tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה שלו חזרה לבריטניה כדי להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי.
בינואר 1944 הוענקה לו דרגה זמנית של לוטננט גנרל, ובמרץ הוענקה לו דרגת קבע של קולונל.
ב-19 באפריל של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-13, אשר היה חלק מהארמייה השמינית של אוליבר ליס, והוצב בחזית האיטלקית.
קירקמן השתתף עם הקורפוס בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן הועבר תחת הארמייה החמישית האמריקאית של מארק קלארק.
במסגרת זו לחם הקורפוס בקרבות על הקו הגותי במהלך הסתיו והחורף של 1944, ובדצמבר של אותה שנה קיבל דרגת קבע של מייג'ור גנרל.
במרץ 1945 הוא נאלץ לחזור לבריטניה בגלל דלקת חמורה.
לאחר המלחמה שימש קירקמן כמפקד הפיקוד המזרחי, ולאחר מכן כמפקד הקורפוס ה-1 אשר הוצב באזורי הכיבוש בגרמניה.
עד 1947 שימש כסגן ראש המטה הכללי הקיסרי, ובאוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מלא.
לאחר מכן, שימש כראש אגף האפסנאות במשרד המלחמה, עד 1950, אז פרש משירות צבאי.
קירקמן נפטר ב-29 באוקטובר 1982 בסאות'המפטון, בגיל 87.
סר סידני רוברט נולאן היה צייר אוסטרלי מודרניסט, ואחד הציירים הבולטים במדינתו במאה ה-20.
ציוריו עסקו בסיפורים אוסטרליים אודות אובדן, כישלון ונפילה בשבי, ובדמויות כאליזה פרייזר שנצלה מטביעת אוניה ונשבתה בידי אבוריג'ינים,
ומגלי הארצות ויליאם ג'ון ויליס ורוברט או'הרה בורק, שמצאו את מותם בסיוריהם ביבשת.
ציוריו המפורסמים ביותר עסקו בפורע החוק נד קלי וכנופייתו, והאירועים שהובילו לתפיסתו והוצאתו להורג,
וסייעו להפוך את קלי לדמות משמעותית בתרבות האוסטרלית.
הציור "נד קלי" מ-1946 הוא אחד הציורים המפורסמים באוסטרליה.
נולאן זכה בתואר אבירות, אות מסדר ההצטיינות, היה עמית במסדר אוסטרליה
נולאן נולד במלבורן, הגדול מבין ארבעה אחים במשפחה ממוצא אירי.
ב-1938 נשא לאישה את אליזבת פטרסון, ובשנת 1941 נולדה בתם אמלדה.
זמן קצר לאחר מכן בני הזוג התגרשו.
בשנת 1942 התגייס לצבא, ובעת שירותו איבד בתאונה את קצות שתיים מאצבעות יד שמאל.
ומחשש שישלח לחזית לא חזר והוכרז כנפקד.
בשנת 1946 שוחרר שלא בנוכחותו עקב התנהגותו.
נולאן חי אז מספר שנים במלבורן תחת השם הבדוי רוברט מוריי.
בשנת 1948 נישא לסינתיה הנסן, אחותו של ג'ון ריד, ואימץ את בתה ג'ינקס.
נולאן למד ב-"National Gallery of Victoria" ("הגלריה הלאומית של ויקטוריה",
מוזיאון לאומנות במלבורן) בשנים 1934–1936, אך הרבה להיעדר מלימודיו.
במקום שהה זמן רב בספריה הציבורית הסמוכה,
שם קרא ספרים אודות אומנות ושירה מודרניסטיים, וגיבש את הרעיון של כוחו של החיבור בין מיתוס והיסטוריה.
משנת 1938 הוא נתמך על ידי בני הזוג סאנדיי וג'ון ריד, שהקימו מוסד הידוע היום בשם "Heide Musuem of Modern Art" ("מוזיאון היידה לאומנות מודרנית")
במלבורן, והיה לנקודת מפגש של אומנים מודרניסטיים.
בשנת 1944 אייר את גיליון כתב העת "Angry Penguins" (פינגווינים כועסים) שהוקדש למשורר המודרניסט ארן מאלי.
על אף שבמהרה התברר שארן מאלי אינו קיים, אלא שמדובר במתיחה ספרותית שנועדה ללגלג על השירה המודרנית, המשיך נולאן
לצייר בהשראת השירים של מאלי, ואף טען שהם שיחקו תפקיד משמעותי ביצירות אחרות.
בשנת 1945, זמן קצר אחרי שברח מהצבא, החל בסדרת ציוריו אודות פורע החוק נד קלי, בהם הוצג בשריונו השחור.
הציורים היו מבוססים על קריאה קפדנית של מסמכים היסטוריים, מכתביו של קלי, וכן זכרונותיו של נולאן עצמו
מסיפוריו של סבו שהשתתף במרדפים אחרי כנופייתו של קלי.
בשנת 1947 עזב את מלבורן, ויצא למסע בצפון קווינסלנד והאי פרייזר, שם צייר סדרה היסטורית נוספת אודות
אליזה פרייזר, שנסחפה לאי הקרוי על שמה כשספינתה "טירת סטירלינג" טבעה בחופים הסמוכים.
בשנת 1948 ביקר במכרות ליד מאונט איסה וצייר את מנהל המכרה על רקע תמונת נוף.
אז נסע למרכז אוסטרליה, והחל לפתח עניין במגלי הארצות ויליס ויליאם ג'ון ויליס ורוברט או'הרה בורק.
בשנת 1951 עזב עם משפחתו ללונדון, ובשנים שלאחר מכן הוסיף לסדרת ציורי נד קלי.
בשנת 1955 עבר לגור באי הידרה שביוון, והחל לחקור בציוריו את מלחמת טרויה ומערכת גליפולי והקשר ביניהם.
בשנים שלאחר מכן הוסיף לשאוב השראה ממסעות במקומות שונים, ביניהם ארצות הברית, סין ואנטארקטיקה.
החל משנת 1960 החל לזכות להכרה גוברת בהולכת.
הוא זכה בדוקטורט לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות, וכן לחברויות באגודות שונות.
בשנת 1981 זכה בתואר אבירות, בשנת 1983 באות מסדר ההצטיינות,
בשנת 1988 היה לעמית במסדר אוסטרליה ובשנת 1991 חבר-עמית באקדמיה המלכותית לאמנויות.
סידר סיטי היא עיר במחוז איירון שבמדינת יוטה שבארצות הברית.
היא שוכנת 400 ק"מ דרומית לסולט לייק סיטי ו-290 ק"מ צפונית ללאס וגאס.
העיר היא ביתה של אוניברסיטת דרום יוטה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, אוכלוסיית העיר מונה 28,857 בני אדם.
העיר יושבה בסוף שנת 1851 על ידי מורמונים שמקורם מפרוואן שביוטה, שנשלחו במטרה להקים אתר לעבודות ברזל.
האתר קיבל את השם "פורט סידר" או "סידר סיטי" על שם העץ המקומי (ארז, באנגלית נקרא Cedar.
למעשה לא היה זה ארז כלל אלא ערער).
שתי קבוצות של גברים בהנהגתו של הנרי לנט הגיעו למקום ב-11 בנובמבר 1851, בעיצומה של סופת שלגים.
בשנת 1855 הוקם אתר עבודות חדש במיקום אחר על פי הצעתו של בריגהם יאנג; סידר סיטי של ימינו ממוקמת במיקום זה.
סידר הפכה לעיר ב-18 בפברואר 1868.
אתר עבודות הברזל נסגר כבר ב-1858, אולם עבודות כריית הברזל באזור נמשכו עד שנות ה-80 של המאה ה-20. סיום סלילת הרכבת לעיר בשנת 1923 ביססה את האזור כמרכז תיירותי לבאים לפארק לאומי ברייס קניון, פארק לאומי ציון, פארק לאומי גרנד קניון והמונומנט הלאומי סידר ברייקס.
העיר הפכה להיות מרכז תיירותי, מסחרי, אקדמי ואמנותי של דרום-מערב יוטה.
הצפיפות בעיר היא 394.5 לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של העיר הוא 92.06% לבנים, 2.53% אפריקאים-אמריקאים, 1.11% ילידים אמריקאים, 0.47% אסיאתים, 1.65% מגזעים אחרים ו-1.68% ממוצא של שני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע מהווים כ-4.14% מהאוכלוסייה.
ההכנסה החציונית של משקי הבית בעיר היא $32,403 וההכנסה החציונית למשפחה היא $37,509. כ-14.5% מהמשפחות ו-22.1% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כשבהם 20.2% מתחת לגיל 18 ו-4.2% בני 65 ומעלה.
העיר ממוקמת בדרום-מזרח האגן הגדול, וכ-32 ק"מ צפונה ממדבר מוהאבי.
גובהה הוא 1,780 מטר מעל פני הים כך שמזג האוויר בה קריר יותר וצחיח פחות מהשכיח באזור.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010, שטחה של העיר הוא 52 קמ"ר.
סידני פיקרם היא שחיינית קנדית, זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, בעלת 3 מדליות ארד מאליפויות העולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, 400 מטר מעורב אישי ו-200 מטר חזה.
אלופת העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
לפיקרם אזרחות כפולה מכיוון שנולדה בארצות הברית, ואילו שני הוריה קנדים מנובה סקוטיה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.22 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:10.57 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:38.06 דקות.
באליפות העולם זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.88 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא אליפות חדש של 4:29.33 דקות ומיריה בלמונטה מספרד (4:32.17 דקות).
היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי לאחר שפסלה.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 2:09.17 דקות ועלתה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:36.72 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קיילי מאס, מרגרט מקניל ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:52.60 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:51.60 דקות וארצות הברית (3:51.73 דקות), כשחיינית שנייה היא שחתה את החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:07.17 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.05 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:09.94 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:44.16 דקות.
סידני ברניס סוויני היא שחקנית אמריקאית.
בשנת 2022 הופיעה ברשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים.
