tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, הם מסווגים כרעלים סביבתיים ויכולים לגרום למומים מולדים.
בנוסף, ישנם חומרים המסווגים כ-"ניחוחות", שאינם מופיעים על רשימת התרכובות של המוצר בנפרד, מאחר שהם קטנים מדי באופן משמעותי, ביחס לתערובת כולה.
רכיבים אלו עלולים להצטבר ולגרום לבעיות בריאותיות, במיוחד לאנשים שרגישים להם.
התסמינים כוללים, בדרך כלל, חולשת שרירים, פריחות בעור, הפרעות במצב רוח, קשיי נשימה, כאבי ראש וחוסר התמצאות.
תרפיה מוכוונת לידה Birth Oriented Therapy)) הוא תחום מקצועי הממוקד בליווי תהליכים רגשיים והתפתחות אישית בתקופה שסביב הלידה.
מקורה של הגישה נובע מתוך התפישה כי האתגרים בתקופה הזו (שסביב הלידה) מהווים פוטנציאל והזדמנות יוצאת דופן לצמיחה וכי טרנספורמציה משמעותית מתאפשרת דווקא מתוך המפגש עם צמתים כמו הריון, לידה, הנקה, אימהות.
B.O.T הוא תחום מקצועי המתקיים בשלושה מרחבים:
גוף מקצועי העוסק בבניית תוכניות הכשרה והעשרה לאנשי מקצועות הלידה והטיפול ליישום החיבור בין שדה הלידה ותחום התרפיה.
גישת עבודה עם נשים וזוגות בתקופה שסביב הלידה המתמקדת במתן ליווי מקצועי לאתגרים הרגשיים שמופיעים בתקופה זו.
התארגנות וולונטרית של נשים ממקצועות הלידה שפועלות יחד דרך פרויקטים שונים לקידום תקשורת מיטיבה ומבריאה בעולם הלידה בישראל.
את תחום ה-B.O.T והגישה המקצועית ייסדה ופיתחה קרן פרידמן גדסי, מתוך חקר ותיעוד של 20 שנות עבודה עם נשים וזוגות בהיריון, בלידה ואחריה בתוך האתגרים הרגשיים של תקופה זו ובעקבות הפלות, אובדנים וחוויות לידה טראומטיות.
מתוך גוף הידע שנאסף אודות הייחודיות של ליווי רגשי בתקופה שסביב הלידה, התפתחה גישת עבודה הנלמדת היום ברחבי ישראל וממשיכות להתפתח תוכניות הכשרה והעשרה למקצועות הלידה והפרה-לידה ליישום החיבור בין שדה הלידה ותחום התרפיה.
יחד אתה ממשיכות להרחיב וללמד את הגישה נשות המקצוע ושותפותיה לחזון: הילה לב רן, דפני דנון וגלית הרמן, ויחד הן פועלות במרחבים שונים לקידום גישה זו בעולם הלידה בישראל.
אליהן מצטרפות נשות המקצוע בארץ שהוכשרו בגישה ויוצרות שינוי בקהילה ובממסד הרפואי.
תפישת העולם של ה-B.O.T נובעת ופועלת מתוך נתוני המצב הבאים:
האתגרים בתקופה שסביב הלידה (פריון-הריון-לידה-הנקה-אמהות ראשונית) הם אתגרים משני חיים, וככאלה, הם מהווים פוטנציאל והזדמנות לצמיחה אישית משמעותית הן לנשים וזוגות שמתמודדים עם אתגרים אלו, והן עבור אנשי המקצוע שמלווים אותם.
עקב הפיצול המקצועי בין תחום הטיפול הרגשי-סוציאלי לתחום הרפואי, נוצר חלל ריק במתן מענה לנשים וזוגות עבור אתגרים רגשיים בתקופה שסביב הלידה.
מקצועות הלידה בארץ (ובמקומות רבים נוספים בעולם) אינם כוללים ליווי תמיכה והדרכה מקצועית עבור המצבים הרגשיים איתם מתמודדים אנשי המקצוע עצמם.
צוותים בחדרי לידה פוגשים תכופות (לעיתים ברמה יומיומית) חוויות אובדן ומצבי טראומה פיזיים ורגשיים בהם הם נדרשים לתפקד ללא הכשרה אודות מתן מענה רגשי וללא תמיכה באתגרים האישיים שהם נושאים איתם בעקבות אותם המקרים.
ליווי B.O.T מיועד לנשים וזוגות בריאים בתהליכים נורמליים, המבקשים ליווי מקצועי לאתגר שהם ניצבים בפניו או ליווי בעקבות חוויה משמעותית בתקופה שסביב הלידה:
פחדים בהריון, לקראת הלידה ובלידה עצמה
התכוננות ללידה לאחר חוויות טראומטיות
עיבוד חוויית ההיריון הלידה או ההנקה כתהליך התפתחות אישי
במצבים של רמות מתח גבוהות בהריון בלידה או אחריה
ליווי לקראת ולאחר ניתוח קיסרי, לקראת הפלה
בעקבות היסטוריה של טראומה, היסטוריה של פגיעה מינית – תמיכה בזיהוי טריגרים ובנית אסטרטגיות אישיות להריון, לידה, הנקה ואימהות
התכוננות ייחודית ללידה שלאחר לידה שקטה
ליווי נשים וזוגות שצריכים ליווי ספציפי ומותאם: זוגות בתהליכי פוריות, זוגות חד מיניים, ליווי אימהות יחידניות, ליווי אימהות ללא אימא
ליווי B.O.T מיועד לעבודה עם נשים וזוגות בריאים המבקשים ליווי בתקופה מאתגרת זו.
הגישה אינה מחליפה טיפול נפשי צמוד או טיפול תרופתי
ביסוס מיומנויות של תשומת-לב גופנית
מיומנויות של תשומת-לב גופנית והקשבה לאיתותים הגופניים כאינפורמציה בעלת משמעות, הן מיומנויות חיוניות בשדה הלידה.
בליווי אישה בתקופה זו, יש משמעות לבסס שיח הכולל תשומת לב גופנית ולמידת מיומנויות המאפשרות לאישה גישה למידע שקיים בתוכה ומשמעותי לבריאותה, להתפתחות תקינה של ההיריון הלידה וההנקה ולקשר אם-תינוק.
ה-well-being של העובר או התינוק תלוי רבות ביכולת של האם לשים לב לאיתותי הגוף שלה, שמסמנים לה את מצבו - כמו זיהוי תנועות עובר, או זיהוי תגובה פיזית אב-נורמלית אצלה או אצל התינוק.
התעלמות מסימנים כאלה, עלולה לפגוע בה ובתינוק שלה.
היכולת ליצור חיבור בין מקורות מידע חיצוני (מידע רפואי למשל) לתחושה פנימית, היא מיומנות קריטית ובעלת השפעה.
גידול ילדים קשור ליכולת האינטגרציה של ההורה בין המידע החיצוני שהוא חשוף אליו ובין התחושה הפנימית שלו לגבי הילד.
על ידי פיתוח מיומנות של תשומת לב גופנית, אישה משכללת את הדרכים לזיהוי החוויה הפנימית שלה וכך מגדילה את האפשרות לפעול בהורות מתוך חיבור הכולל גם את המידע מהסביבה וגם את המידע המופיע מתוך תחושותיה שלה.
נתק מהאיתותים הגופניים - אובדן הקשר עם החוויה הגופנית היא תופעה מוכרת אצל חלק ניכר מהנשים שעברו התעללות פיזית או מינית בילדותן או בבגרותן.
על מנת לשרוד, וכתגובה לטראומה רבות מהן השתיקו את תחושותיהן.
כתוצאה מכך, במשך שנים רבות אופן החיים של חלק מאותן נשים לא כלל שימת-לב לתחושות גופניות, עד כדי ניתוק מהן.
עבור אישה שחוותה טראומה כזו, לא תתקיים האמירה המוכרת לפיה 'הגוף יודע ללדת', שכן, יש משהו שעוצר כרגע את הקשר בינה ובין הידע של הגוף להרות או ללדת.
למידה מחודשת של תשומת לב גופנית, היא האפשרות עבור אותן נשים לפתח את השיח הפנימי עם עצמן לטובת הלידה וההורות.
יצירת סביבה של מערכת-יחסים הדדית המעודדת ריבונות אישית
גישת העבודה במפגשי B.O.T שואפת ליצור תקשורת מעוררת ריבונות: תקשורת המעודדת את האדם לפתח מומחיות עצמאית ותקשורת התומכת בהתעוררות האינטליגנציה ההורית שבו.
עקרון הליווי - הריון לידה והנקה הם תהליכים פיזיולוגיים-אוטונומיים המכילים בתוכם את הידע על המשך ההתקיימות וההתפתחות שלהם.
בגישת B.O.T נקודת המוצא היא כי כל מצב נתון מכיל בתוכו את הידע על ה 'פיזיולוגיה' שלו עצמו, לכן הליווי אינו כולל הנחיה לכיוון מסוים, כי אם מניח שאופן מסוים של התעניינות סקרנית פעילה יאפשר לתהליך להתפתח בדרכו.
זוהי איכות ופרקטיקה המבוססת על הפילוסופיה של המובלע שמציעה כי כל תחושה מעוררת היא שער אל מידע נובע, וכי אופי מסוים של שיחה בעלת איכות של סקרנות אמיתית מאפשר לחומרים אלו לנבוע אל המודעות ולהעניק לנו עוד פוטנציאלים של דרכי חיים.
מרחב משתף ידע ממקורות שונים
מפגשי B.O.T מבוססים על תקשורת המשתפת את סוגי הידיעה השונים שמופיעים לנוכח נושא מסוים: ידע המגיע ממחקרים, ידע המבוסס על ניסיון אישי, ידע גופני-תחושתי, ידע אינטואיטיבי - ללא היררכיה, אלא מתוך עניין ובחינת הקשר שמתעורר עם כל אחד מהם.
דרך העבודה ב-B.O.T מתמקדת בזיהוי המשאבים ומקורות התמיכה של האדם ובבניית אסטרטגיות ההתמודדות האישיות שלו אל מול קושי או אתגר.
ליווי B.O.T אינו מיועד ליצירת שינוי בדפוסי אישיות או בדפוסי ההתנהגות של האדם אלא לעזור לאישה לזהות מה יכול לתמוך בה באתגר הנוכחי/ בעת הלידה / בקשר שלה עם התינוק שלה או בקשר שלה עם אחרים.
