tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארתור דאב נפטר ב־23 בנובמבר 1946. הוא נקבר בבית הקברות בכנסיית סנט ג'ון בנמל קולד ספרינג, ניו יורק.
הלן טור נפטרה בשנת 1967. בשנת 1979, עבודותיה ויצירותיו של דאב נתלו יחד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
נכדתו של ארתור דאב היא האמנית האינטראקטיבי טוני דאב.
ארתור תומאס האנט (; 17 בפברואר 1884 – 18 במרץ 1966) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלה השביעי של מדינת ניו מקסיקו.
האנט נולד ב-17 בפברואר 1884, בעיר ליונס שבמדינת ניו יורק, לוויליאם ומרי מקארתי.
עם סיום תקופת התיכון, החל ללמוד באוניברסיטת סירקיוז, עד שנת 1910. בשנה העוקבת עבר לגאלופ שבניו מקסיקו, שם עסק בעריכת דין.
במרוצת השנים מונה לעורך הדין הראשי של העיר, ואף כיהן כראש עירייתה במשך ארבע שנים.
ב-13 באוגוסט 1913 נישא האנט ללואיז ווסטפאל, בתם של ויליאם ואסטלה.
בשנת 1920 ניהל את משלחת ניו מקסיקו לכנס הדמוקרטי הלאומי בסן פרנסיסקו.
לאחר שכיהן כחבר בוועדת הכבישים הממלכתית כשנתיים, נבחר האנט לתפקיד מושל המדינה.
הוא כיהן בתפקיד זה שנתיים.
במרוצת כהונתו נסלל כביש 66, שהקל על תחבורת האזור.
בנוסף לניו מקסיקו, שירת הכביש את קליפורניה, אריזונה, טקסס, אוקלהומה, קנזס, מיזורי ואילינוי.
הוא נפטר ב-18 במרץ 1966, בעיר אלבקרקי.
ארתור דנצ'יק הוא מיליארדר יהודי אמריקאי.
ייסד יחד עם ג'פרי יאס וג'ואל גרינברג את "הקבוצה הבין־לאומית סוסקהאנה" שעוסקת בסחר במניות, אופציות, נגזרים סחורות ועוד.
הוא נמנה עם התורמים הגדולים של מכוני מחקר ליברטריאניים, פוליטיקאים, וגופים ימניים שמרנים בארצות הברית ובמדינות נוספות.
בשנות ה־70 למד דנצ'יק ביולוגיה באוניברסיטת בינגהמטון במדינת ניו יורק והמשיך ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת אריזונה.
ב־1979, לאחר סיום לימודיו, עבר, יחד עם חברו לספסל הלימודים ג'פרי יאס, ללאס וגאס, שם עשה את הונו הראשון בהימורים תוך יישום שיטות מתמטיות שלמד באוניברסיטה.
ב־1985 עברו השניים לשיקגו ובעזרת אותן טכניקות מתמטיות הימרו על מרוצי סוסים.
בעקבות זכייה באותה שנה של דנצ'יק וחברו יאס ב־764 אלף דולר נאסר עליהם להמשיך להשתתף ולהמר במסלולי מרוצים.
עם הידע, הניסיון בהימורים, ההון שצברו השניים ובסיועם של חמישה עמיתים שהכיר דנצ'יק באוניברסיטה, הוא ייסד ב־1987 את "הקבוצה הבין־לאומית סוסקהאנה" (SIG - Susquehanna International Group).
דנצ'יק מחזיק כ־19% ממניות חברת סוסקהאנה והונו נאמד ב־7.5 מיליארד דולר.
לפי "פורבס" הוא נמצא במקום 104 בין עשירי העולם.
הקבוצה הבין־לאומית סוסקהאנה היא חברת השקעות פרטית שנוסדה ב־1987 מכספם של המייסדים והבעלים דנצ'יק, יאס וג'ואל גרינברג.
כבר בשנת הקמתה הרוויחה החברה כ־30 מיליון דולר מקניית אופציות מכר שזינקו במהלך התרסקות הבורסה ביום שני השחור.
המטה המרכזי של החברה ממוקם בבלה קינווד שבפרברי פילדלפיה, פנסילבניה ויש לה סניפים ברחבי העולם שבהם מועסקים כ־2,000 עובדים.
החברה עוסקת בסחר באופציות, נגזרים, הלוואות, סחורות, קרנות הון סיכון, קרנות השקעה פרטיות, מסחר במטבעות קריפטו ועוד.
אחת ההשקעות המוצלחות של סוסקהאנה הייתה כשהשקיעה בשנת 2012 חמישה מיליון דולר בחברת ByteDance תמורת 15% ממניות החברה.
בייטדנס פיתחה מאוחר יותר את אפליקציית "טיקטוק" והעלתה את שווי המניות שבידי סוסקהאנה ל־15 מיליארד דולר.
לפי הוול סטריט ג'ורנל נכון ל־2019 שווי החברה הוא כ־80 מיליארד דולר.
בארצות הברית דנצ'יק תורם לאישים וארגוני הימין השמרני בארצות הברית ומדינות נוספות.
את תרומותיו מבצע דנצ'יק דרך "קרן קלואז" (Claws foundation) שאותה הקים עם שותפו, ג'פרי יאס.
דנצ'יק חבר בוועד של "Institute for Justice" , המקדם רפורמות הפרטה בארצות הברית על ידי פנייה לבית המשפט העליון במדינה, והיה חבר בהנהלת מכון קאטו.
בישראל דנצ'יק נחשב כתורם עיקרי לפורום קהלת.
כל תרומותיו של דנצ'יק עברו מ"קרן קלוז" דרך הקרן המרכזית לישראל, התורמת העיקרית של קהלת.
תחקיר שפורסם ב־2023 חשף כי מ־2020 עברו התרומות מ"קרן קלואז" לקרן המרכזית לישראל דרך קרן בשם "קרן המחקר סילבר ואלי" (Silver Valley Research Foundation) העוסקת ב"מחקר רפואי וחינוך הציבור לקידום מחקר רפואי" ומנוהלת על ידי הגוף המנהל גם את "קרן קלואז".
באוגוסט 2023, על רקע ההפגנות נגד הרפורמה המשפטית, הודיע דנצ'יק שיפסיק את תמיכתו "במכוני מחקר בישראל, בכלל זה גם פורום קהלת".
להודעתו קדמו הפגנות ומחאות נגד תרומתו לפורום קהלת.
תרומתו למכון הרטמן בעינה עומדת, וגם נחשב כתורם מרכזי של המכללה למדינאות אף שזו אינה מוגדרת כמכון מחקר.
דנצ'יק מתגורר בפילדלפיה ואינו נשוי.
ארתור האזנפלד (במקור אלפרד האזנפלד, בהונגרית: Hasenfeld Artúr; סליאצ'פירדה, 21 ביולי 1870 – בודפשט, 7 בינואר 1941) היה רופא יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, רופא פנימי, קרדיולוג, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא בנו של מנו האזנפלד.
אלפרד האזנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו האזנפלד ושל קמילה קפיך.
לאחר קבלת התואר ברפואה, הוא יצא למסע לימודים ארוך ובילה שנים בווינה ובברלין במרפאות פנימיות.
בשנת 1906 קיבל הסמכה פרטית להוראה (לא חלק מהסגל) בפתולוגיה וברפואה של מחלות לב אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1901 הפך תחילה לרופא רגיל ואחר כך לרופא ראשי של בית החולים ארז'בט בבודפשט.
משנת 1913 הפך לרופא הראשי של כל בתי החולים לרפואה פנימית בגדה השמאלית של הדנובה (פשט).
הוא שירת בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר עיטורים.
ב-1926 מונה ל"יועץ בריאות ראשי", ושנתיים לאחר מכן לפרופסור חוץ באוניברסיטה.
מחקרי המומחיות שלו עוסקים במחלות לב.
אשתו הייתה שרולטה אולמן (1880–1945) מברנאוואר (משפחת האצולה והברון אולמן בארנאוואר היא אחת ממשפחות האצולה היהודיות-הונגריות), בתם של יועץ מועצת החצר אמיל אולמן ושל קטלין אולמן, לה נישא ב-10 בינואר 1903 בבודפשט.
בשנת 1919, הוא ואשתו, ככל הנראה, המירו את דתם לאמונה הקתולית (אין תיעוד ואין מקורות).
בעלה עורך הדין ד"ראישטוואן יוז'ף הורבאט.
ריפוי מחלות לב (בודפשט, 1904)
הרב ארתור גייר (בהונגרית: Geyer Artúr; בודפשט, 13 בפברואר 1894 – בודפשט, 6 בספטמבר 1976) היה רב הונגרי, ביבליוגרף, חוקר של השואה בכלל ושואת יהדות הונגריה בפרט, היה הרב הראשי של בודה (הצד המערבי של בודפשט בעלת אוכלוסייה של כ-400,000 תושבים).
ארתור גייר נולד כבנם של שעיה (ישעיהו) גייר (1864–1944), רואה חשבון וסוחר ספרים, ושל רגינה גראדנביץ (1865–1917).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטורט במדעי הרוח ב-1916. כותרת עבודת הגמר שלו בבית המדרש הייתה "השפעת כלאם על ספרות תקופת הרב סעדיה גאון ואחריה".
כעבור שנתיים קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
תחילה עבד כסוחר יין ולאחר מכן החל את קריירת ההוראה שלו.
תחילה מורה לדת בתיכון, ולאחר מכן מורה בגימנסיה היהודית של בודפשט, שם לימד לימודי דת.
מייד לאחר הסמיכה הוא עבד תחילה כרב בעיר גיור ב-1920 ובדברצן בשנים 1921–1922. לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בעבודת הארגונים ציוניים לארגון העלייה, בגינה נעצר ב-1946 באשמת שווא.
משנת 1951 היה הספרן הראשי של בית המדרש לרבנים בבודפשט ונתבקש על ידי הרב אלכסנדר שייבר לאסוף ולארגן את היצירות והמקורות הספרותיים, האמנותיים והעיון שהתפרסמו עד לאותה נקודה על השואה בהונגריה.
היצירה החלוצית שכתב, שהתפרסמה בסיוע ועידת התביעות החומריות היהודיות (Conference of Jewish Material Claims), הייתה נקודת מוצא חשובה לחקר ההיסטוריה ואירועי השואה בהונגריה, אך היא נאסרה על ידי השלטונות מיד לאחר פרסומה וכל העותקים שכבר הודפסו נגרסו.
