tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קראטרוס נכנס לתסליה וחבר לאנטיפטרוס וסר למרותו מרצון.
בשלב זה, צבאו של אנטיפטרוס מנה כארבעים אלף לוחמים רגליים, שלושת אלפים קשתים וקלעים וכחמשת אלפים פרשים.
הצבא האתונאי, שעדיין לא חיזק את כוחו בחזרה לאחר שרבים מלוחמיו חזרו לבתיהם במהלך ההמתנה בתסליה מנה בשלב זה עשרים וחמישה אלף לוחמים רגליים, שלושת אלפים וחמש מאות פרשים, היוונים שמו את יהבם על הפרשים התסלים שהיוו חלק משמעותי מניצחונותיהם הקודמים במלחמה.
אנטיפטרוס הניע את חייליו וניסה למשוך את היוונים שהיססו עדיין לצאת לקרב היות שרצו לחכות שעוד חיילים יחזרו, אך, לבסוף היוונים נאלצו לצאת לקרב.
היוונים ערכו את כוחותיהם כך שהפרשים היו בראש ואילו הפלנקס צעד מאחוריהם.
ידם של הפרשים התסלים הייתה על העליונה, אך, אז שלח אנטיפטרוס את הפזטיירוי המקדוני אל מול הפלנקס היווני.
הרגליים היוונים החלו לסגת היות שספגו אבדות רבות ולא יכלו לעמוד בפני מספרם הרב של המקדונים.
למרות שהפרשים התסלים צברו יתרון מול אויביהם הפרשים המקדונים, כאשר הם ראו שהלוחמים הרגליים נסוגים, הפרשים התסלים החלו לסגת גם כן וניסו לחבור לעמיתיהם.
כאשר היוונים נסוגו לאזור הררי שהקשה על הלחימה הקרב הופסק.
יותר מחמש מאות יוונים נהרגו ומהצד המקדוני נהרגו כמאה ושלושים.
למחרת, מנון ואנטיפילוס שהיו מנהיגי היוונים החליטו לשלוח שגרירים אל אנטיפטרוס כדי לדון על הפסקת אש.
תשובתו של אנטיפטרוס הייתה כי הוא מתכוון לדון עם כל עיר על התנאים אך אינו מוכן לדון על הסכם כללי.
היוונים סירבו לכך היות שרצו הסכם שהיה תואם לכל הערים, ולכן אנטיפטרוס וקראטרוס שלחו כוחות לערים קרובות על מנת להטיל עליהן מצור ולכבוש אותן בקלות היות שרוב המגינים נמצאו בצבא שנמצא בשדה הקרב.
הערים שפחדו מהמקדונים החלו לשלוח, אחת אחרי השנייה, שליחים אל אנטיפטרוס על מנת לתאם תנאים להפסקת אש.
תנאיו של אנטיפטרוס לא היו קשים וזה שכנע ערים נוספות לשבת עמו אל שולחן המשא ומתן.
האתונאים ובני בריתם הקרובים האטולים שהיו העוינים ביותר למקדונים ננטשו על ידי בני בריתם שחתמו הסכמים עם אנטיפטרוס.
כאשר האתונאים והאטולים הבינו כי נשארו לבדם מול המקדונים הם החליטו לשלוח משלחת אל אנטיפטרוס.
בראש המשלחת עמד דמאדס (Demades) שהיה דמגוג אתונאי מוכר.
זכויות האזרח של דמאדס באתונה נשללו בעקבות הצהרות לתמיכה במקדוניה וקבלת שוחד, אך, עקב מצב החרום שנוצר הוא קיבל אותן בחזרה על מנת שיוכל לייצג את העיר, בנוסף אליו נשלח גם פוקיון (Phocion).
אנטיפטרוס ענה להם כפי שענו לו האתונאים בעת ששלח אליהם שגרירים לדון על הפסקת אש בזמן שהיה תחת המצור בלאמיה, תשובתו הייתה שהוא מוכן לסיים את המלחמה בתנאי שהוא יקבל שליטה מלאה על אתונה.
בלית ברירה האתונאים נאלצו להסכים לתנאי זה.
למרות שיזמו את המלחמה, אנטיפטרוס הפגין יחס מתון כלפי האתונאים והרשה להם לשמור על עירם, הוא לא הגלה אותם מאדמתם ואף לא נגע ברכושם.
עם זאת, אנטיפטרוס שינה את שיטת הממשל באתונה וקבע כי כוח פוליטי יהיה תלוי במעמד כלכלי וכי רק אלו שברשותם יותר מאלפיים דראכמות יוכלו לעסוק בפוליטיקה.
אנטיפטרוס עוד קבע כי השלטון יתנהל על פי החוקה של סולון.
אנטיפטרוס למעשה ביטל את העצמאות הפוליטית של אתונה ובכך החליש את חשיבותה הפוליטית בין יתר הערים היווניות.
אנטיפטרוס נישל אזרחים מתפקידיהם בטענה כי הם מפרים את השלום ומחרחרי מלחמה ואף הציע להם אדמות להתיישבות בתראקיה.
אנטיפטרוס הוציא להורג חלק מאנשי ההנהגה האתונאית וכך מצא היפרידאס את מותו.
דמוסתנס התאבד לאחר שנלכד על ידי כוחותיו של אלכסנדר לאחר שרדפו אותו מרגע שברח מאתונה בתום המלחמה.
עם זאת שאנטיפטרוס, לאחר שביצע שינויים בשלטון באתונה, נתן לאתונאים יד חופשית להתנהלות הפנימית שלהם, הוא עדיין הציב חיל מצב בעיר על מנת לוודא שלא יפרוץ מרד נוסף וגם על מנת לוודא שהשלטון הדמוקרטי שהיה נהוג עד אז לא ישוב על כנו.
אנטיפטרוס הפגין מתינות רבה ביחסו כלפי הערים היווניות האחרות והערים הכירו לו תודה על כך בצורת נאומים לזכותו, תארים ואותות כבוד.
מלחמת מדין היא מלחמה המתוארת בתנ"ך אשר התרחשה בין עם ישראל לבין שבטי מדין, מעט לפני כניסת ישראל לארץ כנען.
זו המלחמה שתיאורה הוא הארוך והמפורט בתורה.
המלחמה הסתיימה בתבוסת מדין, הרג כלל הגברים, הרג מלכי מדיין ושביית כל הנשים והילדים.
משה רוגז על מפקדי הצבא על שהשאירו את הנשים והילדים בחיים, ומורה על הרג כל הנשים "אשר ידעו משכב זכר" וכן הרג כל הילדים הזכרים, למעט הטף בנשים "אשר לא ידע משכב זכר".
הוגים מודרניים מתארים את הפרשה כדוגמה להבדל בתפיסת המוסר בין תקופת המקרא לעת המודרנית.
לעומת הוגי דת מודרניים, המתארים זאת כדוגמה לצורך בהרתעה קשה מול אויב אכזר, ולהבדלים בין האיומים הביטחוניים בימי קדם לבין העת החדשה.
לפי התנ"ך, בשנת הארבעים ליציאת מצרים, לאחר שניסה לקלל את ישראל ללא הצלחה, יעץ בלעם בן בעור למלכי מדין ומואב להחטיא את עם ישראל, וכך לגרום למגפה.
המדינים קיבלו את עצתו, ושלחו את בנותיהם לפתות את בני ישראל.
התכסיס הצליח, ובני ישראל חטאו בגילוי עריות, ואף בעבודה זרה, כאשר בנות מדין קראו להן להקריב לאלוהיהן – בעל פעור.
בשיאו של האירוע, נכנס זמרי בן סלוא, נשיא בית אב בשבט שמעון, יחד עם כזבי בת צור, ביתו של אחד ממלכי מדין, לתוך אוהל לעיני כל בני ישראל, נואף עימה, ופינחס נכנס אחריו ודקר למוות את שניהם.
לפי התנ"ך, עשרים וארבעה אלף איש מבני ישראל מתו במגפה.
לפי התנ"ך מגפה זו פרצה בעקבות החטא, ומשה הצטווה לנקום את נקמת ה' במדין, קודם שימות.
משה ציווה את העם שיפרישו אלף אנשים מכל שבט למלחמה, ומינה את פינחס ללכת בראשם.
הלוחמים תקפו את מדין, והרגו את כל הזכרים, וביניהם חמשת מלכי מדין – אוי, רקם, צור, חור, רבע – ובלעם בן בעור, שעפ"י המפרשים הגיע לשם כדי לקבל את שכרו על עצתו.
את ערי מדין שרפו בני ישראל.
את כל רכושם של המדינים, וכן את נשיהם וטפם, לקחו בני ישראל כשלל מלחמה.
כשחזרו הלוחמים כעס משה על מפקדי הצבא שהשאירו בחיים את הנשים, שהיו בעצם גורם החטא, וציווה עליהם להרוג כל אישה "יודעת איש למשכב זכר".
כמו כן ציווה משה להרוג את כל הזכרים שבטף ולהשאיר בחיים ילדות בתולות.
על פי ציווי מפורש של ה', חולק השלל, שכלל את בנות מדין הקטנות ומאות אלפי בהמות באופן הבא: ראשית- הלוחמים קבלו מחצית מהשלל, ושאר העם קבל את המחצית השנייה, ולאחר מכן הצטווה הכח הלוחם להפריש חלק אחד מחמש מאות ממחציתו ולתתו לאלעזר הכהן הגדול.
שאר העם הצטווה להפריש חלק אחד מחמישים ולתתו לשבט לוי.
החלוקה הסופית: הלוחמים (49.9 אחוז), שאר העם (49 אחוז), הלויים (אחוז) ואלעזר הכהן (0.1 אחוז).
בנוגע למטלטלין שנלקחו כשלל לא היה ציווי כיצד לחלק, וכל לוחם בזז לעצמו כרצונו.
אך לאחר שמנו הלוחמים את השבים מהמלחמה, ומצאו שאיש לא נהרג, הם החליטו להקדיש למשכן את כל הזהב ששללו.
השלל שנלקח במלחמה מתואר לפרטים,
השלל סכום החצי(חצי ליוצאים בצבא וחצי לשאר העם) מכס לה'
בפרשה זו, נמצא גם המקור לדין הכשרת כלים שנלקחו מגוי.
אלעזר הכהן ציווה את בני ישראל לטהר את החפצים ששללו ממדין: .
מפרשייה זו למדו חז"ל את הלכות הכשרת כלים שבושלו בהם דברים טמאים, או לא כשרים – יש שצריך להעביר באש, יש במים, במים רותחים, ועוד.
