tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1833 התחתנה עם המהנדס, היזם והתעשיין הוולשי הברונט ג'ון ג'וסיה גסט (John Josiah Guest), בעל חברת הברזל של דוולאיס (Dowlais Iron Company) שבדרום ויילס, אדם עשיר ביותר וחבר הפרלמנט הבריטי, אך ממעמד נמוך יותר ממעמדה של שרלוט.
הוא היה בן 49 והיא בת 21. לאחר החתונה עברו השניים להתגורר באחוזתו של גסט במרת'ר טידוויל שבוויילס.
בעקבות הצהרת העקרונות של התנועה הצ'רטיסטית שפורסמו ב-1838, החלה ליידי שרלוט להקדיש עצמה לחינוך מעמד הפועלים.
היא נטלה תחת חסותה את בית הספר הציבורי בדוולאיס, פיקחה על הרמה הלימודית והעניקה פרסים ומלגות לתלמידים מצטיינים.
כך הפכה את בית הספר הנידח יחסית לטוב והמתקדם ביותר לא רק בוויילס אלא בבריטניה כולה.
בשנת 1852 נפטר גסט (בגיל 71) וליידי שרלוט נטלה על עצמה את תפקיד יו"ר חבר הנאמנים של מפעלי הברזל למשך כשלוש שנים.
ב-1855 נישאה למורהו הפרטי לשעבר של בנה, צ'ארלס שרייבר, שנבחר כחבר פרלמנט והיה צעיר ממנה ב-14 שנים (היא הייתה בת 43 באותה עת).
השניים הרבו לנסוע באירופה, לאסוף חפצי אמנות וספרים ולצרוך תרבות.
החל משנות ה-30 של המאה ה-19 חקרה גסט את הספרות הוולשית של ימי הביניים ויצרה קשרים עם חוקרי ספרות ולשון ולשים ששקדו על החייאת הספרות והלשון של מולדתם.
אחת מתרומותיה החשובות של גסט היה הצגתו הראשונה של החומר העממי המקורי שעמד בבסיס אגדות המלך ארתור.
המבינוגיון סיפק חומרי גלם לכמה מהפואמות של אלפרד טניסון.
מנישואיה הראשונים היו לגסט עשרה ילדים:
איבור ברטי גסט, הברון הראשון מווימבורן (1835-1914), תעשיין ולשי, נשא לאשה את ליידי קורנליה הנרייטה מריה ספנסר-צ'רצ'יל, בתו של ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו
מונטגיו ג'ון גסט (1839-1909), פוליטיקאי ליברלי, לא נישא
ארתור אדוארד גסט (1841-1898), פוליטיקאי שמרני
מרי אניד אוולין גסט (1843-1912), רעייתו של אוסטן הנרי לייארד
שרלוט פרקינס גילמן הייתה פמיניסטית, סוציולוגית, סופרת, משוררת ומרצה, תומכת ברפורמות חברתיות אמריקאית.
כתביה הפכו לחומרי יסוד בפמיניזם וכן בחקר היסטוריית נשים בארצות הברית.
בין כתביה הבולטים הם הסיפור "הטפט הצהוב", סיפור אוטוביוגרפי למחצה העוסק בדיכאון סב לידתי, הפתלוגיזציה של חוויות של נשים על ידי הממסד הרפואי ודיכוי במסגרת הנישואים; "ארצן", רומן פמיניסטי-אוטופי שמתאר עולם ללא גברים וללא אלימות; וספר העיון "נשים וכלכלה", שגרף עבור גילמן הכרה בינלאומית.
גילמן נולדה ב-3 ביולי 1860 בהרטפורד שבקונטיקט, למרי פרקינס (לבית וסקוט) ופרדריק ביצ'ר פרקינס.
היה לה אח בכור, הגדול ממנה בשנה, תומאס אדי.
בעודה תינוקת, נטש אבי המשפחה פרדריק את המשפחה, והשאיר אותה מרוששת.
כיוון שלאמה מרי לא הייתה אפשרות לכלכל את המשפחה, הם נדדו הרבה בין בתיהן של דודות אביה, איזבלה ביצ'ר הוקר, שהייתה פעילה סופרג'יסטית, קתרין ביצ'ר, והרייט ביצ'ר סטו, שכתבה את הספר הקלאסי אוהל הדוד תום.
את רוב ילדותה העבירה ברוד איילנד.
החינוך שלה בבתי ספר לא היה יציב: היא למדה בשבעה בתי ספר שונים וצברה רק ארבע שנות לימוד סך הכל.
פרקינס-גילמן הפסיקה ללמוד בגיל 15. גם בבית היו בעיות – האם, מרי, כה פחדה שילדיה יחוו את הפגיעות שהיא חוותה, שהיא ניסתה למנוע מהם כל גילויי חיבה.
היא עצמה לא הראתה להם חיבה, וגם אסרה עליהם לפתח חברויות קרובות או לקרוא רומנים.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה פרקינס שאמה הייתה מראה לה חיבה רק כשחשבה שהיא ישנה.
למרות חוויית הילדות המבודדת והענייה, פרקינס התמידה בלימודים עצמאיים.
כשפקדה את ספסל הלימודים, הידע והאינטליגנציה של פרקינס תמיד הרשימו את המורות שלה, שגם התאכזבו ממנה כי לא הייתה תלמידה שקדנית.
הנושא האהוב עליה היה פילוסופיה טבעית, שלימים נקרא פיזיקה.
בגיל 18, היא נרשמה ללימודים בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, במימון אביה הנעדר, ואחר כך התפרנסה מעיצוב עסקי ומתן שיעורים פרטיים.
בגיל צעיר הייתה פרקינס נחושה לא להינשא לעולם, אך בשנת 1882 פגשה את צ'ארלס וולטר סטטסון, שחיזר אחריה והקסים אותה.
בהתחלה, היא דחתה את הצעת הנישואים שלו, בהרגשתה שזו החלטה לא נכונה.
אך ב-1884 השניים נישאו, ובמהרה נולדה בתם היחידה, קתרין ביצ'ר סטטסון.
שרלוט פרקינס גילמן חוותה אז דיכאון סב לידתי חריף.
באותה תקופה, ברפואה, נשים נחשבו כ"היסטריות" ובעלות "עצבים חלשים"; ובשל כך, לעיתים קרובות התייחסו בביטול למחלות פיזיות ונפשיות של נשים.
ההתייחסות אליה, והטיפולים שעברה היוו את הבסיס לסיפור המפורסם שלה, "הטפט הצהוב".
הטיפול המרכזי שעברה נקרא "מרפא המנוחה", בו האישה שבדיכאון מרותקת למיטתה למשך שבועות, בהם אסורה עליה כל פעילות גופנית או מנטלית, כולל קריאה, דיבור, ותפירה.
האישה נאלצת – לפעמים בכפייה – לאכול דיאטה של חלב שומני ובשר, והופכת למשהו כמו תינוקת מגודלת.
בסופו של הטיפול גילמן עברה התמוטטות עצבים.
ב-1888 נפרדה גילמן מבעלה – מהלך לא קונבנציונלי בסוף המאה ה-19. הם התגרשו רשמית ב-1894. לאחר הפרידה, גילמן עברה עם בתה לפסדינה שבקליפורניה, שם הפכה לפעילה במספר ארגונים פמיניסטיים ורפורמיסטיים, וכתבה וערכה בכתב העת "Bulletin".
ב-1894 שלחה גילמן את בתה בת העשר חזרה לחוף המזרחי לחיות עם אביה ואשתו השנייה, גרייס אלרי צ'נינג, שהייתה חברה טובה של גילמן.
גילמן כתבה ביומנה שהיא מאושרת באושרם של הזוג, ושחברתה היא אם שנייה טובה לבתה.
בערך באותה תקופה, כשאמה של גילמן נפטרה ב-1893, היא חזרה לחוף המזרחי בפעם הראשונה מזה כשמונה שנים.
שם חידשה את הכרותה עם בן דוד בשם האוטון גילמן, אותו לא ראתה מאז נערותה, ואשר היה עורך דין בוול סטריט.
הם התאהבו, וב-1900 נישאו, והתגוררו קודם בניו יורק, ואחר כך בביתו של האוטון בקונטיקט.
לאחר מותו הפתאומי ב-1934, חזרה גילמן לפסדינה.
בינואר 1932 אובחנה גילמן עם סרטן השד.
גילמן, שתמכה בהמתת חסד לחולים סופניים, נטלה את חייה ב-17 באוגוסט 1935 על ידי לקיחת מנת יתר של כלורופורם.
במכתב שהשאירה, אמרה שהיא "בוחרת בכלורופורם על פני הסרטן".
בשלב מסוים, גילמן מכרה סבונים מדלת לדלת.
כשעברה לפסדינה, היא הייתה לפעילה במגוון ארגונים חברתיים.
ב-1886 היא הייתה נציגת קליפורניה בכנס למען זכות הצבעה לנשים שהתקיים בוושינגטון די.
סי., ובקונגרס הפועלים והסוציאליזם באנגליה.
ב-1890 החלה את פעילותה בתנועת ה-Nationalist Clubs (מועדוני הלאומיים), שמטרותיה היו "מיגור התאוותנות של הקפיטליזם וסיום האבחנות בין המעמדות, תוך כדי קיום גזע אנושי שהוא שוחר שלום, אתי, ופרוגרסיבי באמת".
בתקופה זו כתיבתה הייתה פורה, והיא פרסמה שירים, נובלה, 15 מאסות, ואת הסיפור "הטפט הצהוב".
אך הקריירה שלה נסקה כאשר החלה להרצות על התנועה הלאומית, וכשפרסמה ספר שירים שזכה להצלחה.
לא רק שהצליחה להתפרנס בכבוד בתור נואמת, היא גם הרחיבה את מעגל מכרותיה בתנועה הפמיניסטית.
המפורסם מבין עבודותיה של גילמן הוא הסיפור הקצר "הטפט הצהוב", שהיה לרב מכר במאה העשרים כשיצא לאור מטעם "Feminist Press".
