tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2025, לקראת בכורת הסדרה, אושר כי צולמה עונה שנייה.
"אלף חרבות" הוא שיר בביצוע הזמרים הישראלים עדן בן זקן ונדב חנציס.
השיר יצא לאור כחלק מהמיני-אלבום "רולקס וקסקט", שיצא בהפתעה ב-6 בינואר 2026.
"אלף חרבות" נכתב על ידי טל קסטיאל, שאחראי גם על הלחן יחד עם המוזיקאי נוריאל ישר.
השיר משתלב בקו הכללי של האלבום, אשר עוסק בנושאים של אהבה, אכזבה וחוויות אישיות, תוך שילוב בין בלדות לבין מקצבים קצביים יותר.
אף שהאלבום כולו כולל מגוון סגנונות, "אלף חרבות" תואר כיצירה המייצגת את נקודת המפגש בין ניסיון בימתי וקולי לבין רעננות של יוצר צעיר, כפי שהוצג עם יציאתו.
"אלף חרבות" תואר כדואט דיכאוני טיפוסי, הפועל במסגרת מוכרת של פופ ים תיכוני מלנכולי.
על פי דודי פטימר מ"מעריב אונליין", מדובר בשיר שאינו מבקש לחדש באופן מובהק, אלא נשען על נוסחתיות ברורה, אשר במקרה זה פועלת לטובתו.
האיפוק הקולי והמבנה המאופק משרתים את הטקסט ומעניקים לשיר תחושת קוהרנטיות רגשית.
החיבור הקולי בין בן זקן לחנציס הוגדר כמדויק, כאשר המלנכוליה המובעת בשיר אינה נתפסת כמוחצנת או מלאכותית.
השיר הוצג ככזה שאינו מפתיע את המאזין, אך עומד בסטנדרטים מקצועיים ברורים ומדגים יכולת עבודה בתוך מסגרת מוגדרת היטב.
במסגרת ביקורת שפרסם דודי פטימר מ"מעריב אונליין על המיני-אלבום "רולקס וקסקט", "אלף חרבות" צוין כנקודת אור בולטת בפרויקט.
הוא הדגיש כי אף שמדובר בדואט נוסחתי, הנוסחתיות במקרה זה אפקטיבית ותורמת לחוויה הכללית של השיר.
השילוב בין שני הקולות נתפס כמאוזן ומשרת את האווירה הדיכאונית של היצירה.
עוד נכתב כי כאשר עדן בן זקן נשענת על מסגרת ברורה ואינה מנסה לייצר פרובוקציה או זעזוע מכוון, היא מצליחה לגעת בקהל באופן מדויק יותר.
"אלף חרבות" הוצג כהוכחה לכך, בכך שהוא נתפס כיצירה מקצועית ומחושבת, גם אם אינה מחדשת או פורצת דרך.
בהשוואה לשירים אחרים באלבום, השיר דורג גבוה יותר מבחינת האפקטיביות האמנותית שלו.
אָלפָא (אות גדולה: Α, אות קטנה: α, ביוונית: ἄλφα אָ֫לפַה) היא האות הראשונה באלפבית היווני.
במערכת הספרות היווניות ערכה 1.
מקורה באות הפיניקית אלף (𐤀, ), ממנה התפתחה גם האות העברית א.
מקור הא' הפיניקית הוא באות הפרוטו-כנענית, שצורתה כראש אלוף ().
מהאות אלפא התפתחו (דרך שפות נוספות) האות הלטינית A והאות הקירילית А.
לשיטת רבי ישמעאל במסכת שקלים, שימשה האות אלפא לסימון קופת התרומות הראשונה לבית המקדש.
α מציינת את קבוע המבנה העדין.
קרינת α היא קרינה רדיואקטיבית שבה נפלטים גרעיני הליום מיסוד כבד.
α מייצגת את מקדם ההתפשטות הקווית של חומר.
α מייצגת את התאוצה הזוויתית של גוף.
בביולוגיה בחיות חברתיות, זכר אלפא או נקבת אלפא הוא היחיד בקהילה המשמש כמנהיג.
אם ההנהגה נעשית על ידי זוג, הם יכונו זוג אלפא.
בגאומטריה אותיות קטנות ובפרט α משמשות לסימון זוויות.
בתאולוגיה הנוצרית קשורה האות אלפא לישו, המצוטט בברית החדשה כאומר: .
בסטטיסטיקה היא משמשת להצגת רמת המובהקות בבדיקת השערות.
במוזיקה היא משמשת לסימון מוטיב מוזיקלי כלומר מספר צלילים המאפיינים את היצירה.
באסטרונומיה, האות מסמלת את הכוכב הראשון בעוצמתו במערכת כוכבים.
אלפא אמניטין או α-אמניטין פפטיד לא ריבוזומלי ומחזורי של שמונה חומצות אמינו.
זהו רעלן המצוי בהרבה מינים של פטריות מסוג אמנית Amanita, דוגמת אמנית המוות, והופך אותן לכה רעילות.
אלפא אמניטין מצוי גם בפטריית Galerina autumnalis.
הLD50 (המינון שקוטל 50% מהאוכלוסייה הנבדקת) של האמניטין הוא כ-0.1 מ"ג/ק"ג.
רעלן זה מסוכן במיוחד בשל השפעותיו המשתהות.
הוא תוקף אט אט את הרנ"א פולימראז II שבכבד.
מספר השפעות מדווחות תוך 10 שעות; אין זה יוצא דופן שהשפעות ניכרות ייקחו עד 24 שעות לאחר הכנסת החומר לגוף.
שלשולים ועיוותים הם התסמינים הראשונים, אך אלה עוברים ולאחריהם יש הפוגה מטעה.
אז, ביום הרביעי או החמישי, גורם הרעל להשפעות חמורות על הכבד והכליות ומוביל לכשל מערכתי כולל בהם.
מוות קורה לאחר כשבוע מכניסת הרעל לגוף.
בסביבות 15% מן הנחשפים לרעל ימותו תוך כעשרה ימים של התקדמות דרך שלב חוסר ההכרה לכשל כלייתי, כשל בכבד, תרדמת כבדית, כשל נשימתי ומוות.
המחלימים מחשיפה לרעלן עלולים להישאר עם נזק פרמננטי לכבד.
תבחין מוקדם עשוי להיות מטעה, והטיפול הוא בעיקר טיפול תומך אבל כולל מגוון תרופות נגד האמאטוקסינים כגון פניצילין ונגזרות צפלוספורין, והוא יכול להגיע עד להשתלת כבד.
השיטה המהימנה ביותר לטיפול בהרעלת אמניטין היא באמצעות שאיבת הקיבה מיד לאחר צריכת הרעל; עם זאת, התחלת התסמינים היא לרוב מאוחרת מדי לאפשרות זו.
רעלן זה בודד לראשונה בשנת 1941 על ידי הכימאי הגרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927, היינריך אוטו וילנד.
אלפ ארסלאן (בפרסית: آلپ ارسلان; 20 בינואר 1029 - 15 בדצמבר 1072) היה הסולטאן השני בשושלת הסלג'וקית, והנין של סלג'וק מייסד השושלת.
שלט בשנים 1063–1072. הוא החליף את שמו למוחמד בן דאוד צ'אגרי, כאשר אימץ את דת האסלאם.
אך לצורך מסעותיו הצבאיים הוא קיבל את השם "אַלפּ אַרסְלַאן" שמשמעותו היא "אריה אמיץ".
מבחינה היסטורית הוא ידוע כלוחם ומנהיג ומבחינת אישיות הוא נזכר כאדם אמיץ, נועז ונדיב.
את ניצחונו המפורסם ביותר השיג בקרב מנזיקרט בשנת 1071 מול האימפריה הביזנטית.
אלפ ארסלאן ירש מאביו, צ'אגרי בג , את המושלות בחורסאן בשנת 1059.
ב-1063 תוגריל, סולטן האימפריה הסלג'וקית מת ללא בן זכר, ואלפ ארסלאן, אחיינו, עלה לשלטון על כס המלוכה הסלג'וקי.
והפך בכך לשליט של פרס, מנהר אוקסוס לנהר פרת.
בגיבוש ממלכתו החדשה, וטיפול בסיעות הבעיתיות, ארסלאן נעזר בצורה בולטת בניזאם אל-מולכ, הווזיר שלו, ואחד האנשים המשפיעים ביותר בהיסטוריה המוסלמית המוקדמת.
עם ביטחון ושקט בממלכתו, כינס ארסלאן מועצה מדינית ובה הכריז על בנו מלכשאה כיורשו.
בתקווה לכבוש את קייסרי, בירת קפדוקיה, יצא ארסלאן בראש חיל הפרשים הטורקמנים, חצה את נהר פרת ופלש לעיר, לאחר מכן פנה לארמניה ולגאורגיה וב-1064 השתלט עליהן.
ב-1072 נרצח על ידי אציל מקומי אותו דן למוות קודם לכן.
אלפ ד'ואז , הוא אתר נופש וסקי בהרי האלפים, הנמצא בגובה של כ-1,850 מ' מעל פני הים.
הוא מפורסם בזכות הכביש העולה אל האתר, הכולל 21 פניות חדות, מעלה אשר הפך לעלייה המפורסמת והיוקרתית ביותר בטור דה פראנס ב-30 השנים האחרונות.
פסגה זאת, הנחשבת לאחת הקשות לטיפוס בצרפת, נכללה לראשונה במסלול המירוץ ב-1952. אז זכה בניצחון בקטע הרוכב האיטלקי המפורסם, פאוסטו קופי אשר ניצח באותה שנה גם במירוץ כולו.
אולם, רק ב-1976 נכללה שוב הפסגה במסלול המירוץ ואז זכה בקטע ההולנדי יופ זוטמלק.
מאז ועד היום, פוקד המירוץ את העלייה המפורסמת כמעט בכל שנה.
רוכבים הולנדים רבים זכו בשנות השבעים והשמונים בקטעים שהסתיימו באלפ ד'ואז ומאז, צובעים אלפי אוהדים הולנדיים את ההר בתלבושתם הכתומה בעת שנערך עליו המירוץ וכך זכה ההר גם לכינוי ה"הר הולנדי".
הטיפוס אל ההר נמשך כ-13.8 קילומטר, בשיפוע של 8.1% בממוצע.
הנקודה שכנראה הפכה את הטיפוס על פסגה זו לכה פופולרית במירוץ, אינה נעוצה כנראה בקושי הטיפוס, שכן ישנם הקשים ממנו, אלא בתבנית העלייה עם העיקולים החדים שבה, המצטלמת היטב בטלוויזיה.
