tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך יצירתם, חזרו האמנים שהשתייכו לקבוצה, וציירו את אותם אלמנטים ואת אותן סצנות מאותן נקודות מבט, במטרה לתפוס את שונות האור; כך, למשל, מונה צייר את הקתדרלה של רואן יותר מעשרים פעמים, בשעות יום שונות.
גם הטכניקה שלהם נחשבה בזמנה כפורצת דרך; משיכות מכחול קצרות ונקודתיות של צבעים טהורים וחזקים, מרקם גס ועבה, קומפוזיציה מופשטת ושקטה וחוסר דגש בפרטים; כל אלה גרמו לציור להראות לא גמור, כמעין סקיצה.
למרות תקדימים שונים מהווה הציור האימפרסיוניסטי נקודת שבר ביחס למסורת הציור האירופית.
שבירה זו נחשבת בעיני רבים כראשיתו של המודרניזם באמנות.
במקום להיצמד לטכניקות הציור העתיקות, שעל פיהן נוצר הדימוי לראשונה כרישום, הציעה הטכניקה האימפרסיוניסטית אופן ציור ישיר, ללא סקיצות או טכניקות מקדימות בדומה לציור אלה פרימה, הנובעת מהתבוננות ישירה בטבע.
על פי ז'יל לאפורג (Laforgue) האמן האימפרסיוניסטי "הוא צייר מודרניסטי בעל רגישות בלתי רגילה של העין [...], שהצליח לפתח עין טבעית, לראות בטבעיות ולצייר בנאיביות כפי שהוא רואה.
[...] הצייר האימפרסיוניסט רואה ומוסר את הטבע כפי שהוא, כלומר אך ורק כתנודות צבעוניות".
הפיסול ה"סלוני" וה"אקדמי" של המאה ה-19 נטה לעבר נטורליזם קיצוני, תוך אימוץ נושאים וצורות הצגה מן הפיסול היווני והרומי, לעיתים תוך התאמת הדמויות לחיי היום יום של התקופה.
במחצית המאה ה-19 החלו לפעול כמה פסלים אשר שינו נטייה זו ויצרו פיסול בעל כמה מאפיינים חדשניים.
בין אמנים אלו ניתן לציין את פסליו הקריקטוריסטים של אונורה דומייה ואת פסליו המאוחרים של אמה-ז'ול דאלו (Aimé-Jules Dalou).
אף על פי שהתנועה האימפרסיוניסטית מזוהה עם תחום הציור, חלק מאמני הקבוצה עסק גם בתחום הפיסול.
סגנון הפיסול שאפיין את חברי הקבוצה נטה להדגיש את חומריותו של האובייקט הפיסולי, ואת התנועה וחלוף הזמן.
אחד הפסלים הראשונים שיצרו חברי הקבוצה היה פסלו של אדגר דגה "רקדנית קטנה בת ארבע עשרה" (1880), ואשר הוצג בתערוכה האימפרסיוניסטית של שנת 1881. הפסל מציג נושא האופייני ליצירתו של דגה - מחול ורקדניות.
בשונה מסדרות הציורים שלו בנושא זה, מכיל הפסל מאפיינים ונטייה לנטורליזם.
הדבר מתבטא בעיצובו משעווה צבועה ומהוספת אובייקטים ממשיים המעניקים לדמות מידה של אותנטיות - השיער וחצאית הבלט.
לאחר מותו של דגה, בשנת 1917, התגלו בסטודיו שלו עוד כ-150 פסלי דמויות נוספים, העשויים חומר או שעווה, והשונים באופיים מיצירה זו.
מבין פסלים אלו כשבעים ושלושה מפסלים נוצקו בברונזה.
דגה עיצב דמויות אלו תוך ניסיון ללכוד את תנועת הגוף החולף.
בחלק מן הדמויות נזקק הצופה להתבונן ביצירה מכמה זוויות מבט שונות, בכך שבר דגה את החזיתיות והסטאטיות של הפיסול הניאו קלאסי.
רבות מדמויות אלו הן רקדניות המתוארות בתנוחות ריקוד שונות.
הגוף המפוסל מעוצב בגושיות, תוך הדגשת החומריות שלו ומגע ידו של הפסל.
אפקט זה מדגיש את האופן שבו נופל האור על האובייקט הפיסולי.
אמן אימפרסיוניסטי נוסף שעסק בפיסול היה פייר-אוגוסט רנואר.
כמו פסליו של דגה גם פסליו של רנואר הרחיבו את קשת הנושאים של הפיסול.
פסלוני הדמויות שיצר הציגו דמויות נטולות הירואיות, העוסקות בפעילות יומיומית.
החל משנת 1910 התמקד רנואר בפיסול עקב החמרת דלקת המפרקים שלקה בה.
לשם עיצובם נעזר רנואר באסיסטנט בשם רישאר גווינו, שיצר את הדמויות על פי הנחיותיו.
מבין דמויות אלו ידועה בעיקר "מים: כובסת קטנה כורעת" (1916), המציגה שילוב בין נושא ז'אנר לבין נושא אלגורי.
אסכולה מסוימת במוזיקה הצרפתית של מפנה המאה העשרים נקראת לעיתים קרובות בשם "אימפרסיוניזם", משום שהיא נתפסת כקרובה ברוחה לאידאולוגיה של הציור האימפרסיוניסטי.
מוזיקולוגים רבים אינם מסכימים לכינוי זה, וגם דביסי וראוול, הנחשבים למייצגים הנאמנים ביותר של האימפרסיוניזם במוזיקה, התנגדו נחרצות לשימוש במילה.
ה"צבע" האימפרסיוניסטי ("צבע" במוזיקה מתייחס לשילוב של האלמנט ההרמוני עם אלמנט התזמור) תמיד מעורפל וחושני; לרוב עושה שימוש בסולמות המטשטשים כל זהות טונאלית - סולם הטונים השלמים, הסולם הפנטטוני והסולם האוקטטוני (שמקורם בסין וביפן, בהתאמה) ובסולם הכרומטי.
מבחינת תזמור, באימפרסיוניזם משתמשים לעיתים קרובות בכלים בעלי צליל כהה ורך - קרן אנגלית, אבוב, חליל, נבל, ויולה, וכן באפקטים "פעמוניים".
המלחינים הבולטים ביותר של זרם זה היו דביסי וראוול.
יש המשייכים גם את פורה, שוסון, דיפארק ופרנק לזרם זה.
המלחין הפולני קארול שימנובסקי נחשב לנאו-אימפרסיוניסט, או פוסט-אימפרסיוניסט.
אמנים אימפרסיוניסטים בולטים בתחום האמנות החזותית
בקרב שנערך בשנת 1199 ניצח אימרה את אחיו ואילץ אותו לברוח לאוסטריה, בתיווך הכס הקדוש הושכן שלום בין האחים ואנדרש הוחזר למעמדו כדוכס קרואטיה ודלמטיה.
ביוזמת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ערך אימרה מספר מסעות מלחמה בבלקנים שמטרתם היא הכנסת השבטים המקומיים תחת כנפי הנצרות, אבל גם להסיר איום כנגד הממלכה ההונגרית והרחבת תחומי השפעתה.
בשנת 1201 נלחם אימרה בסרביה ולאחר מכן בבוסניה כנגד שליטים מקומיים.
בשנת 1202 יצא אימרה למסע מלחמה בבולגריה אך לא הצליח להגיע להכרעה.
בשנת 1201 העיר זארה שבדלמטיה שהייתה תחת חסותה של ונציה הכירה באימרה כשליט.
הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו הצליח לגייס צבא של צלבנים שיצאו לארץ הקודש במסגרת מסע הצלב הרביעי למלחמה לכיבוש העיר מחדש.
בשנת 1203 חזר הדוכס אנדרש לחתור תחת שלטון המלך אימרה ואסף צבא על מנת להכריע את העימות ולתפוס את הכתר.
אימרה שנכח כי מצבו נואש צעד למחנה המורדים עטוי בכתר ובגדי המלכות והביא להתפוררות הקואליציה של יריביו.
בריאותו הדועכת הביאה אותו להכתיר ביום 26 באוגוסט 1204 את בנו הקטין לאסלו למלך ואת אחיו אנדרש לעוצר.
הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן ב-30 בספטמבר או 30 בנובמבר.
עם מותו החליט אנדרש לממש את שאיפתו לכתר ההונגרי וגירש את אלמנת אחיו והמלך הקטין לאוסטריה ותפס את הכתר.
בשנת 1198 נשא אימרה את הילדה קונסטנצה מארגון לאישה.
לזוג נולד בשנת 1200 בן אחד - לאסלו השלישי שנפטר בשנת 1205.
אימפרפקטום (מלטינית Imperfectum - בלתי מושלם) או 'עבר בלתי מושלם' - הוא סוג של פועל הקיים בלשונות רבות, המבטא פעולה בלתי מושלמת ביחד עם זמן עבר.
עם זאת, הגדרתו ומשמעותו המדויקות משתנות משפה לשפה.
האימפרפקט קיים ברוב השפות ההודו-אירופיות העתיקות.
ניתן לראות את צורת האימפרפקטום האנגלית באמצעות הדוגמה הבאה:
למרות שבשני המשפטים שלעיל הכוונה לזמן עבר, הרי הן צורת הפועל Eat והן הצורה Eating אינן נוטות בזמן עבר.
נטיית הזמן במשפט נעשית בעזרת הפועל to be.
צורת האימפרפקטום לעומת זאת קיימת בנטיית המשפט I ate.
אימרה זכר (בהונגרית: Zachár Imre; 11 במאי 1890 – 7 באפריל 1954) היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-הונגרי, בעל מדליית כסף אולימפית (לונדון 1908).
באליפות הונגריה בשחייה שנערכה בשנת 1907 זכה זכר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-880 יארד חופשי בתוצאה של 11:53.4 דקות, לפני הנריק האיוש ומדליית כסף במשחה ל-440 יארד חופשי, אחרי זולטאן הלמיי (5:31.6 דקות).
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה זכר במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם זולטאן הלמיי, יוז'ף מונק ובלה לאש-טורש בתוצאה של 10:59.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 10:55.6 דקות ולפני ארצות הברית (11:02.8 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 6:09.8 דקות.
