tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהייתה בת 10 הגישה את תוכנית החדשות לילדים "חמש וחצי" לצד אברי גלעד ואלי אילדיס בערוץ הילדים.
היא סיימה בהצטיינות את לימודי התיכון במגמת הקולנוע בתיכון הארצי לאומנויות "תלמה ילין" וסרט הגמר הדוקומנטרי שלה זכה בפרסים בפסטיבלים.
שימשה כיו"ר מועצת התלמידים של מחוז תל אביב ודוברת מועצת התלמידים הארצית.
את שירותה הצבאי בין השנים 2010–2013 עשתה בתחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל במחלקת האקטואליה שם שימשה בין היתר ככתבת פלילים ועורכת חדשות.
מיד לאחר שחרורה, ועם הקמת הערוץ, הצטרפה לערוץ החדשות הבינלאומי i24NEWS שם החלה דרכה ככתבת במהדורה המרכזית.
זמן קצר לאחר מכן מונתה לכתבת הדיפלומטית של הערוץ וסיקרה, בין היתר, את שיחות הגרעין בין איראן והמעצמות, התלוותה לנסיעות ראש הממשלה בחו"לוהעבירה שידורים חיים מרחבי העולם.
כחלק מתפקידה, הובילה את סיקור מערכות הבחירות הרבות בישראל וכן סיקרה מהשטח את אירועי ההסלמה ברצועת עזה, בגבול הצפון, במזרח ירושלים וביהודה ושומרון.
בנוסף לתפקידה ככתבת המדינית והפוליטית הבכירה, החל משנת 2021, הגישה את רצועת הפריים טיים GLOBAL EYE, והובילה משדרים ותוכניות בערוץ.
עם היווסדו של הערוץ הרביעי ברשת, i24NEWS בעברית, הוכנברג נבחרה להוביל את מהדורת חמש היומית.
הוכנברג היא בוגרת תואר ראשון בממשל דיפלומטיה ואסטרטגיה, ותואר שני בלוחמה בטרור וביטחון לאומי בבית הספר הבינלאומי באוניברסיטת רייכמן.
בוגרת תוכנית ההכשרה המובילה של מחלקת המדינה האמריקאית למנהיגות (IVLP).
כיום, מלמדת בבית הספר הבינלאומי לתקשורת באוניברסיטת רייכמן כמרצה מן החוץ.
אֶלִיָהוּ (אֶלִי) הֶרְצְלִיך (נולד ב-1 באוקטובר 1981, ה' בכסלו תשמ"ב) הוא זמר חרדי ישראלי-בלגי.
הרצליך נולד בעיר אנטוורפן שבבלגיה, למרדכי וחנה הרצליך.
עלה לארץ מספר חודשים לאחר לידתו, והתגורר בבני ברק.
למד בת"ת "רוז'ין" בבני ברק, לאחר מכן, בישיבה קטנה, למד בישיבת "נחלת דוד" בפתח תקווה, ובישיבה גדולה למד בישיבת "ברכת יצחק" באור יהודה.
הרצליך היה מקורב בצעירותו לחסידות מודז'יץ, וכן תקופה אצל האדמו"ר מפרמישלאן.
בילדותו שר במקהלת ילדים בבית הספר וכן במקהלתו של החזן חיים אליעזר הרשטיק.
בתחילת דרכו הופיע בהתנדבות במושבי זקנים ובבתי אבות, וכן הופיע באירועים משפחתיים ובחתונות של חבריו.
ב-22 ביולי 2013 הוציא את הסינגל הראשון שלו, מתוך אלבום הבכורה שלו - "חתן דומה למלך".
ב-13 באוגוסט 2014 הוציא את אלבומו הראשון - "חתן דומה למלך".
על אלבום זה זכה בתארים "זמר השנה", "שיר השנה" ו"אלבום השנה".
בין המוזיקאים שהשתתפו בכתיבת האלבום ניתן למנות את יוסי גרין, איצי וולדנר, משה לאופר, מונה רוזנבלום, ישי לפידות ודודי קאליש.
ב-18 בדצמבר 2016 הוציא את הסינגל "קשר של קיימא" מתוך אלבומו השני, הקרוי "אלי הרצליך 2".
האלבום יצא ב-12 בנובמבר 2019 והשתתפו בכתיבתו המוזיקאים איצי וולדנר, אלי קליין ואיצי ברי, אלי פרידמן, יואלי דיקמן, אלי לאופר ומשה לאופר.
ב-28 אוקטובר 2019 התקיים מופע ההשקה לאלבום, בו אירח הרצליך את הזמר עדי רן.
עם אלבום זה התמודד בתארים "זמר השנה", ו-"אלבום השנה" במצעד המוזיקה של כיכר השבת.
האלבום זכה במקום השני בקטגוריית "אלבום השנה" במצעד המוזיקה של בחדרי חרדים שנערך באוקטובר 2020.
בין האירועים המרכזיים בהם הופיע הרצליך: הופעה של איגוד בני הישיבות באצטדיון ארנה, בהשתתפות גדולי התורה ובראשם הרב חיים קניבסקי, וכן בהופעת סיום הש"ס של הארגון "דרשו" שנערך בהיכל יד אליהו.
מהופעה זו התפרסם סרטון בו נצפה הקהל, שמנה כ-15,000 אנשים, שר יחד עם הרצליך את שירו "המלאך".
ב-28 באוגוסט 2019 השתתף הרצליך בגרסת המוזיקה החסידית לשיר "שבט אחים ואחיות", בהפקתו של יוני אליאב.
במאי 2021, במסגרת הפרויקט של כאן 11, "אחים אנחנו", ביצע הרצליך את השיר "חי", שביצעה הזמרת עופרה חזה באירוויזיון 1983.
ביוני 2022 הוציא עם הזמר התימני ציון גולן דואט לשירו של שאול חיון - "ישמח חתני".
בדצמבר 2022 (חג החנוכה תשפ"ג) השתתף במחרוזת שירי חנוכה בהשתתפות זמרים חסידים ומזרחיים.
ב-10 בפברואר שלמה ברונר והרצליך שיתפו פעולה כדי להוציא ניגון חדש בשם "שערי ניגון".
אמרגנו הוא המפיק ישראל לובין.
בנובמבר 2012 נישא לתמר פלג ולהם שישה ילדים.
חתן דומה למלך – לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית - מונה רוזנבלום.
בחכמה ייבנה בית – לחן - יעקב רוטבלט, עיבוד והפקה מוזיקלית - אלכס מיטלמן.
קשר של קיימא – לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית - אלי קליין ואיצי ברי.
המלאך – מילים - מאגרות החזון איש, לחן - נדב כהן, עיבוד והפקה מוזיקלית - דוד איכילביץ'.
רק לתת – מילים, לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית - אודי דמארי.
ובכל מדינה – לחן - אלי לאופר, עיבוד והפקה מוזיקלית - אלי קליין ואיצי ברי.
כל תפילותיי – מילים ולחן - אלי לאופר, עיבוד והפקה מוזיקלית - דוד איכילביץ'.
טועמיה – מילים ולחן - יאיר שטיינר ויודי סיני.
עיבוד והפקה מוזיקלית - אלי קליין ואיצי ברי.
מארש חברון – קאבר לשירם של שמואל ואריה ברונר.
מילים ולחן - בנימין זאב מונק.
ישמח חתני – עם ציון גולן.
לחן - מוטי רוטלר, עיבוד מוזיקלי - עמי כהן (ביצוע במקור - שאול חיון).
אשרי המלך – עם אלי פרידמן.
לחן - אלי פרידמן, עיבוד מוזיקלי - ג'ף הורוביץ.
אלי דוהה (; נולדה ב-14 בפברואר 1992) היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
נולדה במוביל שבאלבמה, וגדלה בעיירות קטנות לאורך חוף המפרץ של ארצות הברית.
לאחר שאביה נתן לה את הגיטרה הראשונה שלה בגיל 14 החלה דוהה את קריירת המוזיקה שלה בגיל 15, כזמרת בבתי קפה.
היא הופיעה בתשלום גם בברים, במסעדות ובמסיבות פרטיות, והחלה להיחשף לכותבי שירים בנאשוויל, בלוס אנג'לס ובאוסטין.
בשנת 2012 הופיעה בשלב הראשון של העונה השנייה של "The Voice".
אולם היא לא עברה לשלב הבא והודחה.
בתחילת הקריירה שלה היא השתמשה בשם במה, .
הסינגל "Millenium", שהופק על ידי טארו, יצא לאור באוקטובר 2016 וצבר למעלה משני מיליון צפיות ביוטיוב ו-1.4 השמעות בשירות הסטרימינג ספוטיפיי.
בעקבות כתבה אודותיה שפורסמה בעיתון ה"בילבורד" בדצמבר 2016 צבר הסינגל השני שלה, "Immortal", כ-4.5 מיליון השמעות בספוטיפיי וכמיליון צפיות ביוטיוב.
גרסת הרמיקס לשיר, שהוכנה על ידי הדי.
ג'יים סנייקהיפס, צברה כ-770 אלף השמעות בספוטיפיי.
ב-10 באוגוסט 2018 יצא המיני-אלבום הראשון שלה, Dragon Mentality.
את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים RCA רקורדס, ונכללו בו מספר סינגלים, דוגמת "Happy Now", שהופק על ידי זד ו-"Way Down Low".
בשנת 2020 יצא לאור הסינגל "Middle of the Night".
הוא זכה להצלחה גבוהה מאוד בטיקטוק, לאחר שהאודיו שלו החל להישמע בסרטונים רבים בפלטפורמה.
אלי לואי דקאז היה משפטן, מדינאי, דיפלומט ותעשיין צרפתי, מנהיג מפלגת הדוקטרינרים הליברלית במהלך הרסטורציה הצרפתית.
ראש ממשלת צרפת, שר המשטרה ושר הפנים.
בתור שמרן מתון שהזדהה עם עמדות הדוקטרינרים, נטה דקאז לשילוב והאחדה של המלוכנות עם הלאומיות.
דעות אלו עמדו לו לרועץ ב-1820, אז אולץ להתפטר, אך הוא מונה כשגריר צרפת בלונדון.
