tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקנה בגידולי שדה: כשמגדלים צמחייה במכל אדמה גדול המאפשר לחשב בקלות את כמות המשקעים שנכנסת ואת כמות המים שאבדה דרך האדמה, ליזימטר הוא המדויק ביותר.
פנוטיפיזציה פיזיולוגית של צמחים: ליזימטר משמש גם במערכות פנוטיפיזציה פיזיולוגיות בעלות תפוקה גבוהה (המכונות גם מערכות פנוטיפיזציה תפקודית של צמחים).
מערכות אלה, בשילוב עם מדידות רצף קרקע-צמח-אווירה (SPAC) ותיאום מודלים של תגובות צמחים לתנאי סביבה משתנים, יכולות לשמש ככלי פנוטיפיזציה להבנה טובה יותר של תגובת הצמחים למצבי עקה, כגון יובש.
כימות תגובות צמחיות לעקות: באמצעות ליזימטרים מעבדתיים ניתן לחשב את התגובה הצמחית בין השאר גם לעקות ביוטיות כגון מלות צמחים ולהבין את חומרת המחלה או את רגישות הצמחים למחלות שונות.
בשנת 1875 בנה אדוארד לואיס סטרטוונט, בוטנאי ממסצ'וסטס, את הליזימטר הראשון בארצות הברית.
ליחדא שמא הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר החרדי-ישראלי נפתלי קמפה.
האלבום יצא ב-21 באוקטובר 2018 בהפקתם המוזיקלית של אלי קליין ואיצי ברי.
קמפה הוציא שלושה שירים מהאלבום טרם צאתו - במרץ 2017 את סינגל הבכורה שלו "בצאת ישראל", באוקטובר של אותה שנה את הסינגל "ליחדא שמא", ובמאי 2018 את הסינגל "בעבור אבותינו".
באוקטובר 2018 הוציא את אלבום הבכורה שלו "ליחדא שמא".
באלבום שנים עשר שירים, כאשר מתוכם עשרה הולחנו על ידי קמפה עצמו והשניים הנוספים הם ביצועים של קמפה ללחנים לא מוכרים של המוזיקאי שלמה קרליבך.
בדצמבר 2018 ערך קמפה את מופע ההשקה לאלבום.
האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" במצעד סיכום שנת תשע"ט במוזיקה החסידית שערך נתנאל לייפר באתר כיכר השבת, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד שערך אליעזר חסיד באתר בחדרי חרדים.
ליזי ברושר (נולדה ב-22 במרץ 1985) היא שחקנית צרפתייה.
הופעתה הראשונה של ברושר על המסך אירעה ב-2002 בגיל 17, בתור ז'אן בסרט של הוגו סנטיאגו Le Loup de la côte Ouest ("הזאב מהחוף המערבי") (2002).
הפריצה הגדולה שלה הגיעה כאשר קיבלה את התפקיד הראשי בסרט החושני של Dogme 95, בבימויו של ז'אן-מארק בר ופסקל ארנולד שאיתם שיתפה פעולה שוב כמה שנים לאחר מכן במותחן American Translation.
בין היתר, השתתפה ב-After Fall, Winter של אריק שפר; ו"שיר הכלות" של קארין אלבו, עליו זכתה בפרס בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבל הסרטים בסן ז'אן דה לוז.
ליזי ברושר היא סופרת, שחקנית ומפיקה צרפתייה.
היא כיכבה בתור השחקנית הראשית בתוכנית המדע הבדיוני של גייל אן הורד, (2016–2018).
היא ידועה לקהל האמריקאי בזכות תפקידה של קוקו בסדרה של גיירמו דל טורו "הנגיף" (2015), ותפקידה של גרייס בסדרה "אימה אמריקאית" של FX.
בנוסף השתתפה בסדרה "ורסאי" וכן, "השעה" של BBC.
שנהשםתפקידהערות2002"זאב החוף המערבי"ז'אן2004"משחק קטן ללא השלכות"גלדיס2006"אחת לשני"לוסי"נייר מבריק"סרט קצר2007"ספטמבר ואני"ספטמבר2008"שירת הכלות"מרים"סרט צרפתי"אישה פריזאית צעירה2009"כל כך קרובים"קלרה"ליניארי"מלצריתDo Me Loveג'ולייטThe Vintner's Luckסבין2010Depuis demainקמילסרט קצר2011"לא אחד ולא שניים"עובדת סוציאלית"תרגום אמריקאי"אורור"לילה לבן"וינאליAfter Fall, Winterסופי2012Imparfait du subjectifסרט קצר2013La marque des anges - Miserereדוניה2014Award Winning Indie Lesbian Sex Filmסרט קצר2015"הר הקסמים"אנה וינקלרדיבוב"קשר מלא"סינדי2017"הצלצול 3"קלי"חלומו של האורח"בלו2018Vaurienאנה
ליזל מולר הייתה משוררת אמריקאית ילידת גרמניה, מתרגמת, מבקרת ומרצה.
זוכת פרס פוליצר לשירה לשנת 1997.
נולדה בשם אליזבת נוימן בהמבורג.
אביה, פריץ סי נוימן, היה מורה בתיכון ואימה, אילזה נוימן (בנעוריה בורמסטר), הייתה מורה בבית ספר יסודי.
ב-1933 נשא אביה, שהיה ידוע בדעותיו האנטי-פשיסטיות, נאום בפני אספת מורים בהמבורג, בו הזהיר מפני הסכנות הטמונות באידאולוגיה הנאצית.
עם עליית הנאצים לשלטון באותה שנה הוא הודח מתפקידו, ואימה פרנסה לבדה את המשפחה.
בשנת 1935 נחקר האב על ידי הגסטפו במשך ארבעה ימים.
לאחר מכן נמלט, תחילה לאיטליה ואחר כך לארצות הברית, שם קיבל ב-1937 מקלט מדיני.
הוא החל לעבוד כמרצה לצרפתית וגרמנית באוניברסיטת אוונסוויל באינדיאנה, וכעבור שנתיים הצטרפה אליו אשתו עם שתי בנותיהם, אליזבת ואחותה הצעירה אינגבורג.
הן הגיעו לארצות הברית ב-9 ביוני 1939. אליזבת, שהייתה אז בת 15, השתמשה בארצות הברית בשם ליזל.
ב-1943 נישאה לפול מולר, חבר לספסל הלימודים.
ב-1944 סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת אוונסוויל, ולאחר מכן המשיכה לתואר שני בספרות השוואתית, עם דגש על פולקלור ומיתולוגיה, באוניברסיטת אינדיאנה.
אמה נפטרה ב-1953, ואז החלה לכתוב שירה.
לדבריה, "הצער הגדול גרם לי לרצות לבטא את עצמי בשיר ולאחר שעשיתי את זה, הייתי חייבת להמשיך".
ב-1965, בגיל 40 פרסמה אוסף ראשון בשם "תלות", לאחר שתים עשרה שנים של לימוד עצמי.
ב-1959 עברו בני הזוג מולר להתגורר בפרבר של שיקגו, שם גידלו שתי בנות, לוסי וג'ני.
מולר עבדה אז כספרנית וכעובדת סוציאלית.
בשנות ה-70 כתבה ביקורת ספרות עבור העיתון שיקגו דיילי ניוז, וב-1973 הייתה חלק מקבוצת המייסדים של מרכז השירה של שיקגו.
במקביל המשיכה לכתוב ולפרסם שירה.
במחצית השנייה של שנות ה-70 החלה ללמד.
היא עבדה כמרצה במכללת אלמהרסט , באוניברסיטת שיקגו ובמכללת גודארד , שם הייתה חלק מהפקולטה המקורית בתוכנית לתואר שני באמנויות, שנוסדה ביולי 1977. תוכנית פורצת דרך זו עברה בתחילת שנות ה-80 למכללת וורן וילסון , ומולר עברה איתה.
בנוסף לכתיבה והוראה עסקה גם בתרגום מגרמנית לאנגלית, והתמקדה בתרגום יצירותיה של הסופרת והמשוררת מארי לואיזה קאשניץ.
עד 1990 הוציאה מולר לאור עוד שבעה ספרי שירה פרי עטה, שהתקבלו בהערכה רבה.
ב-1996 פרסמה את האוסף "חיים יחד: שירים חדשים ונבחרים", שזכה בפרס פוליצר לשירה לשנת 1997. לאחר מכן חלה הידרדרות בראייתה והיא כמעט והפסיקה לכתוב.
לאחר מותו של בעלה בינואר 2001, חדלה לפרסם שירה.
הם היו נשואים קרוב ל-60 שנה.
מלבד פוליצר, זכתה מולר בפרסים יוקרתיים רבים, ביניהם פרס למונט לשירה ב-1975, פרס הספר הלאומי ב-1981, פרס קרל סנדברג ב-1990, מלגת הקרן הלאומית לאמנויות ב-1990, פרס רות לילי לשירה על מפעל חיים ב-2002, ועוד.
ב-2019 הוענק לה עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
מולר נפטרה ב-21 בפברואר 2020, בגיל 96. השפעתה על עולם השירה נמשכת דרך התלמידים שלימדה וגם דרך בנותיה – שאחת מהן פרסמה בעצמה שני כרכי שירה.
שירתה של מולר מתאפיינת במגוון עשיר של נושאים המשקפים את ניסיון חייה הייחודי.
כמהגרת מגרמניה לארצות הברית, עבודתה עוסקת לעיתים קרובות בנושאים של עקירה, זיכרון, והיטמעות תרבותית.
היא שוזרת יחד נרטיבים אישיים ואירועים היסטוריים ובוחנת לעומקם מושגים אנושיים, פרטיים וציבוריים.
מולר עושה שימוש בדימויים מפתיעים, אך מדויקים וחדים, וכן בשורה ארוכה של סמלים ומטאפורות, מתחומי ידע רבים.
עבודתה בולטת בעיסוקה באמנות, ספרות ומוזיקה, ולעיתים היא מגיבה ליצירות או יוצרים אחרים, כדגומת קלוד מונה, מרי שלי ואנטון וברן.
