tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2023 גילמה את דמותה של אירית בסרט "שבע ברכות", אותו כתבה.
באוגוסט 2019 זכתה סלע במלגת הפקה על סך שני מיליון שקלים מהקרן לקולנוע עבור סרט הקולנוע "שבע ברכות" שכתבה ביחד עם ריימונד אמסלם, מתוך 110 פרויקטים שהוגשו.
הסרט בוים על ידי איילת מנחמי והופק על ידי רונן בן טל.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2023, לאחר שזכה בעשרה פרסי אופיר מתוך 12 מועמדויות, והיה לסרט הנצפה ביותר ביום הקולנוע הישראלי באותה השנה.
סלע היא בעלים של חברת הפקה שמייצרת תוכן ומפיקה סרטים עבור חברות מסחריות, רשויות מקומיות ומשרדים ממשלתיים.
שותפה לעשייה בחברה הוא אחיה.
בשנים 2017–2018 ביימה יחד עם שי גוטסמן את העצרת המרכזית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות.
סלע היא מפיקה שותפה בסרט "שבע ברכות", בנוסף לתפקידיה כתסריטאית ושחקנית בסרט זה.
סלע נשואה לבני סקודיצקי ולהם שלושה ילדים.
בת דודתה (מדרגה שנייה) היא השחקנית ריימונד אמסלם, שהייתה שותפתה לכתיבת הסרט שבע ברכות (בו היא גם משחקת בתפקיד ראשי).
אלינור פורטסקווי-בריקדייל הייתה ציירת אנגלייה הידועה באיורי הספרים ובמספר עבודות בזכוכית צבעונית.
פורטסקווי-בריקדייל נולדה בבית הוריה, בסארי, בתם של מתיו ושרה פורטסוקי בריקדייל.
היא הוכשרה תחילה בבית הספר לאמנות קריסטל פאלאס, בהנהלתו של הרברט בון ונכנסה לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה בשנת 1896. באותה שנה הציגה גם יצירה ב, וזכתה בפרס על עיצוב קישוט לכניסה לחדר האוכל של האקדמיה.
הציור הגדול הראשון שלה היה "חיוורון האהבה האמיתית" (1899).
עד מהרה היא החלה להציג את ציורי השמן שלה באקדמיה המלכותית ואת צבעי המים שלה בגלריית דאודסוול, שם היו לה כמה תערוכות יחיד.
בהיותה באקדמיה, פורטסקיו-בריקדייל הייתה תחת השפעתו של ביאם שו (אנ') בן חסותו של ג'ון אוורט מיליי שהושפע רבות מג'ון ויליאם ווטרהאוס.
כאשר ביאם שו ייסד את בית הספר לאמנות בשנת 1911, הפכה פורטסוקי-בריקדאל למורה שם.
בשנת 1909 הזמין ארנסט בראון מגלריות לסטר סדרה של 28 איורי צבעי מים לאידיליות המלך של אלפרד טניסון, שאותם ציירה פורטסקווי-בריקדייל במשך שנתיים.
הם הוצגו בגלריה בשנת 1911, ו-24 מהם פורסמו בשנה שלאחר מכן במהדורה מפוארת של ארבע האידיליות הראשונות.
היא התגוררה במהלך רוב הקריירה שלה בהולנד פארק רואד, מול בית לייטון, שם קיימה תערוכה בשנת 1904.
פורטסקווי-בריקדייל הציגה בתערוכה הראשונה של החברה לאמנות גרפית בשנת 1921.
בהמשך עבדה גם עם ויטראז'ים.
היא הייתה נוצרייה מאמינה ותרמה עבודות לכנסיות.
בין עבודותיה הידועות ביותר הם "האורח הלא קרוי".
היא נפטרה ב־10 במרץ 1945, ונקברה בבית העלמין ברומפטון, לונדון.
איורים לספר נשים מפורסמות (1919)
אלינור לונגדן היא חוקרת ופסיכולוגית בריטית, פעילה לזכויות אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית.
לונגדן מקדמת תמיכת עמיתים בקבוצות התמיכה לאנשים עם הזיות שמיעתיות (תופעה המוגדרת על ידי הפסיכיאטריה כצורה של פסיכוזה, ופעמים רבות כסימפטום של סכיזופרניה – תיאור רפואי שלונגדן מתנגדת לו).
לונגדן היא בעלת ידע מניסיון אישי בבריאות הנפש – היא עצמה התמודדה עם הזיות קוליות מגיל צעיר, בהיותה סטודנטית בשנה א' בתואר ראשון.
היא עברה משברים נפשיים ואשפוזים במחלקות פסיכיאטריות, קיבלה אבחנה פסיכיאטרית כמי שמתמודדת עם סכיזופרניה והיא ממשיכה לשמוע קולות עד היום.
לונגדן מתייחסת לתופעה של שמיעת קולות כאל "תגובה בעלת משמעות לאירועי חיים טראומטיים, ובמיוחד אירועים מהילדות" – היא עצמה שורדת של התעללות בילדות ופגיעה מינית.
לאחר שחוותה תהליך החלמה, בסיוע משפחה וגורמי טיפול כמו גם קבוצות התמיכה של רשת שומעי הקולות , חזרה לונגדן ללימודים אקדמיים ו-10 שנים לאחר הופעת הקולות סיימה בהצטיינות תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת לידס בבריטניה.
לאחר מכן חזרה לאוניברסיטה לתואר שני ולדוקטורט בפסיכולוגיה.
לונגדן משמשת כחוקרת ביחידת מחקר השייכת לאוניברסיטת מנצ'סטר, כותבת מאמרים ומרצה על שמיעת קולות ועל טראומה והחלמה, תוך שהיא עושה שימוש בסיפור האישי שלה.
בשנת 2013 פורסמה הרצאת TED של לונגדן, אודות סיפורה האישי ואודות שמיעת קולות מנקודת מבט לא-רפואית – הרצאה שתורגמה מאז לעשרות שפות (כולל עברית) וזכתה למיליוני צפיות מרחבי העולם.
במקביל, היא ממשיכה לקחת חלק בתנועת שומעי הקולות, ובין היתר נושאת תפקיד בארגון InterVoice, ארגון המייצג שומעי-קולות ומנסה לאגד, לתאם ולספק מידע לקבוצות תמיכה של הרשת ברחבי העולם.
בשנת 2015, במהלך טקס הענקת פרס "גיבורי בריאות הנפש", עליו הכריז המשנה לראש הממשלה הבריטי באותה העת, ניק קלג, הוענק לה ציון לשבח על עבודתה.
במהלך אותו הטקס העבירה לונגדן הרצאה.
אלינור לונגדן נולדה בבריטניה, ועברה סדרת אירועים טראומטיים בילדות – לרבות התעללות מינית מתמשכת.
לדבריה, "כמו הרבה שורדים של זוועות מהסוגים האלה, עבדתי קשה, קשה מאוד כדי לנסות לקבור את העבר, ובמידה מסוימת קברתי את העבר בחיים".
היא מתארת את עצמה כנערה הישגית, מוכשרת במיוחד בהסתרת רגשותיה; אך חסרת-ביטחון ומבולבלת עמוק בפנים.
הפעם הראשונה שבה שמעה קולות הייתה בשנה א' באוניברסיטה, בהיותה בסוף גילאי העשרה.
הקול הראשון ששמעה תיאר, בגוף שלישי, את כל הפעולות שביצעה.
היא לא הוטרדה במיוחד מהקול, אך לאחר תקופה קצרה שיתפה בכך חברה ללימודים – החלטה שאותה היא מתארת היום כטעות.
החברה התעקשה שתפנה לרופא של האוניברסיטה, שלדבריה הגיב באדישות כל עוד דיברה על החרדה והלחצים שחוותה כסטודנטית בשנה א' – והתעורר בבת אחת כשסיפרה על הקולות ששמעה.
הרופא התעקש שתפנה לפסיכיאטרית, שהציעה לה ועודדה אותה להתאשפז מרצון בבית-חולים פסיכיאטרי.
לונגדן בחרה להתאשפז מתוך הבנה שהאשפוז יימשך ימים בודדים – אך הוא נמשך לבסוף 3 חודשים.
היא קיבלה אבחנה של סכיזופרניה, נרשמו לה מינונים גבוהים של תרופות פסיכיאטריות ולדבריה – היא בעיקר למדה להתייחס לעצמה כאל אשה חולה, ולמדה להתייחס אל הקולות כאל סימפטומים של מחלה מוחית שיש למגר.
על אף התרופות הקולות רק התגברו – היא החלה לשמוע יותר קולות, וכעת הם לא היו נייטרלים אלא תוקפניים ומטרידים.
האשפוז הראשון החל תקופה של שנים קשות, שבה מצבה הנפשי הלך והידרדר, היא החלה לסבול מסימפטומים נוספים כמו מחשבות פרנואידיות ולבסוף גם ניסיון אובדני.
את השינוי היא זוקפת לזכותן של מערכות יחסים עם אנשים שהאמינו בה – "נהגתי לומר שאנשים אלה הצילו אותי – אבל ממה שאני יודעת כיום הם עשו דבר חשוב יותר בכך שהעצימו אותי להציל את עצמי".
לונגדן חזרה בהדרגה לאוניברסיטה, סיימה בהצטיינות תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה, ולבסוף השלימה דוקטורט בפסיכולוגיה.
באופן הדרגתי, היא בחרה להפסיק את הטיפול בתרופות פסיכיאטריות.
בריאיון היא אמרה פעם: "אני לא נגד תרופות; אני בעד בחירה ("pro-choice")".
עבודתה המקצועית ופעילותה בתנועת שומעי הקולות
במקביל ללימודי הפסיכולוגיה, לונגדן המשיכה להיות פעילה בתנועת שומעי הקולות.
התנועה נולדה בהולנד בסוף שנות השמונים בעקבות דיאלוג בין הפסיכיאטר ההולנדי מריוס רום לבין מטופלת שלו בשם פטסי הייג, ששמעה קולות ושכנעה אותו שעליו לזנוח את ההתייחסות לשמיעת קולות כאל סימפטום שיש למגר, ולסייע לה להתמודד טוב יותר עם הקולות באמצעות התייחסות אליהם כאל חוויות בעלות משמעות.
