tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 באפריל פגש וילסון את פאפאגוס בלמיה והודיע לו על החלטתו לסגת לתרמופילאי.
לוטננט גנרל תומאס בליימי חילק את האחריות בין הגנרלים מאקי לפרייברג במהלך הנסיגה לתרמופילאי.
הכוחות הבריטיים, האוסטרלים והניו זילנדים נותרו תחת התקפה במהלך הנסיגה.
בבוקר 18 באפריל, הקרב על עמק טמפה, המאבק על ערוץ פיניוס, הסתיים, כאשר חיילי חיל הרגלים הגרמני חצו את הנהר בגשר סירות, וכוחות הדיוויזיה ההררית ה-6 פילסו את דרכם סביב הגדוד הניו זילנדי, שהתפזר לאחר-מכן.
ב-19 באפריל נכנסו כוחות הקורפוס ה-18 הראשונים ללריסה והשתלטו על שדה-התעופה, שם השאירו הבריטים את מלאי המזונות שלהם.
התפיסה של עשר משאיות של מנות מזון ודלק אפשרה ליחידות החוד להמשיך ללא הפסקה.
נמל וולוס, שבו החזירו הבריטים מחדש יחידות רבות בימים האחרונים, נפל ב-21 באפריל; שם תפסו הגרמנים כמויות גדולות של סולר יקר ונפט גולמי.
נסיגה וכניעה של ארמיית האפירוס היווני
כשהגרמנים הפולשים התקדמו עמוק לתוך שטח היווני, ארמיית האפירוס של הצבא היווני שפעל באלבניה לא הסכימה לסגת.
באמצע מרץ, בייחוד לאחר התקפת הטפלין, סבל הצבא היווני, לפי הערכות בריטיות, 5,000 נפגעים, והוא התקרב במהירות לתום הסיוע הלוגיסטי שלו.
צ'רצ'יל מתח ביקורת גם על מפקדי הצבא היווני על התעלמות מההמלצה הבריטית לנטוש את אלבניה ולהימנע מהכיתור.
ב-11 באפריל הקורפוס הממונע ה-41 של גנרל גאורג שטומה תפס את המעבר של פלורינה-ויוי, אבל מזג אוויר מושלג וחד-פעמי עצר את התקדמותו.
ב-12 באפריל הוא חידש את ההתקדמות, אבל בילה את כל היום בלחימה מול חטיבת השריון הראשונה של בריגדיר צ'רינגטון בפראסטיון.
רק ב-13 באפריל החלו הכוחות היווניים הראשונים לסגת לעבר הרי פינדוס.
נסיגתן של בעלות הברית לתרמופילאי חשפה נתיב מעבר להרי פינדוס, שדרכו יכלו הגרמנים לאגף את הצבא ההלני בפעולת מאסף.
על חטיבת האס אס "לייבשטנדרטה אדולף היטלר" הוטלה המשימה לנתק את קו הנסיגה של צבא האפירוס היווני מאלבניה, על ידי התקדמות מערבה אל מעבר מטסובון ומשם ליואנינה.
ב-13 באפריל מטוסי תקיפה מהטייסות 21, 23 ו-33 של חיל האוויר היווני (RHAF), תקפו עמדות איטלקיות באלבניה.
באותו יום התקיימה לחימה כבדה במעבר קליסורה, שם הדיוויזיה ה-20 היוונית שחיפתה על הנסיגה היוונית, נאבקה בנחישות, ועיכבה את התקדמותו של שטומה כמעט יום שלם.
הנסיגה נמשכה לאורך כל החזית האלבנית, והאיטלקים רדפו אחרי היוונים בהיסוס.
ב-15 באפריל מטוסי חיל האוויר המלכותי האיטלקי תקפו את בסיס ה-RHAF בפארמייתיה, 30 ק"מ מדרום לגבול יוון עם אלבניה, והשמיד או הוציא מכלל פעולה 17 מטוסי VVKJ שהגיעו לאחרונה מיוגוסלביה.
הגנרל פאפאגוס העביר יחידות יווניות למעבר מטסובון, שם היו אמורים הגרמנים לתקוף.
ב-14 באפריל נערך קרב בין מספר יחידות יווניות לבין חטיבת LSSAH שעד אז הגיעה לגרבנה.
הדיוויזיות ה-13 והפרשים היוונייות חסרו את הציוד הדרוש להילחם ביחידה משוריינת, ולבסוף, ב-15 באפריל כותרו ונכנעו.
ב-18 באפריל, הגנרל וילסון בפגישה עם פאפאגוס, הודיע לו כי הכוחות הבריטים וכוחות חבר העמים הבריטי בתרמופילאי ימשיכו להילחם עד לשבוע הראשון של חודש מאי, בתנאי שהכוחות היוונים מאלבניה יוכלו להתכנס מחדש ולהגן על האגף השמאלי.
ב-21 באפריל המשיכו הגרמנים בהתקדמותם, כבשו את יואנינה, וניתקו את ציר האספקה האחרון של צבא האפירוס היווני.
העיתונים של בעלות הברית תיארו את גורל הצבא היווני כטרגדיה יוונית מודרנית.
ההיסטוריון וכתב המלחמה לשעבר, כריסטופר באקלי, תיאר את "גורל הצבא ההלני", ואמר כי "הוא חווה קתרזיס אריסטוטלי אמיתי, תחושה מעוררת השתאות של חוסר התוחלת של כל המאמץ האנושי וכל האומץ האנושי".
ב-20 באפריל הכיר מפקד הכוחות היווניים באלבניה - גנרל גאורגיאס צולאקוגלו - בחוסר התקווה של המצב והציע שצבאו, שהכיל אז ארבע-עשרה דיוויזיות, ייכנע.
פפאגוס גינה את החלטתו של צולאקוגלו להיכנע, אף על פי שהגנרל יואניס פיצ'יקאס והגנרל גאורגיוס באקוס הזהירו אותו שבוע קודם לכן, כי המורל הירוד של צבא אפירוס הירוד ותשישות חייליו, גורמים לעריקה המונית שאילצה את הפיקוד היווני להוציא להורג עריקים שנתפסו.
ההיסטוריון ג'ון קיגן כותב כי צולאקוגלו "היה כל כך נחוש ...
כדי לשלול את האיטלקים את שביעות רצונם מניצחון שלא הרוויחו אותו ...
הוא פתח במשא ומתן לא מורשה לחלוטין עם מפקד חטיבת האס אס הגרמני מולו, זפ דיטריך, כדי לארגן כניעה לגרמנים בלבד".
על פי פקודות קפדניות של היטלר, המשא ומתן נשמר בסוד מהאיטלקים והכניעה התקבלה.
זועם על החלטה זו הורה מוסוליני על התקפות-נגד נגד הכוחות היווניים, שנהדפו, אך במחיר כלשהו למגינים.
הלופטוואפה התערב בלחימה המחודשת, ויואנינה נהרסה כמעט בידי מטוסי השטוקה.
היה זה ייצוג אישי ממוסוליני להיטלר, לארגן את השתתפות איטליה בשביתת הנשק שהסתיימה ב-23 באפריל.
חיילים יוונים לא נאספו כשבויי מלחמה והורשו לחזור הביתה לאחר שחרור יחידותיהם, בעוד שהקצינים שלהם הורשו להחזיק בנשקם.
כבר ב-16 באפריל הבין הפיקוד הגרמני כי הבריטים מפנים כוחות על אוניות בוולוס ובפיראוס.
לאחר מכן המערכה קיבלה אופי של רדיפה.
עבור הגרמנים הייתה זו עכשיו שאלה של שמירה על קשר עם הכוחות הבריטים הנסוגים וסיכול תוכניות הפינוי שלהם.
דיוויזיות חי"ר גרמניות נסוגו בשל ניידותם המוגבלת.
דיוויזיות הפאנצר ה-2 וה-5, הרגימנט הממונע ה-1 של האס אס ושתי דיוויזיות הרריות פתחו במרדף אחרי כוחות בעלות הברית.
כדי לאפשר פינוי של הגוף העיקרי של הכוחות הבריטים, הורה וילסון למאסף להיערך כעמדה אחרונה במעבר ההיסטורי של תרמופילאי, השער לאתונה.
הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 של הגנרל פרייברג קיבלה על עצמה את המשימה להגן על מעבר החוף, ואילו הדיוויזיה האוסטרלית ה-6 של מאקי הייתה אמורה להחזיק את הכפר בראלוס.
לאחר הקרב צוטט מקיי באומרו: "לא חלמתי על פינוי, חשבתי שנמשיך להחזיק מעמד במשך שבועיים, ונכה מכות כואבות".
כשההחלטה לסגת התקבלה בבוקר 23 באפריל, הוחלט כי שתי העמדות יוחזקו על ידי חטיבה אחת.
על חטיבות אלו, האוסטרלית ה-19 והניו זילנדית ה-6 להחזיק את המעברים זמן רב ככל האפשר, ולאפשר ליחידות האחרות לסגת.
הגרמנים תקפו בשעה 11:30 ב-24 באפריל, נתקלו בהתנגדות עזה, איבדו 15 טנקים וספגו אבדות רבות.
בעלות הברית החזיקו מעמד במשך כל היום; עם השלמת ההשהיה, הם נסוגו לכיוון חופי הפינוי והקימו מאסף נוסף בטבס.
יחידות פאנצר שיצאו למרדף לאורך הכביש המוליך מעבר למעבר, התקדמו באיטיות בגלל שיפוע תלול ופיתולים קשים.
ב-25 באפריל 1941 עזבו המלך גאורגיוס השני וממשלתו את היבשת היוונית ונסוגו לכרתים.
לאחר שנטשו את אזור תרמופילאי, נסוגו כוחות המאסף הבריטי אל עמדה מאולתרת מדרום לתבאי, שם הקימו מכשול אחרון מול אתונה.
גדוד האופנועים של דיוויזיית הפאנצר השנייה, שחצה את האי אוויה כדי לתפוס את נמל כלקיס וחזר אחר-כך ליבשת, קיבל על עצמו את המשימה לאגף את כוח המאסף הבריטי.
גדוד האופנועים נתקל רק בהתנגדות קלה, ובבוקר 27 באפריל 1941, הגרמנים הראשונים נכנסו לאתונה, ואחריהם נכנסו שריוניות, טנקים וחי"ר.
הם תפסו כמויות גדולות של נפט, שמן וחומרי סיכה, כמה אלפי טונות של תחמושת, עשר משאיות עמוסות סוכר ועשר משאיות של מנות אחרות, בנוסף לציוד אחר, כלי נשק וציוד רפואי.