כמו כן למדו מכאן חז"ל שכל כלי שנלקח מנכרי צריך טבילה.
וזה מה שנקרא בהלכה דין טבילת כלים.
בספר המלאכים הטובים של טבענו הפסיכולוג סטיבן פינקר מביא את רצח בני העם המדייני כמו גם סיפורים אחרים כמו רצח כל תושבי יריחו (כולל כל הנשים הילדים ואף בעלי החיים) כרצח עם כחלק מעשי אלימות קיצוניות שאפיינו את הזמן העתיק.
פינקר מציין שכבר בעת העתיקה, הברית החדשה והתלמוד פירשו את המקרא באופן פחות אלים, המעיד על מגמה לשינוי.
מביא ריצ'רד דוקינס את הנקמה במדיינים כולל רצח הנשים והילדים הזכרים, כדוגמה לטענתו שמשה אינו דמות מוצלחת לחיקוי בידי אנשי מוסר מודרניים ואת הניתוק בין המוסר של כתבי הקודש לבין המוסר המודרני.
כן טוען דוקינס כי הסיפור הוא דוגמה לכך שהתנ"ך הוא לא בסיס טוב כספר מוסר מודרני, ואלוהים עצמו מצטייר בו כטיפוס לא סלחני, צמא דם, מיזוגני, ומשלח מגפות שתומך בטיהור אתני וברצח עם.
דוקינס תוהה גם מדוע אלוהים מגיב בזעם כה רב על משיכת עם ישראל לאלים אחרים.
סוזן נידיץ' (Susan Niditch) טענה שאידאולוגיית הכוהנים ביחס למלחמה ראתה בכל האויבים טמאים, ולכן 'ראויים לנקמת אלוהים'.
מלבד אלה שעדיין ברשותן בתולים: "ילדות שלא שכבו עם גבר הן לוח נקי מבחינת זהותן, לא מסומן על ידי האויב, ולאחר תקופת היטהרות הן יכולות להיקלט בעם ישראל."
הרב אורי שרקי פירש בעקבות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהציווי האלוהי למלחמה אכזרית כל כך נבע מהתרבות האלימה שאפיינה את העמים השכנים, וחייבה את ישראל להגיב באכזריות דומה כדי לשמור על הרתעה.
לדבריו, הציווי נשא בתוכו גם ציפייה לעולם מוסרי מתוקן יותר, ולכן הושארו בחיים הנשים שלא שכבו עם זכר כיוון שהן בטוח לא נטלו חלק בהחטאת ישראל בבעל פעור, והן צורפו לעם ישראל כחלק מתהליך העלאת ניצוצות.
מלחמת מוהאבי הייתה עימות צבאי בין בני המוהאבי לבין ארצות הברית מ-1858 עד 1859. בשל הבהלה לזהב ב-1849 נהרו אלפי מהגרים אמריקנים מערבה דרך שטחם של בני המוהאבי לקליפורניה.
שיטפון המהגרים העוברים בשטחם, בצירוף לאי הבנות פשוטות, הובילו לעימות.
פורט מוהאבי נבנתה בשטח אריזונה על נהר הקולורדו כבסיס לפעילות כנגד הילידים העוינים והייתה המוצב האמריקני השני שהוקם על הנהר אחרי פורט יומה.
בסופו של דבר הטקטיקה והנשק המתקדם אילצו את המוהאבי ובני בריתם להיכנע.
לאחר חתימת הסכם שלום ב-1859 המוהאבי לא נלחמו יותר בארצות הברית.
הסכם השלום סיים גם מלחמת גרילה ארוכה בין המוהאבי לשבט המריקופה ששכנו בדרום-מרכז אריזונה.
ב-1857 מינה ג'יימס ביוקנן, נשיא ארצות הברית את אדוארד פיצ'ג'רלד ביל (Edward Fitzgerald Beale; 1893-1822) לבצע סקר ולבנות דרך בת 1,600 קילומטרים מפורט דפייאנס (Fort Defiance) בצפון טריטוריית ניו מקסיקו ועד נהר הקולורדו.
הדרך נועדה לסייע למהגרים בדרכם לשדות הזהב של קליפורניה וחצתה את הקולורדו במעבר ביל (Beale's Crossing) בתחומי הטריטוריה של המוהאבי.
ב-1857 היה מעבר ביל לא יותר מאזור רדוד בנהר כשהגיעה אליו חבורת מהגרים המכונה חבורת רוז-ביילי (Rose-Baley Party).
שיירת העגלות יצאה מסנטה פה, וכשהגיעה לקולורדו הקימו המהגרים מחנה ובנו מזח לבניית רפסודות על מנת לשנע את הציוד הכבד של העגלות מעבר לנהר.
שלושה מראשי שבט המוהאבי: איראטבה (Irataba), קאירוק (Cairook) וסיקאהוט (Sickahot), ניגשו למהגרים ובפאו ואו שאלו המוהאבי את מנהיג החבורה ל.ג'.
רוז אם הם מתכוונים להקים יישוב לאורך הנהר.
רוז ענה בשלילה והודיע לראשי השבט שהם מתכוונים להמשיך לקליפורניה וישהו במקום זמן קצר.
המתח עלה כשהמוהאבי למדו שחבורה נוספת, חבורת ביילי עתידה להגיע זמן קצר אחרי חבורת רוז, והחלו לגנוב בקר מהחבורה עבור הבשר.
המהגרים שמו לב שחלק מהעדר נעדר וכשתפשו את המוהאבי במעשה ורוז התעמת איתם.
המוהאבי הגיבו כאילו מדובר בבדיחה.
בנוסף, בסמוך למחנה של האמריקנים הייתה חורשה של עצי צפצפת פרימונט (Populus fremontii) שהיו שייכים למוהאבי שהשתמשו בהם לבניין ולבגדים.
רוז ואנשיו לא היו מודעים לכך שהעצים הם רכוש של המוהאבי, והם כרתו אותם לשימוש כרפסודות.
בתגובה תקפו בני המוהאבי יחד עם בני בריתם משבט הוואלאפאי את המהגרים.
בחבורת רוז היו עשרות נשים וילדים, ורק 25 גברים נושאי נשק, שנלחמו נגד מאות לוחמים מבני המוהאבי.
הוואלאפי וקבוצה קטנה של בני המוהאבי התרכזו בתקיפת בקתה שנבנתה בהרים מחוץ למחנה ושבה שהו בני משפחת בנטנר (Bentner) בעוד שהכוח הראשי תקף את המחנה עצמו.
בתקיפת הבקתה נרצחו כל ארבעת בני משפחת בנטנר, בעוד שתקיפת שיירת רוז הסתיימה במותם של 17 לוחמים מבני המוהאבי והרוג אחד מקרב הלבנים ו-11 פצועים.
המהגרים ניצחו והדפו את ההתקפה של המוהאבי, אבל איבדו את מרבית חיות המשק שלהם ובמקום לחצות את הנהר לקליפורניה הם שבו על עקבותיהם לניו מקסיקו.
איראטבה וקבוצת המוהאבי בפיקודו, שהיו גורם חשוב בחתימת השלום בסוף מלחמת יומה, היו נגד עימות עם ארצות הברית ומאוחר יותר הפך איראטבה למנהיג חשוב בקרב המוהאבי לאחר שעזר לסיים את מלחמת מוהאבי.
המלחמה כנגד שבט המריקופה הייתה בעיצומה, וזו הייתה הסיבה העיקרית מדוע איראטבה היה בעד שיתוף פעולה עם האמריקנים.
עם זאת, ב-1858 לא התקבלה דעתו של איראטבה, והצ'יפים האחרים, כולל קאירוק וסיקאהוט, היו בעד לחימה בארצות הברית.
הצ'יפים האחרים היו פופולריים מאוד בין לוחמיהם ולכן איראטבה היה חסר אונים לעצור בעדם.
החדשות על הקרב במעבר ביל הגיעו לעיתונות מהר ומהם למשרד המלחמה של ארצות הברית ולגנרל ניומן קלארק (Newman S.
קלארק שלח את לוטננט קולונל ויליאם הופמן (William Hoffman; 1884-1807) מרגימנט הפרשים מספר 6 (6th Cavalry) בראש משלחת אל מעבר ביל על מנת לבנות מוצב להגן על המהגרים החוצים את הקולורדו.
הופמן יצא מחווה בקניון קחון (Cajon Canyon) ב-28 בדצמבר 1858, במטרה לחצות את מדבר מוהאבי לאורך דרך מוהאבי לפני הגעת האקלים הלוהט של הקיץ.
בינואר 1859 חנו הופמן וחמישים אנשיו בסמוך לאגם ביוור בנבדה.
הצ'יף קאירוק היה באזור עם כ-300 לוחמים ושני הצדדים התעמתו בקרב אגם ביוור.
המחנה האמריקני היה מכותר, אבל אש מדויקת מרובי המוסקט הייתה קטלנית, ולדברי הופמן בין עשרה לשנים עשר מבני המוהאבי נהרגו בקרב.
האמריקנים חזרו לבסיסם לאחר קרב זה מבלי שהקימו את המוצב על הקולורדו.
ב-1 במרץ נשלח לוטננט סמיואל בישופ (Samuel A.
Bishop) מלוס אנג'לס לספק מצרכים טריים ללוטננט אדוארד ביל שעבד על סלילת הדרך בצפון אריזונה.
בשיירתו היו 38 איש על גמלים, קרונות ופרדות.
השיירה נפגשה בקניון קייב (Cave Canyon) במדבר מוהאבי בעובדים של חברת הסלילה, וזמן קצר אחר-כך הם הותקפו על ידי המוהאבי.
בעימות נפצעו שניים מהילידים מאש הרובים, ואחד מהם מת אחר-כך.
לוטננט בישופ החליט שעדיף לשלוח את הקרונות חזרה לחוף בעוד שהוא המשיך בלעדיהם בהצלחה למחנה של ביל.
לוטננט קולונל הופמן השתמש בקרב באגם ביוור כצידוק לדרוש ממחלקת המלחמה כוחות נוספים.
ולכן באפריל 1859 נשלחה משלחת צבאית נוספת לקולורדו שכללה יותר מ-600 רגלים, פרשים וארטילריה.
לאחר שהקים את קמפ גסטון (Camp Gaston) כבסיס קדמי, הגיעה המשלחת השנייה של הופמן למעבר ביל והקימה במקום את קמפ קולורדו ב-19 באפריל.
תשעה ימים אחר-כך שינה קפטן לואיס אדיסון אמיסטד את שם המקום לפורט מוהאבי.
