tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 נותרה רק אחת, קהילת 'בית המדרש הגדול - בית יוסף' בדנוור, קולורדו.
זו פרשה מהאיחוד ב-2016, כשנודע שהוא מתכוון לסלק אותה.
רחבת הכותל המערבי נחשבת כבית כנסת אורתודוקסי, ונערכים בו מאות של מניינים במהלך כל היום ולפיכך קיימת בו הפרדה בין נשים לגברים.
ישנן מספר מקורות בחז"ל מהם עולה הצורך בהפרדה באירועים וכינוסים בין גברים לנשים.
חלק מהגאונים ומהראשונים פסקו זאת, ונראה שנחלקו בתוקפו של החיוב, אם הוא מדאורייתא, מדברי נביא או מדרבנן.
ולהלכה ודאי שישנו חיוב לפחות בהפרדה מינימלית של מקומות מוגדרים לגברים לחוד ולנשים לחוד.
וזה לשון השולחן ערוך "חייבים בית דין להעמיד שוטרים ברגלים שיהיו משוטטים ומחפשים בגנות ובפרדסים ועל הנהרות שלא יתקבצו שם לאכול ולשתות אנשים ונשים ויבואו לידי עברה וכן יזהירו בדבר זה לכל העם שלא יתערבו אנשים ונשים בבתיהם בשמחה ולא ימשכו ביין שמא יבואו לידי עברה, אלא יהיו כולם קדושים".
ומהמשנה ברורה מבואר שלא מדובר בחומרא רק בזמן הרגל, שהרי כתב שם "הנה באמת דבר זה החיוב תמיד להזהיר ולמחות מי שיש בידו, אלא שברגל מצוי הקלקול ביותר".
וכן פסק הרב עובדיה יוסף "בודאי שבעריכת החופה שמתקבצים קהל גדול קרובים ורחוקים, אין להסב אנשים ונשים ביחד אלא כל אחד לחוד וכמבואר בסוכה כשעוסקין בשמחה ויצר הרע שולט בהם על אחת כמה וכמה דאנשים לחוד ונשים לחוד".
אולם לעניין מחיצה לא מובא בדעתו חובה בדבר.
גם בספר חסידים נאמר כי גם בשמחת נישואין יש לקיים מחיצה בין גברים לנשים, וכך גם דעת הרב יצחק אייזיק מטירנא.
על גובה המחיצה ואופייה קיימת מחלוקת הלכתית.
בעיירה החרדית ניו סקוור שבמדינת ניו-יורק, קיימת הפרדה ברחובות, וצדי הרחוב מסומנים במדרכות מיוחדות לנשים ומדרכות מיוחדות לגברים.
בשבתות וחגי ישראל קיימת הפרדה זהה ברחובות הסמוכים לבית הכנסת המרכזי של חסידות ויז'ניץ בקרית ויז'ניץ שבבני ברק וברחובות הסמוכים לבית הכנסת המרכזי של חסידות סאטמר בקריית יואל שבניו-יורק, אולם שלטים דומים שהוצבו בקריה החרדית בבית שמש הוסרו על ידי העירייה והמשטרה.
באוקטובר 2010, במהלך חג הסוכות, הגישה רחל עזריה, חברת מועצת עיריית ירושלים, עתירה לבג"ץ נגד משטרת ישראל ועיריית ירושלים, בשל אי-אכיפת החוק שאסר על הפרדה מגדרית במדרכות.
בהמשך, פסק בג"ץ הכריע שהפרדה כפויה בין נשים לגברים באוטובוסים אינה חוקית, וכי הטרדת נוסעות בעניין, כמו גם לגבי לבושן, עלולה להיות עבירה פלילית.
אולם הרב משה פיינשטיין חידש וחילק בין הסתכלות (התבוננות מעמיקה) שאסורה, לבין ראייה בעלמא שלא נאסרה בהלכה, והתיר בשעת הדחק בחו"ל לאדם חולה ללכת לשם בריאותו לבריכה מעורבת (שאין בה הפרדה מגדרית), במקום שאין בריכות נפרדות, וזאת בתנאי שבטוח שלא יבוא לידי הרהור.
אך הרב עובדיה יוסף הקשה על דבריו וכתב שהדבר אינו אפשרי במציאות ובין השאר כתב "ללכת ולהתרחץ בים מעורב שכל פינות שהוא פונה והנה אשה לקראתו שית זונה ונצורת לב ואי אפשר להימנע מלהסתכל ולבוא לידי הרהורי עבירה במשך זמן שהותו שם...
אנשי הקיבוץ הדתי ורבנים נוספים כמו הרב אליקים אלינסון והרב צפניה דרורי, רבה של קריית שמונה, צידדו בפעילות מעורבת.
על פי הפקודה מותר לחייל דתי להתנגד לשיבוצו בתוך הכשרה גופנית הכוללת בנים ובנות ביחד, ולהתנגד לשיבוצו תחת מפקדת במהלך הטירונות; קיימת חובת הפרדה ברורה בין מגורי בנים ובנות.
הפרדוקס של מורָבֶק הוא תופעה שנצפתה בשדה הפיתוח של בינה מלאכותית ורובוטיקה, ועל פיה בניגוד להנחות מסורתיות, חשיבה דורשת מעט מאוד כוח חישוב, בעוד מיומנויות חישה ותנועה בעולם הפיזי דורשות משאבים חישוביים גדולים הרבה יותר.
העיקרון נוסח על ידי הנס מורבק, מומחה לרובוטיקה ועתידן, ב-1976, ובידי רודני ברוקס, מרווין מינסקי ואחרים בשנות ה-80.
מורבק כתב ב-1988, "קל יחסית לגרום למחשבים להפגין ביצועים ברמה של מבוגרים במבחני אינטליגנציה או משחק דמקה, וקשה עד בלתי אפשרי לתת להם יכולות של ילד בן שנה בכל הנוגע לתפיסה-חושית ותנועה במרחב".
באופן דומה הדגיש מינסקי שהכישורים האנושיים הקשים ביותר להנדוס לאחור הם אלה שנמצאים בתת-מודע.
"באופן כללי, אנחנו הכי פחות מודעים למה שהמוח שלנו עושה הכי טוב", כתב, והוסיף "אנחנו מודעים יותר לתהליכים פשוטים שלא עובדים טוב מאשר לתהליכים מורכבים שעובדים ללא רבב".
עיקרון דומה הציג סטיבן פינקר כאשר כתב ב-1994 כי "הלקח העיקרי של שלושים וחמש שנות מחקר בינה מלאכותית הוא שהבעיות הקשות הן קלות והבעיות הקלות הן קשות".
אך נכון ל-2017 אין הסכמה לגבי המשימות בהן AI נוטה להצטיין.
הפרד הוא סרט דרמת פשע אמריקאי משנת 2018 בבימויו ובכיכובו של קלינט איסטווד.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי מבוסס על מאמר הניו יורק טיימס משנת 2014 "The Sinaloa Cartel's 90-Year-Old Drug Mule" המספר על ליאו שארפ, יוצא מלחמת העולם השנייה בשנות ה-80 לחייו שהפך למבריח סמים עבור קרטל סינלואה.
בסרט משתתפים בראדלי קופר, לורנס פישבורן, מייקל פניה, דיאן וויסט ואנדי גרסיה.
הצילומים החלו בתחילת יוני 2018, התרחשו באטלנטה ובאוגוסטה, ג'ורג'יה, עם מקומות סרטים נוספים בלאס קרוס, ניו מקסיקו .
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בדצמבר 2018, על ידי האחים וורנר.
הוא הכניס למעלה מ-174 מיליון דולר וזכה לביקורות חיוביות, כאשר המבקרים כינו אותו "חריף ומקסים" ושיבחו את הופעתו של איסטווד.
ב-2005, ארל סטון, ותיק מלחמת קוריאה ומגדל פרחים מוערך, מפספס את חתונת בתו אייריס כדי לקבל פרס על הישגיו המקצועיים, מה שמוביל לניתוק הקשר ביניהם ולגירושיו מאשתו.
כעבור 12 שנים, ארל מגיע לחזרה לחתונת נכדתו ג'יני לאחר שעסקיו התמוטטו.
באירוע, הוא פוגש חבר קרטל שמציע לו עבודה כמבריח סמים.
בזכות גילו ואופיו השקט, ארל הופך במהרה לאחד המובילים האמינים ביותר של הקרטל ומרוויח סכומים גדולים שמאפשרים לו להחזיר את ביתו, לשלם על חתונת נכדתו ולתמוך במשפחתו.
במקביל, סוכן ה-DEA קולין בייטס מתמנה לאזור שיקגו כדי לתפוס את מובילי הסמים הגדולים של הקרטל.
הקשר בין ארל לקרטל מתהדק, וראש הקרטל לאטון מוקיר את עבודתו של ארל ומזמין אותו למסיבה.
עם זאת, הדברים מסתבכים לאחר לאטון נרצח, והשליטה עוברת לגוסטבו, ראש קרטל קשוח יותר שמציב תנאים חמורים לארל.
במהלך משלוח קריטי, ארל מקבל שיחת טלפון מג'יני על כך שמרי, אשתו לשעבר, גוססת.
הוא בוחר להיפרד ממנה למרות איומי הקרטל, ומבלה עמה את רגעיה האחרונים.
לאחר הלווייתה של מרי, ארל חוזר להשלמת המשלוח, אך נתפס על ידי ה-DEA ונעצר.
בבית המשפט, במקום לטעון לחפותו, הוא מודה באשמה.
לבסוף, הוא נשלח לכלא, שם הוא חוזר לאהבתו לגינון, בעוד משפחתו מבטיחה לתמוך בו ולבקר אותו.
קלינט איסטווד בתפקיד ארל סטון
בראדלי קופר בתפקיד קולין בייטס, סוכן ה-DEA
לורנס פישבורן בתפקיד ראש ה-DEA
דיאן ויסט בתפקיד מרי, אשתו לשעבר של ארל
הפרד קיבל ביקורות חיוביות בעיקרן בזכות הופעתו של קלינט איסטווד, ששיבחו את השילוב בין הדרמה האנושית והמתח הפשעי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 70% וב-Metacritic ציון של 58 מתוך 100.
בכלכלה, הפרדוקס של ג'בונס, או אפקט ג'בונס , הוא תופעה לפיה כאשר מגדילים את יעילות השימוש במשאב, השימוש בו עולה מהר יותר מקצב ההתייעלות.