אנשי אתונה, אשר ציפו לכניסת הגרמנים במשך כמה ימים, התכנסו בבתיהם תוך שהם סוגרים את החלונות.
בלילה הקודם, רדיו אתונה הצהיר את ההודעה הבאה:
הגרמנים נסעו ישר לאקרופוליס והניפו את הדגל הנאצי.
על פי הדיווח הפופולרי ביותר על האירועים, החייל של אוזון בשמירה, קונסטנטינוס קוקידיס, הוריד את הדגל היווני, סירב למסור אותו לפולשים, התעטף בו וקפץ מהאקרופוליס.
בין אם הסיפור היה נכון ובין אם לאו, היוונים רבים האמינו בכך וראו את החייל כקדוש מעונה.
בבוקר 15 באפריל 1941 שלח ויוול לווילסון את המסר הבא: "כמובן שנמשיך להילחם בשיתוף פעולה הדוק עם היוונים, אך מהחדשות נראה כי נסיגה נוספת תידרש בעתיד".
הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד כוחות הצבא הבריטי במזרח התיכון, הזהיר את וילסון מ-11 באפריל כי אין לצפות לתגבורות כלשהן, והוא אישר לגנרל פרדי דה גנגאן לדון בתוכניות פינוי עם כמה קצינים אחראים.
אף על פי כן, הבריטים לא יכלו בשלב זה לאמץ או אפילו להזכיר את מהלך הפעולה הזה; ההצעה הייתה צריכה לבוא מממשלת יוון.
למחרת היום עשה פאפאגוס את הצעד הראשון כשהציע לווילסון שיסלק את כוח W.
וילסון הודיע למפקדה של המזרח התיכון, וב-17 באפריל נשלח אדמירל משנה ה.
ביילי-גרומן ליוון כדי להתכונן לפינוי.
באותו יום מיהר וילסון לאתונה, שם השתתף בכנס עם המלך, פאפאגוס, ד'אלביאק ואדמירל משנה טורל.
בערב, לאחר שסיפר למלך כי חש כי נכשל במשימה שהוטלה עליו, התאבד ראש הממשלה קוריזיס.
ב-21 באפריל נשלחה ההחלטה הסופית לפנות את כוחות האימפריה לכרתים ולמצרים מוויוול - לווילסון.
5,200 חיילים, בעיקר מחטיבת ניו זילנד ה-5, פונו בליל 24 באפריל, מפורטו ראפטי במזרח אטיקה, בעוד שחטיבת ניו זילנד ה-4 נשארה לחסום את הכביש הצר לאתונה, שכונה "מעבר 24 שעות" על ידי הניו זילנדים.
ב-25 באפריל (יום אנזא"ק), טייסות חיל האוויר המלכותי המעטות עזבו את יוון (ד'אלביאק הקים את מפקדתו בהרקליון, כרתים) ו-10,200 חיילים אוסטרליים פונו מנאפפליו ומגארה.
2,000 חיילים נוספים נאלצו להמתין עד 27 באפריל, כי ה"נסיך אלסטר" נתקעה במים רדודים בקרבת נאפפליו.
בגלל האירוע הזה הבינו הגרמנים שהפינוי מתרחש גם בנמלי הפלופונסוס המזרחיים.
ב-25 באפריל ביצעו הגרמנים מבצע מוטס כדי לתפוס את הגשרים מעל תעלת קורינתוס, במטרה כפולה, לנתק את קו הנסיגה הבריטי ולהבטיח את דרכם על פני מצר קורינתוס.
ההתקפה החלה בהצלחה ראשונית, עד שפצצה בריטית תועה הרסה את הגשר.
רגימנט האס אס הממונע ה-1 שהתקבץ ביואנינה, נדחק לאורך הגבעות המערביים של הרי פינדוס דרך ארטה אל מיסולונגי וחצה את הפלופונסוס בפטרס, במאמץ להגיע אל המצר ממערב.
עם הגעתם בצהרי 27 באפריל, נודע לכוחות האס אס כי הצנחנים כבר הוחלפו ביחידת הצבא שהתקדמה מאתונה.
ספינת הגייסות ההולנדית סלאמט הייתה חלק משיירה שפינתה כ-3,000 חיילים בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים מנאפפליו בפלופונסוס.
כאשר השיירה פנתה דרומה במפרץ ארגוליס בבוקר 27 באפריל, היא הותקפה על ידי כוח של תשעה יונקרס Ju 87 מטייסת מפציצי הצלילה ה-77, פגעו בה קשות והעלו אותה באש.
המשחתת HMS Diamond הצילה כ-600 ניצולים ו-HMS Wryneck הגיעה אף היא לעזרתה, אך כששתי המשחתות פנו למפרץ סודה בכרתים, תקף עוד גל של מטוסי Ju 87. סך כל מקרי המוות משלוש הספינות היה כמעט 1,000 חיילים.
רק 27 אנשי צוות מ-Wryneck, 20 אנשי צוות מ-Diamond, 11 אנשי צוות ו-8 חיילים מסלאמט שרדו.
הקמת גשר זמני מעבר לתעלת קורינתוס אפשרה ליחידות דיוויזיית הפאנצר ה-5 להמשיך לרדוף את כוחות בעלות הברית ברחבי הפלופונסוס.
הם דהרו מארגוס לעבר קלמטה, משם כבר החלו רוב יחידות בעלות-הברית להתפנות, והגיעו לחוף הדרומי ב-29 באפריל, שם הצטרפו אליהם לוחמי אס אס שהגיעו מפירגוס.
הלחימה בפלופונסוס כללה התקשרויות קטנות עם קבוצות בודדות של חיילים בריטים שלא יכלו להגיע לנקודת הפינוי.
המתקפה באה כמה ימים מאוחר מדי, מכדי לנתק את רוב החיילים הבריטיים במרכז יוון, אבל בודדה את החטיבות ה-16 וה-17 האוסטרליות.
ב-30 באפריל הושלם הפינוי של כ-50 אלף חיילים, אך הוא הופרע קשות על ידי הלופטוואפה הגרמני, אשר הטביע לפחות 26 ספינות עמוסות גייסות.
הגרמנים שבו כ-8,000 חיילים מחבר העמים הבריטי (מתוכם כ-1,500 חיילים מתנדבים ארצישראליים מחילות החפרים, תובלה, קשר, תפעול נמלים ועוד.) ויוגוסלבים בקלמטה שלא פונו, תוך שחרור שבויים איטלקים רבים ממחנות שבויים.
הצי היווני וצי הסוחר היווני מילאו תפקיד חשוב בפינוי כוחות בעלות הברית לכרתים, וסבלו אבדות כבדות כתוצאה מכך.
יש הטוענים כי במבט לאחור, שיגור חיל המשלוח הבריטי היה אחת השגיאות הגרועות ביותר ששגו הבריטים במהלך המלחמה.
פיזור כוחותיו של גנרל וייוול בזירות שונות לא אפשר לו לנהל לחימה אפקטיבית ביוון או בלוב.
ב-13 באפריל 1941 הוציא היטלר את הוראה 27, שכללה את מדיניות הכיבוש שלו ליוון, והוא סיים את חלוקת הבלקן עם הנחיה מס' 31 שפורסמה ב-9 ביוני.
יוון חולקה בין גרמניה, איטליה ובולגריה, תוך שאיטליה כובשת את רוב הארץ (ראה מפה ממול).
הכוחות הגרמניים כבשו את האזורים האסטרטגיים החשובים יותר באתונה, סלוניקי, מרכז מקדוניה וכמה איים באיים האגאיים, כולל רוב כרתים.
הם גם כבשו את פלורינה, אשר נתבעה על ידי איטליה ובולגריה.
הבולגרים כבשו שטח בין הנהר סטרומה וקו תוחם סביב אלכסנדרופולי וסבילנגראד ממערב לנהר אוורוס.
כוחות איטלקיים החלו לכבוש את האיים היוניים והאיים האגאיים ב-28 באפריל.
ב-2 ביוני כבשו את הפלופונסוס, ב-8 ביוני את תסליה, וב-12 ביוני את רוב אטיקה.
כיבוש יוון - שבמהלכו סבלו אזרחים מצוקה קשה, רבים מתו מתשישות, מחלות ורעב - הוכח כמשימה קשה ויקרה.
כמה קבוצות התנגדות פתחו בגרילה נגד הכוחות הכובשים והקימו רשתות ריגול.
לעומת זאת נציגי האיחוד הלאומי של יוון החלו בשיתוף פעולה עם הכובש.
הקרב על כרתים החל ב-20 במאי 1941 והסתיים ב-1 ביוני 1941. בין שני תאריכים אלו התחולל לדעת כמה היסטוריונים, אחד הקרבות המרים בחזית מערב אירופה הגרמנים הפעילו כוחות מוצנחים בפלישה מסיבית של כלי טיס, ותקפו את שלושת שדות התעופה העיקריים של האי: מאַלֶמֶה, רתימנו והרקליון.
לאחר שבעה ימים של לחימה והתנגדות קשה, החליטו מפקדי בעלות הברית שההתנגדות היא חסרת תקווה, וציוו על נסיגה מספאקיה.
בליל 24 במאי פונו גאורגיוס השני וממשלתו מכרתים למצרים.
ב-1 ביוני 1941 הושלם הפינוי והאי נותר תחת כיבוש גרמני.
לנוכח האבדות הכבדות שנגרמו לדיוויזיית האוויר ה-7, אסר היטלר על פעולות אוויריות בקנה מידה גדול.
הגנרל קורט שטודנט כינה את כרתים, "בית הקברות של הצנחנים הגרמניים" ו"ניצחון עם אסון".
רוב הגנרלים הגרמניים, שפרסמו את זיכרונותיהם לאחר המלחמה, וחלק מהחוקרים המערביים של המערכה בחזית המזרחית, מצביעים על כך שההחלטה לכבוש את יוגוסלביה ויוון באפריל 1941, עיכבה את מועד הפלישה לברית המועצות במספר שבועות, ומנעה לדעתם, את השגת יעדי "מבצע ברברוסה" לפני כניסת "החורף הרוסי".
ניתן להבין את רצונו של היטלר לאבטח את אגפו הימני בבלקן לפני הפלישה לברית המועצות.
למעשה הפלישה ליוגוסלביה ויוון נכפתה עליו עקב התפתחות המאורעות באזור הבלקן באביב 1941, וחששו מפני כניסת כוחות בריטיים לשתי המדינות והפיכתם לבסיס פעולה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה באזור הבלקן.
