tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם השנייה היה קריין החטיבה ההונגרית של תאגיד השידור הבריטי (BBC).
על פי השרות החשאי הקומוניסטי ההונגרי הוא היה סוכן מודיעין בריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
טאבורי עבד גם כלקטור בחברת סרטי מטרו.
בין השנים 1943–1948 עבד בחברת London Film של אלכסנדר קורדה.
הוא כתב תסריטים לקולנוע ולטלוויזיה.
הוא תרגם להונגרית את יצירותיהם של תאודור דרייזר, ג'וזף פריסטלי אלדוס האקסלי, וכן שירים גרמניים, אנגלים ואמריקאים.
הוא גם תרגם לאנגלית, לרבות עבודותיהם של פרידייש קארינתי, גיולה קרודי ושל לאסלו פאשוט.
הוא ערך אנתולוגיה ספרותית הונגרית באנגלית (Hungarian Anthology, לונדון, 1943).
בשנת 1963, יחד עם טמאש קאבדבו, והחל לערוך אנתולוגיה נוספת באנגלית שהציגה שירה הונגרית.
זה הביא לאנתולוגיית שירה בשם 100 שירים הונגריים, מנצ'סטר, 1966).
החל משנת 1953 הפך למזכיר הבינלאומי של האיגוד המקצועי של כותבי ותסריטאי הקולנוע והטלוויזיה האנגלים, נשיא מועדון PEN לסופרים גולים, ומשנת 1962 המזכיר הכללי של קרן הכתיבה הבינלאומית של PEN.
הוא הרצה כמרצה אורח בכמה אוניברסיטאות אמריקאיות.
יצירות הספרות היפה שלו נותרו בדרך כלל ברמת ההרצאות.
מחקריו על היסטוריה, היסטוריה תרבותית וסוציולוגיה של הטעם היו בעלי אופי חינוכי.
אחיו הצעיר התפרסם בשם ג'ורג' טבורי והיה מתרגם ובמאי תיאטרון.
מטבע הנצחה של העיר פריז (1961)
פאל מאנדל (בהונגרית: Mandel Pál; נירבאטור, 6 בינואר 1840 – בודפשט, 7 בפברואר 1908) היה משפטן ועורך דין וחבר פרלמנט יהודי-הונגרי, בעל קרקע בנירבאטור.
פאל מאנדל נולד במשפחה יהודית.
אביו היה אברהם מאנדל (1810–1890), בעל קרקעות בעיר נירבאטור, סגן מנהל קופת החיסכון בנירבאטור, חבר במועצת מחוז סאבולץ, אמו הייתה יוהנה קֶפֶּש (1812–1886).
אחיו של פאל מאנדל, איגנץ מאנדי (1837–1912), היה בעל קרקעות, קיבל תואר אצולה וסמל מגן משפחתי ואת שם הקדומת האצילי "קאנטוריאנושי" בחסדו של המלך ההונגרי פרנץ יוזף שהיה גם פרנץ יוזף קיסר אוסטריה, זאת ב-27 בנובמבר 1907.
פאל מאנדל למד משפטים בפשט ובווינה ופתח משרד עורכי דין בבירת הונגריה.
תחילה היה חבר בוועדת החסינות, משנת 1881, וככזה לקח חלק פעיל בדיון בהצעות לחוק האפוטרופסות, חוק זכויות יוצרים וחוק הנוטריונים.
בשנת 1878, בנוסף ללאיוש מוצ'ארי, גם הוא נאם בעד ביטול עונש המוות.
לרגל דיוני התקציב של 1880 ו-1884, נשא נאום בעד חופש הנישואים וחופש הדת וב-7 בפברואר 1885 נשא נאום פולמוסי נגד האנטישמים.
בשנת 1887 נותר במיעוט נגד קארוי ליפטאי בנירבאטור ולא נבחר.
באספה הלאומית של 1892–1897 הוא ייצג את אזור לנדבה-התחתון בפרלמנט.
נאומיו הפרלמנטריים מופיעים ביומני הפרלמנט.
אשתו הייתה ברטה פוקס ונולדו להם 4 ילדים; בבגרותם הם אימצו את השם "מאנדי" וככל הנראה התנצרו.
ד"ר שאנדור מאנדי (בודפשט, 4 באפריל 1877 – בודפשט, 6 בספטמבר 1954), עורך דין, שופט
פאל מאנדי הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
פאל הארי (במקור פאל הירשל, בהונגרית: Hári Pál; פשט, 29 באוגוסט 1869 – בודפשט, 10 במאי 1933) היה רופא יהודי-הונגרי, ביוכימאי, פרופסור באוניברסיטה.
הוא היה אחיינו של אגושט קאהן, רופא עיניים, פרופסור.
פאל הארי נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק הארי (הירשל) (1832–1915) סוחר דגן, ושל רוזליה מילר.
הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטאות בבודפשט ובווינה בשנת 1894. מאותה השנה עבד במכון לכימיה רפואית.
בשנת 1906 הפך למרצה לאבחון בכימיה רפואית.
בשנת 1915, כמרצה בכיר, מונה לראש המחלקה לכימיה רפואית ולפתולוגיה בבודפשט.
הוא פיתח את המתודולוגיה של הקלורימטריה.
ערך מחקר משמעותי בנושא המטבוליזם, ניתוח ספקטרופוטומטרי של המוגלובין ונגזרותיו.
פאל הארי הוא אחד ממייסדי המחקר הביוכימי בהונגריה.
גיסו היה רופא הילדים ארנה דויטש שניספה בשואה.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-11-25).
ספיגת ברזל בקיבה ובתריסריון (בודפשט, 1899)
חקירות בפיזיולוגיה של ויסות החום (אגר, 1908)
נתונים על חילוף החומרים של יונקים בשנת חורף (בודפשט, 1909)
השפעת עירוי הדם על זרימת החומרים והאנרגיה (Eger, 1910)
ספר לימוד של חיים ופתולוגיה (בודפשט, 1913)
פאל גארטנר (בהונגרית: Gartner Pál; 3 באוגוסט 1900, סלפצ'אני – 6 במרץ 1975, בודפשט) היה רופא, נוירולוג ופסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה, מומחה בית המשפט למחלות נפש, מתרגם, אביה של השחקנית ז'וז'ה גורדון.
פאל גארטנר נולד במשפחה יהודית, בנם של מיקשה גארטנר, חנווני ושל אירן גולדשטיין (1876–1912).
לאחר סיום בחינות הבגרות עבד תחילה כטכנאי שיניים ולאחר מכן כפקיד.
את לימודיו באוניברסיטה החל באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, משם גורש בשל פעילותו בתנועת הסטודנטים.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' בשנת 1925. בשנים 1925–1926 עבד כאח במכון לבריאות הנפש הממלכתית בנאג'קאלו וכן ביצע עבודות כרופא ללא תמורה.
בשנים 1926–1927 היה רופא בבית החולים של מחוז נירג'האזה.
בשנים 1927–1933 התקבל למחלקת מחלות הנפש בבית החולים של הקהילה היהודית של פשט ברחוב סאבולץ' (כיום: המרכז הרפואי הלאומי), שם הפך לתלמידו של הוגו ריכטר, הרופא הראשי הנודע של מחלקת מחלות הנפש.
בשנת 1933 פוטר עקב "פעילות חתרנית".
הוא היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית משנת 1918. גארטנר השתתף כמומחה לזיהוי פלילי במשפטו של הפושע סילבסטר מטושקה, שביצע את ההתנקשות ברכבת בביאטורבאג'.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא היה מנהיג הקבוצה הרפואית הסוציאל-דמוקרטית וחבר באיגוד האנליסטים הרפואיים העצמאיים מאז הקמתו.
בין השנים 1936–1939 עבד כרופא הראשי של מכון שוורצר בבודפשט ולאחר מכן מונה למנהל המכון.
בין השנים 1941–1944 כיהודי נשלח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אשתו הראשונה - אם בתו הבכורה ז'וז'ה - נלקחה בכוח לבית החרושת ללבנים באובודה (מקום ריכוז של יהודים שנשלחו בצעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום בסתיו 1944, גארטנר ניסה לחלץ אותה משם, אך הגיעה מאוחר מדי.
בשנים 1945–1946 הוא היה הרופא הראשי של "משקיף הנפש הלאומי".
בשנת 1946, הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאני פטר (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד) מינתה אותו כפרופסור בנושא "פרקים נבחרים מתחום הפסיכולוגיה העמוקה".
בשנים 1946–1950 הוא עבד כרופא, תחילה כממלא מקום הרופא הראשי של בית החולים קוראני בשדרת אלשוארדשור, אחר כך כרופא הראשי ולבסוף ראש המחלקה בשנים 1950 עד 1970. בין השנים 1944–1946 היה חבר באספה הלאומית (הונגריה) הזמנית, בין השנים 1946–1948 היה סגן נשיא "האיגוד המקצועי לרפואה ולבריאות", וחבר ב"מועצה הרפואית הפלילית".
הוא עסק בפסיכולוגיה חברתית, אבחון נוירולוגי ונפשי.
גארטנר פרסם יחד עם העיתונאי והסופר רז'ה סירמאי (מקודם: שווארצקופף) ספר על שיחות פסיכואנליטיות עם פושעי מלחמה שהתפרסם לראשונה בשנת 1946 בשם "נשמות פשיסטיות".
גארטנר עסק בפסיכולוגיה חברתית, במדעי המוח המעשיים ובמחקר ברפואת הנפש.
הוא השיג תוצאות חדשות ביסודן בטיפול הפסיכואנליטי והפסיכולוגי העמוק של מחלות נפש, ותצפיותיו הפסיכולוגיות העמוקות על התאבדות הן בעלות ערך מיוחד.