שיריה עשירים בהתייחסויות למיתולוגיה, פולקלור ואגדות.
על אף שכתבה באנגלית שורשיה הגרמניים ניכרים, למשל באזכורים מרומזים של אגדות האחים גרים, או ציטוטים של ברטולד ברכט.
שירתה של מולר שואבת מחוויות משפחתה בתקופת השלטון הנאצי, ואחדים משיריה מבטאים באופן ברור את האימה שחוותה בילדותה.
לדוגמה בשירה האוטוביוגרפי "קורות חיים" משנת 1992, היא כותבת: "ארצי נפגעה מהיסטוריה קטלנית יותר / מרעידות אדמה או סופות הוריקן"; "אבי היה עסוק בלהתחמק מהמפלצות.
אמי / אמרה לי שלקירות יש אוזניים.
היא משתמשת בזכרונות אלה כדי לחקור נושאים רחבים יותר.
שירתה מתמקדת ביחסים המורכבים בין עבר להווה, תוך שימת דגש על האופן שבו אירועים היסטוריים, כמו מלחמות, מעצבים את חיי הפרט והחברה ומשפיעים ישירות על ההווה.
בשיריה מהרהרת מולר בתמותה ובחלוף הזמן.
היא כתבה על הורות, הזדקנות וחיי היומיום בסביבה כפרית, ומצאה משמעות ברגעים רגילים.
שיריה יוצאים לעיתים קרובות מהתבוננויות פשוטות לכאורה, ואמנם המילים עצמן ברורות כמעט לחלוטין, אך המסרים השזורים בשירים אינם מובנים מאליהם.
מולר, שנמשכה לאסכולת הכתיבה המודרניסטית, הושפעה ממשוררים כמו ויסטן יו אודן, ת"ס אליוט, ועדנה סנט וינסנט מיליי, וכמו רבים ממשוררי האסכולה, עשתה שימוש בשפה בהירה כדי לחקור רגשות ונושאים מורכבים.
שיריה תוארו כנגישים ביותר, אך עם זאת עמוקים ומרובדים, והיא בלטה ביכולתה לעורר רגשות ולצייר תמונות חיות בשפה פשוטה, תמציתית ומדויקת.
כמהגרת ילידת גרמניה שהפכה למשוררת בשפה האנגלית, עבודתה חוקרת את הניואנסים של השפה ותפקידה בעיצוב הזהות.
לאורך שירתה היא מפגינה גישה משחקית לשפה ויכולת למצוא הומור ועניין במדיום איתו היא עובדת.
באמצעות טכניקות אלו, יצרה גוף עבודה שהוא גם בעל התבוננות מעמיקה וגם עליז, ומזמין את הקוראים לראות את העולם דרך עדשה של פליאה ודמיון.
כך, למרות העצבות הבסיסית בשירתה והכרתה באבל, באובדן ובסבל בעולם, היא אינה נכנעת לייאוש אלא נוטה לתקווה והתמדה אל מול טראומה היסטורית, ומנווטת במיומנות את משחק הגומלין בין שמחה לעצב.
מבחר משיריה של מולר תורגמו לעברית על ידי המשורר עמיר תומר, בספר שעתיד לצאת לאור ב-2025.
ליזל הובר טניסאית עבר אמריקאית ילידת דרום אפריקה.
היא זכתה להצלחות בתחרויות זוגות נשים וזוגות מעורבים בהם זכתה 7 פעמים בתחרויות גראנד סלאם.
ליזל הובר (הורן) נולדה בשנת 1976 בדרבן.
בגיל 15 היא עברה לארצות הברית והחלה להתאמן באקדמיה לטניס בקרולינה הדרומית.
בשנת 2000 היא התחתנה ובשנת 2007 קיבלה אזרחות אמריקאית.
ליזל הובר לא זכתה להצלחות גדולות בתחרויות הנשים אך הייתה מומחית לתחרויות זוגות.
הובר הגיעה לגמר אליפות וימבלדון 2004 בתחרות זוגוך נשים.
בשנת 2005 היא התחילה לשחק לצד קארה בלאק.
ביחד הן זכו ב-4 תחרויות זוכות נשים בתחרויות גראנד סלאם והיו מדורגות מס' 1 בעולם.
ניצחון נוסף היה באליפות ארצות הברית הפתוחה 2011 לצד ליזה ריימונד.
הובר שיחקה גם בתחרויות זוגות מעורבים.
היא הגיעה 5 פעמים למשחקי הגמר בתחרויות גראנד סלאם וניצחה פעמיים ביחד עם בוב בריאן.
ליזל הובר השתתפה ב-3 אולימפיאדות.
בלונדון 2012 היא הגיעה למקום הרביעי בתחרות זוגות נשים לצד ליזה ריימונד.
ליזל הובר הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של ארצות הברית.
הובר פרשה מתחרויות בשנת 2017.
ליטאים (ביידיש: ליטוואקעס) הם יהודים חרדים אשכנזים שאינם משתייכים לתנועת החסידות.
מקור השם "ליטאים" ברצונם לשמר את מסורת ישיבות ליטא, בתקופה של ההתנגדות לחסידות (שמקורה באוקראינה עם הבעל שם טוב, ובהמשך בפרט בגליציה), בהובלת הגאון מווילנה ותומכיו בשלהי המאה ה-18. לצד מוסד הישיבה המודרני, הוקמה במרחב הליטאי גם תנועת המוסר, שנעשתה גם היא מזוהה עם המתנגדים.
המאבקים המשותפים בתנועת ההשכלה ובציונות החלישו את העימות בין מתנגדים (הליטאים) לחסידים, והשם "ליטאים" נעשה רווח כתחליף.
במאה העשרים, בייחוד לאחר מלחמת העולם השנייה והחורבן של השואה, כל החרדים הלא-חסידיים התגבשו סביב עולם הישיבות.
בכללם היו רבים מאוד שלא היו ממוצא ליטאי-"מתנגדי", כמו אורתודוקסים מהונגריה וכן נאו-אורתודוקסים מגרמניה.
כך התקבע המונח "ליטאים" במשמעותו הנוכחית.
מאמצע המאה ה-13 ועד סוף המאה ה-18 שלטה הדוכסות הגדולה של ליטא, שהייתה שותפה באיחוד הפולני-ליטאי מ-1569, בנחלות רחבות ידיים: היא כללה את שטחי רוסיה הלבנה (בלארוס), לטביה ואזורים נוספים במזרח פולין דהיום.
לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 הוסיפה יהדות ליטא, תחת שלטונה של האימפריה הרוסית, לשמור על מאפיינים כמו ניב משותף של היידיש והגייה זהה של לשון הקודש.
כאשר הוקמה מדינת ליטא העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, התגוררו רק חלק מן היהודים הליטאים באזור שלטונהּ, ורובם חיו בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, לטביה או ברית המועצות.
למרחב הגדול של ליטא ההיסטורית הצליחה החסידות לחדור רק באופן מוגבל במאה ה-18, תוך היתקלות בהתנגדות עזה בהנהגת הגר"א, על רקע השינויים שהנהיגה בנוסח התפילה, מנהגיה החדשים והשקפה שנתפשה ככפרנית על ידי מתנגדיה.
עם זאת, מספר חצרות כמו חסידות חב"ד וחסידות קרלין צמחו במרחב הליטאי.
הן מתוך הפולמוס עם החסידים והן בעקבות הצורך להתמודד עם כלל אתגרי התקופה, פיתחו המתנגדים הליטאים השקפה שייחסה חשיבות עליונה ללימוד התורה.
השקפה זו גובשה בספר "נפש החיים" שכתב רבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגר"א, שהקים ב-1802 את הישיבה הליטאית הראשונה, ישיבת וולוז'ין.
בהמשך הוקמו ישיבות נוספות ובהן ישיבות קלם, סלובודקה, טלז, ופוניבז'.
חלקן הוקמו בקרב קהילות גדולות דוגמת גרודנו, בריסק, ברנוביץ', סלוצק ומינסק; אחרות הוקמו בעיירות קטנות דוגמת מיר, קלצק, טלז וקלם.
מעמדו של ראש הישיבה במוסדות האלה כמנהיג כריזמטי היווה מעין בבואה לדמותו של האדמו"ר החסידי (במקביל, אימצו גם החסידים את מוסד הישיבה).
תגובה נוספת של המתנגדים הייתה תנועת המוסר שהקים רבי ישראל מסלנט, שהיוותה חלופה לרוחניות החסידית, תוך דגש על עבודת המידות.
שיטת המוסר ובמיוחד הלמדנות נותרו מזוהות עם הליטאים עד ימינו, ומהוות נדבך מרכזי ב"השקפת העולם" הליטאית.
בגליציה ניצחו החסידים במהירות, ובהונגריה הייתה השפעתם חלשה ולא הביאה להתנגדות קיצונית.
הלא-חסידים שם, בעיקר בהונגריה, נודעו כ"אשכנזים" כיוון שהתפללו בנוסח אשכנז, לעומת החסידים שהתפללו בנוסח ספרד.
העימות בין החסידים והמתנגדים במזרח אירופה הלך ושכך במהלך המאה ה-19, כשעלה הצורך להתייצב מול ההשכלה, הסוציאליזם, הציונות ותנועות אחרות שאיימו על שני הציבורים.
ב-1912 נטלו נציגים משני המחנות חלק בייסוד אגודת ישראל, ובין מלחמות העולם היה החפץ חיים למנהיג מקובל על החרדים המזרח-אירופאים כולם, שנזקקו יותר ויותר להתבצרות תרבותית.
לאחר השואה, עם התבססות עולם הישיבות הליטאי והחברה סביבו בישראל, בארצות הברית ובמערב אירופה, נספחו אליהם לא-חסידים רבים, כולל יוצאי ארצות שכלל לא היו בטווח המחלוקת עם החסידים, כמו גרמניה.
בימינו החלוקה בין החרדים תלויה פחות בארצות מוצא ויותר בשיוך חברתי ובמוסדות חינוך.
כמו כן חלק מן ההבדלים בין החסידים למתנגדים הצטמצמו, כגון הדגשת מעמדם של המנהיגים הרוחניים.
