tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1963 הוא החל גם ללמד, בתחילה כעוזרו של לודוביקו קווארוני (1963) בבית הספר לתכנון עירוני בארצו, ואחר כך כעוזרו של קרלו איימונינו במכון לארכיטקטורה של ונציה.
בשנת 1965 מונה למרצה באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו ובשנה שלאחר מכן פרסם את "ארכיטקטורת העיר" שהפך במהרה לקלאסיקה של ספרות אדריכלית.
הקריירה המקצועית שלו, שהתמקדה בתחילה בתאוריה אדריכלית ובתכנון מבנים קטנים, רשמה זינוק ענק קדימה כאשר איימונינו אפשר לרוסי לתכנן חלק ממתחם המגורים מונטה אמיאטה ברובע גאלארטסה של מילאנו.
בשנת 1971 הוא זכה בתחרות התכנון להרחבת בית הקברות סן קטאלדו במודנה.
בנייתו של הפרויקט שהיה לאחד הבולטים באדריכלות הפוסטמודרנית והקנה לרוסי פרסום בינלאומי, לא הושלם מעולם.
לאחר שהושעה מהוראה באיטליה באותם זמנים פוליטיים בעייתיים, הוא עבר ל-ETH ציריך, שם עמד בראש קתדרת התכנון האדריכלי משנת 1971 עד 1975.
בשנת 1973 היה רוסי מנהל יחידת האדריכלות הבינלאומית בתערוכה התלת שנתית של מילאנו לאמנויות דקורטיביות ואדריכלות מודרנית , שם הציג, בין היתר, את תלמידו ארדואינו קנטפורה.
רעיונות העיצוב של רוסי לתערוכה מוצגים בקטלוג האדריכלות הבינלאומית ובסרט התיעודי של 16מ"מ קישוט ופשע בבימויו של לואיג'י דוריסי והופק יחד עם ג'יאני בראגיירי ופרנקו ראג'י.
בשנת 1975, רוסי חזר לתחום ההוראה באיטליה ולימד קומפוזיציה אדריכלית בוונציה.
בשנת 1979 הוא מונה לחבר באקדמיה היוקרתית של סנט לוקא.
בה בעת החל להתפתח עניין בינלאומי בכישוריו.
הוא לימד בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית, כולל קופר יוניון בעיר ניו יורק ואוניברסיטת קורנל באיטקה (מדינת ניו יורק).
בקורנל הוא נטל חלק במיזם משותף למכון לארכיטקטורה ולימודים עירוניים ולמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ונסע במסגרת זו לסין והונג קונג והשתתף בכנסים בדרום אמריקה.
בשנת 1981 פרסם רוסי את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת אוטוביוגרפיה מדעית.
בעבודה זו מביא המחבר, "בהפרעה דיסקרטית", זיכרונות, חפצים, מקומות, צורות, רשימות ספרותיות, ציטוטים ותובנות ומנסה...
לעיין בדברים או רשמים, לתאר או לחפש דרכים לתאר".
באותה שנה הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לתכנון מבנה דירות בפינת קוכשטראסה וווילהלם שטראסה במרכז ברלין.
בשנת 1984, בשיתוף עם איגנזיו גרדלה ופאביו ריינהרט, זכה רוסי בתחרות לשיקום תיאטרון קרלו פליצה בגנואה, שלא הושלמה במלואה עד 1991. בשנים 1985 ו-1986 רוסי ניהל את תערוכת האדריכלות הבינלאומית השלישית (ובהתאמה - הרביעית) בביאנלה בוונציה, כולל חללי תצוגה מרוחקים יותר כמו וילה פרסטי בסנטה מריה די סאלה.
בשנת 1987 הוא זכה בשתי תחרויות בינלאומיות: האחת עבור אתר בפארק דה לה וילט בפריס, והשנייה במוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין, שמעולם לא יצא אל הפועל.
בשנת 1989 הוא המשיך בעבודות עיצוב מוצרים עבור יוניפור (כיום חלק מרהיטי מולטני ) ועבור אלסי.
מכונת האספרסו שלו לה קופולה, שעוצבה עבור אלסי, יצאה לשוק בשנת 1988.
בשנת 1990 הוענק לו פרס פריצקר.
העיר פוקואוקה ביפן העניקה לו אות כבוד בגין עבודתו במתחם מלון הארמון ובשנת 1991 הוענקה לו מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות ציבורית מטעם המכון האמריקני לאדריכלים.
בהמשך לפרסים היוקרתיים הללו הגיעו תערוכות במרכז ז'ורז' פומפידו בפריס, בברס ואן ברלאגה באמסטרדם, בגלריה ברלין בברלין ובמוזיאון לאמנות עכשווית בגנט, בלגיה.
בשנת 1996 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ובשנה שלאחר מכן הוענק לו פרס התרבות המיוחד שלהם בארכיטקטורה ועיצוב.
הוא נפטר במילאנו ב־4 בספטמבר 1997, בעקבות תאונת דרכים.
לאחר מותו הוענק לו פרס טורה גיניגי על תרומתו ללימודים עירוניים ופרס שפת הים של מכון שפת הים, בפלורידה, בו הקים בית משפחתי נפרד בשנת 1995.
בעקבות ערעור שהוגש, זכו הצעותיו בתחרות משנת 1999 לשיקום תיאטרון לה פניצ'ה, בוונציה, והמבנה נפתח מחדש בשנת 2004. בשנת 1999 נקראה על שמו הפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת בולוניה, שבסיסה בצ'זנה.
עבודותיו המוקדמות ביותר משנות השישים היו בעיקר תאורטיות והציגו השפעה סימולטנית של המודרניזם האיטלקי של שנות העשרים , השפעות קלאסיציסטיות של האדריכל הווינאי אדולף לוס, והשתקפויות של הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו.
מסע לימודי שערך רוסי לברית המועצות לחקר האדריכלות הסטליניסטית הותיר בו רושם ניכר.
בכתביו, ביקר רוסי את חוסר הבנת העיר בפרקטיקה האדריכלית העכשווית.
הוא טען שהעיר צריכה להילמד ולהבחן לאורך זמן; ושיש עניין מיוחד בממצאים עירוניים העומדים בחלוף הזמן.
רוסי טען שהעיר זוכרת את עברה ("הזיכרון הקולקטיבי" שלנו) וכי אנו משתמשים בזיכרון זה באמצעות מונומנטים; או במילים אחרות, מונומנטים יוצרים מבנה לעיר.
תחת השראת כח ההתמדה של הערים העתיקות באירופה, רוסי שאף ליצור מבנים דומים החסינים מפני התיישנות.
השפעתו התעצמה בסוף שנות השבעים והשמונים ככל שהיקף יצירתו הבנויה התרחב וכן בשל התיאוריות שלו שקודמו בספריו - "הארכיטקטורה של העיר" (L'architettura della città, 1966) ו"אוטוביוגרפיה מדעית (Autobiografia scienta, 1981).
הגדול בפרויקטים של רוסי מבחינת היקפו היה בית הקברות סן קטאלדו, במודנה, איטליה, שהקמתו החלה בשנת 1971 אך טרם הסתיימה.
רוסי התייחס לכך כ"עיר המתים".
העצמאות הייחודית של הבניינים שלו באה לידי ביטוי במיקרו-אדריכלות של המוצרים שתוכננו על ידי רוסי.
בשנות השמונים הוא עיצב מכונות קפה מנירוסטה ומוצרים נוספים עבור אלסי, פירלי ואחרים.
עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1979 תכנן רוסי מבנה תיאטרון צף - תיאטרון העולם ("תיאטרו דל מונדו") שהכיל 250 מקומות ישיבה.
עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1984, הוא עיצב קשת ניצחון בכניסה לאתר התערוכה.
בשנת 2006 הוצבו שני פילונים מול מוזיאון בונאפאנטן במאסטריכט, הולנד, המבוססים על עיצוב מקורי שלו משנת 1989.
אלדו רוסי זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות בשנת 1990. עדה לואיז הוקסטבל, מבקרת האדריכלות וחברת צוות השופטים של פרס פריצקר, הגדירה את רוסי כ"משורר שבמקרה הוא אדריכל."
בנוסף לאדריכלות, רוסי יצר עיצובי מוצר, ובהם בין היתר:
1983 - כיסא תיאטרון עבור קבוצת מולטני בשיתוף פעולה עם לוקה מדא
1984 - מכונת הקפה והקומקום של קוניקל עבור אלסי
1987 - כיסא מילאנו עבור קבוצת מולטני;
1988 - מכונת קפה לה קופולה עבור אלסי;
1988 - קומקום תה איל קוניקו עבור אלסי ;
1989 - כיסא פריז עבור יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני)
1989 - מדף ספרים עבור יוניפור, 1989, (כיום חלק מקבוצת מולטני)
1989 - שולחן מועצת יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני)
1989 - שעון רגעים עבור אלסי.
L'architettura della città (ארכיטקטורת העיר), פדובה: מרסיליו 1966.
אלדו אוליביירי (באיטלקית: Aldo Olivieri; 2 באוקטובר 1910 – 5 באפריל 2001) היה כדורגלן ומאמן איטלקי, ששיחק בעמדת השוער.
אוליביירי נולד ב-2 באוקטובר 1910 בסן מישל אקסטרה שבממלכת איטליה.
את הופעת הבכורה עשה במדי הלאס ורונה, מועדון עיר הולדתו, בעונת 1930/31 בסרייה ב'.
הוא עבר לשחק בליגה הראשונה עם פאדובה בעונת 1933/34 אך שיחק רק ב-8 משחקים עקב פציעה בה שבר את גולגולתו.
אחרי כמעט שנה לאחר הפציעה החליט אוליביירי לשוב אל המגרשים בניגוד לעצתם של רופאיו, ושב בחזרה אל הליגה השנייה הפעם עם לוצ'סה.
בשנים שלאחר מכן התפתח להיות לאחד השוערים הטובים ביותר באיטליה, ובעונת 1935/36 העפיל עם לוצ'סה לליגה הראשונה.
בנוסף לכך גם היה לשוער הנבחרת האיטלקית.
בעונת 1938/39 עבר אוליביירי לטורינו בה שיחק תחת המאמן היהודי, ארנ ארבשטיין.