הוא היה אחד המשתמשים הראשונים בהיפנוזה ובסוגסטיה.
פאל גארטנר הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-6-12).
אשתו הראשונה הייתה מגדולנה סלשי (1907–1945), בתם של ליפוט סלשי ושל אילונה לאוב, אותה נשא לאישה בבודפשט ב־25 ביוני 1928. הם התגרשו בשנת 1938. ילדיו:
וילהלם שטקל: נישואים מודרניים (בודפשט, 1931)
פרס פאל גארטנר: מוענק מדי שנה לפסיכואנליטיקאים צעירים ופסיכולוגים חברתיים.
ברנאט פאל יוסטוס (בהונגרית: Justus Bernát Pál; פץ', 7 באפריל 1905 – טימישוארה, 28 בדצמבר 1965) היה משורר, מתרגם, סופר בתחום מדעי החברה יהודי-הונגרי, אידאולוג סוציאל-דמוקרטי.
פאל יוסטוס נולד במשפחה יהודית כבנם של מור יוסטוס פקיד ברכבת הממלכתית ושל אנה פרלס.
בין השנים 1915–1923 הוא למד בגימנסיה פרנץ קלצ'אי בבודפשט, שם השלים את לימודיו בציונים טובים.
שם סיים גם את בחינות הבגרות בשנת 1923 ובעלון הגימנסיה מוזכר שמו בין "הבוגרים המצטיינים ביותר".
מצוין שם עוד: "בהשפעת החגיגה שלנו ב-15 במרץ" (מציין את המהפיכה ההונגרית של 1848), כותב מחבר העלון השנתי של הגימנסיה: "אביהם של שניים מתלמידינו, מר מור יוסטוס המפקח הראשי של הרכבת הממלכתית (MÁV) העביר למִנהלת קרן-פטפי תרומה של 52,000 כתרים שנמסרה לאדון מנהל הגימנסיה".
פאל יוסטוס למד מדעי הרוח בין 1924 לבין 1927 באוניברסיטת בולוניה ובסורבון בפריז.
במהלך תקופה זו הקים את הסניף ההונגרי של "ליגת זכויות האדם" עם מיהאי קארואי (ראש ממשלת הונגריה בשנים 1918–1919) וויקטור באש.
משנת 1925 יוסטוס היה חבר ב-MSZDP.
לאחר שובו להונגריה הפך חבר ב"חוג-העבודה" של לאיוש קשאק.
הוא גורש מהחוג בשנת 1930 מכיוון שבנוסף לפעילות תרבותית ספרותית הוא עסק גם בפעילות פוליטית.
את ההשפעה של קשאק ניתן לחוש בתוכן ובצורת שיריו, אך עם זאת, היא רחוקה מלהיקרא אפיגון קשאק; בליריקה שלו ניתן לחוש אותה השפעה של הדור השני והשלישי של כתב העת הספרותי ניוגט.
אף על פי שניתן למצוא נושאים קלאסיים במחזור הכתיבה המוקדם שלו (שיר, לשריקה, לאחר העזיבה, מטר (גשם), ריקוד הסתיו של העלים, רוח אביבי וכו'), אך בין הנושאים הליריים שלו תכופים יותר ויותר הנושאים: עבודה, אדם, חיי לוחמים, מאבק, דמותו של אדם מרדן הזועק לשינוי ועוד.
השינוי הסמנטי העדין הזה מקיף את הליריקה של יוסטוס: היחס העדין לבעיות הכלליות של הקיום ולמה שמכונה נושאים של מודעות עצמית סוציאליסטית ואף אמונה (למשל ז'יגמונד קונפי, קרלו רוסלי).
בשל הכשרתו התאורטית, הוא היה אחד האידאולוגים הדומיננטיים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), וב-1929 הקים תנועת סטודנטים סוציאליסטית.
משנת 1934 עד 1936 התגורר בווינה, בברלין ובפריז.
לאחר שובו, עד 1944 היה פקיד כללי ופקיד בנק.
בנוסף לעבודתו, עבד כחבר פעיל ב-MSZDP והיה גם מזכיר המפלגה ברבעים 5, 6 ו-7 של בודפשט.
הוא היה חבר בפורום בראשות אילש מונוש, שתרגמה ופרסמה עבודות נבחרות של קרל מרקס ושל פרידריך אנגלס.
הוא גם כתב את ההקדמה לכרכים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח כיהודי לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) למחנה עבודה והמכרות הנוראים של בור (Bor) ביוגוסלביה דאז.
הוא הצליח לברוח משם והצטרף לפרטיזנים של טיטו.
בשנת 1945 הוא הפך לחבר בהנהגה המרכזית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, כראש מחלקת השכנוע והתעמולה.
באפריל 1945 נבחר לאספה הלאומית הזמנית.
בשנת 1949 נעצר באשמה מפוברקת ונידון למאסר עולם כנאשם דרגה ח' במשפט הראווה של לאסלו רייק.
תנאים חדשים למלחמתה מעמדות ; נפסבה, 1945 (הספרייה הסוציאליסטית) - לדרישת הקומוניסטים, הספר נגרס.
נאום של מיקלוש קרטס, פאל יוסטוס, יאנוש בורביי, אנטל באן בדיון הפרלמנטרי על הצעת החוק בנושא הלאמת מכרות הפחם.
המבנה הכלכלי של הקפיטליזם המונופולי; נפסבה, 1947
פאל ויינשטיין (בהונגרית: Weinstein Pál; שאטוראליאויהיי, 5 בספטמבר 1906 – בודפשט, 12 באפריל 1979) היה רופא (MD), רופא עיניים, דוקטור (PhD) למדעי רפואה (1960), פרופסור, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
פאל ויינשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של עובד הדפוס טוביאס ויינשטיין ושל רוזליה בראון.
את התואר ברפואה קיבל בשנת 1930 באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא קיבל משרה במרפאת העיניים ברחוב מריה.
בשנת 1939 עבד כרופא הראשי של מחלקת העיניים בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ'.
בשנת 1940, בשל מוצאו היהודי, הוא נקרא לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ממנו שוחרר על ידי מנהל בית החולים היהודי (כיום נקרא המרכז הרפואי הלאומי) בנימוק של עובד חיוני.
שנתיים לאחר מכן הוא כבר לא קיבל פטור ונלקח לסנטקיראיסבדיה כעובד כפייה.
עקב אי ספיקת הדם החריפה שלו הוא נלקח לבית החולים בווספרם.
שם התאושש ופונה לבית החולים הצבאי בסקשפהרוואר.
לאחר שהות קצרה שם, נשלח בחזרה לסנטקיראיסבדיה.
בשל בריאותו הלקויה, שוחרר ביישוב נאג'קטה בשנת 1942 והצליח לחזור לבודפשט.
לאחר כניסת הוורמכט להונגריה (מבצע מרגרטה) ב-21 במרץ 1944 הוא נלקח שוב ב-1 במאי בפעם השלישית, הפעם כרופא של פלוגות שרות העבודה של היהודים.
באותה תקופה, מרכז הגיוס היה היה ממוקם בהנגון, עיירת כורים ליד העיר אוזד, משם היה אמור להישלח ל"לאונרדינה" במחוז מרמורש.
בינואר 1945 חזר ויינשטיין לבודפשט במשאית סובייטית של הצבא האדום ועזר בבית החולים לשעת חירום בגטו בודפשט ברחוב ושלני.
אחרי מלחמת העולם השנייה הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית (כיהודים רבים נוספים ששאפו לחפש, למצוא ולנקום בפשיסטים ההונגרים וזו הייתה הדרך הבטוחה ביותר לכך).
במחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא יצא לסיור לימודים בן שלושה חודשים, מתוכו בילה חודש אחד בברזיל ואת השאר בארצות הברית.
בשנת 1946 קיבל תואר מרצה בכיר באוניברסיטה.
בשנת 1952 הפך גם לדוקטורנט למדעי הרפואה ובשנת 1960 קיבל את תואר הדוקטור במדעי הרפואה (PhD).
הוא היה נשיא האגודה ההונגרית של רופאי העיניים, חבר מלא באגודת רופאי העיניים האנגלית, חבר חיצוני באגודת רופאי העיניים הצרפתית, וחבר כבוד באגודת רופאי העיניים המקסיקנית.
אשתו הייתה אילונה קרדוש (1909–1962), בתם של דוד קרדוש ושל אירמה גרין, אותה נשא לאישה בסרנץ' ב-21 ביוני 1936.
פאל ויינשטיין הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-7-3).
פתולוגיה ורפואה של גלאוקומה (בודפשט, 1943; גם באנגלית)
מערכת כלי הדם והעין (בודפשט, 1964)
אבחון וטיפול דיפרנציאלי אופטלמולוגי (בודפשט-שטוטגרט, 1972) יצא בגרמנית בשם:
פאל מרצאלי (במקור מורגנשטרן, בהונגרית: Marczali Pál; מרצאלי, 17 באוקטובר 1862 – בודפשט, 21 באפריל 1886) היה רופא יהודי-הונגרי מוכשר ביותר וכבר בגילו הצעיר מאוד מונה למרצה באוניברסיטה.
הוא אחיו הצעיר של ההיסטוריון הנריק מרצאלי.
פאל מרצאלי הוא בנו של הרב מיהאי מרצאלי ושל רוזליה פרייאר.
הוא אחיו של ההיסטוריון ופרופסור באוניברסיטה הנריק מרצאלי.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, נרשם פאל מרצאלי לאוניברסיטת בודפשט (בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא נפטר בגיל 23 שנים לאחר מחלה והובא למנוחות אחר הצהריים של ה-23 באפריל 1886 בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מאמריו שפורסמו בכתב העת למדעי הטבע (חלק אחרי מותו):
1884. חום גופנו והפיקוד התרמי שלנו,
1885. אודות הסיבה להעלאת גירה, ספרות זואולוגית הונגרית.
