tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המין נקרא על שם החוקר שגילה אותו, מארק ואן רוסמלן (Marc van Roosmalen).
אורכו של קוף זה 38–39 ס"מ ומשקלו 150–180 גרם והוא הקוף השני בקוטנו ביבשת אמריקה לאחר המין מרמוסט גמדי.
הוא בעל פרווה בצבע חום-זית עם ראש שחור ופנים ורודות ומעל העיניים ישנו "סרט" של שיער לבן ומאחוריו שחור.
הקוף מסתובב ביערות הגשם בחבורות קטנות ומלוכדות בהם גם נקבות עם צאצאים ומחפשים אוכל.
כמו מרבית הקופים, הם אוכלי-כול הניזונים מעלים, פירות וחרקים והם מחבבים גל לשד של עצים.
הקוף מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב הפגיעה ביערות שבהם הוא חי.
מרמוסט בהיר (שם מדעי: Mico) הוא סוג של פרימטים ממשפחת המרמוסטיים הקרובים לסוג מרמוסט שבעבר השתייכו אליו והם חיים רק ביערות אמריקה הדרומית.
קופים אלה בעלי פרווה בהירה מאפור בהיר ועד לבן ובעלי פנים וכפות ידיים ורודות.
מראם דומה לקופי מרמוסט כהים יותר ואורח חייהם דומה.
בתחילה כל המינים היו תת-מינים של מרמוסט כסוף שבתחילה היה שייך לסוג מרמוסט.
רק אחרי 2001 החליטו להפוך חלק מהתת-מינים למינים עצמאיים.
הקופים נפוצים ביערות ברזיל וחיים בלהקות קטנות.
הם ניזונים מעלים, פרחים, פירות, מוהל עצים, חרקים, חסרי חוליות וחולייתנים קטנים.
מרליס בהרנס היא שחקנית ודוגמנית עבר גרמנייה; "מיס גרמניה" לשנת 1958.
בהרנס נולדה במינכן בשנת 1939. בצעירותה, עבדה תקופה מסוימת כמזכירה בבית מלון, ב-1958 בהיותה בת תשע עשרה נבחרה למיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל 1958 שנערכה בקליפורניה הייתה בין שש עשרה המועמדות שעלו לשלב חצי הגמר.
בשנת 1959 שיחקה בסרט השוודי "Med fara för livet" בתו של פרופסור הנחטפת על ידי סוכן זר, באותה שנה גם שיחקה בסרט המוזיקלי "Freddy unter fremden Sternen".
ב-1961 שיחקה בסרט המפלצות "Reptilicus" שהיווה קופרודוקציה דנית-אמריקאית, באותה שנה הופיעה גם בסרט "Der Hochtourist" ובגרסה הקולנועית המחודשת למחזה "רוברט וברטרם".
בשנת 1963 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Tony Ski Heil!".
מרמיטה אולימפית (שם מדעי: Marmota olympus) היא מין של מרמיטה החיה אך ורק במדינת וושינגטון בחצי האי האולימפי, שליד סיאטל.
היא נפוצה בעיקר בפארק הלאומי אולימפיק.
מרמיטה זו היא היונק הלאומי של מדינות וושינגטון (היונק האנדמי הלאומי), לצד הקטלן (היונק הימי הלאומי).
אורכה של מרמיטה זו 67–75 ס"מ, עם זנב באורך 18–24 ס"מ ודומה לאורכו של חתול בית.
משקלה הממוצע 2.7-11 ק"ג, מה שהופך אותה לאחת מהגדולות בבני משפחת הסנאיים, דומה מאוד לזו של מרמיטת ונקובר (Marmota vancouverensis), מרמיטה שעירה או מרמיטה אלפינית.
המרמיטה בעלת דו-צורתיות זוויגית גדולה כשהזכרים שוקלים 4.1-9.3 ק"ג והנקבות 3.1-7.3 ק"ג.
המרמיטה בעלת פרווה עבה וחומה בהירה.
המרמיטה מצויה בטבע רק במדרונות ההרריים של הרי אולימפיק, קרוב לחופי האוקיינוס השקט.
היא מתחפרת באדמה במשך החורף ויוצאת רק באביב.
המרמיטה ניזונה מצמחייה קרקעית כמו: טחבי עלים, גומא, אברשיים, ארכוביתיים, פעמונית, פרחים מהסוג Erythronium ותורמוסים.
עם זאת בהתקרב החורף והרעב היא תאכל גם נבלות ואף תטרוף גורים של טמיאסים.
המרמיטה נטרפת בידי שונרים, פומות וקויוטים וכן בידי עופות דורסים ודלקים גדולים.
המרמיטה מתחפרת באדמה בקבוצות גדולות כדי להימלט מטורפיה.
מרלין ווסקוף מלצר (1922 - 4 בדצמבר 2008) הייתה אחת משש המתכנתות המקוריות של המחשב אניאק (לצד קת'לין מקנולטי מושלי אנטונלי (אנ'), ג'ין ג'נינגס בארטיק (אנ'), בטי הולברטון, פרנסס בליאס ספנס (אנ') ורות טייטלבאום), המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון למטרות כלליות.
נולדה בשם מרלין ווסקוף בפילדלפיה.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת טמפל בשנת 1942. היא נשכרה על ידי בית הספר להנדסה מור (אנ') בהמשך אותה שנה לביצוע חישובי מזג אוויר, בעיקר מפני שידעה להפעיל מכונה.
בשנת 1943 היא נשכרה לבצע חישובים למסלולי בליסטיקה.
באותה עת הדבר התבצע באמצעות מחשבונים מכניים שולחניים ידניים.
בשנת 1945 היא נבחרה להיות אחת מהראשונות במתכנתות ENIAC.
חמש הנשים האחרות שעבדו עימה על תכנות ה-ENIAC היו אדל גולדשטיין, קתלין אנטונלי, ג'ין ברטיק, בטי הולברטון, פרנסס ספנס ורות טייטלבאום.
ENIAC היה מכונה ענקית מלאה בלוחות ומתגים שחורים, שהכילה 17,468 צינורות ואקום, 7200 דיודות קריסטל, 1500 ממסרים, 70,000 נגדים, 10,000 קבלים וכ־5,000,000 מפרקי הלחמה ביד.
הוא שקל יותר מ-30 טונות, השתרע על פני 167 מ"ר וצרך 150 קילוואט חשמל.
דרישת הכוח העצומה שלה הובילה לשמועה כי האורות ברחבי פילדלפיה יתעמעמו בכל פעם שהוא דולק.
מייד כשנחשף אניאק לציבור ב־14 בפברואר 1946, הוא עלה לכותרות ברחבי ארצות הברית והצית את דמיונם של רבים.
אף על פי שהוזכר ב-"Woman of the ENIAC", באותה תקופה לא ניתנה כמעט הכרה לנשים העובדות במחשב.
האניאק הפך למכונה חשובה מאוד במהלך תקופה זו.
המהנדסים הגברים שבנו את המכונה התפרסמו עד מהרה.
האישה שניהלה את הפרויקט נעלמה מההיסטוריה.
היא התפטרה מהקבוצה בשנת 1947 עם נישואיה, לפני שהאניאק הועבר למתקן הצבאי באברדין, מרילנד (אנ').
לאחר פרישתה המשיכה מלצר לתרום לקהילה.
היא התנדבה בספריית בית הספר בימי ראשון.
היא גם סיפקה ארוחות על גלגלים במשך יותר מעשר שנים לבית גרינווד באוונג, ניו ג'י.
היא הייתה גזברית פרק טרנטון/ לורנסוויל בהדסה וחברה פעילה ב"נשים למען גרינווד".
בארבע שנותיה האחרונות סרגה למעלה מ־500 כובעי כימותרפיה עבור קרן סוזן ב.
מלצר נפטרה ב־7 בדצמבר 2008 ביארדלי, מחוז באקס (אנ'), פנסילבניה, ארצות הברית.
בשנת 1997 הוכנסה ל"היכל התהילה הבינלאומי של נשים בטכנולוגיה", יחד עם שאר המתכנתות המקוריות של אניאק.
פרס זה נוסד בשנת 1996 על ידי WITI "כדי להוקיר, לכבד ולקדם את תרומותיהן המשמעותיות של נשים לקהילות המדעיות והטכנולוגיות שמשפרות ומפתחות את החברה שלנו".
עבודתה ב-ENIAC ובאוניברסיטת פנסילבניה הוכרה מאוחר יותר בסרט הדוקומנטרי משנת 2010 שושנים סודיות ביותר: הנשים "המחשבות" של מלחמת העולם השנייה (אנ').
מרלן בג'אלי (נולדה ב-1946) היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון, קולנוע ומדבבת ערביה-ישראלית.
בג'אלי נולדה בירושלים למשפחה מוסלמית.
בצעירותה שיחקה בתיאטרון חובבים (לפני מלחמת ששת הימים הופיעה במחזה עם ג'ורג' איברהים בקתדרלת סנט ג'ורג' במזרח ירושלים), במקביל עבדה כמזכירה בימק"א.
בשנת 1968, החלה לעבוד בתסכיתים של קול ישראל בערבית ועם הקמת הטלוויזיה הישראלית ניגשה למבחן בד והתקבלה לשידורי הטלוויזיה בערבית.
השתתפה כשחקנית ומגישה במספר רב של תוכניות ילדים ודרמה.
במקביל לעבודתה בטלוויזיה שיחקה בהצגות תיאטרון במזרח ירושלים, בעיקר בתיאטרון אל-קאסבה.
בשנת 1979 שיחקה לראשונה בסרט קולנוע, כשהשתתפה בקומדיה "אמי הגנרלית" בתפקיד אמו של המפקד המצרי אותו גילם מכרם ח'ורי.
עם צמצום שידורי הטלוויזיה בערבית בשנות ה-90, החלה לעבוד גם ברדיו וכמדבבת.
זכתה לפרסום כאשר שיחקה בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "המסעדה הגדולה", וכן בסדרה "שכנים".
השתתפה בסרט הדוקומנטרי "התזמורת" (yes דוקו, 2023) בבימויו של עופר פנחסוב, על תחנת הרדיו "קול ישראל בערבית".
בשנת 2023 היא שיחקה בסרט "הים".
