tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כולל תיאור אוספי כתבי היד של מחלקת אומנויות הבמה כמו גם של כתבי היד של מחלקת כתבי היד של הספרייה הלאומית, אך אלו האחרונים מצויים עדיין בתהליך בנייה.
לאחרונה נוספו אליו גם את כתבי היד של ספריית הארסנל.
מדריך זה מפרט את השלבים למחקר יעיל בספרייה.
הוא מציע דרכים לחיפוש וקריאה על פי הצורך: חיפוש מונחה למתחילים, וקורס חינם עבור אחרים.
מדריך זה מועשר בקביעות בגיליונות מתודולוגיים אשר מסווגים תחת הסעיף "BNF Miscellanea".
לספרייה הלאומית של צרפת בנק תמונות ממנו היא מספקת רפרודוקציות בתשלום.
שימוש חוזר בתמונות אלו כפוף גם הוא תמלוגים.
כוח אדם של הספרייה הלאומית
הספרייה הלאומית מעסיקה, בכל סניפיה, כ-2,700 איש בקירוב.
שני שלישים מכוח האדם הם עובדי ציבור, שרובם (בערך מחצית מסך העובדים) שייכים למשרד ההשכלה הגבוהה והמחקר.
העובדים שאינם עובדי ציבור נחלקים לחצי שמועסקים בחוזה וחצי שמקבלים שכר לפי שעה.
נתון זה אינו כולל את כוח האדם שעובד במיזמים פרטיים בזיכיון (עובדי הביטחון, הקפיטריה וכדומה) ואת נציגי מכבי אש של פריז הנמצאים בספרייה באופן קבוע.
בשנת 2005 הקים או שיפץ המוסד קרוב ל-40,000 כרכים עבור קומת הגן העליונה ו-18,000 כרכים עבור קומת המחקר.
הקהל של הספרייה הלאומית מורכב ברובו מסטודנטים: על-פי סקר שנערך בספרייה, מבין הקוראים שמוסמכים להיכנס לאולמות המחקר, כ-60% בקרוב מצהירים שהגיעו "למטרת לימודים", בעוד שבקומת הגן העליונה מצהירים כ-84% שבאו ללמוד.
קומת הגן העליונה משמשת בעיקר סטודנטים הלומדים לתארים ראשונים (Licence), ואילו רוב הדוקטורנטים משתמשים באולמות המחקר.
תלמידי התואר השני (Master) נחלקים בין הקומות השונות.
מורים וחוקרים מהווים את הקבוצה השנייה בגודלה, לאחר הסטודנטים.
מעט יותר מ-30% מהקוראים שמוסמכים להיכנס לאולמות המחקר מצהירים שבאו "מסיבות מקצועיות" ורבים מהם מחפשים חומרים במסגרת עבודת ההוראה שלהם.
לצד שתי קטגוריות אלו, הספרייה הלאומית עושה מאמצים למשוך אליה את כלל הציבור המשכיל (פחות מ-10% מהקהל שמגיע לאולמות המחקר מצהיר שבא "מסיבות אישיות"), שהוא אחד מיעדיה המקוריים של הספרייה.
בקומת הגן העליונה היחסים בין הקבוצות השונות דומים בקירוב, עם 84% סטודנטים.
מעל 80% מהקהל שמקבל אישור מחקר הם בעלי אזרחות צרפתית; מבין הזרים בולטים בנוכחותם אזרחים אמריקאים ואיטלקים.
היחס בין הגברים והנשים שמבקרים בספרייה הלאומית נחלק כמעט שווה בשווה, הן בקומת הגן העליונה והן בקומת המחקר.
את השוני העונתי בתדירות הביקורים בספרייה ניתן לתלות בראש ובראשונה בהרכב הקהל, עם הבדלים בין קומת הגן העליונה לקומת המחקר.
המחזור בקומת הגן העליונה דומה לזה של ספרייה אקדמית: תפוסה גבוהה במהלך שנת הלימודים שגוברת ככל שמתקרבת תקופת המבחנים, ונוכחות חלשה של קוראים במהלך יולי-אוגוסט.
הנוכחות הדלילה במהלך חודש אוגוסט הביאה את רשויות הספרייה הלאומית לפתוח במבצע נסיוני של כניסות אינדיבידואליות בחינם.
בניגוד לכך, קומת הגן זוכה לביקורים דחופים במהלך הקיץ, שהוא התקופה היחידה בה חוקרים ממקומות מרוחקים בצרפת או שמתגוררים בחו"ל יכולים להגיע לפריז: לא נדיר לראות בעונה זו את קומת הגן מלאה כולה.
מעבר לנקודת השיא הזו, תדירות הביקורים בחללי המחקר קבועה יחסית.
תדירות הביקורים בקומת הגן העליונה משתנה גם במהלך השבוע, כשהזמנים הצפופים יותר הם ימי סוף השבוע ויום שלישי, בו סגורה ספריית המידע הציבורית שבמרכז פומפידו.
לא פעם אתר טולביאק מלא עד גדותיו ביום זה.
מבנה תקציב של הספרייה הלאומית של צרפת שונה ב-1 בינואר 2007, והמוסד שילם החל מתאריך זה ישירות כמעט לכל הסגל שלו.
בשנת 2008 הסתכם תקציב הספרייה ב-280.6 מיליון אירו.
שלושה רבעים מן המשאבים (כ-208,1 מיליון אירו) הגיעו מסובסידיות מן המדינה, שניתנו בעיקר על ידי משרד התרבות.
המשאבים העצמיים הסתכמו ב-12.75 מיליון אירו.
הספרייה הלאומית של צרפת זוכה לעיתים קרובות בביקורת.
ביקורת זו, שמגיעה מכיוונים שונים, לובתה בעיקר על ידי התקשורת הצרפתית בתחילה.
הרעש התקשורתי נחלש, אך חלק מהביקורת נותר עדיין תקף.
ניתן לחלק את הביקורת לשלושה נושאים מרכזיים.
אחד מגורמי הביקורת הוא איגוד עובדי הספרייה.
הספרייה ידעה מספר מאבקים חברתיים, מהם אחד, שהתחולל מספר ימים לאחר חנוכת קומת הגן, התבטא בשביתה ארוכה.
הספרייה הלורנציאנית (באיטלקית: Biblioteca Medicea Laurenziana) היא ספרייה בפירנצה, חלק ממתחם בזיליקת סן לורנצו במרכז העיר.
הספרייה אוצרת כ-11,000 כתבי יד וכ-4,500 ספרים בדפוס מוקדם (רבים מהם אינקונבולה) מן האוסף הפרטי של בית מדיצ'י.
הספרייה נבנתה ביוזמת האפיפיור קלמנס השביעי ותוכננה על ידי מיכלאנג'לו ב-1523. כיום הספרייה פעילה, ממוחשבת ומציעה שירותי ספרנות מודרניים לסטודנטים, לחוקרים ולקהל הרחב.
החלקים ההיסטוריים במבנה מהווים מוזיאון אדריכלי וחלק מהחדרים משמשים באופן שוטף להרצאות ולכנסים.
המבנה תוכנן על ידי מיכלאנג'לו והקמתו החלה ב-1525, אך כאשר עזב מיכלאנג'לו את פירנצה ב-1534 בדרכו לרומא, הוקם רק אולם הקריאה.
ההקמה נמשכה תוך הנחיה מרחוק של מיכלאנג'לו.
הספרייה נחנכה בשנת 1571 על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, שפתח אותה למלומדים, כחלק ממאמצי משפחות מדיצ'י להצטייר לא רק כבנקאים וסוחרים אלא כפטרונים של האמנות, המדע והתרבות האינטלקטואלית.
לדברי ג'ורג'ו וזארי הייתה הספרייה בעיני מיכלאנג'לו ההישג האדריכלי הגדול ביותר שלו.
לפני מיכלאנג'לו ניצב אתגר להקים חלק מקירות המבנה על גבי הקירות הקיימים של הקלויסטר של בזיליקת סן לורנצו, דבר שחייב פתרונות הנדסיים והתחשבות פרופורציונלית.
אולם הכניסה (ה-ricetto, באיטלקית), נבנה על ידי מיכלאנג'לו על גבי מגורי הנזירים.
זהו חלל גדול (בגובה 19.50 מטרים, ברוחב 14.60 מטרים ובאורך 20.3 מטרים), מואר באמצעות חלונות גדולים ושממנו עולה גרם-מדרגות אל חלל הספרייה.
מיכלאנג'לו תכנן חלונות בתקרה, אך האפיפיור חשש שהדבר יגרום לדליפות גשם ולפיכך נקבעו החלונות בקיר.
אחד המאפיינים המרשימים של המבנה הוא גרם המדרגות העולה מאולם הכניסה אל חדר הקריאה, שנקרא "מדרגות מיכלאנג'לו".
בתכנון מ-1524 תכנן מיכלאנג'לו שני גרמי מדרגות לאורך הקירות, הנפגשים בכעין גשר לפני דלת אולם הקריאה.
שנה מאוחר יותר הזיז את המדרגות למרכז החלל, כאשר שני גרמי מדרגות צרים יחסית במרווחים שווים חובקים גרם מדרגות מרכזי רחב, המכיל רחבות מדי מספר מדרגות.
רק ב-1550 נעשה ניסיון ראשון, כושל, לבנות את גרם המדרגות.
המדרגות נבנו לבסוף על ידי אמנטי לאחר מספר שנים.
אולם הקריאה הארוך (אורכו 46.20 מטרים, רוחבו 10.50 מטרים וגובהו 8.40) מורכב משתי שורות ספסלי קריאה וביניהן מעבר מרכזי רחב.
החלק האחורי של כל ספסל משמש כמדף-קריאה עבור הספסל שמאחוריו.
חלונות גדולים בצידי כל שורה שופכים אור טבעי על שורת המושבים.
החלונות הגדולים נעשו גם על מנת לצמצם את משקלם של קירות חדר הקריאה, כיוון שאלו נבנו על בסיס קירות קיימים.
במקור האולם רוצף באריחי טרה קוטה בצבע לבן-אדום בגודל 2.6X2.6 מטרים.
כיום רצפה זו מכוסה על ידי רצפת עץ.