באליפות הונגריה בשחייה שנערכה בשנת 1910 זכה זכר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 יארד חופשי ובמשחה ל-880 יארד חופשי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים זכר במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר.
נבחרתו שעלתה לשלב הגמר לא השתתפה בו.
בשלב המוקדמות הנבחרת קבעה תוצאה של 10:34.6 דקות.
נוסף לכך, השתתף בנבחרת הכדורמים וסיים במקום חמישי בטורניר.
לאחר המשחקים האולימפיים עבד כפקיד בנק והיה מנהל הבנק למשכנתאות ההונגרי.
אימרה גלרט (בהונגרית Imre Gellért; 24 ביולי 1888 - 10 במאי 1981) היה מתעמל הונגרי ממוצא יהודי בעל מדליית כסף אולימפית (סטוקהולם 1912).
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים גלרט במקום 39 בתחרות קרב-רב אישי.
בשנים 1909, 1911 ו-1912 זכה גלרט במדליית זהב באליפות הונגריה בהתעמלות.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה גלרט במדליית כסף בתחרות הקרב-רב קבוצתי בהתעמלות בתוצאה של 45.45 נקודות, אחרי איטליה (53.15 נק') ולפני בריטניה (36.90 נק').
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 117.00 נקודות ושלישי מבין המתעמלים ההונגרים.
אימרה ורגה (בהונגרית: Varga Imre; 1 בנובמבר 1923 – 9 בדצמבר 2019) היה פסל, צייר ומעצב גרפי הונגרי, שנחשב לאחד הכישרונות הגדולים ביותר בתחום הפיסול בהונגריה.
ורגה נולד בעיירה שיופוק שבהונגריה.
כבר כילד, בהיותו תלמיד בית ספר, הוצגו ציוריו בתערוכות קטנות.
הוא למד אווירונאוטיקה באקדמיה הצבאית בבודפשט.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין בחיל האוויר ההונגרי ונפל בשבי ארצות הברית.
ורגה חזר להונגריה ב-1945 ופנה לעסוק באומנויות חזותיות.
מ-1950 עד 1956 למד ורגה באקדמיה לאומנויות יפות בבודפשט אצל שנדור מיקוש ופאל פטזאי.
הוא סיים את לימודיו עם תואר.
מאז פעל בתחומים אומנותיים שונים.
הוא יצר גם פסלים קטנים ומטבעות וגם יצירות מונומנטליות עבור מקומות ציבוריים, ובכלל זה פסל ראול ולנברג ברחוב הנושא את שמו של ולנברג בתל אביב.
אחד הפסלים הידועים שלו במקומות ציבוריים הוא אנדרטת הערבה הבוכייה לזכר יהודי הונגריה שנספו בשואה מאחורי בית הכנסת הגדול של בודפשט ברובע היהודי ההיסטורי של פשט.
האנדרטה בנויה בצורת עץ ערבה בוכייה שהעלים שלו נושאים שמות של יהודי הונגריה קורבנות השואה.
עוד יצירה של ורגה שמרבים לבקר בה היא קבוצת פסלי נשים שנראות בתצוגת קבע בכיכר באובודה שבבודפשט, בקרבת אוסף היצירות של ורגה.
ורגה השתתף בתערוכה הראשונה של אמנויות יפות בהונגריה, בה הוצגה יצירתו "פועלי ברזל".
את יצירתו הבולטת הראשונה, "פרומתאוס" יצר בשנת 1965 והיא נמצאת בסקסארד שבהונגריה.
בשנות השבעים של המאה ה-20, ורגה התרחק מן המונומנטליזם המקובל שנראה בדרך כלל במדינות הקומוניסטיות.
הוא יצר מגוון רחב של יצירות, החל מפסלים של ולדימיר לנין עד לפסלים הקשורים לשואה, וכן פסלים של פֶרֶנץ ראקוצי השני, ראול ולנברג, וינסטון צ'רצ'יל, בלה בארטוק, קונראד אדנאואר ושארל דה גול.
כ-300 יצירות של אימרה ורגה מוצגות בלמעלה מעשר מדינות.
ורגה נפטר בבודפשט ב-9 בדצמבר 2019.
אימרה ברודי (בהונגרית: Bródy Imre; דיולה, 23 בדצמבר 1891 – מוהלדורף על האין, בוואריה, גרמניה, 20 בדצמבר 1944) היה פיזיקאי, כימאי, ממציא הונגרי-יהודי, מפתח נורת הגז קריפטון המודרנית.
אימרה ברודי נרצח בשואת יהודי הונגריה.
אביו היה אדולף ברודי, שהיה בעל משרד עורכי דין מצליח בעיירה דיולה בהונגריה.
למשפחה היו כמה בני משפחה ידועים, ביניהם הסופר שאנדור ברודי וחבר האספה הלאומית של הונגריה ארנה ברודי.
אימרה סיים את הכיתה הראשונה של חטיבת הביניים בבית הספר בעיר הולדתו ובין 1902 לבין 1909 למד בבית הספר התיכון הממלכתי הראשי בארד.
בין 1909 לבין 1913 היה סטודנט למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת אטווש לוראנד (בשמו אז אוניברסיטת פטר פאזמאני).
את תעודת ההוראה קיבל בשנת 1915 לאחר סיום שנת התמחותו.
במהלך בדיקת הדוקטורט העניקו שלושת הבוחנים לוראנד אטווש, גוסטב בוכבק וליפוט פייר (מקודם וייס) לידע שלו בפיזיקה, בכימיה ומתמטיקה תואר הצטיינות.
בשנת 1919 הפך לעוזר פרופסור באוניברסיטת פאזמאני פטר, ואחר כך בין 1920 לבין 1922 עבד עם מקס בורן באוניברסיטת גטינגן כעוזר פרופסור.
ברודי הציג את עצמו באוניברסיטה בהציגו את עבודת הדוקטורט שלו, שהגן עליה בשנת 1918, על חישוב הקבוע הכימי של גזים אידיאליים מונו-אטומיים.
לאחר מכן הוא זכה להכרה נרחבת בעבודה זו שפורסמה גם בגרמנית, ואחרי התחלה טובה כזו פורסמו שבעה מחקרים שלו בשנתיים הבאות בלבד.
את ארבעת הראשונים כתב עם בורן.
אלה היו המשך המחקר שהתחיל בורן בשנת 1912 עם תיאודור פון קרמן על הדינמיקה של הגבישים.
תאורית בורן-קרמן דנה בתנודות אטומיות בעלות משרעת קטנה סביב נקודות סריג כפונונים ללא אינטראקציה.
בשנת 1921, מקס בורן ואימרה ברודי בחנו את האינטראקציה של הפונונים בשיטת תורת הפרעות.
בכך הפך מודל בורן-קרמן לכלי התאורטי הבסיסי לדינמיקת הגבישים.
השנתיים שבילה עם בורן כללו גם חקר של האינטגרלים הבלתי-תלויים במכניקת הקוונטים ואת החקירה התאורטית של התנודות האחראיות על שינויי פאזה.
במהלך שהותו בגטינגן השתתף ברודי גם בעריכת ה- Zeitschrift für Physik.
בשנת 1922, ביוזמתו של ליפוט אשנר ובהזמנתו של איגנץ פייפר, שב לבודפשט.
החל מה -1 ביולי 1923 הוא הפך לחבר במעבדת המחקר של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" שבראשה עמד איגנץ פייפר.
ברודי נשאר חבר מוביל במעבדה עד סוף חייו.
ויליאם רמזי הפיק מהאוויר גז קריפטון כבר בשנת 1898, אך רק בכמויות זניחות.
ברודי פתר את ייצור הקריפטון על בסיס שיקולים תרמודינמיים.
במהלך הפתרון של הבעיה, הוא קבע (עם שותף לעבודה) את כמות הקריפטון והקסנון באוויר על ידי ניתוח ספקטרלי, ולאחר מכן פיתח את התהליך התעשייתי של ההפקה ביוחד עם מיכאל פולני והפיזיקאי ומטלורג ההונגרי אז, בריטי לאחר מכן, אגון אורובאן.
תמצית הפטנט של "התהליך להפקת גזים אצילים כבדים" היא שהחמצן נשטף מהאוויר באמצעות הזרמת אוויר בטמפרטורה נמוכה מנקודת הרתיחה של חמצן, ואז הגזים האצילים מופרדים מהשאריות לאחר הנזלה.
נורת הקריפטון הוצגה ביריד התעשייה בבודפשט ב -1937.היא הייתה אחד הלהיטים של היריד והוא קשור בעיקר בשמו של ברודי.
אימרה ברודי בן ה-53 היה מלא כוח יצירה כאשר בשנת 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט במבצע מרגרטה, החל גירוש יהדות הונגריה למחנות ההשמדה.
הפיזיקאי זולטן באי, חסיד אומות העולם השיג עבור אימרה ברודי פטור מהגירוש, אך ברודי החליט לחלוק את גורלו עם משפחתו והצטרף אליהם באופן וולנטרי למוות הוודאי.
לאחר לכידתו בבודפשט, הוא ומשפחתו הועברו למוהלדורף, בוואריה.
ברודי נרשם כנגר במחנה הריכוז, כנראה בתקווה לעבודה קלה יותר ורק אחר כך, ברשומותיו של צבא ארצות הברית, הופיע תחת שמו התואר מהנדס.
מותו נגרם בסופו של דבר מתנאי ההיגיינה הנוראים ומתנאי העבודה הבלתי אנושיים ששררו במחנה.
ב־11 בנובמבר 1944 הוא נלקח להסגר בנפרד עם כמה מחבריו עקב מגפת טיפוס, ואז, על פי הרשומות, נפטר ב־20 בדצמבר 1944, מדלקת בדרכי העיכול, מדלקת במעי הדק והגס.
עד היום קברו נמצא במוהלדורף בין קברי ההמונים שמטופלים על ידי ארגונים מקומיים.
אימפרסיוניזם אמריקאי היה סגנון ציור הקשור לאימפרסיוניזם אירופאי, אשר אומץ על ידי אמנים אמריקאים בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים.
