tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף תוכנית ארפורט הקיצונית, הרוויזיוניזם של גורמים במפלגה כאדוארד ברנשטיין הותיר את המפלגה נאמנה לקייזר ולאימפריה, ותחת הנהגת פרידריך אברט תמכה בכניסת גרמניה למלחמת העולם הראשונה.
אישים כז'אן ז'ורס התרו באנשי המפלגה מזה שנים כי על אף כוחה הפוליטי הגדל אינה נוקטת בפעולה מהפכנית או בפעולה פרלמנטרית, וכי הפרלמנט שבו היא יושבת הוא חסר כל סמכויות.
המפלגה המשיכה בדרכה למרות התנגדותן של דמויות כמו קרל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג, שמחו כנגד נטישת התאוריה המהפכנית (הוויכוח הרוויזיוניסטי).
ברנשטיין, הנחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני טען שאף על פי שהמניפסט הקומוניסטי צודק "אנו רואים את הזכויות שהבורגנות הקפיטליסטית מאפשרת לארגונים דמוקרטיים...
המפלגה החדשה נערכה באופן ששימש דוגמה למפלגות אחרות בעולם.
בשנת 1914 היו במפלגה מעל למיליון חברים, ופעולתה הייתה בשטח האיגוד המקצועי, וכן בתחום הפרלמנטרי.
מבחינת הארגון לא היה דומה למפלגה זו במפלגות אחרות בגרמניה, או במפלגות פועלים אחרות בעולם.
המפלגה לא הייתה רק בעלת מוסדות ארגוניים, אלא פיתחה חלופה אמיתית למוסדות המדינה, מתוך ראיית עולם הקוראת לשינויים.
המפלגה פיתחה מוסדות חינוך, רווחה, פנאי ואמנות.
בשנת 1912 הייתה המפלגה למפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג, ולה 110 נציגים.
אך עדיין לא הייתה המפלגה לשותפה בשלטון, שכן לרייכסטאג לא הייתה השפעה ישירה על הרכבת הממשלה.
מנהיג המפלגה היה אוגוסט בבל.
הטבלה שלהלן משקפת את עלייתה של המפלגה בתקופה זו:
הפילוג בשורות המפלגה בזמן מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמכו הסוציאל-דמוקרטים בתקציב המלחמה.
על אף אמונתם של הוגים כז'ורס כי הפועלים משני הצדדים הלוחמים לא יאפשרו את המלחמה ההמונית הממשמשת ובאה, בפועל אפשרו הסוציאל-דמוקרטים במדינות הלוחמות, הן בגרמניה והן בצרפת לאחר רציחתו של ז'ורס, את קיומה של המלחמה, ויישרו קו עם מדיניות השלטון.
עשרות שנים של עלייה הדרגתית ברמת החיים, והישגים סוציאליים ניכרים, הפכו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה ממפלגה מהפכנית, למפלגה השואפת לרפורמות מתונות, ואף פונה אל חלקים מן הבורגנות.
מנהיגי המפלגה, פרידריך אברט ופיליפ שיידמן, ראו את המלחמה כמלחמת מגן שנכפתה על גרמניה כנגד רצונה.
עמדה זו לא הייתה קלה לאלו שהחזיקו בה, ונראה כי הסוציאל-דמוקרטים נוקטים בה כנגד האינסטינקט הפוליטי שלהם.
"אין זה קל לסוציאל-דמוקרטים", הכריז אברט ב-1916, "להגן על המעמד השליט בעת שאנו מגינים על מולדתנו.
אנו איננו מרוצים מהתנאים הכלכליים, ועומדים באופוזיציה חריפה לתנאים הפוליטיים ברייך".
עם כל זאת נותר אברט נאמן לממשלתו של הקייזר, עד ליומה האחרון.
ככל שהתקדמה המלחמה, כן גדל מספר המתנגדים לה בשורות המפלגה.
ראשיהם היו אדוארד ברנשטיין, קרל קאוטסקי והוגו האזה.
ב-1917 התחולל משבר בשורות המפלגה כאשר אנשי השמאל, ובראשם ברנשטיין, קאוטסקי והאזה פרשו על מנת להקים את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה", אשר הביעה התנגדות להמשך המלחמה, ואף הצביעה כנגד התקציב.
לאחר אירועי המהפכה הרוסית נוסד פלג נוסף, "הליגה הספרטקיסטית", בראשותם של רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, שראה אפשרות להביא בגרמניה למהפכה בנוסח המהפכה שהתחוללה במזרח.
קבוצה זו ייסדה לאחר מכן את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
ב-1922 שבו חלק מה"בלתי תלויים" והצטרפו אל הסוציאל-דמוקרטים, בעקבות רציחתו של ולטר רתנאו.
המפלגה המאוחדת קיבלה את השם הזמני "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאוחדת" (Vereinigte Sozialdemokratische Partei), אך ב-1924 שבה וקיצרה את שמה ל-SPD.
חלק מה"בלתי תלויים" המשיכו בפעילות עצמאית במפלגות שמאל קטנות מחוץ למסגרת המפלגה המאוחדת.
מעבר הפוך אירע, באופן אירוני, כאשר הצטרף הפלג של הסוציאל-דמוקרטים במזרח גרמניה ב-1946 אל "צאצאי" הפורשים הספרטקיסטים, אנשי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ליצירת מפלגה מאוחדת שהייתה מפלגת השלטון במזרח גרמניה עד להתפוגגות המדינה, היא ה-Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
עם תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה מונה הנסיך מקס פון באדן לקנצלר גרמניה.
בפעם הראשונה בתולדות גרמניה שיתף פון באדן בממשלתו סוציאל-דמוקרטים, וביניהם את מנהיג המפלגה פרידריך אברט.
ב-9 בנובמבר 1918 התפטר פון באדן, ואברט מונה לקאנצלר.
באותו יום הכריז הסוציאל-דמוקרט פיליפ שיידמן, כי הקייזר התפטר, וכי מוקמת רפובליקה.
רפובליקה זו, שהוקמה כמעט באקראי, ללא בסיס הסכמה עממית, ומתוך ייסורי התבוסה במלחמה, כונתה רפובליקת ויימאר.
השלטון ניתן לממשלה זמנית (שליחי העם - Volksbeauftragte), שבה היו חברים שלושה סוציאל-דמוקרטים ושלושה "בלתי תלויים".
שלטון זה לא נקט בפעולות מהפכניות שהיה בהן כדי לשלול מעיקרו את השלטון הקודם.
הפקידות הבכירה, המערכת המשפטית, ויחסי הקניין הבסיסיים במדינה הגרמנית החדשה נותרו על מכונם.
דיכוי המהומות היה אכזרי, גרם להרוגים רבים, בהם לוקסמבורג וליבקנכט (כפי הנראה נרצחו על ידי אנשי הפרייקור).
לאחר הבחירות הראשונות לאספה הלאומית, שהתקיימו ב-19 בינואר 1919 יצאה המפלגה כשהיא החזקה ביותר, אך לא הייתה בעלת רוב, ונזקקה להקמת קואליציה עם המפלגות השמרניות.
כך היה גם ברוב מדינותיה של גרמניה, שבהן הוקמה ממשלת קואליציה בראשות הסוציאל-דמוקרטים.
כאשר התכנסה המועצה המכוננת בווימאר בפברואר 1919, נבחר אברט לנשיא הראשון של הרפובליקה הגרמנית החדשה.
למרות תמיכתו של אברט בדיכוי אלים של המהפכנים משמאל, הגנו העובדים הגרמנים על ממשלתו מניסיון ההפיכה הידוע בתור הפוטש של קאפ אותו יזמו גורמים ימנים בשנת 1920. הפועלים הכריזו על שביתה כללית והיא, בין היתר, שגרמה לכישלון הפוטש.
לאחר השביתה שב אברט והשתמש בפרייקור אשר היו חלק מן הפוטש, וניסו למגר את ממשלתו, על מנת לדכא מהומות שמאליות ברחבי גרמניה.
אברט המשיך לכהן כנשיא עד למותו בשנת 1925, אך מפלגתו עזבה את הקואליציה הממשלתית בהנהגת גוסטב שטרזמן בנובמבר 1923.
במהלך תקופת ויימאר היו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), אשר הוקמה על ידי חברים לשעבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ליריבות מרות, לא מעט בשל זכר האירועים בתחילת ימי הרפובליקה.
בעוד שה-KPD נותרה באופוזיציה והתנגדה לשיטה הפרלמנטרית החדשה, הפכה ה-SPD לאחד מעמודי התווך של הרפובליקה, ועמדה בראש כמה מממשלותיה קצרות המועד.
עמוד התווך של המפלגה, וגורם מייצב ברפובליקת ויימאר, היה שלטונם היציב רב השנים (1920–1932) של הסוציאל-דמוקרטים בפרוסיה.
הטבלה הבאה מראה את הישגי הסוציאל-דמוקרטים בבחירות לרייכסטאג במהלך רפובליקת ויימאר:
האתגר מצידם של הקומוניסטים העמיד את אנשי ה-SPD במצב קשה.
המפלגה יכלה להפוך למפלגה רדיקלית, ובכך הייתה מחלישה את הקומוניסטים, אך מקטינה את שיעורי התמיכה בה מצד מעמד הביניים, או להישאר מפלגה מתונה, ולאבד תומכים מקרב מעמד הפועלים.
המשבר הכלכלי של שנת 1929 גרם לקרע בין הסוציאל-דמוקרטים ואנשי "מפלגת המרכז" ו"מפלגת העם", בעוד שהבחירות התכופות לפרלמנט הביאו לעליית כוחות קיצוניים, ובפרט אנשי המפלגה הנאצית, במערבולת מחריפה והולכת של אלימות פיזית ומילולית.
בשנת 1928 הביא הישגם של הסוציאל-דמוקרטים לבחירתו של הקנצלר הסוציאל-דמוקרטי הרמן מילר, אך זה לא האריך ימים בתפקידו, והתפטר במרץ 1930.
