tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספיר נולד למשפחה של יהודי ליטא בלאונבורג (כיום לֶמבּורק, בפולין) שבמחוז פומרניה, שם עבד אביו, יעקב דוד ספיר, כחזן.
המשפחה לא הייתה אורתודוקסית, ואביו שמר על קשריו ליהדות באמצעות המוזיקה.
משפחת ספיר לא נשארה זמן רב בפומרניה ומעולם לא קיבלה את הגרמנית כלאום.
שפתו הראשונה של אדוארד ספיר הייתה יידיש, ואחר כך אנגלית.
בשנת 1888, כשהיה בן ארבע, עברה המשפחה לליברפול, אנגליה, וב-1890 לארצות הברית, לריצ'מונד, וירג'יניה, שם איבד את אחיו הצעיר מקס למחלת טיפוס הבטן.
אביו התקשה לשמור על עבודה בבית כנסת ולבסוף השתקע בניו יורק בלואר איסט סייד, שם חיה המשפחה בעוני.
מאחר שיעקב ספיר לא יכול היה לפרנס את משפחתו, אמו, אווה סיגל ספיר, פתחה מכולת.
לאחר שהשתקע בניו יורק, הוא גדל בעיקר על ידי אמו, שהדגישה את חשיבות החינוך לצורך עליה באיכות החיים, והרחיקה את המשפחה יותר ויותר מהיהדות.
למרות שלאמו הייתה השפעה חשובה עליו, הוא קיבל מאביו את תאוות הידע והעניין שלו בלימוד, אסתטיקה ומוזיקה.
בגיל 14 זכה ספיר במלגת פוליצר ללימודים בבית הספר התיכון היוקרתי הוראס מאן, אך הוא בחר שלא ללמוד בבית הספר, שלדעתו היה יוקרתי מדי, במקום זאת הלך לבית הספר התיכון דוויט קלינטון, וחסך את כספי המלגה עבור לימודיו בקולג'.
בעזרת כספי המלגה עזר לאמו לשלם את שכר הדירה שלה.
ספיר למד תואר ראשון ושני בבלשנות גרמאנית באוניברסיטת קולומביה, אך הדוקטורט שלו כבר עסק באנתרופולוגיה.
ספיר היה תלמידו של האנתרופולוג הנודע פרנץ בועז ועסק רבות בפיתוח תפיסת הקשר ההדוק בין הבלשנות והאנתרופולוגיה.
כאשר ניסה להתחקות אחר היחסים שבין ההבדלים הלשוניים לבין ההבדלים בתפיסות העולם והתרבות של דוברי שפה נתונה (כאשר את מרבית מחקריו ביצע על שפות ילידים בצפון אמריקה).
חלק זה של תפיסתו פותח על ידי תלמידו בנג'מין לי וורף לעקרון היחסות הלשונית או "השערת ספיר-וורף" .
היפותזה שנויה במחלוקת הגוררת עד היום דיונים אקדמיים ערים, סביב שאלת הדטרמיניזם הלשוני.
עם תרומותיו לחקר הבלשנות ניתן למנות את סיווג שפות הילידים של אמריקה, שעליו עבד במשך רוב חייו המקצועיים.
בנוסף, ספיר מילא תפקיד חשוב בפיתוח המושג המודרני של הפונמה, וקידם מאוד את ההבנה של הפונולוגיה.
כמו כן ספיר היה הראשון להראות שהמתודות המודרניות של הבלשנות המשווה וההיסטורית תקפות גם למשפחות שפות שאינן נמנות עם משפחות השפות ההודו-אירופיות והשמיות, שהרבו להיחקר בזמנו – כגון שפות הילידים בצפון אמריקה, שנתפסו כשפות פרימיטיביות בתקופתו – ואף יישם מתודות אלו במחקריו.
ספיר התמחה בחקר שפות האתבסקה (Athabascan), הצ'ינוקאן (Chinookan) והשפות היוטו-אצטקיות (Uto-Aztecan), ובהמשך הקריירה שלו עבד גם עם השפות יידיש (שפת אמו), עברית וסינית וכן עם שפות גרמאניות, ואף ניסה לפתח שפת עזר בינלאומית.
אדוארד "אד" ג'ון ספלירס הוא שחקן אנגלי, אשר ידוע בעיקר מתפקידו בסרט "אראגון" (2006) בשל הופעתו בתור ג'יימס "ג'ימי" קנט בסדרה "אחוזת דאונטון" (2014-2012) ובזכות הופעתו בתור סטיבן בונט בסדרה "זרה" (2020-2018).
ספלירס נולד בעיר צ'יצ'סטר, מערב סאסקס בדרום-מזרח אנגליה, כבנם השלישי של ג'ון וגיל.
הוריו התגרשו בגיל 3 כשאמו עברה לספרד ואביו ללונדון.
יש לו שני אחים למחצה גדולים יותר.
עוד בלימודי התיכון באיסטבורן קולג', ספלירס הופיע בהפקות בית ספריות כמו "חלום ליל קיץ" ו"ריצ'רד השלישי".
בנוסף למשחק, כתב ספלירס מחזה שהוצג בבית ספרו איסטבורן קולג'.
בשנת 2006 קיבל את התפקיד הראשי בסרט "אראגון" שמבוסס על הספר אראגון, מאת כריסטופר פאוליני.
על משחקו הועמד לפרס סאטורן לאותה שנה.
קודם לכן הוא ניסה להתקבל לסרט "האריה המכשפה וארון הבגדים" בתור פיטר פבנסי אך הפסיד את התפקיד לויליאם מוזלי.
לאחר שנתיים שיחק בסדרות טלוויזיה כמו "Echo Beach" ו"Moving Wallpaper".
בשנים שלאחר מכן שיחק בכמה סרטים קצרים כמו "Deathless" כג'ון ריי ושיחק בסרט הטלוויזיה "Witchville" (2010) כג'ייסון גרינט.
בשנת 2011 שיחק בסרט "A Lonely Place to Die" בתפקיד אד.
בשנה שאחריה הצטרף לסדרה הבריטית המצליחה "אחוזת דאונטון" בתור ג'יימס קנט.
על תפקידו בסדרה זכה בפרס גילדת שחקני המסך יחד עם שאר חברי הסדרה.
בשנת 2014 שיחק בסרט הקומדיה "פלסטיק" בתור סם.
בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "וולף הול" בתפקיד אדוארד סימור, דוכס סומרסט.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפנטזיה "אליס מבעד למראה" בדמותו של ג'יימס הרקורט; הסרט בבימויו של ג'יימס בובין ובהפקתו של טים ברטון והוא מהווה המשכו של הסרט אליס בארץ הפלאות משנת 2010.
ב-2017 שיחק בסרט של אנדי סירקיס "לנשום" בתור קולין קמפבל.
שנה לאחר מכן, ב-2018 שיחק בסרט האימה "הבית שג'ק בנה" של לארס פון טרייר, בתור אד.
באותה שנה הצטרף גם לעונה הרביעית של הסדרה "זרה" בתור סטיבן בונט.
בשנת 2023 משחק ספלירס בעונה הרביעית של הסדרה "את"; מותחן פסיכולוגי ודרמת פשע של נטפליקס המבוססת על רומנים מאת קרוליין קפנס אשר פותחה על ידי גרג ברלנטי וסרה גמבל במקביל שיחק בתפקיד הראשי של ג'ק קראשר בעונה השלישית והאחרונה של מסע בין כוכבים: פיקארד.
לאחר שנה של זוגיות, נישא ספלירס בשנת 2014 לסטייליסטית אסיה מייסי (ילידת 1982) ולהם שני ילדים יחד; בן ושמו ג'וד אשר נולד בינואר 2015 ובת שנולדה ב-2018. המשפחה התגוררה בעבר בלונדון וכיום הם גרים בבריסטול, אנגליה.
+שנהסרטתפקידהערות2006אראגוןאראגון2011A Lonely Place to Dieאד2012Love Biteג'יימי2014פלסטיקסם2015Howlג'ושאריות של זיכרוןגרג2016אליס מבעד למראהג'יימס הרקורט2017לנשוםקולין קמפבל2018הבית שג'ק בנהאדZooג'ון2019For Love Or Moneyג'וניDark Whispers: Volume 1סטודנט2022נגד הקרחהאנס פיטר אולסן2024משאלה איריתג'יימס תומאסאני עם הלהקה (אנ')ג'ון "טאקס" אלינגטון
מועמד פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2024)
אדוארד גוסטב פון טול , המכונה לעיתים קרובות הברון פון טול, היה גאולוג ממוצא גרמני שפעל באזור הבלטי וחוקר ארקטי.הוא התפרסם ביותר במסע של משלחת הקוטב הרוסית בשנים 1900–1902 אל ארץ סניקוב המיתולוגית.