האימפרסיוניזם האמריקאי הוא סגנון ציור המאופיין בעבודות מברשת רופפות ובצבעים עזים.
הסגנון תיאר לעיתים קרובות נוף מעורב בסצנות מחיי הבית של המעמד הגבוה.
האימפרסיוניזם הופיע כסגנון אמנותי בצרפת בשנות ה-60 של המאה ה-19. תערוכות מרכזיות של יצירות אימפרסיוניזם צרפתי בבוסטון ובניו יורק בשנות השמונים של המאה ה-19 הציגו את הסגנון לקהל האמריקאי.
כמה מהאמנים האמריקאים הראשונים שציירו בסגנון זה כמו תיאודור רובינסון ומרי קאסאט, עשו זאת בסוף שנות השמונים של המאה ה-19, לאחר שביקרו בצרפת ונפגשו עם אמנים כמו קלוד מונה.
אחרים, כמו צ'יילד האסאם, שמו לב למספר ההולך וגובר של יצירות אימפרסיוניסטיות צרפתיות בתערוכות אמריקאיות.
תוך כדי צמיחת התיעוש - הופעת מסילות ברזל, מכוניות וטכנולוגיה חדשה אחרת, האימפרסיוניסטים האמריקאים המשיכו ציירו נופים בטבע ועיירות קטנות במאמץ לחזור לפשטות.
לפני המצאת שפופרות הצבע, האמנים היו מרותקים לעיתים קרובות לשימוש בצבע רק באולפנים שלהם, או לצייר מתוך הזיכרון.
עם המצאת שפופרות הצבע המכסה לשימוש חוזר, בשנת 1841, על ידי צייר הדיוקנאות האמריקאי ג'ון גופ ראנד, האמנים יכלו להעביר את הצבעים ולצייר בקלות בטבע.
ייצור צבע השמן הפך להמוני ותעשייתי.
הצייר הצרפתי אוגוסט רנואר ציין כי בלי ההמצאת שפופרות הצבע, ייתכן והאימפרסיוניזם לא היה מתפתח.
משנות ה-90 של המאה ה-19 עד שנות ה-1910 פרח האימפרסיוניזם האמריקני במושבות אמנות.
מושבות אלה היו של קבוצות אמנים שחיו ועבדו יחד וחלקו חזון אסתטי משותף.
מושבות אומנות נוצרו בעיירות קטנות שסיפקו חיים נוחים, שפע נושאים לציור, וגישה קלה יחסית לערים גדולות בהן אמנים יכלו למכור את עבודותיהם.
כמה מהאמנים האימפרסיוניסטים האמריקניים החשובים ביותר התאספו בקוס קוב ובאולד ליים, קונטיקט, או בסאונד לונג איילנד.
בניו הופ, פנסילבניה, על נהר דלאוור ובמחוז בראון, אינדיאנה.
אמנים אימפרסיוניסטים אמריקאים שגשגו גם בקליפורניה בחוף כרמל ולגונה.
בניו יורק במזרח לונג איילנד בשינקוק, בעיקר בגלל השפעת ויליאם מריט צ'ייס.
בבוסטון שם הפכו אדמונד צ'ארלס טרבל ופרנק ווסטון בנסון למפיצים חשובים של הסגנון האימפרסיוניסטי.
כמה מושבות אמנות אמריקאיות נותרו מרכזים מלאי חיים של אמנות אימפרסיוניסטית גם בזמן שנות העשרים.
עם זאת, האימפרסיוניזם באמריקה איבד את מעמדו החדיש בשנת 1913 כאשר התערוכה ההיסטורית של אמנות מודרנית - תערוכת הארמורי התקיימה בעיר ניו יורק.
תערוכה זו, בישרה על סגנון ציור חדש שנחשב מתאים ומייצג יותר את העולם המהיר והכאוטי, במיוחד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והשפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
שלא כמו ציירי הרנסאנס, אימפרסיוניסטים אמריקאים העדיפו קומפוזיציה א-סימטרית, דמויות חתוכות ונקודות מבט מיוחדות ביצירותיהם על מנת ליצור גרסה "אימפרסיוניסטית" יותר לנושא.
בנוסף, אימפרסיוניסטים אמריקאים השתמשו בצבע טהור - ישר מהשפופרת.
כדי להפוך את היצירות לתוססות יותר, השתמשו במשיכות מכחול קטועות ותרגלו - סגנון ציור המאופיין במשיכות מכחול עבות.
אימפרסיוניסטים אירופיים ציירו סצנות של המעמד הנמוך והמעמד הבינוני.
אימפרסיוניסטים אמריקאים התמקדו בנופים כמו האימפרסיוניסטים האירופיים, אך בניגוד למקביליהם אליהם, אימפרסיוניסטים אמריקאים ציירו סצנות המתארות את המעמד הגבוה במאמץ להפגין את יכולותיה הכלכליות של אמריקה.
אימרה הרמט (יש גם גרסת שם במקור הרטמן, אבל במקור כנראה הופמן, בהונגרית: Harmath Imre; בודפשט, 23 ביולי 1890 – בודפשט, 16 בספטמבר 1940) היה סופר, מחזאי, הומוריסטן יהודי-הונגרי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למסחר, למד משחק וסיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי בשנת 1911. באותה תקופה שיחק כבר את מפיסטו בפאוסט שלאחריו לאסלו באוטי מנהל התיאטרון ההונגרי החתים אותו.
כבר מתקופתו הסטודנטיאלית כתב שירים עבור תיאטרון קיראי ומאותה התקופה כתב וסיפק שירי קברט קטנים לשחקנים בבודפשט.
הוא כתב גם שירים אומנותיים וקופלטים.
התחתן בגיל צעיר, אשתו הראשונה הייתה אתל הטאש (1894, בודפשט).
נישואים אלה הסתיימו בדצמבר 1928.
ב־4 בפברואר 1929 נישא לשחקנית אולי (אוליביה) סוקולאי בבודפשט.
בתעודת הפטירה שלו מופיע בסעיף העיסוק כלהלן: (סופר) הולך רגל.
סיבת המוות שלו הייתה דלקת שריר הלב בגלל אלח דם.
כבת זוגו נרשמה שמה של אולי סוקולאי.
שמו הספרותי היה אימרה הרמט (ולאחר מכן שינה את שמו רשמית לשם זה).
מקום המגורים האחרון היה ברחוב בנצור 33 ברובע 6 של בודפשט.
אני מתערב!, אופרטה בשתי מערכות.
1916 חוג התיאטרון של בודה.
סגן פרפר, אופרטה ב־3 מערכות.
מחבר שותף עם פרנץ מרטוש וקארוי קומיאטי.
1920 תיאטרון האופרטה של בודפשט.
קטיצה הדוורית, אופרטה ב־4 מערכות 1924 תיאטרון בלהה לואיזה.
הקדט של הקיסרית, אופרטה ב־3 מערכות.
פשט העירומה, מחזמר ב־12 תמונות.
מי ששותה את מי הטיסה, אופרטה ב־3 מערכות.
טווס הזהב, סרט מדבר אופרטה ב־3 מערכות, 5 תמונות.
רחוב קיקלט 3, אופרטה 1929 תיאטרון האופרטה של בודפשט.
ונוס מביארץ, אופרטה ב־3 מערכותות, ב־6 תמונות.
מלחין: פאל אברהם וליברית: אימרה פלדש.
מלחין: פאל אברהם ליברית: אימרה פלדש.
אופרטת הברבור הלבן, מלחין: פאל אברהם.
אגון קמני - אישטוואן ברודי - אימרה הרמט: "רחוב קיקלט 3" (1929) אופרטה של בודפשט בשלוש מערכות, אופרטה בופה.
בכורה: תיאטרון אופרטה של בודפשט, 27 באפריל 1929. השחקנים הראשיים היו: מרתה אגרט, דז'ה קרטס, אלדאר שרקאדי (מקודם שולר), דיולה קאבוש ועוד.
מלכת הנשף, אופרטה ב-3 מערכות.
נכתב על ידי יעקבסון ובודאנסקי.
יונתן המסכן, אופרטה ב־3 מערכות.
נכתב על ידי הוגו ויטמן ויוליוס באואר.
1924 תיאטרון האופרטה של בודפשט.
נכתב על ידי ארנולד ובאך.
האלמנה החפה, אופרטה ב־3 מערכות.
רוז מארי, אופרטה ב־2 מערכות.
נכתבו על ידי אוטו הרבך ואוסקר המרשטיין.
(השירים נכתבו על ידי אימרה הרמט).
אופרטה אנגלית ב־3 מערכות, ב 9 תמונות.
הליברית נכתבה על ידי ג'יי לייטון ואיב מירנדה.
(תמלילי השירים נכתבו על ידי אימרה הרמט) תרגום: אדוריאן שטלה.
מאת פייר סולאן ורנה פויול.
(תמלילי השירים נכתבו על ידי אימרה הרמט) 1928 התיאטרון ההונגרי.
נכתב על ידי סרג' ובר.
מלחין: פיליפ פארה וז'ורז' פרי.
(תמלילי השירים נכתבו על ידי אימרה הרמט) 1928 תיאטרון האופרטה של בודפשט.
לילה בניס, הקלטות מחזמר אמריקאי בשלוש מערכות.
נכתב על ידי לודוויג הרצר מלחין: אדוארס ג'ורגס'.
אני אוהב את אשתי, מחזמר ב-3 מערכות.
המוזיקה: פאל אברהם תרגום: אדוריאן שטלה 1929 התיאטרון ההונגרי.
אהבת חוף, בורלסקה מוזיקלית ב־3 מערכות.
המוזיקה שלו נכתבה על ידי מלחינים אנגלים.
1929 תיאטרון האופרטה של הקיץ.
(הפארק האנגלי, להקת תיאטרון האופרטה של בודפשט).
יחי הוא!; "ספריית מאחורי הקלעים", 1922
שעשועי קברט; עם נוספים 1924
סיפור סוער על בודפשט השלווה; 1937
אימרה טאוסיג (בהונגרית: Taussig Imre; אבה (הונגריה), 28 ביוני 1894 – מחנה ריכוז ברוק אן דר לייטה (Bruck an der Leitha), 23 במרץ 1945) היה כדורגלן יהודי-הונגרי ששיחק בנבחרת הונגריה בכדורגל, חלוץ, קיצוני ימין.
