו רימונים לתוך המבנה.
בשנת 1955 הוקם במקום "בית הכנסת הקר", שלט לזכר חללי גטו רקאו, בדמות עץ קצוץ.
ביולי 2005 הוקמה אנדרטה נוספת, בבית הקברות היהודי של רקאו; אבן האומרת בבלארוסית, בשפות עברית ואנגלית, " כאן, בסתיו 1941, עונו באכזריות 112 יהודים מהכפר רקאו.
מקום הטבח הזה התגלה על ידי הוועדה להנצחת זכר קורבנות השואה, שהוקמה על ידי מנהיגי הקהילות והארגונים היהודיים של בלארוס" .
גטו רוהאטין (באוקראינית: Рогатинське гетто, בפולנית: Getto Rohatyńskie ובאנגלית: Rohatyn Ghetto) הוקם באוגוסט 1941 על ידי גרמניה הנאצית ובעלי ברית מקומיים והושמד ביוני 1943. הגטו הוקם לאחר כיבוש גליציה המזרחית בפולין (כיום אוקראינה) במסגרת מבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
הגטו הוא הראשון מסוגו שהוקם במחוז גליציה.
הגטו הוקם בחלק מהעיר רוהאטין, שהייתה אז חלק ממחוז סטניסלבוב (כיום איוואנו-פרנקיבסק).
לפי הערכות, 8,000–12,000 יהודים מהעיר, מכפרי הסביבה ומגורשים מאזורים וגטאות אחרים נרצחו בגטו או נלקחו ממנו לאתרי רצח המוני ולמחנה ההשמדה בלז'ץ.
העיר רוהאטין הייתה חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה משנת 1918 ועד שנת 1939. בעיר היו שלוש קהילות אתניות מרכזיות: פולנים, אוקראינים ויהודים.
הקהילה היהודית הכילה 3282 איש בשנת 1939. העיר נכבשה על ידי ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב בשנת 1939 ולאחר מכן נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ביולי 1941. לאחר הכיבוש הנאצי היא שויכה מנהלתית לאזור בז'ז'יני (Kreis Brzezany), מחוז גליציה (Distrikt Galizien) בגנרלגוברנמן.
גטו רוהאטין הוא הראשון שהוקם במחוז גליציה לאחר הכיבוש הנאצי.
כבר באוגוסט 1941 הוקם גטו פתוח, ללא גדרות, בחלק העיר המתחיל בנהר הנילי ליפה (בפולנית: Gniła Lipa) ומסתיים בכיכר העיר המרכזית.
הגטו גודר והפך להיות גטו סגור ב-10 בנובמבר שנת 1942.
תחילה הוכנסו לגטו יהודי העיר ופליטים שהגיעו מאזורים אחרים בפולין לעיר אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה.
בסביבות אוקטובר 1941 חלק מהיהודים בכפרי האזור עברו לגטו בעקבות הוראה מהנאצים.
כנראה לאחר הרצח ההמוני הראשון של תושבי הגטו שהתרחש במרץ 1942 גורשו לגטו יהודים מכפרי הסביבה: פוטוק (Potok), זליפיה (Zalipie), צ'רצ'ה (Czercze), באבינצה (Babińce) ופידקאמין.
מאוחר יותר גורשו לגטו יהודים מעיירות וכפרים ובהם בורשטין, בוקאצ'ובה, קנייהניטש, חודורוב, בולשובצה, ליפיצה גורנה וליפיצה דולנה.
בנוסף הוכנסו לגטו יהודים שקפצו מטרנספורטים למחנה ההשמדה בלז'ץ ונתפסו באזור.
קבוצות של יהודים משרידי גטאות שחוסלו באזור הועברו לגטו רוהאטין כגון שרידי גטו בוקאצ'יבצי, כ-320 יהודים, שגורשו בינואר 1943 לגטו רוהאטין בהוראת ראש תחנת משטרת הביטחון בטרנופול הרמן מילר (קצין אס אס).
כנראה כל המגורשים נרצחו לאחר מכן.
לפי הערכה רק כ-20 יהודים מכלל קהילת העיר בוקאצ'יבצי שרדו את השואה ביערות ובמסתור.
יהודים מגטו בורשטין גורשו לגטו רוהאטין ונוספו אליהם יהודים מקהילה זו שהתחבאו בסביבה והגיעו לגטו עקב קשיים לשרוד ביערות.
כ-200 יהודים מבורשטין גורשו לרוהאטין ב-21 בספטמבר 1942 והועלו בתחנת הרכבת ברוהאטין לטרנספורט למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לפי הערכות של ועדת חקירה מטעם ברית המועצות (ChGK) כ-1806 יהודים מבורשטין גורשו לגטו רוהאטין או למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כוחות נאצים ובעלי בריתם שפעלו כנגד היהודים
פעילות כנגד יהודים בגטו ובסביבתו עד מרץ 1942 הייתה תחת אחריות קצין הס"ס שטורמבאנפיהרר הנס קריגר.
הוא היה ראש תחנת משטרת הביטחון (Sipo- Aussendienststelle) בעיר סטניסלבוב בגליציה המזרחית.
הוא ועובדיו בתחנה פעלו יחד עם גופים גרמנים ואוקראינים נוספים וביצעו את הרצח ההמוני הראשון בגטו במרץ 1942. באפריל 1942 האחריות הועברה לשטורמבאנפיהרר הרמן מילר (קצין אס אס) מתחנת השטח של משטרת הביטחון בעיר טרנופול.
מילר ועובדיו הסתייעו אף הם בגופים גרמנים ואוקראינים נוספים ויחדיו הם ביצעו את הרציחות ההמוניות והגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ בספטמבר ובדצמבר 1942. ביוני 1943 הועברה האחריות לאזור לקצין ס"ס שטורמבאנפיהרר וילהלם קריגר (Wilhelm Krüger) מחליפו של מילר.
הנס קריגר והרמן מילר נתפסו בשנות ה-60 בגרמניה ונשפטו למאסר עולם.
וילהלם קריגר נחקר על ידי שלטונות גרמניה אך לא הוגשה כנגדו תביעה.
במחנה ההשמדה בלז'ץ היו אחראים לרציחות בעת הגעת תושבי הגטו בספטמבר ודצמבר 1942, בין השאר, מפקד המחנה גוטליב הרינג ולורנץ הקנהולט בונה ומפעיל תאי הגזים.
הרינג מת ממחלה בשנת 1945 והקנהולט נעלם לאחר המלחמה.
מספר ארגונים סייעו לעובדי תחנות משטרת הביטחון ברצח המוני, משלוחים למחנה השמדה והתעללות ביהודי הגטו.
ברוהאטין פעלו תחנות של משטרת העזר האוקראינית, המשטרה הפלילית הגרמנית (Kripo) וז'נדרמניה של משטרת הסדר הגרמנית (ORPO) שהשתתפו ברצח המוני וגירושים למחנה השמדה.
בראש משטרת העזר האוקראינית שפעלה בגטו וסביבתו עמד אוקראיני בשם בצ'ינסקי (Bachynski), מורה לשעבר בגימנסיה האוקראינית ברוהאטין ותושב הכפר Cherche הנמצא ליד רוהאטין.
הוא ומשפחתו ברחו עם הנאצים לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום וקורותיו אינם ידועים.
בראש יחידת הז'נדרמניה הגרמנית עמד קצין בדרגת לוטננט בשם טיט (Tyt) שזוהה על ידי ניצולים כמשתתף ברציחות ההמוניות והגירושים למחנה ההשמדה.
הוא ברח עם הכוחות הנאצים לפני שחרור האזור וקורותיו לאחר המלחמה אינם ידועים.
משתתפים נוספים ברציחות מקרב האוכלוסייה האוקראינית המקומית והכוחות הנאצים תועדו על ידי ועדת החקירה המיוחדת מטעם ברית המועצות שפעלה אחרי המלחמה במחוז ובמשפטים שהתקיימו לאחר המלחמה בגרמניה.
תושבים מקומיים באזור העיר והכפרים במחוז, בעיקר אוקראינים, רצחו או הסגירו למוות יהודים שהסתתרו במהלך המלחמה ביערות ובחוות.
הרציחות התבצעו תמורת תשלום מטעם הנאצים, למטרת שוד רכוש, עקב שנאת יהודים וכדומה.
באוגוסט 1941 הוקם יודנראט (מועצת יהודים) בגטו על ידי הנאצים ובראשו עמד שלמה אמארנט.
גוף זה היה אמור להכיל 12 יהודים.