לעומת זאת, הסופר וההיסטוריון אנטוני ביוור כתב בספרו "מלחמת העולם השנייה" כי
בתחילה, נחת הכוח הבריטי בסטטן איילנד ב-3 ביולי 1776, ולא נתקל בשום התנגדות.
גנרל האו אסף צבא שהורכב מהכוחות הבריטיים שנסוגו מבוסטון (בשל כישלונם בהחזקת העיר), בשילוב עם כוחות בריטים חדשים, כמו גם שכירי חרב הסיאנים ממספר נסיכויות גרמניה.
כנגדם, עמדו כוחותיו של וושינגטון שכללו חיילים מניו אינגלנד ומושבות דרומיות נוספות.
באוגוסט נחתו הכוחות הבריטיים בלונג איילנד, שם הביס האו את וושינגטון באחד הקרבות החשובים ביותר במלחמה, הידוע עד היום בשם "קרב לונג איילנד".
למרות התבוסה, הצליח הצבא הקונטיננטלי לסגת למנהטן בחסות החשכה וערפל, פעולה שבזכותה חסך וושינגטון אבדות כבדות לצבא.
וושינגטון סבל סדרה של תבוסות במנהטן, למעט ניצחון בודד ברמות הארלם, והמשיך לסגת בעקביות, דרומה.
במהלך נסיגתם, חצו וושינגטון ועיקר צבאו את נהר הדסון לניו ג'רזי, ונסוגו לאורך כל נהר דלאוור לתוך פנסילבניה.
במהלך הנסיגה התכווץ צבאו של וושינגטון באופן חמור עקב סיום תקופת השירות שעליה התחייבו המתנדבים מראש, עריקות, ומורל נמוך במיוחד.
האו ציווה על הקמת שרשרת של מאחזים מניו יורק עד ברלינגטון, ניו ג'רזי, אך המשיך להתקדם דרומה, רודף אחר צבאו המוכה של וושינגטון.
וושינגטון, בדחיפת עידוד אדירה למורל של הצבא הקונטיננטלי, הוציא לפועל מבצע פתע מוצלח נגד הכוחות ההסיאניים בטרנטון, לאחר שחצה את נהר הדלוור הקפוא.
הפעולה המוצלחת עצרה את ההתקדמות הבריטית, וחשוב מכך, גרמה לצבא הקונטיננטלי להתחזק, פיזית ומוראלית.
כתוצאה מכך, נאלץ האו להחזיר את כוחותיו מעבר לשרשרת המאחזים בניו ברונסוויק, ליד חופי ניו-יורק למשך החורף, בעוד וושינגטון מקים את מחנה החורף שלו במוריסטאון.
במהלך שאר חודשי החורף, שני הצדדים התכתשו באופן מקומי לעיתים קרובות כאשר הבריטים חיפשו מזון ושימורים.
האו הצליח להדוף את הצבא הקונטיננטלי מניו יורק, אך איבד מתנופתו בניו ג'רזי, עד שבסופה של המערכה בינואר 1777, החזיק מאחזים בודדים ליד העיר.
לאחר מכן, פתח גנרל האו במערכה חדשה על מנת ללכוד את פילדלפיה, כשהוא משאיר את גנרל הנרי קלינטון כמפקד על אזור ניו-יורק, בעוד גנרל ג'ון בורגוין מוביל ניסיון להשיג שליטה על עמק נהר ההדסון מקוויבק, ניסיון שנכשל בסרטוגה.
צפון ניו ג'רזי נותרה זירת ההתכתשות בין הכוחות האויבים באזור במשך שאר המלחמה.
בריטניה שמרה על השליטה בעיר ניו יורק ושטחים בסביבתה עד סיום המלחמה בשנת 1783, והשתמשה בו כבסיס לפעולות במקומות אחרים בצפון אמריקה.
המערכת האוטומטית להבטחת פעילות חקיקה היא מערכת מידע ממשלתית פדרלית, שמטרתה לספק תמיכה במידע לפעילותם של צירי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית וסנאטורים במועצת הפדרציה, הבית העליון של האספה הפדרלית של רוסיה.
המערכת מספקת למשתמשיה הזדמנות לקבל מידע על הליך חקיקה ומכילה טקסטים של הצעות חוק, חוקים ומסמכים קשורים אחרים.
השלב הראשון במערכת, שפעל מאז מרץ 1997 במצב ניסיוני וביוני 2001 עברה למצב הפעלה קבוע, דרש התקנה של תוכנת Lotus Notes על מחשבי הפרלמנט.
מאז הזמנת השלב השני בה כבר לא משתמשים בה.
השלב השני נמצא בשימוש שני בתי הפרלמנט ברוסיה מאז יולי 2006. בשלב השני היא פועלת על אותה תוכנת Lotus Notes, אך מאפשרת לעבוד דרך דפדפן אינטרנט, מה שמונע את הצורך בהתקנת תוכנה מיוחדת במחשב לצורך הפעלת המערכת.
על בסיס השלב השני, נוצר פורטל "פעילות חקיקה", באינטראנט של הדומה הממלכתית.
הגישה לכל המידע במערכת היא בחינם, היכולת לערוך מידע במערכת נפתחת לאחר קבלת הרשאה.
בשנת 1994 הוכן מסמך שכותרתו "תיאור נוהל החקיקה" שהפך למעשה לתנאי ההתייחסות לפיתוח המערכת.
ב-5 במרץ 1997 הוצא צו מטעם ראש מנגנון הדומה הממלכתית, אשר אישר נוהל להפעלת המערכת בשלב הראשון.
ב-29 ביוני 2001 הוצא צו מטעם מנכ"ל הדומה לפיו המערכת הוכנסה לשימוש קבוע.
ב-26 ביולי 2006 הוזמן השלב השני במערכת.
ב-21 ביולי 2017, הוחלט על הכנסת עדכון נוסף של המערכת.
ב-9 באוקטובר 2007, בשל טעות טכנית במערכת, חבר הדומה ולדימיר ז'ירינובסקי הוצג כחבר במפלגת רוסיה הוגנת אף שהיה יושב ראש המפלגה הליברל-דמוקרטית.
השגיאה תוקנה תוך מספר דקות.
בחודש יולי 2010, באתר המערכת עלה מסמך של מיקרוסופט וורד שהיה נגוע בווירוס, מה שגרם לסמן האתר להופיע כאתר זדוני על ידי מנוע החיפוש יאנדקס.
המסמך הנגוע הוסר מיד מהאתר ויאנדקס הסירה את האתר מרשימת המסמכים הזדוניים.
המערכה הימית בין ישראל לאיראן מתנהלת מאז 2019 במסגרת הסכסוך האיראני-ישראלי על רקע ההתעצמות הצבאית של איראן ושלוחותיה ו"המערכה בין המלחמות" שמנהלת ישראל.
ממקורות אמריקאים נודע כי ספינות קומנדו ישראליות תקפו בשנתיים האחרונות לפחות עשר ספינות איראניות.
גורם במשרד הנפט האיראני טוען כי אף מדובר ביותר מ-20 ספינות שנפגעו בניהם אפילו מכליות נפט.
תקיפת אונייה בבעלות ישראלית במפרץ עומאן.
- 25 בפברואר 2021, הותקפה האונייה "הליוס ריי" בבעלות ישראלית במפרץ עומאן.
במסגרת התקיפה אירע פיצוץ בספינה ישראלית בבעלות של איש העסקים הישראלי רמי אונגר, איש לא נפגע.
עם זאת, הספינה נאלצה לחזור על עקבותיה.
משלחת ישראלית נשלחה לחקור את האירוע.
מדינת ישראל טענה כי איראן אחראית לתקיפה, אך איראן הכחישה.
בישראל הוחלט להגיב על התקיפה, הרמטכ"ל וראש המוסד חלקו על עוצמת התגובה הנדרשת.
האירוע הגיע כתגובה לחיסולם של קאסם סולימאני ומוחסן פח'רי-זאדה.
תקיפת האונייה האיראנית "שאהר קורד" ב-12 במרץ 2021, תקיפת האונייה האירנית "שאהר קורד" מיוחסת לישראל.
בעת שהפליגה כ-80 ק"מ ממערב לישראל.
עשן היתמר מאחת ממאות המכולות על האונייה שנשאה כנראה נשק בדרך לסוריה (היעד המקורי – ספרד).
בכיר ישראלי טען כי הפעולה הזו הייתה תגובה לתקיפה של האונייה הישראלית הליוס ריי במפרץ עומאן.
תקיפת אוניה בבעלות ישראלית במפרץ עומאן ב-25 במרץ 2021, דווח על טיל ששיגרה איראן לעבר ספינת המכולות "לורי" שנמצאת בבעלות איש העסקים הישראלי אודי אנג'ל.
ספינת המכולות הישראלית הותקפה באזור מפרץ עומאן בעת שהייתה בדרכה מטנזניה להודו, היא נפגעה קלות מטיל אחד או שניים, או על ידי מוקשים ימיים שהוצמדו אליה, והמשיכה בדרכה, לא היו נפגעים.
תקיפת ספינת הביון האיראנית "סאוויז" אירעה ב-6 באפריל 2021. הספינה סאוויז נפגעה ממוקשים ימיים בים האדום, סמוך לחופי אריתריאה.
עיתון הניו יורק טיימס טען שהישראלים עומדים מאחורי התקיפה שבאה כתגובה לתקיפת אוניות ישראליות על ידי האיראנים.
תקיפת ספינה בבעלות ישראלית ליד האמירויות ב-13 באפריל 2021, האונייה "היפריון", המשמשת להובלת כלי רכב, הותקפה ליד הנסיכות אל-פוג'ירה.
גורמים מדיניים אמרו כי הספינה נפגעה ממל"ט או טיל, ונגרם לה נזק קל.
בישראל מאשימים את איראן וטוענים כי מדובר בתקיפה איראנית, ישראל ביקשה מארצות הברית סיוע בהגנה על הספינה שהותקפה במפרץ הפרסי לפני התקיפה.
הניו יורק טיימס דיווח כי הבקשה התקבלה טרם תקיפת הספינה, על רקע חשש מפעולות נקם איראניות.
התקפת הספינה Mercer Street ב-30 ביולי 2021, הותקפה ליד עומאן ספינה המופעלת על ידי חברה בבעלות ישראלית, הספינה, שעשתה את דרכה מטנזניה לאיחוד האמירויות, מופעלת על ידי חברת Zodiac Maritime שבבעלות איש העסקים אייל עופר.
בהתקפה נהרגו שני אנשי צוות, בריטי ורומני.