במשך כ-25 שנים, עבדה בשידורי הטלוויזיה בערבית של רשות השידור, בין תוכניות טלוויזיה בהן שיחקה היו:
"השטיח המעופף" (1976–1977) - סדרת טלוויזיה לילדים בהנחיית לילית נגר.
"צרצרי השלום" (1977) - מחזה מאת תאופיק אל-חכים שפורסם בשנת 1957 ועובד להפקה טלוויזיונית על ידי הבמאי אנטואן סאלח.
"חרבת חזעה" (1978) - עיבוד טלוויזיוני לסיפור מאת ס.
ג'ארכ קריבכ (1979) - סדרת טלוויזיה ללימוד ערבית.
"הבחור של שולי" (1997) - סרט טלוויזיה בבימוי דורון צברי.
"כחול עמוק" (1997) - סדרת טלוויזיה ששודרה בכבלים.
"המוציא להורג והנידונים" (תיאטרון אל-קאסבה, 1971) - מחזה מאת פתחי רמאדן בהשתתפות מכרם ח'ורי ובסאם זועמוט.
"שירת המוות" (תיאטרון אל-קאסבה, 1972) - תפקיד ראשי במחזה מאת תאופיק אל-חכים בהשתתפות ג'ורג' איברהים, מכרם ח'ורי ולילית נגר.
מַרַמוּרֶש (ברומנית: Maramureș, ב־IPA: ; בהונגרית: Máramaros – "מארַמַרוֹש"; באוקראינית: Мармарощина – "מַרְמַרוֹשְצ'ינה"; בלטינית: Marmatia – "מרְמטיה" או "מרְמציה") הוא חבל ארץ גאוגרפי, היסטורי ותרבותי בצפון רומניה ובדרום-מערב אוקראינה.
מרמורש כולל את בקעת מרמורש, בחלק העילי של עמק הנהר הטיסה (Tisa) וההרים המקיפים אותו.
ההרים הם: הרי אואש, הרי גוטאי, הרי ציבלש והרי רודנה ממערב ומדרום, והרי מרמורש ממזרח ומצפון, שהם חלק מהרי הקרפטים.
אורך החבל בין חוסט למעבר פריסלופ הוא כ-150 ק"מ ורוחבו בציר צפון-דרום הוא עד 80 ק"מ.
החלק הדרומי של חבל המרמורש שייך כיום לרומניה והוא מהווה את צפון מזרח המחוז הרומני מרמורש, בעוד שהחלק הצפוני, נמצא במזרח חבל זקרפטיה או טרנסקרפטיה של אוקראינה וכולל את הנפות חוסט, ראחיב וטיאצ'יב.
חבל מרמורש הוא אחת הבקעות הרחבות ביותר ברכס הקרפטים, ומשתרע על שטח של 9,716 קמ"ר בצפון הקרפטים המזרחיים בין הרי אואש, גוטאי, ציבלש, רודנה, הרי מרמורש והקרפטים המיוערים.
הוא ממוקם בחלק הצפון-מזרחי של הרי הקרפטים.
שלוחה הררית באגן העילי של נהר טיסה, הנקראת פופ-איוואנו (פסגת פופ-איוואנו היא 1,937 מ') מחלקת אותו לשני חלקים: החלק הדרומי השייך לרומניה, ששטחו 3,568 קמ"ר והחלק הצפוני השייך לאוקראינה ששטחו 6,148 קמ"ר.
בחלק הדרומי הנהרות והנחלים הנשפכים אל נהר הטיסה הם וישאו (Vișeu), רונישוארה (Ronișoara), איזה (Iza), קוסאו (Cosău), מרה (Mara) וספינצה (Săpânța).
צפונית יותר, אחרי התמזגות טיסה הלבנה עם טיסה השחורה, נשפכים אל הטיסה הנהרות והנחלים קוסאוץ (Cosăuț) או קוסיבקה, ספורצ'ה או שופורקה, אפשיצה, טאראש או ארסווה, טאלאברז'אבה, טאלאבור או טרבליה, ריקה או ואליה ניאוגולי וברז'אבה או בורזאבה.
גובה ההרים המקיפים את החבל עולים על 2,000 מ': פסגת פייטרוסול רודניי (Pietrosul Rodnei) בהרי רודנה – 2,303 מ', פסגת הוברלה – 2,061 מ' במסיב ההר השחור (Muntele Negru או Chornohora) ובקו הרוחב הזה מעל 1,500 מ' גובה מתחילים מרעות אלפינים.
רוב ההרים באזור הם מכוסי יערות של עצים שונים: אלון, אשור אירופי ואשוחית נורווגית.
העץ הנמצא בשפע הטביע את חותמו על כל האזור, החל מהבנייה המסורתית של הבתים והכנסיות ועד לשערים המפורסמים וכלי המשק.
מעברי ההרים המחברים בין אזורים שכנים הם בגובה רב ובעבר היו בקושי נגישים.
הכניסה מעמק הטיסה, על יד העיר חוסט, הייתה מוגנת היטב על ידי מבצר חוסט שנבנה על גבעה השולטת בכניסה לגיא.
הבידוד היחסי של חבל מרמורש המוקף בהרים, סייע להגנתו מפני אויבים, ולשימור שיטות ארגון המנהל המקומי למשך מאות שנים, וכן לשימור אורח החיים המסורתי והתרבות של החיים הכפריים.
בשנים 1948–1949 בימי השלטון הקומוניסטי הסטליניסטי הושלמה במאמץ לאומי רב בהשתתפות נוער מתנדב ("החולצות הכחולות") מסילת הברזל סאלווה-וישאו המחברת את המרמורש לטרנסילבניה.
בנייתה הפכה הכרחית אחרי שהחיבור דרך עמק הטיסה נאבד בעקבות סיפוח צפון מרמורש קודם לצ'כוסלובקיה (בשנת 1918) ומאוחר יותר לאוקראינה הסובייטית, חלק מברית המועצות (ב-1944).
אורכה של מסילת הברזל הוא 63 ק"מ עם 8 ויאדוקטים ו-5 מנהרות.
המנהרה הגדולה ביותר היא "דיאלול שטפניציי וסצ'ל" מתחת למעבר שטרף, ואורכה הוא 2400 מ'.
יערות מרמורש מימים ימימה היו עתירי חיות בר: אילים, יעלות, זאבים, שועלים, חזירי בר, דלקים ואחרים.
חיים בהם גם מינים בסכנת הכחדה כמו השונר, צפיר האלפים, מרמיטה, השכווי הענק (tetrao urogallus), העיט הזהוב, השכווי השחור וכו'.
משנת 1229 תועד היות החבל אזור ציד מלכותי.
מכאן מספר טופונימים קשורים לציד כמו "היער המלכותי" (Pădurea crăiască) שבאוקנה שוגאטאג (Ocna Șugatag).
אגדת הקמת נסיכות מולדובה נכרכה בסיפור ציד של האציל דראגוש וודה ממרמורש.
הביזון האחרון במרחב הרומני (אז בממלכת הונגריה) ניצוד במרמורש בשנת 1852. צפיר האלפים נכחד במרמורש, ככל הנראה בשנת 1924, בגלל הציד הבלתי חוקי הפרוע שננהג אחרי מלחמת העולם הראשונה אבל הובא לאזור מחדש להרי רודנה בשנים 1962–1967 והתאקלם בהצלחה.
ב-1973 הובאו מרמיטות גם כן בהצלחה.
בנחלי מרמורש ונהרותיה חיה עדיין ה"לוֹסטריצה" או "הסלמון של הדנובה", מין נדיר של סלמון.
עם מיני הצומח הנדירים שידועים במרמורש ניתן למנות את ההטקסוס המעונב ("טיסה"), הארזית האירופית (Larix decidua), האורן מסוג Pinus cembra, אדלווייס ו-Fritillaria meleagris.
בשנת 1930 הוקם ברומניה הפארק הלאומי הרי רודנה, קודם כשמורת טבע והחל משנת 1979 כשמורת ביוספרה.
בשנת 2004 הוקם גם הפארק הלאומי הרי מרמורש על שטח 1,500,000 דונם והוא שמורת הטבע הגדולה ברומניה, אחרי הדלתה של הדנובה
בהרי מרמורש נמצאים מערות, גאיות, אגמים וצורות גאולוגיות, אחדות מהן מוגנות.
ידועות הן קניון קאילה טטארולוי (Cheile Tătarului) וקריאסטה קוקושולוי (Creasta Cocoşului – ציצת התרנגול) שבהרי גוטאי והמעיין הקארסטי (ברומנית – izbuc) ב"איזבורול אלבאסטרו" (Izvorul albastru – המעיין הכחול) של נהר איזה בהרי רודנה.
שמורות טבע נוספות הן האגמים "טאול לוי דומיטרו" (Tăul lui Dumitru – האגם של דומיטרו) ו"טאול מוררנילור" (Tăul Morărenilor – אגם מוררן) בהרי גוטאי.
החפירות האראכולוגיות מעידות על התיישבות בני אדם בבקעת מרמורש עוד בתקופה הפרהיסטורית.
עקבות וודאיות מהתקופה הפלאוליתית העליונה והנאוליתית נמצאו בחבל אואש ומדרום להרי גוטיי.
ממצאים על יישובים נאוליתיים נתגלו גם בסיגט, קמפולונג על נהר טיסה, ובגדה השמאלית של הנהר איזה, בין רוזאווליה לסטרמטורה.
כאלפיים שנה לפנה"ס חדרו לאזור שבטים הודו-אירופים.
שרידי יישובים מאותה תקופה נתגלו בספנצה, סרסאו, סיגט, טיסה, קלינשט-אואש, שיאו, יאוד, קוהיה, סלישטה, מרמורש ומויסיי.
באזור התיישבו בין שאר קלטים, דאקים, סרמטים ומאוחר יותר כך גם שבטים גרמאניים .
במאה הראשונה אחה"ס היה החבל חלק מממלכת דאקיה שבראשות בורביטסה
מתקופת הדאקים נותרו שרידי מצודות בסיגט (על גבעת סולובאן), אונצ'שט (גבעת המצודה), סלטינה (באוקראינה), ובקלינשט.
נתגלו מטבעות, כדים וחפצים אחרי ממקור יווני ורומאי, עדות לקשרי המסחר והתרבות עם מרחב הים התיכון, ובמיוחד עם הפרובינקיה הרומית דאקיה השכנה.
