tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערכי האגדה וההלכה לאור מקורות יווניים ולאטיניים.
תוקידידס, תולדות מלחמת פילופוניס, תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי, הקדים מבוא: אלכסנדר פוקס.
כסינופון, אנאבאסיס : מסע הרבבה, תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי, הקדים מבוא א' פוקס.
פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון, תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי; הביוגרפיות סולון, תימיסטוקליס ואלקיביאדיס – תרגמן והוסיף להן הערות מ"ה בן שמאי.
פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון ורומי, תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות: א"א הלוי.
פרופ' שאול ליברמן, "יוונית ויוונות בארץ ישראל" (תשכ"ג).
אלימלך וכסלר-בֶּזְרֶדְקָה (בכתיב יידי: וועקסלער-בעזרעדקאַ; ברוסית: Векслер-Безредка; י"ב בטבת תר"ג, 16 בדצמבר 1842, קריבה אוזרו, אוייזד באלטה, פלך פודוליה, רוסיה – 1919, אודסה) שאימץ לעצמו את השם הספרותי "איש נעמי" - היה משכיל, מורה, עיתונאי, בלשן ומתרגם עברי, והיה ידוע בהקפדתו היתירה על שימוש בעברית המקראית הטהורה.
אלימלך וכסלר נולד בשנת 1842 בעיירה קריבה אוזרו (ביידיש: קריוואזער), במחוז באלטה שבפלך פודוליה, האימפריה הרוסית.
הוא למד לימודים תורניים והצטיין בהם, אך לאחר מות אביו מסרה אותו אמו לידי דודו, אחי אביו באומן.
שנותיו באומן היו קשות, כי דודו היה מלמד עני ומהיר חימה "גם אש תמיד קדחה באפו" כפי שהעיד בזכרונותיו.
אלימלך המשיך להצטיין בלימודי הקודש, אך לא משך את ידיו גם מההשכלה הכללית.
בהשפעתם של משכילים באומן, הוא התעמק גם בלימוד תנ"ך, דקדוק ומליצה, ובהמלצתם החל לקרוא וליהנות מספרי ההשכלה.
"כאשר כל האנשים סביבי הוזים שוכבים, קמתי אני לשעשע נפשי במליצות חידות ודברי המשוררים, אשר לא יבוא בקהל חסידים" הוא מספר.
יחד עם רעיו נהג לקרוא בספרים כמו "הכוזרי" "מורה נבוכים" ואחרים, שלא נהגו לקרוא אותם בחוגים החרדיים.
בגיל 17 השיא אותו דודו בכפייה לנערה שיועדה עבורו כבר בגיל 12. הוא החל להסתופף בחברת החסידים אך תוך זמן קצר חזר להתעניין בספרים החיצונים והסביבה הצמידה לו את הכינוי: "אלימלך האפיקורוס".
בעקבות הכינוי שדבק בו, שחררה אותו אשתו, לשביעות רצונו, מכבלי הנישואים
בגיל 23, עזב וכסלר את אומן והגיע לז'יטומיר, כדי להשתלם בבית המדרש לרבנים בניהולו של חז"ס, שנטה לו חסד מיוחד, ואף אפשר לו ללמוד רוסית.
אלא שיריביו מאומן דאגו ליידע את אמו שהפך ל"אפיקורוס", והשמועה עשתה לה כנפיים והזיקה לשידוך של אחותו.
האם הגיעה לז'יטומיר לקחתו חזרה לבית הולדתו.
שם הוא ישב אומלל, עד לאחר חתונת אחותו.
מכיוון שלא היו בידו האמצעים המתאימים, החליט לעבור לאודסה, לצבור מעט כסף בעבודתו, עד שיוכל לחזור לז'יטומיר להמשך ההשתלמות.
אלא שבסופו של דבר נשאר באודסה כל ימיו.
בנו של וכסלר, אלכסנדר בזרדקה , היה פרופסור ידוע למיקרוביולוגיה, ששימש בהנהלה הבכירה של מכון פסטר בפריז.
וכסלר הוסיף לשמו שלו גם את השם: בזרדקה.
באודסה שימש וכסלר כמורה לתנ"ך ודקדוק בישיבה החדשה, בה למד יוסף קלוזנר.
הייתה זו ישיבה שונה משאר הישיבות, מעיד קלוזנר.
תלמוד למדו רק שלוש שעות ביום, שעה אחת תנ"ך ודקדוק ושלוש שעות רוסית גרמנית חשבון, היסטוריה וגאוגרפיה לחלופין.
תלמיד נוסף שלמד אצל וכסלר היה גם שאול טשרניחובסקי, ועל כך כותב המשורר בזכרונותיו.
חז"ס, שייסד את כתב העת "הצפירה", אפשר לו לכתוב מאמרים בעיתון, שהלכו ורבו במהלך השנים.
וכסלר גם פרסם מאמרים בכתבי עת אחרים, ושמו היה ידוע בקרב הקהילה.
איש נעמי היה קפדן מאוד בענייני צחות השפה, ושימוש במילה שלא הופיעה בתנ"ך נחשבה בעיניו לסגנון ברברי.
גם בין ספרי התנ"ך היו לו העדפות ברורות.
קלוזנר מספר שיום אחד, הקריא חיבור שכתב כעבודת בית ווכסלר ונזף בו לעיני כל התלמידים: "אתה לא תדע עוד לכתוב עברית לעולם!" כל זאת משום שהשתמש במילה "מתנה" במקום "שי", "תשורה" או "מנחה" המקראיות.
וכסלר היה נגד חידושי מילים בעברית ולדעתו "עברית ידעו לכתוב רק אברהם יצחק ויעקב: אברהם מאפו, יצחק ארטר ויעקב איכנבאום".
כך שלתלמידיו היה קשה ללמוד ממנו את השפה העברית המתחדשת, אך לעומת זאת, הם ספגו ממנו את אהבת התנ"ך, שהייתה מושרשת בו.
בעיניו הייתה הטפת הנביאים לא דתית מעיקרה, אלא מוסרית ברמה נשגבת.
מאמריו עסקו בענייני הקהילה, בפוליטיקה הכללית ובעיקר בענייני לשון.
עט שקר סופרים, דרוהוביץ' תרס"ה
העתיקם לשפת עבר איש נעמי, אודסה תרנ"ד
אלימלך אגוז בתככי הרייטינג הוא משחק מחשב הומוריסטי מסוג הרפתקאות שיצא לאור בשנת 1996. המשחק היה המשחק הראשון שפותח על ידי חברת גיליוטין הישראלית, והוא הופץ על ידי הד ארצי.
לאחר צאתו של המשחק, זכה לביקורות צוננות, אך סוקר בהתלהבות על ידי מגזיני נוער שונים.
עם השנים, נחשב המשחק לקלאסיקה ישראלית, ובסיקורים שונים אף הוגדר כמשחק קאלט.
משחק זה, ביחד עם המשחק "פיפוש", נחשב לאחד מ-2 המשחקים הפופולרים ביותר של החברה.
ב-7 במאי 2008, לרגל יום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל, שוחררו כל משחקי חברת גיליוטין להורדה חופשית מהאינטרנט.
יוצר המשחקים רנן גלוזמן הסביר כי המהלך נועד למנוע את היעלמות המשחקים, וזאת משום שכבר לא ניתן לרכוש אותם בחנויות.
במשחק זה השחקן מגלם את אלימלך אגוז, בלש כושל במשטרת אבן יהודה שמגיע לנפוש במלון 'נופי חדרה'.
במלון מתארחים כוכבי בידור רבים שמבוססים על אנשים אמיתיים ובכך מוסיפים להיבט הפארודי של המשחק.
המשחק מחולק לכמה ימים, ובלילה הראשון נרצח כוכב הבידור 'גדי שיחון', שהתארח במלון, כשכמעט לכל שאר האורחים במלון יש אינטרס לבצע את הפשע.
לאלימלך אגוז יש כמה ימים לפתור את התעלומה ולעצור את הפושע.
אלימלך אגוז (בדיבוב משה פרסטר): בלש כושל שהגיע לנפוש במלון 'נופי חדרה'.
נחשף לרצח המסתורי ומחליט לפתור את התעלומה.
חוקר את שאר האורחים במלון ואפילו פורץ להם לחדרים בשביל למצוא דברים שמפלילים אותם.
בלהה "אמצעים דרסטיים" בוחן-פתע (רנן גלוזמן): מורה ומחנכת בישראל.
הדמות הראשונה שהשחקן פוגש במלון.
נוהגת לצעוק, להתלונן ולבקר את שאר הדמויות במשחק.
בכל בוקר היא מעירה אותו כדי לבצע משימה זדונית אחרת.
גדי שיחון (שלומי שליו): מארח תוכנית הטלוויזיה הפרובוקטיבית "פרובוקציות ושערוריות עם גדי שיחון".
נהרג באופן מסתורי בערב הראשון במלון.
בהמשך המשחק ניתן לגלות שהוא היה מסוכסך כמעט עם כל אורחי המלון.
ח"כ פייר קוראפט (רובי דואניס): חבר כנסת בעל תיקים פליליים ועבר מפוקפק.
נוהג לדבר על מי עשה ומה הוא עשה בשביל המדינה.
זהבהבת (סיניה בנימין): בלונדינית בעלת מראה טוב אך קלת דעת.
מבוססת על יעל בר זוהר.
בובו ניצוץ (איתי ורמן): מארח תוכנית טלוויזיה מתחרה ב"פרובוקציות ושערוריות עם גדי שיחון".
במשחק מסתבר שאלימלך אגוז מעריץ שלו, וכן בובו מטיל על אלימלך משימה ביום הראשון, שאותה מבצע ביום למחרת, על מנת שהוא יגשים את משאלתו של אלימלך, בהתאם לבחירת השחקן.
שמחה לץ (איתי ורמן): מארח תוכנית טלוויזיה הומוריסטית ודודנו של גדי שיחון.
נוהג לבצע מתיחות על אורחי המלון.
ברל'ה זמר (אסף אשתר): משורר אשר מתנהלת נגדו תביעת הוצאת דיבה שהוגשה על ידי גדי שיחון.
דרורה הרכלנית (אורלי קטן): רכלנית.