פיתוח ושכלול המסוגלות לתגובה פעילה ובניית אסטרטגיות התמודדות
טיפולי פוריות, בדיקות בהיריון, חדר לידה וכדומה, עלולים להיות מצע להצפה של טריגרים עבור נשים מסוימות (המפגשים עם איש מקצוע, שיכולים להיות קשורים לחשיפה או חדירה לגוף, שיחה על נושאים אינטימיים, התמודדות עם כאב פיזי, עם דימוי גוף, עם פחד מהעתיד הלא ידוע).
יכולת תגובה פעילה לאתגרים אלו היא יכולת חיונית לבניית החוסן הנפשי והרגשי ולמניעת רה-טראומטיזציה.
אדם שמרגיש כי אינו מסוגל להגיב, או שנמצא במצב בו התנאים הספציפיים מונעים ממנו את יכולת התגובה, בעל נטייה לפתח יותר סימפטומים פוסט-טראומטיים למשך זמן יותר ארוך.
לכן יש משמעות עצומה לייצר סביבה שמעודדת תגובה, ולתמוך באפשרות של נשים ואנשים לפעול ולהגיב.
מתוך ההבנה הזו, כי מסוגלות להגיב להתרחשות בכל אירוע שהוא היא יכולת שיוצרת שינוי - בגישת B.O.T מתקיימת השאיפה ליצור באופן מודע הזדמנויות לחיזוק היכולת להגיב להתרחשות נוכחת, ולבנות עם האישה דרכים אישיות להתמודדות.
פעילות ה-B.O.T החלה בשנת 2012 על מנת להעלות מודעות, להפיץ את הידע וליצור שינוי בשיח החברתי והמקצועי אודות האתגרים הרגשיים והתהליכים האישיים ההתפתחותיים שנשים וזוגות חווים בתהליכי פריון, בתקופת ההיריון הלידה ואחריה.
זהו מרחב תת-קרקעי שלא קיבל בעבר הכרה בשיח הטיפולי והרפואי, ומכיוון שלא היה לו שם מקצועי מוכר קיומו היה בלתי נראה למרות הצורך בו ולמרות השפעותיו הניכרות על חיינו כאנשים וכחברה.
דרך הפצת המידע והכשרת אנשי מקצועות הלידה בכלים לשילוב של תמיכה רגשית, המודעות הציבורית למרחב הרגשי הולכת וגדלה, והכשרות B.O.T כוללות נשות מקצוע ממגוון תחומים כגון: רפואת משפחה, מיילדות, עבודה סוציאלית, פיזיותרפיה של רצפת אגן, תרפיה בתנועה, יוגה, דולות, מדריכות הכנה ללידה, יועצות הנקה, פסיכותרפיה ופסיכותרפיה-גופנית ומנחות קבוצות.
הפצת מידע הן לציבור הרחב והן למרחבים המקצועיים, בעזרת מפגשי שיח, הרצאות, סמינרים מקוונים, והפצת חומרים עיוניים.
בניית תוכניות לימוד והעשרה ייעודיות וספציפיות למרחבים המקצועיים השונים: צוותי חדר לידה, פיזיותרפיסטיות רצפת אגן, יועצות הנקה.
ליווי מיילדות ליישום פרקטיקות B.O.T בתוך הלידה עצמה ובתקשורת עם הצוות המיילדותי.
ייעוץ ותמיכה בהקמת קליניקות לליווי רגשי אישי ליולדות בתוך מחלקות הלידה בבתי החולים.
העלאת המודעות לעבודה נכונה עם נשים במצבי אבל ואובדן בתקופה שסביב הלידה.
העלאת מודעות לעבודה רגישה ומותאמת סביב הלידה עם נשים בעקבות טראומה ופגיעה מינית.
פיתוח פרקטיקות B.O.T המשולבות בייעוצי הנקה, מפגשי פיזיותרפיה של רצפת-האגן, ליווי לניתוח קיסרי ועוד.
בניית מערך פרטנרשיפ (Partnership) לנשות מקצוע משדה הלידה לתמיכה רגשית הדדית אחת בשנייה ופיתוח מיומנויות של Self Help.
לתת מענה לצורך של נשים וזוגות בליווי מקצועי ממוקד לתהליך אישי בתקופה שסביב הלידה.
לתת מענה לצורך של אנשי מקצוע שמומחיותם היא שדה-הלידה -במידע ופרקטיקות לתמיכה במצבים רגשיים.
לתת מענה לצורך של אנשי מקצוע מתחום הטיפול במידע על האלמנטים הייחודיים של שדה-הלידה.
להעניק לאנשי מקצועות הלידה והצוות המיילדותי כלים לתמיכה עצמית כמענה לקונפליקטים הרגשיים שמתעוררים בהם עצמם מתוך אינטראקציות מקצועיות מורכבות.
ארגון ה-BOT אינו מחזיק ברעיונות או עקרונות לגבי אופן הלידה או ההורות, אלא ממוקד באדם שחווה אותם ובמערך הפנימי החדש המתהווה בתקופה זו.
יצירת עידן של כיבוד התודעה של התינוקות והורים, הפחתת פוטנציאל לנזקים רגשיים אצל הנשים והתינוקות שלהן, ומניעת טראומה טרום לידתית וסביב הלידה.
הכשרה מעמיקה למיילדות ונשות מקצוע מהקהילה ביצירת חוויה מחזקת לאישה בלידה ללא קשר להתנהלות הטכנית של הלידה ועל ידי כך להפחית חוויה טראומטית רגשית בלידה ובעיות התקשרות בין אימהות ותינוקות.(13)
בניית מערך תמיכה פנימי של נשות מקצוע משדה הלידה בעלות כלים לתמיכה רגשית אחת בשנייה
יצירת מערכות תמיכה למיילדות במערכת הבריאות הציבורית הכללית
להפחית סימפטומים פוסט-טראומטיים אצל מיילדות ואחיות הנובעים ממצב מתמשך של חשיפה לטראומה משנית
הקמת מודל Women Friendly לליווי מותאם בתוך אגף לידה: איתור נשים או בני זוגן שסובלים מסימפטומים לאחר לידה טראומטית או בעקבות מורכבות אחרת - ובניית תוכנית מותאמת אישית.
לימודי B.O.T תרפיה מוכוונת לידה, מיועדים לעוסקים במקצועות הלידה-טיפול-רפואה הפוגשים נשים בתקופת הפריון-הריון-לידה-הנקה-אמהות ראשונית.
מסלול ההכשרה בגישת B.O.T כולל מידע על התכנים הרגשיים והנפשיים הייחודיים של שדה הלידה ומעניק הכשרה פרקטית בליווי תהליכים רגשיים עם נשים וזוגות בתקופה שסביב הלידה.
הכשרה ייעודית ספציפית למיילדות וצוות אגף לידה, הכשרה ייעודית לפיזיותרפיסטיות רצפת אגן והכשרה ייעודית ליועצות הנקה.
סמינרים בנושאים ספציפיים: עבודה עם זוג, ליווי אובדן הריון, עבודה עם נשים שסובלות מסימפטומים של וולוו-וגיניסטיס, מיניות בשדה הלידה ועוד.
קבוצות הדרכה מקצועית, מפגשי הדרכה אישית (סופרוויז'ן מקצועי)
שאלות חדשות על גבולות הטיפול בשדה הלידה ולימוד פרקטיקות של שפת תקשורת מקדמת – בת יישום גם במצבים אקוטיים בחדר לידה וגם בעבודת עומק בקליניקה.
מריה תרזה דה לאס מרסדס וילמס מונט (בספרדית: María Teresa de las Mercedes Wilms Montt; 8 בספטמבר 1893 – 24 בדצמבר 1921; ידועה גם בשמות טבאל (Tebal) ו תרסה דה לה קרוז) הייתה סופרת, משוררת ואנרכה-פמיניסטית צ'ילאנית.
היא תוארה כמי ש"מגלמת סטייה מינית ונבואה חברתית ", והייתה חברה של הסופרים ראמון גומז דה לה סרנה, אנריקה גומז קאריו, חואקין אדוארדס בלו, ויקטור דומינגו סילבה, ורמון ואייה-אינקלאן.
נצר למשפחת מונט המשפיעה, היא נולדה בלוויניה דל מאר, צ'ילה, ללוז ויקטוריה מונט יי מונט ופדריקו גיירמו וילמס יי ברימה.
היא הייתה בתם השנייה, והיו לה שבע אחיות.
היא חונכה בידי אומנות ומורים פרטיים, היא נישאה לגוסטבו בלמסדה ולדס בגיל 17, נגד רצון משפחתה.
בסנטיאגו, היא הצטרפה לחיי התרבות הפעילים של עיר.
בין 1912 ל-1915, הם התגוררו באיקיקה בשל עבודתו של בעלה.
שם היא החלה להכיר פמיניסטיות, פעילי איגודי עובדים, ואף בונים חופשיים, והפכה למזוהה עם התנועה הרפורמיסטית המתהווה.
היא השתמשה בפסבדונים טבאל כשהיא פורסמה לראשונה בעיתון של איקיקה.
כשבעלה חזר לסנטיאגו, הוא גילה את הרומן אשר וילמס מונט ניהלה עם בן דוד שלו, ויסנטה זניארטו בלמסדה.
בעקבות גילויו, הגברים של משפחת בלמסידה ולדס ניהלו "בית משפט משפחתי" בשנת 1915, והחליטו שעונשה של וילמס מונט יהיה לשהות במנזר Convento de la Preciosa Sangre.
שם, היא כתבה יומן, ומתוך דיכאון עמוק, ניסתה להתאבד בפעם הראשונה ב-29 במרץ 1916.
ביוני 1916, ויסנטה הוידוברו עזר לה לברוח מן המנזר, והיא ברחה איתו לבואנוס איירס.
הסביבה האינטלקטואלית שמצאה בעיר הקוסמופוליטית השפיעה עליה באופן חיובי.
היא התיידדה עם הסופרים ויקטוריה אוקמפו, חורחה בורחס, ואשת האופנה הפמיניסטית "פלה" פלגרינה פסטורינו.
כעבור שנה, היא פרסמה את ספרה Inquietudes Sentimentales, ולאחר מכן Los Tres Cantos, בו היא חקרה ארוטיקה ורוחניות.
