tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קיבל את הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בהודו, בהרט רטנה, על ידי נשיא הודו, פראנרב מוקהרג'י בשנת 2015. ממשלת נרנדרה מודי הכריזה בשנת 2014 כי יום ההולדת ואג'פאיי יוגדר כיום הממשל הטוב.
על שם ואג'פאיי נקראה מנהרה מתחת למעבר רוטאנג שיזם את חפירתה ב-2000.
האי אטא הוא אי, שנמצא בסמוך ומצפון לאי אומגה באיי מלכיור, בארכיפלג פאלמר, שלמול חופי חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי, שאורכו 2.8 קילומטרים, הוא הגדול באיי מלכיור.
קבוצת איי מלכיאור, ובהם גם האי אטא, מופתה חלקית בשנת 1927 על ידי אוניית המחקר "דיסקברי" במסגרת סקרי דיסקברי.
בדומה לאיים אחרים באיי מלכיאור, לאי ניתן שם מהאלפבית היווני והוא נקרא על שם האות אטא, על ידי משלחות המיפוי הארגנטינאיות.
אטא אובזנפסוביץ' סרדארוב (בטורקמנית: Ata Öweznepesowiç Serdarow; נולד בשנת 1964, יסמן-סאליק) הוא מדינאי, רופא ודיפלומט טורקמני.
כיהן כשגריר במדינות שונות, לרבות ישראל.
שימש בעבר כשר הבריאות והתעשייה הרפואית של טורקמניסטן (2007–2010).
יליד הכפר יסמן-סאליק, שבמחוז רוחאבאט.
בשנת 1987 סיים את לימודיו במכון הרפואי הממלכתי של טורקמניסטן, בעל הכשרת רופא כירורג.
הוא החל את דרכו בשנת 1987 כמתמחה במחלקה הכירורגית בבית החולים לרפואה דחופה שבאשגבאט.
בשנים 1987–1991 עבד כמנתח בבית חולים בעיר אבדאן.
בשנים 1991–1994 היה סטודנט לתואר שני במחלקה לכירורגיה כללית באוניברסיטה הרפואית של טורקמניסטן.
בשנים 1994–2005 היה עוזר לקורס האורולוגיה במחלקה לכירורגיה אופציונלית של המכון הרפואי הלאומי.
בשנים 2002–2005 עבד כדיקן הפקולטה לרפואת ילדים באוניברסיטה הרפואית של טורקמניסטן.
מחודש טורקמנבאשי (ינואר) ועד חודש נוברוז (מרץ) 2005 שימש כמנהל מפעל התרופות "טנקר".
מאז חודש גורבנסולטאן (אפריל) 2005 הוא היה מנהל אגודת "טורקמנדרמנסנאגאט".
מ־27 בפברואר 2007 ועד 9 באפריל 2010, שימש כשר לתעשיית התרופות והבריאות של טורקמניסטן.
מאז יולי 2010 נשלח לשמש כדיפלומט ושגריר של טורקמניסטן במדינות שונות, תחילה בארמניה.
ב־12 בדצמבר 2012 מונה לשגריר טורקמניסטן בטורקיה וב־16 בספטמבר 2013 מונה במקביל לשגריר המדינה למדינת ישראל.
ב־26 בפברואר 2016 מונה לכהן כשגריר בממלכת בלגיה.
החל משנת 2018 שימש כשגריר טורקמניסטן בדוכסות הגדולה של לוקסמבורג ושגריר בהולנד והיה נציג טורקמניסטן במשרד האיחוד האירופי לאיסור על נשק כימי.
ב־2 באפריל 2018 חזר לטורקמניסטן ונבחר לכהן כיו"ר מפלגת השלטון, המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן וב־5 באפריל 2018, פטר אותו הנשיא גורבנגולי ברדימוחמדוב מכל חובותיו הדיפלומטיים.
אט (אדריאנה) ברר-היבמה (בהולנדית: Aat Breur-Hibma; 28 בדצמבר 1913 – 31 בדצמבר 2002) הייתה שרטטת וציירת הולנדית.
חברת המחתרת ההולנדית וחסידת אומות העולם.
אדריאנה קלזינה היבמה נולדה ב-28 בדצמבר 1913 בהאג.
היא הייתה בתו של סנדלר מאזור פריזיה.
אט למדה באקדמיה לאמנות חזותית בהאג, שם קיבלה שיעורים בין השאר מהציירים ההולנדים פול סיטרואן ופול גרמונפרז.
היא עבדה כמורה לציור בהאג.
בספטמבר 1940 נישאה לסטודנט לפילוסופיה קריין ברר.
בגלל נישואיה, בהתאם לתקנות, אט איבדה את עבודתה כמורה לציור.
בעלה היה קומוניסט נלהב שלחם כמתנדב במלחמת האזרחים בספרד נגד פרנקו ולכן הוא היה חסר אזרחות.
כתוצאה מכך, בני הזוג לא היו זכאים לגמלה.
לזוג נולדו שני ילדים, בן בדצמבר 1940, ובת דוניה בשנת 1942.
מאז תחילת המלחמה בני הזוג היו פעילים מאוד בתנועת ההתנגדות ההולנדית: קריין היה שותף להתקפות כנגד הכובש הנאצי, ואט עסקה בזיוף תעודות זהות.
שניהם כתבו לעיתון של המפלגה הקומוניסטית של הולנד "דה וורייד", שיצא לאור בשנת 1940 תחת הכיבוש הגרמני והיה לעיתון המזוהה עם המחתרת.
הם סיפקו מחסה ליהודים אך לבסוף נחשפו בגלל הלשנה.
ב-19 בנובמבר 1942 הם נעצרו יחד עם שני היהודים שלהם סיפקו מחסה.
קריין עונה, נידון למוות והוצא להורג בפברואר 1943.
אט נכנסה עם בתה התינוקת דוניה לכלא בסכוונינגן, ואז נשלחה לבידוד בכלא באוטרכט.
לפני שגורשה ביוני 1943 הצליחה למסור את דוניה להוריה בשער הכלא.
לאחר שהות בבתי הסוהר בקלבה ובברלין היא הגיעה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק בספטמבר 1943. שם עברה את המשטר הקפדני לאסירי לילה וערפל במחנה.
בתחילה היא שובצה לכוח עבודה בבניית כבישים, אחת הצורות הקשות ביותר של עבודות כפייה, אך הודות לכמה שומרים וכישוריה כשרטטת, היא הצליחה לעבוד בכריכת ספרים שם היה עליה לחתום על מסמכי לידה.
בדרך זו היא קיבלה גישה לשאריות נייר ויכלה ליצור רישומים בסתר.
רישומיה של אט תיארו בעיקר את חבריה האסירים הסובלים.
ב-1 במרץ 1945 הועברה אט ל"שטראפבלוק", שמשמעותו הייתה גזר דין מוות.
עם זאת, רופא הוציא אותה מהשורה והצמיד לה מספר של אסיר שנפטר.
כששמע מפקד המחנה ששתי נשים הולנדיות הכינו ציורים, עברה שנחשבה לבגידה חמורה, אסירים אחרים הסתירו את הציורים לפני החיפוש של מפקד המחנה.
הדיוקנאות שנוצרו של אסירים אחרים וציורים אחרים חולצו לאחר שחרור מחנה הריכוז והתפרסמו מאוחר יותר יחד עם פרסום סיפור חייה בספר "אני חיה כי את זוכרת!".
ב-29 באפריל 1945 שחרר הצבא הרוסי את מחנה רוונסבריק.
ב-6 ביולי 1945, אט נכנסה לבית החולים כי לקתה במחלת השחפת במהלך השחרור.
לאחר 1945 בילתה את שמונה השנים הבאות בעיקר בבתי חולים.
בשנת 1998, בראיון לסרט דוקומנטרי של לורטה וולס, היא דיברה בפומבי בפעם הראשונה על תקופתה ברוונסבריק.
בספטמבר 1945 ביקר אצל אט אסיר אחר שהצליח להציל את רישומיה מהמחנה.
אט הסתירה את הציורים מכיוון שבקשה להימנע מלהיזכר בחייה במחנה.
היא סבלה מבעיות בריאות ומטראומה.
היא לא דיברה על תקופת המלחמה וסבלה מבעיות נפשיות כתוצאה משהותה במחנה.
בסופו של דבר בתה דוניה ברר (1942–2009), שלמדה שפות סלאביות ועבדה כמתרגמת ופובליציסטית, היא שהצליחה לשבור את שתיקתה.
היא שאלה פעמים רבות על תכולתה של מזוודה סודית מתחת למיטת אמה.
רק בשנת 1980 הוצאו הרישמומים מהמזוודה וזכרונות המחנה שבו ועלו.
רישומיה של אט הועברו לרייקסמוזיאום באמסטרדם שם הם עברו שיקום והוצגו בכמה תערוכות.
דוניה עסקה רבות בסיפורה של אמה.
היא ביקרה בראוונסבריק, וערכה מחקר מקיף ואף חיפשה אחר הנשים מהרישומים שהיו בחיים עדיין בצרפת, בלגיה, שוודיה והולנד ושמעה את סיפוריהן.
בשנת 1983 היא פרסמה את רישומי אימה יחד עם אותם סיפורים בספר "De verborgen herinnering" (זיכרון נסתר).
הספר הפך למסמך היסטורי על מחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, עם פרטים על חייהן המזוויעים של האסירות במחנה.
אט ברר-היבמה המשיכה בחייה כמורה לציור אך לא דיברה על קורותיה במחנה.
לאחר פרסום רישומיה, היא קטעה את שתיקתה רק בראיון לסרט הדוקומנטרי "Verleden aanwezig" (עבר בהווה) בשנת 1994, בו התראיינו חמש נשים, אסירות לשעבר בראוונסבריק : סייג'ה סטויקה (אוסטריה), לידיה רולפי (איטליה), אט ברר-היבמה (הולנד), סטלה קוגלמן גרייז (רוסיה) ואנטונינה ניקיפורובה (רוסיה).
בשנת 1989 קיבלו אט ודוניה ברור את מדליית הכבוד מה-Stichting Kunstenaarsverzet 1942–1945 על ספרה.