היא כתבה את הסיפור ב-1890, והוא פורסם לראשונה כשנה וחצי מאוחר יותר ב-"The New England Magazine".
מאז, נכלל הסיפור במספר גדול של אנתולוגיות ספרות נשים, ספרות אמריקאית, וספרי לימוד.
הסיפור מספר את חוויותיה של אישה שסובלת ממצב נפשי מתדרדר לאחר שבעלה כלא אותה בחדרה למשך חודשים, לכאורה למען בריאותה.
היא מפתחת אובססיה עם הטפט הצהוב המכוער בחדר, ולימים מתחילה לראות דמויות מגיחות מתוכו.
גילמן כתבה את הסיפור כדי לשנות את התפישה של אנשים לגבי תפקידן של נשים בחברה, ולהצביע על חוסר האוטונומיה של נשים, שפוגע בתורו בבריאותן הנפשית, הרגשית ואפילו הפיזית.
הסיפור נטל השראה מחוויות אמיתיות של גילמן, כאשר גם עליה נכפה "טיפול" דומה לאישה שבסיפור מידי בעלה הראשון.
בסיפור הבעל הוא גם רופא, ועל אשתו לעשות כאשר הוא מצווה, והטיפול שהוא כופה הוא ההפך הגמור ממה שהאישה צריכה: הוא כופה עליה ריתוק למיטתה והאכלה בכפייה והיעדר מוחלט של גירויים קוגניטיביים, בעוד היא מייחלת לחופש, עניין, ושבירת המונוטוניה.
גילמן כתבה את הספר כמעין תגובה לרופא שהיה אחראי לטיפולה ולהתוויית "טיפול המנוחה", ד"ר סילאס ויר מיטשל, והיא אף שלחה לו עותק של הסיפור.
הספר הראשון שפרסמה גילמן היה "Art Gems for the Home and Fireside" (1888); אך היה זה לקט שיריה הראשון, "In This Our World" (1893), אוסף שירים סטיריים, שזיכה אותה בהכרה נרחבת.
במהלך עשרים השנים הבאות, היא התפרסמה בעיקר בזכות הרצאותיה על סוגיות של נשים, אתיקה, עבודה, ורפורמות חברתיות.
נושאים אלו גם באו לידי ביטוי בספריה.
ב-1894 - 1895, שימשה גילמן כעורכת המגזין "The Impress", שבועון ספרותי שפורסם על ידי אגודת העיתונאיות בקליפורניה.
במהלך עשרים השבועות בהם יצא כתב העת, היא תרמה לו גם שירים, טורי דעה, מאמרי מערכת, ועוד.
אך המגזין הגיע לסופו בגלל דעות קדומות נגד אורח חייה של גילמן, שנתפשה כאם לא-קונבנציונלית ואישה שיזמה את גירושיה.
ב-1903 דיברה בקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין, ובשנה שלאחר מכן, עשתה סבב הרצאות בינלאומי שכלל את אנגליה, הולנד, גרמניה, אוסטריה והונגריה.
ב-1903 כתבה את אחד מספריה זוכי השבחים, "The Home: Its Work and Influence", שהרחיב את הרעיונות שהופיעו ב"נשים וכלכלה", וטען שנשים חוות דיכוי בביתן ושנחוץ שינוי בסביבתן כדי שיוכלו להבטיח את בריאותן הנפשית.
בין השנים 1909 ל-1916, ערכה וכתבה כתב עת משלה, "The Forerunner", בו גם פרסמה עבודות ספרותיות שלה.
היא ביקשה להגיש לציבור חומר שיעורר מחשבה ו"ינחיל תקווה, אומץ וחוסר סבלנות", ללא תלות בתקשורת המיינסטרים, מהסיבות שרעיונותיה חתרו לעיתים לכיוון הפוך מהמקובל, וכן שהתקשורת הפופולרית נטתה, לדבריה, יותר לחומר סנסציוני.
במהלך כשבע שנים, יצאו 86 גיליונות, כל אחד בעל 28 עמודים.
אחרי שהפסיקה לפרסם את המגזין, כתבה גילמן מאות כתבות שהתפרסמו בעיתונים ברחבי ארצות הברית.
האוטוביוגרפיה שלה, שהחלה לכתוב בשנת 1925, פורסמה לאחר מותה, ב-1935.
גילמן ילדה את בתה היחידה תוך שנה מנישואיה לצ'ארלס וולטר סטטסון.
היא חוותה דיכאון סב לידתי חמור.
סטטסון זימן את הרופא סיילאס ויר מיטשל, שהיה המוביל בתחום הטיפול ב"נוירוסתניה", אבחון כללי למצבים פסיכו-פתלוגיים.
הוא המציא מערך טיפולי לנשים שנקרא "מרפא המנוחה" (rest cure), שביסודו האמונה כי נשים צריכות להגביל כל גירוי פיזי או אינטלקטואלי כדי להגיע למצב של בריאות נפשית.
(לעומת זאת, גברים עם הפרעות דומות נשלחו על ידו למערב הפרוע, לשחק בבוקרים ולצוד במשך מספר שבועות.) הוא לא היה בודק את נסיבות חייהן של מטופלותיו, ולמעשה מי שהתירו או היו אחראים על הטיפול היו הבעלים, מכיוון שבאותה תקופה לנשים היו אך מעט זכויות ריבוניות על גופן או רכושן.
בשל כך, בדרך כלל הטיפולים האלו נכפו על הנשים המטופלות.
גילמן לא הייתה שונה במובן זה: היה זה בעלה שיזם את הטיפול בה.
היא התאשפזה תחת השגחתו של ד"ר מיטשל, ועברה את טיפול המנוחה.
טיפול המנוחה ארך בדרך כלל 8–9 שבועות, ודרש בידוד מוחלט מחברים ומשפחה, כאשר המטופלת מרותקת למיטתה, ומואכלת, גם בכפייה, כל שעתיים, בחלב שומני ובשר אדום.
לפעמים הטיפול כלל מסאז' ושוק חשמלי.
הרעיון היה להגביל את המטופלת למצב של תלות טוטאלית, כמו תינוקת – אחות הייתה רוחצת אותה, מאכילה אותה, ומסדרת את לבושה ומצעיה.
כל פעילות הייתה אסורה על מטופלות, כולל קריאה, כתיבה ותפירה, ולפעמים אפילו דיבור.
כעבור 9 שבועות של טיפול, גילמן שבה לביתה, עם הוראות מהרופא: "לחיות חיים ביתיים ככל האפשר.
לשכב למנוחה אחרי כל ארוחה.
להגביל פעילות אינטלקטואלית לשעתיים ביום.
ולעולם לא להניח יד על עט, מכחול או עפרון כל ימי חייך".
גילמן ניסתה למשך מספר חודשים לפעול לפי הוראות אלו, אך הדיכאון שלה גבר והיא הגיעה למצב של משבר נפשי.
היא התחילה לגלות סימני אובדנות, ודיברה על אקדחים וכלורופורם.
השניים החליטו שעליהם להתגרש כדי שגילמן תוכל להשיב את שפיותה.
גילמן יצאה לנופש עם בתה, וכמעט באופן מיידי, כאשר היא חופשייה מקשרי נישואים עם סטטסון, מצבה השתפר.
כשחזרה לביתה, החליטה להתחיל בהתחלה חדשה, מכרה את רכושה, ונסעה לפסדינה, שבקליפורניה.
שם, היא פרחה מבחינה אינטלקטואלית ויצירתית, החלה לכתוב, להרצות, ולפעול במגוון ארגונים חברתיים.
דרוויניזם רפורמי ותפקידן החברתי של נשים
גילמן אמצה תאוריות אבולוציוניות וחיברה אותן לפמיניזם ולמטרות של רפורמה חברתית.
היא הגדירה את עצמה הומניסטית.
על פי גישתה, הדרוויניזם תומך בזכויות נשים והרחבת תפקידן החברתי.
היא הצביעה על כך שהמודל המצוי מדבר רק על התפתחות אבולוציונית של גברים, ואילו גם נשים היו חלק מהברירה הטבעית, ובחרו במהלך התפתחות האדם להזדווג עם המועמדים הטובים ביותר.
היא טענה שהמצב המוחלש של נשים בחברה הוא תוצאה של פטריארכיה, אשר ריסנה את הפוטנציאל של נשים ודחקה אותן לתפקידים מוגבלים תחת אצטלת "הטבע הנשי".
ובכך, בעצם, האבולוציה האנושית — אשר זקוקה גם לתרומתן של נשים — נחסמת.
כדי לתקן מצב זה, היא טענה, על נשים לקבל הזדמנויות בלתי מוגבלות להתפתחות אישית, אשר בתורה תתרום להתפתחות החברה האנושית.
בניגוד לדרוויניזם שמרני, אשר טען שכפיפותן של נשים בחברה היא תוצאה של אבולוציה וברירה טבעית, ולפיו שינוי בתפקידי מגדר יביא אסון על המין האנושי, גילמן סברה שתאוריית האבולוציה מספקת רציונל מדעי לשחרור נשים.
גילמן תקפה את הרעיון שהבדלים מגדריים הם מהותיים ביולוגית, וטענה שכל הבדל כזה שהיה נחוץ לקיום המין האנושי בפרה-היסטוריה כבר אינו נחוץ בזמנים המודרניים.
טענה מרכזית שלה הייתה שסקס וכלכלה ביתית קשורים זה בזו בקשר הדוק: שאישה מחויבת במבנה החברתי להשתמש ב"נכסים" המיניים שלה כדי לרצות את בעלה, כדי שהוא, בתורו, יפרנס את המשפחה.
כך שמילדות, ילדות מאולצות לתוך רובריקה שמכינה אותן לאמהות ונישואים, דרך הצעצועים המשווקים להן, והביגוד המיועד להן.
היא טענה שלא אמור להיות כל הבדל בין בגדי ילדות וילדים, או צעצועיהם, או פעילותם.
היא ציינה לשבח את ה"טומבוי" (ילדה נערית) כאדם המושלם, אשר מסתובבת חופשייה ומשתמשת בגופה באופן בריא.