לפי הניו יורק טיימס, הספינה הותקפה בידי מספר מל"טים מתאבדים.
במהלך הימים שלאחר ההתקפה על הספינה נשמעו הצהרותיהם של ארצות הברית, ישראל, בריטניה ורומניה שכללו בין היתר האשמת איראן בתקיפה ואיום בתגובה לכך.
המערכה לשחרור צ'יטראל התחוללה ב-1895 (שלהי המשחק הגדול) כשכוחות של שבטים מקומיים בצפון פקיסטן הטילו מצור על כוח מצבא הודו הבריטית ששלט במבצר צ'יטראל שבעיר צ'יטראל .
המצור נמשך כחודש וחצי והסתיים כששני כוחות סיוע בריטים הגיעו אל העיר, גירשו את הכוחות הצרים ושחררו את הנצורים.
ניצחון זה נתפס כהישג צבאי גדול במורשת הצבא הבריטי הקולוניאלי.
אחד ממקומות אלו הייתה העיר צ'יטראל שבצפון פקיסטן (בקרבת הגבול עם אפגניסטן) שהוותה נקודה אסטרטגית מאחר שישבה על דרך ראשית מרוסיה להודו.
העיר נשלטה על ידי מבצר צ'יטראל שהוקם ב-1774 והוקף בחומות בגובה של כ-8 מטר ובעובי של כ-2.5 מטר שנבנו מבוץ, אבנים ועצים.
שטחו של המבצר היה כ-80 מ"ר.
ב-1894 אסף אומרה חאן הפשטוני, ששלט באזור באז'ור שמדרום לצ'יטראל, כ-3,000 לוחמים והחל להתקדם צפונה כדי להשתלט על צ'יטראל.
במקביל החל כוח אחר, בפיקודו של הטוען לכתר שר אפזל חאן , לנוע אף הוא מכוון אפגניסטן לצ'יטראל.
הידיעות על מהלכים אלו הביאה לארגון כוח מגן בריטי שנועד לתגבר את הכוח הבריטי ששמר על העיר.
את כוח התגבור ארגן מייג'ור ג'ורג' סקוט רוברטסון בעיר גילגית (כ-175 ק"מ מזרחית לצ'יטארל).
לאחר הגעת כוח זה לצ'יטראל מנה כלל כוח המגן הבריטי בעיר 543 אנשים כש-343 מהם היו לוחמים.
על כוח זה פיקד קפטן צ'ארלס טאונסנד והוא התבצר במבצר.
הכוח כלל את הרגימנט ה-14 "סיקים" , חיילים מקשמיר וכן 2 תותחי הרים 7 פאונד .
בתחילת מרץ 1895 הגיעו לעיר כוחותיו הפשטונים של אומרה חאן והטילו מצור על המצודה.
מנקודת זמן זו ועד השחרור עמדו מגיני המצודה כנגד הניסיונות לכבשה כשברשותם כמות קטנה של תחמושת ומזון לחודש:
ב-3 במרץ שלח טאונסנד כוח סיור אל מחוץ למצודה.
ב-5 באפריל תקפו הפשטונים את המצודה והגיעו עד ל-50 מטר מהחומות.
ב-7 באפריל הצליחו הפשטונים להבעיר את המגדל הדרום-מזרחי ולמזלם של הנצורים הוא לא קרס.
ב-11 באפריל החלו הצרים לחפור מנהרה מבית קרוב לחומות אל מתחת למצודה.
כששמעו הנצורים את קולות החפירה פרצו 100 מהם משער המצודה, הרגו את החופרים בקרב כידונים ופוצצו את פתח המנהרה.
בקרב זה נהרגו 8 מהחיילים הבריטים.
ב-18 באפריל, עם התקרב כוחות החילוץ, החלו כוחותיו של אומרה חאן לסגת מהעיר.
ב-20 באפריל יצאו הנצורים משערי המבצר.
עם הגעת הידיעות על המצור התארגנו 2 כוחות בריטים לסייע לנצורים:
כוח גילגית: בעיר גילגית שממזרח לצ'יטראל ארגן קולונל ג'יימס גרייבס קלי כוח חילוץ שמנה כ-1,340 חיילים וכלל כ-400 חיילי הנדסה, כ-900 חיילים לא סדירים (Irregular military) וכן 2 תותחים.
הכוח יצא מגילגית מערבה ב-23 במרץ 1895 ובתחילת אפריל התמודד עם חציית "מעבר שנדור" המושלג בגובה של 4,000 מטר.
ב-5 באפריל, לאחר חציית המעבר, נתקל הכוח בחסימות שהציבו הפשטונים ואת המשך הדרך לצ'יטראל נאלץ הכוח לעשות תוך לחימה מול עמדות של האויב.
בסופו של דבר הצליח הכוח להגיע לשולי העיר ב-18 באפריל והביא בכך לתחילת נסיגת הפשטונים מהעיר.
כוח פשוור: במקביל בפשוור שמדרום לצ'יטראל ארגן מייג'ור גנרל רוברט לאו כוח של כ-15,000 חיילים מהבריגדה ה-4 כשהם מלווים על ידי החוקר פרנסיס יאנגהאזבנד.
הכוח יצא מפשוור בסביבות 30 במרץ וצעד צפונה.
דרכו של הכוח עברה בטריטוריה של אומרה חאן לכן הוא נאלץ להתמודד עם חסימות שהקימו חייליו לאורך הדרך.
כמו כן נאלץ הכוח לחצות את "מעבר מלקנד" המושלג בגובה 4,000 מטר ואת "מעבר לאורי" בגובה 3,000 מטר.
כל אלו גרמו להגעתו של הכוח לצ'יטראל מספר ימים לאחר "כוח גילגית" אולם גודלו של כוח זה הביאה לנסיגתם המלאה של הפשטונים מהאזור.
אומרה חאן ברח לאפגניסטן כשברשותו רכוש רב שבזז מהעיר.
שר אפזל חאן נלכד ונשלח לגלות בהודו.
בצד הבריטי נמנו 186 חללים ו-189 פצועים.
מספר הנפגעים בצד השבטים הפשטונים לא ידוע אבל מוערך במספרים גבוהים.
החיילים והיחידות שהיו מעורבים במערכה זו זכו לשלל אותות הצטיינות:
רוברטסון, שהוביל את כוח התגבור לעיר לפני המצור, זכה באות "אביר מפקד" במסדר כוכב הודו.
קלי, שהוביל את כוח גילגית, קודם לתפקיד העוזר האישי של מלכת אנגליה (Personal aide-de-camp) וכן ל"חבר עמית" במסדר האמבט.
11 חיילים זכו באות השירות המצוין.
מייג'ור הארי פרדריק וויצ'רץ' , שהיה רופא מנתח בכוח הנצור, זכה בצלב ויקטוריה על טיפול בפצועים תחת אש.
כל הכוחות המשתתפים במערכה זכו ב"מדליית הודו" עם אבזם מיוחד של "הגנת צ'יטראל" (למגינים) ו"שחרור צ'יטראל" (למשחררים).
לאחר הניצחון במערכה הציבו הבריטים בעיר וסביבותיה 4 בטליונים.
כמו כן המליכו את שוייה אל-מאלק (אחיו של המורד שר אפזל חאן) לשליט צ'יטראל מטעמם.
ג'ורג' ג'ון יאנגהאזבנד, ראש מטה הבריגדה ה-4 ובין משחררי צ'יטראל עליה פיקד צ'ארלס טאונסנד, היה באותה סיטואציה במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה כשהיה מפקד הכוח שניסה לפרוץ את המצור על כות שם התבצר טאונסנד.
בניגוד להצלחה ב-1895 המהלך ב-1916 נכשל, כוחותיו של יאנגהאזבנד סבלו מנפגעים רבים וטאונסנד, יחד עם הדיוויזיה השישית ההודית עליה פיקד, נפלו בשבי הטורקים.
במורשת הבריטית נרשם האירוע כניצחון גדול שזכה להערכה רבה בצבא ומחוצה לו.
המערכה על כובאני הייתה אחד הקרבות המשמעותיים במלחמת האזרחים בסוריה, הן מבחינת השפעתו על התפתחות המלחמה העולמית נגד ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) והן מבחינת השפעתו על התבססות האוטונומיה הכורדית בצפון סוריה - רוג'בה.
הקרב החל כמצור שהטיל ארגון דאעש ב-13 בספטמבר 2014, במטרה לכבוש את מחוז קובאני והעיר המרכזית בו, כובאני (הידועה גם כקובאני או עין אל-ערב) בצפון סוריה, באזור האוטונומי הכורדי של רוג'בה.
עד 2 באוקטובר 2014, הצליחה המדינה האסלאמית לכבוש כ-350 כפרים כורדים בסביבת כובאני, ובכך נוצר גל של כ-300,000 פליטים כורדים, שנמלטו אל מעבר לגבול עם טורקיה.
עד לינואר 2015, מספר זה עלה ל-400,000. המחתרת הכורדית בצפון סוריה, היחידות להגנת העם (YPG) ביחד עם כוחות אזוריים נוספים ובסיוע אווירי של צבא ארצות הברית ובעלות ברית נוספות הלוחמות בדאעש, הדפו את המצור המתהדק והחלו לכבוש מחדש את קובנה.
ב-26 בינואר 2015, הכוחות הכורדים, בגיבוי התקיפות האוויריות של חיל האוויר האמריקאי, החלו להשתלט מחדש על העיר, ובסופו של דבר הסיגו לחלוטין את דאעש מהעיר.
עד ל-2 בפברואר 2015, הסיגו הכוחות הכורדים את דאעש מהכפרים הנוספים מסביב לעיר, ועד למרחק של 25 קילומטרים מהעיר.
בסוף יוני 2015 פתח דאעש במתקפה חדשה נגד כובאני, והרג לפחות 233 אזרחים, אך הכוחות הכורדים הדפו את המתקפה ומנעו מהארגון לכבוש טריטוריה כלשהי בעיר.
הקרב על קובאני נחשב לנקודת מפנה במלחמה נגד ארגון המדינה האסלאמית, שכן מדובר על הפסד משמעותי של הארגון, שעד אליו נהנה מרצף ניצחונות כנגד מספר צבאות וארגונים בעיראק ובסוריה.
כחלק מאובדן הריבונות בסוריה של משטר אסד במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, ארגון היחידות להגנת העם (המחתרת הכורדית בסוריה) השתלט על ערים כורדיות בצפון סוריה, ביניהם - העיר כובאני, ב-19 ביולי 2012. מאז, העיר נהנתה משליטה של האוטונומיה הכורדית בסוריה, רוג'בה.