הפרדוקס הוא מקרה פרטי של ביקוש מושרה.
הפרדוקס קרוי על שמו של הכלכלן האנגלי ויליאם סטנלי ג'בונס שהבחין בשנת 1865 כי שיפורים טכנולוגיים שהגדילו את יעילות השימוש בפחם בבריטניה - הובילו לצריכה מוגברת של פחם במגוון רחב של תעשיות.
הוא טען שבניגוד לאינטואיציה הרווחת, לא ניתן לסמוך על הקידמה הטכנולוגית שתפחית את צריכת האנרגיה.
לפי כלכלנים מודרניים קיימת תופעה של אפקט ריבאונד (התאוששות) בצריכה כתוצאה משיפורים ביעילות אנרגטית.
מלבד הפחתת כמות המשאבים הנדרשת לשימוש נתון, שיפור היעילות גם מוריד את עלות השימוש במשאב, מגדיל את ההכנסה הריאלית ומאיץ את הצמיחה הכלכלית.
כל אלו תורמים באופן עקיף גם להגדלת הביקוש.
פרדוקס ג'בונס מתרחש כאשר הביקוש גדל מהר יותר מההיצע.
בשנות ה-80 הכלכלנים דניאל חזום ולאונרד ברוקס טענו כי "שיפורים ביעילות אנרגטית שמוצדקים כלכלית ברמת המיקרו, בראייה רחבה, מובילים לרמות גבוהות יותר של צריכת אנרגיה ברמת המקרו."
לפי הנחת חזום-ברוקס, "האפקט של מחירי אנרגיה גבוהים יותר, בין אם באמצעות מיסים או מחסור שנוצר על ידי היצרנים, מפחית בהתחלה את הביקוש אך בטווח הארוך יותר מעודד יעילות אנרגטית גבוהה יותר.
תגובת ההתייעלות הזו מהווה הסתגלות חלקית לעליית המחירים וכך ההפחתה בביקוש מתמתנת.
התוצאה הסופית היא איזון חדש בין היצע לביקוש ברמה גבוהה יותר של היצע וצריכה מאשר אם לא הייתה תגובת התייעלות."
הגדלת תנובה של יבול, לדוגמה חיטה, עבור שטח נתון - תקטין את השטח הנדרש לגידול כמות זהה.
עם זאת, הגברת היעילות עשויה להפוך את גידול החיטה לרווחי יותר, ובכך להוביל חקלאים להסב שטחים למטרה זו, מה שיגדיל את כמות הקרקעות המיועדות לגידול חיטה.
קיימת מחלוקת לגבי היקף אפקט ה"ריבאונד" ביעילות אנרגטית והרלוונטיות של פרדוקס ג'בונס לשימור אנרגיה.
יש הדוחים את האפקט, בעוד אחרים חוששים שהניסיון להשיג קיימות באמצעות הגברת היעילות האנרגטית עלול להיות חסר תועלת.
חלק מהכלכלנים הסביבתיים הציעו לשלב את ההתייעלות עם מדיניות שתשמור על עלות השימוש זהה (או גבוהה יותר) כדי למנוע את פרדוקס ג'בונס.
מדיניות המעלה את עלות השימוש (כגון מיסוי ירוק) יכולה לשמש לשליטה באפקט ה"ריבאונד".
התחזית השגויה של תומאס ווטסון
לפי תחזית המיוחסת למנכ"ל ומייסד IBM תומאס ווטסון משנות ה-50, הוא טען שבכל העולם לא יהיה צורך ביותר מחמישה מחשבים.
קיימת מחלוקת אם אכן ווטסון אמר את הדברים המיוחסים לו, אך גם אם מדובר במיתוס הוא מדגים את התממשותו של פרדוקס ג'בונס.
מאז שנות החמישים, הביקוש למחשבים אישיים הלך וגבר למרות שההיצע גדל והיעילות השתפרה, בהתאם לחוק מור.
מאז שנות התשעים הטלפונים הסלולריים מיוצרים עם מעבדים וסוללות יעילים יותר ויותר.
יחד עם זאת השימוש בהם הולך וגובר, וכך זמן השימוש בין טעינות רק התקצר.
זאת בעקבות המעבר מטלפון סלולרי טיפש שהסוללה בו מספיקה למספר ימים, לטלפון חכם שהגדיל את מנעד השימושים אך לרוב דורש הטענה יומית.
בדומה, השימוש בצילום דיגיטלי עלה ככל שהמצלמות התייעלו, וקיימת עליה עולמית במספר התמונות והסרטונים הנוצרים בכל שנה.
קיימת טענה שפיתוח של בינה מלאכותית כללית עתיד ליצור אבטלה טכנולוגית בשל ההיצע הקיצוני הצפוי של יכולות וכישורים אנושיים שיוחלפו בידיה.
מנגד עלתה טענה שאין חשש כזה, והביקושים ליכולות אנושיות יעלו במקביל בהתאם לפרדוקס ג'בונס.
בינואר 2025, דיווחים על התייעלות משמעותית של מודולים של בינה מלאכותית בידי חברת DeepSeek הסינית, גרמו לירידה בשווי חברות טכנולוגיה ובראשן אנבידיה.
מנכ"ל מיקרוסופט סאטיה נאדלה טען שלפי פרדוקס ג'בונס ההתייעלות לא צפויה להוריד את הביקושים אלא להפך.
הפרדוקסים של זנון הם פרדוקסים שחיבר הפילוסוף היווני זנון מאליאה שחי במאה החמישית לפני הספירה.
פרדוקסים אלו עוסקים בתנועה, בזמן ובמרחב ובעיקר בבעיית האינסופיות שלהם.
כל אחד מפרדוקסים אלה מציג "הוכחה" הסותרת את המציאות הגלויה לעין, ובא לתמוך בגישתו של פרמנידס לפיה אל לנו לסמוך על החושים המטעים אותנו.
בין פרדוקסים אלה מוכרים בעיקר: פרדוקס אכילס והצב, פרדוקס הדיכוטומיה ופרדוקס החץ הנע.
החשבון האינפיניטסימלי שפותח על ידי מתמטיקאים, החל מהמאה ה-17 מתייחס למושג האינסוף אשר נמצא בבסיס הפרדוקסים.
הפרדוקס מתאר תחרות ריצה בין הלוחם האגדי אכילס, לבין צב: אכילס רץ במהירות פי עשרה גדולה יותר מן הצב ולכן הוא מחליט להתחשב בצב ונותן לו יתרון של 100 מטרים בתחילת התחרות.
מניסיון החושים ברור שאכילס יעבור את הצב תוך זמן קצר, אך לטענתו של זנון – בתנאים אלה אכילס לעולם לא ישיג את הצב.
הסיבה לכך היא שבזמן שאכילס יעבור את 100 המטרים הראשונים ויגיע אל נקודת ההתחלה של הצב, הצב יתקדם עוד 10 מטרים, ולכן הוא עדיין יקדים את אכילס.
כאשר אכילס ימשיך ויעבור את 10 המטרים הנוספים, הצב כבר יעבור עוד מטר, ושוב יקדים אותו.
וכך הלאה, עד שאכילס מגיע לנקודה בה היה הצב קודם, הצב כבר מתקדם לנקודה רחוקה יותר.
לכן, אכילס ילך ויתקרב אל הצב, אך לעולם לא יוכל להשיג אותו.
פרדוקס זה עומד, כאמור, בסתירה לידוע לנו – אכילס ישיג את הצב תוך זמן קצר.
הפתרון של החשבון האינפיניטסימלי לפרדוקס הוא שלמעשה המרחק שאכילס יעבור, אותו תיאר הפרדוקס במספר אינסופי של שלבים, הוא סופי, ולכן הזמן הכולל שייקח לאכילס לבצע את "אינסוף השלבים" גם הוא סופי.
הסיבה לכך היא שבמהלך כל שלב, הדרך אותה עובר אכילס הולכת וקטנה פי 10 ולכן גם הזמן שלוקח לו לעבור אותה קטן פי 10.
הפרדוקס מחלק את הריצה של אכילס למספר אינסופי של שלבים שונים שגודלם הוא סדרה הנדסית.
בכלים בסיסיים של החשבון אינפיניטסימלי ניתן להראות שהטור שמתאר סדרת הזמנים מתכנס למספר סופי שהוא שניות.
לאחר זמן זה אכילס והצב יהיו באותו מקום, ובצעד הבא ישיג אכילס את הצב.
אדם שרוצה לנוע ממקום למקום, כלומר לעבור מנקודת יציאה לנקודת יעד, לעולם לא יוכל להגיע למטרתו, כי לפני שיגיע לנקודת היעד, הוא חייב להגיע לאמצע הדרך שבין נקודת היציאה לבין נקודת היעד.
בנוסף לזאת, לפני שיגיע מנקודת היציאה לאמצע הדרך, הוא חייב להגיע לאמצע הדרך שבין נקודת יציאה לבין אמצע הדרך, וכך הלאה.
בהתאם לכך, האדם לעולם לא יוכל לזוז ממקומו, כי כדי להגיע לנקודה הראשונה במסעו הוא חייב לעבור אינסוף נקודות.
פרדוקס זה דומה לקודמו בכך שהוא מפרק תהליך סופי לאינסוף תהליכים שהולכים וקטנים.
בנוסף, הפרדוקס מתבסס על ההנחה האינטואיטיבית שלכל אוסף של נקודות יש נקודה ראשונה אותה יש לעבור.
שלילת הנחה זו עומדת בבסיס המושג המרכזי בחשבון האינפיניטסימלי "קטן כרצוננו".
ברגע מסוים במעופו הוא נמצא במקום מסוים, כלומר הוא נמצא במנוחה.
תיאור זה נכון לגבי כל אחד מהרגעים של מעוף החץ, ולכן החץ נמצא במנוחה במהלך כל מעופו, כלומר תנועת החץ כלל אינה קיימת.
מושג הגבול של החשבון האינפיניטסימלי מראה שגם כאשר אורכו של הרגע שואף לאפס, מהירות החץ יכולה להיות גדולה מאפס (כלומר החץ לא נמצא במנוחה).
זהו למעשה המושג הפיזיקלי של מהירות רגעית, המתקבלת מגזירת מיקום החץ כפונקציה של הזמן.