הוא המשיך למלא תפקידים בשירות הציבורי ובפוליטיקה הצרפתית, אך בשנותיו האחרונות התמקד בתעשייה.
העיר דקאזוויל , שקמה כעיר פועלים לצד בית החרושת למתכות שהקים דקאז סמוך למכרות בדרום צרפת, קרויה על שמו.
אלי החתול היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים בהפקת "נתן אנטרטנמיינט", אשר משודרת מאוגוסט 2022 בערוץ הופ!, yes הטלוויזיה בלוויין, פרטנר tv, סלקום tv, ערוץ BIGI ויוקיד.
סיפורו של אלי החתול נוצר כחלק מכתיבת התסריט לסרט הקולנוע "המחשמלים".
הסרט מביא את סיפורה של להקת רוק משנות ה-80 שהייתה הבטחה גדולה, אך התרסקה.
את השיר יומולדת לאלי החתול הוציאה הלהקה בשיא תהילתה והוא הפך ללהיט היסטרי, אבל רק בקרב פעוטות, מה שהעמיד את הלהקה בקונפליקט לגבי הצלחת השיר, שהרחיקה אותם מהניסיון ליצור קריירת רוק.
במהלך העבודה על הסרט, הופק הקליפ "יומולדת לאלי החתול" שכחלק מהקמפיין השיווק סביב הסרט הגיע למעל 25 מיליון צפיות ביוטיוב.
הצלחה זו הובילה להצעות שונות לכתיבת סדרה לילדים, המתבססת על הלהיט.
ב-2023 הפיק תיאטרון הילדים הישראלי הצגה בשם "אלי החתול" שכתבה וביימה ענבל לוי רהב בעקבות הצלחת הסדרה.
אלבום שירי ילדים - אלי החתול והחברים
צביקה נתן ואילן שס שהפיקו את השיר, החליטו להמשיך לשתף פעולה ולהיענות להצעות.
הם יצרו אלבום שירי ילדים עם 12 שירים שכולם נכתבו והולחנו על ידי צביקה נתן ואילן שס.
מיכל חזון הצטרפה לצוות לכתיבת חלק מהשירים.
אלבום שירי הילדים הפך לבסיס להפקת סדרת טלוויזיה חדשה לילדים.
אל צוות הפיתוח הצטרפה מיכל חזון, התסריטאית שחר סיטנר, הבמאי בובי לקס והמפיק ברק קסלר.
כל אחד מ-12 השירים באלבום, הפך לשיר הנושא של אחד מפרקי אלי החתול.
שירי האלבום הגיעו למעל 10 מיליון צפיות ביוטיוב.
סדרת הילדים המוזיקלית והחינוכית, מתרחשת במושב ומספרת את הרפתקאותיהם של צביקה החקלאי (צביקה נתן) והחיות שלו: אלי החתול (ערן בן צבי), ננה הכלבה (מיטל רז), פיצי הארנבת (גוני פז) ושמעון התרנגול השכן (ז'יל בן דוד).
ביחד עוברות הדמויות חוויות שונות שכוללות צחוק, למידה ושירה.
הסדרה כוללת גם פרק ספיישל שירי הסדרה יחד עם שיר הנושא ורמיקס השיר "יום הולדת לאלי החתול".
אלי החתול – ערן בן צבי
ננה הכלבה – מיטל רז
פיצי הארנבת – גוני פז
שמעון התרנגול – ז'יל בן-דוד
פיתוח – צביקה נתן, מיכל חזון ושחר סינטר
סט וארט-דירקטורים – בתיה סגל-פיק ומיכאל פיק
עיטורים ומוזיקת רקע – צליל בירן
פסקול ומיקס – רפי חן
הלחנה – צביקה נתן ואילן שס
מספר הפרקשם הפרקנושא הפרקתקציר הפרק1החדר מבולגןניקיוןאלי, ננה ופיצי מנסים להפתיע את צביקה כשהם מסדרים את חדרם.
כאשר צביקה חוזר, הוא מגלה שהבית הפוך.2שבת מחרהכנות ליום שבתפרק זה מתרחש ביום שישי, כאשר אלי, ננה ופיצי משחקים.
צביקה מבשל ומתאמן בגיטרה על שיר חדש בזמן שהם משחקים.
אחר מטלותיו הוא מזכיר לאלי, ננה, פיצי ושמעון להתכונן לקראת שבת.3קדימה נזוזספורטאלי, ננה ופיצי עסוקים בניידים וצביקה אומר להם שהם הפכו ל"נומנומים" ומבקש מהם לעשות ספורט.
בזמן שהחברים משועממים, הוא מתכנן שער כדורגל בתור הפתעה, מביא את השער והחברים מתחילים ליהנות.4כיף להיות נקיהיגיינת הגוףצביקה מנסה לשכנע את פיצי להיכנס לאמבט והיא מתעקשת.
בזמן שהחברים משחקים ב"כאילו חנות" הם ממציאים "כאילו אמבטיה" שתגרום לפיצי להיכנס לאמבט בכיף במקום כעס.5להיות עצוברגשותאלי מגלה שאף דבר לא גורם לו להרגיש עצוב.
הוא מנסה לגלות מה גורם לו להיות עצוב באמת6תזמורת המטבחמוזיקהפיצי שרה את שיר הפרק ובטעות מפריעה לאלי, המתאמן בנגינת "יונתן הקטן" בפסנתר, לננה המנגנת ביוקלילי, ולשמעון המחליט לנוח.
היא מרגישה עצובה, אך כשצביקה מגיע והיא מספרת על בעייתה, הוא מוצא רעיון לעשות תזמורת במטבח.
הם מנגנים ושרים והמוזיקה מושכת את תשומת ליבם של חבריהם והם מצטרפים.7חבר כזהחברותאלי מראה לצביקה ציור שצייר במיוחד עבורו, כאשר בו כתוב "לצביקה חברי הטוב".
הדבר מביא לוויכוח של החברים האחרים בנושא מיהו חברו הטוב ביותר של אלי.
אלי אומר לבסוף, כבשורות טובות, שגם כולם הם חבריו הטובים ביותר8הנה בא הרעםחורף, פחדיםצביקה החברים מתרגשים לראות בערב את הרעמים, חוץ מפיצי מפני שהרעמים מבהילים.
החברים עוזרים לה להתמודד עם פחדיה.9אני חולהבריאותאלי חולה וחבריו דואגים שירגיש טוב.
בזמן שאלי שוכב במיטה, החברים מכינים לו עוגה ומיץ תפוזים.
בזמן עבודתם, ננה מקנאת שאלי חולה.10מחבואיםמשחקי ילדותהחברים שומעים על המשחק "מחבואים" ורוצים לדעת את חוקי המשחק.
בזמן שצביקה מחפש את התותים בערוגה, הוא עוזר להם לשחק במשחק.11עכשיו הולכים לישוןיום ולילה, שינההחברים מתכוננים לישון בזמן שכעת לילה.
שמעון מבולבל וחושב שהגיע היום, ואינו מפסיק לקרקר.12יומולדת לאלי החתולהפתעותפרק אחרון זה מבוסס על להיט הילדים "יום הולדת לאלי החתול".
בזמן שאלי ושמעון נמצאים בערוגה, חבריו של אלי עסוקים בלתכנן את מסיבת יום הולדתו.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערתוכנית לגיל הרךאלי החתול – עונה 1
אלי הירש הוא פרופסור ופילוסוף יהודי-אמריקאי.
מכהן כ"פרופסור צ'ארלס גולדמן לפילוסופיה" באוניברסיטת ברנדייס.
נולד בארצות הברית לדוד יצחק ומינדה-מינדל, שהיגרו לשם מהונגריה וניהלו קייטרינג.
אחיו הוא הרב משה הלל הירש, ממנהיגי הציבור החרדי-ליטאי.
הירש קיבל תואר ותואר ראשון מברוקלין קולג' CUNY ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת ניו יורק.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו במטא-אונטולוגיה.
הוא טבע את הביטוי "אונטולוגיה רכה" (soft ontology) וחיבר למעלה מ-70 ספרים ומאמרים.
רבים מספריו עוסקים בהתנגדויות לאונטולוגיה המבוססות על השכל הישר ועל כך שרוב המחלוקות הנוגעות לאובייקטים מטפיזיים סובבים סביב בלשנות והם רק מילוליים באופיים.
אלי גינסברג (28 בספטמבר 1981 – 8 באוקטובר 2023) היה קצין בצה"ל בדרגת סגן אלוף.
שירת כמפקד יחידת הלוט"ר בין השנים 2020 ל-2023. נהרג בקרב לבלימת הטבח בבארי במהלך טבח שבעה באוקטובר.
גינסברג נולד בקיבוץ משגב עם.
התגייס לצה"ל במרץ 2001 והיה לקצין בשייטת 13. השתתף בפשיטה על המשט לעזה.
בהמשך שירותו היה מפקד סיירת נח"ל ויחידת הלוט"ר.
ב-7 באוקטובר 2023 היה גינסברג בחופשת שחרור, כאשר נודע לו שהיישובים בדרום הותקפו.
הוא היה מהראשונים לצאת לעוטף עזה ולהילחם מול מחבלים פלסטינים מארגון הטרור חמאס, ופיקד על כוח המילואים של יחידת הלוט"ר בקרבות בישובי העוטף ובמסיבה ברעים, יחד עם חוליית הפיקוד שלו.
אחר הצהריים הגיע גינסברג, יחד עם חלק מכוח המילואים של יחידת לוט"ר, לקיבוץ בארי.
בפעולה לעצירת הטבח בבארי, נלחם במשך שעות.
בקרבות קשים ובאומץ לב, חילץ יחד עם הכוח שתחתיו, אזרחים ובני ערובה לכודים מהבתים שעלו באש והותקפו על ידי המחבלים.
לאורך כל הלילה עבר גינסברג יחד עם חוליית הפיקוד שלו בין מוקדי הקרב שהתפתחו בקיבוץ בארי, קישר והוביל את הכוח שתחתיו יחד עם שאר היחידות המיוחדות שהגיעו לקיבוץ.
הכוח של גינסברג הותקל, חלק מהחיילים בחוליה נפצעו ושם גם גינסברג מצא את מותו, ב-8 באוקטובר.
גינסברג התגורר בקיבוץ דברת שבמועצה אזורית עמק יזרעאל.
הוא היה נשוי למלכי ולהם ארבעה ילדים.
אשתו איבדה 20 שנה קודם לכן את בן זוגה, סמל ראשון , בהיתקלות בעזה.
גינסברג ואשכנזי היו חברים קרובים במשך תקופה, וכך החלה ההיכרות בין אלי לאשתו מלכי.
אלי גרוס (1939–1996) היה מעצב גרפי וטיפוגרף ישראלי, מהבולטים בדור המעצבים שהביאו את הסגנון השווייצרי ושיטת העיצוב הכולל לישראל.
גרוס פעל בהולנד ובישראל, והיה שותף לפרויקטים מרכזיים בעיצוב החזותי של מוסדות ציבוריים בישראל.
גרוס נולד בחיפה בשנת 1939. לאחר שירותו הצבאי ועבודה במספנות ישראל, עבר להולנד שם למד בין השנים 1961–1966 עיצוב גרפי וטיפוגרפיה ב .
בשנת 1968 הצטרף לסטודיו Total Design באמסטרדם, שם היה מעורב בפרויקטים רחבי היקף, בהם מערכת השילוט של נמל התעופה סכיפהול, לוגו עיריית רוטרדם ועיצוב הביתן ההולנדי באקספו 70' באוסקה, יפן.
בשנת 1972 חזר לישראל והקים בתל אביב סטודיו עצמאי בשם "א.
עיצוב השפה החזותית של בנק לאומי
עיצוב תיבות הדואר עבור רשות הדואר
מערכת השילוט והלוגו של התחנה המרכזית החדשה של תל אביב
עיצוב הסמל של קופת חולים כללית (בגרסה האדומה המקורית)
עיצוב מערכת שילוט לנמל התעופה נמל התעופה בן-גוריון
עיצוב מערכת שילוט למרכז רפואי הדסה
עיצוב מערכת שילוט להאוניברסיטה העברית בירושלים קמפוס הר הצופים
עיצוב סמל ומערכת שילוט לגן העיר
עיצוב סמל ומערכת שילוט לבית חולים שערי צדק
עיצוב סמל למרכז רפואי כרמל
עיצוב סמל למוזיאון היהודי בווינה
עיצוב סמל למגדלי הים התיכון
עיצוב ספר אמן לשמואל בק
בשנת 1973 הצטרף לסגל ההוראה בבצלאל כמרצה בכיר, במחלקה לעיצוב גרפי, שם לימד טיפוגרפיה.
בשנת 1975 מונה גרוס למרצה בכיר בפקולטה לארכיטקטורה ולבינוי ערים בטכניון.
גרוס מזוהה עם הסגנון הטיפוגרפי הבין־לאומי, הידוע גם כ"עיצוב שווייצרי".
סגנון זה מתאפיין בשימוש בגריד נוקשה, שימוש בגופנים סנס־סריפיים כגון הלווטיקה ויוניברס, וביישור טקסט לשמאל, או במקרה של עברית לימין.
באופן פרטני גרוס מזוהה עם דיאלקט הולנדי של העיצוב השווייצרי.
עבודותיו מתאפיינות בדייקנות, צמצום צורני, ומחויבות עמוקה לפונקציונליות תקשורתית.
גרוס השתמש באופן כמעט עקבי בפונטים העבריים אורון ונרקיס-תם הסנס־סריפיים, לרוב בשילוב עם אותיות לטיניות קטנות.
בשנת 1980 זכה בציון מיוחד לשבח עבור עיצוב תדמית בנק לאומי לישראל, במסגרת פרסי "אותות" שנת 1979 ליצירות הטובות ביותר בתחומי הפרסומת בישראל.
בשנת 1977 זכה במענק סנדברג למחקר מטעם מוזיאון ישראל בירושלים, יחד עם האדריכל סעדיה מנדל, עבור פיתוח עמוד משולב הכולל פונקציות עירוניות שונות: רמזור, תיבת דואר, תאורת רחוב ועוד.
שנת 1975 זכה בתחרות לספרי אמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים.
בשנת 1975 אצר ועיצב, יחד עם ראש המחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים מייק פלהיים והאדריכל ארטור גולדרייך, את התערוכה "בצלאל + 70" בבית הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1994 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לעבודותיו של אלי גרוס במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, תחת השם "סדר באי־סדר".
התערוכה נאצרה על ידי ירום ורדימון וויקטור פרוסטיג.
אלי גפן (נולד ב-9 באוגוסט 1958) הוא אקולוג התנהגותי ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
מומחה לחקר אינטראקציות חברתיות ותקשורת קולית אצל יונקים.
אלי גפן נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב.
למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודיו ב-1982. המשיך ללימודי תואר שני בזואולוגיה בהנחיית פרופ' היינריך מנדלסון.
עבודתו, שעסקה בביולוגיה של צב היבשה המדברי בחולות עגור, הושלמה ב-1985.
לאחר מכן, יצא גפן לבריטניה, ללימודי תואר שלישי בזואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' דייוויד מקדונלד , בנושא האקולוגיה ההתנהגותית של שועל הצוקים בישראל, הוגשה ב-1990.
ב-1990–1993 ביצע השתלמויות בתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובאוניברסיטת תל אביב.
ב-1994 מונה למרצה במכון לחקר שמירת הטבע באוניברסיטת תל אביב, שם קודם למרצה בכיר ב-1999. בעקבות סגירתו של המכון עבר לבית הספר לזואולוגיה, ושם קודם ב-2005 לפרופסור חבר וב-2008 לפרופסור מן המניין.
מ-1993 הוא חבר בקבוצת חקר הכלביים ב-IUCN.
גפן הוא אוצר אוסף החולייתניים היבשתיים במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
מחקרו של גפן מתמקד באינטארקציות חברתיות ובתקשורת קולית אצל יונקים.
כמו כן, הוא עוסק בגנטיקה של אכלוס הקשורה לענייני שימור ביולוגי.
נושאים נוספים הנחקרים בקבוצתו של גפן הם:
הדינמיקה החברתית והווקאליזציה של שפני סלע זכרים, בדגש על הבנת תפקיד התחביר ב"שירה" שלהם, תקשורת חזותית בקרב זיקיות והאבולוציה החברתית של כלביים וטורפים אחרים
דינמיקת אכלוס – הגורמים ההתנהגותיים והסביבתיים המשפיעים על קבלת החלטות פיזור (dispersal decisions) בקרב טורפים וחולייתנים נוספים
מחקרים השוואתיים על היבטים התנהגותיים שונים של ציפורים ויונקים
אקופיזיולוגיה – מאזן אנרגיה בשועלי צוקים והשקעה אנרגטית בשירה בשפני סלע
נוסף על אלה, גפן היה חבר בצוות שגילה מחדש את העגולשון שחור-הגחון והמשיך לחקור את שורשיו הפרהיסטוריים.
לאורך השנים חיבר גפן כ-160 מאמרים ופרקים בספרים והנחה למעלה מ-30 תלמידי מחקר ובתר-דוקטורנטים.
גפן הוא אב לשלושה ילדים.
אליהו (אלי) דן (נולד בח' באדר ב' ה'תשמ"ט, 15 במרץ 1989 בירושלים) הוא מוזיקאי, עיתונאי ויזם חברתי חרדי.
נולד בשם אלידן בכר שיינמן לאביו, רוברט אנסה (Robert Ansah), סטודנט מגאנה שהגיע לישראל במסגרת חילופי סטודנטים, ולאמו, בת למשפחת בכר מיהדות טורקיה שעלתה לישראל שנתיים מוקדם יותר.
כשהיה בן שנתיים הוריו נפרדו, אמו חזרה בתשובה והתקרבה לקהילת "אביר יעקב" של הרב מרדכי אוירבך בתל אביב ולאחר מכן התקרבה לרבנית בת-שבע קניבסקי ועברה להתגורר בבני ברק.
הוא גדל עם אמו, וכשהיה בן 4 הועבר למשפחות אומנה (אצל משפחות שונות מזרמים שונים ביהדות ובריכוזים חרדיים שונים: חרדים ספרדים, ליטאים, חסידים ועוד, בבני ברק, טלז סטון, בית שמש, ירושלים, קריית ספר) עד גיל 13.
בגיל 13 חזר להתגורר עם אמו, ולמד במשך כשנה בכולל חזון איש, בין השאר עם אחד האברכים שהיה חברותא של הרב חיים קניבסקי, ועם אחד מחתניו של הרב נסים קרליץ.
בשנת 2005 למד במחזור מ"ט של ישיבת פוניבז' לצעירים, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' אצל הרב שמואל מרקוביץ.
לאחר נישואיו בשנת 2008, השתלב בישיבת התפוצות: תחילה כאברך ולאחר מכן בתפקידי ניהול שונים.
בין השנים 2015 - 2019 היה סמנכ"ל בישיבת התפוצות, והיה אחראי על פיתוח פרויקטים חינוכיים תורניים ותרבותיים.
הוא בוגר תוכנית מנדל לפיתוח מנהיגות בקהילה החרדית במכון מנדל למנהיגות, בוגר חכמתכם ובינתכם של קרן תקווה, ובוגר התכנית חרדים למדינה של קרן ברל כצנלסון.
כתב והלחין את השיר "אושר" מתוך האלבום "בן של מלך" של מידד טסה.
ב-2010 הפיק פסטיבל מוזיקה יהודית בהר ציון, בו הופיעו בין השאר: אברהם אבוטבול, עדי רן, אהרן רזאל, גיל עקיביוב, ריש לקיש (יהודה בן סעדון), יובל סלע, גבריאל חסון, בנימין שטיינברג, יזהר שאבי, ירמיהו פיחה, משה לוי, גיא-צבי מינצ, שיבי קלר, רם גורן ועוד.
מרכז מים - מוזיקה יהודית מקורית
בין השנים 2015–2019 ניהל את מים - מרכז תרבות יהודית במערת אסף בהר ציון, צמוד למתחם קבר דוד המלך.
למרכז ייעץ אמנותית נתנאל לייפר.