בין השנים 1914 – 1918 הופיע בנבחרת הלאומית חמש פעמים וכבש שער אחד.
אימרה אונגאר (בהונגרית: Ungár Imre; בודפשט, 23 בינואר 1909 – בודפשט, 22 בנובמבר 1972) היה פסנתרן הונגרי-יהודי, זוכה פרס פרנץ ליסט ופרס קושוט, מורה למוזיקה.
אימרה אונגאר נולד במשפחה יהודית.
הוריו היו אברהם אונגאר (1875–1938) והרמינה קצבורג.
כילד קטן, בגיל שלוש, איבד אימרה את ראייתו בגלל גידול מוחי.
תחילה למד במכון וקסלמן לעיוורים ואחר כך למד נגינה בפסנתר אצל איז'ו רוזנפלד ולאחר מכן אצל אישטוואן תומאן באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא נתן קונצרטים מאמצע שנות העשרים של המאה ה-20, הן בהונגריה והן מחוצה לה.
בשנת 1926, ב"קונגרס הלאומי הראשון להגנת הכישרונות" שאורגן על ידי משרד הדת והחינוך הציבורי ברשותו של השר הרוזן קלבלסברג קונו, הוענק לאונגאר הפרס הראשון של התחרות בבודפשט.
בשנת 1932 הוענק לו הפרס "סיגנום לאודיס" ("מדליית הכשרון הצבאי" או סיגנום לאודיס הוא פרס שייסד פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה).
אונגאר התחתן בתקופה זו; אשתו הייתה אילונה גלרי, בנם, אישטוואן, נולד ב־1945.
אבן דרך חשובה בקריירה שלו הייתה תחרות שופן בוורשה בשנת 1932, בה זכה בפרס ראשון משותף עם הפסנתרן הסובייטי אלכסנדר אונינסקי.
לאחר מכן הוא אפילו סייר וניגן בארצות הברית - בהצלחה גדולה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר להולנד, ממנה הצליח לחזור להונגריה רק בשנת 1943. בזמן שלטון מפלגת צלב החץ הוסתר בשל יהדותו על ידי המורה למוזיקה לאיוש יארמר.
הוא חידש את הקונצרטים בשנת 1945. בקונצרטים שלו היו זכורים במיוחד הפרשנויות ליצירותיהם של יוהאן סבסטיאן באך, וולפגנג אמדאוס מוצרט, לודוויג ואן בטהובן, פרדריק שופן, פרנץ שוברט, קלוד דביסי, בלה בארטוק וזולטאן קודאי.
הוא לא אהב הקלטות ותקליטים אך ברדיו הופיע לעיתים קרובות.
בשנת 1949 הפך למורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט והמשיך בעבודתו בהוראה עד מותו על אף עיוורונו.
היו לו מספר תלמידים מכובדים, כגון פסנתרנים לאסלו ברנאי וטמאש נמט, והמלחין זולטאן דורקו.
הוא היה עמית לעבודה של בנצה סאבולצ'י, אלדאר טוט ויוז'ף גאט.
העיוורון שלו עצמו מסביר מדוע הוא עזר כה רבות בלימוד מוזיקה לעיוורים וגם העסיק מורים למוזיקה עיוורים.
הוא גם פרסם מאמר על כך בכתב העת Parlando, "תפקידו של המוזיקאי העיוור בחינוך המוזיקלי של החברה שלנו".
משנת 1953 ועד מותו כיהן כסגן נשיא איגוד העיוורים.
בשנת 1970, הטלוויזיה ההונגרית יצרה עליו סרט דיוקן איכותי שכותרתו Portrait of Artist on Imre Ungár.
הוא נפטר בשנת 1972 מסרטן.
הפרס הראשון בתחרות שופן הבינלאומית בוורשה (1932)
אימרה אמוש (במקור אונגאר, בהונגרית: Ámos Imre; נאג'קאלו, 7 בדצמבר 1907 – מחנה ריכוז אורדרוף (גרמניה) 1944) היה צייר יהודי-הונגרי שניספה בשואה, בעלה של הציירת היהודייה-הונגרייה מרגיט אנה.
אימרה אמוש נולד במשפחה יהודית בשם אימרה אונגאר.
על פי זכרונה של אשתו, הוא ראה את עצמו "ישנוני מטבעו", ולכן חתם על תמונותיו המוקדמות בשם אימרה אונגאר אלמוש (אלמוש-Álmos בהונגרית: ישנוני).
מכאן, לאורך זמן, נולד שם האמן שהתייחס לנביא המקראי עמוס שהפך כמבוטא בהונגרית לאמוש.
בשנת 1934 שינה רשמית את שמו לעמוס-אמוש.
בשנת 1935 התחתן עם הציירת מרגיט אנה.
אמוש למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ואחר כך בין 1929 לבין 1935 במכללה ההונגרית המלכותית לאמנויות, שבו דיולה רודנאי היה המורה שלו.
משנת 1931 הופיע בתערוכות, לעיתים קרובות עם יצירות אשתו.
בשנת 1934 נבחר כחבר בגילדת מונקאצ'י וב-1936 וגם ל"האגודה החדשה לאמנים" (KÚT).
מאותו זמן, הוא יצר במושבת האמנים של סנטאנדרה מדי קיץ.
בשנת 1938 הפך לחבר בסלון הלאומי.
בין השנים 1938–1941 בילה כל קיץ עם אשתו בסנטנדרה, שם הם השתייכו לחוג החברים של לאיוש ויידה ודז'ה קורניש.
מה שאפיין את אמנותו בתחילה היה הפוסט-אימפרסיוניזם (ההשפעה של יוז'ף ריפל-רונאי ותנועת הנאבי).
נושא ציורו נקבע גם מחוויות ילדותו, מחינוכו הדתי בסביבה החסידית בנג'קאלו.
בשנת 1937 ביקר בפריז, שם פגש את מארק שאגאל.
מכאן ואילך, האמנות שלו התאפיינה בתיאור דמוי חלומות ובמהלך מלחמת העולם השנייה הפחד והאימה הפכו לאופייניים.
עולם המוטיבים הסוריאליסטיים שלו הכי קרוב לאמנות החזונית של שאגאל.
גם ערכת הצבעים שלו ועבודות המכחול הפכו לאקספרסיביות יותר ויותר, וחזו את גורלו הטרגי.
משנת 1940 ואילך הוא נגרר לעיתים קרובות לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ואולי בגלל גורלו הבלתי יציב והלא בטוח, הרישום הפך כמעט לכלי האמנותי היחיד שלו בתקופה זו.
הסדרה שלו "זמנים אפלים" וספר הרישומים של סולנוק משנת 1944 הם זיכרון מזעזע משנותיו האחרונות של הצייר הטרגי.
משנת 1940 ועד מותו, בהפסקות קלות, הוא היה עובד כפייה.
הוא נפטר בקיץ 1944 בגרמניה, ככל הנראה במחנה בסקסוניה או בטירנגיה (תאריך מותו המדויק אינו ידוע).
תערוכה לזכרו התקיימה בשנת 1958 בגלריה הלאומית של הונגריה, ואחר כך הוצגו ציוריו בערים סגד, פץ' וגיור.
את רוב עבודותיו ניתן לראות בסנטנדרה, במוזיאון הזיכרון של אימרה אמוש - מרגיט אנה, יחד עם ציורי אשתו, בעיירת הולדתו, בגלריית אמוש אימרה בנג'קאלו, באוסף דיאק בסקשפהרוואר ובגלריה הלאומית של הונגריה בבודפשט.
תערוכה ב-MODEM בדברצן במלאת 100 שנה להולדתו.
יום הולדת 105 של אימרה אמוש -הוזכרה בתערוכת "אימרה אמוש ותערוכת האמנות הגלובאלית העכשווית מהמאה ה-20" בסנטנדרה.
בשנת 2013 אירחה הגלריה הלאומית של הונגריה את התערוכה בשם אימרה אמוש, "שאגאל ההונגרי", במערבולת המלחמה 1937–1944. בשנת 2014, במכון עמנואל רינגלבלום להיסטוריה יהודית בוורשה ובוורוצלב, הוצגו עבודותיו הנבחרות ב"איפה אחיך?" – אימרה אמוש והמאה ה-20, שאורגנה על ידי "קרן התרבות לשיחות שולחן" ו"המכון התרבות ההונגרי של וורשה".
1934 מלקטי צדפים (שמן על בד, 154x100 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה
1935 נשים במעיין (שמן על בד, 98x127 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט
1935 הטיול של אמי (שמן על בד, 152x80 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
אימרה בלינט, (במקור אוסטררייכר, בהונגרית: Bálint Imre; בודפשט, 21 ביוני 1896 – בודפשט, 19 בדצמבר 1953) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
דודו לאיוש באלינט היה עיתונאי ועורך עיתון ניצול השואה.
אימרה באלינט נולד במשפחה היהודית כבנם של מארטון ליפוט באלינט ושל גיזלה קוהן (הגרסה ההונגרית גרמנית לכהן).
משנת 1921 הוא עבד עבור היומון וילאג (Világ) ואחר כך עבור "העיתון ההונגרי" (Magyar Hirlap).
בשנת 1923 ייסד את היומון "אשטי קוריר" (פירושו:שליח הערב) (Esti Kurír) והיה כותב המאמרים הפוליטיים שלו ועמד בראש המדור "הגהות".
בשנת 1944 גורש הן בשל יהדותו והן כאסיר פוליטי למחנה הריכוז מאוטהאוזן, ממנו שב לביתו רק בתום מלחמת העולם השנייה במאי 1945. משנת 1947 עבד כעורך האחראי של וילאג.
הוא לקח חלק בעבודת המילון ההונגרי-אנגלי שפורסם בשנת 1953, ואחר כך מינואר 1953 ועד מותו היה עובד ב"מילון הפרשנות".
בת זוגו הראשונה הייתה ארז'ט שומודי, איתה התחתן ב-1 באוגוסט 1925 בטרזווארוש, בודפשט, אך התגרש ממנה ארבע שנים לאחר מכן.