ב־5 במרץ 1998, קריין ברר ואט ברר-היבמה הוכרו כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם לאחר מותם.
אטאמי (ביפנית: 熱海市, באנגלית: Atami) היא עיר בחצי האי איזו שבמחוז שיזואוקה יפן.
בצפיפות של כ-600 נפשות לקילומטר רבוע.
שטח העיר עמד על 61.78 קילומטר רבוע.
אטאמי ממוקמת בקצה המזרחי של מחוז שיזואוקה בקצה הצפוני של חצי האי איזו.
העיר נמצאת במורדותיה התלולים של קלדרה וולקנית ושקועה בחלקה בקצה מפרץ סגאמי.
השם אטאמי פירושו "אוקיינוס חם", בעקבות האונסן - המעיינות החמים הפעילים בעיר.
בגבולות העיר כלול גם האי הצושימה .
רוב העיר נמצא בתחומי הפארק הלאומי פוג'י-האקונה-איזו .
האזור מושפע מזרם קורושיו, הידוע באקלים הימי המתון שלו עם קיץ חם ולח וחורפים קצרים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני, אוכלוסיית אטאמי נמצאת בירידה איטית במהלך 50 השנים האחרונות.
העיר מאופיינת באקלים סובטרופי גשום המאופיין בקיץ חם ולח, ובחורפים מתונים יחסית.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באטאמי היא 15.7 מעלות צלזיוס.
ממוצע הגשמים השנתי הוא 1968 מ"מ, ספטמבר הוא החודש הרטוב ביותר.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר בממוצע הן באוגוסט, סביב 26.3 ° C, והנמוך ביותר בינואר, בסביבות 6.1 מעלות צלזיוס.
אטאמי ידועה כעיירת נופש שבמרכזה המעיינות החמים שלה מאז המאה ה-8 לספירה.
בתקופת אדו, מחוז איזו הייתה תחת שליטת שוגונות טוקוגאווה.
במהלך הרפורמה של תקופת מייג'י בשנת 1889, התארגן הכפר אטאמי כחלק ממחוז קאמו, שיזואוקה.
הכפר קיבל מעמד של עיירה ב-11 ביוני 1894, הוא הועבר לשליטה המינהלית של מחוז טאגאטה בשנת 1896.
מוקד רעידת האדמה הגדולה של קנטו בשנת 1923 היה עמוק מתחת לאי איזו במפרץ סגאמי, קרוב לאטאמי.
לעיר נגרם אז נזק ניכר, כמו גם לעיירות אחרות ברחבי אזור קנטו .
גובה גל הצונאמי ששטף את העיר עמד על 11 מטרים, ממנו טבעו כשלוש מאות איש.
העיר המודרנית אטאמי הוקמה ב-10 באפריל 1937, באמצעות מיזוג של העיירה אטאמי עם כפר טאגה הסמוך.
לאחר הכרזה על אטאמי כעל "עיר תיירות ותרבות בינלאומית" על ידי ממשלת יפן בשנת 1950, האזור חווה צמיחה מהירה בפיתוח מלונות נופש גדולים.
צמיחה זו גדלה לאחר שתחנת אטאמי הפכה לתחנה בקו הרכבת המהיר שינקנסן, בשנת 1964. אטאמי הייתה ידועה גם בזכות הגיישות של אונסן שהיו בעיר.
אטאמי חוותה ירידה ניכרת בפופולריות כיעד חופשה עקב המשבר הכלכלי ביפן בשנות התשעים והירידה הנלווית בחופשות בחסות חברות גדולות, אך חזרה להיות פופולרית ללינות לילה, בשל קרבתה לטוקיו ויוקוהמה.
באטאמי נמצא מרכז מחקרי של המפלגה הקומוניסטית של יפן, שם גם מתקיים הקונגרס השנתי שלה.
בעקבות גשמים שוטפים נוצרה ב-3 ביולי 2021 באזור מפולת בוץ ששטפה חלקים מהעיר .
נכון ל-21 ביולי דווח על 19 הרוגים ו-9 נעדרים.
צורת הממשל באטאמי מבוסס על מודל ראש עיר-מועצה עם ראש עירייה שנבחר ישירות ובית מחוקקים חד-ביתי המונה 15 חברים.
כלכלת אטאמי תלויה במידה רבה בתעשיית התיירות, ובמרכזה בעיקר אתרי המעיינות החמים שלה.
דייג הוא ענף משני מרכזי.
באטאמי 8 בתי ספר יסודיים ציבוריים וארבעה בתי ספר תיכוניים ציבוריים המופעלים על ידי העירייה, ותיכון ציבורי אחד המופעל על ידי מועצת החינוך של מחוז שיזואוקה.
לאוניברסיטה הבינלאומית לבריאות ורווחה קמפוס באטאמי.
אטאן (בהונגרית: Átány) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באטאן מספר התושבים נמצא בירידה.
על פי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב לפני התיישבות המדיארים במרכז אירופה והוא מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1407.
יהודים חיו באטאן במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
אטאנאס דימיטרוב בּוּרוֹב (בבולגרית: Атанас Димитров Буров; 30 בינואר 1875, גורנה אוריאחוביצה, האימפריה העות'מאנית – 15 במאי 1954, פאזארג'יק, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה כלכלן, פילנתרופ ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן גם כחבר פרלמנט ובמספר תפקידי שר בממשלות בולגריה.
בורוב נמנה עם קבוצת פוליטיקאים ואנשי ציבור, אשר נודעו כ-"קבוצת ה-63", שנאבקו נגד כוונתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אביו, דימיטר בורוב (1839–1903) היה יזם, בנקאי וחבר האספה הלאומית של נסיכות בולגריה.
אחיו הבכור של אטאנאס, איוואן בורוב (1873–1939) היה מבולטי הבנקאים הבולגרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. בורוב סיים בית ספר תיכון בגברובו, ורכש תואר אקדמי בכלכלה פוליטית בסורבון.
בהמשך, ניהל מספר פרויקטים ובמקביל הועסק כמרצה באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית.
בשלהי המאה ה-19, הצטרף בורוב למפלגת העם של בולגריה, נבחר מטעמה לפרלמנט, וכיהן כסגן יושב ראשו.
ב-1913 מונה לשר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלתו של סטויאן דאנב, והמשיך במשרתו גם בממשלתו של אלכסנדר סטמבוליסקי.
בין השנים 1926–1931 כיהן כשר החוץ והדתות של בולגריה בממשלתו של אנדריי ליאפצ'ב.
במסגרת תפקידו, נדרש בורוב לטפל באישור תקנון פעילותה של הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
הממשלה הבולגרית נקטה בסחבת מכוונת באישור התקנון, משום שנכתב בו שהיהדות היא גם דת וגם לאום והעניין היה מנוגד לחוקה הבולגרית שקבעה שהיהדות היא יחידה דתית.
לבסוף, ב-22 בפברואר 1927 לאחר דין ודברים מתמשך עם משרד הדתות, אישר בורוב את התקנות להפעלת הקונסיסטוריה, אך רק באופן זמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, התנגד בורוב נחרצות להצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי.
במאי 1943 עם פרסום צווי הגירוש ליהודי סופיה התכנסו בדירתו של דמיאן ולצ'ב אישי ציבור מכל גוני הקשת הפוליטית בבולגריה, אנשי רוח ואנשי אקדמיה ובהם: צבטקו בובושבסקי, ניקולה מושאנוב, דימו קזאסוב, ניקולה פטקוב, אטאנאס בורוב וקימון גאורגייב.
הוכן מכתב שיועד אישית למלך בוריס השלישי ובו נכתב בין השאר על הגירוש:
המכתב נחתם בידי 63 אנשי הציבור ונמסר אישית לארמון המלך על ידי דימו קזאסוב וצבטקו בובושבסקי.
הייתה זו הפעם הראשונה בו שוגר איום אישי למלך בוריס, תוך ציון אחריותו האישית לאירועים.
ב-2 בספטמבר 1944 מונה לשר בלי תיק בממשלתו של קונסטנטין מוראבייב כחלק מהניסיון למנוע מברית המועצות להשתלט על בולגריה.
ב-9 בספטמבר הופלה ממשלתו של מוראבייב בעקבות הפיכת חזית המולדת של בולגריה.
בהמשך, הועמד בורוב לדין, נשפט ב"בית הדין העממי" ונדון לשנת מאסר.
ב-1996, לאחר שנפרעה בולגריה מהשלטון הקומוניסטי ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את פסק הדין של "בית הדין העממי" וזיכה את בורוב מכל אשמה.
בורוב נמנה עם המתנגדים הבולטים להשתלטותה של המפלגה הקומוניסטית על בולגריה.
הוא הביע את התנגדותו בגלוי ובפומבי לגזר דין המוות נגד ניקולה פטקוב.
בתחילה, בשל מעמדו הבולט בציבוריות הבולגרית נמנעו ראשי השלטון מפגיעה בבורוב.
בהמשך, לאחר שהושלם תהליך ההשתלטות הקומוניסטי על המדינה, החלו מנגנוני הביטחון הבולגריים ברדיפתו של בורוב.
החל מ-1948 נעצר בורוב מספר פעמים, ונכלא ללא משפט במחנות מעצר.
ב-1952 הועמד לדין, נשפט במשפט ראווה ונדון ל-20 שנות מאסר בעוון: "חתרנות נגד ממשלת בולגריה, במטרה להחליש את יסודות המדינה תוך הסתייעות בסוכנים זרים".
בורוב נכלא בבית כלא בפאזארג'יק ושם נפטר ב-15 במאי 1954. הוא נקבר בחשאי, נסיבות מותו מעולם לא נבדקו ולמשפחתו לא הותר לבקר בקברו.
בבולגריה המודרנית נתפש אטאנאס בורוב כפטריוט ואיש עקרונות, אשר הקריב את חייו למען מולדתו.
ב-2000 קיבל בורוב את התואר אזרח כבוד של גורנה אוריאחוביצה.