במתחם התקיימו בין השאר הופעות של אמני מוזיקה יהודית מקורית כמו יוסף קרדונר, יצחק מאיר, עקיבא, הראל טל, יוני גנוט, יובל סלע, אלי פרידמן, אליעזר בוצר, ישי ריבו, כתם פז - רגאיי יהודי מקורי, זלמן שטוב ועוד.
במסגרת זו הפיקו מרכז מים וחברותא גרופ בחול המועד פסח ה'תשע"ח את "פסטיבל דרך המלך" בו הופיעו במרכז מים: ישי ריבו, יהודה כץ והמעגל, עודד ישראל מנשרי, משה לוי, עדי רן, שיבי קלר, ירמיהו פיחה, סיני תור, ביני לנדאו, עידן רפאל חביב, עמיר בניון, יונתן רזאל, ריקה רזאל ועוד.
ב-2016 הוציא אלבום מוזיקה בשם "נקרע בין עולמות".
מהאלבום יצאו הסינגלים "נר", "אושר", ו"הזדמנויות".
באלבום השתתפו בנגינה אבי אבידני (תופים), עמית יצחק (גיטרה), נחמן הלביץ (גיטרה בס), אחיה-אשר כהן-אלורו (קלידים) ועוד.
דודו כהן כתב על האלבום: .
נתנאל לייפר כתב על האלבום: .
בסוף שנת 2020 החל לעבוד כעיתונאי בכיכר השבת.
הוא משמש כפרשן, מראיין, וכפובליציסט בנושאים ציבוריים, היסטוריים וחברתיים.
ב-2025 החל לערוך את מדור הדעות באתר.
יצר בין השאר את הסדרה "הנערים שלנו", ואת הסדרה "אמונה וביטחון" (על היחס בין החברה החרדית לצה"ל), "עשרה מאמרות - הטקסטים המכוננים של החברה החרדית" (לצד יעקב מתן), "כנגד ארבעה בנים" (במסגרת הסדרה "והגדת לבנך").
הגיש לצד אברומי לינשה את הסדרה "ועל המלחמות" (מיני סדרה על קרבות המכבים) ואת הסדרה "לא תצליחו לנצח" (מיני סדרה על המרד הגדול).
ב-2021 החל לעבוד כמנהל פרויקטים במכון נתוני אמת, מכון מחקר העוסק בחקר היהדות החרדית בישראל.
הוא מנהל את חטיבת התוכן במכון.
במסגרת מכון שטוב להכשרה ומדיניות של המכון, היה שותף (לצד יעקב מתן ומירי ווינלס) בכתיבת "סיפור חדש-ישן - חוזה חברתי עדכני" בתוך "עתידים לישראל: ארבע הצעות לסדר חברתי-ממשלי חדש" שערכו אהוד פראוור וליאור שילת בהוצאת מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
באוקטובר 2024, במלאת שנה למלחמת חרבות ברזל, השתתף לצד יוחנן פלסנר בסדרה "עשרת ימי תשובה" של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
נשוי ואב לשבעה, ומתגורר בבית שמש.
אליהו (אלי) הררי (נולד ב-10 ביוני 1945) הוא פיזיקאי ויזם ישראלי-אמריקאי.
הררי נולד ב-1945 לאברהם וגניה שעלו לארץ ישראל מפולין.
בגיל 13 נשלח לפנימייה היהודית וויטינגהם קולג' בברייטון שבאנגליה.
ב-1963 חזר לישראל ושירת כפקיד טכני בחיל האוויר הוא קיבל אישור להשתחרר ארבעה חודשים לפני המועד לצורך לימודים אקדמאיים ולמד שנה אחת פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את שירותו הצבאי השלים 12 שנים מאוחר יותר כמרצה לקצינים בחיל האוויר.
הוא שב לאנגליה והשלים ב-1969 לימודי תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת מנצ'סטר.
הררי עבר לארצות הברית וב-1973 סיים תואר מוסמך ודוקטורט בפיזיקה של מצב מוצק באוניברסיטת פרינסטון.
בתום הלימודים עבד בחברות ROCKWELL ויוז איירקראפט ועסק בהשפעות קרינת הרקע הקוסמית על מוליכים למחצה ובפיתוח טכנולוגיית ה-EEPROM.
ב-1979 גויס על ידי דב פרוהמן לאינטל וניהל במשך שנתיים את צוות הפיתוח של החברה בסנטה קלרה.
לאחר מכן עבר לחברת סינרטק מקבוצת האניוול בה שימש סמנכ"ל טכנולוגיה.
במרץ 1988 ייסד את חברת סנדיסק לפיתוח וייצור זיכרונות הבזק, יחד עם סנג'אי מהרוטרה וג'ק יואן.
החברה הונפקה ב-1995 והררי שכיהן כמנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון פרש מתפקידו ב-2010.
הררי רשם במהלך הקריירה מעל 180 פטנטים בארצות הברית.
הוא זכה ב-2009 במדליית רוברט נויס מטעם ה-IEEE על פיתוחיו ל-EEPROM.
ב-2012 זכה במדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות, ב-2013 לחבר האקדמיה הלאומית להנדסה, וב-2017 נבחר לחבר בהיכל התהילה של הממציאים.
הררי מתגורר בקליפורניה, נשוי לבריט ואב לשניים.
אליהו (אלי) ישי (נולד ב-26 בדצמבר 1962, כ"ט בכסלו ה'תשכ"ג) הוא פוליטיקאי ישראלי.
היה יו"ר מפלגת ש"ס בין השנים 1999–2013, וכיהן מטעמה כחבר הכנסת, סגן ראש הממשלה ושר בממשלות ישראל, כולל שר הפנים, שר העבודה והרווחה ושר התעשייה המסחר והתעסוקה.
ישי נולד בירושלים, שלישי מתוך שמונת ילדיהם של איווט-פורטונה וציון ישי, שעלו מתוניסיה.
בנעוריו למד בישיבות חורב, "פורת יוסף" בירושלים וישיבת הנגב בנתיבות.
בשנים 1980–1983 שירת בצה"ל תחילה כטנקיסט ולאחר מכן כמש"ק דת בגדוד "אבירי המרכז" של מרכז ההובלה.
לאחר שירותו הצבאי למד מסגרות ועבד במוסך כרתך ומסגר.
ישי החל את דרכו הפוליטית בשנת 1984 כעוזר נציג ש"ס במועצת עיריית ירושלים, נסים זאב במקביל לעבודתו במוסך.
בשנים 1987–1988 כיהן כחבר מועצת העירייה.
בשנת 1988 מונה לעוזר שר הפנים אריה דרעי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1990. לאחר מכן מונה למזכ"ל ש"ס וכיהן בתפקיד זה עד 1996, כמו גם כראש המחלקה המוניציפלית בש"ס.
בין השנים 1994–1996 כיהן כמנכ"ל "אל המעיין", רשת החינוך של התנועה.
בשנת 1996 נבחר לכנסת מטעם ש"ס ומונה לשר העבודה והרווחה בממשלת נתניהו.
ב-1999, לאחר פרישתו הזמנית של אריה דרעי מהחיים הפוליטיים עקב הרשעתו בפלילים, מונה ליו"ר ש"ס.
ביולי 2000 הוביל את ש"ס לפרישה מהממשלה עקב ועידת קמפ דייוויד.
במרץ 2001 מונה לסגן ראש הממשלה ושר הפנים בממשלת שרון הראשונה.
במאי 2002 עורר משבר קואליציוני עם הצבעת מפלגתו נגד תוכנית "חומת מגן כלכלית".
ככל שרי ש"ס הוא פוטר והושב לתפקידו שבועיים מאוחר יותר.
בבחירות לכנסת השש עשרה במרץ 2003, בפעם הראשונה שישי הוביל אותה בבחירות, ירדה ש"ס מ-17 מנדטים ל-11 מנדטים.
אחרי הבחירות נותרה ש"ס באופוזיציה, בעת שיריבתה הפוליטית הבולטת, מפלגת שינוי, זכתה בתיקים החשובים ביותר לש"ס.
נוכח תוכנית ההתנתקות נחלשה יציבותה של ממשלת שרון, והלה החל לקיים מגעים עם מפלגות אופוזיציה, כולל ש"ס, במטרה לצרפן לממשלה וליצבה.
מנהיג מפלגת שינוי, טומי לפיד, זעם על המגעים של שרון עם ש"ס ומפלגתו פרשה בסוף 2004 מהקואליציה.
ישי התנגד לתוכנית ההתנתקות ובפברואר 2004 הציע לראש הממשלה שרון לשקול מחדש את מהלכיו המדיניים בנימוק ש"הפלסטינים מפרשים לא נכון את מהלכיו".
לדברי ישי, "עם ישראל רווי דוגמאות שהפזיזות מן השטן".
עם ההצבעה בכנסת על תוכנית ההתנתקות ב-2005, היה ישי בעמדת המיעוט והצביע נגד.
במהלך הבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 מפלגת ש"ס שילבה קמפיין חברתי עם קמפיין דתי ושידרה תשדירים בהם הרבנים יצחק כדורי ועובדיה יוסף קוראים להצביע ש"ס ומברכים את המפלגה ובוחריה.
כמו כן תקפה ש"ס את בנימין נתניהו על רקע מדיניות קיצוץ הקצבאות שהנהיג כשר אוצר.
ישי הוביל את ש"ס להישג של 12 מנדטים.
עם הצטרפותו לקואליציה של ראש הממשלה אהוד אולמרט, התמנה לסגן ראש הממשלה ושר התמ"ת.
בתפקידו זה ביטל את תוכנית מהל"ב והחליפה בתוכנית אורות לתעסוקה, והקים את הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן.
ישי תמך במספר מבצעים צבאיים והתבטא בעד הרחבתם.
במהלך מבצע עופרת יצוקה אמר: "יש צורך להפציץ אלפי בתים בעזה, להחריב את עזה.
רק ככה החמאס יבין שנגמרו המשחקים והשקט יחזור לאזור".
ראש הממשלה אולמרט התפטר בעקבות חקירותיו הפליליות, וציפי לבני החליפה אותו בהנהגת מפלגת קדימה.
ניסיונה להרכיב ממשלה על בסיס הקואליציה הקיימת עלה על שרטון כתוצאה של אי הסכמות עם ש"ס.