רוב אנשי המועצה הראשונה היו פעילים בגוף שניהל את הקהילה היהודית בעיר לפני הכיבוש.
חלק מחברי היודנרט תפרו על בגדם סמל אדום עגול שנועד לבדל אותם מיתר היהודים בגטו על מנת למנוע את הריגתם.
באותו חודש הנאצים הורו להם לאסוף מיליון זלוטי מהקהילה ולמוסרם כקנס.
בדצמבר 1942 הם קיבלו פקודה להעביר את כל בגדי הפרווה.
כמו כן הנאצים דרשו רהיטים, תכשיטים, חפצים שונים ואוכל.
היודנראט הפעיל סניף דואר ולשכת עבודה שהפנתה יהודים לעבודת כפייה מטעם הנאצים בחוות, עסקים, מחצבות וכבישים.
בית חולים הוקם על ידי המועצה לאחר התפרצות של מגפת טיפוס בגטו אך חסר בו ציוד ותרופות והוא התקשה לטפל בחולים.
מאוחר יותר נרצחו כל אנשי הצוות והחולים על ידי הנאצים.
הגטו סבל מהתנפלויות של משטרת העזר האוקראינית לצורך שוד וגיוס בכפייה של עובדים והיודנראט ניסה לטפל בבעיה זו.
ברצח ההמוני הראשון בגטו, במרץ 1942, נרצחו חלק מחברי היודנרט ואחרים, מיישובים שונים, הוכנסו למועצה.
בקיץ ובסתיו שנת 1942 המועצה שלחה מספר פעמים נציגים לתחנת משטרת הביטחון בטרנופול על מנת לנסות בעזרת שוחד לברר מה צפוי לגטו ולמנוע את השמדתו.
רוב חברי היודנראט, כולל אמראנט, נרצחו בעת חיסול הגטו ביוני 1943.
המשטרה היהודית בגטו הוקמה באוגוסט 1941 ובראשה עמד מאיר ויסבראון.
חברי המשטרה החזיקו אלות ולבשו כובע עם מגן דוד שסימן את חברותם במשטרה.
חלקם האמין כי הפעילות במשטרה תגן עליהם.
לאחר הרצח ההמוני הראשון בעיר במרץ 1942 עזבו חלק מהיהודים את המשטרה.
המשטרה פעלה, בהוראת הנאצים, במהלך מעשי הרצח ההמוני בגטו, למצוא יהודים שהתחבאו.
אך חלקם סייע ליהודים שהתחבאו כשהזדמנות ניתנה.
במהלך קיום הגטו המשטרה היהודית שמרה ביציאות מהגטו ולעיתים עסקה בליווי קבוצות עבודת כפייה מחוצה לו.
לאחר שנודע כי גטאות וקהילות יהודים אחרות מחוסלות במחוז, ראש היודנראט וראש המשטרה היהודית הבינו שהגטו והם עצמם בסכנה.
במאי 1943, מספר שבועות לפני שחוסל הגטו, המשטרה היהודית החלה לקנות נשק לחבריה.
עקב הלשנה הדבר נודע לנאצים והם חיסלו את רוב המשטרה היהודית כולל העומד בראשה.
ביקורת הוטחה על התנהגות חלק מחברי המשטרה היהודית על ידי ניצולי שואה.
חבר במשטרה היהודית אף זוהה ונעצר, במחנה עקורים ליד מילאנו באיטליה בשנת 1948, על מעשיו ברוהאטין.
הוגשה כנגדו תביעה לבית דין כבוד שפעל במחנה.
הוא הצליח להשתחרר מהמעצר ולעזוב את המחנה ואת איטליה לפני שנשפט אחרי שהפקיד ערבות כספית בידי משטרת המחנה.
מעשי רצח המוני ומשלוחים למחנה השמדה
ב-20 במרץ 1942 תקפו את הגטו כוחות נאצים בראשות ראש משטרת הביטחון בסטניסלבוב הנס קריגר ומשטרת העזר האוקראינית את הגטו.
במהלך ההתקפה הם רוצחים מאות ילדים, חולים וקשישים שגופותיהם נותרות ברחבי הגטו וסביבתו.
כ-3500 יהודים, ביניהם כ-1000 פליטים וכ-600 ילדים מובלים לכיכר העיר.
משם הם נלקחים ברגל ובמשאיות לשני בורות הריגה שהוכנו לפני כן ליד תחנת הרכבת בעיר.
בורות הירי הוכנו על ידי עובדי כפיה יהודים שרומו על ידי הנאצים לחשוב שמטרת העבודה היא תמימה.
רכוש וביגוד נלקחו מהיהודים ולאחר מכן הם הובלו בקבוצות קטנות לבורות הירי ונורו למוות מאחור.
הרצח נמשך לאורך אותו יום.
בימים לאחר הטבח נאספו גופות הנרצחים שהושארו בעיר, על ידי שורדים מהגטו, ונקברו בבורות הירי.
ב-21 בספטמבר 1942, ביום כיפור, מותקף הגטו והנאצים ובעלי בריתם תופסים כ-1000 יהודים המובלים לתחנת הרכבת בעיר.
בתחנה הם מועלים לרכבת משא שיעדה הוא תאי הגזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.
עשרות נרצחים בגטו ובתחנת הרכבת בעת הגירוש.
כל המגורשים למחנה ההשמדה נרצחו ונקברו בקברים המוניים באזור המחנה.
לאורך תקופת קיום הגטו התקפות קטנות ביחס מבוצעות כנגד תושביו.
לדוגמה בנובמבר 1942 נתפסים כ-30 יהודים בעקבות הלשנה של אוקראינים ונרצחים ליד מפעל המים בעיר.
לפי עדויות בתאריך לא ידוע נראה שהתבצע בגטו איסוף ורצח של מספר עשרות ילדים (children's aktion).
כנראה שרוב הילדים שהועברו לידי הנאצים היו יתומים ואחרים נלקחו ממשפחות בכפייה.
ב-8 בדצמבר 1942 הותקף הגטו שוב וכ- 1500 יהודים שנתפסו הובלו לתחנת הרכבת בעיר והועלו לרכבת משא שיעדה מחנה ההשמדה בלז'ץ.
כ-200 חולים ששהו בבית החולים בגטו נרצחים עם צוות בית החולים.
מספר רב של קורבנות נרצחו בעת החיפוש והאיסוף בגטו.
על מנת למנוע בריחות מהרכבת ולאפשר זיהוי של קופצים בעת המסע הופשטו הקורבנות טרם העלייה לקרונות.
מספר קטן של מגורשים הצליחו לקפוץ מהרכבת ולשרוד את המלחמה.
היהודים שהגיעו למחנה ההשמדה בלז'ץ נרצחו בתאי הגזים ונקברו בקברים במחנה.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-6 ביוני 1943 תקפו כוחות שהורכבו מנאצים ואוקראינים את הגטו במטרה להשמיד את כלל היהודים שנכלאו בו.
התוקפים הבעירו באש בתים וזרקו רימונים לתוך בניינים.
יהודים שנתפסו הובלו בשיירה ארוכה צפונה ממרכז העיר לבורות ירי ליד בית הקברות החדש היהודי.
תושבי הגטו הופשטו ונרצחו בקבוצות בירי.
ילדים נזרקים חיים לתוך בורות הירי.
השמדת הגטו נמשכה כשלושה ימים במהלכם בוצעו חיפושים אחרי בונקרים ומקומות מסתור.
שרפה של רוב בנייני הגטו נמשכה אף היא כשלושה ימים.
במהלך החודשים הבאים נתפסו יהודים רבים שהצליחו לברוח מהגטו, הוצאו להורג ונקברו באתר הרצח ההמוני הצפוני.
יהודים נוספים שברחו מהגטו נרצחו ביערות ובחוות על ידי מקומיים, בעיקר אוקראינים, בין השאר, עבור תשלום מהנאצים ומקום קבורתם אינו ידוע.
בגטו הוקמו מספר בונקרים גדולים שהכילו עד 60 איש ונועדו למסתור לתקופה ארוכה.
במקרים מסוימים הסוואת הבונקרים הקשתה על גילוים על ידי הגרמנים בעת חיסול הגטו אך הם התגלו בעזרת מלשינים מקומיים ומשתפי פעולה.
תיעוד של חלק מהבונקרים כגון בונקרים בשם 'סטלינגרד' ו'ללינגרד' הופיע בדוח של קצין ס"ס פריץ קצמן והוצג במהלך משפט אייכמן.
