tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החקירה כמעט ונזנחת לאחר עדות שאבו אחמד נהרג ב-2001, אך בעקבות מידע נוסף שנשלף מהארכיון על ידי אנליסטית זוטרה, מעיון חוזר בטיפ שהועבר על ידי גורמי מודיעין ממרוקו, משתכנעת מאיה כי מי שנהרג אינו אבו אחמד אלא אחיו הגדול, ואילו אבו אחמד עצמו, ששם משפחתו האמיתי הוא סעיד, עדיין פעיל.
דן מצליח בעזרת קשריו לאתר את מספרי הטלפון של משפחת סעיד, מה שמביא לאיתורו בפקיסטן.
לאחר מעקב ממושך בפיקודו של לארי (אדגר רמירס) אחר אבו אחמד, הוא מוביל אותם לבית במתחם מבוצר בסמוך לעיר אבוטאבאד.
תצפיות על הבית מובילות למסקנה שבמתחם מסתתר גבר נוסף, שייתכן והוא אוסאמה בן לאדן.
ג'ורג' (מארק סטרונג), הממונה על המלחמה בבכירי אל-קאעידה ומאיה, מצליחים במאמץ ממושך, לשכנע את ראש ה-CIA ליאון פאנטה (ג'יימס גנדולפיני) להוציא לפועל מבצע בו יחדרו לוחמים למתחם ויבדקו אם אכן בן לאדן שוהה בו.
המבצע מוטל על יחידת אריות הים של הצי האמריקאי, היחידה פושטת על המתחם כשהיא מובלת במסוקי UH-60 בלק הוק חדישים וסודיים בעלי טכנולוגיית חמקנות.
בפשיטה על הבית נהרגים אבו אחמד ובן לאדן ונתפסים חומרי מודיעין רבים.
גופתו של בן לאדן נלקחת לבסיס הקדמי באפגניסטן שבו עקבה מאיה אחר המבצע, והיא מאשרת את זיהויו.
בסצנת הסיום, מאיה עולה למטוס מטען צבאי ריק שהגיע לאסוף אותה לבדה, היא אינה משיבה לשאלת צוות האוויר, לאן ברצונה לטוס, אלא רק ממררת בבכי.
הדמות בסרט שחקן/ית תיאור מאיה ג'סיקה צ'סטיין סוכנת ה-CIA שמוצבת בפקיסטן תופסת את ההובלה על המאמץ המודיעיני שמוביל בסופו של דבר לאיתורו של בן לאדן.
על פי יוצרי הסרט, דמותה מבוססת על סוכנת אמיתית שהייתה שותפה למלחמה בטרור וחלק מהפרטים בסרט שונו על מנת להגן על זהותה.
על פי הוושינגטון פוסט מדובר בסוכנת בשנות ה-30 לחייה, שהתגייסה ל-CIA לפני פיגועי 11 בספטמבר, שימשה כמגייסת מרגלים ומאכנת מטרות להתנקשות, ותרמה חלק חשוב במצוד אחר בן לאדן.
היא זכתה לעיטור הגבוה ביותר של ה-CIA ב-2012, אך קידומה נחסם.
דן ג'ייסון קלארק סוכן ה-CIA, מומחה לחקירות ובעל תואר Ph.D ג'וזף בראדלי קייל צ'נדלר ראש שלוחת ה-CIA בפקיסטן, בשלב מסוים מנסה להצר את צעדיה של מאיה.
הרעיון לסרט על המרדף אחר אוסאמה בן לאדן, נרקם אצל יוצרי הסרט קתרין ביגלו ומארק בול עוד לפני איתורו.
הם השלימו תסריט על קרב טורה בורה, והתכוונו להתחיל בצילומים לאחר הריגת בן לאדן במאי 2011; לאחר האירוע הם שכתבו את התסריט.
שמו הראשוני של הסרט היה "Killing Bin Ladden" ("להרוג את בן לאדן") אך לבסוף נבחר השם "Zero Dark Thirty", מונח צבאי שמשמעותו חצי שעה לאחר חצות, השעה בה נחתו כוחות יחידת אריות הים בבית המסתור של בן לאדן.
במאית הסרט ציינה שהשם מייצג גם את האפלה והחשאיות שהסוו את משימת המודיעין ארוכת השנים שמתאר הסרט.
בתרגום לעברית נבחר השם "כוננות עם שחר", מושג צבאי המתייחס דווקא למועד הזריחה.
צילום הסרט התבצע במשך 14 שבועות רצופים באביב 2012, באתרי צילום בהודו ובירדן.
על מנת לשחזר את הפשיטה על המתחם של בן לאדן, נבנה בירדן העתק של הבניין האמיתי מפקיסטן, שהיה צריך לעמוד בזעזועים של נחיתת מסוקי בלאק הוק לידו.
הצילום נעשה על ידי גרג פייזר, צלם מלחמות, ששיווה לסרט נופך ריאליסטי ועיתונאי, בין השאר באמצעות שימוש במצלמת כף-יד.
חלק מסצנת הפשיטה על המתחם המבוצר של בן לאדן, שנבנה במיוחד לסרט, צולם באמצעות הרכבת אמצעי ראיית לילה על המצלמות, על מנת לתת לצופים את נקודת המבט של לוחמי אריות הים, ולא כנהוג בסרטים אחרים בהם אפקט זה מושג בשלב הפוסט-פרודקשן.
פסקול הסרט נוצר על ידי אלכסנדר דספלה ובוצע על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון.
האשמות בתעמולה פוליטית ובקבלת מידע סודי מהבית הלבן
יוצרי הסרט ומנכ"ל סרטי סוני (חברת האם של סרטי קולומביה), הואשמו שהוא מיועד לשמש ככלי בתעמולת הבחירות במרוץ לנשיאות ארצות הברית ב-2012, מועד הפצתו המקורי שתוכנן לנובמבר 2012, ימים ספורים לפני הבחירות עצמן, נדחה בעקבות לחץ פומבי לדצמבר ולהקרנה מסחרית רחבה רק בינואר 2013.
בנושא המידע המפורט שהיה ליוצרי הסרט על הפשיטה ואיסוף המודיעין, פתחה מחלקת ההגנה של ארצות הברית בחקירה האם ליוצרי הסרט הודלפו חומרי מודיעין סודיים באשר למרדף אחר בן לאדן.
יחס לעינויים ותפקידם במלחמה בטרור
מוטיב העינויים תופס מקום מרכזי בסרט.
במהלכו מספר סצנות ארוכות ומשמעותיות בהן נחקרים בעינויים חברי אל-קאעידה.
במהלך עבודתה היא צופה בשורה של חקירות בעינויים של עצירים שחושפים פרטים על אבו אחמד, ואת חקירתו של אבו פרג' אל-ליבי היא כבר מנהלת בעצמה, תוך שימוש במכות ועינוי מים.
התייחסות ישירה לנושא בין הגיבורים, מגיעה לאחר סצנת החקירה האלימה של אבו פרג'.
דן מספר למאיה שהוא עובר תפקיד לעבודת מטה בוושינגטון לאחר שכבר ראה יותר מדי עצירים עירומים.
הוא מציע לה לבוא איתו, אך היא משיבה שמוושינגטון לא תמצא את אבו אחמד; דן מזהיר אותה מפני המשך עינויי העצירים, משום שהמשטר משתנה והיא לא רוצה להיות זו שתיתפס כמחזיקה ברצועת הקולר כשוועדת החקירה תגיע.
בסצנת מפתח בסרט צופה הגיבורה יחד עם עמיתיה, בראיון מפורסם מ-16 בנובמבר 2008, עם הנשיא הנבחר ברק אובמה בתוכנית 60 דקות (הפעם היחידה בה הוא מופיע בסרט), בו הוא ציין שאמריקה אינה משתמשת בעינויים ושהוא יוודא שלא תשתמש בעינויים, על מנת להחזיר את מעמדה המוסרי בעיני אומות העולם.
ביגלו והתסריטאי מארק בול, הואשמו בכך שהסרט מטפח את הנרטיב לפיו השימוש בעינויים בחקירות, תרם לאיתורו של בן לאדן ולמלחמה בטרור.
שלושה מבכירי חברי הסנאט של ארצות הברית, דיאן פיינסטיין (יושבת ראש הוועדה לענייני מודיעין), קארל לוין (יו"ר ועדת הכוחות המזוינים) וג'ון מקיין (מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-2008), פנו למייקל מורל, המנהל בפועל של ה-CIA, בדרישה לדעת האם יוצרי הסרט הוטעו על ידי הארגון להאמין שהעינויים תרמו למאמץ המודיעיני.
מורל השיב כי הסרט לא משקף באופן מציאותי את העובדות, אך אכן חלק מהמידע הושג מעצורים תחת חקירות קשות.
במכתב גלוי לקתרין ביגלו שפורסם בגארדיאן, השוותה נעמי וולף את ביגלו ללני ריפנשטאהל וציינה שכמו ריפנשטאהל, ביגלו היא אמנית גדולה, אך תיזכר לדראון עולם כיד ימינו של המענה.
בין התגובות לסרט היו גם קריאות להחרמתו.
השחקנים אדוארד אסנר ומרטין שין תמכו בחבר האקדמיה האמריקאית לקולנוע שקרא לעמיתיו לא להצביע לסרט באף קטגוריה לפרס אוסקר.
דן פרומקין כתב בהפינגטון פוסט שהסרט הוא מתועב, גם אם ביגלו ובול לא התכוונו לכך; הוא קרא לקהל לא ללכת לסרט, ולא לעודד עשיית סרטים שלכל הפחות מציגים יחס אמביוולנטי לעינויים ובמקרה הגרוע תומכים בהם.
לעומתם טענה מנולה דרגיס, מבקרת הקולנוע של הניו יורק טיימס, שבניית סצנות העינויים בסרט דווקא מצביעה על חוסר התועלת בהשגת מידע אמין בחקירות בעינויים; כך לדוגמה סצנת הטבח בפיגוע הטרור בח'ובאר, שבאה מיד לאחר גוויעתן של יללות העציר שהושם בקופסה, מצביעה מבחינה קולנועית על כך שהעינויים לא מצילים חיים.
ג'ו מורגנסטרן מהוול סטריט ג'ורנל ציין שהסרט לא מתנצל על עינויים באותה מידה שלא מגנה אותם.