ככל שהחריף המאבק בין הנצים ברפובליקה הגוססת, כך נראה כי פסיחתם של הסוציאל-דמוקרטים על שתי הסעיפים, וכישלונם ליצור חזית אחידה כנגד הנאצים עם הקומוניסטים או עם השמרנים, היו בין הגורמים לעלייתם של הנאצים.
בתחילת 1932 תמכו הסוציאל-דמוקרטים במועמדותו של פאול פון הינדנבורג לנשיאות הרפובליקה לתקופת כהונה נוספת, על מנת לעצור את היטלר, אך המצב היה כבר כלאחר ייאוש.
קיץ 1932 הביא עמו קרבות רחוב בין קומוניסטים ונאצים, ובין סוציאליסטים ונאצים, ואנרכיה גוברת.
אירוע חמור אירע ב-20 ביולי 1932 עת החליף הקאנצלר פרנץ פון פאפן את ממשלתה של פרוסיה בראשה עמד הסוציאליסט אוטו בראון, בממשל מטעמו כ"נציב הרייך".
הסוציאליסטים ההמומים התנגדו לצעד זה ואף הגישו כנגדו עתירות לבתי המשפט, אך אלו לא סייעו בעדם.
הסוציאליסטים נראו כמרותקים בעבותות המחויבות לקיום שלטון החוק והרפובליקה, בעוד שסביבם פעלו הנאצים והקומוניסטים, המחויבים להפלת הרפובליקה מבלי לבחול באמצעים, ואישים שמרנים כפרנץ פון פאפן וקורט פון שלייכר המחויבים אך לאינטרס האישי שלהם.
ב-30 בינואר 1933 הביאו תככי המנהיגים השמרנים לבחירתו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה.
בבחירות החופשיות האחרונות שנערכו ב-5 במרץ 1933, לאחר עליית היטלר לשלטון, ולאחר שריפת הרייכסטאג, זכו הסוציאל-דמוקרטים ל-7,181,629 קולות (כ-18.25% מן הקולות) והיו המפלגה השנייה בגודלה.
האיומים בטרור פוליטי, מסעי התעמולה הנאצים ואווירת ההפחדה הביאו לירידה של כ-70,000 קולות בלבד מאז הבחירות הקודמות.
אך הישג זה לא אִפשר לסוציאל-דמוקרטים השפעה שתמנע את הפיכתה של גרמניה לדיקטטורה נאצית.
לאחר שרפת הרייכסטאג הציע היטלר את חוק ההסמכה שהעביר את סמכויותיו של הרייכסטאג לידי הקבינט, ולמעשה הפך את גרמניה מדמוקרטיה פרלמנטרית, ולו להלכה בלבד, לדיקטטורה נאצית.
הסוציאל-דמרטים היו היחידים מבין חברי הבית שהתנגדו.
רבים מבין חבריהם היו במעצר, כאשר עלה החוק להצבעה ב-27 במרץ 1933. מנהיגם של הסוציאל-דמוקרטים, אוטו ולס, נאם נאום חוצב להבות כנגד הדיקטטורה הנאצית, ובסיומו הצביעו כל 94 חברי הבית מן המפלגה (כאשר 26 מתוכם נעצרו ולא הגיעו להצבעה) כנגד החוק, והיו הסיעה היחידה אשר הצביעה כנגד החוק.
הייתה זו שירת הברבור של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייך השלישי.
סמוך לאחר מכן יצא ולס לגלות, בתחילה בחבל הסאר שהיה תחת שלטון חבר הלאומים ולאחר מכן בפראג.
חברי הרייכסטאג מטעם המפלגה נעצרו, נרצחו או שיצאו לגלות.
ב-14 ביולי 1933 נאסרה פעילותה של המפלגה.
בהיות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המפלגה היחידה ברייכסטאג שהתנגדה לחוק ההסמכה, ובהיותם קול בולט בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם דאגו הנאצים לאסור על פעילות המפלגה זמן קצר לאחר עלייתם לשלטון.
רבים מחברי המפלגה נעצרו, נרצחו או נשלחו למחנות ריכוז.
מנהיג המפלגה אוטו ולס יצא אף הוא לגלות, ולאחר זמן מה הקים מרכז של המפלגה בפראג אשר דאג לקיים קשרים עם פעילי המפלגה בגרמניה, ליצור דו"חות תקופתיים על המתרחש בגרמניה, ולשמור על המבנה השלדי של המפלגה.
פעילות זו נמשכה במהלך כל תקופת הרייך השלישי, אך לא היו לה תוצאות מעשיות כלשהן.
ולס מת בגלות בשנת 1939.
בין 1936 ל-1939 נלחמו כמה מאנשי המפלגה במלחמת האזרחים בספרד לצד הרפובליקנים, במסגרת הבריגדות הבינלאומיות ובמסגרות נוספות, ולעיתים נלחמו כנגד בני עמם, הגרמנים, שסייעו לפשיסטים במסגרת "לגיון הקונדור".
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים בשנת 1938 עברה הנהגת המפלגה לפריז ולאחר כיבושה של זו על ידי הגרמנים, עקרה ללונדון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה הנהגת המפלגה כי היא תומכת במטרתן של בעלות הברית, וכי את השלטון הנאצי יש להסיר בכוח.
במהלך המלחמה שמר שלד המפלגה על קיום במחתרת, אך לא בוצעו כמעט פעולות מעשיות של התנגדות למשטר.
יוצאת דופן הייתה פעילותו של ד"ר יוליוס לבר, מראשי המפלגה, אשר היה פעיל בהתנגדות למשטרו של היטלר, וחבר ב"חוג קרייזאו", חוג רעיוני ששימש כבסיס אידאולוגי לקושרים כנגד היטלר, ואף חבר לאנשי קשר העשרים ביולי בניסיון לרצוח את היטלר ולהפיל את משטרו.
למפלגה, כמפלגה, לא היה חלק משמעותי בניסיון זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה קמה המפלגה מחדש בכל אזורי הכיבוש בגרמניה.
בגרמניה המערבית החלה המפלגה את דרכה באופוזיציה, ממועד הבחירות הראשונות ברפובליקה הפדרלית ב-1949 ועד לשנת 1966.
בגרמניה המזרחית אולצה המפלגה להתמזג עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, וליצור את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בשנת 1946. במהלך נפילת השלטון הקומוניסטי בשנת 1989 הוקמה מחדש המפלגה כמפלגה נפרדת, מחוץ לשורות מפלגת האיחוד, ולא כפלג שלה, ולאחר מכן התאחדה מחדש עם אחותה שבמערב, עם איחודה של גרמניה.
בשנת 1959 קיבלה המפלגה את "תוכנית גודסברג" שבה נטשה את העקרונות המרקסיסטים והדגישה תוכניות לרווחה חברתית.
בתחילה התנגדה המפלגה לחימושה מחדש של גרמניה ולהצטרפותה לברית נאט"ו, בשנת 1955, והעדיפה כי המדינה תישאר נייטרלית, אך לאחר מכן ניהלה מדיניות שהביאה לקשרים חזקים עם המדינות המשתתפות בברית.
ב-1966 השתתפה המפלגה בקואליציה שבראשה עמד הקאנצלר קורט גאורג קיזינגר, איש המפלגה הנוצרית דמוקרטית.
ב-1969 זכתה המפלגה ברוב בבחירות, בפעם הראשונה מאז 1928. מערכת הבחירות נוהלה על ידי הארי וולטר שניהל מערכות בחירות נוספות עד לשנת 1980. המפלגה הייתה המפלגה המובילה בגרמניה בין 1969 ל-1982 תחת הנהגתם של הקאנצלרים וילי ברנדט והלמוט שמידט.
וילי ברנדט הוביל מדיניות שנקראה "המדיניות המזרחית" ("אוסטפוליטיק"), אשר ביקשה להפיג את המתיחות של המלחמה הקרה תחת הסיסמה "שינוי באמצעות התקרבות" וכן לפתוח בהדרגה את חומת ברלין.
ב-7 בדצמבר 1970 קיים ברנדט ביקור היסטורי בוורשה בירת פולין.
ברנדט חתם בביקור על הסכם שיתוף פעולה, והכרה בגבול המערבי של פולין.
צעד זה, שעורר בגרמניה פולמוס ואף התנגדות, הביא בין השאר לשיפור היחסים עם שאר מדינות הגוש המזרחי.
הסכמים נוספים נחתמו עם ברית המועצות, צ'כוסלובקיה אליהם הצטרף גם "הסכם היסודות" עם מזרח גרמניה.
כהונתו של ברנדט כקאנצלר הביאה גם לרפורמות במדיניות החברתית, בחינוך ובמשפט.
בשנת 1972 חש ברנדט כי הוא מאבד את הרוב שלו בבונדסטג.
הוא הוביל את המפלגה לבחירות, ובהן זכתה המפלגה לרוב של 45.8% מן הקולות והייתה לסיעה החזקה בבונדסטג.
ב-6 במאי 1974 התפטר ברנדט במפתיע מתפקיד הקאנצלר, על רקע פרשיית הריגול של עוזרו האישי גינתר גיום.
לאחר התפטרותו של ברנדט מתפקיד הקאנצלר, נבחר לתפקיד שר האוצר בממשלתו, הלמוט שמידט.
בשנותיו כקאנצלר טיפל שמידט במספר משברים שפקדו את גרמניה, ובהם: משבר האנרגיה העולמי בשנת 1974, התגברות הטרור של קבוצות שמאל רדיקליות בגרמניה, ו"עידן הקרח" בין מזרח גרמניה ומערב גרמניה.
באוקטובר 1982 נפלה ממשלתו של שמידט לאחר חבירת המפלגה הליברלית (FDP) לאופוזיציה בראשות הלמוט קוהל.
בבחירות שנערכו בשנת 1982 איבדה המפלגה את השלטון כאשר הלמוט קוהל, מנהיגה החזק של המפלגה הנוצרית דמוקרטית, זכה בארבע תקופות כהונה רצופות כקאנצלר.
בשנת 1998 הפסיד קוהל בבחירות למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גרהרד שרדר.