הפרדוקס של ראסל הוא פרדוקס שהציע הפילוסוף והלוגיקן ברטראנד ראסל בשנת 1901, במכתב ששלח למייסדה של הלוגיקה המתמטית, גוטלוב פרגה.
לפרדוקס הייתה השפעה מכרעת על התפתחותה של תורת הקבוצות ועל התפתחות המתמטיקה בכלל.
פרגה, שקיבל את מכתבו של ראסל זמן קצר לפני השלמת הכרך השני של ספרו "יסודות האריתמטיקה", הבין שגישתו המקורית, המכונה היום תורת הקבוצות הנאיבית, גורמת לסתירה, וויתר על השלמת הספר.
מוסכמה בסיסית בתורת הקבוצות קובעת שקבוצה מוגדרת על-פי האיברים השייכים לה.
ראסל התייחס להנחה יסודית אחרת, שלפיה אפשר (לכאורה) להגדיר קבוצה באמצעות כלל שיקבע מהם האיברים השייכים לה.
כדי להציג את הפרדוקס של ראסל, נאמר שקבוצה גדולה היא קבוצה הכוללת את עצמה כאיבר, וכל קבוצה אחרת (כלומר, שאיננה איבר של עצמה), היא קבוצה קטנה.
ראסל הגדיר את כקבוצה שמכילה את כל הקבוצות הקטנות (ורק אותן), ושאל:
האם היא קבוצה קטנה או גדולה?
אם קבוצה קטנה, הרי שלפי הגדרתה כקבוצת כל הקבוצות הקטנות היא כוללת את עצמה כאיבר, אבל אז היא קבוצה גדולה לפי ההגדרה.
מאידך, אם קבוצה גדולה עליה לכלול את עצמה כאיבר, אבל זו סתירה להנחה שכל האיברים ב- הם רק קבוצות קטנות.
במילים אחרות, ההנחות שלפיהן הקבוצה קיימת וחייבת להיות קטנה או גדולה, מוליכות לסתירה.
ניסוח פופולרי ממיר את מושגי תורת הקבוצות בסיפור על הספר בעיירה הנידחת: בעיר נידחת היה ספר אשר עבד רק בשביל אנשי העיירה והוא היה הספר היחיד בעיירה.
לספר היה חוק מיוחד במספרה: הספר לא מספר אדם בעיירה שמספר את עצמו, ומספר כל אדם שלא מספר את עצמו.
השאלה המתבקשת היא: מה קורה כאשר הספר צריך להסתפר?
אז לפי חוקי מספרתו, אם הספר מספר את עצמו אז הוא אמור לא לספר את עצמו, אבל אם הוא לא מספר את עצמו אז הוא אמור לספר את עצמו, ומגיעים לסתירה.
הלוגיקאים שבאו בעקבות תובנתו של ראסל, וראסל עצמו בראשם, הבינו שמקור הפרדוקס הוא באפשרות לאסוף איברים בכל דרך לכדי בנייה של קבוצה.
כדי למסד את תורת הקבוצות באופן שלא יכיל סתירות, יש צורך להגדיר באופן מסודר אילו אוספים יכולים להיחשב לקבוצות.
בתחילת הדרך היו כמה גישות לסוגיה זו, כמו למשל תורת הטיפוסים.
בהמשך התברר שהגישה היעילה ביותר היא תורת הקבוצות האקסיומטית שפיתחו צרמלו ופרנקל.
במסגרת זו, אחת האקסיומות החשובות היא אקסיומת ההפרדה, המאפשרת לבנות קבוצה חדשה על ידי ליקוט איברים של קבוצה קיימת.
מנקודת מבט זו, הפרדוקס של ראסל מוכיח ש'קבוצת כל הקבוצות' אינה קיימת, משום שאחרת אפשר היה לבנות ממנה את קבוצת כל הקבוצות שאינן שייכות לעצמן, שאינה קיימת לפי הפרדוקס.
פרדוקס זה ודומים לו שינו כליל את פני תורת הקבוצות מתורה שבה כל הקבוצות נבנות מתוך קבוצה אוניברסלית, 'קבוצת כל הקבוצות' ותת-קבוצות שלה לתורה שבה כל הקבוצות נבנות מתוך קבוצה ריקה וקבוצות המכילות אותה.
רעיון דומה לפרדוקס של ראסל מאפשר להוכיח שקבוצת החזקה של קבוצה היא לעולם גדולה מן הקבוצה עצמה, וזהו תוכנו של משפט קנטור.
עקרון הפרדת הרשויות הוא מעקרונות היסוד של מערכות השלטון ברוב הדמוקרטיות הליברליות.
עיקרון זה גורס פיצול סמכויות שלטון בגוף מדיני לרשויות נפרדות ועצמאיות.
ברוב המקרים ההפרדה היא לשלוש רשויות: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
רשות מכוננת (מחברת החוקה) ובית משפט לחוקה הן רשויות נוספות, שאינן תלויות בשלוש הנ"ל.
בנוסף להפרדה "אופקית" זו קיימת גם "הפרדה אנכית" לרשות ארצית או פדרלית ולרשויות מקומיות יותר כמו מדינות, מחוזות או רשויות מקומיות.
מטרת הפרדת הרשויות היא ביזור הסמכויות בין גופי ממשל שונים.
הדבר יוצר מערכת של איזונים ובלמים כך שכל גוף יכול להפריע או לסייע לגופים אחרים.
דבר זה יוצר תמריץ לקבל החלטות בשיתוף פעולה ובהסכמה רחבה.
כמו כן הדבר מונע ריכוז כוח גדול מדי בידי רשות אחת או אדם אחד.
הפרדת רשויות חשובה לצורך השמירה על הדמוקרטיה ועל חירות הפרט והכלל.
נהוג לייחס את המונח "הפרדת הרשויות" למונטסקייה ולחיבורו "רוח החוקים".
אך למונטסקייה קדמו הוגים מדיניים, שכבר בעת העתיקה תיארו את הסיבות לצורך בהפרדה של רשויות השלטון.
הוגים אלה כוללים את אריסטו, תומאס אקווינס, ג'ון לוק, ברוך שפינוזה, ז'ן ז'ק רוסו, עמנואל קאנט ומעצבי חוקת ארצות הברית – ובעצם רוב ההוגים שעסקו במחשבה מדינית.
במדינות דמוקרטיות רבות קיימת חוקה רשמית שתפקיד מרכזי שלה הוא לאפשר הפרדת רשויות.
במדינות אחרות ההפרדה מושגת על ידי חוקה לא פורמלית שהיא גמישה יותר ופחות מחייבת.
בנוסף לכך קיימות מוסכמות חוקתיות שאינן מחייבות מבחינה משפטית, אבל מי שמפר אותן עלול לספוג ביקורת ציבורית ופגיעה פוליטית.
בין סוגי המשטר המקובלים במדינות דמוקרטיות, משטר נשיאותי נחשב למשטר המממש באופן המלא ביותר את עקרון הפרדת הרשויות, משום שהנשיא והרשות המבצעת אינם כפופים לרשות המחוקקת ואינם תלויים בה, ומאידך אינם יכולים לפזר אותה.
במשטר פרלמנטרי, הפרדת הרשויות איננה מוחלטת, וקיימת זיקה בין הרשויות המחוקקת והמבצעת: על הרשות המבצעת לקבל את אמונה של הרשות המחוקקת, ולעיתים קרובות נבחרים חבריה מבין המחוקקים, ומאידך הרשות המבצעת יכולה בחלק מן המקרים לפזר את הרשות המחוקקת.
מצב כזה מכונה "מיזוג רשויות".
עקרון הפרדת הרשויות במתכונתו הנוכחית נולד במאה ה-18, עת התקיימו משטרים מלוכניים אבסולוטיים, שבהם המלך היה כול יכול, וכל הצבת מגבלה על כוחו הייתה לחידוש.
עם זאת, לשיטת "הפרדת הרשויות" יש בסיס איתן כבר בחברות עתיקות.
על פי ההלכה קיימת הפרדה בין הסמכות הביצועית של המלך לסמכות החוק – היא ההלכה, ולסנהדרין, שהוא הסמכות השיפוטית הממונה על פירוש החוק.
באתונה הקלאסית, וברומא העתיקה התקיימו שלוש רשויות: זו של המלך/הארכונט או הקונסול, זו של האריסטוקרטיה, וזו של אספות העם.
דבר זה היה ידוע להוגים מאוחרים יותר כמו מונטסקייה.
אפלטון (ב"פוליטאה" וב"חוקים") וההיסטוריון תוקידידס נתנו את הדעת לחשיבות על שמירה על עקרון הפרדת הרשויות, למען כינון חברה מיטבית.
אצל אריסטו ("פוליטיקה") קיים ניסיון לקבוע את הכללים לשם כינון חברה אידיאלית בפוליס היוונית.
בהגותו אפשר לזהות מרכיבים של הפרדה פונקציונלית בין רשויות השלטון.
אף הוא מתייחס לרעיון של כפיפותו של השליט לחוק ושל קיומה של אמנה חברתית היונקת את כוחה מהחברה כריבון.
לפיכך ניתן לראות בו את אבי רעיון הפרדת הרשויות; שכן הוא מבחין בין "האספה הכללית", שבה מתקיימים דיונים בעלי אופי ציבורי; לבין "קורפוס הפקידות הבכירה" לבין הקורפוס השיפוטי.
ואולם אריסטו אינו מציע דגם של הפרדת רשויות דה-פקטו; שכן אצלו אספת העם יכולה לשמש כבית דין, והוא הדין לגבי קורפוס המגיסטרטים.
ספרו של תומאס הובס, "לווייתן", שיצא לאור בשנת 1651, נכתב על רקע מלחמת האזרחים האנגלית.
במהלך מלחמה זו אוליבר קרומוול תפס את השלטון וכונן שלטון יחיד, לאחר שהפרלמנט הורה להוציא להורג את צ'ארלס הראשון.
בספרו מתאר הובס צורך בקיומה של אמנה חברתית בין האזרחים לבין השליט, שנועדה למנוע מצב של מלחמת הכול בכול.
לדידו, תכלית המדינה היא להגן על היחידים בתוכה מפני "מצב הטבעי", שבו שולט תוהו ובוהו.
הובס טען ששליט אבסולוטי וחזק מסוגל להשליט סדר ולמנוע כאוס חברתי – ומתאר את "המצב המדיני" כהופכי למצב הטבעי.