בתקופת קום המדינה המנהיגים הבולטים של ציבור זה היו החזון איש והרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ולאחר פטירתם הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי (הידוע בכינויו "הסטייפלר").
במדינת ישראל מייצגת מפלגת דגל התורה את הליטאים.
מפלגה זו, שהוקמה בשנת 1988, מתמודדת בבחירות בעשורים האחרונים יחד עם המפלגה החסידית אגודת ישראל, ברשימת "יהדות התורה".
חלק מהספרדים שלמדו בישיבות ליטאיות בישראל התקרבו במידה רבה ל"השקפה" ולאורחות החיים הליטאיים.
רבים מהם אוגדו בארגון "מרביצי תורה ספרדים", בהנהגת הרבנים ניסים טולדנו, יעקב טולדנו, יעקב משה הלל ויהודה עדס.
זרם זה מציית לגדולי הדור הליטאים.
יש המכנים אותם "משתכנזים", רוב הארגון פורק, חלק מחבריו מאוגדים באיגוד עמלי התורה (תחת ש"ס) וחלק עצמאיים.
הליטאים בולטים במסירותם ללימוד התורה.
על אף שהדימוי של הציבור החרדי הישראלי כולו הוא של ציבור שהגברים בו לומדים תורה ואינם עובדים לפרנסתם, דימוי זה תקף בעיקר לגבי הליטאים, שבקרבם מצוי השיעור הגבוה ביותר של גברים המקדישים את רוב זמנם ללימוד בכולל אברכים.
בתוך כלל הציבור הליטאי ישנם שלושה תת-חוגים השומרים על מסורת ספציפית: חוג חזון איש, השואף ללכת בכל עניין בעקבות הדרכתו של החזון איש, "חוג בריסק", המשמר את דרכו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", ו"קהילת זילברמן", תלמידיו של הרב יצחק שלמה זילברמן.
המנהיג הרוחני הבולט ביותר בעשורים האחרונים של המאה העשרים היה הרב אלעזר מנחם מן שך.
לאחר פטירתו ב-2001, ירש את מקומו הרב יוסף שלום אלישיב שהנהיג את הציבור הליטאי עד פטירתו בשנת 2012.
לאחר פטירתו של הרב אלישיב ב-2012 חל פיצול במחנה הליטאי.
את רוב הציבור הליטאי הנהיג הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, שנחשב למתון יחסית.
הרב שמואל אוירבך עמד בראש מיעוט קטן המזוהה עם עמדה נוקשה יותר, בעיקר בתחום ההתנגדות לגיוס חרדים לצבא ולהכשרה תעסוקתית לאברכים.
הפיצול בא לידי ביטוי בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 2013, שבהן התמודדו בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית רשימות נפרדות מטעם שני הפלגים.
רוב הציבור הליטאי הצביע ל"דגל התורה" המזוהה עם הרב שטיינמן, וכ-14 אלף מצביעים הצביעו ל"בני תורה" המזוהה עם הרב שמואל אוירבך.
לאחר פטירת הרב שטיינמן בדצמבר 2017 ירשו את מקומו הרב גרשון אדלשטיין והרב חיים קניבסקי ולאחר פטירתם ירשו את מקומם ראשי ישיבת סלבודקה - הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש.
היומון "יתד נאמן" הוא כלי התקשורת המרכזי שבו באה לידי ביטוי דעת גדולי הדור הליטאים.
עיתון זה הוקם ב-1985 על ידי הרב שך, בטענה שביטאון אגודת ישראל, "המודיע", נשלט בידי חסידי גור והליטאים מקופחים בו.
לאחר פטירת הרב שך הוביל העיתון את הקו של הרב אלישיב.
אנשי הרב שטיינמן טענו כי העיתון מתעלם מעמדותיו ועמדות הרבנים המזוהים עמו.
לאחר פטירתו של הרב אלישיב בשנת 2012, לאחר משא ומתן וניסיונות לפשרה שלא צלחו, החל לייצג את הקו של הרב שטיינמן.
כמה מבכירי העיתון פוטרו והם הקימו בחסותו של הרב שמואל אוירבך את העיתון "הפלס", הרואה עצמו כמייצג הקו ההשקפתי של הרב שך והרב אלישיב.
לאחר פטירת הרב שטיינמן השליטה בעיתון הייתה נתונה לרב גרשון אדלשטיין.
לאחר פטירתו של הרב אדלשטיין נתונה השליטה בעיתון לרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש.
ליטאית (Lietuvių kalba), שפתה הרשמית של ליטא, היא שפה בלטית מזרחית מקבוצת השפות הבלטיות של משפחת השפות ההודו־אירופיות.
הליטאית שגורה כשפת אם בפי כ־4 מיליון בני אדם, 2.6 מיליון מהם בליטא.
מאז 1918 הליטאית היא שפתה הרשמית של ליטא, ומשנת 2004 היא אחת מן השפות הרשמיות באיחוד האירופאי.
בספרות ישנה, הנוגעת לשפות הבלטיות, המושג "ליטאית" מתייחס לעיתים לשפות הבלטיות בכללותן.
השפה הליטאית שומרת עדיין על חלק גדול ממערכת הצלילים המקורית ומן הייחוד המורפולוגי של השפה ההודו אירופאית הפרוטוטיפית, ולכן היא מוקד משיכה למחקר בלשני.
יש עדויות המצביעות, כי ייתכן שקבוצת השפות הבלטיות (כלומר, הליטאית והלטבית) התקיימו בנפרד מהשפות ההודו-אירופיות האחרות כבר במאה העשירית לפני הספירה.
אם כי הימצאותם של מאפיינים ארכאיים מסוימים בשפה אינה ניתנת להכחשה, האופן המדויק שבו נפרדו השפות הבלטיות מן הפרוטו הודו-אירופית נתון עדיין במחלוקת.
השפות הבלטיות המזרחיות נפרדו מאלו המערביות (או, ייתכן, מן השפה הפרוטו-בלטית) בין 400 לבין 600 לספירה.
הפירוד בין הליטאית ללטבית החל לאחר שנת 800, לאחר תקופה ארוכה שבה התקיימו כשפה אחת עם שני ניבים שונים.
ניבי-מעבר התקיימו לפחות עד המאות ה־14 או ה־15, ואולי אף עד המאה ה־17. כיבוש שטחה של לטביה בידי אבירים גרמניים, שהתחולל במאה ה־13, תרם רבות להתפתחותן הנפרדת של השפות.
הטקסט הליטאי הקדום ביותר הידוע הוא תרגום של ספר מזמורים משנת 1545. ספרים מודפסים קיימים כבר משנת 1547, אך רמת האוריינות בקרב העם הליטאי הייתה נמוכה עד המאה ה־18 וספרים לא היו נפוצים.
ב־1864, בעקבות מרד ינואר הכושל, שבו התקוממו מיעוטים לאומיים, פולניים, ליטאיים ואחרים, בליטא, לטביה ובלארוס נגד שלטונה של רוסיה, הטיל מיכאיל ניקולאיביץ' מוראביוב, המושל הכללי של ליטא, איסור מוחלט על שימוש בשפה הליטאית.
ספרים בליטאית הודפסו מעבר לגבול, בפרוסיה המזרחית ובארצות הברית.
הטקסטים הללו הוברחו למדינה, למרות עונשי מאסר כבדים, ועזרו ללבות את הרגש הלאומי עד להסרתו של האיסור בשנת 1904.
ליטאית שימשה שפתה הרשמית של ליטא מאז 1918. בזמן השלטון הסובייטי היא שימשה בעניינים רשמיים לצד הרוסית, שקיבלה עדיפות כשפתה הרשמית של ברית המועצות.
השפה הליטאית מדוברת בעיקר בליטא.
כמו כן, היא שגורה בפיהם של ליטאים אתניים המתגוררים בבלארוס, בלטביה, בפולין וברוסיה, ובפיהן של קהילות מהגרים ליטאיות בארגנטינה, באוסטרליה, בברזיל, בקנדה, באסטוניה, בבריטניה, בקזחסטן, בקירגיזסטן, ברוסיה, בשוודיה, בטג'יקיסטן, באורוגוואי, בארצות הברית ובאוזבקיסטן.
ברחבי העולם, כארבעה מיליון נפשות דוברות ליטאית (1992).
לליטאית שני ניבים עיקריים - "אאוקשטאיצ'יו" (Aukštaičių בליטאית, "ליטאית-של-הרמה"), ו"ז'מאיצ'יו" (Žemaičių בליטאית, "ליטאית-של-השפלה"), ועוד ניבי משנה של שני אלה.
הליטאית התקנית מבוססת על אאוקשטאיצ'יו מערבית.
ז'מאיצ'ו, לעומת זאת, נחשבת לקרובה יחסית ללטבית ואף קיימת ויקיפדיה בניב זה.
בדרך כלל, דוברי ניב אחד אינם מתקשים להבין דוברי הניב השני, אך מזהים את הניב המדובר מיד.
ההבדלים בין הניבים השונים הם בעיקר בהגייה, ולא בדקדוק.
בליטאית 12 אותיות תנועה מהאלפבית הלטיני, חלקן בתוספת סימנים דיאקריטיים מסוימים כמו סימן ה"אוגונק" (זנבון, קרס מתחת לאות, לדוגמה: ę) המשמש לציון תנועות ארוכות יותר, כשריד היסטורי לשימוש בו לציון תנועות מאונפפות, שנעלמו מליטאית.
למעשה, קיימות 11 תנועות בהגייה הליטאית.
חוסר ההתאמה בין אותיות התנועה לתנועות המושמעות (כלומר בין הצליל לסימול הגרפי שלו) נובע מכך ששתיים מהתנועות [:u:, i] מיוצגות בשתי אותיות כל אחת (ų,ū ; į,y בהתאמה), ואילו לתנועה [:o] אין אות ייחודית.
