tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גוּאוֹ ג'יאנמיי (בסינית: 郭建梅; ילידת אוקטובר 1961) היא עורכת דין סינית, פעילת זכויות אדם ומנהלת ארגון ללא מטרת רווח העוסק בסיוע משפטי לנשים.
גואו נולדה באזור מוכה העוני של מחוז הואה שבפרובינציה חנאן.
חזיונות העוני, הנחשלות ואי-השוויון ודיכוי הנשים בדורות קודמים של משפחתה ובכפר שהתגוררה בו הניעו אותה להקדיש את מפעל חייה לזכויות האישה בסין.
היא למדה לתואר בעריכת דין באוניברסיטת בייג'ינג והשלימה את לימודיה בשנת 1983. לאחר מכן, עבדה במשרד המשפטים של סין, בפדרציית הנשים הכלל-סינית (中华全国妇女联合会) ובהתאחדות עורכי הדין של סין רבתי.
היא משמשת כעת כמנכ"לית המרכז לחקר משפט נשים ולסיוע משפטי לנשים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בייג'ינג.
היא הייתה בין מייסדי המרכז בשנת 1995, שהיה לארגון החוץ ממשלתי הראשון ללא מטרת רווח שהתמחה בסיוע משפטי לנשים.
בשנת 2010 אוניברסיטת בייג'ינג התנתקה באופן רשמי מהמרכז.
המרכז כיום אינו מסונף לאוניברסיטה, אולם הוא קשור לבית הספר למשפטים שבה.
לגואו הייתה יד בשינוי חוק הנישואין בסין בשנת 2001 ובאישור 'התקנות לסיוע משפטי' ב-2003.
בשנת 2010 הוענק לגואו פרס סימון דה בובאר, וארגון העבודה הבינלאומי הכריז עליה כשגרירה הראשונה נגד אפליית חולי איידס בסין.
ב-2011 זכתה גואו באות האומץ הנשי הבינלאומי.
ב-2019 זכתה בפרס הקיום הנכון.
גואו פרסמה שמונה ספרים וערכה שלושה כרכים של "משפט בחיי היומיום" (Everyday Life Law) ושל "מדריך לתיקי סיוע משפטי לנשים" (A Guide to Women's Legal Aid Cases).
גואאיניה (בספרדית: Guainía) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא במזרח קולומביה והוא גובל במחוז ויצ'דה בצפון, בוונצואלה במזרח, בברזיל בדרום, במחוז ואופס בדרום-מערב ובמחוז גואביארה במערב.
מקור שמו של המחוז הוא בנהר ריו נגרו הזורם בו ומוכר בקולומביה בשם גואאיניה.
במחוז מתגוררים כ-43,000 תושבים (הערכה ל-2017), והוא המחוז הכי פחות מאוכלס בקולומביה.
עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כמעט כל היושבים בשטחים המיושבים בדלילות של גואאיניה היו ילידים משבטים שונים, וגם במאה ה-21 הם עודם הרוב המוחלט של המתיישבים.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הגיעו למקום אנשי עסקים ויזמים כדי להפיק תוצרים שונים מיערות הגשם בשטחים האלו והם הקימו כמה יישובים קטנים.
עד המחצית השנייה של המאה ה-20 האזור היה שייך לקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של ואופס (שממנה התפתח בסופו של דבר מחוז ואופס).
לאחר פתירת כמה מחלוקות באשר לגבול הבינלאומי באזור בין קולומביה, ונצואלה וברזיל, הוחלט ב-1963 ליצור קומיסריה נפרדת בשטחי המחוז המודרני.
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על חקלאות ובמידה פחותה יותר על דיג, גידול מקנה וכרייה.
גואביארה (בספרדית: Guaviare) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בדרום-מזרח קולומביה והוא גובל במחוזות מטה בצפון-מערב ובצפון, בוויצ'דה בצפון, בגואאיניה בצפון-מזרח, בוואופס בדרום-מזרח, ובקקטה בדרום-מערב.
בירת המחוז היא סן חוסה דל גואביארה.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל תחילה בפרובינציית פופאיאן אך כעבור שנים ספורות נכלל במחוז בויאקה.
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לטריטוריית קקטה.
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והטריטוריה נכללה במדינת קאוקה.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז קאוקה.
ב-1910 פוצלה מן המחוז הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של ואופס, שכללה את שטחי מחוזות ואופס, גואביארה וגואאיניה המודרניים.
ב-1977 האזור פוצל לקומיסריה בפני עצמה.
אף על פי שגידולו לא חוקי, המחוז הוא אחד המוקדים העיקריים בקולומביה לגידול צמח הקוקה שממנו מופק הסם קוקאין.
עיקר הגידולים הם מיוזמת ארגון הגרילה FARC, דבר שמביא דרך קבע להתנגשויות שלהם עם הכוחות המזוינים של קולומביה במחוז.
מלבד הקוקאין, כלכלת המחוז החוקית מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין גידול בננה, מניהוט, קקאו, תירס, אורז, פופוניה, קופואסו וקוקונה, דייג, גידול מקנה ותיירות.
גואטמלה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הגואטמלים מדליית ארד יחידה בקליעה.
המשלחת הראשונה של גואטמלה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 12 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענפים קליעה בה היא זכתה במדליית ארד בירי ל-10 מטר באקדח אוויר ובהתעמלות בה היא סיימה במקום החמישי בקרב רב לנערות ובמקום הרביעי בתרגילי הקרקע והקורה.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, הרמת משקולות, קרב חמש מודרני, רכיבה, שחייה ושיט
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שגואטמלה שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 20 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, קליעה, קרב חמש מודרני, קשתות, רכיבה ושחייה.
המשלחת התחרתה גם בענפים אופניים, כדורגל וכדורעף חופים בהם היא הגיעה למקומות האחרונים.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, בענף ההתעמלות המשלחת הגיעה למקומות נמוכים.
גואדלקיביר (בספרדית: Guadalquivir) הוא נהר בספרד באזור אנדלוסיה.
מקורו של הנהר בצפון הרי אנדלוסיה והוא נשפך באזור קדיס לאוקיינוס האטלנטי תוך יצירת שפך נהר ברוחב של כ-7 ק"מ.
מקור השם הוא מערבית - "الوادي الكبير" - "הנחל הגדול".
המקור העיקרי של המים הם גשמים.
עד לעיר סביליה הנהר מתאים להעברת ספינות.
בעת העתיקה ובימי הביניים הגיעו הספינות עד לקורדובה.
באזור הנהר הייתה התיישבות עוד בתקופה עתיקה.
הפיניקים הקימו מושבות לאורך הנהר: לבריחה , קרת חמן , שפלה וקרת טובה.
בתקופת האימפריה הרומית, במאה ה-2 לפנה"ס הוקמה סביליה והיא התפתחה לנמל חשוב.
לאחר גילוי אמריקה, נמל סביליה היה מרכז חשוב של מסחר עם העולם החדש.
עם הזמן בגלל הקושי להעברת ספינות גדולות בנהר, מרכז הסחר עבר לקדיס.
נתן אלתרמן הזכיר את הנהר בשירו "דצמבר" המתאר את מזג האוויר החורפי בתל אביב:
גו צ'וק טונג (בסינית: 吴作栋; נולד ב-20 במאי 1941) הוא פוליטיקאי סינגפורי, שכיהן כראש הממשלה השני של סינגפור, מ-1990 ל-2004.
כחבר במפלגת הפעולה העממית (PAP) החליף את לי קואן יו כראש הממשלה.
כיהן כמזכיר הכללי של מפלגת הפעולה העממית אחרי שלי קואן יו פרש מתפקידו מ-1 בנובמבר 1992 עד ה-3 בדצמבר 2004. לאחר מכן הוא כיהן כשר בכיר ויושב ראש של (MAS) מ-2004 עד 2011. הוא המשיך לשרת כחבר פרלמנט והחזיק בתואר "שר בכיר בדימוס", עד להודעתו על פרישה ביוני 2020.
גו צ'וק טונג נולד במושבות המצרים בסינגפור ב-20 במאי 1941. גו למד ב-"Raffles Institution" מ-1955 ל-1960. גו קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת סינגפור ותואר שני בפיתוח כלכלי מ ב-1967. אחרי לימודיו הוא חזר לסינגפור כדי לעבוד בממשלה.
חלומו של גו לקבל תואר דוקטור נגדע בשל אי העברת המלגה שלו לאוניברסיטה בה נרשם כעמית מחקר לאחר סיום לימודיו בקולג'.
ב-2015 הוענק לו תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת סינגפור, בשל תרומתו למדינה.
ב-1969 גו החל לעבוד בחברת ההַמְכָּלָה (הובלת מטענים במכולות) (NOL) כמנהל תכנון ופרויקטים.
הקריירה שלו התקדמה במהירות ובשנת 1973 מונה למנכ"ל החברה.
בבחירות הכלליות של 1976, גו, אז בן 35, נבחר לחבר פרלמנט מטעם מפלגת הפעולה העממית (PAP).
הוא מונה לשר מדינה בכיר לענייני אוצר.
ב-1981 הוא קודם לתפקיד שר המסחר והתעשייה של סינגפור ומאוחר יותר שירת בתפקידים שונים כגון: שר הבריאות ושר ההגנה.
ב-1985 גו מונה לסגן ראשון לראש הממשלה לי קואן יו.
היורש המועדף על לי קואן יו לרשת אותו כראש הממשלה היה טוני טאן, אך גו נבחר על ידי הדור החדש של מנהיגי המפלגה העממית כולל טוני טאן עצמו לתפקיד היורש, ראש הממשלה יו קיבל את החלטתם.
ב-28 בנובמבר 1990 גו החליף את לי קואן יו כראש הממשלה השני של סינגפור.
לי נשאר חבר משפיע בקבינט של גו, מחזיק התפקיד "שר בכיר לשעבר".
בבחירות הכלליות של 1991, במבחן האלקטורלי הראשון לגו, הוא הוביל את מפלגת הפעולה העממית לניצחון ברוב של 61% מכלל קולות הבוחרים.
ב-1992 לי העביר את תפקיד המזכיר הכללי של מפלגת הפעולה העממית לגו.