אף על פי שהאזור נשאר מחוץ לשטחים שבשליטה רומית, הושפעו הדאקים המקומיים על ידי הציוויליזציה הרומית..
בגלל מיקומו המוגן יותר של חבל מרמורש, בתקופת נדידת העמים, האוכלוסייה המקומית הושפעה מעט על ידי שבטי הגותים, ההונים, הגפידים, האווארים שחלפו דרכה.
לעומת זאת הייתה השפעה משמעותית יותר מצד מהסלאבים.
בסביבה הוקמו התארגנויות וישויות מדיניות סלאביות כמו קרואטיה הלבנה ובעיקר רוס של קייב.
במשך הזמן התפתחו הקדרות, עיבוד המתכות, כולל הברונזה ומאוחר יותר הברזל.
בתקופה העתיקה התחילה גם הפקת מלח ממחצבים, למשל באוקנה סלטינה.
חבל מרמורש לא היה אף פעם מאוד מאוכלס.
הכפרים הם יחסית נדירים ופזורים בעמקים.
מדי פעם כגדלה אוכלוסייתו, התרחשו נדידות תושבים אל האזורים השכנים:מולדובה, טרינסילבניה, אזור סטמר־פרטיום ואף פולין ומורביה.
התיעוד הראשון למונח "החבל מרמורש" מקורו בשנת 1199 בימי התחזקות השלטון ההונגרי בטרנסילבניה.
באותה תקופה חיה באזור אוכלוסייה רומנית ("ולאכית").
נוכחות הרומנים תועדה גם באזורים סמוכים כמו אונגוואר, ברהובה, אוגוצ'ה.
לפחות עד שנת 1383 הרשו מלכי הונגריה לרומנים המקומיים לבחור בעצמם את מנהיגם ה"וויבוד" ולשפוט את משפטיהם לפי ה"חוק הוולאכי".
במאות הראשונות של האלף השני בראש הוויבודות מרמורש עמדו ווייבודים מקומיים.
הוויבודות התחלקה ל"קנזויות" מסביב לעמקים.
החל מהמאה ה-14 בלחץ מלכי הונגריה הונהג גם כאן פאודליזם בסגנון מערבי.
מנהיגים מקומיים נטמעו רובם בחיק האצולה ההונגרית.
חלקם התנגדו לשינויי המשטר וחצו את ההרים אל ממלכת פולין, שירתו בצבאם של מלכי פולין, הצטיינו במעשי גבורה וקיבלו תוארי אצולה ואחוזות; אחרים נעצרו בדרך בחבל לפוש, בו הקימו כפרים ששרדו עד לימינו (קופשן, מגאוז'ה).
אחרים חצו את הקרפטים המזרחיים והקימו את נסיכות מולדובה.
בשנת 1241 האזור נפל קרבן לפלישת המונגולים ("טטרים" בפי ההונגרים) .
שיירה בפיקודם של קדן ובורי יצאה מפודוליה, נכנסה לצפון מולדובה ומשם במרץ 1241 חדרה לטרנסילבניה דרך המעבר קרליבבה, הידוע גם כמעבר הטטרים.
שיירה אחרת בפיקודו של באטו חאן, כשלידו סובוטאי חאן, החריבו ושדדו את הווייבודויות במרמורש וחדרו להונגריה עד העיר מישקולץ.
האזור נחשף שוב לפשיטות של הטטרים מאורדת הזהב בשנת 1285, כמו כן ב-1334 ו-1365. בסוף המאה ה-14 חצו בני מרמורש את הקרפטים ברדיפתם אחרי הטטרים
עם הרומנים ממרמורש שהצטיינו בלחימה בטטרים נמנו האחים דראג ודראגוש מן היישוב בדאו וקרוב שלהם, מיכאיל בוגדאן מפטרובה.
ב-1345 רומנים ממרמרוש השתתפו במסעות צבאיים של מלך הונגריה במזרח.
קרצ'ון, וויבוד של ברג ובניו, הווייבוד סילבסטרו ובניו, מיק, בנו של הקניאז סטאן, גיולה, בנו של דראגוש, ובניו זכו משום כך לגמול מהמלך.
ב-1352 בני מרמורש השתתפו במצור הונגרי על מבצר בלז.
בקרב זה נפל טטומיר, נכדו של נסיך מולדובה, סאס.
דראגוש מבדאו הפך באותה שנה לנסיך מולדובה.
בשנת 1355 אחיו, דראג הצטיין במסע הונגרי נוסף עד לדנייסטר.
ב-1361 מלך הונגריה העניק את הקנזות אוזון במרמורש לבוד, שאנדור, יואן, דרגומיר ובאליה.
אחרי ניצחון המלך לאיוש הגדול על הטטרים, הקניאז דראגוש מבדאו, שליווה את ההונגרים, נשלח בשנת 1351 על ידי המלך להקים במזרח "מארקה" לצורך הגנה על הממלכה.
הוא הקים במולדובה ווייבודות בחסות הונגריה.
בערך ב-1359 בוגדאן מקוהיה, שהתנגד למדיניות מלך הונגריה במרמורש, עבר עם לוחמיו למולדובה, גירש את השליט באלק, צאצא של דראגוש, ושחרר את מולדובה מהחסות ההונגרית.
בעקבות זאת ב-1365 הורה מלך הונגריה על הפקעת אחוזותיו במרמורש – בצ'קוב, וישאו, בורשה, מויסיי וסלישטה וחלוקתן לצאצאי דראגוש.
תחת החסות ההונגרית באלק כיהן כווייבוד ורוזן של מרמורש.
מרמורש הפכה בזמנו לרוזנות בממלכת הונגריה.
הקנזים הרומנים באלק ודראג ביקרו ב-1381 בקונסנטינופול והשיגו זכויות עבור המנזר פרי שהוקם על ידיהם והתואר "סטברופיגיה".
סמכות האקסרכיה הופעלה לא רק באחוזותיהם אלא גם באזורים ברג, סטמר, סלאז', צ'יצ'או וביסטריצה.
ב-1397 אחרי תבוסתו על ידי הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטס נמלט תאודור קוריאטוביץ', הקניאז של פודוליה, להונגריה.
הוא קיבל מהמלך את אדמת מונקאץ' בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו.
הוא יישב שם ובמרמורש אלפי משפחות של רוסינים.
חלק מהכפרים הרומנים נטמעו בציבור הרוסיני שהפך לרוב בכמה חלקים של החבל.
המלך מתיאש הוניאדי "קורבינוס" ניהל קשרים הדוקים עם האצולה במרמורש.
מקרבה הוא בחר לעצמו לוחמים טובים, לרבות עבור המשמר המלכותי.
הרבה בני מרמורש קיבלו את התאר "ברון חופשי" שמשמעותו הייתה להיות כפופים למלך בלבד.
יחס המלך לרומנים המקומיים היה טוב.
הוא פרש את חסותו על המנזר הרומני פרי ומינה במרמורש כמה רוזנים בעלי שורשים רומנים, ביניהם בשנת 1467 את פאל קיניז'י שהיה יליד חבל באנאט.
אחרי תבוסת מתיאש מול המולדובנים של שטפן הגדול בקרב באיה שומרי המלך ממרמורש הצילו את המלך הפצוע והובילו אותו למקום בטוח בבראשוב.
אחרי הקרב ערך שטפן הגדול מסע ענישה במרמורש והחריב כמה ערים, לרבות את מבצר חוסט.
אחרי תבוסת הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים בקרב מוהאץ' (1526), ב-1538 סופח חבל מרמורש לווייבודות האוטונומית של טרנסילבניה.
ב-1599 לזמן קצר היה החבר בשליטת שליט ולאכיה מיכאי האמיץ שאיחד באיחוד קצר ימים את שתי הנסיכויות הרומניות ואת טרנסילבניה.
אחרי 1688 הפכה מרמורש יחד עם טרנסילבניה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית.
להבדיל מטרנסילבניה, לא הייתה קיימת בקרב הרומנים במרמורש המרה ישירה לדת היוונית-קתולית או ה"אוניאטית" (מאוחדת עם רומא).
עם זאת שיוכם של רבים לבישופת הרוסינית של מונקאץ' שכן עברה ל"אחדות עם רומא" יחד עם הבישופים של גליציה, גרם להיווצרות זרם יווני קתולי גם אצל הרומנים.
עם זאת עד סוף המאה ה-19 שרדה נוכחות של הכנסייה האורתודוקסית באמצעות כמה מנזרים קטנים ("סקיטים") שהיו מסונפים למנזרים במולדובה, במיוחד למנזר פוטנה.
השלטון הקיסרי ההבסבורגי על מסיו וההתחייבויות הצבאיות החדשים הקשה מאוד על חיי האיכרים בטרנסילבניה ובמרמורש.
כתגובה הופיעו כנופיות של היידוקים בעיקר באזורים הרריים, כולל מרמורש.
המפורסם בין ההיידוקים במרמורש היה פינטיה האמיץ (1703-1670), בן של אציל רומני מן היישוב טרגול לפושולוי שפעל למשך מספר שנים לטובת דלת העם תוך התגרות באצולה והשלטונות האוסטריים.
פינטיה הצטרף לפרנץ ראקוצי השני, המנהיג ההונגרי של מרד הקורוצים נגד האימפריה ההבסבורגית.
הוא עצמו כבש את מבצר קיואר וב-1703 צר על העיר באיה מארה, שבה נמצא אוצר של הרשויות הקיסריות.
פינטיה נורה למוות בעת מארב ליד השער הדרומי של באיה מארה, קרוב ל"מבצר הקצבים".
בשנת 1717 עמד האזור בפני פשיטה אחרונה של הטטרים, שהגיעו כבני ברית של נסיכות מולדובה במאבק בצבא האוסטרי שתקף את מולדובה.
הטטרים שרפו את כנסיות העץ, לקחו שלל, כולל עבדים ובקר.
הצבא הקיסרי עצר אותם ביישוב קאווניק.
בנסיגתם הופתעו על ידי בני מרמורש שארבו להם ביישוב סטרמטורה, בעמק האיזה ובמעבר פריסלופ בפרלוקה טטרילור, למעלה מבורשה.
מעט הטטרים ששרדו השאירו את השלל ונמלטו למולדובה.
במאה ה-18 במרמורש ההתפוקה החקלאית המקומית יכלה לפרנס רק שליש מהתושבים.
הם עסקו גם בגידול בקר שאותם נתנו בבארטר תמורת דגנים.