ש"ס בראשות ישי דרשה במשא ומתן להגדיל את קצבאות הילדים.
הצדדים קיימו מספר פגישות בהן לא הגיעו להסכמה על התקציב שיוקצה לקצבאות ועל חלוקתו על פני השנים.
לאחר שנציגי ש"ס דחו את הצעת קדימה להגדיל את קצבאות הילדים בסכום של כ-800 מיליון ש"ח וסירובה של קדימה להעלאתם לכמיליארד שקלים, הציבה לבני אולטימטום והודיעה כי אם לא תצליח להרכיב ממשלה בתוך שלושה ימים, היא תודיע לנשיא כי לא הצליחה להרכיב ממשלה ותבקש ממנו לקיים בחירות.
ב-25 באוקטובר פרסמה מועצת חכמי התורה של ש"ס הודעה, לפיה חילוקי דעות בנושאי הקצבאות וירושלים התגלעו במהלך המשא ומתן, ולכן ש"ס לא תוכל לשבת בממשלה בראשות לבני.
בדיעבד טען ישי כי "באנו למשא ומתן בתום לב, עם רצון להצטרף לממשלה.
אם היו נענים לדרישותינו - היינו בפנים." לבני הודיעה לנשיא פרס ב-26 באוקטובר כי לא עלה בידה להקים ממשלה, על-אף ההסכם שהושג עם מפלגת העבודה.
עם הצטרפותה של ש"ס לממשלת הליכוד בראשות נתניהו בשנת 2009 מונה ישי לשר הפנים.
בתפקיד זה פעל לגירושם של עובדים לא חוקיים מישראל וכנגד ההסתננות מאפריקה לישראל.
נמתחה עליו ביקורת ציבורית עקב אחריותו על שירותי הכבאות וההצלה אשר התקשו להתמודד עם שרפת הענק בכרמל בשנת 2010. לאחר שנתבקש לחקור את העניין על ידי ממשלת ישראל, קבע מבקר המדינה כי ישי נושא באחריות מיוחדת לכשלים שנמצאו במערך שירותי הכבאות וההצלה בישראל.
באוקטובר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, לאחר הודעתו של דרעי על שובו לחיים הפוליטיים גם במסגרת רשימה עצמאית, ולאחר מספר פרשות תקשורתיות סביב נושאי דת ומדינה, החל מעמדה של ש"ס להתערער.
מרבית הסקרים צפו ירידה מסוימת בכוחה, וחזו שאם אריה דרעי ירוץ במסגרת מפלגה עצמאית בשם "תיקון", הוא יקבל 8 מנדטים, וש"ס תרד ל-7 מנדטים.
לאור זאת, רמז יו"ר המפלגה אלי ישי לאריה דרעי לחזור אל המפלגה כתחליף לריצה במסגרת תנועה עצמאית.
דרעי שב למפלגה כאשר ברקע החל משא ומתן כדי לפתור את שאלת הנהגת התנועה והמפלגה, בעוד השניים, דרעי וישי, טוענים לכתר.
לבסוף, הגיעו השניים להסכמה על הנהגה משותפת ומשולשת שתכלול גם את חבר המפלגה אריאל אטיאס זה לצד זה כשסמכויות ניהול המפלגה והקמפיין הפוליטי יתחלקו בין השלושה.
כחודשיים לאחר הבחירות, מינה הרב עובדיה יוסף עצמו את אריה דרעי ליו"ר המפלגה, במקומו של אלי ישי.
בדצמבר 2014, ערב הבחירות לכנסת העשרים, שהיו הבחירות הראשונות לאחר פטירתו של הרב עובדיה יוסף, עקב כך שהודח מראשות התנועה, הכריז ישי על הקמת מפלגת "יחד - העם איתנו", המפלגה רצה ביחד עם מפלגת "עוצמה יהודית".
הרשימה המאוחדת קיבלה 2.97% מהקולות הכשרים ולא עברה את אחוז החסימה.
ישי הודיע שהמפלגה תמשיך בפעילות חוץ פרלמנטרית.
בעקבות הכישלון בבחירות ואי קבלת מימון מפלגות שקעה המפלגה בחובות כבדים, שלחלקם ערב ישי.
באפריל 2017 הודיע הרב מאיר מאזוז על פתיחת ההתפקדות למפלגת יחד לקראת פריימריז.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 הכניסה מפלגת יחד 26 מנציגיה למועצות הרשויות המקומיות, חלקם ברשימה עצמאית וחלקם ברשימות משותפות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הגיש ישי את רשימת יחד בראשותו, אך בהמשך פרש והודיע על תמיכה ברשימת יהדות התורה.
בראיון לעיתונאי יאיר אטינגר ב-2023 חשף כי בכוונתו לשוב לציבוריות הישראלית אך לא פירט באיזו מסגרת.
ישי נשוי לציפי משנת 1982, אב לחמש בנות ושני בנים.
בנו עובדיה עדי ישי משרת כשח"מ במשרד לביטחון לאומי.
ישי מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
ב-2017 החל ישי לייעץ לחברת ההיסעים "ריידר".
אליהו (אלי) זעירא (4 באפריל 1928 – 21 בנובמבר 2025) היה אלוף בצה"ל, ראש אמ"ן במלחמת יום הכיפורים והאיש אשר עליו הצביעה ועדת אגרנט כאחראי יותר מכל אדם אחר להפתעה שפקדה את צה"ל עם תחילת המלחמה (הקונספציה).
בשל חלקו במחדל יום הכיפורים המליצה הוועדה באפריל 1974 להדיחו מראשות אמ"ן.
בן לשלמה זעירא (גרוסמן), מהנדס חשמל, ולעדה (לבית הלפרין), עקרת בית ובתו של הרב משה אליהו הלפרין.
את לימודיו היסודיים והתיכוניים סיים בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1946 הצטרף לפלמ"ח, היה חבר בהכשרת בית השיטה, ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בגדוד הראשון בחטיבת יפתח במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה היה הקצין הראשון בצה"ל שנשלח ללימודים בבית הספר למפקדי פלוגות של צבא ארצות הברית.
עם שובו לארץ, השלים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1949–1950 היה מפקד בית הספר למפקדי כיתות בפיקוד הדרום.
בשנים 1954–1955 היה ראש לשכת הרמטכ"ל משה דיין.
לאחר מכן שימש מפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי.
במבצע קדש שימש ראש ענף מבצעים במטכ"ל.
לאחר מכן נשלח לקורס פיקוד ומטה בפורט לוונוורת' בארצות הברית.
ב-1960 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, וכעבור שנתיים וחצי מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל.
בשנת 1963 עבר לאגף המודיעין ועמד בראש מחלקת האיסוף.
בינואר 1970 התמנה לנספח נספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, והועלה לדרגת אלוף.
בספטמבר 1972 שב ארצה, ובאוקטובר התמנה לראש אמ"ן.
ב-1 באוקטובר 1973 הוכרזה כוננות בצבאות מצרים וסוריה.
עקב הערכה מודיעינית שגויה, שהתבססה על "הקונספציה" שגובשה בצה"ל, שמצרים לא תתקוף כל עוד יש לישראל עליונות אווירית, ועקב שיקול דעת לקוי של הפיקוד העליון של ישראל שהוזן בהערכת מודיעין מרגיעה, ננקטו בצה"ל צעדים מצומצמים בלבד, לא בוצע גיוס מילואים מלא והכוחות בחזיתות לא נערכו כראוי.
בדו"ח שהוציא אמ"ן בבוקר 5 באוקטובר נאמר כי צבאות מצרים וסוריה נמצאים בהיערכות מלחמה, אך הערכת אמ"ן נותרה כי פתיחת מלחמה היא "בסבירות נמוכה".
בישיבת המטה הכללי של צה"ל שהתקיימה באותו יום אמר זעירא שמלחמה היא "בסבירות נמוכה ואפילו נמוכה מהנמוכה".
בשעות הבוקר המוקדמות של 6 באוקטובר (יום הכיפורים), לאחר שהגיעה התרעת המלחמה שהעביר ראש המוסד צבי זמיר, בעקבות פגישתו עם אשרף מרואן כמה שעות קודם, השתכנע הרמטכ"ל דוד אלעזר שמלחמה תפרוץ באותו היום.
ראש אמ"ן זעירא ושר הביטחון משה דיין עדיין האמינו שמלחמה לא תפרוץ.
אמונותיהם של השניים נגוזו בשעה 13:55 בצהריים, עת פתחו הכוחות המצריים והסוריים בהתקפה מתואמת מראש על כוחות צה"ל בדרום ובצפון; מלחמת יום הכיפורים פרצה.
זעירא נחשב כאחראי יותר מכל להפתעה שפקדה את צה"ל עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, הן בשל טעויות שבשיקול הדעת, והן בהטעיית הרמטכ"ל ושר הביטחון בפרשת "האמצעים המיוחדים".
בשל חלקו במחדל זה המליצה ועדת אגרנט להדיחו מראשות אמ"ן.
הוועדה השאירה חותם עמוק על הזיכרון הקולקטיבי בארץ, שמזהה את המלחמה קודם כל כתוצר של כשל מודיעיני, כשבמרכזו הקונספציה של אמ"ן.
ועדת אגרנט לא המליצה לשחרר את זעירא מצה"ל, ולטענתו הוצע לו להמשיך כאלוף בתפקיד אחר, אולם זעירא יצא לשנת לימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולאחריה סיים את שירותו בצה"ל.
במחקר שערך יואל בן-פורת בשנת 1986 התגלה שכבר ב-5 באוקטובר בשעה 2:30 בלילה הגיע למוסד מברק מוצפן – שבו התרעה על מלחמה מיידית.
גם מברק זה, שהגיע לידי זעירא, לא הופץ הלאה.
המחקר נגנז והגיע לידי הציבור רק במאי 2023.
את גרסתו למאורעות שקדמו לתחילתה של מלחמת יום הכיפורים פרסם זעירא בספר "מלחמת יום כיפור – מיתוס מול מציאות" (הוצאת ידיעות אחרונות, 1993).
מהדורה זו, שאושרה על ידי הצנזורה הצבאית, הזכירה את "המקור המצרי הבכיר" שהתריע על המלחמה, אך ללא אזכור שמו.
