tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרום-מערב הוא נתחם במישור אסרגי (Assergi), בדרום הוא נתחם על ידי ל'אקווילה וקמפו אימפרטורה ובצפון-מערב על ידי אגם קמפוטוסטו .
גוש ההרים נחלק לשלושה רכסי משנה.
הרכס הצפוני-מזרחי - הגבוה ביותר, ובו פסגת קורנו גרנדה (2,912 מטרים) ושלוש פסגות נוספות שגובהן מעל 2,600 מטרים.
הרכס הצפוני-מערבי - הפסגה הגבוהה ברכס זה היא פיצו צ'פאלונה (2,533 מטרים).
הרכס הדרומי-מערבי - המתון ביותר, הפסגה הגבוהה ברכס זה היא מונטה שינדרלה (2,233 מטרים), ורוב הפסגות שבו הן בין 1,400 מטרים ו-1,900 מטרים.
המפנה המערבי של גוש ההרים נוטה להיות מתון יותר ומכוסה צמחייה, בעוד שהמפנה המזרחי נוטה להיות תלול וסלעי.
מנקודת מבט גאולוגית, המסיב מורכב מסלעי משקע של אבן גיר, דולומיט וחוואר.
מבחינת גובה ההרים, הרכב הסלעים והאופי הגאומורפולוגי, גוש גראן סאסו הוא החלק בהרי האפנינים שהוא הדומה ביותר להרי הדולומיטים בצפון איטליה.
הגוש נוצר לפני כ-6 מיליון שנים, בתקופת המיוקן, יחד עם עליית כל רכס האפנינים.
הוא עבר סדרה של העתקי דחיקה ומאמצי דחיסה שחוללו שברים ושקעים שבאים לידי ביטוי בעמקים שבגוש ההרים.
מלפני 600,000 שנים (עידן הקרח גינץ ) ועד לפני 10,000 שנים (עידן הקרח וירם ) פעלו על הגוש כוחות בליה קרחוניים.
האזור הוא מוקד של רעשים.
ברעידות האדמה שהתחוללו בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 תועדו מפולות סלעים גדולות ושינויים במבנה ההרים.
קרחון קלדרון הוא קרחון יבשתי הנמצא במורד המערבי של פסגת קורנו גרנדה (הגבוהה ביותר בגוש).
זהו הקרחון הדרומי ביותר באירופה.
אזור גראן סאסו מאוכלס לפחות 100,000 שנה.
באזור קלאשו (Calascio) נמצאו שברי עצם הירך של נער בן 14 שזוהה כאדם ניאנדרטלי וחי לפני 80,000 שנים בתקופת האבן.
הממצאים נמצאו בגובה 670 מטר.
אלו שרידי האדם הניאנדרטלי העתיקים ביותר שנמצאו במחוז אברוצו.
בערוצים הסלעיים נתגלו גם רסיסי עצם של בעלי חיים שונים ששימשו כמאכל לאדם, בהם: זאב, נמר, סוס, צבוע מערות, ואף עכברים ולטאות.
מבין מכפילי הפרסה הועדפו כטרף: צבאים, יעלים, איילי הכרמל ושורי בר.
פתיתי פחם ושברי אבן צור מאפשרים לשחזר את הרגלי הניאנדרטלים הללו; הם טבחו טרף במערות ואכלו אותו נא או צלוי על אש שהובערה בענפי ערער ואשוח.
ראשי החניתות נחצבו מסלעים מההרים מונטה סקרפאנו ומונטה בולצה.
ממצאים מקמפו פריקולי (Campo Pericoli) מעידים כי בתקופת הברונזה חצו ציידים פרהיסטוריים דרך מעברי הרים את הדרך לקמפו אימפרטורה.
כמו כן, שרידי כלי חרס וראש חץ עשוי ברונזה הכולל שני חורים, שנמצאו בתחום רוקה קלאשו, מעידים על התיישבות של ציידים ולקטים במקום.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו בסמוך לאסרגי מוכיחות קיום התיישבות בתקופת הברזל.
מעברי ההרים, המחברים את אזור טראמו המזרחי עם אזור ל'אקווילה המערבי, היו בשימוש מאז התקופה הפרהיסטורית.
הם שימשו כנתיב מסחר בין חקלאות הצומח ברוב האזור הצפוני ובין חקלאות המרעה ברוב האזור הדרומי.
יש עדויות היסטוריות על ניצול אינטנסיבי של קמפו אימפרטורה למרעה.
לאחר השתלטות הנורמנים על דרום איטליה בתחילת המאה ה-10, נפתחו באזור ערוצי תחבורה נוספים ששימשו בעיקר נתיבים לשינוע עדרים לצורך מרעה בקיץ ובחורף.
מסחר נוסף, שנמצאו לו עדויות ושידוע כי התקיים כבר במאה ה-16, הוא ניצול שלג.
השלג נכרה משדות שלג שנמצאו בגובה רב ואוחסן בבארות שעומקן הגיע עד ל-20 מטר.
השימוש בו היה בקיץ, לייצור סורבה ולשימושים רפואיים.
סחר השלג היה מוסדר על ידי העיריות, אשר קבעו תעריפים מיוחדים לשלג על פי דירוגי איכות שנסמכו על צבע השלג ועל מקום האיסוף שלו.
מסחר זה התקיים עד תחילת המאה ה-20.
במלחמת העולם השנייה היה האזור תחת שלטון המשטר הפשיסטי באיטליה.
האירוע העיקרי שבו התפרסם האזור במלחמה, היה פשיטת גראן סאסו, - פעולת הקומנדו שבה שוחרר רודן איטליה המודח, בניטו מוסוליני, ממעצרו בקמפו אימפרטורה.
מוסוליני שוחרר על ידי צנחנים גרמנים ב-12 בספטמבר 1943. האזור נכבש על ידי בנות הברית מידי הצבא הגרמני במסגרת קו החורף, אנציו ומונטה קאסינו באמצע 1944.
בעל החיים הנמצא בסמל הפארק הלאומי גראן סאסו לאגה הוא צפיר האפנינים , שנכחד ועבר פרויקט השבה שהביא היום למצב בו קיימים כ-500 פרטים.
בעל חיים בולט נוסף הנמצא בסכנת הכחדה הוא דוב חום מרסיקן.
עולם החי באזור כולל אוכלי עשב גדולים נוספים, כגון אייל אציל ואייל הכרמל והטורף העיקרי שלהם, זאב האפנינים .
יונקים נוספים החיים באזור הם: דלק אירופי, חתול בר, גירית מצויה, דלק הסלעים, חמוס מבאיש, דרבן מצויץ ונברן השלג – מכרסם שהוא שריד לתקופת הקרח האחרונה החי בגובה רב.
בין העופות בולטים הדורסים: עיט זהוב, נץ גדול, בז נודד, בז צוקים ואוח מצוי.
בגובה הרב יותר בהרים בולטים: שלגית הרים , פיפיון מים , פיפיון שדות וסתרי צוקים .
בתחום הצומח, ניתן להבחין בין המפנה הצפון-מזרחי של טראמו ובין המפנה הדרום-מערבי של ל'אקווילה.
הראשון, מאופיין בקרקע בעלת שכבה חרסיתית ונתון לרמת משקעים גבוהה יותר; אלה גורמים להגמוניה של עצי אשור, שיש להם גם ערך כלכלי רב.
המפנה השני, במדרון הדרומי, מאופיין בקרקע של אבן גיר ובאקלים יבשתי.
גורמים אלה מאפשרים בעיקר את התפתחותם של עצי צפצפה, קרפינוס ואלון שסוע.
באזור יש גם עצי לוז, ערמון ואדר.
בין השיחים בולטים הערער, אוכמנית, בלדונה וצינית מאטה.
בין הפרחים בולטים השושן, פעמונית, בכור אביב, סוגי סחלבים שונים, גנציאנה ואדלווייס, פרח אלפיני שנדיר מאוד בהרי האפנינים ונמצא ברכס זה.
המעבדה הלאומית של גראן סאסו
באזור ההר שוכנת המעבדה הלאומית של גראן סאסו .
עיסוקה העיקרי של המעבדה הוא בפיזיקת חלקיקים.
אתר התיירות הבולט באזור הוא הפארק הלאומי גראן סאסו א מונטי דלה לאגה אשר נגיש באמצעות אוטוסטרדה A24 החוצה את איטליה מכביש הטבעת של רומא במערב ועד טראמו במזרח.
למרות קרבתו היחסית לרומא, הפארק זוכה למיעוט יחסי של מבקרים, בעיקר בקיץ, בו המקומיים מעדיפים חופי ים והתיירים מעדיפים את ההרים בצפון איטליה.
בחורף נפוצה באזור תיירות הסקי ובעונות האחרות בולטת פעילות טיפוס הרים.
אתרי הסקי הבולטים באזור הם אלו של קמפו אימפרטורה, מונטכריסטו, פראטי די טיבו ופראטו סלווה .
קברו של הקדוש הנוצרי גבריאלה פוסנטי, הנמצא בעיירה איזולה דל גראן סאסו ד'איטליה , זוכה ל-2 מיליון מבקרים בשנה.
בין הסרטים המפורסמים אשר צולמו באזור גראן סאסו בולטים: שם הוורד של הבמאי ז'אן-ז'אק אנו, סוניה האדומה בכיכובם של ארנולד שוורצנגר ובריגיטה נילסן, ליידי נץ בבימויו של ריצ'רד דונר והמלך דוד בכיכובו של ריצ'רד גיר.
למרגלות ההרים יש שבילים רבים המתאימים לרכיבה על סוסים, כמו גם לרכיבה על אופני הרים.
השבילים נמצאים בשטח הגן לאומי גראן סאסו א מונטה דלה לאגה, ואורכם מסתכם בכ-320 ק"מ.
רשת שבילים זו נקראת גם "ההיפודרום של גראן סאסו" והיא מתאימה לרכיבה על סוסים, אופני הרים ולהליכה.
אתרי הסקי שבאזור שימשו עד 2017 חמש פעמים כנקודת הסיום בקטעי מרוץ האופניים הלאומי, ג'ירו ד'איטליה, בקטעים הנחשבים כהרריים, ואשר מסתיימים בפסגה.
בפעם האחרונה, ב-1999 ניצח מרקו פנטאני בקטע שהחל בפסקארה והסתיים בקמפו אימפרטורה.