אדוארד פון טול נולד בטאלין, האימפריה הרוסית (כיום ב-אסטוניה).
הוא השתייך למשפחת טול האצולה הבלטית-גרמנית והיה נשוי לאמליין "אמי" מגדלנה פון ווילקן.
ייתכן ומשפחתו מוצאה הולנדי ולא גרמני, ומקורה בליידן.
טול סיים את לימודיו באוניברסיטה הקיסרית דורפט (טרטו, אסטוניה) כזואולוג בשנת 1882. כבר בהיותו סטודנט נסע לים התיכון וחקר את החי, הצומח והגאולוגיה של אלג'יריה והאיים הבלאריים.
בשנים 1885–1886 השתתף אדוארד טול במשלחת לאיים הסיביריים החדשים, שאורגנה על ידי האקדמיה למדעים בסנט פטרסבורג והובלה על ידי אלכסנדר באנג'.
אדוארד טול חקר את האי ליחובסקי הגדול, באנג'לנד, אי פדייבסקי, האי קוטלני, וכן את החופים המערביים של האי סיביריה החדשה.
בשנת 1886 חשב טול שהוא ראה ארץ לא ידועה מצפון לקוטלני.
הוא ניחש שמדובר במה שמכונה "זמליה סניקובה" (אדמת סניקוב), ארץ שאותם טענו יעקב סניקוב ומתי גדנשטרום שראו במהלך משלחת 1808–1810, אך קיומה מעולם לא הוכח.
טול אדוארד היה בין הראשונים שדיווחו בפירוט על שפע המאובנים של הפליסטוקן שנמצאו בתוך האי בולשוי ליחובסקי, אחד האיים הסיביריים החדשים.
מתחת לכבול המורכב משטחי מים המכסים את מה שתיאר כ"קרח עד " (פרמאפרוסט) מצא הברון פון טול שרידי ערבה ועצמותיהם של יונקים של פוסט נאוגן, כמו עצם כתף של נמר.
הוא גם דיווח שמצא בשכבת חימר קפואה וחול עץ שלם של אלנוס פרוטיקוזה באורך של 15 עד 20 מטר, כולל שורשים, עם עלים ואצטרובלים.
[4] לרוע המזל, הדיווחים שלו הוצגו לעיתים קרובות בצורה שגויה על ידי דיווחים פופולריים על ממצאיו, וקבעו שמדובר בעץ שזיף בגודל שונה.
האקדמיה העריכה את תוצאות משלחת זו כ"מעשה גאוגרפי אמיתי".
בשנת 1893 הוביל טול משלחת של האקדמיה למדעים של פטרסבורג לאזורים הצפוניים של יקוטיה וחקר את האזור שבין החלק התחתון של נהרות לנה וקטנגה.
אדוארד טול הפך לאיש הראשון שמיפה את הרמה שבין נהרות אנאבר ופופיגיי ורכס הרים בין נהרות אולנק ואנאבר.
כמו כן ביצע סקרים גאולוגיים באגני הנהרות הבאים: יאנה, אינדיגירקה וקולימה.
במהלך שנה נסעה המשלחת 25,000 ק"מ, מתוכם 4,200 ק"מ במעלה הנהרות, וביצעה סקרים גיאודזיים בדרך.
בגלל קשיי המשלחת ועבודתו הקשה, העניקה האקדמיה הרוסית למדעים לאדוארד טול מדליית כסף על שם פרז'ואלסקי.
בשנים 1900–1902 עמד אדוארד טול בראש משלחת של האקדמיה למדעים של פטרסבורג לאיים הסיביריים החדשים, משלחת הקוטב הרוסית, באונייה "זריה".
המסע נועד בעיקר למצוא את ארץ סנניקוב המיתולוגית.
במהלך הפלגה זו ובמיוחד במהלך החורף בחוף הים הצפוני-מערבי של חצי האי טיימיר והחלק המערבי של אי קותלני, ערך אדוארד מחקר הידרוגרפי, גאוגרפי וגאולוגי נרחב.
בשל תנאי קרח קשים, נאלצה המשלחת לבלות שני חורפים באזור הארכיפלג של סיביריה החדשה.
בסופו של דבר אדוארד פון טול נסע לאי בנט באמצעות מזחלת וקייאק יחד עם שלושה אנשי משלחת.
הספינה "זריה" ניסתה להגיע לאי בנט כדי לפנות את משלחתו של טול אך לא הצליחה לעשות זאת בגלל תנאי קרח קשים.
ככל הנראה, טול קיבל החלטה לנסוע דרומה לתוך היבשה.
מעולם לא נמצאו עקבות נוספים של ארבעת האנשים.
שתי קבוצות חיפוש יצאו באביב 1903. אחת מהן, בניהול המהנדס מיכאיל ברוסנייב, ערכה חיפוש בחופי האיים הסיביריים החדשים; השנייה, בפיקוד מפקד חיל הים אלכסנדר קולצ'אק ששטה לאי בנט.
הם לא מצאו את החוקרים האבודים אך הם מצאו את היומנים ואת אוספי משלחת זריה, ששפכו אור על גורלו הטרגי של הברון אדוארד פון טול ושל חבריו.
שמו של אדוארד פון טול נותר על המפות הגאוגרפיות שפרדיטוב ננסן פרסם.
הוא כינה את מפרץ טול שבחוף הצפון-מערבי של חצי האי טיימיר לכבוד אדוארד פון טול.
כמו כן כינו אתרים נוספים - נהרות והרים לזכרו באזורים הצפוניים ובנוביה זמלייה.
בתחומים אחרים כמו פליאונטולוגיה, זואולוגיה ובוטניקה, פרטים רבים של בעלי חיים וצמחים קרויים על שם הברון אדוארד פון טול.
הברון טול היה מומחה לפלאונטולוגיה של סיביר.
האימרה הבאה של האקדמאי הרוסי ו.ו.
אוברוצ'וב ידועה: "בכל המדריכים שלנו בנושא גאוגרפיה פיזית אתה יכול להיתקל בשם אדוארד טול כמייסד הדוקטרינה של היווצרות קרח מאובן - התורה שהפכה לקלאסית".
שוברת הקרח הארקטית "אדוארד טול" נקראת על שמו.
סר אדוארד ארתור פאנשווה היה גנרל הצבא הבריטי של מלחמת העולם הראשונה, שפיקד על הדיוויזיה ה-11 (הצפונית) בגליפולי ועל הקורפוס ה-5 בחזית המערבית במהלך הקרב על הסום, קרב פשנדל, ומתקפת האביב בשנת 1918. הוא היה האח השני מבין שלושה אחים שפיקדו על קורפוסים או דיוויזיות במהלך המלחמה.
פאנשווה נולד ב-4 באפריל 1859, והיה בנו של הכומר הנרי לייטון פאנשווה, צ'ילוורת', אוקספורדשייר.
הוא למד במכללת וינצ'סטר ובאקדמיה הצבאית המלכותית, ווליץ', ואז הצטרף לרגימנט הארטילריה המלכותי בשנת 1878. הוא היה השני מבין שלושה אחים בעלי קריירה צבאית משמעותית; יו הצטרף לחיל הפרשים ורוברט הצטרף לחיל הרגלים, שלושתם פיקדו על קורפוסים או דיוויזיות במלחמת העולם הראשונה.
הוא התחתן עם רוז היגינסון, בתו של סר ג'יימס היגינסון, בשנת 1893; נולדו להם שלושה בנים.
פאנשווה הוסמך כלוטננט משנה ברגימנט הארטילריה המלכותי ב-31 בינואר 1878. הוא שירת במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנים 1878–1880 ובמשלחת לסודאן בשנת 1885, שלאחריה הועלה לדרגת קפטן ב-17 במרץ 1886. ב-5 במרץ 1896 הוא הועלה לדרגת מייג'ור, ומונה למפקד סוללה של הארטילריה הרכובה המלכותית (RHA) במהלך מלחמת הבורים.
הוא שהה בדרום אפריקה עד לאחר תום המלחמה הזו, ובנובמבר 1902 עזב את פורט נטאל ללאקנאו, בנגל.
בשנת 1903 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1908 הוא הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1909 התמנה למפקד יחידות התותחנים באחת הדיוויזיות הסדירות באירלנד.
בתקופת שירותו שם, המלך שיבח אותו באופן אישי על הצלת תותחן מסכנת דריסה על ידי פרשים במהלך מצעד בדבלין.