לדידו זהו מצב שבו נתונות לשליט הסמכויות לקבוע כללים ולאכוף אותם, לגייס צבא וגם להיות השופט במקרה של סכסוכים.
ספר זה עורר את ביקורתו של ההוגה האנגלי ג'ורג' לוסון, שהיה אחד הראשונים שדנו בחלוקה "משולשת" של רשויות – מחוקקת, שופטת ומבצעת.
ב-1689 פרסם ג'ון לוק את החיבור שתי מסכתות על ממשל מדיני.
במסכת השנייה טען לוק שבממשל לגיטימי קיימות שלוש רשויות הנפרדות זו מזו בתכליתן: הרשות המחוקקת, תפקידה לחוקק חוקים כלליים, קבועים ולא שרירותיים.
הרשות המבצעת, תפקידה להוציא את החוק מהכוח אל הפועל ולאכוף אותו; לכנס את הרשות המחוקקת על פי הזמנים הקבועים החוק; ובמידת הצורך, להשתמש בסמכות המיוחדת (פררוגטיבה) שניתנה לה כדי לטפל במקרים לא צפויים, כגון מצבי חירום.
הרשות הפדרטיבית עוסקת בענייני חוץ, כולל הזכות לעשות שלום ומלחמה, לכונן בריתות עם כוחות זרים, ולשלוט בסחר החוץ.
חלוקה זו נחשבת לאחד המקורות לרעיון המודרני של הפרדת הרשויות במדינה, שפותח מאוחר יותר בידי מונטסקייה.
עם זאת, לוק אינו מציע ביזור סמכויות אמיתי, מפני שהוא מעניק חשיבות-על לרשות המחוקקת, שהרשות המבצעת למעשה משועבדת לה, אלא אם כן קיים מצב חירום.
הפרדת רשויות על פי מונטסקייה
בשנת 1748, על בסיס כתבי ג'ון לוק תיאר מונטסקייה בחיבור רוח החוקים את הצורך בהפרדה לשלוש רשויות שלטון.
ספרו מתבסס על ניתוח משטרים מהעת העתיקה ועד ימיו וכן משטרים זרים.
הוא נכתב בהשראת מה שראה כהצלחת המונרכיה הבריטית.
בחיבורו הוא מבקר בצורה חריפה את משטרו של לואי הארבעה עשר.
כמו כן, הוא דוגל במתן סמכויות למעמד האצולה, על חשבון המלך.
בבסיס תורתו של מונטסקייה עומדת הסברה שבמדינות דמוקרטיות (ובמידה פחותה ברפובליקות אריסטוקרטיות) עקרון העל הוא "המידה הטובה" – כלומר קיום נכונות לשים את האינטרסים של הקהילה מעל לאינטרסים פרטיים.
הוא ראה במשטר האנגלי דגם לחיקוי, וטען לגביו שהוא בעל מרכיבים רפובליקניים.
נושא עיקרי נוסף ב"על רוח החוקים" טמון בהתייחסות של מונטסקייה לחירות הפוליטית ולדרכים הטובות ביותר לשמר אותה.
"חירות פוליטית" לפי מונטסקייה היא מה שעשוי להיקרא בימינו ביטחון אישי, במיוחד ככל שהוא מסופק באמצעות מערכת של חוקים.
הוא מבדיל את הפירוש הזה של חירות משני פירושים אחרים, שלדעתו שגויים.
הפירוש הראשון הוא שחירות פוליטית קיימת כשקיים ממשל-עצמי קולקטיבי, ואילו הפירוש השני אומר שחירות היא היכולת של האזרח לעשות כל הבא בדעתו, ללא מגבלה.
לדעתו לא זו בלבד ששני פירושים אלה הם שגויים, אלא שהם אף עלולים לפגום בחירות הפוליטית.
לדידו של מונטסקייה, כינון חירות פוליטית דורש שני מרכיבים: פיצול סמכויות השלטון וכן יצירת מערכת של חוקים אזרחיים ופליליים שיבטיחו ביטחון אישי.
בעקבות קודמיו, מונטסקייה מחלק את סמכויות השלטון בין שלוש רשויות:
הרשות המחוקקת – אחראית על קביעת החוקים, באמצעות שני בתי פרלמנט – האחד המייצג את האצולה, והשני המייצג את העם – וזאת על פי הדגם האנגלי.
לדידו, חלוקה זו לשני בתים חיונית להגבלת סמכויות הרשות המחוקקת.
רשות זו גם מפקחת על הרשות המבצעת.
בכוחה לבטל את האופי הלא חוקי של מעשה (אמניסטיה).
לדידו על רשות זו למלא תפקידים שיפוטיים בשני מקרים: אם בוצעה עבירה פלילית, שאז על האצילים להישפט בידי בית הלורדים, ואילו שאר העם נשפט בבית התחתון; ובמשפט פוליטי, שאז הבית התחתון מאשים, ואילו בית הלורדים שופט.
הרשות השופטת – אחראית על הכרעה ויישוב סכסוכים על פי החוקים.
חידושו של מונטסקייה – לעומת לוק – הוא בתפקיד החשוב שהוא מייעד לרשות השופטת.
לדידו, חירות יכולה להתקיים רק אם המערכת השיפוטית בלתי תלויה ברשויות האחרות.
עם זאת, מערכת המשפט צריכה להיות נבחרת בידי העם ומוגבלת בסמכויותיה לנסיבות שלשמן נבחרה (חבר המושבעים).
הרשות המבצעת – אחראית על ביצוע החוקים, ומיוצגת בידי המלך.
בהגותו של מונטסקייה המלך ממלא תפקידים ביצועיים ופדרטיביים.
ביכולתו לאשר חוקים או להטיל עליהם וטו.
הרשות המבצעת ממלאת תפקידים שיפוטיים, למשל בעת מעצר אדם.
בשלוש הרשויות של מונטסקייה קיימים תפקודים מבצעים ובולמים.
כמו כן, אין הפרדה אמיתית בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת; ולמעשה אין הוא משתמש בספרו במושג של "הפרדה", אלא שמתקיימים תפקידים חופפים בין הרשויות השונות, שלמעשה משתפות פעולה, למען כינון חברה נטולת עריצות מצד המלך.
עקרון האיזונים והבלמים קובע כי לכל רשות במדינה צריך להיות הכוח להגביל או לבקר את שתי הרשויות האחרות, כך שייווצר איזון בין שלושת מרכזי הכוח במדינה.
מאמציה של כל רשות למנוע מהשתיים האחרות מלקבל עליונות, מוביל למאבק מתמשך ביניהן, שיוצר מרחב בו האזרחים חופשיים מהתעללות על ידי השלטונות.
הפילוסוף עמנואל קאנט תמך בעיקרון זה, וציין כי "בעיית ההרכבה של מדינה יכולה להיפתר אפילו על ידי אומה של שדים" כל עוד יש להם חוקה ראויה שתיצור מאבק בין הרשויות.
האיזונים והבלמים מעוצבים במטרה לשמר את הפרדת הרשויות, כך שכל רשות תישאר במקומה.
העיקרון קובע שלא מספיק להפריד בין הרשויות ולהבטיח את עצמאותן, אלא שכל אחת מהן זקוקה לכלים חוקתיים שיאפשרו לה לשמר את כוחה הלגיטימי וימנעו מהרשויות האחרות לפלוש לתחומה.
הם מבטיחים שלכל רשות תהיה מידה שווה של כוח, כלומר שהן תהיינה מאוזנות, ותגבלנה זו את זו באופן שימנע ניצול לרעה של כוח.
מקורו של עקרון האיזונים והבלמים, כמו של הפרדת הרשויות עצמה, הוא הספר "רוח החוקים" של מונסטקייה, ובהשראתו שולב המנגנון בחוקת ארצות הברית בשנת 1787. ב"כתבי הפדרליסט" מספר 78 בהתבסס על מונטסקייה, הגדיר אלכסנדר המילטון את הרשות השופטת כרשות נפרדת של הממשל, שווה בכוחה לרשות המחוקקת ולרשות המבצעת.
לפני המילטון, אנשי המושבות בארצות הברית עדיין נצמדו לרעיונות המלוכניים של הבריטים, וראו את השלטון כמחולק לשתי רשויות בלבד, מחוקקת ומבצעת, כשמערכת המשפט מתפקדת כזרוע של הרשות המבצעת.
עבודתו החשובה ביותר של ז'אן-ז'אק רוסו היא "האמנה החברתית", שמתחילה במשפט המפורסם: "האדם נולד חופשי ובכל מקום כבול הוא באזיקים".
הספר מתווה את הבסיס לסדר פוליטי לגיטימי.
הספר פורסם ב־1762 והפך לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
בספר זה טוען רוסו כי "המצב הטבעי" הוא מצב גרוע, שלא ניתן להתקיים בו, מצב שאין בו חוק או מוסר, וכי בהיותו במצב זה היה על המין האנושי להתאגד וליצור חברה, או להיעלם מן העולם.
במצב הטבעי מצוי האדם בתחרות מתמדת עם אחיו, תחרות ללא חוקים, שבה שולט הכוח; ורק לאחר היווסדות המוסדות החברתיים האדם הופך לבן חורין.
לטענתו, רק באמצעות יצירת אמנה חברתית הזונחת את הרעיונות על הזכות הטבעית, יכולים בני האדם לשמר את עצמם ולהישאר חופשיים, וזאת מכיוון שהם מוסרים מרצונם את חירותם לסמכותו של "הרצון הכללי" (מונח שרוסו נטל מניקולא מלבראנש), המבטיח אותם משעבוד לרצונו של החזק.
אותו רצון כללי, שהוא המדינה, כולל את הרצון הפרטי של כל אחד מהפרטים שמסרו בידי המדינה את חירותם, וכך שומר חירות זו, ובה בעת יוצר בסיס חוקי ומוסרי לקיום האנושי.
רוסו דגל בעקרון הפרדת הרשויות מטעמים של מומחיות.
הוא התבסס על תצפיותיו על השלטון בפולין.
בעוד שרוסו טוען כי הריבונות חייבת להישאר בידי העם (ומכאן, למשל, התנגדותו לממשל על ידי נציגים, כגון הדמוקרטיה הייצוגית), הוא גם מבחין בין הריבון ובין הממשלה.
על הממשלה מוטלת החובה ליישם ולאכוף את הרצון הכללי.