בג'ירו ד'איטליה 2018 מתוכנן קטע 9 להתחיל בפסקו סאניטה שבקמפניה ולהסתיים בקמפו אימפרטורה.
גראן פיימונטה (באיטלקית: Gran Piemonte) הוא מרוץ אופניים חד-יומי, שמתקיים באיטליה מאז 1906 בהרי האפנינים.
המרוץ הוא בדרג 1.Pro מסבב ה-UCI ProSeries.
המרוץ החל ב-1906, אז ניצח בו ג'ובאני ג'רבי מקבוצת "מאיימו".
המנצח הראשון שהוא לא איטלקי הגיע 58 שנים מאוחר יותר, כשווילי בוקלנט הבלגי ניצח את המרוץ.
עד 2012, נקרא המרוץ "ג'ירו דל פיימונטה", אך מאז נקרא בשמו הנוכחי.
המרוץ הוא בדרג 1.Pro בדרג ה-UCI Pro Series.
מסלולו של המרוץ משתנה לעיתים משנה לשנה, לכן לפעמים הוא יכול להתאים למאיצים ופעמים אחרות למטפסים, בהתאם לתוואי המסלול.
"גראן הוטל" היא הגרסה המצרית של הסדרה הספרדית Gran Hotel שהופקה במצרים בבימויו של מוחמד שאקר חודאיר.
הסדרה מבוססת על סדרה ספרדית תוך התאמת העלילה למצרים.
הסדרה שודרה לראשונה ברשת Capital Broadcast Center, ב-6 ביוני 2016 והופצה לשאר העולם על ידי נטפליקס.
אירועי הסדרה סובבים סביב אחד המלונות הענקיים בהם מתגוררת קהילת אנשי העסקים בתחילת המאה העשרים בקהיר, בזמן שרצח מתרחש במלון זה, אחיו של הנרצח מתחיל בחיפוש אחר הרוצח כדי להביא אותו לדין.
גראן הוטל (בספרדית: Grand Hotel) היא סדרת טלוויזיה ספרדית שהקרנתה החלה בשנת 2011, נמשכה במשך 3 עונות וכללה 39 פרקים.
השידור המקורי היה בערוץ Antena 3.
אירועי הסדרה מתרחשים בספרד של תחילת המאה ה-20. הארמון המלכותי בסנטנדר צולם כבית מלון יוקרתי.
חוליו הגיע לבית מלון בו עובדת אחותו.
עובדי המלון סיפרו לו שאחותו פוטרה מהעבודה בשל גניבה.
חוליו לא מאמין לסיפור ומתחיל לעבוד בבית מלון במטרה לחקור את הפרשה.
הוא מתאהב בבת של בעל בית מלון.
ביחד הם מנסים לגלות את הסודות של המקום.
הסדרה שודרה בצרפת, רוסיה ובריטניה כבר בשנת 2012. בהמשך היא שודרה בארצות נוספות.
בארצות הברית הסדרה שודרה בגרסה המקורית בספרדית ובנטפליקס עם כיתוב באנגלית.
בשנת 2015 על בסיס הסדרה צולמה סדרה חדשה באיטליה ובשנת 2016 במקסיקו.
בשנת 2016 צולמה סדרה במצרים תוך התאמתה לבית מלון מקומי.
זו הייתה הסדרה המצרית הראשונה ששודרה בנטפליקס.
בשנת 2019 רשת ABC צילמה סדרה חדשה תוך התאמת העלילה למיאמי של ימינו.
מרכז קוסטנרה טור 2 , הידוע יותר בשם גראן טורה סנטיאגו (מגדל סנטיאגו הגדול), ובעבר היה ידוע בשם טורה גראן קוסטנרה, הוא גורד שחקים סופר גבוה, המתנשא לגובה של 300 מטרים, עם 62 קומות (Storey) בסנטיאגו, צ'ילה, והשני בגובהו באמריקה הלטינית
(אחרי טורה אוביספאדו 1 (Torre Obispado 1).
נוסף על כך זהו הבניין החמישי בגובהו בחצי הכדור הדרומי לפי המאפיין האדריכלי הגבוה ביותר (לאחר (Autograph Tower) ו (Luminary Tower) באינדונזיה, מגדל Q1 באוסטרליה, ואוסטרליה 108), והשלישי בגובהו על פי הקומה הגבוהה ביותר שבשימוש (אחרי אוסטרליה 108 ומגדל יוריקה).
הוא תוכנן על ידי האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי, הצ'יליאני אלמפרטה ברדה אנד אסושיאטס וחברת ואט אינטרנשיונל.
זהו אחד מהבניינים הגדולים בעולם הממוקם באזור בעל סיכון סייסמי גבוה, יחד עם מגדל טיטניום לה פורטדה (Titanium La Portada), הממוקם במרחק 500 מטרים, (Torre Latinoamericana), (Torre Mayor), (Torre Ejecutiva Pemex), , (Torre Reforma) ו (Chapultepec Uno R509) במקסיקו סיטי, טאיפיי 101 בטאיפיי, (U.S.
גראן טורה סנטיאגו הוא חלק מקופלקס מרכז קוסטנרה (Costanera Center), הכולל את הקניון הגדול ביותר באמריקה הלטינית, שני מלונות ושני בנייני משרדים נוספים.
הבניין מתנשא לגובה של 300 מטרים, הנפרסים על פני 62 קומות, בתוספת 6 קומות מרתף, ושטח הרצפה שלו הוא 107,125 מטר רבוע.
הקומפלקס כולל מעל 700,000 מ"ר של שטחי בנייה אשר נבנו על מגרש של 47 דונם.
המתכננים העריכו כי כ-240,000 איש יגיעו לאתר וממנו בכל יום.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי מפלי קלארק אנד פרטנרס (Pelli Clarke & Partners), האדריכלים הצ'יליאנים אלמפארטה ברדה אנד אסושיאטס (Alemparte Barreda & Asociados), ועל ידי החברה הקנדית, וואט אינטרנשיונל (Watt International) לייעוץ אסטרטגי ו (Retail design).
הנדסת המבנה תוכננה על ידי משרד המהנדסים הצ'יליאני, רנה לאגוס מהנדסים (Rene Lagos Engineers) ומשרד המהנדסים האמריקאי, (Thornton Tomasetti).
תכנון המערכות האלקטו-מכניות ( (MEP)) של הבניין בוצע על ידי משרד המהנדסים האמריקאי, (Jaros, Baum & Bolles).
יזמית הפרויקט הייתה חברת (Cencosud) שהיא גם הבעלים, וקבלן הבניין הראשי של הפרויקט היה (SalfaCorp).
בניית הבניין החלה ביוני 2006 והייתה צפויה להסתיים בשנת 2010, אך הוקפאה בינואר 2009 עקב המשבר הפיננסי העולמי.
בניית הפרויקט חודשה ב-17 בדצמבר 2009.
בתחילת נובמבר 2010, עם הגיעו לגובה של 205 מטרים, עקף את טיטניום לה פורטדה, השכן, מה שזיכה אותו בתואר הבניין הגבוה ביותר בצ'ילה.
בפברואר 2011 דיווח העיתון לה סגונדה (La Segunda) כי המגדל עקף בגובהו את מגדלי התאומים (The Twin Towers) של קראקס שבקומפלקס פארק סנטרל (Parque Central Complex), ובכך היה לבניין הגבוה ביותר באמריקה הדרומית, בעוד שהעיתון לה טרצ'רה (La Tercera) דיווח בפברואר 2012 כי ההישג הושג ב-12 באפריל 2011.
עבודות הבנייה על הבניין הושלמו ביולי 2011 והגובה המרבי של 300 מטר הושג ב-14 בפברואר 2012, והוא היה לבניין הגבוה ביותר באמריקה הלטינית.
ב-11 באוגוסט 2015 נפתחה לציבור מרפסת תצפית בשם "סקיי קוסטנרה" בקומות 61 ו-62, ומציעה נוף של 360° על העיר.
גראנד ואלס בריליאנט במי במול מז'ור, אופוס 18, מאת פרדריק שופן הוא ואלס שחובר בשנת 1833 ויצא לאור ב-1834. היה זה הוואלס הראשון שלו לפסנתר סולו שיצא לאור, אף כי עוד לפני 1834 כתב שופן לפחות 16 ואלסים, שחלקם הושמדו וחלקם יצאו לאור לאחר מותו.
שופן נתן את השם Grande valse brillante לשלושת הוואלסים הבאים, בקובץ של אופוס 34, שיצא לאור בשנת 1838.
ב-1909 יצר המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי תזמור לוואלס זה בשביל הבלט "הסילפידות" של סרגיי דיאגילב מאותה שנה.
עוד מלחינים שתזמרו את הוואלס לבלט זה הם אלכסנדר גרצ'נינוב, גורדון ג'ייקוב, רוי דאגלס ובנג'מין בריטן.
גראן קנריה (בספרדית: Gran Canaria) הוא האי השלישי בגודלו באיים הקנריים והשני המאוכלס ביותר מבין האיים הקנריים.
נכון לשנת 2019 אוכלוסיית האי מנתה 851,231 תושבים, אשר היוו כ-40% מכל אוכלוסיית הארכיפלג.
לאס פאלמאס דה גראן קנריה, בירת האי, היא העיר הגדולה ביותר באיים הקנריים, והעיר התשיעית בגודל אוכלוסייתה בספרד, ובתחומה נמצאים אחד מהנמלים החשובים ביותר בספרד ובאיחוד האירופי ונמל התעופה גראן קנריה, שהוא נמל התעופה העמוס ביותר באיים הקנריים, ואחד מששת הפעילים ביותר בספרד.
האי ממוקם באוקיינוס האטלנטי באזור המכונה מקרונזיה, אשר נמצא כ-150 קילומטרים מהחוף הצפון-מערבי של יבשת אפריקה וכ-1,350 קילומטרים מיבשת אירופה.
גראן קנריה הוא כיום אחד מיעדי התיירות החשובים ביותר בספרד, כאשר מבקרים בו בסביבות חמישה מיליון תיירים מדי שנה.
גראן קנריה מארח פעמיים בשנה שני מצעדי גאווה גדולים מאוד ההופכים לשבוע גאווה, היעד מאוד מקבל ומכיל קהילה גאה על כלל גווניה.
גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס (בקטלאנית: Gran Via de les Corts Catalanes; "הדרך הגדולה של בתי המשפט הקטלאניים"), המכונה בפשטות גראן ויה, הוא רחוב מרכזי בברצלונה.