מהדורה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 2004, ונקראה "מיתוס מול מציאות – מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים".
בספר עשה זעירא מאמצים ניכרים לטיהור שמו, והאשים אחרים באחריות למחדל.
בין השאר טען זעירא שהמקור המצרי הבכיר שהופעל על ידי "המוסד" היה סוכן כפול (הדעות חלוקות לגבי תקפותה של טענה זו), שהוליך שולל את ישראל.
כמו כן, תוקף הספר את התנהלותה של ועדת אגרנט.
עוד טען זעירא, כי ראש הממשלה, גולדה מאיר, הסתירה מידע מוועדת אגרנט, ובין השאר לא דיווחה שפגשה בארבע עיניים את חוסיין מלך ירדן, עשרה ימים לפני יום הכיפורים, כאשר זה ביקש להתריע בפניה על המלחמה המתוכננת.
לפי צבי זמיר, זו עלילה, וגולדה כן העידה על פגישתה עם המלך חוסיין לפני ועדת אגרנט, שהתחייבה לשמור על סודיות.
מחדל אי הפצת תוכניות המלחמה של הסורים והמצרים
תוכניות המלחמה המדויקות של המצרים והסורים הגיעו לידי אמ"ן חודשים לפני המלחמה והופצו לרמות הגבוהות, אך אלופי הפיקודים למשל, לא ידעו על תוכניות אלה.
ועדת אגרנט מתחה ביקורת על אמ"ן על שבפועל הצבא לא התכונן למלחמה לפי תוכניות אלה: "אילו היה אמ"ן רואה אל נכון את ריכוזי הכוחות של האויב, שלא היו דוגמתם, על רקע תוכניות האויב שהיו בידינו, ומחדיר תודעה זו אצל הפיקוד העליון, אפשר היה להתכונן כראוי לקראת הבאות."
התיק הפלילי בעניין חלקו בפרשת אשרף מרואן
את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה.
זמיר לא היה לבד בהאשמה זו.
יחד איתו חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי.
את החקירה ביקשו "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד".
אורי בר-יוסף, חוקר העוסק במלחמת יום הכיפורים, כתב: "ראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא, שזה שנים הפך למסגיר סדרתי של סודות המודיעין הכמוסים ביותר שהופקדו בידיו לגורמים בלתי מוסמכים בישראל ומחוצה לה" (הארץ, נובמבר 2004).
השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל ב-27 במרץ 2007 את גרסתו של זמיר, וקבע כי זעירא הדליף מידע לארבעה עיתונים וחשף את זהותו של אשרף מרואן.
כמו כן חייב את זעירא לפצות את זמיר ולשאת בעלויות הבוררות.
אור כתב בהחלטתו כי "לזעירא היה עניין לחשוף את זהות הסוכן כדי לנסות ולבסס את התאוריה שלו שמדובר בסוכן כפול שעבד עבור מצרים.
באמצעות תאוריה זו קיווה להטיל חלק מהאחריות על המחדל על המוסד שגייס את הסוכן."
להגנתו טען זעירא שהוא לא נקב בשמו של מרואן לפני שנת 2004. שמו של מרואן נחשף בעיתונות המצרית בשנת 2002. הפרסום במצרים צוטט בעיתוני העולם, ומאוחר יותר גם בישראל, וזעירא הסתמך על פרסומים אלה כשחשף את שמו של מרואן בשנת 2004, במהדורה השנייה של ספרו.
ביולי 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לסגור את התיק.
אחד מנימוקיו היה: "הוא היום כבן 84, והוא אדם עתיר עשייה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
זעירא היה נשוי לאתיקה, ממנה התאלמן ב-2002. לשניים נולדו שלוש בנות.
התגורר בשכונת צהלה בתל אביב.
אלוף גיורא רום היה בן דודתו.
זעירא נפטר ב-21 בנובמבר 2025, בגיל 97, לאחר שבמשך מספר שבועות חלה הידרדרות במצבו הבריאותי.
לבקשת משפחתו, הלווייתו לא הייתה צבאית.
אלי (אליעזר) ישראלי (28 בנובמבר 1948 – 19 במרץ 2020) היה שדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
נולד בכפר מל"ל לשושנה ויהודה ישראלי וגדל בתל אביב.
מורה המוזיקה שלו בבית הספר היה יוסי ואלד.
בנעוריו (בגיל 16–18) התגורר שנתיים בברזיל, שם היו הוריו בשליחות מטעם המדינה.
את שירותו הצבאי עשה בצנחנים, ולאחר שנפצע במלחמת ששת הימים, שוחרר.
את הקריירה הרדיופונית החל ישראלי בקול ישראל בזכות חברו ללימודים באוניברסיטה, נסים קמחי, שביקש ממנו להחליפו כאיש פעלולים (אפקטים קוליים) בתוכנית "המסך עולה".
בשנות ה-70, לאחר שלוש שנים שבהן שהה בברזיל, עבר ישראלי מקול ישראל לגלי צה"ל, ובה הגיש, בין השאר, את "מצעד הפזמונים הלועזי" (בעריכת דני קרפל, ומאוחר יותר, בעריכת יואב קוטנר), ואת התוכניות "גלגלי צהל" ו"ציפורי לילה".
סגנון ההגשה הרדיופוני של ישראלי היה משוחרר וחופשי, דבר חריג ושונה מהמסורת של הרדיו הישראלי באותם ימים, שהיה רשמי ומוקפד יותר.
ישראלי תרם רבות בתחילת שנות ה-80 לפופולריות של המוזיקה הברזילאית, אליה נחשף בזמני שהותו שם, ונהג להשמיע מוזיקה מברזיל בתוכניות השונות שהגיש.
תוכניתו, "בסגנון ישראלי", הסתיימה תמיד בשיר הברזילאי "הרכבת של אחת עשרה", וחשפה אותו לכל מאזיני תוכנית הלהיט של התחנה, "מה יש" ששודרה בקביעות עם סיומו.
בתוכניתו "ציפורי לילה ברזילאיות", הוא אף הקריא קטעים מספרות ברזילאית, ובהם ספרו של ז'ורז' אמאדו, "ים המוות".
במהלך שנות ה-80 החל ישראלי להגיש בגלי צה"ל תוכניות ספורט, ובהם את "צעד וחצי", שסיקרה את משחקי ליגת הכדורסל, ובהמשך גם את התוכנית "עושים ספורט", אותה הגיש לצד מגישים נוספים, ובהם איתן גרין, ציון נאנוס, ניב רסקין ואפי טריגר.
הוא הגיש את תוכניות הספורט עד פיטוריו מהתחנה בנובמבר 2016.
סיום עבודתו בגלי צה"ל לאחר 42 שנים, לווה בטענות קשות של ישראלי על פיטורים בשל דעותיו הפוליטיות.
בדצמבר 2016 הצטרף לצוות תוכנית הספורט של תחנת 103fm.
בשנת 1983 הנחה את התוכנית "עוד להיט" למשך תקופה קצרה.
בשנת 1997, במקביל לעבודתו ברדיו, החל להנחות את השעשועון "מלך הטריוויה", בערוץ 3 בטלוויזיה בכבלים.
הופיע כמשתתף באחת מגרסאות הצגת הילדים עוץ לי גוץ לי, שכתב אברהם שלונסקי.
בשנת 1988 הופיע כשדרן הרדיו במשחקי הכדורסל בסרטו של דובי גל, "מלך הסלים".
בשנת 1994 השתתף בתפקיד קריין קטעי קישור באלבום הקונספט, "רדיו בלה בלה", של להקת החברים של נטשה.
ישראלי היה ידוע באהבתו למוזיקה של להקת הביטלס ולמוזיקה ברזילאית.
הוא היה חבר קרוב של הזמר אריק איינשטיין.
כמוהו, היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב ושימש ככרוז במשחקיה הביתיים משך מספר שנים.
ישראלי היה חובב משחקי מילים ושעשועונים.
בשנת 2017 הוא הנחה את כנס ההגיונריה ה-11, כנס חובבי תשבצי ההיגיון השנתי.
בתו הבכורה מיה נשואה לשחקן יובל סגל.
בתו השנייה, ליבי, נשואה לכדורגלן העבר ישראל כהן.
בתו השלישית נועה, נשואה לעידן נחום .
בשנים האחרונות לחייו החל בתהליך של התקרבות לדת.
ישראלי נפטר ב-19 במרץ 2020 לאחר סיבוכי מחלת ריאות ממנה סבל בשנים האחרונות לחייו, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
אליעזר "אלי" ויזֶל היה סופר יהודי צרפתי-אמריקאי, עיתונאי, פילוסוף ואינטלקטואל ניצול השואה מטרנסילבניה.
חתן פרס נובל לשלום על פעילותו למען זכויות אדם (1986).
עסק בפעילויות חינוכיות להנצחת זכר השואה ומניעת מקרי רצח עם אחרים ברחבי העולם.
ויזל נולד בשנת 1928 בסיגט שבחבל מרמורש שבצפון-טרנסילבניה, רומניה, לשלמה-אלישע ושרה לבית פייג, יהודים חרדים שבבעלותם חנות מכולת.
בבית דיברו בעיקר יידיש, אך גם גרמנית, הונגרית ורומנית.
אמו שרה הייתה בתו של דודייה פייג, חסיד ויז'ניץ וחוואי, שהיה אדם ידוע ומוערך בקהילה, שאף נאסר בגלל עזרתו ליהודים פולנים שנמלטו מפולין והיו חסרי כל.
אביו שלמה הטמיע בבנו ערכים הומניסטיים ועודד את ויזל ללמוד עברית ולקרוא ספרות כללית, בעוד אמו דחפה אותו ללמוד תורה וחסידות.
ויזל היה מקורב לחסידות קרעטשניף בעיר סיגט.
אחד מידידיו מילדותו ולאורך ימי נערותו היה הרב מנשה קליין.
בשנת 1940 סופחה סיגט להונגריה, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית.
ויזל נרשם ללימודי גימנסיה בעיר דברצן ואחר כך באוראדיה.
בסופו של דבר סולק מבית הספר עקב חוקי הגזע.