אחרי שמעריץ שלה, הורסיו ראמוס מחיה, התאבד בביתה, היא עזבה לניו יורק, בזמן מלחמת העולם הראשונה, אך לאחר שהואשמה בהיותה מרגלת גרמנייה, היא גורשה לספרד.
שם, היא הייתה למוזה של חוליו רומרו דה טורס, אשר הכיר לה את הסופרים גומז דה לה סרנה, גומז קאריו, ורמון ואייה-אינקלאן.
במדריד, בשם העט תרסה דה לה קרוז, היא פרסמה את "En la Quietud del Mármol" ו-"Anuarí".
מסעותיה לקחו אותה ללונדון ופריז, אבל היא התגוררה במדריד.
היא התאחדה עם בנותיה בפריז בשנת 1920, לאחר 5 שנים של הפרדה, דרך מאמציו של אביה, שהיה בשליחות דיפלומטית.
עם זאת, הכאב של הפרידה המחודשת מהן כשהן שבו לצ'ילה השאירו אותה בדיכאון עמוק.
היא התאבדה בבית מלון ליינייק בפריז ב-24 בדצמבר 1921, באמצעות מנת יתר של ורונל.
היא הייתה בת 28. חייה הונצחו בסרט משנת 2009, סרט Teresa: Crucificada por amar של הבמאית טטיאנה גביולה.
תרפיה מבוססת מנטליזציה או MBT (ראשי תיבות של: Mentalization-Based Treatment) היא שיטה אינטגרטיבית בפסיכותרפיה העושה שימוש באיגוד אספקטים של פסיכודינמיקה, קוגניציה התנהגותית, פסיכולוגיה מערכתית ופסיכולוגיה אקולוגית , המכונה מנטליזציה.
MBT פותחה ונוסחה על ידי פיטר פונגי ואנתוני בייטמן עבור אנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית (BPD).
חלק מהאנשים הללו מאובחנים עם היקשרות לא-מאורגנת ולא פיתחו קיבולת משמעותית של מנטליזציה.
פונגי ובייטמן הגדירו "מנטליזציה" כתהליך שבו אנו במישרין ובעקיפין מפרשים פעולות שלנו ושל אחרים כמשמעותיות על בסיס מצבים מנטליים רצויים.
מטרת הטיפול היא שמטופלים עם BPD יגדילו את הקיבולת המנטליסטית, אשר אמורה לשפר את ויסות האפקט, ובכך להפחית את הנטייה להתאבדות או פגיעה עצמית, יחד עם חיזוק יכולת התקשור הבין-אישית.
לאחר פיתוח MBT, צמחו מגוון שיטות מבוססות מנטליזציה אך מיועדות לטיפול בילדים (MBT-C), במשפחות (MBT-F), במתבגרים (MBT-A), ובנערים עם ריבוי תסמינים, AMBIT (Adaptive mentalization-based integrative treatment) מפותחת בעיקר על ידי קבוצות הקשורות למרכז אנה פרויד לילדים ולמשפחות.
יש להבדיל בין MBT ל-MBSR (טיפול הפחתת לחץ מבוסס מיינדפולנס) שפותח על ידי ג'ון קבט-זין, שכן אין כל קשר בין השיטות.
המטרות העיקריות של MBT הן:
יצירת קשרים אינטימיים ומזינים יותר
שיפור היכולת לפעולה אקטיבית להשגת המטרות האישיות בחיים
השגת מטרות אלו מתקבלת, על פי השיטה, על ידי הגדלת קיבולת המנטליזציה של הפציינט כדי לייצב את המודעות העצמית והגדלת היציבות ברגשות וביחסים הבין-אישיים.
הטיפול מתמקד בהגדלת (או בהשבת) המנטליזציה עצמה בניגוד לניסיון הגדלת הבהירות המחשבתית.
הטיפול בוחן את המצב העכשווי "הרגע הזה", ועם התייחסות לאירועים בעבר רק בהקשר של ההשפעה שלהם על ההווה.
ממדים אחרים של הטיפול הם שימוש בסקרנות ושותפות עם המטופל בניגוד לשיטות בהם המטפל הוא בתפקיד ה"מומחה", תוך ניטור ורגולציה של עוררות גרשית וזהוי הפוקוס של האפקט.
MBT, בניגוד לשיטות טיפול פסיכולוגיות אחרות, MBT מעודד בחינה של קשר מטפל-מטופל.
"היקשרות בטוחה" על בסיס הקשר עם המטפל, מספקת קונטקסט יחסי בו המטופל יכול בבטחה לחקור את מחשבותיהם של אחרים.
פונגי ובייטמן הציעו ש-MBT נותן למטופל חוויות "מוכיחות" המעוררות רגשות של ביטחון אפיסטמי בין-אישי.
נראה שגידול בביטחון האפיסטמי, יחד עם מיקוד חוזר ונשנה על מנטליזציה בטיפול, מביא לשינוי על ידי כך שהוא משאיר את המטופלים פתוחים יותר ללמידה מחוץ לגבולות התרפיה, ביחסים הבין-אישיים של חיי היומיום.
תרפיה פרימאלית היא פסיכותרפיה מבוססת-טראומה שיצר הפסיכולוג היהודי-אמריקאי ארתור יאנוב.
לפי יאנוב, נוירוזה נגרמת כתוצאה מהכאב המודחק של טראומות ילדות.
יאנוב גורס שניתן להביא כאב מודחק לתודעה לשם התרתו במהלך הטיפול.
תרפיה פרימאלית פותחה כשיטה לשחרור הכאב המודחק באמצעות חווייתו מחדש – דהיינו זיכרונות רגשיים, להבדיל מזיכרונות תפיסתיים – מתוך ניסיון לשחרר את הכאב באמצעות עיבוד מלא ואינטגרציה.
כך האדם נעשה יותר אמיתי (כאשר עד כה היה בניתוק מחלקים מאישיותו עקב הדחקה).
מטרת היעד של התרפיה היא צמצום או ביטול ההשפעה המכרעת שיש לטראומה מוקדמת על התנהגותו של האדם הבוגר.
התרפיה תפסה מקום חשוב במהלך תקופה קצרה בשנות ה-70 המוקדמות של המאה העשרים, לאחר פרסום ספרו הראשון של יאנוב, "הצעקה הראשונית".
היא שימשה השראה למאות קליניקות בכל העולם, ששאלו ממנה רעיונות.
כמו כן, היא העניקה השראה לדמויות מפורסמות מהתרבות הפופולרית, כמו למשל הזמר ומחבר השירים ג'ון לנון, השחקן ג'יימס ארל ג'ונס והפסנתרן רוג'ר ויליאמס, שהיו תומכים בולטים של תרפיה פרימאלית.
מאז ירדה הפופולריות שלה, משום שיאנוב לא הצליח להגיע אל התוצאות המחקריות הנדרשות לשם שכנוע פסיכולוגים ביעילותה.
עם זאת, תומכי השיטה ממשיכים לצדד ולעסוק בתרפיה הפרימאלית או בווריאציות שלה.
לפי יאנוב, הדרך היחידה לבטל נוירוזה היא לאפשר למטופל הנוירוטי להיזכר בטראומה בסביבה טיפולית.
הוא מסביר שהאדם הנוירוטי יכול במצב זה לחוות מחדש את רגשותיו בתגובה לתקריות הטראומטיות המקוריות, אך לבטא כעת את התחושות שהודחקו בשעתן, ובכך להתיר את הטראומה.
יאנוב האמין שישנו רק מקור אחד לחולי נפשי (מלבד פגמים גנטיים): כאב מוטבע (imprinted pain).
הוא טען שמקור יחיד זה של נוירוזה מצביע על כך שייתכן רק מרפא אחד יעיל: חוויה מחדש (re-experiencing).
בתאוריה הפרימאלית, כאב פרימאלי הוא חסך או פגיעה המהווים איום על התפתחות הילד.
הזהרתו של ההורה אינה מהווה בהכרח כאב פרימאלי עבור הילד, לעומת השפלה מוחלטת לדוגמה.
תינוק שהוריו השאירו אותו להתייפח בעריסה חש כאב למשל, אך לא הפגיעה כשלעצמה היא שמגדירה כאב פרימאלי אלא ההקשר של הכאב, או משמעותו עבור התודעה המתפתחת של הילד.
בתיאוריה הפרימאלית, תודעה אינה רק ערות-מודעת, אלא מתייחסת גם למצב האורגניזם כולו, כולל המוח, בו יש גישה שוטפת בין חלקים.
יאנוב מתאר "כאב" ככזה שאינו מכאיב, משום שברגע שהאדם מתחיל לחוש אותו הוא נהפך לרגש, כך שמרבית הסבל נמצא בחסימה או בהדחקה ולא בכאב עצמו.
לטענתו, הרבה מכאבי הילדות הם תוצר של צרכים שלא סופקו.
בספרו הוא מסביר את השקפתו על צרכים בסיסיים, תוך הסתמכות על פסיכולוגים מוקדמים יותר.
צרכינו הראשוניים הנם גופניים בלבד: הזנה, ביטחון ונוחות.
בשלב מאוחר יותר מתפתחים צרכים רגשיים דוגמת חיבה, הבנה וכבוד לרגשותינו.
לבסוף, מתפתחים צרכים אינטלקטואליים כמו לדעת ולהבין.
כשצרכים אינם מסופקים לאורך זמן רב מדי, מסביר יאנוב, התוצאה היא כאב.
לפי התיאוריה הפרימאלית, אנשים רבים סובלים ממידה כלשהי של נוירוזה.
נוירוזה זו מתחילה משלב מוקדם מאוד בחיים (במיוחד ב"תקופה הקריטית" - מלידה עד גיל שלוש) כתוצאה מחוסר סיפוק של צרכים.
תיתכן טראומה בודדת או מספר טראומות, אך לרוב מדובר בהזנחה או התעללות על בסיס יום-יומי.
נוירוזה, לפיכך, עשויה להתפתח החל בלידה, או אף לפניה.
הסברה היא שכאב מאוחר "מתיישב" על כאב זה בתהליך הקרוי "הרכבה" (compounding).
במהלך הילדות, מתפתחות "הגנות" מתוחכמות יותר, כשהצרכים המוקדמים שלא מולאו ממשיכים ללחוץ להשגת מימוש בדרכים סמליות, ולפיכך בלתי מספקות.
המילה פריימאל, כשם עצם או כפועל, מתייחסת לתהליך שבו "חיים מחדש" הרגשה כואבת מהילדות.