אורכו 13.1 ק"מ, והוא הרחוב הארוך ביותר בקטלוניה והשני באורכו בספרד כולה.
הרחוב חוצה את כל העיר לרוחבה, ומשתרע מגבולה הצפון-מזרחי, בסמוך לגבול עם העיר סנט אדריה דה בסוס, ועד לגבולה הדרום-מערבי, בסמוך לגבול עם העיר הוספיטלט דה ליוברגט.
לאורך הרחוב נמצאות כמה מהכיכרות החשובות של ברצלונה: פלאסה דה אספניה, פלאסה דה לה אוניברסיטט, פלאסה דה קטלוניה, פלאסה דה טטואן ופלאסה דה לס גלוריאס קטלאנס.
בשלהי המאה ה-19, עבד המתכנן העירוני אילדפונס סרדה על תוכנית הרפורמה להרחבת ברצלונה.
את הרחוב, אותו הוא ראה כחלק מהותי מהפרויקט, הוא תכנן כדרך רחבה המקשרת בין מספר כפרים באזור החוף של ברצלונה.
הרחוב קיבל את השם שדרת קורטס בשנת 1900, לזכר בתי המשפט הקטלאניים ששלטו בנסיכות קטלוניה לאורך ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת.
לאחר כינון הרפובליקה הספרדית השנייה, הוארך שמו לשדרת קורטס קטלאנס (Avinguda de les Corts Catalanes).
עם ניצחון פרנסיסקו פרנקו והפלנגות הספרדיות במלחמת האזרחים ב-1939, שונה שם הרחוב לשדרת חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה.
ב-1979, עם מות פרנקו והשבת הדמוקרטיה, שונה שוב שם הרחוב בפעם האחרונה, לגראן ויה דה לס קורטס קטלאנס.
אנדרטה משנת 2001 לזכר קורבנות ההפצצות של איטליה הפשיסטית במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, מול קולנוע קולוסיאום.
פלאסה דה לס גלוריאס קטלאנס
גראנג מאווין קואול הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ספרטה פראג ובנבחרת אוסטרליה.
קואול גדל במחלקות הנוער של גולברן ואלי סאנס וסנטרל קואסט מארינרס.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סנטרל קואסט מארינרס במסגרת ליגת העל האוסטרלית.
ב-25 בספטמבר 2022 ערך קואול את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטרליה, בניצחון 2-0 על נבחרת ניו זילנד במשחק ידידות.
גראן לין האוול הוא שחקן ולשי, הידוע בעיקר בזכות משחקו בתור ולדימיר דרקולה בסדרה "דרקולה הצעיר" (2006–2014).
הוא למד בבית ספר המקיף בארי (בית ספר תיכון לבנים עם כיתה ו' מעורבת).
הוא התאמן בסדנת אימפרוביזציה ATSLI בקרדיף בגיל צעיר, ולאחר מכן המשיך ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות דרמטית בלונדון.
הוא הופיע בתחילה בפרסומת קצרה של קולנוע שהזהירה מפני הסכנות שבשחייה במאגרים וולשיים, ובסרט קצר של אליס ווטס.
בשנת 2006 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "דרקולה הצעיר".
הוא גילם את "ולאד דרקולה".
שתי העונות הראשונות שודרו בשנים 2006–2008. העונה השלישית והרביעית שודרו בשנים 2011–2012 שבהן מגלם גראן את ולאד בן 17, ארבע שנים אחרי, כעת עם כוחות ערפדיים שעליו ללמוד לשלוט בהם.
העונה החמישית והאחרונה הוקרנה לראשונה בתחילת 2014.
ג'רן הופיע גם בכמה סרטים קצרים ותוכניות טלוויזיה, והופיע בתור "נייל אנדרוז" ו"רורי ברו'וויק" בסדרת הטלוויזיה "נפגעים" (2006 ו-2012).
כמו גם בקומדיית המצבים "Some Girls".
ב-2011, הוא הופיע בתור "ארנסטו" בפרק של הדרמה "תעלומת ספרטיקל" וחזר בלשחק בעונה השנייה (ששודרה בפברואר 2013).
הוא גם חזר לשחק בסדרה בעונה השלישית (ששודרה בינואר 2014).
גראן גם שיחק בסדרה "נפגעים" בינואר 2012, כדמות חדשה לצד השחקן בילי בויד.
בשנת 2019, האוול הופיע במיני-סדרה "מלכוד 22" בתור קיד סמפסון.
באותה שנה שיחק בסרט "שיר השמות".
בשנת 2022, האוול כיכב בסרט הדרמה ההיסטורי 'Freedom's Path" בתור ויליאם, חייל האיחוד שמתיידד עם עבד נמלט, בגילומו של ר.
שנהסרטתפקיד הערות 2006Crusade in Jeans באודונין 2014Queen & Country קיטו 2019 שיר השמות מרטין סימונדס הצעיר 1917 טוראי פארי 2022Freedom's Path וויליאם
גראן קנריה ארנה (בספרדית: Gran Canaria Arena), שנודע במקור כפלאסיו מולטיוסוס דה גראן קנריה (Palacio Multiusos de Gran Canaria), היא אולם ספורט מקורה הממוקם בלאס פאלמאס דה גראן קנריה, האיים הקנריים, ספרד.
לאולם, שנפתח ב-2014 על ידי ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי, קיבולת של 11,470 צופים והוא משמש האולם הביתי של גראן קנריה מליגת העל הספרדית והיורוקאפ.
המשחק הראשון בארנה היה במחזור ה-28 בעונת 2013/2014 בליגה הספרדית בין גראן קנריה לברצלונה ב-1 במאי 2014.
האולם אירח, חוץ ממשחקי גראן קנריה בליגה הספרדית ובמסגרות האירופיות, גם את משחקי בית ד' בשלב הראשון של גביע העולם בכדורסל 2014, את גביע המלך הספרדי בכדורסל ב-2015 ו-2018 ואת גמר היורוקאפ ב-.
גראן טוריסמו הוא סרט דרמת ספורט ביוגרפי משנת 2023. הסרט בוים על ידי ניל בלומקאמפ והתסריט נכתב על ידי ו.
הסרט הופק על ידי סרטי קולומביה בצוותא עם ו.
הסרט מבוסס הן על סדרת משחקי המרוצים באותו השם והן על סיפורו האמיתי של , שחקן ששיחק במשחקי הסדרה והפך לנהג מכוניות מרוץ בעצמו.
השחקן ארצ'י מדקוויי מגלם את מרדנבורו ואיתו מופיעים בסרט דייוויד הארבור, אורלנדו בלום, דארן בארנט, , ג'רי האליוול ודג'ימון הונסו.
פיתוח הסרט נחשף בשנת 2013, כשבמקור ו היו אמורים להפיק ו ו היו אמורים לביים.
התסריט נכתב על ידי ג'ון ואריך הובר בשנת 2015. למרות זאת, הפרויקט נעצר.
במאי 2022, הוכרז שהפרויקט עובר פיתוח ובלומקאמפ יביים את הסרט.
צוות השחקנים הוכרז בספטמבר 2022 ושחקנים נוספים הצטרפו בנובמבר של אותה השנה.
הצילומים התקיימו בהונגריה בנובמבר והסתיימו בדצמבר.
פסקול הסרט הולחן על ידי ואנדרו קווצ'ינסקי.
הסרט הוקרן לראשונה באירוע המרוצים "" בבלגיה.
לאחר עיכוב שמקורו ב, הסרט הופץ בצורה מוגבלת בבתי הקולנוע בארצות הברית באוגוסט 2023, לאחר מכן הופץ בהפצה עולמית.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של יאן מרדנבורו, שחקן במשחק המרוצים "גראן טוריסמו" שכישוריו פתחו לו את הדלת לאירוע משחקי מרוצים בחסות חברת "ניסאן" ומשם להפיכתו לנהג מרוצי מכוניות אמיתי.
ארצ'י מדקוויי – , שחקן במשחק "גראן טוריסמו" שהופך לנהג מכוניות מרוץ.
דייוויד הארבור – ג'ק סאלטר, המאמן של ג'אן.
אורלנדו בלום – דני מור, אחראי שיווק בחברת ניסאן (דמותו מבוססת על ).
דארן בארנט – מאטי דייוויס, נהג מרוצים והיריב של ג'אן.
דג'ימון הונסו – , אביו של ג'אן.
ג'רי האליוול – לסלי מרדנבורו, אמו של ג'אן.
– , יוצרי משחקי "גראן טוריסמו".
יושה סטראדובסקי – ניקולס קאפה, נהג מרוצים והיריב של ג'אן.
דניאל פוויג – קאי מרדנבורו, אחיו של ג'אן.
מייבי קורטיאר-לילי – אודרי, מושא אהבתו של ג'אן.
תומאס קרצ'מן – אביו של ניקולס.
פפה ברוסו – לא ידוע.
סאנג הון לי – יון הואן לי
מקס מונדט – לא ידוע.
מריאנו גונזלס – לא ידוע.
הארקי בהמברה – לא ידוע.
לינדסי פטיסון – לא ידוע.
ת'יאו קריסטין – לא ידוע.
ניקהיל פארמר – לא ידוע.
ביולי 2013, דווח שאולפני סוני עובדים על סרט שקשור לגראן טוריסמו ושמייקל דה לוקה ודיינה ברונטי יפיקו.
התסריט לסרט היה אמור להיכתב על ידי אלכס טסה.
בשנת 2015, ג'וסף קוסינסקי היה אמור לביים את הסרט, תוך שימוש בתסריט חדש שנכתב על ידי ג'ון ואריך הובר.
בשנת 2018, הוצהר שהפרויקט לא ייצא לפועל.
במאי 2022, הוכרז שגרסה קולנועית למשחק "גראן טוריסמו" נמצאת בפיתוח על ידי אולפני סוני ו-PlayStation Productions.
זמן מה לאחר מכן, ניל בלומקאמפ נשכר לביים את הסרט, על פי תסריט שנכתב על ידי ג'ייסון הול.
תאריך ההפצה נקבע ל-11 באוגוסט 2023. התפקידים הראשיים לוהקו בספטמבר 2022: דייוויד הארבור נועד לגלם דמות של נהג מרוצים ותיק שמאמן את דמותו של ארצ'י מדקוויי, נהג מרוצים צעיר.
כמו כן, אושר שהסרט יהיה סרט ביוגרפי ויתמקד בסיפורו של ג'אן מרדנבורו.