כראש ממשלה, גו הבטיח שלטון פתוח וקשוב יותר מהשלטון של קודמו יו.
שלטונו כונה "סינגפוריזם עם פני אנוש".
פתיחות זו הורחבה גם לתחומי החיים הסוציו-אקונומיים.
בזמן כהונתו של גו סינגפור חוותה מספר משברים כדוגמת:
איומי טרוריסטים, כולל ב-2001 איומו של ארגון הטרור האסלאמי אל ג'מאעה אל אסלאמיה לפוצץ את שגרירויות ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה וישראל בסינגפור.
השפל הכלכלי של תחילת שנות האלפיים (אנ')
כמזכיר הכללי של מפלגת הפעולה העממית, הוביל את המפלגה לשלושה ניצחונות ב-1991, 1997 ו-2001 בהם זכה באחוזי הצבעה גבוהים למפלגתו (61%, 65% ו-75% בהתאמה).
לאחר בחירות 2001 גו ציין כי יפרוש מתפקידו אחרי שיוציא את סינגפור מהמשבר הכלכלי בו הייתה שרויה.
במהלך ריאיון למגזין טיים ביולי 2003, גו הפתיע את תושבי סינגפור כשהודיע כי הממשלה מעסיקה בשורותיה הומוסקסואלים (אפילו בתפקידים רגישים) .
זאת אף על פי שבסינגפור מעשים הומוסקסואלים אסורים על פי חוק.
אף על פי שהכרזתו הובילה למתקפה גדולה מצד עמיתיו השמרנים, היא חיזקה את תדמיתו כמנהיג סובלני ופתוח יותר.
באותו החודש אישר לאזרחי סינגפור לבצע קפיצת בנג'י.
זאת כחלק מניסיונו לשנות את תדמיתה של המדינה ולהפוך אותה למרכז של תרבות ואמנות.
בנוסף איפשר את פתיחת הברים 24 שעות ביממה.
במהלך כהונתו בוצעו מעל למאה תיקונים בחוק על מנת " לשחרר מעט את החבל ההדוק שעל צוואר האומה".
כמו כן גם עודד את אזרחיו להשמיע קולם אם אינם מרוצים מתפקוד הממשלה.
ב-12 באוגוסט 2004, גו פרש מתפקידו כראש ממשלה והחל לכהן כשר בכיר בקבינט של מחליפו, לי הסיין לונג.
ב-20 באוגוסט 2004 גו מונה ליו"ר הרשות המוניטרית של סינגפור.
אחרי מספר איומי טרור על סינגפור, נפגש גו עם מנהיגים אסלאמיים מקומיים וגם ערך ביקור באיראן, שם הוא נפגש עם נשיא איראן מוחמד ח'אתמי וגם ביקר במסגדים מקומיים.
לאחר מכן ביקר במדינות אחרות במזרח התיכון כשר בכיר, עם חזון לשיפור היחסים הדיפלומטיים עמם.
כך ציפה להשיג הזדמנויות טובות יותר לעסקים סינגפוריים במיוחד באיחוד האמירויות הערביות, בקטר ובכווית.ב-1 בפברואר 2005 גו נבחר לעמית כבוד במסדר הכבוד של אוסטרליה, העיטור האזרחי הגבוה ביותר של אוסטרליה : "בשל שירותו המכובד למען יחסי אוסטרליה-סינגפור".
ב-19 במאי חתם עם שר האוצר הישראלי, בנימין נתניהו על הסכם הימנעות ממיסים כפולים, כאשר ביקר בישראל.
הסכם זה בא להחליף הסכם שנחתם בין המדינות ב-1971. ב-2006 נשקל שמו כמועמד להתמנות למזכיר הכללי של האו"ם, אך בסופו של דבר מונה באן קי מון מדרום קוריאה לתפקיד.
לאחר בחירות 2011 בהם השיגה האופוזיציה בסינגפור הישג חסר תקדים בכמות הנציגים שהצליחה להכניס לפרלמנט, פרש יחד עם לי קואן-יו מהקבינט.
במאי 2011 הודיע לי הסיין לונג כי גו ימונה ליועץ בכיר ברשות המוניטרית של סינגפור, ויוענק לו התואר "שר בכיר בדימוס".
ביוני 2011 הוענקה לו הדרגה הראשונה של עיטור מסדר השמש העולה על ידי ממשלת יפן.
ב-25 ביוני 2020 הודיע גו על פרישתו מהפוליטיקה לאחר 44 שנים בהם כיהן בין היתר כחבר פרלמנט, שר וראש הממשלה.
גו נשוי ל ולהם זוג תאומים, בן ובת.
בנם גו ג'ין הוא פיזיקאי.
גו וסט הוא הרכב פופ בריטי, שהוקם בשנת 1982 על ידי הסולן הראשי פיטר קוקס וגיטריסט הקצב ונגן הגיבוי ריצ'רד דראמי .
ההרכב זכה לפופולריות בין אמצע שנות השמונים לתחילת שנות התשעים, והוא ידוע בעיקר בזכות הלהיטים: "We Close Our Eyes", "Call Me", "Faithful" ו-"King of Wishly Thinking".
בשנת 1982 הקימו פיטר קוקס וריצ'רד דראמי את להקת "גו וסט", עם קוקס כסולן ודראמי בגיטרה וכזמר ליווי.
סינגל הבכורה של גו וסט, "We Close Our Eyes", יצא בשנת 1985 והגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים של בריטניה.
"We Close Our Eyes" היה הסינגל שהגיע למקום הגבוה ביותר מבין שירי הלהקה.
אלבום הבכורה המפורסם של הצמד יצא בשנת 1985. הוא כלל את "We Close Our Eyes" ,"Call Me" ו"Don't Look Down".
Bangs and Crashes, אלבום הרמיקסים, B-sides וקטעים חיים, יצא בשנת 1986, וכלל את השיר "One Way Street" שהיה חלק מפסקול הסרט רוקי 4.
בשנת 1987 הוציאו גו וסט את האלבום Dancing on the Couch.
אף על פי שיצאו כמה סינגלים, הצלחתו של האלבום נחלשה בהשוואה לאלבום הבכורה, במיוחד בארצות הברית.
עם זאת, היא הניבה את הלהיט הראשון של הלהקה בארצות הברית: "Don't Look Down - The Sequel".
בשנת 1990 הוציאו גו וסט את השיר "King of Wishful Thinking" שנכתב על ידי קוקס ודראמי בשיתוף עם מרטין פייג' .
השיר נכלל בפסקול הסרט אישה יפה.
גואטפה (בספרדית: Guatapé) היא עיירה ורשות מקומית במחוז אנטיוקיה, שבקולומביה.
העיירה ממוקמת על לשונות יבשה היוצאות אל תוך מאגר המים פניול-גואטפה , וכן גם על כמה איים קטנים.
המבנה של העיירה מושך אליה תיירים רבים מדי שנה, כמו גם קיר האבן העצום "פניון דה גואטפה" המשמש אטראקציה תיירותית והאדריכלות הייחודית של מבני העיירה.
העיירה נמצאת במרחק של 79 קילומטרים ממדיין, בירת המחוז.
לפני שהגיעו לאמריקה הדרומית הספרדים והפורטוגזים, הטריטוריה של גואטפה יושבה על ידי קבוצות ילידים, אשר חלקן הונהגו על ידי מנהיג בשם גואטפה, אשר על שמו נקראת העיירה כיום.
השם עצמו, "גואטפה", מגיע ככל הנראה משפת הקצ'ואה, ופירושה "אבנים ומים".
לאחר כיבוש המקום על ידי ספרד, נקרא היישוב לעיתים "לה סחה דה גואטפה" (La Ceja de Guatapé).
בשנת 1714, פונו הילידים שהתגוררו שם לאזור קרוב בשם "סן אנטוניו דה רמולינוס פניול".
עדות לקיומם שם נמצאה בכפר אלטו ורדה, אשר בו נמצאו כדים מחימר ומחרס, ובכמה אתרים ארכאולוגיים נוספים שטרם נחקרו, כמו הכפרים לה פניה, לה פיידרה, אל רובל ואל רוסאריו.
היישוב הספרדי הוקם ב-1 ביוני 1811 על ידי המייסד הספרדי דון פרנסיסקו חירלדו אי חימנס.
היישוב הוכרז כעיירה בשנת 1867, תחת שלטון קולומביה.
גואטפה עברה שינויים לאורך ההיסטוריה שלה.
רוב שנותיה התבססה גואטפה על חקלאות, גידול בעלי חיים וכרייה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פתחה חברת "Empresas Públicas de Medellín" הקולומביאנית פרויקט חדש בגואטפה אשר מטרתו בניית סכר ענק ומבוקר בקרבת אגם פניול-גואטפה, שיעלה את גובה המים באגם ויפעל כתחנת כוח.
פרויקט מגה זה השפיע רבות על ההתפתחות החברתית, הכלכלית, הפוליטית, הסביבתית והתרבותית ביישוב.
עם הקמת סכר זה, הפכה גואטפה לאחד ממרכזי הייצור החשמלי החשובים ביותר במדינה.
בנוסף, הסכר הוביל לעליית מפלס המים באגם בצורה מתוכננת, ויצר בין הרחובות בעיירה תעלות מים מתוקים בצבעי טורקיז ותכלת.
טוב המראה של פני העיירה גרם לעלייה ניכרת מאוד בתיירות, והיישוב התמלא בתיירים שמגיעים לנפוש במקום ולבקר באטרקציות השונות שהעיירה מציעה.
נכון ל-2015, אוכלוסיית הרשות המקומית הכוללת מוערכת בכ-6,469 תושבים.
מספר זה מתחלק לשני חלקים: בעיירה עצמה מתגוררים רק 5,045 תושבי קבע, ואילו שאר התושבים, שהם 1,424 נפש, מתגוררים בכפרים הנספחים.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בעיירה בשנת 2005 עולה כי 99.6% מתושבי הקבע הם ממוצא היספני, בעוד שרק 0.4% מהתושבים הם ממוצא אפרו-קולומביאני.
כמו כן, אחוז בעלי גוון עור לבן בגואטפה גבוה ביחס לשחומי עור וכהי עור.