בחלק מהמקרים המסתתרים בבונקרים שנחשפו, שבחלקם היו חמושים, ניסו להילחם אך נהרגו במהרה.
הנאצים השמידו את הבונקרים בעזרת הצפה על ידי מי הנהר, פיצוץ או שריפה.
מחבוא שהוכן במרתף מטה הכוחות הנאצים בעיר שרד ורוב יושביו הצליחו להינצל ולשרוד את המלחמה.
בנוסף מספר ניצולים שהתחבאו בבונקר הגדול, בו שהו כ-40 איש, שהוכן במרתפי בית משה נסהופר שרדו את המלחמה.
אתרי רצח המוני ואזורי קבורה
שני אתרי רצח המוני וקבורה מרכזיים של נרצחי הגטו נמצאים באזור רוהאטין ואתר נוסף הוא מחנה ההשמדה בלז'ץ בו נרצחו ונקברו חלק מיושבי הגטו.
אתר רצח וקבורה המוני מרכזי נמצא בכיוון דרום מזרח לעיר רוהאטין.
הוא נמצא צמוד לדרך כפרית היוצאת מרוהאטין לכפר Putyatyntsi, דרומית לתחנת הרכבת של העיר.
האתר מכיל בעיקר את גופות נרצחי ההתקפה הראשונה על הגטו במרץ 1942. אתר רצח וקבורה המוני מרכזי נוסף נמצא צפונית לכיכר במרכז העיר רוהאטין, ליד בית הקברות היהודי החדש ומנזר.
האתר מכיל בעיקר את נרצחי התקפת החיסול של הגטו ביוני 1943. אתר קבורה מרכזי נוסף הוא מחנה ההשמדה בלז'ץ אליו גורשו יהודים מהגטו בספטמבר ודצמבר 1942.
צוות מחקר מהמכון הארכאולוגי מאוניברסיטת סטפורדשייר בבריטניה הצליח בשנת 2017 לאשר את העדויות של ניצולים ותושבים מקומיים לגבי מיקום הקברים ברוהאטין.
בעזרת אמצעים טכנולוגים הצוות זיהה את אתרי הקבורה ההמוניים.
לפי הערכות קיימים מספר אתרים קטנים יחסית שאליהם הובאו נרצחים ממחלות והתקפות קטנות בהיקף שהתרחשו בגטו.
עקב מחסור בעדויות מדויקות לגבי מיקום הקברים הקטנים ביחס קיים קושי לגבי זיהוי מיקומם.
קיימת הערכה כי נעשה שימוש בבית הקברות החדש היהודי לקבורת נרצחים שמתו בגטו ממחלות ותנאים קשים.
אתר קבורה נוסף נמצא כנראה ליד בית החולים היהודי שפעל בגטו וקבורים בו חולים ואנשי צוות שנרצחו.
מספר תושבים סייעו ליהודים בגטו כגון ד"ר ויטולד ראנג' (Witold Runge) שהיה פולני שעבד כרופא המחוזי ברוהאטין לפני המלחמה.
הוא נהג להגיע לטפל ביהודים חולים בגטו וניסה לסייע ככל יכולתו.
תושבים מקומיים בכפרים באזור, בעיקר פולנים, סייעו ליהודים שברחו מהגטו בהספקת מחבוא, מזון ומידע.
חלקם הוכר כחסידי אומות עולם.
לפי העדויות כ־70-50 יהודים מיישובים שונים ששהו בגטו שרדו את המלחמה.
השורדים הצליחו לברוח מהגטו והתחבאו ביערות ובחוות.
מספר יהודים מהגטו הצליחו להתחזות לנוצרים וחיו בקרב האוכלוסייה המקומית באזור ובמדינות אחרות.
בין השורדים היו מספר קטן של ילדים, בני נוער ואף תינוקת.
הילדים הוחבאו ביערות ובחוות לאחר הבריחה מהגטו.
לפחות שני ניצולים נרצחו על ידי אוקראינים לאומנים תומכי סטפן בנדרה לאחר השחרור.
חלק מהניצולים הצטרפו לאחר השחרור להצבא האדום ונלחמו כחלק מכוחות בעלות הברית בנאצים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה עזבו רוב הניצולים את האזור למחנות פליטים ולמגורים ביישובים שונים באירופה.
במהלך השנים רובם היגר לארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ארגנטינה וישראל.
יהודים ספורים שהתערו באוכלוסייה בזמן המלחמה נותרו לגור במחוז.
מספר ניצולים שימשו כעדים בוועדות חקירה ובתי משפט כנגד פושעי מלחמה נאצים שפעלו בגטו דוגמת הנס קריגר.
בשנת 1998 הוקמו על ידי ניצולי שואה ויהודים יוצאי האזור אתרי זיכרון במיקומים המשוערים של שני אתרי הקבורה ההמוניים המרכזיים באזור רוהאטין.
מצבת זיכרון הוקמה בבית הקברות בקרית שאול בישראל ובנוסף קיים לוח זיכרון באתר יד ושם בירושלים.
באתר מחנה ההשמדה בלז'ץ צורף שם העיר לאתר הזיכרון לקהילות שנרצחו בתאי הגזים ושנקברו במקום.
פרויקט לטיפול ושימור של אתרי הזיכרון ובתי הקברות היהודים ברוהאטין מתקיים על ידי מתנדבים מקומיים, יהודים מארצות הברית ומספר ארגונים אזרחיים.
טקסי הזכרה בהשתתפות מקומיים וצאצאים של יהודים יוצאי האזור מתקיימים בשנים האחרונות בתאריך השמדת הגטו באחד מאתרי הזיכרון ברוהאטין.
מספר ספרים נכתבו על ההתרחשויות בגטו רוהאטין.
ניצולים דוגמת בוריס ארסן (אקסלרד) ואלכסנדר קימל תיעדו את החיים בגטו במאמרים וספרים.
ספר יזכור של קהילת רוהאטין וכפרי הסביבה שפורסם בשנת 1962 עסק, בין השאר, בתיעוד הגטו.
פורסמו מספר ספרי זיכרונות המתארים את ההתרחשויות והחיים בגטו.
כמו כן פורסמו ראיונות וידאו עם ניצולים מיישובים שונים ששהו בגטו תקופה מסוימת במהלך המלחמה.
עדויות שנאספו לאחר המלחמה על ההתרחשויות בעיר שימשו במחקר על מוסד היודנראט והמשטרה היהודית בשואה.
גטו שאנגחאי הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2002, בבימויים והפקתם של דנה ינקלוויץ'-מן ואמיר מן.
הסרט מגולל את סיפורם של כ-20,000 פליטים יהודים, רובם מגרמניה, שנמלטו מהנאצים בשנות ה-30 ומצאו מקלט בלתי צפוי בשאנגחאי, סין העיר היחידה בעולם שלא דרשה אשרות כניסה באותה תקופה.
באמצעות ראיונות עם ניצולים, מכתבים אישיים, קטעי ארכיון נדירים וצילומים עדכניים מהאזור, הסרט מתאר את חיי הקהילה היהודית בגטו שאנגחאי תחת הכיבוש היפני.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סנטה ברברה, שם זכה בפרס חביב הקהל ובפרס זכויות האדם.
הוא הופץ על ידי Menemsha Entertainment והכניס כ-712,446 דולר בקופות.
הסרט מתאר את סיפורם של פליטים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית והגיעו לשאנגחאי, שם הקימו קהילה בגטו תחת שלטון יפני.
מרטין לנדאו – קריין, זוכה פרס האוסקר, המלווה את הסרט בקולו.
אירנה אבר – חוקרת ופרופסור להיסטוריה.
בטי גרבנשיקוף – ניצולת גטו שאנגחאי.
הראלד ינקלוויץ' – אביה של הבמאית דנה ינקלוויץ'-מן.
אלפרד כהן – מופיע כעצמו, ניצול גטו שאנגחאי.
זיגמונד טוביאס – מופיע כעצמו, ניצול גטו שאנגחאי.
הסרט "גטו שאנגחאי" קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 68 מתוך 100, בהתבסס על 19 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מבקרים שיבחו את הסרט על הצגת זווית פחות מוכרת של השואה, אך ציינו כי איכות קטעי הארכיון הייתה נמוכה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט אינו מדורג בציון מבקרים, אך זכה לתשומת לב חיובית מצד הקהל .
הסרט זכה בפרס חביב הקהל ובפרס זכויות האדם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנטה ברברה בשנת 2002 .