בשנת 1913 הוא הועבר לפקד על יחידות התותחנים בדיוויזיית וסקס של הכוח הטריטוריאלי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, פאנשווה נשאר עם דיוויזיית וסקס שנועדה לשירות בהודו; עם זאת, לפני שהפליג, הוא נשלח ליבשת להצטרף לכוח המשלוח הבריטי, שם הפך למפקד הארטילריה המלכותית של הדיוויזיה הראשונה.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל באמצע שנת 1915, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-31 שהוקמה לאחרונה בצבא החדש, אך הועבר באוגוסט לפקד על הדיוויזיה ה-11 (הצפונית) שנשלחה לגליפולי בים התיכון.
הוא נשאר עם הדיוויזיה במהלך פינוי הדרדנלים עד שזמן קצר לאחר שהגיע לצרפת ביולי 1916 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-5. על הקורפוס פיקד בעבר אחיו הצעיר יו, עד שהורחק מפיקודו כתוצאה מתמרון פוליטי בעקבות כישלון פעולות הלחימה בסנט אלואי בסוף מרץ 1916.
הקורפוס ה-5 החזיק בעמדה בולטת באיפר באותה עת שפאנשווה קיבל את הפיקוד, אולם באוגוסט הוא הועבר דרומה כדי לתמוך במתקפת הסום.
בשלב האחרון של קרב הסום, בקרב אנקר בנובמבר, הוא פיקד על מתקפה שתפסה את בומון האמל, אחת המטרות הראשונות של המתקפה יותר משלושה חודשים קודם לכן.
בשנה שלאחר מכן הוא קיבל את תואר אביר מסדר האמבט.
הוא נשאר עם הקורפוס במהלך 1917, ונלחם בקרב פשנדל, ובשנת 1918 הוא הוצב בקו התפר שבין הארמיות השלישית והחמישית.
הוא הותקף בכבדות במבצע מיכאל, השלב הראשון במתקפת האביב הגרמנית במרץ 1918, וגם הוא וגם הקורפוס ה-7 השכן נאלצו לסגת, והותירו פער בקווים הבריטיים.
האחריות לכך הייתה עניין של מחלוקת היסטורית במשך כמה עשורים, אך התגובה באותה העת הייתה חד משמעית; שניהם פאנשווה ומפקד הקורפוס ה-7, ולטר נוריס קונגריב, הודחו מתפקידם.
באוגוסט 1918 הוא מונה לפיקוד על הקורפוס ה-23, וזמן קצר לאחר מכן מונה למפקד חיל המצב בלשון הים של פורת', עמדה אותה מילא עד לאחר תום המלחמה.
הוא קיבל רשמית דרגת קבע של לוטננט גנרל בשנת 1919, ופרש מהצבא בשנת 1923. לאחר מכן שירת בתפקידו הטקסי כקולונל הכבוד של רגימנט הארטילריה המלכותי בשנים 1923–1929, ושל ארטילריית הפרשים המלכותית בין השנים 1930–1934.
אדוארד פון גבהרדט , היה צייר גרמני ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
גבהרדט היה בנו של פרדיננד תיאודור פון גבהרדט (1803–1869), ווילהלמין (1808–1880), המכונה מינה.
לאחר התיכון הוא למד באקדמיה של סנט פטרסבורג במשך שלוש שנים מגיל 16 ובילה שנתיים בטיולים ובכן שהה בקרלסרוהה, שם למד בבית ספר לאמנות.
בשנת 1860 הגיע לדיסלדורף, שם הפך לתלמידו של וילהלם זון והחליט להישאר בדיסלדורף כשכנו המיידי של זון שלידם גרו ציירים נוספים.
גבהרדט הפך לפרופסור באקדמיה של דיסלדורף בשנת 1873 והכשיר סטודנטים רבים.
פאבל סבדומסקי היה בין תלמידיו.
לרגל יום הולדתו ה -70 ארגנה גלריה אדוארד שולט בברלין, תערוכת גדולה לכבודו.
גבהרדט קיבל מדליית זהב בתערוכת האמנות הגדולה בברלין בשנת 1918, והעיר דיסלדורף העניקה לו אזרחות כבוד.
קברו של גבהרדט נמצא בבית הקברות הצפוני בדיסלדורף.
נטייתו לציור פנתה מלכתחילה לנושאים דתיים, אך הוא רצה לתת לציור הדתי תוכן לאומי בקשר לתפיסת האמנות הריאליסטית בתקופתו.
הוא טיפל בסצנות המקראיות מנקודת מבטם של המאסטרים ההולנדים והגרמנים במאות ה-15 וה-16. הוא העניק לדמויות לא רק את המראה של אנשי התקופה ההיא, אלא גם אפיין אותם על פי הדפוסים האמנותיים של אותו הזמן.
הוא צייר סצנות מן הרפורמציה, ובמנזר הסיסטרסיאני לשעבר בלוקום ניתן לראות שישה ציורי קיר: "סצנות מחיי המשיח".
ציורי קיר של נושאים דומים ניתן למצוא בכנסייה בדיסלדורף.
גבהרדט צייר גם דיוקנאות רבים וטובים, וזכה במדליית זהב בברלין, דרזדן, מינכן, וינה ופריז; ונבחר לחבר באקדמיות אנטוורפן, ברלין, בריסל, מינכן ווינה.
אדוארד טרי סנפורד היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1923 ועד מותו.
קודם לכן הוא שימש כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט בין השנים 1905–1907, וכיהן כשופט בבתי המשפט הפדרליים של המחוזות המזרחי והמרכזי של טנסי מ-1908 ועד למינויו לבית המשפט העליון.
סנפרוד היה השופט הפדרלי המחוזי האחרון שקודם ישירות לבית המשפט העליון.
בדרך כלל נחשב סנפורד כשופט שמרן, שהעדיף פרשנות קפדנית לחוקי ההגבלים העסקיים, ולעיתים קרובות הצביע עם המנטור שלו, נשיא בית המשפט העליון, ויליאם האוורד טאפט.
ההשפעה ארוכת הטווח ביותר של סנפורד על המשפט האמריקאי היא ככל הנראה חוות דעת הרוב שהוא כתב בתיק שהיווה ציון דרך, פסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק" .
תיק זה, שהוביל להחלתה של מגילת הזכויות במדינות, סלל את הדרך לרבים מפסקי הדין שניתנו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן, אשר הרחיבו את זכויות וחירויות האזרח בשנות ה-50 ו60 של המאה ה-20.
אדוארד סנפורד נולד בנוקסוויל שבטנסי, כבנם הבכור של איש העסקים הבולט אדוארד ג' סנפורד והמהגרת השווייצרית אמה שאוון.
ב-1891 נשא סנפורד לאישה את לוטי מלורי וודרף, בתו של איל ההון ו.
ב-1883 סיים סנפורד את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת טנסי.
ב-1885 הוא סיים לימודי תואר שני באותה אוניברסיטה ובאותה שנה סיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1890–1907 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בנוקסוויל, והחל מ-1898 הוא היה מרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טנסי.
אחת מהופעותיו הראשונות של סנפורד בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית היה כאשר ייצג ב-1901 את חברת הברזל של נוקסוויל בתיק "חברת הברזל של נוקסוויל נגד הרביסון" (Knoxville Iron Company v.
בית המשפט פסק לטובתו של הרביסון ואישר את זכויות המדינות למנוע מחברות מלשלם לעובדים באשראי ולא במזומן.
עוזר התובע הכללי של ארצות הברית
כהונתו הראשונה של סנפורד בשירות הממשלתי הייתה כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1905–1907, לאחר מכן ועד 1908 הוא שימש כעוזר קבוע לתובע הכללי בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט.
כעוזר התובע הכללי, שימש סנפורד כראש צוות התביעה במשפט החשוב, "ארצות הברית נגד שיפ" ב-1907. בתיק זה היה מעורב השריף ג'וזף שיפ, שהורשע בכך שאפשר ביצוע מעשה לינץ' באסיר אפרו-אמריקאי שהיה נתון לצו הביאס קורפוס של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
על האופן שבו ניהל סנפורד את התביעה, בעיקר נאום הסיכום שלו, נאמר שהוא היה חלק מ"משפט אמריקאי גדול".
משפט זה היה היחידי שנוהל בפני בית המשפט העליון, שבו בית המשפט יישם את סמכות השיפוט המקורית שלו (בדרך כלל שומע בית המשפט העליון אך ורק עתירות).
המשפט זכה לסיקור נרחב בעיתונות.