מרכז גואטפה נמצא על גדות מאגר פניול-גואטפה, שבמקור היה אגם טבעי אך העלאת גובה מימיו באופן מתוכנן הוביל ליצירת תעלות מים בין הרחובות, המקושרים זה עם זה על ידי גשרים.
במבט אווירי, ניתן להבחין שהתעלות לא יוצרות איים בעיקר, אלא פיסות אדמה שעדיין מחוברות על ידי שטח מועט ליבשה.
לכן, ניתן להגיע מכל חלקי העיירה אל המרכז, דרך החיבור בין לשונות הים ליבשה.
במרחק של קילומטרים אחדים מגדות האגם גובה האדמה עולה ונמצאים רכסים הרריים גבוהים, המלאים צמחייה.
במערב האגם נמצאת אדמה פורייה לגידולים, שם מרוכזים רוב השדות החקלאיים של תושבי האזור.
אחת מהאטרקציות למבקרים שמציעה העיירה היא האדריכלות יוצאת הדופן של מבניה.
מבני העיירה מאופיינים בצפיפות ובשימוש ניכר באבני בסיס בתור מצרך בנייה שימושי.
בנוסף, גובה הבתים לרוב לא עולה על שתי קומות, והם צבועים בצבעים עזים.
הצבעים לרוב משמשים כדרך ביטוי לאמונות התושבים או למוצרים אותם הם מוכרים.
אטרקציית התיירות הפופולרית בעיירה הוא הסלע הענק "פניון דה גואטפה".
זהו סלע עצום הגובל בשפת האגם, ונוצר לפני למעלה מ-70 מיליון שנה בקירוב.
שני שלישים מגובהו נמצאים מתחת לפני האדמה, וגובה פני הסלע האנכיות מעל האדמה עולה על 200 מטר ונראה מכל האזור.
המבקרים יכולים לטפס על צדו האנכי של הסלע בעזרת מסלול הבנוי לצדו וכולל למעלה מ-649 מדרגות.
על ראש הסלע השטוח נמצאים מספר דוכני מזון המספקים מקומות ישיבה הצופים על הנוף הנשקף מהגובה הרב.
מעל דוכני המזון נמצאת נקודת תצפית נוספת, הפתוחה לקהל הרחב.
ישנם שני מנזרים השייכים לקהילת בנדיקטוס.
משום שהנצרות היא הדת העיקרית והכמעט מוחלטת של תושבי גואטפה, המנזרים משמשים כבתי תפילה לתושבי גואטפה, כמו גם לתושבי הכפרים הסמוכים.
ישנה קהילת נזירים קטנה בגואטפה, אשר מקבלת תיירים לתוך המנזר ומשתפת אותם בתפילות.
כדי להגיע לעיירה ניתן לנסוע בכבישים הראשיים דרך היבשה, או לעבור במעבורת מצד אחד של האגם לצידו השני.
מעבורות כאלה יוצאות פעם בכמה שעות ומביאות נוסעים אל גואטפה והכפרים הסמוכים, וכמו כן גם לאכסניה "מלון האי פנטזיה", הממוקם צפונית לחוף גואטפה ומשמש כבית מלון עבור תיירים בגואטפה.
ישנה תוכנית לבניית שדה תעופה קטן ליד העיירה, שישמש לטיסות בתוך קולומביה וגם לטיסות חיצוניות.
גואדלופה מרין (בספרדית: Guadalupe Marín; 16 באוקטובר 1895 – 16 בספטמבר 1983), הייתה דוגמנית וסופרת מקסיקנית.
מרין נולדה בסיודד גוסמאן במדינת חליסקו סמקסיקו.
כשהייתה בת שמונה, עברה מרין עם משפחתה לגוודלחרה.
ב-1922 היא הפכה לאשתו השנייה של הצייר דייגו ריברה.
היא הייתה האם של שתי בנותיו הצעירות של ריברה, רות וגואדלופה ריברה מרין.
מרין הייתה נשואה לריברה במשך שש שנים, עד 1928.
לאחר מכן היא נישאה למשורר חורחה קואסטה ב-9 בנובמבר 1928; הם התגרשו ב-13 באפריל 1933. היה לה בן אחד, מנישואיה השניים, יליד 1930.
מרין הייתה נושא לציורי דיוקן של ריברה, פרידה קאלו וחואן סוריאנו.
היא מופיעה בציור הקיר של ריברה "הבריאה", וגם דגמנה בעירום עבור ציור הקיר שלו בכנסייה בצ'פינגו.
היא גם דגמנה עבור הצלם אדוארד וסטון.
על הדיוקן שלה משנת 1924, כתב וסטון "אני מסיים את הדיוקן של "לופה" (מרין).
זה ראש הרואי, הטוב ביותר שעשיתי במקסיקו."
בשנת 1938 פורסם הרומן האוטוביוגרפי למחצה של מרין "האישה הייחודית" ספרה "לה אוניקה" נאסר לפרסום במקסיקו במשך שנים רבות בשל אופיו הארוטי.
בשנת 2003, הרומן של מרין צוטט על ידי הסופר סלבדור א.
אורופסה בספרו על קבוצת האמנים לוס קונטנמפוראנאוס כמאפיין פמיניסטי של תנועת הסופרים במקסיקו שלאחר המהפכה.
מרין גם כתבה את Un día patrio (יום פטריוטי) ב-1941, שבו הביעה רעיונות פוליטיים.
מרין מתה במקסיקו סיטי ב-16 בספטמבר 1983, בגיל 87.
רומן בספרדית על זמנם של מרין וריברה ביחד, Dos Veces única מאת אלנה פוניאטובסקה (Elena Poniatowska), יצא לאור ב-2016.
בסרט הקולנוע "פרידה" על פרידה קאלו, שנוצר בשנת 2002, מרין מוצגת על ידי השחקנית ולריה גולינו.
גואה, דאמאן ודיו הייתה טריטוריית איחוד של הרפובליקה של הודו.
גואה, דאמאן ודיו הוקמה ב-1961 בעקבות סיפוח הודו הפורטוגזית על ידי הודו.
הטריטורייה נמשלה על ידי מושל צבאי בתחילה.
הסיפוח נקבע ל-20 בדצמבר 1961 בתיקון שתחולתו למפרע לחוקת הודו שחוקק במרץ 1962.
ביוני 1962 הוחלף הממשל הצבאי בממשל אזרחי, ובדצמבר 1963 נערכו בחירות ראשונות לאספה המחוקקת של הטריטוריה.
ב-1967 התקיים משאל עם בטריטוריה כשמוצאות בו שתי אפשרויות:
לאחד את גואה עם מהאראשטרה ואת דאמאן ודיו עם גוג'ראט
התוצאות היו 54 אחוז בעד הישארות כטריטוריית איחוד (172,191 קולות) נגד 43 אחוז שתמכו באיחוד (138,170 קולות).
ב-1976 העביר האספה המחוקקת של גואה החלטה הדורשת מעמד מדינה.
הטריטוריה התקיימה עד ל-1987. גואה הפכה למדינה הודית ב-30 במאי 1987, דאמאן ודיו נותרו טריטוריית איחוד עד דצמבר 2019, אז אוחדה עם דאדרה ונגר האוולי לטריטוריה של דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו.
גואה ודאמאן ממוקמים בקצוות הדרומיים והצפוניים של אזור קונקאן, מופרדים גאוגרפית זה מזה.
שני האזורים היו בין הנכסים הרבים האחרים שנשלטו במשך מאות שנים על ידי הפורטוגלים בהודו.
הטריטורייה כללה לשלושה מחוזות, גואה, דמאן ומחוז דיו, כאשר בירת הטריטורייה פאנאג'י.
לטריטוריה, כטריטוריית איחוד, הייתה אספה המחוקקת בת 30 מחוקקים, כש-28 מחבריו נבחרו ממחוזות בחירה בגואה, והשניים הנוספים מדאמאן ודיו.
גואה גיל היה מוזיקאי אמריקאי, תקליטן, רמיקסר ומארגן מסיבות טבע.
הוא היה ממייסדי תנועת גואה טראנס וטראנס פסיכדלי במוזיקה האלקטרונית.
גילברט ליויי נולד ב-11 באוקטובר 1951 בסן רפאל, קליפורניה, ארצות הברית וגדל בסן פרנסיסקו הסמוכה.
הוא היה חלק מהדור האמריקאי שהתנגד לזוועות מלחמת וייטנאם והטיף לשלום, אחווה, מין חופשי והרחבת התודעה.
הוא היה שותף להיווצרות התנועה ההיפית ומוזיקת האסיד רוק, כמו גם היה מעורב בקהילות Family Dog ובני שמפלין .
כשהרגיש שהסצנה המוזיקלית של סן פרנסיסקו מתפרקת, ב-1969, הוא טס תחילה לאמסטרדם ואחר כך להודו והתיישב בגואה.
בגואה הוא חבר לנזירי הסאדהו, שהם נזירים הינדואיסטים או בודהיסטים החיים חיי פרישות, נזירים אלה נודדים, חיים מהיער ומתכסים באפר.
עד מהרה, גיל עצמו הפך לסאדהו , תחת הגורו, מהאנט נירמלננד סרסווטי.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, היפים רבים מגואה הוקסמו ממוזיקה אלקטרונית כמו קרפטוורק.
גיל וחבריו רכשו ציוד הגברה ותקלוט בשוק פשפשים והתחילו לתקלט ולנגן מוזיקה חיה, במשך כל הלילות לאור הירח והימים, בחופי גואה.
השילוב של מסיבות ריקודים ומוזיקת דאנס אלקטרונית באוויר הפתוח עם גוונים מיסטיים ורוחניים מזרחיים בא להגדיר את האסתטיקה של תנועת הטראנס פסיכדלי.
עבור גיל, הריקוד היה סוג של מדיטציה פעילה והשימוש במוזיקת טראנס היה דרך "להגדיר מחדש את הטקס השבטי העתיק במאה ה-21".
במהלך שנות ה-90 התפשטה תנועת גואה טראנס באמצעות תרמילאים מרחבי העולם שהשתתפו במסיבות בהודו.