עבדו גם בתעשיית היערות ועצים, בעיבוד בעץ ועבודות עונתיות באזורים אחרים.
בתום מלחמת העולם הראשונה באספה הלאומית של הרומנים בעיר אלבה יוליה הוכרז על איחוד ממלכת רומניה עם טרנסילבניה והחבלים הנספחים אליה, לרבות מרמורש.
בוועידת השלום בפריז (1919) נקבע כי הגבול הצפוני של רומניה יהיה הנהר הטיסה ולפיכך החלק הצפוני של מרמורש שויך לצ'כוסלובקיה יחד עם השאר טרנסקרפטיה.
בעקבות תמיכת הצבא הרומני בצ'כוסלובקיה באמצעות עצירת המתקפה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הצבא הרומני שהה לזמן קצר בכל חבל מרמורש, בדרכו אל סלובקיה.
מרמוש השלם היה באותם הימים תחת מנהל צבאי ואזרחי רומני.
אבל סטטוס קוו זה לא אושרר ובשנת 1920 נקבע סופית שהגבול יהיה על הטיסה.
צפון החבל (6,873 קמ"ר) שולב במדינה הצ'כוסלובקית.
ב-1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות חלוקת צ'כוסלובקיה בין שכניה, צפון מרמורש עבר להיות אזור כיבוש של הונגריה.
ב-1944 הוא נכבש על ידי ברית המועצות וסופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991 צפון מרמורש הפך לחלק מאוקראינה העצמאית.
החל מ-1919 דרום מרמורש (3,381 קמ"ר) הפך למחוז מרמורש במסגרת ממלכת רומניה.
בין 1940–1944 נמצא תחת כיבוש הונגרי מחודש.
ב-1944 הוחזר לרומניה עקבות מתקפה של הצבא הסובייטי והצבא הרומני נגד הונגריה.
בזמן השלטון הקומוניסטי בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ב-1968 סופחו למחוז מרמורש עוד כמה אזורים סמוכים הקשורים אליו באופן מסורתי ומבחינת קשרים משפחתיים: חבל לפוש, חבל קיואר והחלק המזרחי של חבל הקודרולוי.
כך נוצר מחוז מרמורש הנוכחי.
בגלל תנאי אקלים ונוף ספציפיים הקולקטיביזציה של החקלאות (שהסתיימה ברומניה ב-1962) במרמורש הייתה מוגבלת יותר.
לעומת זאת התפתחו תעשיית הכרייה ועיבוד המחצבים.
כמו כן תעשיית עץ אינטנסיבית ותיירות.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי קרסה תעשיית המחצבים ויחד איתה גם ענפי העיבוד ותעשיית העץ הצטמצמה מאוד אחרי עלייה מופרזת שפגעה בסביבה.
בנסיבות אלה הרבה תושבים יצאו לעבוד במערב אירופה, בייחוד באיטליה וספרד.
בשנת 1910 במפקד שנערך בימי השלטון האוסטרו-הונגרי חיו בחבל מרמורש 357,535 אנשים.
דוברי רוסינית (אוקראינים) – 159,489
בצפון מרמורש המשתייך כיום לאוקראינה רוב התושבים הם אוקראינים או רוסינים.
בארבע הנפות (ראיונים) של אזור זקרפטיה ובעיר חוסט כ-90% מהתושבים הם אוקראינים או רוסינים, 6% – רומנים, 3% – הונגרים, ו־1% – אחרים – בעיקר צוענים ורוסים שהגיעו אחרי מלחמת העולם השנייה.
תחת השלטון האוקראיני חיים בצפון מרמורש 45,000 רומנים.
הם נמצאים בקשר עם הרומנים בדרום מרמורש בעיקר בזכות הגשר לכלי רכב סיגט-אוקנה סלטינה (סולוטווינו) וגשרי הרכבות בואליה וישאולוי וקמפולונג על נהר טיסה.
הרומנים מהווים את הרוב בדרום מרמורש השייך כיום לרומניה.
לפי אחת ההשערות הנפוצות, תושבי מרמורש הרומנים הם צאצאי דאקים שעברו תהליך של רומיזציה (לטיניזציה).
עד מאוחר הרומנים היו מאורגנים בקהילות שיתופיות, שניצלו בשותפות את היערות, את המים ואת הכרי המרעה.
במסביב הנהרות הם עסקו גם בחקלאות וחילקו ביניהם את השדות.
בעלי אחוזות זכו עם הזמן למעמד גבוה.
במאות ה-6–14 אוכלוסייה המשוערת של מרמורש הייתה 10,000-8,000 תושבים והצפיפות הייתה של 1 תושב לקמ"ר.
בני מרמורש מצטיינים במנהגים ותרבות נושנה, הכוללת שירי זמר אופייניים, ריקודי־עם, תלבושות כפריות, מאכלים, מוצרי קדרות (כמו קרמיקת סצ'ל), עבודות בנייה וגילוף בעץ – כולל בניית כנסיות מעץ, שערי בית מעץ, צלבי עץ בצידי הדרך, ייצור פלכים עם פעמונים, חתומים עבור הלחם הליתורגי, וכו'.
החל מהמאה ה-13 ממלכת הונגריה יישבה בשדות הפוריים של קנזויות המישור בעמק הטיסה מתיישבים הונגרים וכן גרמנים הקרויים "ציפסרים" או "סקסונים של טרנסילבניה".
הם הקימו ערים ומצודות כמו אלה בוויסק (1299) וחוסט (1329).
ישוביהם נשארו במשך זמן רב מבודדים למדי
מרלנה ג'יי מילר היא ספורטאית אמריקאית-ישראלית.
ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים (טוקיו 2020) כהגאית של נבחרת החתירה.
כשנה לאחר סיום לימודיה האקדמאים באוניברסיטת בוסטון, עלתה מילר לישראל, והצטרפה לסביה ובני דודה שגרו בארץ.
טרם מעברה, בניסיונה הרב כהגאית, הקימה את הנבחרת הלאומית בחתירה פאראלימפית, המונה את אחיה קליין, סימונה גורן, שי לי מזרחי, מיכל פיינבלט, סלאח שהאין וברק חצור.
באליפות העולם הפאראלימפית לחתירה הגיעה הנבחרת למקום שישי והבטיחה את השתתפותה במשחקים הפאראלימפיים בשנת 2021, שם סיימה הקבוצה במקום השישי.
מילר אינה ספורטאית פאראלימפית, אך לפי חוקי התחרות הגאית הנבחרת היא ללא מגבלה.
מרמוסט שחור-ראש (שם מדעי: Mico nigriceps) הוא מין פרימט קטן ממשפחת המרמוסטיים מהסוג מרמוסט בהיר, המצוי ביערות אמריקה הדרומית והוא אנדמי ליערות מזרח ברזיל.
אף שתפוצתו אינה ברורה לחלוטין היא כנראה נמצאת בין נהר מדיירה במערב, הנהר "Dos Marmelos River" בצפון ובמזרח ובדרום עד לנהר "Ji-Paraná River".
קוף זה נמצא בטבע במצב של קרבה לסיכון והוא תואר ב-1992 בידי החוקרים פרארי ולופז.
זהו קוף קטן באורך של 21 ס"מ בקירוב והזנב מגיע לאורך 33 ס"מ והוא מגיע עד למשקל 370 גרם.
הוא בעל שיער אפור זית בגבו והחזה והרגליים צהבהבים.
הזנב שחור והפנים אפורות כהות וחסרות שיער.
במראהו הוא מזכיר מאוד את המין מרמוסט כסוף, אשר לו פנים ורודות.
הקוף חי בטבע ביערות גשם טרופיים ויערות סבוכים, לעיתים באזורים מוצפים או ביערות לחים נוספים.
הם פעילי יום שוכני עצים היורדים לקרקע לעיתים רחוקות ולרוב ניזונים בקבוצות קטנות מהעצים, כשמזונם כולל פירות, חרקים שונים ולשד ושרף עצים.
מרלן דומא היא אומנית וציירת דרום אפריקאית, שחיה ופועלת כיום בהולנד.
זוכת פרס רולף שוק לאמנות חזותית לשנת 2011.
דומא נולדה בשנת 1953 בקייפטאון, דרום אפריקה, וגדלה בעיר קוליס ריבר שבפרובינציית הכף המערבי, מקום שבו היה לאביה כרם.
בילדותה הייתה עדה דומא למדיניות האפרטהייד.
דומא החלה לצייר בשנת 1973 והראתה באמצעות ציוריה את דאגותיה הפוליטיות והרהוריה על זהותה כאישה לבנה ממוצא אפריקאנרי בדרום אפריקה.
היא למדה אמנות באוניברסיטת קייפטאון משנת 1972 עד שנת 1975, ולאחר מכן למדה בבית הספר לאמנות אטלייה 63 שבעיר הארלם, הולנד, הממוקם כיום באמסטרדם.
היא למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1979 ובשנת 1980. כיום היא חיה ופועלת בהולנד ונחשבת לאחת האמניות הפוריות ביותר הפועלות במדינה.
דומא מציירת לרוב דימויים מתמונות פולרואיד של חבריה ומאהביה, ויחד עם זאת היא מציירת מתוך דימויים המופיעים במגזינים ומתוך חומרים פורנוגרפיים.
כמו כן, היא מציירת דיוקנאות ילדים וסצנות ארוטיות כדי להשפיע על עולם האמנות העכשווית.
ברבים מציוריה היא מתארת את חבריה, דוגמנים ודוגמניות, ואישים פוליטיים בולטים.
ציוריה של דומא נתפסים כדיוקנאות, אך הם אינם מייצגים אנשים, אלא מצב רגשי שבו אנשים יכולים להיות.
אמנותה מתמקדת בתמות ונושאים חשובים כגון מיניות וגזע, אשמה וחפות, אלימות ועדינות.
סגנונה של דומא מזכיר את סגנון הרומנטיקה המוקדמת.
היא משתמשת במשיכות מכחול משוחררות כדי ליצור בעבודתה עיוותים, אך יחד עם זאת גם פרטים רבים.
דומא אוהבת להשתמש בטכניקת רטוב-על-רטוב, המשלבת יחד שכבות צבע דקות ועבות.
מכירת ציורה של דומא Jule-die Vrou (1985) מיקמה אותה כאחת משלוש האמניות החיות שמכרו יצירה ביותר ממיליון דולר.