הוא העריך את אוליביירי מאוד על האומץ הרב לעלות להתקפות יחד עם חברי קבוצתו בשל לנסות להבקיע.
בזכות זה קיבל את הכינוי "Rango Nero" (עכביש שחור).
במדי טורינו ערך 172 משחקים בשבע עונות.
אוליביירי סיים את הקריירה שלו בסוף עונת 1942/43 במדי ברשיה.
אוליביירי ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת איטליה ב-15 בנובמבר 1936 נגד גרמניה תחת המאמן ויטוריו פוצו.
למונדיאל 1938 בה כשוער הקבוע וגם זכה עימה בטורניר לאחר ניצחון 2–4 על הונגריה בגמר.
הוא שיחק בכל ארבעת המשחקים וזכה בתואר הקבוצתי הראשון והיחיד שלו בקריירה.
את הופעתו האחרונה עשה שוב נגד גרמניה, ב-5 במאי 1940. בכל 24 המשחקים בהם שיחק הפסיד רק במשחק אחד.
אוליביירי נפטר ב-5 באפריל 2001 בלידו די סמאייר שבאיטליה בגיל 90. עם פטירתו היה לכדורגלן השני שנשאר בחיים מכלל השחקנים ששיחקו בגמר מונדיאל 1938, אחרי פייטרו ראבה אשר נפטר ב-2006.
אלדו דונלי שחקן ומאמן פוטבול אמריקני ששיחק בעמדת הפול-בק, והיה גם כדורגלן.
דונלי נבחר להיות בסגל נבחרת ארצות הברית למונדיאל 1934 שנערך באיטליה.
לפני כן כבש במוקדמות אותו טורניר רביעייה ב-2–4 נגד מקסיקו ברומא שהעלתה אותם.
שלושה ימים אחר כך, באותו אצטדיון, האמריקנים הובסו 7–1 על ידי איטליה בשמינית גמר המונדיאל כשדונלי כובש את השער היחיד לזכותם.
זו הייתה הפעם האחרונה בה כדורגלן אמריקני כבש באדמת איטליה למשך ה-56 שנים הבאות, וליחידי לכבוש מול איטליה.
דונלי נכנס להיכל התהילה של הכדורגל האמריקני בשנת 1954.
כשחקן קולג' פוטבול שיחק דונלי בעמדת הפול-בק באוניברסיטת דוקסן מפיטסבורג שבפנסילבניה.
הוא היה למאמנה של דוקסן בשנת 1939 והשלים איתה שיא 2–4–29 כשהם מסיימים פעמיים בטופ 10 בארבע עונות.
עד היום הוא מופיע בספרי ההיסטוריה כמאמן היחידי לאמן קבוצת קולג' וקבוצה מה-NFL בו זמנית.
דונלי אימן בשנת 1941 את פיטסבורג סטילרס בשעות הבוקר ואת דוקסן בשעות אחר הצהריים.
למרות שבאותה עונה לא הפסיד אף משחק עם דוקסן הוא הפסיד את כל חמשת משחקי סטילרס תחתו.
משם דונלי המשיך לאמן את אוניברסיטת בוסטון משנת 1947 עד 1956 ואחר כך את אוניברסיטת קולומביה עימה זכה באליפות ליגת הקיסוס היחידה בהיסטוריית הקבוצה.
לכבודו חדר המשקל באוניברסיטה קרוי על שמו וב-1967 הוא סיים את קריירת האימון שלו.
דונלי גויס לחיל הים של ארצות הברית לזמן קצר בשנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות השישים ולאורך כל שנות השבעים לאחר שפרש למחצה מאימון, הוא עבד ביחסי ציבור לאירועי PGA ברחבי בוסטון תוך כדי שהוא שומר על בתים בפרברי פיטסבורג ואז בסופו של דבר בפלורידה.
אלדו אוסולה (באיטלקית: Aldo Ossola; נולד ב-13 במרץ 1945) הוא כדורסלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הרכז.
אוסולה נבחר ב-2008 ל-50 התורמים הגדולים ליורוליג ולהיכל התהילה של הכדורסל האיטלקי .
אוסולה זכה עם איניס וארזה בחמשת גביעי אירופה לאלופות (לימים יורוליג) של המועדון, ב-, , , ו-.
הוא גם שיחק בעשרה גמרים רצופים (1970–1979), שיא שכמעט בלתי אפשרי לשבור.
בגמר עונת הפסיד אוסולה עם קבוצתו למכבי תל אביב 77–78, ומכבי זכתה בגביע אירופה הראשון שלה.
הוא זכה עם וארזה גם בשני גביעים בין-יבשתיים (1970 ו-1973), גביע ספורטה (), 7 אליפויות הליגה האיטלקית ו-4 גביעי איטליה.
אוסולה היה חבר בנבחרת איטליה בכדורסל, ושיחק במדיה באליפות אירופה בכדורסל 1969.
אלדו ברייבנטי (באיטלקית: Aldo Braibanti; 17 בספטמבר 1922 – 6 באפריל 2014) היה משורר, מסאי, פילוסוף, תסריטאי, מחזאי, במאי ואמן חזותי איטלקי.
ברייבנטי דגל בהשקפות קומוניסטיות ואנטיפשיסטיות ולחם כפרטיזן בהתנגדות המחתרתית האיטלקית בימי המשטר הפשיסטי.
בתום המלחמה חזר לפעילות יצירתית.
ברייבנטי התמסר לאמנויות, לקולנוע, לתיאטרון ולספרות, ובנוסף לתחום המירמקולוגיה והאקולוגיה.
ברייבנטי נולד ב-1922 ביישוב פיורנצואולה ד'ארדה על יד פיאצ'נצה.
אביו היה רופא והבן ליווה תכופות את אביו בביקורי הבית ברחבי המחוז פיאצ'נצה.
אלדו נחשף במהרה למרכזיות עולם הטבע וגילה עיניין רב באקולוגיה ובהגנת הסביבה.
הוא הוקדם על ידי עולם החי, ובייחוד על ידי ההתנהגות החברתית של חרקים כמו נמלים, דבורים - וטרמיטים.
כילד שגדל בימי המשטר של מוסוליני, התחנך במשפחה נאורה שהתנגדה בתקיפות לכל כפייה אוטוריטרית ודתית.
בין הגילים שבע לשמונה התחיל ברייבנטי לכתוב את שיריו הראשונים.
בבית הספר הקדים להתעניין ביצירות המשוררים האיטלקים כגון דנטה אליגיירי, פרנצ'סקו פטרארקה, ג'וזואה קרדוצ'י, ג'ובאני פסקולי וגבריאלה ד'אנונציו ומעל לכל רותק על ידי כתבי ג'אקומו לאופרדי ואוגו פוסקולו.
די מהר התחיל את פעילות כיוצר שירה, תוך כדי ויתור על החריזה ועל מסורות סגנוניות על מנת לכתוב בחרוזים חופשיים.
כתב יצירה תיאטרונית ניסיונית "אמנריס", דיאלוגים פילוסופיים ראשונים "אשמורת על ההר" ואת המנוני הטבע הראשונים השלו.
אחרי לימודים בתיכון "ג'ויה" בפיאצ'נצה, בין 1937–1940 למד ברייבנטי בתיכון הקלאסי רומניוזי בפארמה.
כתלמיד מצטיין זכה ללימודי חינם.
ב-27 בנובמבר 1939 כתב והפיץ כרוז שבו קרא לחבריו ללימודים ולהתאחד והתארגן נגד הרודנות הפשיסטית.
אחרי סיום התיכון, עבר לפירנצה ונרשם שם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה.
באותה תקופה התאהב בדמויות של לאונרדו דה וינצ'י, ג'ורדנו ברונו ומעל הכל ברוך שפינוזה.
התעמק גם בחקר המדעי של חיי הנמלים.
אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה חיפש ברייבנטי מגעים עם אינטלקטואלים דיסידנטים ועם חברי התנועה האנטיפשיסטית "צדק וחירות" ("ג'וסטיציה א ליברטה"), שרבים מהם יצאו לגלות צרפת.
ב-1943 יחד עם ג'אנפרנקו סרפתי, טרזה (קיקי) מטאי, רנצו בוסוטי ואחרים הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית
המניע לבחירתו הייתה מיזוג של שאיפות פוליטיות וחברתיות.
הזדהה עם מלחמת המעמדות של הפועלים ומצא תשובה באידאולוגיה של הקומוניסטים כמפלגת מעמד הפועלים.
ברייבנטי נעצר פעמיים על ידי השלטון.
בפעם הראשונה ב-1943 בעקבות ראזיה משטרתית בחיפוש אחרי אוגו לה מלפה, לימים מזכיר המפלגה הרפובליקנית האיטלקית.
הוא שוחרר מהמעצר ב-25 ביולי אחרי הדחתו של בניטו מוסוליני.
ב-1944 נעצר שנית יחד עם סנדרו סוזיני, מריו ספינלה וצמירו מלאס (אמיליו) על ידי "בנדה קוך - קריטה (כנופיית קוך - חסד Banda Koch-Carità), מיליציה פשיסטית ידועה לשמצה באלימותה.
כתביו מלפני 1940 הוחרמו על ידי המתנדבים האיטלקים ב-ואפן אס אס ואבדו לעד.
ב-1946 ברייבנטי נמנה עם מארגני הפסטיבל העולמי של הנוער והסטודנטים שהתקיים בשנה הבאה בפראג והיה לראש הנוער הקומוניסטי בטוסקנה.
ב-1947 עזב את הפעילות הפוליטית והתפטר מתפקידיו תוך כדי פרסום שיר במגזין "il Ponte" שהתחיל במשפט " אין זה גט כריתות אלא פרידה בלבד".
הוא דחה את הקריאה שיחזור לפעילות במפלגה בטענה "אינני פוליטיקאי".
במקום זאת סיים ברייבנטי את תארו בפילוסופיה תאורטית עם עבודה על המושג "גרוטסקי", ששיקף בעיניו "משבר של אידיאל", ו"באמצע בין הטרגי לקומי".
הפרישה מהפוליטיקה תאמה את החלטתו להתמסר לאמנות.
ב-1947 ייסד ברייבנטי קומונת אמנים במגדל פרנזה (Torrione di Farnese) של קסטל'ארקואטו, בה הקים מעבדת אמנות יחד עם רנצו בוסוטי וסילבנו בוסוטי, רוברטו ג.