במשך שנים אחדות נותרו יהודי סיגט בעירם בביטחון יחסי, אך באפריל 1944, בעקבות פלישת הצבא הגרמני להונגריה, הוקם בסיגט גטו בו רוכזו יהודי העיר.
במאי 1944 החל גירוש יהודי העיר לאושוויץ, ובני משפחת ויזל ביניהם.
אמו ואחותו הקטנה של אלי ויזל נרצחו באושוויץ עם הגיען, בעוד אלי ואביו הוצבו לעבודה במחנה אושוויץ III.
הם הועבדו בעבודת פרך בתנאים קשים, ומדי פעם הועברו בין מחנות משנה שונים.
עם התקרבות הצבא האדום לעבר אושוויץ צורפו אלי ואביו לצעדת המוות שפינתה את אסירי אושוויץ מערבה לתוככי גרמניה, למחנה בוכנוואלד.
האב נפטר כעבור ימים ספורים, וויזל שרד במחנה את שלושת החודשים האחרונים של המלחמה עד לשחרור המחנה בידי בעלות הברית, ב-11 באפריל 1945. בנוסף לוויזל שרדו את השואה גם שתי אחיותיו הבכורות.
עם שחרורו נשלח לבית יתומים בצרפת (כנראה לארמון "Château d'Ambloy" בכפר Ambloy בחבל Loir-et-Cher בצרפת), שהיה בבעלות משפחת מרצבך, ולמד צרפתית.
בעת שהותו בבית היתומים צולם לצורך כתבה בעיתון.
כאשר הופיעה תמונתו בעיתון צרפתי, זיהתה אותו אחת מאחיותיו, וכך חודש הקשר איתה.
מאוחר יותר חודש הקשר גם עם אחותו השנייה.
הוא למד פילוסופיה בסורבון ולימד עברית.
שם הכיר את מורו - מר שושני, גאון מסתורי ששמר בסוד על זהותו.
בהמשך היה לעיתונאי וכתב עבור עיתונים צרפתיים וישראליים, אולם סירב לכתוב או לדון על חוויותיו בשואה, משום שטען כי לא נמצאות המילים היכולות לתאר את גודל הזוועה.
פגישה עם פרנסואה מוריאק, חתן פרס נובל לספרות ולימים חברו הקרוב, שינתה את דעתו והוא החל לכתוב ביידיש את ספרו "והעולם שתק", על זכרונותיו ממחנה הריכוז.
מאוחר יותר ערך את הספר והוציא אותו בצרפתית בשם "הלילה".
בשנת 1956 הגיע לניו יורק, שם עבר תאונת דרכים קשה שריתקה אותו לכיסא גלגלים למשך שנה.
בשנת 1963 התאזרח בארצות הברית, שם החל לכתוב בעיתון ביידיש, היה כתב העיתון "ידיעות אחרונות" וכן כתב ספרים בצרפתית שתורגמו לאנגלית.
הוא החל בפעילות ציבורית להנצחת מורשת השואה, והפך לדמות המרכזית והמוכרת ביותר בארצות הברית בתחום זה.
ויזל עודד ניצולי שואה אחרים לספר את סיפוריהם, ופרסם בעצמו למעלה מ-40 ספרים.
הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים.
בשנת 1966 פרסם את ספרו "יהודי הדממה", על יהדות ברית המועצות, הספר סקר את מצב הקהילה היהודית בברית המועצות בעקבות ביקור שערך במדינה.
אחר כך היה לפעיל מרכזי למען הקהילה.
על בסיס הספר עלה מחזה בתיאטרון "הבימה" ב-1970. ויזל כתב מחזה נוסף, "זלמן או טירופו של אלוהים" שעלה בישראל ובארצות הברית, בהשראת רב שפגש במוסקבה.
ויזל נישא בשנת 1969, ברובע היהודי בירושלים, לאסתר מריון רוז, שתרגמה את ספריו לאנגלית, ונולד להם בן אחד - אלישע.
הוא התגורר עד מותו בארצות הברית והרצה בקתדרה למדעי הרוח של אוניברסיטת בוסטון.
את רוב רווחיו מהספרים שכתב חילק דרך "קרן אלי ויזל לאנושיות".
בין היתר הקימה קרן ויזל את "בית ציפורה" – מרכז לימודים והזנה לאוכלוסייה האתיופית בקריית מלאכי ובאשקלון ע"ש אחותו, שנספתה באושוויץ.
כשהתפוצצה פרשת ההונאה של ברנרד מיידוף, התברר כי גם "קרן אלי ויזל לאנושיות" הייתה בין הנפגעים בפרשה זו, וכי איבדה בהונאתו של מיידוף כ-15 מיליון דולר, כמעט כל הונה.
ויזל כיהן עד יום מותו כיו"ר המועצה הציבורית של עמותת אלע"ד.
ב-2 ביולי 2016, כ"ו בסיון התשע"ו, נפטר אלי ויזל בגיל 87 בניו יורק.
בספרו הנודע "הלילה", שיצא בהרבה מהדורות ושלל שפות פיתח ויזל את השקפתו על השואה ומשמעותה.
הגותו נהייתה לאבן יסוד בשיח משמעות השואה.
השואה היא מאורע בעל משמעות אוניברסלית, נושאת לקח לכל אדם המתבונן בעבר ומנסה לרדת לחקרו:
המאורע מצוי מעבר להבנת האדם החושב.
לעיבודם המחשבתי של גלי ההדף של מאורע אפוקליפטי כשואת העם היהודי נדרש זמן, הן מבחינת הקרבנות והן מבחינת המקרבנים; זוהי מלאכה לדורות.
מלאכת הפענוח מוטלת על מי שמבקש להבין את זהות החברה בה הוא חי ואת מהותה של התרבות שהנו חלק ממנה.
אולם השואה מציבה בפני האנושות אתגר שהוא מעבר למחקר ההיסטוריוגרפי, אולי מעבר ליכולת ההבנה של בן אנוש.
איני מבין, מסכם ויזל את דבריו כאן.
אי ההבנה העקרונית היא תרומה ייחודית של ויזל לשיח השואה.
מרכיב יסוד בהגותו היה חוויית היתמות, הן האנושית מאביו, והן המטאפיזית, התאולוגיה של היתמות ושל הריק המטאפיזי.
ויזל מעיד שהוא נותר בודד בעולם ללא משענת רוחנית.
הנער בעל התמימות האמונית מהקהילה החסידית בז'יגט חווה במחנה אושוויץ את מות האלוהים.
ויזל הנו - בכתביו של שנות החמישים והשישים של המאה הקודמת - נביא הריק המטאפיסי היהודי, עולם של חורבן מוחלט, ללא שמעות וללא נחמה.
מילים אלו, הקשות ביותר שיכול אדם לבטא, מעמידות אותנו לנוכח החורבן שהותירה השואה בנפשותיהם של אלו ששרדו אותה.
הגוף שרד את ההשמדה אולם הנפש איננה.
עם תמונת הילדים הנשרפים נשרפה נפשם של העדים, אבד רצון החיים וכוח השיפוט המוסרי.
שיח מות האלוהים נקשר לויזל בעקבות פסקה אחת ב"הלילה", אולי המצוטטת ביותר, בה הוא מתאר את תגובתו למראה תלייתו של נער במחנה.
בכתיבתו המאוחרת יותר, בספרו "כל הנחלים הולכים אל הים" (עברית, 2000) מסתייג ויזל מפרשנות זו של הטקסט ב"הלילה" וטוען שמעולם לא אמר שאלוהים מת אלא ששאלת השגחתו לנוכח השואה נותרה עבורו בלתי פתורה.
רעיון מות האלוהים בשואה וקיום היהודים בעולם נטול השגחה מהדהד בכתיבתם של הוגים רבים.
בולטת ביניהם הגותו של ההוגה ואיש האקדמיה ריצ'רד רובינשטיין שהרחיב את הדבור על קיום יהודי בעולם נטול אלוהות.
המשורר, מקונן השואה, יצחק קצנלסון, כתב על "השמיים הרייקים" כבר בימי השואה ממש.
באוניברסיטת בוסטון הוקם הארכיון של אלי ויזל, והוא מרכז את כל המסמכים, בכל הלשונות, הקשורים בחייו ובפעילותו.
הארכיון נמצא במרכז אלי ויזל ללימודי היהדות.
ד"ר יואל רפל מישראל היה מקים ומנהל הארכיון.
על פי ההיסטוריוגרפיה הקומוניסטית הרומנית, לרומניה לא היה חלק בשואת יהודי אירופה, והאוכלוסייה חונכה בהתאם לכך.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, כמה ממנהיגי רומניה ובהם נשיאה, התבטאו בהתאם וגרמו לתגובות קשות במדינות המערב ובפרט בישראל.
התגובות השפיעו על ההנהגה הרומנית, שחיפשה דרך להתמודד עם המצב.
באוקטובר 2003 הקים נשיא רומניה, יון איליאסקו, ועדה של היסטוריונים בראשותו של ויזל, שנתבקשה לחקור את שואת יהודי רומניה.
הוועדה, שבה לקחו חלק היסטוריונים ידועי שם ובהם ז'אן אנצ'ל (שטען שלרומניה היה התפקיד הגדול בשואה אחרי גרמניה), כתבה דו"ח מקיף על רדיפת היהודים בשטחים שנשלטו על ידי רומניה, לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות דו"ח הוועדה הוכנו ברומניה תוכניות לימודים חדשות, הוקם מוזיאון השואה, ובשנת 2005 הוקם "המכון הלאומי לחקר השואה ברומניה – אלי ויזל".
למכון הוקצבו 30 תקני עובדים שמתוכם 15 אמורים להיות חוקרים מדעיים.
ב-2022 גם הסכימה רומניה לשלם לכ-15 אלף ניצולי שואה קצבה חודשית נוספת זאת, בנוסף לקצבאות שהם מקבלים ממדינות אחרות
"סכנות האדישות" הוא השם לנאום שנשא אלי ויזל בבית הלבן לקראת תחילת המאה ה-21, בו דיבר על ההשלכות החמורות המתלוות אל האדישות ואל העמידה מן הצד.
בנאום זה הוא הציג את קורות חייו, את סיפוריהם של הנפגעים ואת האקט של העמידה מן הצד עצמה.
