tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת מנהיגותו פתחו האמהרים בלחימה כנגד שושלת זאגווה הבלתי לגיטימית בעיניהם, ולמען החזרת השלטון לידי 'צאצא קיסר אקסום'.
שאיפתו של יקונו אמלק - שייחס את מוצאו לקיסר האחרון של קיסרות אקסום - הייתה להפיל את שושלת זאגווה ולמנות את עצמו לקיסר אתיופיה.
על מנת לעודד את תושבי אתיופיה ובייחוד את התגרים להתקומם כנגד הזאגווה, נדרש יקונו אמלאק לעזרת הכנסייה.
לכן הוא סיכם עם ראש הכנסייה האתיופית, הקדוש תקלה היימנות, שכאשר יצליח להשתלט על אתיופיה, יעניק לכנסייה שני שלישים מאדמות הממלכה.
ראשי הכנסייה הסכימו והאמהרים החלו בפלישה מאזור אמהרה ההיסטורי צפונה ללסתה וווג ומערבה למחוז גוג'אם.
האמהרים הצליחו, לאחר קרבות דמים, להרוג את המלך הזאגווי האחרון, אך יורשיו המשיכו בלחימה.
בסופו של דבר נוסח הסכם בין הצדדים, על פיו השלטון המרכזי יהיה בשליטת האמהרים ושושלת זאגווה תמשיך לשלוט במחוז וג תחת התואר וגשום (שליט וג).
השנים 1270–1529 נחשבת לתור הזהב של שושלת זו.
באותה תקופה הייתה שליטה אפקטיבית של שושלת אחת, והשלטון עבר מאב לבן.
לקיסר הייתה שליטה פוליטית, צבאית ושליטה אזורית.
בתקופה זו ביססה אתיופיה את עצמה כאימפריה החשובה ביותר במזרח אפריקה ולדומיננטית ביותר בקרן אפריקה כולה.
במהלך תקופת מלחמת אתיופיה-אדאל כוחות אחמד גראן ביקשו להשמיד את השושלת, והקיסר לבנה דנגל איבד כמה מקרוביו: בנו הבכור פיקטור נהרג ב-7 באפריל 1537 בידי קצין של גראן, בן אחר בשם מינאס נפל בשבי ב-19 במאי 1539 והוגלה לתימן.
בנוסף לכך הכלא המלכותי ליורשי הכתר באמבה גישן הותקף בינואר 1540 מאוחר יותר באותה שנה נהרג לבנה עצמו בקרב ליד דברה דאמו ב-2 בספטמבר.
אך השושלת שרדה ובנו של לבנה דנגל, יעקב, הסתתר במערה במחוז שאווה ובן נוסף גלאוודיוס מונה לקיסר לאחר מות לבנה והצליח להשמיד את צבא אדאל בעזרת הפורטוגזים.
לאחר שגלאוודיוס נהרג מונה מינאס לקיסר לאחר שחזר מגלותו, זרעו של מינאס שלט באתיופיה עד עלייתו של הקיסר סוסניוס שהיה נכדו של יעקב, הבן שהתחבא במערה וכך התחיל הענף הגונדרי.
בן נוסף של יעקב היה מאבותיו של האציל האמהרי נאגסי קראסטוס אשר החל את הענף השאווני במהלך תקופה זו נוצרו עוד שני ענפים בתיגראי ובגוג'ם אך בשונה משאר הענפים, ענפים אלו משתייכים לשושלת בקו נשי ולא גברי.
הענף הגונדרי עלה לשלטון ושלט באופן רופף באתיופיה במהלך תקופת התחייה האתיופית ותקופת השופטים האתיופית עד לשנת 1855 שנת עלייתו של הקיסר תוודרוס השני שטען למוצא מהשושלת הסולומונית כנצר לקיסר פאסילידס.
לאחריו כתר הקיסרים עבר מהשושלת חזרה לשושלת זאגווה במסווה של הקיסר תקלה גיורגיס השני שהיה דרך אמו שייך גם לשושלת הסולומונית לאחר שנהרג יירש אותו הקיסר מהענף התגרי יוהנס הרביעי ולאחר מותו של זה הכתר חזר לשושלת הקיסרים האמהרים בראשותו מלך שאווה מנליק השני.
הכתר נשאר עד היום תחת הענף השאווני שייצא מקרבו גם הקיסר היילה סלאסי שניסה להקים שושלת מזרעו והופל במהפכה האתיופית.
כיום השושלת עדיין קיימת ומנסה לחזור לשלטון באתיופיה בתור מונרכיה חוקתית, חבריה הפזורים כיום ברחבי העולם הקימו את מועצת הכתר האתיופית - מועצה שתשמור על המשכיות השושלת.
שםתקופת כהונהייאסו1787–1788באדה מריאם1787–1788תקלה היימנות1788–1789 -תקלה גיורגיס הראשון24 באפריל 178826 ביולי 1789הוחזר לכס הקיסרות בפעם הראשונה.48חאזקאיס26 ביולי 1789ינואר 1794 -תקלה גיורגיס הראשוןינואר 179415 באפריל 1795הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.49באדה מריאם השני15 באפריל 1795דצמבר 1795 -תקלה גיורגיס הראשוןדצמבר 179520 במאי 1796הוחזר לכס הקיסרות בפעם השלישית.
50סלומון השלישי20 במאי 179615 ביולי 179751יונס18 באוגוסט 17974 בינואר 1798 -תקלה גיורגיס הראשון4 בינואר 179820 במאי 1799הוחזר לכס הקיסרות בפעם הרביעית.
-סלומון השלישי20 במאי 179915 ביולי 1799הוחזר לכס הקיסרות.52דמטריוס25 ביולי 179924 במרץ 1800 -תקלה גיורגיס הראשון24 במרץ 1800יוני 1800הוחזר לכס הקיסרות בפעם החמישית.
-סהלה דנגלאוקטובר 183229 באוגוסט 1840הוחזר לכס הקיסרות בפעם הראשונה.ב-1832 אגוולה אנבסה מכריז על עצמו כקיסר בתגובה לכך הקיסר מטפל במרד.60יוהנס השלישי30 באוגוסט 1840אוקטובר 1841 -סהלה דנגלאוקטובר 18411845הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.
-יוהנס השלישי18451845הוחזר לכס הקיסרות בפעם הראשונה.
-יוהנס השלישי18501851הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.
לאחר מותו של מוחמד ע'ורי בשנת 1206 ללא יורש עצר, קוטב א-דין אייבכ נלחם נגד יריביו ותפס את השלטון באימפריה.
הוא קבע את עיר הבירה הראשונה שלו בלאהור, ומאוחר יותר בדלהי, שהייתה המקום שבו התחיל לבנות את מתחם קוטאב מינאר בו נמצא מגדל הניצחון קוטוב מינאר.
קוטב א-דין מת באופן פתאומי ב-1210, ומאבק הירושה שהתחולל לאחר מכן הסתיים בניצחונו של שמס אל-דין אלתותמש, שהיה גם הוא עבד ע'למאני לשעבר.
אלתותמש התחתן עם בתו של קוטב א-דין אייבכ, וכל הסולטאנים שבאו אחריו (מלבד האחרון) הם צאצאיו, כולל בתו רדיה סלטאנה ששלטה במשך ארבע שנים.
הסולטאן ע'יאס אל-דין בלבן, גם הוא עבד ממלוכי לשעבר, שפיקד על הצבא של נאצר א-דין, התנגד למוגולים, ובסופו של דבר זכה בכתר בעצמו.
לאחר תקופת שלטונם הקצרה של ע'יאס אל-דין בלבן ונינו, השושלת הממלוכית הודחה על ידי ג'אלאל א-דין פירוז ח'ילג'י משושלת ח'ילג'י, שביססו את עצמם בביהר ובבנגל בתקופת שלטונו של מוחמד מע'ור.
רוכן א-דין פירוז (1236) - בנו של אלתותמש
ע'יאס אל-דין בלבן (1266–1286) - עבד לשעבר וחתנו של אלתותמש
כאיומארס מדלהי (1290) - בנו של מועיז א-דין כאי-קבאד
השושלת הרסולית הייתה שושלת מוסלמית סונית ששלטה בתימן, בחצרמוות, מ-1228/1229 עד 1454/1455.
הרסולים ייחסו את עצמם למוחמד בן הארון, הידוע בכינוי "רסול" ("שליח" בערבית).
רסול היה מנהיג ממוצא אוע'וזי-טורקמני שהגיע לתימן בסביבות שנת 1180, שם שימש כשליח של הח'ליף העבאסי.
בנו של רסול, עלי, היה מושל מכה, ונכדו, עומר בן עלי, היה הסולטאן הראשון של השושלת הרסולית.
לשושלת זו השתייכו 13 שליטים בסך הכל.
הרסולים תפסו את מקומה של השושלת האיובית המצרית, לאחר שזו נסוגה ממעוזיה בדרום חצי האי ערב, והעניקה להם את ברכתה.
למרות מקורם הטורקי, טענו הרסולים למוצא מקומי.
הם שלטו במדינה מהעיר זביד ולאחר מכן מתעיז.
בתחילה שלטו הרסולים גם בחג'אז שמדרום למכה, אך באמצע המאה ה-14, בעקבות מאבקים בינם לבין הממלוכים על השליטה במכה ובאל-מדינה, נסוגו מאזור זה.
תקופתם התאפיינה במאבקי שליטה פנימיים בינם לבין שבטי הזיידים השיעים.
עם זאת, המאה ה-13 והמאה ה-14 נחשבות לתקופת פריחה בתולדות תימן, והמדינה נהנתה מקשרי מסחר ענפים וממיקומה על דרך הבשמים.
במהלך תקופת תוהו במחצית הראשונה של המאה ה-15 הצטצמם שטח שליטתם של הרסולים והוגבל לדרום תימן.
ב-1454/5 תפסה השושלת הטאהרית את מקומם.
השושלת השאוונית היא שושלת קיסרים ושליטים אמהרים ששלטו בשאווה (1682–1889) ויותר מאוחר באימפריה האתיופית מ-1889–1974 שושלת זו היא צאצאית של השושלת הסולומונית ומהווה ענף נפרד המכונה "הענף הצעיר" בניגוד לשושלת הגונדרית המכונה "הענף הבוגר".
מוצאה של השושלת הוא מהקיסר לבנה דנגל דרך בנו הנסיך יעקב אשר ברח לשאווה בזמן מלחמת אתיופיה-אדאל.