גילמן כתבה שהתרומה של נשים לציוויליזציה נגדעה בשל התפתחות תרבות אנדרוצנטרית, ושכתוצאה מכך, חצי מהמין האנושי נמצא בפיגור התפתחותי, מצב שיש לתקן כדי למנוע את התדרדרות הגזע האנושי.
היא סברה כי עצמאות כלכלית היא הדרך היחידה להבטיח חופש לנשים, אשר יביא לשוויונן עם גברים.
בספרה "נשים וכלכלה" היא פיתחה רעיונות אלה, וטענה, בין היתר, שנשים חיות תחת דיכוי גברי, שאמהות לא צריכה למנוע מנשים לעבוד מחוץ לבית, ושניהול משק הבית — כולל ניקיונות, בישול וגידול ילדים — צריך לעבור התמקצעות.
"האישה האידיאלית", כתבה גילמן, "לא רק שהוקצה לה תפקיד שכולא אותה בביתה, אך היא מצופה גם לאהוב את זה, ולהיות חיננית ומאושרת, מחויכת וחביבה".
היא צפתה שכאשר הקשר המיני-כלכלי יפסיק להתקיים, יחסים בחזית הביתית ישתפרו, מכיוון שהתסכול אשר חוות נשים רבות, הנובע מבידוד וחוסר הגשמה עצמית, גם יפסיק להתקיים.
בהרצאותיה דגלה גילמן ברפורמות לגבי לבוש, משפחה, ועבודה.
היא חשבה שניהול משק הבית הוא אחריותם המשותפת של גברים ונשים, ושמגיל צעיר יש לעודד נשים לפתח עצמאות, כדי שמאוחר יותר גם יוכלו לעבוד מחוץ לבית.
היא הייתה רדיקלית בגישתה אל היחידה המשפחתית: היא ביקשה לשנות את הפוקוס המשפחתי מיחידה המבוססת על חוזה כלכלי בין זוג נשוי, לישות בה יוכלו קבוצות גברים ונשים לחלוק חיים אישיים מלאי משמעות.
הגישה הקומונלית שחזתה התפתחה כיוון שהיא האמינה שמגיע גם לאנשים לא-נשואים חיים מלאים, ושבדרך זו יתאפשר לכל איש ואישה בית בו הם יכולים להיות בזוג או ביחיד, ועדיין ליהנות מחברת אחרים ומהחופש להתפתח, וכן שסידור מעין זה יבטיח עצמאות כלכלית מוגברת עבור נשים.
גילמן גם סברה שאין הכרח שדווקא אם תגדל או תהיה המטפלת העיקרית של ילדיה.
היא ביקשה לאפשר גידול ילדים על ידי בעלות מקצוע, והיא עצמה שלחה את בתה לחיות עם אביה כשהייתה בת עשר.
בשל כך, חוותה גילמן עוינות ולעג, ואף נקראה "אישה לא טבעית".
גילמן נאבקה בעד זכותה של אישה להשתמש באמצעי מניעת הריון, אך התנגדה בחריפות להפלות.
גילמן גם טענה בעד שימוש באמצעי מניעה (בכפייה) כאסטרטגיה מונעת נגד רביית "הבלתי כשירים" בחברה.
עיסוקה המרכזי של גילמן בנושאי עצמאות נשים, כמו שוויון בעבודה, בלבוש ובעבודות הבית, באו לידי ביטוי בספריה "הבית" (1903), "עבודה אנושית" (1904) ו"עולם מעשה ידי אדם" (1911), שבו טבעה את המושג "אנדרוצנטריות".
האמונה של גילמן באבולוציה חברתית הייתה קשורה גם לגישות גזעניות בהם החזיקה, בדומה להוגים אבולוציוניים אחרים.
בכתביה הייתה מתייחסת ל"פראיים", ודירגה קבוצות אתניות בסולם האבולוציוני על פי כישוריהם המדעיים, כלומר, שהקבוצות שהחילו את המהפכה התעשייתית הן עליונות על חברות אנושיות החיות באופן לא מתועש — חלוקה המתואמת באופן מוחלט לחלוקה גזעית בעולם.
היא הייתה שותפה לדעתו של ארנסט הקל שהתפתחות מנטלית היא אבולוציונית, ושאומות שהיסטורית לא היו שותפות להתפתחות אינטלקטואלית אירופית, כבר אינן מסוגלות לחשיבה האירופית, הנעלה.
היא כתבה את המשוואה הבאה: "נתון: אם במדינה מסוימת, גזע א' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 10, ואילו גזע ב' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 4...
נתון: שגזע ב' לא מפותח דיו בעיני גזע א'; שאלה: כיצד גזע א' יכול באופן האפקטיבי והמהיר ביותר לקדם את התפתחות גזע ב'?" כלומר, לגזע ה"עליון" יש זכות להפעיל כוח על הגזע ה"נחות" ולהתאים אותו לצרכיו.
לגבי שחורים אמריקאים בפרט, גילמן האמינה כי כל שחור שהוא "מתחת לדרג מסוים של אזרחות — מי שאינו מהוגן, תומך בעצמו ופרוגרסיבי...
על המדינה לקחת עליו חסות".
היא הציעה שהמדינה תכפה על שחורים עבודות שירות, כגון בניית תשתיות ציבוריות, כאשר העובדים חיים במחנות עבודה, ושבכל מחנה כזה יהיה גם מרכז הכשרה לעבודת משק בית.
הגברים והנשים מהמחנות יורשו לצאת מהם לתקופות ניסיון, בהם יוכיחו את מסוגלותם להתקיים באופן עצמאי.
גילמן סברה שתוכנית זו "תקדם את הגזע [השחור] כולו בהתפתחותו החברתית".
במאסה מאוחרת שפרסמה, "Is America Too Hospitable", היא הגדירה את ה"תערובת האמריקאית" כתת-גזע לבן המאפיין את ארצות הברית, שמקורו בעיקר אנגלי, עם מעט תערובת של ה"זנים" המקושרים—הטווטונים והסקנדינבים.
היא האמינה שאל לגזע אמריקאי זה להתערבב עם גזעים אחרים.
היו לגילמן גם גילויי אנטישמיות, בעיקר באוטוביוגרפיה שלה שהתחילה לכתוב ב-1925, בהיותה בת 65, ובו קראה לבולשביזם "הסיוט היהודי-רוסי".
גילמן לפעמים יצאה נגד גזענות, כפי שהיא ראתה אותה, מתוך העקרונות ההומניסטיים שלה, שגרמו לה להתנגד לאלימות קולקטיבית.
בשלבים מוקדמים יותר היא הכירה בעוולות שנעשו נגד עמים שונים, ביניהם שחורים אפריקאים ששועבדו, ילידים אמריקאים שנרצחו ומקסיקנים שנושלו מאדמותיהם.
אך החל מזמן פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לערך, גישתה למהגרים בפרט החריפה.
בספריה ובהרצאותיה גילמן גם קידמה גישה אאוגנית, הן להשבחת הגזע כפי שהגתה בגישה הדרוויניסטית החברתית, וכן ככלי לשחרור נשים, מכיוון שהאמינה שפרקטיקה של בחירה מינית נכונה תביא נשים למעמד בו יוכלו להיות עצמאיות באמת.
כשפורסם "הטפט הצהוב", הוא עורר הדים רבים, חלקם חיוביים וחלקם שליליים.
בין הגישות האוהדות היו אלו שברכו על התיאור הגרפי של ההתדרדרות המנטלית של המספרת, כאזהרה על חשיפתן של נשים שחיות חיים מונוטוניים למחלת נפש.
המתנגדים חשבו שדווקא התיאורים הגרפיים מוגזמים, ולא נועדו להנאתם של הקוראים, ולכן עדיף היה שלא יתפרסמו.
אף על פי שבפרסומה העיקרי זכתה גילמן בעקבות הספר "נשים וכלכלה" שיצא בשנת 1898, עד תום מלחמת העולם הראשונה היא כבר לא הייתה ברוח הזמנים.
היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "לצערי, דעותיי בנוגע לשאלת המין אינן אטרקטיביות לחברה האוהדת את זיגמונד פרויד, ואנשים גם אינם מוכנים לשקול כיצד הדת יכולה לסייע בעבודתנו לשיפור העולם".
ליין כותבת ש"גילמן מספקת פרספקטיבות לגבי סוגיות משמעותיות של מגדר עמן אנו עדיין נאבקות היום; המקור של דיכוי נשי, המאבק על אוטונומיה ואינטימיות במערכות יחסים אנושיות; המקום של עבודה מקצועית בהתוויית ההגדרה העצמית; אסטרטגיות לגידול וחינוך הדורות הבאים כדי לייצר סביבה הומנית ומטפחת."
גילמן פרסמה את סיפוריה במגזינים, עיתונים, ובירחון שהוציאה בעצמה, The Forerunner.
מבקרי ספרות רבים התעלמו מסיפורים אלו, אך חלקם נבחנים מחדש בעשורים האחרונים, בהם לימודי מגדר ופמיניזם התפתחו באוניברסיטאות ויש עניין חדש במחקר אודותיה ואודות עבודתה.
מרבית יצירות הדרמה של גילמן אינן זמינות מכיוון שהן קיימות רק בכתב היד המקורי.
עם זאת, מספר פורסמו ב-The Forerunner.
גילמן הוציאה את כתב העת The Forerunner בהוצאה עצמית, בין השנים 1909–1916.
ידועות 90 הרצאות שהעבירה גילמן בארצות הברית ואירופה.
שרלוט לואיז ברידג'ס פורטן גרימקה הייתה פעילה נגד העבדות, משוררת ומחנכת.
היא גדלה במשפחה אמידה שהייתה חלק מהתנועה לביטול העבדות בפילדלפיה.
היא עבדה כמורה במשך שנים רבות, כולל בהוראת עבדים משוחררים במהלך מלחמת האזרחים, בדרום קרוליינה.
מאוחר יותר בחייה, היא נישאה לפרנסיס ג'יימס גרימקה, איש דת פרסביטריאני שעמד בראש כנסייה גדולה בוושינגטון די סי.