אשתו השנייה הייתה סבינה שְטֶרֶר, אותה נישא בשנת 1940 בבודפשט.
נמות עד הבוקר (רומן, בודפשט, 1930)
אינפנטריסט שימון (רומן, בודפשט, 1937)
אימרה באלינט במקור בלייר עד 1892, (בהונגרית: Bálint Imre; בודפשט, 20 בפברואר 1873 – בודפשט, 24 ביוני 1943) היה כלכלן, סופר, עיתונאי הונגרי יהודי מומר.
אחיהם של רז'ה באלינט, נוירולוג, ושל זולטאן באלינט, אדריכל.
אימרה באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר התבואה יוז'ף בלייר ושל יוליה פוליצר (1844–1921), אך מאוחר יותר התנצר ואימץ את הדת הרומית-קתולית.
בסיום לימודיו החל את הקריירה שלו כעיתונאי ועמד בראש מדור הכלכלה ב"עיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap).
הוא ביצע עבודות משמעותיות בתחום הספרות הכלכלית.
בשנת 1896, מטעם התאחדות החקלאים ההונגרית, ערך את כתב העת הרשמי של ההתאחדות.
כאשר משרד המסחר הקים תפקידי נספחים מסחריים בשנת 1900, הוא מונה בקונסטנטינופול.
לאחר חזרתו לבודפשט הפך לסגן מנהל המוזיאון המסחרי ההונגרי המלכותי ומשנת 1911 הפך ראש האגף של משרד המסחר.
אשתו הייתה הברונית פרנצישקה קירשנר, איתה התחתן ב-11 בדצמבר 1904 בברנו.
הערות להצעת החוק לביטוח (1895)
ברית המכס והסחר שלנו עם אוסטריה (1896)
חידוש חוזי הסחר שלנו (1898)
העבר והעתיד של המדיניות הכלכלית שלנו (1898)
אודות שטרי החוב שלנו (1899)
צלב קצין מסדר פרנץ יוזף
מסדר Medjidie דרגה 2 עם כוכב
אימרה הרמן (בהונגרית: Hermann Imre; בודפשט, 13 בנובמבר 1889 – בודפשט, 24 בפברואר 1984) היה רופא, פסיכיאטרפסיכולוג, פסיכואנליטיקאי ונוירולוג יהודי-הונגרי.
הוא היה חבר ב"אגודה הפסיכואנליטית ההונגרית" ואחד האישים המגדירים ביותר האסכולת הפסיכואנליזה של בודפשט, יחד עם שאדור פרנצי ומייקל (מיהאי) באלינט.
אימרה הרמן נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של מור הרמן ושל הרמין גלאזל.
הוא גדל כבן השני במשפחה הבורגנית, אביו היה פקיד מינהלת הרכבת.
אמו תיארה אותו כילד אמיץ וסקרן שאהב להמציא סיפורים ולספר אותם לאחרים.
כבר כנער, פנה לפסיכולוגיה לצד עניין במדעי הבוטניקה והמתמטיקה.
משיכתו למתמטיקה נותרה גם מאוחר יותר.
הוא גם ניסה לפרש בעיות מתמטיות-לוגיות מנקודת מבט פסיכואנליטית.
הרמן סיים את הגימנסיה ברחוב טווסמזה (Tavaszmező utca).
כסטודנט לרפואה שנה ב', הוא כבר עבד במעבדה הניסויית לפסיכולוגיה של גזה רווס.
בתחילה עסק בפסיכולוגיה של הילדות ובפסיכולוגיה של החושים, נושאים המופיעים גם בעבודת המחקר הראשונה שלו בשנת 1911. הוא פגש את אליס צינר במעבדתו של רווס, לימים היא נודעה בשם אליס הרמן, רעייתו.
שלושה ילדים נולדו מנישואיהם, הם היו נשואים בין 1922 לבין 1975 במשך של 53 שנים (עד מותה).
את תחילת דרכו החל בפסיכולוגיה ניסיונית ובסופו של דבר הגיע לפסיכולוגיה אנליטית.
עם זאת, חלחלו עד סוף ימיו לתוך עבודתו כפסיכואנליטיקאי, המחקרים פסיכולוגיים הניסיוניים המוקדמים שלו, אותם רכש במעבדתו של גזה רווס.
אלה הולידו תיאוריות משמעותיות רבות כמו תורת הבחירה (או העדפה) השולית או ההכרה האחרת של המחשבה.
מצד שני, גם הפסיכולוגיה ההתפתחותית המודרנית חייבת הרבה לעבודתו; הוא יצר תיאוריות משמעותיות כמו "תאוריית אינסטינק ההיאחזות", מה שמוכיח כי אימרה הרמן ביקש לבנות רקע תאורטי לתופעות שתיאר מיסודות הפיזיולוגיה, האתולוגיה והפסיכולוגיה הניסויית.
עבודתו היא אפוא דוגמה מצוינת לניסיון לשלב דיסציפלינות שונות, איתן הוא ביקש לקרב את הפסיכואנליזה לעמדה מדעית.
עם זאת, אישיותו של אימרה הרמן מצטיינת בתולדות הפסיכואנליזה ההונגרית מכיוון שלאחר ששרד את המצוקות של השואה במלחמת העולם השנייה, הוא נשאר בהונגריה והתמיד בפסיכואנליזה גם לאחר עליית השלטון הקומוניסטי לאחר 1945.
הרמן נפגש לראשונה עם הפסיכואנליזה בזכות עמיתו הרופא, פאל סיקאץ', אשר הפנה את תשומת ליבו של הרמן לסמינרים הפסיכולוגיים העמוקים של שאנדור פרנצי.
אימרה הרמן היה ביקורתי לגבי הניתוח של פרנצי לאורך כל הסמינר.
בדו"ח שנכתב בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא ציין: "אף על פי שביקרתי מאפיינים מסוימים של פסיכואנליזה, פרנצי הזמין אותי להצטרף אליו." הרמן גם לא ויתר על שורשיו הפסיכולוגיים הניסויים לחלוטין בתפקידו המאוחר יותר כפסיכואנליטיקאי מוביל - כל אלה מוכיחים ששתי המגמות לא היו מבודדות זו מזו באופן הרמנוטי.
על עמדתו המדעית המשולבת מעידה בין היתר תורת הבחירה השולית שלו.
הוא קיבל את תואר הדוקטור לרפואה בשנת 1913.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא השלים ארבע שנות שירות בחזית, במהלכן ערך כמה תצפיות פסיכולוגיות.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הועסק כעוזר הוראה אצל גזה רווס.
הוא פגש את מייקל (מיהאי) באלינט בסתיו 1919, כששניהם נמלטו מפרעות הסטודנטים האנטישמיות.
תקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התאפיינה בהתפשטות אינטלקטואלית, והפסיכואנליזה עצמה זכתה למרחב ציבורי.
פסיכואנליטיקאים בהונגריה היו בעיקר שמאלנים (ויהודים).
אימרה הרמן היה גם חבר באחת מחברות השמאל המדעיות הגדולות של התקופה, בחוג גלילאו.
בשנים 1921–1922 עבר הרמן אנליזת הכשרה לפסיכואנליזה אצל ארז'בט רווס.
בתום בחינותיו אלה ניתח (פסיכואנליטי) מטופלים בפרקטיקה פרטית.
בשנת 1922 הציג אותו שאנדור פרנצי בפני זיגמונד פרויד בקונגרס הפסיכואנליטי בברלין.
יחסיו המאוחרים יותר עם פרויד התפתחו בצורה טובה יותר מזו עם מייקל (מיהאי) באלינט, שהעמיק את הסתירה בין הרמן לבין באלינט.
(האגודה הפסיכואנליטית של בודפשט התפרסמה בזכות הוויכוחים הפנימיים שלה שאורגנו בדרך כלל סביב שני המחנות, בהתבסס על הניגודים באלינט-הרמן).
בנוסף לאהדה של הרמן-פרויד, הוא גם נהנה מתמיכתו של שאנדור פרנצי; היחסים בין שניהם היו הרמוניים למרות תחומי העניין השונים שלהם וניתן לאפיין אותם כסוג של יחסי מאסטר - סטודנט (יורש).
בשנת 1925 מונה אימרה הרמן למזכיר האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
בין השנים 1936 לבין 1944 היה סגן נשיא, ומשנת 1945 היה נשיא העמותה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף הרמן באירועים הפסיכואנליטיים החשובים ביותר, כמו 8–10 ביוני 1935 ב"ארבעה-השינויים" הראשון (Vierländertung) בווינה, בין אנליסטים מאוסטריה, צ'כיה, הונגריה ואיטליה.
הוא נכח גם בכנס "ארבעה-שינויים"השני (באוגוסט 1936) וגם בשלישי (התקיים בתאריכים-17 במאי 1937).
הוא גם הרצה בקונגרס הפסיכואנליטי מריאנסקה לאזנייה על האינסטינקטים העצמיים העליונים והיה אורח תכוף בסמינרים בדירתו של לאופולד סונדי.
תקופת התגברות הפאשיזם בין 1936 לבין 1945 יכולה להיחשב גם כ"שנות החושך" במונחים של הפסיכואנליזה.
אנליסטים רבים ממוצא יהודי קיפחו את חייהם במחנות ההשמדה או נאלצו לברוח משלטון הנאצים.
אלה שלא היגרו התכנסו אחת לשבועיים בישיבות שנערכו בפיקוח המשטרה.
אימרה הרמן העביר מספר הרצאות בהתכנסויות, אך ורק בנושאים מדעיים שאנשי המשטרה לא הצליחו להבין.
לפיכך, מעולם לא היה נושא שעניינו נושא המיניות.
בשנת 1943, אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של הרמן, "הדחפים הקדמוניים של האדם", הצליח איכשהו לצאת לאור, אמנם קצת "קצוצת כנפיים" בשל הצנזורה שמחקה את הסעיפים על אוננות נשית ופעילות מינית.
אחרי מלחמת העולם השנייה נצפה שינוי פוליטי חזק בקרב הפסיכואנליטיקאים ההונגרים, במיוחד בקרב אנליסטים ממוצא יהודי.
