tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו של רב ממשפחת הורביץ המסועפת ותלמיד חכם בעצמו, שידיעותיו בתחום היהדות וההלכה מוכחות בספרים שכתב.
הורביץ אף נהג לקשור לעצמו כתרים של בקיאות בשערי ספריו.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-18, יצא הורביץ ללמוד רפואה, ומקובל לחשוב שלמד רפואה באוניברסיטת פדובה, כפי שעשו מספר משכילים, אלא ששמו לא נמצא ברשימת הבוגרים של הפקולטה לרפואה.
ניתן בקלות להתרשם מכתביו, שאכן היה לו רקע השכלתי וניסיוני בתחום, והוא מעיד על עצמו בספריו ששמו "יהודה הלוי הרופא...
אסיא [רופא] דק"ק [דקהילת קודש] וילנא יע"א [יכוננה עליון אמן]".
מקצוע הרפואה, אומר שמואל פיינר, זכה ליחס של כבוד והערכה מצד אחד, אך גם לחשדות וספיקות לגבי היחשפותו של הרופא לתורות זרות שמחוץ ליהדות.
בספרו, "מגילת סדרים", יש רמזים אוטוביוגרפים ברורים, כפי שגילה לראשונה שמואל ורסס.
מסופר על אב, ידידיה הלוי, ששלח את שלושת בניו, עובדיה, חשביה והודיה לחפש את עתידם.
שמות שני הבנים הראשונים מעידים על מגמתם.
הראשון עובד את ה' באהבה והוא מייצג את החסידים, חשביה מייצג את המתנגדים שמייגעים את מוחם ומחשבתם בתורתו של הבורא, ואילו הבן השלישי, שנסע ללמוד רפואה (כיהודה הורביץ בשעתו) מייצג את החכמה, הנאורות.
כדי להסוות קמעה את הזיהוי של יהודה הורביץ עצמו בבן השלישי, נעזר הסופר בשיכול אותיות, והפך את יהודה להודיה, מסבירה אידלסון-שיין.
ואכן, כשחזר הודיה ממסעיו נתקל בכעס וחשדות של אחיו, שמא פגעה ההשכלה שרכש באמונתו, אך עד מהרה נוכחו כולם שהיא רק חיזקה בכמה דרגות את יהדותו.
הספר משקף את גישתו של יהודה הורביץ לשלושת הזרמים של היהדות: החסידים, המתנגדים והמשכילים.
מסקנתו היא, שיש למזג בין כל האסכולות כדי ליצור הרמוניה פורייה ולחדול מהפילוג.
הורביץ שימש כרופא בווילנה בתחילת שנות השישים, ואחר יצא למסעותיו באירופה כדי להדפיס את ספריו ולאסוף הסכמות.
הוא ביקר בגרמניה, שם פגש את משה מנדלסון ולא הסתיר את התפעלותו ממנו.
בשנת 1765 הגיע לאמסטרדם ופרסם שם את ספרו החשוב ביותר: "עמודי בית יהודה".
כאן גם פגש את הסופר והמשורר נפתלי הרץ וייזל.
בסוף שנות השישים חזר הורביץ מזרחה ושימש כרופא בנסיכות הבלטית הגרמנית קורלנד ולאחר מכן חזר לווילנה עירו.
כפי שנרמז בספר "מגילת סדרים", פרסומו של הספר הקודם, "עמודי בית יהודה", גרם לתגובות קשות בקהילה, והוא נאלץ לעזוב את וילנה ולעבור לגרודנו, שם נפטר בשנת 1797.
שמואל פיינר מביא את חוויותיו של הסופר, אברהם בער גוטלובר, כדוגמה ליחס שזכה לו הורביץ.
גוטלובר סיפר שלאחר שנמצא בכליו ספרו של הורביץ "עמודי בית יהודה" הוא נאלץ לגרש את אשתו מכיוון ש"נחשף" כאפיקורוס.
מתנגדי הורביץ כתבו עליו: "הוא נראה כמו גלח [ כומר קתולי ] מגולח וללא שער [...] הוא לא חתול ולא דג, לא יהודי ולא נוצרי [...] עוד מעט יסע לברלין שם יש הרבה מסוגו.
אסור לאף אחד לקרוא בספרו מפני שיש בו דברי מינות".
ובמקום אחר: "הוא מגדל זקן קצר בלבד, מתהלך בבגדים אופנתיים, אינו מתפלל ואינו מניח תפילין"
הדברים ששם הורביץ בפיו של ידידיה האב בספר "מגילת סדרים" חושפים במקצת את תסכוליו ורגשותיו הפגועים, לצד המלצותיו שלו :
לאמיתו של דבר, טוענים החוקרים, נלחם יהודה הורביץ עצמו בספריו בכופרים, בשבתאים, בפרנקיסטים, במשכילים הקיצוניים, בקבליסטים הקיצוניים, ובעיקר בבורות ובכסילות.
קרוב לוודאי שהאנטגוניזם של האורתודוקסיה כלפי הורביץ לא הסתמך על קריאה בכתביו, אלא היווה תולדה של רתיעתם הגדולה ממי שנחשב בעיניהם לאויבם הגדול ביותר: משה מנדלסון, אותו הוא מכנה: "החכם והשר, ראש חסידי הפילוסופים".
שמו היה חתום על אחת ההסכמות שב "עמודי בית יהודה".
"עמודי בית יהודה" היה ספרו הראשון של הורביץ, והוא גם זה שהטביע את חותמו על דמותו של המחבר בעיני המתנגדים לו.
הספר אמנם פותח במספר מכובד של "הסכמות" של טובי הרבנים באירופה, אך הן לא יכלו להעלים את שתי "ההסכמות" האחרונות לספר; של נפתלי הרץ וייזל ושל משה מנדלסון, מראשי ההשכלה היהודית ומייסדיה.
שני המחנות מייצגים את שתי הסכנות שאורבות ליהדות אליבא דהורביץ: המיסטיציזם הקבלי, שכולל את השבתאות ואת הפרנקיסטים במחנה האחד, והפילוסופיה הרדיקלית שכוללת את הליברטיניזם והספקנות הדתית במחנה השני.
וכדי להקדים תרופה למכת התגובות הצפויה משני המחנות מקדים הורביץ ואומר:
שני החברים מחליטים, אפוא, לברוח אל היער, ושם הם פוגשים פרא עירום, שאינו יודע לדבר כלל, ואין לו רקע ציוויליזציוני כלשהו.
תוך זמן קצר הם מלמדים אותו שפה (עברית) ואת עיקרי היהדות והמנהגים, וחוזרים עמו אל העיר ממנה הגיעו.
הפרא האציל, שנקרא בפיהם עירא היערי (על שם עירא היאירי, גם הוא אחד מהמקורבים לדוד.
עם זאת, שמו גזור משם של חמור, רמז לעברו) אינו חדל מלהעלות שאלות וסוגיות לדיון בתחום היהדות, הדת, המנהגים, התנ"ך, אלוהים וכדומה.
עיקרו של הספר הוא הדיאלוג המשולש בין הרעים ובין שאלותיו הנוקבות של הפרא המתורבת.
הפורמט של סיפור המסגרת היה מקובל כבר בספר הכוזרי של יהודה הלוי ובספר "מקור חיים" לר' שלמה אבן-גבירול.
זהו מעין מבוא אל העיסוק התמים לכאורה בשאלות של דת ומוסר.
גם השימוש בפרא האציל אינו זר לתקופת הנאורות ולנושא החזרה אל הטבע שרוסו היה אחד ממבשריו.
החידוש של הורביץ הוא בדרך העיסוק בדת.
לאורך כל השיחה המשולשת בין איתי, חושי והפרא הסקרן, עירא היערי, שואף המחבר להסביר בדרך רציונלית, הגיונית את הדת היהודית, המצוות שלה, המסורת, והמנהגים הנלווים.
השימוש בפרא האציל, שמקבל על עצמו את היהדות, מדגיש את גישתו האוניברסלית של הורביץ לנושא התאולוגי: בכל אחד יש נטייה והבנה דתית.
אלוהים, אומר הורביץ, נטע בכולם את היכולת להאמין בו.
"הישרה האלוקית סיפקה לנו די להעלות את כל נפש משפל מצבה לנצחיות עולם הבא"
עידן הנאורות הטביע את חותמו גם על ספרו של הורביץ.
יחסו אל האחר, אל הפרא, איננו מעמדה של עליונות חברתית, ועצתו של חושי הארכי לאמץ את הפרא כמשרת לא טובה בעיניו של איתי, שמייצג את הורביץ.
הקטע הבא משקף בצורה ברורה את גישתו אל האחר של הורביץ מחד גיסא, ואת כישורי הכתיבה שלו, מאידך גיסא.
הלשון העשירה, ההרמזים האינטרטקסטואליים, המטפורות הקולעות והחריזה – מעידות על היותו של יהודה הורביץ סופר.
או כפי שהתבטא שמואל פיינר: "עמודי בית יהודה [...] הוא חיבור ספרותי שמעלה ויכוח דתי במטרה להוקיע את הכפירה לסוגיה".
כדי להוקיע את הכופרים, אם כן, לא הסתפק הורביץ בטיעונים שמקורם רק בדת היהודית ותרבותה, הוא הושפע גם מעידן הנאורות ויחסה אל האחר, משימושים ספרותיים בפרא האציל והחזרה אל הטבע ומהמגמה האוניברסלית הכללת של העידן.
יש להניח שהשראה זו האופפת, מבלי משים כמעט, את "עמודי בית יהודה" שעוסק לכאורה בהוקעת הכסילים והכופרים בתורת ה' – היא זו שהרתיעה את רבני התקופה.
רשימת ספרים של יהודה הורביץ
רבי יהודה ב"ר קלונימוס ממגנצא (נפטר ד'תתקנ"ו, 1196) היה רב, פוסק, פייטן ומקובל מגדולי חכמי יהדות אשכנז בתקופת הראשונים.
אביו של רבי אלעזר מוורמייזא בעל הרוקח.
רבי יהודה נמנה מתלמידיו של רבי שמריה בן מרדכי משפיירא.
את תורת הסוד קיבל גם מקרוב משפחתו רבי יהודה החסיד.
היה גם קרוב משפחה של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
הוא עמד בראש קהילת מגנצא בתקופת מסע הצלב ה-3 בשנים ד'תתקמ"ט-נ"ב ועורר את עדתו לתשובה ולהכנה לקראת הפורענות הצפויה.