אחריו אירע סכסוך עקוב מדם בעת שלטונו של ייאסו החמישי אשר היה הקיסר בפועל למרות שלא הומלך, ייאסו היה הקיסר האתיופי הראשון שהיה מוסלמי.
ייאסו הודח ולאחריו הומלכה אישה ראשונה משושלת זו לקיסרית, זאודיתו.
השושלת התיגראינית היא שושלת שליטים תיגראינית אשר שלטה על תיגראי בין 1748–1818, 1871–1974. שושלת זו היא ענף בתוך השושלת הסולומונית בקו נשי.
ההיסטוריה של השושלת מתחילה בזרעו של אבטו רובאל אשר נהרג בקרב שימברה קור אחד מצאצאיו היה חאזאקאיס וולדה חווריוט אביו של מיכאל סהול, חאזאקאיס עצמו התחתן עם וויזרו ישאטה מריאם שהייתה בתו של אזאז' יעקב שהיה מצאצאי ראס פריס הגדול.
כך ששולת זו היא בקו נשי.
השושלת הזו עלתה שוב לשלטון ב-1867 על כל תיגראי כאשר הקיסר בזמנו תקלה גיורגיס השני נתן לראס קאסה מרצ'ה לשלוט על כל תיגראי.
השליט היחיד מהשושלת שנהפך לקיסר אתיופיה היה יוהנס הרביעי (1871–1889) לאחר מותו השושלת החלה בקרב על כס הקיסרות בין בנו של יוהנס ראס מנגשה יוהנס לבין מלך שאווה מנליק השני שבסופו האמהרים משאווה ניצחו, אך למרות זאת השושלת המשיכה לשלוט על תיגראי עד המהפכה האתיופית.
ראש ממשלת אתיופיה מלס זנאווי (מכונה בפי חלק ממתנגדיו "מנליק השלישי")
נשיא אריתריאה איסאייס אפוורקי מחזיק בתואר האצולה "אבטו".
השושלת הקאג'ארית (בפרסית: , או: ) היא שושלת ממוצא טורקמני, ששלטה באיראן של היום ובחלק משכנותיה בשנים 1794–1925.
השושלת הקאג'ארית צמחה מתוך שורות הקיזילבאש (ראש אדום בטורקמנית), ברית שבטי נוודים טורקמנים שמלאה תפקיד חשוב בפוליטיקה האיראנית החל מתקופתה של האימפריה הספווית.
במאה ה-15 התיישבו אבות השושלת באזור הים הכספי.
הם היו שבט של רועים נודדים.
פתח עלי ח'אן קאג'אר היה מצביא נודע בתקופתם של השאהים הספאווים שאה חוסיין ושאה תהמאספ השני.
בשנת 1726 הוא הוצא להורג בפקודת נאדיר שאה, המצביא שהפך לימים לשאה מייסד השושלת האפשארית, בנו מוחמד חסן ח'אן קאג'אר (1722–1758) נהרג בפקודת שליט איראן, קארים ח'אן זנד.
בשנת 1779 בעקבות מותו של השאה, מוחמד כרים ח'אן זנד משושלת זנד , ששלטה בדרום איראן, אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, מנהיג השבט הקאג'ארי החל במאמצים לאיחודה של איראן.
אע'א מוחמד ח'אן נודע כשליט אכזר שטבח בערים שלמות והשתמש בעונשים אכזריים כמו ניקור עיניים של 20,000 מתושבי העיר כרמאן, כיוון שנלחמו נגד כוחותיו.
הצבא הקאג'ארי הורכב מכוחות טורקמניים ועבדים גאורגים.
בשנת 1794 גבר אע'א מוחמד ח'אן על כל יריביו כולל לוטף עלי ח'אן, השאה האחרון לשושלת זנד.
הוא חידש את השלטון הפרסי בקווקז.
אע'א מוחמד ח'אן מיקם את בירתו בכפר קטן בשם טהראן, ליד חורבות העיר ריי.
בשנת 1796 הוכרז באופן רשמי כשאה.
בשנת 1797 נרצח בעיר שושה בירת ח'אנות קרבך.
ירש אותו אחיינו, פתח עלי שאה.
בשנת 1803, תחת פתח עלי שאה, יצאו הקאג'ארים למלחמה נגד האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), בעקבות התפשטותה של רוסיה אל תוך הקווקז, שהיה ברובו בשליטה איראנית.
בעקבות הסכם גוליסטן בשנת 1813, נאלצה איראן להכיר בכך שגאורגיה ומרבית הקווקז יעברו לשליטת רוסיה.
העיר טבריז נכבשה בידי רוסיה.
לפי הסכם טורקמנצ'אי בשנת 1828 הועבר דרום הקווקז לריבונות רוסיה.
בשנת 1834 עלה לשלטון מוחמד שאה ניסה בהשפעה רוסית לכבוש את הראת, ללא הצלחה.
בשנת 1848 עלה לשלטון נאסר א-דין שאה קאג'אר, שנחשב למוצלח בשליטים הקאג'אריים.
בתקופת נאסר א-דין שאה החלו להגיע לפרס טכנולוגיה, מדע ושיטות חינוכיות מהמערב והחלה המודרניזציה של המדינה.
נאסר א-דין שאה ניסה לעורר יריבות בין רוסיה לבין בריטניה, שתי המדינות שניסו להפעיל את השפעתן על פרס, כדי לשמור על עצמאותה של פרס.
למרות זאת התגברה התערבותן הפוליטית והטריטוריאלית של מעצמות אירופה בפרס בתקופתו.
נאסר א-דין שאה לווה כסף כדי לממן נסיעות לאירופה בהן ניסה להוכיח שלפרס תרבות עתיקה.
למרות זאת לא הצליח למנוע את התערבותן של רוסיה ובריטניה באזורי ההשפעה האיראניים לשעבר.
בריטניה הרחיבה את השפעתה גם לאזור המפרץ הפרסי.
בשנת 1881 הרחיבה רוסיה את שליטתה לאזורים במרכז אסיה הגובלים בפרס כמו אוזבקיסטן וטורקמניסטן, וכך מנעו קשר של פרס עם ערים שעימן היו לה יחסי מסחר מסורתיים כמו סמרקנד ובוכרה.
בריטניה החלה לבחוש יותר ויותר בענייניה הפנימיים של פרס ואף שלטה בחלק ניכר מהכלכלה הפרסית.
ההתערבות הבריטית עוררה את מורת רוחם של איראנים רבים, והגבירה את האמונה ששליטי המדינה משרתים אינטרסים זרים.
הנסיך, מחמד תאקי ח'אן, המכונה אמיר כביר.
נשלח בידי השאה עבאס מירזא לאיסטנבול, שם הושפע מרפורמות התנזימאת, שהונהגו באימפריה העותמאנית.
כשחזר לאיסטנבול היה יועצו של נאסר א-דין שאה.
עם מותו של מוחמד שאה בשנת 1848 הוא דאג לכך שנאסר א-דין שאה יירש את השלטון, מונה לראש הממשלה ולכינוי אמיר כביר – שליט גדול.
בתקופת כהונתו של אמיר כביר הונהגו באיראן מספר רפורמות ברוח התנזימאת.
החלה מודרניזציה בצבא, הוקמה תעשייה.
אולם החשובה ברפורמות של אמיר כביר הייתה הקמת מוסד ההשכלה הגבוהה, דאר אל-פונון , שהוקם על פי מודל של מוסדות אותם ראה אמיר כביר בביקורו ברוסיה.
מוסד זה היה המוסד הראשון באיראן שפעל על פי מודלים מערביים.
תיקונים אלה עוררו התנגדות בקרב גורמים שונים באיראן, בהם גורמים דתיים שיעים.
בעקבות כך הודח אמיר כביר מתפקידו בשנת 1851 והוצא להורג.
תקופת שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר (1848–1896) התאפיינה בשקיעתה של איראן בחובות קשים בעקבותיהם נמכרו רבים מהאינטרסים של איראן לגורמים זרים.
בשנת 1872 הוענקו לברון הבריטי ג'וליוס דה רויטר זיכיונות להקמת הבנק הממלכתי של איראן, זכויות על המכס, על מרבית המחצבים באיראן, הקמת דרכים ומסילות ברזל וזכויות נוספות.
זיכיונות אלו נמכרו לו תמורת 40 אלף לירות שטרלינג בשנה ו-60% מרווחי המכסים.
כעבור שנה בוטל הרישיון אבל נאסר א-דין שאה המשיך במדיניות של הענקת זיכיונות לזרים.
מדיניות זו עוררה את זעמם של גורמים רבים באיראן.
בשנת 1890 הוענקו הזכויות על רווחי הטבק באיראן לבריטי מייג'ור טלבוט, תמורת 25 אלף לירות שטרלינג ששולמו לכיסו הפרטי של השאה, בתוספת דמי חכירה שנתיים של 15 אלף לירות שטרלינג, דמי חכירה והעברת רבע מהרווחים לקופת השאה.
זיכיון זה עורר את זעמם של רבים באיראן שענף הטבק הווה מרכיב חשוב של כלכלתה.
בשנת 1891 החלה מחאה נגד הזיכיון בהשפעת אנשי דת שיעים ומשכילים ברוח מערבית.
המחאה החלה בשיראז והתפשטה בכל רחבי איראן.
כל שדרות העם האיראני כולל מיעוטים לא מוסלמיים הפסיקו לחלוטין את השימוש בטבק.
המחאה הגיעה גם לארמון, כאשר גם נשות השאה הצטרפו לחרם.
בשנת 1892 נכנע השאה למחאה ובטל את הזיכיון על הטבק.
מרד הטבק היה רק אחד מהסממנים לתסיסה שחלה בפרס בשנות ה-90 של המאה ה-19. בשנת 1896 נרצח נאסר א-דין שאה בידי מירזא רזא כרמאני, מתלמידיו של הוגה הדעות האסלאמי, ג'מאל א-דין אל-אפגאני.
במקומו עלה לשלטון בנו מוזפר א-דין שאה קאג'אר.
מוזפר א-דין עורר את זעמם של רבים בפרס, כאשר לקח מרוסיה שתי הלוואות כדי לממן את מסעותיו הראוותניים באירופה.
בנוסף על כך המשיך את מדיניותו של אביו בכך שמכר זיכיונות לזרים.
בתקופתו גדלה השפעת מדינות אירופה ובמיוחד השפעת רוסיה.
בתקופה אורח החיים הראוותני של השאה עמד בניגוד למצב הכלכלי הקשה ששרר באיראן.