1891. ההשפעות הפיזיולוגיות של כינין (פורסם לאחר מותו)
פאל בירו (במקור בריל עד 1898, בהונגרית: Bíró Pál; בודפשט, 7 ביולי, 1881 – ניו יורק, ארצות הברית, 6 במאי 1955) היה כלכלן, פוליטיקאי, איש עסקים ממוצא יהודי.
דודיו היו דיולה לאנצי ולאו לאנצי.
הוא סיים את בתי הספר היסודיים והתיכוניים בבודפשט.
הוא היה סטודנט למשפטים בבודפשט ואחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 1902 קיבל את הדוקטורט.
בשנת 1912 מונה למנהל העסקים ובשנת 1917 (אחרי מות אביו) למנהל הכללי של החברה.
משנת 1927 היה הנשיא ויו"ר מועצת המנהלים.
הוא היה אחד המובילים בחיים הכלכליים של המערכת לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא היה חבר הנהלה באיגוד התעשיינים הלאומי (GYOSZ), בלשכת המסחר והתעשייה ובמרכז למדיניות המכס.
משנת 1922 ועד 1939 (במשך 17 שנים) היה חבר האספה הלאומית ההונגרית מטעם המפלגה המאוחדת ואף הוענק לו תואר "יועץ מסחרי ראשי".
לפני הבחירות לפרלמנט בשנת 1935 הוא עזב את מפלגת השלטון של אישטוואן בתלן ונבחר כעל מפלגתי.
לאחר פרסום החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הוא ומשפחתו ברחו לשווייץ.
אשתו הראשונה הייתה מריה וייס (1889–1927), בתם של פילפ וייס ושל פלורה גאראי, אותה נשא ב-5 בינואר 1909 בבודפשט.
הוא התאלמן בשנת 1927. אשתו השנייה הייתה אליס מריה אבאפי (1894–1972).
פאל וידור (במקור ויינר, בהונגרית: Vidor Pál; בודפשט, 22 בפברואר 1909 – מחנה הריכוז בוכנוולד, 1945) היה רב בבודה, מרצה וסופר.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאני פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1932 קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח וסמיכה לרבנות במרץ 1934. בספטמבר 1935 נבחר לרב בית הכנסת בדרך ז'יגמונד (כיום בית הכנסת בדרך פרנקל לאו) בקהילת בודה.
הוא שם דגש מיוחד על תוכניות לילדים ולנוער ולכן מילא תפקיד חשוב בארגון קבוצות הנוער ובתנועת הצופים של מחלקת התרבות בקהילה היהודית בודה.
הוא עצמו השתתף בכמה מפגשים ושימש גם כרב מחנה.
הוא ארגן אוניברסיטה פתוחה יהודית, שבמסגרתה הוא עצמו נשא הרצאות רבות.
כתביו פורסמו באופן קבוע בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית, ב"חיים יהודיים" וכתבי עת אחרים.
הוא גורש לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנת 1942 ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז בוכנוולד, שם מצא את מותו.
לוח זיכרון נחנך לזכרו בבית הקברות היהודי של אובודה.
אשתו ז'וז'ה קלמן (1912–2003), הייתה מורה ללימודי דת ומורה בתיכון, בתו של הרב הראשי אדן קלמן, איתה התחתן ב-30 באוקטובר 1935 בבודפשט.
ההיסטוריה של חוג האימון העצמי של בית המדרש לרבנים בבודפשט-1928
פאל היידו (במקור הכט, או הלר, על פי כמה מקורות עד 1905 שמו היה פנחס וולברג, בהונגרית: Hajdu Pál; סיגט, 10 בדצמבר 1896 – מוסקבה, מקום ההוצאה להורג גיא ההריגה בקומונרקה, 10 בינואר 1938) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך עיתונים, מפקד גדוד של הצבא האדום ההונגרי בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
פאל היידו נולד במשפחה יהודית.
אביו היה אדולף היידו, ואמו, אאוגניה אייזנשטדט.
הוא הכיר את רעיונות זרמי השמאל בגיל צעיר.
כסטודנט באוניברסיטה השתתף בישיבות חוג גליליאו, ובשנת 1914 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
הוא נלחם כקצין זוטר במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 הצטרף לתנועה האנטי-מיליטריסטית, השתתף במהפכת החרציות והצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) מייד עם הקמתה.
שם הפך לאיש צוות "העיתון האדום".
בינתיים, כתב מאמרים גם לעיתון "הפרולטר הצעיר".
בפברואר 1919, יחד עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית, גם הוא נעצר ושוחרר ב-19 במרץ.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית הונגרית היה מפקד הגדוד של הצבא האדום ההונגרי.
לאחר נפילת הרפובליקה נעצר ב-12 באוגוסט 1919 ועל בסיס פסק דין שניתן ביום 4 ביוני 1920 גזר עליו בית המשפט המלכותי של בודפשט 10 (עשר) שנות מאסר בפועל על "הסתה", "מרד" ועוד.
הוא נידון גם לעונש נוסף של 10 ועוד 10 שנים".
בשנת 1922 עבר לרוסיה הסובייטית (לימים ברית המועצות) במסגרת מבצע חילופי שבויים ואסירים הסובייטית-הונגרית.
בשנים 1922 ו-1923 היה ראש מחלקת תנועת העבודה באקדמיה הקומוניסטית, ולאחר מכן עבד במכון מרקס-אנגלס כסגן ראש המחלקה העוסקת בהיסטוריה הגרמנית.
מאוחר יותר עבד כמורה בבית הספר לנין במוסקבה וב"אוניברסיטה המערבית".
כחסידו של בלה קון הוא היה חבר בהנהגת הקבוצה ההונגרית של מועדון המהגרים הפוליטיים הבינלאומית והיה העורך הראשי (1930–1932) של המגזין "מגל ופטיש" בשפה ההונגרית (Sarló és Kalapács) ולאחר מכן חבר מערכת (1932–1936).
בין השנים 1933–1937 ניהל את שידורי הרדיו במוסקבה להונגריה.
הוא נעצר באשמות מפוברקות ב-14 בנובמבר 1937 במסגרת הטיהורים הגדולים ונידון למוות ב-10 בינואר 1938.הוא הוצא להורג באותו היום.
הוא היה בן דודם של יוז'ף קלן ושל אוטו קורווין.
הקומינטרן השני בפני בית המשפט הפרולטרי (כותרת משנה: כיצד משתתפים סוציאל-דמוקרטים בהכנה למלחמה נגד ברית המועצות, בהוצאת הברית הבינלאומית של חברים, מוסקבה, 1931)
כיצד מכינים את המלחמה נגד ברית המועצות (בהוצאת: העובדים הזרים החיים בברית המועצות, מוסקבה, 1931)
ארונות ההרפיה (הוצאת קושוט, בודפשט, 1965)
פאל הירשלר (בהונגרית: Hirschler Pál; נג'קניז'ה, 17 בינואר 1907 – אושוויץ, 1944) היה הרב של הקהילה היהודית בסקשפהרוואר מ-1931 עד גירושו לאושוויץ ביוני 1944, שם הוא נפטר זמן קצר לאחר הגעתו.
פאל הירשלר סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה מלכותית פאזמאני פטר בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה אחד התלמידים המבטיחים ביותר של בית המדרש, תלמידו המועדף ביותר של הרב דב ברנאט הלר.
ההתמקדות שלו הייתה בכתבי הקודש ובמדעי העזר שלו.
הוא רכש ידע עשיר בשפות המזרחיות, בעיקר באשורית, שעל בסיסן זכה במספר פרסים כבר בתקופה שהיה עדיין רק מועמד לרבנות.
כבוגר השנה השנייה בבית המדרש, הוא היה עובד מערכת של הלקסיקון היהודי (Jüdisches Lexikon) בשפה הגרמנית.
העבודה המתמשכת ביותר של עבודת חקר המקרא שלו הייתה ספרו אסתר - נחום, שיצא לאור בשנת 1930, ובו ניתח את ספר נחום ואת מגילת אסתר.
הפרשנות של מגילת אסתר הייתה גם עבודת הדוקטורט שלו, שנכללה בסדרה שערך אברהם כהנא.
עבודת דוקטורט זו הייתה עבודת הדוקטורט היחידה בהונגריה שנכתבה בעברית והתקבלה כתזה לדוקטורט לא רק בבית המדרש לרבנות (שזה כלל לא היה חריג), אלא גם באוניברסיטת פאזמאני פטר.
סמיכה לרבנות קיבל הירשלר בשנת 1931
בשנים 1931–1944 היה הרב ולאחר מכן הרב הראשי של הקהילה היהודית הנאולוגית בסקשפהרוואר.
בתקופת כהונתו בעיר, לנוכח הלחץ האנטישמי שהלך וגבר, פעל הרב פישלר לחזק את ההגנה העצמית הפנימית של הקהילה, למען בניית תודעה עצמית יהודית, יחד עם מנהיגי הקהילה המצוינים ורבניו האחרים של העיר.
הוא פנה אל בני הנוער בתשומת לב ובאהבה מיוחדת.
הוא ידע שבטרגדיה שעלולה להתרחש ישרדו רק צעירים חזקים, מודעים לעצמם, שמחויבים לדת ולתרבות היהודית.
בשל כל בין השנים 1936–1943, היה גם העורך של הידיעון היהודי במחוז ה-11 של הונגריה.
הירשלר המשיך גם בעבודתו המדעית בסקשפהרוואר.
בשנת 1942 תרגם בשם הבדוי של גרשון בן יוסף את ספרו של שמואל יוסף עגנון בלבב ימים.