ממשלתו של שרדר וקואליציית מרקל: 1998 ואילך
גרהרד שרדר הוביל את המפלגה בבחירות בשנת 1998 על בסיס מצע מתון, שהדגיש את הצורך בהקטנת האבטלה.
לאחר הבחירות הפכה המפלגה למפלגה החזקה ביותר בבונדסטאג, ולה 40.9% מן הקולות.
עיקר הצלחתה של המפלגה היה בערים הגדולות ובמרכזי התעשייה.
רבים סבורים כי את הצלחתה הרבה ניתן לזקוף לתחושות האכזבה של הציבור הגרמני מתוצאות איחוד גרמניה ב-1990 ומחוסר הצלחתה של ממשלתו של קוהל לגשר על הפערים העמוקים בין המזרח והמערב.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות שרדר הקימה קואליציה עם מפלגת הירוקים, ושרדר מונה לקאנצלר.
אל מול שרדר עמד כוח חשוב במפלגה, אוסקר לפונטיין, יושב ראש המפלגה, ויריב אפשרי במרוץ לכהונת הקאנצלר.
לאחר הניצחון מונה לפונטיין לשר האוצר.
במרץ 1999 החמירה היריבות בין שרדר ללפונטיין, ולפונטיין התפטר מכל משרותיו במפלגה ובממשלה.
לפונטיין תירץ פעולה זו בכיוון הנאו ליברלי והאנטי סוציאלי אליו מוביל שרדר את המפלגה לדעתו.
שרדר מעולם לא התבטא באשר ללפונטיין, ולקח על עצמו את משרתו כיושב ראש המפלגה.
בבחירות בשנת 2002 זכתה המפלגה ל-38.5% מן הקולות, ולניצחון דחוק על יריבתה, המפלגה הנוצרית דמוקרטית.
שוב הוקמה קואליציה עם מפלגת הירוקים.
הבחירות למוסדות האירופיים ב-2004 היוו כישלון מבחינת המפלגה.
מאז הקמתה של המפלגה במאה ה-19 חלקו אנשי השמאל על מטרותיה ומסירותה לרעיונות הסוציאליסטיים.
אך הנהגתו של שרדר הובילה את המפלגה לכיוון הליברלי הרחק מעבר לכל קודמיו.
שרדר קיצץ בהוצאות הממשלה ובתקציבי הרווחה, והיו שכינוהו ""der Genosse der Bosse" - "החבר של הבוסים" משחק מילים שבו המילה Genosse משמשת בכפל התפקידים שיש לה בלשון העברית, הן כ"חבר" המפלגה, והן כאיש אמונם של הבוסים - אנשי התעשייה וההון.
במשך שנים ירד שיעור החברוּת במפלגה, ממיליון חברים בשנת 1976 ל-775,000 חברים בבחירות בשנת 1998, ובאוגוסט 2003 ירדה ל-663,000 חברים.
בינואר 2005 פרשו מספר חברים בולטים והקימו את מפלגת העבודה והצדק החברתי (WASG), אשר התנגדה למה שנראה לה כנטיות הנאו ליברליות של שרדר.
לפונטיין הצטרף אף הוא למפלגה החדשה.
לאחר מכן התאחדה המפלגה עם המפלגה הפוסט קומוניסטית המזרח גרמנית מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS) ליצירת מפלגת די לינקה (השמאל).
התפתחויות אלו הביאו ללחץ על המפלגה לשפר את תדמיתה כמפלגת פועלים חברתית.
באפריל 2005 ביקר בפומבי יושב ראש המפלגה, פרנץ מינטפרינג, את מדיניות השוק החופשי של שרדר, והציע מעורבות חזקה יותר של המדינה הפדרלית לקידום צדק חברתי.
הצעותיו של מינטפרינג קיבלו תמיכה רחבה, אך גם זכו לביקורת מאנשי התעשייה ומיריבים פוליטיים.
במאי 2005 נערכו בחירות לפרלמנט ולראשות ממשלת נורדריין-וסטפאליה, המדינה הגדולה בגרמניה (בה מתגוררים למעלה מחמישית מתושבי גרמניה).
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הובסה בבחירות, ובכך באה לקיצה תקופה בת 39 שנים של שלטון מפלגה זו בנורדריין-וסטפאליה.
איבוד המעוז הגדול ביותר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הביא את הקאנצלר, גרהרד שרדר, להכריז על הקדמת הבחירות הכלליות בגרמניה.
אל הבחירות הפדרליות בשנת 2005 התייצבה המפלגה כשהיא משוסעת, ובמצב בו הוטל ספק ביכולתה לזכות בבחירות אל מול המועמדת הפופולרית משורות הנוצרים דמוקרטים, אנגלה מרקל.
למרות זאת, הייתה המפלגה להפתעת הבחירות, והפער בינה לבין הנוצרים דמוקרטים עמד על פחות מאחוז אחד.
תוצאות הבחירות הביאו לכך שאף מפלגה משתי המפלגות הגדולות לא יכלה להקים בעצמה קואליציה, ולאחר משא ומתן ממושך הוסכם על הקמת "קואליציה גדולה" בראשותה של מרקל, כאשר מינטרפרינג מונה לסגן הקאנצלרית.
שרדר פרש מן הפוליטיקה לעיסוקיו הפרטיים.
עקב מינויו של מינטפרינג לסגן הקאנצלרית פרש הלה מתפקידו כיושב ראש המפלגה.
החליף אותו מתיאס פלאצק, ראש ממשלת ברנדנבורג ואחד הפוליטיקאים האהודים ביותר בגרמניה.
פלאצק נבחר לתפקיד יו"ר המפלגה ברוב של 99.4%.
הוא שירת בתפקיד זה פחות מחצי שנה; ב-10 באפריל 2006 פרש מתפקידו עקב אירוע עצבי אשר גרם לירידה משמעותית ביכולת השמיעה.
פלאצק הסביר כי עקב מצב בריאותו הוא מעוניין להקדיש את מרצו לניהול ענייניה של ברנדנבורג בלבד.
את פלאצק החליף קורט בק, המשמש גם כראש ממשלת ריינלנד-פפאלץ.
כיום, לאחר הסקרים שצפו תבוסה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות לבונדסטאג בראשותו של מנהיג המפלגה, קורט בק, החליט בק להתפטר מתפקידו, ובכך שינה את סדרי ניהול המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שוב.
המפלגה החליטה להחזיר את סגן הקנצלרית לשעבר, פרנץ מינטפרינג, לתפקיד מנהיג המפלגה.
לאחר שמינטפרינג לא הסכים להיות מועמד המפלגה למשרת הקנצלר מתוקף תפקידו, הוחלט על ידי מועצת המפלגה למנות את סגן הקנצלרית המכהן, שר החוץ פרנק ולטר שטיינמאייר, הפופולרי למועמד המפלגה למשרת הקנצלר.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2009 זכתה המפלגה במספר הקולות המועט ביותר במערכת בחירות כלשהי מאז מלחמת העולם השנייה, והשיגה 23.5% מן הקולות.
בבחירות אלו נטה הבוחר הגרמני מחד, למפלגות המרכז-ימין בהנהגת מרקל, ומאידך חיזק בצורה משמעותית את מפלגת די לינקה, הנמצאת משמאל ל-SPD, דבר שהוביל לירידה במספר המצביעים למפלגה.
לקראת הכניסה הרשמית לשנת הבחירות לבונדסטאג הגרמני שייערכו בין ספטמבר לאוקטובר 2013 - בחרה המפלגה בשר האוצר לשעבר, פיר שטיינבריק, כמועמד המפלגה למשרת הקנצלר.
האחרון התמודד בבחירות מול הקנצלרית אנגלה מרקל.
עם סיום מערכת הבחירות לבונדסטאג והעובדה כי מפלגתה של אנגלה מרקל (CDU) זכתה במספר הצירים הרב ביותר, הזמינה הקנצלרית מרקל את ה-SPD למשא ומתן קואליציוני ארוך על אפשרות של הקמת קואליציה גדולה פעם נוספת.
כמו כן התקיימו עם מפלגת הירוקים, אך זה היה בשביל כללי הפרוטוקול.
בסיומו של המשא ומתן עליו הסכימו הצדדים ונחתם על ידי הקנצלרית מרקל, ראש ממשלת בוואריה זיהופר ויו"ר ה-SPD גבריאל - קיימה מפלגת ה-SPD משאל חברים לגבי שאלת ההצטרפות לממשלה החדשה של אנגלה מרקל.
על פי התוצאות - כ-76% הצביעו בעד כניסה לקואליציה גדולה, ובכך בעצם נסללה הדרך להקמת ממשלה גדולה שנייה עם ה-SPD תחת הנהגתה של אנגלה מרקל.
ה-SPD קיבלו את תפקיד סגן הקנצלרית לידי יו"ר המפלגה גבריאל ויו"ר סיעת ה-SPD בפרלמנט הגרמני, פרנק ולטר-שטיינמאייר, ישוב לעמדת שר החוץ הגרמני גם בקואליציה הגדולה הנוכחית.
במאי 2017 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה הצביעה בעד החלטת הבונדסטאג להגדיר את ה-BDS כאנטישמיות.
בשנת 2021 זכתה המפלגה בבחירות והרכיבה את הממשלה עם הקבינט של שולץ בראשות אולף שולץ בתפקיד קאנצלר גרמניה.
עם הזמן, צנחה פופולריות הממשלה והמפלגה.
מנהיגים לפני מלחמת העולם הראשונה
בימי האימפריה הגרמנית ורפובליקת ויימאר
1913–1917: פרידריך אברט והוגו האזה (האזה פרש בשנת 1916 כדי להקים את המפלגה הסוציאליסטית הבלתי תלויה)
1917–1919: פרידריך אברט ופיליפ שיידמן
1919–1931: אוטו ולס והרמן מילר; לאחר 1922 גם ארתור קריספין כנציג הבלתי תלויים שחזרו והתאחדו עם המפלגה.
