tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שממשלו של ברק אובמה נחשב לזהיר יותר מזה של קודמו ג'ורג' בוש הבן, אובמה הצהיר שהוא לא ישלים עם איראן גרעינית.
דונלד טראמפ, הנשיא האמריקאי שכיהן לאחר מכן, הוביל קו תקיף יותר כלפי המשטר בטהראן בהשוואה לקודמו.
היערכות ישראל ליצירת אפשרות צבאית
עוד ב-1998 טען עיתון קנדי כי ארצות הברית מכרה מטוסי F-15I לישראל כדי שתתקוף את מתקני הגרעין האיראניים.
תוכנית ההצטיידות והאימונים של חיל האוויר הישראלי בעשור הראשון של המאה ה-21 כללה היערכות לתקיפה לטווח ארוך, כזו שתאפשר תקיפה של מתקני הגרעין באיראן.
עיתון סקוטי טען בנובמבר 2003 כי ישראל הזהירה כי היא מוכנה לנקוט פעולה צבאית חד-צדדית נגד איראן אם הקהילה הבין-לאומית לא תעצור את פיתוח הנשק הגרעיני במתקני האנרגיה הגרעינית של איראן.
העיתון ציטט את שר הביטחון שאול מופז, שאמר: "ישראל לא תהיה מוכנה לסבול בשום אופן קיומו של נשק גרעיני ברשותה של איראן".
לדברי העיתון "סאנדיי טיימס", בתחילת 2005 התקבלה על ידי הקבינט הביטחוני, בראשות אריאל שרון, החלטה עקרונית על תקיפת מתקני גרעין באיראן, אם ייכשלו המאמצים הדיפלומטיים.
בתחילת 2007 דיווח העיתון על תוכנית ישראלית לתקיפת מתקני הגרעין באיראן בנשק גרעיני טקטי.
הכתב המדיני של "מעריב", בן כספית, דיווח ביולי 2011 כי כשנכנס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לתפקידו, הוצגה בפניו (בסדרת פגישות שנמשכו בסך הכל עשרים שעות) "אופציה מפוארת", שזרעיה ניטעו עוד בימי קודמיו.
לפי הערכות שפורסמו בעיתונים, לישראל שתי אופציות עיקריות לתקיפה:
תקיפה באמצעות מטוסי חיל האוויר.
תקיפה באמצעות טילים בליסטיים מדגם "יריחו 3".
יתרונה של אופציה זו על פני קודמתה הוא שאין בה סיכון של חיי טייסים, אך הועלו ספקות האם היא מסוגלת לספק פגיעה בדיוק הנדרש.
שר הביטחון של ישראל, אהוד ברק, ציין כי: "על הגרעין האיראני מתנהל דיון ציבורי מזה שנים בישראל, ישנם אינסוף ראיונות ודיונים ציבוריים, אנחנו לא מסתירים את מחשבותינו.
במסמך שדלף בשנת 2011 במסגרת מסמכי ויקיליקס נטען כי ישראל תתקשה לתקוף את תוכנית הגרעין.
במסמך, שנכתב במקור בשנת 2005, העלתה ארצות הברית נקודות רבות שמקשות על ישראל לתקוף ולפגוע משמעותית בתוכנית הגרעין האיראנית:
לא כל המתקנים ידועים לישראל ולעולם המערבי
איראן פיזרה את המתקנים בכל הארץ כדי להקשות על מתקפה
תקיפה עשויה רק לעכב במעט את הפיתוח הגרעיני
תקיפה תעלה סיבוכים חדשים (התערבות של מדינות נוספות במצב)
נדרש תיאום עם האמריקאים (מכיוון שהם שלטו במרחב האווירי העיראקי נכון לכתיבת המסמך)
ב-28 בפברואר 2012 הדליף האתר ויקיליקס מסמך של חברת ביון אמריקנית שבו נכתב כי ישראל ורוסיה קיימו לפני כמה שנים עסקה, שבמסגרתה סיפקה ישראל לרוסיה צפנים של מל"טים שמכרה לגאורגיה, ובתמורה סיפקה לה מוסקבה צפנים של מערכת הגנה המשמשת את איראן.
ב-5 בנובמבר 2012 פורסם בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" כי בסיום ישיבת השמינייה שהתקיימה בשנת 2010, הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו לרמטכ"ל גבי אשכנזי ולראש המוסד מאיר דגן לדרוך את מערכת הביטחון לקראת אפשרות תקיפת הגרעין באיראן.
לפי התחקיר, אשכנזי ודגן התנגדו לכך משום שראו בדריכה זו יצירת עובדות בשטח שעלולות להוביל למלחמה עם איראן, בעוד שלשם יציאה למלחמה יש צורך באישור הקבינט או הממשלה.
ברק סבר לעומתם, כי מתן הוראה לעבור למצב כוננות אין משמעותה יציאה למלחמה.
עוד טען ברק כי באותה ישיבה השיב אשכנזי שאין לצבא את היכולת המבצעית הנדרשת לתקיפה באיראן, טענה שהוכחשה על ידי אשכנזי.
בינואר 2013 טען ראש השב"כ באותה תקופה יובל דיסקין כי גם הוא התנגד לפקודת הדריכה, וכי הישיבה לא התנהלה בפורום השמינייה אלא בפורום מצומצם יותר, בניסיון לעקוף את השמינייה.
באפריל אותה שנה אישש את האירוע מי שהיה ראש המוסד בעת התרחשותו, מאיר דגן, שציין כי "בהיסטוריה שלנו אני לא בטוח שהיה מצב [קודם] שבו הדרג המדיני חשב א', וכל הדרג המקצועי חשב אחרת".
בפברואר 2015 כתב הפרשן דן מרגלית בעיתון ישראל היום כי ההכנות לתקיפה באיראן בתקופת נתניהו וברק לא היו אלא הונאה, שמטרתה הייתה לגרום לקהילה הבין-לאומית להחריף את הסנקציות על איראן.
באוגוסט 2015 שודרו בערוץ 2 הקלטות של אהוד ברק שנערכו על ידי דני דור ואילן כפיר, שבהן ברק התייחס לשלוש הזדמנויות שונות לתקיפה באיראן, שהוא ביקש לקדם עם נתניהו.
תחילה ברק התייחס לתוכנית התקיפה משנת 2010 שנחשפה ב"עובדה" (לעיל), וחזר על תגובת אשכנזי שלפיה לצה"ל אין את היכולת המבצעית הדרושה.
לאחר מכן פירט תכנון של תקיפה נוספת ב-2011, שלא יצאה לפועל בגלל התנגדות השרים משה יעלון ויובל שטייניץ, ותכנון של תקיפה נוספת ב-2012 שנדחתה בשל תרגיל צבאי של ארצות הברית באזור.
על פי רביב דרוקר, תקיפה ישראלית לא מסוגלת לחסל את פרויקט הגרעין האיראני, ולכן ברק ונתניהו גיבשו תפיסה מבצעית של תקיפה ישראלית אפשרית, המבוססת על תזה שתקיפה כזאת תגרור את ארצות הברית למלחמה.
לתפיסה זו התנגדו רבים בישראל וגם בארצות הברית, בהם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, שסירב לספק לישראל פצצות חודרות בונקרים בשנת 2008.
באוקטובר 2015 פרסם הוול סטריט ג'ורנל שבשנת 2012 ישראל ביצעה טיסת מבחן שבמסגרתה חדר מטוס ישראלי לשטח איראן.
זאת כחלק מתקיפה אפשרית של מתקן להעשרה גרעינית בפורדו.
מטוסי תובלה היו צפויים לחדור לשטח איראן, ולהנחית צוותי קומנדו בסמוך למתקן הגרעין בפורדו, כדי שיפוצצו את דלתות הכניסה, יפשטו על האתר ויפגעו בו מבפנים.
ביולי 2021 פרסם רון בן ישי שישראל החלה להיערך לתקיפה באיראן, למקרה שתפרוץ לעבר פיתוח הפצצה הגרעינית.
היה מדובר בהכנות ראשוניות למימוש כמה מתווי תקיפה שהוכנו במטה הכללי בהובלת הרמטכ"ל אביב כוכבי.
להכנות, שאותן הוביל שר הביטחון בני גנץ, בכירי משרדו וראשי התעשיות הביטחוניות, ניתן אישור עקרוני מצד ראש הממשלה נפתלי בנט, שר החוץ יאיר לפיד ושר האוצר אביגדור ליברמן.
סיכון בולט הכרוך בתקיפה צבאית של מתקני הגרעין באיראן הוא תגובתה של איראן.
במהלך השנים הבטיחו דוברים איראנים פעמים רבות תגובה חמורה לתקיפת ארצם.
ההערכה היא שבתגובתם ייעשה שימוש בטילים ארוכי טווח.
לאיראנים, לפי ההערכה המקובלת, יש כ-100 טילי שיהאב 3, בעלי טווח המגיע לישראל.
מערכת הביטחון הישראלית הצהירה בעבר שהטיל נגד טילים "חץ 2" מסוגל ליירט את השיהאב, אך ההערכה המקובלת היא שלא תהיה 100 אחוז הגנה, ויהיו טילים שיפגעו בישראל, אם היא תותקף בטילי שיהאב.
בנוסף, הערכות גורסות שסביר להניח שהאיראנים יפעילו נגד ישראל ירי רקטות על ידי ארגונים כגון חזבאללה מלבנון וחמאס מרצועת עזה, כתגובה לתקיפה ישראלית.
שר הביטחון לשעבר, אהוד ברק, שלל בתוקף את התחזיות שתקיפה באיראן תביא למספר גדול מאוד של הרוגים בישראל.
הדיון בישראל בנוגע לתקיפת מתקני הגרעין באיראן
בניתוח האופציה הצבאית של ישראל, טען אפרים קם בשנת 2004 כי: "על ישראל להניח למערכת הבינלאומית למצות עד תום את הסיכויים שבמהלכים המדיניים לעצירת התוכנית הגרעינית של איראן, ולהותיר את נקיטת הצעד הצבאי כאמצעי אחרון בלבד".
הוא הוסיף כי: "ניתוח זה אינו מבקש לפסול מראש את נקיטת הדרך הצבאית בידי ישראל כאופציה לעצירת החתירה של איראן לנשק גרעיני.
קיום אופציה זו עשוי להיות חשוב גם לשם הכבדת הלחץ המדיני על איראן.