מייקל מור אף הוא יצא להגנת הסרט, לדבריו הסרט משניא את העינויים על הצופים וגורם להם להזדהות דווקא עם המעונים.
שורה של משפטנים, עיתונאים, כותבים ואנשי ציבור נוספים, בהם עורך הדין אלן דרשוביץ והמחזאי והתסריטאי טוני קושנר, פרסמו מכתב גלוי ובו יצאו נגד המתקפות על יוצרי הסרט, והשוו בין דרישותיהם של חברי הסנאט מקיין, לוין ופיינשטיין לדרך פעולתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי בשנות ה-50 של המאה ה-20.
חוזה רודריגז, בכיר לשעבר ב-CIA ששימש ראש השירות החשאי הלאומי בארגון, התייחס למספר אי דיוקים בסרט אשר למדיניות העינויים.
לטענתו, הסרט מקשר באופן מטעה בין עינויים להצלחה מודיעינית, ולאופן בו ארצות הברית התנהגה עם אויביה במלחמה בטרור.
רודריגז, שפיתח וארגן את תוכנית ה-CIA לשימוש בחקירה הלוחצת ("enhanced interrogation program"), טוען כי טועים המבקרים שמאמינים כי תיאור החקירות בסרט הוא מדויק ושהוא משלה בכך שהביא לתוצאות; לדבריו התוכנית פעלה היטב והוא אינו רואה בה כעינויים.
הוא ציין כי בשנים 2002 עד 2007 בהן ניהל את התוכנית, לא ספגו עצירים מכות, לא ניתלו בשלשלאות מהתקרה ולא הושמו עליהם קולרי כלבים, שיטת העינוי במים הופעלה על שלושה טרוריסטים בלבד ובאופן מבוקר בניגוד למוצג בסרט, והופסקה כבר ב-2003.
ביגלו עצמה טענה כי השימוש בעינויים ראוי לגינוי, היא ציינה שלא הייתה להם אג'נדה ביצירת הסרט, והם לא התכוונו לעורר מחלוקת.
התסריטאי מארק בול ציין שהוא גאה בסרט שיצרו.
הסרט זכה לשבחים מצד מרבית מבקרי הקולנוע המשפיעים, פיטר טרוורס מהרולינג סטון ציין שביגלו ובול התעלו על עבודתם מהסרט "מטען הכאב" עליו זכו בפרס האוסקר.
הוא שיבח את הווירטואוזיות של ביגלו בבניית המתח מבלי לחטוא לאמת, ואת בול ביכולתו להציג את הצד האנושי בסיפור המעשה.
את הופעתה של צ'סטיין ציין כמופלאה, כשגילומה את מאיה מותיר רושם עז שחודר כל כך עמוק עד שהצופים חשים בקצות עצביה.
ג'ו מורגנסטרן מבקר הקולנוע של הוול סטריט ג'ורנל, שיבח את הסרט, שעל אף שסוף העלילה שלו ידוע מראש, הוא מצליח לבנות מתח לכל אורכו; הוא ציין שהסרט הוא עבודה של קולנוענית שמוכנה ומצליחה להתעמת עם ספקטרום מלא של עמימות מוסרית.
דייוויד דנבי מהניו יורקר כתב שהמעלה העיקרית של הסרט היא שהוא מקדיש תשומת לב רבה לאופן בו החיים מתנהלים באמת, הוא משלב אכזריות ואנושיות באופן פרדוקסלי ומטריד אך עדיין מספק כיצירת אמנות.
אואן גלייברמן מאנטרטיינמנט ויקלי שיבח את ביגלו על סרט מוקפד ומחשמל ובימוי מדויק שבונה מתח באופן שכמעט ושולט בקצב פעימות הלב של הצופה.
מועד יציאתו של הסרט נדחה כאמור משיקולים פוליטיים.
סרטי סוני החליטו שהוא יופץ באופן מסחרי בסוף 2012, על מנת לאפשר לסרט להתמודד בטקס פרסי אוסקר לאותה שנה, אך שההפצה תעשה באופן מוגבל, משום שבתקופת החגים יהיה עליו להתמודד מול סרטים פופולריים שנעשו בתקציבים גדולים כמו "ההוביט: מסע בלתי צפוי" ו"עלובי החיים".
ההקרנה החלה בחמישה בתי קולנוע בערים ניו יורק ולוס אנג'לס מתוך ציפייה שתעורר באזז תקשורתי, בתחילת 2013 הורחבה ל-60 בתי קולנוע וב-11 בינואר 2013 הסרט יצא להפצה רחבה בכ-3,000 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית.
ביום הראשון להקרנתו כבש את צמרת הסרטים המכניסים, עם הכנסות של 9.6 מיליון דולר ובתום הסופשבוע חצה את רף ה-30 מיליון דולר.
סך הכל הניב הסרט הכנסות של 132.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
זכייה בפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר, היה מועמד לפרס אוסקר בארבע קטגוריות נוספות: הסרט הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, העריכה הטובה ביותר.
הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר - איגוד מבקרי הקולנוע בניו יורק
הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר - ארגון מבקרי הקולנוע בשיקגו
הסרט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר - איגוד מבקרי הקולנוע בבוסטון
הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר - NBR
הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקנים הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר - ארגון מבקרי הקולנוע של ונקובר
אחד מסרטי השנה - פרסי AFI (מכון הסרטים האמריקאי)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, מועמד לפרסי גלובוס הזהב בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
פרס גילדת הכותבים של אמריקה - לתסריטאי מארק בול
מועמד לפרס באפט"א בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר.
פרס סטלייט - לתסריט הטוב ביותר
כונן רשת או מיפוי כונן רשת היא שיטה בה משתמשות מערכות הפעלה כגון Microsoft Windows ו-OS/2 לצורך קישור אות כונן מקומי (A עד Z) לתיקייה משותפת ברשת מחשבים.
המשתמש יכול לקרוא את הקבצים ואף לבצע בהם שינויים בהתאם להרשאות שהוקצו עבורו (כל גישה לכונן הרשת תגרום לגישה לכונן הפיזי המרוחק).
אם המחשב שמשתף את התיקייה כבוי או שהתיקייה ששותפה איננה קיימת עוד, כונן הרשת לא יהיה זמין.
כונס אוויר הוא מרכיב מבני בכלי טיס, האוסף ומנתב זרימת אוויר לרכיב מסוים.
בדרך כלל המונח מתייחס לכונס אוויר של מנועי סילון.
לדוגמה, במנועי טורבו מניפה של מטוסי נוסעים הכונס מאפשר שאיבה מיטבית במהירויות נמוכות, וזרימה סדירה ללא מערבולות במהלך שיוט; במטוסים על-קוליים הכונס מתוכנן כדי להאט את האוויר החיצוני ממהירות על-קולית למהירות של עד מאך 0.4-0.5.
תפקיד כונסי אוויר תת-קוליים הם לאסוף אוויר חיצוני ולהאט אותו מעט עד לשלב הכניסה למנוע עצמו מאחר שמנועי סילון דורשים אוויר במהירות של מאך 0.4 בשביל עבודה מיטבית.
שפת ההתקפה הפוגשת את האוויר נוטה להיות עבה יחסית וכוללת אמצעים נוגדי התקרחות.
מרבית הכונסים כוללים כמו כן אמצעים לניקוז זרימת הגבול הנוטה להיות מערבולתית, לא שימושית למנוע.
לרוב גם כונסי המנוע מורחקים מגוף המטוס בשביל ששכבת הגבול הצמודה לגוף המטוס לא תישאב למנוע.
אף על פי שזה לא מחייב, כונסים תת-קוליים נוטים להיות מעוגלים.
מנועי טורבו-פרופ וטורבו-ציר בגלל אופן הפעולה השונה ולעיתים הסידור השונה כלומר הכונס לא חייב להיות מקדימה יחסית לכיוון הטיסה, כונס האוויר של מנועים אלו נוטה להיות שונה מאוד ממנועי טורבו-סילון או טורבו-מניפה.
לרוב כונסים של מנועים אלה קטנים משמעותית יחסית למנועי טורבו-מניפה או טורבו סילון.
הצורה האופיינית של תעלת הכונס של מנועי טורבו-פרופ היא התקנה מתחת למנוע מאחורי המדחף ומתעקלת כלפי מעלה לטובת שלב המדחס הנמצא בחלק האחורי של המנוע.
בגלל אופן התקנה זה, מתאפשרת התקנה של המפריד האינרציאלי.
המפריד האינרציאלי הוא מעין דלת מעקף הנמצאת בדיוק באזור העיקול, המובילה החוצה מהמנוע.
כל חלקיק קרח או כל גוף זר הנשאב לכונס יעוף מהדלת הזאת עקב האינרציה של הגוף.
כאשר המפריד האינרציאלי פתוח הוא מקטין את יעילות המנוע שכן כמות אוויר משמעותית נזרקת החוצה ולא מגיעה למנוע, אבל היא גם מגנה על המנוע מגופים זרים במהלך המראה ונחיתה או בטיסה בתנאי התקרחות.
חלק ממנועי טורבו-ציר גם משתמשים בתעלת כונס מעוקל ובמפריד אינרציאלי.
כאמור מנועי סילון דורשים זרימת אוויר במהירות של מאך 0.4 בשביל עבודה אופטימלית, עם זרימה על-קולית סביב למטוס, האוויר צריך להיות מואט בצורה משמעותית לפני שהוא מגיע לשלב המניפה או המדחס.
כאשר מבנה הכונס פוגש את זרימת האוויר הוא הולך ליצור גלי הלם הנוצרים משינוי חד בכיוון זרימת האוויר.
גלי הלם אלה יגרמו להאטה ולעלייה בלחץ יחסית לאוויר החיצון.
כמות גלי ההלם נקבעת על ידי צורת הכונס ועל הכונס להיות מתוכנן לכמות גלי ההלם, בדרך כלל בין 1–4. בכל מקרה גל ההלם הסופי הניצב יצור זרימת אוויר תת-קולית ויקבע את יחס ההמרה כאשר P0 זה הלחץ החיצון ו-P1 זה הלחץ אחרי גל ההלם הניצב.
עם זאת זה לא קובע את כמות האוויר השימושית למנוע שכן ישנם גורמים נוספים היוצרים אוויר מערבולתי, לא שימושי למנוע ומקטינים את היעילות של הכונס.