רום סייע להייג להגיע ולהתחבר לשומעי קולות אחרים שיוכלו להעניק לה תמיכת עמיתים ולסייע לה מתוך ניסיונם האישי, וכך נולדה למעשה תנועת שומעי הקולות.
קבוצות התמיכה של התנועה הגיעו לבריטניה בעקבות ביקורים של פרופסור רום ושותפתו, הפסיכולוגית ד"ר סנדרה אשר, וכך הגיע לידיה של לונגדן הצעירה פלאייר המזמין אותה להצטרף למפגשי קבוצת תמיכה ברוח התנועה בעיר מגוריה.
לונגדן הפכה לפעילה בתנועה ונעזרה בה, ולימים גם נבחרה לתפקיד רשמי בארגון שומעי הקולות הבינלאומי InterVoice, כמרכזת שותפה של ועדת המחקר הבינלאומית של הארגון, שמטרתה לעודד מחקר על שמיעת קולות ולנסח שאלות מחקר רלוונטיות עבור העולם האקדמי.
כחוקרת, לונגדן כתבה והייתה שותפה לכתיבת עשרות מאמרים אקדמיים.
בין היתר שיתפה פעולה עם רום ואשר, הפסיכיאטר והפסיכולוגית ההולנדיים שהיו שותפים להקמת התנועה, הפסיכולוג ג'ון ריד חוקר השיקום הפסיכיאטרי מייק סלייד וחוקרים אחרים בעלי ידע מניסיון בשמיעת קולות דוגמת ג'קי דילון, יו"ר רשת שומעי הקולות של אנגליה.
עבודת הדוקטורט שלה עוסקת בקשר שבין טראומה לבין דיסוציאציה ופסיכוזה.
בשנת 2016 הצטרפה כחוקרת ליחידת המחקר על פסיכוזה – יחידה משותפת לאוניברסיטת מנצ'סטר ולאגודה בריטית בתחום בריאות-הנפש.
במסגרת תפקידה ביחידה היא אחראית בין היתר על שילובם של חוקרים בעלי ידע מניסיון אישי, ועל קבוצת ביקורת של אנשים בעלי ידע מניסיון אישי שמסייעים לחוקרי היחידה בפיתוח וגיבוש מחקריהם.
לונגדן ממשיכה להתראיין ולהשתמש בחשיפה על מנת להוביל שינוי ביחס של החברה בכללותה ושל מערכת בריאות-הנפש לשומעי קולות ולאנשים המתמודדים עם משברים נפשיים וחוויות קצה.
הרצאת ה-TED שלה, שהתפרסמה בשנת 2013, נכללה ברשימה של עיתון הגרדיאן הבריטי של "20 הרצאות הרשת שיכולות לשנות את חייכם".
בעקבות אותה הרצאת TED היא גם פרסמה ספר בהוצאת ארגון TED על חייה וחוויותיה.
פרט לאותה הרצאה היא התראיינה פעמים רבות לעיתונות.
היא שיתפה פעולה עם סרטון האנימציה זוכה הפרסים "חמלה כלפי הקולות: מעשה של אומץ ותקווה", ומקריינת אותו בקולה.
אלינור קרולי היא שחקנית ולשית.
כשהייתה בת 9 אובחנה כחולה בסוכרת מסוג 1. היא למדה בבית הספר התיכון ויטצ'רץ', והשתתפה בסדנת משחק The Workshop בקארדיף.
תפקידיה הידועים ביותר הם בדמות ת'יירי בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים", ובדמות ססילי מיורק במיני-סדרה "מלכה לבנה".
קרולי תומכת בארגון Diabetes UK התומך בחולי סוכרת בבריטניה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2010 Submarine אבי סמוטס 2014 The Tap Tap Lady ג'ניפר סרט קצר 2015 מקום ושמו ברידג'נד Bridgend לורל 2016 The Thunderers מארי Victrix ויוויאן (גבירת האגם) 2020 Glia קתרין דוורה
"ג'וני" רודניק הייתה נדבנית וחלוצת תעופה אמריקאית, שניהלה במחתרת קורס טיס של "ההגנה" בקליפורניה, השתתפה באיסוף חלפים למטוסים שהוברחו לארץ ישראל, פעולה שבעקבותיה הועמדה לדין פלילי.
שימשה הנשיאה הראשונה של איגוד המסוקים באמריקה (HAA), הנשיאה הראשונה של איגוד המסוקים הבינלאומי, בעלת בית ספר לטיסה, מדריכת טיס, בעלת עסק תעופתי, טייסת ומשחזרת מטוסים.
ייסדה את פארק האוויר של בייקרספילד ואת קרְן קופטרס בע"מ וסייעה בארגון איגוד המסוקים הבינלאומי.
נחשבה למומחית לריסוס חקלאי בעזרת כלי תעופה.
רודניק נולדה לאוסקר רודניק (1892–1959) ולליבי ברמן רודניק (1892–1951) בעיר בייקרספילד, בירת מחוז קרן במרכז קליפורניה.
היא הייתה החמישית מבין אחד עשר ילדיהם של בני הזוג.
אביה הגיע לארצות הברית כפליט מרוסיה הצארית.
הוא החל את דרכו הכלכלית כסוחר כלי בית בניו יורק.
משם עבר לקליפורניה ונישא לליבי ברמן.
בני הזוג הקימו, פיתחו וניהלו חוות בקר גדולה.
אוסקר רודניק, שהיה בהמשך בעליהן של בארות נפט ושטחי חקלאות עצומים ברחבי ארצות הברית, נחשב לאחד מעשרת האנשים העשירים בארצות הברית והיה מהתורמים הגדולים למוסדות הציוניים.
כנערה, בלטה אלינור בכשרונה כרוכבת סוסים ואף זכתה בפרסים: פעמיים, בשנים 1939 ו-1940 הוכתרה בתואר "מיס מחוז קרן".
אביה של רודניק, כמו רבים מבני דורו, לא האמין שנשים צריכות לרכוש השכלה ולכן סירב לממן לבתו לימודים אקדמיים.
אלינור, שנרשמה – למרות התנגדות אביה – לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס – UCLA, חיפשה עבודה שתעזור לה לממן את לימודיה.
היא הייתה בת 19 כאשר החלה לעבוד במטוסי דאגלס בלוס אנג'לס, בבניית מטוסים צבאיים.
גם באוניברסיטה למדה קורס במכונאות תעופה, ושני אלה יחד הביאו אותה לנסות להצטרף לטייסות שירות חיל האוויר לנשים (WASP), חיל טיס צבאי למחצה שהטיס מטוסים ומטענים במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לשחרר את הטייסים הגברים לפעילות קרבית.
בשל גילה הצעיר (מתחת לגיל 21), לא יכלה אלינור להצטרף ל-WASP ללא חתימה מהוריה.
אביה התנגד, עד שלא עמד בלחציה הבלתי פוסקים.
אלינור הספיקה אמנם להצטרף לקורס טיס בלון פיין וסילברלייק, אולם עד שהשיגה את רישיון הטיס הסתיימה המלחמה וה-WASP פורק.
כנחמה, החליטה רודניק לרכוש, בשותפות עם שניים מאחיה, מסלול טיסה ולהקים את שדה התעופה של בייקרספילד.
בשנת 1945, בגיל 22, קיבלה רודניק את אישור מועצת המפקחים של מחוז קרן לפתוח שדה תעופה פרטי משלה – "פארק האוויר של בייקרספילד".
שדה התעופה היה ממוקם בסמוך לכביש 99, על פני 485 דונם.
בהמשך, ייסדה רודניק שתיים מחברות המסוקים הראשונות בעולם "קרְן קופטרס בע"מ" בבייקרספילד, ו"רודניק מסוקים בע"מ" בניו זילנד.
ב-1948 הקימה בשדה התעופה שלה בית ספר לטיסה .
בשנת 1947 (או קודם לכן), הפכה רודניק לחברה בארגון ה-99, הארגון הבינלאומי לנשים טייסות.
גם בארגון הנשים טייסות ההליקופטרים, Whirly-Girls International, הייתה חברה.
בשנת 1955 הפכה רודניק לנשיאה האישה הראשונה אי-פעם של איגוד המסוקים הבינלאומי.
קורס הטיס של "ההגנה" בבייקרספילד
בשנת 1948 פגשה רודניק, ציונית בהשקפתה, את טדי קולק, אז שליח "ההגנה" בארצות הברית, והוא שכנע אותה לקחת חלק פעיל בבניית חיל אוויר למדינה שבדרך.
יחד תכננו לקיים בשדה התעופה של רודניק קורס טיס לישראלים, שישמשו בהמשך טייסי קרב במלחמת העצמאות שפרצה חודשים ספורים קודם לכן.
במרץ 1948 התייצבו בבייקרספילד, קליפורניה, 13 ארץ ישראלים צעירים, ששהו לצורך לימודים בארצות הברית (בהם שתי נשים – זהרה לביטוב ושרה גוברמן).
הקורס נמשך 4 חודשים בלבד, ונערך במתכונת של קורסי הטיס שהתנהלו בימי מלחמת העולם השנייה – קורס מרוכז, ביום התנסות בטיסה מעשית ובלילה לימודי תיאוריה.
הקורס נערך בחשאיות כדי שלא יתגלה ל-FBI.
בסופו של דבר ה-FBI אכן הבחין במתרחש, ורודניק העניקה לכל אחד מן החניכים כנפי טיס ודאגה שיצליחו להתחמק בשלום.
במרץ 1948, במקביל לתחילת הקורס, שיתפה רודניק פעולה עם אל שווימר, בהקמת צי מטוסים שהועמד לרשות ההגנה בארץ.
היא רכשה מטוס מעודפי המלחמה, פירקה אותו מחלקיו החיוניים, ואלה הועברו לצי המטוסים שהבריח שווימר לעזרת "שירות האוויר" בארץ ישראל.
בכך, עברה רודניק על , וב-1949 הועמדה לדין פלילי יחד עם שותפיה למעשה.
כולם הורשעו ונקנסו בגין העבירה.
רודניק נידונה לאלף דולר קנס וליום מאסר אחד.