בשנת 2023, בהיותה בת 25, הופיעה ברשימת פורבס 30Under30. לסוויני יש חברת הפקות בשם "סרטי פיפטי-פיפטי".
סוויני ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסדרת הדרמה "אופוריה" של HBO (2019–הווה) ובעונה הראשונה של סדרת האנתולוגיה "הלוטוס הלבן" (2021), שעליהן קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי ב-2022.
סוויני זכתה לראשונה לתשומת לב על הופעותיה בסדרות הטלוויזיה "הכל על הפנים!", "סיפורה של שפחה", ובמיני-סדרה "חפצים חדים".
בשנת 2019, היא שיחקה בסרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד", ובשנת 2023, גילמה את ריאליטי וינר בסרט הדרמה הביוגרפי "ריאליטי".
סוויני נולדה וגדלה בספוקיין, וושינגטון.
יש לה אח צעיר בשם טרנט.
אמה היא עורכת דין ואביה עוסק בתחום האירוח.
התעניינותה במשחק החלה, כשסרט עצמאי צולם בעיר מגוריה, והיא רצתה להיבחן באודישן לתפקיד.
על מנת לשכנע את הוריה, היא הציגה בפניהם תוכנית עסקית לחמש שנים.
הם הסכימו, וזמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה ללוס אנג'לס.
בתחילת הקריירה שלה, סוויני התארחה בסדרות טלוויזיה כמו "90210", "מחשבות פליליות", "האנטומיה של גריי" ו"שקרניות קטנות".
בשנת 2018 סוויני כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "הכל על הפנים!", ומאוחר יותר באותה השנה גילמה את אליס במיני סדרה "חפצים חדים" של רשת HBO בכיכובה של איימי אדמס.
במקור דמותה הייתה אמורה לקבל תפקיד קטן יותר, אך הבמאי כתב עבורה סצנות נוספות.
לצורך התפקיד, סוויני חקרה על נערות שסבלו ממחלות נפשיות ופגיעה עצמית, והיא אף ביקרה בבתי חולים לנפגעי נפש.
בנוסף, סוויני גילמה תפקיד בסרט המותחן "Under the Silver Lake".
היא שיחקה בסדרה "סיפורה של שפחה" בתפקיד עדן ספנסר, ילדה אדוקה וצייתנית.
היא גם כיכבה כגיבורה בסרט האימה Along Cme the Devil".
בשנת 2019 היא הופיעה בסרט הדרמה "קלמנטיין", ובסרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד".
סוויני החלה לככב בסדרת דרמת הנעורים "אופוריה" בתפקיד קאסי הווארד, "נערה עם מוניטין מופקר", באותה שנה.
בשנת 2021 כיכבה במיני-סדרה זוכת השבחים "הלוטוס הלבן".
בשנת 2023 כיכבה סוויני בסרט הדרמה הביוגרפי "ריאליטי", סרט הביכורים של הקולנוענית טינה סאטר.
בסרט היא מגלמת את החיילת האמריקאית ריאליטי וינר אשר חוללה סערה ציבורית באמצעות הדלפת מסמך מסווג לעיתונות ונחקקה כחושפת השחיתויות הראשונה של עידן טראמפ.
באותה שנה השתתפה בווידאו קליפ של הרולינג סטונז.
בינואר 2023 פורסם כי סוויני וגלן פאוול לוהקו לתפקיד ראשי בסרט "רק לא אתה".
הסרט עלה לאקרנים בינואר 2024. באותה שנה היא גם גילמה את הנזירה ססיליה בסרט האימה "טהורה".
בדצמבר 2025 כי סוויני כיכבה בעיבוד של ליונסגייט לספר המותחן "עוזרת הבית" מאת פרידה מקפאדן, "עוזרת הבית".
סוויני גילמה את דמותה של מילי, אישה עם קשיים כלכליים המקבלת עבודה כמשרתת אצל זוג עשיר ומצליח ומגלה שהסודות של המשפחה מסוכנים יותר משלה.
בינואר 2026 אושר כי סוויני צפויה לשוב לגלם את תפקידה בסרט המשך לזיכיון וגם תשמש כמפיקה בפועל של הפרויקט.
ביולי 2025 הופיעה סוויני בקמפיין פרסומי של "אמריקן איגל", תחת הסלוגן באנגלית "לסידני סוויני יש ג'ינס (גם: גנים) נהדרים", שהפך במהרה לשנוי במחלוקת.
משתמשים ברשתות החברתיות טענו שמשחק המילים של "jeans" ו-"genes", בהקשר של אישה לבנה ומושכת, מעודד חשיבה איגנית-גזענית ועליונות לבנה.
הסערה זכתה לסיקור נרחב באמצעי התקשורת, ואף ממשל טראמפ התייחס אליה.
הקמפיין הוביל להצלחה מסחרית גדולה של "אמריקן איגל", ולזינוק בשווי השוק של החברה.
ב-2018 החלה לצאת עם המסעדן ג'ונת'ן דווינו, המבוגר ממנה ב-13 שנים.
בספטמבר 2025 פורסם כי החלה לצאת עם המפיק סקוטר ברון, המבוגר ממנה ב-16 שנים.
היא מתחרה באמנויות לחימה משולבות, והתחרתה בגראפלינג בתיכון.
מועמדת פרס בחירת הקהל לכוכב השנה של סרטי הקומדיה (2024)2024מאדאם וובג'וליה קרפנטר / ספיידרוומןטהורהססיליהגם מפיקה2025עדן (אנ')מרגרט ויטמראקו ואלי (אנ')קלייר גארטכריסטיכריסטי מרטיןגם מפיקהעוזרת הביתמיליSplit FictionScandalous!קים נובאקI Pretended to Be a Missing GirlThe Housemaid's Secretמילי
אמלין אדריו תפקיד חוזר; 10 פרקים סיפורה של שפחה עדן ספנסר 7 פרקים חפצים חדים אליסמיני-סדרה The Wrong Daughter סמנת'ה סרט טלוויזיה של Lifetime 2019–הווה אופוריה קסנדרה "קאסי" האוורד תפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (2022) 2020 Day by Day וויני צ'פמן פודקאסט; פרק: "Winnie, Betty and..."2021Strawberry Springאנה ברייפודקאסט; 8 פרקיםDownfalls Highסקרלטסרט מקורי של Facebookהלוטוס הלבןאוליביה מוסבאכר6 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2022)2021–2022רובוט צ'יקןברבי / דמויות נוספותדיבוב; 4 פרקים
סידני פארק היא שחקנית אמריקאית.
היא מוכרת מתפקידיה בסיטקום של ניקלודיאון, "אמא בהזמנה" (2013–2015), בסדרת האימה של AMC, "המתים המהלכים" (2016–2019), בסדרת הנעורים של Freeform, "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות" (2019) ומתפקידה בסרט האימה של נטפליקס, "יש מישהו בתוך הבית שלך" (אנ') (2021).
פארק נולדה בברקלי, קליפורניה ב-31 באוקטובר 1997 לאם אפרו-אמריקאית ואב קוריאני-אמריקאי.
היא עברה ללוס אנג'לס כשהייתה בת חמש, שם למדה בבתי ספר שונים לאמנויות הבמה.
אמה מפילדלפיה במקור ואביה הוא יליד סיאול, קוריאה הדרומית, שבצעירותו היגר לברוקלין, ניו יורק, ולבסוף לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
פארק החלה את דרכה בשנת 2003 כשהייתה הקומיקאית הצעירה ביותר שהופיעה במועדון "The Improv".
בשנת 2006 היא נבחנה לעונה הראשונה של תחרות הריאליטי האמריקאית "America's Got Talent" בשם הבמה "Syd the Kid", שם עלתה לחצי הגמר.
פארק נאלצה לנשור מהתכנית בשל קריירת המשחק שלה.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בקומדיית המצבים, "כל כך רייבן" בשנת 2006.
בשנת 2010 לוהקה פארק לגלם את אלי דנוויל, בתו המאומצת של הבלש ג'ו דנוויל בסדרה "CSI: ניו יורק".
באותה שנה כיכבה גם כ"טוצ'י רול" בקומדיה האפלה העצמאית "Spork".
בשנים 2013–2015, פארק כיכבה בסדרת הטלוויזיה "אמא בהזמנה".
בשנת 2016 החלה פארק לגלם את סינדי בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
בשנת 2017, פארק גילמה את מרדית' בסרט האימה העל-טבעי "שבע משאלות".
באותה שנה, היא כיכבה בסדרת מדע בדיוני שהוקרנה ביוטיוב, "Lifeline".
במרץ 2018 פורסם כי פארק תשחק בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות" בתפקיד קייטלין פארק לואיס.
הסדרה הוקרנה לראשונה במרץ 2019 בערוץ הטלוויזיה "Freeform".
בספטמבר 2019 ביטל הערוץ את הסדרה לאחר עונה אחת.
בשנת 2019 הופיעה פארק בתפקיד וינטר בעונה השלישית של סדרת הקומדיה של נטפליקס, "דיאטת סנטה קלריטה".
בשנת 2021 שיחקה בדמותה של מקאני יאנג בסרט המקורי של נטפליקס "יש מישהו בתוך הבית שלך".
ובתור קירה פסקל בסרט "מוקסי" שביימה איימי פולר.
היא מתגוררת כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה.
שנהסרטתפקידהערות2011Spork טוטסי רול2016The Standoffאמרסון2017שבע משאלות (אנ')מרדית' מקניל2020Dead Reckoningפליסיטי2021מוקסיקיארהיש מישהו בתוך הבית שלך (אנ')מקאני יאנג2022אהבה ראשונה (אנ')אן מטיינזו2023You, Me & Herאנג'לה
סידני פרקינסון היה מאייר בוטני סקוטי ואמן היסטוריה של הטבע.
הוא היה האמן האירופי הראשון שביקר באוסטרליה, ניו זילנד וטהיטי.
פרקינסון היה הקווייקר הראשון שביקר בניו זילנד.