שיפ ונאשמים נוספים שהועמדו לדין יחד עמו במקרה זה הורשעו במשפט.
שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי
ב-14 במאי 1908 מונה סנפורד על ידי הנשיא תאודור רוזוולט כשופט בשני בתי משפט פדרליים מחוזיים, זה של המחוז המזרחי של טנסי וזה של המחוז המרכזי של טנסי, במקומו של השופט צ'ארלס דיקנס קלארק שנפטר.
ב-18 במאי אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
בכהונתו זו שימש סנפורד עד למינויו ב-1923 לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בעצת ידידו של סנפורד, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם האוורד טאפט, מינה אותו הנשיא וורן הרדינג ב-24 בינואר 1923 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, במקומו של השופט מאלון פיטני שהתפטר.
ב-29 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט.
במקביל לכהונתו זו הוא שימש גם כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב החמישי.
בשבע שנות כהונתו על כס השיפוט כתב סנפורד 130 פסקי דין.
פסק הדין הידוע ביותר פרי עטו היה פסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק" , בו הוא כתב את חוות דעת הרוב.
בה בעת שפסק הדין אישר את חוקי המדינות שאסרו את הפצתה של ספרות אנרכיסטית, הוא יישם כמה מסעיפי מגילת הזכויות (במקרה הזה סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון לחוקה) באופן זהה במדינות על סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14 לחוקה.
לפסק דין זה היו השלכות יוצאות דופן על הפסיקות של בית המשפט העליון שהתבססו על מגילת הזכויות בתקופת נשיאותו של ארל וורן, שבהמשך עשה שימוש דומה בנימוקים לשילובם של תיקונים נוספים לחוקה ולהרחבת חירויות האזרח.
פסק הדין גיטלו נגד ניו יורק צוטט כתקדים בתיקים כמו פסק הדין "ניר נגד מינסוטה" מ-1931, שהבטיח את חופש העיתונות; פסק הדין "גריוזוולד נגד קונטיקט" , שהכיר בחוקתיות של הזכות לפרטיות; ופסק הדין "מקדונלד נגד עיריית שיקגו" מ-2010, שהכיר בזכות לשעת נשק.
סנפורד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "האינדיאנים של אוקנוגן נגד ארצות הברית", שנודע גם בשם "תיק וטו הכיס" , שבו אושרה סמכות הנשיא להטיל וטו כיס.
חוות דעת ראויות לציון נוספות שהוא כתב היו בפסק הדין "קוריגן נגד באקלי" מ-1926, שאישר את זכות הקניין של סוחרים שהופלו על בסיס גזעי; פסק הדין "טיילור נגד ווס" (Taylor v.
סנפורד הצביע עם הרוב בפסק הדין "מאיירס נגד ארצות הברית" מ-1926, שאישר את סמכות הנשיא לפטר פקידי ממשל ללא הסכמת הסנאט, ובפסק הדין "אקס פארטה גרוסמן" , שהכיר בהרחבת סמכות החנינה של הנשיא למקרים של הרשעה בעוון ביזיון בית המשפט.
סנפורד כתב חוות דעת משלימה לחוות דעת המיעוט של טאפט בפסק הדין "אדקינס נגד בית החולים לילדים" מ-1923.
בעיני רבים נחשב נשיא בית המשפט העליון טאפט כמנטור של סנפורד.
השניים צידדו באופן הדדי זה בחוות דעתו של זה.
הם היו חלק מהחוג הפנימי השמרני של בית המשפט שנהגו להיפגש בימי ראשון בביתו של טאפט למטרות חברתיות.
אדוארד סנפורד נפטר באופן פתאומי ב-8 במרץ 1930 בוושינגטון די.
כתוצאה מאי-ספיקת כליות חריפה שאירעה בעקבות עקירת שן.
הוא נפטר שעות ספורות לפני פטירתו של טאפט, שפרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון חמישה שבועות קודם לכן.
לאור הנוהג שחברי בית המשפט העליון נוכחים בטקסי ההלוויה של שופטים שהלכו לעולמם, יצר אירוע מותם של השניים, "סיוט לוגיסטי" בשל הצורך שהשופטים ייסעו מהלווייתו של סנפורד בנוקסוויל ישירות לטקס ההלוויה של טאפט בוושינגטון.
כפי שאירע לעיתים קרובות במהלך הקריירות שלהם, מותו של טאפט, שקודם לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון, היה גם נשיא ארצות הברית, האפיל על מותו של סנפורד.
סנפורד נטמן בבית הקברות גרינווד שבנוקסוויל.
אדוארד סימונס היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, ידוע בזכות ציורי קיר בבניינים ציבוריים גדולים.
הוא סיים את לימודיו בהרווארד קולג' בשנת 1874, ונסע ללמוד בפריז.
הוא היה תלמידם של ז'ול ג'וזף לפבר וגוסטב בולאנז'ה, שם קיבל מדליית זהב.
בשנת 1894 קיבל סימונס את העבודה הראשונה של האגודה האמנותית העירונית - סדרת ציורי קיר - "צדק", "גורלות" ו"זכויות האדם" - בתוך אולמות בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק במנהטן.
מאוחר יותר עיצב סימונס את מלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, ספריית הקונגרס בוושינגטון, ואת סדרת ציורי הקיר "ציוויליזציה של הצפון מערבי" ברוטונדה של קפיטול מדינת מינסוטה שבסיינט פול.
בשנת 1914, הוא נסע עם צ'יילד האסאם כדי לצפות בציורי המדבר של אריזונה של האמן הקליפורני חבייר מרטינז בסטודיו שלו בפיידמונט, קליפורניה.
סימונס היה חבר בקבוצת "עשרת הציירים האמריקאים", שפרשו מאיגוד האמנים האמריקאי.
הוא נחשב גם לתורם לסגנון המכונה הרנסאנס האמריקאי.
תנועה אמנותית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית שהדגישה את יחסי הגומלין בין האדריכלות, הציור, הפיסול ועיצוב הפנים.
סימונס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשנת 1922.
בשנת 1996 ציורו "בן הנגר" הממוקם בכנסייה האוניטרית הראשונה, ניו בדפורד, מסצ'וסטס, נלקח מהקיר ונחתך ממסגרתו.
הקטע המתאר את ישו נחתך והוסר, והציור ההרוס נשאר מונח על הרצפה.
החלק האבוד נמצא בשנת 2006 מגולגל מאחורי מקרר כשהוא הוצא ממטבח הקהילה.
הציור שוחזר והבעלות הועברה לבית ומוזיאון הגן של רוטש-ג'ונס-דאף.
אדוארד פולנסבי נויס היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-33 בשנים 1872–1874.
אדוארד פולנסבי נויס נולד בהאברהיל, מסצ'וסטס.
הוא התייתם מהוריו בגיל שלוש וגודל בניו המפשייר על ידי סבו.
בגיל 13 הוא החל לעבוד כשוליה בבית הדפוס של העיתון The Morning Star, עיתון בעל זיקה דתית שיצא לאור בדובר שבניו המפשייר.
הוא המשיך לעבוד כשוליה במשך ארבע שנים עד שעזב כדי להתחיל את לימודיו באקדמיה בקינגסטון שבניו המפשייר.
ב-1857 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג', כרביעי מתוך 57 בני כיתתו, ועבר לסינסינטי, אוהיו כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של סינסינטי.
במלחמת האזרחים האמריקנית שירת נויס בצבא האיחוד.
הוא סייע לארגן את הרגימנט ה-39 של אוהיו, וב-27 ביולי 1861 הוענקה לו דרגת מייג'ור.
תוך מספר חודשים הוא היה לקולונל של הרגימנט.
בפברואר 1863 נשא נויס לאישה את מרגרט ו.
פרוקטור מקינגסטון ניו המפשייר, כאשר היה בחופשה משירותו הצבאי.
נויס נפצע קשות בקרסולו ב-4 ביולי 1864 במהלך , וכתוצאה מהפציעה נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו.
שלושה חודשים לאחר מכן מינה מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר את נויס, שעדיין היה בתהליך החלמה ונעזר בקביים, לפקד על מחנה דניסון שליד סינסינטי, והעניק לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
נויס פיקד על המחנה עד 22 באפריל 1865, כאשר הוא התפטר כדי לשמש כפרקליט העיר סינסינטי.
באוקטובר 1866 נבחר נויס כשופט שלום במחוז המילטון.
ב-1871 הוא נבחר כמושל אוהיו, לאחר שבבחירות הביס את ג'ורג'ק מקוק, גם הוא קולונל לשעבר בצבא האיחוד, בהפרש של יותר מ-20,000 קולות.
נויס כיהן כמושל תקופת כהונת אחת של שנתיים בשנים 1872–1874. במהלך כהונתו כמושל הוא דחף לחקיקת חוקים לפיקוח הדוק יותר על כריית הפחם ולשימור ענף הדיג.
בבחירות של 1873 הוא נוצח לאחר שקיבל רק 49.9 אחוזים מהקולות, הפרש של 817 קולות בלבד.
ב-1874 מונה נויס כנציב אוהיו לתערוכה לכבוד מאה שנות ארצות הברית שהתקיימה בפילדלפיה.
בשנים 1877–1881 כיהן נויס כשגריר ארצות הברית בצרפת, מינוי שאליו הוא מונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז, שכיהן לפניו כמושל אוהיו וזכה לתמיכתו של נויס במסע הבחירות שלו לנשיאות.
אדוארד פולנסבי נויס נפטר בסינסינטי ב-4 בספטמבר 1890. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
אדוארד יאקוב פון שטיינלה היה צייר אוסטרי שפעל בעיקר בגרמניה.
הוא היה חבר בתנועת הנצרתיים.
אדוארד פון שטיינלה למד ציור אצל אביו שהיה אמן בווינה.
בהמשך הוא למד בווינה באקדמיה לאמנות והמשיך אצל לאופולד קופנוויזר.
לאחר חזרה מרומא פון שטיינלה תוך זמן קצר עבר לפרנקפורט בו קיבל הזמנה לעשות מספר ציורים בכנסיית הארמון של אציל מקומי.
לפני תחילת העבודות פון שטיינלה עבר השתלמות אצל פטר פון קורנליוס.
הוא היה חבר קרוב של פיליפ פייט והחליט להישאר בפרנקפורט.
בשנת 1850 פון שטיינלה קיבל משרה של פרופסור באקדמיה לאמנות בפרנקפורט.
פרדיננד בקר היה בין תלמידיו.
במקביל הוא עבד על ציורים עבור כנסיות בקלן, מינכן, אאכן וטריר.
בשנת 1875 הוא השלים ציורים עבור קתדרלת שטרסבורג.
בנוסף לציורים עבור כנסיות פון שטיינל עשה איורים לספרי ויליאם שייקספיר וקלמנס ברנטנו.
על תרומתו לתרבות בשנת 1883 הוענק לפון שטיינלה עיטור מקסימיליאן.
אדוארד מקרטיצ'ביץ' ספרטסיאן (בארמנית: Едуард Мкртичи Сперцян; ברוסית: Едуард Мкртычевич Сперцян; נולד ב-7 ביוני 2000) הוא כדורגלן ארמני, המשחק בעמדת הקשר בקרסנודאר ובנבחרת ארמניה.
ספרטסיאן גדל במחלקות הנוער של קרסונדאר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית השלישית במדי קרסנודאר ב' ב-17 במרץ 2018 נגד ביולוג נובוקובאנסק.
ובליגה השנייה ב-1 באוקטובר 2018 נגד חימקי.
לאחר שהבקיע 7 שערים ב-9 המשחקים הראשונים של עונת 2020/2021 בליגת המשנה הרוסית במדי קרסנודאר ב', הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בקרסנודאר ב-18 בספטמבר 2020 מול חימקי, משחק אותו ניצחה קבוצתו 2–7. ב-28 באוקטובר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 0–4 לצ'לסי.
ב-13 בספטמבר 2021 הוא כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 1-1 עם רוסטוב.
ספרטסיאן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה ב-31 במרץ 2021 נגד נבחרת רומניה.
הוא נכנס כמחליף במחצית וכבש בדקה ה-56, במשחק אותו ניצחה הנבחרת הארמנית 2–3.
אדוארד פורטונאט, מרקיז באדן-באדן היה מארקגראף של באדן-רודמאכן ובאדן-באדן.
אדוארד נולד ב-17 בספטמבר 1565 בלונדון, והיה בנם של כריסטוף השני, מרקיז באדן-רודמאכרן והנסיכה השוודית ססיליה ואסה.
הוא קיבל את שמו מהמלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שהייתה הסנדקית שלו.
את השנה הראשונה שלו בילה בארמון המפטון קורט, אנגליה.
כשאביו נפטר ב-1575, הוא הפך למרקיז באדן-רודמאכרן.
האפוטרופוס שלו, וילהלם החמישי, דוכס בוואריה, העניק לו חינוך קתולי ובשנת 1584 הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות, כפי שכבר עשתה אמו.
הסכסוך בין קתולים לפרוטסטנטים פילג את משפחתו של אדוארד, וב-18 בנובמבר 1589 הוא אירח קולוקיון בבית העירייה בבאדן כדי לדון בטענות היחסיות של הקתוליות (שיוצגו על ידי יוהאן פיסטוריוס), הלותרניות (משיוצגו על ידי אנדריי ויעקב הירברנד), וכן הקלוויניזם, שיוצגו על ידי שריוס, אך הוא גרם רק להקשחה של נקודות המבט.
ב-13 במרץ 1591 בבריסל הוא ערך נישואים לא-כנסייתיים עם מריה ואן אייקן, בתו של יוס ואנדר אייקן, מושל ברדה, שאותם הוא הסדיר רק ב-14 במאי 1593, לאחר שהיא ילדה לו בת.
בסופו של דבר נולדו להם ארבעה ילדים, אך בין היתר בשל הדרגה הפחותה של אשתו, הם מעולם לא הוכרו כיורשיו על ידי ארנסט פרדריק, מרקריב באדן-דורלאך, שירש אותו.
בשנת 1587 הוא ביקר את קרוביו בשוודיה, וליווה את בן דודו זיגיסמונד השלישי ואסה, מלך האיחוד הפולני-ליטאי (וגם מאוחר יותר מלך שוודיה) לפולין ובשנת 1588 מונה על ידו לעמוד בראש המכסים והמכרות הפולניים.
באותה שנה הוא ירש את באדן-באדן, ואיחד אותה מחדש עם באדן-רודמאכרן.
עם זאת, הוא התייחס ללותרנים בחומרה ובזבז את משאבי השטח, ונישואיו וילדיו לא אושרו על ידי קרוביו.
בעקבות כך, בשנת 1594, קרוב משפחה, ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, השתלט על כל באדן-באדן.
(בניו של אדוארד הוחזרו לשלטון רק בשנת 1622 לאחר קרב וימפפן, כאשר הקתוליות שלהם נתנה להם יתרון.
אדוארד ירש חובות מהוריו והחמיר אותם.
לאחר שאיבד את משפחתו, הוא חי בטירות שונות וניסה לגייס כסף על ידי טבעת כסף, אלכימיה וכישוף שחור, והביא את פול פסטלוצי מקלבלה ומסקרלו מצ'יו מפדובה כדי לסייע לו, והצליח לגרום כאב לארנסט פרידריך על ידי הדבקת סיכות בדמות שעווה.
הוא גם מדווח כמי שביקש להרוג את ארנסט פרידריך בהרעלה.
בשנת 1597 נשלח לגרמניה כדי לגייס שכירי חרב מטעם ממשלת ספרד.
בשנת 1598 הוא השתתף בניסיונו של בן דודו זיגיסמונד להחזיר את שוודיה מידי דודו קרל התשיעי ובקרב סטנגברו אדוארד נתפס ונכלא לזמן קצר על ידי הדנים.
הוא מת בשנת 1600 בטירת קסטלאון כתוצאה מנפילה במורד גרם מדרגות אבן, אולי בעודו שיכור.
אדוארד סטוט היה צייר אנגלי בסוף התקופה הוויקטוריאנית עד תחילת המאה העשרים.
באמצע שנות ה-80 הוא התיישב בסאסקס הכפרית שם היה הדמות המרכזית במושבה האמנותית.
התפרסם בציור סצנות של חיי הכפר והעבודה והנופים שמסביב.
ויליאם אדוארד סטוט נולד בוורדלוורת', בלנקשייר לסמואל וג'יין סטוט (לבית פילינג).
אביו היה איש עסקים מצליח ובעלים של מפעל כותנה ברוצ'דייל, ושימש כראש העירייה הליברלי ב-1864–1866. אלו היו שנים קשות עבור תעשיית הכותנה בלנקשייר, שכן השפעות ייצור היתר בסוף שנות החמישים החריפו ב-1861 עקב הפרעה גדולה באספקת הכותנה שנגרמה בעקבות תחילת מלחמת האזרחים האמריקאית.
התוצאה הייתה אבטלה ורעב בעיירות של לנקשייר.