הסכום ממכירת הציור The Schoolboys (1986-87), שהגיע ל-9 מיליון דולר ביריד האמנות ארט בזל מיאמי ביץ' בשנת 2023, עקף את 6.3 מיליון הדולרים עבור עבודתה The Visitor (1995) שנמכרה בשנת 2008.
דומא לימדה באקדמיה לחינוך חזותי (ABV) שבעיר טילבורך בהולנד, באקדמיה לאמנות ותעשייה (AKI) שבעיר אנסחדה בהולנד, באקדמיה הלאומית לאמנויות חזותיות שבאמסטרדם, ובאקדמיה דה אטלייה 63 שבאמסטרדם (סדנאות קצרות והדרכה).
עבודות של דומא נמצאות באוספיו של המוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק ובמוזיאון דורדרכט.
עבודותיה נכללו בתערוכה "נשים מציירות נשים" שעלתה בשנת 2022 במוזיאון לאמנות מודרנית של פורת וורת', טקסס.
דומא קיבלה תואר לשם כבוד מאוניברסיטת אנטוורפן שבהולנד.
כמו כן, היא מחזיקה בתארים מאוניברסיטת קייפטאון, מהאקדמיה דה אטלייה 63 שבהארלם, הולנד, ומהמכון לפסיכולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם.
סטאצמן הוא דור רביעי למשפחת חקלאים מאינדיאנה, וגדל בחווה חקלאית השוכנת במחוז סנט ג'וזף שבמישיגן ובמחוז לגרנג' שבאינדיאנה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הנוצרי "לייק אראה" בעיר סטורג'יס שבמישיגן בשנת 1994. ב-1999 למד במכללה הקהילתית גלן אוקס, ולאחר מכן למד באוניברסיטת טריין, אך לא סיים את לימודיו באף אחת מהן.
יחד עם אביו, אלברט, הוא ניהל את החברה "Stutzman Farms", המפעילה חווה בגודל 4,000 אקר באזור מישיאנה.
במאי 2010 התפטר מתפקידו מארק סאודר, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אינדיאנה, לאחר שהודה בקיום פרשת אהבים עם עוזרת בסגל שלו.
מכיוון שסאודר התפטר לאחר שנבחר בבחירות המקדימות לייצג את המפלגה בבחירות הכלליות ב-2010, התכנסו הרפובליקנים במחוז הקונגרס השלישי בעיר קולומביה סיטי כדי לבחור לו מחליף.
אחרי שניצח בבחירות הכלליות הוא הושבע לתפקידו בנובמבר 2010.
עם כניסתו לבית הנבחרים חתם על התחייבות להתנגד לכל חקיקה נגד התחממות גלובאלית שתגרור העלאה במסים, בחסות הארגון אמריקאים למען שגשוג.
הוא התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
סטאצמן תמך בהצעת חוק שחייבה את נשיא ארצות הברית ברק אובמה להגיש את פרטי הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית לבחינת הקונגרס.
ב-19 בנובמבר 2015 הצטרף ל-241 רפובליקנים ו-47 דמוקרטים בתמיכה בחקיקה שהפעילה תהליכי סינון נוספים לפליטים מעיראק וסוריה שהגישו בקשה להגר לארצות הברית.
ב-9 במאי 2015 הודיע כי יתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה, במקומו של הסנאטור דן קואטס שפרש מתפקידו.
בבחירות המקדימות הפסיד לחבר בית הנבחרים טוד יאנג, ונותר קירח מכאן ומכאן כאשר הפסיד הן את המועמדות הרפובליקנית לסנאט והן מושבו בבית הנבחרים.
ב-2024 בחר להתמודד מחדש למושבו בבית הנבחרים לאחר שג'ים בנקס התמודד וניצח בבחירות לסנאט, ונבחר מחדש ביום הבחירות הכלליות.
מרלן ארנס אוסטרטאג-אבנשפרגר (בספרדית ובגרמנית: Marlene Ahrens Ostertag-Ebensperger; 27 ביולי 1933 – 17 ביוני 2020) הייתה אתלטית צ'יליאנית, סגנית אלופה אולימפית (מלבורן 1956) ופעמיים אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (שיקגו 1959 וסאו פאולו 1963) בהטלת כידון.
ארנס נולדה בקונספסיון שבצ'ילה להורים מהגרים מגרמניה.
באולימפיאדת מלבורן שנערכה בנובמבר-דצמבר הייתה ארנס נושאת הדגל של המשלחת הצ'יליאנית, והייתה לאישה היחידה במשלחת.
היא זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 50.38 מטר, אחרי אינסה יאונזמה (53.86 מטר) ולפני נדז'דה קוניאיבה (50.28 מטר), שתיהן מברית המועצות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשיקגו שבאילינוי, ארצות הברית, באוגוסט-ספטמבר, זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 45.38 מטר.
גם באולימפיאדת רומא שנערכה באוגוסט-ספטמבר נשאה ארנס את דגל המשלחת הצ'יליאנית.
היא סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 47.53 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באפריל-מאי בסאו פאולו שבברזיל זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 49.93 מטר.
ב-17 ביוני 2020 מתה ארנס כתוצאה מאי-ספיקת לב.
מרלינגה הוא אזור מדברי בשטח של כ־3,300 קילומטרים רבועים, השוכן במערב אוסטרליה הדרומית, בתוך מדבר ויקטוריה הגדול.
האזור ידוע בעיקר כמקום שבו נערכו כמה ניסויים גרעיניים על ידי בריטניה בשנות ה־50 של המאה ה־20.
בינואר 1985, הוענקה לבני העם האבוריג'יני מרלינגה צ'ארוצ'ה (Maralinga Tjarutja), בני הפיטג'נדג'טג'רה הדרומיים, בעלות חופשית על קרקעותיהם, כהכרה בזכויותיהם המסורתיות.
בסמוך לאותה תקופה, ועדת החקירה המלכותית מק'קללנד זיהתה זיהום גרעיני שאריתי משמעותי בכמה אתרים.
בהתאם להסכם בין ממשלות בריטניה ואוסטרליה, נעשו מאמצים לנקות את האזור לפני שבני מרלינגה שבו להתיישב בו בשנת 1995. הקהילה המרכזית באזור היא אוק ואלי (Oak Valley), הכוללת בית ספר.
חרף שתי פעולות ניקוי שנעשו, קיימת עדיין דאגה כי חלק מהקרקע נותר מזוהם.
מרלינגה (Maralinga) הייתה אתר לניסויים גרעיניים של בריטניה, אשר זוהם בפסולת רדיואקטיבית במהלך שנות ה־50 וראשית שנות ה־60. את האזור סקר לן בידל (Len Beadell) בראשית שנות ה־50, לאחר שסיים את הסקר באתר "אֵמוּ פילד" (Emu Field), שממוקם צפונה יותר.
באמו פילד נערך "מבצע טוטם" (Operation Totem), שכלל שני ניסויים גרעיניים.
ב־27 בספטמבר 1956 החל "מבצע באפלו" (Operation Buffalo) במרלינגה, לאחר שנמצא כי אתר אמו פילד מרוחק מדי.
במסגרת המבצע נוסו ארבע פצצות ביקוע: שתיים הונחו על גבי מגדלים, אחת הונחה על הקרקע, ואחת הוטלה ממפציץ של חיל האוויר המלכותי הבריטי מדגם ויקרס ואליאנט (Vickers Valiant) מגובה של כ־9,100 מטרים.
זה היה הניסוי הראשון שבו נשק גרעיני בריטי הוטל ממטוס.
בשנת 1957 נערך "מבצע אנטלר" (Operation Antler) במרלינגה.
מטרת המבצע הייתה לבחון את מנגנוני ההפעלה של הנשק הגרעיני.
שלושה ניסויים החלו בספטמבר: שניים מהם בוצעו ממגדלים, ואילו האחרון הושעה מבלונים.
עוצמות הפיצוץ של הניסויים היו בהתאמה 1 קילוטון, 6 קילוטון ו־25 קילוטון.
משתתפי תוכנית הניסויים היו מנועים מלחשוף פרטים על הפעילות שנעשתה בה.
איש הניסויים הגרעיניים הוותיק אייבון האדסון (Avon Hudson) הפך לחושף שחיתויות כאשר בשנות ה־1970 יצא לתקשורת וסיפר על שאירע, תוך סיכון להיכלא.
חשיפותיו תרמו לפתיחת חקירה ציבורית על אודות הניסויים והשלכותיהם.
ועדת החקירה המלכותית מק'קללנד (1984–1985) זיהתה רמות משמעותיות של זיהום רדיואקטיבי באתרים מסוימים.
חיילים בריטיים ואוסטרלים נחשפו במכוון לנשורת מן הפיצוצים, במטרה לחקור את השפעות הקרינה.
בני העם האבוריג'יני המקומיים טענו כי הורעלו מן הניסויים ומהנשורת גרעינית, ובשנת 1994 הגיעה ממשלת אוסטרליה להסכם פיצויים עם בני המרלינגה צ'ארוטג'ה Maralinga Tjarutja בסך 13.5 מיליון דולר אוסטרלי, לסילוק כל התביעות הקשורות לניסויים הגרעיניים.
בעבר, רבות מן העובדות הללו הוסתרו מן הציבור.
החזרת השטח לאוכלוסייה הילידית באזור
בינואר 1985 הועברו האדמות לבעליהן המסורתיים – בני העם האבוריג'יני מהאזור (האננגו, Aṉangu), שהם ענף דרומי של בני הפיטג'נטג'טג'רה – במסגרת חוק זכויות הקרקע של Maralinga Tjarutja משנת 1984. לבני הקהילה הוענקה בעלות חופשית על הקרקע, וכן הזכות לקבלת תקציבי פיתוח מהממשלות המדינתית והפדרלית.
במרץ 1985 שבו להתגורר באזור בעיירה החדשה אוק ואלי (Oak Valley), הממוקמת כ־128 ק"מ צפונית-צפון-מערבית לעיירה המקורית מרלינגה.
במסגרת הסכם בין ממשלות הממלכה המאוחדת ואוסטרליה בשנת 1995, נעשו מאמצים לנקות את האתר, והם הושלמו באותה שנה.
טונות של אדמה ופסולת שזוהמו בפלוטוניום ואורניום נקברו בשתי תעלות בעומק של כ־16 מטרים.