אלינור רודניק הייתה נשואה לדייוויד פאלק, חובש לשעבר בחיל הרפואה של צבא ארצות הברית, שהפך לרופא לאחר מלחמת העולם השנייה, והיה ראש המחלקה לאורולוגיה בבית החולים הכללי של מחוז קרן בבייקרספילד.
ב-1986 העניק מפקד חיל האוויר, אלוף עמוס לפידות, מדליית הוקרה לאלינור רודניק, על תרומתה ל"שירות האוויר", שקדם להקמת החיל.
ארכיון הנשים היהודיות הקדיש את כל הפרק הראשון בפודקאסט שלהן Can We Talk?לרודניק ולטייסת זוהרה לביטוב; הפרק נקרא "הטייס של הטייס".
רודניק נפטרה בשנת 1996 בגיל 73. היא קבורה בבית העלמין גרינלאון בבייקרספילד.
על גב המצבה שלה נכתב "רוח חופשית".
במהלך חייהם הרבו רודניק ובעלה, דייוויד פאלק, לתרום למטרות פילנתרופיות, וקרנות שהקימה ממשיכות בכך עד היום, בעיקר בסיוע לסטודנטים לתארים מתקדמים.
מועדון הספורט אוטרכט אלינקוויק (בהולנדית: Utrechtse Sportvereniging Elinkwijk) היה מועדון כדורגל הולנדי מהעיר אוטרכט שהתקיים בין השנים 1919–1970.
המועדון הוקם ב-1919 בעיירה זווילאן (כיום בצפון אוטרכט) כקבוצת חובבים אשר שיחקה בליגת החובבים הרבעית, השלישית השנייה והראשונה עד להקמת ליגת העל ההולנדית שהייתה ממיסדה.
הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה, מעונת הבכורה (1956/57) ועד עונת 1960/1961 אז ירדה לליגת המשנה בה שיחקה כארבע שנים, אז שבה לליגת העל לשנתיים נוספות ונשרה פעם נוספת לליגת המשנה, בסיום עונת 1969/1970 התאחדה הקבוצה עם פ.צ אוטרכט, פלוקוס וDHSC והקימה את אוטרכט.
לאחר הקמת מועדון הכדורגל המאוחד נרשמה הקבוצה כקבוצת חובבים וכיום (2024) היא משחקת בליגה ההולנדית ה-8.
אלינור מפרובנס , בתו של רוזן פרובנס, הייתה למלכה הרעיה של אנגליה כרעייתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה משנת 1236 ועד למותו ב-1272. היא שמשה כעוצרת של אנגליה במהלך היעדרותו של המלך ב-1253.
אף על פי שהייתה מסורה לחלוטין לבעלה והגנה עליו בתקיפות במהלך המרד של סימון החמישי דה מונפור, חשו תושבי לונדון שנאה רבה כלפיה.
היה זה בשל העובדה שהיא הביאה עמה רבים מקרובי משפחתה לאנגליה בפמליה שלה.
אלו נודעו בכינוי "אנשי סבויה", והוענקו להם עמדות השפעה בממשלה ובממלכה.
באחת ההזדמנויות, הותקפה ארבה של אלינור על ידי לונדונים זועמים שהשליכו עליה אבנים, בוץ, אריחים, ביצים סרוחות וירקות.
לאלינור היו חמישה ילדים, כולל מי שלימים ימלוך כאדוארד הראשון, מלך אנגליה.
היא נודעה בשל פיקחותה, כישורי כתיבת השירה שלה והיותה מובילה בתחום האופנה.
אלינור נולדה באקס-אן-פרובאנס שמדרום לממלכת צרפת דאז, כבתם השנייה של רמון ברנגר החמישי, רוזן פרובנס, ושל ביאטריס מסבויה, בתם של טומאסו הראשון, רוזן סבויה ושל מרגריט מז'נבה.
כילדה היא קיבלה חינוך טוב ופיתחה אהבה עצומה לקריאה.
שלוש אחיותיה נישאו גם הן למלכים.
לאחר שאחותה הבכורה, מרגריט, נישאה ללואי התשיעי, מלך צרפת, החל דודן ויליאם לנהל חליפת מכתבים עם הנרי השלישי, מלך אנגליה כדי לשכנע אותו לשאת לאישה את אלינור.
הנרי שאף לקבל נדוניה בשווי של עד 20,000 מארקים של כסף כדי לקזז את הנדוניה ששילם זמן קצר קודם לכן עבור אחותו, איזבל, אך אביה של אלינור הצליח לנהל משא ומתן לאי מתן נדוניה, רק על סמך הבטחה להוריש לה 10,000 מארקים לאחר מותו.
כמו אמהּ, סבתה ואחיותיה, נודעה אלינור בשל יופייה.
שערה היה כהה ועיניה נאות.
ההיסטוריון האנגלי בן התקופה פיטר לנגטופט תיאר אותה "בתו של הרוזן, היפה ביותר מכולן".
ב-22 ביוני 1235 התארסה אלינור עם הנרי השלישי.
תאריך לידתה המשוער היה 1223. מתיו פריז תיאר אותה כמי שכבר מלאו לה 12 כאשר היא הגיעה לאנגליה כדי להינשא.
חתונתם של אלינור והנרי התקיימה ב-14 בינואר 1236. היא לא ראתה אותו לפני החתונה שהתקיימה בקתדרלת קנטרברי ונוהלה על ידי אדמונד ריץ', הארכיבישוף מקנטרברי.
לאחר שרכבו ללונדון התקיימה באותו יום תהלוכה בה בירכו נתיני הממלכה את הזוג הצעיר, ואלינור הוכתרה כמלכה הרעיה של אנגליה בטקס שנערך במנזר וסטמינסטר, שלאחריו התקיים נשף מפואר בו נכחו כל אנשי אצולת הממלכה.
כבר לאחר החתונה ואילך גברה אהבתה לבעלה.
אלינור הייתה מלכה רעיה נאמנה להנרי, אך היא הביאה עמה פמליה בה היה מספר רב מדודיה ומדודניה, שכונו "אנשי סבויה", והשפעתה על המלך וחוסר האהדה כלפיה מצד הברונים האנגלים יצרו חיכוכים במהלך תקופת מלכותו של הנרי.
דודה, ויליאם מסבויה, היה ליועץ קרוב של הנרי, ובכך החליף את מקומם של הברונים האנגלים וגרם לאי-שביעות רצונם.
אף על פי שאלינור והנרי תמכו בסיעות שונות באותה תקופה, היא נעשתה העוצרת של אנגליה כאשר הנרי יצא ב-1253 לגסקוניה.
אלינור הייתה מסורה למטרותיו של בעלה, התמודדה בנחישות עם סימון החמישי דה מונפור, וגייסה כוחות בצרפת עבור הנרי.
ב-13 ביולי 1263 הפליגה אלינור במורד התמזה, כאשר הארבה שלה הותקפה על ידי אזרחי לונדון.
אלינור תיעבה את הלונדונים, שהשיבו לה בשנאה.
כנקמה על שנאתם, היא דרשה משלטונות העיר את כל תשלומי ההחזרים שהגיעו לה על התרומה הכספית שנודעה בשם "הזהב של המלכה", וכך היא קיבלה עשירית מכל הקנסות שנגבו עבור הכתר.
בנוסף לזהב של המלכה, קנסות נוספים הושתו על האזרחים באמתלות קלות.
מתוך חשש לחייה, כאשר נזרקו לעברה אבנים, אריחי מדרכה, בוץ יבש, ביצים סרוחות וירקות, חולצה אלינור על ידי תומאס פיצתומאס, הלורד ראש העיר של לונדון, וקיבלה מקלט בביתו של הבישוף של לונדון.
ב-1272 הלך הנרי השלישי לעולמו, ותחתיו מלך בנו אדוארד הראשון, שהיה אז בן 33. אלינור נותרה באנגליה כמלכה האלמנה וגידלה כמה מנכדיה: הנרי, בנו של אדוארד, בתו אלינור, ובנה של ביאטריס, ג'ון.
ב-1274, כאשר נפטר נכדה הנרי כאשר היה בהשגחתה, שקעה אלינור באבל והורתה שליבו ייקבר במנזר גילפורד, שהוקם לזכרו.
בינואר 1275 היא גירשה את היהודים מכל אדמותיה.
באותה שנה נפטרו שתי בנותיה של אלינור שנותרו בחיים, מרגרט ב-26 בפברואר וביאטריס ב-24 במרץ.
ב-1286 פרשה אלינור למנזר אמסבורי שבוילטשייר, 13 ק"מ מצפון לסולסברי, שם היא נהגה לבקר את בנה, המלך אדוארד.
שתיים מנכדותיה, מרי מוודסטוק (בתו של אדוארד) ואלינור מבריטני, כבר היו נזירות שם, כאשר כל אחת מהן נכנסה למנזר כשמלאו לה שבע.
אלינור נפטרה ב-24 או ב-25 ביוני 1291 במנזר אמסבורי, ושם היא נטמנה.
מקום קברה לא ידוע, ובכך היא המלכה האנגליה היחידה ללא קבר מסומן.
ליבה נלקח ללונדון, שם הוא נטמן במנזר הפרנציסקני של גרייפיירס.
אלינור נודעה בשל למדנותה, פיקחותה וכשרונה בכתיבת שירה, זאת לצד יופייה.
היא גם נודעה כמי שהובילה קווי אופנה, ובמשך זמן רב ייבאה בגדים מצרפת.
היא העדיפה בד דמשק ממשי אדום ולעיתים קרובות לבשה בגד צבעוני, אבנט מכסף או זהב, שבו נדחף פגיון, והוא עוטר בזהב.
כדי לכסות את שיערה הכהה, היא חבשה כובעים.
אלינור הנהיגה באנגליה סוג חדש של כיפת נזירות, שהייתה גבוהה, "שלתוכה נסוג הראש עד שהפנים נראו כמו פרח במרחב עטוף".
כילדה פיתחה אלינור אהבה לשירי הטרובדורים, והמשיכה לגלות בהם עניין גם כשבגרה.
היא רכשה ספרים רומנטיים והיסטוריים רבים שכללו סיפורים החל מימי קדם ועד לרומנים שנכתבו בימי חייה.
