tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשף המסכות (באיטלקית: Un ballo in maschera) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת אנטוניו סומה.
הלברית מבוססת על לברית בשם "גוסטב השלישי" מאת אז'ן סקריב אותה הלחין דניאל אובר בשנת 1833. הבכורה הוצגה בתיאטרון אפולו ברומא ב-17 בפברואר 1859.
סיפור האופרה מבוסס באופן רופף על הרצח ההיסטורי של המלך גוסטב השלישי, מלך שוודיה, אך כמו ברבות מהאופרות של ורדי, ומאחר וורדי נאלץ לשנות את הסיפור מסיבות פוליטיות, אין קשר היסטורי ישיר בין האופרה למקרה.
תיאטרון סן קרלו בנאפולי הזמין אצל ורדי מוזיקה ללברית "גוסטב השלישי" מאת סקריב.
הלברית של סקריב מבוססת על הסיפור ההיסטורי של רצח גוסטב השלישי מלך שוודיה, שנרצח בנשף מסכות בעקבות קנוניה פוליטית שנרקמה נגדו.
בעקבות ניסיון התנקשות בנפוליאון השלישי בינואר 1858 בפריז, סירב הצנזור בנאפולי להעלות אופרה שעוסקת בהתנקשות במלך.
ורדי סירב להתאים את המוזיקה ללברית אחרת, וכך עזב את נאפולי למרות שהחזרות היו בעיצומן.
מתיאטרון אפולו שברומא פנו אליו בבקשה לשנות מעט את פרטי העלילה, ולהעבירה לתקופה הקולוניאלית באמריקה, בה העלילה מתרחשת בבוסטון בשלהי המאה ה-18. במקום מלך שוודיה מדובר במושל בוסטון ובמקום בני אצולה שוודים, חבורת עבדים כושים משוחררים.
ורדי הסכים, ואת הלברית המחודשת כתב אנטוניו סומה.
רוב ההפקות ממקמות את העלילה בבוסטון, אך בשנות החמישים היו מספר הפקות אירופיות שהחזירו את העלילה למיקומה ההיסטורי.
הגדילה לעשות האופרה המלכותית השוודית, בה שוחזרו העובדות ההיסטוריות לפרטיהן בדייקנות.
תמונה ראשונה - אולם קבלת קהל בבית המושל
באולם ממתינים לריקרדו אנשי הפמליה שלו, אנשי צבא ופשוטי העם, המבקשים להציג בפניו בקשות ועניינים שונים.
באולם נמצאים גם סמואל ותומאסו המבקשים לרצוח את ריקרדו.
ריקרדו מגיע, אך ראשו עסוק בנשף המסכות אותו הוא מארגן.
רשימת המוזמנים לנשף מובאת לעיונו ובה הוא מוצא את חברו ויד ימינו רנאטו ואת אשתו אמליה, אשר בה ריקרדו מאוהב בסתר (האריה: La rivedrà nell'estasi).
רנאטו נכנס ומנסה להזהיר את ריקרדו מפני מזימה שנרקמת לרצוח אותו.
שר המשפטים מיידע את ריקרדו על בעלת אוב ומגדת עתידות בשם אולריקה שבביתה נרקמות מזימות.
ריקרדו מתעניין באולריקה ומתכנן ללכת אליה עם פמלייתו מחופשים, כדי לתהות על קנקנה.
תמונה שנייה - הבקתה של אולריקה
אולריקה מכינה שיקוי קסמים בסיר וממלמלת את מילות הכישוף.
הוא מתייחס לנבואותיה של אולריקה בבדיחות דעת, ומחזק רושם זה ב"מוטיב הצחוק" המשולב בשירתו.
(אנריקו קארוזו הוסיף על מוטיב זה צחקוקים בין המוטיבים, אך ממשיכיו, בהם פבארוטי, נמנעו מכך והסתפקו במוטיב של ורדי.) המלח סילוואנו שהמתין לתורו, מבקש מאולריקה לנבא את עתידו, והיא אומרת לו כי הוא יועלה בדרגה ויתעשר.
ריקרדו מגשים את הנבואה במקום, בשלשלו כסף וכתב מינוי לקצין לכיסו של סילוואנו מבלי שירגיש.
אמליה נכנסת ומבקשת לדבר עם אולריקה ביחידות.
ריקרדו מתחבא כדי לצותת דבריה.
אמליה מספרת לאולריקה שהיא אוהבת בסתר גבר זר ומבקשת ממנה שיקוי נגד אהבה אסורה זו.
אולריקה מורה לקטוף איזה צמח נדיר שצומח במקום מסוים עבור השיקוי.
לאחר שאמליה הולכת, ריקרדו נכנס עם כל פמלייתו ושואל את אולריקה לעתידו.
היא עונה לו שהאדם הבא שילחץ את ידו יהיה הרוצח שלו.
רנאטו נכנס לוחץ את ידו של ריקרדו ומזהיר אותו מפני המזימה.
ריקרדו מזלזל בנבואה מאחר שנאמנותו של רנאטו ידועה לכל.
מקום הוצאה להורג שומם מחוץ לעיר
באמצע הלילה, אמליה מגיעה לאסוף את הצמח בשביל שיקוי הפלא.
ריקרדו, שרואה את גודל אימתה, יוצא ממחבואו ומתלווה אליה.
הוא מבקש לדעת מיהו הגבר אותו היא אוהבת, אמליה משיבה לו כי הוא האדם, אך היא מתכוונת להישאר נאמנה לבעלה.
ריקרדו מגלה לה את אהבתו אליה.
לפתע מופיע רנאטו, אמליה ממהרת להסתיר את פניה בצעיף.
רנאטו שוב מזהיר את ריקרדו שיזהר מאחר שהקושרים רודפים אחריו ורוצים לרצוח אותו.
ריקרדו עוזב ומבקש מרנאטו ללוות את האישה חזרה לעיר.
הרוצחים מגיעים למקום, תופסים את השניים, ודורשים לדעת מי המסתתר מתחת לצעיף.
כאשר רנאטו שולף את חרבו והרוצחים עומדים להרוג אותו, אמליה מסירה את הצעיף כדי להגן על בעלה.
רנאטו המזועזע בטוח כי אשתו בגדה בו עם ריקרדו, מבקש להפגש עם סמואל ותומאסו למחרת, וגורר את אמליה הביתה.
תמונה ראשונה - בית רנאטו
רנאטו רוצה להרוג את אמליה על בגידתה, היא מתחננת כי היא חפה מפשע, אך רנאטו לא שועה לתחנוניה.
אמליה מבקשת לראות את בנה בפעם האחרונה (Morrò, ma prima in grazia) אריה זו מושרת לאחר פסק-זמן של שקט מוחלט, בניגוד לנגינת התזמורת הדרמטית והרועמת בפתיחה לתמונה ומלווה בנגינת צ'לו בלבד, דבר המוסיף לה דרמטיות ועומק ומדגישים את השינוי העומד להתחולל בנפשו של רנאטו כתוצאה מפנייתה הנרגשת של אמליה.
רנאטו מגיע למסקנה שמי שצריך למות זה ריקרדו ולא אמליה (Eri tu che macchiavi quell'anima).
תומאסו וסמואל מגיעים, רנאטו מבקש להשתתף במזימה.
הם מחליטים כי הגרלה תקבע מי יהיה הרוצח בפועל.
הם מכריחים את אמליה להוציא את פתק ההגרלה, ורנאטו עולה בהגרלה.
אמליה מבינה מה הם זוממים, וכאשר אוסקר המשרת מגיע ומוסר לה את ההזמנה לנשף המסכות של ריקרדו, היא מוסרת לו מכתב אזהרה לריקרדו.
תמונה שנייה - חדר העבודה של ריקרדו
למרות שריקרדו אינו יודע דבר על כך שרנאטו גילה את זהותה של אמליה, הוא מחליט כי עדיף לו לא להמשיך את הקשר עם אמיליה ולשלוח את הזוג חזרה לאנגליה.
אוסקר מופיע ומוסר את המכתב של אמליה מבלי לחשוף את זהותה.
רנאטו מנסה לגלות מאוסקר המשרת תחת איזו תחפושת מסתתר ריקרדו.
אוסקר מנסה לסרב (Saper vorreste), אך בסוף נשבר ומגלה לו.
אמליה מחופשת אף היא נגשת לריקרדו ומזהירה אותו שוב מפני הרצח, ריקרדו מזהה אותה ואומר לה כי זוהי פגישתם האחרונה ומחר עליהם להפליג לאנגליה.
לפתע רנאטו מופיע ודוקר את ריקרדו.
ברגעיו האחרונים ריקרדו אומר לרנאטו שאשתו לא בגדה בו, מבקש ממנו לחון את הקושרים, נפרד לשלום מכל הסובבים ומת מפצעיו.
נשָק הוא אדם המופקד על נשקייה, ואחראי על הטיפול, התחזוקה, התיקון והבטיחות של כלי הנשק והתחמושת.
בישראל ובמרבית מדינות העולם פועלים נשקים במסגרות צבאיות או במסגרת ארגונים ביטחוניים (למשל, המשטרה).
עם זאת, קיימים גם נשקים המטפלים בנשקי ציד או ספורט (למשל: במועדוני קליעה).
בישראל נערכת הכשרתם של נשקים בקורסים צבאיים וקדם צבאיים.
גם נשים משרתות כנשקיות בצה"ל.
בנשקיה בצה"ל קיימת חלוקת תפקידים בין חיל הלוגיסטיקה שאחראי על אספקה, ניפוק והפקדה של כלי הנשק לחיילים, לבין חיל הטכנולוגיה והאחזקה האחראי את התחזוקה הטכנית של הכלים.
בעבר, טיפלו נשקים גם בנשקים שאינם כלי ירי, כגון מגינים, חרבות, שריונות (ובפרט שריוני לוחות), חץ וקשת, נשקי מוט וכלי נשק קדומים אחרים.
קיימים נשקים המתמחים בכלי נשק היסטוריים ומספקים אותם כאמצעי תפאורה לסרטי קולנוע ולאגודות שחזור היסטורי.
נשפי השוטר החשאי הוא שמם הקיבוצי של סדרת מופעי צדקה בריטיים מבוססי מופעי הומור ומוזיקה, שהכנסותיהם מועברים לארגון אמנסטי אינטרנשיונל והם מעלים על נס את חופש הביטוי כפי שהוא בא לידי ביטוי במערכונים עוקצניים ושירי מחאה.