גטו שדליץ (בפולנית: Getto w Siedlcach, נקרא גם גטו שיידלצה) היה גטו יהודי בפולין הכבושה שנבנה בידי גרמניה הנאצית בעיר הפולנית שדליץ השוכנת כ-92 קילומטרים ממזרח לוורשה, בירת המדינה.
הגטו הוקם באופן רשמי מאוקטובר 1941. כ-12,000 יהודים פולנים נכלאו בתוכו לצורכי התעללות וניצול.
בפועל הוקמו באזור שתי גטאות, הגטו הגדול שהכיל 10,000 יהודים והגטו הקטן שהכיל 2,000 יהודים.
מ-22 באוגוסט 1942 עד נובמבר 1942, כ-10,000 יהודים, מתוכם גברים, נשים וילדים, התכנסו באומשלגפלץ, רחבה הקישרה בין הגטו ובין החלק הפולני של העיר ורשה, וגורשו לטרנספורט במחנה ההשמדה טרבלינקה שם נהרגו.
בסך הכל, בין 12,000 ל-17,000 יהודים פולנים נהרגו בגטו, ובנוסף אליהם גם מספר רב של צוענים.
כ-1,500 אנשים נמלטו באופן זמני ממחנות ההשמדה אך הועבדו בעבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית ונשלחמו למחנות ההשממדה לאחר מכן.
בסך הכל, רק כמה מאות של יהודים הצליחו להסתתר מהנאצים עד ליציאתם משלדיץ.
לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין, כ-50% מאוכלוסיית שדליץ הורכבה מיהודים (בסך הכל, כ-30,000 תושבים).
אוכלוסיית היהודים בעיר פרחה בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה (1918-1939) ומספר רב של ארגונים, חנויות ספרים, מאפיות וחנויות יהודיות נפתחו.
בשנות ה-30, כמעט כל המסחר בשדליץ הורכב מסוחרים יהודים.
ב-12 בספטמבר 1939, במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין, חטיבת הפנצר קמפף נכנסה אל שדליץ והחלה להילחם באנשי צבא מודלין בסמו לבוג המערבי.
לאחר שאנשי צבא מודלין הפולניים נכנעו, שדליץ הופצצה מהאוויר מספר פעמים בידי הלופטוואפה, הזרוע האווירית של הוורמאכט.
באוקטובר של אותה שנה, הצבא הגרמני עצר כ-50 יהודים "משפיעים" ועד סוף נובמבר הקים מועצת יודנראט מקומית.
כ-25 מהם היו: ראש בית החולים היהודי יצחק נחום ויינטראוב, סגן יושב הראש הרץ אייזנברג והמזכיר הרץ טננבאום אשר היה מקושר לגסטפו, משטרה חשאית שפעלה בגרמניה הנאצית.
ב-1940, כמעט אלף יהודים מהעיר הפולנית קאליש גורשו לשדליץ.
גרמניה הנאצית ציפפה יהודים בעיר בכוונת מכוון על מנת להטיל עליהם טרור באזורים צפופים.
במרץ 1941, חיילים גרמנים ממשטרת הסדר החלו לירות ביהודים בעיר במשך 3 ימים ברציפות.
הם הכריזו על הקמת הגטו ב-2 באוגוסט 1941. היהודים (שהיוו כחצי מהאוכלוסייה) חיו לצד צוענים.
ב-1 באוקטובר 1941, גרמניה הנאצית הניחה גדר תיל מסביב לגטו, ומאחורי הגדרות עמדו שוטרי סיור נאצים.
החיים בגטו היו קשים, המזון שנכנס לגטו היה מועט ובתקופות מסוימות 15 אנשים התגוררו בחדר בודד.
יהודים יכלו להחזיק רק במוצרי פרווה, ואנשים שניסו לברוח מהגטו נורו למוות.
בחורף 1941–1942, התפרצה מגפת טיפוס בגטו.
בתוך גבולות העיר שדליץ סומנו שני רבעים הכוללים יהודים מגיל 16 עד גיל 60:
ב-1942, לאחר חתימת הפתרון הסופי, אנשי הגטו גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אנשים שלא יכלו לזוז מביתם נורו למוות.
מתוך 10,000 יהודים, 500 מהם (גברים) הורשו לעבוד בעבודות כפייה.
וכבר בימים הראשונים, כ-5,000-6,000 יהודים נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה.
גם מתנדבי טרווניקי, יחידות העזר הזרות של מגויסים ממזרח אירופה אשר שיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית במלחמה, עזרו להרוג יהודים להקים להם בתי קברות.
בסך הכל, בין 12,000 ל-17,000 יהודים פולנים ומספר רב של רומנים נהרגו והשומדו.
יהודים רבים הצליחו לברוח משדליץ באמצעות עזרתם של מדינת המחתרת הפולנית, מספר של גופים אשר היו נאמנים לממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
חלקם הצליחו לברוח לאזורים מזרחיים באירופה עליהם גרמניה הנאצית לא שלטה (רובם אז היו בשליטת ברית המועצות).
בנוסף, משפחת אסינסקי שחיה בסמוך לגטו הצילה כ-16 יהודים, וב-1990 קיבלה את פרס חסידי אומות העולם הפולנים.
הז'גוטה, ארגון מחתרת פולני, שלח סיוע כלכלי ומזון ליהודי הגטו.
גִי דֶה מוֹפָּאסָאן היה סופר צרפתי שכתב בעיקר סיפורים קצרים ורומנים.
גי דה מופאסאן נולד וגדל בעיירה אטרטה בנורמנדי.
אמו הכירה מילדותה את גוסטב פלובר שעתיד היה להיות בעל השפעה על חיי בנה.
הוא נשלח לבית ספר ברואן שם היה תלמיד טוב, ושקע באהבתו לשירה ותיאטרון.
עם סיום לימודיו בקולג', ב-1870, פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה, מופאסאן הפסיק את לימודיו והתגייס לצבא.
אחרי שחרורו נסע לפריז, שם עבד במיניסטריון הצי.
פלובר לקח אותו תחת חסותו.
הוא עודד את מופאסאן לכתוב, והכניס אותו לחוגי הספרות.
בביתו של פלובר הכיר מופאסאן את הסופר הרוסי איוון טורגנייב, את אמיל זולא, אלפונס דודה ואחרים.
ב-1878 הועבר למיניסטריון החינוך, והיה לעורך של כמה עיתונים.
בזמנו הפנוי כתב רומנים וסיפורים קצרים.
ב-1880 פרסם את יצירת המופת שלו "כדור של שומן", אשר זכתה להצלחה מיידית.
בעשור שבין 1880 ל-1891, כתב רומנים וסיפורים למאות.
סגנונם המאופק והבהיר העמידו אותו בשורה הראשונה של הסופרים בני המאה ה-19.
מופאסאן, שהיה מבין המתנגדים הרבים להקמת מגדל אייפל, נהג לשתות כוס קפה בכל בוקר במסעדה שעל המגדל.
כששאלוהו מדוע הוא עושה זאת ענה ש"זהו המקום היחיד בפריז שלא רואים ממנו את המגדל".
בעקבות הצלחתו נפתחו לפניו גם חוגי החברה הגבוהה.
הוא הרבה בנסיעות, וחזר מכל נסיעה עם ספר חדש לפרסום.
בשנותיו האחרונות העדיף להתבודד, פחד מפני המוות ומרדיפה, ולאחר ניסיון לשים קץ לחייו בינואר 1892, ככל הנראה כתוצאה ממחלת העגבת שהתפשטה למערכת העצבים שלו (עגבת שלישונית), הוכרז כלא שפוי.
הוא נפטר בפריז, ב-6 ביולי 1893, ממחלת העגבת, כחודש לפני יום הולדתו ה-43.
מספריו של גי דה מופאסאן
שיח הוורדים של הגברת איסון (1888)
עזה כמות (רומן) תורגם על ידי מ.
בן-אליעזר והופיע בוורשה בשנת תרפ"ב.
(לסריקה באתר במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית של פולין.)
לבנו (רומן) תורגם על ידי מ.
בן-אליעזר והופיע ברשות מסדה בהוצאת הדב.
לסריקת הספר (מהדורת ורשה תרפ"ד) במאגר ספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית של פולין.
בל-אמי (רומן) תורגם על ידי אליעזר כרמי והופיע בהוצאת עמיחי ללא ציון שנת הופעה.
בל-אמי, תורגם על ידי אביטל ענבר, הוצאת ספריית מעריב, 1984.
בל אמי, תרגמה מצרפתית דורית דליות-רובינוביץ', הוצאת ידיעות ספרים, ספרי חמד, 2008.