אלינור הייתה הפרוטגוניסטית של "המלכה מפרובנס", רומן היסטורי פרי עטה של הסופרת הבריטית ג'ין פליידי, שיצא לאור ב-1979. היא גם הדמות הראשית ברומן "ארבע אחיות, כולן מלכות" של הסופרת שרי ג'ונס, וכן ברומנים "המלכות האחיות" של סופי פרינו, ו"גבירתי הנאווה: הסיפור על המלכה האבודה של הנרי השלישי" של ג'.
לאלינור והנרי נולדו חמישה ילדים.
נראה היה שאלינור הייתה מסורה במיוחד לבנה הבכור, אדוארד.
כאשר הוא חלה אנושות ב-1246, היא נשארה ליד מיטת חוליו במנזר בוליו בהמפשייר במשך שלושה שבועות.
היא פיקחה באופן אישי על גידולו ועל חינוכו של אדוארד.
בהשפעתה העניק הנרי לאדוארד ב-1249 את התואר דוכס גסקוניה.
נראה שילדתה הצעירה, קתרין, סבלה ממחלה ניוונית שגרמה לה ללקות שמיעה.
כאשר נפטרה הילדה בגיל שלוש, התאבלו עליה שני הוריה.
ככל הנראה ילדה אלינור ארבעה בנים נוספים שנפטרו בילדותם, אך קיומם מוטל בספק ואין שום עדות בת התקופה עליהם.
אדוארד (1307-1239), נשא לאישה ב-1254 את אלינור מקסטיליה, ולהם נולדו צאצאים, כולל יורשו, אדוארד השני.
אשתו השנייה הייתה מרגרט מצרפת, וגם להם נולדו צאצאים.
מרגרט (1275-1240), נישאה לאלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד, ונולדו להם צאצאים.
ביאטריס (1275-1242), נישאה לג'ון השני דוכס בריטני, ונולדו להם צאצאים.
אדמונד קרוצ'בק, רוזן לנקסטר הראשון (1296-1245), נשא לאישה ב-1269 את אוולין דה פורז, שנפטרה ארבע שנים לאחר מכן ללא צאצאים.
נישא בשנית ב-1276 לבלאנש דה אטרואה, ונולדו להם צאצאים.
אלינור פטרסון היא אתלטית אוסטרלית, אלופת העולם (יוג'ין 2022), זוכת מדליית ארד במשחקים האולימפיים (פריז 2024) ופעמיים סגנית אלופת העולם באולם (בלגרד 2022,נאנג'ינג 2025) בקפיצה לגובה.
פטרסון נולדה וגדלה בליונגתה, ויקטוריה.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד ב-2014 היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין 2015 היא סיימה במקום שמיני בתוצאה של 1.92 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו היא סיימה במקום 22 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר.
באולימפיאדת טוקיו היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר, אחרי ירוסלבה מהוצ'יך מאוקריאנה (2.02 מטר) ולפני נדז'דה דובוביצקאיה מקזחסטן (1.98 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי 2022 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 2.02 מטר, לפני ירוסלבה מהוצ'יך (2.02 מטר) ואלנה ולורטיגארה מאיטליה (2.00 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה זכתה פטרסון במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.99 מטר, אחרי ירוסלבה מהוצ'יך (2.01 מטר) ולפני בת ארצה ניקולה אוליסלאגרס (1.99 מטר).
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר, לצד אירינה הראשצ'נקו מאוקראינה ואחרי ירוסלבה מהוצ'יך (2.00 מטר) ובת ארצה ניקולה אוליסלאגרס מאוסטרליה (2.00 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג, סין זכתה פטרסון במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר, אחרי ניקולה אוליסלאגרס (1.97 מטר) ולפני ירוסלבה מהוצ'יך (1.95 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר.
אלינור מרי דרווין הייתה מאיירת וציירת פורטרטים ילידת אירלנד.
איוריה נכללו בכמה מספרי הילדים של בעלה ברנרד דרווין, נכדו של צ'ארלס דרווין.
אלינור מרי מונסל נולדה בלימריק, אירלנד, בתם הבכורה של ויליאם תומאס מונסל (1843–1887), שופט ושל אלינור ור, בתו של רוברט אובריאן, מהכנסייה של לימריק (בנו של סר אדוארד אובריאן, הברון הרביעי).
אביו של ויליאם תומאס מונסל, הכומר ג'ון סמואל בוולי מונסל (1811–1875).
ויליאם תומאס שימש כמזכירו הפרטי של לורד אמלי כשר הדואר והטלגרף בממשלת בריטניה.
בגיל 17 אלינור עזבה את אירלנד ללונדון.
אחיה ג'ון רוברט מונסל היה סופר ומאייר לילדים, ששיתף פעולה עם הרברט יוז בגרסה מוזיקלית משנת 1935 ל-The Rivals של ריצ'רד שרידן.
היא למדה בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון, וזכתה במלגה ב-1896.
היא נישאה לברנרד דרווין ב־31 ביולי 1906 בכנסיית סנט לוק, צ'לסי בלונדון, אנגליה.
הוא היה כתב גולף ונכדו של חוקר הטבע הבריטי צ'ארלס דרווין.
לפני מלחמת העולם השנייה רבים מבני משפחת דרווין הפכו לחברים באגודת האאוגניקה.
אלינור הפכה לאחת מעמיתי האגודה, וכך גם אשתו של לאונרד דרווין מילדרד ונשות דרווין אחרות.
היא קבורה בחצר הכנסייה הקדושה מרי הבתולה, דאון, קנט; בקרבת מקום נמצא ביתה של משפחת דרווין.
אלינור הייתה פעילה מ-1899 לערך עד 1929. לפני שנישאה, אלינור מונסל הייתה אחת המאיירות שעבדו עם ייטס, אותו פגשה ב-1899 והוא העריך את חיתוכי העץ שלה, וביקש ממנה ליצור לוגו לתיאטרון.
היא יצרה חריטת עץ של תמונה רומנטית של המלכה מייב עם אחד מכלבי הזאב שלה שהופיעו בתוכניות התיאטרון החל משנת 1904. היא יצרה את השער ל"הגבעות היפות של אירלנד" של סטיבן גווין, שיצא לאור ב-1906.
היא איירה כמה מספרי בעלה, כמו סיפורו של מר טוטלו, וחלום סרק, וכן איירה ספרים נוספים.
עבודותיה הוצגו בתערוכה בוייטצ'אפל ב-1913.
אלינור מקסטיליה (1241 – 28 בנובמבר 1290) הייתה אשתו הראשונה של אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
היא נישאה לו כחלק מהסכם פוליטי שהעניק לאנגליה ריבונות על גסקוניה.
בנוסף החזיקה בתואר רוזנת פונטייה משנת 1279 ועד מותה.
אלינור נולדה בבורגוס לפרדיננד השלישי, מלך קסטיליה ולג'ואן, רוזנת פונטייה.
הגרסה הספרדית של שמה הייתה ליאונור, אך באנגליה היא נודעה כאלינור על שם סבתא רבתא מצד אביה, אלינור מאנגליה, בתם של אלינור מאקוויטניה והנרי השני, מלך אנגליה.
אלינור הייתה השנייה מבין חמשת ילדיהם של פרדיננד וג'ואן.
אחיה הבכור פרדיננד נולד ב-1239/40, ואחיה הצעיר לואיס ב-1242/43; שני בנים שנולדו לאחר מכן מתו בצעירותם.
אלינור עצמה נולדה ככל הנראה ב-1240 או 1241, היות שידוע כי בעת מותה הייתה בת 49.
עוד לפני נישואיה של אלינור לאדוארד ב-1254 ייעדה אותה משפחתה להינשא לתיאובלד השני מנווארה, על מנת לחזק את טענותיהם לשלטון בממלכת נווארה.
אימו של תיאובלד, מרגרט מבורבון, התנגדה לנישואים אלה, וב-1253 במסגרת ברית שחתמה עם חיימה הראשון, מלך אראגון התחייבה כי תיאובלד לעולם לא יתחתן עם אלינור.
בעקבות הסכם זה החל אלפונסו העשירי, אחיה למחצה של אלינור, לנהל משא ומתן עם הנרי השלישי, והשניים הסכימו כי אלינור תינשא לאדוארד, שבאותה עת החזיק בתואר דוכס.
הנרי היה מעוניין בנישואים ואף הסכים לזנוח את ההכנות לקראת טקס האבירות של אדוארד באנגליה שכבר היו בעיצומן, כדי שאלפונסו עצמו יעניק לאדוארד תואר אבירות בספרד.
הזוג הצעיר נישאו במנזר לאס הולגאס בבורגוס, ב-1 בנובמבר 1254. אדוארד ואלינור היו קרובי משפחה רחוקים - סבו של אדוארד המלך ג'ון וסבתא רבתא של אלינור היו אחים.
בעת נישואיהם אלינור הייתה בת שלוש עשרה וחצי בלבד, ובמהלך השנה הראשונה לנישואיהם כבר ילדה את ביתה הראשונה, שמתה בינקות.
בסוף הקיץ של 1255 הגיעה אלינור לאנגליה ואדוארד הגיע בעקבותיה כמה חודשים לאחר מכן.
קרובי משפחה נוספים של אלינור הגיעו אף הם לאנגליה זמן קצר לאחר נישואיה כדי לזכות בחסותו של הנרי השלישי, מהלך שנתקל בהתנגדות מצד אצילי אנגליה והפך אותה ללא פופולרית.
מנגד, הברית בין הנרי לאלפונסו אפשרה שליחת חיילים אנגלים וצרפתים לערים סביליה וקורדובה, שנכבשו באותה תקופה מידי המורים, נוכחות צבאית שהמשיכה עד לפרוץ מלחמת מאה השנים.
במהלך מלחמת הברונים השנייה בין הנרי השלישי לברונים שלו תמכה אלינור באדוארד, ואף דאגה לכך שקשתים ממחוז פונטייה של אמה בצרפת יצטרפו לצידו.
במהלך המלחמה היא החזיקה בטירת וינדזור שבה נכלאו כמה מהברונים אדוארד.
לאחר שהצבא המלוכני הובס בקרב לווס ביוני 1264, הורה מנהיג הברונים סיימון דה מונפורט לסלק את אלינור מטירת וינדזור ולכלוא אותה בארמון וסטמינסטר.