היעילות נקבעת על ידי יחס יעילות ההמרה כאשר P2 זה הלחץ השימושי בכניסה למנוע עצמו.
היחס הזה, המכונה Pressure Recovery, קובע את יעילות הכונס במהירויות על קוליות.
התרשים הבא מציג את יעילות ההמרה של ארבעת סוגי הכונסים יחסית למספר המאך של האוויר החיצוני:כפי שניתן לראות ככל שמתכננים כונסים לכמות גלי הלם גדולה יותר, יעילות ההמרה של הלחץ תהיה גבוהה יותר יחסית למספר המאך.
כמו כן ניתן לראות שבכל מצב פרט לכונס המתוכנן לכל הלם בודד גל ההלם הראשוני חייב לפגוע בדיוק בשפה החיצונית של הכונס אחרת זה מוריד את יעילות ההמרה.
כמות גלי ההלם ומיקומם צפויה להשתנות עם עליית המהירות, לדוגמה במהירות של מאך 1 בכל סוגי הכונסים יהיה גל הלם בודד.
פעולת המרת הלחץ, בנוסף על האטת האוויר ודחיסתו גורמת לעלייה בטמפרטורה של זרימת האוויר.
מפני ששלב המדחס של המנוע מבצע דחיסה נוספת, הטמפרטורה בכניסה לתא הבערה עולה משמעותית ולכן מרבית המטוסים העל קוליים לא מסוגלים לשייט במהירויות אלו לאורך זמן, שכן טמפרטורה גבוהה זאת גורמת לבלאי מוגבר והם מוגבלים לזמן מסוים, לרוב עד חצי שעה של טיסה במהירות על קולית.
ישנם מטוסים המסוגלים לשייט במהירות על-קולית, אלה נוטים להשתמש במנועים עם חומרים מתקדמים וכן לרוב שלבי המדחס של המנועים יכללו יחס דחיסה קטן יחסית למנועים אחרים שכן הכונסים יתוכננו לבצע את מרבית הדחיסה.
מנועים אלה נוטים להיות לא מיטביים לשיוט תת-קולי, יחסית למנועים סטנדרטיים.
הדרישה של הסטנדרד הצבאי ליעילות המרה של כונסים על-קוליים מתוארת בנוסחה הבאה:
כאשר M הוא מספר מאך במהירות הנוכחית של המטוס.
אמצעים לשינוי גאומטריה של הכונס
בגלל השינוי במיקום גלי ההלם יעילות ההמרה תשתנה עם שינוי המהירות ולכן רוב המטוסים הצפויים לטוס במהירות על-קולית כוללים כונסים עם אמצעים שונים לשינוי הגאומטריה הפנימית של הכונס ועל ידי זה לשלוט בצורה יעילה על גל ההלם הניצב.
רמפה חיצונית – אופיינית למשטח מישורי העולה-יורד או המתנפח ועל ידי זה שולט על שטח הפנים המעשי של פתח הכונס.
רמפה חיצונית כוללת גם חלק פנימי של הרמפה המשנה את מיקומו בהתאם למצב החלק הבולט החוצה.
דוגמה לרמפה עולה-יורדת: F-15 איגל, דוגמה לרמפה מתנפחת: מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
רמפה פנימית – רמפה פנימית בשונה מרמפה חיצונית משנה את מיקום גלי ההלם השני והלאה, לרוב על הורדת משטח לתוך זרימת האוויר.
דוגמה למטוס המשתמש ברמפה פנימית: קונקורד.
חרוט כונס – לעיתים בצורת חרוט מלא או חצי חרוט החרוט מתקדם או נסוג עם שינוי המהירות, בתלות בעקרון הפעולה שנבחר בעת תכנון הכונס.
החרוט משנה את מיקום כלל גלי ההלם בתוך הכונס שכן החרוט נמצא לא רק בכניסה לכונס, אלא חודר למרחק מסוים בתוכו.
דוגמה למטוס עם חרוט מתקדם ככל שמאיצים: B-58 האסלר, דוגמה למטוס עם חרוט נסוג ככל שמאיצים: SR-71.
אמצעים נוספים לשליטה על מיקום הגלים הם דלתות מעקף ונתיבי מעקף פנימיים המתופעלים בצורה אוטומטית או ידנית.
אלה מנתבים חלק מהאוויר בקרבת הכניסה למנוע ועל ידי כך מקטינים את הלחץ באזור ומשנים את מיקום הגלים.
כאמור במהלך טיסה במהירויות על קוליות על גלי ההלם להיות במיקום מדויק בתוך הכונס.
בכונסים בעלי גאומטריה משתנה ישנו מצב של תקלה כאשר אחד מהאמצעים לשליטה במיקום גלי ההלם לא נמצא במקום מתאים ישנה סכנה לקריסת הגלים.
במצב זה הנקרא Unstart, גלי ההלם קורסים ונדחפים אל מחוץ לכונס, מה שגורם לירידה דרסטית ביעילות ההמרה אבל גם לעלייה דרסטית בגרר מה שגורם לתגובה חריפה ופתאומית, במיוחד במטוסים בהם בתי המנוע נמצאים הרחק ממרכז גוף המטוס.
מספר מטוסים כוללים כונסים ללא אמצעים לשינוי הגאומטריה של הכונס, אבל אלה לרוב כוללים תעלות ארוכות המובילות למנוע וכלולות לרוב במטוסי קרב.
עם זאת לרוב כונסים אלה כוללים שפה אחת בולטת לפני השנייה או חרוט קבוע בשביל לקבוע את מיקום הגל הראשון.
התעלות הללו מכונות תעלות S, בגלל העיקול האופייני לכונסים אלה.
לעיתים כונסים של כלי טיס שונים מחולקים לשניים ומתחברים בהמשך הגוף לטובת מנוע בודד המורכב בצורה מרכזית.
לעיתים גם מטוסים תת-קוליים משתמשים בכונס תעלת S לטובת מנוע מרכזי שאין ביכולת הכונס להיות מול המנוע, אופייני למטוסי נוסעים תלת מנועיים.
כומתות צה"ל הן הכומתות הרשמיות של צה"ל.
בתחילת שנות החמישים החלו חיילי צה"ל לחבוש ולשאת כומתות במספר צבעים מצומצם.
במרוצת השנים הצבעים של הכומתות החלו להתפתח וכיום יש שבעה עשר צבעים שונים לכומתות צה"ל.
הכומתות עשויות מצמר, נישאות מתחת לכותפת שמאל של הבגד העליון במדים ונחבשות בטקסים ובמסדרים.
החיילים חייבים תמיד לשאת עליהם כומתה (או במדי ב' – כובע) ורשאים לחבוש את הכומתה על ראשם כרצונם.
על הכומתה נענד תג כובע בהתאם לשיוך החיילי.
כובע היטלמאכר היה הכובע הרשמי של צה"ל בשנותיו הראשונות.
הכומתות הראשונות בצה"ל עוצבו בדגם הצבא הבריטי, אבל הוחלפו במהרה בכומתות סרוגות.
חבישת הכומתות הייתה חובה על מדי א' (מדים שאינם מדי עבודה).
הרמטכ"ל דוד אלעזר ביטל את החובה לחבוש כומתה והתיר לשאת אותה תחת הכותפת.
הרמטכ"ל רפאל איתן החזיר את החובה לחבוש את הכומתה כסמל למשמעת.
הרמטכ"ל דן שומרון החזיר את ההיתר לשאת את הכומתה תחת הכותפת בעקבות "הקצאת אמצעים כספיים וכוח אדם רב שלא לצורך" באכיפת משמעת הכומתה.
כיום בבית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1) ובבית הספר לטיסה בחצרים מחויבת חבישת כומתה.
החובה לחבוש כומתה נהוגה גם במספר בסיסים אחרים של צה"ל.
הנוהל היה נהוג גם בעיר הבה"דים עד לשנת ה'תשפ"ד, אך בוטל בתחילתה, וכיום רק חיילי המשטרה הצבאית וצוערי קורס קצינים מחויבים לחבוש כומתה.
בתחילה היו הכומתות במספר צבעים מצומצם, כאשר רוב החיילים חבשו כומתות בצבע ירוק זית וחיילים בתפקידים מיוחדים חבשו כומתות בצבעים אחרים:
שחור – לחיל השריון, חיל התותחנים והסיירות
במהלך השנים התפתח צה"ל ונוצרו בו תפקידים מיוחדים נוספים.
בעקבות כך, מאמצע שנות השבעים החל צה"ל להנהיג בהדרגה כומתות בצבעים נוספים המבטאות הערכה לתפקידים אלה ובונות תחושת גאוות יחידה אצל החובשים אותן.
עד לשנות ה-2000 חבשו הנשים בצה"ל כובע גריסון, כומתה שונה בצורתה מכומתת הגברים.
כיום, חובשות הנשים כומתות זהות לאלו של הגברים.
משום שרוב צבעי הבסיס לסוגיהם כבר היו בשימוש הוחלט להעניק לחטיבת כפיר כומתה בצבעי ירוק-חום מנומר (בדומה לצבעי הסוואה) ולאחר מכן הוענקה גם כומתה מנומרת בצבעי צהוב-חום לחיל הגנת הגבולות.
ביום הגיוס מקבלים החיילים כומתה בצבע ירוק זית והם חובשים אותה בזמן הטירונות ולאחריה מקבלים כומתה בהתאם לתפקידים.
לוחמים מקבלים את הכומתה הייחודית לחייל או לחטיבה שלהם בתום מסע הכומתה.
חיילים שלא שייכים לתפקידים בעלי כומתה ייחודית ממשיכים לחבוש את הכומתה בצבע ירוק זית.
צבע הכומתהצבעשיוךהערותתמונה זרועות ואגפיםכחול כההחיל היםצבע הכומתה נבחר בעקבות צבע הכומתה של מלחי הצי המלכותי הבריטי.
הצבע מייצג את הקשר לים, על פני המים ומתחתם.
בשני העשורים הראשונים לקיום המדינה לא היו כומתות אלא כובע מלחים עם סרט ועליו כיתוב עם שם האנייה.
צוערים בקורס חובלים חובשים כומתה בעלת שוליים לבנים.אפור כההחיל האווירנקבע עם הקמת החיל.
ברוב שלבי קורס טיס חובשים כומתה אפורה בעלת שוליים לבנים.ירוק כההאגף המודיעין של צה"ל
משמר הגבול של משטרת ישראלרב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל ה-15 של צה"ל החליט על צבע זה בעת היותו ראש אמ"ן.
הצבע נלקח מסמל חיל המודיעין, אך לא ניתן לו הסבר.
צבע כומתותיהם של אנשי משמר הגבול נבחר בשל פעילותם לאורך הקו הירוק, זירת הפעילות העיקרית שלהם.כתוםפיקוד העורףהצבע הכתום הוא צבען של יחידות חילוץ רבות ברחבי העולם, ולכן אומץ בשנת 2000 כצבעו של פיקוד העורף.תכלתאגף התקשוב וההגנה בסב"ר חילותכחולחיל המשטרה הצבאיתצבעי הכומתה של המשטרה הצבאית הבריטית הוא כחול ואדום.
מכיוון שהצבע האדום ניתן לצנחנים, הוחלט על צבע כחול ליחידות המשטרה הצבאית.שחורחיל השריון, מערך מגל, מערכי פיקוד שונים בזרוע היבשה וגדוד חרב עד לפירוקוליחידות השריון של הצבא הבריטי כומתה שחורה, מכיוון שחיילי השריון עוסקים רבות בשמן ובשמן סיכה וידיהם המלוכלכות היו עלולות לזהם כומתה בצבע אחר.
חיל השריון של צה"ל אימץ צבע זה על פי המסורת הבריטית.כסוףחיל ההנדסה הקרביתהצבע נבחר על ידי קצין הנדסה ראשי, אבישי כ"ץ, במטרה לחזק ולהעצים את גאוות היחידה של אנשי החיל.
עד אז חבשו חיילי ההנדסה כומתות שחורות.טורקיזחיל התותחניםעד שנת 2000 היה צבע הכומתה של חיילי התותחנים שחור.
בשנה זו הונהגה כומתה בצבע תכלת, המסמלת את השמיים שדרכם עוברים פגזי התותחנים.
מטרת שינוי הצבע הייתה לחזק את גאוות היחידה של אנשי החיל.צהוב חול ("פיתה")חיל האיסוף הקרבי (עד 2023)עד 2015 חבשו חיילי האיסוף הקרבי כומתה בצבע ירוק, כמו זו של חיל המודיעין.
באותה שנה החליט הרמטכ"ל, בני גנץ, על הענקת כומתה בצבע חול.
הצבע מסמל את ההסוואה של אנשי החיל ואת הקשר עם האדמה.
בעקבות מיזוג החייל עם חיל הגנת הגבולות ב-2020, מיולי 2023 תוחלף בהדרגה כומתת החול בכומתה המנומרת צהוב-חום (מג'ורפת).ירוק זיתהחיל הכללי, הפרקליטות הצבאית, בתי הדין הצבאיים, דובר צה"ל, חילות נוספים ללא צבע כומתה מיוחד וטירונים לפני קבלת הכומתה החילית.
חטיבותאדוםעוצבת האש ויחידותיה: חטיבת הצנחנים, חטיבת עוז, חטיבה 55, חטיבת חצי האש והיחידה הרב-ממדית.
חטיבה 646, חטיבה 226, סיירת מטכ"ל, חטיבת המרום ויחידותיו: יחידת עוקץ, יחידת הניוד 444, יחידת הלוט"ר,
תוכנית ארז, ויחידות נוספות.הצבע האדום נבחר בשל היותו צבע הכומתות של יחידות צנחנים שונות בעולם, ובפרט על פי המסורת של יחידות הצנחנים בצבא הבריטי.חוםחטיבת גולניהצבע החום נבחר על ידי חיילי החטיבה ב-1976, כצבע המסמל את הקשר לאדמה, לקרקע ולשורשים, ומזכיר את סמל החטיבה, העץ בעל השורשים.
עד 1976 חבשו חיילי החטיבה כומתות בצבע ירוק זית, כשל חיילי החיל הכללי.סגולחטיבת גבעתי וגדוד הסיור המדבריהצבע נבחר על ידי מפקד החטיבה הראשון, תת-אלוף יהודה דובדבני, עם הקמתה מחדש של החטיבה בנובמבר 1982.ירוק בהירחטיבת הנח"ל, בני גרעיני נח"ל בחיל החינוך.
בעבר שימש צבע זה גם את הגדודים המעורבים בצה"ל וגם את הגדוד נצח יהודה.על צבע הכומתה הוחלט ביוני 1988. עד אז היו הלוחמים בעלי כומתות אדומות.
הצבע מסמל את זיקתה של החטיבה לגרעיני הנח"ל, לחקלאות ולהתיישבות.מנומר ירוק-חום חטיבת כפירצבע הכומתה נבחר על ידי מפקד החטיבה הראשון, אלוף-משנה דוד מנחם.
צבעי הכומתה מסמלים את צבעי ההסוואה של החיילים עם צאתם לפעילות מבצעית.מנומר צהוב-חום ("מג'ורף")חיל הגנת הגבולות, מערך האיסוף הקרביצבע המסמל הסוואה טקטית
מלבד הכומתות, ישנם כובעים המשמשים קצינים ונגדים במהלך טקסים ואירועים שונים.
באפריל 1953 הורה המטה הכללי שקצינים יחבשו כובע שרד עם מצחייה מפלסטיק.
לקציני היבשה הוענק כובע חום ואילו לקציני חיל האוויר – שחור, שהוחלף אחר כך בכחול.
הכובעים, בדומה לכומתות, נחבשים כאשר סיכת החיל מוצבת בחזית.
לקצינים בדרגות סגן אלוף ואלוף-משנה ישנה תוספת שורה של עלי אלון מוזהבים על המצחיה, לקצינים בדרגות תת-אלוף ואלוף ישנן שתי שורות עלים על המצחייה.
לנגדים סרט בצבע שחור על הכובע במקום סרט בצבע זהב.
ב־9 באפריל 2018, לרגל חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל ולצה"ל הנפיק השירות הבולאי סדרת בולים "לצה"ל בהצדעה" בנושא כומתות צה"ל.
הסדרה, שכוללת 16 בולים, עוצבה על ידי אסנת אשל.
ערכו הנקוב של בול בסדרה הוא 2.50 ש"ח.
הסדרה הונפקה בצורה של גיליון מיוחד, כדי להדגיש כי .
בכל בול מופיעה תמונה של כומתה בצבע שונה ומצוין הגוף העיקרי (אגף, חיל או חטיבה) הנושאים את הכומתה.
תג הכובע של הגוף הנושא את הכומתה הודפס ברקע בצבע הכומתה יחד עם דמות חייל או חיילת מצדיעים.
על שובל הבול מוצג המוטו של הגוף הצה"לי וגם תג הכובע, שוב.
בארבע פינות גיליון הבולים מופיעות סיכות מ"מ, ובמרכזו הכיתוב "לצה"ל בהצדעה", והמספר 70 משולב בסמל צה"ל, על רקע אלמנטים צבאיים.
כונדריט הוא מטאוריט סלעי (לא מתכתי), שהרכבו או מבנו לא שונה עקב התכה או בידול פלנטרי של גוף הראשוני שממנו נוצר.
הוא נוצר כאשר סוגים שונים של גרגרי אבק קטנים שהיו קיימים במערכת השמש המוקדמת הצטברו ליצירת אסטרואידים פרימיטיביים.
הכונדריטים הם סוג המטאוריט הנפוץ ביותר שנמצא על פני כדור הארץ.
הערכה שהוא מייצגים בין 85.7% ל-86.2% מכלל המטאוריטים המגיעים לכדור הארץ.
מחקר הכונדריטים מספק רמזים חשובים להבנת מבנה הענן הראשוני והגיל של מערכת השמש.
קיימת בהם סינתזה של תרכובות אורגניות, שהן מקור החיים בכדור הארץ והם מכילים גם מים.
הכונדריטים מאופיינים בקיומן של כונדרולות, שהם גרגרים עגולים זכוכיתיים שגודלם 0.1-2 מ"מ המורכבות מינרלים סילקטיים המכילים ברזל ומגנזיום דוגמת אוליבין ופירוקסן (עם כי פעמים רבות התרכובות אינן מצליחות להגיע לכדי יצירה של מבנה גבישי).
הכונדרולות המהוות, בדרך כלל, בין 20% ל-80% מנפח הכונדיט.
מקורן בקירור מהיר של טיפות מגמטיות שהותכו באירועי התכה בראשית מערכת השמש.
תופעת הכונדרולות ייחודית למטאוריטים הכונדריטים ואינה מופיעה במקומות אחרים בטבע.
לצד הכונדרולות כוללים המטאוריטים הכונדריטים גם היכללויות (אינקלוזיות) פחמן-אלומיניום (CAI).
גודלן קטן מ-1 מ"מ והרכבן מינרלים סיליקטים ותחמוצות עשירות פחמן ואלומיניום דוגמת קורונדום, היבוניט, פרובסקיט, אנוריתיט, ספינל, מליליט, וגרוסיט.
אלו אינקלוזיות רפרקטוריות, הן נותרות מוצקות גם בתנאי לחץ וחום קשים, ומהווים עדות למוצקים הראשונים.
מקורן של האינקלוזיות הוא בעיבוי מערכת השמש מגז בטמפרטורות גבוהות.
תיארוך רכיבים אלו, הנחשבים לעתיקים ביותר אפשר לתארך את גיל מערכת השמש: 4.559±0.0004 מיליארדי שנים.
הכונדרולות והאינקלוזיות מגובשות בתוך מטריקס של חומר סיליקטי, תחמוצות, מתכות, סולפידים ואף חומר אורגני ומבין שלושת הרכיבים של הכונדריט הוא התגבש בנקודה הקרה ביותר והמאוחרת ביותר בהיווצרות מערכת השמש.
כונדריטים פחמניים הכוללים ריכוז גבוה של אטומי פחמן נחשבים לעתיקים ביותר והם כוללים רכיבים וולטילים שמעידים כי שמרו על הרכבם ממועד היווצרותם.
קיימת קורלציה מובהקת בין הרכב כונדריטים אלה להרכב היסודות המרכיבים את השמש.