חיי אשה תורגם על ידי אריה חשביה, הוצאת ספרים לדורי.
פייר וז'אן, תרגמה רמה איילון, הוצאת ספריית פועלים, 2014
טואן בתרגומו של ירוחם לוריא הופיע בשנת 1979 בהוצאת עם עובד.
הירושה בתרגומו של ירוחם לוריא הופיע בשנת 1977 בהוצאת עם עובד.
המתכון של רוז'ה בתרגומה של אביבה ברק הופיע בשנת 1997 בהוצאת עם עובד.
אהבות הופיע בהוצאת עמיחי ללא ציון מתרגם או שנת הופעה.
קסמי פריז תורגם על ידי כמה מתרגמים והופיע בהוצאת לדורי ללא ציון שנת הופעה.
אור ירח תורגם על ידי אהובה בת חנה והופיע בהוצאת מחברות לספרות.
יצרים תורגם על ידי ד.
בן עמי והופיע בהוצאת הספרייה הקטנה בשנת 1968.
המארוקאית הופיע בהוצאת אופיר בשנת תש"ט ללא ציון מתרגם.
סיפורים תורגם על ידי מספר מתרגמים והופיע בשנה שלא צוינה בהוצאת ספרי זהב.
מבחר הסיפורים - תורגם על ידי מרים ברנשטיין כהן, ללא ציון המו"ל ושנת ההוצאה.
טרקלינים, הוצאת כרמי את שות בע"מ.
השמכאן, בתרגומה של אביבה ברק.
ימי א' של בורגני פריזאי, בתרגומו של אביטל ענבר, נהר ספרים, 2009.
סודות מחדר המיטות, הוצאת מעיין, בתרגומו של אברהם רוזן, 2003.
יופי שאין לו תכלית, תרגמה רמה איילון, הוצאת פן, 2016.
סיפורים שאהבתי, תרגמה לחן הלברטל, הוצאת סטימצקי, 2017.
מכתב של משוגע, תרגמה אביבה ברק -הומי, נהר ספרים, 2021.
גיא אוני הוא ספרה החמישי והרומן הראשון של הסופרת שולמית לפיד.
הספר מספר את קורות חייה של פאניה סילס, פמיניסטית שגדלה כנערה עצמאית, המחליטה בעצמה את החלטותיה ובורחת מפוגרומים ברוסיה, מגיעה לארץ ישראל עם העלייה הראשונה ומתמקמת בגליל העליון.
כמו כן, מסופר על קשייהם של ראשוני המתיישבים בראש פינה, שאז נקראה "גיא אוני", שם הדומה לשמו של הכפר הערבי ששכן באזור זה - ג'עוני.
הספר עובד בידי פנינה גרי להצגה, שעלתה בתיאטרון אורנה פורת בשנים 1998–1999, בבימויו של מישה לוריה.
בינואר 2011 יצא הסרט גיא אוני, המבוסס על הרומן, בבימויו של דן וולמן, להקרנה בבתי הקולנוע בארץ.
פאניה עוזבת את רוסיה בעקבות הפוגרומים שהתרחשו שם.
היא חזתה במות הוריה, נאנסה ונכנסה להריון כבר בגיל 15. פאניה החליטה לעלות לארץ ישראל בעקבות חלומו של אביה - לעלות לארץ ישראל, אך הוא עיכב את יציאתו מפני שציפה לבנו לוליק (ישראל), אחיה של פאניה, שנחטף בגיל 12 לשירות בצבא הצאר.
מאז חזר לביתם, סבל מבעיות נפשיות המתבטאות בחוסר תקשורת ובפחד מתמיד מאנשים.
אחיותיה הגדולות של פאניה היגרו לאמריקה.
לבסוף, ביחד עם בתה תמרה שנולדה כתוצאה מהאונס, דודה ואחיה, הם עולים לארץ ישראל.
שבועיים לאחר שהגיעה ליפו פגשה פאניה את יחיאל.
פאניה הייתה זקוקה למישהו שיעזור לה לגדל את ילדתה.
יחיאל, מצד אחר, הוא אלמן ואב לשני ילדים, זקוק לצלע נשית בטיפול בילדיו כשם שפאניה זקוקה ל"גבר" משלה; במיוחד עכשיו, כשיש לה בת וכשהכסף הולך ואוזל ואיננה יכולה לסמוך על דודה הזקן.
לכן, יחיאל ופאניה החליטו להתחתן משיקולים של כדאיות.
בתחילה, נישואין אלו אינם מחייבים.
בהסכם ביניהם דובר על כך שלא יהיו יחסי אישות ושהנישואין יהיו פיקטיביים בלבד, זאת משום שפאניה סבלה מטראומת האונס ולא יכלה לסבול את המחשבה שגבר כלשהו יגע בה.
פאניה, יחיאל, תמרה ולוליק רוכבים על פרדות מחיפה לג'עוני, כפר ערבי ליד צפת.
שם, ליד ג'עוני הוקמה היאחזות - גיא אוני.
החלטתה של פאניה היא לא להזכיר את נסיבות הולדתה של בתה תמרה כדי לא לסמנה באות קלון.
כאשר מגיעה פאניה לגיא אוני היא מתאהבת בהיסטוריה ובנוף של המקום, וכאן היא מתחילה את העלייה הראשונה שלה ונתקלת בקשיים.
היא נוקטת בפעולות חריגות ובעבודות שבזמנו נחשבו ל"לא ראויות" לאישה: מכירת טבק ותרופות וסחר במטבעות.
כל אלה נחשבו לשבירת הנורמה, מכיוון שנשים עבדו במשק הבית ודאגו לילדים.
לפאניה יש כישורים רבים אותם רכשה עוד ברוסיה.
כמו כן, יש לה תאוות קריאה ומשיכה למוזיקה שלא אפיינו את הנשים המקומיות.
למרות הטרגדיות שפוקדות אותה מצליחה פאניה להתאושש במהרה ולשקם את חייה שוב ושוב.
בנוסף לסיפורה של פאניה מביא הספר את סיפור הקמתה של גיא אוני (ראש פינה) בשנת 1878, שהוקמה על ידי מספר חלוצים מצפת.
לספר נוספו דמויות היסטוריות כמו: לורנס אוליפנט, נפתלי הרץ אימבר, הברון רוטשילד, אליעזר רוקח, דוד שוב וגיסו, מרדכי ברנשטיין.
פאניה סילס: הדמות המרכזית בסיפור.
נערה בת 16 שמחליטה להגשים את חלום אביה ולעלות לארץ ישראל לאחר שהוריה נטבחו בפוגרום והיא עצמה נאנסה וכתוצאה מכך נולדה בתה תמרה.
במהלך הסיפור הופכת פאניה מנערה מפונקת לאישה חזקה ועצמאית שאינה זקוקה לתמיכתו של גבר, ומצליחה לשקם את חייה שוב ושוב למרות האסונות הפוקדים אותה.
יחיאל סילס: אלמן שמגדל לבד את שני ילדיו, משה ובלה.
יחיאל מתואר כאדם שתקן ועקשן.
שנה וחצי לאחר שאיבד את אשתו החליט להתחתן עם פאניה, לכאורה מטעמי נוחות.
אך במהלך הספר מתברר כי הוא התאהב בפאניה ואף מקנא לה כאשר היא מחליטה לכלכל את משפחתה בעצמה.
אלכסנדר שורה מנדלשטם: דודה של פאניה מצד אביה.
עורך דין ואידיאליסט ובעל רעיונות שאין הוא מצליח להגשימם.
שורה מהווה את הקשר הישיר של פאניה לעברה ואף תומך בה ומייעץ לה בעסקיה.
ישראל לוליק מנדלשטם: האח הצעיר של פאניה שנחטף בגיל 12 על ידי צבא הצאר ומאז שחזר לביתו ברוסיה סבל מבעיות נפשיות.
פאניה נוטלת על עצמה את האחריות על לוליק, שכן הוא הקשר היחיד בינה לבין הוריה.
מילותיו היחידות בספר היו "יהודים, שרפה!".
רבקה עדיס: אחות רחל, אשת יחיאל שנפטרה.
על-פי דעתה של פאניה רבקה מקשה עליה וממררת את חייה מכיוון שחושבת היא שרבקה מאוהבת ביחיאל.
ריבה פרומקין: שכנתה של פאניה שהתייחסה אליה בצורה אימהית ואוהבת, ופאניה באמת הייתה זקוקה לכך עקב נוקשות הגורל בחייה והתגלגלות הדברים לכך שהיא צריכה לדאוג לתינוקת, לאח מטורף ולדוד זקן.