ב-2011 נחנך חדר הנצחה לזכרו של אטאנטס בורוב בבניין משרד הכלכלה הבולגרי.
אנדרטאות לזכרו הוצבו במספר ערים ובכללן, סופיה, בירת בולגריה.
אַטְ'לְדַּרְדָּה נְקִימוֹלִי-מִפּוֹנְגּוֹ היא פסיכיאטרית, מרצה, חוקרת ואפידמיולוגית באוניברסיטת מקרה שבאוגנדה.
תחום התמחותה הוא הוא טיפול ושיקום של אנשים בעלי מחלות נפשיות בדגש על אנשים החולים באיידס.
מחקרה התמקד בטיפול באנשים החולים באיידס אשר סובלים מדיכאון באפריקה, ובמציאת שיטת שיקום מוצלחת עבורם.
שיטת השיקום של אט'לדרדה הראתה מגמת שיפור מרשימה ביותר בנוגע לבריאות נפשם של החולים, על פיה 99 אחוזים מהמשתתפים התגברו על הדיכאון.
אט'לדרדה היא אחת מהזוכות בפרס 100 הנשים של ה-BBC והיא זכתה במגוון פרסים נוספים על תרומתה הרבה.
אט'לדרדה נולדה בשנת 1974 וגדלה באוגנדה למשפחה בעלת שתי בנות וארבעה אחים.
אחד מאחיה חלה בדיכאון כאשר היה בן 16 ואושפז כמה פעמים.
בשל חוסר אמצעים ומודעות הוא טופל בצורה לקויה, ולאחר 10 שנים נטל את חייו.
הזיכרון המוקדם ביותר שיש לאט'לדרדה בנוגע לקריירה ברפואה הוא עוד מימי ילדותה, כאשר אמה אמרה לה שהיא רוצה שבנותיה יעסקו ברפואה.
כאשר אט'לדרדה הודיעה לאמה שהיא הולכת ללמוד רפואה, אמה אמרה לה שלהיות רק רופאה זה לא מספיק וביקשה שהיא תהיה מאותם רופאים שעוזרים לחולים, משום שיש רופאים שלא תורמים בדבר.
אט'לדרדה למדה רפואה וכירורגיה באוניברסיטת מקרה, שם היא סיימה את לימודיה בשנת 1999, ובשנת 2001 התחילה לעבוד בבית החולים בוטביקה לבריאות הנפש.
שם היא עבדה עד שנת 2012. אט'לדרדה החליטה לחקור על מחלות נפשיות בקרב חולי איידס, ולצורך כך חזרה ללימודים משלימים.
בשנת 2006 סיימה אט'לדרדה תואר שני בפסיכיאטריה מאוניברסיטת מקרה.
בזכות מחקרה בתואר השני, שהתפרסם בכתב העת האמריקאי לפסיכיאטריה, קיבלה אט'לדרדה מלגה לדוקטורט באוניברסיטת ג'ון הופקינס.
אט'לדרדה סיימה את הדוקטורט בשנת 2012.
אט'לדרדה היא אם לארבעה ונשואה.
על פי מחקר שהתפרסם ב-NCBA, 39 אחוזים מהאנשים חולי האיידס סובלים מדיכאון.
כשהחלה אט'לדרדה במחקרה לתואר השני, היא שמה לב לעובדה זו והחליטה להתמקד בחקר אנשים חולי איידס בעלי מחלות נפשיות מתוך חמלה שהרגישה כלפי אנשים אלו ורצון לעזור.
היא הגיעה למסקנה שמחלת הנפש הנפוצה ביותר בקרב חולי איידס באוגנדה היא דיכאון, וכי אדם חולה איידס עם דיכאון לא מסוגל לקחת את תרופותיו בקביעות.
באוגנדה לא קיימים האמצעים לטיפולים סטנדרטיים בדיכאון כגון טיפול פסיכולוגי, ולכן רצתה אט'לדרדה למצוא טיפול יעיל ופרקטי שיוכל לעזור לאותם אנשים.
היא הגיעה למסקנה שטיפולים קבוצתיים יעילים יותר מכל טיפול אחר.
לכן החליטה לנסות להקים טיפולים קבוצתיים עבור אנשים חולי איידס ודיכאון.
הניסיון הראשון לטפל באנשים אלו הצליח מאוד, וגם לאחר שנתיים של מעקב אותם המטופלים הראו יציבות נפשית חזקה.
הטיפול של אט'לדרדה כולל 8 מפגשים (מפגש כל שבוע למשך 8 שבועות) בקבוצות, לרב של עשרה אנשים מאותו מגדר.
המטרה היא שהשוני בין המצבים יהיה מועט ככל האפשר.
כל מפגש אורך כשעתיים ועוסק בנושאים שונים, כגון פסיכותרפיה ופתירת בעיות.
בנוסף, ב-2 המפגשים האחרונים מלמדים את המטופלים כישורים פיננסיים בסיסיים כדי לשפר את רמת המחיה והפרנסה של אותם מטופלים.
המטרה של אט'לדרדה היא לטפל בסובלים וסובלות מדיכאון מייד עם אבחונם, כדי שהדיכאון לא יחמיר ויוביל בסופו שלדבר למקרים חמורים יותר כגון התאבדות.
כיום, יותר מ-5000 אנשים טופלו בטיפול זה, והוא הוכח כיעיל ביותר.
עוד יתרון בולט שיש לתוכנית הטיפולים של אט'לדרדה הוא שהיא לא דורשת התערבות של פסיכולוג מוסמך.
במקום, מתבצעת הכשרה של אנשים לצורך הטיפול הספציפי הזה.
על פעילותה המקרית פורצת הדרך היא זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס מאה הנשים של ה־BBC ופרס ה-Fulbright Global Scholar.
2007: פרס פולברייט הבינלאומי למדע וטכנולוגיה
2016: מדליית הכבוד לעצמאות לאומית הנשיאותית, אוגנדה
2016: פרס Elsevier Foundation למדעניות מתחילת דרכן בתחומי הביולוגיה
2020: רשימת מאה הנשים המשפיעות של ה-BBC
אָטהָאוּלְף (Athaulf או Ataulf) היה מלך ויזיגותי בין השנים 410 ו-415, יורשו של אלאריק וממשיך שושלת בלתה.
אטהאולף נבחר לתפקיד מלך הוויזיגותים בסוף שנת 410, אחרי שאלאריק מת במפתיע.
הוא היה בן הקלאן של אלאריק ואחי אשתו.
על פי ההיסטוריון יורדנס, הוא לא היה גבוה במיוחד, אך התייחד ביפי תארו וצורתו וברוחו העזה.
כאשר הפך למלך, היה הצבא הוויזיגותי של אלאריק בדרום איטליה, קרוב לסיציליה.
ניתן להניח כי בתחילה עדיין שקלו הוויזיגותים מעבר לאפריקה ואחר כך ויתרו על רעיון זה.
אטהאולף הוביל את הצבא צפונה, כשהוא בוזז בדרך את אטרוריה עד עפר, כפי שיכול היה רוטיליוס נמטיאנוס להעיד אפילו חמש שנים אחרי כן.
טענתו של יורדנס שהביזה כללה גם את רומא אינה מאושרת על-ידי מקור אחר וככל הנראה שגויה.
לאחר מכן, בתחילת שנת 412, עבר אטהאולף עם הוויזיגותים את האלפים לגאליה, ככל הנראה דרך מעבר מון ז'נבר באלפים, שכן קונסטנטין, המורד ששלט בגאליה בשנים 406 עד 411 ישב בארל, בדרום גאליה, ומעבר בדרך הים היה מביא להתנגשות ביניהם.
כאשר הגיע אטהאולף לגאליה, כבר הצליחו קונסטנטין ואולפילס להפיל את שלטון קונסטנטין, אך מיד כאשר עזבו את גאליה (ככל הנראה כדי לדכא מרידת הטיראן הרקליאנוס באפריקה), הכתיר את עצמו יובינוס, מצביא ממוצא גאלו-רומי, לקיסר בתמיכת הבורגונדים ומלכם גונדאהאר וראש האלאנים גואר, שהיה קודם מחייליו של הונוריוס.
אטהאולף, ככל הנראה בעצת פריסקוס אטאלוס, שהיה עדיין במחנה הוויזיגותים, הציע לכרות ברית עם יובינוס, אך זו נדחתה, אולי בגלל סלידת הבורגונדים מהצטרפות הוויזיגותים למאבק על השליטה בגליה, ואולי בשל החשש מברית עם מלך הנשוי לאחותו של הקיסר.
לאחר מכן, נודע לאטהאולף שאויבו של גיסו אלאריק ואויבו הוא, סארוס, נטש את חצר הונוריוס ונסע כדי להצטרף ליובינוס, ובהסתערות של עשרת אלפים איש, מול העשרים שהיו עם סארוס, הרג את המצביא הברברי.
אירוע זה לא סייע בהפיכת המגעים בין הצדדים לפוריים יותר וכאשר הכריז יובינוס על אחיו סבסטיאן כאוגוסטוס, כנגד רצונו של אטהאולף, יצרו הוויזיגותים קשר עם דרדנוס, הפרפקט הפראיטוריאני בגאליה ונאמנו האחרון של הונוריוס שם.
הונוריוס הסכים לתנאיו של אטהאולף, בתנאי שיקבל את ראשי סבסטיאן ויובינוס המורדים.
כך נעשה ובסתיו 413 שב הונוריוס והפך לשליט גאליה, לפחות באופן רשמי.
אחרי דיכוי המרידה באפריקה על-ידי קונסטנטין, פנה הונוריוס לאטהאולף וביקש להשיב לו את אחותו, גאלא פלקידיה.
אטהאולף תבע בתמורה נחלה בגאליה ואספקת תבואה לחייליו הרעבים.
לתנאי הראשון היה מוכן הונוריוס להיענות, אך התנאי השני היה מעבר ליכולתו נוכח הפסקת האספקה מאפריקה במשך שנים.
אטהאולף המאוכזב פנה לעבר הים התיכון וניסה לשווא לכבוש את מרסיי ואחר-כך בהצלחה את נרבונה, שם קבע את מפקדתו, ואת טולוז ובורדו.