יאנוב מצא, יחד עם חוקר בשם הולדן, שפריימאל מושלם (מהלך שלם של החוויה) ניתן לזיהוי לפי עלייה "קדם-פרימאלית" בסימנים חיוניים כגון דופק, טמפרטורת הליבה של הגוף, ולחץ דם המובילים לחוויית הרגש ואז צניחה של הסימנים הללו לרמה תקינה יותר מזו שהחלו בה.
יאנוב טען שלאחר הפריימאל ("פוסט-פריימאל") יוצף המטופל בתובנות משל עצמו.
בהתבסס על מחקרים פנימיים שביצע יאנוב, הסיקו הוא והולדן שהעלייה הקדם-פרימאלית בסימנים החיוניים מצביעה על כך שההגנות הנירוטיות של האדם נמתחות בידי הכאב המתגבר לנקודה שבה נוצר "התקף חרדה חמור" (התיאור המקובל), והנפילה לרמות תקינות יותר מהקדם-פרימאליות מעידה על פתרון, או שחרור, הכאב במידה כלשהי.
יאנוב הבדיל בין הפריימאל לבין קתרזיס רגשי, או תגובת פורקן, כשתגובת פורקן היא "פסאודו-פריימאל".
לפריימאל מתייחסים גם כ"רגש שהתחבר", אך לרוב תהליך החיבור המוחלט של רגש לתודעה (תהליך הפוך מהדחקה) ייקח חודשים או אפילו שנים, ויידרשו לכך פריימאלים רבים.
אסטרטגיית העל של תרפיה פרימאלית כמעט לא השתנתה מראשית ימיה.
התרפיה מתחילה בשלושה שבועות אינטנסיביים הכוללים חמישה-עשר מפגשים באורך בלתי מוגבל עם מטפל יחיד.
בהמשך, המטופל מצטרף למפגשים קבוצתיים עם מטופלים ומטפלים אחרים פעם או פעמיים בשבוע למשך פרק הזמן הנחוץ.
מפגשים פרטניים יכולים עדיין להתקיים, אך לא בכל יום.
בספר "הצעקה הראשונית" (יצא לאור באנגלית בינואר 1970, ותורגם לעברית ב-1983 בהוצאת זמורה-ביתן) כתב יאנוב "לאחר כשמונה חודשים המטופל לרוב במצב טוב...
מטופלים רבים מסיימים לפני פרק הזמן הזה.
חלקם נשארים בטיפול עשרה או אחד-עשר חודשים.
הכול תלוי במידת החולי שלהם בהתחלה."
תרצה אֲתָר (שמה המקורי: תרצה אלתרמן; 27 בינואר 1941 – 7 בספטמבר 1977) הייתה משוררת, פזמונאית, סופרת, זמרת, שחקנית תיאטרון, מחזאית ומתרגמת ישראלית.
"אֲתָר" הוא שם העט שלה – קיצור שם נעוריה, אלתרמן.
תרצה אתר נולדה בתל אביב, בתם של המשורר נתן אלתרמן ושחקנית התיאטרון רחל מרכוס.
למדה בבית ספר היסודי תל נורדאו ובתיכון עירוני ד'.
בהיותה בתיכון הופיעה כניצבת במספר הצגות של התיאטרון הקאמרי.
באוקטובר 1958, טרם מלאו לה 18, התגייסה לצה"ל, שירתה כזמרת בלהקת גייסות השריון, ואף ביצעה כסולנית את השיר "אליפלט", שכתב אביה, בתוכנית "יותר מדי אבק" בשנת 1959. ב-1962 נישאה לעודד קוטלר.
לאחר נישואיה נסעה עם בעלה ללמוד משחק בניו יורק.
"מפגשה של תרצה עם העיר [...] היה קשה מהרגע הראשון".
לאחר כשנה חוותה כמה משברים נפשיים שהזעיקו את אביה, נתן אלתרמן, לבוא אליה לניו יורק.
במכתביו מניו יורק לאמה, רחל מרכוס, תיאר האב שיפור במצבה, וכתב על כך שהיא במצב רוח טוב ונמרץ וכי אינה במתח.
עם זאת מצבה שב והידרדר, ובטרם חלפה שנה לשהותה חזרה ארצה עם אביה.
לאחר שובה הופיעה בהצגה "שטח של הפקר" של יהודה עמיחי בתיאטרון זווית.
לאחר מכן יצאה להפוגה מההופעה בתיאטרון והתרכזה בכתיבת שירה, סיפורים ומחזה ובתרגום מחזות.
ב-1964 הוזמנה לשחק בהצגה "שלש נשים בצהוב" של תיאטרון הבימה, אך לאחר שההצגה נדחתה נותרה ללא תפקיד.
לאחר זמן מה התבקשה להופיע בהבימה ב"העלמה יוליה", למרות היותה שחקנית מתחילה.
לאחר מספר שנים, עוד בטרם ילדה את בתה הבכורה, עזבה אתר את הבמה.
אתר הסבירה: "הצלחה בתיאטרון אינה תלויה אך ורק בכישרון.
יש עוד כמה תכונות הדרושות לשחקן, ולי לא היו אותן.
כל ההתנהגות וצורת החיים היו זרים לרוחי.
אני אוהבת לשכב מוקדם לישון ולקום מוקדם בבוקר.
התחלתי לחשוב למה לי כל זה?
גם לקבל ביקורות רעות גם להיות עייפה.
גם הזמן, לא לאהוב את ההווי ולרצות לכתוב".
ב-28 במרץ 1970 נפטר אביה, שאליו הייתה קשורה בנפשה.
זמן לא רב אחר כך הגיע שירה פתאום עכשיו, פתאום היום בלחן של יעקב הולנדר ובביצוע שלמה ארצי, אז חייל בלהקת חיל הים, למקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1970.
אתר התרכזה בתרגום מחזות ובכתיבת שירה.
שיריה הושרו בין השאר על ידי חוה אלברשטיין ודורית ראובני.
ב-1973 הוזמנה אתר בידי המפיק והזמר בני אמדורסקי לתרגם שמונה שירים עממיים מאנגליה ומארצות הברית לאלבומם המשותף של הדודאים וסוזן ופרן, "קשת בענן".
אתר מיעטה להופיע באירועים פומביים.
אתר נישאה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 לעודד קוטלר.
השניים נסעו לניו יורק, ללמוד תיאטרון.
זו הייתה הפעם הראשונה עבור שניהם בחו"ל.
בניו יורק נקלעה למשבר נפשי.
לאחר ניסיון התאבדות, ככל הנראה, על ידי הרעלת גז בדירתה, כתב לה את "שיר משמר" (הידוע יותר במילות הפתיחה "שִמרי נפשך") בשל דאגתו לה (השיר הולחן בידי סשה ארגוב).
בתגובה על שיר זה כתבה את "שיר הנשמֶרֶת" (הולחן בידי נפתלי אלטר) - בו היא עונה לכל אמירה של אביה בשירו.
נישואיה של אתר לא החזיקו מעמד; קוטלר התחתן לאחר מכן עם בת דודתה של אתר, אורדית, ואתר עצמה נישאה לבנימין סלור.
מנישואיה השניים נולדו לאתר שני ילדים: יעל (סלור) מרזוק (גיבורת הספר "יעל מטיילת") ונתן סלור (גיבור הספר "נוֹנִי, נוֹנִי, אין כמוני"), יוצר וזמר (אשר חידש את שירה "בלדה על נערי שגדל", ללחן מאת סשה ארגוב).
ב־8 בספטמבר 1977, והיא בת 36, נהרגה תרצה אתר בנופלה מחלון ביתה שבקומה השישית.
המשפחה טענה שזו הייתה כנראה תאונה.
יום לפני מותה הופלה בידי מונית שפגעה בה כשחצתה את הכביש, ולאחר לילה של כאבי ראש, זעזוע מוח ותרופות מטשטשות, הופרעה מנוחתה על ידי פועלים שעבדו בבית הסמוך.
היא ניגשה אל החלון לבקש שקט מן הפועלים, וכך נגרמה נפילתה.
בחקירת המשטרה נקבע כי ייתכן ובעקבות הלילה הקשה, נתקפה בסחרחורת ואיבדה את שיווי משקלה כשרכנה החוצה מהחלון לעבר הפועלים.
השיר האחרון שכתבה הוא "בלדה לאישה".
השיר נכתב להצגה "ארבע נשים" (עיבוד למחזה של פאם ג'מס שתרגמה, העוסק בהתאבדות אחת מהדמויות במחזה.
בשיר נכתב בין השאר .
את מילות השיר מסרה למלחין משה וילנסקי, ובבוקרו של היום שבו העביר וילנסקי את השיר המולחן ל"הבימה" נפלה תרצה אתר מחלון ביתה ומתה.
עד היום אין תשובה ברורה לשאלה אם הייתה זו תאונה או התאבדות.
משה וילנסקי אמר שאפשר כי לאחר שהתמודדה שנים עם דיכאון ועם משאלת מוות, ייתכן ונפלה אל מותה בלי שהתכוונה.
אתר נקברה בבית העלמין קריית שאול, לצד אביה.
אתר הייתה משוררת מחוננת שפרסמה בחייה שלושה ספרי שירה.
אתר כתבה שישה ספרי ילדים (על ספרה "יעל מטיילת" זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער, תשל"ג), שני מחזות וכן תרגמה יותר משלושים מחזות, ואלה הועלו על הבמות בישראל.
אתר, בתחילת דרכה, לא שבעה נחת מהביקורות.
על ספר שיריה הראשון נכתב בעיתון דבר: "יש חן בשירים הרגשניים של תרצה אתר, אך הבוסר עודנוּ רב בשיריה ואין בהם מן הריכוז והגיבוש האמנותי".
על תרגומה ל"אין ברירה להובסון" נכתב במעריב כי הוא נעדר ברק של שובבות ואף נטען שמילים ומושגים תורגמו באחד מתרגומיה שלא במשמעותם הנכונה.
משחקה בהצגות ובתסכיתים מתורגמים העלתה את הביקורת שהיא "צברית מדי" ועל משחקה בהעלמה יוליה נטען שהוא חיצוני מדי.
לקראת סוף שנות ה-60 כבר זכתה בחווֹת דעת חיוביות מאוד.