בשנים האחרונות, מצטופפים כמיליון צופים לאורך המסלול, כדי לעודד את המתחרים.
לעיתים הם חוסמים את הדרך בצורה מסוכנת שאף גרמה לתאונות בעבר.
המפורסמת שבהן התרחשה ב-1999 בעת שג'וזפה גריני רכב בדרכו לניצחון בטוח.
סמוך לסיום הוא נתקל בצופה גרמני שביקש לצלם אותו ונפל על הכביש.
שניהם יצאו ללא פגע וגריני הצליח לעלות על אופניו ולחצות את קו הסיום כמנצח.
מספר רוכבים זכו פעמיים בניצחון בקטעים שהסתיימו באלפ ד'ואז:
הטיפוס המהיר ביותר של המסלול היה ב-1997 כאשר מרקו פנטאני מאיטליה סיים את המסלול ב-37 דקות ו-35 שניות.
לאנס ארמסטרונג האמריקני השיג ב-2004 את התוצאה הטובה השנייה בכל הזמנים, 37 דקות ו-36 שניות.
גראנט תומאס ניצח את הקטע בטור דה פראנס 2018 והוא בין הבודדים שניצח את הקטע בעודו לובש את החולצה הצהובה.
מאז מרץ 2019, אתר הסקי מארח את אירוע החורף הרשמי של פסטיבל הTomorrowland, המאכלס כ-22,000 אנשים מדי שנה.
אֶלֶף עלה (שם מדעי: Myriophyllum) הוא סוג המונה כ-45 מינים של צמחי מים.
מיני סוג זה הם צמחים טובלים – גדלים בהשריה כמעט מוחלטת במים, כשרק קצם העליון בולט.
העלים מחטניים ומפולגים וצומחים בתצורת מברשת סביב גבעול יחיד, כאשר העלים מעל פני המים קשים ודקיקים יותר מאלו המושרים.
הגבעול ארוך ורך, אך גם שביר יחסית.
הפרחים קטנים, בעלי ארבעה עלי כותרת, כאשר אחד מהם צומח בקצה כל גבעול.
הפרי נאכל לרוב על ידי ציפורי מים.
ניתן להצמיח צמח שלם ובריא ממקטע בודד של אלף-עלה, שמתפתח במהירות לאחר הפרדתו מצמח האב.
אלף עלה הוא מין המתפשט במהירות במאגרי מים מתוקים, ומסיבות שונות יש לשלוט בכמותו על מנת להבטיח את טיב המים.
אחת השיטות הקיימות לרסן את קצב התפתחותו היא לקצור אותו בכלי הדומה למקצרת דשא, בעודו מתחת למים.
השיטה אינה יעילה תמיד, היות שיש לאסוף את כל הגזם פן ישתרשו מחדש, אך היא יעילה מספיק אם הזרעים של המחזור הנוכחי טרם נבטו.
שיטה נוספת להדברת הצמח היא ביולוגית: סוג של חיפושית ממשפחת המושיתיים אוכל אך ורק את מיני אלף עלה, ולפיכך יכול להוות שיטת הדברה בטוחה ונטולת תופעות לוואי.
אלף-עלה הוא תרגום מילולי של Milfoil, שמו המקובל של המין באנגלית, שהוא בתורו תרגום של השם היווני Myriophyllum (המילה Myri במשמעות "אינספור", כמו Myriad; המילה Phyl משמעותה "עלה").
שם זה הועבר גם למשפחה המכילה את אלף עלה, הקרויה אלף העלה.
מבין כל מיני הסוג, צומח בר רק אחד בארץ: אלף עלה משובל (Myriophyllum spicatum), הגדל בכמויות מצומצמות בגולן, בקעת בית צידה, הכנרת ועמק הירדן הצפוני.
אלפא-1 אנטיטריפסין (α1-antitrypsin, ובקיצור: A1AT) הוא גליקופרוטאין מעכב ממשפחת הסרפינים, שמעכב מגוון רב של פרוטאזות (אנזימים מפרקי חלבונים).
אנטיטריפסין מגן על רקמות מפני אנזימים של תאים דלקתיים, כדוגמת האנזים אלסטאז.
בדם מצוי האנטיטריפסין בריכוז הנע בין 1.5 ל-3.5 גרם לליטר, אולם הריכוז יכול לעלות במצב של דלקת חמורה.
כאשר יש חוסר באנטיטריפסין, אנזים האלסטאז חופשי לפרק את חלבון האלסטין, אשר לו תפקיד באלסטיות של הריאות, התוצאה של פירוק זה היא סיבוכים נשימתיים, כדוגמת נפחת (אמפיזמה) שמובילה בסופו של דבר למחלת ריאות חסימתית כרונית.
שמו של האנטיטריפסין מתבסס על כך שבניסויי מבחנה מוקדמים על החלבון גילו שהוא קושר קוולנטית באופן בלתי־הפיך את החלבון טריפסין.
חלבון הטריפסין הוא פרוטאז הפעיל בתריסריון.
מקורו של הכינוי "אלפא-1" הוא בהתנהגות האנזים באלקטרופורזה, בה יש כמה סיווגים להתנהגות החלבון, ואחת מהן היא אלפא.
A1AT הוא מעכב סרין פרוטאז השוקל 52 kDa וברפואה הוא נחשב אחד הסרפינים החשובים ביותר.
ככל הסרפינים, A1AT הוא בעל מבנה שניוני אופייני של משטחי בטא וסלילי אלפא.
מוטציות באזורים אלו עלולות לגרום לחלבונים לא מתפקדים, אשר יכולים להצטבר בכבד.
מרבית הסרפינים מעכבים אנזימים באמצעות קשירה קוולנטית אליהם, שדורשת ריכוזים גבוהים שלהם לביצוע הפעולה.
מסיבה זו נדרשים ריכוזים גבוהים יותר של אנטיטריפסין כדי "להגביל" את הפגיעה הנגרמת כתוצאה מנויטרופילים ואנזים האלסטאז שלהם, אשר מפרק את סיבי אלסטין ברקמות חיבור.
הגן לאנטיטריפסין נמצא בזרוע הארוכה של כרומוזום 14 (14q32.1).
למעלה מ-80 סוגים של אנטיטריפסין זוהו באוכלוסיות שונות.
אנשים מצפון-מערב אירופה הם בעלי סיכון גבוה יותר לנשיאת מוטציה באנטיטריפסין.
חוסר באנטיטריפסטין אלפא-1 הנגרם כתוצאה מפגם גנטי עלול להוביל לפירוק רקמות כרוני שלא מעוכב.
במצב זה מפורקות בהמשך רקמות בריאות ומצב זה מתבטא בנפחת של הריאות.
אלפא אפסילון פאי היא אחוות סטודנטים יהודית בין-אוניברסיטאית הפועלת בין היתר במדינות ארצות הברית, בבריטניה, באוסטריה, בקנדה, באוסטרליה ובישראל.
האחווה הוקמה ב-7 בנובמבר 1913, בקמפוס של אוניברסיטת ניו יורק.
האחווה פתוחה לכל סטודנט המזדהה עם ערכיה.
על פי האתר הרשמי, "אלפא אפסילון פאי" הוקמה כדי לאפשר לסטודנטים יהודים את החוויה המקסימלית בזמן שהותם באוניברסיטה ובאחווה.
אלפא אפסילון פאי שמרה על יושרה הפנימי כדי לחזק את הקשר עם הקהילה היהודית וכדי להוות קישור נכון בין התיכון והקריירה.
אלפא אפסילון פאי מפתחת מנהיגות לקהילה היהודית של צפון אמריקה בזמן קריטי בחיי הנערים." כמו כן האחווה מתהדרת בקשר רשתי חברתי ועסקי בין הבוגרים בארצות הברית ובקנדה.
(וכמו כן, בעולם אחרי שהתפשטה משם)
האחווה הוקמה על ידי צ'ארלס מושקוביץ' ועשרה סטודנטים יהודים נוספים.
מושקוביץ', שחקן כדורסל שעבר לאוניברסיטת ניו יורק מקולג' מקומי, התקבל לאחווה מסוימת (שמה לא ידוע), אך באחווה סירבו לקבל את חבריו היהודים.
האחד-עשר (המכונים האחד-עשר בני האלמוות) החליטו להקים אחווה יהודית שתאפשר לסטודנטים יהודים בכל המדינה להיות חברים.
בשנת 1917 הוכר הארגון רשמית על ידי האוניברסיטה כ"סניף אלפא", והסניף באוניברסיטת קורנל הוכר כ"סניף בטא".
במסגרת כינוס האחווה בחוף המערבי בפברואר 2008 בסן לואיס אוביספו קליפורניה, אלרן צבג, נציג הקונסוליה הישראלית בארצות הברית הכיר באלפא אפסילון פאי כאחווה היהודית היחידה, ושקשריה עם ישראל חשובים והדוקים.
ביוני 2009 הוקמה נציגות ראשונה לאחווה זו במדינת ישראל, במרכז הבינתחומי הרצליה, עם השבעתם של 15 אחים חדשים כאבות מייסדים.
ביוני 2011 התקבלה בטקס במלון לאונרדו פלאזה הנציגות השנייה של האחווה באוניברסיטה העברית בירושלים, ומאז הוקמו הסניפים ב המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה, באוניברסיטת תל אביב, הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, אוניברסיטת בר-אילן, המסלול האקדמי המכללה למנהל, וכיום בהקמה נציגויות בשאר אוניברסיטאות ישראל.
באוגוסט 2010, חברי האחווה התחייבו לתרומה בסך 700,000 דולרים תוך חמש שנים לשבעה ארגונים שונים בישראל: קרן קיימת לישראל, ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית, עמותת עלם, עמותת קשת, לקט ישראל, הצל ליבו של ילד ועמותת שרשרת.
מגן האחווה מכיל מספר חפצים סימבולים לאחווה.
משמעותם נחשפת רק למצטרפים חדשים.
בבית האחווה באוניברסיטת אורגון שבעיר יוג'ין במדינת אורגון צולם סרט הקאלט "בית החיות" בכיכובו של ג'ון בלושי.
אלף שמשות זוהרות הוא רומן של הסופר האמריקני-אפגני ח'אלד חוסייני, שראה אור בשנת 2007. זהו ספרו השני של חוסייני, אחרי רב המכר "רודף העפיפונים" שפורסם ב-2003.
מריאם, ילדה לא חוקית ילידת הראת, אחרי מות אמה נכפים עליה נישואין עם סנדלר מקאבול.