גיל התראיין לסרט התיעודי Last Hippie Standing משנת 2001 שחקר את סצנה הטראנס פסיכדלי בגואה.
בינואר 2006, גיל דיג'יי ערך במשך שלושה ימים ולילות את מסיבת הסיום של סימפוזיון ה-LSD שנמשך שלושה ימים בבזל, שווייץ, שהתקיים לכבוד יום הולדתו ה-100 של ממציא ה-LSD אלברט הופמן שהיה נוכח באירוע ואף נשא דברים.
ב-30 ביוני 2018 גואה גיל הופיע בישראל, בהופעתו הוא ניגן ותקלט ברציפות לאורך כל האירוע, שנמשך משעה 10 בבוקר ועד השעה 10 בלילה.
גואה גיל היה נשוי לאריאן (Ariane MacAvoy).
ביחד הם הקימו את להקת "נוממוס".
ב-26 באוקטובר 2023, גיל נפטר מסרטן מסוג, לימפומה מפושטת של תאי B, בגיל 72.
מערכות הדיג'יי של גואה גיל שמשו אותו ככלי נגינה לכל דבר, כחלק מהרכב או כחלק ממופעי היחיד שלו.
מופעי הדיג'יי של גואה גיל התאפיינו בעיקר באורכם היוצא דופן, לעיתים הם נמשכו מעל 24 שעות.
מבחר רצועות ה-DJ כללו כל סוג של מוזיקת גואה טרנס וטראנס פסיכדלי.
נעשה שימוש גם בכלי מוזיקת אמביינט האלקטרוניים.
גואה גיל השתמש בתחילה בקלטות מסוג קומפקט דיסק כאמצעי השמעה ולאחר מכן, בקלטות אודיו דיגיטליות, אותן ניתן להשמיע בווקמן.
הרכב Nommos כלל את גואה גיל ואשתו אריאן (Ariane MacAvoy).
גואם (בצ'אמורו: Guåhan - גוואהאן, באנגלית: U.S.
Territory of Guam - טריטוריית גואם של ארצות הברית) הוא אי מקבוצת איי מריאנה שבמערב האוקיינוס השקט, וטריטוריה של ארצות הברית.
29% משטח האי משמשים את הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
האי יושב לראשונה בסביבות שנת 2000 לפנה"ס על ידי אנשים ממוצא אוסטרונזי שהגיעו מאסיה.
האי היה נקודה חשובה להתרעננות במסעות הגליאון של מנילה בין מנילה למקסיקו וכדי להגן עליו הספרדים הקימו באי מבצר.
לאחר שהאי נמסר לארצות הברית ב-1898 נשלחה אליה האונייה USS יוסמייט , ואנשיה הקימו בסיס של צי ארצות הברית ומחנה של הנחתים.
מאז 1898 נמצא האי בשליטת ארצות הברית.
ב-8 בדצמבר 1941, מיד לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור, נשלחו כוחות יפניים מאיי מריאנה הצפוניים לצורך כיבוש גואם שתחת שליטת ארצות הברית והעבירו חלק מבני האיים אתם.
הכיבוש הסתיים בקרב על גואם בין ה-21 ביולי ל-10 באוגוסט 1944 שבו הצליחו האמריקאים, לאחר מערכה קשה, להשתלט מחדש על גואם (החייל היפני האחרון נכנע רק ב-1972).
יום הפלישה האמריקאית ביולי 1944 נקבע כיום העצמאות של האי.
האמריקאים הקימו באי בסיס חיל אוויר גדול שנקרא היום בסיס חיל האוויר אנדרסן .
ב-1950 הוסדר מעמדו של האי בחקיקה אמריקאית שהקימה את מוסדות השלטון האזרחיים באי (Guam Organic Act of 1950).
בראשות השלטון עומד מושל שנבחר על ידי תושבי האי אחת לארבע שנים, לצד מועצה מחוקקת המונה 15 חברים הנקראים סנאטורים.
חברי המועצה נבחרים אחת לשנתיים על ידי תושבי האי.
תושבי האי הם אזרחי ארצות הברית על פי חוק אך אין הם רשאים להשתתף בבחירות לנשיאות ארצות הברית ואין להם חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית או בסנאט ארצות הברית.
עם זאת, נציג של גואם משתתף בוועדות בית הנבחרים ויכול לנאום בו (אך לא להצביע).
בנוסף, המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית משתפות נציגים מגואם בבחירות המקדימות למועמדיהן לנשיאות.
הכלכלה באי מבוססת בעיקר על פעילותו של צבא ארצות הברית ועל תיירות - מיליון תיירים פוקדים את האי מדי שנה, וכ-33% מכוח העבודה מועסקים בענף זה.
11% משטח האי משמש לגידולים חקלאיים, ובנוסף קיים גידול של בקר וחזירים.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית מחזיקים באי שבעה בסיסי ענק המשתרעים על שטח של 156,000 דונם ובהם בסיסים של חיל הים של ארצות הברית, משמר החופים של ארצות הברית, חיל האוויר של ארצות הברית ועוד.
אקלים האי הוא טרופי-ימי, קיימים לחות וחום לאורך כל עונות השנה ללא שינוי בטמפרטורות הממוצעות.
גשמים יורדים בכל השנה, ומדי פעם פוגעות באי סופות טייפון.
כמות המשקעים העונתית הממוצעת עומדת על 2,300 מ"מ.
כ-48% מתושבי האי הם מיקרונזיים בני שבטים גואמיים, והיתר - 25% פיליפינים, 10% לבנים, סינים, יפנים וקוריאנים.
כמעט כל תושבי האי הם נוצרים קתולים.
מבחינה מנהלית גואם מחולקת ל-19 מחוזות (כפרים).
גְוָאנְגְדוֹנְג (בסינית מפושטת: 广东; בסינית מסורתית: 廣東; בפין-יין: Guăngdōng; יוטפנג: Gwong2dung1; ידוע גם בשם "קנטון") הוא מחוז בדרום הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 180,013 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-126 מיליון תושבים, עובדה ההופכת אותו למחוז המאוכלס ביותר בסין.
שפתם היא השפה הקנטונזית ששונה משמעותית מן הניב המנדריני, הנפוץ בשאר סין.
מחוז זה, בין היתר בשל קרבתו להונג קונג, ודרכי הסחר הימיים הוא העשיר במחוזות סין, וככזה הוא מושך אליו כמות לא מבוטלת של מהגרי עבודה ממחוזות עניים יותר.
בשל הקשר הממושך של המחוז עם שאר העולם רבים מן המהגרים הסינים ברחבי העולם הם קנטונזיים (קרי, מוצאם מגואנגדונג), ושפתם היא הניב הנפוץ ביותר בשכונות המהגרים הסיניות ברחבי העולם.
לעובדה זו יש גם השפעה ישירה על עושרו היחסי של המחוז, שכן רבים מן הסינים ברחבי העולם בוחרים להשקיע הון זר ב"מולדתם", גואנגדונג.
זהו אפוא מחוז המאופיין בעיקר כמרכז כלכלה, עסקים ותעשייה.
ניתן להבחין בזאת בעיקר בשפע גורדי השחקים, הכבישים המהירים והמפעלים ברחבי המחוז ובערָיו.
ניתן לציין למשל, את העיר שֶנגֶ'ן (深圳/Shēnzhèn), הצמודה להונג קונג.
עיר זו, שהייתה לא יותר מכפר דייגים עד 1980, הוכרזה אז כאזור כלכלי מיוחד, והפכה כמעט בין לילה לאחת הערים העשירות בסין, עם מרכזי עסקים וקניות המשרתים גם את תושבי הונג קונג.
בשנת 2018 נחנך גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו המחבר את העיר ג'והאי, אשר נמצאת במחוז, עם ערי המדינה הונג קונג ומקאו.
אלמנטים רבים מהתרבות הקנטונזית נפוצו בכל רחבי סין ובפזורה הסינית בעולם.
טקס התה הסיני הומצא באזור זה, כמו גם ארוחת הדים סאם המלווה בתה.
בנוסף, רוב המהגרים הסינים למערב עד שנות העשרים של המאה ה-20 הגיעו מאזור זה, ולכן המטבח הסיני אמריקאי, והאופן בו אוכל סיני באופן כללי מונגש למערב, מבוססים על המטבח הנהוג במחוז זה.
מחוז גואנגדונג מחולק לשתי ערים תת-מחוזיות ותשע עשרה נציבויות עירוניות:
גְוָאנְגְג'וֹאוּ (; בסינית מסורתית: 廣州; בפין-יין: Guǎngzhōu) היא עיר נמל תת-מחוזית ובירת מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-18.68 מיליון תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה בגואנגדונג והרביעית בסין כולה.
גואנגג'ואו היא העיר המרכזית ב"אזור הכלכלי הדלתא של נהר הפנינה" המונה כ-67.325 מיליון תושבים.
בכתב סיני מסורתי שם העיר נכתב 廣州.
השם נהגה בשפת המקום, קנטונזית: או , קוּאנְג-צָאוּ .
במנדרינית תקנית השם נהגה , קואנג-צ'וֹאו.
העיר הייתה ידועה במערב בשם קנטון, שם שמבוסס על תרגום לצרפתית של משמעות השם בקנטונזית.
יש המעריכים שהעיר הראשונה שנוסדה בשטחה של גואנגג'ואו, נקראה בשם פָאניוּ ונוסדה בשנת 214 לפנה"ס.
פאניו התרחבה כאשר הפכה לעיר הבירה של מלכות נַאניוּוַה (Nanyue) בשנת 206 לפנה"ס.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בארמון העיר, מצביעים על כך שהעיר הייתה בקשר מסחרי עם זרים, דרך הים.
המסחר המשיך לכל אורך השושלות, והעיר הוכרה (עד ימינו) כעיר נמל בינלאומית.
שושלת האן סיפחה לעצמה את נאניווה בשנת 111 לפנה"ס, ובכך הפכה פאניו לעיר המחוז, וכך עד להווה.
בשנת 226 הפכה פאניו למושבה של נציבות גואנג, ומכאן מקור השם גואנגג'ואו.