אולם ניתוח זה מציע שורה של תנאים, שהשגת מטרות הפעולה הצבאית תהיה תלויה במילויָם, ושבלי התקיימותם מוטב אולי לוותר על הפעולה".
בתחילת שנת 2011, לאחר פרישתו מראשות "המוסד", העריך מאיר דגן שאיראן לא תשיג יכולת גרעינית לפני שנת 2015, ובהמשך יצא בתוקף נגד תקיפה ישראלית באיראן.
לדברי פרשנים שונים, התנגדו גם ראשי גופים ביטחוניים אחרים לתקיפה ישראלית באיראן.
באוקטובר 2011 יצא העיתון "ידיעות אחרונות" בקמפיין נמרץ נגד תקיפה ישראלית של מתקני הגרעין באיראן.
לדברי העיתון, החלטה על התקיפה התקבלה על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק, חרף חוות דעתם הסותרת של ראשי מערכת הביטחון בעבר ובהווה.
העיתון העריך שתקיפה ישראלית לא תחסל את תוכנית הגרעין האיראנית, אלא רק תעכב אותה ב-3–4 שנים, ותביא לתגובה קשה של איראן נגד ישראל, כמו גם לתגובה בין-לאומית קשה.
פרשניו הבולטים של העיתון (נחום ברנע, דניאל פרידמן, איתן הבר, רונן ברגמן ואמנון אברמוביץ') פרסמו מאמרים במשך ימים אחדים, שבהם הטיפו כנגד תקיפה ישראלית.
העיתון גייס למטרה זו גם את המשוררת ויסלבה שימבורסקה, ופרסם חמישה בתים משירה "סוף והתחלה", הפותח במילים: "אחרי כל מלחמה / מישהו חייב לנקות".
אתר ynet, הנמנה אף הוא עם קבוצת "ידיעות אחרונות", פרסם מאמר דעה מאת אורי בר-יוסף, היוצא גם הוא כנגד התוכנית.
עיתון "הארץ" הצטרף לקמפיין נגד התקיפה הישראלית.
פרשן "הארץ" לענייני ביטחון, אמיר אורן, קרא לנשיא המדינה שמעון פרס להשמיע את קולו נגד תקיפה באיראן, ובהמשך פורסמו מאמרי דעה נגד התקיפה מאת ספי רכלבסקי וראובן פדהצור.
בפתיחת מושב החורף של הכנסת, ב-31 באוקטובר 2011, אמר ראש הממשלה, בנימין נתניהו: .
יו"ר האופוזיציה, ציפי לבני, קראה לנתניהו להקשיב לראשי מערכת הביטחון.
יו"ר מפלגת העבודה, שלי יחימוביץ', אמרה כי דבריו של נתניהו "נשמעים כמו הכנת הקרקע להרפתקה מופקרת ומגלומנית", והוסיפה: "מראש אנחנו מתרים בך, אדוני ראש הממשלה, וגם בך, שר הביטחון אהוד ברק – היזהרו".
ב-4 בנובמבר 2011 אמר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס על אפשרות התקיפה הצבאית נגד מתקני הגרעין באיראן: "אני מעריך שהיא אפשרית.
שירותי הביון מסתכלים על מחוגי השעון ומזהירים את המנהיגים שלא נותר הרבה זמן, אך אינני בטוח שהם כבר קיבלו את המסקנות בעניין".
פרס הדגיש כי חובתה העיקרית של ישראל היא לדרוש ממדינות העולם לקיים את הבטחתן לשים קץ לתוכנית הגרעין האיראנית.
בתשובה לשאלה על תסריט שבמסגרתו תתקבל ההכרעה על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק, שיביאו אותה לאישור הממשלה, השיב פרס כי "אני מניח שיכבדו את הסדר ואת החוקה.
הם מוכרחים לנהוג לפי החוק ואני מעריך שכך יעשו".
באפריל 2012 הביע ראש השב"כ לשעבר, יובל דיסקין, התנגדות לתקיפת מתקני הגרעין באיראן בידי ישראל, וציין: "הרבה מאוד מומחים אומרים כבר לאורך הרבה שנים שאחת התוצאות של תקיפה ישראלית באיראן יכולה להיות האצה דרמטית של תוכנית הגרעין האיראנית.
דהיינו, מה שהאיראנים מעדיפים לעשות היום לאט ובשקט, תהיה להם לגיטימציה לעשות מהר ותוך פרק זמן הרבה יותר קצר".
את דבריו ליווה בביקורת חריפה על יכולתם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק להוביל תקיפה כזו.
ביולי 2012 התייחס ראש הממשלה בנימין נתניהו להתנגדות לתקיפה שמייחסים בתקשורת לרמטכ"ל, לראש השב"כ ולראש המוסד: "הדיון הזה לא אחראי והוא פוגע בביטחון המדינה...
אני שומע את הערכותיהם בחדרים סגורים.
הדיון התקשורתי שכאילו משקף את עמדתם הוא לא אחראי והוא פוגע בביטחון המדינה.
הדיון הראוי מתקיים מאחורי דלתיים סגורות בנושא רגיש כזה ויש הרבה היבטים שלא מגיעים בכלל, הדיון בחוץ הוא מאוד לא ראוי ומאוד שטחי...
בדמוקרטיה הישראלית, כמו בכל דמוקרטיה, מי שקובע זה הדרג המדיני, ומי שמבצע זה הדרג המקצועי.
אני עדיין לא קיבלתי החלטה".
בקיץ 2012 פרסם העיתונאי ארי שביט בעיתון "הארץ" סדרת ראיונות עם אישים ישראלים בסוגיית תקיפת מתקני הגרעין באיראן.
התראיינו בסדרה: משה יעלון, השר לעניינים אסטרטגיים, אלוף (מיל.) פרופ' יצחק בן ישראל, פרופ' יחזקאל דרור, עוזי ארד, ראש המועצה לביטחון לאומי לשעבר, גיורא איילנד, ראש המועצה לביטחון לאומי לשעבר ועמוס ידלין, ראש אמ"ן לשעבר.
שמם של שני מרואיינים לא פורסם בעיתון, אך ניתנו רמזים שאפשרו לזהותם ללא קושי: יונה אטינגר, ראש הוועדה לאנרגיה אטומית לשעבר, ואהוד ברק, שכיהן באותם ימים בתפקיד שר הביטחון.
ב-27 בספטמבר 2012 בנאום הקו האדום אשר נשא בנימין נתניהו מעל בימת עצרת האו"ם, התמקד באיום הגרעיני איראני ובסכנה שמהווה המשטר האיראני.
בו קרא לעולם להגדיר בהקדם קו אדום לאיראן שאין לאפשר להם לחצותו ובכך למעשה שם את האפשרות של פעולה צבאית ישראלית נגד איראן על השולחן.
התייחסות עולמית לאפשרות של תקיפה ישראלית
החשש מפני תקיפה ישראלית של מתקני הגרעין באיראן הביא להתייחסות של מדינות רבות ששללו תקיפה כזו.
גורם בכיר בכוחות המזוינים של ארצות הברית אמר בתחילת נובמבר 2011 לרשת הטלוויזיה CNN, כי המודיעין האמריקני וצבא ארצות הברית האיצו את "דריכותם" מול איראן וישראל לאור אפשרות לתקיפה ישראלית ללא התראה מוקדמת, ובתשובה לשאלה האם הפנטגון מודאג מתקיפה אפשרית שכזו, ענה אותו גורם "לחלוטין".
בנובמבר 2011 הזהיר שר החוץ הצרפתי, אלן ז'ופה, שתקיפת מתקני הגרעין באיראן עלולה לערער את האזור כולו.
בפברואר 2012 טען מיכאיל אוליאנוב, איש משרד החוץ הרוסי, שאמירותיה של ישראל בעניין הגרעין האיראני "מגבירות את המתיחות ועלולות להוביל למהלכים צבאיים, שיהיו בעלות תוצאות הרות אסון".
בעת ביקור של שר הביטחון, אהוד ברק, ביפן, הזהיר אותו ראש ממשלת יפן, יושיהיקו נודה, מפני תקיפת מתקני הגרעין באיראן.
בריאיון לרשת CNN בפברואר 2012 אמר יושב ראש המטות המשולבים, מרטין דמפסי, שתקיפה ישראלית באיראן "לא תשיג את המטרות ארוכות הטווח ותערער את היציבות".
ארצות הברית וצרפת בראשות סרקוזי הודיעו שתעמודנה לצד ישראל אם איראן תאיים עליה, אך היו בכירים שאמרו כי ארצות הברית לא תפעל נגד איראן אם לא תהיה פגיעה איראנית בארצות הברית עצמה.
ב-13 ביוני 2025 יצאה ישראל למבצע עם כלביא, מתקפת פתע נגד תוכנית הגרעין של איראן ותשתית הטילים הבליסטיים של איראן.
ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי רוברט פורד הפחדן (במקור: The Assassination of Jesse James by the Coward Robert Ford) הוא מערבון דרמטי אמריקאי משנת 2007 מאת הבמאי אנדרו דומיניק, בכיכובם של בראד פיט כג'סי ג'יימס וקייסי אפלק כרוברט פורד.
הסרט הוא עיבוד לרומן מאת רון הנסן משנת 1983 באותו השם.
רוברט (בוב) פורד (קייסי אפלק) הוא צעיר חסר ביטחון-עצמי ולא פופולרי, אשר גדל כשהוא מעריץ את העבריין הפופולרי, הרוצח ושודד הבנקים ג'סי ג'יימס (בראד פיט).
בוב מנסה להתקבל אל חבורתו של ג'יימס, המתכננת לשדוד רכבת, בעזרתו של אחיו צ'ארלי (סם רוקוול), אשר גויס לאחרונה.
ג'סי מצרף את בוב לחבורה, על מנת שיוכיח את עצמו, וזאת על אף חוות הדעת השלילית עליו מצידו של פרנק (סם שפרד), אחיו של ג'סי.
בעקבות הצלחת השוד, הערצתו של בוב כלפי ג'סי מתחילה להפוך לאובססיה.
עם הזמן, בוב מאבד כבוד לג'סי, מגלה התנגדות למזגו הרע ולאלימותו, ואף סובל מנחת זרועו, כולל בניסיון להטיל עליו מורא בהצמדת סכין לגרונו.