תנועות אחוריות כמעט אחוריות מרכזיות כמעט קדמיות קדמיות סגורות u uː · · i iː כמעט סגורות חצי סגורות o oː · · eː אמצעיות חצי פתוחות · ɛ ɛː כמעט פתוחותːɐ פתוחות · ɑ
בליטאית קיימים 20 עיצורים שונים המיוצגים באמצעות אותיות האלפבית הלטיני ואותיות נוספות המורכבות מאות בסיסית וסימן דיאקריטי.
בליטאית, צירוף האותיות ch נהגה כחי"ת רכה, כמו х ברוסית.
הליטאית היא שפה בעלת נטיות רבות שבה היחס בין המילים נקבע לפי הנטייה ולא לפי סדר המילים במשפט.
בליטאית שבע יחסות שם, שני מגדרים דקדוקיים לשמות עצם (זכר ונקבה) ושלושה מגדרים לשמות תואר, כינויים, ספרות וחלקים (זכר, נקבה ונייטרלי).
כל נטייה חייבת להתאים למין ולמספר של שם העצם.
הצורות הנייטרליות של חלקי דיבור אחרים משמשות לנושא של מגדר לא מוגדר (כינוי, אינפיניטיב וכו').
ליטא המרכזית (בפולנית Republika Litwy Środkowej, בליטאית Vidurine Lietuva, בבלארוסית Рэспубліка Сярэдняе Літвы) הייתה מדינה עצמאית לכאורה, אך בפועל שלטון בובות בשליטה פולנית, אשר נוצרה בשנת 1920 על ידי חיילים "מורדים" מן הדיוויזיות הליטאיות והבלארוסיות של הצבא הפולני.
המדינה אוחדה עם פולין ב-24 במרץ 1922, בעקבות בחירות לפרלמנט המקומי.
כ-50 שנה לאחר המרד כנגד האימפריה הרוסית, בשנת 1864, הייתה הדוכסות הגדולה של ליטא נתונה תחת משטר צבאי רוסי.
נאסר הדיבור בפומבי בשפה הפולנית או בשפה הליטאית, נאסר על פולנים לקנות נכסי דלא ניידי, והוטל עליהם מס מיוחד.
התמהיל האתני של האזור אינו ברור, כיוון שההיסטוריונים טוענים כי לא ניתן להסתמך על מפקדי אוכלוסין שערכו הממשלות השונות – הפולנים, הליטאים והסובייטים.
נראה כי המדויק ביותר הוא מפקד האוכלוסין שערכה האימפריה הרוסית בשנת 1897 ואף במידה מסוימת המפקד הנאצי משנת 1942, שכן אלו נעשו על ידי גורם חיצוני, שלא היה בעל עניין במאבקים האתניים הפנימיים.
על פי סקרים אלו היו בין תושבי העיר וילנה כ־20% דוברי רוסית (רבים מהם יהודים), כ־30% פולנים, וכ־40% יהודים.
האוקראינים, הבלארוסים, הליטאים, הגרמנים, ומיעוטים אתניים אחרים התבטאו באחוזים בודדים.
במחוז וילנה כולו היה רוב בלארוסי של כ־56%, היהודים היוו 12%, ו־8.2% היו פולנים.
ואכן, כיום, רובו של המחוז שהיווה את "מרכז ליטא" הוא חלק ממדינת בלארוס (בעוד שווילנה היא בירת ליטא העצמאית).
אל מול נתונים אלו טענו הליטאים כי מספרם הרב של דוברי הפולנית הוא תוצאה של פולניזציה של הליטאים שחיו במקום, וכי זכותם ליצור מדינה רב-לאומית כשם שפולין השתלטה על שטחים בהם אין רוב פולני, מזרחה לקו קרזון.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני הקיסרי את השטח.
עם התפוררות האימפריה הרוסית והמהפכה הרוסית וכן נסיגת הכוחות הגרמניים בשנת 1918 הפך שטחה של ליטא המרכזית לחלק מהרפובליקה של ליטא.
שטחה של "הדוכסות הגדולה" לשעבר חולק לאחר מלחמת העולם הראשונה לשלושה חלקים:
במערב – הרפובליקה של ליטא, אשר בה רוב לקתולים ודוברי השפה הליטאית, ובה מיעוטים אתניים פולנים, יהודים וגרמנים ניכרים.
במזרח – בלארוס אשר בה אוכלוסייה נוצרית אורתודוקסית ממוצא אתני בלארוסי, ובה מיעוטים פולנים ויהודים, הגרים בעיקר בערים הגדולות.
בדרום – הרפובליקה של פולין ובה רוב לדוברי הפולנית, ומיעוטים אתניים אוקראינים, בלארוסים וליטאים.
עם פרוץ המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1919, שטחה של ליטא המרכזית נכבש על ידי הצבא האדום אשר הדף יחידות פולניות (מיליציות להגנה עצמית) שהחזיקו בשטח.
בסמוך לאחר מכן התארגנו הפולנים ושבו וכבשו את השטח.
בשנת 1920 שב ונפל השטח בידי הבולשביקים, ואלו הכריזו כי הם מכירים בריבונותה של ה"רפובליקה הסובייטית הליטאית" על העיר וילנה.
לנין המתין לנפילתה של ליטא כולה בידי אנשיו, על מנת להפכה לרפובליקה סובייטית, ולאחדה עם ברית המועצות.
עם זאת, באוגוסט 1920 נחל הצבא האדום תבוסה ניצחת בקרב על ורשה, ונאלץ לסגת משטחה של ליטא המרכזית, אותו העביר לממשלה הליטאית.
במקביל השתלטה ליטא על חבל סובלקי הדרומי, השייך לפולין, בטענה כי יש בו רוב ליטאי אתני.
ב-26 באוגוסט הגיע הצבא הפולני המנצח אל גבולות ליטא, והדף את הליטאים מכל השטחים עליהם השתלטו.
במצב הפוליטי שנוצר, סירבה ממשלת ליטא, אשר ישבה בקובנה, לקיים כל משא ומתן בנוגע לווילנה, בטענה כי זו בירתה ההיסטורית של המדינה הליטאית, וכי אין לפולנים כל חלק ונחלה בה.
הפסקת אש הושגה ב־7 באוקטובר 1920, אך לא בא בעקבותיה כל פתרון מדיני.
המפקד הפולני העליון יוזף פילסודסקי הורה לפקודו לוציאן ז'ליגובסקי "למרוד" ביחד עם הדיוויזיה הליטאית-בלארוסית הראשונה, שהייתה נתונה למרותו, וכך יכלו הפולנים להחזיק בעיר, מבלי להכריז מלחמה על ליטא.
ב־8 באוקטובר 1920 נכנס הגנרל ז'ליגובסקי לווילנה, ולא נתקל בהתנגדות כלשהי.
באופן זה נוצרה מדינה חדשה הנקראת "הרפובליקה של ליטא המרכזית".
ז'ליגובסקי פיקד על כוחותיה המזוינים של המדינה, והכריז על הקמת המדינה ב־12 באוקטובר 1920. הוא כונן ממשלה זמנית, והקים בצו מן ה-7 בינואר 1921 בתי משפט ומשטרה.
זכויות של אזרח ניתנו לכל מי שישב במדינה ביום 1 בינואר 1919, או במשך חמש השנים שקדמו ל־1 באוגוסט 1914.
סמלי המדינה היו דגל אדום ועליו סמל פולין – הנשר הלבן, וכן סמל הויטיס הליטאי (פרש עטוי שריון מנופף בחרב).
סמל זה היה עירוב של סמלים ליטאים ופולנים שנועד להחזיר לתודעה את ימי חבר העמים הליטאי – פולני, במאה ה-16 אשר נחשב לאחד מן השיאים החיוביים בהיסטוריה של שתי הארצות.
מאחורי הקלעים התנהלו מגעים דיפלומטיים קדחתניים.
ליטא הציעה הקמת קונפדרציה בלטית, ובה יהיו חברות ליטא, בה השפה תהיה ליטאית, וליטא המרכזית, בה תהא השפה פולנית.
פולין דרשה כי הקונפדרציה החדשה תיצור פדרציה עם פולין, בהתאם לחזונו של פילסודסקי על יצירת פדרציה בין הים הבלטי והים השחור.
הליטאים סירבו לפשרה, שכן חששו כי בפדרציה מסוג זה תיבלע תרבותם ושפתם בשפה ובתרבות הפולנית השלטת.
הבחירות הכלליות נקבעו ל־9 בינואר 1921, וחוק הבחירות היה צריך להיות מוכן לפני 28 בנובמבר 1920, אך בשל גישור שערך חבר הלאומים וחרם ליטאי על ההצבעה, נדחו הבחירות.
בינתיים נערכו שיחות שלום בחסות חבר הלאומים בבריסל.
ההסכם הראשוני נחתם על ידי שני הצדדים ב־9 בנובמבר 1920, והשיחות החלו ב-3 במרץ 1921, במטרה לדון בהצעה הפולנית לקיום משאל עם שיכריע על גורל השטח.
הבלגים הציעו תוכנית שנקראה "תוכנית היימן" (על שם אחד הנציגים הבלגים), שעיקריה:
שני הצדדים מכירים זה בעצמאותו של זה.
מרכז ליטא תהא לחלק מן הפדרציה הליטאית המורכבת משני קנטונים – האחד בעל רוב ליטאי (אזור סמוגיטיה) והשני אזור וילנה, בעל זהות רב לאומית.
לשני הקנטונים תהיינה ממשלות, פרלמנטים ושפות רשמיות נפרדות, ובירת הפדרציה תהיה וילנה.
הממשלה הליטאית והממשלה הפולנית יצרו ועדות שתדונה בשאלות של מסחר, תעשייה ויחסי חוץ של הפדרציה החדשה.
הפולנים יחתמו על הסכם להגנה הדדית עם הליטאים.
תינתן לפולין זכות השימוש בנמלי ליטא.
התוכנית התקבלה על דעת שני הצדדים, אך היו בה חסרונות מסוימים.
השיחות הגיעו לקיפאון כאשר דרשה פולין כי משלחת מליטא המרכזית (אותה החרימה ליטא) תוזמן לבריסל.