הירשלר תרגם גם את ספר יחזקאל למהדורת כתבי הקודש שתכננה האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
הוא עבד עד הרגעים האחרונים לפני הגירוש.
כתב היד של תרגום ספר יחזקאל נשלח למנהל בית המדרש לרבנות בבודפשט, לרב שאנדור לווינגר, עשרה ימים לאחר כיבוש הוורמכט את הונגריה (מבצע מרגרטה).
פאל הירשלר נעצר וגורש ב-14 ביוני 1944 לאושוויץ, יחד עם יותר מ-3,000 יהודים מסקשפהרוואר וממחוז פייר, שם נרצח יחד עם אמו.
פאל טנצר (בהונגרית: Tenczer Pál; נאג'ביום, 11 באפריל 1836 – בודפשט, 6 בפברואר 1905) היה פוליטיקאי, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
פאל טנצר נולד במשפחה יהודית, למד בעיר קסטהיי ובפשט.
הוא גם לימד זמן מה, אך כאשר החיים הלאומיים ההונגריים התעוררו בשנת 1861, הפך טנצר לאחד מהתומכים הנלהבים של הלאומיות ההונגרית וניסה להעיר את הרעיון הלאומי, במיוחד בקרב הנוער היהודי.
ביחד עם עזרתם של אחרים הקים את ההתאחדות היהודית ההונגרית ובמשך תקופה ארוכה היה חבר מערכת ומאוחר יותר העורך הראשי של העיתון "היהודי ההונגרי", עיתון הקהילה היהודית.
שם החל לעבוד כעיתונאי והפך את העיתון כשופר של יהדות הונגריה למען האמנציפציה (שוויון זכויות) של היהודים בהונגריה.
בקונגרס היהודי ההונגרי בשנים 1868–1869 (הקרע ביהדות הונגריה) ייצג טנצר את נפת קסטהיי.
הוא הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית מהקמתה.
במהלך הקונגרס הוציא אלבום ובו ביוגרפיות ודיוקנאות של כל חברי הקונגרס.
הוא נבחר לדירקטוריון של הקהילה היהודית של פשט.
בשנת 1876 ייסד את העיתון Neues Politisches Volksblatt (עיתון בשפה הגרמנית בבודפשט שטנצר ייסד בהיותו חבר מועצת העיר בודפשט.
הגיליון הראשון הופיע ב-15 באוקטובר 1877) טנצר היה העורך הראשי של העיתון במשך 18 שנה.
טרזווארוש, רובע 6 של בודפשט שרבים מתושביו היו יהודים, שבה הפך טנצר בעל השפעה רבה, בחרה בו הן למועצת הרובע והן למועצת העיר.
במהלך הבחירות לפרלמנט בטרזווארוס, הייתה לו תמיכה גדולה להיבחר לאספה הלאומית.
טנצר עצמו השתייך תחילה למפלגת פרנץ דיאק ומאוחר יותר למפלגה הליברלית.
הוא השתתף בניהול כמה ארגוני צדקה בבודפשט, היה חבר בדירקטוריון של "בנק החיסכון של בודפשט" וב"חברת המשכנתאות הלאומית" והיה חבר גם בוועדת הפיקוח של "חברת מבשלות הבירה".
הוא היה נשיא ועדת החינוך של הרובע השישי.
בשנת 1898 ב-28 בנובמבר קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף.
בודפשט, 1896. (איך עשיתי את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. איך ביצעתי את המיזוג (הערים בודה ופשט) בשנת 1875. איך גרמתי לדיולה ורהאווי למות מבחינה מוסרית.
כמה הצלחתי להשאיר את מיהאי מונקאצ'י בבית.
למה מלאו לי 60 השנה.
איך הצלתי את הונגריה מהמהפכה.
מדוע לא הצבעתי בעד הלוואת חמישים מיליון עבור בירת הונגריה).
פאל ליגטי (במקור לוי, בהונגרית: Ligeti Pál; בודפשט, 29 במאי 1885 – בודפשט, 23 ביוני 1941) היה אדריכל, צייר, פילוסוף, סופר אמנות יהודי-הונגרי.
פאל לוי נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של וילמוש ליגטי (לוי) (1850–1932), סוכן מניות, סוחר בניירות ערך בבורסה, ושל אנה הירשלר (1863–1945).
ב-1903 למד ציור במושבת האמנים של באיה מארה, ועבודותיו הוצגו גם בסלון הלאומי.
מאוחר יותר בחר בקריירה של אדריכל.
הוא נרשם לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, וסיים את לימודיו שם.
לאחר מכן ב-1911 פתח משרד אדריכלות משלו, שם עבדו במשך זמן מה שני אדריכלים מפורסמים לעתיד פרקש מולנר ומטה מיור וגם אישטוואן ליגטי, צייר זכוכית, עבד שם בין 1923 לבין 1929.
עבודותיו המשותפות עם פרקש מולנר היו (מבחר מבין מבני הוילות):
וילה שנבנתה ב-1931 בשכונת דרך בימבו (Bimbó út)
וילה נוספת ב-1931 בשכונה אחרת ברחוב החמניה (Napraforgó).
ליגטי דיבר גם גרמנית וגם צרפתית מצוינות והיה בקיא בתולדות האמנות המודרנית ובתיאוריה של תחום מקצועו, כך שעד מהרה הפך לקול ולדובר של האדריכלות האוונגרדית ההונגרית.
כמרצה, הוזמן לסדנאות רבות בנושא אדריכלות חדשה, כולל "חוג אופבואו" (Opbouw=מבנה) ההולנדי.
גם העובדה שעמיתו פרקש מולנר עבד בעבר בסדנת ויימאר של ולטר גרופיוס מילאה תפקיד משמעותי בהזמנה זו ולאחר שובו הוביל את הקבוצה ההונגרית של CIAM-Ost כלומר ארגון המשנה של "הקונגרס הבינלאומי לארכיטקטורה מודרנית" (Congrès Internationaux d'Architecture Moderne - CIAM).
יחד עם אלפרד פורבאט (מקודם פיכסל) הוא היה חבר בוועדה שניסחה את החלטת ועידת CIAM ב-1937 בפריז על עקרונות האדריכלות העירונית החדשה בקשר עם אמנת אתונה מ-1933. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
על רקע זה, כתביו "לקראת פנתיאון החדש" ו-"Der Weg aus dem Chaos" הם קריאות מפתיעות.
קשה לשלב אותם בכתבי התכנות של האדריכלות המודרנית.
ספריושל ליגטי שייכים הרבה יותר להקשר אחר.
הם שייכים לאותם מחקרי תולדות התרבות שהיו ניסיונות פרשנות מורפולוגית תרבותית מקיפים לשינוי בסגנונות ההיסטוריים.
אדולף גלר , פרופסור לארכיטקטורה בשטוטגרט, שהתעניין גם הוא בנושא, שאל ב-1887:
"איזה כוח מניע הוביל ומוביל גם כיום את האדם בהיסטוריה ליצור צורות יפות?
ומה מניע את העמים לשנות ללא הירף את הסגנונות בהיסטוריה?"
פאל ליגטי היה עסוק בשאלות דומות כשניסה לתאר את הקביעות של התפתחות האדריכלות בהקשר של השינויים הגדולים בהיסטוריה של האנושות.
ברקע עבודתו כבר הכירו מבקרים בני זמנו את תפיסת ההיסטוריה של פילוסוף התרבות הגרמני אוסוואלד שפנגלר.
עבודתו של ליגטי בגרמנית פורסמה על ידי הוצאת Callwey במינכן, שהייתה ידועה בעיקר בתור המוציאה לאור של המגזין Baumeister.
קאלווי לא היה פורום לאוונגרד, אלא לשאיפות שמרניות דרום גרמניות.
המו"ל שכר את שרותי היסטוריון האמנות הפרופסור לודוויג קאמרר כלקטור של כתב היד של ליגטי.
במהדורה הגרמנית אישר ליגטי את האופי התרבותי-פילוסופי של עמדתו, ואף הצהיר הצהרות כלליות יותר בהפצה.
הרוח ה"אדריכלית" היא ביטוי לעבודה מתוכננת, של חברה קיבוצית, ואילו העידנים ה"ציוריים" מתאפיינים בהגשמת חופש הפרט, המלווה באנוכיות, חוסר רסן, ריקבון חברתי, מהפכות ומלחמות.
עבודתו של ליגטי היא תוצר אופייני לעניין ה"תרבותי מורפולוגי" של שנות ה-30. העניין המורפולוגי הזה, באופן מעניין, מתחדש היום; די בהתייחסות לטרילוגיית "Sphären" (כדורים) של הפילוסוף הגרמני פטר סלוטרדיק , שכרך השלישי שלה ראה אור לאחרונה.
בו הוא מתאר "כדורים", בועות וקצפים לא רק כמטאפורות אלא גם כצורות מורפולוגיות בסיסיות (כדמויות גורל) וגלי ליגטי עדיין מכים גם במונחים כמו "הגל החדש".
לקראת פנתיאון חדש (בודפשט, 1926)
דרך תולדות האמנות לארכיטקטורה חדשה (בודפשט, 1934)
פאל דמן (במקור עד 1906 גולדשמיד, בהונגרית: Demény Pál; בודפשט, 29 באוגוסט 1901 – בודפשט, 14 בינואר 1991) היה פוליטיקאי קומוניסט הונגרי, מהנדס במקצועו.
בשנת 1990 נבחר כחבר האספה הלאומית של הונגריה (חהר פרלמנט).
אחיו המבוגר היה הצייר אוטו דמן.
פאל גולדשמיד נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף וארנקה גולדשמיד.
הודות לאחיו (אוטו דמן ואימרה), הוא התקרב לחוגי שמאל אנטי-מיליטריסטיים ולסוציאליסטים מהפכניים.
בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר.
באותה שנה היה חבר מייסד של מה שנקרא "קבוצת פועלים צעירים בלתי תלויים".
ב-13 בפברואר 1919 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולאחר מכן הפך לאחד ממנהיגי "הפדרציה ההונגרית של פועלים צעירים קומוניסטים" (KIMSZ) (הפדרציה הייתה ארגון נוער קומוניסטי שהוקם בין השנים 1919 לבין 1937 בהנהגת מפלגת הקומוניסטים של הונגריה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (1 באוגוסט 1919) ופעלה באופן בלתי חוקי.
דמן השתתף בעריכה של שני גופי עיתונות בלתי חוקיים של הפדרציה.
במהלך הרפובליקה הסובייטית הוא היה מנהיג הפועלים הצעירים ברובע 7 בבודפשט והצטרף לצבא האדום ההונגרי, שם שירת כתותחן.
הוא נעצר לאחר נפילת הרפובליקה ושוחרר כעבור חודשיים.
בדצמבר 1919 התחיל לעבוד במפעל הכימיקלים והתרופות של גדעון ריכטר.
בשנתיים שלאחר מכן (1920-1921) למד כימיה בהתכתבות כסטודנט ב-Technische Hochschule ששכן בבירת אוסטריה (סוג של אוניברסיטה שהתמקדה במדעי ההנדסה), אך באוגוסט 1921 הוא נעצר שוב בשל התארגנות מהפכנית.
הוא סירב להגירה שהוצעה לו במסגרת ההסכם הסובייטי-הונגרי (חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי) וסיים במחנה מעצר ובכלא למשך מספר שנים.
בכלא הבשיל אצלו הרעיון ש"אי אפשר לבנות מפלגה בניכר", אז הוא קבע כמטרה ליצור תנועה מבית.
באוגוסט 1923, במכתב שנשלח ל-Communist Young Workers International, הוא כתב את הדברים הבאים: "[...] תאמינו לי [...] אני רק חושב על איך להגדיר את האסטרטגיה שלנו." הודעה זו יכולה להיחשב למעשה כרעיון הבסיסי של עצמאות.
גם העובדה שדמן הוטרד מהסכסוך בין סיעת בלה קון לבין סיעת ינה לנדלר תרמה לכל זה, ולאחר שלמד מסדרת התבוסות, קבע לעצמו להיזהר.
הוא חשב שצריך לבחור בדרך אחרת מבחינת השיטות.
מ-1924 ועד מלחמת העולם השנייה
ב-16 בינואר 1923 הוא נשא את תרזיה לישקה בבודפשט.
בסיעת דמן-רודאש, שנוסדה ב-1924, היו שישה חברים מייסדים.
הסיעה התרחקה בהדרגה מהתנועה הבולשביקית הרשמית.
הסיבה להקמת הסיעה הייתה גם ההתנגדות למדיניות המנהיגים הקומוניסטים המהגרים.
התנועה הפכה למשמעותית בפרברי בודפשט, בצ'פל ובאזורים הכפריים נוצרו חוגי לימוד.
בשנות ה-30 היו כבר 200–300 חברים, ובמהלך המלחמה 800. לדברי דמן, הרבה יותר אנשים הזדהו עם הסיעה.
דמן הפך לחבר ועד של "איגוד הפועלים האנטי-אלכוהוליסטים" ומילא תפקיד בהקמת "ועדת הנוער הלאומית".
תומכיו הופיעו ב"איגוד הפועלים האספרנטיסטי ההונגרי" וגם ב"המשמר המארגן" שאורגן על ידי הקולונל אאורל שטרומפלד מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
ב-1925 הפך דמן לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה, אך ב-1932 גורש מהמפלגה בשל דעותיו הקומוניסטיות.
בין שתי מלחמות העולם הוא ארגן את "איגוד התיירות של חוקרי הטבע" ואת "איגוד החינוך הגופני של הפועלים".
בערך בתקופה זו עסק גם בכתיבת ספרים והוצאת ספרים.
בשל פעילותו זו נידון ל-2 שנות מאסר, חלק מהן בילה כאסיר עמית עם מתיאש ראקושי (לימים ראש ממשלת הונגריה) ועם ארנה סיץ' בכלא צ'ילאג (Csillagbörtön) בסגד.
זה היה כאשר ראקושי העיר עליו: " ...סביב דמן, משהו לא בסדר.
] חשוד, מקים סיעות, ועוד.
הוא שוחרר בנובמבר 1940. אנשי דמן הכינו כמה פעולות משותפות, שביתות וחבלה ביחד עם הסוציאל-דמוקרטים של צ'פל ועם קומוניסטים אחרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הסיעה של דמן (ודמן בתוכה) החביאה פליטים, יהודים (למשל את גאבור פטר) ואת אנשי שירות העבודה שברחו וסיפקה להם מסמכים מזויפים.
הסיעה אספה נשק כדי להילחם נגד אנשי מפלגת צלב החץ והגרמנים.
עד 1944, סיעת דמן הייתה אחד הפלגים החזקים בתנועה הקומוניסטית ההונגרית.
באוקטובר - לאחר מספר פגישות - סיכם דמן על הסכם שיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית והשתתף בהתנגדות.
התוצאות העיקריות שלהם היו מניעת השבתת מפעלים וחבלה בייצור, במיוחד בייצור התחמושת של הנשק.
אחד מהישגיו הגדולים היה מניעת פינוי צ'פל ב-4 וב-5 בדצמבר 1944. ב-4 בדצמבר פרסמו אנשי צלב החץ כרזות על פינוי תוך 24 שעות, מה שעורר זעם עצום בקרב תושבי המקום.
הכוחות המזוינים שהוקצו לכך הבטיחו למפגינים את תמיכתם.
אנשי צלב החץ גורשו משם.
ב-13 בפברואר 1945 הוא נעצר בהוראת ראקושי על ידי המשטרה החשאית שבשליטת הקומוניסטים של מוסקבה.
היו לכך כמה סיבות, למשל העובדה שהוא לא הכיר בראקושי כמנהיג הקומוניסטים ההונגרים, והקומוניסטים ראו ב"הקמת סיעת דמן" ארגון נגד המפלגה הקומוניסטית.
ה"פשע" הגדול ביותר שלו היה שסיעתו ריכזה את עיקר חברי המפלגה הקומוניסטית, במיוחד ב'צפל, ראקושפלוטה וקישפשט.
אנשים רבים חשבו שהצעד הזה היה שגוי, כולל ג'רג' לוקאץ'.
הוא הציע: "תנו לו במקום קתדרה באוניברסיטה".
במהלך משפטי הראווה, הוא נעצר ב-3 בפברואר 1945, ולאחר מספר חודשים של מעצר צבאי סובייטי נשפט על ידי בית המשפט העממי של בודפשט באשמת פשעים נגד העם.
ב-17 ביולי 1946 הוא נידון לארבע שנים וחצי של עבודת כפייה, ולאחר מכן ב-1950 הוא הועבר למחנה המעצר המרכזי בקישטרצ'ה.
ב-19 באוקטובר 1953 בארכאה ראשונה ואחר כך ב-3 במאי 1954 גזר עליו בית המשפט העליון עשר שנים באשמת התארגנות.
הוא שוחרר ב-15 באוקטובר 1956 בהמתקת עונשו.
לאחר שחרורו עבד כמתרגם משפטי עד פרישתו לגמלאות ב-1967. ב-1957 זוכה מאשמת 1953 (התארגנות), אך הוא טוהר לגמרי רק ב-1989 מהאשמה במשפט הראווה בשנת 1946. בשנת 1967 החל לעבוד על זיכרונותיו ("הייתי שבוי המפלגה") ועל שיקום וטיהור תנועתו ואישיותו.
הים התיכון הוא מוקד הפוליטיקה העולמית (1938)
היסטוריה מטריאליסטית של הפילוסופיה (1945)
ההתמכרויות שלי, 1-2. הוצאת Magvető, בודפשט, 1989 (עובדות ועדים)
פאל דמן – ארווין ג'רטיאן : משפט הראווה הראשון, דיון בטלוויזיה, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, בודפשט, 1989,
השותף שלי לחדר, ספינוזה (אקדמי, 1989)
פאל הנינג יונסון (בשוודית: Pål Henning Jonson נולד ב-30 במאי 1972) הוא פוליטיקאי שוודי ממפלגת המתונים המשמש כשר ההגנה של שוודיה מאז 18 באוקטובר 2022.
יונסון נולד ב-30 במאי 1972 להורים חקלאים בארוויקה.
ב-1991 הוא סיים תואר ראשון בפוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1999 סיים תואר שני בקולג' אירופה.
ב-2005 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בקינגס קולג' לונדון.
לאחר מכן עבד כאנליטיקאי במכון המחקר הביטחוני השוודי.
ב-2006 הוא החל לעבוד כיועץ במשרד ההגנה.
במקביל נבחר כסגן ראש עיריית ארוויקה.
בשנת 2009, הוא היה חוקר אורח במכללת נאט"ו להגנה (NDC).
בין 2013–2015 הוא שימש כמזכיר Allmänna Försvarsföreningen (AFF), ארגון ללא מטרת רווח המקדם מדיניות הגנה וביטחון.
ב-2016 נבחר לריקסדאג מטעם מחוז וורמלנד.
ב-18 באוקטובר 2022 מונה לשר ההגנה בידי ראש הממשלה אולף קריסטרסון.
פאל נויבאואר (בהונגרית: Neubauer Pál; ואגאויהיי , 28 בספטמבר 1891 – פוניוד, 4 במאי 1945) היה סופר יהודי-הונגרי מאזור מערב סלובקיה של היום, עיתונאי, מבקר מוזיקה, מתרגם ספרותי.
פאל נויבאואר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור נויבאואר, בעל מבשלת בירה ושל צציליה פופר.
הוא למד משפטים בבודפשט ולאחר מכן הפך לפקיד בנק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל את דרכו כעיתונאי ביומון בבודפשט בשפה הגרמנית הפסטר לויד במהלך מלחמת העולם הראשונה, כקצין בחזית, הוא כתב מאמרים עבור העיתון.
ב-1919 כתביו פורסמו ב"דגל האדום" (Vörös Lobogó).
לאחר מכן התגורר בפראג מ-1919 ושוב בבודפשט מ-1938 לאחר כניסת גרמניה הנאצית לחבל הסודטים ולאחר מכן לכל צ'כיה.
בין השנים 1924 לבין 1938, הוא היה עובד שכיר של ה"עיתון ההונגרי" של פראג.
הוא כתב את הרומנים הראשונים שלו בגרמנית, לאחד מהם סטפן צווייג ורומן רולן כתבו הקדמה.
הוא יצר פרוזה אינטלקטואלית מודרנית שבה התמודד עם שאלות של אנושיות ומוסר, עם אלימות וחוסר אנושיות.
רומן, הוצאת פרנקלין, בודפשט, 1936 (בהונגרית)
1938 Das fehlende Kapitel (בגרמנית) הוצאת הליקון, בודפשט, 1942
מאדאץ', ברטיסלאבה, 1981 (סופרים הונגרים בצ'כוסלובקיה)
פאל דיאק (במקור דויטש עד 1917, בהונגרית: Deák Pál; בודפשט, 9 במאי 1909 – בודפשט, 27 ביולי 1965) היה רופא (MD), רדיולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה PhD) (1959)).
פאל דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק דיאק (דויטש) (1877–1932), פקיד, ושל מינה אייזנברג (1882–1938).
הוא סיים את בית הספר התיכון יוז'ף אטווש בבודפשט.
מ-1939 עד 1941, בגלל החוקים ה (אנטי) יהודיים, ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, עבד בבית החולים היהודי (שמו כיום המרכז הרפואי הלאומי).
בין השנים 1943–1944 הוא נלקח מספר פעמים למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא גורש למחנה ריכוז בנובמבר 1944, אך הצליח לחזור לבודפשט.
הוא בילה חודשים בחיפוש אחריה בטרם התמודד לבסוף עם מותה.
אחרי 1945 החל לעבוד שוב כמומחה במוסד לביטוח הלאומי ההונגרי.
משנת 1950 הפך לרופא הראשי של בית החולים בדרך טטני (Fővárosi Tétényi úti Kórház).
ב-1956 מונה לסגן מנהל המכון הלאומי לפיזיקת רנטגן וקרינה ולאחר מכן למנהל המכון הלאומי משנת 1962. ב-1956 נסע לווייטנאם, שם הרצה באוניברסיטת האנוי במשך שנה ועזר בארגון הטיפול הרדיולוגי ובהכשרה המקצועית בצפון וייטנאם.
בשנת 1962 הפך לראש מחלקת רנטגן של אוניברסיטת זמלווייס.
עבודתו המדעית כיסתה את תחום צילומי הרנטגן והדיאגנוסטיקה של העצמות.
מחקריו פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים.
הוא נבחר כחבר באגודה הרדיולוגית של מזרח גרמניה ובאגודה הרפואית של פריז.
דיאק היה יושב ראש ועדת הרדיולוגיה של המועצה למדעי הבריאות, חבר מועצת המנהלים של קבוצת הרדיולוגים ההונגרית, ועורך ראשי של כתבי העת "עלוני רדיולוגיה" ו"רדיולוגיה הונגרית".
אשתו הייתה אווה גוטמן (1915–1945), לה נישא ב-22 בנובמבר 1938. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-5–7).
תמונת רנטגן – ממצאי רנטגן (בודפשט, 1963)
פאל ארדי, (במקור אייזלר-Eisler, בהונגרית: Érdy Pál; בודפשט, 17 בינואר 1905 – 5 בדצמבר 1952) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בריטון) שאת עיקר הקריירה שלו עשה ברחבי אירופה בבתי האופרה הגדולים של וינה, פריז ועוד.
פאל אייזלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אוסקר אייזלר (1875–1921), פקיד בטחנת קיטור, ושל קורנליה ויינברגר (1876–1959) מורה.
הוא המשיך בלימודי הזמרה שלו אצל מיהאי מקאי ובשנת 1930 הפך לחבר ב"תיאטרון העירוני" (Városi Színház).
ב-1931 שר בבתי אופרה בחו"ל בטרופה בדרזדן, ואחר כך בגראץ, ברנו, אוסיג.
קריירת השירה שלו התפתחה לראשונה בחו"ל.
לאחר מכן הוא הפך לסולן של מופעי אופרה ברחבי ממלכת הונגריה של להקת חברי בית האופרה של בודפשט.
באוקטובר 1934 הציג את עצמו בפני הקהל ההונגרי בבודפשט - למרות שנראה בתפקידים משניים בתחילת דרכו - בתיאטרון העירוני כמפיסטופלס בפאוסט.
זה האחרון זכה לביקורות מצוינות כדלקמן:
מאותו הזמן, הקהל יכול היה לשמוע אותו גם בתפקידי בריטון אחרים.
בשנת 1935, בהזמנתו של המנצח פליקס ויינגרטנר, ביצע את תפקיד ריגולטו באופרה של וינה.
בשנה שלאחר מכן שר שוב גם בווינה וגם בשווייץ.
הוא הופיע לעיתים קרובות גם ברדיו ההונגרי.
ב-1937 חתם על חוזה ברייכנברג וברדיו פראג, ובינואר אותה השנה השתתף בסיבוב הופעות בקהיר.
שנתיים לאחר מכן החתימו אותו בבית האופרה של פריז לתפקידים של ריגולטו, סקרפיה, אסקמילו ומפיסטופלס.
הוא הופיע לא רק בפריז בתפקידים אלה, אלא גם בקאן, ניס, ביאריץ ושטרסבורג.
בעקבות חקיקת החוקים ה (אנטי)יהודיים בממלכת הונגריה משנת 1938, אך בעיקר החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, במשך כמה שנים הוא יכול היה להופיע רק בפני קהל יהודי על במת תיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה ואחרי מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945 לבין 1949 היה חבר בלהקת האופרה של התיאטרון הלאומי של סגד, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בתור הנסיך איבן הובנסקי.
ב-1946 קיבל את ההזדמנות לשיר שוב בווינה בתפקיד לפי בחירתו.
בין השנים 1945–1952 עבד גם בבית האופרה של בודפשט בתפקידי בריטון שונים.
הוא הובא למנוחות בגיל 47 בלבד בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
רעייתו הייתה ארז'בט, בתם של ארמין קראוס ושל רוזליה קראוס, לה נישא ב-7 ביוני 1936 בבודפשט.
היא התגרשה ממנו שנתיים לאחר מכן.
גאטנו דוניצטי : לוצ'יה די למרמור - לורד אנריקו אשטון
שארל גונו : פאוסט - מפיסטופלס
פרנץ פרקש: צ'ינום פלקו - Crane, בעל טברנה
רוג'רו לאונקוואלו: ליצנים - טוניו, קומיקאי
ג'אקומו פוצ'יני : לה בוהם - מרצ'לו
ג'אקומו פוצ'יני: טוסקה - סקארפיה
ג'וזפה ורדי : ריגולטו - ריגולטו
ג'וזפה ורדי: הטרובדור - הרוזן לונה
ז'ורז' ביזה : כרמן - אסקמילו
פאל דראבוש (בהונגרית: Darabos Pál; בודפשט, 27 בנובמבר 1911 – בודפשט, 22 ביולי 1982) היה דוקטור לרפואה, פוליטיקאי לענייני בריאות, רופא ילדים, מנהיג איגוד מקצועי.
דמות מרכזית בניהול וקידום מקצוע הרפואה בהונגריה.
פאל דראבוש נולד במשפחה יהודית והשלים את לימודיו באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד (כיום אוניברסיטת סגד), שם קיבל תואר ברפואה כללית ב-1935. בין השנים 1935 לבין 1941, הוא היה מתמחה ועוזר רופא, ובין השנים 1941 לבין 1943, רופא בבית החולים לילדים ברודי אדל בבודפשט.
בשנים 1943–1944 נלקח כיהודי למחנות שירות עבודה בקולוז'ווואר ועבד שם כרופא, משם נקרא לפלוגות שירות עבודה ובמאי 1944 גורש למחנה הריכוז בוכנוולד.
הוא ניצל וחזר להונגריה ביולי 1945, בתום המלחמה.
בין השנים 1945–1949 היה רופא ילדים ב"סיוע הלאומי", מ-1949 עד 1963 היה רופא במרפאה בצ'פל, כבר רופא ילדים ראשי.
בשנה שלאחר המלחמה הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית ולאחר מכן במפלגות היורשות שלה.
הוא היה חבר בוועדת העריכה של "השבועון הרפואי" (Medical Weekly-Orvosi Hetilap) - עיתון רפואי חשוב ביותר.
כהכרה בינלאומית, בין השנים 1968 לבין 1975 כיהן בתפקיד נשיא ועדת הבריאות של האיגוד הבינלאומי של עובדי ציבור ומקצועות קשורים.
דראבוש עסק בארגון שירותי בריאות, הכשרה רפואית, אתיקה רפואית וזכויות החולה.
הוא היה מהראשונים בהונגריה שגיבשו את הדרישות האתיות של עבודה רפואית, הוא מילא תפקיד משמעותי בפיתוח הקוד הרפואי, הוא היה המייסד של ועדות האתיקה הרפואית ההונגרית, ופיתח את התקנות הארגוניות והתפעוליות שלהן (משנת 1958).
ידע על החיים בעקבות אנגלס.
כמה בעיות בזמן של אתיקה רפואית.
מעמדם התרבותי של עובדי שירותי הבריאות .
על בעיות הבריאות של הכפר.
המצב, הבעיות והמשימות של השכלה רפואית נוספת .
זוכרים את אמיל וייל, במלאת 70 שנה להולדתו.
נאום הזיכרון של DP ב-18 בפברואר 1967, בקברו של אמיל וייל út.
(ביטוח סוציאלי, חופשה, בטיחות בעבודה, 1969)
הקונגרס השישי של האיגוד המקצועי שלנו.
מדליית הזיכרון של יאנוש בויאי (1958)
מדליית הצטיינות למען עבודה סוציאליסטית (1962)
פאל ונטיאנר (בהונגרית: Venetianer Pál; בודפשט, 15 באפריל 1935) הוא ביולוג יהודי-הונגרי, ביוכימאי, פרופסור מחקר, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא חוקר בעל שם בביולוגיה מולקולרית.
פאל ונטיאנר נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס לאסלו ונטיאנר (1897–1976) ושל רוז'ה האוזווירט.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1953 ולאחר מכן התקבל לפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד למחלקה לביולוגיה - כימיה, שם קיבל גם תעודת הוראה לבית ספר תיכון ב-1957.
לאחר קבלת התואר הפך לעובד במכון לכימיה רפואית של אוניברסיטת זמלווייס לרפואה.
ב-1970 עבר למרכז הביולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים בסגד, שם החל לעבוד במכון לביוכימיה, ולאחר מכן הפך למנהל המכון.
במהלך תקופה זו, הוא היה גם ראש קבוצת הביולוגיה המולקולרית הפרוקריוטית.
בין השנים 1994–1996 הוא כיהן כמנכ"ל המרכז, ולאחר מכן הוצב כפרופסור למחקר.
בין 1965 לבין 1966 ובין 1973 לבין 1974, הוא היה חבר צוות במכון הלאומי לבריאות בבתסדה (ארצות הברית).
מאז 1975, הוא פרופסור באוניברסיטת יוז'ף אטילה.
בין 1999 לבין 2002 הוא היה הפרופסור בסצ'ני.
ב-1965 הגן על עבודת הדוקטורט שלו במדעי הביולוגיה (דוקטורט קטן), וב-1975 הגן על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו (PHD).
הוא הפך לחבר בוועדה האקדמית של סגד, הוועדה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1987, וחבר מן המניין ב-1995. בין השנים 1990–1996 היה נשיא מועצת המכונים האקדמיים ולאחר מכן של מועצת ראשי אתרי מחקר אקדמיים.
בשנת 1991 הפך לחבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO), והיה סגן נשיא ארגון זה.
בשנת 1992 נבחר כחבר באקדמיה האירופית (לונדון), וב-1993 באקדמיה הגרמנית למדעי הטבע ליאופולדינה.
תחומי המחקר שלו הם ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
הישגו המדעי החשוב הוא גילוי האנזים protein disulfide-isomerase, היוצר דיסולפידים (תרכובות גופרית) של חלבונים, וכן פיתוח שיטה חדשה לבידוד שליח ספציפי מסוים של RNA.
במהלך מחקריו על RNA, הוא ועמיתיו הצליחו לקבוע את מספר הגנים הריבוזומיים של RNA בחיידק Escherichia coli ומיפו אותם.
הוא מחברם של יותר ממאה ועשרים פרסומים מדעיים וכן מספר ספרי מדע עממיים.
הוא נשוי, אשתו אניקו ונטיאנר היא ביולוגית זוכת פרס האקדמיה.
דודו אימרה פאן הוא סופר אמנותי, דודותיו רוז'י ונטיאנר הייתה פסנתרנית ומורה, ומגדה האוזווירט קריקטוריסטית וגרפיקאית.
בן דודו של אביו לאיוש ונטיאנר היה הרב הראשי של אויפשט.
בן דודו גאבור מזאי הוא אדריכל פנים.
פרס אימרה סרני (1969, האגודה הביוכימית ההונגרית)
פרס פרדיננד שפרינגר של FEBS (1981)
פרס המדינה (1985) - על הישגיו בתחום המיקרוביולוגיה והגנטיקה.
הפרס הראשי של קרן למען סגד (1998)
מלומד השנה בהפצת מידע עממי, 2014, שמו נישא מאז על ידי האסטרואיד 313116 Palvenetianer (2000 YX31) .
ביולוגיה מולקולרית אתמול, היום, מחר (1978)
העולם החדש והאמיץ של ה-DNA.
הנפילה לחטא השנייה של המדע ; Kulturtrade, בודפשט, 1998
הכלים של המנתח הגנטי: אנזימים הגבלה-מודיפיקציה ; MTA, בודפשט, 1999 (בעלי קתדרה באקדמיה ההונגרית למדעים)
ניצחון הביולוגיה המולקולרית לאור פרסי נובל ; רפואה, בודפשט, 2003
צמחים מהונדסים גנטית, בשביל מה הם טובים?
הגנום האנושי, Akadémiai Kiadó, בודפשט, 2013.
ד"ר פאל ויידה (במקור וייס, בהונגרית: Vajda Pál Rezső; בודפשט, 10 בדצמבר 1907 – בודפשט, 8 ביוני 1982) היה סופר מומחה להיסטוריה טכנית יהודי-הונגרי, עורך, סופר, היסטוריון מדע ותרבות, ביבליוגרף.
פאל ויידה נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו ויידה (וייס) (1867–1949) מהנדס במספנות גנץ ושל אנה וייסקופף (1877–1949).
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בגימנסיית ארפאד באובודה, ולאחר מכן למד ארבעה סמסטרים ב-Technische Hochschule בברלין.
ב-1934 קיבל דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת סורבון בפריז.
בעת שהתגורר בפריז, פתח משרד עיתונות (Service International de Presse), שסיפק לא רק לעיתונות הצרפתית טקסטים ותמונות, אלא גם לכמה עיתונים מחוץ לצרפת.
במהלך שהותו בחו"ל, התעניינותו הופנתה יותר ויותר להיסטוריה של הטכנולוגיה.
באותה תקופה, ביקר לעיתים קרובות בקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות, אחד מהמוזיאונים התעשייתיים המובילים בעולם, וגם עבד בספרייתו פעמים רבות.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, חזר לבודפשט והחל לעבוד ב"מועצה הלאומית לחינוך ציבורי" ובמקביל הפך לכותב מאמרים ולאחר מכן לסגן עורך השבועון המדעי "ספר יום ראשון" (Vasárnapi Könyv) עד 1944. לאחר מכן פוטר בשל יהדותו והסתתר.
הוא השתתף בעריכת "הידיעון טכני מדעי" (ידיעון עיתונות) (Technikai és Tudományos Tudóssító) ועבד כחבר צוות של "לקסיקון מאזיני הרדיו".
מ-1932 עד 1952, היה חבר במועצת הנשיאות של אגודת יאנוש ויידה.
בשנים 1937–1938 היה העורך האחראי של "סקירת ספרות העולם" (Világirodalmi Szemle), שהוצאתה נאסרה על ידי המשטרה ב-1938 והוא היה הכתב בבודפשט של לשכת העיתונות International Press Correspondentije באמסטרדם ושל ה-Schweizerische Korrespondenzbüro השווייצרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא היה עובד בסיקרה - השבועון של תנועת הנוער של העובדים והחניכים המקצועיים - וכתב מאמרים בכתבי עת שונים אחרים.
בין 1952 לבין 1957, היה העורך המשותף של מדור "קוראים כותבים" של כתב העת "חיים ומדע" (Élet és Tudomány) ולאחר מכן עד 1958 היה ראש המדור הטכני של Hungarian Foreign Trade ועמית של לשכת המסחר ושל משרד ההמצאות הלאומי.
משנת 1963 עבד כעובד חיצוני בקבוצת רישום ואיסוף אנדרטאות טכניות ובמוזיאון הטכני הלאומי, שהוקם ממנה ב-1973. הוא היה חבר בוועדת המערכת של ה"סקירת ההיסטוריה של הטכנולוגיה" (Technikatörténeti Szemle) שיצא לאור משנת 1963, ולאחר מכן היה עורכו מ-1973 ועד מותו.
מאמצע שנות ה-30 ועד מותו, רבים ממחקריו ומאמריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים.
בנוסף למחקריו ולספריו, חיבר מספר ביבליוגרפיות על תולדות המדע והטכנולוגיה.
בשנותיו המוקדמות כתב גם סיפורים ורומנים קצרים.
רעייתו הייתה מגדולנה, בתם של בודוג אייזלר ושל יוליאנה פייכטמן, לה נישא ב-16 ביולי 1935 בבודפשט.
בשנת 1941, לפי השמועה המירו את יהדותם לדת האוונגליסטית (אין על כך כל תיעוד).
הם התגרשו ב-1948. אשתו השנייה הייתה אירן צ'יזמאריק.
היה לו בן מנישואיו הראשונים: טמאש לאסלו ויידה (1934–)
האקדמיה ההונגרית למדעים ועדת תולדות הטכנולוגיה
הוועדה להיסטוריה של כורי יציקת מתכות
ועדת המוזיאון וההיסטוריה הטכנית של MTESZ
מועדון ארגון הסופרים הבין-לאומי ההונגרי
האגודה הלאומית של עיתונאים הונגרים
המחלקה הטכנית המרכזית של חברת המידע המדעי
בואו נזכור את הישנים (בודפשט, 1942)
גשר השלשלאות בן המאה (בודפשט, 1942)
46 טכנאים של ארבע מאות שנים (בודפשט, 1943)
אלה שנתנו פרנסה למאות אלפים (בודפשט, 1943)
ההיסטוריה של ההפצצות האוויריות (בודפשט, 1944)
סיפורו של גשר השלשלאות (בודפשט, 1948)
השליח האחרון (רומן, בודפשט, 1948)
רוסים על מלחמת העצמאות ההונגרית.
תוספות למלחמת העצמאות בשפה הרוסית (בודפשט, 1949)
הסיוע הכלכלי של ברית המועצות והצבא הסובייטי להונגריה, 1945 (בודפשט, 1950)
ממציאים הונגרים גדולים (בודפשט, 1952, 1958)
מדענים הונגרים, המצאות הונגריות (בודפשט, 1955)
מחנכים הונגרים גדולים (בודפשט, 1957)
ממציאים הונגרים גדולים (בודפשט, 1958)
תולדות הפיזיקה בביוגרפיות (בודפשט, 1960)
השנאי בן שבעים וחמש (בודפשט, 1961)
תעשיית החשמל ההונגרית (ביבליוגרפיה) (בודפשט, 1963)
תעשיית האלומיניום ההונגרית (ביבליוגרפיה) (בודפשט, 1963)
בניית הגשרים הונגרית (ביבליוגרפיה) (בודפשט, 1964)
גשרים הונגריים - בוני גשרים הונגריים.
החלוצים ההונגרים של בניית הגשרים (בודפשט, 1964)
אוסקר אשבוט (עורך, ספר מיני בודפשט, 1978)
דונאט באנקי-יאנוש צ'ונקה ומנוע הבנזין (מיני-בוק, בודפשט, 1979)
מיקשה דרי-אוטו בלאטי-קארוי ציפרנובסקי והשנאי (מיני-בוק, בודפשט, 1981)
מטוטלת פיתול אטווש (בודפשט, 1983)
פאל הלאס (במקור פישר, בהונגרית: Halász Pál; בודפשט, 29 במאי 1914 – פץ', 18 בספטמבר 1963) היה עורך דין יהודי-הונגרי, חוקר משפטי, סופר משפטי, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט למדעי המשפט ("דוקטורט קטן"-.CSc) (1957), עוסק בתורת המדינה.
פאל פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של אלדאר הלאס (פישר) (1881–1941), מורה בבית ספר יסודי, ושל תרזיה שולטי (במקור שטיינינגר) (1891–1949), מורה בבית ספר תעשייתי.
את לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה על שם אימרה מדאץ' בבודפשט, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1932. לאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, היה מתמחה כעורך דין בבודפשט משנת 1937.
הוא היה חבר בוועדת הנוער הלאומית משנת 1938
במפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) הבלתי חוקית משנת 1943.
לאחר הכיבוש הגרמני השתתף בהתנגדות הלאומית המזוינת, אך נעצר על ידי הגסטפו והוחזק במעצר עד לשחרור בודפשט.
בין ינואר לבין מאי 1945 היה יושב ראש הוועד הלאומי של בודפשט-מרכז העיר
עד מרץ של השנה שלאחר מכן היה עמית פוליטי במחלקת המנהל הציבורי של הוועד המרכזי של ה-MKP.
בין 1946 לבין 1948 עבד כסגן המזכיר הראשי של משרד המסחר והתעשייה
בין 1948 לבין 1960 היה כסגן התובע הראשי של בודפשט.
בינתיים ניגש למבחן לשכת עורכי הדין (1948).
ב-1950–1951 היה סגן המזכיר הכללי של לשכת עורכי הדין ההונגרית והמזכיר הכללי של לשכת עורכי הדין בבודפשט.
מ-1951 היה מנהל ספריית אוניברסיטת פץ',
מ-1952 עד 1957 היה פרופסור חבר במחלקה לתורת המדינה והמשפט של אוניברסיטת פץ
מ-4 בספטמבר 1957 ועד מותו היה פרופסור מן המניין וראש החוג באוניברסיטה.
הוא כתב כמה חוברות ומזכרים באוניברסיטה וכן מחקרים אחדים.
אשתו הראשונה הייתה ז'וז'ה פישר (1913–1952), רופאה ילידת אונגוואר, בתם של שאנדור פישר וארנקה רוט, לה נישא ב-9 באוגוסט 1938 בבודפשט.
לאחר מותה בטרם עת אשתו השנייה הייתה מריה וארלאקי.
מדינה וסדר משפטי במהפכה הסוציאליסטית (בודפשט, 1962)
חברה, מדינה, משפט (עם ג'רג' אנטלפי, בודפשט, 1963)
הקשר של המדינה והתיאוריה המשפטית למרקסיזם-לניניזם ולמדעים המתמחים.
כמה שאלות של הגדרת המושג מדינה.
השאלות הבסיסיות של תורת המדינה: מדינה, סוג מדינה, צורת מדינה.
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית
מדליית זיכרון של פרטיזנים הונגרים
פאל בראון (בהונגרית: Braun Pál; בודפשט, 15 באוגוסט 1909 – בודפשט, 24 בפברואר 1998) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית חולים, עורך עיתון.
פאל בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד בראון (1868–1929), מזכיר חברת ביטוח, ושל מריה דונר (1877–1952).
אביו נפטר כמנכ"ל חברת ביטוח החיים פניקס.
הוא סיים את בית הספר התיכון ההונגרי המלכותי דניאל ברז'ני בבודפשט והמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט וסיים ב-1934. (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בתום התמחותו קיבל תואר מומחה ברפואה פנימית.
ב-5 במרץ 1936 נישא בבודפשט לרופאה ליוויה גוטמן, ממנה התגרש כעבור שנתיים.
הוא התחתן עם אילונה סיץ' ב-1941.
בראון נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא הונגרי) למשך ארבע שנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
השחרור בתחילת 1945 מצא אותו באנגיאלפלד, שם השתתף מייד בהקמת בית חולים חירום.
לאחר המלחמה עבד במרפאה הפנימית מספר 1 של אוניברסיטת פאזמאן פטר (לימים אוניברסיטת זמלווייס לאחר שהופרדה מאוניברסיטת אטווש לוראנד).
משנת 1945, יחד עם חברו ועמיתו, רופא השיניים והסופר ג'רג' קובאץ', הקים את "עיתון הרופאים" (Orvosok Lapja), שהפך לכתב העת הרשמי של האגודה החופשית של הרופאים ההונגרים.
לאחר סגירתו על ידי השלטונות הקומוניסטיים (1949), הוא ערך את ה"שבועון רפואי" במשך 25 שנה.
לאחר 1960 ניהל את המחלקה לרפואה פנימית של בית החולים ברובע 13 עד לפרישתו.
תיאור הגילוי, הבדיקה הפיזיולוגית והיישום הקליני של חומרים אנטיביוטיים.
דימום פיברינופני בקרצינוזה של מח העצם.
עם אנטל קלדור ושאנדור קישפלודי.
ניתוח של חומצות אמינו חופשיות בסרום ובשתן אנושיים נורמליים ופתולוגיים על ידי כרומטוגרפיה כמותית של נייר.
עם שאנדור קיספלודי ומריה דובסקי.
יישום מודרני של תרופה סינית עתיקה.
מחקרים על חומצות אמינו במחלת וילסון.
(ארכיון הרפואה הפנימית ההונגרית, 1957, 5–6)
החסרונות של טיפול תרופתי מודרני.
פעילות עמילאז וטרנסמינאז בנבדקים בריאים וחולים.
חקירה נסיונית של פעילות טרנסמינאזות בסרום ולימפה.
עם מיקלוש פאפ ואישטוואן הורבאט.
מחקר ניסיוני של פעילות טרנסמינאז בסרום בנזק שריר הלב הנגרם על ידי קיפאון לימפתי.
קביעת פעילות לאוצין aminopeptidase בנבדקים בריאים וחולים.
עם אווה פ' נמט, מיקלוש פאפ וקטלין סטצר.
הסכנות של טיפול תרופתי מודרני.
השפעת תרופות משתנות על תכולת חומצות אמינו בנסיוב ובשתן, שיטה מהירה לקביעת סך אלפא-אמינו חנקן המתאים להקרנה.
בדיקת ספיגת אנטרוספטול בניסויים בבעלי חיים.
באלוג, אנדראש גדעון ופאל קרטה.
יחס של סטרואידים שונים בשתן בחולות שמנות.
עם קטלין ג' פהר ומרגיט ותאי.
אבולוציה של היחס בין סטרואידים שונים בשתן בנשים עם השמנת יתר לאחר גירוי ACTH.
עם גבריאלה פוריס, אנדראש גדעון ופאל קרטאי.
דיווח על תצפית ב-89 חולי התקפי לב ביחידה לטיפול נמרץ.
עם אנדראש גדעון ומריאנה בנלקי.
על הערך האינפורמטיבי של גורמי סיכון להתקף לב.
על תיירות המונית - מנקודת מבט רפואית.
שינויים בריכוז הנסיוב של רכיב המשלים C3 בשלב החריף של אוטם שריר הלב.
עם שאנדור וארקוני, לאשלון סוריין וגיורגי פוסט.
(ארכיון הרפואה הפנימית ההונגרית, 1974, 5)
דוח על אבחון וטיפול ב-840 חולים עם אוטם שריר הלב ביחידה לטיפול כלילית.
בית החולים Róbert Károly körút הוא בן 100 שנים.
הקמת המחלקה הקורונרית - לפני 20 שנה.
בשל עבודת האיגוד המקצועי (1970)
kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX.
בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים.