tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיינפלד, חברים, סקס והעיר הגדולה הן דוגמאות בולטות.
שינוי זה מיוחס לגורמים רבים (תמורות כלכליות, דמוגרפיות, שינויים פוליטיים ועוד) וגם לקשר הקיים בין יצירתיות תרבותית בתחומי האומנות והתקשורת, לכלכלה.
משנות ה-90, "יצירתיות" ו"ידע" (תעשיית הידע) הפכו מזוהות עם קהילות עירוניות ועסקים מקומיים –עירוניים.
הקשר בין תרבות ועירוניות מתבטא גם בערכים של קיימות סביבתית.
ערים מציעות אפשרות אידיאלית לחיים ברי קיימא כיוון שהתושבים מתבססים פחות על שימוש ברכב פרטי ויותר בתחבורה ציבורית, הולכים יותר, המגורים בעיר יותר יעילים מבחינה אנרגטית ועוד.
אקטיביזם אזרחי סביבתי ואורבני מתבטא גם בשאיפה לשימוש מחדש בסביבה הבנויה הוותיקה לצרכים הנוכחיים.
בעת העתיקה היה המודל הפוליטי של ערי מדינה נפוץ מאוד, ולאחר מכן עלתה קרנן של מדינות הלאום, שהוא המודל הפוליטי המוביל בעידן המודרני.
במאה ה-20, עם חיזוק מעמדן של הערים, התפתחה גם ההגות האורבנית.
אחד ההוגים המשפיעים בנושא האורבניות החדשה היה כריסטיאן נורברג-שולץ , אדריכל ואקדמאי נורווגי.
שולץ עשה שימוש במושג הרומי גניוס לוקי ("genius loci") , שמשמעותו היא הרוח המגנה של מקום.
בספרו משנת 1979 השתמש שולץ במושג זה על מנת לתאר את הרוח החיה של העיר, וטען שיש לשים אותה במרכז התכנון האורבני, במקום להתמקד רק בהיבטים המרחביים של העיר.
הפילוסוף והסוציולוג אנרי לפבר פיתח את רעיון הזכות לעיר.
תפיסה זו רואה באזרחות עירונית כחברות בקהילה פוליטית עירונית, אשר הקריטריון לקבלתה הוא מגורים בעיר והיא אינה כרוכה בסטטוס חוקי רשמי כלשהו.
לפי המודל של הזכות לעיר, האזרחות העירונית נותנת לתושבים שתי זכויות עיקריות: הזכות למרחב עירוני ראוי, והזכות להשתתפות בהליך עיצוב המרחב העירוני.
הזכות לעיר נהייתה פופולרית והיא אומצה על ידי מספר תנועות של מחאה עירונית בעולם, בין היתר בוושינגטון, מונטריאול והמבורג.
עם זאת, השימוש הפופולרי במונח זה הוביל לביקורות מאחר שהוא מפרש את הזכות לעיר כדרישה לשינוי במסגרת הסדר הקיים לעיר הומאנית ושוויונית יותר, בעוד שהזכות לעיר לפי לפבר חותרת לא רק כנגד הרעיון המסורתי של אזרחות, אלא גם כנגד התפיסה הכלכלית הקפיטליסטית.
העיר האפורה: מרחב אפור הוא מושג תאורטי שפותח על ידי הגאוגרף אורן יפתחאל, המסביר את הגורמים והתוצאות של התרחבות מהירה לא פורמלית וארעית באזורי פיתוח עירוניים, הנפוצה מאוד כיום.
טענה מרכזית במושג זה גורסת כי התרחבות השטחים שאינם מוכרים רשמית משקפת שינוי משמעותי בצורות ממשל מקומיות ואופי האזרחות העירונית.
שטחים אפורים כוללים תערובת מגוונת של פרויקטי פיתוח, שטחים, אוכלוסיות ויחסי גומלין, הממוקמות בטווח שבין התחום "המואר" בו הכל חוקי, רשמי ובטוח לבין ה"חושך" המכיל גירוש, הרס ומוות.
השטחים האפורים אינם חלק אינטגרלי מהעיר אך גם לא מנותקים ממנה לגמרי, והם מהווים שוליים זמניים-קבועים של האזורים העירוניים של ימינו.
העיר האפורה אינה אלתור חד פעמי ספונטני, אלא תופעה בעלת אופי מערכתי, עם השפעות מבניות עירוניות ופוליטיות ארוכות טווח.
יפתחאל טוען שהגדרת אזור כ"אפור" הפכה למדיניות מקובלת ודרך לשלוט בקבוצות שוליים, לסמן את התושבים כחריגים ולדון אותם לקיום אורבני ארעי, תחת איום מתמיד של מאסר, אלימות ועקירה.
עיר מקלט (sanctuary city) – ערים (בדרך כלל בצפון אמריקה ובמערב אירופה), המגבילות את שיתוף הפעולה שלהן עם מאמצי המדינה לאכיפת חוקי ההגירה.
מטרתה של מדיניות זאת מצד אחד הפחתת החשש מגירוש ופירוק משפחות בקרב מהגרים לא חוקיים, כך שאנשים כאלה יהיו מוכנים יותר לדווח על פשעים, להשתמש בשירותי בריאות ורווחה, ולרשום את ילדיהם למערכת החינוך, ומן הצד השני לאפשר לרשות לדעת כמה ואילו תושבים חיים בשטח השיפוט שלה.
יוזמות של ערים להרחבת מעגל הזכויות של תושביהן
יוזמת C40 Cities Climate Leadership Group היא התאגדות של 96 ערים אשר בחרו לפעול כנגד שינויי האקלים, חלקן בניגוד למדיניות הלאומית של המדינות בהן הן שוכנות.
מדובר בהתאגדות של ערים המאכלסות 1/12 מאוכלוסיית העולם ורבע מהכלכלה העולמית, על מנת לשמור על בריאות תושביהן.
העיר ניו יורק מאפשרת לכל תושב מעל גיל 10 לקבל תעודת תושב.
תעודה זו מאפשרת לתושב לקבל את השירותים העירוניים – העירייה מצהירה שהיא מספקת את התעודה גם לתושבים אשר מעמדם בארצות הברית אינו מוסדר ואינה מדווחת עליהם לרשויות הפדרליות.
המועצה העירונית בלונדון מאפשרת לתאגידים הפעילים בעיר להצביע בהצבעות שנערכות במועצה ובכך מרחיבה את זכויות התאגידים בעיר.
בישראל התאגדו העיריות אינן מקבלות ממשלתיים התאגדו ויצרו את פורום ה-15, במטרה להעצים את סמכויותיהן של הערים החברות בו באמצעות ביזור סמכויות ומתן עצמאות ניהולית רחבה יותר לערים.
הפורום מבקש להניח יסודות שיובילו את החברות בו להיות ערים איכותיות ומתקדמות, עם מרחב ציבורי איכותי, שירותים חברתיים וקהילתיים מיטביים, מערך תחבורה יעיל ועוד.
בין העיריות החברות בפורום נמצאים מטרופולין חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
העיריות החברות בפורום משרתות כ-80% מהאוכלוסייה בישראל.
עיריית תל אביב מנפיקה לתושביה (הרשומים במרשם האוכלוסין ומבוגרים מ-13 שנים) כרטיס תושב בשם "דיגיתל", אשר מעניק זכויות והנחות בקבלת שירותים עירוניים.
בעת הפגזות צד זה של הרחוב הוא המסוכן ביותר הייתה הודעת אזהרה ציבורית שהופיעה ברחובות לנינגרד במהלך המצור על העיר במלחמת העולם השנייה.
האזהרות הוטבעו בצידי רחובות בהם העוברים ושבים היו פגיעים יותר מפגזי ארטילריה שנורו מעמדות גרמניות בדרום העיר.
הגרמנים ירו עשרות אלפי פגזים לעיר במהלך המצור והרגו ופצעו רבים מתושביה.
עם הסרת המצור סופית בשנת 1944 ונסיגת הגרמנים חלפה הסכנה מהפצצה ארטילרית וסימני האזהרה הוסרו מהקירות.
עם זאת הם הפכו לזיכרון עוצמתי וסמל לסכנות עימן התמודדו תושבי העיר במהלך המלחמה.
המשורר מיכאיל דודין התייחס אליהם בשיריו והוביל את היוזמה לשחזר את השלט בבניין בנבסקי פרוספקט.
השחזור לווה בתליית לוח זיכרון שהוקיר כבוד לאומץ לבם של תושבי העיר במהלך המצור.
במהלך העשור שלאחר מכן שוחזרה הכתובת מספר פעמים, עם לוחות נלווים, שהפכו לאנדרטאות מלחמה ותוארו לעיתים בתור "האנדרטאות המפורסמות ביותר מתקופת המצור".
למרות זאת הם הושחתו או נגנבו מדי פעם.
הנוסח השתנה גם לשימוש כהצהרה פוליטית.
הכוחות הגרמנים השלימו ברובם את כיתור לנינגרד עד 8 בספטמבר 1941. הכוחות הפינים הגיעו לנהר סוויר, כ-160 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר, אך התנגדו ללחצים מצד הגרמנים להתקדם הלאה ועשו מעט יותר מאשר לשמור על קוויהם במהלך שנות המצור.
הפגזת ארטילריה על העיר החלה ב-4 בספטמבר 1941 ונמשכה עד 22 בינואר 1944. לעיתים ספגה העיר מעל 18 שעות ביום של הפגזה, כשהיום הארוך ביותר היה 17 בספטמבר 1941, אז ההפגזה נמשכה 18 שעות ו-33 דקות.
הכתובות המוטבעות הופיעו בצד הצפוני והצפון-מזרחי של הרחובות, שכן העיר הופגזה על ידי ארטילריה גרמנית ארוכת טווח מרמות פולקובו לדרום, ואזור סטרלנה מדרום-מערב.
האזורים שמצפון לעיר נכבשו על ידי חיילים פינים, שהתנגדו ללחץ גרמני להפגיז את העיר.
האזהרה הופיעה גם בקרונשטאדט, הפעם בצד הדרום-מערבי של הרחובות, שם הגיעה הסכנה מפגזים גרמנים שנורו מפטרהוף.
הכתובות בצד הצפוני של נבסקי פרוספקט נעשו על ידי שלושה מחברי הארגון המקומי להגנה נגד מטוסים (Местная противовоздушная оборона) טטיאנה קוטובה, אנסטסיה פאשקינה וליובוב גרסימובה.