יעילות הניקוי הוטלה בספק במספר מקרים.
בשנת 2003, ראש ממשלת דרום אוסטרליה, מייק רן, ושרת החינוך, טריש ווייט, פתחו בבית הספר החדש ב־Oak Valley, שהחליף את מה שתואר כ"הבית ספר הגרוע ביותר באוסטרליה".
אוק ואלי (Oak Valley) הוא היישוב היחיד במועצת מרלינגה צ'ארוטג'ה (Maralinga Tjarutja Aboriginal Council) במחוז המינהל המקומי בדרום אוסטרליה.
אוכלוסיית היישוב משתנה מעת לעת, בסקר האוכלוסין משנת 2016 דווח על כ־128 תושבים, במפקד 2021 נמנו רק 96 תושבים, רובם אבוריג'ינים.
היישוב נמצא כ־128 קילומטרים מצפון-צפון-מערב לעיירה מרלינגה המקורית, בשוליים הדרומיים של מדבר ויקטוריה הגדול.
שמו של היישוב ניתן לו על שם עצי האלון המדבריים הגדלים בסביבתו.
היישוב נוסד בשנת 1984 באמצעות כספים שהועברו כפיצוי על נישולם של הילידים אנשי מרלינגה מאדמותיהם בעקבות ניסויי הגרעין הבריטיים שהתקיימו בין השנים 1956 ל־1963. הסיכונים הקשורים למגורים באזור המזוהם בפלוטוניום, גם לאחר פעולות הניקוי, נותרו מקור לדאגה משמעותי.
בשנת 2003 חנכו ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית מייק רן ושרת החינוך טריש וייט בית ספר חדש באוק ואלי, כתחליף לבית ספר שתואר כ"גרוע ביותר באוסטרליה".
במאי 2004, לאחר חקיקת חוק מיוחד, העביר ראש הממשלה רן בחזרה בעלות על שטח של כ־21,000 קילומטרים רבועים לידי אנשי מרלינגה טג'ארוטג'ה ופילה נגורו.
השטח, הנמצא כ־1,000 קילומטרים צפונית־מערבית לאדלייד ובסמוך לגבול אוסטרליה המערבית, נקרא תחילה "הפארק לשימור ללא שם" מאוחר יותר הוא הוכר בשם Mamungari Conservation Park.
הפארק כולל את אגמי סרפנטיין.
+ החזרת אדמות למרלינגה טג'ארוטג'ה שנה ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית שטח מוחזר שם האזור / פארק הערות 1984 ג'ון באנון לא צוין במדויק אדמות מרלינגה (כולל אזור אולדיאה) החזרה ראשונה, שכללה שטחים קדושים ואתר מחנה המיסיון של דייזי בייטס במסגרת החוק
Maralinga Tjarutja Land Rights Act 1984 2004 מייק רן 21,000 קמ"ר Mamungari Conservation Park (לשעבר "הפארק לשימור ללא שם") החזרה הגדולה ביותר; כולל את אגמי סרפנטיין; קיום הבטחה שניתנה ב־1991
אף על פי שממשלות אוסטרליה ובריטניה מימנו את שתי תוכניות טיהור, הובעו חששות כי אזורים מסוימים באתרי הניסוי במרלינגה עדיין מזוהמים 10 שנים לאחר שהוכרזו כ"נקיים", אפילו בשנת 2011.
בשנת 2021 נמצא כי חלקיקים רדיואקטיביים "חמים" ממשיכים להתקיים בקרקע, לאחר שמחקר בינלאומי רב-תחומי של מדענים בדק את התוצאות שהופקו על ידי מכשיר באוניברסיטת מונש, המסוגל לחתוך דגימות זעירות באמצעות קרן של יונים בעלי אנרגיה גבוהה ברוחב ננומטר אחד בלבד.
ניתוח התוצאות הצביע על כך שתהליכים טבעיים בסביבת המדבר עלולים לגרום לשחרור איטי של פלוטוניום לאורך זמן ממושך.
פלוטוניום זה צפוי להיספג בחיי הבר במרלינגה.
במרלינגה (Oak Valley) אקלים מדברי סובטרופי (סיווג קפן: BWh).
המקום מתאפיין בקיץ חם, חורף מתון וכמות משקעים נמוכה לאורך כל השנה.
טבלת האקלים להלן מתבססת על נתוני תחנת המדידה הקרובה שבמרלינגה.
נתוני טמפרטורה ותצפיות בשעה 15:00 נמדדו בשנים 1955–1967, בעוד שנתוני המשקעים נאספו עד שנת 2022. הטמפרטורה נעה בין 6.5°C בחורף ל-44.7°C בקיץ; מינימום לילה של 3°C- בחורף.
סרט תיעודי אודות בני מרלינגה צ'ארוטג'ה
"מרלינגה צ'ארוטג'ה Maralinga Tjarutja", סרט דוקומנטרי טלוויזיוני משנת 2020 בבימויה של לאריסה בהרנדט והפקתו על ידי Blackfella Films עבור ABC Television, מספר את סיפורם של אנשי מרלינגה.
הסרט שודר במכוון סביב אותו הזמן שבו שודרה סדרת הדרמה Operation Buffalo, כדי לתת קול לאוכלוסייה הילידית של האזור ולהראות כיצד נפגעו חייהם.
ביקורת של Screenhub נתנה לסרט 4.5 כוכבים, וכינתה אותו "סרט דוקומנטרי מצוין".
הסרט מראה את החוסן של אנשי מרלינגה טג'ארוצ'ה, כאשר המבוגרים "מגלים פרספקטיבה של זמן עמוק והבנה של המקום היוצרת כבוד לקדושתו של שניהם", כשהאבות הקדמונים שלהם חיו באזור זה במשך אלפי שנים.
על אף ההתעלמות הבוטה של הבריטים והאוסטרלים ממסורת מגוריהם של האנשים, הם המשיכו להיאבק על זכויותיהם לטפל בקרקע המזוהמת.
מרמדוק ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מטעם קרוליינה הצפונית בשנים 1803–1809.
ויליאמס נולד ב-6 באפריל 1774 במחוז קאזוול שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא היה בן דוד מדרגה ראשונה של האחים רוברט ויליאמס, מושל טריטוריית מיסיסיפי (1773–1836), ג'ון ויליאמס – פוליטיקאי מטנסי (1778–1837), ולואיס ויליאמס (1786–1842).
ויליאמס למד משפטים והוסמך כעורך דין בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1802 נבחר כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, ובאותה שנה נבחר גם לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השמיני.
הוא נבחר מחדש פעמיים וכיהן בקונגרסים התשיעי והעשירי, בין 4 במרץ 1803 ל־3 במרץ 1809. הוא בחר שלא להתמודד על כהונה רביעית, ועבר בשנת 1810 לטריטוריית מיסיסיפי, לאחר מכן להאנטסוויל שבטריטוריית אלבמה, וב־1819 לטסקלוסה, אלבמה.
באותה תקופה היה בין אלו שטענו בזכות ה"להט והרוח הפטריוטית" של תושבי האזורים שממערב להרי האלגני, בשעה שתושבי מזרח ארצות הברית הטילו ספק בנאמנותם של המתיישבים במערב.
ויליאמס היה ציר בוועידה החוקתית של אלבמה בשנת 1819, ובאותה שנה התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל אלבמה מול ויליאם ואייט ביב.
הוא היה התושב הראשון של טסקלוסה שהתמודד על משרת המושל, ורצה לקבוע את טסקלוסה כבירת המדינה.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1821–1839, שימש כמזכיר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אלבמה בשנים 1835–1841, והיה שופט בבית המשפט של מחוז טסקלוסה בשנים 1832–1842.
ב־26 באוקטובר 1798 התחתן ויליאמס במחוז קאזוול שבקרוליינה הצפונית, עם אגנס פיין (1775–1850), שהייתה בת דודתה מדרגה ראשונה של דולי מדיסון.
ויליאמס נפטר בטסקלוסה שבאלבמה ב-29 באוקטובר 1850 ונקבר בבית הקברות גרינווד.
מרנפתח (1274 לפנה"ס לערך – 1203 לפנה"ס) היה הפרעה הרביעי בשושלת ה-19 שבמצרים העתיקה.
אביו, רעמסס השני, מלך במשך 66 שנים כך שמרנפתח, שהיה בנו ה-13 מאשתו איסתנפרת, עלה לשלטון בגיל מאוחר מאוד - בסביבות גיל 60 ואף יותר.
מרנפתח נלחם כנגד מרידות בכנען, אך פועלו החשוב ביותר היה מסע המלחמה לאזור לוב.
גויי הים שהשתלטו על לוב פלשו ממנה למצרים וניסו לכובשה, אך מרנפתח הדף אותם, חדר ללוב והביס אותם גם שם.
מרנפתח העביר את המרכז השלטוני מפר-רעמסס בחזרה לממפיס, בה הוא בנה מקדש מלכותי.
יורשו של מרנפתח היה סתי השני.
על פי הארכאולוג גרפטון אליוט סמית שהסיר את הכיסוי מעל פני המומיה של מרנפתח ב-7 ביולי 1907, המומיה (שגובהה 1.714 מטרים) מעידה כי פניו של מרנפתח היו דומים במבניהם לאלה של סבו, סתי הראשון, יותר מאשר לאלה של אביו, רעמסס השני.
בשנת 1940 התגלה הסרקופג של מרנפתח על ידי הארכאולוג הצרפתי פיר מונטה בעת שחפר את קברו השלם של המלך פסוסנס הראשון בטאניס שהייתה בירת השושלת ה-21. באותה עת בתקופת הביניים השלישית במצרים העתיקה, היה מקובל לעשות שימוש משני בפסלים, מונומנטים, וגם סרקופגים מתקופות קדומות.
כרטוש על צידו החיצוני האדום של הסרקופג הראה שבמקור היה זה סרקופג של מרנפתח.
מצבת מרנפתח היא כתובת ארכאולוגית שנכתבה בשנתו החמישית של פרעה מרנפתח ולה משמעות חשובה להיסטוריה של עם ישראל ולארכאולוגיה המקראית, בהיותה המקור החיצוני הראשון המזכיר את עם ישראל.
במצבה המכונה מצבת מרנפתח הוא מתפאר במלחמותיו וניצחונותיו.
בין שאר המלחמות נכתב: .
מתיאור זה שההשמדות המתוארות בו הם לרוב מוגזמות, כהרגלם של מלכי מצרים ושליטים אחרים ברחבי הסהר הפורה, עולה כי כבר בסביבות אמצע המאה ה-13 לפנה"ס התקיימה בכנען קבוצה אתנית בשם "ישראל".
בעקבות אזכור זה, סברו חוקרים מסוימים כי בימיו התרחשה יציאת מצרים.
אך כיוון שמתוארת כאן הימצאותם בכנען, הגיעו מרבית החוקרים למסקנה כי יציאת מצרים - אם היא אירוע היסטורי - התרחשה דור או שניים קודם לכן, ייתכן שבתקופת מלכות אביו, רעמסס השני.
ישנה סברה שהיישוב המקראי מי נפתוח, המזוהה עם ליפתא, נקרא על שם מרנפתח.
רִיוֹ מָרָנְיוֹן (Rio Marañón) הוא אחד משני המקורות של נהר האמזונאס.
הוא מתחיל בהרי האנדים שבפרו, כ-140 ק"מ מחוף האוקיינוס השקט, ומימיו נשפכים לאוקיינוס האטלנטי במרחק אלפי ק"מ משם.
הוא זורם בתחילה צפונה, בהתאם לכיוון רכסי האנדים הגבוהים, ודרך נקיק פונגו דה מנסרוצ'ה, ואז משנה את נתיבו מזרחה אל מישורי האמזונאס.
במפגשו עם נהר אוקיאלי השניים יוצרים את נהר האמזונאס.
המרמנו (מכונה גם: אמרניני באיטלקית: Cane da pastore Maremmano-Abruzzese) הוא גזע כלב שמקורו באיטליה.
למרמנו פרווה עשירה, עצמות חזקות ושרירים מפותחים, המסייעים לו להרתיע גנבים ולהבריח זאבים.
המרמנו הוא תוצר של איחוד שני גזעי כלבים - מרמנו ואברוצו - לגזע אחד ב-1958. עד 1958 פסטור מרמנו, או כלב הרועים של המרמה, והפסטור אברוזה, או כלב הרועים של האברוצי, נחשבו כגזעים נפרדים.
ב-1 בינואר 1958 הגזעים אוחדו על ידי איגוד הכלבים הלאומי של איטליה.
ההסבר שניתן הוא ש"התמזגות טבעית" של שני הגזעים התרחשה כתוצאה מתנועה של הכלבים עקב מעבר של עדרי כבשים מאזור אחד למשנהו, במיוחד לאחר איחוד איטליה.
המרמנו משמש כלב רועים לעדרי צאן באזור טוסקנה ההררי שבמרכז איטליה.
גובהו של כלב המרמנו נע בתחום 73-60 ס"מ.
פרוותו עבה וצפופה וצבעה הוא לבן.
תוחלת החיים של המרמנו 13-11 שנים.
המרמנו נחשב כלב אמיץ, נאמן, נחוש, חברותי וקל לאילוף.
המרמנו ניחן באינטליגנציה גבוהה אך עלול להיות עקשן.
המרמנו נוטה להגן על בעליו כאשר מתעוררת סכנה, והוא נכנס לפעילות מיידית במטרה להבריח את גורם הסכנה.
מִקְצֶפֶת, קצפית, מֶרַנג/מֶרֶנְג (מצרפתית: meringue; IPA: ) או נשיקות מֶרֶנְג היא מסה מתוקה של קצף חלבונים וסוכר הנוצרת על ידי הקצפה.
המרנג מורכב מחלבוני ביצים המוקצפים במטרפה עם כמות כפולה של אבקת סוכר או סוכר.
בחלק ממתכוני המרנג מוסיפים חומר מקשר, כמו קרם טרטר.
לעיתים קרובות מוסיפים תמציות טעם כמו וניל, שקדים וקוקוס.
עוגיות זילוף ממרנג שהוסף לו טעם כלשהו או צבע מאכל ("נשיקות") נאפות בדרך כלל במשך זמן רב מאוד, לרוב למשך לילה שלם, בחום של כחמישים מעלות צלזיוס.
הן לא אמורות להשחים כלל, אך עליהן להיות אווריריות, פריכות ויבשות מאוד.
ניתן גם לאפות מרנג במשך זמן קצר יותר של כשעתיים, בטמפרטורה של כמאה מעלות.
מרנג אפוי שאוחסן במקרר הופך רטוב ורך.
לפי מילון אוקספורד, המילה מרנג מגיעה מהשפה הצרפתית, אך מקורה אינו ידוע.
האזכור הראשון בדפוס של מרנג הוא בספר בישול של פרנסואה מאסיאלו משנת 1692. באנגלית הופיעה המילה לראשונה בשנת 1706, בתרגום של אותו ספר.
המתכונים המתועדים הראשונים למאכל שניתן לזהותו כמרנג מופיעים בשני כתבי יד אנגלים מוקדמים יותר מן המאה ה-17. בספר מתכונים של אלינור פטיפלייס מגלוסטרשייר משנת 1604 מתואר לחם biskit לבן.
בספר מתכונים שנאספו על ידי ליידי רייצ'ל פיין מנול שבקנט, שחיה בשנים 1612/13–1680, מופיע מתכון ל pets.
מקצפות שנאפו באיטיות עדיין מכונות pets בחבל הלואר שבצרפת, הודות למרקמן הקליל.
באופן מסורתי, מרנג עוצב בין שתי כפות גדולות, כפי שמעצבים אותו בבית כיום.
אנטואן קארם החל את עיצוב המרנג באמצעות שקית זילוף.
המרנג משמש כבסיס לעוגיות מקצפת אפויות, לעיטור מאפים מתוקים, כבסיס להכנת מוסים או כממתק בשל עצמו.
המרנג האפוי משמש גם כבסיס לקינוחים ועוגות כגון פבלובה ואלסקה אפויה.
במקרים כאלה, ניתן לאפות את המרנג בחום גבוה יותר למשך זמן קצר יותר; התוצאה תהיה מרנג לח מבפנים ושחום מעל פני השטח.
ישנם שפים שמוסיפים חומץ למרנג כדי שיישאר רטוב ולעיס מבפנים, במקום להשאיר את המרנג נא מבפנים.
נהוג לזלף מעל לפאי הלימון הקלאסי מרנג ולאחר מכן להשחים אותו מעט בעזרת מבער ידני.
למרנג ניתן להוסיף קקאו, כפי שנהוג למשל לשם הכנת עוגת הקונקורד ("רוקוקו").
מרנג צרפתי: המרנג הקלאסי שמקורו בצרפת.
תהליך ההכנה: הקצפה חזקה של החלבונים עד ליצירת מסה מבריקה והוספה איטית ומבוקרת מאוד של סוכר, אבקת סוכר או שילוב של שניהם.
מרנג איטלקי: מרנג שבו הקצפת החלבונים נעשית בנפרד.
היתרון הבריאותי בשימוש במרנג איטלקי הוא, שבתהליך ההכנה החלבונים עוברים פסטור, ולכן המרנג בטוח לאכילה גם ללא אפייה יסודית.
מרנג שווייצרי: מרנג שהכנתו כוללת חימום של תערובת החלבונים והסוכר, לפני תהליך האפייה.
תהליך ההכנה: בישול מעל מים חמים של החלבונים והסוכר תוך ערבוב עד להמסה מלאה של הסוכר.
המשך חימום התערובת עד לטמפ' של 65 מעלות צלזיוס ולאחר מכן, הקצפת המסה עד שדופנות הקערה קרות למגע.
בדומה למרנג האיטלקי, גם המרנג השווייצרי עובר פסטור בתהליך הכנתו.
מרנג טבעוני: תחליף צמחי למרנג, שאיננו מבוסס על ביצים.
הקצפה חזקה של מי חומוס או קטניות אחרות (אקוופאבה) והוספת סוכר בהדרגה עד ליצירת מסה תפוחה, לבנה ויציבה.
מָרָנְיִאַוּ (בפורטוגזית: Maranhão) היא מדינה בצפון-מזרח ברזיל.
מרניאו גובלת בפיאאוי במזרח, בטוקנטינס בדרום מערב, בפארה בצפון מערב, ובאוקיינוס האטלנטי בצפון.
עריה העיקריות הן עיר הבירה סאו לואיס, אימפרטריז, טימון וקסיאס.
מרכז החלל אלקנטרה נמצא בצפון המדינה, לא רחוק מסאו לואיס.
הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס נמצא בצפון-מזרח המדינה.
למרות שסאו לואיס הוקמה על ידי הצרפתים ב-1612, יש אומרים שהיא דווקא דומה מאוד לעיר פורטוגזית, הצרפתים איבדו את העיר לפורטוגזים ב-1614.
ב-1621, המדינות סיארה, מרניאו ופארה אוחדו למדינה אחת שנקראה אסטדו דו מרניאו.
שנשארה עצמאית עד 1774, כאשר הפכה למנוהלת בידי הקולוניה הברזילאית.
מרניאו לא הצטרפה להצהרת העצמאות הברזילאית של 1822, אבל בשנים המאוחרות יותר, הפורטוגזים סולקו בידי לורד קוקרן והיא הפכה לחלק מהאימפריה הברזילאית.
מרכז העיר העתיק הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1997.
הדגל של מרניאו עוצב על ידי המשורר ז'ואקים דה סוסו אנדראדה, ואומץ ב-21 בדצמבר 1889.
הרצועות הצבעוניות מסמלות את הקבוצות האתניות השונות המרכיבות את האוכלוסייה במרניאו.
הפינה השמאלית העליונה מסמלת את מרניאו עצמה, ואמורה להוות את בטא עקרב, כפי שקבוצת הכוכבים עקרב מתוארת בדגל ברזיל.
הדגל הוא ביחס של 2:3.
מַרמַייט הוא ממרח תמצית שמרים בריטי, עשוי מסורתית מתוצרי לוואי של תהליך בישול בירה.
צבעו חום כהה, מרקמו דביק, וטעמו מלוח ומרוכז מאוד.
המרמייט נפוץ בבריטניה, וכן (במידה פחותה) במדינות חבר העמים הבריטי שבהן ריכוזי אוכלוסייה ממוצא אנגלי, כדוגמת אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
בצד הגרסה הבריטית קיימת גם גרסה ניו זילנדית של מרמייט, שטעמה שונה במקצת.