הוא היה אחיין של האחיות גרימקה הידועות מהתנועה לביטול העבדות, והיה בעצמו פעיל זכויות האזרח.
היומנים שלה נכתבו לפני סוף מלחמת האזרחים ופורסמו במהדורות רבות במהלך המאה ה-20, ונחשבים למסמכי תיעוד היסטורי משמעותיים ונדירים על חייה של שחורה חופשית בצפון בשנים הקודמות לשחרור העבדים.
שרלוט "לוטי" פורטן נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, למרי וירג'יניה ווד (1815–1840) ורוברט ברידג' פורטן (1813–1864).
רוברט פורטן וגיסו רוברט פרוויס היו מתנגדי עבדות וחברים בארגון בשם "Philadelphia Vigilance Committee", חלק מרשת סיוע לעבדים בורחים.
אמה, דודותיה, וסבתה היו חברות מייסדות של איגוד הנשים נגד עבדות של פילדלפיה.
גם סבה, ג'יימס פורטן, היה פעיל זכויות אזרח מוביל בזמנו, והוא היה מקור העושר של המשפחה; הוא המציא מכשיר שתרם לביצועי מפרשי ספינות, והרוויח הון של $100,000, שנחשב אז הון גדול.
בעוד שבני משפחת פורטן היו שחורים חופשיים מהצפון, מצד אמה לא היה זה המצב: אמה וסבתה יצאו מהעבדות, ואמה, מרי, הייתה בתו של בעל המטע העשיר ג'יימס קתקרט ג'ונסטון מצפון קרולינה, ונכדתו של מושל המדינה סמואל ג'ונסטון.
מרי ואמה אדית ווד (1795–1846) נחשבו לרכושו של קפטן ג'יימס ווד מצפון קרוליינה.
ג'ונסטון הביא לשחרורן של אדי ובנותיה בשנת 1832, וסייע להן להתיישב בפילדלפיה בשנת 1833.
אחרי שמרי וירג'יניה ווד נישאה לרוברט פורטן ב-1836, אדי חייתה בביתם ושילמה שכירות לחתנה.
כשמרי נפטרה משחפת ב-1840, אדי טיפלה בנכדתה שרלוט יחד עם דודתה הצעירה של שרלוט, בתה אנני ווד, שהייתה רק שש שנים מבוגרת ממנה.
כשאדי נפטרה בשנת 1846, שרלוט גודלה על ידי קרובי משפחה שונים, ואנני אומצה על ידי חברה של המשפחה, איימי מתילדה קאסי.
מגיל צעיר, גילתה שרלוט סלידה וכעס על קיום העבדות.
היא עצמה נולדה חופשייה ועשירה בצפון, אך הייתה לעיתים רואה מחלונה שיירות עבדים כבולים שברחו ונלכדו, או נחשפת באופנים אחרים לתופעה.
כשהחלה לכתוב, זה היה אחד הנושאים המרכזיים בכתיבתה.
בשנת 1854, מאחר שאביה דאג שהיא בודדה מידי בפילדלפיה, שרלוט עברה למסצ'וסטס כדי לגור עם משפחת קאסי, ולמדה שם בבית ספר פרטי לנערות, שם רכשה השכלה מקיפה.
היא הייתה התלמידה הלא-לבנה היחידה מבין 200 תלמידות בבית הספר.
כשסיימה אל לימודיה שם, המשיכה לימודיה בספרות בבית ספר למורות.
עבודתה הראשונה כמורה הייתה בבית ספר ציבורי בסיילם, מסצ'וסטס, והיא הייתה המורה השחורה הראשונה שלימדה תלמידות לבנות במערכת החינוך של סיילם.
בסיילם, שארלוט פורטן התחילה להיות פעילה בארגון למיגור העבדות, והייתה לדמות משפיעה במעגלים אקטיבסטיים, בעיקר בגיוס כספים, בניית קואליציות, ודוברות.
היא ארגנה הרצאות על ידי מרצים וסופרים בולטים, כולל ראלף וולדו אמרסון וסנטור צ'ארלס סאמנר.
פורטן יצרה קשרים עם פעילים אחרים, כמו ויליאם לויד גאריסון, העורך של כתב העת The Liberator, והנואמים הפעילים וונדל פיליפס, מריה ווסטון צ'פמן וויליאם וולס בראון.
בעת לימודיה, שרלוט מאסה במה שראתה בגזענות הממוסדת, הקיימת גם במרחבים לבנים-ליברליים, והחלה לכפור בכל המוסדות הלבנים-אירופאים, כולל הדת הנוצרית וחגיגות 4 ביולי (יום העצמאות האמריקאי) כ"חג צבוע".
לאחר נישואיה, פעלה רבות למען נשים ובארגוני נשים בקהילתה בפילדלפיה.
בשנת 1856, פורטן התחילה ללמד בבית הספר היסודי על שם אפס בסיילם, המורה השחורה הראשונה במערכת החינוך שם שלימדה תלמידים לבנים.
אף על פי שהתקבלה שם יפה, היא החליטה לחזור לפילדלפיה עקב מחלת השחפת.
בשלב זה, היא החלה לכתוב שירה, ורבות מיצירותיה עסקו בנושאים אקטיביסטיים, ופורסמו בעיתונים שחורים וכתבי עת מתנגדי עבדות.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, פורטן הייתה המורה השחורה הראשונה להצטרף למשלחת לאיי דרום קרוליינה, שם הצבא הצפוני איפשר הקמת בתי ספר למען עבדים משוחררים.
אדמות האיים, שהיו בעיקרם מטעי כותנה ואורז, חולקו על ידי כוחות הצפון לשחורים המשוחררים.
היא התקבלה לעבודה זו אחרי ניסיונות רבים בהם נדחתה בשל גזעה.
בסופו של דבר היא נסעה על דעת עצמה לדרום קרוליינה, מצאה משרת הוראה באופן עצמאי, וכך הגיעה לעשייה זו.
פורטן התעקשה ללמד את תלמידיה השחורים היסטוריה שחורה ולא רק את ההיסטוריה הלבנה שבתוכנית הלימודים, והייתה מספרת להם על פעילים שסייעו לעבדים להימלט, כגון דודה, רוברט פורוויס, שהיה חלק מן ה-underground railroad, טוסן לוברטיר, המכונה "משחרר האיטי", שם הנהיג מרד עבדים, והפעיל הלבן ג'ון בראון, שהיה ידוע כ"ידיד השחורים".
פורטן כתבה מאסות במשך תקופה זו, תחת הכותרת "החיים באיי הים", אשר פורסמו במגזין Atlantic Monthly.
בהם סיפרה בין היתר על סיפוקה מעבודתה, ועל תחושתה שהשחורים מהדרום אותם לימדה יותר נלהבים ללמוד מתלמידיה בצפון.
במהלך שהותה, נרקמה חברות קרובה בינה לבין רוברט גולד שו, מפקד גדוד 54 השחור של מסצ'וסטס שנלחם באיים במלחמה.
היא הייתה נוכחת כאשר ה-54 הסתער על פורט ואגנר בלילה של ה-18 ביולי 1863. שו נהרג בקרב, ופורטן התנדבה כאחות כדי לטפל בחיילים השורדים מהגדוד.
לאחר המלחמה פורטן עבדה במחלקת האוצר של ארצות הברית בוושינגטון די סי כגייסת מורים.
בשנת 1873 היא הפכה לפקידה במחלקה.
בדצמבר 1878, פורטן נישאה לכומר פרנסיס ג'.
גרימקה, שכיהן בכנסייה הפרסביטריאנית ברחוב 15 בוושינגטון די.
סי., השייכת לקהילה שחורה גדולה ומובילה בעיר.
גרימקה היה האחיין המעורב גזעית של האחיות מתנגדות העבדות שרה ואנג'לינה גרימקה מדרום קרוליינה.
פרנסיס ואחיו ארצ'יבלד גרימקה היו בניהם של הנרי גרימקה וננסי ווסטון (אישה של צבע).
כשנישאו, פורטן הייתה בת 41 וגרימקה היה בן 28.
ב-1 בינואר 1880, נולדה לזוג בת, תיאודורה קורנליה, אבל התינוקת נפטרה כשהייתה בת פחות מחמישה חודשים.
שרלוט עבדה יחד עם בעלה בכנסייה, בעיקר בתחומי קשרי קהילה, צדקה וחינוך.
היא ארגנה מיסיון נשים, ופעלה להעצמה שחורה בקהילה.
כשאחיהן של פרנסיס, ארצ'יבלד גרימקה, מונה לתפקיד קונסול ארצות הברית ברפובליקה הדומיניקנית (1894-1898), פרנסיס ושרלוט טיפלו בבתו אנג'לינה וולד גרימקה, שחייתה איתם בבירה.
אנגלינה גרימקה הפכה בבגרותה לסופרת מוערכת.
פרטי חייה של שרלוט במהלך שנות ה-1880 וה-1890 מתועדים במכתבים שהתגלו בשנות ה-2000 מאת לואיזה מ.
ג'ייקובס, חברתה של פורטן גרימקה, ובתה של הסופרת הנמלטת מעבדות, הארייט אן ג'ייקובס.
בית שרלוט פורטן גרימקה בוושינגטון די סי רשום כאתר מורשת לאומי.
עבודתה האחרונה של פורטן גרימקה הייתה מאסה שכתבה בתגובה למאמר מערכת בכתב העת The Evangelist ששאל בכותרתו "Relations of Blacks and Whites: Is There a Color Line in New England?" ובה נטען כי אין אפליה נגד שחורים בניו אינגלנד.
פורטן גרימקה השיבה כי ישנם שחורים אמריקאים שמצליחים אף על פי שהם עומדים בפני מכשולים יוצאי דופן, ושהם פשוט מבקשים יחס הוגן ומכובד.
במהלך המלחמה כתבה שרלוט תכופות ביומניה, אך הרגל זה דעך לאיטו אחרי סיום המלחמה, אף על פי שעדיין הייתה מתעדת דברים משמעותיים בחייה, כמו מות בתה ועבודתה יחד עם בעלה.
