tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלוייב נולד במוסקבה ולמד בבית ספר לתיאטרון בעיר, ב-1980 החל להופיע בתיאטרון הצבא הרוסי ובין הופעות המשחק הראשונות שלו היא במחזה הגברת עם הקמליות.
ב-1986 עבר לתיאטרון ירמולובה ושם הופיע בין היתר במחזה קליגולה, בסוף שנות השמונים הוא עזב את התיאטרון על מנת להתמקד בקריירה קולנועית.
ב-1993 שיחק בסדרה "הסוס הלבן" אודות מלחמת האזרחים ברוסיה.
ב-1997 שיחק את הגנרל אלכסנדר קודורוף בסרט פיסמייקר.
ב-1998 שיחק בסרט "פגיעה קטלנית" לצד ונסה רדגרייב וטיאה לאוני.
ב-2000 שיחק במותחן הפעולה "סימן חיים" לצד מג ראיין.
ב-2004 שיחק בסדרה "סאגת מוסקבה" המבוססת על טרילוגיה מאת וסילי אקסיונוב ושודרה בערוץ 1 הרוסי.
ב-2005 שיחק בסדרה מותה של האימפריה ובאותה שנה לקח חלק בעיבוד הקולנועי של הספר גמביט טורקי.
ב-2007 שיחק בסדרת ההרפתקאות 1612 ובאותה שנה שיחק בסרט "הגירוש" של הבמאי אנדריי זוויאגינצב, שעל תפקיד זה היה מועמד לפרס ניקה.
ב-2011 גילם את פיוטר הגדול בסדרה אודותיו וב-2020 השתתף בסרט "צרפתי".
ב־2021, גילם שוב את פיוטר הגדול, הפעם בסדרת הטלוויזיה "יליזבטה".
אלכסנדר סמיונוביץ' ביליאקוב הוא בנקאי ופוליטיקאי רוסי שכיהן כמושל מחוז לנינגרד בשנים 1991–1996 והיה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 1999–2005.
היה מושל מחוז לנינגרד הראשון.
אלכסנדר בליאקוב נולד בסורטבאלה שברפובליקה הקרלו-פינית בשנת 1945.
הוא נבחר למושל מחוז לנינגרד בשנת 1991 והצטרף למפלגתו של בוריס ילצין, רוסיה ביתנו בשנת 1995. בבחירות הוא הובס על ידי מועמד המפלגה הקומוניסטית, ואדים גוסטוב בבחירות בשנת 1996 וכיהן 6 שנים כמושל המחוז, בתקופה של שפל כלכלי ברוסיה שאחרי התפרקות ברית המועצות.
בליאקוב כיהן כנשיא בנק אגרו SBS בשנים 1997–1998 לפני שנבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנת 1999 וכיהן כיו"ר ועדת המשאבים הלאומיים בפרלמנט הרוסי.
הוא נבחר מחדש לפרלמנט, הפעם כמועמד מטעם רוסיה המאוחדת, בבחירות שנערכו בשנת 2003.
בשנים 2005—2006 עבד כחשב בלשכת החשבון של הפדרציה הרוסית, עסק בפיקוח על הליכי ההפרטה וניהול רכוש המדינה.
בשנת 2006 מונה לסגן יו"ר דירקטוריון הבנק החקלאי רוסלחוזבנק.
בליאקוב שימש בשנת 2011 כנשיא האיגוד הרוסי לארגוני ועסקי נייר (RAO BUMPROM).
סבו וסבתו היו יוהאן מיכאל פון בנקנדורף ואשתו סופי פון לוונשטרן.
אחיו הצעיר של אלכסנדר פון בנקנדורף, קונסטנטין פון בנקנדורף (1785–1828) הפך לגנרל ודיפלומט, ואחותו דורותיאה פון ליבן (1785–1857) הייתה כוח חברתי ופוליטי בלונדון ובפריז.
אחותו הנוספת מריה פון בנקנדורף (שנולדה בסנקט פטרבורג, 1784 -?) התחתנה עם איוואן גאורגייביץ' סוויץ'.
לאחר שקיבל את השכלתו בפנימייה הישועית החל בנקנדורף את השירות הצבאי בשנת 1798 בגדוד סמיונובסקי.
במהלך פלישתו של נפוליאון לרוסיה בשנת 1812, הוביל בנקנדורף את המתקפה של וליז' ושבה שלושה חיילים צרפתים.
כששוחררה מוסקבה (באוקטובר 1812), הוא הפך למפקד חיל המצב שלה.
במערכות החוץ שלאחר מכן, הוא הביס בטיבנברג את הצרפתים והיה בין הרוסים הראשונים שנכנסו לברלין.
הוא עוד הצטיין בלייפציג (אוקטובר 1813) ובהמשך פינה את הכוחות הצרפתים בהולנד.
לאחר שהגיעו כוחות בריטים ופרוסיים לרשת את מקומו, היחידה שלו המשיכה לכבוש את לוון ומכלן ושחררה 600 כלואים אנגלים בדרך.
בשנת 1821 הוא ניסה להזהיר את אלכסנדר הראשון מפני האיום של הארגון החשאי והמרד המתוכנן, אך הצאר התעלם מהפתק שלו.
לאחר מרד הדקבריסטים בשנת 1825, הוא ישב בוועדת החקירה ועמל להקים את חיל הז'נדרמים והמשטרה החשאית, המדור השלישי בלשכת הוד מעלת הקיסר.
הוא שימש כראש הז'נדרמים הראשון ומנהל המדור השלישי בשנים 1826–1844. תחת ניהולו, הקים כחלק מהמדור השלישי, בין היתר, צנזורה קפדנית על מופעי ספרות ותיאטרון.
ובכל זאת, במזגו, הוא היה ההפך הגמור מדז'רז'ינסקי או בריה.
בניגוד אליהם לא ניחן בזיכרון מעולה והוא סבל מנטייה ביזארית לשכוח את שמו שלו ומדי פעם נזקק לתזכורת באמצעות כרטיס הביקור שלו.
מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 מושב משפחתו היה באחוזת התחייה הגותית, שלוס הסתיו (כיום קיילה-ג'ואה) ליד טאלין באסטוניה של ימינו.
הוא היה נשוי לאליזבטה פאבלובנה דונז-סאשרשבסקאיה (נולדה ב-11 בספטמבר 1788 - 7 בדצמבר 1857).
- 1875), שהייתה נשואה לפאבל גריגורייביץ' דמידוב ולאחר מכן לנסיך סרגיי ויקטורוביץ' קוצ'וביי.
פרסום רוסי שהתפרסם לאחרונה חושף את השקפתו האישית על חייו המוקדמים: "כתבי בנקנדורף.
המלחמה הפטריוטית; 1813: שחרור הולנד": ().
בספר זה שיצא לאור בשנת 2001 פורסמו שני קטעים מהרישומים הפרטיים של בנקנדורף שלא פורסמו מאז 1903, מלאי חיים על אירועי מלחמת נפוליאון, התכתבויות עם בני דורו, בגראציה ואחרים והיסטוריות צבאיות הקשורות אליו.
על פי אותו ספר, בנקנקדורף רשם רשימות ויומנים אישיים לאורך חייו.
מקור אחד נוסף לרישומיו, במקרה זה משלהי שנות השלושים המאוחרות, ניתן למצוא בכרך 91 של כתב העת "הידיעון ההיסטורי" לשנת 1903.
אלכסנדר "אלכס" בן צבי (נולד ב-5 בדצמבר 1956) הוא דיפלומט ישראלי.
כיהן כשגריר ישראל ברוסיה מנובמבר 2020 ועד 2024.
בן צבי נולד בצ'רנוביץ ועלה לישראל ב-1971. הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודים סלאביים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה לביטחון לאומי בבואנוס איירס שבארגנטינה, ותואר שלישי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת דנוביוס בסלובקיה.
ב-1983 הצטרף לשירות החוץ, שירת במחלקת מזרח אירופה ובנציגות ישראל בפולין.
היה ממארגני מצעד החיים הראשון ב-1988. ב-1989 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפרו.
ב-1991 עבר למחלקת העניינים הסובייטיים במשרד החוץ, וב-1992 מונה לקונסול ברוסיה.
ב-1998 מונה לסגן מנהל מחלקת דרום אמריקה.
ב-2001 למנהל מחלקת מרכז אמריקה והקאריביים.
ב-2002 מונה לשגריר ישראל בקוסטה ריקה ושגריר לא-תושב לניקרגואה ולפנמה.
ב-2006 מונה למנהל מחלקת דרום אמריקה במשרד החוץ.
ב-2010 החל לכהן כשגריר ישראל בסלובקיה.
ב-2015 מונה לראש אגף אירופה-אסיה במשרד החוץ.
בספטמבר 2019 החל לכהן כשגריר ישראל בפולין.
ביולי 2020 מונה לכהן כשגריר ישראל ברוסיה והחל לכהן בתפקיד בנובמבר אותה שנה.
סיים את תפקידו ב-2024 והוחלף על ידי סימונה הלפרין.
פרדיננד אלכסנדר ברוקמן היה צייר היסטוריה ודיוקנאות גרמני.
ברוקמן הגיע ממשפחה של סוחרים וצורפים שהתגוררו בהיילברון מאז 1725. אביו יוהאן אוגוסט (פון) ברוקמן (1776–1835) היה בנאי אמן, ואילו דודו פיטר ברוקמן (1778–1850) ייסד את מפעל כלי הכסף של ברוקמן בהיילברון.
אלכסנדר ברוקמן נולד באלוונגן, שם אביו היה קצין בניין מחוזי.
אחיו הצעיר אוגוסט אדוארד ברוקמן (1810–1884) הפך לימים לאדריכל כמו אביו, בעוד אלכסנדר ברוקמן גילה כישרון אמנותי.
מכיוון שהמשפחה חיה שוב בהיילברון, אביו העביר אותו בשנת 1820 ללמוד את אומנות החריטה וייצור המדליות בהדרכת דודו והפסל קונרד ויטברכט שהועסק שם.
עקב בעיית עיניים נאלץ ברוקמן לוותר על פעילות זו ובמקום זאת התחיל לצייר.