אורלנו בלום לוהק כאחראי שיווק בחברת "ניסאן" ודארן בארנט לוהק כנהג מרוצים המתחרה בג'אן.
ליהוקים נוספים נחשפו בחודש נובמבר וביניהם דג'ימון הונסו, ג'רי האליוול, דניאל פוויג, תומאס קרצ'מן, מייבי קורטיאר-לילי, אמיליה הארטפולד, פפה ברוסו וסאנג הון לי.
בנוסף אליהם, הוכרז שהשחקנים מקס מונדט, מריאנו גונזלס, הארקי בהמברה, לינדסי פטיסון, ת'יאו קריסטין וניקהיל פאלמר צורפו לצוות בדצמבר 2022.
צילומי הסרט החלו בהונגריה בנובמבר והסתיימו בדצמבר 2022, כשהצלם הראשי היה .
ז'ופר הצהיר שהוא ניצל לטובתו את מצלמות ה- של סוני והניח סנסורים במקומות צרים במכוניות, הרחק מגוף המצלמה עצמה.
ג'אן מרדנבורו עצמו הוא מפיק שותף בסרט ושימש ככפיל הפעלולים עבור השחקן ארצ'י מדקווה בזמן מרוצי המכוניות.
בספטמבר 2022, דווח שהמלחין ילחין את פסקול הסרט.
למרות זאת, באפריל 2023, הוכרז שלורן באלף ילחין את הפסקול.
אלבום שמכיל את פסקול הסרט, שהולחן בשיתוף עם אנדרו קווצ'ינסקי, הופץ באוגוסט 2023, באותו היום שבו הסרט יצא להפצה מוגבלת.
הסרט הוקרן לראשונה במסלול המרוצים "Circuit de Spa-Francorchamps" ב-30 ביולי 2023, לאחר אירועי ה.
הפצה מוגבלת של הסרט בארצות הברית החלה ב-11 באוגוסט 2023 ולאחר מכן הפצה עולמית החלה ב-25 באוגוסט.
במקור, הסרט היה אמור להיות מופץ ברחבי העולם ב-11 באוגוסט, אך נדחה בעקבות שביתת השחקנים.
למרות הדחיה, הסרט יצא ב-9 באוגוסט בממלכה המאוחדת.
המשחק "" קיבל עדכון ובו מופיעה המכונית מדגם Nissan Nismo GT-R שהופיעה בסרט.
האתר Rotten Tomartoes העניק לסרט ציון של 63% טריות על סמך 68 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 45/100 על סמך 20 ביקורות.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס Black Reelההופעה הפורצת הטובה ביותרארצ'י מדקוויי
גראן צ'אקו (בספרדית: Gran Chaco) הוא אזור טבעי דל אוכלוסין, חם וחצי-צחיח של יער נשיר טרופי נמוך, הממוקם באגן נהר לה פלאטה, ומחולק בין מזרח בוליביה, מערב פרגוואי, צפון ארגנטינה, וחלק ממדינות מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול בברזיל, שם הוא מתחבר לאזור הפנטנל.
שמו של הצ'אקו מקורו במילה בשפה הקצ'ואית שמשמעותה "ארץ ציד", שפה ילידית מהרי האנדים ורמות דרום אמריקה.
שם זה משקף ככל הנראה את המגוון העשיר של חיות הבר המצויות ברחבי האזור.
הגראן צ'אקו משתרע על פני כ-647,500 קמ"ר, אם כי ההערכות משתנות.
הוא ממוקם ממערב לנהר פרגוואי וממזרח להרי האנדים, ומורכב ברובו ממישור סחף סדימנטרי המשותף לפרגוואי, בוליביה וארגנטינה.
האזור משתרע מקו הרוחב 17° דרום ועד 33° דרום, ובין קווי האורך 65° מערב ו־60° מערב, אם כי קיימות הערכות שונות.
תושבים מקומיים מחלקים לעיתים את האזור לפי גבולות פוליטיים, וכך נוצרו המונחים צ'אקו ארגנטינאי, צ'אקו פרגוואי וצ'אקו בוליביאני.
בתוך פרגוואי, לעיתים משתמשים בביטוי "צ'אקו מרכזי" לתיאור האזור במרכז הצ'אקו הצפוני, שבו הוקמו קהילות מנוניטיות.
הצ'אקו הצפוני ניתן לחלוקה לשניים: קרוב יותר להרים במערב, הצ'אקו העליון (Alto Chaco), הידוע גם כצ'אקו היבש (Chaco Seco), הוא יבש מאוד ובעל צמחייה דלילה.
במזרח, תנאים פחות צחיחים בשילוב עם מאפייני קרקע נוחים מאפשרים יער קוצני גבוה יותר בעל צמיחה עונתית, ובמזרח הרחוק, משקעים גבוהים יותר בשילוב עם קרקעות נמוכות שאינן מנוקזות כראוי יוצרים מישור ביצתי המכונה צ'אקו התחתון (Bajo Chaco), הידוע גם כצ'אקו הלח (Humid Chaco).
אזור זה מאופיין בצמחיית סוואנה פתוחה הכוללת עצי דקל, עצי קבראצ'ו, ואזורי עשב גבוה טרופיים, עם שפע של חרקים.
הנוף שטוח ברובו ומשתפל בשיפוע של 0.004 מעלות מזרחה.
אזור זה הוא גם אחת מהפרובינציות הפיזיוגרפיות המובחנות של חלוקת המישור פראנה-פרגוואי.
האזורים הנוחים יותר לפיתוח נמצאים לאורך נהרות פרגוואי, ברמחו ופילקומאיו.
האזור מהווה מקור חשוב לעץ ולטאנין, המופק מעץ הקבראצ'ו המקומי.
מפעלי טאנין ייעודיים הוקמו באזור.
העץ של פאלו סנטו מהצ'אקו המרכזי משמש כמקור לשמן גויאק (ניחוח לסבון).
בפרגוואי מגדלים גם מטה בחלק התחתון של הצ'אקו.
שטחים נרחבים בצ'אקו המרכזי והצפוני מתאפיינים בפוריות קרקע גבוהה, קרקעות סחף חוליות עם רמות גבוהות של זרחן, וטופוגרפיה המתאימה לפיתוח חקלאי.
עם זאת, היבטים אחרים מאתגרים לחקלאות: אקלים חצי-צחיח עד חצי-לח (600–1300 מ"מ גשם שנתי) עם עונת יובש של שישה חודשים, ומי תהום מתוקים זמינים רק בכשליש מהאזור, כאשר בשני שלישים המים התת-קרקעיים מלוחים או חסרים.
הקרקעות נוטות לשחיקה לאחר כריתת היער.
בצ'אקו המרכזי והצפוני של פרגוואי, סופות אבק מזדמנות גרמו לאובדן משמעותי של שכבת הקרקע העליונה.
הצ'אקו היה מיושב על ידי עמים נוודים, בעיקר קבוצות שונות של גוואיקורו, שהתנגדו לשליטה הספרדית בצ'אקו, לעיתים בהצלחה, מהמאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-20.
לפני עצמאותן של המדינות המרכיבות את הצ'אקו, כל האזור היה אזור קולוניאלי נפרד שכונה על ידי הספרדים "צ'יקיטוס".
השטח של גראן צ'אקו היה נתון לוויכוחים טריטוריאליים מאז 1810. באופן רשמי, הוא נועד להיות מחולק בין ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי, כאשר חלק ניכר ממערב לנהר פרגוואי היה בשליטת פרגוואי מאז עצמאותה.
ארגנטינה טענה לזכויות על שטחים מצפון לנהר ברמחו עד לתבוסתה של פרגוואי במלחמת הברית המשולשת ב-1870, אשר הגדירה את הגבול הנוכחי בינה לבין ארגנטינה.
במהלך העשורים הבאים, בוליביה החלה לדחוק את הילידים ולהתיישב בגראן צ'אקו, בעוד פרגוואי התעלמה מהאזור.
בוליביה חיפשה את נהר פרגוואי להובלת נפט לים (לאחר שאיבדה את חופה הפסיפי במלחמת האוקיינוס השקט), ופרגוואי טענה לבעלות על השטח.
זה היה הרקע למלחמת הצ'אקו (1932–1935) בין פרגוואי לבוליביה על נפט לכאורה בצ'אקו הצפוני.
בסופו של דבר, שר החוץ הארגנטינאי קרלוס סאבדרה לאמאס תיווך להפסקת אש והסכם שנחתם ב-1938, שהעניק לפרגוואי שלושה רבעים מהצ'אקו הצפוני ולבוליביה מסדרון לנהר פרגוואי עם זכות להשתמש בנמל פוארטו קסאדו ולבנות נמל משלה.
לא נמצא נפט באזור עד 2012, כאשר נשיא פרגוואי פדריקו פרנקו הכריז על גילוי נפט באזור נהר פיריטי.
מנוניטים היגרו לחלק הפרגוואי של האזור מקנדה בשנות ה-20; נוספים הגיעו מברית המועצות בשנות ה-30 ולאחר מלחמת העולם השנייה.
מהגרים אלה הקימו כמה מהמוניציפליות הגדולות והמשגשגות בצ'אקו העמוק.
האזור הוא ביתם של למעלה מ-9 מיליון אנשים, המחולקים באופן שווה פחות או יותר בין ארגנטינה, בוליביה וברזיל, וכוללים כ-100,000 בפרגוואי.
בשנות ה-60, השלטונות הפרגוואיים בנו את כביש טראנס-צ'אקו ומנהלת הכבישים הלאומית של ארגנטינה בנתה את כבישים לאומיים 16 ו-81, במטרה לעודד גישה ופיתוח.
שלושת הכבישים משתרעים על כ-700 ק"מ ממזרח למערב וכיום הם סלולים לחלוטין, וכך גם רשת של תשעה כבישים ברזילאיים במדינת מאטו גרוסו דו סול.
הגראן צ'אקו מתאפיין בטמפרטורות מהגבוהות ביבשת.
הוא בעל מגוון ביולוגי גבוה, הכולל כ-3,400 מיני צמחים, 500 מיני ציפורים, 150 מיני יונקים ו-220 מיני זוחלים ודו-חיים.
מאפייני הצומח של הגראן צ'אקו מגוונים בהתחשב בהיקף הגאוגרפי הרחב של האזור.