כמה מהם הצטרפו מרצונם למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, כולל אימרה הרמן ומשפחתו.
עבודתו הפסיכואנליטית של אימרה הרמן התארגנה בעיקר סביב נושא הפסיכולוגיה של המחשבה.
הרעיון הבסיסי של עבודתו הוא שחשיבה אינה מורכבת רק מהשתקפות העולם החיצון, אלא היא גם חלק בלתי נפרד מהתכונות האופייניות העולות מחוויותיו הפנימיות של הפרט.
הרמן האמין שהחשיבה עצמה קשורה באופן אורגני לכל המקרים הרוחניים, ולכן הכוונה היא לא רק לעיבוד הגירויים של העולם החיצון, אלא גם לשפה המשותפת לשכבות התודעה השונות.
פרי עבודתו המוקדמת של אימרה הרמן הוא התיאוריה בה קישר בין פסיכולוגיה ניסיונית לעמדה הפסיכואנליטית.
נקודת המשפט היא שכאשר מבוגרים בריאים צריכים לבחור פריטים מתוך סט באופן אקראי, הם בעיקר בוחרים מהאמצע, בעוד שילדים, חולי נפש ואנשים ב"קהילה שבטית" מעדיפים את הקצוות.
ניסוי פשוט זה הוכיח היטב כי הלא מודע משפיע על חשיבה לא רק בתוכנו אלא גם ברמה התפעולית.
התיאוריה נתמכה מאוחר יותר על ידי תצפיותיהם של לאיוש סקיי ופרנץ מיראי (מקודם: מלינגר).
תלמידתו של הרמן אגנש בינט בחנה במחקר השוואתי בשם Attachment or Clinging, שראה אור גם מחוץ להונגריה את תאוריית ההיקשרות של ג'ון בולבי לתאוריית "אינסטינקט ההיאחזות" או "יצר ההיצמדות" של הרמן.
אחד ההישגים הפסיכואנליטיים המשמעותיים ביותר של אימרה הרמן היה הצגתו של מושג "אינסטינקט ההיאחזות" או "יצר ההיצמדות" שהופיע בעבודתו המפורסמת ביותר, "האינסטינקטים העתיקים של האדם" משנת 1943. כל זה היה חדשני ביותר באותה התקופה, שכן הוא קשר בין הגישה האנליטית לידע האתולוגי שנצבר אודות פרימטים עליונים.
(פרויד עצמו ככל הנראה לא יכול היה להסכים עם החידוש והוא לא שיקף אותו בשום מקום בעבודותיו).
תורת האינסטינקט של הרמן התקבלה אז בחוסר רצון על ידי חברים אחרים בתנועה הפסיכואנליטית.
בתיאוריה זו עם השפעה רבה, הרמן שיער שרפלקס האחיזה והחיבוק של התינוק (מורו-רפלקס) הוא שריד לדחף של הפרימטים להיאחז.
תצפיות אתולוגיות מוכיחות כי ניתן להבחין בתופעה זו באנטרופואידים רבים, במהלכם הקוף הרך הנולד נצמד לפרוות אמו ומבלה כך את השבועות או החודשים הראשונים לחייו.
גורי קופים חוזרים גם להאחז בגופה של אמם במצב רגרסיה (למשל במקרה של סכנה).
ניתן לראות זאת גם אצל אנשים צעירים בזמן השינה כאשר הם צובטים בעוויתות עצמים סמוכים בגפיים הקדמיות והאחוריות.
הרמן אמר שיצר ההיצמדות הזה נפגע מכיוון שאין פרווה שיכול לספק אחיזה.
בתיאוריה זו הוא הדגיש בעיקר כי אלמנטים רבים של התנהגות הם ממוצא ביולוגי וכי לאדם יש אינסטינקטים מולדים.
הוא ניסה להרחיב את התיאוריה שלו בצורה רחבה ככל האפשר, ולכן לעיתים קרובות העלה דדוקציות שגויות, למשל, כאשר חשב לגלות פגיעה ביצר ההיצמדות בתופעת האנטישמיות.
מבוא לחוג החשבה של הפסיכואנליזה (1923)
פסיכואנליזה כשיטה 1933, מהדורה מתוקנת 1984)
עקרונות הערכת עבודה ומדיניות שכר הונגרית הלאומית-סוציאליסטית ; לודביג ני., מישקולץ 1941
מחקרים השוואתיים המבוססים על פסיכואנליזה וביולוגיה של פרימטים.
פסיכולוגיה של אנטישמיות (1945, מהדורה מתוקנת 1990)
הפסיכולוגיה של הולדת הרעיון (1945)
חייו הרוחניים של ילד באוטוביוגרפיותיהם של סופרים, אמנים ומדענים הונגרים (1959)
יצרים קדומים של האדם ; בהוראת עיתונות, הרחבות תרגום מצרפתית.
תוספים לדינמיקה של הסטייה ;1999
מחקרים פסיכולוגיים של מחשבה ;2011
אימרה ואלקו (במקור ויינפלד, בהונגרית: Valkó Imre; אבון, 1 בספטמבר 1902 – בוסטון, ארצות הברית, 2 במרץ 1975) היה כימאי קולואידי (כימיה פיזיקלית), כימאי טקסטיל יהודי-הונגרי.
הוא היה אחיהם הגדול של אישטוואן פאל ואלקו מהנדס מכונות ושל איבאן פטר ואלקו פיזיקאי ומהנדס חשמל.
אימרה ואלקו נולד במשפחה יהודית כבנם של הפקיד הנריק ואלקו (ויינפלד) (1866–1936) ושל אנה סלשי (1880–1939).
הוא סיים את לימודי התיכון שלו בגימנסיה הריאלית פרנץ קלצ'יי בבודפשט, ומשם המשיך לאוניברסיטת וינה.
בשנים 1928–1929 היה מהנדס מחקר ב"מפעל שרף השיפון ההונגרי" בבודפשט.
בין השנים 1929 לבין 1938 היה חוקר במעבדת אי גה פארבן (IG Farbenindustrie) בלודוויגסהאפן.
בשנת 1939 הוא ומשפחתו היגרו לקנדה מפני הפאשיזם.
הם התיישבו בארצות הברית בשנת 1942, שם עמד לראשונה בראש מעבדת המחקר ב- Drew Co., ואחר כך היה פרופסור ב- Lynn Vocational and Technical Institute ואחר כך במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הוא היה חבר באקדמיה בניו יורק.
בשנותיו האמריקניות עסק בעיקר בכימיה של טקסטיל.
רעייתו הייתה הרמינה הרמינגהאוס, איתה התחתן ב-19 באוגוסט 1935 בבודפשט.
וינה, 1929. (עם וולפגנג פאולי)
לייפציג, 1933. (עם וולפגנג פאולי)
אימרה אויווארי (במקור גרוסמן, בהונגרית: Ujvári Imre; סגד, 13 בפברואר 1902 – בודפשט, 25 בפברואר 1962) היה עיתונאי, מבקר יהודי-הונגרי.
בנו של הסופר והעיתונאי פטר אויווארי ואחיו של לאסלו אויווארי.
אימרה אויווארי נולד במשפחה יהודית כבנם של פטר (פנחס לייב) אויווארי (גרוסמן) ושל ינקה פרנק.
בשנת 1919 הצטרף לתנועת הסטודנטים הקומוניסטית.
הוא היגר מהונגריה בשנת 1920 עם אביו ואחיו.
תחילה התגוררו בטרנסילבניה, אחר כך בבראטיסלבה, בשני המקומות בהם גם אביו מצא עבודה.
כתביו פורסמו בכתבי עת ("סקירה חברתית", "חשיבה" וכו') וגם ב"תקופתנו" בטרנסילבניה.
הוא הצליח לשרוד את השואה ובשנת 1945 עבד עבור ה"עם חופשי" (Szabad Nép), ה"חירות" (Szabadság) וה"לאום הונגרי" (Magyar Nemzet).
מ-1950 עד 1952, הוא היה בעל טור בכתב העת "תיאטרון וקולנוע" וכתב מספר רב של ביקורות קולנוע.
משנת 1957 עבד באיגוד העיתונאים.
אשתו הייתה ולריה האֶן, איתה התחתן בשנת 1954.
אימרה בנושופסקי (בהונגרית: Benoschofsky Imre; בודפשט, 6 בפברואר 1903 – בודפשט, 5 ביולי 1970) היה הרב הראשי של הונגריה.
אימרה בנושופסקי נולד בבודפשט ובנוסף לחינוכו הדתי הייתה לו גם השכלה חילונית רחבת היקף.
כתוצאה מכך, כמו קודמיו הגדולים בתפקיד, הוא גילם את האידיאל של רב ניאולוגי שמכיר את המסורות הדתיות היהודיות ואת החינוך החילוני כאחד.
אחותו, אילונה בנושופסקי (1913-1997), הייתה המנהלת לשעבר של המוזיאון היהודי ההונגרי.
בשנת 1936 מונה לרב הראשי של בודה.
בשנת 1960 מונה לרב הראשי של הונגריה וכיהן בתפקיד זה עד סוף ימיו.
הוא נלקח לשרות העבודה במהלך השואה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
ב-2 ביולי 1944, יחד עם הרב ד"ר אלכסנדר שייבר, הספיד בהלווייתו את הרב עמנואל לעף.
משנת 1945 ועד מותו, לימד אימרה בנושופסקי בבית המדרש לרבנים בבודפשט (כיום שמו עם תוספת "האוניברסיטה היהודית") כפרופסור לפילוסופיה של דת, הומילטיקה וכתבי קודש.
ד"ר אימרה שמלצר, הרב הראשי בדימוס של סנט גאלן, נזכר ברבו ומלמדו כדלקמן:
"היה לו ניסיון רטורי ופדגוגי עשיר וסיפק אותם לתלמידיו בשפע.
הוא היה דרשן מודרני ודרשותיו היו בעלות צליל אנושי, איכותי וספרותי, תוך התעלמות מאמצעים פאתטיים.
בהרצאות הבלתי פורמליות שלנו, בהן הפנה את תשומת ליבנו למחברים תאולוגיים ופילוסופיים יהודים-גרמנים מהמאה ה-19 ליצירותיו של ליאו בק, הרמן כהן, מרטין בובר ואלה היו משמעותיות עבורנו.