ב-23 באפריל הגיע לוטננט קולונל הופמן לכפרי המוהאבי והחל לדון על תנאי השלום עם התושבים.
הופמן אמר לצ'יפים שאם הם יסכימו לא לתקוף את המהגרים העוברים דרך שטחם ולא להתנגד לבניית דרכים ומבצרים בשטח המוהאבי, הם לא יושמדו.
המוהאבי הסכימו בחוסר רצון וצ'יף קאירוק הסגיר את עצמו ונלקח במורד הקולורדו לפורט יומה יחד עם שמונה מנהיגים אחרים.
הופמן שב לסן ברנרדינו והפקיד את קפטן אמיסטד מרגימנט הרגלים השישי על הגנת פורט מוהאבי יחד עם חמישים חיילים וכמה תותחים.
בינתיים המתינו כוחות ושתי ספינות קיטור בפורט יומה לתגבר את פורט מוהאבי במקרה הצורך.
אחרי כמה שבועות של שהות בתא כלא בקיץ הלוהט תכננו הצ'יף קאירוק ושמונה האחרים את הבריחה מפורט יומה.
בכל יום הורשו האסירים לצאת מתא הכלא לשאוף אוויר צלול; ובמהלך אחת ההפסקות הללו בסוף יוני התממשה התוכנית הפשוטה.
קאירוק לפת אחד מהשומרים בזמן ששמונה האחרים נסו אל השיחים.
השומרים האחרים חשו בכך ופתחו באש על המוהאבים הבורחים.
אחד מהם נהרג, וקאירוק נדקר בכידון ונורה.
שלושה מבין הבורחים שבו לכפרם וסיפרו לצ'יף העליון אספניולה (Espaniole) את שאירע.
הוא החליט לבטל את השלום ולתקוף את תחנת הדואר כ-3 קילומטרים דרומית לפורט מוהאבי.
התחנה נהרסה יחד עם שדה מלונים שהחיילים שתלו.
כשנודע לקפטן אמיסטד על כך הוא הפעיל את חמישים אנשיו בסדרה של פעולות קטנות כנגד המוהאבי בכמה עימותים קטנים.
הקרב המכריע של המלחמה התרחש ב-4 באוגוסט 1859 וכונה קרב נהר הקולורדו (Battle of the Colorado River).
קפטן אמיסטד וסגן משנה אלישע מרשל (Elisha Gaylord Marshall; 1883-1829) הובילו חמישים איש בהתקפה על מעל ל-200 לוחמי מוהאבי, כ-20 קילומטרים דרומית לפורט מוהאבי לאורך נהר הקולורדו.
הילידים הובסו, והשאירו 23 לוחמים מתים בשדה הקרב, בעוד שלאמריקנים היו שלושה פצועים בלבד.
המוהאבי בראשות צ'יף אספניולה התחננו לשלום והמלחמה הסתיימה.
עדיין הייתה קבוצה בקרב המוהאבי שרצתה להמשיך להילחם בארצות הברית, אבל רצון זה לא הגיע לכדי עימות ממשי.
בעזרת צבא ארצות הברית הפך איראטבה למנהיג בולט בקרב המוהאבי ונחשב חיוני לשמירת השלום.
כאשר הגיעה לאוזני המריקופה הידיעה על הסכם השלום הם שלחו את הצ'יף אהוונצווריה לשטח המוהאבי לסיים את הלחימה ביניהם, שהייתה לא יותר מפשיטות קטנות, למעט קרב פימה ביוט (Battle of Pima Butte) ב-1857 שבו היו למוהאבי הרוגים רבים.
איראטבה נפגש עם אהוונצווריה, ושני הצ'יפים הסכימו על שלום בין השבטים והקמת קשרי מסחר.
מלחמת ישראל ויהודה במואב, על פי המקרא, הייתה מלחמה שערכו יהורם מלך ישראל, יהושפט מלך יהודה ומלך אדום מול מישע מלך מואב, בסביבות המאה השמינית או התשיעית לפני הספירה.
המלחמה פרצה לאחר שמישע מרד בממלכת ישראל בתקופת המלך אחזיה.
לאחר מות אחזיה, עלה לשלטון יהורם אחיו, ויצא למלחמה במואב.
ואליו הצטרף יהושפט מלך יהודה יחד עם מלך אדום שהיה משועבד לו.
על פי , שלושת המלכים התוקפים יצאו למסע פלישה למואב מדרום, דרך מדבר אדום.
לקראת סיום המסע הם מצאו עצמם במצוקה קשה כיוון שכלו המים שברשותם, אולם בזכות נס שחולל הנביא אלישע, הם ניצלו ממוות בצמא ואף הצליחו לפלוש למואב ולזרוע שם הרס והרג.
מישע מלך מואב התבצר בבירתו קיר חֲרָשֶׂת, ובניסיון נואש לפרוץ לעצמו נתיב בריחה דרך מחנה מלך אדום, הוא הקריב את "בנו הבכור" על חומת העיר.
מעשה זה עורר "קצף גדול על ישראל" שגרם להם לסגת ממואב ללא הכרעה ברורה.
הפרשנים והחוקרים שעסקו בסיפור התמקדו לפרשנות מעשהו החריג של מישע, ובפרט בטיבו של הקצף הגדול שגרם לנסיגת הפולשים.
זהותו של "בנו הבכור" נתונה במחלוקת.
בספרות חז"ל ובחקר המקרא מקובל לפרש שמדובר בבנו של מישע מלך מואב, בעוד שרוב פרשני הפשט היהודים של ימי הביניים סברו שהיה זה בנו של מלך אדום.
בסביבות שנת 880 לפנה"ס כבש עמרי מלך ישראל את מואב, ושעבד אותה לישראל.
גם בימי מלכות אחאב, נשארה מואב משועבדת לישראל, והמקרא מעיד שמישע מלך מואב היה משלם למלך ישראל מס שנתי קבוע מהצאן הרב שהיה ברשותו.
עם מות אחאב בקרב רמות גלעד בשנת 852 לפנה"ס, ועליית בנו אחזיה לשלטון, מרד מישע בישראל והפסיק לשלם את המס הקבוע.
על פי מצבת מישע, מישע אף השתלט על ארץ המישור והגיע עד הר נבו שמצפון למידבא והרג את "איש גד".
לאחר מות אחזיה שמלך כשנתיים, החליט יהורם אחיו, שמלך במקומו, לצאת למלחמה במואב על מנת לדכא את המרד.
על פי הכתוב ב, יהורם יצא משומרון "ביום ההוא", ופקד את צבא ישראל לקראת המלחמה.
נראה כי לא מדובר ביום שבו פרץ מרד מישע, אלא ביום שבו אלישע שב לשומרון לאחר עליית אליהו לשמיים.
לפי סדר עולם, היה זה בשנה החמישית למלכותו של יהורם.
יש הסוברים שמדובר ביום שבו אחזיה מת ויהורם עלה לשלטון, ולשיטתם המלחמה התרחשה בשנה הראשונה למלכותו של יהורם.
אפשרות נוספת היא ש"ביום ההוא" הוא ביטוי ספרותי שמשמעותו "ביום שבו התחיל סיפור המעשה".
לאחר שפקד את צבא ישראל, פנה יהורם ליהושפט מלך יהודה, והציע לו להצטרף אליו למלחמה נגד מואב.
יהושפט נענה להצעה, באומרו: , משפט ששימש אותו גם בהיענתו להצעת אחאב לשתפו במלחמה עם בן הדד, ורומז על הברית שהייתה קיימת בין ישראל ליהודה באותה תקופה.
אמנם, יהושפט סירב להצעת אחזיה להשתתף עמו במסע האניות לאופיר, כנראה מחמת שאחזיה עבד עבודה זרה.
על יהורם, לעומת זאת, אומר הפסוק - כלומר שמעשיו היו טובים יותר בעיני יהושפט מאשר מעשיו של אחזיה.
בנוסף, אם נניח שסיפור פשיטת בני מואב על יהודה אירע לפני המלחמה במואב, מובן שיהושפט נענה ברצון להילחם באויבים שניסו לתקוף גם אותו.
יהושפט הציע לתקוף את מואב דרך "מדבר אֱדוֹם", כלומר לעשות איגוף ולתקוף את מואב מדרום, על אף שהדרך הפשוטה להגיע למואב היא מצפון, דרך הירדן.
נראה שהסיבה לכך היא שאת הערים שבצפון מואב, ביצר מישע כהכנה לתקיפת נגד ישראלית, ויהושפט רצה להפתיע אותו בתקיפה מהדרום, שהיה דל יותר בביצורים ומצבת חיילים.
ייתכן גם שפחד מהתעמתות עם מלך ארם שקשר קשרי ברית עם מישע, או שמטרת המעבר דרך אדום הייתה רק כדי לצרף למחנה את מלך אדום, שהשתתף גם במסע כפי שמתואר בהמשך הסיפור.
אזכורו של מלך אדום שהצטרף למסע מתמיה, כיוון שמפורש בתנ"ך שבימי יהושפט אדום הייתה משועבדת ליהודה ולא מלך בה מלך.
לכן יש המאחרים את המסע לימי יהורם או אחזיה מלכי יהודה, בהם אדום הייתה עצמאית.
עם זאת, ייתכן שהתואר "מלך" שימש גם ככינוי לנציב היהודי שעמד באדום.
נבואת אלישע על הצלחת המלחמה והתגשמותה
שלשת המלכים (יהורם, יהושפט, ומלך אדום) סבבו את מואב "דרך שבעת ימים" (שהלכו שבעה ימים, או שהלכו בדרך שרגילים לעבור אותה בשבעה ימים), על מנת לתקוף את מואב מדרום.
בסוף המסע, כלו המים שהביאו עמם, מה שגרם ליהורם להיבהל ולקרוא: - המים נגמרו בגלל רצון ה' שהם יפסידו במלחמה.
יהושפט, לעומת זאת, תהה האם אין במחנה .
לאחר שהתברר שאלישע, משמשו של אליהו, נמצא במחנה, טען יהושפט שבהכרח אלישע בא למלחמה מחמת שיש בפיו נבואה, ולכן שלשת המלכים ירדו אליו.
בבואם, אלישע תקף את יהורם בחריפות על כך שהוא פונה אליו במקום לפנות לנביאי הבעל: .
אף על פי שיהורם חזר על קריאתו, שהמים נגרמו בגלל רצון ה' שהם יפסידו במלחמה, אלישע לא שינה את יחסו אליו, ונשבע בשם ה': .