ניסוי זה נמשך שש שנים והתאפיין ביצירה קיבוצית של שירים, תיאטרון, יצירות אמנות חזותית וכלל סדנה לקרמיקה.
היצירות של הקבוצה ממגדל פרנזה הוצגו ב-1953 בטריאנלה של מילאנו ובגלריות לאמנות אוונגרדית באירופה.
במגדל עסק ברייבנטי בעיקר בשירה, בכתיבת מחזות ותסריטים.
הוא המשיך לחקור את חיי הנמלים, בנה תילי נמלים, והתעניין מקרוב במציאות האקולוגית של התקופה.
הטקסטים נקבצו בארבעה כרכים של "Il Circo ("הקרקס" 1960).
הוא התחיל גם מיזם של סרט ראשון Pochi stracci prima del sole שנשאר בלתי גמור.
(שיחות עם גרגיר אורז) בסופו של דבר ההנהלה הדמוקרטית-נוצרית של קסטל'ארקואטו לא חידשה את חוזה השכירות והביאה לקץ הקומונה של ברייבנטי ורעיו.
ב-1956 השתתף ברייבנטי בעבודות הקונגרס הלאומי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית עם נאום שנוי במחלוקת שבו גינה את הסטליניזם.
הוא ויתר על חברותו במפלגה תוך שמירת יחסי ידידות עם חבריו הוותיקים מהמחתרת.
ב-1960 אאוג'ניו קסין שאותו הכיר בימי המחתרת בפירנצה, סידר בהוצאה לאור שוורץ את פרסומם של ארבעת הכרכים של Il Circo (שירים, מסות, מחזות) ושל "Guida per un'esposizione"
באותה תקופה תרגם ברייבנטי מספרדית לאיטלקית את יומן מסע של כריסטופר קולומבוס ופרסם אותו גם כן בהוצאה לאור שוורץ.
ב-1962 עבר לגור ברומא והתחיל לעבוד כבמאי תיאטרון.
שיתף פעולה עם הצעיר כרמלו בנה, חידש את שיתוף הפעולה עם סילבנו בוסוטי וויטוריו ג'למטי.
יחד עם האחים פיירג'ורג'ו ומרקו בלוקיו השתתף בהקמת המגזין הרבעון "Quaderni Piacentini" (מחברות פיאצ'נצה).
שיתוף הפעולה עם ג'למטי בא לידי ביטוי בגרסה הרדיופונית של המחזה שלו "Le Ballate dell'Anticrate " ששודרו ברדיו 3 ב-1979.
בשנים 1967–1968 עבד ברייבנטי על מבצע תיאטרוני מורכב שכותרתו הייתה "Virulentia Virulentia"
("ארסיות ארסיות") בעשרה "כרכים" (Bandi) שבחן את היחס בין סוגסטיה לאלימות, ובין סוגסטיה גלויה לסוגסטיה נסתרת".
לדבריו היה זה שרשרת של הצגות מונוגרפיות שבסוף יצרה תסריט של משחק מראות.
כל מיצג של "וירולנציה" התרחש, לדבריו, במרחבים לא תיאטרוניים שונים כמעין תמונות חיות, שבהם החלשת הריכוז ומדיטציה יצרו סדרה של "מסלולים חופשיים", שדרכם הטקסט נבנה מחדש".
באותן השנים גם התיאטרון החי ותיאטרון המעבדה של יז'י גרוטובסקי ביקרו בסדירות באיטליה.
אף על פי שעבודתם הייתה מאוד שונה מזו של ברייבנטי, היא הטביעה חותם על שפתו וביצירת מצבים שבהם למלים תפקיד של "מחווה".
על בסיס "וירולנציה" נוצר הסרט
ב-1974 כתב ברייבנטי את המלים לשיר The Sheep Who Wanted to be a Horse (הכבש שרצה להיות סוס) בתקליט "Bestiario" של מריה מונטי, מיזם אלקטרו-אקוסטי פורץ דרך שעובד על ידי אלווין קוראן.
האלבום הוצא לאור ב-2018 על ידי UnseeWorlds וזכה לשבחים כ"סמל כמעט מושלם של הטריטוריה המרתקת שנוצרה מתוך הישתוף הפעולה של המשורר הרדיקלי אלדו ברייבנטי כמחבר המלים, העיבודים והסינתסייזר של אלווין קוראן (Musica Elettronica Viva), הסקסופון הבריטון של רוברטו לאנרי (Prima Materia) וכן בסקסופון סופרן של סטיב לייסי האגדי"
ברייבנטי היה הומוסקסואל באופן גלוי.
בקיץ 1960 שהה בקומו בחברת חשמלאי בן 18, פיירקרלו טוסקני.
כעבור שנתיים חי ברומא עם ג'ובאני סאנפרטלו, אז בן 21, אותו הכיר קודם לכן ב-1959 בקסטל'ארקואטו.
הצעיר עזב את האוניברסיטה הקתולית של מילאנו ואת משפחתו כדי לחיות עם ברייבנטי ברומא ולעסוק בציור.
הוריו, אנשים אמידים, קתולים אדוקים ושמרנים, אסרו עליו לפקוד חוגי שמאל ואמנים.
ההומוסקסואליות לא נחשבה באיטליה עבירה לפי החוק.
נגד הומוסקסואל יכלו אז להשתמש בסעיף אחר בחוק - הסעיף 603 בנוגע ל-plagio "גניבת נפש "או מעין "שטיפת מוח".
היה זה מושג מימי הביניים ששימש בזמנו את קודקס החוקים הפשיסטי של אלפרדו רוקו ונוצל לצורך דיכוי.
ב-12 באוקטובר 1964 הגיש איפוליטו סאנפרטלו, אביו של ג'ובאני, תלונה בפרקליטות הרפובליקה ברומא נגד ברייבנטי כשעילת התלונה הייתה העבירה של plagio ברייבנטי נחשד ב"שעבוד נפשו של אדם אחר במטרות זדוניות", "תוך נישולו מכל שיפוט חופשי ויוזמה".
ברייבנטי הואשם בשטיפת מוחם של שני הצעירים שחיו איתו אחרי שנת 1960. פיירקרלו טוסקני העיד נגדו.
בשלב החקירה ארגנה המשפחה של ג'ובאני את חטיפת הבן.
הוא אושפז בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי בוורונה ונכפו עליו ועשרות שוקים באינסולין ונזעי חשמל.
הוא הוחזק בניתוק מידידיו ועורכי דין.
על אף האלימות שהופנתה נגדו הוא סירב להאשים את ברייבנטי או לאשר שסבל מכפייה פיזית או נפשית מצידו.
ג'ובאני שוחרר אחרי 15 חודשי אשפוז לסוג של מעצר בית זמני בבית הוריו וציוו עליו להתנזר מקריאת ספרים ממאה השנים האחרונות.
למרות הכל סאנפרטלו העיד במשפט שלא שועבד על ידי ברייבנטי.
הליכי המשפט נמשכו ארבע שנים והמשפט היה להצגת העיר.
ברייבנטי הובא באזיקים והתובע חקר בחקירות נגדיות שורה של עדים מתוך כוונה ליצור דמוניזציה של כל היבט בחייו.
שום דבר לא נשכח:רעיונותיו הפילוסופיים, פעילותו האמנותית, השקפותיו הפוליטיות, מחקרו המדעי, ואף מראהו הפיזי.
ברייבנטי נידון לתשע שנות מאסר אולם אחרי ערעור העונש הומתק לארבע שנות מאסר.
בפועל ישב בכלא שנתיים, כששנתיים הופחתו מהעונש בזכות השתתפותו במחתרת האנטיפשיסטית.
התחיל לרצות את העונש ב-12 בדצמבר 1969.
במשפט נוצלו לרעה היותו קומוניסט לשעבר והומוסקסואל ("פדראסט" בפי התובעים).
ברייבנטי נחשב לבלתי ניתן להגנה ולהוכחה ניצחת שהקומוניסטים משחיתים את נפשם של הצעירים האיטלקים ואת הערכים המשפחתיים המסורתיים.
פסק הדין נגדו עורר הדים בעיתונות הבינלאומית שהבליטה את העיוות שבהרשעתו ובדרך שמערכת המשפט האיטלקית טיפלה בו.
דמויות חשובות בחיי התרבות של איטליה כמו אלברטו מורביה, אלזה מורנטה, אומברטו אקו, פייר פאולו פזוליני, מרקו בלוקיו, אדולפו גאטי, ג'וזפה קיארי הוקיעו את המשפט ואת גזר הדין.
במיוחד בלטה בבקורת המפלגה הרדיקלית בראשות מרקו פאנלה.
בעקבות משפט ברייבנטי התעורר פולמוס חריף והסעיף השנוי במחלוקת של "plagio" שעבוד נפשי על ידי הזולת, שנוצל לרעה, בוטל ביוני 1981 על ידי בית הדין החוקתי של איטליה.
המשפט נחשב בעיני רבים לניסיון אחרון של הסדר החברתי הישן לכפות את ערכיו מול הגל ה"מהפכני" של 1968.
שנות המאסר ופעילותו אחרי 1971
גם במאסר המשיך ברייבנטי לכתוב שירה, כתב את המחזה "L'altra ferita " (הפצע האחר), גרסה מודרנית ל"פילוקטטס" מאת סופוקלס שהוצג ב-1970 בבימויו של פרנקו אנריקז, עם מוזיקה אלקטרונית מאת פייטרו גרוסי ותפוארה מאת עמנואל לוצאטי.
כתבים אחרים נכללו בקובץ מסות שפורסם ב-1970 על ידי וירג'יניה פינצי-גיזי, בכותרת "Le Prigioni di Stato.
אחרי השחרור מבית הכלא ברייבנטי חידש את עבודתו על ה"Virulentia" אבל נטש אותה מהר לטובת המחזור תיאטרוני "Le ballate dell'Anticrate".
בו זמנית כתב וביים דרמה רדיופונית רבת מיצגים בשם "Lo scandalo dell'imaginazione" (שערוריית הדמיון) (1979) והמחזה הרדיופוני "Le stanze di Azoth" (חדריו של אזוט) ששודר גם כן בתחנת RAI3. כתב בהמשך מחזות נוספים - "l Mercatino",
שהוצג בקליארי, "Theatri epistola" (תיאטראות אגרת) שהוצג בסני בשנות ה-1980.