קולות רבים בפרס החלו לקרוא למשטר חוקתי שבו יהיו סמכויות השאה סמליות בלבד.
בדצמבר 1905 החל גל מחאה בקרב הסוחרים בפרס בעקבות קביעת מחיר אחיד לסוכר.
בקיץ 1906 הונהגה בבזארים ברחבי פרס שביתה כללית.
באותה שנה התקיימה הפגנה של למעלה מ-10,000 מפגינים מול השגרירות הבריטית, שסימלה את התערבותם של האירופים בעניינים איראניים פנימיים.
בסופו של דבר נכנע מוזפר א-דין לדרישות המפגינים.
ב-31 בדצמבר 1906 התכנס בטהראן המג'לס (פרלמנט).
בנוסף על כך הונהגה חוקה המבוססת על החוקה הבלגית, שהגבילה את בית המלוכה.
בחוקה נקבע שיונהגו מג'לס וסנאט ותונהג הפרדת רשויות.
המג'לס החליט למנות את עורך הדין האמריקאי מורגן שוסטר לטפל בבעיותיה הכלכליות של איראן.
בינואר 1907, זמן קצר לאחר כינוס המג'לס, מת מוזפר א-דין שאה מהתקף לב, ובמקומו עלה בנו מוחמד עלי שאה קאג'אר, וביטל את מינויו של שוסטר.
בשנת 1908 הורה מוחמד עלי שאה לקצינים הרוסים שעמדו בראש בריגדת הקוזאקים האיראנית לירות בתותחים על בניין המג'לס בטהראן.
בנוסף על כך ביטל באותה שנה את החוקה, אסר התארגנות פוליטית וביקורת על משטרו והגביל את חופש העיתונות.
בעקבות כך כינסו תומכי החוקה מג'לס זמני בעיר טבריז.
בנוסף על כך השתלטו תומכי החוקה על אזורים באיראן, בהם הערים החשובות אספהאן ומשהאד.
תומכי החוקה זכו לתמיכתם של הנוודים הבחטיארים.
מיליציות של תומכי החוקה התקדמו לעבר הבירה טהראן.
בעקבות כך נמלט מוחמד עלי שאה בשנת 1909 לאודסה שברוסיה ובמקומו עלה לשלטון בנו בן ה-12 אחמד שאה קאג'אר.
איראן נותרה מחולקת בין תומכי המהפכה, בתמיכה בריטית, ובין אזורים בשליטת השאה, בתמיכה רוסית.
בשנת 1911 חזר מוחמד עלי שאה עם תומכיו לאיראן דרך הים הכספי.
כוחותיו כבשו את מחוזות אסטרבד ומאזנדראן, אך בסופו של דבר הובס בידי תומכי החוקה.
בעקבות תבוסתו יצא לגלות סופית.
בשנת 1914 אחרי מרד במחוז גילאן, הוקמה מדינת גילאן העצמאית בהנהגת מירזא קוצ'אכ ח'אן .
מדינת גילאן התקיימה עד שנת 1921. המרד דוכא בעזרת המעצמות, מה שהראה בעיקר על חולשתו של הצבא האיראני באותה תקופה.
בתקופה זו בעקבות מהפכת אוקטובר ירדה ההשפעה הרוסית באיראן ועלתה ההשפעה הבריטית.
ב-19 באוגוסט 1919 נחתם הסכם בין בריטניה לאיראן.
אולם ההסכם נפל בהצבעה בפרלמנט ולא אושר.
באותה תקופה עלתה קרנו של ריזא פהלווי, קצין ביחידת הקוזאקים האיראנית.
ב-21 בפברואר 1921 מונה ריזא פהלווי לשר ההגנה.
הוא ניצל את תפקידו הבכיר, ובמרץ אותה שנה פרסם ריזא שאה כרוז מהפכה נגד אחמד שאה.
בכרוז קרא ריזא פהלווי לרפורמה מדינית וכלכלית באיראן.
כמו כן מחה נגד השפעת הזרים במדינה.
ריזא פהלווי הפך לשליטה של איראן בפועל.
בשנת 1923 עזב אחמד שאה עם משפחתו לצרפת.
בשנת 1925 הודח אחמד שאה באופן רשמי וכך הגיעה לסופה תקופת שלטונה של השושלת הקאג'ארית ועלתה שושלת פהלווי.
מוחמד מוסאדק, ראש ממשלת איראן 1951–1953
השושלת המקדונית (יוונית: Μακεδονική δυναστεία) הייתה שושלת ששלטה על האימפריה הביזנטית בין 867 ל-1056, לאחר השושלת האמוריאנית.
במהלך תקופה זו, האימפריה הביזנטית הגיעה לשיא כוחה וגודלה מאז תחילת הכיבושים המוסלמים, והחלה תקופה הקרויה "הרנסאנס המקדוני" באמנות ובספרות.
השושלת קרויה על שם מייסדה, בסיליוס הראשון, שהגיע מהתמה של מקדוניה (שנמצא בכלל בתראקיה ולא באזור מקדוניה).
מייסד השושלת וחלק ממנהיגיה היו ממוצא ארמני ולכן בחלק מן המקורות, מכונה השושלת כ"שושלת הארמנית".
הקיסרית האחרונה מן השושלת הייתה תאודורה, שמתה ללא שהותירה צאצאים שימשיכו את השושלת.
בסיליוס הראשון, 886-867 - מייסד השושלת
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, 959-913 (שלט במשותף עם רומנוס הראשון לקפנוס בשנים 944-919)
זואי, 1028 - 1050 (בתו של קונסטנטינוס השמיני, שלטה עם בעליה עד למותה).
מיכאל הרביעי פפלגוניאן, 1041-1034 (בשיתוף עם זואי)
מיכאל החמישי קלפאטס, 1042- 1041, אחיינו של מיכאל הרביעי (בשיתוף עם זואי).
לא שושלתי: מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה, הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס, מייסד שושלת קומננוס.
השושלת הפְלאבִית הייתה השושלת השנייה של קיסרי רומא, שליטי האימפריה הרומית מ-69 ועד 96 לספירה.
מקור השם הוא באחד משמותיו של אבי השושלת: טיטוס פלביוס אספסיאנוס.
שושלת זו לא האריכה ימים ומנתה שלושה קיסרים בלבד: אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס.
אספסיאנוס עלה לשלטון לאחר מלחמת האזרחים ב-69, שנה הידועה בשם "שנת ארבעת הקיסרים".
לאחר כ-10 שנות שלטון ירש אותו בנו טיטוס, שמת כעבור שנתיים ממחלה קשה, בעודו ערירי.
את טיטוס ירש אחיו דומיטיאנוס, ששלט כ-15 שנים עד שנרצח בידי מתנקשים, ובכך נסתיימה השושלת הפלאבית.
אחריה עלתה שושלת "הקיסרים הנאורים", שהראשון בהם היה נרווה.
שנים ארוכות של מלחמות אזרחים במהלך המאה ה-1 לפנה"ס גרמו לסילוקה של האצולה הוותיקה ברומא, שהוחלפה על ידי האצולה האיטלקית החדשה בתקופת המאה ה-1 לספירה.
משפחה כזו הייתה המשפחה הפלאבית, שהחלה לעלות לגדולה רק בזמן השושלת היוליו-קלאודית.
סבו של אספסיאנוס, טיטוס פלאביוס פטרו, שימש כסנטוריון תחת פומפיוס, בעת מלחמת האזרחים שלו נגד יוליוס קיסר.
הקריירה הצבאית שלו הסתיימה בבושה רבתי כשנטש את שדה הקרב ב-48 לפנה"ס בקרב פארסאלוס.
עם זאת, מעמדו של פטרו לא נפגע בעיקר בשל נישואיו לטרטולה שהייתה בת למשפחה עשירה ביותר – דבר שעזר לו לקדם את בנו, טיטוס פלאביוס סאבינוס הראשון (אביו של אספסיאנוס).
סאבינוס עצמו צבר רכוש רב אגב כהונתו כגובה מיסים באסיה, וכבנקאי בהלבטיה (שווייץ של ימינו) .
על ידי נישואיו לווספסיה פולה הוא שייך את עצמו למעמד אציל עוד יותר והבטיח את מעמד בניו, סבינוס השני ואספסיאנוס, למעמד סנאטורי.
במהלך שנות ה-50 לספירה מילא אספסיאנוס תפקידים ציבוריים תחת הנהגתו של הקיסר נירון: הוא שירת כפרו-קונסול בפרובינקיה אפריקה וכמלווהו הרשמי של הקיסר ב-66, במהלך הביקור הרשמי ביוון.
בין השנים 57-59 שימש בנו של אספסיאנוס, טיטוס, כטריבון הצבאי בגרמניה ולאחר מכן בבריטניה.
אשתו הראשונה, ארסינה טרטולה, נפטרה שנתיים לאחר נישואיהם ב-65 וטיטוס נשא אשה נוספת ממשפחה מכובדת יותר – מארסיה פורניליה.
ברם, משפחתה של פורניליה הייתה קשורה מאוד לאופוזיציה כנגד הקיסר נירון, וטיטוס התגרש ממנה.
טיטוס מעולם לא נישא שוב, אך ידועים קשריו הרומנטיים עם ברניקי היהודיה מבית הורדוס.
ב-66 מרדו יהודי הפרובינקיה יודיאה באימפריה הרומית והלגיון הסורי נסוג מירושלים בקרב בית חורון.
המלך הפרו-רומי אגריפס השני ואחותו ברניקי נסוגו לגליל, ותמכו ברומאים להחזרת שלטונם ביהודה.
הקיסר נירון מינה את אספסיאנוס לדיכוי המרד הגדול ביהודה בראש הלגיון החמישי והלגיון העשירי.
בעזרת סיוע נוסף של הלגיון החמישה-עשר כבש אספסיאנוס את הגליל ושם פעמיו לכיוון ירושלים, אך המלחמה על ירושת הקיסרות שהתרחשה ברומא ב-69 ("שנת ארבעת הקיסרים") הביאה להפסקה זמנית בלחימה ולמסעו של אספסיאנוס בחזרה לרומא.
טיטוס פלביוס אספסיאנוס היה קיסר רומא מ-69 עד 79, וייסד את השושלת הפלאבית.
הוא שירת בצבא בתראקיה, שימש כקווסטור בכרתים ובקירניה, השתתף בפלישה הרומית לבריטניה והפך לקונסול אפריקה.
אספסיאנוס היה המצביא שדיכא את המרד הגדול במרבית האזורים בארץ ישראל.