בראיון בשנת 2003 נזכרה גרסימובה "המפקד נתן לי דלי צבע מלא בחציו, מברשת וכתובת.
אבל אתה לא יכול לבצע את המשימה הזו לבד - הכתובת גדולה, קשה, צריך להילחץ בחוזקה אל הקיר כדי שהצבע לא יימרח, והערתי את טניה והלכנו.
הצבע היה חום-אדום, ובכן, כך נצבעו הרצפות." האזהרות הפכו לסמל לסכנות העומדות בפני אזרחי לנינגרד במהלך המצור.
שירו של מיכאיל דודין "הבלדה על הר העורב" כלל את השורות: "נבסקי הייתה מלא בכתובות, כל קיר צרח, 'שימו לב!
כשמפגיזים צד זה הוא מסוכן!"
הכתובות נעלמו בהדרגה מקירות לנינגרד לאחר המלחמה.
בשנת 1962 שוחזרה הכתובת בבניין בית הספר מספר 210 בנבסקי, ביוזמת המשורר מיכאיל דודין.
ונוסף לו לוח זיכרון של האדריכל ו.ד.
במהלך השנים הבאות נוצרו מספר מקרים אחרים של כתובת במקומות אחרים ברחבי העיר.
הכתובת נמצאת גם באי קרונשטאדט, בו הכתובת שוחזרה בשנת 1973 ברחוב פוסדסקאיה וברחוב אמרמן 25. בשני המקרים הכתובות של ימינו הן כיתוב לבן משובץ על רקע כחול.
הדוגמאות של קרונשטאדט נבדלות מעט מאלו בפטרבורג, כאשר הכתובת ברוסית אומרת Граждане!
כל כתובת משוחזרת מלווה בלוח זיכרון ובו הטקסט "לזכר גבורתם ואומץ לבם של הלנינגרדים במהלך המצור בן 900 יום על העיר, הכתובת הזו נשמרת" (רוסית: В память о героизме и мужестве ленинградцев в дни 900-дневной блокады города сохранена эта надпись).
הנוסח על גבי לוחות הזיכרון בקרונשטאשט נבדל מעט: "לזכר גבורתם ואומץ לבם של בני קרונשטאדט בימי המצור בן 900 הימים, הכיתוב הזה נשמר" (רוסית: В память о героизме и мужестве кронштадтцев в дни 900-дневной блокады сохранена эта надпись).
סוכנות הידיעות אינטרפקס כינתה אותם "המונומנטים המפורסמים ביותר מתקופת המצור".
לעיתים קרובות הם מהווים אתר זיכרון לקורבנות המצור ובינואר 2019 הניח מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר בגלוב פרחים בכתובת שבנבסקי פרוספקט.
הכתובות היו לעיתים מטרות להשחתה.
בספטמבר 2018 נגנב לוח הזיכרון המלווה את הכתובת בקו 22, מספר 7, במהלך עבודות שיפוץ.
בנובמבר 2018 הוטבעה הכתובת בנבסקי פרוספקט בצבע לבן.
האזהרה הותאמה גם לשימוש כמחאה פוליטית.
מטוויינקו שני צדי הרחוב מסוכנים לחיים!" הופיעה שמתחה ביקורת על מושלת סנט פטרבורג, ולנטינה מטוויינקו, על כך שהרשויות בהנהלתה לא הצליחו לפנות את רחובות העיר משלג ומקרחונים תלויים.
אזרי קונסה הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם באסטון וילה מהפרמייר ליג.
קונסה נולד בלונדון, בן לאב מקונגו ואם מאנגולה.
את קריירת הנוער עשה בצ'רלטון את'לטיק.
את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת מהפוטבול ליג הראשונה עשה באוגוסט 2016.
ב-2018 עבר לברנטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
עונה לאחר מכן עבר לאסטון וילה מהפרמייר ליג.
קונסה היה חבר בנבחרת הנוער של אנגליה שזכתה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2017. הוא שותף בטורניר רק כמחליף בדקות הסיום של חצי הגמר.
ב-2019 היה חבר סגל נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21 שהשתתפה באליפות אירופה.
במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת נגד במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה ליורו 2024.
האָזֶרִים או האָזֶרִבּייג'נים (באזרית: Azərilər) הם עם (קבוצה אתנית) ולאום החי בעיקר בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבצפון מערב איראן ובמדינת רפובליקת אזֶרבּייג'ן של ימינו ודוברים את השפה האזֶרית, שהיא ממשפחת השפות הטורקיות.
רובם המכריע של האזרים הם מוסלמים-שיעים והם מהווים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בקרב העמים הטורקיים.
אף על פי שלאזרים ישנה מדינת לאום עצמאית (אזרבייג'ן) בה הם מהווים את הרוב, רוב האזרים מתגוררים באיראן ומרוכזים בעיקר בפרובינציית אזרבייג'ן האיראנית שגובלת עם מדינתם, אזרבייג'ן.
המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי ממוצא אזרי מצד אביו.
מקור השם "אָזֶרִי" ככל הנראה נגזר מאטרופטס , ששלט בממלכה שנקראה על שמו אטרופטנה שהשתרעה על אזור שנמצא כיום בתחומי שלוש מדינות: איראן, ארמניה ואזרבייג'ן.
השם נהגה בצורה שונה בכל שפה, לדוגמה בפרסית נקרא "אטרפטה".
מקורם של האזרים לא לחלוטין ברור, אך נראה שרבים מהם היום מאמינים שמקורם בשבטים טורקיים שנדדו לאזור שהיה תחת שלטון האימפריה הסאסאנית והאימפריה הרומית לסירוגין.
או, לדעת אחרים, מאוחר יותר, תחת שלטון השושלת הסלג'וקית.
אחרים מאמינים שמדובר בעם איראני במקורו שהושפע ממהגרים טורקים לאורך דרך המשי.
האזרים הושפעו מהתרבות הפרסית והשתייכו תחילה לדת הזורואסטרית.
לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה המוסלמית האזרים קיבלו על עצמם את האסלאם הסוני, אך לאחר עליית האימפריה הספווית האזרים עברו לאסלאם השיעי.
אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה (בבולגרית: Граждани за европейско развитие на България או בקיצור GERB) היא מפלגה שמרנית ופופוליסטית בולגרית.
GERB הייתה מפלגת השלטון במדינה בשנים 2009–2021.
בראש GERB עומד ראש ממשלת בולגריה וראש עיריית סופיה לשעבר בויקו בוריסוב.
המפלגה הוקמה בדצמבר 2006. בחודשיים שלאחר מכן המפלגה הגיעה למקום השני בסקרים עם תמיכה ציבורית של כ-14% (לאחר המפלגה הסוציאליסטית עם כ-25%).
המפלגה הדגישה את המאבק בפשע ובשחיתות ושימור ערכי המשפחה כאבן הפינה של החברה.
GERB ניצחה בבחירות לפרלמנט האירופי בבולגריה ב-2009 עם 24.36% מהקולות.
המפלגה איישה חמישה מושבים והצטרפה לקבוצת מפלגת העם האירופית בפרלמנט האירופי (כחלק מה-EPP).
כחודש לאחר מכן, GERB ניצחה בבחירות לפרלמנט הבולגרי וזכתה ב-39.7% מהקולות וב-116 מושבים (מתוך 240).
לאחר הבחירות, הוקמה ממשלה חדשה בראשות בוריסוב.
הממשלה התבססה בעיקר על GERB וגורמים עצמאיים נוספים בפרלמנט.
האגף הרפורמיסטי במפלגה קידם רפורמה חוקתית לאיסור העלאת מיסים.
ב-2011 מועמד GERB לנשיאות, רוסן פלבנלייב ניצח עם 52.6% מהקולות בסבב השני.
הממשלה פוזרה ב-20 בפברואר 2013, לאחר מחאות נרחבות.
GERB ניצחה בבחירות לפרלמנט עם 97 מושבים ו-30.5% מהקולות.
בכך, GERB הייתה למפלגת השלטון הראשונה שנבחרה מחדש בבולגריה הפוסט-קומוניסטית.
בהיעדר יכולת לגייס רוב בפרלמנט, GERB לא הרכיבה את הממשלה, ופעלה באופוזיציה.
GERB חזרה לשלטון לאחר הבחירות ב-2014.
בשנת 2020 המפלגה פוצלה, לאחר שמספר גורמים עזבו לטובת הקמת המפלגה הרפובליקנית הבולגרית.
במחצית השנייה של 2020 נערכו הפגנות המוניות נגד ממשלת GERB.
למרות המחאות, בוריסוב לא התפטר.
בבחירות לפרלמנט באפריל 2021, GERB הייתה הגדולה ביותר עם 26.18% מהקולות.
בבחירות החוזרות ביולי 2021, GERB הגיעה למקום השני, עם 23.51% מהקולות.
בבחירות השלישיות שהיו בנובמבר באותה שנה, GERB הפסידה וחזרה לאופוזיציה.
ביוני 2022 הממשלה התפזרה והחלו ההכנות לבחירות שנערכו בנובמבר 2022.
אזרים באיראן (באזרית: ایران آذربایجانلیلاری; בפרסית: آذربایجانیهای ایران) היא קבוצה אתנית באיראן.
הם נמצאים בעיקר באזור אזרבייג'ן האיראני, כולל מחוזות מזרח אזרבייג'ן, ארדביל, זנג'אן, מערב אזרבייג'ן ובמספרים קטנים יותר במחוזות נוספים בהם כורדסתאן, קזווין, המדאן, גילאן, מרכזי וכרמאנשאה.
האזרים באיראן מהווים גם מיעוט משמעותי בטהראן, כרג' ואזורים אחרים.
אזרים מהווים את קבוצת המיעוט האתנית הגדולה ביותר באיראן.
מלבד אזרבייג'ן האיראנית היינו מחוזות מערב אזרבייג'ן, מזרח אזרבייג'ן, ארדביל וזנג'אן, אוכלוסיות אזריות נמצאות במספרים גדולים בארבעה מחוזות נוספים: המדאן (כולל קבוצות אתניות טורקיות אחרות כמו אפשאר, גרהגוזלו, שחסוואן), קזווין, מרכזי, וכורדסתאן.