כך, למשל, נאמר על משחקה: "אניני הטעם, רוחֲשי חוויות בעומק, ידעו להעריך את התפקידים החריפים שעצבה ברגש סובטילי כה עז ברפרטואר של סטרינדברג.
על תרגומה ל"הבלש" נאמר: "התרגום המצוין", ועל תרגומה ל"פרפרים הם חופשיים" נכתב: "התרגום של תרצה אתר הצטיין בתכונות של קלילות טבעית תוססת-שוטפת".
הסרט התיעודי "תרצה אתר: ציפור בחדר" (2015)
"תרצה אתר: ציפור בחדר", סרטו של ארי דוידוביץ', הוצג בבכורה ב-2015 בפסטיבל הסרטים בחיפה, וזכה שם בפרס השופטים.
בסרט משולבים הבזקים לעבר, סצנות מבוימות בהשתתפות השחקנית אנאל בלומנטל.
כמו כן נכללים בו עדויות, קטעי שירה וסיפורים (קוראים: אסנת זיביל ודורון תבורי), וכן צילומים מהאלבומים המשפחתיים שפורסמו לראשונה בסרט.
זאת מתוך כוונה להאיר לא רק את חייה ויצירתה של תרצה אתר, אלא גם את חייו ויצירתו של אביה נתן אלתרמן.
כמו כן מנסה הסרט להראות את תרומתה הגדולה של תרצה אתר לתרבות הישראלית, ומשולבים בו לשם כך כמה משיריה המולחנים.
הסרט שודר בטלוויזיה בערוץ yes דוקו והוקרן בכל רחבי הארץ.
בסינמטק תל אביב היה הסרט מהסרטים הקבועים של 2016 והוקרן לאורך כמה חודשים רצופים.
הביוגרפיה "בגלל הלילה: תרצה אתר, סיפור חיים" (2019)
בחודש ספטמבר 2019 ראתה אור בהוצאת כתר הביוגרפיה "בגלל הלילה: תרצה אתר, סיפור חיים" מאת מוטי זעירא.
בין סוף לבין סתיו, הקיבוץ המאוחד, 1972
ארצות הנשיה, הקיבוץ המאוחד, 1976
עיר הירח - מבחר שירים, (עורכת: רנה קלינוב), הקיבוץ המאוחד, 1979
בלדה לאישה: פזמונים מאת תרצה אתר (עורך: ערן ליטוין), הקיבוץ המאוחד, 2006
תרצה אתר - כל השירים, ערכה וכתבה אחרית דבר: נגה אלבלך, הקיבוץ המאוחד, 2018
יעל מטיילת, הקיבוץ המאוחד, 1971
מכתבי ילדים לאלוהים (מאנגלית: תרצה אתר), ספריית פועלים, 1971
ילד קטן ילד גדול, מסדה, 1973
מלחמה זה דבר בוכה, הקיבוץ המאוחד, 1975
אמא הולכת לכתה א, הקיבוץ המאוחד, 1976
נוני, נוני, אין כמוני, הקיבוץ המאוחד, 1977
האריה שאהב תות, הקיבוץ המאוחד, 2003
נוני ויעל יוצאים לטייל, הקיבוץ המאוחד, 2006
פתאום כבו כל האורות - פרקי פרוזה, ערכה וכתבה אחרית דבר: שירה סתיו, הקיבוץ המאוחד, 2010
חפצים אישיים – מחזה גנוז
רעב אחר - מחזה גנוז
הרולד בריגהאוז, אין ברירה להובסון
טנסי ויליאמס, חתולה על גג פח לוהט
יוג'ין או'ניל, ליל ירח לממזר
ארתור מילר, מותו של סוכן
אדוארד אלבי, מי מפחד מוורג'יניה וולף
ג'ון אורטון, מארחים את מר סלון
גוטהולד אפרים לסינג, נתן החכם
ג'ורג' ברנרד שאו, ז'אן ד'ארק
לואיס ג'ון קרלינו, עלילות טלמכוס קליי
ג'ון ארדן, מחולו של הסרג'נט מסגרייב
ליאונרד גרש, פרפרים הם חופשיים
אריק מרשל וסטיוארט המפל, עוד מכתבי ילדים לאלוהים
תִּרְצָה הייתה עיר כנענית ולאחר מכן ישראלית.
העיר שימשה במשך תקופה מסוימת כבירת ממלכת ישראל.
תרצה זוהתה על ידי הארכאולוג ויליאם אולברייט בתל אל-פארעה (צפון), הנמצא כ-11 ק"מ צפונית מזרחית לשכם, צפונית לכביש 57 סמוך לעיינות בידאן בדרך לטובאס.
התל נחפר בשנים 1946–1960 על ידי משלחת מטעם בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, בפיקוחו של החוקר הצרפתי רולאן דה וו.
תרצה נבנתה על גבעה נמוכה בתוך בקעה.
שטח העיר כ-180 דונם, והיא מוקפת נחלים זורמים משלושה עברים.
את הבקעה מקיפים הרים גבוהים.
בסמוך לעיר נובע מעין (עין תרצה/פארעה) המספק כ-1,500 מ"ק לשעה.
בסמוך עוברות שתי דרכים חשובות: "דרך מבוא השמש" החוצה את הרי השומרון ממערב למזרח - עולה ממישור החוף לשכם ויורדת דרך נחל תרצה עד למעברות הירדן באזור גשר אדם של ימינו (תוואי כביש 57 ), ודרך ההר המקשרת בין ירושלים, שכם, עמק דותן וצפונה לעמק יזרעאל.
החפירות הארכאולוגיות באתר מצביעות על קיומו של יישוב קטן עוד בתקופה הנאוליתית.
תרצה הפכה לעיר כנראה בתקופת הברונזה הקדומה, העיר הייתה בצורה – בסיס חומותיה העתיקות בנוי מאבנים ברוחב עד 2 מטר, והיא כללה מגדלים ושערים.
בעיר נמצאו שרידי מקדש, רחובות רחבים עם מערכת ניקוז ובתים מלבניים האופייניים לתקופה.
בסביבות 2,500 לפנה"ס ננטשה העיר לכ-600 שנה.
בתקופת הברונזה התיכונה 2 חודשה בה ההתיישבות, הוקם יישוב קטן שהתפשט במאה ה-17 לפנה"ס.
מתקופת הברונזה המאוחרת ישנו ממצא דל.
דה וו שחפר את האתר, סבר שבאתר התקיים יישוב כנעני מתקופת הברונזה המאוחרת.
לאחר הכיבוש וההתנחלות של בני ישראל בארץ כנען במאה ה-12 לפנה"ס, שהיא תקופת הברזל 1, התיישבו באתר הישראלים בדרכי שלום.
חיזוק לטענתו זו מובאת העובדה כי השם תרצה אינו אופייני לתרבות הישראלית הפטריארכלית, בה שמות יישובים נקראו על שם האב.
לפי תפיסה זו, סיפור בנות צלפחד המופיע בספר במדבר על פיו תרצה הייתה בתו הצעירה של צלפחד, נועד "להכשיר" את קבלתה של העיר הכנענית לשבט מנשה.
חוקרים מאוחרים שבחנו את הממצאים מהחפירות, תארכו מחדש את השכבות.
השכבה הקדומה ביותר מתוארכת לתקופת הברזל והיא שייכת לתקופת הברזל 2א' (מחצית מאה 10 לפנה"ס).
בתקופה זו התקיים יישוב קטן ומפורז.
תיארוך זה מסתדר עם חלק מהמתואר במקרא, שירבעם בן נבט הקים את תרצה כבירתה של ישראל, לאחר הפילוג.
היישוב המשיך להתפתח עד מחצית המאה ה-9 לפנה"ס, שבה הוא ננטש.
בתרצה שלטו מלכים רבים: ירבעם בן נבט, נדב, בעשא, אלה, זמרי, תבני ועמרי.
תרצה ננטשה לאחר שעמרי הקים את בירתו החדשה שומרון.
לקראת מחצית המאה ה-8 לפנה"ס הוקם יישוב חדש (תקופת המלכים יואש וירבעם השני).
בתקופה זו שוב נבנו בעיר בתי מגורים מפוארים ומבני ציבור.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים גם על קיומו של "רובע עוני" מובהק בתקופה זו.
תרצה חרבה עם הכיבוש האשורי בשנת 723 לפנה"ס.
בתקופת שלטון אשור יושבה מחדש, הפעם כעיר פרזות.
סמוך לשנת 600 לפנה"ס ניטשה העיר שוב.
מתקופות מאוחרות יותר נמצאו אך מבנים בודדים.
תרצה מוזכרת בספר במדבר כאחת מבנות צלפחד שהיו משבט מנשה.
על פי סיפור זה ניתן להסיק כי העיר נכללה בחלקם של צאצאי תרצה ונקראה על-שמה.
הסבר אפשרי נוסף הוא כי סיפור בנות צלפחד בא לתרץ את השתייכותן של ערים כנעניות מובהקות לשבט מנשה, שכן ערי ישראל קרויות כולן בשמות גבריים בשל התרבות הפטריארכלית הישראלית, בעוד ערי כנען נקראו בשמות משני המגדרים.
תרצה כשם מקום נזכרת לראשונה ברשימת הערים שנכבשו על ידי יהושע.
לאחר הכיבוש הוכללה בתחומו של שבט מנשה.
העיר הפכה לבירת ממלכת ישראל בימיו של ירבעם בן נבט.
בנו, נדב, נרצח על ידי בעשא, אשר במשך 24 השנים בהן שלט המשיך לבנות את העיר.
בנו של בעשא, אלה, מוזכר כמלך הולל.
לאחר שנתיים מיום עלייתו למלוכה, קשר עליו זמרי והכתיר עצמו למלך.
אולם מלכותו של זמרי נמשכה שבעה ימים בלבד.
עמרי, שר הצבא, צר על תרצה וזו נכבשת לא בלי נזק – על פי הסיפור נשרף בית המלך בידי זמרי לאחר שנכזבה תקוותו לשלוט.
שש שנים לאחר שהומלך, העביר עמרי את בירת ישראל לשומרון, המוגנת יותר בפני אפשרות של מצור.
אחד המלכים האחרונים שמלך בישראל, מנחם בן גדי, בא משם: , המשך הכתוב − הסתום בחלקו, ולדעת חוקרים אולי הוא משובש − מזכיר גם הוא את תרצה: .
ספר שיר השירים מתייחס ליופייה של תרצה: .
תַרְקוּמְיָא (ערבית: ترقوميا) היא עיירה פלסטינית ברשות הפלסטינית בנפת חברון, שנמצאת מערבית לחברון, ליד כביש חברון – קריית גת, ומתגוררים בה כ-11,500 נפש.
שמו של הכפר בא מיוונית מצמד המילים טרי-קומיא (שלשה כפרים), בדומה לפנדקומיה (פנטה-קומיה=חמישה כפרים).
היישוב בנוי על מקומה של העיירה טריקומיאס מן התקופה הרומית-ביזנטית וזהו גם מקור שמו.
תרקומיה מזוהה עם העיר בת התקופה הרומית-ביזנטית טריקומיאס ("שלושה כפרים"), הנזכרת ברשומות הכנסייה כאחת מערי פרובינקיית פלשתינה פרימה.
טריקומיאס נזכרת גם ב"רשימת בעלי המשרה באימפריה הרומית", ולפיה העיר הייתה כפוף ל"דוכס ערב", והיה בה מוצב של חיל הפרשים האילירי.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בתרקומיה בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי בכפר, היושב על גבעה טרשית, גרים כ-400 תושבים.
הוא הבחין במקום בבורות מים ומערות חצובות בסלע שנראו עתיקות, ו"אבני גזית המשוקעות בבנייה ערבית גסה".
הכפר תרקומיא הוא היישוב הסמוך ביותר באזור לכביש הגישה הישראלי הראשי המוליך מישראל אל תוך תחומי הרשות הפלסטינית (כביש 35, היינו כביש חברון-קריית גת) ומשם כך קרוי על שמה גם מחסום תרקומיא הסמוך.
מחסום זה מפריד בין תחום מדינת ישראל לתחומה של הרשות הפלסטינית, וכן שימש נקודת מעבר עיקרית בתכנון המעבר הבטוח בין הגדה ורצועת עזה לנסיעת פלסטיניים בתוך שטחי מדינת ישראל.
המעבר הבטוח בין מעבר תרקומיא לרצועת עזה פעל למשך שנה, עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה, והנסיעה הפלסטינית בין שתי הנקודות הללו הייתה על גבי כבישים ישראליים.
כמו כן מתוכנן במקום אזור התעשייה מעבר תרקומיא שצפוי להיות משותף למועצה האזורית לכיש ולמועצה אזורית מטה יהודה.
ב-10 במרץ 1998 פתחו חיילים באש על רכב מסחרי במחסום, והרגו שלושה פועלים פלסטינים שחזרו מיום עבודה בישראל.
ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, התנצל על "הטעות הטראגית".
בפיגוע ירי פלסטיני שאירע ב־22 בדצמבר 2004 נרצח במקום סאלם אל־כאמל, מאבטח בן 28 מרהט, שאבטח את עבודות גדר ההפרדה במקום.
ב־14 באפריל 2014 נורו יריות על ידי מחבל פלסטיני לעבר רכב ישראלי סמוך למחסום.
מהירי נרצח סנ"צ ברוך מזרחי, בן 47, ואשתו נפגעה מהירי.
ב-1 בספטמבר 2024 נרצחו שלושה שוטרים מירי של רכב פלסטיני על רכבם.
במקרא תְּרָפִים הם אלילי-בית שהיו בצורת ראש אדם, ייתכן שהיו גולגולת מכוירת בטין של ראש המשפחה.
ייתכן שהתרפים נועדו לשם ניבוי עתידות וגילוי מידע נסתר באמצעות ניחוש.
בתנ"ך התרפים מוזכרים לראשונה אצל רחל שגונבת אותם מאביה, לבן, ומחביאה אותם בכר הגמל ויושבת עליהם כאשר אביה מחפש אותם.
יש אומרים שעשתה כן כדי שלבן לא ינחש בהם וכך יידע להיכן ברח יעקב מפניו.
מיכל בת שאול שמה אותם במיטתו של דוד להטעות את אויביו, ולגרום להם לחשוב שהוא ישן בה.
מיכה שהיה כהן של שבט דן משתמש בתרפים.
בכמה מקומות ישנו קשר בין האפוד לתרפים, מה שמחזק את ההבנה שהשימוש בהם היה לחיזוי העתיד.
מלכים השתמשו בהם כשעמדו על צומת הכרעה.
על נבוכדנאצר מלך בבל מסופר כי שאל בהם כדי לבחור בהחלטה אסטרטגית במלחמה.
ב, נאמר "כִּי הַתְּרָפִים דִּבְּרוּ-אָוֶן", לצד חזיונות וחלומות שוא, כך שניכר בהם שהיו כלי חיזוי.
על המלך יאשיהו מסופר כי ביער עם כל עבודות האלילים שהיו בתקופתו גם את התרפים.
במדרש תנחומא מובאת סיבה נוספת: .
לאחר ההקטרה לפניהם, ניתן היה לדובב את התרפים לקבלת עתידות.
במדרש מובא תיאור כיצד היו שואלים בתרפים:
על פי חז"ל השימוש באפוד אצל הכהן הגדול, היה מכפר על עבודה זרה והם לומדים זאת מהסמיכות בהושע בין אפוד לתרפים.
תרצה הודס (21 ביולי 1922 – 10 באפריל 2024) הייתה רקדנית ישראלית ומחנכת בתחום ריקודי עם בישראל.
הודס נולדה בשם אדית רוטביין בדיסלדורף שבגרמניה למשפחה ציונית.
בגיל צעיר הייתה אלופת גרמניה בריצת 100 מטר לתלמידות, אולם לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נמנעה ממנה ההשתתפות בתחרויות.
בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938 הרסו הנאצים את בית המשפחה בדיסלדורף.
אביה נאסר, אמהּ ואחיה הקטן פרידריך נשלחו למחנה ריכוז והיא ואחיה הגדול, יוליוס, נותרו לבדם.
ב-1939 עלתה לארץ ישראל, והצטרפה למשק הפועלות במושבה ראשון לציון.
שם עסקה בעבודה חקלאית, והייתה חברה פעילה בתנועת "השומר הצעיר".
בשנים הראשונות לעלייתה לארץ ישראל, תרגמה את אהבתה לפעילות גופנית לעיסוק במחול ובריקודי עם.
הודס הצטרפה לקיבוץ חצור של תנועת השומר הצעיר, והחלה עוסקת במרץ רב בתנועה ובהתעמלות.
השתתפה בקורסים, סמינרים ובסדנאות שונות בהן עסקו ולמדו מחול וריקודי עם ישראליים, שבתקופה זו של תחילת שנות ה-40 היו בתחילת התהוותם.
במסגרת הקיבוץ הדריכה והכינה ריקודים לכל החגים והחגיגות.
בו בזמן לימדה ריקודי עם במסגרת תנועות הנוער, מורים ויחידות הצבא.
תרצה הודס נבחרה כיו"ר הוועדה הארצית לריקודי עם, בה היו מיוצגים כל הזרמים ההתיישבותיים וכן מוסדות חינוך ותרבות שטיפלו בנושא ריקודי העם.
בשנת 1951 עזבה את הקיבוץ לתל אביב.
החלה לעבוד כמנהלת המדור לריקודי עם, ליד המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות.
מדור זה היה המוסד הציבורי היחיד שטיפח את פעילות ריקודי העם בישראל עד שהופסקה פעילותו בשנת 2000.
הודס ניהלה במשך 35 שנים את המחלקות לריקודי עם, וקיבלה את פרס ההסתדרות לאומנויות ולמפעל חיים.
היא כונתה "האמא של ריקודי העם בישראל".
מנימוקי צוות השופטים להענקת פרס ההסתדרות למחול ע"ש גורית קדמן בתחום המחול העממי הישראלי לתרצה הודס:
ב-1988 ייסדה ביחד עם יונתן כרמון את פסטיבל המחולות בכרמיאל.
במשך 23 שנה הודס הייתה פעילה במחנות קיץ ב-ארצות הברית, ובכל שנה נהגה לנסוע לשם למשך כחודשיים.
כן נסעה ולימדה ריקודי עם ב-איטליה, גרמניה, הולנד, ודרום אפריקה.
הודס התאלמנה ב-1980 מיעקב, שהיה טכנאי רדיו ואלקטרוניקה במשטרת ישראל.
הודס הייתה אם לאילנה (מנישואיה למיכה שמבן) ולד"ר בועז הודס (שנפטר ב-2020) וסבתא לנכדים ולנינים.
בשנת 2018 קיבלה הודס את "אות המופת ואשת השנה לשנת 2018" מארגון "ליונס גבעתיים".
בשנת 2019 יצר נכדה, גיא הודס, את הסרט התיעודי "בדילוגים קלים" על קורותיה.
בשנת 2022 קיבלה הודס את התואר "יקירת העיר גבעתיים" מטעם עיריית גבעתיים, בטקס שנערך בסימן 100 שנה לגבעתיים.
נפטרה ב-10 באפריל 2024 בגיל 101, והובאה למנוחות בבית העלמין בחולון.
10 רקודי עם (דבקות), (תווים), ערכה ביחד עם שלמה קפלן, סדרה: ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב, מספר 168, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תל אביב, 1971, (22 עמודים).
מחולות עם, ערכה ביחד עם שלמה קפלן (עריכה מוזיקלית), ואורה מאייר קוסטר, עריכה גרפית וכותרות : כ' חובב, רשומים : א.
כוסט, סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב מספר 168, הוצאת תרבות וחינוך בשיתוף עם המחלקה לריקודי עם, 1968, (1 כרך תווים, 138 עמודים).
זמר ומחול, 25 ניגונים ומחולות עם, (תווים), ערכה ביחד עם שלמה קפלן, סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב, מספר 099, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תשי"ז, 1957, (1 כרך, 39 עמודים).
זמר ומחול, 27 ניגונים ומחולות עם, (תווים), ערכה עם שלמה קפלן, סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב מספר 122, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תשכ"א, 1961. (1 כרך תווים, 47 עמודים).
זמר למחול, 22 ניגונים ומחולות עם, ערכה ביחד עם שלמה קפלן, סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב, מספר 092, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תל אביב, תשט"ו, 1956, (1 כרך תווים, 32 עמודים).
מדריך למורים לביצוע מחולות עם בבית-הספר, (עשרים למדינת ישראל: מדריך למורה: ד'), כתבו: תרצה הודס, שלום חרמון, הוצאת משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים – היחידה לחינוך חברתי, תשכ"ח, 1968, (39 עמודים).
תרצה טנאי (2 ביולי 1920 – 1 ביולי 2009) הייתה מאיירת וציירת ישראלית.
תרצה טנאי נולדה בהולנד ליהושע ברנדשטטר ורחל קטינקא, שם שהו הוריה בשליחות חקלאית.
כשהייתה בת שנה וחצי חזרה המשפחה לארץ ישראל ועלתה על אדמת קיבוץ בית אלפא.
תחילה, הייתה תרצה הילדה היחידה בקיבוץ.
בגיל 10, לאחר הפרידה של הוריה, עברה עם אמה ואחותה הצעירה, הגר, לתל אביב.
בהמשך נישאה אמה בשנית למחנך והמשורר אהרן זאב.
תרצה וזאב היו בקשרים טובים והיא אף איירה כמה מספריו בשנים שלאחר מכן.
היא למדה ציור אצל דוד הנדלר, משה קסטל ומשה מוקדי (בן-דודתה), וכן למדה פיסול אצל משה ציפר.
משנת 1940 למדה בבצלאל במשך שנתיים.
החל משנת 1940 החלה לאייר ספרי ילדים, והמשיכה בעיסוק זה עד שנת 1990. איירה יותר מ-250 ספרי ילדים, וכן ציירה לעיתוני הילדים "דבר לילדים" ו"משמר לילדים".
בתל אביב הכירה את המשורר והסופר שלמה טנאי והשניים נישאו בט"ו באב, 1946.
לאחר נישואיה יצאה עם בעלה לפריז, שם למדה ציור באקדמיה ואצל דוֹבּרַנסקי (Dobrinsky).
טנאי איירה את ספריהם של הסופרים והמשוררים קדיה מולודובסקי, אהרן זאב, מרים ילן-שטקליס, אנדה עמיר-פינקרפלד, משה שמיר, שלמה טנאי, אוריאל אופק, אפרים תלמי, מיכאל דשא, בנימין טנא, מתתיהו שלם, זרובבל גלעד, דבורה עומר, גלילה רון־פדר-עמית ואחרים.
פעמים רבות חתמה בשם "תרצה" בלבד.
הספר "פתחו את השער" של קדיה מולודובסקי, הוא אחד הספרים הראשונים והידועים אותו איירה.
תחילה חששה לאייר את הספר, מכיוון שחשה שאינה האישה המתאימה לתאר שירים המבוססים על הווי החיים בפולין, בהיותה מעורה כל כך בנוף ובהוויה הישראלית.
בסופו של דבר נאותה לכך, ולאחר שהחלה בעבודתה על הספר היא השתכנעה "שכל התמונות וההוויה של העולם היהודי הזה קיימים בי ואני חלק ממנו".
בשנת 1956 זכתה בפרס יציב לספרות הילדים מטעם דבר לילדים.
בשנת 1995 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולי ספרי ילדים ובהם בול הכולל איור של תרצה טנאי לעטיפת הספר אצו רצו גמדים מאת מרים ילן-שטקליס.
טנאי הציגה שתי תערוכות יחיד של יצירותיה בצבעי שמן ובצבעי מים.
הייתה נשואה למשורר שלמה טנאי עד פטירתו בשנת 2000, ואיירה ספרים רבים משלו.
אחותה הצעירה, הגר ברץ, נישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ.
אחיה למחצה הצעיר, עמוס מוקדי (בנו של אביה ומרגוט קלאוזנר) הוא פעיל חברתי ויוצר.
טנאי היא אחייניתה (בת אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודניתה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים; דודניתו (בת אחיו של אביו) של הצייר משה מוקדי; ודודנית שנייה (מצד אביה) של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר) ומהנדס האווירונאוטיקה פרופ' יוסף זינגר.
תרצה טנאי נפטרה בתל אביב בשנת 2009. נקברה בבית העלמין ירקון.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי תרבות בתל אביב, הוצבה בספטמבר 2017 לוחית זיכרון משותפת לתרצה טנאי ולבעלה המשורר שלמה טנאי בכניסה לבית בו התגוררו ברחוב דפנה 20 בתל אביב.
תַּרְשִׁים (בלועזית: דִּיאַגְרָמָה) הוא דרך הצגה חזותית של מידע, באמצעות סמלים דו־ממדיים מוסכמים ומשמעות מוסכמת למיקום תצוגתם על משטח התצוגה.
סוגים עיקריים של תרשימים הם:
גרף: תרשים המשמש להצגה חזותית של מידע כמותי.
גרף עמודות: גרף המתאר את החלוקה הפנימית בתוך נתון מסוים, כלומר הוא מציג שכיחויות.
גרף עוגה: גרף המראה את היחס בין החלקים לבין השלם ובינם לבין עצמם, כלומר את התפלגות השלם לחלקים היחסיים.
גרף רציף: גרף זה מתאר רצף וקשר בין מספר משתנים.
גרף שטח: מבוסס על הגרף הרציף.
בגרף, השטח שבין ציר ה־x לבין העקומה צבוע, ולרוב מופיעים מספר שטחים, לשם השוואה ביניהם.
גרף פיזור (scatter plot): גרף המציג אוסף תצפיות לא רציפות.
גרף נרות יפניים: גרף המשמש בניתוח טכני.
עץ: תרשים המתאר את מבנהו של עצם בעל מבנה היררכי.
תרשים ארגוני: תרשים המציג את מבנהו של ארגון מסוים.
עץ משחק: גרף מכוון שצמתיו הם מצבים של משחק וקשתותיו הם מהלכים במשחק.
תרשים עץ (הסתברות): בתורת ההסתברות, ניתן להישתמש בתרשים עץ (דיאגרמת עץ) כדי לייצג מרחב הסתברות.
אילן יוחסין: תרשים המציג את חבריה של משפחה מסוימת ואת הקשרים ביניהם (הורות, נישואים וכדומה).
תרשים זרימה: תרשים המציג את שלביו של תהליך כרצף של החלטות ופעולות.
תרשים זרימת נתונים: כלי בהנדסת תוכנה המהווה צורה חזותית של הצגת תהליכי עיבוד נתונים המתרחשים במערכת מידע.
מפה: תרשים המציג מידע גאוגרפי: חלוקת שטח לאזורים, צפיפות אוכלוסייה לפי אזורים ועוד.
דיאגרמת ון: במתמטיקה: תרשים המבטא קשרים בין קבוצות.
שרטוט טכני: תרשים מדויקים של עצמים לצרכים טכניים.
הדוגמה שמשמאל מצדיקה את האמרה "תמונה אחת שווה יותר מאלף מילים", משום שבה התרשים אינו משמש לקישוט, אלא תורם רבות להבנת הנושא.
בכתבה העוסקת בעשירים שהונם עולה על מיליארד דולר, התלבטו עורכי כתב העת "פורצ'ן" (Fortune) כיצד להמחיש לקורא את משמעותו של סכום אדיר זה.
לשם כך ציירו בשולי הכתבה קובייה שאורך צלעה 10 יחידות, את הקובייה הקטנה שבפינה (שגודל צלעה יחידה אחת) צבעו באדום, והוסיפו הערה שאם קובייה קטנה זו שקולה למיליון דולר, הקובייה הגדולה שקולה למיליארד דולר.
תרשים המפורסם במידע הרב הנכלל בו הוא המפה ששרטט המהנדס הצרפתי שארל ז'וזף מינארד, שבה מתוארת פלישתו של נפוליאון לרוסיה במלחמת רוסיה–צרפת (1812).
במפה מוצגים מסלול המסע, הירידה ההדרגתית בגודל הצבא לאורך המסע, הטמפרטורה בדרך חזרה (טמפרטורה שהשפיעה רבות על האבדות בתקופה זו) ונתונים נוספים.
דחיסת מידע רב בתרשים יחיד מעבירה לקורא מידע רב בבת־אחת, אולם יש להיזהר שלא להגיע לעומס יתר.
שימוש נבון בצבע מאפשר הכללת מידע נוסף בתרשים מבלי לייגע את הקורא.
דוגמה לכך מופיעה באטלסים, שבהם צבוע הים בגוונים שונים של כחול, כך שהצבע מעיד לא רק על גבולות הים אלא גם על עומק המים בו.
תרפיית קְרַנְיוֹסַקְרָל היא שיטת טיפול ברפואה משלימה המתבצעת באמצעות מגע ומישוש.
מתרגלי השיטה טוענים כי היא מאזנת את תנודת נוזל המוח והשדרה ובכך כביכול מחזקת את כוח הריפוי הפנימי.
אין ראיות לאפקטיביות של השיטה והיא נחשבת לפסאודו-מדעית.
שיטת קרניוסקרל פותחה בשנת 1930 על ידי האוסטאופת ד"ר ווילאם סטרלנד (William Garner Sutherland, 1873-1954), שטען כי בהיותו סטודנט מצא כי ניסיונו מתנגש עם מה שנלמד אז בבית הספר לרפואה שאין תנועה בין עצמות הגולגולת של האדם.
סטרלנד המשיך במחקריו עד שמצא, לדבריו, כי קיימת תנועה, ותדירותה ואיכותה מעידה על המצב הבריאותי, הנפשי והפיזי, של האדם.
מתוך התבוננות בצורת עצמות הגולגולת למד שיש ביניהן חפיפה מסוימת, שהזכירה לו זימי דג.
סטרלנד הסיק שייתכן שהמטרה של צורה זו היא לאפשר תנועת נשימה בין העצמות.
הוא הניח כי חוסר תנועה עלול לגרום לבעיות שונות.
בניסוי שערך סטרלנד חבש קסדה מיוחדת, שהפעילה לחץ על אזורים שונים בגולגולתו, הוא מצא, לדבריו, שהלחץ במקומות מסוימים מביא לשינויים פיזיים, ובהם הפרעות עיכול, נשימה או כאבי ראש ולשינויים מנטליים - חוסר שקט, כעס, ירידה בזיכרון, פגיעה ביכולת הדיבור ועוד.
סטרלנד טען כי התנועה של מערכת העצמות בגולגולת היא תנועה עדינה של התכווצות והתרחבות, אשר עובדת בתנועה מחזורית ובלתי רצונית.
כל הגוף נע, כביכול, עם תנועה זו, והיא אינה תלויה בקצב הלב או הנשימה.