הליטאים דרשו מצדם כי כל החיילים הפולנים ייסוגו לקווים שלפני הסכם הפסקת האש מ־7 באוקטובר 1920. שתי הדרישות לא יכולות היו להתקבל על דעת הצד השני.
בספטמבר 1921 הוצעה תוכנית חדשה, שהיו בה שכלולים לעומת "תוכנית היימן".
הוצע כי שטח "העיר החופשית ממל" (כיום קלייפדה) יצורף לליטא, ולמרכז ליטא תינתן אוטונומיה מסוימת במקום מעמד של קנטון.
הצעה זו נדחתה על הסף על ידי שני הצדדים והשיחות תמו.
לאחר כישלון השיחות גבר המתח באזור.
הנושא החשוב ביותר היה גורלם של 27,000 חיילי "צבא מרכז ליטא".
הגנרל ז'ליגובסקי החליט להעביר את סמכויותיו לרשויות האזרחיות, ולשם כך נקבעו בחירות ב־8 בינואר 1922. הליטאים החרימו את הבחירות בטענה כי הם מנוגדות לחוק הבינלאומי שכן הן נערכות באזור שהוא חלק ממדינת ליטא הריבונית, ורק היא רשאית לערוך בו בחירות.
המפלגה הבולשביקית הליטאית, ומפלגות אתניות בלארוסיות הצטרפו לחרם.
כתוצאה מן החרם, רוב המשתתפים בבחירות תמכו ברעיון של סיפוח המדינה לפולין.
כ־64% מן האוכלוסייה השתתפה בבחירות.
המיעוטים האתניים, הבלארוסים, הליטאים והיהודים, גילו שיעור השתתפות נמוך, בעוד שהפולנים הצביעו באחוזים גבוהים ביותר.
כן עלה חשד לזיוף התוצאות.
המפלגות התומכות באיחוד עם פולין זכו ב־77 מושבים בפרלמנט, בעוד המתנגדים לאיחוד זכו ב־29 מושבים.
הפרלמנט התכנס ב-1 בפברואר 1922 וב-20 בפברואר הכריז על האיחוד עם פולין.
ב־22 במרץ קיבל הפרלמנט הפולני, הסיים, חוק המאשר את האיחוד, "ליטא המרכזית" חדלה להתקיים והפכה למחוז במדינה הפולנית.
שינויי הגבול הוכרו על ידי חבר הלאומים בשנת 1923 אך ליטא סירבה להכיר בריבונות הפולנית על וילנה.
היא המשיכה להתייחס לעיר כאל בירתה והפכה את קובנה לעיר בירה זמנית.
בית דין בינלאומי שהתכנס בהאג פסק בשנת 1931 שהסיפוח הפולני של ליטא המרכזית הוא הפרה של החוק הבינלאומי.
בשנת 1938 בעודה נתונה ללחץ בינלאומי מברית המועצות וגרמניה הכירה הממשלה הליטאית בשינויי הגבול.
לאחר הסכם מולוטוב ריבנטרופ משנת 1939 שבעקבותיו באה חלוקת פולין בין גרמניה הנאצית ובין ברית המועצות, הועברה וילנה ושטח של עד 30 קילומטרים מסביב לה לליטא ב-10 באוקטובר אותה שנה.
רוב שטחה של ליטא המרכזית נמסר במקביל לידי הרפובליקה הסובייטית הבלארוסית, והוא כיום חלק ממדינת בלארוס העצמאית.
ליטא השתתפה בכל המשחקים האולימפיים מאז הכריזה על עצמאותה ב-1991. עוד קודם לכן, השתתפה בשתי אולימפיאדות בתקופה הקצרה בה הייתה מדינה עצמאית בין שתי מלחמות העולם, אולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בין 1952 ל-1988 התחרו ספורטאים ליטאים במסגרת משלחת ברית המועצות.
בשש האולימפיאדות שנערכו מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992), זכו הספורטאים הליטאים ב-26 מדליות ב-12 ענפים שונים, מהן שש מדליות זהב.
הענפים בהם התבלטה ליטא במיוחד הם אתלטיקה (ובפרט זריקת דיסקוס), כדורסל וקרב חמש מודרני.
ליטא השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), וכן באולימפיאדת סנט מוריץ (1928).
עד כה, לא זכו ספורטאים ליטאים במדליות באולימפיאדות בחורף.
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הכריזה ליטא על עצמאותה, ובשנת 1924 שלחה ספורטאים לאולימפיאדת פריז.
המשלחת הליטאית כללה 11 כדורגלנים ושני רוכבי אופניים.
נבחרת הכדורגל לא התאמנה מעולם לפני המשחקים, והיא הגיעה לפריז 12 שעות לפני המשחק הראשון, לאחר מסע בן ארבעים שעות מקובנה.
המשחק, מול נבחרת שווייץ, הסתיים בתבוסה 9-0. רוכבי האופניים אף הם נחלו כישלון, ולא סיימו את המרוץ בן 188 הקילומטרים.
לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) שלחה ליטא משלחת בת שנים עשר ספורטאים, שהתחרו באתלטיקה, אגרוף, רכיבת אופניים והרמת משקולות.
ההישג הטוב ביותר היה של המתאגרף יואוזס וינצ'ה, שסיים במקומות 8-5.
ליטא לא שלחה משלחת לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) מסיבות כלכליות, ולאולימפיאדת ברלין (1936) לא הזמינה אותה גרמניה, בשל סכסוך בין המדינות על אזור קלייפדה.
ב-1940 נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות, וחדלה להיות מדינה עצמאית.
בין אולימפיאדת הלסינקי (1952) לאולימפיאדת סיאול (1988) התחרו ספורטאים ליטאים במסגרת המשלחת הסובייטית.
57 ספורטאים ליטאים זכו במדליות בתקופה זו.
שבעה מהם זכו במדליות זהב בענפים אישיים, ורבים אחרים היו שותפים לזכיותיהן של הנבחרות הסובייטיות בענפים הקבוצתיים, ובהם כדורסל, כדורגל, כדורעף וכדוריד.
ב-1991 הכריזה ליטא על עצמאותה.
מרבית המדינות שהרכיבו את ברית המועצות יוצגו באולימפיאדת ברצלונה במשלחת אחת, ואולם ליטא, בדומה לשכנותיה לטביה ואסטוניה, שלחה משלחת עצמאית, לראשונה מזה 64 שנים.
המשלחת כללה 46 ספורטאים, שהתחרו ב-11 ענפים.
זורק הדיסקוס רומאס אוברטאס, שזכה במדליית הכסף בסיאול תחת דגל ברית המועצות, זכה במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה של ליטא.
נבחרת הכדורסל זכתה במדליית הארד, לאחר שגברה על נבחרת המשלחת המאוחדת 78-82 במשחק על המקום השלישי.
בשורותיה של נבחרת ליטא שיחקו שחקנים שארבע שנים קודם לכן זכו במדליית הזהב במדי נבחרת ברית המועצות, ובראשם ארווידאס סאבוניס.
לאולימפיאדת אטלנטה (1996) שלחה ליטא 60 ספורטאים, שהתחרו ב-14 ענפים.
נבחרת הכדורסל שבה וזכתה במדליית הארד, לאחר שגברה על נבחרת אוסטרליה 74-80. הייתה זו המדליה היחידה שהשיגה ליטא במשחקים אלה.
הישגים נוספים שרשמה ליטא באטלנטה: זורק הדיסקוס וירגיליוס אלקנה סיים במקום החמישי, כמו גם רוכבת האופניים יולנטה פוליקביציוטה במרוץ אופני כביש, ואילו הקופצת לגובה נלה ז'ילינסקיינה סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת סידני (2000) הייתה המוצלחת ביותר בתולדותיה של ליטא.
61 הספורטאים ששלחה זכו בחמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
זוכי מדליות הזהב היו הקלעית דאינה גודזינוויצ'יוטה (בטראפ, ענף של ירי בצלחות חרס) וזורק הדיסקוס וירגיליוס אלקנה, שסיים במקום החמישי באטלנטה.
נבחרת הכדורסל, במדיה שיחקו גם שרונאס יאסיקביצ'יוס ורמונאס שישקאוסקאס זכתה במדליית הארד בפעם השלישית ברציפות, גם הפעם לאחר ניצחון על נבחרת אוסטרליה 71-89, שקדם לו הפסד דחוק לארצות הברית בחצי הגמר, 85-83. במדליות ארד נוספות זכו רוכבת האופניים דיאנה ז'יליוטה במרוץ אופני כביש והחותרות קריסטינה פופלאווסקיה ובירוטה שאקיצקיינה במקצה הזוגות.
לאולימפיאדת אתונה (2004) שלחה ליטא 59 ספורטאים, שהתחרו ב-13 ענפים.
וירגיליוס אלקנה שחזר את הישגו וזכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס, עם שיא אולימפי חדש (69.89 מטר).
אאוסטרה סקויטה זכתה במדליית הכסף בקרב שבע, ולהישג דומה הגיע אנדריוס זאדנפרובסקיס בקרב חמש מודרני.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה ליטא את המשלחת הגדולה בתולדותיה.
המשלחת כללה 71 ספורטאים, שהתחרו ב-16 ענפים.
הספורטאים הליטאים צברו חמש מדליות, אך אף אחת מהן לא מזהב.
וירגיליוס אלקנה, שזכה בעבר בשתי מדליות זהב רצופות הסתפק הפעם במדליית ארד.
בקרב חמש מודרני זכו ליטאים הן במדליית הכסף (אדווינאס קרונגולצאס) והן במדליית הארד (אנדריוס זדנפרובסקיס).
גינטרה וולונגוויצ'יוטה זכתה במדליה ראשונה בענף השיט, מדליית כסף בגלישה בדגם לייזר רדיאל.
מינדאוגאס מיזגאיטיס זכה במדליית ארד בהיאבקות, הראשונה בענף זה.
נבחרת הכדורסל שוב סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ספרד 91-86 בחצי הגמר ולנבחרת ארגנטינה 87-75 במשחק על מדליית הארד.