ליילה, נולדה דור מאוחר יותר, חיה חיים פריבילגיים, אך חייה מתהפכים עם כששני הוריה נהרגים מפגיעת טיל בביתם.
חייה מצטלבים עם חיי מריאם והיא נאלצת לקבל את הצעת נישואין של ראשיד, בעלה של מריאם.
חוסייני ציין כי הוא רואה ברומן "סיפור אם-בת" בניגוד ל"רודף העפיפונים", אותו הוא רואה כ"סיפור אב-בן".
הספר ממשיך לעסוק בדינמיקה המשפחתית שעולה בסיפוריו הקודמים.
הסיפור הזה מתמקד בעיקר בדמויות הנשיות ובתפקידן במשפחה ובחברה האפגנית בת זמננו.
"אלף שמשות זוהרות" יצא לאור במאי 2007. וזכה לשבחים רבים מצד המבקרים: קרקוס ביקורות , פבלישרס ויקלי , יומן ספריה , והיה ברשימת רבי המכר מספר אחת של הניו יורק טיימס במשך חמישה עשר שבועות לאחר יציאתו לאור.
במהלך השבוע הראשון למכירה נמכרו למעלה ממיליון עותקים.
קולומביה פיקצ'רס רכשה את זכויות ההסרטה בשנת 2007 אך הסרט לא הופק עד היום.
עיבוד לתיאטרון של הספר עלה לראשונה ב-1 בפברואר 2017, בתיאטרון הקונסרבטוריון האמריקאי בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
בישראל, הציג "תיאטרון גשר" עיבוד בימתי לספר.
הצגת בכורה הייתה ב-2 בספטמבר 2020.
כותרת הספר מגיעה משורה בתרגומה של ג'וזפין דייוויס לשיר "קאבול", מאת המשורר האיראני בן המאה ה-17 סאיב תבריזי בו הוא מתאר את יופיה והדרה של קאבול ואחד הבתים מסתיים במשפט: "ואלף השמשות הזוהרות המסתתרות מאחורי חומותיה"
חוסייני הסביר "חיפשתי תרגומים לאנגלית של שירים על קאבול, לשימוש בסצנה שבה דמות מתאבלת על עזיבת עירו האהובה, כשמצאתי את הפסוק הספציפי הזה.
הבנתי שמצאתי לא רק את השורה הנכונה לסצנה, אלא גם כותרת מעוררת השראה בביטוי 'אלף שמשות זוהרות', המופיע בבית הלפני אחרון."
כשנשאל מה הוביל אותו לכתוב רומן שבמרכזו שתי נשים אפגניות, ענה חוסייני:
"הרהרתי ברעיון לכתוב סיפור על נשים אפגניות זמן מה לאחר שסיימתי לכתוב את "רודף העפיפונים".
הרומן הראשון היה סיפור שנשלט על ידי גברים.
כל הדמויות הראשיות, אולי מלבד אשתו של אמיר, סוראיה, היו גברים.
היה היבט שלם של החברה האפגנית שלא נגעתי בו ב"רודף העפיפונים", נוף שלם שהרגשתי פורה ברעיונות לסיפור...
באביב 2003 נסעתי לקאבול, ואני זוכר שראיתי את הנשים האלה לבושות בורקה יושבות בפינות רחוב, עם ארבעה, חמישה, שישה ילדים, מתחננות לשינוי.
אני זוכר שצפיתי בהן הולכות בזוגות ברחוב, נגררות עם ילדיהן בבגדים מרופטים, ותהיתי איך החיים הביאו אותן לנקודה הזו...
דיברתי עם רבות מהנשים האלה בקאבול.
סיפורי החיים שלהן היו באמת קורעי לב...
כשהתחלתי לכתוב את "אלף שמשות זוהרות", מצאתי את עצמי חושב על הנשים הגמישות האלה שוב ושוב.
למרות שאף אישה אחת שפגשתי בקאבול לא עוררה בי השראה." ליילה או מריאם, קולן, פניהן וסיפורי ההישרדות המדהימים שלהן תמיד היו איתי, וחלק ניכר מההשראה שלי לרומן הזה הגיע מהרוח הקולקטיבית שלהן.
הראשון מתמקד בעיקר במריאם, השני והרביעי מתמקדים בליילה, השלישי מחליף לסירוגין בין שתיהן והדגש הוא על השיתוף ביניהן והרביעי הוא לאחר מותה של מריאם עוקב אחרי תהילך ההחלמה והשיקום של ליילה ומשפחתה.
הסיפור נפתח במריאם בת החמש, המתגוררת עם ננה (אמה) בקולבה שבסמוך לעיר הראט שבאפגניסטן.
אביה של מריאם, ג'אליל, איש אמיד המתגורר עם משפחתו החוקית בהראט.
ננה הייתה משרתת בביתו של ג'אליל ואחרי רומן ביניהם נולדה מריאם, שהיא בתו הלא חוקית של ג'אליל.
הרומן היה חרפה למשפחתו החוקית של ג'אלל וננה גורשה לקולבה ביער להרחיקה מהמשפחה.
אמה של מריאם מרירה בגלל העוול שנעשה לה, היא מוציאה חלק ממנו על מריאם וקוראת לה הראמי, ממזרה.
חייה של מריאם סובבים סביב הבקורים של מולה פאיזוללה ושל אביה ג'אליל.
מולא פאיזוללה הוא המורה שלה ללימודי הקוראן.
הוא מתייחס אליה בחיבה ובכבוד, ושומר לה חיבה בלבו כל חייו.
מאביה מריאם שומעת על נשותיו ובנותיו האחרות, אך לעולם אינה נפגשת איתן.
חייה וחיי אימה הופרדו מחיי המשפחה של ג'אליל.
מריאם מעריצה את אביה ואינה מאמינה לאימה, הטוענת שהיא מטרד לו והוא משקר לה, שמתנותיו ומילותיו היפות הן ניסיון לשחד אותה.כשהוא מספר לה על בית הקולנוע שברשותו ועל הילדים הרואים שם סרטים אימה אומרת לה בלעג - יש ילדים הרואים סרטים, ויש ילדים השומעים על סרטים.
ביום הולדתה ה-15, מריאם מקבלת הבטחה מאביה שייקח אותה לסרט פינוקיו בבית הקולנוע שבבעלותו.
היא מחכה לו שעות ארוכות וג'אליל לא מופיע.
מריאם הולכת לביתו לחפש אותו.
היא מבלה את הלילה על מפתן דלתו, מול השער שלא נפתח עבורה.
בבוקר היא מבחינה בו מביט בה מחלון ביתו, ומבינה שאימה צדקה.
מששבה מריאם הביתה היא מגלה שננה תלתה את עצמה.
מריאם עוברת לגור בבית אביה, שם היא מבודדים אותה משאר בני הבית.
כעבור זמן קצר, ג'אליל בהשפעת נשותיו יוזם את נישואיה לסנדלר אלמן, ראשיד, המתגורר בקאבול.
בקאבול, מריאם מתחילה להסתגל בהדרגה לחייה עם בעלה, אדם זר לה לחלוטין.
התנהגותו השתלטנית נחווית כחסות ואכפתיות.
תוך זמן קצר היא נכנסת להריון.
ראשיד איבד את בנו כמה שנים קודם ורוצה בילד.
הכמיהה לילד מאחדת אותם לזמן קצר והנפילה אחרי קשה.
מריאם עוברת הפלה טבעית ולאחריה הפלות חוזרות ונשנות.
חיי הנישואים שלה מקבלים תפנית כשהיחס של בעלה אליה נעשה מתנכר ובהדרגה אלים מילולית ולעיתים גם פיזית.
מריאם פוגשת פגישות אקראיות את פאריבה, אימה של ליילה.
לראשונה הן נפגשות במקום של הטנדור המשותף.
פעם שנייה הן נפגשות בחגיגות איד-אל-פיטר.
בשתי הפעמים פאריבה מנסה להיות ידידותית וחביבה, ומריאם חרדה ומתכנסת בתוך עצמה.
בפעם השנייה ראשיד עד למפגש ומזהיר את אשתו לבל תתקרב לפאריבה.
ליילה נולדה וגדלה בקאבול ברחוב בו התגוררו ראשיד ומריאם.
היא הייתה בתם היפה והחכמה של חכים ופאריבה.
זוג הטג'יקי, חכים, מורה נאור באוניברסיטה.
לכאורה חייה של ליילה מאוזנים וטובים.
רוצה שבתו תרכוש השכלה ומקצוע.
ליילה לומדת בבית הספר ונתמכת על ידי חברות, ויש לה קשר חזק נוסף עם ילד שכן -טאריק.
על עולמה הכמעט מושלם מעיבה מערכת יחסים מורכבת עם אימה.
האם המתאבלת על מות שני אחיה הגדולים של ליילה.
הם נהרגו במלחמת הג'האד של אפגניסטן מול רוסיה.
האם לא יכולה להינחם על מות בניה, והדבר מרחיק אותה מליילה ומהבעת אהבה ואכפתיות כלפי בתה וכלפי בעלה.
לאחר גירוש הכוחות הסובייטים, פורצת מלחמת אזרחים אכזרית באפגניסטן, וקאבול מופגזת על ידי סיעות המוג'הידין שנלחמו זו בזו על השליטה במדינה.
ליילה וטאריק המתבגרים מגלים את האהבה.
אימה של ליילה מזהירה אותה שהיא יכולה לאבד את שמה הטוב מעצם ההתרעעות עם טאריק, טאריק וליילה מקיימים מערכת יחסים סודית.
משפחתו של טאריק מחליטה לעזוב את קאבול ולהגר לפקיסטן, והפרידה הקשה גורמת להם לקיים יחסי מין בחדר האורחים שבביתה.
שבעה-עשר יום לאחר עזיבתו של טאריק מחליטה גם משפחתה של ליילה לעזוב את העיר, אולם בזמן הכנותיהם לדרך מחריב טיל תועה את ביתם ושני הוריה נהרגים.
ליילה ניצלת בזכות העובדה שיצאה באותו רגע אל החצר.
ראשיד ומריאם מחלצים את ליילה מהריסות ביתה ומעבירים אותה לביתם, שם היא מחלימה מפצעיה.
כתוצאה מפגיעת הטיל מאבדת ליילה כמעט לחלוטין את שמיעתה באחת האוזניים.
מאוחר יותר היא מבקר אותם סוחר שמספר לה שטאריק נפצע אנושות בדרכו לפקיסטן ומת בבית חולים.
זמן קצר אחר כך למרות מחאתה הנמרצת של מריאם ראשיד מציע לליילה נישואין.