גם סמואל סטוט הושפע כלכלית מהמשבר, וידוע שהוא עבר לעסקי מכרות פחם, בכל זאת הוא הצליח לספק לאדוארד סטוט הצעיר השכלה פרטית, תחילה בבית הספר של רוצ'דייל ולאחר מכן בבית ספר פרטי.
נראה שאדוארד היה בחור קפדן, רגיש ומלנכולי אם לשפוט לפי דיוקן עצמי מוקדם שצייר.
התברר שהוא לא התאים להשתלב בעסק המשפחתי, למרות רצונו הברור של אביו.
אחרי חמש שנים שעבד בעבודות שונות במשרדו של אביו במנצ'סטר, השתתף בשיעורי אמנות באקדמיה של מנצ'סטר, ובחר בשינוי קריירה.
בשנת 1880 סטוט נחוש היה להפוך לאמן במשרה מלאה ובתמיכתו של נדיב לא ידוע הוא עבר לפריז ולסטודיו של קרולוס-דוראן.
הסטודיו הזה, שימש סטודנטים לאמנות בריטים ואיריים באותה תקופה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בפריז, אצל אלכסנדר קבנל.
אף שקבנל צייר בדרך כלל נושאים קלאסיים ודתיים בסגנון אקדמי.
סטוט היה צייר דיוקנאות בעל ידע רב באמנות צרפתית.
הוא נחשף להשפעות כמו הריאליזם, האימפרסיוניסטים, וההשפעות המוקדמות יותר של אסכולת ברביזון.
ומהם שילב סטוט כמה מהמאפיינים הבולטים בשימוש בצבע וברכות של צורה ובאיכויות טונאליות.
במהלך תקופת הכשרתו בפריז, סטוט הציג ארבעה ציורים בסלון פריז מה שהתגלה בשלב מוקדם בהתפתחותו של סטוט הייתה העדפתו לנושאים כפריים ונטייה לתיאור חיי הכפר ושל ילדים.
השימוש בירוק בגוונים שונים דומיננטי.
מרכיב הכרחי בניסיון של סטודנט לאמנות בפריז היה לבלות במושבת אמנים הרחק מהעיר בסביבה שבה נדונו רעיונות ונכרתו בריתות.
אדוארד סטוט בחר ב-Auvers-sur-Oise, מצפון-מזרח לפריז, כפר בו ביקרו בעבר אמנים רבים כולל ואן גוך שציירו באזור.
בשובו של סטוט לאנגליה הוא חיפש סביבה כפרית מתאימה בה יוכל לרשום ולצייר.
סטוט התלהב מהתפיסה שרבים מהוויקטוריאנים המאוחרים חשו, כי הערכים האמיתיים של אנגליה נמצאים באידיליה כפרית.
המציאות הייתה שהכלכלה הכפרית הייתה במצב בעייתי בסוף המאה התשע-עשרה והשתנתה באופן בלתי הפיך, כאשר אלפים רבים של עובדים חקלאיים בשכר גרוע עזבו את האדמה לעיירות ולערים.
קצב יציאתם הלכך וגבר, ומקצועות ומיומנויות כפריות רבות נעלמו לעד.
הצופה בציוריו של סטוט מקבל מושג מועט על מציאות החיים באזור הכפרי האנגלי, שעבור בריטים רבים נותרו קשים.
בתחילה ביקר סטוט את פיליפ וילסון סטיר בסאפוק.
שניהם היו חסידי ציור בנוף הפתוח, כשיטת ציור נוף, בזכותו של פייר-אנרי דה ולנסיין (1750–1819), שהטיף לפיתוח המושג 'דיוקן נוף' שבאמצעותו האמן מצייר ישירות על קנבס באתר.
השיטה אפשרה לאמן לפתח מיומנות לתאר את הפרטים והאור המשתנים.
זו הייתה תיאוריה שהשפיעה על ידי דורות מאוחרים יותר של אמנים צרפתים, כולל אסכולת ברביזון.
באסכולה זו היא יושמה על ידי אמנים שכללו: שארל פרנסואה דאוביני, תאודור רוסו וז'אן פרנסואה מילה, שיצרו תיאור מדויק יותר של מקומות בחוץ בתנאי אור ומזג אוויר שונים.
סטוט תמיד נמשך לצייר את הכפר בזמנים שונים של היום שבהם הוא יכול היה להגיב לאור המשתנה ולשינויים הטונאליים של הצבע.
בהיותו בוולברסוויק, סטוט יצר מערכת יחסים מתמשכת עם צייר אירי וולטר אוסבורן (1859–1903) שאיתו חלק את התשוקה שלו לנוף הכפרי.
עבודתו של סטוט בשלב זה כללה מספר סקיצות פסטל כולל "כבשים בנוף סאפולק" (1884) דוגמה מוקדמת לנושא שסטוט היה חוזר בו לעיתים קרובות.
סטוט גם שלח שלוש תמונות למכון המלכותי של ציירי שמן, אגודה שנוסדה באותה תקופה.
הציור "חובבים" עורר את זעמו של מבקר אחד שתיאר אותה כ'צרפתית', ו-"כישלון בהכנסת ערכים אנגליים כלשהם, וסירב לחלוטין להכיר בקיומו של כל עניין מלבד הצבע".
זו הייתה ביקורת קשה שהרגיזה את סטוט אך היא מאשרת שהייצוג האימפרסיוניסטי של האמנות, נותר שנוי במחלוקת ורדיקלי בעיני מבקרי אמנות רבים של התקופה.
באופן כללי, לא הייתה תגובה חיובית לאמנים הצעירים שעברו הכשרה צרפתית, אם לשפוט לפי מבחר הודעות ביקורתיות שנשלחו לממסד האמנות של אותה תקופה.
סטוט עבר לסטודיו חדש ב־1910. תקופה של הערכה חדשה והרהור בעבודתו בשנים האחרונות לחייו.
הוא בחר לחזור לאמנות ימיו כסטודנט בפריז, כאשר למד את ציורי המאסטרים הישנים.
הוא יצר סדרה של תמונות דתיות ומקראיות שהציב אותם בנוף סאסקס.
היו שלושה ציורים עם הנושא של "אם האלוהים והמשיח" בתקופה 1907 עד 1917 הוא מתאר אם עם שני ילדים.
היא אוחזת בכבש, מוטיב שכיח לדמות האל.
מבקר האמנות פול ג'ורג' קונודי היה מלא בשבחים שכינה את הדימוי 'מדונה מודרניסטית באחו'.
ב-1910, לאחר שהשלים סקיצות הכנה רבות, שלח סטוט את אחד מציוריו הפופולריים ביותר "השומרוני הטוב" לאקדמיה המלכותית.
מבקר האמנות של ה"טיימס" תיאר את זה כ"ציור עדין ומקסים, עם דמיון לרגש של רמברנדט".
בעוד ש-Art Journal כתב על "המסתורין וה"אמת" של הציור.
עם זאת, הציור לא היה טיפוסי לרוב התמונות שנתלו ב-1910, כאשר דיוקנאות שלטו בתערוכה.
מספר ציורים אלגוריים מודרניסטיים אחרים של נושאים תנ"כיים בוצעו גם בעשור האחרון לחייו, כולל ה-"בריחה למצריים" בגוון כהה (1909).
הציור התקבל היטב על ידי מבקר ה"גרדיאן" כשהוצג באקדמיה המלכותית.
סטוט הפיק שלוש תמונות לתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית ב-1916 ששיקפו את הנושאים המועדפים עליו.
הוא המשיך את סדרת ציורי המקרא שלו, "נער רועה" (1916) היה נסיגה לנושא הכפרי של סוף שנות התשעים ו-"ירח קיץ" (1916/1917).
תמונתו האחרונה הלא גמורה מתארת את אורפיאוס הצעיר, הוצגה לאחר מותו בתערוכת הקיץ ב-1918.
אדוארד סטוט נפטר בביתו באמברלי ב-19 במרץ 1918.
אדוארד פוינטר, באנגלית: Edward Poynter (20 במרץ 1836 – 26 ביולי 1919) היה צייר, מעצב ושרטט אנגלי, שכיהן כנשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות.
פוינטר היה בנו של האדריכל אמברוז פוינטר.
הוא נולד בפריז, צרפת, והוריו חזרו לבריטניה זמן קצר לאחר לידתו.
הוא התחנך בברייטון קולג' ובבית הספר איפסוויץ', אך עזב את בית הספר מוקדם מסיבות של בריאות לקויה, ובילה את החורפים במדיירה ורומא.