הושפלה באחת התוכניות של גדי שיחון.
מבוססת על מדור הרכילות ציפורה.
מנהל המלון (יוני להב) - מנהל את מלון "נופי חדרה" שבו מתרחשת העלילה, והוא זה שמבקש מאלימלך אגוז לפתור את התעלומה.
כשניגשים אליו לקבלה, הוא משמש כתפריט המשחק.
משוחח עם דמות לא נראית בשם "רותי", המתגלה לאחר מכן כמנהלת המלון ב"פיפוש 2" שם הוא הדמות הלא נראית שלה, "יקי".
וכן כיכב גם ב"חלום שהתגשם", ב"בטשת מואב", ב"פיפוש בתלת מימד" וב"פיפוש (2021)" כשהוא מנהל עוד ארבעה מלונות.
כאשר אלימלך מספר לאורחים האחרים לגבי הרכילות הרעה ששמע עליהם ממנו, הם סוגרים אתו את החשבון.
ברכה לוי אגוז: אמו של אלימלך אגוז, חלמה תמיד שבנה הקט אלימלך יהיה בלש אמיץ.
ביום הולדתו של אלימלך, שלחה אותו לחופשה במלון 'נופי חדרה' בתור מתנה.
במהלך המשחק, שולחת לו הודעות אישיות דרך מערכת הטלוויזיה של המלון.
מופיעה גם ב"פיפוש (2021)", כשהיא נותנת לו קניידלך לחלק לחבריו.
כץ וכצה: דמויות המבוססות על הצמד דץ ודצה.
עוצרים את השיחה ושרים קטע קצר משיר בכל פעם שמזכירים את שמם.
באחת הפעמים הם שרים את השיר המאולתר שאלימלך אגוז המציא.
המציל: מאתגר את השחקן להילחם בו.
על המתמודד המפסיד לעשות את הפעולה שנקבעה מראש על ידי השחקן.
השחקן יכול להשתמש במציל כדי לקבל רמז לפתרון התעלומה.
צביקי לפת: ילד בעל מראה חנוני.
נוהג לשבור את הקיר הרביעי ולהתעצבן על אלימלך אגוז.
מופיע גם ב"חלום שהתגשם" שהוא מצויר קצת אחרת.
וב"פיפוש (2021)" מופיעה דמות שמבוססת עליו.
משחק זה, שהיה הראשון של חברת גיליוטין, אמנם זכה באופן רשמי לביקורות צוננות, אך להתלהבות רבה בעיתוני נוער מסוימים, שיצרה מעגל קטן של מעריצים נאמנים, כך שאף שהמשחק לא זכה להצלחה מסחרית, עודדה תגובת הנוער למשחק את יוצריו לפתח במימון עצמי של משחק מחשב נוסף.
שני היוצרים כתבו את המשחק לבדם, ויצרו בעצמם את האנימציה, ולאחר מכן שכנעו שחקנים כמו שי אביבי, עמוס שוב, אסי וגורי ודודו זר לדבב את הדמויות בהתנדבות.
לאחר שנה וחצי של פיתוח, הוציאה לאור החברה את המשחק "פיפוש" - שהוא משחק הרפתקאות בלשי הומוריסטי, שהפך ללהיט בתחומו בקרב בני נוער, מכר אלפי עותקים, ועל פי הערכות הותקן אלפי פעמים באופן פיראטי.
המשחק "פיפוש" היה הראשון בסדרת המשחקים פיפוש, שכללה 4 משחקים.
רבי אלימלך סג"ל לאווי (1865 - 2 בדצמבר 1942) היה רב, אב בית דין וריש מתיבתא של קהילת נירטאש ("טאש" בפי היהודים), והאדמו"ר השני מטאש.
נולד בי"א בניסן ה'תרכ"ה לרבי משולם פייש (הראשון) ולרבנית מינדל, ונקרא על שם רבי אלימלך מליזנסק.
בכ"ח בסיוון ה'תרל"ג, בהיותו בן שמונה, התייתם מאביו, וגדל על ידי אמו ועל ידי גיסו הגדול (בעל אחותו) רבי יהוסף רוטנברג (לימים האדמו"ר מקוסון) שמילא את מקום אביו כאב בית דין ור"מ בנירטאש, וכן למד בישיבת גיסו בנירטאש.
בקיץ ה'תרמ"ב, בגיל 17, הלך ללמוד בישיבת בעל ייטב לב בסיגוט.
באותו קיץ נתארס עם פריידל, בתו של רבי יצחק אייזיק וייס, בעל "בית יצחק".
אחרי חתונתו התיישב במונקאץ', שם התגורר חותנו.
בהיותו שם, התקרב לרבי שלמה שפירא שכיהן אז כרב העיר.
אחרי שהתגורר ארבע שנים במונקאץ', החליט לחזור לעירו נירטאש.
לפני שהתיישב בנירטאש, הלך לקבל סמיכה להוראה מגדולי הדור, ביניהם: רבי יצחק שמלקיש רבה של לבוב, רבי יואל צבי ראטה רבה של חוסט, רבי יהודה גרינפלד רבה של סמיהאלי, ועוד.
אחר שהיו בידיו כתבי הסמיכה, חזר לנירטאש.
באותה תקופה, כבר לא התגורר גיסו רבי יהוסף בנירטאש, כי כבר התקבל לרב ואב בית דין בעיירה ניר-מאדע (לימים עבר משם לכהן ברבנות דברצן וקוסון), ובמקומו כיהן כרבה של נירטאש גיסו רבי מנחם ברודי (לימים בעל "באר מנחם" מקאלוב).
ורק בשנת ה'תרס"ב, כשנפטר רבי ישכר בעריש אברהם בנט רבה של קאלוב (בנו של רבי ישעיה בנט), והתמנה רבי מנחם למלא את מקומו כרבה של קאלוב, אז התקבל רבי אלימלך לכהן במקומו כרב ואב בית דין בנירטאש.
בקיץ ה'תרמ"ז כשהתחתן רבי חיים שלמה בנו של רבי יהוסף עם בתו של רבי אשר ישעיה מקולבסוף (חתן רבי אלכסנדר מקומרנה (השני), אחיו של רבי אליעזר צבי ספרין מקומרנה), והחתונה התקיימה בקומרנה, אז התקרב רבי אלימלך לרבי אליעזר צבי מקומרנה, ומאז החשיבו לרבו המובהק.
רבי אליעזר צבי אף "הסמיך" את רבי אלימלך "להיות רבי ומנהיג ישראל ולקרוא קוויטלעך".
אחרי פטירת רבי אליעזר צבי מקומרנה, קיבל על עצמו את מרותו של רבי צבי אלימלך מבלאז'וב.
רבי אלימלך נפטר בכ"ג בכסלו ה'תש"ג (2 בדצמבר 1942) בבוקר, ונקבר בנירטאש סמוך לאוהל אביו.
מאוחר יותר בנו אוהל מיוחד על קברו ועל קבר אשתו הרבנית.
רבי מרדכי, אביו של רבי משולם פייש לאווי (השני)
רבי יצחק אייזיק אב"ד טאהש, נספה בשואה
רבי אליעזר צבי, נספה בשואה
אלימלך (מלך) וסטרייך (נולד ב־12 בינואר 1950) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטת תל אביב ורב.
תחומי המחקר שלו הם דיני משפחה ודיני ממונות במשפט העברי, יחסי המשפט העברי עם רפואה מודרנית, והמשפט העברי בקהילות עדות המזרח.
אלימלך וסטרייך נולד ב-1950 ברמלה, בן להורים ניצולי השואה.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב וב-1968 עבר לישיבת כרם ביבנה.
בשנת 1971 הוסמך לרבנות והחל לשמש כרב צבאי במילואים.
בשנת 1973 פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן, כשבמקביל למד המכון הגבוה לתורה.
בשנת 1979 החל לעבוד כעורך דין במחלקה המשפטית של בנק דיסקונט.
בשנים 1980–1994 היה מרצה ועמית מחקר במחלקה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים 1982–1983 היה עמית מחקר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלו לתואר שני במשפטים (הוגשה ב-1980 באוניברסיטת תל אביב) עסקה בחובה לסיכון עצמי למען הצלת חייו של אחר במשפט העברי וזכתה לציון ראוי לשבח.
עבודת הדוקטורט שלו (הוגשה ב-1990 באוניברסיטה העברית) עסקה בהיתר מאה רבנים, המאפשר לגבר לשאת אישה שנייה.
העבודה הונחתה על ידי פרופסור מנחם אלון, שהיה באותה עת סגן-נשיא בית המשפט העליון, וזכתה בפרס משה זילברג לעבודות דוקטור מצטיינות, ובפרס למחקר בתחומי היהדות של משרד החינוך והתרבות.
היה חוקר בכיר במרכז האקדמי שערי משפט בשנים 1998-1999.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר במחלקה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2010 מונה כפרופסור מן המניין.
היה פרופסור אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו בשנים 2001, 2005 ו-2008.
עם פרישתו לגמלאות הוקדש לו כרך לד של כתב העת המשפטי "דיני ישראל".
פרסם את הספר תמורות במעמד האישה במשפט העברי: מסע בין מסורות, שיצא לאור בהוצאת מאגנס ב-2002.
ערך את חוברת 3 לכרך כ"ב, חוברות 1 ו-3 לכרך כ"ג ואת שלוש חוברות כרך כ"ד של כתב העת עיוני משפט אשר פורסמו בין אוקטובר 1999 למרץ 2001. וסטרייך כתב מאמרים רבים על דיני משפחה ביהדות, תוך המקדות על היחס בין אשכנזים למזרחים והאתגרים שנכונו למשפחה היהודית בעידן המודרני.
בנו, אבישלום וסטרייך, הוא פרופסור למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
הרב אלימלך גבריאל טרס המכונה מייק טרס (באנגלית Elimelech Gavriel "Mike" Tress) (כ' בתמוז תרס"ט; 9 ביולי 1909 - א' בתמוז תשכ"ז; 9 ביולי 1967) היה יהודי אמריקאי שכיהן כנשיא אגודת ישראל באמריקה משנת 1940 ועד פטירתו.