ליילה מגלה שהיא בהיריון מטאריק ויודעת שלא תוכל לשרוד לבד עם תינוק.
היא נענית להצעתו של ראשיד.
ראשיד מרעיף עליה אהבה כפי שלא הרעיף מעולם על מריאם.
ראשיד מלווה את אשתו ההרה בכבוד מלכים לבית החולים.
אך בדרך חזרה, אחרי שנולדת בת, הוא מפנה אליה גב.
ליילה מרוכזת כולה בתינוקת, לה קראה עזיזה - אהובה.
מריאם עוינת את ליילה ורואה בה פולשת.
עם הלידה של עזיזה קרנה של ליילה אצל ראשיד הועם.
הקשר הראשוני האמיתי בין הנשים הוא דרך עזיזה, שליבה של מריאם ששנים חיכתה לתינוק יוצא אליה.
הן מתחילות לגדל את התינוקת ביחד, ובהדרגה הברית ביניהן מתחזקת והן מתחילות לבטוח זו בזו.
מריאם מגלה לה את סיפור חייה וליילה מבינה שהיא יכולה לבטוח בה ומספרת לה את סודה.
שתי הנשים יוזמות בריחה מראשיד לפקיסטן, אך נבגדות במהלך הבריחה על ידי אדם שחשבו כי יוכלו לבטוח בו.
הן נעצרות ומובאות בחזרה לביתן.
ראשיד הזועם מכה את שתיהן עד זוב דם ונועל את ליילה ועזיזה בחדרו במשך ימים ללא מים ללא אוכל וללא אור.
את מריאם נועל במחסן הכלים.
חולפות כמה שנים וליילה הרה לראשיד, היא חושבת על הפלה של התינוק הלא רצוי מבחינתה.
אך אינה מסוגלת לפגוע בפרי בטנה.
במקביל השתלט הטליבאן על קאבול ופתח בדיכוי האוכלוסייה בכלל ונשים במיוחד.
יש איסור על נשים לצאת לרחוב ללא מלווה גבר, נשים מחויבות ללכת בבורקה המכסה את כל גופן, ונאסר עליהן לצאת לעבוד.
נמנעת מנשים הכניסה לכל בתי החולים בעיר פרט לאחד, והאחד הזה לא מצויד כראוי.
ליילה נאלצת לעבור ניתוח קיסרי ללא חומרי הרדמה בגל היעדרם בבית החולים.
היא יולדת את זלמאי, הבן שראשיד ייחל לו.
לאחר לידתו של זלמאי נחלש מצבה הכלכלי של המשפחה, במיוחד לאחר שסנדלרייתו של ראשיד עולה באש.
ראשיד מכריח את ליילה למסור את עזיזה בת השש לבית יתומים, הנמצא במרחק של קילומטרים מביתה.
בפעמים הראשונות ראשיד מסכים להתלוות אליה בחוסר רצון לבקור אצל עזיזה.
ככל שחלף הזמן התנגדותו ללוות אותה לביקורים עלתה ולבסוף סירב להילוות אליה.
למרות האיסור לנשים להסתובב לבד ברחוב ליילה יוצאת שוב ושוב לביקורים בבית היתומים תוך שהיא מסתכנת בהשפלה ובמלקות משוטרי הטליבאן המסיירים ברחובות.
הרבה פעמים אולצה לחזור הבייתה רק כדי לאסוף כוחות שוב ושוב לנסות.
יום אחד מופיע טאריק בכניסה לביתם.
כך מגלה ליילה כי ראשיד שילם לסוחר כדי שיספר לה על מות אהובה.
טאריק מספר לליילה את קורות חייו בפקיסטן, על מות הוריו ועל שישב בכלא על הברחת סמים.
באותו יום כשראשיד חוזר מעבודתו, זלמאי בן השלוש מספר לו בתמימותו על טאריק.
מריבה פורצת בין ראשיד לליילה והוא מתחיל להכות בה בחגורתו באלימות חסרת גבולות.
ניסיונותיה של מריאם להנמיך את האש עולים בתוהו, והיא מוצאת עצמה משתתפת בקטטה ומוציאה את כל הכעס שצברה על ראשיד כל השנים.
בסיומה של המריבה ידיו של ראשיד על צווארה של ליילה וברור שהוא מתכוון ולחנוק אותה.
מריאם ממהרת למחסן ומביאה את בעזרתו היא הורגת את ראשיד.
ליילה מנסה לשכנע את מריאם להצטרף אליה ואל טאריק ולהימלט מקאבול, אך מריאם מסרבת, מסגירה את עצמה לטליבאן, מודה באשמת הרצח ומוצאת להורג.
לדעתה אם יימצא ראשיד הרוג ולא יהיה אשם הטליבאן ירדפו אחריהם לכל מקום.
היא מסגירה עצמה כדי שליילה תוכל להתחיל בחיים מאושרים עם אהובה ועם ילדיה.
ליילה, טאריק, עזיזה וזלמאי משתכנים בפקיסטן וחיים שם חיים שלווים ומאושרים.
אך אפגניסטן רודפת אותם, ובשנת 2003 (כמעט שנתיים לאחר שחרור אפגניסטן מידי הטליבאן על ידי הכוחות האמריקאים ובני בריתם) מחליטה המשפחה לחזור לקאבול.
בדרכם לשם הם עוברים בעיר הראט, ושם מוצאת ליילה את מכתבו של ג'אליל למריאם, מכתב שבו הוא מתנצל על הדרך שנהג בה, מכתב המגלה אדם חלש שבכל זאת אהב את בתו, למרות הכול.
ג'אליל שולח למריאם את הסרט שחלמה לראות - פינוקיו.
ליילה מבקרת בבקתה הקטנה שבה התגוררה מריאם עם אימה וזוכה לחיזיון: מריאם הקטנה יושבת ליד שולחן ומשחקת.
היא מרימה את עיניה ממשחקה ומזהה את ליילה.
המשפחה חוזרת לקאבול וליילה וטאריק עוזרים בשיפוץ בית היתומים שבו התגוררה עזיזה.
ליילה הופכת למורה ומלמדת את היתומים פרסית.
לליילה ולטאריק יהיה בקרוב תינוק נוסף, וכל המשפחה מציעה שמות שונים בשבילו: שמות של בנים בלבד מפני שאם תהיה זו בת, ברור ששמה יהיה מריאם.
מריאם: ממוצא טג'יקי, נולדה בהראט בשנת 1959. היא הראמי - בתם הלא חוקית של ג'אליל וננה שהייתה משרתת בביתו של ג'אליל.
כל חייה היא נדחקת לפינה ומבויישת בשל נסיבות לידתה.
התגוררה בבקתה ביער עם אמה.
אחרי שאמה מתאבדת נכפת עליה בגיל 15 חתונה עם סנדלר המבוגר ממנה בשנים רבות - ראשיד.
היא עוברת אתו לקאבול ומתנתקת עקב כך מהדמות התומכת היחידה בחייה - מולה פאיזוללה.
היא חיה תחת התעללות נפשית וגופנית בביתו של ראשיד, כשהמצב מחמיר עם השתלטות הטליבאן על אפרגניסטין.
כנגד רצונה ראשיד לוקח לו אישה שנייה את ליילה.
תחילה מריאם עוינת את ליילה אך היחסים ביניהם משתנים וליילה הופכת לבת בריתה מול העולם העוין.
כשראשיד מנסה לרצוח את ליילה אוספת מריאם את כוחותיה והורגת אותו.
אחרי משפט היא מוצאת להורג בפומבי על ידי שלטון הטליבן.
ליילה: ממוצא טג'יקי, ילידת קאבול 1978. בת שלישית לחכים ופרייבה, שניהם משכילים המחנכים אותה ברוח הקדמה.
הסיפור פוגש אותה היא בת שמונה, ולומדת בבית ספר.
חייה מתהפכים עם המלחמה בין רוסיה לאפגניסטן.
אחיה הגדולים נהרגים במלחמה מה שמכניס את אמא לדיכאון.
אחרי התלבטויות רבות הם מחליטים לעזוב את אפגניסטן ובאותו יום הוריה נהרגים בהפצצה.
חייה נקשרים באלו של ראשיד ומריאם כשהם מצילים אותה מחורבות הבית אחרי ההפצצה.
היא נאלצת להינשא לראשיד ולהפוך לאשתו השלישית.
היא ומריאם מייצגים שני קטבים של נשים בחברה האפגנית.
ליילה גדלה מוגנת ואהובה עם ציפייה לסיום לימודים והמשך השכלה.
מריאם מגיל צעיר נדחקת לפינה, ושוב היא נדחקת כשבעלה מתחתן עם אישה נוספת היחסים בין שתי הנשים בהתחלה מתוחים וטעוני טינה.
אך הילדה שיולדת ליילה והמצוקה בה שתיהן נמצאות מחברת ביניהן.
אחרי מותו של ראשיד ליילה עוזבת את קאבול ואפגניסטן יחד עם אהוב ילדות טארק ועוברת לאפגניסטן.
בהמשך לסיפור לכאורה סיום אופטימי - ליילה וטארק חוזרים לקאבול כדי להיות חלק מהבנייה מחדש שלה בעזרת האמריקאים.
ראשיד: סנדלר ממוצא פאשטוני, מתגורר בקאבול.
הוא נושא את מריאם לאישה כשהיא בת 15, ובשלב מאוחר יותר את ליילה, כשהיא בת 14. הוא מתייחס לנשים כפחותות ערך, כמי שכפופות לו ונועדו לשרת צרכיו ורצונותיו.
לאורך הספר הוא אלים פיזית ומילולית כלפי שתי הנשים.
לליילה נולדת בת, עזיזה, הוא מאוכזב מלידתה ודוחה אותה.
בהמשך מעלה חשד שאולי עזיזה אינה בתו.
כשליילה יולדת בן, זלמאי, ערכה אינו עולה בעיניו.
הוא מתייחס לילד באופן שונה, ומעודד אותו שלא להתייחס בכבוד למריאם וליילה.
בסוף החלק השלישי מריאם הורגת אותו אחרי שהוא מנסה לרצוח את ליילה.
טאריק: נולד בקאבול ב-1976, ממוצא פאשטוני.
הוא איבד רגל ממוקש בגיל חמש.
הוא וליילה חברים טובים, וזמן קצר לפני שהוא ומשפחתו בורחים מקאבול הם הופכים לאוהבים.
כפליט בפקיסטן סובל טארק מאירועי חיים קשים: אביו נפטר ממחלה במחנה הפליטים, טארק ואמו סובלים עוני וחרפת רעב.
