tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בובו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של רומא, ב-8 בינואר 2002 ערך את ההופעה היחידה שלו בקבוצה הבוגרת נגד ברשיה במסגרת הגביע.
בשנת עזב את רומא לטובת לצ'ה, ב-5 באוקטובר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בניצחון 1-4 נגד ברשיה.
ב-2 במאי 2004 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד אינטר מילאנו, שהשאיר את לצ'ה בליגה הראשונה.
בקיץ חזר בובו לרומא, והושאל לפארמה ועזר לה להישאר בליגה הראשונה.
בקיץ חתם בפלרמו תמורת 2.1 מיליון אירו.
ביום האחרון של חלות העברות בינואר , הושאל לטורינו עד לסיום העונה.
ב-24 בפברואר 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטורינו נגד קייבו ורונה.
ביולי חתם בגנואה תמורת 2.85 מיליון אירו.
ב-19 ביוני 2008 חתם בפלרמו תמורת 3 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפאלרמו במסגרת הגביע האיטלקי בניצחון 1-2 נגד רוונה והוא הבקיע את שער הבכורה שלו נגד גנואה.
בעונת ביסס את עצמו במועדון הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ב-25 באוקטובר נגד אודינזה.
ב-11 בספטמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד אטאלנטה.
בעקבות פציעה נעדר ברוב שלבי העונה, וב-7 באפריל 2012 חזר לפעילות אך שוב נפצע וסיים את העונה.
בעונת סיים עם הקבוצה במקום ה-7, שמוביל למוקדמות הליגה האירופית ולאחר שנים מחוץ למסגרת אירופית, עזר למועדון להעפיל לשלב הבתים של המפעל.
ב-4 בינואר 2017 עבר בובו לפסקארה.
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו, ובשמו הרשמי 67P/צ'וריומוב-גרסימנקו הוא שביט בעל זמן הקפה של 6.44 שנים, זמן סיבוב עצמי של 12.4 שעות ונע מרחק של 135,000 קילומטר בשעה.
בפעם האחרונה השביט הגיע לפריהליון שלו ב-13 באוגוסט 2015. ככל השביטים, גם שביט זה נקרא על שם המגלים שלו, קלים צ'וריומוב (באוקראינית: Клим Іванович Чурюмов) וסבטלנה גרסימנקו (Світлана Іванівна Герасименко) מברית המועצות שצפו בו לראשונה בשנת 1969.
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו הוא יעד המחקר של הגשושית רוזטה של סוכנות החלל האירופית, ששוגרה ב-2 במרץ 2004. רוזטה נכנסה למסלול הקפה סביב השביט ב-10 בספטמבר 2014. ב-12 בנובמבר 2014 הנחתת של רוזטה, פיליי, נחתה על פני השטח של השביט והייתה לגשושית הראשונה שנחתה על שביט.
צ'וריומוב-גרסימנקו התגלה בשנת 1969 על ידי קלים צ'וריומוב מאוניברסיטת קייב וסבטלנה גרסימנקו ממכון אלמה-אטה לאסטרופיזיקה, ליד אלמטי, שהייתה אז בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
צ'וריומוב, ששהה אז במכון באלמה-אטה, בחן תמונה שנחשפה על ידי גרסימנקו ב-11 בספטמבר 1969, ומצא גוף שביטי, אך הניח שגוף זה היה השביט 32P/Comas Solà.
לאחר שחזר למכון בקייב, בחן צ'וריומוב את לוחות הצילום יותר מקרוב.
ב-22 באוקטובר, כחודש לאחר צילום התמונה, הוא גילה שהגוף השמימי לא יכול להיות 32P/Comas Solà, מכיוון שהיה בהפרש של 1.8 מעלות מהמיקום הצפוי.
בדיקה נוספת הביאה תמונה עמומה של השביט 32P/Comas Solà במיקום הצפוי שלו, כך הוכח שהעצם הנוסף בתמונה היה בעצם שביט אחר.
השביט הגיע לפריהליון הבא שלו, הנקודה בה הוא נמצא במרחק הקטן ביותר מן השמש, ב-13 באוגוסט 2015. מדצמבר 2014 עד ספטמבר 2015, אלונגציית השביט הייתה פחות מ-45 מעלות מהשמש.
ב-10 בפברואר 2015, השביט הופיע 5 מעלות מהשמש והיה במרחק של 3.3 יחידות אסטרונומיות (490,000,000 ק"מ) מכדור הארץ.
זמן קצר לאחר הפריהליון, בהירות השביט ירדה ל-11, והיה צורך בטלסקופ כדי לראותו.
השביט צ'וריומוב-גרסימנקו הוא יעד המחקר של הגשושית רוזטה של סוכנות החלל האירופית, ששוגרה ב-2 במרץ 2004 והייתה המשימה הראשונה שמטרתה להנחית גשושית על שביט.
כניסה למסלול סביב השביט והנחיתה
ב-10 בספטמבר 2014, נכנסה רוזטה למסלול הקפה סביב השביט, במרחק של בערך 30 ק"מ מגרעין השביט.
ב-12 בנובמבר 2014 הנחתת של רוזטה, פיליי, נחתה על פני השטח של השביט.
פיליי היא גשושית במשקל 100 ק"ג שנחתה על פני השטח של השביט עם כן נסע.
אתר הנחיתה כונה בשם אגילקיה לכבוד האי אגילקיה שבמצרים שאליו הועברו המקדשים של האי פילה לאחר שבניית סכר אסואן הציפה את האי פיליי.
הנחתת פיליי הופרדה מהגשושית רוזטה ב-08:35 שעון גריניץ' (UTC) ב-12 בנובמבר 2014. מאוחר יותר נחתה בהצלחה לאחר שקיפצה פעם אחת.
צוות הבקרה של משימת רוזטה בדרמשטאדט, חגג נחיתה מוצלחת ב-16:03 UTC ב-12 בנובמבר 2014.
צ'זאר בוליאק (ברומנית: Cezar Bolliac או Boliak; 23 במרץ 1813 - 25 בפברואר 1881), היה מהפכן ולאכי, נבחר ציבור, ארכאולוג חובב, פובליציסט, עורך עיתונים ומשורר רומני.
צ'זאר בוליאק נולד בבוקרשט, נסיכות ולאכיה, בנם של דוקטור אנטון בוגליאקו (Anton Bogliako), ממוצא איטלקי-יווני ושל היווניה זינקה קאלאמוגדרטיס (Zinca Kalamogdartis).
זמן קצר לאחר לידתו של צ'זאר בוליאק נפרדו הוריו ואביו שב לפירנצה וניתק את הקשרים.
אימו נישאה מחדש לסטולניק פטרקה פרץ (Petrache Peretz), שדאג לחינוכו וטיפוחו של צ'זאר.
תחילה רכש ידע בביתו בעזרת המלמד היווני נאופיט דוקה (Neofit Duca) ובהמשך, ב-1830, התגייס כקאדט למיליציה המקומית, אך לאחר תקופה קצרה עזב והמשיך את לימודיו בבית הספר המרכזי של בוקרשט ובקולג'יו סאבה הקדוש.
ב-1833 הצטרף לחברה הפילהרמונית, שמטרתה המוצהרת הייתה עידוד המחזאות והתרבות הרומנית, אך היא היוותה גם מסווה להתארגנות למען איחוד הנסיכויות הרומניות וקידום זכות בחירה אוניברסלית, קביעת עקרון השוויון בפני החוק, שחרור הצוענים בארצות הרומניות ועוד.
ב-1838 התחיל לעבוד במזכירות המדינה כ-pomojnic (דרגה מקביל לממונה על נפה).
פעילותו הפוליטית עימתה אותו עם השלטונות, ב-1840 נעצר ונחקר על בגלל קשר נגד השלטונות.
במרץ 1841 הוא הוגלה למנזר Poiana Mărului, אך שוחרר ביוני אותה שנה.
ב-1842 מונה לתובע באחד מבתי המשפט של בוקרשט.
ב-1843 הצטרף לחברה החשאית אחווה, שדגלה באותן מטרות והיה לאחד מחברי ועד ההנהלה.
ב-1844 קודם לדרגת סרדר וב-24 בנובמבר 1846 נשא לאישה את אריסטיטה איזבורנו, בתו של פאחארניק (שר משקאות) ובאמצעות הנדוניה שלה קיבל את אחוזת "גלינה".
בוליאק היה מראשי מהפכת 1848 (ולאכיה), היה חבר בוועד המהפכני ותמך בהכרזת איסלאז.
הוא מונה לתפקיד מזכיר הממשלה הזמנית ובהמשך קיבל תואר של וורניק עיר הבירה.
אחרי דיכוי המהפכה נעצר יחד עם מנהיגים מהפכנים אחרים ונשלח באוניה טורקית, אך באורשובה הצליח להימלט וברח לטרנסילבניה וב-1850 התיישב בפריז.
ב-1857 חזר לבוקרשט והתמנה לתפקיד מנהל ביטאון האספה הזמנית (שכונסה לבחירת שליט חדש) ותמך באיחוד הנסיכויות הרומניות בתחבולה, שהוצעה על ידו, של בחירת אותו שליט בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה.
בוליאק ערך והנהיג את כתבי העת Curiosul (הסקרן), Poporul suveran (העם הריבון), Expatriatul (הגולה), Buciumul (הבוצ'יום) והמשכו, Trompeta Carpaţilor (חצוצרת הקרפטים).
בוליאק התנגד למתן אזרחות ליהודי רומניה והפעיל לשם כך את אמצעי התקשורת שלו, כתב העת Buciumul וממשיכו, Trompeta Carpaţilor, הנהיג חוג של מתנגדים, שהתרכז סביב כתב העת ואף כינה את היהודים בשם "פרזיטים".
בנובמבר 1966 נבחר לראשונה לפרלמנט הרומני ובהמשך חודשה בחירתו כמה פעמים.
הוא היה ממייסדי תחום הארכאולוגיה ברומניה, ערך נסיעות מיוחדות ברחבי רומניה ותרם למוזאון הלאומי חפצים וכתבי יד.
ביוני 1869 התמנה ליישוב ראש הוועד הארכאולוגי של בוקרשט ומפקח על המוזאונים של רומניה.
ב-1876, לאחר שלא הצליח להיבחר שוב לפרלמנט, פרש מהחיים הפוליטיים וב-1877 לאחר התקף, שגרם לו לשיתוק ולאבדן יכולת הדיבור, פרש מכל תפקידיו.
הפרלמנט הרומני קבע לו קצבה חודשית של 400 לאי עד למותו.
צ'ורני אוסטריב (באוקראינית: Чорний Острів; בפולנית: Czarny Ostrów, צ'ארני אוסטרוב; ברוסית: Чёрный Остров, צ'ורני אוסטרוב) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
צ'ורני אוסטריב נזכרת לראשונה בשנת 1366, ובשנת 1556 הוענקו לה זכויות עיר.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, רוב תושביה.
בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית, בית ספר יידי וקולחוז יהודי.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך זמן קצר את יהודיה בגטו שהוקם בה, בו סבלו ממעשי התעללות ושוד מצד השוטרים האוקראינים.
בשנת 1942 חוסל הגטו שבעיירה.
תחילה נרצחו כ-100 מיהודי היישוב, ולאחר מכן, הועברו יתר היהודים לגטו פרוסקורוב, בו נרצחו כולם עד סוף השנה.
צֶ'זַרֶה ג'ורג'ו קוֹלָפֶֿמינָה (באיטלקית: Cesare Giorgio Colafemmina; 13 באפריל 1933, מחוז ונטו, איטליה – 12 בספטמבר 2012, נפת בארי, פוליה, איטליה) היה היסטוריון, סופר וחוקר מקרא איטלקי.
צ'זרה קולַפֶֿמינָה למד במכון האפיפיורי למקרא ברומא והוסמך לכמורה (אך לימים פרש ונשא אישה).
הוא המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת אלדוֹ מוֹרוֹ בעיר בּארי, לימד היסטוריה של עם ישראל במכון ללימודים קלאסיים ולימודי נצרות שם.
ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 2002–2010 לימד שפה וספרות עברית באוניברסיטה של קלבריה.
עיקר מעייניו של קולפמינה היו נתונים לחקר קהילות ישראל במחוזות דרום איטליה (פוליה, בסיליקטה וקלבריה) בעת העתיקה ובימי הביניים.
בעבודתו שילב כלים שונים: סקרים ארכאולוגיים (כאלה שניהל באתרי קבורה היסטוריים של יהודים בדרום איטליה, בוֶנוֹסה ובאוֹרִיָה), חֶקֶר ופענוח כתובות, איתור ולימוד של תעודות היסטוריות ושל חיבורים ספרותיים.
קולפמינה שיתף פעולה עם חוקר יהדות איטליה שלמה סימונסון מאוניברסיטת תל אביב ונמנה עם חוקרי ההיסטוריה התיעודית של היהודים באיטליה במיזם "איטליה יודאיקה" של המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן.
במסגרת זו ערך את הכרך "קלבריה".
הכרך "בסיליקטה" בעריכתו נמצא בהכנה לדפוס.
צ'זרה קולפמינה ייסד בשנת 1985 את כתב העת Sefer Yuḥasin, המוקדש לחקר יהודי דרום איטליה.
הוא פעל להקמת מוזיאון יהודי בעיר טראני בבניין בית הכנסת סקוֹלַגרַנדֶה שמימי הביניים, שהפך במאה השש-עשרה לכנסייה (Sinagoga-museo Sant'Anna).
עבודות השיקום החלו שם ב-1992, וב-2009 נפתח המוזיאון למבקרים.
קולפמינה נמנה עם חבר הנאמנים של האגודה האיטלקית ללימודי יהדות.
אחרי מותו הוקם "המרכז למחקר ולתיעוד היהדות בארצות הים התיכון על שם צ'זרה קולפמינה" (CeRDEM).
ספרייתו וארכיון מסמכיו הועברו לרשות מוסד זה.
צ'זרה קולפמינה היה חוקר פורה, ועד מותו ב-2012 פרסם למעלה ממאתיים מאמרים, מונוגרפיות וספרים.
רשימה מקיפה של כתביו באתר האגודה האיטלקית ללימודי יהדות (AISG)
רשימת כתביו באתר המרכז למחקר ולתיעוד היהדות בארצות הים התיכון (CeRDEM)
צ'ורנה (בהונגרית: Csorna, ביידיש: טשארנא) היא עיירה קטנה במחוז גיור-מושון-שופרון, הונגריה, בת כ-10,000 תושבים, השוכנת ליד הגבול עם אוסטריה.
בצ'ורנה נולד גם נשיא הונגריה מאז 2012 יאנוש אדר.
יהודים החלו להתיישב בצורנה במחצית השנייה של המאה ה-18. בראשית התיישבותם היו כ-27 תושבים יהודים בעיירה, אך במהלך השנים נוספו לה כמה מאות יהודים נוספים ובשנת 1930 גרו בה 795 אנשים.
מאות מהתושבים היהודים שגרו בצורנה נרצחו בשואה ולא ידוע על יהודים המתגוררים בה כיום.
עדויות לאכלוס אזור צ'ורנה קיימות עוד מהתקופה הפרהיסטורית, זאת על סמך ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בעיר.
לדעת החוקרים נזנחה ההתיישבות באזור מספר פעמים במהלך השנים, אך מאז המאה העשירית הוא מאוכלס ברציפות.
לאחר חציית השבטים ההונגריים את הדנובה ותחילת כיבוש מחוז פאנוניה לשעבר צ'ורנה וסביבותיה נשלטו בידי המפקד "סור" ומשפחתו מבית ארפאד.
בכתב יד אנונימי מאותה תקופה נכתב: "ראשו של ארפאד ואציליו פגעו במחנה למרגלות הר סנט מרטין, וכשהם טיפסו על ההר הם שמחו מאוד לראות את היופי של אדמתה של פאנוניה".
הרשומה הכתובה הראשונה על העיר היא מתוארכת לשנת 1226 בתעודות של ארפאד, שם מופיע שם העיר במספר וריאציות: צ'ורנה, צ'ורנה, סרנה.
יש כמה השערות לגבי מקור השם: האחד נובע משמו של הכובש "סור", והשני הוא מהשפה הסלאבית ומשמעותו "שחור".
במוזיאון הלאומי של הונגריה ניתן לראות ממצאים מאזור זה מהתקופות השונות דוגמת פסלים, תכשיטי זהב ועוד.
יהודים התיישבו בצ'ורנה במחצית השנייה של המאה ה-18 ומספרם היה כ-27 אנשים.
הקהילה התארגנה ב-1853 ובית הכנסת הוקם ב-1854. ב־1883 הוקם בעיירה בית ספר "תלמוד תורה" וב-1885 נוסדה חברת קדישא.
מקום לפני השואה: עיירה במחוז שופרון (Sopron), הונגריה).
כאשר הגיעו היהודים לעיירה, מספרם עמד על כ-27 אנשים.
כ-100 שנים אחר כך גדל מספרם של היהודים עד לכדי 512 נפשות ושנים מעטות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מספרם עמד על כ-795 אנשים.
כשנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מספר היהודים בצ'ורנה היה כ-120 נפשות והמספר הלך וקטן והגיע עד ל-70 נפשות ב־1955.
רוב יהודי צ'ורנה היו סוחרים, והיו ביניהם בעלי מלאכה, בעלי מקצועות חופשיים וכמה יהודים היו בעלי בתי חרושת.
הם גרו במשותף עם הגויים באותן הדירות והיחסים ביניהם היו טובים.
לאחר שנסללו מסילות ברזל בצ'ורנה היא הפכה לצומת חשוב של התנועה המסחרית.
רוב יהודי צ'ורנה עסקו במסחר.
בין שתי המלחמות נמנו בה: 15 סוחרים גדולים, 82 חנוונים, 2 חקלאים, 4 עורכי דין, פקיד ממשלתי, 3 רופאים, 5 תעשיינים זהירים, 6 קבלנים, 14 פקידים במשק הפרטי, 28 בעלי מלאכה זהירים ו11 בעלי פרנסות בלתי מוגדרות.
כן היו בה כמה תעשיינים גדולים יותר וברשותם טחנת קמח בית חרושת ללבנים, בית חרושת למשקאות חריפים ומפעל לטחינת קפה.
השפות המדוברות היו הונגרית וגרמנית.
לפניי השואה לא הורגשה אנטישמיות אך מתחילתה ואחריה האנטישמיות הלכה וגברה.
בחסות בעל האחוזה אסטארהאזי התיישבו היהודים הראשונים בצ'ורנה.
בשנת 1941 נמנו בצ'ורנה 718 תושבים יהודים ושיעורם באוכלוסיית העיר היה כשמונה אחוזים.
רוב היהודים עסקו במסחר ומלאכה, תעשיינים ובעלי מפעלים.
הקהילה היהודית הייתה בעיקרה אורתודוקסית ולה היו בית ספר יסודי יהודי ותלמוד תורה.
הכיבוש הגרמני נערך בינואר 1941.
ב-1941- גויסו הגברים לעבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה.
באפריל 1945 הובלו לבית החולים העירוני בצ'ורנה עובדי כפייה יהודיים ממחנה המוות באלף.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה ב-1938 את "החוקים היהודיים".
במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה כולל את צ'ורנה.
ובאפריל 1944 נספרו יהודי העיר ועמדו על 746 איש.
במאי 1944 הוקם גטו צ'ורנה ואליו כונסו כל יהודי העיר יחד עם יהודי האזור, סך הכל 852 יהודים.
ב-18 ביוני 1944, על-פי צו של אנטל רופרכט הממונה על מחוז שופרון, הועברו יושבי הגטו למרכז השילוח בשופרון ומשם גורשו לאושוויץ ביולי 1944.
במאי 1944 הוקם גטו בצ'ורנה, רוכזו בו גם יהודי הסביבה שהובאו ברגל ובעגלות ממרחקים גדולים.
גטו צ'ורנה חוסל ב-18 ביוני 1944, על-פי צו של אנטל רופרכט (Antal Rupprecht), הממונה על מחוז שופרון.
לאחר המלחמה חזרו כמה עשרות יהודים וחידשו את חיי הקהילה.
ב, לא ידוע על יהודים המתגוררים בעיר.
היהודים בעיירה לא ידעו על קיומם של הגטאות בפולין.
צֶ'זָארֶה פּוּנִי (באיטלקית: Cesare Pugni ברוסית: Цезарь Пуни 31 במאי 1802 בג'נובה - 26 בינואר (או 14 בינואר על פי גרסה אחרת) 1870, בסנקט פטרבורג) היה מלחין מוזיקה לבלט איטלקי, פסנתרן וכנר.
בשנת 1850 יצא פרו מלונדון לרוסיה, לאחר שקיבל את משרת "מנהל בלט ראשי" בתיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג, לבקשתה של קרלוטה גריזי, שרקדה שם כפרימה בלרינה.
צ'זארה פוני יצא לרוסיה בעקבות פרו וגריזי, ונשאר בבירה הצארית גם לאחר עזיבתם של גריזי בשנת 1853 ופרו בשנת 1858. פוני המשיך לחבר בלטים לממשיכיו של פרו, ארתור סן-לאון ומריוס פטיפה, במעמד של מלחין בלטים רשמי של התיאטרון האימפריאלי, עד למותו בשנת 1870.
צ'זארה פוני הוא המלחין הפורה ביותר של מוזיקה לבלט, שהלחין קרוב ל-100 פרטיטורות מקוריות מוכרות לבלט ועיבד או הרחיב עוד הרבה יצירות אחרות.
הוא חיבר מספר רב ועצום של מחולות נלווים כגון דיברטימנטי ווריאציות בלט, שרבים מהם נוספו ליצירות אחרות רבות מספור.
מבין יצירותיו המקוריות של פוני לבלט, נודעים ביותר "אונדין" הידוע גם בשם "La Naïade et le pêcheur" (1843); "לה אסמרלדה" (1844); "קטרינה או בת השודד" (1846); "בת פרעה" (1862); ו"הסוסון בעל הגבנון" ((1864).
הוא נודע גם ביצירות אחרות שלו, בהן "מחול השישה" מ"לה ויוָאנְדְיֶירה" (הידוע שם בשם "מרקיטנקה") (1844); "פָּה דֶה קאטֶר" (מחול הארבע) (1845); "פּה דה דה (מחול השניים) בקרנבל ונציאני" (הידוע גם כSatanella pas de deux) (1859); "מחול השניים של דיאנה ואקטאון" (1868); ותוספת המוזיקה שלו לבלט "לה קורסר" (1863 ו-1868).
צ'זארה זאוואטיני (באיטלקית: Cesare Zavattini; 20 בספטמבר 1902 – 13 באוקטובר 1989) היה תסריטאי איטלקי ואחד התאורטיקנים הראשונים והחשובים של תנועת הנאו-ריאליזם בקולנוע האיטלקי.
צ'זארה זאוואטיני נולד בלוזארה, ליד רג'ו אמיליה שבצפון איטליה.
בתחילה למד משפטים באוניברסיטת פארמה, אך בהמשך הקדיש את עצמו לכתיבה.
בשנת 1930 הוא עבר למילאנו, ועבד עבור מו"ל הספרים והמגזין אנג'לו ריזולי.
הוא החל לייצר סרטים בשנת 1934, זאוואטיני קיבל את התסריט הראשון שלו ואת וקרדיט על סיפור בשנת 1936. באותו זמן הוא כתב את העלילה של הקומיקס "סטורן נגד כדור הארץ" (1936-1937) עם פדריקו פדרוצ'י והמאייר ג'ובני סקולאריו ו"טופולינו" (1937-1946).
ב-1935 הוא פגש לראשונה את ויטוריו דה סיקה, מפגש שהוליד שותפות ארוכת שנים, בהן יצרו ביחד כעשרים סרטים, ביניהם יצירות המופת:
בשנת 1952, זאוואטיני נתן ריאיון למגזין הסרטים האיטלקי "Magazine 2", שפורסם בשם "כמה רעיונות בקולנוע".
שלוש עשרה הנקודות שמנה זאוואטיני בראיון נחשבות למניפסט של הנאו-ריאליזם האיטלקי.
זאוואטיני הגדיר את עקרונות התנועה הנאו ריאליסטית כך:
בניסיונו היחיד בהוליווד, כתב זאוואטיני את התסריט עבור ילדי סאנצ'ז (1978), המבוסס על ספרו של אוסקר לואיס באותו שם אודות משפחה מקסיקנית.
בשנת 1979 זכה בפרס לאות כבוד על תרומתו לקולנוע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה ה-11, ובשנת 1983 נמנה בין חבר השופטים בפסטיבל ה-13.
זאוואטיני מת ברומא ב-13 באוקטובר 1989. הוא היה אתאיסט.
בסיפור הקצר "לה סנטה" מאת חתן פרס נובל לספרות, גבריאל גארסיה מארקס, ישנה דמות הנקראת על שם זאווטיני.
בסיפור, הדמות היא מורה לקולנוע.
זאוואטיני חתום למעלה מ-80 סרטי קולנוע.
בין הבמאים המפורסמים עמם שיתף פעולה נמנים:
"תיזות על הנאו-ריאליזם"(1954), מתוך: במאים ואנשי קולנוע על הקולנוע, עורך איתן גרין, תרגם: יהושע קנז, הוצאת עם עובד ספריית אופקים, 1987.
פראני, שנולדה בשם צ'זירה צאנאציו, למדה אצל אנטונייטה פריצ'י בטורינו וב-1887, בבכורה האופראית המקצועית שלה, הופיעה כמיכאלה בכרמן של ביזה, בתאטרו רג'ו די טורינו.
באותה שנה שרה בתפקיד ג'ילדה בריגולטו של ורדי ומרגריטה ב"פאוסט, מאת גונו באותו תיאטרון.
במשך ארבע השנים הבאות הופיעה בהפקות רבות בקטניה, גנואה וונציה.
כמו כן שרה בהפקות אחדות בצרפת.
בשנת 1892 הופיעו בתאטרו קרלו פליצ'ה כאמליה ב"סימון בוקאנגרה" של ורדי ובתפקיד הראשי ב"לורליי" של אלפרדו קאטאלאני בניצוח ארטורו טוסקניני.
ב-1895 שרה פראני את תפקיד סוזל באופרה "הידיד פריץ" של פייטרו מסקאני באופרה של מונטה קרלו ויצרה את התפקיד הראשי בבכורה העולמית של "קונסואלו" מאת ג'אקומו אורפיצ'ה, בתיאטרו קומונאלה די בולוניה.
בשנה שלאחריה יצרה את תפקיד מימי בהפקה המקורית של לה בוהם מאת פוצ'יני בטורינו (1896).
למחרת הבכורה עתירת-ההצלחה של "לה בוהם", שבסיומה נקרא הצוות לצאת אל הקהל המריע חמש-עשרה פעמים, העניק פוצ'יני לפראני את חתימתו עם ההקדשה:
בהמשך להצלחת "לה בוהם", יצאה פראני למסעות הופעות ברוסיה ובספרד, והופיעה בהפקות בקהיר ובליסבון נוסף להופעותיה ברחבי איטליה.
ב-1901 שרה פראני בבכורה העולמית של ליצנים מאת מסקאני בתאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה.
הופעתה האחרונה הייתה ב-1909 כמליסנד.
בשנת 1928 הזמינה אותה חברת גרמופון לחזור מפרישתה להקלטה הראשונה של מאדאם בטרפליי מאת פוצ'יני, לשירת השורות המעטות של קייט פינקרטון במערכה השלישית.
היה צייר, מעצב ומאייר אמריקאי, נודע לרוב בשל ציורי החלל שלו.
ציוריו נתנו השראה לתוכנית החלל האמריקאית, היו (ועודנם) בעלי השפעה רבה על המדע הבדיוני ואיורו.
בשל חלוציותו בתחום זה, בונסטל נחשב יחד עם אמן החלל הצרפתי, לוסיין רודאו ל"אבי אומנות החלל המודרנית".
בונסטל נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
את ציורו האסטרונומי הראשון השלים ב-1905, לאחר שצפה בכוכב הלכת שבתאי דרך טלסקופ 300 מ"מ במצפה הכוכבים ליק בסן חוסה.
אולם הציור נהרס בשרפה שפרצה בעקבות רעידת אדמה שנה לאחר מכן, ב-1906. בין 1915 ל-1918 הציג תערוכות של יצירותיו בסן פרנסיסקו.
בונסטל למד אדריכלות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לאחר שנשר בשנה השלישית שלו, עבד כמעצב עבור מספר פירמות אדריכליות מובילות, ביניהן הפירמה של ווילס פולק, "האדם שתכנן את סן פרנסיסקו מחדש".
ב-1920 עזב לאנגליה, שם שם עסק באדריכלות עבור ה-Illustrated London News.
בזמן שלאחר חזרתו, היה חלק מצוות שעיצב את חזית בניין הקרייזלר בסגנון הארט דקו, כמו כן את הנשרים הייחודיים שלו.
במהלך תקופה זו, עיצב את אנדרטת סלע פלימות' (המקום בו לכאורה דרכה כף רגלם של מהגרי המייפלאואר באמריקה בפעם הראשונה), בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית, בניין הלמזלי ובנייני משרדים ודירות ברחבי ערי בירה בארצות הברית.
במהלך שנות ה-30 המאוחרות, עבר להוליווד, בה עבד כאמן אפקטים מיוחדים (ללא קרדיטים), ויצר צבעי מטה (matte) עבור סרטי קולנוע, ביניהם הגיבן מנוטרדאם (1939), האזרח קיין (1941) וההאמברסונים המופלאים (1942).
כשעבד בתעשיית הקולנוע, הבין בונסטל כי הוא יכול לרתום את כשרונותיו באופטיקה, בניית מיניאטורות וטכניקות ציור בתשוקת האסטורונומיה העמוקה שלו.
התוצאה הייתה סדרה של יצירות שפורסמה ב-1944 במגזין לייף בהן מופיע שבתאי כנראה מנקודות מבט שונות על ירחיו השונים.
שום דבר הדומה לכך לא נראה לפני כן: יצירותיו נראו כאילו נשלחו צלמים אל החלל ואלו הן תמונותיהן.
יצירתו "שבתאי כפי שנראה מטיטאן" (Saturn as Seen from Titan) היא ככל הנראה יצירת נוף-החלל הבדיוני המפורסמת ביותר, ואף נקראת "הציור שהזניק אלפי קריירות" (the painting that launched a thousand careers).
היא נעשתה בשילוב של חימר וטכניקות צילום וציור (לדוגמה, לשמי טיטאן הוספה שכבת אובך, שככל הנראה אינו קיים על פני טיטאן האמיתי).
בונסטל חזר על סנסציות אלה בכך שפרסם נוספים מציוריו במגזינים לאומיים מובילים.
יצירות אלו ואחרות נאספו לבסוף ונכרכו בספר רב-מכר בשם "The Conquest of Space" (1949), שנכתב בשיתוף עם הסופר ווילי ליי.
עבודתו האחרונה של בונסטל בהוליווד הייתה יועץ אפקטים מיוחדים ועצות טכניות בהתנדבות עבור סרטי מדע בדיוני שהפיק ג'ורג' פאל; ביניהם: Destination Moon (1950), When Worlds Collide (1951), מלחמת העולמות (1953), Cat-Women of the Moon (1953) ו-Conquest of Space (1955).
משנות ה-50 ועד ה-70 החל בונסטל לאייר עמודי שער של מגזיני מדע בדיוני; במהלכן אייר מעל ל-60 עמודי שער.
עמוד השער הראשון שלו היה גיליון אוקטובר 1947 של מגזין "Astounding Science Fiction".
בנוסף לעמודי שער, אייר גם הרבה כריכות ספרים.
כשורנר פון בראון ארגן ועידה בנושא טיסה לחלל עבור מגזין Collier's, הוא הזמין את בונסטל לאייר את חזונו לעתיד הטיסות לחלל.
זו הייתה הפעם הראשונה בה טיסות לחלל הוצגו כחזון העתיד הקרוב.
פון בראון ובונסטל הראו כי חזון זה יכול להתגשם ולהפוך למציאות כבר עם הטכנולוגיה הקיימת אז באמצע שנות ה-50, ושהסיבה לכך שזה עוד לא קורה היא רק כסף ורצון.
הרגע המכרע של קיום הוועידה וסדרת המגזינים של Collier's מ-1952–1954, "האדם יכבוש את החלל בקרוב!" בזמן תחילת המלחמה הקרה ורגע לפני ההלם המפכח של שיגור ספוטניק היוו גורם מרכזי בהוצאה לפועל של תוכנית החלל האמריקאית.
בונסטל מת ב-1986 בכרמל, קליפורניה.
במהלך חייו זכה בונסטל לכבוד בינלאומי על התרומות שתרם לפיתוח האסטרונאוטיקה המודרנית, ממדליית ארד שהוענקה על ידי החברה הבריטית הבין-כוכבית למקום בהיכל התהילה הבינלאומי של החלל ועד לאסטרואיד הקרוי על שמו.
The Conquest of Space זכה בפרס הפנטזיה הבינלאומי לשנת 1951. היכל התהילה של המדע הבדיוני קיבל את בונסטל בשנת 2005, השנה הראשונה בה התקבלו חברים שאינם סופרים.
ציוריו מוערכים על ידי אספנים ומוסדות כגון מוזיאון האוויר והחלל הלאומי והאוסף הלאומי לאמנויות יפות.
אחת היצירות הקלאסיות שלו, "שבתאי כפי שנראה מטיטאן", זכתה לכינוי "הציור שהזניק אלפי קריירות".
ורנהר פון בראון כתב שהוא "למד לכבד, לא לפחד, את האובססיה של האמן הנפלא הזה לשלמות.
ארון התיקיות שלי מלא בסקיצות של ספינות רקטיות ששירטתי בשביל לעזור ביצירות האמנות שלו - רק כדי שיחזיר לי אותן עם...
בנוסף, מכתש Bonestell על כוכב הלכת מאדים, והאסטרואיד 3129 Bonestell נקראים על שמו.
ספרים שאוירו על ידי צז'לי בונסטל (רשימה חלקית)
סרטים עם עבודת אומנות מאת צז'לי בונסטל (רשימה חלקית)
Cat-Women of the Moon (1953), בסרט זה נעשה שימוש לא מורשה ביצירות של בונסטל מהספר, "The Conquest of Space"
בונסטל הופיע בסרט דוקומנטרי על פועלו של ג'ורג' פאל מ-1985: The Fantasy Film Worlds of George Pal.
קלארק התייחס לאיוריו של בונסטל ממגזין לייף של 1944 בספרו "Jupiter Five".
בפרק "Tapestry" ממסע בין כוכבים: הדור הבא, קפטן פיקארד הצעיר מעורב במאבק עם חייזרים במתקן הפנאי בונסטל, נמל חלל הקרוי על שם האמן.
בפרק 35 של "The Long Mars" מאת טרי פראצ'ט וסטיבן בקסטר המתרחש בשנת 2045, הדמות דאגלס באק אומרת "העולם הזה היה...
בדיוק כמו ציור של צ'זלי בונסטל".
צ'זארה קזאדיי (באיטלקית: Cesare Casadei; נולד ב-10 בינואר 2003 ברוונה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בטורינו מהסרייה א'.
קזאדיי גדל במחלקות הנוער של צ'רביה, צ'זנה, אינטר מילאנו וצ'לסי.
ב-30 בינואר 2023 הושאל קזאדיי מצ'לסי לרדינג מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום עונת .
ב-4 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ווטפורד במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
ב-15 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לבלקברן רוברס במסגרת המחזור ה-37 בליגה.
ב-2 בפברואר 2025 חתם קזאדיי בטורינו.
נכלל בסגל נבחרת איטליה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023 ואף היה מלך שערי הטורניר עם שבעה שערים.
צ'ורסקריה (בפורטוגזית: Churrascaria) היא שיטה לצליית בשר שבה מניחים את האוכל על רשת מתכת, המונחת מעל מקור חום ישיר ונפוצה במדינות דרום אמריקה אך בעיקר בברזיל ופורטוגל.
שם השיטה נגזר מהמילה צ'ורסקו (churrasco) שפירושה ברביקיו או גריל בשפה הפורטוגזית.
במסעדות הצ'ורסקריה, הבשרים מוגשים בסגנון "רודיזיו" שבו מלצרים, המכונים "פאסדורס" (Passadores), מסתובבים בין השולחנות עם שיפודים גדולים שעליהם נתחים שונים של בשר.
הלקוחות מקבלים כרטיסים דו-צדדיים – צד אחד ירוק וצד אחד אדום.
כשהכרטיס ירוק, המלצרים ממשיכים להביא בשרים נוספים וכשהוא אדום, הם מפסיקים להביא בשר.
שיטת הצ'ורסקריה פותחה על ידי הגאוצ'ו, הרועים של דרום ברזיל, אורוגוואי וארגנטינה, שהיו צולים בשרים על אש במרעה.
עם הזמן, השיטה התפתחה והפכה לפופולרית יותר ובעקבות זאת נפתחו מסעדות המגישות את המנות בצורה מסורתית וייחודית זו.
נהוג לצלות סוגים שונים של בשרים:
פיקניה (Picanha) – נתח בקר פופולרי מאוד בברזיל
פריסקט (Brisket) – חזה בקר
קוסטלה (Costela) – צלעות בקר
מלבד צליית בשרים, מסעדות רבות מציעות גם עוף ופירות ים צלויים.
צ'זארה סייפי (באיטלקית: Cesare Siepi; מילאנו 10 בפברואר 1923 – אטלנטה, 5 ביולי 2010) היה זמר בס איטלקי שפעל בשנות הארבעים עד התשעים במאה ה-20. נחשב לאחד הטובים בדורו.
נולד במילאנו (שנת לידתו שנויה במחלוקת בין 1919 ל-1923, אם כי 1923 נחשבת לשנת הלידה הרשמית), והחל לשיר כחבר בקבוצת מדריגל.
הוא טען לעיתים קרובות כי הוא בעיקר אוטודידקט.
למד בקונסרבטוריון למוזיקה בעיר הולדתו לתקופה קצרה בלבד.
הקריירה האופראית שלו נקטעה על ידי מלחמת העולם השנייה.
לאחר הופעת הבכורה שלו ב-1941 (בשיאו, ליד ויצ'נצה, בתפקיד ספראפוצ'ילה ב"ריגולטו"), סייפי, שהתנגד למשטר הפשיסטי, נמלט לשווייץ.
הוא למד בקונסרבטוריון של עירו אצל צ'זארה קייזה, וערך את הופעת הבכורה שלו בגיל צעיר מאוד בשנת 1941 ב"סקיו" בתפקיד ספרפוצ'ילה בריגולטו.
בשנת 1943, כמתנגד למשטר הפשיסטי, הוא נמלט לשווייץ.
הופיע שוב בלה סקאלה ובסיבוב הופעות במקסיקו ובדרום אמריקה בשנים 1949 ו-1950, ובנובמבר 1950, בתפקיד פיליפוס השני ב"דון קרלו" (זו הייתה ההצגה הראשונה של עידן בינג), הופיע לראשונה במטרופוליטן בניו יורק, והחל שיתוף פעולה בן יותר מעשרים שנה עם התיאטרון האמריקאי בסך הכל 491 הופעות, מתוכן נותרו הקלטות חיות רבות.
אף על פי שפעילותו במטרופוליטן גברה, הוא נכח גם בתיאטראות האירופיים המרכזיים, בפרט בבית האופרה המלכותי בלונדון ובאופרה הממלכתית של וינה (שם הופיע שוב ב-1994 ב"נורמה").
באיטליה, בנוסף בלה סקאלה, הוא נכח בפירנצה, רומא, ולאחר שעזב את המטרופוליטן ב-1973, בוונציה, נאפולי ופארמה.
ב-21 באפריל 1989 הוא קיים קונצרט בתיאטרון קאראני בססואולו, קונצרט שנחשב לפרידתו הרשמית מהבמה (עם זאת, הוא הופיע שוב מאוחר יותר בכמה הופעות ספורדיות).
ניתן להתייחס לדון ג'ובאני כאל התפקיד המרכזי בקריירה של סייפי.
הוא נחשב למבצע המוביל שלו במשך זמן רב.
הופעת הבכורה שלו התקיימה בשנת 1952 במטרופוליטן, שם הופיע בדמות זו למעלה מ-100 פעמים, תוך שהוא ממשיך את מורשתו של אציו פינצה.
בשנת 1953 הוא נבחר על ידי וילהלם פורטוונגלר לשיר את יצירת המופת של מוצרט בפסטיבל זלצבורג בהופעה שהפכה להיסטורית, ולאחריה מספר עיבודים מחדש בשנים שלאחר מכן.
הופעות חשובות נוספות היו בשנת 1956 בלה סקאלה, בשנת 1962 ו-1973 בבית האופרה המלכותי בלונדון, ובין 1963 ל-1975 באופרה הממלכתית של וינה במשך 43 פעמים (שתיים מהן בגרמנית).
הוא גם התמודד עם התפקיד פעמיים באולפני הקלטות (ראה "דיסקוגרפיה" להלן) ובסרטים: אחד המבוסס על המופע בזלצבורג בשנת 1953 ואחד באנגלית בשנת 1960.
+תפקידכותרמלחיןפרננדופידליובטהובןהרוזן רודולפולה סונמבולהבליניאורווסונורמהבליניסיר ג'ורג'הפוריטניםבלינימפיסטופלהמפיסטופלהבויטוהנרי ה-VIIIאנה בולינהדוניצטיריימונדולוצ'יה די למרמורדוניצטימרין פאליירומרין פאליירודוניצטיבאלדסרלה פבוריטהדוניצטימפיסטופאוסטגונוהחשמן די ברונייהיהודיההלוייוליוס קיסריוליוס קיסר במצריםהנדלהרוזן דה גריומאנוןמסנהארצ'באלדאהבת שלושת המלכיםמונטמציפיגארונישואי פיגארומוצרטדון ג'ובאני, לפורלודון ג'ובאנימוצרטסרסטרוחליל הקסםמוצרטבוריס גודונובבוריס גודונובמוסורגסקידוסיפיחובנשצ'ינהמוסורגסקיסבא אינוצ'נצוהזהבפיצטיאלביס בדוארולה ג'וקונדהפונקיאליקוליןלה בוהםפוצ'ינידון בזיליוהספר מסביליהרוסינימשהמשהרוסיניהעברי הזקןשמשון ודלילהסן סאנסלותרמיניוןתומאסזכריהנבוקוורדידון רואיז גומז דה סילבהארנניורדיאטילהאטילהורדירוג'רירושליםורדיספראפוצ'ילריגולטוורדיג'ובאני די פרוצ'ידהערבית סיציליאניתורדיג'קופו פיאסקוסימון בוקנגרהורדיהאב גוארדיאנוכוחו של גורלורדיפיליפ השני
האיקויזיטור הראשידון קרלוורדירמפיסאאידהורדיפיסטולהפאלסטףורדיפוניירהזמרים המהוללים של נירנברגוואגנרגורנמנץפרסיפלוואגנרקספרהצייד החופשיובר
הוא בצע את כל התפקידים החשובים ביותר ברפרטואר הבס.
בנוסף לאלה שכבר הוזכרו, מפיסטופלס, מפיסטו, פיאסקו, סילבה, פאדרה גווארדיאנו, רמפיס, בלדאסאר, בוריס גודונוב, סרסטרו, דון בזיליו, הרוזן רודולפו, קולינה, גורנמנץ.
הוא גם הופיע בברודוויי בכמה מחזות זמר: ב-1962 ב"ברבו ג'ובאני" וב-1979 ב"כרמלינה" (פרסיפל).
הוא גם ביצע לעיתים קרובות את הרומנסות הסלוניות של פרנצ'סקו פאולו טוסטי בקונצרטים, כמו גם את השירים הקלאסיים של קול פורטר.
פאוסט, עם יוג'ין קונלי, אלינור סטבר, פרנק גואררה, מנצח: פאוסטו קלווה קולומביה-פיליפס 1951
לה בוהם, עם רוזנה קרטרי, פרוצ'יו טגליאביני, ג'וזפה טאדי, אלווינה רמלה, ניצוח גבריאל סנטיני סטרה 1952
מיסת רקוויאם, עם ג'וזפה די סטפנו, אליזבת שוורצקופף, אורליה דומינגז, בניצוחו של ויקטור דה סבטה, קולומביה/EMI 1954
ריגולטו, עם אלדו פרוטי, מריו דל מונקו, הילדה גודן, ג'ולייטה סימיאנטו, בניצוחו של אלברטו ארדה דקה 1954
דון ג'ובאני (סרט), עם אליזבת גרומר, ליסה דלה קאסה, אוטו אדלמן, אנטון דרמוטה, מנצח: וילהלם פורטוונגלר VAI/DG 1954
דון ג'ובאני, עם סוזן דנקו, ליסה דלה קאסה, פרננדו קורנה, אנטון דרמוטה, הילדה גודן, וולטר ברי, מנצח יוסף קריפס דקה 1955
נישואי פיגארו, עם ליסה דלה קאסה, הילדה גודן, סוזן דנקו, אלפרד פול, מנצח.
כוחו של גורל, עם רנטה טבלדי, מריו דל מונקו, אטורה בסטיאניני, ג'ולייטה סימיאנטו, בניצוחו של פרנצ'סקו מולינארי פראדלי, דקה 1955
הספר מסביליה, עם ג'ולייטה סימיאנטו, אטורה בסטיאניני, אלווינו מישיאנו, בימוי אלברטו ארדה דקה 1956
המונה ליזה, עם אניטה צ'רקטי, מריו דל מונקו, אטורה בסטיאניני, ג'ולייטה סימיאנטו, בניצוחו של ג'אננדריה גבאזני, דקה 1957
מפיסטופלס, עם רנטה טבלדי, מריו דל מונקו, מנצח טוליו סראפין דקה 1958
לה בוהם, עם רנטה טבלדי, קרלו ברגונזי, אטורה בסטיאניני, ג'אנה ד'אנג'לו, בניצוחו של טוליו סראפין, דקה, 1959
Lucia di Lammermoor, עם ג'ואן סאתרלנד, רנאטו צ'יוני, רוברט מריל, מנצח ג'ון פריצ'רד דקה 1961
ריגולטו, עם קורנל מקניל, ג'ואן סאתרלנד, רנאטו צ'יוני, בניצוחו של נינו סנזוגנו, דקה 1961
אהבת שלושת המלכים, בהשתתפות אנה מופו, פלאסידו דומינגו, ניצוח: נלו סאנטי, RCA 1976
בשנת 1962 הוא נישא לרקדנית המטרופוליטן אופרה לואלן סיבלי ונולדו להם שני ילדים.
בניגוד לעמיתיו באותה תקופה, הוא היסס מאוד להופיע בטלוויזיה ולתת ראיונות.
הוא נפטר בגיל 87 משבץ מוחי באטלנטה, שם גר עם משפחתו.
טווח הצלילים הרחב שלו, יחד עם יכולתו לווסת את קולו המרשים בהתאם למאפייני התפקיד וכישורי הפרשנות שלו, אפשרו לו להתמודד עם רפרטואר עצום והטרוגני במיוחד, מה שהקשה על ייחוסו לטיפולוגיה ווקאלית מדויקת.
בפרסום Le grandi voci ( גרזנטי – 1964) כותב עליו רודולפו צ'לטי: " סייפי התברך בקול מלא, מהדהד והומוגני עם גוון רך מאוד.
הוא נוטה לכיוון 'באסו קנטבילה', אך צליליו המעוגלים והרכים, הפרזות הרחבות והאריסטוקרטיות שלו ודמותו הבימתית העוצמתית מאפשרים לו לחקות ביוקרה רבה אפילו תפקידים מלכותיים וכוהניים, שעל פי המסורת מבוצעים כבסים עמוקים".
צ'י (סינית מסורתית, הנג'ה קוריאני והאן-נום וייטנאמי : 氣; סינית מפושטת: 气; קנג'י יפני: 気; הנגול קוריאני: 기; פין-יין: qì; וייד-ג'יילס: ch'i; מלאית: چي; לאית: ຊີວິດ; מונגולית: ᠬᠡᠢ ᠶᠢ'; בורמזית: အသက်; תאית: ลมปราณ; קמרית: ឈី) הוא מושג סינוספירי המתאר את כוח החיוּת הטבוע בכל היצורים החיים והצמחים.
מילולית ניתן לתרגם את המושג גם ל"נשימה", או "אוויר".
ניתן למצוא מושגים דומים בתרבויות אחרות, והוא דומה במידת מה לפראנה מהפילוסופיה ההודית ולמושג "נפש" בקבלה.
המושג צ'י משמש רבות ברפואה הסינית ובמספר אומניות לחימה סיניות, לדוגמה טאי ג'י צ'ואן וצ'י קונג.
אין כל הוכחה לקיומו של הצ'י והמושג לא מקובל במדע וברפואה הקונבנציונלית.
הטקסט המוקדם ביותר בו יש התייחסות למושג צ'י נמצא בבמאמרות של קונפוציוס (מהמאה ה-5 לפנה"ס), שם משמעותו היא "נשימה".
כאשר הוא מחובר למילה הסינית לדם נוצר המושג שוּאֶה-צ'י (מסינית: 血氣, פין-יין: xue–qi) המתאר תכונת אופי מסוימת הדומה למזג:
הפילוסוף מו דזה השתמש במילה צ'י כדי לתאר גז רעיל הנפלט מפגרים שלא נקברו כהלכה.
בנוסף הוא תיעד כיצד מנבאי עתידות צופים בצ'י של השמיים (ככל הנראה עננים) כדי לחזות בעתיד.
מנציוס, ממשיך דרכו של קונפוציוס, השתמש בביטוי צ'י כדי לתאר את מצבו הבריאותי ואת החיות של אדם.
אותו הצ'י תואר כחיוני לערנות ושניתן לשלוט בו באמצעות כוח הרצון.
אם טופח כהלכה, נטען שהצ'י מסוגל לצאת מעבר לגוף האדם ולהתפשט ליקום.
ניתן גם להשפיע עליו באמצעות חיים מוסריים וטהורים בהתאם לכללי הקונפוציאניזם.
אך לפי מנציוס ישנם גם כוחות המסוגלים להזיק לצ'י של אדם.
לפי הפילוסוף הדאואיסטי ג'ואנג דזה הרוח היא הצ'י של העולם.
מעבר לכך, הוא תיאר את הכוחות המיסטיים המנוגדים יין ויאנג כ"צ'י הגדול ביותר".
הוא תיאר את היווצרות עובר האדם כהצטברות של צ'י:
לפי תורות המזרח קיימת ביקום ובכל גוף אנרגיית החיים שהיא הבסיס לבריאות הנפשית והפיזית.
המצדדים בקיומו של הצ'י, טוענים כי ניתן לראות בבהירות את השפעותיו.
הדעה המקובלת כיום, בין רבים מאנשי מדע והרפואה הקונבנציונלית, היא כי מצבי בריאות וחולי מושפעים גם מדברים שקשה יותר לכמת, כגון קיומו של לחץ נפשי, היעדר מוטיבציה, או לחלופין קיומם של אושר והומור.
טענת התומכים בנושא היא שניתן להשתמש בטיעון זה כדי לאשש או לפחות לעורר ספק סביר, בדבר קיומה של אנרגיית החיים (או הצ'י) והשפעתה על בריאותו של האדם, כחלק משלים של המושג המופשט "נפש".
צ'י הוא אחד אולם יש לו מספר תפקידים.
על פי הפילוסופיה המזרחית, לצ'י שבאדם שלושה מקורות:
צ'י של אוויר: מקורו בנשימה.
הצ'י המתקבל מהמזון: מקורו במזון.
צ'י מולד: מתקבל בתורשה מההורים.
על פי המטאפיזיקה הסינית העתיקה, כפי שהיא מתבטאת ברפואה המסורתית ובמיסטיקות השונות, ה"מרידיאנים" הם רשת מסועפת של ערוצי אנרגיה, החוצים את הגוף לאורך ולרוחב, ואשר בהם זורם הצ'י.
המסורת הסינית משופעת בפרטים עליהם ועל הקשר שלהם, לכאורה, לתפקוד הגוף.
תעלות הצ'י עוברות דרך איברי הגוף השונים, הפנימיים והחיצוניים, ויוצרות ביניהם חיבור וקשרי גומלין.
קשרי גומלין אלה קיימים בין איברים הרחוקים אחד מן השני הן מבחינת מיקומם בגוף והן מבחינת התפקוד שלהם.
הנחת היסוד ברפואה הסינית, בשיאצו ובתורות מזרח נוספות היא, שקיימת השפעה הדדית בין המרידיאנים השונים.
לפי התורה, בגוף 14 מרידיאנים בעלי נקודות דיקור.
מתוכם 12 מרידיאנים (או נאדי בסנסקריט) עיקריים העוברים בגפיים, בגוף ובראש אשר מהם מסתעפים מרידיאנים משניים שקשורים אל הראשיים בקשרים הדוקים.
לכל מרידיאן עיקרי יש "שלוחות" ברמות שונות של עומק בגוף.
מהרדוד לעמוק: מרידיאני השריר והגידים - אלו מסלולים שטחיים של המרידיאן העיקרי ותפקידם להזין את הרקמות השטחיות.
מרידאני חיבור - אלו שלוחות מהמרידיאן העיקרי שמחברות אותו לבן הזוג שלו במערכת המרידיאנים ולרוב לאיבר שקשור אל המרידיאן.
ברמה הכי עמוקה קיים המרידיאן המתפצל - שלוחה של המרידיאן העיקרי שתפקידה להביא אנרגיות טהורות אל הראש.
כל נקודה שבה מצטלבים שני מרידיאנים או יותר, נקראת ביפנית טסוּבּוֹ (Tsubo), והיא מאפשרת "פתח הצצה" לזרימת הצ'י בגוף.
כל הנקודות יחדיו משמשות לריפוי ברפואה הסינית, ובאמצעות דיקור סיני או לחיצות בשיאצו או טווינה (שני סוגי עיסוי - הראשון יפני והשני סיני), ניתן לאזן את הגוף, לשחרר חסימות אם הן קיימות, ולאפשר "זרימה אנרגטית טובה".
דוגמאות להשפעת איברים שונים על איברים אחרים באמצעות המרידיאנים, לפי טענות העוסקים בתחום:
לכבד השפעה על העיניים ועל מערכת הגידים
לכליות השפעה על המוח ועל מערכת העצבים
הטחול והלבלב משפיעים על הרחם
על פי הרפואה הסינית, בצ'י שנמצא בתוך הגוף חלים שינויים ללא הרף.
הטאואיסטים בסין האמינו, שהפרעה בזרימה החופשית של האנרגיה בגוף היא סיבת המחלות וההזדקנות.
לכן, על מנת שגוף האדם יתפקד בצורה טובה, יש צורך ליצור איזון בין היין והיאנג ולאפשר זרימה אנרגטית חופשית של הצ'י בגוף.
חוסר או עודף בצ'י באיבר מסוים עלול לגרום למחלה או להפרעה תפקודית כלשהי.
הרפואה הסינית ותורות המזרח מתמקדות בזיהוי סיבת ההפרעה, או החסימה האנרגטית הגורמת לסטגנציה, איתורה בגוף ושחרורה.
הדבר נעשה באמצעות דיקור, לחיצה, מגע, או טיפול באמצעות תרופות או צמחים שיש עליהם מסורת של אלפי שנים כבעלי השפעה אנרגטית.
כל שינוי לרעה מקורו בדיסהרמוניה (יציאה משיווי משקל) של הצ'י.
הרפואה הסינית ממיינת סוגים שונים של הפרעות בצ'י:
חוסר צ'י: הגוף רפוי, טמפ' הגוף צונחת, העור חיוור ושקוע.
הטיפול הנהוג במצב זה הוא טיפול במגע (שיאצו או טווינה) כדי להחזיר את החום ותחושת המלאות לגוף.
עודף צ'י: הגוף מתוח ונוקשה, טמפ' הגוף עולה והעור אדום.
אדם הסובל מעודף צ'י יטופל באמצעות דיקור ויאכל מאכלים שנחשבים ברפואה הסינית ל"קרים" כדי לקרר את גופו.
צ'י מורד (צ'י "שלא נשמע לכללים"): במקרה של התעטשות ישנה יציאה מהירה של אוויר במקום כניסה איטית של אוויר או במקרה של הקאה כאשר המזון יוצא מחוץ לגוף דרך הפה במקום להיכנס דרכו ולהזין את הגוף.
סטגנציה של הצ'י (צ'י "תקוע"): מדובר בבעיה בזרימת הצ'י בשל חסימה במרידיאנים.
לכל אורגניזם חי יש מבנה קיברנטי השומר על עצמו בהומיאוסטזה ומשתמש במנגנון שיש בו היזון חוזר במטרה להבטיח זרימה מתמדת.
קיימים מקרים, שבהם עקב קושי נפשי או גופני משמעותי, קיימת חסימה אנרגטית, במקום הזרימה הטבעית, וקיים חסך או עודף אנרגטי, המשפיעים על הגוף או על הנפש.
סטגנציה יכולה להתרחש בעת עודף צ'י ובעת חוסר צ'י והסימן הראשון להופעתה של סטגנציה הוא כאב מקומי באותו מקום שבו הצ'י תקוע.
כדי לדעת האם מקורה של הסטגנציה הוא בחוסר צ'י או בעודף צ'י עורכים בדיקה של רגישת המטופל למגע; אדם שנהנה מהמגע, סובל מחוסר צ'י, ואילו אדם שסובל מהמגע, סובל מעודף צ'י.
ההפך מהסטגנציה היא הזרימה האנרגטית, אשר כמו החסימה אנרגטית, אינה מוגבלת רק לגוף פיזי.
בכל חדר או מרחב, ולמעשה בכל היקום קיימת אנרגיית החיים.
התחום המתמחה בזרימה האנרגטית במרחב, באיתור חסימות אנרגטיות ובהתאמת המרחב לייעודו ולאנשים שבו, הוא תחום הפנג שואי.
הצ'י מווסת בין יין ליאנג באמצעות שני תפקודים:
החזקת הרחם במקומו; ליגמנטים מחזיקים את הרחם; במקרה של צ'י חלש מידי, הרחם עלול לצנוח וללחוץ על שלפוחית השתן.
החזרה של המעי המקומו; הרניה (צניחת המעי), הצ'י מונע מהמעי לצנוח לשק האשכים.
תופעות נוספות: צניחה של שלפוחית השתן, שלשולים ואימפוטנציה.
חיוניות - נשימה, עיכול, לב ודם.
מערכת העצבים המוטורית (שרירים ותנועה) והסנסורית (איברי החישה).
תנועה מנטלית - חשיבה, דמיון, יצירתיות וחלימה.
תנועה רגשית - שמחה, פחד, כעס, עצב, דאגה.
התנועות הרגשיות מתוארות באמצעות חצים:
חץ מעלה מסמל שמחה - התעלות, התעוררות.
הפילוסופים הסינים טענו שפחד במידה מתונה עשוי להציל אדם על ידי מניעתו מלעשות דבר מסוכן.
ארבעה חצים בעלי בסיס משותף ופונים החוצה לארבעה כיוונים שונים מסמלים כעס - התפרצות רגשית המתבטאת כלפי חוץ.
הפילוסופים הסינים טענו שחשוב לבטא את הכעס כלפי חוץ באופן בריא כדי לשחרר את האדם ממנו.
ארבעה חצים בעלי קודקוד משותף שבסיסיהם פונים החוצה לארבעת הכיוונים מסמלים עצב - התכנסות נפשית פנימה, חשבון נפש, צער ואבל.
הפילוסופים הסינים טענו שחשוב להפנים את האבל כדי לא לשקוע בו.
האבל הוא תהליך פנימי שיש להפנים ולפיכך הוא ייני.
התנועה הרגשית האחרונה היא דאגה המסומלת על ידי חץ ספירלי שקודקודו מסתחרר פנימה.
החץ המסתחרר פנימה מסמל את הדאגה כרגש חיובי כמו אם המחבקת את בנה אך במידה מוגזמת הדאגה שלילית כיוון שהיא חונקת את האדם.
הערה: חלק מהתנועות הרגשיות הן ייניות אף על פי שתנועה רגשית בהגדרתה היא יאנגית וזאת משום שתנועה רגשית היא תנועה, וכל תנועה נוצרת ממפגש בין היין ליאנג.
באופן כללי התנועות הרגשיות הן יאנגיות ומוחצנות יותר בהשוואה לפעולות ההחזקה והאחסון שפועלות אך ורק בתוך הגוף ולכן יותר ייניות.
הרפואה הסינית מחלקת את איברי הגוף בשני אופנים:
חלוקת על פי "סוג האנרגיה":
על פי חמשת היסודות של הרפואה הסינית: אש, עץ, אדמה, מים ומתכת.
חלוקה ל"איברי יין" ול"איברי יאנג":
על איברי היין הפנימיים נמנים הריאות, מעטפת הלב והלב, הטחול, הכבד, הכליות.
על איברי היאנג הפנימיים נמנים: המעי הגס, המעי הדק, הקיבה, כיס המרה, שלפוחית השתן ושלושת המחממים.
על פי אמונת הרפואה הסינית, מעבר לתפקידו הפיזיולוגי של כל אחד מאיברי הגוף הפנימיים באחסון והעברת דם ונוזלי הגוף, הוא גם מייצר, מאחסן ומזרים את אנרגיית החיים - הצ'י.
על-פי אמונה זו, הריאות, הכבד והכליות הם שלושת האיברים הפנימיים המושפעים ביותר מתרגול טאי צ'י, והבנת תפקידם של האיברים השונים ואופן זרימת אנרגיית הצ'י בהם היא המאפשרת, כביכול, אבחון וטיפול.
פנג שווי הוא שמה של הגאומנסיה הסינית המסורתית הכוללת את סידור המרחב, בין אם עיצוב פנים הבית, עיצוב מבנים ואף תכנון ערים, באופן שיטיב עם זרימת הצ'י.
לפנג שווי עקרונות רבים ולעיתים נחשב חלק מהדת הסינית העממית.
רבים מעקרונותיו מתייחסים ליצורים מיתולוגיים שמקורם בדת זו.
דיקור סיני היא שיטה טיפולית שמקורה ברפואה הסינית הכוללת החדרה של סיכות קטנות לעור המטופל.
שיטה זו מבוססת על תורת ערוצי הצ'י כפי שמתוארים ברפואה סינית.
מבחנים קליניים הראו ששיטה זו אינה יעילה יותר מפלצבו.
ישנם מספר ענפי וו-שו (אמנויות לחימה סיניות) ותרגולים פיזיים אחרים העוסקים בעקרונות רוחניים ותרגולי צ'י באופן מרכזי.
אמנויות לחימה אלו מכונות אמנויות לחימה פנימיות (מסינית: 內家, פין-יין: Neijia), בניגוד לאמנויות לחימה חיצוניות העושות שימוש בכוח פיזי.
אמנויות לחימה אלו מזוהות לרוב עם הפילוסופיה והדת הדאואיסטית.
כמו שאר תרגולי וטיפולי הצ'י, גם במקרה זה אין הוכחה ליעילותו או קיומו של הצ'י ככלל וספציפית ככלי התקפי או הגנתי בלחימה.
עם זאת, מספר מחקרים מתחום הפסיכונוירואימונולוגיה הראו שתרגולים אלו, הכוללים מודעות מדיטטיבית לתנועה, מועילים לבריאות הנפש, מפחיתים את סיכויי הנפילה אצל מבוגרים, משפרים את התגובה החיסונית, מפחיתים את הסיכויים למחלת ריאות חסימתית כרונית ועוד.
אותם מחקרים מייחסים תועלת זו לקשר בין המצב הגופני למצב הנפשי ולפעילות החיסונית, כפי שמתואר במודלים הפסיכונוירואימונולוגיים, ולא לקיומו של כוח החיים כפי שמתואר ברפואה הסינית.
צ'י קונג (סינית: 气功, פין-יין: qìgōng, מילולית: "שליטה בצ'י") היא אסופת תרגילים אקלקטית המתייחסת למושג הצ'י כפי שמובן ברפואה הסינית.
תרגולי הצ'י גונג הם תרגולים פיזיים ללא יישום או כוונה לחימתית.
יש המחשיבים את שאר האמנויות הפנימיות כסוגים שונים של צ'י קונג.
תרגול הצ'י קונג נובע מהתפיסה הדאואיסטית אם כי נעשה בו שימוש גם בהקשרים בודהיסטים וקונפוציאנים.
לפי התפיסה הדאואיסטית מטרת התרגול היא להגיע למצב המכונה וו-ווי, בו כל הפעולות של המתרגל מתואמות בהרמוניה עם העולם ויוצאות לפועל ללא מאבק פנימי או חיצוני.
טאי ג'י צ'ואן (סינית מסורתית: 太極拳; סינית מפושטת: 太极拳; פין-יין: Tàijíquán), הידועה גם בשם טאי צ'י במערב, היא אמנות לחימה סינית פנימית המתורגלת לרוב לצורכי בריאות ושיקום רפואי, ולא למטרות לחימה, אם כי זה הוא יעודה ההיסטורי.
הטאי ג'י מאופיין בתנועות רכות ואיטיות ביחס לאמנויות לחימה אחרות ותשומת לב מדיטטיבית לתנועה.
בשנות החמישים "עמותת הספורט הסינית", גוף ממשלתי בסין, פיתחה ופישטה את אמנות הלחימה ויצרה תרגול הנקרא "24 היציבות", מטרתו הייתה להנחיל תרגול להמונים שיועיל לבריאות הציבור.
בה גואה ג'אנג (בסינית: 八卦掌, בפין-יין: Bāguà Zhǎng) היא אמנות לחימה סינית פנימית המאופיינת בתנועות מעגליות וזריזות, כמו גם הליכה במעגל לצורך לחימתי.
אמנות לחימה זו מזוהה גם היא עם עקרון הוו-ווי הדאואיסטי.
צ'חצ'ח הוא כינוי גנאי בסלנג שמייחס התנהגות פרחחית, שובבה וחסרת נימוס – ילד, נער או אדם צעיר בריון ופרוע חסר דרך ארץ.
הכינוי הוא ספציפי ליוצאי אזור מסוים, ובעיקר התהווה למול עולים יוצאי עיראק, שהדיאלקט הערבי שלהם מבטא את האות ك (כאף- כ') כהגייה צ', וכן בשל השימוש בח' גרונית, ולאחר מכן הורחב לעולים מארצות ערב (באופן דומה, המילה "ווזווז", מתארת עולים דוברי יידיש)
הכינוי ככל הנראה מבוסס על האופן שבו נשמע דיבורם של עולים מארצות האסלאם, שבו בולטות אותיות כמו צ' ו-ח', באוזני העולים מיהדות אירופה.
במובן זה, הכינוי דומה לכינוי ברברים שהמציאו היוונים ביוון העתיקה להגדרת מי שאינם יוונים.
בשני המקרים, התבסס הכינוי על רעיון אונומטופאי דומה של חיקוי להג בלתי מוכר ("ווזווז" - מלשון המילה היידית וואָס [מבוטאת אצל יוצאי פולין ווּס - vus], שפירושה "מה", הוא שם גנאי לאשכנזי, שנוצר בדרך דומה).
הכינוי רווח בישראל לפחות משנות השבעים וזכה לפרסום רב במהלך הבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981, כאשר הבדרן דודו טופז השתמש בו בנאום בעצרת בחירות של המערך שנערכה בכיכר מלכי ישראל ב-26 ביוני 1981 (שלושה ימים לפני הבחירות).
טופז אמר: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אספות בחירות...
"הארץ" דיווח על דבריו הבוטים של טופז ועמד על משמעותם, והיה העיתון היחיד שעשה זאת.
למחרת נערכה במקום עצרת בחירות של המפלגה המתחרה, הליכוד, שבה מתח מנחם בגין ביקורת חריפה על האמירה הזו באומרו: "עד אתמול לא הכרתי את המלה צ'חצ'חים, אך אמש שמעתי את הבדרן..." וכאן הסתכל בגין בדף להיזכר בשם שקרא במלעיל ובעילגות מכוונת "דודו טופז", והמשיך: "...מכנה את אנשי הליכוד צ'חצ'חים".
בגין פירש את דבריו של דודו טופז כמופנים בעיקר כלפי עדות המזרח, שנתפשו באותה תקופה כמצביעי ליכוד, והבליט בדבריו את היחס השונה של מפלגתו לעולים מארצות המזרח.
הוא סיפר על עולי הגרדום, פיינשטיין וברזני - "הם פתחו בלבותיהם רימון יד: לחצו!
הוא אף קרא לנוכחים להתקשר אל כל מכריהם ברחבי הארץ: "רק תספרו להם מה אמר פה דודו טופז, כל העם חייב לדעת את זאת.
בגין גם תקף את חברי המערך מעדות המזרח, ובמיוחד את חברת הכנסת שושנה ארבלי-אלמוזלינו, אשר לטענתו היו צריכים למחות על הפגיעה בעדות המזרח כפגיעה אישית.
דבריו של בגין באו כשמן על מדורת עימות שיסודו עדתי במהלך מערכת הבחירות של 1981, שהייתה מערכת בחירות מהאלימות ביותר.
יש המייחסים לדבריו תרומה מסוימת לניצחונו של הליכוד בבחירות אלו.
בשנת 2008, במהלך הבחירות המקדימות לראשות מפלגת קדימה, כאשר מחנהו של שאול מופז האשים את מחנה ציפי לבני בשימוש בביטוי "צ'חצ'חים" בהתייחס לתומכיו של מופז, שרבים מהם נמנו עם יוצאי עדות המזרח.
ב-19 באפריל 2022, שלמה גרוניך אמר בהופעה בפסטיבל עין גב: "אתם כל כך אשכנזים כאלה, אין פה אפילו צ'חצ'ח אחד", אמירה שזכתה לביקורת רבה.
מושג העגה "צ'חצ'ח" עבר שינוי משמעות בשנים שחלפו מאז 1981 וכיום אינו נתפס בעיני רבים ככינוי המכוון לעולים מארצות האסלאם אלא כהגדרה של התנהגות פרחחית באופן כללי.
שינוי דומה התחולל בכינויי גנאי אחרים לעולים כמו "פרחה" (במקור, שם נפוץ לאישה בין עולי ארצות האסלאם ופירושו שמחה.
זכור במיוחד גם שיר הפרחה שבוצע על ידי עפרה חזה), "פולנייה", "פרסי", "רומני", "יקה", "קייקוב" או "ערס".
אישה המוגדרת "פרחה" על בסיס מראה והתנהגות, בלי התייחס למוצאה, או אדם המוגדר "פולני" כאשר נראה למגדיר כי הוא נוקט מניפולציות המכוונות לעורר רגשות אשם, לדוגמה.
עם זאת, בחלק מהכינויים נשמרים עדיין סימנים ברורים לכיוונם כגנאי לעולי ארצות האסלאם.
לדוגמה, אדם שמוצאו מארצות אירופה הנוהג כ"ערס" יכונה לעיתים "ערס אשכנזי", להבחנה בינו לבין "ערס רגיל".