המבנה הצמחי הדומיננטי הוא יערות נשירים קסרופיטיים עם מספר שכבות, כולל חופת עצים, תת-חופה, שכבת שיחים ושכבה עשבונית.
מערכות אקולוגיות כוללות יערות נהרות, ביצות, סוואנות, ומערכות קקטוסים.
בגבהים הגבוהים יותר של האזור המזרחי של צ'אקו הלח, יערות בוגרים עוברים מעבר מהיערות הלחים של דרום ברזיל.
יערות אלה נשלטים על ידי עצי חופה כגון Handroanthus impetiginosus ומאופיינים בליאנות ואפיפיטים תכופים.
אלה פוחתים ליערות מוצפים עונתית, בגבהים נמוכים יותר, הנשלטים על ידי Schinopsis spp., סוג עץ נפוץ במישור המופק לעיתים קרובות בשל תכולת הטאנין שלו ועץ צפוף.
התת-שכבה כוללת מיני ברומליאד וקקטוס, כמו גם שיחים עמידים כגון Schinus fasciculata.
אזורים נמוכים אלה חסרים ליאנות, אך מכילים שפע של מינים אפיפיטיים כגון Tillandsia.
מערכות הנהרות הזורמות דרך האזור, כגון נהר פרגוואי ונהר פראנה, מאפשרות יערות גלריה מוצפים עונתית הכוללים מינים גדותיים כגון Tessaria integrifolia וSalix humboldtiana.
מערכות אקולוגיות מוצפות עונתית אחרות באזור זה כוללות סוואנות הנשלטות על ידי דקלים עם שכבה עשבונית הנשלטת על ידי עשבים צפופים.
במערב, בצ'אקו החצי-צחיח/צחיח, יערות בינוניים מורכבים מקבראצ'ו אדום וקבראצ'ו לבן עם תת-חופה מעט נמוכה יותר המורכבת ממספר מינים ממשפחת הקטניות, כמו גם מספר מיני קקטוסים עץ המבדילים אזור זה של הצ'אקו.
קיימת תת-שכבה דמוית שיחים ועשבונית.
בקרקעות חוליות, היערות העבים הופכים לסוואנות שבהן המינים הנ"ל שולטים, כמו גם מינים כגון Jacaranda mimosifolia.
הקקטוס הענק Stetsonia coryne, המצוי ברחבי האזור החצי-צחיח/צחיח המערבי, בולט במיוחד בסוואנות חוליות אלה.
מערכות צמחים שונות מתקיימות ברחבי הגראן צ'אקו.
הרמות של הצ'אקו הארגנטינאי מורכבות, בצד היבש והשמשי (עד 1800 מטר), מיערות Schinopsis haenkeana.
הצד הקריר יותר של הרמות מארח Zanthoxylum coco (המכונה מקומית Fagara coco) וSchinus molleoides (המכונה מקומית Lithrea molleoides) כמינים דומיננטיים.
מינים בולטים נוספים כוללים Bougainvillea stipitata, ומספר מינים ממשפחת הקטניות.
הרמות הפרגוואיות כוללות מערכות אקולוגיות אחרות של מדרונות מיוערים, בעיקר אלה הנשלטות על ידי Anadenanthera colubrina על מדרונות לחים.
שתי מערכות הרמות הללו, כמו גם אזורים רבים אחרים בגראן צ'אקו, עשירות באנדמיות.
מגוון בעלי החיים בגראן צ'אקו גבוה אף הוא.
הגראן צ'אקו הוא ביתם של כ-3,400 מיני צמחים, 500 מיני ציפורים, 150 מיני יונקים ו-220 מיני זוחלים ודו-חיים.
בעלי חיים הקשורים בדרך כלל ליערות טרופיים וסובטרופיים נמצאים לעיתים קרובות ברחבי הצ'אקו הלח המזרחי, כולל יגוארים, קופי שאגן, פקארים, צבאים וטפירים.
מיני אדנטטים, כולל נמליאים ושריוניים, נראים בקלות כאן.
הצ'אקו הארגנטינאי הוא מיקום השיא של מגוון השריוניים, עם לפחות 10 מינים, כולל מינים כמו שריונן תשע-פסים (Dasypus novemcinctus), שתחום תפוצתו משתרע צפונה עד דרום ארצות הברית, ושריונן דרומי תלת-פסי (Tolypeutes matacus).
שריונן פיות ורוד (Chlamyphrous truncatus) נמצא בשום מקום אחר בעולם.
שריונן ענק (Priodontes maximus), אף שאינו נמצא בצ'אקו הלח המזרחי, ניתן לראותו בצ'אקו הצחיח היבש יותר במערב.
אנדמיים בולטים נוספים של האזור כוללים את טוקו-טוקו סן לואיס (Ctenomys pontifex).
מכרסם קטן זה נמצא רק בצ'אקו הארגנטינאי.
כל 60 מיני Ctenomys הם אנדמיים לדרום אמריקה.
פקארי צ'אקו (Catagonus wagneri), המכונה מקומית טאגואה, הוא הגדול מבין שלושת מיני הפקארים המצויים באזור.
מין זה נחשב כנכחד על ידי מדענים עד 1975, כאשר תועד על ידי ראלף וצל.
בשל האקלים של הגראן צ'אקו, זוחלים ודו-חיים מוגבלים למקלטים לחים במקומות שונים ברחבי הצ'אקו.
בולי עץ נרקבים, ערימות פסולת, יישובי מגורים ישנים, בארות ובריכות חקלאיות עונתיות הם דוגמאות למקלטים כאלה.
סריאמה שחורת-רגל (Chunga burmeisteri), תוכי כחול-כתר (Aratinga acuticadauta), יונת פיקוי (Columbina picui), קוקיית גוירה (Guira guira), קוצרן קטן (Phacellodomus sibilatrix), ופרוש צ'אקו רב-צבעוני (Saltaitricula multicolor) הם בולטים מבין 409 מיני הציפורים התושבים או המקננים בגראן צ'אקו; 252 ממיני הצ'אקו הללו הם אנדמיים לדרום אמריקה.
הצ'אקו הוא אחד מהגבולות החקלאיים האחרונים בדרום אמריקה.
דל באוכלוסייה וחסר דרכים מתאימות לכל מזג אוויר ותשתיות בסיסיות (החלק הארגנטינאי מפותח יותר מהחלק הפרגוואי או הבוליביאני), הוא היה מרוחק מדי לגידול יבולים.
קהילות המנוניטים בצ'אקו המרכזי הן יוצאות דופן בולטות.
בין 2000 ל-2019, ההערכה היא שכיסוי היער בצ'אקו היבש ירד ב-20.2%, כולל שטחים בארגנטינה, בוליביה ופרגוואי, כאשר האחרונה הראתה את השינוי הדרמטי ביותר בכיסוי הקרקע.
שני גורמים עשויים לשנות את הצ'אקו באופן משמעותי בעתיד הקרוב: הערכות שווי קרקע נמוכות והתאמת האזור לגידול גידולי דלק.
דוחן מתוק כצמח אתנול עשוי להיות בר-קיימא גם כן, שכן הדוחן הוא גידול מקומי מסורתי לשימוש ביתי ומזון לבעלי חיים.
היתכנות של סוויצ'גראס נחקרת כיום על ידי המכון הלאומי לטכנולוגיה חקלאית של ארגנטינה, וכך גם עץ הדקל קארנדאי בצ'אקו הפרגוואי.
בעוד שהתקדמות בחקלאות עשויה להביא לשיפורים בתשתיות ובתעסוקה באזור, אובדן בית גידול ויער בתולי הוא משמעותי וצפוי לגבור על עוני.
פרגוואי, לאחר שאיבדה יותר מ-90% מיער הגשם האטלנטי שלה בין 1975 ל-2005, מאבדת כעת את יערותיה הקסרופיטיים (יערות יבשים) בצ'אקו בקצב שנתי של (2008).
באמצע 2009, חוק מוצע, שהחל על ידי המפלגה הליברלית הרדיקלית האותנטית, שהיה אמור לאסור לחלוטין כריתת יערות בצ'אקו הפרגוואי, "Deforestacion Zero en el Chaco", לא זכה לרוב בפרלמנט.
כריתת היערות בחלק הארגנטינאי של הצ'אקו הסתכמה בממוצע של לשנה בין 2001 ל-2007. על פי קרן אבינה, ארגון לא ממשלתי מקומי, בממוצע, נכרתים מדי יום.
מטעי הסויה לא רק מבטלים את היער, אלא גם סוגי חקלאות אחרים.
קהילות ילידיות מאבדות את אדמותיהן לעסקים חקלאיים.
מאז 2007, חוק אמור להסדיר ולשלוט בכריתת עצים בגראן צ'אקו, אך כריתת עצים לא חוקית נמשכת.
בין המשקיעים האגרסיביים בצ'אקו הפרגוואי נמנות חברות חקלאיות אמריקאיות כגון קרגיל, באנג'י וארצ'ר דניאלס מידלנד.
הערכה מ-2017 מצאה כי 176,715 קמ"ר, או 22%, מהאזור האקולוגי נמצאים בשטחים מוגנים.
בספטמבר 1995, הוקם הפארק הלאומי ומתחם ניהול משולב קאא-איה דל גראן צ'אקו באזור הצ'אקו בבוליביה.
הוא מנוהל והוקם אך ורק על ידי עמים ילידיים, כולל האיזוסניו גווארני, האיוראודה, והצ'יקיטנו.
שטחים מוגנים נוספים כוללים את הפארק הלאומי דפנסורס דל צ'אקו והפארק הלאומי טינפונקה בפרגוואי, ואת הפארק הלאומי קופו והפארק הלאומי אל אימפנטרבל בארגנטינה.
בטניס, גראנד סלאם הוא כינוי למצב שבו ניצח טניסאי אחד בכל ארבעת הטורנירים החשובים ביותר, הקרויים Majors, באותה שנה קלנדרית.
טורנירים אלה ידועים גם בכינוי טורנירי גראנד סלאם.
אליפות צרפת הפתוחה (מוכר גם כרולאן גארוס)
טורנירים אלה, מלבד היותם מרכזיים, נחשבים גם לטובים וליוקרתיים מבין כלל טורנירי הטניס בעולם.
בהתאם לכך, התגמול לו זוכים הטניסאים המשתתפים ובמיוחד הזוכים (מבחינה כספית ומבחינת נקודות דירוג) גבוה בטורנירים אלה בהשוואה לטורנירים אחרים.