הפרשנים נחלקו האם התכוון לומר שהוא מסתכל רק בפניו של יהושפט כיוון שהוא לא רוצה לראות את פניו של יהורם הרשע, או שכוונתו הייתה שהוא יכול להתנבא רק בזכות נוכחתו של יהושפט במקום.
לאחר מכן ציווה אלישע שיביאו לו "מנגן" כדי שתשרה עליו רוח הנבואה, וכשהמנגן ניגן, הוא התנבא:
אלישע ניבא שהשקעים בקרקעית הנחל, ימלאו במים והחיילים והבהמות שעמם ישתו מהם, ולאחר מכן הם יצליחו להביס את מואב בקלות.
הוא ציווה אותם להחריב את ערי מואב, להפיל עצים ולסתום מעיינות.
הציווי להפיל עצים טובים סותר את הצווי בספר דברים: .
לכן יש המפרשים את הציווי כהוראת שעה שנתינה בשל חשיבות המלחמה במואב.
חז"ל דרשו שהציווי בדברים לא נאמר ביחס למואב, עליהם נאמר - עצים טובים שלהם.
באותה רוח יש שפירשו שהייתה זו נקמה במואב על חטאיהם כנגד ישראל בתקופת נדודי בני ישראל במדבר, או על יחסו האכזרי של מישע לאוכלוסייה הישראלית בדרום גלעד.
נבואתו של אלישע התקיימה באותו יום, ולקראת הערב הנחל התמלא במים במעין שיטפון בזק, וכך ניצל מחנה שלשת המלכים ממוות בצמא.
בזמן ששלשת המלכים חנו בגבול מואב, נודע למואבים על התקיפה המתוכננת, ולכן הם גייסו "כל חוגר חרב", והציבו את צבאם בסמוך לגבול.
כשהם השכימו למחרת בבוקר, המים שבמחנה ישראל יהודה נדמו להם אדומים כדם בשל השתקפות השמש, ולכן הם חשבו שצבאות שלשת המלכים הסתכסכו ביניהם והרגו זה את זה.
טעות זו גרמה להם לבוא למחנה ישראל לאסוף את השלל, מבלי להתכונן לקרב.
גורם ההפתעה נתן לשלשת המלכים עליונות צבאית, והם הצליחו לגבור עליהם ולהניס אותם.
הם הכו את המואבים, הרסו את הערים ואת השדות, סתמו את המעיינות והפילו את העצים הטובים, כפי שציווה אותם הנביא, אך לא הצליחו להגיע אל מישע מלך מואב, שהתבצר בעירו בירתו קִיר חֲרָשֶׂת.
סיום המלחמה על פי המתואר במקרא
המלחמה הסתיימה במעשה חריג מצידו של מלך מואב, שגרם לסיום המלחמה ללא הכרעה, ולחזרתם של ישראל לארצם בלי ניצחון מוחלט:
על פי הכתוב, מישע ראה כי הוא עומד להפסיד בקרב, ולא הצליח לפרוץ את המצור אל מלך אדום.
לכן הוא לקח את בנו הבכור, יורש העצר, והעלה אותו לעולה על החמה.
לאחר מכן, נהיה "קצף גדול על ישראל", שגרם לשלשת המלכים לסגת ממואב ולשוב לארצם.
פסוקים אלו עוררו מחלוקת פרשנית רבה, בעיקר בשאלת טיבו של הקצף הגדול שגרם לנסיגת צבאות שלשת המלכים, הנגזרת מסיבת מעשהו של מישע, ומשאלת זהותו של הבכור שהוקרב (בנו של מלך מואב או מלך אדום).
בספרות חז"ל מוסכם שמישע הקריב לעולה את בנו הבכור שעתיד למלוך תחתיו, כקורבן אדם, כדי לגרום לאל לעזור לו במלחמה.
באגדה נוסף תיאור הדו-שיח בין מישע ליועציו, בו הוא שאל אותם מדוע ישראל תמיד מנצחים (או מדוע אלוהיהם אוהב אותם, על פי גרסה אחרת), והם אמרו לו שזה בזכות מעשהו של אברהם אביהם, שעקד את בנו יצחק מתוך כוונה לשחטו כקרבן לאלוהים.
מישע הבין מדברים אלו, שאם הוא יקריב את בנו לאלוהים, הוא יעשה מעשה גדול יותר ממעשהו של אברהם, שרק רצה לשחוט את בנו ובסוף נמנע מכך, וודאי שייעשו לו ניסים והוא ינצח את ישראל.
לפי אחד המדרשים, בשעת ההקרבה הוא אף התפלל לאלוהים: .
המשך הסיפור נתון במחלוקת בין המדרשים, המובאת בגמרא כמחלוקת בין האמוראים רב ושמואל.
לפי שיטה אחת, מישע הקריב את בנו לשם ה', וכפי שהוא תכנן, העובדה שאדם מאומות העולם שלא ניתנה להם התורה, מקריב קרבן לשם ה', בעוד ישראל עוברים על מצוותו ועובדים עבודה זרה, גרמה לזעם אלוהי גדול על ישראל שהתבטא בכישלונם במלחמה.
עם זאת, חז"ל מדגישים שרק כוונתו של מישע הייתה רצויה בעיני האל, בעוד המעשה עצמו של הקרבת קורבן אדם מגונה בעיני אלוהים.
השיטה השנייה לומדת מכך שכתוב בפסוק "החמה", בכתיב חסר (ללא ו'), שמישע הקריב את בנו לחמה, ומעשהו הזכיר את העבודה שגם בני ישראל היו מקריבים את בניהם למולך.
עם זאת, אלוהי ישראל הבחין בכך שמישע הקריב את בנו לעבודה זרה מחמת חוסר היכרותו עם אלוהי ישראל: .
לכן נוצר כעס אלוהי דווקא על עם ישראל, שגרם לכישלונם במלחמה.
יש המצביעים על כך שגם במדרשים המפרשים שמישע הקריב את בנו לחמה, השיחה בינו לבין חכמיו עוסקת בקרבן לאלוהי ישראל.
לפי זה, הם טוענים שכוונת המדרש היא שמישע טעה וחשב שהחמה, שהיא האל של אדום, היא גם האל של ישראל, ובהקרבת בנו לחמה התכוון להקריב לאלוהי ישראל.
יש המפרשים גם, שהקצף על ישראל יצא כיוון שהם גרמו למישע להקריב את בנו, מעשה מגונה בעיני האל, או מחמת שהם גרמו לו לצער גדול כל כך שגרם לו לעשות את המעשה המזעזע הזה.
בין כך ובין כך, ע"פ חז"ל כעסו של אלוהים היה כל כך גדול, עד כדי כך ש.
הכעס גרם לכישלון המלחמה, לנסיגת ישראל לארצם, ולגזירת פורענות או גיהנום על רשעי ישראל.
לפי רבי משה יצחק אשכנזי, אלישע הודיע לישראל על הקצף שיצא עליהם, והם שבו לארצם כי פחדו להפסיד במלחמה מחמת הקצף.
רוב פרשני הפשט היהודים, התייחסו לדברי חז"ל בתור דרש, וכתבו שעל פי הפשט, מעשהו של מישע לא היה קורבן אדם אלילי, אלא הוא שרף על החומה את בנו הבכור של מלך אדום, כדי להשיג רווח מדיני-צבאי.
רב האי גאון, שנראה שהוא המקור הראשון לשיטה זו, מביא דעה שמלך אדום הצטרף למלחמה כיוון שקיווה לשחרר מיד מואב את בנו הבכור, שהיה בן ערובה בידם, ומישע שרף אותו על החומה, כדי שמלך אדום ובני בריתו יראו את הדבר ויתעצבו.
לשיטתו, ה"קצף" הוא "רעה גדולה", "כי רע הדבר הזה בעיני ישראל מאד".
בדומה לכך פירש רבי יוסף קרא, שמישע שרף את בנו השבוי של מלך אדום על החומה, בתור נקמה על הצטרפותו של מלך אדום לברית נגדו, אך הוא כתב שהקצף הוא כעסו של מלך אדום על כך שבנו מת בגללם.
כך נקט גם רבי יוסף קמחי (אביו של רד"ק), והוסיף שכוונת הביטוי "ויעלהו עולה" היא לומר שהוא שרף אותו לגמרי כמו ששורפים קורבן עולה.
לעומת זאת, רבי משה קמחי (אחיו של רד"ק), פירש שנסיונותיו של מישע להבקיע אל מלך אדום אמנם לא הצליחו, אך הוא הצליח לשבות את בנו של מלך אדום ולשרוף אותו על החומה, ומלך אדום קצף על כך שישראל לא עזרו לו בקרב מול מישע, ובכך גרמו למות בנו.
כך נקט גם הרלב"ג, שהוסיף שייתכן שהקצף הוא כעסם של ישראל על "שקרה המקרה הרע למלך אדום שבא לעזור להם", וכך פירש גם רבי דוד אלטשולר.
כל הפרשנים הללו לא כתבו במפורש כיצד הקצף גרם לנסיגת צבאות שלשת המלכים ממואב, אך בפירוש המלבי"ם מבואר, שהקצף של מלך אדום גרם לסכסוך בין שלשת המלכים, ולפירוקה של הברית נגד מואב, וישראל נאלצו לשוב לארצם.
ולפי השיטה שהקצף היה כעס או עצב של ישראל, כתב האברבנאל "שבני ישראל קצפו מאד ויחר אפם...
ובקצפם עלו מעל העיר ושבו לארצם".
הרב אלחנן סמט העיר שבשיטה זו יש קושי מסוים, כיוון שאם הקצף היה מצדם של ישראל, הוא היה אמור להוליד תגובה הפוכה, ולגרום לישראל לחזק את מלחמתם במישע מלך מואב.
בנוסף, בפסוק משמע שהקצף היה כעס "על ישראל", ולא מצדם של ישראל.
יוצא מן הכלל מבין הפרשנים היהודים בימי הביניים, הוא רבי יוסף אבן כספי, שפירש שמישע הקריב את בנו כקורבן כדי לעורר את רחמיו של אלוהיו, וכן את רחמיהם של האויבים הצרים על העיר.
לפירוש זה מקור בקדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, שם נכתב שהקרבת הבן גרמה לשלשת המלכים לרחם עליו בשל מצוקתו, ומתוך רחמי אנוש הסירו את המצור וחזרו איש לארצו.
הקושי בשיטה זו הוא ההכרח לפרש שה"קצף" שהיה על ישראל אינו כעס כפירוש המקובל, אלא רחמים והומניות.