שרלוט נפולאונה בונפרטה הייתה בתם של ז'וזף בונפרטה וז'ולי קלארי.
שרלוט נולדה ב-31 באוקטובר 1802 כבתם של ז'וזף בונפרטה בנו של קרלו בואונפרטה ואחיו של נפוליאון בונפרטה, וז'ולי קלארי אחותה של דזירה קלארי מלכת שוודיה.
הייתה לה אחות גדולה בשם זנאיד.
ב-1804 הכתיר עצמו דודה נפוליאון בתואר "קיסר צרפת", והעניק לשרלוט אמה ואחותה את התואר "נסיכות קיסריות".
ב-1806 מינה נפוליאון את אביה למלך נאפולי ומלך סיציליה.
לאחר שנפוליאון הובס בקרב ווטרלו וגלה לאי סנט הלנה, יצא אביה לגלות בארצות הברית והתיישב באחוזה בניו ג'רזי.
שרלוט ליוותה אותו בתחילה, ולמדה ציור בארצות הברית.
היא ציירה ציורי נוף בארצות הברית ודיוקנאות, והציגה את יצירותיה באקדמיית פנסילבניה לאמנות.
ב-1824 היא חזרה לאירופה לשהות עם אמה.
היא נישאה לנפוליאון לואי בונפרטה, בנם של לואי בונפרטה והורטנס דה בוארנה ואחיו של נפוליאון השלישי.
את אחותה זנאיד השיאו הוריה לשארל לוסיאן בונפרטה בנו של לוסיאן בונפרטה.
היא מתה בסרזנה ב-2 במרץ 1839 בגיל 36 כתוצאה מלידה שהסתבכה.
היא נקברה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה.
אביה ואמה נטמנו לצדה לאחר מותם.
ב-1840 העביר הקיסר נפוליאון השלישי את גופתו של אביה לצרפת, אולם קבריהן של ז'ולי ושרלוט נותרו בפירנצה עד ימינו.
שרלוט בונה היא שחיינית צרפתייה, בעלת מדליית ארד אולימפית (לודון 2012) ומדליית ארד מאליפות העולם (ברצלונה 2013) במשחה שליחות 4x200 חופשי ואלופת אירופה (קופנהגן 2017 וגלאזגו 2018) במשחה ל-200 מטר חופשי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה בונה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קמיל מופה, אופלי סירייל אטיין וקורלי בלמי בשיא לאומי חדש של 7:47.49 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 7:42.92 דקות ואוסטרליה (7:44.41 דקות).
כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:57.78 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.12 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי 2013 זכתה בונה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קמיל מופה, מילן לזר וקורלי בלמי בתוצאה של 7:48.43 דקות, אחרי ארצות הברית (7:45.14 דקות) ואוסטרליה (7:47.08 דקות).
כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.81 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בשמחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.56 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:56.63 דקות ועלתה מהמקום השביעי ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.15 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה בונה במקום השמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.29 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:56.26 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
היא סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.54 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 53.93 שניות ועלתה מהמקום העשירי.
היא סיימה גם במקום השביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.45 דקות בשלב המוקדמות.
הנבחרת קבעה שיא לאומי חדש של 3:36.85 דקות.
כשחיינית שנייה, היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.16 שניות במוקדמות ו-53.17 שניות בגמר.
בנוסף, היא סיימה במקום העשירי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:55.55 דקות.
בעוד שכשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:58.15 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר 2017 זכתה בונה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:52.19 דקות, לפני פמקה המסקרק מהולנד (1:53.41 דקות) וורוניקה אנדרוסנקו מרוסיה (1:53.75 דקות).
שתי מדליות ארד, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה בונה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 52.34 שניות.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.35 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה (52.93 שניות) ופמקה המסקרק (53.23 שניות).
שרלוט "אפי" אפשטיין הייתה מאמנת השחייה של נבחרות הנשים של ארצות הברית לאולימפיאדות בשנות ה-20 (אנטוורפן 1920, פריז 1924 ואמסטרדם 1928), ייסדה את איגוד שחיית הנשים.
כינויה היה "האמא של השחייניות האמריקאיות".
אפשטיין נולדה וגדלה בניו יורק.
בשנת 1914 היא הקימה את ליגת ההצלה של נשים, במטרה לקדם תרבות שחייה בקרב ילדות, נערות ונשים.
באותה העת פעילות גופנית כולל שחייה נחשבה כלא מועילה לבריאותן של נשים.
בשנת 1917 היא ייסדה את איגוד שחיית הנשים, שקידם את בריאותן של הנשים באמצעות השחייה.
היא נבחרה לאמן את נבחרות הנשים בשחייה לאולימפיאדות.
שחייניותיה שכונו "שחייניות אפי", זכו ב-202 תארים לאומיים אישיים וקבעו 51 שיאי עולם.
בין השחייניות ניתן לציין את אלינור הולם, איילין ריגין וגרטרוד אדרלה, שצלחה את תעלת למאנש בשנת 1926, ושברה את שיא הגברים ביותר משעתיים.
היא הובילה את שחייניות ארצות הברית ב-3 אולימפיאדות (אנטוורפן 1920, פריז 1924 ואמסטרדם 1928) והייתה הדוברת של ספורט הנשים בכלל.
היא נאבקה למען זכות בחירה לנשים.
וערכה תחרויות שחייה למען מטרה זו.
היא נאבקה למען שוויון בתחרויות בין נשים לגברים בכל הקשור במרחק של המשחים, באירועים עצמם, וגם למען שינוי של בגד הים של הנשים.
בשנת 1936 היא החרימה את אולימפיאדת ברלין בגלל השלטון הנאצי ויחסו ליהודים.
בשנת 1974 הונצחה אפשטיין בהיכל התהילה הבינלאומי בשחייה.
בשנת 1982 הונצחה אפשטיין ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
שרלוט שרה לורנס היא זמרת-יוצרת ודוגמנית אמריקאית.
בשנת 2014, הוציאה את סינגל הבכורה שלה "The Finish Line", אשר לא זכה להצלחה.
בהמשך, הוציאה סינגלים נוספים כמו "Keep Me Up" ו-"Everybody Loves You".
בשנת 2020, זכתה לפרסום ולהצלחה כאשר ביצעה את השיר "Joke's on You", אשר לקוח מתוך הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת".
בשנת 2014, הוציאה שרלוט לורנס את סינגל הבכורה שלה, "The Finish Line".
בהמשך, הוציאה את "Ever After", תוך שביצעה מחדש את הלהיט "You're the One That I Want", של ג'ון טרבולטה ואוליביה ניוטון-ג'ון.
בסמוך לכך, הוציאה שני סינגלים נוספים: "Seventeen" ו-"Sleep Talking".
ביוני 2018, יצא המיני-אלבום הראשון שלה, Young.
לבסוף הוציאה את "Young & Reckless" ו-"Wait Up", כשני הסינגלים האחרונים מתוכו.
בתחילת שנת 2020, ביצעה את השיר "Joke's on You", מתוך פסקול הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", לצד מייגן די סטליון ונורמני שביצעו את "Diamonds", ודוג'ה קאט שביצעה את "Boss Bitch".
באפריל הוציאה את האלבום בגרסה אקוסטית Charlotte (Acoustic).
בשנת 2024 החלה לורנס לשחק בסדרת הטלוויזיה של אפל TV פלוס "קוף רע" אשר מבוססת על הרומן באותו שם משנת 2013 מאת הסופר קרל היאסן.
בשנת 2025 שיחקה בתפקיד אורח בתור ויקטוריה בסדרת הדרמה הרפואית "ד"ר אודיסיאה" מבית ABC.
שארלוט מרצ'יסון הייתה גאולוגית בריטית ילידת המפשייר, אנגליה.
היא הייתה נשואה לגאולוג רודריק מרצ'יסון.
כמה פעמים במהלך חייה נסעו בני הזוג ברחבי יבשת אירופה וביקרו במקומות בצרפת, באלפים ובאיטליה.
היא גם ציירה שרטוטים רבים של חתכים גאולוגיים, תיעדה צוקים וציירה מאובנים, באנגליה במהלך מסעותיהם הרבים כולל חוף יורקשייר בשנת 1826. לאורך כל חייה ומסעותיה, היא עשתה עבודה חשובה באיסוף מאובנים.
יצרה רישומים גאולוגיים של תכונות חשובות בנוף.
לצד התיעוד המדעי המפורט, היא יצרה גם המחשה אמנותית יותר של הנוף.
במהלך עבודתה היא עזרה לבעלה בפרסומים הרבים שלו.
רבים מאיוריה, כמו "עמק גוסאו" (באוסטריה) שולבו ביצירות שבעלה פרסם.
שארלוט תרמה בצורה משמעותית לקריירה של בעלה.
באחת הנסיעות שעשתה עם בעלה היא חלתה במלריה והתמודדה עם סיבוכיה לאורך כל חייה עד מותה.
שרלוט מרצ'יסון נפטרה ב־9 בפברואר 1869 בכיכר בלגרבה, לונדון.
היא נקברה בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
שרלוט נולדה למשפחת הגנרל פרנסיס הוגונין (נפטר בשנת 1836), שתואר אחר כך כאינטליגנטי ביותר על ידי בתו שרלוט.
בגיל 27 היא פגשה את רודריק מרצ'יסון, שהיה קצין בצבא, והם התחתנו בהמשך אותה שנה, ב־29 באוגוסט 1815.
בשנת 1816 יצאו הזוג הצעיר לסיור בצרפת, האלפים ואיטליה, שם שארלוט תיעדה את הצומח על פי תצורות הסלעים באזורים השונים.
לאחר שהיו בחורף בגנואה, הם נסעו לרומא ונשארו שם במהלך הקיץ.
שם שרלוט חלתה וכמעט מתה ממלריה.
אף שהחלימה, השפעות המחלה נמשכו לאורך כל חייה.
בזמן שהיו ברומא התיידדו עם מרי סומרוויל (1780–1872), שכתבה עליהם אחר כך באוטוביוגרפיה שלה, וקבעה כי שרלוט היא "אישה מוכשרת וחביבה, ציירה יפה, ומה שהיה נדיר באותה תקופה - היא למדה גאולוגיה.
