tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משך הזמן המיוחס לזיכרון לטווח הקצר משתנה בין שניות בודדות בפסיכולוגיה קוגניטיבית ועד דקות ושעות בספרות הפסיכו פיזיולוגית.
תהליך השינון המיועד לשמר מידע בזיכרון לטווח הקצר מוגבל גם לקצב השינון המשפיע על כמות יחידות המידע שעליהן ניתן לחזור בטרם תחול דעיכה של יחידת המידע הראשונה ברשימה.
כמו כן, בעקבות הקידוד הצלילי של הזיכרון לטווח הקצר, היכולת להחזיק בו רשימת מילים מושפעת מגורמים פונולוגיים ואינה מושפעת מגורמים סמנטיים המשפעים על הזיכרון לטווח הארוך.
עיקרון כל הקצר קודם מסתמך על היבטים אלו של הזיכרון לטווח הקצר.
פעולת הזיכרון מתאפשרות הודות למערכת העצבים.
החזקה של מידע בזיכרון לטווח קצר מצריכה סינון של מידע לא רלוונטי, אשר מתבצע בגרעיני הבסיס השמאליים ושמירה של מידע רלוונטי, אשר מתבצעת בקורטקס הפרה-פרונטלי הימני.
זיכרון חושי, או זיכרון מיידי, הוא סוג הזיכרון המכיל למשך זמן קצר מאוד את המידע הנקלט בחושים מהסביבה.
הוא מייצג מידע זה בדיוק כפי שנקלט ובדיוק ברגע שנקלט מהסביבה.
הזיכרון החושי הוא השלב הראשון מבין שלושת שלבי הזיכרון: זיכרון חושי, זיכרון לטווח קצר וזיכרון לטווח ארוך.
הזיכרון החושי הוא הזיכרון היחיד המכיל את כל המידע שנקלט על ידי החושים מהסביבה והוא בעל קיבולת גדולה.
יש מחלוקת בנוגע לכמות הפריטים ורמת העיבוד שהם עוברים בזיכרון החושי.
עם זאת נראה שהמידע שנקלט על ידי החושים כמעט זהה לגירוי המקורי ולרוב נראה שאיננו נוטים לנתח אותו בשום אופן.
אופן שמירת המידע בזיכרון זה הוא פסיבי ובלתי ניתן לשליטה רצונית.
לאנשים שונים יש נטייה לזכור טוב יותר רשמים הנקלטים בחוש מסוים - חוש הראייה, חוש השמיעה, חוש המישוש, חוש הריח או חוש הטעם.
המידע בזיכרון החושי מאוחסן לפרק זמן קצרצר, בין מספר עשיריות השנייה לבין מספר שניות לאחר שחדל להפעיל את חושינו.
פרק הזמן שבו האחסון החושי מחזיק את המידע חושי נועד לאפשר לאדם לשים לב לקיומו.
באופן זה הזיכרון החושי נחשב לאחראי לתופעת ההתמשכות שבה האדם ממשיך לתפוס גירוי חושי למשך זמן קצר לאחר שהפסיק להתקיים (בין עשירית שנייה לחצי שנייה).
יש המקשרים תופעה זו לבבואת גרר ולאופן הרציף שבו נתפסים שידורי הוידאו בטלוויזיה ובקולנוע, אף על פי שהם מורכבים מרצף של תמונות נייחות.
הזיכרון מצריך שני תהליכים: סינון של מידע לא רלוונטי ושמירה על מידע רלוונטי.
בהתאם לכך, לכל חוש יש מנגנון אחסון ייחודי לו, אשר מופצץ כל הזמן בשפע של מידע חדש מהסביבה, שרובו אינו זוכה לתשומת לב ולכן נמוג.
במסגרת תהליך זה, הזיכרון החושי משמש כשלב ראשון במסלול הקידוד של מידע לזיכרון.
תפקידו הוא לאפשר די זמן לעיבוד המידע החושי הראשוני (הגירוי הקרוב), כדי שהמערכת הקוגניטיבית תוכל לבחור אלו פרטים מתוכו יש להעביר לעיבודים נוספים, למערכות הזיכרון המתקדמות יותר, לתהליכי קבלת החלטות ולמנגנוני תכנון התגובה.
באופן זה תהליכים עצביים מתחום התפיסה מנפים מזיכרון זה את פרטי המידע החשובים לאורגניזם ומעבירים אותם לזיכרון לטווח קצר וארוך.
שאר פרטי הזיכרון החושי שאינם עוברים עיבוד נמוגים תוך פחות משנייה.
ישנם מספר סוגי זיכרון חושי בהתאם לכל אחד מחושינו.
זיכרון איקוני או תמונתי (iconic memory) - מתייחס לחוש הראייה.
זיכרון הדהודי או אקואי (echoic memory) - מתייחס לחוש השמיעה.
מקור השם מהמילה הד (=אקו ביוונית).
ישנם אנשים בעלי יכולת יוצאת דופן לשמר מידע בזיכרון החושי, או מידע דומה מאוד לזה שנקלט בזיכרון החושי, למשך פרקי זמן ארוכים מאוד.
אנשים כאלה מכונים בעלי זיכרון פנומנאלי, וחלק נכבד מהם מוגדר גם כשוטה עילוי.
כלומר, שימור הזיכרון החושי שלהם נובע מכך שתהליכי תפיסה וקוגניציה מרכזיים אינם מתפקדים אצלם כראוי בניפוי המידע החשוב מתוך כלל המידע.
יש אנשים הטוענים שיש להם זיכרון צילומי, בעלי יכולת דימוי צורני מסוגלים להיזכר בפרטים המופיעים בתמונה במשך זמן רב הרבה יותר מכפי שהזיכרון האיקוני מאפשר, כאילו הם עדיין מתבוננים בתמונה זמן רב לאחר שכבר איננה לנגד עיניהם.
חוקרים מעריכים, כי כ-8% מקרב הילדים שטרם הגיעו לגיל התבגרות הם בעלי יכולת דימוי צורני (זיכרון צילומי) אבל כמעט אין מבוגרים כאלו.
זיכרון גורלי הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי בבימויו של לן וייסמן ובכיכובו של קולין פארל.
הסרט, אשר מבוסס במקור על הספר "We Can Remember It for You Wholesale" מאת פיליפ ק.
דיק, הוא עיבוד מחודש לסרט באותו שם משנת 1990.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-3 באוגוסט 2012.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2084. לוחמה כימית הפכה את רוב השטחים בכדור הארץ לבלתי ראויים למחיה.
בעקבות כך האנושות מרוכזת כעת בשתי מעצמות משני צדי כדור הארץ: "הפדרציה המאוחדת של בריטניה" ו"הקולוניה" (אוסטרליה לשעבר).
אזרחי המעצמות מסוגלים לנסוע בין האומות דרך מעלית תת-קרקעית שעוברת במהירות עצומה דרך ליבת כדור הארץ.
השליט הרודן של הפדרציה המאוחדת של בריטניה, קנצלר וילוס קוהאגן (מגולם על ידי בריאן קראנסטון) שולט בה ביד ברזל.
קוהאגן מתכנן לפלוש ולהשתלט על הקולוניה באמצעות צבא רובוטים.
קבוצה של מורדים המונהגת על ידי אדם בשם מתיאס (מגולם על ידי ביל ניי) מנסה לסכל את תוכניותיו של קוהאגן.
עלילת הסרט מתמקדת בדאג קוויד (מגולם על ידי קולין פארל), פועל בפס ייצור של רובוטים אשר גר בקולוניה יחד עם אשתו לורי (מגולמת על ידי קייט בקינסייל).
קוויד סובל מסיוטים חוזרים ונשנים משונים שבהם הוא לוחם מחתרת ואשר בהם מופיעה דמותה של אשה שאותה הוא איננו מכיר (מלינה אשר מגולמת על ידי ג'סיקה בייל).
לקוויד נמאס מהחיים המונוטונים שלו בקולוניה.
בשל כך הוא מחליט לרכוש חופשה וירטואלית בחברת "ריקול בע"מ" על ידי השתלת זיכרונות מלאכותיים במוחו של הרפתקאות שמעולם לא חווה בתור סוכן חשאי.
אף על פי כן, ההליך ככל הנראה משתבש כאשר מתגלה כי קוויד הוא סוכן חשאי בעצמו, אף על פי שקוויד לא יודע שום דבר מזה, ולאחר שחיילי הפדרציה יוצאים בעקבותיו ומנסים לחסלו.
קולין פארל - בתפקיד דאג קוויד / קרל האוזר, פועל מפעל שסובל מחלומות אלימים מוזרים.
הדמות הראשית והגיבור הראשי בסרט.
קייט בקינסייל - בתפקיד לורי קוויד, סוכנת סמויה של UFB ותחת הסוואה כאשתו של דאג.
בריאן קראנסטון - בתפקיד הקנצלר וילוס קוהאגן, הנבל הראשי של הסרט.
הוא מתכנן לפלוש ולהשתלט על הקולוניה באמצעות צבא רובוטים.
ג'סיקה בייל - בתפקיד מלינה.
בכתיבת התסריט השתתפו קורט וימר, מארק בומבק וג'יימס ונדרבילט.
לן וייסמן נבחר כבמאי של הפרויקט, פול קמרון נבחר כצלם וכריסטיאן וגנר נבחר בתור העורך.
צילומי הסרט החלו ב-16 במאי 2011 בטורונטו והסתיימו ב-16 בספטמבר 2011.
זיכרון מפורש (נקרא גם זיכרון מוצהר או דקלרטיבי) הוא חלק מהזיכרון לטווח ארוך, אשר להבדיל מהזיכרון המרומז מתאפיין בכך שאת הידע המאוחסן בו ניתן לתאר בקלות במילים.
בעוד שהזיכרון המרומז מתייחס ל"איך", הזיכרון המפורש מתייחס ל"מה".
מקור השם של הזיכרון המפורש הוא בעובדה שניתן להצהיר על המידע המאוחסן בו באופן מפורש.
אומנם ניתן לעשות זאת בעיקר על ידי דיבור, אך אפשר לתאר אותו גם בדרכים אחרות כמו ציור (להמחשת מראה של עצמים או מפת הכוונה למקום מסוים), מוזיקה (השמעת מנגינה של שיר כלשהו) ועוד.
המידע המאוחסן בזיכרון המפורש נשלף באופן מודע וגמיש.
כמו כן, ניתן להביע אותו באופן השונה מזה שבו הוא נרכש.