בחקר המקרא רווחת הדעה שמישע הקריב את בנו הבכור כקורבן אדם לאלוהיו כמוש, מתוך אמונה שהקורבן יעורר את רחמיו של כמוש והוא יושיע אותו ממצוקתו, או שהייתה זו פעולה מאגית שנועדה להביא לתבוסה על-טבעית של האויב.
יש המציינים שהקרבת הבן הבכור בעת צרה לאל היה נוהג רווח באותה תקופה, והוא מוזכר בשיר אוגריתי הנקרא "תפילה לבעל": .
הדיון העיקרי נסוב סביב משמעות ה"קצף" שיצא על ישראל, שלא התבאר בפסוק במפורש מהי מהותו, ומי הקוצף.
מעטים רואים בקצף זה זעם מצד אלוהי ישראל, כדעת חז"ל.
אחרים טוענים שמדובר בזעם מצידו של כמוש אלוהי מואב, שהתעורר לעזרת מואב בזכות הקרבן.
לשיטתם, מחבר הסיפור האמין שהקוצף הוא כמוש אלוהי מואב, אך הסתיר את זהותו בגלל הקושי התאולוגי שלו להודות בכוחו של כמוש.
שיטה אחרת שייסד כנראה יחזקאל קויפמן, גורסת שהקצף הוא השפעה מאגית שלילית על הצבאות הצרים, שנגרמה כתוצאה מההקרבה המאגית של הבן הבכור.
אסכולה אחרת מפרשת את הקצף בתור היסטריה המונית שהתפשטה בקרב הצבאות הצרים שהיו חדורים באמונות טפלות אליליות, וחששו מכוחו של הקורבן, ויש המרחיקים לכת וטוענים שמטרתו המקורית של הקרבן הייתה הטלת אימה על האויבים.
אפשרות נוספת שהועלתה היא שהקרבן עורר את התלהבותם של הנצורים והעלה את המורל בליבם, וכך הם הצליחו לפרוץ את המצור ולהניס את ישראל ויהודה.
יעקב ליוור שיער, שהאמונה של הצרים והנצורים בכוחו של הקורבן, גרמה להתגברות כוחם של הנצורים ולהארכת המצור, והמצור הממושך ללא תנאים סניטריים נאותים, הוביל למגפה או סימני מגפה שהחלו להיראות בקרב החיילים הצרים על העיר.
הוא טען שהמגפה נקראה קצף, כיוון שבתפיסת הקדמונים מגפות היו הסימן המובהק ביותר לזעם האל, ותפיסה זו גרמה לצבאות הצרים על העיר לסגת מפני זעם האל.
יהודה אליצור הרחיב את דבריו והוכיח מכמה מקומות בתנ"ך שמגפה נקראת "קצף", אך הוא טען ששרשרת המאורעות שגרמה למגפה תלויה ב"השגחתו של אלוהים החופפת על המאורעות".
לטענתו, המגפה מבטאת את קצפו של אלוהים על מעשיה הרעים של ממלכת ישראל ויהורם בן אחאב העומד בראשה, כפי שמתבטא בנבואת אלישע, שהתקיף את יהורם ואמר לו שהניצחון יהיה רק בזכות יהושפט מלך יהודה.
לא ידוע באיזו מידה חזרה השליטה על ארץ המישור לידי ישראל, אך מהמסופר בהמשך ספר מלכים, על פלישת חזאל עד הארנון, ניתן ללמוד שבימי יהוא היה המישור כולו או בחלקו בידי ישראל.
ייתכן שהצטרפות יהושפט למלחמה על מואב, גרמה לתקיפה של ברית מואב ועמון על ממלכת יהודה המתוארת ב.
על פי הפרשנות שמלך אדום קצף על בני ישראל בגלל מותו של בנו, יש המשערים שהיה זה אחד הגורמים למרד האדומים בממלכת יהודה בימי יהורם.
מלחמתם של יהורם ויהושפט במואב לא מוזכרת במפורש בספרים אחרים במקרא.
עם זאת, יהודה אליצור טען, ש"מלכי-צדק" המוזכר במזמור ק"י בתהילים, הוא יהושפט מלך ישראל, ונס התמלאות הנחל שחולל אלישע במסע המלחמה במואב, מוזכר גם הוא בסופו של המזמור: .
לפי פרשנותו, משורר המזמור בא לשבח את יהושפט ולתאר את צדקותו, ולכן הוא זוקף לזכותו את הנס שהציל את צבא ישראל.
בנוגע לעולת מישע, בספרות חז"ל המפרשת שמישע הקריב על החומה את בנו, נטען שלמעשה זה התכוון הנביא מיכה בתוכחתו , וכן ירמיה בתוכחתו: .
בפרשנות הפשט היהודית הסוברת שמלך אדום קצף על שריפת בנו כליל בידי מישע מלך מואב, מתפרשת תוכחתו של הנביא עמוס, , כתוכחה על מעשהו של מישע שגרם לקצף של מלך אדום על ישראל.
הרווח בפרשנות זו הוא שהיא הופכת את שריפת עצמות מלך אדום לפשע כנגד ישראל, וכך משתווה תוכחה זו לשאר התוכחות של עמוס שכוונו לאומות העולם, והתמקדו בפשעיהם נגד ישראל.
מלחמת מדין בספר שופטים היא מלחמה בה הוביל השופט גדעון בן יואש את בני ישראל למלחמה נגד מדין, עמלק ובני קדם, המתוארת בפרקים ו' וז' של ספר שופטים.
בתחילת המלחמה, גדעון ביקש סימן מאלוהים שאכן יושיע את ישראל, וביקש להוכיח לעם ישראל כי הניצחון לא יושג מיתרון מספרי אלא מהתערבות אלוהית, על ידי סינון הלוחמים.
גדעון השתמש בטקטיקת ההפתעה כדי לתקוף את מחנה מדין.
מדיין, עמלק ובני קדם התאספו וחנו בעמק יזרעאל.
נאמר כי "רוח ה' לבשה את גדעון", הוא תקע בשופר, ומשפחתו הצטרפה אליו.
כמו כן, קרא לעזרה במלחמה במדיין את שבטו, מנשה, ואת השבטים הצפוניים של ישראל.
הוא אסף 32 אלף לוחמים, מבני מנשה, אשר, זבולון ונפתלי להילחם.
בכתוב אולי נרמז בהמשך הסיפור, כי תחילה ניסה גדעון למגר את המדיינים החונים בעמק יזרעאל על ידי התקפה כפולה של שבטי הגליל (אשר, זבולון ונפתלי) מצפון ובני-מנשה מדרום ().
אולם מהלך זה נכשל, כפי הנראה, ואחי גדעון שעמדו בראש שבטי הצפון נהרגו בתבור (שם, ח', י"ח).
גדעון ממקם את מחנהו בעין חרוד, ומחנה מדיין מצפון לגבעת המורה בעמק (ככל הנראה סמוך לעין דור).
חיים גלעד סובר שמיקום מחנה גדעון היה על הגלבוע ממש.
אותות להוכחת הניצחון: "גיזת הצמר"
גדעון מבקש מה' סימנים שאכן הוא יושיע את ישראל מיד מדיין.
גדעון עצמו מגדיר את הסימנים העל-טבעיים, ואלוהים נענה לו.
שני הסימנים הם גיזת צמר רטובה מטל בעוד הקרקע נותרת יבשה, ובלילה שלאחריו גיזת צמר נותרת יבשה בלילה בעוד הקרקע רטובה מטל.
ה' מבקש להוכיח לעם ישראל כי הניצחון לא יושג מיתרון מספרי אלא מהתערבות אלוהית, ומורה לגדעון לשחרר כל מי שירא וחרד.
בעקבות זאת, נותרו לגדעון עשרת אלפים לוחמים.
ה' מבקש לבצע ניפוי נוסף, ומורה לגדעון לבצע מבחן שתיית מים.
הלוחמים הובלו למעיין, שם צפה בהם גדעון בשעה שרוו את צמאונם.
300 החיילים שהרימו את המים בידיהם אל פיהם וליקקו את המים בלשונם ("הַמְלַקְקִים בְּיָדָם אֶל-פִּיהֶם"), נשארו, ואילו 9,700 החיילים שכרעו על ברכיהם, – נופו.
אחת הסברות לניפוי כל אלה שכרעו על ברכיהם היא שהם היו רגילים לכרוע לעבודה זרה (רש"י, מצודת דוד, ילקוט שמעוני).
בסופו של מבחן השתייה, גדעון נותר עם כוח מובחר שמנה 300 איש בלבד.
בקוראן מוזכר מבחן השתייה כמבחן שביצע שאול לחייליו לפני קרב דוד וגליית.
גדעון מקבל הוראה מה' לצאת להתקפה בו בלילה, אך אם הוא עדיין חושש.
ה' ממליץ לגדעון שירד עם נערו למחנה מדיין, יאזין לדבריהם ויצבור ביטחון.
גדעון עורך עם נערו סיור לילי חשאי במחנה מדיין.
בסיור זה עומד גדעון על מצבו המורלי של מחנה האויב.
הוא מגיע לקצה המחנה בשעת החלפת המשמרות, ומאזין לשיחה בין שני מדיינים.
בשיחה מספר האחד חלום שחלם: על נפילת אוהל מדייני.
חברו פירש את החלום כסימן לתבוסת מחניהם בידי גדעון.
כששמע גדעון את השיחה ("את החלום ושיברו" - פתרונו) הבין שהמדיינים חוששים מפניו, ותכנן תוכנית להכרעה מורלית.
התקפת לילה בהפתעה על מחנה מדיין
עתה, בטוח בניצחונו, חילק גדעון את לוחמיו לשלוש קבוצות ונתן לכל איש כד ובתוכו לפיד בוער ושופר.
הוא מנחה אותם שבקבלת האות תוך קריאת הקרב המוסכמת: , יתקעו בשופרות.
בשעת לילה, בתחילת האשמורת התיכונה, לאחר שהקיפו את מחנה מדיין בשלושה ראשים, לפי אות מוסכם מגדעון, שברו את הכדים, חשפו את הלפידים ותקעו בשופרות.
המהלך עורר בהלה רבתי במחנה מדיין, החלה מהומה, קרבות פנימיים והמחנה החל לנוס על נפשו.
המדיינים נסו דרך עמק בית-שאן לחצות את הירדן חזרה לארצם.
למרדף אחריהם, הצטרפו שאר הלוחמים אנשי נפתלי, אשר ומנשה, כעתודה.