רוסו סבר כי העם צריך להיות המחוקק (ולא נציגיו), וכי סמכויות הביצוע יינתנו לקבוצה קטנה של אזרחים, שאינם אדוני העם כי אם פקידיו, ובידי העם הכוח לפטרם כרצונו, וזאת גם במקרים של שלטון הנופל בידי משפחה אחת או בידי קבוצה או מעמד מצומצמים.
לפי רוסו, את הידרדרות הממשל האידיאלי לכלל עריצות ניתן למנוע באמצעות אספות עם תכופות, שבהן תישאלנה שתי שאלות – האחת: "הֲיִיטב בידי הריבון לקיים את הצורה הנוכחית של הממשל", והשנייה: "הֲיִיטב בידי העם להשאיר את ההנהלה בידי אותם האנשים שהם ממונים עליה כעת?".
עם כל זאת, סבר רוסו כי יחיד המתנגד לפעולת משטר זה, ניתן לנקוט כלפיו בצעדים חמורים, ו"כל מי שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחוהו לכך הגוף כולו.
דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי".
ג'יימס מדיסון, שנחשב לאבי חוקת ארצות הברית וכיהן כנשיא ארצות הברית הרביעי טען ב-1788 כי לפי מונטסקייה עקרון הפרדת הרשויות שולל דגם קיצוני של השתלטות מוחלטת מצד רשות אחת על מלוא סמכותה, אך תומך בקידום חקיקה מצד הממשלה, תוך שלרשות המחוקקת יש את הסמכות לאשר או לדחות חקיקה זו:
מנגד, האנטי-פדרליסטים ובהם ויליאם פן סברו כי משנתו של מונטסקייה מתנגדת למעורבות של הממשלה בקידום חקיקה:
לצד הפרדת הרשויות של שלושה כוחות השווים בכוחם (הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת) המהווה "הפרדת רשויות אופקית", קיימת "הפרדת רשויות אנכית" של חלוקת הסמכות בין השלטון הארצי לרשויות שלטון מקומיות (שעומדות בסטטוס נמוך מהשלטון הארצי).
במדינות רבות, בהן בולטת ארצות הברית, קיימת חלוקת סמכויות משמעותית בין השלטון הפדרלי, לבין השלטון המדינתי שמחזיק מוסדות חקיקה ושיפוט עצמאיים.
ביתר המדינות, דוגמת ישראל, קיימת סמכות מסוימת לשלטון המקומי, בדרגות משתנות.
במודל השוודי ניתנה לעיריות אוטונומיה נרחבת והעיריות (כולל "הנהלת המחוז") אחראיות על תחומים רבים: השירותים החברתיים, מערכות החינוך, הדיור, הבנייה, תחבורה ובריאות הציבור.
במקביל העיריות רשאיות לפעול גם בתחומים: אספקת אנרגיה, פנאי ותרבות.
בסמכות העיריות לבצע שינויים במיסוי של תושביהן, כדי שיוכלו לפעול כנדרש בתחומים שבאחריותן.
במודל השוודי, חלק מתפקידו של השלטון המדינתי הוא לפקח על פעילות העיריות, אך אין לו סמכות לבטל את החלטותיהן.
ביחס לחלוקת הסמכויות, אחת ההצעות היא לקבוע שלשלטון הארצי תהיה "סמכות שיורית", כלומר סמכותו תוגבל לנושאים שהרשויות המקומיות אינן יכולות לנהל בעצמן באופן יעיל וכן לנושאים לגביהם צריכים להילקח בחשבון שיקולים ואינטרסים כלל מדינתיים.
גם בהודו נהוגה שיטה זו, אך בניגוד לשוודיה, לשלטון המדינתי בהודו דווקא יש סמכות לבטל את החלטותיהן של פעילות העיריות והמחוזות השונים.
להפרדת הרשויות האנכית קיימים מספר יתרונות:
הענקת אוטונומיה לשלטון המקומי עשויה להקטין את השסע הפוליטי בין תומכי גישות שונות (למשל בתחומי המוסר, החינוך, הכלכלה והתרבות), מכיוון שכל פרט יוכל ביתר קלות להתגורר באזור בו קיימת הגישה הפוליטית הקרובה יותר לעמדתו (דבר שמלבד התועלת לאותו פרט, יועיל גם לרוב שלא ייאלץ להתמודד עם מיעוט מתוסכל).
לפי הגישה הליברלית המעדיפה מינימום התערבות של השלטון בחירות הפרט, קיים יתרון להתערבות של רשות מקומית הקרובה יותר ל"אזרח הקטן" ושכוח ההשפעה שלו עליה גדול יחסית, לעומת התערבות של רשות ארצית.
הפחתת החשש מפני עריצות הרוב במדינה שתופעל כלפי מיעוט, כיוון שאוכלוסיית המיעוט תוכל להתרכז באזור מקומי שבו היא תהיה קבוצת הרוב, או לפחות, גורם בעל השפעה פוליטית משמעותית.
אלכסיס דה טוקוויל הגדיר זאת כך: .
ארצות הברית היא דמוקרטיה נשיאותית פדרלית, המתנהלת על פי חוקה שהתקבלה בשנת 1788. אבותיה המייסדים של ארצות הברית, שכוננו את חוקתה, הושפעו מאוד מרעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, ולכן קבעו בחוקה את ייסודן של שלוש רשויות שונות, והן:
הרשות המחוקקת – הקונגרס של ארצות הברית, המורכב מהסנאט ומבית הנבחרים.
הרשות המבצעת – הנשיא, מזכיריו (המקבילים לשרים), והמערכת הפקידותית הסובבת אותו.
הרשות השופטת – מערכת בתי המשפט, לרבות בית המשפט העליון הפדרלי (שעוסק בענייני חוקה).
גישת האבות המייסדים הייתה כי "אין די בתיחום הגבולות של כל אחת (מהרשויות) על גבי הנייר בלבד", ולכן "יש לספק לכל אחת מהן נשק חוקתי להגן על עצמה", כפי שביטא זאת אלכסנדר המילטון:.
גם מבחינה מעשית, ג'יימס מדיסון ואלכסנדר המילטון סברו כי הערובה הטובה ביותר לחירות האזרח ולמניעת חוקים פסולים, היא שתי רשויות דמוקרטיות (כלומר הרשות המבצעת והרשות המחוקקת ששתיהן נבחרות בידי הציבור, בניגוד לרשות השופטת) המאזנות זו את זו גם במישור החקיקה.
מנגד האנטי-פדרליסטים סברו כי דווקא "עליונות המחוקק" ביחס לרשות המבצעת היא שתבטיח את חירות האזרח בצורה המיטבית.
חוקת ארצות הברית שאושרה בשנת 1789 עיגנה את זכות הווטו של ראש הרשות המבצעת על חקיקה של הרשות המחוקקת, ואימצה למעשה את גישתם של מדיסון והמילטון.
בשנים שלאחר מכן גם מרבית המדינות המרכיבות את ארצות הברית עיגנו בחוקה שלהן זכות התערבות למושל המדינתי בחקיקה של בית המחוקקים המדינתי.
רמת הפרדת הרשויות בארצות הברית נחשבת לגבוהה בעולם ולמיטבית, וזאת משום שהקונגרס האמריקאי והנשיא נבחרים בבחירות שונות, נפרדות ולא תלויות.
הפרדת רשויות זו נשענת על מערכת סבוכה של איזונים ובלמים, המונעת מרשות מסוימת לצבור כוח והשפעה רבים מדי, העלולים לפגוע במהותה של הדמוקרטיה האמריקאית ובזכויות האדם המוגנות בחוקה.
דוגמאות למערכת איזונים ובלמים בארצות הברית
איזונים ובלמים מהווים עיקרון יסודי בדמוקרטיה, בכך שכל רשות יכולה להגביל או לפקח על הרשויות האחרות, וכך נוצר איזון בין שלוש הרשויות הנפרדות במדינה.
חקיקת חוקים – הקונגרס הוא בעל הסמכות היחידה לחוקק חוקים, אולם לנשיא שמורה הזכות להטיל וֶטו על הצעות חוק, ולא לקבל אותן.
עם זאת, הקונגרס יכול לבטל את הווטו על הצעת החוק, אם יש רוב של שני שלישים התומך בהצעה בכל בית.
פרוש חוקים – שופטי בבית המשפט העליון של ארצות הברית הם היחידים שיכולים לפרש את החוק בכלל ואת החוקה בפרט, וכך קובעים במידה רבה את דמותה של ארצות הברית.
ביטול חוקים – בית המשפט העליון של ארצות הברית יכול לקבוע שחוק שחוקק הקונגרס עומד בסתירה לחוקת ארצות הברית ולכן איננו חוקתי, ויש לבטלו.
בתגובה, הקונגרס יכול לערוך שינויים בחוקה, והוא בעל הסמכות היחידה לעשות כן, אך שינוי החוקה הוא מעשה מורכב ומסובך הדורש רוב של שני שלישים בכל בית והסכמה של שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית.
הכרזת מלחמה – רק הקונגרס יכול להכריז מלחמה על מדינה אחרת, אולם רק הנשיא, ששולט על הצבא ועל שאר כוחות הביטחון, יכול לנהל את המלחמה.
מינוי שופטים – השופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית מתמנים על ידי הנשיא, אך הדבר דורש את הסכמת הסנאט.
סמכות זו היא אחת מהסמכויות החזקות שעומדות לרשות הנשיא בגלל שמינוי השופטים הוא לכל חייהם.
דבר שיכול להשפיע על דמותה של המדינה לעוד שנים ארוכות.
כמו כן, הנשיא אוחז בכוח להעניק חנינות ולדחות ביצוע של עונש מוות; כוח זה אינו מוגבל.
המשטר בממלכה המאוחדת הוא משטר דמוקרטי-פרלמנטרי, שמשמעותו שהממשלה צומחת מהפרלמנט, וזקוקה לאמונו על מנת לכהן.
במשטר כזה מידת הפרדת הרשויות נמוכה יותר מאשר במשטר דמוקרטי-נשיאותי הקיים, למשל, בארצות הברית.
הממלכה המאוחדת היא מונרכיה חוקתית, הנסמכת על פרלמנט רב כוח והשפעה, ועל חוקה לא כתובה.
נהוג לכנות חוקה שכזו "חוקה מטריאלית" (בניגוד לחוקה כתובה – "חוקה פורמלית", הקיימת, למשל, בארצות הברית), והיא מורכבת מחוקים רגילים, מפסקי דין משמעותיים וידועים, וכן ממנהג חוקתי – נורמות התנהגות דמוקרטיות ומוסכמות פוליטיות.
כל אלה מייצבים את הדמוקרטיה הבריטית, ומחלקים את הכוח השלטוני לשלוש רשויות שונות:
הרשות המחוקקת – הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, שמורכב משני בתים: בית עליון ובית תחתון.
הבית העליון הוא בית הלורדים (House of Lords) והבית התחתון הוא בית הנבחרים (House of Commons).
הרשות השופטת – מערכת בתי המשפט.
קיימים מצבים בבריטניה שבהם יש חריגה מעקרון הפרדת הרשויות:
על פי הגדרות המלוכה הבריטית, עומד המונרך בראש הרשות המבצעת ובראש הרשות השופטת, ומהווה חלק מן הרשות המחוקקת, ובכך סותר את עקרון הפרדת הרשויות.
עם זאת, כל עוד המונרך אינו משתמש בסמכויותיו להתערבות או לפגיעה ברשויות הממשל, נותרת הממלכה המאוחדת דמוקרטיה מופרדת רשויות בפועל.
תפקיד הלורד צ'נסלור, עד שנת 2005, כלל השתתפות בכל אחת משלוש הרשויות (לרבות שני בתי הפרלמנט), ובכך סתר בפועל את עקרון הפרדת הרשויות.
המכהן בתפקיד זה היה חבר בבית התחתון של הפרלמנט (בית הנבחרים הבריטי), שימש כיו"ר הבית העליון של הפרלמנט (בית הלורדים) שמשמש גם כערכאת שיפוט עליונה, שימש כשר המשפטים בממשלה, וכן כראש הרשות השופטת.
כמו גם באנגליה כך גם במדינת ישראל המשטר הוא משטר דמוקרטי-פרלמנטרי.
עם זאת, בישראל, כמו בכל מדינה דמוקרטית אחרת, יש שלוש רשויות:
רשות מחוקקת – הכנסת (שסמכויותיה מוגדרות בחוק יסוד: הכנסת).
רשות מבצעת – הממשלה (שסמכויותיה מוגדרות בחוק יסוד: הממשלה), שמתמנה מתוך חברי הקואליציה בכנסת.
רשות שופטת – מערכת בתי המשפט (שסמכויותיה מוגדרות בחוק יסוד: השפיטה).
הרשויות השונות חופפות ומשיקות אלו לאלו, ולעיתים נוצרים מצבים של התנגשות סמכויות.
המצב המתקבל הוא של עירוב תחומים בין הרשויות השונות, כאשר כל רשות בודקת, מאזנת ומפקחת על הרשויות האחרות.
בשנת 2017 הביע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בנאומו בטקס השבעת נשיאת בית המשפט העליון, תמיכה בגישתו של ג'יימס מדיסון: .
על חשיבותה של הפרדת הרשויות עמד נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:
לנשיאי ארצות הברית יש זכות להטיל וטו על חקיקת הקונגרס, וחלקם ניצלו אותה מאות פעמים; פרנקלין דלאנו רוזוולט הטיל וטו יותר מ-600 פעמים, גרובר קליבלנד הטיל וטו יותר מ-400 פעמים, והארי טרומן הטיל וטו 250 פעמים.
גם בדמוקרטיות פרלמנטריות רווחת תופעת זכות וטו על החקיקה.
מחקר השוואתי בשנות השישים בידי האיגוד הבין-פרלמנטרי מצא כי "העיקרון שלפיו הפרלמנט הוא שמפעיל את סמכות החקיקה באופן בלעדי אינו מתַקשר עוד עם המציאות ברוב מדינות העולם".
מאמצע המאה ה-20 ואילך, הגישה המקובלת ברוב הדמוקרטיות בעולם היא שהממשלה היא היוזמת העיקרית של חקיקה חדשה, ואילו תפקיד הפרלמנט להכריע אם לאשר או לדחות אותה.
כך מחקר השוואתי מצא כי:.
בין ההסברים לכך: "העובדה שהחקיקה הפכה מורכבת יותר ונשענת על ידע מקצועי וכלכלי עצום, כפי שמעולם לא היה לפני כן – ובמדינה המִנהלית המודרנית היא דורשת תיאום סבוך בין גופי שלטון רבים".
הפרדת עיסוקים מגדרית משמעה ששיעור מבני מגדר אחד העוסקים במקצוע מסוים, גבוה או נמוך באופן משמעותי ביחס לשיעור השתתפותו של מגדר זה בכוח העבודה הכללי.
רק מיעוט קטן של מקצועות מאוזנים בהיבט מגדרי, כלומר מתקיים בהם שיעור דומה של גברים ונשים.
במרבית המקצועות קיים רוב נשי ניכר או רוב גברי ניכר.
מקצועות בעלי רוב נשי ניכר קרויים "מקצועות נשיים" (מקצועות של "צווארון ורוד"), ונכללים בהם מקצועות כגון הוראה וסיעוד, ומקצועות בעלי רוב גברי ניכר קרויים "מקצועות גבריים", ונכללים בהם מקצועות כגון נהיגה והנדסה.
הפרדה כזאת למקצועות ועיסוקים מכונה סגרגציה אופקית, ואילו הפרדה המביאה לאי שוויון בחלוקה לדרגים מכונה סגרגציה אנכית.
ישנם גם מקצועות בהם הנשים מאכלסות את הדרגים הנמוכים בעוד שהדרגים העליונים מתאפיינים ברוב גברי.
מגבלה על קידומן של נשים לדרגים עליונים מכונה תקרת הזכוכית ואילו קידום מהיר של גברים במקצועות נשיים מכונה מעלית הזכוכית.
בדיקת הדינמיקה של ההפרדה לאורך זמן, מראה שתי תופעות שעל פני השטח נראות כסותרות: התופעה הראשונה היא שינויים בהפרדה על פי מין – מקצועות בעלי רוב גברי קולטים נשים ועוברים "פמיניזציה" עד שהם הופכים ל"נשיים", כפי שאירע במקצועות הפקידות וההוראה, למשל.
לעיתים רחוקות מתרחש תהליך הפוך – הפרדה בכיוון השני: כניסת גברים למקצוע נשי.
כך קרה למשל בתחומים הפרא-רפואיים כגון פיזיותרפיה.
התופעה השנייה, הסותרת את הראשונה, היא העובדה שההפרדה בין גברים לנשים במקצועות השונים נותרת בעינה.
גם כשהם עוסקים באותו המקצוע, לעיתים גברים ונשים אינם ממלאים את אותם התפקידים, ונמצאים בנישות תעסוקתיות שונות.
תופעות אלו מסבירות את הדינמיות של תופעת ההפרדה: לצד שמירה על רמת הפרדה גבוהה ישנם מקצועות שנראה שכביכול הם עברו אי-הפרדה ומתאזנים, אך למעשה הם עברו הפרדה מחדש, ונותרו מופרדים בכיוון ההפוך.
מקצועות אלה הפכו מגבריים לנשיים, ובמקומם הפכו מקצועות אחרים, חדשים בחלקם, מופרדים ו"גבריים".
במקביל נולדו מקצועות חדשים "נשיים".
יש הטוענים כי לתופעות אלה יש השלכות הפוגעות במעמד האישה בעולם העבודה: הן מצמצמות את אפשרויות הבחירה הממשיות הפתוחות בפני נשים ומהוות גורם ראשון במעלה להבדלים בשכר ובהזדמנויות קידום בין המינים.
הבדל מגדרי נוסף הוא ייצוג-יתר של גברים בענפים ומקצועות בסיכון גבוה, כגון בנייה, כרייה, מכבי אש, צבא, חקלאות, דייג, ואבטחה.
כתוצאה מכך, בצפון אמריקה, אירופה ואזורים נוספים הסיכוי של גברים למות בתאונת עבודה גבוה משל נשים.
מספר מחקרים מצאו כי יותר מ-90% מתאונות העבודה הקטלניות היו של גברים.
הפרדה על פי מין מצמצמת את שדה הברירה המקצועי.
כאשר רוב העוסקים בעיסוק מסוים הם בני מין אחד, במרוצת הזמן מוטבעת עליו תווית מגדרית המקנה לו זהות של עיסוק המתאים למגדר ספציפי ובלתי מתאים לכאורה למגדר האחר.
לתווית המגדרית יש חלק חשוב בדימויו החברתי של העיסוק והיא משפיעה על התנהגותם של דורשי עבודה ומעבידים כאחד.
מיעוט נשים בענף ההנדסה לדוגמה, משווה לו דימוי או מתייג אותו כמקצוע בלתי הולם לנשים ומרתיע את רובן מלבחור בתחום זה או אפילו להביאו בחשבון כבחירה אפשרית.
אלה הבוחרים במקצוע הנחשב "בלתי מתאים" כגון, אישה העוסקת במכונאות או גבר הבוחר לעבוד כ"גננת" ניצבים באופן תמידי בפני הצורך להוכיח שעל אף בחירתם המקצועית, נשיותן או גבריותם אינה מוטלת בספק וזהותם המינית אינה פוגעת במיומנותם המקצועית ולהפך.
יש מחקרים המייחסים מספר סיבות לתופעה של הפרדה מגדרית בתעסוקה:
אחריות לבית ולמשפחה – נשים מטפלות יותר בתחזוקת הבית ובגידול הילדים.
תחומי הלימוד – על אף שנשים פונות להשכלה גבוהה בשיעור שאינו נופל משיעור הגברים, נוטים הגברים ללמוד תחומים בהם השכר גבוה ונשים נוטות למקצועות "נשיים" המאופיינים ברובם בשכר נמוך יחסית.
נורמות עבודה – בחלק ממקומות העבודה הגבריים "נורמות העבודה" בנויות בצורה ששוחקת נשים המנסות להשתלב בהם.
למשל: הערכת עובדים על פי נכונותם לשעות עבודה ארוכות ושעות נוספות.
כח פיסי – במקצועות רבים בהם נדרש כח רב לביצוע העבודה, קיים רוב גברי ברור באיוש מצבת העובדים.
דעות קדומות – בסקר שנערך בישראל עבור נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה השיבו מיעוט מהמעסיקים (24% מהמעסיקים במגזר הפרטי ו־17% מהמעסיקים במגזר הציבורי) כי יש תפקידים שנשים תתקשנה למלא.