בנקודה זו, החליט ככל הנראה אטהאולף להדק את קשריו עם בית תאודוסיוס ונישא לגאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס שנשבתה על-ידי אלאריק בעת ביזת רומא.
לפי יורדנס, הנישואים נערכו כבר במהלך שהותו של אטהאולף באיטליה וברור כי הקשר ביניהם החל עוד הרבה קודם לחתונה.
החתונה נערכה בסגנון רומי בינואר 414, למורת רוחו הגלויה של קונסטנטין, ששאף אף הוא להינשא לה.
השפעתה של גאלא פלקידיה ניכרה גם במילים שמייחס פאולוס אורסיוס לאטהאולף בעת הנישואין:
"בהתחלה, רציתי מאוד למחות את שם רומי, ושכל האדמה הרומית תהפוך לאימפריה של הגותים.
כמהתי לכך שרומניה [אדמת הרומים] תהפוך לגותיה ושאטהאולף יהיה מה שקיסר אוגוסטוס היה.
אבל הניסיון לימד אותי שההפקרות הבלתי-מרוסנת של הגותים לא תאפשר להם אף פעם לציית לחוקים, ובלי חוקים רפובליקה אינה רפובליקה.
בחרתי, על-כן, מסלול בטוח יותר לשאוף לתהילה של השבת עטרתו והאדרתו של השם הרומי באמצעות העוז הגותי, ואני מקווה שאזכר לנצח כיוזם שיקום הרומיות, משום שאין אני מסוגל לשנות את צורתה של האימפריה."
הנישואים בין הגותי לאחות הקיסר, עם זאת, לא התקבלו על דעתה של חצר המלוכה ברוונה, מן הסתם בהשפעתו של קונסטנטין ואטהאולף נקט שוב את המדיניות הישנה של אלאריק: הוא הכתיר את אטאלוס פעם נוספת לקיסר.
קונסטנטין, המגיסטר מיליטום של הונוריוס, יצא לדכא את הטוען לכתר והצליח לנתק את אספקת המזון בדרך הים עבור הגותים שישבו בנרבונה.
אטהאולף, בתגובה, הוביל את חייליו דרומה, לכיוון ברצלונה, כשהוא מקווה להשתלט על פרובינקיית טרהקוננסיס (תחילת שנת 415, כשבדרכו הוא שם לשמה את דרום אקוויטניה ומעלה באש את בורדו.
אטאלוס, הקיסר בשם בלבד, נותר מאחור, ללא תומכים, צבא וכסף.
כאשר הגיע אטהאולף לברצלונה, נולד לו ולפלקידיה בן, שנקרא תאודוסיוס על שם סבו.
הבן מת זמן קצר לאחר הלידה ואטהאולף לא האריך ימים אחריו.
אחד משומריו, איש בשם דוביוס, היה אחד מחסידי סארוס.
כאשר ביקר אטהאולף באורוותיו בספטמבר 415, דקר אותו דוביוס.
אטהאולף הגווע עוד הספיק להמליץ לאחיו להשיב את גאלא פלקידיה להונוריוס לפני מותו.
בקשתו האחרונה מולאה לבסוף על-ידי יורשו, ואליה.
אָטָד (שם מדעי: Lycium) הוא סוג שיחים קוצניים וסבוכים ממשפחת הסולניים ובו 101 מינים, מהם 5 בישראל וסביבתה.
תפוצתם העולמית משתרעת באזורים ממוזגים והסובטרופיים.
בישראל הם משירים את עליהם בקיץ ופורחים, לעיתים ללא עלים, לפני בוא הגשמים.
בארץ ישראל גדלים חמישה מיני בר:
אטד רב פרחים - ערך טבע מוגן בישראל.
האטד הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורים יבשים.
בארץ ישראל נפוץ המין אטד אירופי, הגדל בעיקר באזור השפלה בצורת שיח משוכות, והנמצא גם באזורים נוספים.
פרי האטד הוא ענבה אשר ברוב המינים ראויה למאכל, אם כי ישנם מספר מינים שפריים רעיל.
הסינים משתמשים בפרי האטד הן למאכל - פרי הגוג'י, והן להכנת תה צמחים.
השם המדעי Lycium ניתן לו על שם האזור ליקיה שבטורקיה.
השם העברי אטד נזכר בבראשית פרק נ' פסוק י', אך לא מפורטות שם תכונותיו.
השם העברי אטד מוזכר גם במשל יותם - משל תוכחה שנשא יותם בן גדעון על הר גריזים לאנשי שכם, ובו המשיל את אבימלך לאטד.
האטד המקראי איננו מזוהה בוודאות.
מתכונות האטד במשל, מקובל כיום לזהותו עם נושא הערך.
שיחים זקופים, קוצניים, מכוסים בשערות פשוטות.
העלים מסורגים, תמימים, רוחבם אינו עולה כרגיל על ס"מ אחד.
הפרחים בודדים או ערוכים בתפרחות סיומיות, דו-קרניות.
והם דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ונכונים.
הגביע מאוחה עלים, דמוי-פעמון או צינור או ספל בעל 5 שיניים שאינן ברורות, בלתי שוות או דו-שפתני כמעט בעל 2 או 3 שיניים.
הגביע משתייר אבל אין הוא מתפרה (גדל עם הבשלת הפרי) ואינו סוגר את הענבה.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, בעלת 5 אונות מפושקות, צבעה סגול חיוור או לבנבן ואורכה אינו עולה על 2 ס"מ.
האבקנים קבועים באמצע צינור הכותרת, מספרם 5. הם אינם הדוקים אל עמוד השחלה ואינם יוצרים סביבו קונוס אלא הם מפושקים פחות או יותר.
הזירים דקים, דמויי חוט, ארוכים (אינם קצרים כבסולנום) מהמאבקים.
הזירים קירחים, לפעמים יש שערות מעוטות פזורות לאורך הזירים, רק לא בבסיסם או חלקם התחתון של הזירים שעיר ובעלי ציצית שערות צפופה (אטד אדומי).
השחלה עילית קבועה על דיסקוס ובעלת 2 מגורות.
השליות זוויתיות, מספר הביציות גדול.
עמוד השחלה דק, הצלקת דמוית גולה או מחולקת ל-2 אונות קצרות.
אטואי (נולד במהלך המאה ה-15 - הוצא להורג בשריפה ב-2 בפברואר 1512) היה מנהיג שבט הטאינו שלחם בספרדים בהיספניולה ובקובה בתקופת הכיבוש הספרדי באמריקה.
אטואי עמד בראש אימפריה אינדיאנית נרחבת שהשתרעה על פני רוב שטחה של קובה ומספר איים שכנים בים הקריבי.
לאחר הכיבוש הספרדי עמד אטואי בראש מרד אינדיאני כנגד הכובשים.
ההתנגדות המזוינת של אטואי החלה באי היספניולה (כיום האיטי והרפובליקה הדומיניקנית) בעידן קולומבוס, וככל הנראה התגברה לאחר 1502 כאשר צי של 30 ספינות ספרדיות הביא את המושל החדש ניקולה דה אובנדו.
על אף שזכה להצלחה בתחילה, כאשר השתמש בלוחמת גרילה כנגד הצבא הספרדי, המרד נכשל בסופו של דבר ואטואי עצמו הוצא להורג.
עם זאת אטואי היה לאינדיאני הראשון להרים נס מרד כנגד הכיבוש הקולוניאליסטי ובכך הפך לגיבור בעיני בני שבטו ושכניהם.
כלוחם החופש הבולט הראשון של אמריקה, האטוי לא רק איחד אפריקאים ואנשים ילידים נגד הפולשים, אלא בהבאת עמו ולוחמיו מהיספניולה לקובה, הוא יזם את מאבק ההתנגדות הפאן-אמריקני הראשון.
כיום פסל בקובה חוגג את אטואי כגיבור לאומי.
כתוצאה מדיכוי מרד שבטי הטאינו בהנהגתו של אטואי בידי הספרדים נטבחו מאות אלפי אינדיאנים והיתר מתו כתוצאה מעבודות פרך שהוטלו עליהם בידי הכובשים וכן ממגפות שהביאו הכובשים הזרים לעולם החדש, מפניהן תושבי האזור לא היו מחוסנים.
אטוואלפה (1502 – 26 ביולי 1533; נקרא בעברית גם אטאהואלפה) הוא הסאפה אינקה (תואר המקביל לקיסר בתרבות האירופית) השלושה עשר והאחרון של אימפריית האינקה באמריקה הדרומית לפני שנכבשה על ידי האימפריה הספרדית המתפשטת.
הוא היה הקיסר האחרון ששלט על אימפריית האינקה לפני אובדן כוחה כתוצאה מהמלחמה בספרדים.
אטוואלפה היה בנו של הקיסר ואיינה קאפאק מאחת מנשותיו, נסיכת ממלכת קיטו רבת העוצמה.
עם מותו של ואיינה קאפאק, חולקה ממלכתו בין שני בניו, אטוואלפה עצמו וואסקאר אחיו.
בשנת 1530 התחיל אטוואלפה בכיבוש ממלכת אחיו, ובשנת 1532, בתום מלחמת אזרחים עקובה מדם, ניצח את ואסקאר בקרב ליד קוסקו, כלא אותו ועלה לשלטון.
שלטונו נמשך שנה בלבד, והסתיים עם בואם של הקונקיסטדורס, הכובשים הספרדים.
לאחר הגעת הספרדים לאמריקה בכלל ולאמריקה הדרומית בפרט הם החלו אלו במסע כיבוש וביזה תוך רמיסת שבטים וממלכות, בעזרת הנשק החם, הפרשים וכלי הנשק מברזל שלא היו מוכרים לשבטי האינדיאנים, וכן העורמה הפוליטית והמגפות שהביאו איתם.
הדבר הודגם היטב בכיבוש ממלכת האצטקים (מקסיקו של היום) בידי הרנאן קורטס בשנת 1519, מעשה אשר שימש השראה לכיבוש פרו בידי פרנסיסקו פיסארו, ארבע עשרה שנים לאחר מכן.