1931–1933: אוטו ולס, ארתור קריספין והנס פוגל
אוטו גרוטהוול - יו"ר המפלגה במזרח, טען לסמכות כלל גרמנית, והתמזג עם המפלגה הקומוניסטית בשנת 1946 ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
קורט שומאכר - מייסד המפלגה מחדש במערב, בשטחי הכיבוש הבריטים, התנגד לדרישות גרוטווהל, והקים מחדש את המפלגה.
יושבי ראש המפלגה במזרח גרמניה לאחר הקמתה מחדש
המפלגות במזרח ובמערב התאחדו באוקטובר 1990.
1993: יוהאנס ראו (יושב ראש בפועל)
קאנצלרים של גרמניה משורות המפלגה
על פי חוקת גרמניה: לאחר מלחמת העולם השנייה, על נשיא גרמניה להיות בלתי מפלגתי, ולפיכך אין לראותו כאיש המפלגה בתקופת כהונתו.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (בפורטוגזית: Partido Social Democrático) הייתה מפלגה פוליטית בברזיל בשנים 1945–1965. מפלגה זו לא הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית במובן המקובל של המילה, כי אם מפלגת מרכז פופוליסטית, שנוסדה על ידי תומכי הנשיא ז'טוליו ורגאס בשנת 1945, לצד מפלגת שמאל-מרכז בשם מפלגת העבודה הברזילאית.
בין היתר התמודדו מטעמה ז'וסלינו קוביצ'ק וגספאר דוטרה לכהונת נשיא ברזיל וניצחו בבחירות.
הפופולריות של המפלגה ירדה במהלך השנים (מ -52.8% מהמושבים ב-1945 עד ל-28.9% בשנת 1962), אבל נשארה דומיננטית עד ההפיכה הצבאית.
המפלגה פוזרה על ידי המשטר הצבאי בברזיל, בשנת 1965. לאחר מכן הצטרפו מנהיגי המפלגה לתנועה הדמוקרטית הברזיליאית, היחידה שהותר לה לפעול תחת המשטר הצבאי.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Socijaldemokratska partija Bosne i Hercegovine) היא מפלגה בבוסניה והרצגובינה.
המפלגה היא היורשת של המפלגה הקומוניסטית של בוסניה והרצגובינה.
בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002 זכתה המפלגה ב-10.4%, שהם 4 מושבים מתוך 42 המושבים.
בנוסף, זכתה המפלגה ב-15 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ואף זכתה ב-3 מושבים מתוך 83 המושבים באספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה.
המפלגה היא במעמד של מפלגה עמיתה (שאינה חברה) במפלגת הסוציאליסטים האירופאים, מפלגת הגג של הסוציאליסטים הפועלת במוסדות האיחוד האירופי.
המפלגה הסוציאל-רבולוציונית, בראשי תיבות: ס"ר эсеры - בתרגום מילולי: מפלגת הסוציאליסטים-המהפכנים) הייתה תנועה פוליטית שפעלה ברוסיה במהלך מרבית המחצית הראשונה של המאה ה-20.
המפלגה הסוציאל רבולוציונית נוסדה ב-1900, אולם היו קבוצות סוציאל רבולוציוניות כבר בשנות התשעים של המאה ה-19. המפלגה סייעה בעיקר לאיכרים, ולא לפועלים.
המפלגה השתתפה באופן פעיל במהפכת 1905 והייתה גם חברה בדומה.
הטרור היה אחד מדרכי הפעולה של מפלגה זו.
הוקמה "הזרוע הצבאית" שהתנקשה באישים בכירים בממשל הרוסי.
בשונה ממפלגות שמאל אחרות ברוסיה כגון הבולשביקים והמנשביקים, הפגינו אנשי המפלגה אהדה כלפי הרעיון הציוני, וויקטור צ'רנוב, ממנהיגיה, התבטא בפומבי בעד התנועה וראה לנכון להכיר ביהודים כלאום.
מנהיגים ציונים-סוציאליסטיים בולטים ברוסיה כגון פנחס רוטנברג ויוסף טרומפלדור היו בו זמנית חברים במפלגה במקביל לפעילותם הציונית.
לאחר מהפכת פברואר הס"רים היו הכוח המוביל בקואליציה הסוציאליסטית-ליברלית.
היה קרע בקבוצה בין אלו שתמכו בבולשביקים, והפורשים תומכי הבולשביקים נקראו "ס"רים שמאלנים".
הס"רים השמאליים הצליחו לזכות לתמיכה רחבה בקרב החיילים והמרכזים העירוניים של המפלגה אך מרבית הסניפים, לרבות במחוזות הכפריים, נשארו נאמנים לזרם המרכזי.
מאז מהפכת אוקטובר הלך ונחלש כוחם של הס"רים.
הבולשביקים הצרו את צעדיהם של הס"רים ואלו התנגדו לחוזה ברסט-ליטובסק.
הם התנקשו בשגריר הגרמני ברוסיה, וילהלם מירבאך ופנו לאלימות.
משורותיהם יצאה פניה קפלן שביצעה ניסיון התנקשות בלנין.
החוזה קומם כנגד לנין גם את הס"ר השמאליים ואלה ניסו לבצע נגדו ניסיון הפיכה משלהם שכשל.
במהלך הבחירות עבור האספה המכוננת הרוסית של נובמבר 1917 (הבחירות החופשיות הראשונות והאחרונות במדינה) זכתה המפלגה במספר הרב ביותר של הקולות לאור הפופולריות הרבה שלה בקרב האיכרים, ובכך הביסה את הבולשביקים שאומנם זכו לתמיכה רחבה בערים הגדולות אך רוב המדינה הייתה כפרית.
לצד זאת הבולשביקים חזרו בהם מהבטחתם לכבד את התוצאות ופיזרו את האספה בכוח, ומפגינים שמחו על כך נורו באש חיה על ידם.
לאחר מכן פעלה המפלגה להחליש את הבולשביקים במועצות (סובייטים) המקומיות והצליחה לזכות מחדש במקומות על חשבונם ועל חשבון הזרם השמאלי.
לצד איכרים, גם פועלים רבים שהתפכחו מהאשליה שהשלטון הבולשביקי יהיה שונה מזה של הצאר מבחינת רמת הדיכוי, הצטרפו לשורותיהם ופתחו בשביתות.
כתוצאה מכך פעלו הבולשביקים לבטל, לדחות או לדכא באופן אלים את הבחירות החדשות למועצות.
משהבינו שמאבק לא אלים באופן דמוקרטי לא יועיל לאור אלימות הבולשביקים, עברו רבים מהס"רים להילחם למען הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה, זאת כשהם תחילה מקימים ממשלה מטעם עצמם שייצגה את האספה הלאומית שנסגרה על ידי הבולשביקים (קומוץ').
מנגד אחרים מפעילי המפלגה שסירבו לשתף פעולה עם כוחות "בורגניים" פנו ביחד עם גורמים מהפלג השמאלי, להקמת הצבא הירוק (אשר ייצג את האיכרים) והיוו גורם בכיר בהנהגתו.
לאחר סיום מלחמת האזרחים רבים מהמפלגה פנו מטעמים פרגמטיים למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ואחרים יצאו לגלות.
בשנת 1922 במוסקבה נערך משפט נגד ראשי המפלגה.
בהתאם להחלטת בית המשפט 12 (מהם 8 חברי הוועידה המרכזית) מראשי המפלגה קיבלו עונש מוות.
בהמשך עונש זה הומר לתקופות מאסר.
במקביל התארגנה המפלגה לפעילות מחוץ לרוסיה.
אך בהדרגה הקשר עם חברי המפלגה בתוך רוסיה נחלש ופעילות המפלגה הייתה למעשה רק מחוץ לגבולות רוסיה.
הארגון הלוחם של הסוציאל-רבולוציונרים (Боевая Организация) היה אגף הטרור של המפלגה, קבוצת טרור כמעט עצמאית שהופעלה על ידי המפלגה.
ב-1902, גריגורי גרשוּני הקים ועמד בראש הקבוצה.
ב-1904, יבנו אזף ירש אותו עם סגנו, בוריס סאווניקוב, שלאחר מכן החליף אותו ב-1908 וכעבור זמן קצר הקבוצה פורקה.
באוטוביוגרפיה שלו, "זכרונותיו של מחבל" (1917) הוא קרא לארגון, "הבריגדה הטרוריסטית".
1902 - דמיטרי סיפיאגין, שר הפנים הרוסי
1904 - ויאצ'סלב פון פלבה, ראש האוכרנה ושר הפנים הרוסי
1905 - הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', בנו של הצאר אלכסנדר השני, היה הגנרל-מושל של מוסקבה (ראש העיר מוסקבה) מ-1891 ועד ההתנקשות בחייו.
לז'נובסקי פקיד המשטרה בבוריסוגלבסק אשר נרצח על ידי המהפכנית מריה ספירדונובה
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית היא מפלגה אוסטרית, אחת מהמפלגות הוותיקות ביותר באוסטריה.
נכון ל-2024, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היא המפלגה השלישית בגודלה באוסטריה.
למפלגה קשר חזק לעבודה ותאגידי עבודה, ובשל כך להסתדרות הפועלים האוסטרית (Arbeiterkammer).
ההבדל בינה לבין מפלגות סוציאל-דמוקרטיות אחרות, הוא שהיא דוחה את הנאו-ליברליזם.
המפלגה חברה במפלגת הגג האירופית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
תנועות ואיגודי עובדים סוציאליסטיים החלו להופיע כבר בסביבות אמצע המאה ה-18. הפעם הראשונה הייתה בעיירה נוידרפל שבבורגנלנד.
בשנים שלאחר מכן אירע עימות פנימי במפלגת הסוציאל-דמוקרטית, והיא התחלקה לשני פלגים, מתונים ואנרכיסטים.
שני הפלגים התאחדו שוב ב-1889 כ"מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית" (SDAPÖ), במיוחד בזכות עמלו של ויקטור אדלר.
בקונגרס המפלגה בעיירה היינפלד שבאוסטריה תחתית המפלגה החליטה על קבלת הכרזת העקרונות של אדלר.
ב-12 ביולי 1889 יצא הגיליון הראשון של עיתון המפלגה, "ארבייטר צייטונג" (Arbeiter-Zeitung).
בתחילה הייתה המפלגה מקורבת לרעיונות המרקסיזם, והמשיכה לגדול בעיקר בווינה, אך גם באוסטריה עילית, אוסטריה תחתית, צ'כיה ושטיריה.
ב-14 ביולי 1889 המפלגה נטלה חלק בהקמת האינטרנציונל השני בפריז.
המפלגה התמקדה בנתינת זכויות נוספות לפועלים, ובנתינת זכות הצבעה בבחירות.
המפלגה גם תבעה שהאימפריה האוסטרו-הונגרית תהיה מדינה דמוקרטית ופדרלית.
ב-30 במאי 1890 אנשי המפלגה רצו לבחירות לעיריית וינה.
למרות זאת, זכות ההצבעה ניתנה להם רק ב-1907 לאחר שקיימו שביתה כללית.
בבחירות לבית התחתון של הרייכסראט (הפרלמנט של הקיסרות האוסטרו-הונגרית), המפלגה זכתה ב-87 מושבים מתוך 516, ובכך הייתה המפלגה השנייה בחוזקה באוסטריה, לאחר המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
לאחר ההתנקשות ביורש העצר העתידי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואשתו סופי בסרייבו בידי הסרבי גברילו פרינציפ, תמכה המפלגה בהכרזת המלחמה על סרביה, אך זמן קצר לאחר מכן טענה כי המלחמה ההרסנית הזו מיותרת.
באוקטובר 1917 התכנסה אספה של המפלגה תחת הנהגתו של הסוציאל-דמוקרט קרל רנר, שניסה לקבוע חוקה לאוסטריה, תחת ממשלה חדשה ותחת הנהגתו, לאחר שימונה בתואר "קנצלר אוסטריה".
ב-12 בנובמבר 1918, הממשלה החדשה הוכרזה בסופו של דבר בידי רנר ומפלגתו.
בשנות ה-20 המפלגה הגיעה להצלחה גדולה, אך בשנות ה-30 ועד חבריה סבלו מהתנכלות של פוליטיקאים ימנים, אך למרות זאת נשארה המפלגה הגדולה ביותר באוסטריה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
המפלגה תמכה בסיפוח אוסטריה לגרמניה, ולכן קראה לאוסטריה בשם "אוסטריה הגרמנית", אך בחוזה סן-ז'רמן נאסר לחלוטין כל סיפוח של אוסטריה לגרמניה, על מנת למנוע מגרמניה להתחזק.
בבחירות שהתקיימו ב-16 בפברואר 1919 המפלגה הסוציאליסטית קיבלה את מספר הקולות הגבוה ביותר, והקימה ממשלת אחדות עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, ובמאי אותה שנה קיבלה 100 מושבים מתוך 165 בבחירות לעיריית וינה, וחבר המפלגה יאקוב רוימן נבחר לראשות העיר, וּוינה הפכה למעוז הסוציאליזם באוסטריה, ובשל כך נקראה "וינה האדומה".
למרות זאת, המפלגה נחלקה שוב לשני פלגים, המתונים-ליברלים תחת הנהגתו של קרל רנר, ומצד שני הקיצונים יותר, שתמכו ברעיון המרקסיזם תחת הנהגתו של אוטו באואר, והתנגדו לשיתוף הפעולה עם המפלגה הנוצרית סוציאלית.
באותה תקופה רוב המפלגות הקימו לעצמן את הצבא המפלגתי שלהן, ובהן הייתה המפלגה הסוציאליסטית, שהקימה את השוצבונד.
ב-30 בינואר ארעה התנגשות בעיירה שטנדורף שבבורגנלנד בין השוצבונד להיימבר (צבא המפלגה הנוצרית סוציאלית), ושני אנשים, אב ובן, נהרגו בידי ההיימבר.
בעקבות המאורע הובאו למשפט שני פעילי ימין אך לבסוף שוחררו.
ב-15 ביולי 1927, יום לאחר מתן גזר הדין, השתלט המון זועם של מפגיני שמאל על היכל בית המשפט בווינה (יוזטיצפלאסט) והעלה אותו בלהבות.
המשטרה פתחה באש על המתפרעים: שמונים ותשעה מהם וחמישה שוטרים נהרגו, ולמעלה משש-מאות איש נפצעו.
האירוע הזה גרם לגל של מהומות בכל רחבי אוסטריה, וקיצה של הדמוקרטיה מישמש ובא.
ב-1932 נבחר אנגלברט דולפוס למשרת הקנצלר והחל בריכוז הכוח בידיו, כדגם הפשיזם, ואף הוציא את המפלגה הסוציאליסטית אל מחוץ לחוק.
באותה תקופה פרצה מלחמת האזרחים האוסטרית, ובמהלכה דולפוס עצמו נרצח בעת ניסיון של אנשי המפלגה הנאצית להשתלט על אוסטריה.
למרות ההתנקשות בדולפוס, ניסיון הסיפוח לגרמניה לא צלח.
יורשו של דולפוס היה קורט שושניג, שבניגוד לדולפוס שיתף פעולה עם המפלגה הסוציאליסטית, והוציא אל מחוץ לחוק את המפלגה הנאצית.
שושניג דגל בשמירה על אוסטריה כמדינה עצמאית, אך בעלת אופי פשיסטי.
ב-12 במרץ 1938 ניצלה גרמניה הנאצית את חולשתה של אוסטריה, פלשה לתוכה וסיפחה אותה רשמית אליה (האנשלוס).
הסיפוח נתמך בהתלהבות בידי רבים מהמפלגה הסוציאליסטית, ביניהם קרל רנר, אף על פי שתחת הנאצים לא הייתה שום אפשרות לדמוקרטיה, מכיוון שהנאצים העניקו שוויון ועבודה רבה לפועלים.
תחילתה של הרפובליקה האוסטרית השנייה
מאז נובמבר 2018 עומדת בראש המפלגה פמלה רנדי-וגנר.
כיום היא המפלגה השנייה בגודלה מתוך חמש מפלגות במועצה הלאומית, עם 40 מתוך 183 המושבים, לאחר שזכתה ב-21.2% מהקולות בבחירות לרשות המחוקקת לשנת 2019.
המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית Christlichsoziale Partei Österreichs, או בקיצור (CS) הייתה מפלגה ימנית-שמרנית אוסטרית בשנים 1893–1933. רוב הקנצלרים ברפובליקה הראשונה היו חברים בה.
ממשיכת דרכה ברפובליקה השנייה היא מפלגת העם האוסטרית (ÖVP), כאשר מפלגת העם האוסטרית מחויבת לעקרונות הדמוקרטיה ולעצמאותה של אוסטריה.
ייסוד המפלגה ותחילת הפעילות הפוליטית
פרנץ מרטין שינדלר ניסח את הקווים המנחים החל משנת 1889. המפלגה נוסדה על בסיס "התנועה הנוצרית-סוציאלית" ו"עמותת העובדים הנוצרים-סוציאלים " על ידי קרל לוגר (Karl Lueger) ב-1893. עקרונות המפלגה היו נוצריים-שמרניים-פרו מלוכניים וכמרים רבים נמנו על חבריה.
בגלל מצעה תמכו בה רבים מקרב האצולה ובגלל העובדה שבתחילת הדרך קראה התנועה לעצמה "האנטישמים" זכתה בתמיכה רחבה בקרב האוכלוסייה הכפרית.
בשנים 1907–1911 הייתה למפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון של "מועצה הקיסרית" (Reichsrat) אבל נוצחה בבחירות על ידי הסוציאל-דמוקרטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תמכה המפלגה במונרכיה, אבל עם ביטולה ב-1918 תמכה בהקמת רפובליקה שתסתפח לרייך הגרמני.
בשנים 1918–1920 ישבו הנוצרים-סוציאלים ביחד עם הסוציאל-דמוקרטים בממשלת אחדות.
לאחר הבחירות ב-1920, משהפכו למפלגה הגדולה ביותר הקימו הנוצרים-סוציאלים קואליציה עם מפלגת העם של גרמניה הגדולה (GDVP), הרכיבו ממשלה ומינו את הקנצלר.
בשנים 1933-1928 זכו בנוסף גם למנות את הנשיא.
משנת 1929 נעשו ניסיונות לקואליציה עם "משמר המולדת" (Heimwehr), אך אלה לא הוכיחו עצמם כשותפים יציבים, לכן נמשך שיתוף הפעולה עם מפלגת גרמניה הגדולה.
עם הקמת "חזית המולדת" (Vaterländische Front VF) ב-1933 נטמעה בו המפלגה הנוצרית-סוציאלית וחדלה, למעשה, להתקיים.
לאחר סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני במרץ 1938 (האנשלוס) הוצאה המפלגה הנוצרית-סוציאלית באופן רשמי מחוץ לחוק.
לאחר מלחמת העולם השנייה ושחרור אוסטריה מהמשטר הנאצי לא הוקמה המפלגה מחדש בשמה המקורי, כי פוליטיקאים משורותיה סברו ששמה יעורר קונוטציות שליליות ויזכיר את העידן הפשיסטי, לכן נקראה המפלגה החדשה מפלגת העם האוסטרית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית (בצ'כית: Česká strana sociálně demokratická) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בצ'כיה.
המפלגה נתפסת כממשיכתן ההיסטורית של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות צ'כיות שפעלו במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וצ'כוסלובקיה בתקופה שלפני הקומוניזם, ובשלוש השנים שבין נפילת המשטר הקומוניסטי ופירוקה של צ'כוסלובקיה.
המפלגה שימשה כמפלגת השלטון בצ'כיה בין 2002 ל-2009, ובתקופה זו כיהנו מטעמה ארבעה ראשי ממשלה – מילוש זמאן, ולדימיר שפידלה, סטניסלב גרוס ויז'י פארובק, המשמש כיושב ראש הנוכחי (2010) של המפלגה.
בשנים 2009–2013 המפלגה הייתה באופוזיציה.
המפלגה חברה במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
כיום, המפלגה היא המפלגה הגדולה בפרלמנט, עם רבע מהמושבים והיא מובילה את הממשלה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (באסטונית - Sotsiaaldemokraatlik Erakond) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית אסטונית.
המפלגה נודעה בעבר כ"מפלגת המתונים" (Rahvaerakond Mõõdukad), ושינתה את שמה לשם הנוכחי בשנת 2004. המפלגה נוסדה בסוף שנות השמונים כאשר החלה אסטוניה בקבלת עצמאותה מברית המועצות.
בסיסה של המפלגה היה התאגדויות סוציאל-דמוקרטיות קיימות.
בשנת 1995 התאחדה המפלגה עם מפלגת מרכז-ימין אגררית, ליצירת "מפלגת המתונים", ובשנת 2004 התאחדה עם מפלגת מרכז-ימין נוספת בשם "מפלגת העם".
המפלגה אוחזת בערכים סוציאל-דמוקרטיים, אך השתתפה בקואליציות באסטוניה רק כאשר אלו נוצרו על ידי מפלגות ימין-מרכז.
המפלגה אינה נחשבת למפלגה גדולה, ומעולם לא הייתה בשלטון באסטוניה.
כיום (2010) יש למפלגה 15 מושבים מתוך 101 המושבים בפרלמנט האסטוני, אך המפלגה זכתה להישג נאה בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2004, והשיגה 36.8% מהקולות, מה שהיקנה לה זכות לשלושה מושבים בפרלמנט.
בבחירות בשנת 2009 לא הצליחה לחזור על הישג זה, וזכתה ל-8.69 אחוזים ולמושב אחד.
המפלגה היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי משנת 1990 ובמפלגת הגג של הסוציאליסטים באיחוד האירופי, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים משנת 2003. מנהיג המפלגה כיום הוא יורי פיהל.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד (בפינית: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית פינית.
המפלגה היא אחת המפלגות הגדולות והמשפיעות בפינלנד, ושימשה כמפלגת השלטון לתקופות זמן ארוכות, לאחרונה בין השנים 2019–2023. מדיניותה הסוציאל-דמוקרטית עיצבה מאפיינים רבים של החברה הפינית במהלך המאה ה-20 ולאחריה.
המפלגה נחשבת למתונה יותר מיריבתה הפרלמנטרית "ברית השמאל", והיא בעלת קשרים טובים עם האיגוד המקצועי הגדול בפינלנד "הארגון המרכזי של האיגודים המקצועיים הפיניים".
מטרותיה של המפלגה הן סוציאל-דמוקרטיות: יצירת חברה בה החופש, השוויון, הסולידריות ושיתוף הפעולה משגשגים בסביבה נקייה ושלווה.
המפלגה היא חברת האינטרנציונל הסוציאליסטי וכן חברה במפלגת הגג של הסוציאליסטים באיחוד האירופי מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
בתחילת המאה ה-20 השיגה המפלגה בבחירות כ-40% מהקולות, אך לאחר מלחמת האזרחים הפינית של 1918 פרשה מהמפלגה קבוצה שהקימה את המפלגה הקומוניסטית של פינלנד והביאה לירידה בכוחה האלקטורלי.
מתקופה זו ואילך התמיכה במפלגה נעה בין 20 ל-30 אחוזי מהמצביעים.
יוטה אורפילאינן היא המנהיגה הנוכחית של המפלגה.
מועמדת המפלגה טריה הלונן משמשת בתפקיד נשיאת פינלנד, וכך גם שני הנשיאים שלפניה.
בבחירות בשנת 2007 השיגה המפלגה 21.4 אחוז מן הקולות, איבדה את מעמדה כמפלגת השלטון, ונותרה באופוזיציה.
המפלגה נוסדה בשם "מפלגת העבודה הפינית" (בפינית - "Suomen Työväenpuolue") ב-1899. השם שונה לשם הנוכחי ב-1903. המפלגה נותרה תנועה חוץ-פרלמנטרית בעיקרה עד לקבלת זכות ההצבעה הכללית בפינלנד ב-1906. מתן זכות ההצבעה הכללית העניק למפלגה תנופה, ובבחירות שהתקיימו ב-1916 זכתה ב-47% מהקולות, והצליחה לקבל רוב בפרלמנט.
הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה הפינית בה מפלגה אחת זכתה לרוב פרלמנטרי.
בתקופה זו עדיין הייתה פינלנד במעמד של "דוכסות גדולה" אוטונומית ברוסיה.
לאחר מהפכת פברואר ברוסיה הקימו הפינים סנאט חדש והתבססו על תוצאות הבחירות לפרלמנט הפיני, כאשר הסוציאל-דמוקרט אוסקרי טוקוי הפך לראש ממשלה.
על הפרק עמדה שאלת שיתוף הפעולה עם השלטון החדש ברוסיה, כאשר הפינים ציפו כי זה יעניק להם עצמאות, אך תקוותם נכזבה.
טוקוי ניסה להעביר חקיקה שתקטין את סמכותה של רוסיה להתערב בענייני פינלנד, אך כשל, וכתוצאה מכך הוכרז כי הפרלמנט חרג מסמכותו, והוא פוזר.
בבחירות שנערכו לאחר מכן איבדה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית את הרוב שלה.
לאחר הבחירות הקים פלג מן המפלגה את רפובליקת הפועלים הסוציאליסטית הפינית והתוצאה הייתה מלחמת האזרחים הפינית שהתנהלה בין תומכי מהפכת אוקטובר בברית המועצות ובין מתנגדיה.
לאחר תבוסת הצד ה"אדום" במלחמה, היו רוב מנהיגי המפלגה לשעבר הרוגים, בכלא, או שנמלטו לברית המועצות.
המפלגה נתפסה כלא לגיטימית בעיני הרוב שניצח במלחמה.
עם זאת היא המשיכה ליהנות מבסיס אלקטורלי נרחב, ובבחירות בשנת 1919 זכתה ב-37.98 אחוזים מן הקולות וב-80 מושבים בפרלמנט.
מנהיג המפלגה ואינו טאנר היה נחוש להוביל את המפלגה הרחק מרעיונות מהפכניים.
ב-1918 פרשו מן המפלגה מקימי המפלגה הקומוניסטית הפינית (שהוקמה בגלות, במוסקבה ופעילותה נאסרה בפינלנד עצמה), והתוצאה הייתה מפלגה הומוגנית יותר, שנתפסת כלגיטימית ופטריוטית יותר.
עם זאת, בבחירות שבשנים לאחר מכן, עד 1945 בה הותרה פעילות המפלגה הקומוניסטית בפינלנד, חולק הקול השמאלי בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובין ארגונים שנתפסו כקשורים למפלגה הקומוניסטית בגולה.
טאנר ניסה להציג את המפלגה כמפלגה הראויה לשלטון, ולבודד אותה מהשפעות חיצוניות, כגון השפעת מפלגות סוציאל-דמוקרטיות בארצות נורדיות אחרות.
ב-1926 נבחר טאנר לראש ממשלה לתקופה קצרה, שהסתיימה ב-1927. עם זאת, היה זה חריג, והמפלגה לא הוזמנה להשתתף בקואליציה עד לשנת 1937. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה המפלגה בתפקידים שונים בקואליציות רחבות שהוקמו, ובכך סימלה את האחדות הלאומית שהושגה לאחר מלחמת החורף נגד ברית המועצות בשנת 1939.
פינלנד הייתה חלק ממדינות הציר במלחמה, וניהלה מלחמה אותה מכנים בפינלנד מלחמת ההמשך כנגד ברית המועצות, לצד הצבא הנאצי.
במהלך המלחמה עלתה השאלה האם על צבא פינלנד לעצור בגבול הישן שלפני מלחמת החורף, ובכן להפגין את חוסר רצונה של פינלנד בכיבוש שטחים זרים, או להשיג כל הישג טריטוריאלי שיוכל להשיג.
על אף חילוקי הדעות עם ההנהגה הפינית, נותרה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בקבינט.
להתנהלות זו מייחסים את הפיצול בשורות המפלגה לאחר המלחמה, ואת השגי הקומוניסטים לעומתה בבחירות שלאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הותרה פעולת המפלגה הקומוניסטית בגלוי, ובתקופה שבין 1944 ל-1949 היה אחד המאפיינים של החיים הפוליטיים הפיניים התחרות העזה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית על המצביעים והשליטה באיגודי העובדים.
בתקופה זו נחלקה המפה הפוליטית בין הסוציאל-דמוקרטים, הקומוניסטים, והמפלגה האגררית, כאשר כל אחת ממפלגות אלו שולטת בכרבע מהמצביעים, והקומוניסט מאונו פקאלה משמש כראש ממשלה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אימצה קו המגן על הריבונות והדמוקרטיה הפינית, לצד המפלגות הבורגניות, ולבסוף הצליחה להביא לפרישת הקומוניסטים מהקבינט בשנת 1948, ולמינויו של הסוציאל-דמוקרט קרל-אוגוסט פאגרהולם כראש ממשלה.
במהלך שנות החמישים שימש פארגהולם כראש ממשלה לסירוגין.
בשנת 1958 פרשה קבוצה בראשות יושב ראש המפלגה לשעבר אמיל סקוג שהקימה את "ברית העובדים והחוואים הזעירים הפינים", אך במהלך שנות השישים התפרקה המפלגה וחבריה שבו למפלגת האם הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1966 שב ונבחר ראש המפלגה, רפאל פאסיו לראשות הממשלה, והמפלגה נותרה בשלטון למשך כארבע שנים.
לאחר מכן הייתה המפלגה מיוצגת במרבית הקבינטים שקמו בפינלנד, לרוב בשיתוף פעולה עם מפלגת המרכז.
חלק מהזמן שימש מועמד המפלגה כראש הממשלה, וחלק מהזמן שימשה המפלגה כמרכיב חשוב בקואליציה.
בין 1995 ל-2003 שימש פאבו ליפונן כראש ממשלה מטעם המפלגה.