לילה אחד בסלון, מזמין ג'סי את פורד לקחת חלק בשוד בנק בעיר פלאט, אך בוב, שכבר גמר אומר להרוג את ג'סי ואף עשה עסקה עם המושל כדי שלא ייכלא עקב כך, מחליט להרוג אותו קודם.
בבוקר שלאחר מכן ג'סי נכנס, כדי לראות אם האחים פורד מוכנים לצאת לכיוון פלאט.
לאחר התבוננות קצרה בשקט, ג'סי לוקח את החגורה שלו (בה נמצאים אקדחיו) ומניח אותה על הספה.
ג'סי נעמד על כיסא, כאשר פניו אל הקיר ובידו מטלית נוצה ביד אחת על מנת לנקות תמונה התלויה על הקיר.
בוב שולף אקדח ויורה בראשו של ג'סי, שנהרג במקום.
לאחר הרצח, האחים פורד הופכים לסלבריטאים ומשחקים במופע תיאטרון במנהטן, המשחזר את הרצח, כאשר בוב מגלם את עצמו ואילו צ'ארלי מגלם את ג'סי ג'יימס.
צ'רלי, מוכה אשמה, כותב מכתבים לזי (מרי-לואיז פרקר), אלמנתו של ג'יימס, לבקש את סליחתה, אבל לא באמת שולח אותם.
מוצף ייאוש, צ'רלי מתאבד במאי 1884.
לאחר מותו של צ'רלי מתעצמת הביקורת הציבורית נגדו, והוא מנודה כבוגד פחדני.
עשר שנים לאחר מותו של ג'יימס, בוב נרצח על ידי אדם בשם אדוארד או'קלי, אך בניגוד לג'יימס, בוב לא זוכה לשום תהילה לאחר מותו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותבראד פיט ג'סי ג'יימסקייסי אפלק רוברט פורדמרי-לואיז פרקר זי ג'יימססם שפרד פרנק ג'יימססם רוקוול צ'ארלי פורדאליסון אליוט מרתה בולטוןג'רמי רנרווד הייטזואי דשנל דורותי אוואנס
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי וציון 75% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 166 ביקורות.
ההתנגשות האווירית בברוקלסבי התרחשה ב-29 בספטמבר 1940, כאשר שני מטוסי אימון צבאיים מדגם אוורו אנסון התנגשו בשמיים מעל הכפר ברוקלסבי במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
לאחר ההתנגשות נותרו שני המטוסים לכודים יחד זה מעל זה ללא אפשרות להשתחרר.
מנועיו של המטוס התחתון המשיכו לפעול, ואילו טייס המטוס העליון נוכח שהוא מסוגל לשלוט בתנועת המטוסים באמצעות הדשים והמאזנות שלו, וערך נחיתת אונס מוצלחת של שני המטוסים בשדה חקלאי.
כל אנשי הצוות של המטוסים שרדו, והמטוס העליון תוקן והוחזר לשירות.
בבסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי פורסט היל שבמדינת ניו סאות' ויילס החל לפעול ביולי 1940 קורס טיסה מתקדם.
היה זה אחד מן הקורסים שהפעילה אוסטרליה במסגרת תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי.
השתתפו בו חניכים שכבר סיימו את הכשרתם במסגרת קורס טיסה בסיסי.
הם הגיעו אל הקורס המתקדם כדי ללמוד טיסת מכשירים, טיסת לילה, ניווט לטווח ארוך, טיסה במבנה ועוד.
האימון נערך באמצעות מטוסי אנסון מתוצרת בריטניה.
ב-29 בספטמבר המריאו מן הבסיס שני מטוסי אנסון ובהם חניכים שיצאו לטיסת אימון ארוכה לרוחב מדינת ניו סאות' ויילס.
בצוות המטוס מספר N4876 היו הטייס לאונרד גרהם פולר (Leonard Graham Fuller), בן 22, והנווט איאן מנזיס סינקלייר (Ian Menzies Sinclair), בן 27. במטוס השני (L9162) היו הטייס ג'ק אינגליס יוסון (Jack Inglis Hewson), בן 19, והנווט יו גאווין פרייזר (Hugh Gavin Fraser), בן 27.
בעת שנמצאו בגובה של 300 מטר מעל הכפר ברוקלסבי ערכו שני המטוסים פנייה הצידה.
אז איבד הטייס פולר את קשר העין עם המטוס השני.
מיד לאחר מכן התנגשו שני המטוסים באוויר, כשמטוסו של פולר מצוי מעל מטוסו של יוסון ומעט אחורה וימינה ממנו.
שני המטוסים נלכדו יחד כאשר הצריח העילי במטוס התחתון תקוע בשורש הכנף השמאלית של המטוס העליון והגה הכיוון של המטוס התחתון נוגע בהגה הגובה של המטוס העליון.
מדחפי מנועי המטוס העליון נתקעו בגוף המטוס התחתון וחדלו לפעול, אך מנועי המטוס התחתון המשיכו לפעול במלוא העצמה.
הטייס פולר במטוס העליון הורה לנווט שלו לנטוש אותו ולצנוח.
הוא ראה את טייס המטוס התחתון, שנפצע ממדחפי המטוס העליון שחדרו לתא הטייס, נוטש את מטוסו.
גם הנווט השני נטש את המטוס.
פולר נוכח כי הוא מסוגל לשלוט בתנועת שני המטוסים באמצעות הדשים והמאזנות של מטוסו.
הוא החליט שלא לנטוש את המטוס כדי ששני המטוסים הדבוקים יחד לא יפגעו באזור מיושב, והחל לחפש אחרי אתר לנחיתת חירום.
פולר הטיס את המטוסים הלכודים יחד למרחק של כשמונה קילומטרים ממקום ההתנגשות ואז ערך נחיתת גחון בשדה חקלאי מדרום מערב לברוקלסבי.
המטוסים נגעו בקרקע, נעו כ-180 מטרים לרוחב השדה ואז נעצרו.
מבחינת פולר הייתה הנחיתה מוצלחת יותר מן הנחיתות שתרגל בבסיסו ביום הקודם.
קפטן להק ארתור מרפי (Arthur Murphy), המפקח על תאונות אוויר בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, הגיע לאתר התאונה ותיחקר את הטייס פולר.
פולר אמר לו כי נהג כפי שלמד לעשות במקרה של נחיתת חירום - נחת לתוך הרוח בקרבת מקום יישוב או חווה.
הוא הוסיף שהגאי המטוס "היו די כבדים".
התאונה יוצאת הדופן משכה את תשומת לבם של כלי התקשורת באוסטרליה ומחוץ לה.
פולר זכה לשבח לא רק על כך שנחת מבלי לפגוע באזור מיושב אלא גם על כך שהציל את שני המטוסים, ששוויים היה כ-40 אלף לירות.
המטוס העליון הוחזר לשירות בטיסה, ואילו המטוס התחתון שימש לאימונים על הקרקע.
ארבעת אנשי צוותי המטוסים סיימו את קורס הטיסה המתקדם.
הטייס יוסון התקדם לקצונה ושוחרר משירות ב-1946, וכך גם הנווט סינקלייר.
ב-1 בינואר 1942 התנגש מטוסו בעץ במהלך טיסת אימון והוא ושני אנשי צוות נוספים במטוס נהרגו.
פולר קודם לדרגת סמל לאחר התאונה.
הוא נענש בריתוק לבסיס ובקנס לאחר ששוחח עם עיתונאים על התאונה ללא קבלת רשות.
עם זאת צוין לשבח על ידי חיל האוויר על תפקודו במהלך התאונה.
לאחר סיום הקורס המתקדם הוא הוצב בזירת המזרח התיכון ולאחר מכן באיטליה.
ב-1942 עוטר במדליית הטיסה המצטיינת על תפקודו שם.
לאחר מכן הוסמך כקצין והוצב במדינת ויקטוריה באוסטרליה כמדריך טיסה.
ב-18 במרץ 1944 פגע בו אוטובוס בעת שרכב על אופניו ליד בסיסו והוא נהרג.
ב-1990 הציבו תושבי ברוקלסבי שלט באתר נחיתת האונס לציון מלאת 50 שנה להתרחשות התאונה.
בשנת 2007 הוצבה בעיירה אנדרטה למאורע בדמות מנוע של מטוס אוורו אנסון.
ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה איחדה את הקבוצות היהודיות השונות של יהודים בעלי אזרחות צרפתית ויהודים מהגרים חסרי אזרחות בהתנגדותם למשטר וישי האנטישמי בתקופת הכיבוש הגרמני בצרפת ובתקופת הגירושים של יהודי צרפת על ידי הנאצים והצרפתים משתפי הפעולה.
ההתנגדות היהודית התקיימה הן בשיתוף פעולה בין מחתרות יהודיות ורשתות התנגדות צרפתיות כלליות שונות, והן על ידי בודדים יהודים שפעלו במסגרת רשתות צרפתיות.
יחידים זייפו מסמכי זהות ותלושי מזון, חילקו אותם ליהודים נרדפים, והבריחו יהודים, בכללם ילדים, למקומות מסתור בצרפת ולעיתים אף מחוץ לגבולות צרפת, בעיקר לשווייץ ולספרד.
פעולות ההתנגדות היהודיות בצרפת בתקופת השואה החלו כבר בראשית הכיבוש הגרמני, וחלקם של היהודים בכלל תנועות ההתנגדות היה רב מחלקם באוכלוסייה הכללית.
השתתפות היהודים בפעילותן של מחתרות ויחידות צבא
יהודים היו מהראשונים שהצטרפו לכוחותיה של תנועת ההתנגדות "צרפת החופשית", ממשלת צרפת הגולה בראשות דה גול בלונדון.
בן הידועים והחשובים שבהם היו רנה קסין ופייר מנדס פראנס.
בוועדת ההסברה של צרפת החופשית היו היהודים רוב מוחלט בקרב הפעילים.
חלקם של היהודים ביחידות הצנחנים הצרפתיות היה אף הוא גדול מחלקם באוכלוסיית צרפת הכללית.
גם קבוצתו של פעיל המחתרת הצרפתי ממוצא ארמני מיסאק מאנושיאן הורכבה בעיקר מיהודים, וכך גם תנועת הפועלים הצרפתית Main-d'œuvre immigrée , שמשורותיה יצאו פעילי ארגון המחתרת הצרפתי F.T.P.
כמו כן היו יהודים פעילים בקרב יחידות צבא צרפתיות שפעלו תחת פיקוד בריטי ואמריקאי.