אזרבייג'נים במרכזי כולל חלקים וכפרים של קומיג'אן, חונדב, סאווה, זרנדיה, שאזנד, ופרחאן.
בכורדיסטן, אזרבייג'נים נמצאים בעיקר בכפרים סביב קורווה.
אזרים היגרו והתיישבו במספרים גדולים אף במרכז איראן, בעיקר בטהראן, קום וכרג'.
קהילות מהגרים אזרבייג'ניות יוצגו על ידי אנשים בולטים לא רק בקרב מעמד הפועלים העירוני והתעשייתי, אלא גם בחוגים מסחריים, מנהליים, פוליטיים, דתיים ואינטלקטואלים.
הערכות לגודל האוכלוסייה האזרית באיראן נעות בין 12 ל-23 מיליון.
האיראנולוגיסטית ויקטוריה ארקלובה מאמינה שדוקטרינות פוליטיות בעקבות התפרקות ברית המועצות גרמו ל"אינפלציה של האיראני האזרבייג'ני".
היא מציבה את המספר בין 6 ל-6.5 מיליון.
קבוצות תת-אתניות של האזרבייג'אנים בגבולותיה המודרניים של איראן לאחר מלחמות רוסיה–פרס והוויתור על הקווקז לרוסיה במאה ה-19, כוללות את השחסוואן, את הקראפאפאק, האיירומים, הביאטים, הקאג'רים, הקראדגים והגראגוזלו.
אזרחות ברומא העתיקה ביטאה מעמד פוליטי ומשפטי מועדף שהוענק ליחידים חופשיים ביחס לחוקים, רכוש וממשל.
האזרחות ברומא העתיקה הייתה מורכבת והתבססה על חוקים, מסורות ומנהגים תרבותיים רבים ושונים.
היו כמה סוגים של אזרחות, שנקבעו על ידי המגדר, המעמד וההשתייכות הפוליטית של האדם, והחובות או הציפיות המדויקות מהאזרח השתנו לאורך ההיסטוריה של האימפריה הרומית.
המסמך העתיק ביותר הקיים כיום המפרט את זכויות האזרחות הוא , שאושררו בסביבות 449 לפני הספירה.
חלק גדול מהטקסט של הלוחות קיים רק בחלקו, אך בתקופת רומא העתיקה הלוחות הוצגו במלואם בפורום הרומי לעיני כל.
הלוחות מפרטות את זכויות האזרחים בהתמודדות עם הליכים משפטיים, רכוש, ירושה, מוות והתנהגות ציבורית (במקרה של נשים).
תחת הרפובליקה הרומית, הממשלה ערכה מפקד אוכלוסין ברומא כל חמש שנים, כדי לנהל רישום של האזרחים ומשקי ביתם.
ככל שהאימפריה הרומית התפשטה, כך התרחב הנוהג לערוך מפקד.
האזרחים הרומאים נדרשו למלא חובות מסוימות (munera publica) למדינה על מנת לשמור על זכויותיהם כאזרחים.
אי מילוי חובות האזרחות היה עלול לגרום לאובדן זכויות יתר.
כך למשל במהלך המלחמה הפונית השנייה, כאשר גברים שסירבו לשרת בצבא איבדו את זכותם להצביע ונאלצו לעזוב את שבטי ההצבעה שלהם.
נשים היו פטורות ממיסוי ישיר ומשירות צבאי.
כל מי שחי בכל מחוז ברומא נדרש להירשם למפקד האוכלוסין.
ההיקף המדויק של החובות האזרחיות השתנה לאורך מאות שנים.
חלק ניכר מהמשפט הרומי הנוגע לזכויות ולתפקידי האזרחות סבב סביב תקדימים משפטיים.
מסמכים של הסופר הרומי ולריוס מקסימוס מצביעים על כך שנשים רומיות יכלו במאות מאוחרות יותר להסתובב בחופשיות בפורום ולהעלות דאגות משלהן, בתנאי שהן פעלו באופן שתאם למשפחתן ולמעמדן.
חלק גדול מהבסיס שלנו להבנת החוק הרומי מגיע מהדיגסטה של יוסטיניאנוס, שהכילה פסיקות של מושבעים ופרשנויות שלהם לחוק הרומי ושימרה את כתביהם של מחברים משפטיים רומיים.
צו קרקלה, המכונה גם , היה צו שהוצא בשנת 212 לספירה על ידי הקיסר הרומי קרקלה, שהכריז כי כל הגברים החופשיים באימפריה הרומית יקבלו אזרחות רומית מלאה וכל הנשים החופשיות באימפריה תקבלנה את אותן זכויות כמו הנשים הרומיות.
למעט ה, אנשים שהוכפפו לרומא באמצעות כניעה במלחמה, ועבדים משוחררים.
במאה שקדמה לקרקלה, האזרחות הרומית כבר איבדה חלק ניכר מהבלעדיות שלה והפכה לזמינה יותר גם עבור התושבים ברחבי הפרובינציות השונות של האימפריה הרומית ובין אצילים - כמו מלכי המדינות הקליינטיות.
עם זאת, לפני הצו, מספר משמעותי של פרובינציאליים היו אזרחים לא רומאים והחזיקו במקום זאת בזכויות לטיניות.
ספר מעשי השליחים מצביע על כך שפאולוס היה אזרח רומאי מלידה – עובדה שהייתה לה השפעה ניכרת על הקריירה שלו ועל הנצרות.
ניתן היה להשיג אזרחות ברומא באמצעים שונים.
אזרח נולד כזה אם שני ההורים שלו היו אזרחים חופשיים של רומא.
שיטה אחרת הייתה באמצעות השלמת שירות ציבורי, כגון שירות בכוחות העזר הלא-רומיים.
ערים יכלו לרכוש אזרחות באמצעות יישום החוק הלטיני במה שכונה , לפיו תושבי עיר פרובינציאלית של האימפריה יכלו לבחור אנשים לתפקידים ציבוריים ולהעניק לנבחרי הציבור אזרחות.
היו מעמדות של אזרחות, שהשתנו עם הזמן.
המעמדות הבאים התקיימו בתקופות שונות.
אזרחי רומא היו אזרחים מלאים, שנהנו מהגנה משפטית מלאה על פי החוק הרומי.
optimo iure שהחזיקו בזכויות נוספות, כמו הזכות להצביע והזכות להחזיק בתפקיד.
הלטינים היו מעמד של אזרחים שהחזיקו בזכויות לטיניות (ius Latii), או בזכויות ius commercii ו-ius migrationis (הזכות להגר), אך לא ב-ius conubii (זכות הנישואין).
המונח לטיני התייחס במקור ללאטינים, אזרחי הברית הלטינית שעברו לשליטה רומית בתום המלחמה הלטינית, אך בסופו של דבר המושג הפך לתיאור משפטי ולא כזה המבטא הבדל לאומי או אתני.
מעמד הזכויות הלטיני יכול היה להיות מוקצה למעמדות שונים של אזרחים, כגון עבדים משוחררים, אזרחים רומאים שהורשעו בפשע, או מתיישבים קולוניאליים.
על פי החוק הרומי, אזרחים של מדינה אחרת שנהייתה בעלת ברית של רומא באמצעות הסכם, קיבלו מעמד של סוקיאי, שכונה גם פוידראטי.
אזרח כזה היה יכול לקבל זכויות משפטיות מסוימות על פי החוק הרומי, בתמורה לרמה מוסכמת של שירות צבאי, כלומר, לשופטים הרומיים הייתה הזכות לגייס חיילים מהמדינות האלה ללגיונות הרומיים.
עם זאת, מדינות פודראטי שנכבשו בעבר על ידי רומא היו פטורות מתשלום מס לרומא בשל מעמדן על פי הסכם.
חוסר שביעות הרצון הגובר מהזכויות שניתנו למדינות הללו ומהדרישות ההולכות וגדלות לכוח אדם של הלגיונות (עקב מלחמת יוגורתה הממושכת ומלחמת הקימברים והטווטונים) הובילו בסופו של דבר למלחמת בעלות הברית של 91–87 לפנה"ס, שבה בעלות הברית האיטלקיות מרדו ברומא.
שנחקק בשנת 90 לפנה"ס, העניק את זכויות האזרחים לכל המדינות הלטיניות והחברתיות שלא השתתפו במלחמה, או שהיו מוכנות להפסיק את מעשי האיבה באופן מיידי.
בהמשך, עם תום המלחמה, זה הורחב לכל המדינות האיטלקיות (למעט פרובינקיה גאליה קיסאלפינה), ולמעשה ביטל את הסוקיאי והלטינים כהגדרות חוקיות ואזרחיות.
פרובינציאלים היו אותם אנשים שנפלו תחת השפעה או שליטה רומית, אך חסרו להם אפילו את הזכויות של הפודראטי, ולמעשה היו להם רק הזכויות של ius gentium (כללים וחוקים המשותפים לאומות שתחת שלטון רומא).
פרגרינוס (ברבים: peregrini) היה במקור כל אדם שלא היה אזרח רומאי מלא, כלומר מישהו שלא היה חבר באזרחות הרומית.
עם התרחבות החוק הרומי כך שיכלול דרגות נוספות של מעמד משפטי, הצטמצם השימוש במונח, אך הוא כלל את הלטינים, הסוקיאים והפרובינציאליים, כמו גם את אזרחי מדינות זרות.
לאנשים שהשתייכו למעמד חברתי מסוים ברומא היו גרסאות שונות של אזרחות.
לנשים ברומא העתיקה הייתה אזרחות מוגבלת.
הן לא הורשו להצביע או להתמודד למשרה אזרחית או ציבורית.
העשירות היו עשויות להשתתף בחיים הציבוריים על ידי מימון פרויקטים של בנייה או מתן חסות לטקסים דתיים ואירועים אחרים.
לנשים הייתה הזכות להחזיק ברכוש, לעסוק בעסקים ולקבל גט, אך זכויותיהן המשפטיות השתנו עם הזמן.
היו צורה חשובה של ברית פוליטית בתקופת הרפובליקה.
הנשים הרומיות נשארו לרוב באפוטרופסות של אביהן () או קרוב משפחתן הזכר הקרוב ביותר מצד האב (agnate).
אזרחי מדינה קליינטית ובעלי בריתה (הסוקיאי) של רומא יכלו לקבל צורה מוגבלת של אזרחות רומית כמו זכויות לטיניות.