כל המופעים צולמו, הוקלטו והופצו כסרטי קולנוע ו-DVD ועל גבי תקליטים.
המופעים החלו כאשר ראשי ארגון אמנסטי ביקשו ליצור דעת קהל חיובית לארגון בבריטניה ופנו לשם כך לאיש מונתי פייטון ג'ון קליז על מנת שיסייע לקבץ חברים ולהעלות מופע קומי.
סדרת המופעים צברה קהל אוהדים בבריטניה ומחוצה לה עקב החופש האמנותי המוחלט שניתן לאמנים להעלות מערכונים ללא כל צנזורה.
המופעים בשנים 1976–1981 היו הפופולריים ביותר ועיקרם היו ההופעות הקומיות.
לאחר תקופה מסוימת של שקיעה בפופולריות בין 1991 ל-2006, בהם התקיימו מופעים בפורמט דומה, אך בהיקף קטן ובתפוצה בריטית ולא כלל-עולמית, שבה הסדרה לפופולריות ששיאה במופע שהתקיים לראשונה בארצות הברית, במרץ 2012, ברדיו סיטי בניו יורק בהשתתפות חברי מונטי פייתון, הלהקות קולדפליי וממפורד ובניו ובהנחיית סטטלר ווולדורף מן החבובות.
המופעים מתבססים על שילוב בין מערכונים קומיים מהמיטב של תוכניות הטלוויזיה הבריטיות בבימוי חדש (למשל שילוב קומיקאים אורחים כרואן אטקינסון במערכון של מונטי פייתון) לבין מוזיקת רוק.
המופע מציג פעמים רבות שילובים חד פעמיים בין צמדים הן בתחום ההומור והן בתחום המוזיקה ואיחודים (טרי ג'ונס מחליף את דאדלי מור המנוח במערכון שביצע עם בן-זוגו פיטר קוק, סטינג שר עם פיל קולינס, איחוד בין ג'ף בק לאריק קלפטון בשירו של בוב דילן "I Shall Be Released" ועוד).
במופעי 2006 ו-2012 השתתפו במופעים גם אמנים אמריקאים, כגון שרה סילברמן וסת' גרין, שלרוב מתבדחים על ההבדלים בין בריטניה לארצות הברית.
בטבלה כלולים רק מופעי ההומור הבריטיים שהפיקה אמנסטי בסדרה, ללא מופעי הצדקה והקונצרטים האחרים שהתקיימו ושלא נשאו את האופי הבריטי הייחודי של נשפי השוטר החשאי.
תאריכים שם המופע מקום אמנים בולטים הערה 1-3 באפריל 1976 תיאטרון הוד מלכותה מונטי פייתון, חברי מופע " Beyond The Fringe", חברי תוכנית הטלוויזיה "The Goodies"המופע הראשון.
לראשונה התקיים המופע בארצות הברית, הקדים דברים: הארכיבישוף הדרום אפריקאי, חתן פרס נובל לשלום, דזמונד טוטו.
חברי מונתי פייטון שלא השתתפו באירוע הופיעו מדי פעם על גבי מסכי וידאו ובפיהם תירוץ מופרך מדוע נמנע מהם להגיע.
נשף הסיום הוא אירוע רשמי שנועד לציין את סיום הלימודים התיכוניים.
הנשף נערך לרוב בשנת הלימודים האחרונה של בית הספר התיכון.
נשף הסיום מופיע רבות בתרבות הפופולרית ובמיוחד בקולנוע ובטלוויזיה האמריקאיים.
נהוג להציג במהלך הנשף את מלכו ומלכתו.
אלו הם לרוב התלמידים הפופולריים ביותר בשכבה.
הבנים לובשים בדרך כלל חליפות שחורות בנשף הסיום, חליפות טוקסידו או חליפות לבנות רשמיות.
במרבית האירועים, החליפה היא חליפה מושכרת ליום הנשף או למספר ימים.
הבנות לובשות שמלות ערב ועונדות תכשיטים שונים כגון עגילים יקרים או מחרוזות.
כמו כן, הבנות מעצבות את שיערן לערב הנשף על מנת שיהיה ייחודי ומרשים (סלסול, צביעה החלקה וכו').
לפני הכניסה זוגות הנשף מצטלמים בחצר או בגינה מחוץ לאולם הנשף.
מנהג נפוץ נוסף הוא שהזוגות מצטלמים למזכרת בביתו של אחד מבני הזוג לפני ההגעה לנשף.
המנהג הנפוץ ביותר של נשף הסיום הוא השכרת לימוזינה על ידי המוזמנים לנשף והגעה בה לאולם הנשף המושכר או לאולם הספורט בבית הספר.
יש בתי ספר שעורכים את נשף הסיום בחדר אירועים של בית מלון או באולם שבו עורכים חתונות.
בארצות הברית ההוצאה הממוצעת על נשף הסיום בשנת 2012 עמדה על 1,078 דולר ובשנת 2013 על 1,139 דולר.
בישראל, מסיבות סיום הלימודים התיכוניים לרוב משלבות מופע וטקס סיום צנוע שלאחריהם מתקיימת מסיבת ריקודים.
בשנים האחרונות, בהשפעת התרבות האמריקאית, יותר ויותר בוגרים מחליטים לערוך נשף סיום לפי המסורת בארצות הברית שכולל שכירת לימוזינות, הכרזת מלך ומלכת נשף ולבוש יוקרתי, אם כי חלק מבתי הספר לא תומכים בפעילויות אלו.
בארצות הברית, ישנם בתי ספר שמרשים רק לתלמידים הבוגרים לערוך נשף סיום.
בתי ספר אחרים מרשים גם לבוגרי הכיתה ה-11 לערוך נשף, ובתי ספר ספורים מרשים גם לבוגרי הכיתה ה-10 וה-9 לערוך נשף.
ישנם מקרים שבהם מתקיים נשף משולב של בוגרים ושל תלמידים חדשים.
יש בתי ספר בארצות הברית שאינם רוצים לערוך מסיבת ריקודים, ובמקומה הם עורכים סעודה.
בשנים האחרונות החלה תופעה שבה בוגרים מבקשים מידוענים ומדוגמניות להשתתף בנשף הסיום.
בבולגריה, הנשף נקרא "אביטוריאנטסקי באל" והוא נערך בסוף שנת הלימודים ה-12, כאשר הבוגרים הם לרוב בני 18. ההכנות לנשף מתחילות בסוף שנת הלימודים ה-11, מאחר שמצופה מהבוגרים שיארגנו את כל הנשף בעצמם.
הנשף נערך בחודש מאי, לרוב בימים 23,24 או 25 בחודש לאחר שהבחינות מסתיימות.
התלמידים יכולים לבוא עם בן/בת זוג לאירוע שלרוב נערך במסעדה או במועדון.
בדרך כלל, לפני האירוע המרכזי, ישנה התכנסות גדולה לפני בניין התיכון שבו כל התלמידים מצטלמים וסופרים עד 12. בנשף עצמו, הנערך במסעדה או בית מלון משמיעים מוזיקה, לרוב מוזיקת פופ ורטרו.
התלמידים חופשיים לרקוד עם מי שהם חפצים, אפילו אם הם באו עם בן/בת זוג לנשף.
על פי רוב הבוגרים עורכים טיול שנמשך בין שלושה לחמישה ימים לאחר ליל הנשף.
האתרים הנפוצים ביותר הם חוף הים השחור או טורקיה.
ברומניה, מקיימים שני סוגים של נשפים: נשף לבוגרים שמסיימים את התיכון ונשף לתלמידים החדשים שהחלו את לימודיהם.
לרוב לא מדובר בנשפים רשמיים, כלומר אין בהם קוד לבוש מסוים.
מיקום הנשף נבחר על ידי סגל המורים והוא יכול להיות אולם הספורט של בית הספר, אולם הרצאות, מסעדה, מועדון וכו'.
נהוג לחייב את התלמידים בדמי כניסה לנשף על מנת לצמצם את ההפסד על הוצאתו.
להקה או מספר להקות וכן זמרים נשכרים לאירוע.
במרבית המקרים מאבטחים את האירוע, שכן תלמידים של בתי ספר אחרים מנסים להיכנס לנשף, והמקרה החריג היחידי שבו מכניסים אנשים שאינם תלמידים הוא רק אם הם קרובים של המוזמנים.
באופן כללי, הנשף של התלמידים החדשים יותר פופולרי, ונשפים כאלה מתפרסמים ברדיו.
תחנות הרדיו מנצלות את ההזדמנות על מנת לתווך בין המשתתפים לבין להקות או זמרים.
בגרמניה, הנשפים הם לא רשמיים ולרוב כוללים מספר פעילויות שאורגנו על ידי הבוגרים ומטרתם לצחוק על סגל המורים.
מה שיותר מזכיר את הנשף האמריקאי הוא חגיגת "אביבול", אירוע שמתקיים לאחר טקס הסיום הרשמי.
כאן הבוגרים לובשים חליפות ושמלות ערב.
האביבול מתנהל לרוב לפי תוכנית, שכוללת הקדמה, טקס הענקת פרסים לתלמידים וכן מופע של התלמידים ואף של המורים.
לאחר מכן מנגנת להקה או שמושמעת מוזיקה של תקליטן, כאשר המוזיקה הפותחת היא לרוב מוזיקת ואלס ולאחר מכן סוגי מוזיקה אחרות.
ניתן להגיש משקאות אלכוהוליים בטקס זה, מאחר שהגיל המינימלי החוקי לממכר אלכוהול עומד על 16 בגרמניה (עבור בירה ויין) ורוב הבוגרים הם כבר בני 18 בטקס.
באיטליה, ישנו טקס שמקביל לנשף סיום בשם "אי קאנטו גיורני" (מאה הימים), זוהי מסיבה לא רשמית שעורכים הבוגרים במקום לפי בחירתם החופשית מאה ימים לפני מבחני הסיום.
לרוב המסיבה לא נערכת בנוכחות כל התלמידים הבוגרים, אלא כל כיתה מקיימת לעצמה מסיבה בנפרד.
מקור שם הטקס הוא באקדמיות הצבאיות באיטליה מסוף שנת 1800, בהם החלו לספור את הימים לסוף המסלול החל מהיום המאה בשפה הפיימונטית.
