tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטורניר מעורב נוסף, זכתה עם דודו טובי במקום השלישי.
בפברואר 2018 זכתה חביה במקום השני בטורניר קדם בינלאומי לנשים, יחד עם השחקנית ויקטוריה גרייבר.
בהמשך השתתפו השתיים בסבב הבינלאומי לנשים שהתקיים באילת.
באוגוסט 2018 הוקמה לראשונה ליגת פוצ'יוולי לנשים על ידי העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי בישראל, אך עקב פציעה לא יכלה חביה להשתתף בו.
במרוצת השנים השתתפה וייצגה את ישראל בטורנירים מחוץ לישראל, בהם טורניר בינלאומי בספרד (2017) וטורניר כרונינגן בהולנד (2019), עם השחקנית מור חביב.
לחביה תואר ראשון במדעי המחשב (B.SC) מהמכללה האקדמית תל אביב-יפו, אותו השלימה בשנת 2010, ומאז משלבת את הקריירה כשחקנית כדורגל יחד עם עבודה בתחום פיתוח תוכנה.
כיום עובדת כמנהלת צוות פיתוח בחברת הייטק.
מתוך כוונה להביא לשילוב וקידום נשים בתחום ההייטק, מתנדבת חביה בארגון she codes, שמטרתו היא עידוד ושילוב של נשים בתעשיות הטכנולוגיות, בשאיפה להגיע לשיעור של 50% מפתחות תוכנה בישראל.
הילה כהן-שניידרמן (נולדה ב-6 באוגוסט 1980) היא אוצרת ואשת חינוך ישראלית.
זוכת פרס שר התרבות בתחום האוצרות לשנת 2021. משמשת החל משנת 2018 בתפקיד האוצרת הראשית של מובי: מוזיאוני בת ים, ומרצה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים, בלימודי התואר השני בעיצוב במכללת שנקר ובבית לאמנות ישראלית.
כהן-שניידרמן, ילידת תל אביב, היא בת לחגית כהן לבית שניידרמן (1949–2003), ילידת קיבוץ נען, ולצבי כהן (נולד ב־1947), יליד תל אביב, עורכי דין במקצועם.
היא בוגרת תוכנית רביבים, תוכנית מצטיינים להכשרת מורים להוראת היהדות ב, במסגרתה רכשה תואר ראשון בלימודי יהדות ומקרא (2006); תואר שני בספרות עברית (2009) ותעודת הוראה.
בשנת 2012 סיימה את לימודי האוצרות בבית הספר לאמנות קלישר, בתוכנית הבינלאומית בשיתוף עם המרכז לאמנות עכשווית (CCA), תל אביב.
כהן-שניידרמן החלה את עבודתה האוצרותית בגלריה החללית (2010).
בין התערוכות שאצרה: 'שודד ים'- תערוכה לזכרו של עמוס קינן במלאת שנה למותו (2010), 'רוחות הרפאים של הפרולטריון' לציון אירועי אחד במאי בשיתוף עם האוצרת טלי תמיר, פרינס ומדונה", שתי תערוכות יחיד של גיל יפמן ורוני כנעני, ותערוכה לציון הכרזת העצמאות הפלסטינית: 'כ' בספטמבר' (2011).
בשנת 2011 החלה לפעול כאוצרת עצמאית בדגש על חקר פעולות במרחב הציבורי.
שיתוף פעולה עם יעל צברי הוליד את האירוע 'אקו סקס' במוסך מורשה של יונדאי לרגל השקת הגיליון השני של כתב העת 'Ms.Use' ואת התערוכה הקבוצתית "נו" במסגרת מחווה לפסטיבל בינלאומי לתיאטרון רחוב שנערך בבת ים.
בשנה זו במסגרת לימודיה בקלישר אצרה בשיתוף עם סרג'יו אדלשטיין את 'מנוע חיפוש' במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב, תערוכה קבוצתית, שחקרה את השפעת האינטרנט על אופן יצירת דימויים.
בשנים 2012–2015 פעלה כאוצרת שותפה בפרויקט 'אמנית העיר' בעיריית ירושלים לצד גילי קרז'בסקי.
הפרויקט נועד לשלב אמנים במסגרת עבודת העירייה תוך שימוש במשאביה.
בפעולתה האוצרותית הדגישה שיתופי פעולה בין אמנים לממסד הציבורי מבלי לוותר על היבטים אקטיביסטיים.
במקביל החלה כהן-שניידרמן את תפקידה כאוצרת משנה במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בו עבדה בין השנים 2012–2016. היא הייתה אמונה על התערוכות בגלריית האוסף, הזמינה אמנים צעירים לחקור ולהפעיל את אוסף המוזיאון והדגישה את התייחסותה למרחב העירוני הפוליטי והחברתי.
בין התערוכות שאצרה: "חדר מצב" – תערוכת יחיד של איתי זיו (2012), "1,200 ק"ג אדמה" – תערוכת יחיד של אריאל רייכמן (2013), "ציפורי טרף ציפורי שיר" – תערוכת יחיד של מיכל בראור (2015); "תצוגה ארעית" – תערוכת יחיד של דנה לוי (2015).
כמו כן אצרה בשיתוף עם דרורית גור אריה את התערוכה 'מידה כנגד מידה' שחקרה את היחסים בין צילום לפיסול.
עוד אצרה את התערוכה 'ארמון הבדולח והמקדש הארור' שכללה 11 אמנים.
בשנים 2016–2017 הקימה וניהלה את תוכנית ליבלינג לשימור עירוני בשיתוף עם עירית תל אביב-יפו.
בתקופה זו אצרה את "חתיכה מהכיכר", שליווה את הפרידה מכיכר דיזנגוף לפני השינוי העיצובי, ו"בטון חצוף", מחווה לאדריכלות הברוטליסטית של תל אביב.
במרץ 2018 אצרה את "גלגולי צורה" תערוכת יחיד של מעיין אליקים, S2 בגלריה זומר, תל אביב.
בשנת 2018 מונתה כהן-שניידרמן לאוצרת ראשית של מובי: מוזאוני בת ים.
כהן-שניידרמן אצרה, בין השאר, שלוש תערוכות ברצף שהיא מתייחסת אליהן כטרילוגיה: 'שפע' (2018), 'עידן חדש' (2018) ו-'המאמינים' (2019).
מבנה של טרילוגיה, לדבריה, אפשר לה לשאול שאלות רחבות היקף הנוגעות למקומה הנוכחי של האומנות בישראל'.
בתערוכה 'מאז החלו המדידות' (יוני 2020) – תערוכת יחיד של אלי פטל, הדגישה כהן-שניידרמן את ההתמקמות של האמן ויצירת האמנות במרחב הציבורי, בין פנים לחוץ, בין הסטודיו לאולם התצוגה.
"מאז והלאה" מאז החלו המדידות, הקטלוג, דצמבר 2020.
"אנדרטה מינורית", מארב: מוסף, עורך: אודי אדלמן, חורף 2018
"הערה על המבנה הגמיש", מטרופוליס, עורכים: ערן איזנהמר, יובל סער, ספטמבר 2017.
"המוזיאון העירוני לאמנות: מנכסים למשאבים ומערכי בעלות לערכי שימוש", הוצאת רסלינג ומוזיאון פתח תקווה לאמנות, 2014 ,עמ' 51–56.
"חדר מצב, איתי זיו – תערוכת יחיד, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, דצמבר 2012.
הילה עופר (נולדה ב-11 באוקטובר 1975 בשם הילה דה-בר) היא שחקנית ישראלית.
עופר גדלה בכפר סבא, אביה מהנדס אלקטרוניקה ואמה עבדה בספארי ברמת גן, בנעוריה התאמנה בהתעמלות מכשירים ואף השתתפה בתחרויות בתחום, אחרי כן עסקה בריקוד והייתה בלהקת בת דור, בתיכון למדה בתלמה ילין ובצבא שירתה כמדריכת קלעים, היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 2002–2003 שיחקה בתיאטרון הבימה, לאחר מכן בתיאטרון שיחקה בתפקיד אולה המזכירה במחזמר "המפיקים".
היא גילמה מתנדבת בקיבוץ בסרט "אדמה משוגעת", בסרט החרדי "מלאכיות בלבן" הופיעה כמנהלת מתפרה.
היא שיחקה את אחד התפקידים הראשיים בסדרה "לא הבטחתי לך", ששודרה ב-yes.
נוסף על כך, היא הופיעה בסדרות הטלוויזיה "האלופה", "אולי הפעם" ו"זנזורי".
היא שיחקה בסרטי הסטודנטים "מקום אחר" ו"גולם".
היא שימשה כפרזנטורית של חברת האופנה למידות גדולות "אשה אשה".
מעבירה סדנאות לעמידה מול קהל.
הילה פון ריביי (הילדגרד אנה אוגוסטה אליזבת; בגרמנית: Hilla von Rebay; 31 במאי 1890 – 27 בספטמבר 1967), הייתה אמנית מודרנית בתחילת המאה ה-20, מייסדת מוזיאון סולומון גוגנהיים ומנהלתו הראשונה.
היא הייתה דמות מפתח בייעוץ לגוגנהיים לאסוף אמנות מודרנית, אוסף שלימים יהווה את הבסיס לאוסף המוזיאון.
היא השפיעה גם בבחירת פרנק לויד רייט לעיצוב מוזיאון גוגנהיים, שנודע כאייקון מודרניסטי בעיר ניו יורק.
הילה פון ריביי נולדה למשפחת אצולה גרמנית בשטרסבורג שבחבל אלזס-לורן, אז חלק מהאימפריה הגרמנית.
היא הייתה בתם השנייה של הברון פרנץ יוזף ריביי פון ארנוויזן, קצין בצבא פרוסיה, ואשתו אנטוני פון אייקן.
היא גילתה כישרון לאמנות ולמדה בבית הספר לאומנויות בקלן בשנה האקדמית 1908/09. לאחר מכן למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1909–1910, שם קיבלה הכשרה מסורתית בציור נוף, פורטרטים, ז'אנר וציור היסטוריה.
ריביי עברה למינכן בשנת 1910, שם התגוררה שנתיים שבמהלכן פיתחה את התעניינותה באמנות מודרנית.
ריביי השתתפה לראשונה בתערוכה בקלן בשנת 1912. במארס 1913 הציגה ריביי לצד שאגאל, רוברט דלאונאי, דייגו ריברה ואוטו ואן ריס בסלון של אגודת האמנים העצמאיים בפריז.
אולם חוויה זו הרתיעה את ריביי, שנראה כי היא שופטת את עבודתה כלא מספקת.
בשנת 1915 פגשה ריביי את הנס (ז'אן) ארפ בציריך.
מפגש זה השפיע מאוד על טעמה האמנותי של ריביי, מכיוון שבאמצעות ארפ היא הציגה את יצירות האמנות המודרנית הלא-אובייקטיבית של קנדינסקי, קליי, פרנץ מארק, שאגאל ורודולף באואר.
באותה תקופה הוצגה ריביי גם בפני הרווארט ולדן וגלריית דר שטורם האוונגרדית בברלין.
בינואר 1927 היגרה ריביי לארצות הברית והתיישבה בעיר ניו יורק.
היא הפכה לאשת אמונו של סולומון גוגנהיים, וייעצה לו ברכישות האמנות שלו.
היא עודדה אותו לרכוש יצירות אמנות מופשטת של רודולף באואר ושל קנדינסקי.
רכישות אלה היוו מאוחר יותר את בסיס המוזיאון לציור של קרן סולומון גוגנהיים, שנפתח בשנת 1939 באולם תצוגה ברחוב איסט 54 מזרח.
התערוכה הראשונה, שכותרתה הייתה "אמנות המחר", נפתחה ב-1 ביוני 1939. ריביי שימשה כמנהלת המוזיאון עד שנת 1952. המנהל הבא היה ג'יימס ג'ונסון סוויני, שהיה קודם אוצר במוזיאון לאמנות מודרנית.
ביוני 1943 מינו ריביי וגוגנהיים את האדריכל הנודע פרנק לויד רייט לתכנון מוזיאון שיאכלס את האוסף ההולך וגדל של גוגנהיים.
אוסף הציורים עבר לבית בשדרה החמישית 1071, המקום שיועד לבניין החדש, שם המשיכה ריביי לארגן תערוכות, וכשהחלה במקום בניית בניין המוזיאון ב-1956 עבר האוסף למשכן זמני ברחוב 72. המוזיאון החדש נפתח ב־21 באוקטובר 1959, כמוזיאון סולומון גוגנהיים.
לרביי היה טעם מעולה באמנות המודרנית.
היא המשיכה לצייר והשיגה הכרה מסוימת בעבודותיה המופשטות.
אף על פי שהייתה זמן רב אשת אמונו של גוגנהיים, אחרים במשפחתו לא היו מרוצים מכך, במיוחד אחייניתו פגי.
לאחר מותו של גוגנהיים בשנת 1949, גירשה המשפחה אותה מהדירקטוריון.
עם סיום בניית המוזיאון, ריביי לא הוזמנה לפתיחה.
מעולם היא לא דרכה במוזיאון שעזרה להקים.
היא נסוגה מהחיים הציבוריים ובילתה את שנותיה האחרונות באחוזתה בווסטפורט, קונטיקט.
לאחר מותה בשנת 1967, היא נקברה על פי רצונה בקבר המשפחתי שלה בטנינגן, גרמניה.
לאחר מותה של ריביי בשנת 1967, חלק מאוסף האמנות האישי הנרחב שלה הוענק למוזיאון סולומון גוגנהיים כאוסף הילה ריביי, הכולל יצירות של אמנים כמו וסילי קנדינסקי, פול קליי, אלברט גלייז וקורט שוויטרס.
בשנת 2012 נוסדה עמותת הילה פון ריביי בטנינגן המוקדשת לזכרה.
היא מפעילה מוזיאון בבית הוריה שאותו רכשו בשנת 1919 ושתרמה לטנינגן למטרות ציבוריות.
בשנת 2004 הופק סרט תיעודי גרמני, "גוגנהיים והברונית: סיפורה של הילה ריביי".
בשנת 2005, כמעט ארבעים שנה לאחר מותה, כיבד מוזיאון גוגנהיים את ריביי בתערוכה מיוחדת המוקדשת לתפקידה בקרן ובאוסף שלה, שכותרתה "אמנות המחר: הילה ריביי וסלומון ר.
היא נפתחה בניו יורק ועברה לאירופה.
קרן הילה פון ריביי הוקמה על שמה במוזיאון גוגנהיים כדי לקדם אמנות מודרנית.
המלגה הבינלאומית Hilla Rebay הוקמה בשנת 2001 על מנת להציע לסטודנט לתואר שני אפשרות לקבל תפקיד מתחלף בתשלום במוזיאון סולומון גוגנהיים בניו יורק, מוזיאון גוגנהיים בילבאו ומוזיאון פגי גוגנהיים בוונציה.
בשנת 2017 הוצג מבחר מיצירותיה של ריביי במוזיאון סולומון גוגנהיים בניו יורק כחלק מהתערוכה "החזון: יצירת התערוכה המודרנית של גוגנהיים".
הילה כץ היא עורכת דין ישראלית.
החל מאוגוסט 2021 משמשת פרקליטת מחוז חיפה (פלילי) בפרקליטות המדינה.
הילה כץ היא בעלת תואר ראשון (בהצטיינות) ושני במשפטים מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1998 התמחתה בפרקליטות מחוז חיפה (פלילי) בפרקליטות המדינה.
לאחר כשנה הוסמכה כעורכת דין, הצטרפה כפרקליטה למחוז ומאז נותרה בו, בתחום הפלילי.
בשנת 2012 מונתה לממונה וראש צוות פלילי במחוז.
כעבור כשנתיים נבחרה למנהלת מחלקה במחוז.
ביוני 2018 החלה לשמש כמשנה לפרקליט המחוז.
במסגרת תפקידה ניהלה כץ תיקי פשיעה חמורה רבים לאורך שנים, בהם רצח, אלימות, עבירות מין, שחיתות שלטונית, מרמה ועוד, וכן הופיעה בערעורים בבית המשפט המחוזי בחיפה.
בין התיקים בהם טיפלה נמנים הטיפול בסייעני הפיגוע בקו 361 בצומת מירון, תיק המשפט החוזר של רצח דני כץ, רצח ענבל חן, תיקי משה איבגי, הריגת מתן אדלשטיין, ליווי החקירה והטיפול בתיק הרב שלמה שלוש, רצח הנער עאדל חטיב, רצח הנער אבי ציצואשוילי, ועוד.
באוגוסט 2021 נבחרה כץ לשמש פרקליטת מחוז חיפה (פלילי), במקומו של עמית איסמן שמונה לפרקליט המדינה.
מתגוררת בחיפה, נשואה לעמית, יועץ השקעות בבנק לאומי, ואם לשתי בנות.
הילה חדד-חמלניק (נולדה ב-3 במרץ 1984) היא מהנדסת חלל ואווירונאוטיקה ישראלית אשר כיהנה כמנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
קודם לכן שימשה כסמנכ"לית אסטרטגיה וחדשנות בחברת נתיבי ישראל.
הילה חדד-חמלניק נולדה ב-1984 בקריית עקרון.
היא בוגרת הטכניון בהצטיינות בהנדסת חלל ואווירונאוטיקה, במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר לימודיה, את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר, ביחידת ניסוי טילים, וניהלה שם פרויקטים שונים.
לאחר מכן, שימשה כקצינה מטעם חיל האוויר במפא"ת, והייתה חברה בצוות הפיתוח של מערכת "כיפת ברזל".
ב-2007–2009 למדה לתואר בלימודי דיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן המשיכה לתואר שני במנהל עסקים גם הוא באוניברסיטת תל אביב.
ב-2014 החלה ללמוד תואר שני נוסף במדיניות ציבורית וממשל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת המחזור השלישי של צוערים לשירות המדינה.
באפריל 2016 עברה למשרד התחבורה, שבו שימשה כראש מינהלת פרויקטי תשתיות לאומיות.
בין היתר שימשה ראש מינהלת נתיבי ישראל במסגרתה הובילה קידום וביצוע של פרויקטים בהיקף של 27 מיליארד ש"ח, שכללו את מסילת העמק, מסילת עכו-כרמיאל, כביש 6 חוצה צפון, מסילת הרכבת המהירה לירושלים וחשמול מסילות הרכבת.
ב-2019 נבחרה לאחת מ-40 הצעירים המשפיעים של העיתון "TheMarker".
בשנת 2020 מונתה לסמנכ"לית אסטרטגיה וחדשנות בחברת נתיבי ישראל.
ב-14 באוקטובר 2021 נכנסה לתפקידה כמנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה תחת השרה אורית פרקש-הכהן.
בינואר 2023 הודיעה על רצונה לסיים את תפקידה במסגרת חילופי הממשלה.
באפריל 2023 מונתה ליושבת ראש פעילה של חברת דוטס — חברת אגריטק ישראלית שעוסקת בתחום הטכנולוגיה החקלאית.
באוקטובר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל הקימה, יחד עם אהוד שניאורסון ואיציק פרנפס, קרן הון סיכון בשם SAFEDOME, שתתמקד בהשקעות קטנות בחברות הזנק בתחילת דרכן, כדי לסייע להן בתקופת המלחמה.
ב-2024 הקימה את חברת ההזנק Moonshot, במטרה לפתח אמצעי שיגור מטענים לחלל באמצעות מאיץ אלקטרומגנטי במקום רקטה.
באפריל 2025 יצא לאור ספר הביכורים שלה, "ממציאות למציאות", המיועד לבנות ובני נוער, ומנגיש בשפה פשוטה את עולם הטכנולוגיה והחדשנות.
חדד-חמלניק נשואה ללירון ולהם שלושה ילדים.
היא מתגוררת ביישוב כרמית שבצפון הנגב.
הילה ויסברג (נולדה ב-27 ביולי 1984) היא עיתונאית, עורכת ומגישת הסכתים ישראלית.
היא משמשת כעורכת ההסכתים וכתבת מגזין ותחקירים בעיתון ובאתר "גלובס".
נולדה בתל אביב ולמדה בתיכון "אליאנס".
הייתה כתבת צעירה ב"מעריב לנוער" ובמהלך שירותה הצבאי הייתה כתבת צבאית בעיתון "במחנה".
החל מ-2008 ובמשך שבע שנים הייתה עורכת וכתבת בעיתון דה-מרקר.
לאורך תקופה זו כתבה כתבות מגזין ותחקיר בנושאי כלכלה וחברה, אי-שוויון, זכויות עובדים, גילנות, בריאות ומדע ופערים מגדריים.
ב-2017 הצטרפה לדסק הכלכלי-חברתי של תאגיד השידור הישראלי "כאן" בראשות שאול אמסטרדמסקי ככתבת כלכלית, והייתה ממייסדי ההסכת הכלכלי של כאן, "חיות כיס".
ב"חיות כיס" הגישה סדרת ראיונות בשם "איך הגעתי לכאן", שבה ראיינה נשים בכירות על מסלולי הקריירה שלהן.
בין המרואיינות: מנכ"לית משרד המשפטים לשעבר, אמי פלמור; נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשעבר, פרופ' רבקה כרמי; ושותפה כללית בקרן ההון סיכון JVP, פיונה דרמון.
עוד ב"כאן", כתבה על נושאים כלכליים שונים מחיי היום-יום.
כמו כן, הובילה תחקירים בנושאים כלכליים-חברתיים, ובראשם חשיפת הנוהג של בתי חולים לקלוט רופאים צעירים ללא שכר.
ב-2018, הצטרפה לעיתון "גלובס" ככתבת כלכלת בריאות ועבודה.
בשנת 2019 ויסברג חשפה כי קופת חולים מאוחדת הסתירה לכאורה גירעון של כחצי מיליארד שקל.
כמו כן, ערכה תחקירים על הוועדות להפסקת הריון בישראל, על משבר האופיואידים בעולם ובישראל ועל אפליקציית התשלומים Bit של בנק הפועלים.
בשנת 2021 מונתה לעורכת ההסכתים של גלובס, וכן היא מגישה את הסכת האקטואליה "הצוללת של גלובס", שבו מתארחות דמויות בכירות מעולמות הכלכלה, העסקים והחברה בישראל ובעולם.
לויסברג תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ותקשורת מהאוניברסיטה העברית ותואר שני בתקשורת מאוניברסיטת תל אביב.
היא נשואה, אם לשניים ומתגוררת ברמת השרון.
הילה רוזן גליקשטיין (נולדה ב-5 בספטמבר 1977) היא טניסאית עבר ישראלית.
במהלך הקריירה שלה זכתה ב-7 טורנירי ITF ליחידות וב-8 טורנירי ITF לזוגות נשים.
ייצגה את ישראל במשך 11 שנים (1994–2004) רצופות בגביע הפדרציה.
החלה להתאמן בטניס בגיל 8 בהדרכת חיה מזרחי.
בהמשך היא התאמנה במרכז הטניס בחיפה בהדרכת האחים אמנון ושרון כסיף ושחר פרקיס שהצטרף לצוות המאמנים.
בגיל 16 עברה להתאמן במרכז הספורט הלאומי הדר יוסף ובהמשך במרכז הטניס ברמת השרון בהדרכת הנס פליוס, מהולנד.
למרות זאת היא השלימה את לימודיה בבית הספר הריאלי בחיפה ומצאה את עצמה מבלה שעות בדרכים על קו חיפה-תל אביב.
מגיל 13 השתתפה בתחרויות נוער ברחבי העולם.
בדצמבר 1991 הגיעה לשלב חצי הגמר בתחרות Orange Bawl בפלורידה , הנחשבת לאליפות העולם הבלתי רשמית לנוער.
היא זכתה בתחרויות נוער בבלגיה, בהולנד, בארצות הברית ובדרום אמריקה.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1994 זכתה בפעם הראשונה בקריירה שלה בתואר לנשים יחידות.
בטורניר שנערך בחיפה ב-29 באוגוסט היא זכתה בתואר ITF הראשון שלה לאחר ניצחון במשחק הגמר על ציפי אובזילר ב-2 מערכות (6–1, 7–5).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1995 הגנה על תוארה לנשים יחידות.
בטורניר שנערך בקהיר, מצרים ב-13 בנובמבר היא זכתה בתואר ITF השני שלה לאחר ניצחון במשחק הגמר על אולריקה פרילר מאוסטריה ב-2 מערכות (6–3, 6–2)
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1997 היא זכתה בפעם השלישית בתואר לנשים יחידות.
במסגרת גביע הפדרציה שנערך בבארי, איטליה ב-25 באפריל אותה שנה, נגד נבחרת רוסיה, היא ניצחה את אנה קורניקובה ב-2 מערכות (6–1, 7–6(7–3)), שדורגה באותה העת בטופ 20 בעולם.
במהלך הקריירה שלה רוזן זכתה בתחרויות בינלאומיות בקנדה, ספרד, אוזבקיסטן, ארצות הברית ובקנדה והשתתפה במוקדמות של כל ארבע תחרויות הגראנד סלאם.
לאחר פרישתה מספורט תחרותי החל ללמוד משפטים.
בשנים 1994–2004 ייצגה את ישראל ב-32 מפגשים במסגרת גביע הפדרציה ניצחה ב-15 משחקים אישיים והפסידה ב-8 משחקים אישיים.
רוזן נשואה לטניסאי שלמה גליקשטיין.
היא שותפה במשרד עורכי דין, מ.
הילה לוי (נולדה ב-10 במרץ 1993) היא שחקנית ברידג' ישראלית שזכתה באליפות העולם לנבחרות נשים (Venice Cup) כשחקנית נבחרת ישראל בשנת 2023.
הילה לוי גדלה בראשון לציון.
למדה מדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון.
עבדה כמהנדסת תוכנה בחברת מיקרוסופט.
הילה לוי שיחקה בנבחרות הצעירות של ישראל ואחרי זה בנבחרת הנשים של ישראל.
השותפה הקבועה שלה החל מתקופת המשחק בנבחרות הצעירות של ישראל היא עדי אסולין.
המאמן שלה ושל שותפתה הוא אלדד גינוסר.
זכייה אחת בVenice Cup (אליפות העולם לנבחרות נשים) כשחקנית נבחרת ישראל, בשנת 2023 במרקש במרוקו.
זכייה אחת באליפות העולם לזוגות נשים בשנת 2016 בוורוצלב בפולין ביחד עם עדי אסולין.
זכייה אחת באליפות אירופה לזוגות נשים ביחד עם עדי אסולין בשנת 2016.
פעמיים זכתה במקום שני (מדליית כסף) כשחקנית נבחרת ישראל עד גיל 21 באליפות אירופה שנערכה בפולין בשנת 2013. וכשחקנית נבחרת ישראל עד גיל 21 באליפות אירופה שנערכה בבראשוב ברומניה בשנת 2009.
זכתה פעם אחת באליפות ישראל לזוגות צעירים עד גיל 26 בשנת 2017 ביחד עם עדי אסולין.
הילה פאר (נולדה ב-9 בספטמבר 1985) היא יו"ר האגודה למען הלהט"ב בישראל.
פאר נולדה ב-1985 לשרה ופנחס פאר, וגדלה בשכונת הדר יוסף בתל אביב.
היא למדה בתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב, ושירתה כרס"רית משמעת באוגדה 98. ב-2011 סיימה תואר ברפואת חירום באוניברסיטת בן-גוריון, וב-2022 השתתפה בתוכנית המנהיגות של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיה החלה פאר לשמש כפרמדיקית סטאז'רית, ובעקבות חוויה שעברה באחת המשמרות בתפקיד החלה להתנדב בוועד למלחמה באיידס בנטילת דמים.
תפקידה הראשון היה ניהול מרכז הבדיקות האנונימי של הוועד, ומשם המשיכה ב-2014 לתפקיד סמנכ"לית הארגון, ובשנת 2017 הפכה ליו"ר הוועד.
בשנת 2019, אחרי המחאה שפרצה בעקבות חוק הפונדקאות הצטרפה פאר לראשונה לוועד המנהל של האגודה למען הלהט"ב.
ב-2020 נבחרה ליו"ר האגודה, במקום חן אריאלי שהחלה לכהן כסגניתו של ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי.
ב-2021, לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הצטרפה פאר למפלגתו של חולדאי, "הישראלים", ויצאה לנבצרות מתפקידה באגודה.
היא שבה לתפקיד לאחר שהמפלגה פרשה מהמרוץ לכנסת, וב-2022 נבחרה לכהונה שנייה בתפקיד יושבת הראש.
בין השנים 2018–2022, במקביל לתפקידה באגודה למען הלהט"ב, שימשה פאר גם כמנהלת פרויקטים בעמותת "רופאי חלום" המפעילה ליצנים רפואיים בבתי חולים ברחבי הארץ.
ב-2023, לאחר שלקחה חלק בהפגנות נגד אי הפעלת הרכבת הקלה בשבת, זומנה פאר לחקירה באזהרה במשטרת לב תל אביב, בגין "הפרעה לסדר הציבורי".
הידיעה על כך עוררה מחאה בקרב ארגוני המחאה, ובסופו של דבר ביטלה המשטרה את הזימון.
פאר מגדלת תאומות שנולדו ב-2018 יחד עם זוגתה לשעבר דנה, איתה הייתה בזוגיות במשך 12 שנה.
בראיון לרגל חודש הגאווה ב-2024 חשפה כי היא נמצאת בתחילתה של מערכת יחסים עם אילנית שטרן.
הילה רום (נולדה ב-12 ביולי 1979) היא יזמת, מנכ"לית ומשקיעת הון סיכון ישראלית.
נכון לשנת 2025 מכהנת כמייסדת-שותפה ומנכ"לית RUNI Ventures, קרן הון סיכון מבית אוניברסיטת רייכמן וכחברת דירקטוריון בחברות טכנולוגיה.
אביה, שעלה מאיראן, היה מנהל בעירייה, ואימה, בת למשפחת עולים ממרוקו ומעיראק, הייתה מורה.
רום גדלה בהרצליה ולמדה בתיכון "היובל".
בשנת 1997 התגייסה לצה"ל במסלול הישיר לקצונה, סיימה את קורס הקצינות ושירתה בבית הספר לחי"ר.
לאחר מכן, מונתה לשלישה הגדודית הראשונה בחטיבת הצנחנים (גדוד 101), בה שירתה בסדיר ובמילואים, ובמסגרת זאת נבחרה ל"מצטיינת הרמטכ"ל" ונשלחה לייצג את צה"ל בצפון אמריקה.
עם שחרורה מצה"ל למדה רום משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בתום לימודיה היא התמחתה במשפט מסחרי במשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות' בתל אביב, והוסמכה כעורכת דין בשנת 2006.
בשנת 2007 פנתה לעולם היזמות הטכנולוגית, פעלה כשותפה-מייסדת ומנכ"ל של סטארטאפ בתחום ה־Green-consumerism וזכתה בפרס Webby למצוינות באינטרנט בקטגוריית האימפקט הסביבתית.
בשנת 2011 מונתה רום כראש חטיבת הקמעונאות ומוצרי הצריכה בחברת המודיעין העסקי Adkit ועמדה בראש צוות שסיפק ייעוץ חדשנות ומחקר תחרותי לתאגידים בתהליכי השקעות ופיתוח עסקי.
בשנת 2014 מונתה כסמנכ"ל הפיתוח העסקי של קבוצת יכין-חק"ל בה ניהלה את הפעילות המסחרית בתחומי הנדל"ן המניב והחקלאות.
רום הובילה את מהלך המיתוג מחדש של הקבוצה, שינתה את תמהיל מרכזי הקניות והביאה לדירוגם כאחד מ-5 הפאוור סנטרס המצליחים בישראל והקימה את החממה הטכנולוגית של הקבוצה שהנביטה מיזמי אגטק בשיתוף פעולה עם ארגון Tech for Good.
בשנת 2019 הקימה רום את חברת הייעוץ Makers שסייעה לתאגידים מובילים מהתעשייה המסורתית להשקיע בסטארט-אפים בעלי פוטנציאל לייצר לארגון יתרון אסטרטגי משמעותי.
החברה פעלה במודל ייחודי של CVC as a service ואפשרה לתאגידים שלא הייתה להם זרוע חדשנות טכנולוגית, לאתר טכנולוגיות סינרגטיות ולהשקיע בהן.
בסוף 2022 הצטרפה רום לאוניברסיטת רייכמן על מנת להקים ולנהל קרן הון סיכון חדשה שתבצע את ההשקעה הראשונה במיזמים טכנולוגיים פורצי דרך ותספק להם תמיכה מקצועית לבניית חברות טכנולוגיה גלובליות.
קרן RUNI Ventures הושקה בינואר 2023. רום מכהנת כשותפה-המנהלת ומובילה השקעות פרה-סיד בסטרטאפים מבוססי בינה מלאכותית המפתחים פתרונות ורטיקליים למגוון תעשיות ענק.
רום פעילה בנושאים חברתיים בעיקר בנושא צמצום פערים חברתיים, שילוב לוחמים ולוחמות בהייטק וקידום נשים.
היא חברה בפורום הישראלי למנהיגות הפועל לקידום פתרונות לאתגרים ציבוריים באמצעות כלים עסקיים מתקדמים, יועצת לאקסלרטור NERA – אקסלרטור ליזמיות חרדיות, חברת הוועד המייעץ של Gen AI For good, מלווה את תוכנית AsUR לשילוב לוחמות וקצינות בעולם האזרחי ומרצה בתוכניות חברתיות.
2025 - זוכת פרס "אשת השנה בהייטק" על עשייה פורצת דרך ותרומה עסקית וחברתית משמעותית מטעם איגוד ההייטק הישראלי.
2009 - פרס webby למצוינות באינטרנט בקטגוריית האימפקט הסביבתי.
2000 - אות הרמטכ"ל, קצינה מצטיינת חטיבת הצנחנים.
רום נשואה לאורי, איש שוק ההון, ולשניים שלושה ילדים.
הילה רימר (נולדה ב-7 ביוני 1971) היא פרופסור חבר בפקולטה לניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ויועצת לנשיא האוניברסיטה להוגנות מגדרית (2019–2021).
רימר נולדה בבאר שבע, הילדה השלישית במשפחת סנדרוסי, אחות לארז, אמיר ואורלי.
היא גדלה בילדותה בבאר שבע ובהמשך בעומר.
בוגרת תיכון אשל הנשיא במגמת פיזיקה מתמטיקה.
בצבא הייתה עתודאית וסיימה תואר ראשון בהנדסה כימית (1993) ובהמשך תואר שני (1999) בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1999–2001 עבדה כמנהלת מחקרי שוק ומודיעין עסקי בנטפים.
בשנת 2005 סיימה דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, בארצות הברית.
בשנת 2015 הועלתה לדרגת מרצה בכירה.
בשנים 2016–2017 עבדה כחוקרת אורחת במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית ובשנת 2024 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 2019–2021 שימשה בתפקיד יועצת נשיא אוניברסיטת בן-גוריון להוגנות מגדרית, תחת פרופ' דניאל חיימוביץ.
מחקרה של רימר עוסק בפסיכולוגיה של צרכנים ובמיוחד בהשפעות רגשיות ותרבותיות על תהליכי שיפוט וקבלת החלטות.
במסגרת תפקידה כיועצת הנשיא להוגנות מגדרית באוניברסיטת בן-גוריון יזמה את פרויקט "לקראת 50:50" לרגל שנת ה-50 לאוניברסיטה, אשר כלל תוכנית אסטרטגית לאיזון מגדרי באוניברסיטה.
במסגרת הפרויקט, בין היתר, הובילה שינוי בתקנון האוניברסיטה המחייב ייצוג מגדרי מאוזן (50:50) בוועדות האוניברסיטה המרכזיות ואוניברסיטת בן-גוריון הייתה הראשונה שיישמה את המדיניות בפועל.
רימר חברה בוועדת ביקורת של עמותת "אפיק באקדמיה - פורום הפרופסוריות בישראל".
נוסף לכך, חברה בוועד המנהל של עמותת "באר שובע - למען ביטחון תזונתי בקהילה".
הילה רימר נשואה לפרופ' רזיאל רימר, אם לבת ובן ומתגוררת עם משפחתה בלהבים.
הילה חבקין (נולדה ב-21 במאי 1969) היא אדריכלית ומעצבת ישראלית.
חבקין נולדה וגדלה בתל אביב, בתם הבכורה של אשר ורינה חבקין, אביה היה איש עסקים ומפיק בתיאטרון העונות ואימה, רינה, עבדה כדיילת באל-על.
בין השנים 1990–1993 למדה בפקולטה למדעי בעלי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן למדה אדריכלות באוניברסיטת תל אביב (עד 1999).
לאחר לימודיה בשנת 2000 החלה לעבוד כאדריכלית ומנהלת פרויקטים במשרד "גוטסמן אדריכלים" ברשפון.
בשנת 2006 הקימה את "havkin studio", משרד שמתמחה בתכנון ועיצוב מבנים פרטיים, מבנים ציבוריים ועיצוב מוצרים.
הסטודיו תכנן למעלה מ-60 פרויקטים אדריכליים, הכוללים מבני מגורים, מבני ציבור, חללים מסחריים ופיתוח אורבני ויצר כ-70 מוצרים בתחומים שונים, בהם רהיטים, גופי תאורה ופריטי עיצוב לחללים פרטיים וציבוריים.
בשנת 2019 זכה הסטודיו שבניהולה במקום הראשון בתחרות על עיצוב "הבית על האגם" שבפארק הלאומי ברמת גן.
בשנת 2021 נבחרה כאחת ממעצבות הבית של בית העיצוב האיטלקי HENGE ועיצבה עבורם את שולחן TED.
הילטון היא רשת בתי מלון בינלאומית שמרכזה בארצות הברית, מהגדולות בעולם.
הרשת נוסדה בשנת 1919 על ידי קונרד הילטון בסיסקו שבטקסס.
בשנת 1925, מלון דאלאס הילטון הפך למלון הראשון שהשתמש בשם הילטון.
בשנת 1927, הילטון התרחבה לוואקו, טקסס, שם פתחה את המלון הראשון שלה עם מיזוג אוויר בשטחים הציבוריים.
בשנת 1943, הילטון קיבל את הניהול של מלון רוזוולט ורכשה את מלון פלאזה, שניהם מלונות יוקרה וותיקים במרחק של פחות מקילומטר זה מזה בשכונת מידטאון מנהטן בניו יורק.
עם רכישות אלו, הפכה הילטון לרשת בתי המלון שהייתה לה פעילות רציפה על פני ארצות הברית.
החברה התאגדה בשנת 1946 כתאגיד בשם "Hilton Hotels Corporation" ולאחר מכן מניותיה הונפקו למסחר בבורסת ניו יורק.
בשנת 1948 נוסדה "הילטון אינטרנשיונל" כחברה בת בבעלות מלאה, לנהל את מלונות הרשת מחוץ לצפון אמריקה, ממש לפני פתיחתו של מלון הילטון קאריבה בפוארטו ריקו ב-1949. הילטון רכשה את מלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק באותה שנה.
בשנת 1953 פתחה הילטון את המלון הראשון שלה באירופה, מלון קסטלנה הילטון במדריד, ספרד.
בדצמבר 1964, ביצעה החברה ספין-אוף לפעילותה הבינלאומית ("הילטון אינטרנשיונל") לתוך חברה נפרדת שנרכשה ב-1967 על ידי Trans World Corp, חברת האם של חברת התעופה טראנס וורלד איירליינס.
בשנת 1987 רכש איל ההימורים היהודי-בריטי סיריל שטיין את "הילטון אינטרנשיונל" תמורת מיליארד דולר, באמצעות חברת "לדברוקס" שהייתה בבעלותו.
בינואר 1997 חתמה "הילטון אינטרנשיונל" על הסכם לשיתוף פעולה עם "הילטון קורפ".
"הילטון אינטרנשיונל" נמכרה חזרה ל"הילטון קורפ" ב-2005.
בסוף 1999 רכשה הילטון את רשת מלונות פרומוס, שהיו לה באותה עת 400 בתי מלון במותגים: Hampton Inns ,Embassy Suites ,Doubletree ורשת המוטלים Red lion.
ביולי 2007, קרן ההשקעות הפרטיות בלקסטון רכשה את רשת מלונות הילטון תמורת 26 מיליארד דולר.
בדצמבר 2013 הנפיקה בלקסטון את הילטון
בבעלות הרשת 2,700 מלונות ברחבי העולם והיא בקשרים עסקיים עם חברות תעופה וחברות השכרת רכב רבות.
מטה החברה נמצא בלוס אנג'לס/בוורלי הילס שבקליפורניה.
תפיסת העולם של הילטון היא שהתייר האמריקאי יזכה לאותה רמת נוחות וסטנדרט שירות אליהם הוא רגיל בארצות הברית, בכל מקום אליו הוא מגיע.
כך זכו מלונות הילטון לתדמית של נוחות ושירות מעולה, בצד הסתגרות וניתוק מן המדינה בה הם פועלים.
אחד מהמלונות המפורסמים ביותר של הרשת הוא מלון וולדורף-אסטוריה, ניו יורק שהוא גם אחד מבתי המלון המפורסמים בעולם בשל היותו המלון היוקרתי ביותר בניו-יורק ומהיוקרתיים בעולם בזמנו.
במשך השנים שכנו במלון מהאנשים החשובים בעולם כגון נשיאים, ראשי ממשלות, סלבריטאים וכדומה.
עד היום הוא אחד מבתי המלון המועדפים והמפורסמים בניו יורק.
בשנת 1956 בחנה הרשת את האפשרות לחכור את מלון המלך דוד, אולם נסוגה בלחץ מצרי.
בשנת 1960 בחנה החברה הקמת מלון על הר הכרמל בחיפה, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1961 הושג הסכם להקמת מלון ראשון של הילטון בישראל, חרף איומי החרם הערבי.
המדינה נתנה למלון הטבות חריגות שנומקו על ידי טדי קולק בכך שמדובר במשיכת "חברה בעלת מוניטין עולמי להקמת בית מלון בתל אביב שדרגתו יכולה לקדם בהרבה את זרם התיירות לארץ".
אבן הפינה ל"מלון הילטון תל אביב" הונחה בספטמבר 1962 והוא נפתח בשנת 1965. במהלך הבנייה, בדצמבר 1963, קרס עגורן ושלושה עובדים נהרגו.
ב-31 בדצמבר 1974 נפתח המלון השני של רשת הילטון בישראל, "הילטון ירושלים".
בשנת 1993 עבר המלון לבעלותה ולניהולה של קבוצת אפריקה ישראל, ושמו הוסב ל"קראון פלאזה" - מותג היוקרה של רשת מלונות הולידיי אין הבינלאומית.
והחל מ-2017 הוא פועל תחת השם מלון ורט ירושלים.
בשנת 1998 החל מלון מצודת דוד לפועל בשם "הילטון ירושלים", אך בשנת 2001 נתגלעו חילוקי דעות עסקיים ומשפטיים בין בעל המלון אלפרד אקירוב לבין רשת הילטון, והיא הוצאה מניהול המלון.
באוגוסט 1989, מלון אביה סונסטה, שנבנה על ידי איש העסקים אלי פפושדו בטאבה, עבר לניהול רשת הילטון, לאחר שהשטח עבר לשליטת מצרים.
עם זאת רבים מעובדי המלון הישראלים (כולל המנכ"ל) המשיכו לעבוד בו.
בשנת 1997 נפתח מלון "הילטון באר שבע", אך לאחר שנתיים יצאה הרשת מניהול המלון.
בנובמבר 1999 נפתח מלון הילטון מלכת שבא באילת.
במרץ 2014 נפתח מלון וולדורף אסטוריה ירושלים, המלון הראשון של מותג העל היוקרתי של הרשת, וולדורף-אסטוריה, בישראל.
בראשית נובמבר 2016 פורסם, כי החל מינואר 2017, תחדל הילטון מלהפעיל את מלון הילטון מלכת שבא באילת.
הרקע להפסקת הפעלת המלון בידי הילטון, הוא ככל הנראה הוצאות שונות ודמי ניהול גבוהים מדי לדעת בעליו של המלון, אותם נדרש להוציא לבקשת הילטון, כחלק מהיותו של המלון מנוהל על ידה.
בספטמבר 2019 פורסם כי הילטון צפויה להקים שני מלונות על חוף לידו שבאשדוד, שימותגו "Hilton Curio" ו-"Hilton Garden Inn", ובנייתם צפויה להסתיים בשנת 2022.
הילטון האנוי (בווייטנאמית: Hỏa Lò) היה בית סוהר נודע לשמצה ששימש את צפון וייטנאם לכליאת שבויים, במהלך מלחמת וייטנאם.
המקום כונה באירוניה "הילטון האנוי" על שם רשת מלונות היוקרה הילטון.
צבא צפון-וייטנאם עינה, חקר בכלא שבויים ומדי פעם היו מוציאים להורג, בעיקר אמריקאים.
העינויים הוצגו מאוחר יותר בסרט ההוליוודי "הילטון האנוי".
הפוליטיקאי והמועמד לנשיאות ארצות הברית ב-2008, ג'ון מקיין והמועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ב-1992 ג'יימס סטוקדייל היו שבויים במקום לאחר הפלת מטוסי הסקייהוק אותם הטיסו.
באופן אירוני, רשת המלונות הילטון החזיקה עד שנת 2022 מלון בעיר האנוי, הנושא את אותו שם.
הכלא הוקם בסוף המאה התשע עשרה, בתקופת הקולוניליזם הצרפתי.
הצרפתים כינו אותו "הבית המרכזי" (Maison Centrale) והוא שימש לכליאת אסירים פוליטיים.
האסירים עונו ואף נערכו במקום הוצאות להורג.
לקראת תום השלטון הצרפתי ב-1954 הוחזקו במקום כאלפיים אסירים.
חלק קטן מהמבנה עדיין קיים ומשמש כמוזיאון, בו מושם דגש על התקופה הקולוניאלית.
הילולה היא חגיגה, סיום או סעודת מצווה אשר נוהגים לקיים מקובלים וחסידים ביום השנה לפטירת צדיק.
במהלך ההילולה נהוג לעסוק במעשיו ותורתו של "בעל ההילולה".
המקור הקדום ביותר למנהג נזכר בפירוש רש"י בשם תשובות הגאונים:
בתנועת החסידות ישנה חשיבות מיוחדת להילולות, כאשר כל חצר חסידית חוגגת את ההילולות של האדמו"רים שלה.
הנוהגים לקיים הילולה ביום פטירת צדיקים מסבירים כי ביום זה מתעלה ומתפשטת נשמתו ומתעצם כוחו של הצדיק בעולם כולו ולכן זהו יום של שמחה.
ברבים מקהילות החסידים נוהגים שלא לומר תחנון ביום פטירת הצדיק.
אמנם יש מהפוסקים שכתבו נגד המנהג, בהם רבי עובדיה יוסף ובעל שו"ת שם אריה.
בחב"ד נהגו לומר תחנון בימי ההילולה של אדמו"ריהם.
מנהג רווח בקרב החסידים להביא מאכל או משקה לרגל יום ההילולה.
כן נהוג לקיים סעודות גדולות לכלל הציבור ביום ההילולה, ובייחוד בקרבת מקום הקבורה עבור העולים לקבר הצדיק.
רבים מאמינים כי התורמים או מסייעים בעריכת סעודות אלו, יזכו לברכה בזכות הצדיק.
אמנם בתאריך ז' באדר יום פטירת משה רבנו, נהוג בקרב אנשי חברא קדישא להתענות באותו יום, או תענית דיבור.
כמו כן ישנם מנהגים נוספים הנהוגים בעדות השונות.
ההילולה המוכרת ביותר מתקיימת בל"ג בעומר, לזכרו של רבי שמעון בר יוחאי.
ביום זה נוהגים רבים לפקוד את קברו שבמירון.
ישנם מנהגים רבים הנוהגים בהילולת רשב"י.
אחד המנהגים הוא הקריאה בזוהר בכלל ובספר האידרא בפרט בו מתואר יום פטירתו של רשב"י ושם מופיעה קריאה לעריכת הילולה ושמחה.
רחל – י"א בחשוון, קבר רחל בבית לחם
הרב אפרים אנקווה מגדולי חכמי ספרד באלג'יריה רב, רופא, פילוסוף, צדיק ובעל מופתים – א' בכסלו וגם בי"ח באייר בל"ג בעומר וקברו בתלמסאן אלג'יריה משמש עד היום כמוקד עלייה לרגל לרבים מיהודי צפון אפריקה.
רבי יצחק חי טייב (מכונה "רבי חי טייב לא מת") – י"ט בכסלו וחלק חוגגים בט"ז באייר, בבית הקברות בורג'ל בתוניס, תוניסיה
המגיד ממזריטש – י"ט בכסלו ברוב קהילות החסידים חוגגים את ההילולא שלו
רבי ישראל אביחצירא באבא סאלי – ד' בשבט, קבר הבאבא סאלי נתיבות
רבי דוד בידרמן מלעלוב ראשון לחצר וחסידות לעלוב – ז' בשבט, קברו בעיר לעלוב, פולין
רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר השישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש – י' בשבט, קבור באוהל אדמו"רי חב"ד בניו יורק
משה בן עמרם – ז' באדר
רבי אלימלך מליז'נסק – כ"א באדר, בליז'נסק, פולין
מרים הנביאה – י' בניסן, קברה בקדש (או בהר סין ליד פטרה או במתחם קבר האמהות טבריה ראה הערה)
יהושע בן נון משבט אפרים משרת משה – כ"ו בניסן או י"ח באייר, (ל"ג בעומר), קבר יהושע בן נון בתמנת חרס שבהר אפרים
רבי ישעיה שטיינר (רבי ישעיה'לה מקרסטיר) – ג' באייר, בבודרוגקרסטור שבהונגריה
רבי מאיר בעל הנס – י"ד באייר, פסח שני, קבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה
רבי שמעון בר יוחאי – י"ח באייר, ל"ג בעומר, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון
דוד המלך – ו' בסיון, שבועות, קבר דוד המלך בהר ציון שבירושלים
התנא רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול – כ"ה בסיון, בסאג'ור (או בכפר חנניה או בכפר כנא)
רבי חיים בן עטר בעל האור החיים הקדוש – ט"ו בתמוז, בהר הזיתים ירושלים
אהרן הכהן בן עמרם – ראש חודש א' מנחם אב, על פי המסורת הוא קבור בירדן
רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים", ה"משנה ברורה") – כ"ד באלול, מקום קבורתו בראדין (כיום בבלארוס)
הילולת רבי אלעזר בן רבי שמעון בר יוחאי – ביום כ"ה באלול יום בריאת העולם בהר מירון
הילו היא עיר חוף במזרח האי הוואי שבמדינת הוואי שבארצות הברית.
העיר היא היישוב הגדול ביותר באי הוואי והיישוב השני בגודלו במדינת הוואי.
במפקד האוכלוסין של שנת 2000 חיו בעיר כ-40,759 איש.
העיר היא גם מרכז המחוז הוואי.
העיר ממוקמת ליד שני הרי געש גדולים מאונה לואה ומאונה קיאה.
בהילו ממוקמת "אוניברסיטת הוואי שבהילו".
בעיר מתקיים גם פסטיבל מריי מונרך לזכר המלך דיוד קאלאקואה.
בעיר גם נמצא נמל התעופה הראשי באי - "נמל תעופה בינלאומי הילו".
העיר נפגעה בעבר מספר פעמים מגלי צונאמי.
ב-1949 נספו 160 איש כתוצאה מגל שהגיע מכיוון האיים האלאוטיים וב-1960 נספו 61 איש כתוצאה מגל צונאמי שנגרם על ידי רעידת האדמה הגדולה בצ'ילה.
הילי ילון (נולדה ב-14 בפברואר 1985) היא שחקנית, מורה למשחק, דוגמנית וזמרת ישראלית.
היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו למדה במשך 3 שנים.
בנוסף עברה קורסים למשחק והוראה באנגליה.
ילון לא שירתה בצבא מטעמי עודף בנות.
ביולי 2022 נולדה לה בת.
באוקטובר 2024 נולד לה בן.
הילי ילון השתתפה בסרטים "מי מנוחות", "אלנבי רומאנס", "עץ לימון", "הלידה הרעה", "מאיה", "אני לא מאמין, אני רובוט?!" ו"סוף שבוע בתל אביב", בו שיחקה בתפקיד ראשי.
כמו כן שיחקה בסרטי הטלוויזיה "מבצע באדי" ו"לילה ללא לולה".
ילון שיחקה במשך חמש עונות בסדרה השמיניה בתפקיד מאיה "איה" דביר, ושיחקה גם בסדרות "משחק החיים" (בתור מיכל/מישל אמו של ירון שר בצעירותה), "חשופים", "הנפילים", "ראש גדול", ו"השיר שלנו", ובסדרת האינטרנט של אתר וואלה "אנדו".
כמו כן שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "דקות של תהילה", "המקום", "יוני והמחוננים", "סברי מרנן", "שותפים", ו"כפולים".
בשנת 2021 שיחקה בסדרה הד קולך.
בשנת 2019 השתתפה בסדרת הרשת "סוף העולם" של מרכז השל לקיימות.
כזמרת הוציאה ילון עד כה את אלבום הבכורה שלה "אולי להישאר", הסינגלים "להמשיך הלאה", "כל רגע מת", "בסוף גם לי תהיה אהבה", "The Goodbye Song" ו"תהי לי עוגן".
בנוסף הוציאה כסולנית את האלבום "Hili Listening Style" עם הלהקה "אנרגיה חולנית", והוציאה גרסת א-קפלה ל"תהי לי עוגן" עם הרכב הא-קפלה "ווקה ביכו".
בשנת 2007 החלה ילון ללמד משחק בקבוצות עצמאיות במודיעין ותל אביב ולאחר מכן לימדה כשנתיים בסטודיו למשחק "במה" בחדרה.
כיום ילון מעבירה סדנאות משחק לנוער ולמבוגרים וכן עובדת עם חברות ומעבירה סדנאות תיאטרון מקצועיות.
ילון הייתה פעילה בעבר בעמותת "אפשר אחרת" המקרבת בין ערבים ליהודים בישראל, ומעבירה מטעמה שיעורי משחק בהתנדבות למען שיפור היחסים בין בני הנוער ומשפחותיהם.
בשנת 2012 נסעה לפרויקט קירוב בברלין והעבירה סדנה בת שבוע לבני נוער יהודים, מוסלמים ונוצרים מישראל ומשטחי הרשות הפלסטינית.
ב-2016 עברה להתגורר במושב שואבה והמשיכה להעביר סדנאות משחק והרצאות מצומצמות ברחבי הארץ.
באופניים, ההילוכים מאפשרים לרוכב להתאים את המרחק שעוברים האופניים עם כל סיבוב של הדוושות לתנאי הדרך.
אופניים המאפשרים בחירת הילוכים תוך כדי רכיבה הומצאו כבר בשנת 1887 בבריטניה, אולם הוכנסו לשימוש משמעותי רק בעשור הראשון של המאה ה-20.
באופניים בהם יש הילוך אחד קבוע, גלגל השיניים המניע (המחובר לדוושות), גדול מגלגל השיניים המונע (המחובר לציר הגלגל האחורי).
באופניים בעלי מספר הילוכים, נמצאים על אחד הצירים או על שניהם מספר גלגלי שיניים בגדלים שונים.
כאשר גלגל השיניים הגדול ביותר הוא המונע, וגלגל השיניים הקטן ביותר הוא המניע (גלגל השיניים המחובר לדוושות), תתקבל מהירות נסיעה איטית, אך מומנט רב יועבר לפני הדרך (כביש, מסלול עפר וכדומה), כך שלרוכב יהיה קל יותר להאיץ גם בשטח משופע.
כאשר גלגל השיניים הגדול ביותר הוא המניע, וגלגל השיניים הקטן ביותר הוא המונע, תתקבל מהירות נסיעה גבוהה.
כדי לקבל יחסי העברה שונים, יש לשלב זוגות גלגלי שיניים שונים.
דבר זה מושג על ידי הסטת השרשרת בין גלגלי השיניים.
כדי להסיט את השרשרת, משתמש רוכב האופניים בידיות קטנות, הנמצאות, על פי רוב, על הגה האופניים.
הידיות מותחות כבלי מתכת דקים המתוחים לאורך שלדת האופניים.
כבלי המתכת מזיזים מנגנון שתפקידו להסיט את השרשרת בין גלגלי השיניים השונים.
משלהי שנות העשרה של המאה ה-21 נמכרות באופן מסחרי מערכות חשמליות להעברת הילוכים.
מערכות אלו עושות שימוש במתגים הממוקמים לפי נוחות הרוכב, חוטי חשמל ומנועים חשמליים המסיטים את השרשרת לגלגל השיניים הרצוי.
ישנם מספר מנגנונים להסטת השרשרת:
זרוע מתכת קצרה (במקרה שגלגלי השיניים נמצאים על הציר של הדוושות) המסיטה את השרשרת ימינה ושמאלה בין ההילוכים השונים.
השרשרת עוברת דרך גלגל שיניים קטן, גלגל שיניים זה מורכב על זרוע מתכתית, כך שהכבלים הדקים מסיטים את הזרוע ימינה ושמאלה.
לכל ציר עם גלגלי שיניים יש ידית האחראית להסטת השרשרת.
הידיות בהם משתמש הרוכב כדי להחליף את ההילוכים מופיעות בתצורות שונות:
ידיות בהן ישנה הסטה קבועה בין הילוך להילוך (מצוידות במחוג קטן המורה על ההילוך).
ידיות המותחות את הכבלים ללא מרווח קבוע בין הילוך להילוך.
במקרה כזה, נדרש הרוכב להסיט לבד את הידית עד שירגיש בהעברת ההילוך.
אך לכל ציר יש שתי ידיות, אחד להעלות הילוך ואחד להוריד.
מערכת העברת הילוכים מורכבת על ידיות האחיזה בדומה להפעלתן באופנוע.
במדינות דוברות אנגלית נהוג לתת להילוכים השונים מידות באינצ'ים.
הילוך בעל מידת אינצ'ים מסוימת הוא הילוך המקביל לגלגל בעל רדיוס בגודל זה באופניים בהם הדוושות מחוברות ישירות לגלגל הקדמי.
גלגלי שיניים היו בשני צידי הגלגל האחורי ועל מנת להשתמש בגלגל שיניים בצד השני של הגלגל הרוכב היה צריך לשחרר את הגלגל לגמרי ולהופכו.
מערכות הילוכים של אופניים סובלות לרוב מחופש המצריך העברת יתר של כוונון ידית ההילוכים כדי להגיע להילוך הנכון, במיוחד כאשר מעבירים מגלגל שיניים קטן לגדול ממנו.
דבר זה דרש מהרוכב מיומנות בהעברת הילוכים שכללה קביעת כמות כוונון היתר ואת משך הזמן שלו.
במשך השנים הוגשו מאות פטנטים על מערכות להעברה אוטומטית של הילוכים באופניים.
פטנט על מערכת אחת של העברה אוטומטית של הילוכים נתנה לחברה ישראלית בשם מונוטורק.
הילוך חוזר הוא שידור חוזר של קטע וידאו מתוך אירוע או תקרית, המשודר זמן קצר מאוד לאחר ההתרחשות ששודרה בשידור חי.
הילוכים חוזרים משודרים בטלוויזיה בעיקר במהלך שידורים חיים של אירועי ספורט, כדי לחזור ולהראות מהלכים במשחק שהם חשובים, ראויים לציון או שנויים במחלוקת.
ההילוכים החוזרים משודרים בדרך כלל בזמן הפסקה במהלך המשחק, הם יכולים להיות גם בהילוך איטי או ממספר זוויות צילום שונות, ולרוב הם מלווים בדברי ניתוח ופרשנות מצד שדרני ופרשני הספורט.
חלק מאיגודי הספורט מאפשרים לשופטים במשחק לצפות בהילוכים חוזרים בזמן אמת, לפני שהם מקבלים או משנים החלטה בנוגע למהלך גבולי או שנוי במחלוקת.
איגודי ספורט אחרים מאפשרים שימוש בהילוכים חוזרים רק לאחר סוף המשחק, למשל לצורך העמדה לדין משמעתי של שחקן שהתנהגותו הלא ראויה חמקה מעיניהם של השופטים במהלך המשחק.
השימוש הראשון בטכניקת ההילוך החוזר נעשה בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך שידור משחק הוקי קרח של ליגת ה-NHL ברשת CBC הקנדית.
במאי השידור החליט על דעת עצמו, בלא שקיבל לכך אישור מוקדם, לשדר בהילוך חוזר שער שהובקע במשחק, כ-30 שניות לאחר שידור השער בשידור חי.
במהלך אולימפיאדת החורף של 1960, שנערכה בארצות הברית וצולמה על ידי רשת CBS, נעשה שימוש בהילוכים חוזרים על ידי השופטים, כדי להכריע במקרים לא ברורים בתחרויות הסקי.
השופטים צפו בצילומי הווידאו של CBS מספר דקות לאחר תום התחרות, ולאחר מכן קיבלו את החלטתם הסופית.
הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בטכניקת ההילוך החוזר בשידור חי בארצות הברית הייתה ב-7 בדצמבר 1963, במהלך שידור משחק פוטבול ברשת CBS.
בשל קשיים טכניים, שודר רק הילוך חוזר אחד, של הטאצ'דאון שהוביל לניצחון במשחק.
הילוכים חוזרים בהילוך איטי שודרו לראשונה על ידי רשת ABC מספר שנים לאחר מכן.
פוטבול - ליגת ה-NFL האמריקאית אימצה לראשונה מערכת מוגבלת של שימוש בהילוכים חוזרים בשנת 1986. המערכת הקיימת כיום החלה ב-1999, והיא מאפשרת לערער על החלטות שופטים במהלך המשחק עצמו.
המאמן הראשי של כל אחת משתי הקבוצות רשאי לערער על החלטות השופטים פעמיים במהלך כל משחק.
במקרה שבו שני הערעורים הראשונים של המאמן התקבלו, הוא זכאי לערעור שלישי.
זכות הערעור של המאמנים מוגבלת להחלטות מסוימות של השופטים, והיא אפשרית רק כל עוד נותר לקבוצה לפחות פסק זמן אחד וכל עוד נותרו מעל שתי דקות בכל אחת משתי המחציות של המשחק.
המאמנים מסמנים לשופטים על רצונם לערער על החלטה על ידי זריקת דגל אדום לתוך המגרש.
לשופטים יש 60 שניות לצפות בהילוך החוזר של המהלך השנוי במחלוקת ולהחליט האם להותיר את החלטתם המקורית על כנה או לשנות אותה.
אם ההחלטה נותרת על כנה, הקבוצה שביקשה לערער על ההחלטה נענשת בהפחתה של פסק זמן אחד.
במהלך שתי הדקות האחרונות של כל מחצית ובמהלך הארכה, שימוש בהילוכים חוזרים יכול להתבצע רק כאשר עוזר השופטים, שיושב בתא העיתונות וצופה בשידור הישיר של המשחק, מחליט שהחלטה מסוימת של השופטים מצדיקה בדיקה חוזרת ומודיע על כך לשופטים באמצעות זימונית מיוחדת עם רטט.
כדורסל - בליגת ה-NBA האמריקאית, החל מעונת 2002/2003, השופטים מחויבים לצפות בהילוך חוזר כדי לקבוע האם סל מכריע נקלע במסגרת הזמן החוקי של המשחק.
החל מעונת 2009–2008 השופטים רשאים להשתמש בהילוכים חוזרים כדי להכריע במקרים נוספים, כגון האם סל שנקלע שווה שתיים או שלוש נקודות וכמה זמן יש להוסיף או להחסיר משעון 24 השניות.
ב-2006 הודיעה פיב"א כי האפשרות להשתמש בהילוכים חוזרים כדי להכריע לגבי חוקיותם של סלים הנקלעים בשנייה האחרונה תהיה קיימת בתחרויות שהיא מארגנת.
הוקי קרח - בליגת ה-NHL של צפון אמריקה, השופטים רשאים ליזום צפייה בהילוך חוזר של שער שהובקע, כדי להכריע לגבי חוקיותו.
הקבוצות אינן רשאיות לדרוש צפייה בהילוך חוזר.
הצפייה בהילוך החוזר חייבת להיעשות באופן מיידי, מיד לאחר הבקעת השער.
בתחרויות ההוקי במסגרת אולימפיאדת החורף, כל השערים שמובקעים נבדקים אוטומטית בהילוך חוזר, כדי לוודא את חוקיותם.
בייסבול - בליגת ה-MLB של צפון אמריקה, החל מ-2008 קיימת מערכת של הילוכים חוזרים.
בתחילה היא אפשרה לשופטים רק לצפות בהילוכים חוזרים של חבטות הום ראן במקרים גבוליים.
המערכת הורחבה לבדיקת מקרים נוספים בשנת 2014.
כדורגל - בתחילה, פיפ"א לא אפשרה לשופטים לעשות שימוש בהילוכים חוזרים במהלך המשחקים, אולם כן אפשרה לעשות בהם שימוש כדי להעמיד לדין משמעתי שחקנים שהתנהגו שלא כדין, במקרים בהם הדבר חמק מעיניהם של השופטים במהלך המשחק, למשל כאשר שחקן ביצע עבירה חמורה ללא כדור על שחקן אחר.
ב-2005 התבטא בנושא מזכ"ל פיפ"א ואמר: "שחקנים, מאמנים ושופטים - כולם עושים טעויות.
בצילומי וידאו ניתן להשתמש רק לצורך העמדה לדין משמעתי, ולא מעבר לכך.
כפי שתמיד הדגשנו בפיפ"א, חייבים לשמר את האלמנט האנושי בכדורגל, כולל האפשרות לטעויות.
הכדורגל הוא שיקוף של החיים עצמם, ואנחנו חייבים להגן עליו".
במספר מקרים התקבלו תלונות על כך ששופטים קיבלו או שינו החלטות על סמך עצה שקיבלו מהשופט הרביעי, שצפה בהילוך חוזר של מהלך שהוקרן על המסכים באצטדיון, אך הדבר הוכחש על ידי פיפ"א.
בשמינית גמר מונדיאל 2010, במשחק בין ארגנטינה לבין מקסיקו כבש קרלוס טבס שער לזכותה של ארגנטינה שהובקע מעמדת נבדל, דבר שחמק מעיני צוות השופטים.
במסכי הטלוויזיה הענקיים שבאצטדיון הוקרנו שידורים חוזרים של השער שהוכיחו מעל לכל ספק כי הוא נכבש מעמדת נבדל.
שחקני מקסיקו הביעו את מחאתם בפני השופט והקהל הגיב בקריאות בוז, אולם השופט לא שינה את החלטתו.
בעקבות המקרה, הוחלט בפיפ"א שלא להקרין יותר הילוכים חוזרים במונדיאל במקרים בהם החלטת השופט הייתה שגויה.
החל ממונדיאל 2018 הוכנסה לשימוש מערכת VAR להילוכים חוזרים, שהיא בעלת סמכות גדולה הרבה יותר.
הילולת רבי שמעון בר יוחאי נערכת מדי שנה בל"ג בעומר בציון קברו של רבי שמעון בר יוחאי על הר מירון.
באירוע שמחה ועלייה לקבר מסורתי רב-משתתפים המכונה 'הילולה' (או 'זיארה') משתתפים מאות אלפי אנשים.
שיאו בהדלקת מדורה מסורתית בליל ל"ג בעומר על גג הקבר, ולאחריו מתחילים במקום ריקודים המוניים.
האירוע נערך מאות שנים ומיוחס לאר"י ותלמידיו, ושורשיו קדומים אף יותר.
אירוע שנתי זה הוא האירוע ההמוני השנתי הגדול בישראל, וגופי שלטון שונים (כדוגמת משרד הדתות ומשטרת ישראל) נערכים לקראתו תוך השקעת כספים, כוח אדם לשמירת הסדר באירוע והבטחת דרכי התנועה למקום.
לצורך הגעת המבקרים למקום, נעשה שימוש בלמעלה מ־1,000 אוטובוסים מרחבי המדינה, והופכים אותו לאירוע התחבורה הציבורית השנתי הגדול ביותר בישראל.
תקציב ההילולה ב-2023 היה 80 מיליון ש"ח.
מקור שם ההילולא הוא מהאדרא זוטא, מאמר שעוסק ביום פטירתו של רשב"י, ואחד ממשפטיו האחרונים הוא: "שמעו קלא: עולו ואתו, ואתכנשו להילולא דרבי שמעון".
מקורו של ל"ג בעומר, כמו גם הקשר למירון, לרשב"י וטעמם של מנהגי ההילולה לוטים בערפל, ואינם ידועים בוודאות.
על בסיס מספר מקורות היסטוריים עלו השערות שונות בקשר אליהם:
התפתחות של מנהג ארץ-ישראלי קדום לעלייה לקברי צדיקים בהר מירון (קדמה לה העלייה לרגל לקברי הלל ושמאי הסמוכים, שהפכה מאוחר יותר לעלייה לקבר הרשב"י).
השפעה של מסורות קבליות שהביאו עמם עולי ספרד שהגיעו לצפת, בהם גם חשיבותה של דמות הרשב"י, שהשתלבו במנהגים המקומיים הקשורים במירון.
השפעה אפשרית של מנהגי הילולה לקבר שמואל הנביא הסמוך לירושלים (כדוגמת הדלקת אש ותספורת ילדים) שהופסקה באותה התקופה.
השפעה אפשרית ממיתוס קודם: צום יהושע לזכר יום פטירתו של יהושע בן נון.
על פי ההשערה, המנהג של עלייה לקבר הרשב"י התפתח בהדרגה מתוך מנהגי עלייה לקברים אחרים סמוכים.
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה-11. החל מהמאות ה-12 וה-13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן מתארים נס הופעת מים מתוך סלע.
עד המאה ה-13, אין בעדויות אלו ציון זמן.
אולם, החל מהמאה ה-13 נמסר על השתטחויות על קברי צדיקים בעונת האביב, בעיקר בפסח שני, (החל 4 ימים קודם לל"ג בעומר), ואף לראשונה על עלייה לקברי הלל ושמאי במועד זה.
מנהגי ההשתטחויות, שכללו השלכת חפצים ובגדים יקרים לאש, עוררו התנגדות בחוגים רבניים רבים, בשל עבירה על האיסור "בל תשחית" ובשל חשש לעבודת אלילים ולפולחן מתים.
בטקסים אלו השתתפו גם ערבים.
בתיאור המסע "תוצאות ארץ ישראל", שנכתב בין השנים 1270–1291, מספר עולה הרגל כי במקום קבורותיהם של הלל ושמאי ותלמידיהם, "מתקבצים כל ישראל והישמעאלים בפסח שני, וישראל מתפללים שם ואומרים שם מזמורים, וכשהם רואים יוצאים מים מתוך המערה כולם שמחים, כי הוא סימן שתתברך השנה".
במאה ה-14 מספר מושל צפת, אלעת'מני, כי "ביום מסוים של השנה, היינו באמצע חודש אייר היהוד, נאספים בה (במירון) יהודים רבים".
במאה ה-14 יש עדויות על עלייה לרגל למירון של יהודים שהגיעו מעבר לים.
תיעוד על עלייה לרגל בפסח שני לקברי הלל ושמאי ממשיך גם במאה ה־15.
בסוף המאה ה-13 ישנו דיווח יחיד על חגיגה של יומיים בקברי הצדיקים במירון בפסח שני, ומוזכרים קברי הרשב"י ובנו ולא הלל ושמאי.
נס המים לא מוזכר, אך מוזכר מעיין.
עם זאת, זהו דיווח חריג ויוצא דופן בהשוואה לדיווחים האחרים מאותה תקופה.
עדות מהימנה לעלייה לקבר הרשב"י יש רק מהמאה ה-15, לפיה בתקופה זו היו עולים למירון לא ביום קבוע, בל"ג בעומר, אלא בשלוש רגלים:
עם זאת, באותה תקופה עדיין מתוארת עלייה למירון לצורך הורדת גשמים בעת בצורת בקברי הלל ושמאי.
למעשה, עד שלהי המאה ה-15, מרבית הדיווחים קבעו כי העלייה היא לקברי הלל ושמאי, והזכירו את קברי הרשב"י ובנו כבעלי חשיבות משנית, ולא כיעד עצמאי לעלייה, וכן אין תיעוד על עלייה דווקא בל"ג בעומר.
החל משלהי המאה ה־15 נעלמת בהדרגה ההתייחסות לקברי הלל ושמאי.
על פי ההשערה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר (המיוחס לרשב"י), שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לארץ ישראל בתקופה זו והתיישבו בצפת הסמוכה.
יש המסבירים את המעבר בהעתקת המשמעות מדגש פולחני על קדושת ההר, לדגש פולחני על קדושת הצדיק הקבור בו.
בעוד המנהגים הקודמים היו בעיקר תפילה על המים, עולי ספרד הביאו מנהגים עשירים יותר, והפכו את מירון למקום התעלות רוחנית.
שלושת סוגי הביקורים במירון היו: ביקור לשם תפילה בעתות משבר, ותפילה להורדת גשם בסוכות, ביקורי מקובלים וחבורותיהם לצורכי התייחדות ועיון בזהר בשלוש הרגלים (כתחליף לעלייה לירושלים), בהשראת האר"י, וקביעות של לימוד תורה וקבלה לצורך תפילה ותיקון על הגלות.
אירועי התייחדות במירון בהקשר קבלי המשיכו, בתאריכים שונים, גם במאות הבאות.
המשמעות הרוחנית של העלייה למירון הייתה חלק בלתי נפרד מהתפיסה החדשה, הקבלית, של חיבור לנפש הצדיק המת ולאלוהות, באמצעות מקום קבורתו, לצורך התעלות.
קבר הרשב"י היה היעד המרכזי, אך נוספה אליו גם ההשתטחות על קברי הלל, שמאי ורבי יוחנן הסנדלר הסמוכים.
בדורות האחרונים נשכח המנהג לעלות למירון למטרות עיון והשגה, ונתייחד הביקור בעיקר לצורך תפילה, שמחה והתעלות רוחנית.
תיעוד נוסף מתקופה זו הוא למשמרות תפילה על קבר רשב"י בראש חודש.
במאה ה-16 נבנה מבנה על קבר רשב"י.
מקור משנת 1765 מספר כי "הדליקה ביום פטירתו בל"ג בעומר, הנקרא הילולא דר"ש".
אולם מקור משנת 1769 מספר כי למירון היו באים בראש חודש סיוון (מ"ה בעומר): "כל א"י ממש באה למירון ועושים שם עד אסרו חג של שבועות ולומדים שם את כל הזהר הקדוש עד גמירא ומשתעשעים שם מאד, והקערות על שלושת המגדלים דולקות בימים ההם יומם ולילה.
וגם בחדר דולקות באותו הזמן מנורות ובקערות על המגדלים נמצאים עד שלשים וארבעים וחמישים פתילים ומדליקים אותם בבת אחת.
הימים ההם נקראים הילולא דר' שמעון בר יוחאי.
ובכיפה על הרצפה פרושים שטיחי משי לישב עליהם, כי המנהג שם לישב על הארץ.
מלבד זה מבקרים שם אנשי צפת בכל ערב ראש חודש ומתפללים ולומדים שם כל היום ובערב הם חוזרים לביתם".
המקור הראשון לעלייה לקבר הרשב"י כיעד עיקרי ביום ל"ג בעומר, הוא מהמאה ה-16. בספרו של רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י, ניתן דיווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, וכן על גילוח שערות בנו, כמנהג שכבר היה נהוג עוד קודם לכן על ידי רבים:
עלייה זו נחשבת על ידי רבים למקורה של הילולת בר יוחאי.
מנהגי ההילולה השונים, לרבות מועדה, נהגו בעיקר על ידי המוסתערבים, ועד המאה ה-17 עוד היו המקובלים מקיימים את פולחן הרשב"י במועדים אחרים.
על פי יערי, עולי ספרד אימצו מנהג מקומי שנוי במחלוקת, ובמאבק התחרותי שהתפתח ידם הייתה על העליונה.
המונח "הילולא דרבי שמעון" הוזכר לראשונה במאה ה-17, אז גם תועדה הזיארה ההמונית לראשונה בהקשר זה.
במאה ה-18 כבר יש עדות לחיבור בין מנהגי האבלות לזכר תלמידי רבי עקיבא וסיומם בל"ג בעומר, לבין רשב"י.
ההילולה היוותה השראה לקיום מנהגים שונים בל"ג בעומר, הקשורים באש, בקריאה בזהר, בדמותו של הרשב"י ובעלייה לקברי צדיקים אחרים.
אצל תלמידי האר"י מופיעה לראשונה מסורת המציינת את ל"ג בעומר כיום פטירתו של רשב"י.
לפי החיד"א, מסורת זו מקורה בשיבוש בכתבי תלמידו של האר"י, רבי חיים ויטאל: המילה יום "שמחת" רשב"י, הוחלפה בטעות ליום "שמת".
המסורת קבעה, כאמור, את יום ההילולה כיום פטירתו של הרשב"י, שבו, לפי ספר הזוהר, גילה לתלמידיו את סודות ה"קבלה" טרם הסתלקותו.
לשמחת ההילולה הצטרפה הדלקת המדורה כזכר לאש שאפפה, על פי המסורת, את ביתו של רשב"י ביום פטירתו.
במאה ה-16 ידוע גם על ייחוס ל"ג בעומר לתאריך הסמכתו של הרשב"י על ידי רבי עקיבא.
מסורת אחרת מייחסת את ל"ג בעומר לתאריך חתונתו של הרשב"י (למעשה, מקור המילה "הילולה" הוא במילה הארמית ל"כלולות").
בתחילת המאה ה-19, יוחסה לתאריך זה גם הולדתו של הרשב"י.
בתקופה זו עבר תאריך העלייה לרגל למירון מפסח שני (י"ד באייר) לל"ג בעומר (י"ח אייר), החל כעבור 4 ימים.
ל"ג בעומר נקשר עוד בתקופה מוקדמת יותר עם הפסקת מנהגי האבלות של ימי ספירת העומר.
חלק מההשערות לגבי מקורו של מועד זה שימשו להצעת קשרים נוספים בינו ובין הילולת רשב"י.
אחת מהן גורסת שדמותו של הרשב"י היוותה תחליף מיתי לדמותו של יהושע בן נון, שהר מירון יוחס גם לו, ותאריך פטירתו מיוחס לל"ג בעומר (תאריך צום יהושע שנהג בארץ ישראל לזכר מותו).
בנוסף לזהות התאריך, קיימת עדות מהמאה ה-14 המזהה את קברו של יהושע בהר מירון - לימים מוקד העלייה לרגל בל"ג בעומר.
הר מירון זוהה באותה תקופה כמי מרום, אתר הלחימה של יהושע במלכי צפון ארץ כנען.
לשילוב בין השניים ניתן להוסיף את מותו של יהושע, המוזכר בהקשרים של רעידת אדמה, בדומה לתכונת הרעדת האדמה של הרשב"י.
השערה אחרת גורסת שההילולות שהחלו בפסח שני נמשכו שלושה ימים, עד ערב ל"ג בעומר, שבהמשך האירוע המרכזי עבר אליו.
השערה זו מתבססת גם על מנהג תוניסיה בה נהוג גם בעידן המודרני לערוך סעודה לרבי מאיר בעל הנס או לרשב"י בפסח שני, דבר העשוי להעיד על התאריך המקורי של הילולת הרשב"י.
השפעת העלייה לקבר שמואל הנביא
מנהגי ההילולה הידועים היום התפתחו במאה ה-16. ייתכן כי מנהגים אלו הובאו מירושלים, שם הייתה נהוגה הילולת שמואל הנביא שבקבר שמואל הנביא.
אין עדויות מימי הביניים על עלייה לקבר שמואל הנביא, אך ידוע כי קדושת ההר שליד ירושלים ("רמה", "מצפה" או "נבי סמויל") כמקום קבורת שמואל הנביא החלה בתקופה הצלבנים.
יש עדות מהמאה ה-12 לשבועה נהוגה בלשון "באדוננו שמואל הנביא".