בשנת 1827 הוא הגיע לשטוטגרט כדי להתאמן כצייר, ומשנת 1827 עד 1829 למד באקדמיה לאמנות במינכן, בעיקר בהנחייתו של היינריך הס.
תמונה של אודיסאוס והסירנות, שהציג בתערוכת האמנות במינכן בשנת 1829, נקנתה על ידי המלך וילהלם הראשון מוירטמברג.
מסתיו 1829 עד 1832 התגורר ברומא, משם שלח את התמונה הגדולה של "גופת ברברוסה" עבור המלגה הממלכתית שהוענקה לו.
לאחר מכן התיישב בהיילברון לזמן קצר, אך חזר למינכן בשנת 1833, שם צייר את חדר השינה של המלך לודוויג הראשון עם 14 תמונות המבוססות על מוטיבים משירי תאוקריטוס, בחלקם על פי עיצובים של היינריך הס וחלקם מבוסס על העיצובים שלו.
הוא עיטר את חדר השינה של המלכה תרזה בסצנות מהחתונה של הלנה ומנלאוס.
בשנת 1834 הוא פגש את הפילוסוף והפוליטיקאי פרידריך רוהמר (1814–1856) במינכן, שהפך לחסידו הנאמן שתמך בו כלכלית.
הקשר המשפחתי הפך לידידות לאחר שברוקמן התחתן עם אחותו של רוהמר מתילדה בשנת 1843.
אביו, יוהאן אוגוסט פון ברוקמן נפטר בשנת 1835, ואלכסנדר ברוקמן יצא לחלוק כבוד אחרון לאביו.
בדרך להלוויה הוא נפל מהמרכבה.
בתאונה פגע בחלק האחורי של ראשו בערימת אבנים וסבל מזעזוע מוח קשה, ממנו התאושש בתחילה, אך השאיר אותו עם כאבי ראש עזים לשארית חייו וגרמו לדיכאון.
במשנת 1840 ואילך התמסר ברוקמן כמעט אך ורק לציור פורטרטים, בעיקר בשטוטגרט, באופן זמני גם באולם, אאוגסבורג, ציריך ובמקומות אחרים.
במהלך תקופה זו יצר רק כמה יצירות גדולות יותר, כולל הציור תומנלדה בשבי (1851) ושני ציורי קיר גדולים (1846) באולם הנשפים של מוזיאון שטוטגרט לאמנויות יפות, "לידת אפרודיטה" ו"לוקאס, מצייר את המדונה".
הבעיות הבריאותיות של ברוקמן שנגרמו כתוצאה מהתאונה שלו בשנת 1835 הטרידו אותו בעבודה והחמירו עם הזמן, כך שבסופו של דבר הוא סבל מעיוורון וטירוף.
כדי להימנע מגורל זה, הוא התאבד ב-9 בפברואר 1852. הוא מצא את מקום המנוחה האחרון שלו בבית העלמין בפנגלסבאך בשטוטגרט.
הנסיך אלכסנדר אנדרייביץ' בֶּזְבּוֹרוֹדְקוֹ (ברוסית: Алекса́ндр Андре́евич Безборо́дко; באוקראינית: Олександр Андрійович Безбородько; 25 במרץ 1747 – 6 באפריל 1799 היה מדינאי רוסי בכיר, יליד אוקראינה.
קנצלר האימפריה הרוסית והאדריכל הראשי של יחסי החוץ של האימפריה הרוסית אחרי מות ניקיטה פנין.
מזכירה האישי ואיש אמונה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
אלכסנדר (אלכס) בטלר (25 בינואר 1946 – 6 בנובמבר 2025) היה מומחה למחלות לב, פרופסור לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ויו"ר המועצה הלאומית למניעה ולטיפול במחלות לב וכלי דם.
ניהל את המערך הקרדיולוגי בבתי החולים סורוקה, בילינסון והשרון; כיהן כנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל וכנשיא האיגוד הבין-לאומי לטיפול תרופתי במחלות לב וכלי דם.
בשנת 1970 סיים את לימודיו כעתודאי בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים.
לאחר שסיים בהצטיינות את קורס קציני הרפואה הסדיר בפברואר 1972, שירת כרופא בסיירת שקד ובסיירת מטכ"ל.
בשירות המילואים היה מ"פ ואחר כך מג"ד של בית חולים שדה מטכ"לי 8134 בדרגת סא"ל.
השתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו משירות סדיר התמחה בקרדיולוגיה אצל פרופ' הנרי נויפלד במכון הלב שבמרכז הרפואי שיבא ואצל פרופ' ג'ון רוס ג'וניור במרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
עם חזרתו לארץ שימש קרדיולוג בכיר במכון הלב של המרכז הרפואי שיבא.
אלכס בטלר היה מחלוצי השימוש בקרדיולוגיה גרעינית: ארגן כנס בין-לאומי ראשון מסוגו לקרדיולוגיה גרעינית בתל אביב בשנת 1981, ועסק בפיתוחים לקרדיולוגיה גרעינית עם חברת אלסינט.
משנת 1989, פרופ' חבר בחוג לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1990 הקים במרכז הרפואי שיבא, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב, את המכון לחקר הלב ע"ש נויפלד, וניהל את המכון עד שנת 1993.
בשנים 1994–1998 ניהל את המערך הקרדיולוגי בבית החולים סורוקה אותו ייסד פרופ' משה גרון.
כמו כן היה מנהל המרכז לחקר הלב, פרופ' מן המניין בקרדיולוגיה וברפואה פנימית ומופקד הקתדרה לקרדיולוגיה מונעת ע"ש אנדריי פהר בפקולטה לרפואה ע"ש גולדמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 1999–2013 הקים וניהל את המערך הקרדיולוגי במרכז הרפואי רבין, הכולל בתוכו את המחלקות הקרדיולוגיות בבתי החולים בילינסון והשרון.
במהלך תקופה זאת כיהן כפרופסור מן המניין לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לקרדיולוגיה תאית ומולקולרית ע"ש דויד הלפרין, מנהל המעבדה לביולוגיה קרדיו-וסקולרית במכון למחקר רפואי ע"ש פלסנשטיין, ראש החוג לקרדיולוגיה וסגן דקאן.
כמנהל הקרדיולוגיה בבתי החולים סורוקה, בילינסון והשרון, הכשיר מתמחים בקרדיולוגיה וקידם רופאים לתפקידים בכירים בבתי החולים ובאקדמיה, חלקם מכהן כמנהלי יחידות או מחלקות.
אלכס בטלר הופיע כעד מומחה בבתי המשפט.
בסדרת כתבות "רופאים להשכרה" בחדשות 13 נטען כי חוות דעת שהגיש לבית המשפט אינה עולה בקנה אחד עם מסמכים שבהם התייחס למקרה הנדון.
תגובתו של פרופ' בטלר לכתבה הייתה כי כל מה שמופיע כביכול בהתכתבויות קודמות, איננו רלוונטי לחוות הדעת שניתנת בסופו של דבר לבית המשפט, והיא הקובעת.
אלכס בטלר היה נשוי לשושנה ואב לשלושה.
1990–1996 – יו"ר ועדת הבחינות לקבלת תואר מומחה בקרדיולוגיה, המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
1997–1999 – נשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל.
בתקופת כהונתו כנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל התקבל האיגוד הקרדיולוגי בישראל כחבר מן המנין באיגוד האירופאי לקרדיולוגיה, שבו חברים עשרות אלפי קרדיולוגים מעשרות מדינות.
1999–2001 – נשיא האיגוד הבין-לאומי לפרמקוטרפיה קרדיו-וסקולרית.
2002–2007 – חבר הוועדה הציבורית להרחבת סל הבריאות.
2000–2025 – יו"ר המועצה הלאומית למניעה ולטיפול במחלות לב וכלי דם במשרד הבריאות.
2010 – נבחר כחבר כבוד של האיגוד הקרדיולוגי בישראל וכחבר באיגוד הצרפתי לקרדיולוגיה.
2020–2025 – חבר בוועדות משרד הבריאות בנושאי השפעת הקורונה והחיסונים על הלב, ועל החזרה לפעילות גופנית-ספורטיבית של חולי קורונה.
אלכס בטלר פרסם יותר מ-300 מאמרים מדעיים, בין היתר על תוצאות מחקריו החלוציים ברפואה קרדיווסקולרית רגנרטיבית.
ערך עם פרופ' יוני ליאור ספר על טיפול גנטי ובתאי גזע במסגרת הרפואה הרגנרטיבית.
הוא היה מנחה של מיקי שיינוביץ בעבודת תואר שלישי.
אלכסנדר ראסל בולינג היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה.
בולינג נולד ב-28 באוגוסט 1895 בפילדלפיה.
הוא היה חניך באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס מ-1915 עד 1916, אך הוא עזב את האקדמיה והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא נשלח לצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם פיקד על פלוגה של רגימנט הרגלים ה-4, הדיוויזיה ה-3. על פעולותיו ב-Boise-des-Nesles, בליל 14 ביולי 1918, זכה לוטננט משנה בולינג בצלב השירות המצוין על "חשיפת עצמו ללא הרף לירי גז ופגזים כבדים.
על ידי מעבר ממחלקה אחת לאחרת".
לפני מלחמת העולם הראשונה, בולינג נשלח לפורט בליס, טקסס, שם רדף אחרי הבנדיט המקסיקני פנצ'ו וילה יחד עם לוטננט ג'ורג' פטון.
לאחר המלחמה הוא הועלה לדרגת קפטן, בה החזיק במשך 12 שנים.
בולינג פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-84 בזירה האירופית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, בולינג הועלה לדרגת לוטננט גנרל ב-1952 וקיבל את הפיקוד על הארמייה השלישית.
העיטורים של בולינג כללו את צלב השירות המצטיין, מדליית השירות המצוין של הצבא עם אשכול עלי אלון, כוכב הכסף, לגיון ההצטיינות, כוכב הארד ולב הארגמן.
עם פרישתו ב-1955, בולינג הקים את ביתו ב-Satelite Beach, פלורידה.