אלימלך גבריאל טרס נולד בארצות הברית להורים מהגרים מאוקראינה, כבר בצעירותו עוד לפני מלחמת העולם השנייה עסק בהקמת ארגוני נוער יהודיים למניעת התבוללות, ובזכות השפעתו הרבה בחוגים האורתודוקסים זכה לתואר הרב, אך במקביל נקרא בעיקר בכינוי "מייק".
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק רבות בהצלת יהודי אירופה ואף נפגש לצורך כך עם הנשיא רוזוולט.
מייק טרס היה נשיא אגודת ישראל של אמריקה במשך שנים רבות, ותחת הנהגתו הפכה אגודת ישראל באמריקה לאחד הארגונים האורתודוקסים, הפוליטיים, הקהילתיים והתרבותיים הגדולים ביותר בארצות הברית.
כדי לממן את אגודת ישראל ולעזור ליהודים להימלט מאירופה, הוא ויתר על הקריירה שלו כאיש עסקים והשתמש בהונו לשם כך.
לאחר פטירתו מונה למחליפו בן דודו הרב משה שרר.
מייק טרס נישא להינדא בתו של ר' שלום ברוך באגרי מפילדלפיה.
לבני הזוג נולדו אחד עשר ילדים, ביניהם:
צבי טרס - פילנתרופ בטורונטו
הני מייזלס - יסדה וניהלה במשך 40 שנה יחד עם בעלה הרב יהודה מיכאל מייזלס את מכללת שרה שנירר ב"בורו פארק".
אגודת ישראל באמריקה מחלקת לזכרו את מדליית ר' אלימלך טרס מדי שנה בדינר השנתי של אגודת ישראל.
אלימז'אן טורסונוביץ' טוחטחונוב הוא איש עסקים רוסי ממוצא אויגורי, מצנט.
טוחטחונוב ידוע גם בכינוי "טייוואנצ'יק".
בתקשורת הרוסית והמערבית מוזכר טוחטחונוב כאחת מדמויות הפשע הגדולות ברוסיה.
החל משנת 2012, הוא היה ברשימת המבוקשים של האינטרפול.
אלימז'ן טוחטחונוב בילה את נעוריו בטשקנט, שם במהלך שנות הלימודים שלו פגש אנשים כמו אוליגרך האלומיניום העתידי מיכאיל צ'רנוי, הקפטן העתידי של קבוצת הטניס הרוסית שאמיל טרפישצ'ב.
בתקופת ברית המועצות, טוחטחונוב ריצה תקופת מאסר במסגרת תיק על בטלה , בכלא הוא פגש גנבים בחוק רבים.
ב-1989 עזב לגרמניה ונשאר שם.
עד מהרה קיבל אזרחות ישראלית.
טוחטחונוב התחיל לעשות עסקים (לספק מזון לרוסיה) והרוויח הון לא קטן.
בשנת 2002, טוחטחונוב היה מעורב בשערורייה סביב הענקת מדליות זהב בהחלקה אמנותית באולימפיאדת החורף סולט לייק סיטי, שבזכותה התפרסם לא רק במעגלים צרים.
בקיץ 2002, לבקשת השלטונות האמריקאים ובסיוע ה-FBI, נעצר טוחטחונוב על ידי המשטרה האיטלקית באתר הנופש פורטה דיי מארמי שבצפון איטליה.
על פי החוק האמריקאי, הוא הואשם בהונאה, מתן שוחד לשופטי ספורט וקשירת קשר לזיוף תוצאות התחרות האולימפית.
הוא בילה יותר מ-10 חודשים בכלא בוונציה, ולאחר מכן שוחרר מבלי להגיש את התיק לבית המשפט.
לאחר שערך חקירה משלו, הוועד האולימפי הבין-לאומי הגיע למסקנה שטוחטחונוב אינו מעורב, הרשויות בארצות הברית לא התעקשו על הסגרתו.
האלימי היו עם שבטי קדום שאכלס את החלק המערבי של סיציליה בתקופת הברונזה ובתקופה הקלאסית (יוון ורומא).
לפי ההיסטוריון היווני תוקידידס (המאה ה-5 לפנה"ס), האלימי היו פליטים שהגיעו מטרויה ההרוסה.
במקום טענה זו, לפי הלאניקוס איש לסבוס (המאה ה-5 לפנה"ס), הם הגיעו לסיציליה מאיטליה, לאחר שגורשו על ידי האוינוטרים.
יתרה מכך, לפי דבריו, האלימי היו התורמים גם להיווצרות הסיקלי.
כיום התזה למוצא נוטה לכיוון העמים האיטליים כמוצא האלימי והיא המוסמכת ביותר, בתמיכת מחקרים לשוניים.
האלימית היא שפה שזמן רב חיפשו לה זיקה אחרת בעבר, אכן יש לייחס למשפחה הלשונית ההודו-אירופית; המסורת העתיקה שלפיה הגיעו האלימי מטרויה - כך התיאוריה של עם אנטולי - מאוששת על ידי נתונים לשוניים וארכאולוגיים; אולם הדעות הסמכותיות ביותר רואות באלימית שפה דומה פחות או יותר ללטינית הקלאסית.
ההיסטוריון היווני פיליסטוס (המאה ה-4 לפנה"ס) מתייחס לנוכחות של עם ממוצא ליגורי, על אף שאינו מזהה אותה עם האלימי.
בתקופה המודרנית, היסטוריונים כמו היינריך ניסן וקרל יוליוס בלוך חקרו את האפשרויות למוצא ליגורי בעקבות ההתייחסויות האפיגרפיות והטופונימיות הרבות, שעדיין נמצאו בערים לֵריצ'י, סֶגֶסְטָה ואֶנְטֶלָה.
מלבד סיפורים מיתולוגיים, מעט ידוע על זהותם ותרבותם של האלימאי.
לא ניתן להבחין ביניהם משכניהם הסיקאני בתיעוד הארכאולוגי של תקופת הברזל הקדומה (בערך 1100–700 לפנה"ס).
לאחר מכן נראה שהם אימצו היבטים רבים של התרבות המתיישבים היוונים של סיציליה, הקימו את המקדש בסג'סטה והשתמשו באלפבית היווני כדי לכתוב את שפתם.
עד כה, אף אחד לא הצליח לפענח את השפה האלימית.
האלימי שמרו על יחסי ידידות (ובריתות) עם קרתגו, אך נקלעו לעימות תכוף עם המושבות היווניות שהתפשטו למערב סיציליה, במיוחד Selinunte (סלינוס).
סכסוכי גבולות עם Selinunte פרצו למלחמה גלויה במספר הזדמנויות לאחר 580 לפני הספירה.
הם ביקשו ליצור ברית תחילה עם אתונה נגד Selinunte, מה שעורר את מסע המלחמה האתונאי לסיציליה ההרסני של 415–413 לפני הספירה.
בעקבות כישלון זה עודדו האלימי את הקרתגים לתקוף את סלינוס בשנת 409 לפני הספירה והצליחו להשיג את השמדת יריביהם.
עם זאת, הם פנו נגד קרתגו במהלך המלחמה הפונית הראשונה (264–241 לפנה"ס) והתחברו לרפובליקה הרומית.
האלימי קיבלו מעמד מיוחס תחת השלטון הרומי והיו פטורים ממיסים.
נאמר כי הדבר היה מתוך הכרה בטענת האלימי למוצא טרויאני, אשר נתפסה כמי שהפכה אותם לבני דודים של העם הרומי, שגם טען כי הם צאצאי הטרויאנים.
נראה שהאלימי נעלמו ברובם מהעין תחת השלטון הרומי וככל הנראה נטמעו באוכלוסייה הסיציליאנית הכללית.
האלימי חלקו את מערב סיציליה עם הסיקאני, הפיניקים ומאוחר יותר היוונים.
שלוש הערים החשובות ביותר שלהם היו סג'סטה, המרכז הפוליטי; אריקס, מרכז דתי; ואנטלה.
ערים אחרות היו Elima, Halyciae (המכונה אליסיה במקורות איטלקיים מודרניים), Iaitas, Hypana וטראפני.
אלימלך אדמוני (12 במרץ 1900 – 18 באוגוסט 1964) היה אדריכל נוף ישראלי ששימש הגנן הראשי של עיריית ירושלים.
חלוץ פיתוח הנוף בירושלים ומחלוצי תחום זה בארץ ישראל.
אלימלך אדמוני נולד בעיירה בפאתי ורשה שבפולין, בשם אלימלך מקסימיליאן רוטבאום, לאסתר (לבית אולדק) ויחיאל רוטבאום.
רוטבאום השלים את לימודיו בגימנסיה כללית בפולין וב-1920 עלה לארץ ישראל בגפו כחלוץ.
היו לו שלושה אחים ושתי אחיות, שמתוכם רק אחות אחת עלתה וכל יתר בני המשפחה נרצחו לימים בשואה.
בסמוך לעלייתו שינה את שם משפחתו לאדמוני.
בתחילה היה פועל חקלאי בפרדסים של פתח תקווה ובהמשך עבר לעבוד במשתלה של מקוה ישראל.
לאחר זמן מה ביקש להפוך לעצמאי וחיפש שטח אדמה להקים עליו משתלה פרטית.
האתר שנבחר היה חצר בית יוסטינוב במושבה הגרמנית ביפו.
אדמוני ורעייתו שכרו שם חדר, והוא הקים וניהל משתלה קטנה בשם "הגנן" ששכנה במקום.
בנוסף לגידול צמחים ומכירתם, הציע את שירותיו בעיצוב ותכנון גינות, ואף השתתף בתערוכות.
אדמוני רכש את הכשרתו בתחום הגינון ותכנון גנים תוך עבודה וניסיון שצבר בשטח בתחום זה.
ב-1928 הוזמן אדמוני על ידי מתכנני מלון המלך דוד בירושלים, לתכנן, לייעץ ולהקים את הגן הצמוד למלון.
בעקבות זאת עבר עם משפחתו לירושלים: בתחילה התגוררו בשכונת הבוכרים, לאחר מכן במוסררה, ברחוב יפו ובגאולה, וב-1932 השתקעו ברחביה.
משנות ה-30 עד תחילת שנות ה-60 שימש אדמוני כגנן הראשי של עיריית ירושלים.