ב-1979 לרגל תערוכת אסמבלאז'ים בפירנצה, פרסם את הקטלוג "Objets trouvés"(פריטים שנמצאו).
כעבור זמן קצר כתב שבעה קטעי פרוזה למגזין Legenda
ב-Impresa dei prolegomeni acratici" (1988)" חקר ברייבנטי סוגיות שונות, לרבות בקורת היסטורית וביסוס של מדע החינוך על יסודות חדשים.
לדבריו תיאר את משבר ההתפתחות שהביאו אותו "מחוץ לפסיכואנליזה הקלאסית" וכיוון אותו אל "פירוש יותר ביולוגי של ההתנהגות".
הספר מצביע על משבר השפה.
לדבריו "השפה היא צילום של אדם.
כמו אדם, כל המלים נולדות, חיות ומתות".
ב-1985 כתב ברייבנטי תסריט לסרט "Blu cobalto " מאת ג'אנפרנקו פירוה דונאטי בכיכובם של אנה "ונאיוטו ואנריקו גצי.
הסרט שהוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה קיבל פרס מטעם הפדרציה האיטלקית לקולנוע עצמאי.
באותן השנים יצר את סרט הווידאו "L'orizzonte degli eventi " (אופק האירועים).
ב-1991 פרסם עת "Pilgrimage to Rijnsburg " (עלייה לרגל לריינסבורג), במחלקה למוזיקה של הביאנלה של ונציה.
ב-1998 הוציא לאור, "Un giallo o mille" (סיפור בלשים אחד או אלף) שכלל טקסטים שיריים וקולאז'ים.
ב-2001 בהוצאת אמפיריה פורסם הקובץ "Frammento Frammenti"
שכלל את מרבית שיריו שנכתבו בין השנים 1941–2001
ב-2005 סולק ברייבנטי מדיתרו בוויה דל פורטקו די אוטביה ברומא, שבה חי למשך ארבעים שנה,
ב-2006 בעקבות קובלנה בפרלמנט על רקע מצב בריאותו השביר, בימי ממשלת רומנו פרודי קיבל קצבה שנתית (15 אלפים אירו בשנה) בהתאם לחוק באקלי.
עם זאת ב-2008 נדרש שוב ברייבנטי לעזוב את הדירה עם כל חפציו וספרייתו.
בעזרת המשפחה עבר לגור בשנותיו האחרונות בקסטל'ארקואטו.
בתקופה הזאת ניסה להשלים יצירות חדשות - Catalogo degli amuleti, (קטלוג הקמעות), Nuovo dizionario delle idee correnti (לקסיקון חדש לרעיונות עכשוויים), וסרט הווידאו Quasi niente (כמעט כלום).
ברייבנטי נפטר בשנת 2014 מדום לב בגיל 91.
2012 - ג'וזפה מריני ביים מחזה בהשראת המשפט אלדו ברייבנטי
2016 - ראיון עם ברייבנטי - מאת פטריציה פצ'יני - פורסם באוצאת קרמיניאני, בכותרת Fuori tempo, Intervista ad Aldo Braibanti,
2018 - ריקרדו פרטולילו - תזה על יצירתו של ברייבנטי - הפכה לספר - בהוצאת Annales
2020 - סרט תיעודי מאת כרמן ג'רדינה ומסימיליאנו פלמזה - על המשפט ברייבנטי - זכה בפרס Nastro d'Argento (סרט הכסף)
2022 - Il signore delle formiche "אדון הנמלים" סרט עלילתי בבימוי ג'אני אמליו, RAI Cinema
Transfert per kamera verso Virulentia – בבימוי אלברטו גריפי, בביצוע התיאטרוני של ברייבנטי 1967
Orizzonte degli eventi – (אופק האירועים) בימוי ותסריט
Il pianeta di fronte – (כדור הלכת ממול) בימוי ותסריט
Morphing – בימוי ותסריט, אנימציות מאת לאונרדו קאראנו, 1995
Blu cobalto – תסריט בבימוי ג'אופרנקו פיורה דונאטי, עם השחקנים אנה ונאיוטו ואנריקו גצו, 1985
אלדו רוסי (באיטלקית: Aldo Rossi; 1898 – 1990) היה גנרל איטלקי אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1959–1966.
רוסי נולד בנוברה ב-1898. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית, וב-1916 סיים את לימודיו והחל לשרת בחיל התותחנים בדרגת לוטננט משנה.
הוא נשלח מיד לחזית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, השלים את השכלתו בבתי ספר צבאיים, והשתתף במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
בינואר 1939 הוא מונה למפקד הבריגדה הממונעת ה-8 "פו".
באפריל של אותה שנה הוא הועבר לשמש כראש מטה הדיוויזיה הממונעת ה-101 "טריאסטה".
בינואר 1941 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-3 "רוונה".
בהמשך אותה מלחמה מונה למפקד הדיוויזיה ה-104 "מנטובה".
עם הדיוויזיה, הוא נותר בעורף במהלך רוב מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, רוסי חזר והתגייס לצבא האיטלקי.
בין 1949-1951 הוא שימש כמפקד בית הספר למלחמה.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד ההגנה הטריטוריאלי ה-6. בין 1958–1959, שימש רוסי כמפקד כוחות היבשה של בעלות הברית בדרום אירופה.
ב-31 במרץ 1959 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 31 בינואר 1966 אז פרש מהצבא.
אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים הוא סרט דוקומנטרי משנת 2023 בבימויו של בנג'מין קאנטו.
הסרט עוסק בחייהם של להט"בים ברפובליקת ויימאר ובתקופת שלטונה של גרמניה הנאצית.
הסרט מתאר את אלדורדו, מועדון לילה קווירי בברלין, ומתמקד במספר דמויות קוויריות בגרמניה במהלך שנות ה-20 וה-30, בהן ארנסט רהם, מגנוס הירשפלד, גוטפריד פון קראם, מנאסה הרבסט, שרלוט שרלאק וטוני איבל.
הסרט כולל ראיונות עם , שגדל כצעיר יהודי הומוסקסואלי באוסטריה בין מלחמות העולם, ודן בשימוש בסעיף 175 ברפובליקת ויימאר, בגרמניה הנאצית, ועל רקע כתוביות סיום, גם בגרמניה המערבית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-Edge Media Network נכתב כי כל "מי שרוצה את ההבנה והפרספקטיבה שהעבר מציע לנו, אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים הוא חתיכת היסטוריה נגישה ועוצמתית שמוטב שנמנע מלחזור עליה".
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההסרט התיעודי הטוב ביותר"אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים"
בלגנדריום של טולקין, אַלְדוֹר "הזקן" (, משמעות ברוֹהִירִית: "נסיך, זקן") היה מלך רוֹהָן השלישי.
אַלְדוֹר נולד ברוֹהָן, כפי הנראה באֵדוֹרָס, בשנת 2544 לעידן השלישי.
הוריו היו בְּרֵגוֹ ואשתו, אשר שמה לא ידוע.
הוא אחיו הצעיר של בַּלְדוֹר, אשר היה אמור לרשת את המלוכה.
אך בַּלְדוֹר נשבע במשתה הנערך בסוף הקמת מֶדוּסֶלְד על ידי בְּרֵגוֹ כשהיה שיכור מיין שילך לשבילי המתים, משם לא שב.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2570 לעידן השלישי ומשל כ-75 שנה, ובימיו הרוֹהִירִים פרו ורבו.
הוא הניס את בני דוּן שנותרו ממזרח לנהר האַיסֶן, או שיעבד אותם, ואפילו פשט על שטחיהם באֶנֶדְוַּית להשיב להם כגמולם.
בימיו יושבו עמקי הרים כגון הֵירְגְדֵיל על ידי רוֹהִירִים.
הוא מת בשנת 2645 לעידן השלישי.
במותו ירש אותו בנו הרביעי, פְרֵאָה.
אומנם, (מהאפוס באותו השם) אינו משתווה בזמן שלטונו (כ-50 שנה) לזמן שלטונו של אַלְדוֹר, אבל חמישים השנים שהוא בילה כמלך הן עדות לאופיו החזק ולמנהיגותו התקינה, תכונה שנראית כאילו הועברה דרך חלק מצאצאיו של בית אֵאוֹרְל.
אלדוראדו (גרמנית: Eldorado) היה מועדון לילה מפורסם, שפעל בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר, לפני העידן הנאצי ומלחמת העולם השנייה .
מופע הקברט במועדון אלדורדו, הפך לחלק בלתי נפרד מהאיקונוגרפיה הפופולרית של רפובליקת ויימאר.
המועדון, נודע כאחד מהיעדים המרכזיים של קהילת הלהט"ב בעיר.
הוא הפך לאגדה בזכות האווירה הפתוחה והליברלית, היותו מקום מפגש הומוסקסואלי גלוי, ומופעי הדראג שהיו במקום.
התלבשות בבגדי המגדר השני, הייתה נסבלת במקום, למרות שהייתה אסורה באופן חוקי (הן בפומבי והן בפרטיות), ברוב מדינות המערב, כולל בברלין, באותה עת.
אלדורדו נפתח בשנת 1926 בשכונת שנברג, שהייתה באותה תקופה מרכז החיים ההומוסקסואליים של ברלין.
המקום היה ידוע בכך שאירח מופעי דראג שנמשכו אליהם תיירים רבים, וכן את אנשי האליטה של ברלין.
המועדון הפך לסמל החופש התרבותי של רפובליקת ויימאר, והשמועות על קיומו הביאו אליו מבקרים מכל העולם.
בתוך המועדון ניתן היה למצוא שילוב יוצא דופן של אנשי החברה הגבוהה לצד אנשי השוליים החברתיים, כולם חוו את האווירה המיוחדת ששררה במקום.
מופעי הדראג כללו אמנים מפורסמים באותה תקופה, והתלבושות הנוצצות וההפקות התיאטרליות הפכו את אלדורדו למוקד תרבותי יוצא דופן.
עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933 שמה קץ לעידן החופש התרבותי של ברלין.
המשטר הנאצי ראה בהומוסקסואליות "איום על התרבות והגזע הגרמני", ומשנת 1933 החל לרדוף הומוסקסואלים באופן שיטתי.