מתלמידיו החשובים היו: בנו רבי אלעזר מוורמייזא בעל ה'רקח', רבי אליעזר בן יואל הלוי ה'ראבי"ה', רבי ברוך בן שמואל ממגנצא.
פסקיו והוראותיו מובאים בספרי הראשונים.
ידועים גם סליחות ופיוטים שחיבר, שרובם נשארו בכתבי יד.
רבי יהודה בן גרים ("יהודה בן גריס", או "רבי יודן בר גיורי") היה חכם (או תנא) בן הדור החמישי לתנאים, מתלמידי רבי שמעון בן יוחי.
על פי המופיע בתלמוד הבבלי, פרסם יהודה שרבי שמעון בן יוחי דיבר סרה ברומאים ובשוגג הביא לרדיפתו בידי השלטונות.
על פי המסופר בתלמוד הבבלי בשעה שישב יהודה בן גרים (או "בן גריס") יחד עם רבי יהודה, רבי יוסי, ורבי שמעון בן יוחאי, הם דנו במעשי הרומאים, ובפיתוח ארץ ישראל בידיהם.
רבי יהודה שיבח את הרומאים על כך שהם מפתחים את הארץ באמצעות תיקון שווקים, גשרים, ומרחצאות.
רבי יוסי שתק ולא הביע דעה בעניין, אך רבי שמעון הגיב בחריפות רבה: יהודה בן גרים סיפר את דברי שלושת התנאים, והשמועה על דבריהם הגיעה לאוזני הרומאים, שרדפו את רבי שמעון, ובשל כך ברחו רבי שמעון ורבי אלעזר בנו והסתתרו במערה במשך 13 שנים.
לאחר שיצאו מהמערה, הם עברו בשוק וראו שם את יהודה בן גרים.
כשראה אותו רבי שמעון, אמר:
בסיפור המעשה לא התפרש למי סיפר יהודה בן גרים את הדברים, על אף שמובן מדברי התלמוד שהשמועה התפשטה ונשמעה למלכות.
על פי פירוש רש"י לתלמוד, הוא סיפר זאת לתלמידים או לאביו ואמו ולא לשלטונות.
אודות לכך שמעשה ההסתתרות במערה נזכר בלא פחות משבעה מקורות בספרות חז"ל, ישנה הסכמה רחבה במחקר כי בבסיסו הסיפור מסתמך על אירועים היסטוריים ולא רק ספרותיים.
אמנם, בעוד כל המקורות מתארות את הסתתרות רבי שמעון ובנו במערה, ישנו רק מקור אחד המתאר את אותה אספה מדוברת עם יהודה בן גרים שבגינה רבי שמעון ירד למחתרת.
על פי כמה חוקרים, מדובר ככל הנראה בתוספת מאוחרת.
רבי יהודה בן גרים (בתוספת התואר "רבי") מוזכר בתלמוד בבלי במסכת מועד קטן כתלמידו של רבי שמעון בר יוחאי:
מעשה דומה מופיע גם בספרות המדרשית (בראשית רבה ומדרש תנחומא): .
הכינוי "בן גרים", כמו גם הכינוי הארמי המופיע במדרש "יודן בר גיורי" מצביע ככל הנראה על מוצאו ממשפחה נוכרית שהתגיירה.
כך גם הסביר רש"י את פשר הכינוי, וכתב ש.
עם זאת, יש גם גרסה אחרת המופיעה בכתב יד של התלמוד, המכנה אותו "בן גריס".
שם זה, "גריס", מופיע בתעודות מרד בר כוכבא - מתקופתו של יהודה בן גרים, בהקשר של אדם בשם "הלל בן גריס".
לפיכך, אין לשלול את האפשרות שזה אכן היה שמו המקורי של יהודה בן גרים.
בשל קשיים אלו היו ממפרשי התלמוד הראשונים שביארו כי המדובר בדמויות שונות, ורבי יהודה בן גרים תלמידו של רשב"י אינו יהודה בן גרים שהפיץ את דבריו על הרומאים.
מאידך, רבנו תם וראשונים נוספים סברו שמדובר באותו האדם, ולפיכך טען רבינו תם כי אין לגרוס את המילים "עשהו גל של עצמות" (המלמדות שרבי יהודה בן גרים מצא את מותו בדרך בזיון) אלא "ונח נפשיה": נחה נפשו, ונפטר מהעולם.
הרב בנימין זאב בנדיקט הוכיח שגם רש"י סבר כמו רבנו תם.
בתלמוד ירושלמי מובאים מאמרים של חכם בשם רבי יודן גוריא או רבי יודן בר גורייא, שיש המזהים אותו עם רבי יהודה בן גרים המוזכר בבבלי מסכת מועד קטן.
ניתוח מעשה ההלשנה בהלכות לשון הרע
האחרונים העירו כי תמוה מדוע נענש יהודה בן גרים ונעשה גל של עצמות, והלא אמר לשון הרע שנאמרה כבר בפני שלושה אנשים, ולפי ההלכה אין איסור לומר לשון הרע במצב כזה, משום שסיפור המעשה כבר ממילא יתפרסם בציבור.
חוקרי תלמוד מסוימים ציינו שרבי יהודה בן גרים הלך וסיפר את דברי התנאים (ובפרט של רבו = רבי שמעון) כמו כל שמועה אחרת שהיה רגיל לספר מדברי החכמים.
כך שלא מובן מדוע היה צריך לסבור שדיבר לשון הרע ובפרט שעל פי ההלכה אינו עבר על כך.
והסיבה לכך שרבי שמעון עדיין כעס עליו ביציאתו מהמערה, אינה סותרת אלא אופיינית לאישיותו הקפדנית.
רבי יהודה בן סעדיה היה רב ורופא ששימש כנגיד יהודי מצרים.
לפי חלק מהחוקרים, הוא היה הנגיד הראשון של יהודי מצרים.
רבי יהודה נולד בעיר פוסטאט שבמצרים (אז חלק מהאימפריה הפאטמית) לאביו רבי סעדיה בן מבורך ששימש כדיין בבית הדין של הקהילה.
ככל הנראה למד רבי יהודה אצל אביו ואצל חכמים נוספים בקהילה.
כשגדל נהיה רבי יהודה עצמו לחכם חשוב והוא מונה לשמש כחבר מטעם הישיבה הארץ ישראלית, ובמקביל קבל מאחת מישיבות בבל את התואר ריש כלה.
בנוסף לעיסוקיו התורניים, עסק רבי יהודה ברפואה ושימש כרופא החצר של השלטונות הפאטמים בקהיר.
בעקבות עיסוקו כרופא יצר קשרים אם אנשי הממשל, וקשרים אלו הובילו למינויו ל"ראיס אל-יהוד" (ראש היהודים) ובמקביל העניק לו הגאון את התואר העברי נגיד.
לפי השערתה של ההיסטוריונית אלינער ברקת מינויו של רבי יהודה לנגידות התרחש בסביבות שנת 1064.
רבי יהודה הוא האדם הראשון שמוזכר במסמכי הגניזה בתואר "נגיד" בשל כך, יש חוקרים (למשל מרק ר כהן) שסבורים שרבי יהודה הוא הנגיד הראשון.
לעומת זאת חוקרים אחרים (למשל אלינער ברקת) סבורים שהנגידות הייתה קיימת כמשרה מנהלית החל מהכיבוש הפאטימי של מצרים, אך עם החלשותה של ישיבת ארץ ישראל, (שהחלה בתקופתו של רבי יהודה, בעקבות הכיבוש הסלג'וקי של ארץ ישראל) התחזק מעמדו של הנגיד והוא החל לשמש גם כסמכות רוחנית.
החוקר מרק ר כהן מציין, שלמרות הסמכויותי שהיו בידיו של רבי יהודה, הוא השתדל לא לנכס לעצמו סמכויות שעל פי המסורת היו בסמכותו של הגאון, כגון שיפוט ומינוי דיינים ומנהיגים בקהילות האימפריה.
כהן מציע שתי סיבות למדיניותו זו של רבי יהודה.
הראשונה – רבי יהודה היה חלק בלתי נפרד ממערכת ההנהגה של הישיבה הארץ ישראלית ושימש כחבר מטעמה ולכן העדיף לא ליטול לעצמו סמכויות השייכות לגאון הישיבה.
השנייה – המצב הביטחוני והמדיני במצרים היה רעוע והזמן לא היה מתאים לשינויים מפליגים בצורת הנהגת הקהילות.
כחלק מתפקידו כנגיד, הופנו לרבי יהודה אגרות מרחבי האימפריה הפאטמית בבקשה שיסייע ליהודים שנקלעו למצוקה.
בגניזה הקהירית נמצא מכתב שבו מתבקש רבי יהודה לסייע בפדיונם של קבוצת יהודים שנפלו בשבי, והיה חשש שהם ימכרו לעבדות ביוון אם לא יאסף הסכום הדרוש לשחרורם.
רבי יהודה היה ידידו של המשורר רבי עלי בן עמרם, מנהיג קהל הירושלמים בפוסטאט, שאף כתב שיר לכבודו של רבי יהודה.
בשנת 1078 נפטר רבי יהודה, ואחיו רבי מבורך בן סעדיה ירש אותו בתפקידיו כנגיד וכרופא החצר.
משפחתו של רבי יהודה, הייתה מהמשפחות המיוחסות בקרב יהודי מצרים.
כבר סבו של רבי יהודה, מופיע במסמכי הגניזה כ"מורינו ורבינו מבורך צורבא מרבנן".
אביו של רבי יהודה, רבי סעדיה בן מבורך, שימש כדיין בבית הדין בפוסטאט ובנוסף לכך עסק ברפואה ומתואר במסמכי הגניזה כתלמיד חכם וחסיד.
אחיו של רבי יהודה, רבי מבורך, ואחיינו רבי משה, היו תלמידי חכמים ומראשי הקהילה ושימשו כנגידים וכרופאי החצר.
גם בנו של רבי יהודה, רבי סעדיה, היה מחכמי ומנהיגי הקהילה, אף שלא ירש מאביו את הנגידות, ובמסמכי הגניזה הוא מופיע כ"מורנו סעדיה סגן הישיבה ומשושה".
(רבי) יהודה בן נחמיה היה תנא בדור השלישי ורביעי לתנאים, תלמידו של רבי טרפון.