ברוסיה, בלארוס ואוקראינה, נשפי הסיום נקראים "ויפוסקנוי וצ'ר" שמשמעו הוא ערב הבגרות.
הנשפים נערכים בין ה-18 ל-20 ביוני או בין ה-23 ל-25 בחודש יוני.
הסיבה שנשף הסיום לא נערך בימים 21 ו-22 ביוני הוא מפני שבשנת 1941 הנשפים נערכו ב-21 בחודש וב-22 גויסו כל הבוגרים לצבא עקב פלישת הצבא הגרמני.
תחילה מחולקות תעודות לבוגרים והתלמידים המצטיינים הם הראשונים לקבלן.
לאחר מכן, הנשף ממשיך כמסיבת בית ספר שלרוב כוללת ריקודים קלאסיים.
התלמידים רשאיים לבחור במסעדות, בתי קפה או בספינות כאתרי הנשף ולאו דווקא לקיימו בשטח בית הספר.
הנשפים יכולים להיערך במועדוני ריקודים, אבל הם חייבים להתחיל בריקוד ואלס.
בסיומו של ליל הנשף, המנהג במדינות אלו הוא לקיים "לילה לבן" שבו נשארים ערים ומטיילים עד לזריחה.
בפינלנד, המקבילה של נשף הסיום נקראת "ונהוג'ן טנסיט" (ריקודי זקנים") .
טקס זה נערך בחודש פברואר, כאשר התלמידים בשנה השלישית חדלים להגיע לבית הספר על מנת להתכונן לבחינות המסכמות שלהם, ותלמידי השנה השנייה הופכים לתלמידים הבוגרים ביותר בבית הספר.
התלמידים לומדים בין עשרה לחמישה עשר ריקודים שונים לטקס.
המנהג הישן היה להגיע לטקס בבגדים ישנים על מנת לשוות לתלמידים מראה בוגר יותר, אך כיום קוד הלבוש בטקס דומה לזה שבנשפים האמריקאים.
נַשֶּׁמֶת השכיבה (בלועזית: אוֹרְתוֹפְּנֵאָה, orthopnea) היא קוצר נשימה המתרחש בעת שכיבה במאוזן.
זהו לרוב תסמין של אי-ספיקת לב שמאלית ובצקת ריאות, שאז החדר השמאלי אינו מצליח לדחוף די דם למחזור הדם הסיסטמי, וכתוצאה מכך, בשילוב עם מעבר של נוזלים ממחזור הדם הסיסטמי בבטן ובגפיים התחתונות למחזור הדם הריאתי בעת שכיבה, עולה הלחץ בנימי הריאה ונוזלים יוצאים אל חללי האוויר ורקמת הריאה.
כמו כן, תסמין זה יכול גם להופיע במקרים של אסתמה, דלקת סימפונות כרונית, דום נשימה בשינה, התקף חרדה וחולשה ניכרת של שריר הסרעפת.
קוצר הנשימה מוקל בעת ישיבה או בעת שכיבה על מספר כריות.
הנִּשְׁפּוֹנִיִּים (שם מדעי: Vespertilionidae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים (עטלפאים).
זוהי המשפחה הגדולה ביותר בסדרת העטלפאים – היא כוללת 44 סוגים טקסונומיים ובהם 300 מינים.
פירוש השם, הן בעברית והן בלטינית, הוא "עטלפי ערב" או "עטלפי לילה" (המילה "נשפון" מקורה ב"נשף", מילה נרדפת לערב או לילה).
הנשפוניים היא משפחה של עטלפי חרקים קטנים ובינוניים.
מבנה הראש פשוט, ללא קרומים שונים דוגמת אלה שיש לפרספיים.
סגנון התעופה שונה מגוון ושונה ממין למין.
לעומת זאת אוזניהם גדולות ובעלות צפיר.
שמיעתם מצוינת והם משדרים קולות בתדרים על-קוליים לצורכי אקולוקציה ותקשורת.
הם משתמשים באיכון באמצעות הד כדי לנווט וכדי לצוד טרף.
הם טורפים בעיקר פרוקי-רגליים (ובהם גם חרקים גדולים), ולעיתים טורפים גם חולייתנים קטנים (בהם דגים, זוחלים ואף יונקים זעירים).
המין נשפון דייג ניזון בעיקר מדגים וסרטנים ימיים.
חלק ממיני הנשפוניים צדים בקבוצות ומשתפים פעולה בציד.
לכן, אסור להיכנס למערות בהם לנים הנשפוניים), ואחרים נודדים למקומות חמים יותר בהם יש מזון.
רבייה: עונת ההזדווגות ועונת הלידה תלויות באקלים של אזור המחיה.
בחלק מהמינים ההפריה מושהית עד לסוף החורף.
ההריון נמשך 40–100 יום ובכל לידה נולד רק גור אחד או שניים לכל היותר.
הנשפוניים נפוצים בכל העולם למעט בקטבים.
Kerivoulinae - בה 2 סוגים ומצוי בה עטלף שעיר הארדוויק
מיוטיים (Myotinae) - בה בין 4 ל-5 סוגים
נשפון גדות (שם מדעי: Myotis capaccinii) הוא מין של עטלף במשפחת נשפוניים.
נשפון הגדות הוא עטלף חרקים שנמצא באגן הים התיכון, דרום אירופה, אסיה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, מישראל ועד אוזבקיסטן.
נשפון הגדות נמצא גם בארץ ישראל אך נתון בה בסכנה, ומספר הפרטים נאמד בפחות מ-10,000. בישראל נפוץ נשפון הגדות באזור הצפון, בעיקר בחרמון, אצבע הגליל, הגליל ורכס הכרמל.
נשפון הגדות הוא עטלף חרקים קטן-בינוני עם אוזניים בינוניות ושיניים חדות.
הוא שעיר למדי ופרוותו אפורה, צבע גחונו בהיר.
נשפון הגדות הוא עטלף קטן יחסית לעטלפי פירות: אורך גופו 5 ס"מ ללא הזנב ו-8.5 ס"מ עם הזנב, ומשקלו הוא 6-10 גרם.
אקולוקציה במין זה מאופיינת באות FM בתדרים 70–40 קילו-הרץ.
זהו עטלף קטן הניזון מחרקים וכפי ששמו מרמז הוא פעיל בעיקר סביב מקווי מים כגון נחלים, אגמים, ברכות ושלוליות גדולות.
הטרף שלו כולל בעיקר פרוקי-רגליים עם דגש על עכבישים וחרקים קטנים המעופפים מעל המים.
בנוסף, הוא טורף גם דגיגונים קטנים, בעיקר מהמין גמבוזיה, ובכך הוא ייחודי בין עטלפי המזרח התיכון.
נשפון הגדות חי בלהקות ולן במערות.
הוא פעיל בעיקר בלילה ולן ביום.
ההריון של נשפוני הגדות באירופה אורך 50-60 יום, ובארץ - שבה חם יותר - משך ההריון אינו ידוע אך תלוי בטמפרטורה של הסביבה.
בעבר היה נשפון הגדות נפוץ מאוד בצפון ישראל אך נפגע קשות כאשר מערות עטלפים רבים הודברו בגז רעיל בשנות ה-60 של המאה ה-20. כיום אוכלוסייתו מתחילה להתאושש ומונה פחות מ-10,000 פרטים.
מצבו בארץ עדיין מוגדר כ"נתון בסכנה".
נשפון דייג (שם מדעי: Myotis vivesi) הוא מין עטלף ממשפחת הנשפוניים הייחודי בכך שהוא ניזון בעיקר מדגים וסרטנים קטנים.
הוא נפוץ בעיקר במדינת מקסיקו.
זהו המין הגדול מסוגו באמריקה ומגיע למשקל 25 גרם.
הוא בעל כנפיים ארוכות, רגליים ארוכות עם טפרים חדים, פרווה עבה וחומה בהירה עד אפורה כהה בצבע וחיוורת מלמטה והראש גדול ובעל שיניים חדות.
הוא נפוץ לאורך חופי מפרץ קליפורניה בסונורה, באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית ובאיים ליד וכן בכמה חופים בחצי האי באחה קליפורניה.
הוא אוכל דגים ימיים, סרטנים כולל לובסטרים קטנים וכן מחרקים מעופפים.
כמו רוב העטלפים הוא נמצא במשך היום במערות ומייצר גואנו מהאוכל שמבוסס על דגים, כמו עופות ים.
לעיתים הם ישנים גם בין סלעים חופיים ויחד עם יסעוריים קטנים.
נשף הוא אירוע שמהווה מסיבת ריקודים רשמית, האירוע כולל בדרך כלל ריקודים סלוניים (לרבות ואלס), המשתתפים בנשף לבושים בדרך כלל בטוקסידו, עניבות פרפר ושמלות ערב.
נהוג היה לערוך נשפים בארמונות ובבתי אצולה ברחבי העולם ובאירופה בפרט.
לפעמים במהלך הנשף נוסף חלק אומנותי הכולל הצגה קצרה או קונצרט קצר, לעיתים אורחי הנשף קמים ורוקדים במהלך הקונצרט.
נשפים נפוצים במעשיות ואגדות עם, הידוע בהם הוא סיפור סינדרלה, המספר על הנשף של סינדרלה והנסיך.
בעברית המקראית המילה נשף הייתה נרדפת במשמעה למילה לילה.
בספר ישעיהו מופיע הצירוף "נשף חשק", ופירושו, ע"פ רש"י הוא ללילה שבו חושקים ומתאווים לערוך בו משתה.
בעברית החדשה התקצר הצירוף בן שתי מילים לצירוף בן מילה אחת, כפי שקרה עם צירופים רבים אחרים.
נשף מסכות הוא נשף שאליו נהוג לבוא מחופשים.
בספרות משמש נשף המסכות כדי לחבר בין הדמויות הראשיות מבלי שיתוודעו זו לזהותה של זו.
בישראל נהוג לערוך נשפי המסכות בחג הפורים.
נשף סיום הוא נשף הנערך על ידי בני נוער בכיתה י"ב, כאות לסיום לימודיהם.
נשף סילבסטר הוא נשף הנערך ערב אחד בינואר, לציון תחילת השנה החדשה.
נהוג לבוא לנשף זה בזוגות ולהתנשק עם בן הזוג כשהשעון מצלצל חצות.
נשף התרמה הוא נשף הנערך מטעם עמותה או מפלגה.