הטריבונה ד'אלצי היא מבנה עגול (רוטונדה), מחופה בכיפה שנוסף למבנה העיקרי בראשית מאה ה-19 לצורך אחסון אוספו של הביבליופיל והאספן אנג'לו מריה ד'אלצי (Angelo Maria D'Elci ; 1754–1824), שהוריש את אוספו לספרייה ב-1818. באוסף זה ספרים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18, כולל כתבי יד מקוריים ואינקונבולה.
המבנה העגול מנצל חללים במבנה המקורי, תוך חסימת חלק מהחלונות המקוריים ובנוי בסגנון נאו-קלאסי.
עם זאת הוא משמר אלמנטים ממבנה הספרייה כגון עמודים קורינתיים, רצפת טרה קוטה ושימוש בגווני לבן-שחור ולבן-אדום.
עד 1970 שימש אולם זה כאולם הקריאה הראשי של הספרייה, כיום הוא משמש לכנסים.
אוסף ד'אלצי מאוחסן כיום במקום אחר.
בסיס האוסף היה אוספה הפרטי של משפחת מדיצ'י, אשר קוזימו הראשון חשף לקהל המלומדים.
התורם המרכזי לארגון, תיעוד והרחבת האוסף היה אנג'לו מריה בנדיני (Angelo Maria Bandini; 1726–1803) שהיה הספרן הראשי של הספרייה החל מ-1757. בין היתר דאג להדפסת הקטלוג של הספרייה, שנוהל עד אז בכתב יד.
בראשית המאה ה-19 נוסף, כאמור, גם אוספו יקר הערך של אנג'לו מריה ד'אלצי.
הקודקס הפלורנטיני, טקסט מעוטר בשפת הנאוואטל האצטקית, המכיל תיעוד על התקופה שלפני כיבוש אמריקה הלטינית על ידי ספרד ופורטוגל.
הבשורה של רבולה, כתב יד מאויר הכתוב בסורית מן המאה ה-6 לספירה.
קודקס אמיאטינוס (Codex Amiatinus) הגרסה העתיקה ביותר של הוולגטה (תרגום התנ"ך ללטינית) ששרדה עד ימינו.
קודקס סקורסיאלופי (Squarcialupi Codex), כתב יד מוזיקלי מאויר חשוב מראשית המאה ה-15
קטעים (פרגמנטים) מפפירוס ובו 54 שורות-שיר ביוונית עתיקה משיריה של ארינה , חברתה של המשוררת סאפפו.
הפפירוס משנת 600 לפנה"ס לערך נמצא בחפירות ארכאולוגיות בשנת 1928.
Minuscule 619, כתב יד בן 342 דפים של קטעים מן הברית החדשה כתוב ביוונית משנת 984.
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל, כתב יד, כתוב עברית, מהמאה ה-15.
הספרייה הלאומית של הודו היא ספרייה לאומית, אחת מתוך 3 ספריות ציבוריות בעלות שם דומה בקולקטה, הודו.
הספרייה היא הגדולה ביותר בהודו עם אוסף של 2.2 מיליון ספרים ונמצאת תחת חסותו של משרד התיירות והתרבות של ממשלת הודו.
הספרייה הוקמה בשנת 1836 על ידי השלטון הבריטי בהודו בשטח של 30,000 דונם ומשמשת בתור מאגר הספרים הגדול ביותר בעולם של תושבי הודו ומחוץ לה.
הספרייה עברה כמה וכמה גלגולים עד שהפכה להיות הספרייה הלאומית של תושבי הודו.
בתחילה שימשה בתור הספרייה הציבורית של קולקטה ולאחר מכן שמשה בתור הספרייה של השלטון הבריטי בהודו.
באוספי הספרייה נמצאים מחלקות לפי השפות הרשמיות של הודו וכמה מחלקות בשפות זרות מחוץ להודו.
הספרייה הלאומית של סין (בסינית מפושטת: 中国国家图书馆, ובראשי תיבות: NLC) היא ספרייה הנמצאת בבייג'ינג - בירת סין.
אחת מארבע ספריות לאומיות בסין המשמשת כספרייה הציבורית הראשית בה.
זוהי הספרייה הגדולה ביותר בסין וביבשת אסיה, עם אוסף של מעל 33 מיליון פריטים.
הספרייה מחזיקה באוסף הגדול ביותר בעולם של ספרות סינית ומסמכים היסטוריים בנוסף לאוסף הספרות העתיק ביותר בעולם בשפות הסיניות מתקופת סין הקיסרית ועד ימינו.
היא נוסדה על בסיס הספרייה הקיסרית שהוכרזה באופן רשמי בתאריך 24 באפריל 1909 על ידי ממשלת שושלת צ'ינג, אולם נפתחה רשמית רק ב-1912, לאחר מהפכת שינהאי שהעבירה מן השלטון את השלטון הקיסרי.
בשנת 1916 קיבלה מעמד של ספריית הפקדה והחלה באיסוף ושימור ספרים.
בשנת 1928 שונה שמה של הספרייה ל-"הספרייה הלאומית פייפינג" ולאחר מכן שונה שמה שוב ל-"הספרייה הלאומית של סין".
בנוסף לאוסף הספרים, ישנם בספרייה גם מוצגים היסטוריים מתקופות שונות באימפריה הסינית כגון כתובות אבן עתיקות, כלי חרס, ועצמות בעלי חיים שעליהם כתב בשפות סיניות.
בין אוספי הספרייה ספרים ב-115 שפות ומחלקה של פרסומי האו"ם.
התייחסות סינית מוקדמת לספריות ציבוריות במתכונתן המערבית מצויה אצל לין זשו ואצל ויי יואן בגאזטיר (אינדקס גאוגרפי), "המסה המאוירת של הממלכות הימיות", שנוצר ב-1843 בעקבות מלחמת האופיום הראשונה.
בסוף המאה ה-19, בתגובה למספר תבוסות צבאיות של סין למעצמות המערב, ממשלת שושלת צ'ינג (1912-1644) שלחה מספר משלחות כדי ללמוד על התרבות המערבית.
חלק מחברי המשלחת הדיפלומטית הראשונה, שסיירה בשנים 1870-1868 בארצות הברית, בריטניה, צרפת ובמדינות נוספות, העלו את רשמיהם על הכתב.
הם ציינו כי הספריות המערביות משכו קהל קוראים נרחב.
העיתונאי ליאנג צ'יצאו (1929-1873), שהפך לאחד מהאינטלקטואלים הגולים הבולטים לאחר כישלון רפורמת מאה הימים ב-1898, כתב אודות הספרייה הציבורית של בוסטון והספרייה של אוניברסיטת שיקגו ושיבח את פתיחותן לציבור ואת הימנעות הקוראים מגנבת הספרים המושאלים.
דאי הונגצ'י, חבר במשלחת אחרת, ציין את יעילות שיטת השאלת הספרים בספריית הקונגרס.
ב-1906 שלח מושל מחוז חונאן מזכר לכתר על כך שהשלים את ההכנות ליצירת ספרייה מחוזית בצ'אנגשה.
ב-1908 וב-1909 שלחו פקידים בכירים ממחוזות ליאונינג, שאנדונג, שאנשי, ג'ג'יאנג ויונאן בקשות לחצר לקבל אישור לפתיחת ספריות מחוזיות.
בתגובה, ב-2 במאי 1909 משרד החינוך של שושלת צ'ינג הודיע על תוכניות לפתיחת ספריות בכל מחוזות האימפריה.
ב-9 בספטמבר באותה שנה פנה ג'אנג ג'ה-דונג, מנהיגה הוותיק של הפעולה להתחזקות עצמית (תהליך ממסדי למודרניזציה של הכלכלה והצבא הסיני במחצית השנייה של המאה ה-19), בבקשה לקיסר ליסוד ספרייה בבירת סין.
בקשתו נענתה בחיוב באותו יום עצמו.
המוסד נקרא במקור "הספרייה הקיסרית של פקינג" או "ספריית המטרופוליטן".
למנהלה הראשון של הספרייה מונה הביבליוגרף והפילולוג, מיאו קואנסון (1919-1844) שייסד וניהל שנתיים לפני כן את הספרייה בנאנג'ינג.
למרות המלצות מוקדמות למיקום הספרייה באזור שאינו רגיש לשריפות ולשטפונות, נבחר מתחם של אולמות ומקדשים בודהיסטים באזור הגדה הצפונית של אגמי שיצ'אנאי שבבייג'ינג.
אתר זה סבל מלחות שפגעה בשימור הספרים וגם סבל מנגישות גרועה לקוראים.
הספרייה נשארה במיקום זה עד 1917.
הספרייה נפתחה לציבור ב-27 באוגוסט 1912, פחות משנה לאחר הדחת פויי, הקיסר האחרון בשושלת צ'ינג.
ממועד זה נוהלה הספרייה על ידי משרד החינוך של הרפובליקה הסינית (1912–1949).
מנהלה החדש של הספרייה, ג'יאנג האן (1935-1853) המליץ על הפיכתה לספריית מחקר ועל פתיחת ספרייה נפרדת שתכיל גם מגזינים ופרסומים חדשים פופולריים ותהיה מיועדת לקהל הרחב.
ספרייה כזו אכן נפתחה באתר אחר ביוני 1913 והועברו אליה יותר מ-2,000 ספרים מהספרייה הראשית.
באוקטובר 1913 נסגרה הספרייה הראשית לקהל לאחר שהתברר כי אולם המקדש בו שכנה קטן מדי ולא נגיש.
ב-1928, לאחר המשלחת הצפונית (מסע צבאי של הקוומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק, שנועד להביס אילי מלחמה ששלטו בצפון סין, ולאחד את המדינה תחת הנהגה אחת.) שימשה הספרייה כספרייה לאומית בצוותא יחד עם ספריית נאנקינג.
ב-1931 נפתחה הספרייה בבניין חדש, ברחוב וֵנג'ין, בפארק בייהאי שמצפון מערב לעיר האסורה.
הרפובליקה העממית של סין קמה באוקטובר 1949 ובייג'ינג הפכה לבירתה.
ב-1951 הכריז משרד התרבות של סין כי שם הספרייה יהיה ספריית פקינג.
באוקטובר 1987 עברה הספרייה למבנה מודרני הנמצא בצפון פארק הבמבוק הסגול שברובע האידיין, הנמצאת כ-7 קילומטרים מצפון מערב לעיר האסורה.
אוספי הספרייה הלאומית של סין הם הגדולים באסיה.