בסך הכל נותרו שני עותקים שנעולים כיום בקפדנות בספרייה הלאומית על שם סצ'ני ובספריית המרכזית על שם ארווין סבו בעיר הבירה.
משנת 1957 היה גייר רב מחוז אובודה.
בבית הכנסת בדרך פרנקל לאו, הוא ארגן תלמוד תורה בעיקר עבור תלמידי תיכון ואוניברסיטאות, שם קרא לא פעם לחינוך החילוני לעזור להעביר ולהבין את המסורת הדתית.
בסוף שנות השישים פורק התלמוד-תורה מסיבות פוליטיות, גייר הואשם בציונות ונעצר יחד עם כמה מתלמידיו.
ב-24 בינואר 1965 מונה כרב הראשי של בודה בחדר מועצת מחוז בודה של הקהילה היהודית של בודפשט.
אשתו הייתה ארז'בט קפש, בתם של האדריכל אימרה קפש ושל אוטיליה פרידלר.
הם נישאא ב-30 באוגוסט 1928 בארז'בטווארוש, בודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
עבודת הגמר בבית המדרש השפעת כלאם על ספרות תקופת הרב סעדיה גאון ואחריה (1916)
עבודת דוקטורט "משה מנדלסון ופרידריך השני, מלך פרוסיה (1918)
אגדות ומעשיות מההיסטוריה היהודית (1929)
ביבליוגרפיה של רדיפת יהודים על ידי הפשיזם בהונגריה 1945–1958 (בודפשט, 1958)
ארתור פרונו היין היה איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
היין נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית ב-12 במרץ 1788, והיה בנם של ויליאם היין, בעל מטעים בשפלה, ואשתו אליזבת פרונו.
היין היה ממוצא אנגלי והוגנוטי צרפתי.
הוא למד לימודים קלאסיים ולאחר מכן היה מעורב בעסקים.
ארתור היין החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1807. כשהפריגטה "צ'ספיק" הותקפה, השיג מינוי כלוטננט ראשון ברגימנט דרגונים קלים, בפיקודו של קולונל וייד המפטון גיבור מלחמת העצמאות.
בשנת 1809 נשלח על ידי המפטון למיסיסיפי, שם הניח את הבסיס לקריירה המאוחרת שלו.
הוא לחם בקרב סאקטס הארבור, הועלה לדרגת מייג'ור על גבורתו בקרב, ליווה את גנרל וילקינסון במורד נהר סנט לורנס במסגרת התוכנית לתקוף את מונטריאול ושירת גם תחת גנרל בראון.
בשנת 1814, מונה למפקח כללי עם פקודה להצטרף לגנרל אנדרו ג'קסון באומת קריק.
בהיעדרו של קולונל באטלר, שימש גם כעוזר מפקח כללי.
ג'קסון שלח אותו לפורט מונטגומרי לארגן כוחות לצורך תקיפת פנסקולה.
במהלך הסתערות על העיר, היה קולונל היין אחד הראשונים להשתלט על סוללת אויב תחת אש כבדה.
לאחר נפילת העיר, הופקד על ניהולה.
בקרב המפורסם בניו אורלינס, היין בחר את האתר להתגוננות של ג'קסון ומילא תפקיד מרכזי בהדיפת הבריטים ובהצלת העיר, לצד מייג'ור וייד המפטון מקולומביה.
לאחר הקרב, שלח ג'קסון את היין לוושינגטון לגייס חיילים נוספים להמשך הגנת העיר, מבלי לדעת שהמלחמה כבר הסתיימה.
במהלך המלחמה, זכה היין שלוש פעמים בעיטורי כבוד על אומץ לבו.
הוא קיבל דרגת כבוד של לוטננט קולונל על אומץ ליבו בניו אורלינס.
הוא למד משפטים עם תומאס דאנקן בקרלייל שבפנסילבניה, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
הוא שירת במלחמת פלורידה כמפקד מתנדבי טנסי וב-1820 פרש מהצבא.
היין כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית והיה נציב צי ארצות הברית בים התיכון במשך חמש שנים.
הוא דחה מינוי כשגריר ארצות הברית בבלגיה, ומונה לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ג'וזיה אוונס וכיהן מ-11 במאי 1858 עד 2 בדצמבר 1858; הוא לא הועמד לבחירה לשארית הקדנציה של המושב הפנוי.
היין מת בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית ב-7 בינואר 1867 ונקבר בחצר סנט מייקל, צ'ארלסטון.
ארתור היין היה אחיו הגדול של רוברט יאנג היין, גם הוא סנאטור ומושל קרוליינה הדרומית; שהתפרסם בוויכוח ובסטר-היין על זכויות המדינות שנערך במשך מספר ימים בסנאט ב-1830. הוא היה בן דודו של אייזק היין, שנתלה על ידי הבריטים במהלך המהפכה, ודודו של המשורר והעורך פול המילטון היין.
ארתור היין נישא לפרנסס גיבסון דאנקן, בתו של תומאס דאנקן מקרלייל, פנסילבניה, שופט בית המשפט העליון של פנסילבניה (1817–1827).
הוא התחתן בשנית עם אליזבת לורה אלסטון, בתו של ויליאם אלסטון מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
בתו היחידה פרנסס דאנקן היין התחתנה עם לויד ג'יימס ביל, קצין לשעבר בצבא ארצות הברית מרוד איילנד שצידד בקונפדרציה ושירת כמפקד חיל הנחתים של ארצות הברית.
ארתור מסטיק הייד היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממדינת מיזורי, שכיהן כמושל ה־35 שלה ולאחר מכן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר.
הייד נולד בפרינסטון שבמיזורי, בנם של קרוליין אמיטי מסטיק ואיירה הייד .
הוא היה נצר למשפחה פוליטית ענפה – אביו כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיזורי, ואחיו, לורנס מ.
הייד, היה נשיא בית המשפט העליון של מיזורי.
בשנת 1899 השלים הייד את לימודיו באוניברסיטת מישיגן, שם הצטרף לאחוות דלתא אפסילון.
ב־1900 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת איווה, והחל לעסוק בעריכת דין לצד אביו בפרינסטון.
בשנת 1911 פתח סוכנות למכירת רכבי ביואיק.
ב-19 באוקטובר 1904 נישא להורטנס קלרה קלרס, ולשניים נולדה בת בשם קרוליין ס.
בשנת 1908 נבחר לראש עיריית פרינסטון, ושירת בתפקיד במשך שתי קדנציות עד שנת 1912. באותה שנה התמודד ללא הצלחה לתפקיד התובע הכללי של מיזורי מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
ב־1915 עבר להתגורר בטרנטון שבמיזורי, והמשיך לעסוק בעריכת דין ובמכירת כלי רכב.
בשנים אלו הצטרף למפלגה הרפובליקנית והחל לשאת נאומים ברחבי המדינה למען גיוס כספים עבור המפלגה.
בנובמבר 1920 נבחר הייד למושל מיזורי וכיהן בתפקידו בין השנים 1921–1925. בתחילת כהונתו הציע רפורמה מקיפה בארגון הממשל המדינתי, שכללה מיזוג תפקידים לאגפים מרכזיים.
אף שנתקל בהתנגדות מצד בכירי המפלגה הדמוקרטית, הצליח לקדם שיפורים בתחומי החינוך הציבורי, התחבורה, הפארקים, השימור הסביבתי, אכיפת החוק וחלוקת המיסים במדינה.
כמו כן, בתקופת כהונתו הותר לנשים לכהן במשרות ממשלתיות במדינת מיזורי.
לאחר סיום כהונתו שב הייד לעסוק בעריכת דין בקנזס סיטי ובטרנטון.
בשנת 1929 מונה למזכיר החקלאות של ארצות הברית בידי הנשיא הרברט הובר, ושירת בתפקיד זה עד מרץ 1933. במהלך תקופה זו מחירי התבואה החקלאית הגיעו לשפל היסטורי, התרחשה קריסת וול סטריט 1929, והחל השפל הגדול.
בתום כהונתו הממשלתית פעל הייד במסגרת הכנסייה המתודיסטית והמשיך לעסוק בפעילות פוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1935 ארגן את כנס המתודיסטים הלאומיים ובשנת 1940 נשא נאום מפתח בוועידת המפלגה הרפובליקנית של מיזורי.
הייד הלך לעולמו בניו יורק ב־17 באוקטובר 1947, לאחר ניתוח להסרת גידול סרטני.
הוא נטמן בבית העלמין אוד פלוס בטרנטון שבמיזורי.
ארתור הארי מור היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן שלוש קדנציות לא רצופות של שלוש שנים כל אחת כמושל ניו ג'רזי (1926–1929, 1932–1935, ו־1938–1941).
הוא היה המושל שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר בעידן המודרני של ניו ג'רזי, והיחיד שנבחר לתפקיד שלוש פעמים.
בנוסף, כיהן לתקופה חלקית כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בין השנים 1935–1938, לפני שהתפטר כדי להתחיל את כהונתו השלישית כמושל.
ארתור הארי מור נולד ב־3 ביולי 1877 באזור לאפאייט שבג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, והיה בנם של רוברט וייט מור ומרתה (לבית מקקומב) מור, ממוצא סקוטי־אירי.
מור, שכונה "רד" בשל צבע שערו, עזב את בית הספר בגיל שלוש עשרה כדי לעבוד כפקיד.
בזמנו הפנוי למד באופן עצמאי במכון קופר יוניון שבניו יורק, ורכש מיומנות בהנהלת חשבונות ובהקלדה.
מור החל להיות פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית המקומית בגיל צעיר, וצבר מוניטין כנואם רהוט שכונה "הנואם הצעיר מלאפאייט".
בשנת 1907 נבחר חברו הוותיק אוטו ויטפן לראש עיריית ג'רזי סיטי, ומור מונה למזכירו האישי.
בשנת 1911, לאחר מותו של מנהיג המפלגה במחוז הדסון רוברט דייוויס, מונה מור לגובה העיר.
חבר מועצת הנציבים של ג'רזי סיטי
ב־1913 אימצה ג'רזי סיטי את שיטת הניהול העירונית החדשה, ומור נבחר למועצת הנציבים הראשונה.