עם זאת, באוסטרליה ובניו זילנד נפוץ יותר המוצר המקביל והדומה בהרכבו, במרקמו ובטעמו – וג'ימייט (Vegemite).
הצורה הנפוצה לאכילת מרמייט היא מריחתו בשכבה דקה מאוד (בשל טעמו המרוכז) על גבי פרוסת קלי, שנמרחה ונספגה קודם בחמאה או במרגרינה.
שימוש נפוץ נוסף הוא בכריך גבינה ומרמייט, ויש גם המשתמשים בו לתיבול מרק או משרה לבשר.
טעמו החזק האופייני נחשב מושך לחובבי המאכל, אך מרתיע ומרחיק לאחרים.
החברה משתמשת בעובדה זו בסיסמת הפרסום שלה - Love it or hate it (אֱהַב אותו או שנא אותו).
כן מפעילה החברה אתר אינטרנט ופורום לחסידי המרמייט המושבעים, בצד אתר ופורום מקבילים לשונאיו המושבעים.
את המרמייט החלו לייצר בשנת 1902 בעיר ברטון על נהר טרנט שבחבל סטפורדשייר באנגליה, עיר המהווה מזה דורות מרכז מבשלות בירה.
ב-1907 הצדיקה הצלחת המוצר הקמת מפעל נוסף, בקמברוול גרין שבדרום לונדון.
באותן השנים גילה המדע את הוויטמינים, והמרמייט התברר כעשיר בהם, ובעיקר במספר ויטמינים מקבוצת ויטמין B, דבר שנתן דחיפה ועידוד לצריכתו ולתפוצתו.
מאז שנת 2000 אוחז תאגיד הענק הרב-לאומי יונילוור (Unilever) בבעלות על המותג מרמייט ומפעליו, לאחר מספר מיזוגים של תאגידי שיווק והפצה של מוצרי מזון.
יונילוור משווקת את מרמייט ברחבי העולם, בצד מותגי מזון מובילים אחרים מקו מוצריה.
בישראל קיים שוק מוגבל למרמייט, בעיקר בקרב יוצאי מדינות חבר העמים הבריטי, וניתן להשיגו במרכולים ובמעדניות באזורים עם ריכוזי אוכלוסייה מתפוצות אלו, וגם בחלק מחנויות הטבע.
מרמריס (בטורקית: Marmaris) היא עיר ואתר קייט לחוף הים האגאי מול האי רודוס, בנפת מולה במחוז הים האגאי שבדרום-מערב טורקיה.
בשל מיקומה ב לחופי הים האגאי מרמריס היא יעד תיירות ועיר נמל חשובה.
מקור ההכנסה העיקרי של העיר הוא התיירות.
מרמריס היא גם מרכז שיט ימי ויש בה מרינה גדולה.
ספינות מעבורת משרתות בקו לאי רודוס, וספינות תיירים גדולות עוגנות לחופיה.
מזג האוויר הים תיכוני מאופיין על ידי קיץ חם ולח וחורף גשום וקריר.
ביולי ואוגוסט ייתכנו גלי חום והטמפרטורה עלולה להגיע עד 45 מעלות צלזיוס.
תיירים רבים מעדיפים להגיע בספטמבר ובאוקטובר, כאשר הטמפרטורות יורדות.
העיר, שנוסדה על ידי היוונים העתיקים, נודעה במאה השישית לפני הספירה בשם פיסקוס.
ב-1522 לספירה סולימאן הראשון יצא ממרמריס עם 300 אוניות ו-200,000 אנשי צבא וכבש את האי רודוס מידי ההוספיטלרים.
ב-1798 חנה בנמל מרמריס הצי של האדמירל נלסון לפני שיצא לקרב הימי שבו ניצח את הארמדה של נפוליאון (קרב הנילוס) באבוקיר שלחופי מצרים.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 96,778 תושבים.
מַרנֶאוּלי (בגאורגית: მარნეული) היא עיירה בדרום גאורגיה.
המרכז המנהלתי של נפת מרנאולי שבמחוז כארתלי תחתית.
העיירה ממוקמת על גדות נהר האלגתי, בקרבת הגבול עם אזרבייג'ן וארמניה, ומאוכלסת ברובה הגדול באזרים (83%).
היא הוכרזה כיישוב עירוני בשנת 1921, ואוכלוסייתה מונה 20,600. צאצאי העיירה היו כמה מהמוג'תהידים המפורסמים בקווקז.
לפני 1947 הייתה העיירה ידועה בשם בורצ'לו.
משנת 1945 ועד לשנת 1952 נודעה העיירה בשם סארוואן.
לפני שנת 1937 הייתה העיירה, יחד עם הנפה, סולטנות ונודעה באיכות ייצור השטיחים.
במרנאולי נמצאת קהילה טורקית של אזרים, שאתנית נחשבים לקארַפּאפַּק (Karapapak), ונמצאים גם בבולניסי, דמניסי, גרדבני ועוד.
מרמלדה הייתה להקת רוק בריטית מסקוטלנד שהחלה פעילותה באמצע שנות ה-60.
הלהקה נוסדה ב-1963 בשם "דין פורד והגיילורדס" וניגנה לרוב מוזיקת נשמה אמריקאית בסגנון מוטאון.
ארבעה שירי נשמה שהקליטה הלהקה, לא נכנסו למצעד.
בשנת 1967 שינו את שמם למרמלדה וחתמו על חוזה בחברת CBS.
בלהקה בלטו בעיקר דין פורד הסולן וג'וניור קמבל, שהיה הגיטריסט המוביל.
ארבעת השירים הראשונים שהקליטו בתקופה זו אף הם לא נכנסו למצעד.
את פריצת הדרך השיגה הלהקה עם להיט אמריקאי של להקת שורשי העשב Lovin' things שהצליח יותר מהמקור והגיע למקום השישי במצעד הבריטי.
לאחר להיט נוסף שהצליח פחות, הקליטו מרמלדה את הלהיט Ob-La-Di, Ob-La-Da של הביטלס, גברו על ביצועים אחרים שהוקלטו במקביל וכבשו את פסגת המצעד הבריטי.
הלהיט הבא שלהם הגיע לעשרת הגדולים, אולם זה שאחריו לא נכנס למצעד וכך גם האלבום שלהם.
בנובמבר 1969 חתמו מרמלדה על חוזה הקלטה עם חברת Decca והקליטו את הבלדה Reflections of my life שהגיעה למקום השלישי, כמו גם להיטם הבא Rainbow.
ג'וניור קמבל עזב והוחלף על ידי יו ניקולסון מלהקת The Poets הסקוטית.
עד אמצע 1972 הגיעו שני להיטים נוספים של מרמלדה שכתב ניקולסון אל עשרת הגדולים אך לאחר מכן עזב גם הוא.
החילופים הרבים השפיעו על הלהקה והלהיטים שהקליטו בשנים הבאות לא נכנסו למצעד, למעט יוצא דופן אחד Falling apart at the seams שהגיע למקום התשיעי.
מרמלדה המשיכה להופיע גם בשנות ה-80.
מָרָן מָארֶה היה מלחין ונגן ויול צרפתי.
מארה למד קומפוזיציה אצל ז'אן-בטיסט לולי, שעל האופרות שלו ניצח לעיתים קרובות, ושישה חודשים השתלם אצל אמן הוויול-בס, דה סן-קולומב.
בשנת 1676 נשכר מארה כמוזיקאי לחצר המלכותית בוורסאי.
הוא הצליח יפה כמוזיקאי חצר ובשנת 1679 התמנה ל-ordinaire de la chambre du roy pour la viole, תואר שנשא עד 1725.
מארה היה רב-אמן בבס דה ויול והמלחין הצרפתי הראשון במעלה של מוזיקה לכלי זה.
הוא כתב חמישה ספרים של קטעי נגינה לויולה דה גמבה (1686–1725), בדרך כלל סוויטות בליווי בסו קונטינואו.
יצירות אלה היו פופולריות בחצר, ועל כך זכרו אותו בשנים הבאות כ"מי שייסד וביסס את אימפריית הוויול" (איבר לה בלנק, 1740).
אחת מהן, "אלסיון", נודעת בסצנת הסערה שבה.
כמו במקרה של סן-קולומב, מעט מאוד ידוע על חייו האישיים של מרן מארה אחרי הגיעו לבגרות.
מארה נשא לאישה את קתרין ד'אמיקור הפריזאית ב-21 בספטמבר 1676. לזוג נולדו 19 ילדים.
העתקים של כל חמשת הספרים של יצירות לוויול מאת מארה יצאו לאור בהוצאת ז'.
הוצאת האחים ברוד הוציאה מהדורה שלמה של יצירותיו הכליות בשבעה כרכים.
מארה והמוזיקה שלו תוארו בסרט "כל הבקרים שבעולם" (1991), המציג תיאור שאינו נאמן למציאות לחיי מסיה דה סן-קולומב.
למוזיקה של מארה ניתן מקום של כבוד בסרט זה, הכולל יצירה ארוכה שלו, Sonnerie de Ste-Geneviève
du Mont-de-Paris משנת 1723, יצירה המבוססת כולה על באס בן שלושה צלילים.
בתפקיד מארה מופיע השחקן הצרפתי ז'ראר דפרדייה, המחזר אחר בתו של סן-קולומב.
באחת הסצנות בסרט מאזינים השניים בחשאי לנגינת רב-האמן ז'אן דה סן-קולומב כדי לגנוב ממנו את העיטורים המיוחדים לנגינתו, שהוא שומר בסוד גם מתלמידו מארה.
את פסקול הסרט הקליט הגמביסט ז'ורדי סוואל.
פעמוני ז'נבייב או בשם המלא "פעמוני כנסיית סנט ז'נבייב בגבעת פריז" (בצרפתית - Sonnerie de Sainte-Geneviève du Mont de Paris) היא יצירתו המפורסמת ביותר של מארה.
נכתבה בשנת 1723 לויול, כינור, צ'מבלו ולבאסו קונטינואו.
היצירה מנוגנת גם בהרכבים אחרים.
היא מוזכרת בספרה של אליסון ריצ'מן "גן המכתבים" (2014).
מרמריי () היא מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לערים איסטנבול ואיסקידר, המקשרת את הגדה האסייתית עם הגדה האירופית של הבוספורוס בטורקיה.