הוא מת ב-4 ביוני 1964, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בולינג היה אביו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ר.
"באד" בולינג ג'וניור, חמיהם של מייג'ור גנרל רודריק ות'ריל ולוטננט קולונל CL תומאס, וסבו של לוטננט קולונל רודריק ות'ריל ג'וניור.
אלכסנדר ניקולייביץ' בויינוב הוא זמר, מוזיקאי, מלחין, איש בידור, שחקן קולנוע סובייטי ורוסי; אמן העם של הפדרציה הרוסית (2010).
אלכסנדר בויינוב נולד ב־24 במרץ 1950 במוסקבה.
בשנות ה-50 התיישב בדירה קהילתית במוסקבה.
בצעירותו הוא סבל מפגיעה בעין וראייתו ירדה למינוס חמש.
בויינוב פגש בשנות בית הספר את אלכסנדר גראדסקי .
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כנגן קלידים בהרכב "Skomorokhi" שיצר גראדסקי, שם הכריז על עצמו כמלחין.
הוא עזב את הלהקה עקב השירות הצבאי.
שירת בכוחות הטילים בעיר אלייסק שבשטח אלטאי.
מ-1973 עד מאי 1989, הוא היה נגן הקלידים של הלהקה וסיוליה רביאטה שבו זכה לפופולריות בכל ברית המועצות.
במסגרת הלהקה הקליט שירים פופולריים רבים.
מאז מאי 1989 בויינוב החל בקריירת סולו.
אלכסנדר בולייביץ' (בסרבית: Александар Бољевић; נולד ב-12 בדצמבר 1995 בפודגוריצה שבסרביה ומונטנגרו) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ז'לייזניצ'אר סרייבו מליגת העל הבוסנית ובנבחרת מונטנגרו.
בולייביץ' גדל במחלקת הנוער של זטה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המונטנגרית, וערך במדיה 43 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
בחודש ינואר 2014 חתם בולייביץ' בפ.ס.וו.
הוא שיחק במשך רוב תקופתו במועדון בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-21 בספטמבר 2014 ערך בולייביץ' את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את לוסיאנו נארסינג בדקה ה-87 בניצחון 4-0 על קמבור במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2014/2015.
ב-9 באוגוסט 2016 חתם בולייביץ' בספורטקרינג בוורן מליגת העל הבלגית.
הוא ערך 98 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-21 ביוני 2019 חתם בולייביץ' בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
הוא ערך בסך הכל 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-29 בינואר 2021 הושאל בולייביץ' עד לתום עונת לאויפן מליגת העל הבלגית, במדיה ערך שבע הופעות ליגה.
בתום תקופת ההשאלה חזר לסטנדרד לייז'.
ב-26 בינואר 2023 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל.
ב-29 בספטמבר 2023 חתם בז'לייזניצ'אר סרייבו הבוסנית.
ב-17 בנובמבר 2013 ערך בולייביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 4-1 על נבחרת לוקסמבורג במשחק ידידות.
ב-17 בנובמבר 2020 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 4-0 על נבחרת קפריסין במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
אלכסנדר בוריסוב היה צייר רוסי מפורסם בציורי נופים ארקטיים.
בוריסוב נולד בכפר בצפון רוסיה, הממוקם במחוז ארכנגלסק.
הוא היה אחד מארבעה ילדים במשפחת האיכרים של אלכסי יגורוביץ' בוריסוב ומטריונה נזרובנה בוריסובה.
בזמן התבגרותו בילה במנזר סולובצקי בים הלבן, שם למד ציור אייקונים.
בשנת 1886, הוא השיג מלגה להמשך לימודיו בבית הספר לאמנות בסנט פטרסבורג.
בשנת 1888 הוא נרשם כסטודנט לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
בוריסוב למד אצל ציירי הנוף איוואן שישקין וארכיפ קוינג'י וסיים את לימודיו בשנת 1892. באקדמיה החליט להקדיש את הקריירה שלו לציור נופים ארקטיים.
בוריסוב היה חלוץ הז'אנר הזה.
ב-1894 הוא ליווה את שר האוצר, סרגיי וויטה, לחצי האי קולה.
ב-1896 נסע בוריסוב לחופי הים הלבן וים ברנץ, ולאחר מכן הצטרף למשלחת מדעית לביקור בנובאיה זמליה.
במהלך המשלחת הזו הוא הכיר את אנשי ננט המקומיים, שלימדו אותו כישורי הישרדות ושימוש בכלבי מזחלות.
ב-1887 ערך תערוכה של עבודותיו שצוירו במהלך מסעות אלה.
התערוכה זכתה לשבחים ממבקרי האמנות ואמנים עמיתים, כולל איליה רפין, וכמה יצירות של בוריסוב נקנו על ידי סרגיי טרטיאקוב עבור אוסף האמנות שלו שהפך מאוחר יותר לגלריה טרטיאקוב.
בשנת 1900 ארגן בוריסוב את המשלחת הארקטית השלישית והאחרונה שלו, במהלכה בילה חורף בנובה זמליה וחקר את החוף המזרחי של האיים.
הוא הכין מפה טופוגרפית של נובאיה זמליה, ביצע תצפיות מטאורולוגיות, ואסף דגימות של מינרלים, צמחים ובעלי חיים.
הציורים של בוריסוב שנוצרו במהלך המשלחת הוצגו בסנט פטרסבורג בין השנים 1900–1905. האמן נסע גם לאירופה (אוסטריה, גרמניה, צרפת ובריטניה) עם תערוכותיו, ובשנת 1908 נסע לארצות הברית.
ב-1909 קנה בוריסוב בית בכפר קטן, קרוב לקרסנובורסק.
הוא בילה את רוב זמנו בבית עד מותו בשנת 1934. בשנות ה-90, הפיק בוריסוב סדרה של נופים של אזורים קרובים לדווינה הצפונית.
ציורים אלה הוצגו בתערוכה האישית שלו בסנט פטרסבורג ב-1914 וזכו לשבחים בדרך כלל על ידי מבקרי האמנות.
בשנות ה-1900 וה-1910, הוא פרסם מספר ספרים שכללו את תיאוריו על מסעות הקוטב הצפוני ורעיונותיו על בניית כלכלת הצפון הרוסי.
בוריסוב היה חסיד בניית מסילת רכבת שתקשר את נמלי חצי האי קולה לאורך כל השנה עם גדות נהר אוב, והוא מימן בעצמו משלחת מחקר שהתקיימה.
ב-1915 וב-1916. (מסילת הברזל נבנתה הרבה יותר מאוחר ולא התבססה על תוצאות המשלחת של בוריסוב).
בוריסוב נפטר בשנת 1934 בביתו בכפר.
חצי אי בחוף המזרחי של האי סברני של נובאיה זמליה נקרא חצי האי בוריסוב.
על שמו נקראו רחובות בארכנגלסק, וקרסנובורסק והמוזיאון הארקטי בארכנגלסק.
אלכסנדר ברודי, במקור שאנדור ברודי היה איש עסקים יהודי-הונגרי-אמריקאי, סופר, מומחה לפרסום.
נכדו של הסופר ההונגרי שאנדור ברודי, אחיינו של הסופר שאנדור הוניאדי.
אביו, יאנוש ברודי, היה בין שתי מלחמות העולם מצטיין בספורט מרוצי הסוסים ההונגרי וכן במסחר בתבואה, ואמו, לילי פולאצ'ק, הייתה ציירת מצליחה, בתו של הרופא אלמר פולאצ'ק.
הוא גדל במשפחה עשירה, סבו היה כאמור שאנדור ברודי, הסופר המפורסם, בין בני משפחתו היו אישים מפורסמים כמו אחיו למחצה של אביו שאנדור הוניאדי, הפיזיקאי זוכה פרס נובל דניס גאבור, אימרה ברודי, שהמציא את נורת גז הקריפטון וחבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) ארנה ברודי.
שאנדור ברודי נולד במשפחה יהודית ולמד בבית הספר התיכון ארפאד.
בשנת 1943 סיים בציון מצוין, בשנת 1946 הוא קיבל ציון גמר טוב.
אלכסנדר הקטן בילה את ילדותו עם אמנים מפורסמים של אותה תקופה, שחקנים מפורסמים כמו גיזי באיור דיולה צ'ורטוש ופוליטיקאים בכירים כמו לאיוש דינייש או זולטאן ואש (במקור ויינברגר).
אלה ביקרו לעיתים קרובות בווילה שלהם.
אביו אהב סוסים, בשנות השלושים היו לו כמה סוסי מרוץ לתחרויות ובין 1946 לבין 1948 היה מנהל אצטדיון מרוצי הסוסים (Ügető).
אביו קיבל 100,000 דולר בשנת 1946 מהמועצה הכלכלית וממשרד החקלאות לקניית סוסים חדשים מאמריקה מייד לאחר המלחמה, כדי להחליף את מלאי סוסי המירוץ ההונגריים שנכחדו כמעט לחלוטין במהלך המלחמה.
שאנדור נשלח בשנת 1947,על ידי אביו לשווייץ לכמה חודשים עם דרכון רשמי.
נסיעה זו התאפשרה באמצעות מזכירו של השר זולטאן ואש.
משם, בגיל 15, נסע לבדו לאמריקה, שם הצטרפו אליו שנה לאחר מכן אביו ואחותו ז'ופי.
אמו הגיעה מפריז ב-1953. אלכסנדר סיים שם את בית הספר התיכון ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת פרינסטון.
הוא השתלב במהירות בחברה האמריקאית, יצר חברויות והיכריות לכל החיים.
שם פגש את איינשטיין במהלך ארוחת צהריים אצל ג'ון פון נוימן.
הוא פגש והכיר את גרטה גרבו אצל השחקנית היהודייה-הונגרייה אלה גומבאסגי.
חברו למועדון באוניברסיטת פרינסטון היה ג'יימס בייקר, שלימים הפך למזכיר המדינה.
בין אלה שתמכו בו היה גם חברו של אביו, הסופר הגדול פרנץ מולנר.
הוא סיים את בית הספר לדיפלומטיה וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון ב-1953 עם תואר בשפה, ההיסטוריה והפילוסופיה הסינית.