בתפקידו כמנהל מחלקת הפארקים והרכוש הציבורי, פעל לקידום פעילויות נופש לילדי העיר, ובמיוחד לילדים בעלי מוגבלויות.
בשנת 1931 נבנה בעיר בית הספר "A.
Harry Moore School", שהיה מהראשונים בארצות הברית שתוכננו במיוחד לצורכי תלמידים בעלי מוגבלויות.
מור גם יצר ברית פוליטית עם עמיתו פרנק הייג, ברית שתוביל את שניהם לעמדות כוח מדינתיות מרכזיות.
ב־1916 ניסה ויטפן להתמודד על תפקיד מושל ניו ג'רזי אך הפסיד ופרש מהחיים הפוליטיים.
הייג התמודד במקומו על ראשות העיר, ומור הוביל את רשימתו למועצה.
הרשימה ניצחה בבחירות של 1917, 1921 ו־1925, והייג נשאר ראש עיר במשך שלושים שנה.
במקביל, למד מור משפטים בערבים בבית הספר למשפטים של ניו ג'רזי בניוארק (כיום בית הספר למשפטים של ראטגרס), עבר את בחינות הלשכה ב־1922, וקיבל תואר במשפטים בשנת 1924.
מור, שהיה דמות בולטת בג'רזי סיטי, נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית למושל בתמיכתו של הייג, ששלט במפלגה ברחבי המדינה.
בבחירות הכלליות התמודד מור מול חבר הסנאט המדינתי ארתור ויטני, שהביע התנגדות חריפה לחוקי היובש.
אף שזכה רק בשלושה מחוזות, התמיכה העצומה שקיבל במחוז הדסון הבטיחה לו ניצחון ברור.
בתמיכתו של הייג, היה תפקידו המרכזי של מור כמושל לספק מינויים פוליטיים ומשרות לאנשי המפלגה.
אף על פי כן, הוא עבד בשיתוף פעולה עם הסנאט המדינתי הרפובליקני, ושמר על קו שמרני ומתון.
מור תמך באוטונומיה עירונית ("Home Rule"), יזם תוכניות לשיפור התשתיות, וקידם חיבור תחבורתי בין ניו ג'רזי לניו יורק באמצעות מנהרת הולנד, גשר גותאלס ומעברי אאוטרברידג'.
הוא גם קרא להרחבת כוח המשטרה המדינתית בעקבות עלייה בפשיעה.
מור לא יכול היה להיבחר ברציפות לקדנציה נוספת.
הרפובליקנים זכו בבחירות של 1928, אך עם פרוץ השפל הגדול בשנת 1929 האשימו אותם הבוחרים במשבר, מה שחיזק מחדש את מעמדו של מור במפלגה הדמוקרטית.
מור נבחר שוב למושל ברוב מוחץ – הגדול בתולדות המדינה עד אז.
בקדנציה זו התמקד בשיקום הכלכלה בעקבות השפל הגדול.
הוא קיצץ משמעותית בתקציב המדינה והעדיף סיוע ישיר לערים ולנזקקים על פני פרויקטי תשתית.
עם זאת, התנגד לגישת ה"ניו דיל" של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אף שהיה דמוקרט, משום שהתנגד להוצאה ממשלתית גדולה מדי.
בתקופתו ניהלה המדינה את פרשת חטיפת התינוק של צ'ארלס לינדברג – מקרה שזעזע את האומה.
בהוראת הייג התמודד מור לסנאט של ארצות הברית ונבחר בקלות.
אולם הוא חש חוסר נוחות בוושינגטון, תיאר את הסנאט כ"מערה של רוחות", והתנגד למספר יוזמות מרכזיות של ה"ניו דיל", כולל חוק הביטוח הלאומי.
הוא התמקד בעיקר בהבאת תקציבים ופיתוחים פדרליים לניו ג'רזי, כגון מרכז הרפואה של ג'רזי סיטי ואצטדיון רוזוולט.
מור נענה לבקשת הייג להתמודד שוב וניצח את הכומר לסטר קלי.
הבחירות היו סוערות, והוטחו בו האשמות של זיופי בחירות במחוז הדסון, אך הוא נבחר שוב בזכות תמיכת המכונה הפוליטית של הייג.
בתקופת כהונתו המשיך לפעול לשיקום הכלכלה ולפיתוח תשתיות, ניסה לקדם רפורמת מיסוי, והקים את ועדת החירום של המושל – סוכנות ההגנה האזרחית הראשונה בארצות הברית – כהיערכות למלחמת העולם השנייה.
עם סיום כהונתו בינואר 1941, פרש מהחיים הציבוריים.
לאחר פרישתו חזר מור לעיסוקו בעריכת דין.
הייג ניסה לשכנעו להתמודד שוב ב־1943, אך מור סירב.
בשנת 1945 מונה על ידי המושל וולטר אוונס אדג' לחבר במועצת החינוך המדינתית.
בשנותיו האחרונות התגורר בביתו הישן בלאפאייט, אך בילה את רוב זמנו בבית הקיץ שלו במאונט איירי, שם עסק ברכיבה על סוסים ובפעילות ציבורית.
הוא ניהל את קמפיין הבחירות של המועמד הדמוקרטי למושל, , בשנת 1949 – השנה שבה התמוטטה סופית המערכת הפוליטית של פרנק הייג בג'רזי סיטי.
מור מת ב־18 בנובמבר 1952, בגיל 75, לאחר שלקה בשבץ בזמן שנהג ברכבו עם אשתו.
הוא נקבר בבית העלמין Bayview–New York Bay בג'רזי סיטי.
Harry Moore School" שהוקם ב־1931 פועל עד היום, ומהווה חלק מאוניברסיטת ניו ג'רזי סיטי, המשמש כבית ספר מעבדה לתוכנית החינוך המיוחד של האוניברסיטה.
מור נישא לשכנתו ג'ני הייסטינגס סטיבנס ב־28 במרץ 1911. לזוג לא היו ילדים.
מור לימד שיעורי תנ"ך לגברים בכנסייה הרפורמית בלאפאייט, בעוד אשתו לימדה בבית הספר של יום ראשון.
פילדמרשל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, KG, GCB, GCH, PC, FRS היה איש צבא ומדינאי אנגלי-אירי שידוע כאחד האישים המובילים ביותר בתחום הצבא והפוליטיקה בבריטניה של המאה ה-19. ולסלי כיהן כראש ממשלת בריטניה.
התבוסה שהנחיל לנפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815 שמה אותו בשורה הראשונה של אנשי הצבא המצטיינים של בריטניה.
ולסלי נולד בדבלין למעמד הפרוטסטנטי השליט באירלנד.
ב-1787 הוא קיבל מינוי של סגן משנה (Ensign) בצבא הבריטי ושירת באירלנד כשליש האישי של שני לורד לוטננט של אירלנד בזה אחר זה.
הוא גם נבחר להיות חבר בית הנבחרים של הפרלמנט האירי.
ב-1796 הוא קודם לדרגת קולונל והשתתף בקרבות בהולנד ובהודו, שם הוא לחם במלחמתה הרביעית של בריטניה בממלכת מייסור והשתתף במצור על סרינגפטם.
ב-1799 הוא מונה להיות מושל סריגפטם ומייסור.
ב-1802 הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל וב-1803 הוא נחל ניצחון מכריע על האימפריה המראטהית בקרב אסייה.
ולסלי עלה לגדולה כגנרל במהלך מלחמת חצי האי במסגרת המלחמות הנפוליאוניות וקודם לדרגת פילדמרשל לאחר שהוביל את כוחות הקואליציה לניצחון על הקיסרות הראשונה בקרב ויטוריה ב-1813. לאחר יציאתו של נפוליאון לגלות ב-1814, הוא כיהן כשגריר בריטניה בצרפת והוענק לו תואר דוכס.
במהלך מאה הימים ב-1815, הוא פיקד על צבא הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, שיחד עם הצבא הפרוסי בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר, הביסו את נפוליאון בקרב ווטרלו.
במהלך הקריירה הצבאית שלו רשם ולסלי שיא כאשר השתתף בכ-60 קרבות.
ולסלי נודע בסגנון הלחימה ההגנתי שלו, שכתוצאה ממנו הוא נחל לא מעט ניצחונות כנגד כוחות צבאיים שהיו עדיפים עליו בגודלם, תוך שהוא ממזער את האבדות בקרב הכוחות שפיקד עליהם.
הוא נחשב לאחד מהמצביאים הגדולים ביותר בעלי התפיסה ההגנתית בכל הזמנים ורבות מהטקטיקות ותוכניות הקרב שלו עדיין נלמדות בבתי ספר צבאיים ברחבי העולם.
עם סיום הקריירה הצבאית המפוארת שלו, שב ולינגטון לחיים הפוליטיים.
ארתור ולסלי נולד למשפחה אנגלו-אירית אריסטוקרטית באירלנד כבנם השלישי מתוך חמישה בנים שהגיעו לבגרות של גארט וסלי, רוזן מורנינגטון הראשון, ושל רעייתו, אן, בתו הבכורה של ארתור היל-טרוור, ויקונט דנגנון הראשון.
כבן למשפחה כזאת הוא השתייך לעילית הפרוטסטנטית של אירלנד.
הביוגרפים שלו הסתמכו בדרך כלל על עדויות מעיתוני התקופה שעל פיהם הוא נולד ב-1 במאי 1769, היום בו הוא הוטבל.
ככל הנראה הוא נולד בביתם העירוני של הוריו ברחוב מריון העליון מספר 24 שבדבלין, כיום מלון מריון.
אך אמו אן, הרוזנת ממורנינגטון, נזכרה ב-1815 שהוא נולד בבית מספר 6 באותו רחוב.
מקומות נוספים הוזכרו כמקום לידתו, כולל בית מורנינגטון, הסמוך למלון מריון, על פי טענת אביו; בספינה; ובאחוזת המשפחה באת'אי (Athy) הסמוכה לדבלין (שנחרבה בשריפה ב-1916), כפי שולסלי עצמו הצהיר בשאלון מפקד האוכלוסין שמילא ב-1851.
ולסלי בילה את רוב תקופת ילדותו בשני הבתים של משפחתו, הראשון בית מידות בדבלין והשני טירת דנגן (Dangan Castle) שבמחוז מית'.
ב-1781 מת אביו של ארתור ובנו הבכור, ריצ'רד, ירש את תואר האצולה שלו.
ארתור ולסלי התחנך בבית ספר כנסייתי בעיר טרים (Trim) כאשר שהה בטירת דנגן, בבית הספר של מר וייט כאשר שהה בדבלין ובבית הספר בראון בצ'לסי כאשר היה בלונדון.
בדידותו שם גרמה לו לשנוא את המקום ולפיכך ניתן להטיל בספק אם הוא אכן אמר את הציטוט שמיוחס לו לעיתים קרובות: "הניצחון בקרב ווטרלו הושג במגרשי הספורט של איטון".
יותר מכך, באותה תקופה לא היו באיטון מגרשי ספורט.
ב-1785, עקב חוסר הצלחתו באיטון, יחד עם קשיים כספיים של משפחתו עקב מות אביו, נאלצו ולסלי הצעיר ואמו לעבור לבריסל.
עד לראשית שנות העשרים לחייו הוא לא בלט בהצטיינותו ובהדרגה החלה אמו להיות מודאגת בקשר לבטלנותו, באומרה: "איני יודעת מה עלי לעשות עם בני המביך ארתור".
שנה לאחר מכן התקבל ארתור לאקדמיה הצרפתית המלכותית לפרשים שבאנז'ה, שם הוא התקדם באופן משמעותי, הצטיין ברכיבה ולמד את השפה הצרפתית, ידיעה שלימים הועילה לו.
עם שובו לאנגליה בסוף שנת 1786 הוא הרשים את אמו בהתקדמותו.
למרות השינוי שחל בו לטובה, עדיין היה עליו למצוא עבודה, שכן מצבה הכספי של משפחתו לא היה שפיר, כך שבעצת אמו, ביקש אחיו ריצ'רד מהדוכס מרוטלנד, אז הלורד לוטננט של אירלנד, שישקול לקבל את ארתור לצבא.
זמן קצר לאחר מכן, ב-7 במרץ 1787 הוא קיבל מנוי של לוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-73. באוקטובר אותה שנה, בסיועו של אחיו, הוא מונה להיות שלישו האישי של הלורד בקינגהאם, הלורד לוטננט החדש של אירלנד, במשכורת יומית של עשרה שילינג, סכום כפול ממשכורתו כלוטננט משנה.
הוא גם הועבר לרגימנט ה-76 החדש שהוקם באירלנד בחג המולד אותה שנה וקודם לדרגת לוטננט.
במהלך שהותו בדבלין, היו תפקידיו חברתיים בעיקר: נוכחות בנשפים, דאגה לאורחים וייעוץ לבקינגהם.
בהיותו באירלנד הוא הרבה לקחת הלוואות בשל ההימורים בהם השתתף לעיתים תכופות, אך להגנתו הוא הצהיר ש"ידוע לי מה זה להיות זקוק לכסף, אך מעולם לא הייתי שקוע בחובות כבדים".
ב-23 בינואר 1788 הועבר ולסלי לרגימנט הרגלים ה-41, ושוב ב-25 ביוני 1789 הוא הועבר, עדיין בדרגת לוטננט, לרגימנט הדרגונים ה-12, ועל פי ההיסטוריון הצבאי ריצ'רד הולמס, הוא גם החל להיות מעורב מעט בפוליטיקה.
זמן קצר לפני הבחירות הכלליות של 1789 הוא יצא אל המחוז הרקוב של טרים כדי לנאום נגד הענקת תואר אזרח כבוד של דבלין למנהיג הפרלמנטרי של המפלגה האירית הפטריוטית, הנרי גרטן.
בהמשך הוא נבחר להיות חבר בית הנבחרים של הפרלמנט האירי מטעם מחוז הבחירה של טרים.
בשל זכות הבחירה המוגבלת באותה תקופה, הוא כיהן בפרלמנט כאשר לפחות שני שלישים מהחברים חבו את בחירתם לבעלי הקרקעות.
ולסלי המשיך לשרת בטירת דבלין והצביע עם הממשלה בפרלמנט האירי במשך השנתיים הבאות.
ב-30 בינואר 1791 הוא קודם לדרגת קפטן והועבר לרגימנט הרגלים ה-58.
ב-31 באוקטובר 1791 הועבר ולסלי לרגימנט הפרשים הקלים ה-18 ובאותה תקופה הוא החל להתקרב לקיטי פקנהאם, בתו של אדוארד פקנהאם, ברון לונגפורד השני.
קיטי תוארה כעלמה מלאה ב"עליצות וחן".
ב-1793 הוא ביקש את ידה, אך פניו הושבו ריקם על ידי אחיה תומאס, רוזן לונגפורד, שהחשיב את ולסלי כאיש צעיר, שקוע בחובות, עם סיכויים נמוכים מאוד להתקדם בחיים.
כמוזיקאי חובב שאפתן, ולסלי, אכול ייאוש מהדחייה, שרף את הכינור שלו מרוב זעם, וגמלה בו ההחלטה לשאוף לקריירה צבאית רצינית.
ב-1793 הוא קנה בכסף דרגת מייג'ור ברגימנט ה-33. כמה חודשים מאוחר יותר, בספטמבר, הלווה לו אחיו סכום נוסף שבו הוא רכש דרגת לוטננט קולונל ברגימנט.
ב-1793 נשלח הדוכס מיורק לפלנדריה כדי לפקד על חיל המשלוח הבריטי של כוחות הקואליציה שהתכוננו לפלישה לצרפת.
ביוני 1794 הפליג ולסלי עם הרגימנט ה-33 מקורק לאוסטנדה כחלק מחיל המשלוח שנשלח לתגבר את הצבא בפלנדריה.
הם הגיעו מאוחר מדי והצטרפו לדוכס מיורק כאשר הוא נסוג לכוון הולנד.
ב-15 בספטמבר אותה שנה, בקרב בוקסטל, שהתנהל ממזרח לברדה, ולינגטון, בפיקוד זמני על הבריגדה שלו, נחל את ההתנסות הקרבית הראשונה שלו.
במהלך נסיגתו של גנרל אברקרומבי אל מול פני כוחות צרפתיים עדיפים, עיכב הרגימנט ה-33 את פרשי האויב ואפשר ליחידות השכנות לסגת בבטחה.
במהלך החורף הקשה במיוחד שבא לאחר מכן, ולסלי והרגימנט שלו יצרו חלק מכוחות הקואליציה שלקח על עצמו את הגנת קו החזית לאורך נהר וול.
הרגימנט ה-33, יחד עם שאר הכוחות, ספג אבדות כבדות ממחלות ומהקור.
בריאותו של ולסלי הושפעה גם היא מהסביבה הלחה.
אף על פי שהמערכה הייתה הרת אסון, כשהצבא הבריטי נדחק מחוץ להולנד לכוון גרמניה, ולסלי למד כמה לקחים חשובים, כולל את השימוש במערכי חיל רגלים יציבים כנגד טורי אויב מתקדמים ואת היתרון של סיוע כוחות ימיים.
הוא הבין שכישלון המערכה נבע בחלקו משגיאות המנהיגים ומארגון המפקדות הגרוע.
מאוחר יותר הוא ציין שבהולנד "למדתי לפחות מה לעשות, וזהו תמיד שיעור רב ערך".
בשובו לאנגליה במרץ 1795 הוא נבחר להיות חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של טרים בפעם השנייה.
הוא קיווה לקבל את תפקיד שר המלחמה בממשלה האירית החדשה, אך הלורד לוטננט החדש, הלורד קמדן, היה יכול רק להציע לו את משרת המפקח הכללי של מועצת החימוש האירית.
ולסלי דחה את ההצעה ושב לרגימנט שלו שכעת חנה בסאות'המפטון והתכונן להפליג לאיי הודו המערביים.
לאחר שבעה שבועות בים, נאלץ הצי לשוב על עקביו עקב סערה לעיר הנמל פול שבדרום אנגליה.
לרגימנט ניתן זמן להתאושש וכמה שבועות לאחר מכן הוחלט לשלוח אותם להודו.
ב-3 במאי 1796 הועלה ולסלי לדרגת קולונל וכמה שבועות לאחר מכן הוא הפליג עם הרגימנט שלו לכלכותה.
בהגיעו לכלכותה בפברואר 1797 בילה ולסלי כמה חודשים שם לפני שנשלח למסע קצר אל הפיליפינים, שם הוא הנהיג שורה של אמצעי זהירות בתחום ההיגיינה בקרב אנשיו כדי להתמודד עם האקלים הבלתי מוכר.
בשובו בנובמבר להודו, נודע לו כי אחיו הבכור, ריצ'רד, הלורד מורנינגטון, מונה להיות מושל הודו החדש.
ב-1798 הוא שינה את האיות של שמו מווסלי (Wesley) לוולסלי (Wellesley), איות שאחיו החשיב כעתיק ונכון יותר.
כחלק מהמאמץ להרחיב את שליטתה של חברת הודו המזרחית הבריטית, פרצה ב-1798 מלחמה כנגד סולטן ממלכת מייסור, טיפו סולטן.
אחיו של ארתור, ריצ'רד הורה שכוח צבאי יישלח כדי ללכוד את סרריגפטם ולהביס את טיפו.
תחת פיקודו של הגנרל האריס, נשלח כוח של 24,000 איש למדרס כדי לחבור לכוח דומה שנשלח מבומבי במערב.
ארתור ולסלי והרגימנט ה-33 הפליגו כדי להצטרף אליהם באוגוסט.
לאחר הכנות לוגיסטיות נרחבות ויסודיות (שהפכו לתכונות הבולטות של ולסלי) יצא הרגימנט ה-33 עם הכוח העיקרי בדצמבר ונע לאורך 400 ק"מ של ג'ונגלים ממדרס למייסור.
בהוראת אחיו, במהלך המסע, ניתן לו תפקיד פיקודי נוסף, זה של היועץ הראשי של הניזאם של צבא היידרבאד, שנשלח ללוות את הכוחות הבריטיים.
מינויו זה של ולסלי גרם לחיכוך בקרב קצינים בכירים רבים, כמה מהם בכירים יותר ממנו.
חלק מהעימותים נדחו לאחר קרב מלוולי שנערך כ-32 ק"מ מסרינגפטם ובו צבאו של האריס תקף חלק ניכר מצבאו של הסולטן.