במקורות היהודיים הוא מוזכר לצד בנו טיטוס כאחד מגדולי הצוררים שקמו לעם היהודי.
לאחר מותו העלה אותו הסנאט הרומאי לדרגת אל, ובנו טיטוס ירש אותו.
טיטוס פלאביוס אספסיאנוס (30 בדצמבר 39-13 בספטמבר 81) היה קיסר רומא מ-79 לספירה ועד למותו.
טיטוס היה בנו של הקיסר אספסיאנוס, ואחד משלושת הקיסרים מבית הפלאביים.
אף שבקרב הרומאים נחשב ל"תענוג לבני אדם" (כפי שכינה אותו, במרירות, יל"ג בשירו "בין שני אריות", ובמקור הלטיני של סווטוניוס - "amor ac deliciae generis humani"), במסורת היהודית נחשב טיטוס לאחד מגדולי הצוררים והרשעים שקמו לעמנו, בשל דיכוי המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני ב-70 לספירה.
עלייתו לשלטון נתקלה בהתנגדות בשל קשריו הרומנטיים עם ברניקי, הנסיכה היהודית.
במהלך כהונתו התמודד עם מספר אסונות, כהתפרצות הר הגעש וזוב והשריפה הגדולה שפקדה את רומא.
בגיל 42 מת ממחלה כשהוא ערירי ואת מקומו תפס אחיו דומיטיאנוס.
הסנאט הרומי העלה אותו לדרגת אל לאחר מותו.
טיטוס פלאוויוס דומיטיאנוס אוגוסטוס (24 באוקטובר 51-18 בספטמבר 96) היה קיסר רומא מ-81 ועד למותו.
ע"פ סווטוניוס הוא חי כצעיר חיי הוללות, ואף נהג לעסוק בזנות בגלל אישיותו המופרעת - אך סיפורים אלו ככל הנראה אינם אמינים מכיוון שסווטוניוס, כרוב המקורות העוסקים בדומיטיאנוס, גרס דעה שלילית על תקופת שלטונו ונקט בגישה עוינת כלפיו.
ב-96 קמה קבוצת קושרים להתנקש בחייו, ביוזמת הסנאטור הזקן נרווה.
הקושרים הגיעו לחדר השינה של דומיטיאנוס, ובעוד אחד מהם ניהל עמו שיחה, אחר תקע בו פגיון.
הוא מת בגיל 45 והיה אחרון הקיסרים הפלאביים.
השושלת הפלאבית, הקיסר אספסיאנוס ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, ביקשו להותיר חותם בעת שלטונם על האימפריה הרומית.
אספסיאנוס, שנבחר לקיסר חרף היותו ממשפחה לא מיוחסת, התכוון להצדיק את שלטונו, ולכן הפריז בכוחם של המורדים היהודים, ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים.
השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס: מלחמת היהודים.
אספסינוס עצמו הקים את הקולוסאום בעזרת השלל שנלקח מבית המקדש; טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים; ודומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בויה סקרה, ובכך ניכס לעצמו ניצחון בדיכוי המרד הגדול, למרות שכלל לא השתתף בלחימה.
הקולוסאום נבנה בזמן השושלת הפלאבית, את הבניה החל הקיסר אספסיאנוס, שבנה את שלושת היציעים הראשונים.
בנו, הקיסר טיטוס המשיך בבנייה והוסיף שני יציעים, וזו הושלמה על ידי אחיו של טיטוס, הקיסר דומיטיאנוס, ב-80 לספירה.
כתובת הבנייה של הקולוסיאום הוצבה לכבוד הקמת האמפיתיאטרון החדש, מהשלל שנלקח עם כיבוש ירושלים ובית המקדש ב-70 לספירה.
ב-81 לספירה, במלאת עשור לחגיגת הניצחון של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה, שער טיטוס (קירקוס מקסימוס).
הכתובת עצמה לא נשתמרה, אך הטקסט הועתק בימי הביניים וכך הגיע לידינו.
בכתובת נמסר על החלטת הסנט והעם הרומאי לכבד את טיטוס (שתאריו המלאים נמנים אחד לאחד) על כך שבצייתו לעצת אביו אספסינוס ולאותות השמים, הכניע את העם היהודי והחריב את ירושלים - עיר ששום מנהיג או מלך לפניו לא הצליח לכובשה.
לאחר מות טיטוס ב-82 לספירה, כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים ודיכוי המרד הגדול, הקדיש אחיו הקיסר דומיטיאנוס שער ניצחון הממוקם בפורום רומאנום שברומא, הוא שער טיטוס בויה סאקרה.
בכך דומיטיאנוס שייך את עצמו לניצחון ולדיכוי המרד הגדול, למרות שלא השתתף בלחימה.
השושלת הסאמאנית הייתה משפחה פרסית במוצאה אשר צאצאיה הקימו אמירות אוטונומית בתחומי הח'ליפות העבאסית.
בשיאה השתרעה הממלכה הסאמאנית על כל טראנסאוקסאניה ועל ח'וראסאן.
השושלת נקראה על שם אבי המשפחה סאמאן ח'דא , שבא מקרב שורות הדהקאנים , האצולה האיראנית הנמוכה, שהתגבשה בשלהי התקופה הסאסאנית.
בתחילה משלו הסאמאנים תחת הסוזרניות של השושלת הטאהרית.
האוטונומיה הסאמאנית החלה עם נפילת הטאהרים בשנת 873. בשנת 999 נפלה טראנסאוקסניה לידי הקראח'אנים וח'וראסאן לידי הע'זנווים.
הממלכה הסאמאנית המשיכה לשרוד באופן מצומצם ביותר עד לנפילתה הסופית בשנת 1005.
ארבעת בניו של אסד בן סאמאן ח'דא העניקו את תמיכתם לעבאסים ובתמורה קיבל כל אחד מהם משרה של מושל.
נוח קיבל את סמרקנד, אחמד את פרע'אנה, יחיא את שאש, ואליאס את הראת.
הסאמאנים היו במוצאם פרסים מאזור סוגדיאנה, מכפר ליד סמרקנד.
סברה אחרת גורסת כי באו מדרום לאוקסוס, מכפר ליד בלח' או ליד תרמיד'.
המשפחה יצאה ככל הנראה מקרב מעמד הדהקאנים, האצולה הפרסית-סאסאנית הנמוכה.
הסאמאנים ייחסו לעצמם גניאולוגיה המתייחסת לאחד מבתי האצולה הגדולים של האימפריה הסאסאנית.
תקופת השיא של האמירות הסאמאנית
בשנת 875 אישר הח'ליף אל-מעתמד באופן רשמי, את השלטון של נצר בן אחמד מן המשפחה הסאמאנית על טראנסאוקסניה כולה.
אישור זה סימל את הכפפת אזור טראנסאוקסניה לח'ליפות, אף על פי שהסאמאנים זכו לאוטונומיה שלטונית רבה לפני מתן האישור ואף יותר לאחריו.
העצמאות דה פקטו של הסאמאנים אפשרה להם להשקיע את כספי המיסים שגבו, בטראנסאוקסניה ואחרי כן גם בח'וראסאן, כשזו באה תחת שלטונה, והעניקה לאזורים אלו שגשוג כלכלי ותרבותי.
הצפארים כבשו את הראת מידי הסאמאנים בשנת 876, אך השליטה הסאמאנית בטראנסאוקסניה התרחבה בהדרגה.
ח'וראסאן באה תחת שלטון הסאמאנים אחרי הניצחון על הצפארים בשנת 900. הסאמאנים הצליחו לבסס שליטה סוזרנית על ח'ווארזם, על שאש ועל אספיג'אב.
בנוסף כבשו הסאמאנים באישור הח'ליף את טברסטן, את גרגאן ואת ריי.
הסאמאנים פשטו לתוך שטחי המחיה של השבטים הטורקיים, שישבו מצפון לממלכתם.
בשנת 893 כבשו הסאמאנים את טראז (תלס) לזמן מסוים וזו נותרה תחת שלטונם.
תרומת השלטון הסאמאני באסלום טרנסוקסאניה
השלטון הסאמאני בטרנסאוקסניה סייע גם להפצת האסלאם בחבל זה.
הסאמאנים לא היו רק השלטון המוסלמי היציב הראשון בטראנסאוקסניה, אלא גם פעלו רבות להנחלת הדת המוסלמית אם בחרב ואם בדרכי נועם.
המסעות הצבאיים של השליטים הסאמאנים מול הטורקים נודעו לתהילה, אולם תפקיד חשוב לא פחות היה לסוחרים ולאנשי הדת, שיצאו מהאמירות הסאמאנית והמירו לאסלאם את בני השבטים הטורקיים ממזרח לאמירות ומצפונה.
תור הזהב של האמירות הסאמאנית - שלטונו של נצר בן אחמד
תקופת שלטונו של נצר בן אחמד , שאחרי מותו זכה לכינוי האמיר בר המזל (אל-אמיר סעיד), נחשבת לעידן הזהב של השלטון הסאמאני, בשל ההישגים התרבותיים והאינטלקטואליים של תקופה זו.
עיר הבירה הסאמאנית בוכרה, הפכה למרכז של ידע עוד מלפני עלות נצר בן אחמד לשלטון, אך בתקופתו נקבצו לחצרו מגדולי אנשי הרוח והיוצרים של התקופה.
מלומדים רבים נוספים פעלו תחת חסותם של נציבי המחוזות האחרים של האמירות הסאמאנית, אשר עיצבו את חצרותיהם כחיקוי לחצר השליט בבוכרה.
נצר בן אחמד והווזירים הגדולים שפעלו בתקופת שלטונו, הציעו את חסותם לגאוגרפים, לאסטרונומים ולתאולוגים, וכן גם לסופרים ולמשוררים.
נצר בן אחמד נעזר בווזירים מוכשרים כדי להפוך לאחד השליטים הסאמאנים החשובים ביותר.
למרות שנקרא אל-אמיר סעיד, נאלץ נצר בן אחמד להתמודד עם מרידות רבות בתקופת שלטונו, שהחלה כאשר היה בן 8 שנים.
בזכות יועציו הממולחים, הצליח נצר להביס את כל יריביו ולשלוט באמירות הסאמאנית עד יום מותו, בגיל 37. תקופתו של נצר בן אחמד מסמנת אמנם את נקודת השיא של האמירות הסאמאנית, אך גם בתקופתם של יורשיו אחריו, שנאבקו בשקיעה הצבאית והפוליטית של האמירות, המשיכה היצירה התרבותית בכול עוזה.