בתלמוד מסופר שרבי טרפון הקשה בבית המדרש קושיא על דברי המשנה בדיני הבאת מנחה חדשה לפני הקרבת שתי הלחם בחג השבועות, שלפני הקרבת קרבן העומר המנחה פסולה, ואילו לאחר הקרבת העומר לא יביא, ואם הביא - כשר.
והקשה רבי טרפון מהו החילוק?
מיד ענה לו תלמידו יהודה בן נחמיה שהחילוק נובע מאיסור התבואה החדשה להדיוט, ומשהותרה הדין השתנה.
רבי טרפון שתק ואילו יהודה בן נחמיה שמח שמחה גדולה (בלשון התלמוד "צהבו פניו") ומשכך אמר לו רבי עקיבא "יהודה יהודה, צהבו פניך שהשבת את זקן, תמהני אם תאריך ימים".
ובהמשך הגמרא מספרת בשם רבי יהודה בר אלעאי שאותו הזמן פסח היה, וכשעלה לחג השבועות ושאל היכן יהודה בן נחמיה, נענה "נפטר והלך לו".
מאחר שיהודה בן נחמיה נפטר בין פסח לשבועות, בעקבות זלזולו ברבי טרפון, יש ששיערו כי יהודה בן נחמיה הוא אחד מ-24,000 תלמידי רבי עקיבא שנפטרו בין פסח לשבועות, והוא מהבודדים מתלמידי רבי עקיבא שמתוארת בתלמוד סיבת מותו.
בגרסה הרווחת בתלמוד לא נזכר עליו התואר "רבי" עליו, אך לפי גרסת רש"י הוא כן מתואר בתואר "רבי".
רבי יהודה בן חנין (סביב ה'ש', 1540 - לפני ה'שע"ט, 1619) היה מקובל ופרשן מקראי שפעל במרוקו ובאלג'יריה במאה השש עשרה והשבע העשרה.
נולד לאביו ר' יעקב בחבל הסוס שבדרום מערב מרוקו.
שם נמנה עם תלמידי הרב משה בן מימון אלבאז (המכונה: הרמב"ם אלבאז), שלימד קבלה בשיטה הקדמונית.
יש המשערים כי החבורה פעלה בכפר אקא שבאזור תרודאנת.
בתקופה מאוחרת יותר, היגר לאלג'יר.
החוקרים משערים, כי בשנת ה'שנ"ה, בעקבות מגפה שפקדה את תושבי המקום, נאלץ רבי יהודה לנדוד למקום אחר, והגיע לאלג'יר.
רבי יעקב איפרגאן שנמנה גם הוא על תלמידי הרמב"ם אלבאז, מזכיר שהוא בן אחותו של רבי יהודה בן חנין.
כמו כן הוא מרבה להביא ציטוטים מחיבוריו.
מעט ידוע מדעותיו ההלכתיות, אך בין השאר ידוע כי רבי יהודה בן חנין מיקל בדין רשות הרבים, וסובר שהתנאי של שישים ריבוא הוא הכרחי כדי לקבוע שרשות הרבים מן התורה.
כמו כן במנין חוטי התכלת בציצית, דעתו כהרמב"ם, חוט אחד תכלת ושבעה חוטים לבן.
'עץ חיים' - על רמ"ח מצוות עשה.
יצא לאור בשנת ה'תקמ"ג בליוורנו, על ידי רבי אברהם טובייאנה.
וכעת יצא לאור מחדש על ידי הרב חיים ערן אלפסי מצפת תשפ"ג עם השוואות לג' כתבי היד הגהות וביאורים והשלמות רבות.
'עץ הדעת' - על מצוות 'לא תעשה', נדפס בשנת תשפ"ג, על ידי הרב חיים ערן אלפסי.
'מנחת יהודה' - על התנ"ך, מתחלק לשני פירושים 'שמן' ו'קטורת', כאשר הראשון הוא על דרך הפשט והשני על דרך הסוד.
עד כה יצאו לאור שני כרכים - אחד הכולל את פירושו ליהושע, שופטים ושמואל, והשני הכולל את פירושו למלכים (הראשון יצא בתשע"ז והשני בתשפ"ה, שניהם על ידי הרב שלמה מתתיהו לוונטהל).
חלקים נוספים מצויים בכתבי יד.
ספר האור - על טעמי המקרא בדרך הסוד.
עודנו בכתבי יד וטרם ראו אור.
רבי יהודה בן עטר (השני; סביב ה'תפ"ה, 1725 - אב ה'תק"ף, 1820) היה פוסק הלכה, וכרוניקאי, אב בית הדין ורבה של פאס בראשית המאה התשע עשרה.
נולד בפאס לאביו רבי עובד.
סבו הוא רבי יהודה בן עטר הראשון.
למד בבית מדרשו של רבי אברהם בן עלאל, לצד רבי מסעוד בן עלאל.
נתמנה לדיין בשנת תקנ"א, בבית דינו של רבי אליהו הצרפתי.
בשנת ה'תקנ"ב פרצה דליקה ששרפה את בית הכנסת של הרב, וכן כמה מספריו.
בערב שבועות באותה השנה, פקד השליט מולאי אליזיד על אנשיו לתפוס את החכמים, להכותם ולבזוז מהם ממון.
רבי יהודה בן עטר הצליח לברוח, והסתתר במחילת עפר.
לאחר הפרעות והחלפת השלטון, כתב שיר הודיה לה', אותו הנהיג לשיר בבית הכנסת שלו, בכל שנה בחג הפסח.
סמוך לפטירתו של רבי אליהו הצרפתי, החל משנת ה'תקס"ו התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר.
בבית הדין בראשותו כיהנו הדיינים: רבי יהושע סירירו, רבי חיים דוד סירירו, ורבי שמואל אבן זמרא.
בית הדין נשא ונתן עם דייני מרוקו מערים אחרות, כדוגמת רבי רפאל בירדוגו ורבי שמואל בן וואעיש ממקנס, רבי שלמה אביטבול מצפרו.
בית הדין בראשותו תיקן תקנות שונות.
נפטר בחודש אב ה'תק"ף ונקבר בפאס.
פסקי דין - נדפסו בספרי חכמי דורו ונותרו עוד בכתבי יד.
זיכרון לבני ישראל - תיעוד הצרות שהיו בקהילת פאס בשנת ה'תק"ן (1790).
הרב יהודה בן מוייאל (סביב ה'תקפ"ח, 1828 - כ"ט בטבת ה'תרע"א, 1911) היה פוסק הלכה, ובעל השכלה כללית, כיהן כדיין באספי ואב בית הדין ורבה של מוגאדור בשלהי המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים.
נולד בתארודאנת לאביו הדיין רבי מכלוף, משפחתו הייתה שושלת דיינים.
אימו הייתה ממשפחת בן שבת.
בעקבות מחלוקת שפרצה בקהילה, נדד רבי מכלוף למוגאדור, ונמנה שם עם חכמי העיר.
רבי יהודה למד בישיבות מוגאדור, אצל דודו רבי יעקב בן שבת, ובנערותו סיים את התלמוד הבבלי.
נראה שלמד מדעים נוספים נוספים, והצטיין במתמטיקה.
בבחרותו נבחר לכהן כדיין העיר אספי.
בסביבות שנת תרל"ה, חזר למוגאדור.
באייר תרל"ו, ביקר במקנס והסכים שם על פסק דין.
בשנת תרל"ט השתקע לגמרי במוגאדור.
לימד בישיבת העיר, ואפשר שהיה ראש הישיבה.בתקופה זו שימש כדיין במוגאדור.
בסביבות שנת תר"ן כיהן בדיינות יחד עם רבי אברהם צבאח.
וסביב שנת תרס"ב, התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר.
בבית דינו שימשו הרב יוסף בן עטר והרב מסעוד כנאפו.
התכתב בהלכה עם דייני המערב בדורו, כדוגמת רבי מרדכי בן ג'ו מטנג'יר, רבי שלום משאש הזקן ממקנס, רבי רפאל אנקאווא מסאלי, רבי רפאל יוסף חרוש ממרקש, רבי ישראל זיתון מתוניס.
בקיץ תר"ע תכנן את מסעו לארץ ישראל, וסיכם עם בני הקהילה שבנו רבי מסעוד יירש את תפקידו.
לאחר שיצא ממוגאדור, והגיע לטנג'יר, שליח השיגו ובישר לו שכמה מנכבדי הקהילה העבירו את בנו מתפקידו, בטענה שכבר ישנם דיינים ותיקים, ואין צורך בבן הצעיר.
משכך, חזר רבי יהודה למוגאדור וביסס את מעמדו הרבני של בנו, וכן קיבל הסכמה מרבי רפאל אנקאווא, שראוי הוא בנו ליורשו בתפקיד.
מייד לאחר שסודר העניין, שוב החל במסעו לארץ ישראל, כשהוא מבריח עמו יהודי שהתאסלם ורצה לחזור ליהדותו.
במסע זה, התעכב בג'יברלטאר במשך כחודש ימים לבקשת הרב המקומי רבי רפאל חיים משה בן נאים.
באלול תר"ע, הגיע לירושלים, והשתכן בה חודשים בודדים עד לפטירתו בטבת תרע"א.
נקבר בחלקת המערביים בהר הזיתים.
קברו חולל ונהרס על ידי הערבים המקומיים בין השנים תש"ח-תשכ"ז.
לא יאוחר משנת תרכ"א, נשא את רבקה, לזוג נולדו חמשה ילדים, מהם רבי דוד (דרשן ושוחט בעיר, נפטר בגיל עשרים), ורבי מסעוד שלימים שימש כדיין העיר.
בתו הגדולה מסעודה נישאה לדיין של אספי רבי שמעון זריהן.
בנותיו של רבי יהודה הצטיינו בידיעת סוגיות הלכתיות.
לאחר מכן נישא בשנית לקלרה והוליד ממנה שני בנים נוספים.
אשתו קלרה ושני בני זקוניו עלו עמו לארץ ישראל.
שו"ת שבט יהודה - שאלות ותשובות, ביאורי מקראות ודרושים.
פסקים נוספים מצויים בכתבי יד.
יְהוּדָה בֶן תֵימָה היה תנא שלא נודע זמנו.
הגאוגרף יהודה זיו סבור שבן תימא הוא בן העיר תימא הנמצאת בחצי האי ערב.
יש שרצו להוכיח שחי לאחר החורבן, ויש הממקמים את זמנו למאה ה-2 לספירה.
שמו מוזכר פעם אחת במשנה וכמה פעמים בברייתות.
בכמה מקומות הוא נזכר כ"רבי יהודה בן תימא", ובאחרים ללא התואר "רבי".
בכמה מקומות בתלמוד נזכר התנא "בן תימא" וייתכן שהוא רבי יהודה בן תימא לפני שסמכו אותו.
בתלמוד מתוארים רבי יהודה בן תימא וחבריו כ"בעלי משנה".
על פי התלמוד בזמנם היו שש מאות או שבע מאות סדרי משנה.
הרשב"ץ מביא דעה שמדובר ביהודה בן דמא שהיה אחד מעשרת הרוגי מלכות ומוסיף שמדובר בבן אחותו של רבי ישמעאל.
אמרתו המפורסמת ממסכת אבות: "הווי עז כנמר וקל כנשר, רץ כצבי וגיבור כארי, לעשות רצון אביך שבשמים" פותחת את דברי הטור והשולחן ערוך.
לפי מסורת רווחת מראשית המאה ה-13 קברו המסורתי שכן סמוך למושב עלמה, בפסגת הר עלמון.
התיעוד הראשון, לכאורה, נמצא בחיבור "מסע דפלסטינא" מאת שמואל ב"ר שמשון (1210).
משה טננבוים (1924) בספרו "מסעות משה" טוען כי גם תלמידיו נקברו בסביבתו.
תיאור אחר הוא של חיים בן עטר המציין את קברו של יהודה בן תימא בעלמה אך ב"ד' אמותיו" של אלעזר בן ערך.
בשנים האחרונות קברו סומן באזור מושב דלתון.
אך בשנת 2007, עקב מחקר מקיף התגלה המקום המדויק אותו תיארו עולי הרגל:
ב-2013 הוציא הרב שמואל שפירו את השיר "יהודה בן תימא" כחלק מאלבום הבכורה שלו "שאו מרום".
רבי יהודה בן רבי חייא היה אמורא בתקופת המעבר בין תנאים לאמוראים, בנם של רבי חייא ויהודית, ותאומו של חזקיה.
אמרותיו מוזכרות בתלמוד פעמים רבות, בעיקר בסדר קדשים.
בהגיעו לפרקו נשא את בתו של רבי ינאי.
לאחר נישואיו הלך ללמוד בבית המדרש כל השבוע, ובשבת היה מגיע הביתה, כשלפניו הולך עמוד של אש.
באחת מהפעמים, היה שקוע בסוגיה תלמודית ולא שם לב שכבר הגיע הזמן שבו נהג לבוא לביתו, לקיים את מצוות עונה שזמנה לתלמידי חכמים הוא פעם בשבוע.
כאשר שמע על כך חותנו רבי ינאי, אמר: כנראה שיהודה נפטר, שכן לוּ היה בחיים, ודאי לא היה מבטל את מצוות העונה.
לפי הסבר חכמי התלמוד, דבריו של רבי ינאי היו כלומר - דבריו של צדיק מוכרחים להתקיים גם אם לא התכוון לקיומם, ויהודה חתנו נפטר.
יהודה בר מרימר (או יהודה מר בר מרימר) היה אמורא בבלי בדור השביעי, בנו של מרימר ראש ישיבת סורא.
לא מובאות בתלמוד הלכות בשמו, אך נזכרות כמה מהנהגותיו ההלכתיות.
אחת מהן היא בנוגע למצוות ביומו תתן שכרו.
הוא היה אומר למשמשו, לשכור פועל לעבוד אצלו, ולהתחייב שבעל הבית - הוא יהודה בר מרימר - ישלם לו, מכיוון שחשש שמא יעבור על העבירה החמורה של "ביומו תתן שכרו", ובצורה כזו, כאשר לא הוא בעצמו משכיר את הפועל, הוא אינו מחויב במצווה.
מעשה נוסף בתלמוד מספר כי הוא ישב יחד עם מר בר רב אשי ועם רב אחא מדפתי, ומכיוון שכולם היו שווים בחכמה, הם חשבו שאין צורך שהם יזמנו לפני ברכתם, ועדיף שכל אחד יברך ברכת המזון בעצמו, אלא שמרימר העמיד אותם על טעותם.
ישנו אמורא נוסף בשם זה, שחי כשני דורות קודם לכן, והיה תלמידו של רבא וחברו של רב פפא.
יש המציעים כי אחד משני האישים נקרא בעצם "יהודה מר''' בר מרימר".
לדעת הרב אהרן היימן תלמידו של רבא הוא הקרוי בתוספת "מר", וחברו של מר בר רב אשי קרוי בלא "מר"., אך יש שכתבו להפך.
יהודה בר שלום (נולד ב-1960) הוא פרופסור לחינוך ישראלי.
הוא שימש כרקטור ונשיא של "Universidad Hebraica" במקסיקו סיטי.
ב-2020 הקדים את שובו לישראל (בשל מגפת הקורונה) ומשמש כעת כראש התכנית לתואר שני בייעוץ חינוכי במכללה האקדמית רמת גן.
בר שלום בוגר החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בעל שלשה תארים שניים: בחינוך, בייעוץ חינוכי ובטיפול בהתמכרויות.
כמו כן, יש לו דוקטורט בחינוך מטעם הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, כאשר את החלק התאורטי בתחומים של פסיכולוגיה אנתרופולוגית, מחקר משפחות והנחיית קבוצות למד בTeachers College של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
הוא נולד בארגנטינה בשנת 1960, ועלה לישראל ב-1970.
שימש עד יוני 2017 כראש בית הספר לחינוך וחברה בפקולטה למדעי הרוח בקריה האקדמית אונו.
בין השנים 2004 עד 2010 הוא שימש כראש לימודי החינוך במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, וסיים את דרכו במכללה כסגן נשיא ודיקן הסטודנטים ויו"ר ועדת המינויים במכללה.
בר שלום היה יו"ר שותף עם ד"ר מיכל גולן (מכון מופ"ת) של הכנס הבינלאומי הששי להכשרת מורים: חינוך משנה מציאות.
עשייתו ומחקריו עוסקים לרוב בקו התפר שבין חינוך, יזמות חברתית, ייעוץ וטיפול.
בספרו הראשון "אידיאה של תיקון: יזמות חינוכית בחברה רב תרבותית" בר שלום חקר את מעשיהם של מוסדות חינוכיים ייחודיים בישראל העוסקים בתיקון האדם והחברה.
בתי הספר שנחקרו מפגישים בין יהודים וערבים, חילוניים ודתיים, מעצימים אוכלוסיות חלשות ומטפחים זהות ביקורתית.
ב-2007, בר שלום הוציא את ספרו "הפואמה הפדגוגית של לובה אליאב" שעניינו המפעל החינוכי של אליאב מעת היותו מפקד אוניית מעפילים, דרך מפעל הקליטה של שנות החמישים ועבודה אישית ומאומצת עם עולי קוצ'ין.
בספרו "עושים לשם שינוי: על יזמים חברתיים בישראל" שהוא הוציא לאור ב-2011 יחד עם דר' עמירם שראל, פסיכיאטר מבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בר שלום ניתח את פועלם של יזמים בולטים בישראל בתחומי הרפואה, הטיפול, הארגון הקהילתי והחברתי והחינוך.
ב - 2015 פרסם עם דר' עדנה גרין, עובדת סוציאלית, את הספר "עמם ולמענם: סיפורם של מורים טובים", בהוצאת כרמל
בר שלום נשוי ואב לשלשה.
בנוסף לעיסוקיו האקדמיים המגוונים, הוא מורה לקראטה ומקיים מדיטציית ויפאסנה.
(2015) עמם ולמענם: סיפורים של מורים טובים.
(2011) עושים לשם שינוי: על יזמים חברתיים בישראל.
בר שלום, י., (2007) הפואמה הפדגוגית של לובה אליאב, ירושלים: הוצאת כרמל
(2004) אידיאה של תיקון: יזמות חינוכית בחברה רב תרבותית.
בני ברק: הוצאת הקבוץ המאוחד, סדרת קו אדום.
(2002) המחקר האיכותני בחקר החינוך: מהתאוריה אל השדה ומהשדה אל התאוריה.
ירושלים: הוצאת המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
(1999) המחקר האיכותני בחקר החינוך.
גיליון מיוחד של "במכללה" (11), הוצאת המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
יהודה בָּקוֹן (Bacon; נולד ב-28 ביולי 1929) הוא צייר ישראלי, ניצול השואה.
בקון נולד ב-1929 באוסטרבה שבמוראביה, צ'כוסלובקיה למשפחה יהודית ציונית מסורתית, בנם של אתל לבית גרוס וישראל בקון, ואחיהן של חנה ובלה רבקה.
אביו היה בעליו של בית חרושת לעורות.
במהלך השואה, בשנת 1941 גורש בקון לטרזיינשטט, שם למד אצל האמנים אוטו אונגר , בדז'יך פריטה ולאו האס.
בשנת 1943 גורש בקון לאושוויץ, ושהה שישה חודשים בבירקנאו.
בקון הועסק ב"קומנדו עגלות" (Rollwagenkommando), קבוצות נערים שעסקו בסבלות במחנה, ובמסגרת תפקיד זה הייתה לו גישה לאזורים השונים של המחנה.
נשלח בצעדת מוות למחנה מאוטהאוזן, וממנו שוחרר.
ב-18 בינואר 1945 נשלח בקון לצעדת מוות שנמשכה בתחילה שלושה ימים והובילה למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
במרץ 1945 נלקח בקון לצעדת מוות נוספת למחנה הריכוז גונסקירכן, מחנה משנה של מאוטהאוזן ששכן עמוק בתוך היער.
שם, הוא מספר, הם לא קיבלו לא מזון, לא מים ולא בגדים.
ב-5 במאי 1945 שוחרר בקון בגונסקירכן.
לפני ששומרי האס אס עזבו את המחנה, הם הרעילו את אספקת המזון שנותרה.
לאחר שהאסירים נמלטו לכפר, רבים מתו שם בגלל צריכת המזון המוגזמת, שגופם לא הצליח לספוג.
בקון וחברו וולפי אדלר (שלימים הפך לרב בישראל ופרסם ספר על חוויותיו) עזבו את המחנה ונתקלו בחיילים אמריקאים שעזרו להם ולקחו אותם לבית חולים בשטייר.
לאחר שבקון התאושש פחות או יותר במנזר שנוהל על ידי נזירות קתוליות, הוא חזר לפראג.
הוא קיווה שאמו ואחותו עדיין בחיים ושהוא יוכל לראות אותן שם.
לעת עתה, הוא התגורר בבית ילדים שהוקם בטירת שטיז'ין ליד פראג, בניהולו של המחנך וההומניסט הצ'כי פשמיסל פיטר.
שם הוא גם פגש את הסופר הנס גינתר אדלר שנמנה עם צוות הסיענים.
בעזרתם של פיטר ואדלר הוא מצא דרך לחיות לאחר השחרור, אם כי ללא משפחתו.
לאחר השואה הפך בקון לאמן שביקש לתעד את חוויותיו בשואה, מתוך תחושת אחריות לשימור זכר השואה.
בשנת 1946 עלה בקון לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
מ-1955 עד 1957 נסע ללמוד בבית הספר המרכזי לאמנויות שבאוניברסיטת לונדון לאמנויות, וב-1957–1958 למד בבית הספר לאמנויות היפות (École des Beaux-Arts, אקול דה בוז-אר) בפריז.
בשנת 1959 התמנה למרצה בבצלאל.
בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן.
בשנת 2010 זכה בפרס מרדכי איש-שלום על מפעל חייו.
בתו, חנה וייט (Hanna White), היא עיתונאית ב-BBC.
הוא היה נשוי ללאה עד למותה ב-2023, ולהם שני בנים.
רוב ציוריו של בקון מתארים אירועים שהיה עד להם כנער בטרזיינשטט ובאושוויץ.
עבודותיו הוצגו במוזיאון ישראל, ביד ושם, בקונגרס של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, ובבתיהם של תאודור רוזוולט, ג'ון ד.
רוקפלר, מרטין בובר וחיים ויצמן.
תערוכות מיצירותיו הוצגו בגרמניה, ארצות הברית ובריטניה.
ציוריו של בקון מלווים את הטקסט בכמה ספרי שירה של המשורר הירושלמי יונתן גורל.
יהודה בנארי (לוינסון; כסלו תרס"ט, 24 בדצמבר 1908 – כ"ה באדר ב' תשמ"ד, 29 במרץ 1984) היה פעיל ציוני רוויזיונסטי, מראשי הצ"ח, משפטן, עיתונאי, מסאי והיסטוריון של התנועה הרוויזיוניסטית, ויושב ראש הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל.
בנארי נולד ביקטרינוסלב, שבאימפריה הרוסית בכסלו תרס"ט (24 בדצמבר 1908), לזלדה לבית קומאי ולראובן.
בנארי הגיע לפריז בשנת 1925. למד באוניברסיטת פריס, והוענק לו על ידה תואר ד"ר למשפטים.
באותן שנים עמד בתכתובת עם המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1933, נשא את סוניה לבית יוכלמן.
מראשית שנות השלושים, היה פעיל בכיר בתנועה הרוויזיוניסטית.
בינואר 1934 נבחר, בפריז, יחד עם ראובן הכט, מ' גולדבנד ול' נירי, למזכירות "יבנה ויודפת", ארגון-הגג של קבוצות הסטודנטים המזדהות עם עקרונות התנועה הרוויזיוניסטית.
שנה לאחר מכן, בינואר 1935, מינה אותו "הוועד הפועל העולמי של ברית הצה"ר בצרפת" לחבר בוועד המרכזי (הזמני) לברית הצה"ר בארץ זו יחד עם אלברט סטאראסלסקי (סטארא) ואברהם הרנרוט.
בשלהי שנות השלושים, שהה בתפקידיו בתנועה הרוויזיוניסטית בוורשה.
במחלוקת הארגונית שפרצה בין תנועת הנוער בית"ר, לבין פעילות תאי האצ"ל באירופה, במיוחד בפולין, פעל בנארי למציאת הסדר מתקבל על שני הצדדים, תוך כדי שהוא מנהל תכתובת מסועפת עם בכירי התנועה: יוסף שכטמן, ומשה מרכוס.
במכתבו מוורשה, מיום 26 בדצמבר 1938, של בנארי כמזכיר הנהלת הצ"ח אל שלמה יעקבי, עוזרו של ראש התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי, כתב, בין השאר, שהחיכוכים בין שני הארגונים: בית"ר והאצ"ל לא ימצאו את פתרונם בהוראות מנהליות, אלא במציאת הסדר לשביעות רצונם של החברים.
הוא גם העריך, "שהטובים ביותר בבית"ר נכנסו לתאים (של אצ"ל), משום שלא מצאו בבית"ר מה שציפו למצוא בה, ושאף ראשי ה'תאים' הם בית"רים מן הפעילים רק לפני זמן קצר".
ניסיונות הגישור הביאו לכינוס פריז, בינואר - פברואר 1939, והשתלבו עם מאמציו של זאב ז'בוטינסקי לתעל את פעילות שני הארגונים למען מטרה אחת – הצלת יהודים מאירופה, שכבר נתונה הייתה להשפעתה של גרמניה הנאצית.
בכינוס זה ייצג בנארי, באופן רשמי, את "ברית החייל".
בנארי נתן ביטוי לתקווה, שנמצאה הדרך לעבודה המשותפת של כל שלוחות תנועת ז'בוטינסקי, במכתבו אל ד"ר יוחנן בדר, מראשי התנועה הרוויזיוניסטית ולימים חבר כנסת, מיום 9 בפברואר 1939. במכתב זה כתב בנארי: "כמעט מכול קצווי תבל באנו לפאריס, כדי למצוא מודוס ויוונדי".
בנארי ליווה את מבצעי ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית, שנקראו עליית אף על פי, ערב מלחמת העולם השנייה.
הוא הופקד על הסדר הטוב וההגינות ופעל למניעת תופעות שלילות שנלוו למפעל הצלה זה.
בעקבות מספר תלונות של עולים, הודיע בנארי לאחד היזמים הגדולים של מבצעי ההעפלה, וילי פרל, כי אינו רשאי לפעול עוד בענייני עלייה ב' ללא אישור התנועה.
בנארי היה אז גם התובע הראשי של ברית הצה"ר.
בתפקידו זה, הודיע בנארי ביום 1 בינואר 1941 לאברהם אברהמס, ראש המחלקה המדינית של הצ"ח בלונדון, על העמדתו לדין התנועה בשל הסכם כספי שעשה עם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
ואכן, לאחר כחמש שנים (5 בספטמבר 1945) מצא בית הדין של התנועה את פרל כמי שלקה בהתנהגות בלתי הולמת והשעה אותו מכול תפקידיו בתנועה.
בנארי הגיע לבריטניה, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והיה יושב ראש "הליגה למען אסירי ציון" וחבר הנהלת "עלייה ב'".
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה פעיל בברית הצה"ר, מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, בהן פעל לצד ראובן הכט באיגוד הסטודנטים היהודיים בצרפת התנהל קשר רב שנים, בינו לבין הכט שהתחזק בפעילות משותפת בברית הצה"ר.
ביקורו הראשון בארץ ישראל היה בעיצומה של מלחמת העצמאות, לאחר הקמת המדינה, ביוני 1948. לאחר כשלוש שנים עלה עם בני משפחתו.
בנארי היה חבר במפלגות הישראליות: תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
החל משנת 1964 כיהן בתפקיד יושב ראש הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל.
בתפקיד זה כיהן כשמונה עשרה שנים.
בימיו נחנך מוזיאון ז'בוטינסקי במצודת זאב (ב-2 באוגוסט 1970) במעמד יגאל אלון, אז סגן ראש הממשלה ושר החינוך והתרבות, השרים מנחם בגין וחיים לנדאו, ראש עיריית תל אביב-יפו ואנשי ציבור רבים, נציגי כל הקשת הפוליטית.
מכון ז'בוטינסקי יצר בתקופתו קשרים עם מוסדות להשכלה גבוהה בארץ, כגון "המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן" של אוניברסיטת תל אביב, ומוסדות בחוץ לארץ, והפך למכון מחקר בעל מוניטין.
בתקופתו, ראה אור הכרך הראשון של אגרות זאב ז'בוטינסקי.
בנארי פרסם מאמרים רבים ביומון "חרות", "ג'ואיש סטנדרט", "ג'ואיש הרלד" (בדרום אפריקה), "מנצ'סטר גרדיאן", רבעון "האומה" ואחרים.
הוא כתב ופרסם מחקרים לתולדות הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, על מדיניותו של ז'בוטינסקי, על פילדמרשל אלנבי ועל מאורעות הדמים בירושלים ב-1920 ונושאים נוספים.
בנארי יזם את סדרת ספרים שיקבצו את מאמריו של זאב ז'בוטינסקי.
הוא הספיק לראות את הספר הראשון בסדרה: עקרונות מנחים לבעיות השעה, בעריכת פרופ' יוסף נדבה.
על פי צוואתו תרם את גופתו למדע, וביקש להקבר ליד חבר בית"ר והאצ"ל שלמה בן-יוסף, בבית העלמין בראש פינה.
על המצבה שלו נחרת: "לוחם ציוני, מראשי ובוני מכון ז'בוטינסקי".
מדיניותו של זאב ז'בוטינסקי, תל אביב תשכ"ד 1964
הגדוד העברי כמכשיר צבאי ופוליטי', תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, 1967
(בשם פסבדונים: דן קומאי), ישראל באספקלרית ההסברה והמדיניות הסובייטית, 1968
משמעותם המדינית של הגדודים העבריים, תל אביב: הוצאת מכון ז'בוטינסקי, 1969
זאב ז'בוטינסקי, ירושלים ותל אביב : הוצאת מ' ניומן, תשל"ב 1971
המשמעות המדינית של המאבק על ירושלים, תל אביב: הוצאת מכון ז'בוטינסקי, 1971
(בשם: דן קומאי), הוועידה האירופית לביטחון, תשל"ד
יוסף טרומפלדור, תל אביב : הקונגרס היהודי העולמי - ההנהלה הישראלית, תשל"ה
המיעוטים בעולם הערבי, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, 1976
הכזב שברעיון הפלורליזם התרבותי, תל אביב תשל"ח
דער אמת פונעם פאליטישן שטורעם אין שייכות מיט דער "פרשת לבון", מונטווידאו 1961
יחד עם ד"ר יוסף ב' שכטמן, כתב ספר, באנגלית, לתולדות התנועה הרוויזיוניסטית:
זאב ז'בוטינסקי בחזון ובחזית : חידון ז'בוטינסקי במסגרת אירועי שנת ז'בוטינסקי תשנ"א 1991/1990, תל אביב : המרכז לחינוך לאומי שליד הסתדרות העובדים הלאומית בארץ ישראל, תשנ"א
רבי יהודה בן-שמואל אבן-עבאס (משפחתו מכונה גם: אבן אבון) (הראשון) (פאס ד'תת"ס 1100-חלב ד'תתקכ"ז 1167) היה דיין ומשורר יהודי-מרוקאי.
ר' יהודה בן שמואל עבאס, נולד בפאס והיה שם לדיין ומשכיל נכבד בעיני הגויים והיהודים.
את אשתו חנה, הוא פגש בבגדאד, והיא מתוארת על ידי בנה שמואל, כאישה משכילה הבקיאה ביהדות וקוראת וכותבת בעברית.
שנים רבות לא היו לזוג ילדים, ולאחר תפילות נולד לה בנה היחיד, לו קראה שמואל, כמעשה הדמות המקראית חנה.
בשלב מסוים נדד למזרח ובשנותיו האחרונות חי בארם צובא (חלב), ונפטר בעיר מוסול בעת שנפגש עם בנו סמואל .
ידועים לנו ממנו כעשרים פיוטים, כמה מהם נקלטו במחזור ארם צובא.
פיוטו הידוע ביותר הוא פיוט העקידה "עת שערי רצון להפתח", שזכה לתפוצה עצומה ונכנס לכל מנהגי יהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם.
הפיוט נאמר על ידי יהודי עדות הספרדים ועדות המזרח בתפילת ראש השנה, לפני תקיעות השופר שבין תפילת שחרית לתפילת המוסף.
הפיוט מספר את סיפור העקידה בהרחבה רבה, תוך עשיית שימוש במדרשי חז"ל הרבים שנכתבו אודותיה.
יש קהילות הנוהגות לאמרו גם בתפילת נעילה של יום הכיפורים, ויש אף הנוהגות לאמרו עבור יולדת במהלך הלידה.
האותיות הראשונות בכל מחרוזת בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של שם המחבר: "עבאש יהודה שמואל".
יש האומרים שייתכן ויהודה בן-שמואל אבן-עבאס כתב את הפיוט בעקבות טרגדיה אישית שפקדה אותו: בנו סמואל אלמוגרבי (שמואל) התאסלם באזריביג'אן בשנת 1163, ולימים אף כתב ספר שנקרא "אפחאם אל-יהוד" ("השתקת היהודים"), שבו הוא מנסה להפריך ולערער טענות בסיסיות של חכמי היהדות.
לא ידוע בוודאות האם הבן התאסלם עוד בימי חייו של אביו או רק לאחר מותו.
יש הסוברים שהתאסלם עוד בימי חייו של אביו ואולי צערו זה של האב משוקע בתוך פיוט העקידה, הרווי כאב.
בכל מקרה סמואל עצמו מספר כי שלח מכתב לאביו אל העיר חלב, ופירט בו טענות וחלומות - בהן ראה מסרים משמים להמיר את דתו לאסלאם, שבדיעבד גרמו לו להתאסלם.
כתוצאה מההתכתבות נפגשו האב והבן בעיר מוסול, ולפי מה שתיאר סמואל, אביו נפטר במוסול זמן קצר לאחר הפגישה כתוצאה ממחלה.
יהודה בר-און (נולד ב-11 ביוני 1959) הוא כלכלן ורואה חשבון בהסמכתו, מנהל פרויקטים בתחום התחבורה והתשתיות האזרחיות.
בר-און שימש בעבר מנכ"ל חברת נתיבי איילון בע"מ, חברת דן, משנה למנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל בע"מ (לשעבר מע"צ) ומנכ"ל חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים.
הוא בעלים של חברת ייעוץ פרטית.
תחת ניהולו החלו עבודות התשתית להקמת הרכבת הקלה של תל אביב.
בר-און נולד בחיפה, למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרן ולאחר מכן הצטרף לגרעין נח"ל של בני עקיבא שם גם ביצע את שירותו הצבאי.
עם שחרורו מהצבא עסק בחינוך בלתי פורמלי והדריך נוער בשכונת שמואל הנביא בירושלים ובמדרשה במעלות.
לבר-און תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת בר-אילן.
לאחר סיום לימודיו הוסמך כרואה חשבון.
בר-און התחיל את מסלולו המקצועי במשרד רואי החשבון שטראוס לזר ושות', שם התמחה ועבד כמנהל ביקורת.
לאחר שנתיים התמנה לסמנכ"ל ומנהל כספים בקבוצת דנאל בע"מ, חברה ציבורית העוסקת בגיוס והשמה של עובדים, בסיעוד ובשירותים סוציאליים.
במשך שנה שימש מנכ"ל חברת א.
דורי בניה בע"מ, העוסקת בבנייה למגורים ולמסחר.
בשנת 1997 מונה בר-און למנהל הכספים בחברת נתיבי איילון ולאחר שנתיים מונה למנכ"ל החברה.
בשנת 2003 מונה בר-און למנכ"ל חברת דן, ולאחר שנתיים מונה למשנה למנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל בע"מ (לשעבר מע"צ).
ב-2004 הפכה החברה לממשלתית ובמסגרת זו קיבלה את האחריות על טיפול בקווי הרכבת החדשים.
מבין הפרויקטים שנוהלו על ידי בר-און בחברה הלאומית לדרכים ניתן למנות את תכנון כביש מספר 1 החדש, מנהרות אכסאל, מחלף המוביל וכביש 77, כביש עוקף קריות וכביש 431.
בתחילת 2010 פרש בר-און והקים את סי.
פתרונות לתשתיות אזרחיות בע"מ C.I.S.
CIVIL INFRASTRUCTURE SOLUTIONS LTD - חברה פרטית בבעלותו המספקת שירותי ייעוץ וניהול בתחומי בנייה ותשתיות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי.
באפריל 2014 חתם שר האוצר יאיר לפיד על אישור מינויו של בר-און למנכ"ל חברת נ.ת.ע.
בתפקיד זה כיהן עד אוגוסט 2019, אז התפטר בגלל חילוקי דעות ניהוליים עם יו"ר הדירקטוריון החברה רם בלינקוב.
בר-און מתגורר כיום במושב ניר צבי, נשוי ואב לשלושה.
בזמנו הפנוי מתאמן בריצת מרתון.
בפברואר 2014 אישר דירקטוריון חברת נת"ע את מינויו של בר-און למנכ"ל החברה.
מינוי זה זכה לביקורות קשה עקב עברו של בר-און שכלל אזכורו לשלילה בשלושה מדו"חות מבקר המדינה.
כך בשנת 2006 נחקר בר-און בחשד שבתפקידו כמנכ"ל חברת לנדקו שיחד את ראש עיריית לוד דאז, בני רגב, דרך אחיו, על מנת שהוא יקדם את זכייתה של חברת מגדלי מירב במכרז להקמת מרכז מסחרי בלוד.
הזכייה הזו היטיבה לטענת המשטרה עם לנדקו, שהייתה אמורה לבצע את עבודות הפיתוח.
לאחר חקירה נסגר התיק בעילה של "חוסר עניין לציבור".
בדו"ח מבקר המדינה משנת 2006 (57ב) נמתחה ביקורת כנגד החברה הלאומית לדרכים (מע"צ לשעבר) בדבר הליך על מינויו של בר-און למשנה למנכ"ל החברה הלאומית לדרכים.
לפי הדו"ח, "משרד מבקר המדינה מעיר כי תהליך הבחירה של המשנה למנכ"ל לא היה שקוף." חוסר השקיפות נבע משתי סיבות עיקריות.
בדו"ח מבקר המדינה שהתפרסם באוקטובר 2013 (64א) באשר למשרד התחבורה, נאמר כי מנכ"ל נתיבי איילון בעבר, שי ברס, העסיק את החברה שבבעלות בר-און, שהיה קודמו בתפקיד, בניהול ביצוע תוכנית הארגון מחדש בגוש דן, עליה מתח המבקר ביקורת קשה.
במסגרת ההעסקה שולם לחברה שכר טרחה הגבוה ב-476% ממה שנקבע בחוזה המקורי והסתכם ב-3.4 מיליון ש"ח.
בהסכם נקבע גם תשלום קבוע של 150,000 ש"ח לחודש בלי שחברת CIS נדרשה להגיש חשבון מפורט של שעות העבודה שעבדו עובדיה בפועל והתפלגותן על-פי היועצים השונים.
יהודה בר (נולד בשנת 1940) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד סיירת חרוב, חטיבת הבקעה ועוצבת הגליל.
בר נולד בשם יהודה ברינג וגדל בפתח תקווה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1958 במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים בר עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד וכמפקד פלוגה בגדוד.
בשנת 1964 פיקד על פלחה"ן צנחנים.
במלחמת ששת הימים לחם עם חטיבה 55 בקרב על ירושלים.
לאחר מכן שירת כסמג"ד גדוד 890, ובשנים 1972-1970 שימש כמפקד סיירת חרוב.
במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד חטיבה 55, בין היתר במבצע אבירי לב.
לאחר מכן בשנים 1976-1974 פיקד על חטיבת הבקעה.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה פיקד על עוצבת הגליל בדרגת תא"ל.
בשנת 1985 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
בשנת 1987 מונה לנספח צה"ל באוסטרליה.
בין השנים 1997–2017 שימש כמנכ"ל המרכז הזואולוגי תל אביב - רמת גן.
יהודה לוסיאן ברוניצקי (נולד ב-23 בספטמבר 1934) הוא מהנדס מכונות ויזם ישראלי, מייסד קבוצת אורמת.
חתן פרס ישראל לתעשייה לשנת 2018.
ברוניצקי נולד בלבוב (אז בפולין כיום באוקראינה), בנם של נפתלי ואן בקנרוט.
לאחר הכיבוש הנאצי במבצע ברברוסה גורשה המשפחה לגטו דרוהוביץ', אביו, שהיה אגרונום, פעל להצלת יהודים על ידי ארגון עבודתם בחקלאות.
במהלך השואה שינה אביו את שם המשפחה לברוניצקי על שם העיירה ויער ברוניצה, שבו נרצחו רבים מהיהודים באזור.