הנאום זכה להשפעה רבה, ונחשב לאחד הנאומים החשובים ביותר על תולדות המאה ה-20 בהיסטוריה.
בחייו נחשב ויזל כותב ומרצה רהוט ומבוקש, ואחד הקולות הצלולים והמובהקים של קרבנות השואה ועמים מדוכאים.
לבד מנושא הנצחת זכר השואה, פעל ויזל בנושאי ישראל וציונות, מצוקת יהודי ברית המועצות ואתיופיה, קורבנות האפרטהייד בדרום אפריקה, האינדיאנים בניקרגואה, הבוסנים, קורבנות הטיהור האתני ביוגוסלביה לשעבר, מאבק הכורדים ואף בעיית הפליטים הפלסטינים.
ועדת פרס נובל כתבה על ויזל כי הוא "שליח לאנושות, שבמאבקו להשלים עם חווייתו האישית של השפלה מוחלטת בשילוב עם עבודתו המעשית למען השלום, העביר מסר רב עוצמה של שלום, כפרה וכבוד אנושי".
הוא זכה לעיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית: מדליית החירות הנשיאותית (1992), מדליית הזהב של הקונגרס (1985), וכן זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל לשנת 2013. בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1986 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
לצד השבחים, הושמעה ביקורת כנגדו על "מסחור" השואה; נטען שוויזל גרף רווחים אישיים מהשואה בעוד שהמעיט בערכם של אירועים היסטוריים קשים אחרים.
בין ויזל לשמעון ויזנטל התגלעה מחלוקת קשה.
תום שגב, שכתב ביוגרפיה של ויזנטל, מצא חליפת מכתבים ביניהם שהתפתחה ליריבות אישית.
ויזנטל ביקש לקדם תפיסה הומנית רחבה כחלק מלקחי השואה ולציין גם את השמדת האנשים הלא יהודים במהלכה, וויזל התנגד לכך בחריפות.
בשנת 2002, במהלך ביקור קצר של ויזל ברומניה, נחנך בעיר סיגט בית על שמו.
משנת 2001 היה ויזל חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
בשנת 2007 הוענק לו פרס דייטון לספרות שלום.
בשנת 2014 הוזכר כמועמד לנשיאות בישראל, אולם הוא סירב להצעת ראש הממשלה נתניהו, להעמדתו לבחירה לתפקיד.
בעיר ראשון לציון, בשכונת קריית חתני פרס נובל, יש רחוב על שמו.
כשנה לאחר פטירתו, נקראה בניו יורק 'דרך אלי ויזל', הממוקמת בפינת רחוב 86 וסנטרל פארק וסט במנהטן.
ראש העיר ביל דה בלאזיו כינה אותו אז: "הקול הבולט ביותר לשלום בעולמנו".
בשנת 2017 נוסף שמו לגינה ציבורית ברובע ה-3 בפריז שנקראת היום Square du Temple - Elie-Wiesel
בנובמבר 2022 נחנכה ברחוב שד' הרצל בירושלים "רחבת אלי ויזל", על שמו.
בשנת 2024 יצא לאור הספר "ההתחלה של כל הדברים" שכתב יניב איצקוביץ, שבו אחת הדמויות הראשיות היא סופר מסיגט שברומניה שזוכה בפרס נובל לשלום, המבוססת על דמותו של אלי ויזל.
בשנת 2025 הונצח על בול דואר של ארצות הברית.
אלי יאני (נולד ב-21 ביולי 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל כפר סבא.
יאני גדל בכפר סבא כבן יחיד להורים שעלו ממצרים.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא ובעונת 1975/1976 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת על ידי המאמן שלמה שרף, בגיל 16.5. בעונה זו העפיל עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה.
בעונת 1976/1977 הבקיע שער בניצחון 7–1 על מכבי פתח תקווה, הניצחון הגבוה ביותר בתולדות המועדון, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
במקביל למשחקיו בקבוצת הבוגרים, שיחק יאני גם בקבוצת הנוער של המועדון והבקיע צמד בחצי גמר גביע המדינה לנוער במשחק בו הודחה קבוצתו על ידי מכבי נתניה.
יאני התגייס לצה"ל ושירת במשטרה הצבאית על תקן ספורטאי מצטיין.
באותה עת זומן לראשונה לנבחרת הנוער.
ב-1981 הוביל יאני כקפטן את הנבחרת לזכייה במדליית הארד במכביה ה-11, והוא עצמו זכה בתואר מלך השערים של הטורניר.
בעונת 1977/1978 היה שותף לעלייתה של הפועל כפר סבא בחזרה לליגה הבכירה.
בעונת 1978/1979 הוא דורג במקום השלישי בטבלת מלך שערי הליגה עם 14 שערים, וזכה בתואר תגלית השנה.
יאני הוביל את כפר סבא לזכייה בגביע המדינה בשנת 1980 לאחר ניצחון 4–1 על מכבי רמת עמידר במשחק הגמר, תוך כדי שהוא קובע שיא בכך שהבקיע שער בכל אחד משלבי הטורניר, כולל שער הניצחון בחצי הגמר.
בעונה זו זומן לראשונה לנבחרת ישראל ונכלל בסגל הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1982.
בעונת 1981/1982 זכה עם הפועל כפר סבא באליפות הראשונה בתולדותיה, לאחר שהבקיע 13 שערים ובישל ארבעה נוספים.
יאני הבקיע את השער המכריע בניצחון 2–1 על מכבי נתניה במשחק העונה.
בזכות הישג זה העפילה כפר סבא בעונה שלאחר מכן למשחקי גביע האינטרטוטו.
בעונת 1982/1983 זכה יאני עם כפר סבא בתואר "אלוף האלופים", אך לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן הוא הוביל את כפר סבא בחזרה לליגה הבכירה עם 11 שערים, כולל צמד במשחק המכריע על העלייה.
באותה שנה הוא שיחק במדי הנבחרת האולימפית במוקדמות אולימפיאדת 1984, וסיים כמלך השערים של הטורניר בצוותא עם אלי כהן.
בשנת 1984 היה יאני ממקימי ארגון שחקני הכדורגל בישראל, והנהיג אותו כמזכ"ל הראשון, בצוותא עם יו"ר הארגון אבי כהן, להישגים רבים, וביניהם הכרה בכדורגלנים כשכירים והסרת תקרת השכר לכדורגלנים.
בתחילת עונת 1984/1985 עזב יאני את כפר סבא והצטרף להפועל תל אביב.
בעונת 1985/1986 הבקיע ארבעה שערים וזכה עם הפועל תל אביב באליפות.
בסך הכל שיחק שנתיים בהפועל תל אביב, והבקיע במדיה 9 שערים בליגה, ובסך הכל 11 שערים בכל המסגרות.
בתקופה זו נכלל בסגל נבחרת ישראל למוקדמות מונדיאל 1986.
יאני חזר לכפר סבא לקראת עונת 1986/1987, וזכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 16 שערים.
בסיום העונה הוא החליט להמשיך בכפר סבא למרות הצעה מקבוצת אנז'ה הצרפתית.
בעונה שלאחר מכן הוביל את כפר סבא לפלייאוף העליון עם תשעה שערים.
לפני פתיחת עונת 1988/1989 עבר יאני לבית"ר ירושלים, במדיה הבקיע 10 שערים.
יאני אף תרם תרומה משמעותית לזכייה בגביע המדינה, עם שער שוויון בשמינית הגמר ובישולים ברבע הגמר ובחצי הגמר.
בעונת 1989/1990 חזר יאני לכפר סבא והוביל אותה להעפלה לפלייאוף העליון של הליגה, ולזכייה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 בהארכה על שמשון תל אביב במשחק הגמר.
בעונה זו הבקיע 13 שערים בכל המסגרות.
יאני החמיץ את עונת 1990/1991 לאחר שנאלץ לעבור ניתוח.
בעונתו האחרונה כשחקן פעיל 1991/1992 הוא שיחק בהפועל טייבה, הבקיע חמישה שערים והוביל את הקבוצה לליגה הארצית .
לאורך הקריירה שלו הבקיע יאני 161 שערים, מתוכם 99 בליגה הבכירה בישראל, והיה 6 פעמים מלך השערים של הפועל כפר סבא.
יאני זכה להיכלל בנבחרת העונה כחלוץ, כקשר וכבלם.
בנבחרת ישראל רשם 10 הופעות וכבש שער אחד, ולזכותו גם הופעה אחת בנבחרת "שאר העולם היהודי" שערכה משחק ראווה במשחקי המכביה ה-11, נבחרת שהורכבה מהשחקנים היהודים הטובים בעולם.
נבחר להרכב כל הזמנים של הפועל כפר סבא.
לאחר שסיים את תפקידו בקבוצת הבוגרים עבר לנהל את מחלקת הנוער של הקבוצה ונשא בתפקיד לסירוגין במשך שלוש שנים, במהלך אותן שלוש שנים זכו קבוצות המחלקה בשתי אליפויות, גביע, העפילו לשני גמרים נוספים ושתי קבוצות עלו לליגה הבכירה.
במשך השנים מאז פרש שימש יאני כפרשן בתוכנית שירים ושערים, וכן כפרשן המשדר למערכת שמע מיוחדת המשמשת עיוורים הנמצאים באצטדיון.
ב-30 ביוני 2013 הועברו זכויות הניהול של הפועל כפר סבא לידיה של קבוצת משקיעים הכוללת את יאני, סתיו שחם ועמותת אוהדי הקבוצה.
קבוצת הניהול קיבלה את המועדון לאחר ירידתו לליגה א', ובתוך עונה אחת חזרה הקבוצה לליגה הלאומית.
במאי 2014 העביר את מניותיו לשחם ועזב את המועדון.
נכון לשנת 2022 מנהל יאני סניף של בנק דיסקונט.
השחקן הצעיר המצטיין של העונה: 1976/1977
אלי (אליהו) יצפאן (נולד ב-6 ביוני 1965, ו' בסיון ה'תשכ"ה) הוא סטנדאפיסט, שחקן, קומיקאי, חקיין, מפיק ומנחה טלוויזיה ישראלי.
זוכה שלושה פרסי מסך הזהב ופרס האקדמיה לטלוויזיה.