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים
הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת תחת הנהגתם של ז'אק הלברונר (עד הירצחו ב-1943), ואנשי הדת הצרפתיים ז'קוב קפלן ואיזאייה שוורץ , ובשיתוף עם חלקים מהפקידות הצרפתית של משטר וישי והכנסייה, ארגנו פעילויות רווחה והצלה.
הקונסיסטוריה הייתה שותפה מרכזית בהקמתה של קריף (המועצה המייצגת של מוסדות יהודיים צרפתיים) ב-1944. משימתה הראשונה של קריף הייתה סיוע בפעולות ההצלה.
כשהקימו שלטונות וישי את אוז'י"ף, איגוד יהודי צרפת בתקופת השואה, הוכפפה אליו תנועת הצופים היהודים בצרפת.
היא נקראה "השישית", כיוון שהייתה המחלקה השישית באוז'י"ף.
מדצמבר 1943 שיתפה פעולה "השישית" עם המאקי.
אחת מקבוצות המחתרת שלה, על שם מארק אגנו, לחמה על שחרור אזורים בדרום צרפת לקראת שחרור צרפת, ולאחר מכן הצטרפה לצבא צרפת החופשית ולחמה בשורותיו בתוככי גרמניה נגד הגרמנים.
בתקופת הכיבוש הגרמני החזיק ארגון אוז"ה לעזרה לילדים, כ-1,600 ילדים ב-20 בתי ילדים בצרפת.
חלק מהילדים היהודים פוזרו בקרב נותני חסות נוצרים פרטיים, בהם חסידי אומות העולם כגון ז'יל-ז'רו סאלייז', וכן בקרב מוסדות נוצריים.
בין פעילי ההצלה היהודיים שהעבירו את הילדים היהודיים למקומות המסתור ואל מחוץ לצרפת, אל שווייץ וספרד, היו ז'ורז' לואנז'ה, ז'ורז' גארל וכן לוחמי מחתרת יהודיים אחרים.
כ-30 מבין לוחמי המחתרת נתפסו ונרצחו או גורשו למחנות השמדה.
חברי תנועות הנוער היהודיות הציוניות בצרפת עסקו בהברחת יהודים ממחנות ריכוז וכן במציאת נתיבי הברחה עבור יהודים אל מחוץ לצרפת.
בין בכירי הפעילים והמייסדים היו פול ז'ינייבסקי וסימון לוויט .
הם נעזרו במסייעים במשטרת פריז תנועת ההתנגדות הצרפתית הלאומית .תנועות הנוער הציוניות מ.ג.ס.
M.J.S שיתפו פעולה באופן מלא ביניהם.
ועד אמלו, על שם רחוב אמלו (rue Amelot) בפריז, בו התכנס, התמסר להגנה על מהגרים יהודים בצרפת.
חברי הוועד סיפקו מסמכי זהות וכרטיסי מזון מזויפים למהגרים יהודים וסייעו בהסתרת ילדים ובהעברתם לאזור משטר וישי, בו החלה רדיפת היהודים במועד מאוחר יותר.
הארגון חוסל ב-1943 וראשיו דוד רפופורט ואנרי בולאווקו נשלחו לאושוויץ.
מחתרתו של אנדרה (ז'וז'ף באס) פעלה עם כמרים, בהם האב מארי-בנואה, ועם מנהיגי מחתרת בהם לאון פוליאקוב ושניאור זלמן שניאורסון , ובסיוע מימון של הג'וינט.
המחתרת סייעה בהעברתם של יהודים לכפר לה שמבון-סור-ליניון, שם סייע בהסתרתם הכומר אנדרה טרוקמה.
מחתרתו של אנדרה השתתפה בשחרור אזור לה שמבון באוגוסט 1944.
מחתרת יהודית קומוניסטית פעלה כבר מתקופת הכיבוש הראשונה, ב-1940. פעיליה המרכזיים ז'ורז' פוליצר, ז'ק סולומון וולנטין פלדמן נרצחו על ידי הגרמנים ב-1942. מנהיגה היה אדם רייסקי , שהשתתף בייסוד ארגוני עזרה חשאיים ליהודים, בהם קריף.
ארגוני התנגדות וסיוע הדדי יהודיים נוספים בצרפת הכבושה
מחתרת מרסל (Réseau Marcel) של מוסא ואודט עבאדי.
הצבא היהודי פעל עם יופ וסטרוויל להצלת יהודים על ידי הברחתם מצרפת ובלגיה לשווייץ וספרד.
רבנים ובהם רנה קאפל (René Kapel) , רנה הירשלר, ז'ורז' ונדאי (Georges Vadnaï) , אנרי שילי (Henri Schilli) ואחרים, פעלו להשגת מסמכים מזויפים ופנקסי קיצוב מזון שאפשרו השגת מזון עבור יהודים שהסתתרו.
נשיאת ויצו בפריז, ז'ולייט שטרן (Juliette Stern) , פעלה להצלת ילדים יהודים מגירוש.
ההתנגדות (בספרדית: La Resistencia; מוכר גם בשם Cárteles Unidos, איחוד הקרטלים) הוא סינדיקט פשע וכוח צבאי למחצה מקסיקני, שהוקם על ידי שלושה קרטלים (קרטל המפרץ, קרטל סינלואה וקרטל האבירים הטמפלרים) כדי לפעול נגד קרטל לוס סטאס, שניסה למלא את החלל שהותיר קרטל לה פמיליה מיצ'ואקאן ופלש לחלקים מהמדינות חליסקו ומיצ'ואקאן.
לאחר מכן, פנתה הכנופיה להילחם גם בקרטל הדור החדש של חליסקו ובמיליציות האזרחיות החמושות ששמו להן למטרה לנקות את מקסיקו משלטון הקרטלים.
הכנופיה הוקמה בשנת 2010 על ידי איגנסיו קורונל ויאריאל, מנהיג קרטל סינלואה, לאחר שקרטל לוס סטאס התחיל להסיג את גבולו במיצ'ואקאן.
במקור הכנופיה הורכבה מחמושים שהיו חברי קרטל מילניו, שהיה נאמן לקרטל סינלואה.
הכנופיה נתמכה גם על ידי הקרטל המקומי, קרטל לה פמיליה מיצ'ואקאן, שלחם גם הוא נגד קרטל לוס סטאס וקרטל בלטרן-לייבה.
לאחר מכן, קרטל מילניו נטמע בקרטל סינלואה והקרטלים לה פמיליה מיצ'ואקאן ובלטרן-לייבה נהרסו על ידי הכוחות הפדרליים, מה שהוביל לכך שבשנת 2011 הצטרפו קרטל המפרץ וקרטל האבירים הטמפלרים להובלת הכנופיה, שהמשיכה במסעי האלימות שלה נגד קרטל לוס סטאס.
לאחר לכידתו של מנהיג קרטל מילניו ומותו של מנהיג קרטל סינלואה, החלה כנופיית ההתנגדות להילחם בקרטל הדור החדש של חליסקו.
בשנת 2011 נעצרו שניים ממנהיגי הכנופיה המרכזיים, וב-11 בספטמבר 2012 נעצר מנהיג הכנופיה העליון, רמירו פוזוס גונזלס, והואשם ברצח 26 אנשים בגוודלחרה בנובמבר 2011.
בשל התפרקות קרטלי המקור, כרתה כנופיית ההתנגדות בריתות חדשות עם קרטל לוס ויאגראס והשאריות מקרטל האבירים הטמפלרים וקרטל לה פמיליה מיצ'ואקאן במטרה לעצור את התפשטותו המתמשכת של קרטל הדור החדש של חליסקו.
ארגון תנועות ההתנגדות המחתרתית במחנה הריכוז אושוויץ החל במחצית השנייה של שנת 1940, זמן קצר לאחר כניסת המחנה לפעילות במאי אותה שנה.
בהנחייתו של פילצקי הוקם Związek Organizacji Wojskowej (איגוד הארגון הצבאי), ZOW.
היהודים מצאו את דרכם לתנועות המחתרת במחנה רק בשנת 1943, באותה שנה גם הוקם ארגון הגג לכל ארגוני המחתרות שהיו באושוויץ, בשם "קבוצת המאבק, אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz).
עם זאת, המרד היחיד שאירע בפועל באושוויץ היה המרד של אנשי עבודות הכפייה היהודים, הזונדרקומנדו, ב-7 באוקטובר 1944.
באך-זלבסקי חיפש אתר חדש לריכוז תושבי אזור שלזיה מכיוון שבתי הכלא המקומיים היו מלאים עד אפס מקום.
ריצ'רד גלוקס, ראש הפיקוח על מחנות הריכוז , שלח את מפקד מחנה הריכוז זקסנהאוזן, וולטר אייספלד, לבדוק את האתר, שכבר היו בו 6–10 בניינים רעועים חד-קומתיים ששימשו בעבר קסרקטין של הצבא האוסטרי ואחר כך של הצבא הפולני.
רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, ראש האס אס Schutzstaffel (SS), אישר את האתר באפריל 1940 והוא התכוון להשתמש במתקן כדי לשכן בו אסירים פוליטיים.
האס אס אובר-שטורמבאנפיהרר (לוטננט קולונל) רודולף הוס פיקח על פיתוח המחנה ושימש בתפקיד המפקד הראשון של המחנה.
האס אס אובר-שטורמפיהרר (סגן בכיר) יוסף קרמר מונה לסגנו של הוס.
מחנה אושוויץ המקורי, הפך למרכז האדמיניסטרטיבי של המתחם כולו.
בפועל כל ניסיון בריחה היה כרוך בסיכון רב ובענישה קולקטיבית שהיוותה גורם מרתיע ראשון במעלה.
סביב המחנה הייתה אבטחה כבדה של אנשי אס אס שהפעילו מערכת אבטחה מתוחכמת ששופרה כל הזמן.
הגדרות היו מחושמלות, וביניהן היה שטח הריגה ללא אזהרה.
מחוץ לגדרות היה שטח של ארבעים קילומטרים רבועים שנקרא אזור הביטחון החיצוני או "אזור האינטרסים של מחנה הריכוז אושוויץ".
כל התושבים הפולנים במרחב גורשו ממנו.
הותר רק למספר עובדים מיומנים ונאמנים לגור סמוך למחנה.
ברובם היו עובדי המחנה, כורים ועובדי הרכבת שהיו חיוניים למאמץ המלחמתי.
באזור הביטחון פעלה מערכת שיטור מוגברת.