לנשף מוזמנים נדבנים שביכולתם לתרום ביד רחבה לאותה עמותה, או למועמד שערך את הנשף.
נשף סיום הוא סרט אמריקאי מסוגת קומדיית נעורים משנת 2011.
הזמן מתקרב לנשף הסיום השנתי של בוגרי התיכון, נובה היא חברה בוועדת המארגנים של הנשף ביחד עם חברייה מיי, אלי, ברנדון ורולו.
הם כבר סיימו להכין את הקישוטים והתפאורה לנשף והכול כבר מוכן ונובה מקווה שברנדון, בו היא מאוהבת, יציע לה ללכת לנשף ביחד עמו.
בנוסף לכך שהרבה מחכים ומתרגשים לקראת הנשף האירוע מהווה גם מקור לדאגה כמו לשמשל שלוייד מתלונן בפני אחותו החורגת טס שאין לו מישהי ללכת איתה ביחד לנשף והיא ממליצה לו להזמין מישהי לנשף ולא משנה מי ומיי מגלה שהיא והחבר שלה התקבלו ללימודים בשתי אוניברסיטאות שונות.
ג'ורדן מוצאת עגיל במכונית של החבר שלה וחוששת שהוא בוגד בה ומנהל בית הספר מציב בפני ג'סי תנאי שאם לא יעזור לנובה בהכנות לקראת נשף הסיום הוא לא יוכל להיות בעל דיפלומה של בוגר תיכון.
איימי טיגרדן - נובה פרסקוט
תומאס מקדונל - ג'סי ריצ'טר
דניאל קמפבל - סימון דניאלס
קמרון מונאהן - קורי דויל
נולן סוטילו - לוקאס ארנז
יין צ'נג - מיי קוואן
ג'ארד קוסניץ - ג'סטין ווקסלר
דבון ניקסון - טיילר בארסו
קיילי בונבורי - ג'ורדן לונדלי
רייני רודריגז - טס' טוראס
ג'ונת'ן קלץ - ברנדון רוברטס
כריסטין אליז - סנדרה ריצ'טר
פיית' פורד - קיטי פרסקוט
נשפון גדול (שם מדעי: Myotis myotis) הוא מין של עטלף במשפחת נשפוניים.
נשפון גדול הוא עטלף חרקים החי באגן הים התיכון, דרום ומרכז אירופה ומערב אסיה, כולל ישראל.
נשפון גדול נמצא גם בארץ ישראל אך נתון בה בסכנת הכחדה חמורה, ומספר הפרטים נאמד בעשרות בלבד.
בישראל הנשפון הגדול נמצא רק באזור הצפון, בעיקר בחרמון, אצבע הגליל והגליל העליון.
נשפון גדול הוא עטלף חרקים גדול יחסית עם אוזניים בינוניות ושיניים חדות.
הוא עטלף החרקים הגדול מבני הסוג נשפון בישראל ואחד הגדולים באירופה.
צבע פרוות גופו בגב הוא חום בהיר וצבע הגחון לבן.
כמו רוב עטלפי החרקים הוא משתמש באיכון הד על מנת לנווט במרחב, אך לפי מחקר שנעשה ב-2006 הוא שונה מרוב עטלפי החרקים בכך שהוא לא משתמש באיכון הד כדי לאתר את טרפו אלא מעדיף להאזין לקולות שמשמיע הטרף (למשל הרעש שצעדיו על הקרקע עושים).
הוא מפיק גלי קול בטווח תדירויות של 22 עד 86 קילוהרץ, כאשר הגל האנרגטי ביותר הוא בעל תדירות 37 קילוהרץ, משך כל פעימת קול הוא כ-6 מילישניות בממוצע.
הטרף שלו כולל בעיקר פרוקי-רגליים עם דגש על חרקים גדולים (כגון חיפושיות וצרצרים), אותם הוא צד הן באוויר והן על צמחים ועל הקרקע.
הנשפון הגדול חי בלהקות ולן במערות.
בסוף הקיץ תופסים הזכרים נחלות ובתחילת הסתיו מזדווגים עם הנקבות שבאות לנחלותיהם.
ההריון אורך 60–70 יום, ובמהלכו נודדות הנקבות אל מושבות רבייה והזכרים לנים בנפרד.
בעבר היה הנשפון הגדול נפוץ בצפון ישראל אך נפגע קשות כאשר מערות עטלפים רבים הודברו בגז רעיל בשנות ה-60 של המאה ה-20. מאז אוכלוסייתו נמצאת בסכנת הכחדה חמורה ומונה רק עשרות פרטים.
מחוץ לישראל המין ככלל נפוץ ולא נתון בסכנה.
נשפון מצוי (שם מדעי: Myotis blythii; באנגלית: Lesser Mouse-eared bat) הוא מין של עטלף במשפחת נשפוניים.
הוא ניזון מעשים וחיפושיות אותם הוא צד בזמן תעופה וכן מצרצרים ועכבשים.
הנשפון המצוי חיי בתוך מערות עמוקות וחשוכות.
הנשפון המצוי מצוי במדינות הבאות: אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, סין, צרפת, גאורגיה, גרמניה, יוון, הונגריה, הודו, איראן, עיראק, ישראל, איטליה, ירדן, קזחסטן, לבנון, מונגוליה, פקיסטן, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סלובניה, ספרד, שווייץ, סוריה, טורקמניסטן, ואוקראינה.
בישראל הנשפון המצוי נמצא בסכנת הכחדה, כמו מינים נוספים של עטלפים.
נכון לשנת 2012, נצפו נשפונים בודדים בגליל.
הסיבות המרכזיות להיעלמותו בישראל שימוש בקוטלי חרקים בחקלאות וביקורים של מטיילים במערות שמאירים את המערה, מרעישים ופוגעים בשנת החורף של העטלפים.
בדרום ספרד הצטמצם מין זה של עטלפים בעקבות זיהום הסביבה ורעשי בנייה המפריעים להתרבותו.
באינדונזיה האוכלוסייה של עטלפים אלה קטנה בין השנים 1994–2002 מ-30,000 עטלפים עד ל-14,000. רועים בסוריה ובטורקיה הבעירו מדורות בבטן המערות, אשר הפריעו לאורח החיים של העטלפים.
בישראל, מתבקשים מטיילים לא להיכנס, בחורף, למערות הידועות כבתי גידול של עטלפים.
בנוסף בחלק ממדינות אירופה המערות סגורות בגדרות על מנת שהמבקרים לא יפריעו לעטלפים.
נשפון דק-אוזן או נשפון נטרי (שם מדעי: Myotis nattereri) הוא מין של עטלף חרקים קטן במשפחת הנשפוניים ובסוג נשפון המצוי ברחבי אירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
בישראל נמצא מהצפון ועד ירושלים, השפלה וחבל לכיש.
שמו המדעי והאנגלי של העטלף הם על שם החוקר ג'ונתן נטר (Johann Natterer).
בישראל נמצא תת-המין Myotis nattereri hovelii, הקרוי של שם האורניתולוג חיים חובל, וייתכן שמדובר במין נפרד Myotis hovelii.
הוא בעל גוף כהה עם בטן לבנה וכנפיים וזנב חומים.
אקולוקציה בתת-במין הישראלי מאופיינת בסיגנל FM בתדר 120-20kHz.
העטלף שוכן במשך היום במערות, בחורבות ואף בגזעי עצים.
ניתן למצוא מין זה מגובה פני הים ועד הרים בגובה 2 ק"מ.
ההזדווגות מתרחשות בסתיו והנקבה ממליטה גור אחד באביב.
עטלפים אלה הם אוכלי חרקים הפעילים בלילה וצדים זבובאים, שעירי כנף, דבוראים, עכבישאים שונים ויאכלו גם חיפושיות, עשים, פשפשים, צבתנאים ונדלים.
הטרף נתפס תוך כדי מעוף, או על ידי ליקוט מהקרקע או מהצמחייה.
ידוע כמומחה בלכידת עכבישים ישירות מן הרשת.
נשפון (שם מדעי: Myotis) הוא סוג של עטלפים ממשפחת הנשפוניים המצויים בכל היבשות למעט באנטארקטיקה וניזונים מחרקים שונים אותם הם מוצאים על ידי שימוש באקולוקציה.
סוג זה גדול מאוד וכולל כ-90 מינים.
הם בעלי כנפיים גדולות וחומות וראשים ואוזניים גדולות.
שיניהם חדות ובולטות, אך עיניהם קטנות.
העטלפים פעילים במשך הלילה ובמשך היום הם נחים במערות או בחללים שונים, בדרך כלל בלהקות גדולות, ושם הם גם מגדלים את צאצאיהם.
נשפון דאובנטון (שם מדעי: Myotis daubentonii) הוא מין של עטלף במשפחת נשפוניים המצוי במגוון אזורים באירופה ואסיה מבריטניה עד ליפן.
הוא קרוי ע"ש החוקר "לואיס דאובנטון" (Louis-Jean-Marie Daubenton).
עטלף זה בעל פרווה חומה, ראש גדול עם אוזניים ורודות גדולות וכנפיים ארוכות ושחורות.
השפתיים ורודות וקטנות ובתוכם שיניים חדות.
העטלף יכול לחיות 22 שנה בטבע.
העטלפים נחים במשך היום במערות ויוצאים כשהשמש שוקעת.
הם חיים במגוון בתי גידול כולל מדבריים, אך בעיקר באזורים הסמוכים לנהרות או לקניונים.
העטלפים עפים מעל הנהר או הקניון וחוטפים חרקים העפים מעל הנהר או חרקים שנפלו למים.
הם תופסים עשים, יתושים, בריומים וזבובים בעזרת קרום הכנף שלהם או בעזרת טופרי רגליהם.
נִּשְׁפּוֹנִים (שם מדעי: Vespertilioninae) היא תת-משפחה של עטלפי חרקים במשפחת הנשפוניים.
עטלפים אלה הם פעילי לילה בעלי פנים קטנות וחוטם דק ועם אוזניים גדולות.
הם מסתמכים להתמצאות באקולוקציה שלהם והם מעופפים מהירים המחפשים בעיקר חרקים מעופפים אותם הם תופסים עם זנבם באוויר ואז הורגים בשיניהם החדות.
העטלפים שוכנים במערות במשך היום ותלויים הפוך.
הם חיים בכל העולם כמעט ובכל היבשות.