באוגוסט 2013 הודיע ארגון דאעש, יחד עם ארגוני טרור נוספים בסוריה: ג'בהת א-נוסרה, ואחראר אל-שאם, כי בקרוב הללו יפתחו במצור על כובאני.
בתחילת 2014 פרץ ארגון דאעש לתודעה העולמית במסגרת בליץ כיבושים שערך בסוריה ובעיראק, במסגרתו נכבשו ערים גדולות במדינות אלו, ושטחי ענק, ביניהם שטחים בהם מתגוררת אוכלוסייה כורדית, ושקודם לכן היו בשליטת המחתרת הכורדית בסוריה.
ב-15 בספטמבר 2014, דאעש פתח במתקפה מסיבית על הכפרים מסביב לעיר ב-17 בספטמבר 2014, לאחר כיבוש גשר אסטרטגי מעל נהר הפרת, הנמצא מספר קילומטרים מערבית לעיר, פתח דאעש במתקפה גדולה נוספת באמצעות טנקים, רקטות וארטילריה לכיוון כובאני, ותוך 24 שעות כבש 21 כפרים.
בכך, הצליח דאעש לכתר את העיר כובאני.
עוד בטרם נכנס דאעש אל העיר, כ-45,000 פליטים כורדים חצו את הגבול לטורקיה, מחשש להשתלטות דאעש על האזור, בעוד מספר פליטים נעצרו בגבול ונצטוו לחזור לכובאני על ידי השלטונות הטורקיים.
כוחות המחתרת הכורדית שהגנו על העיר ספגו עשרות הרוגים ככל שהתקדמות דאעש לכיוון העיר נמשכה.
עם ההבנה שכובאני עומדת בפני קרב משמעותי, לוחמים כורדים החלו לזרום אליה מטורקיה כתגבורת.
בכיר במפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) מוראט קריילאן, קרא לצעירים הכורדים בטורקיה להצטרף לכוחות הכורדים בסוריה.
דאעש, מצידם, גייסו תגבורת לקראת כיבוש העיר.
תקיפות אוויריות של הקואליציה והמצור על העיר
ב-27 בספטמבר הפציצו לראשונה מטוסי קואליציה בראשות ארצות הברית את האזור סביב כובאני, ובין היתר פגעו בעמדות בכפר אלישר, 4 קילומטרים מהעיר, ששימש כמרכז פיקוד ובקרה של דאעש.
ההתקפות האוויריות לא מנעו את הפגזת העיר על ידי דאעש.
על אף מוכנותה של ארצות הברית לספק סיוע אווירי לכורדים על מנת להגן על העיר, סיוע זה היה מתון בשל רצונה של ארצות הברית להימנע מחיכוך עם טורקיה, שהייתה מצויה באותה עת בסכסוך פנים עם המחתרת הכורדית בטורקיה והתנגדה לתמיכה האמריקאית בכורדים.
ב-1 באוקטובר התקדמו כוחות המדינה האסלאמית מדרום מזרח לכובאני ובחזית המערבית, משם נסוגו הכוחות הכורדים.
הדבר הביא לכך שחיילי דאעש כבשו את אחד הכפרים האחרונים בפאתי קובאני, והתקרבו למרחק של קילומטר אחד מהכניסה לעיר.
בשלב זה, לוחמים כורדים בכובאני התבצרו בעמדותיהם וחיזקו אותם בשקי חול כדי להתכונן ללחימת שטח בנוי.
עד הערב, על רקע מחסור חד בנשק, נסוגו הכוחות הכורדים מפרברי העיר לתוך העיר, כאשר כוחות דאעש המשיכו בהתקדמותם.
כאשר כוחות דאעש נכנסו לפרברי כובאני, חלק מהפליטים דיווחו על עינויים, אונס ורצח מצד פעילי דאעש.
על פי הדיווחים, פעילי דאעש ערפו את ראשיהם של לוחמים כורדים, כולל נשים.
ב-2 באוקטובר פרצות קרבות עזים בסמוך לעיר, והביאו ל-57 הרוגים מצד דאעש במזרח העיר.
למחרת, חמושים של דאעש השתלטו על הכניסות והיציאות הדרומיות והמזרחיות של העיר, ופתחו בניסיונות לפרוץ לתוך העיר.
בשלב זה, העיר הייתה ריקה למעשה, שכן כמעט כל התושבים, מלבד הכוחות הכורדים שהגנו על העיר, ברחו לטורקיה.
העיתונאי הזר האחרון עזב גם הוא ב-4 באוקטובר.
ב-5 באוקטובר, דאעש הצליח לכבוש את גבעת מיסטנור, גבעה אסטרטגית מחוץ לעיר המאפשרת גישה נוחה לכניסה לעיר.
באותו יום, לוחמת כורדית פוצצה את עצמה בפיגוע התאבדות על עמדת דאעש, והרגה 10 פעילי דאעש.
מאוחר יותר, לאחר שתפסו את השליטה המלאה בגבעת מיסטנור, חמושים של דאעש נכנסו לראשונה לרחובות העיר דרך הקצה הדרום מזרחי של כובאני, והחלה לחימה מרחוב לרחוב.
ב-6 באוקטובר חדרו הג'יהאדיסטים כ-100 מטרים לתוך העיר, ודגל דאעש הונף על גבי בניין בן ארבע קומות בדרום מזרח כובאני.
בשלב זה, מספר החמושים של דאעש שגויסו לקרב על כובאני גדל ל-9,000. לאורך היום השתוללה לחימה על השליטה במחוזות מקטלה אל-ג'דידה וקאני ערב, שהסתיימה בכך שכוחות דאעש כבשו את שתי השכונות, כמו גם את אזור התעשייה של כובאני.
הלחימה העזה המשיכה מרחוב לרחוב לאורך השבועות שלאחר מכן, כאשר דאעש התקדמו אל תוך מרכז העיר תוך קרבות עזים.
ב-27 באוקטובר פרסם דאעש סרטון עם בן הערובה הבריטי ג'ון קנטלי, בו הוא טוען שהעיר כבר ברובה בשליטת דאעש, כשנותרו רק כיסים בודדים של התנגדות כורדית, ושהקרב על כובאני "הסתיים ברובו".
דברים אלה ייצגו יפה את מפת הלחימה כפי שנראתה באותו יום, והכוחות הכורדים שנותרו להגן על העיר התרכזו ברחובות הבודדים שטרם נכבשו על ידי דאעש.
ב-11 בנובמבר, לאחר שהגיעה לעיר תגבורת של כוחות כורדים מכורדיסטן העיראקית, ולאחר שההבנה כי העיר צפויה ליפול הובילה את ארצות הברית להגביר את התקיפות האוויריות, פתחו הכורדים במתקפת נגד וכבשו מספר רחובות ומבנים בעיר.
כמו כן, בכיר בארגון דאעש, על פי דיווח של המרכז הסורי לזכויות אדם, אמר כי פעילי דאעש היו המומים מ"ההתנגדות העזה" שהפעילו לוחמי המחתרת הכורדית במהלך הלחימה על העיר ובמסגרת מתקפת הנגד.
כבר למחרת, כוחות כורדים ניתקו כביש המשמש כנתיב אספקה של דאעש.
בימים ובשבועות שלאחר מכן החלה התמונה להשתנות והכורדים התקדמו אל פאתי העיר, תוך קרבות עזים נגד כוחות דאעש שהתפרסו בה.
כחלק ממתקפת נגד זו תפסו הכורדים "כמות גדולה של משגרי רימונים, רובים ותחמושת מקלעים".
ב-17 בנובמבר דווח כי אבו חטאב, בכיר בדאעש, נהרג במארב שהציבו לוחמים כורדים בכפר תל בכר.
עד ל-25 בנובמבר, כבשו לוחמי המחתרת הכורדית את מרכז העיר, והגיעו לפאתיה ממזרח.
ב-1 בינואר 2015 כבשו הכורדים מחדש את אזור בוטאן מדרום לקובאני, ובכך נכבש מחדש החלק המזרחי של העיר, והכורדים שלטו ב-70% ממנה.
למחרת, על פי הדיווחים, נהרג בכיר בדאעש, שייח' עותמאן אל-נזה, בהתקפה אווירית בעיר.
ב-5 בינואר פתח ארגון דאעש במתקפת ענק באזור בוטאן, אך מתקפה זו נהדפה על ידי הכורדים, שפתחו במתקפת נגד שנחשבת לגדולה ביותר בעיר, והסתכמה בעשרות הרוגים מקרב פעילי דאעש.
ב-19 בינואר 2015 כבשו לוחמי המחתרת הכורדית מחדש את גבעת מיסטנור מדרום לכובאני, והרגו 11 חמושים של דאעש.
כיבוש הגבעה אפשר לכורדים שליטה גם על נתיבי האספקה של דאעש ללחלב ולרקה (שהייתה באותו זמן בירת המדינה האסלאמית).
עם התגברות המתקפה הכורדית, ואובדן פעילים רב בקרב על העיר, החל דאעש לשגר לעיר לוחמים נוספים, רובם מתחת לגיל 18.
ב-26 בינואר, הכוחות הכורדים הסיגו את דאעש לחלוטין מהעיר ונכנסו לאזורי הפריפריה המזרחיים, ובכך שוחררה העיר במלואה.
ארצות הברית אישרה כי העיר נוקתה מכוחות דאעש ב-27 בינואר, ודאעש הודה בתבוסה בעיר כובאני שלושה ימים לאחר מכן.
בשלב זה, דאעש פרס מחדש חלק גדול מכוח הפלישה הראשוני שלו ב"חזיתות חשובות יותר".
הפסד דאעש בכובאני היה הראשון לאחר רצף של ניצחונות משמעותיים ומהירים בכלל הגזרות בהן נלחם הארגון.
לאחר מכן, הארגון נחל תבוסות בגזרות נוספות, והכורדים הרחיבו את שטח האוטונומיה שלהם בצפון סוריה במסגרת קרבות נוספים נגד דאעש, שבסופו של דבר איבד את מרבית השטחים שבשליטתו בסוריה ובעיראק, וחדל מלהתקיים כישות בעלת טריטוריה.
ב-25 ביוני 2015, פעילי דאעש פוצצו שלוש מכוניות תופת בעיר, סמוך למעבר הגבול הטורקי.
על פי דיווחים, לוחמי דאעש התחפשו לכוחות הביטחון הכורדים, לפני שנכנסו לעיר, וירו באזרחים ברובי סער ומטולי RPG.