ספורטאים ליטאים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את הקלעית דאינה גודזינוויצ'יוטה שדורגה חמישית בטראפ, המתאבק מינדאוגאס אז'רסקיס שסיים במקום השביעי, החותר מינדאוגאס גרישקוניס שסיים במקום השמיני ורוכבת האופניים סימונה קרופצקייטה שסיימה במקום השמיני במרוץ הספרינט.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 62 ספורטאים ליטאים.
הם שחזרו את ההישג מסידני, וזכו ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
השחיינית רותה מיילוטיטה בת ה-15 זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה ולאורה אסדאוסקאיסה זכתה במדליית הזהב השנייה, בקרב חמש מודרני.
חותר הקאנו יבגני שוקלין זכה במדליית כסף במקצה ל-200 מטר, ובמדליות ארד זכו המתאגרף אוואלדאס פטראוסקאס והמתאבק אלכסנדר קזקביץ'.
נבחרת הכדורסל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת רוסיה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הליטאים ב-4 מדליות, ללא מדליות זהב.
את ההישג הגבוה ביותר רשמו צמד החותרים מינדאוגאס גרישקוניס וסאוליוס ריטר, שזכו במדליית כסף.
במקצה המקביל לנשים זכו מילדה ואלצ'יוקאטה ודונאטה וישטארטאיטה במדליית ארד.
הקיאקיסטים אאורימאס לנקאס ואדווינאס רמנאוסקאס זכו אף הם במדליית ארד, במקצה הזוגות ל-200 מטר, ובמקצה הזוגות ל-1000 מטר סיימו ריצ'רדאס נקריושיוס ואנדריי אוליניק במקום החמישי.
במדליה הרביעית, מדליית ארד, זכה מרים המשקולות אאורימאס דידז'באליס.
הייתה זו המדליה האולימפית הראשונה של ליטא בענף זה.
השחיינית רותה מיילוטיטה לא הצליחה לשמור על תוארה מלונדון, וסיימה במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חזה.
שחיין נוסף, סימונאס ביליס, סיים במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי.
רוכבת האופניים סימונה קרופצקאיטה סיימה במקום השביעי במרוץ הספרינט והשייטת גינטרה שיידט סיימה במקום השביעי בלייזר רדיאל.
נבחרת הכדורסל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת אוסטרליה, וסיימה במקום השביעי.
שחקן הנבחרת מנטאס קלנייטיס היה מוסר האסיסטים המצטיין בטורניר, עם 7.5 בממוצע למשחק.
אף ספורטאי ליטאי לא זכה במדליה אולימפית במשחקי החורף.
להישג הגבוה ביותר הגיעו המחליקים האומנותיים מרגריטה דורביאזקו ופובילאס ואנאגאס, שסיימו במקום השביעי באולימפיאדת טורינו (2006).
קסטוטיס בולוטה אמנם סיים במקום החמישי בהחלקה מהירה ל-10,000 מטרים באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), אך בתחרות זו השתתפו רק שבעה מתמודדים.
ליטאים (ליטאית: lietuviai) הם אומה וקבוצה אתנית שמקורן במדינות הבלטיות, בעיקר במולדתם ליטא שם הם מונים מעט יותר מ-3 מיליון איש.
כמיליון ומעלה נוספים מתגוררים בפזורה, במדינות כארצות הברית, ברזיל, קנדה, קולומביה, רוסיה, אנגליה ואירלנד.
שפת האם שלהם היא ליטאית.
שטחן של המדינות הבלטיות כיום, לרבות ליטא המודרנית, היה מיושב על ידי מספר שבטים בלטיים.
במשך מאות שנים, ובמיוחד תחת דוכסות ליטא, אוחד חלק מן השבטים הבלטים לתוך אומה אחת שנקראה "האומה הליטאית", איחוד שבוצע בעיקר כהגנה נגד השבטים הסלאבים מהמזרח.
השטח שהיה פעם מיושב על ידי הליטאים היה הרבה יותר גדול מליטא של היום, וכלל גם את צפון-מערב בלארוס, קלינינגרד וחלקים מלטביה ופולין.
בשנת 1387 קיבלו עליהם הליטאים את הנצרות.
בסוף המאה ה-19 החלה תחייה של הלשון הליטאית, שחיזקה את התנועה הלאומית.
האומה הליטאית נמצאת ברובה בארצה ליטא, ובמספר כפרים באזור הצפוני של פולין, כמו גם בלטביה הדרומית ובתפוצות של הפזורה, שם הם מהגרים.
יש שעדיין נותרו בבלארוס ובמחוז קלינינגרד הרוסי, אך במספר קטן לעומת פעם.
ליטא קיבלה שוב את עצמאותה מברית המועצות ב-1990, וב-1991 הוכרה על ידי רוב המדינות.
היא הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004.
בין המדינות הבלטיות, ליטא כוללת את האוכלוסייה ההומוגנית ביותר.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001, 83.45% מכלל האוכלוסייה זיהו עצמם בקבוצה האתנית הליטאית, 6.74% זיהו עצמם כפולנים, כרוסים 6.31%, כבלארוסים 1.23%, ו-2.27% כחברים בקבוצות אתניות אחרות.
ליטאוויס (Litavis או Litauis) המכונה גם ליטאווי (Litaui) או ליטאוויה (Litauia) היא אלה במיתולוגיה הקלטית - ככל הנראה אלת אדמה, שפולחנה היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו).
כתובות לכבוד האלה התגלו באנייה-לה-דוק ובמאלאן, בקוט-ד'אור שבצרפת.
בכתובות אלה מצוינת האלה כזוגתו של האל הרומי - גאלי מרס קיקולואיס.
ככל הנראה מקור שמה של האלה במילה הפרוטו קלטית "ליטו" שמשמעה "להאכיל" - ככל הנראה בשל זיהוייה כאלת האדמה המאכילה את האנושות.
ליטאס (בליטאית: Litas) היה ההילך החוקי של ליטא מאז עצמאותה ב-1991 ועד 2015. הליטאס נחלק ל-100 סנטאס (Centas).
הליטאס היה המטבע של ליטא בשנות עצמאותה הראשונות בין שתי מלחמות העולם.
הליטאס הראשון נכנס למחזור הליטאי ב-1922, והחליף את האוסטמרק והאוסטרובל הגרמניים.
שער ההמרה היה 10 ליטאס לדולר.
לאחר כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות ב-1940 הוחלף הליטאס ברובל ב-1941.
מטבע הטלונאס היה שימושי מ-1991 ונעלם ב-1993. הוא הגיע בתגובה לאינפלציה כדי להחליף את הרובל.
הליטאס השני נכנס למחזור כהליך חוקי ב-1992, שנתיים לאחר עצמאות ליטא.
ציפו שהליטאס יוחלף באירו ב-1 בינואר 2010, אולם בשל שער האינפלציה בליטא, המועד נדחה בחמש שנים ל-1 בינואר 2015, מועד הצטרפותה של ליטא לגוש האירו.
ליטובוי (ברומנית: Litovoi; השם מופיע בתעודות בלטינית כ-Lytuoy, Lythen Waiwoda ו-Litva Vaivodam) היה שליט רומני (וויבוד או קניאז) ששלט בערך בשנים 1241–1277 או 1279, באזור אולטניה של היום, בחלק הדרומי-מערבי של רומניה הנוכחית.
שמו כנראה הוא ממקור סלאבי, אך מוצאו הרומני (המופיע בצורה "olati") מוזכר בדיפלומת האבירים היואניטים, כלומר הוספיטלרים, שהוצאה ב-2 ביולי 1247 על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה (1235-1270).
בדיפלומה צוין כי המלך מעניק לאבירים ההוספיטלרים, שליטה בבאנות הסוורין (או באנאט של סוורין) וב"קומניה" .
במסמכים הונגריים מופיע כ "ליטואוי" (Lytuoy) או "ליטואון" וארצו נקראה "טרה ליטואה" (terra Lytua).
באגרות המולדביות מ-1374 ו-1407 שמו מוזכר כ"ליטובוי" או "ליטאבור".
בכרוניקות אחדות הוזכר שמו כ"Lyrtioy" או "Lynioy".
לדעת ההיסטוריון הבולגרי ואסיל זלטרסקי היה מדובר בצורה מעוותת של השם הבגולרי "ליטובוי"
יש משערים כי בהתחלה משל ליטובוי, שמרכז נסיכותו היה אולי במחוז גורז' של היום, גם באזור מסוים בדרום טרנסילבניה השכנה, אזור האצג (Haţeg), שנכבש ממנו מאוחר יותר בידי מלך הונגריה.
זלטרסקי, תוך הסתמכות על מידעמהכרוניקן הערבי ראשיד א-דין סבר שהנסיכות של ליטובוי הייתה בחסות הקיסרות הבולגרית השנייה.
בשנת 1277 או בשנים 1277–1280 נמצא ליטובוי במלחמה עם ההונגרים על האדמות שהמלך החדש לסלו הרביעי ביקש לספח לאדמות הכתר, ודרש בגינן תשלום מיסים.
ליטובוי שהעדיף להילחם ולא לשלם את המס הנדרש, נהרג בקרב.
משערים שהקרב התקיים באזור האצג ושבראש הכוחות ההונגרים עמדו המגיסטר ג'רג' (גיירגי) והרוזן פטר.
האירוע מסופר במכתב מענק של המלך מ-8 בינואר 1285 שבו אחד מגיבורי הקרב, המגיסטר גיירגי, בנו של שימון, קיבל במתנה כמה כפרים באזור שרוש, הנמצא כעת בסלובקיה.
לפי ההיסטוריון הרומני יואן אורל פופ, ליטובוי, המוזכר בדיפלומת ההוספיטלרים, וליטובוי שמת בקרב המתואר באיגרת מ-1285, הם שני אנשים שונים - ייתכן שהאחד הוא יורשו של השני.
אחיו של ליטובוי, ברבאט, שנפל בשבי, שוחרר תמורת כופר וירש את כס הנסיכות.
ליטא השתתפה בכל משחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז הכריזה על עצמאותה ב-1991. עד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) התחרו ספורטאים ליטאים במסגרת משלחת ברית המועצות.