לאחר שסיים את לימודיו הוא רצה להשתמש בכישרון שלו במקצוע הפרסום.
תוך שנה הצטרף לחברת יאנג ורוביקם (Young and Rubicam היום VMLY&R).
בסך הכל עבד בחברה המפורסמת הזו במשך 34 שנים, והיה בה כמעט בכל תפקיד.
הקריירה שלו הייתה מוצלחת מההתחלה, בגיל 26 מונה למנהל השני של משרד החברה בפרנקפורט.
שנה לאחר מכן הגיש מועמדות לתפקיד ראש הפירמה באיטליה, אך מאחר שלא זכה במשרה, עזב את החברה והקים מיזם פרטי בשווייץ.
שנתיים לאחר מכן, יאנג ורוביקם התקשרו אליו והציעו לו לחזור לתפקיד סגן נשיא ומנכ"ל.
כשהוא עומד בראש החברה המתפתחת בצעדי ענק, הוא הוכיח שנשאר אנושי למרות הצלחותיו כמנהל קשוח.
הד עצום היה למקרה שקרה לאחד מנציגי החברה שלו.
יצרן ממתקים איטלקי מפורסם עולמי התנהג בצורה משפילה עם עמיתו של ברודי, הניח לו לחכות מספר שעות והעליב אותו קשות.
לאחר שהנושא התפרסם, אלכסנדר הפסיק מייד את החוזה עם החברה העולמית הזו, למרות שהם שילמו סכומי עתק ליאנג ורוביקם.
ברודי אמר לאחר המקרה כי "אני תמיד יכול להשיג לקוחות עשירים, אבל לא עמיתים טובים." במעשה זה הרחיב את חוג לקוחות החברה וזכה לכבוד העובדים.
הקריירה העסקית שלו נסקה בהתמדה כלפי מעלה.
בין 1970 לבין 1982 כיהן כנשיא הבינלאומי בבריסל ובניו יורק.
ב-1981 חברתו הקימה מיזם משותף עם Dentsu, משרד הפרסום הגדול ביותר ביפן והחמישית כיום בעולם.
מיזוג זה הביא את ברודי לתפקיד הנשיא והמנכ"ל של DYR Worldwide בניו יורק.
בתור הלא יפני היחיד, הוא נבחר גם לנשיאות חברת האם היפנית.
בין 1984 לבין 1987, הוא היה נשיא איגוד הפרסום העולמי.
בתקופה זו הצטרפו לליגה העולמית סין וברית המועצות, כמו גם הונגריה, ארץ הולדתו.
הוא פרש ב-1993 לאחר קריירה ארוכה ופוריה.
מאותה שנה הוא בילה יותר ויותר זמן בהונגריה.
הוא ייסד שם את פרס שאנדור ברודי לסופרים שכתבו את יצירת הביכורים שלהם.
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה, חלק אזרחי ( 2005 )
אלכסנדר אברמוביץ' בלובשטיין (ברוסית Александр Абрамович Блувштейн; 15 במאי 1910 – 20 באוקטובר 1984) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בקרב דנייפר.
נולד בעיר קרמנצ'וג, עבד כפועל במפעל לייצור מכונות לחקלאות.
התגייס לצבא האדום ב-1932. בשנת 1937 סיים בית ספר לקצינים.
מהימים הראשונים של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות - לחם בחזית.
במהלך קרב דנייפר תכנן הפיקוד של הצבא האדום לבצע מבצע הצנחת הכוחות בעורף הגרמני, במטרה להחליש את היכולת הגרמנית להגן על הגדה המערבית של נהר הדנייפר.
גדוד צנחנים, בפיקודו של אלכסנדר בלובשטיין נטל חלק במבצע.
הגדוד הוצנח בקרבת העיר קניב.
הגדוד הוצנח באזור, בו היו ריכוזים גדולים של הכוחות הגרמנים.
כתוצאה מכך מיד עם הנחיתה ניהלו החיילים קרבות קשים.
כמו כן, היות שהצניחה בוצעה מגובה רב התפזרו הצנחנים בשטח גדול ונאלצו להילחם בקבוצות קטנות וללא קשר עם מטה המבצע.
במצב זה הצליח אלכסנדר בלובשטיין לאסוף ולרכז תחת פיקודו חיילים מיחידות שונות, לארגנם לכוח מסודר בן של כ-150 לוחמים ולהתחיל בביצוע סדרה של תקיפות קווי הספקה ובסיסים עורפיים של הגרמנים.
במשך כחודשיים הכוח בפיקודו של בלובשטיין פעל בעורף הגרמני, השמיד כלי רכב גרמנים וגע בכמה מאות חיילי אויב.
בסוף נובמבר 1943 חבר הכוח בפיקודו של בלובשטיין אל כוחות הצבא האדום שהצליחו לצלוח את נהר הדנייפר באזור העיר צ'רקאסי.
בלובשטיין נטל פיקוד על ראש הגשר בגדה המערבית והגן עליו עד שחטיבת טנקים הצליחה לצלוח את הנהר ולחבור אליו.
על תפקודו במהלך המבצע, ב-אפריל 1944 הוענק לו אות גיבור ברית המועצות.
בהמשך מונה אלכסנדר בלובשטיין לסגן מפקד רגימנט חיל רגלים בדיוויזיה מס' 300. הוא נטל חלק בקרבות בחזית קרליה.
בתחילת 1945 הועברה יחידתו אל החזית האוקראינית השלישית.
בלובשטיין נטל חלק בקרבות לכיבוש הונגריה ואוסטריה, ולשחרור צ'כוסלובקיה.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע עד לשנת 1958, אז השתחרר מן הצבא בדרגת פודפולקובניק.
התיישב בעיר קייב, שם נפטר בשנת 1984.
אלכסנדר גנריחוביץ' בורודיוק הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת חלוץ ומאמן בהווה.
שיחק בנבחרות ברית המועצות ורוסיה.
בורודיוק זכה במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988) עם נבחרת ברית המועצות.
בורודיוק גדל במחלקת הנוער של קבוצת פאקל וורונז', את קריירת הבוגרים שלו החל בשנת 1980 בדינמו וולוגדה, ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה.
כעבור שנה עבר לקבוצת הצמרת של ליגת העל הסובייטית דינמו מוסקבה.
בורודיוק שיחק במועדון במשך 7 שנים, היה למלך השערים של הקבוצה, בשתי עונות (1986 ו־1988) היה גם מלך השערים של הליגה.
זכה עם הקבוצה בגביע ברית המועצות בשנת 1984.
בשנת 1989 עבר בורודיוק לשאלקה 04, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
בורודיוק השתלב מהר בהרכב הראשון של הקבוצה והיה למלך השערים של הקבוצה.
הרבה בזכותו היא עלתה לבונדסליגה הראשונה.
בעונת 1993/94 הסתכסך עם המאמן החדש של שאלקה ובאמצע העונה עבר לקבוצת פרייבורג.
בהמשך שיחק בהנובר 96. בסוף עונת 1995/96 שב לרוסיה.
חתם בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה, איתה זכה בגביע הרוסי בעונת 1996/1997 את קריירת הכדורגלן שלו סיים בקבוצת קריליה סובטוב סמרה בגיל 39.
בורודיוק לקח חלק בזכייתה של נבחרת ברית המועצות האולימפית במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988).
הוא נטל חלק בשניים מתוך ששת משחקי הנבחרת בתחרות.
את הופעתו הראשונה בנבחרת ברית המועצות הבוגרת ערך בורודיוק ב־21 בפברואר 1989 במשחק ידידות נגד בולגריה.
הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1990. בורודיוק ערך בטורניר זה הופעה אחת, כאשר נכנס כחילוף התקפי בדקה 71, בהפסד 0–2 לרומניה.
ברית המועצות סיימה טורניר מאכזב, כאשר הודחה בשלב הבתים.
לאחר התפרקות ברית המועצות עבר בורודיוק לנבחרת רוסיה.
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1994. לקח חלק בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בטורניר.
לאחר פרישתו עסק בורודיוק בתפקידי אימון שונים.
תחילה שימש עוזר מאמן בבקבוצת "קריליה סובטוב סמרה".
אחר כך השתלב בצוות האימון של נבחרת רוסיה.
בשנת 2006 שימש תקופה קצרה כממלא מקום המאמן הראשי של הנבחרת.
בשנים 2006 - 2007 אימן את הנבחרת הצעירה של רוסיה בשנת 2013 מונה למאמן ראשי של טורפדו מוסקבה.
הוא הצליח להעלות אותה חזרה לליגת העל הרוסית, אך בתום עונת 2013/2014 עזב את הקבוצה.
בשנת 2015 חתם על חוזה לשלוש שנים עם הקבוצה הקזחית קאיראט אלמטי.
לאחר עונה אחת החליט להתפטר מאימון הקבוצה.
שנה לאחר מכן מונה למאמן ראשי של נבחרת קזחסטן.
בניהולו של בורודיוק הפסידה הנבחרת בשישה מתוך שבעת משחקי מוקדמות מונדיאל 2018. רצף הכישלונות הזה גרם לפיטוריו.
בשנת 2021 מונה בורודיוק שוב למאמן של טורפדו מוסקבה ושוב הוא הצליח להעלות אותה חזרה לליגת העל הרוסית תוך עונה אחת.
בתחילת עונת 2022/2023 התפטר בורודיוק מתפקיד המאמן של טורפדו.
מאז שנת 2024 עובד כמאמן בכיר באקדמיה לכדורגל של המועדון לוקומוטיב מוסקבה.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' בלוב היה כדורסלן סובייטי ששיחק בעמדת הסנטר בספרטק לנינגרד ובנבחרת ברית המועצות בכדורסל.
הוא נודע בעיקר בשל סל הניצחון שקלע בגמר טורניר הכדורסל באולימפיאדת מינכן (1972), שהביא לנבחרתו מדליית זהב ראשונה במסגרת תחרויות הכדורסל במשחקים האולימפיים.
בלוב נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג), ושיחק במשך כל הקריירה בספרטק המקומית.