אף על פי שהשם התייחס לכלל המחוז, התרגלו המקומיים לקרוא לעיר גואנגג'ואו, ולאזור הסובב אותה פאניו (לפחות עד תקופת שושלת צ'ינג).
פיראטים ערבים ופרסים שדדו את גואנגג'ואו (שנודעה בפיהם כסין-קלן) בשנת 758. במהלך שלטון שושלת סונג המערבית, ביקר במקדש באוג'ואנגיאן שבגואנגג'ואו משורר ידוע בשם סוּ שְה, וכתב בה את שירו "לִיוּ רוֹנְג" ("ששת עצי באניאן"), בהשראת ששת העצים שראה שם.
מאז קרוי המקדש "ששת עצי באניאן".
הפורטוגזים היו הראשונים מבין אומות אירופה שעגנו בגואנגג'ואו, ובשנת 1511 יצרו מונופול על ייצוא סחורות מנמל זה.
אחר זמן גורשו ממושבותיהם בגואנגג'ואו, אך ניהלו את המסחר לעיר ממקאו ששימשה להם כמושבת מסחר.
הם המשיכו לשלוט במסחר לעיר זאת, עד הגעת ההולנדים במאה ה-17.
לאחר שהכניסה סין את טאיוואן תחת חסותה בשנת 1683, ממשלת צ'ינג שאפה לפתח את המסחר הבינלאומי.
עד מהרה החלו מדינות רבות לפרוק מטעניהן בנמל העיר.
הפורטוגזים ממקאו, הספרדים ממנילה (פיליפינים), הארמנים והמוסלמים מהודו סחרו באזור כבר בשנת 1690, כאשר חברות צרפתיות ואנגליות שפעלו בדרום הודו, עגנו לעיתים קרובות באזור.
מהר מאוד הלכו חברות אחרות בעקבותיהם.
באמצע המאה ה-18 נודע המסחר בנמל גואנג'ואו כאחד הגדולים בעולם, עד להתפרצותה של מלחמת האופיום הראשונה בשנת 1839, ופתיחתם של נמלים רבים נוספים לחוף סין ב-1842. פריבילגיה זמנית זו הפכה את גואנגג'ואו לעיר המדורגת שלישית ברמת הצלחה בעולם.
גואנגג'ואו נקבעה כאחת מחמש ערי האמנה, אשר במהלך חוזה נאנקינג, שנחתם בסופה של מלחמת האופיום ב-1842, נכפו על ידי המלחמה לסחור במסחר זר.
יחד איתה נכפו גם הערים פוג'ואו, שיאמן, ושאנגחאי.
בשנת 1918 הפך "גואנגג'ואו" לשמה הרשמי של העיר, כאשר נוסדה בו הקונסוליה העירונית, ופאניו הפך לשמו של פלך דרומית לעיר.
בשנת 1930 ובשנת 1953 הפכה גואנגג'ואו רגעית לרשות מקומית, אולם מעמד זה בוטל עוד באותה שנה.
בין השנים 1938 ל-1945 הייתה העיר תחת שלטון יפני כחלק ממלחמת סין–יפן השנייה.
ב-14 באוקטובר 1949, בחודשים האחרונים של מלחמת האזרחים הסינית, נכנסו כוחות קומוניסטים לעיר.
פרויקטים לפיתוח עירוני שיפרו את רמת חייהם של תושבים רבים לאחר הסבל שעברו כתוצאה מהכיבוש הזר, והוקמו מגורים חדשים על גדות נהר הפנינה לפליטים שחזרו.
רפורמות שהונהגו על ידי דנג שיאופינג שנכנסו לתוקף בשנות ה-70 המאוחרות, הביאו את העיר להתפתחות כלכלית יפה, בין השאר בשל קרבתה הגאוגרפית להונג קונג, והעובדה שהיא שוכנת על גדות נהר הפנינה.
ממקורות עקיפים ידוע כי היו יהודים בעיר זו בימים קדומים.
דבר זה נודע מסיפורו של אבו זאיד מסירף על מנהיג המרד הואנג-צ'או, אשר בעקבות כיבוש קנטון בשנת 878 לספירה, כיבוש שהיה מלווה בטבח ושוד וביזה, הוציא שם להורג את האוכלוסייה שאינה סינית: כמאה ועשרים אלף מוסלמים, יהודים, נוצרים וזורואסטרים.
בתחילת המאה ה-21 יש בעיר קהילה שמתנהלת על ידי שליח חב"ד הרב אליהו רוזנברג.
לקהילה בית ספר, בית כנסת מפואר בו מתקיימים תפילות ושיעורי תורה מדי יום, מקוואות לגברים ונשים, מחלקת נישואין, מחלקת כשרות ושחיטה מקומית המספקת אוכל כשר לקהילות אחרות בסין.
בנוסף קיימת בעיר קהילה ספרדית בשם "מאיר החיים" בנוסח ספרדי מרוקאי אשר הוקמה על ידי יגאל יפרח ונתמכת על ידיו וע"י הקהילה היהודית.
חלק הארי של הכלכלה בגואנגג'ואו מתבסס על ייצור מסיבי של סחורה מגוונת.
בפאתי העיר בפרט ובמחוז גואנגדונג בכלל ישנם מפעלים רבים, שבהם תעשייה ענפה של ייצוא מוצרים רבים.
כפועל יוצא ניתן למצוא בעיר זרים רבים אשר מתגוררים בעיר לתקופות קצרות וארוכות על מנת למנף ייצוא המוני (כגון: נעליים, מתכות, בגדים, קוסמטיקה וכו') של סחורות.
בשנת 1998 בעיר הוקם מפעל לייצור מכוניות.
הוא החל בייצור מכוניות לפי הרשאה מיצרנים ידועים כמו מיצובישי ורנו.
בשנת 2001 החל בייצור מכונית שתוכננה במפעל מדגם "באולונג פגסוס".
בעיר גורדי שחקים רבים, שהבולטים שבהם הם מגדל קנטון והליטופ פלאזה, קניונים ומרכזי מסחר רבים.
גואנגג'ואו שוכנת במרכז מחוז גואנגדונג על גדותיו הצפוניים של נהר הפנינה, כ-1,210 ק"מ דרום-מערבית לעיר שאנגחאי.
עובדת היותה שוכנת לחוף ים סין הדרומי, מקרבת אותה אל הונג קונג ומקאו, והופכת אותה לשער סין לעולם כולו.
תת-המחוז העירוני גואנגג'ואו משתרע על פני 7,434 קמ"ר והנציבויות העירוניות הגובלות בה הן דוֹנְגְגְוַואן מדרום-מזרח, ממזרח, שָׁאוֹגְוָאן מצפון-מזרח, מצפון-מערב, פֿוֹשָׁאן ממערב וג'וֹנְגְשָׁאן מדרום.
פני הארץ באזור הצפון מזרחי גבוהים, ובאזור הדרומי נמוכים.
האזור הצפון מזרחי הוא בעיקרו אזור הררי הכולל מקורות מים.
אזור הדרום הוא אדמת סחף - בו שוכן נהר הפנינה.
בגואנגג'ואו שורר אקלים סובטרופי גשום, דומה להונג קונג (למרות מיקומה באזור הטרופי) והיא נחשבת לאחת הערים הנוחות ביותר בסין במהלך החורף.
הקיץ ארוך, חם, לח וגשום, והחורף קצר, קריר עד נעים עם לילות קרים יחסית, ויבש יחסית.
התקופה הגשומה ביותר היא בין אפריל ליוני, עם כמות רבה של ימים גשומים, אך גם הקיץ גשום עם מספר ימי גשם דומה.
הטמפרטורה היומית המקסימלית הממוצעת בחודש יולי עומדת על 33.3 מעלות, ובחודש ינואר על 18.7 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 1950 מילימטרים.
תת-המחוז העירוני גואנגג'ואו מחולק לאחד עשר רבעים:
בעיר קיים נמל התעופה הבינלאומי באיון, ופועלת בעיר רכבת תחתית.
בתחנת הרכבת המרכזית במזרח העיר, ישנן רכבות היוצאות למחוזות הונג קונג ומקאו, משך הנסיעה ליעדים אלו כשעתיים.
ב-26 בדצמבר 2012 נחנך קו רכבת חדש בין בייג'ינג לגואנגג'ואו.
נכון למועד חנוכתו, זהו קו הרכבת המהירה הארוך בעולם.
הקו קיצר בצורה משמעותית את זמן הנסיעה בין הערים, המרוחקות זו מזו כ-2,300 ק"מ, מ-20 שעות נסיעה ל-8 שעות בלבד.
בעיר שני מועדוני כדורגל המשחקים בליגה העליונה בסין: גואנגג'ואו אוורגראנד (האלופה בשנים 2011–2016) וגואנגג'ואו R&F.
אזור השימור גואנאקאסטה (ספרדית: Area de Conservación Guanacaste) הוא אתר מורשת עולמית בחלק הצפון-מערבי של קוסטה ריקה.
האזור נכלל באופן רשמי במערכת הלאומית לשימור אזורים מאז 1994, וברשימת אתרי המורשת העולמית מאז 1999.
האזור כולל ארבעה אתרים: הפארק הלאומי סנטה רוסה, הפארק הלאומי גואנאקאסטה, הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה, ומפרץ חונקייאל.
שטחם הכולל של הפארקים המרכיבים את האזור הוא 1,470 קמ"ר נכון ל-2004.
הפארק הלאומי סנטה רוסה (בספרדית: Parque Nacional Santa Rosa) הוקם ב- 1971 להגנת האתר שבו התחולל קרב סנטה רוסה (20 במרץ 1856), וקצהו המזרחי משיק לכביש המהיר הפאן-אמריקאי.
מרכז הפארק נמצא במרחק 36 ק"מ צפונית לעיר ליבריה בירת מחוז גואנאקאסטה.
הפארק הוקם בין השאר להגנת הסוואנה, היער הנשיר הממוזג, אדמות הביצה והמנגרובים.
שטח הפארק הוא 495 קמ"ר וניתן למצוא בו זאבי ערבות, פקאריים, חוטמן אדום, טפירים, שלושה מינים של קופים, ומגוון צבי ים, וצבי יבשה.