בשנת 999 פלשו הקרא-ח'אנים לתוך האמירות הסאמאנית, כבשו את הבירה בוכרה, והשלימו את השתלטותם על טראנסאוקסניה.
בכיבוש בוכרה העניקו הקרא-ח'אנים coup de grace לממלכה הסאמאנית למרות שזו המשיכה לשרוד באופן מצומצם עד שנת 1005. באותה שנה בה השתלטו הקרא-ח'אנים על טראנסאוקסניה, כבש מחמוד מע'זנה את ח'וראסאן מידי הסאמאנים ושתי השושלות הטורקיות קבעו את נהר האוקסוס כגבול בין ממלכותיהם.
האמירות הסאמאנית איבדה באופן הדרגתי שטחים לטובת יריבותיה בכל העשור האחרון של המאה העשירית, אך כיבוש בוכרה וח'וראסאן בשנת 999, סימל את הקץ דה-פקטו של האמירות.
השפעות נפילת הסאמאנים על טראנסאוקסניה ועל ח'וראסאן
קץ האמירות הסאמאנית סימל את סוף הדומיננטיות הפוליטית של הפרסים בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן.
השלטון באזורים אלו עבר לשושלות ממוצא טורקי, הקרא-ח'אנים והע'זנווים ואחרי-כן הסלג'וקים (בעוד הקרא-ח'אנים והסלג'וקים היו שושלות טורקיות שעמדו בראש עממים טורקיים היו הע'זנווים ממלוכים במקורם, ועלייתם לא ציינה הגירה טורקית המונית לתוך עולם האסלאם).
סוף הדומיננטיות הפוליטית לא הביא לשקיעה מיידית של התרבות הפרסית בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן.
הע'זנווים ואחריהם הסלג'וקים בחרו לאמץ את השפה הפרסית החדשה, גם ביצירה הספרותית וגם במנהל, ואף הקרא-ח'אנים הושפעו רבות מהתרבות הפרסית-מוסלמית.
תרבות זו תמשיך להיות נפוצה בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן שנים רבות אחרי נפילת הסאמאנים.
עם זאת, ההגירה הטורקית ההמונית לטראנסאוקסניה, ולצפון ח'וראסאן, הביאה לטורקיפיזציה איטית של אזורים אלו, קרי השפות הפרסיות הוחלפו באופן הדרגתי בשפות טורקיות.
היחס של הסאמאנים כלפי הח'ליפים העבאסים
הסאמאנים הקפידו לשמור על מערכת יחסים תקינה עם הח'ליפים והכירו להלכה בעליונות העבאסית, אך בפועל התאפיין שלטונם בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן במידה רבה מאוד של עצמאות.
הסאמאנים שלחו מתנות לח'ליף, אך ככל הנראה לא העבירו לו מיסים.
המטבעות הסאמאנים נטבעו תחת השמות של הח'ליפה ושל השליט הסאמאני גם יחד ושני השמות הוזכרו יחד גם בח'טבה.
הסאמאנים נודעו לא רק בשל חשיבותם הפוליטית והדתית, אלא גם בזכות תרומתם התרבותית.
הסאמאנים עודדו את המשך היצירה בשפה הערבית, אך גם היו הפטרונים החשובים ביותר בזמנם של הפרסית החדשה.
דיאלקט זה, שבאותה תקופה כונה בשם דארי, התפתח מתוך אחד הווריאנטים של הפרסית האמצעית, השפה הרשמית של האימפריה הסאסאנית.
"הפרסית החדשה" הפכה תחת השלטון הסאמאני ללשון האיראנית הדומיננטית במרכז אסיה.
התפשטות הפרסית החדשה הסתייעה בזכות פועלם של מלומדים חשובים, כמשוררים רודכי ודקיקי, שנהנו מחסותם של האמירים הסאמאנים.
הפרסית החדשה אף הפכה בסופו של דבר השפה הרשמית של הבירוקרטיה הסאמאנית.
יותר מכול סימלה שפה זו, את האינטגרציה של האיראנים בעולם האסלאם לצד הערבים, שקדמו להם, ולצד הטורקים, שבזמן השושלת הסלג'וקית ישתלטו על לב עולם האסלאם.
עידן שלטונו של נצר בן אחמד נזכר לטובה בייחוד בזכות העובדה שבחצרו בבוכרה, התרכזו מלומדים דגולים כגון האסטרונום אבן אמאג'ור אל-תרכי, שפעל תקופה מסוימת בחצר הסאמאנית, והמשורר העיוור רודכי, שתרם כאמור תרומה רבת חשיבות להתפתחות הפרסית החדשה.
אחד הווזירים של נצר בן אחמד, היה גאוגרף מיומן, אשר פעל רבות להרחבת הידע הגאוגרפי של בני תקופתו ולשם כך אף הזמין גאוגרפים רבים לחצר הסאמאנית בבוכרה.
הגאוגרף הנודע ביותר באותה תקופה, אבו זייד אל-בלח'י, שהיה בן חסותו של הווזיר, סירב לעזוב את בלח' עירו ולבוא לבוכרה, ובסופו של דבר איבד את תמיכת פטרונו.
למרות חסרונו של אל-בלח'י, פעלו בחצר בבוכרה גאוגרפים ונוסעים מפורסמים אחרים דוגמת, אבו דלפ, נוסע, משורר, ומינרלוג, שכתב חיבור חשוב אודו מסעו לסנדובל, ככל הנראה הממלכה האויגורית בחבל שינקיאנג, בצפון מערב סין של ימינו.
על החשיבות התרבותית של הממלכה הסאמאנית, אפשר ללמוד מעצם העובדה שהפרסית החדשה התפתחה דווקא שם ולא במרכז ההיסטורי שלה באזור פארס.
הפרסית החדשה, החלה להיווצר על ידי משוררים, כבר בחצרות הטאהרים והצפארים.
עם זאת, היו אלו הסאמאנים, שבחצרותיהם נעשתה ההתפתחות המשמעותית ביותר של דיאלקט זה.
גם אצל הסאמאנים היו אלו המשוררים שהיוו את חיל החלוץ של היצירה בפרסית החדשה.
החשוב במשוררים אלו, היה רודכי הנזכר לעיל, שהיה גם משורר פורה ביותר וגם הראשון שהצליח להפוך את השירה בשפה הפרסית החדשה לעומדת בפני עצמה ולא לחיקוי חיוור של השירה הערבית.
משוררים, שפעלו בתקופת חייו, הביעו הערכה עצומה לגאוניותו והתייחסו אליו כאבי השירה הפרסית.
מלבד שירה, חוברו בחצרות הסאמאנים גם יצירות מדעיות ב-"פרסית חדשה", ביניהם ראוי להזכיר במיוחד את ספרי הרפואה והפרמקולוגיה.
המשורר דקיקי הוזמן לחצר הסאמאנית בבוכרה והוטל עליו ליצור שירה אפית אודות איראן הפרה-אסלאמית.
דקיקי נרצח לפני שהספיק לסיים את עבודתו.
המשורר האיראני המפורסם פירדוסי החל לחבר את השאה נאמה, תחת השלטון הסאמאני, אחרי שנחשף ליצירתו הלא גמורה של דקיקי, אך סיים אותה בחצרו של מחמוד מע'זנה (למרות שעזב את החצר הע'זנווית אחרי שהסתכסך עם מחמוד).
בנוסף ליצירה מקורית, תורגמו בחצרות הסאמאנים חלק מיצירות המופת, שנכתבו בשפה הערבית, לשפה "הפרסית החדשה".
האמיר הסאמאני מנצור בן נוח, נכדו של נצר בן אחמד, הורה על הקמת קבוצה של מלומדים, על-מנת לתרגם את תפסיר הקוראן של אל-טברי.
תרגום זה, היה התפסיר הראשון בשפה הפרסית.
אותו שליט סאמאני אף הורה לווזיר שלו לתרגם את חיבור דברי הימים של טברי.
נצר בן אחמד אסף ספרים רבים בפרסית ובערבית לספרייה שלו בבוכרה, ויורשיו אחריו אף הוסיפו והגדילו אוסף זה.
הרופא והפילוסוף המוסלמי המפורסם אבן סינא, שנולד בבוכרה ושהתחנך בה בשלהי התקופה הסאמאנית, ביקר בספרייה זו בתקופתו של האמיר נוח אבן מנצור, ושיבח אותה היקפה, על גיוונה ועל העותקים הנדירים ביותר שנמצאו בה.
התפתחותה של התרבות הפרסית בחצרות הסאמאנים, הביאו את החוקרים לכנות תקופה זו בשמות כגון "הרנסאנס הסאמאני", "הרנסאנס האיראני", "רנסאנס של הספרות הפרסית" וכיוצא באלו.
ההישגים התרבותיים שנוצרו בחצרות הסאמאנים לא רק עומדים בפני עצמם אלא השפיעו באופן ישיר על חצרות הע'זנווים והסלג'וקים אחריהם.
שתי שושלות אלו, שהיו טורקיות במוצאן, עלו לחשיבות בעולם האסלאם אחרי הרנסאנס הסאמאני של התרבות הפרסית.
כתוצאה מכך בחרו השליטים הע'זנווים והסלג'וקים, לעודד את המשך התפתחותה של התרבות הפרסית, על פני הערבית והטורקית.
אפשר לראות השפעה סאמאנית על יצירות כגון השאה-נאמה של פרדוסי, סיאסת-נאמה של נט'אם אל-מלכ ויצירות חשובות נוספות בפרסית, שנכתבו תכף לאחר שקיעת האמירות הסאמאנית.
המיקום של טראנסאוקסאניה ושל ח'וראסאן כנקודת מפגש בין הח'ליפות העבאסית לבין השבטים הנוודיים של הערבה, הביא ליצירת מערכת יחסים מורכבת ורב גונית בין העממים הטורקיים לבין השושלות השולטות באזורים אלו.
הסאמאנים, ועוד הטאהרים לפניהם, נלחמו בשבטים טורקיים, סחרו בעבדים טורקים והחזיקו לוחמים טורקים בצבאותיהם.
כבר בתפקידם כמושלים מחוזיים, ניהלו הסאמאנים שורה של מערכות ג'יהאד נגד השבטים הטורקיים בספר הצפון מזרחי של טראנסאוקסניה.
השליטים הסאמאנים אף הקימו באזורי ספר, דוגמת שאש, אספיג'אב ופרע'אנה, מערך של ביצורים ושל ריבאטים , בהם הציבו כוחות משמר של לוחמים ע'אזים.