לאחר שני מסעות ספרדיים כושלים בראשותו של פיסארו, אשר הגיעו רק עד חופיה הדרומיים של קולומביה ואל עיר הנמל טומבס בצפונה של פרו המודרנית, הצליח פיסארו להגיע שוב אל העיר טומבס החרבה, כתוצאה ממלחמת האזרחים שהתנהלה חודשים מספר לפני כן.
משלחת בראשותו של ארננדו דה סוטו יצאה אל לב פרו וחזרה כעבור ימים אחדים עם תשורות זהב ושליחו של אטוואלפה, אשר הציע לספרדים להיפגש עם הקיסר בעיר המרפא קחאמרקה, בה נשאר מיד בסיומה של מלחמת האזרחים בשל פציעה ברגלו.
בראשות 168 קונקיסטדורס, מהם כ-67 פרשים, יצא פיסארו אל קחאמרקה.
בנקודות רבות לאורך הדרך יכול היה אטוואלפה לעצרו, אולם הניח לצבא הקונקיסטדורס הקטן להתקדם אל לב ארצו מתוך ביטחון עצמי מופרז.
בתום מסע מתיש בן חודשיים ו-550 קילומטרים דרך הרי האנדים, הגיע פיסארו לעיר והחל במגעים לתיאום הפגישה.
הוא שכנע את אטוואלפה לסור ולהיפגש איתו בכיכר המרכזית של קחאמרקה, אשר הייתה מוקפת משלושת צדדיה בבניינים ארוכים ונמוכים, בהם התחבאו הקונקיסטדורס הספרדים.
ייתכן כי פיסארו הגה תוכנית זו משום שחשש מצבאו האדיר של אטוואלפה אשר חנה בקרבת קחאמרקה אותה העת, וייתכן שביקש מלכתחילה את הכופר העצום תמורת ראשו של האינקה.
בין כך ובין כך, הגיע האינקה לפגישה בלוויית פמליה לא חמושה בת 6,000 איש, בהאמינו כי הספרדים לא יעזו לתקוף אותו בעירו ובארצו, מוקפים בצבא אדיר בן 200,000 איש.
כשהגיע אטוואלפה לכיכר, ציווה עליו הכומר של פיסארו לאמץ את הנצרות ולהכיר במרותו של קרל החמישי מלך ספרד.
אטוואלפה, כצפוי, סירב לשתי הדרישות בזעם ודחה את כתבי הקודש שהוצעו לו בידי הכומר הדומיניקני.
סירוב זה היווה את האמתלה בידיו של פיסארו וחבר מרעיו הספרדים להסתער על האינקה וצבאו.
בקרב, שדמה יותר לטבח, נהרגו בין 2,000 ל-10,000 מבני האינקה מאש תותחים ורובים, ומחרבותיהם של הספרדים.
בסיומו של הטבח נלקח אטוואלפה כבן ערובה בידיהם של הספרדים.
הספרדים, אשר ידעו היטב מה ערכו של האינקה כבן ערובה, דרשו תמורת ראשו כופר מלא.
האגדה מספרת, כי אטוואלפה הציע לצפות את רצפת החדר בזהב תמורת שחרורו, וכאשר פיסארו לא הגיב, הציע האינקה למלא את החדר עד תקרתו בכלי זהב.
בין כך ובין כך, כלי זהב זרמו מכל רחבי האימפריה ומילאו את החדר תוך שלושה חודשים.
בינתיים, הורה אטוואלפה להוציא את אחיו השבוי ואסקאר להורג, מתוך חשש כי הספרדים ימליכו אותו כסאפה אינקה תחתיו.
כמות הזהב העצומה שקיבלו הספרדים הייתה לשווא: פיסארו סירב לשחרר את אטוואלפה לחופשי.
בתום קבלת דמי הכופר, הועמד אטוואלפה למשפט חפוז ונלעג, בו הואשם בגילוי עריות (שכן מאז הקמת אימפריית האינקה היה למנהג שעל הקיסר להינשא לאחותו), בעבודת אלילים, בהדחת המלך החוקי ורציחתו, ובניאוף, "שכן הוא מתענג בגלוי על נשים מרובות".
בית הדין החליט על הוצאתו להורג של אטוואלפה בשריפה.
האינקה השבוי התחנן על חייו, והכומר הספרדי הציע לו עסקה: התנצרותו של האינקה תמורת המתקת העונש למוות בחניקה.
אטוואלפה הסכים, וב-26 ביולי 1533 הוצא קיסר האינקה להורג.
מותו של אטוואלפה היה הרסני עבור אימפריית האינקה.
בהיעדרו של מנהיג וברוח שבורה, הצליח פרנסיסקו פיסארו תוך מספר חודשים לכבוש את בירת האימפריה, קוסקו, ותוך דורות ספורים של התנגדות לא נותר דבר מממלכת האינקה.
על אף שהמלך קרלוס הראשון גינה בחריפות את הוצאתו להורג של אטוואלפה, לדבריו כבר לא הייתה כל השפעה, שכן הוא שמע על הוצאתו להורג של קיסר האינקה רק חודשים מספר לאחר המעשה.
המונח אטביזם (שמקורו במילה הלטינית atavus ומשמעותו; אב-קדמון) מציין נטייה לחזור אחורה לתכונה של אבות קדמונים.
אטביזם הוא נסיגה אבולוציונית, ממשית או משוערת, כגון תכונות שמופיעות מחדש לאחר שנעלמו לפני דורות.
אטביזם מתרחש משום שגנים של תכונות פנוטיפיות שהיו קיימות בעבר נשמרים לעיתים קרובות ב-DNA, למרות שאינם באים לידי ביטוי בחלק או ברוב האורגניזמים שניחנו בהם.
מבחינה אבולוציונית, תכונות שנעלמו באופן פנוטיפי, אינן בהכרח נעלמות מה-DNA של האורגניזם.
רצף הגנים נשאר לעיתים קרובות, אך אינו פעיל, עקב שינוי בבקרה גנטית.
גן כזה שאינו בשימוש עשוי להישאר בגנום במשך דורות רבים.
כל עוד הגן נשאר שלם, תקלה בבקרה הגנטית המדכאת את הגן עלולה להוביל לכך שהוא יתבטא שוב.
לפעמים, הביטוי של גנים רדומים יכול להיות מושרה על ידי גירוי מלאכותי.
אטביזם נצפו בבני אדם, כמו תינוקות שנולדו עם זנבות שרידיים.
ניתן לראות את האטביזם גם בבני אדם שיש להם שיניים גדולות, כמו אלו של פרימטים אחרים.
בנוסף, מקרה של "לב נחש", נוכחות של "מחזור הדם הכלילי וארכיטקטורת שריר הלב [שדומה מאוד לאלו של הלב הזוחל", דווח גם בספרות הרפואית.
אטביזם נגרם לאחרונה גם בעוברים של עופות (ציפור) כדי לבטא מאפיינים רדומים של דינוזאורים שהם אבות העופות - כמו התפתחות של שיניים במקום מקור.
בהונות עודפות בסוסים, בדומה לאלו אצל סוסים קדומים
הופעה נשנית של התרבות מינית אצל צמח הפילוסלה והקרוטונידיאה.
אטביזם נצפה גם אצל בני אדם.
לדוגמה, אצל תינוקות שנולדו עם זנב קטן.
אפשר גם לראות לכך עדות בבני אדם בעלי שיניים גדולות בדומה לאלו של קופים אחרים.
במשך פרק הזמן שבין קבלת האבולוציה והופעת ההבנה המודרנית של גנטיקה, אטביזם שימש בהסברת חזרתה של תכונה מסוימת באינדיבידואל אחרי מספר דורות של היעדרותה.
מקרה כזה שמתגלה באינדיבידואל מכונה לעיתים קרובות "נסיגה".
במונח זה משתמשים בדרך-כלל בהקשר להופעתן מחדש של תכונות פרימיטיביות באורגניזמים באופן בלתי צפוי.
המושג אטביזם נשמע רבות מפיהם של דרוויניסטים חברתיים, אשר טענו כי גזעים נחותים הפגינו תכונות אטביסטיות, וייצגו תכונות פרימיטיביות יותר מאשר אלו של בני גזעם.
הן המונח אטביזם, והן תאוריית החוק הביוגנטי של הקל, רווים מושגים של אבולוציה במשמעות של התקדמות, של צעידה לקראת מורכבות גדולה יותר ויכולת גבוהה יותר.
הקרימינולוג האיטלקי צ'זארה לומברוזו השתמש במושג אטביזם כחלק מההסבר האינדיבידואליסטי של הגורמים להידרדרות לפשיעה, בשנות השבעים של המאה ה-19. הוא ניסה לזהות תכונות נפוצות בקרב פושעים ותייג את אלו שמצא כאטביסטיות, תכונות "נסיגה" אשר קבעו התנהגות פושעת "פרימיטיבית".
עדותו הסטטיסטית והסברה שתכונות פיזיות קובעות פשיעה בלתי-נמנעת (רעיון זה קרוב בהשקפתו לאאוגניקה) הופרכו זה מכבר, אולם הרעיון שתכונות פיזיות עשויות להשפיע על הסבירות להתנהגות פושעת עדיין רווח בחוגים מסוימים.
הרעיון שבאופן כלשהו ניתן להביא לידי אטביזם באופן מצטבר על ידי רבייה סלקטיבית, הוביל לשחזור גזעים שנכחדו כגון שור הבר.
גזע זה פותח מגזעים קדמונים בעלי תכונות פרימיטיביות נבחרות, בניסיון "להחיות" את שור הבר הנכחד.
המונח אטביזם מאוזכר לעיתים אף בדיונים על תרבות.
מקצת מהמדענים החברתיים מתארים את חזרתן של נטיות ישנות, "פרימיטיביות יותר" (לדוגמה, דעות לוחמניות, הזדהות שבטית, וכדומה – כל דבר המרמז על אווירה חברתית ופוליטית, אשר אופיינית לתקופה שלפני אלפי שנים) כ"אטביסטית".