במהלך הקרב הוביל ולסלי את אנשיו בשני טורים מול פני האויב אל רכס נמוך ופקד לפתוח באש.
לאחר ירי חוזר ונשנה, שבעקבותיו הסתערו החיילים עם כידוניהם, אילץ הרגימנט ה-33, יחד עם שאר היחידות תחת פיקוד של האריס, את חיל הרגלים של טיפו לסגת.
מיד לאחר הגעתם לסרינגפטם ב-5 באפריל 1799, החל המצור על העיר וולסלי קיבל פקודה להוביל מתקפה לילית על הכפר סולטנפטה הסמוך למבצר כדי לפנות את הדרך לכוחות הארטילריה.
בשל ההכנות ההגנתיות הרציניות של האויב, ובשל החשיכה, ובתוספת הבלבול, המתקפה כשלה והכוח ספג 25 אבדות.
ולסלי נפצע קלות בברכו מכדור תועה.
אף על פי שהם תקפו מחדש ובהצלחה למחרת, לאחר שקיימו תצפיות על עמדות האויב, הפרשה השפיעה על ולסלי.
מסקנתו הנחרצת הייתה "לעולם לא לתקוף אויב מוכן ומבוצר ושעמדותיו לא נצפו לאור יום".
לווין בנטהאם בוורינג, ששירת כפקיד קולוניאלי בהודו באמצע המאה ה-19 ולאחר מכן עסק בחקר התקופה, סיפק תמונה שונה מעט:
כמה שבועות לאחר מכן, לאחר הרעשה ארטילרית כבדה, נפתחה פרצה בחומות הראשיות של מבצר ספרינגפטם.
התקפה בפיקודו של מייג'ור גנרל ביירד הבטיחה את כיבוש המבצר.
ולסלי איבטח את האגף האחורי בהציבו משמרות על הפרצה ואז מיקם את הרגימנט שלו בארמון המרכזי.
לאחר שהגיעו לאוזניו הידיעות על מותו של טיפו סולטן, היה ולסלי הראשון שהגיע למקום כדי לוודא את מותו ולבדוק את הדופק שלו.
במהלך יום המחרת, החל ולסלי לדאוג יותר ויותר בנוגע לחוסר המשמעת בקרב אנשיו, שהשתכרו ובזזו את המבצר ואת העיר.
כדי להשיב את הסדר על כנו, הוטל על כמה מהחיילים עונש מלקות וארבעה נתלו.
עם תום הקרב והמלחמה, עזב הכוח העיקרי בפיקודו של גנרל האריס את ספרינגפטם וולסלי, שהיה אז בן 30, נשאר מאחור כדי לפקד על האזור כמושל החדש של ספרינגפטם ומייסור.
ב-17 ביולי 1801 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא קבע את משכנו בארמון הקיץ של הסולטן והנהיג רפורמות במערכות המיסוי והמשפט בפרובינציה שבשליטתו כדי לשמור על סדר וכדי למנוע מעשי שוחד.
הוא גם לכד את שכירי החרב ואת הטוען לכתר דונדיה ואג, שנמלט מהכלא בספרינגפטם במהלך הקרב.
הוא שילם עבור גידולו העתידי של בנו היתום של דונדיה.
בזמן שהותו בהודו, חלה ולסלי לזמן ממושך.
בתחילה הוא לקה בשלשול קשה מהמים ולאחר מכן עלה חומו והוא לקה בזיהום עור קשה.
בספטמבר 1802 הוא קיבל חדשות טובות כאשר נודע לו על קידומו לדרגת מייג'ור גנרל.
ההודעה על קידום זה התפרסמה ב-29 באפריל, אך רק לאחר כמה חודשים הוא קיבל את ההודעה שהגיעה בדרך הים.
הוא נישאר במייסור עד לנובמבר, כאשר הוא נשלח לפקד על הצבא במלחמתה השנייה של בריטניה נגד האימפריה המראטהית.
כאשר הוא היה נחוש בדעתו שמלחמה הגנתית ארוכה תתיש את צבאו, החליט ולסלי לפעול באומץ כדי להביס את צבא האימפריה המראטהית שהייתה עדיפה עליו מספרית.
עם השלמת התכנסות צבאו, שמנה 24,000 איש, הוא פקד ב-8 באוגוסט 1803 לתקוף את המבצר הקרוב ביותר של האימפריה המראטהית.
ארבעה ימים לאחר מכן נכנע המבצר לאחר שחיל הרגלים חדר דרך הפרצה שנבעה בחומותיו עקב ההרעשה הארטילרית.
עם מעבר השליטה במבצר לידי הבריטים יכול היה ולסלי להרחיב את שליטתו דרום אל עבר נהר גודברי.
תוך כדי שהוא מפצל את צבאו לשני חלקים, כדי לרדוף ולאתר את הגוף העיקרי של הצבא המרתי, התכונן ולסלי לחבור לכוחותיו ב-24 בספטמבר.
בכל אופן, ולסלי קיבל מהמודיעין שלו מידע על מיקומו של הגוף העיקרי של הצבא המרתי, בין שני נהרות ליד הכפר אסייה (Assaye).
אם הוא היה מחכה להגעתו של הכוח השני שלו, היו המרתים מצליחים לסגת, וולסלי החליט לשגר מתקפה מידית.
ב-23 בספטמבר הוביל ולסלי את כוחותיו דרך מעבר בנהר קייטנה וקרב אסייה החל.
לאחר חציית המעבר התארגנו כוחות הרגלים מחדש לכמה טורים והתקדמו מול חיל הרגלים המרתי.
ולסלי פקד על פרשיו לתקוף את האגף של הצבא המרתי בקרבת הכפר.
במהלך הקרב נקלע ולסלי עצמו לקו האש, שניים מסוסיו נורו תוך כדי שהוא רוכב עליהם והיה עליו לעבור לסוס שלישי.
ברגע מכריע הוא קיבץ מחדש את כוחותיו ופקד על קולונל מקסוול (שבהמשך הקרב נהרג) לתקוף את הקצה המזרחי של עמדת המרתים בעוד שולסלי עצמו ניהל מתקפת רגלים כנגד האגף המרכזי של האויב.
אחד הקצינים שהשתתפו בקרב כתב מאוחר יותר על חשיבות הנהגתו האישית של ולסלי: "הגנרל היה מעורב במתרחש כל הזמן...
מעולם לא ראיתי אדם כה קר רוח ומרוכז כמוהו...
אף על פי שאני יכול להבטיח לכם, שעד שהכוחות שלנו קיבלו את הפקודה להתקדם, נראה היה שגורל היום מוטל בספק...".
כש-6,000 מרתים היו הרוגים או פצועים, האויב הוכרע, אף על פי שכוחותיו של ולסלי לא היו במצב שהם מסוגלים ללחוץ עליהם.
אבדותיהם של הבריטים היו כבדות: מתוך 409 הרוגים, 164 היו אירופאים והשאר מקומיים.
1,622 חיילים בריטים נוספים נפצעו ו-26 דווחו כנעדרים.
ולסלי היה מוטרד מהאבדות וציין שהוא קיווה "שלא אראה יותר אבדות כאלה כפי שהתנסיתי בהם ב-23 בספטמבר, אף על פי שהן היו מלוות בכזה הישג".
שנים לאחר מכן הוא ציין שקרב אסייה היה הקרב הטוב ביותר בו הוא לחם.
למרות הנזק שנגרם לצבא המרתי, הקרב באסייה לא סיים את המלחמה.
כמה חודשים לאחר מכן, בנובמבר, תקף ולסלי כוח גדול יותר ליד ארגאום (Argaum), כשהוא מוביל את צבאו לניצחון נוסף וגורם למותם של 5,000 חילי אויב מול 361 אבדות של הבריטים.
מתקפה מוצלחת נוספת על מבצר גאווילגהור (Gawilghur), שהתנהלה בשילוב הניצחון של גנרל לייק בדלהי, אילצה את האימפריה המראטהית לחתום על הסכם שלום באנז'נגאון.
ההיסטוריון הצבאי ריצ'רד הולמס העיר שלהתנסותו של ולסלי בהודו הייתה השפעה מכרעת על אישיותו ועל הטקטיקות הצבאיות שלו ולימדה אותו רבות על סוגיות צבאיות שהוכחו כחיוניות להצלחתו במלחמת חצי האי.
אלו כללו חוש משמעת חזק באמצעות תרגול וסדר, את השימוש בדיפלומטיה כדי לרכוש בעלי ברית ואת הצורך החיוני של הבטחת קווי אספקה.
הוא גם הקדיש תשומת לב גבוהה להשגת מודיעין באמצעות סיירים ומרגלים.
טעמו האישי גם הוא התפתח אז, כולל לבישת מכנסיים לבנים, טוניקה כהה, מגפי רכיבה וכובע משולש חסר שוליים, סגנון לבוש שבהמשך הפך לסמלו האישי.
בשלב זה כבר היה ולסלי מותש מהשירות בהודו והוא ציין: "שירתי בהודו זמן ארוך יותר מכל אדם אחר בכל מקום אחר".
ביוני 1804 הוא הגיש בקשה לשוב הביתה וכגמול על שירותו בהודו הוענק לו בספטמבר התואר אביר מסדר האמבט.
בעת שהותו בהודו, צבר ולסלי הון של 42,000 ליש"ט (הון עצום באותה תקופה), שכלל בעיקר דמי שלל ששולמו לו במהלך הלחימה.
עם סיום תקופת כהונתו של אחיו כמושל הודו במרץ 1805, שבו שני האחים יחדיו לאנגליה על סיפונה של אה"מ "האו" (HMS Howe).
באופן מקרי, עצר ארתור באמצע מסעו באי הקטן סנט הלנה ושהה שם באותו בית שלימים בילה בו נפוליאון את גלותו.
בחזרה לבריטניה – הפגישה עם נלסון
בספטמבר 1806 שב מייג'ור גנרל ולסלי ממסעות המלחמה שלו בהודו והוא עדיין לא היה ידוע בציבור.
הוא התייצב במשרד המלחמה וביקש לקבל על עצמו משימה חדשה.