סוג: עטלפון חנית מדומה (Pseudoromicia)
סוג: עטלפון ניצי מדומה (Parahypsugo)
סוג ומין יחיד: עטלפון דורמר (Scotozous dormeri)
סוג ומין יחיד: עטלפון הקניון (Parastrellus hesperus)
סוג ומין יחיד: עטלפון טריקולור (Perimyotis subflavus)
סוג ומין יחיד: עטלפון ז'ופר (Mirostrellus joffrei)
סוג ומין יחיד: אוזנן פפואני (Pharotis imogene)
סוג ומין יחיד: אוזנן מנומר (Euderma maculatum)
סוג ומין יחיד: אוזנן חיוור (Antrozous pallidus)
סוג ומין יחיד: אוזנן ואן-גלדר (Bauerus dubiaquercus)
סוג: נשפון בתים זוטר (Scotoecus)
סוג ומין יחיד: נשפון עקוד (Niumbaha superba)
סוג ומין יחיד: נשפון איו (Ia io)
סוג ומין יחיד: נשפון ארלקינו (Scotomanes ornatus)
סוג ומין יחיד: נשפון מולוני (Mimetillus moloneyi)
סוג ומין יחיד: נשפון רוהו (Philetor brachypterus)
סוג ומין יחיד: נשפון רופל (Scoteanax rueppellii)
נשף המט גאלה (Met Gala) הוא אירוע אופנתי שנתי בעל פרופיל גבוה המתרחש במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק ביום שני הראשון של חודש מאי.
הוא מציין את פתיחת תערוכת האופנה השנתית של מכון התלבושות של המוזיאון.
הנשף מיועד לאיסוף כספים למכון אמנות לתלבושות של המוזיאון.
הנשף נערך לראשונה בשנת 1948 כאירוע מקומי עבור נשות החברה באפר איסט סייד, אך עם הזמן הוא התפתח לתהלוכה של ידוענים.
דיאנה פרילנד, שעבדה כיועצת מיוחדת עבור מכון התלבושות בשנות ה-70, הציגה את הרעיון של קישור הנשף לנושא של תערוכה והבאת מפורסמים כמו אנדי וורהול ודיאנה רוס.
מאז, בכל שנה, נבחר נושא לתערוכת המכון לתלבושות וכך גם לנשף, והאורחים מצופים להתלבש בהתאם לנושא הנשף.
הנשף מוערך כאחד הנשפים החשובים ביותר בניו-יורק.
נכון ל-2014, אספו בו 12 מיליון דולרים לטובת המכון לתלבושות של המטרופולין.
מאז 1995, מאשרת אנה וינטור, עורכת עיתון האופנה הנחשב "ווג", כל מוזמן לאירוע.
רשימת המוזמנים כוללת כ-700 אנשים ביניהם אומנים מוזיקליים, שחקנים, דוגמנים, משפיעי דעת קהל ואנשי המעמד הגבוה.
לעיתים נושא התערוכות מעורר ביקורת.
בשנת 2015, הנושא הנבחר, "סין: מבעד למראה", נקרא במקור "לחישות מסין: סיפורים מהמזרח באומנות, אופנה ותרבות".
הנושא המקורי והתערוכה עוררה ביקורת לגבי הגזענות הסמויה והאופי שבה התרבות המזרחית התקבלה במערב במהלך ההיסטוריה.
בשנת 2016, הנושא היה: "אדם מול המכונה: אופנה בעת הטכנולוגיה" (Manus x Machina: Fashion in an Age of Technology).
הזמרת מדונה עוררה ביקורת עם לבוש של ז'יבנשי שחשף חלקים ניכרים מחזה ומאחוריה.
הנושא בשנת 2018 היה הנצרות הקתולית, תחת הכותרת: "גופים שמימיים: אופנה ודמיון קתולי".
הנושא עורר ביקורת לאור הפרשנות בתלבושות של חלק מהמוזמנים.
הזמרת ריהאנה הגיעה כשהיא חובשת כתר אפיפיורי.
השחקנית שרה ג'סיקה פרקר חבשה כובע המכיל את סצנת לידת ישו.
השחקנית לנה וייט הופיעה עם גלימה גדולה המכילה את דגל הגאווה, כדי למחות על התייחסות הכנסייה לנושאי להט"ב במהלך ההיסטוריה.
הנושא של הנשף בשנת 2024, היא "יפהפיות נרדמות: אופנה מתעוררת מחדש".
האירוע ממומן על ידי טיקטוק בשנת 2024.
בדצמבר 2025 פורסם כי ביונסה, ניקול קידמן וונוס ויליאמס יכהנו כיושבות-הראש של האירוע לשנת 2026 לצד וינטור.
האירוע לשנת 2026 יתקיים ב-4 במאי וילווה את פתיחת התערוכה "Costume Art" במכון התלבושות של המוזיאון.
ועדת המארחים של מט גאלה 2026 תונהג על ידי אנתוני וקארלו וזואי קרביץ ובין חבריה נמנים אמנים ואנשי תרבות בולטים, ובהם סברינה קרפנטר, דוג'ה קאט, טייאנה טיילור, לינה דנהאם, סם סמית', מיסטי קופלנד וליסה.
הספונסרים הראשיים של האירוע והתערוכה הם ג'ף בזוס ואשתו, לורן סנצ'ז בזוס.
נשפון כפור מאפיר (שם מדעי: Aeorestes cinereus) הוא מין עטלף חרקים ממשפחת הנשפוניים.
תפוצתו בטבע היא באמריקה הצפונית וחלק מאמריקה הדרומית, אך מצוי בכמה איים מבודדים כמו הוואי ואיי גלאפגוס.
עטלף זה שייך לסוג נשפון הכפור ולעיתים גם לסוג נשפון אדום (תחת השם המדעי: Lasiurus cinereus).
אורכו של העטלף 13–14.5 ס"מ עם מוטת כנפיים של 40 ס"מ ומשקל של 26 גרם, מה שעושה אותו לגדול שבעטלפי קנדה.
העטלף צבוע בצבע כסוף וכנפיים חומות.
הראש זהוב עם פנים בהירות ושפתיים ואוזניים חומות.
העטלף הוא קרוב משפחתו של נשפון-אדום מדברי.
עטלף זה פעיל בלילות וביום נח בין חורי עצים, מערות ונקרות בדרך כלל לבדו אך בכמה מערות הוא מצוי בלהקות.
תפוצתו המועדפת היא ביערות מחטניים אך לעיתים נראה מעל שטחים פתוחים או אף אגמים.
העטלף הוא צייד חרקים מוכשר העט על עשים, זבובאים וחרקים נוספים.
עטלפים אלה מהגרים בחורף דרומה לעבר מרכז אמריקה ודרום ארצות הברית או מקסיקו בעוד בחורף הם פונים לחלק הצפוני של ארצות הברית וקנדה הרוחשים חרקים.
נשפון-אדום מדברי (שם מדעי: Lasiurus blossevillii) הוא מין עטלף חרקים ממשפחת הנשפוניים החי באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית והוא קרובו לסוג של נשפון כפור מאפיר ודומה מאוד גם למין Lasiurus borealis, הגורם לאנשים רבים להתבלבל ביניהם.
עטלף זה מצוי מדרום קנדה עד למרכז אמריקה וצפונה של אמריקה הדרומית.
הוא מצוי גם באיי גלאפגוס ובטרינידד.
העטלף פעיל בעיקר בלילה, וביום הוא נח במהופך על ענפי עצים.
והוא נודד בחורפים דרומה וחוזר בקיץ.
למרות המשתמע-לכאורה משמו, מין זה של עטלפים אינו חי רק במדבריות.
העטלף בעל פרווה כסופה-אפורה כשהגב זהוב, הראש כתום והאוזניים והפנים ורודות.
הכנפיים אפורים כהים והזנב מכוסה שיער.
עטלפים אלה צדים עשים וחרקים אחרים באמצעות איכון הד שהם פולטים.
הוא עצמו עלול להיטרף בידי ינשופיים, עורבנים, ראקונים ואופוסומים.
העטלף אינו נמצא בסכנת הכחדה בטבע.
נשפון חום (שם מדעי: Myotis lucifugus) הוא מין של עטלף מהסוג נשפון שבמשפחת הנשפוניים החי באמריקה הצפונית והוא אחד מהנפוצים שבעטלפי אמריקה.
עטלף זה כשמו בעל פרווה חומה כשהחלק התחתון אפור וחלקים מהפרווה על הגב, הכתפיים והראש צבועים בשחור.
העטלף בעל קרומי תעופה גדולים ורגליים קצרות.
המצח נמוך והחוטם גדול עם שיניים חדות המותאמות לתפיסת חרקים.
העטלף יכול לחיות עד 10 שנים.
העטלף מעופף לאורך כמעט כל אמריקה הצפונית, מדרום קנדה ורוב ארצות הברית למעט בערבות שבדרום-מרכז ארצות הברית.
כמה עטלפים נמצאו באיים כמו איסלנד או בריטניה, נראה שהובאו בידי האדם.
הוא צייד חרקים פעיל לילה התוקף להקות עשים, זבובים, יתושים, חיפושיות שונות ועוד.
הטרף נתפס באמצעות השיניים החדות.
עטלפים אלה נכנסים לתרדמת חורף במערות בחודשי החורף עם פעילות מושהית עד האביב.
עטלפים אלה נפגעים מהפטריה Pseudogymnoascus destructans שגורמת לתסמונת האף הלבן (White-nose syndrome), הפוגע בשינת העטלפים החשובה.
נשף האופרה של וינה הוא אירוע שנתי הנערך בבית האופרה של וינה.
תחילתה של מסורת הנשפים בווינה החלה בשנת 1814 כשראשי האריסטוקרטיה באירופה החלו לחפש אחר תרבות ובידור לאחר מלחמות נפוליאון.
הנשף הראשון בבית האופרה נערך ב-1877, ולאחריו אורגנו גם נשפי מסכות.
הנשף הראשון שנקרא "נשף האופרה", אורגן ב-1935, אך בשנים אחר כך הופסק להתקיים עקב מלחמת העולם השנייה.
נשיא אוסטריה מגיע לנשף, והגעתו מלווה בדרך כלל בקולות חצוצרה.
האירוע משודר בשידור חי בטלוויזיה האוסטרית.