בהתאם לכך, זיכרון מפורש בא לידי ביטוי בשיפור רמת הביצוע של מטלה המצריכה היזכרות מודעת של חוויות מהעבר.
הזיכרון המפורש כולל שני סוגי זיכרון המשקפים מערכות נוירולוגיות שונות:
תהליכי השליפה והקידוד של הזיכרון מושפעים בין היתר מהסכמות של האדם.
הסכמה היא יחידה קוגניטיבית דינמית הנוצרת בעקבות התנסויות קודמות מהעבר ומספקת מסגרת להבנה של התנסויות עתידיות.
היא מאפשרת לארגן כמויות גדולות של מידע באופן יעיל ובכך מסייעת להתמודד עם מצבים של היצף מידע הנוצרים לנוכח צוואר הבקבוק של קיבולת זיכרון העבודה.
בשלב הקידוד של מידע חדש לזיכרון אנו משתדלים לייחס אותו לסכמות קיימות בזיכרון הסמנטי.
במידת הצורך אנו אף נוטים לשנות את המידע החדש, כדי להתאימו לסכמה קיימת כלשהי המצויה בזיכרון הסמנטי.
במידה ויש מידע ספציפי שאינו יכול להיכלל בסכמה זו או אחרת בזיכרון הסמנטי, הוא מקודד בזיכרון האירועי.
ישנם מספר גורמים הקובעים האם מידע שאינו תואם את הסכמה הקיימת יושמט, ישונה או יקודד בזיכרון האפיזודי.
תהליך זה תלוי במידת החשיבות של מידע זה להבנת הסיטואציה ובמידה שבה הוא מקנה את האופי הייחודי שלה.
מידע לגבי סיטואציה שנחשפנו אליה בעבר נשלף מתוך אינטראקציה בין שני המקורות של הזיכרון המפורש.
הפרטים הייחודיים של הסיטואציה נשלפים מהזיכרון האירועי וככל שהיו חריגים יותר מהסכמות הקיימות, כך גדל הסיכוי להיזכר בהם.
לעומתם, פרטי הסיטואציה התואמים לסכמות ולתסריטים הקיימים לא יישלפו מהזיכרון האפיזודי אלא מהסמנטי.
הם יורכבו יחד עם המידע מהזיכרון האפיזודי כדי ליצור את השחזור של הסיטואציה הקודמת שבה מנסים להיזכר.
זיכרון הדהודי (או זיכרון אקואי) הוא זיכרון חושי, המתייחס לחוש השמיעה.
הזיכרון ההדהודי מכיל למשך זמן קצר את המידע הנקלט באוזניים מהסביבה, כך שבהמשך הוא יוכל לעבור לזיכרון לטווח קצר וזיכרון לטווח ארוך.
הזיכרון האקואי דועך במשך זמן איטי יותר מהזיכרון האיקוני.
דבר זה מסייע בתפיסה של גירויים קוליים.
זאת משום שהם לרוב מופיעים לזמן קצר יותר מהגירויים החזותיים ונוטים להתחלף במהרה בגירויים קוליים אחרים.
לדוגמה, כמו שקורה בזמן דיבור.
זיכרון מודחק (או זיכרון מודחק-משוחזר) הוא שם שניתן לשכחה לכאורה של חוויות שהיו טראומתיות מדי, והן לא נשכחו אלא הודחקו מהתודעה.
מקורו של המושג בתיאוריה הפסיכואנליטית, שלפיה הדחקה היא מנגנון הגנה מפני זכרונות מכאיבים ודחפים לא רצויים.
הטענה היא שטראומות בעבר, אף שהודחקו, משפיעות על מצבו הנפשי של האדם בהווה, וכדי לעזור למטופל צריך להציף זיכרונות אלה.
רעיון הזיכרון המודחק קנה אחיזה והיה פופולרי בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-20, אך התמיכה המחקרית בו חלשה, ורוב הראיות מצביעות על כך שהתופעה אינה שונה משכחה רגילה.
לטענת התומכים ברעיון, הזיכרון המודחק יכול להפוך לזיכרון משוחזר (recovered memory) ולהיות נגיש למודעות.
המתנגדים לרעיון טוענים שאם זיכרון מופיע לראשונה לאחר תקופה ארוכה, במיוחד אם הדבר קורה לאחר טיפול פסיכולוגי, הוא ככל הנראה זיכרון שווא.
חלק מהמטפלים שאפו לגרום למטופל לשחזר זיכרונות מודחקים מתוך אמונה שהצפת זכרונות אלה תביא לריפוי, אולם במקום להציף זיכרון אמיתי, ניסיונות אלה נטעו במטופל זיכרונות כוזבים.
האשמות המבוססות על זיכרונות כוזבים כאלה הובילו בעבר להאשמת אנשים בפשע, ולעיתים הביאו להרשעות ולשנות מאסר.
בעקבות המחלוקת בנוגע לאמיתות התופעה, הוחלף המושג זיכרון מודחק במונח אמנזיה דיסוציאטיבית (dissociative amnesia), המתפתחת בעקבות אירועי טראומה או דחק טריים.
בדומה למושג זיכרון מודחק, גם המושג אמנזיה דיסוציאטיבית נתון במחלוקת.
בשנות ה-90, רעיון הזיכרון המודחק היה נחלתם הבלעדית של פסיכולוגים קליניים.
גם במקרים בהם פציינטים לא זכרו טראומה, כמו פגיעה מינית, היו מטפלים שחשבו שהטראומה אולי הודחקה.
מטפלים רבים ראו בסימפטומים כמו חרדה, דיכאון, הפרעות אישיות והפרעות אכילה סימנים לזיכרונות מודחקים של התעללות.
המטפלים השתמשו גם בשיטות כמו פירוש חלומות והיפנוזה כדי לעודד את "שחזור" הזיכרונות הללו, והעלאתם למודע.
כתוצאה מהטיפולים הללו, מטופלים ומטופלות החלו לשחזר זיכרונות "מודחקים" של התעללות, במיוחד התעללות מינית, וחלקם גם הגישו תביעות משפטיות כנגד מי שפגע בהם, לכאורה.
מחקרים מהשנים 2010–2020 מראים שרוב הפסיכולוגים הקליניים (60-90%) מצדדים ברעיון של זיכרון מודחק, וחושבים שניתן לשחזר זיכרונות מודחקים שכאלה.
אחוזי תמיכה דומים קיימים גם בקרב סטודנטים וסטודנטיות לפסיכולוגיה ובקרב הציבור הכללי.
במחקר אחד נמצא שבקרב 75% מהסטודנטים, מקור הידע לגבי זיכרונות מודחקים היו תוכניות טלוויזיה.
במחקר על הציבור הכללי, 40% (800 איש) האמינו שאדם שביצע רצח יכול להדחיק את זיכרון המאורע.
במחקר על כ-3,300 צרפתים, 905 דיווחו על כך שהם זוכרים שעברו התעללות בילדותם (27%).
מתוכם, 82 (9%) דיווחו על זיכרון מודחק, כלומר שהם נזכרו בהתעללות לאחר שלא ידעו כלל על קיומה.
רוב הזיכרונות המודחקים עסקו בהתעללות מינית.
שחזור הזיכרונות הללו הוביל במיעוט מהמקרים להתנתקות מהמשפחה.
הטריגרים העיקריים לשחזור הזיכרון המודחק היו חשיפה להתעללות בכלי התקשורת ושיחה עם אנשים על התעללות בילדים.
בקרב 550 אנשים שעברו טיפול פסיכולוגי, 33 (6%) דיווחו על כך שהם שחזרו זיכרונות מודחקים של התעללות במהלך הטיפול.
המחלוקת סביב קיומם של זיכרונות מודחקים-משוחזרים
האפשרות שאירועים טראומטיים יודחקו עד כדי שכחה ויצופו מחדש, שנויה במחלוקת בקרב פסיכולוגים.
מחד, מרבית העוסקים בטיפול פסיכולוגי סבורים שהתופעה אכן קיימת ואף נפוצה למדי.
מנגד, מרבית החוקרים המדעיים סבורים שאין לתאוריה אישוש, וכי תחושות זיכרון אלו מבוססות על זיכרון שגוי, כוזב או בדוי (קוֹנְפַבּוּלַצְיָָה).
המחלוקת החלה בשנות ה-90, וממשיכה נכון לשנת 2019, וזכתה לכינוי "מלחמות הזיכרון" (memory wars).
חוקרים משני צדי המתרס מנסים להציג בעיות מתודולוגיות ופרשנות לקויה של ממצאים במחקרים של הצד השני.
מקור הרעיון של זיכרון מודחק נמצא בתורה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד, שהושפעה ממהפנטים כמו ז'אן-מרטין שרקו שפעלו בסוף המאה ה-19. לפי גישה זו, אירועים טראומתיים יכולים להיות קשים מדי להתמודדות, ולכן האדם מפעיל מנגנוני הגנה כדי להתמודד איתם.
אחד המנגנונים הללו הוא הדחקה של הזיכרון ללא מודע, הגורמת לאדם לשכוח את המאורע הטראומתי.
לפי המצדדים בגישה, תהליך ההדחקה אינו בריא ועלול לגרום למחלות נפשיות וגופניות.
מטרת הטיפול הפסיכולוגי, לכן, היא להפוך את הזיכרון המודחק למודע.
פרויד סבר בתחילה כי זיכרונות טראומטיים העולים בטיפול מבוססים על התת-מודע, אולם בהמשך שינה עמדתו וגרס כי זיכרונות אלו הם פרי הדמיון.
מספר גופים הביעו את תמיכתם ברעיון הזיכרון המודחק-משוחזר.
לפי החברה הבינלאומית למחקרים על דחק טראומטי, זיכרונות מודחקים עלולים להתרחש, אך הם אינם בהכרח מדויקים.
ב"אנציקלופדיה של מוח האדם" משנת 2002 נטען בסיכום שזיכרונות משוחזרים יכולים לנוע בטווח רחב של דיוק, ממדויקים מאוד ועד לכוזבים לחלוטין.
חלו גם שינויים לאורך השנים ביחס לשאלה של זיכרונות מודחקים.
לדוגמה, בשנת 1994 קבעה החברה הבריטית לפסיכולוגיה (BPS) כי אובדן זיכרון של התעללות בילדות הוא תופעה שכיחה, כמו גם שחזור הזיכרונות הללו, וכי כל זיכרונות הילדות (הן הרציפים והן המשוחזרים) יכולים לכלול טעויות.
אך במאה ה-21 יצא מאמר של צוות עבודה בריטי שהגיע למסקנה שכאשר זיכרונות "משוחזרים" לאחר תקופה ארוכה של שיכחה, קיימת סבירות גבוהה לכך שהזיכרונות הללו הם כוזבים, כלומר, שהאירוע לא התרחש.
בעקבות "מלחמות הזיכרון", ירד השימוש במושג הדחקה בספרות המדעית, ובמקומו הופיע המונח אמנזיה דיסוציאטיבית.
המונח מוגדר בספר האבחנות הפסיכיאטרי DSM-5 כחוסר היכולת להיזכר במידע אוטוביוגרפי שהוא בדרך-כלל בעל אופי טראומתי או מלחיץ, לא מתאים לשכחה רגילה, לא נגרם מסמים או בעיה נוירולוגית ויכול להיות משוחזר.
הכנסת המושג לתוך ספר האבחנות הפסיכיאטרי מהווה הכרה בו, ולמרות זאת, הוא התקבל בביקורת רבה על-ידי הקהילה המדעית.
המתנגדים לרעיון של זיכרונות מודחקים לא חולקים על האופי הטראומתי של התעללות בילדות.
הם חולקים על הטענה שזיכרונות של התעללות מתקיימים מחוץ לכללים הידועים בחקר הזיכרון.
מכיוון שעוררות רגשית מחזקת את הזיכרון למאורע, ומכיוון שהתעללות היא בעלת עוררות רגשית חריפה, צפוי שאירועים אלה ייזכרו יותר טוב מאירועים אחרים מאותה התקופה, לא פחות טוב.
למעשה, כאשר חוקרים קורבנות של אירועים טראומתיים מאומתים, לא מוצאים עדויות לכך שהם שכחו או הדחיקו את הטראומה שלהם.
לכן, המתנגדים מביעים ספקנות כלפי זיכרונות שעלו לאחר שנים רבות של חוסר ידיעה מוחלטת.
הספקנות חמורה במיוחד כאשר הזיכרונות הללו משוחזרים בעקבות טיפול פסיכולוגי.
מחקרים אלה נועדו להדגים איך זיכרונות שגויים עלולים להישתל במוחם של מטופלים במסגרת טיפול פסיכולוגי.
לדוגמה, סטודנטים נתבקשו לספר על ארבעה אירועים שהתרחשו בילדותם.
הסיפורים נבחרו לאחר שהורי הסטודנטים רואיינו, ואחד הסיפורים שנבחר הומצא - שהסטודנט בילדותו הלך לאיבוד בקניון.
לאחר שלושה מפגשים עם הסטודנטים בהם ביקשו מהסטודנטים לספר על ארבעת האירועים, 25% מהם טענו שהם אכן נאבדו בילדותם בקניון.
במחקרים אחרים הושתלו זיכרונות על פרוצדורה רפואית, תאונה בבית, התקפה של בעל-חיים, אשפוז בבית חולים, ועוד.
אחוזי ההצלחה של השתלות הזיכרון נעו בין 10% לאשפוז בבית החולים ועד 37% להתקפה של בעל-חיים.
המתנגדים לרעיון הזיכרונות המודחקים, מתנגדים גם לניסיונות השחזור של זיכרונות שכאלה.
לטענתם, העלאת "זיכרונות מודחקים" במסגרת טיפול פסיכולוגי עלולה להזיק לשני הצדדים.
ראשית, אם מטופל מעלה זיכרון מודחק כוזב של פגיעה מינית, הוא עלול לייחס עבירות לאדם שלא פגע בו.
מהצד השני, שחזור "זיכרון מודחק" עלול לפגוע גם במטופל עצמו, זאת משום שטיפול הכולל שחזור זיכרונות מודחקים מגביר במידה ניכרת את הסיכון למחשבות אובדניות.
בעוד שזיכרונות מודחקים נתפסים בקרב רוב החוקרים והחוקרות כזיכרונות כוזבים, קיימת קטגוריה נוספת של זיכרונות שלא נתפסת ככוזבת על ידי חלק מהחוקרים.
בקטגוריה זו נמצאים אנשים ונשים שחוו התעללות מינית בילדותם, הם לא חשבו על ההתעללות הזו במשך שנים רבות, ונזכרו בה בגיל הבגרות.
במקרים כאלה ההתעללות בילדות לא בהכרח נתפסה כטראומטית.
הנפגע לא שכח את המאורע, אך גם לא עסק בו במהלך תקופה ארוכה.
במקרים רבים, היזכרות מאוחרת שכזו נעשית בחיי היומיום של הנפגע, ולא במסגרת טיפול פסיכולוגי.
לעיתים, קיים גם בלבול במושגים העלול ליצור פערים במסקנות.
המצדדים ברעיון הזיכרון המודחק מייחסים לפעמים זיכרון מודחק לשכחה רגילה, יומיומית, המתרחשת לאחר אירוע טראומתי.
הם מבלבלים בין אמנזיה אורגנית הנובעת מפגיעה נוירולוגית לבין זיכרון מודחק.
הם מבלבלים גם בין חוסר מחשבה על נושא מסוים למשך זמן ארוך (למשל פגיעה מינית) לבין חוסר היכולת לזכור אותו (זיכרון מודחק).
לסיכום, בדף מידע של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) על זיכרונות מהתעללות בילדות נכתב סיכום המנסה לאזן בין הממצאים המדעיים לבין החויות הקליניות:
בין החותמים על גילוי הדעת היו חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' דניאל כהנמן, ושלושה חתני פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
לטענתם, עדות המבוססת על זיכרון מודחק לא עומדת עדיין בסטנדרטים הנדרשים בחוק כדי להיחשב מהימנה בהליך משפטי.
הקדימה את גילוי הדעת הודעה של האגודה למדעיות של פסיכולוגיה קלינית, שתקפה את ההכרה המשפטית בישראל בזיכרונות מודחקים.
בתגובה, 105 חוקרי טראומה ומומחים מובילים מכל רחבי העולם, ביניהם גם ארבעה פרופסורים ישראלים ועוד 26 מטפלים ישראלים, פרסמו גילוי דעת נגדי ובו טענו כי לא נמצאה כל ראיה המניחה את התשתית לקביעה כי זיכרונות טראומה המופיעים לאחר אמנזיה הם סוג מיוחד של זיכרון שאינו ראוי לבדיקה הוגנת בבית משפט.
שימוש בזיכרון מודחק-משוחזר במסגרת הליך משפטי מעורר קושי ראייתי:
קבילות – אם לא ניתן לשחזר זיכרון מודחק, כפי שמציעים חלק מהמומחים, מדובר בראיה שאין בכוחה לקדם את חקר האמת אלא לסכן אותו, ולכן לפי הרציונלים של כללי הקבילות בדיני הראיות אין לקבל ראיה כזו.
מאידך, עדותו של נפגע העבירה היא בדרך כלל הראיה המרכזית ולעיתים היחידה בעבירות מין, ולכן אי קבלתה פוגעת אנושות ביכולת לדון את העבריינים.
מהימנות – אם לא ניתן להבחין בין זיכרון מודחק לזיכרון כוזב, כפי שמסכימים רוב המומחים, מדובר בראיה שקשה לאמוד את המהימנות שלה, ובדומה לעדות כבושה יש לתת לראיה כזו מהימנות נמוכה.
מאידך, אם ייאכפו כללי המהימנות הרגילים על עבירות מין, תיפגע אנושות היכולת לדון את העבריינים מפני שתופעה של כבישת עדות והתפתחות גרסה שכיחה בקרב נפגעי עבירת מין.
דיות – לאור הפגם הראייתי המובנה בזיכרון מודחק, אין די בראיה כזו לשם הרשעה ויש לדרוש תוספת ראייתית.
בעדות מאוחרת של נפגע עבירת מין שבוצעה בהיותו קטין, קבע המחוקק דרישה לתוספת ראייתית מסוג חיזוק.
משפטים פליליים רבים התנהלו במדינות שונות על סמך עדות של זיכרון מודחק.
הגם שנקבעו סייגים לקבלת זיכרון מודחק, מערכות המשפט במדינות רבות, כולל ישראל, מכירות בעדויות המבוססות על זיכרון מודחק; ובעוד שחלק מההליכים שהתבססו על זיכרונות מודחקים הסתיימו בזיכוי, במספר מקרים ביסס בית המשפט העליון הרשעה בעבירת מין על סמך זיכרונות אלו.
במקרים אחרים נומק זיכוי, לפחות באופן חלקי, בכך שמדובר בזיכרון מודחק שייתכן שהושתל במתלונן.
במקרים שבהם התקבלה טענה בדבר שיכחון מתמשך של אירוע טראומטי, נדונו תלונות על עבירות מין קשות שבוצעו בקטינים על ידי פוגע מתוך התא המשפחתי; בית המשפט דחה טענה בדבר שיכחון של אירוע אונס שנחווה בגיל מבוגר.
במקרים אחרים, בית המשפט דחה טענת הגנה לפיה יש לבחון בקפידה יתרה מהימנותה של עדות על אירוע מוקדם מפני שהיא מתבססת על זיכרון מודחק, בקובעו שלא כל היזכרות מאוחרת או הדרגתית מהווה זיכרון מודחק.
דיון ארוך בשאלת הזיכרון המודחק התקיים על ידי השופט יצחק עמית במקרה של פלוני שהורשע באונס בתו על ידי בית המשפט המחוזי אך זוכה מחמת הספק בערעורו.
השופט עמית קבע שהרשעה על סמך זיכרון מודחק דורשת דיון בשאלות לגבי תהליך ההזכרות, וביניהן:
זיכרון בסלון הוא מיזם חברתי של התכנסויות לא פורמליות בבתים פרטיים סביב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
המיזם הוקם על ידי עדי אלטשולר ונדב אמבון בשנת 2011. מאז השתתפו במיזם למעלה מ-2 מיליון איש בישראל ומחוצה לה.
בערב יום השואה, או בימים הסמוכים לו, מתקיימים במקביל מאות אלפי התכנסויות בסלונים פרטיים, בישראל ומחוצה לה, שבהן מקשיבים יחד המשתתפים לעדויות של ניצולי שואה ודור שני (ובשנים האחרונות אף דור שלישי) חולקים ומשתפים זה את זה בשירים, קטעי קריאה ומחשבות ומקיימים דיונים פתוחים.
ערב זיכרון בסלון בנוי משלושה חלקים מרכזיים: עדות של ניצול שואה או בן דור שני לשואה, שיתוף ודיון.
מתנדבי "זיכרון בסלון" מסייעים למארגן האירוע לצקת תוכן באמצעות הדרכה ובעזרת מערכים המצויים באתר, מקשרים אותו, במידת האפשר, לאיש או אשת עדות שיבואו לדבר באירוע ומסייעים בתכנון הערב.
אות עיטור האור של הקרן לרווחת ניצולי השואה לשנת 2018.
אות הנשיא למתנדב לשנת 2019 בטקס בבית הנשיא בירושלים.
אות "הליגה נגד השמצה" ע"ש נח קליגר להנצחת זיכרון השואה, 2019.
זיכרון בסלון זכה לסיקור תקשורתי נרחב בישראל וברחבי העולם.
בין השאר הארגון הוזכר בכתבות בכל ערוצי הטלוויזיה והעיתונים המרכזיים בישראל, כמו גם בכתבה במגזין TIME, משדר בערוץ קשת בשנת 2020 ועוד.
אחד הפרקים בתוכנית הקומדיה צומת מילר נקרא 'זיכרון בסלון' ובו מוזכרים ערב הזיכרון והמיזם.
בין האמנים המשתתפים באלבום: איה זהבי פייגלין, אלון עדר, אליאנה תדהר, בניה ברבי, גיא מזיג, דורון מדלי, הראל סקעת, טל קסטיאל, יונתן רזאל, לי בירן, האחיות כרקוקלי, משה קלוגהפט, סיון טלמור, סתיו בגר, עברי לידר, פטריק סבג, קובי אוז, רון ביטון, ריטה, שי צברי ותמיר גרינברג.
זיכרון האור הוא הספר ה-14 והאחרון בסדרת מחזור כישור הזמן מאת ברנדון סנדרסון ורוברט ג'ורדן.
הספר תורגם לעברית ונערך ב-2015 על ידי אייל גורן וצפריר גרוסמן בהוצאת "אופוס", וחולק כקודמיו לשני ספרים בעברית.
הטרולוקים כובשים את קאמלין אך רוב התושבים וחבורת היד האדומה מצליחים לברוח כשהזיקוקים של אלדורה פורצים את החומה מבפנים.
מורידין מכריז על מאזרים טיים כ"נבחר" (ארור) חדש.
מבלי לדעת על כך אנדרול, פברה ועוד אשאמן שנאמנים לרנד וללוגיין פורצים לחדר נסתר במגדל השחור כדי לנסות להציל את לוגיין, אבל נתפסים.
אבין וטוביין גזל מוסטים לאופל.
רנד מבקר בעולם החלומות במערה בה מעונה הנשמה של לנפיר (כיום סינדיין) והשניים מחליפים האשמות הדדיות על העבר המשותף.
מתברר שלפני אילנה טלמון, לנפיר הייתה המאהבת של לואס ת'רין.
בסוף בלית ברירה רנד נפתח אל לנפיר רגשית ומראה לה שהוא באמת אוהב את מין, אביינדה ואליין והולך בלי לשחרר את הנשמה.
אף אחד לא מצליח לפתוח שערים במגדל השחור ולתוכו.
פרין מבין שטרא'נגריל מסוים מונע זאת - כמו שהיה בגלדהן.
לפי בקשתו ולמרות אזהרות החכמות האיאליות, רנד מעביר אותו ואת גאול לעולם החלומות בגופם דרך שער כדי שיחפשו את הטובח, שידוע שבידו חפץ שכזה, כדי לגמור את הקרב עם יצור האופל הזה אחת ולתמיד.
הם מגיעים בעקבותיו למגדל השחור, לשם מגיעה גם "סינדיין" (אם כי פרין מזהה אותה כלנפיר) ועוזרת להם להיכנס, כשהיא מתעקשת שכוונותיה טובות.
היא עוזרת לפרין לכבות את הטרא'נגריל, באותו רגע בו מאזרים טיים וגריינדל (כיום "הסלם") עומדים לרצוח את אנדרול ופברה.
כשאנדרול מרגיש שמחסום השערים נעלם, הוא מפגיז את ידידי האופל בשערים, המומחיות שלו, וטובח בהם.
הסלם וטיים בורחים כל עוד נפשם בם.
מאט חוזר לאבו דאר בדיוק בזמן להציל את טואון מאיש אפור, והם מממשים את נישואיהם.
בבוקר רנד מופיע ואחרי שהוא וטואון רבים, הוא מחתים אותה (בתיווך מאט) על "הסכם שלום הדרקון", עם פשרה שהסינצ'נים יכולים להשאיר אצלם דאמנות שכבר נתפסו.
רנד ואגווין נפגשים בסתר ורנד מגלה (בעזרת הזיכרון של לואס ת'רין) ששלושת החותמים הנותרים מזויפים.
אגווין וטואון נפגשות ולמרות ההסכם ניכר שאף צד לא בוטח בשני.
כשמין נשלחת בשליחות לסינצ'נים היא חושפת בטעות את יכולת החזיונות שלה וטואון ממנה אותה ל"חוזת אבדון" שלה.
כשהקרב רק הולך ומידרדר מאט מוביל פלוגת פרשים לעבר השאראנים ולוכד לבדו מתעלת (בזכות מדליון ראש-השועל).
טואון מודיעה לו שלפי החוק הסינצ'ני הדאמנה הזו שייכת לו.
צבא הטרולוקים עומדים להשמיד את הצבא של אליין, כשלפתע מופיעים מאה האשא'מאן החופשיים, מעגל של אשאמן ואאס סדאי בהובלת אנדרול משמיד את רוב הטרולוקים עם לבה שמוזרמת דרך שער באוויר.
כשהטעויות של הגנרלים בראשי ארבעת הצבאות רק גדלות והגנרלים לא מבינים מה קרה, האאס סדאי מבינות שבוצעה כאן כפייה (בטעות חושבים שהכופה היא מוגהדין, כי גריינדל המומחית בזה נחשבת למתה).
בלית ברירה הצבאות עוברים למישור מרילור ומאט ממונה כגנרל-על, כי הוא היחיד שחסין בפני סאידר.
גאווין משתמש בטבעת האופל כדי להילחם בדמנדרד אך נהרג.
שלישיית אנשים אפורים מנסה לרצוח את טואון ומאט באוהל הפיקוד הסינצ'ני.
הם ניצלים, אבל סיואן סנצ'ה מתה, ובעקבותיה גם גארת' בריין שקשור לה כעוצר.
טואון ומאט רבים והסינצ'נים עוזבים את שדה הקרב, כשהם משאירים מאחור את משמרות המוות.
מאט לוקח אותם, את האוגיירים ועוד קבוצת חיילים לעבר הרכסים.
אדון האופל מציג לרנד שני סיומים אפשריים לקרב ביניהם: עולם אפל בו המיצרים התפשטו בכל היבשת, ועולם ללא חוק וסדר.
רנד מצידו מציג שני עולמות אלטרנטיביים- עולם בשליטת האור ועולם אוטופי ללא מלחמות.
שיירת אספקה מטאר וולון ובה קרן ואלר נקלעת בטעות למיצרים בעקבות בועת אופל.
פייל וחבריה מצליחים להגיע עד האדמות הארורות (כש-16 מתוך 50 חברי השיירה נהרגים בדרך) ומסתננים למחנה האופל דרך שער שיוצרים אנשי אספקת צבא האופל.
אחת מהשיירה בוגדת בהם ומנסה לברוח עם הקרן לעבר דמנדרד, אך פייל מצליחה להרוג אותה.
הטרולוקים רודפים אחריה והיא משאירה את הקרן אצל אולבר כשהיא בורחת.
הטרולוקים חוזרים כדי לרדוף אחריו.
פברה, אנדרול ועוד שלושה מבעלי בריתם מסווים את עצמם כידידי אופל (4 מפורסמים ואחד חדש) והולכים לדמנדרד.
הוא מתעצבן עליהם, וכמו שקיוו, הוא צועק שיחזרו לטיים, וחושף את מיקום הארור החדש.
החמישה הולכים לטיים והוא נותן להם את שלושת החותמים האבודים.
בסוף היא שורפת את עצמה כשהיא הורגת בדרך את כל ידידי האופל בסביבה עם הסא'נגריל שלה והופכת את כולם לגבישים.
צבא השיבה מתכנס להתייעצות בדרך לאבו דאר, וגנרל אבדרל יולאן יותר מדי להוט לנטוש סופית את מאט.
מין מגלה מעל ראשו הילה בצורת שרשרת, ומבינה שמפקד חיל האוויר הסינצ'ני שבוי בידי ידידי אופל.
היא גם חושדת מי הכופה- משרתת סינצ'נית עם יותר הילות ממה שאמור להיות למשרתים.
היא מכריזה שטואון טועה וצריך לעזור לשאר צבאות האור ושאילולא מרגל האופל היא הייתה חושפת יותר פרטים.
המשרתת נראית מופתעת ונדרכת, ומין מצביעה על יולאן.
באותו רגע המשרתת נרגעת ומחייכת ומין יודעת שצדקה.
היא מטילה על המשרתת סכין אבל המשרתת, מוגהדין, עוצרת אותה בעזרת סאידר ונעלמת בעזרת שער.
מין מתנצלת בפני יולאן ומסבירה לו שבוצעה עליו כפייה.
טואון מכריזה שחוזרים לשדה מרילור.
לאן מתפרץ לשדה הקרב, כשהוא מגובה על ידי הקשתים משני הנהרות, נלחם בדו-קרב בדמנדרד והורג אותו.
מולאר מסתנן לצבא האנדורי ובעזרת המדליון שיצרה אליין בעצמה הוא שובה אותה והורג את בירגיט.
באותו רגע בדיוק הטרולוקים סוגרים על אולבר והוא נאלץ לתקוע בקרן ואלר.
בירגיט קמה לתחיה עם שאר מאה גיבורי הקרן ומצילה את אליין.
מתברר שנואל צ'רין הצטרף לחבורת הקרן אחרי שנהרג במגדל גנג'י (בספר הקודם).
כשהמצב במרילור מתייצב מאט לוקח את אולבר וטס על ראקן צפונה לשאיול גאל, ומגלה שם את מורדט שעושה שמות בכל הלוחמים משני הצדדים.
מאט מתמודד איתו ומתברר שהוא היחיד שחסין בפני המגפה של היצור- בזכות הריפוי של סיואן והאאס סדאי (בספר שובו של הדרקון).
מאט הורג את מורדט/פיין בעזרת הפגיון הארור.
גריינדל בשאיול גאל כופה על כל חייל אור שהיא רואה עד שאביינדה מתנפלת עליה מאחור.
השתיים נלחמות עד אפיסת כוחות ומתמוטטות דרך שער של אביינדה.
גריינדל מתחילה מארג של כפייה אולם אביינדה מפוצצת את השער והמארג חוזר אל גריינדל וגורם לה להעריץ את אביידנה.
פרין מצליח להרוג את הטובח בעולם החלומות ומצליח להציל את פייל.
סינדיין מנסה עליו כפייה אך באמצעות שליטתו בחלום הזאבים הוא מצליח להתנער מזה ולהרוג גם אותה.
מורידין הורג את אלנה מוסבני כדי להטריף את רנד אך היא מצליחה ברגע האחרון לנתק את קשר העוצרות.
הוא חוטף את קלנדור מרנד ומנסה לתעל את הכח האמיתי דרכה, אולם נינאב ומוריין משתלטות עליו בגלל פגם של קלנדור .
רנד מתעל את סאידין ויחד עם סאידר של מוריין ונינאב והכוח האמיתי של מורידין הוא תופס את שא'יטן מתוך הבור, מה שיוצר עמוד של אור שנראה עד מרילור.
לוגיין מחפש את הסא'נגריל בו השתמש דמנדרד בחורבות הגבעה אך נכשל.
אנדרול מתחנן בפניו שיעזור לפליטים חסרי האונים ובחוסר חשק הוא וכמה אשא'מן מצילים את חייהם של הלכודים והפצועים.
לוגיין ממורמר על אובדן הסא'נגריל, אך לתדהמתו לראשונה הפליטים מריעים לו ולאשא'מן, ורואים אותם כגיבורים.
אחרי 3000 שנה של פחד מגברים שמתעלים הפליטים קוראים לתיעול בסאידין "כישרון".
כשעמוד האור מופיע בצפון לוגיין שובר את החותמים.
שא'יטן נתון לחסדי רנד אך רנד מבין ששא'יטן צודק: עולם בלעדיו עשוי להיות גרוע יותר.
הוא זורק את אדון האופל בחזרה ועמוק יותר לבור וחותם הפעם עם שלושת הכוחות: סאידין, סאידר והכח האמיתי את כלאו.
רנד ומורידין יוצאים מהבור בגופות מוחלפים ומתמוטטים.
כולם עושים ל"רנד" הלוויה אך רנד האמיתי (בגוף מורידין) חומק עם הזהב שהשאירה לו אליביה, גונב סוס ודוהר דרומה.
קדסואן לא עוצרת בעדו, ומתמנה לאמירלין.
אביינדה, מין ואליין, שיודעות שהוא חי (בזכות קשר העוצרות), רואות אותו בורח ולא עושות דבר.
כעת יש לו שתי ידיים והוא לא יכול לתעל אף כח (כולל הכוח האמיתי) להקלתו הרבה, אך הוא מגלה שיש בידו לעשות דברים גם ללא תיעול (כמו להדליק את מקטרתו מכוח מחשבתו בלבד, בדומה לשליטה של פרין בחלום הזאבים).
ובזכות אליביה הוא מספיק עשיר כדי לנדוד ברחבי העולם.
מוגהדין מנסה לברוח אך נתפסת בידי הסינצ'נים והופכת שוב לדאמנה.
זיכרון הגן באטן (בהולנדית: Herinnering aan de tuin van Etten) היא יצירה בצבע שמן משנת 1888 של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
הציור נוצר לקישוט חדרו של ואן גוך בארל.
כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
הציור מתייחס לגן אטן הנמצא בצפון בראבנט היכן שאביו של ואן גוך, תיאודורס, שירת ככומר בבית כמורה.
וינסנט בילה שם בין חג פסחא לחג המולד ב-1881. התקופה של ואן גוך באטן היא ראשיתה של הקריירה שלו כצייר.
ואן גוך הצליח מאוד בציורי הרקע שלו, אך התקשה בציורי דמויות, לכן הוא נעזר בצ'ארלס ברגיו.
הצייר פגש את אנטון מאופה בהאג, והלה עודד אותו להמשיך ביצירותיו.
באותה תקופה ואן גוך לא התפתח כצייר, ובעקבות המפגש עם מאופה, הוא החליט להמשיך לצייר בחזרתו לאטן.
באותו קיץ, ואן גוך התאהב באלמנה קי פוס-סטריקר, שדחתה אותו כאשר הציע לה נישואים.
התקרית גרמה לו לריב עם אביו, לעזוב את בית הוריו ולקבוע את מגוריו בהאג.
לאחר מכן, ואן גוך צייר בדרנתה, בנונאן ובאנטוורפן.
ב-1886 הוא עבר לגור עם אחיו תיאו בפריז, וב-1888 הוא עבר לארל, שם פגש את הצייר פול גוגן.
היצירה מושפעת בבירור מיצירתו של גוגן "Arlésiennes" שנוצרה באותה תקופה.
בציורו של גוגן, אחת הנשים המתוארות היא מאדאם ז'ינו, בעלת קפה תחנת הרכבת, המקום שבו התגוררו ואן גוך וגוגן בתקופה מסוימת.
הדעות חלוקות מיהן הדמויות בציורו של ואן גוך.
חלק סוברים כי הנשים בציור הן אימו ואחותו של ואן גוך, אולם יש מי שסבור כי האישה הצעירה היא קי פוס.
במכתב לאחותו, ואן גוך היה עמום בנוגע לזהות הנשים בציור.
בזיכרון הגן באטן ניכר שינוי מיצירותיו הקודמות של ואן גוך.
יש הטוענים כי ואן גוך הושפע מסגנון הסימבוליזם, המשלב בין סגנונות שונים כמו נאו-אימפרסיוניזם וג'פוניזם, שנוצר על ידי גוגן ואמיל ברנאר.
לאחר מותו של ואן גוך, גוגן טען שהוא לימד אותו על הסגנון החדש ועזר לו להתגבר על עצבותו בשל חוסר הצלחתו.
לטענתו של גוגן, עזרתו סייעה לואן גוך להשלים את ציוריי החמניות המפורסמים שלו.
אולם, האלסקר סבר כי טענותיו של גוגן לא מדויקות וכי ואן גוך כבר היה בשיאו כשהוא פגש לראשונה את גוגן.
ואן גוך אכן הושפע מסגנונו של גוגן, וזה ניכר בזיכרון הגן באטן, אולם הוא חזר לאחר תקופה מסוימת לצייר בסגנון הריאליזם.
באשר לציוריי החמניות - אלו הושלמו כחודשיים לפני פגישתו עם גוגן.
היצירה הוחזקה אצל אמיל שאופנקאר מ-1908 ואצל סרגיי שצ'וקין מ-1913. היצירה נרכשה על ידי מוזיאון האמנות המודרנית שבמוסקבה ב-1918. ב-1948, מוזיאון ארמיטאז' רכש את הציור.
זיכרון הגן באטן הופיע בתצוגות בפריז ובמוסקבה.
זיכרון יוסף היא שכונה בירושלים, שהוקמה בשנת 1927 על ידי עולים יהודים מכורדיסטן, אשר גרו לפני כן בעיר העתיקה בירושלים.
השכונה נקראת על שם יוסף לוי בעל האדמות לשעבר.
מכיוון שנבנתה בתקופת המנדט הבריטי חלו עליה חוקי התכנון והבנייה המנדטוריים הניכרים בבתים הנמוכים יחסית המגיעים לגובה מרבי של שלוש קומות בלבד.
השכונה גובלת ברחובות אגריפס - הירמוך, וכיום היא חלק משכונת נחלאות.
השכונה עברה בשנים האחרונות תהליך שיקום וחידוש הבתים.
זיכרון והזדקנות הוא תהליך אובדן זיכרון הקשור בגיל ובהזדקנות.
לרוב אובדן זיכרון מתואר כחלק מהזדקנות תקינה ונורמלית.
אולם, אובדן זיכרון בתקופת ההזדקנות עלול גם להיגרם כתוצאה מסוגי דמנציה שונים כמו מחלת אלצהיימר.
אנשים עם ליקוי קוגניטיבי מתון מתמודדים עם יותר בעיות זיכרון מאשר אנשים אחרים בני גילם אשר אינם סובלים מהמחלה.
עם זאת, בעיות הזיכרון לא מונעות מהם לבצע פעילויות שגרתיות והן אינן חמורות כמו אצל חוליי אלצהיימר.
התסמינים של אלצהיימר כוללים בין היתר: חזרה של חפצים לא למקומם המקורי, לשכוח אירועים או פגישות וקושי במציאת המילים כדי לנהל שיח.
במחקרים שנעשו נמצא כי ליקוי קוגניטיבי מתון הוא שלב הביניים בין שינויים קוגניטיביים המאפיינים הזדקנות לבין מחלת אלצהיימר.
מספר מחקרים הצביעו על הקשר בין נשיאת תסמונת ליקוי קוגניטיבי מתון לעלייה בסיכויים לחלות לבסוף באלצהיימר, בין 1% ל-25% עלייה בסיכון בכל שנה.
באחד המחקרים, 24% מנושאי הליקוי הקוגניטיבי המתון חלו באלצהיימר בתוך שנתיים מרגע תחילת נשיאת הליקוי ו-20% מהנושאים חלו תוך שלוש שנים או יותר.
אף על פי כן, לא כל נושאי הליקוי הקוגניטיבי המתון יחלו לבסוף באלצהיימר.
הזדקנות נורמלית מתקשרת בירידה במספר יכולות הקשורות בזיכרון במגוון פעולות קוגניטיביות.
תופעה זו נקראת "פגיעה בזיכרון הקשורה בגיל" או "ליקוי זיכרון בשל הזדקנות".
מחקרים המשווים את ההשפעות של ההזדקנות על זיכרון אירועי, זיכרון סמנטי, זיכרון לטווח קצר והטרמה, מצאו שזיכרון אירועי וכמה סוגים של זיכרון לטווח קצר נפגעים במיוחד בהזדקנות נורמלית.הגירעונות עשויים להיות קשורים לליקויים שנראו ביכולת לרענן מידע שעובד זמן קצר קודם לכן.
אחד מסוגי זיכרון אירועי שעלולים להיפגע בזקנה הוא מידע על מקור הזיכרון.
כלומר, סוג זה של ידע כולל היכן ומתי האדם למד את המידע.
ידיעת המקור וההקשר של המידע יכולה להיות חשובה ביותר בקבלת ההחלטות היומיומית, ולכן זו אחת הדרכים בה ירידה בזיכרון עלולה להשפיע על חיי הקשישים.
לכן, הסתמכות על סטריאוטיפים היא אחת הדרכים להשתמש בידע שלהם לגבי המקורות בעת הפעלת שיקול דעת וקבלת החלטות, והשימוש בידע מטא-קוגניטיבי זוכה לחשיבות.
גירעון זה עשוי להיות קשור לירידות ביכולת לאגד מידע יחד בזיכרון במהלך הקידוד ולאחזר את האסוציאציות במועד מאוחר יותר.
לאורך השנים חקרו ולימדו רבות על הזדקנות וזיכרון, אך הקשר המדויק בין השניים טרם הובהר.
מחקרים רבים בדקו תיאוריות של פסיכולוגים לאורך השנים והם מצאו ראיות מוצקות התומכות שככל שמתבגרים מתקשים יותר להיזכר במידע הקשרי, בעוד שהמידע המוכר או האוטומטי יותר נשאר ובדרך כלל נשמר היטב לאורך תהליך ההזדקנות.
כמו כן, יש עלייה במידע לא רלוונטי ככל שמתבגרים, דבר שעלול לגרום לקשיש להאמין במידע כוזב מכיוון שהוא נמצא לעיתים קרובות במצב של בלבול.
הגורמים לבעיות בזיכרון והזדקנות עדיין אינם ברורים, אף שתאוריות רבות נבדקו.
הקשר בין השניים ברור, אך קשה לקבוע מהו בדיוק ואיך הוא משפיע על תהליך איבוד הזיכרון וההזדקנות.
עם זאת, ידוע שהמוח מתכווץ עם הגיל בשל הרחבת חדרי המוח הגורמים למעט מאוד מרווח בראש.
קשה לספק קשר מוצק בין התכווצות המוח לבין איבוד הזיכרון עקב אי ידיעה של המיקום המדויק במוח שהתכווץ וחשיבותו בתהליך ההזדקנות.
ניסיון להיזכר במידע או באירועים שקרו בעבר יכול להיות קשה מאחר שחלקי מידע שונים נשמרים באזורים שונים במוח.
כשאנו נזכרים באירוע מסוים, כל חלקי המידע נאספים חזרה ביחד והמוח משלים כל פריט מידע שלא נשמר בזיכרון, בצורה בלתי מודעת, שיכולה להוביל אותנו לזכור ולהאמין בדברים שמעולם לא קרו.
הפרעות זיכרון יכולות לגרום לתסכול רב, אך הן נובעות מכמות המידע העצום שנקלט על ידי המוח.
סוגיות בזיכרון יכולות להיות קשורות גם למספר גורמים פיזיים ופסיכולוגיים נפוצים, כגון: חרדה, התייבשות, דיכאון, זיהומים, תופעות לוואי של תרופות, תזונה לקויה, מחסור בוויטמין B12, לחץ נפשי, שימוש בסמים, אלכוהוליזם כרוני, חוסר איזון בבלוטת התריס, קרישי דם במוח.
לכן, טיפול בגוף ובנפש באמצעות תרופות מתאימות, בדיקות שגרתיות אצל הרופא, כושר מנטלי ופעילות גופנית יכולים למנוע חלק מבעיות הזיכרון הללו.
חלק מבעיות הזיכרון נובע ממתח, חרדה או דיכאון.
אירוע חיים טראומטי, כמו מוות של בן זוג, יכול להוביל לשינויים באורח החיים ועלול לגרום לקשיש להרגיש לא בטוח בעצמו, עצוב ובודד.
התמודדות עם שינויים כה קשים בחיים עלולה להשאיר אנשים מסוימים מבולבלים או שכוחים.
בעוד שבמקרים מסוימים רגשות אלו עלולים לדעוך, חשוב להתייחס לבעיות הרגשיות הללו ברצינות.
על ידי תמיכה רגשית בקרוב משפחה ובקשת עזרה מרופא או יועץ, כיוון שבמצבים כאלו השכחה ובעיות הזיכרון ניתנות לשיפור.
בנוסף לכך, אובדן זיכרון יכול לנבוע ממצבים שונים של טראומה כולל תאונות, פגיעות ראש ואפילו ממצבים של התעללות בעבר.
לפעמים זיכרונות הטראומות יכולים להימשך חיים שלמים ופעמים אחרות הם נשכחים, בכוונה או לא, והסיבות נשואות לדיון רב בכל הפסיכולוגיה.
קיימת אפשרות שהפגיעה במוח מקשה על האדם לקודד ולעבד מידע שיש לאחסן בזיכרון לטווח הארוך (Nairne, 2000).
יש תמיכה בכך שרמזים סביבתיים מועילים לשחזור ואחזור מידע, כלומר רמזים יכולים לעזור בהחזרת הזיכרון.
בדיקות ונתונים מראים כי ככל שאנשים מזדקנים, אפקט ההנצחה מתחיל להיחלש.לאנשים מבוגרים יש נטייה גבוהה יותר לטעות במהלך בדיקת זיכרון.
ניתן לייחס את זה לאפקט העיכוב.
אפקט העיכוב גרם למשתתפים להחזיר או לזהות פריט לאחר זמן רב יותר, ואף גרם למשתתפים לבצע שגיאות תכופות יותר.
לדוגמה, במחקר שהשתמש במטאפורות כנושא הבדיקה, המשתתפים המבוגרים דחו מטאפורות נכונות לעיתים קרובות יותר מאשר הצהרות כוזבות.אימון הזיכרון, כלומר אחסון מידע כאשר אנו משלימים משימות קוגניטיביות, מדגים ירידות גדולות במהלך תהליך ההזדקנות.
היו תאוריות שונות שהוצעו כדי להסביר מדוע שינויים אלה עשויים להתרחש, הכוללים בין היתר, פחות משאבי קשב, מהירות עיבוד איטית יותר, יכולת מועטה בזכירת המידע.
כל התאוריות הללו מציעות טיעונים חזקים, וסביר להניח כי הירידה בזיכרון העבודה נובעת מהבעיות המצוטטות בכל התחומים הללו.
ישנן שתי שיטות ללימוד הדרכים בהן הזדקנות וזיכרון משפיעים זה על זה.
בשתי השיטות השתמשו מספר פעמים בעבר, אך לשתיהן יש יתרונות וחסרונות.
המחקרים כללו בדיקת קבוצות שונות של אנשים בגילאים שונים באותו הזמן.
כאן מגיעות רוב הראיות המוכיחות את ממצאי המחקרים בנוגע לזיכרון והזדקנות.
החיסרון של מחקרים אלו הוא שהם אינן מסוגלים להשוות נתונים נוכחיים לנתונים קודמים, או לחזות את הנתונים העתידיים.
מחקרים אורכיים כוללים בדיקת אותה קבוצת משתתפים באותו מספר פעמים, על פני שנים רבות אשר נבחרו בקפידה על מנת להרהר על מגוון רחב של אוכלוסייה.
היתרון במחקרים אורכיים כולל את היכולת לראות את ההשפעות שיש להזדקנות על הביצועים עבור כל משתתף והיכולת להבחין בסימנים מוקדמים של מחלות הקשורות לזיכרון.
עם זאת, סוג זה של מחקר יכול להיות יקר מאוד, דבר שעשוי לגרום לסיכוי מוגבר שמשתתפים ינשרו במהלך המחקר.
בשנת 2010, ניסויים שבדקו את המשמעות של ביצועים תת-מודעים של זיכרון עבור קבוצה של אנשים מבוגרים בהשוואה לקבוצה של אנשים צעירים, שיערו כי הגירעון בזיכרון בגיל מבוגר עשוי להיות קשור בגירעון פיזי.
גירעון זה יכול להיות מוסבר על ידי עיבוד לא יעיל באזורים השומרים את המידע באופן זמני.
אזור זה חשוב בזיכרון האירועי, שהוא אחד משני סוגי הזיכרון האנושי לטווח ארוך, והוא מכיל את ההיפוקמפוס, הקריטי ביצירת התאגדות זיכרון בין פירטי מידע.
מאמינים שאובדן זיכרון הקשור בגיל מקורו באזור במוח הנקרא ה"פיתול המשונן", בעוד שמקורה של מחלת אלצהיימר הוא בקליפת המוח.
ישנן מספר פעולות מומלצות כדי למנוע אובדן זיכרון או כדי לשפר את הזיכרון.
מאיו קליניק ממליצים על שבע פעולות כדי לשפר את הזיכרון: שמרו על כושר מנטלי, הקפידו להיות פעילים חברתית ובאינטראקציות חברתיות באופן קבוע, שמרו על סדר, הקפידו על תזונה בריאה, כללו פעילות גופנית בשגרת היומיום, הקפידו על שינה טובה ואזנו מחלות כרוניות.
כיוון שחלק מהגורמים לאובדן זיכרון כוללים שימוש בתרופות, לחץ, דיכאון, מחלות לב, שתיית אלכוהול מרובה, הפרעות בבלטות התריס, מחסור בוויטמין B12, אי שתייה מספקת של מים ותזונה לא בריאה ומזינה.
תיקון בעיות אלו עשוי להיות דרך פשוטה ויעילה להאט ולהפחית את הסיכון לבעיות זיכרון.
יש האומרים כי פעילות גופנית היא הדרך הטובה ביותר למנוע בעיות זיכרון, כיוון שמגבירה את זרימת הדם לכל הגוף כולל המוח ומסייעת לשמור על זיכרון חד.
בחירת הטיפול תלויה בסיבה לאובדן זיכרון ולעיתים הטיפול העיקרי הוא הטיפול בסיבה זו.
לדוגמה טיפול בדיכאון, מחלות בלוטת התריס או הפרעות שינה אמור לפתור כל הפרעת זיכרון הקשורה לסיבות אלו.
נכון להיום, אין תרופה שיכולה למנוע אובדן זיכרון הקשורה לגיל.
בנוסף, נכון לשנת 2020, אין תרופה לאנשים שרוצים לחדד את זכרונם, אם כי מומחים מאמינים שיום אחד זה עשוי להיות אפשרי.
עם זאת, טכניקות עזרה עצמית ותרגילים, כמו שמירה על סדר וארגון, עשויים להיות יעילים.
לאובדן זיכרון הקשור לדמנציה וסיבוכיה ניתן לרוב טיפול בתרופות.
טיפול זה לא יבריא את המטופל אך עשוי למנוע את התקדמותה והחמרתה של המחלה אצל המטופל.
בחירת הטיפול תלויה בסיבה לדמנציה.
מחלת אלצהיימר פוגעת במערכת העברת אותות במוח המכונה המערכת הכולינרגית ופותחו תרופות כדי לעזור להחזיר את התפקוד הכולינגרי.
ישנן ארבע תרופות המאושרות על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לטיפול אלצהיימר, וכולן פועלות על המערכת הכולינרגית: דונפזיל, גלוטמין, ריבסטיגמין וטקרין.
אף על פי שתרופות אלה אינן התרופה לאלצהיימר, הסימפטומים עשויים להיות מופחתים עד שמונה לעשרה חודשים לדמנציה קלה או בינונית.
אך, תרופות אלו אינן מונעות את הירידה האולטימטיבית לאלצהיימר מלא.
כמו כן, ישנן שיטות חשובות בקביעת חוזק הזיכרון.
למשל, שמיעה יוצרת יכולות זיכרון חזקות יותר מזו הוויזואלית.
ניתן לראות זאת לפי ההשפעות גבוהות יותר בבדיקת זיכרון שמיעתי בהשוואה לזו של בדיקת ראייה.
מחקרים הראו שאימון שמיעתי, באמצעות פעילות מוזיקלית אינסטרומנטלית, יכול לסייע בשמירה על יכולות הזיכרון ככל שמתבגרים.
באופן ספציפי, בניסוי של חנה-פלאדי ומקאי הם בדקו ומצאו שמספר שנות האימון המוזיקלי מוביל לביצועים טובים יותר בזיכרון הלא מילולי ומגדיל את תוחלת החיים של יכולות הקוגניציה בשנים המתקדמות.
אובדן זיכרון צוטט כסיבה העיקרית לירידה במגוון פעולות קוגניטיביות עקב הזדקנות.
פעולות אלה כוללות זיכרון לטווח ארוך, פתרון בעיות, קבלת החלטות ושפה.
זיכרון עבודה כרוך במניפולציה של מידע המתקבל ולאחר מכן שימוש במידע זה כדי להשלים פעולה.
לדוגמה, היכולת של אדם לדקלם מספרים שקיבל בצורה נכונה לאחור דורשת עבודה על הזיכרון, ולא רק חזרה פשוטה על המספרים שדורשת רק זיכרון לטווח קצר.
היכולת של אדם להתחבר לשינון הזיכרון יורדת ככל שתהליך ההזדקנות מתקדם.
ככל שהמשימה הייתה מורכבת יותר, כך האדם המזדקן התקשה יותר בהשלמתה.
כאשר אדם מבוגר משלים משימה, כגון שיחה או ביצוע משימה, הוא משתמש בזיכרון העבודה שלו כדי לסייע לו להשלים משימה זו.
ככל שהם מתבגרים, נראה שהיכולת שלהם לבצע ריבוי משימות יורדת, לכן, לאחר הפרעה, לעיתים קרובות קשה יותר לאדם מזדקן לסיים בהצלחה את המשימה שלפניו.בנוסף, עבודה על יכולת הזיכרון ממלאת תפקיד בהבנה ובייצור הדיבור.
לעיתים קרובות יש ירידה בהבנת המשפט וייצור משפטים ככל שאדם מזדקן.
במקום לקשר את הירידה הזו ישירות לגירעונות ביכולת הלשונית, למעשה יש גירעונות בזיכרון העבודה שתורמים למיומנויות השפה הפוחתות הללו.
רוב המחקרים על זיכרון והזדקנות התמקדו באופן שבו מבוגרים מתפקדים גרוע יותר במשימת זיכרון מסוימת.
במקרים מסוימים, נראה שמבוגרים משתמשים באסטרטגיות שונות מאשר צעירים.
לדוגמה, מחקרי הדמיה מוחית גילו כי מבוגרים נוטים יותר להשתמש בשתי ההמיספרות (אונות המוח) בעת השלמת משימות זיכרון מאשר צעירים.
בנוסף, מבוגרים מראים לעיתים השפעה חיובית בזיכרון מידע, שנראה כתוצאה מההתמקדות המוגברת בוויסות הרגש שנראה עם הגיל.
למשל, מעקב אחר עיניים מגלה שמבוגרים הראו מבט מועדף לעבר פרצופים שמחים והפנו אותו מפרצופים עצובים.
זיכרון ליבה מגנטית , נקרא גם "זיכרון ליבה מגנטי" ו"זיכרון ליבה" הוא טכנולוגיה של זיכרון גישה אקראית שפותחה סמוך לראשית תקופת המחשוב, בשנות ה-50 של המאה ה-20, והייתה טכנולוגיית הזיכרון העיקרית, כמעט היחידה, עד שהוחלפה בהדרגה, במהלך שנות ה-70, על ידי טכנולוגיות מבוססות על מוליכים למחצה.
לזיכרון הליבה יתרונות רבים על טכנולוגיות הזיכרון שקדמו לו, ואלו נעלמו למעשה זמן קצר אחר הגעתו.
עובדת היותו זיכרון גישה אקראית, וצפיפותו היחסית אפשרה לבנות מחשבים מהירים ובעלי נפח זיכרון גדול בהרבה מהקודמים להם, וקשה לתאר את ההתקדמות שהובילה מהאניאק למחשבי על, או למחשב האישי, בלעדיו.
בשנים בהם אפילו הכינוי "זיכרון ליבה" נשמר לתיאור מדויק, והמונח היה פשוט "זיכרון", צמחה הצפיפות, ואתה נפח הזיכרון הכללי של מחשבים, בכמה סדרי גודל.
במקביל, מחירה של סיבית זיכרון ירד מכדולר אחד של 1955, לכדי סנט של 1970, או בערך שניים וחצי סדרי גודל.
מהירות הזיכרון גדלה במידה צנועה הרבה יותר, ובדרך כלל, מהירות הזיכרון לא שונה בצורה משמעותית בין תחילת שנות ה-60, לדור האחרון שיוצר.
הזיכרון בנוי ממערך של טבעות פריט, בצורת טורואידים, דרכן מושחלים תיילים מוליכי זרם חשמלי.
הגדלת הצפיפות דרשה טבעות קטנות יותר ויותר, המסודרות במערכים צפופים יותר ויותר.
במקביל, גם התיילים המושחלים בהן צריכים לרזות, ותהליך הייצור הופך מסובך ומורכב.
למרות ניסיונות בלתי פוסקים למיכון ואוטומציה, תהליך ייצור זיכרון ליבה נשאר ידני ברובו, עובדה שהציבה מחסום בפני המשך המזעור.
המחשב הראשון שצויד בזיכרון ליבה היה ה-, שפותח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1951. בנוסף למחשבים שימש זיכרון ליבה במתקנים נוספים, וביניהם טלפוניה, בקרה תעשייתית, מכונות חישוב, ואף מתקני ג'וקבוקס.
זיכרונות מוליכים למחצה היו ידועים, ובשימוש מוגבל מאמצע שנות ה-60, וכאשר "מחסום המחיר" נפרץ, ומחירה של סיבית זיכרון כזה השתוותה למחיר סיבית זיכרון ליבה, ימיו של זיכרון הליבה היו ספורים.
בדרך כלל מציינים את שבב זיכרון של אינטל 1103, שהוצג ב-1970, בנפח של 1,024 סיביות (שווה ל-128 בתים במינוח המקובל), כ"פריצת המחסום" הזו.
במהלך שנות ה-70 המשיכה ירידת מחירו של זיכרון מוליכים למחצה, במקביל לעלייה בצפיפותו, וכל המחשבים החדשים שתוכננו השתמשו בו, וזיכרון ליבה נשאר נחלתם של מחשבים קיימים, או לכל היותר ייצור מחשבים מדגמים ישנים.
כיום ניתן למצוא זיכרון ליבה במוזיאונים, כתצוגה או במחשבים ישנים, חלקם עדיין פועלים ומשמשים להדגמות.
עיקרון ההיסטרזיס המגנטי הוא הבסיס עליו מבוססת מדיה מגנטית מכל הסוגים.
השימוש הראשון במדיה מגנטית כבסיס לזיכרון מחשב היה תוף מגנטי: גליל שפניו עשויות משכבה של חומר פרומגנטי, ושורה של ראשי קריאה-כתיבה לאורכו.
הגליל מסתובב במהירות, ובכל רגע נתון מגיעה "משבצת" שונה מול כל אחד מהראשים, כאשר כל משבצת כזו מייצגת סיבית אחת, שערכה 1 או 0 לפי כיוון המיגנוט.
כמה מהמחשבים הניסיוניים הראשונים, והמחשב הראשון שיוצר בייצור סדרתי, IBM 650, השתמשו בתוף מגנטי כטכנולוגיית הזיכרון, וזו הייתה טכנולוגיה מובילה עד הגעת זיכרון הליבה.
טכנולוגיות זיכרון נוספות היו שפופרת ויליאמס המבוססות על עיקרון הפוספורסצנציה, וקווים משהים שמשתמשים בעקרונות אקוסטיים.
הזיכרונות הללו הם טוריים: כדי לקרוא או לכתוב לסיבית מסוימת יש להמתין עד שהסיבית המתאימה תגיע את מול הראש הקורא/כותב, או עד שתגיע למוצא הקו המשהה, דבר המגביל את מהירותם.
האטי ביניהם הוא התוף המגנטי, ולעומתו סובלות הטכנולוגיות האחרות מבעיות אמינות.
ב-1947 הוגש לרישום הפטנט הראשון שעושה שימוש בטבעות ליבה מגנטית לזיכרון.
פטנט זה לא היה מוכר לממציאים הבאים, והשפעתו הייתה קטנה.
ב-1949 רשם אן ואג פטנט לזיכרון ליבה שהציג לראשונה "כתיבה אחרי קריאה", ופתר את בעיית הקריאה ההרסנית.
ב-1951 רשם ג'יי פורסטר מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס פטנט שהציג "זרמים מתוזמנים", ובכך פתח את הדרך למימוש זיכרון גישה אקראית בעזרת זיכרון ליבה.
המחשב הראשון שהשתמש בזיכרון כזה היה Whirlwind I, ב-1951. זמן קצר אחר כך הציעה IBM זיכרון ליבה כציוד היקפי למחשב IBM 702, ולאחר מכן את IBM 704, בו זיכרון ליבה היה רכיב הזיכרון הראשי.
החל מסוף שנות ה-50, דחק זיכרון הליבה את רגלי כל סוגי הזיכרון האחרים, ושלט בכיפה.
חברת IBM רכשהב-1956 את הזכויות לפטנט של ואנג בחצי מיליון דולר, ששימשו הון הייסוד של חברת "מעבדות ואנג", חברה שהגיעה בשנות ה-80 להיקף עסקי של מיליארדי דולרים.
אחרי מאבק משפטי ממושך מול MIT רכשה החברה ב-1964 זכויות גם לפטנט של פורסטר, תמורת 13 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז תמורת זכויות שימוש בפטנט.
ציטוט מוכר של פורסטר הוא "לקח לנו שבע שנים לשכנע את התעשייה שזיכרון ליבה הוא הפתרון הנכון, ושבע שנים נוספות לשכנע אותם שזה לא היה רעיון שלהם".
במהלך שנות ה-60, "זיכרון ליבה" ו"זיכרון" היו כמעט שמות נרדפים לזיכרון מחשב, ובמהלך העשור חלה ירידה מתמדת במחיר סיבית זיכרון, מכדולר אחד לקראת סוף העשור הקודם, עד כדי סנט יחיד בסוף העשור.
במקביל, חלה עליה בצפיפות הזיכרון.
צפיפות זיכרון אפייני לזיכרון ליבה היא כ-900 סיביות מידע לליטר, או כ-32,000 סיביות מידע לרגל מעוקב.
חברות רבות ייצרו זיכרונות ליבה, חלקן בתוספת שיפורים ושכלולים שונים, שנוספו במהלך הזמן, בעיקר במעגלים האלקטרוניים שמפעילים את הזיכרון.
בתחילת שנות ה-70, היה נפח הייצור השנתי של חברת IBM כ-20 מיליארד ליבות, כלומר נפח ייצור שנתי של קצת פחות משלושה גיגהבייט זיכרון.
חברת DEC ייצרה בגרסה משלה כ-30 מיליארד ליבות בשנה - בערך ארבעה גיגהבייט.
הגדלת הצפיפות משמעה טבעות קטנות יותר ויותר, מה שמציב אתגר בייצור.
למרות ניסיונות בלתי פוסקים למיכון ואוטומציה של הייצור, נשאר זה רובו ככולו ידני, ובוצע על ידי פועלים, רובם ככולם נשים, שנעזרו במיקרוסקופים כדי להשחיל בטבעות הזעירות תיילים זעירים עוד יותר.
זיכרון ליבה שתוכנן ונבנה כהלכה הוא אמין ביותר, ופועל ללא תקלות וללא טעויות שנים רבות.
טבלה שנלקחה מעלון פרסומי של יצרנית זיכרון ליבה, FABRI-TEKשנהקוטר הטבעת
זיכרונות המבוססים על מוליכים למחצה החלו להופיע באמצע שנות ה-60. זיכרונות אלו היו מהירים יותר, אך לא יכלו להתחרות במחירו של זיכרון ליבה, והשימוש בהן הוגבל ליישומים שונים, אך לא כרכיב הזיכרון העיקרי של מחשבים.
חוק מור בישר את ההמשך, או הסוף מנקודת מבטו של זיכרון הליבה, וכמעט בדיוק כצפוי, הסף של סנט אחד לסיבית זיכרון נחצה על ידי זיכרונות מוליכים למחצה ב-1971, כאשר אינטל הציגה רכיב זיכרון דינמי בן 1024 סיביות, 1103 במחיר סנט לסיבית.
המציאות המשיכה "לציית" לחוק מור, ותוך זמן לא רב צנח מחירה של סיבית זיכרון לעשירית, מאית, ואלפית סנט.
אם בראשית שנות ה-70 זיכרון הליבה מלך בכיפה, הרי שעד סופן הפך לזן נכחד, וייצורו למעשה פסק.
העיקרון הפיזיקלי עליו מבוסס זיכרון הליבה היא תופעת ההיסטרזיס המגנטי.
משמעות התופעה היא שניתן "למגנט" חומרים מסוימים המכונים חומרים פרומגנטיים.
באופן שהם שומרים על המיגנוט, ובפרט, כיוון המיגנוט, ובמילים אחרות, "זוכרים" אותו.
התקנים שמשתמשים בעיקרון זה כדי לאחסן מידע מכונים מדיה מגנטית, וכוללים סרטי הקלטה לאודיו ווידאו, ודיסק קשיח.
מספר מימושים שונים להתקני זיכרון המבוססים על ליבה מגנטית פותחו.
התיאור להלן הוא של המימוש הנפוץ ביותר.
המרכיב המרכזי בזיכרון הליבה הן טבעות, שמהוות ליבות של שנאים זעירים, ומעניקות לזיכרון את שמו.
הטבעות מתוארות בדרך כלל כטורואידים, אם כי בפועל הן יכולות להיות בצורה מעט שונה, בדרך כלל טבעת גלילית ("שייבה").
הטבעות עשויות מחומר פרומגנטי, בדרך כלל פריט.
טבעת הממוגנטת בכיוון אחד, למשל "עם כיוון השעון", מייצגת 0, וטבעת הממוגנטת בכיוון הפוך מייצגת 1. תיילים העוברים בליבה משמשים כ"סליל הראשוני" או ה"סליל המשני" של השנאי.
זרם חשמלי בתיילים שעוברים בליבה משרה בה מיגנוט עם כיוון השעון או כנגדו, לפי כיוון הזרם, והטבעת נשארת ממוגנטת בכיוון זה, וכך "זוכרת" את הערך שנכתב, 0 או 1.
הפריט הוא חומר קרמי מבודד, שמרכיב עיקרי בו היא תחמוצת ברזל, שבזכותה הוא חומר פרומגנטי, כלומר תופעת החשל המגנטי, או היסטרזיס, חלה בו.
היותו מבדד חשובה משום שבליבות שנאים מתפתחים זרמי ערבולת, שגורמים לאבדן אנרגיה והתחממות, תופעה שהשפעתה גוברת עם עליית התדירות.
ליבה מחומר מבודד מונעת זרמים אלו כמעט לחלוטין, ומתאימה לשנאים שפועלים בתדרים גבוהים.
הפריט אינו מחליד, משום שמרכיב הברזל שבו כבר מחומצן, בדומה לתחמוצות הברזל שמשמשות במדיה מגנטית אחרת, כמו סרטים ודיסקים מגנטיים.
תיל נוסף משמש הסליל המשני של השנאי, וכאשר כיוון המגנוט משתנה, מושרה בתיל זה זרם חשמלי.
כדי לקרוא את תוכן הסיבית, נכתב אליה ערך ידוע, בדרך כלל 0. טבעת, או סיבית, שהכילה 0 לא משנה את כיוון המיגנוט שלה, ולכן לא משרה זרם בתיל הקריאה, בעוד שבטבעת שהכילה 1 משתנה הכיוון ומושרה זרם.
משמעות הדבר היא שבזיכרון ליבה, הקריאה היא פעולה הרסנית, ואחרי כל מחזור קריאה יש לבצע מחזור כתיבה, כדי להחזיר את הערך הנכון לסיבית.
שיטה זו מכונה "כתיבה אחרי קריאה".
זיכרון גישה אקראית, וזרמים מתוזמנים
כדי לממש זיכרון גישה אקראית, נעשה שימוש בשני תיילים במקום בתיל יחיד לכתיבה, באופן שרק כאשר עובר זרם חשמלי בשני התיילים באותו הזמן, נוצר שדה חזק מספיק להפוך את כיוון המיגנוט, אך זרם באחד מהם, לא משרה שדה מספיק לשם כך.
הטבעות מסודרות במערך סריג, ותיילים חשמליים דקים מושחלים בהן, באופן שבכל טור ובכל שורה עובר תיל שונה.
תיילים אלו נקראים X ו-Y, כך ש-X3 עובר בטבעות בשורה 3, ו-Y4 באלו של טור 4. להבהרה, במערך זיכרון בן 64 סיביות, יש שמונה שורות ושמונה טורי טבעות - X1 עד X8 ו-Y1 עד Y8 בסימון המקובל.
בכל אחת מהטבעות עובר תיל של "טור", ותיל של "שורה" המתאימים למיקומה בסריג, או ה"כתובת" שלה.
כדי לכתוב 1 בסיבית מסוימת, למשל הסיבית בטור השלישי ובשורה הרביעית, יוזרם ברגע מסוים זרם בכיוון 0 בתיילים Y3 ו-X4. הטבעות בטור 3, ואלושבשורה 4, אך לא בשניהם, לא ישנו את כיוון המיגנוט שלהן, משום שהזרם שעובר בתיל יחיד לא משרה שדה מגנטי חזק מספיק לשם כך.
רק בטבעת שנמצאת בשניהם עוברים שני תיילים "חיים", והשדה המגנטי המושרה חזק מספיק כדי להפוך את כיוון המיגנוט ל 0, גם אם קודם לכן הכילה 1. כדי לכתוב 1, יוזרם בשני התיילים זרם בכיוון הפוך.
באופן זה ניתן לכתוב במחזור כתיבה אחד ערך כלשהו לליבה, או סיבית, אחת.
תיל נוסף, שמהווה את הסליל המשני של השנאי, ומשמש לקריאה, מושחל בכל הטבעות במערך, ו"מתפתל" משורה לשורה או מטור לטור.
כאשר כותבים לזיכרון ערך מסוים, יושרה בתיל זה זרם אם הכתיבה הפכה את כיוון המיגנוט, כלומר הערך שנכתב שונה מערך הסיבית הקיים.
כאשר הערך שנכתב הוא ערך הסיבית הנוכחי כיוון המיגנוט נותר בעינו, ולא מושרה זרם.
בדיקה של הזרם בתיל הקריאה, בצירוף הידיעה איזה ערך נכתב, מלמדת מה היה ערך הסיבית לפני הכתיבה.
כדי לקרוא ערך מזיכרון ליבה כותבים לסיבית המתאימה ערך ידוע, בדרך כלל 0, ובוחנים את הזרם בתיל הקריאה.