הוא הוביל את המועדון לזכיות באליפות ברית המועצות בכדורסל גברים (1975) ושני גביעי אירופה למחזיקות גביע ( ו-).
בלוב נבחר בבחירה ה-161 (בסיבוב העשירי) של דראפט ה-NBA 1975 על ידי ניו אורלינס ג'אז, אך כמו רובם המכריע של הסובייטים שנבחרו בדראפטים בארבע הליגות המקצועניות בצפון אמריקה הוא לא שיחק מעולם בקבוצה.
בלוב ייצג את ברית המועצות באליפויות אירופה לנוער ב-1968 ו-1970, ובשתיהן זכה במדליית הזהב.
עם הנבחרת הבוגרת הוא זכה בשתי אליפויות אירופה (1969 ו-1971), באליפות העולם (1974) ובטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים (מינכן 1972).
בנוסף, הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל 1975 ובמדליית ארד באליפות העולם בכדורסל 1970 ובטורניר הכדורסל באולימפיאדת מונטריאול (1976).
רגע השיא של בלוב בקריירה היה בגמר טורניר הכדורסל באולימפיאדת מינכן (1972), אז קלע את סל הניצחון 51–50 מול והביא לנבחרתו מדליית זהב אולימפית ראשונה בתולדותיה.
בלוב נפטר ב-3 באוקטובר 1978 בלנינגרד, בגיל 26, מסרקומה לבבית.
הוא נבחר לאחד מ-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, והוכנס להיכל התהילה של פיב"א ב-2007.
ב-2016 שונה שם קבוצתו של בלוב, ספרטק סנקט פטרבורג, למועדון הכדורסל קונדראשין בלוב, על שמו ועל שם מאמנו בספרטק ובנבחרת ברית המועצות ולדימיר קונדראשין.
על שם השניים נקרא גם טורניר משחקי הידידות גביע קונדראשין ובלוב המתארח בסנקט פטרבורג על ידי ספרטק בעבר וזניט כיום.
אלכסנדר ברודסקי היה כימאי יהודי סובייטי - אוקראיני.
אלכסנדר ברודסקי נולד בשנת 1895 ביקטרינוסלב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה למשפחה יהודית.
בשנת 1913 ברודסקי סיים לימודי בית ספר והחל ללמוד במכון למהנדסי הרים בעיר.
במקביל הוא העמיק את התעניינותו בכימיה ושמע הרצאות באוניברסיטה.
בשנת הלימודים החמישית ברודסקי עבר להמשך לימודים באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1922 (בגלל אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה הלימודים התארכו מעבר לתכנון) תוך התמחות בכימיה פיזיקלית.
ברודסקי חזר לעיר דנייפרופטרובסק (כיום דניפרו) והחל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1926 הוא התמנה לפרופסור.
בשנת 1927 הוא התחיל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית שהוקם בעיר.
בשנת 1934 ברודסקי קיבל לראשונה בברית המועצות מים כבדים.
חומר זה היה חשוב למחקר גרעיני וייצור פצצה גרעינית.
בשנת 1939 ברודסקי מונה למנהל מכון המחקר בו עבד.
בשנת 1941, לאחר פלישת נאצים לברית המועצות הועבר המכון בו עבד ברודסקי לאופה.
ברודסקי המשיך במחקריו ובשנת 1943 נבחר כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1943 ברודסקי עבד למוסקבה והתמנה לפרופסור במכון לטכנולוגיה פלדה וסגסוגות.
בשנת 1949 הוא עבר לקייב אליו הוחזר גם המכון בו עבד לפני תחילת המלחמה.
ברודסקי פעל בקייב עד לפטירתו בשנת 1969. הוא נטמן בבית העלמין באיקובה.
למשפחה היה אוסף גדול של יצירות אומנות.
אוסף זה נתרם למוזיאונים של קייב.
בנוסף למחקרים ברודסקי כתב מספר ספרים בנושא התמחותו.
ספר לימוד לאוניברסיטאות "כימיה פיזיקלית" יצא לאור ב 13 מהדורות.
על תרומתו לקידום המדע לברודסקי הוענק תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1969), עיטור לנין (1953 ו-1969), עיטור הדגל האדום של העמל (1945) ופרס ברית המועצות (1946).
הוא קיבל פרסים ועיטורים נוספים.
אלכסנדר ויקטורוביץ' בלוחין הוא דיפלומט רוסי.
שימש כששגריר של הפדרציה הרוסית באוסטרליה בין השנים 2005–2010. ב-5 במאי 2011 הוא מונה לשגריר רוסיה בטורקמניסטן.
בלוחין סיים את לימודיו במכון הכוח של איבנובו (Ivanovo Power Institute) בשנת 1974, ובמשך שלוש השנים הבאות עבד בתפקידים שונים בפיזפריבור שבקירוב.
מ-1977 עד 1978, בלוחין צורף למשרד ההגנה של ברית המועצות, ובשנים 1983–1990 היה המהנדס הראשי של המתחם הביו-תעשייתי של שצ'לקובו.
ב-1990, נבחר בלכין כחבר בסובייט העליון של רוסיה, וכיהן שם עד למשבר החוקתי ברוסיה.
מאז 1992 הוא עובד במשרד החוץ הרוסי.
מינויו הראשון של בלוחין לשגריר היה ב-1995, כאשר מונה לשגריר רוסיה באזרבייג'ן, תפקיד שמילא עד 1999. מינואר 2000 שימש כשר לעניינים פדרליים, לאומים והגירה בממשלת קסיאנוב, עד אוקטובר 2001.
בספטמבר 2002, החל את תפקיד השגריר הבא שלו – שגריר רוסיה בבלארוס, ושהה במינסק עד יולי 2005. ב-10 בנובמבר 2005, מונה בלוחין לשגריר רוסיה באוסטרליה (החליף את לאוניד מויסייב)
אלכסנדר בלוך הוא מנצח צרפתי.
אלכסנדר בלוך נולד בפריז שבצרפת ב-1985. את לימודי המוזיקה התחיל בתור צ'לן, ובהמשך למד הרמוניה וניצוח בטור, אורליאן וליל.
הוא המשיך את לימודי הניצוח בקונסרבטואר של פריז, שם סיים תואר מוסמך בניצוח בכיתתו של ז'ולט נאג' ב-2012. לאחר מכן זכה בדיפלומה ובמלגת סר ג'ון זוקוניס במכללה המלכותית הצפונית למוזיקה במנצ'סטר.
ההכרה הבין-לאומית הראשונה שלו הגיעה בשנת 2012 כאשר זכה בפרס הראשון בתחרות הניצוח ע"ש דונטלה פליק של התזמורת הסימפונית של לונדון.
זכייה זו זיכתה אותו במינוי כעוזר מנצח בתזמורת הסימפונית של לונדון וכן שמרה על קשר קרוב עמה.
זמן קצר לאחר מכן, זכה לשבחים רבים כשהחליף בהתראה קצרה את מאריס יאנסונס בניצוח על תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם.
מנהל מוזיקלי, התזמורת הפילהרמונית של ליל: כיהן בתפקיד זה בין השנים 2016 ל-2024. במהלך כהונתו הוביל את התזמורת לצמיחה אמנותית וקהילתית, וניצח על רפרטואר מגוון ועשיר, כולל מחזור מלא של הסימפוניות של מאהלר, יצירות של סטרווינסקי, וסימפוניות גדולות מהאסכולות הצרפתית והגרמנית.
מנצח אורח ראשי, התזמורת הסימפונית של דיסלדורף: כיהן בתפקיד זה בשנים 2015–2021.
מנהל מוזיקלי ומנצח ראשי (מיועד), תזמורת רשות השידור הספרדית: החל מעונת 2026–2027.
אלכסנדר בלוך מופיע בקביעות כמנצח אורח עם תזמורות מובילות ברחבי העולם, ובהן:
התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת
בלוך פעיל גם בזירת האופרה, הוא היה מנצח בבתי האופרה הבאים:
האופרה הגרמנית על הריין בדיסלדורף
בין היתר, ניצח על הפקות כמו "טוסקה" (פוצ'יני), "שיקוי האהבה" (דוניצטי), "לה טרוויאטה" (ורדי) וכן ביצוע קונצרטי של "דולי הפנינים" ו"כרמן" (ביזה).
בלוך הקליט מספר אלבומים, בעיקר עם התזמורת הלאומית של ליל, תחת חברת אלפא קלאסיק, ביניהם:
קול אנושי (La voix humaine) של פולנק, עם הסופרן ורוניק ז'נס
יצירות מאת ראוול, דביסי, ואחרים.
פרס ראשון בתחרות הניצוח ע"ש דונטלה פליק (2012).
נבחר לאחד מ"כישרונות 2012" של איגוד זכויות האמנים הצרפתי (ADAMI).
בלוך מוכר במוזיקליות שלו, האנרגיה וההתלהבות הרבה שהוא מביא לניצוח, ומשך את תשומת ליבם של מנצחים מובילים כמו מאריס יאנסונס, פייר בולז, ברנרד הייטינק ואסה-פקה סאלונן.
אלכסנדר בוריסוביץ' גודונוב היה רקדן בלט ושחקן שעריקתו מברית המועצות גרמה לתקרית דיפלומטית בינה לבין ארצות הברית.
כאשר היה בן 3 הוריו התגרשו והוא עבר עם אמו לריגה.
בריגה הוא למד ריקוד בבית הספר לרקדני בלט המקומי.
גודונוב הצטרף לתיאטרון בולשוי ב-1971 ובמשך השנים הפך לרקדן ראשי.
ב-23 באוגוסט 1979, בעת שהופיע עם התיאטרון בניו יורק, יצר גודונוב קשר עם הרשויות האמריקאיות וביקש מקלט מדיני.
להטיס את אשתו, ליודמילה ולסובה, למוסקבה.
מחלקת המדינה הצליחה לעצור את הטיסה לפני ההמראה, ובדקה אם ולסובה התכוונה לעזוב מרצונה.
אחרי שלושה ימים, בהם התערבו גם הנשיא ג'ימי קרטר ושליט ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב בפרשה, ניתן אישור המראה למטוס וולסובה שבה למשפחתה.
במשך שנה ניסה גודונוב להשיב אותה אליו, אולם ללא הועיל.
השניים, שכונו "רומיאו ויוליה של המלחמה הקרה", התגרשו לבסוף ב-1982.
גודונוב רקד בתיאטרון הבלט האמריקאי עד 1982, אז עזב בעקבות חילוקי דעות עם ידידו הוותיק ומנהל הלהקה, מיכאיל ברישניקוב.
הוא הקים להקה משלו ויצא איתה לסיבוב הופעות קצר, ולאחר מכן עבר לשחק בסרטי קולנוע בהוליווד.
תפקידו המפורסם ביותר הוא קארל, הטרוריסט האכזרי בסרט מת לחיות.
גודונוב ניהל מערכת יחסים ממושכת עם השחקנית ז'קלין ביסט, אשר הסתיימה ב-1988.
ב-1995, כשהיה בן 45, מת גודונוב בוסט הוליווד , קליפורניה.
הסברה היא כי מותו נגרם מאלכוהוליזם וסיבוכים של דלקת כבד.
על לוח זיכרון שהוצב לזכרו נכתב "עתידו נותר בעבר".
שנהכותרתתפקידהערות1970Carmen-suiteחוזה1971Moskovskaya Fantaziyaרקדן צעירללא קרדיט1975Anna Kareninaאלכסיי ורונסקי1978June 31למיסון, המוזיקאי המלכותי1980A Portrait of Giselleעצמו1983Godunov: The World To Dance Inעצמו1985Witnessדניאל הוכלייטנר1986זהירות הבית מתפרקמקס בייסארט, המנצח1988מת לחיותקארל ורסקיצוות ראשי1990The Runestoneסיגוואלדסון, שען1992Waxwork II: Lost in Timeסקרביס1994Northאבא איימיש1995Dogfightersלותר קרסנה(תפקידו האחרון)
אלכסנדר יעקובלביץ' גומלסקי (18 בינואר 1928 - 16 באוגוסט 2005; רוסית: Гомельский, Александр Яковлевич) היה מאמן כדורסל יהודי-סובייטי, שנחשב לאחד מגדולי המאמנים באירופה ולגדול מאמני ברית המועצות.
גומלסקי נולד למשפחה יהודית בקרונשטאדט שליד לנינגרד.
הבכור משלושת ילדיו של יעקב ופאינה גומלסקי.
ריגה 3 אליפויות של הליגה הסובייטית ובשלושה גביעי אירופה רצופים, משנת 1958 ועד 1960.
גומלסקי אימן את נבחרת הכדורסל של ברית המועצות במשך כמעט 19 שנה.
בשנת 1972, בעת שאימן את נבחרת ברית המועצות לקראת אולימפיאדת מינכן, החרים הק.ג.ב.
את הדרכון של גומלסקי מפני שחשד שיערוק לישראל, עקב מוצאו היהודי.
בסופו של דבר, הוביל גומלסקי את נבחרתו לשבעה תוארי אליפות אירופה, לשתי זכיות באליפות עולם בכדורסל ולמדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988).
בנוסף אימן גומלסקי בספרד, בצרפת ובארצות הברית.
באחרית ימיו התמנה לנשיא צסק"א מוסקבה.
גומלסקי זכה לכבוד גדול בברית המועצות למרות מוצאו היהודי, הוא אף זכה לכמה כינויים ("פאפא" בברית המועצות, וגם "הפטריארך של הכדורסל" ו - "השועל הכסוף" במערב).
המפגש הראשון של גומלסקי עם קבוצה ישראלית היה בשנת 1960 עת אימן את ריגה, מול קבוצת הפועל תל אביב במסגרת רבע גמר גביע אירופה.
ריגה, שהייתה האלופה המכהנת, הדיחה את הפועל והמשיכה עד לגמר, בו הפסידה לצסק"א מוסקבה.
בהמשך, נפגש גומלסקי בוירטון שבבלגיה במשחק של צסק"א נגד מכבי תל אביב במסגרת בית חצי הגמר של גביע אירופה.
האווירה סביב המשחק הייתה מאוד טעונה רגשית וכוחות הביטחון הסובייטים ניסו ככל האפשר למנוע מגע בין השחקנים של מכבי לשחקנים של צסק"א אולם למרות הכול מגעים חשאיים היו לפני המשחק.
לאחר ניצחונה של מכבי בגמר גביע אירופה אמר על כך "קבוצה מאסיה עם שחקנים מאמריקה לקחה את גביע אירופה".
ב-1988 באולימפיאדת סיאול ניצחה הנבחרת הרוסית את נבחרת ארצות הברית שעדיין הייתה מורכבת מכוכבי מכללות בלבד, גומלסקי ניבא שמעכשיו ארצות הברית תתחיל לשלוח נבחרות שיורכבו משחקני NBA, ושנבחרות אחרות יוכלו לנצח את הנבחרות האמריקאיות אולם זה יהיה תהליך שייארך 10 שנים.
נבואה זו הגשימה את עצמה בדיוק 10 שנים לאחר הופעתם הראשונה של שחקני NBA באולימפיאדת ברצלונה באליפות העולם 2002 בה נבחרת האמריקאית שהורכבה משחקני NBA בטורניר שנערך על אדמתה שלה הפסידה לראשונה לנבחרות ארגנטינה, יוגוסלביה וספרד, ואת הטורניר היא סיימה במקום השישי בלבד.
גומלסקי זכה לכבוד רב לא רק ברוסיה אלא בכל העולם.
ב-1981 הונצח ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט המציינת הישגים יוצאי דופן של ספורטאים יהודים.
ב-1995 הוכנס שמו של גומלסקי להיכל התהילה של הכדורסל, וב-2007 להיכל התהילה של פיב"א.
ב-1998 הוא קיבל מחואן אנטוניו סמראנש (נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי) מדליה על ההישגים והתרומה שלו לספורט בכלל ולתנועה האולימפית בפרט.
ב-2005 נפטר גומלסקי ממחלת הסרטן.
אחיו הצעיר של אלכסנדר גומלסקי, יבגני גומלסקי (נולד ב-1938) עסק באימון כדורסל.
הוא אימן, בין היתר, את קבוצת הנשים של דינמו מוסקבה, את נבחרת הנשים של ברית המועצות ואת נבחרת הנשים של רוסיה.
כמו אחיו הגדול, גם הוא חבר בהיכל התהילה של פיב"א.
אלכסנדר גומלסקי היה נשוי שלוש פעמים ולו ארבעה בנים : ולדימיר, אלכסנדר הבן, קיריל וויטלי.
בנו הבכור ולדימיר גומלסקי הוא כדורסלן עבר, פרשן כדורסל בטלוויזיה הרוסית, עיתונאי וסופר.
צסק"א מוסקבה - 10 אליפויות ברית המועצות, גביע-אירופה אחד (1971).
אלכסנדר גאוק היה מנצח ומלחין רוסי-סובייטי' ממוצא גרמני.
משנת 1930 עד 1934 שימש גאוק כמנצח הראשי של הפילהרמונית של לנינגרד.
ב-6 בנובמבר 1931 ניצח על תזמורת זו ועל מקהלת הקאפלה של האקדמיה בביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית במי במול מז'ור, אופוס 20, "האחד במאי", מאת שוסטקוביץ'.
גאוק שיחזר את הסימפוניה הראשונה של רחמנינוב, שנזנחה ללא שימוש, מתפקידי התזמורת שמצא בארכיב הקונסרבטוריון של מוסקבה לאחר מות המלחין בשנת 1943.
עם תלמידיו נמנו המנצחים יבגני מראווינסקי, קונסטנטין סימונוב, יבגני סבטלנוב, ניקולאי רבינוביץ', אדואר גריקורוב, אלכסנדר מליק-פאשאייב.
אלכסנדר גוטליב באומגרטן היה פילוסוף גרמני, ממשיכו של גוטפריד וילהלם לייבניץ וכריסטיאן וולף.
היה יוצרו של המונח "אסתטיקה" כמדע של קליטת החושים.
באומגרטן ראה בלוגיקה ענף של חשיבה העוסק בביקורת ההכרה שלנו את העולם, וסבר שבמקביל לה צריך להיות ענף של חקירה המלמד אותנו כיצד לחוש, ובעיקר כיצד לראות את העצמים שבטבע.
כשם שהלוגיקה מסייעת לנו בהכרה מדעית של הדברים, כן צריך להיות תחום-מחקר המסייע לנו בקליטה החושית את הדברים בטבע.
מבחינתו, האסתטיקה הייתה רק שלב מכין ללוגיקה, שהייתה מבחינתו חזות הכל, ולכן נחותה ממנה.
מבחינת הרציונליזם של המאה ה-17, הכרה של עצם בטבע חייבה קבלת נתוני-חושים ועיבודם בהתאם לאידיאות הטבועות מלידה המצויות בהכרה האנושית עוד לפני ההיתקלות בעצמים השונים.
את האיכויות החושיות של האובייקט (צבע, קשיות) יש לתרגם למונחים מתמטיים: קיום או אופן קיום האובייקט הוא בעיה שפתרונה טמון במונחים כגון צורה, תנועה, כוח או מהירות, שניתנים לכימות.
האובייקט קיים משום שהייתה תנועה מסוימת של תבניות מסוימות, בקצב מסוים, שסיבותיה מסוימות.
מבחינת הרציונליסטים, התחושה מספקת לנו נתונים ראשוניים אודות האובייקטים, אשר על נתונים אלה אין לסמוך.
יש לארגן את הנתונים לפי קני-מידה וכלי-בקרה שכליים ולכן אנו זקוקים ללוגיקה.
מאידך, השכל יכול לספק לנו אידיאות בהירות ומובחנות שכוחן יפה להסברת כלל הדברים בטבע.
אולם כדי לדעת שהאובייקט קיים ועל מנת לדעת את אופן-קיומו (תכונותיו המסוימות) אנו נזקקים לתחושה.
מבחינת באומגרטן, האמנויות צריכות לחנך את האדם לתחושה מדויקת, שלמה ועשירה ככל האפשר של העצמים בטבע, כדי להציב שאלות למדע על סמך תחושה מדויקת של העצמים בטבע ותכונותיהם.
מבחינתו, בראש ההיררכיה של האמנויות ניצבות הספרות והציור המהוות אמנויות המסוגלות לתאר בפירוט עצמים בטבע – כולל בני אדם כיחידים וכציבורים.
לדעתו, היכולת להתעמק בפרטי התיאור הספרותי או בפרטי הציור, יצרו בנו את היכולת לחוש במורכב ובעשיר שבמציאות.
כתוצאה מכך, היפה בעיניו איננו תכונה של אובייקטים אלא תכונה של אופן התפיסה.
היפה הוא תפיסה מובחנת בה נקלט העושר המלא של אובייקט מסוים.
תפקיד האמנות הוא לחנך אותנו לתפיסה חושנית מלאה של העצמים, שהיא "היפה".
באומגרטן, איש האסכולה הרציונליסטית של לייבניץ, הבחין בין הרשמים השונים המתגלים לנו כתוצאה מפעילות החושים, כלומר נתוני-תחושה עמומים, לבין ההכרה המדעית היוצרת אידיאות בהירות ומובחנות.
ההבדל בין ההרגשה האסתטית לבין ההכרה השכלית איננו נעוץ באובייקט המועמד לבחינה אלא בשוני שבצורת תפיסת האובייקט: תפיסה חושנית מושלמת היא תפיסה בלתי-מודעת של יחסים שכליים המתקיימים במציאות.
כך, למשל, הרציונליסטים גרסו כי ההנאה מן האמנות יסודה בהנאה מביצוע פעולות אריתמטיות ללא מודעות: המקשיב למוזיקה נהנה מן המקצב, מבצע פעולות מתמטיות בלתי-מודעות בכל הנוגע לפסוק המוזיקלי.
ישנה זהות מוחלטת של התוכן, בין פעולת המתמטיקאי העוסק ביחסים מתמטיים טהורים, לבין פעולת המאזין המוזיקלי העוסק באותם היחסים עצמם.
המוזיקה קיימת מתוך אנלוגיה למתמטיקה.
המוזיקה בפרט, והאמנות בכלל, מענגות אותנו דווקא משום הקרבה המצויה בהן לפעילות רציונלית טהורה, ולא בגלל אלמנטים אחרים דוגמת צליל כזה או אחר.
אלכסנדר איוונוביץ' גגארין היה גנרל רוסי ואציל מבית רוריק.
היה מעורב באירועים קווקז בתקופת מלחמת קרים.
בשנת 1851 מונה גגארין למושל-גנרל (Генерал-губернатор) פלך כותאיסי, וב-27 באוקטובר של אותה שנה, הוא נהרג בידי קונסטנטין דאדשכליאני, נסיך נסיכות סוואנתי שהודח, במהלך ויכוח בכותאיסי.
אלכסנדר בֶּרְקְמן היה סופר, ואנרכיסט רוסי-אמריקאי, מהדמויות המובילות של האנרכיזם בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא היה המאהב וחבר קרוב של אמה גולדמן, אנרכיסטית יהודיה איתה שיתף פעולה לעיתים קרובות וארגן איתה קמפיינים למען זכויות אזרח ונגד מלחמת העולם הראשונה.
ב-1892 הוא ניסה להתנקש בתעשיין, הנרי קליי פריק, בנקמה על מעורבותו בשביתת הומסטד.
כתוצאה מכך, ברקמן ריצה 14 שנות מאסר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא גורש מארצות הברית יחד עם גולדמן ומהגרים אנרכיסטים אחרים, כתוצאה מ"חוק הרחקת האנרכיסטים".
הוא המשיך לכתוב ולנאום מחוץ לארצות הברית, ונפטר בצרפת בשנת 1936.
ברקמן נולד בשם אובסיי אוסיפוביץ' ברקמן בווילנה, ליטא, בנו של איש עסקים יהודי עשיר.
הוא גדל בסנקט פטרבורג, רוסיה, בה שונה שמו לאלכסנדר, שהיה שם נפוץ יותר ברוסיה.
מאוחר יותר, הוא נודע בקרב חבריו בשם סשה (קיצור רוסי לאלכסנדר).
שני הוריו מתו כשהיה צעיר, ובגיל 17 הוא היגר לארצות הברית.
זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית, ברקמן נהיה מעורב בפעילות פוליטית והחל להתעניין באנרכיזם באמצעות מעורבותו בקמפיין לשחרור הפעילים שהורשעו במהומות היימרקט ב-1886. ברקמן היה מסדר אותיות במגזין של יוהאן מוסט, "החירות", והושפע מההתססה הפוליטית של מוסט לפעילות מהפכנית, ולרעיון של "תעמולה באמצעות פעולה".
ברקמן פגש את אמה גולדמן, מהגרת רוסית שעבדה אז בתעשיית הטקסטיל בניו יורק, וניהל איתה רומן.
גם יוהאן מוסט חיזר אחרי גולדמן, אך גולדמן עזבה אותו במהרה למען ברקמן.
ברקמן וגולדמן נהיו מעורבים במהרה בתנועה האנרכיסטית.
הם נשארו חברים קרובים ושותפים לשארית חייהם.
למרות שברקמן התרחק בהדרגה מיוהאן מוסט, הוא המשיך להאמין ברעיון של פעולה אלימה ככלי שיהווה השראה לשינוי מהפכני.
ב-1892, בגיל 22, ברקמן, משוכנע שפעולה אלימה היא הכרחית על מנת לעורר את התנועה האנרכיסטית, ניסה להתנקש בחייו של הנרי קליי פריק, תעשיין עשיר שהיה מעורב במחלוקת מרה עם עובדי מתכת בהומסטד, פנסילבניה.
איגוד העובדים המאוחד של עובדי הפלדה והמתכת קרא לחבריו לשבות במפעל הפלדה בהומסטד, בבעלות פריק ואנדרו קרנגי.
השובתים התבצרו במפעל ונעלו את הבעלים בחוץ.
פריק החליט את ההחלטה השנויה במחלוקת, לשכור 300 שוברי שביתה מחברת השמירה פינקרטון, שהגיעו חמושים במטה לגרש את השובתים ולקחת בחזרה את השליטה על המפעל.
כאשר הגיעו, השובתים חיכו להם וקרב עקוב מדם התרחש במקום.
10 אנשים נהרגו ו-60 נפצעו לפני שמושל הכריז של משטר צבאי.
ברקמן, עם הידע של אהובתו, אמה גולדמן, והעזרה של חבריו, תכנן לרצוח את פריק בניסיון התנקשות, כנקמה על ניסיונו לשבור את השביתה.
לאחר שנכנס למשרדו של פריק, ירה ברקמן 2 יריות, ופספס את הירייה השלישית כאשר עוזרו של פריק תפס את ידו.
פריק וברקמן החלו להיאבק על הרצפה, וברקמן הוציא כלי מתכת חד, ודקר את פריק 4 פעמים ברגלו.
למרות שנפצע קשה, פריק שרד את ההתקפה.
ברקמן הורשע בניסיון לרצח ונשפט ל-22 שנה בכלא, מהן הוא ריצה 14 שנה, מהן שנים רבות בבידוד.
למרות שאמה גולדמן הייתה מודעת למזימת ההתנקשות, וככל הנראה עזרה בשלבי התכנון, קושרי הקשר האחרים סירבו לספק ראיות נגדה, והיא לא נשפטה עקב חוסר ראיות.
החלטתו של ברקמן להתנקש בפריק בוקרה על ידי לא אחר מאשר מורהו, יוהאן מוסט, שרמז שמטרת פעולתו של ברקמן הייתה לעורר סימפתיה כלפי פריק עצמו.
גולדמן זעמה על ההאשמה הזו, והכתה בו בשוט בזמן הרצאה שנתן, בה הוא סירב להתנצל על האשמותיו.
ברקמן שוחרר מהכלא במאי 1906.
לאחר שחרורו, ברקמן, שהיה במצב נפשי קשה, הצטרף לגולדמן כאחת מהדמויות האנרכיסטיות המובילות בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית.
בשלב מאוחר יותר הוא כתב ספר על שנותיו בכלא בשם "זכרונות הכלא של אנרכיסט", שלטענתו עזר לו להחלים מהחוויה בכלא.
בשנים 1908–1915, עזר ברקמן לגולדמן עם המגזין שלה, "אמא אדמה", וייסד את מרכז פרר בשנת 1910, על שמו של האנרכיסט הספרדי, פרנסיסקו פרר, שהיה מקום מפגש מרכזי לאנרכיסטים.
ברקמן כעס על ג'ון ד.
רוקפלר ועל המחלוקת שלו עם עובדי המכרות שכלל שביתות אלימות במכרות קולורדו.
ברקמן ואנרכיסטים אחרים הובילו מספר פעולות מחאה לאורך מאי ויוני נגד רוקפלר, שהגיעו עד לביתו בטאריטאון, והסתיימו באלימות, מעצרים ומאסרים של מספר אנרכיסטים.
התגובה הקשה של המשטרה על המחאות בטאריטאון הובילו למזימה להטמין פצצה בביתו של רוקפלר.
ביולי 1914, שלושה מחבריו של ברקמן החלו לאסוף דינמיט שהם רכשו ברוסיה, ואכסנו אותו בדירה של חברה נוספת, לואיז ברגר.
מספר פגישות נערכו במרכז פרר, בה הם תכננו תוכנית בה שלושת החברים יטמינו פצצה בביתו של רוקפלר בטאריטאון.
מדיווחים מאוחרים יותר, שלושתם נפגשו עם ברקמן במרכז פרר לפחות פעמיים במטרה לדון במזימה.
על פי מקורות מסוימים, ברקמן ניהל את התוכנית, והיה היחידי מבין החמישה שהיה לו ניסיון בפעולה שכזו.
עקב תקופת המבחן שלו על ניסיון ההתנקשות בהומסטד, בחר ברקמן להישאר מאחורי הקלעים, ולא לקחת חלק פעיל בהטמנת הפצצה.
מאוחר יותר הכחיש ברקמן כל קשר או ידע על התוכנית.
בשעה 9 בבוקר, ב-4 ביולי, ברגר עזבה את דירתה והלכה למשרדי "אמא אדמה".
רבע שעה מאוחר יותר, פיצוץ נשמע בדירתה, וזעזע את האזור כולו, שהיה קרוב מאוד למרכז פרר.
עוברי אורח חזו במטר של חצץ ופסולת שנפלו לרחוב.
שלוש הקומות העליונות של הבניין נהרסו מהפיצוץ, בעוד שרידים נפלו על גגות הבתים ברחובות הסמוכים.
חתיכות גדולות של רהיטים נזרקו למרחק של מאות מטרים עקב עוצמת הפיצוץ.
הפצצה שיועדה לרוקפלר, התפוצצה בדירת ברגר, והרגה את שלושת החברים האחרים ואישה נוספת ששכרה דירה בבניין, ושככל הנראה לא היה לה קשר למזימה.
20 אנשים נוספים נפצעו, ו-7 מהם אושפזו בבית חולים.
ברקמן הגיע להלווייותיהם של חבריו, ואז נעלם מעין הציבור, על אף שהמשיך לעבוד ב"אמא אדמה".
בשנים 1916–1917, פרסם ברקמן מגזין אנרכיסטי משלו בסן פרנסיסקו בשם "הפיצוץ", ולאחר מכן הצטרף שוב לגולדמן ב"אמא אדמה".
בזמן זה, ברקמן גם הרצה ולימד, עזר לארגן תנועות עובדים, התסיס כנגד המעמד העליון, נאבק למען זכויות אזרח, והמשיך להיפגש עם אנרכיסטים ופעילים רדיקלים אחרים.
החל משנת 1914 ברקמן וגולדמן התנגדו למלחמת העולם הראשונה, וכאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה ב-1917 הם נאבקו נגד הגיוס.
עקב מאבק זה, נשפט ברקמן לשנתיים בכלא בשל הפרת "חוק הריגול".
לאחר פשיטות פלמר, ברקמן וגולדמן גורשו מארצות הברית לברית המועצות יחד עם פעילים רדיקליים נוספים, עקב קשריהם עם אנרכיסטים אחרים והצהרותיהם נגד המלחמה, ובמסגרת "חוק הרחקת האנרכיסטים".
הנרי קליי פריק נפטר ב-2 בדצמבר 1919, בגיל 70. באותו ערב, גולדמן וברקמן התארחו במסיבת פרידה בשיקגו, לפני גירושם מהמדינה.
בארוחה שנערכה לכבוד התנועה האנרכיסטית, עיתונאי ניגש לברקמן, סיפר לו על מותו של פריק ושאל אותו מה יש לו להגיד עליו.
ברקמן התייחס לגירושו הקרב מארצות הברית וענה: "הוא גורש על ידי אלוהים...
אני שמח שהוא עזב את המדינה לפני".
ברקמן וגולדמן תמכו בבולשביקים כאשר עלו לשלטון במהפכת אוקטובר.
אך במהלך השנתיים בהם שהו ברוסיה, הם בהדרגה החלו להתנגד למשטר הקומוניסטי, עקב אופיו הדכאני.
בין היתר, הם עזרו לאסירה הנמלטת האנרכיסטית פאניה ברון למצוא מחסה.
דיכוי מרד קרונשטאדט היה הקש האחרון, שבעקבותיו ברקמן וגולדמן עזבו לגרמניה.
בשנים שלאחר מכן, ברקמן וגולדמן הובילו את ההתנגדות האנרכיסטית למפלגה הקומוניסטית, אותה הם ראו כבגידה במהפכה.
למרות שהצליחו להשפיע על התנועות האנרכיסטיות שלא להשתתף באינטרנציונל השלישי שנשלט על ידי הבולשביקים, השפעתם על יתר השמאל בעולם הייתה חלקית.
הם ניסו לפרסם מאמרים רבים בעיתונות השמאלנית, אך מרבית העיתונים הסוציאליסטים סירבו לפרסם כל דבר שעלול לפגוע באמון בממשלה הרוסית.
כתוצאה מכך, פרסם ברקמן ב-1925 את "המיתוס הבולשביקי" – דיווח על זמנו ברוסיה וההתפכחות ההדרגתית שלו מהבולשביקים.
הספר מוערך הן בשל ערכו הספרותי והן בשל ערכו התיעודי.
ברקמן בילה את שנותיו האחרונות בצרפת, ועבד כעורך ומתרגם.
הוא לא התקבל יפה על ידי הממשלה הצרפתית, שהייתה מודעת לעברו ושלחה לו צווי גירוש לעיתים קרובות.
עבודתו העיקרית בתקופה זו הייתה הספר "עכשיו ואחר כך: הא"ב של אנרכיזם קומוניסטי, שפורסם ב-1929. הספר הפך לאחד הספרים המוכרים ביותר המהווים מבוא לאנרכיזם.
ברקמן סבל מבריאות לקויה, ובפברואר ובמרץ 1936, עבר שני ניתוחים בבלוטת הערמונית.
הוא התאושש מהניתוח בניס, ונאלץ להיות ממומן על ידי חברים, ותלוי בחברתו שטיפלה בו, אמי אקסטיין.
בשעות המוקדמות של 28 ביוני 1936, כאשר לא יכל כבר לסבול את הכאבים של מחלתו, ברקמן ירה בעצמו באקדח, אך היריה לא הרגה אותו.
הכדור נעצר בעמוד השדרה שלו, ושיתק אותו.
אמה גולדמן מהרה לניס, על מנת להיות לצדו.
הוא שקע בתרדמת באותו אחר הצהריים, ונפטר באותו הלילה.
ברקמן נפטר שבועות לפני תחילת מלחמת האזרחים בספרד, שהייתה הדוגמה המוצלחת ביותר בתקופה המודרנית למהפכה אנרכו-סינדיקליסטית.
ביולי 1937, כתבה גולדמן שאם ברקמן היה רואה את התגשמות העקרונות שלו בספרד, הדבר היה מחיה אותו ומספק לו תקווה חדשה.
אלכסנדר בריילובסקי היה פסנתרן רוסי-צרפתי ממוצא יהודי, שהתמחה ביצירותיו של פרדריק שופן.
לעיקר פרסומו זכה בשנים שבין מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
בריילובסקי נולד בקייב, אוקראינה, אז באימפריה הרוסית, למשפחה יהודית (אם כי על פי מקורות מסוימים היה פולני).
הוא החל את לימודי הפסנתר אצל אביו, פסנתרן מקצועי, ולמד בקונסרבטוריון של קייב, שם סיים את לימודיו עם מדליית זהב בשנת 1911. בין 1911 ל-1914 למד בווינה אצל תאודור לשטיצקי ואצל פרוצ'ו בוזוני בציריך והיה לאזרח צרפת בשנת 1926.
הופעתו הראשונה בקונצרט פומבי הייתה בפריז בשנת 1919. את הקלטותיו הראשונות עשה בברלין בשנים 1928 עד 1934 (בתקליטי 78).
בשנת 1938 הקליט בלונדון לחברת "HMV".
תקליטיו הבאים נעשו בחברת RCA ויקטור ולבסוף, בשנות ה-60', בחברת CBS.
לצד תפוקתו העצומה ביצירות שופן, כלל ברפרטואר שלו גם את רחמנינוב, סן-סנס, ליסט, דביסי ועוד.
בריילובסקי היה הראשון לנגן מחזור שופן שלם בשנת 1934 בפריז, ובחלק מן הרסיטל ניגן בפסנתר של המלחין עצמו.
בהמשך הגיש עוד שלושים רסיטלים מיצירות שופן, בניו יורק בשנת 1938 ואחר בפריז, בריסל, ציריך, מקסיקו סיטי, בואנוס איירס ומונטוידאו.
בשנת 1960 החליט לחדש את המחזורים בבריסל ובפריז.
נגינתו כבר לא הייתה בשיאה בשלב זה, אך היו בה עדיין מן הניואנסים המרהיבים שאפיינו אותה בעבר והשליטה הכללית בכלי.
אלכסנדר בריילובסקי מת בניו יורק בגיל 80, מסיבוכים של דלקת ריאות.
בסוף שנות החמישים בקר בישראל ונגן את הקונצרט השני של רחמנינוב
אלכסנדר ג'ורג'ביץ' (בסרבית: Aleksandar Đorđević או Александар Ђорђевић; נולד ב-26 באוגוסט 1967 בבלגרד) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל סרבי.
כיום משמש כמאמנה של נבחרת סין.
ג'ורג'ביץ' החל לשחק כנער בקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
ב-1983 עבר ליריבה העירונית, פרטיזן, ושיחק בשורותיה במשך שש עונות, במהלכן זכתה הקבוצה פעמיים באליפות יוגוסלביה, פעמיים בגביע המדינה, פעם אחת באליפות אירופה (1992) ופעם אחת בגביע קוראץ'.
הוא שיחק שתי עונות באולימפיה מילאנו עמה זכה בגביע קוראץ', ושתי עונות בפורטיטודו בולוניה.
המגזין האיטלקי "סופרבסקט" בחר בו פעמיים ברציפות ל"מר אירופה", תואר שהוא מעניק מדי שנה לשחקן הטוב באירופה לפי בחירתו.
את עונת 1996/97 פתח ג'ורג'ביץ' במדי פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, אך שיחק בשורותיה שמונה משחקים בלבד, ועזב לאחר חודשיים.
הוא השלים את העונה בברצלונה, ונשאר בה שתי עונות נוספות, באחרונה שבהן זכתה הקבוצה בגביע קוראץ'.
ב-1999 עבר לשחק במדי יריבתה של ברצלונה, ריאל מדריד.
בקבוצה זו שיחק במשך שלוש עונות, ובשנת 2000 זכה עמה באליפות ספרד.
ב-2003 שב ג'ורג'ביץ' לאיטליה, הפעם לקבוצת סקאבוליני פזארו.
הוא שיחק בקבוצה זו במשך שתי עונות, בטרם שב לאולימפיה מילאנו, בגיל 38, ובה סיים את הקריירה.