tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגון שילֵה (; ), היה צייר אוסטרי אקספרסיוניסטי, חבר הזצסיון הווינאי, מבני טיפוחיו של גוסטב קלימט, ואחד הציירים המשפיעים ביותר בתחילת המאה העשרים.
זכור בזכות ציוריו מלאי הרגש ומותו בדמי ימיו.
אגון שילה נולד בעיר טולן אשר באוסטריה תחתית (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית), על גדות הדנובה, מצפון מערב לווינה.
אביו אדולף היה מנהל תחנת הרכבת המקומית, ומוצאה של אמו מארי היה מבוהמיה.
כילד התחנך בבית ספר שנוהל בידי המנזר הנודע בעיר הסמוכה קלוסטרנויבורג, שבו זיהה המורה שלו לאמנות את כישרונו וטיפח אותו.
כשהיה שילה בן 15, מת אביו ממחלת הסיפיליס, ואחי אימו התמנה לאפוטרופסו.
דודו הוטרד מחוסר העניין של שילה בלימודים אקדמיים, אבל זיהה את אהבתו לאמנות ואת כישרונו.
בשנת 1906 התקבל לבית הספר לאמנות שימושית (Kunstgewerbeschule) בווינה, שבה למד לפנים גוסטב קלימט.
במהלך שנתו הראשונה שם, נשלח בעצת כמה ממוריו לבית הספר המסורתי יותר לאמנות - האקדמיה לאמנות חזותית.
שם למד שילה ציור ואיור, אבל נואש מהשמרנות של מקום לימודיו.
בשנת 1907 ביקש שילה להיפגש עם קלימט, המבוגר יותר, שנהג לתמוך באמנים צעירים יותר ולעודדם.
קלימט התעניין בשילה המוכשר, קנה כמה מציוריו או שהחליפם בתמורה לציוריו שלו, הפגישו עם פטרונים אפשריים וארגן לו מודלים לציור בעירום.
הוא גם הכיר את שילה לחברי הסדנאות הווינאיות, שבהן תורגמו העקרונות האמנותיים של "הזצסיון הווינאי" לאמנות שימושית.
בשנת 1908 הציג שילה בקלוסטרנויבורג שמצפון לווינה את תערוכתו הראשונה.
כעבור שנה פרש מן האקדמיה לאמנות חזותית לאחר שהשלים שלוש שנות לימוד בה, והקים את "קבוצת האמנות החדשה" (Neukunstgruppe) ביחד עם סטודנטים מתוסכלים אחרים.
קלימט הזמין את שילה להציג כמה מעבודותיו בתערוכת האמנות Kunstschau בווינה, בשנת 1909, שבה הוצגו בין השאר עבודותיהם של אדוורד מונק, יאן טורופ ווינסנט ואן גוך.
עתה, משלא חלו עליו יותר מגבלותיה של האקדמיה, התחיל שילה בניסיונות אמנותיים, בהם חקר את צורת הגוף האנושי וגם את המיניות האישית.
רבים מבני זמנו נחרדו מהבוטות והישירות של יצירתו.
בשנת 1911 פגש שילה את ואלרי (ואלי) נויציל, שהייתה אז בת שבע עשרה.
היא התגוררה איתו בווינה, ושימשה כמודל עירום לכמה מציוריו הטובים ביותר.
לא ידועים פרטים רבים על אודותיה, אך ידוע ששימשה כמודל גם בעבור קלימט עצמו, ואולי הייתה אף אחת מפילגשיו.
שילה ונויציל ביקשו לברוח מהאווירה הווינאית, שנראתה בעיניהם כקלאוסטרופובית, ועברו לעיר צ'סקי קרומלוב (קרומאו בגרמנית) בדרום בוהמיה, מקום הולדת אימו של שילה, שבה קיים כיום מוזיאון המוקדש ליצירתו.
תושבי העיר הביאו לסילוקם של בני הזוג בשל אורח חייהם המתירני, ובשל החשד ששילה העסיק את הנערות המקומיות כדוגמניות עירום לציוריו.
בני הזוג עברו עתה לעיירה נוילנגבך, ממערב לווינה, בחפשם סביבה מגרה ושטח זול לסטודיו.
אלא שגם עתה הפך הסטודיו של שילה למקום התכנסות לנוער השוליים המקומי.
אורח חייו של שילה שוב עורר את חמת התושבים, ובחודש אפריל 1912 אף נעצר בחשד שפיתה נערה קטינה מתחת לגיל ההסכמה.
השוטרים שהגיעו לדירתו של שילה החרימו כמאה ציורים שנחשבו בעיניהם לפורנוגרפיה.
כשהובא לפני שופט, הושמטו האישומים על פיתוי קטינות, אבל שילה נמצא אשם בהצגת ציורים אירוטיים במקום הנגיש לילדים.
השופט אף שרף את אחד הציורים בלהבת נר באולם המשפט.
בשל מעצרו המצטבר, בילה שילה רק עוד שלושה ימים במאסר, שבמהלכם הספיק לצייר סדרה של שנים עשר ציורים.
בשנת 1915 פגש שילה את האחיות אדית ואדל הרמס, שהתגוררו עם הוריהן בסמוך לסטודיו שלו.
כבר בחודש אפריל התארסו שילה ואדית וכעבור חודשיים נישאו, ואילו בת זוגו הקודמת ואלי סולקה מחייו בקור רוח.
על אף פרוץ מלחמת העולם הראשונה וגיוסו לצבא הקיסרי, שילה המשיך ביצירתו האמנותית.
הספקו היה רב, וסגנונו היה בוגר ומהוקצע.
הוא הוזמן להשתתף בתערוכה ה-49 של הזצסיון הווינאי בשנת 1918, שבה התקבלו חמישים מציוריו והוצגו באולם המרכזי.
הוא אף צייר את הפוסטר לתערוכה, המזכיר את נושא הסעודה האחרונה, כשהוא עצמו בתפקידו של ישו במרכז.
התערוכה הייתה הצלחה מהדהדת, וכתוצאה ממנה הרקיעו שחקים המחירים של ציוריו והוזמנו ממנו ציורים חדשים רבים.
באותה שנה גם הציג בציריך, פראג ודרזדן.
במהלך שנות העשרה של המאה העשרים השתתף שילה גם בתערוכות קבוצתיות רבות בכל רחבי אירופה, כך למשל בבודפשט, בקלן, בכמה תערוכות של הזצסיון במינכן ובפריז.
מגפת השפעת הספרדית שגבתה חיי מיליונים באירופה כולה, הגיעה בסתיו 1918 לווינה.
אדית אשתו מתה מן המגפה בחודש השישי להריונה ב-28 באוקטובר.
כעבור שלושה ימים מת ממנה גם שילה עצמו, בגיל 28. בשלושת הימים שבין מותה למותו הספיק לצייר כמה סקיצות של אדית.
ציורו הנודע "המשפחה", שבו מוצגת אדית וגם תינוקם העתיד להיוולד, נותר בלתי גמור בגלל מותם של בני הזוג.
בעיר טולן בה נולד שילה, ממוקם מוזיאון אגון שילה, מוזיאון לאמנות חזותית המוקדש לשילה, שנולד בטולן בשנת 1890.
אגון קרנץ הוא פוליטיקאי קומוניסטי גרמני לשעבר, שנודע בעיקר בזכות כהונתו הקצרה כמנהיג האחרון של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בתקופת נפילת חומת ברלין ולקראת איחודה של הרפובליקה עם גרמניה המערבית.
לאחר תום המלחמה הקרה הועמד קרנץ לדין ונידון ל-6.5 שנות מאסר.
אגון קרנץ נולד בקולברג שבפומרניה, באזור שהיה אז חלק משטח גרמניה וכיום נמצא בשטח פולין.
בשנת 1944 עבר עם הוריו מערבה לאודר, והתגורר בעיירה דמגרטן שבחופי הים הבלטי (כיום במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה).
בשנת 1953 הצטרף קרנץ לתנועת הנוער "הנוער הגרמני החופשי" ובשנת 1955 הפך לחבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (המפלגה הקומוניסטית ששלטה בגרמניה המזרחית).
בשנים 1957–1959 שירת בבסיס הפולקסמרינה (הצי של גרמניה המזרחית) בפרורה אשר בריגן.
כבר אז היה פעיל פוליטית.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא החזיק בתפקידים שונים הבולט שבהם הוא חברותו בפוליטביורו משנת 1983 וכהונה כמזכ"ל הנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הקומוניסטית.
קרנץ נבחר למזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ומנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ב-18 באוקטובר 1989 בעקבות גלי המחאה ההמוניים שהביאו להתפטרותו של אריך הונקר.
קרנץ קיבל את התפטרותם של ראש הממשלה וילי שטוף, ממשלתו וכל חברי הפוליטביורו ב-8 בנובמבר.
למרות זאת הוא נבחר מחדש כיו"ר על ידי הוועד המרכזי של המפלגה.
למרות הבטחותיו של קרנץ לקיום רפורמות דמוקרטיות במערכת המזרח גרמנית וביקורתו על נוקשותם של קודמיו, המחאה הציבורית כנגד משטרו התגברה.
קרנץ התפטר מתפקידו ב-3 בדצמבר 1989. הוא היה מנהיגה הקומוניסטי האחרון של גרמניה המזרחית.
הוא סולק ממפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (יורשתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי) בשנת 1990 בניסיון לשפר את תדמית המפלגה.
הוא התחיל לרצות את עונשו בשנת 2000.
קרנץ שוחרר בשנת 2003 לאחר שעונשו הומתק.
קרנץ הוא בין האישים היחידים שהיו מעורבים בשלטון המזרח גרמני שעדיין ממשיכים להגן על פעולותיו.
אגון פולק (12 בנובמבר 1898 – 21 בנובמבר 1981) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אוסטרי-ישראלי יהודי, מאמנה הראשון של נבחרת ישראל לאחר קום המדינה.
פולק נולד בשנת 1898 בעיר וינה שבאוסטריה, ושיחק החל מגיל צעיר בקבוצת הפאר האוסטרית-יהודית, הכח וינה, בתפקיד רץ.
יחד עם הקבוצה זכה באליפות אוסטריה בשנת 1925 ובמדיה כיכב בניצחון החוץ 0-5 על וסטהאם יונייטד.
יחד עם קבוצתו ביקר פעמיים בארץ ישראל של תקופת המנדט.