היא מחזיקה מעל ל-33.78 מיליון פריטים (נכון ל-2014) המציבים אותה גם כאחת הספריות הגדולות בעולם.
היא מחזיקה פרסומים של האומות המאוחדות כמו גם של מדינות זרות ואוסף של חומרים ספרותיים במעל ל-115 שפות.
הספרייה כוללת אוסף של עצמות ניחוש כתבים עתיקים ואוספי הדפסות על עץ .
בין האוספים יקרי הערך שבספרייה קיימים מסמכים ורשומות עתיקים ונדירים מימי שושלות העבר של הקיסרות הסינית.
האוסף המקורי של "ספריית המטרופוליטן" הורכב ממספר מקורות.
ב-1909 מסרה החצר הקיסרית לספרייה את העותק השלם היחיד שנותר של סיקו קוואנשו - ארבעה קובצי ענק של כתבים המכילים את כל אוצרות הידע, הספרות והתרבות הסינית כפי שהיו ידועים עד 1782, השנה בה נחתמה היצירה שנוצרה בארבעה עותקים בלבד.
בהוראת משרד החינוך הקיסרי הועברו לספרייה באותה עת גם ספרים עתיקים, ארכיונים ומסמכים של המזכירות הגדולה (הגוף השלטוני הבכיר בזמן שושלת מינג שכלל שישה שרים).
כמו כן, הועבר האוסף של אוניברסיטת גוזיג'יאן הקיסרית.
אוספים קיסריים אלו הכילו ספרים ותעודות מתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127).
בנוסף, תוכנן של שלוש ספריות פרטיות מאזור נאן-נינג נתרם לספריית המטרופוליטן.
לבסוף, החצר הקיסרית עשתה מאמצים גדולים כדי להשיג כתובות עתיקות שנחרטו על גבי אבן או ברונזה.
אוסף של מעל ל-270 אלף ספרים סיניים עתיקים ונדירים ומעל ל-1.64 מיליון ספרים סיניים מסורתיים מלפני המאה ה-20.
מעל ל-35 אלף כתובות על עצמות ניחוש ושריונות צבים מתקופת שושלת שאנג (המאות ה-16-11 לפני הספירה).
לוחות חרוטים של קלאסיקות האבן של שיפינג שנוצרו על ידי קאי יונג (192-132 לספירה) משושלת האן המזרחית.
מעל ל-16 אלף קבצים של מסמכים היסטוריים יקרי ערך וכתבי יד עתיקים ממערות מוגאו שבדונחואנג.
סוטרות בודהיסטיות מהמאה ה-6 לספירה.
העותק המקורי היחיד הקיים של הזיג'י טונגג'יאן - קובץ כרונולוגי עתיק שהושלם ב-1084 על ידי קבוצת מלומדים בראשותו של סימה גואנג וכולל סקירה היסטורית סינית מקיפה של 1,400 שנים.
ספרים וארכיונים של הספריות הקיסריות מתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127) הכוללות עבודות של ג'ו שי.
העותק הכתוב העתיק ביותר של קובץ המקור לרפואה סינית - הואנג ניג'ינג ("ספר הרפואה של הקיסר הצהוב", שנכתב בסביבות 100 לפני הספירה) מזמן תקופת שושלת ג'ין (1234-1115).
העותקים השלמים והשמורים ביותר של אנציקלופדיית יונגל מזמן שושלת מינג (1644-1368) - אנציקלופדיה נרחבת ביותר שהושלמה בעשור הראשון של המאה ה-15.
העותק השלם היחיד שנותר של סיקו קוואנשו - ארבעה קובצי ענק של כתבים המכילים את כל אוצרות הידע, הספרות והתרבות הסינית שנכתבו בזמן שושלת צ'ינג ונחתמו ב-1782.
אוסף ספרות וספרים ייחודיים מתקופת שושלת צ'ינג שנאספו מהמכללות הקיסריות ומאספנים פרטיים.
הכניסות הצפונית והדרומית למתחם הספרייה המודרני, שהוקם ב-1987, הן למבנים מאורכים בעלי גגות בסגנון פגודה.
הכניסה הראשית ממזרח, מרחוב ז'ונגגואנקון (Zhongguancun), שהוא עורק תחבורה מרכזי באזור, היא בעלת חזות מודרנית.
ממערב למתחם נמצא שטח ירוק שהוא חלק מפארק הבמבוק הסגול.
מתחם זה כלל את בניין הספרייה המרכזי עד 2008. ב-2008 נחנך באגף הצפוני של מתחם הספרייה בניין הספרייה החדש.
הבניין הצפוני הוא בשטח של 77,000 מ"ר, תוכנן על ידי משרד האדריכלים הגרמני KSP Jürgen Engel Architekten .
אוסף הספרים המצוי בבניין כולל כ-12 מיליון ספרים ומבקרים בו מדי יום כ-12,000 מבקרים.
החלל המרכזי של המבנה הוא מלבני, במידות של 90 * 119 מטרים והוא כולל שלושה מפלסים שנועדו, על פי המתכננים, להראות את התרבות הנבנית שכבה על גבי שכבה כמו באתר ארכאולוגי.
במפלס הבסיס נמצאים האוספים העתיקים ביותר ובהם גם אוסף סיקו קוואנשו הנמצא בתוך חדר כספת שקוף.
המפלס השני, המסמל את ההווה, מוקדש לאגפי הקריאה והיעץ והמפלס העליון הוא הספרייה הדיגיטלית המסמלת את העתיד.
מעל כל החלל הענק של הספרייה נפרש גג המוחזק על ידי שש קורות פלדה, ללא עמודי תמך.
הספרייה הלאומית של ספרד (בספרדית: Biblioteca Nacional de España, תעתיק לעברית: ביבליוטיקה נסיונל דה אספניה) היא ספרייה לאומית, אחת מתוך שתי ספריות לאומיות, הספרייה הלאומית השנייה משמשת את חבל "קטלוניה".
הספרייה היא גם אחת הספריות הגדולות בעולם ואחת הגדולות ביותר בשפה הספרדית.
הספרייה ממוקמת בשדרת רקולטוס בסמוך לפלאסה דה קולון.
הספרייה נוסדה על ידי המלך פיליפ החמישי במדריד, בירת ספרד בשנת 1712 תחת השם: "ארמון הספרייה הציבורית" ושימשה גם כספרייה של ארמון המלך.
בשנת 1836 עברה הספרייה לרשות ממשלת ספרד.
בשנת 1896 נפתחה מחדש בבניין הנוכחי כיום ובשנת 1931 שופץ אולם הקריאה כדי שיוכל להתאים עבור תלמידים וסטודנטים.
במהלך מלחמת האזרחים של ספרד הוחרמו 500,000 ספרים על ידי החונטה הצבאית ששלטה במדינה.
במהלך שנות ה-50 שופץ והורחב הבניין כדי שיוכל לקלוט כמויות גדולות של ספרים ובין השנים 1986 ועד שנת 2000 שופץ הבניין והורחב כדי שיוכל לשמש גם עבור מכוני מחקר ותיעוד.
הספרייה הלאומית של יוון ממוקמת באתונה, בירת יוון.
הספרייה נוסדה בשנת 1832, על יסוד רעיון לייסד ספרייה לאומית, שעלה כבר בשנת 1824 במאמר בעיתון "גריק כרוניקלס", שקידם את רעיונות תנועת ההפילהלניזם לעצמאות יוון.
הספרייה הלאומית שוכנת בתוך בניין שתוכנן בסגנון נאו-קלאסי על ידי האדריכל הדני תאופיל הנסן והארכיטקט ארנסט זילר והיא חלק ממכלול של שלושה מבנים נאו-קלאסיים: האקדמיה הלאומית היוונית למדעים ואוניברסיטת אתונה.
באוספי הספרייה ישנם כיום 4,500 כתבי יד, אוסף תסריטים ועתיקות.
בין המוצגים הבולטים בספריה ניתן לציין את הפרסום הציבורי הראשון לכתבי היד של האפוסים והמזמורים של הומרוס ועוד.
למעלה מ-5000 כתבי יד עתיקים וגם המהדורה הראשונה של הספר הראשון המודפס ביוונית משנת 1476.
הטרילוגיה הנאו קלאסית של המבנים: הספרייה הלאומית, האוניברסיטה הלאומית והאקדמיה הלאומית נבנו בין השנים 1839 - 1888 לאחר שיוון זכתה לעצמאות מדינית.
בשנים הללו אתונה הייתה עיר לא מפותחת והנוף האורבני שלה דמה לכפר.
המבנים הססגוניים והמעוטרים מעניקים מושג אודות האדריכלות הקלאסית ששלטה באתונה בעת העתיקה.
האדריכלות הנאו קלאסית פרחה וקיבלה תאוצה בין השנים 1750 - 1840 וכוונתה המוצהרת הייתה חזרה למסורת ולגישה הטהורה כפי שבאו לידי ביטוי באדריכלות ובאמנות הקלאסית של יוון ורומא בעת העתיקה.
מבנה הספרייה נחשב לאחד המבנים הנאו קלאסים היפים ביותר בעולם.
המבנה תחת השראת הארכיטקטורה של אתונה במאה ה-5 לפנה"ס בדומה למבנה הארכתיאון המוצב בכניסה המזרחית לאקרופוליס.
בנייתו החלה בשנת 1861 והסתיימה לאחר עיכובים רבים רק ב-1885. הבניין מצופה בשיש ומעוטר בפסלים.
בחזיתו מוצבים פסליהם של הפילוסופים סוקרטס ואפלטון, ומעליהם מתנוססים על גבי עמודי שיש גבוהים פסליהם של האלים המיתולוגיים אתנה ואפולו.
הספרייה הלאומית של יוון הייתה ממוקמת בתחילת דרכה באי אגינה, היא הוקמה ביוזמתו של יואניס קפודיסטריאס.
בשנת 1834 לאחר הכרזתה של אתונה כבירת יוון, הועברה הספרייה למבנה של בית מרחץ ציבורי במקור, באגורה הרומית של אתונה, ולאחר מכן נדדה למבנה של כנסיית Gorgoepikiis.
בשנת 1866 התאחדה הספרייה הלאומית עם הספרייה של האוניברסיטה הלאומית ואז הוחלט לבנות את משכנה החדש בצמוד למבנה האוניברסיטה כחלק מהטרילוגיה.