המעסיקים התייחסו בעיקר לתפקידים הדורשים כוח פיזי, הכשרה טכנית או שעות עבודה ארוכות כאמור לעיל.
המשמעות של ממצאי הסקר היא כי רוב מכריע של המעסיקים אינם מחזיקים בדעות אלו.
הפרדת מוסדות הדת מהמדינה היא רעיון במחשבה המודרנית, לפיו ראוי למוסדות המדינה או הממשלה הלאומית להיות נפרדים מן המוסדות הדתיים.
הרעיון אומץ במדינות רבות, במידות שונות, על פי התאמה של המערכות המשפטיות והחוקתיות, וההשקפות הקיימות במדינה הספציפית על תפקיד הדת במדינה ובחברה.
עקרון דומה בשם לאיסיטה אומץ בצרפת ובטורקיה, בזמן שארצות אחרות עם שיעור חילון חברתי גבוה כמו נורווגיה השאירו הכרה חוקתית בדת המדינה.
הרעיון של הפרדת הדת מהמדינה מקביל להרבה רעיונות פוליטיים וחברתיים, כולל החילוניות, חופש הדת, פלורליזם בין דתות וזרמים דתיים.
מקובל לייחס את ראשיתו של הרעיון לפילוסוף ג'ון לוק, אשר טבע לראשונה את המושג "Separation of Church and State" (מילולית: הפרדת הכנסייה מהמדינה).
ביטוי זה שטבע לוק הוזכר לאחר מכן במכתב ששלח תומאס ג'פרסון ב-1802 לבפטיסטים של העיר דאנברי.
במכתב זה מתייחס ג'פרסון אל התיקון הראשון לחוקה שיוצר, כהגדרתו, "חומת הפרדה" בין הכנסייה למדינה.
בבית המשפט העליון של ארצות הברית נעשה לראשונה שימוש במושג בדיון ב-1878, אך רק אחרי סדרה של תיקים משפטיים שהתחילו ב-1948, החל דיון ציבורי בארצות הברית על המשמעויות הפוליטיות של עיקרון זה.
ישנו מגוון גישות בדבר רמת ההפרדה הרצויה בין דת ומדינה.
נקודת ההשקפה החילונית גורסת כי על הדת והמדינה להיות נפרדות לחלוטין זו מזו.
אחרים גורסים כי על המדינה להיות בעלת מעורבות חלקית בדת, כגון על ידי תמיכה כלכלית שוויונית במוסדותיה, אך אל לה להתבסס על דת אחת כדת המדינה.
נקודת ההשקפה הדתית גורסת כי המדינה, ולפעמים גם האזרחות והלאום, קשורים לחלוטין בדת.
דוגמאות לכך, ניתן למצוא ברטוריקה של גורמים דתיים בעניין, כמו "אומה נוצרית" או "מדינה יהודית" ו"מדינת הלכה".
הפרדת הדת והמדינה קשורה לחופש הדת, אך אלו שני נושאים שונים, ואין להסיק באופן מוחלט כי במדינה שנהוגה בה דת מדינה אין חופש-דת.
כמו כן מדינה שאין בה דת-מדינה אין ודאות שיהיה בה חופש דת.
מדינות רבות מאפשרות חופש באמונה הדתית, אך אין מדינה המתירה חופש פולחן מוחלט.
קיימים חוקים האוסרים ביגמיה, קיום יחסי מין עם ילדים, קרבנות אדם וכדומה, זאת גם כאשר מעשים אלו ודומיהם מהוים חלק מאמונתה הדתית של קבוצה מסוימת.
המודלים של יחסי הדת והשלטון בימי הביניים בעולם הנוצרי לעומת העולם מוסלמי נראים, לפחות מבחינה מוסדית או שלטונית, מנוגדים למדי.
באימפריה המוסלמית הח'ליף היה גם השליט הפוליטי וגם מנהיג דתי המתאפיין בדרגה רוחנית גבוהה, כך שלא התאפשרה הפרדה רעיונית או ממשית בין הדת והשלטון.
החיבור ההדוק בין השניים התבטא היטב גם בדמותו של הנביא מוחמד, שהיה מנהיג צבאי בעל כיבושים מרשימים, ובד בבד מנהיג רוחני, מייסד הדת המוסלמית.
לעומת זאת, בעולם הנוצרי יחסי הדת והשלטון היו מורכבים למדי.
בעוד באימפריה הרומית המזרחית (ביזנטיון) המודל היה דומה לזה של האימפריה המוסלמית, הרי שבאימפריה הרומית הקדושה המודל היה שונה.
למראית עין נראה כי הייתה קיימת הפרדה בין הדת והמדינה, שכן באימפריה הרומית המערבית פעלו שתי מערכות מקבילות: המערכת הדתית בראשות האפיפיור, שהייתה אמונה על כל האספקטים המוסריים והדתיים בהתנהלות האימפריה, והמערכת החילונית בראשו של המלך או הקיסר, שהייתה אמונה על ההתנהלות הפוליטית והכלכלית של האימפריה.
עם זאת, אין להסיק מכך כי המערכות פעלו באופן מנותק אחת מהשנייה, אלא להפך, אירועים רבים הוכיחו כי הדת והמדינה היו כרוכות זו בזו באירופה המערבית של ימי הביניים, וכי הקשר ביניהן היה חזק וסבוך מאוד, ולא ניתן היה להתירו.
כך לדוגמה, היה זה דבר שבשגרה שקיסרים מינו בישופים, ואפיפיורים היו בעלי קרקעות וסמכויות שיפוט, דבר שהביא לא פעם למתחים והתנגשויות בין המערכות.
גישה אחת במחקר ההיסטורי קובעת, שלא היה הבדל מהותי בין המודלים, שכן בשניהם הדת והמדינה היו קשורות בקשר הדוק, וכי ההבדל הוא מוסדי או ארגוני בלבד.
גישה אחרת במחקר גורסת כי היה הבדל מהותי, שכן באימפריה המוסלמית השכילו לבטל את המתח בין הדת והמדינה, ואילו באימפריה הרומית המערבית המתח היה נוכח ודומיננטי.
המודל המוסלמי מבטא חיבור מובנה בין הדת והשלטון.
חיבור זה מושתת על דמותו של הנביא מוחמד, מייסד הדת המוסלמית, שהיה מצביא דגול והביא לכיבושים באמצעות צבאותיו.
מחקרים מעריכים כי הוא עצמו לחם ב־8 קרבות מרכזיים, הוביל 18 פשיטות ותכנן מבחינה אסטרטגית עוד 38 מבצעים צבאיים.
כמו כן, מוחמד עצמו נפצע פעמיים במהלך קרבות ואף הוביל מספר רפורמות צבאיות אשר שינו לחלוטין את מבנה הצבא, ואפשרו לו להגיע לכיבושיו המרשימים.
מוחמד היוה מודל של נביא שהוא גם לוחם, כך לא ניתן להפריד בין האספקטים הרוחניים לאלה הצבאיים או גשמיים של דמותו, והם אף משלימים אחד את השני ושואבים לגיטימציה זה מזה.
מוחמד האמין בשימוש בכוח לצורך קידום מטרות פוליטיות ודתיות, כך טבע את המושג "ג'יהאד", זוהי מלחמת קודש שהיא לחימה בשירות ערכי הדת או לשם הפצת הדת.
ביטוי זה מופיע מספר פעמים בקוראן ומבטא את החיבור ההדוק בין הדת ובין הצבא, הכיבוש המדיני והעצמה: "ונלחמתם (בכופרים) עד כלות והייתה הדת לאלוהים" (סורה 2, פסוק 189).
" שים ידך ביד אחיך בשורות הג'יהאד, והתחבר עימם בכוח בקשר האחווה למען אללה, ותהיו כבניין יצוק, שחלקו האחד מחזק את חלקו האחר, ואז תזכו כולכם באהבתו של אללה ובתמיכתו, כדבר של אללה: אללה אוהב את הנלחמים למענו הערוכים בשורות, כמו היו בניין יצוק" (סורה 61, פסוק 4).
כך, השימוש בכוח מהווה הוכחה לאמיתות הדת וגם מקרב את המאמין אל אלוהיו.
מוחמד השריש את המושג "האומה המוסלמית", זוהי קהילה חדשה אשר הורכבה מהשבטים הערביים המתאחדים לגוף אחד ומקבלים על עצמם מערכת חוקים אחת.
האומה מושתת על אמונה בדת אחת ורצון להמשיך את המשיח ולקיים את מסריו.
מוחמד האמין כי האומה תמנע סכסוכים פנימיים, כך שאף ליצור חברה שהיא אחידה ומגובשת.
עיקרון זה בא לידי ביטוי ב"חוזה האומה" ("עהד אל אומה") שכתב מוחמד לבני אל מדינה במאה ה-7 לספירה: "בשם אלוהים הרחמן והרחום, זה כתב ממוחמד הנביא בין המאמינים והמוסלמים מקריש ויתרב' (אל מדינה) ומי שהולך אחריהם ונספח אליהם ונלחם עמם.
הם מהווים אומה אחת נבדלת משאר האנשים...
חסות אלוהים אחת היא לכולם.
חסות המוענקת על ידי הפחות ביותר ביניהם מחייבת את כולם, כי המאמינים ערבים זה לזה" (עהד אל אומה, שורות 1,7).
מוחמד מדגיש בחוזה האומה את הסולידריות המאפיינת את חברי הקבוצה יחד עם הנבדלות משאר האנשים, זאת על בסיס קבלת החוקים והאמונה המוסלמית.
מוחמד התייחס להיותו שליח האל ולשאלת הממשיכים שלו כפי שמתועד בספרות החדית' המביאה את אמירותיו המרכזיות בנושאים שונים: "דעו לכם והשמרו!
לא היה שום שליח ביני ובין ישוע בן מרים.
הח'ליף ישמש המחליף שלי באומתי, לאחר מותי..
לכשתמצאו את המהדי (משיח), תנו לו שבועת אמונים!
הרי הוא המהדי ונציגו של אללה על פני אדמות" (ספרות החדית', פרק 88).
כמו כן, מוחמד הדגיש את החשיבות של האמונה בשליח האל לצורך הגאולה בגן העדן: "אנחה אתכם אל עסקה שתפטור אתכם מעונש כבד: האמינו באלוהים ובשליחו וקומו להיאבק למען אלוהים, בהקריבכם את רכושכם ונפשותיכם.