ב-1853 הוא פגש את פרדריק לייטון ברומא, שעשה רושם רב על פוינטר בן ה-17. בשובו ללונדון למד באקדמיית ליי ובבתי הספר של האקדמיה המלכותית, לפני שנסע לפריז כדי ללמוד בסטודיו של הצייר צ'ארלס גלייר.
שם למדו באותה העת ג'יימס מקניל ויסלר וג'ורג' דו מורייה.
בשנת 1866 התחתן פוינטר עם אנייס מקדונלד, בתו של כומר מוולברהמפטון, ונולדו להם שלושה ילדים.
אחותה ג'ורג'יאנה נישאה לאמן אדוארד ברן-ג'ונס; אחותה השנייה - אליס הייתה אמו של הסופר רודיארד קיפלינג; ואחותה לואיזה הייתה אמו של ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין.
הוא נודע בעיקר בזכות ציוריו ההיסטוריים הגדולים כמו "ישראל במצרים" (1867; גלריה לאמנות גילדהול, לונדון), ואחריו "סנט ג'ורג' באנגליה" (1869), פסיפס ללובי המרכזי של ארמון וסטמינסטר, המתאר את "סנט ג'ורג' והדרקון" ואולי הגיע לשיא בביקורה של "מלכת שבא אצל המלך שלמה" (1884–90; גלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס, סידני).
הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1869.
פוינטר מילא מספר תפקידים רשמיים: הוא היה הפרופסור הראשון של סלייד באוניברסיטת קולג' בלונדון בין השנים 1871 ל-1875, מנהל בית הספר הלאומי לאמנות משנת 1875 עד 1881 ומנהל הגלריה הלאומית משנת 1894 עד 1904 (הוא פיקח על פתיחת גלריית טייט).
הוא הפך לאקדמאי מלכותי מלא בשנת 1876. בשנת 1896, עם מותו של סר ג'ון מילאי, נבחר פוינטר לנשיא האקדמיה.
הוא קיבל תואר אבירות באותה שנה ותואר כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1898. הוכרז שהוא יקבל תואר ברונט לכבוד ההכתרה של המלך אדוארד השביעי.
בית הספר הישן שבו למד פוינטר, ברייטון קולג', ערך בנובמבר-דצמבר 1995 תערוכה של ציוריו ורישומים של פוינטר בשם "חיים באורך זרועות" בגלריה של בית הספר.
אליאס "אדואר" פטרמן (בהולנדית: Elias "Eduard" Veterman; האג, 9 בנובמבר 1901 - לארן (Laren), 28 ביוני 1946) היה סופר, ואמן ויזואלי הולנדי ממוצא יהודי.
איש המחתרת ההולנדית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הוכשר כאמן חזותי באקדמיה לאמנות חזותית בהאג.
הוא היה פעיל כצייר וכשרטט ואייר ספרים, אך נודע בעיקר בפעילויות אחרות שלו.
הוא החל את דרכו על הבמה כיד ימינו של קור ואן דר לוכט מלסרט (Cor van der Lugt Melsert), שעליו כתב לימים ספר יחד עם גיסו יאן ואן איס.
הוא כתב חמישה עשר רומנים ושלושים מחזות.
הוא נחשב מייצג של דקדנס.
ניסיונותיו של פטרמן להקים להקת תיאטרון או קברט משלו פעמיים הסתיימו בפיאסקו פיננסי.
הוא זכה להצלחה רבה יותר כמחזאי ובמאי בתיאטרון ההולנדי בהאג.
כשהגרמנים פלשו להולנד ב-1940, כבר לא יכול היה לפעול בתחום.
הוא אימץ שם בדוי - פרופ' אדוארד ז'אק נקר, פרופסור לתולדות האמנות - ונאלץ להסתתר.
בתקופת הכיבוש השתמש בתעודות זהות מזויפות שיוצרו לאנשים במסתור וללוחמי התנגדות.
הוא היה חלק מקבוצת ההתנגדות Luctor et Emergo.
פטרמן נבגד ב-1943 ונעצר על ידי הגסטפו.
הוא נכלא בכלא סכוונינגן (Oranjehotel).
הוא נידון למוות ונלקח לכלא בלוטרינגהאוזן, שם שוחרר על ידי האמריקאים ב-1945. לאחר השחרור נחל הצלחה עם ההצגה "מלון אורנייה" (Oranjehotel), שעלתה על הבמה 150 פעם.
הנסיך ברנהרד הזמין את פטרמן לכתוב את ההיסטוריה של הכוחות המזוינים המקומיים, אך הכותב רצה לחשוף את התנהגותם המפוקפקת של חיילים ופוליטיקאים בכירים במהלך המלחמה, והפנייה בוטלה.
ביוני 1946, פטרמן ורעייתו קטי (Katy) מתו בתאונת דרכים ליד לארן.
פטרמן היה לצנינים בעיני רבים מאנשי מוסדות השלטון לאחר השחרור, ולכן נפוצו מיד שמועות על חיסול, אך הוכחות לכך מעולם לא נמצאו.
לא נעשתה חקירה לגבי התאונה.
כך גם לגבי תאונת הדרכים שבה לוחם ההתנגדות האב לודו בליס נהרג ב-15 באוגוסט 1945, אדם שגם הוא מתח ביקורת על שרים.
הם השתמשו באותו מוסך באוטרכט.
אדוארד סקופילד היה פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1887–1891, וכמושל ויסקונסין ה-19 בשנים 1897–1901.
אדוארד סקופילד נולד בקלירפילד שבפנסילבניה.
הוא עבד כשוליה בבית דפוס של עיתון בעיר אינדיאנה שבפנסילבניה במשך כמה שנים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התנדב סקופילד לשירות בצבא האיחוד והוצב כטוראי בפלוגה K של רגימנט העתודה ה-11 של פנסילבניה.
הוא קודם לדרגת קורפורל ולאחר מכן לסמל, וב-15 באפריל 1863, לאחר , הוא מונה להיות קצין בדרגת לוטננט ראשון.
לאחר מכן הוא קודם לדרגת קפטן ופיקד על פלוגתו.
סקופילד השתתף בקרבות ובצעדות של הרגימנט שלו עד ל ב-5 במאי 1864, שם הוא נפל בשבי ודווח בטעות כהרוג.
הוא הוחזק בשבי במשך עשרה חודשים, בהן הוא עבר ב-12 מחנות שבויים שונים בדרום עד שב-1 במרץ 1865 שוחרר בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן הוענקה לו דרגת ייצוג של מייג'ור והוא שוחרר מהשירות.
במשך חודשים לאחר שחרורו, סבל סקופילד כתוצאה מהרעב והמחסור שהיו מנת חלקו בעשרת חודשי שביו.
לאחר ההחלמה ממחלתו, הוא עבד בחברת הרכבות אטלנטיק וגרייט וסטרן.
ב-1868 הוא עבר לאוקונטו שבוויסקונסין, שם הוא נכנס לעסקי תעשיית העץ והיה למנהל בחברת העץ מרינט.
בהמשך הוא היה לנשיא של חברת עץ משל עצמו, חברת העץ סקופילד וארנולד.
סקופילד נכנס לפוליטיקה ב-1886 כאשר נבחר לסנאט של ויסקונסין מטעם המפלגה הרפובליקנית והביס את הדמוקרט איימוס הולגייט.
הוא מונה לוועדה לניסוח חוקים, שבראשה הוא ישב, ולוועדת הרכבות.
ב-1890 הוא התמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה, ותוצאות הבחירות היו צמודות דיין כדי שתתבצע ספירה חוזרת על ידי ועדת הבחירות.
בבחירות אלו השיגו הדמוקרטים רוב בסנאט בפעם הראשונה מאז 1855, והרוב הדמוקרטי בוועדת הבחירות פסק לטובת יריבו הדמוקרטי של סקופילד, ג'ון פצר, והחליט שסקופילד הובס בהפרש של 15 קולות.
ב-1896 נבחר סקופילד כמושל ויסקונסין ה-19. הוא נכנס למרוץ למשרת המושל כשמרן מול הרפובליקני הפרוגרסיבי, רוברט לה פולט, וזכה במועמדות המפלגה בסבב ההצבעה השישי.
בנובמבר הוא הביס את יריבו הדמוקרטי ויליס סילברתורן בבחירות שהתמודדו בהן חמישה מועמדים.
בבחירות של 1898 התמודד סקופילד שוב על מועמדות הרפובליקנים מול לה פולט.
לאחר מאבק על קולותיהם של הנציגים ברחבי המדינה, הצליח סקופילד להיבחר בסבב הראשון בוועידת המפלגה.