במשך כ-120 שנים שימש מבנה זה כמקום משכנה של הספרייה הלאומית.
הצפיפות והצורך באמצעים מודרניים לשימור הביאו לכך שהספרייה הועתקה בשנת 2018 ושולבה ב פרויקט התרבות הענק ע"ש סטברוס ניארכוס SNFCC.
במרכז סטברוס ניארכוס שוכנות הספרייה הלאומית והאופרה הלאומית.
המרכז הוא מבנה מרשים ומרובה זוויות בעל חזית מזכוכית הממוקם על גבעה בשכונת קליתאה (נוף יפה ביוונית) אל מול חוף הים של פאלירו.
עלות הקמת המרכז המפואר נתרמה על ידי קרן מעזבונו של איל הספנות ניארכוס שנפטר בשנת 1996 בשווייץ.
המבנה תוכנן על ידי ארכיטקט העל האטלקי רנזו פיאנו.
11 שנים נדרשו להשלים את הפרויקט בעלות של 617 מיליון דולר.
הארכיטקט האטלקי רנזו פיאנו יישם בתכנונו את הגישה של שימוש במרחבים גדולים ופתוחים שנועדה לקרב אנשים: הוא יצר מעין פוליס מוקטנת הכוללת אגורה מקומית, פארק ותעלה מלאכותית באורך של 400 מטר שנבנתה לכבוד הנמל הקדום אשר שגשג במקום זה בעבר הקדום.
ה-SNFCC הוא מתחם ירוק שאפתני וחדשני עם חותמת Leed פלאטיניום.
המשמעות שיש המון סטנדרטים וחוקים על מנת לזכות בחותמת הזה.
בנוסף, המתחם עטור פרסים בהנדסה הביו-אקלימית שלו, שימור האנרגיה וקיימות המים, מה שהופך אותו למודל של קיימות סביבתית בעיצוב חלל ציבורי מודרני.
גג הספרייה מכוסה בצמחים ים תיכוניים, רובם מיוון.
גג הבניין מכוסה בשדר פוטו-וולטאי המייצר 3GWH.
הגג תלוי בבולמים כדי להתמודד בסופות הוריקן במידת הצורך.
הספרייה הלאומית של צ'כיה משמשת כספרייה הלאומית, המרכזית והספרייה הגדולה של צ'כיה.
מחצית מאוסף הספרים הגדול שלה נמצא בספרייה הממוקמת במתחם הקלמנטינום (Klementinum) העתיק בעיר הבירה פראג.
הספרייה פועלת תחת אחריותו של משרד התרבות של צ'כיה, וצוות הספרייה (החל מהמאה ה-20 ואילך) כולל סופרים, משוררים, מבקרי ספרות, חוקרים, היסטוריונים ומוזיקאים.
הספרייה מספקת שירותים ליותר ממיליון משתמשים מדי שנה, יש בה 60 אלף קוראים רשומים, וכמיליון ספרים מושאלים בה כל שנה.
שירותי הספרייה זמינים לכל אדם מעל גיל 15, אבל רוב המשתמשים בשירותיה הם סטודנטים הלומדים באוניברסיטה, מכללות, מורים, אקדמאים, מדענים וחוקרים.
בספרייה כ-10 אולמות קריאה: האולם המרכזי, אולם היעץ - מיועד לסטודנטים, מורים, מרצים וכו', אולם מדעי החברה והמדעים, אולם כתבי העת, אולם קריאה הנגיש לבעלי כרטיס ספרייה תקף של הספרייה הלאומית, אולם קריאה המכיל כתבי יד וספרים מודפסים קדומים, אולם קריאה למוזיקה, אולם קריאה לספריית מדעי המידע.
בניין הספרייה, המשתרע על למעלה מ-20 דונם, נבנה בשנת 1722 כחלק מקמפוס האוניברסיטה הישועית, ונחשב אחד המבנים ההיסטוריים הבולטים במרכז ההיסטורי של העיר פראג.
הוא עבר התפתחות אדריכלית רבה כאשר הגיעו נזירים מהמסדר הישועי, אשר החלו בבניית קומפלקס מבני דת ובית ספר.
תקופת הבנייה העיקרית שלו הייתה בין השנים 1578 - 1726, ובשנים 1924 - 1936, שידרג האדריכל לדיסלאב מאהון את הבניינים במתחם, כדי שיתאימו לצורכי הספרייה הלאומית, האוניברסיטה והספרייה הטכנית.
הבניין נבנה בסגנון בארוקי: תקרה מצוירת וממנה יורדות נברשות (שנדלירים) ענקיות, הרצפה עשויה שיש ובין עמודי העץ, מדפים עמוסי ספרים.
בספרייה יש כ־6 מיליון מסמכים, 20 אלף ספרים, אוסף גלובוסים עתיקים ואוספי כתבי יד יקרים מתקופת ימי הביניים.
כדי שלא יינזקו, ולשם שימורם הוקמה בה מחלקה מיוחדת שמטרתה לדאוג, לטפל ולשמר בצורה יעילה ביותר.
אוסף כתבי היד: אוסף כתבי היד נוצר על ידי קבוצה של קודקסים, שנתרם בשנת 1366 על ידי צ'ארלס הרביעי לאוניברסיטת פראג, לאחר שהוקמה בה המכללה הראשונה.
מלבד זאת, ניתן למצוא באוסף כתבי יד מזרחיים ופפירוס יווני.
האוסף מקיף מספר רב של יצירות ייחודיות כמו, קודקס Vysehrad משנת 1085, שהוכן לכבוד טקס הכתרת המלך הצ'כי הראשון וראטיסלאב (King Vratislav Czech), כתב יד ממנזר קונהוטה (Abbess Kunhuta) משנת 1312, שהופק בכתב העת של מנזר סנט ג'ורג' במצודת פראג, התנ"ך הציורי של ולסילב מהמחצית הראשונה של המאה ה-14 ועוד.
אוסף האינקובולות: בספרייה כ-4,200 אינקובולות שיצאו לאור עד סוף שנת 1500, ומהווים את אחד האוספים הגדולים ביותר באירופה.
חלקו העיקרי של האוסף הוקם בשליש האחרון של המאה ה-18, כאשר אוספים ממכללות ישועיות ולאחר מכן אוספי ספרים של מנזרים רבים מבוהמיה שבוטלו תחת שלטונו של יוסף השני (Joseph II), צורפו לחזקת אוסף הספרייה הישועית בקלמנטינום.
כן נוספו כרכים עתיקים של ספריות ממכללות ישנות של אוניברסיטת פראג אחרי הקרב בהר הלבן.
האוסף הושלם כולו לאחר רכישה במאה ה-20 וגדל משמעותית בשנת 2006, כאשר הספרייה הלאומית קנתה 550 אינקובולות ממנזר הפרמונסטרנטנזים (Premonstratensians) בטפלה (Teplá).
בשנת 2017, רכשה הספרייה יחד עם החזקת המנזר הפרנציסקני בחב (לשעבר איגר) 500 ספרים מודפסים נוספים, ביניהם מצויים מספר ספרים ייחודיים וכן גיליונות לא ידועים.
70% מהאוסף הוא בגרמנית, 25% מהאוסף מודפס באיטלקית, 2% מהאוסף הודפס בצרפת ו-3% מאוסף הספרים הודפס בארצות אירופאיות אחרות.
אחד הספרים העתיקים בספרייה - ספר תהילים שהודפס בשנת 1487, והוא הספר המודפס העתיק ביותר של פראג.
פריטי האינקובולות מופיעים בקטלוג האיגוד הבינלאומי של אינקונבולה, קיצורי האינקובולות מופיע בקטלוג CD-ROM וברשימות אינקובולות אחרות, למשל: Emma Urbánková - נמצאות ברשימה של אינקובולות בוהמיה פראג משנת 1986, ההתחלה של ספרי ברנו נמצאים ברשימת Vladislav Dokoupil.
הספרייה הסלאבית: הספרייה הסלאבית מהווה חלק מהספרייה הלאומית.
זו ספריית מחקר ציבורית הגדולה ביותר במרכז אירופה.
מלבד ספרות מקורית של המדינות הסלאביות, מכוונים המסמכים מבחינה נושאית לספרות סלאבית מקצועית מכל רחבי העולם ומתמקדים בעיקר בהיסטוריה, פילוסופיה, בלשנות, מדעי הספרות, לימודי פולקלור, אתנולוגיה, מדעי המדינה, סוציולוגיה ואמנות.
אנדרטת מוצרט ואוסף מוצרטינה: שייכים למחלקה למוזיקה ומשמשים את קהילת המחקר הבינלאומי.
האוסף משמש להגברת דיוק קטלוג יצירותיו של מוצרט, ומופיע בפרסומים ביקורתיים על יצירותיו של המלחין.
קטלוג המוזיקה, בעל משמעות בינלאומית רבה, נמצא במחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית ומכיל מידע על כל האוספים המוזיקליים החשובים ביותר ברפובליקה הצ'כית וניתנה בו תשומת לב למקורות מוצרט.
במרכז האוסף שהוא גם אנדרטה למוצרט מוצג פסל מוצרט שנעשה על ידי הפסל עמנואל מקס ומוצג בקפלת המראות.
חלקו המרכזי של האוסף מכיל 181 יצירות מתוכן 117 בכתב יד, אשר רובם נרכשו בין השנים 1837–1838. המהדורות המודפסות הגיעו בעיקר מלייפציג או וינה ונרכשו לעיתים קרובות מהיזם המוזיקלי בפראג מרקו ברה (Marco Berra).
מספר כתבי יד וחתימות נדירים, נרכשו מאלואיס פוקס (Alois Fuchs) שהיה אספן ווינאי ידוע.
הייצוג הנרחב של התווים ליצירות פסנתר, כולל 21 קונצ'רטו.
מלבד הרקוויאם המפורסם, מכיל האוסף בעיקר את המיסות של מוצרט.
בתחילת המאות ה-19 וה-20, הושלם האוסף על ידי רכישת מהדורות נוספות של יצירות מוצרט שיצאו לאור בלייפציג.
מסמכים נוספים בעלי ערך רב הנמצאים באוסף כוללים 4 מכתבים ממשפחתו של מוצרט: מכתב אחד מאת לאופולד מוצרט (Leopold Mozart), מכתב מאת W.A.