לאחר המלחמה עבר עם משפחתו לקרקוב וב-1946 לצרפת.
הוא למד לתואר ראשון במדעי הגרעין במכון CNAM, הנדסת מכונות בבית הספר להנדסה בפריז (Arts et Métiers ParisTech) ותואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת פריז.
במקביל ללימודיו עבד במכון למחקר גרעיני כמפתח ציוד עבור CERN.
ב-1958 עלה לישראל, הוא חבר לצבי תבור, שהיה ראש המעבדה הלאומית לפיזיקה ויחד עבדו על ניצול אנרגיית השמש.
במעבדה פיתחו את הטורבו-גנרטור ואת מעגל רנקין אורגני (ORC).
ב-1965 הקים יחד עם רעייתו יהודית (דיתה) את מפעל אורמת ביבנה וכיהן כמנכ"ל החברה, המפעל הוקם בסמוך למפעל סיבעור, מפעל מחזור שהקים אביו.
בשנת 1966 הצטרף לחברה יוסף שידלובסקי שרכש 50% ממניותיה.
המפעל ייצר טורבינות אותן ייצא למדינות רבות ברחבי העולם, בהמשך נהנתה החברה מגידול בפעילות ייצוא טורבינות השמש כתוצאה מהגידול במחירי האנרגיה בעקבות משבר האנרגיה העולמי.
במקביל לפעילותה הקימה החברה את בית הספר המקצועי אורט-אורמת מרשת אורט.
מיזם בריכת שמש שהקים ב-1978 באזור עין בוקק דעך לאחר הירידה במחירי הנפט.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הקבוצה להקים ברחבי העולם תחנות כוח המייצרות חשמל מאנרגיה גאותרמית.
ב-1991 הונפקה חברת אורמת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1996 עברה שינוי אסטרטגי נוסף והחלה לעסוק במכירת אנרגיה מתחנות כוח בבעלותה.
בשנים 1992 עד 2006 כיהן ברוניצקי כיו"ר מנועי בית שמש, חברה שנרכשה על ידי אורמת, ובשנים 1992 עד 1995 כיו"ר משותף של אורבוטק, שנוסדה מאורבוט, אחת מהחברות שהוקמו במסגרת חממה טכנולוגית של אורמת, ומשנת 1999 עד 2005 כיו"ר אורעד מערכות הייטק, אף היא חברה מהחממה.
עד 2016 כיהן ברוניצקי כדירקטור וכמדען הראשי באורמת.
לאורך השנים פיתח טכנולוגיות רבות ועל שמו נרשמו עשרות פטנטים.
ב-1977 זכה ברוניצקי בפרס רוטשילד, ב-1978 זכה יחד עם רעייתו בפרס התעשייה וב-2008 זכה בפרס מפעל חיים מהתאחדות התעשיינים.
כמו כן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מהטכניון וממכון ויצמן למדע, וב-1992 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
כיהן במועצת המנהלים ובוועד הפועל של מכון ויצמן למדע.
יחד עם רעייתו הקים את מרכז ברוניצה ליזמות וחדשנות בטכניון.
הוא מכהן כחבר מועצת יד ושם.
ברוניצקי הכיר את רעייתו יהודית במהלך צעדת ירושלים, השניים נישאו ב-1961 ולהם שלושה ילדים.
בנם יורם כיהן כיו"ר אורמת טכנולוגיות עד 2015.
רבי יהודה בר יקר היה חכם יליד פרובאנס בתקופת הראשונים שפעל בברצלונה בראשית המאה ה־13. חיבר פירוש על התפילות והברכות והיה רבו של הרמב"ן
רבי יהודה ככל הנראה נולד ופעל בפרובאנס שבדרום צרפת.
את חיבורו על התפילות והברכות כתב לאחר 1193, שכן מצטט בו את משנה תורה לרמב"ם שהגיע לפרובאנס בשנה זו.
בשלהי המאה ה־12 או בראשית המאה ה־13 נדד צפונה והיה לתלמידו של הריצב"א מדמפייר .
ב־1215 שימש כדיין בברצלונה שבקטלוניה.
תלמידו המובהק הוא הרמב"ן, שקיבל ממנו את תורתם של בעלי התוספות, ומזכיר אותו תדיר בחידושיו לתלמוד, שחוברו סביב 1220, לרוב בברכת החיים.
תלמידיו ובית המדרש הספרדי מביאים בשמו מסורות ופירושים רבים בעיקר בענייני תלמוד.
פרופ' שלם יהלום הוכיח שבכל מקום שרמב"ן אומר "שמעתי" או "מפי רבי" כוונתו לבר יקר.
הרשב"ש כינהו , בעקבת דבריו יש שהבינו שחוץ מחיבורו לירושלמי חיבר פירוש לבבלי, פירוש זה אינו קיים היום.
גרשם שלום סבר שהיה מקובל, ולטענתו הוא ממקורותיה הראשוניים של תורת הקבלה, ואף סבר שהיה תלמידו של רבי יצחק סגי נהור וכך סבר משה אידל, חביבה פדיה חלקה על הנחה זו וסברה שהמרחק בין בר יקר לסגי נהור גדול.
עודד ישראלי פרסם מחקר מקיף בו טען שעל אף שבר יקר עסק רבות בתורת הספירות לא היה מקובל, עיסוקו בתורת הספירות דומה יותר לתורת הגלגולים האריסטוטלית מאשר לתורת הספירות הקבלית, עוד טען שאף שלא היה מקובל העביר מסורות קבליות אשר הכשירו את הקרקע לפרסום תורת הקבלה.
פירוש התפילה והברכות לרבי יהודה בר יקר (מעין גנים) - שמואל ירושלמי, ירושלים תשכ"ט.
חיבור זה הובא בחיבורים רבים ביניהם ארחות חיים, שו"ת הרשב"ש, פירוש הריטב"א להגדה של פסח ועוד, בפירוש האבודרהם המפורסם לסידור התפילה העתיק קטעים רבים מפירוש זה.
פירוש י"ג מידות - בתוך פירוש התפילות והברכות, חלק ג - ההשלמות עמ' 10–27.
פירוש תפילות יום הכיפורים מרבינו יהודה בר יקר - רח"ד שעוועל, סיני סב (תשכ"ח).
פירוש תפילות ראש השנה מרבינו יהודה בר יקר - רח"ד שעוועל, הדרום כו (תשכ"ח) עמ' 7–43.
כמו כן חיבר פירוש לתלמוד ירושלמי אשר לא הגיע לידינו.
רבי יהודה בריאל (ת"ג – תפ"ב; 1643 – 1722) היה מרבני העיר מנטובה ומגדולי חכמי איטליה בדורו, לחם בשבתאות ועמד לימין החכם צבי במלחמתו בנחמיה חיון.
נולד במנטובה בשנת ת"ג (1643) בערך, לרב אליעזר בריאל אשכנזי.
מספר שנים לפני הולדתו קיבל אביו רשות מהשלטונות להתיישב במנטובה, לאחר שנים רבות שהתיישבות יהודים הייתה אסורה בעיר.
בגיל צעיר התפרסם בגדולתו בתורה, ובגיל 25 כתב תשובות הלכתיות לשאלות שנשאלו חכמי דורו.
במנטובה נמנה עם חברי בית הדין של רבי משה זכות (הרמ"ז), ולאחר פטירתו (בשנת תנ"ח) מונה לאב בית הדין במקומו, תפקיד אותו נשא במשך קרוב לשלושים שנה, עד לפטירתו.
בנוסף עמד בראש ישיבה גדולה בעיר והעמיד תלמידים רבים שהיו לימים מורי הוראה, ומהם גדולי רבני איטליה בדור שאחריו.
השיב תשובות רבות לשאלות שהופנו אליו מאיטליה ומחוצה לה, וכונה בפי חכמי דורו "אביר הרועים" (אביר - בריאל).
חלק מתשובותיו נדפסו בספר "פחד יצחק" של תלמידו רבי יצחק למפרונטי.
מלבד גדולתו בתורה הייתה לרבי יהודה בריאל השכלה רחבה גם בפילוסופיה ובחכמות רבות, היה בקי בשפה הלטינית והיה מגדולי המדקדקים בדורו.
בתקופתו פרץ גל של אנטישמיות חריפה בין אנשי הרוח באיטליה, והדבר גרר פולמוסים מחודשים בין היהדות לנצרות.
כתבים אנטי-יהודיים רבים נדפסו על ידי אנשי כמורה ואף סופרים חילונים שהתקיפו את היהדות הן כדת והן כלאום.
רבי יהודה בריאל פעל כמעט כל ימיו כדי להדוף מתקפות אלו ולחזק את אמונת היהדות.
לשם כך חיבר ספר ויכוח בין היהדות לנצרות בעברית ובאיטלקית שנועד לשמש חומר הגנה לצד היהודי בוויכוחים.
בחיבור נכללו טענות והשגות נגד הנצרות והברית החדשה, ונגד ספרי הבשורות בפרט.
השפעתו הייתה רבה הן מצד ידענותו הגדולה בתורה וביהדות, והן מצד בקיאותו בשפה הלטינית ובספרותה (בין השאר תרגם מלטינית לעברית את איגרות הפילוסוף הרומאי סנקה).
כן כתב מספר שירים ופיוטים שנדפסו על גיליונות בודדים, ופירוש על הספרים דניאל ותרי עשר.
נפטר בו' אלול תפ"ב (1722) ונקבר בעירו מנטובה.
תלמידו רבי דוד פינצי כיהן במקומו כראש הישיבה במנטובה, יחד עם רבי אביעד שר שלום באזילה.
אחר פטירתו חיבר עליו תלמידו רבי שמשון הכהן מודון ספר קינה בשם "ציר הצירים".
כן חיבר עליו רבי עמנואל חי ריקי שיר קינה.
בשנת 1713 הדפיס נחמיה חיון את ספריו "דברי נחמיה" ו"עוז לאלוהים", ולאחר הדפסתם נסע לאמסטרדם.
לקראת בואו פרצה מחלוקת בעיר אודות כתביו, ועל ספרו "מהימנותא דכלא" בפרט.
שני הצדדים, החכם צבי מצד אחד והרבנים הספרדים מאמסטרדם מהצד השני, פנו אל רבי יהודה בריאל בבקשם לשכנעו בצדקת עמדתם.
רבי יהודה בריאל הגיב במכתב בו הוא פוסק נחרצות שהדין עם החכם צבי, וכי הוא מצטרף לחרם שהטיל על נחמיה חיון.
בתגובה שלחו פרנסי הקהילה הספרדית מכתב לרבי יהודה בריאל והתרעמו על כך שמיהר לחוות את דעתו מבלי עיון בספרו של חיון ומבלי לשמוע את נימוקי בית הדין הספרדי.
כן התלוננו בפניו שפעמים רבות ביקשו מהחכם צבי לבוא ולדון עמו על כך, אך הוא סירב "בלי לוותר על מה שהוא" (החכם צבי סירב בטענה שבית הדין מוטה, שכן הוא חשד אף בראש בית הדין עצמו, רבי שלמה אאיליון, בשבתאות.
בנוסף טען כי אין הרב האשכנזי כפוף לקהילה הפורטוגזית).
רבי יהודה התנצל על כך אך עמד בדעתו.
במכתב (שני) שהוציא בנושא הוא מתייחס במפורש לפולמוס באמסטרדם, והוא מוסיף לגבות את החכם צבי ודוחה את דעתו של רבי שלמה אאיליון ובית דינו:במכתב נוסף משנת תע"ד (1714) פרסם רבי יהודה בריאל שמונה קושיות וסתירות על ספרו של חיון ושלח אותם לפרנסי הקהילה הספרדית.
פרנסי הקהילה ובראשם רבי שלמה אאיליון השיבו עליהן בפורטוגזית ושלחו לו את תגובתם.
במכתב הם מנסים להראות שכל המתנגדים לחיון אינם בקיאים בספרו וסומכים על דבריו של החכם צבי.
כן הם מודיעים לו כי הוא איננו אובייקטיבי בעיניהם בשל התקשרותו הראשונית והמהירה אל החכם צבי ("כבודו אינו במצב שיכול לדון בעניין ללא משוא פנים ובלי להיות נוגע בדבר"), ודרשו ממנו להפסיק להתערב בענייניה הפנימיים של הקהילה.
חלק ממכתביו אלו נאספו בחיבורו של רבי משה חגיז "מלחמה לה'", הכולל מכתבים וחרמות על נחמיה חיון, ולמכתביו נודעה השפעה רבה בפולמוס זה.
מתוך חיבור זה רבי יהודה בריאל הוא היחיד שמזכיר את ר' שלמה אאיליון ובית דינו, אף שהוא מתייחס אליהם בזהירות ובכבוד רב.
בתגובה למלחמתו בנחמיה חיון, השמיץ הלה את רבי יהודה בריאל, ובספרו "הצד צבי" האשים אותו, בין היתר, בכך שאינו נושא אישה ולא מגדל זקן.
בעקבות מלחמתו בשבתאות היה יחסו לקבלה שלילי מעט והוא התנגד להדפסת ספרי קבלה, בעיקר בשל החשש שיפלו לידי אנשים שאינם ראוים לכך.
כללי הדקדוק – נדפס לראשונה במנטובה 1730
סדר הניקור – דיני ניקור בקצרה
השגות על מעשי השליחים - לא נדפס
פירושים על ספר דניאל (נכתב בערך ב-1708) ותרי עשר – לא נדפס
תשובות רבות שכתב נדפסו בספרי חכמי איטליה של אותו דור ואחריו, ביניהם בספר פחד יצחק של תלמידו רבי יצחק למפרונטי, שו"ת דבר שמואל לרבי שמואל אבוהב, שו"ת זרע אמת לרבי ישמעאל הכהן, ועוד.
רבי יצחק למפרונטי – רב העיר פרארה ומחבר האנציקלופדיה ההלכתית "פחד יצחק"
רבי אביעד שר שלום באזילה - מרבני ומקובלי מנטובה, מחבר ספר "אמונת חכמים"
רבי ישעיהו באסאן - רב העיר פדובה ורבו של הרמח"ל
רבי דוד פינצי - מרבני מנטובה, חותנו של הרמח"ל
רבי שמשון מורפורגו - רב העיר אנקונה ומחבר שו"ת "שמש צדקה"
רבי אליהו הלוי - רב העיר אלסנדריה
יהודה ברגינסקי (17 בנובמבר 1897 - נובמבר 1979), היה פעיל במוסד לעלייה ב' וראש מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית בשנות העלייה ההמונית, בשנים שלאחר הקמת מדינת ישראל, מ-1948 ועד 1961.
נולד בקונוטופ שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
קיבל חינוך תיכוני ולמד מספר שנים לימודי רפואה באוניברסיטה בקייב.
היה מראשוני תנועת הנוער "דרור" שקמה בסוף מלחמת העולם הראשונה, והתנגדה להלך הרוח של הנהגת העם היהודי סביב הצהרת בלפור, מתוך אמונה כי העצמאות הלאומית היהודית לא תושג על ידי מתן הכשר מצד אומות העולם - אלא על ידי פעולה אקטיבית יהודית-ציונית של עלייה.
בעקבות רדיפות של המשטר הסובייטי היגרה מנהיגות "דרור", כולל ברגינסקי, לפולין, שם הצטרף לתנועת "החלוץ" והיה חבר מרכז התנועה בפולין.
עלה לארץ ישראל ב-1929 והצטרף לקיבוץ יגור.
עבד בייבוש ביצות, במחצבות, בהובלת זיפזיף בגמלים ועוד.
ב-1934 רכשו ביוון תנועות "החלוץ" והקיבוץ המאוחד את האוניה ולוס וארגנו אותה להעלאת מעפילים באופן בלתי ליגאלי לארץ ישראל.
ברגינסקי נמנה עם ארבעת שליחי התנועה שארגנו את ההפלגה, הנחשבת כמבצע ההעפלה הראשון.
ברגינסקי סייע גם בארגון הפלגתה השנייה של ה"וולוס" ב-1934. האונייה נתפסה על ידי הבריטים והוחזרה ליוון, ובסופו של דבר, הוחזרו מעפיליה לפולין.
כישלון זה שיתק למעשה במשך שלוש שנים את המשך מאמצי ההעפלה של תנועת "החלוץ".
באוקטובר 1937 קיימו ראשי תנועת הקיבוץ המאוחד דיון במצב תנועת "החלוץ" באירופה ובאלפי אנשיה המחכים לעלייה באירופה נוכח סכנת המלחמה המתקרבת והוחלט לחדש את העלייה הבלתי ליגאלית ולהטיל על יהודה ברגינסקי לצאת לאירופה ולהיות אחראי על משימה זו.
לאחר שקיבל את ברכת ברל כצנלסון לחידוש ההעפלה, פנה ברגינסקי למשה שרת שהביע התנגדות נחרצת לפעילות זו מחשש לעימות עם הבריטים.
למרות זאת, הפליג ברגינסקי לאירופה וארגן יחד עם זאב שינד את ההכנות להפלגת האוניה "פוסידון".
שינד, שחזר לארץ ישראל, ביקש מישראל גלילי להתלוות אליו לפגישה עם ראש הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון והאחרון הביע גם הוא התנגדות נחרצת למבצע ואיים בסילוקם מההסתדרות.
"פוסידון הצליחה להגיע בינואר 1938 ולפרוק את 65 מעפיליה, התנגדות הסוכנות היהודית להעפלה פגעה בהתארגנות באירופה,, למרות זאת הצליחו ברגינסקי וחבריו להוציא אוניות נוספות (ארטימיסיה, אטרטו וקולרדו) עוד ב-1938 ובתחילת 1939. רק ביולי 1939 הוקם על ידי המוסדות המוסד לעלייה ב' שארגן את העלייה הבלתי ליגאלית.
המוסד לעלייה ב', שהמשיך את דרכה של תנועת "החלוץ" בארגון העלייה, פעל בדרך ריכוזית.
בראשו עמד איש הההגנה שאול מאירוב.
ברגינסקי, זאב שינד ופעילים נוספים, שניסיונם היה רב משל מאירוב בפעילות זו, עבדו יחד עמו במרכז שהתארגן במלון מטרופול בפריז, כשמאירוב נמצא בלונדון
ברגינסקי וחבריו עסקו ברכישת האוניות ובארגון המעפילים בעוד שמאירוב עסק בצדדים המדיניים ובגיוס המימון.
מראשית 1939 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 הצליח המוסד לעלייה להוציא 11 ספינות מעפילים.
עם פרוץ המלחמה השתנה המצב, הוטלו הגבלות חמורות על הפעילות באירופה והמחיר שדרשו בעלי האוניות הרקיע שחקים.
מרכז המוסד לעלייה ב' עבר לז'נבה שבשווייץ הנייטרלית.
מחצית השנייה של 1940 החליטו ראשי ההגנה והמוסד למכור את אוניית המעפילים שנרכשה, דריאן 2 לבריטים כדי שתסייע במאמץ המלחמתי נגד מדינות הציר וזאת בשל החשש לשלומה לאחר הצטרפות איטליה למלחמה.
ברגינסקי, שנסע למטרה זו ליוגוסלביה, סירב לבצע פעולה זו ודרש לשמור את הספינה למטרתה המקורית.
בסופו של דבר, הספינה לא התאימה לצורכי הבריטים וחזרה לאנשי "המוסד לעלייה".
בהמשך המלחמה, בתקופה בה התמעטה באופן ניכר פעולת העלייה הבלתי ליגאלית, היה ברגינסקי חבר ועדת חוץ לארץ של הקיבוץ המאוחד ועסק גם בגיוס והכנת צנחני היישוב, שנשלחו אל שרידי קהילות מרכז אירופה.
ברגינסקי היה פעיל גם בתנועת הבריחה בשנים 1948-1944.
לאחר הקמת מדינת ישראל, במקביל לכהונת הממשלה הזמנית (בה לא היה שר שהיה ממונה על נושא העלייה), נבחרה בספטמבר 1948 הנהלת הסוכנות היהודית החדשה (הוגדרה רשמית כהנהלה הציונית), חלוקת התיקים הושפעה ממאבקים מפלגתיים ושיקולים קואליציוניים.
כראש מחלקת העלייה נבחר יצחק רפאל וכסגנו מונה ברגינסקי.
שמונה גם כראש מחלקת הקליטה, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1961.
יהודה בר-נתן (25 באפריל 1903 – 12 בספטמבר 1989) היה תעשיין ישראלי, נשיאה השני של התאחדות התעשיינים בישראל או בשמה בשנות נשיאותו, התאחדות בעלי התעשייה.