נשף , "תרבות הנשפים", "סצנת הנשפים", "נשפי הבתים" או "נשפי הדראג", הוא אירוע בתת-תרבות מחתרתית להט"בית שהתפתח בארצות הברית בהדרגה החל מסוף המאה ה-19 בקרב קהילת הלהט"ב.
תרבות הנשפים כפי שמוכרת כיום, החלה להתפתח בסביבות שנות ה-60 של המאה ה-20. במסגרת הנשף, מתמודדים מתחרים ביניהם על גביעים, פרסים ו.
מרבית משתתפי הנשפים הם צעירים אפרו-אמריקאים ולאטינו-אמריקאים מהקהילה הגאה.
במסגרת הנשפים, על המשתתפים להתחרות זה בזה בצעידות מסלול, ריקוד ופוזות, לבקר זה את זה ולתמוך זה בזה במסגרת התחרויות, המחולקות לקטגוריות שונות.
החלוקה הקטגורית היא לעיתים על פי מגדר או מעמד חברתי, אך זאת ממקום של סאטירה כלפי הסדר החברתי הקיים, תוך כדי מתן אפשרות לבריחה זוהרת מהמציאות.
המשתתפים מתחרים במטרה לזכות בפרסים ובמוניטין בקרב חברי הקהילה.
תרבות הנשפים התרחבה אל מעבר לגבולות האירועים הפורמליים המובהקים, שכן משתתפים רבים בתרבות זו משתייכים לקבוצות יריבות המוכרות כ"בתים" - מסורת ארוכת שנים בקרב קהילות הלהט"ב וקהילות אתניות מסוימות, שבהן קבוצה של חברים הופכים ל-"משפחה" המספקת לחבריה תמיכה סוציאלית, נפשית וחומרית.
ה"בתים" מהווים תחליף למשפחות הביולוגיות של המתגוררים בהם, שכן מרביתם צעירים שנדחו מבתיהם בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחו ה"בתים" סביב תרבות הנשפים.
בית הוא קולקטיב של אנשים, לרוב צעירים הומוסקסואלים או טרנסג'נדרים, אפרו-אמריקנים או לטינו-אמריקנים, המקיימים אורח חיים שיתופי-קומונאלי.
הבתים מורכבים לרוב מצעירים שנדחו מבתיהם על ידי משפחותיהם הביולוגיות, לאחר שהתגלתה נטייתם המינית או המגדרית.
מטרתם של הבתים היא לספק יחידה משפחתית אלטרנטיבית לצעירים, שמצאו עצמם גרים ברחוב ועובדים בתעשיית המין על מנת לשרוד.
הבתים יכולים להיות בתים ממשיים, קרי, קורת גג בה חברי "המשפחה" חיים יחד, אך ברוב המקרים מדובר ביחידה מטאפורית בלבד.
בכל בית קיימים תפקידים: אמא, אבא, דוד, דודה וילדים (לא כולם בהכרח מתקיימים בכל בית).
התפקידים לא מחולקים לפי מין או מגדר.
תפקיד ה"אמהות" הוא לרוב לספק תמיכה ודאגה למשפחה, ותפקיד ה"אבות" הוא לרוב לתפקד כמדריך, כאחראי על הקניית הערכים בבית ועל העלאת המוניטין שלו.
שני ההורים אחראים על גיוס הילדים, על הנחייתם לקראת הנשף ועל סיפוק תמיכה סוציאלית וחומרית לחברי המשפחה.
החבר המייסד של הבית יהיה בתפקיד הורה, או אם מדובר בבית וותיק – התפקיד יתקבל על ידי מינוי.
הילדים יכולים להיות בכל גיל ובמרבית הפעמים אינם קשורים בקשר דם אחד לשני ולהורים.
כדי להקים בית חדש צריך אדם לצבור מוניטין רב בקהילת הנשפים.
עליו לזכות בתחרויות ולצבור פרסים – ורק אז יוכל להקים בית חדש ולהנהיג אותו.
בתים שזוכים בגביעים רבים בנשפים וזוכים להכרה ול.
בעבר, בכל בית הייתה נציגות לארבעת המגדרים הבאים: מלכות בוצ'ות, מלכות פמיות, בוצ'ות ונשים.
בתים מודרניים קרויים לרוב על שם מעצבי אופנה מוכרים ונחשבים, לדוגמה: בית ארמני, בית ורסצ'ה, בית מנאלו-בלאנקו, או על שם המייסדים שלהם.
בדרך כלל, חברי הבית מאמצים את שם ביתם כשם המשפחה שלהם.
קיימות "רשתות" של בתים הנושאים את אותו השם – ולהם יש בית מרכזי המפקח על פעילותם.
ישנם "בתים" ביותר מ-15 ערים ברחבי ארצות הברית, רובן בצפון.
ערים אלו כוללות את ניו יורק, ניוארק, ג'רזי סיטי, פילדלפיה, שיקגו, בולטימור, וושינגטון די.
סי., אוקלנד ואזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ה"נשף" הוא אירוע בו מתחרים זה בזה בתים ו"סוכנים חופשיים" (אנשים שלא שייכים לבית) עבור פרסים, גביעים, כסף ותהילה.
הנשפים יכולים להתרחש באולמות גדולים ומוכרים, או במקומות מחתרתיים וקטנים כמו מגרשי חנייה.
הנשפים מתקיימים מספר פעמים בחודש ומהווים עבור הבתים דרך עיקרית לזכות בהכרה והערכה בקהילה.
לכל נשף יש נושא ובכל נשף ישנן כמה קטגוריות בהן מתקיימות תחרויות.
הנושא והקטגוריות מופצות למשתתפים מספר חודשים מראש, כדי לאפשר להם להתכונן כראוי.
לרוב, לכל בית יש את הקטגוריות שבהן הוא מוכר ומוביל ובהן הוא ישאף לנצח שוב, על מנת לשמור על מקומו כמוביל בקטגוריה.
התחרות מתקיימת על מסלול, שמדמה מסלול בתצוגת אופנה.
הבתים מתחרים זה בזה בנשפים, והם נשפטים על כישורי הריקוד שלהם (בעיקר - ריקוד Vogue), התלבושות, ההופעה והעמדה.
המשתתפים מתלבשים בהתאם לקטגוריה בה הם מתמודדים, ומצופה מהם להיות "אמיתיים" ככל הניתן בהתאם לקטגוריה זו.
הנשפים מושפעים מאוד מתרבות וממוזיקת היפ הופ.
הנשפים הגדולים ביותר נמשכים עשר שעות, עם עשרות קטגוריות בערב בודד.
עם פחות צופים מהצד, כמעט כל הנוכחים באים כדי להתמודד, אך בכל תחרות מלבד המתחרים ישנם שופטים, מנחים ותקליטן.
בין הפרסים ישנם גביעים שגובהם 3.7 מטר והזוכה בפרס הגדול ביותר בערב עשוי להרוויח אלף דולר ויותר.
דירוג: את הדירוג בתחרות מבצעים השופטים.
השופטים הם ידוענים או מתחרים וותיקים ובעלי ניסיון בקהילת הנשפים.
השופטים מדרגים על הופעה על ידי מתן ניקוד, המתבסס על מספר קריטריונים קבועים לכל קטגוריה, כגון איכות התחפושת, יצירתיות, הופעה ונראות כללית.
ריקוד: הריקוד הוא חלק הארי והמורכב ביותר של התחרות.
הריקוד המזוהה עם תרבות הנשפים נקרא ווגינג, על שם מגזין האפנה "Vogue".
הריקוד למעשה מנסה לחקות בצורה מוקצנת את תצוגות האופנה, זאת באמצעות פוזות מוקצנות ותנועות ידיים.
לעיתים, הריקודים מהווים פארודיה על הטרוסקסואליות.
קיימים שלושה סוגים של Voguing
Old Way – היה נפוץ בתחרויות בין 1960–1980, מדגיש יכולות אקרובטיות ודומה לברייק-דאנס, הדגש בריקוד הוא על פוזות מורכבות.
New Way – מתמקד בגמישות ולהטוטנות.
Vogue Femme – ריקוד שמורכב מתנועות דרמטיות ונשיות מוקצנת ומורכב מחמישה אלמנטים: "הליכת ברווז" ("duckwalk"), "הליכת חתול" ("catwalk" - הליכה כמו דוגמנית מסלול), ידיים, "ריקוד רצפה" ("floorwork") וסיבובים ("spins and dips").
להלן רשימה של קטגוריות העשויות להיכלל בנשף:
בוץ' קווין אמיתית (Butch Queen (BQ) Realness) – המועמדים מתחרים על יכולתם "לעבור" כגברים סיסג'נדרים.
פאם קווין אמיתית (Femme Queen (FQ) Realness) – המועמדות מתחרות על יכולתן "לעבור" כנשים סיסג'נדריות.
אמיתי עם טוויסט (טוויסטר) (Realness With a Twist - Twister/RWT) – שילוב של הקטגוריה הראשונה והשנייה: היכולת לעבור כהטרוסקסואל, בשילוב עם צעדי Voguing.
מסלול (Runway) – המועמדים מתחרים על יכולתם לצעוד כדוגמניות ודוגמנים אמתיים, בקטגוריות שונות.
ביזארי (Bizarre) – תחרות על יצירתיות ותחפושות מוזרות, בנושאים שונים.
תוויות (Labels) – תחרות בסימן מותג מסוים.
המועמדים נבחנים על איכות המותג ואמיתותו (כשכאן המטרה היא אכן ללבוש מותגים אמתיים).
פנים (BQ/FQ/FF Face) – בחינת המועמדים על תווי הפנים שלהם, העור והאיפור.
סירנות סקס (BQ/FQ/FF Sex Siren) – המועמדים נבחנים על סקס-אפיל, יכולות פלירטוט ופיתוי.
Commentator) – הזדמנות למנחי הטקס להראות את יכולות הראפ והחריזה שלהם.
בוץ' קווין בעקבים (Butch Queen up in Pumps) – צעידת מסלול עם עקבים גבוהים.
הופעת ידיים (Hands Performance) – שימוש בידיים על מנת לספר סיפור.
וירג'ין ווג (Virgin Vogue) – קטגוריה עבור משתתפים שרוקדים "ווג" פחות משנה.
ווג למתחילים (Beginner's Vogue) – קטגוריה עבור משתתפים שרוקדים "ווג" פחות משנתיים.