ניתן להבדיל בין כונדריטים לבין מטאוריטים מברזל לפי תכולת הברזל והניקל הנמוכים שלהם.
לאחרונה זוהו מטאוריטים אחרים לא-מתכתיים, אכונדריטים, שנוצרו מאוחר יותר.
יש כיום מעל 27,000 סוגי כונדריטים באוספים שונים בעולם.
משקל הכונדריט הגדול ביותר שנמצא אי פעם, הוא 1770 ק"ג.
הוא היה חלק מקילוח המטאוריטים הקרוי ג'ילין שהתרחש בשנת 1976. כונדריטים נופלים בכמויות שונות, הנעות בין אבנים בודדות לקילוח ועד לקילוחים נדירים המורכבים מאלפי מטאוריטים.
קילוח כזה התרחש בסתיו של שנת 1912 בצפון אריזונה, שם העריכו את מספרם ב-14,000.
כומתת הארגמן הוא סרט פעולה בלארוסי שהופק על ידי חברת הסרטים בלארוספילם, המספר על חיי היומיום של חיילי הכוחות המיוחדים.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-1 בינואר 2008.
המורכבות המוגברת של משנתו של קורס הלוחם הצעיר מחמירה בשל מצב אישי קשה: מסתבר שקוצ'קוב וקופריאנוב מתמודדים עם הסידור המיוחד של הסטודנטית נסטיה היפה.
עם זאת, במקרה, הגיבורים נקלעים למצב מסוכן מאוד ומאיים על מוות לא רק של עצמם, אלא גם להרבה אנשים אחרים: נסטיה וחבריה הולכים להירגע בטבע, אך המקום בו בחרו מתגלה כמוקד לפיגוע מתוכנן.
ההתנגשות עם המחבלים הופכת קטלנית עבור חבריה של נסטיה, שנרצחים בדם קר על ידי המחבלים, והנערה עצמה, יחד עם קופריאנוב וקוצ'טקוב, נופלים לידי פושעים.
בסכנת חיים, במצב חסר סיכוי, שני הגיבורים צריכים להציל לא רק את אותה, אלא גם את חיי אחרים...
כונר (בפשטו: کونړ; בפרסית/דארי: کنر) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
כונר ממוקם במזרח אפגניסטן וגובל בגבול בין-לאומי (קו דוראני) עם מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה ברפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
בתוך אפגניסטן המחוז גובל במחוז נורסתאן מצפון, לגמאן ממערב וננגרהאר מדרום.
שטחו של המחוז 4,339 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 648,800 איש.
אזורים הרריים מקיפים את המחוז ויוצרים עמקים מישוריים אליהם יורדים מי גשמים מרכס הינדו-כוש שיוצרים אדמה פורייה מותאמת לחקלאות.
הגידולים החקלאיים הגדולים במחוז הם חיטה, אורז, קנה סוכר, תירס, ירקות ושעורה.
מבחינת משק חיי מטפחים לרוב פרות, כבשים, עזים, חמורים ותאואים.
כמעט כל אוכלוסיית המחוז פשטונית מבחינה עדתית וישנו מיעוט נוריסתאני הכולל חמישה אחוזים מהאוכלוסייה הכוללת.
כמעט כל תושבי המחוז מאמינים באסלאם סוני וישנם 1,349 מסגדים במחוז.
ישנם 110 מוסדות חינוך במחוז ו-20 אחוז מכלל התושבים יודעים אוריינות.
ל-53 אחוזים מכלל התושבים ישנה זמינות יום-יומית לחשמל.
ישנם 3 בתי חולים ו-46 קופות חולים.
בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא אסדאבאד, דרכה עובר כביש מהיר אל בירת המדינה קאבול דרך מחוז לגמאן.
רוב הנפות במחוז כונר מחולקים בין כוחות הממשלה האפגנית לפלגים חמושים שונים, למעט נפת בירת המחוז, אסדאבאד, שמסווגת תחת שליטה ממשלתית מלאה ונפת צ'אפ דרה, שמסווגת תחת שליטה מלאה של הטליבאן.
בשנת 2017 דיווחו מקורות כי לפחות 15 ארגוני טרור, ביניהם אל-קאעדה ולשקאר-א-טייבה, פעילים במחוז כונר.
דווח על 174 אירועים הקשורים למורדים בתקופת שבין ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 2.9 אירועים בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות עימותים בין כוחות ארגון הטרור ISKP וכוחות הביטחון האפגניים, כמו גם עימותים בין הטאליבן ל-ISKP.
פיגועי התאבדות התרחשו בנפת סווקאי, והרגו ופצעו שוטרים ואזרחים במחסום של המשטרה.
בכמה מחוזות דווח על תקיפות אוויריות כמו גם על פעולות קרקע צבאיות של כוחות הביטחון האפגניים, שגרמו בין לבין לאבידות אזרחיות.
תועדו 397 נפגעים אזרחיים (128 הרוגים ו-269 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 82 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בעלייה של 77% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות בשטחים מיושבים ואחריהם התקפות אוויריות והטלת מטעני חבלה.
השפעות נוספות על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, איומים מצד מורדים על אנשי הבריאות להפסיק את פעולות חיסון, כולל נגד שיתוק ילדים.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז כונר ואוכלוסייתן.
כּוּן הייתה אחת מערי הדדעזר בן רחוב, מלך ארם צובה, יחד עם טבחת, שמהן לקח דוד נחושת רבה מאוד.
דוד כבש את העיר לאחר שכבש את העיר חילם.
בשמואל ב פרק ח, העיר קרויה בֵּרֹתַי.
ויליאם פוקסוול אולברייט סובר כי העיר כון מוזכרת בכתבי המארות, בתור העיר כני וכן ברשימת הערים בסוריה של רעמסס השלישי, בתור Cunna או Conna.
במקורות רומיים-ביזנטיים נכתב שהעיר נמצאת בדרך בין חומץ להליופוליס, אך על פי חפירות שנעשו באזור, התגלו רק מכרות ברזל ולא מכרות נחושת, מה שהביא מספר חוקרים למסקנה שנחושת היא שם כללי לכל המתכות.
לעומתם, חוקרים אחרים סבורים כי העיר הייתה עיר אוצרות, שאליה הביאו נחושת ממקומות אחרים ולאו דווקא כרו אותה בעיר.
בספר יחזקאל נכתב מיקומה הגאוגרפי של ברותה: ליד חמת וסִבְרַיִם, בין גבול דמשק ובין גבול חמת.
מיקומה המדויק של העיר כיום אינו ידוע, אך ידוע שהיא בבקעת הלבנון.
מקובל לזהות את העיר ברותה עם העיר בריתאן, הממוקמת לרגלי הר חרמון, דרומית לעיר בעלבכ.
לעומת זאת, קרל אליגר הציע לזהות את העיר עם אל-ענטר או עם הכפר חוארין או עם מהין.
כּוּנִ֫ין () היא עיירה בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה, דרום-מזרחית לתבנין בדרום לבנון.
אדוארד הנרי פאלמר כתב שהשם כונין הגיע משם פרטי.
בשנת 1875, במסעו בלבנון ויקטור גרן העריך את אוכלוסיית המקום ב־400 תושבים, חלקם מתואלים וחלקם זרם אחר באסלאם.
יש גם כמה בורות מים ובריכה גדולה.
הכתובת על המשקוף היא כנראה הנוסחה המקובלת, KYPIE BOHΘH ("עזרה, אדוני")."
ב-31 במרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חיסל צה"ל בסיכול ממוקד בכפר את אסמאעיל א-זין, מפקד בכיר ביחידת טילי הנ"ט של כוח רדואן של חזבאללה.
ב-11 בנובמבר 2024, במסגרת מבצע חיצי הצפון, דובר צה"ל בערבית, אביחי אדרעי, פרסם הוראת פינוי לתושביהם של 21 כפרים בדרום לבנון ביניהם גם כונין.
החל מ-11 בנובמבר 2024, הכפר נמצא בשליטה ישראלית מלאה, ואסורה הכניסה לאזרחים.
כּוֹנְדְּרִילָה סַמְרָנִית (שם מדעי: Chondrilla juncea) היא צמח עשבוני רב-שנתי מסועף ממשפחת המורכבים, המתנשא לגובה של 40 עד 100 ס"מ.
מין זה יחיד בסוגו ונדיר בישראל.
הצמח מתאפיין בגבעולים רותמיים עגולים וסבוכים, בקרקפות לשוניות קטנות בצבע צהוב, ובזירעון הנושא ציצית שערות פשוטות ולבנות.
תקופת הפריחה נמשכת מסוף אפריל ועד תחילת דצמבר.
כּוֹנְדְּרִילָה סַמְרָנִית מתרבה באמצעות רבייה אל-מינית (apomixis), רביית בתולין.
להסבר מורחב על המורפולוגיה של התפרחת והפרי, ועל תהליכי האבקה המיוחדים למשפחת המורכבים ראו בערך מורכבים.
הסוג כונדרילה כולל 31 מינים שתפוצתם הטבעית משתרעת באזורים אירו-סיביריים, אירנו-טורני וים התיכוניים, מהאיים הקנריים, דרך צפון אפריקה ועד חצי האי ערב, וכן מאירופה ועד מונגוליה והרי ההימלאיה.
תפוצתה של כונדרילה סמרנית מצטמצמת לאזורים אירנו-טורניים וים תיכוניים, והיא משתרעת באיים הקנריים ומצפון אפריקה (לא כולל מצרים וסיני) ועד ערב הסעודית ומאירופה עד מרכז אסיה.
היא אינה גדלה ברכסי הרים גבוהים מאוד ובאקלים יבשתי קיצוני שבמרכז אסיה (אירו-סיבריים), למשל במערב סיביר או במזרח ההימלאיה.
כונדרילה סמרנית חדרה בעיקר לאוסטרליה ולצפון אמריקה, בעיקר בצפון ובמזרח ארצות הברית, באזורים עם אקלים ממוזג, ואינה נפוצה במרכז היבשת ובדרום הרחוק (אזורים יבשים יותר או טרופיים).
בישראל כונדרילה סמרנית גדלה בעיקר בבתי גידול טבעיים, בשדות בור שבחבלים הים-תיכוניים ובמערב אירנו-טורני, בבתות הספר, במדבריות ובחרמון, אך גם בקרבת האדם (למשל בירושלים).
כונדרילה סמרנית נפוצה בחרמון; מצויה בגולן, בשרון, בהרי יהודה ובעמון; נדירה בגליל העליון; נדיר מאוד בבקעת חולה, בחוף הכרמל, בדרום מישור החוף, בשומרון, במדבר שומרון ובמואב.
בירושלים צמח זה נדיר ומצוי במקומות גבוהים, ברחובות ובין בתים, בצדי דרכים, במקומות אשפה ובשטחים פתוחים.
כּוֹנְדְּרִילָה סַמְרָנִית מתרבה באמצעות רבייה אל-מינית (apomixis), תהליך שבו נוצרים זרעים זהים גנטית לצמח האם ללא צורך בהפריה.
תהליך זה עוקף את שלב חלוקת ההפחתה (meiosis), שבו כרומוזומים בתא הרבייה הנקבי מחולקים באופן שמפחית את מספרם לחצי.
חלוקת הפחתה (מיוזה) היא תהליך שבמהלכו נוצרים תאי רבייה (גמטות) עם מחצית ממספר הכרומוזומים המקורי של הצמח, במטרה להבטיח שונות גנטית בצאצאים.
בתהליך חלוקת הפחתה, כרומוזומים הומולוגיים (זוגות כרומוזומים דומים מבחינה גנטית) מתארגנים במבנים הנקראים ביוולנטים (bivalents), עוברים שחלוף גנטי (crossing-over), ונפרדים בצורה מאוזנת בין תאי הבת.
אולם, כונדרילה סמרנית, שהיא צמח טריפלואידי (triploid), מכילה שלושה עותקים של כל כרומוזום במקום שניים (כפי שמקובל בצמחים דיפלואידיים).
במצב זה, במהלך חלוקת ההפחתה הראשונה (מיוזה I), שלושת הכרומוזומים ההומולוגיים מנסים ליצור מבנה הנקרא טריוולנט (trivalent), שבו שלושה כרומוזומים נצמדים יחד.
עם זאת, מבנה זה אינו יציב, והכרומוזומים נפרדים באופן אקראי.
כתוצאה מכך, נוצרים תאי רבייה עם מספר לא תקין של כרומוזומים, מצב המכונה אנאופלואידיות (aneuploidy).
אנאופלואידיות היא מצב שבו תא מכיל מספר כרומוזומים השונה מהנורמה של המין, דבר שעלול לגרום לעקרות או לירידה בכשירות הצאצאים.
במקרים רבים, צמחים טריפלואידיים כמו כונדרילה סמרנית מתקשים להתרבות באמצעות רבייה מינית עקב התופעה הזו.
כדי להתגבר על בעיות הנובעות מאנאופלואידיות, כונדרילה סמרנית משתמשת ברבייה אל-מינית.
בתהליך זה, דילוג על חלוקת ההפחתה מאפשר יצירת זרעים דיפלואידיים (שני מערכי כרומוזומים) או בלתי מופחתים (unreduced), הזהים גנטית לצמח האם.
תהליך זה מבטיח לצמח להתרבות בצורה יעילה גם בתנאים קשים, תוך שמירה על התכונות הגנטיות של צמח האם.
יכולת זו מקנה לכונדרילה סמרנית יתרון אבולוציוני ומאפשרת לה להתפשט באזורים מגוונים שבהם היא גדלה.
צמח עשבוני רב-שנתי על פי רוב לעיתים חד-שנתי, מסועף מאוד, בעלי גבעולים רותמיים שבתחילתם נושאים עלים ולאחר מכן ללא עלים.
גבעולי התפרחות כמעט חסרי עלים לכל אורכם.
החלק התחתון של הגבעולים מכוסה שערות זיפניות גסות הפונות כלפי מטה לאורך 10 עד 15 ס"מ, בעוד שהחלק העליון קירח לחלוטין.
עלי הבסיס פשוטים, בעלי פטוטרות ארוכות, ונובלים לפני הפריחה.
הטרף דמוי ביצה-מוארכת, באורך 5 עד 13 ס"מ וברוחב 1.5 עד 3 ס"מ.
הוא מנוצה פעם אחת (גזור), עם אונות משוננות באופן בלתי סדיר.
עלי הגבעול העליונים מסורגים, צרים ודמויי סרגל או נימיים, כאשר שפת העלה עשויה להיות משוננת, מסורית, או לעיתים תמימה.
הקרקפות, שאורכן כ-10 מ"מ, בדרך כלל יחידות ובחיק עלים או ערוכות בקבוצות של 2 עד 5. הן נישאות לאורך גבעולים רותמיים גבוהים ודקים.
כל קרקפת מכילה 8 עד 12 פרחים שכולם לשוניים, צהובים וערוכים בשני דורים.
המעטפת מורכבת מחפים חיצוניים ופנימיים: החיצוניים קטנים ודמויי ביצה, ואילו הפנימיים צרים ודמויי סרגל.
חפי המעטפת מכוסים בשערות צמריות (tomentose).
כל הפרחים בקרקפת לשוניים, צהובים, דו-מיניים, יושבים (ללא עוקץ) על מצעית משותפת שפניה חשופה, ואורכם עולה על אורך מהמעטפת.
הזירעונים מסתיימים במקור נימי וארוך, שאורכו עולה על גוף הזירעון עצמו, ובכולם ציצית לבנה.
גוף הזרעון באורך 3 עד 4 מ"מ והמקור באורך 5 עד 6 מ"מ.
הזירעון בעל 5 מקצועות, וחלקו העליון מכוסים גבשושים או זיזים הפונים מעלה, כאשר העליונים שבהם מהווים כעין נזר בראשו.
המקור הנימי והארוך מוקף בבסיסו באותם זיזים עליונים וקצהו העליון מתרחב למבנה דמוי צלוחית, שממנו מתמשכת הציצית.
הציצית, שאורכה 5 עד 6 מ"מ, עשויה שערות פשוטות, לבנות ורכות (שאינן מנוצות) ואורכה שווה לאורך המקור.
כּוֹס הֶחֳרָבוֹת, (שם מדעי: Athene noctua), מין בסוג כוֹס שבמשפחת הינשופיים.
כוס החורבות הוא דורס לילה קטן – אורכו עד 22 ס"מ, השכיח ברחבי ישראל.
צבע הנוצות: חום כהה מוכתם בלבן, הבטן בהירה מוכתמת בחום.
הרגליים מכוסות בניצוי עדין ("גרביים").
פרצופו שטוח, עיניו גדולות ומבהיקות בצהוב.
נפוץ בכ-84 מדינות באזור הפלארקטי ובצפון מזרח האזור האפרוטרופי.
saharae (יש המזהים תת-מין זה עם הקאת) המופיעה במקרא.
מקום החיות האופייני של כוס החורבות הוא נופים יבשתיים פתוחים, יערות דלילים, פרדסים, כרי מרעה ושטחים מעובדים, נופי טרשים, ערבות, מדבריות ומצוקים.
יבחרו לעיתים יישובים כפריים ועליות גג.
הכוס הוא עוף טריטוריאלי החי בזוגות.
על פי רוב קיים מקום דגירה קבוע.
הטריטוריה משתרעת על מאות דונמים.
הוא פעיל במיוחד בשעות בין הערביים ובחשכה.
הדגירה על הביצים מתרחשת באביב למשך כ-27 ימים לערך, גודל התטולה הוא 3–5 ביצים לבנות כמעט עגולות, עד 2 דגירות בשנה.
במלאת לגוזלים חודש ימים הם מסוגלים לעזוב את הקן.
בשעה שהנקבה דוגרת, הזכר מאכיל אותה ואת הגוזלים.
תוחלת החיים עד 17 שנים.
הדורס ניזון בקיץ בעיקר מחרקים גדולים – חיפושיות, עשים, חגבים, אך גם מזוחלים ומצפרדעים.
בחורף הוא כולל בתפריטו גם יונקים קטנים, עכברים וכן עופות קטנים.
בימים עברו סימלו בני משפחת הינשופיים את החוכמה בקרב בעלי החיים.
אחד מהמיתוסים של יוון העתיקה הוא שהאלה אתנה השתמשה בדורס הקטן כשליח לשאר האלים .
העוף היה מקנן באקרופוליס באתונה, והוזכר במסורות כעוף שקיבל את אישור האלה לקנן באתר הקדוש.
גַּד השדה (שם מדעי: Coriandrum sativum), הידוע בשמו הערבי כוסברה (כזברה), הוא צמח תבלין ממשפחת הסוככיים.
הגד הוא צמח חד-שנתי, בעל עלים מנוצים ודומה לפטרוזיליה.
הגד משגשג בקרקע קלה, עשירה ומנוקזת היטב.
מקור הירק בדרום אירופה ובמזרח התיכון כולל ישראל.
כיום, צמח זה נפוץ כגידול תרבות בעולם כולו.
בצמח הגד משתמשים להכנת מאכלים שונים.
השימוש העיקרי נעשה בעליו של הצמח, אך ישנו שימוש גם בזרעיו ובגבעולו.
הגד הוא צמח חד-שנתי זקוף, גבוה (עד 1.30 מטר) ומסועף.
העלים התחתונים מנוצים ונישאים על עוקץ, אונותיהם מעוגלות בעוד שאונות העלים העליונים דמויות סרגל.
הפרחים לבנים ורדרדים ומסודרים בסוכך בעל 5–10 קרניים.
הפרי הוא דו-זרעון עגול כ-6 מ"ל.
מולדתו של הצמח בדרום אירופה והמזרח התיכון.
הוא מגודל בתרבות בהיקף נרחב ברוב האזורים הממוזגים, במיוחד בהודו דרום מזרח אסיה, דרום אמריקה, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
בכוסברה נעשה שימוש ברוב מטבחי העולם, ובפרט באזורים הנ"ל וכן בסין.
בנובמבר יש לזרוע בעומק של 3 ס"מ בערך, בשורות ובמרווחים של 30 ס"מ.
לצמח יש בהתחלה ריח לא נעים המזכיר ריח פשפשים, הנעלם עם הבשלת הזרעים.
אסיף הזרעים בשעות הבוקר או הערב (כשהטל מרובה), כאשר צבע הזרעים משתנה מירוק לחום צהבהב.
מייבשים היטב את אלומות הצמחים רצוי במקום מוצל, דשים, ומאחסנים.
ייבוש יסודי הכרחי להבטחת הטעם ואיכות.
זרעים שנשתמרו היטב תקופה ארוכה - ריחם משתפר.
העלים הטריים של הגד הם מרכיב חיוני במאכלים רבים במטבח המזרחי, כמו מאכלים וייטנאמיים, אסייתיים-הודיים ומקסיקניים (כמו רוטב סלסה וגואקמולה).
במטבח התאילנדי משתמשים בשורש הגד למגוון מנות.
גם בצפון אפריקה מקום מכובד לכוסברה, והיא משמשת למגוון מאכלים כמו חריימה ותבשילי עגבניות ובשר.
עלי גד קצוצים משמשים כקישוט למנות מבושלות, אבל עדיף לא לבשל אותם מפני שהבישול פוגע בטעמם.
עלי הגד היו שכיחים במטבח האירופאי בימי קדם, אך כיום הם בדרך כלל נאכלים במנות של מטבחים מזרחיים.
טעמם של עלי הגד דומה לטעם של עלי פטרוזיליה, אך הוא "עסיסי" יותר, עם גוונים המזכירים פירות הדר.
המקום האידיאלי לאחסון עשב הגד הטרי הוא במקרר במכל אטום לאוויר, אחרי חיתוך של השורש.
העלים לא נשמרים היטב ועדיף שייאכלו בהקדם, מפני שהם מאבדים את הארומה כאשר הם מתייבשים או מוקפאים.
לזרעים יש טעם לימוני-הדרי כאשר הם נכתשים.
הם גם מתוארים כבעלי טעם חמים, אגוזי, פיקנטי ותפוזי.
הם בדרך כלל מיובשים אבל ניתן לאכול אותם ירוקים.
אם הזרעים נקנים בשלמותם (לא מיובשים), ניתן לייבש אותם בשמש.
הצורה השכיחה ביותר בשוק הם הזרעים השלמים והמיובשים, אבל ניתן לקנות גם זרעים כתושים לאבקה.
אחסון הזרעים יהיה במכל אטום לאוויר ומוסתר משמש וחום.
בשביל לקבל נוכחות מקסימלית של טעם וריח צריך לחכות 6 חודשים ולהחזיק לא יותר משנה.
ניתן לקלות או לחמם על מחבת יבשה, דבר שמחזק את הארומה לפני כתישה.
הזרעים מאבדים מטעמם וריחם במהירות אחרי טחינה, לכן עדיף לאחסן את הזרעים בשלמותם ולטחון בהדרגה לפי הכמות שצריך.
עלי גד ירוקים משמשים את תושבי פרו כמעט לכל תבשיל.
במצרים נהוג לשים עלי גד במרקים.
בדרום מזרח אסיה {תאילנד, קמבודיה, וייטנאם וכו'} הם משמשים לסלטים, ומנגד לתבשילי דגים ובשר בצורות הבישול השונות
עיקר השימוש בזרעים (טחונים כשלמים) בלחם, להכנת ליקרים וג'ין, בסוג של בירה בלגית, בתערובת התבלינים גאראם מסאלה ומרכיב מרכזי בתערובות קארי.
השמן האתרי המופק מהזרעים משמש למתן טעם לממתקים, קקאו, שוקולד, טבק, כמרכיב חשוב בתערובת תבלינים, למוצרי בשר, לדברי מאפה ומשקאות אלכוהוליים.
כן משמש השמן האתרי ברפואה העממית להסוואת טעמם וריחם של תכשירים שונים.
המן שירד במדבר סיני מתואר "כזרע גד לבן וטעמו כצפיחית בדבש" (שמות ט"ז, ל"א).
הגד גדל בארץ בתקופת המשנה, העברים אכלו הן את הירק והן את הזרעים ולפי המקורות ברור שהשימוש בו היה נרחב.
בין היתר השתמשו בכוסברה לתיבול כבושים ואת העלים היבשים היו משמרים לשימוש משך כל עונות השנה.
זרעים של גד נתגלו במערה בישראל ויוחס להם גיל של 8,000 שנה.
מקור השם כוסברה מהודית עתיקה, שם הוא נקרא קוסטומבארי, או קוסטומבורו.
יש הסוברים שהשם הלועזי קוריאנדרום מקורו מהמילה היוונית קוריס שפירושו פשפש, המתייחס לריח העלה הטרי.
כמה טקסטים בסנסקריט מדברים על ביות הגד בהודו העתיקה בערך לפני 7,000 שנה, אך קיימים מעט מאובנים של הצמח שיכולים להוות הוכחה לספרות זו.
זרעי הגד מהווים מרכיב עיקרי בתערובות המסאלה ההודי.
בימי הביניים השתמשו בגד להכנת שיקויי אהבה וקטורת.
בסיפורי אלף לילה ולילה הוא מוזכר כסם אהבה.
באירופה, ובמיוחד בצרפת, משמש הגד להכנת ליקרים ובשמים.
ה'גד' נזכר במקרא פעמיים כשם צמח אשר צורת זרעו דומה למן (, ).
מדובר במסורת זיהוי מוצקה בתרגומים הקדומים וכן בקרב פרשני ימי הביניים מהמזרח וממערב, כדוגמת רס"ג ורש"י.
זיהוי זה התקבל ללא עוררין על דעת החוקרים המודרניים.
מעניינת הערתו של דיוסקורידס, המציין שאנשי צפון אפריקה קוראים לצמח בשם גויד (Goid).
כנראה, גם השם הארמי 'גידא' שמובא בתרגום אונקלוס ובתלמוד מכוון ל-Coriandrum sativum הקרוי בימינו 'גד השדה'.
גד השדה הוא צמח תבלין שהיה בשימוש בעולם העתיק.
שרידים רבים ממנו נמצאו בקברו של המלך המצרי תות אנח אמון (1325 לפנה"ס) ובאתרים אחרים במצרים.
הואיל והוא לא גדל שם בר, ההנחה היא שבתקופה זו היה כבר גידול תרבותי.
הוא מופיע באתרים אחרים מתקופת הברונזה והברזל גם בסוריה, בירדן, בקפריסין וביוון.
הצמח נזכר רבות גם בספרות חז"ל ובימי הביניים ועד לעת החדשה.
בארץ ישראל הכירו הן את מין הבר והן את מין התרבות: "הקשות והמלפפון אינם כלאים זה בזה ...
מפרש הרמב"ם: "כסבר, "אלכזבר" הגני.
במסכת שביעית נקרא כוסבר השדה בשם "כוסבר שבהרים".
על הגידול בתרבות אנו לומדים מן המשנה במסכת מעשרות: "...
כסבר שהיא זרועה בחצר מקרטם עלה עלה ואוכל ואם צירף חייב וכו'".
קשה לקבוע אם שני המינים היו שונים זה מזה גם במבנה או רק במקום גידולם.
יהודה פליקס הציע את שתי האפשרויות.
בספרו "עולם הצומח המקראי" הציע שכוסבר הוא הזן התרבותי ואילו כוסבר השדה הוא צמח הבר.
בספר "הצומח והחי במשנה" העלה השערה שייתכן וכוסבר השדה הוא הצמח חריריים מצויים הדומה מאוד בצורתו וטעמו לכוסבר.
צמח זה נפוץ בכל אזורי הארץ ומשמש כתבלין בדומה לכוסבר.
ברפואה המסורתית זרעי הגד נחשבים כממריצים ומפיגים גזים במעיים.
זרעי הגד מכילים, בין השאר:
כוס היא כלי המשמש לשתייה.
הכוס צרה יחסית לגובהה, בניגוד לקערה שהיא רחבה כגובהה או יותר מכך.
כוס נבדלת מספל בכך שלספל יש ידית ואילו הכוס צרה בהרבה וכך נוחה יותר לאחיזה בלא ידית.
הכוס נבדלת מגביע השתייה בכך שאין לה רגל.
הנפח של כוסית נפוצה הוא כרבע או כחמישית מנפחה של כוס נפוצה.
עקב נפחה הקטן משמשת הכוסית בעיקר לשתיית משקאות חריפים.
כוס קטנה המשמשת לשתיית משקה בלגימה אחת מהירה קרויה כוס-שוטים.
בעת ההגשה, כוסות מונחות לעיתים על צלוחית תואמת, במטרה להגן על השולחן שעליו הן מוצבות.
בפאבים נהוגה הגשת כוסות בירה ומשקאות חריפים אחרים על גבי תחתית העשויה משעם, נייר וכדומה.
המילה 'כוס' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה.
כוסות נבדלות גם בשימוש שנעשה בנוזל המוכל בהן:
כוס פלסטית אשר צינורית הצמודה לדופנה מהווה חלק אינטגרלי ממנה, להשקיית פעוטות.
כוס מידה, המצוידת בשנתות לצורך ציון נפח הנוזל או האבקה שבתוכה.
עשויות להיות על הכוס מספר שנתות, המתרגמות את הנפח למשקל עבור חומרי בישול נפוצים בצפיפויות שונות.
מקובל לשתות בכוסות שונות משקאות שונים.
לעיצוב הכוס חלק בהנאה מן המשקה, בעיקר בהבאת המשקה לטמפרטורה המתאימה, באצירת הארומה ובהצגת גונו של המשקה (בכוסות שקופות).
יין בגביע (כוס בעלת רגל דקה וארוכה)
המשקה ממלא חלק ניכר מן הכוס.
משקאות חריפים בלתי מהולים בכוס אולד פאשן או בכוס ויסקי גלנקיירן שגובהה מעט יותר מקוטרה.
המשקה ממלא חלק קטן מן הכוס.
בירה בכוס גבוהה המכילה 1/3 או 1/2 ליטר, לעיתים בעלת ידית.
תה בכוס תה ייעודית, המהווה שילוב בין ספל לכוס.
מדובר בכוס זכוכית, אשר התה אינו מותיר בה סימנים, ואשר מבודדת מן היד האוחזת בה באמצעות אוזן פלסטית או מתכתית המורכבת על הכוס.
גביעים בצורות שונות משמשים למגוון משקאות, ביניהם - גביע שמפניה, גביע יין וגביע מרטיני.
קיימות גם כוסות חד-פעמיות מקלקר, נייר או פלסטיק.
כוס נייר היא כלי קיבול לשתייה העשוי מנייר.
על פי רוב כוס נייר מיועדת לשימוש חד פעמי למנת שתייה עבור אדם אחד.
לרוב כוס הנייר מכוסה בחלק הפנימי בחומר המונע מהנוזל המאוחסן בה להיספג בנייר או לדלוף.
חומר זה יכול להיות שעווה או פלסטיק.
כוס תרמית או ספל תרמי היא כוס בעלת דפנות כפולות, עשויות פלסטיק או נירוסטה, שביניהן אוויר, ולה מכסה שבו פתח הניתן לפתיחה וסגירה.
מבנה זה מספק בידוד תרמי, המאפשר לכוס לשמור על הטמפרטורה של הנוזל שבכוס למשך שעות אחדות, בדומה לתרמוס.
כוס שמפניה היא גביע מיוחד המשמש לשתיית שמפניה.
ייחודה של הכוס בעיצובה המיוחד שנועד לשמור על הטעם והאופי המיוחדים של השמפניה.
הכוס ארוכה במיוחד וצרה, ולה רגל ארוכה.
מטרת מאפיינים אלה מחד ליצור שטח פנים נרחב בו המשקה נוגע בכוס - שטח פנים זה והיותו מחוספס (חספוס המיוצר באופן מיוחד, באמצעות יצירת פגמים זעירים בשטח הפנים של הכוס על ידי חומצה, לייזרים או חריטה בזכוכית) גורם לשחרור הגזים המצויים במשקה.
מאידך צרות הכוס מונעת שחרור מהיר מדי של הגזים במשקה.
הרגל הארוכה של הכוס נועדה להרחיק את ידו של השותה מהמשקה, ובכך למנוע חימום המשקה על ידי החזקת הכוס.
מקובל כי הטמפרטורה האידיאלית לשתיית שמפניה היא כ-7 מעלות צלזיוס, ומגע ידו של השותה יעלה טמפרטורה זו.
בכוסות שמפניה משתמשים באירועים חגיגיים שבהם נהוג לשתות שמפניה, כגון חתונות, מסיבות אירוסים וטקסים חגיגיים אחרים.
כונתילת עג'רוד , הידוע גם כחורבת תימן, הוא אתר ארכאולוגי ישראלי קדום במזרח סיני.
באתר, שהיה מיושב במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס, התגלו כתובות ייחודיות רבות בעברית (וכמה בפיניקית שקרובה מאוד לעברית העתיקה) וציורים רבים, המספקים צוהר נדיר לאיקונוגרפיה הדתית המגוונת בישראל, שאותה חלקה עם כל דרום הלבנט, ומהווים עדות חשובה לדת הישראלית הקדומה בממלכת ישראל ואף בממלכת יהודה.
לתשומת לב מיוחדת זכו הכתובות המציינות את "יהוה ואשרתו".
האתר שוכן על גבעה במזרח סיני, בקרבת דרך עזה.
התגלו בו שני מבנים, אחד בן שני אגפים והשני בנוי כמצודה – אף שממצאיו מרמזים שלא שימש כמצודה.
בנוסף לממצאי חרס ואבן רגילים לאתרים לבנטיניים מהתקופה, השתמרו בו, בזכות תנאי המדבר, גם ממצאים אורגניים (אריגים ושרידי עץ) כפי שלא השתמרו באף אתר אחר בלבנט.
ממצא העצמות באתר אינו דומה למכלולי עצמות שהתגלו ביישובים, במצודות ובאתרי פולחן בסיני, בנגב ובדרום יהודה, והקונכיות ועצמות הדגים באתר הגיעו הן מהים התיכון והן מים סוף.
ממצא ייחודי נוסף הוא הכתובות הרבות בעלות התוכן הדתי שכמעט ולא נמצא כמותו ביהודה וישראל, והציורים המרובים, בעלי האופי המלכותי והדתי, המגלים זיקה לאמנות בלבנט ובצפון מסופוטמיה.
הממצאים יוצאי הדופן של האתר מקשים על הבנת מהותו, והיא נתונה במחלוקת במחקר עד היום.
הוא מזוהה כישראלי, לאור הזיקה הדתית והאונומסטית של הכתובות לממלכת ישראל והמקור הישראלי של חלק מחרסיו.
ממצאים אחרים מגלים קשרים גם ליהודה, אולי כחלק מהמרות של מלך ישראל על ירושלים.
ההשערות במחקר לשימוש באתר כוללות תחנת דרכים למנוחת שיירות, מצודה, מרכז מסחר מבוצר, מרכז פולחני, ובית ספר דתי.
אף אחת מההשערות לא התקבלה כקונצנזוס.
החוקר המודרני הראשון שהגיע לאתר ביקר בו בסביבות 1870, אך החפירות המסודרות באתר התקיימו רק כמאה שנים מאוחר יותר, ב־1975–1976, בעת שסיני היה תחת שליטת מדינת ישראל.
במסגרת העברת השלטון על סיני לרפובליקה המצרית, נמסרו גם ממצאי כונתילת עג'רוד למצרים, ונשמרו במיקום לא ידוע.
במהומות במצרים נשדדו הממצאים שנמסרו מישראל (ובהם, ככל הנראה, ממצאי כונתילת עג'רוד), ולאחר כמה חודשים נמסר מהשלטונות שהממצאים הוחזרו ושמורים בקהיר.
האתר ממוקם על גבעה כ־15 ק"מ ממערב לדרך עזה.
בעמק מצויות כמה מחפורות רדודות בהן נקווים מי תהום גבוהים, ובשל כך שימש המקום צומת דרכים חשוב.
על הגבעה נמצאו שני מבנים, מבנה A ומבנה B, שונים מאוד בתוכניתם וכנראה גם בתפקידם.
מבנה A הוא הגדול והשלם מבין השנים, מידותיו 29×15 מטר, והוא בנוי לפי תוכנית טיפוסית של מצודה ישראלית בעלת ארבעה מגדלים.
הוא כולל מערך כניסה במזרחו, חדר ספסלים (ממנו הגיעו רוב הממצאים הייחודיים לאתר) וחדרי פינה בצמודים אליו, חצר מרכזית, מחסן דרומי, מחסן מערבי וחדרי פינה מערביים.
בחצר נמצאו שני גרמי מדרגות, וביניהם שני מטבחים עם תנורים, המעידים על השיתוף בין חברי הקהילה באתר.
למרות הדמיון למצודה, המבנה לא נועד לשמש מצודה ולא שימש כמצודה; חדריו הארוכים שימשו כמחסנים, והוא מתייחד ממצודות בהיעדר חדרי סוגרים ובהימצאות "חדר ספסלים".
גרמי המדרגות שנמצאו, היעדר חדרי מגורים ומפולות אבנים המעידות על קירות גבוהים, מרמזים על קיום קומה שנייה במבנה A, בה היו ככל הנראה חדרי המגורים.
חוסר התאמה בין הטופוגרפיה למגדלי המבנה מרמז על כך שהבונים באו לאתר עם תוכנית אדריכלית מוכנה מראש.
מבנה B כולל שני אגפים, שביניהם עובר המעבר האפשרי היחיד מתחתית הגבעה למבנה A; בשני אגפיו כיסה טיח לבן את הקירות והרצפות, וכמעט שלא נמצאו בהם חרסים.
מכלול כלי החרס באתר, שהוא חד־שכבתי ונחפר כמעט בשלמותו, הוא הומוגני למדי.
באמצעות השוואת הכלים לממצאים מאתרים אחרים הם תוארכו לסוף המאה ה־9 עד ראשית המאה ה־8 לפנה"ס.
המחקר הטיפולוגי והפטרוגרפי מלמד שרוב הכלים הקטנים הובאו מממלכת ישראל, וכלי האחסון הגדולים והקנקנים הובאו מיהודה, השפלה ומישור החוף הדרומי: כל הפיטסים נוצרו מחוואר מוצא, ומקורם באזור ירושלים, והקנקנים הגיעו מעקרון (תל מקנה) ואשדוד.
כמה מהכלים דומים מאוד לכלים פיניקיים.
באתר לא נמצאו כלים או שברי כלים ממשפחת "הקרמיקה הנגבית", המיוחסת לנוודי מדבר ונפוצה מאוד באתרי הר הנגב בתקופת הברזל – ייתכן שהדבר מעיד על סגירה מכוונת של האתר בפני נוודים.
מבחינת הרכב מכלול כלי החרס, בעוד שמחצית מהמכלול שנמצא הוא כלי אגירה, מספר כלי הבישול קטן יחסית.
הרכב ייחודי זה יכול להעיד שבאתר התקיים משק בית אחד בלבד.
באתר נמצאו כמה קערות אבן, חלקן עם כתובות הקדשה, ביניהן אגן אבן גדול במיוחד; הקערות מהאתר לא נעשו מאבן מקומית, אך קשה לקבוע את מקורן.
בחדרי הפינה המערביים נמצאו ריכוז גדול של חפצי אבן, ביניהם: ארבע אבנים מעובדות בגסות המזכירות מצבות, לוח משחק שטוח עם משבצות, חלוק נחל גדול ושחור מאבן צור, אבן טחינה מלבנית, קערות, ופקקי אבן לקנקנים.
כן נמצאו באתר משקולות נול, פקקי אבן לקנקנים, ושלוש ערימות חלוקי נחל בחצר, שלא ברור למה שימשו.
כ־50 הכתובות שנמצאו באתר בכתב עברי קדום ובכתב פיניקי, רובן בעברית עתיקה, אחת בפיניקית וכמה קצרות מכדי לזהות, הן הממצאים החשובים ביותר מהאתר.
את הכתובות שנמצאו באתר ניתן לחלק לשתי קבוצות עיקריות: האחת כוללת כתובות החרותות באבן או בחרס, כתובות על פיטסים וכתובת אחת בדיו על טיח – כתובות אלה נכתבו בכתב עברי קדום; הקבוצה השנייה כוללת את שאר הכתובות בדיו על טיח – אלה בכתב פיניקי.
שם האלוהות יהוה מופיע בכתובות הן כ"יהוה" והן כ"יהו", תופעה חסרת הסבר פונטי וקשה להסיק ממנה מסקנות, אך אין לה משמעות דתית.
הביטויים הבולטים ביותר המופיעים בכמה מהכתובות הם ו (וכן "התמן" ו"התימן").