tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006, מונתה בן עזר גלברד לסגנית נשיא לענייני סטודנטים במרכז הבינתחומי הרצליה, וב-2018, מונתה למנכ"לית וסגנית נשיא האוניברסיטה.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית וסגנית נשיא, אחראית בן עזר גלברד לצד ניהול התפעול השוטף של הקמפוס גם על יצירת חווית הלימודים הסטודנטיאלית, ומתן שירותים מתקדמים עבור חברי הסגל והסטודנטים.
בנוסף, בן עזר גלברד הובילה ארבע משלחות לאוניברסיטאות עלית מובילות בארצות הברית, אירופה והמזרח הרחוק, במטרה לייבא ולהטמיע חדשנות באוניברסיטת רייכמן; זאת כחלק מתהליכים אסטרטגיים ביוזמתה.
במהלך משבר הקורונה, פעלה להאצת תהליך הטרנספורמציה הדיגיטלית בקמפוס, וליצירת מערכת פתרונות להתמודדות עם המציאות החדשה באמצעות העברת כלל השירותים לסגל ולסטודנטים למתכונת היברידית ומקוונת.
החל משנת 2023, היא מובילה מהלך אסטרטגי של מיפוי והטמעת כלי בינה מלאכותית באוניברסיטה.
בן עזר גלברד מכהנת כדירקטורית חיצונית בחברת הראל השקעות בביטוח ושירותים פיננסיים בע"מ (2022 ואילך) וכן חברה בנבחרת הדירקטורים של רשות החברות הממשלתיות.
לאורך השנים, כיהנה בן עזר גלברד בדירקטוריונים רבים ומובילים במשק הישראלי:
בן עזר גלברד מכהנת כיו"ר ועדת הביקורת של התיאטרון הלאומי הבימה ויושבת ראש ועדת החברות של פורום הנשים הבינלאומי (IWF).
בעבר, כיהנה כדירקטורית בכפר המכביה בע"מ ובמכבי תנועה עולמית (2016-2018).
כמו כן, הייתה חברת ועדת הביקורת של המרכז הרפואי הדסה (2013-2015).
חברת ועדה מייעצת בקרן Clear Sky
הייתה חברת ועדת המסקנות על המכביה ה-20 של מכבי תנועה עולמית (2017), וכן שימשה כמומחית בדיני נזיקין, בוועדת מכרזים לבחירת משרדי עורכי דין חיצוניים של הלשכה המשפטית של הביטוח הלאומי (2013).
בן עזר גלברד היא אם לשניים ונשואה בשנית לאבי גלברד, תעשיין בתעשיית המזון בישראל.
אחותה היא מנכ"לית בנק לאומי לשעבר רקפת רוסק עמינח.
א' בן עזר אחריות למוצרים פגומים: ברירת הדין (נבו, 2003)
א' בן עזר, י' רותם "תניות ברירת דין בחוזים בינלאומיים: הצעה למודל של אוטונומיה מוגברת" משפט ועסקים א' (תשס"ד) 333
א' בן עזר, י' רותם "רכישת הסמכות הבינלאומית מכוח תקנה 500 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשמ"ד-1984: גישה חדשה" ספר שאקי, מאזני משפט ד' (תשס"ה) 317
איילסון ז'וניור מנדש טבארש (בפורטוגזית: Aílson Júnior Mendes Tavares; נולד ב-20 ביולי 1998 בפראיה שבכף ורדה) הוא כדורגלן מכף ורדה המשחק בעמדת הקשר האחורי בבית"ר ירושלים מליגת העל ובנבחרת כף ורדה.
טבארש גדל במחלקת הנוער של אקדמיקה דה קוימברה, ושיחק בקבוצות הבוגרות של אלקנננסה, בנפיקה קשטלו ברנקו, טורנסה, אנאדיה ואקדמיקה דה קוימברה במסגרת הליגה הפורטוגלית השלישית.
ב-3 ביולי 2024 חתם בפלגייראש מהליגה הפורטוגלית השנייה.
בעונת ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ביולי 2025 חתם בבית"ר ירושלים.
ב-29 במאי 2025 ערך טבארש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מלזיה במשחק ידידות.
איילנד טכנולוגיה (Island Technology) היא חברת סייבר ישראלית-אמריקאית, המפתחת דפדפן ארגוני בטוח.
החברה נוסדה בשנת 2020, ומשרדיה ממוקמים בתל אביב ובדאלאס.
המוצר המרכזי שלה – הדפדפן הארגוני של איילנד מספק קפסוליזציה (Isolation), מנגנוני הגנה מתקדמים נגד פישינג ונוזקות, שליטה מלאה על העתקה, הדבקה, הורדה וצילומי מסך, ניטור פעילות, מניעת דליפת מידע ועוד.
איילנד הוקמה בספטמבר 2020 על ידי מייק פיי, לשעבר נשיא Symantec ו-CTO ב-מקאפי, ודן אמיגה, יזם בתחום הסייבר ומייסד Fireglass, אותה מכר בשנת 2017 לסימנטק תחת פיי תמורת 250 מיליון דולר.
במרץ 2022 השלימה החברה גיוס סבב B של 115 מיליון דולר לפי שווי של 1.3 מיליארד דולר ובכך הפכה לחברת חד-קרן.
באוקטובר 2023 גייסה איילנד כ‑100 מיליון דולר, לפי שווי של 1.5 מיליארד דולר.
באפריל 2024 השלימה סבב D בהיקף של 175 מיליון דולר, שהזניק את שוויה לכ-3 מיליארד דולר והביא את סך הגיוסים עד אותו רגע ל‑487 מיליון דולר.
במרץ 2025 השלימה את סבב E, בסך 250 מיליון דולר, בהובלת קרן Coatue Management ובהשתתפות משקיעים קיימים כמו Sequoia, Insight Partners ו-סייברסטרטס.
בסבב זה הוערכה החברה בשווי של כ‑4.8 או 5 מיליארד דולר.
עד סוף אותו סבב, גייסה החברה סה"כ כ‑730 מיליון דולר.
החברה מעסיקה, נכון ל-2025, כ-500 עובדים, מתוכם כ‑200 במרכז הפיתוח בתל אביב והשאר בדאלאס.
נכון ל-2025 יש באיילנד כ-450 לקוחות, כולל חברות Fortune 1000 במגזרי פיננסים, תעופה, קמעונאות, בריאות ועוד.
מעריכים כי מספרם בין 20,000 ל-30,000. איים אלו נקראים בדרך כלל כיחידה אחת, אוקיאניה, ובאופן מסורתי הם מחולקים לשלוש קבוצות: מלנזיה, מיקרונזיה ופולינזיה.
מלנזיה ביוונית משמעותו איים שחורים.
הקבוצה כוללת את האי הגדול ביותר מבין איי האוקיינוס והאי השני בגודלו בעולם גינאה החדשה.
מיקרונזיה ביוונית משמעותו איים קטנים.
הקבוצה כוללת את איי מריאנה הצפוניים, גואם (גם הוא חלק מאיי מריאנה), פלאו, איי מרשל, איי גילברט, נאורו והמדינות הפדרליות של מיקרונזיה.
פולינזיה ביוונית משמעותו איים רבים.
הקבוצה כוללת את ניו זילנד, קיריבטי, הוואי, סמואה, סמואה האמריקאית, אי הפסחא, פולינזיה הצרפתית ועוד.
איים נוספים רבים נמצאים באוקיינוס השקט אך לא נחשבים לחלק מאוקיאניה.
ביניהם איי גלאפגוס, יפן, אינדונזיה, הפיליפינים, איי ים סין הדרומי .
האיים האלאוטיים באלסקה, גואם ואטול מידוויי השייכים לארצות הברית.
סחלין ואיי קוריל השייכים לרוסיה.
הריבונות בגינאה החדשה נחלקת בין אינדונזיה לבין פפואה גינאה החדשה.
מספר תושביו הוא כ-7.5 מיליון, בצפיפות נמוכה של כ-8 נפשות לקמ"ר.
האי שוכן באוקיינוס השקט, מצפון לאוסטרליה.
החלק המערבי שייך לאינדונזיה החלק המזרחי הוא מדינה עצמאית - פפואה גינאה החדשה.
האי ניחן בכמות משקעים רבה יותר ובפעילות געשית פעילה
במלחמת העולם הראשונה הייתה גינאה החדשה הגרמנית הייתה הטריטוריה הראשונה באימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
היא הייתה מושבה גרמנית מ-1884 ועד 1914 כאשר נכבשה על ידי אוסטרליה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היא השתרעה על החלק הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל כמה איים סמוכים.
במלחמת העולם השנייה היפנים פלשו לאי וכמעט כבשו את כולו מידי האוסטרלים.
אך לאחר קרב ים האלמוגים וקרב מידווי, בהם ספג הצי הקיסרי היפני אבדות קשות, בהן מספר נושאות מטוסים, נאלצו היפנים להמשיך את המערכה על הקרקע, ללא סיוע אווירי מנושאות מטוסים, ושם נעצרה מתקפתם, לפני שהגיעו לפורט מורסבי.
ואז האוסטרלים בעזרת האמריקאים דחקו את היפנים מחוץ לאי וחיסלו אותם.
איי מריאנה הם קבוצת האיים הצפוניים ביותר שבאיי מיקרונזיה במערב האוקיינוס שטח האיים הוא 1,007 קמ"ר, מגואם עד קרוב ליפן.
במלחמת עולם השנייה המערכה התחילה כאשר ב-15 ביוני ופלשו האמריקאים לסאיפאן.
בתגובה תקף הצי הקיסרי היפני את כוחות הצי האמריקני שתמכו בפלישה, וכך התחיל ב-19 ביוני קרב ים הפיליפינים בו ספג הצי היפני תבוסה כואבת לאחר שאיבד 3 נושאות מטוסים וכ-600 מטוסים.
אורכו של גואם הוא 50 ק"מ ורוחבו 6 עד 19 ק"מ, ושטחו 549 קמ"ר (שלושה רבעים מגודלה של סינגפור).
גואם הוא האי ה-32 בגודלו של ארצות הברית.