בתול מסלול (Virgin Runway) – צעידת מסלול עבור משתתפים שצועדים פחות משנה.
מסלול למתחילים (Beginner's Runway) - צעידת מסלול עבור משתתפים שצועדים פחות משנתיים.
המתלבש הטוב ביותר (Best Dressed) – תחרות על הבגדים המהודרים ביותר.
קטגוריות אייקוניות (Legendary/Iconic Categories) – קטגוריה בה צועדים רק משתתפים בעלי מוניטין רב בקהילת הנשפים.
ווג לנשים (Women's Vogue) – נשים בריקוד ווג.
גוף (Body) – קטגוריה בה נבחן מבנה הגוף של המתמודד
"תרבות הנשפים", "סצנת הנשפים", "נשפי הבתים" או "נשפי הדראג" התפתחה כאלטרנטיבה המתריסה נגד התרבות ההטרו-נורמטיבית והחוקים המבחינים בין מגדרים.
ד"ר ג'ני בימין (Genny Beemyn) מתארת בספרה Trans Bodies, Trans Selves, כי התופעה התחילה בערים הגדולות בארצות הברית במאה ה-19. חברי הקהילה הגאה ניסו ליצור לעצמם עולם תרבותי משל עצמם, ולהשתמש בו על מנת למחות נגד חוקים האוסרים על אזרחים ללבוש בגדים של המין השני.
כמו כן, באותן שנים החלו בני נוער רבים להיחשף לזהותם המגדרית, 'לצאת מהארון' ולעזוב את בתיהם לערים הגדולות.
הם עשו זאת על מנת להשיג חופש וחירות מגדרית, וכן לפגוש עוד בני נוער אחרים אשר דומים להם ומצויים באותו מצב כמותם.
ה'נשפים' סיפקו נקודת מפגש, בה בני ובנות נוער רבים יכלו למצוא בית חלופי לביתם הביולוגי, אשר לא היה מוכן לקבל אותם בשל זהותם.
במאמרו "Spectacles of Colors" (בתרגום מילולי לעברית: "משקפי הצבעים"), מתאר לנגסטון יוז שחי סוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, את החוויה שלו בנשף דראג בשנות ה-20.
בשנת 1930, נשפי דראג ציבוריים הגיעו גם לשיקגו, ניו אורלינס, בולטימור, פילדלפיה, ועוד ערים אמריקניות גדולות.
אל האירועים ההמוניים החלו להגיע גם תושבים סקרנים ולא רק משתתפים.
לקראת הנשפים, שגדלו והפכו להמוניים, המארגנים היו מקפידים להשיג אישורים מהמשטרה, על מנת שלא יעצרו את המשתתפים והמשתתפות על קרוס-דרסינג (לבוש המין השני).
אף על פי שבתקופה מאוחרת יותר הנשפים הובלו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקנים, הנשף הרשמי הראשון בהמילטון לודג' בהארלם ניו יורק היה מעורב - דבר שהיה מאוד לא נפוץ באותה תקופה, בגלל ההפרדה הגזעית המובהקת.
על אף שהיה מעורב, הגזענות הייתה מורגשת למדי מבחינת התנהלות האירוע.
המתמודדים השחורים לא קיבלו פרסים בשל היותם שחורים, והשופטים בתחרות היו לבנים בלבד.
הגזענות הבוטה הובילה לתכנון נשפים נוספים על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקנים, ויצרה הפרדה גזעית בנשפים.
בשנת 1960 האירועים הפכו למופרדים לחלוטין בשכונת הארלם בניו יורק.
הבשורה על קיום נשפים הופצה ומשכה כמות משתתפים אשר למספר שעות, יכלו להתחרות על 'מעבר' (Passing) במגדר האמיתי שלהם ואף לנצח ולזכות בפרסים.
במהלך העשורים שעברו הלכו ה'נשפים' והתגבשו לכדי פורמט ה'דראג' המוכר כיום.
תרבות ה'נשפים' המודרנית קיימת כבר לפחות חמישה עשורים, בתחילה כתרבות מחתרתית, ולאחר מכן כתרבות גאה מיינסטרימית ששואפת להפיץ את עצמה בכל רחבי העולם.
פריצתה של תרבות ה'נשפים לתרבות הפופולרית נעשה בסרטה של ג'ני ליוינגסטון, 'פריז בוערת' Paris Burning) 1991).
במרוצת השנים, בפרט עם התפתחות המדיה החברתית, תרבות הנשפים הגיעה גם למדינות אחרות כמו קנדה, יפן והממלכה המאוחדת.
יש הטוענים כי הנשף הראשון התקיים בוושינגטון די.סי, בערב השנה החדשה בשנת 1885. האירוע תועד בעיתונות המקומית בשל העובדה שאחד המשתתפים נעצר בעודו חוזר לביתו בשעות הבוקר כשהוא לבוש בשמלה ורודה עם תחרה ומערכת הלבשה תחתונה תואמת.
צוין בעיתונות כי על אף שהשופט טען במשפט שהוא "מעריך את הופעתו הסטייליסטית - זכר שחור בן 30 נשלח לשלושה חודשים מאסר בכלא בשל לבושו הנשי".
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, החוק במדינה אפשר את קיומן של הופעות דראג רק במרחבים פרטיים.
סצנת הנשפים בוושינגטון די.סי פעלה באופן סדיר משנת 1986, בזכות לואוול אדוניס-חאן (Lowell Adonis-Khanh) ואריק כריסטיאן - באזאר (Eric Christian-Bazaar), שהיו אושיות גאות מוכרות בקהילה באותה התקופה.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, יותר בתים החלו להופיע בוושינגטון בזכות מאמציהם של טוואיין מייקה מוגלר (Twain Miyake-Mugler), הרולד בלנסיאגה (Harold Balenciaga) ושאנון וויטני גרסון (Shannon and Whitney Garcon), שהיו כמה מאימהות הבתים המפורסמים בוושינגטון.
להלן תיאור מאזור וושינגטון די.
רבתי אודות התפתחות תרבות הנשפים ובתי הדראג בשנות ה-60 של המאה ה-20:
סגנונות הריקוד, שמאוחר יותר אפיינו את בתי הדראג, לא פותחו; תחרויות בין בתים היו כרוכות במופעי דראג סטנדרטיים שבהם בדרנים היו עושים ליפסינק או, לעיתים רחוקות, שרים.
בניגוד לבתים בניו יורק שנראים בפריז בוערת, חלק מהאימהות של הבתים בוושינגטון די.
עם זאת, מלכות דראג אפרו-אמריקאיות היו חלק בולט בקהילה:
כיום, וושינגטון די.סי ידועה כאחת מהערים הפופולריות להופעות דראג.
בשנות ה-90 המאוחרות התקיימו בעיר כ-40 הופעות דראג מדי שבוע.
ההופעות עזרו לגייס כספים לטובת הקהילה הגאה, אשר התמודדה באותן שנים עם מחלת האיידס.
את שורשי תרבות הנשפים בניו יורק ניתן למצוא בשנת 1896 בהארלם, באולם "המילטון לודג'".
בשנה זו התקיים נשף מסכות ראשון בו השתתפו מלכות דראג.
אף על פי שהנשף היה סגור לקהילה מצומצמת, האירוע תפס תאוצה וסביב שנת 1920, נשפים המוניים התקיימו במקומות מרכזיים במנהטן ואליהם הגיעו מעל ל-6,000 משתתפים וצופים.
הנשפים באותה התקופה הוכרו בציבור כ"מצעדי פיות".
בנשפים הללו נערכה תחרות תחפושות בין מלכות דראג, ולאחר מכן נשף ריקודים, שכלל בעיקר ריקודי זוגות ממגדרים שונים.
בשנות ה-30 נחקק בניו יורק חוק האוסר על קיום אירועים חברתיים של הקהילה הלהט"בית בעיר.
פעילות הנשפים לא אושרה ונשפים שנערכו סבלו מפשיטות משטרה ונסגרו.
עם זאת, מצאו חברי הקהילה דרכים לערוך נשפים באופן מחתרתי, כמו לקבל אישורים לאירוע על ידי רשימתו כאירוע שקשור לארגונים שכונתיים.
עד שנת 1960 משתתפות הנשפים היו בעיקר מלכות דראג לבנות.
בתקופה בה ההפרדה הגזעית הייתה שגרתית והגזענות געתה, משתתפות אפרו-אמריקניות ולטינו-אמריקניות לא התקבלו בברכה באולמות הנשפים.
קיימים תיעודים של נשפים מעורבים (חלקם התקיימו ב"המילטון לודג'), אך גם בנשפים אלו, נדרש מהמשתתפות האפרו-אמריקניות להבהיר את פניהן וגם כשעשו כן, לא זכו לאהדת הקהל והשופטים ולא זכו בפרסים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התקיים בהארלם הנשף המופרד הראשון שנועד לקהילה השחורה.
הבית הראשון בניו-יורק הוקם גם הוא בהארלם, בשנת 1972, בשם "לה-בייז'ה" על שם המייסדת שלו, כריסטין לה-בייז'ה.
בעקבות הקמת הבית הראשון החלו לקום עוד ועוד בתים, שאוכלסו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקניים, חברי קהילת הנשפים, שנדחו על ידי משפחתם הביולוגית בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית.
באותה השנה הוקם "בית קורי", שנתיים לאחר מכן "בית דיור", "בית ווג", "בית דופרי" ועוד.
קהילת הנשפים גדלה והתפשטה מהארלם לברוקלין בשנות השמונים.
עם התפתחות הקהילה והתפתחות הבתים השתדרגה גם סצנת הנשפים וכל בית היה אחראי על נושא משלו לנשף.
בשנת השמונים, הנשפים הפכו לאירוע חודשי והומצאו הקטגוריות.
בשל היותה של קהילת הנשפים בניו יורק קהילה שרבים מחבריה נשאים של נגיף הֹ-HIV, הוקם בשנת 1990 "בית הלטקס", במטרה לפעול למניעת הפצת המחלה דרך ריקוד ונשפים.
מאז, בית הלטקס בניו יורק עורך טקס שנתי באולם הנשפים "רוזלנד" בעיר.
בשנות השלושים של המאה הקודמת, תרבות נשפי הדראג החלו לצוץ במרכזי קהילות אפרו-אמריקאיות בערים מרכזיות בארצות הברית כמו בולטימור, שיקגו וניו יורק.