בתקופה זו אימצה המפלגה קו התומך באיחוד אירופה, והביאה להצטרפות פינלנד אל האיחוד האירופי ב-1995. ב-2007 הפסידה המפלגה מכוחה בבחירות ונשלחה אל האופוזיציה.
שלושת נשיאי פינלנד שנבחרו מ-1982 ואילך, מאונו קויביסטו, מרטי אהטיסארי וטריה הלונן היו מועמדיה של המפלגה לנשיאות.
המפלגה הנציונל-בולשביקית היא מפלגה לאומנית רוסית חסרת מעמד חוקי, ומאז 2007 אף אסורה על פי החוק הרוסי.
פעילי המפלגה ייסדו במקומה ב-2010 את תנועת רוסיה האחרת, בעלת אותו מצע, כאשר דגלה הוא דגל שושלת רומנוב: צהוב-שחור-לבן.
המפלגה שילבה במצעה אידאולוגיית שמאל רדיקלי ולאומנות קיצונית (אידיאלוגיה הנקראת בולשביזם לאומי).
לדעת פעיליה המפלגה הייתה "מפלגה ימנית בהחלט ושמאלנית עד אין קץ".
ב-2006, משרד המשפטים הרוסי סירב לרשום את המפלגה כתנועה פוליטית חוקית, בפעם השישית.
שנה לאחר מכן המדינה תבעה את המפלגה למשפט ובית הדין העליון אסר על המפלגה לפעול בתחומי הפדרציה הרוסית בשל היותה ארגון קיצוני ודגלה נאסר להנפה בשל הדמיון בינו לדגל המפלגה הנאצית.
המפלגה הנציונל-בולשביקית היא התנועה הפוליטית היחידה שנאסר עליה לפעול בתחומי רוסיה (למעט המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שכבר פורקה) ושפעילותה נעצרה על פי החוק "אודות המאבק בפעילות קיצונית".
סגן התובע הכללי הרוסי, ויקטור גרין הסביר את האיסור בכך ש"התביעה הכללית של הפדרציה הרוסית רואה במפלגה הנציונל-בולשביקית כארגון נוער קיצוני שיש לאסור על קיומו".
אנשי התביעה הכללית הרוסית ציינו כי המפלגה הנציונל-בולשביקית ופעיליה שיתפו פעולה ועודנם משתפים פעולה עם תנועות אופוזיציה המבקשים לכונן מהפכה חברתית ברוסיה בדומה למהפכות הצבעים, שהתרחשו באוקראינה, גאורגיה וקירגיזסטן.
כאשר למונח "תנועות אופוזיציה" התייחס סגן התובע הכללי לתנועת רוסיה אחרת של גארי קספרוב ומפלגתו של ראש ממשלת רוסיה לשעבר, מיכאיל קסיאנוב.
הנציונל בולשביזם מתייחס ללאומנות פאן אירופאית הקוראת לייצוא הבולשביזם לכל אירופה, הפיכת הבולשביזם ללאומי.
האידאולוגיה הספציפית של המפלגה תואמת לאידאולוגיה הפשיסטית של איטליה הפשיסטית והפשיזם של בניטו מוסוליני שביקש להחיות את האימפריה הרומית ושטחיה.
בדומה לכך, מבקשים הנציונל בולשביקים לייסד רוסיה לאומנית שתתפרש על פני כל אירופה ושעליה לכבוש את כל השטחים שבעבר היו בשליטת האימפריה הרוסית וברית המועצות.
כלשון כתב האמנה: "יש לייסד אימפריה מוולדיווסטוק ועד גיברלטר עם ציוויליזציה רוסית".
אף שב-2004 המצע הפוליטי התרכך, רשמית מעולם לא הכחישה התנועה את המצע הקודם המבקש לייסד אימפריה רוסית אדירה שתשתרע על כל אירופה.
בהתאם להחלטת בית המשפט משנת 2007 התנועה מוכרת כרדיקלית ופעילותה נאסרה.
למפלגה היו סניפים באוקראינה, ישראל, בלארוס, פולין, בריטניה ובחבר המדינות העצמאיות.
שופר המפלגה הוא העיתון "לימונקה".
מאז ייסוד התנועה ב-1993 עמד בראשה אדוארד לימונוב, שמאלני קיצוני שעמד תחת מעקב שירות הביטחון הפדרלי.
ב-2007 היה לאחד ממנהיגי תנועת "רוסיה אחרת".
ב-2009 הודיע על רצונו להתמודד בבחירות לנשיאות רוסיה ב-2012.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (בפורטוגזית: Partido Social Democrata) היא מפלגת המרכז-ימין הגדולה בפורטוגל.
בתחילה היא אכן הייתה מפלגת שמאל, לצד המפלגה הסוציאליסטית, אולם החל משנות ה-80 היא נטתה בעמדותיה ימינה.
המפלגה נוסדה ב-6 במאי 1974, מיד אחרי מהפכת הציפורנים, בשם "המפלגה העממית הדמוקרטית" ("Partido Popular Democrático"), אבל תוך זמן קצר שינתה את שמה לשם הנוכחי.
מייסד המפלגה ומנהיגה הראשון היה פרנסישקו סה קרניירו.
בשנים שבין המהפכה לבחירות החופשיות הראשונות הייתה המפלגה במקצת הקואליציות ששלטו במדינה.
אחרי הבחירות הראשונות ב-1976, שבהן ניצחה המפלגה הסוציאליסטית בראשות מריו סוארש, הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מפלגת האופוזיציה הראשית.
בבחירות של 1979 עמדה המפלגה בראש "הברית הדמוקרטית" ("Aliança Democrática") של מפלגות מרכז-ימין שניצחה בבחירות וסה קרניירו היה לראש הממשלה, עד שנהרג בתאונת מטוס בסוף 1980. פרנסישקו פינטו בלסמאו, מחליפו בראשות המפלגה, עמד בראש הממשלה עד הבחירות ב-1983 שלפניהן פורקה "הברית הדמוקרטית".
בבחירות ניצחו הסוציאליסטים בראשות סוארש, אולם לאחריהן קמה ממשלת אחדות בין המפלגה הסוציאליסטית והסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית חזרה לשלטון ב-1985 בראשות אניבל קבאקו סילבה.
קבאקו סילבה שלט במשך עשור, אולם לא רץ שוב בבחירות של 1995, שבהן הפסידה המפלגה.
היא חזרה לשלטון בשנים 2002–2005 עם ראש הממשלה ז'וזה מנואל ברוזו, שאחרי בחירתו לנשיא הנציבות האירופית הוחלף על ידי פדרו סנטנה לופש.
ב-2006 זכה לראשונה מועמד של המפלגה, ראש הממשלה לשעבר אניבל קבאקו סילבה, בבחירות לנשיאות פורטוגל.
אחרי 6 שנים באופוזיציה ניצחה המפלגה בראשות פדרו פאסוש קואליו בבחירות ב-2011.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אנדורה (בקטלאנית: Partit Socialdemòcrata) היא מפלגת האופוזיציה באנדורה ואחת משתי המפלגות העיקריות בה.
ראשית המפלגה בשנת 2000, עת הוקמה הפלגה.
בבחירות שנערכו באפריל 2005 באנדורה, זכתה המפלגה ב-38.1% מקולות הבוחרים וב-11 מושבים בפרלמנט (מתוך 28); בכך הפסידה המפלגה את השלטון למפלגה הליברלית.
בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, זכתה המפלגה ב-45.03% מקולות הבוחרים וב-14 מושבים בפרלמנט; בכך ניצחה המפלגה, וזכתה בשלטון במדינה.
לאחר שנתיים (אפריל 2011), נערכו בחירות בשלישית, ובהם הפסידה המפלגה את השלטון לטובת מפלגת דמוקרטים למען אנדורה; בבחירות אלו זכתה המפלגה ל-34.80% מקולות הבוחרים וב-6 מושבים בפרלמנט.
כיום, עומד בראש המפלגה ז'אומה ברטומאו קסאני, אשר כיהן בעבר בשנים 2009-2011 כראש ממשלת אנדורה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה מפלגה מרכז-שמאלית בריטית שפעלה בשנים 1981–1988.
המפלגה הוקמה ב-1981 על ידי רוי ג'נקינס, דייוויד אואן, ביל רוג'רס ושירלי ויליאמס, חברי פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור, בעקבות התחזקות האגף השמאלי במפלגת הלייבור בראשות מייקל פוט ופניה אידאולוגית לשמאל והכנסת דרישות כמו פרישה מן הקהילה האירופית והלאמה של תעשיות.
המפלגה החדשה זכתה לתמיכה רבה עד שנראה ריאלי שהיא תוכל להחליף את הלייבור כאחת משתי המפלגות הגדולות במדינה.
בבחירות 1983 היא הקימה רשימה משותפת עם המפלגה הליברלית.
הרשימה החדשה אמנם זכתה ביותר קולות מהלייבור אולם כתוצאה משיטת הבחירות האזורית שנהוגה בבריטניה המפלגה זכתה בפחות מושבים ממפלגת הלייבור; מנהיג הלייבור מייקל פוט האשים את הפלגנות של הרשימה החדשה בניצחון המפלגה השמרנית.
גם בבחירות ב-1987 המפלגה רצה ברשימה משותפת עם הליברלים.
כעבור שנה שתי המפלגות התאחדו והקימו את המפלגה הליברל-דמוקרטית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ביפנית: 社会民主党, בתעתיק: שקאי מינשוֹ-טוֹ), או בשמה המקוצר SDP, היא מפלגת שמאל ביפן, הקוראת לכינון סוציאל-דמוקרטיה ביפן.
המפלגה נוסדה ב-1996 על ידי אנשי שמאל שהיו חברים בעבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של יפן, שעד להתפרקותה הייתה האופוזיציה החזקה ביותר מאז 1955. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ישבה בקואליציה בשנים 1993–1996.
מפלגות סוציאליות וסוציאל-דמוקרטיות התקיימו ביפן מראשית המאה ה-20, ולרוב סבלו מדיכוי בידי הממשלה, שראתה בהן גורמים חתרנים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית נקראה בראשית דרכה "המפלגה הסוציאליסטית של יפן" (日本社会党) והיא נוסדה ב-1945, לאחר נפילת המשטר הצבאי שהוביל את יפן להשתתפות במלחמת העולם השנייה.
בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו תחת חוקת יפן החדשה ב-1947 הפכה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הגדולה ביותר בדיאט של יפן, כשזכתה ב-143 מושבים מתוך 466, ומנהיגה טצוקטיאמה היה לראש ממשלת יפן.
אולם, מרד של גורמים מרקסיסטים במפלגה הביא להתמוטטות הממשלה, וכתוצאה מכך התפצלה המפלגה ל"מפלגה הסוציאליסטית הימנית", בה היו חברים הסוציאליסטים שנטו יותר לכיוון המרכז, ול"מפלגה הסוציאליסטית השמאלית", בה היו חברים אנשי שמאל רדיקלי.
שתי המפלגות התאחדו ב-1955 ונקראו שוב המפלגה הסוציאליסטית של יפן.
בבחירות לבית הנבחרים של יפן ב-1958, זכתה המפלגה ב-166 מתוך 467 המושבים שבבית.
למרות הצלחתה זו, התפצלה המפלגה פעם נוספת על רקע עימותים פנימיים ב-1960, והפורשים (שהשתייכו למפלגה הסוציאליסטית הימנית, המתונה יותר) הקימו את "המפלגה הדמוקרטית סוציאלית." לאחר הפיצול ירדו בהתמדה אחוזי התמיכה במפלגה ומספר המושבים שהחזיקה בבית התחתון הצטמצם.
בבחירות כפולות - לבית הנבחרים ולבית היועצים - שנערכו ביולי 1986 נחלה המפלגה תבוסה מידי המפלגה הליברלית-דמוקרטית בהנהגת יסוהירו נקסונה, וזכתה רק בשמונים וחמישה מושבים.
בבחירות הבאות ב-1990 זכתה המפלגה ב-136 מושבים, תחת הנהגתה של יושבת הראש טקאקו דוי.
בבחירות אלה החליטה דוי להריץ יותר ממועמד אחד בכל מחוז בחירה, תוך שבירת מסורת המפלגה לפיה לא נהגו חבריה להתמודד אחד נגד השני, מסורת אותה לא חלקו עם המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
דוי, פרופסור למשפט חוקתי לפני כניסתה לפוליטיקה, נהנתה מתמיכה ציבורית רחבה, בזכות גישתה הישירה.
עם זאת, הפופולריות שלה לא סייעה לה בתוך מפלגתה מכיוון שגרעין המפלגה עדיין דבק בדוקטרינה מרקסיסטית, וסיכל את מאמציה לקדם רפורמות שונות.
קודמה בתפקיד של דוי היה מסאסי אישיבאשי, שב-1983 החל בתהליך העדין של הטיית מפלגתו מקו ההתנגדות לכוחות ההגנה העצמית של יפן.
אף על פי שהמשיך לטעון שקיום הצבא אינו חוקתי לפי סעיף 9 לחוקת יפן, הוא הודה שמכיוון שהצבא נוסד באמצעות הליכים משפטיים יש לו מעמד משפטי לגיטימי (שנה לאחר מכן הוא שינה את הנוסח למעמד משפטי חוקי).
עד סוף העשור הכירה המפלגה בהסכם ההגנה ושיתוף הפעולה ההדדי בין ארצות הברית ויפן מ-1960. המפלגה קראה להגבלות על התקציב הצבאי (לא יעלה על אחוז אחד מהתל"ג), להשהיית כל התרגילים הצבאיים עם ארצות הברית, ולאישור מחדש של שלושת הלַאוים הגרעיניים (יפן לא תייצר, לא תחזיק ולא תכניס נשק גרעיני לשטחה).
דוי אף הביעה תמיכה בקשרים שווים עם קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, לאחר שבעבר תמכה המפלגה במשטרו של קים איל-סונג בפיונגיאנג.
בכנס המפלגה באפריל 1990 הוסרה ההתחייבות להפיכה סוציאליסטית ממטרות המפלגה ובמקומה התחייבה המפלגה ליצירת קהילה בה נהנים כל האנשים בצורה שווה מפירות הקדמה הטכנולוגית והציוויליזציה המודרנית ונהנים מהטבות הרווחה הסוציאלית.
בבחירות הכלליות של 1993 השיגה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שבעים מושבים בבית הנבחרים, בעוד המפלגה הליברלית-דמוקרטית איבדה את הרוב בו לראשונה זה 38 שנים, והשתתפה בממשלת הקואליציה בראשות מוריהירו הוסוקאווה.
אך שנה לאחר מכן פרשה המפלגה מהקואליציה והקימה אופוזיציה עם המפלגה הליברלית-דמוקרטית, תחת הנהגתו של טומיאיצ'י מוריאמה, אז מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1996 שינתה המפלגה את שמה מהמפלגה הסוציאליסטית של יפן למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר שקמה המפלגה הדמוקרטית ב-1998 הלכו אחוזי התמיכה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית וירדו.
בבחירות הכלליות של 2003 קיבלה המפלגה שישה מושבים בבית הנבחרים - לעומת 18 בבחירות הקודמות.
דוי לקחה על עצמה את האשמה והתפטרה מתפקידה כיושבת ראש המפלגה.
בבחירות הכלליות של 2009 השיגה המפלגה שבעה מושבים בבית התחתון והצטרפה לקואליציה תחת המפלגה הדמוקרטית, אך עקב אי-הסכמה בנושא הבסיס האמריקני פוטנמה באוקינאווה פרשה ממנה המפלגה.
נכון ל-25 בינואר 2012, למפלגה הסוציאל-דמוקרטית יש שישה חברים בבית הנבחרים וארבעה חברים בבית היועצים.
הגנה על סעיף 9 לחוקת יפן.
הגברת שירותי הרווחה, כגון ביטוח בריאות, פנסיה, ביטוח לאומי וקצבאות נכות.
פירוקה המוחלט של יפן מנשק, לפי העקרונות הפציפיזם.
החלפת כוחות ההגנה העצמית של יפן בכוחות שיתמקדו בחילוץ והצלה במקרי של אסונות טבע.
ביטול הסכם שיתוף הפעולה עם ארצות הברית ופירוק הבסיסים האמריקאים ביפן.
התנגדות למעורבות יפן במלחמה העולמית בטרור בכך שהיא מתדלקת ספינות מלחמה אמריקאיות באוקיינוס ההודי.
הרחבת החקיקה בנושא הגנה על חיות הבר, הרחבת רשימת המינים המוגנים והקמת אזורים מוגנים.
איסור השימוש בכימיקלים מסוכנים, באזבסט ובחומרים מזהמים אחרים.
השקעה בתחבורה ציבורית, עידוד המעבר מרכבות ואוטובוסים לרכבות קלות.
התנגדות לאנרגיה גרעינית ותמיכה במעבר הדרגתי לאנרגיית רוח.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברומנית: Partidul Social Democrat ובראשי תיבות: PSD) ברומניה המודרנית נוסדה ב-16 ביוני 2001, כאשר התאחדו מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית.
בבחירות של שנת 2004 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התמודדה ברשימה משותפת עם המפלגה ההומניסטית הרומנית וקיבלו יחד 37,16% מהקולות לסנאט ו-36,64% מהקולות לבית הנבחרים והיו בכך לסיעה הגדולה ביותר.
למרות תוצאות אלה, מועמד המפלגה לנשיאות רומניה, אדריאן נסטאסה, לא נבחר והמפלגה איבדה את מוקד הכוח העיקרי.
לאחר הבחירות התפרקה השותפות בין המפלגות, כשהמפלגה ההומניסטית בחרה להצטרף לקואליציה, בעוד שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית נשארה באופוזיציה.
בבחירות של 2008 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השתתפה ברשימה משותפת עם המפלגה ההומניסטית, שבינתיים שינתה את שמה למפלגה הקונסרבטיבית.
הרשימה המשותפת לקחה חלק לאחר הבחירות בהרכבת הממשלה החדשה, אך באוקטובר 2009 פרשה ממנה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאופוזיציה.
ב-2012, בעקבות הדחת הממשלה על ידי הפרלמנט, הנשיא, טראיאן בססקו, הטיל את הרכבת הממשלה החדשה על נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ויקטור פונטה.
הפעם האחרונה, נכון לדצמבר 2021, ראש הממשלה האחרון מטעם המפלגה היא ויוריקה דנצ'ילה, שממשלתה הופלה בנובמבר 2019, ושאר ראשי הממשלה שהחליפוה הם מהמפלגה הלאומית ליברלית.
המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (שמאל) היא מפלגה שהייתה קיימת ברוסיה הסובייטית בשנים 1917-1923. בתחילת דרכה הייתה השותפה היחידה של הבולשביקים בממשלתם החדשה אך תוך זמן קצר עברה לאופוזיציה לשלטון.
בעקבות מהפכת אוקטובר הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית יצא בהכרזות נגד המשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה.
במהלך הוועידה השלישית של המפלגה ראשי הפלג דרשו:
לגנות את המשך המלחמה ולהכריז על כך שרוסיה יוצאת ממנה
על המפלגה להפסיק שיתוף פעולה עם ממשלת המעבר הרוסית
לפתור את נושא האדמה ולהעביר אותה לאיכרים באופן מיידי בהתאם למצע המפלגה.
באוקטובר 1917 הפלג קיבל את הצעת לב טרוצקי ולקח חלק פעיל במהפכת אוקטובר תוך תמיכה בבולשביקים במהלך הוועידה השנייה של הסובייטים.
בעקבות שיתוף פעולה זו הוועד המרכזי של המפלגה קיבל החלטה להוציא משורותיה כל חברי המפלגה שמשתפים פעולה עם הממשל החדש.
כתוצאה מכך, לקראת דצמבר 1917 הוקמה המפלגה החדשה.
בעקבות הקמת המפלגה, בתחילת דצמבר 1917 ראשיה נכנסו לממשלה חדשה בראשות ולדימיר לנין והיו חלק מצ'קה.