בפארק יש מספר מינים של חתוליים.
הפארק הלאומי גואנאקאסטה (בספרדית: Parque Nacional Guanacaste) משתרע על המורדות המערביים של הרי הגעש אורוסי וקאקאו, והוא מגיע עד לכביש המהיר הפאן-אמריקאי הסמוך לסנטה רוסה.
הפארק הוקם ב-1989, בין השאר בזכות הלחץ שהפעיל דוקטור דניאל יאנסן לטובת הקמת "מסדרון" בין היער היבש ליער הגשום, שדרכו יוכלו לעבור מינים רבים של בעלי חיים בכל עונה.
שטח הפארק הוא כ-340 קמ"ר, ויש בו 140 מינים של יונקים, 300 מיני עופות, 100 מינים של דו-חיים וזוחלים, ולמעלה מ-10,000 מינים של חרקים.
העיר הקרובה ביותר לפארק היא לה קרוס, ובפארק נמצאים כמה מתקנים שהידועים שבהם הם משרדי הנהלת אזור השימור, שלה סניפים בפיטילה (הפינה הצפון-מזרחית של הפארק), קאקאו (המדרון הדרום-מערבי של הר הגעש) ומריצה (בין שני הרי הגעש).
הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה
בפארק הלאומי "הר הגעש רינקון דה לה וייחה" (בספרדית: Parque Nacional Volcán Rincón de la Vieja) נמצאים הרי הגעש רינקון דה לה וייחה וסנטה מריה (Santa María), כמו גם הר הגעש הכבוי סרו פון סיבאך (Cerro Von Seebach).
ההתפרצות האחרונה של רינקון דה לה וייחה הייתה ב-1998. העיר הקרובה ביותר לפארק היא ליבריה, הנמצאת דרומית לו, וישנם שני בניינים בפארק עבור לשכת המודיעין לתיירים ועבור המדריכים.
בפארק יש חיי טבע עשירים, וניתן למצוא בו 300 מינים של עופות, כגון קצאל ועיטים, ואוכלוסיות היונקים העיקריות בפארק הן פומה, קופים רחבי אף וקופים בעלי זנב, קינקז'ו, יגוארים וכדומה.
מקלט חיי הטבע מפרץ חונקייאל (Junquillal) הוא אזור מקלט טבעי המגן על אזורים של יער טרופי יבש ומנגרובים הנמצאים בסמוך לחוף.
גוָאנְג ווּ דִי היה קיסר סין בן שושלת האן המזרחית.
טרם המלכתו היה שר-מלחמה, שהדיח בסופו של מאבק בן שנתיים, את הקיסר גוָאנְג שִי, והקים את השושלת המזרחית של האן, הוא שלט משנת 25 עד שנת 57. בשנת 37 איחד את כל סין, לאחר תקופת מלחמת האזרחים הקשה, במותו ירש אותו בנו מִינְג.
גוָאנְג ווּ דִי לְיוֹ שְׂיוֹ היה צאצא מהדור השישי לקיסר שושלת האן המערבית גִ'ינְג, ששלט מ-156 לפנה"ס עד 141 לפנה"ס.
אביו היה שופט במחוז נָאן-דוּן, וסבו ואב-סבו היו מושלים של תת-מחוזות.
בניגוד לאחיו שרצה לארגן מרידות נגד קיסר שין וָאנְג מָאנְג, לְיוֹ שְׂיוֹ שאף להיות חוואי, אך בן משפחתו חזה שאדם בשמו (לְיוֹ שְׂיוֹ), אמור להיות קיסר ועודד אותו להיות שאפתן.
רקע היסטורי לפני כינון שושלת האן המזרחית
בשנים שלפני הספירה פרצו מרידות של איכרים (בני מעמד החיילים-איכרים) שנפגעו מפעולות של הקיסרים של שושלת האן המערבית, בתחום הכלכלי, ובנוסף מאסונות טבע קשים כמו הצפות של הנהר הצהוב.
את המצב הזה ניצל וָאנְג מָאנְג שהיה האחיין החורג של הקיסרית וָאנְג גֶ'ן גוּן, תוך נקיטה בצעדים לנטילת השלטון, ובסיוע מינויו לעוצר של הקיסרים צֶ'נְג ופִּינְג.
טענתו הייתה ששושלת האן המערבית, לא זוכה לחסדי האלים (מנדט משמים לשליטה בקיסרות) ויש להחליפה.
בשנת 9 לספירה הודח הקיסר האחרון ז'וּדְזְה, ותמה שושלת האן המערבית, וָאנְג מָאנְג הכריז על הקמת שושלת חדשה, שושלת שין.
וָאנְג מָאנְג הצליח לשרוד כקיסר תקופה קצרה בין השנים 9–23. בשנים האחרונות לשלטונו פרצו מרידות ברחבי הקיסרות, בעוד שהקיסר וָאנְג מָאנְג לא ייחס להן חשיבות, ויצר חזית מול עמים שכנים.
כאשר וָאנְג מָאנְג התעורר סוף סוף הוא נחל הצלחה בתחילה במיגור המרידות.
הדחת וָאנְג מָאנְג, גוָאנְג שִי קיסר האן החדש
פעילות המשפחה נגד קיסרות שין
בני המשפחה בראשות לְיוֹ שְׂיוֹ תכננו לחטוף את המושל של מחוז נָאן-יָאנְג, ולקרוא לבני המחוז למרוד.
התוכנית נכשלה, הקושרים נמלטו, אך משפחתם נשחטה על ידי חיילי הקיסרות של שין.
אז הקושרים נקטו בצעד אחר, הם איחדו כוחות עם מורדים אחרים, והתחילו לקצור הצלחות צבאיות.
בשנת 23 הם הצליחו לבסוף להרוג את דְזְווָאן-פָּאו מושל נָאן-יָאנְג.
תוך מהלך הפלת שושלת שין, התפצלו הכוחות המנצחים, חלק צידדו בלְיוֹ שְׂיוֹ, אך אחרים בחרו מצביא צבאי לא חזק בשם לְיוֹ שׂוֵ'אן לקיסרות, תחת השם הקיסר גוָאנְג שִי.
שאר ראשי המורדים קיבלו את התואר גנרל, לְיוֹ יאן אחיו של לְיוֹ שְׂיוֹ מונה לראש הממשלה.
עקב התחזקותו של ראש הממשלה, ונקיטת עמדות שונות מהקיסר גוָאנְג שִי,הוציא הקיסר החדש את ראש הממשלה להורג יחד עם עוד כמה גנרלים.
בסופו של דבר צבאו של וָאנְג מָאנְג ניגף מול המורדים.
בשנת 23 המורדים צרו על ארמונו של וָאנְג מָאנְג, וחיסלו אותו.
לְיוֹ שְׂיוֹ מפגין נאמנות לקיסר
לְיוֹ שְׂיוֹ נאלץ להבליג על מות אחיו (ראש הממשלה), ולהפגין נאמנות לקיסר גוָאנְג שִי( הוא אפילו נמנע מלהתאבל על אחיו) שהעניק לו תואר המרקיז של וואקסין.
באותה תקופה לְיוֹ שְׂיוֹ נשא את אהובתו לאישה.
לְיוֹ שְׂיוֹ מונה על ידי הקיסר גוָאנְג שִי לנהל את מעבר בירת הקיסרות מצאנגן לליאויאנג.
חיזוק כוחו של לְיוֹ שיו מצפון לנהר הצהוב
לאחר מכן נשלח לְיוֹ שְׂיוֹ לשטח מצפון לנהר הצהוב, שם נתקבל באהדה על ידי העם.
בשנת 24 הוא איחד כוחות מורדים תחת פיקודו, והחל לפעול להפלת הקיסר גוָאנְג שִי שהיה לא מוכשר, בשנת 25 נחנק למוות הקיסר גוָאנְג שִי על ידי אנשיו מבין האיכרים-מורדים (שהשתתפו בהפלת הקיסר וָאנְג מָאנְג), וגופתו הוסתרה.
לְיוֹ שְׂיוֹ הכריז על עצמו כקיסר גוָאנְג ווּ דִי בתמיכת אנשיו.
לאחר שהתנקשו בחיי הקיסר, ניסו המורדים-איכרים להשליט את נציגם לְיוֹ-פֶּן-דְזְה כקיסר.
לְיוֹ-פֶּן-דְזְה היה לא כשיר לשלטון, והודח תוך גירוש האיכרים-מורדים מהבירה.
בסופו של דבר נכנעו האיכרים-המורדים, לקיסר גוָאנְג ווּ דִי.
במהלך המאבק של הקיסר גוָאנְג ווּ דִי לאחד את הקיסרות הסינית של האן, נאלץ הקיסר להתמודד עם מספר שרי-מלחמה באזורים השונים שטענו לזכות לרשת את כתר הקיסרות.
בשנת 37 כיבוש סין, מידי שרי המלחמה (מנהיגים מקומיים חזקים), כמעט הושלם.
הקיסר גוָאנְג ווּ דִי חילק למפקדיו הנאמנים מישרות מרקיזים, חילק להם רכוש רב, כיבד אותם ושמע בעצתם, אך לא העניק להם כל כוח פוליטי בממשל המרכזי והסמכותי שלו.
בשנת 41 שלח הקיסר גוָאנְג ווּ דִי את המפקד מֲה יוּאַן לכבוש את הממלכה הווייטנאמית שנשלטה על ידי שתי אחיות, המבצע הצליח ושתי המלכות הוצאו להורג בשנת 43.
הקיסרות בראשותו המשיכה לסבול מפשיטות עמים נוודים בצפון, וההגירה של בני האן לדרום נמשכה.
שתי קיסריות, ושני נסיכי הכתר
בנוסף לנישואיו הראשונים, הקיסר גוָאנְג ווּ דִי נישא נישואין פוליטיים עם גְווֹ אחייניתו של השליט הצבאי לְיוֹ יאנג.
גְווֹ הפכה לקיסרית, ובנה הנסיך לְיוֹ גיאנג הפך ליורש הכס.
גם לאחר שסר חינה של הקיסרית גְווֹ (גורשה מפניו בשנת 41), ואהובתו הראשונה יֵן הפכה לקיסרית, בנה של גְווֹ נשאר יורש הכס.