במר ייאושו טארק מנסה להבריח סמים ונתפס.
הוא נידון לשבע שנות מאסר בגין השתתפות בסחר בסמים.
בזמן שהותו בכלא אמו של טארק מתה.
במהלך שהותו בכלא טארק מתיידד עם אסיר המפנה אותו עם השחרור לקרוב משפחה שנותן לו עבודה יציבה.
טארק מגיע לקאבול להיפגש עם ליילה זמן קצר לאחר שקיבל עבודה יציבה.
הפגישה גורמת לטלטלה במשפחתה של ליילה שבסופה מריאם הורגת את ראשיד.
בעקבות לחץ של מריאם טארק וליילה עוזבים לפקיסטן ומתחתנים.
לאחר נפילת הטליבאן, טארק חוזר לקאבול עם ליילה.
הם משפצים ביחד את בית היתומים בקאבול בעוד ליילה ההרה מצפה ללידת ילדה השלישי.
היא טג'יקית מכפר מחוץ להראט.
הייתה מאורסת לנער מקומי בכפרה, אך חייה השתנו כש"הג'ין נכנס לגופה" זמן קצר לפני נישואיה.
אחרי ההתקף היא אינה מתאימה לנישואין.
היא הופכת למשרתת בביתו של ג'אליל המנהל איתה רומן בעקבותיו נולדת מריאם.
שערוריית הרומן מביאה חרפה על ג'אליל ועל כל משפחתו.
הוא מגרש את ננה מביתו ומעביר אותה לבקתה נידחת ביער עם מריאם.
ננה מפתחת מרירות עמוקה כלפי ג'אליל, משפחתו והסדר החברתי.
היא מוציאה חלק גדול מהמרירות והתסכול על בתה מריאם.
מריאם עוזבת את הבקתה ביום הולדתה החמש עשרה את כדי למצוא את ג'אליל.
היא מגיעה לביתו של אך ג'אליל אינו מקבל אותה וכשהיא חוזרת לבקתה היא מוצאת שננה תלתה את עצמה.
מולא פאיזוללה: אימאם סופי מקומי המלמד את מריאם את הקוראן.
הוא מהבודדים בחייה של מריאם המביאים לה נחמה ושמחה ותומך בה ובננה.
כשמריאם נאלצת להינשא באופן פתאומי לראשיד ולעבור לקאבול היא מאבדת קשר אתו.
הוא מת מסיבות טבעיות בשנת 1989, כשהוא שומר מקום בליבו למריאם.
איש עסקים מקומי בהראט, ולו שלוש נשים חוקיות ותשעה ילדים חוקיים (בהמשך - עשרה).
עוד לפני הולדתה של מריאם הוגלתה מבית אביה לבקתה ביער שם התגוררה במהלך ילדותה עם אמה.
אביה היה מגיע לביקורים משמחים אך לא סדירים.
ביום הולדתה החמש עשרה בורחת ליילה לעיר לפגוש את אביה.
הוא נותן לה לחכות לילה בחוץ ליד שער ביתו ואז מחזיר אותה לבקתה.
לאחר מותה של ננה הוא ונשותיו משיאים את מריאם לראשיד, ומריאם נאלצת לעבור לגור עם ראשיד בקאבול והקשר שלה עם אביה ובני משפחתו נותק.
קשר זה לא חודש למרות רצונו העז של אביה לבקש את סליחתה.
לפני מותו הוא מביע חרטה עמוקה על העוול שגרם למריאם ומשאיר לה את חלקה בירושה פריטים שונים ומכתב.
הוא משאיר את החבילה אצל מולה פאיזוללה בתקווה שמריאם תחזור להראט ותפגש עם מולה פאיזוללה.
מריאם מוצאת להורג בקאבול, וליילה החוזרת לאפגניסטן מבקשת מטאריק לעבור בעיר הולדתה של מריאם.
היא פוגשת את מולה פאיזוללה ומקבלת את החבילה במקום מריאם.
בעל השכלה אקדמית מפנג'שיר, מורה במקצועו.
אחרי החלפת השלטון הוא מפוטר ועובד במפעל.
ליברלי ומתקדם בדעותיו, מאמין שליילה זכאית לדעה משלה להשכלה.
מערכת היחסים שלו עם אשתו היא תומכת ואוהבת עד אובדן שני בניהם במלחמה כשפאריבה שוקעת בדיכאון.
לילה לוחצת על הוריה לעזוב את קאבול כמו שעשתה משפחתו של טאריק ושכנים ומכרים רבים אחרים.
אך אמה מסרבת ואביה מסרב לנטוש את אמה.
ביום בו הם מחליטים לעזוב את קאבול הוא ואשתו נהרגים מטיל הפוגע בביתם.
אמה של ליילה ואשתו של חכים.
היא נפגשת עם מריאם בתחילת שהייתה בקאבול פעמיים, בשתי הפעמים היא מקרינה כוח ואופטימיות.
היא מעודדת את שני בניה (אחמד ונור) לצאת לג'יהד נגד הסובייטים, ומאבדת את שניהם ואת שמחת החיים שלה.
אחרי שבניה הופכים לשאהידים פאריבה נכנסת לדיכאון עמוק המערערת את יחסיה עם חאכים וליילה.
היא מסרבת לעזוב את קאבול ואפגניסטן, כמו שעושים רבים מתושבי קאבול, כי אינה יכולה לעזוב את המקום עבורו נהרגו בניה.
ביום בו בעלה משכנע אותה לעזוב את אפגניסטן טיל פוגע בביתם והורג אותה ואת בעלה.
חסינה: חברת ילדות קרובה של ליילה.
חסינה מתארסת לאחד מבני דודיה ועוזבת את קאבול, שמתכנן אחרי החתונה לעבור לגרמניה.
גיטי: חברת ילדות קרובה של ליילה.
הן קרובות מספיק שגיטי מרגישה בנוח לחלוק איתה התלהבות מבנים.
גיטי נהרגת כאשר טיל תועה פוגע בה וקורע את גופתה.
עזיזה: עזיזה, ילידת 1993, קאבול.
לפני שעזב עם משפחתו את קאבול טאריק הכניס את ליילה להיריון.
היא מוצאת עצמה בביתם של ראשיד ומריאם כשהיא בהיריון ללא אב.
כדי לדאוג לאב לעזיזה ליילה נישאת לראשיד.
ראשיד מלא התלהבות מליילה שהיא צעירה ויפה ויש בה הבטחה לבן הנכסף.
לידתה של עזיזה עבור ראשיד היא נפילה - היא איננה בן.
ולאורך כל הקשר ביניהם הוא דוחה אותה ומעלה חשדות לגבי הקשר שלה אתו.
עזיזה היא זו המגשרת על העוינות של מריאם כלפי ליילה, היא מתמלאת אהבה כלפי התינוקת הקטנה והערכה לקשר המסור של ליילה לבתה.
בתקופה בה המשפחה יודעת רעב ראשיד דורש שעזיזה תעבור לבית יתומים כדי שכלכלתה לא תהיה בבית.
זלמאי: בנם של ראשיד וליילה.
בנם החוקי של ליילה וראשיד, נולד בשנת 1997 בקאבול.
ליילה שוקלת בתחילה להפיל אותו בשל היותו בנו הביולוגי של ראשיד.
זלמאי מעריץ את אביו למרות ההתעללות שלו בליילה ובמרים.
זלמאי נותר לא מודע לכך שמרים הרגה את ראשיד ומובל להאמין שהוא עזב את קאבול.
זלמאי לא מכבד בתחילה את טארק, אך בסוף הרומן נראה שהוא מקבל אותו כדמות אב.
חוסייני חשף שכתיבת "אלף שמשות זוהרות" במובנים מסוימים היה קשה יותר מ"רודף העפיפונים".
הוא מייחס חלק מזה לציפייה לספר השני לפני כתיבתו, בעוד של"רודף העפיפונים" "אף אחד לא חיכה".
הרומן השני היה שאפתני יותר מהראשון: שפע הדמויות שבו, התמקדות בשני קווי סיפורי (של ליילה ושל מריאם) וכיסוי תקופת זמן ארוכה - כמעט 45 שנים.
אך לאחר שהתחיל בכתיבה החוויה השתנתה - "כשהתחלתי לכתוב, ככל שהסיפור תפס קצב ומצאתי את עצמי שקוע בעולמן של מריאם וליילה, חששות אלה נעלמו מעצמם.
הסיפור המתפתח תפס אותי ואפשר לי להתנתק מרעש הרקע ולהמשיך בעסקי החיים בעולם שיצרתי".
הדמויות "קיבלו חיים משלהן" בנקודה זו ו"הפכו למציאותיות מאוד עבורי".
בדומה ל"רודף העפיפונים" חוסייני הרגיש צורך לתקן את כתב היד תיקון נרחב, ולמעשה הספר נכתב חמש פעמים לפני שהושלם.
באוקטובר 2006 הוכרזה לראשונה יציאתו הצפויה של הספר, שתואר כסיפור על "משפחה, חברות, אמונה והישועה המצויה באהבה".
במהלך ביקורו באפגניסטן ב-2003 חוסייני "שמע סיפורים רבים על מה שקרה לנשים, הטרגדיות שעברו, הקשיים, האלימות המגדרית שסבלו, האפליה, המניעה מחיי היותן פעילות בתקופת הטליבאן, הגבלת תנועתן, איסור למעשה על מימוש זכויותיהן החוקיות, החברתיות והפוליטיות".
ביקור זה והחוויה שנילוותה אליו הניעו אותו לכתוב רומן הסובב שתי נשים אפגניות.
ג'ונתן יארדלי, מבקר הוושינגטון פוסט, הציע כי "הנושא המרכזי של אלף שמשות זוהרות הוא מקומן של נשים בחברה האפגנית", הוא מצטט את הקטע בו אימה של מריאם מלמדת אותה: "למדי זאת עכשיו ולמדי זאת היטב, בתי: כמו מחט מצפן שמצביעה על הצפון, כך אצבעו המאשימה של גבר תמיד תמצא אישה.
הנישואים לראשיד נכפים על מריאם וליילה בשל נסיבות חיים שונות.
הוא כופה עליהן את רצונו במובנים שונים כמו דרישה ללבישת בורקה עוד לפני שהחוק של הטליבאן מחייב את זה.
בהדרגה היחס שלו אליהן מדרדר ונעשה אלים, תחילה אלימלות מילולית ובהמשך פיזית.