גַּיְא (ברבים: גֵּיאָיוֹת; בנסמך: גֵּיא־) הוא שקע צר וארוך (ערוץ, אפיק) הנמצא בין שלוחות הר, הממוקמות משני צדדיו.
הגיא מהווה נתיב ניקוז לזרמי שיטפונות היורדים מן ההרים, ולעיתים קרובות הופך לנחל (או נהר) קבוע או ארעי.
גִי דֶה שוֹלְיָאק היה רופא צרפתי בן המאה ה-14, הנחשב לאבי הכירורגיה הרפואית.
גי דה שוליאק נולד בהרי מרז'ריד שבאזור שוליאק בצרפת למשפחה צנועה.
שנת הולדתו המדויקת אינה ידועה, ומקובל לסבור כי נולד באחת השנים האחרונות של המאה ה-13, ולכל המאוחר בשנת 1300. בגיל צעיר למד לטינית מפי כומר הקהילה המקומית, שזיהה אותו כנער נבון ובעל כושר התבוננות, ובהמשך שלחו ללימודי רפואה בטולוז ובמונפלייה.
דה שוליאק הוסמך ברפואה ב-1325, והמשיך את לימודיו והתמחותו בבולוניה שבאיטליה ובפריז.
בלימודיו למד להפריד בין העיסוק הקליני ברפואה לבין מיסטיקה ואסטרולוגיה, דבר שלא היה מובן מאליו באותה עת.
בפריז נתגלגלו לידיו מחקרים ישנים באנטומיה, נושא שריתק אותו.
בשנת 1340 התיר האפיפיור קלמנס השישי לבצע ניתוחים שלאחר המוות בגופות חללי מגפת הדבר שהחלה להתפרץ באותה עת, במטרה לנסות ולעצור את התפשטות המגפה.
זאת לאחר דורות ארוכים שבהם אסרה הכנסייה נחרצות ניתוחים מסוג זה.
בעקבות היתר זה היה דה שוליאק מחלוצי הדיסקציה של גופות אנושיות למטרות רפואיות.
בסביבות 1344 עבר לליון, שם הצטרף לסגל מנזר סן ז'וסט ועבד כרופא במרפאת המנזר.
הוא הגיע לאביניון בזמן שבו התפרצה שם מגפת הדבר שנודעה בשם "המוות השחור", ואף נדבק וחלה במהלך טיפולו בחולים, בהמשך החלים מקץ ששה שבועות.
במשך תקופת מחלתו תיאר ותיעד ביומנו את שלבי התפתחותה.
בשנת 1363 פרסם את חיבורו החשוב – כירורגיקה מאגנה , שהתבסס על הרחבה של חיבור קודם שלו בנושא משנת 1340 בתוספת הניסיון הקליני שצבר מאז.
ה"כירורגיקה מאגנה" היה הפרסום המקצועי הראשון בתחום הכירורגיה, והוא תורגם לשפות רבות נוספות.
הספר שימש מקור ראשון במעלה לרופאים ומנתחים ברחבי אירופה במשך 300 השנים הבאות, ובלט בכך שהתבסס לא על אסטרולוגיה כי אם על אבחנותיו האישיות של הכותב וניסיונו הקליני והכירורגי.
בין היתר כולל החיבור פירוט טיפול בפציעות ושברים, תיאור מפורט של הפרוצדורה לניתוחי הרניה (בקע) וקטרקט, וכן עוסק במתן חומרים נרקוטיים באינהלציה לצורך הרדמה ושיכוך הכאב בעת הניתוח.
שוליאק הגדיר גם את תכונות האישיות הנדרשות ממנתח, עסק באתיקה הנדרשת ממנו, והגדיר קריטריונים לרווחת החולה המטופל ונוחותו.
גי דה שוליאק מת באביניון ב-1368. בזכות ניסיונו הקליני העשיר, מחקרו, וחיבורו המפורסם הוא נחשב עד היום כ"אבי הכירורגיה המודרנית".
גי מולה היה פוליטיקאי צרפתי, ראש ממשלת צרפת ושר החוץ שלה בתקופת מבצע קדש.
מולה נולד בפלר למשפחת פועלים, ולמד באוניברסיטת ליל.
ב-1936 החל לעבוד כמורה לאנגלית בתיכון באראס ומונה למזכ"ל התאחדות המורים בצרפת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נפל בשבי הגרמני, שוחרר לאחר שבעה חודשים והצטרף למחתרת.
כן כיהן כשר בממשלתו של לאון בלום שהוקמה במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בין דצמבר 1946 לינואר 1947. לאחר מכן ייצג את המפלגה הסוציאליסטית באספה הלאומית, נבחר למזכ"ל המפלגה ב-1946, תפקיד שבו כיהן עד סוף שנות השישים, והיה שר בכמה ממשלות.
בבחירות 1956 הקים ביחד עם פייר מנדס פראנס את החזית הרפובליקנית.
נבחר לראש ממשלת צרפת בפברואר 1956 והצליח להחזיק מעמד בתפקידו שישה עשר חודשים, יותר מכל ראש ממשלה אחר ברפובליקה הצרפתית הרביעית.
מולה היה ידיד אמת של מדינת ישראל.
בתקופת היותו ראש ממשלה התהדקו מאוד היחסים בין המדינות, וישראל קיבלה אספקה ניכרת של נשק שסייעה לה במבצע סיני.
מולה אף השתתף בשיחות סוור ב-22 באוקטובר 1956 בין ישראל לצרפת, שכללו את תכנון מבצע סיני.
מתקפה קרקעית ישראלית בגיבוי מבצע מוסקטר: מטרייה אווירית צרפתית-אנגלית לשמי ישראל ופיקוד אסטרטגי משותף לשלוש המדינות.
את עזרתו לישראל נימק בצורך בחיזוקה על רקע אסון השואה.
בתקופת שלטונו חלה הסלמה במאבק המורדים האלג'ירים ומולה נקט נגדם יד קשה.
הצרפתים השתלטו על מטוס ובו חמישה מראשי המורדים, וכלאו אותם.
מולה התפטר במאי 1957 על רקע סיבוכים במלחמת אלג'יריה ועקב מצב כלכלי ופוליטי רעוע בצרפת.
במאי 1958 השתתף ביוזמה להחזיר את שארל דה גול לשלטון ושימש כסגן ראש הממשלה בממשלתו הראשונה.
גי סאבואה הוא שף צרפתי ובעליה של מסעדה ידועה הנושאת את שמו בפריז.
גי סאבואה נולד בעיר בורגואן בחבל סאבואה מזרחית לליון, סמוך לגבול עם שווייץ.
אימו ניהלה את הקנטינה של העיירה וגי עזר לה עוד בהיותו ילד.
באפריל 1970 בהיותו בן שבע עשרה הגיע להתלמדות בת שלוש שנים במסעדת האחים טרואגרו שברואן, שם שהה שלוש שנים ואמר כי מסעדת טרואגרו הייתה בית הספר לבישול הטוב בעולם שם זכה ללמוד משני רבי אומנים: ז'אן ופייר (שני האחים) והם נטעו אצלו את השאיפה להיות כמוהם יום אחד.
ב-1976 תפס את המושכות מידי חברו הטוב ביותר ברנאר לואזו ונהיה השף של הביסטרו הפריזאי בארייר דה קלישי (Barriere de Clichy) השייך למסעדן עטור התהילה קלוד ורג'ה וכעבור מספר חודשים זכה המקום בכוכב במדריך מישלן.
ב-1980 פתח את מסעדתו הראשונה בפריז ומהר מאוד קיבל בחזרה את הכוכב הראשון במישלן וכמו כן, הוענקו לו 17 נקודות בגו מיו ב-1987 עברה מסעדתו למיקומה הנוכחי ברחוב טרואיון שליד שער הניצחון בפריז.
במרץ 2002 הצטרף סאבואה לאצולת 9 המסעדות המובחרות בפריז, עת העניק לו מדריך המישלן שלושה כוכבים, מששמע על הבשורה הוא בכה משמחה.
נכון להיום (2023) המסעדה שלו איבדה מדירוגה כוכב אחד ומחזיקה ב-2 כוכבי מישלן.
בשנת 2004 נבחרה מסעדתו למקום ה-6 בטיבה בעולם מבין 50 המסעדות הטובות בעולם, בסקר של המגזין "רסטורנט" ובשנת 2005 למקום ה-16. מסעדתו גם כלולה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם" כאחת מבין 140 הטובות במסעדות תבל.