במסגרת תפקידו זה, תכנן והיה אחראי להקמת כמה גנים ציבוריים מרכזיים בעיר, בהם גן השושנים בשכונת טלביה, גן ציבורי בשכונת סנהדריה וכן חלקו הראשון של גן העצמאות.
כמו כן, תכנן אדמוני גינות פרטיות נוספות בירושלים ואף הוזמן לייעץ בתכנון הגן של המלך עבדאללה הראשון ברבת עמון.בתקופת המנדט היה גן השושנים גן ייצוגי, ונערכו בו קבלות פנים ומסיבות גן של עיריית ירושלים ובכירי השלטון הבריטים בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, גן השושנים היה הגן הממלכתי של מדינת ישראל, ובו נערכו טקסים ואירועים רשמיים, קבלות פנים בחגיגות יום העצמאות ומסיבות גן בהשתתפות ראשי המדינה ונכבדיה.
בגן זה מוצבת לוחית זיכרון המנציחה את פועלו של אלימלך אדמוני בתכנון הגן והקמתו.
ב-1951 נמנה אלימלך אדמוני עם קבוצת מייסדי האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף, לצד שלמה אורן ויינברג, ליפא יהלום, משה כבשני, יחיאל סגל, אברהם קרוון, חיים לטה ונוספים.
על שמו של אדמוני נקרא רחוב בסמוך למלון המלך דוד, וכן מוענק מדי שנה פרס לעידוד סטודנטים מצטיינים באדריכלות נוף מטעם הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
ב-1923 נישא אדמוני לסימה (לבית שרייבר), שעלתה כחלוצה מראדום ב-1921 והייתה כל חייה עקרת בית.
נולדו להם שני בנים: יחיאל אדמוני, לימים איש ציבור ששירת בתפקידים בכירים בסוכנות היהודית, ונחום אדמוני, לימים ראש המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים.
אדמוני נפטר באוגוסט 1964 ונטמן בהר המנוחות.
אחיינה של סימה, שהמשיך את דרכו של אדמוני באדריכלות נוף, הוא גדעון שריג (שרייבר).
אברהם אלימלך פירר, המוכר בשם הרב פירר (נולד ב-3 בנובמבר 1954, ז' בחשוון ה'תשט"ו) הוא יועץ רפואי, מקים אגודת "עזרה למרפא".
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ז על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ופרסים נוספים.
נולד בבני ברק לנפתלי ורחל פירר, כילד החמישי מבין תשעה ילדים במשפחה מחסידות בעלז.
אביו, מורה ללימודי קודש, נולד בגליציה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט אביו לסיביר ובשנת 1948 עלה לארץ ישראל.
פירר התחתן עם פייגי לבית אויש, גננת במקצועה.
את פעילותו ההתנדבותית החל בהיותו אברך צעיר בכולל, בעקבות מצוקה של חבר שנדרש להשיג מכשיר רפואי מתקדם לביתו.
פירר סייע להשיג את המשאבים הנדרשים ולהגעת המכשיר לארץ.
מקרה זה ופניות סיוע נוספות דחפו אותו להקים ארגון להשאלת ציוד רפואי, ובהמשך, בשנת 1979, להקמת אגודת "עזרה למרפא".
על אף שלא רכש השכלה רפואית פורמלית, הוא צבר בכוחות עצמו ידע שבעזרתו הוא מייעץ לפונים אליו ומפנה אותם לרופאים המתאימים להם להערכתו.
כאשר הטיפול המומלץ הוא בחו"ל - מסייע הארגון בסידורי ההטסה וההגעה.
פירר אף מקיים שירותי השאלה של ציוד רפואי.
הוא נחשב לאחד מהיועצים הרפואיים המבוקשים בארץ.
על אף ההסכמה הרחבה לגבי תרומתו והידע של פירר, מבקריו בקהילה הרפואית טוענים כי בפעולותיו הוא פוגע בבתי חולים בפריפריה, גורם להאדרת רופאים מסוימים, נותן לעיתים עצות שפוגעות בחולה ומושפע מיחסי הציבור ומידת האהדה כלפיו.
על טענות אלו השיב פירר שהוא מייעץ על פי ידיעותיו ועל פי טובת החולה, וכי אין אדם חף מטעויות.
בשנת 1997 זכה פירר בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, בנימוקיה ציינה ועדת הפרס:
בין השנים 1999 ל-2004 שימש כדירקטור בחברה הציבורית אלביט הדמיה.
הוא התפטר מתפקידו לאחר שהחברה פנתה לעסוק בתחומי הנדל"ן.
הוא המשיך לשמש כדירקטור בחברות בנות של אלביט הדמיה, שעוסקות במדעי החיים.
באפריל 2020 הוצע לפירר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות, אך הוא סירב.
אות הנשיא להתנדבות בשנת 1993
פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ז
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, 1996
דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע, 2001
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה, 2008
פרס בגין מטעם מרכז מורשת מנחם בגין, 2005
חבר כבוד בבורסת היהלומים הישראלית, 2013
זוכה עיטור הנשיא לשנת ה'תשע"ג.
אלין קלינוב טופוזאקוב (בבולגרית: Елин Калинов Топузаков, נולד ב-5 בפברואר 1977) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת ארדה קרדז'אלי.
טופוזאקוב גדל בדימיטרובגראד והחל את הקריירה שלו ככדורגלן במועדון המקומי.
כשהיה בן 18 הצטרף ללבסקי סופיה, ושם שיחק כ-12 עונות רצופות, מלבד תקופה קצרה בה הושאל למועדון אחר.
עם לבסקי סופיה זכה טופוזאקוב בחמש אליפויות (מהן 3 רצופות) ובשישה גביעים.
בשנת 2005 מונה טופוזאקוב לקפטן הקבוצה, ובעונת העפיל עמה לרבע גמר גביע אופ"א.
בעונה שלאחר מכן העפיל עם לבסקי סופיה לשלב הבתים של ליגת האלופות, בפעם הראשונה שקבוצה בולגרית הגיעה למעמד זה.
ב-3 בינואר 2008 הגיע טופאזקוב לישראל יחד עם חברו מלבסקי סופיה, הקשר ההתקפי דימיטר טלקייסקי, והשניים הוחתמו בהפועל תל אביב על ידי המאמן אלי גוטמן, שהגיע לקבוצה רק זמן קצר קודם לכן לאחר שהקבוצה נקלעה למקום האחרון בטבלה.
השניים שיחקו לראשונה ב-12 בינואר, במחזור ה-15 של עונת 2007/2008, מול הפועל כפר סבא באצטדיון בלומפילד.
במחזור ה-25 כבש טופוזאקוב את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, בניצחון 3–2 על בני יהודה.
בנוסף בישל שני שערים בעונה זו, בניצחון 3–1 בדרבי מול מכבי תל אביב, ובניצחון 3–1 מול בית"ר ירושלים.
טופוזאקוב תרם רבות להישארותה של הקבוצה בליגה הבכירה, וכן להעפלתה לגמר גביע המדינה.
בתום העונה קיבלו טופוזאקוב וטלקייסקי במשותף את תואר "השחקן המצטיין" מטעם ארגון אוהדי הפועל תל אביב.
בעונה שלאחר מכן המשיכה הקבוצה במגמת השיפור וטופוזאקוב סייע לקבוצה להתמודד על האליפות מול מכבי חיפה, לצידם של הבלמים דאגלס דה סילבה וואליד באדיר, אך לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני.
לאחר שנה וחצי בהפועל תל אביב שוחררו שני הבולגרים בקיץ 2009. בסך הכל הופיע טופוזאקוב ב-61 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
בעונת חזר טופוזאקוב לשחק בלבסקי סופיה, וכעבור שנה חזר לישראל, שוב יחד עם טלקייסקי, והשניים חתמו בהפועל רמת גן.
בעונת 2010/2011 כבש טופוזאקוב שני שערים במדי הפועל רמת גן, וב-16 באפריל 2011 ערך את משחקו האחרון בקריירה, מול הפועל תל אביב.
לזכותו של טופוזאקוב 30 הופעות במדי נבחרת בולגריה.
ב-2 בספטמבר 2000 ערך את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. ב-11 בפברואר 2009 ערך טופוזאקוב את משחקו האחרון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ.
בעונת החל לשמש כעוזר מאמן לבסקי סופיה, ובמרץ 2014 מונה למאמן הזמני של הקבוצה עד לתום העונה, בשל בעיות בריאות מהן סבל המאמן הראשי, ובעונת שימש שוב כמאמן הראשי של הקבוצה.
בקיץ 2017 מונה למאמן קבוצת ארדה קרדז'אלי מהליגה השלישית בבולגריה, ובעונתו הראשונה בקבוצה העלה לליגה השנייה.
הרב אלימלך שפירא (ה'תרע"ב, 1912 – כ"ח באלול ה'תשנ"ז, 30 בספטמבר 1997) היה האדמו"ר מפיאסצנה-גרודז'יסק.
נולד בפולין לרב ישעיהו שפירא, "האדמו"ר החלוץ" ולחיה שרה בת האדמו"ר נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרמילוב.
נקרא על שם סבו רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק, מצאצאי המגיד מקוז'ניץ, דור שישי לר' אלימלך מליז'נסק ה"נועם אלימלך".
ב-1924 עלה כילד עם אמו לארץ ישראל להתאחד עם אביו שכבר התגורר בירושלים, בשכונת הבוכרים.
למד בישיבות "מאה שערים", "עץ חיים" וישיבת מרכז הרב.
לאחר שנים עבר עם אביו לתל אביב.
באוגוסט 1938 נסע עם אביו לפולין, שם נישא לבלומה צפורה בת יעקב דוד קאליש מוורקא (נפטרה ב' באייר ה'תש"ן) ושב לישראל עם אשתו ואביו אחרי חצי שנה.
בשואה נספה דודו רבי קלונימוס קלמיש שפירא והוא הוכתר במקומו כאדמו"ר מפיאסצנה.
הרב שפירא היה פעיל בהגנה והיה ממייסדי הפלוגה הדתית בה.
עם הקמת המדינה התגייס הרב לצבא, והיה ממייסדי וממקימי השירות הדתי.