חסימת מעברי הירדן ותלונת שבט אפרים
גדעון שלח מלאכים עם בקשה מאנשי שבט אפרים להגיע למעברי הירדן, ולחסום את נסיגתם של מדין לעבר-הירדן.
הם עושים כן, ואף חוצים את הירדן ומצליחים להרוג את שני שרי מדיין: עורב וזאב.
הם מביאים את ראשי השרים לגדעון להוכחה.
אנשי אפרים, שזעמו על כך שלא זימן אותם איתו למלחמה, עלו אליו להילחם בו.
על פי מצודת דוד, הניצחון שעשיתם בסוף המלחמה, גדול יותר מהניצחון שעשיתי עם משפחתי אביעזר בתחילתה.
שכן, ה"עוללות" – הענבים שנבצרים אחרונים – משובחים, והם אלו שהכריעו את המלחמה ושבו את שרי הצבא.
עדות נוספת ודומה ליריבות בין השבטים מנשה ואפרים, נזכרת בתלונה דומה של שבט אפרים שהופנתה כלפי יפתח הגלעדי במלחמתו בבני עמון.
אך לעומת גדעון, יפתח בחר לפתור את המחלוקת הזו בכוח הזרוע, בניגוד לדרכי השלום והפיוס של גדעון.
המרדף ופרשת אנשי סוכות ופנואל
גדעון אינו מסתפק בהרחקת הסכנה ויוצא למרדף אחרי מלכי מדיין שברחו, כדי להכותם מכה ניצחת.
במהלך המרדף אחר זבח וצלמונע, שני מלכי מדין, ביקש גדעון מאנשי סוכות ואנשי פנואל לחם ומים לאנשיו העייפים.
אנשי סכות ופנואל סירבו, ואמרו לו שעוד לא ניצח בקרב ולכן לא יתנו לו אוכל.
אנשי עבר הירדן אלו משבט גד (יהושע, י"ג, כ"ז), שהיו נתונים לשעבוד מדין, עדיין פחדו ממשעבדיהם וביקשו הוכחה לניצחון.
גדעון איים עליהם בעונשים, אך הם המשיכו בסירובם.
גדעון המשיך את המרדף עם הכוח המובחר שמנה 300 איש בלבד, והגיע בדרך עוקפת לקרקור, שם חנו בבטחה מלכי מדין עם 15,000 איש.
לאחר שתקף בהפתעה את המחנה והצליח להחרידו, הוא ניהל מרדף אחרי שני המלכים והצליח ללוכדם.
לאחר שתפס את המלכים זבח וצלמונע, חזר אל סוכות.
בעזרת נער שלכד, זיהה שבעים ושבעה ממנהיגי העיר וחכמיה, והציג בפניהם את מלכי מדיין שלכד.
כעונש הכה את מנהיגי העיר בקוצים וברקנים.
את מגדל פנואל ניתץ ואת אנשי פנואל הרג, כנראה לאחר שהתנגדו למעשיו.
במעשים אלו קיים את אשר איים במהלך המרדף.
גדעון מוכיח את המלכים על שהרגו את אחיו בתבור.
הוא מורה לבנו בכורו, יתר, להרוג את המלכים כנקמה, אולם הנער לא העז להרוג את המלכים בעצמו.
המלכים מבקשים מגדעון שהוא יהרוג אותם, בציון גבורתו.
גדעון הוציא להורג את המלכים, ולקח את סמליהם שעל גמליהם.
ביהדות, מלחמת מצווה ומלחמת רשות הן הגדרות הקובעות את מעמדה של המלחמה שעם ישראל יוצא אליה.
להגדרות אלו משמעויות רבות בהלכות מלחמה.
בין היתר תלויים בהגדרה זו חובת הגיוס הכללית, והסמכות הקובעת ליציאה למלחמה.
מלחמת מצווה היא מלחמה שיש מצווה ביציאה אליה כגון מלחמותיו של יהושע בן נון לכיבוש ארץ ישראל, מחיית זכר עמלק או מחיית שבעה עממים, ואילו מלחמת רשות היא מלחמה שמטרתה היא הרחבת הטריטוריה.
מלחמת מצווה היא מלחמה שעם ישראל מקיים ביציאה אליה מצווה אחת או יותר.
המלחמות שנחשבות למלחמת מצווה לכל הדעות הן:
המלחמות לכיבוש ארץ ישראל שעשה יהושע בן נון – מצוות ירושת ארץ ישראל.
המלחמה בשבעת העממים שבארץ ישראל – מצוות מחיית שבעה עממים.
מלחמה נגד עמלק – מצוות מחיית זכר עמלק.
עזרת ישראל מיד צר – מלחמה שמטרתה להציל את ישראל מפני אויב שקם להילחם נגדו.
ישנן מלחמות נוספות שהגדרתם כמלחמת מצווה נתונה במחלוקת:
מלחמת מנע – מלחמה מול אויבים המאיימים על עם ישראל אך עוד לא פתחו במלחמה.
מלחמת כיבוש ארץ ישראל בזמן הזה - תלוי בשאלה האם מצוות ירושת ארץ ישראל הייתה קיימת רק בימי יהושע או שהיא מצווה קבועה לדורות.
מלחמת רשות היא מלחמה שמטרתה הרחבת תחומה של המדינה מעבר לגבולות ארץ ישראל, מטעמים פוליטיים-תדמיתיים או כלכליים, מלחמות דוד המלך מובאות בתלמוד כאבטיפוס למלחמות רשות.
במספר מקומות בתנ"ך מופיעה ביקורת חריפה כלפי המשתמטים ממלחמת מצווה.
כאשר שבטי גד וראובן ביקשו לקבל נחלה בעבר הירדן, משה חשד כי הם מבקשים להשתמט ממלחמת כיבוש הארץ, ועל כן הוא נוזף בהם בחריפות;
רק לאחר שהתחייבו כי 'יחלצו חושים' ויצטרפו למלחמה על שאר ארץ ישראל הסכים משה לתת להם את נחלתם בעבר הירדן כנתינה זו מעוגנת בתנאי שאכן יממשו את הבטחתם להצטרף למלחמה.
בשירת דבורה, מקללים דבורה הנביאה וברק בן אבינועם בשם מלאך ה' את יושבי מרוז, מפני שלא באו לעזרת עם ישראל במלחמת סיסרא, אותה הם מכנים "עזרת ה'":
ההבדלים בין מלחמת מצווה למלחמת רשות
במלחמת מצווה ההחלטה לצאת למלחמת מצווה יכולה להתבצע על ידי המלך בלבד, ואילו במלחמת רשות, נדרש לקבל לכך אישור מן הסנהדרין.
במלחמת הרשות ישנם כאלו הפטורים מלהתגייס למלחמה.
דין זה נקרא חזרה בעורכי המלחמה, והם כוללים את מי שבנה בית ועדיין לא התחיל להתגורר בו או שהוא עדיין בשנה הראשונה למגורים בו, מי שנטע כרם ועדיין לא בצר אותו אפילו פעם אחת או שהוא עדיין בשנה הראשונה לשימוש בכרם, והמאורס שעדיין לא התחתן או שהוא בשנה הראשונה לנישואיו.
אך במלחמת מצווה כולם מחויבים להצטרף למלחמה.
בפרשת 'חזרת עורכי המלחמה' שבתורה מוזכר גם את 'הַיָּרֵא וְרַךְ הַלֵּבָב' שהוא חושש ממלחמה שמתבקש לשוב לביתו כדי לא להכניס מורך וחולשה בקרב הלוחמים.
אך אותו משיבים מן המלחמה גם במלחמת מצווה.
פטורים אלו מסווגים לפטור חלקי ופטור מלא.
ישנם כאלה המקבלים רק פטור מלחימה בשדה הקרב והם מועברים לסיוע לוגיסטיקה ויחידות עורפיות התומכות בלחימה.
ובהם 'הַיָּרֵא וְרַךְ הַלֵּבָב' מי שאירס אישה אך עדיין לא התחתן, מי שבנה בית אך עדיין לא נכנס להתגורר בו או מי שנטע כרם אבל עדיין לא חיללו.
לעומת זאת, אלו שבשנת הנישואין הראשונה, או בשנה הראשונה בבית חדש או בשנה הרביעית בכרם שננטע (שהיא השנה הראשונה לשימוש בכרם משום איסור ערלה) מקבלים פטור מלא גם מסיוע לוגיסטי תמיכה בליחמה ושירות ביחידות עורפיות.
לפי הרב אברהם ישעיהו קרליץ ('החזון איש') הפטורים שנתנה המשנה ב'חוזרים מעורכי המלחמה' נאמרו רק בזמן שניתן להעריך כי ישראל יכולים לנצח בלעדי המשוחררים, אבל במצב שניצחון המערכה תלוי באותם הפטורים מהמלחמה, קיימת חובה שווה גם על בעלי הפטורים להשתתף במלחמה או לסייע למאמץ המלחמתי, כיון שיש בכך פיקוח נפש.
ואת הביטוי "כלה מחופתה" פירשו כמליצה שמטרתה להדגיש את חובת הגיוס של החתן למרות הצער שיגרם לכלתו, או שכוונת המשנה היא שעל אף שהנשים אינן נלחמות, הן משתתפות במלחמה כתומכות לחימה ומספקות ללוחמים מים ומזון או בשביל להתפלל למען הצלחת המלחמה.
במקומות שונים בחז"ל נאמר שתלמידי חכמים אינם יוצאים למלחמה או מחויבים בצרכי ההגנה כשאר העם.
ונחלקו פוסקי ההלכה בדורות האחרונים האם להלכה שבט לוי ולומדי התורה פטורים מלצאת להילחם אף במלחמת מצווה, או שבמלחמת מצווה הם מחויבים להילחם כשאר העם.
הבדל נוסף בין מלחמת רשות למלחמת מצווה הוא המועד בו מתחילים לצור על האויב.
במלחמת רשות צריך להתחיל את המצור לפחות שלשה ימים לפני שבת על מנת למעט בחילול שבת בעוד שבמלחמת מצווה מותר להתחיל מצור אפילו בשבת עצמה.
פטור מקיום המצוות בשעת העיסוק במלחמה
הבדל נוסף הקיים בין מלחמת מצווה למלחמת רשות הוא הפטור מקיום שאר המצוות לעוסקים במלחמה.
כאשר הגדרת המלחמה היא מלחמת מצווה הלוחמים וכל העוסקים במלחמה פטורים מקיום כל המצוות מדין 'העוסק במצווה פטור מן המצווה'.
ואילו כאשר הגדרת המלחמה היא מלחמת רשות פטור זה לא תקף ומחויבים העוסקים במלחמה בשאר המצוות.
מלחמת מצווה ומלחמת רשות בימינו
דיונים רבים מתקיימים בהגדרות מלחמת מצווה ומלחמת רשות בימינו.
מדברי הרמב"ם בספר המצוות משמע, שכיון שאין סנהדרין וכהן גדול בזמן הזה, לא שייכות מלחמות מצווה ורשות בימינו:
בין היתר ניתן לציין את מחלוקת הרמב"ן והרמב"ם האם קיימת בכלל מצוות כיבוש הארץ בימינו או רק בתקופת יהושע או כאשר בית המקדש היה בנוי.
לדעת הרב אליעזר מלמד דברי הרמב"ם הנ"ל אינם מתייחסים למלחמה של עזרת ישראל מיד צר שהיא מלחמת מצווה בכל מצב גם ללא מלך וסנהדרין, אך יש פוסקים החולקים על כך והבינו את דברי הרמב"ם כפשוטם שאף מלחמת עזרת ישראל מיד צר מצריכה מלך וסנהדרין.
קיים נידון בפוסקים על תוקף ההגדרה 'עזרת ישראל מיד צר שבא עליהם' שכתב הרמב"ם שהיא אחד האופנים למלחמת מצווה.
גם השאלה אלו פעולות מכלל המערכה חוסות תחת המונח מלחמת מצווה, כדוגמת אימונים והכשרה, נתונה במחלוקת.
הביטוי 'מלחמת מצווה' משמש לעיתים רבנים ודרשנים במובן סימבולי בהקשר למלחמות רוחניות וגשמיות שיש מצווה לקיימן ולהכריע את הרוע.
מלחמת נומנטיה או המלחמה הקלטיאברית השלישית היא מלחמה שנערכה באופן בלתי רציף בין הרפובליקה הרומית לבין העיר הלוזיטאנית נומנטיה בשנים 153 - 133 לפנה"ס.
במהלך המלחמה הפונית השנייה כבשה הרפובליקה הרומית שטחים נרחבים בחצי האי האיברי מידי קרתגו.
בשנת 197 לפנה"ס חולקה אדמה זו לשתי יחידות מנהלתיות, היספניה קיטריור (ספרד הקרובה) והיספניה אולטריור (ספרד הרחוקה), שכל אחת מהן נשלטה על ידי נציב עם סמכות של פרוקונסול.
הפרובינקיות החדשות של רומא כללו רק את אזורי החוף המערביים והדרומיים של חצי האי והשלטון בפנים הארץ היה מחוץ לתחומם.
במהלך המאה ה-2 לפנה"ס החלו הרומיים להשתלט בהדרגתיות על היספניה, כאשר השבטים הקלטיאברים והלוזיטאנים נלחמים בהם בנחישות.
הסיבות לכיבוש היו רבות: בנוסף לאינטרס הביטחוני שגילתה רומא בשליטה על היספניה, היו לה גם תמריצים כלכליים נרחבים.
היספניה הייתה עשירה במשאבי כסף, זהב ואוצרות טבע אחרים.
בנוסף, הנציבים שנשלחו אליה השתמשו במשרתם כדי להרוויח עושר פרטי על ידי ביזת שלל מלחמה ועושק.
ההתפשטות הרומית ההולכת וגוברת וניצולם המתמשך של תושבי הפרוביניקה על ידי הנציבים הובילו למרידות חוזרות ונשנות מקרב אלה.
הרומים הצליח לדכא את ההתמרדויות השונות ובשנת 153 לפנה"ס הגיעו לגבול נהר הדורו.
נומנטיה הייתה עיר לוזיטאנית ששכנה על נהר הדורו.
בשנת 153 לפנה"ס היא הותקפה לראשונה על ידי הרומים אולם הללו נכשלו בניסיון זה ונסוגו ממנה זמנית.
לאורך העשור הבא הוכנעו בנות בריתה של העיר אחת אחרי השנייה על ידי הנציבים הרומים השונים, אולם היא עצמה הצליחה לעמוד נגד כוחות אלה.
בשנת 137 לפנה"ס הצליח צבא נומנטיה לכתר צבא רומאי בפיקודו של הקונסול גאיוס הוסטוליוס מאנקינוס ולאלץ אותו לחתום על הסכם שלום.
הסנאט הרומי כפר בהסכם השלום ומאניקיוס, שערב בחייו להסכם, נשלח ערום וכבול לנומנטיה.
הנומנאטים איבדו את יתרונם הצבאי והבינו שרומא נחושה בדעתה להכניעה.
בשנת 134 לפנה"ס נבחר סקיפיו אימיליאנוס, המנצח המהולל של המלחמה הפונית השלישית, למשרת הקונסול ברומא.
הוא נבחר במיוחד כדי לנהל את המלחמה נגד העיר נומנטיה, במטרה להשמידה.
עם בואו של סקיפו להיספניה הוא החל בפעולות אימון נוקשות והטיל משמעת כבדה על הצבא הרומי שהוצב שם.
לאחר שהצבא הרומי עמד באמות המידה שלו הוא הצעיד אותו לעבר נומנטיה.
לאימיליאנוס היה יתרון מספרי ניכר על מגני העיר הלוזיטאנית, כאשר תחת פיקודו עמד כוח של שני לגיונות רומים, גדודי עזר שגויסו מקרב בעלות הברית באיטליה וכוחות עזר נוספים מקרב שבטי ספרד הכפופים לרומא.
בתחילה השמיד אימיליאנוס את בסיס האספקה של הלוזיאטנים ואז הטיל על העיר מצור.
העיר הוקפה מצפון ומדרום ומסביבה הוקם דייק.
לבסוף הכניע הרעב את תושבי העיר והם נכנעו.
העיר נשרפה ותושביה השורדים נמכרו לעבדות.
הריסתה המוחלטת של נומנטיה שימשה כצעד הרתעתי ברור כלפי השבטים הקלטיאברים בהיספניה.
למרות שהתסיסה בקרב שבטים אלו לא הסתיימה לחלוטין עד ימי אוגוסטוס, המלחמה הייתה אבן דרך ראשית בהשתלטות רומא על חצי האי האיברי וביסוס כוחה שם.
בנוסף, במהלך המלחמה בלט טריבון צבאי צעיר בשם גאיוס מריוס, אדם שישנה את פניה של הרפובליקה ללא הכר.
מלחמת נגורנו קרבאך (באזרית: Qarabağ Müharibəsi; בארמנית: Արցախյան ազատամարտ) הוא הכינוי למאבק אלים ומזוין שהתרחש מפברואר 1988 עד מאי 1994, בתוך המובלעת האתנית של נגורנו קרבאך בדרום-מערבה של אזרבייג'ן, בין הלאום האתני הארמני של נאגורנו-קרבאך הנתמך על ידי ארמניה לבין אזרבייג'ן.
ככל שהמלחמה נמשכה, ארמניה ואזרבייג'ן, שהיו בתחילתה חלק מברית המועצות, שקעו במלחמה מתמשכת, בלתי מוכרזת, ברכס ההררי של נגורנו-קרבאך בעוד אזרבייג'ן מנסה לרסן ולדכא את הבדלנים הפורשים בנגורנו-קרבאך.
הפרלמנט של המובלעת בנגורנו-קרבאך קיים הצבעה בעד התלכדות של החבל עם ארמניה, משאל עם התקיים בנושא, וההחלטה הייתה שעל החבל להתקיים תחת ריבונות עצמאית, כלומר עצמאות.
הדרישה להתלכד עם ארמניה, ששגשגה בשנות ה-80 המאוחרות, החלה בדרך שקטה ושלווה, אך בחודשים הבאים של העשור, כשפירוקה המתקרב של ברית המועצות נראה באופק, הרעיון הפך במהרה למאבק אלים בלתי מרוסן בין שתי הקבוצות האתניות, דבר שהביא לתוצאות של שפיכות דמים וטיהורים אתניים על ידי שני הצדדים.
הקרבות הפנים-אתניים החלו זמן קצר לאחר שהפרלמנט של נגורנו-קרבאך, החליט לקיים הצבעה בעניין האיחוד עם ארמניה ב-20 בפברואר 1988.
הודעת הפרישה של החבל מאזרבייג'ן הייתה התוצאה הסופית של "כעס נושן בתוך הקהילה הארמנית של נגורנו-קרבאך נגד ההגבלות החמורות שנגזרו עליה במישורי התרבות וחופש הדת, הן על ידי השלטון הסובייטי המרכזי והן על ידי הרשויות באזרבייג'ן".
כמו כן, הסכסוך התפתח בגלל המאבק הטריטוריאלי על האזור בשל רגישותו גם לארמניה וגם לאזרבייג'ן.
ביחד עם התנועות הבדלניות ברפובליקות הבלטיות כגון: אסטוניה, לטביה וליטא, התנועות הבדלניות של הקווקז שיחקו תפקיד חשוב וגדול בהבאה להתפרקותה של ברית המועצות והסרת הכוחות של הפרלמנט במובלעת.
הרוב הארמני הצביע בעד פירוד מאזרבייג'ן ובעקבות כך חל תהליך שהביא לעצמאותה של המובלעת ויצירתה של הרפובליקה של נגורונו-קרבאך.
במהלך שנת 1991, כבר לאחר הכרזת עצמאות על ידי ארמניה ואזרבייג'ן הסכסוך בחבל התרחב בהתמדה.
כוחות משרד הפנים האזרי ניסו לשמור על הסדר, אך הרוב הארמני של החבל לא קיבל את מרותו והמשיך בפעילות בדלנית במטרה להסתפח לארמניה הסמוכה.
לחימה במישור הצבאי התפרצה במהלך ינואר 1992. תוך פרק זמן קצר יחסית הכוחות הארמנים הצליחו לייצר פרוזדור יבשתי בין החבל לשטח הארמני.
הדבר הבטיח אפשרות להזרמת אספקה וכוחות צבא לחבל.
ניסיונות תיווך בינלאומי על ידי קבוצות שונות כמו "הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה" כשלו ולא הניבו פירות ליישוב הסכסוך.
באביב 1993, כוחות ארמניים כבשו אזורים מחוץ למובלעת עצמה, ובכך הביאו לאיום של התערבות צבאית של מדינות אחרות באזור.
ב-5 במאי 1994 נחתם פרוטוקול בישקק, הוכרזה הפסקת אש באזור וזאת הודות לתיווך רוסי, בנוסף, החלו שיחות שלום בתיווכו של "הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה".