לסאבואה ארבעה ביסטרואים בפריז, מסעדה בסינגפור ובשנת 2005 הקים מסעדת עילית בלאס וגאס המחזיקה כיום (2010) בשני כוכבים.
מנות הדגל שלו הן מרק ארטישוק עם כמהין שחורות (הוא מרבה להשתמש בכמהין) וקציפת צדפות אויסטר ברוטב צדפות קר.
מטבחו של סאבואה דל שומן והוא אינו משתמש בשמנת.
המקום מעוטר עץ, אבן ופסלים מארבע כנפות תבל בעיצובו של ז'אן-פייר וילמוט, מגדולי המעצבים בצרפת
בין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את גורדון ראמזי (שאומר כי מטבחו הקליל של סאבואה השפיע עליו יותר מכל) ואת תומאס קלר, שניהם בעלי שבעה כוכבים במדריך מישלן כל אחד (בכמה מסעדות ביחד) ולוראן גרה, שהיה בעל שלושה כוכבים.
סאבואה נוהג לומר כי מסעדות הן המפלט האחרון של ציוויליזציה על פני הפלנטה ואומר כי "אנחנו בעסקי האושר".
גי דה ליזיניאן (Guy de Lusignan, מתורגם גם "גי מליזיניאן") (1150–1194) היה מלך ירושלים שהוביל את הצבא הצלבני למפלתו בקרב חיטין.
התבוסה וכיבוש ממלכת ירושלים בידי צלאח א-דין, ובמיוחד כיבוש העיר ירושלים, היו מהגורמים המרכזיים למסע הצלב השלישי, אשר בעקבותיו ויתר גי על כתר ממלכת ירושלים בתמורה לשליטה בקפריסין, שם יסד שושלת צלבנית שמשלה באי עד לכיבושו בידי ונציה בשנת 1489.
ההיסטוריון יהושע פראוור תיאר את גי דה ליזיניאן כאדם "שחסר היה שיקול פוליטי, אך לא חסר מעולם אומץ והעזה".
גי דה ליזיניאן היה בנו של איג (הוגו) "הזקן" או "השחום" רוזן ליזיניאן בפואטו שבדוכסות אקוויטניה, וסאל של אלינור דוכסית אקוויטניה ובעלה הנרי השני מלך אנגליה.
אחיו של גי, אמלריך מליזיניאן, הגיע לחופי ממלכת ירושלים בשנת 1174, בשלהי שלטונו של המלך אמלריך הראשון.
הוא רקם קשרי ידידות אמיצה עם אגנס מקורטניי, גרושתו של המלך.
אגנס הייתה אימם של בלדווין הרביעי, שמלך בירושלים אחרי אביו, ושל הנסיכה סיבילה, שעתידה להינשא לגי ולמלוך עימו.
בשנת 1180 השיא בלדווין הרביעי את סיביל לגי דה ליזיניאן.
החיפזון בו נערכו הנישואים, יפי תארו של החתן, והעובדה כי הנישואים נערכו בשבוע הפסחא בו קיים איסור לערוך טקסי נישואים הולידו את השמועה כי הידידות בין גי לסיביל עברה את גבולות המותר וכי החתונה הוקדמה על מנת למנוע מבוכה בחצר.
כך או כך נישואי סיביל וגי היו חוקיים.
כנראה שהייתה בהם תועלת פוליטית: הם שמו קץ למחול השדים סביב השאלה מי יירש את המלך המצורע בלדווין הרביעי, ומנעו אפשרות למחטף מצד האצולה המקומית.
מעתה נשא גי בתואר רוזן יפו ואשקלון.
בירושלים התגבשה מפלגת החצר ובראשה סיביל וגי, אגנס ואחיה ז'וסלין (רוזן אדסה וסינישאל הממלכה ) דה קורטניי, הקונטאבל אמלריך דה ליזיניאן, ורנו משטיון, שליט נסיכות עבר הירדן.
הצבאות עמדו זה מול זה ליד עין חרוד עד שהמוסלמים נסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים.
טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיביל מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ביום 20 בנובמבר 1183.
היחסים בין בלדווין הרביעי וגי דה ליזיניאן הגיעו לשפל המדרגה, המלך דרש מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיביל ובמקביל ערך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תמסר לידיו.
משם פנה המלך ליפו העיר השנייה של הרוזנות בה נתקבל בזרועות פתוחות וקרא לאספת האצילים.
באספה בה היה רוב לתומכי גי דה ליזיניאן נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי.
בשנת 1184 תקף גי דה ליזיניאן מאהל של בדואים שהיו תחת חסות המלך, האספה התכנסה שוב וקיבלה החלטות בנוגע לסדרי העוצרות בממלכת ירושלים: ריימון השלישי הוכרז כעוצר בשמו של בלדווין החמישי הקטין והאפוטרופסות על הילד נמסרה לידי ז'וסלין דה קורטני, דודו של המלך מצד האם.
בשנת 1183 מת המלך באלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל, ואת מקומו ירש ילד בן שש - בלדווין החמישי, בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי.
ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך.
בהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר.
מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני אפוטרופוסו של המלך המנוח תפסו את ירושלים וניהלו בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן, ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים.
מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון.
במקביל פעלו אצילי החצר במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה.
הכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות ז'ראר דה רידפור , מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי.
בשלב זה לא ניתן היה לעצור את המומנטום של מהפכת הבזק.
ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים.
ריימון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה בעוד מפלגת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש.
במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר 20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיביל ובעלה - המלך החדש של ירושלים.
מפלגת אצילי הממלכה בראשות ריימון מטריפולי התפרקה, והם הופיעוה אחר זה בפני גי וסיביל ונשבעו אמונים.
תחת לחץ הנסיבות ומחשש (מבוסס) כי גי דה ליזיניאן יפעל לנשל אותו בכוח ממעמדו ונכסיו כרת ריימון השלישי ברית והסכם שביתת נשק נפרד עם צלאח א-דין ובכך הכתים עצמו לעולמים כבוגד.
תקופת שלטונו של גי דה ליזיניאן, קצרה נמהרת ועומדת באופן מוחלט בצל השואה של קרב קרני חיטין.
בתקופה הקצרה בין הכתרתו לקרב מואצים כל התהליכים ההרסניים בממלכת ירושלים והמדינה חדלה מלתפקד.
השיא הגיע עם פעולותיו של רינו משאטיון שחזר לשדוד שיירות מוסלמיות העוברות בעבר הירדן.
צלאח א-דין דרש ממלך ירושלים את חזרת השבויים ותשלום פיצוי על הנזק, אך פניית גי דה ליזיניאן לרינו משטיון נתקלה בסירוב מוחלט, בטענה כי למלך ירושלים אין כל סמכות חוקית ברוזנות של עבר הירדן.
כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת פיוס לריימון בסוף חודש מרץ 1187. בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה.
בחצי השני של חודש אוגוסט, לאחר כיבוש המצודות המקיפות את אשקלון הופיע צלאח א-דין מול חומות העיר.
כדי לזרז את נפילת העיר שהייתה מבוצרת היטב הובאו מהכלא בדמשק גי דה ליזיניאן שהעיר הייתה רכושו הפרטי ומפקד מסדר הטמפלרים.
בעיר לא היו חיילים כלל ובורגני העיר החליטו להתגונן.
כיבוש ירושלים וסוף הממלכה הראשונה
חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים.
הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, שנמשך מיום 20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ביום 2 באוקטובר.
כיבוש העיר החזיר את ירושלים לשלטון מוסלמי לאחר 88 שנים של שלטון נוצרי.
המוסלמים בראשות צלאח א-דין החלו בהפיכת ירושלים לעיר מוסלמית על ידי מחיקת עברה הצלבני.
צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו מסגד אל אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים.
כיפת הסלע חזרה להיות מבנה מוסלמי.
ציורי קיר על מוסדות נוצריים כוסו וטוהרו לאחר שהוצאו מהם הפסלים.
אירועים אלו, ששיאם היה אובדן השליטה הנוצרית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, זעזעו את אירופה, גרמו למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי והביאו לכינונו של מסע הצלב השלישי.
הדים לאירוע זה נשמעים בחילוקי הדעות בין המקורות הנוצרים בעוד שאלו התומכים בריצ'רד לב הארי שהיה נותן החסות לגי דה ליזיניאן שופטים את קונרד לשבט על יחסו לגי דה ליזיניאן ומתארים בהערכה את המלך לשעבר.