פרקינסון הועסק על ידי ג'וזף בנקס כדי לנסוע איתו במסעו הראשון של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט בשנת 1768, פרקינסון אייר כמעט אלף צמחים ובעלי חיים שנאספו על ידי בנקס ודניאל סולנדר במסעם.
הוא נאלץ לעבוד בתנאים קשים, חי ועבד בבקתה קטנה מוקף במאות דגימות.
בטהיטי הוא היה מוכה בנחילי זבובים שאכלו את הצבע בזמן שעבד.
הוא מת בים מדיזנטריה בדרך לקייפטאון שנדבק בה באי פרינסס בקצה המערבי של ג'אווה.
בנקס שילם את שכרו לאחיו.
לפני שיצא למסעותיו לימד פרקינסון איור בוטני את אן לי, בתו של ג'יימס לי, בוטנאי ובעל משתלות מהאמרסמית' שאייר עבורו.
בצוואתו פרקינסון השאיר את "כל הכלים השימושיים לציור או איור לבתו של מר לי, התלמידה שלי."
האוסף הגדול של יצירתו פורסם לבסוף בשנת 1988 בהוצאת אלקטו מהדורות היסטוריות ב-35 כרכים ומאז הוא עבר דיגיטציה על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
בשנת 1986 זכה לבול דואר המתאר את דיוקנו שהונפק על ידי הדואר באוסטרליה.
סידני פריור הול היה צייר ומאייר בריטי ואחד מהאמנים המובילים בתקופה הוויקטוריאנית המאוחרת.
בנו של צייר בעלי החיים הארי הול, סידני התחנך בבית ספר פרטי בעל מוניטין.
הוא החליט על קריירה כאמן באוניברסיטת אוקספורד והצטרף לצוות העיתון "הגרפיק", זמן קצר לאחר הקמתו בסוף 1869. הוא ביסס את שמו מיד עם סדרה של רישומים חיים שעשה בחזית בתקופת מלחמת צרפת-פרוסיה.
כפי שנכתב The Art Journal, רישומיו של בישיבות ועדת פארנל היו בין ההישגים הטובים ביותר שלו בתחום העיתונות הגרפית: "הוא היה בבית המשפט כל הזמן, מתעד בעיפרון חושפני ומהיר ולא החמיץ שום דבר."
הוא אייר מספר ספרים, ביניהם "ימי בית הספר של טום בראון" (מקמילן, 1885) ו"טום בראון באוקספורד" מאת תומאס יוז.
הול התחתן עם אמה הולנד, בשנת 1877. נולד להם בן, הנרי ר' הול (1873–1930), שהפך לעובד מחלקת העתיקות המצריות והאשוריות במוזיאון הבריטי.
הול נפטר בביתו בלונדון ב-15 בדצמבר 1922.
סידני שכנוב היה גנרל אמריקאי-יהודי, אשר עשה את רוב השירות שלו בכוחות המיוחדים.
היה מפקד המרכז להכשרת לוחמי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
הגנרל היחיד בצבא ארצות הברית שהיה ניצול שואה.
נולד כשייע שכנובסקי בקובנה שבליטא במשפחה יהודית אמידה.
בשנת 1941, לאחר כיבוש קובנה על ידי הצבא הנאצי, הושם יחד עם משפחתו בגטו קובנה.
במשך כמעט שלוש שנים חיו בגטו בתנאים קשים.
בתחילת 1944 הצליחה אמו, בעזרת תכשיטים שהחביאה, להבריח מהגטו את שייע ואת אחיו הקטן מולי (שמואל).
שניהם הוחבאו בביתה של משפחה ליטאית.
גם ההורים הצליחו בדרך לא דרך להיחלץ מהגטו - האב הצטרף ליחידת הפרטיזנים שפעלה ביערות הסביבה והאם מצאה אף היא מסתור במשפחה נוצרית.
באוגוסט 1944, כאשר שוחררה העיר על ידי הצבא האדום הצליחה משפחת שכנובסקי להתאחד שוב.
בלית ברירה החליטו לעזוב את קובנה ולהתקדם מערבה - כדי לנסות להגיע לארצות הברית, שם התגורר אחיה של האם.
ביוני 1945 הם יצאו לדרך והצליחו לעבור את פולין ואת השטח הכיבוש הסובייטי עד שהגיעו בסוף לעיר נירנברג, בשטח הכיבוש האמריקאי.
הם התגוררו בנירנברג במשך כ-5 שנים עד שקיבלו אשרות כניסה לארצות הברית.
בהגיעם לאמריקה התיישבו בעיר סיילם שבמדינת מסצ'וסטס.
כאן, בעצת קרובי משפחה, הם קיצרו את שם המשפחה משכנובסקי לשכנוב והילדים החליפו שמות פרטיים לשמות קלים יותר להגייה - שייע הפך לסידני ושמואל לסטנלי.
סידני בן ה-16 התחיל ללמוד בתיכון ובמקביל לעבוד בתחנת דלק כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
לאחר סיום בית הספר התיכון רצה סידני להמשיך ללימודי השכלה גבוהה, אך המצב הכלכלי הקשה של משפחתו לא אפשר זאת.
לכן החליט להתנדב לשירות הצבאי, שכן צבא ארצות הברית הבטיח לממן לימודים במכללה למי שישלים 3 שנות שירות צבאי.
סידני שכנוב התגייס בינואר 1955 לצבא ארצות הברית.
בסיום ההכשרה הבסיסית נשלח למערב גרמניה, שם שירת כנהג ומתורגמן (שכנוב היה דובר גרמנית).
בהמשך שירותו, בהמלצת מפקדו, עבר בחינות קבלה לקורס קצינים.
בסיום הקורס, באפריל 1960 הוסמך לקצין חיל רגלים.
הוא שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בדיוויזיה משוריינת מס' 4. ב-1963 התנדב לשרת בכוחות המיוחדים ("הכומתות הירוקות").
לאחר סיום תקופת ההכשרה ביחידה הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד צוות.
בשנת 1964 הוא נשלח לוייטנאם, בה נטל חלק בכמה מבצעים מיוחדים, עליהם עוטר בכוכב הכסף.
לאחר הפציעה באחד המבצעים שב לתקופת ההחלמה לארצות הברית.
למד לתואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת נברסקה.
בתום הלימודים נשלח שוב לווייטנאם.
הפעם צורף למפקדת הדיוויזיה המוטסת ה-101. מעט מאוד ידוע על שירותו בתקופה זו.
ידוע רק שנפצע שוב ושוב עוטר ב"כוכב הכסף".
לאחר סיום מלחמת וייטנאם, הועבר שכנוב לשרת במערב גרמניה.
הוא פיקד על יחידה סודית למבצעים מיוחדים שהוצבה במערב ברלין.
תפקידה של היחידה היה לפעול מאחורי קווי האויב במקרה של פלישת הצבא הסובייטי למערב.
במקרה כזה חיילי היחידה היו אמורים להתמזג עם האוכלוסייה ולבצע חבלות בעורף האויב, להעביר מודיעין, להכשיר ולתמוך במתנגדי המשטר.
רבים מחיילי היחידה (כמו שכנוב עצמו) היו מהגרים ממדינות מזרח אירופה, מה שהיה מקל עליהם לפעול בעת מלחמה בשטח הכבוש.
בהמשך שירת שכנוב כמפקד גדוד ממוכן וכסגן מפקד חטיבת חי"ר 197. בשנים 1983 - 1988 שירת בפיקוד הכוחות המיוחדים בבסיס פורט בראג.
הוא מילא תפקידים של קצין מבצעים, ראשה מטה וסגן מפקד הפיקוד.
היה בין מעצבי תוכנית ההכשרה וההפעלה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
בשנת 1988 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1988 מונה למפקד חטיבת ברלין (למעשה היה מפקד על כל הכוחות האמריקאים שהוצבו במערב ברלין).
בשנת 1991 סיים את תפקידו בברלין ושב לארצות הברית.
הוא קיבל תפקיד במרכז להכשרת לוחמי הכוחות המיוחדים בבסיס פורט בראג.
בשנת 1992 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד המרכז.
בשנת 1994 פרש מן השירות, לאחר שהשלים 40 שנות שירות.
שכנוב התגורר עם אשתו וארבעת ילדיו בקרוליינה הצפונית.
בשנת 2004 יצא לאור ספר זיכרונות שלו "Hope and Honor".
בשנת 2016 הביא תמיכה פומבית במועמדותו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
סידני שכנוב נפטר ב-27 בספטמבר 2018. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
סידני קאי קאמלגר-דוב היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-37 של מדינת קליפורניה.
מחוז הקונגרס אותו היא מייצגת חולש על מרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס ועל 16 שכונות בעיר לוס אנג'לס, כמו גם על הערים אינגלווד וקולבר סיטי שבמחוז לוס אנג'לס.
טרם היבחרה לקונגרס האמריקאי הייתה חברת הסנאט של קליפורניה בשנים 2021–2023 וחברת האספה המדינתית של קליפורניה בשנים 2018–2021.
היא למדה באוניברסיטת דרום קליפורניה שבלוס אנג'לס, שם השלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה.
במהלך לימודיה הגבוהים הצטרפה לאחוות הסטודנטיות זטא פי בטא.
היא השלימה לימודי תואר שני בניהול באוניברסיטת קרנגי מלון.
אמה היא השחקנית שריל לין ברוס ואביה החורג הוא האמן קרי ג'יימס מרשל.
בשנת 1996 החלה קאלמגר-דוב לעבוד כדוברת של מרכז משאבי החברה והציבור לאמנות (SPARC) בשכונה וניס שבלוס אנג'לס.
שנה לאחר מכן, היא הייתה המנהלת האמנותית הציבורית של הארגון במהלך שחזור בור הגרפיטי של וניס.
לאחר שעזבה את SPARC עבדה כעוזרתו של השחקן דלרוי לינדו.