האזור הוגדר כ"שטח שמור במיוחד".
הכניסה והיציאה ממנו היו כפופים לאישור מיוחד שהנפיק מפקד המחנה.
בכל רחבי האזור הוצבו שלטים עליהם נכתב "אזור אסור בכניסה!
מסיגי גבול יירו בלי אזהרה".
התושבים שהורשו להתגורר בשטח השמור היווה אוכלוסייה עוינת במיוחד לאסירים שברחו.
משנתגלתה "בריחה" הוכרז מצב חירום בקרב אנשי האס אס שיצאו מידית למרדף רגלי וממונע אחר הבורחים.
האסירים הבורחים היו מאוד בולטים בשטח, בראשיהם המגולחים והמספרים המקועקעים על ידיהם.
מיד עם גילוי בריחה כל יחידות המשטרה והגסטפו במרחב הרייך השלישי קבלו את פרטיהם של הבורחים שהוכנסו לרשימות שחורות כך שגם לאחר שנים ניתן היה ללכוד את הבורחים.
בשנת 1940 כמות החיילים והאזרחים הפולנים שנשלחו לאושוויץ עוררו חשדות לגבי כוונת גרמניה.
הקצין הפולני ויטולד פילצקי התנדב להיכנס למחנה מרצון.
ב-19 בספטמבר 1940, במהלך איסוף אזרחים בעיר ורשה, ברחובות הרובע ז'וֹליבוּז', נעצר פילצקי ועד מהרה לאחר עינויים נשלח לאושוויץ (אסיר מס' 4859).
בסתיו 1941 פילצקי קיבל קידום לדרגת סגן ממחתרת ורשה.
מאוחר יותר הוא נמלט מהמחנה, כדי להעביר ממנו מסמכים על פשעי הנאצים ולהכין את התוכניות למרד במחנה ושחרור האסירים.
בתחילה ארגון ההתנגדות באושוויץ היה מורכב מהאסירים הפוליטיים והשבויים הפולנים ששרתו בצבא הפולני ומילאו תפקידים בולטים בארגון.
בפברואר 1942 קולונל (שהמסתתר במחנה תחת השם הבדוי יאן הילקנר) ארגן את איגוד המאבק המזוין Związek Walki Zbrojnej (ZWZ).
באותה תקופה החלו הפעילים הכלואים במחנה חברי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), כמו סטניסלב דובואה , להקים ארגונים משלהם (דובואה הוצא להורג על ידי האס אס ב-1942).
בנוסף, אסירים הקשורים לימין הפולני לפני המלחמה, כמו יאן מוסדורף ורומן ריברסקי, הקימו גם הם קבוצת התנגדות משלהם.
ככל שגדל מספר האסירים והתרחב המחנה, נעשו מאמצים לאחד את תנועות ההתנגדות הפולניות השונות בתוך אושוויץ.
איחוד זה הושג בשנת 1942 כאשר ZOW וקבוצות קטנות יותר הקימו ארגון אחד הקשור לארמייה קריובה הפולני (Armia Krajowa, AK), היורשת של ZWZ.
המפקד הראשון של הקבוצה הגדולה ביותר היה ראביץ', שהועבר למחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-1942. אחריו פקד על האיחוד , שנהרג בהוצאה להורג המונית באוקטובר 1943. בשנת 1943 נקטו הגרמנים בשורה של פעולות נגד תנועת ההתנגדות ופגעו קשות בהנהגה הצבאית של האסירים.
בהוצאות להורג ההמוניות ב-25 בינואר 1943 וב-11 באוקטובר 1943 נהרגו 105 אסירים, פעילים צבאיים ופוליטיים.
ארגון עזרה עצמית של אסירים (על ידי הברחת תרופות ומזון) בסיוע פולנים מחוץ למחנה, לרבות הכנת בריחות וניסיונות לחבלה בנעשה במחנה;
תיעוד פשעי הנאצים וביצוע ניסיונות להעביר את התיעוד שנאסף לפרטיזנים ולוחמי הגרילה מחוץ למחנה;
הקשיים ליצירת תנועת התנגדות אחת במחנה היו: הפילוגים האידאולוגים בתוך המחנה, ההבדלים הלאומיים והלשוניים, המרחק והגדרות בין מחנות המשנה בתוך מחנה אושוויץ.
עם זאת, חל איחוד כוחות, תחילה בקרב האסירים הפולנים.
היהודים הראשונים הגיעו למחנה כבר בקיץ 1940, אך באותה תקופה הם לא יכלו לפתח תנועת התנגדות בשל היחס האכזרי במיוחד וההשמדה הקיצונית.
בחודשי הפעילות הראשונים של אושוויץ, כל היהודים שהובאו בטרנספורטים יחד עם פולנים הופרדו ונשלחו ישירות לפלוגת העונשין בבלוק 11 (בלוק המוות).
שם הם נשלחו לעבודה כפייה שדרשה מאמץ רב ונרצחו לאחר זמן קצר.
המסמכים המעטים שנשמרו מהתקופה מוכיחים שהאסירים היהודים ניסו לעיתים קרובות להימלט.
אך כל הניסיונות הסתיימו בכישלון.
חלקם היו מעשי ייאוש: כגון, התאבדויות, ניסיונות חסרי תקווה להמלט על מנת להימנע ממכות הקאפו, בעוד שאחרים נגררו על ידי שומרי האס אס לניסיונות בריחה, שבתמורה ל'סיכול בריחתם' זכו אנשי האס אס לשבחים רשמיים ממפקד המחנה, או לחופשה של כמה ימים.
את העקבות היחידים לניסיונות פעילות מאורגנת בקרב היהודים ניתן למצוא ביומן הבונקר של בלוק 11: שמונה יהודים נכלאו בתאי מעצר, ככל הנראה לצורך חקירה.
לאחר סיום החקירה כולם נרצחו .
בתחילת 1943 החלו להתפתח קבוצות חשאיות יהודיות, בתחילה רק מעטות, בחלקים שונים של המחנה בקרב אותם אנשים שגורשו מהגטאות אשר חלקו במשך תקופה ארוכה את אותו גורל.
בפועל בשנת 1943, החלו היהודים למצוא את דרכם לתנועות המחתרת השונות שהתקיימו במחנה.
הארגון הפעיל ביותר של היהודים היה 'קבוצת צ'חנוב' (יהודים פולנים שגורשו מהאזור מלאווה וצ'חאנוב Mława, Ciechanów באביב 1943) בראשות מרדכי ביילוביץ'-הללי Mordechaj Bielewicz-Hilleli, ששמרה בקשר עם שני מבנים נוספים: יהודים שעובדים במפעלי "אוניון" ליצור חמר נפץ וב-DAW, וקבוצה במחנה הגברים בבירקנאו המורכבת מיהודי פולין, צרפתים וסלובקים.
באותה שנה הוקם ארגון גג לכל ארגוני המחתרת שהיו באושוויץ, בשם "קבוצת המאבק אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz).
ידוע על פעולות התנגדות יהודיות בודדות שאירעו באושוויץ.
כך למשל, ב-23 באוקטובר 1943 אישה יהודייה, שהגיעה במשלוח באותו היום, חטפה אקדח מאחד מאנשי המשמר וירתה בשני אנשי אס אס.
עם זאת, המרד היחיד שאירע בפועל באושוויץ היה המרד של אנשי עבודות הכפייה היהודים, הזונדרקומנדו, ב-7 באוקטובר 1944. בתקופה זו הסתיימה למעשה השמדת יהודי הונגריה, ולאנשי הזונדרקומנדו היה ברור שגם מותם קרב, כי למעשה תם הצורך בהם.
אנשי הזונדרקומנדו, שהיו בקשר עם "קבוצת המאבק", דרשו להתחיל את המרד הכללי שתוכנן במחנה, אך ראשי קבוצות המאבק סירבו בטענה שלא ניתן לבצע התקוממות כללית.
ארבע מתוך הצעירות שהבריחו את חומר הנפץ למחנה - אסתר וייסבלום, רגינה ספירשטיין, אלה גרטנר ומנהיגתן רוז'ה רובוטה - נתפסו ונתלו ב-6 בינואר 1945. הייתה זאת ההוצאה להורג האחרונה במחנה.
עד סוף שנת 1942, בזמן שבמחנה שוכנו אסירים מכל רחבי אירופה, הוקמו גם תאי התנגדות אחרים, שנוצרו בדרך כלל על פי קווים לאומיים ואתניים.
בנוסף לקבוצת ההתנגדות היהודית, התקיימו קבוצות צ'כיות, רוסיות, יוגוסלביות, צרפתיות, אוסטריות וגרמניות.
הארגון הבינלאומי, Kampfgruppe Auschwitz (קבוצת הלחימה של אושוויץ), שהוקם ב-1943. ב-1944, הקימה ה-Kampfgruppe יחד עם צבא ארמייה קריובה את המועצה הצבאית הכוללת של אושוויץ כדי לתאם את ההתנגדות.
תפקידה של ההתנגדות הקומוניסטית, הן הפולנית והן הבינלאומית, תואר בהגזמת יתר על ידי ההיסטוריונים הקומוניסטים בברית המועצות ופולין; בנוסף, ההיסטוריונים הקומוניסטים ניסו להסתיר את המידע אודות ארמייה קריובה בתוך המחנה ותפקידה בהתנגדות.
ההתנקשות בבית הכנסת הגדול של בודפשט (בהונגרית: A Dohány utcai merénylet, 1939) אירע כחצי שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-3 בפברואר 1939, בעשר דקות אחרי שש.
אז הושלכו כמה רימוני יד לעבר הקהל הגדול שעמד בחזית בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
ההתנקשות, שאירע על רקע אנטישמי, יוחסה בבירור לבריוני מפלגת צלב החץ, מפלגה פשיסטית ימנית קיצונית, על אף שלפי חלק מהחוקרים, האירוע היה למעשה פעולה שאורגנה על ידי המשטרה הפוליטית ההונגרית, שבאמצעותה רצו להכפיש את מפלגת צלב החץ לפני הבחירות ולהשיג תירוץ לאסור את המפלגה שאיימה על מפלגות הימין במדינה.
הדיווח היה תחילה על כ-13 פצועים, בהמשך עלה המספר ל-23 פצועים, הפציעות היו קלות יחסית וכולם החלימו מהן תוך 20 יום.
