tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי הפעיל הפוליטי האמריקאי נועם חומסקי, דעיכתה של אמריקה החלה זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה,עם " אובדן סין " ואחריו מלחמות הודו.
עד 1970, חלקה של ארצות הברית בעושר העולמי ירד לכ-25%, שעדיין היה גדול אך ירד בחדות.
חומסקי דוחה את "הרטוריקה המדהימה של מספר שנות הניצחון בשנות ה-90" כ"בעיקר אשליה עצמית".
עם זאת, חומסקי טען ב-2011 שהכוח לא יעבור לסין והודו, מכיוון שמדובר במדינות עניות עם בעיות פנימיות קשות, ולא יהיה מתחרה לכוח ההגמוני העולמי בעתיד הנראה לעין.
לפי Jeet Heer, ההגמוניה האמריקאית תמיד נתמכה על ידי שלושה עמודי תווך: "כוח כלכלי, כוח צבאי, והכוח הרך של הדומיננטיות התרבותית".
לפי הדיפלומט האמריקני אריק ס.
אדלמן, הדקליניסטים, או אלה שמאמינים שאמריקה בדעיכה, טעו בעבר "באופן עקבי".
עם זאת, מדען המדינה האמריקאי אהרון פרידברג הזהיר שעצם העובדה שהדקליניסטים טעו בעבר, לא אומר שהם יהיו שגויים בתחזיותיהם העתידיות, ושחלק מהטיעונים של הדקליניסטים ראויים להילקח ברצינות.
מדען המדינה מתיו קרוניג טוען כי וושינגטון "פעלה על פי אותה תוכנית גאופוליטית בסיסית בת שלושה שלבים מאז 1945.ראשית,ארצות הברית בנתה את המערכת הבינלאומית הנוכחית, מבוססת הכללים...
שנית, היא קיבלה את פניה למועדון כל מדינה ששיחקה לפי הכללים, אפילו יריבים לשעבר...
ושלישית, ארצות הברית עבדה עם בעלות בריתה כדי להגן על המערכת מפני אותן מדינות או קבוצות שיאתגרו אותה."
על פי דו"ח בן 98 עמודים של הוועדה הלאומית לאסטרטגיית הגנה, "היתרונות הצבאיים ארוכי השנים של אמריקה פחתו", ו"המרווח האסטרטגי של המדינה לטעות הפך קטן להחריד.
הספקות לגבי יכולתה של אמריקה להרתיע, ובמידת הצורך, להביס יריבים ולכבד את התחייבויותיה הגלובליות, התרבו".
הדו"ח ציין "חוסר תפקוד פוליטי" ו"מכסות תקציב" כגורמים המונעים מהממשלה לעמוד בקצב האיומים במה שהדו"ח תיאר כ"משבר של ביטחון לאומי".
הדו"ח כתב שכדי לנטרל את הכוח האמריקאי, סין ורוסיה מנסות להשיג "הגמוניה אזורית" ומפתחות "הצטברות צבאית אגרסיבית".
בשנת 2018, גנרל חיל האוויר פרנק גורנץ אמר כי יתרון כוח האוויר של ארצות הברית על רוסיה וסין הולך ומצטמצם..
פול קנדי טוען כי המשך הוצאות הגירעון, במיוחד על הצטברות צבאית, היא הסיבה החשובה ביותר לשקיעתה של כל מעצמה גדולה.
העלויות של המלחמות בעיראק ובאפגניסטן הן כעת מוערך בסכום גבוה של 4.4 טריליון דולר, מה שקנדי מחשיב כניצחון גדול לאוסמה בן לאדן, שמטרתו המוצהרת הייתה להשפיל את אמריקה על ידי הצגת סרבנותה של הנפגעים וחוסר הרצון להתמיד בסכסוך ארוך טווח.
עד 2011,תקציב צבא ארצות הברית - כמעט תואם לזה של שאר העולם ביחד - היה גבוה יותר במונחים ריאליים מאשר בכל עת מאז מלחמת העולם השנייה.
לפי ההיסטוריון עמנואל טוד, התרחבות בפעילות צבאית ותוקפנות יכולה להיראות כעלייה בכוח, אך יכולה להסוות ירידה בכוח.
הוא מבחין שזה התרחש עם ברית המועצות בשנות ה-70, ועם האימפריה הרומית, וכי ייתכן שארצות הברית עוברת תקופה דומה בזמן, למרות השפעתה על הגלובוס.
פרשנים כמו אלן בלום, אד הירש וראסל ג'קובי הציעו שהתרבות האמריקאית נמצאת בדעיכה.
הנטינגטון התייחס בביקורתיות למגמה בתרבות ובפוליטיקה האמריקאית של ניבוי ירידה מתמדת מאז סוף שנות החמישים.
כפי שהוא ראה זאת, הדקליניזם הגיע בכמה גלים ברורים, כלומר בתגובה להשקת ספוטניק של ברית המועצות; למלחמת וייטנאם; להלם הנפט של 1973; למתיחות הסובייטית בסוף שנות ה-70; ולאי הנחת הכללית שליוותה את סופה של המלחמה הקרה.
לפי ההיסטוריון האמריקאי ראסל ג'ייקובי, עליית המרקסיזם האקדמי, הכלכלות הפוליטיות הרדיקליות ומחקרי ספרות ותרבות ביקורתיים מאז מלחמת העולם השנייה תרמו לשקיעתה של התרבות האמריקאית.
ויליאם ג'יי בנט טוען שההידרדרות התרבותית של אמריקה מעידה על "שינוי בעמדות ובאמונות של הציבור".
שיעור ההתאבדות פי שלושה במהלך תקופה של 30 שנה.
לפי קנת וייסברוד, אף על פי שחלק מהסטטיסטיקות מצביעות על ירידה אמריקאית (עלייה בשיעור התמותה, שיתוק פוליטי והגברת הפשיעה),"לאמריקאים הייתה תרבות נמוכה במשך זמן רב מאוד, ומזמן קידמו אותה".
הוא חושב שהאובססיה לירידה היא לא משהו חדש, כמשהו שמקורו בפוריטנים.
"הדעיכה התרבותית, במילים אחרות, היא אמריקאית כמו עוגת תפוחים", טוען וייסברוד.
וייסברוד משווה את צרפת שלפני המהפכה ואמריקה של ימינו בשל הוולגריות שלהן, שלטענתו היא "הרחבה כמעט טבעית או תוצאה של כל מה שמתורבת: האדרת האגו".
דניאל בל טען שתפיסת הירידה היא חלק מהתרבות.
"מה שההיסטוריה הארוכה של הדקליניזם' האמריקאי - בניגוד לדעיכה האפשרית בפועל של אמריקה - מרמזת", אומר דניאל בל,"הוא שלחרדות הללו יש קיום משל עצמן שהוא די נבדל מהעמדה הגאו-פוליטית האמיתית שלנו.
מדינה; שהם נובעים ממשהו המושרש עמוק בנפש הקולקטיבית של המעמדות המפטפטים שלנו כמו מניתוחים פוליטיים וכלכליים מפוכחים".
לפי RealClearPolitics, הצהרות על ירידה בכוחה של אמריקה היו נפוצות מאז תחילת המדינה.
לדברי העיתונאי האוסטרלי ניק בראיינט, "אזהרות מפני דעיכה אמריקאית אינן חדשות בשום פנים ואופן".
במאה ה-20, הדקלניזם הגיע במספר גלים ברורים.
בספר משנת 2011 טענו תומאס ל.
פרידמן ומייקל מנדלבאום כי ארצות הברית נמצאת בעיצומו של "הגל החמישי של דקליניזם".
הראשון הגיע "עם 'הלם הספוטניק' של 1957", השני עם מלחמת וייטנאם, השלישי עם "הבעייתיות" של הנשיא ג'ימי קרטר ועלייתה של יפן, והרביעי עם כוחה המוגבר של סין.
על פי רוברט ליבר ב-2021, "הכרזות של דקליניסטים על אמריקה הופיעו מאז הקמתה של אמריקה" ו"יכול להיות מאלף להשוות את הטיעונים והמרשמים הנוכחיים של הדקליניזם החדש עם הרעיונות של תקופות קודמות".
פרשנים וסקרים רבים הבחינו בעלייה בקיטוב הפוליטי בארצות הברית.
כמה חוקרים קשרו מגמות לקיטוב פוליטי בארצות הברית ובמדינות אחרות להגברת אי השוויון הכלכלי וירידה כלכלית.
דייוויד לאונהרדט כותב כי "ההכנסות, העושר ותוחלת החיים בארצות הברית קפאו על קיפאון עבור חלק גדול מהאוכלוסייה,מה שתורם למצב רוח לאומי זועם ולהחרפת הפילוגים הפוליטיים.
התוצאה היא ממשלה לא מתפקדת למחצה, אשר שוחקת רבים מהיתרונות הגדולים ביותר של המדינה על פני סין."
על פי דו"ח של חוקרי אוקספורד, כולל הסוציולוג פיליפ נ.
הווארד, מדיה חברתית מילאה תפקיד מרכזי בקיטוב פוליטי בארצות הברית, עקב תעמולה חישובית - "השימוש באוטומציה, אלגוריתמים וניתוח נתונים גדולים כדי לתמרן את הציבור החיים" - כמו הפצת חדשות מזויפות ותיאוריות קונספירציה.
החוקרים הדגישו את תפקידה של סוכנות המחקר הרוסית לאינטרנט בניסיונות לערער את הדמוקרטיה בארצות הברית ולהחריף את המחלוקות הפוליטיות הקיימות.
מייקל מקפול, לשעבר שגריר ארצות הברית ברוסיה בין השנים 2012 ל-2014,מאמין שארצות הברית עמדה בפני דעיכה דמוקרטית, הנובעת מקיטוב עילית ונזק שנגרם על ידי הנשיא לשעבר דונלד טראמפ לאמון בבחירות וקשרים עם בעלי ברית דמוקרטיים.
מקפאול קובע כי הירידה בדמוקרטיה מחלישה את הביטחון הלאומי ומרסנת מאוד את מדיניות החוץ.
על פי נתוני סקר 2021 שנאספו מ-YouGov,Nationscape ו-Votter Study Group,36% מהמשיבים הרפובליקנים ו-33% מהמשיבים הדמוקרטים אומרים שהם "מרגישים מוצדק להשתמש באלימות כדי לקדם מטרות פוליטיות".זה מייצג עלייה חדה מ-2017,שבה רק 8% מהמשיבים הרפובליקנים ו-8% מהדמוקרטים אמרו את אותו הדבר.
באופן דומה, סקר שנערך על ידי מרכז פוליטיקה של אוניברסיטת וירג'יניה מצא כי יותר מ-80% מהדמוקרטים והרפובליקנים מאמינים כי המפלגה היריבה מהווה "סכנה ברורה ונוכחת לדמוקרטיה האמריקאית".
בסך הכל, יותר מ-80% מהמשיבים בסקר אמרו שהם חוששים שהם או מישהו קרוב להם יחוו "אובדן אישי או סבל עקב ההשפעות" של מדיניות המפלגה היריבה.
עד 1970 חלק ארצות הברית מהייצור העולמי ירד מ-40% ל-25%, בשנת 2018, אי השוויון בהכנסות הגיע לרמה הגבוהה ביותר שנרשמה על ידי לשכת מפקד האוכלוסין.
חלק מהמרכזים מאמינים שהמשבר הפיסקאלי האמריקאי נובע מהעלייה בהוצאות על תוכניות חברתיות או לחלופין מהעליות בהוצאות הצבאיות למלחמות עיראק ואפגניסטן, שתיהן יובילו לירידה.
עם זאת, ריצ'רד לכמן טוען שאם ההוצאות הצבאיות או הכוללות לא ילחצו על כלכלת ארצות הברית, הן לא יתרמו לירידה בארצות הברית.
לכמן מתאר את הבעיה האמיתית כ"הקצאה שגויה של הכנסות והוצאות ממשלתיות, וכתוצאה מכך הסטת משאבים מהמשימות החיוניות לשמירה על דומיננטיות כלכלית או גאופוליטית".
קנדי טוען שככל שההוצאות הצבאיות גדלות, הדבר מפחית את ההשקעות בצמיחה כלכלית, מה שבסופו של דבר "מוביל לספירלה מטה של צמיחה איטית יותר, מיסים כבדים יותר, העמקת הפיצולים המקומיים על סדרי עדיפויות הוצאות והחלשת היכולת לשאת בנטל ההגנה".
אנליסטים שונים חיברו אתגרי בריאות בארצות הברית, כמו עליית עלויות שירותי הבריאות, לירידה הלאומית הכוללת.
מאמר משנת 2018 ב-American Journal of Public Health סקר מספר גורמים שנצפו על ידי חוקרים קודמים כמו עליית עלויות שירותי הבריאות, ירידה בתוחלת החיים ועלייה ב"מוות מייאוש" כמו התאבדויות ומנות יתר של סמים, וחיבר זאת ל-"החולשה ארוכת הטווח שנראתה בארצות הברית".
שיעור תמותת האמהות יותר מהכפיל את עצמו בארצות הברית מאז סוף שנות ה-80 בניגוד מוחלט למדינות מפותחות אחרות.
מומחים מדעיים רבים ופקידי ממשל לשעבר מתחו ביקורת על דונלד טראמפ והממשל שלו בתגובה למגפת COVID-19, כגון התערבות בסוכנויות מדע וביצוע שקר במהלך מגפת COVID-19. ב-Nature, ג'ף טולפסון הזהיר שהנזק של טראמפ למדע עלול לקחת עשרות שנים להתאושש ממנו, וחלק מהנזק הזה עלול להיות קבוע.
באוקטובר 2020,מחקר פיו מצא שהטיפול של טראמפ במגפת הקורונה שחקה את המוניטין העולמי ההולך ופוחת של אמריקה.
סין המאתגרת את ארצות הברית על דומיננטיות עולמית מהווה נושא מרכזי בוויכוח על הדעיכה האמריקאית.
סין הייתה הכלכלה הגדולה היחידה שדיווחה על צמיחה בשנת 2020. כלכלת סין התרחבה ב-2.3% בעוד שכלכלת ארצות הברית וגוש האירו היו צפויים להתכווץ ב-3.6% ו-7.4% בהתאמה.
חלקה של סין בתוצר העולמי עלה ל-16.8%,בעוד שכלכלת ארצות הברית היוותה 22.2% מהתמ"ג העולמי בשנת 2020. עד סוף שנת 2024,לעומת זאת, הכלכלה הסינית צפויה להיות קטנה יותר ממה הוקרן בעבר, בעוד הכלכלה האמריקנית צפויה להיות גדולה יותר,על פי קרן המטבע הבינלאומית 2021 דו"ח על התחזית הכלכלית הגלובלית.
ההובלה של ארצות הברית צפויה להימשך לפחות כמה רבעונים, התקופה המתמשכת הראשונה מאז 1990 שבה כלכלת ארצות הברית צמחה בקצב גבוה מזה של סין.
בשנת 2020,סין חתמה על השותפות הכלכלית המקיפה האזורית, גוש הסחר החופשי הגדול בעולם.
מגזין טיים טען שארצות הברית עשויה להיות "המפסידה הגדולה" של העסקה.
עם זאת, הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי הליברליזציות הקשורות לתעריפים מ-RCEP יהיו צנועות, וכינו אותה " נמר נייר ".מחקר מקיף על העסקה מראה שהיא תוסיף רק 0.08% לתמ"ג של סין ב-2030 ללא השתתפותה של הודו.
סין גם עלתה על ארצות הברית בסחר עם האיחוד האירופי לראשונה בשנת 2020. בדצמבר הודיע האיחוד האירופי כי ההסכם המקיף על השקעות עם סין נחתם באופן עקרוני.
כמה אנליסטים אמרו שההסכם עלול לפגוע ביחסים עם ארצות הברית.
בחודש מרץ 2021,פורסם כי יהיו ספקות רציניים לגבי אישור העסקה בתוך הפרלמנט האירופי נתון התנהגות "פסולה" של סין כלפי חברי הפרלמנט, המועצה האירופית הוועדה הפוליטית והביטחונית, וכן האירופי צוותי חשיבה.
בשנת 2020,סין עקפה את ארצות הברית בפעם השנייה כמדינה המובילה בעולם להשקעות זרות ישירות (FDI).דניאל רוזן, אנליסט ותיק של היחסים הכלכליים בין ארצות הברית לסין, אמר כי טבעי שההשקעות הזרות ירדו בחדות בארצות הברית בנסיבות יוצאות דופן בשל כלכלת השוק הפתוח שלה, תכונה שחסרה לסין.
רוזן אמר, "אין סיבה לדאוג מהתחזית עבור ה-FDI בארצות הברית, בתנאי שארצות הברית תישאר עם המערכת התחרותית הבסיסית שלה בשוק הפתוח".
בעבר, בשנת 2003,סין עברה את ארצות הברית פעם אחת בתור המקבלת הגדולה ביותר של FDI.
מדען המדינה מתיו קרוניג קובע כי "לפי חוכמה קונבנציונלית מתפתחת, לסין יש את הרגל על ארצות הברית, בין השאר משום שהממשלה הסמכותית שלה יכולה לתכנן אסטרטגית לטווח הארוך, ללא מעצורים מסניפי ממשל מתחרים, בחירות רגילות ודעת הקהל.
ואולם האמונה הזו בעלייה אוטוקרטית ובירידה דמוקרטית מנוגדת לעובדה ההיסטורית".
קרניג'ס טוענת כי חברות פתוחות "מאפשרות חדשנות, אמון בשווקים פיננסיים וצמיחה כלכלית".
קרוניג גם מציע כי "התוכניות המצוטטות לעיתים קרובות כראיה לחזון מרחיק הראייה של סין, יוזמת החגורה והדרך ו-Made in China 2025,הוכרזו על ידי שי רק ב-2013 וב-2015, בהתאמה.
שניהם עדכניים מכדי להיחגג כדוגמאות מבריקות לתכנון אסטרטגי מוצלח לטווח ארוך."
לדברי דייוויד לאונהרדט,"מעבר לכלכלה, סין התקדמה בצורה ניכרת גם בתחומים אחרים בעשור האחרון.
היא קרובה להפוך למממנת המובילה בעולם של מחקר ופיתוח מדעיים, הודות לעליות הממריאות בסין ולעליות הדלות בארצות הברית.
איכות המדע האמריקאי נותרה גבוהה יותר,אך הפער הצטמצם." עם זאת, לפי בארי נאוטון, אפילו בשיעור ההמרה של שווי הקנייה, ההכנסה העירונית הממוצעת הייתה קצת יותר US$10,000,וההכנסה הכפרית הממוצעת הייתה קצת פחות US$4,000 בסין.
נאוטון תהה אם זה הגיוני מבחינה כלכלית שמדינה בעלת הכנסה בינונית מהסוג הזה תיקח "חלק כל כך לא פרופורציונלי מההוצאה המסוכנת הכרוכה בחלוצי טכנולוגיות חדשות".
לדברי ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, קווין ראד, "לסין יש פגיעות מקומיות מרובות שלעיתים רחוקות מצוינות בתקשורת.
הס המשיך ואמר,"מערכות סמכותיות מצטיינות בהצגת נקודות החוזק שלהן ובהסתרת החולשות שלהן.
אבל קובעי המדיניות בוושינגטון חייבים להיות מסוגלים להבחין בין התמונה שמציגה בייג'ינג לבין המציאות שהיא מתמודדת איתה."
בגיל 40 הפער מתרחב ל-38.9 אחוזים.
בגיל 50 הוא מתרחב עוד יותר ל-47 אחוז.
רוזלה והגיהנום מזהירים שסין מסתכנת ליפול למלכודת ההכנסה הבינונית בגלל הפער העירוני הכפרי בחינוך ואבטלה מבנית.
ראיין האס במכון ברוקינגס אמר שאוכלוסיית גיל העבודה של סין כבר מצטמצמת, והוסיף, "עד שנת 2050,סין תעבור משמונה עובדים לכל פנסיונר כעת לשני עובדים לכל פנסיונר.
לדבריו, "תם עידן הצמיחה הכלכלית ההרואית".
במאי 2020, בהתאם לחוק הסמכות ההגנה הלאומית של ג'ון ס.
מקיין לשנת הכספים 2019,מסר ממשל טראמפ דו"ח, "גישה אסטרטגית של ארצות הברית לרפובליקה העממית של סין" לחברי הקונגרס האמריקאי.
הדו"ח קובע גישה של הממשלה כולה כלפי סין במסגרת אסטרטגיית הביטחון הלאומי לשנת 2017,האומרת שהגיע הזמן שארצות הברית "תחשוב מחדש על המדיניות הכושלת של שני העשורים האחרונים - מדיניות המבוססת על ההנחה שמעורבות עם יריבים והכללתם ב מוסדות בינלאומיים ומסחר עולמי יהפכו אותם לשחקנים טובים ולשותפים אמינים".
הדו"ח אומר שהוא "משקף הערכה מחדש בסיסית של האופן שבו ארצות הברית מבינה ומגיבה למנהיגי סין, ומוסיף "ארצות הברית מכירה בתחרות האסטרטגית ארוכת הטווח בין שתי המערכות שלנו".
בפברואר 2021,הנשיא ג'ו ביידן אמר כי סין היא "המתחרה הרצינית ביותר" המציבה אתגרים על "השגשוג, הביטחון והערכים הדמוקרטיים" של ארצות הברית מזכיר המדינה, אנטוני בלינקן, הצהיר כי הגישות האופטימיות הקודמות כלפי סין היו פגום, וכי סין מציבה את "האתגר המשמעותי ביותר של כל מדינת לאום בעולם לארצות הברית".
בלינקן גם הסכים שקודמו של ביידן, דונלד טראמפ,"צדק בגישה נוקשה יותר כלפי סין".
באפריל 2021,הסנאט האמריקני הציג חקיקה מרכזית בתגובה לכוח הגובר של סין בעניינים בינלאומיים.
הצעת החוק, שכותרתה "חוק התחרות האסטרטגית של 2021",משקפת את הגישה הנוקשה של הדמוקרטים בקונגרס והרפובליקנים, ונועדה להתמודד עם היוזמות הדיפלומטיות והאסטרטגיות של ממשלת סין.
במאי 2021,אוחד חוק התחרות האסטרטגי של 2021 להצעת חוק גדולה יותר, חוק החדשנות והתחרות של ארצות הברית (USICA),המאשר US$110 billion למחקר טכנולוגי בסיסי ומתקדם על פני תקופה של חמש שנים.
ביוני 2021,USICA העביר 32–68 בסנאט בתמיכה דו-מפלגתית.
הנטינגטון שם לב שהתחזיות של דעיכה אמריקאית היו חלק מהפוליטיקה האמריקאית מאז סוף שנות החמישים.
לדברי דניאל בל, "לרבים מהפרשנים המובילים באמריקה היה דחף רב עוצמה לראות בעקביות את ארצות הברית כמקרה סל חלש, 'מבודל', שייפול לידי יריבות חזקות יותר באותה מידה שבה נפלה רומא לידי הברברים, או צרפת.
הנטינגטון ביקר את הדקלניזם כמוטעה, אך שיבח אותו בכמה סעיפים,"הדקלניזם חזה את הצטמקות הכוח האמריקאית.
בכל שלביה חיזוי זה הפך למרכזי במניעת הצטמקות זו".
מייקל הדסון מצביע על כך שחובת חובות נחוצה כאשר החובות של אנשים למדינה גדולים מדי.
בעוד שאימפריות מוקדמות יותר (האשוריות) שרדו באמצעות מחילת חובות תקופתית, מנהג זה הסתיים עם האימפריה הרומית, וכתוצאה מכך התרוששות ונישול של חקלאים, ויצרה גוש פרולטריון הולך וגדל.
אותו תהליך תרם להתמוטטות האימפריה הבריטית ונמשך גם היום, עם משברים פיננסיים תקופתיים (שנות ה-30,2008) אשר מוקלים רק על ידי חילוץ ממשלתי או מלחמה.
הדסון מוסיף כי בכל פעם שההיסטוריה חוזרת על עצמה, המחיר עולה, כלומר ארצות הברית נהרסת על ידי חוב בנקאי ללא מנגנון סליחה, מה שהופך את הקריסה לבלתי נמנעת.
מקדונלד כותב שמעצמות גדולות יכולות להיות בדעיכה יחסית או מוחלטת ודן בדרכים שבהן הן מגיבות לעיתים קרובות.
הנפוץ ביותר הוא התנתקות (הפחתת חלק מההתחייבויות של המדינה, אך לא את כולן).
קנדי טוען כי "האיתנות הפיננסית הבריטית הייתה הגורם היחיד המכריע בניצחונותיה על צרפת במהלך המאה ה-18.פרק זה מסתיים על מלחמות נפוליאון והמיזוג של החוסן הפיננסי הבריטי עם חוזק תעשייתי חדש".
הוא צופה שככל שהדולר האמריקאי מאבד את תפקידו כמטבע עולמי, הוא לא יוכל להמשיך ולממן את הוצאותיו הצבאיות באמצעות הוצאות גירעונות.
לפי ריצ'רד לכמן, ארצות הברית תחזיק מעמד הרבה יותר זמן אם, כמו בריטניה, היא תוכל להגביל משפחות ואליטות מסוימות משליטה בלעדית במשרדים ובסמכויות שלטוניות.
ההיסטוריון הרולד ג'יימס כתב מאמר שכותרתו "אמריקה הסובייטית המאוחרת", המשווה את ארצות הברית של ימינו לברית המועצות לשעבר.
ג'יימס כתב שהיבטים רבים של ארצות הברית דומים כיום לברית המועצות המאוחרת: התגברות הסכסוך החברתי, יריבויות אתניות/גזעיות והידרדרות כלכלית.
הוא חזה שהדולר עלול לאבד מערכו ולהתחיל להיראות כמו הרובל הסובייטי.
ג'יימס סיים את המאמר באומרו כי הירידה הכלכלית תימשך,גם אם יחול שינוי בהנהגה,מה שהצביע על חוסר יכולתו של גורבצ'וב למנוע קריסה לאחר שירש את ברז'נייב.
אלכס לו, בעל טור מ-South China Morning Post,כתב,"רוסיה הסובייטית תחת מיכאיל גורבצ'וב לא ידעה שהם כבר איבדו את האימפריה עד שהיה מאוחר מדי.
גורלה של ארצות הברית לא יהיה שונה."
הפילוסופים מייקל הארדט ואנטוניו נגרי, חושבים באמצע שנות התשעים על מעבר מתמשך למבנה מתהווה שנוצר בקרב מעצמות שלטון שהמחברים מכנים "אימפריה".
ההיסטוריון האמריקאי מוריס ברמן כתב טרילוגיית ספרים שפורסמה בין 2000 ל-2011 על שקיעתה של הציוויליזציה האמריקאית.
איגור פנארין, מדען המדינה ובוגר בית הספר לפיקוד צבאי גבוה לתקשורת של ה-KGB, חזה שהחל מ-1998,ארצות הברית תתמוטט לשישה חלקים ב-2010. הוא גם כתב את The Crash of the Dollar and the Disintegration of the USA (2009).
האנליסט הפוליטי הרוסי סטניסלב בלקובסקי חזה שאולי זה תורה של אמריקה לצלול לתוך אלימות הרסנית וקריסה בלתי נמנעת.
העיתונאי האמריקאי כריס הדג'ס, בספרו America: The Farewell Tour מ-2018, חוזה ש"תוך עשור, שניים לכל היותר" אמריקה תחדל להיות מעצמת העל הדומיננטית בעולם.
בשנת 2017,אוון אוסנוס מ"הניו יורקר" תיאר תרחיש פוטנציאלי למהפכה אלימה בארצות הברית ואת ההשלכות על "עשירי העל".
דונלד טראמפ היה המועמד הראשון לנשיאות שקידם את הרעיון שארצות הברית נמצאת בדעיכה.
לאחר מהומות הקפיטול של ארצות הברית ב-6 בינואר, כתב הפינגטון פוסט אמילי פק כתבה מאמר שכותרתו "מהומות הקפיטול מתגבשות: 4 שנים של דעיכה אמריקאית".
ז'אן שרטין, ראש ממשלת קנדה לשעבר (1993-2003),תיאר את בחירתו של טראמפ כ"טעות מונומנטלית" שבישר על "הסוף האמיתי של האימפריה האמריקאית" בספר זיכרונות מ-2018.
צוות החשיבה האמריקני Atlantic Council טוען כי בעוד שארצות הברית אכן מתדרדרת, המחשבה שהיא בלתי הפיכה היא "פסימיות לא רציונלית".
סקרים של 2018 הציבו את הנהגת ארצות הברית מדרגה מתחת ל-31% של סין והותירו את גרמניה כמעצמה הפופולרית ביותר עם אישור של 41%.
סקר משנת 2019 שבוצע על ידי מרכז המחקר Pew מראה שרוב האמריקנים חזו שהכלכלה האמריקאית תהיה חלשה יותר ב-2050. כמו כן, אומר הסקר, רוב האנשים חשבו שארצות הברית תהיה "מדינה עם חוב לאומי צומח, פער רחב יותר בין עשירים לעניים וכוח עבודה מאוים על ידי אוטומציה".
בעיצומה של מגפת הקורונה, דעת הקהל של ארצות הברית וסין החמירה ברוב המדינות שנסקרו על ידי Pew Research.
דעתה של ארצות הברית הייתה חיובית יותר מזו של סין באופן כללי; חוות הדעת על הטיפול במגפה הייתה שלילית בשתי המדינות, אך חוות הדעת של הטיפול של סין במגפה הייתה חיובית יותר מארצות הברית.
בסקר שנערך ב-2021 בקרב 1,019 אמריקאים מיד לאחר ההסתערות על הקפיטול, 79% מהנסקרים אמרו שאמריקה "מתפרקת".
עם זאת, שיעור דומה מהנשאלים בסקר ציינו כי הם "גאים להיות אמריקאים".
על פי סקר שנערך בינואר 2021 של 1,032 אנשים ממדינות ASEAN על ידי מכון ISEAS-Yusof Ishak של סינגפור,61.5% מהנשאלים אמרו שהם יבחרו בארצות הברית על פני סין אם יצטרכו לבחור צד ביריבות המתמשכת בין שתי המדינות.
התמיכה בארצות הברית עלתה ב-7.9% מהסקר של השנה הקודמת.
בסוף ינואר 2021 דיווחה Pew שכאשר השבעתו של ביידן התקרבה, הסקרים הראו כי הדעה הבינלאומית של ארצות הברית באירופה השתפרה באופן משמעותי, והעלתה ל-72-84% אופטימיות לגבי יחסי ארצות הברית בבריטניה, צרפת וגרמניה.
דער אידישער ארבייטער הוא עיתון שיצא לאור ביידיש בפריז בין השנים 1911–1914.
דער אידישער ארבייטער היה ביטאון הגוף המתאם (Intersectionen Byuro) של האיגודים המקצועיים היהודיים במסגרת הקונפדרציה הכללית של העובדים בצרפת (בצרפתית Confédération générale du travail (CGT)).
המהדורה הראשונה הופיעה ב־9 באוקטובר 1911.
מצבו הכספי של העיתון היה ירוד.
הוא מומן בעיקר מתרומות האיגודים המקצועיים השונים כגון יצרני הכובעים, יצרני מוצרי פרווה ועור, החייטים, האופים, הפחחים, הספרים והמלצרים.
בשנת 1911 הודפסו שתי מהדורות בלבד.
במהדורה הראשונה הודפסו 2,000 עותקים מתוכם נמכרו רק 800.
העיתון נוהל על ידי סלומון דרידזו (אלכסנדר לוזובסקי) ראש איגוד יצרני הכובעים.
העיתון דיווח בעיקר על פעילות הקונפדרציה ועל פעילותן של תנועת הפועלים הצרפתית והבינלאומית.
לאיגודים המקצועיים היהודיים בצרפת היו תפיסות פוליטיות שונות.
המחלוקת נסובה סביב הזהות הנפרדת של האיגודים היהודיים בתוך תנועת העבודה הצרפתית.
היו שטענו כי האיגודים המקצועיים הצרפתיים אינם דואגים לפועלים היהודיים לכן על היהודים להקים איגודים עצמאיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, העיתון נקט בעמדה מנוגדת לעמדת תנועת פועלים הצרפתית, דבר שגרם לסגירתו ב-4 ביולי 1914.
בארבע שנות קיומו, העיתון פרסם עשרים וחמש מהדורות.
דער איד הוא שבועון ביידיש היוצא לאור בארצות הברית.
נוסד בשנת ה'תשי"ג (1953), וכיום יוצא לאור על ידי חסידי סאטמר, אך הוא משמש ציבורים נרחבים דוברי יידיש.
לשונו של העיתון והכתיב הנוהג בו תואמים את ניב היידיש המקובל בסאטמר, השונה מהיידיש התקנית המפוקחת בידי ייוו"אָ, שהיא הניב המקובל בספרות האקדמית.
עובדה זו באה לידי ביטוי כבר בשם העיתון, שעל פי הכתיב הסטנדרטי צריך היה להיות "דער ייד".
העיתון הוקם בשנת תשי"ג (1953) על ידי אהרן רוזמרין, שהיה לפני כן מצוות הכותבים בדער מארגען זשורנאל.
יחסית לעיתוני היידיש באותה תקופה, היה דער איד העיתון המזוהה ביותר עם החרדים בארצות הברית.
העורך הראשון היה הוגה הדעות אוריאל צימר.
בסביבות שנת ה'תשט"ו (1955) מכר רוזמרין את השליטה בעיתון לחסידות סאטמר, מאז ואילך היה האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים מתווה הקו של העיתון; קו חסידי-שמרני ואנטי ציוני, באופי הקנאי של חסידות סאטמר.
בתקופה זו יצא העיתון לאור אחת לשבועיים.
האדמו"ר מסאטמר מינה את בערל פרידמן , בנו של ליפא פרידמן , לעורך ראשי של העיתון.
העיתון הודפס מעל 40 שנה בבית הדפוס של סנדר דייטש .
בשנת ה'תשל"ב (1972) שודרג העיתון על ידי חיים משה שטאובר, והוא החל לסקר חדשות עולמיות.
מאז החל לצאת לאור בקביעות מידי סוף שבוע.
העיתון שימש במשך כ-40 שנה כעיתון החרדי היחידי באמריקה, עד לפרישתו של אברהם פרידמן , ששימש כעורך בעיתון, שעזב את המערכת בשנת ה'תשמ"ו (1986) וייסד את העיתון די צייטונג הנוקט בגישה א-מפלגתית ומאופיין בסקירה פוליטית רחבה יותר מדער איד.
אחרי הפיצול בחסידות סאטמר בשנת תש"ס, נמצא העיתון בשליטת הבן הצעיר הרב זלמן לייב טייטלבוים.
חסידי האח, הרב אהרן טייטלבוים, הקימו עיתון מתחרה בשם "דער בלאט".
על פי מגזין טאבלט, נכון לשנת 2018 העיתון "דער איד" נמכר ברחבי העולם במחזור של כ-80,000 עותקים.
העיתון מפרסם גם מהדורה יומית, שעל פי אתר האינטרנט שלו מנויים בו כ-15,000 קוראים.
כמקובל בעיתונות החרדית העיתון נמנע מלפרסם תמונות נשים והוא מצנזר חדשות תרבות וספורט.
מעבר לכך, העיתון מוביל קו נוקשה נגד מדינת ישראל והציונים, ואף נגד אגודת ישראל ושאר המפלגות של הציבור החרדי בישראל.
לעיתים קרובות הוא אף כותב בסגנון לעגני וסרקסטי נגד אגודת ישראל ותנועות נוספות אותן הוא מזהה כציוניות.
העיתון נוטה לסקר מחלוקות פנימיות בין שתי חצרות סאטמר.
העורך הראשי של העיתון כיום הוא אהרן פרידמן , ומאמר המערכת נכתב על ידי משה יודא (לייב) דייטש .
בין העורכים נמנים גם וולף דייטש ואביו שמואל אהרן דייטש, בנו של סנדר דייטש; והרשל פרידמן , אחיו של עורך העיתון אהרן פרידמן, הכותב תחת שמות העט "פ.
דער בלאט (ביידיש: דער בּלאַט, "הדף") הוא עיתון שבועי ביידיש היוצא לאור בניו יורק על ידי חסידי סאטמר תומכי אהרון טייטלבוים.
דער בלאט הוקם בשנת 2000, כתוצאה מריב הירושה בסאטמר.
לפני הריב היה רק עיתון אחד בסאטמר, דער איד.
בסכסוך על הירושה עבר דער איד לשליטת תומכיו של יקותיאל יהודה טייטלבוים.
זה הותיר את תומכיו של אחיו, אהרון טייטלבוים, ללא כלי לתקשורת ויחסי ציבור, מה שגרם להם להקים עיתון משלהם.
העיתון מתאר את אהרון, ולא את יקותיאל, כיורשו הלגיטימי של האדמו"ר הקודם, משה טייטלבוים.
העיתון מקפיד על צניעות מחמירה ולא מופיעים בו צילומי נשים.
דער בלאט ממשיך את עמדתה האנטי-ציונית של סאטמר.
בנובמבר 2020, ה"ניו יורק פוסט" פרסם תחקיר שטען כי דער בלאט הסתיר את חתונת נכדו של הרב אהרון טייטלבוים בה השתתפו כמה אלפי אורחים במהלך מגפת הקורונה.
מארגני החתונה נקנסו ב-15,000 דולר על ידי העיר ניו יורק בגין הפרת תקנות בריאות הציבור שנקבעו עקב מגפת הקורונה.
דער ועקער (בעברית: המעורר) היה העיתון הסוציאליסטי היהודי הראשון ביידיש שהוקם ברומניה.
אף על פי שמספר המנויים הגיע בשנת 1897 ל-400, ההכנסות לא כיסו את ההוצאות, לכן העיתון נסגר.
העיתון חידש את הופעתו לזמן קצר בין השנים 1915 - 1916 בעריכתו של מקס וקסלר.
הוא נסגר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וגיוסו של מקס וקסלר.
העיתון הוקם על ידי קבוצת פעילים סוציאליסטים יהודים שפרשו בשנת 1883 ממפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של רומניה (אנ') בשל חילוקי דעות, והקימה בשנת 1885 קבוצה סוציאליסטית עצמאית בשם Lumina (בעברית: האור).
בשנת 1895 הוציאה הקבוצה לאור את העיתון הסוציאליסטי Lumina בשפה הרומנית, ולאחר מכן, בשנת 1896 את העיתון דער ועקער, ביידיש.
בראש הקבוצה עמד העיתונאי מקס וקסלר (אנ'), ולצידו פעלו ד"ר ליטמן (לאון) גלרטר, לאון גלר וד"ר שטפן סטאנקה (Ștefan Stancă).
עורך העיתון היה זײדל שמואל-יהודה הלמן (אנ') חזן, משורר, עיתונאי ומחנך.
תפקידו כעורך היה לתרגם ליידיש כתבות שנכתבו על ידי חברי הקבוצה ברומנית, או לערוך כתבות שנכתבו על ידם ביידיש.
דער ועקער (רוס') - עיתון שיצא לאור ביידיש בווילנה מטעם ארגון הבונד, בין 3 בינואר 1906 ל-16 בפברואר 1906.
דער וועקר (Der Veker) (אנ') - עיתון שיצא לאור ביידיש במינסק מטעם ארגון הבונד בין השנים 1917 - 1941.
דער וועקער (Der Veker) - עיתון ביידיש שפורסם כל חודשיים בארצות הברית על ידי הארגון הסוציאליסטי היהודי Jewish Socialist Verband (JSV) .
דער וועקער (Der Veker) (אנ') - עיתון חסידי שיוצא לאור בארצות הברית החל משנת 2016.
דף אינטרנט הוא מסמך המוחזק ברשת האינטרנט – World Wide Web – וניתן להצגה תוך שימוש בדפדפן.
קבוצת דפים הקשורים ביניהם על ידי קישורים יוצרת אתר אינטרנט.
ההנחיות לדפדפן בדבר התוכן שעליו להציג ניתנות לו בקוד HTML.
בדף אינטרנט שגרתי נכללים טקסט ואיורים.
לעיתים נכללים בדף גם קטעי אנימציה ומוזיקה.
לעיתים כולל הדף גם תוכנה, הכתובה בשפת JavaScript או בשפת VBScript.
מאפיין מובהק של דף אינטרנט הוא הקישורים המפנים ממנו לדפים אחרים.
לא כל מה שמוצג בדפדפן הוא בהכרח דף אינטרנט, אלא רק מה שמוצג דרך פרוטוקול HTTP, יש מקרים שבהם מוצגים דברים אחרים דרך פרוטוקולים אחרים כמו FTP, Telnet וכדומה.
דפי אינטרנט הם משני סוגים:
דפים סטטיים: דפים שהתוכן שלהם נקבע מראש, ומאוחסן בצורתו זו בשרת האינטרנט.
לכל הגולשים הפונים לדף סטטי מוצג תוכן זהה.
סיומת שמו של דף סטטי היא בדרך כלל html או htm.
ליצירתם של דפים סטטיים מוצע מגוון רחב של כלים, כגון Microsoft FrontPage או Adobe Dreamweaver.
ניתן ליצור דף סטטי גם באמצעות עורך טקסט פשוט.
דפים דינמיים: דפים שהתוכן שלהם נוצר בעת קבלת דרישה להצגתם בשרת האינטרנט.
התוכן נוצר, בהתאם למאפיינים שמסר הגולש, על-פי נתונים שמאוחסנים בבסיס נתונים.
דוגמה לדף דינמי: דף שבו מוצגים נתונים מחשבון הבנק של הגולש.
בדרך כלל סיומת שמו של דף דינמי היא בהתאם לשפה או לטכנולוגיה שבה הוא כתוב.
הסיומת asp, למשל, מייצגת דף דינמי שנוצר באמצעות תוכנת ASP בשרת.
בנוסף, דפי אינטרנט סטטיים יכולים להפוך לדינמיים גם לאחר קבלת המידע מהשרת.
כלומר, אף על פי שתוכן הדף נקבע מראש, התוכן משתנה באמצעות כלים שונים, כגון אנימציות GIF, קובצי פלאש או שפת JavaScript שמשנה את תוכן הדף ומבצעת בו מניפולציות ללא צורך בפנייה לשרת.
דפי אינטרנט פונים לקהל גדול ואנונימי של גולשים, ולכן בעת עיצובו של דף אינטרנט נלקחים בחשבון העדפותיהם של מגוון הגולשים, כך שהדף יוצג כיאות לכל גולש.
המאפיינים העיקריים שנשקלים במהלך פיתוחו של דף אינטרנט הם:
דפדפנים שונים: הדפדפן הדומיננטי כיום הוא גוגל כרום אך קיימים דפדפנים נוספים כמו אינטרנט אקספלורר, מוזילה פיירפוקס, אופרה ועוד.
אף שקיימים תקנים למרכיביו של דף אינטרנט, בדפדפנים השונים קיימות חריגות מתקנים אלה, כמו גם מנועי פריסת תצוגה שונים המפרשים באופן שונה נתונים מסוימים ויש להביאם בחשבון.
רזולוציות שונות: מסכי מחשב מתאפיינים ברזולוציות אחדות.
דפים בעלי עיצוב פשוט יוצגו יפה בכל רזולוציה, אך דפים בעלי עיצוב מורכב מוצגים בצורה מיטבית ברזולוציה מסוימת, ששימשה את מפתח הדף, ומוצגים בצורה פחות טובה, ולעיתים אף משובשת, ברזולוציות אחרות.
פעמים רבות מצוין באתר: "אתר זה נראה היטב ברזולוציה 800X600", הודעה שפירושה, מבחינת הגולש: אם אתה ברזולוציה אחרת, כדאי שתחפש אתר אחר.
שפה: אנשים שונים דוברים בשפות שונות.
מרבית האתרים מציגים את תוכנם בשפה יחידה, השפה המדוברת בקרב קהל היעד העיקרי של האתר.
אתרים הפונים לקהל יעד שבו נכללים דוברי שפות אחדות, יציגו את תוכנם בשפות אלה, עם אפשרות מעבר משפה לשפה.
פרויקט ויקיפדיה העולמי הוא דוגמה מובהקת לגישה זו.
דוגמה נוספת היא אתר הכנסת, שעמוד השער שלו מציע לגולש לבחור אחת מבין שלוש שפות: עברית, ערבית או אנגלית.
הכתובת, המכונה URL, היא הבקשה המופנית אל השרת בפרוטוקול HTTP, והיא מכונה HTTP Request.
לדוגמה, כתובתו של הערך המקביל לערך הזה בוויקיפדיה האנגלית היא .
:// מפריד את הפרוטוקול משם האתר.
en.wikipedia.org שם האתר (הכתובת הלוגית שלו).
/w/ מיקום הקובץ באתר (מיקום לוגי, לא בהכרח תואם למערכת הקבצים האמיתית של השרת).
index.php שם הקובץ וסוג הקובץ (במקרה זה PHP.
שפת תכנות המשמשת דפי אינטרנט דינמיים).
מפריד בין שם הקובץ לפרמטרים.
title=Webpage פרמטר וערך (במקרה זה, שם הערך שאותו מבקשים).
במקרה זה, ה-URL מתייחס לאתר WWW דינמי המייצר תשובה (HTTP Response) באמצעות תוכנית המופעלת עם קבלת ה-URL.
במקרה של אתר WWW סטטי, המחזיר דפי HTML שנשמרו מראש, חלקים 6–7 לא יופיעו.
במקרה של פרמטרים נוספים, הם יופרדו באמצעות סימן "&".
חלקים 1+2: אם חסר החלק הראשון המציין את הפרוטוקול, דפדפן האינטרנט (הלא הוא תוכנת לקוח) בדרך כלל עושה שימוש בברירת המחדל HTTP.
חלקים 4+5: אם חסר שם הקובץ או מיקומו, שרת HTTP (הלא הוא תוכנת השרת), עושה שימוש בקובץ או בתוכנית ברירת מחדל, המוגדרים בשרת.
דעת קהל היא צירוף האמונות והדעות של ציבור גדול (למשל: כל תושבי מדינה מסוימת) בנושא מסוים.
וולטר ליפמן הגדיר דעת קהל כ"תמונות המצויות בראשינו" לעומתו אמר תומאס קרלייל "דעת הקהל היא השקר הגדול ביותר עלי אדמות" ומור הרחיב ואמר: "דעת הקהל היא ראי עקום; פעם היא מגדילה ופעם היא מקטינה, אולם תמיד מעוותת את הדברים".
נוסח הצירוף על פי תפילת כל נדרי: "על דעת המקום ועל דעת הקהל ...
אנו מתירין להתפלל עם העבריינים" (שם בהוראת הסכמת הקהל).
בממשל דמוקרטי ליברלי, לדעת הקהל השפעה ניכרת על פעולתם של פוליטיקאים ומנהיגים, ולכן נעשה ניסיון לעצב אותה באמצעות מיטוב יחסי ציבור.
לבירור דעת הקהל נהוג לערוך סקר דעת קהל על מדגם מייצג של האוכלוסייה הרלוונטית.
לדעת הקהל משקל גדול יותר בדמוקרטיה מאשר בדיקטטורה.
בפרט גדל משקלה של דעת הקהל בתקופה שלפני הבחירות.
בתקופה זו נערכים סקרי דעת קהל רבים, ביוזמת המפלגות או ביוזמת אמצעי תקשורת, בניסיון לחזות את תוצאות הבחירות.
דעת הקהל משתקפת לעיתים גם ללא עריכת סקר, למשל על ידי בחירות או משאל עם, וכן, באופן פחות מהימן, באמצעות רשתות חברתיות או השתתפות המונית בהפגנה.
הסיבה לחשיבותה של דעת הקהל בדמוקרטיה, מצויה ביכולת ההיזון החוזר שלה.
כלומר, יצירת היזון חוזר אודות דעתו של העם המיוצגת בתקשורת (מצב אידיאלי) מביאה לתיקון עוולות השלטון לסירוגין.
בצורה זו יכולה הדמוקרטיה לחשוף את חסרונותיה ולתקנם, ובכך גדולתה.
עיצוב דעת קהל הוא חלק חשוב מתהליך שיווק והטמעת מוצר חדש בשוק, ואף משמש ככלי נשק כנגד מתחרים.
לעיתים, דעת קהל שלילית, גם היא שגויה עובדתית, יכולה לעכב פיתוחו של מוצר או לשנות מוצר קיים מוצלח ומוכח, בשל הפגיעה במוניטין.
בטרמינולוגיה החרדית, דעת תורה היא דעתו של אדם גדול בתורה בכל נושא שאין לו התייחסות מפורשת בתורה.
המושג דעת תורה נועד לייחס לאדם הנחשב גדול בתורה את היכולת לשמש לפה עבור התורה ולהביע את דעתה (שאינה מובעת בה בגלוי) בשאלה הנדונה.
הנחת היסוד של תפיסת עולם זו (הנובעת מתוך אמונת חכמים), שהעיסוק הרב בתורה מזכך את מוחו של האדם ומכשיר אותו לפסוק ולהכריע בכלל תחומי החיים.
דעת תורה היא מוטיב מרכזי בחיי החברה החרדית וברמה פחותה אף בחיי החברה החרדית-לאומית.
הפרסום הפומבי של 'דעת התורה' נעשה בדרך כלל באמצעות העיתונות המפלגתית בהתייחס לסוגיות פוליטיות.
הביטוי "דעת תורה" או "דעת התורה" מבטא בספרות היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה את מה שהיום מקובל לבטא כ"עמדת ההלכה" או "השקפת היהדות".
אמנם בספרות חז"ל ואף במכלול ספרות האחרונים משמעותו של הביטוי שימשה להגדיר או את השיתוף הקיים בין דעת לתורה (לדוגמה במשנתו של הרמב"ם, שראה את הפיזיקה והמטפיזיקה כמשלימות את התורה) או כביטוי לידיעה ברורה של דין התורה (מסכת חולין צ', ב'), אולם בהמשך מושג זה קיבל אופי אחר.
במידה מסוימת, גמישותה של הסמכות הרבנית לקבוע בענייני "דעת תורה" עולה על יכולתה לפסוק הלכות, שכן פסיקת "דעת תורה" היא למעשה אינטואיטיבית ואינה מחייבת כתיבה הלכתית מסודרת ומנומקת.
לפיכך גם היכולת לחלוק עליה מוגבלת ביותר, אלא אם כן החולק נחשב לבעל שיעור קומה המאפשר לו להביע "דעת תורה" כהבנתו.
חוקרים אחדים (גרשון בקון, לורנס קפלן, יעקב כ"ץ) סברו כי דעת תורה כוללת בתוכה ממד של אלטעות (Infallibility, חסינות מפני טעות) כעין זו שיוחסה לאפיפיור החל מוועידת הוותיקן הראשונה (1870).
ואולם, נראה כי התפיסה החרדית פחות קיצונית בעניין זה.
רק לעיתים נדירות ניתן למצוא בה ניסוחים מפורשים של אלטעות, ובדרך כלל הדגש הוא על כך שהאדם הפשוט איננו יכול לשפוט או לבקר את שיקול דעתם של ה"גדולים".
"דעת תורה" הוא מונח שהופיע במקורו בספרות ההלכה, אך שם הוא משמש כמטבע לשון, שאין עומדת מאחוריו תפיסה מגובשת.
הוא הפך לדוקטרינה בעיקר עם עלייתה של אגודת ישראל.
דוקטרינת דעת תורה החלה כנראה אצל הרב ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים.
היא פותחה בעיקר בדור שלאחריו על ידי תלמידו ר' אלחנן וסרמן, וכן על ידי ר' חיים עוזר גרודז'נסקי והחזון איש.
כל אחד מהם תפס את סמכותם של גדולי התורה בגוון שונה במקצת.
הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), שמיעט להשתמש במונח דעת תורה, אמר כי לגדולי התורה יש "חלק חמישי בשולחן ערוך" (שבו ארבעה חלקים), המורה גם בעניינים שאינם בארבעת החלקים הקיימים.
הרב אלחנן וסרמן ציטט מרבי חיים מוולוז'ין ש"בשעה שסוחר עצים בא להימלך אם לקנות יער, ישנה עבורו תשובה בתורה, צריכים רק למוצאה...".
כיום יש הרואים את "דעת תורה" כצורה של תאולוגיה פוליטית יהודית, היוצרת תשתית עיונית לתיאוקרטיה בזעיר אנפין.
עימות מפורסם הנוגע לגישת דעת תורה התקיים כאשר ראשי תנועת המזרחי, ד"ר יצחק רפאל והרב יהודה לייב פישמן מימון, פנו לחזון אי"ש בהקשר לחוק השירות הלאומי לבנות.
התנגדותו של החזון אי"ש לוותה בטיעון שאיסור ביחס לחוק זה מופיע ב-"שולחן ערוך החמישי".
הפולמוס כלל פעמים גם ויכוח באשר לשאלה מיהם האישים שניתן לקובעם כגדולי הדור ולהתייחס לדעתם כאל דעת תורה (כך התנגד הרב צבי יהודה הכהן קוק לקביעת החזון אי"ש כגדול הדור), וכן ויכוח עקרוני: אישים רבים התנגדו לעצם המושג בצורתו המודרנית, וטענו שידיעות בתורה אינם מוסיפות ידע בעניינים חוץ־הלכתיים.
כך לדוגמה מייסד חסידות חב"ד הרב שניאור זלמן מלאדי והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
באופן מעשי, היישום של דעת תורה בהיבט הציבורי מתבטא כפיפות של המנהיגות הפוליטית לחכמי התורה.
הדבר בא לידי ביטוי באגודת ישראל הכפופה למועצת גדולי התורה, במפלגת דגל התורה הכפופה למועצת גדולי התורה שלה, ובמפלגת ש"ס הכפופה למועצת חכמי התורה.
בפועל, חכמי התורה מתערבים בדרך כלל רק בשאלות דתיות או בשאלות הנוגעות למגזר החרדי ולא בשאלות ציבוריות אחרות בתחומי הביטחון וכלכלה.
בהיבט האישי הביטוי לדעת תורה הוא בהתייעצות על נושאים אישיים (שאינם דתיים) עם הרב.
אחרים טענו כי בפועל פוליטיקאים מצליחים לתמרן רבנים להבעת העמדות בהם חפצים הפוליטיקאים.
בקרב חרדים מודרניים ניתן משקל נמוך יותר ל"דעת תורה", לעומת המשקל הרב שניתן לו בקרב ה'מיינסטרים' החרדי.
בעקבות התנהלות הציבור החרדי בתקופת מגפת הקורונה נמתחה ביקורת על התנהלות הציבור החרדי בהקשר של הישמעות לדעת תורה, מתוכו.
דוקטרינת דעת תורה פותחה על ידי אישים מן המחנה הליטאי, ולדעת חוקרים אחדים היא מהווה כעין גרסה ליטאית לתפיסת הצדיק החסידית.
גם בחסידות עצמה, קמו מערערים על הרחבת סמכותו של הרב או הצדיק לעניינים ארציים.
כך למשל באיגרתו של הרב שניאור זלמן מליאדי, מייסד חסידות חב"ד אל חסידיו הבאים לשאול בעצתו בנושאים גשמיים:
למרות הגישה המקובלת שבחברה החסידית ה"רבי", מהווה את התחליף לדעת תורה, אין הדברים נכונים בהכרח.
בחסידות אמנם ה"רבי" וה"צדיק" נחשב לצינור המקשר אל השפע האלוהי; אולם דבר זה נובע מהקשר שלו לקב"ה ולאו דווקא מידיעת התורה שלמד (אדמו"רים מתמנים לתפקידם בירושה, וכך היו שהתמנו בגילאי 13–16 שנים).
תפקידו של ה"רבי" כצינור, התבטא בחסידויות מסוימות כביטוי ליכולתו ולצורך בהכוונתו אף בנושאים חומריים, אולם היו חסידויות (כדוגמת חסידות קוצק) שהתנגדו לגישה זו.
גם היום בציבור החסידי, המושג דעת תורה מתקשר יותר לפוסקי ההלכה, לעומת הציווי "לא יסור" או החיפוש אחר "סם החיים" המתקשר עם האדמו"ר.
התופעה של דעת תורה, המתבטאת אף בהתייחסות למושג "גדול הדור", נתנה מקום רחב לפרשנויות שונות, ששאפו להסביר את הצורך בהופעתה מבחינה היסטוריוסופית, דתית, ואף סוציולוגית.
האסכולה הליטאית מבארת את המושג דעת תורה בכך שכל אדם מן היישוב באשר הוא, הריהו מושפע בהכרח מן הדברים שהוא שומע וקורא, ואלו מעצבים את תפיסת עולמו בדרכים גלויות וסמויות לרוב.
לעומת זאת, תלמיד חכם שזכה ל"דעת תורה" מתאפיין בכך שמעודו לא קרא חומר לא תורני כגון עיתון או ספר מכל סוג שהוא ומעולם לא שמע הרצאות לא תורניות ולא שוחח עם אנשים מחוץ למעגל התורני-הלכתי.
כתוצאה מכך הלך מחשבתו מושתת אך ורק על השכלה במסלול התורני-הלכתי.
לפיכך, בכל שאלה אקטואלית שעל הפרק, גם אם אינה מפורשת במקורות (כגון מפני שהיא קשורה בהתפתחויות טכנולוגיות חדישות, או בסיטואציה פוליטית חדשה), הרב בעל דעת התורה יכול בכל זאת להביע את דעת התורה.
ברוח זו מסביר הרב וסרמן את מקור כוחו של רבו החפץ חיים.
כך גם מסביר הרב משה פיינשטיין את העניין בהקדמתו לספר השו"ת שלו "אגרות משה".
כתוצאה מאבחנה זו, גדול הדור אינו בהכרח הפוסק ההלכתי הגדול ביותר, או בעל המוח השנון ביותר.
הוא יכול ברמה העקרונית להיות איש תמים במקצת ללא רקע של פוסק, ובלבד שהוא מאופיין בכך שכל ימיו עברו עליו אך ורק בין כותלי בית המדרש, והוא מוערך כאדם שאינו מניח לאינטרסים אישיים שלו להתערב בשיקוליו.
החזון איש כותב בכמה מאגרותיו, שאין כללים מדויקים לזיהויו של אדם כבעל דעת תורה, אלא כלל ישראל יש לו "חוש ריח" מיוחד לדעת מי זכה ל"דעת תורה" ואליו הם פונים בהמוניהם לקבל הדרכה וייעוץ.
עד להתפתחותה של תפיסה זו היה מקובל שרק הציבור החסידי שואל כל דבר את רבותיו, שזכו להילה של בעלי ידע רוחני עליון, "רוח הקודש", בעוד הציבור הליטאי, מתוך חוסר קבלה של תפיסות מיסטיות אודות המנהיג, "מחליט לבד".
בעשרות השנים האחרונות, תפיסה מחודשת זו על ההגיון הפנימי שבה מסייעת גם לליטאי השכלתן לקבל את הרעיון של "הרבי", עד שכמעט לא ניכר הבדל בין המגזרים בעניין היחס לסמכות הרבנית.
כמעט כל אדם חרדי נוהג להתייעץ באופן קבוע עם אחד מהרבנים, וכך גם עסקני הציבור והפוליטיקאים החרדיים אינם מהינים לזוז ימין או שמאל ללא החלטת גדולי הדור.
הסבר אחד, שהתבטא בעיקר בפרשנויות בציבור הדתי לאומי, ופעמים רבות התבטא באופי ההתייחסויות בציבור החרדי לאומי, שילב מושג זה ביחס להשקפותיהם הרואות בהקמת מדינת ישראל את הגאולה.
יש שראו במושג "דעת תורה" את חזרתה של הנבואה לישראל בימינו, שכן בחוגים החרדיים מתייחסים אל חוות הדעת של הרבנים הבכירים באותה חרדת קודש שנשמרה בעבר לדברי נבואה, אף שכאמור אין הן עוסקות בנושאים תורניים צרופים.
פעמים שגישה זו ייחסה אמירות כלליות של אישים מסוימים כאקסיומות שאינם יכולות להשתנות.
כך לדוגמה למאמר הדור של הראי"ה קוק יוחסו בקבוצות מסוימות סגולות נבואיות, ואף נאומו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בהקשר לחברון, שכם וירושלים לפני שחרורן במלחמת ששת הימים התאפיין בפרשנויות שראו בדבריו נבואה.
דעת תורה כתחליף לאדמו"ר החסידי
החוקרים רואים בעלייתה של "דעת תורה" חלק מתהליך של ריאקציה חרדית שהתרחשה אחרי תום מלחמת העולם השנייה ועם התבססותה של "חברת הלומדים" בארץ ישראל.
התבססותו של המושג דעת תורה בחברות ליטאיות, החסרות את האדמו"רים החסידיים, הובילה להשערות הרואות את הרקע להתפתחות בשאיפות לקביעת היררכיה ברורה, ונתינת תחליפים לשלטון האזרחי ולאדמו"ר החסידי בחברות אלו.
דעת מקרא הוא מפעל פרשנות אורתודוקסי-מודרני לתנ"ך, בן 30 כרכים.
ייחודו של הפירוש הוא שילוב בין פרשנות מסורתית ובין ממצאי המחקר התנ"כי המודרני התואמים לה, והגשתם לקורא בבהירות רבה.
הנוסח: מבוסס על כתר ארם צובא, כתב יד שמיוחס לאהרן בן אשר, והרמב"ם סמך עליו בספרו.
מוגה על פי כתבי יד עתיקים אחרים ככל הניתן.
גוף הפירוש: פירוש מנוקד המפרש את הפסוק בצורה פשוטה, כולל ביאור מילים קשות, שמות מקומות ומקורן.
הפירוש מסתמך רבות על ידיעות חדשות בגאוגרפיה וארכאולוגיה של ארץ ישראל.
הפירוש כולל גם הערות הבאות להוכיח את הנאמר, להרחיבו, או להביא פירושים חלופיים.
פתיחה וסיום: כל ספר מחולק ליחידות משנה, לפני ואחרי כל יחידת משנה מוצגים חלוקת היחידה, סגנונה הספרותי, והסבר כולל שלה.
מבואות לספרים: בתחילת כל ספר יש מבוא כללי שכולל התייחסות לזמן חיבורו של הספר, הרקע ההיסטורי שלו, הקבלות בינו ובין ספרי מקרא אחרים, מאפייניו הלשוניים, דמויות המופיעות בו ועוד.
דרך הפירוש שאבה השראה מגישתו של רשב"ם בפירושו: "וגם רבנו שלמה אבי אמי מאיר עיני גולה שפירש תורה נביאים וכתובים נתן לב לפרש פשוטו של מקרא...
והודה לי שאילו היה לו פנאי היה צריך לעשות פרושים אחרים לפי הפשטות המתחדשים בכל יום".
מפרשי "דעת מקרא" שאפו לפרש את המקרא כפשוטו והתייחסו בפירושם לגילויים המדעיים בנושאי גאוגרפיה, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, בוטניקה, זואולוגיה ועוד.
בפירוש זה, המפרש את המקרא באופן מסורתי, כמעט ללא ביקורת הנוסח ומתוך אמונה בקדושת הכתובים, אך מסתייע בממצאי המחקר המודרני, יש פולמוס סמוי עם ביקורת המקרא, ללא התמודדות ישירה עם דעותיהם ושאלותיהם של החוקרים השייכים לאסכולה זו, אך תוך פירוש אשר מנסה לתת מענה לבעיות.
דרך התמודדות זו שונה מזו של רבי דוד צבי הופמן, אשר התפלמס באופן ישיר עם אנשי ה"ביקורת" וניסה לקרוא תיגר על עצם מדעיותן של מסקנותיהם, והיא שונה אף מדרכו של הרב מרדכי ברויאר, אשר קיבל הרבה מממצאי ביקורת המקרא בתחום הניתוח הספרותי אך פירש ממצאים אלה מתוך אמונה בקדושת המקרא.
אטלס דעת מקרא הוא חיבור של אוסף ערכים ותמונות גאוגרפיים-היסטוריים מתקופת המקרא, בעריכת יהודה קיל ויהודה אליצור.
בראש הפרויקט עמד יהודה קיל, איש החינוך הממלכתי דתי, שאף כתב פירוש לכמה ספרים.
על תפקיד זה הוענק לו פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשנ"ב.
בכתיבת הפירוש לספרי המקרא השתתפו המומחים: פרופ' יהודה אליצור, פרופ' פיבל מלצר, עמוס חכם (הזוכה הראשון בחידון התנ"ך), פרופ' מרדכי זר-כבוד, פרופ' אהרן מירסקי ואחרים (ראה פירוט להלן).
את מפעל הפרשנות ליוו מומחים נוספים בתחומם: הרב מרדכי ברויאר היה אחראי על קביעת נוסח ספרי המקרא, פרופ' יהודה פליקס ייעץ בתחומי הבוטניקה והזואולוגיה, והרב שאול ישראלי ייעץ מן ההיבט ההלכתי.
שני הכרכים הראשונים של פירוש "דעת מקרא" יצאו לאור בשנת תש"ל: ספר יהושע פורש על ידי יהודה קיל, וספר איוב פורש על ידי עמוס חכם.
דער יודישע וועקער (נהגה: "דֵר יוּדִישֶׁה וֶקֶר"; יידיש: "המעורר היהודי"; בתעתיק לגרמנית, שהופיע מתחת לכותרתו היידית: Der jüdische Wecker) היה שבועון ביידיש אשר יצא לאור בסטניסלבוב (לימים איוואנו-פרנקיבסק) ובבוצ'אץ' שבגליציה בין השנים 1905–1907.
ש"י צ'אצ'קס (לימים שמואל יוסף עגנון)
מהגיליון הראשון ב־29 בספטמבר 1905 ועד לראשית 1906 - אייזיק ויידנפלד
מראשית 1906 ועד הגיליון האחרון מספר 65 ב־10 במאי 1907 - מאכס (מורדכי) פפר
עד גיליון מספר 26 ב־23 במרץ 1906 - דפוס ויידנפלד בסטניסלבוב
המעורר כשמו כן הוא: השתדל לעורר את היהודים בגליציה מתרדמתם ומשקיעתם בד' אמותיהם, להפנות את המבט לעבר בעיות העם היהודי בחיפוש אחר פתרונות למצוקותיו ולסבלו.
כך אנו מוצאים מאמרים ורשימות על הנעשה בקרב קהילות יהודיות בעיירות גליציה, ברחבי הקיסרות האוסטרו-הונגרית, ברוסיה ואף בארצות הים התיכון ואפריקה, תאורי פוגרומים וקריאה להתגייסות למען נזקקים.
קהל קוראיו, יהודים קוראי יידיש, בעלי חינוך מסורתי יהודי, היו מעורים בחיי היום יום ומעוניינים באינפורמציה על המתרחש בעולם היהודי, בסביבתם הקרובה והרחוקה, ועל המתרחש בעולם הגדול.
"המעורר" האריך ימים למעלה משנתיים לעומת "הירדן" (ירחון בעברית בן 4 גליונות בלבד 70 עמודים כל אחד מהם, שנדפס אף הוא בתקופה ההיא בעריכת רוקח בסיועם של הסופר יצחק פרנהוף ואברהם לבנסארט, והוקדש לספרות, שירה, מדע וענייני החיים).
תחום ענייני החיים תפס ב"מעורר" מקום נכבד יותר מב"הירדן", וזאת מטבע הדברים, שכן יצא בכל שבוע.
עם זאת, "המעורר", שכל אחד מגיליונותיו מנה בין 4 ל-8 עמודים, עסק אף הוא בענייני מדע, בריאות וכיוצא בזה ובענייני ספרות ותיאטרון.
כמעט בכל גיליון התפרסמו סיפור, שיר, פליטון וכיוצא בזה.
בין היתר התפרסמו יצירות הנעורים בשירה ופרוזה של עגנון ויצירותיו ביידיש של אברהם לבנסארט.
משתתפי המעורר חתמו על פרי עטם בשמותיהם, בפסבדונימים, ולפעמים הותירו אותם בלא חתימה.
מכך עולה סוגיה נפרדת בתולדות כתב העת: מי עמד מאחורי כל קטע לא חתום (או חתום בשם עט) ומי "אימץ" את רעיונותיו של חברו למערכת ביצירות מאוחרות יותר.
גם ב"מעורר" וגם ב"הירדן" שלטו המגמה הציונית והעברית בדגש על יהדות גליציה, סופריה וקוראיה.
הירדן היה אליטיסטי יותר וקהל קוראיו מצומצם ביחס למעורר היותר עממי שציבור קוראיו דובר יידיש.
עם זאת במעורר הודגשה חשיבות העברית במאמרי המערכת ובמאמרים המעטים האחרים שנכתבו בעברית או ביידיש על השפה העברית.
במאמר שכותרתו "דברים אחדים" ואינו חתום בגיליון 17 מ-19 בינואר 1906 נאמר בין השאר: .
בגיליון אחר מפרסם עגנון מאמר בשני המשכים ביידיש "איבער העברעאישע דיכטער" – "על משוררים עבריים".
כיום מצויים גיליונות העיתון במיקרופילם בספריית מהלמן באוניברסיטת תל אביב.
אנשי שם על אודות העיתון
דעת אמת הוא ארגון אתאיסטי שפועל לעידוד יציאה בשאלה של חרדים ודתיים במדינת ישראל.
הארגון מגדיר את מטרתו: "שחרור מהדת, לקידום הנאורות וההשכלה" ופועל מאז 1998, בראשות ירון ידען.
הארגון טוען לסתירות בין הכתוב בתלמוד ובתנ"ך לבין הידע המדעי המודרני, ובאמצעות סתירות אלו מבקש להוכיח את משנתו העיקרית: "כתבי הקודש וההלכה אינם יצירה אלוהית כפי שגורסת המסורת היהודית, אלא יצירה אנושית".
הכלי העיקרי שבו משתמש הארגון על מנת להציג סתירות אלו הוא הפצתם של קונטרסים (חוברות) בריכוזי חרדים: בישיבות, בכוללים ובבתי כנסת, וכן הצגת מידע באתר האינטרנט של הארגון.
מייסד הארגון ומנהלו הוא ירון ידען.
ידען חזר בתשובה בגיל 17, התחתן והקים משפחה חרדית בת שבעה ילדים.
לאחר מכן יצא בשאלה וחזר להיות חילוני.
בהיותו חרדי למד בישיבה בטבריה ובכולל ביישוב רכסים שליד כפר חסידים.
על תפקידו בכולל ברכסים חלוקות הדעות: הוא מציג את עצמו כמי שהיה ראש כולל, ואילו אנשי רכסים טוענים שהיה מנהל אדמיניסטרטיבי בלבד וכשביקש להיות ראש כולל נענה בסירוב.
מכאן החלה התרחקותו מהחברה החרדית.
הארגון מעוניין להביא אנשים דתיים לקריאה ביקורתית של המקרא, החפה מן הפרשנות המסורתית, מתוך תמיכה בחילון וביציאה בשאלה.
הארגון יוצא מנקודת הנחה כי התנ"ך לא נוצר בהשראה אלוהית, אלא הוא כולו יצירה אנושית.
לשם הוכחת טענה זו, הוא מביא בחוברותיו אסופה המאגדת "סתירות" בין המדע לבין התנ"ך, בין חלקים שונים של התנ"ך ובין הפירושים המקובלים של חלקי התנ"ך השונים.
לטענת הארגון המקורות היהודיים הקלאסיים (בעיקר התנ"ך) עוותו, צונזרו ופורשו במזיד באופן מוטעה בידי הממסד הרבני מאז תקופת בית שני והלאה מסיבות פוליטיות, כך שהלקח המוסרי והתרבותי שמושאל מהם הגיע לידינו רק על ידי פרשנות לא יהודית.
לדוגמה, הארגון מייחס את אי הימצאותה של ספרות חילונית מתקופות התנ"ך, התלמוד, הגאונים ועוד, להעֲלמה מכוונת שנעשתה בידי אותו "ממסד" – זאת בניגוד לדעות המקובלות, הטוענות כי מדובר בתהליך טבעי מכיוון שאלו מסמכים וקטעים שלא היו רלוונטיים לתקופה ולא היו בשימוש ועל כן כדרך הטבע "נעלמו".
עוד טוען הארגון שהיהדות הרבנית דאגה להעלמת מציאותן ההיסטוריות של כתות יהודיות שונות ובכך שכתבה גם את ההיסטוריה היהודית.
הארגון מרבה לתקוף את המגזר החרדי, תוך טענה שזהו מגזר פונדמנטליסטי ובעלת תפיסת עולם פרימיטיבית, שלא תורם לחיים ולחברה במדינת ישראל.
הארגון גורס כי על פי מודלים דמוגרפיים האוכלוסייה החרדית תהפוך לרוב האוכלוסייה היהודית בישראל, ועל כן הוא שם לו למטרה להפיץ את רעיונותיו דווקא בקרב האוכלוסייה החרדית, על מנת להחזירם בשאלה.
"דעת אמת" מתיימר לפתח שיטת פרשנות ייחודית, מדעית הומניסטית, ליהדות ומקורותיה, שלפיה נכתבות החוברות שאותן מפיצה העמותה.
לדברי הארגון, את החוברות כותבים תלמידי חכמים הבקיאים במקורות היהודיים.
על פי אתר הארגון מטרתה של העמותה, החל משנת 2002, היא "להגיע לכל תושבי מדינת ישראל עם תוכנית רפורמות אזרחיות מעמיקה ונרחבת, שתעודד, בין היתר, את פיתוחה של התרבות הליברלית ואת ההתחדשות החברתית".
המאבק בין "דעת אמת" לבין הציבור החרדי
פעילותה של "דעת אמת" בקרב הציבור החרדי יצרה חיכוכים וכעס רב בקרב הקהילה החרדית, שאף הגיע לכמה וכמה התפרצויות שסופן בכתב אישום שהוגש נגד הארגון.
על פי אתר האינטרנט "חופש", שבו כותב ידען, חברי הארגון נהגו להתכנס בכל יום ראשון בשעה 19:45 בכניסה לרחוב רבי עקיבא ולהיכנס לחלוקת חוברות וחומר אחר של העמותה לתושבים.
ב-14 בספטמבר 2005 הורשעו בבית משפט השלום בתל אביב ארבעה חברי "דעת אמת" בעבירה של הסגת גבול, לאחר ש"שנכנסו לחדרי הישיבה ובית הכנסת של הישיבה והניחו בהם קונטרסים על השולחנות, בין ספרי הלימוד וספרי הקודש, על המדפים, בארונות ועל ארון הקודש.
כל זאת במטרה להעליב ולהקניט את הציבור הלומד והמתפלל בישיבה ואת מחזיקי המקום".
בעקבות אותו אירוע הורשע גם ירון ידען בבית משפט השלום בתל אביב, בעבירת שידול להסגת גבול, בכך שבשנת 2001 שידל שלושה מתנדבים בעמותת "דעת אמת" להיכנס ללא רשות לישיבת חכמי לובלין בבני ברק ולהפיץ בה עלונים אשר אינם רצויים על ידי אנשי המקום.
על טענתו של ידען כי מדובר בחופש הביטוי, אמרה השופטת כי הטענה שקולה לטענת אדם שיפלוש בכוח לתחנת שידור כדי לעשות פומבי לדעותיו, וינסה לחסות תחת עקרון חופש הביטוי.
גם הטענה כי בית הכנסת פתוח לכל יהודי החפץ לבוא בשעריו, הבהירה השופטת, תקפה רק למי שבא להתפלל וללמוד, תוך כבוד לרוח המקום וכלליו.
ראש ישיבת ברכת יוסף, הרב יעקב סגל, פרסם חוברות ובהן טיעונים נגד טענותיו של הארגון.
טענות הועלו גם באתר בשם "תיק ידען".
הרב דב שטיין פרסם טיעוני נגד לקונטרסים של "דעת אמת" בסיוע אנשי מדע.
המאבק על מרכז ההרצאות הטלפוני
בשנת 2001 דעת אמת השיקה ופרסמה "מרכז הרצאות טלפוני" עבור הציבור החרדי.
הקו הופעל על גבי רשת מירס, ולדברי ידען כעבור שלושה ימים ניתקה החברה את הקו בנימוק של לחצים מטעם הציבור החרדי.
ידען ביקש את סיועו של יו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת, אשר עזר לו לקיים פגישה עם מירס, בסיכומה שבה החברה לספק את השירות.
דער נסתּר או דער ניסטער (יידיש: "הנסתר", מבוטא: "דֶר נִסְתֶּר"; ברוסית: Дер Нистер; 1884, ברדיצ'ב – נרצח ב-1950 במחנה מעצר סובייטי) הוא שם העט של פנחס כהנוביץ' (ביידיש: פּנחס (פּיניע) קאַהאַנאָוויטש; ברוסית: Пинхус Менделевич Каганович), שהיה סופר יידיש, הוגה דעות, מתרגם ומבקר.
דער נסתר נולד בברדיצ'ב, במשפחת חסידים וסוחרים.
הוא קיבל חינוך דתי חסידי מסורתי ופנה להשכלה ולקריאה חילונית.
דרך קריאתו גם התקרב לחוגים ציוניים.
הוא נאלץ לחמוק מגיוס לצבא הצאר, הסתתר בז'יטומיר, וחי בצמצום כמורה פרטי.
מראשית כתיבתו נמשך למסתורין, לקבלה ולכתיבה סמלית, וכך אימץ לעצמו את שם העט "דער נסתר" ('הנסתר').
בשנת 1921, לאחר המהפכה, עזב את ברית המועצות והשתקע בגרמניה.
בשנות ישיבתו בברלין הוציא לאור את שני קובצי סיפוריו הראשונים.
באותה העת שיתף פעולה לזמן קצר עם שני יוצרי היידיש משה ליפשיץ ולייב קוויטקו, והשלושה הוציאו גם קובץ אוונגרדי של שירת יידיש.
בסוף שנת 1925 שב לברית המועצות והשתקע בעיר חרקוב שבאוקראינה.
ספריו הסימבוליסטיים, בעלי הנימין היהודיות המובהקות, הוכרזו כספרות ריאקציונית על ידי השלטון הסובייטי ומבקרי הספרות משרתי הקו השליט.
דער נסתר חדל לזמן מה לפרסם את סיפוריו והתפרנס מעיתונות.
עם זאת, באמצע שנות ה-1930 החל בכתיבת הרומן ההיסטורי בית משבר, שחלקו הראשון פורסם בברית המועצות עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
בעת מלחמת העולם השנייה שהה דער נסתר בטשקנט ומשם עבר למוסקבה בסוף 1943. בתקופה זו פרסם שורה של סיפורים על השמדת היהודים על ידי הנאצים.
ב-1947 הצטרף לרכבת מהגרים ניצולי שואה למחוז היהודי האוטונומי בירוביג'אן שבמזרח הרחוק הרוסי, כדי לראות במו עיניו את המצב במחוז היהודי שהקמתו החלה כשני עשורים קודם לכך.
הוא נעצר בשנת 1949, נכלא במחנה הגולאג ברפובליקת קומי בצפון רוסיה ומת שם ב-4 ביוני 1950. באוגוסט 2017 אותר קברו על ידי החוקרים פרופ' בר קוטלרמן מאוניברסיטת בר-אילן וד"ר אלכסנדרה פּוֹליאן מאוניברסיטת מוסקבה.
דער נסתר נחשב למספר ייחודי בספרות היידיש של המאה ה-20 בברית המועצות.
הוא כתב סיפורי מעשיות, גם מחורזות, לילדים.
בשנת 2004 תורגם ספר מעשיות קטן שלו על ידי שלום לוריא, ויצא לאור בהוצאת כרמל.
הוא תרגם את כתבי הנס כריסטיאן אנדרסן ליידיש.
הרומן המונומנטלי שלו, "בית משבר", מוקדש לחסידי ברסלב.
הוא פרסם סיפורים, מעשיות, מאמרים ומסות, תרגומים ויצירות לילדים.
לעברית תורגם רק חלק מזערי מיצירתו זו.
געדאנקען און מאטיווען: לידער און פראזע, וילנה: יוגענד, 1907. (מחשבות ומוטיבים: שירים ופרוזה)
העכער פון דער ערד, ורשה: פראגרעס, תר"ע.
געזאנג און געבעט, קייב: קונסט פערלאג, 1912. (שירה ותפילה)
א מעשה מיט א האן: דאס ציגעלע, וילנה: ב"א קלעצקין, 1917. (מעשה בתרנגולת)
מעשה'לאך, קייב: קיעווער פארלאג, תרע"ח.
צום בארג, קייב: קונסט פערלאג, 1918. (אל ההר)
אנדערסענס מעשהלאך, קייב: קיעווער פארלאג, תרע"ט.
גייענדיק: זאמלבוך, דער נסתר, לייב קוויטקא, מ' ליוושיץ, ארויסגעגבן פון דער אידישער סעקציע באם קאמיסאריאט פאר פאלקבילדונג, ברלין: Typ.
א בבא מעשה, אדער, די מעשה מיט די מלאכים, קייב, 1921. (סיפור סבתא, או, הסיפור עם המלאכים)
מעשהלעך אין פערזן, ורשה: קולטור-ליגע, 1921. (מעשיות בחרוזים)
געדאכט, קייב: קולטור-ליגע, 1929. (נחשב)
פון מיינע גיטער, חארקוב: מעלוכע פארלאג פון אוקראינע, 1929.
הויפטשטעט, חארקוב: ליטעראטור און קונסט, 1934. (ערי בירה)