בביקורת בריבר הד וויקלי נכתב כי יש ברומן הצגה עקבית של "העריצות הפטריארכלית שבה נשים תלויות באופן מייסר באבות, בבעלים ובמיוחד בבנים, כאשר הולדת ילדים זכרים היא דרכן היחידה למעמד חברתי".
חוסייני נשאל על הנושאים המשותפים לשני הספרים שכתב: ב"רודף העפיפונים" וב"אלף שמשות זוהרות" והשיב:
"שני הרומנים הם רב-דוריים, ולכן הקשר בין הורה לילד, על כל המורכבויות והסתירות הברורות שבהן, הוא נושא בולט.
לא התכוונתי לכך, אבל אני מתעניין מאוד, כך נראה, באופן שבו הורים וילדים אוהבים, מאכזבים ובסופו של דבר מכבדים זה את זה.
במובן מסוים, שני הרומנים הם ביטוי לכך: "רודף העפיפונים" הוא סיפור של אב ובן, ואת "אלף שמשות זוהרות" ניתן לראות כסיפור של אם ובת."
חוסייני רואה בשני הרומנים "סיפור אהבה" במובן שאהבה "מוציאה דמויות מבידודן, נותנת להן את הכוח להתעלות מעל מגבלותיהן, להיחשף בפגיעותן ולבצע מעשי הקרבה עצמית".
הספר מלווה את שתי הנשים ליילה ומריאם כשהן חיות בעולם המנוהל על ידי גברים למען גברים.
הן חיות בעולם שנהרס על ידי מלחמות, עולם אכזרי ואלים המתעמר במיוחד בנשים.
ובתוך המציאות הזו הן מוצאות אחת את השנייה ונותנות זו לזו כוח באמצעות האהבה והנאמנות שלהן זו לזו.
לאחר יציאתו לאור בשבוע הראשון נמכר "אלף שמשות זוהרות" בלמעלה ממיליון עותקים.
הוא הפך לרב מכר מספר אחת של הניו יורק טיימס במשך חמישה עשר שבועות.
לב גרוסמן ממגזין טיים מיקם אות כשלישי ברשימת עשרת ספרי הסיפורת המובילים לשנת 2007, ותיאר אותו כ"מדריך צפוף, עשיר ומלא לחץ להתמודדות עם הבלתי נסבל".
ב"עולם הספרים" של הוושינגטון פוסט ג'ונתן יארדלי כתב: "למקרה שאתם תוהים האם "אלף שמשות זוהרות" של חאלד חוסייני טוב כמו "רודף העפיפונים", הנה התשובה: לא.
מבקרים רבים שבחו את "אלף שמשות זוהרות".
בפבלישר וויקלי כונה "תיאור עוצמתי ונוגע ללב של אפגניסטן".
טודיי קרול אמוט כתבה ביקורת המשבחת את העומק ואת התהודה הרגשית של הסיפור.
לדעתה הסיפור מביא פרספקטיבה אישית על הטלטלות שעוברת אפגניסטן.
הסיפור עוקב אחרי אנשים הלכודים בתוך סכסוכים רחבים וכך מאפשר מבט מרתק על אהבה, תקווה וסיבולת.
הסיפור מאפשר הבנה מעמיקה של הקוראים את מורכבויות האזור.
בניו יורק טיימס ליסה סי ייחסה את הצלחת הספר ליכולת של לחוסיני להבין: "את כוחו של הרגש כפי שמעטים סופרים פופולריים אחרים עושים".
בגרדיאן נטשה וולטר כתבה: "חוסייני מיומן בסיפור סיפור מסוג מסוים, שבו אירועים שעשויים להיראות בלתי נסבלים - אלימות, סבל והתעללות - הופכים לקריאים.
הוא לא מתעלם מהזוועות שדמויותיו חוות, אבל משהו בסגנונו הישיר וההסברתי ובתחושה שאתה מתקדם לעבר סוף גואל גורם לכל הנרטיב, למרות כל הטרגדיות שלו, להחליק בקלות".
קתלין מדוויק כתבה ביקורת חיובית ביותר במגזין או.
"אהבה אינה אולי לא הדבר הראשון שעולה בראש כשחושבים על הנוף מוכה המלחמה של אפגניסטן.
אבל זהו הרגש - תת-קרקעי, עוצמתי, יפהפה, וסבלני ללא סוף - שסובב את דפי ספרו של חאלד חוסייני, אלף שמשות זוהרות.
כמו ברומן הראשון הנמכר ביותר שלו, רודף העפיפונים, חוסייני בוחן באופן מרגש את הקשרים בין חברים לא צפויים, את הסדקים שנפתחים בין הורים לילדים, את עקשנותם של לבבות שקטים."
מיכיקו קקוטאני, מהניו יורק טיימס, הייתה יותר ביקורתית.
לדעתה הפתיחה "כבדה" והאירועים המוקדמים ברומן הם "בסגנון אופרת סבון".
למרות הביקורת שיש לה היא מסכמת: "בהדרגה, כישורי הסיפור האינסטינקטיביים של מר חוסייני משתלטים, ומדכאים את התנגדויות הקורא באמצעות תנופה ורצון גרידא.
הוא מצליח להפוך את המציאות הרגשית של חייהן של מריאם וליילה למוחשית עבורנו, ובאמצעות שחזור שגרת יומן, הוא מסוגל לתת לנו תחושה של איך נראו חיי היומיום בקאבול - הן לפני והן במהלך שלטונו הקשה של הטליבאן".
בצורה דומה איבון זיפ מ"כריסטיאן סיינס מוניטור" סיכמה כי "אלף שמשות זוהרות" הוא בסופו של דבר "מעט רעוע כיצירה ספרותית".
תיאורן של מריאם וליילה, הדמויות הנשיות המרכזיות, זכו לשבחים.
ג'ון פרימן מה"יוסטון כרוניקל" כתב שהן "מנצחות בצורה אדירה".
ב"יו אס איי טודיי" קרול ממוט תיארה אותן כ"דמויות הרואיות להפליא שרוחן איכשהו תופסת את קרני התקווה העמומות ביותר".
קטלין מדוויק מסכמת: "מריאם, שסומנה כהראמי, או ממזרה, ונאלצה להיכנס לנישואים פוגעניים בגיל חמש עשרה, וליילה, יפהפייה שתוכננה להצלחה אך נעטפה כמעט ללא היכר על ידי חוקי השריעה המדכאים והבעל המשותף לה ולמריאם.
הסיפור, אפוס בהיקפו המשתרע על פני שלושה עשורים, עוקב אחר שתי הנשים הבלתי מנוצחות הללו, שמזלן משקף את זה של ארצן האהובה והמוכה - 'שום דבר יפה למראה, אבל עדיין עומד' - ומוצאות זו בזו את הכוח הדרוש להן כדי לשרוד".
ב"אנטרטיינמנט ויקלי" ג'ניפר ריס כינתה את ראשיד "אחד הגברים הדוחים ביותר בספרות האחרונה".
בניו יורק טיימס ליסה סי כתבה כי, למעט טארק "הדמויות הגבריות נראות או מרושעות באופן בלתי פוסק או חלשות באופן פתטי" ואמרה כי "אם אישה הייתה כותבת דברים כאלה על הדמויות הגבריות שלה, היא כנראה הייתה מתויגת כשונאת גברים".
בזכויות להפיק סרט מהספר מחזיקה קולומביה פיקצ'רס .
כבר ב-2009 סטיבן זייליאן סיים לכתוב טיוטה ראשונה של התסריט.
סטיבן זייליאן היה אמור לביים וסקוט רודין חתם כמפיק.
תאריך יציאה של הסרט אושר במאי 2013, כשהאולפנים מכוונים ל-2015. נכון לשנת 2022 הסרט עדיין לא הופק.
ב-1 בפברואר 2017 העלה העיבוד התיאטרלי הראשון של הספר בהופעת בכורה בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הפקה משותפת של תיאטרון הקונסרבטוריון האמריקאי ותיאטרון קלגרי.
העיבוד התיאטרלי החל במותם של חכים ופרייבה וחלקים קודמים של הספר (כגון ילדותה של מרים והרומן של ליילה וטארק) מובאים להצגה באמצעות פלאשבקים.
הצגת הבכורה הייתה ב-2 בספטמבר 2020. ההצגה זכתה להצלחה רבה והתארחה בתיאטראות שונים במדינה: חיפה, ירושלים, תיאטרון הצפון, רמת השרון, יבנה, ומועצה אזורית מנשה.
ההצגה זכתה בביקורות נלהבות כפי שאפשר לראות בווי נט, בוואלה, במגפון, בערוץ 7 וביבנה שלי.
אלפרד ג'ון "אלף" קירקן היה כדורגלן אנגלי.
קירקן נולד בשולדהאם שבנורפוק, והחל את הקריירה שלו במועדונים מקומיים.
ב-1934 הוא הוחתם על ידי המאמן טום פארקר מנוריץ' סיטי שבליגה השנייה, וב-14 משחקי הליגה הראשונים שלו הבקיע שבעה שערים, כאשר בארבעת משחקי גביע ה-FA הראשונים שלו הוא הבקיע שלושה שערים.
יכולתו של קירקן משכה את תשומת לבו של צוות האימון בארסנל מהליגה הראשונה, ובמרץ 1935 הוא הוחתם במועדון הלונדוני תמורת 6,000 לירות שטרלינג.
קירקן, ששיחק בעמדת הקיצוני הימני, נאלץ להיאבק על מקומו בהרכב הראשון עם ג'ו האלם, אך עם תחילת עונת 1936/1937 תפס מקום קבוע בעמדת הקיצוני הימני במערך המשחק של ארסנל.
קירקן התפרסם בזכות שלוות המשחק והבעיטות החזקות שלו, שתוך זמן קצר זיכו אותו בתשומת לב בינלאומית; ב-1937 הוא השתתף בשלושה משחקים (והבקיע פעמיים) במהלך מסע המשחקים של נבחרת אנגליה בסקנדינביה, ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת נורווגיה ב-14 במאי, ואת משחקו האחרון מול נבחרת פינלנד ב-20 במאי.
למרות יכולתו הטובה הוא לא זומן יותר לנבחרת.
קירקן זכה עם ארסנל באליפות של עונת 1937/1938, והשתתף ב-19 משחקים במהלכה.
אולם, מלחמת העולם השנייה קטעה את שיא הקריירה שלו.
קירקן שירת בחיל האוויר המלכותי כמאמן כושר, שהיה תפקיד שאפשר לו להמשיך לשחק במדי ארסנל במשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה.
הוא השתתף ב-116 משחקים שבהם הבקיע 81 שערים, ואף בשלושה משחקים לא רשמיים במדי אנגליה.