עם זאת, על ידי בחינת המסמכים הקיימים של הקהילה היהודית של פשט, התגלה דבר מה נוסף על קורבנות הפיגוע החמור.
מתקפת טרור או הכפשה פוליטית
גאבור קאדאר וזולטן ואגי כתבו את הדברים הבאים במחקרם שכותרתו "סכסוכים יהודים-הונגרים, התנקשויות, טיהור אתני 1923-1942":
מתנקשי מפלגת צלב החץ השליכו רימוני יד לעבר הקהל שיצא מבית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן.
13 (לאחר מכן התברר ש-23) מתפללים נפצעו, איש לא מת.
האשמים נתפסו תוך מספר שבועות.
התברר שההתנקשות בוצעה על ידי אנשים הקשורים למפלגה ההונגרית הנאציונל-סוציאליסטית הימנית הקיצונית של פרנץ סאלאשי.
הבריון ינה קניירש, שזרק את רימוני היד, נידון למאסר עולם, ושותפיו קיבלו עונשי מאסר שנעו בין ארבע לבין עשר שנות מאסר.
אחד ממארגני הרצח היה אמיל קוברץ', נציג בפרלמנט (האספה הלאומית ההונגרית) של מפלגת צלב החץ.
בשנת 1941, נגזר עליו עונש מאסר בגין חלקו בהתנקשות.
הוא ברח מהעונש לגרמניה וחזר רק באפריל 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית (מבצע מרגרטיה).
ג'רג' ואמוש, שעסק גם הוא בנושא, שמקורותיו העיקריים היו התביעות נגד המתנקשים והמסמכים הרשמיים הקשורים אליהם, מסר נתונים נוספים במחקרו: "על פי הרישומים שנרשמו מאוחר יותר, החקירה המקיפה והממצאים הרפואיים, שישה מתוך 23 הפצועים החלימו תוך 8 ימים, ושבעה עשר סבלו מפציעות שלקח בין 8 ל-20 ימים להחלים.
כמה מהם נזקקו לטיפול בבית חולים.
זקן עם מחלת לב מת.
בהתבסס על דו"ח המומחה לזיהוי פלילי, כל פציעותיו פרט לאחת היו נרפאות תוך עשרים יום.
ממצאי הרפואה הפנימית היו חמורים הרבה יותר: האיש ששמו מובא בראשי תיבות כ-ל.ז.
סבל מאמפיזמה, הסתיידות עורקים הכליליים ובעיות חמורות בשלפוחית השתן.
" כך, ואמוש, בניגוד לזוג הסופרים קאדאר-ואגי, מכיר לא ב-13, אלא ב-23 פצועים בהתנקשות ומזכיר גם את הקורבן הקטלני שמת מהתקיפה, קשיש עם מחלת לב.
גם החוקר והיסטוריון לאסלו קרשאי עסק ברצח ברחוב דוהאני בביוגרפיה שלו על פרנץ סאלאשי, שפורסמה ב-2016. הוא כותב את הדברים הבאים בנספח הכרונולוגי של ספרו: "ב-3 בפברואר 1939, שלושה רימוני יד נזרקו אל תוך היוצאים מבית הכנסת ברחוב דוהאן.
22 נפצעו משני רימוני היד שהתפוצצו" (אחד כנראה לא התפוצץ).
עם זאת, באחד מפרקי ספרו, בהסתמך על תוצאות המחקר של ג'רג' ואמוש, גפ הוא מספק נתונים: "לפי הממצאים הרפואיים המקוריים, שישה מתוך עשרים ושלושה הפצועים סבלו מפציעות שהחלימו תוך שמונה ימים, שבעה עשר תוך שמונה עד עשרים יום.
אדם זקן עם מחלת לב וריאה חמורה מת, פציעותיו החלימו תוך עשרים יום למעט חריג אחד".
קרשאי מתווכח עם אותם חוקרים המייחסים את ההתנקשות לאנשי צלב החץ, תוך התייחסות לעיתונות של אז ולחומרי המשפט של המורשעים.
לדעתו, "סביר להניח שהיה מדובר בפעולה שאורגנה על ידי המשטרה הפוליטית, שבאמצעותה רצו להפליל ולהפיל את אנשי מפלגת צלב החץ לפני הבחירות, לקבל תירוץ לאסור את הופעת מפלגתם בבחירות ולהשתיק את העיתונות שלהם".
במקרה זה של מתקפת רימוני היד נגד מתפללי בית הכנסת ברחוב דוהאן, המשטרה ניהלה את החקירה במלוא העוצמה כבר תוך יומיים.
מאות בלשים חיפשו אחר המתנקש וכל הסימנים הצביעו על כך בזמנו שהוא ייתפס תוך זמן קצר מאוד.
החקירה הגיעה כבר ביום ראשון (יומיים אחרי ההתנקשות) לשלב מכריע והיה זה עניין של שעות לתפיסת המתנקש.
ביום ראשון בבוקר ואחר הצהריים ראיינו אנשי המשרד הראשי של הבולשת את תושבי רחוב דוהאן 1 (בית הכנסת נמצא במספר 2) על מנת לבנות את מהלך הפיגוע בדיוק מלא מהעדויות ולקבל מידע מפורט יותר על התוקף.
ראיונות העדים העלו נתונים מעניינים.
שלוש נשים, שכולן התגוררו בכתובת הנ"ל, נתנו תיאורים עקביים ומדויקים לחלוטין של התוקף.
כולן אמרו שהוא גבוה, בסביבות גיל 40–45 והרכיב משקפיים שחורים, כדי להקשות כנראה על זיהויו.
עוד הוכח מהעדויות כי לאחר זריקת הרימון התוקף דהר במורד המדרגות במהירות רבה.
הוא נראה לראשונה בקומה החמישית של הבניין, שם הוא עדיין הרכיב את המשקפיים השחורים, ואז פגשה אותו אישה בפתח הקומה השלישית, אבל אז התוקף כבר היה ללא משקפיו ונמלט.
האנשים בבית שמו לב שהוא התנהג בעצבנות בצורה יוצאת דופן, אבל איש לא ניחש אז את הסיבה להתנהגותו הבולטת הזו.
בפעם האחרונה ברדתו פגשה אותו עוזרת בית בקומה הראשונה.
התוקף קפץ שתיים או שלוש מדרגות בכל פעם ונעלם תוך רגע בפתח הבית החשוך.
החקירות ביום ראשון הבהירו לחלוטין את מהלך ההתנקשות.
בהתאם לכך לא היה ספק שרימוני היד הושלכו מהגג השטוח של בניין הדירות החדש שנבנה ברחוב דוהאן 1, מול בית הכנסת.
לפי העדויות, המתנקש הגבוה עלה בשעות אחר הצהריים לקומה החמישית בבניין ומשם הגיע לגג השטוח דרך דלת המילוט לגג.
הוא נשכב על קצה מעקה הגג וחיכה לרגע שבו יוכל להשליך את רימוני היד שהונחו לידו לתוך ההמון שיצא מבית הכנסת.
על הגג השטוח של הבניין ניתן היה לראות בבירור את העקבות שהותיר התוקף.
גם חלקים מרימוני היד נמצאו כאן.
העבריין זרק את הרימונים ברצף מהיר.
בזמן הפיצוץ הראשון עמדו שנים עשר אנשים מול בית הכנסת וכל השנים עשר נפצעו מרסיסים שהתעופפו מסביב.
הפיצוץ הגדול גרם לבהלה בקרב מתפללי בית הכנסת ורבים רצו באופן אינסטינקטיבי לרחוב.
הפצועים, לעומת זאת, רצו פנימה, כדי למצוא מחסה מפני רימוני יד אפשריים נוספים.
ברגע הבא התפוצץ הרימון השני, ועוד שמונה בני אדם נפצעו.
הפרמדיקים הגיעו לאחר מכן הפצועים נחבשו במקום.
החקירה נמשכה בעוצמה בלתי פוסקת לאורך כל יום ראשון ועד לשעות הערב המאוחרות הובאו למטה חמישה עשר חשודים.
רוב העצורים היו צעירים, שנמצאו מסתתרים סביב בית הכנסת לפני, במהלך או מיד לאחר ההתנקשות.
חקירתם לא הובילה לתוצאות חיוביות.
כולם הכחישו בתוקף וכולם רצו להוכיח אליבי.
החקירה קבעה שהמתנקש ביצע את הפיגוע לבדו, כלומר ברגע שהשליך את רימוני היד מהגג, איש לא היה לצדו.
חבריו, אם היו כאלה, לא היו במקום בעת ביצוע המעשה.
החקירה חשפה עוד פיסת מידע מעניינת.
הבלשים השיגו מידע לפיו לא מן הנמנע שלמתנקש המתינה מכונית והוא נמלט מהמקום באמצעותה.
בערב כבר הושלמה תמונת החקירה.
הבלשים הצליחו לגלות את שמו של המתנקש, ואת הדירה והרקע של החשוד בביצוע ההתנקשות.
ההתנקשות במוחמד רזא זאהדי שהתרחשה בזמן תקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק, היא תקיפה אווירית המיוחסת לחיל האוויר הישראלי שבוצעה ב-1 באפריל 2024 על מבנה הסמוך לשגרירות איראן בדמשק בירת סוריה.
בתקיפה נהרגו בריגדיר גנרל מוחמד רזא זאהדי מפקד כוח קודס בסוריה ובלבנון, וסגנו בריגדיר גנרל מוחמד האדי רחימי, ועימם נהרגו לפחות 16 בני אדם.
בתגובה תקפה איראן את ישראל בלילה שבין 13 ל-14 באפריל במתקפת כטב"מים, טילים בליסטיים וטילי שיוט.
התגובה האיראנית גררה תקיפה ישראלית באספהאן שבאיראן ב-19 באפריל.
לצד המערכה העיקרית ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל, התקיימה לחימה מול חזבאללה בלבנון, שכללה תקיפות של חיל האוויר הישראלי בסוריה במטרה לסכל את ניסיונות איראן לספק נשק לחזבאללה, ולפגוע במיליציות פרו-איראניות בסוריה ששיגרו רקטות ואף כלי טיס בלתי מאוישים לעבר מדינת ישראל.
ב-1 באפריל 2024, סמוך לשעה 17:00, תקפו מטוסי קרב מבנה סמוך לשגרירות האיראנית בדמשק.
מקורות בינלאומיים ייחסו את התקיפה לישראל, ועל פי ה"ניו יורק טיימס", גורמים ישראליים אישרו את הדבר.
לפי אותם מקורות, את התקיפה ביצעו לפחות שני מטוסי F-35I אדיר ששיגרו 6 טילי אוויר-קרקע מדויקים שפגעו במדויק רק במבנה האיראני ולא במבנים סמוכים.
בתקיפה נהרגו לפחות 16 אנשים, והמבנה נהרס כליל.
היעד היה "פגישה סודית" של גורמי מודיעין איראניים בכירים מכוח קודס, לצד בכירים בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בין ההרוגים מוחמד רזא זאהדי, מפקד כוח קודס בסוריה ולבנון, ששימש בעברו כמפקד כוחות היבשה וכמפקד כוחות האוויר של משמרות המהפכה האיראניים וכן שימש כסגן מפקד אגף המבצעים במשמרות המהפכה האיראניים.
לפי דיווח של אל-חדת', בתקיפה נהרג גם סגנו, ראש מטה כוח קודס בסוריה ולבנון.
לטענת איראן, בתקיפה נהרגו 7 איראנים, פעילי משמרות המהפכה, ועוד 6 סורים.
לפי פרסום של המרכז הסורי לזכויות אדם ב-2 באפריל, בתקיפה נהרגו 16 בני אדם: 7 חיילים וקצינים במשמרות המהפכה, יועץ איראני, 5 אנשי מיליציות סוריות פרו-איראניות ופעיל חזבאללה.
איראן וסוריה האשימו את ישראל בתקיפה.
למחרת התקיפה ביקשה רוסיה לכנס את מועצת הביטחון של האו"ם כדי לדון בתקיפה ובהשלכותיה.
בראיון לרשת CNN אמר דובר צה"ל כי "לפי המודיעין שלנו, התקיפה בדמשק פגעה במבנה שאינו שגרירות ואינו קונסוליה, אלא במבנה צבאי של כוח קודס".
המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי קרא לתגובת נגד קשה.
בכמה ערים ברחבי איראן, בהן הבירה טהראן, תבריז ואיספהאן, יצאו הפגנות בקריאה לנקמה.
פורסם שכאשר נשקלה פעולת החיסול, הוערך כי איראן לא "תשבור את הכלים", לא תגיב משטחה או בצורה ישירה.
כמו כן, גורמי מודיעין במערב אמרו כי העימות הפומבי והמר בין ישראל ובין הקהילה הבינלאומית וארצות הברית סביב המצב בעזה באותם ימים הוביל אותה לבחור בדרך פעולה חריגה.
בצה"ל הוגברה הכוננות לקראת תקיפה איראנית אפשרית.
ביחידות לוחמות בצה"ל הוכרז עוצר יציאות, וגויסו חיילי מילואים.
שיבושי GPS בוצעו בגוש דן ובירושלים, כהתגוננות מאמצעי לחימה מונחי GPS.
הוגברה גם הדריכות בנציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם.
ב־13 באפריל בסביבות 22:45 איראן פתחה במתקפה אווירית על ישראל, שכללה 110 טילים בליסטיים, 185 כטב"מים ו-36 טילי שיוט, ש-99% מהם יורטו בידי ישראל ומדינות נוספות.
בתגובה לתקיפה זו תקפה ישראל ב-19 באפריל בסיס אווירי באספהאן שבאיראן.
באיראן עלה החשד כי אנשי ביטחון סורים מדליפים מידע לישראל שמאפשר לה לחסל את בכיריה בסוריה.
בחקירת משמרות המהפכה עלה כי ישנם בכירים ביטחוניים משורות המשטר הסורי שמקיימים קשר עם ישראל והם שהדליפו לה את המידע על קצינים איראניים שחוסלו.
ההתנגדות האסלאמית בעיראק (), נודע גם בראשי התיבות IRI, הוא מונח מטרייה לתיאור קבוצות מורדים שיעיות אסלאמיות ומיליציות פרו-איראניות בעיראק הנתמכות על ידי משמרות המהפכה באיראן.
זהו מונח גג או שם כללי המשמש את הקבוצות הללו, בעת ביצוע התקפות נגד כוחות אמריקאים ובעלות ברית באזור.
מאז נובמבר 2023, המיליציות הפרו-איראניות בעיראק לקחו אחריות על התקפות מל"טים וטילים נגד מטרות בתוך ישראל כנקמה על הלחימה ברצועת עזה.
המיליציות הצהירו כי ימשיכו "להכות במעוזי האויב" כל עוד הלחימה בעזה נמשכת.
המיליציות טענו כי תקפו באילת, ים המלח, רמת הגולן, אסדת כריש, מפרץ חיפה, אשדוד, קריית שמונה ותל אביב, טענות שרובן התגלו כשקריות.
בנוסף המיליציות ביצעו התקפות על בסיסי ארצות הברית במזרח התיכון.
ב-18 באוקטובר הותקפו בסיסים אמריקאים בצפון עיראק ובמזרח סוריה על ידי רחפנים.
ההתקפות בוצעו על ידי מיליציות שיעיות פרו-איראניות ותומכות משטר אסד.
בין 17 באוקטובר ל-16 בנובמבר ביצעו מיליציות בתמיכת איראן לפחות ארבעים התקפות שונות, ובהן התקפות מל"טים ורקטות, נגד בסיסים בשימוש כוחות ארצות הברית בעיראק ועל בסיס אמריקאי בדרום מזרח סוריה.
במתקפות השתתפו גם כוחות אל-קודס האיראניים.
בתגובה למתקפות על בסיסיה, תקפו מטוסי קרב של ארצות הברית מתקנים ומחסני נשק של משמרות המהפכה האירנית בסוריה והרגו מספר פעילים.
צבא ארצות הברית המשיך לתקוף באזור גם בשבועות הבאים, כך, ב-4 בינואר, נהרגו בבגדאד בהפצצה אמריקאית, מספר בכירים במיליציית א-נוג'בא ובהם מושתק טאלק א-סעידי, סגן מפקד אל-חשד א-שעבי בבגדאד.
ב-28 בינואר בתקיפה פרו-איראנית על כוחות אמריקאים בגבול ירדן–סוריה, נהרגו 3 חיילים אמריקאים ונפצעו עוד 34. נכון ל-28 בינואר, בוצעו כ-158 תקיפות נגד כוחות אמריקניים בסוריה ועיראק.
ב-22 בדצמבר ארגון גדודי חזבאללה, מליציה עיראקית פרו-איראנית שיגרה כטב"מ לעבר אילת שיורט על ידי צבא ירדן מעל שטחה.
בליל 1 באפריל 2024 הותקף מחסן בבסיס חיל הים באילת על ידי כטב"מ ששוגר מעיראק על ידי המיליציה הפרו-איראנית "ההתנגדות האיסלאמית בעיראק".
בתחילת אוקטובר, נהרגו 2 חיילים ונפצעו 24 חיילים נוספים בעקבות שיגור כטב"ם מעיראק לצפון רמת הגולן.
ב-23 בדצמבר 2024 בעקבות חשש מתקיפה ישראליות בעיראק ונפילת משטר אסד בסוריה, המיליציות הפרו-איראניות בעיראק הגיעו להסכם עם ראש ממשלת עיראק על הפסקת הפעולות הצבאיות נגד ישראל.
ההתנקשות במוחמד דף היא תקיפה אווירית של חיל האוויר הישראלי שנערכה ב-13 ביולי 2024 בשעה 10:29, כחלק ממלחמת חרבות ברזל, בה נהרגו בכירי ארגון הטרור חמאס: מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם מוחמד דף ומפקד חטיבת ח'אן יונס ראפע סלאמה, ואיתם אנשי חמאס ופלסטינים נוספים.
התקיפה בוצעה באזור מבצעי מגודר של חמאס, באל-מוואסי שבפאתי מערב ח'אן יונס.
משרד הבריאות של רצועת עזה הנמצא בשליטת חמאס מסר כי לפחות 90 פלסטינים נהרגו, ויותר מ-300 נפצעו.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הורה צבא ההגנה לישראל על פינוי האוכלוסייה האזרחית ברצועת עזה לאזורים הומניטריים בטוחים.
בדצמבר 2023 הכריז צה"ל על אזור הומניטרי בטוח באל-מוואסי, והרחיב את "האזור הבטוח" לחלקים מח'אן יונס.
במהלך הפעולה, הופצצו אזורים שאינם חלק מהאזור ההומניטרי של אל-מוואסי, אשר שהו בהם מחבלים.
התקיפה הישראלית כוונה למתקן שבו שהו בכירי חמאס ויחידת זיקוק מים באזור, וכן בית נפרד שנמצא במרחק מה.
לפי צה"ל את התקיפה בצעו שני מטוסי F-35I אדיר שהטילו 8 פצצות "ברד כבד" – פצצת JDAM במשקל – על המסתור של דף וסלאמה.
לפי אל-ג'זירה, מטוסי קרב פגעו במתחם באל-מוואסי עם חמש פצצות וחמישה טילים.
שלב ראשון: שיגור טיל לחלק של הבניין שהמודיעין סבר כי נמצאים בו מוחמד דף וראפע סלאמה.
שלב שני: הטלת פצצות שהרסו את הבניין כולו.
שלב שלישי: יצירת חגורת אש מסביב לאזור כדי למנוע מכוחות סיוע להגיע ולעזור.
שלב רביעי: שיגור טיל חודר-בונקרים שפגע במתחם תת-קרקעי, שאליו ייתכן שדף ניסה להימלט.
בנוסף לשני בכירי חמאס, בתקיפה נהרגו אנשים נוספים.
הסהר האדום הפלסטיני דיווח כי צוותי החירום של הארגון טיפלו ב-102 פצועים, וחילצו 23 גופות לאחר התקיפה.
משרד הבריאות בעזה דיווח על 90 הרוגים ו-300 פצועים.
לדברי דובר חמאס, כל ההרוגים היו אזרחים.
בישראל דיווחו כי המתקפה לא הייתה במתחם העקורים עצמו באל-מוואסי, האזור ההומניטרי שאליו נקראו להתפנות המוני פליטים פלסטינים, אלא במתחם מגודר באזור, ששימש את מחבלי חמאס.
גורמים ישראליים אמרו ל"וול סטריט ג'ורנל" כי רוב ההרוגים הם חמושים, בהם מאבטחיהם של דף וסלאמה.
בתחילה פרסם הערוץ הסעודי אל-חדת', כי ראפע סלאמה נהרג בתקיפה בעוד מוחמד דף נפצע קשה.
ב-14 ביולי 2024 אישרו רשמית צה"ל ושב"כ כי ראפע סלאמה נהרג, וב-1 באוגוסט 2024 צה"ל אישר כי גם מוחמד דף נהרג בתקיפה.
בכיר חמאס מחמוד מרדוואי טען מיד לאחר מכן כי דף נותר בחיים וחש בטוב.
גם אוסאמה חמדאן ואנשי חמאס נוספים טענו כך.
רק חצי שנה לאחר מכן, ב-30 בינואר 2025, אישר דובר חמאס אבו עוביידה שדף וסלאמה נהרגו בתקיפה.
ההתנקשות באסמאעיל הנייה אירעה ב־31 ביולי 2024, ובה הרגה ישראל בסיכול ממוקד את יושב ראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה ואחד משומריו.
ההתנקשות התרחשה בטהראן שבאיראן, בבית הארחה של משמרות המהפכה, שבו התארח הנייה לאחר שהשתתף בטקס השבעת נשיא איראן מסעוד פזשכיאן.
אסמאעיל הנייה נבחר לראש הלשכה המדינית של חמאס בשנת 2017. מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה אותו ב-2018 כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
טבח שבעה באוקטובר הוביל לפתיחתה של מלחמת חרבות ברזל, שבמהלכה התנקשה ישראל בחייהם של בכירים בחמאס, דוגמת סאלח אל-עארורי, סגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, מרואן עיסא, סגן ראש הזרוע הצבאית של חמאס, ומוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של חמאס.
הדיווח הראשוני על מותו של הנייה עלה ממשמרות המהפכה האסלאמית, שסיפקו פרטים מעטים לגבי נסיבות מותו.
חמאס, בהודעתו, טען כי הנייה נהרג בתקיפה אווירית.
מספר דיווחים סותרים עלו בימים שלאחר ההתנקשות על האופן שבו בוצעה.
רשת הטלוויזיה הלבנונית אל-מיאדין, המקורבת לחזבאללה, פרסמה כי ההתנקשות בוצעה באמצעות טיל מונחה ששוגר מחוץ לאיראן.
מאוחר יותר דיווח ערוץ סקיי ניוז בערבית כי ההתנקשות בוצעה באמצעות טיל ששוגר ממבנה סמוך.
דיווחים אחרים הציעו כי ההתנקשות בוצעה באמצעות רחפן.
על פי העיתונים הניו יורק טיימס והטלגרף, ההתנקשות בוצעה באמצעות מטען חבלה שהוטמן מבעוד מועד בחדרו והופעל מרחוק.
לפי גרסה אחרת המטען הוטמן בחדר שעות אחדות לפני הפיצוץ.
יום לאחר ההתנקשות הצהיר דובר צה"ל תא"ל דניאל הגרי, כי מלבד ההתנקשות בפואד שוכר שהתבצעה בלבנון יום קודם, לא התבצעה תקיפה אווירית נוספת של חיל האוויר הישראלי במזרח התיכון באותו ערב.
על פי תחקיר של הדיילי טלגרף, המוסד גייס סוכנים מיחידת אבטחת האישים האיראנית, אנסאר אל-מהדי.
שניים מהסוכנים תועדו במצלמות אבטחה כשהם מטמינים שלושה מטעני חבלה בחדרים שונים בבניין.
בתחקיר צוין כי החיסול היה מתוכנן להתבצע לאחר הלווייתו של נשיא איראן, ראיסי, כחודשיים קודם לכן, אך נדחה עקב נוכחותם של אנשים רבים במתחם.
בנו של הנייה, עבד א-סלאם, טען בראיון לערוץ "אל-ערביה" הסעודי כי ההתנקשות בוצעה באמצעות טיל מונחה אשר עקב אחר הטלפון הנייד של אביו.
מזכ"ל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני זיאד נח'אלה שהה בחדר סמוך לחדרו של הנייה, וחדרו ניזוק קלות.
רוב העיתונות בישראל ובעולם דיווחה כי ישראל עומדת מאחורי חיסול הנייה.
באוקטובר 2024 בראיון לערוץ אל-ערביה טען ח'אלד משעל כי איראן עומדת מאחורי ההתנקשות.
בדצמבר 2024 אישר שר הביטחון ישראל כ"ץ שישראל עומדת מאחורי ההתנקשות.
המאבטח שנהרג יחד עם הנייה הוא וסים אבו שעבאן, חבר הזרוע הצבאית של חמאס.
אבו שעבאן נולד בעזה ב-1988. היה שומר ראשו של סעיד סיאם, שנהרג בסיכול ממוקד ב-2009. בתור חבר בגדודי עז א-דין אל-קסאם, השתתף בפיגוע החדירה סמוך לקיבוץ נחל עוז במבצע צוק איתן ב-2014, שבו נהרגו 5 חיילים ישראלים.
החל מ-2019 היה לשומר ראשו של הנייה.
: בכיר חמאס מוסא אבו מרזוק אמר כי ההתנקשות בהנייה היא "מעשה פחדני שלא יעבור ללא תגובה".
מאוחר יותר טען בכיר חמאס ח'אלד משעל כי איראן עמדה מאחורי חיסול הנייה.
: בצה"ל סירבו להתייחס להריגתו של הנייה.
דובר צה"ל מסר כי שום כלי טיס ישראלי לא פעל באותו ערב במזרח התיכון, מלבד הפעולה לחיסול פואד שוכר בביירות.
מספר שרים בממשלת ישראל בירכו על ההתנקשות ורמזו לאחריות ישראלית.
: עלי ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן, אמר שחובתה של איראן לנקום, והתחייב להעניש את ישראל בצורה קשה.
דובר משרד החוץ של איראן נאסר כַּנְעַאנִ֫י טען כי ההתנקשות היא "חלק מתוכנית רצח העם הפלסטיני".
לבקשת איראן, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות התכנסה בעקבות ההתנקשות.
ב־19 בספטמבר 2024 פורסם כי ישראלי נעצר בגין חשד שניסה לקדם התנקשויות בבנימין נתניהו, בנפתלי בנט, בראש השב"כ ובשר הביטחון.
הישראלי הוברח פעמיים לאדמת איראן ושם נתבקש לקדם את ההתנקשויות, כנקמה על חיסול אסמאעיל הנייה על אדמת איראן.
: מזכיר המדינה אנתוני בלינקן מסר שישראל לא עדכנה את וושינגטון על כוונתה להתנקש בהנייה בטהראן, וכי ארצות הברית לא לקחה חלק בכך.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית, לויד אוסטין אמר כי ארצות הברית תתמוך בישראל אם היא תותקף.
ההתנקשות במוחסן פח'רי-זאדה בוצעה ב-27 בנובמבר 2020, ובה נהרג בסיכול ממוקד מוחסן פח'רי-זאדה, מדען גרעין איראני בכיר, בעת שהיה ברכבו בעיר אבסארד מזרחית לטהראן.
ההתנקשות בוצעה לאחר תכנון מקיף ומורכב, והביאה לתגובות בין-לאומיות נרחבות, ולהשלכות משמעותיות על מאמצי תוכנית הגרעין האיראנית.
לפי מקורות ישראלים, פח'רי-זאדה נורה על ידי צוות שהופעל על ידי המוסד הישראלי.
מוחסן פח'רי-זאדה היה מדען גרעין איראני בכיר, שנולד בשנת 1958 בעיר קום.
במהלך הקריירה שלו, הוא היה דמות מרכזית בקידום תוכניות גרעין שונות באיראן.
פח'רי-זאדה עמד בראש ארגון ההגנה החדשנות והמחקר של איראן, והיה מעורב בתוכנית הגרעין האיראנית במשך עשרות שנים, כאשר שמו הופיע בדוחות מודיעין רבים כמוביל בפרויקט אמאד (AMAD), שנחשד בפיתוח נשק גרעיני.
משנת 2007 ועד נובמבר 2020 המוסד התנקש בסך הכל בחמישה מדענים איראנים ופצע אחד נוסף, תוך שימוש במגוון שיטות, כולל הרעלה, באמצעות פצצות שמופעלות מרחוק, ובאמצעות אופנוענים שירו לעבר המכוניות בהן היו המטרות.
ישראל חיפשה דרכים להתנקש בחיי פח'רי-זאדה במשך שנים, והמאמץ התחדש, כאשר במאי 2018 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ביטל את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
צוות האבטחה של פח'רי-זאדה יעץ לו שלא לנסוע ב-27 בנובמבר 2020, בגלל רמת סיכון גבוהה יותר באותו היום.
לטענת אחד מבניו, "[פח'רי-זאדה] סירב כי הייתה לו פגישה חשובה, והוא היה אמור להרצות בפני סטודנטים.
הוא התעקש לחזור לטהראן עוד באותו היום".
עלי שמח'אני, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן, חשף שלאיראנים אכן היה דו"ח מודיעיני, שחזה את ההתנקשות בפח'רי-זאדה.
עם זאת, האיראנים בחרו לבסוף להתעלם מהמידע המודיעני, בשל תדירות האזהרות הגבוהה לאפשרות של התנקשות.
בשנה שקדמה למותו של פח'רי-זאדה נרשמה הסלמה במתיחות ביחסי איראן – ארצות הברית ובעלות בריתה.
בינואר 2020, טרם ההתנקשות בפח'רי-זאדה, ארצות הברית התנקשה גם במפקד כוח קודס האיראני, קאסם סולימאני.
ב-27 בנובמבר 2020 נסע פח'רי-זאדה במכונית ניסאן טיאנה שחורה ומשוריינת יחד עם אשתו, בשיירה שכללה גם שלושה כלי רכב משוריינים, עד אשר הוא הגיע למארב שנטמן לו.
השיירה כללה בסך הכל 11 שומרי ראש.
פח'רי-זאדה עשה דרכו לעבר וילת הנופש שלו בעיירה אבסארד, אשר ממוקמת בקרבת טהראן.
באותו היום הכבישים היו ריקים מהרגיל בשל סגר שחל בתקופת מגפת הקורונה באיראן, ועל כן למתנקש/ים הייתה הזדמנות ייחודית לחסל את פח'רי-זאדה עם כמות מינימלית של אנשים בקרבת מקום.
ישנן מספר סתירות בדיווחים שפורסמו בתקשורת אודות התקרית .