עם זאת, נאלצו הסאמאנים לבצר גם את הערים בטבורה של טראנסאוקסניה, ואף את מחוז בוכרה עצמו, נגד פשיטות של שבטים טורקיים.
בסביבות שנת 840 ניהל נוח בן אסד, המושל הסאמאני של סמרקנד, מערכה נגד הטורקים באזור אספיג'אב.
נוח אף הורה על ביצורה של העיר, כדי להרתיע פשיטות נוספות של הנוודים הטורקיים.
ההיסטוריון הסאמאני אבו בכר מחמד בן ג'עפר נרשח'י טען כי אסמאעיל בן אחמד הנהיג כל חייו באופן אישי מסעות מלחמה נגד התרכים (ידועים בוודאות מסעות מלחמה שהנהיג אסמאעיל ב-893 וב-903).
נרשח'י טען כי אסמאעיל לא תחזק את חומות בוכרה כקודמיו בטענה כי "כל עוד אני חי, אני החומה של מחוז בוכרה" (למרות שקצת קשה יותר להאמין לטענה של נרשח'י שהחומות חרבו כתוצאה מהזנחה זו).
בשנת 893, רק שנה אחרי שביסס עצמו כשליט יחיד של הממלכה הסאמאנית, הנהיג אסמאעיל צבא סאמאני גדול נגד השבטים הקרלוקים וכבש מהם את אזור העיר תלס (טראז).
במקורות נוקבים במספרים 10,000 ו-15,000 לציון מניין הטורקים, שנפלו בשבי הצבא הסאמאני במהלך כיבוש תלס.
הסאמאנים נהגו לשעבד את הטורקים, שנפלו בשבי.
כמו כן רכשו הסאמאנים באופן ישיר מהשבטים הטורקיים, שבויים מהמלחמות הבין שבטיות על-מנת לשעבדם.
העבדים נחשבו באותה תקופה סחורה בעלת ערך רב.
המסחר בעבדים מגזעים שונים והמיסוי על סחר זה הפכו לאחד ממקורות הכנסה העיקריים של הממלכה הסאמאנית.
השליטים הסאמאנים אף הקימו מחנות אימון בהם הכשירו את העבדים הטורקים לקריירה בצבא או בבירוקרטיה, ושלחו אותם בסיום הכשרתם לשמש כע'למאן בח'ליפות.
טולון, אביו של אחמד מייסד השושלת הטולונית במצרים, היה חלק מתשלום המס, בעבדים טורקיים, שהעלה נוח בן אסד לח'ליף אל-מאמון.
הח'ליף אל-מעתצם שלח שליח מיוחד כדי לרכוש מאותו מושל סאמאני עבדים טורקיים לצבא הממלוכי הפרטי שלו.
הצבא והבירוקרטיה של הממלכה הסאמאנית החלו גם הם להתבסס באופן גדל והולך על ממלוכים טורקיים, בעיקר מתקופתו של אסמאעיל בן אחמד ואילך.
ניזאם אל-מולכ תיאר בהרחבה את מערך ההכשרה שהעניקו הסאמאנים לעבדים הטורקיים.
מודל ההכשרה הסאמאני שימש דוגמה גם לשושלות שבאו אחריהם ובייחוד הע'זנווים והסלג'וקים.
בדומה לח'ליפות גם בממלכה הסאמאנית צברו הממלוכים התרכיים כוח רב, דבר שהביא לשינוי במאזן הכוחות בתוך האמירות הסאמאנית ושהפך את העבדים הטורקיים פעמים רבות לכוח מאחורי הכס.
המשמר המלכותי של האמירים הסאמאנים הפך בהדרגה למורכב רובו ככולו מממלוכים.
התחזקותו של משמר פרייטוריאני זה הביא לעלייה בכוחו של הח'אגב, שהיה מעין שר חצר וממונה על המשמר, על חשבונו של הווכיל, ראש משק הבית של האמיר (משרה המקבילה במידת מה למאיורדומוס בחצר המרובינגית באירופה).
חשובה אף יותר הייתה החלפתם של הדהקאנים, פרסים ממעמד אצולה נמוך, בעבדים טורקיים במשרות האדמיניסטרציה של האמירות.
הממלוכים אף החליפו את בני המשפחה הסאמאנית בשלטון על חו'ראסאן, חבל ארץ שהיה בעל חשיבות מכרעת לאמירים הסאמאנים.
הממלוכים נחשבו נאמנים יותר לשליט, מהאצולה הפרסית ואף מבני משפחתו, וכן גם הוכשרו למשרותיהם מילדות.
עם זאת, כאשר ראו הממלוכים סיכון לזכויות היתר שלהם, הייתה נאמנותם לשליט מתבטלת מפני האינטרס המעמדי שלהם.
דוגמה לכך אפשר למצוא ברציחתו של האמיר הסאמאני אחמד בן אסמאעיל, אביו של נצר בן אחמד, בידי הע'למאן הטורקיים שלו, בשל קנאתם בטובות הכלכליות שהרעיף השליט הסאמאני על פקידים שידעו ערבית בחצרו (ככל הנראה הכוונה לעולמא).
במחצית השנייה של המאה העשירית איבדה הממלכה הסאמאנית את שליטתה בח'וראסאן לטובת שושלות שמוצאן בממלוכים הטורקיים של צבאה.
השושלת הסימג'ורידית הצליחה לבסס לעצמה שלטון אוטונומי בח'וראסאן עד שנחלה תבוסה סופית מידיו של מחמוד מע'זנה.
מוצא השושלת הע'זנווית בסבוכ תג'ין , שהיה ממלוכ של אלפ תג'ין , בעצמו ממלוכ סאמאני מלכותי.
הע'זנווים הצליחו לבסס לעצמם ממלכה עצמאית ואף לקחו תפקיד מרכזי בחיסולה של האמירות הסאמאנית.
הצפארים היו שושלת ממוצא איראני, שנוסדה על ידי יעקוב בן לית' בשנת 861. מקצועו של יעקוב בטרם עלה לגדולה היה של חרש נחושת, צפאר, מה שהעניק לשושלת את שמה.
יעקוב, שהפך למנהיג של מיליציות עממיות באזור סיסתאן הצליח להקים לעצמו ממלכה גדולה בתוך תחומי הח'ליפות העבאסית.
יעקוב בן לית', מייסד השושלת הצפארית, ושלושת אחיו היו איראנים ממחוז סיסתאן.
יעקוב היה חרש נחושת (צפאר), ואחרי כן מנהיג עיארון (מיליציות עממיות).
שלושת אחיו של יעקוב היו מנהיגי עיארון גם הם.
עמר בן לית', האח החשוב ביותר אחרי יעקוב, עבד במקור כמשכיר פרדות או כסתת.
בשנת 861 השתלט יעקוב בן לית' על בירת סיסתאן וארבע שנים אחר כך על המחוז כולו.
בהמשך כבש יעקוב את ח'וראסאן ואף תקף והכניע את ע'זנה, כאבל, במיאן, בלח' ותח'ארסתאן.
כמו כן כבש את כרמאן, פארס, מכראן, ח'וזסתאן, אהוואז וסנד.
לזמן מה אף שלט בחלקים המזרחיים של עיראק, עד שהובס בקרב דיר אל-עאקול.
עמר, אחיו של יעקוב מונה על ידי הח'ליף העבאסי לשלוט על אזורים אלו ועל אזורים נוספים דוגמת אצפהאן.
הח'ליף אף מינה את עמר להיות נציב טראנסאוקסאניה במקום הסאמאנים, אך הלה הובס בניסיונו לכפות את סמכותו עליהם.
עמר אף הצליח להשיג סמכויות סוזרניות בח'ווארזם ובעומאן.
שקיעתה של השושלת הצפארית החלה כבר בתבוסה מול הסאמאנים, אך הצפארים בני לית' ואחריהם בני ח'לף המשיכו לשלוט עוד כמאה שנה, כשממלכתם מצטמקת בהדרגה ובסוף שלטו רק בסיסתאן.
מחמוד מע'זנה כבש את סיסתאן בשנת 1003, אך צאצאי הצפארים מוזכרים במקורות עד המאה ה-15
היחס של הצפארים אל הח'ליפות
יעקוב חש בוז לעבאסים, אך כאשר היה במסעות כיבושיו הראשונים לשם הרחבת תחום שלטונו מזרחה, נהג לשלוח מתנות לח'ליף.
כאשר החל להתפשט מערבה, נכנס יעקוב לעימות עם הח'ליף, ואף חדר עם צבאו לתוך עיראק.
יעקוב הובס בידי כוחות הח'ליפות, כמה עשרות קילומטרים מבגדאד.
עמר, אחיו של יעקוב ויורשו, הצהיר על נאמנות לח'ליף והלה הכיר בלגיטימציה של שלטונו (עמר העלה מיסים כבדים כדי לקבל את הגושפנקא של הח'ליף).
עמר אף קיבל את הזכות למנות נציגים מטעמו בבגדאד ובמכה.
עם זאת, המשיך עמר להתנגש מדי פעם בפעם בכוחות הח'ליפות ואחרי שנפל בשבי הסאמאנים, נשלח לבגדאד והוצא להורג.
היחסים בין הצפארים לבין הח'ליפות המשיכו לנוע על הציר בין שיתוף פעולה לעוינות, אך תמיד התבססו על חוסר אמון הדדי.
השושלת הע'זנווית הייתה שושלת ממוצא טורקי שהקימה במאה ה-10 סולטנות רחבת ידיים במזרח העולם המוסלמי ואף הרחיבה את שלטונה לתוך הודו.
הממלכה הע'זנאווית נוסדה למעשה באופן הדרגתי על ידי שלושה אנשים שונים.
אלפ תגין (אלפ תג'ין) , מייסדה הראשון של הממלכה הע'זנווית, היה ממלוכ טורקי ששירת כחאג'ב אל-חֻג'אב, המפקד העליון של המשמר הממלוכי של השושלת הסאמאנית, וכמושל ח'וראסאן, המשרה הצבאית החשובה ביותר באמירות הסאמאנית.
כאשר סר חינו בעיני הממשל הסאמאני, פרש אלפ תגין לע'זני באזור אפגניסטן של ימינו, הביס את השושלת המקומית ששלטה שם, וייסד ממלכה לעצמו בשנת 962. אלפ תגין מת ככל הנראה זמן קצר לאחר שכבש את ע'זני.