זהו האי הדרומי והגדול ביותר בארכיפלג איי מריאנה, כמו גם הגדול ביותר במיקרונזיה כולה.
ממלכת ספרד טענה לשליטה בו החל ממסעו של מיגל לופס דה לגאספי ב-1565 ומאז היה האי טריטוריה ספרדית עד לכיבושו על ידי ארצות הברית כחלק ממלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898
במלחמת עולם השנייה היפנים כבשו את האי גואם בתחילת המתקפה שלהם על האמיריקאים ואחרי כמה שנים האמיריקאים חזרו וכבשו את האי גואם.
הרפובליקה של פָּלָאו היא מדינת איים באוקיינוס השקט, הממוקמת כ-500 קילומטר מזרחית לפיליפינים.
הרפובליקה קיבלה את עצמאותה ב-1994 מארצות הברית, והיא אחת המדינות הצעירות ביותר והקטנות ביותר בעולם.
ב-1899 מכרו הספרדים את האיים לגרמניה.
במלחמת העולם הראשונה נכבשו האיים על ידי יפן מידי הגרמנים.
במלחמת העולם השנייה נערכו בהם קרבות עזים בין יפן לארצות הברית כשהאמיריקאים פלשו לפלאו להקל על הפלישה לפיליפינים
רפובליקת איי מרשל היא מדינת איים קטנה באוקיינוס השקט.
המדינה ממוקמת מצפון לנאורו וקיריבטי, מזרחית למיקרונזיה ודרומית לאי וייק, השייך לארצות הברית
אחרי המלחמה ניהלה יפן את האיים כמדינת חסות במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
איי גילברט (הם חלק מהאיים הקריבטים) הם שרשרת של 16 אטולים ואיי אלמוגים באוקיינוס השקט המהווים חלק מקיריבטי (משמעות השם "קיריבטי" הוא למעשה "גילברט" בשפת האיים).
במלחמת עולם השנייה בדצמבר 1941 השתלטו היפנים על אטול מקין, ותקפו משם את טאראווה.
נאורו היא מדינת אי במיקרונזיה אשר נמצאת בדרום האוקיינוס השקט.
זוהי מדינת האי העצמאית הקטנה ביותר בעולם מבחינת אוכלוסייה ושטח.
נאורו נמצאת כ-4,000 ק"מ דרום־מערבית להוואי, ושכנתה הקרובה ביותר היא האי בנבה, המהווה חלק ממדינת קיריבטי.
בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה, נכבש האי על ידי הצבא האוסטרלי ב-1914. לאחר המלחמה, ב-1919 חתמו אוסטרליה, בריטניה וניו זילנד על הסכם להקמת מועצה משותפת בשם מועצת הזרחה הבריטית, לניהול מכרות הזרחה באי.
בשנת 1923, הפקיד חבר הלאומים בידי אוסטרליה את המנדט על האזור, יחד עם בריטניה וניו זילנד.
במלחמת העולם השנייה לאחר הפשיטות הגרמניות על נאורו בדצמבר 1940, כבשו הכוחות היפנים את האי ב-26 באוגוסט 1942. שדה התעופה שבנו היפנים על האי הופצץ במרץ 1943, תוך עיכוב אספקת המזון לאי.
היפנים גירשו 1200 מתושבי האי כדי שיהיו לעבדים באיי צ'וק, מתוכם מתו 468 אנשים.
לאחר כניעת יפן האי שוחרר ב-13 בספטמבר 1945, כאשר קרבה לאי ספינת קרב אוסטרלית והיפנים נכנעו.
המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה מדינה בעלת ממשל חוקתי המסתמכת מבחינה ביטחונית על ארצות הברית במסגרת הסכמי "ההשתייכות החופשית והמשתרעת על חלק משטחי קבוצת האיים מיקרונזיה.
המדינה נמצאת באוקיינוס השקט, צפונית-מזרחית לפפואה גינאה החדשה.
ב-1899 קנתה גרמניה את איי קרוליין מספרד והחלה שם את שלטונה.
ב-1914 השלטון הגרמני הסתיים כאשר הצי הקיסרי היפני השתלט על איי מרשל, איי קרוליין ואיי מריאנה הצפוניים.
מלחמת העולם השנייה הביאה לסיום תקופת השגשוג היחסית שהייתה בזמן השלטון האזרחי היפני.
עד סוף המלחמה הושמדו רוב התשתיות באזור כתוצאה מהפצצות.
האיים ואוכלוסייתם נוצלו על ידי צבא יפן עד כדי עוני מחפיר.
ארצות הברית השתלטה על האיים במלחמת העולם השנייה
ניו זילנד היא מדינת איים בדרום-מערב האוקיינוס השקט המורכבת משני איים גדולים הנקראים האי הצפוני והאי הדרומי, וכן מספר איים קטנים יותר.
ניו זילנד רחוקה כ-2,000 קילומטרים מאוסטרליה, וביניהן חוצץ ים טסמן.
שכנותיה הקרובות ביותר מצפון הן קלדוניה החדשה, פיג'י וטונגה.
פעולתה הקרבית הראשונה של ניו זילנד במלחמת העולם הראשונה הייתה שיגורו של חיל משלוח שיכבוש את סמואה הגרמנית.
ב-6 באוגוסט 1914 הכריזה ממשלת בריטניה כי יהיה זה "שירות גדול ודחוף לאימפריה", אם ניו זילנד תכבוש את סמואה.
ב-15 בחודש הפליג כוח של 1413 חיילים ו-6 אחיות ולאחר שעצר פיג'י כדי לאסוף מורי דרך ומתורגמנים וכן ספינות ליווי נוספות, נחת באפיה בירת סמואה ב-29 בחודש.
למרות שרשמית לא הסכימו הכוחות הגרמניים באיים להיכנע, לא הייתה שום התנגדות וכיבוש האיים בוצע ללא קרב.
יחד עם זאת, הטריטוריה הגרמנית הראשונה שנכנעה בפני כוחות חבר העמים הבריטי, הייתה טוגו במערב אפריקה ארבעה ימים מאוחר יותר.
מעניין לציין כי כיבוש סמואה התנהל בסיועו של הצי הקיסרי היפני.
עם הצטרפותה של יפן למלחמה בדצמבר 1941, הקימה ממשלת ניו זילנד חיל משלוח נוסף שנקרא "חיל המשלוח הניו זילנדי השני לאוקיינוס השקט" ושירת לצדם של כוחות בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט.
כוח זה תגבר כוחות חיל מצב שהיו מוצבים בזירה.
היחידה הקרבית העיקרית של חיל המשלוח הייתה "הדיוויזיה השלישית הניו זילנדית".
עם זאת, הדיוויזיה מעולם לא נלחמה כגוף עצמאי.
הבריגדות שהרכיבו אותה היו מעורבות כגופים עצמאיים למחצה בפעולות של כוחות בעלות הברית באיי שלמה ובאיים נוספים.
חיילים ניו זילנדים השתתפו במערכה על יון, כרתים, אפריקה הצפונית, איטליה.
קיריבטי או קיריבס היא מדינת איים באוקיינוס השקט, משני עברי קו המשווה.
השוכנת במרכז האוקיינוס השקט הטרופי.
המדינה כוללת את איי גילברט, ליין, פניקס ובנבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה האיים נכבשו והוחזקו על ידי יפן בין השנים 1941–1943. בנובמבר 1943 כבשו האמריקאים את אטול טאראווה במה שנודע כקרב טאראווה.
ניסויים גרעיניים נערכו באזור סביב אחד האטולים, קריטימטי (אי חג המולד), על ידי בריטניה בסוף שנות החמישים, ועל ידי ארצות הברית בשנת 1962.
הוואי היא קבוצת איים באוקיינוס השקט המהווה את המדינה ה-50 בארצות הברית.
זוהי המדינה הדרומית ביותר בה והיא שוכנת במרחק של כ-4,000 קילומטרים מהחוף המערבי של ארצות הברית.
במלחמת עולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסים של האימפריה היפנית את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור שבאי אואהו.
המתקפה על פרל הארבור הובילה להצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
המדינה העצמאית של סמואה או בקיצור סמואה היא מדינת איים בדרום האוקיינוס השקט.
בין השנים 1900 לבין 1914 נקראה סמואה הגרמנית, ובין השנים 1914, למן כיבוש סמואה הגרמנית בידי ניו זילנד, לבין 1997, היה שמה סמואה המערבית.
ב-29 באוגוסט 1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה סמואה הגרמנית על ידי חיל משלוח מניו זילנד.
במלחמת עולם השנייה סמואה שלחה חיילים רבים שנלחמו יחד עם כוחות ניו זילנד במהלך המלחמה.
כאשר הכוחות האמריקאים נכנסו לסמואה והשתמשו בה כנמל, אותרו ארבע צוללות בעת כניסתן לעיר הבירה של סמואה, אפיה.
הכוחות הסמואיים הגיבו בירי והטביעו את הצוללות הירוג'ימי ושיג'ומקי.
סמואה האמריקנית היא אזור מבודד של ארצות הברית, הממוקם בדרום האוקיינוס השקט, מזרחית לסמואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עלה מספר כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית שהיו מוצבים בסמואה על האוכלוסייה המקומית ולכך הייתה השפעה תרבותית רבה.
גברים סמואנים מגיל 14 ומעלה קיבלו אימון צבאי על ידי סגל צבא ארצות הברית.
סמואנים שירתו בתפקידים שונים במהלך המלחמה, כולל בתפקידים קרביים, בתפקידי רפואה, בתפקידי קשרים ובתיקוני ספינות.
פולינזיה הצרפתית היא קולקטיב מעבר לים של צרפת בדרום האוקיינוס השקט.
היא מורכבת ממספר קבוצות איים פולינזים.
הקבוצות העיקריות הן איי החברה (שבהם האי טהיטי, שבו ממוקמים מרכז השלטון הצרפתי ומקום מושבה של הבירה פפאטה), איי מרקיז, איי טואמוטו, איי גמבייה ואיי אוסטרל.