אלינור שוחררה לאחר שצבאם של אדוארד והנרי הביס את צבא הברונים בקרב אבשם ב-1265, וביולי 1266 ילדה בן ראשון, לאחר שלוש בנות שמתו כולן בינקות.
באביב 1268 נולד בנה השני הנרי, וביוני 1269 נולדה בת נוספת, אלינור.
ב-1270 אדוארד ואלינור הצטרפו ללואי התשיעי מצרפת במסע הצלב השמיני.
לואי מת בקרתגו במהלך המסע, ובני הזוג המשיכו בלעדיו והגיעו במאי 1271 לעכו, שם נולדה בתם ג'ואן מעכו.
למרות שמבחינה צבאית מסע הצלב נחל כישלון, נוכחותו של אדוארד בארץ הקודש היוותה איום על שלטונו של ביברס והשושלת הבחרית והוא ניסה להתנקש בחייו של יורש העצר האנגלי באמצעות פגיון מורעל.
על פי הגרסה העממית של האירועים אלינור הייתה זו שהצילה את חייו של אדוארד ומצצה את הרעל מהפצע בזרועו, אך ככל הנראה האחראי לכך היה רופא שכרת את החלקים המורעלים מבשרו של אדוארד.
בספטמבר 1272 עזבו אדוארד ואלינור את ארץ ישראל, ובמהלך המסע שלהם נולד בנם אלפונסו.
עוד לפני שחזרו לאנגליה נודע להם על מותו של הנרי, שבעקבותיו הפך אדוארד למלך אנגליה.
לאחר שובם לממלכה הם הוכתרו יחדיו ב-19 באוגוסט 1274.
למרות שנישואיהם היו נישואים מאורגנים, כמקובל במשפחות המלוכה בימי הביניים, אלינור ואדוארד ניהלו זוגיות יציבה, ואדוארד הוא אחד המלכים האנגלים היחידים בימי שלא ידוע על רומנים שניהל מחוץ לנישואים או ילדים לא חוקיים שהביא לעולם.
אלינור ואדוארד נפרדו רק לעיתים רחוקות והיא ליוותה אותו גם במסעות צבאיים בוויילס, במהלך אחד מהם נולד בנם אדוארד בטירת קרנארבון.
לאחר מותה של אלינור התאבל עליה אדוארד במשך שנים ארוכות, וסירב להינשא מחדש.
לבסוף התחתן עם מרגרט, ביתו של פיליפ השלישי מלך צרפת אך רק מכיוון שחשש ממלחמת ירושה שתפרוץ בין הבעלים של בנותיו במקרה שבנו אדוארד, הבן היחיד שילדה אלינור שיגיע לבגרות, ימות גם הוא לפני שיעלה לכס המלוכה.
מרגרט אכן ילדה לו בנים נוספים, אך אדוארד נשאר נאמן לאלינור והשתתף מדי שנה באזכרות לזכרה, ולפחות באחת מהן השתתפה לצידו גם מרגרט.
אלינור הייתה ככל הנראה אישה בריאה במשך רוב חייה; היא שרדה לפחות שישה עשר הריונות, אך מסמכים מאותה תקופה מעידים על כך שלאחר לידת ילדה האחרון, החלה לצרוך תרופות באופן תכוף.
ב-1287 שהתה אלינור עם אדוארד בגסקוניה וככל הנראה לקתה שם בקדחת, מחלה שאומנם אינה קטלנית בפני עצמה, אך משאירה את קורבנותיה חלשים ופגיעים לזיהומים מזדמנים.
כמו כן חוקרים משערים כי כמו שאר בני משפחת המלוכה של קסטיליה גם אלינור סבלה מבעיות לב.
לאחר ששבה לאנגליה מגסקוניה אלינור הייתה ככל הנראה מודעת למותה המתקרב.
היא דאגה לנישואי בנותיה, מרגרט וג'ואן, והאיצה את המשא ומתן על נישואיו של אדוארד הצעיר למרגרט, העלמה מנורווגיה, יורשת העצר של סקוטלנד.
בקיץ 1290 אלינור יצאה למסע בין אחוזותיה, אך התקדמותה הייתה איטית בהרבה מהמתוכנן.
בסתיו זומן מושב הפרלמנט לקליפסטון במקום לונדון, וגם ילדיה של אלינור זומנו לבקר אותה שם.
עם סיום מושב הפרלמנט אלינור ואדוארד יצאו בדרכם מקליפסטון ללינקולן, אך אלינור הייתה מסוגלת לנסוע פחות משמונה קילומטרים ביום.
תחנתה האחרונה הייתה בכפר הארבי בנוטינגהמשייר, כ-10 קילומטר מלינקולן.
המלכה התאכסנה בביתו של ריצ'רד דה ווסטון (ששרידיו עדיין ניצבים ליד הכנסייה בהארבי), ושם מתה בערב ה-28 בנובמבר 1290, בגיל 49 ואחרי 36 שנות נישואים.
אדוארד היה ליד מיטתה ברגעיה האחרונים, ולאחר מותה הוכרזו שלושה ימי אבל בהם כל מנגנוני השלטון הפסיקו את פעילותם.
גופתה החנוטה של אלינור נישאה בתהלוכה מלינקולן ועד מנזר וסטמינסטר.
אדוארד ליווה את התהלוכה במשך רוב הדרך, כמו גם אבלים רבים.
אדוארד הורה להקים צלבי זיכרון בכל נקודה בה עצרה התהלוכה למנוחת לילה, בדומה לצלבים שהוצבו בצרפת במסלול מסע הלוויה של לואי התשיעי.
"צלבי אלינור" הוצבו בלינקולן, גרנת'ם, סטמפורד, גדינגטון, הרדינגסטון ליד נורת'המפטון, סטוני סטרטפורד, וובורן, דאנסטייב, סנט אולבנס, וולתם, ווסטצ'יפ וצ'רינג קרוס.
מתוכם שרדו רק שלושה, אף אחד מהם לא בשלמותו.
האנדרטה הידועה כיום בשם "צ'רינג קרוס" (צלב צ'רינג) בלונדון, מול תחנת הרכבת בשם זה, נבנתה בשנת 1865, והיא שחזור של הצלב המקורי שהוצב בקצה הצפוני של וייטהול, אך נהרס ב-1647 והוחלף בפסלו של צ'ארלס הראשון.
עם זאת, עד היום הנקודה בה הוצב צלב הזיכרון לאלינור משמשת כנקודת האפס של לונדון, ממנה נמדדים כל המרחקים בעולם מהעיר.
הלווייתה של אלינור התקיימה במנזר וסטמינסטר ב-17 בדצמבר 1290. גופתה הונחה בקבר ליד המזבח הגבוה שבו נטמנו ארונותיהם של אדוארד המוודה והמלך הנרי השלישי.
גופתה של אלינור נשארה בקבר זה עד להשלמת הקבר שככל הנראה הזמינה לפני מותה, ומורכב מתיבת שיש עם פיתוחים מגולפים ומגנים צבעוניים של סמלי אנגליה, קסטיליה ופונטייה.
מצבת הקבר היא פסל ברונזה מוזהבת של ויליאם טורל של אלינור ניצבת בתנוחה כמו התמונה של החותם שלה.
כאשר אדוארד התחתן בשנית עשור לאחר מותה, הוא ואשתו השנייה מרגרט מצרפת, קראו לבתם היחידה אלינור לכבודה.
קתרין (בערך 1264 - 5 בספטמבר 1264), קבורה במנזר ווסטמינסטר.
ג'ואנה (ינואר 1265 - לפני 7 בספטמבר 1265), קבורה במנזר וסטמינסטר.
ג'ון (13 ביולי 1266 - 3 באוגוסט 1271), מת בוולינגפורד, תחת חסותו של נכדו ריצ'רד, רוזן קורנוול.
הייתה מאורסת לאלפונסו השלישי מאראגון, שמת ב-1291 בטרם נישאו.
בשנת 1293 נישאה לרוזן הנרי השלישי מבר, ונולדו לה בן אחד ושתי בנות.
על פי כמה מקורות ייתכן ששמה היה ג'וליאנה.
נישאה בשנת 1290 לגילברט דה קלייר, הרוזן השישי מהרטפורד, שמת בשנת 1295, ולאחר מכן ב-1297 לראלף דה מונת'רמר.
היו לה ארבעה ילדים מכל נישואים.
בשנת 1290 נישאה לג'ון השני מבראבנט, שמת ב-1318. היה להם בן אחד.
בן, יליד 1280 או 1281 שמת זמן קצר מאוד לאחר הלידה ואין עדויות על שמו.
נישאה בשנת 1297 לג'ון הראשון, רוזן הולנד, ובשנת 1302 התחתנה עם בעלה השני המפרי דה בוהון, הרוזן הרביעי של הרפורד והרוזן השלישי של אסקס.
הנישואים הראשונים היו ללא ילדים; מבוהון היו לאליזבת היו עשרה ילדים.
אדוארד השני מאנגליה, הידוע גם בשם אדוארד מקרנארבון (25 באפריל 1284 - 21 בספטמבר 1327).
בשנת 1308 התחתן עם איזבלה מצרפת.
נולדו להם שני בנים ושתי בנות.
אלינור מאנגליה (18 ביוני 1269 - 29 באוגוסט 1298) הייתה הבת השורדת המבוגרת ביותר של מלך אנגליה אדוארד הראשון ושל אשתו הראשונה, המלכה אלינור מקסטיליה.
בשנות חייה הראשונות גדלה אלינור אצל סבתה מצד אביה, אלינור מפרובנס, בזמן שהוריה יצאו לבמסע הצלב בין 1270 ל-1274.
במשך תקופה ארוכה הייתה אלינור מאורסת לאלפונסו השלישי, מלך אראגון.
הוריו של אלפונסו היו תחת חרם של האפיפיור, בגלל תביעותיהם לכס המלכות של סיציליה, בניגוד להבטחה של האפיפיור לרוזן שארל הראשון מאנז'ו.
למרות הפצרותיו החוזרות ונשנות של אלפונסו כי ישלח את בתו להינשא, אדוארד עמד בסירובו לשלוח אותה כל עוד האיסור נשאר על כנו.