במשחקי החורף לקחה ליטא חלק פעם אחת בלבד, ב.
מרבית המדינות שהרכיבו את ברית המועצות יוצגו באולימפיאדת ברצלונה במשלחת אחת, ואולם ליטא, בדומה לשכנותיה לטביה ואסטוניה, שלחה משלחת עצמאית.
ליטא שלחה למשחקים משלחת של ארבעה ספורטאים, שלוש נשים וגבר אחד, שזכו בשבע מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות כסף ושלוש מארד.
ב נשלחו תשעה ספורטאים לייצג את המדינה (שישה גברים ושלוש נשים) ששבו למולדתם עם שיא לאומי של 11 מדליות פאראלימפיות, בהן שלוש מדליות זהב.
האתלטית מלדה באומגרטה הייתה לאחת הספורטאיות הבולטות במשלחת כשזכתה בשתי מדליות זהב וקבעה שני שיאי עולם בקטגוריה בה התחרתה (קטגוריה F41) עם מרחק של 9.07 מטרים בהדיפת כדור ברזל, ותוצאה של 30.80 מטרים בזריקת דיסקוס.
ספורטאית נוספת שבלטה במשלחת הייתה אלדונה גריגלינינה (Aldona Grigaliūnienė) שזכתה בתחרות הקפיצה לרוחק, עם שיא עולם של 4.49 מטרים.
גריגלינינה זכתה במדליית הזהב הרביעית בהיסטוריה של ליטא בתחרות הדיפת כדור הברזל ב כשקבעה שיא עולם של 11.07 מטרים.
אולימפיאדה זהב כסף ארד סה"כהמשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994) 0 0 0 0 סה"כ 0 0 0 0
חוסה קרלוס פרננדס וידיגל (בפורטוגזית: José Carlos Fernandes Vidigal; נולד ב-11 ביולי 1969 בלואנדה שבאנגולה) ידוע בשם ליטו הוא כדורגלן עבר אנגולי-פורטוגלי ומאמן בהווה.
חוסה קרלוס פרננדס וידיגל נולד בלואנדה שבאנגולה ובילה את כל הקריירה המקצועית שלו כשחקן בפורטוגל.
ליטו שיחק במהלך הקריירה במספר קבוצות בולטות בכדורגל הפורטוגלי והן אלבאס, קמפומאונסה, בלננסש וסנטה קלרה.
ליטו פרש ממשחק פעיל בשנת 2003 כשהוא בן 34 ולאחר שערך 212 משחקים בליגה הראשונה והשנייה בפורטוגל.
במהלך הקריירה, שיחק ליטו עם נבחרת אנגולה בגביע אפריקה לאומות לשנת 1998.
לאחר פרישתו בשנת 2004, מונה ליטו למאמנה של פונטסולנש אותה אימן במשך שלוש שנים ולאחר מכן עבר לתפקיד המאמן בריביירו.
ב-2008, מונה ליטו למאמנה של אסטרייה אמאדורה ואימן את אחיו הצעיר לואיס ששיחק במדי הקבוצה במשך חצי עונה כשלאחר מכן מונה למאמנה של פורטימוננסה.
בחודש אוקטובר 2009, מונה ליטו למאמנה של אוניאו ליירה כשלאחר מכן, ב-8 בינואר 2011 עזב אותה לטובת עמדת המאמן הראשי בנבחרת אנגולה.
ב-2014, חזר ליטו לבלננסש לתפקיד המאמן והיה למאמן השלישי שמונה לקבוצה באותה העונה.
אף על פי שליטו לא סיים את אותה העונה כמאמנה של בלננסש הוא הוביל את הקבוצה עד להעפלה לליגה האירופית מהמקום השישי בטבלת הליגה הפורטוגלית.
ב-2015, מונה ליטו כמאמנה של ארוקה אותה הוביל לאחר עונה אחת לליגת העל הפורטוגלית ובעונה שלאחר מכן הגיעה עמה עד למקום החמישי בטבלת הליגה הראשונה בפורטוגל שמבטיח השתתפות בליגה האירופית.
לאור הצלחתו כמאמנה של ארוקה, האריך בחודש מרץ 2016 את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
במוקדמות הליגה האירופית בעונת 17\2016, הגיע ליטו עם ארוקה עד לשלב הפלייאוף בו הודחה קבוצתו לאחר הפסד לאולימפיאקוס לאחר שעברה בשלב הקודם את הראקלס אלמלו.
ב-11 בפברואר 2017, הודיעה מכבי תל אביב כי ליטו מונה למאמנה הראשי.
כעבור שלושה ימים, חתם ליטו על חוזה לעונה וחצי בקבוצה והוצג.
ב-14 ביוני 2017, הודיעה מכבי כי ז'ורדי קרויף הוא המאמן החדש של מכבי תל אביב, וכי וידיגל יפוטר.
ב-3 באוקטובר 2017 מונה למאמן סי.די.
אבס מתחתית ליגת העל הפורטוגלית.
ב-23 במאי 2018 מונה למאמן ויטוריה סטובאל מליגת העל הפורטוגלית.
ב-25 בינואר 2019 התפטר מתפקידו וכעבור ימים אחדים מונה למאמן בואבישטה.
ליטובטס (שם מדעי: Lithobates; משמעות השם "צפרדע מטפסת-סלעים") הוא סוג של צפרדעים ממשפחת הצפרדעיים.
בני סוג זה קרובים לסוג Rana ועד היום ישנם חוקרים המשייכים אותם כתת-סוג אליהם.
הם הופרדו בשנת 2005 עקב בדיקות על כמה זני צפרדעים מאמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית כתת-סוג של צפרדעים מהסוג Rana אך יחד עם מינים נוספים שחלקם נפוצים באמריקה הצפונית, הם הופרדו מהסוג ע"פ רוב החוקרים.
בני סוג זה הם צפרדעים אמריקאיות בעלות רצועות פסים כהות או צהובות לאורך גופם ופניהם.
הם חיים במים ובעלי תיאבון בריא לכל סוג טרף.
הגדולה שבצפרדעים אלה היא צפרדע שור אמריקנית, ששוקלת עד 500 גרם.
צפרדע נוספת היא צפרדע העץ שיכולה לשרוד באזורים צפוניים יותר מכל דוחיים.
ליטא משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הליטאים 14 מדליות, מהן שבע מדליות זהב.
ליטא משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי ליטאי במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של ליטא למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת זכתה בארבעה מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים אגרוף עם זכייה בשתי מדליות זהב בקטגוריות משקל קל וקל-חצי-כבד לנערים, חתירה עם זכייה במדליית זהב בטורניר היחידים לנערים, וג'ודו בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערות.
בענף האתלטיקה המשלחת העפילה לארבעה גמרים בהם הם סיימו במקום הרביעי בהדיפת כדור ברזל לנערות, מקום חמישי ביידוי פטיש לנערים, מקום שישי בהטלת כידון לנערים ומקום אחד-עשר בהליכה תחרותית לנערות למרחק של 5 ק"מ.
נבחרת הנערים בכדורסל דורגה במקום החמישי.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים התעמלות עם דירוג במקום השביעי בתרגיל המתח לנערים בהתעמלות מכשירים, וקרב חמש מודרני עם דירוג במקום השישי בטורניר הנערות ומקום תשיעי בטורניר הנערים.
בענף השחייה המשלחת דורגה במקום השמיני במשחים 50 מטר לנערים ו-50, 100, ו-200 מטר לנערות בסגנון שחיית חזה.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים קאנו/קיאק ושיט.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 21 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בשבעה מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
בענף הטניס זכתה במדליית ארד בטורניר היחידים לנערות.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום הרביעי בענפים חתירה בטורניר היחידים לנערות, ואתלטיקה ביידוי פטיש לנערות.
נבחרת הנערות בענף האופניים דורגה במקום התשיעי.
המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימה בין המקומות האחרונים בכדורעף חופים.
ליטא השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו למקומות גבוהים בענפים ביאתלון, סקי אלפיני, סקי למרחקים.
אולם, גם לא סיימו בין המקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה עשרה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים.
המשלחת רשמה הישגים נאים בענפים החלקה אמנותית עם דירוג במקום התשיעי בטורניר ריקוד אמנותי, ובתחרות הכישורים לנערים בהוקי קרח עם דירוג במקום השישי.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו למקומות גבוהים בענפים ביאתלון, גלישת שלג, סקי אלפיני וסקי למרחקים.
פורד נולדה לאב בריטי (הארי לנארד פורד; באנגלית: Harry Lenard Ford), ואם איטלקייה (איזבלה בנוונוטו; באנגלית: Isabela Benvenuto) בלונדון, אנגליה.
כשהייתה בכיתה ב', עברה עם משפחתה לארצות הברית, ולבסוף השתקעו בלונג ביץ', קליפורניה.
היא החלה לנגן בגיטרה בגיל 11, בהשראת עבודתו של ריצ'י בלקמור עם דיפ פרפל.
בשנת 1975, בגיל 16, פורד לוהקה ללהקת הבנות הנמלטות (The Runaways), על ידי האמרגן קים פאולי (Kim Fowley), שהיה גם המפיק הראשון שלהן.
במהרה הלהקה הבטיחה חוזה הקלטות, ושחררה את אלבומה הראשון בשנת 1976. הלהקה צברה חשיפה תקשורתית משמעותית, והנמלטות נהיו ללהקה מצליחה בשנות ה-70 המאוחרות.
פורד הפכה לחלק בלתי נפרד מהקול של הלהקה, עד להתפרקותה באפריל 1979. בשנת 1977, פרצו ויכוחים פנימיים בין חברות הלהקה, לאחר שכבר הפסיקו לעבוד עם פאולי, עם הזמרת הראשית צ'רי קארי, והבסיסטית ג'קי פוקס.
הזמרת/גיטריסטית ג'ואן ג'ט רצתה שהלהקה תשנה את כיוונה לפאנק רוק, בהשראת להקת הראמונס, ואילו פורד והמתופפת סנדי ווסט רצו להמשיך בכיוון הרוק הכבד שהלהקה נהייתה מזוהה איתו.