מאוחר יותר הייתה מנהלת לענייני ציבור במלכ"ר הטיפולי Crystal Stairs, שבאותה העת נוהל בידי הולי מיטצ'ל .
בשנת 2010 התמקדה קאמלגר-דוב בניהול מסע הבחירות של מיטצ'ל אל האספה המדינתית של קליפורניה, ולאחר ניצחונה של מיטצ'ל מונתה בידיה למנהלת המחוזית בלשכתה.
ב-2015 התמודדה קאמלגר-דוב על המושב השלישי במועצת הנאמנים של מחוז המכללה הקהילתית של לוס אנג'לס, וב-3 במרץ אותה שנה גרפה 52% מקולות הבוחרים מקרב ארבעה מתמודדים.
באותה תקופה הייתה חברה במועצת המנהלים של הארגון "הורות מתוכננת".
ב-27 בדצמבר 2017, לאחר שחבר האספה המדינתית סבסטיאן רידלי-תומאס הודיע על התפטרותו, קאמלגר-דוב הצטרפה לבחירות המיוחדות להחליפו.
ב-3 באפריל 2018 ניצחה בבחירות אלה, והחלה לייצג את מחוז הבחירה ה-54.
במהלך כהונתה בבית המחוקקים המדינתי, הייתה קאמלגר-דוב תומכת בשוויון גזעי וקידמה סוגיות הנוגעות לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית בלוס אנג'לס.
היא הייתה תומכת קולנית בהחזרת זכויות הצבעה למשוחררים על-תנאי, הקשחת הסטנדרטים לשימוש משטרתי בכוח, וביטול יכולת ה-NCAA למנוע מספורטאים סטודנטים לקבל תשלום על שימוש בתמונותיהם, שמותיהם ובדמותם.
בשנת 2020 קאמלגר-דוב מונתה על ידי יושב ראש האספה לכהונה בוועדה לתיקון חוק העונשין המדינתי.
ב-10 בנובמבר 2020 קאמלגר-דוב הכריזה על מועמדותה לסנאט של מדינת קליפורניה בבחירות להחלפתה של הולי מיטצ'ל, שנבחרה למועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס.
ב-2 במרץ 2021 נבחרה לסנאט המדינתי עם 67.67% מקולות הבוחרים.
בנובמבר 2022 נבחרה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-37 של קליפורניה.
היא חברה בוועדת החוץ ובוועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים, כמו גם בשדולה השחורה בקונגרס ובשדולה הפרוגרסיבית.
סידני פרסקוט היא דמות בדיונית והפרוטגוניסט בסדרת סרטי "צעקה".
הדמות נוצרה על ידי קווין ויליאמסון, ומגולמת על ידי השחקנית הקנדית נב קמפבל.
היא הופיעה לראשונה ב"צעקה (סרט, 1996)" ולאחר מכן בסרטי ההמשך "צעקה 2", "צעקה 3", "צעקה 4" ו"צעקה" משנת 2022. היא צפויה להופיע גם בסרט "צעקה 7" שמתוכנן לצאת בשנת 2026.
הדמות מופיעה בסדרת סרטי צעקה כמטרה של האנטגוניסט הראשי "גוסטפייס", שרוצה לרצוח אותה.
רוב הרוצחים הם קרוביה או חבריה של סידני.
בכל סרט, גוסטפייס מתגרה בסידני בשיחות טלפון, באיומים ובידע אינטימי על חייה ועל רצח אמה, וזהותו מתגלה במערכה השלישית.
לכל רוצח יש מניע אחר.
בסרט הראשון, בן זוגה של סידני, בילי לומיס (סקיט אולריץ'), השתוקק להרוג אותה מכיוון שאמו נטשה אותו לאחר שאביו ניהל רומן עם אמה של סידני (מורין פרסקוט).
ב"צעקה 2", אימו של בילי, ננסי לומיס (לורי מטקאלף) ושותפה רוצים להורגה כנקמה על מות בנה, שסידני גרמה למותו.
ב"צעקה 3", אחיה למחצה של סידני, רומן ברידג'ר (סקוט פולי), מנסה להרוג אותה בגלל מתחים משפחתיים.
התפקיד הוצע בתחילה לדרו ברימור, אך בעיות בלוח הזמנים הביאו לכך שהיא קיבלה בסוף תפקיד משני, והתפקיד הוצע לקמפבל.
קמפבל, שכבר שיחקה בסרט "הכישוף", היססה בתחילה לקחת תפקיד בסרט אימה נוסף.
היא כיכבה גם ב"צעקה 2" וב"צעקה 3", אך בעיות בלוח הזמנים הובילו לכך שהיא יכלה להשתתף בצילומים של הסרט השלישי באופן מוגבל בלבד, וכתוצאה מכך הדמות של פרסקוט בולטת פחות בסרט זה.
הדמות מתוארת כאישה צעירה אינטליגנטית ובעלת תושייה.
היא מתחזקת בהדרגה במהלך סדרת הסרטים, תוך שהיא מנסה להתגבר על האיומים והמוות סביבה.
קמפבל זכתה לשבחים רבים וביקורות חיוביות.
היא זכתה בתואר "מלכת הצרחות" ובפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בסרט צעקה (1996).
בנוסף היא זכתה בפרס MTV להופעה הנשית הטובה ביותר ב-1998, בסרט צעקה 2 (1997).
סידני פרסקוט הופיעה לראשונה בסרט "צעקה" משנת 1996, כנערה שלמדה בתיכון וודסבורו.
לאחר סדרה של רציחות בעיירה מתרחשות ביום השנה למותה של אמה, הרוצח המכונה "גוסטפייס" ממקד את סידני בהתקפות, איומים ושיחות טלפון.
בסרט צעקה 6, לא כיכבה בסרט בשל בעיות בשכר שלה מול סרטי פרמאונט, אך אוזכרה פעמים רבות בסרט.
סידני פרסקוט, נערה אשר לומדת בתיכון בעיירה הבדיונית - וודסבורו, קליפורניה.
על סמך רצח אמה, קוטון וירי הוא המואשם על כך.
במהלך מסע רציחות אכזריות של גוסטפייס, סידני מקבלת שיחת טלפון ממנו, אשר מדבר על רצח אמה ומאיים עליה ותוקף אותה.
החשד נופל על בן זוגה של סידני, בילי לומיס, ומתגלה במערכה השלישית כ-גוסטפייס עם שותפו, סטו מאכר, ורצחו יחד את אמה של סידני והפלילו את קוטון.
המניע של בילי היה על כך שאביו ניהל רומן עם אמה של סידני, אשר גרם לנטישת אמו.
סידני הורגת את שניהם בעזרתה של גייל וות'רס, כתבת הצהובונים.
כעבור שנתיים, סידני לומדת בקולג' ומנסה להמשיך בחייה, וכעת יש לה גם בן זוג חדש, דרק.
בכיתת הקולנוע, מיקי אלטירי מצהיר לכיתה, שלרוצח אין מניע, אך עושה זאת בשביל להתפרסם, וחבריו לכיתה יוצאים נגד על כך.
לאחר שורה של רציחות של גוסטפייס, החבר הטוב ביותר של סידני, רנדי מיקס, נרצח באכזריות על ידי הסחות דעת והתקלות שהגוסטפייס הציב בפניו.
במערכה השלישית גוסטפייס הורג את האלי, החברה ללימודים של סידני.
ולבסוף מתגלה מיקי כגוסטפייס, המניע שלו היה לרצוח ולהתפרסם בכך על זאת (כפי שהצהיר בכיתה), ושותפו לרציחות מתגלה כננסי לומיס המחזיקה את גייל כבת ארובה, אמו של בילי לומיס, המניע שלה היה להרוג את סידני כנקמה על מות בנה.
על מנת להסיר איום פוטנציאלי דבי יורה למוות במיקי, סידני הורגת את ננסי בעזרתו של קוטון וירי, סידני יורה בראשה של ננסי כדי לוודא שהיא מתה (וידוא הריגה), ומיקי מתגלה כחי, סידני וגייל הורגות אותו יחד.
שם היא חיה הרחק מהעיר, אך השקט שהתרגלה אליו מתערער שוב כאשר מקבלת שיחת טלפון מגוסטפייס.
קוטון וירי מקבל שיחת טלפון מאיימת גוסטפייס, אשר מודיע לו שהוא מרגל אחרי בת זוגו, כריסטין, ומתכנן לרצוח אותה אם קוטון לא יגלה את מיקומה של סידני.
קוטון מסרב לסחיטה וממהר לביתו בזמן שהרוצח רודף אחרי כריסטין אשר נועלת את עצמה בחדרה.
כשקוטון מגיע כריסטין תוקפת אותו עם מחבט גולף ומשוכנעת שהוא הרוצח.
כאשר גוסטפייס משתמש במעוות קול.
הרוצח האמיתי מופיע מאחוריה אך קוטון אינו מצליח להזהיר אותה ולכן היא נרצחת ולאחר שניות ספורות, גם קוטון.
באותה תקופה הסרט "דקירה 3: חזרה לוודסבורו" בתהליך צילומים בהוליווד.
לאחר שורה של רציחות, גוסטפייס מתגלה כרומן ברידג'ר, הוא מסביר לסידני שהוא אחיה למחצה, ושאמה עברה אונס קבוצתי, ומסרה את רומן לאימוץ, רומן בעיקר כעס על כך שהחיים שהיו לסידני עם אמה, מורין, ולטענתו היו צריכים להיות שלו ורוצה לסיים את הכול בכך שיהרוג אותה.
15 שנה לרציחות וודסבורו, סידני פרסקוט חוזרת אל בית ילדותה - וודסבורו, כדי לפרסם את ספרה, אשת יחסי ציבורה רבקה וולטרס.
סידני הופכת לחשודה, אשר בתוך רכבה נמצאת ראיה, ולכן אסור לה לצאת מהעיר.
סידני מתגוררת זמנית אצל דודתה, קייט רוברטס.