בחדר ההמתנה הוא פגש את תת-אדמירל הוריישו נלסון, שכבר אז רכש לו מוניטין כדמות אגדתית לאחר ניצחונותיו בקרב הנילוס ובקרב קופנהגן, ושהיה אז לזמן קצר באנגליה לאחר חודשים בהם בילה ברדיפת הצי הצרפתי מטולון ועד לים הקריבי ובחזרה.
כשלושים שנה לאחר מכן נזכר ולסלי בשיחה עם נלסון, בה הוא התרשם ש"כמעט כל מאפייני הסגנון שלו הפתיעו אותי והגעילו אותי".
נלסון יצא מן החדר כדי לברר על פעילותו של הגנרל הצעיר ובשובו הוא שינה את השיחה לטון אחר וניהל איתו דיון על מלחמה, על מצב המושבות ועל המצב הגאופוליטי כשווה בין שווים.
בשיחה השנייה הזאת, נזכר ולסלי, "לא ידוע לי שמעולם ניהלתי שיחה שעניינה אותי כל כך".
הייתה זו הפעם היחידה בה השניים נפגשו.
שבעה שבועות לאחר מכן נהרג נלסון בניצחונו הגדול בקרב טרפלגר.
לאחר מכן השתתף ולסלי במסע המלחמה הכושל לצפון גרמניה ב-1805, כשהוא מפקד על בריגדה באזור נהר האלבה.
לאחר מכן הוא נטל תקופת חופשה מהצבא ובינואר 1806 הוא נבחר כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הטורית במחוז הבחירה של ריי.
שנה לאחר מכן הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה ניופורט שבאי וייט והתמנה לתפקיד המזכיר הראשי של אירלנד תחת הדוכס מריצ'מונד, הלורד לוטננט של אירלנד.
באותה עת הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית.
בעת שהותו באירלנד, הוא הבטיח שהחוקים כנגד הקתולים ייושמו במתינות.
היה זה ככל הנראה סימן לבאות לתמיכתו שנים לאחר מכן באמנציפציה לקתולים.
ולסלי היה באירלנד במאי 1807 כאשר הוא שמע על שיגור חיל המשלוח הצבאי הבריטי לדנמרק.
הוא החליט להצטרף לכוח, לפרוש מכל מינוייו הפוליטיים ומונה לפקד על בריגדת חיל רגלים שהשתתפה בקרב השני של קופנהגן שהתנהל באוגוסט.
הוא לחם בקרב קוגה (Køg), בו שבו אנשיו 1,500 איש.
ב-30 בספטמבר הוא שב לאנגליה וב-25 באפריל 1808 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ביוני אותה שנה הוא קיבל את הפיקוד על חיל משלוח של 9,000 איש.
מטרתו המקורית של כוח זה הייתה לתקוף את המושבות של ספרד באמריקה הדרומית (כדי לסייע ללוחם החירות הלטינו-אמריקאי, פרנסיסקו דה מרינדה), אך תחת זאת קיבל הכוח פקודה להפליג לפורטוגל כדי לקחת חלק במלחמת חצי האי ולחבור לכוח נוסף של 5,000 איש שהגיע מגיברלטר.
לכשהיה מוכן לקרב, יצא ולסלי מקורק ב-12 ביולי 1808 כדי להשתתף במלחמה כנגד הכוחות הצרפתיים בחצי האי האיברי וכדי לתרום מניסיונו כמפקד מיומן.
לדברי של ההיסטוריון רובין ניילנדס, "ולסלי רכש עד שלב זה את הניסיון שמאוחר יותר התבססו עליו הצלחותיו.
הוא ידע להתנהל כמפקד בכל הדרגות, ידע על חשיבות ארגון הלוגיסטיקה ועל התנהלות בסביבה עוינת.
הוא נהנה מהשפעה פוליטית והיה מודע לצורך לשמור על תמיכה מבית.
מעל הכול, היה לו ברור בהחלט כיצד, באמצעות הצבת מטרות בנות השגה והסתמכות על הכוחות שבפיקודו ועל יכולותיו, ניתן לנהל את המערכה וגם לנצח בה."
ולסלי הביס את הצרפתים בקרב רוליסה (Roliça) ובקרב וימיירו (Vimeiro) ב-1808, אך הוחלף בתפקידו מיד לאחר זה האחרון.
גנרל דרלימפל חתם אז על הסכם סינטרה, על פיו הצי המלכותי הבריטי יוציא את צבא צרפת מליסבון.
דרלימפל חתם על ההסכם על דעת עצמו וכשנמתחה ביקורת על כך בבריטניה, הוא תלה את האשמה בולסלי.
כל המעורבים הוחזרו לבריטניה ושם נפתחה חקירה רשמית בעניין.
לבסוף התברר כי ולסלי היה זה שחתם על הסכם הפסקת אש עם הצרפתים אך לא היה מעורב בהחלטה על הסכם סינטרה.
בינתיים נפוליאון עצמו נכנס לספרד בראש כוחותיו כדי לדכא את המרד.
המפקד החדש של הכוחות הבריטים בחצי האי, סר ג'ון מור, נהרג בקורונה בינואר 1809.
אף על פי שהמלחמה נגד צרפת לא התנהלה היטב מנקודת מבטם של הבריטים, חצי האי האיברי היה הזירה היחידה שבה הם, בשיתוף עם הפורטוגזים, הצליחו להציב התנגדות חזקה כנגד צרפת ובעלות בריתה.
היה זה מצב מנוגד לכישלונו של חיל המשלוח להולנד, שנוהל בצורה גרועה האופיינית לאותה תקופה.
ולסלי שלח מזכר ללורד קאסלריי בנוגע להגנתה של פורטוגל.
הוא הדגיש את קיומם של גבולותיה ההרריים ותמך בהפיכתה של ליסבון כבסיס ראשי בשל העובדה שהצי המלכותי יוכל להגן עליה.
קאסלריי והקבינט אישרו את המזכר ומינו את ולסלי כמפקד הכוחות הבריטיים בפורטוגל.
ב-22 באפריל 1809 שב ולסלי לליסבון על סיפונה של הפריגטה סורוויונט (Surveillante) לאחר שזו כמעט וטבעה.
כשהוא מביא עמו תגבורת הוא החל להכין מתקפה.
בקרב פורטו השני הוא חצה את נהר דורו לאור יום בהפתעה ועשה דרכו ליצירת מגע עם כוחותיו של המרשל ז'אן דיו דה סולט בפורטו.
כשפורטוגל מאובטחת, התקדם ולסלי אל תוך ספרד כדי לחבור לכוחותיו של הגנרל הספרדי קווסטה.
הכוחות המשולבים התכוננו לתקיפת כוחותיו של המרשל ויקטור בטלוורה ב-23 ביולי.
התקדמותו של קווסטה התעכבה ביום אחד ובשל כך התאפשר לצרפתים לסגת, אך קווסטה שלח את צבאו קדימה אל המאסף של כוחותיו של ויקטור ומצא את עצמו ניצב כמעט מול כל הצבא הצרפתי בקסטיליה החדשה, שכלל את צבאו של ויקטור עם תגבורות ממדריד ומטולדו.
הספרדים נסוגו בחיפזון ואילצו שתי דיוויזיות בריטיות לחפות עליהם.
ביום המחרת, 27 ביולי בקרב טלוורה, הצרפתים התקדמו בשלושה טורים ונהדפו כמה פעמים על ידי ולסלי במהלך היום, אך במחיר כבד של אבדות בקרב הכוחות הבריטים.
בסופו של דבר התברר כי צבאו של סולט התקדם דרומה ואיים לנתק את ולסלי מפורטוגל.
ב-3 באוגוסט נע ולסלי מזרחה כדי לחסום אותו, בהשאירו 1,500 פצועים להשגחת הספרדים, מתוך כוונה להתעמת עם סולט לפני שהתברר לו שלמעשה הכוח הצרפתי מנה 30,000 איש.
המפקד הבריטי שיגר בריגדה קלה כדי שתתפוס את השליטה על הגשר על נהר טחו באלמרז.
כשקווי האספקה מליסבון היו בטוחים לאותה עת, שקל ולסלי לחבור שנית לקווסטה, אך אז התברר לו שבעלי בריתו הספרדים נטשו את הפצועים הבריטים, הפקירו אותם לצרפתים, הפסיקו לשתף פעולה, סירבו לאפשר העברת אספקה לכוחות הבריטים והעלו את חמתו של ולסלי וגרמו לקרע בין הבריטים לבין בעלי בריתם הספרדים.
המחסור באספקה, יחד עם החשש להגעת תגבורות צרפתיות (כולל כוחות בפיקודו של נפוליאון עצמו) באביב, הביאו להחלטה בריטית לסגת בחזרה לתוך פורטוגל.
לאחר ניצחונו בטלוורה, הוענק לולסלי תואר אבירות וב-26 באוגוסט הוענק לו התואר ויקונט ולינגטון מטרלוורה וולינגטון ובנוסף הוענק לו תואר משני ברון דורו מולסלי.
ב-1810 פלש לפורטוגל צבא צרפתי חדש ומתוגבר תחת פיקודו של המרשל אנדרה מסנה.
חוות הדעת הן בבריטניה והן בחוגי הפיקוד הבריטי בפורטוגל הייתה שלילית והועלו הצעות לפנות את פורטוגל.
תחת זאת, עיכב הלורד ולינגטון את הצרפתים בבוסאקו.
לאחר מכן הוא מנע מהם לכבוש את חצי האי של ליסבון על ידי ביצוע עבודות עפר עצומות, קווי טורסו ודרס (Torres Vedras), שנבנו תחת סודיות מוחלטת ואגפיהם אובטחו על ידי הצי המלכותי.
כוחות הפלישה הצרפתיים שהיו מבולבלים וסבלו חרפת רעב, נסוגו לאחר שישה חודשים.
המרדף של ולינגטון שובש עקב סדרה של קרבות מאסף שניהל נגדו המרשל מישל נה.
ב-1811 שב מסנה לפורטוגל כדי להקל את המצור שהוטל על חיל המצב הצרפתי של העיר אלמידה, שמנה 1,400 איש, על ידי כוח בריטי-פורטוגלי שמנה כ-13,000 איש.
ולינגטון הצליח בקושי לרסן את הצרפתים בקרב פואנטס דה אונורו.
באותה עת, לחם הוויקונט ברספורד שהיה כפוף אליו מול "צבא הדרום של סולט" בקרב אלבוארה שנוהל בקיפאון הדדי רווי דם שהתחולל בחודש מאי.
ב-31 במאי 1811 קודם ולינגטון לדרגת גנרל.
הצרפתים נטשו את אלמידה והתחמקו מהמרדף הבריטי, אך המשיכו להחזיק בשני המבצרים הספרדים, סיודד רידוריגו ובדחוס, שהיו נקודות המפתח לאבטחת הדרך שעברה בין ההרים אל פורטוגל.
ב-1812 כבש ולינגטון לבסוף את סיודד רודריגו באמצעות מהלך מהיר כאשר הצרפתים נכנסו למגורי החורף שלהם והסתער עליו לפני שהם הצליחו להגיב.
לאחר מכן הוא נע במהירות דרומה, צר על מבצר בדחוס במשך חודש ולכד אותו בלילה אחד עקוב מדם.
בראותו את תוצאות ההסתערות על בדחוס, איבד ולינגטון את קור רוחו ופרץ בבכי למראה הטבח העקוב מדם שאירע בנקודת הפריצה למבצר.
כעת היה צבאו צבא של חיילים ותיקים מתוגבר ביחידות מאומנות של צבא פורטוגל.
במהלך ניהול המערכה בספרד, הוא נתקל בצרפתים בקרב סלמנקה, שם הוא ניצל טעות קטנה של הצרפתים.
ניצחון זה הוביל לשחרור מדריד.
כגמול לכך, הוענק לו התואר "רוזן ולינגטון" (Earl of Wellington) ולאחר מכן התואר "מרקיז ולינגטון" (Marquess of Wellington) וניתן לו הפיקוד על כל צבאות הקואליציה בספרד.
ולינגטון ניסה ללכוד את המבצר החיוני בבורגוס, שעמד על אם הדרך ממדריד לצרפת, אך כישלונו, שנבע בין השאר במחסור בתותחי מצור, אילץ אותו לנהל נסיגה חפוזה במחיר של יותר מ-2,000 אבדות.
הצרפתים נסוגו מאנדלוסיה והשתלבו עם כוחותיהם של סולט ושל מרמונט.
כוח משולב זה עלה במספרו על הכוח הבריטי שכתוצאה מכך נקלע לעמדת נחיתות.
ולינגטון הסיג את צבאו, הצטרף לכוח קטן יחסית בפיקודו של רולנד היל והחל לסגת לכוון פורטוגל.
המרשל סולט הכין את עצמו למתקפה.
ב-1813 הוביל ולינגטון מתקפה חדשה, הפעם כנגד קווי האספקה הצרפתיים.
הוא הכה דרך ההרים מדרום לבורגוס, טראס אוס מונטס (Trás-os-Montes) והסיט את נתיבי האספקה שלו מפורטוגל לסנטנדר שעל החוף הצפוני של ספרד.
מהלך זה הוביל לנטישת מדריד ובורגוס על ידי הצרפתים.
כשהוא ממשיך לאגף את הקווים הצרפתיים, לכד ולינגטון והכריע את צבאו של ז'וזף בונפרטה בקרב ויטוריה, הישג שעליו הוא קודם לדרגת פילדמרשל ב-21 ביוני.
הוא הוביל באופן אישי טור של כוחות כנגד הגוף העיקרי של הצבא הצרפתי, בעוד ששאר הטורים בפיקודם של סר תומאס גרהאם, רונלד היל והרוזן מדלהאוזי הקיפו את האגפים הימני והשמאלי של הצרפתים.
קרב זה היה לנושא יצירתו של לודוויג ואן בטהובן, שכונתה "ניצחון ולינגטון" או "סימפוניית הקרב" או "קרב ויטוריה" (אופוס 91).
הכוחות הבריטים שברו את השורות כדי לבזוז את העגלות הצרפתיות הנטושות במקום לרדוף אחר האויב המוכה.
אובדן משמעת קשה זה גרם לוולינגטון הזועם לכתוב את משפטו המפורסם באיגרת לשר המלחמה הרוזן מבת'רסט, "בתור חיילים מן השורה עומדים לרשותנו חלאת המין האנושי".
מאוחר יותר, כאשר חמתו שכחה, הוא הרחיב את הערתו זו כדי לשבח את האנשים שתחת פיקודו.
לאחר שכבש את המבצרים הקטנים של פמפלונה, השקיע ולינגטון את כוחותיו במצור על סן סבסטיאן, אך הוא היה מתוסכל מעקשנותו של חיל המצב הצרפתי, איבד 693 הרוגים ו-316 שבויים במתקפה כושלת על העיר והשעה את המצור בסוף יולי.
הניסיון של סולט לשחרר את המצור הבריטי על העיר נחסם על ידי הצבא הספרדי של גליסיה בקרב סן מרסיאל ואפשר לכוחותיו של ולינגטון לייצב את עמדותיהם ולהדק את טבעת המצור סביב לעיר שנכנעה בספטמבר.
לאחר מכן אילץ ולינגטון את צבאו המוכה והמושפל של סולט לנהל קרבות נסיגה אל תוך צרפת בקרב הפירנאים, בקרב בידסואה ובקרב ניבל.
ולינגטון פלש לדרום צרפת ונחל ניצחונות בקרב ניב ובקרב אורטה.
ההתמודדות האחרונה של ולינגטון כנגד יריבו סולט, התנהלה בקרב טולוז, שם הוכו הדיוויזיות של הקואליציה בהסתערותן על הביצורים הצרפתים תוך ספיגת אבדות של כ-4,600 איש.
על אף הניצחון הרגעי הזה של הצרפתים, הגיעו החדשות על תבוסתו והתפטרותו של נפוליאון וסולט, שלא ראה כל היגיון בהמשך הלחימה, הסכים להפסקת אש עם ולינגטון, שאפשר לו להתפנות מהעיר.
כמי שזכה לתהילה כגיבור הכובש על ידי הבריטים, הוענק לולסלי התואר דוכס ולינגטון, תואר שעד היום מוחזק על ידי צאצאיו.
מאחר שהוא לא שב לאנגליה לפני תום מלחמת חצי האי, הוענקו לו כל תוארי הכבוד ותואר האצולה בטקס מיוחד שארך יום שלם.
הוא קיבל גם הכרה מפרננדו השביעי, מלך ספרד שהעניק לו את התארים "דוכס סיודד רודריגו" (Duque de Ciudad Rodrigo) ו"אציל ספרד" (Grandes de España) והתיר לו להחזיק ברשותו חלק מיצירות האומנות מהאוסף המלכותי שאותם הוא הציל מידי הצרפתים.
דיוקן של ולינגטון רכוב על גבי סוס מופיע באופן בולט על גבי האנדרטה לזכר קרב ויטוריה.
האהדה כלפי ולינגטון בבריטניה הייתה בהתאם לדמותו ולניצחונותיו הצבאיים.
ניצחונו התאים היטב לתשוקה ולעוצמה של התנועה הרומנטית, עם הדגש שהיא שמה על האינדיבידואליות.
סגנונו האישי של ולינגטון הושפע מהאופנות של בריטניה באותה תקופה.
דמותו גבוהת הקומה והרזה, כובעו השחור המעוטר בנוצות והמדים בעיצוב הקלאסי שלבש עם המכנסיים הלבנים, הפכו למאוד פופולריים.
בסוף שנת 1814 ביקש ממנו ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול, לקחת על עצמו את הפיקוד בקנדה ולמלא את משימת הניצחון במלחמת 1812 כנגד ארצות הברית.
ולינגטון השיב שהוא היה יוצא לאמריקה, אך הוא האמין שהוא נחוץ יותר באירופה.
ולינגטון מונה להיות שגריר בריטניה בצרפת ואז החליף את לורד קאסלריי כמיופה הכוח של בריטניה בקונגרס וינה, שם הוא טען בתוקף שיש לאפשר לצרפת לשמור על מקומה במאזן הכוחות באירופה.
ב-2 בינואר 1815 הומר תוארו של ולינגטון כאביר מסדר האמבט לאביר הצלב הגדול של המסדר, לרגל הרחבתו.
ב-26 בפברואר 1815 נמלט נפוליאון מגלותו באי אלבה ושב לצרפת.
עד מאי הוא הצליח להשיב לעצמו את השליטה על המדינה וגרם לחידוש הקואליציה נגדו.
ולינגטון עזב את וינה לטובת מה שיקרא מערכת ווטרלו.
הוא הגיע לבלגיה כדי לקחת את הפיקוד על הצבא האנגלו-גרמני ועל בעלי בריתו ההולנדים-בלגים, שכולם היו מוצבים לצד הכוחות הפרוסים בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר.
האסטרטגיה של נפוליאון התבססה על בידוד כוחות הקואליציה וחיסול אחד מחלקיה בנפרד לפני הגעת האוסטרים והרוסים.
בעשותו כן הוא היה גורם ליתרון הכמותי של כוחות הקואליציה לאבד מערכו במהרה.
לאחר מכן הוא התכוון לשאוף להשגת שלום עם האוסטרים והרוסים.
הצרפתים פלשו לבלגיה ונפוליאון הביס את הפרוסים בקרב ליגני והמרשל מישל נה נאבק בוולינגטון בקרב קאטר ברה.
הפרוסים נסוגו כ-30 ק"מ מצפון לווברה, בעוד צבאו של ולינגטון נסוג 24 ק"מ צפונה לאתר שצוין כבר שנה קודם לכן כמועדף לניהול הקרב: הרכס הצפוני של עמק שטוח על הדרך לבריסל, מעט דרומה לעיירה וטרלו.
ב-17 ביוני ירד גשם שוטף, שהקשה באופן משמעותי על תנועת הכוחות והשפיע על מה שקרה ביום המחרת, 18 ביוני, כאשר התנהל קרב ווטרלו.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נתקל ולינגטון פנים אל פנים בנפוליאון.
לפיקודו עמד צבא בריטי-הולנדי-גרמני שמנה כ-73,000 איש, מתוכם 26,000 בריטים וכמעט 8,000 מתוכם היו אירים.
קרב ווטרלו החל במתקפת הסחה על חוות הוגומונט על ידי דיוויזיה צרפתית.
לאחר הפגזה של 80 תותחים שוגרה מתקפת הרגלים הצרפתית הראשונה על ידי הגיס הראשון בפיקודו של הרוזן ד'ארלון.
כוחותיו של ד'אלרון התקדמו דרך מרכז הכוח של הקואליציה וכתוצאה מכך כוחות הקואליציה שניצבו מול הרכס נסוגו באי סדר.
כוחותיו של ד'ארלון הסתערו על העמדה המבוצרת ביותר של כוחות הקואליציה, לה היי סנט, אך לא עלה בידם לכבוש אותה.
דיוויזיה של הקואליציה תחת פיקודו של תומאס פיקטון נתקלה בשארית כוחותיו של ד'ארלון בקרב פנים על פנים והעסיקה אותם בדו-קרב חיל רגלים שבו קיפח פיקטון את חייו.
במהלך עימות זה, שיגר הלורד אוקסברידג' שתיים מבריגדות הפרשים שלו כנגד האויב שתפסו אותו לא מוכן, דחקו אותו לתחתית המדרון ולכדו שני ניסים של נשרים קיסריים צרפתיים.
בכל אופן, המתקפה השיגה את מטרותיה מעל ומעבר והפרשים הבריטים, שנמחצו על ידי אלה הצרפתים ששוסו נגדם על ידי נפוליאון, נהדפו לאחור וספגו אבדות כבדות.
קצת לפני השעה 16:00, הבחין המרשל נה ביציאה המונית לכאורה מכוחותיו של ולינגטון.
הוא פירש את התנועה בטעות כתחילתה של נסיגה וחיפש לנצל את ההזדמנות.
באותה את עמדו לרשותו של נה עתודות חיל רגלים מצומצמות, שכן רוב כוחות הרגלים שלו היו מועסקות בהתקפה העקרה על הוגומונט או בהגנת האגף הימני של הצרפתים.
לפיכך ניסה נה לשבור את מרכז הכוח של ולינגטון רק עם מתקפת פרשים.
בשעה 16:30 לערך, הגיע הגיס הפרוסי הראשון.
בפיקודו של פרידריך וילהלם פון בילוב, הגיעו הגיס הרביעי כאשר מתקפת הפרשים הצרפתית הייתה במלוא עוזה.
בילוב שלח את הבריגדה ה-15 לחבור עם האגף השמאלי של ולינגטון באזור פרישרמונט-לה היי בעוד שסוללת תותחים של בריגדת הפרשים ובריגדת ארטילריה נוספת נשלחו לאגף השמאלי כדי להגיש סיוע.
נפוליאון שלח את הגיס של לובו לעכב את הגיס הרביעי של בילוב שהתקדם לפלסונואה.
הבריגדה ה-15 גרמה לגיס של לובו לסגת לאזור פלסונואה.
הבריגדה ה-16 בפיקודו של פון הילר התקדמה גם היא עם שישה גדודים מול פלסונואה.
נפוליאון שיגר את כל שמונת הגדודים של המשמר הצעיר כדי לתגבר את לובו, שכעת עמד מול לחץ קשה של האויב.
מתקפת הנגד של המשמר הצעיר של נפוליאון, שהיה לאחר לחימה קשה מאוד, אבטח את פלסונואה, אך גם כנגדם הופעלה מתקפת נגד והם הוצאו משדה המערכה.
בשלב זה הצטרך נפוליאון לשלוח שני גדודים של המשמר הוותיק והמשמר הקיסרי לפלסונואה ולאחר קרב אכזר עלה בידם לכבוש מחדש את הכפר.
הפרשים הצרפתים תקפו את כוחות הרגלים הבריטים כמה פעמים, כשבכל פעם הם סופגים אבדות כבדות מול אבדות מועטות של הבריטים.
נה עצמו נפל מסוסו ארבע פעמים.
בסופו של דבר היה ברור, אפילו לנה, שהפרשים לבדם לא יכולים להשיג הרבה.
באיחור רב הוא ארגן מתקפה משולבת, כשהוא עושה שימוש בדיוויזיה של בולו וברגימנט של טיסו מהדיוויזיה של פוי מהגיס השני של רילי יחד עם הפרשים הצרפתים שנותרו כשירים ללחימה.
מתקפה זו נוהלו באורך אותו נתיב בו נוהלו מתקפות הפרשים הקודמות.
בינתיים, בערך באותה עת בה התנהלה המתקפה המשולבת של נה על האגף המרכזי-ימני של כוחותיו של ולינגטון, הורה נפוליאון לנה לכבוש את לה היי סנט, יהא המחיר אשר יהיה.
נה השיג את המטרה עם מה שנותר מהגיס של ד'ארלון זמן קצר לאחר שעה 18:00. לאחר מכן קידם נה את הארטילריה כלפי מרכז הכוח של ולינגטון והחל להשמיד את כוחות הרגלים מטווח קצר באמצעות קלעי קופסה.
אלה השמידו את הרגימנט ה-27 והרגימנטים ה-30 וה-73 ספגו אבדות כאלה כבדות עד שהיה עליהם להתאחד כדי ליצור כוח רגלים נראה לעין.
מרכז הכוח של ולינגטון עמד כעת על סף קריסה והתהוותה בו פרצה רחבה שהייתה חשופה למתקפה צרפתית.
למזלו של ולינגטון, היו כעת הגיסות של הצבא הפרוסי בפיקודם של פון פריך ושל פון זיטן בהישג יד.
הגיס של פון זיטן אפשר לשתי בריגדות הפרשים הרעננות של ויויאן ושל ונדלור שהוצבו באגף השמאלי הקיצוני של כוחותיו של ולינגטון לנוע ולהתייצב מאחורי המרכז המדולדל של הכוח.
הגיס של פירך התקדם אז כדי לגבות את הכוח של בילוב ויחד הם השיבו לעצמם את השליטה על פלסונואה.
שוב טוהר הציר לשרלרואה על ידי הפרוסים.
התועלת של התגבורת הזאת בעיתוי המיוחד הזה עלתה מעל לכל שיעור.
כעת תקף הצבא הצרפתי בעוצמה רבה את כוחות הקואליציה לכל אורך הקו ונקודת השיא של המתקפה הייתה בשעה 19:30 כאשר שלח נפוליאון קדימה את המשמר הקיסרי.
המתקפה נסמכה על חמישה גדודים של המשמר הקיסרי ולא על הגרנדירים או הרובאים של המשמר הוותיק.
כשהם צועדים דרך ברד של אש קלעי קופסה וירי של חיל רגלים קל וכשהם סובלים מנחיתות מספרית, 3,000 אנשי המשמר הקיסרי התקדמו מערבה מלה היי סנט ומשם התפצלו לשלושה כוחות תקיפה נפרדים.
כוח אחד, שכלל שני גדודי גרנדירים, הביס את כוחות הקו הראשון של הקואליציה והמשיך לצעוד.
הדיוויזיה ההולנדית הרעננה יחסית בפיקודו של הברון שסה נשלחה להכות בהם והארטילריה של הקואליציה ירתה ישירות לתוך השורות שלהם.
מהלך זה עדיין לא הצליח לעצור את התקדמות המשמר, כך ששסה פקד על הבריגדה הראשונה שלו לתקוף את הצרפתים שאף על פי שנהנו מעליונות מספרית, קרסו מול המתקפה.
מערבה משם, נשכבו 1,500 חיילי רגלים בריטים בפיקודו של הגנרל מייטלנד כדי להגן על עצמם מאש התותחים הצרפתיים.
עם התקדמותם של שני גדודי רובאים, החל גל התקיפה השני של המשמר הקיסרי, אך חייליו של מייטלנד התרוממו והביסו אותם במטחי ירי.
הרובאים התארגנו למתקפת נגד, אך זו הייתה הססנית.
הסתערות בכידונים של משמר חיל הרגלים שברה אותם לבסוף.
גל התקיפה השלישי, שבוצע על ידי גדוד רובאים רענן, הגיע כעת לסיוע.
חיילי המשמר הבריטי נסוגו עקב המרדף שניהלו אחריהם הרובאים הצרפתים, אך המרדף נעצר לאחר שרגימנט הרגלים הקל ה-52 תקף את האגף שלהם, המטיר עליהם אש עזה ולאחר מכן הסתער עליהם.
כתוצאה מכך גם הם קרסו.
תחושת פאניקה עברה בקווים הצרפתיים כאשר התפשטו החדשות המדהימות: "המשמר נסוג, הצילו את נפשותיכם אם אתם יכולים!" (La Garde recule.
בשלב זה ישב ולינגטון על גבי סוסו "קופנהגן" ונופף בכובעו באוויר כדי לסמן לכוחותיו להתקדם במקביל להסתערות של הפרוסים על העמדות הצרפתיות ממזרח.
כל מי ששרד אז מהצבא הצרפתי נטש את שדה הקרב באי סדר.
ולינגטון ובליכר נפגשו בפונדק La Belle Alliance, שניצב על דרך שחצתה את שדה המערכה מדרום לצפון ושם הוסכם שהפרוסים ירדפו אחרי הצבא הצרפתי הנסוג בחזרה לצרפת.
ב-20 בנובמבר 1815 נחתם חוזה פריז.
דיונים היסטוריים רבים התנהלו בנוגע להחלטתו של נפוליאון לשלוח 33,000 איש בפיקודו של המרשל גרושיי לעכב את הפרוסים, אך לאחר שהביס את ביכלר בלינגי ב-16 ביוני ולאחר שאילץ את כוחות הקואליציה לסגת בכיוונים מנוגדים, ייתכן שהשיקול האסטרטגי של נפוליאון היה הגיוני שיעלה בידיו להכות את כוחות הקואליציה המשולבים בשדה הקרב.
מנגד, האסטרטגיה של ולינגטון הייתה להמר על השארת 17,000 חיילים וכוחות ארטילריה, רובם הולנדים ובלגים, 13 ק"מ הרחק משם, בהאל, צפונית-מערבית ממונט סנט-ז'אן, למקרה שהצרפתים יתקדמו על הדרך לבריסל.
מערכת ווטרלו הובילה למספר רב של מחלוקות נוספות, במיוחד בנוגע לפרוסים.
לדוגמה, האם ההערכות של כוחותיו של ולינגטון קודם לפלישתו של נפוליאון לבלגיה בוצעה בצורה נכונה?
האם באופן כלשהו הטעה ולינגטון את בליכר או בגד בו כאשר הבטיח ולא עמד בהבטחתו להגיע ישירות לעזרתו בליגני?