לאחר ששני הצדדים לא הסכימו להתפשר, התפרקה הלהקה באפריל 1979.
בעקבות התפרקות להקת הנמלטות, פורד חתמה עם חברת התקליטים, Mercury Records, והתכוננה לפתוח בקריירת סולו.
אלבום הסולו הראשון שלה, "Out For Blood", הופץ בשנת 1983 והיה אכזבה מסחרית.
האלבום הבא שלה, "Dancing On The Edge" (בשנת 1984), זכה להצלחה מתונה והפופולריות של פורד החלה לעלות.
"Dancing On The Edge" כלל את הסינגל "Fire In My Heart", שהגיע לרשמית עשרת השירים הנבחרים במספר מדינות מחוץ לארצות הברית.
סינגל ההמשך, "Gotta Let Go", הצליח יותר והגיע למקום הראשון בטבלאות שירי רוק המיינסטרים.
פורד אמרה בראיון שהיא הקליטה אלבום נוסף שלא פורסם בשיתוף RCA Records, וטוני לומי לא הופיע בו.
פורד חתמה ב-RCA Records, שכרה את שרון אוסבורן בתור מנהלת ופרצה מחדש עם שירי פופ-מטאל יותר פופולריים.
ב-1988 היא הפיצה את האלבום המצליח ביותר מסחרית שלה, "Lita" שאותו הפיקה בעצמה.
הבלאדה "Close My Eyes Forever", דואט עם אוזי אוסבורן, נשאר השיר המצליח ביותר שלה, שהגיע למקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי.
פורד המשיכה את הצלחת האלבום "Lita" עם האלבום "Stiletto" (בשנת 1990).
סטילטו הכיל את השירים "Hungry" ו-"Lisa" (שיר שמוקדש לאמה).
אך האלבום לא הצליח להתמודד עם הצלחת האלבומים הקודמים שלה.
האלבום הבא של פורד היה "Dangerous Curves" שהופץ ב-1991 והכיל את הסינגל האחרון שהוציאה, "Shot of Poison".
אלבומה האחרון של פורד אשר הגיע לפני הפסקה ארוכה, "Black" הופץ באמצעות חברת התקליטים הגרמנית ZYX Records.
באמצע שנות ה-90, פורד הורידה את המוזיקה בסדר העדיפויות שלה, לאחר שהסבה את תשומת ליבה לגידול שני בניה הקטנים, ואף לימדה אותם בבית במשך כמה שנים.
לאחר הפצת האלבום "Black" בשנת 1995, היא לא הפיצה חומרים חדשים עד לאלבומה "Wicked Wonderland" בשנת 2009.
ביוני 2008, פורד הגיחה מחדש עם להקה חדשה, שחבריה מנו בין היתר את המתופף סטט האולנד (Stet Howland), שאיתה חיממה כמה הופעות בשם "Kiss Me Deadly", בצמוד למופע רוקלוהומה (Rocklahoma), שהתקיים בפריור, אוקלוהומה.
ביוני 2009, היא עשתה סבב הופעות בארצות הברית ובאירופה עם הרכב חדש שהורכב מהגיטריסט לשעבר של להקת Guns N' Roses, רון תאל (Ron 'Bumblefoot' Thal), המתופף דניס ליפלאנג (Dennis Leeflang) והבסיסט של להקת Deepfield, פי-ג'יי פארלי (PJ Fraley).
לאחר ההפסקה הארוכה שלקחה מהקלטות, פורד הוציאה את אלבומה החדש, "Wicked Wonderland", ב-6 באוקטובר 2009, תחת חברת התקליטים JLRG.
במאי 2011, פורד הבטיחה להפיץ "אלבום חזרה אמיתי" מאוחר יותר באותה שנה, עם המתופף צ'אק ספרדלין (Chuck Spradlin), ואמרה שאלבומה הקודם שהושפע מסוגת הנו-מטאל, "Wicked Wonderland", עירב יותר מדי את בעלה לשעבר ג'ים ג'ילאט (Jim Gillette).
באותו זמן היא צוטטה כשאמרה: "המון אנשים אמרו לי שהם רוצים אלבום ליטה פורד אמיתי, ואני יודעת למה הם מתכוונים.
פורד דבקה במילה שלה, והאלבום אכן היה יותר דומה לעבודתה המוקדמת.
השם שלו היה גם בסימן חגיגה, היות שפורד מעט לפני כן הגיעה לפשרה עם חברות הלהקה הקודמות של להקת "הנמלטות".
בשנת 2014 הוענקה לה פרס האגדה המוסמך (The Certified Legend Award) על ידי מגזין Guitar Player.
לאחר התפרקות להקת הנמלטות בשנת 1979, פורד לקחה שיעורי פיתוח קול, ועל מנת לכלכל את עצמה עבדה בכמה עבודות שונות כגון מאמנת כושר ומוכרת בשמים.
באמצע שנות ה-80, פורד התארסה בתוך זמן קצר לגיטריסט טוני איומי של להקת בלאק סבאת'.
היא הפיקה בשיתוף פעולה איתו את אלבומה "The Bride Wore Black", שלא שוחרר מעולם.
בשנת 1989 בריאיון למגזין Kerrang!
אמרה פורד: "יש רמה מסוימת של דם רע ביני לבין טוני".
פורד נישאה לזמן קצר לגיטריסט של להקת W.A.S.P.
כריס הולמס בשנות ה-90 המוקדמת.
לאחר שהזוג התגרש, פורד פגשה את זמר להקת Nitro בעבר ג'ים גילט בשנת 1984 והזוג התחתן לאחר שהכירו שבועיים בלבד.
לזוג שני ילדים, ג'יימס ורוקו ג'ילט.
המשפחה עברה לאיי טרקס וקייקוס, שם ג'ילט ניהל חברת בניה קטנה וחברת פיתוח עסקי נדל"ן.
הנישואים לג'ילט החלו להתפורר לאחר שהיא נכנסה למשא ומתן עם רשת הטלוויזיה TLC לגבי תוכנית ריאלטי, שבהיסוס זכתה לשם "The Gillettes: An Extreme American Family".
במרץ 2011 במהלך ראיון באתר האינטרנט Classic Rock Revisited, פורד טענה שהיא נסעה לנסיעת עסקים בלוס אנג'לס כדי לדון בתוכנית עם מנהלי TLC, וחזרה לביתה כדי למצוא את בעלה ובניה לא מדברים איתה.
פורד טענה שג'ילט הסית את ילדיהם נגדה, בכך שטען שהיא הולכת להסב להם נזק, לאחר שקיבלה שליטה גדולה יותר בסדרה המתוכננת.
לבסוף פורד וענה שג'ילט החל לעודד את בניה לתקוף אותה פיזית, מצב שהניע אותה לבקש גט.
בראיון רדיו בפברואר 2011, פורד הודתה שנישואיה עם ג'ילט אכן הסתיימו, ובכך הסתיימו כל התוכניות לסדרת טלוויזיה.
בעקבות סיום היחסים בינה לבין ג'ילט, פורד הפכה לתומכת במודעות לניכור הורי.
בספר, פורד טענה שהיא פרשה מה-Runaways בשנת 1979 לאחר שהגיע למסקנה שכל חברות הלהקה שלה היו "כולן הומוסקסואליות", מצב שהיא לא הרגישה בנוח איתו.
היא כתבה שהיה לה "מוזר" שהן אף פעם לא דיברו עימה על בנים ו-"כל הזמן צחקקו על בנות אחרות".
במהלך קריירת הסולו שלה, אישרה פורד שקידמה את יצרנית כלי הנגינה B.C.
Rich, והשתמשה באופן בלעדי בכמה מהגיטרות של המותג, והבולט ביותר the Warlock.
סדרת הטלוויזיה "הוואי" משנת 1992, בכיכובו של האווי מנדל, ראתה את פורד כגיטריסטית רגילה ללהקת הבית.
לפורד היה גם תפקיד קטן בסרט האימה / הקומדיה משנת 1992 "Highway to Hell" וגילמה דמות בשם "הטרמפיסטית".
פורד התבקשה גם על ידי VH1 להצטרף לקאסט של העונה השביעית של תוכנית הריאליטי "החיים הסוריאליסטיים" בשנת 2007, אליה סירבה.
פורד תרמה את דמותה וקולה לאקסבוקס 360, סוני פלייסטיישן 3, ולמשחק המחשב Brütal Legend.
היא מופיעה כדמות רימה, לצד ג'ק בלאק, טים קארי, אוזי אוסבורן, רוב הלפורד ולמי קילמיסטר.
השיר שלה "בגידה" הוא גם אחד ממאה+ השירים המופיעים במשחק.
בשנת 2010 הופק סרט קולנוע הוליוודי אשר מרכז את הקריירה של הלהקה הראשונה של פורד, The Runaways.
פורד הוצגה על ידי השחקנית טיילור קומפטון בסרט, תחת הכותרת "The Runaways".
פורד מוצגת בהרחבה בסרט הדוקומנטרי "Edgeplay: A Movie About the Runaways" משנת 2005 בו דיברה בגילוי לב על תקופתה בלהקה הנשית.
בין היתר היא מרמזת על התעללות מילולית ומינית שספגו חברות הלהקה בידי הנהלתם, ובמיוחד קים פאולי.
בשנת 2013, פורד התאחדה עם חברתה ללהקה לשעבר של הנמלטות, שרי קרי, כדי להקליט סינגל לחג המולד.
הסינגל התקשר לעבודתן המשותפת של קורי ופורד ב-Toys for Tots, ארגון צדקה המנוהל על ידי חיל הנחתים האמריקני, המעניק צעצועי חג לילדים נזקקים.
פורד הופיעה בשער של מאי / יוני 2013 של מגזין Making Music כדי לדון בחייה ובקריירה.
בשנת 2014, פורד סיפרה את הסרט "החיים, הדם והקצב של רנדי קסטילו" (The Life, Blood and Rhythm of Randy Castillo).