Mozart), מכתב מאמו של מוצרט וטיוטת מכתב מאת קונסטנס (Constance), אשתו של מוצרט.
מלבד זאת, קיימים כתבי יד חתומים בעלי ערך, שקיימת השערה לגביהם שזה כתב יד שמוצרט חתום עליהם (סט של ריקודים ומצעדים, תרגילי תרגול וטיוטה אחת).
זאת ועוד, באוסף קיים כתב יד של יצירה קטנה לפסנתר בחתימת ידו של פרנץ קסבר מוצרט (Franz Xaver Mozart), בנו הצעיר של המלחין.
אוסף ספרי המיסטיקה: בשנת 2016, נמצאו במחסן הספרייה שלא היה בשימוש משנת 1950, ספרי מיסטיקה נדירים של היינריך הימלר, שהיה אובססיבי לעניין כישופים וציד מכשפות.
פרויקט הדגיטציה: בשנת 2005 זכתה הספרייה להכרה עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
הספרייה זכתה דרך תוכנית זיכרון עולם בפרס Jikji אשר הוענק בעיר צ'אונגג'ו (Cheongju) בדרום קוריאה, וניתן לנציג הספרייה אדולף קנול (Adolf Knoll).
הפרס בסך 30 אלף דולר מוענק למוסדות שתרמו תרומה משמעותית לשימור הנגישות של מורשת תיעודית.
הספרייה זכתה בפרס זה על עבודתה עבור מיזמים חלוציים בהם הונגשו כתבי יד עתיקים המופעלים בצורה דיגיטלית.
בספרייה הדגיטלית למעלה מ-8 מיליון דפים סרוקים חלקם בגרמנית, רוסית ושפות אחרות.
הפרויקט הבינלאומי לזיהוי שמות: הספרייה הלאומית של צ'כיה משתתפת במיזם הנקרא VIAF - Virtual International Authority File, שהוא מאגר שמות פרויקט בינלאומי לזיהוי שמות.
מיזם זה נוצר כתוצאה מהחלטת מספר ספריות מובילות בעולם, כדי לצרף את רשימות זיהוי השמות שלהן למאגר ממוחשב אחד, המאפשר לאתר צורות רבות של אותו השם של האישים, ובכך לקדם את רעיון ה"ווב הסמנטי" לאיתור אותו הערך בשפות שונות.
הואיל ושמות של אישים נרשמים בספריות רבות ברחבי העולם בשפות שונות ובצורות כתיב ואלף-בית מגוונים.
בין הספריות הלאומיות השונות ניתן למצוא את ישראל, ארצות הברית, גרמניה, שוודיה ועוד.
פרויקט העלאת הספרות האירופית לאינטרנט: פרויקט בו הסכימו 19 ספריות לאומיות מאירופה, להעלות לאינטרנט ספרות אירופאית.
בשנת 2002, אירע שיטפון בספרייה הלאומית, המים חדרו למשרדים ולחללי הגלריה, וגלשו אל קומות המרתף.
עובדי המקום יחד עם מתנדבים הצליחו לפנות את הספרים העתיקים למקום אחר.
אולם, בשלוחה אחרת של הספרייה - מחוז אולסוביץ (Holesovice), נהרסו כ-30 אלף ספרים ובהם כ-20 אלף תעודות וספרים נדירים.
על מנת לשקמם ולהחזירם למצבם המקורי, התבצעה בספרים ובתעודות סדרה ארוכה של תהליכי ייבוש מורכבים ויקרים במכונות ואקום, בחדרי ייבוש מעץ, באמצעות תהליכים כימיים ועוד.
בשנת 2006, אושר תקציב לבניית בניין חדש עבור הספרייה, ושיפוץ בניין הקלמנטינום.
הבניין החדש ייבנה באזור לטנה (Letna).
והאדריכל שזכה בתכנון הבניין החדש הוא האדריכל הצ'כי יאן קפלינקי (Kaplicky) שעובד וגר בלונדון.
הספרייה הלאומית של סקוטלנד היא ספריית ההפקדה החוקית של סקוטלנד ואחת מן הספריות הלאומיות של הממלכה המאוחדת.
מרכזה נמצא על גשר ג'ורג' הרביעי בין העיר העיר העתיקה באדינבורו לרובע האוניברסיטה והיא פרוסה במספר מבנים נוספים ברחבי העיר.
הספרייה כוללת כ-7 מיליון ספרים וכ-7 מיליון פריטים מודפסים אחרים (כרזות, תוכניות, חוברות וכדומה) וכ-2 מיליון מפות.
הספרייה מכילה את האוסף הגדול בעולם של ספרות גאלית.
במקור הייתה ספריית ההפקדה הלאומית של סקוטלנד ספריית "חבר עורכי הדין" (Faculty of Advocates; ), גוף פרטי שאיגד את עורכי הדין המופיעים בפני בתי המשפט של סקוטלנד.
הספרייה נוסדה ב-1689 וקיבלה מעמד חוקי של ספריית הפקדה ב-1710. בשנות ה-20 של המאה ה-20 ביקש חבר עורכי הדיך להעביר את הספרייה לרשות הציבור כגוף לאומי.
בשנת 1925 חוקק הפרלמנט של סקוטלנד את חוק הספרייה הלאומית.
העבודה על המבנה המרכזי החדש של הספרייה על גשר ג'ורג' הרביעי, שבא על מנת להחליף את המבנה הוויקטוריאני ב"מייל המלכותי", החלה ב-1938, נעצרה עקב מלחמת העולם השנייה ונשלמה ב-1956. ב-1989 נחנך מבנה חדיש ומודרני בדרום אדינבורו, שהורחב ב-1995.
בשנת 2005 מכר ג'ון מאריי השביעי לספרייה את ארכיון הוצאת ג'ון מאריי בין השנים 1768 ל-1920, ובו כתבי יד מקוריים רבים, כולל כתב היד המקורי של "מוצא המינים".
כתב יד מקורי של מוצא המינים מאת צ'ארלס דרווין
מהדורת הפוליו הראשונה של מחזות ויליאם שייקספיר
מספר עותקים של תנ"ך גוטנברג
מהדורה ראשונה של "על הגלגולים" מאת קופרניקוס
הספרייה הלאומית של פולין (בפולנית: Biblioteka Narodowa) היא הספרייה הלאומית של פולין, הממוקמת בוורשה וכפופה ישירות למשרד התרבות והמורשת הלאומית של פולין.
הספרייה שוקדת על שמירת עותקים מכל יצירה המודפסת בפולין, ובנוסף היא אוספת יצירות הקשורות למדינת פולין, הכוללים ספרים, כתבי עת, מפות, כתבי יד, יצירות אודיו וחומרי אפמרה.
הספרייה הלאומית היא ספריית המחקר החשובה ביותר, הארכיון המרכזי של הכתיבה הפולנית, המרכז למידע ביבליוגרפי על ספרים, מוסד מדעי וגם מרכז מתודולוגי חשוב לספריות פולניות אחרות.
הספרייה גם מפרסמת ספרים וכתבי עת מדעיים כמו:
הספרייה הלאומית היא ספריית הפקדה כלומר ישנה חובת הפקדה לשלוח אליה עותק מכל ספר שמפורסם בפולין.
ההיסטוריה של הספרייה הלאומית מתחילה במאה ה-18 (ספריית זלוסקי).
על פי החלטת הפרלמנט הפולני, מאז שנת 1780 לספרייה הייתה זכות לקבל עותק חובה של כל ספר מודפס באזור פולין.
בכל זאת, בעקבות החלוקה השנייה של פולין, אוסף זלוסקי, הוחרם על ידי כוחותיה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, ונשלח לסנקט פטרבורג.
הספרים הפכו לחלק מהאוספים של הספרייה הציבורית הקיסרית, מה שגרם לחלקים מהאוסף להינזק, להיהרס ואפילו להיגנב במהלך ההובלה לרוסיה.
כשפולין קיבלה את עצמאותה מחדש ב-1918 לאחר חתימת חוזה ורסאי, לא היה קיים מוסד מרכזי לספרייה הלאומית.
ב-24 בפברואר 1928, על ידי צו של הנשיא איגנצי מושצ'יצקי, הספרייה הלאומית נוצרה בצורתה העכשווית.
הספרייה נפתחה בשנת 1930 ובהתחלה באוספיה היו 200 אלף ספרים.
המנהל הראשון של הספרייה היה סטפן דמבי, ואחריו ב-1937 סטפן ורטל-וירצ'ינסקי.
למשל, ב-1932 הנשיא מושצ'יצקי תרם את כל הספרים וכתבי היד מהמוזיאון של ארמון וילאנוב לספרייה, כ-40 אלף כרכים וכ-20 אלף תמונות מאוסף סטניסלב קוסטקה פוטוצקי.
בהתחלה לא היה לספרייה הלאומית מקום משלה, לכן האוספים נמצאו במקומות שונים למשל בבניין של בית הספר לכלכלה בוורשה או בארמון פוטוצקי.
מקום חדש לבניין הספרייה מתוכנן באזור שדה מוקוטובסקי, אבל התוכנית נפלה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם השנייה, באוספי הספרייה היו:
6,5 מיליון ספרים וכתבי עת מהמאות ה-19 וה-20.
בשנת 1940 הנאצים הפכו את הספרייה הלאומית לספרייה העירונית של ורשה וחילקו אותה ל:
מחלקת ספרים לגרמנים (בבניין אוניברסיטת ורשה)
מחלקה מוגבלת עם ספרים לא זמינים לקוראים (בבית הספר לכלכלה)
כל האוספים המיוחדים ממשרדים ומוסדות שונים של ורשה (בארמון קרסינסקי)
ב-1944 האוספים המיוחדים נשרפו על ידי הנאצים כחלק מהדיכויים לאחר מרד ורשה.
הספרייה הלאומית איבדה במהלך מלחמת העולם השנייה כ-40% מכלל אוספיה, כולל כ-90% מהאוספים המיוחדים.
הספרייה חידשה את פעילותה בשנת 1945. לספרייה חזרו האוספים שנמצאו בגרמניה ובאוסטריה ויחידות ששרדו מאוספים, בין היתר, של הספרייה בארמון קרסינסקי.
בשנת 1959 חזרו מקנדה "דרשות הצלב הקדוש" (הטקסט הקדום ביותר הידוע שכתוב בפולנית), "הפסלטר של סנקט פלוריאן", וכתבי היד של פרדריק שופן.
בשנים 1962–1976 נבנה קומפלקס חדש לספרייה בשדרות נייפודלגלושצ'י.
כיום האוספים של הספרייה הלאומית הם בין הגדולים בפולין, ומונה כמעט 8.5 מיליון פריטים המאוחסנים במחסני הספרייה.
הספרייה כוללת צילומים ומסמכים איקונוגרפים מגוונים, יותר מ-130,000 אטלסים ומפות, יותר מ-2,000,000 יחידות חומרי אפמרה ויותר מ-2,000,000 ספרים ויותר מ-1,000,000 עותקים של כתבי עת מן המאות ה-19 עד ה-21.
פריטים בולטים באוספים של הספרייה כוללים 151 דפים של קודקס סופראסליינסיס שנכנס לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו בשנת 2007 כחשיבות משמעותית למורשת התרבות העולמית ואזורית.
בשנת 2012 הספרייה חתמה על הסכם להוסיף 1.3 מיליון רשומות מהספרייה ל-Worldcat.
הספרייה הלאומית של שוודיה (בשוודית: Kungliga biblioteket; בתרגום: הספרייה המלכותית) היא הספרייה לאומית של שוודיה.
הספרייה אוספת ומשמרת את כל החומרים המודפסים והאודיו-ויזואליים בשוודית.
בנוסף נשמרים גם חומרים ותכנים הנקשרים לשוודיה שהוצאו לאור במדינות אחרות.
הספרייה משמשת כספרייה אקדמאית העוסקת במחקר, ומכילה גם אוספים בשפות שונות.
אוספי הספרייה מכילים מעל 20 מיליון פריטים.
מלבד ספרים הם מכילים פוסטרים, תמונות, כתבי יד, עיתונים ועוד.
האוסף האודיו ויזואלי מכיל יותר משבע מיליון שעות צפייה של מידע מוקלט.
ב-1953 רכשה הספרייה כמויות של חומרים של ספרות רוסית מלנינגרד וממוסקבה, שיהוו בסיס לספרייה סלאבונית בסטוקהולם.
רכישה זו הובילה להסכם שנחתם ב-1964 לפיו הספרייה הממלכתית של רוסיה והספרייה הלאומית השוודית יחליפו ביניהם חומרים.
על פי החוק השוודי כל המוציאים לאור של חומר מודפס בשוודית מחויבים לשלוח עותק אחד לספרייה הלאומית ולשש ספריות אקדמיות נוספות.
חוק זה נחקק ב-1661 ומטרתו המקורית הייתה לא שימור החומרים הספרותיים אלא פיקוח על תוכנם.
הספרייה אחראית לספק מידע למוסדות להשכלה גבוהה, ולתיאום בין הספריות השונות בשוודיה.
היא ממוקמת בפארק הומלגארדן שבמרכז סטוקהולם.
ב-1792 תרם גוסטב השלישי, מלך שוודיה את ספרייתו האישית לספרייה, וארבע שנים לאחר מכן תרם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה 7,500 עבודות ספרותיות לספרייה.
בניין הספרייה נבנה בשנת 1878 במחצית הראשונה של שנות ה-90, בתקופת כהונה של בירגיט אנטונסן כמנהל הספרייה היא עברה שיפוץ ממושך במהלכו גם התווספו בניינים חדשים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הסיפריה מתחזקת קטלוג LIBRIS שכיום מכיל מעל ל-6.5 מיליון רשומות.
משנת 2008 הספרייה מנהלת גם את ארכיון הצליל והסרטים הלאומי השוודי.
הספרייה הלאומית של לטביה (בלטבית: Latvijas Nacionālā bibliotēka) היא מוסד תרבותי לאומי מטעם משרד התרבות הלטבי.
הספרייה נוסדה ב-29 באוגוסט 1919, כשנה לאחר קבלת עצמאות המדינה.
מנהל הספרייה הראשון הביא את אוסף הספרים הפרטי שלו כבסיס לספרייה וכבר בשנת 1920 הכילה כ-250,000 פריטים.
החל משנת 1920, כל מוציא לאור בלטביה מחויב במסירת עותק של כל יצירה שמפרסם לספרייה הלאומית.
בשנים 1939 ו-1940 אוסף הספרייה גדל משמעותית, כשנוספו אליו פריטים שהתקבלו מגרמנים-בלטים, שרבים מהם התיישבו בלטביה בתקופת הרייך הגרמני.
בין פריטים אלו נכלל חומר ספרותי מ"המוסד להיסטוריה וארכאולוגיה של רוסיה הבלטית".
במהלך הכיבוש הגרמני של לטביה, שונה שמה ל"ספריית המדינה", על מנת שלא יהיה אזכור לעצמאותה של לטביה.
בשנת 1956 עברה הספרייה לבניין חדש.
מאז הכרזת עצמאות לטביה בשנת 1991, הספרייה נקראת בשם "הספרייה הלאומית הלטבית".
בשנים 1995–2016, קיבלה הספרייה תרומה קבועה מ"הספרייה הבלטית של אוטו בונג", ספרייה ללימודי היסטוריה בלטית ושפות בלטיות.
ב-2006 הצטרפה הספרייה לשירות המקוון של הספרייה האירופית .
הספרייה הלאומית של הולנד היא ספרייה לאומית שנוסדה בהאג שבהולנד בשנת 1798.
המשימה של הספרייה הלאומית של הולנד, כפי שמוצג באתר האינטרנט של הספרייה, היא לספק "גישה אל הידע והתרבות של העבר וההווה על ידי מתן שירותים איכותיים למחקר, לימוד וניסיון תרבותי".
המלך לואי בונפרטה העניק לספרייה את התואר "הספרייה המלכותית" בשנת 1806. הספרייה התחילה להיות מוכרת בשם "הספרייה הלאומית" משנת 1982, כאשר הספרייה פתחה אגפים חדשים.
המוסד הפך להיות מנוהל באופן עצמאי ולא על ידי המדינה בשנת 1996, אם כי הוא ממומן על ידי המחלקה לחינוך, תרבות ומדע.
בשנת 2004, הכילה הספרייה הלאומית של הולנד כ-3,300,000 פריטים, זה שווה ערך ל-67 קילומטרים של מדפי ספרים.
רוב הפריטים (2,500,000 ספרים או 48 קילומטרים) באוסף הם ספרים.
יש גם חלקים בספרייה של "ספרות אפורה", המחבר, המוציא או התאריך אינם מופיעים על המסמך אבל למסמך יש משמעות תרבותית או אינטלקטואלית.
האוסף מכיל כמעט את כל הספרות של הולנד, מכתבי יד מימי הביניים ועד פרסומים מדעיים מודרניים.
כדי שהפרסום יתקבל, הוא חייב להיות ממפרסם הולנדי רשום.
כל אדם מגיל 16 ומעלה יכול להפוך למנוי.
ישנה גם אפשרות לקבל גישה לאוסף ליום אחד בלבד בלי להפוך למנוי.
טיפול בבקשה ללקיחת חומר מן הספרייה יכול להימשך קרוב ל-30 דקות.
הספרייה הלאומית מפעילה מספר אתרים שאליהם הגישה פתוחה.
ביניהם, האתר "הזיכרון של הולנד".
הספרייה הלאומית של רומניה (ברומנית: Biblioteca Naţională a Românie) היא הספרייה הלאומית של רומניה.
יעודה הוא לשמש מאגר של כל המתפרסם ברומניה.
שורשיו של המוסד שהפך מאוחר יותר לספרייה לאומית, נעוצים בספרייה של המוסד האקדמי "קולג' הקדוש סאבה" (Saint Sava College) בבוקרשט, שנחנכה בשנת 1859 עם ארכיון של 1,000 כרכים בשפה הצרפתית.
לאחר האיחוד של שנת 1859 קיבלה הספרייה מעמד חוקי כמוסד לאומי (Bibliotecă Naţională şi Bibliotecă Centrală - ספרייה לאומית מרכזית).
בשנת 1864 שונה שמה של הספרייה ל"ספריית המדינה המרכזית".
בשנת 1901 נלקחו כל האוספים לספרייה האקדמית הרומנית, וכתוצאה מכך בין השנים 1901–1955 הייתה זו הספרייה האקדמית ששימשה כספרייה הלאומית.
ב-1955 "ספריית המדינה המרכזית" עברה ארגון מחדש, והוגדרה כספרייה לאומית.
ב-1989 לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, שוב שונה שמה של הספרייה, ל"ספרייה הלאומית הרומנית" (Biblioteca Naţională a Românie).
בשנת 1986 הוחל בבניית משכן חדש וגדול יותר לספרייה.
האדריכל המוביל הראשון של הפרויקט היה סזאר לזארסקו, שנפטר לפני סיום הבנייה.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1989, אף על פי שבנייתם של כמה מחלקי הבניין הסתיימה או קרוב לכך, הופסקה הבנייה למשך מספר שנים בשל העדר מימון.
ב-2009 הוטל הפרויקט על משרד התרבות של רומניה, אשר סיים את הבנייה בשנת 2011 וקבע את מועד הפתיחה הרשמי ל-2012.
הספרייה הלאומית היא מוסד תרבותי בפיקוח משרד התרבות של רומניה.
מטרתו היא לנהל את המורשת הלאומית של פרסומים, על ידי רכישת ושימור מסמכים ולהפוך אותם נגישים לציבור, לצורך מחקר או שימוש פרטי.
הספרייה הלאומית הרומנית מחזיקה במספר אוספים מיוחדים כולל:
הספרייה הלאומית של פינלנד (בפינית: Kansalliskirjasto) היא הספרייה הלאומית של פינלנד.
היא משמשת כספריית מחקר אקדמאית ומהווה חלק מאוניברסיטת הלסינקי.
הספרייה אחראית לאחסון ושימור המורשת והתרבות הפינית.
לפי החוק הפיני היא משמשת כספריית הפקדה וישנה חובה לשלוח עותקים של כל חומר ויצירה מודפסת ואודיו-ויזואלית היוצאת לאור בפינלנד לספרייה הלאומית.
עותקים אלה נשמרים באוספים הלאומיים של הספרייה ובחמש ספריות אקדמיות נוספות במדינה.
בנוסף לכך על הספרייה לאסוף חומרים שפורסמו באינטרנט.
כל תושב המדינה רשאי להירשם לספרייה כמשתמש ולשאול חומרים ממנה, אך האוספים הלאומיים אינם רשאים להיות מוצאים מתחומי הספרייה.
בספרייה קיים גם אוסף גדול של ספרים שיצאו לאור בתקופת האימפריה הרוסית.
הספרייה הלאומית של סרביה (בסרבית: Народна библиотека Србије) היא הספרייה הלאומית של סרביה הממוקמת בבלגרד והספרייה הגדולה במדינה.
הקמת הספרייה מקושרת לאירוע היסטורי שהתרחש בפברואר 1832 כאשר דמיטרי דוידוביץ' (Dimitrije Davidović), המוציא לאור של העיתון הראשון בסרביה, שלח מכתב אודות הקמת ספרייה לאומית להוכרת כבוד למילוש אוברנוביץ', בנובמבר של אותה שנה הזמין הנסיך קיום ספריית הפקדה בתוך הספרייה הלאומית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בניין הספרייה ואוספיו ניזוקו ומה שנשאר ממנו הועבר לניש ולקרגוייבץ על מנת להגן על להגן עליו.
לאחר המלחמה ובעקבות חוק הספרייה הלאומית שחוקק ב-1919 הספרייה קיבלה את הזכות לרכוש עותק מכל יצירה ספרותית שיוצאת לאור בממלכת יוגוסלביה.
התקפת לופטוואפה את הספרייה במלחמת העולם השנייה הרסה לחלוטין את בניין הספרייה ביחד עם 500,000 כרכי ספרים, אוסף של 1424 כתבי יד קריליים, אוסף של 4,000 כתבי עת ו-1,800 עיתונים, ארכיונים של דמויות מפתח בהיסטוריה הסרבית וכמו כן רשימות הניהול והקטלוג של הספרייה.
לאחר שחרור בלגרד ב-1944 הייתה תקופה של שחזור אינטנסיבי של אוספי הספרייה שניזוקו ופיתוח של הספרייה, ב-1947 המקום נפתח לקהל מחדש באופן רשמי, ב-1954 אושרה בניית בניין הספרייה המחודש.
בספרייה ישנו האוסף המיוחד של ספרים נדירים מהמאה ה-18 והמאה ה-19.
הספרייה המלכותית של בלגיה (בהולנדית: Koninklijke Bibliotheek van België, בצרפתית: Bibliothèque royale de Belgique) היא הספרייה הלאומית של בלגיה.
הספרייה הוקמה בשנת 1837 ובניינה החדש נחנך בחציה השני של המאה ה-20 במרכז בריסל.
המקום מחזיק באוספים רבים בעלי חשיבות היסטורית ומהווה ספריית הפקדה עבור כל הספרים והמדיות הכתובות היוצאות לאור בבלגיה או במדינות אחרות שנכתבו על ידי סופרים וכותבים בלגים.
הספרייה מחזיקה מעל עשרה מיליון כרכי ספרים וביניהם אוסף של ספרים נדירים המכיל 250,000 פריטים, היא מחזיקה גם באוסף של 700,000 ציורים ותחריטים, 150,000 מפות שונות ו-250,000 חפצים נדירים הכוללים מטבעות ומאזניים.
אוסף המטבעות מכיל מטבעות רבי ערך עבור תחום הנומיסמטיקה כמו טטרדרכמא מהמאה החמישית לספירה.
בשנת 1965 הוקם בספרייה אגף המוזיקה והאגף מחזיק כ-100,000 הקלטות של מוזיקאים בהיסטוריה הבלגית וכמו כן תוכניות קונצרטים ותצלומים שונים.
ה"ליברריאום" (Librarium) היא תצוגה קבועה בספרייה המציגה את ההיסטוריה של הספרים והקריאה, התצוגה מכילה חדרים המוקדשים בין היתר לאנרי ון דה ולדה ואמיל ורהארן.
הספרייה הלאומית של גרמניה היא ארכיון ביבליוגרפי מרכזי וספרייה לאומית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
משימת הספרייה היא לאסוף, לארכב, לתעד ולהקליט מסמכים ומקורות ביבליוגרפיים בגרמנית של פרסומים מאז 1913, לרבות פרסומים זרים על גרמניה, תרגומי יצירות לגרמנית, עבודת מהגרים דוברי גרמנית שפורסמו מחוץ למדינה בשנים 1933 עד 1945, כדי להפוך אותם לזמינים לכלל הציבור.
הספרייה הלאומית הגרמנית מנהלת קשרים ברמה הלאומית והבינלאומית מול ספריות מקומיות וספריות לאומיות זרות.
הספרייה היא שותפה חשובה בפיתוח ותחזוקת חוקים ביבליוגרפיים ותקנים בגרמניה, ממלאת תפקיד משמעותי בפיתוח ספריית תקנים בינלאומית.
לספריה שיתוף פעולה עם הוצאות לאור רבות, דבר שמוסדר בחוק מאז 1935 מול הוצאת לייפציג ומאז 1969 מול הספרייה הגרמנית בפרנקפורט (Deutsche Bibliothek).
בנוסף היא מפעילה ארכיון למוזיקה (Deutsches Musikarchiv) בברלין שנוסד ב-1970, אשר מתעסק בכל המוזיקה הנשמרת בארכיון.
מאז 2010 ארכיון המוזיקה הוכפף לספריית לייפציג.
משנת 1999 ועד לשנת 2019 בראש הארגון עמדה אליזבת ניגמן.
הספרייה הלאומית של נורווגיה (בנורווגית: Nasjonalbiblioteket) הוקמה בשנת 1989 במטרה "לארגן ולשמר את חומרי העבר עבור העתיד".
עם זאת רק ב-2005 הוכרזה כספרייה הלאומית באופן רשמי וגם עברה לבניין משודרג.
עד להקמתה, שימשה ספריית אוניברסיטת אוסלו גם כספרייה הלאומית של המדינה מ-1813.
ב-2006, עם מינויה של ויגדיס מואי סקארסטיין למנהלת, החלה הספרייה בתהליך של דיגיטציה של חומרים מסוימים.
הספרייה הלאומית של שווייץ היא הספרייה הלאומית והמרכזית בשווייץ.
ב-1884 אישרה מועצת המדינה של שווייץ את החלטתה על הקמת ספרייה לאומית, ב-1885 החלה הספרייה לפעול אך נפתחה לציבור ארבע שנים לאחר מכן בבניין הארכיון המרכז של המדינה.
ב-1915 נחתם הסכם בין הספרייה לבין בתי ההוצאות לאור בשווייץ אשר במסגרתו כל בית הוצאה לאור מחויב לתת עותק של כל יצירה שיוצאת לספרייה, ב-1918 יצא קטלוג הספרייה הרשמי.
ב-1996 אוסף הפוסטרים של הספרייה החל להיות זמין ברשת.
בשנת 2000 נחנך בספרייה מרכז ליצירותיו של פרידריך דירנמאט.
אחת ממטרותיה של הספרייה היא לשקף את הרב-גוניות של התרבות השווייצרית.
הספרייה הלאומית של קמבודיה (בקמרית: បណ្ណាល័យជាតិកម្ពុជា) היא גוף לאומי הממוקם בפנום פן, בירת קמבודיה.
הספרייה הוקמה על ידי השלטון הקולוניאלי הצרפתי ב-24 בדצמבר 1924. האסוף הראשוני של הספרייה, עם הקמתה, כלל 2,879 ספרים, רוב הספרים היו בצרפתית.
ב-1928 היו באוסף הספרייה עשרת אלפים כרכים, וביקרו בה 9,698 קוראים.
נציג צרפתי ניהל את הספרייה עד שנת 1951. לאחר קבלת העצמאות על ידי הקמבודיה, במדינה החלה להתפתח ספרות בשפה הקמרית ומספר הספרים בשפה זו היוצאים לאור כל שנה גדל, וכך גדל גם אוסף הספרים בקמרית בספרייה.
הספרייה נסגרה בתקופת שלטונם של קמר רוז' בין השנים 1975–1979. כשמונים אחוז מאוסף הספרייה הושמד בתקופה זו.
לפני השתלטותם של קמר רוז' על קמבודיה היו בספרייה 40 עובדים, אך רק שני עובדים שבו לעבודתם לאחר סיום שלטונם בשנת 1979.
ב-1980 הוחזר מעמדה של הספרייה הלאומית של קמבודיה.
כיום אוסף הספרייה כולל 103,635 פריטים.
האוספים המיוחדים כוללים 8,327 מסמכים, כולל מסמכים בצרפתית משנים 1925–1970, ומסמכים וספרים בקמרית משנים 1955–1975.
הספרייה תחת שלטונם של קמר רוז'
מבנה הספרייה, כמו רוב המבנים בפנום פן בתקופת שלטונם של קמר רוז' שרדו.
לעומת זאת אוסף הספרייה ניזוק קשות.
בתקופה זו גן הספרייה שימש למרעה של חזירים ועופות.
מבנה הספרייה והארכיון שימשו לאחסון מזון ולמגוריהם של רועי חזירים, ובתקופה מסוימת למגוריהם של היועצים הסיניים בקמבודיה.
לצורך אחסון מזון פונו המדפים מהספרים, רבים מהם אבדו לאחר מכן.
לא ברור מהו המספר המדויק של הספרים אשר אבדו בתקופה זו.
הפגיעה הקשה בספרייה הייתה הפגיעה בכוח האדם של המוסד.
לפני תקופת קמר רוז' היו בו 40 עובדים.
אנשים אלו הוגלו אל מחוץ לגבולותיה של פנום פן, כמו רוב תושביה של העיר.
רק שניים מהם שבו לעבודתם ב-1979.
הספרייה הלאומית של בהוטן (בדזונגקה: Druk Gyelyong Pedzö འབྲུག་རྒྱལ་ཡོངས་དཔེ་མཛོད།) היא ספרייה לאומית ממוקמת בעיר טהימפהו, בירת בהוטן.
מטרת הספרייה היא לשמר ולקדם את המורשת התרבותית ודתית של בהוטן.
מטרת הקמתה של הספרייה הייתה חלק מן התכנית הלאומית לשמר את המורשת הדתית והתרבותית של בהוטן.
תפקידה של הספרייה היה לאסוף ולשמר טקסטים בודהיסטיים.
הספרייה הוקמה ב-1967 תחת חסותה של מלכת בהוטן.
עם הקמתה שכנה הספרייה במגדל המרכזי של טשיצ'ודזונג.
יותר מאוחר, בעקבות גידול האוסף, נבנה מבנה חדש לשם הועברה הספרייה.
המבנה החדש כולל ארבע קומות ובנוי בצורה מסורתית, מבנה בעל שמונה פינות המזכיר בצורתו דזונג בהוטני.
הבנייה של מבנה הספרייה החדש מומן במלואו על ידי הממשל הבהוטני, ללא תרומות.
הארכיון הלאומי אמון על שמירתם של המסמכים הרשמיים של בהוטן.
ביולי 2000 נחתם הסכם בין ממשלת בהוטן לממשלת דנמרק, לפי הסכם זה דנמרק תתמוך בהקמת בניין מודרני שבו ישכון הארכיון.
בשנת 2004 הושלמה בנייתו של מבנה בן שתי קומות, צמוד לספרייה הלאומית.
המבנה מאובזר בציוד אבטחה וציוד מיוחד לצורכי כיבוי אש ובקרת אקלים.
כחלק מהארכיון פועל הבנק לזיכרון לאומי, בבנק זה שמורים מסמכים ישנים, מכתבים וכ-7,000 תמונות.
כאן נמצאים גם מיקרופילמים של מסמכים וספרים ישנים.
בארכיון פועל מיזם לאיסוף ושמירה של ההיסטוריה האוראלית של בהוטן.
הספרייה הלאומית של תאילנד (בתאית: หอสมุดแห่งชาติ) היא ספריית ההפקדה וזכויות היוצרים של תאילנד.
היא הוקמה ב-1905, לאחר מיזוג שלוש הספריות המלכותיות אשר התקיימו אז, והיא אחת הספריות הלאומיות העתיקות באסיה.
היא פועלת תחת המחלקה לאמנויות יפות במשרד התרבות בבנגקוק, תאילנד.
נכון לשנת 2013 הספרייה בבנגקוק כוללת למעלה משלושה מיליון פריטים, והיא כוללת 11 סניפים פרובינציאליים.
תקציבה הוא 87 מיליון באט ומועסקים בה כ-200 עובדים.
המשימות העיקריות של הלאומי של הספרייה בתאילנד הן איסוף, אחסון, שמירה וארגון כל הקניין הרוחני הלאומי בכל אמצעיו.
האוספים כוללים כתבי יד תאילנדים, כתובות אבן, עלי דקל, ספרים תאילנדיים מסורתיים ופרסומים מודפסים וכן חומרים אורקוליים ודיגיטליים.
הספרייה היא משאב מידע לאומי המשרת אזרחים בפריסה ארצית.
קודמתה היא הספרייה המלכותית פרה ואג'יראנאנה (תאית: หอสมุดพระวชิรญาณ) שהוקמה בשנת 1883, על ידי ילדי המלך ראמה הרביעי לכבוד אביהם.
מאוחר יותר בשנת 1897, חזר המלך ראמה החמישי מביקורו באירופה והביע רצון להקדיש את הספרייה לבירה.
בשנת 1905 שלוש ספריות, ספריית מנדירה דהרמה, ספריית ואג'יראנאנה וספריית בודההאסאנה סנגהה, אוחדו בפיקודו של המלך ראמה החמישי ושמן שונה ל"ספריית ואג'יראנאנה לעיר הבירה".
הספרייה נותרה תחת חסות משפחת המלוכה מאז.
בשנת 1933, לאחר רפורמות דמוקרטיות, הוקמה המחלקה לאמנויות יפות והשאירה את ניהול ספריית ואג'יראנאנה לדרג המלכותי.
לאחר מכן שונה שמה ל"ספרייה הלאומית".
בשנת 1966 הועברה הספרייה הלאומית לדרך סמסן בבנגקוק והיא מנוהלת כיום על ידי משרד התרבות.
איסוף, קטלוג וחקר קניין רוחני לאומי
פיתוח סטנדרטים לאחסון ושמירה על קניין רוחני לאומי
יצירת והגדלת ערך הקניין הרוחני הלאומי
פיתוח מערכות להעברת שירותים למגוון המשתמשים בספרייה
פיתוח מערכות לניהול מורשת הקניין הרוחני של המדינה
הספרייה הלאומית של גרינלנד (בגרינלנדית: Nunatta Atuagaateqarfia) היא הספרייה הציבורית והלאומית של גרינלנד, הממוקמת בנוק, בירת גרינלנד.
זוהי ספריית העיון הגדולה ביותר במדינה, המוקדשת לשימור המורשת וההיסטוריה התרבותית הלאומית.
מתחמי הספרייה נמצאים במספר מיקומים, בספרייה הציבורית במרכז העיר, וב-"Ilimmarfik", הקמפוס של אוניברסיטת גרינלנד, הממוקם ברובע נוסואק (Nuussuaq) בנוק, שם מוחזק אוסף החומר ההיסטורי הקשור לגרינלנד "Groenlandica".
נכון לשנת 2018 ישנם 101,824 פריטים במאגר הספרייה ב-"Ilimmarfik".
הספרייה הלאומית של קוריאה (בקוריאנית: 국립중앙도서관) ממוקמת בסיאול, בירת קוריאה הדרומית.
היא הוקמה בשנת 1945 והאוסף שלה כולל מעל 12 מיליון כרכים, מהם למעלה מ-1,550,000 ספרים זרים, 286,000 ספרים המוגדרים עתיקים, כמו גם חלק מנכסי התרבות הלאומיים של קוריאה הדרומית.
הספרייה פועלת במשכנה הנוכחי מאז 1988 בעבר פעלה הספרייה תחת משרד החינוך, אך מאז 1991 אמון על תפעול הספרייה משרד התרבות הדרום קוריאני.
תחת הספרייה הלאומית, קמה ב-2009 "הספרייה הדיגיטלית הלאומית של קוריאה".
הספרייה הלאומית של צ'ילה (בספרדית: Biblioteca Nacional de Chile) היא הספרייה הלאומית של צ'ילה.
היא נמצאת בסנטיאגו דה צ'ילה, בבניין שהושלם בשנת 1925, אם כי ההיסטוריה שלו הגיעה עד תחילת המאה ה-19 לפני שהועברה לביתו הנוכחי.
החלק ההיסטורי של ארכיון צ'ילה, ממוקם במבנה הספרייה הלאומית, כאשר החלק המנהלי שוכן בשכונה אחרת.
הספרייה הוקמה לאחר עלייתו לשלטון של חוסה מיגל קררה, כחלק מתהליך העצמאות של צ'ילה.
הספרייה הלאומית של ויילס היא הספרייה הלאומית וספריית ההפקדה של ויילס.
הספרייה, שנוסדה ב-1907 ממוקמת בעיר אבריסטווית', בירת מחוז קרדיגיון.
אוסף הספרייה מונה 5 מיליון ספרים, מיליון מפות, כ-800,000 תמונות ו-50,000 יצירות אמנות.
משימתה העיקרית של הספרייה היא לשמר ולתעד את כל ההיבטים של התרבות וההיסטוריה הוולשית ולחשוף אותם לשימוש הציבור הכללי וציבור החוקרים האקדמאים.
ב-1873 הוקמה ועדה שהמליצה להקמת ספרייה לאומית וולשית.
ב-1905 הגדיר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת תקציב להקמת ספרייה לאומית ומוזיאון לאומי וולשי.
דייוויד לויד ג'ורג' הציע למקם את הספרייה באבריסטווית', כיוון שספריית אוניברסיטת אבריסטווית' החלה כבר לגבש אוסף לאומי.
ב-19 במרץ 1907 נחתם צ'רטר מלכותי להקמת הספרייה.
ב-15 ביולי 1909 הניח המלך ג'ורג' החמישי את אבן הפינה לבניין הספרייה שנפתח לציבור רק ביום דייוויד הקדוש, 1 במרץ 1916.
חוק זכויות היוצרים משנת 1911 התיר לספרייה לבקש הפקדת עותק מכל חומר הרואה אור בממלכה המאוחדת בספרייה, אך היא יכלה לחייב הפקדה רק של חומרים בעלי זיקה לוויילס או לתרבות קלטית.
בשנת 1987 הושווה מעמדה לזה של ספריות ההפקדה האחרות בממלכה המאוחדת: הספרייה הבודליינית באוקספורד, ספריית אוניברסיטת קיימברידג', ספריית טריניטי קולג' בדבלין והספרייה הלאומית של סקוטלנד.
בשנת 1913 אימצה הספרייה את שיטת ספריית הקונגרס והייתה הראשונה בממלכה המאוחדת שאימצה שיטת קטלוג זו.
במלחמת העולם השנייה, בין 18 ביולי 1940 ל-23 במאי 1945 שיכנה בריטניה את היצירות החשובות ביותר שברשות הממלכה במערה סודית בתוך הספרייה של ויילס.
בין היצירות ששוכנו שם למשמרת בטוחה ניתן למנות כרוניקות קלטיות, המגנה כרטה, כתבי יד של ג'פרי צ'וסר, ג'ון ויקליף, ויליאם שייקספיר, ויליאם טרנר, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו והתכתבויות של מלכי בריטניה עם אישים כפרנסיס דרייק, פרנסיס בייקון, אוליבר קרומוול, הוריישו נלסון, רוברט פלקון סקוט ואחרים.
הספרייה הלאומית של קזחסטן (בקזחית: Қазақстан Республикасының ұлттық кітапханасы) היא הספרייה הלאומית של רפובליקת קזחסטן, הממוקמת באלמטי.
הספרייה נוסדה בשנת 1910 בהחלטת מועצת העיר ורני (כיום אלמטי).
עשור לאחר מכן, בשנת 1920 הספרייה הפכה לספרייה ציבורית של המחוז.
ב-1931 נשיאות מועצת הפועלים של קזחסטן החליטה להפוך את הספרייה לספריית המדינה של קזחסטן.
בפברואר 1937 ציינו 100 שנה לפטירתו של אלכסנדר פושקין והוחלט להעניק את שמו לספרייה.
החל משנת 1992 הספרייה היא חברה בפדרציה הבינלאומית של ארגוני ספריות ומוסדות.
בשנת 2020 על ידי נשיא קזחסטן הוחלט להעניק לספרייה מעמד של ספרייה לאומית.