בת דודתה של סידני, ג'יל רוברטס ואוליביה מוריס, חברתה של ג'יל, מקבלות שיחת טלפון מאיימת מגוסטפייס, לצד חברתן, קירבי ריד, השלושה נחקרות על המקרה על ידי שריף דיואי, וג'ודי היקס, אחת מסגניו של דיואי.
מאוחר יותר בלילה, אוליביה, השוכנת מול ביתה של ג'יל, נרצחת באכזריות על ידי גוסטפייס, ג'יל וסידני מתאבקות בגוסטפייס ונפצעות בניסיונן להציל את אוליביה, השתיים נלקחות אל בית החולים, לאחר מכן רבקה נרצחת בחניון בית החולים.
ליד ביתה של ג'יל גוסטפייס הורג את שני השוטרים, הוס ופרקינס.
סידני מגלה כי ג'יל עזבה והלכה לביתה של קירבי, ומספרת זאת לקייט, ובאותו זמן גוסטפייס מתגלה לעינהן והורג את קייט.
סידני מגיעה אל ביתה של קירבי.
ג'יל, צ'רלי, קירבי, רובי וטרבור נמצאים בביתה של קירבי וגוסטפייס הורג את רובי.
צ'רלי מתגלה כגוסטפייס לעיניה של קירבי אחרי שהצילה אותו, ודוקר אותה בבטנה.
סידני מתאבקת בצ'רלי ומנסה לברוח, אך מתגלה גוסטפייס נוסף, וזוהי ג'יל.
המניע של צ'רלי וג'יל היה להיות מפורסמים כ"ניצולים" ומפלילים את טרבור כגוסטפייס.
ג'יל דוקרת את סידני הגוססת בבטנה וטוענת שהיא מתה, ופוצעת את עצמה ומעלימה ראיות.
בבית החולים דיואי מודיע לג'יל כי סידני לא מתה, ונוצר בין שניהן מאבק, ג'יל פוצעת את סידני אנושות ויורה בג'ודי, סידני מחשמלת את ג'יל על ידי דפיברילטור, ג'יל הגוססת מנסה לדקור את סידני אך יורה בה בחזה ומתה.
זמן קצר לאחר מכן, וס וג'ודי מתים על ידי גוסטפייס בביתם, בזירת הרצח הכתבת גייל ות'רס פוגשת את דיואי, וסם מגלה כי אף אחד לא שומר על טרה בבית החולים, גוסטפייס תוקף את טרה וריצ'י, אך דיואי מונע מגוסטפייס לתקוף אחרי שירה בו, אך גוסטפייס הורג את דיואי.
סם מוצאת את טרה קשורה בארון.
אמבר קמה מחדש על רגליה ותוקפת שוב, אך טרה יורה בראשה.
גייל וות'רס מצהירה לסם ולטרה, כי סידני ומשפחתה "הסתתרו" - בגלל התקיפה האחרונה שקרתה בוודסבורו.
בראיון משנת 2022 לקידום הסרט "צעקה", קמפבל תיארה את סידני כסמל של כוח ואדם שמסרב להיות קורבן.
כשנשאלה על ההשפעה התרבותית של סידני, היא הסיקה שהדמות מציעה דבר משמעותי למעריצים.
היא זיהתה את המעריצים שהתייחסו לסידני כאנשים שהרגישו "לא מובנים" ו"נסגרו בדרך כלשהי בחייהם", או שהיו נתונים לבריונות.
היא הביעה הערכה לתפקידה של הדמות כסמל ותקווה לכל מי שנאבק בבריונות, במיוחד בצעירותו, וכי מעשיה בסרטים מעניקים למעריצים ולקהל את "הביטחון שהם יכולים להתגבר עליו".
כמו עם סדרת הטלוויזיה דוסון קריק, דמותו של סידני הייתה נטועה בחלקה בחוויותיו של התסריטאי קווין ויליאמסון.
בהתייחסו לבעיות האמון שלה, ויליאמסון בראיון ב-2021 הצהיר: "אחד הדברים שנאבקתי בהם הוא אמון, וסידני לא בטחה באף אחד", הוא מסביר: "היא באמת הכירה את אמה?
האם החבר שלה הוא מי שהוא אומר שהוא?
בסוף היא אפילו לא בטחה בעצמה".
עוד הוא העיר על אלגוריה להט"ב לדמות, והצהיר שה"נערה האחרונה" דיברה על המיניות של ויליאמסון.
הוא הצהיר: "כילד הומו, התחברתי לנערה האחרונה ולמאבק שלה כי זה מה שצריך לעשות כדי לשרוד גם בתור ילד הומו צעיר.
אתה צופה בבחורה הזו שורדת את הלילה ושורדת את הטראומה שהיא סובלת.
באופן לא מודע, אני חושב שסרטי 'צעקה' מקודדים בהישרדות הומואים".
סידני היא ילדידת 1979, וגדלה כבת יחידה, למרות שבסרט "צעקה 3" התגלה עבורה עוד בן משפחה, רומן ברידג'ר (סקוט פולי) תשע שנים קודם לכן.
מקום המגורים של סידני בעיירה הבדיונית "וודסבורו" ידוע כרחוב אלם 34, רמז לסרט האימה שביים בעבר במאי ארבעת סרטי צעקה, "וס קרייבן" את סיוט ברחוב אלם משנת 1984.
סידני פרסטון אוסבורן היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר המדינה הראשון של אריזונה בשנים 1912–1919, וכמושל אריזונה השביעי משנת 1941 ועד מותו.
נכון להיום הוא מושל אריזונה היחידי שנבחר לארבע תקופות כהונה רצופות (עד 1968 כיהנו מושלי אריזונה בתקופות כהונה של שנתיים ללא הגבלת כהונה, כאשר אז שונה משך תקופת כהונת המושל לארבע שנים, וב-1992 הוטלה הגבלת כהונה של לא יותר משתי תקופות כהונה רצופות).
לאחר תומאס אדוארד קמפבל, אוסבורן הוא מושל אריזונה השני שנולד על אדמתה.
סידני פרסטון אוסבורן נולד בפיניקס, טריטוריית אריזונה.
ב-1898 הוא עבד כעוזר פרלמנטרי זוטר , תפקיד שהיה שמור לנערים בחופשת הלימודים, בבית המחוקקים של הטריטוריה, ובשנים 1903–1905 כמזכירו של נציג הטריטוריה לקונגרס של ארצות הברית ג'ון פרנק וילסון.
לזמן מה עבד אוסבורן כעיתונאי וכעורך עיתון.
ב-1910 הוא שימש כנציג לוועידת החוקה של אריזונה.
אל על פי שנבחר שלוש פעמים רצופות כמזכיר המדינה של אריזונה בהפרשי קולות גדולים במהלך העשור השני של המאה ה-20, נחל אוסבורן הצלחה פוליטית מועטה במשך שני העשורים הבאים.
הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל של 1924, באלו של 1938, ובבחירות המקדימות לסנאט של ארצות הברית מול הנרי פ.
אשרסט ב-1934. אף על פי שב-1940 הוא ניצח בבחירות המקדימות למשרת המושל בהפרש קטן יחסית, בבחירות הכלליות של אותה שנה הוא ניצח לאחר שגרף 65 אחוזים מקולות הבוחרים.
סגנונו של אוסבורן כמושל אריזונה היה רציני.
הדוגמה הטובה ביותר לכך התרחשה ממש בתחילת כהונתו.
עם כניסתו לתפקיד, הוא אילץ את בכירי הממשל המדינתי להגיש מכתבי התפטרות חתומים, אך ללא תאריך.
במקרה בו אותו בכיר כשל בתפקידו, רשם אוסבורן את התאריך על המכתב והכריז על התפטרותו של אותו בכיר.
במהלך תקופת כהונתו הרביעית סבל אוסבורן ממחלת לו גריג ובקושי היה מסוגל לתקשר עם צוותו.
סידני פרסטון אוסבורן נפטר בעת כהונתו ב-25 במאי 1948. במקומו הושבע כמושל מזכיר המדינה של אריזונה, דן אדוארד גארבי.
אוסבורן נטמן בבית הקברות גרינוווד שבפיניקס.
על אף סברות רבות, רחוב אוסבורן בפיניקס לא קרוי על שמו.
הרחוב נקרא כך לראשונה ב-1900 על שמו של סבו של אוסבורן, ג'ון פרסטון אוסבורן, כאשר סידני פרטסון אוסבורן היה בן 16. ג'ון פרסטון אוסבורן ובנו, אביו של המושל אוסבורן, נרי אוסבורן, כיהנו שניהם כחברי בית המחוקקים של טריטוריית אריזונה.
סידני נורמן ברנשטיין היה אמן שחמט ומחבר ספרי שחמט יהודי אמריקאי.
ברנשטיין נולד בברונקס, ניו יורק ובגיל 7 לימד אותו אביו לשחק שחמט.
בגיל 15 השתתף לראשונה בתחרות שחמט.
מאוחר יותר, הוא נכלא פעמיים בבידוד.
בספרו "The Man Who Stayed Behind", ריטנברג ציין כי היה האזרח האמריקאי השני שהצטרף למק"ס, לאחר שהראשון היה הדוקטור הלבנוני-אמריקאי מא האידה (נולד בשם שאפיק ג'ורג' חאתם).
ריטנברג נולד למשפחה יהודית בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, וחי שם עד ללימודיו בקולג'.
הוא היה בנם של מיוריאל (סלות') וסידני ריטנברג, שהיה נשיא מועצת העיר צ'ארלסטון.
לאחר שלמד באקדמיה הצבאית פורטר, הוא דחה מלגה מלאה לאוניברסיטת פרינסטון ובמקום זאת למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם התמחה בפילוסופיה.
בעת לימודיו בצ'אפל היל, הוא הפך לחבר באגודה הדיאלקטית ובמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
במהלך שנותיו בקולג' היה פעיל מאוד בקידום מטרות חברתיות וארגן הפגנות ומשמרות מחאה.
הוא גויס לצבא, למד לתפקיד בלשן ונשלח לסין.
כשהגיע לסין, הוא נשלח למסור צ'ק בסך 26 דולר למשפחתה של נערה שנהרגה על ידי חייל אמריקאי שיכור.
למרות האבל הכבד של המשפחה, הם נתנו לריטנברג 6 דולר על עזרתו.
באותו רגע, "משהו בסידני ריטנברג השתנה".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ריטנברג בחר להישאר בסין וניסה לסייע למפלגה הקומוניסטית הסינית, לאחר שהיה עד לאי-הצדק שנעשה תחת המפלגה הלאומנית הלא-פופולרית שנתמכה על ידי ארצות הברית.
ריטנברג התיידד עם המנהיג הקומוניסטי מאו דזה-דונג במערות בין-אן, מה שהוביל למערכת יחסים מתמשכת עם מאו עד לימיה הראשונים של מהפכת התרבות.
מאוחר יותר עבד בסוכנות הידיעות שינחואה וברדיו הבין-לאומי של סין.
ריטנברג היה אחד המתרגמים לאנגלית של הכרך הרביעי של "העבודות הנבחרות של מאו דזה-דונג", יחד עם פרנק קו, סולומון אדלר, מייקל שפירו וישראל אפשטיין.
במהלך תקופתו בסין, ריטנברג נכלא פעמיים על ידי הממשלה בחשד לריגול עבור הממשל האמריקאי.
מאסרו הראשון החל בשנת 1949, מיד לפני כניעתה הרשמית של בייג'ינג לקומוניסטים.
ריטנברג סיפר שזומן לבירה והגיע, בציפייה למלא תפקיד בקידום ההשתלטות הקומוניסטית בפני שאר העולם.
למעשה, ריטנברג נעצר והושם בבידוד, מכיוון שיוסיף סטלין הוקיע אותו כמרגל אמריקאי.
ריטנברג מייחס את הישרדותו בבידוד לשיר מאת אדווין מרקהם:
מאסר ראשון זה נמשך שש שנים, ובמהלכו אשתו ויי לין, אותה פגש בסין, התגרשה ממנו מכיוון שלא נמסר לה כל מידע על היעלמותו.
לאחר שחרורו, הוא חזר לעבודתו בקידום המפלגה הקומוניסטית.
עם זאת, בשנת 1968, הוא נכלא שוב, הפעם לעשר שנים, באותו חשד לריגול.
אשתו הסינית השנייה, ואנג יולין, נשלחה גם היא למחנה עבודה לשלוש שנים בשל קשריה עם "המרגל האמריקאי".
הוא שוחרר בשנת 1977 לאחר פירוק כנופיית הארבעה, ובשלב זה החליט לחזור סופית לאמריקה עם אשתו וילדיו.
לאחר שחרורו בשנת 1955 ולפני מאסרו השני, ריטנברג נותר תומך נלהב של מאו ותמך באופן פעיל ונלהב בקפיצה הגדולה קדימה.
בשנת 1957, הוא נשא הספד בהלווייתה של מניה ריס.
הוא השתמש בזהותו כאמריקאי שהפך לקומוניסט בנאומים רבים שבהם הוקיע את הקפיטליזם והאימפריאליזם וקידם את מדיניותו של מאו.
מאוחר יותר הוא היה מתומכי מהפכת התרבות והיה מקורב לזמן קצר למעגל הפנימי של מאו, והוביל קבוצת מורדים להשתלטות על מוסד השידור הממלכתי.
ב-8 באפריל 1967 פרסם יומון העם מאמר ארוך פרי עטו.
לאחר שחרורו, כששהה בארצות הברית הוא השתמש בידע הנרחב ובקשרים שלו בסין כדי לייעץ למנהיגים עסקיים כיצד להפיק תועלת מהכלכלה העצומה והצומחת של סין.
הוא עדיין היה רצוי בסין, ולקח יזמים לסיורים מודרכים, והכיר להם את הדמויות המשפיעות במדינה.
סידני צ'נדלר היא שחקנית אמריקאית.
צ'נדלר היא הבת של קתרין, תסריטאית, וקייל צ'נדלר, שחקן.
בשל עבודתו של אביה כשחקן, משפחתה עברה הרבה ממקום למקום, והתגוררה בשיקגו ולוס אנג'לס, ובסופו של דבר התיישבו בדריפינג ספרינגס, טקסס, דרום-מערבית לאוסטין.
יש לה אחות יותר בשם סויר.
צ'נדלר היא בוגרת אוניברסיטת סנט אדוארדס באוסטין, טקסס.
היא סיפרה כי בתחילה רצתה לעסוק בווטרינריה, אחר כך כתיבה יוצרת, ורק במהלך לימודיה באוניברסיטה נכנסה לשיעור משחק והתאהבה בתחום.
בינואר 2021, היא לוהקה למיני-סדרה של רשת ה-FX "פיסטול", סדרה על להקת סקס פיסטולס.
צ'נדלר גילמה את כריסי היינד, חברה מייסדת של להקת הפריטנדרס.
היא עברה ללונדון לצורך צילומי הסדרה.
היא למדה לשיר ולנגן בגיטרה כדי להתכונן לתפקיד.
בשנת 2022 צ'נדלר ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה עם תפקיד משני במותחן הפסיכולוגי "אל תדאגי יקירתי" של אוליביה ויילד.
בשנת 2024 הופיעה צ'נדלר בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה-מסתורין "שוגר" של רשת אפל TV פלוס לצד קולין פארל.
במאי 2023, היא לוהקה לתפקיד הראשי בסדרה "הנוסע השמיני: כדור הארץ" של נואה האולי עבור FX בהולו.
צילומי הסדרה הסתיימו ביולי 2024, ועלו לשידור ב-12 באוגוסט 2025.
באוגוסט 2021 צ'נדלר לוהקה לתפקיד הראשי בסדרת דרמה בשם "Coercion", שיצרה סוזנה גרנט ותביים אותה.
ביוני 2025 דווח כי צ'נדלר תככב בתפקיד הראשי בסרט "Anima", סרט מדע בדיוני בסגנון מסע דרכים.
העלילה תעסוק באישה צעירה אימפולסיבית ובגבר מבוגר ומתבודד היוצאים למסע חוצה-יבשת, במטרה לשמר את תודעתו המתדרדרת של הגבר באמצעות הליך ניסיוני של העלאת זיכרונות למערכת ממוחשבת.
שנהשםדמותהערותסרטים2022אל תדאגי יקירתיויולטAnimaסדרות2019SKAM Austinאיב אולסןדמות חוזרת, 7 פרקים2022פיסטולכריסי היינדמיני-סדרה, 6 פרקים2024שוגראוליביה סיגלדמות חוזרת, 5 פרקים2025הנוסע השמיני: כדור הארץוונדיתפקיד ראשי; 8 פרקיםCoercion
סידני ג'יי שיינברג היה איש עסקים, עורך דין ומנהל בתעשיית הבידור האמריקאית.
הוא כיהן כנשיא ומנכ"ל של MCA Inc.
ושל יוניברסל פיקצ'רס במשך יותר מ-40 שנה.
שיינברג נולד בקורפוס כריסטי, טקסס, להורים מהגרים יהודים.
אימו טילי (גרוסמן) הייתה ממוצא אוקראיני, ואביו הארי שיינברג ממוצא פולני.
בשנת 1955 סיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה ובהמשך למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה שם קיבל תואר.
הוא קיבל את מדליית ההצטיינות ואת פרס ג'ון ג'יי מטעם האוניברסיטה.
בקיץ 1958 עבר לקליפורניה והחל ללמד בפקולטה למשפטים של UCLA.
בשנת 1959 הצטרף למחלקה המשפטית של חברת Revue Productions, שהייתה אז חטיבת טלוויזיה של MCA (והקדימה את יוניברסל טלוויז'ן).
ב-1962 היה מעורב ברכישת אולפני יוניברסל בידי MCA.
שיינברג מזוהה במיוחד עם גילוי הבמאי סטיבן ספילברג.
בסוף שנות ה-60 צפה בסרטו הקצר הראשון של ספילברג, Amblin' והחתים אותו ב-1968 על חוזה לתקופה של שבע שנים.
שיינברג אמר לספילברג: "הרבה אנשים ילכו איתך בהצלחה; אני אלך איתך בכישלון".
ב-1971 מונה לנשיא יוניברסל טלוויז'ן.
ביוני 1973 נבחר לנשיא ומשנה למנכ"ל MCA ויוניברסל, לצדו של לו ווסרמן.
יחד הפכו את יוניברסל לאחת החברות הגדולות בהוליווד.
תחת הנהגתו יצאו מ-יוניברסל שלושת סרטי הקופות הגדולים ביותר של השנים 1975–1993: מלתעות, אי.טי.
שיינברג תמך בספילברג גם כשהסרט מלתעות חרג מהתקציב וצפוי היה לכישלון.
בין הסרטים שהפיק או קידם: רשימת שינדלר ובחזרה לעתיד (שא שמו הציע לשנות ל"איש החלל מפלוטו").
שיינברג היה שותף להקמת יוניברסל מיוזיק גרופ דרך רכישת מוטאון ב-1988 ו-Geffen Records ב-1990.
בשנות ה-80 היה מעורב בעימותים משפטיים מול נינטנדו בענייני זכויות ל-דונקי קונג.
ובהמשך היה מעורב גם במאבקי עריכה בסרט ברזיל של טרי גיליאם.
ב-1990 עמד מאחורי מכירת MCA ל-מאטסושיטה היפנית תמורת 6.59 מיליארד דולר.
ב-1995 עזב את יוניברסל והקים את חברת ההפקות The Bubble Factory.
שיינברג שימש כחבר בוועד הארצי של ה-National Conference of Christians and Jews, בוועדים של Pitzer College, הוועד היהודי-אמריקאי, מכון המחקר למניעת עיוורון, מרכז שמעון ויזנטל ועוד.
הוא זכה בפרסים רבים, ובהם מדליית ג'ון ג'יי, פרסי זכויות אדם ופרסים מטעם גופים קולנועיים והקהילה הלהט"בית.
רחוב באולפני יוניברסל נקרא על שמו ב-2008.
בשנת 1956 נישא לשחקנית לוריין גארי.
לזוג שני בנים, ויליאם וג'ונתן, שהקימו איתו את The Bubble Factory.
שיינברג נפטר ב-7 במרץ 2019 בבוורלי הילס, קליפורניה, ממחלת פרקינסון, בגיל 84.
סיוואספור (בטורקית: Sivasspor, או סיבאספור) הוא מועדון כדורגל טורקי, שממוקם בעיר סיוואס.
המועדון נוסד בשנת 1967 ומשחק בליגת המשנה הטורקית.
המועדון העפיל לראשונה בתולדותיו לליגה הבכירה בעונת 2005/06. הקבוצה משחקת ב"אצטדיון ה-4 ביולי" בסיוואס, שמכיל 27,532 מקומות ישיבה.
כבר בעונתו הראשונה בליגה העליונה, הפך המועדון להפתעת העונה בטורקיה כשהגיע למקום ה-8 בעונתו הראשונה בהיסטוריה בליגה זו, מקום באמצע הטבלה המבטיח עונה נוספת בליגה זו.
עונת 2007/08 הייתה העונה המוצלחת ביותר של המועדון.
בעונה זו הייתה מועמדת לזכייה באליפות במשך רוב העונה, אך סיימה אותה במקום הרביעי, עם אותו מספר נקודות כמו המקומות השלישי והשני.
במאי 2022 זכתה הקבוצה בגביע הטורקי בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר 2–3 על קייסריספור לאחר הארכה.
בעקבות הזכייה השתתפה ביולי 2022 לראשונה במשחק הסופר קאפ הטורקי, בו הפסידה 0–4 לאלופה טרבזונספור.
בעונת 2024/2025 נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
סיוואס (בטורקית: Sivas; ביוונית: Σεβάστεια - סבסטיה) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרכז אנטוליה.
העיר שוכנת בעמק הנהר קיזילאירמאק, לא הרחק ממקורותיו בגובה 1,285 מטרים מעל פני הים במרחק 356 ק"מ מזרחית לבירה אנקרה ומשמשת מרכז מסחרי, תעשייתי וחקלאי לאזורה.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 389,719 בני אדם.
לפי מספר דעות השם "סוּבַסַה" שנזכר לראשונה בכתבי החתים התייחס לעיר השוכנת סמוך למקורותיו של נהר קיזילאירמאק, והוא המקור לשמה של העיר.
לדעת אחרים מקורו של השם הוא ב"סבסטי" (Σεβαστή) היוונית, אשר התפתח לאחר הכיבוש הרומי ל"סבסטה" (Sebaste).
שלוש אגדות מציעות שלוש אפשרויות נוספות למקור השם - לפי הראשונה בא זה משמו של נהר סמוך בשם "נהר סיפאס" (Sipas suyu); לפי האחרת השם בא מעם עתיק בשם סיבסיפ (Sibasip); ולפי השלישית שמה של העיר בא לה מהצירוף "סה באסט" בפרסית שמשמעותו "שלוש טחנות".
העיר נודעה בשמות נוספים במשך השנים, וביניהם טלאברה, מגלופוליס, קראנה ודייפוליס.
לסיוואס היסטוריה עשירה והיא החליפה שליטים לעיתים מזומנות בשל מיקומה.
בתל טופראקטפה (Topraktepe) הסמוך לעיר התגלו עדויות ליישוב חתי, אך מעט מאוד ידוע על העיר מהתקופה שלפני כיבושה בידי הרומאים במאה ה-1 לפנה"ס.
העיר הייתה לבירת הפרובינקיה של ארמניה הקטנה (Armenia Minor) במאה ה-3. בעיר, שהייתה מרכז נוצרי במאה ה-4, שכן ביתם של בלזיוס הקדוש ופטרוס הקדוש מסבסטיה ששימשו בה כבישופים.
העיר נודעה גם כמקום הוצאתם להורג של ארבעים הקדושים מסבסטיה, ארבעים חיילים רומים שמסרו נפשם בשל אמונתם הנוצרית בשנת 320.
ב-1021 ויתר מלך ארמניה על העיר וסביבותיה ומסרם לקיסר האימפריה הביזנטית בסיליוס השני בולגרוקטונוס, אולם השלטון הביזנטי נמשך זמן קצר בלבד, ולאחר קרב מנזיקרט ב-1071 השתלטו הסלג'וקים על העיר.
סיוואס צברה חשיבות לאחר שב-1174 נכבשה בידי סולטאן רום קיליץ' ארסלן השני (II.
Kılıç Arslan), ושימשה כבירה משנית של המדינה לצד קוניה.
קרב קסדה (Kösedağ Savaşı) בין סולטנות רום לבין המונגולים התקיים ב-26 ביוני 1243 מזרחית לעיר, וסימן את קיצה של רום.
הסולטנות נחלה מפלה מוחצת ובעקבותיה כבשו המונגולים את סיוואס והתקדמו לתוככי אסיה הקטנה.
סולטאן העות'מאני באיזיט הראשון, כבש את סיוואס ב-1398 אך זו ניטלה ממנו על ידי טימור לנג לאחר קרב אנקרה.
העות'מאנים שבו וביססו את שלטונם בעיר ב-1408 והחזיקו בה מאז.
לפי הסכם סייקס–פיקו שנחתם בין צרפת לבריטניה ב-1916 נועדה סיוואס לצרפתים עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, אך הם לא הצליחו לממש את תביעתם לעיר ולא כבשוה.
העיר נבחרה על ידי מוסטפא כמאל לקיומה של ועידת סיוואס אשר התכנסה בה ב-4 בספטמבר 1919 ונמשכה עד 11 בספטמבר 1919. בוועידה סיוואס התכנסו לראשונה תחת קורת גג אחת פעילי התנועה הלאומית הטורקית מכל רחבי אסיה הקטנה.
העיר נודעה עוד בשל הצתת מלון מדימאק ב-2 ביולי 1993 בידי אספסוף מוסלמי, דבר שהביא למותם של 37 איש.
המהומות התרחשו בעת פסטיבל תרבות שהתקיים בעיר בו נכח והשתתף אזיז נסין (Aziz Nesin), אשר תרגם לטורקית את הספר "פסוקי השטן" מאת סלמאן רושדי.
סידריט הוא מינרל קרבונטי הבנוי מברזל (Fe) ופחמה (קרבונט CO3).
שמו של המינרל נקבע בשנת 1845 ומקורו מיוונית σίδηρος ("סִידְרוֹס" – ברזל), בהתייחס להרכבו הכימי.
הסידריט הוא מקור חשוב להפקת ברזל, מכיוון שהוא מכיל 48% ברזל והוא אינו מכיל גופרית או זרחן.
הן מגנזיום והן מנגן מחליפים את הברזל לעיתים קרובות.
לכן הסידריט יוצר שורה איזומורפית עם רודוכרוזיט (MnCO3 - פחמת המנגן) וגם עם מגנזיט (MgCO3 - פחמת המגנזיום).
הכלל הוא שאם מעל ל-50% מיוני המתכת במינרל הם ברזל, המינרל יקרא סידריט.
יש הנוהגים לקרוא גם לסוגי הביניים בשמות, אם כי חלוקה זו איננה מקובלת על כולם:
אוליגוניט (Oligonite) - סידריט עשיר במנגן.
מנגנסידריט (Mangansiderite) - רודוכרוזיט עשיר בברזל.
מגניוסידריט (Magniosiderite) או סידרופלסיט (Sideroplesite) - סידריט עשיר במגנזיום.
ברונריט (Breunnerite) – מגנזיט עשיר בברזל.
סוגים נוספים של יסודות היכולים להחליף את הברזל כוללים סידן, אבץ וקובלט.
צורת הגבישים של הסידריט היא מעוינון שפאותיו הן בדרך כלל קמורות ומקווקוות, ובמקרים נדירים מאוד - סקלנוהדרון.
ניתן למצוא את המינרל גם בגושים.
צבע המינרל משתנה מצהוב לחום כהה או שחור.
הגוון האחרון מקורו בנוכחות של מנגן.
סוג של סידריט בצורת כדוריות קטנות קרוי ספרוסידריט (sphaerosiderite).
כמינרל טפל עיקרי בעורקים הידרותרמיים יחד עם בריט, פלואוריט, גלנה ומינרלים אחרים.
הסידריט נוצר בשלב הדיאגנזה (כלל התהליכים הכימיים המתרחשים אחרי ההשקעה, לפני ההתקשות, במהלכה ואחריה) בצפחות ובאבני חול.
בסלעי משקע נוצר הסידריט בדרך כלל בעומק רדוד והרכבו הכימי קשור לעיתים קרובות לסביבת ההשקעה של המשקעים שמסביבו שהיא ענייה בחמצן ובעלת pH נמוך.
כמסה של גבישים בסלעים מותמרים של סלעי משקע.
בפגמטיטים, למשל פגמטיטים של סיאניט נפליני.
סידריט עובר התמרה בקלות לתחמוצות ברזל.
גתיט, סוג מינרל חום, מחליף לעיתים קרובות את הסידריט.
המינרל לימוניט מחליף את הסידריט תוך שמירה על צורת הגבישים המעוינת, תופעה המכונה פסאודומורפיזם.
במכרות הפחם הפתוחים של מזרח אילינוי ומערב אינדיאנה נתגלו נודולות (גופים סלעיים הנתונים בתוך סלע שהרכבו אחר) של סידריט העשירות במאובנים של פלורה ופאונה.
את הסידריט מוצאים בהרי הרץ בגרמניה, בשטיריה שבאוסטריה, בקורנוול שבאנגליה (בעיקר בדבון ובטוויסטוק), בפורטוגל, בבוליביה, במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, לורן בצרפת, בוהמיה בצ'כיה, בניו סאות' ויילס באוסטרליה במדינות ניו ג'רזי, קליפורניה, ויסקונסין וקונטיקט בארצות הברית, ובקנדה, בטריטוריה של יוקון ובהר סנט-אילר (Mont Saint-Hilaire) שבקוויבק שם התגלו דגימות יפות במיוחד.
סידריט הוא גם מונח מיושן למטאוריט המורכב בעיקר מברזל וניקל.
סיודאד חוארס (בספרדית: Ciudad Juárez; ידועה גם כ"חוארס" ובעבר כ"אל פאסו דל נורטה") היא עיר במקסיקו והגדולה ביותר במדינת צ'יוואווה.
אוכלוסייתה של העיר מוערכת ב-1.5 מיליון נפש.
העיר נמצאת על גדת הנהר ריו גראנדה, סמוך לגבול בין מקסיקו וארצות הברית, ליד העיר אל פאסו שבטקסס.
אל פאסו וסיודאד חוארס מרכיבות את אחד האזורים המטרופוליטניים הדו לאומיים הגדולים בעולם, ואוכלוסייתם מונה ביחד 2.5 מיליון נפש.
סיודאד חוארס היא אחת הערים הגדלות בקצב המהיר בעולם.
מדי יום חוצים את מעברי הגבול בין חוארס לאל פאסו כ-60,000 נפש, עובדה ההופכת את העיר לשער כניסה עיקרי לכל צפון מקסיקו ומרכזה.
העיר היא בעלת מרכז תעשייתי מתפתח בו פועלים כ-300 "מאקילדורס" - מפעלים המייבאים חומרי גלם בתעריף מוזל, חופשי ממס, ומחזירים לארץ המוצא את המוצר המושלם.
על אף שגשוגה של התעשייה, סובלת העיר גם מעוני ואלימות, והייתה זירה לסדרת רציחות של עובדות מפעלים שטרם פוענחה.
העיר סיודאד חוארס נוסדה ב-1659 כ"אל פאסו דל נורטה" (El Paso del Norte; בספרדית - "השער הצפוני") על ידי הספרדים, שחיפשו מסלול לאזור הרי הרוקי הדרומיים.
המיסיון של נואסטרה סניורה דה גוואדלופה היה אחד מיישובי הקבע הראשונים באזור.
העץ ממנו נבנה הגשר מעבר לריו גראנדה הובא מהעיר סנטה פה במהלך המאה ה-18. הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848 קבע כי הריו גראנדה יהיה הגבול בין שתי המדינות, והפריד בין היישובים שעל שתי גדות הנהר.
המרכז העירוני מצפון הפך לאל פאסו שבטקסס ואילו המרכז העירוני שמדרום הפך לעיר סיודאד חוארס.
גורל דומה נפל בחלקן של 13 ערים נוספות במקסיקו.
במהלך הפלישה הצרפתית למקסיקו, בין השנים 1862 ל-1867, שימשה אל פאסו דל נורטה כתחנת מעבר לכוחותיו הרפובליקניים של בניטו חוארס עד שייסד את ממשלתו הגולה בצ'יוואווה.
ב-1888 הוחלט לקרוא את העיר על שמו, סיודאד חוארס (עירו של חוארס).
חוארס המשיכה לקלוט תיירים מצידו הצפוני של הגבול במהלך שנות ה-40 ושנות ה-50, ופיתחה מרכז ובו בארים, מועדוני לילה, בתי בושת, ומרכזים למלחמת שוורים.
פיתוח מרכזי המאקילדורס, מפעלים להרכבה המתבססים על ייבוא של חומרי גלם ללא מכס, הביא לעיר אנשים רבים שמצאו בהם עבודה.
המפעלים משכו לעיר תאגידים כדלפי, מפעל גדול לייצור חלפים לרכב, שביסס בעיר את המרכז הטכנולוגי שלו בחצי הכדור המערבי, ומעסיק יותר מ-2,000 מהנדסים.
אך קרבתה של העיר לגבול
ותהליכי העיור הביאו גם ליצירת שכונות עוני המכונות "קולוניות".
הצמיחה השנתית באוכלוסיית העיר במהלך שנות ה-90 הייתה 5.3%.
היא נבעה במיוחד מהגעתם של תושבים חדשים מתוככי מקסיקו, ויש המעריכים כי כיום, 32% מתושבי העיר הגיעו מחוץ לתחומי מדינת צ'יוואווה.
על אף שרוב המהגרים הם מקסיקנים, ישנם רבים המגיעים ממדינות אחרות במרכז אמריקה כגואטמלה, הונדורס וניקרגואה.
חוארס ידועה לשמצה באלימות ובפשע השוררים בה, חלקם נובעים מפעילותו של קרטל חוארס, העוסק בסחר בסמים.
אלימות בין קרטלי סמים מתחרים הביאה לכך שיותר מרבע מ-3,800 הרציחות המתרחשות במקסיקו מדי שנה על רקע של סחר בסמים התרחשו בחוארס.
העיר היא בעלת אחד משיעורי הרצח הגבוהים ביותר במקסיקו.
הרציחות בעיר הן לא רק רבות אלא גם אכזריות.
בשנת 2009 קיבלה העיר את התואר המפוקפק "בירת הרצח העולמית" והפכה לעיר המסוכנת בעולם עם מספר מקרי הרצח הרבים ביותר ביחס לאוכלוסייה.
משנת 1993 הייתה חוארס זירה לרצח של יותר מ-400 נשים שנרצחו, רבות מהן לאחר התעללות מינית, ונמצאו כשהן זרוקות לצד הדרך.
על אף לחץ לתפוס את הרוצחים ואיתורם של מספר חשודים, האחראים למעשים טרם נתפסו.
ספר בשם "בנות חוארס" מאת העיתונאית תרסה רודריגס, שיצא לאור בשנת 2007 טוען כי האחראים לרציחות הם גורמים בכירים במשטרה ואזרחים מכובדים בעיר.
על פי ההערכות האחרונות אחוז ידיעת קרוא וכתוב בעיר הוא בין הגבוהים במקסיקו, ו-97.3% מתושבי העיר מעל לגיל 15 יודעים קרוא וכתוב.
בעיר יש שלוש אוניברסיטאות ציבוריות ושתי אוניברסיטאות פרטיות.
המוסד הטכנולוגי של סיודאד חוארס (Instituto Tecnológico de Ciudad Juárez) שנוסד ב-1964, היה המוסד הציבורי הראשון ללימודים גבוהים בעיר.
לאחר מכן, ב-1968 נוסדה האוניברסיטה "Universidad Autónoma de Ciudad Juárez", והיא הייתה לאוניברסיטה הגדולה בעיר, ולאחת מהאוניברסיטאות הטובות במקסיקו.
האוניברסיטה פזורה על פני מספר אתרים בעיר.
כן פועלת בעיר הפקולטה למדע המדינה של "האוניברסיטה האוטונומית של צ'יוואווה".
"המוסד לטכנולוגיה ולחינוך גבוה של מונטריי" ו"האוניברסיטה האוטונומית של דוראנגו" הן אוניברסיטאות פרטיות הפועלות בעיר.
המוסד הטכנולוגי של מונטריי נפתח ב-1983 והוא אוניברסיטה פרטית המועדפת על בעלי האמצעים בעיר.
המדובר בשלוחה מקומית של רשת לחינוך גבוה.
בית הספר הקתולי "Instituto Latinoamericano", הוא מוסד דתי המפעיל מוסדות חינוך שונים, לחינוך בסיסי וחינוך גבוה, במגמה המוצהרת לעצור את התפשטות הדת הפרוטסטנטית במקסיקו.
באופן כללי ניתן לומר שהעיר מציעה אפשרויות נרחבות לחינוך, המותאמות לכל טעם ולכל מעמד כלכלי.
עם זאת רבים מעדיפים ללמוד בעיר השכנה אל פאסו.
כדורגל הוא הספורט האהוב בחוארס.
קבוצת הכדורגל המקומית היא "Indios de Ciudad Juárez", המשחקת בליגת העל המקסיקנית.
האינדיוס משחקים באצטדיון האולימפי על שם בניטו חוארס (Estadio Olímpico Benito Juárez) כמו כן יש בעיר קבוצות בייסבול, כדורסל, פוטבול אמריקני ומועדון טניס שזכה להישגים.
העיר היא גם המקום שבו מתקיים מרוץ האופניים "צופקבראס 100", למרחק מאה קילומטר, מדי שנה מאז שנת 1997.
בעיר פועל מרכז לספורט אתגרי המכונה "Parque Extremo", הכולל משטחי בטון ועפר לרכיבת אופני BMX וסקייטבורד.
רוב ערוצי הטלוויזיה המקסיקנים והאמריקנים הכלל-ארציים נקלטים בעיר.
שלוש רשתות טלוויזיה בתשלום מוצעות לתושבים, וכן 24 רשתות רדיו AM ו-21 רשתות רדיו FM.
בעיר פועלים ארבעה עיתונים מקומיים: "El Mexicano", "El Diario", "El Norte" ו-"El PM".
בית העירייה הישן (Antigua Presidencia Municipal) הוא בניין שנבנה במהלך המאה ה-19 מסלע געשי ועץ.
הבניין היווה זירה לרבים מהאירועים ההיסטוריים שהתרחשו בעיר.
המיסיון של גוואדלופה (Mision de Guadalupe) הוא המבנה העתיק ביותר בעיר, שנבנה במהלך המאה ה-17 ומשמש את הכנסייה הקתולית ברציפות מאז בנייתו.
תיאטרון בניטו חוארס (Auditorio civico Benito Juárez) הוא בית התיאטרון ומרכז האומנויות המקומי.
האודיטוריום העירוני (Auditorio Municipal) הוא מרכז אומנויות חדש ומרשים שנבנה מאחורי הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה האוטונומית של סיודד חוארס.
אזור פרונף (Zona Pronaf) אזור תיירותי הכולל ברים, חנויות, מסעדות, בילוי ומוזיאונים.