אזרחים כאלה לא יכלו להצביע או להיבחר ב.
ה היו עבדים לשעבר שזכו בחירותם.
הם לא קיבלו אזרחות באופן אוטומטי וחסרו להם פריבילגיות מסוימות כמו התמודדות למשרות של מגיסטראט.
ילדיהם של גברים ונשים משוחררים נולדו כאזרחים חופשיים; לדוגמה, אביו של המשורר הורטיוס היה משוחרר.
עבדים ברומא נחשבו לרכוש והיו חסרי אישיות משפטית.
עם הזמן, הם רכשו מספר הגנות על פי החוק הרומי.
חלק מהעבדים עבור שירותים שניתנו, או באמצעות צוואה כאשר אדונם מת.
לאחר שהשתחררו, הם התמודדו עם מחסומים מעטים, מעבר לסטיגמה החברתית הרגילה, בדרכם להיות חלק מהחברה הרומית.
העיקרון שאדם יכול להפוך לאזרח על פי חוק ולא רק על פי לידה היה מעוגן במיתולוגיה הרומית; כאשר רומולוס הביס את הסבינים בקרב, הוא הבטיח לשבויי המלחמה שהיו ברומא שהם יוכלו להפוך לאזרחים.
אזרחים רומאים נהנו ממגוון פריבילגיות בחברה הרומית.
לאזרחים גברים הייתה זכות הצבעה (ius suffragi) והזכות להחזיק במשרה אזרחית (ius honorum, הזמינה רק לאצולה).
הם גם החזיקו ב-ius vitae necisque, "הזכות לחיים ולמוות".
לראש משפחה רומית (pater familias) הייתה הזכות להוציא להורג באופן חוקי כל אחד מילדיו בכל גיל, אם כי נראה שהדבר היה שמור בעיקר להחלטה האם לגדל ילדים שזה עתה נולדו.
זכויות כלליות יותר כללו את הזכות לקניין (ius census), הזכות להתקשר בחוזים (ius commercii), הזכות לערער על החלטות בית משפט, הזכות לתבוע ולהיות נתבע, הזכות לקיים משפט, והזכות לחסינות מפני מיסים מסוימים וחובות משפטיות אחרות, במיוחד חוקים ותקנות מקומיים.
בכל הנוגע ל, לאזרחים הרומאים הייתה הזכות ius conubii, המוגדרת כזכות לנישואין חוקיים שבהם הילדים יהיו גם אזרחים רומאים.
מקורות רומיים מוקדמים יותר מצביעים על כך שנשים רומיות יכלו לוותר על זכויותיהן האישיות כאזרחיות כאשר נכנסו ל.
בנישואי מאנוס, אישה מאבדת את כל הנכסים או הרכוש שהיו בבעלותה, והם ניתנו לבעלה או לאב משפחתו.
נישואי מאנוס פסקו ברובם בתקופתו של אוגוסטוס קיסר ובמקום זאת הנשים נותרו תחת הגנת אב המשפחה שלהן.
עם מותו, הן הגברים והן הנשים שהיו תחת הגנתו, נחשבו סואי יוריס ונהיו עצמאיים מבחינה משפטית, המסוגלים לרשת ולהחזיק ברכוש ללא אישור אב המשפחה שלהם.
לעומת זאת, האישה הרומית הייתה נכנסת לטוטלה, או אפוטרופסות, שפעלה באופן דומה לאב משפחה, אך הוא לא שלט ברכושה ובדרך כלל נדרש לתת את רשותו רק כאשר אישה רצתה לבצע פעולות משפטיות מסוימות, כגון שחרור עבדיה.
באופן רשמי, נדרש מעמד של אזרחות רומית כדי להירשם ללגיונות הרומיים, אך לפעמים התעלמו מדרישה זו.
אזרחים חיילים היו עשויים להיות מוכים על ידי הקנטוריונים והקצינים הבכירים מסיבות הקשורות למשמעת.
חיילים לא-אזרחים הצטרפו לחיל העזר, וקיבלו אזרחות באמצעות שירות.
בעקבות החוקים הפורציאנים מתחילת המאה ה-2 לפנה"ס, אזרח רומאי לא היה יכול לעבור עינויים או הלקאה ויכול היה להמיר עונש מוות לגלות מרצון, אלא אם כן הוא נמצא אשם בבגידה.
אם הואשם בבגידה, לאזרח רומאי הייתה הזכות להישפט ברומא, וגם אם נידון למוות, לא ניתן היה לגזור על אף אזרח רומאי צליבה.
Ius gentium הייתה ההכרה המשפטית, שהתפתחה במאה ה-3 לפנה"ס, בהיקף הבינלאומי ההולך וגדל של ענייני רומא, ובצורך של החוק הרומי להתמודד עם דיונים משפטיים בין אזרחים רומאים לאנשים זרים.
ה-ius gentium היה אפוא קודיפיקציה משפטית רומית של המשפט הבינלאומי המקובל באותה תקופה, והתבסס על המשפט המסחרי המפותח ביותר של ערי המדינה היווניות ושל מעצמות ימיות אחרות.
הזכויות שהוענקו על ידי ius gentium נחשבו ככאלו הנתונות לכל אדם, במסגרת מושגית של זכויות אדם ולא של זכויות הקשורות לאזרחות.
Ius migrationis הייתה הזכות לשמור על רמת האזרחות של אדם בעת המעבר לפוליס במעמד דומה.
לדוגמה, האזרחים הרומאים שמרו על זכויות האזרח המלאות שלהם כאשר היגרו ל עם זכויות מלאות על פי החוק: colonia civium Romanorum.
גם ללטיניים הייתה זכות זו, והם שמרו על ה-ius Latii שלהם אם הם עברו למדינה לטינית אחרת או למושבה לטינית אחרת (Latina colonia).
זכות זו לא שמרה על רמת האזרחות של אדם אם הוא עבר למושבה בעלת מעמד חוקי נמוך יותר.
כך, אזרחים רומאים מלאים שעברו לקולוניה לטינית הורדו לרמה של ius Latii, והגירה כזו הכרוכה בהפחתת מעמד הייתה חייבת להיות מעשה וולונטרי.
האזרחות הרומית שימשה גם ככלי למדיניות חוץ ושליטה.
מושבות ובעלי ברית פוליטיים יקבלו צורה "מינורית" של אזרחות רומית, עם רמות מדורגות של אזרחות וזכויות משפטיות (זכויות לטיניות היו אחת מהן).
ההבטחה למעמד משופר בתוך "תחום ההשפעה" הרומי והיריבות עם השכנים על מעמד, שמרו על רבות משכנותיה ובעלות בריתה של רומא מרוכזות בסטטוס קוו של התרבות הרומית, במקום לנסות לחתור תחת השפעתה של רומא או להפיל אותה.
הענקת אזרחות לבעלות הברית ולנכבשים הייתה צעד חיוני בתהליך ה.
צעד זה היה אחד הכלים הפוליטיים היעילים והמקוריים ביותר באותה תקופה.
בין השאר, גם כמה ערים ביהודה קיבלו סטטוס של קולוניה רומית, ובהן קיסריה, עכו, ירושלים ועוד.
לערים הללו הייתה חוקה מתאימה ותושביהן קיבלו אזרחות רומית והקלות מס.
קודם לכן, אלכסנדר מוקדון ניסה לערב את היוונים שלו עם הפרסים, המצרים, הסורים ועמים נוספים, כדי להטמיע את אנשי האימפריה הפרסית הכבושה, אך לאחר מותו התעלמו יורשיו מהמדיניות הזו.
הרעיון לא היה לייצר הטמעה תרבותית, אלא להפוך אויב מובס ומצב תמידי של מרד פוטנציאלי לאזרחים רומאים.
במקום להמתין למרד הבלתי נמנע של עם כבוש (שבט או עיר-מדינה) כמו זה שהיה לספרטה עם ההלוטים הכבושים, רומא ניסתה לגרום לאלה שתחת שלטונה להרגיש שיש להם אינטרס בשימור המערכת.
יכולתם של אנשים שאינם ילידי רומא לקבל אזרחות רומית, סיפקה גם יציבות מוגברת לאלה שהיו תחת השלטון הרומי, ומערכת החלוקה של סוגי האזרחות השונים אפשרה לשליטים הרומיים לעבוד בשיתוף פעולה עם האליטות המקומיות בפרובינציות.
לאורך השנים, תחושה מאחדת חדשה החלה להופיע בטריטוריה הרומית, , מה שהיה ביטוי לאורח החיים הרומאי.
התחושה השבטית שפילגה את אירופה החלה להתפוגג ולהתמזג עם הפטריוטיות החדשה שיובאה מרומא.
התופעות האלו נמשכו עד השנים האחרונות של האימפריה הרומית המערבית, כשהשבטיות הישנה החלה להתעורר מחדש.
הצוללת אח"י דַּקָּר, מספר צי צ-77, הייתה צוללת בשרות חיל הים הישראלי.
הצוללת שירתה במקור כאה"מ טוטם (HMS Totem), בצי הבריטי, ונכנסה לשירות לקראת תום מלחמת העולם השנייה.
ב־1965 רכשה ישראל את הצוללת.
היא שופצה במספנות פורטסמות', אוישה בצוות ישראלי שאומן בידי הצי הבריטי, ויצאה לדרכה לישראל ב-9 בינואר 1968. בדרכה לישראל, ב-25 בינואר, טבעה הצוללת דקר מסיבה לא ידועה, וכל 69 אנשי צוותה נספו.
דיווח המיקום האחרון התקבל מהצוללת ב-24 בינואר 1968 בשעה 06:00 בבוקר מדרום לקצה המזרחי של כרתים, והשדר האחרון התקבל ממנה 18 שעות מאוחר יותר.
על אף חיפושים נרחבים שנערכו אחריה על ידי אוניות, צוללות וכלי טיס, לא נמצאה הצוללת על פני המים והיא הוכרזה כאבודה.
המידע וההערכות על הסיבות לאובדנה לא פורסמו, ובדעת הקהל בישראל נוצרה תעלומה וטראומה לאומית.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף רצועת עזה.
מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומקום הימצאו הובילו לחיפושים אחריה בחופי מצרים ובים האגאי, אך אלה לא העלו דבר.