בתל אביב קיבץ צעירים דתיים למסגרת שנודעה לאחר מכן כ"ארגון הצעירים ללימודי היהדות של תל אביב והסביבה".
בין חידושי הארגון: הקפות שמחת תורה ברחובה של עיר, שיעורי תורה ודעת לצעירים ומסיבות "ליל שבת" רבות משתתפים.
כשלאחר השיעור או ההרצאה התורנית, יצאו לרחובות העיר בשירי שבת, הנהיג את היציאה בריקודים לעבר אמירת שירת הים בחוף תל אביב, כאשר תהלוכת הרוקדים והמזמרים עם מתפללי בית מדרשו מרחוב הרצל ועד חוף הים, שם התחברו לריקודי תנועות הנוער.
עוד ייסד את ישיבת הערב לנוער "חזון ישעיהו" בתי הספר קבעו חוגים תורניים בהלכה ואגדה במסגרת זו.
במשך השנים התרכזו סביבו משרידי החסידים לבית גרודז'סק-פיאסצנה-קוז'ניץ-וורקא וענפיהם.
לאחר פטירת רבי אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק-ירושלים הוכתר גם כאדמו"ר מגרודז'יסק ובברכת האדמו"ר בעל ה"בית ישראל" מחסידות גור.
את דברי התורה בזמן עריכת "השולחנות" אמר בעברית.
עם פרישתו מעבודת בית הדין הרבני בתל אביב, נוסד בית מדרשו ברחוב סוקולוב 80, בצפון תל אביב.
הוא ייסד שם כולל לפנסיונרים וכולל לאברכים בשם "הכשרת אברכים".
הוא ראה חשיבות רבה בההדרת ספרי אבותיו, שחלקם ראו אור עוד קודם לכן.
בין הספרים שההדיר: "אש קודש", "חובת התלמידים", "הכשרת אברכים", "מאור ושמש", "דברי אלימלך", "באר משה" ועוד.
נפטר בכ"ח באלול ה'תשנ"ז ונטמן סמוך לרעייתו בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
היה נשוי בלומה צפורה (לבית קאליש).
הרב דוד - רב שכונת בית הכרם בירושלים.
הרב ישעיהו - מנהל בית הספר האזורי בגוש עציון ומייסד 'מנוף' - מסגרת לימודית בשיתוף מכללה ירושלים לקבלת תעודת ניהול בית ספר.
(חתנו של הרב שלמה זלמן מן ההר).
הרב קלמן מנחם שפירא, הוכתר בהלוויית אביו על ידי הרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו כממשיכו באדמו"רות, כאדמו"ר מפיאסצנה השביעי, הקים בית מדרש לחסידות בשם בית מדרש "אש קודש" ברמת בית שמש, ומכהן גם כרב בית הכנסת.
מנכדיו: אמוץ שפירא, הרב ד"ר הראל שפירא - מייסד ומנהל פורטל הדף היומי, וד"ר גליה שלוסברג (אשתו של יואב שלוסברג, חתן התנ"ך העולמי תשמ"ו מפיק חידוני תנ"ך ומחבר שאלות לחידוני התנ"ך העולמיים).
בני האדמו"ר הנוכחי, הרב קלמן מנחם שפירא: בנו הבכור, הרב יהודה, נשוי לבתו של האדמו"ר מקרלין (רבי ברוך שוחט), בנו הרב יוחנן נשוי לבתו של האדמו"ר מסאדיגורא רבי ישראל משה פרידמן, בתו אלישבע נשואה לנכדו של האדמו"ר מסלונים, ושני בנים נוספים הם יוסף ואלימלך.
אלינה אורלובה (Alina Orlova נולדה ב-28 ביוני 1988 בשם אלינה אורלובסקיה) היא זמרת ומוזיקאית ליטאית.
אורלובה מלחינה ושרה יצירות מפרי עטה בליטאית, רוסית ואנגלית, ומבצעת גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
אלבום הבכורה שלה, "Laukinis šuo dingo" ("הכלב הפראי דינגו", על שם ספר ילדים רוסי) יצא בתחילת 2008. אלבומה השני בשם "Mutabor" יצא בשנת 2010 והאלבום השלישי ("88") יצא בשנת 2015
אלין לחוד היא זמרת ושחקנית מחזות זמר לבנונית.
אלין לחוד נולדה בביירות בשנת 1985 למשפחה נוצרית מרונית, היא בתה של הזמרת והשחקנית הלבנונית סלוא אטריב .
בגיל 16, החלה ללמוד שירה ודרמה, במקביל ללימודיה התיכוניים.
בשנת 2002, בגיל 21, סיימה את לימודיה האקדמיים עם תואר BA בתקשורת ואמנות והתמחתה בבימוי ותסריטאות.
בשנת 2003 שימשה כעוזרת במאי הסרט "Mes Cousines et Moi" ובעת לימודיה עבדה בהפקות של סרטים קצרים.
בשנת 2005 נודע גורמים בלבנון פעלו לצירוף לבנון לתחרות האירווזיון האירופית וזאת כדי להשתתף באירוויזיון 2005 שנערך בקייב, בירת אוקראינה, ולחוד נבחרה לייצג את המדינה בתחרות, בחירה אשר הפתיעה רבים בלבנון, היות שלחוד הייתה זמרת אנונימית.
את השיר, "כשהכל נמוג" כתב והלחין ג'אד רחבאני, בנו של המוזיקאי הנודע אליאס רחבאני.
עם זאת, הערוץ אשר אמור היה להעביר את התחרות בשידור חי, "Tele Liban", סירב לשדר את השיר הישראלי בטענה כי החוק הלבנוני קורא להחרים את ישראל.
לאחר שהובהר לנציגי הערוץ כי לא תוכל לבנון להשתתף באירוויזיון אם לא תשדר את כל השירים במלואם, פרשה לבנון מהתחרות.
אליאס רחבאני התרעם קשות על פרישת לבנון מהתחרות וביקש ממארגני אירוויזיון 2005 לאפשר ללחוד להופיע כאמנית עצמאית, אך המארגנים סירבו לבקשתו.
הפרישה הלבנונית מתחרות האירוויזיון אמנם סוקרה בהרחבה באמצעי התקשורת העולמיים והביאה ללחוד חשיפה רבה, אך הקריירה שלה לא הצליחה להמריא, ורבים בתקשורת הלבנונית הגדירו אותה כ"זמרת של להיט אחד".
בשנת 2005 היא הקליטה שני שירים, את השיר "Quand tout s'enfuit" בצרפתית ואת השיר "It's Over" באנגלית, ובשנת 2006 הוציאה את האלבום "11 heures et quart".
כיום היא משתתפת בעיקר במחזות זמר בערבית ובצרפתית, ומופיעה בהופעות ואירועים בלבנון, בעיקר בחסות ערוץ "Tele Liban".
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית המציאות "The Voice צרפת" בעונתה השלישית.
לאודישן העיוור שלה, שרה לחוד את השיר "Khedni Maak" בשפה הערבית מתוך הרפרטואר של אמה, הזמרת הלבנונית סלוא אטריב, כל ארבעת השופטים שכללו את גארו, מיקה, ג'ניפר ופלורנט פאגני, הסתובבו אליה, והיא בחרה להיות בנבחרת של המוזיקאי הצרפתי פלורנט פאגני.
ב-1 במרץ 2014, בסבב הקרב הראשוני, התמודדה לחוד עם סטייסי קינג מהקבוצה של פאגני בביצוע לשיר "Sober" של פינק.
לאחר הביצוע, פאגני בחר בקינג שתמשיך איתו ולחוד הודחה מהתכנית.
בעונה זו ניצח הזמר הישראלי-צרפתי עמיר חדד, שזכה לייצג את צרפת באירוויזיון שנתיים לאחר מכן.
אלימלך רם (12 בפברואר 1929 – 26 בינואר 2015) היה עיתונאי ישראלי, מילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם קריין חדשות, כתב מדיני, כתב בכנסת, שליח לארצות הברית וראש מחלקת החדשות.
רם נולד ליהודית וברוך הוכברג בתל אביב.
למד בבית הספר תל נורדאו ובתיכון גימנסיה שלווה.
רם היה חבר בהשומר הצעיר.
הוא היה חבר בארגון ההגנה במחוז תל אביב ועם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת הנגב של הפלמ"ח, ושירת בגדוד השביעי של חטיבת הנגב כסמל קשר, ולחם במספר קרבות.
לאחר שהשתחרר בשנת 1949 מהצבא החל לשחק בתיאטרון הקאמרי, ושיחק בין השאר בהם יגיעו מחר ובעל עכברים ואנשים.
בשנת 1953 הוא הצטרף לתיאטרון העממי של זיגמונט טורקוב ושיחק בהצגה "אני הנאשם" של יהושע בר יוסף.
בשנת 1952 הצטרף לקול ישראל והגיש תוכנית שבועית של השמעת שירים לבקשת המאזינים, הגיש תוכניות שירים של עמים שונים וערך והגיש את תוכנית הבידור "תיבת נח".
בנוסף הוא הגיש בשנים 1957–1961 ירחון חודשי לענייני קליטת עלייה, בשם "מדרום ומים" ובשנים 1957–1958 ערך רם תוכנית בשם "אנשי גבורות" בה רואיינו אנשים בגיל הגבורות.
במהלך מבצע קדש שימש ככתב צבאי, ואחר כך המשיך ככתב, עורך ומנהל חטיבת החדשות של "קול ישראל".
כמו כן הוא היה קריין ביומני גבע.
ערך גם את תוכנית "מישוב ליישוב, נוף ואדם על מפת הארץ".
ב-1956 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, דן וסעדיה.
באוגוסט 1963 יצא רם ללונדון להשתלם בשידורי טלוויזיה.
במלחמת ששת הימים הוא נלווה אל הצנחנים שכבשו את העיר העתיקה של ירושלים.
באמצע שנות ה-60 ניהל את המחלקה להסברה, חינוך ומדע בקול ישראל.
בנובמבר 1968 נוסף לו גם תפקיד אחראי למערכת החדשות וענייני היום של "קול־ישראל" בתל אביב.