"אטביזם חוזר ונשנה" הוא כינוי נפוץ לאמונה, שאנשים בעידן המודרני מתחילים לחזור לצורות חשיבה וצורות התנהגות שנחשבות נסיגה לזמנים עברו.
בייחוד משתמשים בזה הסוציולוגים בהקשר לאלימות.
מרקסיסטים מתייחסים למעמדות הפרה-קפיטליסטים (כגון מעמד האיכרים, אריסטוקרטיה והמעמד הבורגני-זעיר) כ"אטביסטיים" על מנת לציין, שאינם מתאימים לחלוקת המעמד הדו-קוטבית (בורגנים/פרולטריון) של החברה הקפיטליסטית המודרנית.
על-כן, מרקסיסטים רואים בהם כוח ראקציונרי שינסה לעצור לא רק את הסוציאליזם, אלא אף את תהליך הבורגנות עצמו.
תת-התרבות הנאו-פגאנית משתמשת גם היא באותה טרמינולוגיה ("אטביזם" או "אטביזם חוזר ונשנה") על מנת לתאר כיצד מדינות מערביות, מודרניות חוות את שקיעתה של הנצרות ועליית תנועות דתיות, ששואבות השראה מדתות פגאניות, אשר היו קיימות לפני מאות שנים.
יש המציינים לשבח את הופעת התנועה לאיכות הסביבה, את המחקר המדעי, ואת הליברליזם החברתי, אשר תורמים באופן הולך וגדל לחברה חילונית, כזו שהרגשות הדתיים בה נקשרים לעיתים קרובות יותר עם הבעת הערכה לעולם הפיזי ולא יוצאים נגדו.
אטביזם הוא מונח מפתח בהסבר של ג'וזף שומפטר למלחמת העולם הראשונה במאה ה-20 של אירופה הליברלית.
הוא תומך בגישה הליברלית של יחסים בינלאומיים אשר גורסת כי קהילה בינלאומית אשר מושתתת על מסחר תימנע ממלחמה בשל ההרסנות והעלות היחסית שלה.
הסיבה שלו למלחמת עולם ראשונה נעוצה ב"אטביזם", ובעטיו, כך הוא טוען, שרידי הממשל באירופה (הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית, והאימפריה האוסטרו-הונגרית) דחפו את אירופה הליברלית למלחמה, ולא המבנה הליברלי של היבשת גרם לזה.
הוא השתמש ברעיון זה על מנת לומר כי ליברליזם ומסחר ימשיכו להוות השפעה משככת ביחסים בין מדינות, וכי מלחמה לא תעמוד על הפרק בין אומות שבנויות על קשרי מסחר.
פול ג'ונסון בספרו "היסטוריה של היהודים" רואה את האטביזם בעלייתם של החשמונאים לשלטון בקרב היהודים במאה ה-2 לפנה"ס במסגרתה החזירו החשמונאים אמונות והתייחסות מקודשת לבית המקדש ולכל מה שקשור אליו.
אטו ג'ברי בולדון הוא אתלט מטרינידד וטובגו.
הוא זכה ב-4 מדליות אולימפיות, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר הן באולימפיאדת אטלנטה (1996) והן באולימפיאדת סידני (2000).
הוא אלוף העולם בריצת 200 מטר.
מחזיק בשיא משחקי חבר העמים הבריטי בריצת 100 מטר.
בשנים 2006 - 2007 כיהן בולדון בתפקיד סנטור בפרלמנט של טרינדד וטובגו באופוזיציה, לאחר פרישתו מספורט תחרותי.
כיום, הוא משמש כפרשן אתלטיקה ברשתות הטלוויזיה CBS ו-NBC.
כיום הוא מאמנה של האתלטית בריאנה ויליאמס.
בולדון נולד בפורט אוף ספיין בירת טרינידד וטובגו לאמא ממוצא ג'מייקני ואבא טרינידדי.
בגיל 14 עבר לארצות הברית.
ב-1989 בעת ששיחק כדורגל בנבחרת בית הספר שלו בקווינס ניו יורק גילה המאמן ג'ו טראפיאנו שיש לו יכולת ריצת ספרינט מרשימה.
הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים בולדון במקום 35 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.77 שניות ובמקום 50 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.65 שניות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית בשנת 1992 זכה בולדון בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר (10.30 שניות) ובריצת 200 מטר (20.63 שניות) ובכך היה לאתלט הראשון שזכה בשתי ריצות אלו באליפות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיים בולדון במקום 25 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.48 שניות, במקום 40 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.31 שניות ובמקום 19 בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.24 שניות.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1995 זכה בולדון בריצת 200 מטר.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.03 שניות, אחרי דונובן ביילי (9.97 שניות) וברונו סורין (10.03 שניות) שניהם מקנדה ובכך היה לאתלט הצעיר ביותר שזכה במקצוע זה.
נוסף לכך, בריצת 200 מטר הוא קבע תוצאה של 20.76 שניות בשלב המוקדמות, אך בשלב רבע הגמר קבע תוצאה חלשה מאוד (21.81 שניות) ולא עלה שלב.
באליפות המכללות שנערכה ביוג'ין אורגון 1996 קבע בולדון בריצת 100 מטר שיא תחרות חדש של 9.92 שניות (השיא הנוכחי).
כמו כן, הוא החזיק בשיא המכללות בתוצאה של 9.90 שניות.
שיאו נישבר על ידי טרוויס פדג'ט בשנת 2008.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה בולדון בשתי מדליות ארד.
בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.90 שניות, אחרי ביילי שקבע שיא עולם חדש 9.84 שניות ופרנקי פרדריקס מנמיביה (9.89 שניות) ובריצת 200 מטר תוצאה של 19.80 שניות, אחרי מייקל ג'ונסון מארצות הברית שקבע שיא עולם של 19.32 שניות ופרדריקס (19.68 שניות).
בתחרות אתלטיקה שנערכה בשטוטגרט ביולי 1997 קבע בולדון בריצת 200 מטר שיא טרינידד וטובגו חדש של 19.77 שניות והראה שהוא מוכן לאליפות העולם.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון הוא זכה במדליית זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.04 שניות, לפני פרדריקס (20.23 שניות) ולפני קלאודיני דה סילבה מברזיל (20.26 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום החמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.02 שניות, אחרי המנצח מוריס גרין מארצות הברית (9.86 שניות).
בשתי תחרויות אתלטיקה שנערכו בקליפורניה (אפריל) ובאתונה (יוני) בשנת 1998 קבע בולדון את שיאו האישי בתוצאה של 9.86 שניות, שמהווה גם שיא טרינידד וטובגו.
לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בקואלה לומפור, מלזיה בשנת 1998 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא משחקים חדש של 9.88 שניות (השיא הנוכחי), לפני פרדריקס (9.96 שניות) ואובדלה תומפסון מברבדוס (10.00 שניות).
בשנת 1999 השווה שוב בולדון בריצת 100 מטר פעמיים את שיאו האישי (9.86 שניות), אך לאחר מכן ניפצע בשרירי מיתר הברך והחמיץ את אליפות העולם בסביליה אותה שנה.
הייתה זו האליפות היחידה שהחמיץ עקב פציעה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה בולדון בשתי מדליות.
מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.99 שניות, אחרי גרין (9.87 שניות) ולפני תומפסון (10.04 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.20 שניות, אחרי קוסטס קנטריס מיוון (20.09 שניות) ודארן קמפבל מבריטניה (20.14 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.92 שניות.
בבדיקת סמים שערך בולדון בתחילת עונת 2001, נמצא בדמו אפדרין.
הוא קיבל אזהרה בלבד ללא השעיה וללא סנקציות נוספות, מפני שהיה מצונן וחומר זה נכנס לגופו כשהשתמש בתרופה נגד צינון.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה אותה שנה זכה בולדון במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא טרינידד וטובגו חדש של 38.58 שניות, אחרי ארצות הברית (37.96 שניות) ודרום אפריקה (38.47 שניות).
בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.98 שניות, אחרי גרין (9.82 שניות), טים מונטגומרי (9.85 שניות), וברנרד ויליאמס (9.94 שניות) שלושתם מארצות הברית.
בשנת 2005 לאחר שמונטגומרי ניפסל עקב אימרוץ הוא קיבל מדליית כסף במקום מדליית הארד ומדליית ארד נוספת.
ביולי 2002 בולדון נפצע בתאונת דרכים וסבל משבר במפרק הירך ומאז לא חזר על הישגיו, ולא הצליח לרדת מגבול 10 שניות בריצת 100 מטר.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיים בולדון במקום ה-10 בריצת 100 מטר בתוצאה חלשה של 10.22 שניות.
בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.09 שניות ועלה שלב מהמקום החמישי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 בריצת 4x100 מטר בתוצאה של 38.84 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים בולדון במקום 42 בריצת 100 מטר, בתוצאה חלשה מאוד עבורו של 10.41 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.60 שניות, אחרי המנצחת בריטניה (38.07 שניות).
28 פעמים רץ בולדון 100 מטר מתחת ל-10 שניות ובזמנו דורג במקום השלישי בעולם בתחום זה אחרי, אסאפה פאוול (60 פעמים) ומוריס גרין (52 פעמים).
כיום הוא מדורג 8 בכל הזמנים.
אטה ג'יימס הייתה זמרת ומחברת שירים אמריקנית.
ג'יימס שרה בסגנונות הבלוז, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת נשמה גוספל, ג'אז, רוקנרול ופאנק (Funk).
עיקר הצלחתה הייתה בשנות ה-50, ה-60 וה-70, ברוב שנים אלה הייתה חתומה בחברת התקליטים "צ'ס רקורדס", אולם היא המשיכה להופיע ולהקליט לאורך שנות ה-90 והעשור הראשון של שנות ה-2000, בעיקר בתחום הג'אז.
בשנים אלה זכתה להוקרה ולפרסים.
להיטה הידוע והמוכר ביותר הוא השיר "At Last".
ג'יימסטה הוקינס (Jamesetta Hawkins) נולדה בלוס אנג'לס לנערה לא-נשואה בת 14 בשם דורותי הוקינס.