בשנת 1931, העיתון המקומי Baltimore Afro-American דיווח על נשף דראג מקומי.
המאמר תיאר "תופעה חדשה בקרב הקהילה הגאה".
לאחר יציאתו של הסרט פריז בוערת (1991) ופרסומו של הווידאו קליפ של מדונה 'VOUGE', תרבות הנשפים התפשטה הרבה מעבר לערים גדולות בארצות הברית, הבולטות שביניהן הן: סטוקהולם, טלין, סנקט פטרבורג, פריז, רומא, מוסקבה ועוד.
ישנם שלושה הבדלים מרכזיים בין תרבות הנשפים באירופה לעומת ארצות הברית: הראשון נוגע למגוון של המשתתפים.
לא מדובר בתרבות השייכת רק לנערים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, אלא מגוון מתחרים מרמות סוציו-אקונומיות וגילאים שונים; השני מתבטא בריקוד הנהוג בנשפים.
מדובר במעין שילוב בין ריקוד רחוב, ריקוד עכשווי מודרני ובלט.
בנוסף לכך, כל בית מבטא את ייחודיותו בעזרת שילוב מוטיבים תרבותיים בהופעתם (למשל, המתחרים ממזרח אירופה ישלבו התעמלות אומנותית ובלט קלאסי בריקוד); והשלישי בא לידי ביטוי בכך שגם סטרייטים מוזמנים להתחרות בנשפים.
ייחודיות נוספת בסצנת הנשפים האירופית, היא התנועה במרחב האירופי של המתחרים והבתים אשר נעים בין מדינות וערים על מנת להתחרות.
המתחרים משתייכים לבתים שהם לא בהכרח גרים בהם או חיים עימם על בסיס יומיומי.
לעומת צמיחתה בארצות הברית של תרבות הנשפים במחתרת, כיום הנשפים האירופיים מאוד נפוצים ומפורסמים דרך הפייסבוק לכלל הציבור.
הקבוצה הניו זילנדית FAF SWAG היא המארגנת העיקרית של נשפים במדינה.
מטרתה המרכזית היא לאפשר תרבות גאה במרחב הניו זילנדי המיינסטרימי, שהרבה ממנו נוצרי קתולי.
לפי דעתם, הנשפים הם הרבה מעבר להופעה, מדובר בדרך חיים המאפשרת קיום של מגוון זהויות.
הנשפים בניו זילנד התחילו בדרום אוקלנד, ועם הזמן התפשטו גם לערים המרכזיות והפכו זמינים במגוון פלטפורמות - ממועדונים מחתרתיים עד מסעדות משפחתיות.
אחת ממטרות הקבוצה FAF SWAG הן להפוך את ה'נשפים' לכלי המדגיש את הנראות של כלל הקהילה הלה"טבפאקית.
בעיניהם, הנשפים ינגישו את הקהילה ויצמצמו את התגובות הקשות והאלימות כלפי להט"בפאק במדינה הדתית-קתולית.
הנשפים הגיעו בשנים האחרונות גם לאמריקה הלטינית, מבוגוטה שבקולומביה ופוארטו ריקו, עד לערים הגדולות, שייבאו את סצנת הנשפים ליבשת.
ההתחלה של סצנת הנשפים באמריקה הלטינית היא במקסיקו סיטי בשנת 2013. כוריאוגרף בשם אנני פאנק (Any Funk) הקים את בית מאצ'וס (House of Machos), שהיה הבית הראשון בקהילת הנשפים באמריקה הלטינית.
כתוצאה מכך, התחילו שיעורי ריקוד ווג ברחבי העיר, וחיי הלילה ברובע ההיסטורי של מקסיקו סיטי השתנו כליל.
בעקבות כך, התפתחה מקסיקו סיטי גם בהקשר של סצנת מופעי הדראג, שהפכה ליותר פופולרית.
הנשף הראשון התקיים בשנת 2015, במועדון שנקרא Hazme El Milagrito Gallery.
בסוף 2015 הוקם בית אפוקליפסטיק, אשר קיים מספר נשפי קיקי, על מנת לספק תמיכה וטיפול לקהילה הגאה המקסיקנית, שהוזנחה במובן הזה עד לאותם נשפים.
עם הזמן הנשפים שילבו בתוכם פולקלור מקסיקני עם מאפיינים של מופעי דראג.
לאחר התפתחות תרבות הנשפים במקסיקו, ששאפה להתחקות אחר התרבות המקבילה בארצות הברית, בברזיל התפתחה תרבות משוחררת ואופיינית יותר לזהות הברזילאית.
דוקס באבאלו (Dudx Babaloo), דראג קווין מוכר מסאו - פאולו, מתאר את התפתחות תרבות הנשפים בברזיל: "התחיל כור היתוך ענקי שלא ניתן לשלוט עליו.
הנשפים היו הרבה יותר מסתם כיף.
זאת הייתה הבנה של הקהילה הגאה בברזיל שהגיע הזמן של כל כולה להתאחד." הבתים בברזיל התפתחו בעיר הגדולה סאו פאולו, והשתמשו בריקוד הווג כדי להצהיר הצהרות פוליטיות.
האמהות והאבות של הבתים לימדו את הילדים שלהם לרקוד כאקט מחאתי על היחס של השלטון והחברה בכללותה אליהם.
ויטור אינסיו (Vitor Inácio), האבא של בית קאזול (House of Cazul), מסביר:" ריקוד הווג הומצא מלכתחילה מרצון של מיעוטים שונים לפעול, לעשות משהו.
וזה משהו שכגבר גאה, שחור ועני אני יכול להתחבר אליו.
ווג לימד אותי להתנגד למה שקורה מסביבי, ולא לקבל את המציאות הקשה כמו שהיא".
בקהילת הנשפים הברזילאית יש רצון לפיתוח זהות אותנטית לנשפים המקומיים.
לפי קהילת הנשפים הברזילאית, כלל האזרחים הבריזלאים חונכו במשך שנים על ידי הקולוניאליזם - להתנתק מהזהות המקומית ולאהוב רק את מה שמיובא מהמערב.
לפיכך, הבתים השונים משתמשים בנשפים על מנת להחזיר את הברזילאיות לברזיל: הם משלבים בנשפים סגנונות מוזיקה מקומיים, ריקודים ברזילאיים כמו 'קאנדומבלה' ו'אומבאנדה' שנדחקו הצידה עם השנים בגלל איסוריה של הכנסייה הקתולית, ו'בומבה-מאו-גוי' ו'בוי-בומבה', אשר נחשבים סגנונות ריקוד המוניים ווולגריים.
לאחר שתרבות הנשפים תפסה תאוצה בסאו פאולו היא הגיעה גם לריו דה ז'ניירו, שם גדלה באופן משמעותי.
בשנת 2016 התקיימו מספר נשפים עצומים בעיר.
הנשפים מאורגנים על ידי הקהילה הפרושה ברחבי ברזיל בעזרת הפייסבוק וקבוצות וואטסאפ.
הווג פם מוכר היום ברחבי העולם, ורקדני ווג רבים משתמשים בו
תרבות הבולרום וסגנון הווג הגיעו לישראל בשנת 2018, חלוצי התרבות היו: אדווה שני, מאיה חסין, ליאלה ביבס ושרון בר לב.
מהר מאוד התפתחו הנשפים הראשונים בארץ בחסות קבוצה שנקראה tlvballroom שחבריה היו: ירדן לוטוס, אדווה שני, מאיה חסין, חנא ואריאן.
בישראל ישנם מספר אנשים המשתייכים לבתים בינלאומיים: יש ייצוג של הבתים Revlon, Basquiat ו-Elle.
כיום בישראל הנשפים הפכו לתדירים יותר ומתקיימים נשפים לפעמים גם כמספר פעמים בחודש.
תרבות הנשפים העכשווית (קהילת הקיקי - Kiki Scene)
המילה "קיקי" לקוחה מתרבות הנשפים ההיסטורית, ומשמעותה קול צחקוק (כמו חי חי), פירושה הוא לעשות כיף או בילוי נוח וכיפי.
את ראשית תרבות הנשפים העכשווית, "קיקי", ניתן לתארך לשנת 2005, בניו יורק.
ארגוני בריאות גאים שונים כמו GMHS ו־HMI, ניסו לטפל בקורבנות הרבים של מחלת האיידס, ולפיכך ארגנו נשפים מפוארים שבהם סופקו בדיקות איידס בחינם, טיפול מניעתי נגד המחלה, וקידום מין בטוח בקרב חברי הקהילה הגאה.
בתי הקיקי מארחים את הנשפים ועודדו השתתפות של הקהילה הלה"טבפאקית הצעירה.
עיקר הפעילים בסצנת הקיקי הם בני נוער וצעירים בגילאים 13–25. רבים מבני הנוער הללו מתמודדים עם מציאות אכזרית של חוסר קבלה, התעללות, HIV, זנות, מגורים ברחוב ואלימות משטרתית.
בנשפים ובאירועים משוחחים על נושאים אלו ומסופקת תמיכה נפשית למשתתפים.
קהילת הקיקי מספקת מרחב מוגן ומעצים, דרך להשתייכות ולביטוי עצמי, ומציאות אלטרנטיבית בה מריעים לבני הנוער שנדחו מבתי המוצא שלהם ורואים אותם כפי שהם באמת ב'קהילת הנשפים'.
כמו בתרבות הנשפים המקורית, הילדים והנערים מוצאים הורים גאים חלופיים המהווים מעין מנטורים בשבילם.
הקהילה של תרבות הקיקי מספקת לילדים ולנערים מקום פיזי למגורים, תמיכה כלכלית במידת הצורך, וטיפולים פסיכולוגיים לילדים שמצאו את עצמם ללא בית ברחוב.
"קהילת הנשפים" מכילה את פלח האוכלוסייה בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לחלות במחלת האיידס.
התפשטות מחלת האיידס בארצות הברית הייתה גבוהה ומהירה במיוחד בקרב קהילות השוליים, במצב סוציו-אקונומי נמוך, אשר לעיתים קרובות הודרו מהשיח הציבורי ומטיפול הרשויות.
חלק מאותם אוכלוסיות, היו הומואים ושחורים.
לפי ההערכות בארצות הברית, גברים בין הגילאים 13–29 אשר מקיימים יחסי מין עם גברים אחרים הם כ-61% מהחולים במחלה.