בשנת 1928 עבר לשחק בקבוצת ניו יורק ג'איינטס האמריקאית, ובשנת 1932 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1934 מונה למאמן מכבי תל אביב במקום שמעון "לומק" רוטנר, אף הוא שחקן עבר של הכח וינה.
המאמן שחרר מיד שחקנים מבוגרים של הקבוצה והעלה שחקני נוער במקומם.
במקביל לתפקידו כמאמן מכבי תל אביב אימן פולק גם את נבחרת ארץ ישראל בשנת 1938, דבר שהיה חידוש באותם ימים.
במשחקי הנבחרת מול יוון במוקדמות מונדיאל 1938 הנבחרת הפסידה ופולק התפטר מתפקידו.
בשנת 1939 היה שותף למסעה של מכבי תל אביב לאוסטרליה שנמשך כחצי שנה ונשאר ביבשת כשנה נוספת.
לאחר שובו לישראל חזר לתפקיד מאמן מכבי תל אביב עד לשנת 1947.
לאחר קום המדינה מונה למאמנה הראשון של נבחרת ישראל למשחק ראווה מול נבחרת ארצות הברית, שבו הפסיד עם נבחרתו 3-1. בעקבות ההפסד הוחלף פולק בידי לאיוש הס.
פולק היה לפרשן, בין השאר ב"ידיעות היום", ולמאמן לעת מצוא.
בשנת 1949 מונה למאמן הפועל חיפה, ולאחר שנה סיים את תפקידו.
בשנת 1955 היה מאמנה של בית"ר ירושלים, אך לא הצליח להצעיר את הקבוצה כפי שרצה.
בשנת 1957 שב למכבי תל אביב בתפקיד יועץ ומרכיב הנבחרת.
במרץ 1958 קיבל על עצמו את אימון מכבי רמת גן.
בשנת 1959 לקח על עצמו לאמן את בית"ר תל אביב לתקופה קצרה.
פולק האמין בצירוף של כדורגל סקוטי ואוסטרי, כצורת המשחק המושלמת.
בשנת 1976 הוציא אוטוביוגרפיה, "חוויותיו והרפתקאותיו של שחקן כדורגל בחמש יבשות תבל - באספקלריה אישית של אגון פולק", ושימש כתב עבור העיתון "חדשות הספורט".
בשנות ה-70 היגר לגרמניה, שם נפטר בשנת 1981.
אגוניסט (AGO – Agonist) הוא חומר הנקשר לקולטן מסוים, ומפעיל אותו – בדומה לחומר המקורי (כגון הורמון, מוליך עצבי) שנוהג להיקשר לאותו קולטן.
מקור השם הוא במילה היוונית "agon" שמשמעה תחרות, כך שאגוניסט הוא מי שמשתתף בתחרות.
בפרמקולוגיה המושג אגוניסט משמש לתיאור אופן הפעולה של תרופה מסוימת.
דוגמה אחת לאגוניסט היא סאלבוטאמול (תרופה לאסתמה, שם מסחרי בישראל: ונטולין) נקשר לקולטני בטא-2 של אדרנלין, ומפעיל את הקולטנים האלה כמו ההורמונים אדרנלין ונוראדרנלין, ועל כן סאלבוטאמול הוא אגוניסט לקולטני בטא-2 של אדרנלין.
אגוניסטים לדופמין הם חומרים כימיים או תרכובות שמפעילות את הקולטנים של דופמין בצורה דומה לזו של דופמין.
הפעלת הקולטן על ידי האגוניסט תורמת ליצירת שרשרת פעולות תוך תאיות בדומה לאלו שנעשות כאשר דופמין מפעיל אותו.
אגוז קולה (שם מדעי: Cola) הוא סוג בן כ-125 מיני עצים הגדלים ביערות הגשם הטרופיים של אפריקה.
הסוג קולה נמנה עם תת-משפחת הסטרקוליים, שבעבר נחשבה למשפחה נפרדת, וכיום נכללת במשפחת החלמיתיים.
תת-משפחה זו כוללת גם את הסוג Theobroma, עץ הקקאו.
בדומה לקקאו, קפה ותה, פרי אגוז הקולה מכיל חומרים מעוררים, ומשמש ללעיסה ולהכנת תמצית משקה.
עצי הקולה הם עצים ירוקי עד שגובהם מגיע לכ-20 מטרים, בעלי עלים דמויי-ביצה באורך עד 30 סנטימטרים, ופרחים צהובים עם נקודות סגולות.
זרעי הפרי של העצים הללו, שצבעם חום וטעמם מר, קרויים אגוזי קולה.
בין מרכיבי אגוז הקולה ניתן למנות: קפאין (2%-3.5%); תאוברומין (1%-2.5%); תאופילין; קטכין; פנול; בטאין; חלבון; עמילן; שומן; תיאמין; ריבופלאבין; ניאצין; חומצה אסקורבית; סוכר; גומי; תאית; מים; סידן; אשלגן; ברזל; בטא קארוטין; חומצה טאנית.
לעיסה: בתרבויות מערב אפריקאיות רבות נהוג ללעוס את האגוז - באופן פרטי או במסגרת חברתית.
לעיתים האגוז משמש בטקסים, מוגש לראשי שבטים או לאורחים.
לעיסת אגוז קולה יכולה לעורר ולהקל תחושת רעב.
בה בעת, לעיסה תכופה של האגוז עלולה להכתים את השיניים.
לעיסת האגוז הופכת פחות ופחות פופולרית בקרב הצעירים האורבניים במערב אפריקה.
משקה: בעבר נעשה שימוש באגוז הקולה להכנת משקאות קלים בטעם קולה.
בשנת 1911 עמד האגוז במרכזה של אחת מבהלות הבריאות המתועדות הראשונות בעולם כאשר הרשויות בארצות הברית החרימו 40 חביות ו-20 חביות קטנות של סירופ קוקה-קולה בצ'טאנוגה, טנסי, בתואנה שהקפאין במשקה "מזיק לבריאות".
ב-13 במרץ 1911 פתח הממשל בהליכים משפטיים נגד חברת קוקה-קולה בניסיון לאלצה לסלק את הקפאין מנוסחת המשקה.
בין היתר נטען כי השימוש בקוקה-קולה בבית ספר לבנות גרם להתנהגות לילית פרועה של התלמידות, וכי שימוש במשקה הוביל להפרת כללי התנהגות במכללות, ובכלל זה להתנהגות בלתי מוסרית.
לאחר שהשופט פסק לטובת החברה, הוגשו בבית הנבחרים האמריקני שתי הצעות לתיקון חקיקה המגדיר את הקפאין כחומר יוצר-הרגל ומזיק שיש לציין את הימצאותו בכל מוצר מזון על גבי התווית.
בימינו נעשה במרבית משקאות הקולה שימוש בחומרי טעם מלאכותיים.
עם זאת, ישנם מספר חריגים.
בשנת 2007 החלה רשת המרכולים הבריטית Tesco לשווק משקה קולה פרמיום המבוסס על אגוזי קולה, תבלינים ווניל.
תרופה: אגוזי קולה משמשים לטיפול בשעלת ובאסתמה משום שהקפאין שבהם מרחיב את דרכי הנשימה.
אגוטה קריסטוף (Agota Kristof, בהונגרית: Kristóf Ágota "קרישטוף אגוטה"; 30 באוקטובר 1935 – 27 ביולי 2011) הייתה סופרת שווייצרית ממוצא הונגרי, שכתבה בצרפתית.
קריסטוף נולדה בעיירה צ'יקוואנד, בצפון-מערב הונגריה בשנת 1935 כבתם של קלמן קרישטוף, מורה כפרי, ושל אנטוניה לבית טורצ'אני, מורה למשק בית לבנות.
בגיל 9 עברה עם הוריה ואחיה, אטילה ויינה, לעיר קסג הקרובה לגבול עם אוסטריה.
ב-1948 נאסר אביה לשנים רבות והמשפחה התפרקה.
קרישטוף סיימה לימודי תיכון בגימנסיה לבנות "דורוטיה קניז'אי" בעיר סומבטהיי.
בגיל 14 פרסמה את שיריה הראשונים.
זמן קצר אחרי בחינות הבגרות התחתנה עם המורה שלה להיסטוריה.
בגיל 21 נאלצו לעזוב את הונגריה, בעקבות דיכוי המרד ההונגרי בידי הצבא הסובייטי.
היא ברחה יחד עם בעלה ועם בתם בת ארבעת החודשים לעיר נשאטל (Neuchâtel) שבשווייץ.
בתום חמש שנים של בדידות וגלות, היא התפטרה מעבודתה במפעל ועזבה את בעלה.
קריסטוף למדה צרפתית ומאוחר יותר התחילה לכתוב רומנים בצרפתית.
צעדיה הראשונים של אגוטה קריסטוף היו בכתיבת שירה ומחזות (John et Joe, Un rat qui passe) - שלא זכו להדים שעוררה הטרילוגיה שלה.
בשנת 1986 יצא לאור הרומן הראשון והמצליח של קריסטוף, "המחברת הגדולה" (Le Grand Cahier).
שנתיים אחריו הופיע ההמשך, "ההוכחה" (La Preuve).
החלק השלישי פורסם בשנת 1991 תחת הכותרת "השקר השלישי" (Le Troisième mensonge).
בין הנושאים המרכזיים בטרילוגיה: ילדות בזמן מלחמה, אהבה ובדידות, תשוקה ואובדן, אמת ובדיון.
"המחברת הגדולה" עובד למחזה מספר פעמים.
בישראל עלה לראשונה בעיבוד ובימוי של נויה לנצט בתיאטרון הסימטה ב-1992, ושוב ב-2015 בעיבוד של עינת ברנובסקי בתיאטרון גשר.
בשנת 2014 עיבד הבמאי ההונגרי יאנוש סאס את הספר לסרט.
אגוטה קריסטוף זכתה בפרס האירופי לספרות צרפתית (European prize for French literature) עבור "המחברת הגדולה".
הרומן תורגם ללמעלה מ-30 שפות.
בשנת 1995 פרסמה רומן נוסף, "אתמול" (Hier).
בשנת 2004 יצא לאור ספרה L'analphabète (צרפתית: "האנלפבית").
זהו טקסט אוטוביוגרפי, אשר מתחקה אחר אהבתה של קריסטוף לקריאת ספרים בהיותה ילדה, ומזמין את הקוראים לטיול בפנימיה שלה, ומשם, דרך הגבול לאוסטריה, לשווייץ.
היא, שנאלצה לעזוב את ארצה בשל כישלון המרד האנטי-קומוניסטי, מקווה לחיים טובים יותר בציריך.
יצירתה האחרונה היא אוסף של סיפורים קצרים אשר יצא לאור בפריז ב-2005 תחת הכותרת C'est égal (בתרגום חופשי: "זה אותו דבר", או "לא משנה").
מרבית יצירותיה יצאו לאור בפריז, בהוצאת Editions du Seuil.
ב-2008 זכתה בפרס אוסטריה לספרות אירופית.
קריסטוף נפטרה בשנת 2011 בגיל 75 בנשאטל.
אפרה נקבר לפי בקשתה האחרונה בעיר שבה גדלה בהונגריה, קסג.
היא הורישה את עיזבונה הספרותי לארכיון לספרות של שווייץ בברן.
אגוטה קריסטוף התחתנה והתגרשה פעמיים וילדה שלושה ילדים.
1986 הפרס ADELF - פרס אירופי לספרות
2005 - פרס שילר מטעם קרן "שילר" בשווייץ
2005 - פרס SWR לסופרים הטובים ביותר
2008 הפרס הממלכתי האוסטרי לספרות אירופית
2011 - פרס קושוט, הפרס הממלכתי של הונגריה
בדצמבר 2011 הוקמה בעיר קסג חברה לספרות לחקר מפעלה הספרותי.
1986: Le Grand Cahier (תורגם לעברית בשם "המחברת הגדולה")
1988: La Preuve (תורגם לעברית בשם "ההוכחה")
1991: Le Troisième mensonge (תורגם לעברית בשם "השקר השלישי")
1995: Hier (תורגם לעברית בשם "אתמול")
המחברת הגדולה (מצרפתית: נורית פסטרנק), ירושלים: הקיבוץ המאוחד, 1988.
ההוכחה (מצרפתית: אביבה ברק), ירושלים: שוקן, תשנ"א 1990.
השקר השלישי (מצרפתית: דניאל תודר), ירושלים: שוקן, תשנ"ד 1994.
אתמול: רומן (מצרפתית: עדינה קפלן), ירושלים: שוקן, תשנ"ז 1996.
האנאלפביתית: רומן (מצרפתית: ארז וולק), ירושלים: תשע נשמות, תשפ"א 2021.
אגון פטרי היה פסנתרן גרמני.
פטרי נולד בהאנובר שבגרמניה למשפחה הולנדית וגדל בדרזדן.
אביו היה כנר מקצועי ולימד את בנו נגינה בכלי.
אגון פטרי למד הלחנה ותאוריה אצל הרמן קרצ'מר ופליקס דרזקה בקונסרבטוריון של דרזדן וכבר בנעוריו ניגן בשורות תזמורת החצר של דרזדן.
פטרי ניגן גם בפסנתר מגיל צעיר ובסופו של דבר התרכז בכלי זה.
הוא למד אצל בוזוני, והושפע ממנו מאוד.
הודות לבוזוני התמקד פטרי ביצירותיהם של יוהאן סבסטיאן באך ופרנץ ליסט.
מלחינים אלה המשיכו לתפוס, יחד עם בוזוני עצמו, מקום מרכזי ברפרטואר שלו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עקר פטרי יחד עם בוזוני לשווייץ.
שם סייע למורהו בעריכת יצירות המקלדת של באך.
בשנות ה-20' לימד פטרי בברלין.
בין תלמידיו שם היו ויקטור בורגה, גונאר יוהנסן וויטיה ורונסקי.
בשנת 1923 היה לסולן הלא-סובייטי הראשון שניגן בברית המועצות.
בשנת 1927 עבר לזאקופנה שבפולין, שם ניהל קורסים של קיץ ושל ראשית הסתיו והנחה כיתות אמן לקבוצות תלמידי פסנתר נבחרים, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
משנת 1929 ואילך ערך הקלטות אחדות בעבור מספר חברות, וביניהן תקליטי קולומביה.
בשנת 1939, כשפרצה מלחמת העולם השנייה, היגר פטרי לארצות הברית, שם עבד תחילה באוניברסיטת קורנל ואחר כך במילס קולג' באוקלנד, קליפורניה.
הוא התבלט כדמות רבת-השפעה בקרב פסנתרנים רבים באמצע המאה ה-20. ארל ויילד, אוזאן מארש וג'ון אוגדון היו בין תלמידיו הבינלאומיים.
פטרי הגברתן היה בעל טכניקה מצוינת ומצלול רב-עצמה והפליא לבצע את יצירותיהם הגדולות של בטהובן, ליסט וברהמס.
פטרי עיבד לפסנתר את האריה "צאן ירעו לבטח" (Sheep may safely graze) מתוך קנטטה (קנטטת הציידים) מס' 208 ברשימת יצירות באך.
על תלמידיו של פטרי נמנים ניומן פאוול, ליאונרד קליין, אלכסנדר ליברמן, לויס מר, פיליפ מורגן, רוברט שלדון, ג'ון סוויני, ג'ון מוריארטי, טרי ווהל, אליס ריי, רות אור, רות פרויסר ופורסט רובינסון.
פטרי מת בשנת 1962 בברקלי, קליפורניה.
אגון יוזף וֶלֶס היה מלחין, מורה ומוזיקולוג יהודי-אוסטרי, שעקר באמצע חייו לבריטניה ושם המשיך לפתח את הקריירה שלו.
ולס היה תלמיד של ארנולד שנברג ונעשה לחוקר בעל שם בתחום המוזיקה הביזנטית.
אגון ולס נולד בווינה כבנם של שמואל (שאמו) ולס, איש עסקים בתחום הטקסטיל ושל אילונה, בת לבית לווני (Lövényi), יהודים הונגרים מתבוללים שהתיישבו בבירת אוסטריה.
בשנת 1908, שנת נישואיו לאמיליה פרנציסקה שטרוס, ויתר ולס על ההשתייכות לקהילה היהודית ומאוחר יותר, בשנת 1917, התנצר לפי הדת הרומית-קתולית השלטת באוסטריה.
ולס למד אצל ארנולד שנברג - תלמידו הפרטי הראשון במוצהר - ואצל גואידו אדלר, מייסד המכון למוזיקולוגי בווינה והעורך הראשי של ה"דנקמאלר" האוסטרי.
שתי ההשפעות הללו עיצבו במידה רבה את חיי המוזיקה והמחקר של ולס.
ב-1913 צלל ולס אל מעמקי המוזיקה הביזנטית, תחום שהעסיק אותו במשך כל חייו.
בשנת 1916 עשה מחקר יסודי בתחום פענוח תווי המוזיקה הביזנטית ובשנת 1932 הקים את המכון למוזיקה ביזנטית בווינה.
בשנת 1920 כתב את הביוגרפיה הראשונה של ארנולד שנברג, שכללה הערות מושכלות על היצירות העיקריות שהלחין שנברג עד לאותה שנה.
כהכרה לחשיבות מחקריו התמנה אגון ולס למרצה במכון למוזיקולוגיה ובשנים 1916-1911 נתבקש ללמד תולדות המוזיקה באקדמיה למוזיקה בווינה.
בשנת 1929 התמנה לפרופסור שלא מן המניין למוזיקולוגיה באוניברסיטת וינה.
ולס עזב את אוסטריה והיגר לאנגליה בעקבות האנשלוס - ליתר דיוק, שיחק לו מזלו וביום שגרמניה הנאצית הכריזה על סיפוח אוסטריה, נמצא ולס באמסטרדם, כדי להיות נוכח בביצוע יצירתו התזמורתית Prosperos Beschwörungen בניצוח ברונו ולטר, ולס כתב תשע סימפוניות וכמספר הזה רביעיות מיתרים.
כתיבת הראשונות החלה ב-1945, לאחר הגיעו לאנגליה והיצירות הבאות התפרשו על פני כל שנות חייו.
בשנת 1946 קיבל ולס את האזרחות הבריטית.
אחרי המלחמה הוא זכה בכמה הזדמנויות למחוות כבוד מצד עיריית וינה, עיר הולדתו, ומצד הרפובליקה האוסטרית.
אולם לא הוצע לו לחזור למשרתו באוניברסיטה בווינה, ממנה סולק בימי השלטון הנאצי.
ב-18 בינואר 1972 בגיל 87, לקה ולס באירוע מוחי שגרם לו לחדול מכל פעילות יצירתית.
הוא הלך לעולמו באוקסוארד בלילה שבין 8–9 בנובמבר 1974. הובא לקבורה בבית הקברות המרכזי של וינה.
אגון ולס היה נשוי החל משנת 1908 לאמילי (אמי) פרנציסקה שטרוס (1987-1889), חוקרת של התרבות הביזנטית.
יצירותיו של ולס כמלחין מסתכמות בלפחות 112 עם מספרי אופוס ועוד כ-20 ללא מספר אופוס.
הוא כתב להרכבים שונים ומגוונים, הן מוזיקה בימתית והן יצירות תזמורתיות לאולם הקונצרטים, מוזיקה קאמרית, מוזיקה לפסנתר, שירים ויצירות מקהלתיות.
לאחרונה גובר העניין במוזיקה של ולס.
מכלול תשע הסימפוניות שלו יצא בהקלטות, אף כי ייצוג המוזיקה שלו על גבי תקליטורים ותקליטים אריכי-נגן איננו מרשים.
הסימפוניה השלישית שלו (1950–1951), שיצאה לאור לאחר מותו, זכתה לביצוע הבכורה שלה בווינה בשנת 2000. אחדות מן הסימפוניות שלו נושאות שמות: השנייה ("האנגלית"), הרביעית והשביעית ("קונטרה טורונטום").
1953 - פרס מטעם עיריית וינה
1957 - מפקד במסדר האימפריה הבריטית
1957 - מדליית כסף של העיר פריז
1959 - עיטור הזהב הגדול להצטיינות של הרפובליקה האוסטרית
1961 - הפרס הממלכתי הגדול של אוסטריה
1961 - עיטור מסדר גרגוריוס מטעם האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה
1971 - האות להצטיינות במדע ואמנות של אוסטריה
1973 - חבר לשם כבוד של חברת ידידי המוזיקה בווינה
Die Prinzessin Girnara, אופוס 27, (1919-20), לברית מאת יעקב וסרמן
Persisches Ballett, אופוס 30 (1920), בלט על פי אלן טלס
Achilles auf Skyros, אופוס 33 (1921), בלט על פי הוגו פון הופמנסטל
Alkestis, אופוס 35 (1924), לברית מאת הוגו פון הופמנסטל על פי אאוריפידס
Die Opferung des Gefangenen, אופוס 40 (1924-25), דרמה בימתית על פי אדוארד שטוקן
Scherz, List und Rache, אופוס 41 (1927), לברית על פי יוהאן וולפגנג פון גתה
Die Bakchantinnen, אופוס 44 (1931), לברית מאת המלחין על פי אאוריפידס, אופרה בשתי מערכות
Incognita, אופוס 69 (1950), לברית מאת אליזבת מקנזי וויליאם קונגריב
Drei gemischte Chöre, אופוס 43 (1930), טקסט: אנגלוס סילזיוס
Drei geistliche Chöre, אופוס 47 (1932) למקהלת גברים, על פי שירים מתוך Mitte des Lebens מאת רודולף אלכסנדר שרדר
מיסה קטנה בסול מז'ור, אופוס 80א' (1958) לשלושה קולות דומים ללא ליווי
הללויה, אופוס 80 ב' (1958) לסופרן או טנור סולו
מיסה ברוויס, אופוס 89 (1963) למקהלה
פרלודים חגיגיים, אופוס 100 (1966) על פי מגניפיקט ביזנטי למקהלה ועוגב
"שירת גיבורים", אופוס 2 (1905), פרולוג סימפוני לתזמורת גדולה
Vorfrühling, ארופוס 12 (1912), תמונה של הלך רוח לתזמורת
"אמצע החיים", אופוס 45 (1931-32), קנטטה לסופרן, מקהלה ותזמורת
Amor Timido, אופוס 50 (1933), אריה לסופרן ותזמורת קטנה, טקסט: פייטרו מטסטאזיו
Prosperos Beschwörungen, אופוס 53 (1934-36), חמש יצירות סימפוניות לתזמורת על פי הסערה
"שיר העולם", אופוס 54 (1936-38), לסופרן ותזמורת, טקסט: הוגו פון הופמנסתאל
"חיים, חלום ומוות", אופוס 55 (1936-37), לאלט ותזמורת, טקסט: הוגו פון הופמנסתאל
Schönbüheler Messe בדו מז'ור, אופוס 58 (1937), למקהלה, תזמורת ועוגב
קונצ'רטו לכינור, אופוס 84 (1961), מוקדש לכנר אדוארד מלקוס
"ארבעה שירי שיבה", אופוס 85 (1961), לסופרן ותזמורת קאמרית, על פי טקסטים מאת אליזבת מקנזי
Duineser Elegie, א5ופוס 90 (1963), לסופרן, מקהלה ותזמורת, על פי ריינר מריה רילקה
"אודה למוזיקה", אופוס 92 (1965) לבריטון או אלט ותזמורת קאמרית, טקסט: פינדאר, בעיבוד חופשי ליצירות מאתצ פרידריך הלדרלין
"חיזיון" לסופרן ותזמורת, אופוס 99 (1966), טקסט: גאורג טראק
Mirabile Mysterium, אופוס 101 (1967), לסולנים, מקהלה ותזמורת
Canticum Sapientiae, אופוס 104 (1968), לבריטון, מקהלה ותזמורת, על פי טקסטים מן התנ"ך
דיברטימנטו, אופוס 107 (1969), לתזמורת קטנה
שתי יצירות לקלרינט ופסנתר, אופוס 34 (1922)
סונאטה לכינור סולו, אופוס 36 (1923)
סוויטה לכינור ותזמורת קאמרית, אופוס 38 (1924)
סונטה מאת אליזבת בראונינג לסופרן ורביעיית מיתרים או הרכב כלי קשת גדול, אופוס 52 (1934)
"הד של עופרת והד של זהב", שיר לסופרן, קלרינט, צ'לו ופסנתר, אופוס 61 (1944), טקסט: מנלי הופקינס
שמינייה, אופוס 67 (1948-49) לקלרינט, בסון, קרן, שני כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס
סוויטה, אופוס 73 1(1954) לחליל, אבוב, קלרינט, קרן ובסון
סוויטה לקלרינט סולו, אופוס 74 (1956)
חמישייה, אופוס 81 (1959) לקלרינט, 2 כינורות, ויולה וצ'לו
רפסודיה לוויולה סולו, אופוס 87 (1962)
מוזיקה לתזמורת כלי קשת בפרק אחד, אופוס 91 (1964)
חמש מיניאטורות לכינורות ופסנתר, אופוס 93 (1965)
פרטיטה לכבוד יוהאן סבסטיאן באך, אופוס 96 (19665) לעוגב
ארבע יצירות לרביעיית מיתרים, אופוס 103 (1968)
ארבע יצירות לשלישיית מיתרים, אופוס 105 (1969, גרסה שנייה 1971)
ארבע יצירות לחמישיית מיתרים, אופוס 109 (1970)
אֶגון (גונדה) רדליך (Egon (Gonda) Redlich; 13 באוקטובר 1916 – 24 באוקטובר 1944) היה מחנך ופעיל חברתי יהודי צ'כי, ראש מחלקת הנוער בהנהלה היהודית ואחראי על כל מוסדות החינוך והטיפול בילד בגטו טרזין.
רדליך נולד ב-1916 בעיר אולומוץ (אולמיץ) בירת מוראביה (שבילדותו הייתה לחלק מצ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה), הצעיר במשפחה בת חמישה ילדים.
אביו, מקס, היה בעל סוכנות וחנות לממתקים.
רדליך הצטיין בלימודיו, באתלטיקה ובטניס.
היה איש ספר וחבר ב"מכבי הצעיר".
בשנת 1939 נתמנה לחבר הנהלת "מכבי הצעיר".
בשנת 1940 נבחר למשרת סגן מנהל ומורה לעברית ולהיסטוריה של עם ישראל בבית ספר תיכון של עליית הנוער בפראג.
בנובמבר 1941 נשלח עם מטהו של יעקב אדלשטיין לטרזין, שם התמנה לראש מחלקת הנוער בהנהלה היהודית, כאחראי על כל מוסדות החינוך והטיפול בילד.
בתחילת 1942 התחיל רדליך לכתוב יומן כקשר לחברתו שנותרה בפראג.
כשהגיעה גם החברה לטרזין, הם נישאו.
הוא נהג לכתוב את היומן בימות השבוע בעברית, ובשבת כתב בצ'כית, כדי להימנע מלחללה, היומן חולק לשניים, הראשון היה כללי, והשני היה עבור בנו דן.
ב-23 באוקטובר 1944 שולח לבירקנאו, ולמחרת נספה עם אשתו ובנו הקטן, דן, בגיל 28.
המלחין ראובן סרוסי כתב יצירה בשם "עדות מטרזין" המבוססת על יומנו של רדליך לקול ולתזמורת.
חיים כאילו: יומן; אגון רדליך מגיטו טרזיאנשטאט – 1942–1944; עריכה: רות בונדי; תרגום הקטעים בצ'כית נעשה בידי מרדכי לבני, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; האגודה להנצחת חללי גיטו טרזיאנשטאט, תשמ"ד 1983.
פרופ' אגון (נח) ריס (18 באוגוסט 1917 – 5 במרץ 1989) היה מרופאי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, עם נפילת הרובע התנדב ללכת לשבי הירדני כדי לטפל בפצועים, מחלוצי הקרדיולוגיה בישראל והקים וניהל את המערך הקרדיולוגי וטיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם.
ריס נולד בווינה אוסטריה לפרנזיצקה ויוסף ריס (מקודם פיקהולץ).
החל ללמוד רפואה בעיר הולדתו בין השנים 1935–1938 ועלה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון.
כאן המשיך ללימודי מדעים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר שני ב-1942. ב-1944 יצא לסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות וסיימם ב-1947. את ההתמחות עשה בבית החולים הדסה הר הצופים.
במלחמת העצמאות שירת, תחילה, כרופא וחובש קרבי בהגנה, שכל את אשתו, חוה (לבית ז'זמר), והוא עצמו נפצע בשייח' ג'ראח בעת ששיירת הדסה עברה בשכונה.
יחד עם שני רופאים נוספים מבית החולים הדסה, עלי פייזר ואברהם לאופר, התנדב לעבוד בבית החולים משגב לדך ברובע היהודי בירושלים במחזוריות של חודש.
לעיתים טיפלו וניתחו את הפצועים תחת אש.
הרופאים נעזרו באחות ואח מוסמכים, אחות סוציאלית, אחות מעשית, ומתנדבות.
רבים מהלוחמים חייבים לצוות הרפואי את חייהם, כולל עירוי דם ישיר בין ריס לחולה, ועם נפילת הרובע ואי עמידת הירדנים בהסכם התנדב ללכת עם הפצועים, עם האחות מאשה וינגרטן (בתו של מוכתר הרובע מרדכי וינגרטן), לשבי על מנת להמשיך לטפל בהם.
בין 1952–1958 התמחה בקרדיולוגיה בבתי חולים בשיקגו ובאוניברסיטת הרווארד שבבוסטון, חזר לישראל והחל לעבוד במרכז הרפואי שיבא.
ב-1961 עבר לחיפה אחרי שהקים והתמנה למנהלו הראשון של המערך הקרדיולוגי וטיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם.
במקביל לעבודתו בבית החולים שימש כפרופסור בטכניון וכנשיא החברה הקרדיולוגית הישראלית.
במותו הניח אישה, יונה בת עליזה (בתו של יעקובוס קאן) וד"ר יצחק איצקוביטש, בת ושני בנים.
אגוחצרטופס (שם מדעי: Agujaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון.
פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים מאגוחה".
האגוחצרטופס חי בקרטיקון העליון כ-77 מיליון שנה לפני זמננו בדרום אמריקה הצפונית במה שהיום הוא טקסס.
אגוחצרטופס דינוזאור צמחוני הולך על ארבע.
כמו שאר הצרטופסיים בתת-המשפחה Chasmosaurinae היה בעל עטרה ארוכה בחלק האחורי של הגולגולת (אם כי הייתה קצרה יותר מזו של כסמוזאוריים כגון פנטצרטופס), ו-3 קרניים: 2 קרניים ארוכות מעל אזור הגבות וקרן קצרה מעל האף.
אורכו היה 7 מטר ומשקלו היה כשל קרנף.
הוא נתגלה במקור ב-1938 במצע מאובנים בתצורת אגוחה שבפארק הלאומי ביג בנד שבטקסס, בחפירות שערך ויליאם סטריין.
בשנת 1989 חקר להמן את המאובנים האלה וסיווג אותם כ-Chasmosaurus mariscalensis, מין של כסמוזאורוס.
ב-2006 בעקבות מחקר שערכו לוקאס, סאליבן והאנט, הוא סווג מחדש והוכרז כסוג טקסונומי חדש: Agujaceratops mariscalensis.
הוא חי כ-77 מיליון שנה לפני זמננו וכנראה היה אב קדמון של פנטצרטופס ודינוזאורים כסמוזאוריים אחרים מאזור טקסס.
אגוזי סבון (שם מדעי: Sapindus) המכונה לעיתים עץ תותי סבון או ריטה הוא סוג של עץ ירוק-עד, ממשפחת הסבונניים, הכוללת, בין השאר, את הליצ'י והאדר.
אגוזי הסבון ניתנים לגידול גם באזורים קרירים.
על אף שמו, אגוז הסבון איננו אגוז.
פירותיו, המבשילים בסתיו, הם כדוריים, קטנים ומפיצי ריח.
הם מכילים סבונין שהוא דטרגנט טבעי.
הפרי יכול לשמש תחליף טבעי למגוון חומרי הניקיון הביתיים.
בין היתר, ניתן להשתמש בו לכביסה, חפיפת שיער, שטיפת כלים ועוד.
אגוזי הסבון לא מיועדים למאכל אדם.
תהליך הפקת סבון מאגוזי סבון
בחלקן הפנימי של קליפות אגוזי הסבון ישנה שכבה סבונית העשויה מחומר מבריק ודביק שצבעו חום-כתמתם המכילה את הסבון.
קליפות אגוזי הסבון מפרישות אותו ברגע שהן באות במגע עם מים בטמפרטורה של מעל 30 מעלות צלזיוס.
אגוטיים (שם מדעי: Dasyproctidae) הם משפחת מכרסמים גדולים מתת-סדרת דמויי קביה שנמצאים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית והמרכזית וגם בדרום מקסיקו.
הם מותאמים לחיים בסבך ואוכלים מזונות כמו זרעים, אגוזים ופירות שנופלים מהעצים.
הם מומחים בקילוף הקליפות של הזרעים ואחר כך משתמשים בשיניהם החזקות כדי לפצח את האגוז.
יש להם רגליים ארוכות, אוזניים קטנות וזנבות קטנים והם יודעים לעמוד על שתיים כשהם מחזיקים במזון.
צבע פרוותם חום-אדמדם ומתחת בהיר יותר.
המשפחה כללה סוגים נוספים שנכחדו.
אגוטי מרכז-אמריקני (שם מדעי: Dasyprocta punctata) הוא מין מכרסם ממשפחת האגוטיים החי ביערות הגשם של אמריקה המרכזית.
אגוטי מרכז-אמריקני נפוץ בטבע במדינות: מקסיקו, מדינות מרכז אמריקה, צפון מערב אקוודור, קולומביה וונצואלה.
אוכלוסייה נוספת נמצאת דרומה יותר בפרו, צפון ארגנטינה, דרום מערב ברזיל, בוליביה ומערב פרגוואי.
בנוסף הוא חי גם בקובה, ג'מייקה ובאיי קיימן.
הוא בעל רגליים ארוכות שאיתם הוא יכול גם לאחוז ולקלף דברים.
צבעו חום-אדמדם ואחורי הגוף צהובים.
לאגוטים ראייה ושמיעה טובה ושיניים חדות המותאמות לפיצוח זרעי עצים קשים שונים.
האגוטי נחשב למפיץ הזרעים הטוב ביותר באזורו והוא משוטט ברחבי היער עם בת זוג קבועה לכל החיים.
אגון שארפ פירסון היה סטטיסטיקאי בריטי ובנו של קרל פירסון, שייסד את תחום הסטטיסטיקה המתמטית.
אגון פירסון תרם תרומה משמעותית לתחום הסטטיסטיקה, במיוחד בתחומי בדיקת השערות ופיתוח שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים.
הוא ידוע בעבודתו על מבחן חי בריבוע של פירסון ומקדם המתאם של פירסון.
פירסון היה גם חבר באגודה הסטטיסטית המלכותית ובאגודה המתמטית של לונדון.
אגון פירסון למד בווינצ'סטר קולג' ולאחר מכן בטריניטי קולג', וירש את מקומו של אביו כפרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון וכעורך של כתב העת המדעי Biometrica.
פירסון התחתן עם איילין ג'ולי ב-1934 ולזוג נולדו שתי בנות, ג'ודית ושרה.
איילין מתה מדלקת ריאות בשנת 1949. לאחר מכן פירסון התחתן עם מרגרט תאודוסיה סקוט בשנת 1967 והזוג התגורר בקיימברידג' עד מותה של מרגרט בשנת 1975. פירסון עבר למערב לאווינגטון בסאסקס וחי שם עד מותו בשנת 1980.
לאורך הקריירה שלו, פירסון תרם תרומה משמעותית לתחום הסטטיסטיקה, במיוחד בתחומי בדיקת השערות ופיתוח שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים, ידוע בעיקר בזכות פיתוח הלמה של ניימן-פירסון של בדיקת השערות סטטיסטיות, הקרויה על שמו.
אך גם על תרומתו לפיתוח ביחד עם אביו על מבחן כי בריבוע, המשמש כדי לקבוע אם יש הבדל משמעותי בין התדרים הצפויים של משתנה קטגורי לבין התדרים הנצפים.
פירסון מונה חבר במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1946. בשנת 1955 קיבל את פרס Guy Medal in Gold, המוענק על ידי החברה הסטטיסטית המלכותית (Royal Statistical Society), וכיהן כנשיא החברה הסטטיסטית המלכותית בין השנים 55–1956. הוא נבחר להיות חבר החברה המלכותית בשנת 1966.
אגוטי זהוב-ירך (שם מדעי: Dasyprocta leporina) הוא מין ממשפחת האגוטיים החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית ובכמה איים בים הקריבי.
האגוטי הוא יצור דמוי-שרקן בעל רגליים ארוכות ופרווה זהובה סביב אזור השת.
הפנים ורודות וכך גם האוזניים הקטנות.
לאגוטי ראייה ושמיעה טובות ושיניים חדות איתן הוא מסוגל לפצח קליפות וזרעים קשים.
תזונתו כוללת בעיקר פירות וזרעים קשים כמו אגוז ברזילאי.
לעיתים עוקב האגוטי אחרי קופים שאוכלים פירות ביער וממתין שיפילו אותם מטה.
האגוטי מסוגל לרוץ מהר ביער ולהתחבא בין הצמחייה.
בתקופת הרבייה ממליטה הנקבה 1–3 גורים, הנגמלים תוך 20 שבועות.
בישראל נמצא האגוטי בגן החיות התנ"כי, במתחם החיות הקטנות, יחד עם חיות נוספות מאמריקה הדרומית.
אגוטי (שם מדעי: Dasyprocta) הוא סוג של בעל חיים ממשפחת האגוטיים החי באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
זהו הסוג הגדול במשפחתו וכלל את כל המינים למעט המינים אקושי אדום (Myoprocta acouchy) ואקושי ירוק (Myoprocta pratti) ששייכים לסוג אקושי (Myoprocta).
האגוטי הוא יצור קטן באורך הקרוב לשרקן ולקפיבארה ומזכיר במראו אייל יער קטן.
הוא בעל כפות גדולות, שיניים חדות ואוזניים קטנות וצורתו עגלגלה.
הוא ניזון מפירות ומזרעים שנפלו ביער ומפצח אותם בעזרת שיניו החדות.
אגונג (באינדונזית: Gunung Agung) הוא הר געש שכבתי פעיל באי באלי באינדונזיה, השוכן דרומית-מערבית להר הגעש באטור.
הר הגעש הוא הנקודה הגבוהה ביותר באי, 3,031 מטרים מעל פני הים, והוא משפיע על האקלים המקומי, בייחוד על דפוס הגשמים.
מפסגתו אפשר לראות את פסגת הר הגעש רינג'אני (Gunung Rinjani) על האי לומבוק, אם כי בדרך כלל שתי הפסגות מכוסות בעננים.
ממרחק יש להר צורה חרוטית מושלמת.
הר אגונג התפרץ בשנים 1963–1964 מתוך לוע הר געש גדול ועמוק מאוד, הפולט מדי פעם עשן ואפר.
בהתפרצות זו נהרגו קרוב ל-1,500 תושבים.
ההר התפרץ שוב בנובמבר 2017, אחרי שפונו מסביבתו כ-140,000 תושבים.
הר הגעש השכבתי אגונג, ההר הגבוה והקדוש ביותר בבאלי, שוכן במזרח האי והוא תוואי הנוף הבולט ביותר בחלק זה של האי.
להר, שפירוש שמו "החשוב ביותר", יש צורה חרוטית כמעט מושלמת והוא בנוי מסלע אנדזיט.
הוא מתנשא מעל הקלדרה של הר הגעש באטור השכן, ומדרונותיו הצפוניים והדרומיים מגיעים עד לחוף האי.
בפסגה בגובה 3,031 מטרים יש לוע שקירותיו תלולים.
רוחבו 500 מטרים ועומקו 200 מטרים.
על המדרון הדרום-מערבי יש לוע טפיל המכונה פאוון (Pawon).
הר אגונג נחשב הר קדוש עוד בטרם חדרה דת ההינדואיזם לאי.
על המדרון הדרום-מערבי בגובה 900 מטרים מעל פני הים היה מקדש שבו סגדו להר ולאבות הקדמונים.
מאוחר יותר עבר המקדש לידי בני דת ההינדו ובמקום נבנה מקדש בסאקי (Pura Besakih), המקדש החשוב ביותר בבאלי.
תושבי באלי מאמינים שהר אגונג הוא העתק של הר מרו, שבמיתולוגיה ההינדואית נחשב למרכז היקום.
אגדה אחת מספרת שההר הוא חלק מהר מרו שהובא לבאלי על ידי התושבים הראשונים בני דת ההינדואיזם.
הפולחן בהר מערב את הסגידה לשיווה, בייחוד בדמותו כאל השמש סוריה, יחד עם פולחן האבות הקדמונים.
מקדש בסאקי כולל כמה מזבחות, מקדשים קטנים ופסלים יקרי ערך.
בטקסים הדתיים מטפסים על ההר על מנת לאגור מים קדושים בכפות דקלים, שבהם אחר-כך מרטיבים את עולי הרגל.
מרבית הגעשיות באינדונזיה נובעת מקשת סונדה – קשת איים שנוצרה באזור הפחתה בו חודר הלוח האוסטרלי אל מתחת ללוח סונדה.
קשת זו תחומה מצדה הצפון-צפון-מערבי על ידי איי אנדמן – שרשרת של איים געשיים ממקור בזלתי, וממזרח על ידי קשת בנדה – שאף היא נוצרה כתוצאה מהפחתה.
אגונג הוא אחד מ-129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה, חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ.
מידע היסטורי קיים רק לגבי ההתפרצויות החל מהמאה ה-19. ב-1808 הייתה התפרצות שמדד התפרצות געשית המשוער שלה היה 2. התפרצות דומה הייתה ככל הנראה ב-16 במרץ 1821. ב-1843 הייתה התפרצות בעוצמה 5, אבל היא הייתה מוגבלת לאזור הלוע.
ההתפרצות של 1963–1964 הייתה ההתפרצות הגעשית העזה ביותר באינדונזיה מאז ההתפרצות של קרקטואה ב-1883. היא החלה ב-18 בפברואר 1863 כסדרה של התפוצצויות קטנות בלוע.
כמה ימים אחר-כך היה קילוח לבה מהלוע כלפי צפון, שאורכו הגיע ל-7.5 קילומטרים.
באותו זמן היה גם זרם פירוקלסטי על המדרון הצפוני.
ב-17 במרץ הייתה התפרצות עזה שבמהלך התרומם עמוד התפרצות לגובה שבין 19 ל-26 קילומטרים.
אפר געשי התפזר בעיקר למערב ולצפון-מערב, ואף הורגש בג'קרטה, קצת פחות מ-1,000 קילומטרים מההר.
זרמים פירוקלסטיים באורך של עד 14 קילומטרים זרמו על המדרונות הדרומיים והדרום-מזרחיים.
מרבית ההרוגים היו ביום זה.
כיוון שההתפרצות חלה בעונת הגשמים בבאלי נוצרו גם זרמי בוץ קרים וחמים המכונים להאר שחלקם הגיעו עד החוף.
התפרצות שנייה, חלשה יותר שהתרחשה ב-16 במאי גרמה לעמוד התפרצות בגובה 20 קילומטרים ולהרוגים נוספים.
ב-18 במאי התמוטטו מרבית המבנים במקדש בסאקי עקב רעידת אדמה, כבר לפני כן נשרו טיפות לפילי על האתר.
בין מאי 1963 וינואר 1964 התרחשו עוד כמה התפרצויות חלשות יותר.
הגשמים שהחלו בנובמבר שטפו את המשקעים מהזרמים הפירוקלסטיים תוך יצירת להארים נוספים.
ספינת משא האמריקנית USAT Liberty, שהוטבעה על ידי צוללת יפנית ב-1942 והייתה שקועה בעומק 30 מטרים מתחת לפני הים נדחפה מהים על החוף של טולמבן (Tulamben), בצפון האי.
בסך הכל נהרגו בהתפרצות 1,488 תושבים ו-624 נפצעו ו-540 קילומטרים של קרקע חקלאית, 185 קילומטרים רבועים של יערות וכפרים רבים נהרסו בהתפרצויות.
הגוף הממשלתי "הסקר הוולקנולוגי של אינדונזיה" האחראי על מעקב אחרי התפרצויות, קרא להתפנות מהאזור של אגונג ב-13 במרץ.
לדברי הוולקנולוגים יישם הממשל המקומי של האי בחוסר רצון את ההמלצה.
רבים מהתושבים לא עזבו את האזור המסוכן משום של-17 במרץ תוכננו טקסים דתיים חשובים.
סיבה נוספת למספר הגדול של ההרוגים הייתה התקופה הארוכה מאוד מאז הייתה התפרצות געשית בבאלי, שגרמה לתושבים לחוסר מודעות לסכנות הצפויות.
בהתפרצות הגעשית נפלטו כ-7 מיליון של גופרית דו-חמצנית לסטרטוספירה שהתפזרו בעיקר מעל לחצי הכדור הדרומי בהשפעת הרוחות ונתגלו גם באוסטרליה.
על פי הערכות מאוחרות יותר הטמפרטורה הממוצעת בטרופוספירה ירדה ב-0.5°C, בעוד שהטמפרטורה בסטרטוספירה עלתה בכמה מעלות.
על בסיס המידע שהתקבל פותח מודל האקלים הראשון ששימש לתיאור ההשפעה של התפרצויות געשיות על הטמפרטורה.
בסוף ספטמבר 2017 דיווחו השלטונות בבאלי על פעילות סייסמית מוגברת בהר הגעש.
על פי דיווחים בעיתונות הבינלאומית פינו 10,000 תושבים את האזור סביב הר הגעש לאחר שרמת הסיכון להתפרצות קרובה הועלתה כמה פעמים במהלך השבוע.
בהמשך הוכרז שטח בקוטר 12 קילומטרים סביב ההר כאזור אסור ופונו ממנו מעל ל-120,000 תושבים.
באוקטובר 2017 פחתה הפעילות הסייסמית והשלטונות הפחיתו את רמת הסיכון להתפרצות ב-29 באוקטובר.
ההר התפרץ ב-21 בנובמבר 2017, אחרי שפונו כ-140,000 תושבים מסביבתו.
עמוד התפרצות של אפר געשי הגיע לגובה של 3,800 מטרים מעל פני הים.
ב-25 בנובמבר החלה התפרצות מאגמתית.
עמוד ההתפרצות הגיע לגובה שבין 1.5 ל-4 קילומטרים מעל ללוע ההר, כשהוא נסחף דרומה וממטיר על הסביבה אפר געשי כהה.
עקב כך ביטלו כמה חברות תעופה טיסות לאוסטרליה וניו זילנד.
בלילה אפשר היה להבחין בזוהר כתום מלוע ההר, מה שהעיד על פליטה של מאגמה טרייה.
ב-26 בנובמבר 2017 התחוללה התפרצות נוספת, השנייה בתוך שבוע.
שדה התעופה הבינלאומי של באלי נסגר ב-26 בנובמבר 2017, ותיירים רבים נאלצו להישאר באי.
ממחוז סלאט דרומית להר הגעש הגיעו דיווחים על להארים.
השירות המטאורולוגי של אוסטרליה דיווח ב-27 בנובמבר שאפר געשי מההתפרצות נתגלה בגובה של 30,00 רגל (9,144 מטרים).
אל פסגת ההר מובילים שני שבילים.
הראשון מוביל ממקדש בסאקי לפסגה המערבית הגבוהה יותר ומתחיל בערך בגובה 1,100 מטרים.
השביל השני, שהעלייה בו אורכת כ-5 שעות מוביל לפסגה הדרומית ומתחיל ממקדש פאסר אגונג (Pura Pasar Agung) סמוך לסלאט (Selat), מנקודה גבוהה יותר מהשביל הראשון.
בין שני השבילים, המערבי והדרומי קיים שביל מחבר שאפשר להשתמש בו רק בעונה היבשה.
אפשר לשכור מורי דרך בשני השבילים, אם כי אפשר לטפס גם בלי מורה דרך.
הטיפוס ממקדש בסאקי קשה למדי.
לעיתים הוא מבוצע ללא הפסקה, כשמקובל להתחיל אותו ב-10 בלילה על מנת לצפות בזריחה מהפסגה, או שלנים במחנה זמני כשלושת רבעי הדרך לפסגה.
הטיפוס ממקדש פאסר אגונג מתחיל סביב 2:30 לפנות בוקר על מנת לצפות בזריחה.
הטיפוס על אגונג קשה יותר מהטיפוס על הר באטור הפופולרי ביותר בבאלי.
הטיפוס אינו דורש שימוש בחבלים והוא לא גבוה דיו על מנת לגרום למחלת גבהים, אבל חוסר זהירות יכול לגרום וגרם למוות.
תנאי מזג האוויר יכולים להשתנות במהירות וחייבים לשאת ביגוד חם וחסין למים.
רצוי מאוד להגיע לפסגה עם שחר משום שעננים מכסים את הפסגה החל משעה 9 בבוקר.
אין מקורות מים זמינים לאורך המסלול.
על מנת להתחיל את הטיפוס בשביל מקדש בסאקי יש לטפס במעלה מכלול המקדשים ואז להמשיך בנתיב הנמשך כלפי מעלה על הר דורבן צר, ואז להמשיך דרך ג'ונגל ויער פתוח רוב הדרך.
אין כמעט סכנה ללכת לאיבוד עד שהנתיב מתפצל לקראת הפסגה.
אז הנתיב הנכון מבצע עיקול אחורה.
מטפסים רבים מחמיצים פניה זו וממשיכים במעלה עמק קטן, שהיציאה ממנו קשה.
אגון ארווין קיש (בשם מלא בגרמנית: Egon Erwin Kisch; פראג, 29 באפריל 1885 – פראג, 31 במרץ 1948) היה סופר ועיתונאי יהודי-צ'כוסלובקי ואוסטרי, שכונה "הכתב המשתולל" או "הכתב הגועש".
קיש היה אחת הדמויות הבולטות ביותר של העיתונות החוקרת המודרנית בעשורים הראשונים של המאה ה-20. הדיווחים, השיטות העיתונאיות והמוסר המקצועי שלו הם עדיין אחד המודלים או הדוגמאות המושכלים ביותר של העיתונות.
כתבותיו על פראג ועל מלחמת העולם הראשונה פורסמו בספרים רבים והם עדיין קריאה מקורית מבוססת וגם מבדרת.
הוא נולד ב־1885 כילד שני במשפחה יהודית זעיר בורגנית של חמישה ילדים.
אביו, הרמן קיש, הפעיל עסק למסחר בבדים, אמו הייתה ארנסטין קוה (Kuh).
לאחר שסיים אגון את לימודיו בתיכון, למד זמן מה במכללה הטכנית הגרמנית ובאוניברסיטת קארל בפראג, ואחר כך שירת שנה בצבא.
הקריירה שלו כעיתונאי החלה בגיל 19, אז התחיל לפרסם ב"".
בשנת 1906 החל לעבוד עבור המגזין בשפה הגרמנית "בוהמיה" והרחיב את ידיעותיו בעיתונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נלחם בחזית המזרחית והדרומית בדרגת רב־טוראי וגם נפצע.
בעקבות מלחמת העולם החל קיש לפנות לנושאי חברה והייעוד הקומוניסטי שלו התפתח בתקופה זו.
החוויות שלו מתקופת שירותו הצבאי במלחמה הופיעו בשנת 1930 בשם "כתוב את זה, קיש!".
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא חשף בסדרת דיווחים ממצא מרעיש על המרגל הרוסי אלפרד רדל, אל"ם בשירות הצבא הקיסרי האוסטרו־הונגרי, שחייו עובדו מאוחר יותר לסרט עלילתי בשם "קולונל רדל" בידי אישטוואן סאבו.
אל"ם אלפרד רדל היה ראש המטה של הארמייה השמינית של פראג.
בעת חשיפתו הוא אולץ להתאבד בשנת 1913. במהלך חיפוש אצל רדל לאחר מכן פרץ ידידו של קיש, מנעולן, את מגירות תיקי הקולונל.
קיש עקף את הצנזורה בכך שתחילה פרסם הכחשה של המקרה.
לאחר מכן כבר לא ניתן היה לטייח אותו.
בשנת 1918 השתתף בהכרזת הרפובליקה של אוסטריה.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית האוסטרית.
אחרי כמה שנים נכלא וגורש מאוסטריה.
הוא עבר לפראג, לימים לברלין, והיה חבר בעיתונות הגרמנית השמאלית.
בשנת 1923 כתב את 400 שנות ההיסטוריה של העיתונות, ממרטין לותר ועד אמיל זולא.
סייר בסין, ביפן, בצפון אפריקה, בברית המועצות, בארצות הברית, באוסטרליה ובהונגריה.
בפברואר 1933, למחרת הצתת הבניין הרייכסטאג, הנאצים תפסו אותו בברלין, אך הוא שוחרר הודות להתערבות צ'כוסלובקית.
עם זאת, גורש מגרמניה וספריו נשרפו, כך קיש עבר לפראג.
בין 1936 ל־1938 דיווח על מלחמת האזרחים בספרד.
מאוחר יותר נסע לפריז, ובין 1940 ל־1946 שהה במקסיקו, בטרם חזר שוב לפראג.
הוא שמר על הזדהותו ואזרחותו הצ'כית לאורך כל הדרך, טען שהוא צ'כי והתעקש לשמור על דרכונו.
כותרות באנגלית ניתנות במקום בו תורגמה היצירה לאנגלית.
כל התאריכים מתייחסים לפרסום המוקדם ביותר.
אגון מיכאל צווייג היה עורך דין, פעיל ציוני, ממייסדי המשרד הארצישראלי בווינה, מוותיקי קרן קיימת לישראל.
אגון מיכאל צווייג נולד למשפחה יהודית מוכרת מפרוסטיוב (פרוסניץ) בצ'כיה (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית) אליה השתייכו גם הסופרים שטפן צווייג ומקס צווייג והמלחין פריץ צווייג.
סבו וסבתו של אגון, מרקוס ונטי צווייג היו בעלי מפעל לייצור לתת (מאלט) באולומואוץ.
אביו של אגון, זיגמונד צווייג, הפך את המפעל המשפחתי לאחד המפעלים המובילים לייצור לתת במוראביה.
בתום לימודי דוקטור למשפטים בווינה פעל אגון צווייג כעורך דין עצמאי וכפעיל ציוני.
ב-1911 נשא לאישה את לואיזה אנגל ולזוג נולדו שלושה ילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוזמן צווייג לעבוד בהנהלת הקרן הקיימת בדן האג בהולנד.
בתחילת שנות ה-20 עלה עם משפחתו לפלשתינה א"י והתגורר בשכונת תלפיות בירושלים ובהמשך עבר עם משפחתו לשכונת רחביה.
צווייג המשיך לעבוד בשרות הקרן הקיימת עד לשנת 1936. הוא נפטר ב-1949 בירושלים.
אגון מיכאל צווייג היה בעל מודעות לאומית מפותחת עוד מימיו כתלמיד וכסטודנט.
ב-1896 נמנה עם מייסדי האחווה "גאולה" לסטודנטים יהודים באולומואוץ.
טרם מלחמת העולם הראשונה היה בהנהגת מספר ארגונים ציוניים ונמנה עם הפעילים הציוניים הבולטים בווינה.
בין השאר היה חבר ומזכיר בהסתדרות הציונית, בתנועה הציונית המרכזית באוסטריה, בוועדות קהילתיות ובהנהלת האיגוד הלאומי היהודי בווינה.
מתוקף תפקידיו ביקר בקונגרס הציוני העולמי ב-1903, "קונגרס הבוכים" בו התקבלה תוכנית אוגנדה, ושימש ציר בקונגרסים בשנים 1909, 1911 ו-1913. פעילות זו גיבשה את תפיסתו הלאומית כמיישם הציונות הסינתטית.
בנובמבר 1918 יסד יחד עם אמיל שטיין ואדולף בוהם את משרד פלשתינה בווינה, שהיה הראשון בין משרדי פלשתינה שמחוץ לארץ ישראל.
מ-1920 עד 1922 עבר לפעול בדן האג במועצת המנהלים של הקרן הקיימת לישראל באיסוף כספים לצורך רכישה והכשרת קרקעות בארץ ישראל.
באותן שנים התנהלה רוב פעילות הקרן הקיימת בגרמנית אולם בגלל מלחמת העולם נדדה לשכת ההנהלה של הקרן מקלן שבגרמניה לדן האג.
צווייג היה בין יוזמי העברת משרדי ההנהלה של הקרן הקיימת לירושלים.
כך זכה להגשים את חלום חייו ועלה עם משפחתו לארץ ישראל.
במהלך פעילותו סייעה הקרן הקיימת בפיתוח מוסדות חינוך בארץ ישראל ביניהם הטכניון ובצלאל, ובנטיעות ביער הרצל.
בשנות ה-20 וה-30 נסע צווייג מספר פעמים לאירופה מטעם קרן קיימת לישראל.
הוא ניצל את הכשרתו כעורך-דין ואת היכרותו עם המוסדות הפיננסיים והדמויות המרכזיות בווינה לצורך גיוס משאבים ותמיכה.
בשנת 1925, תיווך צווייג בין הקרן הקיימת לבין חברת הביטוח "הפניקס" בווינה לגיבוש הסכם לשיתוף פעולה.
ההסכם שירת היטב את הצדדים עד לפרוץ שערוריית הפניקס ב-1936. בפרסומיו כתב בזכותן של קהילות התרבות היהודיות, אודות הפרידה מהרצל, על משרד פלשתינה הוינאי וכן אודות יונה קרמנצקי יושב הראש הראשון של קרן קיימת לישראל.
צווייג זכה לראות בהקמת מדינת ישראל כשנה לפני מותו.
שנים ספורות לאחר מותו העבירה משפחתו מסמכים והתכתבות של צווייג עם תאודור הרצל לארכיון הכללי לתולדות ישראל.
בשנת 2008, בעקבות פינוי בית המשפחה בשכונת רחביה בירושלים טרם הריסה, נמצאו במשרדו הביתי התכתבויות, קטעי עיתונות וחומרים נוספים שנמסרו לארכיון הציוני המרכזי.
חלק חשוב מעיזבונו של צווייג התגלה בדרך מקרה ברחוב בירושלים לאחר שכבר יועד לאשפה.
שם נחשף תיעוד נדיר של חגיגות ה-20 של קרן קיימת לישראל ומצגת מקורית בת עשרות איורים פרי עטו של צווייג שהוכנה לרגל האירוע.
עוד נמצאו סיפורים ואיורים שיצר צווייג וכן תצלומים ותכתובת ענפה - מקצועית ומשפחתית.
מסמכים נוספים מעיזבון אגון צווייג מצויים בארכיונים בווינה ובעיר הולדתו אולומואוץ.
המאבק על קהילות התרבות (Kultusgemeinden), ב: טולו נוסנבלאט (עורך), על הרצל מפי בני זמנו, גרמנית, ברנו (Bruenn) 1929, ע.
פרידה מהרצל, ב: טולו נוסנבלאט (עורך) הוצאת היינריך גלנץ, על הרצל מפי בני זמנו, גרמנית, וינה 1937, ע.281-284.
כך נוצר משרד פלשתינה, משרד פלשתינה הוינאי בשנים 1919 ו-1920, ספר המידע החדש של פלשתינה, גרמנית, וינה 1936, ע.
יונה קרמנצקי, ב: מגילת האדמה, כרך 2, בהוצאת קרן קיימת לישראל, ירושלים 1951, ע.24-26.
אדולף גאיסבאואר, מגן דוד והנשר הכפול, ציונות ולאומיות יהודית באוסטריה 1882–1918, Boehlau, וינה, 1988
גאורג גאוגוש, מי שהיה פעם.
שנות שגשוגה של האזרחות היהודית בווינה 1800–1938, Bd.
הכט (עורך) לואיזה אל אגון.
מכתביה של אשה יהודייה במלחמת העולם הראשונה.
הכט, עמותות אחווה (לחופשות) יהודיות במונרכיה ההבסבורגית, "קדימה" ו"גאולה" – מבוא לתשועה ב: מחקרים אוסטריים 24 (2016) ע.
הכט, בעקבות מלחמה, גלויות ומודעות אבל – מעזבונו של חייל יהודי ב: פטרה ארנסט/אלאונורה לאפין-אפל, פובליציסטיקה וספרות יהודית בסימן מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מחקרים, אינסברוק 2018, ע.
הכט, קיר התצוגה: תמונות משפחה יהודית כתיבת זיכרון ב: יודאיקה אולומוצנזיה 2015/2, ע.
הכט, ייסוריו של יהודי נודד - דרכו של הציוני אגון מיכאל צווייג, אולמוץ-וינה-ירושלים, גרמנית/עברית, הוצאת קורות, ברעם 2012
ויקטוריה קומר, ארץ ההבטחה – מקום המקלט.
הגירה יהודית וגירוש מאוסטריה לפלשתינה על ידי הנאצים 1920–1945, הוצאת מחקרים, אינסברוק, 2016, ע.
רוזנבליט, יהודי וינה 1867–1914: אסימילציה וזהות, סאני פרס, ניו-יורק, 1984
מעיזבון אגון ולואיזה צווייג, עתיקות דברי הימים, תומר קאופמן, ירושלים
אגון אורובאן (בהונגרית: Orován Egon, באנגלית: Egon Orowan; בודפשט, 2 באוגוסט 1902 – קיימברידג', 3 באוגוסט 1989) היה פיזיקאי ומטלורג יהודי-הונגרי-בריטי פרופסור באוניברסיטאות.
על פי ג'רג' מרקס, נחשב לאחד המדענים הכלולים בקבוצה המכונה "אנשי המאדים".
אורובאן נולד באובודה (כיום רובע 3 של בודפשט).
אביו, ברטולד (ברנרד) אורובאן, היה מהנדס מכונות ומנהל מפעל ואמו יוזפינה (יוז'ה) שפיצר שאגווארי, הייתה בתו של בעל אחוזה שהתרושש מנכסיו.
מצד אמו, אורובאן הוא בן דוד של אנדרה שאגווארי.
הוריו התחתנו ב-20 באוקטובר 1901 בבודפשט ברובע 8. סבו וסבתו מצד אביו היו יאקאב אורובאן ומריה נויבאור, סבו וסבתו מצד אמו היו מור שפיצר (שאגווארי) ורוזליה מאוטנר.
אגון אורובאן סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה הראשית הממלכתית של רובע 9 בבודפשט בשנת 1920. מ-1920 עד 1922 למד פיזיקה, כימיה, מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1928 למד הנדסת מכונות והנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של ברלין, אך עד מהרה פנה לפיזיקה וכתב דוקטורט בתחום זה בשנת 1932 על "שבירת גבישים".
הוא לא הצליח למצוא עבודה באופן מיידי ובילה את השנים הבאות עם אמו, במחקר.
עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה הוא עזב את המדינה וחזר לבודפשט.
Taylor) ולמיכאל פולני, גילה אורובאן כי ניתן להסביר את העיוות של חומרים אלסטיים על ידי תאוריית הנקעים שפיתח הפיזיקאי היהודי-איטלקי ויטו וולטרה בשנת 1905. הגילוי אמנם זכה לתשומת לב מועטה עד למלחמת העולם השנייה, אך היה מהותי בהמשך להתפתחות הדיסציפלינה של פיזיקה של מצב מוצק.
בתיעוד הביוגרפי של החברה המלכותית של לונדון (שהיא למעשה האקדמיה למדעים של בריטניה) וגם בזה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית נחשב כהישג הגדול ביותר של אורובאן ה"דפורמציה הפלסטית", ההסבר עם מושג הנקע.
התיאוריה הפיזיקלית המפורטת נולדה בבודפשט כאשר אורובאן היה מחוסר עבודה, אף שמקור המושג הוא בגרמניה.
משנת 1936 הועסק על ידי אימרה ברודי במעבדת המחקר של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת", שם עבד על הפקת קריפטון מהאוויר לשם ייצור נורות קריפטון.
אורובאן "חש" כבר במלחמה המתקרבת ובאה ועל כן היגר לבריטניה (אימרה ברודי, שהיה יהודי-הונגרי אף הוא, נרצח בהמשך בשואה).
בשנת 1937 אורובאן התחיל לעבוד במשותף עם רודולף פיירלס על תאוריית התעייפות החומר באוניברסיטת בירמינגהם.
בשנת 1939 עבד באוניברסיטת קיימברידג'.
שם המשיך לפתח את תאוריית הנקעים שלו, ודן בקשר של משקעים עם חומר זר בתוך גביש או בתוך קבוצת הנציצים.
אורובאן הראה כי פגמים תלת־ממדיים אלה מוקפים בקווי הנקעים הסוגרים את עצמם (כיום הנקעים העיקריים הללו נקראים לולאות אורובאן).
באמצעות תאוריית הנקעים ביקש אורובאן למצוא הסבר לתנועת הקרחונים, לנדידת היבשות ולהיווצרות התעלות באוקיינוסים.
בשנת 1944 הסביר את התהליך הפיזיקלי שגרם להתפרקותן של אוניות ליברטי רבות בצפון האוקיינוס האטלנטי.
הסבריו נגעו לעובדת האיכות הנמוכה של הריתוך שבוצע, זאת בשילוב עם תנאי הטמפרטורה הקיצוניים באזורים אלו.
בקיימברידג', ויליאם לורנס בראג עורר את התעניינותו במחקר דיפרקצית קרני X.
במהלך המלחמה עבד גם על בעיות בייצור תחמושת.
בשנת 1950, בהזמנתו של ריצ'רד סודרברג (Richard Soderberg), הצטרף למחלקה להנדסת מכונות של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
שם, בנוסף להמשך עבודתו המטלורגית, החל להתעניין בגאולוגיה, בשבירת קרח ובמדע שכינה סוציומיה.
בהתבסס על עבודתו של ההיסטוריון מהמאה ה-14, אבן ח'לדון, פיתח אורובאן תיאוריה בדבר כשל השוק של ביקוש והיצע, אך רעיונות אלה לא התקבלו בקרב השדרה המרכזית של הכלכלנים.
אורובאן רשם פטנטים רבים על המצאותיו.
חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, (1951 );
חבר באקדמיה הלאומית למדעים, (1969);
פרס האגודה האמריקאית לראולוגיה, מדליית יוג'ין בינגהאם, (1959);
פרס האגודה האמריקאית לחינוך הנדסי, מדליית זהב של וינסנט בנדיקס, (1971);
פרס אגודת המטלורגיה הדנית, מדליית פאול ברגסה, (1973);
אגון (1957) הוא בלט נאו קלאסי לשנים-עשר רקדנים, למוזיקה מאת איגור סטרווינסקי וכוריאוגרפיה של ז'ורז' בלנשין.
בין תאריכים אלה הקליט רדיו דרום-מערב של גרמניה לראשונה את היצירה באולפניו; על התזמורת הסימפונית של רדיו דרום-מערב באדן-באדן, כפי שנקראה אז, ניצח הנס רוזבאוד.
ההקלטה יצאה לשוק כעבור שבע שנים בחברת Wergo.
תקופת הדגירה הממושכת של היצירה חלה בצומת דרכים מעניינת בקריירת ההלחנה של סטרווינסקי, שבה עבר מאמצעי ביטוי מוזיקלי דיאטוני לכזה המבוסס של שיטת שנים-עשר הטונים; המוזיקה של הבלט מציגה אפוא סימביוזה יחידה במינה של אמצעי ביטוי מוזיקליים.
לבלט אין עלילה: הוא בנוי על שורה של פרקי בלט, שבהם פועלים ביניהם רקדנים בקבוצות שונות, בזוגות, שלישיות, רביעיות וכן הלאה.
כמה מן הפרקים מבוססים על מחולות צרפתיים מן המאה ה-17 - סרבנד, גאליארד, ובראנל.
הבלט בוצע כחלק מחגיגות יובל המאה לסטרווינסקי של הניו יורק סיטי בלט בשנת 1982.
סטרווינסקי ערך את הבלט בצורה תריסרית (דואודצימל), ארבעה פרקים גדולים שכל אחד מהם בנוי משלושה מחולות.
פרלוד ושני אינטרלודים מופיעים בין הפרקים הגדולים, אבל זה איננו משפיע באופן בסיסי על המתכונת של שנים-עשר חלקים, משום שתכליתם היא הפסקה ופיצוי.
פה-דה קווטר משולש (4 רקדנים ושמונה רקדניות)
(פה-דה-טרואה ראשון: רקדן אחד, 2 רקדניות)
קודה (רקדן אחד, 2 רקדניות)
(פה-דה-טרואה שני: 2 רקדנים, רקדנית אחת)
בראנל כפול (2 רקדנים, רקדנית אחת)
פה-דה-דה (רקדן אחד, רקדנית אחת)
ארבעה דואו (4 רקדנים, 4 רקדניות)
ארבעה טריו (4 רקדנים, 8 רקדניות)
בשום זמן אין התזמורת מנגנת טוטי (במלואה).
כל פרק כתוב לצירוף שונה של כלים.
"אגון" לא הייתה היצירה הראשונה, שסטרווינסקי השתמש בה בטכניקות סריאליות, אבל הראשונה שבה עשה שימוש בשורת שנים-עשר הטונים, המופיעה בקודה השנייה, בתיבה 185. בשלב מוקדם יותר ביצירה השתמש סטרווינסקי בשורה של שבעה-עשר טונים, בתיבות 104–107, וראיה מטיוטות מעידה על קשר קרוב בין שתי השורות האלה.
הברנל הכפול מבוסס על סדרה אחרת של 12 טונים, שההכסקורדים (אקורדים בני שישה צלילים) שלה מטופלים באופן עצמאי.
ההכסקורדים האלה מופיעים לראשונה בנפרד בבראנל הפשוט (לשני רקדנים) ובבראנל העליז (לרקדנית סולו), ותחברים ליצירת שורה של שנים-עשר טונים בבראנל הכפול.
שלושת הריקודים האלה יחדיו מהווים את הפה-דה-טרואה השני.
הופעות מחודשות בניו יורק סיטי בלט
מסע סתיו לבונקאמורה בטוקיו 2009
ונדי ולאן (הוחלפה בהמשך במריה קוברובסקי)
כאשר "אגון" הוצג באיטליה בשנת 1965, סטרווינסקי היה מרוצה במיוחד מהופעתו של נגן המנדולינה ג'וזפה אנדה.
"בראוו מנדולינו!" קרא סטרווינסקי אל אנדה ומיהר אליו לברכו וללחוץ את ידו.
אגוניי הרננדז מוראלס (בספרדית: Agoney Hernández Morales; נולד ב-18 באוקטובר 1995) הוא זמר ספרדי.
נולד בעיר אדחה שבטנריפה, ספרד.