בעקבות פציעה קשה במשחק נגד וסטהאם יונייטד ב-1943 הוא נאלץ לפרוש.
למעט המשחקים בזמן המלחמה הוא צבר לזכותו 101 משחקים רשמיים במדי ארסנל, והבקיע בהם 45 שערים.
לאחר פרישתו חזר קירקן לנוריץ' סיטי כמאמן כושר, ולאחר שעזב את התפקיד הזה הוא הפך לחוואי בת'ווייט סנט מארי והנדנהאם שבדרום נורפוק.
הוא חזר לנוריץ' פעם נוספת כדי למלא תפקיד של דירקטור בהנהלת המועדון, ומילא את תפקיד נשיא הכבוד של מועדון אוהדי ארסנל בנורפוק.
קירקן עסק גם בענף הספורט של ירי במטרות מעופפות, והיה שחקן כדורת דשא.
אלפרד "אלף" קומון היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי.
קומון התפרסם ככדורגלן הראשון באנגליה שמועבר מקבוצה לקבוצה תמורת סכום של 1,000 לירות שטרלינג.
קומון שיחק בסאות' היילטון ג'וניורס וג'ארו מצפון מזרח אנגליה לפני שהצטרף לסנדרלנד.
סנדרלנד סיימה במקום השני בליגה הראשונה בעונת 1900/1901, ובאוקטובר שלאחר מכן הועבר קומון לשפילד יונייטד תמורת 325 לירות שטרלינג.
המעבר היה מוצלח עבור שתי הקבוצות, מאחר שסנדרלנד זכתה באליפות בעונת 1901/1902 וקומון הבקיע את השער הראשון בניצחון על סאות'המפטון בגמר גביע ה-FA של 1902.
קומון היה שחקן הרכב קבוע בשפילד יונייטד.
ב-1904 ערך את שתי הופעותיו הראשונות במדי נבחרת אנגליה במשחקים מול נבחרת ויילס ונבחרת אירלנד, וכעבור שנתיים ערך את הופעתו השלישית והאחרונה במשחק נוסף מול נבחרת ויילס.
אולם, במאי 1904 סירב קומון לחדש את חוזהו מאחר שרצה לחזור לסנדרלנד, לכאורה מכיוון שהיו לשם "אינטרסים עסקיים".
יונייטד לא הצליחה לשכנע את קומון לשנות את דעתו, ובקיץ 1904 הוא חזר לסנדרלנד.
בעסקת ההעברה נכלל גם שוער המילואים אלברט לואיס, והיא הוערכה בסכום שיא של כ-520 לירות שטרלינג.
בפברואר 1905, כחצי שנה לאחר המעבר, שבר קומון את שיא דמי ההעברה לאחר שחתם במידלסברו תמורת 1,000 לירות שטרלינג.
הוא הוחתם בקבוצה בניסיון להימנע מירידה לליגה השנייה.
משחקו הראשון במידלסברו היה ב-25 בפברואר 1905 מול שפילד יונייטד, מועדונו הקודם.
מידלסברו ניצחה 1 - 0 משער של קומון בבעיטת עונשין בדקה ה-50, והיה זה ניצחון החוץ הראשון של הקבוצה מזה שנתיים.
כתוצאה מכך הצליחה הקבוצה להינצל מירידה.
קומון מונה לקפטן הקבוצה, אך ב-1907 נשלל ממנו התואר והוא נקנס ב-10 לירות שטרלינג בטענה שהיה שיכור והתנהג באלימות.
קומון הבקיע 58 שערים ב-168 משחקי ליגה עבור מידלסברו.
ב-1910 עבר קומון לוולוויץ' ארסנל, וערך את הופעת הבכורה ב-1 בספטמבר 1910 מול מנצ'סטר יונייטד.
הוא צבר לזכותו 80 הופעות ו-23 שערים במדי ארסנל; קומון שיחק כחלוץ שני בעונה הראשונה, ובעונתו השנייה עבר לעמדה יותר קדמית, וסיים את עונת 1911/1912 כמלך השערים של ארסנל עם 17 הבקעות, כשבנוסף לכך הוא החמיץ שני משחקי ליגה.
אולם, הוא לא הצליח להבקיע ולו שער אחד במחצית הראשונה של עונת 1912/1913, בסיומה ירדה ארסנל לליגה השנייה, ובדצמבר 1912 הועבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 250 לירות שטרלינג.
הוא הוביל את פרסטון לזכייה באליפות הליגה השנייה באותה עונה, אך בעונה שלאחר מכן (1913/1914) ירדה הקבוצה בחזרה לליגה השנייה.
קומון פרש מכדורגל ב-1914. לאחר פרישתו עבר להתגורר בעיירה דרלינגטון, ונודע שם כשופט מכובד במשחקי ספורט.
בנוסף לכך הוא ניהל את בית המלון "אלמה" בקוקרטון ופאב בדרלינגטון עד 1943. הוא מת בדרלינגטון ב-1946.
סר אלפרד ארנסט "אלף" רמזי היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי, שהוביל את נבחרת אנגליה לזכייה בגביע העולם ב-1966.
כשחקן תפקד רמזי כמגן ימני, וניחן ביכולות קריאת המשחק, ההתמקמות במגרש וההנהגה הקבוצתית, שחיפו על העדר מהירותו.
לאחר שהפגין כישרון רב במשחקיו במסגרת קבוצה מייצגת של הצבא הבריטי, הצטרף למחלקת הנוער של פורטסמות' ב-1940. בשנת 1942 הוא השתתף עם הקבוצה בליגה מקומית של לונדון שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה, וב-1943 עבר לשחק בסאות'המפטון (שנה לאחר מכן החל לשחק על תקן מקצוען).
ב-1949 עבר רמזי לטוטנהאם הוטספר, בה שיחק עד 1955 והיה שותף לזכייה באליפות אנגליה ב-1951. במהלך תקופתו בסאות'המפטון הוא זומן לראשונה לנבחרת אנגליה, במדיה היה שותף להדחה בסיבוב הראשון של מונדיאל 1950. משחקו האחרון בנבחרת היה בתבוסה 6:3 לנבחרת הונגריה בנובמבר 1953.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1955 מונה רמזי למאמנה של איפסוויץ' טאון.
הקבוצה, שעם הגעתו הייתה בליגה השלישית, העפילה תחת הדרכתו עד לליגה הראשונה בתוך שש שנים.
כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה, 1961/1962, הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות.
בעקבות הצלחתו הגדולה מונה רמזי באוקטובר 1962 למאמנה של נבחרת אנגליה, והחל לכהן רשמית בתפקיד במאי 1963, עת עזב את תפקידו כמאמן איפסוויץ'.
עם מינויו דרש רמזי שליטה מלאה על בחירת סגל הנבחרת, שעד אז הושפעה בידי גורמים אחרים בהתאחדות.
הוא הנחיל לנבחרת שיטת משחק חדשנית, במסגרתה שינה את מערך 4-4-2 הקלאסי והפך את שחקני האגף, שלא הצטיינו במשחק ההגנה, לקשרים התקפיים במרכז המגרש שהיו יכולים לעזור גם במשימות ההגנתיות.
השיטה הביאה לבלבול של הנבחרות היריבות, אשר ציפו להתקפות שיגיעו מהאגפים ולא דרך המרכז.
במסגרת שיטה זו התבסס רמזי באופן מיוחד על שחקנים כמו בובי צ'רלטון ומרטין פיטרס.
לקראת מונדיאל 1966 העניק רמזי את סרט הקפטן של אנגליה לבלם בובי מור.
רמזי הרכיב נבחרת חזקה במיוחד מבחינה הגנתית כשפתח עם גורדון בנקס בעמדת השוער, ועם מור וג'ק צ'רלטון כצמד הבלמים.
במשחקי שלב הבתים החליט לפתוח עם מערך של 4-3-3, כשבכל אחד מהמשחקים הוא כלל קיצוני בהרכב.
לאחר תיקו 0:0 במשחק הראשון נגד נבחרת אורוגוואי החל רמזי לבצע חילופים רבים בחוליית הקישור, והשיג שני ניצחונות רצופים של 0:2 על ו.
במשחק מול צרפת נפצע החלוץ המצטיין ג'ימי גריבס, ורמזי הכניס במקומו להרכב את ג'ף הרסט הצעיר, על אף שעמדו לרשותו חלוצים מנוסים יותר בסגל.
לקראת שלבי ההכרעה החליט רמזי לחזור להשתמש במערך 4-4-2 עם טקטיקת המשחק הייחודית שפיתח, כאשר הסיר את הקיצוניים מהמערך ובמקומם השתמש בקשרים התקפיים במרכז.
ברבע הגמר פגשה אנגליה את נבחרת ארגנטינה הקשוחה, ובתום משחק רווי-אלימות ניצחה 0:1 משער של הרסט.
בסיום המשחק הוא הורה לשחקניו שלא להחליף חולצות עם הארגנטינאים כמחאה על משחקם האלים, ואף כינה את שחקני היריבה כ"חיות".
בחצי הגמר נגד נבחרת פורטוגל התמודדה הגנת אנגליה בהצלחה עם הכישרון ההתקפי של הפורטוגלים, בראשותו של אאוזביו, ניצחה 1:2 והעפילה למשחק הגמר, שם פגשה את .
בגמר ניצחה אנגליה בתוצאה 2:4 בתום הארכה, וזכתה בגביע העולמי בפעם הראשונה בתולדותיה.
יכולתם של השחקנים הצעירים עליהם סמך רמזי באה לידי ביטוי במשחק זה - ג'ף הרסט, שהועדף בהרכב על פני גריבס שהחלים מפציעתו, הבקיע שלושער, ואילו אלן בול נבחר לשחקן המצטיין של הגמר וזכה לשבחים מיוחדים מרמזי.
שנה לאחר הזכייה בגביע העולמי, ב-1967, קיבל רמזי תואר אבירות במסדר האימפריה הבריטית.
אנגליה העפילה בהדרכתו של רמזי לאליפות אירופה ב-1968. שני טורנירי אליפות הבית הבריטית שהתקיימו בשנים 1966–1968 היוו את משחקי המוקדמות לאליפות זו; בטורניר הראשון מביניהם איבדה אנגליה את התואר ל, אך זכתה בטורניר השני וסיימה בראש הבית המשולב.
בטורניר הגמר הודחה הנבחרת בחצי הגמר על ידי , וסיימה במקום השלישי אחרי ניצחון על .