הדבר נבע בעיקר מהקריירה של בעלה שפנה לאותם תחומים שבהם לאחר מכן השיג יוקרה רבה."
לאחר נסיעתם לאירופה, הם עברו לטירת ברנרד, מחוז דרהאם.
שם המשיכה שרלוט באיסוף ובלימוד מינרלים אף על פי שבעלה התמקם בשלב זה בחייו הרחק מהגאולוגיה.
לאחר בילוי שנים באורח חיים זה שרלוט, יחד עם סר האמפרי דייווי, שכנעו את רודריק להמשיך את לימודי הגאולוגיה ובשנת 1824 עברו בני הזוג ללונדון על מנת שרודריק ישתתף בהרצאות בנושא.
עם בעלה שהתמקד כעת במחקר גאולוגי, שרלוט הייתה בת לוויה עקבית במסעותיו, בעבודות השטח, והשתתפה במחקר לצדו.
במהלך מסע כזה, במיוחד בחוף הדרומי של אנגליה, שרלוט יצאה לאסוף מאובנים עם מרי אנינג (1799–1847) והשתיים הפכו לחברות קרובות מכאן ואילך.
לאורך מסעות עם בעלה, שרלוט הייתה רוכשת או מחפשת מאובנים שיוסיפו לאוסף האישי שלה, לעיתים קרובות חקרה אותם באופן עצמאי.
האוסף של שארלוט היה מטופח וחינוכי עד כדי כך שדגימות של האוסף שלה נחקרו ופורסמו ביצירותיהם של ג'יימס דה קרל סורבי (1788–1871), ומאוחר יותר ויליאם בקלנד (1784–1856).
כאות הוקרה לתרומתה של שארלוט, קרא סורבי על שמה את אחד המאובנים - אמוניט מרצ'יסונה, שהיא ציירה אותו באחד ממסעותיה ביורקשייר.
למרות כל הלימוד העצמי והזמן שעבדה לצד בעלה, שרלוט רצתה לקבל השכלה גבוהה.
עד שנת 1831, צ'ארלס לייל (1797–1875), חבר שלה ושל בעלה העביר הרצאות גאולוגיות בקינג קולג'.
למרות סירובו להכניס נשים להרצאותיו, שרלוט המשיכה להשתתף בה, מה שהוביל לפתיחת הרצאותיו של לייל לגברים ונשים כאחד.
שרלוט הייתה משתתפת גם בישיבות האגודה הבריטית לקידום המדע כשהיא הייתה מסוגלת, על אף המשך בעיות הבריאות שלה.
בשנת 1838, כשאמה נפטרה, נותרה לשרלוט ירושה משמעותית.
בני הזוג הצליחו לעבור לבית יוקרתי בבלגרביה, לונדון.
הבית הפך למקום מפגש עבור מדענים ופוליטיקאים וצוין כי חלק ניכר מההצלחה של מפגשים אלה נבעה מהשתתפותה של שרלוט.
במהלך חייה ליוותה שרלוט את בעלה במספר מסעות ביבשת אירופה.
המסע הראשון שלהם היה באביב 1816 וכלל ביקורים בצרפת ובאיטליה, וסיור בהרי האלפים.
בין הערים בהן ביקרו הייתה גנואה, בחורף 1816, ורומא באביב שלאחר מכן.
מטרת הסיור הזה לא הייתה גאולוגית, אלא במקום זאת הזוג ביצע פעילויות אחרות כולל לימוד איטלקית וביקור בערי תרבות בולטות.
במהלך נסיעה זו, כשהיו ברומא, שרלוט חלתה במלריה, אירוע שהוביל לקשיים עבורה לאורך כל חייה.
לפני נסיעה זו, הזוג היה בעל ניסיון מועט בעבודה גאולוגית וחוסר ידע זה תועד בספרה של מרי סומרוויל על בני הזוג.
לאחר קיץ 1818 באיטליה, בני הזוג חזרו לאנגליה.
מסע עם רודריק וצ'ארלס לייל בשנת 1828
המסע הבא בו לקחו הזוג ליבשת אירופה התחיל באפריל 1828. ב־7 במאי הצטרף אליהם צ'ארלס לייל בפריז ומשם הם התחילו את הסיור שלהם ביחד.
את המסע הזה הם התחילו בצרפת ונסעו למסיף צנטרל ועצרו בניצה לפני שהמשיכו לגרמניה הדרומית.
בסופו של דבר הם עשו את דרכם לאלפים האוסטריים והטירוליים.
למרות היותה חדשה יחסית במחקר הגאולוגי, הקבוצה שלהם ראתה במסע הזה הזדמנות לקדם את הידע שלהם בתחום.
אחת התחנות הראשונות בעלות המשמעות הגאולוגית הייתה לאחר שטיפסו על ההר פווי-דה-דום, ב־18 במאי, וחזרו לקלרמון-פראן שם שהו.
בקלרמון-פראן, צ'ארלס לייל ורודריק מרצ'יסון היו יוצאים לעיתים קרובות לסיורים מחוץ לעיר ומשאירים את שארלוט מאחור.
בזמן שהותם שרלוט עבדה על ציור פנורמות של האזור, הייתה לה אינטראקציה עם מומחים מקומיים ואספה צמחים ומאובנים שונים מהאזור.
חלק ניכר מהעבודה ששרלוט עשתה במהלך תקופה זו שולבו בפרסומי חבריה למשלחת.
לאחר שעזבו את קלרמון-פראן הקבוצה נסעה למונט דור ב-5 ביוני, ובהמשך לאוריאק ב־18 ביוני.
כאן, שארלוט הכינה איורים רבים יותר תוך התמקדות באבני גיר אגמיות.
הקבוצה הגיעה בסופו של דבר לפרג'וס, בדרום מזרח צרפת.
כשהיו שם, רודריק ושרלוט חלו, והם התעכבו בניצה לפרק זמן משמעותי.
לאחר שהתאוששו הם המשיכו לעבר טורינו ופדובה.
אולם בשלב זה הקבוצה התפצלה כאשר צ'ארלס לייל המשיך דרומה.
שרלוט ורודריק מרצ'יסון, בינתיים, פנו חזרה לאורך האלפים על מנת לחזור לאנגליה מכיוון שקיבלו הודעה כי הוריה של שרלוט חולים.
הם המשיכו בחזרה לאנגליה, אך שקיבלו הודעה על התאוששות הוריה הם הקדישו זמן לחקור בגרמניה.
בשנים מאוחרות יותר רודריק יצא לסיורים נוספים באירופה, כולל רוסיה, אך שרלוט לא הייתה מסוגלת כבר ללוות אותו עקב הישנות המלריה שחלתה במהלך טיולם הראשון באירופה.
עם זאת, בני הזוג הצליחו לצאת לסיור נוסף בשנת 1847 בהרי האלפים ובאיטליה בתקווה שהוא יעזור למצבה של שרלוט וכן לבצע עבודות מדעיות.
שרלוט ברגמן (1903–2002) הייתה אספנית ונדבנית ישראלית ילידת בלגיה.
שרלוט ברגמן נולדה באנטוורפן לאב סוחר יהלומים יליד פולין.
בבגרותה התחתנה עם לואיס ברגמן, אדריכל אנגלי שאיתו חלקה אהבה לטיולים ואומנות.
הזוג ברגמן התגוררו שנים רבות בלונדון ונסעו לראשונה בשנות העשרים לישראל ולמזרח התיכון.
שרלוט ולואיס יצרו קשרים עם אמנים רבים, בהם פבלו פיקאסו, הנרי מור ורבים אחרים.
הם היו מקורבים לראול דופי, חבר שלעיתים קרובות הצטרף לבני הזוג במסעותיהם.
בני הזוג אספו דוגמאות לאמנותו של דופי, כולל דיוקן שצייר את שרלוט.
אמנים אחרים שנאספו על ידי הזוג כללו את בראק ושאגאל, כמו גם את אנטל בירו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שרלוט ולואיס ברגמן שהו בארצות הברית ומעולם לא חזרו להתגורר באנגליה.
שרלוט איבדה רבים מבני משפחתה במהלך השואה.
בני הזוג ברגמן התגוררו בניו יורק והתערו באירועים ובחברה המקומית.
דירתם הפכה לסלון למוזיקה, אמנות ופוליטיקה והם נהיו לתומכים נלהבים של התנועה הציונית ומדינת ישראל.
לאחר מותו של לואיס ברגמן בשנת 1955, שרלוט המשיכה לאסוף יצירות אמנות חדשות.
בעקבות מלחמת ששת הימים היא עלתה לארץ.
ביחד עם טדי קולק היא חלקה חזון משותף של הקמת מוזיאון לאומי בירושלים, והייתה מעורבת בהקמת מוזיאון ישראל.
בארץ היא הפכה לתורמת בשלל עניינים, לעיתים בצורה אנונימית.
בשנות השבעים של המאה ה-20, ברגמן בנתה את בית הקבע שלה בשטח המוזיאון, בעידודו של טדי קולק.
ברגמן מיקמה שם את אוספי האמנות והאתנוגרפיה שלה.
בדיוק כמו שעשתה בניו יורק, גם בירושלים, שרלוט אירחה אירועי חברה וקיבלה בברכה מבקרים מהארץ ומהעולם לביתה.
ב-17 ביולי 2002 נפטרה שרלוט ברגמן בחדר השינה שלה, המכונה היום החדר של הנרי מור.
הבית וציוריו, פסליו, קרמיקה ועבודות על נייר הועברו בירושה למוזיאון ישראל.
שרלוט ברגמן ביקשה שהבית ישמש מקום לאירועים מיוחדים, כפי שהיה בחייה, החדר משקף בית של חובבי אמנות בסוף המאה העשרים, כמו חדרים תקופתיים אחרים במוזיאון.
שרלוט ברנד-קורינת הייתה ציירת גרמנייה ואמנית ב.
היא הייתה נשואה לצייר הגרמני לוביס קורינת.
ברנד למדה אמנויות יפות בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין ובמוזיאון בברלין, בהוראת אווה סטורט ומקס שפר.
בשנת 1901 היא הייתה התלמידה הראשונה בבית הספר הפרטי לאמנות של לוביס קורינת שהתאהב בה.
היא הפכה למודל שלו למספר ציורים, כולל "דיוקנה של שרלוט ברנד בשמלה לבנה".
ב-26 במרץ 1903 נישאה ללוביס קורינת ושינתה את שמה לברנד-קורינת.
ב-13 באוקטובר אותה שנה נולד בנם תומאס קורינת, ובתם וילהלם קורינת נולדה ב-13 ביוני 1909.
ברנד קורינת החלה להציג את ציוריה בזצסיון הברלינאי בשנת 1906. היא הצטרפה אליהם בשנת 1912 ולא עזבה אותם לאחר הפיצול החדש שהוביל מקס ליברמן כאשר לוביס קורינת הפך למנהיג החדש שלהם.
היא ציירה איורי ספרים עבור מקס פאלנברג, פריצי מאסרי, ולסקה גרט וציירה פורטרטים של מייקל בוהנן, ורנר קראוס, פול בילדט ופול גרץ.
בשנות העשרים של המאה העשרים תמכה באמנים צעירים מהתיאטראות בברלין.
בשנת 1919 קנה לוביס קורינת בית באורפלד בוולצ'נסי בו יוכלו הוא ואשתו לפרוש מחייהם בברלין.
בביתה שעל שפת האגם באורפלד, היא ציירה נופים, דיוקנאות וטבע דומם עד שפרשה מזירת האמנויות הפעילות.
בעלה נפטר בשנת 1925 מדלקת ריאות במהלך מסע להולנד.
עבודתה הייתה חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת קיץ 1932.
ברנד-קורינת היגרה בשנת 1933 לארצות הברית של אמריקה, לשם בנה תומאס כבר התגורר בעיר ניו יורק.
בשנת 1958 פרסמה ספר ציוריו המלאים של לוביס קורינת, שהפך ליצירה סטנדרטית ונמצא בשימוש בהווה.
שרלוט אמה מור סיטרלי הייתה אסטרונומית אמריקאית.
היא נודעה בעיקר עקב המחקר הספקטרוסקופי שלה וגילוי כימיקלים שעדיין נמצאים בשימוש רב.
סיטרלי נולדה ב-24 בספטמבר 1898 בכפר ארקילדון שבצ'סטר, בפנסילבניה.
הוריה - ג'ורג' וינפילד (.George W) ואליזבת ולטון מור (Elizabeth Walton Moore), גם הם ילידי ארקילדון, אשר לימדו באקדמיה בעיר מולדתם.
לסיטרלי היו שתי אחיות שעסקו בהוראה גם הן ואח שעסק ברפואה.
את התואר הראשון שלה עשתה במתמטיקה בקולג' סוורט'מור בשנת 1916 וסיימה אותם בשנת 1920. על מנת לממן את לימודיה בקולג' היא עבדה בתור מורה מחליפה ולכן, בשונה ממרבית הסטודנטים, ישר כשסיימה את לימודיה, קיבלה איתה תעודת הוראה, מה שעזר לה מאוד בהמשך.
לאחר מכן הלכה סיטרלי לעבוד באוניברסיטת פרינסטון בתור מסייעת לאחד החוקרים באוניברסיטה, ושם היא הכירה פיזיקאי בשם בנקרופט סיטרלי, שמאוחר יותר, נישא לה.
בעלה נפטר בשנת 1977. סיטרלי המשיכה לחקור עד מותה בגיל 91 ב-3 במרץ 1990 עקב התקף לב.
לאחר סיום התואר הראשון שלה במתמטיקה, ב-1920, עברה סיטרלי לעבוד בתור מסייעת לדוקטור הנרי נוריס ראסל (Henry Norris Russell) באוניברסיטת פרינסטון.
שם, היא הפכה למחברת שותפה של מאמרים בנושא כוכבים בינאריים וספר רב השפעה על מסתם של כוכבים.
בשנים המאוחרות של העשור של 1920, עבדה סיטרלי במצפה הכוכבים של הר וילסון וחקרה שם את הספקטרום הסולארי.
בשנת 1930 עבדה סיטרלי על פרויקט שלאחר מכן עזר לה גם בקבלת הדוקטורט.
פרויקט זה היה כמו כתיבת אנציקלופדיה של אלמנטים ומאפייניהם.
בשנת 1931, סיטרלי סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטה של קליפורניה בברקלי.
מחקרה עסק בניתוח קווים אטומיים בספקטרה של כתמי שמש וזיהוי כימיקליים בשמש.
מור הסיקה כי טמפרטורתם של כתמי שמש היא כ-4700 מעלות קלווין (כ־4426.85 מעלות צלזיוס).
סיטרלי, לא אושרה ללמוד באוניברסיטת פרינסטון מכיוון שבזמנו, נשים לא הורשו ללמוד שם עד כ-30 שנה מאוחר יותר.
לעומת זאת, ככל הנראה, למרות האיסור על נשים ללמוד באוניברסיטה זו, הותר להן ללמד שם.
לאחר קבלת הדוקטורט היא חזרה לעבוד בפרינסטון עם וילסון בתור מסייעת למחקר.
משנת 1945 ועד סוף חייה היא עבדה עם מנסרות בלשכת התקנים הלאומית (כיום המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה) ובמעבדת המחקר הימי של אמריקה.
שם, היא ארגנה סידרה וניתחה נתוני מעבדה ופרסמה ספרים בנושא הספקטרום הסולארי והרחבות ספקטרליות.
ספרים אלו הפכו לחשובים מאוד אצל הרבה ספקטרוסקופיים.
בחייה המאוחרים היא הרחיבה את מחקרה לנושא אור אולטרה סגול עם מידע ממסמכים רשמיים של ה-רוקט-ברון ועבודת מעבדה.
ב-1961 היא הייתה אחת משש הזוכות בפרס נשות פדרל לשירות ממשלתי יוצא דופן.
דר סיטרלי גילתה שקיים טכנציום בספקטרום השמש – מה שהיווה בעצם כהוכחה שחומר זה קיים בטבע.
כיום, טכנציום כבר התגלה אצל עוד הרבה מאוד כוכבים והוא משמש בתור אחד המוצרים הנפוצים ביותר של פיצול אטומים בריאקטורים אטומים.
בנוסף על כך, הטכנציום משמש כסמן רדיואקטיבי ברפואה הגרעינית ומשתמשים בו על מנת לזרז תגובות כימיות מסוימות.
אחת מחמש העמותות באגודה האופטית של אמריקה – 1959
אסטרואיד שנקרא אחריה – אסטרואיד 2110 מור – סיטרלי.
שרלוט זולוטוב הייתה סופרת ועורכת ספרי ילדים יהודיה אמריקאית.
שרלוט גרטרוד שפירו נולדה בנורפוק, וירג'יניה בארצות הברית.
שרלוט, הבת השנייה והצעירה ביותר של לואיס ואלה שפירו, נולדה באותו תאריך כמו אחותה דורותי – 26 ביוני, המבוגרת ממנה בשש שנים.
אב המשפחה היה עורך דין שהפך ליזם כושל והאם הייתה סופרג'יסטית שעבדה עבודת צדקה למען יהודים.
החיים במשפחת שפירו היו חסרי ודאות וביטחון כלכלי ובני המשפחה נאלצו לנדוד ברחבי ארצות הברית: דטרויט, מישיגן; ברוקלין, מסצ'וסטס; ובסופו של דבר התמקמו בעיר ניו-יורק.
בשל המעברים הרבים, שפירו חוותה לא פעם את תחושת "הילדה החדשה".
היא הרכיבה משקפיים, הסתובבה עם גשר על שיניה וסבלה מעקמת (סקוליוזיס).
כל אלו הגבירו את תחושת הבדידות והזרות שחשה בילדותה.
ספרים היו נחמתה, ומוקדם מאוד היא החליטה להיות סופרת; בנוסף, היא הייתה נחושה לזכור את רגשותיה בילדות גם כמבוגרת ולבטא אותם בספריה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 למדה שרלוט אמנות, כתיבה ופסיכולוגיית ילדים באוניברסיטת ויסקונסין.
שם פגשה את מאוריס זולוטוב, ביוגרף הוליוודי שעימו התחתנה בשנת 1938 עד לגירושיהם בחלוף 31 שנים, בשנת 1969.
ב-1946 נולד לזוג בנם, סטפן – שגדל להיות שחקן פוקר מקצועי ולזכות פעמיים באליפות העולם בפוקר; ב-1952 נולדה בת, אלן (כיום Crescent Dragonwagon) שכמו אמהּ, גדלה להיות סופרת ילדים.
זולוטוב נפטרה ב-2013 בביתה שבניו - יורק בגיל 98.
לאחר סיום לימודיה האקדמיים, החלה זולוטוב לעבוד במחלקת ספרי המבוגרים של הוצאת הספרים Harper & Brothers (כיום HarperCollins).
במהרה עברה זולוטוב למחלקת הילדים, שם עבדה תחת אורסולה נורדסטרום, עורכת הספרים האגדית.
השתיים התקרבו מאוד וחלקו תפיסות דומות: הן התנגדו להתייחסות רגשנית לילדות, וסירבו להמתקה מאולצת של המציאות איתה ילדים מתמודדים; כפי שהיה נפוץ באותה תקופה.
ב־1944, בהשגחת נורדסטרום, כתבה זולוטוב את ספר הילדים הראשון שלה: "The Park Book", שאויר על ידי H.
Rey (מאייר ספרי ג'ורג' הסקרן); כך התחילה הקריירה של זולוטוב בשני תחומים: כתיבה ועריכה של ספרי ילדים.
ספריה של זולוטוב הציעו לילדים מכל הגילים מבט רציני אך רחום על נושאים כמו כעס, קנאה ומוות והם תורגמו ליותר מ - 15 שפות שונות.
אותנטית, חביבה ומצחיקה, זולוטוב מעולם לא התנשאה על קוראיה ולא הפחיתה מחשיבות הבעיות - הגדולות והקטנות, שעמדו בפניהם.