רק בשנת 43 הפך לְיוֹ יאנג (הקיסר מינג), בנה הבכור של הקיסרית יֵן, ליורש הכס במקום ליו גיאנג.
גואל רצון (נולד ב-19 בספטמבר 1950) הוא ראש כת לשעבר ועבריין מין ישראלי.
רצון התפרסם בתחילה כהילר והנהיג בשכונת התקווה שבדרום תל אביב כת שכללה 21 נשים שהתגוררו יחד, תפקדו כנשותיו וילדו ממנו 50 ילדים.
הוא הורשע ב-2014 בעבירות של אונס, ביצוע מעשים מגונים ובעילה אסורה בהסכמה שביצע בחלק מהנשים שחיו איתו ובבנותיו, ונשפט לשלושים שנות מאסר בפועל.
רצון נולד בשכונת התקווה בתל אביב להורים שעלו ארצה מתימן.
לאחר שירותו הצבאי החלקי הוא עבד בעבודות מזדמנות כשיפוץ בתים ובתיקון מכוניות.
בשנת 1972 נישא רצון לאישה שממנה נולדו לו 5 ילדים.
בראשית שנות ה-80 הכיר אישה נוספת שממנה נולדו לו 5 ילדים נוספים.
החל משנת 1991 החל להתפרסם כהילר וכבקיא בעולם הקבלה וקיבץ סביבו נשים רבות בדרכים שונות.
חלקן צירפו גם בנות, אחיות, קרובות משפחה ומכרות אחרות לקהילתו.
בשנים אלו התפרנס מכספים שנשותיו העבירו לו מעבודות משק בית ומקצבאות הביטוח הלאומי לנשים חד הוריות.
לדבריו של רצון, הוא קיים עם הנשים מערכות יחסים זוגיות, שהאחרונה בהן החלה בשנת 2006.
חיי היום יום בתוך ה"קהילה" (הכת) נחשפו בכתבה של שלי טפיירו ונסלי ברדה בערוץ עשר ב-12 בפברואר 2009. טפיירו קיבלה את אישורו של רצון לצלם את המתרחש בתוך הבית ברחוב אחימעץ 28, שבשכונת התקווה, לאחר משא ומתן ביניהם.
יום לאחר מכן התארח רצון בחדשות ערוץ 2, שם טען כי הוא עוזר לנערות החפצות בכך ותו לא.
לפי כתב האישום בקהילה היו 21 נשים ו-49 ילדים.
לדבריו יש לו ילדים נוספים מנשים אחרות.
רובם נקראו על שמו, בשמות כמו גואל, יגאל, גאולה, יגאלה, אדוננו הגואל וגואלאליה.
הקהילה התגוררה במספר בתים, שבהם היה רצון מבקר לסירוגין.
בכל בית חולקו המטלות בין הנשים.
רצון בחר מדי פעם אחת מנשותיו כדי לבלות איתה את הלילה.
התופעה זכתה להתעניינות ציבורית ותקשורתית רבה, ויש שכינו אותה כת.
חלק מהנשים דיברו בשבחה של צורת חייהן.
הנשים פרנסו את עצמן, את ילדיהן ואת רצון.
עם זאת אחת מנשותיו ניסתה להתאבד זמן קצר לאחר שידור הכתבה על הכת, בפברואר 2009.
נשותיו של רצון הפגינו כלפי חוץ הערצה כלפיו.
רבות מהן קעקעו על זרוען ואף על צווארן את שמו וציור של פניו.
הן הכריזו כי ללא רצון אין להן חיים.
רצון עצמו אמר כי אילו היה מעניק לו מישהו יחס זהה לזה שהוא מעניק לנשותיו - גם הוא היה תולה באותו אדם את חייו.
בתקשורת הועלו חשדות שהוא מהפנט את נשותיו.
בפרסום במעריב בספטמבר 2009 נטען כי הנשים היו מחויבות לעמוד בכללים מפורטים ביותר שקבע רצון, שנכתבו במסמך סודי שנקרא "ספר החוקים".
כל הנשים היו מחויבות לחזור על המסמך מדי שבוע ולא להראותו לאיש.
ליד כל כלל היה מפורט סכום הקנס שעל העוברת עליו לשלם לקופת ה"משפחה", עד לסכום של 7,000 ש"ח.
בכמה מקומות במסמך קישר עצמו רצון לאל, ואף קרא לילדיו "בני האלוהים".
חלק מהנשים התייחסו אליו כאל המשיח.
רצון עצמו ביקש להתנער מדימוי זה והסביר את הערכתן אליו כתגובה לנתינתו ואהבתו ותו לא.
הכללים הקיפו תחומים רבים, בהם חינוך ילדים, ניהול יומיומי של משק הבית וסדרי יחסי האישות עמו.
לפי הכללים התלבשו הנשים בצניעות ולא הורשו להביט בגברים אחרים או לדבר עמם.
הן גם לא הורשו לגעת זו בזו או בנשים אחרות.
כמו כן נאסר על עישון סיגריות, שתיית אלכוהול ואכילת בשר.
רצון עצמו נמנע גם הוא מאכילת בשר.
לרוב נשותיו של רצון לא היה קשר עם משפחותיהן, אשר התקשו לקבל את אורח החיים שהן סיגלו לעצמן.
חלק מן המשפחות שכרו שירותים של חוקרים פרטיים והגישו תלונות במשטרה כנגד רצון, אך במשך זמן רב לא היו לכך תוצאות.
על פי פרסום בגלי צה"ל, נשותיו של רצון דיווחו על עצמן כעל אימהות חד הוריות וכך זכו להטבות.
ב-11 בינואר 2010 נעצר רצון על ידי המשטרה, בחשד ששיעבד את נשותיו וביצע בהן ובקטינים עבירות מין.
גלית, אחת מנשותיו שעזבה אותו, וששתי אחיותיה היו גם הן בקהילה, הגישה נגדו תלונה על כך ששכב עמה ואנס אותה עוד כאשר הייתה קטינה בת 14. לאחר התלונה עקבה המשטרה, כולל במצלמות נסתרות ובהאזנות סתר אחר רצון ונשותיו, ובין היתר הקליטה שיחה שממנה עלה כי שכב עם אחת מבנותיו.
עם מעצרו פונו הבתים שבהם שכנו נשותיו והילדים והם הועברו למעונות לנשים מוכות, בסיוע גורמי הרווחה.
ב-14 בפברואר 2010 הוגש כתב אישום נגד רצון בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובו הואשם בעשרות סעיפים של עבירות מין בהן אונס, מעשי סדום, בעילה אסורה בהסכמה ומעשים מגונים.
בעשרות מהמקרים, היו קורבנות העבירות קטינות.
עוד הואשם רצון בהחזקת נשותיו בתנאי עבדות ובסעיפים נוספים של קבלת דבר במרמה.
כתב האישום מנה 21 נשים שנפלו קורבן למעשיו.
בעקבות מעצרו חשפו השוטרים את התקנון שהכתיב לבני ביתו, שכלל קודים התנהגותיים שדרש מבני ביתו למלא בחומרה, אחרת ייקנסו בקנס כספי גבוה לטובת "הקופה הכללית".
ב-8 בספטמבר 2014 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את רצון ברוב עבירות המין שבהן הואשם, וזיכה אותו מעבירת החזקה בתנאי עבדות.
ב-28 באוקטובר 2014 נגזרו עליו 30 שנות מאסר בפועל.
ב-18 ביולי 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של רצון.
רצון נחשב לאסיר בסיכון ובשל כך הוא מועבר לעיתים קרובות בין בתי כלא.
נשותיו וילדיו ניתקו עימו את הקשר, מלבד בנו יגאל, התומך בו.
במאי 2011 הוגש דו"ח על ידי "צוות משרד הרווחה והשירותים החברתיים, לבחינת תופעת הכתות בישראל", אותו יזם שר הרווחה יצחק הרצוג, בעקבות חשיפת הכת של רצון, אך הוא הוגש למחליפו שר הרווחה משה כחלון.
הדו"ח היה דומה באופיו לדו"ח קודם שהגישה הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל וכלל המלצות כלליות לטיפול בנושא הכתות בישראל וסיכום אקדמי של מהי כת וסכנותיה.
בשנת 2018 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה, "הרמון", ששודרה ברשת 13, המבוססת על ספרה של אחת מנשותיו, מעיין מרים סמדר.
ב-2019 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "השיבה" מאת איה קפלן, אשר נכתב בהשראת סיפור חייה של יהודית הרמן, שהייתה אחת מנשותיו של רצון.
בשנת 2020 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה הסאטירית, שב"ס, בה הדמות אליהוד מלאכי (יניב ביטון) מבוססת על דמותו של גואל רצון.
מקור שמות שני הפלגים בסיסמאותיהם של שני בתי אצולה גרמניים שהתמודדו על כס הקיסרות הרומית הקדושה במאה ה-11. המילה "גואלפו" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo) היא צורה של השם בית ולף (welf), מקורם של דוכסי בוואריה.
בעוד השם "גיבליאנו" (Ghibellino) נובע מסיסמתם וקריאתם של יריביהם, בני דוכסות שוואביה (מבית הוהנשטאופן), אשר השתמשו בשם טירתם וייבלינגן (Waiblingen).
השם וייבלינגן תועתק באיטלקית כ-Ghibellino.
שמות אלו מופיעים לראשונה כשמות מחנות יריבים בימי שלטונו של פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשר תומכיו האיטלקים כונו "גיבלינים" בעוד מתנגדיו מלומברדיה ובני בריתם, אשר ניסו לגונן על עצמאות ערי המדינה ("הליגה הלומברדית"), כינו עצמם "גואלפים".
לאחר שהליגה הלומברדית הצליחה להביס את חיל הקיסר בקרב ליינו (Legnano 29 במאי 1176) , נותר שיווי משקל מתוח בין שני הצדדים שהפכו לפלגים שהמאבקים ביניהן נעו בין מחלוקות פוליטיות לאירועי דמים אלימים.
הגואלפים באו בדרך כלל ממשפחות סוחרים עשירות בעוד שהבסיס של הגיבלינים היו לרוב אצילים בעלי אחוזות חקלאיות.
הערים שנשלטו על ידי הגיבלינים היו בדרך כלל ערים קטנות שהתפשטותה של מדינת האפיפיור העמידה בסכנה והערים שנשלטו על ידי הגואלפים היו בעיקר ערי-מדינה שהאוטונומיה שלהן עמדה בסכנת ביטול אם יסופחו לקיסרות הרומית הקדושה.
בין הערים שנשלטו על ידי הפלגים היו מתחים שהגיעו עד לעימותים אלימים ואף קרבות, שאחד הגדולים שבהם היה קרב מונטאפרטי (Montaperti, 4 בספטמבר 1260) בין פירנצה הגואלפית לסיינה שנשלטה על ידי הגיבלינים.
בפיזה שלטו הגיבלינים, בעיקר מתוך רצון לזכות בתמיכת הקיסרות בהתמודדויותיה מול יריבותיה הגואלפיות ג'נובה ופירנצה, ופחות מתוך אידאולוגיה קיסרית או אנטי-אפיפיורית.
ערים שהיו באופן מסורתי גואלפיות זכו לגינוי דתי מאת האפיפיור.
ברבות מהערים היו התמודדויות פנימיות בין הפלגים שגרמו לכך שהנהגת העיר תחליף ידיים מספר פעמים בין גואלפים וגיבלינים.
ההתמודדות התקיימה בין גילדה לגילדה, בין הרבעים (rione) השונים בעיר ובין משפחות נכבדי העיר.
בראשית המאה ה-13 התקיימה יריבות בין הקיסר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית הוהנשטופן) לבין אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית ולף) אותו הדיח.
באופן טבעי נתמך הקיסר פרידריך השני על ידי הגיבלינים בעוד הגואלפים התייצבו מאחורי אוטו.
פרידריך השני היה גם יריב מר של האפיפיור על רקע עקרוני בניסיון להשלטת השררה של הרשות החילונית על הכנסייה.
בשל כך נוּדה פרידריך מהכנסייה והגואלפים, מתנגדיו, הפכו באופן מובהק לפלג פרו-דתי שבאופן עקרוני העמיד את שלטון הרשות האפיפיורית מעל לזו הקיסרית.
החל מ-1268, לאחר שבית הוהנשטופן הודח מראשות הקיסרות (על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה), הפכו הפלגים לנושא מחלוקת בין פלחי אוכלוסייה בתוך הערים וביניהן על רקע נאמנות מסורתית לאחד הצדדים ועם פחות מחויבות אידאולוגית או נאמנות לרעיון קיסרי או אפיפיורי.
לשיא של פיתוח יריבות הגיעו הפלגים בפירנצה במחצית השנייה של המאה ה-13. הגואלפים באו בעיקר משורות הסוחרים הבורגנים, בעוד הגיבלינים באו משורות האצולה בעלת האדמות.
השלטון בעיר התחלף בין תומכי שני הפלגים וההתמודדות ביניהן השפיעה על אופנת הלבוש של תומכי הפלגים שאימצו כל אחת סממנים נפרדים בלבוש ובתסרוקת.
ב-1289 הובסו הגיבלינים כמעט בכל שטחי איטליה.
בפירנצה התפצלו הגואלפים לאחר זמן קצר.
ב-1300 כבר התמודדו גואלפים "שחורים" מול גואלפים "לבנים", כאשר ה"שחורים" תומכים באפיפיור בוניפקיוס השמיני בעוד ה"לבנים" מתנגדים לכל השפעה שלו על העיר.
ה"לבנים" ייצגו את האגודות המקצועיות ודרשו חברה דמוקרטית, בעוד ה"שחורים" זוהו עם דיכוי חופש העם העירוני.
בין תומכי ה"לבנים" היה גם דנטה, אשר הוגלה מן העיר ב-1302 עת עלו ה"שחורים" לשלטון בפירנצה, כמו גם משפחתו של המשורר פרנצ'סקו פטרארקה.
העימותים האלימים בין הגואלפים לבין עצמם ובינם לבין שרידי הגיבלינים גרמו לכך שבשנת 1334 הוציא האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר אדיקט (צו) האוסר שימוש בשמות הפלגים וכל עימות ביניהם, באיום של נידוי מהכנסייה לעושים כן, דבר שהביא לסיום את המתיחות בין הפלגים בערי איטליה.
התפלגות ערי איטליה בין הפלגים בתקופה זו
ב-1447 נוסדה במילאנו הרפובליקה האמברוזית שהורכבה מפלגים שנקראו באופן מסורתי גיבלינים וגואלפים.
השליטה הייתה בידי הגיבלינים אך לאחר מספר שנים התחוללה התקוממות של הגואלפים במסגרתה נטבחו גיבלינים רבים.
הדבר גרם לציבור לפנות כנגד הגואלפים ולבחור שנית בגיבלינים, אך לא לאורך זמן, כאשר הגואלפים חזרו לשלטון הם הגלו את הגיבלינים מהעיר.
בשנת 1450 כבש פרנצ'סקו ספורצה את מילאנו והחזיר את הגיבלינים הגולים.
הפלגים פעלו במילאנו במשך עוד כ-80 שנה, תוך שכל אחת מהווה גורם תומך בתוך איטליה לקיסר או למתנגדו בתקופה הסוערת של מאבקי הירושה.
בשנת 1529 השיג הקיסר קרל החמישי עליונות ששמה קץ למאבקי השליטה על כס הקיסרות והיריבויות בין גיבלינים וגואלפים גוועו.
התמיכה המשפחתית בפלגים באה לידי ביטוי בהרלדיקה (תורת שלטי האצולה).
בשלטי האצולה של משפחות גיבליניות שולב סמל האימפריה הרומית הקדושה: צלב לבן על שדה אדום.
הגואלפים אימצו סמל הפוך: צלב אדום על שדה לבן.
אפיונים אלה מופיעים בסמלי ערים באיטליה עד היום ומהווים עדות לעברן.
סמלים נוספים לשיוך משפחתי לאחד משני הפלגים הם "capo d'Angio": פלר דה ליס צהוב על רקע כחול לתומכי המפלגה הגואלפית.
ו-"capo dell'impero": עיט אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב לתומכי המפלגה הגיבלינית.
בקומדיה האלוהית מזכיר דנטה בין המתענים בתופת את פיליפו ארג'נטי, שהיה מראשי הגואלפים ה"שחורים".
ייתכן שהוא אף החרים את רכושו של דנטה בשעת גלותו.
ניקולו מקיאוולי מתאר את היריבות המפלגתית בפירנצה בחיבורו "ההיסטוריה של פירנצה".
לפי ניתוח המחזה רומיאו ויוליה של שייקספיר שואבת יצירה זו מהמקור ההיסטורי של היריבות בין הגואלפים והגיבלינים.
המשורר עזרא פאונד כתב על הגיבלינים והגואלפים.
הוא מקשר את הגואלפים תומכי האפיפיור לשחיתות ואת הגיבלינים האימפריאלים הוא מקשר לחוק וסדר, בהקשר פשיסטי.
גם הסופר קרלו לוי משווה את הגיבלינים לאימפריה הגרמנית-איטלקית הפשיסטית ואת הגואלפים לשוחרי החירות והעצמאות המדינית.
בניגוד לפאונד אהדתו נתונה לגואלפים.
גם הסופר יעקב בורקהארט מזכיר את שני הפלגים הללו בספרו המונומנטלי 'תרבות הריניסאנס באיטליה'
גואלטירו (גד) פרוקצ'יה (באיטלקית: Gualtiero Procaccia; 30 בנובמבר 1913 – 18 במרץ 1991) היה משפטן ישראלי, ממייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב והדיקן הראשון שלה.
פרוקצ'יה נולד בפירנצה וסיים בה ב-1935 דוקטורט במשפטים.
לימד באוניברסיטת פירנצה בין השנים 1935 ל-1936. לאחר מכן עלה לארץ ישראל, ובין השנים 1942 ל-1957 עבד כעורך דין פרטי בתל אביב.
הוא היה מרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
לאחר שבית הספר הפך לשלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים, נבחר פרוקצ'יה, בשנת 1961, לדיקן משנה של הפקולטה למשפטים, אחראי על לימודי משפטים בשלוחה בתל אביב.
בשנת 1968 הועלה באוניברסיטת תל אביב לדרגת פרופסור חבר.
באותה שנה עמד בראש ועדת בדיקה שבחנה את פיטוריו של ד"ר מיכאל לוי והמליצה על ביטולם.
היה נשוי למרים אביליוביץ', ואב לאיתמר פרוקצ'יה, פיזיקאי, ולאוריאל פרוקצ'יה, משפטן.
גוּאָנָבָּרָה (בפורטוגזית: Guanabara) הייתה אחת ממדינות ברזיל בין השנים 1960 ו-1975. היא הכילה עיר אחת בלבד, ריו דה ז'ניירו, שהייתה גם בירתה.
מדינת גואנברה נקראה על שמו של מפרץ גואנברה, הגובל בעיר ריו דה ז'ניירו.
עד לשנת 1960 הייתה העיר ריו דה ז'ניירו בירתה של ברזיל ומעמדה הפוליטי היה כשל מחוז פדרלי.
העיר הייתה אז מוקפת (אך לא מוכלת) במדינה באותו שם, אשר בירתה הייתה ניטרוי.
בשנת 1960, עם העתקת בירת ברזיל מהעיר ריו דה ז'ניירו לברזיליה, קיבלה ריו זה ז'ניירו מעמד של מדינה.
מכיוון שכבר הייתה קיימת מדינה בשם ריו דה ז'ניירו, ניתן לה שם אחר והוא "גואנברה".
בשנת 1963 נערך משאל עם במדינת גואנברה, על פיו נקבע שלמדינה תהיה רשות מקומית אחת בלבד, ובכך הייתה העיר ריו דה ז'ניירו המקרה היחיד בתולדות ברזיל של עיר-מדינה.
בשנת 1975 אוחדו המדינות ריו דה ז'ניירו וגואנברה והתקבלה מדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, שבירתה העיר ריו דה ז'ניירו.