השליטה על נגרונו-קרבאך הוא נושא ששנוי במחלוקת בין ארמניה ובין אזרבייג'ן.
נגורנו-קרבאך נקראת בארמנית ארטסח, וההיסטוריה שלה נמתחת על פני מאות שנים שבמהלכן היא הייתה תחת שליטה של כמה אימפריות.
בשנת 1917, שלושת הלאומים של הקווקז: הארמנים, האזרים והגאורגים שהיו תחת שליטה רוסית, הכריזו על עצמאות ויצרו את הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, שהתפרקה כעבור שלושה חודשים בלבד וממנה נוצרו הרפובליקות של ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
לחימה פרצה בין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן בשלושה אזורים: נחיצ'יבאן, זנגזור (היום החבל הארמני – סיוניק) ונגורנו-קרבאך.
אזרבייג'ן וארמניה חלקו על מיקומו של הגבול בשטחיהם של שלושת האזורים.
הארמנים בנגורנו-קרבאך ניסו להכריז עצמאות אך נכשלו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם תבוסתה של האימפריה העות'מאנית, הכוחות המזוינים של בריטניה כבשו את עבר הקווקז ב-1919. הפיקוד הבריטי באזור מינה באופן זמני את חורסוב ביי סולטאנוב (אחד מנבחרי הציבור בפרלמנט של אזרבייג'ן) כמושל-גנרל (גנרלגוברנטור) של נגורנו-קרבאך וזנגזור, עד שיתנהל דיון סופי בעתיד האזור בוועידת השלום בפריז.
בשנת 1920, הארמייה ה-11 של הצבא האדום פלשה לקווקז ותוך שלוש שנים כבשה את הרפובליקות הדמוקרטיות שהתקיימו שם, ואיחדה אותן תחת דגל אחד – מדינה אחת - שנקראה: הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, שהייתה נתונה למרות רוסיה הסובייטית ונכנסה לברית המועצות עם הקמתו.
לאחר כיבושיהם בקווקז, הקימו הבולשביקים ועדה המונה שבעה חברים, "הקווקז ביורו" (לעיתים מקוצר לקווברו), שהייתה תחת פיקוחו של העריץ הסובייטי לעתיד – יוסיף סטלין, אז בתפקיד של הקומיסר של העם לענייני לאום, שעליו היה מופקד לקדם עניינים סובייטיים בקווקז.
אף על פי שהוועדה הצביעה בחיוב, ברוב זעום של 4 מול 3, להעביר את נגורנו-קרבאך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית הצעה זו לבסוף בוטלה ונגורנו-קרבאך הועבר לידי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית וזאת משום שהפגנות התקיימו ברחבי אזרבייג'ן נגד החלטתה הראשונה של הוועדה.
בין המפגינים היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של אזרבייג'ן, ניירמן ניירמנוב.
כמו כן, המרד האנטי-סובייטי בבירת ארמניה ירוואן ב-1921, פגע ביחסים בין ארמניה לברית המועצות והשפיע אף הוא על קבלת ההחלטה להעביר את נגורנו-קרבאך לידי אזרבייג'ן.
מאוחר יותר, בשנת 1923, אף החליטו להכליל את החבל האוטונומי של נגורנו-קרבאך בתוך שטחה של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אזרבייג'ן, כשרוב האוכלוסייה, כ-94% - ארמנים.
הבירה הועברה משושה לחאנקנדי, לימים - סטפנקרט.
מלומדים ארמנים ואזרים הסיקו כי המניע הנוסף להחלטה היה העיקרון של "הפרד ומשול" בו נקטה ברית המועצות.
מקומה המוזר של מובלעת נחיצ'בן, שמופרדת על ידי ארמניה, אך שייכת לאזרבייג'ן, יכולה להוות דוגמה לכך.
דעה אחרת הייתה כי הסובייטים עשו זאת מתוך מחווה של כדי לשמור על "יחסים טובים עם טורקיה של אטאטורק" (שכן העם האזרי נמנה עם קבוצת העמים הטורקיים).
במשך כל תקופת קיום ברית המועצות שלטונות ארמניה הסובייטית ניסו לשנות את ההחלטות ולהביא לכך ששטח יועבר לשליטתם.
סתיו 1987 - מתיחות באחד מכפרי האזור עקב פיטורים של מנהל מקומי ממוצא ארמני.
18 באוקטובר 1987 - הפגנה בפארק עירוני בירוואן נגד פעולות שלטון בחבל.
1 בדצמבר 1987 - העברת עצומה עם כ-75–80 אלף חתימות של תושבים ארמנים למוסד לתלונות הציבור ליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית במוסקבה.
חורף 1987/88 - הגעת פליטים אזרים משטחי ארמניה סובייטית.
11 בפברואר - הגעת משלחת בכירים מבאקו לסטפנקרט בכוונה להביא להרגעת הרוחות.
12 בפברואר - בעקבות הוויכוחים בין ההנהגה המקומית ממוצא ארמני לבין הבכירים ממוצא אזרי המשבר נמשך.
20 בפברואר - המועצה המקומית של החבל קיבלה החלטה הקוראת למעבר החבל לארמניה הסובייטית.
21 בפברואר - ההנהגה הסובייטית בבאקו אינה מקבלת את הדרישה.
לאזור הגיעה משלחת רמת דרג ממוסקבה.
23 בפברואר - בבאקו נערכות הפגנות המוניות נגד העברת החבל לארמניה.
בירוואן נערכות הפגנות דומות בעד העברת החבל.
27 בפברואר - בעקבות הודעה טלוויזיונית שבחבל נהרגו מספר אזרים בעיר סומגאיט החלו מהומות המוניות נגד האוכלוסייה הארמנית בעיר.
הפוגרום נמשך מספר ימים בין היתר עקב תגובה איטית של השלטון האזרי ובמהלכו נרצחו 26–32 ארמנים.
29 בפברואר - האירועים בסומגאיט נדונו במוסקבה וסוכם לא לתת פומבי להיקף האירועים.
אביב - זרם פליטים הולך וגדל של ארמנים לכיוון ארמניה ואזרים לכיוון ההפוך.
1 במרץ - הקמת ועד ארמני בסטפנקרט.
השלטון המרכזי בבאקו מפזר את הארגון אך מעשית פעילותו נמשכת.
6 במרץ - הכרזת יום אבל בעקבות האירועים בסומגאיט.
תוך מספר ימים 14 אלף ארמנים עזבו את העיר.
9 במרץ - בישיבת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות נערך דיון על הנושא.
21 במרץ - אנדריי סחרוב פרסם גילוי דעת התומכת בהעברת החבל לארמניה.
21 במאי - החלפת הנהגה של ארמניה ואזרבייג'ן בתקווה שההנהגה החדשה תצליח להביא להרגעת הרוחות.
18 ביולי - הסובייט העליון של ברית המועצות דן בבקשת ארמניה להעביר לשטחה את החבל ובבקשה של אזרבייג'ן להשאיר אותו.
ההחלטה הייתה שלא ניתן לשנות את גבולות.
סתיו - בעקבות פעולות איבה, גבר זרם הפליטים הארמנים ואזרים.
עד סוף נובמבר לארמניה הגיעו כ-200 אלף פליטים.
עד סוף שנה למעשה הושלמו חילופי אוכלוסין.
12 בינואר - בארמניה ובחלב הוכרז על מצב חרום.
חברי הוועד המקומי "קרבאך" (כולל נשיא ארמניה לעתיד לבון טר פטרוסיאן) נעצרו.
מאי - הקמת יחידות צבאיות ראשונות על ידי הארמנים.
קיץ - ארמניה הכריזה על מצור כלכלי על חבל נחיצ'יבאן.
אזרבייג'ן הכריזה על מצור כלכלי על ארמניה.
1 בדצמבר - הסובייט העליון של ארמניה והוועד של החבל הכריזו על סיפוח החבל לארמניה.
ינואר - תחילת התנגשויות מזוינות
13 בינואר - תחילת פוגרום ארמני בבאקו.
15 בינואר - על אזור החבל ושטחים גובלים הוכרז מצב חרום.
20 בינואר - מהומות המוניות בבאקו תוך שימוש בכוח צבאי נהרגו כ-200 אזרחים.
23 במרץ - כפר אזרי ליד הגבול הותקף על ידי ארמנים ומספר תושבים נהרגו.
כאשר הגיעו כוחות צבא, הפולשים כבר לא היו בשטח.
אביב - מערך אספקת מזון ומצרכים אחרים לחבל נפגע קשה.
הארמנים מנסים לארגן רכבת אווירית אך ללא הצלחה.
25 ביולי - בעקבות הקמת יחידות מזוינות ארמניות פורסם צו של נשיא ברית המועצות על החמרת מאבק נגד אחזקת נשק ללא רשות.
16 באוגוסט - יחידות צבאיות של ארמנים כבשו 2 כפרים באזור.
לאחר מספר ימים ותוך שימוש בנשק כבד הכפרים נכבשו מחדש על ידי הצבא.
25 בספטמבר - הפצצת סטפנקרט ממסוקים.
24 באפריל - בעקבות מצור על כפרים ארמנים, העיר שושה מופצצת על ידי ארמנים.
30 באפריל - כוחות צבא פועלים לפינוי 24 כפרים ארמנים מתושבים.
15 במאי - פינוי בכוח של כפרים ארמנים נוספים באזור.
27 ביולי - טלוויזיה ארמנית הכריזה על גיוס מתנדבים בגילאים 18–50.
28 באוגוסט - אזרבייג'ן הכריזה על עצמאות.
סתיו - מתקפה רחבה של ארמנים במטרה לכבוש את החבל.
2 בספטמבר - בישיבה של המועצה המקומית הוכרזה עצמאות החבל ומחוז שאומין השכן שמאוכלס בעיקר על ידי הארמנים.
25 בספטמבר - תחילת מצור על סטפנקרט שנמשך כ-120 ימים.
19 בדצמבר - החלה הוצאת כוחות הצבא הסובייטי מהחבל שהסתיימה עד ל-27 בדצמבר.
31 בדצמבר - עם סיום קיומה של ברית המועצות החלו פעולות מזוינות רחבות בשטחי החבל.
27 בנובמבר - השלטון המרכזי במוסקבה קורא להפסקת המאבק מזוין.
בעקבות פירוק ברית המועצות החלו קרבות בין צבאות ארמניה ואזרבייג'ן על השליטה בחבל.
1 בינואר - יחידות צבא אזרבייג'ן תקפו כפר ארמני בשטח החבל.