tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא אינה כוללת גורדי שחקים שנבנו ללא גגות או שנמצאים בבנייה.
גורד שחקים מגה גבוה הוא גורד שחקים שגובהו לפחות 600 מטר (כ-1,968 רגל).
נכון לינואר 2026, רק ארבעה בניינים שהושלמו הם "מגה גבוהים".
למרות שעשרות בניינים כאלה הוצעו, נכון לתאריך זה, רק שלושה נמצאים בבנייה; מגדל ג'דה בערב הסעודית, אובליסק הבירה במצרים ובורג' עזיזי באיחוד האמירויות הערביות.
לכול הבניינים ברשימה זו יש הרבה מעל 100 קומות.
דירוג בניין תמונה עיר מדינה גובה קומות שנה סיפון תצפית 1בורג' ח'ליפה דובאי 163 2010 2מרדקה 118 קואלה לומפור 118 2023 3מגדל שאנגחאי שאנגחאי 128 2015 4מגדל השעון מכה 120 2012
גורדי שחקים מגה גבוהים מוצעים
גורדי שחקים מגה גבוהים שבוטלו
גורדון בנקס היה כדורגלן אנגלי ששיחק בתפקיד השוער.
בנקס התפרסם כשוער נבחרת אנגליה בכדורגל בשנות ה-60, זכה בשורותיה בגביע העולם בשנת 1966 ונחשב לאחד מגדולי השוערים בתולדות המשחק.
בנקס שיחק כשוער נבחרת אנגליה 73 משחקים.
מתוכם סיים 35 משחקים ללא ספיגת שער, ובסך הכול ספג 57 שערים בלבד כשוער הנבחרת.
נולד וגדל באזור צ'סטרפילד , במחוז דרבישייר שבמרכז אנגליה.
בתור נער, עזב את בית הספר, ועבד ככורה פחם וכבנאי.
במקביל שיחק כדורגל, הצטרף לקבוצת הנערים של צ'סטרפילד, וב-1957 ערך את הופעת הבכורה במדי קבוצת הבוגרים, אשר השתייכה אז לליגה השלישית.
ב-1959 רכשה אותו קבוצת לסטר סיטי תמורת סכום של 9,000 ליש"ט.
ב-1961 העפילה לסטר לגמר הגביע האנגלי, אך נוצחה בו 0:2 על ידי טוטנהאם.
לאחר טורניר גביע העולם שנערך בצ'ילה ב-1962, חיפש מאמן נבחרת אנגליה, אלף ראמזי, שחקנים חדשים על מנת לבנות נבחרת חדשה, לקראת המונדיאל של 1966 שעמד להתקיים באנגליה.
בנקס זומן לסגל נבחרת אנגליה ב-1963, וערך את הופעת הבכורה שלו נגד סקוטלנד.
אף על פי שאנגליה נוצחה במשחק זה 1:2, זכה בנקס לשבחים על משחקו.
הוא שיחק 13 מתוך 15 המשחקים הבאים של נבחרת אנגליה.
באותה שנה (1963) הגיעה שוב קבוצתו לסטר לגמר הגביע האנגלי, אך נוצחה שוב, הפעם על ידי מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 3:1. ב-1964 זכתה לסטר בגביע הליגה האנגלי, כאשר ניצחה את סטוק סיטי בשני משחקי הגמר.
ב-1965 הגיעה לגמר גביע הליגה, אך נוצחה על ידי צ'לסי 3:2 בתוצאה מצטברת של שני משחקי הגמר.
טורניר הגביע העולמי של 1966
באותן שנים ביצר בנקס את מעמדו כשוער הראשון בנבחרת אנגליה, בשעה שזו הבטיחה אוטומטית את עלייתה כמארחת לטורניר גביע העולם של 1966. נבחרת אנגליה שיחקה בבית המוקדם במונדיאל מול נבחרות אורוגוואי, מקסיקו וצרפת, ועלתה לרבע הגמר ללא שספגה שער חובה.
גם ברבע הגמר שמר בנקס על שער נקי, לאחר המשחק המפורסם נגד נבחרת ארגנטינה, שהיה פרוע במיוחד, ושבסופו ניצחה אנגליה 1:0. בחצי הגמר גברה אנגליה על פורטוגל 2:1, כאשר בנקס נכנע לראשונה בטורניר, לבעיטת עונשין מ-11 מ' שבעט אאוזביו.
משחק הגמר מול מערב גרמניה היה בשליטת הנבחרת האנגלית, אך דווקא הגרמנים הבקיעו ראשונים משער של הלמוט הלר שלבנקס היה חלק באחריות לספיגתו.
האנגלים הגיבו בשני שערים של ג'ף הרסט ומרטין פיטרס, אך הגרמנים הצליחו להשוות שניות ספורות לפני שריקת הסיום על ידי שער של וולפגנג ובר.
בהארכה כבש ג'ף הרסט שני שערים נוספים לזכות אנגליה, ובהם את "שער ומבלי" הנודע, וזו זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע העולמי.
למרות השיא אליו הגיע כשוער נבחרת אנגליה, ואף על פי שהוכר באותה עת כאחד מטובי השוערים בעולם, העדיפה הקבוצה להחתים את פיטר שילטון, תושב לסטר בן 17 שלימים היה שוער נבחרת אנגליה, שהתנה את הצטרפותו לקבוצה בכך שיהיה השוער הראשון של הקבוצה.
בנקס עזב את לסטר סיטי, וחתם בקבוצת סטוק סיטי.
עד משחקי מונדיאל 1970 במקסיקו בחן המאמן הלאומי האנגלי, אלף ראמזי, גם שוערים אחרים כמו פיטר בונטי ואלכס סטפני, אך למשחקים במקסיקו הגיע בנקס שוב כשוער הראשון.
בבית המוקדם שיחקה אנגליה מול נבחרת רומניה, ברזיל וצ'כוסלובקיה.
לאחר שניצחה את רומניה, הגיע המשחק שכולם ציפו לו, אלופת העולם נגד ברזיל.
את המשחק ניהל השופט הישראלי אברהם קליין.
ברזיל שלטה בחלק גדול מהמשחק, אולם התקשתה להבקיע.
לשיאו הגיע בנקס כאשר הדף נגיחה של פלה בזינוק מדהים, אשר זכה מאוחר יותר לסופרלטיבים רבים.
פלה עצמו הודה שהייתה זו ההצלה הגדולה ביותר שהוא היה לה עד.
בסופו של דבר נכנעו אנגליה ובנקס לברזיל 1:0 משער של ז'אירזיניו, אך אנגליה השכילה לעלות לשלב הבא, לאחר שגברה על צ'כוסלובקיה.
לפני משחק רבע הגמר, מול מערב גרמניה, סבל בנקס מקלקול קיבה, ונמנע ממנו לשחק.
את מקומו תפס פיטר בונטי.
אנגליה הובילה 2:0, אך נוצחה בסיום 2:3 והודחה מהמשך הטורניר.
במשחק הראשון לאחר הטורניר במקסיקו נתן אלף ראמזי הזדמנות לפיטר שלטון לערוך את הופעת הבכורה שלו בשער נבחרת אנגליה, אולם, במשחקים שלאחר מכן המשיך בנקס להיות השוער הראשון של הנבחרת.
קבוצתו, סטוק סיטי, זכתה עמו בגביע הליגה האנגלית בשנת 1972, אך בנקס נכשל בנסיונותיו האחרונים לזכות בגביע האנגלי, כאשר קבוצתו נוצחה פעמיים על ידי ארסנל במשחקי חצי הגמר בשנים 1971 ו-1972.
במאי 1972 לבש בנקס בפעם ה-73 את מדי הנבחרת הלאומית בעת ניצחונה של אנגליה על סקוטלנד 1:0 וזכה באותה שנה בפרס "כדורגלן השנה בליגה האנגלית" מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל.
ב-22 באוקטובר 1972 היה מעורב בנקס בתאונת דרכים.
הוא נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו.
עקב פציעה זו נמנע ממנו למעשה להמשיך ולתפקד כשוער.
למרות זאת, הוא הצטרף לקבוצת פורט לודרדייל סטרייקרס ששיחקה באותה עת בליגה האמריקאית המקצוענית ושיחק לצידו של ג'ורג' בסט, שהיה בעברו חלוץ מנצ'סטר יונייטד ונבחרת צפון אירלנד ואחד מיריביו הגדולים של בנקס.
לאחר פרישתו ממשחק נכנס בנקס לעסקים ועסק זמן מה בהפצת כרטיסים לאירועים גדולים לגופים מוסדיים.
השוער המצטיין בגביע העולם: 1966
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1966
ג'יימס גורדון בראון הוא מדינאי בריטי-סקוטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 2007 עד 2010, ולפני כן שימש כשר האוצר של בריטניה בממשלתו של טוני בלייר מ-1997.
בראון גדל בגיפנוק, סקוטלנד שבבריטניה.
אביו היה כומר בכנסייה הסקוטית, וגם בראון עצמו הוא נוצרי-פרסביטריאני אדוק.
בבית הספר התיכון הצטיין בלימודיו והחל ללמוד באוניברסיטת אדינבורו בגיל 16. בהיותו סטודנט נפצע בעת משחק רוגבי והתעוור בעינו השמאלית (היפרדות רשתית).
מאוחר יותר התלונן בראון על בעיות ראייה גם בעינו הימנית, ובעקבות זאת עבר ניתוח ניסיוני שבו הצילו את עינו הימנית.
הוא למד היסטוריה ועוד לפני שסיים את חוק לימודיו נבחר לרקטור האוניברסיטה וליושב ראש חבר הנאמנים שלה.
לאחר מכן הרצה באוניברסיטה ובמכון הטכנולוגי של גלאזגו, ועבד כעיתונאי בטלוויזיה הסקוטית.
ניסיונו הראשון להיבחר לפרלמנט, ב-1979, לא הוכתר בהצלחה.
ארבע שנים לאחר מכן נבחר כנציג מחוז
דאנפרמליין-מזרח מטעם מפלגת הלייבור הבריטית.
בשנותיו באופוזיציה הרבה לעסוק בענייני כלכלה ומסחר.
ב-1994 בעקבות עסקת בלייר–בראון סירב להתמודד מול טוני בלייר על הנהגת המפלגה.
על פי דיווחי העיתונות הבריטית בשנים שלאחר מכן, כרתו השנים ביניהם ברית לאחר מותו של מנהיג המפלגה ג'ון סמית', אשר במסגרתה הבטיח בלייר לבראון את תיק האוצר, ואף את ראשות הממשלה לאחר זמן קצוב.
ב־27 ביוני 2007 החליף את בלייר בתפקיד ראש הממשלה.
במאי 2010 כשלה המפלגה בבחירות, וכתוצאה מכך התפטר בראון מתפקידו כראש ממשלת בריטניה וכמנהיג המפלגה.
בראון שימש כשר האוצר בממשלת הצללים עד עליית הלייבור לשלטון ב-1997. מאז ועד 2007, שימש כשר אוצר ותקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר מאז נכנס לתוקפו החוק הבריטי משנת 1832 המסדיר את כהונת שר האוצר במתכונתו הנוכחית.
כשר אוצר העניק בראון עצמאות לבנק המרכזי בקביעת מדיניות מוניטרית.
בתקופתו כשר אוצר ירד שיעור האבטלה בממלכה והושגו שיעורי צמיחה גבוהים ביחס לארצות האיחוד האירופי האחרות.
ב-3 באוגוסט 2000 נשא לאישה את שרה מקאולי.
לזוג נולדו שני בנים ובת, אולם בתם ג'ניפר ג'יין מתה כתינוקת בת-שבוע, לאחר שנולדה בטרם עת.
ילדם השלישי ג'יימס פרייזר אובחן כלוקה בסיסטיק פיברוזיס.
גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן היה גנרל בריטי ששימש כמפקד האחרון של כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי והמושל הכללי של גיברלטר.
מקמילן נולד בסקוטלנד בשנת 1897 כבן למשפחת אצולה.
בצעירותו, בימי מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הבריטי וקיבל מספר עיטורי גבורה.
בשנות מלחמת העולם השנייה לחם כמפקד חטיבה בצפון אפריקה.
בשנים 1943–1944 פיקד על חטיבה בחזית סיציליה.
בשנים 1944 - 1945 פיקד על חטיבות שונות בחזית צפון מערב אירופה ובין היתר היה פרק זמן מסוים מפקד בפועל של קורפוס.
בתום המלחמה שימש בשנים 1945 - 1946 כאחראי על החימוש והפיתוח במשרד המלחמה הבריטי.
בפברואר 1947 מונה מקמילן למפקד כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל ובעבר הירדן במקומו של הגנרל אוולין יו בארקר.
מקמילן החל בתפקידו כאשר המאבק של ארגוני המחתרת בשלטון הבריטי הגיע לשיאו ובמקביל העבירה בריטניה את שאלת ארץ ישראל לאו"ם בו הובאה שאלת ארץ ישראל למשפט האומות, פרק שנסתיים בכ"ט בנובמבר 1947, כאשר עצרת האו"ם קיבלה ברוב של שני שלישים את תוכנית החלוקה, על הקמת מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל.
תקופה זו של למעלה מתשעה חודשים הייתה סוערת ורבת אירועים והצבא הבריטי בפיקודו של מקמילן מילא בה תפקיד חשוב.
בראשית תקופתו של מקמילן כמפקד הצבא הבריטי בארץ מיקש האצ"ל מכוניות צבא בחיפה ובירושלים, ניתק את צינור הנפט כירכוכ-חיפה, תקף את מועדון הקצינים הבריטיים בירושלים, וההגנה הצליחה להביא לחופי הארץ את אוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" ולהעלות לחוף 1,350 מעפילים, שהבריטים גירשו מן הארץ בספינות גירוש.
ב-2 במרץ 1947 הוכרז מצב צבאי בערים וישובים היהודיים בארץ, למצב שהוכרז קראו השלטונות בשם "מבצע היפופוטם" והוא נמשך 15 יום.
הדבר היה ללא הועיל, האצ"ל המשיך בתקיפותיו על מחנות הצבא הבריטי, הלח"י ביצע פעולת חבלה בבתי הזיקוק במפרץ חיפה והפלמ"ח חיבל באוניות הגירוש הבריטיות "אושן ויגור" ו"אמפייר רייבאל".
ב-16 באפריל 1947 הוצאו להורג בכלא עכו עולי הגרדום דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי.
וב-21 באפריל פוצצו עצמם בכלא ירושלים הנידונים למוות מאיר פיינשטיין ומשה ברזני, ערב הוצאתם להורג.
ב-16 ביוני 1947 נדונו למוות אבשלום חביב, מאיר נקר ויעקב וייס.
בתגובה חטף האצ"ל שני סמלים בריטים.
הנידונים הוצאו להורג כעבור 13 יום והאצ"ל בתגובה הוציא להורג בתליה את שני הסמלים החטופים.
פעולות האצ"ל נמשכו, הותקפו כלי רכב צבאיים ובסיסי צבא וחובלו מסילות הברזל.
ב-20 ביולי 1947 נתפסה על ידי הבריטים אוניית המעפילים של ההגנה "יציאת אירופה תש"ז" (אקסודוס) ועליה 4,550 מעפילים, שגורשו על ידי הבריטים לצרפת ומשם לגרמניה.
הפלמ"ח הגיב בפיצוץ תחנות המכ"ם על הכרמל וחיבל באניית הגירוש "אמפייר לייף גוארד".
ב-5 באוגוסט 1947 ביצע הצבא הבריטי מבצע של חיפושים ומעצרים בכל רחבי הארץ.
בין העצורים היו ראשי עיריות תל אביב, רמת גן ונתניה.
גם אז לא חדלו מעשי החבלה של המחתרות ותנועת ההעפלה.
ב-29 בנובמבר תם פרק זה בתולדות היישוב עם קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם והחל השלב הראשון של מלחמת העצמאות, המאבק המזוין בין היישוב היהודי לבין ערביי ארץ ישראל.
בשלבים ראשונים אלו של מלחמת העצמאות נקט הצבא הבריטי בפיקודו של הגנרל מקמילן עמדה של "נייטרליות" לכאורה, שהייתה למעשה סיוע עקיף לכוחות הערביים והימנעות מהגנה על אזרחים ולוחמים יהודים.
כך עמד הצבא מנגד כשהתחולל ב-13 באפריל 1948 טבח שיירת הדסה בו נטבחו 79 יהודים עובדי הדסה, רופאים ואחיות שהיו בדרכם להחיש סיוע רפואי למגיני הר הצופים שהיה נתון במצור.
כמו כן העבירו הבריטים לידי הערבים מחנות צבא וחלק ממצודות טגארט וחיילים בריטים רבים הצטרפו כלוחמים לצד הערבים.
הבריטים הגדילו אף לעשות וב-24 בדצמבר 1947 הכניסו לארץ את כוחות הלגיון הערבי "כדי לסייע בשמירת הסדר".
ב-10 בפברואר 1948 פינה הצבא הבריטי את המשולש שכם - ג'נין - טולכרם והאזור עבר לשליטת הכוחות הערביים.
באותו יום עצמו פוצץ הצבא בית כנסת וישיבה בגבול תל אביב - יפו על תשמישי הקדושה שבהם.
בפברואר 1948 ביצעו אנשי צבא בריטיים שתי פעולות טרור בלב ירושלים.
ב-2 בפברואר אירע פיצוץ בבניין מערכת העיתון "פלסטיין פוסט" (כיום ה"ג'רוסלם פוסט") ברחוב הסולל, שנגרם על ידי משאית בריטית עמוסה חומרי נפץ.
שלושה אנשים נהרגו ושלושים נפצעו.
ב-22 בפברואר פוצצו חיילים בריטיים שלוש מכוניות תופת ברחוב בן יהודה וגרמו להרס רב, למותם של 54 אנשים ולפציעתם של 130 איש.
טענת הבריטים הייתה כי היו אלה מעשי עריקים מהצבא הבריטי, אולם האירועים הללו מעידים על הלך הרוח האנטי יהודי ששרר בקרב החיילים הבריטיים.
בתגובה תקפו אנשי אצ"ל כלי רכב בריטיים בירושלים והפגיזו את אזור הביטחון הבריטי המבוצר שבלב העיר (שכונה על ידי היהודים בשם "בווינגרד" על שמו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין).
ב-26 באפריל פינה הצבא הבריטי את נמל התעופה לוד והעביר את השליטה בו לידי הלגיון הערבי.
במהלך תקופה זו נקט הצבא הבריטי במדיניות שכונתה בפי אנשי היישוב "תוהו ובוהו", מדינות שנועדה לשבש את החיים האזרחיים בארץ על ידי הפסקת מתן שירתים חיוניים.
המטרה הסמויה של מדיניות זו הייתה לגרום לכך שהצדדים הנצים יקראו לבריטניה לחזור ולשלוט בארץ ישראל.
תוחלתם זו של הבריטים נכזבה.
הצבא הבריטי בארץ הלך והצטמצם בהיקפו כשכוחות רבים ממנו יצאו בשלב זה את הארץ והנותרים התרכזו באתרים מבוצרים שכונו בפיהם "אזורי ביטחון".
למעשה עיקר ענינו של הגנרל מקמילן, באותה תקופה שבין החלטת עצרת האו"ם לבין הכרזת המדינה, היה שלא לסכן את חייהם של חיילי הצבא הבריטי, אלא למען אינטרסים בריטיים בלבד.
כך נמנע הגנרל מלחסום את פאוזי אל קאוקג'י, שחצה את הירדן בגשר אלנבי מערבה, ב-6 במרץ 1948 בראש כוח של 500 איש ב-25 משאיות.
אולם עד מהרה נתברר לו כי לא נותרו ביפו ערבים להחזירה לידם וכי 65 אלף מכלל 70 אלף מערביי יפו נמלטו.
בהגיע המועד הצפוי, בערב שלפני ה' באייר תש"ח הכריז דוד בן-גוריון בעיר העברית הראשונה תל אביב על הקמת מדינת ישראל.
בעקבות הכרזת העצמאות פלשו מדינות ערב למדינה שזה עתה נולדה והחל השלב העיקרי של מלחמת העצמאות, שלב המאבק המזוין בצבאות ערב.
עם הכרזת העצמאות הפך הגנרל מקמילן למפקד האחרון של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
לאחר הכרזת המדינה, אור ל-15 במאי 1948, נותרו שרידי הכוחות הבריטיים בארץ במובלעת ליד חיפה.
ב-15 במאי פרסם מקמילן מנשר בדבר הוצאת כוחות הצבא הבריטי מארץ ישראל.
ב-30 ביוני 1948 השלים הצבא הבריטי את הפינוי מארץ ישראל.
הדגל הבריטי הורד מעל התורן בנמל חיפה והחיילים הבריטיים עלו על ספינות הפינוי.
עם פינוי נמל חיפה נכנסו אליו אנשי חיל הים הישראלי.
בשנים 1949–1952 היה מקמילן מפקד הפיקוד הסקוטי של הצבא הבריטי.
בשנים 1952 - 1955 כיהן גנרל מקמילן כמושל הכללי של גיברלטר וכמפקד הצבא הבריטי בה.
גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן מת בשנת 1986 בהיותו בן 89 שנים.
גורדון מרדית' לייטפוט הבן היה זמר פולק ופזמונאי קנדי.
לייטפוט נולד ב-1938 לג'סיקה לייטפוט ולגורדון מרדית' לייטפוט באוריליה, אונטריו, קנדה.
כנער הוא שר במקהלה של כנסיית סיינט פול המאוחדת בניצוח ריי ויליאמס.
ב-2005 ציין לייטפוט שוויליאמס היה זה שלימד אותו איך לשיר ברגש ולבטוח בקולו.
בתקופה זו הופיע לייטפוט מספר פעמים בתחנות הרדיו המקומיות, באופרטות ובאורטוריות וכן בפסטיבלים מוזיקליים של הארגון החברתי קיוואניס.
כמו כן למד לנגן בפסנתר ולימד את עצמו לנגן בתופים ובכלי הקשה אחרים.
לייטפוט עבר לקליפורניה, שם למד הלחנת ג'אז ותיזמור במכללת וסטלייק בהוליווד בשנים 1957–1958. לאחר מכן חזר לקנדה ובין 1958 ל-1961 הופיע עם ה"סווינגינג אייט", הרכב שהופיע בתוכנית "קאנטרי הודאון" ברשת CBC הקנדית ועם "ג'ינו סילבי סינגרז".
הוא החל גם להופיע בבתי קפה, בהם ניגן על גיטרה ושר שירי פולק.
הוא שר עם טרי ולן בצמד שנקרא ה"טו טונס" והם הקליטו אלבום הופעה בשם "Two Tones at the Village Corner" שיצא בשנת 1962. ב-1963 נסע לייטפוט לאירופה והנחה במשך שנה תוכנית בשם "Country and Western Show" ברשת הבריטית BBC.
ב-1964 חזר לקנדה והופיע בפסטיבל הפולק מריפוסה.
לייטפוט התפרסם מעט כפזמונאי ושניים משיריו ("For Lovin' Me" ו-"Early Mornin' Rain") בוצעו בגרסאות כיסוי ב-1964 על ידי הצמד איאן וסילביה.
"For Lovin' Me" בוצע פעם נוספת על ידי פיטר, פול ומרי שנה לאחר מכן ונהיה להיט.
לאחר מכן פרסמו גם צ'אד וג'רמי ו"ג'וני מאן סינגרז" ביצועים נוספים לשיר.
באותה תקופה אמנים כמו מרטי רובינס, לירוי ון דייק, ג'ודי קולינס, ריצ'י הייבנס, קינגסטון טריו והארי בלפונטה הוציאו שירים שכתב לייטפוט והפכו אותם ללהיטים.
ב-1966 יצא "Lightfoot!", אלבום הבכורה שלו שבזכותו הוכר לייטפוט כזמר ולא רק ככותב שירים.
בזכות אלבום הבכורה שלו, ששילב אלמנטים מקנדה ומשאר העולם, לייטפוט היה לאחד מהזמרים הקנדים הראשונים שהפך לכוכב בארצו מבלי לעבור לארצות הברית.
האלבום יצא בתפוצה בינלאומית וזכה להצלחה נאה.
לייטפוט הוציא אלבומים נוספים בשנות ה-60 המאוחרות, אך עדיין פרסומו העיקרי היה כפזמונאי.
בין הזמרים שביצעו גרסאות כיסוי לשיריו נמנים בוב דילן, ג'וני קאש ואלביס פרסלי.
ב-1967 יצא לייטפוט לסיבוב ההופעות הארצי הראשון שלו בקנדה, שכלל גם מספר הופעות בניו יורק.
בין 1967 ל-1971 הופיע גם ברחבי אירופה וקיים שני סיבובי הופעות מוצלחים באוסטרליה.
הוא קטע את סיבוב ההופעות שלו ב-1972 לאחר שלקה בשיתוק על שם בל, מצב רפואי שבו חלק מהפנים משותק עקב בעיות בתפקוד העצבים.
בשנת 1971 גרסתו של לייטפוט לשירו "If You Could Read My Mind" נהייתה ללהיט בארצות הברית.
השיר נכלל במקור באלבומו "Sit Down Young Stranger" מ-1970, שלא הצליח מבחינה מסחרית.
לאחר הצלחת השיר, האלבום יצא מחדש תחת הכותרת "If You Could Read My Mind".
באותה שנה נסע לייטפוט באוטובוס לקלגרי, אלברטה ופגש עליו נערה בשם גרייס שחזרה לביתה מטורונטו.
ב-1972 הופיע השיר "Alberta Bound", שנכתב על הנערה, באלבומו "Don Quixote".
ב-1974 הוציא את הסינגל "Sundown" מהאלבום שנשא שם זהה והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
הסינגל הבא שלו, "Carefree Highway", הגיע לעשרת השירים המובילים במצעדים.
ב-1975 קרא לייטפוט מאמר בניוזוויק אודות אוניית המשא "Edmund Fitzgerald" ששטה בימות הגדולות שטבעה בזמן סערה קשה ואיתה כל אנשי הצוות.
שירו "The Wreck of the Edmund Fitzgerald", שרוב מילותיו לקוחות מהמאמר, הגיע למקום השני במצעדים האמריקאיים.
לאחר שיר זה, היה ללייטפוט עוד להיט אחד שהגיע ל-40 המקומות הראשונים במצעד הבילבורד, "The Circle Is Small (I Can See It In Your Eyes)" שהגיע למקום ה-33 בתחילת 1978.
במהלך שנות ה-90 הוציא לייטפוט שני אלבומים וערך כחמישים הופעות בשנה.
בסתיו 2002, בעת שהותו באוריליה, הוא לקה בדימום ממפרצת באבי העורקים.
נותח והחלים לאחר מספר חודשים במהלכם שהה בתרדמת ממושכת ואף עבר פיום קנה.
הוא החלים וחזר לעסקי המוזיקה עם האלבום "Harmony" שיצא בשנת 2004 ועם הופעה בתוכנית "קנדיאן איידול", הגרסה הקנדית של "פופ איידול".
בשנת 2005 יצא לסיבוב הופעות קטן שנקרא בשם ההומוריסטי "Better Late Than Never Tour" ("סיבוב ההופעות מוטב מאוחר מלעולם לא").
הצליל של לייטפוט גובש בהקלטות אולפן ובסיבובי הופעות בעזרת הגיטריסט רד שיה והבסיסטים ג'ון סטוקפיש וריק היינז.
נגנים אלה השתתפו פעמים רבות ביצירתו של לייטפוט.
במהלך הקריירה שלו זכה גורדון לייטפוט ב-15 פרסי ג'ונו והיה מועמד ל-5 פרסי גראמי.
הוא נכנס להיכל התהילה של המוזיקה הקנדית בשנת 1986 ולהיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי הקנדית ב-2001. ב-1998 נטבע כוכבו בשדרת הכוכבים של קנדה.
במאי 2003 קיבל תואר אביר במסדר קנדה.
כמו כן לייטפוט היה חבר במסדר אונטריו.
ויליאם גורדון ולצ'מן היה מתמטיקאי בריטי ומפענח צפנים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ולצ'מן עבד בבלצ'לי פארק כמנהל צריף 6, האגף שתפקידו היה לפענח את צפני הצבא וחיל האוויר הגרמניים.
מכונות הבומב היו הכלי העיקרי לפיצוח צופן האניגמה במהלך המלחמה.
ולצ'מן ראה בעיני רוחו מכונת פיצוח אלקטרומכנית טובה מהבומב של אלן טיורינג.
השיפור שהכניס ולצ'מן בבומב היה "לוח אלכסוני".
ולצ'מן עבר לארצות הברית בשנת 1948 והתאזרח בשנת 1962. באותה שנה הוא חבר לחברת "MITRE" שפיתחה מערכות לתקשורת בטוחה עבור צבא ארצות הברית.
רשויות הביטחון של ארצות הברית אסרו על ולצ'מן לקדם את מכירות הספר בכל צורה ומדיה שהיא, ושללו ממנו את הסיווג הביטחוני הגבוה שקיבל בגין עבודתו בחברת "מיטרה"; הרשויות הסתמכו על ההתחייבות בכתב של ולצ'מן לשמירת סודות ביטחוניים.
גורדון ארל מור היה מייסד חברת אינטל יחד עם רוברט נויס ויושב-ראש החברה.
במאמר שפורסם ב-19 באפריל 1965 במגזין Electronics Magazine העלה תזה המכונה חוק מור.
גורדון מור נולד בסן פרנסיסקו, וגדל בפסקדרו שבקליפורניה.
בוגר במדעים (B.Sc) בכימיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1950) ודוקטור בכימיה ובפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) (1954).
לפני לימודיו בברקלי, הוא עשה את שנתו הראשונה והשנייה באוניברסיטת סן חוזה, שם פגש את אשתו לעתיד, בטי.
ביולי 1968 יסד מור את חברת אינטל יחד עם רוברט נויס.
הוא כיהן בתפקיד סגן נשיא החברה עד 1975 עת מונה לנשיא ולמנכ"ל.
באפריל 1979 מונה לתפקיד יושב-ראש הדירקטוריון.
מור נשאר בתפקיד המנכ"ל עד 1987. מ-1997 החזיק בתואר יושב-ראש אמריטוס של אינטל, והיה חבר דירקטוריון החברה עד שנת 2001.
ב-2001 תרמו מור ואשתו 600 מיליון דולר ל-Caltech, הסכום הגבוה ביותר שנתרם למוסד להשכלה גבוהה עד אז.
לדברי מור מטרת התרומה הייתה לשמירת Caltech בחזית הקדמית של המחקר והטכנולוגיה.
מור היה יושב-ראש חבר הנאמנים של Caltech מ-1994 עד 2000, והמשיך להיות חבר בחבר הנאמנים.
ב-6 בדצמבר 2007 תרמו גורדון מור ואשתו 200 מיליון דולר ל-Caltech ולאוניברסיטת קליפורניה לפיתוח הטלסקופ האופטי הגדול ביותר בעולם.
לטלסקופ יהיו 30 מטר של מראות לאורכו, פי שלושה לערך מהשיא הנוכחי.
יחד עם אשתו הקים מור את קרן בטי וגורדון מור.
בשנת 1965 פרסם תחזית במדעי המחשב, הלא הוא "חוק מור", שקבע כי כוח החישוב יכפיל את עצמו בהתאם להכפלת מספר הטרנזיסטורים בשבבי הסיליקון.
כעבור כעשור תוקנה הנוסחה כך שההכפלה תתקיים פעם בשנתיים.
התחזית גרמה לאינטל ולחברות מתחרות להשקיע במחקר ובפיתוח התעשייה.
אסטרואיד 8013 Gordonmoore שהתגלה על ידי אלינור הלין ב-1990 נקרא על שמו.
ב-2002 העניק לו הנשיא ג'ורג' בוש את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
ב-2003 נבחר להיות חבר באגודה האמריקאית לקידום המדע.
הספרייה במרכז המדע המתמטי של אוניברסיטת קיימברידג' נקראת על שמו ושם אשתו בטי, כמו כן גם מבנה מעבדות מור (הוקדש ב-1996) ב-Caltech.
2010 - פרס דן דוד בחקר העתיד בקטגוריית "מחשבים וטלקומוניקציה".
ג'רג' גורדון ביינאי (בהונגרית: György Gordon Bajnai; נולד ב-5 במרץ 1968) הוא ראש ממשלת הונגריה לשעבר; כיהן בתפקיד בשנים 2009–2010.
ביינאי נולד בעיר באיה שבהונגריה ושם גדל.
בשנת 1991 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט למדעי הכלכלה (כיום אוניברסיטת קורבינוס).
בתור סטודנט, היה מאוד פעיל מבחינה פוליטית.
הוא כיהן כיו"ר מועצת הסטודנטים.
לאחר סיום התואר החל לעבוד בבנק לאומי בלונדון ולאחר מכן החזיק בתפקיד בכיר בבנק הלאומי של הונגריה.
בשנת 2005 ניהל את נמל התעופה הבינלאומי פרנץ ליסט שבבודפשט.
התפטר מתפקיד זה כשהתחיל לעבוד בפוליטיקה ההונגרית.
בשנת 2006 מונה על ידי ראש ממשלת הונגריה פרנץ גיורצ'אני לתפקיד ראש הסוכנות הלאומית לפיתוח.
ראש הממשלה גיורצ'אני התפטר במרץ 2009. ביינאי נבחר לראשות ממשלת הונגריה ב-14 באפריל 2009 על ידי הפרלמנט ההונגרי ברוב של 204 קולות, 8 מתנגדים, ו-174 נמנעים, זאת לאחר פשרה של הצדדים השונים בפרלמנט.
בנאום הפתיחה שלו הכריז שינסה לייצב את הכלכלה ההונגרית ולא יכהן יותר משנה.
בזמן כהונתו הקצרה, הספיק ביינאי לקצץ בהוצאות הממשלה (דבר שהכעיס את שותפיו הסוציאליסטים) ולמרות זאת גם עשה רפורמה במיסים ובפנסיה, יצר בונוסים במגזר הציבורי, תמיכה ליולדות, סבסוד משכנתאות, סובסידיות אנרגיה וסובסידיות לתחבורה ציבורית.
ביינאי נפגש עם מנהיגים רבים באירופה ואף ביקר בישראל וברשות הפלסטינית ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, יו"ר האופוזיציה ציפי לבני ועם ראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד.
בתחילת 2010 ביינאי הביא לחתימת הסכם לשיתוף פעולה במדיניות האנרגיה האירופאית - הסכם שנחתם על ידי הונגריה, צ'כיה, פולין וצ'כוסלובקיה.
ממשלתו של ביינאי החליטה לשלוח עוד חיילים הונגרים למלחמת אפגניסטן, בעיקר על מנת לסייע באבטחת הבחירות באפגניסטן, ייעוץ ועזרה לוגיסטית.
ביינאי כיהן בתפקיד עד 29 במאי 2010, אז הוחלף על ידי ויקטור אורבן.
בנאומו האחרון, ביינאי הביע חשש ממפלגת הימין הרדיקלית יוביק.
לאחר הפרישה, חזר ביינאי לעולם העסקים.
הקים קרן שנועדה לקדם אג'נדה פרוגרסיבית.
במהלך סתיו 2011 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה, ואף הרצה באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה, ואוניברסיטת פרינסטון.
ב-23 באוקטובר 2012 הכריז על שיבתו לפוליטיקה.
הוא כיהן כחבר הפרלמנט במשך כמספר חודשים במהלך שנת 2014, עד שהחליט להתפטר ולחזור שוב לעולם העסקים.
ביינאי נשוי בפעם השנייה ויש לו ארבעה ילדים.
גורדון קמרון ג'קסון היה שחקן קולנוע וטלוויזיה סקוטי, זוכה פרס אמי.
זכור במיוחד מתפקידיו כרב המשרתים אנגוס הדסון בסדרת הדרמה "על אדונים ומשרתים" וכג'ורג' קאולי בסדרה "המקצוענים".
גורדון ג'קסון נולד בעיר גלאזגו בשנת 1923. היה הבן הצעיר למשפחה בת חמישה ילדים.
למד בבית ספר תיכון הילהד, ובנעוריו השתתף בתוכניות רדיו של ה-BBC בין השאר בתוכנית "שעת הילדים" ("Children's Hour").
בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כשרטט בחברת רולס-רויס.
קריירת המשחק שלו החלה ב-1942 כאשר מפיק קולנוע מאולפני אילינג חיפש צעיר סקוטי לתפקיד בסרט "The Foreman Went to France".
אחר כך חזר לעבוד עבור "רולס-רויס" אך במהרה התבקש לשוב ולשחק בסרטים נוספים, וג'קסון החליט שהקריירה שלו תהיה בתחום המשחק.
בשנים הראשונות הופיע ג'קסון גם בתיאטרון הרפרטוארי בגלאזגו, וורת'ינג ובפרת' שבסקוטלנד.
ב-1949 כאשר כיכב בסרט "Floodtide" פגש את מי שתהיה אשתו, השחקנית רונה אנדרסון.
הם התחתנו ביוני 1951, ונולדו להם שני בנים גרהם ורודי.
באותה שנה הופיע לראשונה על הבמות בלונדון במחזה "Seagulls Over Sorrento".
בשנות החמישים והשישים הופיע בטלוויזיה הבריטית בתוכניות כמו "The Quatermass Xperiment", "הרפתקאות רובין הוד", "ABC of Britain", "The Navy Lark", "Gideon's Way" ובסדרה "הגומלים" בכיכובו של פטריק מקני.
כמו כן כיכב בסרטי הקולנוע "הבריחה הגדולה", "The Bridal Path" ו"תיק איפקרס".
ב-1969 שיחק יחד עם אשתו בסרט "האביב של מיס ברודי" ובתפקיד הורשיו בהפקה של טוני ריצ'רדסון ל"המלט".
על תפקידו זה זכה ב"פרס קלרנס דרוונט" וגילם את אותה דמות בגרסה הקולנועית.
את עיקר פרסומו קיבל ג'קסון בעקבות השתתפותו בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים", ג'קסון גילם בסדרה את דמותו של הדסון, רב המשרתים הסקוטי הקשוח, במשך 60 פרקים שצולמו בין השנים 1971 ועד 1975. ב-1976 זכה בפרס אמי על הופעה מצוינת כשחקן משנה על משחקו בפרק "The Beastly Hun".
ב-1974 זכה בתואר "שחקן השנה" וב-1979 הוענק לו התואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-1972 שיחק לצידה של בטי דייוויס בסרט הטלוויזיה האמריקאי "Madame Sin".
תפקידו הגדול הבא בטלוויזיה היה בשנת 1977 בסדרה "המקצוענים".
הוא גילם את דמותו של ג'ורג' קאולי במשך 57 פרקים עד לסיומה של הסדרה בשנת 1983. ב-1981 השתתף בדרמה האוסטרלית "A Town Like Alice" על תקופת מלחמת העולם השנייה, ועל תפקידו זה זכה ב-Logie Award, פרס הטלוויזיה האוסטרלית.
אחר כך המשיך ג'קסון להופיע בסדרות הטלוויזיה "Hart to Hart", "Campion" ו-"Shaka Zulu", ובסרטי הקולנוע "The Shooting Party", ו"שריקה ברוח".
הוא גם שיחק בתיאטרון בהצגה "קלפים על השולחן" על פי ספר מאת אגאתה כריסטי שהועלה ב-1981 ב"וודוויל תיאטר", וב-1982 הופיע בתיאטרון "ליריק האמרסמית" במחזה לשני שחקנים "Mass Appeal" שכתב ביל סי.
תפקידו האחרון לפני מותו היה בסרט הטלוויזיה "Effie's Burning" ששודר אחרי מותו.
ג'קסון אובחן כחולה סרטן ב-1989, ושנה אחר כך הוא נפטר בלונדון.
גופתו נשרפה ב"גולדרז גרין קרמטוריום".
הספינות הארוכות (1964) The Long Ships
הכבוד של וינסלו (1990) The Winslow Boy
גורדון ברדלי היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי-אמריקאי.
ברדלי גדל בסנדרלנד שבאנגליה, ובהיותו בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי.
הקריירה שלו כמעט הגיעה לסיומה עוד בטרם החלה - במהלך אימון הוא שבר את פיקת הברך הימנית, ורק כעבור שנתיים יכול היה לשוב לשחק.
ברדלי המשיך לשחק כדורגל במקביל לעבודתו במכרה פחם של השלטון.
אף שהחל את הקריירה שלו כחלוץ, הוא נאלץ לעבור לשחק בהגנה מאחר שנעשה איטי יותר בעקבות פציעתו.
ב-1955 החל את הקריירה המקצוענית שלו בברדפורד פארק אווניו וב-1957 עבר לשחק בקרלייל יונייטד.
ב-1963 חתם ברדלי בקבוצת טורונטו רומא מליגת הכדורגל של מזרח קנדה.
הוא שיחק בה שתי עונות, וב-1965 עבר לטורונטו סיטי.
במקביל למשחקיו בקייצים במסגרת הליגה הקנדית שיחק ברדלי בסתיו ובחורף בליגת הכדורגל הגרמנית-אמריקאית (GASL), בקבוצות ניו יורק אוקראיניאנס וניו יורק אמריקנס.
ב-1967 עבר לשחק בניו יורק גנרלס ששיחקה בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL), ושימש הן כשחקן והן כעוזר מאמן.
לאחר שהקבוצה התפרקה הוא עבר לבלטימור בייס, אך גם קבוצה זו התפרקה.
ב-1971 עבר ברדלי לקבוצה החדשה שהוקמה ניו יורק קוסמוס, ושימש בה בתפקיד מאמן-שחקן.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NASL בעונת 1972. הוא שימש בתפקיד עד לעונת 1975, שבסיומה פוטר והוחלף על ידי קן פארפי.
לאחר ששיתף עצמו במשחק אחד בלבד בעונת 1975 פרש ברדלי ממשחק.
בתקופה בה שיחק בארצות הברית ערך ברדלי הופעה אחת במדי הנבחרת הלאומית, נגד נבחרת ישראל בנובמבר 1973, אך באופן אירוני, קיבל אזרחות אמריקאית מלאה רק ב-1974. הוא כיהן גם כמאמן הנבחרת במקביל למשחקו במדיה.
במהלך עונת 1976 מונה ברדלי מחדש למאמן ניו יורק קוסמוס, לאחר פיטוריו של פארפי בעקבות פתיחה מאכזבת של העונה.
ביולי 1977 הוא עזב את תפקיד המאמן ועבר לשמש בתפקיד ניהולי בכיר בקבוצה.
ניו יורק זכתה באליפות הליגה בסיום אותה עונה.
ב-1978 מונה ברדלי למאמן קבוצת וושינגטון דיפלומטס.
הקבוצה התפרקה ב-1980, אך נבנתה מחדש ושיחקה תחת אותו שם בליגת הכדורגל האמריקאית (ASL).
הקבוצה החדשה מינתה מחדש את ברדלי למאמן, אך הוא פוטר במהלך ההכנות לעונה והוחלף על ידי פארפי.
ב-1985 החל ברדלי לכהן כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ונשאר בתפקיד במשך 15 שנים, עד שהודיע על פרישה מאימון בדצמבר 2000.
ברדלי הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי ב-1996, ולהיכל התהילה של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון ב-2006. הוא נפטר באפריל 2008, בגיל 74.
גורדון הולר הוא זוכה תחרות טריאתלון איש הברזל הראשונה.
גורדון הולר גדל בפורסט גרוב, אורגון וקיבל תואר בפיזיקה באוניברסיטת הפסיפיק.
באוהו (Oahu), הוואי, ב-1978. התחרה הולר בתחרות שארגן ג'ון קולינס, מפקד בצי האמריקני, המורכבת משחיית Waikiki Roughwater, מרוץ אופניים מסביב לאוהו, ומרתון הונולולו.
מתוך חמישה עשר מתמודדים, שנים עשר סיימו את התחרות המכונה היום בשם "איש הברזל", כשגורדון הולר סיים במקום הראשון, וקבע זמן שיא של 11 שעות, 46 דקות, ו-58 שניות.
הולר התייחס להצלחתו באיש הברזל, כמעט שלושים שנה אחרי כן, בראיון שנתן בשנת 2007 ל-Competitor Magazine: "זו הייתה חוויה מדהימה...
בוודאי משהו שלא ציפיתי שיתרחש בתחילה."
גורדון גריינג'ר היה קצין בצבא ארצות הברית וגנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא הצטיין במספר קרבות במלחמה והתפרסם בזכות פעולתו בקרב צ'יקמוגה, ובזכות היותו הקצין שהכריז על ביטול העבדות במדינת טקסס.
גריינג'ר נולד בג'וי (Joy) במחוז וויין, ניו יורק ב-1822. הוא סיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית ב-1845. בזמן מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת בצבאו של וינפילד סקוט, וזכה במהלך המלחמה בדרגות כבוד של לוטננט (20 באוגוסט 1847) וקפטן (13 בספטמבר 1847) על הצטיינותו בקרבות.
הוא קיבל דרגה רשמית של לוטננט ב-24 במאי 1852 ועד פרוץ מלחמת האזרחים שירת באזור הספר המערבי.
גריינג'ר קודם פעם נוספת לדרגת מייג'ור גנרל של מתנדבים ב-17 בספטמבר 1862 וקיבל את הפיקוד על ארמיית קנטקי.
הוא ניהל מבצעים מבוססי פרשים במרכז טנסי כאשר הארמייה שלו צורפה כיחידה עצמאית לארמיית קמברלנד ב-20 בינואר 1863 והפכה לקורפוס המילואים שלה ב-8 ביולי 1863.
גריינג'ר התפרסם בזכות פעולותיו בפיקוד על קורפוס המילואים בזמן קרב צ'יקמוגה, שהיה הקרב הגדול הראשון על אדמת ג'ורג'יה, ואחת התבוסות המשמעותיות ביותר של כוחות האיחוד בזירה המערבית.
ביום השני לקרב, ב-20 בספטמבר 1863, תגבר גריינג'ר על דעת עצמו את הקורפוס ה-14 של ג'ורג' תומאס בסנודגראס היל.
תגבורת זו עיכבה את התקדמות כוחות צבא הקונפדרציה עד לרדת החשיכה, אפשרה את נסיגתו המאורגנת של הקורפוס וסייעה בהענקת הכינוי "סלע צ'יקמוגה" לתומס.
על חלקו בקרב זכה גריינג'ר בדרגת כבוד של לוטננט קולונל בצבא ארצות הברית.
בזכות הצלחתו בצ'יקמוגה זכה גריינג'ר בפיקוד על הקורפוס ה-4 שהוקם מחדש כחלק מארמיית קמברלנד.
תחת פיקודו, בלט הקורפוס במהלך קרב צ'טנוגה: שתי דיוויזיות מתוך הקורפוס, בפיקודם של תומאס ווד ופיליפ שרידן היו בין הכוחות שהסתערו על מרכז המערך המתוגבר של כוחות הקונפדרציה בראש רכס המסיון, שם פרצו כוחות האיחוד את קו ההגנה והביאו לנסיגתם של כוחות הקונפדרציה בפיקודו של ברגסטון בראג.
לאחר קרב צ'טנוגה, השתתף גריינג'ר בהסרת המצור מעל נוקסוויל, טנסי.
על אף הצלחותיו, סגנונו הכנה והישיר מנע מגריינג'ר לקבל תפקידי פיקוד חשובים נוספים.
הוא החל לפקד על דיוויזיה במערב מיסיסיפי ב-30 ביוני 1864 ונשלח לשרת בפיקוד המרחבי של אזור המפרץ, שתחת אחריותו היו אזור דרום אלבמה ומערב פלורידה, שם פיקד על כוחות היבשה במהלך כיבוש פורט גיינס ופורט מורגן, בשיתוף עם צי האיחוד שניצח במקביל בקרב מפרץ מוביל.
גריינג'ר התמנה לראש הפיקוד המרחבי של אזור המפרץ ב-12 בספטמבר 1864 ולאחר מכן פיקד על הקורפוס ה-13 במהלך קרב פורט בלייקלי ב-9 באפריל 1865, שהוביל לכניעתה של מוביל, אלבמה, ב-12 באפריל.
גריינג'ר נשאר בצבא לאחר סיום מלחמת האזרחים והפך לראש הפיקוד המרחבי של טקסס.
ב-19 ביוני 1865, לאחר כניסתו לגלווסטון, הכריז גריינג'ר על ביטול העבדות במדינת טקסס והביא לפתיחתן של חגיגות על ידי עבדים משוחררים, שנודעו מאז כ-Juneteenth (הקרוי גם "יום החירות" או "יום האמנסיפציה") ומצוין בטקסס גם בימינו.
ב-28 ביולי 1866 קיבל גריינג'ר דרגה רשמית של קולונל בצבא ארצות הברית.
גריינג'ר נפטר ב-1876 בסנטה פה, ניו מקסיקו בזמן ששירת כראש הפיקוד המרחבי של ניו מקסיקו, ונקבר בבית הקברות בלקסינגטון, קנטקי.
גורדון בנשפט היה אדריכל יהודי-אמריקאי, חתן פרס פריצקר לשנת 1988 במשותף עם האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר.
ידוע בזכות חדשנותו בקרב אדריכלים אמריקאים בני תקופתו, בשל אימוץ עקרונות המודרניזם האירופי ובשל יצירותיו המונומנטליות.
בעבודותיו ניכרת מידה רבה פרגמטיזם אדריכלי ופניה אל הוורנקולרי, לצד מידה פחותה של תאוריה אדריכלית.
בנשפט נולד בשנת 1909 בבאפלו שבמדינת ניו יורק, כבן למשפחת מהגרים יהודים רוסים.
כבר בשנות העשרה לחייו זיהה את סקרנותו העזה למבנים ולסביבה הבנויה.
בשנת 1933 השלים תואר ראשון באדריכלות (BArch) ב-MIT, ולאחריו יצא למסע לימודי ברחבי אירופה בין השנים 1935–1937, אשר מומן ברובו על ידי מלגה.
לאחר עבודה באירופה בעבור האדריכל אדוארד דורל סטון (Edward Durell Stone) והמעצב התעשייתי ריימונד לואוי (Loewy), חזר לארצות הברית בשנת 1937 והצטרף אל האדריכל לואי סקידמור, שבתורו חבר שנה קודם לכן אל האדריכל נתנאל אווינגס.
בשנת 1939 צורף לצמד סקידמור ואווינג האדריכל ג'ון מריל, וכך במהרה מצא עצמו בנשפט כאדריכל בכיר ובהמשך כשותף בקרב הפירמה סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) שלימים הייתה לאחד ממשרדי האדריכלים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית.
במשך כל חייו המקצועיים פעל בנשפט תחת שם המשרד, מעולם לא צורף לשם המשרד ומעולם לא הקים פרקטיקה עצמאית, פרט אשר העלים במידה את שמו של בנשפט בקרב אדריכלי התקופה חרף השפעתו הרבה על האדריכלות באמריקה הצפונית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בנשפט בין השנים 1942 ל-1946 בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
במהלך שנים אלה שהה באירופה ונפגש עם האדריכל הנודע לה קורבוזיה (Le Corbusier).
לימים, יהיה זה בנשפט אשר יהיה מבין הראשונים לישם את עקרונותיו האדריכלים של הלה בארצות הברית.
שהותו של בנשפט בקרב משרד כה גדול ומשפיע איפשרה לו להתמקצע במגוון רב של סוגי בנייה ולהחשף לאנשי מקצוע מכל הקשת המקיפה את האדריכל, מאנשי עסקים ועד אומנים ואמנים.
יחד עם זאת, ביטויו האדריכלי של בנשפט לאורך השנים לווה במיעוט יחסי של טקסט וכתיבה תאורטית (אשר מצידם עוד סייעו ב"השכחתו" היחסית), אך לעומת זאת ניחן במידה מרובה של מקצועיות מבנית וטקטונית.
בניין זה היה מבין הראשונים לחשוף את יבשת אמריקה אל הסגנון הבין-לאומי.
במרוצת השנים המשיך בנשפט לבנות אייקונים אדריכלים רמי חשיבות כדוגמת ספריית ביינקה באוניברסיטת ייל, צ'ייס מנהטן פלאזה 1, מגדלי סולו וגרייס בניו-יורק, הספרייה הנשיאותית של הנשיא ג'ונסון או מוזיאון הירשהורן בוושינגטון הבירה, אשר חושף תוכנית טבעתית וכמעט נטול חלונות כלפי חזיתותיו הציבוריות.
בנשפט שימש כמרצה אורח לאדריכלות באוניברסיטת ייל, ב-MIT ובהארוורד.
במהלך חייו הוכר בנשפט בחשיבות עבודותיו וזכה במספר רב של פרסים אדריכלים, ביניהם מדליית הזהב של המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA).
בשנת 1988 זכה בפרס האדריכלות המכובד ביותר, פרס פריצקר, לאחר שהיה המועמד היחיד עד כה שגם העמיד עצמו (ולא נבחר בידי אחרים) כמועמד לפרס וגם זכה בו.
כיאה לאדריכל שנודע כאחד המרבה במעשים אך החוסך במילים, היה נאומו של בנשפט לרגל קבלת הפרס הנאום הקצר ביותר בתולדותיו.
גורדון דארסי לילו הוא פוליטיקאי מאיי שלמה שכיהן כראש ממשלת איי שלמה מאז 16 בנובמבר 2011 ועד 9 בדצמבר 2014. לפני כן כיהן במשך 2 קדנציות כשר האוצר של איי שלמה.
לילו היה חבר בפרלמנט הלאומי של איי שלמה החל מ-2001 ועד 2014, הוא ייצג את מחוז הבחירה גיזו אשר משתרע בין האי קולומבנגרה לבין הפרובינציה המערבית.
לילו נולד בכפר גטרה שבאי קולומבנגרה.
הוא קיבל תואר שני בפיתוח וניהול מבית הספר לכלכלה של קרופורד וממשל באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, וכן תעודת מוסמך בכלכלה מאוניברסיטת פפואה גינאה החדשה.
לפני כניסתו לפוליטיקה עבד כמזכיר קבוע של משרדי האוצר ואיכות הסביבה.
בשנת 2001 נבחר לפרלמנט הלאומי של איי שלמה.
ראש הממשלה, דני פיליפ, התפטר ב-11 בנובמבר 2011, לקראת הצבעת אי אמון בעקבות טענות על שחיתות; ב-16 בנובמבר נבחר לילו במקומו לראש ממשלת איי שלמה, ברוב של 29 מתוך 49 חברי הפרלמנט.
גורדון פארקס היה צלם, מוזיקאי, משורר, סופר, עיתונאי, פעיל חברתי ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי פורץ דרך.
הוא זכור בייחוד על שום סדרות הצילומים שפרסם במגזין "לייף", ועל הסרט "שאפט" שביים ב-1971.
בגיל 25 רכש פארקס את מצלמתו הראשונה, וויטלנדר ברילאנט (Voigtländer Brillant), בעקבות תצלומים של מהגרות שראה במגזין ושהותירו בו רושם עז.
כששלח את סרט הצילום הראשון שלו לפיתוח, עובד מעבדת הצילום התלהב מעבודתו ושכנע את פארקס לצלם צילומי אופנה בעבור חנות בגדי נשים במינסוטה.
התמונות שצילם שם משכו את תשומת לבה של מרווה לואיס, אשתו של המתאגרף ג'ו לואיס, שעודדה את פארקס בשנת 1940 לעבור לשיקגו, שם פתח עסק לצילום דיוקנאות שנועד לקהל נשות החברה הגבוהה.
במהלך השנים הבאות, עבר פארקס מעבודה לעבודה, ופיתח קריירה של צלם פרילאנסר המצלם דיוקנאות ותצלומי אופנה, כעבודה מן הצד.
הוא החל לתעד את גטו-השחורים בסאות' סייד (South Side), שיקגו, וב-1941 צורף לפרויקט הצילום הממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית לתיעוד העוני בארצות הברית בתקופת השפל הגדול, בעקבות תערוכה מצילומיו אלו.
כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה במנהלת החקלאות, רוי סטרייקר, צילם פארקס את אחד מתצלומיו הנודעים ביותר, "אמריקן גותיק, וושינגטון די.
סי.", באוגוסט 1942 (שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לתצלום).
התצלום מציג אישה שחורה, בשם אלה ווטסון (Ella Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה מנהלת החקלאות, שעומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה.
פארקס שאב את ההשראה לצילום זה ממקרים רבים של גזענות שבהם נתקל במסעדות ובחנויות בעיר וושינגטון המופרדת גזעית.
כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי היא מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית, ושהיא יכולה להביא לכך שכל צלמיו יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים.
כשפורק הפרויקט של מנהלת החקלאות, המשיך פארקס לעבוד בוושינגטון כצלם עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית.
ב-1944 הוא התפטר מהמשרד, בעקבות שאט נפש שחש על שום הדעות הקדומות שנתקל בהן.
פארקס עבר להארלם, ועבד בעבור מגזין "ווג" כצלם אופנה פרילאנסר.
לאחר מכן הצטרף בעקבותיו של סטרייקר לפרויקט הצילום של חברת הנפט "סטנדרד אויל" (Standard Oil) בניו ג'רזי, פרויקט שבמסגרתו צולמו תמונות של עיירות קטנות ומרכזים תעשייתיים.
עבודותיו הידועות ביותר של פארקס מאותה תקופה כוללות את התצלומים "שעת ארוחת הערב בביתו של מר הרקולס בראון, סומרוויל, מיין" (Dinner Time at Mr.
בהמשך, חיפש פארקס שוב עבודות צילום בתחום האופנה.
על אף הלך המחשבה הגזעני של התקופה, עורך "ווג" אלכסנדר ליברמן שכר את שירותיו לצילום קולקציה של שמלות ערב.
במהלך השנים הבאות אחר כך צילם פארקס צילומי אופנה בעבור "ווג".
באותה תקופה, הוא פרסם את שני הספרים הראשונים פרי עטו, "צילום בפלאש" (Flash Photography; 1947) ו"דיוקנאות במצלמה: טכניקות ועקרונות בצילום דיוקנאות תיעודי" (Camera Portraits: Techniques and Principles of Documentary Portraiture; 1948).
בעקבות סדרת תצלומים מ-1948, שהציגה מנהיג כנופיה צעיר מהארלם, שכר המגזין "לייף" את שירותיו של פארקס כצלם וכותב.
במשך 20 שנה עבד פארקס בשורות המגזין, ויצר תצלומים על נושאים שונים, לרבות אופנה, ספורט, תיאטראות ברודוויי, עוני והפרדה גזעית, וכן צילם תצלומי דיוקן, למשל של מלקולם אקס, סטוקלי קרמייקל, מוחמד עלי וברברה סטרייסנד.
סדרת צילומים שיצר ב-1961, של ילד ברזילאי עני בשם פלביו דה סילבה (Flavio da Silva), שנטה למות בשל דלקת סימפונונות חמורה (bronchial pneumonia) שבה לקה ובעקבות מצב של תת-תזונה, הביאה לאיסוף תרומות שהצילו את חייו של הילד ושמימנו בית חדש בעבור משפחתו.
בשנות ה-50 שימש פארקס יועץ לכמה הפקות הוליוודיות, ולאחר מכן ביים סדרת סרטים תיעודיים על החיים בגטו-השחורים, מטעם הטלוויזיה החינוכית הלאומית של ארצות הברית (National Educational Television).
בשנת 1969 היה פארקס לראשון הבמאים השחורים המשמעותיים בהוליווד, כשביים עיבוד קולנועי לאוטוביוגרפיה שחיבר, "העץ הלומד" (The Learning Tree).
הסרט צולם בעיר הולדתו, פורט סקוט, קנזס.
פארקס אף חיבר את פסקול הסרט, וכתב את התסריט.
בשנת 1971 ביים פארקס את סרט הפעולה "שאפט" בכיכובו של ריצ'רד ראונדטרי, שהיה לשובר קופות ובעקבותיו נוצרו שורה של סרטי בלקספלויטיישן.
הסרט מתאר בלש פרטי שחור, בשם ג'ון שאפט, שמנסה לאתר את בתו החטופה של מאפיונר מהארלם.
פארקס אף ביים סרט המשך בשנת 1972, בשם "Shaft's Big Score", שבו מוצא עצמו שאפט בתוך עימות בין כנופיות פשע יריבות.
בסרט ההמשך פארקס חיבר גם את הפסקול.
סרטים אחרים שביים פארקס הם "The Super Cops" ("סופר-שוטרים"; 1974) ו-"Leadbelly" ("לדבלי"; 1976), סרט ביוגרפי על חייו של מוזיקאי הבלוז לדבלי.
בשנות ה-80 יצר כמה סרטים לטלוויזיה.
בין היתר, יצר את הסרט "Martin" ("מרטין"), מחווה למרטין לותר קינג שכוללת תצוגת בלט, סרט שלו גם חיבר את המוזיקה ואת התמליל וכן יצר את הכוריאוגרפיה.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בוושינגטון די סי בשנת 1989, ובשנת 1990 שודר הסרט בטלוויזיה ביום הולדתו של קינג.
בשנת 2000 הופיע בהופעת קמע בחידוש ל"שאפט", בסרט הנושא את אותו שם, בכיכובו של סמואל ל.
ג'קסון, שגילם את אחיינו של ג'ון שאפט מהסרט המקורי.
מלבד קריירת הצילום והבימוי, פארקס אף הופיע כפסנתרן ג'אז.
עבודתו הראשונה בתחום הייתה כפסנתרן בבית בושת.
בשנות ה-30 שודר ברדיו הלאומי ביצוע של שירו "No Love", אותו הלחין בבית בושת אחר, בידי לארי פאנק ותזמורתו.
בשנת 1953 הלחין פארקס "קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת" (Concerto for Piano and Orchestra) בעידודו של המנצח האפרו-אמריקאי דין דיקסון ושל אשתו הפסנתרנית ויוויאן, ובעזרתו של המלחין הנרי ברנט.
בשנת 1967 השלים את יצירתו "סימפוניה של עצים" (Tree Symphony).
בנוסף, חיבר פארקס פסקולים לכמה מסרטיו, בהם "העץ הלומד" (1969) ו-"Shaft's Big Score" (1972).
בשנת 1989 הלחין, כתב את התמליל ויצר את הכוריאוגרפיה של הבלט "מרטין", שהוקדש כמחווה למרטין לותר קינג, לוחם זכויות האזרח שמת בהתנקשות.
בראשית שנות ה-60 התנסה פארקס בכתיבת ספרות יפה, וחיבר את "העץ הלומד" (The Learning Tree; 1963), סדרת ספרי שירה מאוירים בתצלומיו, ושלושה כרכים של כתבי זיכרונותיו.
עוד קודם לכן חיבר ספרים עיוניים, למשל ספריו העיוניים על אודות הצילום שחיבר בשנות ה-40.
בשנת 1981 פנה לספרות בדיונית וחיבר את "שאנון" (Shannon), רומן על אודות מהגרים אירים שנאבקים לשיפור מעמדם החברתי בניו יורק של ראשית המאה ה-20. מורשתו הספרותית של פארקס כוללת רומנים, ספרות שירה, ספרות אוטוביוגרפית וספרות עיונית, לרבות ספרי הדרכה על צילום וקולנוע.
פארקס אף חיבר פואמה בשם "הלוויה" (The Funeral).
בין שאר עיסוקיו, לחם פארקס למען זכויות האזרח.
בשנת 1981 הציג בגלריה תערוכה מציורי שמן אבסטרקטיים שצייר בנושא צילום.
חייו ועבודתו היו הנושא של מספר סרטים וספרים, בהם ניתן למנות את סרט הטלוויזיה "Half Past Autumn" (2000), שקרוי על שם ספר אוטוביוגרפי שכתב פארקס בשנת 1997.
בשנת 1998 זכה בפרס אניספילד-וולף על מפעל חיים.
פארקס נולד בפורט סקוט, קנזס, כבנם של שרה וג'קסון פארקס.
אביו היה איכר שגידל תירס, סלק, לפת, תפוחי אדמה, כרוב ועגבניות.
כמו כן הוא גידל כמה ברווזים, תרנגולות וחזירים.
פארקס התחנך בבית ספר יסודי מופרד גזעית.
העיר הייתה קטנה מדי לקיום בתי ספר תיכון נפרדים ומופרדים גזעית, אך השחורים בתיכון שבו למד לא הורשו לקיים פעילויות ספורט או להשתתף בפעילויות חברתיות.
כשהיה פארקס בן 11, שלושה נערים לבנים דחפו אותו לנהר, ביודעם שאינו יודע לשחות.
הוא החליט לצלול מתחת למים כדי שהם לא יראו אותו בדרכו ליבשה.
אמו מתה כשהיה בן 14, והוא החליט אז לעזוב את ביתו.
הוא בילה את הלילה האחרון בעיר הולדתו בשינה לצד ארון המתים שבו שכבה אמו, לא רק כדי למצוא נחמה, אלא גם כדרך להתמודד עם פחדו מפני המוות.
במשך תקופה קצרה ב-1929 הוא עבד במועדון ג'נטלמנים במינסוטה.
שם למד על מאפייני ההצלחה, והרחיב את ידיעותיו בשל הגישה שהייתה לו לספריית המועדון.
כאשר המועדון נסגר בעקבות נפילת הבורסה ב-1929, פארקס עבר לשיקגו, שם השיג עבודה במלון זול.
פארקס התחתן והתגרש שלוש פעמים.
את ג'ן יאנג פגש לראשונה ב-1962, כשהיא קיבלה את תפקיד העורכת של ספרי "העץ הלומד", כאשר התחיל לכתוב אותם.
במשך שנים רבות קיים פארקס מערכת יחסים רומנטית עם גלוריה ואנדרבילט, יורשת המיליונים ומעצבת האופנה.
לפארקס נולדו ארבעה ילדים וחמישה נכדים.
בנו הבכור, גורדון ג'וניור, נהרג ב-1979 בהתרסקות מטוס בקניה, לשם טס כדי לביים סרט.
במהלך שנות חייו קיבל יותר מ-20 תוארי דוקטור לשם כבוד.
בגיל 93 מת ממחלת הסרטן.
פארקס זכור על שום פעילותו החברתית, סרטיו, מורשתו הצילומית וכתביו.
הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שעבד במגזין "לייף", והאפרו-אמריקאי הראשון שכתב, ביים והלחין את הפסקול של סרט הוליוודי.
פארקס היה מייסד-שותף של המגזין Essence המיועד לקהל הנשים ממוצא אפרו-אמריקאי.
הוא היה מחלוצי ומעצבי הז'אנר הקולנועי בלקספלויטיישן, שבו נוצלו סטריאוטיפים שליליים על גברים שחורים כמי שמתעסקים בסמים, אלימות ונשים, ליצירת סרטים מצליחים מסחרית בכיכובם של שחקנים שחורים.
פארקס אמר שהנושא של כל עבודותיו הוא חופש; הוא תיאר את עבודתו כך: "לא לתת לאף אחד לקבוע גבולות, לתת לדמיון להתפרע ואז לקבוע אופקים חדשים".
גורדון דניאל הייוורד הוא כדורסלן עבר אמריקאי אשר שיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
הייוורד נולד באינדיאנפוליס וגדל בעיר בראונסבורג הקרובה, ובילדותו שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון המקומי.
משום שבני משפחתו של הייוורד אינם גבוהים מהממוצע באוכלוסייה, לא צפה אביו כי גורדון יהיה גבוה ועודד אותו לפתח את יכולות כדרור, שליטה בכדור וקליעה מרחוק הדרושים לגארד, דבר שסייע לו לגוון את משחקו כשצמח לגובה שאיפשר לו לשחק בעמדות הפורוורד.
ראשית דרכו הספורטיבית של הייוורד הייתה דווקא בטניס כששיחק בטורניר לזוגות בתיכונים באינדיאנה לצידה של אחותו התאומה.
בהיותו תלמיד תיכון שיחק טניס במקביל לכדורסל, ואף שקל לוותר על שאיפתו לשחק כדורסל ולהתמקד בטניס בלבד, משום שחשב כי בשל גובהו הממוצע בראשית דרכו - שאיפתו להתפתח לכדורסלן מקצועי אינה ריאליסטית.
בשנתו האחרונה בתיכון צמח הייוורד כבר לגובה של 2.03 מטרים ועבר לשחק בעמדות הפורוורד.
בעונת ה שלו העמיד הייוורד בקבוצת הכדורסל של בית הספר של 18.0 נקודות, 8.4 ו-3.6 אסיסטים והוביל את קבוצתו למאזן של 22 ניצחונות מול חמישה הפסדים ולאליפות אינדיאנה לתיכונים, כשקלע סל ניצחון בשנייה האחרונה של משחק הגמר.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבר הייוורד לשחק בשורות קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת באטלר ששיחקה בחטיבת הוריזון ליג של ליגת המכללות.
כבר כ קיבל הייוורד ממאמנו בראד סטיבנס קרדיט רב, ועלה בחמישייה הפותחת בכל 32 המשחקים של קבוצתו.
הוא גמל למאמנו ב-13.1 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק, שני בקבוצתו רק למאט הווארד בשתי הקטגוריות והיה לחוטף המצטיין של אוניברסיטת באטלר עם 1.5 למשחק.
הוא נבחר במהלך העונה שלוש פעמים לשחקן המצטיין של השבוע בחטיבה, סייע לקבוצתו להעפיל עד למשחק הגמר של טורניר אליפות החטיבה, בו הפסידה לאוניברסיטת המדינה של קליבלנד, ובסיום העונה נבחר לחמישיית השחקנים המצטיינת של ההורייזן ליג.
בעונה הבאה, עונת ביסס הייוורד את מעמדו ככוכבה של אוניברסיטת באטלר.
הוא היה לקלעי המצטיין של הקבוצה עם 15.5 נקודות, ולקוטף הריבאונדים המוביל שלה עם 8.2 למשחק.
הוא הוביל (ביחד עם מאט הווארד) את קבוצת האוניברסיטה לאליפות החטיבה, ובטורניר אליפות המכללות סייע לקבוצתו להעפיל עד למשחק הגמר, לראשונה בתולדותיה של האוניברסיטה, בו התמודדה מול אוניברסיטת דיוק.
הייוורד קלע במשחק הגמר 12 נקודות, ובפיגור נקודה בהתקפה האחרונה של באטלר במשחק, כשל בניסיון חדירה אל הסל ולא הצליח למנוע את הפסד קבוצתו.
בסיום העונה נבחר הייוורד לשחקן המצטיין של החטיבה, ולחמישייה המצטיינת של פיינל פור טורניר אליפות המכללות.
לאחר שנתיים בליגת המכללות, החליט הייוורד להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA ונבחר במקום התשיעי על ידי יוטה ג'אז.
בעונת הרוקי עלה הייוורד מהספסל, לקח חלק ב-72 משחקים ותרם 5.4 נקודות.
במהלך העונה רשם הייוורד שיא קריירה כשקלע 34 נקודות מול דנוור נאגטס, מספר הנקודות הרב ביותר לרוקי במדי יוטה מאז ג'רי אוונס בעונת .
בעונת , שהייתה עונה מקוצרת בשל שביתת השחקנים, החל הייוורד לקבל קרדיט רב יותר, כשעלה בחמישייה ב-58 משחקים מתוך 66 המשחקים בעונה הסדירה.
הוא שותף ב-30.5 דקות למשחק, בהן תרם 11.8 נקודות וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף.
במשחקי הפלייאוף הודחה יוטה ב של 0–4 מול סן אנטוניו ספרס.
הייוורד עלה בחמישייה בכל ארבעת משחקי הסדרה וקלע 7.3 נקודות ב-18.2% בלבד מהשדה.
בעונת המשיך הייוורד את התקדמותו האישית ורשם לאורך העונה 14.1 נקודות.
לקראת העונה הבאה, עונת תמו חוזיהם של שני כוכביה של יוטה, פול מילסאפ ואל ג'פרסון, שעזבו את הקבוצה.
יוטה, שהייתה לאחת הקבוצות החלשות בליגה, נתנה את המושכות בידיו של הייוורד, שרשם 16.2 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים לאורך העונה ורשם גם שיא קריירה של 37 נקודות מול אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
בסיום העונה הפך הייוורד ל.
הוא חתם על חוזה בשארלוט הורנטס תמורת 63 מיליון דולר לארבע שנים, חוזה שהחליטה יוטה להשוות ולשמור עליו בקבוצה.
הייוורד וקבוצת הג'אז המשיכו להשתפר במהלך העונות הבאות, כשרודי גובר מתפתח לאחד מהסנטרים הטובים בליגה, רודני הוד מראה פוטנציאל גדול והתרומה של שלווין מאק ושל ראול נטו מתפקיד הרכז לא רעה יחסית לקושי של הקבוצה בעמדה זאת מאז עזיבת דרון ויליאמס.
כל זה מוביל לכך שבעונת 2015/2016 הקבוצה החמיצה את הפלייאוף בניצחון אחד (אחרי שהפסידה במשחק האחרון של העונה מול קובי בראיינט במשחקו האחרון בקריירה שבו יוטה לא הצליחה לעצור אותו).
עונת 2016/2017 הייתה עונת הפריצה של הייוורד והג'אז, כשהוא עובר את רף עשרים הנקודות בממוצע, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA ומוביל את הג'אז למקום החמישי במערב ולסיבוב השני בפלייאוף, בו הפסידו לגולדן סטייט החזקה (שהמשיכה כל הדרך לאליפות רביעית בתולדותיה) בארבעה משחקים.
בעונת חתם הייוורד על חוזה בקבוצת בוסטון סלטיקס.
ברבע הראשון במשחק הבכורה שלו בבוסטון, שבר הייוורד את השוקית, פציעה שהשביתה אותו משאר העונה.
בעונה העוקבת חזר לכשירות מלאה, אולם הציג יכולת מאכזבת עם ממוצע של 11.5 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל.
בעונת הציג שיפור משמעותי, ותרם 17.5 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים בממוצע למשחק, כשחקן חמישייה קבוע.
במשחק הראשון של פלייאוף 2020 סבל הייוורד מנקע בקרסולו, בגינו נאלץ להחמיץ את המשך אותה סדרה, וכן את כל סדרת חצי גמר המזרח.
ב-19 בספטמבר 2020 חזר מפציעתו, לקראת משחקה השלישי של בוסטון מול מיאמי היט בגמר המזרח; בארבעת משחקיו בסדרה הציג יכולת חלשה, עם 10.5 נקודות בממוצע למשחק, וקבוצתו הפסידה בתוצאה 2–4.
בנובמבר 2020 סיכם הייוורד על חוזה ל-4 עונות בסך כ-120 מיליון דולר בשארלוט הורנטס, והועבר אליה במסגרת עסקת "העברה והחתמה" (Sign and Trade).
בערב ה-8 בפברואר 2024, עבר הייוורד בטרייד אל אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
וסיליה מיצ'יץ', טרה מאן, דוויס ברטאנס, ו-2 בחירות סיבוב שני עתידיות בדראפט ה-NBA עשו את הדרך ההפוכה אל השארלוט הורנטס.
ב-1 באוגוסט 2024 הודיע על פרישה.
הרב גורדון טוקר הוא מראשי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
ב-1968 החל בלימודי פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת הרווארד וסיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב-1971. באותן שנים היה חבר מיזם המחקר הכלכלי במוסד.
אז עבר לבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא השלים שם תואר שני בספרות עברית ב-1973 ונסמך לרבנות ב-1975. ב-1978 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פרינסטון.
הוא החל ללמד בבית המדרש ב-1976, ונותר שם ברציפות מאז.
ב-1979 וב-1980 שירת כעמית הבית הלבן (מעין התמחות התנדבותית-למחצה שניזומה בידי ג'ימי קרטר) במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
ב-1982 התמנה לחבר בוועד ההלכה (CJLS) של כנסת הרבנים, בה הוסיף לכהן עד 2007. בין 1984 ל-1992 היה דיקאן הפקולטה לרבנות בבית המדרש.
ב-1994 החל לשמש כעוזר לרב קהילת טמפל ישראל בווייט פליינס, וקודם לרב הבכיר בבית הכנסת ב-2003. בעבר היה יושב-ראש כבוד של התנועה המסורתית בישראל.
בנוסף הוא מרצה למחשבת ישראל בבית המדרש.
טוקר נחשב לסמן בולט של האגף הליברלי בתנועה הקונסרבטיבית.
הוא קרא באופן עקבי לאמץ גישה לפיה לפוסק יש סמכות לחרוג באופן ניכר מההלכה היבשה בשם שיקולים אתיים, וביקר שמרנים כמו הרב יואל רוט.
עוד ב-1979, בתפקידו כיו"ר הוועדה המיוחדת לבחינת שאלת סמיכת נשים לרבנות, חיבר דו"ח מסכם אוהד מאוד בנידון, שעורר התנגדות מצד ותיקי בית המדרש.
ב-1989 ערך שינוי מקיף בתוכנית הלימודים של המוסד, והוסיף קורסים רבים שעסקו לא רק בהכשרה טכנית אלא גם בשאלות ערכיות והגותיות.
ב-2002 הביע את הזדהותו עם רעיונותיו של התאולוג ניל גילמן, הדוגל בגישה לא-מילולית מרחיבה כלפי התנ"ך ורואה בו השתקפות לחוויה הדתית הקולקטיבית של העם.
ב-2006 פרסם תרגום מבואר ל"תורה מן השמים באספקלריא של הדורות" מאת אברהם יהושע השל, בו תיאר אותו כאוחז בתאולוגיה הקרובה יחסית להשקפתם של הקונסרבטיבים המודרניסטים.
ב-2006, בעת ששאלת היחס להומוסקסואלים נידונה בוועד ההלכה, הגיש תשובה בה ביקש לנקוט ב"גישה הלכתית מוגברת" למתן פתרון בנושא.
הוא הציע להתיר יחסי מין מלאים בין גברים באמצעות תקנת חכמים, בהסתמך על שיקולים אתיים של כבוד הבריות.
ההצעה נפלה בוועד, שהותיר את האיסור על כנו.
כמו כן, הוא חיבר נוסחי כתובה שוויוניים.
טוקר היה נשוי בעבר להדסה פרייליך, אשתו הנוכחית של הסנאטור לשעבר, ג'ו ליברמן.
כיום הוא נשוי לאיימי כהן.
ג'וזף גורדון קואוטס היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-21 בין השנים 1925 – 1928.
גורדון קואוטס נולד בחצי האי הוקטרה שבקאיפרה הארבור שבניו זילנד, שם ניהלה משפחתו חווה.
הוא לקח על עצמו אחריות אישית כבר מגיל צעיר יחסית בשל העובדה שאביו סבל מהפרעה דו-קוטבית.
הוא קיבל חינוך בסיסי בבית הספר המקומי וכן מאמו שהייתה אישה מלומדת.
הוא הוכשר כרוכב סוסים מיומן, למרות שעקב תאונה נפגעה רגלו ולא החלימה סופית עד ליומו האחרון.
מאוכלוסיית המאורים הגדולה ששכנה באזור הוא נעשה בקיא בשפה המאורית.
בזמנו נפוצה רכילות שלפני נישואיו היו לקואוטס שני ילדים מאישה מאורית.
הוא התארס לאווה אינגל, שהייתה מורה, אך אביה אסר את קיומם של הנישואים על רקע מחלתו של אביו של קואוטס ומתוך החשש שהמחלה תעבור בתורשה.