הן הכוחות הכורדים והן ממשלת סוריה טענו כי כלי הרכב ששימשו את המחבלים נכנסו לעיר מטורקיה, אך האחרונה הכחישה זאת.
בנוסף, דאעש ביצע טבח בכפר בארך בוטאן, כ-20 קילומטרים דרומית לקובאני, והוציא להורג לפחות 26 כורדים סורים, ביניהם נשים וילדים.
בסך הכל נהרגו כ-164 בני אדם ו-200 נפצעו עד 27 ביוני, מה שהפך את המתקפה לאחת המתקפות הקטלניות שביצע דאעש כנגד אוכלוסייה אזרחית.
יש הרואים בטורקיה כמפסידה נוספת בקרב על כובאני.
המאבק של טורקיה נגד שאיפות הכורדים לעצמאות העיבה על עמדתה כלפי הכורדים בצפון סוריה.
דוגמה לכך, היא שבמהלך הקרבות, ארצות הברית הצניחה אספקה על מנת לסייע לכורדים בכובאני, כאשר טורקיה מנעה את העברת אותה אספקה דרך שטחה.
בהקשר זה, אמר נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כי ביקש מנשיא ארצות הברית דאז ברק אובמה שלא להתערב לצדם של הכורדים.
"אמרתי למר אובמה, 'אל תפיל את הפצצות האלה [כלומר נשק ואספקה נוספת].
לרוע המזל, למרות השיחה שלנו, הם הצניחו את כל מה הכורדים היו צריכים וחצי מהם נחתו בידי דאעש".
בנוסף, ארדואן גם התנגד לכל הסדר בסוריה שישקף מתן מעמד כלשהו לאוטונומיה הכורדית בצפון סוריה.
בטורקיה התקיימה מחאת כובאני (2014).
המערכה על נרוויק (בנורווגית: Slaget om Narvik, בגרמנית: Schlacht um Narvik, באנגלית: Battles of Narvik, בצרפתית: Bataille de Narvik, בפולנית: Bitwa o Narwik) הייתה סדרת קרבות שנערכה בין 9 באפריל ל-8 ביוני 1940 במסגרת המערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
הקרבות התרחשו במימי האופוטפיורד ובהרים שמסביב לעיירה נרוויק שבצפון נורווגיה.
שני קרבות ימיים נערכו באופוטפיורד ב-10 באפריל וב-13 באפריל בין הצי המלכותי הבריטי לבין הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, בעוד שהמערכה היבשתית שנמשכה חודשיים התנהלה בין כוחות נורווגים, צרפתים, בריטים ופולנים נגד יחידות הרריות גרמניות.
הקרבות הימיים הסתיימו בניצחון בריטי, והכוחות המשולבים של בעלות הברית הצליחו להשתלט על נרוויק ולדחוק את הגרמנים אל הגבול השוודי.
עם זאת, בעקבות התקדמות הגרמנים במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה נאלצו בעלות הברית להסיג את כל כוחותיהם מנורווגיה.
העיירה נרוויק הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה הן לגרמניה הנאצית והן לבעלות הברית, משום שהיה בה נמל נטול קרח עבור עפרות ברזל שהועברו ברכבת מקירונה שבשוודיה.
לשני הצדדים במלחמה היה אינטרס להבטיח לעצמם את אספקת הברזל הזו ולשלול אותה מהאויב.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, דרש וינסטון צ'רצ'יל מממשלת בריטניה להניח שדה מוקשים ימי סביב נמל נרוויק, אולם הממשלה הבריטית התנגדה כי לא רצתה לפגוע בנייטרליות של נורווגיה.
הנושא אף עלה בשאילתה בפרלמנט.
במרץ 1940 הטביעו הבריטים את אחת האוניות הגרמניות שהובילה ברזל בעת שעברה מחוץ למים הטריטוריאליים של נורווגיה.
על מנת להשאיר את נרוויק מחוץ למלחמה, פרסמה נורווגיה הודעה על פיה ייצוא הברזל דרך נרוויק פחת מאוד במהלך המלחמה וכי הייצוא לבריטניה דרך נרוויק עולה על הייצוא לגרמניה.
ב-1 במרץ 1940, אדולף היטלר הורה להתחיל לתכנן פלישה לנורווגיה.
על פ התכנית, מיד עם תחילת המערכה, היה הקריגסמרינה - הצי הגרמני, צריך להשתלט על ששת הנמלים העיקריים של נורווגיה.
הפלישה הייתה אמורה להתחיל ב-9 באפריל.
בצירוף מקרים, יום לפני כן, פתחו הבריטים במבצע וילפרד להנחת מוקשים ימים לחסימת נמל נרוויק.
כאשר הגרמנים תקפו יום למחרת, הם יכלו להתרץ את הפלישה בטענה שהבריטים חיללו את עצמאות.
הכוח הגרמני שהוקצה לכיבוש נרוויק כלל 10 משחתות בפיקודו של קומודור פרידריך בונטה.
כל אחת מהמשחתות נשאה על סיפונה 200 חיילי גבירגסייגר (כוחות מיוחדים הרריים) מהרגימנט ההררי ה-139 שהיה חלק מהדיוויזיה ההררית ה-3 של אדוארד דיטל.
את שייטת המשחתות ליוו שתי סיירות, שרנהורסט וגנייזנאו.
בשעות הבוקר המוקדמות של 9 באפריל, השייטת הגרמנית נכנסה לאופוטפיורד (הפיורד המקיף את נרוויק) ולכדה שלוש ספינות סיור של הצי המלכותי הנורווגי.
ברגע האחרון הצליחו ספינות הסיור לשלוח התרעה למפקד הצי על הפלישה.
ההגנה העיקרית של נרוויק היו שתי ספינות הגנת חופים.
תודות לאזהרת ספינות הסיור, עמדו שתיהן בכוננות.
הגרמנים רצו להציג את עצמם כמגיני נורווגיה ולא ככובשים שלה, ולפיכך קיבלו הנחיה להימנע מקרב במידת האפשר.
נציג גרמני עלה לסיפון הספינה "איידסוולד" ונפגש עם קפטן הספינה אוד איזאקסן וילוך.
הגרמנים הציעו לנורווגים בידידותיות למסור את ספינותיהם ולחזור לבתיהם.
קפטן וילוך ביקש אישור לשוחח עם מפקד העיר נרוויק, קפטן פר אסקים.
אסקים הורה לו לפתוח באש, אולם עוד בטרם הספיק וילוך לעשות זאת, פתחו הגרמנים באש והטביעו את ה"איידלסוולד".
מתוך 183 אנשי הצוות של הספינה, 175 נהרגו, כולל קפטן וילוך עצמו.
לאחר השמדת ה"איידלסוולד", החלו המשחתות הגרמניות להתקדם לתוך נמל נרוויק.
אסקים הורה לתותחי החוף של העיר לפתוח באש על המשחתות, אולם בשל הראות הלקויה והכוונות הגרועות ששימשו את הצבא הנורווגי, כל הפגזים החטיאו את המטרות.
המשחתות הגרמניות המתינו עד שהגיעו צמוד למזח הנמל, ורק אז פתחו באש באמצעות התותחים והמקלעים.
הם שיתקו את הגנת החוף והשמידו את הספינה "נורווגיה".
101 מאנשי צוות הספינה נהרגו,ו-90 חולצו מהמים בידי הגרמנים.
המשחתות החלו להנחית חיילים בעיר.
חיל המצב של נרוויק היה שקוע בשינה, והתעורר לקול הפגזים.
מפקד חיל המצב, אוברסט קונרד סונדלו, היה חבר במפלגת נאשונל סמלינג הלאומנית והפרו-גרמנית.
הגרמנים קיבלו מסר ממנהיג המפלגה וידקון קוויזלינג, שסונדלו לא יתנגד לפלישה הגרמנית.
ואכן, סונדלו הורה לאנשיו להניח את נשקם ולא להילחם.
הגרמנים השלימו את כיבוש נרוויק תוך 25 דקות וללא נפגעים.
200 חיילים מחיל המצב נמלטו מהעיר עם נשקם, וניסו לחסום את מסילת הברזל המובילה לשוודיה.
הם נתפסו בהפתעה בביורנפיל, ומרביתם נפלו בשבי.
הקרב הימי הראשון (10 באפריל)
כבר ב-9 באפריל, תקפה הסיירת הבריטית אה"מ רינואון את הסיירות גנייזנאו ושרנהורסט.
הקרב היה קצר, והסתיים בנזקים קלים לרנואן ולגנייזנאו.
יום למחרת, נע האדמירל ברנרד וורברטון-לי עם שייטת של חמש משחתות אל תוך האופוטפיורד.
וורברטון הצליח להפתיע את המשחתות הגרמניות, שבדיוק הגנו על מכליות שהעמיסו עפרות ברזל.
הבריטים הצליחו להטביע שתי משחתות גרמניות, ואף פתחו באש על החיילים הגרמניים בחוף.
על אחת המשחתות שהוטבעו, נמצא גם מפקד שייטת המשחתות הגרמנית קומודור פרידריך בונטה.
לאחר מכן, שיגרו המשחתות את הטורפדו שלהם על ספינות הסוחר שעגנו בנמל ונפלו לידי הגרמנים, והטביעו 11 ספינות.
האדמירל הגרמני אריך ביי מיהר לאסוף את שלושת המשחתות הגרמניות שנותרו, ופתח במרדף בעקבות הבריטים הנסוגים.
ביציאה מהפיורד, חברו אליו עוד שתי משחתות בפיקודו של פריץ ברגר.
הגרמנים הצליחו להטביע שתי משחתות בריטיות, ולפגוע קשה באחת נוספת.
מפקד השייטת הבריטית, האדמירל וורברטון, נהרג.
גם אחת מהמשחתות הגרמניות נפגעה.
הגרמנים נאלצו להפסיק את המרדף בעקבות מחסור בדלק ובתחמושת.
הם הספיקו להטביע ספינת אספקת תחמושת אחת ביציאה מהפיורד.
עד מהרה הגיעה לאזור תגבורת בריטית, שכללה גם סיירת אחת אה"מ פנלופי.
הגרמנים נאלצו לסגת במהירות, ובמהלך הנסיגה החפוזה, שתי משחתות עלו על שרטון וניזוקו קשות.
שתי צוללות גרמניות - U 5, ו-U 25, ארבו לשייטת הבריטית כאשר עזבה את חופי נרוויק, ושיגרו לעברה טורפדות.
הקרב הימי השני (13 באפריל)
הבריטים היו נחושים לא לוותר על נרוויק, וארגנו בחופזה שייטת חדשה שתפליג לעיר.
האדמירל ויליאם ויטוורת' אסף את אוניית המערכה אה"מ וורספייט יחד עם עוד 18 ספינות קרב מסוגים שונים ומטוסים מנושאת המטוסים אה"מ פיוריוס.
השייטת הגיעה לאופוטפיורד ב-13 באפריל, וגילתה שביי עוגן בנמל עם שמונה משחתות.
עם זאת, מצב המשחתות הגרמניות היה בכי רע, והן סבלו ממחסור חריף בדלק ובתחמושת.
הבריטים הצליחו להטביע שלוש משחתות גרמניות.
משחתת בריטית אחת ניזוקה, והבריטים איבדו גם כמה מטוסים.
ביי הורה למשחתות ששרדו לפתוח בנסיגה.
המשחתת "הרמן קון" לא קיבלה את הפקודה ולא נסוגה בזמן.
כאשר הבינו אנשי צוות המשחתת שהם נותרו לבדם במערכה, הם מלכדו את הספינה ותכננו להטביע אותה.
הבריטים המשיכו להפגיז את הספינה עד שהיא טבעה.
לא ברור אם טביעתה נגרמה מהמטענים הגרמניים או מהפגזים הבריטיים.
שתי משחתות גרמניות עגנו בנמל נרוויק ומשם פתחו באש על המשחתות הקדמיות של הבריטים.
הבריטים הספיקו לחסל אותן לפני שהן גרמו נזק.
ארבעת המשחתות הגרמניות ששרדו, פונו מהאזור זמן קצר לאחר מכן.
הגרמנים הותירו בנמל נרוויק צוללת אחת בלבד.
סך כל המשחתות שהוטבעו בנרוויק היה כ-50% מכוח המשחתות של הקריגסמרינה באותה תקופה.
המלחים ששרדו מהמשחתות שהוטבעו (2,600 איש), הצטיידו בנשק שנותר במחסני חיל המצב הנורווגי, ואוחדו לרגימנט חדש שסופח לדיוויזיה ההררית ה-3.
למרות הניצחון הבריטי, לבריטים לא היה כוח חי"ר שאותו יכלו להנחית בנרוויק.
אי לכך, הם הטילו מצור ימי על העיר, והפציצו אותה יומם וליל במטרה להתיש את הכוח הגרמני.
אל הכוח הבריטי הצטרף כוח פולני שכלל שלוש משחתות.
חיל הכיבוש המקורי של נרוויק, כלל 1,900 איש בפיקודו של הגנרל אדוארד דיטל.
בעקבות טביעת המשחתות, תוגבר כוחו בעוד 2,600 איש.
בהמשך, הצטרפו אליו עוד 1,000 לוחמים בדרכים שונות.
חלקם היו טייסים שמטוסיהם הופלו בשמי נורווגיה, ואחרים היו אנשי כוחות מיוחדים שהסתננו לארץ דרך שוודיה הנייטרלית.
בינתיים, החלו בעלות הברית לרכז כוחות גדולים לקראת מתקפה על נרוויק.
הדיוויזיה הנורווגית ה-6 בפיקודו של קרל גוסטב פליישר התקדמה במהירות לעבד העיר.
דיוויזיה זו לבדה כללה לפחות 8,000 איש.
ב-14 באפריל הבריטים החלו בהדרגה להנחית בהרים שמסביב לנורווגיה כוחות גדולים.
ב-28 באפריל הגיע גם חיל המשלוח הצרפתי שכלל שלושה גדודים של חיילים הרריים ושני גדודים של לגיון הזרים.
ב-9 במאי הגיעו ארבעה גדודים פולניים שעל בסיסם הוקמה בריגדת הרובאים העצמאית של פולין.
בסה"כ כללו כוחות בעלות הברית כמעט 25,000 חיילים.
מצבו של דיטל נראה בכי רע.
אנשיו היו נצורים, בנחיתות מספרית, מופגזים יומם ולילה ועם מעט מאוד תחמושת ואספקה.
דיטל השתעשע ברעיון לעבור את הגבול השוודי ולהסגיר את עצמו ואת אנשיו לרשויות השוודיות.
היטלר עצמו שקל להורות לו לסגת אל פנים נורווגיה.
תחת זאת, היטלר הורה לרגימנט הרמן גרינג לנוע מדנמרק אל טרונדהיים ולתקוף את הכוחות הנורווגיים בבודו במטרה להפחית את הלחץ על נרוויק.
התיאום בין בעלות הברית היה גרוע מאוד.
לכל אחת מהאומות הלוחמות היה פיקוד עצמאי משלה שהתקשה לתאם את פעולותיו עם שאר הפיקודים.
אצל הבריטים, שררו חוסר תיאום והסכמה גם בין מפקד כוחות היבשה פייר ג'וזף מקסי למפקד הצי הרוזן מקורק.
הנורווגים כבשו בהדרגה את ההרים שמסביב לנרוויק, ובתחילת חודש מאי החלו בהתקדמות על העיר עצמה.
משנודע להם שכוחות בעלות הברית לא יוכלו להתחיל לנוע אל העיר לפני אמצע חודש, הם נאלצו לעצור את התקדמותם, ולחכות ששאר בעלות הברית יסיימו לרכז את כוחותיהם.
באמצע מאי החלו בעלות הברית בהתקדמות איטית לכיוון נרוויק ועד מהרה כיתרו את העיר.
במקביל, המשחתות הבריטיות הנחיתו כוח צרפתי בעיירות שגבלו בנרוויק מכיוון הים.
בעלות הברית קיוו לכתר את כל הכוח הגרמני בנרוויק ולהשמיד אותו, אולם חוסר התיאום בין מפקדי הכוחות גרם לכך שנוצר פער בטבעת הכיתור שדרכו החלו הגרמנים להימלט.
ב-27 במאי דיטל הורה לאנשיו לפנות את העיר, והכוח הגרמני התרכז בביורנפלד.
למרות ההצלחה המרשימה של בעלות הברית, כבר ב-24 במאי התקבלה החלטה בלונדון לפנות את נורווגיה.
הגרמנים קצרו באותה עת הישגים משמעותיים במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה והכוחות הבריטיים נזקקו בגזרה זו.
לילה לאחר מכן, נמסרה ההוראה בחשאי לרוזן קורק.
הבריטים החליטו לפחות לסיים את כיבוש העיר, ולהשמיד את הנמל שלה לפני הנסיגה.
ב-4 ביוני החלו כוחות בעלות הברית להתפנות מנורווגיה.
לממשלת נורווגיה נמסרו החדשות הרעות רק בתחילת יוני.
הנורווגים זעמו, אולם החליטו להמשיך בלחימה לבדם.
ב-5 ביוני קיבלו שתי בריגדות נורווגיות פקודה להמשיך במתקפה.
עד מהרה הם הבינו שללא בעלות הברית, הם יובסו במוקדם או במאוחר.
ב-8 ביוני פונה המלך הוקון השביעי מהארץ יחד עם הממשלה.
באותו היום נכנס דיטל לנרוויק עם שארית אנשיו וכבש את העיר.
יומיים לאחר מכן נכנעו הכוחות הנורווגיים האחרונים.
שיירת הפינוי מנרוויק, הותקפה בידי הסיירות גנייזנאו ושרנהורסט, שהצליחו להטביע ספינה אחת שנשאה על סיפונה 1,500 איש (מבצע יונו).
נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס הגיעה לעזרת השיירה ומטוסיה הצליחו לגרום נזק לסיירות ולהכריח אותן לסגת לטרונדהיים.
הסרט הנרוווגי נרוויק מספר את סיפור הקרב.
המערכה על דעת הקהל העולמית במלחמת חרבות ברזל מתנהלת בין מדינת ישראל, אזרחיה ותומכיה לבין ארגוני הטרור הפלסטינים ברצועת עזה ותומכיהם.
בישראל מתקיים המאבק בצל העובדה שכשבוע לאחר פרוץ המלחמה נסגר משרד ההסברה הישראלי.
מאז, תפקיד הסברת פעולות ישראל נמצא באחריות משרד החוץ, שגריר ישראל באו"ם ודובר צה"ל, שאף הכין את סרט הזוועות ובעזרת האחרים הם עורכים הקרנות סגורות למובילי דעת בארץ ובעולם, בהם חברי פרלמנט, עיתונאים ועורכי תקשורת, נציגויות זרות ועוד.
בנוסף מפרסמים גורמים אלה על ניצול חמאס של תשתיות אזרחיות ורפואיות לצורכי טרור ועל נושאים נוספים.
גם בציבור הישראלי מתקיימות פעילויות הסברה נרחבות, כאשר הוקם בעורף הישראלי מטה ההסברה האזרחי.
פעילויות הסברה אזרחיות מתבצעות בעיקר ברשת, אך גם במדינות זרות, ואישים מפורסמים ופוליטיקאי עבר מגינים על ישראל, בעיקר בטלוויזיה העולמית.
ארגוני הטרור ומדינות התומכות בחמאס ביניהן איראן ורוסיה ואולי גם סין, מפיצים מידע כוזב על המלחמה.
טענה כוזבת בולטת היא הכחשת טבח שבעה באוקטובר, ייחוס מקרי מוות של אזרחים ישראלים לירי ישראלי והפצת תאוריות קונספירציה שונות.
הכחשה מיוחדת נוגעת להכחשת מקרי אונס ותקיפה מינית במסגרת מתקפת חמאס.
טענות נוספות של חמאס ושל גורמים נוספים, כולל דווחית האו"ם למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים מאז 1967, מייחסות לישראל רצח עם בעזה.
חמאס גם הפיץ טענה שקרית לפיה הפיצוץ בבית החולים הערבי אל-אהלי נגרם באשמת ישראל, ולא בגלל שיגור רקטה כושל של הג'יהאד האסלאמי.
באופן כללי תעמולת חמאס הצליחה לזכות בהישגים במדינות מערביות, ערביות ובמדינות אחרות.
תושבים רבים במדינות ערביות, סירבו להאמין כי חמאס תקף אזרחים ישראלים.
טענה זו זכתה גם להפצה ותמיכה גם בקרב חלק מהציבור המערבי.
הממשלות המערביות תמכו בתחילה באופן גורף בישראל, אולם עם הזמן, רבות מהן דרשו ממנה להפסיק את הלחימה, כאשר חלקן לא התנו זאת בהחזרת האזרחים הישראלים שנחטפו.