בשנת 1969 נתמנה למנהל בפועל של מחלקת הרפורטז'ה וענייני היום בחטיבת חחדשות של הרדיו, ועזב את המחלקה להסברה, חינוך ומדע.
בשנת 1971 יצא מטעם הסוכנות היהודית לארצות הברית כדי לכהן כשליח עלייה מרכזי בוושינגטון.
לאחר חזרתו לישראל בשנת 1974 הוא הצטרף לחטיבת החדשות בערוץ הראשון ושימש ככתב מדיני, כתב בכנסת ועורך "מבט לחדשות".
טדי פרויס כתב על רם בדבר שהוא שואל שאלות ארוכות ותופס חלק גדול יחסית מזמן הראיון.
לאחר מספר שנים שיבח אותו וכתב שהוא "נהיה למנחה מעולה".
בשנת 1977 זכה בפרס סביסלוצקי על כתיבה על נושאים פרלמנטריים.
בין השנים 1982 ל-1986 שימש כשליח הרשות בארצות הברית.
באוקטובר 1989 נבחר למנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון בגוברו על המתמודד העיקרי מולו, ניסים משעל.
רם סיקר את הסכמי אוסלו ואת תהליך השלום עם ירדן בארצות הברית.
יצא לגמלאות בשנת 1994 אולם המשיך לשמש ככתב בכנסת בערוץ 33 עד לשנת 1996. לאחר עזיבתו הצטרף למשרד הלובינג "פוליסי" ושימש כסגן נשיא של המשרד וכאחראי על הפעילות בכנסת.
בשנת 1999 השיא משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל כהוקרה על סיקורו רב השנים את אירועי הכנסת.
זכה בתואר יקיר העיר תל אביב יפו לשנת 2009.
אלימלך רם נפטר ב-26 בינואר 2015. רם הותיר אחריו אישה, ציפורה ושני בנים, פרופסור צבי רם, נוירוכירורג, ופרופסור חגי רם, מרצה למזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון.
בקול רם, ידיעות ספרים, 2011.
רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק (תקפ"ד – א' בניסן תרנ"ב, 1892) היה נינם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי ישראל מקוז'ניץ, מחשובי האדמו"רים בדורו ומייסד שושלת גרודז'יסק.
אביו, רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, נכדו של רבי ישראל מקוז'ניץ, כיהן כאדמו"ר לאלפי חסידים וכונה "השרף ממוגלינצא" בגלל קדושתו והנהגותיו.
אמו - גיטל, הייתה בתו של רבי אלעזר מליז'נסק, בנו של רבי אלימלך מליז'נסק שעל שמו הוא נקרא.
רבי אלימלך שפירא קיבל בחסידות מגדולי צדיקי דורו: אביו, רבי ישכר בר מרדושיץ, רבי נתן דוד משידלובצה וכן מרבי ישראל מרוז'ין, אליו נהג לנסוע גם לאחר שנתמנה לאדמו"ר.
לאחר פטירת אביו בט"ו באייר תר"ט (1849) התפצלה החסידות בין חמשת בניו שכיהנו כאדמו"רים בעיירות שונות.
רבי אלימלך שפירא החל לכהן כאדמו"ר בגרודז'יסק שהפכה למרכז חסידי חשוב.
רבי אלימלך היה עסקן ציבורי ידוע והיה משתתף חשוב בהנהגת יהדות פולין במחצית השנייה של המאה ה-19. בסוף ימיו נחשב כ"זקן האדמו"רים" בפולין.
רבי אלימלך שפירא נפטר בא' בניסן תרנ"ב (1892) ונקבר בבית העלמין בגרודז'יסק.
חלק ניכר מחסידי גרודז'יסק הלכו לחצר תלמידו, רבי מאיר יחיאל האלשטוק מאוסטרובצא.
כאדמו"ר בעיירה גרודז'יסק התמנה נכדו, רבי ישראל שפירא, שהיה אז רק בן 18.
רבי אלימלך שפירא היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה הייתה בתו של רבי ירחמיאל מפשיסחא, בנו של רבי יעקב יצחק מפשיסחא ("היהודי הקדוש").
מרבית ילדיו מנישואים אלו (ירחמיאל, אבי עזרא זעליג, ורבי חיים מאיר יחיאל, בתו מרת רח'לה וכן חתנו רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ ואף חתנו ר' אשר פרלוב) נפטרו עוד בחייו ומחשש לחיי נכדיו שלח אותם מחוץ לביתו.
בשנותיו האחרונות נישא בשנית לחנה ברכה, בתו של רבי חיים שמואל הורוביץ מחנצ'ין.
מנישואים אלו נולדו לו שני בניו הידועים, רבי קלונימוס קלמיש שפירא (נרצח בד' בחשוון תש"ד, 1943) ורבי ישעיהו שפירא (תרנ"א, 1891 - תש"ה, 1945).
הרבנית חנה ברכה שפירא האריכה ימים לאחר בעלה ונפטרה בשיבה טובה בז' בחשוון ת"ש (1939).
הייתה ידועה כלמדנית וכצדיקה, נהגה לקבל קוויטלך מהחסידים ואף לבשה בגד של ארבע כנפות.
דברי תורתו של רבי אלימלך מגרודז'יסק על התורה והמועדים הודפסו כבר בחייו בספרים "אמרי אלימלך" (ורשה תרל"ו) ו"דברי אלימלך" - שני חלקים (ורשה, תר"נ-תרנ"א).
אשתו הראשונה הייתה בתו של רבי ירחמיאל רבינוביץ' - האדמו"ר מפשיסחא.
אשתו השנייה חנה ברכה שטרנפלד (בתו של האדמו"ר חיים שמואל מחנצ'ין) ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
שרה דבורה - הייתה נשואה לקרוב משפחתה רבי יחיאל יעקב הופשטיין האדמו"ר מקוז'ניץ.
לאחר פטירת בעלה בגיל צעיר, נישאה לרבי אשר פרלוב - האדמו"ר מסטולין.
בנו, רבי חיים מאיר יחיאל שפירא.
בנו, רבי ישראל שפירא מגרודז'יסק (תרל"ד, 1874 – אלול תש"ב, 1942) התייתם בצעירותו וגדל תחת השגחתם של שני סביו, האדמו"רים מגרודז'יסק ומבוהוש (אמו הייתה בתו של רבי יצחק פרידמן מבוהוש).
נישא לנחמה פייגא בת דודו רבי אשר מסטולין (השני).
בשנת תרנ"ב, לאחר פטירת סבו, התמנה כאדמו"ר בעיירה גרודז'יסק, בגיל 18. בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה והנהיג שם חצר חסידית גדולה במשך קרוב ל-50 שנה.
היה ידוע כבעל חוש מוזיקלי וקול ערב.
בתקופת השואה השתתף בהנהגת גטו ורשה.
חסידיו מארצות הברית שלחו לו מסמכי הגירה, אך הוא לא השתמש בהם.
ספריו: "אמונת ישראל" ו"בינת ישראל".
בנו, רבי אברהם אלימלך שפירא (תרנ"ו – כ"ג בכסלו תשכ"ז).
נישא לבת דודו, הסופרת מלכה שפירא, בת רבי ירחמיאל משה הופשטיין.
חתנו של רבי ישראל היה רבי משה יחיאל אלימלך רבינוביץ מלברטוב (נכדה של דודתו שרה דבורה).
רבי קלונימוס קלמיש שפירא - האדמו"ר מפיאסצנה.
רבי ישעיהו שפירא - האדמו"ר החלוץ ממנהיגי תנועת העבודה של הציונות הדתית.
אמרי אלימלך- ספר חסידות על פרשות השבוע והמועדים
דברי אלימלך- ספר חסידות על פרשות השבוע והמועדים
אֶלינה דניאליאן (בארמנית Էլինա Դանիելյան; נולדה 16 באוגוסט 1978, באקו, אזרבייג'ן הסובייטית, ברית המועצות) היא שחמטאית ארמנית בדרגת רב-אמן, שזכתה בשש אליפויות שחמט בארמניה.
נכון לספטמבר 2025, מדורגת במקום ה-26 בארמניה לפי מד כושר.
אלינה דניאליאן נולדה למשפחה ארמנית באזרבייג'ן הסובייטית, אך בשנת 1988 אולצה לעקור לארמניה עם משפחתה, בשל מלחמת נגורנו קרבאך.
בשנת 2008 נישאה להולנדי בשם אלכסנדר ואן פלט, והם עקרו לעיירה ליד חרונינגן, בהולנד.
במהלך אולימפיאדת השחמט 1994 השיגה דניאליאן דרגת רב-אמן לנשים, והייתה לאשה הארמנית הראשונה שהגיעה לדרגה זו.
היא ייצגה את ארמניה 12 פעמים באולימפיאדת השחמט (1992-2014).
היא השתתפה בקבוצת הנשים הארמנית שזכתה במדליית הזהב באליפות אירופה לקבוצות בשחמט בפלובדיב ב-2003. במרץ 2011, הגיעה לתיקו במקום הראשון בטורניר "גראנד פרי" של פיד"ה 2009-2011 בדוחא, קטר.
היא זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בשחמט ליחידים בטביליסי, בתוצאה של 8/11 נקודות.
1993 - אמן בינלאומי לנשים
בין השנים 1992 ל-2024 השתתפה אלינה דניאליאן ב-15 אולימפיאדות שחמט:
אלינה שטפניה גורגיו (ברומנית: Alina-Ștefania Gorghiu; נולדה ב-16 בספטמבר 1978) היא פוליטיקאית רומנית חברת המפלגה הלאומית ליברלית ונציגת מחוז טימיש בסנאט של רומניה מאז 2016. בשנים 2008 עד 2016 כיהנה כנציגת בוקרשט בבית הנבחרים של רומניה.
היא כיהנה כיושבת ראש המפלגה מדצמבר 2014 עד דצמבר 2016. ביוני 2023 מונתה לשרת המשפטים.
גורגיו נולדה בטקוץ' שבמחוז גאלאץ ברומניה.
ב-2001 סיימה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בוקרשט, ב-2007 סיימה תואר שני בתקשורת ויחסי ציבור מ-SNSPA,
ב-2008 סיימה תואר ראשון נוסף מהפקולטה לכלכלה, משפטים וניהול של אוניברסיטת פיטשט.