לקראת מונדיאל 1970 נחשבה אנגליה לאחת מהמועמדות הבכירות לזכייה, אך הציגה יכולת מאכזבת במהלך הטורניר.
היא סיימה במקום השני בשלב הבתים, אחרי נבחרת ברזיל, וברבע הגמר הפסידה 3:2 לגרמניה המערבית, על אף שכבר החזיקה ביתרון של 0:2 עשרים דקות לפני סיום המשחק.
רמזי זכה להאשמות תקשורתיות רבות על הכנסתו של פיטר בונטי בעמדת השוער במקום בנקס שסבל מהרעלת מזון, ועל החילוף שבו הכניס את קולין בל במקומו של בובי צ'רלטון.
במוקדמות אליפות אירופה ב-1972 הודחה אנגליה פעם נוספת על ידי גרמניה.
במוקדמות מונדיאל 1974 הייתה צריכה הנבחרת לנצח במשחק האחרון מול , אך סיימה בתיקו וכשלה בניסיונה להעפיל לטורניר.
רמזי קיבל ביקורות רבות על כישלונות אלו, וכעבור מספר חודשים פוטר מאימון הנבחרת.
רמזי שימש כמאמנה של ברמינגהאם סיטי בין 1977 ל-1978, וסיים את דרכו באימון לאחר ששימש כיועץ מקצועי בפנאתינאיקוס היוונית בין 1979 ל-1980. לאחר פרישתו הוא הופיע כדמות ברצועת הקומיקס "Roy of the Rovers", כמי שלוקח את תפקיד המאמן הזמני של קבוצת "מל'צסטר רוברס".
ב-9 ביוני 1998 לקה רמזי בשבץ מוחי, בנוסף למחלת אלצהיימר ממנה סבל.
ב-28 באפריל 1999 הוא נפטר כתוצאה מהתקף לב, כשהוא סובל גם מסרטן הערמונית, בגיל 79. הוא נקבר ליד מתחם האימונים הישן של איפסוויץ' טאון.
ב-2002 הוכנס רמזי להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כחבר כמחזור הראשון שלו.
אלפא 66 (Alpha 66) הוא רובה צלפים אמריקני בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום (, כ-0.3 אינץ') תוצרת Tactical Operations Inc ונחשב לרובה הצלפים המדויק ביותר בקליבר שלו, בעל התחייבות לדיוק של 0.25 דקת קשת (0.25 MOA שקול ל-73 מיקרו-רדיאן) ופוטנציאל לדיוק גבוה מכך.
הרובה מבוסס על פעולת הבריח של רמינגטון מודל 700 שתוכננה במיוחד עבור הרובה וזוכה לגימור של Tac Ops.
הרובה תוכנן להיות ארגונומי ונוח ליורה על מנת להשיג נוחות וביצועים מרביים.
על הקנה ניתן להתקין משתיק קול.
במידה רבה, האלפא 66 מהווה אח גדול לטנגו 51 והוא נגזרת שלו, אך בעוד הטנגו 51 עושה שימוש בתחמושת ה-7.62 מ"מ הנפוצה ביותר ויעיל לטווחים של עד 800 מטר, האלפא 66 תוכנן כרובה צלפים לטווח ארוך יותר ובמשתמש בתחמושת 0.300 וינצ'סטר מגנום, היעילה לטווחים של 1000 מטר ומעלה.
במטווח שבוצע ברובה, הרובה הצליח להשיג מקבצים של 0.25 דקת קשת (MOA) ומטה, אך הפיזור הנפוץ יותר היה כ-0.44 דקת קשת.
אלף עגורי אוריגמי (ביפנית: 千羽鶴, senbazuru) הם קבוצה של אלף עגורים מנייר מקופלים בטכניקת האוריגמי ומחוברים בעזרת חוט העובר ביניהם.
אגדה יפנית עתיקה מבטיחה כי עגור יעניק משאלה למי שיקפל אלף עגורי אוריגמי.
על פי גרסאות אחדות של האגדה הקיפול מעניק מזל טוב נצחי ולא רק משאלה בודדת, כדוגמת חיים ארוכים או החלמה ממחלה או פציעה, מה שהופך את הקיפולים למתנה פופולרית.
ביפן העגור הוא אחד היצורים המיתיים או הקדושים, יחד עם הדרקון והצב, ומאמינים כי הוא חי במשך אלף שנים, לכן מקפלים אלף עגורים, עגור עבור כל שנה מחייו.
על פי אחת המסורות של אגדה זו יש לסיים את קיפול העגורים בתוך שנה אחת והוא חייב להתבצע על ידי האדם שיממש בעזרתו משאלה.
באופן מסורתי נהוג לקבל מהאבות של זוג הנישא אלף עגורי נייר כמתנת חתונה, הסמליות של המתנה היא הדרך לאחל אלף שנים של אושר ושגשוג משותף לבני הזוג.
במקרים נוספים מקובל להעניק את העגורים כמתנה לתינוק שנולד במטרה לאחל לו חיים ארוכים ומזל טוב.
תליית העגורים בבית נחשבת לקמע בעל עוצמה המשפר את המזל.
במספר מקדשים בטוקיו והירושימה ניצבת אש תמיד כתפילה לשלום עולמי.
את המקדשים פוקדים תלמידי בית ספר ומניחים שרשראות של עגורים הנחשפות לאיתני הטבע והתפוררותן משחררת את המשאלה בדומה לדגל תפילה טיבטי.
הסוכנות היפנית לחקר החלל משתמשת בקיפול אלף עגורים בתוך ימים אחדים כאחד המבחנים עבור האסטרונאוטים הפוטנציאליים שלה.
עשרת העגורים האחרונים שמקפל המועמד מושווים לעשרת העגורים הראשונים שקיפל, בשאיפה לאמוד כיצד הלחץ לעמוד ביעד בזמן דחוק משפיע לרעה על איכות הקיפול.
קיפול העגורים הפך לסמל בעקבות הילדה סדקו ססקי שהייתה מנפגעי המתקפה האטומית על הירושימה וגיבורה לאומית ביפן שהחלה בקיפולי עגורי האוריגמי מתוך משאלה לשלום עולמי.
ססקי הצליחה לקפל אלף עגורים ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת, המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה.
באנדרטה לזכרה בפארק השלום בהירושימה נמצא פסלה בו היא אוחזת בעגור אוריגמי.
זכר אלפא או זכר שליט הוא כינוי באתולוגיה המתייחס לפרט בעל המעמד הגבוה ביותר במבנה החברתי בקבוצה.
בהתאם למין קבוצת בעלי החיים, האלפא יכול להיות זכר (שיקרא "זכר אלפא") או נקבה (שתקרא "נקבת אלפא").
ייתכן שבקבוצה אחת יהיו גם זכר אלפא וגם נקבת אלפא, שיכונו "זוג אלפא".
הפרטים בקבוצה יראו לרוב סימני כבוד כלפי האלפא.
האלפא זוכה להעדפה בגישה לאוכל, בסיכויים להזדווגות ועוד.
תפקיד האלפא בקבוצה עשוי לעבור מפרט אחד לאחר.
עקב הזדקנות, חולשה, פגיעה, שינויים סביבתיים, מאבקי כוחות, ושינויים חברתיים בקבוצה, יכול לקום פרט אחר בקבוצה (בדרך כלל צעיר יותר) שיאיים לתפוס את מעמדו של האלפא בדירוג החברתי בקבוצה.
במקרה זה, יבחר האלפא בשתי אפשרויות: לברוח ולעזוב את הקבוצה (ובכך לאבד את מעמדו כאלפא) או להילחם בפרט המאיים על מקומו.
אם יבחר להילחם, תהיה זו מלחמה שתסתיים בסילוק הפרט המאיים מהקבוצה ושמירת מעמדו של האלפא, או מותו של האלפא בידי אותו פרט.
דוגמאות לבעלי חיים חברתיים העשויים להכיל פרטי אלפא:
כמה קופים כמו הבבון והלנגור וכמה קופי אדם דוגמת שימפנזה וגורילה
בתרבויות ובשפות מסוימות אלפא, ובעיקר "זכר אלפא", עשוי להיות כינוי לאדם אגרסיבי, דומיננטי, בעל מעמד חברתי גבוה.
שימוש אפשרי בכינוי יכול להיעשות בעולם העסקים.
בסדרה "זאב צעיר", ישנה התמקדות רבה במעמד האלפא על פני מעמדם של יתר הזאבים בלהקות.
אלפא-סינוקלאין הוא חלבון ממשפחת הסינוקלאינים, הנמצא בכמות גדולה במוח האדם.
כמויות קטנות יותר נמצאות בלב, בשרירים וברקמות אחרות.
במוח, אלפא-סינוקלאין נמצא בעיקר בקצות תאי העצב, בתוך מבנים הנקראים "קצוות טרום-סינפטיים".
שם הוא נכנס לאינטראקציה עם פוספוליפידים ועם חלבונים.
במסגרת תהליך של העברה סינפטית, הקצוות הטרום-סינפטיים משחררים חומרים הקרויים מוליכים עצביים מתוך שלפוחיות סינפטיות.
תהליך זה משמש להעברת איתותים בין תאי העצב והוא חיוני לתפקוד התקין של המוח.
על אף שתפקיד האלפא-סינוקלאין אינו מובן כהלכה, ישנם מחקרים לפיהם הוא ממלא תפקיד בשמירה על אספקת השלפוחיות הסינפטיות בקצוות הטרום-סינפטיים באמצעות היווצרותן של אשכולות (clustering) של שלפוחיות סינפטיות.
הוא עשוי גם לסייע בבקרת השחרור של דופמין, סוג של מוליך עצבי שהוא חיוני, בין השאר, לבקרת התחלתן ועצירתן של תנועות בלתי רצוניות.
האלפא-סינוקלאין הוא גם המרכיב העיקרי של גופי לוי האופייניים
חלבון האלפא-סינוקלאין האנושי מורכב מ-140 חומצות אמינו והוא מקוּדד על ידי הגן SNCA.
נמצא כי אלפא-סינוקלאין הוא גם קודמן של המרכיב נון-א-בטא (NACP) (non- A-beta- component precursor) של העמילואיד האופייני למחלת אלצהיימר.
אלפא-סינוקלאין הוא חלבון מסוג סינוקלאין בעל תפקיד לא ידוע היטב הנמצא בעיקר ברקמת עצב והמהווה כ-1% מכלל החלבונים שבציטוזול של תאי המוח.
נמצא בייחוד בניאוקורטקס, היפוקמפוס, החומר השחור, תלמוס ובמוחון.