פרופסור פראוור מציין כי על רקע זה טופחה הטענה על בגידתו של רמון השלישי מטריפולי בקרב קרני חיטין - על מנת להסיט את האשמה על התבוסה מגי דה ליזיניאן.
היסטוריונים צרפתים התומכים בפיליפ השני, מלך צרפת שנתן את חסותו לקונרד מצדיקים את מעשיו וטוענים כי לדרישתו אין כל תוקף מוסרי.
גי דה ליזיניאן חזר לטריפולי למשך החורף ובאפריל 1189 חזר והופיע מול חומות צור בלווית אשתו סיבילה, מלכת ירושלים ושוב סירב קונרד להכניס את המלך לשעבר ופמלייתו לתוך העיר.
בשלב זה ובתמיכת אבירים אירופאיים שהגיעו לצור החליט גי דה ליזיניאן לצאת לכיוון עכו המוסלמית במטרה לכבוש מחדש את ממלכתו.
הוא יצא לכוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף.
אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים, בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיע הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור.
כאן עשה צלאח א-דין משגה טקטי ונמנע מליירט את הכוח הצלבני הקטן מתוך מחשבה כי בעת ריכוזם לפני עכו ייקל על המוסלמים להשמיד אותם.
ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליה.
וזמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה.
במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין, במהלך יולי 1190 נפטרו סיבילה ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו.
מותה שמט הלכה למעשה את הבסיס מתחת לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר אך הוא נאחז בתואר אף על פי שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית ובסוף 1190 הועבר הפיקוד רשמית לאנרי משמפן - העתיד אף הוא להחזיק לזמן קצר את כתר מלכות ירושלים.
ביום 24 בנובמבר 1190 נישאו איזבל הראשונה, מלכת ירושלים וקונרד ממונפראטו.
כך זכה קונרד, בזכות ייחוס אשתו איזבל, לתבוע את זכותו לכיסא ממלכת ירושלים, טענה שהועלתה בעבר בזכות היותו מציל שרידי הממלכה לאחר קרב חיטין.
המחנה הצלבני התפלג: מלך צרפת פיליפ השני תמך בקונרד, ואילו ריצ'רד לב הארי תמך בגי דה ליזיניאן, שהוסיף לתבוע את זכויותיו.
הסכסוך התלהט והתנהל במקביל למצור הצלבני על עכו.
עם כיבוש העיר, החליטו המלכים האירופיים כי גי דה ליזיניאן יישא בתואר מלך ירושלים לשארית חייו – ללא זכות להוריש את הכתר.
במותו יעבור התואר לקונרד או ליורשיו.
לקונרד ולאיזבל הובטחה אוטונומיה בצור ובביירות וצידון, לכשייפלו מחדש לידי הצלבנים.
למעשה היו אלה החלטות משפטיות בלבד.
לכל אורך השנים 1191–1193 ניהל ריצ'רד לב הארי את רצועת החוף שבשליטת הצלבנים, בעוד הצבאות המוסלמיים הורסים בשיטתיות את ערי ומבצרי הארץ.
מטרתם הייתה למנוע מהצבא הנוצרי אחיזה בהם.
ב־20 בינואר 1191, בעוד צבאו של ריצ'רד לב הארי ממשיך לדשדש בקרבות חסרי הכרעה בארץ הקודש, הגיעו לחורבות אשקלון גדודים צלבניים והחלו להקים את חורבות ביצוריה.
במהלך עבודת הביצורים נאלץ ריצ'רד להתמודד עם נטישה של הגדודים הצרפתיים שתקופת שירותם תמה, וגרוע מכך – עם חדשות קשות מאנגליה לפיהן אחיו ג'ון העוצר ניצב מול מרד גלוי.
מועצה של אצילים התכנסה באשקלון ושמעה את ריצ'רד מכריז על עזיבתו.
המועצה החליטה כי גי דה ליזיניאן, מלך ירושלים בקרב קרני חיטין ואיש אמונו של ריצ'רד, איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים, שיימסר לקונרד ממונפראטו.
האי נמכר למסדר הטמפלרים אך שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד.
המסדר היה מעוניין לחזור בו מהרכישה, ונכון היה להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי.
כך עזב דה ליזיניאן את חופי ארץ ישראל ונחת בקפריסין, שם ייסד את שושלת בית ליזיניאן, ממנה יצאו במאה ה-13 מלכים לממלכת ירושלים הדועכת.
השושלת שלטה באי עד סוף המאה ה-15.
מותו של גי דה ליזיניאן
אחיו אמלריך השני ירש את כס השלטון של האי.
קפריסין לא הייתה עדיין ממלכה דה יורה – שליט האי יקבל את ההכרה רק בשנת 1195, עם הכתרת אמלריך כמלך הצלבני הראשון של קפריסין על ידי נציגו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
דמותו של גי דה ליזיניאן באמנות
גי דה ליזיניאן מופיע בדקאמרון, קובץ ספרותי ידוע מהמאה ה-14 מאת המחבר האיטלקי ג'ובאני בוקאצ'ו, בסיפור התשיעי מהיום הראשון - בו הביקורת של גברת מגסקוניה מטיבה את דרכיו של גי מלך קפריסין.
בסרט "צלאח א-דין" (1963) הבמאי המצרי יוסף שאהין מתאר את גי דה ליזיניאן אדם זקן ושוחר שלום הנדחף להרפתקאה גורלית על ידי רינו משטיון.
בסרט "ממלכת גן עדן" (2005) של הבמאי רידלי סקוט מופיע גי דה ליזיניאן כנבל תככן וחבר במסדר הטמפלרים.
גיא אסולין (נולד ב-9 באפריל 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אסולין גדל בנהריה, והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל חיפה.
לאחר מכן עבר לבית"ר טוברוק, שם התגלה על ידי המאמן שלמה שרף, אשר בשנת 2003 הציע להוריו לשלוח אותו למבחנים בקבוצת הילדים של ברצלונה.
אסולין עבר את המבחנים הקפדניים בהצלחה, ולאור חוקי פיפ"א עבר ביחד עם הוריו לספרד.
לאור השתייכותו לקבוצת המחוננים של ברצלונה הוא למד בבית ספר תיכון פרטי של הקבוצה, והוא ומשפחתו קיבלו תקציב מהנהלת המועדון.
אסולין נחשב לאחד השחקנים הבולטים ביותר של קבוצת הנוער של ברצלונה, וזכה להתעניינות של קבוצות בכירות בפרמייר ליג האנגלית כגון מנצ'סטר יונייטד וארסנל.
הקבוצות האנגליות אף אוימו בתביעה משפטית על ידי הנהלת ברצלונה, כיוון שהגישו להוריו של אסולין הצעה כספית בתמורה להצטרפותו לאחת מהן.
באוגוסט 2007 זומן אסולין לסגל של ברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה, וחתם על חוזה לשלוש שנים נוספות עם סעיף שחרור בגובה 20 מיליון אירו, שהיה הגבוה ביותר לשחקן ישראלי באותה תקופה.
ב-5 בספטמבר 2007 ערך אסולין את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה במסגרת חצי גמר גביע קטלוניה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-46 במשחק מול קבוצה מג'ירונה.
בעונת 2007/2008 סייע אסולין לקבוצתו להעפיל לליגה השלישית בספרד, וגם בעונה שלאחר מכן היה שחקן הרכב קבוע.
בינואר 2009 הוא נפצע בברכו הימנית, ונאלץ לנוח במשך שישה שבועות.
קודם לפציעתו הוא הספיק להבקיע שני שערים.
ביולי 2009 זומן אסולין למחנה האימונים של הקבוצה הבוגרת כהכנה לקראת העונה הבאה.
הוא שותף במדי הקבוצה הבוגרת במשחק מול טוטנהאם הוטספר האנגלית, שנערך ב-25 ביולי 2009 במסגרת גביע ומבלי.
הוא זומן לסגל הקבוצה הבוגרת למשחק ליגת האלופות מול דינמו קייב, אך לא שותף בו בסופו של דבר.
אסולין ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה הבוגרת כשפתח בניצחון 2–0 על ליאונסה בגביע המלך.
הוא שיחק היטב והיה קרוב להבקיע שער, ובסופו של דבר הוחלף בדקה ה-57 על ידי אריק אבידל.
ב-2010 נגמר חוזהו בברצלונה, ואסולין החליט שלא להאריך את חוזהו בקבוצה, לאחר שזו סירבה להבטיח לו כי ישתלב בעתיד הקרוב בקבוצה הבוגרת.