אֵיְימון דה ואלירה , נולד כאדוארד ג'ורג' דה ואלירה (Edward George de Valera) היה מדינאי אירי, מראשי מאבקה של אירלנד לעצמאות נגד השלטון הבריטי במחצית הראשונה של המאה ה-20. דה ואלירה שימש זמן רב בתפקיד ראש הממשלה האירי, וסיים את פעולתו בשירות העם האירי בתפקיד נשיא אירלנד (אייר).
יש המכנים אותו, לצד יריבו הגדול מייקל קולינס, "אבי האומה" האירית.
דה ואלירה נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשנת 1882 לאם אירית, קת'רין קול (Catherine Coll).
אביו, חואן ויויון דה ואלירה, היה ממוצא ספרדי, אולם לא ברור מהיכן בא.
נולד בבית חולים בשדרות לקסינגטון, שבו נולדו תינוקות להורים חסרי אמצעים וילדים מחוץ לנישואים.
לימים טען כי הוריו נישאו בשנת 1881 בניו יורק, אך מחקר גנאלוגי לא מצא אישור לכך.
כיום סבורים החוקרים כי דה ואלירה היה ילד בלתי חוקי.
עובדה זו נראית כיום חסרת חשיבות, אך בעת הולדתו של דה ואלירה הייתה משמעותית, כי ילד שנולד מזיווג כזה לא היה יכול לשמש בשירות הכנסייה הקתולית.
דה ואלירה היה כל חייו קתולי מאמין, ושקל לפרקים קריירה כנסייתית.
יש להניח כי למניעה מלשמש ככומר, עקב נסיבות לידתו, הייתה השפעה על חייו, ועל ההיסטוריה של עמו.
בגיל שנתיים נלקח על ידי דודו, נד, לאירלנד וגדל אצל סבתו.
אמו טענה שבעלה, חואן, נפטר ב-1885. בהמשך נישאה בשנית באמצע שנות ה-80 אולם איימון לא שב אליה.
דה ואלירה גדל בעיר לימריק, ולאחר מכן בפנימייה בדבלין.
דה ואלירה גדל כנער אינטליגנטי ודעתן.
הוא עבד כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון.
במקביל, היה פעיל באגודת gaeilgeoir, אשר פעלה להחייאת הלשון האירית הגאלית.
ב-1913 הצטרף למיליציה בשם "המתנדבים האירים", ארגון צבאי למחצה שמטרתו קבלת עצמאות מן השלטון הבריטי, וקידום תוכנית "שלטון הבית" שהגה ויליאם יוארט גלאדסטון, ראש הממשלה הבריטי, כבר בשנת 1886. הקבוצה הייתה מעורבת ב"מרידת חג הפסחא" באפריל 1916, שבמהלכה הוביל דה ואלירה פלוגה של מורדים אירים שתפסה את מרכז דבלין.
על פי המסופר, פלוגתו, בת 160 איש, עמדה בגבורה אל מול 6,000 חיילים של בריטניה.
בעת כניעתו הצהיר "אני המפקד, ירו בי ואל תגעו באנשיי".
לאחר כישלון המרידה נדון דה ואלירה למוות על ידי הרשויות הבריטיות, אך העונש הומר למאסר עולם, כנראה בשל היות דה ואלירה אזרח ארצות הברית.
הוא שוחרר כחלק מחנינה כללית ביוני 1917.
במהלך אותן שנים שבהן נאבק בשלטון הבריטי, היה דה ואלירה מוצא לעיתים מסתור בביתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, רבה הראשי של אירלנד, שתמך במאבק המחתרתי לעצמאות אירית והיה ידיד אישי של דה ואלירה.
ביולי 1917 נבחר דה ואלירה כחבר הפרלמנט הבריטי כנציג מחוז איסט קלייר.
ב-25 באוקטובר 1917 הוא הכריז עם חבריו על הקמת "הרפובליקה האירית" ונבחר לנשיאה.
במסגרת זאת ארגן מרד נגד אנגליה, ועל כן נאסר במאי 1918. בפברואר 1919 נמלט מן הכלא, והחליף את קתאל ברויה כנשיא הפרלמנט האירי (הדאל אירן, או האספה), שהוכרז על ידי חבריו למפלגת שין פיין בינואר 1919 בעת היותו בכלא.
בספטמבר 1919 הכריזה הממשלה הבריטית כי הדאל אינו חוקי, והסכסוך סביב פעולתו הפך למלחמת העצמאות האירית.
דה ואלירה נסע לארצות הברית לגיוס כספים להמשך המלחמה מן הציבור האירי הגדול שגר בארצות הברית.
בזמן מסעו לארצות הברית השאיר את ניהול ענייניה של אירלנד בידי יריבו הפוליטי הגדול מייקל קולינס בן ה-29.
כאשר חזר דה ואלירה לאירלנד, בסוף 1920, הייתה הארץ עדיין בחבלי מלחמת העצמאות.
דה ואלירה עמד על כך שאירלנד תתנתק באופן מוחלט מבריטניה.
עם זאת, הצהיר שאם תינתן לאירלנד עצמאות מוחלטת הוא יסכים לברית לשיתוף פעולה צבאי וכלכלי.
המשא ומתן התקדם במהלך שנת 1921. אולם דה ואלירה דחה את ההצעה הבריטית מאוגוסט 1920 לעצמאות פנימית תוך כפיפות לכתר הבריטי.
באוגוסט 1921 שינה דה ואלירה את חוקת הדאל על מנת לשדרג את תפקידו מראש ממשלה (או יושב-ראש הקבינט) לנשיא של הרפובליקה, וכך להיות שווה במעמדו למלך ג'ורג' החמישי, כראש המדינה האירית.
כנשיא, טען דה ואלירה, עליו להיעדר משיחות השלום שהתקיימו באוקטובר 1921, שכן המלך ג'ורג' נעדר מהן.
בשיחות אלו הוסכם על חלוקתה של אירלנד.
26 מתוך 32 המחוזות של המדינה קיבלו עצמאות חלקית.
המחוזות הדרומיים נקראו "המדינה האירית החופשית" ואילו ששת המחוזות הצפוניים נותרו בשליטתה של בריטניה וכונו "צפון אירלנד".
מבחינה טכנית הוסכם כי המחוזות הצפוניים יהיו חלק מן המדינה האירית החופשית, אך ניתנה להם אפשרות לפרוש, ומחוזות אלו, שרוב תושביהם פרוטסטנטים (בניגוד לרוב הקתולי באי כולו) ניצלו מיד את האפשרות.
הסדר זה נראה לנציגי אירלנד בוועדה כה בלתי סביר (שכן הם סברו כי "צפון אירלנד" היא מדינה קטנה, וכי היא תתמוטט מיד מבחינה כלכלית וחברתית), עד כדי כך שקיבלו אותו, שכן סברו שלא יאריך ימים.
ההסכם נחתם ביום 6 בדצמבר 1921.
נציגי הרפובליקה לשיחות השלום קיבלו מדה ואלירה ייפוי כוח לעשות כפי הבנתם, מבלי לקבל את אשרורו של הקבינט.
אך ההסכם שאליו הגיעו הנושאים ונותנים היה שנוי במחלוקת.
ראשית הוא החליף את הרפובליקה הקיימת בדרום אירלנד בדומיניון, כך שראש המדינה נותר המלך הבריטי המיוצג בידי מושל כללי של המדינה האירית החופשית.
דה ואלירה זעם על הסדר זה.
מבקריו טענו כי הוא סירב להצטרף לשיחות שכן ידע מראש מה תהיה תוצאתן, ורצה להפיל את האשמה על אחרים.
דה ואלירה הגיב לידיעות על חתימת ההסכם לא בזעם על תוכנו (הוא סירב לקרוא את הידיעה בעיתון), אלא בזעם על כי החותמים לא התייעצו עימו – עם נשיא המדינה.
דה ואלירה ותומכיו בדאל, פרשו מן הדאל וניסו לשווא ליצור ממשלה רפובליקנית.
גריפית' נבחר לנשיא במקום דה ואלירה, ובמקביל נוצר ממשל שמוּנה על ידי הכתר הבריטי בראשותו של מייקל קולינס.
היחסים בין תומכי ההסכם ומתנגדיו הפכו עד מהרה למלחמת האזרחים האירית (ביוני 1922).
כוחותיו של דה ואלירה הובסו על ידי כוחות ממשלת מדינת אירלנד החופשית.
הייתה זו נקודת השפל בקריירה של דה ואלירה.
בנאומיו עשה רק לשלהוב האווירה, ולא השכיל לנהל משא ומתן.
על אף שהיה מבחינה רשמית ראש המורדים בממשלה החדשה, הייתה לו השפעה מועטה על מהלך העניינים, וחלק ניכר מהמלחמה היה חבוש בבית הכלא.
בין הטרגדיות של המלחמה היו רצח מייקל קולינס, ראש הממשלה הזמנית, מותו מתשישות של נשיא הדאל ארתור גריפית', ההתנקשות באחד מן החותמים על ההסכם, רוברט ארסקין צ'יילדרס, ופיצוץ משרד הרשומות הציבוריות, אשר הביא לאובדנן של אלף שנים של רשומות ציבוריות באירלנד.
ההשתתפות בדאל של המדינה החופשית – "הנוסחה הריקה"
באפריל 1923 הורה דה ואלירה לתומכיו להניח את נשקם, ופנה לשיטות פוליטיות על מנת להשיג את מטרותיו.
מאוכזב מהתנהגותם של רוב אנשי מפלגת שין פיין, פרש דה ואלירה מן המפלגה במרץ 1926 והקים מפלגה חדשה "פיאנה פול" (חיילי הגורל).
המפלגה זכתה בהישגים בקלפי, אך חבריה סירבו להישבע אמונים למלך האנגלי, והחל מאבק משפטי בנוגע לשאלה זו.
עד מהרה הביא המאבק לרצח סגן ראש הממשלה קווין או'היגינס, ומכיוון שכך, ראש הממשלה ויליאם תומאס קוסגרייב העביר הצעת חוק המחייבת את כל המועמדים לפרלמנט להצהיר כי אם ייבחרו, יישבעו אמונים למלך.