ב-2012 סיימה לימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטת יאשי עם התמחות במשפט פלילי.
בשנים 2005 עד 2012 שימשה שותפה במשרד עורכי דין פרטי, היא שימשה סגנית נשיאה של ארגון המגשרים ברומניה, כיהנה כדיינת בבית הדין הבינלאומי לבוררות עסקית, ומרצה למשפטים באוניברסיטת Creștină Dimitrie Cantemir שבבוקרשט.
ב-2002 הצטרפה למפלגה הלאומית ליברלית (PNL), בשנים 2004 עד 2008, כיהנה כחברת מועצה ברובע סקטור 5 של בוקרשט.
ב-2008 נבחרה לנציגת בוקרשט בבית הנבחרים הרומני.
בשנים 2010 עד 2012 כיהנה כיושבת ראש ועדת המשפטים, המשמעת והחסינויות בבית הנבחרים.
ב-2014 מונתה לדוברת המפלגה הלאומית ליברלית ולאחר שקלאוס יוהאניס החל לכהן כנשיא רומניה בדצמבר 2014, נבחרה גורגיו להחליפו כיושבת ראש המפלגה, תפקיד אותו היא חלקה עם וסילה בלאגה.
היא הייתה בכך האדם הצעיר ביותר והאישה הראשונה שנבחרה לתפקיד.
בבחירות לפרלמנט הרומני שנערכו בדצמבר 2016, נחלה מפלגת PNL תבוסה ואיבדה חלק משמעותי מכוחה בשני הבתים.
בעקבות ההפסד הודיעה גורגיו על התפטרותה מראשות המפלגה.
גורגיו עצמה נבחרה לסנאט של רומניה כנציגת מחוז טימיש.
ביוני 2022 מונתה לנשיאה בפועל של הסנאט בעקבות התפטרותו של פלורין קיצו.
ב-2016 נישאה ללוצ'יאן איסר ולזוג נולד בן במאי אותה שנה.
אלין בית נועם (לשעבר אלין – מוסד אברהמס) היא עמותה המפעילה מיזמים שונים שמטרתם עזרה לקהילת האנשים עם המוגבלות, בעיקר אנשים מבוגרים עם מוגבלויות פיזיות ושכליות מורכבות.
יו"ר הוועד המנהל של העמותה הוא עו"ד הראל לוקר.
העמותה עוסקת בשיפור איכות חייהם של אנשים עם מוגבלות.
עיקר פעילות העמותה מתמקד כיום בקריית אונו, שם מפעילה העמותה בריכה טיפולית, מרכז יום ומערך דיור לאנשים בוגרים עם מוגבלויות שכליות ופיזיות.
בנוסף, מקימה העמותה שכונה מעורבת לאנשים עם ובלי מוגבלויות ליד יער אילנות.
העמותה מפעילה את מכון אלין בית נועם ללימודי מוגבלות ואת משעול – מרכז הערכה לתקשורת תומכת וחליפית.
ראשיתה של העמותה בסניף התל אביבי של האגודה לעזרת ילדים נכים שהוקם בפברואר 1941 והפעילה מרפאה למשך 9 שעות שבועיות.
בראשית 1944 הפעילה האגודה שלוש מרפאות, לאחר שנוספה מרפאה בצפון תל אביב ואחת ביפו.
בנובמבר 1947, לאור המתיחות בין תל אביב ויפו פונתה המרפאה הראשית של האגודה.
בשנת 1950 הוקצה לאגודה מגרש לצורך הקמת בית חולים.
בראשית 1954 חנכה האגודה בדרום תל אביב, בפינת הרחובות יצחק אלחנן והכרמל, את מוסד אברהמס - בית חולים ומרפאה לילדים נכים.
מוסד אברהמס כלל כ-30 מקומות אשפוז, חדר ניתוח ומרפאת חוץ ושימש כמרכז שיקום וטיפול בעיקר לילדים שחלו בפוליו.
המוסד הופעל בשותפות של עיריית תל אביב ואלי"ן.
עיריית תל אביב מימנה את הפעילות השוטפת ואלי"ן הייתה אחראית על תקציב הפיתוח.
לצד המוסד התקיים בריכת שחייה בו למדו הילדים שחייה.
כיום פועלים במבנה בית אברהמס, המרכז להתפתחות הילד של המרכז הרפואי ע"ש סוראסקי (בי"ח איכילוב) והמכון האודיאולוגי.
בשנת 1955 החליטה עיריית תל אביב להקים בית ספר לצד מוסד אברהמס, בו ילמדו ילדים עם נכות קשה.
בשנת 1958 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין אלי"ן וארגון אדע העולמי לשותפות בניהול ומימון מוסד אברהמס.
גם ארגון רוטרי תמך במוסד.
בשנת 1959 נחנך מבנה בית הספר תקומה בצמוד למוסד אברהמס, בו למדו ילדים שחלו בפוליו.
בשנות ה-60 למדו בבית הספר מעל 100 ילדים.
כיום בית הספר אינו חלק מהעמותה, אך הוא ממשיך ומשמש כבית ספר לחינוך מיוחד.
בשנת 1986 הוקם בית נועם, מרכז יום המשרת אנשים בוגרים עם מוגבלויות שכליות ופיזיות.
מרכז היום הוקם לאור יוזמה של הורים ובשיתוף עם משרד העבודה והרווחה ועם אילן.
מרכז היום נקרא על שם גברת אלגה צגלה, שהייתה יו"ר האגודה.
בשנת 1994 אגודת אלין - מוסד אברהמס הקימה בירוחם את בית חוה על שם חוה זנגר.
המקום יועד לסיוע ולטיפול בילדים עם מוגבלויות שונות ומופעל היום על ידי עמותת יחדיו.
מרכז היום של העמותה בקריית אונו מורכב משש כיתות אשר בכל אחת 12 חניכים עם מוגבלות שכלית התפתחותית ברמה קשה, לרוב מוגבלות פיזית ושכלית כמו שיתוק מוחין.
המרכז כולל גם מערכי רפואה משלימה וטיפולים פרא-רפואיים כמו פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, הידרותרפיה, טיפולים במוזיקה, אומנות, נגרות, תעסוקה ועוד.
במרכז מטופלים דרך קבע 72 חניכים בשעות הפעילות (8:00-15:00).
בנוסף מפעיל המרכז פעילות אחר הצהריים, וכ-25 מתוך החניכים גרים מערך הדיור של העמותה בבתים פרטיים בקריית אונו.
מערך הדיור של העמותה בקריית אונו כולל חמש דירות אשר בכל אחת מתגוררים חמישה דיירים עם מוגבלות פיזית ושכלית קשה, הזקוקים לסיוע בכל פעולות היומיום.
הצוות הקבוע המטפל בדיירים מורכב מצעירים אחרי שירות צבאי וסטודנטים המלווים את הדיירים בשעות אחר הצהריים והלילה וכן בסופי שבוע וחגים, יציאות לבילויים וטיולים, וכל צורך פיזי, רפואי ונפשי.
העמותה נמצאת בשלבים סופיים של הקמת מרכז טיפולי גדול בשרון, שישלב מגוון רחב של פתרונות לפיתוח חברה אחידה לאנשים עם מוגבלויות ואלה שאינם.
השכונה פותחה בשיטת העיצוב האוניברסלי, שמתגברת על מכשולים שהחברה מציבה לאנשים עם מוגבלויות, והיא מהמתקדמות בתחומה בעולם, ומהווה מודל לחיקוי בתחום.
בשכונה יהיו בין השאר מרכז יום בדומה למודל הקיים בקריית אונו, שכונת מגורים משותפים לחניכי המוסד וסטודנטים מהאזור, חדר כושר נגיש, בריכה טיפולית, מסעדה, בית כנסת נגיש המאפשר עלייה לתורה לאנשים עם מוגבלות, בית הארחה, פארק אתגרי ועוד.
אלימלך נייפלד (1897–1956) ממייסדי צעירי המזרחי והפועל המזרחי, חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני.
נייפלד נולד בנובידבור מזובייצקי לרב העיר ראובן יהודה נייפלד, שהיה ממיסדי אגודת הרבנים בפולין.
הוא למד תורה אצל אביו ואחר כך בישיבה של האדמו"ר מראדזימין.
הוא השלים לימודים כלליים ולמד באלטונה ובברלין.
הוא הקים תנועה להפצת חינוך דתי ציוני בשם תבונה.
בסוף 1919 הצטרף לתנועת צעירי מזרחי שהפכה אז לתנועה ארצית בפולין.
הוא נבחר להנהלת התנועה ונשלח מטעמה להנהלת הקרן הקיימת ולקונגרס הציוני ה-13. בתחילת 1924 החליף את קלמן אליעזר פרנקל, שעלה לארץ ישראל, כמנהל המשרד של צעירי מזרחי.
במקביל הוא היה יד ימינו של הרב יצחק ניסנבוים ושימש לצדו כדרשן במרכז סיני בוורשה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ומונה למנהלת מחלקת הדת של המרכז העולמי של המזרחי.
בתוך תנועת הפועל המזרחי הוא היה מראשי הסיעה המרכזית, "תורה ועבודה", בראשות משה שפירא.
הוא נפטר אחרי מחלה קשה בשנת 1956 ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
על שמו ניטעה חורשה בפרוזדור ירושלים.
אלינאייר הייתה חברת תעופה יוונית שבסיסה הראשי נמצא בסלוניקי.
החברה הוקמה ב-19 בפברואר 2013 וביצעה את טיסתה הראשונה כשנה מאוחר יותר בפברואר 2014. שם החברה הורכב מצירוף המילה היוונית -"Έλλην" שמשמעותה-יווני והמילה האנגלית "Air".
החברה הייתה חלק מקבוצת מאוזנידיס שהמסחר בה הופסק בשנת 2021. כל מטוסי החברה, הוחזרו לחברות מהן נחכרו.
צי המטוסים של החברה, אשר כאמור אינו כולל כיום אף מטוס, כלל נכון לדצמבר 2018 :
החברה הפעילה טיסות עונתיות לנמל התעופה בן-גוריון מקוס, הרקליון וסלוניקי.
הטיסות הופעלו על ידי מטוסי האיירבוס של החברה.
אלימלך (מליק) שוחט (1934–2010) היה אצן ישראלי, אלוף ישראל בריצות קצרות בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. היה מאמן הכושר של מכבי נתניה בכדורגל בשנות ה-70 וכן מאמן הכושר של נבחרת ישראל בגביע דייוויס.
נולד וגדל בקיבוץ עין השופט.
הוריו עלו לארץ ישראל כחלוצים בשנת 1933. כנער ניגן בחצוצרה ועסק במגוון ענפי ספורט: התעמלות, כדורגל.
התאמן בריצה בקבוצה של הפועל הרי אפרים.
בצה"ל שרת בנח"ל המוצנח והשתחרר בדרגת סגן.
לימד חינוך גופני במוסד החינוכי בהרי אפרים.
בוגר תואר ראשון בקרנגי קולג' באנגליה בשנת 1961. סיים תואר שני ודוקטורט במסצ'וסטס 1974 בחינוך גופני.
עבר להתגורר בנתניה, ולימד במכללה לחינוך גופני במכון וינגייט עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1999.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1955 זכה שוחט במדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.3 שניות, אחרי דוד קושניר מהפועל יזרעאל (11.3 שניות).
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1956 זכה שוחט בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.2 שניות, לפני א.
שני ממכבי הצפון תל אביב (23.6 שניות) וי.
כהן מהפועל ראשון לציון (23.7 שניות) ומדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות, אחרי דוד קושניר (11.1 שניות) ולפני י.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 1957 זכה שוחט במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות.
במסגרת אליפות ישראל לנוער שנערכה ביוני 1958 קבע שוחט במחוץ לתחרות בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.7 שניות.
באותה העת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של אתלט ישראלי אחרי שיאו בן ה-6 שנים של דוד טבק (10.6 שניות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1960 זכה שוחט בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.9 שניות, לפני יאיר פנטילט ממכבי תל אביב (51.5 שניות) והכהן (53.8 שניות) ומדליית כסף, בריצת 200 מטר אחרי הרי קנה מהפועל ראשון לציון (23.0 שניות) ולפני קליפר ממכבי תל אביב.
נפטר בשנת 2010 בגיל 76, והובא למנוחות בבית העלמין במושב כפר חיים .
אלין (בצרפתית Aline) הוא סינגל של הזמר הצרפתי כריסטוף שיצא לאור ב-1965. השיר זכה לפופולריות רבה בעת יציאתו בשנות ה-60 בצרפת, בבלגיה ובישראל, בה היה השיר הזר המושמע ביותר לשנת 1966.
בראיון שהעניק כריסטוף ב-2014 למגזין המוזיקה Le Point אמר כי "אלין" הוא השיר האהוב עליו בכל הזמנים.
בגרסת המקור משנת 1965 נמכרו כמיליון עותקים של הסינגל, בשנת 1979 יצאה מהדורה שנייה לתקליט אשר מכרה כ-2.5 מיליון עותקים נוספים.
או איך חוויתי יותר מידי כאב.
אלינה אלכסנדרה דומיטרו (ברומנית: Alina Alexandra Dumitru; נולדה ב-30 באוגוסט 1982) היא ג'ודוקא עבר רומנייה, האלופה האולימפית מבייג'ינג 2008 וזוכת מדליית הכסף מלונדון 2012. דומיטרו מחזיקה בשלוש מדליות ארד מאליפויות העולם וב-10 מדליות מאליפויות אירופה (8 זהב ו-2 ארד).
בפברואר 2001, כאשר הייתה בת 18, זכתה דומיטרו במדליה המשמעותית הראשונה שלה בקריירה המקצועית כאשר זכתה במדליית ארד בטורניר פריז (כיום גראנד סלאם פריז).
באליפות אירופה בשנת 2002, זכתה דומיטרו במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
בהמשך הקריירה, דומיטרו הספיקה לזכות בעוד 9 מדליות מאליפויות אירופה (8 זהב ו-1 ארד).
באולימפיאדת אתונה 2004, דומיטרו התחרתה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג וסיימה במקום החמישי כאשר הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה ליפנית ריוקו טאני ונשרה לקרב על הארד בו הפסידה לגאו פאנג הסינית.
באליפות העולם בשנת 2005, דומיטרו זכתה במדליית הארד אחרי שניצחה את פאק אוק-סונג הצפון-קוריאנית בקרב על הארד.
באליפות העולם הבאה שנערכה בשנת 2007 בריו דה ז'ניירו, היא זכתה שוב במדליית הארד כאשר הפסידה בשלב חצי הגמר לריוקו טאני היפנית אך ניצחה את קים יאנג-רן הדרום-קוריאנית בקרב על הארד.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008, דומיטרו זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג והפכה לג'ודוקא הראשונה מרומניה שזוכה בזהב אולימפי.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי וקוקה את אווה צ'רנוביצקי ההונגרייה וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את קים יאנג-ראן הדרום-קוריאנית.
בחצי הגמר היא התמודדה מול ריוקו טאני היפנית, אשר הייתה בלתי מנוצחת בתחרויות הגדולות במשך 12 שנים, והצליחה לנצח אותה בזכות עונשים מאחר שהייתה יותר פעילה ויוזמת.
בגמר היא פגשה את יאנט אקוסטה הקובנית.
כ-40 שניות מהפתיחה היא השיגה ניקוד ווזארי ולאחר 40 שניות נוספות השיגה איפון וניצחה.
באליפות העולם בשנת 2010 שנערכה בטוקיו, דומיטרו זכתה בפעם השלישית במדליית הארד לאחר שהפסידה באיפון בחצי הגמר להרונה אסמי היפנית וניצחה באיפון בקרב על הארד את צ'ונג ג'ונג-יון הדרום-קוריאנית.
באולימפיאדת לונדון 2012, דומיטרו זכתה במדליית הכסף.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה באיפון את דיאריס אלווארז הקובנית לאחר דקה ו-13 שניות, ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את אורנצצג מונקבט המונגולית בניקוד זהב ובחצי הגמר היא ניצחה את המדורגת ראשונה בעולם, טוקומו פוקומי היפנית בניקוד ווזארי לאחר תרגיל קוסוטו-גארי.
בגמר היא פגשה את שרה מנזס הברזילאית וכ-55 שניות לסיום הברזילאית ביצעה תרגיל טומו-נאגי שהעניק לה יוקו.
כ-12 שניות לסיום הברזילאית קיבלה ניקוד ווזארי לאחר תרגיל סיאו-נאגי, דומיטרו לא הצליחה להשיג ניקוד והפסידה.
בשנת 2008 דומיטרו קיבלה עיטור כבוד מנשיא רומניה, טראיאן בססקו, כאשר קיבלה את מדליית הכבוד הספורטיבית ("Meritul Sportiv").
באותה השנה דומיטרו קיבלה גם את פרס תושבת הכבוד מעיר הולדתה פלוישט.
אלינה ביסטריצקאיה הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, מורה וזמרת.
בשנת 1978 הוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות.
אלינה ביסטריצקאיה נולדה למשפחה יהודית ב-4 באפריל 1928 בקייב, אוקראינה, ברית המועצות.
אביה היה אברהם פסחוביץ' ביסטריצקי , רופא צבאי ,יליד העיר ברדיצ'ב ואמה הייתה אסתר איסקובנה ביסטריצקאיה .
אחותה סופיה שגלמן חיה מאז 1989 באשדוד, ישראל.
בילדותה התגוררה יחד עם הוריה באוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה למדה קורסים בסיעוד ועבדה מגיל 13 כאחות בבית חולים צבאי בעיר סטלינו, כיום דונצק.
ב-1945 התקבלה לבית הספר לאחיות בעיר ניז'ין וסיימה את לימודיה ב-1947. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 החלה לעסוק באמנות התיאטרון כתחביב.
בלחצו של אביה החלה בשנת 1947 את לימודיה בפקולטה הפילולוגית של המכון הפדגוגי בניז'ין.
לאחר שנה עזבה את בית הספר והתחילה לימודים במכון לתיאטרון ואמנות בקייב , אותם סיימה בשנת 1953.
בין השנים 1953–1956 הייתה שחקנית תיאטרון דרמה בווילנה, ובין השנים 1956 ועד 1958 החלה את הקריירה שלה כשחקנית בתיאטרון דרמה על שם אלכסנדר פושקין במוסקבה.
בשנת 1958 החלה לשחק בתיאטרון מאלי במוסקבה בו עבדה עד שנת 2012.
ביסטריצקאיה החלה לשחק בקולנוע בשנת 1950. בשנת 1955 קיבלה את התואר "השחקנית הטובה ביותר" במשאל שנערך בין קוראי העיתון "סוווטסקאיה קולטורה".
בשנים 1957–1958 היא כיכבה בדמותה של אקסיניה בסרטו של סרגיי גרסימוב "הדון השקט" , המבוסס על ספרו של מיכאיל שולוחוב, זוכה פרס נובל לספרות.
בשנת 1978 התמנתה לפרופסור במכון לתיאטרון על שם מיכאיל ש'פקין ולמרצה באקדמיה לאומנויות התיאטרון - גיטיס.
משנת 1983 הייתה חברה בוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי
בין השנים 1975–1992 הייתה נשיאת התאחדות ההתעמלות האמנותית בברית המועצות, נשיאת כבוד של התאחדות הסנוקר של ברית המועצות, סגנית נשיאת הקרן להגנה על בריאות האם והילד.
אב - אברם (אברהם) פטרוביץ' ביסטריטסקי (1901–1969), יליד פולין, רופא.
אם - אספיר (אסתר) איסאקובנה ביסטריטסקאיה (1906–1979), טבחית.
אחות - סופיה אברמובנה שגלמן, (1937), סופרת.
אלינה ביסטריצקאיה נפטרה בגיל 91 ב-26 באפריל 2019 בבית חולים במוסקבה.
טקס הפרידה התקיים על במת תיאטרון מאלי ב-29 באפריל באותו היום היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
1950 — V Mirnye Dni — ילנה אלכסיינקו