השימוש הראשון במונח נעשה בשנת 1933 על ידי עיתונאי אמריקאי שניסה לתאר את ניסיונו של ג'ק קרופורד לזכות בכל ארבעת הטורנירים בשנה אחת, לאחר שזכה בשלושה מהם (לבסוף נכשל קרופורד בניסיון זה).
הפעם הראשונה בה הושג גראנד סלאם הייתה בשנת 1938 על ידי דון בדג' מארצות הברית.
גראנד סלאם מוזהב מתרחש כאשר טניסאי זוכה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית בטניס באותה שנה קלנדרית.
תאורטית, אירוע זה יכול לקרות רק אחת לארבע שנים כאשר נערכת האולימפיאדה.
שטפי גרף () - 1988, זכתה גם בזהב אולימפי
זוכים אשר זכו בכל ארבעת הטורנירים באותה שנה קלנדרית:
אף על פי שגראנד סלאם אמיתי מתרחש רק כאשר טניסאי זוכה בכל טורנירי הגראנד סלאם באותה שנה, לעיתים נוצר מצב בו טניסאי מחזיק בכל ארבעת התארים אך לא זכה בהם באותה שנה קלנדרית.
להלן רשימה של טניסאים שהחזיקו בכל התארים בו-זמנית אך לא באותה שנה:
מחזיקים בארבעת התארים ובמדליית זהב אולימפית
זוהי בעצם גרסה "מרוככת" של הגראנד סלאם המוזהב - זכייה בכל ארבעת הטורנירים במהלך הקריירה, אולם לא ברצף ולא באותה השנה, ובנוסף זכייה במדליית זהב אולימפית.
סרינה ויליאמס () - 2002-2003 מחזיקה בכל התארים ברצף, מדליית זהב אולימפית ב-2012
מחזיקים בארבעת התארים במהלך הקריירה
להלן רשימת הטניסאים שזכו בארבעת טורנירי הגראנד סלאם אך לא ברצף ולא באותה שנה:
בשוויון מספר התארים, השחקנית שהגיעה להישג ראשון רשומה קודם.
שחקניות פעילות רשומות בכתב מודגש.
שיא זכיות על פי טורניר
גראנד סלאם כל הזמנים עידן התחרויות הפתוחותאליפות אוסטרליה הפתוחה 11 - מרגרט סמית' קורט 7 - סרינה ויליאמסאליפות צרפת הפתוחה 7 - כריס אוורט 7 - כריס אוורטוימבלדון 9 - / מרטינה נברטילובה 9 - / מרטינה נברטילובהאליפות ארצות הברית הפתוחה8 - מולה מלורי 6 - כריס אוורט, סרינה ויליאמס
בשוויון מספר התארים, השחקן שהגיע להישג ראשון רשום קודם.
שחקנים פעילים רשומים בכתב מודגש.
זוכים בתוארי גראנד סלאם יחידים על פי שנה
מקרא שחקן/שחקנית שזכו בכל 4 טורנירי הגראנד סלאם באותה שנה שחקן/שחקנית שזכו ב-3 טורנירי גראנד סלאם באותה שנה שחקן/שחקנית שזכו ב-2 טורנירי גראנד סלאם באותה שנההרולאן גארוס פתח עצמו לתחרויות בינלאומיות ** אליפות אוסטרליה הפתוחה התקיימה בדצמבר (1/2) מספר הזכייה מתוך סך הזכיות של שחקן/שחקנית
פארקר (2/4) הטורניר לא התקיים לוליט פאיוט (1/1) הטורניר לא התקיים שרה פאלפריי קוק (2/2) 1944 פ.
גְרָאנָה (נקראו גם: גורנים, פורטוגזים, פראנקוס, ליבורנזים) הוא כינוי ליהודי ליבורנו שהיגרו לתוניס, אלג'יר וטריפולי החל מתחילת המאה ה-17.
החל מהמאה ה-16 התגבשו קבוצות של צאצאי אנוסים מחצי האי האיברי ויהודים איטלקים בקהילות ברחבי מערב אירופה.
קבוצות סוחרים עשירים אלו החלו בפעילות כלכלית ותרבותית ענפה ומרושתת היטב ברחבי אירופה ובאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1593 הכריז פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה על ה"ליוורנינה" במסגרת המוטו פרופריו ובה קריאה ליהודים להתיישב בליוורנו ובפיזה.
הכרזה זו העניקה ליהודים פורטוגזים ואיטלקים זכויות מרחיקות לכת בתחום המסחר, הבנקאות ופולחן דתי והביאה להגירה של סוחרים עשירים יוצאי חצי האי האיברי אל העיר והקמתה של אחת הקהילות היהודיות העשירות באירופה.
מיוצאי חצי האי האיברי ויהודים איטלקים נוצרה קבוצה אתנית-מעמדית של סוחרים עשירים בעלי זהות יהודית איטלו-איברית.
הפראנקוס ייסדו קהילות בערי נמל שונות באגן הים התיכון ביניהן תוניס.
בני הפראנקוס שהתיישבו בתוניס נקראו ברבות הימים בשם "גראנה".
תוניס הייתה עיר הנמל הראשונה בצפון אפריקה שבו התיישבו יהודים מליבורנו.
בשנת 1626 התיישבו לראשונה יהודים ליבורנזים בתוניס; בני משפחת לומברוזו מהם התמנה ברבות הימים הרב הראשי ליהודי תוניס, יצחק לומברוזו.
בשנת 1686 נמנו בעיר 49 ראשי משפחות שמוצאן מליבורנו, קהילה שמנתה כ־300 נפש.
כבר בשליש הראשון של המאה ה־17 החלו היהודים הליבורנזים להתבלט במסחר של תוניס, ובמהלך המאה ה־17 הפכו לגורם המרכזי במסחר עם איטליה ומדינות נוספות, הליבורנזים שמרו על מעמדם הכלכלי עד לסוף המאה ה־18.
בשנת 1710 התארגנה קהילת הגראנה כקהילה עצמאית בעלת מוסדות נפרדים: רבנות, בית דין, שחיטה ובית קברות משלה.
הפיצול מהקהילה היהודית המקומית נבע מהבדלי מוצא, מעמד חברתי, קשרים עם אירופה ומחסות קונסולרית של מדינות זרות, במיוחד איטליה.
בספרו "משכנות הרועים" מציין המחבר, ר' עוזיאל אלחאייק, כי בשנת 1824 אף השיגו הגורנים מה"ביי" מינוי קאיד (פרנס) נפרד כאחראי על ענייני קהלם.
אמנם הקאיד שמונה היה בעל סמכויות פחותות ומצומצמות מאלו של הקאיד המקובל, אך עצם ההישג העיד על מעמדם הרם של הגורנים בעיני השלטון, ואף העיד על עוצמת הפילוג בין שתי הקהילות באותה תקופה.
על היחס המספרי בין הקהילות ניתן ללמוד מספרו של הנוסע ר' בנימין (ישראל יוסף בנימין, "מסעי ישראל").
הוא מתאר את הגעתו לתוניסיה, שם מצא כי לקהילה תשעה דיינים ובהם לגורנים שלושה דיינים: ר' דוד קטורזא, ר' יוסף לומברוזו, ור' דוד בונאן.
ב-1881 הפכה תוניסיה למדינת חסות צרפתית.
בשנת 1899 הוצא על ידי השלטון הצרפתי צו לפיו תמוזגנה שתי הקהילות באופן רשמי.
הצו קבע בית דין רבני אחד, בית מטבחיים אחד, רב ראשי אחד, נציגות אחת במסגרת ועדת הקהילות.
הרב הראשי של קהילת הגורני באותה תקופה, הרב טאפיה, היה הרוח החיה מאחרי הניסיון לאחד בין הקהילות וגם עצם כינונה של חברת כי"ח - כל ישראל חברים בתוניסיה, הפיחה רוח אחדות בין שתי הקהילות שבניהן ובנותיהן נתכנסו תחת שעריה ללמוד יחד בבתי הספר שהקימה.
הקהילות אוחדו באופן סופי על ידי הרב דוד בן-בארון רב הקהילה הגורנית שנבחר למשרת כרב הראשי לתוניסיה.
הרב יעקב אלחאייק תרם איסוף מידע שאיפשרה פרסום "פינקס הקהילה" שכלל בין היתר רשימת רבני הקהילה מ-1710 ועד ל-1944.
הכינוי נגזר משמה של העיר ליבורנו שנקראת גם לגהורן (leghorn).
יהודי ליבורנו שהתיישבו בתוניס, שמרו במשך דורות על תרבות לשונית נפרדת מזו של היהודים המקומיים, התואנסה.
לדברי ההיסטוריון אברהם (רוֹבֶּר) הטל, בני הקהילה דיברו ניב משולב יהודי-איטלקי-ספרדי, ששיקף את מוצאם הליבורנזי וכלל יסודות מהפורטוגזית, הספרדית והאיטלקית, ולעיתים גם ביטויים עבריים.
הניב היה סמן זהות חברתי ותרבותי, והיווה גורם חשוב בהבחנה בין הגורנים לבין שאר יהודי תוניס.
ההיסטוריון ירון צור מאוניברסיטת תל אביב מציין כי גם במאה ה־19 שמרו הגורנים על "הדיאלקט הליבורנזי" וכי השפה הייתה חלק ממערכת תרבותית שלמה שנועדה לבדל את הקהילה מיתר היהודים בתוניס.
הליבורנזים השתלבו במהרה במסחר בתוניס, ובמהלך המאה ה-17 שלטו על רוב המסחר שבין תוניס לאיטליה, תוך שהם שומרים על עליונותם הכלכלית עד סוף ה-18. תחומי עיסוקם היו מגוונים, אך בעיקר בלטה פעילותם לפדיון שבויים.
אחת הצורות הנפוצות של פעילותם הפיננסית הייתה ניהול עסקאות חליפין (cambio) והעברת שטרי חליפין (lettere di cambio) בין תוניס לליבורנו.
בדרך זו נמנע הצורך בהעברת כסף בפועל, שנחשבה לפעולה מסוכנת באותה תקופה.
שיטה זו, שמקורה בוונציה של ימי הביניים, שוכללה ופותחה על ידי הסוחרים הליבורנזים שפעלו בין איטליה לאימפריה העות'מאנית.
בנוסף לעסקאות הפיננסיות, נטלו הליבורנזים חלק גם במסחר בחומרי גלם ובמוצרים חקלאיים.