משנדחק כך לפינה הכריז דה ואלירה כי השבועה היא "נוסחה ריקה מתוכן", ונשבע אמונים למלך באוגוסט 1927.
בפברואר 1929 נידון לחודש מאסר בבלפסט בעוון כניסה בלי רישיון לצפון אירלנד.
במהלך משפטו סירב לדבר אנגלית והתעקש לדבר גאלית.
ב-16 בפברואר 1932 זכתה פיאנה פול בבחירות לדאל, ועם כינוס הדאל ב-9 במרץ נבחר דה ואלירה, בעזרת קולות הלייבור, כראש ממשלה ("נשיא המועצה המבצעת") ומונה לתפקיד על ידי המושל הכללי ג'יימס מקניל.
עם כניסתו לתפקיד עצר את הארנונה השנתית (מס החל על מקרקעין) ששולמה לבריטניה כהחזר על תשלומים ששולמו על ידי בריטניה כפיצוי לבעלי מקרקעין שהופקעו.
התוצאה הייתה "מלחמה כלכלית" בין המדינה האירית החופשית ובין בריטניה.
תחת הנהגתו של דה ואלירה זכתה פיאנה פול בבחירות הכלליות בשנים 1933, 1937, 1938 ו-1944. דה ואלירה נבחר גם ליושב ראש חבר הלאומים במושב שהתקיים בספטמבר ואוקטובר 1932 וכן לנשיא האספה של חבר הלאומים בשנת 1938.
במהלך שנות השלושים קיצץ דה ואלירה את החוקה שניסח מייקל קולינס בשנת 1922 בתהליך ממושך של שינוי וביטול סעיפים חשובים.
הדבר התאפשר משלוש סיבות: החוקה קבעה כי היא תאושר במשאל עם כעבור שמונה שנים (וראש הממשלה קוסגרייב שינה זאת ל-16 שנים לאחר מכן) כך שעד משאל העם ניתן היה לשנות סעיפים בחוקה באמצעות רוב פשוט בפרלמנט.
שנית, באופן תאורטי היה המושל הכללי הבריטי בעל סמכות וטו באשר לחקיקה.
בפועל הסמכות להורות למושל הכללי כיצד לפעול ניתנה לממשלת המדינה האירית החופשית משנת 1927, כך שלמעשה הסכמת המושל הכללי הייתה אוטומטית.
ושלישית, זמן קצר לפני שנכנס דה ואלירה לתפקידו הוסרה הדרישה שהחוקה תתאים להסכם שבין אירלנד ובריטניה משנת 1921. כאשר מערכת זו של בלמים ואיזונים (משאל עם, הסכמת המושל, התאמה להסכם) הוסרה, דה ואלירה יכול היה לעשות בחוקה כרצונו, ואכן עשה כן.
דה ואלירה הסיר את הדרישה לשבועת נאמנות, ואת האפשרות לעתור לבתי משפט אנגליים (המקבילים לבג"ץ בישראל).
משהאט הסנאט האירי (הנשלט על ידי האופוזיציה) את מהירות החקיקה בעניינים אלו, ביטל אותו דה ואלירה.
לבסוף, בדצמבר 1936 כאשר ויתר המלך אדוארד השמיני על כתרו (כדי להינשא לווליס סימפסון גרושה אמריקאית מבולטימור), ויחד עם כתר אנגליה, ויתר על כל תפקידיו, לרבות התפקיד של מלך אירלנד, ניצל דה ואלירה מצב זה על מנת לתקן את החוקה כך שכל זכר למלך או למושל הכללי מטעמו הושמט ממנה.
ביולי 1936 כתב דה ואלירה למלך אדוארד השמיני כי בכוונתו להציג חוקה חדשה, ובה ייווצר תפקיד של נשיא, המקביל לתפקיד המושל הכללי.
היה זה המרכיב המרכזי בחוקה החדשה, שניתן לה השם האירי Bunreacht na hÉireann (שפירושו בפשטות – החוקה של אירלנד).
החוקה החדשה כללה מספר אלמנטים שהדגישו את עצמאותה של אירלנד:
שם חדש למדינה – אירלנד (באירית: Éire, קרי אֵיירֵה; באנגלית: Ireland, וממנו התקבלה הצורה העברית).
הצהרה כי האי כולו הוא יחידה לאומית אחת.
תפקיד חדש "נשיא אירלנד" המחליף את הכתר האנגלי.
הכרה במעמד המיוחד של הכנסייה הקתולית.
הכרה במעמד המיוחד של הנישואין על פי הדת הקתולית (דהיינו איסור על גירושין).
הכרזה על האירית הגאלית כשפה הרשמית של האומה, ועל האנגלית כשפה משנית.
שימוש במונחים איריים לתיאור גופי הממשל השונים.
ככל שצעדים אלו התיימרו להתנגד לחלוקת האי, היו אלו צעדים הכרזתיים בלבד.
חלוקת האי נותרה עובדה קיימת גם לאחר חקיקת החוקה, מבחינה משפטית ועובדתית כאחת.
כן המשיך המלך האנגלי ג'ורג' השישי להתייחס אל עצמו כמלך אירלנד.
המעמד המיוחד שניתן לכנסייה הקתולית אף הוא היה מליצה חסרת משמעות.
החוקה הכירה בקיום "הכנסייה של אירלנד" הפרוטסטנטית, בקיום הכנסייה הפרסבטריאנית והמתודיסטית, וכן באוכלוסייה היהודית של אירלנד כדתות שוות זכויות בעלות חופש פולחן מלא.
מסיבה זו סירב האפיפיור פיוס האחד עשר לתמוך בחוקה.
על אף שלשפה האירית ניתנה עליונות סמלית, המשיכה השפה להיות שפת מיעוט, והאנגלית המשיכה להיות השפה השלטת בפועל.
בסיכומו של דבר החוקה לא הפכה את אירלנד למדינה חופשית, קתולית, גאלית, או חופשייה לחלוטין מן הכתר האנגלי.
בשעה שבה היהודים נרדפו והוחרמו במקומות רבים בעולם, והאנטישמיות הרימה את ראשה בממדים שלא נראו לפני כן או לאחר מכן, הייתה חוקתה של אירלנד הצהרה על שוויון זכויות אזרחי וחופש פולחן מלא ליהודי המדינה.
הגרמנים גילו עניין רב באירלנד בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, ובדקו אם ניתן יהיה להשתמש ב-IRA כנגד בריטניה.
כן בחנו את היתרונות הטקטיים של פלישה לאירלנד, או ניהול משא ומתן עימה.
דה ואלירה עמד נגד ניסיונות אלו, וכל המגעים עם הגרמנים הסתיימו בכישלון.
דה ואלירה שמר על הנייטרליות האירית במלחמה.
גם לאחר שהנייטרליות של ארצות הברית נקטעה בעקבות ההתקפה על פרל הארבור ב-1941, נשמרה הנייטרליות האירית לאורך כל הלחימה.
בתקופה זו עמדה אירלנד בסכנה הן של פלישה גרמנית (הגרמנים אף הכינו תוכנית פלישה לאירלנד, שמעולם לא יצאה לפועל) אף והן של פלישה אנגלית.
על אף הנייטרליות סייעה אירלנד בחשאי לבעלות הברית.
לדוגמה, העיתוי המדויק של הפלישה לנורמנדי נקבע על פי נתונים מטאורולוגיים שסופקו מתחנות שהוצבו באירלנד.
טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם נפלו באירלנד הורשו "להימלט" לאירלנד הצפונית, אך טייסים גרמנים הוחזקו במעצר עד סוף המלחמה.
עם זאת, ביום התאבדותו של אדולף היטלר ביקר דה ואלירה, במעשה שעורר ביקורת רבה, את השגריר הגרמני בדבלין, וכתב לעם הגרמני מכתב שבו הביע את תנחומיו.
מצבה של אירלנד במלחמת העולם השנייה היה עדין.
ברית עם גרמניה (עד כמה שדה ואלירה רצה בכך, דבר המוטל בספק) העמידה את אירלנד בסכנה של פלישה אנגלית, בעוד שברית עם בריטניה הייתה בלתי אפשרית מבחינה פנימית, והייתה עשויה להביא למלחמת אזרחים חדשה.
היסטוריונים טוענים כי הנייטרליות האירית אף שירתה את מטרות בעלות הברית, מכיוון שלו הצטרפה אירלנד לבעלות הברית, הייתה היא המדינה החלשה בברית, והייתה גוזלת משאבים וכוח אדם להגנתה, בתקופה שבה נדרשו משאבים אלו למטרות אחרות.
בנאום הניצחון שנשא וינסטון צ'רצ'יל לאחר הניצחון על גרמניה, התקיף צ'רצ'יל את מדיניות הנייטרליות של אירלנד במילים קשות.
דה ואלירה השיב בנאום שזכה להסכמה ולהערכה בין כל הפלגים במדינה, אך הביא לביקורת קשה מבחוץ.
בפברואר 1948 הובס דה ואלירה בבחירות, ופרש מתפקיד ראש הממשלה.
הוא הוביל שתי ממשלות נוספות (1951–1954 ו-1957–1959) עד שפרש מהנהגת מפלגתו על מנת לשמש כנשיא אירלנד במהלך שתי תקופות כהונה (1959–1973).
בתקופה זו היה עיוור כמעט לחלוטין אך הסתיר עובדה זו באמצעות שימוש בעוזר שתפקידו היה ללחוש לו הוראות כגון מספר המדרגות שעליו לעלות, ולהיכן עליו "להסתכל".
הבחירות לנשיאות ב-1966, שבהן התמודד כנגד המועמד הצעיר או'היגינס, הוכרעו ברוב של 10,000 קולות בלבד.
דה ואלירה סיים את תפקידו כנשיא בשנת 1973 כשהוא בן 91, וראש המדינה הזקן בעולם.
הוא מת בדבלין בשנת 1975, מספר חודשים לאחר מות אשתו שינייד.
הוא נקבר בבית הקברות גלאסנווין בדבלין, ונטמן לצד אשתו ולצד בנו, בריאן, שמת בתאונת רכיבה בשנת 1936.
בשנת 1966 ניטע לכבודו יער איימון דה ואלירה סמוך לנצרת.
איילת מנחמי (נולדה ב-16 בדצמבר 1963) היא במאית קולנוע, תסריטאית ועורכת סרטים ישראלית.
מנחמי נולדה וגדלה בתל אביב, לנילי, מורה לתנועה ופסלת ורן, יזם בתחום הבניה.
ב-1985 סיימה מנחמי בהצטיינות את לימודיה במגמה לקולנוע בבית הספר בית צבי.
סרטה הקצר הראשון "מיסטר קאירו" (7 דקות, בוים בשיתוף עם גיל לבנברג ויורם הררי) זכה בפרס תחרות הסרט הקצר 1984, פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים והוקרן לפני סרטים עלילתיים במוזיאון תל אביב, קולנוע גורדון וקולנוע תמוז ברמת אביב.
הסרט, מחווה לקולנוע של שנות ה-40 המבוסס על שירם של ג'ון אנדרסון וּואנגליס, "The Friends of Mr.
Cairo", היה וידאו-קליפ בפילם המתרחש בבית קולנוע נטוש, בו קמים לתחייה גיבוריו הקולנועיים של ילד וסוחפים אותו אל תוך התרחשויות קולנועיות קלאסיות.
סרט הגמר של מנחמי, "הבית השקוף", שנכתב בהשראת סיפורו של קורט וונגוט "שכנות", עסק בנער מחונן, חובב מדע, הנשאר לבדו בבית.
קיר משותף החוצץ בינו לבין דירת השכנים הופך אותו בעל כורחו לעד שמיעה, ולבסוף למסייע ברצח.
הסרט קיבל ציון לשבח על בימוי, ומנחמי זכתה בתואר הבוגרת המצטיינת של המחזור.
לאחר גמר לימודיה, בתמיכת בית צבי, ביימה סרט באורך של 47 דקות - "עורבים", 1987, בהשתתפות גילי בן אוזיליו ובועז תורג'מן, בעלה הראשון של מנחמי.
הסרט, למרות שאינו "פיצ'ר", נחשב נקודת ציון משמעותית בקולנוע הישראלי, הן ברמה הסגנונית והן ברמה הנושאית.
הסרט עוסק בנערת כפר המגיעה לחיות עם קומונה שחבריה בעלי נטיות מיניות מגוונות, והתאפיין בסגנון בימוי ייחודי וחריף לזמנו, ובבחירה לא שגרתית של שחקני משנה, אתרי צילום, תפאורות ואביזרים.
הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות במוזיאון תל אביב יחד עם סרטה של נירית ירון "ילדה גדולה", וזכה להצלחה קופתית מפתיעה, כסרט הראשון, לאחר סרטיו של עמוס גוטמן, הנוגע בסוגיות של זהות מינית בקרב נוער שוליים בתל אביב.
"עורבים", שזכה בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים ב-1988, נחשב לסרט ה"תל אביבי" שהקדים את שנות ה-90, בהן עמדה העיר במרכז.
לאחר הצלחתה עם "עורבים" פנתה מנחמי לעשייה מסחרית יותר וביימה את הסרט "אבא גנוב 3".
מאוחר יותר, נענתה עם נירית ירון לבימוי משותף לבקשת המפיקים אהוד בלייברג ויצחק גינסברג לכתוב ולביים שלושה סרטים תל אביביים קצרים תחת הכותרת "סיפורי תל אביב".
הסרט כלל שני פרקים בבימויה של מנחמי - "שרונה מותק" (עם יעל אבקסיס בתפקידה הראשון) ו"גט" (עם ענת וקסמן).
בשנת 1993 זכתה בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט.
באותה שנה נסעה וטיילה במשך חודשים אחדים בסין, בטיבט ובנפאל, ולבסוף הגיעה להודו, שם התוודעה לוויפאסנה על פי שיטתו של ס.נ.
בעקבות התנסות זו החלה, עם שובה ארצה, לצמצם את עשייתה בתחום הפרסומות ולהתמקד בפרויקטים משמעותיים יותר עבורה.
יחד עם אֵילונה אריאל מהעמותה לוויפאסנה בישראל יצאה לתעד מרכזי ויפאסנה בעולם.
סִרטן התיעודי "אגף הוויפאסנה" (1999), המתאר את השימוש בשיטת מדיטציה זו בשיקום אסירים בהודו, הוצג בפסטיבלים רבים וזכה במספר פרסים חשובים, ביניהם פרס "Golden Spire" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו, NCCD Pass Award מטעם המועצה האמריקנית למניעת פשע ועבריינות, ועוד.
הסרט שודר בתחנות טלוויזיה רבות ברחבי העולם, ופתח את הדלת לקורסי ויפאסנה בבתי כלא ברחבי העולם המערבי.
בהמשך תיעדו מנחמי ואריאל ניסיון דומה בבית סוהר בישראל.
החל משנת 1996 הייתה מנחמי במאית הבית של חברת ההפקות והפרסום "פרדיסו", וביימה סרטי פרסומת רבים לבתי קולנוע ולטלוויזיה.
בין השאר עובר החברות: בזק, שטראוס גרופ וקמפיין ההשקה של פרטנר תקשורת.
סרט תיעודי נוסף שעשו יחד, "זמני" (2001), על מושג ותפיסת הזמן הישראלי, זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2001, וב"פרס יפן" (NHK Japan Prize) בשנת 2002.
ביולי 2007 יצא סרטה העלילתי הראשון לאחר 14 שנה, "נודל", שצולם בסין ובישראל על פי תסריט שכתבה עם שמי זרחין, בהפקת אסף אמיר ויואב רועה.
הסרט זכה להצלחה קופתית בישראל ובפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים במונטריאול.
בשנת 2017 ביימה את הסדרה הבלשית "נופלות על הרגליים" בכיכובן של מילי אביטל ושני כהן, ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2023 ביימה את הסרט "שבע ברכות", על מערכות יחסים משפחתית מורכבות של בת עם אמה הביולוגית שהעבירה אותה לאחותה העקרה.
בטקס פרס אופיר זכה הסרט בעשרה פרסים מתוך 12 קטגוריות בהן היה מועמד.
בין הפרסים: הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקנית הראשית הטובה ביותר שהוענק לריימונד אמסלם ופרס שחקנית המשנה הטובה ביותר שהוענק לראשונה לתיקי דיין.
בסוף שנה זו, נודע כי מנחמי תביים סרט אודות לוחמות השריון מפלוגת "פרא", אשר לחמו במחבלי החמאס בהתקפת הטרור של השבעה באוקטובר 2023.
איים אבודים היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית בת 26 פרקים שהופקה בשנות השבעים ושודרה לראשונה באוסטרליה ב-1 בינואר 1976.
הסדרה הייתה הפקה משותפת של הערוץ המסחרי Ten Network עם חברת סרטי פרמאונט.
בישראל שודרה הסדרה בתחילת שנות ה-80 בשעות אחר הצהריים, לאחר מכן בטלוויזיה הלימודית במסגרת הרצועה היומית בשעות הבוקר בחופש הגדול, ולאחר מכן שודרו פרקים ממנה בתוכנית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
עם השנים זכתה הסדרה למעמד של סדרת פולחן בישראל, בעיקר משום שהסדרה שודרה בשידורים חוזרים רבים במשך שנים רבות בשידורי חופשת הקיץ של הטלוויזיה החינוכית, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בסרט הנושא את שם הסדרה.
סופת הוריקן כמעט מטביעה בלב ים אונייה שעל סיפונה 40 נערים מרחבי העולם.
35 נערים מצליחים להיחלץ מהאונייה בסירות הצלה, אולם בשל הבהלה חמישה נערים נותרים באונייה.
הסערה סוחפת את האונייה אל שני איים לא מוכרים המאוכלסים בצאצאים של אנשים שהגיעו לשם בנסיבות דומות כ-200 שנה קודם לכן.
האי הראשון, הקרוי טאמבו, נשלט על ידי רודן אלמותי בן 200 שנה המכונה ה-Q, אשר הגיע לאי באחת מאותן אוניות שהיו בדרכן לאוסטרליה.
במוקד האי קיים עמק בו חיים צאצאי צוות האונייה המקורית, בסגנון חיי קהילה קולוניאלית של המאה ה-18. הרודן עושה הכל על מנת ללכוד ולחסל את חמשת בני הנוער מן העולם החיצון, המהווים בעיניו איום לשלטונו.
האי השני, הקרוי מאלו, שוכן בקרבת האי טאמבו, קטן יותר בגודלו ושומם.
הרודן Q משתמש במאלו כמחנה עבודה, שאליו נשלחים האסירים ובלגונה שבאי הם נאלצים לצלול ולהשיג "אצה כחולה" נדירה המזוקקת בהמשך לאבקה בה משתמש Q כדי להאריך את חייו.
הילדים מפתחים קשרי ידידות וחברות עם חלק מן המקומיים.
בפרק האחרון בסדרה מצליחים ה"זרים" לשכנע את תושבי הכפר למרוד בראש הממשלה וב-Q ומצליחים לסלקם מן הכפר ללא שפיכות דמים.
חמשת הזרים מצטרפים לכפר וג'רמיה, משרתו לשעבר של הרודן, נבחר לתפקיד ראש הכפר.
אמנדה מא - סו יינג
מרגרט נלסון - הלן מרגרט קווין
רודני בל - אהרון ג'יימס קווין
ריק האטון - ראש הממשלה רופוס קוואד
וואלאס איטון - מנהל בית הספר קווילטר
ווילי פנל - ג'רמיה קוויזל
קורנליה פרנסס - אליזבת' קווין
מייקל הווארד - ג'ייסון קווין
דון פאסקו - אדם קווין
איילת לטוביץ' (נולדה ב-31 ביולי 1972) היא שפית ומחברת ספרי בישול ישראלית.
בבית הספר היסודי למדה בכיתת מחוננים בבית הספר היסודי א.ד.
גורדון בחולון, ולאיר מכן בבית הספר התיכון אילון במגמת קולנוע.
לאחר סיום שירותה הצבאי כעורכת ביחידת ההסרטה של צה"ל למדה בבית הספר לבישול של "פרו לית'" בלונדון.
בסיום לימודיה החלה לעבוד אצל שגריר בריטניה בישראל ולאחר מכן במסעדת "קרן" של חיים כהן.
היא ניהלה את מסעדת "דיאדה", ששמה דגש על אוכל טרי ובריא.
משנת 2005 ועד היום משמשת איילת כשפית של ביתא קפה, קפה-מסעדה שלו ארבעה סניפים.
לטוביץ' הגישה בצוותא עם גיל חובב את העונה הראשונה של תוכנית הבישול שום, פלפל ושמן זית של הערוץ הראשון בטלוויזיה והופיעה גם בתוכניות הכי טעים שיש בערוץ השני ומדריך האוכל בערוץ עשר.
כמו כן היא עורכת ומתרגמת ספרי בישול ואחראית לתרגום ולעריכה של סדרת ספרים בשם "מה אוכלים היום?".
ללטוביץ' בת מנישואיה לשף הצרפתי בנואה וינוז.
כיום היא בת זוגה של הזמרת אליוט.
איים בזרם הוא ספרו האחרון של ארנסט המינגוויי.
הספר יצא לאור ב-1970, תשע שנים לאחר מותו של המינגוויי.
הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר, והמהדורה החדשה על ידי יואב כ"ץ.
חלק מחוויות חייו של המינגוויי נתנו השראה לסיפור, חייו באיים הקריביים וחוויותיו כמתנדב בחיפוש אחר צוללות גרמניות במלחמת העולם השנייה, באותו אזור.
החלק הראשון, "בימיני" (Bimini), מתאר מספר שבועות בביתו של גיבור הסיפור, תומאס האדסון.
האדסון הוא צייר מצליח המתגורר על אי הנופש האקזוטי בימיני דרומית לפלורידה, אשר בעברו לחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים בספרד.
שלושת בניו הצעירים, החיים בנפרד ממנו מגיעים אליו, ויחד עמו ועם חבריו יוצאי הדופן, מבלים את חופשת הקיץ.
החלק השני, "קובה" (Cuba), הוא פרק קודר ובו האדסון, למוד סבל, משרת כקצין מודיעין ומבצעים מיוחדים במשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה.
הוא מגיע לחופשה קצרה בהוואנה, חופשה שאת רובה הוא מבלה בשתייה בבאר אפלולי בעיר.
בהמשך מתואר מפגשם של האדסון וגרושתו, המחדשים את אהבתם.
החלק השלישי, "בים" (At Sea), הוא סיפור פעולה הדוק ומפורט, המתאר את קרב המוחות בין אנשי הצוללות הגרמניות בים הקריבי ובין האדסון וצוותו, אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים, אשר צדים אותם.
בשירו "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" מזכיר מאיר אריאל את הספר, כשהוא מתאר בשיר חייל במוצב הסמוך לתעלת סואץ הקורא את הספר:
ארבעת הבתים הראשונים בשיר מתארים בקצרה אירועים המופיעים בספר.
איים אבודים הוא סרט קולנוע ישראלי של התסריטאי והבמאי רשף לוי, שיצא לאקרנים בשנת 2008. הסרט נקרא על שם סדרת הטלוויזיה האוסטרלית "האיים האבודים", ששודרה בישראל בשנים שבהן מתרחשת עלילת הסרט.
הסרט היה מועמד ל-14 פרסי אופיר, מתוכם זכה לבסוף בארבעה.
עלילת הסרט מתרחשת בתחילת שנות השמונים בכפר סבא, ומספרת את סיפורה של משפחת לוי, ובעיקר של שני בניה התאומים הלא-זהים המתאהבים באותה נערה.
לדברי לוי, הסרט מבוסס בחופשיות על חוויות אישיות שלו ושל משפחתו מרובת הילדים.
ארז לוי (מיכאל מושונוב): הבן הפחות אהוב, אחיו התאום של עפר, ביישן ומעריץ את אחיו, מאוהב בנטע בסתר.
עפר לוי (אושרי כהן): אחיו התאום והכריזמטי של ארז.
נטע (יובל שרף): תלמידה חדשה בבית הספר, בהמשך הופכת להיות חברתו של עפר, אף על פי שיש לה חבר בארצות הברית.
בועז "סבתא" (עפר שכטר): חברם הטוב ביותר של ארז ועפר.
יש לו יחסים מסובכים עם אביו.
דוד לוי (פיני טבגר): אחיהם הבכור של ארז ועפר.
אברהם לוי (שמיל בן ארי): אב המשפחה.
סימה לוי (אורלי זילברשץ): אם המשפחה.
תמיד העדיפה את עפר על פני ילדיה האחרים, אך לא מסוגלת להודות בכך.
אבנר לוי (יגאל עדיקא): דודם של ארז ועפר.
גילה לוי (גילת אנקורי): אשתו של אבנר.
גל (גל זייד): אביו של בועז.
לנסקי (יונתן רוזן): המפקד של ארז.
מוסטפא (יוסף אבו ורדה): לבנוני בנבטיה.
מיכל מזרחי (נועה מימן): אשתו של דוד.
שמחה (מיכל לוי): בת זוגו של דוד.
אֵיימון סאליבן , הוא שחיין אוסטרלי שהחזיק בשיאי עולם במשחים ל-100 מטר חופשי ול-50 מטר חופשי.
סאליבן נולד בפרת' במערב אוסטרליה, שם הוא חי עד היום.
באולימפיאדת אתונה סיים סאליבן במקום שישי במשחה שליחים 4X100 מטר חופשי.
את אליפות העולם בשחייה ב-2005 החמיץ סאליבן בשל פציעה.
באליפות העולם בשחייה 2007 שנערכה במלבורן הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי.
באליפות הפתוחה של ניו סאות' ויילס בפברואר 2008, קבע סאליבן במשחה ל-50 מטר חופשי שיא עולם חדש של 21.56 שניות, שיפור ב-8 מאיות השנייה לשיא בן 8 השנים של אלכסנדר פופוב.
כחודש לאחר מכן הוא איבד את השיא לאלן ברנאר מצרפת, אולם כעבור שלושה ימים שבר אותו פעמיים במסגרת המבחנים האולימפיים של אוסטרליה והעמיד אותו על 21.28 שניות.
שם הוא גם קבע את התוצאה השנייה בטיבה בעולם במשחה ל-100 מטר חופשי, 47.52 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר סאליבן לראשונה את שיא העולם של אלן ברנאר במשחה ל-100 מטר חופשי כששחה בזמן של 47.24 שניות, כשחיין ראשון במשחה שליחים 4X100 מטר חופשי, בו נבחרת אוסטרליה זכתה במדליית ארד.
שיאו העולמי החזיק מעמד שלושה ימים עד שברנאר שיפר אותו בארבע מאיות השנייה במקצה הראשון בשלב חצי הגמר, אולם דקות ספורות לאחר מכן הוא החזיר לעצמו את שיא העולם כשניצח במקצה השני בתוצאה של 47.05 שניות.
בשלב הגמר הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו וזכה במדליית כסף לאחר שהפסיד לברנאר.
הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה את סגנון החופשי.
בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי.
באליפות צרפת באפריל 2009 נשברו שיאיו העולמיים במשחה ל-50 מטר ול-100 מטר חופשי על ידי פרד בוסקה וברנאר בהתאמה, אולם השיא ב-100 מטר נפסל על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית בשל חליפת שחייה לא תקנית.
באליפות העולם בשחייה 2009 ברומא, בה לא השתתף בשל מחלה, נשבר שיאו במשחה ל-100 מטר חופשי על ידי סזאר סיילו מברזיל.
באליפות אוסטרליה ב-2011 זכה רק במדליית הארד במשחה 100 מטר חופשי (בזמן של 48.89 שניות), אחרי השחיינים הצעירים ג'יימס מגנוסן וג'יימס רוברטס ובמקום החמישי ב-50 מטר (22.40 שניות) , ובשל כך איבד את המקום במשחים האישיים באליפות העולם בשחייה 2011. אולם הוא שולב בנבחרת עבור משחי השליחים.
והשתתף, יחד עם מגנוסן, מט טרגט, ומתיו עבוד במשחה 4x100 מטר חופשי.
הוא שחה את החלק האחרון במשחה, ולמרות שיריביו צימצמו את הפער שקודמיו פתחו, הוא הצליח לשמור על היתרון עד הסוף, ולהוביל את אוסטרליה למדליית זהב לפני צרפת וארצות הברית.
איילת שקד (נולדה ב־7 במאי 1976, ז' באייר ה'תשל"ו) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כשרת המשפטים וכשרת הפנים, וכחברת הכנסת מטעם מפלגות הבית היהודי וימינה.
עמדה בראש רשימת "הבית היהודי בראשות איילת שקד" בבחירות לכנסת העשרים וחמש.
נולדה בשם איילת בן־שאול בתל אביב.
אמה, אראלה, הייתה מורה לתנ"ך, ונפטרה כששקד הייתה בת 23.
אביה של שקד, מנשה, ממוצא עיראקי, בהמשך המשפחה עברה לטהראן בגלל עסקי המשפחה.
הוא רואה חשבון ואיש עסקים.
שקד גדלה בשיכון בבלי שבצפון תל אביב ולמדה בבית הספר התיכון עירוני ד'.
הייתה מדריכה ורשג"דית בתנועת הצופים.
שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך בגדוד 12 ובסיירת של חטיבת גולני.
בעלת תואר BSc בהנדסת חשמל ובמדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב.
עבדה כמהנדסת מחשבים וכמנהלת שיווק מוצר בסניף הישראלי של טקסס אינסטרומנטס.
איילת שקד נשואה לאופיר שקד, קיבוצניק לשעבר, אזרח עובד צה"ל, מדריך בקורס טיס צה"לי וטייס קרב במטוס F-16 עד לשנת 2018, ולהם בן ובת.
הם מתגוררים ברמת החייל שבתל אביב.
ב-2006, לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה, מונתה שקד למנהלת לשכתו של בנימין נתניהו, בעת שכיהן כיו"ר האופוזיציה.
במסגרת תפקיד זה גייסה ללשכה את נפתלי בנט.
במרץ 2008 פרשו שניהם מהלשכה ושקד חזרה לעבוד בטקסס אינסטרומנטס בניהול מוצר ה-NFC של החברה.
בתחילת שנת 2010 הקימה יחד עם נפתלי בנט את תנועת "ישראל שלי" ועמדה בראשה בהתנדבות עד מאי 2012. במסגרת פעילותה בתנועה מתחה ביקורת על בנק לאומי, על רקע האפשרות שהבנק ימכור את חברת הנדל"ן "דיגל" הפועלת בירושלים לקבוצת משקיעים פלסטינית.
הבנק חזר בו ומכר לבסוף את החברה לקבוצת משקיעים יהודית.
לאחר הפיגוע באיתמר הפיצה שקד, בהסכמת המשפחה, תמונות קשות לצפייה של בני משפחת פוגל שנרצחו.
בריאיון לעיתונות אמרה: "זאת הייתה החלטה קשה, אבל ככה זה במלחמה.
לתמונות יש יותר כוח מאשר למלים, וזה עבד וקיבל כותרות.
הפלסטינים עושים שימוש במדיה דיגיטלית ואנחנו עושים תקשורת סטרילית.
ביום הזיכרון התשע"א–2011 ארגנה עלייה של אזרחים לקברי חללי צה"ל ניצולי השואה עריריים, להוקרת זכרם ואמירת קדיש.
ביוני 2011 הובילה את התנועה שבראשותה לקמפיין בסיסמה "גל"צ – סכין בגב החיילים", שמטרתו לדבריה להביא את גלי צה"ל לשלב בשעות השיא שדרנים שדעותיהם אינן מזוהות עם השמאל וכן שלא לראיין אנשי חמאס בשעת מלחמה.
החל מסוף 2011 הובילה קמפיין כנגד המסתננים מאפריקה לישראל, בטענה כי הם מהווים סכנה לאופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה וכרוכים בה גם נזקים כלכליים קשים.
שקד קראה לאכוף את החוק האוסר עליהם לעבוד, להחזירם לארצות המוצא ולחוקק את חוק ההסתננות שיאפשר החזקתם במשמורת לשלוש שנים בהליך מנהלי ומניעת כניסת חדשים על ידי השלמת הגדר בגבול מצרים.
שקד התפקדה לליכוד בגיל צעיר.
בינואר 2012 נבחרה שקד למרכז הליכוד בסניף קריית ארבע וכן למועצת סניף צפון תל אביב, אך ביוני 2012 פרשה מהליכוד והודיעה על כוונתה להתמודד על מקום ברשימת הבית היהודי לכנסת, יחד עם נפתלי בנט.
ב־14 בנובמבר 2012 נבחרה בפריימריז של המפלגה למקום השלישי, ובעקבות איחוד הרשימות של הבית היהודי עם האיחוד הלאומי הוצבה במקום החמישי ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת התשע עשרה.
רשימת הבית היהודי זכתה ל־12 מנדטים, שקד נכנסה לכנסת והייתה חברת הכנסת החילונית הראשונה מטעם המפלגה.
בכנסת ה־19 הייתה שקד יושבת־ראש השדולות למען יונתן פולארד, לטיפול בבעיית המסתננים, למען עולים דוברי אנגלית ולמען הספרות הישראלית ועידוד הקריאה בישראל.
כמו כן הייתה חברה בשדולת חברות הכנסת, בשדולה לשוויון תעסוקתי, בשדולה למען חיילי המילואים ועוד.
בעקבות פתיחת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013) שתמורתו הסכימה ישראל לשחרר מחבלים פלסטינים שרצחו ישראלים, כתבה שקד מכתב פומבי לשר החוץ האמריקאי ג'ון קרי והאשימה אותו בצביעות על כך שהוא לוחץ על ישראל לשחרר רוצחים שיסכנו את ביטחונה בעוד שארצות הברית אינה משחררת מחבלים, ואף לא את יונתן פולארד.
ב־12 במרץ 2014 אישרה הכנסת את חוק יסוד: משאל עם שהציעו חברי הכנסת איילת שקד, אורית סטרוק ויריב לוין המעגן בחוק יסוד את החובה לערוך משאל עם על הסכם שכולל מסירת שטחים שבריבונות ישראל.
בכנסת ה־19 יזמה ביחד עם ח"כ יריב לוין את הצעת חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי שבאה לתת עיגון חוקתי להיותה של מדינת ישראל מדינת הלאום היהודי ומדינה יהודית ודמוקרטית.
"ועדת שקד" ותיקון חוק שירות ביטחון
שקד הייתה יושבת־הראש של "הוועדה לשוויון בנטל" שהוקמה בכנסת התשע עשרה כדי להכין חוק שיסדיר את נושא גיוס החרדים לצה"ל ושילובם במשק.
הוועדה עמלה שבעה חודשים תוך ויכוחים רבים על תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון וחקיקת חוק שירות לאומי־אזרחי המסדירים את גיוס בני הישיבות ושירות החרדים בצה"ל ובשירות לאומי־אזרחי.
שקד אמרה שהחוק אינו מושלם ואינו שוויוני, אך הוא נחקק לתכלית ראויה – שילוב החרדים בחברה, בצבא ובמשק, ושלא ניתן להשיג יותר, שכן כפיית גיוס על החרדים לא תשיג את מטרתה.
תיקון לחוק העונשין המחמיר את העונש הקבוע לעבירה של פלישה מכוונת של אדם לשטח חקלאי ולעבירה של אדם שלא נקט אמצעים סבירים למנוע כניסה של חיה שברשותו לשטח חקלאי.
תיקון לחוק שחרור על־תנאי ממאסר המאפשר לשופטים לקבוע שעבירת רצח היא חריגה בחומרתה, וכתוצאה מכך תימנע קציבת עונש הנאשם לפחות מ־40 שנות מאסר, וכן יימנע שחרורו בעסקאות עם ארגוני טרור או במחוות שהן חלק ממשא ומתן מדיני.
חוק קידום התחרות בענף המזון, התשע"ד–2014, ששקד נמנתה עם יוזמיו.
תיקון לחוק הסיוע המשפטי הנותן סיוע משפטי חינם לקורבנות עבירות מין, בפרט בכל הקשור בהרחקת עברייני מין מסביבתם.
תזכירי חוק להחמרת הענישה כלפי מיידי אבנים ובקבוקי תבערה, הכוללים בין היתר קביעת תקופת מאסר מינימלית ביחס למקסימום הקבוע בחוק, הטלת קנסות כספיים על הורים לקטינים שהורשעו ביידוי אבנים ושלילת קצבאות שונות מהורים לקטינים שנגזר עליהם עונש מאסר בגין יידוי אבנים.
חוק המאפשר לרשמי ההוצאה לפועל לתת הפטר לחייבים מוגבלים באמצעים.
החוק עבר כחלק מרפורמה מקיפה בתחום חדלות פרעון שיזמה שקד שמטרתה להקל על אנשים פרטיים ועסקים קטנים שנכנסו לפשיטת רגל עקב חובות ולאפשר את שיקומם.
תיקון לחוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה (שמכונה "חוק שקיפות העמותות"), המחייב עמותות שרוב מימונן מגיע ממדינות זרות לציין זאת בפרסומיהן ובהופעת נציגיהן בוועדות הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הגיעה שקד למקום הראשון בפריימריז של הבית היהודי, והוצבה במקום השלישי ברשימה (אחרי היו"ר בנט ויו"ר תקומה אורי אריאל).
בבחירות קיבלה הבית היהודי 8 מנדטים ושקד נכנסה לכנסת.
עם הקמת ממשלת ישראל ה־34 ב־14 במאי 2015 מונתה שקד לשרת המשפטים.
במסגרת תפקידה עמדה שקד בראש ועדת השרים לענייני חקיקה והוועדה לבחירת שופטים, והייתה חברה בקבינט המדיני־ביטחוני.
שקד הייתה חברה גם בוועדה למינוי דיינים.
ב־1 ביוני 2015 גיבשה שקד מתווה פשרה שסיים את שביתת הפרקליטים בפרקליטות המדינה.
במטרה להיאבק בחרם על ישראל ובקמפיין ה־BDS יזמה שקד ב־2015 תוכנית לוחמה משפטית שעיקרה תביעות אזרחיות ופליליות נגד פעילי וארגוני החרם בגין פגיעה בסחר, אפליה וגזענות.
היא קידמה חוק שמטרתו צמצום מעורבותן של ממשלות זרות בדמוקרטיה הישראלית, ולפיו עמותות שיקבלו תרומה מישות מדינית זרה ישלמו 45% מס על התרומה.
ב־20 ביולי 2015 אישרה הכנסת תיקון לחוק העונשין שיזמו ציפי לבני ואיילת שקד, הקובע שעל מי שיידה אבנים על כלי רכב יהיה ניתן לגזור עונש של עד 10 שנות מאסר גם אם לא הוכחה כוונה לפגוע ועד 20 שנות מאסר אם הוכחה כוונה לפגוע.
כמו כן החוק קובע שיידוי אבנים על שוטר או על כלי רכב משטרתי ייחשב לתקיפת שוטר בנסיבות מחמירות.
ההצעה באה בעקבות עלייה חדה בפיגועי יידוי אבנים, בייחוד ביהודה ושומרון, בשנים 2014–2015. ב־2 בנובמבר 2015 אישרה הכנסת כהוראת שעה את הצעת החוק של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת המשפטים איילת שקד המטילה עונשי מינימום למיידי אבנים ומאפשרת שלילת קצבאות מהורים שילדיהם הורשעו ביידוי אבנים וחפצים מסוכנים.
באוגוסט 2016 אישרה הכנסת את חוק נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות שגיבשו שקד, ציפי לבני וראש ועדת חוקה, חוק ומשפט ניסן סלומיאנסקי.
חוק זה מסדיר את פעילות נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות.,
ב־22 בפברואר 2017 בחרה הוועדה לבחירת שופטים בראשותה את השופטים דוד מינץ, ג'ורג' קרא, יעל וילנר ויוסף אלרון לבית המשפט העליון.
שלושה מתוך ארבעת השופטים שמונו נחשבים לבעלי קו שמרני, ומינויים נתפש כהישג של שקד.
ביוני 2017 השלים משרד המשפטים בהנחיית שקד הליך רישום זכויות במקרקעין בישראל שהחל בשנות ה־50 של המאה ה־20, ורשם 180,000 דונם מהנגב המערבי כאדמות בבעלות המדינה.
בדצמבר 2017 פרסמה שקד את תזכיר חוק יסוד: החקיקה שבא להסדיר את מערכת היחסים בין הרשות המחוקקת (הכנסת) לרשות השופטת, ובפרט את נושא פסילת חוקי הכנסת על ידי בג"ץ.
בתזכיר הוצע שבג"ץ לא יוכל לפסול חוק אלא בהרכב של 9 שופטים וברוב של שני שלישים, ושהכנסת תוכל להתגבר על פסילה כזו באמצעות רוב של 61 חברי כנסת.
בפברואר 2018 בחרה הוועדה לבחירת שופטים בראשותה שני שופטים חדשים לבית המשפט העליון: הפרופסור אלכס שטיין, שהיה מועמדה של שקד ונחשב למשפטן מוערך ולשמרן משפטי, והשופט המחוזי עופר גרוסקופף, שנחשב אקטיביסט והיה מועמדה של נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות.
במהלך כהונתה של שקד מינתה הוועדה לבחירת שופטים 330 רשמים ושופטים, שעל מינויים אמרה שקד: "אני גאה לומר שיש היום מקום לדעה אחרת, והיא מתנוססת בגאון.
להצלחתה זו של שקד תרמה בחלק מהמקרים תמיכתו של ראש לשכת עורכי הדין בתקופתה, אפי נוה, לעומת נציגים של הלשכה בוועדה בעבר שנטו לתמוך בעמדת השופטים.
שקד יזמה מהלך המעביר סמכויות שיפוט בעניינים מנהליים (בפרט: תוכניות בנייה, סכסוכי קרקעות, ענייני כניסה ויציאה, צווי הגבלה ופיקוח) ביהודה ושומרון מבג"ץ לבית המשפט המחוזי בירושלים.
אחת התוצאות העיקריות של מהלך זה היא שבסכסוכי קרקעות ובנייה על העותרים יהיה להוכיח בעלות על הקרקע כדי שעתירתם תתקבל, בניגוד למצב שהיה בבג"ץ.
ב־17 ביולי 2018 השלימה שקד, ביחד עם שר הביטחון אביגדור ליברמן והח"כים ניסן סלומינסקי ובצלאל סמוטריץ', את המהלך באמצעות חקיקה בכנסת.
ב־29 בדצמבר 2018, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הודיעה שקד עם נפתלי בנט כי הם פורשים ממפלגת הבית היהודי כדי להקים את מפלגת הימין החדש שתכלול דתיים וחילונים, ובמסגרתה ירוצו בבחירות אלו כיושבי ראש משותפים של המפלגה.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ושקד נותרה מחוץ לכנסת.
ב־2 ביוני 2019 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על פיטוריה, יחד עם פיטורי נפתלי בנט.
לקראת הבחירות לכנסת ה־22 הוצבה שקד בראש רשימת הימין החדש.
בנאום שנשאה קראה שקד לאיחוד וריצה משותפת בין הימין החדש לאיחוד מפלגות הימין ומפלגות ימין נוספות.
בהמשך חבר הימין החדש לאיחוד הלאומי ולבית היהודי והקים את רשימת "ימינה", עם שקד בראשה הרשימה קיבלה בבחירות שבעה מנדטים.
מיד לאחר הבחירות התפרקה הרשימה לשתי סיעות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצבה שקד במקום השלישי ברשימת ימינה, שנייה מטעם הימין החדש, ונבחרה לכנסת אחרי שהרשימה זכתה לשישה מנדטים.
המפלגה נותרה בכנסת זו באופוזיציה.
בבחירות לכנסת ה־24 הוצבה שקד במקום השני ברשימת ימינה והיא ומפלגתה חתמו על הסכם קואליציני עם יש עתיד על ממשלת חילופים בין בנט ליו"ר יש עתיד, יאיר לפיד.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש מונתה שקד לשרת הפנים.
ביוני 2021 התפטרה מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי.
באוגוסט 2021 אישרה ועדת השרים לחקיקה את החלופה שהציעה שקד לתמ"א 38. במסגרת החלופה, יהיה ניתן להגדיל את השטח הבנוי בפרויקטים של פינוי בינוי ב־400%, בנוסף לכך הוחלט שיורחבו הסמכויות של הוועדות המקומיות לתכנון ובנייה.
מספר ימים לאחר מכן אישרה הכנסת את יוזמתה של שקד להארכת פעילותה של ותמ"ל, לאחר יותר משנה שלא התכנסה.
באותו החודש הודיעה שקד על שינוי המעמד של באר יעקב ממועצה מקומית לעיר.
חודשיים לאחר מכן, ב־26 באוקטובר, הכריזה שקד על שינוי המעמד גם של מע'אר ממועצה מקומית לעיר.
במאי 2022 הכריזה על חריש כעיר.
בחודש מרץ 2022, ביחד עם שר השיכון זאב אלקין, יזמה שקד הקמת עיר חרדית בנגב שתאכלס 100,000 איש, בשם כסיף.
כמו כן, יזמה הקמת 14 יישובים חדשים בנגב.
בעקבות פרישתו של נפתלי בנט ופיזור הכנסת ה־24 בסוף יוני 2022, התמנתה שקד לראש מפלגת ימינה.
ב־27 ביולי 2022 הודיעו שקד ויועז הנדל וסיעת דרך ארץ על ריצה משותפת, כאשר שקד בראש הרשימה, תחת השם הרוח הציונית.
ב־11 בספטמבר הודיעו על ביטול הריצה המשותפת בעקבות מחלוקת באשר לשאלת הצטרפות המפלגה לאחר הבחירות לממשלה צרה בראשות בנימין נתניהו.
ב־13 בספטמבר חתמה על הסכם ריצה משותפת עם "הבית היהודי" ועמדה בראש הרשימה, שלא עברה את אחוז החסימה, לאחר שזכתה ב-1.19% מהקולות.
בינואר 2023 הודיעה חברת קרדן נדל"ן על כוונתה למנות בהקדם את שקד לסגן יו"ר דירקטוריון החברה.
כעבור כשמונה חודשים, מונתה לשמש יושבת ראש הדירקטוריון.
במרץ 2023 מונתה שקד ליושבת ראש נאמני מרכז שניידר.
שקד תומכת במדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי ומדינה יהודית ודמוקרטית והגישה את הצעת חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי ברוח זו.
היא מאמינה בזכותו של העם היהודי על כל ארץ ישראל ובזכותה של ישראל להתיישב בשטחים אלה ולבנות בהתנחלויות.
היא מתנגדת למדינה פלסטינית ממערב לנהר הירדן, הן מסיבות מוסריות והן מסיבות ביטחוניות.
היא תומכת בתוכנית ההרגעה של נפתלי בנט ובפרט בהחלת הריבונות הישראלית על שטחי C בהדרגה, ותחילה על מעלה אדומים וגוש עציון, כדי לבצר את ירושלים מדינית, ביטחונית ודמוגרפית.
היא מתנגדת לשחרור מחבלים רבים בתמורה לשחרור חטופים או במסגרת מגעים מדיניים.
כיו"ר ישראל שלי פעלה שקד בהסברה ישראלית נגד קמפיין הדה־לגיטימציה שמתנהל נגד ישראל בעולם על ידי הפלסטינים, תומכיהם וארגוני שמאל, לרבות ארגוני ופעילי שמאל רדיקלי בישראל.
היא מגדירה את קמפיין ה־BDS כטרור וכחלק מהאנטישמיות החדשה, ופועלת נגדו בזירה ההסברתית והמשפטית.
שקד מתנגדת לאקטיביזם השיפוטי ול"משפטיזציה" של המערכות הציבוריות בישראל, דבר הפוגע לדבריה ביכולת הממשלה למשול ובעיקרון הפרדת הרשויות.
היא סבורה שבג"ץ והיועץ המשפטי לממשלה נטלו לעצמם כוח רב המפר את האיזון בין הרשויות, ושיש לבצע שינויי חקיקה כדי שהממשלה והכנסת יוכלו לממש את המטרות שלשמן נבחרו.
שקד מתנגדת לאקטיביזם שיפוטי, ובמסגרת תפקידה כיושבת ראש הוועדה למינוי שופטים היא פעלה למינוים של שופטים שמרנים הנוקטים ריסון שיפוטי.
בעקבות פסילתו על ידי בג"ץ פעמיים של החוק נגד הסתננות שאושר בכנסת, יזמה בכנסת ה־19 הוספה של פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, שמטרתה לאפשר לכנסת לחוקק מחדש, ברוב מוחלט של 61 חברי הכנסת ובתוקף מוגבל לארבע שנים, חוק שנפסל על ידי בג"ץ בנימוק שאינו עומד בתנאי חוק היסוד.
הצעת חוק פרטית זו אושרה בוועדת השרים לחקיקה, אולם לא הוגשה לכנסת בשל התנגדות חלק מסיעות הקואליציה.
בעקבות פסיקת בג"ץ בנושא מתווה הגז באפריל 2016 מתחה שקד ביקורת על בג"ץ ואמרה שנושא זה הוא באחריותה וסמכותה של הממשלה, ושהתערבות בג"ץ בנושא שגויה שכן אין הוא נושא באחריות למצבה המדיני והכלכלי של ישראל, ולנזק שיכול להיגרם למדינה בעקבות ביטול המתווה.
היא הזכירה בהקשר זה את ציטוט "החרב והארנק" של אלכסנדר המילטון.
עוד כתבה בנושא התערבות בית המשפט בנושאי מדיניות ופוליטיקה: