tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביפן למשל הייתה נפוצה האשמת המיעוט הקוריאני הגדול החי במדינה כ"גיס חמישי", ובמיוחד מופנית האשמה זאת כלפי אותו חלק מתוך המיעוט הזה המקורב למשטר הקומוניסטי בקוריאה הצפונית, ואשר מקיים ארגונים ומוציא לאור עיתונים המביעים את אהדתו זאת.
בישראל נעשה לעיתים שימוש בביטוי זה בגרסתו הרטורית כלפי ערבים-ישראלים, וכן לפוליטיקאים ישראלים או יהודים ופעילי זכויות אדם מהשמאל ובפרט לאנשי השמאל הקיצוני בישראל.
גיר הוא חומר המשמש לשם סימון על משטחים קשים, מכיוון שהוא מתפורר בקלות ומותיר חלקיקים הנצמדים באופן רופף למשטח.
בדרך כלל הוא עשוי מקירטון או מגבס.
בעבר הגיר היה האמצעי העיקרי לרישום על גבי לוח, בין השאר לצורך הוראה במסגרת מוסדות לימוד.
עם זאת, כיום הלוחות המיועדים לגיר (בלקבורד) הולכים ויוצאים משימוש, ומוחלפים בלוחות לבנים למצבעים (טושים), משום שחלקיקי האבק שנפלטים מהגיר בעת כתיבה או מחיקה נישאים באוויר, ועלולים לחדור למערכת הנשימה ולגרום לזיהום או למחלות נשימה ואלרגיות.
הגיר משמש גם עבור אמני ציור בגיר, למשל ברישומים וציורים על גבי מדרכות רחוב.
ציור בגיר על מדרכות הוא אמצעי שעשוע לילדים בשעות הפנאי.
כמו כן הגיר משמש ילדים המשחקים קלאס לציור לוח המשחק.
בדרך כלל גירים ללוח דקים יותר מגירים למדרכות.
בתעשיית המזון הוא משמש כצבע מאכל (E170).
גיר ללוח, המסופק בדרך כלל בגלילים באורך 10 ס"מ, אינו עשוי מסלע הגיר, אלא מסידן גופרתי, שנוסחתו (s)CaSO4. זהו בדיוק אותו החומר הקרוי אנהידריט.
סלעי גיר (אבן גיר) מורכבים ממינרל הקלציט, סוג של סידן פחמתי, שנוסחתו (s)CaCO3.
גיר הסימון המשמש בתפירה עשוי ממגנזיום צורן חמצני (מגנזיום סיליקטי).
גם חומר זה מצוי בשתי צורות, צורתו השנייה היא טלק.
באמצעות תוספת של חומרים שונים לגיר ניתן לייצר גירים צבעוניים.
גִּפּוּר או ווּלְקָנִיזַצְיָה (Vulcanization) הוא תהליך של יצירת תרכובת של גומי עם גופרית תוך כדי חימום גבוה, מה שמקנה לגומי קושי, גמישות ועמידות.
הגופרית היא יסוד שבקליפה החיצונית של האטום שלו חסרים שני אלקטרונים כדי להגיע למצב של שמונה אלקטרונים ולכן יש רווח אנרגטי גבוה ביצירת שני קשרים קוולנטיים.
בגלל נוכחותם של האלקטרונים שבאורביטלים הבלתי קושרים הזווית בין הקשרים היא בסביבות 107.7 מעלות.
בנוכחות פולימרים כדוגמת הגומי יוצר אטום הגופרית קשרים קוולנטיים בודדים, כל אחד מהם עם שרשרת אחרת של הפולימר או עם חלק אחר של השרשרת.
הקשרים נוצרים בין אטום גופרית לאטום פחמן, במקום קשרי הפחמן-מימן או קשרים אחרים לאורך השרשרת הפחמנית.
קשרי גפרית אלו מחזיקים את שרשרות הפולימר יחד, ומונעים את הפרדותן.
החום חשוב בתהליך הגיפור מכיוון שבטמפרטורה נמוכה קשה לנתק את הקשרים הסבוכים שבין שרשרות הפולימר לבין עצמן או שכנותיהן.
החום מספק אנרגיית שפעול לניתוק הקשר.
בשנת 1834 החל צ'ארלס גודייר לערוך ניסויים בגומי, על מנת לעשותו עמיד לכל מזג אוויר.
הוא ניסה לשפר את תכונותיו של החומר על ידי ערבובו עם חומרים אחרים.
נתניאל הייוורד גילה כי גומי המעורב בגופרית אינו דביק.
גודייר שכר את הייוורד כדי שימשיך לעבוד על תגליתו וישכלל אותה, וגם רכש את זכויותיו.
לאחר שגודייר שיפר את ההמצאה, הוא רשם עליה פטנט בשנת 1839. גודייר ניסה לערבב בצורות שונות גומי חם עם גופרית, לאחר ניסיונות רבים הוא גילה דרך לייצר גומי שהוא קשה, חזק וגמיש.
לשיטה המשוכללת ביותר הוא קרא "וולקניזציה" (גיפור) על שמו של אל הנפחות וולקן.
גיצ'ין פונאקושי (ביפנית: 船越 義珍 ; 10 בנובמבר 1868 – 26 באפריל 1957) היה יוצרו של סגנון השוטוקאן של הקראטה וידוע כ"אבי הקראטה".
אחרי שלמד אצל שני מאסטרים אנקו איטוזו, אנקו אזאטו, הוא היה אחד מהמאסטרים של הקראטה באוקינאווה שהציג את הקראטה ליפן בשנת 1922.
גיצין פונאקושי נולד בשורי, אוקינאווה בשנת הרסטורציה של מייג'י בסביבות 1868 להורים ממוצא אוקינאווי, שם משפחתו המקורי היה טומינאקושי.
אחרי שהחל ללמוד בבית ספר יסודי הוא נהיה חברו הקרוב של בנו של אנקו אזאטו, מאסטר בקראטה וקנדו שבמהרה יהיה מורהו הראשון לקראטה.
הוא למד פילוסופיה סינית ויפנית ועבד כמורה באוקינאווה.
במהלך הזמן, הוא התקרב למשפחת אזאטו והוא יצא למסעות ליליים למעונה של משפחת אזאטו על מנת לקחת שיעורי קראטה מאנקו אזאטו.
פונאקושי התאמן בסגנונות הפופולריים שרווחו באותה עת של קרטה אוקינאווה: שוריי-ריו ושורין-ריו.
הוא פיתח את סגנונו האישי בהשפעת המרחק והתיזמון של קנדו.
השם "שוטוקאן" נלקח משם העט של פונאקושי, "שוטו", שפירושו "גלי אורנים" או "הרוח הנושבת באורנים".
בנוסף להיותו מאסטר בקראטה, פונאקושי היה משורר ופילוסוף שהיה יוצא לטיולים ארוכים ביער שם עשה מדיטציה וכתב שירה.
"קאן" פירושו אולם אימונים, או בית, מכאן שוטוקאן משמעו "ביתו של השוטו".
את השם טבעו תלמידיו של פונקאקושי כשהם הציבו שלט בכניסה לאולם שבו הורה פונאקושי ועליו כתוב "שוטו קאן".
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, היו לפונאקושי תלמידים רבים.
על מנת להגביר את העניין בקראטה אוקינאווה, יצא פונאקושי לאיי יפן ב-1922.
ב-1939 הקים פונאקושי את דוג'ו השוטוקאן הראשון שלו בטוקיו.
הוא שינה את שם המילה "קראטה" ל"יד ריקה", בעוד שבמקור הייתה משמעות השם "יד סינית" (כפי שכינו אותו באוקינאווה), שתי המילים נשמעות אותו הדבר ביפנית, אך נכתבות בצורה שונה.
הוא האמין שהשימוש במילה "סינית" תוליך שולל את האנשים למחשבה שהקראטה התפתח מהאיגרוף הסיני שיוצריו המקוריים אמרו שאכן הושפעו ממנו, לצד אמנויות לחימה אחרות.
בנוסף לכך, פונאקושי טען באוטוביוגרפיה שלו שבהערכה פילוסופית של השימוש ב"ריקה" יתאים לכוונתו שבקראטה לא נקשרים לשום אובייקט פיזי.
פונאקושי השתמש ב"קאטה" (סדרת תנועות שאדם מבצע לבדו המדמות קרב) דבר שעורר לו התנגדות באוקינאווה וכתוצאה מכך פונאקושי נשאר בטוקיו לתמיד.
הוא יצר לבסוף את התאחדות הקראטה היפנית Japan Karate Association (JKA) בשנת 1955 כשפונאקושי היה המדריך הראשי.
פונאקושי לא תמך בכל השינויים שארגונו ערך לבסוף בסגנון הקראטה שלו.
הוא נותר בטוקיו עד למותו ב-1957.
פונאקושי כתב מספר ספרים על קראטה בכללם האוטוביוגרפיה שלו "קרטה : דרך חיים" (כתר, 1988).
מורשתו המתועדת מכילה את הפילוסופיה שלו לגבי הקראטה ונקראת ניג'ו קון, או "עשרים עקרונות".
כללים אלה מהווים את הנחות היסוד של האימון לכל קראטקה (מתאמן בקראטה) שוטוקאן ופורסמו בעבודה ששמה "עשרים העקרונות המנחים של הקראטה".
בספר זה, מניח פונאקושי עשרים כללים שלהם צריכים תלמידיו לציית במאמץ "להפוך לבני אדם טובים יותר."
הקראטה-דו קיוהאן של פונאקושי (טקסט המאסטר) נותר פרסומו המפורט ביותר, מכיל חלקים על היסטוריה, כללים, קאטה וקומיטה.
ציור טיגריס השוטוקאן מאת Hoan
מעטר את עטיפת הספר במהדורתו בכריכה קשה.
מצבת זיכרון להנצחתו של גיצין פונאקושי נוצרה בידי שוטוקאי באנגאקו-ג'י, מקדש בקמקורה, ב-1 בדצמבר 1968, בעיצובו של קנג'י אוגאטה.
האנדרטה מציגה קליגרפיה של פונאקושי וסוגן אסהינה (1979-1891), כומר ראשי במקדש שקורא "קראטה ני סנטה נאשי" (אסור להתקיף ראשון בקראטה), השני מבין עשרים כלליו של פונאקושי.
לימינו של הכלל שטבע פונאקושי נמצא העתק של שיר שהוא כתב בהיותו בדרכו ליפן בשנת 1922.
האבן השנייה מציגה כתב יד מאת נובוהידה אוהאמה ועליו כתוב:
"פונאקושי גיצין סנסיי (סנסיי משמעו מורה), מהקראטה-דו, נולד ב-10 ביוני 1870, בשורי אוקינאווה, החל מהיותו בן אחת עשרה הוא התאמן בטה-ג'וטסו תחת אזאטו אנקו ואיזוטו אנקו.
הוא תירגל בחריצות וב-1912 נהיה נשיא אוקינאווה שובוקאי.
במאי 1922, הוא עבר לטוקיו ונעשה מורה מקצועי של קראטה-דו.
הוא הקדיש את כל חייו לפיתוחו של הקראטה-דו.
הוא האריך ימים עד לגיל שמונים ושמונה ועזב את עולמנו ב-26 באפריל 1957. הסנסיי פירש מחדש את טה-ג'וטסו והפיץ את הקראטה-דו (קראטה-דו זוהי דרך הקראטה) בעוד שהוא לא הזניח את הפילוסופיה המקורית שלו.
כמו בוגיי (אמנות לחימה קלאסית), כך גם פסגת הקראטה היא ה"מו" (הארה): כדי להיטהר ולהתרוקן דרך התהליך של ה"ג'וטסו" אל ה"דו".
במילותיו הידועות "קראטה ני סנטה נאשי" (אסור להתקיף ראשון בקראטה) ו"קראטה ווה קונשי נו בוגיי" (קראטה היא אמנות לחימה של אנשים אינטליגנטיים), סייע לנו סנסיי להבין טוב יותר את המונח "ג'וטסו" (jutsu).
במאמץ להנציח את מעלותיו ותרומותיו הגדולות לקראטה-דו המודרני כחלוץ, אנחנו, תלמידיו הנאמנים, הקמנו את השוטוקאי והצבנו את האנדרטה הזו באנקאקוג'י.
"קנזן איצ'י" ("האגרוף והזן אחד הם").
הספר תורגם לעברית בשם קרטה : דרך חיים / ג'יצ'ין פונאקושי ; עברית - שרה הניג.
מחוז גיפו (ביפנית: Gifu-ken ,岐阜県) הוא אחד ממחוזות יפן.
המחוז, שבירתו היא העיר גיפו, נמצא באזור צ'ובו שבמרכז האי הונשו, האי המרכזי של יפן.
בזכות מיקומו המרכזי באזור יפן, שיחק המחוז תפקיד משמעותי בדרכי יפן, כמחבר בין המזרח למערב.
במהלך תקופת סנגוקו, נודעה האמירה על גיפו - "השולט בגיפו, שולט ביפן".
חבל הארץ המוכר כיום כמחוז גיפו, נהפך לחלק מחצר יאמטו באמצע המאה הרביעית לערך.
בשל מיקומו המרכזי במרכז האי הונשו, המחוז היה מוקד בקרבות רבים בהיסטוריה של יפן, כאשר הבולט מבין המוקדמים הוא מלחמת ג'ינשין ב-672, אשר הובילה לביסוס הקיסר טמו כקיסר ה-40 של יפן.
אזור המחוז מכיל את הפרובנציות הישנות של הידה ומינו, כמו כן חלקים קטנים יותר מאהיזן ושיננו.
השם של המחוז נובע מעיר בירתו, גיפו, אשר שמה ניתן לה בידי אודה נובונאגה במהלך הקמפיין שניהל לאיחוד כל יפן, ב-1567. האות הראשונה באה מההר האגדי קישין (岐山), אשר ממנו אוחדה כמעט כל סין והאות השנייה באה מצ'ופו (曲阜), העיר בה נולד קונפוציוס.
נובונאגה בחר באותיות אלו כיוון ששאף לאחד את כל יפן, וקיווה להיתפש כדמות גדולה וחשובה בראי ההיסטוריה.
המחוז היווה את מרכז יצור החרבות ביפן.
בעקבות כך נודעה העיר סקי אשר במחוז, כמקום בו מייצרים את החרבות הטובות ביותר ביפן.
בשלבים מאוחרים יותר, בלטה העיר בתעשיית האופנה שלה, במיוחד בעיר גיפו.
ב-28 באוקטובר 1891, העיר המודרנית מוצו הייתה מוקד רעידת אדמה של הרעידה ההמינו-אוורית, אשר עוצמתה מוערכת ב-8 בסולם ריכטר.
הרעידה השאירה סדק ענק באדמה, אשר עדיין ניתן לצפייה.
גיפו (ביפנית: 岐阜市, "גיפו-שִי") היא בירת מחוז גיפו בחבל צ'ובו שביפן.
לאורך ההיסטוריה של יפן נודעה העיר בחשיבותה בזכות מיקומה במרכז המדינה.
במהלך תקופת סנגוקו, מצביאים רבים, כולל אודה נובונאגה, השתמשו באזור כבסיס לניסיון לאחד ולשלוט בכל יפן.
גיפו המשיכה לשגשג גם לאחר איחוד יפן, כשאקובה (עמדה על דרך סחר בימי אדו), ומאוחר יותר כאחד ממרכזי האופנה הבולטים ביפן.
לפני שהפכה לעיר מודרנית, הייתה גיפו חלק מנפת אצומי, אך במאה ה-20 הוגדרה מחדש כעיר ליבה לאומית.
העיר שוכנת על מישור הסחיפה של נהר הנאגרה.
גיס התעופה המלכותי היה זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של בריטניה במלחמת העולם הראשונה.
בחלקה הראשון של המלחמה התמקד הגיס בסיוע לצבא הבריטי בתחומי הארטילריה וצילום אוויר לצורכי מיפוי.
פעילות זו גררה בהדרגה את הטייסים לקרבות אוויר מול טייסי שירות האוויר הגרמני.
בהמשך המלחמה מילא הגיס משימות של תקיפת כוחות רגלים, בונקרים ושדות תעופה צבאיים ומאוחר יותר, הפצצות אסטרטגיות של מפעלי התעשייה בגרמניה ומתקני תחבורה.
בסיום המלחמה פורקו גיס התעופה המלכותי של צבא היבשה ושירות האוויר של הצי המלכותי ובמקומם הוקם חיל האוויר המלכותי.
ב-1911 הקימה ועדת ההגנה האימפריאלית ועדת משנה שתבחן את סוגיית התעופה הצבאית.
ועדת המשנה המליצה על הקמת גיס תעופה שיהיה מורכב מכנף אווירית בצי, כנף אווירית בצבא היבשתי, בית ספר לטיסה ומפעל מטוסים.
המלצות הוועדה התקבלו והמלך ג'ורג' החמישי הוציא צו מלכותי שהורה על הקמת הגיס.
ב-13 במאי 1912 הוקם גיס התעופה המלכותי.
סדר הכוחות עם הקמת הגיס היה 133 קצינים ובסוף השנה היו מאוישים 12 כדורים פורחים ו-36 מטוסים לא חמושים.
הצי המלכותי הבריטי ניהל בנפרד את כנף האוויר שלו והקים רשמית ב-1914 את שירות האוויר של הצי המלכותי.
בית הספר לטיסה נשאר משותף לכל יחידות האוויר של בריטניה.
ב-5 ביולי 1912 התרסק המטוס הראשון של הגיס, אך הפקודה שיצאה הורתה ש"הטיסות ימשיכו הערב כרגיל", פקודה שהפכה לנוהג קבוע.
גיס התעופה המלכותי היה אחראי לאיוש ולהפעלת בלוני תצפית בחזית המערבית.
באוגוסט 1914, הגיע חיל המשלוח הבריטי לצרפת ללא שום בלוני תצפית.
מצב זה נמשך עד אפריל 1915, אז השאילו הצרפתים לבריטים בלון.
יחידת התעופה הבריטית הראשונה הגיע לצרפת במאי 1915 וביצעה משימות תצפית בקרב ארטואה השני.
עם הגידול בשימוש בבלוני תצפית, התבררה רמת הסיכון הגבוהה וחוסר היעילות היחסית הכרוכה בהפעלתם.
בלון תצפית היה צפוי להנזק או להתרסק תוך 14 יום.
תוצאות התצפית היו תלויות במזג האוויר, במומחיות הצופה בהפעלת הבלון ובאמצעי התצפית והצילום.
מחשש שהאויב יפגע בבלון, התרחקו המפעילים מקווי החזית, ברמה שפגעה ביכולותיהם.
למרות זאת, יציבותו של הבלון, הגבוהה מזו של המטוס, תרמה להעדפתם בשימוש במצלמות.
מנהיגותו האגרסיבית של יו טרנצ'רד כמפקד הגיס בצרפת ואימוץ התפיסה של התקפות רצופות במאמץ לרתק את האויב, גרמו לכמות נפגעים גבוהה - מעל 700 ב-1916. מגמה זו הלכה והחמירה עד לנקודת השפל של הגיס באפריל 1917 שכונה "אפריל העקוב מדם".
למרות הכלים הפרימיטיביים והקשיים, סיפק הגיס מודיעין חיוני ומעודכן אודות עמדות וכוחות הגרמנים עד סוף המלחמה.
במשך המלחמה הייתה ממוקמת מפקדת הגיס בצרפת בסנט עומר.
אחת המשימות החיוניות של הגיס הייתה לסייע בטיווח הארטילריה.
תוצאות ההפגזה היו קלות לזיהוי על ידי הטייסים והבעיה התעוררה בדרך התקשורת עם סוללת התותחים.
בתחילה נהגו הטייסים לכתוב את הוראות הטיווח על פתק ולהשליך אותו במקום בו יוכל להיאסף.
עד מהרה החל הגיס בניסויים עם משדרי רדיו.
לרוע המזל, המשדרים שקלו 34 ק"ג ותפסו מושב שלם בתא הטייס.
במצב זה, נאלץ הטייס להטיס את המטוס, לנווט, לתצפת על נפילות הפגזים ולשדר בקוד מורס את התוצאות לבדו.
בנוסף, לא יכלו המשדרים לקלוט תשדורות, כך שלא היה ניתן לשלוח לטייס הוראות או שאלות מהקרקע.
לפני הנחיתה היה צריך הטייס לאסוף ולגלול את האנטנה הנגררת בה השתמשו.
את דיווחי הטייסים קלטו אנשי תקשורת של הגיס שהיו מסופחים ליחידות הארטילריה.
חיילים אלו נקלעו למאבק בין יחידות האם שלהם שלא יכלו לדאוג להם בגלל המרחק מקו החזית, לבין יחידות הסיפוח שלא ראו בהם חלק מאנשיהם וכך נותרו בלא ציוד מספיק.
פעילותם נעשתה פעמים רבות תחת אש ארטילרית כבדה כשהם מוצאים מסתור במחסות זמניים.
אנטנת הקליטה שלהם הייתה יעד בולט והופגזה לעיתים קרובות, כך שתוך כדי טיפול באנטנה, נמשכו הקליטה והפענוח של הוראות הטייסים וסימון בעזרת רצועות בד או פנסי איתות, אישור על קליטת השדר.
בשיטה זו השתמשו, נכון למאי 1916, 306 מטוסים ו-542 אנשי קרקע.
גיס התעופה לא התעלם מהפוטנציאל הגדול של הפצצה מהאוויר, למרות יכולת הנשיאה הקטנה של המטוסים.
טייסים ואנשי גיס אחרים בעלי כושר המצאה פיתחו מגוון שיטות לנשיאה, כיוון והטלת פצצות.
טייס אחד תקף טור חיילי אויב בהשלכת רימוני יד מתא הטייס.
טייס אחר השמיד שתי משאיות בבקבוק תבערה תוצרת בית.
ב-15 במרץ 1915 בוצעה ההפצצה הראשונה המתוכננת על ידי מטוס B.E.2 שהותאם לנשיאת 4 פצצות במשקל 20 ליברות.
הפצצות הותקנו על מתלים מתחת כנפי המטוס והשתחררו במשיכת כבל מתא הטייס.
יעד ההפצצה היה תחנת הרכבת בקורטרייק, בלגיה וביעף נמוך הצליח הטייס לפגוע ברכבת שנשאה חיילים ולהרוג 75 מהם.
באותו יום הפציץ מטוס אחר את צומת הרכבות במנן, בלגיה, בעזרת פצצות של 100 ליברות.
באוקטובר 1917 קיבלה כנף 41 של הגיס את האחריות לביצוע הפצצות על יעדים אסטרטגיים בגרמניה והחזיקה בתפקיד זה עד סוף המלחמה.
במשך שנות המלחמה, יותר ויותר מטוסים השתתפו גם בתקיפות קרקע, שמטרתן שיבוש כוחות אויב בקווי החזית או קרוב אליה או במהלך התקפה של כוחות קרקע.
בעוד שהפצצות טקטיות תוכננו מראש, בוצעו על ידי מספר גדול של מטוסים והיו מכוונות בדרך כלל למטרות מסוימות, תקיפות קרקע בוצעו לרוב על ידי טייסים בודדים או קבוצות קטנות של מטוסים וכוונו נגד מטרות מזדמנות.
כדי לחזק את כוח האש בתקיפות הקרקע, חומשו המטוסים בפצצות שנישאו במתלי כנף.
התקיפות בוצעו מגובה נמוך ולמרות החימוש הפרימיטיבי הושגו תוצאות טובות ומדויקות.
ההשפעה המורלית של תקיפות אוויר על חיילי הקרקע הייתה עצומה.
למרות זאת, עד מהרה למדו חיילים להשיב אש למטוסים שהסתכנו מאוד בטיסתם האיטית והנמוכה.
שיתוף הפעולה של גיס התעופה עם כוחות היבשה הלך והשתפר ובקרב איפר השלישי השתתפו למעלה מ-300 מטוסים מ-14 טייסות שונות של הגיס.
המטוסים, בהם מטוס הסופווית' קאמל המפורסם, היו חמושים בפצצות 20 ליברה (9 ק"ג) ותקפו לאורך הקרב חפירות, ריכוזי חיילים, עמדות ארטילריה ומוצבים, תוך שיתוף פעולה עם כוחות הרגלים והשריון.
מחיר אבדות הגיס בתקיפות קרקע היה גבוה והגיע לכ-30%.
המטוס הבריטי המשוריין הראשון, סופווית' סלמנדר לא הגיע לכשירות במלחמה.
כוחות הגיס שהיו ממוקמים באנגליה, לא עסקו רק באימונים, אלא נאלצו לבצע משימות הגנה כנגד הפצצות הגרמנים שבוצעו על ידי בלונים ומפציצי גותה.
בתחילה התקשו במשימתם כוחות ההגנה שפעלו במשותף עם שירות האוויר של הצי המלכותי, בעיקר באיתור הכוחות התוקפים ויכולותיהם המוגבלות של הכלים.
לאור העובדה שמרבית הכוחות רוכזו בצרפת, נותרו רק מעטים שיכלו להגן על אנגליה, נקראו גם טייסות אימונים להשתתף במאמץ.
טיסות לילה ומשימות הגנה בוצעו פעמים רבות על ידי מדריכי טיסה במטוסים שחוקים שכבר לא היו בשימוש כמטוסי קו-ראשון, אם כי המדריכים נחשבו לטייסים מנוסים ביותר.
בדצמבר 1916 היו 11 טייסות הגנה באנגליה, וכשחיל האוויר המלכותי החליף את גיס התעופה המלכותי בסוף מלחמת העולם הראשונה, הוקמו 14 טייסות כאלו.
לעיתים נדרש גיס התעופה לשלוח מרגלים אל מעבר לקווי האויב.
המשימה הראשונה מסוג זה בוצעה ב-13 בספטמבר 1915 והסתיימה בכישלון.
המטוס התרסק והטייס והמרגל נפצעו קשה ונתפסו על ידי האויב.
למרות זאת המשיך הגיס לבצע משימות כאלו ביתר הצלחה.
בנוסף, נדרש הגיס לספק למרגלים יוני דואר ששימשו לשליחת המידע שנאסף בחזרה.
גִיסֶן , עיר אוניברסיטאית במדינת הסן שבמרכז גרמניה, השוכנת על נהר הלאהן, בחצי הדרך בין פרנקפורט למרבורג, כ-27 ק"מ דרומית למרבורג וכ-59 ק"מ צפונית לפרנקפורט.
אוכלוסיית העיר מונה כ-80,000 תושבים, מהם כ-37,000 סטודנטים.
יש לה "זכויות עיר" מאז 1152. היא מוכרת בעיקר בשל היותה עיירת סטודנטים ובה אוניברסיטת יוסטוס ליביג, הנקראת על שמו של הכימאי הידוע יוסטוס פון ליביג.
בין השנים 1879 ו-1888 כיהן וילהלם רנטגן כפרופסור ודיקן מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת גיסן.
הוא נקבר בבית הקברות הסמוך לאוניברסיטה ומצבתו עדיין נצבת במקומה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נמכרו מרבית אדמות העיר לוורמאכט ובדצמבר 1944 הופצצו מרבית המבנים ההיסטוריים בעיר על ידי חיל האוויר הבריטי.
האמריקאים נכנסו לחורבות העיר במרץ 1945 וסייעו בשיקומם במהלך השנים שלאחר מכן.
אחד המבנים ההיסטוריים והמרכזיים ביותר של העיר הוא "תיאטרון העיר גיסן".
התיאטרון מציג הצגות מז'אנרים שונים מחזות שייקספירים, מחזות המשלבים דרמה וקומדיה ועוד.
בדצמבר 2007, הועלתה ההצגה "לחנך את ריטה" וסימלה את תחילתו של עידן חדש עבור התיאטרון.
כמו כן, בשנת 2008 הועלה המחזה השייקספירי מקבת'.
בנוסף נמצא בעיר מוזיאון המתמטיקום.
הערים התאומות של גיסן הן:
גידולי סטרומה במערכת העיכול (גידולי GIST; קיצור של Gastrointestinal stromal tumor) הם הגידולים המזנכימליים הנדירים ביותר במערכת העיכול, ומייצגים 1-3% מכלל הממאירויות של מערכת העיכול.
הם מוגדרים לרוב כגידולים שהתנהגותם מוכתבת על ידי מוטציות בגן ל-Kit או בגן ל-PDGFRA, והם עשויים להדגים או לא להדגים צביעה חיובית ל-Kit.
GIST הוכנס לשימוש כמונח דיאגנוסטי ב-1983. עד שנות ה-90 המאוחרות של המאה ה-20, רבים מבין גידולי מערכת העיכול שלא ממקור אפיתליאלי כונו בשם "גידולי GIST".
מומחי היסטופתולוגיה לא הצליחו להבחין באופן ספציפי בין סוגי הגידולים, אשר היום ידועים לנו כשונים מבחינה מולקולרית.
לאחר מכן CD34, ומאוחר יותר CD117, זוהו כסמנים העשויים להבחין בין סוגי הגידולים השונים.
בנוסף לכך, בהיעדר טיפול ספציפי, הסיווג הדיאגנוסטי היה בעל השפעה מוגבלת בלבד על פרוגנוזה וטיפול.
הבנת הביולוגיה של גידולי GIST השתנתה באופן משמעותי עם זיהוי הבסיס המולקולרי של GIST, במיוחד זיהויו של c-KIT.
מבחינה היסטורית, סקירות הספרות שפורסמו טרם ההגדרה הביולוגית של GIST, ובמשך זמן קצר לאחר מכן, טענו כי 70-80% מגידולי GIST הם שפירים.
זיהוי הבסיס המולקולרי של GIST הוביל לשלילת רבים מהגידולים שנחשבו בעבר כ-GIST, וכן להכללת מספר גדול יותר באופן משמעותי של גידולים אשר סווגו כסוגים אחרים של גידולי סרקומה וקרצינומה בלתי ממוינת.
לדוגמה, חלק מהאבחנות הקודמות של גידולי ליומיוסרקומה (גידול ממאיר של שריר חלק) בקיבה ובמעי הדק ניתנים לסיווג מחדש כ-GIST על סמך צביעה אימונוהיסטוכימית.
כיום כל גידולי GIST נחשבים כגידולים בעלי פוטנציאל ממאיר, ואף גידול GIST אינו יכול להיות מסווג כשפיר באופן חד משמעי.
לפיכך, כל גידולי GIST מתאימים לקביעת שלב הסרטן לפי AJCC (מהדורה 7)/ UICC.
עם זאת, גידולי GIST שונים דורשים הערכות סיכון שונות לגבי נטייתם להישנות או לשליחת גרורות, בהתאם למיקום המקורי, גודל ומספר המיטוזות.
המידע הידוע כיום אודות מסלולי הטיפול הקליני טרם שנת 2000 הוא דל ביותר.
גידולי GIST הם גידולים של רקמת חיבור, דהיינו גידולי סרקומה; בניגוד למרבית גידולי מערכת העיכול, הם אינם ממקור אפיתליאלי.
כ-70% מהגידולים מתפתחים בקיבה, 20% - במעי הדק ופחות מ-10% - בוושט.
גידולים קטנים הם בדרך כלל שפירים, במיוחד כאשר קצב חלוקת התאים הוא איטי, אך גידולים גדולים מתפשטים לכבד, לאומנטום ולחלל הצפק.
במקרים נדירים הם מתפתחים באברי בטן אחרים.
הסברה היא כי גידולי GIST מתפתחים מתאים אינטרסטיציאליים ע"ש Cajal (interstitial cells of Cajal - ICC), שהם חלק ממערכת העצבים האוטונומית של המעי.
תאים אלה הם בעלי תפקיד של קוצב בבקרת תנועת המעיים.
כ-85% מגידולי GIST כרוכים בליקוי במסלול c-kit.
c-kit הוא גן המקודד לקולטן טרנס-ממברנלי (חוצה את קרום התא) לגורם גדילה המכונה stem cell factor (SCF).
הליקוי במסלול c-kit נובע במרבית המקרים (85%) ממוטציה בגן עצמו; גידולים המשתייכים לתת-קבוצה קטנה יותר של גידולי GIST הקשורים ל-c-kit כרוכים באקטיבציה קונסטיטוטיבית של המסלול האנזימטי KIT, אשר מתגלה באמצעות immunobloting.
התוצר של c-kit/ 117CD מתבטא על תאי ICC ועל תאים רבים אחרים, בעיקר תאי מח העצם, תאי פיטום (mast), מונוציטים ומספר תאים אחרים.
עם זאת, במערכת העיכול, צביעה חיובית מסיבית ל-117CD מעידה בסבירות גבוהה על GIST שמקורו בתאי ICC.
מולקולת c-kit כוללת מקטע חוץ-תאי ארוך, מקטע טרנס-ממברנלי וחלק תוך - תאי.
המוטציות מתרחשות ככלל באזור ה-DNA המקודד לחלק התוך-תאי (אקסון 11), אשר פועל כטירוזין קינאז (tyrosine kinase) המפעיל אנזימים אחרים.
המוטציות גורמות לכך שהתפקוד של c-kit הופך לבלתי תלוי בשפעול על ידי SCF, דבר המוביל לקצב חלוקת תאים גבוה ולאי-יציבות גנומית אפשרית.
ככל הנראה דרושות מוטציות נוספות על מנת לגרום לתא עם מוטציה ב-c-kit להתפתח ל-GIST, אך המוטציה ב-c-kit היא כנראה השלב הראשון בתהליך זה.
ידוע כי בגידולי GIST מתרחשות מוטציות באקסונים 11, 9 ובמקרים נדירים באקסונים 13 ו-17 של הגן ל-c-kit.
תפקודו של c-kit כטירוזין קינאז הוא חשוב לטיפול הרפואי בגידולי GIST, כמתואר להלן.
KIT-D816V - מוטציות נקודתיות באקסון 17 של הגן ל-c-kit אחראיות לעמידות לתרופות מכוונות מטרה כגון imatinib mesylate, מעכב טירוזין קינאז.
KIT-p.D419del (אקסון 8) – תת-קבוצה של גידולי GIST אשר בעבר נחשבו כגידולי זן בר (wild-type), הנושאים מוטציות משפעלות באקסון 8 של KIT (p.D419del).
מרבית תאי GIST עם c-kit מסוג זן בר (ללא מוטציות) נושאים במקום זאת מוטציה בגן אחר, PDGFR-α (platelet derived growth factor receptor alpha), שהוא טירוזין קינאז דומה.
מוטציות ב-c-kit וב - PDGFrA שוללות זו את זו (דהיינו, המוטציה תתגלה באחד משני הגנים בלבד).
גידולי GIST מעטים יותר אינם כרוכים במוטציות ב-c-kit או ב-PDGFR-α.
כ-10-15% מגידולי GIST נושאים רצפים תקינים בכל הנקודות החמות של KIT ו-PDGFRA.
גידולי GIST מתפתחים ב-10–20 למיליון בני אדם.
השכיחות האמיתית עשויה להיות גבוהה יותר, מאחר ששיטות מעבדה חדשניות הן רגישות הרבה יותר באבחון גידולי GIST.
השכיחות המשוערת של GIST בארצות הברית היא כ-5000 מקרים מדי שנה.
שכיחות זו הופכת את GIST לצורה הנפוצה ביותר של סרקומה, המכסה למעלה מ-70 סוגי סרטן.
מרבית גידולי GIST מתגלים בגילאי 50–70 שנה.
במרבית קבוצות הגיל, שכיחותם של גידולי GIST דומה בין גברים לנשים.
גידולי GIST במבוגרים מתחת לגיל 40 הם נדירים.
גידולי GIST בילדים נחשבים כקבוצה ביולוגית נפרדת.
בניגוד לגידולי GIST בגילאים אחרים, גידולי GIST בילדים הם שכיחים יותר בקרב ילדות ונשים צעירות.
נראה כי בגידולים אלה אין מוטציות אונקוגניות המשפעלות טירוזין קינאז ב-KIT וב - PDGFRA.
גידולי GIST בילדים מטופלים באופן השונה מאופן הטיפול במבוגרים.
אף על פי שההגדרה המקובלת של גידול GIST בילדים היא גידול המאובחן בגיל 18 שנים ומטה, גידולים מסוג "גידולי GIST בילדים" עשויים להתגלות במבוגרים, דבר המשפיע על הערכת הסיכון, חשיבותה של כריתת בלוטות הלימפה ובחירת הטיפול.
מרבית גידולי GIST הם ספורדיים.
פחות מ-5% מהם מתפתחים כתסמונות רב - גידוליות משפחתיות תורשתיות או אידיופטיות.
תסמונות אלו כוללות, לפי שכיחות בסדר יורד, נוירופיברומטוזיס ע"ש Recklinghausen (NF-1), טריאדה ע"ש Carney (GIST בקיבה, כונדרומה ריאתית ופארה-גנגליומה מחוץ לבלוטות אדרנל), מוטציות המגבירות את התפקוד של c-kit/ PDGFRA בתאי הנבט ותסמונת על שם Carney-Stratakis.
תסמונת ע"ש Carney - Stratakis היא דיאדה של GIST תורשתי ופארה-גנגליומה, אשר נגרמת על ידי מוטציות תאי הנבט במסלול של גן מדכא גידול מיטוכונדריאלי המערב את תת-היחידות של succinate dehydrogenase SDHD, SDHC ו-SDHB טריאדה ע"ש Carney אינה כרוכה במוטציות SDH.
גידולי GIST עלולים לגרום לקשיי בליעה, לדימום במערכת העיכול או לגרורות (בעיקר בכבד).
חסימת מעיים היא נדירה לאור דפוס הצמיחה כלפי חוץ של הגידול.
לעיתים תכופות קיימת היסטוריה של כאב בטן עמום או אי נוחות בבטן, והגידול מגיע לממדים גדולים למדי במועד האבחנה.
האבחנה הוודאית מבוססת על ביופסיה, אשר יכולה להתבצע באופן אנדוסקופי, מלעורי לצד הנחיית CT או אולטרסאונד, או במהלך ניתוח.
דגימת הביופסיה תיבדק מתחת למיקרוסקופ על ידי רופא פתולוג.
הפתולוג בוחן את ההיסטופתולוגיה על מנת לזהות את מאפייני GIST (תאי כישור (spindle cells) ב-70-80%, היבט אפיתלואידי ב-20-30%).
גידולים קטנים יותר עשויים להיות מוגבלים לשכבת השריר (muscularis propria) של דופן המעי.
הגידולים הגדולים צומחים בעיקר כלפי חוץ מדופן המעי, עד אשר הם חוסמים את אספקת הדם שלהם ועוברים נמק (מתים), תוך יצירת חלל העשוי בסופו של דבר להתחבר עם חלל המעי.
כאשר קיים חשד לGIST – בניגוד לסיבות אחרות לגידולים דומים – הפתולוג יכול להשתמש באימונוהיסטוכימיה (נוגדנים ספציפיים הצובעים את המולקולה 117CD [הידועה גם כ-c-kit).
95% מכלל גידולי GIST הם חיוביים ל-117CD (סמנים אפשריים נוספים כוללים 34CD, 1-DOG, דסמין ווימנטין).
תאים אחרים המראים צביעה חיובית ל-117CD הם תאי פיטום.
אם הצביעה ל-117CD היא שלילית ונותר חשד לכך כי הגידול הוא GIST, ניתן להשתמש בנוגדן החדש יותר 1-DOG (התגלה ב-1-GIST).
כמו כן, ניתן להשתמש בריצוף הגנים ל-Kit ו-PDGFRA להוכחת האבחנה.
מטרת הדימות הרדיולוגי היא לאתר את הנגע, להעריך אותו לסימני חדירה ולגלות גרורות.
מאפייני GIST משתנים בהתאם לגודל הגידול ואבר המוצא.
הקוטר עשוי לנוע ממספר מילימטרים עד יותר מ-30 ס"מ.
גידולים גדולים יותר בדרך כלל גורמים לתסמינים בניגוד לאלה המתגלים באופן מקרי, אשר נוטים להיות קטנים יותר וקשורים בפרוגנוזה טובה יותר.
גידולים גדולים נוטים להדגים התנהגות ממאירה, אך גידולי GIST קטנים עלולים אף הם להדגים התנהגות אגרסיבית מבחינה קלינית.
גידולי GIST קטנים: מאחר שגידולי GIST מתפתחים משכבת השריר של המעי (שהיא עמוקה יותר מהשכבה הרירית והתת-רירית ממבט לומינלי (מתוך החלל)), הדמיה של גידול GIST קטן מעידה לרוב על תהליך תת-רירי או גוש בתוך דופן המעי.
בבדיקות בליעת בריום, גידולי GIST אלה בדרך כלל מדגימים גבולות חלקים היוצרים זווית ישרה או קהה עם דופן המעי הסמוכה, כפי שמודגם על ידי כל גוש תוך דופני.
שטח פני הרירית הוא בדרך כלל שמור, למעט אזורי התכייבות, המתגלים ב-50% מגידולי GIST.
אזורי התכייבות מתמלאים בבריום, תוך יצירת מראה המזכיר עין של שור או נגע מטרה.
בסריקת CT עם חומר ניגוד, גידולי GIST קטנים נראים כגושים תוך-דופניים חלקים ומוגדרים היטב עם טשטוש הומוגני.
גידולי GIST גדולים: ככל שהגידול גדל, הוא עשוי לבלוט מחוץ למעי (צמיחה אקזופיטית) ו/או לתוך המעי (צמיחה לתוך החלל), אך במרביתם נצפית צמיחה אקזופיטית, כך שחלקו הגדול של הגידול בולט לתוך חלל הבטן.
אם הגידול חוסם את אספקת הדם שלו, הוא עשוי לעבור נמק פנימי תוך יצירת חלל מרכזי המתמלא בנוזל עם דימום וקוויטציות (חללי אדים), אשר בסופו של דבר מתכייבות ומתחברות לחלל המעי.
במקרה זה, בליעת בריום עשויה להראות אוויר, פלסי אוויר-נוזל או הצטברות של חומר ניגוד באזורים אלה.
כמו כן, התכייבויות ריריות עשויות להיות נוכחות.
בהדמיות CT עם חומר ניגוד, גידולי GIST גדולים נראים כגושים הטרוגניים בשל אזורים של תאי גידול חיים סביב אזורי דמם, נמק או ציסטות, ומבחינה רדיוגרפית מתקבל דפוס של האדרה היקפית עם מרכז טשטוש נמוך.
בבדיקות MRI, מידת הנמק והדמם משפיעה על דפוס עוצמת הסיגנל.
אזורי דמם בתוך הגידול ישנו את עוצמת הסיגנל בהתאם למשך הדימום.
בדרך כלל החלקים המוצקים של הגידול מראים עוצמת סיגנל נמוכה בהדמיות משוקללות ב-1T ועוצמת סיגנל גבוהה בהדמיות משוקללות ב-2T, ו עוברים האדרה לאחר מתן גדוליניום.
חללים בעוצמת הסיגנל נצפים כאשר קיים גז בתוך אזורי גידול נמקי.
ממאירות מתאפיינת בחדירה מקומית ושליחת גרורות, בדרך כלל לכבד, לאומנטום ולצפק.
עם זאת, נצפו מקרים של גרורות לעצמות, לפלאורה, לריאות ולרטרופריטונאום.
בניגוד לאדנוקרצינומה בקיבה או לימפומה בקיבה/ במעי הדק, הגדלה ממאירה של בלוטות הלימפה אינה שכיחה (< 10%), ובדיקות הדימות מראות לרוב היעדר של הגדלת בלוטות לימפה.
בהיעדר גרורות, מאפיינים רדיולוגיים אחרים המעידים על ממאירות כוללים: גודל (> 5 ס"מ), האדרה הטרוגנית לאחר מתן חומר ניגוד והתכייבויות.
כמו כן, התנהגות ממאירה גלויה (בניגוד לפוטנציאל לממאירות מדרגה נמוכה יותר) נצפית בשכיחות נמוכה יותר בגידולי קיבה, כאשר היחס בין התנהגות שפירה לממאירות גלויה הוא 3-5:1. אף בנוכחות מאפייני ממאירות רדיוגרפיים, ממצאים אלה עשויים לייצג גידולים אחרים, והאבחנה החד-משמעית חייבת להיות מבוססת על אימונוהיסטוכימיה.
צילום פשוט אינו מסייע באופן משמעותי בהערכת גידולי GIST.
אם נצפה ממצא חריג, יהיה זה סמן עקיף בשל אפקט מסה של הגידול על איברים סמוכים.
בצילום בטן, גידול GIST בקיבה עשוי להופיע כגוש אטום לקרינה המשנה את צורת הצל של אוויר הקיבה.
גידולי GIST במעיים עשויים להסיט את לולאות המעי וגידולים גדולים יותר עלולים לחסום את המעי, והצילומים יראו דפוס חסימתי.
בנוכחות קוויטציות, צילום פשוט יראה הצטברויות אוויר בתוך הגידול.
הסתיידות היא מאפיין חריג של GIST, אך אם היא קיימת, ניתן להבחין בה בצילומים פשוטים.
בדיקות בריום פלואורוסקופית וסריקות CT נמצאות בשימוש נפוץ להערכת חולה עם תלונות בטניות.
צילומי בליעת בריום מראים ממצאים חריגים ב-80% ממקרי GIST.עם זאת, חלק מגידולי GIST עשויים להיות ממוקמים מחוץ לחלל המעי לחלוטין, ולא יתגלו באמצעות בליעת בריום.
אף במקרים בהם התוצאות של בליעת בריום הן חריגות, חובה לבצע סריקת MRI או CT מאחר שאין אפשרות להעריך את חלל הבטן ואברי בטן אחרים באמצעות בליעת בריום בלבד.
בסריקת CT, ייתכן כי יתגלו ממצאים חריגים ב-87% מהחולים, והן חייבות להתבצע עם חומר ניגוד פומי ותוך-ורידי כאחד.
מבין שיטות הדימות, סריקת MRI מציעה את ניגוד הרקמה הטוב ביותר, דבר המסייע בזיהוי גושים בתוך מערכת העיכול (גושים תוך-דופניים).
חומר ניגוד תוך-ורידי נדרש להערכת הווסקולריות של הנגע.
שיטות דימות מועדפות להערכת גידולי GIST הן CT ו-MRI, ובמצבים נבחרים, אולטרסאונד אנדוסקופי.
יתרונות סריקת ה-CT כוללים את יכולתה להדגים עדות לחדירה לאברים סמוכים, מיימת וגרורות.
יכולתה של סריקת MRI ליצור תמונות במספר מישורים מסייעת בזיהוי המעי כאבר המוצא (דבר הכרוך בקושי בגידולים גדולים מאוד), תוך קידום האבחנה.
במקרה של גידולי GIST ממוקמים הניתנים לכריתה, אם הדבר ישים מבחינה אנטומית ופיזיולוגית, ניתוח הוא טיפול הבחירה העיקרי.
ניתוח עשוי להוביל לריפוי באופן פוטנציאלי, אך במקרים של גידולים קטנים, במצבים הנבחרים בקפידה, ניתן לשקול המתנה זהירה.
ייתכן כי יומלץ על טיפול משלים (אדג'ובנטי) לאחר הניתוח.
גרורות לבלוטות לימפה הן נדירות, והסרה שגרתית של בלוטות הלימפה אינה הכרחית לרוב.
ניתוח לפרוסקופי, ניתוח בטן זעיר פולשני, תוך שימוש בטלסקופים וכלים מיוחדים, הוכח כיעיל בהסרת גידולים אלה ללא צורך בחתכים גדולים.
הסוגיות הקליניות המתייחסות להתוויות כירורגיות מדויקות לפי גודל הגידול עדיין שנויות במחלוקת.
ההחלטה לגבי ניתוח לפרוסקופי מתאים מושפעת על ידי גודל הגידול, מיקומו ודפוס הצמיחה
מבחינה היסטורית, טיפול קרינה לא היה יעיל בטיפול בגידולי GIST וגידולי GIST אינם מגיבים למרבית התרופות הכימותרפיות, עם שיעורי תגובה מתחת ל-5%.
עם זאת, שלוש תרופות זוהו כתרופות המעניקות תועלת קלינית בטיפול ב-GIST: אימטיניב (imatinib), סוניטיניב (sunitinib) ורגורפניב (regorafenib).
הקריטריונים התומכים בקבלת ההחלטה בדבר שימוש אפשרי באימטיניב במצבים אלה כוללים הערכת סיכון על סמך גורמים פתולוגיים כגון גודל הגידול, הקצב המיטוטי ומיקום הגידול, זאת על מנת לנבא את הסיכון להישנות בחולי GIST.
גידולים הקטנים מ-2 ס"מ עם קצב מיטוטי של <5/50 HPF הדגימו סיכון נמוך יותר להישנות לעומת גידולים גדולים יותר ואגרסיביים יותר.
לאחר כריתה כירורגית של גידול GIST, טיפול משלים באימטיניב מפחית את הסיכון להישנות המחלה בקבוצות סיכון גבוה יותר.
במצבים נבחרים של סיכון גבוה יותר המצדיקים טיפול משלים, מומלץ מתן אימטיניב במשך 3 שנים.
אימטיניב אושר לטיפול ב-GIST גרורתי ובלתי ניתן לכריתה על ידי ה-FDA האמריקאי ב-1 בפברואר 2002. שיעור ההישרדות לשנתיים בקרב חולים עם מחלה מתקדמת עלה ל-75-80% בעקבות הטיפול באימטיניב.
במקרה של עמידות לאימטיניב, ניתן לשקול מתן סוניטיניב, מעכב של אנזימי טירוזין קינאז מרובים (משווק כ-Sutent).
יעילותם של אימטיניב וסוניטיניב תלויה בגנוטיפ.
גידולי GIST ללא מוטציות ב-cKIT ו-PDGFRA הם בדרך כלל עמידים לטיפול באימטיניב בדומה ל-GIST זן בר הקשור בנוירופיברומטוזיס 1. גידול הנושא תת-סוג ספציפי של מוטציה ב-PDGFRA, D842V, אף הוא אינו רגיש לאימטיניב.
סטיוורגה (רגורפניב) היא תרופה אונקולוגית המאושרת ורשומה לטיפול בגיסט.
זוהי תרופה ביולוגית שפוגעת באופן ממוקד ביכולתם של התאים הסרטניים להתרבות ולשגשג.
סטיוורגה ניטלת בבליעה, וכלולה בסל הבריאות להתוויה של טיפול בסרטן GIST.
דיכוי ההתחלקות הבלתי נשלטת של תאי הגידול (פרופליפרציה)
דיכוי צמיחת כלי הדם החדשים שמזינים את הגידול
דיכוי סיגנלים במיקרו-סביבה של הגידול
סטיוורגה היא התרופה הראשונה שהצליחה להראות במחקר קליני גדול הארכת הישרדות ללא התקדמות מחלה של חולי GIST שמיצו את כל קווי הטיפול המקובלים.
התרופה הוכיחה הארכת משך הזמן ללא התקדמות מחלה (progression-free survival) בחולי GIST שמחלתם התקדמה לאחר מיצוי כל קווי הטיפול המקובלים.
במחקר קליני בשם GRID שנערך ב-199 חולים אשר טופלו ברגורפניב, הושגה האטה בצמיחת הגידול (הישרדות ללא התקדמות המחלה) ותוצאותיו פורסמו.
התרופה אושרה במסגרת המסלול המהיר וזכתה לעדיפות מה-FDA בסרטן גיסט גרורתי או בלתי נתיח.
ב-2015 קיבלה התרופה את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) להתוויה זו ובישראל את אישור משרד הבריאות להתוויה זו.
מ-2016 סטיברגה ניתנת לחולי GIST במסגרת סל התרופות.
גיסטרו היא בירת מחוז רוסטוק (העיר רוסטוק עצמה היא עיר שלא כפופה למחוז), שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה.
זוהי העיר השביעית בגודלה במדינה.
העיר ידועה בשל הארמון מתקופת הרנסאנס שבה ובקתדרלה שלה שבנויה מלבנים בסגנון בנייה גותי ומעוטרת בפסליו של ארנסט ברלך, שחי בעיר החל משנת 1910 ועד למותו בשנת 1938.
העיר גיסטרו ממוקמת במרחק של 45 ק"מ מדרום לרוסטוק על גדות הנהר נבל (Nebel), יובל של נהר הווארנו (Warnow).
תעלת ביצו-גיסטרו (Bützow-Güstrow-Kanal) היא נתיב מים המקושר לנהר הווארנו והיא משמשת לשייט תיירותי.
העיר מוקפת בחמישה אגמים ובכמה יערות.
מקור השם גיסטרו הוא מהשם "Guščerov" בשפתם של השבטים הפולאבים ומשמעותו הוא "מקומן של הלטאות".
ב-1219 נבנתה מצודה על ידי הוונדים במקום בו ניצב כיום הארמון מתקופת הרנסאנס.
בעקבות משפט הנוגע לחילול לחם הקודש שהתקיים ב-1330, הועלו למוקד 23 יהודים ובית הכנסת המקומי נהרס.
באתר בו עמד בית הכנסת נבנתה "הקפלה של הדם הקדוש" (Kapelle des heiligen Bluts).
לאחר חלוקתה של מקלנבורג ב-1621 הפכה גיסטרו להיות בירתה של הדוכסות הקטנה של מקלנבורג-גיסטרו והמצביא הגדול של מלחמת שלושים השנים, אלברכט פון ולנשטיין היה הדוכס של מקלנבורג-גיסטרו.
ב-1695 מת גוסטב אדולף, הדוכס האחרון, והדוכסות חדלה מלהתקיים.
לאחר מכן נעשתה גיסטרו לחלק מהדוכסות של מקלנבורג-שוורין.
ארמון גיסטרו (Schloss Güstrow) נבנה ב-1589 בסגנון הרנסאנס, כמקום מגוריהם של הדוכסים של מקלנבורג.
זהו אחד המבנים החשובים באזור הים הבלטי מהתקופה הזו.
בין השנים 1963–1981 בוצעה עבודת שיחזור רבת היקף וגן בסגנון הרנסאנס התווסף על פי תיאורים המופיעים בתחריטים עתיקים.
הקתדרלה, הבנויה מלבנים בסגנון גותי, נבנתה בין השנים 1226–1335. ראוים לציון הם המזבח מהתקופה הגותית המאוחרת (שנת 1500 לערך), קברו של הדוכס אולריך השלישי ושתי נשותיו (המאה ה-16) ופסל "המלאך המרחף" (Schwebende Engel) שהוא יצירתו המפורסמת ביותר של הפסל ארנסט ברלך, שנוצר בשנת 1926 לזכרם של קורבנות מלחמת העולם הראשונה.
כנסיית מריה הקדושה, הבנויה לבנים גותיות.
הסטודיו של ברלך, בו מוצגות רבות מעבודותיו.
בניין העירייה, נבנה במקור במאה ה-13 ונבנה מחדש בראשית המאה ה-19 בכיכר השוק המרכזית של העיר.
גיסקו היה איש צבא ודיפלומט קרתגי.
נרצח במהלך מלחמת שכירי החרב.
לאחר המלחמה הפונית הראשונה, מצאה את עצמה קרתגו מרוששת לחלוטין, ולא היה באפשרותה לשלם לשכירי החרב הרבים שלחמו בצבאה.
גיסקו, שהיה אותו הזמן המפקד הזמני של השכירים, הציע למועצה להעביר את החיילים לאפריקה בקבוצות קטנות, כך שיהיה יותר קל לשלם להם.
אולם המועצה סברה שיהיה קל יותר לבקש מהשכירים לוותר על חלק משכרם אם יקובצו יחד.
ולכן כינסה את כולם בעיר קיסה, וחנו נשלח אליהם למשא ומתן.
המשא ומתן לא עלה יפה, והשכירים איימו לעלות על קרתגו אם לא ישלמו להם תוספת.
המועצה מיהרה לשלוח את גיסקו, שהיה מוכר לשכירים.
הוא הגיע אליהם והצליח להגיע להסדר עמם.
אולם עבד קמפני בשם ספנדיוס, ולובי בשם מאתוס, חששו שכוונתם האמיתית של הקרתגים היא לפזר את השכירים, ואז להיפטר מהם ולקחת חזרה את הכסף.
גיסקו הרגיש בכך ופעם כאשר תבעו הלובים את כספם, ענה להם גיסקו שיבקשו את שכרם ממאתוס.
הלובים נעלבו והחלו בוזזים את המטען של גיסקו ואנשיו.
ספנדיוס ומאתוס ניצלו את המהומה, ותפסו את הפיקוד על השכירים.
הם השביעו אותם להילחם לנצח בקרתגו.
את גיסקו ואנשיו כ-500 במספר, לקחו בשבי, אולם לפי דבריו של פוליביוס, זכו ליחס טוב מצד שוביהם.
אולם לאחר ניצחונו של חמלקרת ברקה, בקרב מקאר, ערקו 2,000 פרשים נומידיים תחת פיקודו של נארוואס, ממחנה המורדים אל מחנהו של חמלקרת.
הם זכו ליחס טוב מצד הקרתגים, וחמלקרת אף העניק את בתו לאשה לנארוואס.
ספנדיוס חשש שיחס כזה יגרור עריקות נוספות, ובעצתו של אוטאריטוס, הוחלט להוציא להורג את גיסקו.
הוא ואנשיו הובלו אל מחוץ למחנה, ידיהם ורגליהם נכרתו, וכך גם אפם ואוזניהם.
לאחר מכן הושלכו לתוך בור בעודם חיים.
רצח אכזרי זה, גרם לקרתגים להשליך כל מורד שנלקח בשבי אל רגלי הפילים.
גיסקו נזכר ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו".
גיקטופיה הוא קומיקס רשת ישראלי (Web-comics) המתפרסם מדי שבוע באתר הגיימינג "Vgames" מאז 2008. הקומיקס נכתב ואויר על ידי הקומיקסאי, תומי זנדשטיין.
במרכז החוברת דמותו של גבי.
גבי הוא חובב גיימינג גדול, המקבל הצעה לעבוד ב"גיקטופיה" - חנות ענקית הכוללת בה משחקייה וחנות גיימינג, לצד העובד השני אלכס.
גבי מקבל את העבודה, ונקלע לשלל מצבים מוזרים בחנות.
במהלך החוברת גבי קונה את הלפטופ, לפטופ פרנואידי שיכול לדבר בעצמו, ותמיד צועק ומתבכיין שיש לו וירוס.
בהמשך החוברת גבי פוגש בעצמו מהעתיד, (עתידגבי) שמזהיר אותו לראות טריילר של משחק חדש מכיוון שהוא יפתח לו ציפיות לא נכונות, ומאז גבי ועתידגבי מתיידדים, ועתידגבי הופך לדמות קבועה.
כשגבי רוצה להוריד את המשחק ספור, הוא פוגש במתכנת שלו, וויל רייט.
רייט נוהג לקרוא לכל הסובבים אותו "פיראט".
בחוברת זו מצטרפת דמות חדשה: סימור, מפלצת תמנונית שגרה בקומה השנייה, ולמעשה הייתה הגורם המעכב לפתיחת המשחקייה.
בהמשך החוברת גבי ואלכס נתקעים בחלל אינסופי, אך חוזרים לאחר זמן קצר.
לכבוד הפרק ה-100 של הקומיקס החליטו גבי ואלכס לפתוח את המשחקייה סוף כל סוף (מה שהיה מיוחד בפרק הוא שכולו היה אנימציה).
מיכל, ילדה בעלת מגבלות דיבור, מתחילה לעבוד בגיקטופיה.
וויל רייט ממשיך לפתח משחקים, ביניהם סימס 3.
עתידגבי עוזב את גיקטופיה, מכיוון שהוא יודע שהיא תיסגר, מה שגורם לגבי לחשוב מה יגרום לסגירה.
כשאלכס מביא את הדיסקומבבלטור גבי ואלכס משחקים בו אבל אז הדיסקומבבלטור מתחרפן ומשחרר אדם שנתקע בו, וגבי חושב שבגלל זה גיקטופיה נסגרת, אז הם מצילים את המצב אבל גיקטופיה נסגרת עקב פשיטת רגל.
גבי חוזר להווה לאחר הסגירה של גיקטופיה, ואלכס מספר לו שהוא נעדר שנה וחצי כבר, והוא הפסיד המון.
גבי מתחיל לגור עם אלכס כי מישהו כבר תפס לו את הדירה.
גבי מנסה לשכנע את אלכס לפתוח שוב את גיקטופיה, אבל אלכס בהתחלה מתנגד לו מכיוון שהוא עובד בעבודה אחרת כבר כמעט שלוש שנים.
גבי ואלכס פותחים את גיקטופיה שוב לבסוף, בגלל שאלכס "לא רוצה שלשניידר (עובד מהחנות המתחרה של הגיימינג) יהיו יותר "נקודות חנון" משלו", ומביאים גם את סימור לפתיחה החדשה.
גבי ואלכס פותחים את "גיקטופיה" בסינמה פלאנט, מקום שמשותף גם לקומיקסים אחרים של זנדשטיין.
גבי פוגש בלפטופ שלו לאחר שהזדקן.
הלפטופ טוען כי הוא נטש אותו, ובזמן הזה שאחרי הסגירה הוא שיחק עם סימור בקביעות מנצ'קין.
וויל, מיכל ותומיקס לא מופיעים בחוברת זו.
לקראת סוף החוברת הלפטופ עושה את אתגר שפיכת דלי הקרח, ומת, ואלכס וגבי מתאבלים עליו.
גבי: גבי עובד בגיקטופיה, והוא מטורף על כל מה שקשור לגיימינג, קומיקס ואנימציה, גבי הוא חברו הטוב של אלכס.
באחד הפרקים גבי מהעתיד עצר את גבי לראות טריילר של משחק, ומאז השניים הפכו להיות בקשר טוב.
כשאלכס מביא את הדיסקומבבלטור הוא משחק בו אבל אז הדיסקומבבלטור מתחרפן ומשחרר אדם שנתקע בו, ואז הכול נשאר כרגיל אבל גיקטופיה נסגרת עקב פשיטת רגל, וגבי עוזב אבל חוזר ב-2013 על מנת להשלים פערים ולפתוח את גיקטופיה מחדש, ולבסוף מצליח.
אלכס: אלכס עובד ותיק בגיקטופיה, וכמו גבי הוא חובב גיימינג ענק, אלכס הוא חברו הטוב של גבי מאז שאלכס הכיר לגבי את גיקטופיה.
כשאלכס מביא לגיקטופיה את הדיסקומבבלטור הוא משחק בו יחד עם גבי אבל אז הדיסקומבבלטור מתחרפן ומשחרר אדם שנתקע בו, ואז הכול נשאר כרגיל אבל גיקטופיה נסגרת עקב פשיטת רגל, ולאחר שגבי נעלם אלכס עובד כטכנאי מחשבים וכשגבי חוזר הוא לאט לאט נמשך לרעיון שלו להשיב את גיקטופיה, ולבסוף מצליח.
הלפטופ: כאשר הלפטופ בגיקטופיה הופך לחי וידוע בשל התנהגותו הפרנואידית, ומתבכיין על דברים מסוימים כמו שהוא מגלה שיש בו וירוס, מישהו פרץ אליו וכו'.
בחוברת השלישית מתגלה שגבי שכח אותו לאחר הסגירה והוא המשיך לגור בחנות ביחד עם סימור, איתו שיחק בקביעות מנצ'קין.
הוא חוזר לפתיחה החדשה, אך מת זמן קצר בסוף החוברת, עקב שעשה את אתגר שפיכת דלי הקרח.
וויל רייט: וויל רייט הוא מפתח סימולטור הבנייה "ספור", אשר שונא ופוחד מהורדות באופן פיראטי, ואף באופן כללי פוחד מפיראטים.
וויל מפתח במהלך החוברת השנייה את "sims 3".
רייט מפסיק להופיע לאחר הסגירה של החנות.
סבתא: דמות זו היא הופעת קמע של סבתא, דמות מקומיקס אחר של תומיקס: "סיפורי סבתא".
בהבדל מדמויות שונות, סבתא היא הופעת קמע קבועה בגיקטופיה.
לעיתים היא מופיעה עם נכדה יונתן.
סימור: מפלצת תמנונית אשר גרה בגיקטופיה, סימור הייתה כל הזמן הסיבה ללמה לא פתחו את המשחקייה שבקומה השנייה.
טרף את יונתן פעם אחת.
התווסף שוב בפתיחה החדשה של גיקטופיה.
גבי מהעתיד או עתידגבי: גבי מהעתיד מזהיר את גבי לראות טריילר של משחק חדש, מכיוון שהוא ייפתח לו ציפיות, ומאז עתידגבי וגבי מתיידדים.
עתידגבי עזב בסוף החוברת השנייה מכיוון שידע שגיקטופיה תיסגר וגבי הולך איתו אחרי הסגירה של גיקטופיה אבל אז הוא חוזר להווה כדי להשלים דברים ולחזור לשגרה.
תומיקס: צייר הקומיקס שמצייר את גיקטופיה, מופיע כעצמו כאשר תומיקס מספר לפעמים על דברים מוזרים שקרו לו בחיים האמיתיים הקשורים לגיימינג.
בחוברת השלישית לא מופיע, רק מוסיף הערות משלו.
מיכל: ילדה בעלת מגבלות דיבור, מיכל מתחילה לעבוד בגיקטופיה בחוברת השנייה.
עובדת בקומה השנייה כמוכרת של קונסולות משחקי וידאו.
אחרי הסגירה הראשונה של גיקטופיה לא השתתפה.
גיקטופיה - אוסף מס' 1: החוברת הראשונה של גיקטופיה, כוללת יותר מ-50 קומיקסים.
גיקטופיה - אוסף מס' 2: החוברת השנייה של גיקטופיה, כוללת יותר מ-50 קומיקסים.
גיקטופיה פאי: החוברת השלישית של גיקטופיה, כוללת יותר מ-40 קומיקסים.
גיפורד פינצ'ו פוליטיקאי, ויערן אמריקני.
שירת כמנהל הראשון של שירות היערות של ארצות הברית מ-1905 ועד פיטוריו ב-1910, והיה מושל פנסילבניה ה-28 בין 1923 ל-1927, ושוב בין 1931 ל-1935. הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית במשך מרבית חייו, אם כי הוא הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית למשך זמן קצר.
פינצ'ו ידוע בשל הרפורמות שהוביל של ניהול ופיתוח יערות בארצות הברית, ובקידום תמיכה ציבורית בשימור שמורות האומה באמצעות תכנון השימוש בהן והתחדשותן.
פינצ'ו טבע את המושג אתיקה שימורית (conservation ethic), ככל שהיא נוגעת למשאבים טבעיים.
תרומתו העיקרית של פינצ'ו הייתה מנהיגותו בקידום מדע היערנות, והדגשת השימוש המבוקר והרווחי של יערות ומשאבים טבעיים אחרים, כדי שאפשר יהיה להפיק מהם תועלת מקסימלית לאנושות.
הוא היה הראשון שהוכיח את המעשיות והרווחיות של ניהול יערות תוך כדי כריתת עצים מתמשכת.
מנהיגותו הציבה את שימור היערות במקום גבוה ברשימת העדיפויות של אמריקה.
גיפורד פינצ'ו נולד ב-11 באוגוסט 1865 להורים חברי הכנסייה האפיסקופלית בסימסברי (Simsbury) בקונטיקט.
אביו, ג'יימס פינצ'ו (James W.
Pinchot), היה סוחר טפטים מצליח מניו יורק, ואמו, מארי אינו (Mary Eno), הייתה בתו של איימוס אינו (Amos Eno), אחד מהקבלנים העשירים ביותר בניו יורק.
לפינצ'ו היה אח אחד, איימוס פינצ'ו (Amos Pinchot), ואחות אחת, אנטואנט (Antoinette) שנישאה לדיפלומט הבריטי אלן ג'ונסטון (Alan Johnstone).
בהמשך נטל איימוס פינצ'ו על עצמו לנהל את עסקי המשפחה, ואפשר בכך לגיפורד פינצ'ו שקט כלכלי לבצע את העבודה החשובה יותר של פיתוח עקרונות ניהול היערות.
משום כך יכול היה גיפורד פינצ'ו להתמקד במטרתו בלי לדאוג להכנסה אישית, בניגוד לחברים אחרים בתנועת היערנות.
גיפורד פינצ'ו למד באקדמיית פיליפס אקזטר (Phillips Exeter Academy), וב-1889 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שבה היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
עושרה הרב של משפחת פינצ'ו הגיע מספקולציות בקרקעות ובתעשיית העץ, וג'יימס גיפורד אביו של גיפורד פינצ'ו חש צער על הנזק שגרמה משפחתו לאדמה.
הוא הפך את נושא השימור לעניין משפחתי והציע שגיפורד יהפוך ליערן.
גיפורד למד לתואר מתקדם בבית הספר הלאומי הצרפתי ליערנות (École nationale des eaux et forêts) בנאנסי במשך שנה.
לאחר ששב הביתה הוא חקר וסקר יערות עבור חברת פלפס דודג' (Phelps Dodge Company) ועבור ג'ורג' ו.
בהמשך הוא פתח משרד לייעוץ בנושא יערנות בניו יורק, שעבד עבור מדינת ניו ג'רזי ומשפחת ואנדרבילט.
ב-1896 מינה נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד את פינצ'ו לוועדת היער הלאומי (National Forest Commission) שהקימה האקדמיה הלאומית למדעים.
פינצ'ו היה החבר היחיד בוועדה שלא היה חבר באקדמיה.
קליבלנד הטיל מאוחר יותר על פינצ'ו להכין תוכנית לניהול וניצול היערות במערב ארצות הברית.
ב-1897 הצטרך פינצ'ו כחבר למועדון בון וקרוקט (Boone and Crockett Club), אחת מאגודות השימור הראשונות באמריקה הצפונית, שנוסדה על ידי תאודור רוזוולט.
ב-1898 החליף גיפורד פינצ'ו את ברנרד פרנאו (Bernhard E.
Fernow; 1923-1851) בתפקיד מנהל חטיבת היערנות של מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
ב-1901 שונה שם החטיבה ללשכת היערנות (Bureau of Forestry).
בחוק שנחקק ב-1905 עבר ניהול שמורות היערות ממשרד הקרקעות הכללי שבמחלקת הפנים של ארצות הברית ללשכת היערנות במחלקת החקלאות ששינתה את שמה שוב לשירות היערות של ארצות הברית.
בכך ניהול היערות הפדרליים עבר ממחלקת הפנים של ארצות הברית לסוכנות זו במחלקת החקלאות.
פינצ'ו הכניס שיטות יערנות טובות יותר לפעילותם של בעלי יערות פרטיים, קטנים או גדולים, באמצעות שימוש בבוגרי בתי הספר החדשים ליערנות שקמו אז (בין השאר תודות לפעילותו).
הבוגרים הדגימו לבעלי היערות תהליכים טובים יותר לטיפול ביערות וסייעו בהכנת תוכניות עבודה.
ב-1900 הקים פינצ'ו את חברת היערנים האמריקנים (Society of American Foresters).
האגודה סייעה במתן אמינות למקצוע החדש של היערנות, והייתה חלק מתנועת ההתמקצעות שפעלה בארצות הברית במפנה המאה.
עד 1900 הכשירו רק שני בתי ספר בארצות הברית יערנים מקצוענים, קולג' היערנות של מדינת ניו יורק בקורנל (New York State College of Forestry at Cornell), ובית הספר יער בילטמור (Biltmore Forest School) באחוזת בילטמור.
בדרבונו של גיפורד, תרמו ג'יימס וגיפורד פינצ'ו להקמת בית הספר ליערנות של ייל (Yale School of Forestry) ב-1900, וג'יימס פינצ'ו הקים בגריי טאוורס (Grey Towers, "המגדלים האפורים"), אחוזת המשפחה במילפורד (Milford), משתלה עבור תנועת היערנות האמריקנית.
בעידודו של פינצ'ו עזבו הנרי גרייבס (Henry S.
Toumey), שני בוגרים של אוניברסיטת ייל, את החטיבה ליערנות בניהולו של פינצ'ו על מנת לייסד את בית הספר בייל.
בסתיו 1900 למדו בתוכנית היערנות של קורנל 24 סטודנטים, בבילטמור 9 ובייל 7. אחד המאפיינים הייחודיים לגישת פינצ'ו הייתה הדרישה מהסטודנטים לחוות תחילה את היער במחנה ב"גריי טאורס" לפני תחילת הלימודים האקדמיים.
פינצ'ו שאף להפוך את מדיניות הקרקעות הציבורית מזו המפזרת משאבים בין בעלים פרטיים, לזו השומרת על בעלות פדרלית על הקרקעות והמנהלת את הקרקעות הציבוריות.
בהיותו פרוגרסיבי, האמין פינצ'ו בעומקי נשמתו בתנועת היעילות (efficiency movement).
בזבוז היה אויבו הגדול, והוא הכיר היטב את הטרגדיה של נחלת הכלל, הרס המשאבים בתמורה לרווחים לטווח קצר.
הצלחותיו היו מבוססות, בין השאר, על הרשתות החברתיות שהוא התחיל לפתח כסטודנט בייל והמשיכו להתפתח לאורך כל הקריירה שלו.
מעורבותו האישית בתהליך הגיוס הובילה למורל גבוה בשירות היערות ואפשרה לו להימנע מחיפוש חסות פוליטית מפלגתית.
פינצ'ו ניצל את ניסיונו המקצועי כדי לזכות בחסידים בעידן שבו מקצועיות ומדע הוערכו מאוד.
ייתכן שהאנשים שהשפעתם עליו כיערן הייתה הרבה ביותר היו סר דיטריך ברנדיס (Dietrich Brandis; 1907-1824), שהקים את מוסד היערנות באימפריה הבריטית וסר וילהלם שליך (Wilhelm Schlich; 1925-1840), יורשו של ברנדיס בתפקיד.
פינצ'ו הסתמך מאוד על עצותיו של ברנדיס בהבאת ניהול יערות מקצועי לארצות הברית, וכיצד לעצב את שירות היערות שפינצ'ו הקים ב-1905.
על הגישה של פינצ'ו חלקו מומחים אחרים ליערנות, במיוחד ברנרד פרנאו (Bernhard E.
פרנאו היה קודמו של פינצ'ו בחטיבת היערנות של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בטרם עזב ב-1898 על מנת לקבל את תפקיד הדיקן של קולג' היערנות של מדינת ניו יורק בקורנל.
שנק קדם לפינצ'ו באחוזת בילטמור (המוכרת לכל כ"ערש היערנות האמריקנית") וייסד את בית הספר יער בילטמור באחוזת בילטמור.
בתי הספר שלהם שיקפו במידה רבה את גישתם ליישום יערנות בארצות הברית.
בניגוד לחזון הלאומי של פינצ'ו דגל פרנאו בגישה אזורית, בעוד ששנק דגל בפעילות של השוק הפרטי.
פינצ'ו השתמש ברטוריקה של כלכלת השוק כדי להרגיע את המבקרים של המאמצים להרחיב את תפקידה של הממשלה: הניהול המדעי של היערות והמשאבים הטבעיים היה רווחי.
בעוד שרוב מלחמותיו היו עם תעשיית העץ, שהוא חשב שפעלו בפזיזות, הוא נלחם גם במי שפעל לעצור את כריתת העצים כליל ולשמר את הטבע במצבו הבראשיתי, דוגמת ג'ון מיור, שהתנגדו נחרצות למסחור הטבע.
בכלליות היה פינצ'ו נגד שימור למען השארת הטבע או הנוף הבראשיתי, עובדה שהוכחה בצורה בולטת בתמיכה החשובה שהעניק לסכירת עמק הץ' הצ'י בפארק הלאומי יוסמיטי.
פינצ'ו עלה לגדולה לאומית בחסותו של הנשיא תאודור רוזוולט.
ב-1905 השתלטה המחלקה שלו על שמורות היערות הלאומיים, ובכך הגדילה באופן דרמטי את הסמכויות של שירות היערות.
פינצ'ו הכין תוכנית על פיה היערות יפותחו על ידי גורמים פרטיים, הכפופים לתנאים מגבילים, בתמורה לתשלום לממשל.
פינצ'ו יצא במסעות תעמולה רבים במטרה לנסות לכוון את הדיונים הלאומיים על נושאי ניהול המשאבים הטבעיים.
ב-1907 מינה רוזוולט את פינצ'ו כחבר בנציבות נתיבי המים היבשתיים (Inland Waterways Commission), שנועדה לחקור וללמוד את השימוש במשאבי המים מתוך גישה רב תכליתית.
מקום מרכזי במסעי הפרסום שלו תפסו יצירת חדשות לכתבי עת ועיתונים, כמו גם ויכוחים עם יריבו כדוגמת ג'ון מיור.
האפקטיביות שלו בשימוש במידע עוין לבוס שלו, הנשיא ויליאם הווארד טאפט, הובילה לפיטוריו בינואר 1910. אבל הצלחותיו הפכו מושא לחיקוי לבירוקרטים אחרים כיצד להשפיע על דעת הציבור.
המדיניות של פינצ'ו נתקלה בהתנגדות מסוימת.
תומכי השימור המלא התנגדו לכריתת העצים המסיבית, בעוד שאנשי הקונגרס היו עוינים יותר ויותר לשימור היערות, כשהם נכנעים ללחצים שהפעילו אנשי עסקים ממדינותיהם לניצול מהיר יותר.
ב-1907 אסר הקונגרס על יצירת שמורות יער נוספות במדינות המערביות.
רוזוולט הקצה 65,000 קילומטרים רבועים של יערות לאומיים חדשים דקות ספורות לפני שזכותו לעשות כן פגה בשל התיקון שיזם הקונגרס בחוק החקלאות (Agriculture Bill).
אלו כונו יערות חצות (Midnight forests).
בשל תרומותיו לשימור הוענקה לפינצ'ו מדליית הרווחה הציבורית (Public Welfare Medal) מהאקדמיה הלאומית למדעים.
סמכויותיו התערערו באופן ניכר כאשר נבחר ויליאם הווארד טאפט לנשיא ב-1908. טאפט פיטר אחר-כך את פינצ'ו משום שדיבר כנגד המדיניות שלו ושל ריצ'רד באלינג'ר, מזכיר הפנים בממשלתו.
פינצ'ו יזם שורה של התקפות ציבוריות במטרה להכפיש את באלינג'ר ולאלץ אותו להתפטר ממשרתו, אירוע שקיבל את הכינוי מחלקות פינצ'ו-באלינג'ר.
אפיזודה זו האיצה את הפילוג במפלגה הרפובליקנית והובילה להקמת המפלגה הפרוגרסיבית, שבה היו פינצ'ו ואחיו מנהיגים מובילים.
סופת האש של 1910 וירידת מעמדו של שירות היערות
פינצ'ו בחר אישית בוויליאם גרילי (William Greeley), בן של כומר קהילה, שסיים ראשון במחזור הראשון של בית הספר ליערנות ב-1904, להיות אחראי על אזור מספר 1 בשירות היערות, שבאחריותו 170,000 קילומטרים רבועים ב-22 יערות לאומיים בארבע מדינות במערב (כל מונטנה, מרבית איידהו, וושינגטון ופינה של דקוטה הדרומית).
ב-1910 פרצה השריפה הגדולה ב-1910, שרפת יער אדירה, שכילתה שטח של 12,140 קילומטרים מרובעים בצפון-מערב ארצות הברית בתוך יומיים בלבד וגרמה למותם של 87 אנשים.
שנה אחר-כך קיבל גרילי האדוק בדתו קידום לתפקיד גבוה בוושינגטון.
ב-1920 הוא התמנה למנהל שירות היערות.
השריפה של 1910 שכנעה אותו כי השטן היה מאחוריה, והפכה אותו למאמין אדוק במניעת שריפות שהעלה את הלחימה באש לדרגת "סיבת הקיום" של שירות היערות.
תחת גרילי הפך השירות לארגון של מכבי אש, המגן על העצים על מנת שתעשיית העץ תוכל לכרות אותם מאוחר יותר על חשבון הממשל.
תעשיית העץ תמרנה בהצלחה את שירות היערות כלפי מדיניות המעדיפה כריתת עצים בקנה מידה נרחב.
פינצ'ו ורוזוולט ראו בחזונם, לפחות, שהעץ מהיערות הציבוריים יימכר רק למפעלי עץ קטנים בבעלות משפחתית ולא לחברות ענק.
פינצ'ו הטיף תמיד ל"יער העובד" ("working forest") עבור עובדים וכריתת עצים בקנה מידה קטן בשוליים, כשלב העניין חייב להיות השימור.
ב-1928 עזב ביל גרילי את שירות היערות לאחר שקיבל תפקיד בתעשיית העץ, והפך מנהל באגודת כורתי העצים של החוף המערבי (West Coast Lumberman's Association).
פינצ'ו סייר במערב ב-1937 יחד עם הנרי גרייבס, יורשו בתפקיד מנהל שירות היערות, על מנת לצפות ביערות אלו.
מה שראה "קרע את ליבו".
מורשת גרילי, יחד עם מסורי הסרט המודרניים וכבישי היערות שנסללו במימון הממשל, אפשרו לכריתה מלאה של היערות להתרחש בקנה מידה תעשייתי.
וכריתה מלאה הפכה לנורמה ביערות הלאומיים של מונטנה ואורגון.
מדרונות הרים בשלמותם, הר אחרי הר היו קרחים מעצים.
פינצ'ו כתב ביומנו "אז זה כל העניין בהצלת העצים..
שירות היערות חייב להכריז באופן מוחלט כנגד כריתה מוחלטת בוושינגטון ובאורגון כאמצעי הגנה".