הוא עסק בעל פה ובכתב בנושאים דתיים ובתפיסות עולם מנקודת המבט של היהדות.
בנושופסקי ראה את תפקידו בקידום עולם הרעיונות היהודיים והסבר לגישה דתית שונה".
גם עבודתו המדעית הייתה מגוונת.
הוא פרסם מספר מחקרים, כולל בספרי השנה של האגודה הספרותית היהודית-ההונגרית (IMIT) ובזכרונות של הרבנים דב ברנט הלר ועמנואל לעף.
בשנת 1946 ערך את הספר "שארית ישראל", שעוסק בסוגיות שייסרו של את הקהילה היהודית בשל אבדות השואה ובאפשרויות בניית הקהילות מחדש.
עבודת הדוקטורט של בנושופסקי בנושא האריסטוטליזם של הרמב"ם, שפורסמה מאוחר יותר בצורת ספרים, בולטת עבודתו בנושא לימודי דת.
בנוסף לעבודתו המלומדת, הוא שם דגש רב על הפצת ידע, ופרסם לראשונה בשנת 1941 ספר בשם "ללמוד יהדותנו", שפורסם לאחר מכן מחדש בשנת 1997 וסיפק תמונה מקיפה של הדת והתרבות היהודית בצורה מובנת, גם עבור יהודים, חוקרים והדיוטות.
מאמריו פורסמו בנוסף לספרי השנה של IMIT גם בעלון קהילת בודה, ב"חיים חדשים" (Új Élet), ובספרים לזכרם של
קברו של אימרה בנושופסקי נמצא בבית הקברות היהודי פרקשרטי.
הרמב"ם ואריסטו או האריסטוטליזם של הרמב"ם (עבודת דוקטורט, 1926)
ללמוד את יהדותנו (סיכום מחקר היסטוריה תאולוגית ודתית, 1941)
שארית ישראל (כתבים תאולוגיים, 1946)
אחרי שלושים שנה (נאומים, 1958)
אימרה דוצי (בהונגרית: Dóczi Imre; 16 ביולי 1882 – 6 בדצמבר 1943) היה רופא יהודי-הונגרי לוחם חשוב ומרכזי באלכוהוליזם ומנהל הספרות בהונגריה נגד צריכת משקאות אלכוהולים.
לא ידוע כמעט דבר על קורות חייו, למעט מרכזיותו במלחמה באלכוהוליזם בהונגריה, כמו כן ערך את ספריית הספרים נגד אלכוהול.
כתב חוברות רבות, עבודת גמר ומחקרים בנושא האלכוהול.
היבטים כלכליים לאומיים בסוגיית האלכוהול, בודפשט, 1906.
תפקיד הנשים בתנועה נגד אלכוהול, בודפשט, 1907.
משימת המנהל הציבורי במאבק באלכוהול, בודפשט, 1913.
אלכוהול והשפעותיו על הילד, בודפשט, העשור השני של המאה ה-20.
דו"ח הקונגרס הבינלאומי ה-14 נגד אלכוהוליזם, בודפשט.
האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (בהונגרית: Magyar Impresszionisták és Naturalisták Köre בראשי תיבות: MIÉNK; בשם המלא: חוג האימפרסיוניסטים והנטורליסטים ההונגרים) הייתה אגודת אמנים חשובה שפעלה בין השנים 1908 עד 1911. כארבעים אחוזים ממייסדיה וחבריה היו יהודים.
האגודה אורגנה על ידי קארוי פרנצי, פאל סיניאי מרשה ויוז'ף ריפל-רונאי במאי 1907. היא הוקמה בפועל באוקטובר עם 17 חברים מייסדים.
בנוסף לאמור לעיל, יאנוש ואסארי, אישטוואן צ'וק וקארוי קרנשטוק הצטרפו גם הם למייסדים, כך שהם הפכו לעשרים.
בלה איוואני-גרינוולד, אישטוואן רטי, ואלר פרנצי, אוסקר גלאץ ודיולה קוסטולאני-קאן ייצגו את מושבת האמנים של באיה מארה.
השתתפו גם אדולף פניאש, גוסטב מדיאר מנהיימר ואחרים.
בלה צובל ואדן מארפי התקבלו לאגודה כחברים מייסדים של הדור הצעיר שביקר, למד ועבד בפריז.
ברור מהרשימה שכפי שניסח זאת יוז'ף ריפל-רונאי, זו הייתה "חברה קואליציונית", שבה לקחו חלק האנשים המבוגרים של נאג'באניה, כמו גם נציגי הנטורליזם במישור ההונגרי הגדול וגם נציגי האגודה "הפראים ההונגרים".
פאל סיניאי מרשה נבחר לנשיא האגודה (היה הבכיר בקבוצת הציירים) ומושבם היה בית הקפה היפני בבודפשט.
מטרת האגודה הייתה לאחד ציירים נטורליסטים ואימפרסיוניסטים ולארגן תערוכות מדי שנה.
התערוכה הראשונה שלהם נערכה בינואר 1908 והשנייה שנה לאחר מכן.
הם הזמינו 15 ציירים צעירים לתערוכה השנייה שלהם, בעיקר מ"הפראים ההונגרים".
כך, בין הקו הניאו של מושבת האמנים של באיה מארה הציגו גזה בורנמיסה, טיבור בורומיסה, שאנדור גלימברטי, אנדראש מיקולה, וילמוש פרלרוט-צ'אבה, שאנדור ציפר ומבין הציירים של השמונה המאוחרים יותר, לאיוש טיהאני, דז'ה ציגאני, דז'ה אורבן, ברטלן פור הציגו בתערוכה.
צעירי התערוכה שוכנו במפלס נפרד בסלון הלאומי וציוריהם המקורבים לפוביזם עוררו זעם מצד המבקרים, שגם פילגו במשך הזמן את חברי MIÉNK.
כבר אז אנשים רבים חשבו, כולל הצייר-מבקר השמרני לאסלו קזדי-קובאץ', שהמודרניסטים ביותר יעזבו בקרוב את האגודה: "...
אבל שום דבר אינו קבוע.
והלשונות הרעות סיפרו שקרנשטוק טומן את הזרע של האר נובו הנוסף שיפרוץ מהאגודה ויהווה קבוצה חדשה של אמנים תחת השם "מחפשים" או שם אחר" בסוף השנה, המחפשים - שנקראו מאוחר יותר השמונה - אכן פרצו באמת מתוך קבוצת MIÉNK והציגו את ציוריהם בעצמם תחת הכותרת "תמונות חדשות".
MIÉNK הציגו את התערוכה השלישית שלהם ב-1910, כבר ללא המודרניסטים והאגודה התפרקה בהמשך השנה.
(בשנת 1920, חברי MIÉNK שלא הצטרפו לשמונה ואחר כך ל"אגודת אמנים חדשה" בראשי תיבות KÚT מצאו את מקומם באגודת פאל סיניאי מרשה).
אימרה דויטש או אמרי דויטש (בהונגרית: Deutsch Imre באנגלית: Emery Deutsch; בודפשט, 10 בספטמבר 1906 – מיאמי, 16 באפריל 1997) היה כנר יהודי-הונגרי-אמריקאי, מלחין, מנצח.
דויטש היה אחד הכנרים הגדולים בארצות הברית בתקופתו.
אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית בהונגריה והיגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1913, בטרם פרצה מלחמת העולם הראשונה.
לעיר זו קשור גם לניסיונו של דויטש עם כינורו הראשון.
הוא ראה את כלי הנגינה בחלון ראווה במחיר של שמונה דולרים והתחנן בפני אמו שתקנה לו אותו.
סכום הכסף הזה היווה נטל כלכלי גדול עבור המשפחה הענייה באותה תקופה (זה היה סכום מאוד מכובד), אבל הם איכשהו אספו את הכסף ורחשו את הכינור עבורו.
דויטש החל לנגן בכינור באופן אוטודידקטי, אך לאחר מכן נלקח תחת חסותו (במלגה) של בית הספר ג'וליארד בניו יורק.
כך הוא הצליח ללמוד באחד מבתי הספר למוזיקה הטובים ביותר בארצות הברית.
מאוחר יותר נשא לאישה את בתו של מנהל המוסד.
נולדו להם שני בנים, אבל אף אחד מהם לא עסק במוזיקה בצורה מקצוענית.
דויטש היה כאמור אחד הכנרים הגדולים בתקופתו.
הוא ניגן בכלי סטרדיווריוס אמיתי, אבל היה לו גם כינור גליאנו, יצירה מאת ניקולו גליאנו מ-1728. דויטש הופיעה בקרנגי הול, ניגן בין היתר בפני אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ובפני מלך ספרד.
היו לו למעלה מעשרת אלפים הופעות בחייו, והקלטות רבות עבור CBS.
בהיותו בקולומביה הוא שיתף פעולה עם טד ליואיס ותזמורתו.
יצירה של דויטש בביצועם הגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים.
דויטש הוא היה הדמות הראשית של הנשפים (Night of Budapest in Cleveland), הוא ניגן במספר רב מאוד של בתי מלון ולהקות.
בשנת 1971 הוא עבר למיאמי והמשיך להופיע בעיר והסביבה עד לשנות ה-90.
אימרה דויטש הרגיש מצוין הן בעולם המוזיקה הקלאסית והן בעולם המוזיקה הצוענית.
דויטש היה גם מלחין, פזמונאי ותמלילן.
הוא כתב מוזיקה לכ-80 שירים.
יצירתו המפורסמת ביותר היא When the violin gypsy cry.
הוא הובא למנוחות במאוזוליאום של בית הקברות המפורסם של לייק ויו בקליבלנד .
אימרה דויטש (בהונגרית: Deutsch Imre; בודפשט, 30 בספטמבר 1896 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 8 בנובמבר 1944) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, אורולוג, כירורג, אביו של אילש דשי (1931–2018), סבו של העיתונאי יאנוש דשי.
אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף דויטש (1872–1945), רואה חשבון מסחרי, ושל מתילד וייצנר (1873–1939).
הוא למד באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית במשך עשרים חודשים ונפל בשבי האיטלקי.
עם שובו המשיך בלימודיו ובשנת 1922 קיבל את ההסמכה באורולוגיה.
מ-1919 עד 1921 עבד כסטודנט לרפואה במעבדה של פוליקליניקת Charité, ומ-1922 עד 1928 היה עמית במחלקה לאורולוגיה בראשות פרופסור גזה אייש.
בין השנים 1922–1944 היה רופא במחלקה לאורולוגיה של המוסד הלאומי לביטוח סוציאלי (דומה לקופת חולים), ולאחר מכן סגן הרופא הראשי המוסד (הארצי).
בין השנים 1938–1941 שירת בצבא ארבע פעמים כרופא צבאי, ועל כך קיבל מדליות הנצחה.
לאחר מכן, כיהודי היה מוגבל במקומות עבודתו על כן בשנים 1942–1944 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום ששמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, ובין ינואר לבין אפריל 1944 היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה האורולוגית של בית אבות סיעודי לקשישים (בודפשט).
בין 1919 לבין 1923 הוא היה חבר צוות פנימי וכתב של כתב העת "רפואה" (Gyógyászat)
בין 1926 לבין 1939 הוא היה עורך המדור האורולוגי של כתב העת "סקירה דרמטולוגית, אורולוגית וונרולוגית" (Bőrgyógyászati, Urológiai és Venerológiai Szemle)
בין השנים 1938–1939 היה סגן העורך הראשי של כתב העת "אורולוגיה הונגרית" (Magyar Urológia).
באפריל 1944 נשלח לספר באזור טרנסילבניה כרופא אזורי ומשם גורש למחנות ההשמדה אושוויץ ולאחר מכן למאוטהאוזן ביוני, שם עבד במחצבה.
אשתו, אנה אדלר (1899–1994), הייתה רופאת שיניים, רופאה ראשית, בתם של הרב אילש אדלר, תאולוג, ושל ינקה קרמר, אותה נשא לאישה ב-5 בפברואר 1925, בבודפשט.
בדיקת תפקודי כליות שתנני (carbamid) בניתוח.
סקירה כללית של המחלות האורולוגיות הכירורגיות של הילדות במונחים של הליכי בדיקה מודרניים (רפואה, 1927, מס' 47)
מעמד פשוט להרכבה של ציסטוסקופ (רפואה, 1929, מס' 12)
אורוליתיאזיס בילדות (רפואה, 1930, מס' 33)
מחקרים על השפעת חיידקים אורופתוגנים על ריכוז ההידרוגנציה של שתן נגוע.
הערות על האורולוגיה של הילדות (רפואה, 1936, מס' 19)
אימרה דצ'י (במקור דויטש עד 1899, בהונגרית: Décsi Imre; וספרם, 25 במרץ 1881 – 15 במאי 1944?) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, נוירולוג, עורך, כותב ספרות מקצועית, חלוץ הכתיבה המקצועית הפופולרית על חיי מין וארוטיקה בהונגריה, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ דויטש ושל ברטה פולק.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1904. בשנה שלאחר מכן עבד כרופא ב"בית החולים לילדים אדל ברודי", בית חולים שנבנה על ידי הקהילה היהודית של פשט.
בתרומתו של עורך העיתון ז'יגמונד ברודי לזכר אשתו.
הוא עסק כבר מצעירותו ברעיונות של הבונים החופשיים ושל רעיונות בורגניים רדיקליים וכתב בקביעות לעיתון וילאג (עולם-Világ) מאז הקמתו ב-1910. הוא כתב גם בכתב העת "אור" (Világosság) האתאיסטי.
ב-1918 הוא נבחר לרופא הראשי של מחלקת העצבים של בית החולים החדש לפועלים בפשטאויהיי וכן עבד כרופא של "איגוד הסיוע המסחרי".
הוא היה העורך האחראי של כתב העת "הרופא" (Az Orvos), שפורסם רק פעם אחת במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (בתאריך 25 ביוני 1919).
כותרת המשנה של העיתון הייתה "כתב העת הרשמי של האיגוד המקצועי של הרופאים המוסמכים".
הנושא העיקרי של פעילותו העיתונאית היה בעיית בריאות הנפש.
ספרו הראשון ראה אור בסדרת הספרים של "הספרייה המודרנית" בשם "עצביה של הוד מעלתה".
בין 1935 לבין 1941 ערך סדרה של ספרים מדעיים פופולריים על חיי המין.
הוא כתב ותרגם מספר עבודות ומחקרים בנושא חינוך לבריאות ונתן הרצאות רבות ותכופות.
אשתו הייתה ליוויה רינגר (1894–1944), שגם היא ניספתה בשואה.
הם נישאו ב-19 באפריל 1919 בבודפשט.
עצביה של הוד מעלתה: מדריך לאנשי בודפשט העצבניים וגם לכל האחרים (1914, סדרת הספרייה המודרנית)
המדע של חיים בריאים (בודפשט, 1923)
על הספרות העדכנית על פסיכותרפיה (בודפשט, 1925)
מדע, ספרות, פרסומת (בודפשט, 1929)
ספר הרופא על נישואין (בודפשט, 1941)
חיי מין וארוטיקה (בודפשט, 1941)
עיטור המלחמה של הצלב האדום השנייה, דרגה 2 (1916)
הצלב המוכתר המוזהב על סרט מדליית האבירות (1917)
אימרה בקש גלאס (בהונגרית: Békés Glasz Imre; בודפשט, 14 ביולי 1902 – הר ולריאן, צרפת, 21 בפברואר 1944) היה יהודי-הונגרי, חבר ופעיל במפלגה הקומוניסטית של צרפת, חבר ולוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית שהוצא להורג על ידי הגסטפו.
אימרה גלאס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדה גלאס ושל הרמין קיש.
היו לו שישה אחים, סיים בית ספר יסודי ולאחריו ארבעה כיתות חטיבת ביניים (בסך הכל שמונה שנות לימוד).
הוא הפך לשוליית מסגר בגיל חמש עשרה, ולאחר סיום חניכותו מצא עבודה במפעל המכונות צ'ונקה.
גלאס הפך לחבר ב"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית של הונגריה".
נעצר ב-1927, אך בית המשפט זיכה אותו מכל אשמה.
לאחר מכן הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ועבד עבור המפלגה מחוץ לבודפשט.
מאוחר יותר היו לו כמה תיקים פליליים.
הוא נעצר ב-19 בינואר 1928 ונידון לשנתיים מאסר ב-10 ביולי 1930. הוא הורשע אז באשמת "ערעור הסדר החברתי והמדיני".
ב-6 בדצמבר 1930, הוא נידון שוב לשנתיים מאסר נוספות וב-24 במרץ 1931, הוא נידון שוב, תחת אותו תיק משפטי, לאותה תקופה של זמן בהתבסס על החלטת בית המשפט המלכותי העליון.
ב-18 ביוני 1931 הועבר בקש גלאס לכלא צ'ילאג בסגד.
לאחר שחרורו היגר לצרפת ב-1937. שם הצטרף לצבא הצרפתי ולחם בגרמנים הפולשים.
לאחר כיבוש פריז ב-1940 ארגן קבוצת פרטיזנים וכן עבד כמפיץ עיתונות מחתרתית מרכזי.
בשנת 1941 לחם בקבוצה בראשות יוז'ף בוצור בכמה נבצעים נועזים.
ב-17 בנובמבר 1943 נעצר במהלך פגישת רחוב מחתרתית, נתפס על ידי הגסטפו, שהעמיד אותו לעינויים במשך מספר חודשים ולבסוף הוציא אותו להורג כחלק מחברי קבוצת מנושיאן ב-F.T.P.
אשתו אילונה וייס, בתם של ארנה וייס ומרגיט קלינגר, הייתה תופרת, גם היא פעילה קומוניסטית, עמה התחתן ב-23 בספטמבר 1927 ברובע 8 בבודפשט.
רשימת חברי קבוצת מנושיאן שהוצאו להורג
סלסטינו אלפונסו , ספרדי, בן 27
אולגה בנצ'יק , יהודייה-רומנייה, בת 32 (האישה היחידה בקבוצה, ראשה נערף ב-10 במאי 1944)
יוז'ף בוצור, יהודי-הונגרי, בן 38 - מהנדס כימי
ז'ורז' קלוארק , צרפתי, בן 20
רינו דלה נגרה , איטלקי, בן 19
טמאש אלק, יהודי-הונגרי, בן 18 – סטודנט
מוריס (משה) פינגרצווייג , יהודי-פולני, בן 19
ספרטקו פונטנו , איטלקי, בן 22
יונאס גדולדיג , פולני, בן 26
אימרה בקש גלאס, יהודי-הונגרי, בן 42
לאון (לייב) גולדברג , יהודי-פולני, בן 19
סלמה גרזיבאץ , יהודי-פולני, בן 34
סטניסלס קובצקי (Stanislas Kubacki), פולני, בן 36
צ'זארה לוקריני, איטלקי, בן 22
מיסאק מנושיאן , ארמני, בן 37
ארמנק ארפן טאביטיאן , ארמני, בן 44
מרסל ריימן, פולין, בן 21
רוג'ר רוסל , צרפתי, בן 18
אנטואן סלבדורי (Antoine Salvadori), איטלקי, בן 24
וילי שפירו , יהודי-פולני, בן 29
אמדאו אוסליו , איטלקי, בן 32
וולף וויסברוט , פולין, בן 18
רוברט וויצ'יץ , צרפתי, בן 19
בבודפשט ברובע 16 רחוב וכיכר נשא את שמו בין בשנים 1954–1992
כמו כן, בין השנים 1955 לבין 2003, בית ספר מקצועי כלכלי ובית ספר מקצועי ברובע 9 בבודפשט נשא את שמו.
אימרה בלשה (במקור שווייגר, בהונגרית: Balassa Imre; סגד, 25 בנובמבר 1886 – נוגראד, 4 בפברואר 1974) היה סופר, עיתונאי, דרמטורג, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי.
אימרה שווייגר נולד במשפחה יהודית כבנם של גאשפאר שווייגר, צורף נחושת, ושל אלונורה שווייצר.