בשנת 1282 הוא טען כי אשתו ואימו חוששות שאלינור, שאך מלאו לה 13, צעירה מכדי להינשא, ורוצות להמתין שנתיים נוספות לפני שישלחו אותה לאראגון.
במהלך פרק זמן זה מת אלפונסו בטרם מומשו הנישואים.
אלינור נישאה לרוזן הנרי השלישי מבאר ב-20 בספטמבר 1293, ונולדו להם שני ילדים:
אדוארד הראשון, רוזן באר, שנישא למרי, בתו של רוברט השני, דוכס בורגונדי
ג'ואן מבאר, רוזנת סארי, שנישאה לג'ון דה וורן, רוזן סארי השביעי
בעבר נטען כי לאלינור הייתה בת נוספת בשם אלינור שנולדה ב-1285 ונישאה לוולשי בשם שואלין אפ אווין, ובין צאצאיה נמנים אווין גלינדור ואוון טיודור, אך ככל הנראה טענה זו מפוקפקת.
אלינור רוש היא פרופסורית אמריקאית לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי המתמחה בפסיכולוגיה קוגניטיבית.
רוש ידועה בעיקר בזכות עבודתה בתחום הסיווג (קטגוריזציה), ובמיוחד בזכות תאוריית האבטיפוס שפיתחה, אשר השפיעה עמוקות על תחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
במהלך הקריירה שלה, רוש ערכה מחקרים מעמיקים בסיווג סמנטי, ייצוג מנטלי של מושגים ובלשנות.
תחומי המחקר שלה כוללים קוגניציה, סיבתיות, חשיבה, זיכרון, פסיכולוגיה חוצת-תרבויות, וכן פסיכולוגיה מזרחית ודתית.
עבודתה המאוחרת עוסקת בפסיכולוגיה של הדת, ובה היא מבקשת להראות את ההשלכות של הבודהיזם ושל היבטים מתבוננים בדתות המערב על הפסיכולוגיה המודרנית.
רוש נולדה בניו יורק, בת למורה לאנגלית שמקורה באנגליה ולאם שהייתה פליטה מרוסיה.
את עבודת הגמר שלה בלימודי פילוסופיה השלימה במכללת ריד, ועסקה בלודוויג ויטגנשטיין - שלדבריה "ריפא אותה מהתעניינות בפילוסופיה".
לאחר לימודיה עבדה מספר שנים כעובדת סוציאלית בפורטלנד, ולאחר מכן חזרה להארוורד ללימודי פסיכולוגיה קלינית במחלקה ליחסי חברה.
עבודת הדוקטורט שלה בהנחיית רוג'ר בראון נחשבת למהפכנית בתחום והיא עסקה ביצירת קטגוריות.
לאחר תקופות קצרות באוניברסיטת בראון ובמכללת קונטיקט, הצטרפה למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1971.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, ערכה רוש ניסויים בשטח עם בני הדאני שבפפואה גינאה החדשה, יחד עם בעלה דאז, קרל היידר.
ממחקרים אלו הסיקה כי כאשר אנשים מסווגים עצמים או חוויות יומיומיות, הם נוטים להסתמך פחות על הגדרות מופשטות ויותר על השוואת העצם או החוויה עם מה שנחשב בעיניהם לדוגמה המייצגת ביותר של אותה קטגוריה - כלומר, "אבטיפוס".
אף על פי שלשפת הדאני יש רק שתי מילים לתיאור צבעים, אחת לצבעים "בהירים וזוהרים" ואחת לצבעים "כהים וקרים" הראתה רוש כי הם עדיין מסוגלים לסווג צבעים שאינם מתוארים במילים אלה.
טענתה הייתה שלעצמים בסיסיים יש משמעות פסיכולוגית שחוצה הבדלים תרבותיים ומשפיעה על האופן שבו הם מיוצגים מנטלית.
היא הסיקה כי בני תרבויות שונות נוטים להשתמש באבטיפוסים לצורך סיווג, גם אם האבטיפוסים הספציפיים משתנים מתרבות לתרבות.
רוש תרמה רבות לכתבים אקדמיים שעסקו בניתוח טקסונומי של עצמים, בהתבסס על מונחי אבטיפוס (כמו "כיסא") ומונחים תת-סיווגיים (כמו "כיסא עור שחור גבוה").
היא טענה ששימוש מופרז במונחים תת-סיווגיים עלול לנבוע מגישה של התנשאות ואליטיזם.
עבודתה הוזכרה לעיתים קרובות על ידי חוקרת הראייה הממוחשבת והלמידה העמוקה, אוד אוליבה, שהשתמשה במיון העצמים של רוש כדי ללמד מחשבים לזהות סצנות בסיסיות באופן מיידי, כפי שבני אדם עושים.
אליס אין צ'יינס היא להקת גראנג' משפיעה שהוקמה בסוף שנות השמונים בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
הלהקה נחשבת לאחת מארבע הלהקות המצליחות ביותר שיצאו מסצנת הגראנג' של סיאטל, ביחד עם נירוונה, פרל ג'אם וסאונדגארדן.
שלא כמו רוב חברותיה לסצנה, שורשיה המוזיקליים של הלהקה נעוצים בהבי מטאל הרבה יותר מאשר בפאנק או ברוק של שנות השבעים, אך למרות זאת מקושרת הלהקה לסצנת הגראנג' באופן הדוק.
ב-1987 פגש ליין סטאלי את הגיטריסט וכותב השירים ג'רי קאנטרל במסיבה.
השניים התחברו ולבסוף הציע קאנטרל לסטאלי להצטרף אליו ללהקתו "Diamond Lie" שאליה הצטרף גם חברו של קאנטרל הבסיסט מייק סטאר.
השלושה צירפו אליהם את המתופף שון קיני.
הלהקה החדשה כתבה חומרים מקוריים והופיעה במועדונים בסיאטל, ולבסוף אימצה את השם "אליס אין צ'יינס" ("אליס בשלשלאות").
השם הגיע מלהקתו הקודמת של סטאלי שנקראה "Alice N' Chains" (שם שבא כמחווה ללהקת ההארד רוק Guns N' Roses).
מטרתו של סטאלי הייתה ליצור להקה פארודית שחבריה ילבשו בגדי נשים ויינגנו ת'ראש מטאל.
הלהקה חתמה על חוזה בקולומביה רקורדס ב-1989 ואחרי שהקליטה מספר דמואים בתחילת 1989, הוציאה הלהקה ביולי 1990 את המיני-אלבום הראשון שלה We Die Young.
שיר הנושא של המיני-אלבום זכה להשמעות רבות בתחנות רדיו של מטאל וסלל את הדרך ליציאתו מאוחר יותר באותה השנה של אלבום הבכורה, Facelift.
האלבום הניב מתוכו את הלהיט "Man in the Box" בעל המנגינה החורקת והמידבקת שהווידאו קליפ שצולם עבורו התקבל היטב ב-MTV.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב עד לסוף השנה, וקודם באמצעות הופעות חימום של הלהקה לוואן היילן ולאיגי פופ.
הלהקה הפתיעה כאשר הוציאה ב-1992 את המיני-אלבום האקוסטי Sap, כאשר היא מארחת בו זמרים אורחים כאן וילסון מלהקת הארט שהצטרפה אל סטאלי וקאנטרל בשירים "Brother" ו"Am I Inside", וכן מרק ארם ממאדהאני וכריס קורנל מסאונדגארדן ששרו ב-"Right Turn" שהקרדיטים עליו ניתנו לאליס מאדגארדן.
כריס קורנל שר גם בשיר "Brother".
הלהקה קיבלה חשיפה נוספת לאחר שאחד משיריהם החדשים, "?Would", הופיע במסגרת פסקול הסרט "סינגלס" של הבמאי קמרון קרואו, שמציג את חיי הרווקות בסיאטל של תחילת שנות ה-90. יציאתו המוקדמת של הסינגל סייעה לבניית הציפיות לקראת אלבומה הבא של הלהקה.
האלבום Dirt יצא בסתיו 1992 והציג את הצליל הכבד ביותר, העמוס ביותר בעבודת גיטרות והרווי ביותר בדיסטורשנים של הלהקה עד אז.
הוא זכה לביקורות מעולות וכן להצלחה מסחרית, הגיע למעמד של אלבום פלטינה עד לסוף השנה ונותר אלבומה המצליח ביותר של הלהקה עד היום.
למרות זאת, הטקסטים הקודרים של האלבום, שעסקו בעיקר בבידוד מהחברה ובהתמכרות לסמים, העצימו את גלי השמועות שעסקו בהתמכרותו של ליין סטאלי להרואין.
במהלך סיבוב ההופעות לקידומו של האלבום, מייק סטאר עזב את הלהקה בעקבות לוח הזמנים הצפוף שלה ועבר ללהקה בשם "Sun Red Sun".
סטאר הוחלף במהרה בידי מייק אינז שעבד בעבר עם אוזי אוסבורן.
הלהקה הקליטה ב-1993 שני שירים נוספים, "?What the Hell Have I" ו"A Little Bitter", שהופיעו בפסקול הסרט "אחרון גיבורי הפעולה" של ארנולד שוורצנגר.
במהלך הקיץ של 1993 חברה אליס אין צ'יינס ללהקות פריימוס, טול, ורייג' אגיינסט דה מאשין, במסגרת פסטיבל המוזיקה האלטרנטיבית לולהפלוזה.
במהלך הפסטיבל הלהקה התקבלה בברכה וזכתה לביקורות טובות על הופעותיה.
אך לולהפלוזה 1993 היה סבב ההופעות האחרון של אליס אין צ'יינס, שנאלצה להפסיק להופיע מחמת מצבו של ליין סטאלי, שהתמכרותו להרואין יצאה כבר מכלל שליטה.
אחרי הוצאת Dirt שהיה בעל צליל כבד ורועש, ציפה עולם המוזיקה לעוד יצירה כבדה, זועמת ורועשת של אליס אין צ'יינס.
הלהקה הפתיעה שוב את המעריצים ואת המבקרים כאחד כשהוציאה בינואר 1994 את המיני-אלבום Jar of Flies, שהציג חזרה אל הצליל הרך והאקוסטי של Sap, עם מנגינות מורכבות ונגיעות קלות של כלי מיתר.