הרדיפה כללה מעצרים של מי שחשוד בהומוסקסואליות (ללא צורך ב"ראיות"), כליאה במחנות ריכוז, עינויים ולעיתים הוצאה להורג.
סעיף 175 בחוק הפלילי הגרמני שנחקק לראשונה ב-1871, עם איחוד גרמניה, כבר אסר על יחסים הומוסקסואליים בין גברים, אך לא כלל רדיפה.
לעומת זאת, תחת המשטר הנאצי, החוק הוחמר בשנת 1935, ופרשנותו הורחבה כדי להעניש מגוון רחב יותר של התנהגויות הומוסקסואליות, גם ללא מגע מיני בפועל.
הרחבת הפרשנות אף עודדה הלשנות על אזרחים שיש חשד שהם הומוסקסואלים.
מועדון האלדורדו נסגר כחלק מהמאבק של הנאצים נגד חיי הלילה ההומוסקסואליים בעיר.
המקום הפך למשרד מטעם המפלגה הנאצית.
התרבות הלהט"בית בברלין נעלמה בתקופה זאת, וגם לאחר המלחמה נדחקה לשוליים במשך עשרות שנים.
על אף סגירתו, אלדורדו נחשב היום לסמל חשוב בתולדות התרבות הלהט"בית העולמית.
הוא תואר בספרים, סרטים, ותערוכות רבות כמקום שבו יכלה קהילה מודרת למצוא מקלט וחופש לביטוי עצמי.
אלדורדו מהווה עדות הן לכוח התרבותי של ברלין בתקופת רפובליקת ויימאר, והן לכוח הדיכוי שהופעל לאחר מכן.
הסרט הדוקומנטרי משנת 2023 "אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים" מתאר את המועדון והתקופה.
אלדו פאלאצסקי (באיטלקית:Aldo Palazzeschi, 2 בפברואר 1885 - 17 באוגוסט 1974) היה שם העט של אלדו ג'ורלני,
( Aldo Giurlani), משורר,סופר, מסאי ועיתונאי איטלקי.
אלדו ג'ורלני נולד ב-1885 ברחוב גויצ'רדיני בפירנצה למשפחת סוחרים אמידה.
אביו היה אלברטו ג'ורלני ואמו - אמליה לבית מרטינלי, שהייתה במקור מצ'יטה דל קסטלו באומבריה.
בלהקות התיאטרון שבהן שיחק התוודע לגבריאלינו, בנו של המשורר גבריאלה ד'אנונציו.
עם הזמן, נטש פאלאצקי את הקריירה התיאטרלית כדי להקדיש את עצמו לשירה.
הודות לתמיכה הכלכלית של משפחתו, הוא הצליח לפרסם את אוספי השירים שלו על חשבונו.
כך, בשנת 1905, הוא פרסם את ספר שיריו הראשון, " I cavalli bianchi (הסוסים הלבנים), אצל מו"ל דמיוני, צ'זארה בלאן (למעשה שם חתולו), עם משרד דמיוני ברחוב ויה קאלימאלה 2 בעיר.
עם השירים הבולטים באותו קובץ נמנו "Ara mara Amara" ו"Il pappagallo.
(התוכי) האוסף קירב את פאלאצקי בסגנון ובתוכן לזרם שנקרא "קרפוסקולריזם".
הספר זכה לביקורות חיוביות מצד המשורר סרג'יו קוראציני, איתו פאלאצקי החל להתכתב עד מותו בטרם עת של קוראציני בשנת 1907. עם זאת, הביקורת לא זכתה להמשך, והספר נותר כמעט בלתי ידוע.
כשנה לאחר מכן, פרסם את הקובץ "Lanterna" (פנס) שהכיל את השיר "Comare Coletta ".
בקובץ זה, כמו בקודמו, שיריו של פאלאצסקי היו אפלים, דמויי אגדה ועתירי סמלים אטומים.
על אף גילו הצעיר של האמן, השירים התייחסו רבות למוות, נושא שעבר באופן סמוי בשני הקבצים.
מוטיבים חוזרים נוספים כללו מחלה וזקנה.
המשקל היה תמיד זהה: שורות תלת-הברתיות, ולכן משולשות, או שורות של שש, תשע, שתים עשרה הברות או יותר.
המונוטוניות של הקצב השלימה בצורה מושלמת את האופי הסטטי (מרחבי וזמני) שאפיין את שני שירי הביכורים של המשורר.
בשנים 1914-1909, חבר פאלאצסקי לתנועה הפוטוריסטית שנוסדה על ידי פיליפו תומאזו מארינטי.
יצירותיו שפורסמו בתקופה זו כוללות את "L'incendiario" (המבעיר) (1910) ואת "Il codice Perelà" (קודקס פרלה) (1911), שנכתב מחדש בשנת 1955 תחת הכותרת "Perelà uomo di fumo" (פרלה, איש העשן).
פאלאצסקי הפך לאחד התורמים החשובים ביותר לכתב העת של התנועה הפוטוריסטית, "Lacerba", שם סייע בכתיבת מאמרים תיאורטיים על גישתם הספרותית, שביניהם המאמר Controdolore "הכאב הנגדי" (1914) נותר המפורסם ביותר.
במהלך תקופה זו, הוא גם החל לכתוב לכתב העת של ג'וזפה דה רוברטי, "La Voce".
בשנת 1914, פאלאצסקי, שהיה פציפיסט, נפרד מהפוטוריסטים בגלל עמדתם הלוחמנית במלחמה הגדולה.
אף על פי שהיה פטור מהשירות הצבאי, בקיץ 1916 הוא גויס לכמה חודשים כמהנדס שהוצב בהמשך בפירנצה, רומא ולאחר מכן בטיבולי.
אחרי המלחמה, הוא שמר על גישה מסויגת כלפי המשטר הפשיסטי וניהל חיים מבודדים מאוד, מה שאפשר לו להעמיק את יצירתו הספרותית.
אך הקריירה שלו הגיעה לשיאה עם "האחיות מאטראסי" Sorelle Materassi (1934) שהצלחתו הביאה אותו לתשומת לב הציבור הרחב .
יצירה זו עובדה לסרט בשנת 1944 ולימים לדרמת טלוויזיה בשנת 1972.
ב- 1941 עבר פאלאצסקי לרומא, שם התגורר עד מותו, .נשאר רווק.
הוא נפטר ב-1974 בגיל 89 בדירתו ברומא.
במהלך שנות ה-60 נכנס פאלאצקי לשלב שלישי של כתיבתו הספרותית, אותו הקדיש לחוויות נעוריו.
האוונגרד הספרותי החדש שיבח אותו, וראה בו את קודמו העיקרי, אך הוא הגיב בריחוק ובאירוניה.
בין יצירותיו האחרונות, שנכתבו כשהתקרב לגיל שמונים, נמצאת "הזבל האינטגרלי", שפורסם בשנת 1966, שבו זיהה איטלו קאלווינו מודל לכתיבתו.
באותה שנה פרסם פאלאצסקי קובץ שירים בצרפתית, "Schizzi italofrancesi", בו הוא שרטט סצנות מחיי פריז, בעקבות ביקוריו התכופים בצרפת בתקופה הפשיסטית כשביקש להימלט מהתרבות הרשמית.
הוא פרסם גם את הסיפור הסוריאליסטי "Stefanino" (1969), "Il Doge" (1967), ולבסוף את הרומן "Storia di una amicizia" (1971).
מבקרי הספרות במאה ה-20 ראו לעיתים קרובות בכתיבתו של פאלאצקי כתיבה ביזארית, פרדוקסלית, אלגורית, אוונגרדית, ובעלת יכולת ליצור עולם דמיוני, וציינו גם את יכולתו לשמור על קשרים קלושים עם תרבויות אירופאיות אחרות מאותה תקופה.
1948 - פרס ויארג'ו - (בו זמנית עם אלזה מורנטה) על הרומן שלו "האחים קוקולי",
15 באפריל 1964 - קיבל בקשקאיש מאומברטו השני מסבויה את עיטור מסדר ההצטיינות האזרחית של בית סבויה בדרגת אביר
1999 - אוניברסיטת פירנצה פתחה את מרכז המחקר "אלדו פאלאצסקי" במסגרת המחלקה לספרות ולפילוסופיה
2003 הוצגה האופרה "Perelà, uomo di fumo - "פרלה, איש העשן"
מאת המלחין הצרפתי פסקל דוסאפן, לפי הרומן של פאלאצסקי
I tre libri di Tartarino - "שלושה ספרי טרטרן" מאת אלפונס דודה
Rossa e nero - "אדום ושחור" מאת סטנדל
אלה או נַבּוּט היא כלי נשק המורכב ממקל קצר אך עבה שמשמש לחבטה.
האלה משמשת לגרימת הלם ושבירת עצמות.
האלה היא מכלי הנשק העתיקים ביותר הודות לקלות ייצורה - מספיק לכרות ענף כבד של עץ בשביל לקבל אלה סבירה (אלה פשוטה כזאת מכונה בסלנג "נָבּוּט").
הנזק שגורמת האלה מבוסס על משקלה ועובדת היותה עשויה מחומר שהוא לרוב קשיח יותר מעצמות גוף האדם.
אלה בעת העתיקה ובימי הביניים
ראשי אלה ידועים החל מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית, בעיקר באזור דרום מזרח טורקיה.
באזור ארץ ישראל התגלו ראשי אלות עשויים אבן המתוארכים החל מהתקופה הנאוליתית.
אחד הממצאים המפורסמים הם ראשי אלות במטמון נחל משמר המשויכים לתקופה הכלקוליתית.
בשנת 2010 נמצא ראש אלה בחפירות בבקעת פצאל באתר כלקוליתי בשם פצאל 7 ליד היישוב פצאל בבקעת הירדן.
בתקופות מאוחרות יותר, נוספו לאלות ראשים כבדים יותר העשויים מאבן, עץ או מתכת שנועדו להגביר את עוצמת המכה.
אלות היו בשימוש רב על ידי פרשים, מאחר שאלה יכלו בקלות לחבוט איתן על ראשיהם של החיילים הרגליים.