ב-28 במאי 1999, 31 שנים וארבעה חודשים לאחר היעלמה, נמצאו שרידיה של "דקר" על ידי אוניית החיפוש של חברת נאוטיקוס.
השרידים נמצאו בעומק 3 ק"מ על הנתיב לחיפה, במרחק 485 ק"מ מיעדה.
אח"י (ראשי תיבות של אוניית חיל הים) דקר הייתה במקורה צוללת מסדרת הצוללות מדגם T.
הסדרה מנתה 53 צוללות שייחודן היה בחימוש כבד שנשאו: 10 צינורות (משגרים) טורפדו.
הצוללות הראשונות בסדרה זו הושקו בדצמבר 1938, וכולן השתתפו במלחמת העולם השנייה.
אה"מ טוטם (Totem; כנהוג בצי הבריטי, כלי השיט בסדרה נקראים כולם בשם המתחיל באות המסמלת את הסדרה) הייתה בין הצוללות האחרונות בסדרה זו, והוטמעו בה שיפורים רבים שנלמדו במהלך המלחמה.
הצוללת הושקה ב-28 בספטמבר 1943, ונכנסה לשירות ב-9 בינואר 1945. מספר הצי שניתן לה בצי המלכותי הבריטי היה P-352. אה"מ "טוטם" יצאה לפעולה ראשונה ב-8 באפריל 1945, סיור מול חופי נורווגיה.
הצוללת שבה ממשימה זו ב-19 באפריל.
המלחמה באירופה הייתה לקראת סיום, ולכן נשלחה הצוללת למזרח הרחוק.
היא יצאה למסעה ב-6 במאי, וב-26 ביולי הגיעה לפרימנטל שבמערב אוסטרליה (ליד פרת').
ב-13 באוגוסט יצאה לסיור המבצעי השני שלה, לכיוון יאווה.
ימים ספורים לאחר מכן הסתיימה המלחמה מול יפן, והצוללת נשלחה חזרה לאוסטרליה ולאחר מכן שבה לבריטניה.
בתום מלחמת העולם השנייה הושבתו מרבית הצוללות מהסדרה.
אלה שהושארו בשירות ובהן הטוטם יועדו למשימה של מעקב ולחימה בצוללות סובייטיות.
כדי לעשותה יעילה יותר למשימה זאת עברה אה"מ טוטם בשנות ה-50 שיפוצים נרחבים, במספנת צ'טהם (בריטניה).
השיפוצים כללו הארכת גוף הלחץ, הסרת תותח הסיפון, הסרת צינורות טורפדו חיצוניים, הוספת מצברים ושני מנועים חדשים, ועיצוב מחדש של ביתן הגשר.
ב-25 בינואר 1968, בדרכה מבריטניה לישראל טבעה הצוללת, וכל 69 אנשי צוותה, בפיקודו של רס"ן יעקב רענן, נספו.
למרות חיפושים נרחבים שנערכו אחריה על ידי אוניות, צוללות וכלי טיס לא נמצא זכר לצוללת, וגורלה היה לתעלומה.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף חן יונס על ידי שני תושבים מקומיים שהעבירו אותו לידי צה"ל.
מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומיקומו הובילו לחיפושים בחופי מצרים והים האגאי שלא העלו דבר.
בגמר המלחמה הקרה ניאותה ארצות הברית להעמיד את יכולות החיפוש והאיתור במים עמוקים שפותחו על ידי צי ארצות הברית, לטובת מציאת הצוללת.
החיפושים חזרו והתמקדו בקטע שבו אבד הקשר, לאורך נתיבה המתוכנן של הצוללת לנמל חיפה.
באתר הטביעה בוצע תיעוד מקיף של שרידי הצוללת וסביבתם, אולם שום שרידים מהצוות לא אותרו.
הממצא היחיד שנמצא והשתייך לצוות הוא חליפת מדי א' ועליה דרגות רב"ט.
כיוון שהחליפה הייתה עטופה במעיל סערה ושקית פלסטית, היא השתמרה במצב טוב.
על פי המספר המוטבע על סמל הצוללן זוהו מדים אלו כשייכים לרב"ט יוסף אלמוג (סוויסה), מכונאי מצוות הדקר.
לאחר תהליך שימור הועברו המדים לידי בני משפחתו ואלה העבירו אותם לתצוגה לקהל במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
גוף הצוללת לא נשלה בגלל סבירות גבוהה להתפרקות בשל נזקים כבדים.
גשר הצוללת נמשה מן הים ב-1999 ומוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
המחקר בעניין הצוללת הסתיים בעקבות פנייתו של מפקד חיל הים, ידידיה יערי, לבני המשפחות והסכמתם לסיומו.
המשחתת אח"י יפו, שסימנה הצבאי ק-42, הייתה כלי השיט הראשון בשם זה בחיל הים.
היא נרכשה מבריטניה בשנת 1955. לאחר שיפוץ וסדרת אימוני בניית הצוות הגיעה לארץ בחודש יוני 1956 יחד עם אחותה אח"י אילת.
המשחתת פעלה בשייטת המשחתות של חיל הים הישראלי משנת 1956 ועד סוף שנות ה-60. לאחר הוצאת המשחתת מהשירות הועבר השם "אח"י יפו" לספינת הטילים מדגם סער 4.
המשחתת נבנתה במהלך מלחמת העולם השנייה, במספנות John I Thornycroft at Woolston, בסאות'המפטון, עבור הצי המלכותי הבריטי, נכנסה לשירות באוקטובר 1944 בשם HMS Zodiac, מס הצי R-54. הצוות עבר איתה בסקאפה פלו והוצבה לשירות במבואות הצפון מערביים של בריטניה בהם האיום המרכזי היו הצוללות הגרמניות.
המשיכה בפעולות ליווי במימי נורווגיה וליוותה שתי שיירות אספקה לרוסיה: שיירה מס' JW66 לקולה ושיירה מס' RA66 בחזרה.
בחודש מאי 1945 ליוותה יחד עם משחתות נוספות וביניהן HMS Zealous את הכוח הימי בשחרורה של דנמרק.
בחודש אוגוסט 1945 ליוותה את הסיירת האמריקאית USN Augusta שהביאה את הנשיא הארי טרומן לאנגליה ושימשה כאוניית אבטחה במשך הביקור.
בשנת 1947 עברה למצב עתודה.
בשנת 1949 הופעלה מחדש כחלק משייטת האימונים בבסיס פורטלנד.
בשנת 1952 הועברה שנית לעתודה.
הועברה לרשימת המועמדים למכירה ונמכרה לישראל ב-1955
לאחר המלחמה העמיד הצי הבריטי כלי שיט רבים למכירה.
המשחתת נרכשה על ידי ישראל ב־1955, יחד עם HMS Zealous משחתת נוספת מאותו דגם.
למשחתות ניתנו השמות אח"י אילת מספר צי ק-40 ואח"י יפו מספר צי ק-42. כלי השיט הגיעו לישראל והופעלו במסגרת שייטת המשחתות.
תקן א' של אח"י יפו עמד על כ-125 אנשי צוות.
תקן ב' כלל כמעט 250 אנשי צוות, רובם הגדול למחלקת תותחנות, לרגל הצורך באיוש שתי מערכות העלאת תחמושת,
דהיינו לאיוש מחסני התחמושת בחרטום ובירכתיים, ולטועני שתי מעליות התחמושת בכל אחד מהמקומות,
פורקי התחמושת מן המעליות על הסיפונים העליונים, העברה ידנית של פגזים לחוד ומטענים הודפים לחוד לכל אחד מארבעת תותחי ה-"4.5.
צוות א' מלא (מן המחסן ועד מגש הטעינה בתותח עצמו) לכל תותח כלל, בקרוב בין 15 ל-20 איש.
כך שאיוש מלוא מערכת הנשק, הראשית והמשנית (תותחי בופורס 40/60L, ארבעה חד-קניים ודו-קני אחד עם מערכת מטדיין) הצריך מעל ל-120 לוחמים.
בעת אימוני הצוות לקבלת האונייה באנגליה ערכה אח"י יפו תמרונים בנמל ונגרמה תאונת ימאות שבה נספה עובד נמל בריטי.
כמו כן נכנסה האונייה למצב ים קשה בעת סערה בתעלה האנגלית.
במהלך מבצע קדש הייתה המשחתת "יפו" אוניית הדגל של מפקד השייטת אל"ם שמואל ינאי.
בקרב בו נלכדה המשחתת המצרית איברהים אל אוול שהפגיזה את חיפה וניסתה להימלט.
אימוני העברת דלק ואנשים בים
אימון חביב על מפקד השייטת היה העברת אדם, דלק או מטען מאונייה לאונייה בלב ים.
האימון חייב שיוט במהירות של כ-15 קשר במקביל בטווח של לא יותר מ-40 מטר בין האוניות.
העברת החבלים נעשתה באמצעות רובה יורה חבל, פרישת הציוד ומשיכת גלגלת על ידי אנשי צוות רבים.
הביצוע חייב דיוק רב בניהוג האוניות.
בשנות פעילותה ביצעה המשחתת הפלגות רבות בים תיכון וביקרה בנמלים זרים בין היתר בצרפת ובאיטליה.
בין השאר ביצעה הפלגות ארוכות עם חניכי קורס חובלים.
בשנת 1960 בעת הסרטת אקסודוס העמיד חיל הים את המשחתות לרשות הבמאי אוטו פרמינגר.
המשחתות הפליגו לנמל פמגוסטה בקפריסין.
נצבעו בסימונים בריטיים לצורך הצילומים שארכו שם כשבוע ימים.
במהלך פיתוח הטיל "גבריאל" חומשה אח"י יפו במערכת ירי ובוצעו ניסויי שיגור מעל סיפונה.
טיל הגבריאל היה אמור להחליף את נשק הטורפדו ולהשיג יתרון על המשחתות מסדרת סקורי שבידי המצרים.
במקביל התפתח רעיון ספינות סער כאשר הטיל המתביית הוא הנשק העיקרי.
צוות המגובש של המשחתת הפיק ביטאון צוות אח"י יפו 1964 "משחיתון" העורך: אלכס גלעדי.
בתקופת ההמתנה חומשה המשחתת בטילי ים-ים שהיו אז בפיתוח.
תחת מעטה אברזין ובסודיות רבה, הוצבו במקומו של דוכן טורפדו הקדמי 3 טילי גבריאל.
הטילים היו לטווח קצר וחייבו ניהוג ידני.
במלחמת ששת הימים הייתה המשחתת יפו אוניית הפיקוד של הכוח הימי, בפיקודו של אל"ם בנימין תלם.
המשחתת נשאה עליה כוח לוחמים משייטת 13 לפעולה בנמל פורט סעיד.
הכוח כלל גם שלוש טרפדות.
בשלב התנועה נתקבלה ידיעה שספינות הצי המצרי אינן נמצאות בנמל.
ובמקביל הוראת מפקד חיל הים שלמרות זאת יש לתת עדיפות להפעלת כוח שייטת 13 בתוך הנמל.
והוראה נוספת להימנע ממגע עם ספינות טילים מצריות.
מפקד הכוח הורה למשחתת להתקרב לנמל בנתיב ובמהירות כמו אוניות הסוחר.
מהמשחתת הורדו שני זוגות צוללים שהובלו ב"חזירים" ונגררו עד למבואות הנמל בסירת התובלה של שייטת 13 - בכינוי "ציפור".
הצוללים ב"חזירים" שסרקו את הנמל קרוב לשלוש שעות, מצאו אותו ריק ממטרות צבאיות ויצאו מהנמל.
כאשר סירת החילוץ התקרבה היא נתגלתה על ידי המכ"ם המצרי בחוף.
זוג ספינות אוסה שנמצאו בסיור מזרחית לנמל כוונו לעברה.
במשחתת הגיעו למסקנה שהיא מותקפת על ידי ספינות הטילים וירתה מטרות הטעיה.
מפקד הכוח שלח את הטרפדות נגד ספינות האוסה כדי לשבש את פעולתן.
במפקדה המצרית נקלט שיש כוח ישראלי גדול באזור.
היות שספינות האוסה לא היו חמושות בטילי ים-ים סטיקס היא פקדה עליהן לחזור לנמל.
לאחר זמן המתנה ארוך נפגשו הצוללים ב"חזירים" עם סירת התובלה.
מפקד כוח שייטת 13 במקום החליט להטביע את ה"חזירים" כדי שניתן יהיה להתרחק במהירות עם הסירה.
הטרפדות המתינו לסירת התובלה כ-15 מייל מזרחה מהנמל עד 15 דקות לאחר הזמן האחרון שנקבע.
הסירה המשיכה לנמל אשדוד והיה לה מספיק דלק להגיע אליו אך במחצית הדרך נאספה על ידי המשחתת.
הפעולה בוצעה תוך סיכון רב, אך לא הביאה הישגים.
זאת היות שבנמל לא היו באותה עת כלי שיט צבאיים.
בעת שאבד הקשר עם הצוללת דקר הייתה אח"י יפו בהפלגה בדרכה מאיטליה לארץ.
מהים הופנתה לחיפושים ועסקה בכך כשבוע ימים בים סוער.
אדם בים - אבדן ימאי
ב-21 באוקטובר 1968 נמצאה המשחתת אח"י יפו במרכז הים התיכון, בדרכה לנמל אוגוסטה באיטליה, למפגש עם אח"י חיפה (ס-322) שבאה משרבורג.
מפקד המשחתת, סא"ל פנחסי, הורה מיד להפנות את האונייה בנוהל אדם בים, שינוי כיוון תנועת האוניה ימינה ואחר כך שמאלה ב-180 מעלות בחזרה על אותו הנתיב.
היה בוגר מחזור י"א של בית הספר לקציני ים עכו ומניצולי צוות אח"י אילת.
אף כי המשחתת הפליגה רבות בים התיכון ולפני זה בים הצפוני, את הנזק הרב ביותר ספגה אח"י יפו בסערה מרוח דרום מערבית בעודה בתוך נמל חיפה.
המשחתת הייתה קשורה בצידו המערבי של הרציף הצבאי במזרח הנמל.
במהלך השבת התפתחה סערה רצינית בתוך הנמל שגרמה לחבטות קשות אל הרציף.
מגיני הרציף לא עמדו במשימה, מספר צלעות בדופן שמאל נשברו והיה צורך לרתך אותן מחדש.
אח"י יפו היוותה חלק משייטת המשחתות בשמה הרשמי שייטת 1. מקום עגינתה הקבוע היה בנמל חיפה בבסיס חיל הים, בניצב לשובר הגלים, כאשר הירכתיים קרובות לשובר הגלים.
חלק מהזמן היו המשחתות קשורות משני צידי הרציף המזרחי בקרבת מספנת חיל הים שנקרא באותם ימים "הרציף הצבאי".
בחודש מרץ 1969, במהלך קליטת ספינות סער בחיל הים, הוצאה "אח"י יפו" משירות.
היא שימשה כספינת מטרה באימוני חיל הים.
בשנת 1972 הוטבעה בים התיכון מול חיפה על ידי אח"י חרב (סער 3) (סרן שמואל פרס) ואח"י געש (סער 3) (סרן דוד הרפזי) בירי של טילי גבריאל.
המפקדים נבחרו קציני ים מנוסים בדרגת סא"ל.
המפקדים+דרגה ושם ||תקופת כהונה כמפקד האונייה||הערות||תמונה סא"ל יוחאי בן-נון משלב הבניה ועד נובמבר 1957קבלה באנגליה, השטה לארץ וקרב חיפה.
סא"ל בנימין תלם נובמבר 1957 עד אפריל 1959 סא"ל אברהם בוצר אפריל 1959 עד 1961 סא"ל נפתלי רוזן1961 -1963 סא"ל אריה ברק 1964-1963סא"ל צבי תירוש 1964 סא"ל רפי אטלינגר עד מאי 1967 סא"ל יצחק קט1967 כולל מלחמת ששת הימיםסא"ל פנחס פנחסי 1968 אובדן חייל בהפלגה לסיציליה.
המתופף יוסי פפו בצוות שהביא את המשחתת מאנגליה.
העיתונאי ואיש התקשורת אלכס גלעדי.
מאיר שפיר, המשחתת יפו באימונים, 'מערכות ים' 95, ספטמבר 1969, עמ' 20.
אח"י וג'ווד הוא כינויה של הקורבטה השומר (ק-18), מאוניות המלחמה הראשונות של חיל הים הישראלי.
האונייה נבנתה בקנדה ושירתה כקורבטה בצי המלכותי הקנדי.
לאחר מלחמת העולם נמכרו הקורבטות על ידי הרשות הקנדית לעודפי ציוד ולחברה אמריקאית.
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' שופצה ושימשה כאוניית מעפילים בשם "קולונל יאשיה וג'ווד".
היא נתפסה על ידי השלטונות הבריטים, והוצבה ליד שובר הגלים בנמל חיפה במסגרת צי הצללים.
האונייה נבנתה עבור הצי המלכותי הקנדי, כקורבטה מסדרת "פלאואר ("FLOWER") במהלך מלחמת העולם השנייה במספנות מורטון בקוויבק קנדה.
היא הושקה ב-11 במאי 1944 בשם "H.M.C.S Beauharnois".
בספטמבר אותה שנה הוכנסה לפעילות ונשלחה ל באי ברמודה.
בתום האימון צורפה לקבוצת ליווי שיירות במסגרת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945).
משימתה האחרונה במלחמה הייתה לאבטח אונייה שהניחה כבל תקשורת בין אמריקה לאירופה.
הקורבטה הוצאה מהשירות ב-12 ביולי 1945. החימוש והציוד הצבאי הוסרו ממנה והיא הושבתה בנמל סורל-טרייסי בקנדה, יחד עם כ 30 קורבטות שהוצאו למכירה לשוק האזרחי.
אוניית המעפילים - "קולונל יאשיה ודג'ווד"
שתי הקורבטות, לימים ה"ודג'ווד" וה"הגנה" נרכשו על ידי חברת ספנות מניו-יורק בשם UNITED SHIP CORPORATION שרכשה 8 קורבטות מהרשות לעודפי ציוד הקנדית.
הקורבטות לא היו כשירות לשייט והן נגררו מנמל סורל לסיטי איילנד ניו יורק.
בדצמבר 1945 נרכשו שתי הקורבטות על ידי שליח המוסד לעלייה ב' בכספי תרומות של ציונים אמריקנים.
הסיבה לרכישת הקורבטות באמריקה (ולא באירופה) נבעה בעיקר מהקשיים של המוסד לעלייה ברכישת אוניות כדי להעלות ארצה מעפילים ניצולי השואה.
החרמת האניות על ידי הבריטים לא אפשרה עוד להעסיק אניות בחכירה והיה צורך לקנות אותן בכסף מלא.
בשלב זה נחלצה יהדות ארצות הברית לעזרת המוסד לעלייה ב' ברכישת 12 אניות, ציודן, ציוותן ושליחתן לאירופה למטרת ההעפלה.
הקורבטות שנרכשו בסיטי איילנד נגררו למספנה בסטטן איילנד, לצורך החזרתן לכשירות וקבלת רישיון שייט כאניות סוחר והכנתן להפלגה.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
באפריל 1946, בחול המועד פסח הפליגה האונייה מנמל ניו יורק לאיטליה בשם הרשמי "קולון" COLON והניפה דגל פנמה.
צוות האונייה כלל 25 איש: רב חובל ג'ייקוב ליכטמן וסגל הקצינים, ימאים יהודים מצי הסוחר האמריקני, ביניהם 2 ארצישראלים: שלום שוורץ קצין סיפון, ואריה קולומייצב קצין מכונה.
המלווים, אנשי הפלי"ם, הצטרפו באיטליה.
בנוסף גויסו באמריקה כמלחים פשוטים 16 חלוצים בוגרי תנועות הנוער הבונים והשומר הצעיר באמריקה, שהושבעו לפני ההפלגה כחברי ההגנה.
הם היו חסרי ניסיון בימאות ועברו הכשרה קצרה בחוף ובמשך ההפלגה.
הדבר נתן את אותותיו במהלך ההפלגה באוקיינוס האטלנטי, היה קושי בתפקוד אף על פי שהים היה רגוע.
ביום השישי להפלגה אירעה תקלה בחדר המכונות.
בגלל טעות בהפעלת מזקק המים, חדרו מי מלח למערכת הקיטור, תקלה שסיכנה את המכונה הראשית.
האונייה נעצרה בלב ים, והמזקק תוקן, אך היא נאלצה להיכנס לנמל פונטה דלגדה, שבאיים האזוריים לצורך חידוש מי ההזנה לדוודים.
היא התעכבה שם שלושה שבועות.
הסיבה לעיכוב הייתה המשבר ששיתק את ארגון ההעפלה באיטליה בעקבות מה שכונה "פרשת לה ספציה", שיירות מעפילים נתפסו בדרכן לספינות שעגנו בנמל לה ספציה.
הבריטים, שלאחר מלחמת העולם השנייה שלטו באיטליה במידה רבה, נכנסו לפעולה, פעילי העפלה מרכזיים נעצרו ונחשפה תשתית הפעולה של הארגון באיטליה.
מסיבה זאת האונייה נאלצה להמתין עד שהמצב יתבהר.
כשהגיעה "קולון" לגיברלטר האונייה עגנה מחוץ לנמל, רב החובל ירד לחוף בסירת מנוע וקיבל הנחיה בשיחת טלפון להפליג לנמל גנואה.
לאחר עגינה של יום בנמל גנואה הפליגה האונייה לנמל סבונה (אנ') לצורך הכנתה לקליטת מעפילים.
עם הגעתה לנמל סבונה עברה האונייה לסמכות ארגון ההעפלה באיטליה בראשות יהודה ארזי, שהיה כפוף למוסד לעלייה ב' אך פעל בצורה עצמאית.
בנמל סבונה הצטרפו לאונייה המלווים אנשי הפל"ים ובראשם המפקד דב מגן (ברצ'יק), ישראל אוירבך, צבי כצנלסון והגדעוני משה ירושלמי.
כמו כן הגיע המכונאי בנימין (בוב) נתיב שהחליף קצין מכונה שעזב בסבונה.
הכנת האונייה כללה אטימת שני המעברים הפתוחים משני צידי האונייה, ליצירת שטחי מגורים נוספים והתקנת שלד צינורות מתכת לתליית 1,200 ערסלים (בשונה מדרגשי העץ באניות המעפילים).
הקורבטה הייתה אומנם גדולה יותר מספינות הסוחר ששימשו אז את המוסד לעלייה, אך בגלל התאים הקטנים והמעברים הצרים שהיו בה, לא היה לה יתרון לעומת חלל המחסן באוניית הסוחר.
מתוך 1,200 הערסלים רק 700 הותקנו בבטן האונייה, 500 ערסלים הותקנו על סיפוני החרטום והירכתיים תחת סככות ברזנט שנבנו לצורך כך.
עבודות ההכנה נעשו על ידי עובדים איטלקיים מקומיים שנשכרו על ידי ארזי.
ב 18 ביוני 1946 אחה"צ הפליגה האונייה לאסוף את המעפילים מנמל קטן בשם ואדו ליגורה, 30 ק"מ מערבית לסבונה.
אל רב החובל ג'ייקוב ליכטמן הצטרף נתב רב חובל איטלקי בשם אנסלדו, שהכיר את הנמל לאחר שעגן שם עם ספינת המעפילים חנה סנש בדצמבר 1945 מרחב התמרון בנמל היה צר מדי לאונייה בגודלה של הקורבטה ונדרשה מיומנות רבה משני רבי החובלים ליכטמן ואנסלדו כדי לבצע את הגישה לרציף.
נקודת התורפה במבצע הייתה הובלת המעפילים אל האונייה ממחנות רחוקים מאות קילומטרים.
המעפילים יצאו בשתי שיירות ממחנות שונים באיטליה, ונעצרו על ידי המשטרה האיטלקית בדרכם אל האונייה.
הסיבה הייתה הסעת המעפילים בצורה גלויה במשאיות איטלקיות ללא כיסוי, בתקופה רגישה שבה האיטלקים חיפשו פשיסטים שמנסים להימלט מאיטליה.
השיירה הראשונה הגיעה לנמל ובעקבותיה הגיעה המשטרה ועצרה את המעפילים על הרציף.
השיירה השנייה שאיחרה בגלל תקלה, נעצרה אף היא וצורפה למעפילים שישבו על הרציף מוקפים בשוטרים חמושים.
במקום נכחו יהודה ארזי וסגניתו עדה סרני, דוברת איטלקית רהוטה, שניסו לשכנע את מפקד המשטרה להתיר למעפילים להפליג.
בינתיים השוטרים נוכחו לדעת שלא מדובר בפשיסטים מבוקשים שבגללם הוזעקו באישון לילה, אלא בפליטי שואה יהודים.
אנשי הפלי"ם דאגו לחלק לשוטרים סנדוויצ'ים ממטבחה של הוודג'ווד וסיגריות אמריקניות שתרמו אנשי הצוות, השמירה התרופפה והמעפילים הצליחו לעלות לאונייה.
חבלי ההתקשרות לרציף נחתכו והאונייה מיהרה להפליג מהנמל.
לאחר היציאה לים נקראה האוניה על שם ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, חבר הפרלמנט הבריטי שהשקיע את כל מרצו בקידום הרעיון הציוני.
מרגע שהאונייה הפכה לאוניית מעפילים הפיקוד נחלק לשנים: רב החובל ליכטמן היה אחראי על החלק המקצועי הימי, והמפקד המלווה דב מגן היה אחראי על החלק המבצעי ועל הטיפול במעפילים.
המלווים אנשי הפלי"ם היו למעשה אנשי פלמ"ח שסופחו למוסד לעלייה, דבר שהעמיד אותם לעיתים בניגוד עניינים.
במהלך ההפלגה התקבלה הוראה מראש המוסד לעלייה בארץ דוד נמרי, להעביר אל הווג'ווד 1,000 מעפילים מהקורבטה האחות ה"הגנה", כדי לשחרר אותה להביא מעפילים נוספים.
הוספת מטען נייד רב כל כך היה מעמיד את יציבות האונייה בסיכון גבוה.
אנשי הפלי"ם ראו בכך הפרת הסיכום שהווג'ווד תנסה לפרוץ את ההסגר ולהגיע לחוף והוחלט לא לקבל את הדרישה אך הנימוק הוסבר ביציבות האונייה.
במברק התשובה לנמרי נאמר ...
תפיסת האונייה על ידי הבריטים
מתחילת 1946 הסגר הימי הבריטי על חופי הארץ היה מוחלט.
חמש ספינות מעפילים שהגיעו לפני הווג'ווד נתפסו כולן.
את הסגר ביצעה שייטת משחתות בריטית בסיוע מטוסי סיור שהגיעו לטווח של עד 100 מייל מהחוף.
בואה של האונייה היה ידוע לבריטים.
ב 24 ביוני, יום לפני בואה, הודיע רדיו BBC שמשחתות יצאו לפגוש אונייה עמוסת מעפילים.
הוודג'ווד התגלתה על ידי מטוס סיור במרחק 130 מייל מהחוף, ושלוש שעות לאחר מכן הופיעה המשחתת טליבונד TALIBOND ודרשה ממנה להזדהות "WHAT SHIP" ונענתה "COLON, WE GOOD" והוודג'ווד המשיכה בדרכה כשהמשחתת בעקבותיה.
מאוחר יותר הופיעה המשחתת ונוס VENUS ושאלה ברמקול האם דרושה עזרה כלשהי.
היא נענתה על ידי רב החובל המשחתת לא הגיבה, והתרחקה.
הווג'ווד המשיכה להפליג לכיוון חוף תל אביב כששתי המשחתות מלוות אותה משני צידיה במרחק חצי מייל ממנה.
בשעות הלילה התקבלה הוראה מהמוסד לעלייה לשנות כיוון, להפליג לחיפה, לעצור 10 מייל מהחוף ולהניף דגל כחול לבן ושלט קול.
אנשי הפל"ים הצטוו לאפשר לבריטים להשתלט על האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים בניגוד לחוק, כדי לנסות למנוע בהליך משפטי את החרמת האונייה הווג'ווד עמדה יום תמים מחוץ למים הטריטוריאליים, אך הבריטים, שלמדו לקח, לא התפתו להשתלט על האונייה.
הווג'ווד ביקשה ברמקול מ-VENUS לאפשר לה להפליג לחיפה.
VENUS נזהרה בתשובתה כדי למנוע טענה שהכריחה את הווג'ווד להפליג לחיפה, וענתה שאין מניעה, אך בתחום 3 מייל מהחוף היא תיעצר לפי החוק.
הבריטים התכוננו לכך שהמעפילים יתפזרו וינסו להגיע לחוף עם בסירות.
כמו כן העריכו שצוות אנשי הפלי"ם ינסו להתחמק בסירה אחרת.
הוג'ווד הורידה סירת מנוע עם 20 מעפילים כדי לשחק את תפקיד המלווים.
הסירה נתפסה, ורק מאוחר יותר התברר לבריטים כי בסירה לא היו אנשי הפלי"ם.
במשך הלילה נצמדה המשחתת HMS VENUS קרוב מאוד ל"וג'ווד".
בשעות הערב אנשי הפל"ים החליטו לפרוץ אל החוף אף על פי שלא היה לכך סיכוי, כדי לא לוותר על עקרון המאבק.
הווג'ווד פתחה מהירות מרבית של 14 קשר לכיוון החוף כשהמשחתת ונוס בעקבותיה, ומשחתת נוספת נמצאת בכוננות להשלכת פצצות עומק.
ברגע שהווג'ווד חצתה את גבול המים הטריטוריאליים המשחתת ונוס השיגה אותה וקראה ברמקול "עצור את אונייתך מייד", לאחר מכן באה אזהרה על פתיחה באש ולאחריה נורו צרורות לפני חרטומה של הווג'ווד.
המאבק הסתיים בכך שהווג'ווד היטתה את ההגה הצידה והמשיכה לשוט במעגלים כדי לעכב את ההשתלטות עד שהקיטור אזל.
אנשי הצוות נטשו את משמרתם ונטמעו בין המעפילים.
האונייה הובאה ב-26 ביוני 1946 למפרץ חיפה, והועגנה במשך הלילה במרחק מייל וחצי מהנמל.
כאשר רצו בבוקר לגרור אותה לנמל, לא ניתן להעלות את העוגן מחוסר קיטור ונאלצו לנתק את השרשרת.
ב-27 ביוני 1946 לפני הצהריים נגררה האונייה אל תוך הנמל והמעפילים, כולל החלוצים האמריקאים, הועלו לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית.