בגיל חמש נכללה במקהלת הכנסייה הבפטיסטית במקום מגוריה, בהדרכתו של ארל היינס.
בהיותה בת 14, הקימה יחד עם שתי חברות להקת דו-וופ (לה קראה "The Peaches", האפרסקים) שהרשימה את מוביל התזמורת ג'וני אוטיס, שהקליט אותן בלוס אנג'לס.
בשנת 1955 הגיע שירן של "האפרסקים" "The Wallflower" למקום הראשון במצעד ה-R&B (רית'ם אנד בלוז).
זמן קצר לאחר מכן עזבה ג'יימס את "האפרסקים".
במהלך שנות ה-50 הקליטה והופיעה בין היתר עם אוטיס רדינג והקליטה מספר משירי רוקנרול הראשונים.
בשנת 1960 חתמה ג'יימס על חוזה הקלטות בחברת צ'ס.
לנרד צ'ס, המפיק הראשי של החברה, ראה בה זמרת שתוכל לבצע מעבר סגנוני (cross over) ולככב לא רק במצעדי ה-R&B אלא גם במצעדי הפופ.
לפיכך דאג לה לפיתוח קול וכיוון אותה לשירת בלדות, בעיבוד ותזמור עשיר.
בשנת 1961 יצא !At Last, תקליט הבכורה של ג'יימס בחברת הבת של צ'ס, "ארגו".
התקליט ניצב במקום ה-116 ברשימת 500 התקליטים הטובים ביותר בעולם של מגזין המוזיקה רולינג סטון.
השיר At Last, שהגיע למקום השני במצעד ה-R&B ב-1961, הגיע למקום ה-47 במצעד הפופ של בילבורד באותה השנה, סימן את הצלחת המעבר הסגנוני של ג'יימס והיה מאז לשיר ההיכר שלה.
בסוף 1961 יצא תקליטה The Second Time Around, שהושפע ממוזיקת נשמה ובו גרסאות כיסוי בליווי תזמורת כלי קשת.
ב-1962 ו-1963 הוציאה מספר להיטים נוספים שהגיעו ל-40 הגדולים במצעדי ה-R&B והפופ כאחד.
ב-1963 יצא תקליטה הראשון בהופעה חיה Etta James Rocks the House, שהוקלט ונערך בנשוויל, טנסי.
יחד עם ההצלחה, החלה ג'יימס להתמכר להרואין.
בין 1963 ל-1967 ניסתה מספר פעמים להגמל, אך ללא הצלחה.
ב-1967 הקליטה באולפני FAME באלבמה את להיטה הראשון מזה שנים, "Tell Mama", באלבום בשם זה להיט נוסף שלה מאותו אלבום היה גרסת כיסוי לבלוז "I'd Rather Go Blind".
במשך עשר השנים הבאות היא המשיכה להופיע ולהקליט בסגנונות מוזיקת נשמה, גוספל, בלוז ורוקנרול.
תקליטה Only a Fool מ-1973 הציג שוב מעבר סגנוני לכיוון רוקנרול, הכותב העיקרי לתקליטה היה רנדי ניומן.
בשנת 1978 הקליטה ג'יימס את שני תקליטיה האחרונים ב"צ'ס": Etta Is Betta Than Evah ו-Deep in the Night.
היא פתחה את סיבוב ההופעות של האבנים המתגלגלות בארצות הברית באותה שנה והופיעה בפסטיבל הג'אז במונטרה.
עד 1988 לא הופיעה ג'יימס כמעט בכלל.
בשנות ה-90 הקליטה מספר תקליטים עם מפיק מוזיקת הנשמה ג'רי וקסלר.
ב-1994 הוציאה את התקליט Mystery Lady: Songs of Billie Holiday, מחווה לאחת המשפיעות המרכזיות עליה, זמרת הג'אז והבלוז בילי הולידיי, אלבום זה זיכה אותה בפרס גראמי הראשון שלה.
בהמשך שנות ה-90 וה-2000 הקליטה ג'יימס והופיעה במסגרות רבות והפכה למוכרת לדור צעיר כ"מלכה האם" של הבלוז והנשמה.
כן זכתה להוקרה ולביצוע שיריה על ידי כוכבות התקופה כביונסה וכריסטינה אגילרה.
ביונסה, שאמרה שג'יימס היא אחד ממקורות ההשפעה עליה, גם גילמה את דמותה של ג'יימס בסרט "קאדילק רקורדס" (2008).
במהלך שנות ה-90 וה-2000 זכתה ג'יימס לפרסים וכיבודים, ב-1993 נבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, ב-1999 נכנס השיר At Last בביצועה להיכל התהילה של פרסי גראמי, ב-2008 נבחר לאותה קטגוריה השיר "The Wallflower".
בין 1989 ו-2009 זכתה 14 פעמים בפרס "זמרת השנה" בתחומי הבלוז והנשמה, בשנת 2001 נבחרה ג'יימס להיכל התהילה של הבלוז, ב-2003 זכתה בפרס מפעל חיים של גראמי ונבחרה להיכל התהילה של הרוקבילי.
ב-2004 בחר אותה מגזין המוזיקה רולינג סטון במקום ה-62 בין 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
בראשית 2011 נודע כי ג'יימס סובלת מלוקמיה ומחלת אלצהיימר.
ביוני 2025 דורגה ג'יימס במקום ה-73 ברשימה מיוחדת של 75 אמני ה-R&B הטובים בכל הזמנים שפרסם מגזין בילבורד ותוארה כאחת מהקולות האייקוניים ביותר בתולדות ה-R&B.
אטב נייר (באנגלית נקרא לפעמים: Bulldog clip - אטב בולדוג) הוא התקן עבור גיליונות נייר המחבר אותם באופן זמני יחד.
האטב מורכב מגיליון מלבני של קפיצי פלדה מעוגלים לגליל, עם שתי רצועות פלדה שטוחות המוכנסות כדי ליצור ידיות משולבות ושתי לסתות.
המשתמש לוחץ על שתי הידיות יחד, גורם ללסתות להיפתח תוך כדי התנגדות לכוחו של הקפיץ, מכניס ערימה של ניירות ומשחרר את האחיזה.
כוח הקפיץ מצמיד את הלסתות זו לזו ותוך כדי כך לופת בחוזקה את הניירות.
כאשר אטב נייר מחובר עם לוח מותאם, השניים יוצרים "Clipboard".
בולדוג (BULLDOG) הוא סימן מסחרי רשום של חברת "Setten IXL" (מוגבל ביחס לציוד כתיבה).
לעומת זאת, המונח "אטב בולדוג" הוא סימן מסחרי בארצות דוברות אנגלית, גנרי עבור כל סוגי אטבי הקפיץ לקלסר.
הרישום של אטב בולדוג כסימן מסחרי היה בבריטניה בתחילת שנת 1944. ייתכן שהאטב נקרא כך בשל המסיביות של "לסתותיו", המזכירה בכך את המסיביות של לסתות הבולדוג.
עלות ייצורו של אטב נייר אחד, נכון לינואר 2014, היא בערך 12 אגורות.
לאטב נייר שימושים חלופיים רבים: ביתיים, תעשייתיים ואמנותיים.
אטבי נייר הם כלי טוב להכנת "flicker books", מאחר שהם מאפשרים להוסיף, להסיר או להחליף גיליונות בקלות ובפשטות.
שימוש חדש למוצר זה הוא להשתמש בו כמאגד חוטים במחשב.
אטב נייר יכול להיות מהודק לקצה שולחן, כך שכבלי המחשב יושחלו דרך הרווח בין השולחן לאטב.
בשימוש בצורה זו המשתמש יוכל לאגד את החוטים למקום אחד ולמנוע מהם ליפול מאחורי השולחן.
שימוש נוסף הוא כדי לעטוף מחדש אריזת מזון, על מנת לשמור על טריותה לאורך זמן רב יותר.
ניתן להשתמש באטבי נייר כאשר מבצעים פיתול באריגה בנול.
אטבי נייר יכולים לשמש כדי ליצור מנגנון שחרור מהיר יותר ל"השמטות" בתיאטרון.
אטב נייר שמחובר למחק יכול, על ידי מתן משטח גדול יותר לאחיזה, לסייע לאנשים עם מוגבלויות מוטוריות מסוימות.
אטב נייר יכול לשמש להשחזת סכין עליו.
ניתן ליצור חצובה לטלפון סלולרי באמצעות שני אטבי נייר.
אָטָד עֲרָבִי (שם מדעי: Lycium shawii, שם נרדף: Lycium arabicum Boiss) הוא מין עץ קטן (לא בישראל) או שיח מצוי, מדברי, תרמופילי (אוהב חום) וקוצני ממשפחת הסולניים.
בישראל הוא משיר את עליו בקיץ ופורח, לעיתים ללא עלים, לפני בוא הגשמים.
הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל.
האבחנה בין המינים האלה בישראל קשה ואולי אף בלתי אפשרית בשדה.
ניתן להסתייע בצבע הפרי ובאזור התפוצה: בנגב גדל אטד ערבי שפריו אדום.
במישור החוף גדל אטד החוף, שפריו שחור.
בחבל הים-תיכוני גדל אטד אירופי שפריו סגול כהה.
טיפוס תפוצתו של אטד ערבי הוא מזרח סהרו-ערבי ומזרח סודני.
ותפוצתו הטבעית משתרעת מסיציליה ועד כריתים ומלוב ומצרים עד דרום אפריקה ועד ומערב הודו.
בישראל מצוי אטד ערבי בכל חבלי המדבר החם לעיתים קרובות יחד עם מיני שיטה: בצפון הנגב ומערבה בהר הנגב, בדרום הנגב, במדבר שומרון, במדבר יהודה, בערבות הירדן, בבקעת ים-המלח, בערבה, במואב ובאדום.
הוא גדל במגוון מעונות: בערוצים סלעיים או בסדקי סלעים, במדרונות אבניים, ובוואדיות, ובמשורי לס.
בגלל קוצניותו הרבה מגדלים אותו כצמח משוכות בין חלקות בנגב הצפוני.