Jar of Flies הפך למיני-אלבום הראשון והיחיד בהיסטוריה שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית.
שירי האלבום נכתבו והוקלטו במשך שבוע אחד.
ליין סטאלי הופיע עוד פעמים אחדות במסגרת הסופרגרופ מד סיזן, שכללה מוזיקאי גראנג' נוספים והוציאה אלבום בשם Above ב-1995.
בנובמבר 1995 הוציאה אליס אין צ'יינס את האלבום הנושא את שמה, Alice in Chains, שמכונה גם Tripod או Three בגלל תמונת העטיפה שלו, שמציגה כלב עזוב בעל שלוש רגליים, וכן מפני שזהו אלבומה השלישי של הלהקה.
הלהקה הציגה באלבום זה התפתחות נוספת בצליל שלה, עם מנגינות מעט מורכבות יותר מאשר בעבר.
האלבום חיקה את קודמו כאשר הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הנמכרים, אך הלהקה שוב לא הצליחה לצאת לסיבוב הופעות לשם קידום האלבום, עובדה שיצרה גל נוסף של השערות בנוגע למצבו של סטאלי.
הלהקה קיימה את הופעתה הראשונה מזה שלוש שנים במסגרת סדרת ההופעות האקוסטיות MTV Unplugged.
למרות שבריאותו הלקויה של סטאלי הייתה ברורה לעין, ההופעה זכתה לשבחים רבים.
שיריה הכבדים יותר של הלהקה זכו לעיבודים אקוסטיים מרעננים, ועם הלהקה הופיע גיטריסט נוסף, סקוט אולסן מלהקת הארט, על מנת להעשיר את צליל הגיטרות.
בהופעה אף הוצג שיר חדש בשם "The Killer Is Me", והיא יצאה כאלבום וגם כ-DVD ב-1996. האלבום הגיע למקום השלישי במצעדי המכירות.
לאחר ההופעה האקוסטית הופיעה הלהקה ארבע פעמים נוספות כלהקת חימום במסגרת מופעי האיחוד של להקת קיס, כשהאחרונה שבהן היא גם הופעתה האחרונה של אליס אין צ'יינס עם ליין סטאלי כסולן.
היא התקיימה בקנזס סיטי ב-3 ביולי 1996.
הקפאת הפעילות ומותו של ליין סטאלי (1998–2005)
קאנטרל ניסה לשמור על קשר עם סטאלי, אך היה ברור אז כי מצבו הבריאותי של סטאלי לא יניח לו לשוב אל אולפן ההקלטות במשך הזמן הנראה לעין.
קאנטרל החל לעבוד על חומרים חדשים והוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, Boggy Depot, ב-1998. מכיוון ששון קיני ומייק אינז (וכן המפיק של הלהקה טובי רייט) תרמו משמעותית ליצירתו של האלבום, מעריצים רבים של אליס אין צ'יינס מתייחסים אליו כאל מעין "אלבום אבוד" של הלהקה.
ב-1998 התאחד סטאלי עם שאר חברי הלהקה בפעם האחרונה לשם הקלטתם של שני שירי חדשים, "Get Born Again" ו-"Died".
השירים הוקלטו לכבוד יציאתו של מארז תקליטורים בשם Music Bank, שכולל את שיריה של הלהקה מכל הזמנים.
המארז כולל 48 שירים הכוללים גם שירים נדירים, דמואים ישנים ואת רוב השירים שלא נכללו באלבומים.
מאוחר יותר באותה שנה יצא האוסף הראשון של הלהקה, Nothing Safe - The Best Of The Box, שכלל 14 קטעים מתוך המארז ועוד דמו אחד שלא מופיע בו.
שני השירים החדשים הם השירים האחרונים שהקליט סטאלי בחייו, והמארז הוא החומר המוקלט החדש האחרון שהוציאה הלהקה.
אלבום ההופעה היחיד של הלהקה (לא כולל ההופעה האקוסטית), Live, יצא ב-2000, וב-2001 יצא אוסף נוסף בן עשרה שירים בשם Greatest Hits.
ב-2004 הוכרז על כוונה להוציא אלבום אוסף כפול בשם The Essential Alice in Chains, שיצא לבסוף ב-5 בספטמבר 2006.
במשך זמן רב בידד את עצמו סטאלי מן העולם בגלל מותה של חברתו וארוסתו לשעבר מזיהום בקטריאלי שנגרם כתוצאה משימוש בסמים.
התקוות המועטות שעדיין נשארו לאיחודה של הלהקה נגוזו ב-20 באפריל 2002 כאשר נמצאה גופתו של סטאלי בדירתו בסיאטל.
סיבת מותו המשוערת היא מנת יתר של הרואין וקוקאין.
תאריך מותו נקבע ל-5 באפריל, שהוא גם יום השנה למותו של אייקון גראנג' נוסף, קורט קוביין מנירוונה.
קאנטרל הקדיש לסטאלי את אלבומו השני מ-2002, Degradation Trip.
רשימת השירים כמעט והושלמה עוד טרם מותו של סטאלי, אבל קאנטרל הוסיף לאלבום מספר שירים שמביעים את צערו הגדול על מות חברו.
ב־2005 הופיעו קאנטרל, אינז וקיני במסגרת קונצרט צדקה בסיאטל למען נפגעי הצונאמי שפגע בדרום אסיה.
סולן להקת דמג'פלאן לשעבר, פט לחמן, תיפקד כסולן הלהקה.
במשך ההופעה תיפקדו כסולנים גם ווס סקנטלין מלהקת פאדל אוף מאד ומיינארד ג'יימס קינן מלהקת טול.
אן וילסון שרה את החלק מן השיר "Brother" שאותו ביצעה במסגרת האלבום.
חברי הלהקה הודיעו כי נהנו לנגן שוב ביחד, אך קאנטרל ציין כי הנגינה ללא סטאלי "הותירה חור גדול" לדבריו והוא אינו רואה איחוד נוסף של אליס אין צ'יינס באופק, למרות שאינו פוסל זאת על הסף.
ב-10 במרץ 2006 הופיעו שלושת חברי אליס אין צ'יינס עם הזמר ויליאם דובאל מלהקת "Comes With The Fall" כסולן, במסגרת קונצרט שמפיק ערוץ VH1. הקונצרט הופק במטרה לחלוק כבוד לצמד הרוקריות מסיאטל, אן וננסי וילסון מלהקת הארט.
באתר של ג'רי קאנטרל הוכרז על סיבוב הופעות שתקיים הלהקה באירופה בקיץ 2006 במסגרת מספר פסטיבלים.
בראיון מ-2006 ציין שון קיני כי הוא מעוניין לכתוב חומר חדש אך לא תחת השם אליס אין צ'יינס.
ב-2006 אף נפתח אתר רשמי חדש ללהקה.
הלהקה קיימה סיבוב הופעות במהלך 2006 כשאת עמדת הסולן ממלא ויליאם דובאל.
בספטמבר 2006 יצא אלבום האוסף הכפול "The Essential Alice in Chains", שבמקור היה מיועד לצאת ב-2004. האלבום כולל 28 שירים ובנוסף את The Nona Tapes לראשונה על גבי די.וי.די.
אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "Black Gives Way To Blue", יצא ב-29 בספטמבר 2009, ובו שר דובאל כסולן הראשי.
ב-8 במרץ 2011 נמצאה גופתו של בסיסט הלהקה לשעבר, מייק סטאר בסולט לייק סיטי.
סטאר בן ה-44 נעצר שלושה שבועות קודם לפטירתו על אחזקת סמים ותרופות ללא מרשם.
ב-28 במאי 2013, יצא אלבום האולפן החמישי של הלהקה "The Devil Put Dinosaurs Here", מתוכו יצאו הסינגלים Hollow ו-Stone.
הלהקה הופיעה בישראל לראשונה ב-17 ביולי 2018 בקיסריה.
ב-24 באוגוסט 2018 יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה "Rainier Fog".
ב-9 במאי 2025 הלהקה הודיעה על ביטול כל ההופעות הקרובות שלה בעקבות מצב חירום רפואי של המתופף קיני.
ג'רי קאנטרל (גיטרה, שירה וקולות רקע) (1987 – היום)
Facelift – 21 באוגוסט 1990 (Columbia Records)&רלמ; #42 ארצות הברית פלטינה כפולה
Dirt – 29 בספטמבר 1992 (Columbia Records) #6 ארצות הברית, #42 בריטניה פלטינה מרובעת
Alice in Chains – 7 בנובמבר 1995 (Columbia Records)&רלמ; #1 ארצות הברית, #37 בריטניה פלטינה כפולה
אֵליס , או איליס, היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון.
אליס שייכת למחוז מערב יוון, וממוקמת בצפון-מערב חצי אי פלופונסוס, בין אכאיה בצפון-מזרח, ארקאדיה במזרח, מסיניאה בדרום והים היוני במערב ובצפון.
גבולותיה של אליס העתיקה אינם חופפים במלואם לגבולות של היחידה האזורית המודרנית: חלק משטחה המסורתי נמצא בתחום היחידות האזוריות של אכאיה ושל ארקאדיה, וחלקים שנמצאים תחת שיפוט אליס המודרנית, היוו חלק מארקאדיה ההיסטורית.
שטחה הכולל של אליס המודרנית עומד על 2,618 קמ"ר, ונכון לשנת 2011, אוכלוסייתה מונה 159,300 נפשות, מה שהופך אותה ליחידה האזורית השנייה בגודל אוכלוסייתה בחצי האי פלופונסוס.
העיר הגדולה ביותר באליס היא פירגוס, שמהווה את בירתה המנהלתית.
אליס העתיקה התגבשה כיחידה מדינית בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, שמרכזה היה בצפון הארץ, סביב נהר הפניאוס, אבל היא הייתה מאוכלסת כבר המאה ה-11 לפנה"ס.