על בסיס הניסוי טבע סטרלנד את המונח "נשימת החיים", ופיתח את שיטת קרניוסקרל.
תרפיית קרניוסקרל איננה מגובה במחקרים מדעיים ואף עומדות בסתירה לעובדות מבוססות בביולוגיה וברפואה.
המנגנון המכני של המערכת הקרניוסקרלית
לפי השיטה, קיימים חמישה ביטויים פיזיולוגיים למערכת הנשימה הראשונית:
תנועה של עצם העצה בין עצמות האגן
הגישה הביודינמית - בגישה זו, אותה מובילים פרנקלין סילס, ה' מילן ורונלד בייקר, הדגש הוא בהקשבה ובמתן האפשרות למערכת הפנימית להתחבר אל כוח הריפוי הפנימי, על מנת למצוא את האיזון והבריאות.
תפקיד המטפל הוא להתבונן ולהקשיב על מנת לשפר את ביטוי נשימת החיים בגוף, האחראית על תפקוד המגנון המכני-פיזיולוגי בגוף.
הגישה המכנית - על פי ד"ר ג'ון אפלדג'ר.
בגישה זו מושם דגש על תיקון המנגנון המכני כמו בטיפול אוסטאופתי הכולל הפעלת מניפולציות עדינות, לתיקון תנועתיות המערכת הקרניוסקרלית.
מטרת הטיפול היא לשפר את המנגנון המכני של מערכת הקרניוסקרל כדי לחזור לאיזון פיזי ונפשי.
באוקטובר 2012 ביצע אדזארד ארנסט - רופא חוקר, סקירה שיטתית של ניסויים קליניים רנדומלים, שנעשו בטיפול קרניוסקרל.
מסקנתו הייתה, שמלבד השפעות אקראיות, שיטת הטיפול אינה מבוססת על הוכחות שעלו מניסויים קליניים קפדניים.
תרצה גרנות (12 בדצמבר 1949 – 27 במאי 2010) הייתה אשת פרסום ישראלית, פזמונאית ומשוררת, שנמנתה עם הדמויות הבולטות בתחום הקופירייטינג והקריאייטיב בישראל.
לאחר שירותה הצבאי עברה לגור בירושלים, שם עבדה ברשות השידור כמזכירה ולאחר מכן כמפיקה.
ב־1974 שודרה ברשת BBC TWO תוכנית דוקומנטרית בת כשעה על חייה כצעירה בישראל.
החלה את הקריירה בתחום הפרסום במשרד הפרסום אריאלי.
בשנת 1989 פרשה מעבודתה שם ופתחה יחד עם מוטי מורל קורס לקופירייטינג.
נחשבה לאחת המובילות בענף הקופירייטינג; עם הסיסמאות הזכורות שהגתה נמנים השם "טיטולים", והסיסמאות "אם שותים לא נוהגים", "אלימות – זה לא ייפתר אם לא תספר" ועוד.
בשנת 1990, תרצה גרנות, מוטי מורל ונשר איתן (מייסדי איגוד הקופירייטרים בישראל), יסדו עם איגוד המפרסמים בישראל את בית הספר הראשון לקופירייטינג בישראל.
גרנות המשיכה ללמד את התחום במשך יותר מ-20 שנה.
בעקבות פרישתו של מורל בשנת 1992, הקימה גרנות את המכללה לתקשורת ופרסום (ACC תרצה גרנות).
הייתה נשואה לזמר דני גרנות, ממנו התגרשה בתחילת שנות ה-90, ושלחלק מתמלילי שיריו הייתה אחראית.
לזוג בן - מתן, שהחל לנהל את המכללה לאחר מותה ב-27 במאי 2010 בעקבות מחלת הסרטן.
חשיפה ממושכת היא שיטת טיפול השייכת לתחום הטיפול ההתנהגותי ולתחום הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי שנועדה לטפל באנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
השיטה מתאפיינת בחשיפה דמיונית מבוקרת ומתמשכת לאירוע הטראומטי כדי לאפשר למטופל לחוות אותו מחדש באופן הדרגתי ולאורך זמן.
השיטה זוכה לשימוש נרחב בארצות שונות ככלי לטיפול בנפגעי אונס, התעללות בילדים, הלם קרב, תאונות דרכים, אסונות טבע ועוד.
חשיפה ממושכת היא שיטה שהוכחה כיעילה לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) ובדיכאון, חרדה וכעס המלווים אותה.
השיטה, המתבססת על עקרונות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי, נבדקה במחקרים אמפיריים ב-20 השנים האחרונות ונמצאה באופן מובהק כיעילה ומביאה להורדה משמעותית של הסימפטומים אצל יותר מ-80% מהמטופלים.
בין תוצאות הטיפול, הגברת תחושת השליטה העצמית והפחתת חוסר האונים בקרב המטופלים.
השיטה מבוססת על חשיפה חוזרת של האירוע הטראומטי בדמיון של הנפגע באופן מבוקר ומתמשך, במטרה להביא להתמודדות עם המחשבות האובססיביות ועם ניסיונות ההימנעות של הנפגעים מזיכרונות הקשורים בטראומה.
החשיפה מאפשרת למטופל להפריד בין אירוע הטראומה ובין אירועים אחרים וכך להפסיק לחוות את המציאות כמסוכנת.
את השיטה והתאוריה שבבסיסה, פיתחה פרופ' עדנה פואה החל משנת 1982. התאוריה גורסת שתבניות פחד פתולוגיות נוצרות במידה רבה כתוצאה מהימנעות של הנפגע מעיבוד החוויות השליליות: כשהמחשבות על הטראומה עולות, נפגעים מנסים להדחיק ולא לנסות לעבד אותן.
הטיפול מורכב מ-8 עד 14 פגישות של שעה וחצי בתדירות של פגישה לשבוע.
במהלכו מנסה המטפל לאפשר למטופל להעניק פרשנות חדשה לזיכרונות הטראומטיים ובכך להגדיר מחדש את הרגשות הקשורים בהם.
באופן זה המטופל יכול לשלוט בזיכרון ולהבין שהחרדה ממנה הוא סובל אינה משקפת בהכרח את המציאות ותומכת בהתמודדות איתה.
המחשבה השגויה של הנפגע היא שהחרדה תימשך לנצח, אלא אם ינקוט בגישה של הימנעות.
להימנעות שני מרכיבים: הימנעות מלחשוב על הטראומה מתוך פחד להרגיש מצוקה, להישבר או להשתגע, והימנעות מהליכה אל מקומות המעלים מחשבות אודות האירוע הטראומטי, מתוך פחד להיחשף שוב.
הטיפול מעלה את הזיכרון הטראומטי ומביא את המטופל לא לראות בו אויב אלא להבין שזהו זיכרון, גם אם קשה מאוד, אותו צריך לעבד וללמוד לחיות איתו.
במסגרת הטיפול, הנפגע מתבקש לספר על הטראומה תוך שימוש בזמן הווה.
זאת על מנת ליצור אצל הנפגע חיבור רגשי לסיפור אשר יאפשר עיבוד רגשי של החוויה.
הסיפור מוקלט והמטופל מתבקש להאזין לו בבית פעם אחר פעם.
בהתחלה ההקשבה הזו קשה מאוד למטופל, אך עם הזמן היא הולכת ונהיית קשה פחות והמטופל מתרגל לסיפור.
החרדה יורדת והוא מגלה ששום דבר נורא לא קורה לו והוא לא מתפרק.
המטופל מרגיש שהזיכרון הטראומטי ששלט בו בתחילה, נתון עתה לשליטתו.
בסוף הטיפול הזיכרון מקבל משמעות אחרת ופעמים רבות מטופלים אף מגלים פרטים חדשים שמשנים את משמעותו של הסיפור, פרטים שלא יכלו לעלות בשלב ההדחקה.
תרצה יובל אלחנתי (3 במרץ 1943 – 27 בדצמבר 2000) הייתה עורכת האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל, שלאחר מותה נקראה על שמה.
נולדה ליוליוס ולפאני וגשל בתל אביב, במשפחה בת שלושה ילדים.
למדה בבית הספר העממי "מוריה" ובתיכון צייטלין.
הייתה חברה בתנועת בני עקיבא, במסגרתה הצטרפה לגרעין מרחבים והייתה בהכשרה בעין צורים, בנח"ל ובהיאחזות בבארותיים.
היא עברתה את שמה ליובל ולאחר שנישאה למשה אלחנתי הוסיפה את שמו לשמה.
עבדה בחברת ההפקות "במות" של יעקב אגמון וכך הגיעה לגלי צה"ל.
עד מהרה נקלטה בתחנה וערכה שורה ארוכה של תוכניות אומר נחשבות.
בין השאר ערכה את סדרת התוכניות "עולמם של...", ועל אחת מתוכניות אלה, "עולמה של יולדת" קיבלה את פרס רשות השידור.
בשנת 1977 שכנע אותה מרדכי נאור לקחת על עצמה את הפקת ועריכת תוכניות האוניברסיטה המשודרת, אותן הובילה מאז באופן עצמאי ולפי החלטותיה.
יחד עם תמר לוטן מהטלוויזיה החינוכית הישראלית גיבשה את תוכניות "אסכולה" למדע פופולרי.
יובל נפטרה ממחלת הסרטן ונטמנה בבית עלמין ירקון.
הותירה את בעלה ושני בנים.
תרקוד הוא האלבום ה-15 של הזמר שלמה ארצי שיצא במרץ 1984 בחברת התקליטים הד ארצי.
האלבום הוקלט בשנת 1983, באולפני "רולי" בגבעתיים.
ארצי כתב והלחין את כל השירים.
מאלבום זה בלטו השירים: "רוב הזמן את אשתי" (מקום שלישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ד ו"תרקוד" (מקום ראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'), וכן השירים "מה רצינו להגיד" ו"צריך להתקדם".
אלבום זה הכתיר את ארצי כזמר השנה של רשת ג' לשנת תשמ"ד.
האלבום הוקלט בשנת 1983 באולפני "רולי" בגבעתיים.
המוזיקה באלבום נוגנה עם מערכת התופים האלקטרונית Linn Drum, עם פסנתר אקוסטי של חברת ימאהה, קלידי פנדר רודס והסינטיסייזרים Yamaha DX7, Korg Polysix ו-ARP 2600.
האלבום הופץ בתקליטים, קלטות אודיו ובתקליטורים.