הפגנות המוניות במדינות מערביות, המשך הלחימה ועלייה בכמות הנפגעים הפלסטינים, וכיסוי עיתונאי בין-לאומי, ששיקף את הסבל הפלסטיני בעזה, גרמו לשינוי בדעת הקהל כלפי ישראל.
חלק מהמדינות המערביות החלו לדון בהטלת איסור יצוא נשק לישראל.
בארצות הברית, רבים מבין הצעירים תמכו בטענות הפלסטינים והצדיקו או הכחישו את המתקפה של חמאס.
ממשל ביידן שתמך בישראל בנשק, חימוש וגיבוי מדיני במוסדות הבין-לאומיים, החל לדרוש מממשלת ישראל בראשות נתניהו להגביל את הלחימה, ונכנס בהמשך לעימות עם הממשלה בסוגיות שונות.
בהמשך הכריז ביידן על הקמת נמל צף אמריקאי לחופי עזה כדי לסייע למנוע משבר הומניטרי.
יוצא הדופן בהקשר זה הייתה ההכרה הגוברת בקרב ארגונים בין-לאומיים לגבי טענות ארגונים ופרטים בישראל על מתקפות מיניות נגד נשים בידי חמאס.
באומות המאוחדות העבירה העצרת הכללית את החלטה ES-10/21, ומועצת הביטחון את החלטה 2712, שתיהן נגד מדינת ישראל.
במהלך המלחמה נרשמה עלייה באנטישמיות בעולם, ולמעט נזק והפחדות נגד קהילות יהודיות שונות, נרצחו שלושה ישראלים על ידי מחבל מצרי, ונהרג פול קסלר בידי מפגין אנטי-ישראלי, נבדקת ההשערה כי קסלר נרצח.
בתחילת אפריל 2024 דווח כי על פי סקרי דעת קהל מארצות הברית ואירופה, ישראל איבדה את האהדה שזכתה לה בדעת הקהל אחרי ה-7 באוקטובר 2023. התמיכה בישראל פחתה מאוד ולמעשה חזרה למקום שבו הייתה לפני 7 באוקטובר, וממשיכה להיות במגמת ירידה.
הירידה בתמיכה בישראל התרחשה על רקע מספר ההרוגים הגבוה בעזה והחוסר במערך הסברה ישראלי יעיל.
חלק מהסיבות לירידה בתמיכה בישראל הן החשיפה בדעת הקהל לתמונות מהמלחמה בעזה, הדיווחים על משבר הומניטרי, רעב ופגיעה בילדים, העובדה שישראל לא הציגה תוכנית ליום שאחרי המלחמה והחיכוכים עם נשיא ארצות הברית.
על פי דוח שפרסם מרכז המחקר פיו ביוני 2025, ישנו רוב לתפיסה שלילית את ישראל בכל מדינות המערב שנבדקו, כולל מדינות שמסייעות לישראל.
התוצאה תוארה כ"עגומה במיוחד" עבור ישראל.
במסגרת ההסברה הישראלית במהלך המלחמה, נעשו פעילויות הסברה שונות הן מצד גורמים רשמיים של מדינת ישראל והן מצד אזרחים.
בפן הרשמי, תפקיד הסברת פעולות ישראל נמצא באחריות משרד החוץ, דובר צה"ל ושגריר ישראל באו"ם, מאז שנסגר משרד ההסברה הישראלי כשבוע לאחר פרוץ המלחמה ומשאביו עברו למנהלת תקומה החדשה.
הגופים הרשמיים השונים פרסמו סרטונים ממתקפת שמחת תורה על ישראל והוכחות ומפות המוכיחות שצה"ל נמנע מהריגה במכוון של אזרחים עזתים בלחימה ברצועת עזה, ושחמאס משתמש בהם כמגן אנושי ולפעמים אף רוצח אותם בעצמו.
דובר צה"ל אף ערך את "סרט הזוועות", סרט באורך של 47 דקות מאוסף צילומים גולמיים מהטבח בעוטף עזה במתקפת הפתע על ישראל.
נציגים רשמיים של ישראל עורכים הקרנות סגורות למובילי דעת בארץ ובעולם.
גם ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה יצחק הרצוג הצטרפו למאמץ ההסברתי הישראלי.
בפן הציבורי, מקיים גם העורף הישראלי והתקשורת פעולות הסברה, בעיקר ברשתות החברתיות, ואישים מפורסמים ופוליטיקאי עבר מגינים על ישראל, בעיקר בטלוויזיה העולמית.
הוקם מטה ההסברה האזרחי, נתלו שלטים ברחבי העולם ומערכונים הופקו על ידי ארץ נהדרת במטרה לעודד תמיכה בישראל.
בתחילת המלחמה ההאשטאגים "#HamasIsISIS", חמאס זה דאעש ו"TheWestIsNext#", המערב הוא הבא, תפסו תאוצה ופופולריות ברשת.
חנניה נפתלי פרסם סרטון בפייסבוק וב X (טוויטר) במאלאית / אינדונזית בדמותו ובקולו על רקע תמונות צלומים המתאימים לרעיונותיו, עם תרגום כתוב באנגלית.
הסרט נצפה במלאקה על ידי Kenny Ong ששאל חבר ישראלי דובר השפה, שנעשה מודע לעניין בערך באותו זמן: "האם חנניה נפתלי מבין מאלאית?" מסתבר שהשפה שגורה בפי חנניה נפתלי, והסרטון הוא הסברה מוצלחת, והופץ הסרטון גם על ידי השומע הישראלי.
מתכנת מחשבים בשם גלעד צוקרמן, יצר כרזות משולשות מסוגננות המכילות האשטאגים אנטי חמאסיים.
ידוענים, משפיענים, ועיתונאים רבים ממדינות שונות ששיתפו תוכני הסברה ברשתות החברתיות.
בין הדוברים הרשמיים, וידוע ביותר:
בניסיון לפנות לקהל הצעיר בארצות הברית הושק ברשתות החברתיות קמפיין "Fact For Peace" במימון פילנתרופים אמריקאים.
הקמפיין תומל במשפיעני רשת פרו ישראלים כגון זאק סייג' פוקס.
בזמן צילומים לקמפיין הותקפה נועה כוכבא בניו יורק.
חמאס וגורמים נוספים משקיעיים מאמצים אינטנסיביים במטרה לבודד את ישראל מבחינה מדינית ולחזק את התמיכה בו.
חמאס וגורמים נוספים מבליטים את הסבל של פלסטינים בעזה, מטילים את כל האחריות למצב על ישראל, ומציגים מצג בתקשורת הערבית והבין-לאומית בה חמאס הוא הקורבן או שהוא תנועת התנגדות לגיטמית.
תעמולה של חמאס כוללת הכחשת טבח שבעה באוקטובר – טענות כי חמאס לא תקף והרג אזרחים ישראלים במתקפת ה-7 באוקטובר.
טענות כי צה"ל ירה ממסוק והרג את כל משתתפי מסיבת נובה.
ניסיון לטשטש את נושא החטופים הישראלים והזרים על ידי הצגת כל המתקפה כ"מתקפת התנגדות".
תלישת מודעות של חטופים ישראלים.
טענות כי מחבלים של חמאס לא תקפו מינית ואנסו נשים ישראליות ועוד.
טענות אלה קונות קהל קטן אך גדל במדינות מערביות כמו ארצות הברית, של קיצונים מימין ומשמאל.
בקרב הציבור הפלסטיני ומולסמים במזרח התיכון כ-90 אחוז מהציבור לא מאמינים כי חמאס תקף אזרחים.
חמאס ניסה להדהד פגיעה ישראלית לכאורה בבתי חולים ובבתי ספר, חמאס מעצים משבר הומניטרי גדול ברצועה.
מנהיגים בחמאס אמרו בריאיון לניו יורק טיימס כי מטרת המתקפה לא הייתה שיפור המצב ברצועה, אלא החזרת הסוגיה הפלסטינית לראש סדר היום העולמי, ושישראל תהיה ב"מצב קבוע של מלחמה" כדי שמדינות נוספות באזור יצטרפו למאבק נגדה.
ב-1 בנובמבר 2023 אמר ראזי חמד, דובר ממשלת חמאס לשעבר, כי "אנו נחזור על התקפת 7 באוקטובר שוב ושוב עד שישראל תושמד".
פורסם מידע כוזב הטוען כי הפצצות חיל האוויר הישראלי הן אלו שגרמו לפיצוץ בבית החולים אל-אהלי בעזה, אך לאחר מכן הוכיח דובר צה"ל כי הפיצוץ היה תוצאה של רקטה כושלת ששיגר הג'יהאד האסלאמי לעבר ישראל.
ב-10 בדצמבר 2025 חשף פעיל פלסטיני תיעוד המראה את חמאס מחביאים טונות רבות של מזון לתינוקות במטרה להאשים את ישראל בהרעבת ילדים ולפגוע בה בזירה הבין-לאומית ובדעת הקהל.
חמאס משקיע גם בלוחמה פסיכולוגית.
לפי תחקירים של גופי מודיעין ומחקר, ולפי הערכות של פקידי ממשל ומומחים עצמאיים, רוסיה, איראן, ובמידה מסוימת גם סין מעורבות ב"מלחמות מידע" לטובת חמאס.
גורמים נוספים המעורבים במאמץ כוללים את סוריה, לבנון ועיראק, וכן ארגוני טרור כמו אל-קעאדה והמדינה האיסלמית.
לפי התחקירים המדינות השתמשו בכלי תקשורת הממלכתיים שלהם וברשתות החברתיות הגדולות כדי לתמוך בחמאס, להשמיץ את ישראל, וכן להציג באור שלילי גם את ארצות הברית, בעלת בריתה העיקרית של ישראל.
הנושא העלה על סדר היום את תפקידה של רשת טיקטוק שנמצאת בשליטה סינית בקידום תעמולה אנטי-מערבית ושאלת המגבלות עליה ועל רשתות חברתיות בכלל, לפי חברת המודיעין הטכנולוגי Cyabra במאמץ התעמולה ברשתות החברתיות השתתפו מעל 40,000 בוטים והתכנים שלהם הגיעו למאות מיליוני אנשים ברחבי העולם.
בעולם, נערכו הפגנות גדולות בנוגע למדינת ישראל.
על פי נתונים של המכון למחקרי ביטחון לאומי, מאז פריצתה של המלחמה עד ל-9 בנובמבר, כחודש אחר כך, נערכו 3,891 הפגנות בנושא ב-92 מדינות שונות.
הפגנות אלה מהוות שליש מסך כל ההפגנות בעולם.