אנשי הפל"ים, רב החובל והקצינים הוברחו מהאוטובוסים עוד לפני צאתם מהנמל.
בהשתדלות אנשי התנועה הציונית והיישוב, שוחררו המעפילים לאחר חודשים אחדים, על חשבון מכסת הסרטיפיקטים לאותה שנה.
החלוצים האמריקנים הצטרפו ברובם לקיבוצים בארץ.
אנשי הפל"ים שבו לאירופה והמשיכו ללוות אוניות מעפילים.
רב החובל והקצינים הוחזרו לאמריקה על ידי המוסד לעלייה.
לאחר הורדת המעפילים נקשרה האונייה לשובר הגלים בנמל חיפה.
כמה שבועות לאחר מכן ב 2 באוגוסט היא שימשה כמחנה מעצר צף למעפילים שהגיעו באוניות "הגנה" ו"החייל העברי", מחוסר מקום במחנה המעצר בעתלית.
באותה עת הגיעו דיווחים על הקמת מחנות המעצר בקפריסין והיה חשש שהבריטים ישתמשו בוודג'ווד לגירוש המעפילים הכלואים בה לקפריסין.
יוחאי בן נון נשלח לחבל בדוודי האונייה כדי למנוע ממנה להפליג, אך החשש לא התממש, הבריטים לא החלו עדיין בגירוש והמעפילים נשלחו למעצר בעתלית.
הופעת הקורבטה כאוניית מעפילים וניסיון הפריצה שלה היוו תקדים במאבק נגד הסגר הימי הבריטי וזאת בשעה שהצי הבריטי ביקש לשחרר את המשחתות שלו ולהעביר את האחריות על הסגר לספינות משמר החופים.
הנציב העליון הבריטי בארץ ישראל התנגד לכך והמשחתות נשארו בתפקידן.
הווג'ווד היוותה מקרה מבחן לאוניות המעפילים שבאו בעקבותיה, עם צוותים יהודים אמריקנים.
רב החובל ג'ייקוב ליכטמן היה היחיד מבין רבי החובלים האמריקנים שהביא את האונייה עד לחופי הארץ והסתכן במאסר ובשלילת רישיונו.
רבי החובלים שבאו אחריו הפליגו רק עד אירופה ומשם החליפו אותם קציני ים ארצישראלים ששירתו על אוניות סוחר, כמו אריה פר (פרידמן), מרדכי לימון, יצחק אהרונוביץ ואחרים.
האונייה עגנה כשנתיים ליד שובר הגלים בנמל חיפה עם יתר אוניות המעפילים המוחרמות.
ביולי 1946 הועלו מעפילי אוניית המעפילים "הגנה" אל וג'ווד, ושוכנו בה בצפיפות קשה, עד העברתם למחנות המעצר בקפריסין.
וג'ווד נשארה בצי הצללים עד שהבריטים עזבו.
בתקופת מלחמת העצמאות, לאחר שחרור חיפה, השתלטו אנשי השירות הימי על עשר אוניות המעפילים של צי הצללים ובתוכם וג'ווד.
אנשי ההגנה ו"השירות הימי" ולאחר כך אנשי חיל הים פעלו להחזיר את האוניות לכשירות.
בתקופת העמידה הארוכה בצי הצללים גדלו צדפים בתחתית ולא הייתה אז בארץ אפשרות להספנה.
המהירות המרבית שניתן היה להפליג בה הייתה 13 קשר.
לעומת 16 קשר להם נבנתה והשתמשה בהיותה בצי המלכותי הקנדי.
וג'ווד נמסרה לתיקונים לחברת "קירשטיין וגרינשפון".
לאחר צאת הבריטים הותקנו על סיפונה שני תותחים 65 מ"מ נפוליאונצ'יקים.
אחר כך הוחלף החימוש העיקרי, בתותח 75 מ"מ בחרטום ותותח 65 מ"מ בירכתיים, זוג תותחי נ"מ 20 מ"מ ו-4 מקלעים 13 מ"מ דו-קניים.
האונייה הייתה מצוידת במכ"ם שטח, אך מכשיר הסונר לגילוי צוללות שהורד בעת רכישתה לא הוחזר.
ב-9 ביוני 1948 נכנסה וג'ווד", ששמה הוחלף ל"אח"י השומר ק-18" לשירות קרבי.
למפקדה מונה אריה קפלן, בכפוף לו רב חובל מקצועי יחזקאל ירחובסקי (ירדן), שהיה אחראי על ההשטה.
בסוף יוני 1948 לאחר התקרית עם אלטלנה ביקש ירחובסקי, איש אצ"ל לשעבר לעזוב.
בהמלצת אריה קפלן מונה מילה ברנר לתפקיד.
במהלך מלחמת העצמאות השתתפה אח"י וג'ווד בכמה פעולות ובהן:
הכוח המצרי הנסוג מאשדוד הוטרד.19 אוקטובר 1948קרב אשקלון קרב ימי ליד חוף אשקלון בין האוניות אח"י וג'ווד (ק-18), אח"י הגנה (ק-20) ו אח"י נוגה (ק-26) לבין קורבטה מצרית שפירקה אספקה וחיילים לחוף.
הכוח הותקף באש סוללות תותחי חוף מצריות ומטוסי 'ספיטפייר' מצריים.
תקלות בתותחי הכוח הישראלי מנעו פגיעה בקורבטה המצרית.
מטוס מצרי הופל באש אח"י הגנה.
לצה"ל הרוג אחד ו- 5 פצועים.
בהחלטה של פול שולמן שנמצא במקום התרחקו האוניות ת לכיוון יפו.
אח"י מעוז (ק-24) לבדה הורידה את סירות הנפץ.שתי האוניות המצריות הוטבעו.
הלוחמים נאספו לסירה שחזרה לאח"י מעוז (ק-24).23 -26 דצמבר 1948מול רצועת עזה אוניות השייטת הגדולה וביניהן אח"י וג'ווד, הפגיזו מדי לילה את עזה, רפיח ואל-עריש.
מערבית לחיפה בעוד אוניות השייטת מסירת בים הפתוח, התקרבו האוניות המצריות לתל אביב, וירו 30 פגזים שנפלו למים.
האוניות המצריות אותרו רק בנסיגתם, והתפתח קרב תותחים בלא פגיעות.
מפציץ של חיל האוויר נטל חלק בקרב אך הפצצות לא פגעו.
האוניות המצריות, הצליחו לנתק מגע ולהימלט.ב־2 עד 4 ינואר 1949 מול רצועת עזההפגזת כוחות מצריים בחוף על ידי אוניות השייטת הגדולה ובהן אח"י וג'ווד, בשיתוף פעולה עם חיל האוויר אכיפת סגר ימי על הרצועה.
באוגוסט 1953 לאחר שהתחוללה רעידת אדמה באיי יוון, יצאה שייטת 1 להגיש סיוע לנפגעים.
הקורבטה אח"י וג'ווד (ק-18) בפיקודו של רס"ן רפאל פלדי הביאה מזון טרי מישראל.
אח"י וג'ווד (ק-18) נשלחה לתור את הצד המזרחי של קפלוניה במשימת סיוע והצלה.
אח"י וג'ווד הוצאה משירות במסגרת מבצע "צימוק" שמטרתו הייתה חיסכון לקראת רכישת המשחתות.
בשנת 1955 נמכרה לסוחר גרוטאות ונגררה לאיטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התברר הצורך במספר רב של יחידות לחימה בצוללות של גרמניה הנאצית; יחידות שימנעו מהצוללות לתקוף את אוניות הסוחר שבריטניה הייתה תלויה באספקה שהובילו.
ביוזמת וינסטון צ'רצ'יל נקבע המודל קורבטה והאות לפני מספר הצי K.
הקורבטות שנבנו בקנדה קיבלו שם של עיירה קנדית כדי ליצור קשר עם התושבים.
האונייה שהוזמנה כK540 הושקה ב-11 במאי 1944 בשם "H.M.C.S Beauharnois" –על שם היישוב "בורנואה" בקרבת מונטריאול שבקרבתה גם סכר ותחנת כוח הידרואלקטרית גדולה.
חברת ספנות מניו-יורק בשם UNITED SHIP COPORATION רכשה 8 קורבטות מהרשות הקנדית למכירת עודפי ציוד.
בדצמבר 1945 רכש המוסד לעלייה ב' מחברת הספנות שתי אוניות והכשיר אותן כאוניות סוחר.
כבעלת האונייה נרשמה חברה בפנמה ובשם COLON שנשמע דרום אמריקני.
בשם זה ובדגל פנמה יצאה האונייה מניו יורק, הופיעה בפונטה דלגדה, ונכנסה לנמל גנואה.
במפעל העפלה כונתה האונייה יאשיה וג'ווד על שם ציר הפרלמנט הבריטי שנפטר בשנת 1943. כך נכתב על השלטים שנשאה כאשר נתפסה על ידי הבריטים.
ברישומים נשאר השם הקודם "קולון"
בציי העולם נהוגה קידומת לשם האונייה.
בישראל נוצרה הקידומת "אח"י" ומשמעותו .
בהקמת המדינה ראה דוד בן-גוריון לנכון לתת לאוניות שמות ממלכתיים.
כך זכתה האונייה להיקרא על שם ארגון המגן הוותיק השומר - אח"י השומר.
הכינוי "וג'ווד" היה קל יותר ושגור בפי אנשי החיל.
השם הרשמי לא נכנס לשימוש והכינוי נרשם גם במכתבים.
כך יצא שזכרו של ציר הפרלמנט אוהד ישראל ג'וזאיה קלמנט וג'ווד נשמר.
ספינת הטילים גאולה, מדגם "חוחית", פעלה בשירות חיל הים הישראלי במסגרת שייטת ספינות הטילים משנת 1981 עד למכירתה לחיל הים של מקסיקו ב-2004. כיום נמצאת הספינה בשרות פעיל בצי המקסיקני בשם ARM Tormenta.
זוהי הספינה הראשונה בחיל הים בשם זה.
נקראה על שם גאולה (אוניית מעפילים) שהפליגה מבולגריה.
הגיעה ב-2 באוקטובר 1947 ועל סיפונה 1,388 מעפילים.
נתפסה על ידי הבריטים ומעפיליה גורשו לקפריסין.