ליבורנו לא שימשה נמל ליבוא תבואה לאירופה, אך תוניס סיפקה בעת הצורך כמויות ניכרות של דגנים לצריכה באיטליה ובצרפת.
היצוא מתוניס כלל דגנים, עורות, אלמוגים וצמר.
במקביל, ייבאו הליבורנזים לתוניס מוצרי טקסטיל, תבלינים, נייר, כסף וזהב.
במאות ה-17 וה-18 נרקמו קשרים הדוקים בין יהודי ליבורנו לבין קהילות היהודים בצפון אפריקה: באלג'יר, בתוניס ובטריפולי.
ליבורנו, שהייתה נמל חופשי ותוסס, שימשה מרכז מסחר בינלאומי בין אירופה והמגרב, והייתה תחנת ביניים לסוחרים, שליחים ויהודים שיצאו לצורכי קהילה ולפדיון שבויים.
בין ליבורנו לאלג'יר ולתוניס התקיימו קשרי מסחר, תרבות ורוח, שניכרו גם בהדפסת ספרים של חכמי צפון אפריקה בבתי הדפוס של ליבורנו.
קהילת ליבורנו סייעה באופן פעיל ליהודי צפון אפריקה במבצעי פדיון שבויים.
כך, למשל, בשנת 1742 נשלח ר' יצחק בן ששון, מצאצאי הרשב"ץ, בשליחות מקהילת אלג'יר לליבורנו כדי לגייס כספים לשחרור שבויים, ובשליחותו בא לידי ביטוי גם הקשר התרבותי והכלכלי שבין שתי הקהילות.
גם חכמי אלג'יר הדפיסו בליבורנו את ספריהם, כגון ספרי בני משפחת הרשב"ץ ותלמידיו, וההדפסה בליבורנו אפשרה מהדורות מתוקנות ותפוצה רחבה.
יהודי טריפולי קיימו קשרים מתמשכים עם ליבורנו, ויצרו מסגרות כלכליות וקהילתיות משמעותיות.
במאה ה-18 פעל בעיר ר' משה טייאר, שליח הקהילה, אשר גייס כספים בליבורנו לטובת אחיו השבויים.
דמות בולטת נוספת הייתה אברהם חלף, יליד טריפולי, שסייע לשחרור שבויים ואף הוזמן לליבורנו על ידי שליט טריפולי אחמד פאשה לשם גיוס תרומות לפדיון שבויים יהודים.
במכתבים ובאגרות מאותה תקופה ניכרת תודעה של אחריות הדדית בין קהילות ליבורנו והקהילות היהודיות במגרב.
חכמי אלג'יר ותוניס פנו לרבני ליבורנו בבקשות עזרה, ואלה הקימו חברה קבועה לפדיון שבויים, שנוסדה כבר בראשית המאה ה-17 ונקראה "חברת פדיון שבויי ליבורנו".
החברה גייסה כספים בקהילות אירופה לשחרור שבויים יהודים שנפלו בידי שודדי הים בים התיכון, ובכללם שבויים מאלג'יר, תוניס וטריפולי.
במאה ה-19 המשיכה ליבורנו למלא תפקיד חשוב כמרכז רוחני וכלכלי ליהודי צפון אפריקה.
בתי הדפוס שבה שימשו מוקד להדפסת ספרי תורה, תפילה ופסיקה לחכמי אלג'יר, תוניס וטריפולי, ואנשי המגרב המשיכו לראות בה חלק מן עולמם התרבותי והרוחני המשותף.
הגירת הליבורנזים לתוניס הביאה ברבות הימים ליצירתן של שתי קהילות נפרדות:
המקומיים, אשר כונו "תוּנְסים" בניב הערבית יהודית.
המהגרים, "הגורנים" שמוצאם מהעיר ליבורנו מאיטליה.
התוניסאים כינו את הגורנים בשם גראנה (Grana).
הקהילות גרו באזור אחד, חרת אל יהוד (Harat-al-Yahud) ולגורנים היה שוק משלהם בשם סוק אל גרנה (Suq-al-Grana).
קהילת יוצאי העיר ליבורנו, הגורנים, הייתה בדרך כלל עשירה יותר והיא כללה סוחרים אמידים שהמשיכו את קשרי המסחר שלהם עם איטליה ועם ליבורנו.
עד המאה ה-18 שתי הקהילות, הגורנים והמקומיים, השתלבו זו עם זו.
המקומיים עזרו בקליטתם של הגורנים, שיתפו אותם במוסדות הקהילה, והוסכם שראש הקהילה (קאיד) ימשיך לבוא מקרב בני היהודים המקומיים.
אולם במאה ה-18 חלה התדרדרות ביחסיהם.
הגורנים בנו לעצמם בית כנסת, בית קברות ובית דין מחוץ לתחום האזור היהודי, חרת אל יהוד.
הפעולה שגרמה לערעור היחסים בין הקהילות הייתה החלטת הגורנים להקים בית מטבחיים משלהם.
בשיטה הקיימת ברבות מתפוצות ישראל, על מכירת הבשר היה מוטל מס למימון הוצאות הקהילה ומתן סיוע למעוטי היכולת.
הקמת שחיטה נפרדת פגעה קשות בהכנסות הקהילה של יהודי המקום.
מה עוד, שגם יהודי המקום העדיפו לקנות את הבשר מהגורנים ובכך העלו את חמת ראשי הקהילה המקומית אשר ראו בכך אי אמון כלפיהם בנוסף להפסד ההכנסה למימון פעולות הקהילה.
בשנת 1741 החליטו התונסים להכריז חרם על חבריהם שקונים בשר באופן קבוע מהגורנים.
החרם לא בוצע והרבנים של שתי הקהילות החליטו על חידוש שיתוף הפעולה ביניהם.
הסכם בעניין זה נחתם ביום שבעה באב, שנת התק"א (יולי 1741) על ידי הרבנים של שתי הקהילות, ובראשם ר' אברהם טייב, הוא "באבא סידי".
לאחר מותו של הרב טייב, נתמנה לראשות הקהילה הרב יצחק לומברוזו שהמשיך את מדיניותו של קודמו.
הקשרים הכלכליים בין יהודי ליבורנו לבין קהילת יוצאי ליבורנו בתוניסיה לא הסתכמו בקשרים מסחריים בלבד אלא כללו סולידריות קהילתית, נשיאת נטל משותף בחובות, ושידוכים.
כמו כן, נהגו הגורנים לשלוח את בניהם הבוגרים לליבורנו על מנת ללמוד לימודים גבוהים במוסדות האקדמיים והתורניים בעיר, כמו הסמינר לרבנים בעיר ולימודי רפואה והנדסה באוניברסיטת פיזה הסמוכה לליבורנו.
פורים שני היה נהוג בקרב היהודים יוצאי ליבורנו בתוניסיה לזכר ההצלה של כל הקהילה בשעת רעידת אדמה.
הרעש חזר על עצמו פעמים אחדות.
בימים שבין רעש לרעש גזרו היהודים תעניות והציבור וראשי הקהל קהל החליטו "לתקן תקנות ולגדור פרצות".
לזכר המאורע הזה קיבלו עליהם יהודי קהילת ליבורנו את יום כ"ב בשבט ליום צום ותענית.
הדיין מלאכי בר יעקב הכהן חיבר לסדר היום תפילה בשם "קול תפילה" (ליבורנה תק"ג – (1743)) ו"שבחי תודה".
המועד הזה הפך לפורים שני שכן בסיומה של התענית והתפילה חגגו היהודים את הצלתם בשירה – רינה וזמירות.
תרומתם של הגורנים ליהדות תוניסיה ולארצות המגרב בכלל, הייתה רבה.
קהילת הגורנים הייתה מעורבת מאוד בתחום המסחר והכלכלה, וגם בתחום הרוחני והדתי היא הביאה לתוניסיה את המנהג הספרדי.
תרומה אחרת של קהילת הגראנה לקהילת תוניסיה, היא אמנות הפיוט הספרדית.
אמנות זו טופחה ואומצה בחום על ידי יהדות זו, עד שיצרה לה סימנים משל עצמה, אולם תרומת הפיוט הספרדי לא נמחתה ממנה עד היום הזה.
ברם, תרומתם של היהודים הליוורנזים לא נבלמה במנהגי המסורת בלבד - מתוכם יצאו אנשי רוח משכילים רבים, בהם עיתונאים, רופאים ופעילים פוליטיים.
בתחילתה של המאה העשרים המשיכו היהודים הליוורנזים לשמור באדיקות על זיקתם לאיטליה.
הם השתקעו בערי החוף של תוניסיה בעיקר, רבים בעיר הבירה תוניס, ויתרתם בערי החוף - ביזרטה, סוסה וספאקס.
הם למדו בבתי ספר איטלקיים ובסיום לימודיהם יצאו ללימודים באוניברסיטאות באיטליה ולמעשה היו הראשונים ב"התמערבות" הקהילות היהודיות בתוניסיה.
הקשרים של הקהילה האיטלקית בתוניסיה עם איטליה ארץ מוצאם, היו טובים.
היהודים האיטלקים בתוניסיה הגנו עוד בסוף המאה ה-19 על האינטרסים האיטלקיים בתוניסיה.
הם נהנו מהזכות שניתנה לנתינים האיטלקיים להעביר את אזרחותם האיטלקית מאב לבן ולעסוק בתוניסיה בכל המקצועות החופשיים ולהקים בתי ספר ומוסדות עזרה.
לאחר עליית בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, הניחו כמו שאר יהדות איטליה, ששלטונו החדש של הדוצ'ה ישרת את האינטרסים האיטלקיים.
הם גם לא יכלו לעמוד בלחץ האדיר של הקונסוליה האיטלקית להציג אהדה כלפי המשטר החדש והם אף חששו כי הסתייגות ממנו תביא לנידויים ולחרם מצד האומה האיטלקית.
לפיכך נפוצה בין יהודי הגורני התופעה של תרומה למען הצבא האיטלקי שיצא לכבוש את אתיופיה ואף נטילת חלק בלגיון הזרים שהיה מורכב ברובו מאיטלקים תושבי ארצות חוץ.
בזכות נאמנותם זו של הגורנים הם זכו לתפקידים ברשויות האיטלקיות ובקונסוליות.