בזאת ייטב לכם, אם אתם יודעים.
אז יסלח לכם על חטאיכם ויכניסכם אל גנים שנהרות זורמים למרגלותיהם ואל משכנות נאווים בגני עדן (ספרות החדית', פרק 90).
המודל שהציב מוחמד התממש החל מן המאה ה-7 בדמותו של הח'ליף.
הח'ליף, המנהיג האסלאמי של האומה מצופה לדאוג לכל צורכיהם של נתיניו, זוהי משימתו העליונה ובעצם תפקידו הוא מקיים מצווה בעיני האל.
סמכותם של הח'ליפים בעיני המאמינים הייתה סמכות רוחנית ופוליטית כאחת, כאשר החוק האסלאמי עמד לרשותם.
החוק עצמו ("השריעה") מבטא היטב את החיבור בין הדת לבין השלטון; השריעה מתווה מדיניות בכל תחומי החיים, החל מעניינים גשמיים (כגון דיני צבא, פוליטיקה) וכלה בעניינים רוחניים (כגון צומות, עלייה לרגל).
הח'ליפות העבאסית אשר פעלה במאות 9–13 באימפריה המוסלמית שאבה את הלגיטימציה לשלטונה מהיות הח'ליפים צאצאיו של אל עבאס, בן דודו של מוחמד ובני שבט קורייש.
שלטון הח'ליפות הלך ותפס תאוצה במאות 9–10 לספירה כשלטון בעל חשיבות רוחנית, כממשיכי מוחמד בעולם וכמבצעי חזונו החברתי והדתי.
הח'ליף נהפך לסמל לאחדות האומה המוסלמית ולשומר הסף של החוק האסלאמי
חיבורו של אבו אלחסן עלי אבן מוחמד אלמוארדי (Abu al-Hasan Ali Ibn Muhammad IbnHabib al-Mawardi) "על שאלת האימאמיות" שמופיע בספרו "חוקי הממשל האסלאמי" מהמאה ה-11 (Al-Ahkam al-sultaniya) מבטא את העקרונות המרכזיים ביותר בשלטון הח'ליפות.
אלמוארדי היה משכיל מומחה לענייני החוק האסלאמי אשר חי בדרום עיראק.
העקרונות המרכזיים בחיבור הם החוזה בין הקהילה למנהיג, המבנה ההיררכי של הקהילה והטוטליות של החוק האסלאמי ושל ההנהגה.
בשלושת העקרונות הללו ניתן למצוא חיבור אינהרנטי בין הדת ובין השלטון.
הח'ליף נתפס כבעל תפקיד מהותי עבור הקהילה שכן הוא ממלא מקומו של הנביא בעולם, הוא מופקד על הדת, על החוק המוסלמי ועל השלטון.
בתמורה לכך שהקהילה שמה מבטחיה במנהיג הוא מספק את כל צורכיהם של נתיניו, הרוחניים והגשמיים כאחד.
עקרון ההיררכיה מתאר את המבנה הנוקשה של החברה במסגרתו יש הנהגה אחת מרכזית אליה יש נאמנות רבה, את הח'ליף מותר היה להחליף רק במקרים חריגים ביותר.
עקרון הטוטליות מתבטא בין השאר בכך שהח'ליף הוא המוודא את מימושו של החוק האסלאמי, חוק שמהווה הבסיס לניהול החיים.
זאת, כדי שהדת תהיה מוגנת מהיווצרות סדק כל שהוא ויימנע מהאומה המוסלמית להיכשל" (על שאלת האימאמיות, עמוד 5).
הח'ליף צריך להקדיש את כל מהותו לשמירה על האינטרסים של נתיניו, הדרישות ממנו הן רבות ואינן מתפשרות, כאשר הדימוי החוזר הוא של רועה צאן השומר על עדרו בכל מאודו " "כל אחד מכם רועה, וכל אחד מכם אחראי על צאן מרעיתו" (ספרות החדית', פרק 80).
בחיבורו של אלמוארדי אין שום אזכור למתח האפשרי בין המדינה לדת, עובדה שמוכיחה עד כמה הרעיון היה רחוק מתודעתם של אלמוארדי ושל בני תקופתו.
שלטון הח'ליפות הלך ואיבד מכוחו במהלך המאה ה-11 בעקבות גורמים חדשים בזירה הפוליטית, עיקרם שיעים.
המחלוקת הפוליטית הייתה למעשה על שאלת הסמכות הדתית, כאשר המשכילים השיעים ביקרו את שלטון הח'ליפות על כך שהח'ליף הולך ונהיה דומה לשליט פוליטי, ראש האומה המוסלמית אבל לא בעל סמכות דתית.
לפי המודל השיעי, האימאם הוא גם מנהיג פוליטי וגם בעל סמכות רוחנית לפרש את ההלכה ולפסוק פסיקות.
תפיסה שיעית מרכזית בתחום זה היא "שלטון חכם ההלכה", לפיה איש דת צריך לעמוד בראש המדינה.
כך, הפוליטיקה והדת הלכו בד בבד במציאות האסלאמית הימי ביניימית וכאשר חל ריחוק מסוים בין השלטון ובין הלגיטימציה הדתית לפועלו, תהליכים שונים וידאו כי הקשר בין הדת ובין השלטון לא יותר.
המודל הנוצרי: האימפריה הרומית הקדושה
באימפריה הרומית הקדושה התקיימה הפרדה פורמלית בין המערכת החילונית ובין המערכת הדתית, אך למעשה התקיים קשר הדוק בין השתיים.
פאולוס (Paulus), שליחו המרכזי של ישו ומייסד הדת הנוצרית כתב ב"איגרת אל הרומיים" כך: "כל נפש תיכנע לגדולת הרשויות כי אין רשות כי אם מאת האלוהים והרשויות הנמצאות על יד אלוהים נתמנו.
לכן כל המתקומם לרשות ממרה את פי האלוהים והממרים יישאו את עוונם" (הברית החדשה, האיגרת אל הרומים י"ג, פסוקים 1–2).
כלומר, הציות לסמכות השלטונית מהווה ציות ישיר לאל, שכן כל סמכות פועלת בחסדו.
כאן פאולוס מנסח לראשונה את הקשר ההדוק בין השלטון ובין האל.
כמו כן, פאולוס קובע כי תפקידה של הסמכות השלטונית הוא לקדם את התוכנית האלוהית "כי משרתת אלוהים היא לטוב לך אבל אם הרע תעשה ירא כי לא לחנם חגר-חרב היא כי משרתת אלוהים היא לשלם גמול ולשפך חמה על עשי הרע" (הברית החדשה, האיגרת אל הרומים י"ג, פסוק 4).
אוגוסטינוס (Augustinus), תאולוג מרכזי ואחד מאבות הכנסייה התייחס במאה ה-4 בספרו "עיר האלוהים" למתח התמידי בין המערכת הדתית לזו השלטונית: "העיר הארצית שלא תיכון לעולמים (שהרי לא תהיה עוד עיר משיבוא עליה העונש החמור מכל) מוצאת לעצמה את טובה בעולם הזה וצמחו בו, ככל שאפשר לשמוח בדברים האלה..
קרועה עיר זאת בתוך עצמה על ידי מדנים, מחלוקות, מלחמות וניצחונות שהם או מהרסי חיים או קצרי ימים" (עיר האלוהים, פרק 4).
אוגוסטינוס קבע כי המדינה היא תוצר של החטא הקדמון ומהווה עונש על התנהגותו הלא מוסרית של האדם.
עם זאת, אם היא מתנהלת כראוי היא יכולה להוות התיקון לאי מוסריותו של האדם.
מכאן, שלמדינה יש תפקיד חשוב בהובלת האדם אל עבר הגאולה אך היא מתאפיינת בהיותו של האדם יצור פגום בעל תאוות ואינטרסים, זאת בניגוד לעיר האלוהים שהיא נעלית במהותה .
החל מהמאה ה-4 לספירה הנצרות הוכרה כדתה הרשמית של האימפריה הרומית על ידי הקיסר קונסטנטינוס (Constantinus).
מיד לאחר התנצרות האימפריה החלו לפעול של שתי מערכות במקביל: המערכת הדתית- כנסייתית בראשו של האפיפיור, והמערכת החילונית בראשו של הקיסר.
במהרה הכנסייה החלה לצבור נכסים רבים ואדמות, בין השאר בשל תרומות של בני האצולה.
הכנסייה תפסה את תפקידה המרכזי כהצלת נשמותיהם של המאמינים ואת תפקידה של הסמכות החילונית כעיסוק בעולם החומרי, מכאן שהכנסייה תפסה את סמכותה בהכרח כגבוה יותר שכן היא עוסקת בעניינים ברומו של עולם.
במשך מאות שנים המערכות הללו שיתפו פעולה ופעלו מתוך תפיסת שותפות ומערכת איזונים הדדית.
לראיה, האפיפיורים ואנשי הכנסייה שימשו פעמים רבות כיועצים פוליטיים, המנזרים היוו מוקד חשוב בפיתוח של חינוך ותרבות, הקיסר סייע בפעילות המסיון במסגרת כיבושיו השונים ושאב את הלגיטימציה לפעולותיו מתוך תפיסת כהונתו ב"חסד האל".
הפאודליזם אשר התפתח במאה ה-11 החליש את כוחה של הכנסייה שכן הנאמנות של המאמינים הפכה ללוקאלית, כלומר נאמנות לאציל המקומי.
במאה ה-11 הכנסייה מצאה עצמה בעמדה חלשה מאוד ביחס למערכת החילונית וסבלה מבעיות מוסריות שונות.
במובנים רבים הנזיר בעת הזו היה דומה יותר לאדם בעל תפקיד פוליטי ופחות לאדם בעל תפקיד רוחני.
עם מינויי של היילדברנד (Hildebrand) לאפיפיור בשנת 1073 התרחשה "הרפורמה הגרגוריאנית" שקראה לחזרה למודל שהציבו ישו והשליחים .
כך, גרגוריוס השביעי (Gregory VII) קרא לטיהור רוחני של הכנסייה והחזרתה לעמדת כוח, הטיהור כלל בין השאר לחימה בתופעות של מכירת משרות כנסייתיות בכסף ונישואי כמרים.