אלה בצורת מקל עגול ועבה המשמש את כוחות הביטחון, (המשטרה, הצבא וסוהרים) כנשק אל הרג, בפיזור הפגנות ובטיפול בעבריינים אלימים בכוח על ידי הכאת המפגינים או המתפרעים.
אלות משמשת גם עברייני רחוב בביצוע פשעים אלימים כגון תקיפה והשחתת רכוש.
שימוש נוסף של האלה הוא כמחבט במשחק הבייסבול - בעזרת האלה חובטים בכדור.
אלה משטרתית ישנם שני סוגים של אלות משטרתיות:
אלה אישית: אלה שנושא איתו שוטר רחוב.
ממדיה קטנים יחסית, כדי לא להפריע לו בתפקודיו האחרים.
במדי משטרת ישראל היה במכנסי השוטרים כיס מיוחד לאלה האישית.
אלה לפיזור הפגנות: אלה המשמשת את כוחות הביטחון ועשויה חומרים קשים כדי להכאיב למתפרעים ולרסן אותם, לעיתים קיימת באלה מסוג זה ידית שניצבת לאלה ומקלה על אחיזת האלה.
אלת עץ דקה: זוהי אלה המשמשת את כוחות הביטחון במדינות מתפתחות ובמדינות עניות כיוון שאלה זאת זולה מאשר אלה מסוג אחר.
אלת עץ עבה: זוהי אלה עשויה עץ מתרחבת מלמטה, (המקום בו אוחזים את האלה) כלפי מעלה.
אלה זוהי משמשת בעיקר את עבריניי הרחוב.
נקראת גם בשם העממי "נבוט".
אלת בייסבול: אלה זאת נראית כמו אלת העץ העבה ומשתמש בה החובט במשחק הבייסבול כדי לחבוט בכדור שהשחקן השני זורק לכיוון החובט.
אֵלה היא על פי אמונות או דתות רבות, ישות בעלת כוחות על טבעיים (כלומר מסוגלת לפעול כנגד חוקי הטבע ולשלוט בטבע), בת אלמוות ושאליה מתייחסים כקדושה, עליונה או נשגבת.
אלה היא הצורה הנשית, הנקבית, למושג אל.
אלות מופיעות בתרבויות רבות, ובעיקר בדתות פוליתאיסטיות, שמאמינות בריבוי אלים, ובדתות דואותאיסטיות, אשר מאמינות בזוג אלים - אל ואלה.
אל מוגדר לעיתים כישות עליונה השולטת בעולם, ולעיתים כישות בעלת כוחות על־טבעיים.
בדרך כלל מייחסים לאל ידיעה של המתרחש בעולם מעבר לידיעת האדם, וכוחות להשפעה על העולם.
האנשים המאמינים באל מתחלקים בין מונותאיסטים המאמינים בקיום אל אחד, לבין פוליתאיסטים ודואותאיסטים המאמינים בריבוי אלים.
האמונה בקיומה של אלה, ישות אלוהית עצמאית שהמגדר המיוחס לה הוא נקבה, התקיימה בפוליתאיזם בלבד, בעוד הדתות המונותאיסטיות מתייחסות לאל כאל גוף זכרי או נייטרלי.
במיתולוגיה המצרית מספר אלות עיקריות: איסיס, אמונת, בסתת, נות, ואצת וחתחור.
במיתולוגיה המסופוטמית כמה אלות, בהן: איננה היא אשתר, נינגל היא נִכַּל, נינחורסג היא בלת־אילי, נינליל, נינקאסי ונינתינוגה .
במיתולוגיה הכנענית כמה אלות, בהן אשרה אם האלים, עשתרת וענת, בעלת גבל, שמש, ותנת – האלה הראשית של קרתחדשת.
במיתולוגיה היוונית מוזכרות אלות רבות: הרה, דמטר, אתנה, ארטמיס, אפרודיטה, הסטיה, נמסיס, הקטה, גאיה, איריס, פרספונה, אירנה, אמפיטריטה, טיכה, הבה ועוד.
במיתולוגיה הרומית מוזכרות אלות רבות, רובן מקבילותיהן של האלות המופיעות במיתולוגיה היוונית: יונו, וסטה, מינרווה, ונוס, דיאנה, קרס, ויקטוריה, פורטונה, בלונה ועוד.
במיתולוגיה הנורדית אלות אחדות: פריג, פריה, אידון, סקאד'י, הל, סול ומאני.
בפנתיאון הסלאבי שתי אלות: מוקוש וז'יווה.
על אף שהיהדות והנצרות הן דתות מונותאיסטיות, ובהן מקום לאל אחד (שבמגדרו אינו נקבי), גם בדתות אלה רמזים לצורה נקבית של האל:
השכינה היא ביטוי פסיבי להתגלות האל, וככזו נמשלת לדמות נשית.
בנצרות קיים מושג "רוח הקודש" שהיא חלק מהשילוש הקדוש של "האב, הבן ורוח הקודש".
בכינוי "אלה" משתמשים כיום גם כדי לכנות נשים המתקרבות בתכונותיהן, באופן מטאפורי, לדמות אלוהית ונשגבת.
אזכורים לכך מופיעים בספרות, למשל, אצל שייקספיר ב"חלום ליל קיץ" כפיתוי, אך גם כביטוי להערצת הגבר את האישה.
אלדר אלכסנדרוביץ' ריאזאנוב היה במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן, מורה, משורר ומפיק יהודי רוסי, אשר ביים למעלה מ-30 סרטי קולנוע שהפכו ברובם לסרטי קאלט.
הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1984).
בשנים 2002 - 2007 כיהן כנשיא האקדמיה הרוסית לקולנוע.
ריאזאנוב נולד ב-18 בנובמבר 1927 בעיר קויבישב (הקרויה מ-1991 סמרה) בברית המועצות, לאם יהודייה, סופיה שוסטרמן, ואב רוסי, אלכסנדר ריאזאנוב.
מעט אחרי לידתו עברה המשפחה למוסקבה, שם גדל אלדר ריאזאנוב עם אמו לאחר שהוריו נפרדו.
בשנת 1950 הוא סיים את לימודיו ב-VGIK ובמשך 5 שנים עסק בבימוי סרטי תעודה.
הקומדיה הראשונה שלו ליל הקרנבל, אותה ביים בשנת 1956 זכתה להצלחה בלתי רגילה כשנמכרו לה 50 מיליון כרטיסים.
הסרט הפך למזוהה עם החג נובי גוד, ראש השנה הרוסי.
גם הסרט "צחוק הגורל", שהופק עבור הטלוויזיה לקראת השנה האזרחית החדשה 1975 מוקרן עד היום בכל שנה בתחילת ינואר.
הקומדיות שביים מלגלגות על חיי היום-יום במדינה, וזכו לפרסום עצום ברחבי ברית המועצות.
ב-1977 זכה ריאזאנוב בפרס ברית המועצות, וב-1984 הוענק לו התואר אמן העם של ברית המועצות.
ב-2008 זכה בתואר הכבוד של "מסדר השירות למולדת".
בין סרטיו המפורסמים ביותר: "ליל הקרנבל" (1956) בכיכובה של לודמילה גורצ'נקו, "בלדה להוסאר" (1962), "הזהר מהמכונית" (1966) עם אינוקנטי סמוקטונובסקי בתפקיד הראשי, צחוק הגורל (1975), "רומן בעבודה" (1977), ו"רומנטיקה אכזרית" (1984).
האסטרואיד "ריאזאנוב 4258" נקרא על שמו.
ריאזאנוב נישא שלוש פעמים: זויה פומינה הייתה אשתו הראשונה ולה ולריאזאנוב נולדה בת, אולגה ריאזאנובה.
אשתו השנייה הייתה נינה סקויבינה ואשתו השלישית, אמה אבידולינה, הייתה איתו עד סוף ימיו.
אלדין חתוקאי הוא חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
חתוקאי, בן הקהילה הצ'רקסית בישראל, נולד בכפר כמא.
בשירותו בצה"ל היה חייל מצטיין במסגרת יחידת מילואים.
לאחר שחרורו מן הצבא החל לעבוד במפעלי נייר חדרה.
במפעלי נייר חדרה החל לעבוד כעוזר לשוקל נייר.
במרוצת השנים השתלם בנושאים שונים וקודם לתפקיד מנהל משמרת.
במסגרת השתלמות בחוץ לארץ הוסמך כמפעיל מכונת חיתוך נייר חדישה, בסיומה חזר למפעל ומונה למנהל המכונה.
בשנות השמונים נשלח לרומניה לצורך הכשרת צוות מקומי בהפעלת מכונה דומה.
חתוקאי קיבל את פרס עובד ישראל במגזר התעשייתי ובשנת 1986 היה חתן פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים.
בנימוקי ועדת השופטים נקבע כי "אלדין חתוקאי ראוי לפרס על הצטיינות בצה"ל ועל ההתמדה והחריצות שהוא מגלה בעבודתו במפעלי נייר חדרה.
מגלה רוח צוות וכושר ניהול, במחלקה המורכבת מעובדים דרוזים, יהודים, מוסלמים וצ'רקסים".
אלדר שפיר (נולד ב-9 במרץ 1959) הוא פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
מחקריו עוסקים בכלכלה התנהגותית ובקבלת החלטות.
שפיר נולד וגדל בתל אביב עד גיל 11. עבר עם משפחתו לרומא ולאחר ארבע שנים עברה המשפחה לבריסל ואחר כך למדריד.
כשהיה בן 17 חזר שפיר ארצה ולמד שנה אחת בבית הספר האמריקאי בכפר שמריהו.
שפיר שירת בצה"ל בין השנים 1977–1980. בשנת 1984 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדעי הקוגניציה ובפילוסופיה של המדע מאוניברסיטת בראון.
ב-1988 סיים דוקטורט במדעים קוגניטיביים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא המשיך ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1989 החל ללמד באוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1999 התקבל כפרופסור מן המניין.
בשנים 2009–2010 כיהן כנשיא הנבחר של האגודה לשיפוט וקבלת החלטות.
בנוסף, שפיר הוא מרצה אורח במספר אוניברסיטאות באמריקה ובאירופה ויושב במספר רב של ועדות מקצועיות באגודות מקצועיות ומדעיות שונות ובאוניברסיטת פרינסטון.
קודם לכן קיבל שפיר את פרס הלל איינהורן לחוקר צעיר מהאגודה לשיפוט וקבלת החלטות ואת Chase Memorial Award.
שפיר פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מדעיים, והוא אף חבר מערכת ועורך במספר כתבי עת בתחומי עיסוקו.
שפיר אף פרסם מאמרים במשותף עם הפסיכולוגים עמוס טברסקי ודניאל כהנמן.
שפיר הוא מחסידי אשליית כסף, האמונה שאנשים נוטים לחשוב על כסף בערך נומינלי ולא ריאלי וליקט, ביחד עם פיטר דיאמונד וטברסקי (1997) מספר רב של עדויות מניסויים ומחיי היום יום לכך שאשליית הכסף קיימת בפועל.
בין יתר עיסוקיו, שפיר כתב ספר עם סנדהיל מוליינתן (Sendhil Mullainathan) על קבלת החלטות בתנאי מחסור.
הכוונה למחסור במשאבים שונים: כסף, זמן וקלוריות (בדיאטה), בדגש על אנשים הסובלים מעוני.
שפיר החל לחקור נושא זה לאחר שקיבל מענק מחקר מקרן ראסל סייג' לבחון "את התפישות, העמדות וההחלטות של אלו החיים בעוני, על מנת לקבוע אם הם מקבלים החלטות פיננסיות על בסיס שונה מזה של אחרים".
שפיר טוען כי אין הבדל בשיטות חישוב התוצאות בין עניים לאלו שאינם עניים.
עניים עושים את אותן הטעויות בקבלת החלטות כמו כולם, אך בשל העובדה שגודל טעות הדגימה הוא הרבה יותר קטן מבחינת העניים, החלטות גרועות שלהם מובילות לתוצאות גרועות יותר.
מחקרים שנעשו לאחרונה הראו כי הפסיכולוגיה של העניים דומה לזו של אנשים הלחוצים מסיבות אחרות כגון מצב בו הם מוצאים את עצמם עובדים קשה מדי, אנשים בודדים ללא קשרים בין אישיים, או לאנשים הסובלים ממחסור בקלוריות.
"הרעיון הוא", אומר שפיר, "שיש פסיכולוגיה הנובעת ממחסור והיא גורמת לך להתמקד בעיקר במה שאין לך.
זה גורם לך להזניח דברים שהם מחוץ לתחום המיקוד שלך ואנשים נוטים ללוות יתר על המידה ולתכנן בצורה כושלת".
תאוריה מרכזית של שפיר היא, שסיבה מרכזית לכך שעניים מקבלים החלטות כלכליות גרועות מאנשים אחרים, היא התנאים בהם הם נמצאים.
במחקר שערך שפיר עם שותפיו למחקר הוא הציב סטודנטים ממשפחות מיוחסות ובעלי השכלה פיננסית גבוהה מהממוצע, בתנאי לחץ וקוצר זמן עִמם נאלצים להתמודד אנשים עניים.
10 דקות לאחר תחילת הניסוי החלו הסטודנטים ללוות סכומי כסף גדולים מדי על מנת לדאוג להווה, על חשבון חיסכון עתידי.
בריאיון עיתונאי אמר שפיר, בין היתר: "כשאתה עני, אתה מתמודד עם בעיה לוגית, קונצפטואלית וחישובית.
הבעיות האלה מסיחות את דעתך וגורמות לך לטעות.
קח כל בן אדם, שים אותו במצב הזה, והוא יתחיל לפעול בדפוסי התנהגות דומים מאוד...
כשאתה עני, אתה מוקף בהחלטות לא מוצלחות של אנשים מסביבך.
אתה דואג כל כך להווה שאין לך פנאי להתחיל לחשוב על העתיד, וזאת האירוניה הגדולה: לאנשים שהכי זקוקים לחשוב על העתיד, אין זמן ופנאי נפשי לעשות זאת.
עצם היותך עני גורם להחלטות להיות מסובכות, ולצרכים הנוכחיים להיות כל כך לחוצים, שאתה מתחיל לקבל החלטות לא נכונות.
אלה לא טעויות שונות ממה שאחרים עושים, אבל התדירות גבוהה יותר בגלל אלמנט הלחץ, והמשמעות שלהן גדולה הרבה יותר...
מבחינת היכולת האנושית הטהורה, שים עניים בסביבה נכונה והם יתנהגו כמו כל אדם אחר, אבל לאדם שעסוק מדי בלהאכיל את הילדים - אין זמן לקבל החלטות כמוני.
המחיר של כל טעות גבוה יותר, והשכיחות יכולה להיות גבוהה יותר...
חשבון העו"ש שלי לא עולה לי גרוש.
הבנק הוא לא מוסד פילנתרופי, אז איך הוא עושה את זה?
בכל פעם שחוזר להם צ'ק, הם מסבסדים את החשבון שלי - שמנוהל ללא עמלות".
במחקר שערך שפיר בתחום החיסכון הפנסיוני, נבדקו שני תרחישים: בראשון נאמר לעובד ש-15% מהמשכורת שלו יופרשו לפנסיה וניתן לו מספר טלפון אליו יוכל לצלצל אם ברצונו לשנות את המצב.
בתרחיש השני ניתן לעובד מספר טלפון אליו הוא הוזמן לצלצל על מנת ליזום מצב בו יופרשו עד 15% ממשכורתו לטובת חיסכון פנסיוני.
התברר שבתרחיש הראשון העובדים חסכו לפנסיה בשיעור של פי ארבעה מאשר בתרחיש השני.
ב-23 בינואר 2012 פורסם כי שפיר ימונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לחבר הוועדה המייעצת לנשיא בנושא יכולת כלכלית, חינוך פיננסי והנגשת מידע פיננסי.
כתב העת Foreign Policy כלל את שפיר, לצד סנדהיל מוליינתן, ברשימת האינטלקטואלים המובילים בעולם לשנת 2013, "על שהראו כיצד מחסור משנה את הדרך בה אתה חושב על הכל".
בשנת 2015, עם כינונו של מרכז כהנמן-טריזמן למדעי ההתנהגות ומדיניות ציבורית באוניברסיטת פרינסטון, מונה שפיר למנהלו הראשון והוא עומד מאז בראש המרכז.
בשנת 2017 שפיר צורף להיות חבר מן המניין באקדמיה האמריקנית לאמנות ומדעים.
שפיר שולט בשפות עברית, אנגלית ואיטלקית וכמו כן דובר צרפתית וספרדית.
אלדין מערכות מידע הייתה חברת טכנולוגיה ישראלית שעסקה בפיתוח, יצור ושיווק פתרונות לאבטחת מידע, להגנה ורישוי תוכנה.
בין השנים 1993–2009 הייתה אלדין חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לאחר מאבק שליטה שנמשך חודשים רבים בין מייסד החברה ינקי מרגלית לקרן וקטור קפיטל (קרן השקעות שמקום מושבה בסן פרנסיסקו בארצות הברית), נמכרה החברה במרץ 2009 לקרן במחיר של 160 מיליון דולר.
חברת "אלדין" הוקמה בשנת 1985 על ידי ינקי מרגלית כשהיה בן 23 בלבד, יחד עם הגרפולוג צבי פופובסקי, כבית תוכנה וכמכון לגרפולוגיה, בהשקעה ראשונית של 10,000 דולר בלבד.
בתחילה עסקה החברה בפיתוח תוכנה לתחום הגרפולוגיה.
במקביל עסקה בפיתוח כרטיס דיבור ל-IBM PC המיועד למוגבלי ראייה.
בהמשך הצטרף אחיו של ינקי מרגלית - דני (אז בן 18) בתור מנהל הפיתוח של החברה.
כבר בתחילת הדרך עסקה החברה גם בפיתוח התקן חומרה המיועד לסייע לבתי תוכנה להילחם בפריצות ובגנבת תוכנות; המוצר מבטיח שהמשתמש רכש רישיון שימוש על ידי כך שתוכנה פועלת רק כשהתקן מחובר למחשב.
המוצר זכה להצלחה ובשנת 1987 החליטה החברה להתמקד רק בתחום הגנת תוכנה.
הנפקה בנאסד"ק והרחבת קו המוצרים
בשנת 1993 הגיעו הכנסותיה השנתיות של אלדין ל-4 מיליון דולר, ובאוקטובר 1994 הונפקו מניותיה של אלדין בבורסת הנאסד"ק בניו-יורק.
החברה גייסה סכום של 7 מיליון דולר לפי שווי שוק של 30 מיליון דולר.
קצת יותר מעשר שנים אחר כך, ביצעה הנפקה שנייה וגייסה כ-40 מיליון דולר.
באמצע שנות ה-90 הפכה אלדין לחברה השלישית בגודלה בעולם בתחום הגנת התוכנה.
בהמשך רכשה שתי חברות מתחרות (חברת פאסט הגרמנית בשנת 1997, ונכסים ופטנטים של חברת Preview האמריקאית בשנת 2001), ובעקבות הרכישות הפכה אלדין לחברה השנייה בגודלה בתחומה בעולם.
בשנת 1998 נכנסה גם לתחום אבטחת המידע לארגוניים, באמצעות רכישת חלק מפעילות חברת אלישים (Eliashim) הישראלית מחברת אלרון, בעסקה בהיקף של כ-23 מיליון דולר.
חברת אלישים פיתחה תוכנת אנטי-וירוס ששוקה תחת השם eSafe בשנת 1999, זכה המוצר בפרס בחירת העורכים של פי.סי מגזין.
בנוסף פיתחה מוצר נוסף לאבטחת מידע, ה-eToken, התקן חומרה מבוסס USB להזדהות של משתמשים וחתימות דיגיטליות לארגונים.
לאחר פקיעת בועת הדוט-קום, הידרדרה מניית אלדין בדצמבר 2002 לשפל של דולר אחד.
באותה עת החלה לפתח קו מוצרים שני של פתרונות לאבטחת מידע.
עסקי החברה החלו להשתפר ומניית החברה נסחרה במחיר שיא של 28 דולר בשנת 2004. אלדין גם הפכה לחברה הגדולה בעולם בתחום הגנת התוכנה, עם נתח שוק של כ-40%.
בשנת 2004, נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב באמצעות רישום כפול, ונכללה במדד תל אביב 100. בתקופה זו התרחבה בשוק אבטחת המידע באמצעות שורה של רכישות.
בסוף שנת 2007 היו הכנסות החברה לראשונה למעלה מ-100 מיליון דולר, שסיימה את השנה עם הכנסות של 105 מיליון דולר ורווח נקי של 14 מיליון דולר.
השתלטות העוינת של קרן וקטור
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008 חלה האטה בעסקי החברה והיא פרסמה אזהרת רווח שהביאה לקריסת מניות החברה למחיר של 7 דולר, למרות שסיימה את הרבעון הראשון של 2008 עם הכנסות שיא של 30 מיליון דולר.
קרן וקטור קפיטל החלה לרכוש את מניות החברה במטרה להשתלט על אלדין, במהלך של השתלטות עוינת.
זאת כדי למזג אותה עם המתחרה העיקרית שלה, חברת SafeNet, אותה רכשה בשנת 2007. חברת SafeNet, עצמה רכשה את מתחרתה המרכזית של אלדין הישראלית בשוק הפתרונות להגנה ורישוי תוכנה, חברת ריינבו, תמורת 457 מיליון דולר באוקטובר 2003.
קרן וקטור הגדילה בהדרגה את החזקותיה באלדין עד שהגיעה לנתח של 14% מהחברה.
וקטור הודיעה על כוונתה להגיש הצעת רכש מלאה לאלדין במחיר של 13 דולר למניה, שייצגה שווי של 194 מיליון דולר לחברה, אך ינקי מרגלית סירב לה.
לאחר מספר חודשים של דיונים הסכים לבסוף למכור את החברה לקרן במחיר של 160 מיליון דולר, לאחר שמחיר המנייה בבורסה המשיך לרדת.
לאחר הרכישה מוזגה אלדין לתוך חברת SafeNet, ואלדין הפכה למרכז פיתוח של החברה בישראל.
באותה עת העסיקה כ-300 עובדים בישראל.
כשנה לאחר המכירה ביקשה קרן וקטור להנפיק את החברה הממוזגת בנאסד"ק, לגייס כ-300 מיליון דולר, לפי שווי של כמיליארד דולר.
ההנפקה לא יצא לפועל ובאוגוסט 2014 נמכרה SafeNet לחרבת ג'מאלטו תמורת 890 מיליון דולר.
ג'מאלטו (Gemalto), הייתה חברה צרפתית שעסקה בעיקר בפיתוח וייצור של כרטיסים חכמים.
גם חברת ג'מאלטו נמכרה לבסוף, לאחר שחברת אטוס (Atos) הציעה לרכוש אותה תמורת 4.3 מיליארד יורו, הגישה קבוצת תאלס הציעה נגדית בסך 4.8 מיליארד אירו.
אלדורדו הוא סרט ישראלי מ-1963 בבימויו של מנחם גולן על פי ספרו ומחזהו של יגאל מוסינזון שהועלה בהצלחה חסרת תקדים לאותן שנים בתיאטרון "האהל" ב-1955. זהו סרטו הראשון של גולן כבמאי ואף זיכה אותו בפרס כינור דוד באותה שנה.
בני שרמן, צעיר עבריין, המבלה את לילותיו וימיו במועדוני ההימורים והביליארד של יפו, מנסה להשתקם תוך הינתקות מהסביבה בה הוא גדל במחיצת פושעים ופרוצות.
אולם הדרך אל העולם המתוקן אינה קלה, בעיקר בגלל הדעות הקדומות והאפליה שבהן הוא נתקל.
למעשה, מדובר בגרסה נוספת של מוסינזון לנושאים שהעסיקו אותו עוד ב-1954 במחזהו קזבלן: פער העדות, הבדלי המעמדות ותפיסת האחר הסטריאוטיפית היוצרת מתחים חברתיים קשים בישראל עולת-הימים.
בנובמבר 2013 העלה גולן על הבמה בשנית את "אלדורדו" בגרסת מחזמר וכתב לו טקסט ושירים מקוריים חדשים (לחנים: מירון מינסטר).
הפקה זו כללה קאסט של כ-20 שחקנים (ביניהם מני פאר, מירי אלוני ומוצי אביב) ורקדני בלט "פאנוב אשדוד".
מכיוון שהמחזמר הועלה על ידי מנחם גולן ללא היתר וקבלת רישיון מבעלת הזכויות הבלעדית חנה מוסינזון, אלמנתו של יגאל מוסינזון ומנהלת עיזבונו, המחזמר הועלה רק פעם אחת כפרימיירה (בקרית מוצקין) והורד מהבמות לאחר מכן.
אלדר שרון נולד בתל אביב לאדריכל אריה שרון ושחקנית תיאטרון האהל חיה סנקובסקי-שרון.
בנעוריו, הוא היה חניך "השומר הצעיר" וקיבל את סמל-הבוגרים של התנועה לפני שהתגייס לצה"ל לשירות בנח"ל.
סיים את לימודי הארכיטקטורה בפקולטה לאדריכלות ובנוי ערים בטכניון בחיפה בשנת 1956. תואר B.ARCH.
בשנים 1956-1958 היה אדריכל בחיל ההנדסה – אחראי על תכנון מעבדות כימיות עבור חיל חימוש.
בין ינואר ואפריל 1958 עבד לתקופה קצרה עם אביו, האדריכל אריה שרון, שהיה אז שותף עם האדריכל בנימין אידלסון.
מאפריל 1958 עד דצמבר 1965 שימש שותף במשרד יחד עם האדריכלים פרופסור אלפרד נוימן (שהיה מורה שלו ושל הקר בטכניון) ועם האדריכל צבי הקר.
משנת 1965 שימש שותף של אביו, אריה שרון, במשרד "אריה שרון אלדר שרון אדריכלים ומתכנני ערים בע"מ" – המשרד מנוהל מפטירתו של אלדר שרון ב-1994 ועד היום על ידי בנו, בוגר ה-AA בלונדון, האדריכל ארד שרון.
משנת 1972 ועד שנת 1992 הרצה ב"סדנא לאדריכלות" של אליעזר פרנקל בתל אביב ומ-1992 הרצה בטכניון בחיפה.
אלדר שרון נפטר בתל אביב ב-14 ביולי 1994.
שרון הוא מאבות האדריכלות ה"ברוטליסטית" שאפיינה את האדריכלות הישראלית בשנות ה-60. ביחד עם מורו בטכניון אלפרד נוימן, ואדריכל צבי הקר, הקימו משרד תכנון שהווה מעין מעבדה ניסיונית אוונגרדית וחשובה בהיסטוריה של האדריכלות הישראלית, שבדקה שימוש בצורות גאומטריות השאולות מהטבע.
האדריכלות שלהם הושפעה מהמטבוליסטים ואופיינה בעיקר על ידי תכנון מורפולוגי מודולרי.
הקבוצה האוונגרדית הושפעה רבות מאבי האדריכלות המודרנית – לה קורבוזיה והסתייגה מהקוקטייל האידאולוגי של הבאוהאוס והסגנון הבינלאומי שבא לידי ביטוי בעיקר ביחס הישיר בין הצורה לפונקציה.
"מרד הצורה בפונקציה"- ייצר מבנים בעלי חזות פיסולית, מורכבים מהבחינה הגאומטרית.
מדובר ב"אריזות חלל" מדולריות לעיתים (מלון כנרות בטבריה, בי"ח רמב"ם בחיפה וכו')
במידה מסוימת "מרד" אלדר שרון באדריכלות של אביו, אריה שרון – אבי האדריכלות הישראלית וזוכה פרס ישראל (ב-1962).
אריה שרון, בוגר הבאוהאוס שהושפע ממורו הנס מאייר, דגל באדריכלות בסגנון הבינלאומי – כפי שבאה לידי ביטוי בעיקר ב"מעונות עובדים" ובפרויקט הקיבוצים.
1958 – פרס ראשון בתחרות לתכנון עיריית בת-ים (בשותפות עם פרופ' אלפרד נוימן ואד' צבי הקר).
1963 – זכייה בפרס ראשון בתחרות לתכנון עיריית נתניה.
1965 – פרס ראשון בתחרות לתכנון בניין בנק ישראל בירושלים.
1966 – פרס ראשון בתחרות לתכנון בי"ח וולפסון (תל-גיבורים).
oHG) היא רשת שיווק קימעונאית גרמנית גדולה, הפועלת באירופה, באוסטרליה ובארצות הברית.
בסך הכל מפעילות חברות אלדי כ-9,100 חנויות ברחבי העולם.
כאחת מרשתות הקימעונאות הגדולות באירופה ובעולם, הרשת ידועה ביריבותה עם חברת לידל.
נכון לדצמבר 2022 היא רשת המזון השישית הגדולה בעולם אחרי וולמארט, קוסטקו, סבן אילבן, קרוגר ולידל.
חברות אלדי הוקמו ונוהלו על ידי האחים קארל ותיאו אלברכט.
קארל אלברכט, שפרש מניהול החברה, היה האדם העשיר ביותר בגרמניה, כאשר הונו נאמד בשנת 2011 על ידי המגזין פורבס ב-25.5 מיליארד דולרים.
אחיו תיאו היה האדם השני העשיר ביותר בגרמניה עד למותו בשנת 2010.
המותג אלדי מתייחס לשתי חברות נפרדות אשר פועלות באופן עצמאי ונפרד באזורים מוגדרים:
ALDI Nord ("אלדי צפון") - פועלת תחת השם ALDI MARKET והמטה הראשי שלה בעיר אסן.
מפעילה כ-2500 סניפים ב-35 אזורים שונים בצפון, מזרח ומערב גרמניה.
כמו כן פועלת החברה בארצות הברית, דנמרק, צרפת, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, חצי האי האיברי ופולין.
בסה"כ מפעילה החברה קרוב ל-4,800 חנויות.
ALDI Süd ("אלדי דרום") - המטה הראשי שלה שוכן בעיר מילהיים.
מפעילה כ-1600 סניפים במערב ובדרום גרמניה, ופועלת בנוסף בארצות הברית, אוסטרליה, בריטניה, אירלנד, אוסטריה, שווייץ, הונגריה, יוון וסלובניה.
בסה"כ מפעילה החברה כ-4,300 חנויות
שורשיה של חברת אלדי החלו עוד בשנת 1913 כאשר אמם של קארל ותיאו אלברכט פתחה חנות קטנה בפרבר בסמוך לעיר אסן.