בשנות השלושים של המאה העשרים היו לליוורנזים נציגים בתוניסיה: במועצה המינהלית של הבנק האיטלקי - בנקה איטליאנה די קרידיטו (Banca Italiana di Credito), במועצת המנהלים המקומית של העיתון ליוניונה (L'Unione) ובהנהלת מוסדות צדקה ובאגודות תרבותיות.
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה להתגלות ההתנגדות למשטר הפשיסטי.
בקהילת הגורנים היו גרעינים קטנים אך בעלי השפעה של הבונים החופשיים, הסוציאליסטים והאנרכיסטים.
כתגובה חלה ההתעוררות האנטי פאשיסטית לאחר שצעירים יהודים הגיעו אל הקומוניזם, וניסו להגשים בפועל את האידאולוגיה שלהם באמצעות התנגדות של ממש למשטר הפאשיסטי כפי שקבע אותה האינטרנציונל הקומוניסטי השלישי.
הם נתנו את תמיכתם לליגה האיטלקית לזכויות האדם והיו היזמים העיקריים של הביטאון לאיטליאנו די תוניסי (l'Italiano di Tunisi) שהחל להופיע באוקטובר 1936. הקונסוליות האיטלקיות גינו את התנועה וכינוה "תנועה של בוגדים".
הפשיסטים אף החלו במאבק אלים בפעילים בתנועה שבמסגרתו נרצח הפעיל מיצ'לי, אולם הביטאון האנטי פאשיסטי המשיך להופיע.
קהילת הגראנה הוכתה בתדהמה של ממש כשהחיל הדוצ'ה מוסוליני את חוקי הגזע שאסרו עליהם ללמוד במוסדות חינוך ציבורי, יסודי, תיכוני וגבוה.
הם לא יכלו עוד להחזיק משרה ממשלתית וזכויותיהם ברכוש תעשייתי וחקלאי הופקעו.
גם הנישואין המעורבים נאסרו עליהם ואף על פי שהיהודים ממוצא תוניסאי היו רחוקים מארץ המוצא של הגזרות, הם נפגעו קשות מפרסום החוקים שלמעשה נידו אותם מכל קשר לארץ מוצאם.
לאחר חוקי הגזע פחת באופן משמעותי מספר היהודים שביקשו להתאזרח כאיטלקים.
הקשר לאיטלקיות כמעט ונעלם, מאידך, הפעילות האנטי פשיסטית בתוניסיה של קהילת הליוורנאים גברה.
הם הקימו עיתון יומי בשם איל ג'יורנלה (Il Giornale) אשר בו בלטו כותבים והוגים יהודים אינטלקטואלים שלחמו בלהט כנגד השלטון הפשיסטי.
גראנוס (Grannus או Granus) הוא אל המעיינות החמים (והמעיינות בכלל), השמש, האש והרפואה במיתולוגיה הקלטית.
מרכזו הפולחני העיקרי היה באקווה גראני (Aquae Granni - כיום באאכן שבגרמניה).
שמעו של המרכז הפולחני יצא למרחוק, ובשנת 215 ביקר באתר הקיסר הרומי קרקלה.
מרכזי פולחן רבים נוספים התגלו באלצאי, ארנהיים, אאוגסבורג, במברג, בון, מנגן, ארפ, שפייר, טריר, ביטברג ופינינגן (כולם בגרמניה של ימינו), וכן באתרים רבים בגאליה (צרפת של ימינו) ובהם האתר בלימוז', באינוורסק שבסקוטלנד, אסטורגה שבספרד, ברומא שבאיטליה, בווסטרוס שבשוודיה, בלנדורף שבאוסטריה, בתטפורד בנורפוק שבאנגליה וכן בהונגריה ורומניה.
על פי הכתובות שהתגלו ניתן לראות כי במהלך המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית זוהה האל גראנוס עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית בשל תפקידו כאל המרפא ואל השמש.
בטריר זוהה גראנוס עם אפולו פיבוס.
לרוב גראנוס מזוהה עם אלים נוספים - באאוגסבורג הוא מלווה בדיאנה וסירונה, ברומא, ביטברג ובמברג מלווה אותו סירונה, במנגן הוא מלווה בנימפות, בלאונגן הוא מלווה בהיגיאה ובסיבלה, בגראנד שבצרפת הוא מלווה בסול, בלימוז' הוא מלווה במרס ובאסטורגה שבספרד הוא מלווה בסראפיס, איזיס ומרס.
גראנד קיימן הוא הגדול מבין שלושת איי קיימן.
הגדולה בערי האי היא ג'ורג' טאון, בה מתגוררים כ-20,636 תושבים (1999).
צפיפות האוכלוסין באי היא 224.6 נפשות לקמ"ר.
עיקר כלכלת האי מתבססת על התיירות ועל שירותי בנקאות הניתנים לחברות חוץ.
באי אתרי צלילה ודיג רבים, המושכים תיירים רבים.
האי גראנד קיימן מישורי ברובו.
הנקודה הגבוה באי מגיעה לגובה של 24 מטרים מעל פני הים.
באי אין מקורות מים מתוקים טבעיים, ואספקת מי השתייה של האי מתבססת על איסוף מי גשמים ועל התפלת מי ים.
באי פועל שדה התעופה הבינלאומי אוון רוברטס המשמש את הטיסות הבינלאומיות המגיעות אל האי.
שדה תעופה זה משמש כמרכזה של חברת התעופה קיימן איירוויז.
באי שמונה בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים אחת ושני בתי ספר תיכוניים המנוהלים על ידי ממשלת האי.
בנוסף באי חמישה בתי ספר פרטיים.
באי פועלות שלוש אוניברסיטאות: אוניברסיטת סנט מתיוס היא אוניברסיטה פרטית המלמדת רפואה; וכן פועלות שתי אוניברסיטאות ציבוריות: המכללה האוניברסיטאית של איי קיימן (University College of the Cayman Islands, ובקיצור: UCCI), והמכללה הבינלאומית של איי קיימן (International College of the Cayman Islands ובקיצור: ICCI).
חלק מעלילת ספרו של ג'ון גרישם "הפירמה" (וכן עלילת הסרט שצולם על בסיס הספר) מתרחשת באי.
גם עלילת סרטו של פרנק אי.
פלוורז "הייבן" בכיכובו של אורלנדו בלום מתרחשת באי.
גראנט אקץ (Grant Achatz ; נולד ב-25 באפריל 1974) הוא שף ומסעדן אמריקאי, המתמחה בגסטרונומיה מולקולרית.
בנערותו עבד אקץ במסעדות הוריו במישיגן, אחרי כן למד ב-The Culinary Institute of America בהייד פרק, ניו יורק.
בתום לימודיו, עבד אקץ במסעדת "פרנץ' לונדרי" של תומאס קלר, ביוטוויל, קליפורניה, בה שהה ארבע שנים והגיע למדרגת סגן-שף.
ב-2001 הוא עבר לשיקגו ונעשה שף מסעדת "טריו" (Chef) באוונסטון, אילינוי, שבעת בואו החזיקה בניקוד של ארבעה כוכבים ממובייל טראבל גייד.
במהלך שלוש השנים הבאות, תחת פיקודו של אקץ, המוניטין של "טריו" נסק.
וב-2004 זכתה המסעדה בכוכב החמישי ממובייל טראבל גייד, ובכך הייתה לאחת מ-13 מסעדות בארצות הברית באותה שנה שהחזיקו בדירוג זה.
ב-2005, יצא אקאץ לדרך עצמאית, הוא פתח את מסעדת "אליני" (Alinea) בשכונת לינקולן פארק בשיקגו.
המסעדה ממוקמת בהמשך הרחוב שבתחילתו נמצא תיאטרון Steppenwolf Theatre Company המפורסם והיא שוכנת בתוך בניין חסר הידור המורכב מלבנים אפורות, ושום שם אינו רשום עליו, אלא מספר הרחוב בלבד.
בפנים, למסעדה אין בר, אין לובי, ויש 64 מקומות ישיבה.
אקץ מציע לסועדים בחירה בין שני תפריטי טעימות, האחד בן 12 מנות והשני בן 28 מנות.
כעבור שנתיים מפתיחתה העניק מובייל טראבל גייד את הניקוד המקסימלי של חמישה כוכבים ל"אליני".
בכך היא הייתה לאחת מ-16 מסעדות בלבד בארצות הברית שהחזיקו בניקוד זה ב-2007.
באוקטובר 2008 כתב העת "גורמה" הכתיר את "אליני" כמסעדה הטובה ביותר בארצות הברית ברשימת "50 המסעדות הטובות באמריקה" שלו.
ב-2007 המגזין "רסטורנט" הוסיף את "אליני" לרשימת 50 המסעדות הטובות בעולם שלו, תחילה היא הופיעה במקום 36, ב-2008 הגיעה 15 למקום ה-21, ב-2009 למקום ה-10, וב-2010 התקדמה המסעדה למקום ה-7. בנוסף היא נבחרה על ידי המגזין למסעדה הטובה ביותר בצפון אמריקה.
ב-2011 הגיעה המסעדה למקום ה-6 ברשימה העולמית של המגזין וגם נבחרה שוב על ידי המגזין למסעדה הטובה ביותר בצפון אמריקה.
בנובמבר 2009, אקץ וצוותה של "אליני" תכננו את תפריטה של מסעדת "איקרוס" (Ikarus) הנמצאת בזלצבורג, אוסטריה.
מסעדת "איקרוס" מביאה מדי חודש שף מוביל מרחבי תבל על מנת שירכיב את תפריטה לאותו חודש ויאמן את צוותה.
באוקטובר 2008, גראנט אקץ פרסם ביחד עם ניק קוקונאס (Nick Kokonas) את הספר " אליני ", המציג למעלה מ-100 ממתכוני המסעדה.
הספר עוקב אחרי החיים במטבח של אקץ וצוותו, וכולל למעלה מ-400 תצלומים מאחורי הקלעים מעשה ידיה של לרה קסטנר (Lara Kastner).
ביוני 2009, אקץ וקוקונאס חברו יחדיו לכתיבת הספר "החיים, על הקו" (Life, On the Line), המגולל את סיפורה של אליני ושל מאבקו של אקץ במחלת הסרטן, הספר ראה אור בהוצאת גות'אם (Gotham Books) ב-3 במרץ 2011.
אקץ היה אורח באוניברסיטת הרווארד באוקטובר 2010, העניק הרצאה בסדרת הרצאות אודות מדע ובישול הקרויה בשם "המצאה מחדש של מרקם וטעם האוכל".