ספרה המוכר ביותר הוא "מר ארנב והמתנה הנפלאה" (1962) שאויר על ידי Maurice Sendak, המספר על ילדה קטנה וארנב נחמד היוצאים לחיפוש אחר מתנת יום ההולדת המושלמת לאם הילדה.
בשנת 1972 פורסם הספר "William's Doll" שעסק בכמיהתו של ילד לבובה, על אף הסתייגותו של אביו; הספר עובד לשיר שנכלל באלבום הילדים "Free to be … You and me" שיצא באותה שנה.
בשנת 1974 פורסם הספר "My Grandson Lew" שעסק במוות של סב.
במשך 60 שנות עבודתה כעורכת במחלקת ספרי הנוער של HarperCollins, זולוטוב עודדה את הסופרים עמם עבדה לאמץ שיח מכבד, "בגובה העיניים" עם קוראיהם הצעירים.
בשנות ה-70 המאוחרות, כשנורדסטרום פרשה, זולוטוב ירשה את מקומה כראש מחלקת הילדים בהוצאת HarperCollins.
לאורך קריירה שארכה 60 שנים, זולוטוב כתבה 70 ספרים וערכה 100, שנכתבו על ידי עשרות סופרים שונים.
שרלוט קארדין , היא זמרת-יוצרת ודוגמנית קנדית.
קארדין החלה את דרכה כדוגמנית בגיל 15, היא הופיעה במסעות פרסום רבים כגון "Barilà".
בשנת 2013, השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית הכישרונות "La Voix" שבקנדה, בה הגיעה לרביעיית הגמר.
באותה השנה, התארחה באלבום Au milieu de ma vie, של הזמר גארו בסינגל "Du vent, des mots".
ב-1 במרץ 2014, ביצעו השניים את השיר בתוכנית הטלוויזיה "The Voice: la plus belle voix".
ב-15 ביולי 2016, הוציאה קארדין את מיני-אלבום הבכורה שלה, Big Boy, על ידי חברת התקליטים קאלט ניישן.
במיני-אלבום נכללו שירים באנגלית וצרפתית.
קארדין קיבלה מועמדות בטקס פרסי ה-SOCAN על שירה, "Les échardes".
באותו השנה, שיר הנושא "Big Boy" הושמע ברדיו CBC Radio 2, והגיע למקום ה-20 במצעד של הגוף הזה.
בנובמבר 2016, התארחה קארדין בתוכנית "Tout le monde en parle", בו סיפרה על תהליכי יצירת המיני-אלבום.
בשנת 2017, קיבלה קארדין בטקס פרסי SOCAN לשנת 2017, היא הייתה מועמדת בקטגוריית האנגלית עבור "Big Boy" ובקטגוריה הצרפתית עבור "Faufile", והפכה לאמנית הראשונה בתולדות הפרס שמועמדת בשתי הקטגוריות באותה השנה.
שנה לאחר מכן, היא קיבלה שתי מועמדויות לפרס ג'ונו בטקס פרסי ג'ונו לשנת 2018, לאמנית השנה פורצת הדרך ולכותבת השירים של השנה עבור "Main Girl", "Paradise Paradise" ו-"The Kids".
במשך שנת 2018, קיבלה מועמדות בטקס פרסי SOCAN, על כתיבת הסינגל "Main Girl".
בשנת 2019, שיתפה פעולה קארדין יחד עם המפיק CRi בגרסת כיסוי לשיר "Fous n'importe où" של זמר דניאל בלאנגר.
באותו שנה התארחה קארדין באלבום Loud Tout ça pour ça, של הראפר לאוד בשיר "Sometimes, All the Time".
בשנת 2020, הוציאה קארדין את הסינגלים "Passive Aggressive", "Daddy".
בשנת 2021, הוציאה את הסינגלים "Meaningless", "Sad Girl", שנכללו בתוך אלבום הבכורה שלה, Phoenix, שייצא לאור ב-23 באפריל 2021. האלבום עצמו נכתב על ידי קארדין ביחד עם מנהלה האישי ג'ייסון ברנדו.
באפריל 2023, הוציאה קארדין את הסינגל "Confetti", שיצא מתוך אלבומה השני , שיצא לאור ב-25 באוגוסט 2023.
החל משנת 2020, היא נמצאת במערכת יחסים עם השחקן אליוצ'ה שניידר .
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס ג'ונואמן השנהשרלוט קארדיןפרס בחירת המעריציםפזמונאי השנה"Confetti", "Daddy's a Psycho", "Jim Carrey" (עם ג'ייסון ברנדו ולובלין)אלבום השנה99 Nightsאלבום הפופ של השנהסינגל השנה"Confetti"
שרלוט ניקדאו היא שחקנית ומלחינה אוסטרלית.
ידועה בעיקר בזכות הופעותיה כג'קי לי בסדרה "בנות ברשת" וכן כפופי לי בסדרה "Mythic Quest".
שרלוט ניקדאו נולדה במלבורן שבאוסטרליה.
אביה הוא השחקן האוסטרלי ממוצא פיליפיני אלפרד ניקדאו.
היא למדה ג'אז ומוזיקה קלאסית בקולג' הוויקטוריאני לאומנויות שבמלבורן.
את הפריצה שלה עשתה ניקדאו במסגרת הסדרה "בנות ברשת", אליה נשלחה בגיל 17 על ידי הסוכן של אבא שלה.
הסדרה צולמה בסידני, המבורג ובסינגפור, וכך בילתה ניקדאו את שנת הלימודים האחרונה שלה בלמידה מרחוק ובשאיפה לפתח קריירה של שירת ג'אז אחרי הצילומים.
בשנת 2014 שיחקה ניקדאו בסדרה קבלו אותי של ג'וש תומאס בתפקיד קבוע בעונה השנייה.
ב-2019 שיחקה את לוסי בסדרת הרשת "Content" של רשת תאגיד השידור האוסטרלי שיועדה לצפייה במובייל.
קטע מהפרק הראשון בו מופיעה מילניאלית שרוצה להפוך לוויראלית הפך באופן אירוני לוויראלי כשהגולשים חשבו שריסוק המכונית בפרק הוא תיעוד של תאונה אמיתית.
בשנת 2020 החלה שרלוט ניקדאו לשחק בסדרה Mythic Quest שמשודרת באפל TV פלוס, כפופי לי, מתכנתת ראשית ולאחר מכן מנהלת קריאטיבית שותפה.
התפקיד תואר על ידה כ"תפקיד החלומות".
על העלייה במגוון התפקידים הזמינים לבני מוצא אסיאתי אמרה ניקדאו כי "היו זמנים שבהם הדמויות היחידות שהיו אפשריות עבורי היו מאוד חד־ממדיות, ועכשיו אני זוכה לשחק את האישה המאוד מורכבת הזאת במרכז הסיפור וזה יפהפה".
ניקדאו דיבבה גם את קולה של הנסיכה בהרפתקאות פין וג'יין.
מקור מרכזי להשראתה של ניקדאו הוא אביה, אלפרד ניקדאו, אוסטרלי ממוצא פיליפיני ושחקן בעצמו.
כילדה היא נשלחה לאודישנים רבים על ידי הסוכן שלו.
בשנת 2012 הקימה שרלוט ניקדאו קבוצת פופ שנקראה "שרלוט ניקדאו ותזמורת העצלנות" יחד עם חברים מהקולג'.
בינואר 2013 הצליחה הקבוצה להשיג במימון המונים את הסכום הדרוש להפקת מיני-אלבום.
התוכניות להפיק את האלבום עד מרץ 2013 נדחו בשל ליהוקה של ניקדאו לסדרה Camp, והאלבום יצא לאור רק ב-2014.
בעבר הפעילו ניקדאו ובעלה ביידן היין חנות צמחים במלבורן עד שנסגרה בנובמבר 2019.
+שנהכותרתפקידהערות2011Loveboxיומיסרט קצר2011Ying & Summerסאמרסרט קצר2014אימו: המחזמרטריניטיסרט קצר2014Hangryמיהסרט קצר2015The Subjectsלילי2017תור: ראגנארוקסיף
שנהסדרהתפקידהערות2004Fergus Mcphailבטי"Every Stick Has Two Wrong Hands"2008The Elephant Princessהאנה"Coming of Age"2010–2011בנות ברשתג'קי ליתפקיד ראשי2011הסטירהטינהמיני-סדרה2013The Time Of Our Livesקלרה בל"The Silver Lining"; "The B-Side"Campגרייסתפקיד קבוע2014קבלו אותיג'ניתפקיד קבוע2015קץ הילדותרייצ'ל אוסקהמיני-סדרה2016Kuu Kuu Harajukuבייבידיבוב; תפקיד ראשי2017Trip for Biscuitsויולטתפקיד ראשי2018Blueyאחות, אישה בקבלהדיבוב2020–הווהMythic Questפופי ליתפקיד ראשי2020Adventure Time: Distant Landsנסיכה שקופה, נסיכת הזכוכית העתיקהדיבוב; פרק: "Obsidian"
+שנהכותרתפקידהערות2019Contentלוסיסדרת רשת למובייל בשבעה חלקים
שרלוט גריי היא סופרת והיסטוריונית בריטית-קנדית שכתבה 11 ספרי ביוגרפיה זוכי פרסים.
היא תרמה רבות לחקר ההיסטוריה של קנדה, וקיבלה חמישה תוארי דוקטור של כבוד מחמש אוניברסיטאות שונות.
גריי נולדה באנגליה אך היא מתגוררת באוטווה שבקנדה כבר 42 שנה.
שרלוט גריי נולדה בשפילד שבאנגליה.
היא קיבלה את התואר הראשון שלה בהיסטוריה מודרנית מאוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן סיימה תואר שני בבית הספר לכלכלה בלונדון.
גריי גרה כיום בשכונת ניו אדינבורו באוטווה, קנדה עם בן זוגה ג'ורג' אנדרסון.
גריי התחילה את קריירת הכתיבה שלה באנגליה כעורכת במגזין וכבעלת טור בעיתון.