המאה ה-5 וה-4 לפנה"ס היו תור הזהב של המשחקים האולימפיים ושל אולימפיה, ולתקופה זו מיוחסת בניית מקדש זאוס באולימפיה ובו פסל השנהב של זאוס אשר נחשב לאחד שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
לפי סטראבון, מלומד יווני יליד פונטוס, בן המאה ה-1 לספירה, אליס העתיקה הייתה מחולקת לשלושה מחוזות: שפלת אליס, המחוז הגדול בין השלושה, שהשתרע בצפון אליס, משני צדדיו של נהר הפינאוס, פיסאטיס שהשתרע בין אליס בצפון לבין נהר האליפאוס, וטריפיליה, המחוז הדרומי שהשתרע בין נהר האלפיאוס מצפון ועד נהר נדה בדרום.
בסוף המאה ה-11 לפנה"ס שבטים מאטוליה פלשו לשפלת אליס, התבוללו בילידי האזור, והקימו ממלכה, שבהדרגה השתלטה על המחזות הדרומיים.
בשנת 776 לפנה"ס נערכו המשחקים האולימפיים הראשונים באולימפיה, תחת הנהלתה של פיסה.
אליס לקחה את הניהול של המשחקים מידי פיסה, ובסופה של דבר החריבה את הפוליס, במהלך מאבקי הכוח על השליטה באולימפיה.
בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס הוקמה הפוליס אליס, שהפכה לעיר הראשית והחשובה בחבל הארץ.
אליס הכירה בהגמוניה של ספרטה על הפלופנסוס, הייתה חלק מהליגה הפלופונסית, ונלחמה לצידה של ספרטה במהלך שלבה הראשון של המלחמה הפלופונסית, שפרצה ב-431 לפנה"ס.
לאחר חתימתו של שלום ניקיאס בשנת 421 לפנה"ס בין אתונה לספרטה, אליס החליפה צדדים וחברה לראשונה.
ארגוס, פוליס חזקה בחצי האי פלופונסוס, ששמרה על עצמאות מספרטה, החלה לבחוש בפוליטיקה הפנימית בין ספרטה ובעלות בריתה, ועם עידוד אתונאי הצליחה לגבש קואליציה של המדינות הדמוקרטיות בחצי האי, שכללה את אליס.
בני אליס הצטרפו לארגוס ולקחו חלק בקרב מנטיניאה.
הקרב הסתיים בתבוסה של כוחות אליס ובנות בריתה, וניצחונה של ספרטה, ובעקבותיו פורקה הברית עם ארגוס ואתונה.
הפעולה הצבאית הראשונה שנקטה ספרטה לאחר מלחמת פלופונסוס הייתה פלישה לאליס.
המלחמה עצמה הייתה חסרת מאורעות.
אליס לא יכולה להתנגד לעוצמה הספרטנית ולאחר הפלישה הסכימה לדרישות הספרטניות, שכללו ויתר על חבל טריפיליה.
אליס, כמו שאר המדינות היוונית, חדלה להוות כוח מדיני בשנת 146 לפנה"ס, עם הכיבוש הסופי של יוון על ידי הרפובליקה הרומית, ושטחה נכלל בשטח הפרובינקיה רומאית של אכאיה, שכללה את הפלופונסוס ומרכז יוון.
המשחקים האולימפיים המשיכו להתקיים באליס גם תחת השלטון הרומי, עד לביטולן בידי הקיסר תאודוסיוס הראשון בסוף המאה ה-4 לספירה.
בין 1000 ל-1200, במהלך מסע הצלב הרביעי, התיישבו פרנקים באליס ובנו בה שורה של מבצרים כדי לחזק את שליטתם.
בשנת 1204 הוקמה נסיכות אכאיה הפרנקית על שטחים נרחבים מהפלופונס, ואליס נבלעה בה.
בשנת 1460 נפלה אליס, יחד עם כל נסיכות אכיאיה, לידי העות'מאנים.
בשנת 1821, במהלך מלחמת השחרור היוונית הפכה אליס לחלק מיוון המודרנית.
אליס הוא סרט קולנוע משנת 1990 שכתב וביים וודי אלן.
הסרט מתמקד באליס טייט (מיה פארו), אם לשני ילדים הנשואה זה 16 שנה לאיש עסקים עשיר (ויליאם הרט).
היא מנהלת חיי נוחות ריקניים, בחברה הגבוהה של ניו יורק.
חייה של אליס מתהפכים עם התאהבותה בנגן הסקסופון (ג'ו מנטנה), אותו פגשה בזמן שאספה את ילדיה מבית-הספר.
בעזרת תרופות הפלא של ד"ר יאנג (קיי לוק), מרפא בעשבים מצ'יינהטאון, אליס נפתחת לעולמות רגשותיה הכמוסים ביותר.
היא יוצאת למסע מופלא אל עבר ה"אני" שלה.
עשבי המרפא שד"ר יאנג נותן לה, מסייעים לה להעלים את עצמה, לראות רוחות רפאים מן העבר ולשבור מחסומים רגשיים, רק שהפעם אליס אינה בארץ הפלאות, אלא במנהטן.
שחקנים נוספים: ג'ודי דייוויס, בליית' דאנר, סיביל שפרד, אלק בולדווין, ג'ולי קאוונר ואל מקפירסון.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט מקורי.
אליס איילנד הוא אי מלאכותי ברובו הנמצא בנמל ניו יורק בשפך נהר הדסון.
האי שימש בעבר מרכז של מחלקת ההגירה של ארצות הברית, ודרכו עברו מרבית המהגרים שהגיעו לארצות הברית החל מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20.
מאז 1990 האי פועל כאתר היסטורי ובו מוזיאון לתולדות ההגירה.
ניתן להגיע אליו באמצעות מעבורות היוצאות מפארק באטרי שבקצה הדרומי של מנהטן או מג'רזי סיטי שבניו ג'רזי.
ב-1 בינואר 1892 נפתחה באי תחנת קליטת מהגרים של השלטון הפדרלי.
התחנה פעלה עד 20 בנובמבר 1954, ועברו דרכה למעלה מ-12 מיליון מהגרים, כאשר ל-98% מהם הותר להיכנס לארצות הברית, ושני האחוזים הנותרים הוחזרו למדינות מוצאם מנימוקים רפואיים שונים.
אליס איילנד היה המפגש הראשון של המהגרים מאירופה עם ארצות הברית.
ראשית עברו המהגרים בדיקה רפואית שמטרתה לאסור כניסת מהגרים החולים במחלות קשות ומידבקות.
שנית נשאלו רבים מהמהגרים שאלות שנשאלות גם כיום על ידי שלטונות ההגירה: שמו של המהגר, מקצועו, גילו, כמה כסף יש לו, האם יש לו קרובים במדינה.
בדרך כלל שהו המהגרים באי בין מספר שעות למספר ימים.
החל משנת 1924 שימש האי רק לטיפול בפליטים.
מהגרים שאינם פליטים הועברו לתחנות הגירה אחרות.
בשנות ה-50 הוחזקו באי אנשים שהגיעו לארצות הברית, שלא הורשו להיכנס אליה מסיבות שונות, כמו בשל היותם קומוניסטים.
איסור כניסת מהגרים לארצות הברית
פקידי ההגירה העבירו את המהגרים במעין "סרט נע" ביניהם, בעודם מסמנים בגיר אותיות על בגדיהם של המהגרים שנמנעה כניסתם לארצות הברית.
האותיות ציינו את הסיבות למניעת כניסה לארצות הברית:
היו מהגרים שהצליחו לבסוף בכל זאת להיכנס בשערי ארצות הברית, על ידי מחיקת סימוני האותיות.
אליס איילנד התפרסם בספרות היידית והעברית בשם "אי הדמעות" משום שיהודים רבים לא הורשו להיכנס לארצות הברית.
מאחר שאליס איילנד נתון בבעלות השלטון הפדרלי ומנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הרי שהמחלוקת על הבעלות וסמכות השיפוט באי היא תאורטית לחלוטין.
במשך שנים רבות הייתה מחלוקת בין מדינת ניו ג'רזי למדינת ניו יורק בדבר הבעלות על האי.
האי נמצא בצד ניו ג'רזי של נהר ההדסון, אולם במהלך התקופה הקולוניאלית שקדמה להקמתה של ארצות הברית היה האי תחת שיפוטה של מושבת ניו יורק.
בחוזה בין שתי המדינות, שנחתם בשנת 1834 ואושר על ידי הקונגרס של ארצות הברית, הסכימה ניו ג'רזי שהאי יישאר תחת שיפוטה של ניו יורק.
בשל כמות המהגרים הרבה שהגיעה לאי בסוף המאה ה-19, הרחיב השלטון הפדרלי את שטח האי על ידי ייבוש שטחים מהים, ועל השטח המיושב נבנתה בשנת 1892 תחנה עיקרית לקליטת המהגרים.
במהלך השנים המשיך השלטון הפדרלי להגדיל את שטח האי - עבודות שנמשכו עד שנת 1934. תשע עשיריות משטח האי כיום הוא שטח שיובש מהים.
שטח זה אינו כלול במסגרת ההסכם בין המדינות משנת 1834.
מדינת ניו ג'רזי טענה כי השטחים המיובשים שייכים לה מאחר שלא דובר בהם בחוזה.
מאחר שהצדדים לא הגיעו לכלל הסכמה, תבעה מדינת ניו ג'רזי את מדינת ניו יורק.
בתגובה לעיתונות בעקבות תביעה זו העיר ראש העיר של ניו יורק, רודי ג'וליאני, כי סבו - שהגיע בתור מהגר לאליס איילנד - מעולם לא התכוון להגיע לניו ג'רזי.
בשנת 1998 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בסכסוך וקבע כי השטחים שיובשו נמצאים בשטח מדינת ניו ג'רזי.
דבר זה יצר קשיים רבים, מאחר שחלק גדול מהבניינים באי נמצאים בשטחי שתי המדינות (ולכל אחת מהן תקנות בטיחות מבנים שונות ודרישות שונות).
לבסוף החליטו שתי המדינות לחלוק בבעלות על האי.
אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת (Princess Alice of the United Kingdom, 25 באפריל 1843 - 14 בדצמבר 1878) הייתה בתה השלישית של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
בשנת 1862 היא נישאה לנסיך הגרמני לודוויג, יורש העצר לדוכסות הגדולה של הסן, ובשנת 1877, עם עלייתו לשלטון, היא הפכה לאליס, הדוכסית הגדולה של הסן.