מיני האטד מופיעים לעיתים קרובות בקבוצות צפופות וגדולות עד עשרות מטרים רבועים.
זו תוצאה של לבלוב מהשורשים - התאמה להישרדות במשטר שיטפונות המדבר ובתי גדול מופרים בחבל הים תיכוני (אטד החוף, אטד אירופי), בהם אם נפגע הצמח אז שורשיו יכולים לשוב וללבלב.
האטד ירוק-עד, אבל משיר את עליו בתקופות יובש ארוכות ומלבלב שוב עם רדת הגשמים.
שיח זקוף, קוצני בגובה 1 עד 2 מ'.
עוקצי הפרחים, הגביע, הענפים הצעירים והעלים הם אפרפרים ומכוסים שערות פשוטות וקצרות (סימן מבחין), לעיתים רחוקות קירחים.
הגזעים והענפים מסועפים, סבוכים וקוצניים.
צבע הענפים הדקים יחסית הוא לבן-שנהב מבריק.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, בשרניים במקצת, מוארכים, רחבים בקודקודם (נראים קטומים), אורכם אינו עולה כרגיל על ס"מ אחד.
הפרחים פזורים יחידים או בזוגות לאורך הענפים, במיוחד בחלקם העליון.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ונכונים ובעלי עוקץ קצר.
הגביע ירוק מאוחה עלים, דמוי צינור וקצר עד 5 מ"מ בלבד, בעל 5 שיניים שוות זו לזו.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, אורכה אינו עולה על 2 ס"מ, בעלת צינור כותרת ארוך מאוד, הנפתח ל-5 אונות מעוגלות ומפושקות שקצרות פי 4 מאורך הצינור.
צבעה תכול או סגול חיוור או לבנבן שמשתנה לצבע קש עם התבגרותה.
האבקנים 5, קבועים באמצע צינור הכותרת, בולטים מתוכו.
הם אינם הדוקים אל עמוד השחלה ואינם יוצרים סביבו קונוס אלא הם מפושקים פחות או יותר.
הזירים דקים, דמויי חוט, ואינם קצרים מהמאבקים.
הזירים קירחים, לפעמים יש שערות מעוטות פזורות לאורך הזירים, רק לא בבסיסם.
באטד אדומי חלקם התחתון של הזירים שעיר ובעלי ציצית שערות צפופה.
השחלה עילית קבועה על דיסקוס, בעל 2 מגורות.
השיליות זוויתיות, מספר הביציות גדול.
הפרי ענבה עגולה ואדומה, עסיסית ודביקה שמכילה מספר זרעים.
הפירות נאכלים ומופצים על ידי ציפורים כגון בולבולים וזנבנים.
הפריחה נמשכת כל השנה, בהתאם ללחות הקרקע, עיקרה בחורף (מנובמבר עד יוני) ודלילה בשאר השנה.
אֲטַד הַחוֹף (שם מדעי: Lycium schweinfurthii) הוא מין שיח דרום ים-תיכוני, לא מצוי, סבוך וקוצני עם ענפים קשתיים הגדל בחולות מישור החוף והנגב ממשפחת הסולניים.
אטד החוף שכיח בחולות מיוצבים של עמק החוף ובמישור ימין שבקרבת דימונה.
מין זה יכול להתמודד עם משטר המים של קרקע חולית במדבר, אבל לא עם תנועת החול.
בעמק החוף הוא מופיע לרוב בחורש מפותח ושמור, ובסביבות קיסריה הוא אף מטפס עצי חרוב.
לעיתים הוא גדל כשריד לחורש שנכחד.
בעונת הקיץ הוא עומד לרוב בשלכת וקראת סופה - בחודשים אוגוסט וספטמבר מלבלבים הפרחים.
שיח זקוף, סבוך, קוצני וקירח של קרקעות חוליות בגובה 1 עד 5 מ'.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, מוארכים, רחבים בקודקודם (נראים קטומים) מצטמצמים לקראת בבסיסם, מעט בשרניים, אורכם אינו עולה כרגיל על ס"מ אחד.
הפרחים ערוכים בתפרחות סיומיות, דו-קרניות.
הפרחים סדורים בקבוצות בנות 1 עד 3.
הגביע ירוק מאוחה עלים, דמויי ספל כ-2 מ"מ אורכו וכן גם רוחבו, לעיתים קרובות דו-שפתני.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, אורכה 15 עד 2 ס"מ, בעלת צינור כותרת צר וארוך, הנפתח ל-5 אונות מעוגלות ומפושקות שאורכן כרבע מאורך הצינור.
צבעה סגול חיוור או לבנבן שמשתנה לצבע קש עם התבגרותה.
האבקנים 5, קבועים באמצע צינור הכותרת, ואינם בולטים מתוך הכותרת.
הפרי ענבה שחורה, עסיסית ודביקה שמכילה מספר זרעים.
הפריחה נמשכת כל השנה, בהתאם ללחות הקרקע, עיקרה בחורף ודלילה בשאר השנה.
אָטָד אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Lycium europaeum) הוא מין שיח שכיח סבוך, נשיר וקוצני עם ענפים קשתיים הגדל בחבל הים תיכוני ממשפחת הסולניים.
הוא משיר את עליו בקיץ ופורח, לעיתים ללא עלים, לפני בוא הגשמים, בפרחים דמויי צינור סגולים חיוורים.
טיפוס תפוצתו של האטד האירופי הוא ים-תיכוני, ותפוצתו הטבעית בעולם היא סביב אגן הים-התיכון.
האטד גדל באזורי ערבה ובאזורי חורש ים תיכוני.
בארץ ישראל מצוי האטד האירופי בחבל הים-תיכוני: בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בדרום מישור החוף, בערבות הירדן, בשפלה, בהרי יהודה (הוא שכיח בשולי גדרות אבן בתוך העיר ירושלים וליד חורבות), במואב ובצפון הנגב.
הוא שולט בנגב הצפוני בערוצים שבאדמות לס.
בשאר חבלי הארץ הוא נדיר עד נדיר מאוד.
הוא מאכלס בעיקר גדרות של שדות, שטחי ישוב נטושים וגדות נחלים.
שיח זקוף, סבוך, נשיר, קוצני (אך ורק בענפיו בדומה לעוזרר קוצני ואשחר ארץ-ישראלי) וקירח בגובה 1 עד 4 מ'.
העלים מסורגים, לעיתים קרובות במקבצים, פשוטים, תמימים, מוארכים, רחבים בקודקודם (נראים קטומים) מצטמצמים לקראת בבסיסם, מעט בשרניים.
במשטר מים טוב מוציא הצמח ענפים חדשים קשתיים, שעליהם מוארכים, בשרניים מעט ומעוגלים בראשם.
מחיקם של חלק מן העלים יוצאים ענפים קצרים ומעוצים המסתיימים בחוד.
לעיתים קרובות מכוסים העלים בעפצים.
הפרחים סדורים בקבוצות בנות 1 או 2 לעיתים רחוקות של 3. הפרחים מלבלבים על הענפים הקצרים המסתיימים בחוד, או בבסיסיהם.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ונכונים, בעלי עוקץ קצר וריחם עדין.
הגביע ירוק, קירח, מאוחה עלים, דמויי ספל, אורכו 2 מ"מ ורוחבו 2.5 מ"מ, בעל 5 אונות קצרות ולא שוות, לעיתים קרובות דו-שפתני.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, אורכה מעל 13 מ"מ, בעלת צינור כותרת גלילי צר וארוך, הנפתח לאוגן מורחב בעל-5 אונות מפושקות, מעוגלות וריסנייות.
אורך צינור הכותרת גדול פי 2 עד 2.5 מהאונות.
האבקנים 5, קבועים באמצע צינור הכותרת, ובולטים מתוך הכותרת (לפחות חלקם), ולא שווים.
הפרי ענבה מעוגלת וצבעה אדום.
עסיסית ודביקה שמכילה מספר זרעים.
הצמח נושא פירות רק לעיתים רחוקות.
הפריחה מסוף מאי עד תחילת ספטמבר ועיקרה בקיץ.
אָטָד רַב-פְּרָחִים (שם מדעי: Lycium depressum) הוא שיח מדברי, אוהב חום, סבוך, בגובה 100 עד 250 ס"מ ממשפחת הסולניים.
ניתן להסתייע בצבע הפרי ובאזור התפוצה: במישור החוף גדל אטד החוף, שפריו שחור.
אטד ערבי שפריו אדום הוא האטד הנפוץ במדבר בישראל.
טיפוס תפוצתו של אטד רב-פרחים הוא אירנו-טורני ותפוצתו הטבעית משתרעת מהמזרח הקרוב (לא בסיני) ועד מרכז אסיה ופקיסטן.
בישראל אטד רב-פרחים נדיר מאוד ביותר בצפון הערבה ובצפון ים המלח.
הוא גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד, בוואדיות, בצדי דרכים ושולי שדות חקלאיים במדבר הקיצוני החם.
אטד רב-פרחים הוא שיח זקוף, סבוך בגובה 1 עד 2.5 מ'.
הענפים הצעירים קשתיים, בעלי פרקים מאורכים, קירחים, כמעט מכחילים.
העלים ומקבץ הפרחים מרוכזים על פי רוב בבסיס של ענפים מעוצים וקצרים שמסתיימים בקוץ מעט חלש.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, קירחים, כמעט מכחילים, והם מוארכים-מריתיים (קודקודם רחב ובסיסם הולך וצר כלפי הפטוטרת), אורכם 3 עד 5 ס"מ ורוחבם אינו עולה כרגיל על ס"מ אחד.
הם ערוכים בתפרחות סיומיות ונישאים על עוקצים בקבוצות של 2 עד 8, בניגוד לשאר מיני האטד שמספר פרחיהם אינו עולה על שלושה.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ונכונים.
הגביע ירוק מאוחה עלים, דמוי ספל, כמעט דו-שפתני, בעל שיניים לא שוות.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, בעלת 5 אונות מפושקות, צבעה סגול חיוור שמשתנה לקרם, אורכה 9 עד 11 מ"מ ואינו עולה על 12 מ"מ.