אחרי מותו של אלפ תגין, הפכה ע'זנה לממלכה וסאלית של הסאמאנים ונשלטה על ידי שורה של מושלים, ששלטו כל אחד למשך זמן קצר.
בשנת 977 עלה לשלטון בע'זנה סבכ תגין , מנהיגה השני של הממלכה הע'זנווית.
סבכ תגין היה ממלוכ טורקי שרכש אלפ תגין.
אחרי שעלה על כס השלטון בע'זנה, פצח סבכ תגין בשורה של כיבושים, אך באופן פורמלי המשיך להיות מושל מטעם הסאמאנים.
אחרי מותו בשנת 997, החל קרב ירושה בין בניו של סבכ תגין, שהסתיים בשנת 998 בניצחונו של מחמוד, המנהיג השלישי של הממלכה הע'זנווית.
מחמוד, אשר שלט עד למותו בשנת 1030, שחרר באופן סופי את הממלכה הע'זנווית מהסוזארניות הסאמאנית ואף שיתף פעולה עם הקראח'אנים כדי לחסל את הממלכה הסאמאנית.
בשורה של כיבושים הפך מחמוד את הממלכה הע'זנווית למעצמה אזורית.
הממלכה הקרא-ח'אנית הייתה חאנות טורקית שששלטה בחלקים ממרכז אסיה מהמאה ה-9 עד המאה ה-13 המוקדמת.
השורשים ההיסטוריים של השושלת הקרא-ח'אנית לוטים בערפל, אולם ככל הנראה מוצאה בשבטים טורקים קרלוקים, שעלו לעמדת חשיבות מרכזית בחלק המזרחי של הערבה האסייתית, אחרי נפילתה של האימפריה האויגורית באמצע המאה התשיעית.
אפשרות נוספת, שאינה סותרת את האפשרות הקודמת, היא שהקלאן שהנהיג את הקרלוקים בא מקרב האשינה (A-Shih-Na), השבט שעמד בראש האימפריה של הגוקטרכ (Göktürk).
בכל אופן היו השבטים הקרלוקים הגורם החזק והמרכזי בקונפדרציה הקרא-ח'אנית.
לפי הנוהג שהיה מקובל באימפריות הטורקיות, שקדמו לה, הייתה הממלכה הקרא-ח'אנית מחולקת באופן אדמיניסטרטיבי לשני ח'אקאנתים, מזרחי ומערבי.
בשנות ה-50 של המאה העשירית המיר אחד מבני השושלת הקרא-ח'אנית המערבית את דתו לאסלאם.
בשנת 960 חלה המרה המונית של תרכים לאסלאם, "200,000 אוהלים של תרכים", לפי דיווחו של אבן אל-את'יר (הנזכר גם אצל ההיסטוריון הפרסי, אבן מסכוויה).
הראיות הנסיבתיות מעידות על-כך שהיו אלו טורקים מהח'קאנאת המזרחי.
בשנת 999 פלשו הקרא-ח'אנים לתוך הממלכה הסאמאנית, כבשו את הבירה בוכרה, והשלימו את השתלטותם על טראנסאוקסאניה.
בכיבוש בוכרה העניקו הקרא-ח'אנים מכת מוות לממלכה הסאמאנית למרות שזו המשיכה לשרוד באופן מצומצם עד שנת 1005. באותה שנה בה השתלטו הקרא-ח'אנים על טרנסאוקסניה, כבש מחמוד מע'זנה את ח'וראסאן מידי הסאמאנים ושתי השושלות הטורקיות קבעו את נהר האוקסוס כגבול בין ממלכותיהם.
בתחילת המאה ה-11 הכירו הח'אנים של הח'אקאנת הקראח'אני המערבי בסמכות הדתית העליונה של הח'ליף העבאסי והוסיפו לשמם את הכינוי "מוולא אמיר אל מומנין".
החלוקה האדמיניסטרטיבית של הממלכה הקרא-ח'אנית בין מזרח למערב, הפכה לחלוקה פוליטית בתחילת המאה האחת עשרה, כאשר בכל ח'אקאנת עלתה שושלת עצמאית.
במחצית השנייה של שנות השלושים של המאה האחת עשרה הצליחה השושלת הקרא-ח'אנית המזרחית להשתלט על שטחי השושלת המערבית.
השושלת המנצחת שבה וחילקה ב-1042 את הממלכה לשני ח'אקאנתים עצמאיים במזרח ובמערב.
קאשגאר הייתה העיר המרכזית בח'אקאנת המזרחי מבחינה דתית ותרבותית.
חכמי הדת והמלומדים, שהתקבצו בעיר זו, תרמו תרומה מכרעת להתפשטותה של דת האסלאם בחלקה המזרחי של הממלכה הקרא-ח'אנית במהלך המאות העשירית וה-11. בשני הח'אקאנתים של הממלכה עודדו השליטים הקרא-ח'אנים את היצירה התרבותית ושימשו פטרונים למלומדים, לסופרים ולמשוררים.
לצד הפריחה של דת האסלאם והתרבות המוסלמית עברה הממלכה הקרא-ח'אנית ובייחוד חלקה המזרחי תהליך אינטנסיבי של טורקיפיזציה.
האוכלוסייה דוברת השפות האיראניות, שישבה באזור אגן טארים (Tarim Basin), בבלאסאגון (Balasagun/Balasaghun) ובחלקים נוספים של הח'אקאנת המזרחי החלה לאמץ את השפות הטורקיות לצד או במקום השפות האיראניות.
הכתב האויגורי המשיך להיות מקובל בחלקה המזרחי של הממלכה הקרא-ח'אנית עד לסוף המאה האחת עשרה.
למרות שהייתה השפעה ניכרת הן של התרבות הסינית והן של התרבות האיראנית, השתמרה זהות טורקית חזקה בחלקה המזרחי של הממלכה הקרא-ח'אנית (בח'אקאנת המערבי היה הייתה השפעה רבה יותר לתרבות האיראנית).
השושלת הרביעית של פרעוני מצרים העתיקה שלטה קרוב ל-120 שנה (2494-2613 לפנה"ס) ונחשבת כתור הזהב של הממלכה הקדומה.
תקופה זו הייתה תקופה של שלום ושגשוג.
והיא שייכת לתקופת הממלכה הקדומה ביחד עם השושלות השלישית, הרביעית והחמישית.
תקופה זו מתוארת גם כעידן הפירמידות.
עיר הבירה באותה תקופה הייתה ממפיס.
השושלת הרביעית בישרה את פסגת עידן הפירמידות.
השלום היחסי בתקופת השושלת השלישית אפשר בתקופת זו פנאי לתרבות ואמנות.
ניסויי סנפרו בבניה הובילו להתקדמות משלב פירמידות המדרגה כמו הפירמידה של ג'וסר (פירמידות נפוצות בתרבויות עתיקות שונות בעולם ושונות מהפירמידות המוכרות בעיצוב שלהן ובסגנון הבנייה) של סגנון המסטבה ועד לפירמידות ה'אמיתיות' בעלות הפאות החלקות, כמו הפירמידות בגיזה.
אין עוד תקופה אחרת בהיסטוריה של מצרים שהיו בה הישגים מרשימים כל כך בארכיטקטורה כמו תקופת השושלת הרביעית.
כל שליטי מצרים מהתקופה הזו בנו לפחות פירמידה אחת שתשמש אותם כקבר או כאנדרטה.
שם תאריכי שלטון הערותסנפרו 2613-2589 לפנה"ס ראשון בוני הפירמידות הגדולות.
מייחסים לסנפרו, הפרעה הראשון בשושלת הרביעית, את השלמת הפירמידה האמיתית הראשונה הפירמידה האדומה בדחשור, לאחר שבנה את הפירמידה הנטויה ונטשה, וכפי הנראה לאחר שבנה את פירמידת מיידום.
כמו כן בנה מספר פירמידות מדורגות קטנות יותר, וכך היה למקים הפירמידות הפורה ביותר באותה תקופה.
מספרים כי סנפרו העתיק אבנים ולבנים יותר מכל פרעה אחר.
אשתו הבכירה של סנפרו הייתה אטפרס, אחותו למחצה ואם בנו ח'ופו.
שתי נשותיו האחרות ילדו לו ילדים נוספים.
כשליט נוח לבריות חיזק סנפרו את הכוח של המשפחה השלטת על ידי העברת תפקידים רשמיים ועמדות בכירות לקרובי משפחה.
הוא שלט על האצולה דרך שמירה קפדנית על האדמות והאחוזות.
הוא קיים מסעות צבאיים בסיני, נוביה, לוב ויזם סחר עם לבנון לרכישת ארז.
מתקופת שלטונו שרד תיעוד של הקשר של מצרים עם שכנותיה אשר תועדו על אבן פלרמו.
האינפורמציה המגולפת על האבן מקדימה את התקופה.
למרות שכמה מחלקי האבן אבדו, אחד מהם מכיל אזכורים על הגעתן של ארבעים אוניות טעונות עצים מארץ זרה במהלך שלטונו של סנפרו.
ח'ופו, ג'דפר, חעפרע, ביכריס, מנכאורע
שמותיהם של ח'ופו וג'דפר חרוטים במחצבות של גרניט לייט במדבר המערבי 65 ק"מ צפונית-מערבית לאבו סימבל.
חפצים המתוארכים לתקופות של ח'ופו, חעפרע ומנכאורע (מיקרינוס) נחשפו בגבל.
חפצים כמתנות דיפלומטיות או מסחריות המתוארכים לתקופתו של חעפרע נמצאו אפילו רחוק יותר, באבלה.
בתל חצור נמצא שבר מגרניט של רגלי ספינקס שנשא את שמו של המלך מנכאורע.
השבר בגודל 30 על 40 ס"מ, הערכה היא שהספינקס המקורי הגיע למשקל של 500 ק"ג.
ח'ופו הוא השליט הידוע ביוונית כ: Χέοψ.
בנו הוא חעפרע ונכדו הוא מנכאורע.
כל השליטים הללו השיגו תהילה מתמשכת הודות לבניית הפירמידות שלהם בגיזה.
ארגון והזנת כוח העבודה הנדרש ליצור הפירמידות הללו דרש ממשלה ריכוזית עם סמכויות נרחבות, ואגיפטולוגים מאמינים כי בתקופה זו הממלכה הקדומה הפגינה רמת תחכום ושגשוג ממושך שנדרשו לביצוע פרויקטים מורכבים כגון אלה.
בחפירות שנעשו לאחרונה מחוץ לחומה של קרואו על ידי ד"ר מארק לאנר נחשפה עיר גדולה שנראה כי מטרתה הייתה להלין, להאכיל ולספק את צורכי עובדי הפירמידה.
למרות שפעם נטו להאמין כי עבדים הם אלו שבנו את המבנים המונומנטליים הללו -השערות המבוססות על פרשנות מוטעית של יוספוס פלביוס לאירוע יציאת מצרים המקראי- הרי שמחקר של שומרי קברים הוכיח כי הם נבנו על ידי איכרים מרחבי מצרים.
ככל הנראה הם עבדו בתקופות בהן לא הייתה עבודה בשדות – בזמן שההצפה השנתית של הנילוס כיסתה את שדותיהם, יחד עם צוות גדול של מומחים שכלל פסלים, ציירים, מתמטיקאים וכהנים.
תיעודים מלמדים כי כל משק בית היה אחראי על מתן עובד אחד עבור פרויקטים אזרחיים.
העשירים יכלו לשכור אחרים שימלאו את מקומם.
החובות האזרחיות לא היו בהכרח מיזמי בניה.
מדובר היה בתפקידים גם כמו מקדשים, ספריות ופסטיבלים אשר נשים וגברים כאחד מילאו אותם.
ניתן להסיק מבנייתן של פירמידות אלו כי מצרים נהנתה משגשוג חסר תקדים בתקופת השושלת הרביעית.
הרודוטוס גם הוא עזר לבסס את הדעה כי הפירמידות נוצרו בעזרת כוח אדם שהוכרח לבנותן.
עם זאת, למרות שהצורה בה מוצג ח'ופו בפפירוס ווסטכר תרמה ליצירת רושם שלילי על הפרעונים, הרי שמלכים אלו לא היו רודנים.
למעשה, אותו פפירוס מתאר את סנפרו באור חיובי ביותר.
דבר זה מוכיח שהפרעונים נזכרים בהקשר ל כנדיב מאוד שאף הייתה מסורת של זיכרון שלילי בעקבות הצורה ח'ופו המוצגת בפפירוס ווסטכר.
מעמדה של חנטקאוס הראשונה שקברה בנוי בשביל מנכאורע הוא אולי המסקרן ביותר.
חנטקאוס הייתה הבת של מנכאורע והיא שלטה כפרעונית.
הקבר שלה היה קבר מסטבה עם כוך קבורה נוסף שני שנבנה מעליו אך לא במרכז.
בפתח המוביל לקבר של חנטקאוס רשומות כתובות שיכולות להתפרש או
יתירה מזאת, התיאור המופיע בפתח הקבר גם נותן לה את הקישוטים המקובלים של משפחת המלוכה, כולל זקן (שלא היה) של פרעה.
התיאור והכותרת הובילו כמה אגיפטולוגים להצעה שהיא משלה כפרעונית בסוף השושלת הרביעית.
המצבה שלה עם גימור אופייני של נישה ארכיטקטית שהייתה מקובלת אצל אישים ידועים.
הנישות הללו מולאו מאוחר יותר באבן גיר.
הפרעה המתוארך הבא הוא שפססכאף, בנו של מנכאורע.
תקופת שלטונו הייתה קצרה אבל הוא הספיק להשלים פרויקטים שונים שאביו התחיל ולהנחיל סגנון ארכיטקטוני משלו.
ג'דף-פתח הוא דמות צללים אשר שלטונה מיוחס לתקופות שנים שונות וקיומה אף מוטל בספק.
שפססכאף נחשב בדרך כלל כפרעה האחרון של השושלת הרביעית.
למרות זאת, מנתון, היסטוריון מצרי קדום, מונה אישים שונים בתפקיד וגם רשימת המלכים מטורינו, מקור נוסף על שליטים מצריים מונה עוד פרעה שמלך בערך שנתיים לאחר שפססכאף.
למעשה, לא ברור מתי וכיצד הגיעה שושלת זו לקיצה.
הרמז היחיד שניתן לדלות הוא כי מספר שליטי השושלת הרביעית אומתו על פי התיעודים הרשמיים של השושלת החמישית תחת אוסר כאף.
השושלת העלווית (1631-כיום) היא שושלת המלוכה השולטת במרוקו כיום.
מלך מרוקו הנוכחי מוחמד השישי הוא השליט מספר 22 של השושלת העלווית.
השם "עלווים" מגיע ממולאי עלי א-שריף (1589–1659) שנחשב למייסד השושלת.
המשפחה העלווית מייחסת את מוצאה למשפחת הנביא מוחמד דרך עלי בן אבי טאלב ופאטמה בת מוחמד.
על פי המסורת של המשפחה, העלווים הגיעו למרוקו בסוף המאה ה-13 כאשר העלווי אל-חסן א-דאחיל הגיע מהחג'אז לעיר תאפילאלת בדרום מרוקו בהזמנת תושביה, כדי להיות האימאם של העיר.
תושבי תאפילאלת קיוו שכצאצא של מוחמד, הנוכחות שלו תביא ברכה על העיר ותעזור לשפר את יבולי התמר.
צאצאיו של א-דאחיל החלו להרחיב את כוחם בדרום מרוקו במיוחד לאחר מותו של השליט אחמד אל-מנסור (1578–1603) שהשתייך לשושלת הסעדית.
מולאי עלי א-שריף החל להרחיב את השליטה העלווית מסביב לעיר תאפילאלת.
בנו, מולאי א-רשיד (1664–1672), כבר הצליח בשנת 1669, להביס את הסולטאן הסעדי האחרון ולכבוש את מרקש.
א-רשיד המשיך עם מסע כיבושיו ועוד בימי שלטונו גם צפון מרוקו נפלה תחת השליטה העלווית, ולראשונה היה ניתן לאחד ולהעניק יציבות למדינה.
אסמאעיל אבן שריף (1672–1727) היה הראשון שאירגן את מוסדות השלטון העלווים, ותוך מלחמה בשבטים מקומיים הוא הקים מדינה מאוחדת.
העלווים בתקופה זו נתקלו בקשיים ביחסיהם עם השבטים הברברים והשבטים הבדואים-ערבים במרוקו, ולכן אסמאעיל הקים צבא המבוסס על חיילים-עבדים שחורים שקיבל את השם "המשמר השחור".
האחדות של מרוקו לא שרדה אחרי מותו של אסמאעיל ושבטים מקומיים הצליחו לצבור כוח צבאי ופוליטי על חשבון העלווים.
רק עם מוחמד השלישי (1757–1790) הממלכה העלווית הצליחה לאכוף מחדש את שלטונה על מרוקו.
הניסיון לשלוט על מרוקו בריכוזיות נזנח והתאפשר לשבטים מקומיים לנהל חיים אוטונומיים.
תחת עבד א-רחמאן (1822–1859) נפלה מרוקו לראשונה תחת השפעה של המעצמות האירופיות.
בעקבות התמיכה של מרוקו בתנועת העצמאות האלג'ירית שהונהגה על ידי עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, צרפת שלחה כוחות צבא להילחם בה וב-1844 מרוקו הובסה בקרב בקרבת הגבול עם אלג'יריה וזנחה את תמיכתה בעבד אל-קאדר.
החל משלטונם של מוחמד הרביעי (1859–1873) וחסן הראשון (1873–1894) העלווים ניסו לטפח קשרי מסחר עם אירופה וארצות הברית, והם העבירו את הצבא והממשל תהליכי מודרניזציה כדי לשפר את השליטה על שבטי הברברים והבדואים.
עם המלחמה נגד ספרד (1859–1860) אירופה החלה להתערב באופן ישיר בענייני מרוקו, ועל אף שהובטח למרוקו עצמאות בוועידת מדריד (1880) ההשפעה הצרפתית והספרדית על המדינה דווקא התחזקה.
גרמניה ניסתה מצדה לצבור השפעה על מרוקו כדי להחליש את השפעתה של צרפת, וכך פרצו המשבר המרוקאי הראשון (1905–1906) והמשבר המרוקאי השני (1911).
בעקבות משברים אלה העלווים נאלצו להכיר בחסות הצרפתית על ארצם בהסכם פס שנחתם ב-3 בדצמבר 1912, בו מרוקו נהפכה באופן רשמי למדינת חסות של צרפת.
באותו הזמן אזור הריף שבצפון מרוקו ניתן לחסות ספרד.
בתקופה שבה מרוקו הייתה מדינת חסות (1912–1956) הייתה השקעה כלכלית ניכרת בתשתיות של המדינה על מנת לקשר את הערים הגדולות שעל חוף האוקיינוס האטלנטי לאזורי פנים-הארץ, ובכך להפוך את מרוקו לאזור כלכלי אחד.
עם זאת משטר החסות האירופאי נאלץ להתמודד עם התנגדות מצד שבטים ברברים, וכאשר היה ניסיון להכפיף את השבטים לתחום השיפוט של בתי משפט צרפתיים בשנת 1930 התנועה למען עצמאות מרוקו החלה.
בשנת 1944, מפלגת איסתיקלאל ("עצמאות") הוקמה בתמיכת הסולטאן מוחמד החמישי (1927–1961).
צרפת נאלצה להעניק עצמאות למרוקו ב-2 במרץ 1956, והותירה אחריה מורשת של פיתוח כלכלי באזורים וערים מסוימים, ולעומת זאת הרס ובידוד באזורים שמהם יצאה ההתנגדות הברברית נגד צרפת וספרד בין 1912 ל-1933.
המלך הנוכחי של מרוקו הוא מוחמד השישי, שהוכתר ב-23 ביולי 1999 כמלך ה-22 בתולדות השושלת.
השושלת הסעדית הייתה שושלת מוסלמית סונית ממוצא ערבי ששלטה על מרוקו בין השנים 1554-1659.
משפחת המלוכה הסעדית ייחסה את מוצאה לנביא מוחמד דרך עלי בן אבי טאלב ואשתו פאטמה בת מוחמד.
משנת 1509 עד 1554 הסעדים שלטו רק על דרום מרוקו, בעוד שהשושלת הווטאסית שלטה על שאר חלקי מרוקו.
בשנת 1528 הווטאסים שלחו כוחות צבאיים כדי לבלום את התפשטות השושלת הסעדית, אך הקרב הסתים ללא הכרעה ברורה ואילץ את הווטאסים להכיר בשלטון הסעדי בדרום מרוקו.
בשנת 1554 הסולטאן הסעדי מוחמד א-שייח מצליח להפיל את השושלת הווטאסית באופן מקומי, והסעדים תופסים את מקומם בתור הממלכה הדומיננטית ברוב חלקי מרוקו.