עם זאת, רבים חולקים על העמדה הזו ומתארים אותה כניסיון להלבין את המימד הגזעני שבכינויים.
צ'זני הנרי "צ'ט" בייקר ג'וניור היה מוזיקאי, זמר וחצוצרן ג'אז אמריקאי.
בייקר נולד וגדל בייל, אוקלהומה.
אביו היה גיטריסט והנחיל לבנו את האהבה למוזיקה כשבגיל צעיר הפגיש אותו עם הטרומבון, אותו החליף מאוחר יותר בחצוצרה.
לימים יהיה לאחד מנגני החצוצרה המובילים והמפורסמים בעולם הג'אז.
במהלכם של כמעט ארבעה עשורים הוציא בייקר עשרות אלבומים.
בתחילת שנות החמישים החל לנגן ביחד עם סטן גץ ופריצתו הגדולה הגיעה כאשר הוזמן על ידי צ'ארלי פארקר לנגן עמו.
לאחר מכן צ'ט החל גם לשיר, בקול רך וענוג, שעורר הדים רבים בעולם המוזיקה.
רבים תהו שמא עדיף שיתרכז בנגינה בלבד, אך היו רבים ששירתו חדרה ללבם.
בשנת 1979 הוא הקליט את האלבום "No Problem".
כמו רבים מחבריו, בייקר סבל מהתמכרות לסמים.
ההתמכרות להרואין השפיעה לרעה על הקריירה שלו, והוא ריצה עונש מאסר בבית סוהר באיטליה, ומאוחר יותר אף גורש מגרמניה המערבית ומאנגליה עקב עבירות הקשורות בסמים.
את שנותיו האחרונות העביר בייקר בעיקר באירופה.
ב-13 במאי 1988, הוא נפל מחדרו שבקומה השנייה של מלון באמסטרדם, נפגע בראשו ומת, בגיל 58. בחדרו ובגופו נמצאו כמויות גדולות של הרואין וקוקאין.
אחרי מותו היו שטענו שנדחף מהחלון ובעצם נרצח, והיו שסברו שהתאבד.
היו ראיות לכאן ולכאן אך אף אחת מהטענות הללו לא הוכחה.
גופתו הוחזרה הביתה והוא נקבר בבית קברות באינגלווד, קליפורניה.
צ'טלהויוק (בטורקית: Çatalhöyük, בתרגום לעברית: "תל המזלג") הוא אתר ארכאולוגי משלהי תקופת האבן, השוכן במישור קוניה בדרומה של אנטוליה בטורקיה, בגובה של 800 עד 1,000 מטרים מעל פני הים.
במקום שכנו יישובים גדולים המתוארכים לתקופות הנאוליתית והכלקוליתית (7100 – 5500 לפנה"ס).
האתר הוא בין האתרים הנאוליתיים השמורים, הגדולים והעשירים ביותר בממצאים אמנותיים ואחרים.
במקום שני תלים - מזרחי ומערבי.
התל המזרחי מתנשא לגובה של כעשרים מטרים מעל המישור, ואילו התל המערבי קטן ממנו.
בין שני התלים זרמה בעבר שלוחה של הנהר צ'רשמבה (Çarşamba), וההתיישבות קמה על אדמות סחף של שלוחת הנהר אשר אפשרה לעבד את הקרקע.
האתר נזנח לפני תקופת הברונזה, וחשיבותו היא בכך שלמרות התקופה הקדומה, צורת התיישבות מזכירה מבנה של עיר.
בצ'טלהויוק אובחנו 18 שכבות שונות, ומספר תושביו של התל הגדול מוערך בכ-5,000 עד 8,000 איש לאורך השנים, ובשיא של כ-10,000 נפשות.
בשנת 2012 הוכרז צ'טלהויוק כאתר מורשת עולמית.
האתר נחקר לראשונה בשנת 1958, ובהמשך בין השנים 1961–1965, על ידי הארכאולוג האנגלי ג'יימס מלארט.
מלארט גילה לעולם את קיומה של תרבות כה מתקדמת באזור בתקופה הנאוליתית (תקופת האבן החדשה).
החפירה הופסקה ב-1965 בעקבות גירושו של מלארט מטורקיה בגלל מעורבותו בפרשת "האוצר מדוראק".
הוא פרסם ציורים של פריטים מתקופת הברונזה הקדומה, לטענתו, אך אלה לא נמצאו מעולם.
מלארט הספיק לחקור רק כ-4% מהאתר.
החפירות באתר התחדשו רק ב-12 בספטמבר 1993 בראשותו של הארכאולוג איאן הודר מאוניברסיטת קיימברידג' ונמשכות עד היום.
הודר בוחן את המקום באספקלריה אנתרופולוגית ונסמך על בדיקות של תיארוך פחמן-14 וטבעות עצים.
מצב השימור של האתר אפשר לבצע בדיקות אלה שכן שרפה שהתחוללה בו לא כילתה לחלוטין שרידי עץ בתוך טיט.
הודר אף עשה שימוש במכ"ם כדי לשחזר את מראה המבנים.
באתר לא נתגלו מבני ציבור למעט אזורים להשלכת פסולת, והוא מורכב מבתי מגורים עשויים לבני בוץ שחלקם גדולים ומעוטרים מהאחרים.
מטרתם של חללים גדולים אלה לא הובהרה, אם כי הועלתה האפשרות ששימשו לפולחן.
המבנים היו דבוקים זה לזה ללא שבילים או רחובות שחצצו ביניהם (דמויי חלת דבש), והגישה אל רובם הייתה באמצעות סולמות שהובילו אל הגגות, ומשם, דרך פתחים בתקרה וסולמות אחרים, אל תוככי המבנים.
למעט פתחים אלה לא היו במבנים חלונות או דלתות נוספים, והפתחים שימשו הן לכניסת אוויר מן החוץ והן לפליטת חום ועשן מהתנורים שבפנים.
החדרים המרכזיים שימשו לבישול וכמרכז הפעילות הביתית.
ספסלים מוגבהים לאורך הקירות שימשו לשינה ולישיבה.
החדרים המשניים שימשו כמחסנים, והכניסה אליהם הייתה דרך פתחים נמוכים מהחדר הראשי.
חלק מהפעילויות התבצעו על הגגות כאשר מזג האוויר אפשר זאת, ובשכבות המאוחרות יותר נתגלו תנורים גדולים שהוקמו על הגגות.
חדרים קטנים לצידם של מרחבי המגורים שימשו לאחסנה.
הבתים היו נקיים מפסולת וזו רוכזה בשטחים שיועדו לכך מחוץ לאתר, ובאלה נתגלו שרידי ביוב, פסולת מזון וכמות נכבדה של אפר מבעירת עץ.
תושבי צ'טלהויוק קברו את מתיהם בתחומי האתר, ושרידים אנושיים נתגלו בבורות מתחת לרצפות הבתים והמקדשים, במיוחד מתחת לתנורים ולספסלים שלאורך קירות הבתים.
הגופות נדחסו בתנוחה מכווצת לעיתים בתוך בורות, סלים או נעטפו בחלקי בדים.
בסמוך להם נמצא מגוון רחב של מנחות קבורה כגון: קופסאות עץ, ראשי חץ, מראות מאובסידיאן, כלי עצם, חותמות, צלמיות חרס ועוד.
עצמות שנמצאו בקברים בתפזורת עשויות להצביע על כך שהגופות הושארו באוויר הפתוח עד שנרקבו, ואז נאספו העצמות ונקברו.
נתגלו חדרים עם מעט שלדים ולעומת זאת חדרים שבהם נתגלו עשרות שלדים (יותר מ-70), שלא היה ביניהם קשר מיטוכונדרי אמהי ישיר, כלומר לא מדובר בקבורה של בני משפחה אחת אלא בקבורה משותפת של כלל תושבי האתר.
לעיתים הופרדו ראשי הגופות מהשלדים וייתכן ששימשו בטקסי פולחן, וכן נמצאו גולגולות על הרצפות שנעטפו ונצבעו בגווני אוכרה כדי לשוות להן מראה אנושי.
גולגולות מכויירות דומות נתגלו גם בישראל בתל יריחו, אתר נחל חימר, עין ע'זאל בעבר הירדן המזרחי, ובסוריה (תל רמאד ותל אסוואד), וייתכן שהיוו חלק מפולחן האבות.
בסמוך להן על הקיר צוירו עופות גדולים מעל ראשי אנשים חסרי ראש.
לראשונה נמצאה גולגולת ללא מוח אשר הוצא ממנה בטרם נקברה ובמקומו הוכנס בד מגולגל.
על קירות חיצוניים ופנימיים באתר נמצאו ציורי קיר של דמויות, בעיקר של גברים עם איבר מין זקור ושל קבוצות גברים בעת ציד, וכן ציורים בצבע אדום של שור הבר שנכחד בינתיים, ושל עופות טרף העטים על דמויות ללא ראשים.
ממצאים אלה, כמו גם צלמיות נשים מחרס שנתגלו בשכבות המאוחרות של האתר ואשר מייצגות ככל הנראה את האלה האם, אלת הבריאה והפיריון, מראים כי אף שלא נמצאו מקדשים במקום, הייתה לתושביו דת עשירה בסמלים.
יתר על כן, ייתכן שהחדרים בהם נתגלו ריכוזים גדולים של ממצאים אלה הכוללים גולגולות וקרניים של פרים, שימשו כמקום פולחן.
הממצאים באתר רומזים גם לחברה שוויונית, ללא מעמד שולט וללא הבחנה במעמדם החברתי של גברים ונשים.
לא ברור אם מבצעי הפולחן הדתי היו בעלי מעמד שונה.
ממצא מעניין נוסף הוא ציור קיר של הר הסאן (Hasan Dağı) המרוחק 140 ק"מ מהתל, והנחשב למפה או תיאור הנוף העתיק ביותר שנתגלה אי פעם.
הכלכלה באתר התבססה על צייד ולקט, חקלאות, ביות בעלי-חיים וכן תעשייה ומסחר.
החקלאות התבססה על גידול של חיטה, שעורה, קטניות, שומשום, שקדים ופיסטוקים.
משק החי התבסס על גידול כבשים ועיזים אשר שרידיהם נמצאו בכמויות גדולות.
כן נמצאו שרידי בקר, ככל הנראה בקר-בר וחיות ציד אחרות כאייל אדמוני וחזיר בר.
באתר נמצאו גם סימני דיג בנהרות ובנחלים.