בבחירות הכלליות הוא ניצח לאחר שזכה ב-53 אחוזים מהקולות.
בבחירות של 1900 הוא לא התמודד על תקופת כהונה שלישית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הגיש סקופילד את התקציב הראשון של ויסקונסין מטעם המושל, הקים את מערכת החשבונאות המרכזית, ופיקח על שינוי של חוקי הבנקאות.
הוא הרחיב את המימון לבתי הספר הציבוריים וסייע לארגן את גיוס הכוחות למלחמת ארצות הברית-ספרד.
הצעד המשמעותי ביותר של סקופילד במהלך תקופת כהונתו כמושל היה ככל הנראה הקמת נציבות המס המדינתית, קודמתה של מחלקת ההכנסות של ויסקונסין שקיימת כיום.
הצעד הראשוני לחקר מיסי המדינה החל ב-1897, ולאחר מכן חוקק בית המחוקקים ב-1899 חוק להקמת נציבות מס מדינתית לעשר שנים.
הנציבות הפכה לקבועה במהלך תקופת כהונתו כמושל של לה פולט.
לאחר שהשלים את תקופת כהונתו השנייה, שב סקופילד לניהול עסקיו באוקונטו.
סקופילד היה נשוי לאגנס פוטר.
אדוארד סקופילד נפטר בביתו שבאוקונטו ב-3 בפברואר 1925, בגיל 82. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
אדוארד סומרוויל הוא שחיין אוסטרלי, סגן אלוף עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם לנוער שנערכה בנתניה שבישראל בספטמבר זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בשיא עולם חדש לנוער של 3:24.29 דקות יחד עם פלין סאות'ם, אוליביה וונש ומילה ג'אנסן.
בנוסף, זכה בשתי מדליות כסף: במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:16.69 דקות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:49.18 דקות, ובשתי מדליות ארד: במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.16 שניות, ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.02 דקות.
באליפות אוסטרליה בבריכת 25 מטר שנערכה בחודש ספטמבר קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אוקיאניה חדש של 1:40.64 דקות.
סגן אלוף עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 6:45.54 דקות יחד עם מקסימיליאן ג'וליאני, הריסון טרנר ואלייג'ה וינינגטון, אחרי ארצות הברית (6:40.51 דקות) ולפני איטליה (6:47.51 דקות).
אֶדְוַרְד פּוֹקוֹק היה מזרחן, תאולוג וחוקר מקרא אנגלי.
הוא כיהן כפרופסור הראשון לערבית באוניברסיטת אוקספורד.
פוקוק נולד ב שבברקשייר, בנו של הכומר אדוארד פוקוק.
הוא התחנך ב ב שבאוקספורדשייר.
בשנת 1619 החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, תחילה ב ולאחר מכן התקבל לקורפוס כריסטי קולג', שם הפך למִלְגַּאי בשנת 1620 ולעמית בשנת 1628. הוא הוסמך לכמורה בכנסייה האנגליקנית ב-20 בדצמבר 1629.
פרי מחקרו הראשון היה מהדורה של ארבע איגרות מתוך הברית החדשה (איגרת פטרוס השנייה, איגרות יוחנן השנייה והשלישית ואיגרת יהודה) שהתבססה על כתב יד מהספרייה הבודליינית.
איגרות אלו לא נכללו בקאנון הסורי הישן ולא הופיעו במהדורות האירופיות של הפשיטתא.
העבודה פורסמה בליידן בשנת 1630 בעידודו של גרארדוס ווסיוס.
באותה שנה הפליג פוקוק לחלב שבסוריה כדי לשמש ככומר עבור הנציגות המסחרית האנגלית שם.
בחלב שקד על לימודי השפה הערבית, אסף כתבי יד עתיקים ותרגם יצירות אסלאמיות.
תרגומו ללטינית של הרומן הפילוסופי "חי אבן יקט'אן" ("פילוסוף אוטודידקט") מאת אבן טופייל, השפיע כנראה על הפילוסוף הפוליטי ג'ון לוק.
באותה עת כיהן כבישוף של לונדון וכנגיד אוניברסיטת אוקספורד.
לאוד, שזיהה את פוקוק כאדם שיוכל לסייע בתוכניותיו להעשרת האוניברסיטה, ייסד קתדרה ללימודי ערבית באוקספורד והזמין את פוקוק לעמוד בראשה.
פוקוק נכנס לתפקיד ב-10 באוגוסט 1636, אך כבר בקיץ הבא הפליג בחזרה למזרח, הפעם לקונסטנטינופול, בחברתו של (לימים פרופסור לאסטרונומיה באוקספורד), כדי להמשיך במחקר ולאסוף ספרים נוספים.
הוא שהה שם כשלוש שנים.
עם שובו לאנגליה, גילה פוקוק שפטרונו, לאוד, כלוא במצודת לונדון, אך לאוד הספיק להפוך את הקתדרה לערבית למשרה קבועה.
פוקוק נמנע ממעורבות בולטת בפוליטיקה או במאבקים הדתיים של התקופה.
למדנותו ואישיותו הקנו לו חברים בעלי השפעה, בהם המשפטן ג'ון סלדן והתאולוג .
בזכותם מונה ב-1648 לראש הקתדרה לעברית באוניברסיטת אוקספורד, לאחר מותו של ההיבראיסט אם כי הוא איבד את ההכנסות הנלוות למשרה זו זמן קצר לאחר מכן, וקיבל אותן בחזרה רק לאחר הרסטורציה האנגלית.
אירועים אלו הפריעו לפוקוק במחקריו, או כך לפחות התלונן בהקדמה למהדורת "אוטוכיוס" שהוציא; הוא הביע תרעומת על הניסיונות להדיחו מקהילתו ב, משרה כנסייתית מטעם הקולג' סמוך ל בצפון ברקשייר (כיום באוקספורדשייר), אותה קיבל על עצמו ב-1643.
ב-1649 פרסם את החיבור "Specimen historiae arabum" ("דוגמה להיסטוריה של הערבים"), תיאור קצר של מוצא הערבים ומנהגיהם, הלקוח מכתבי בר הבראוס (אבו אל-פרג'), בלוויית הערות המבוססות על מספר עצום של כתבי יד, אשר נחשבות בעלות ערך עד היום.
לאחר מכן, ב-1655, יצא לאור החיבור "Porta Mosis" ("שער משה"), שכלל קטעים מתוך פירוש המשנה לרמב"ם (בערבית), בליווי תרגום והערות מלומדות; וב-1656 פורסמו דברי ימי אוטוכיוס בערבית ובלטינית.
כמו כן, הגיש סיוע פעיל להכנת הביבליה הפוליגלוטית של , וההקדמה לגרסאות השונות של התורה בערבית היא פרי עטו.
לאחר הרסטורציה הסתיימו קשייו הכלכליים והפוליטיים של פוקוק.
בשנת 1663 פרסם את יצירתו הגדולה ביותר (Magnum opus) – מהדורה מלאה של ההיסטוריה הערבית של בר הבראוס (Abulfaragii historia compendiosa dynastiarum, הידועה כ"היסטוריה של השושלות"), אותה הקדיש למלך.
עם זאת, קבלת הפנים ליצירה הראתה כי הסדר החדש בממלכה פחות אהד למדנות מסוג זה.
עבודותיו החשובות הבאות היו לקסיקון (1669) ופירושים באנגלית לספרי הנביאים מיכה (1677), מלאכי (1677), הושע (1685) ויואל (1691).
כחלק מהתעניינותו בהפצת הנצרות במזרח, נושא עליו שוחח בעבר עם הוגו גרוטיוס בפריז כשחזר מקונסטינטיפול, תרגם פוקוק לערבית את ספרו של גרוטיוס "De veritate" (על האמת) בשנת 1660, ואת (Book of Common Prayer) בשנת 1674.
פוקוק נישא למרי בורדט בסביבות שנת 1646, ולזוג נולדו שישה בנים ושלוש בנות.
בנו, אדוארד פוקוק (1648–1727), פרסם אף הוא מספר חיבורים מהספרות הערבית.
פוקוק הלך לעולמו ב-10 בספטמבר 1691 ונקבר ב באוקספורד.
אלמנתו הציבה שם פרוטומה לזכרו.
אוסף כתבי היד המזרחיים יקרי הערך שלו, שמנה 420 כרכים, נרכש על ידי האוניברסיטה בשנת 1693 ונמצא בספרייה הבודליינית.
ב"גן פוקוק" על שמו בקולג' כרייסט צ'רץ' גדל עץ דולב מזרחי עתיק ורחב-ממדים המכונה "עץ פוקוק"; נטען כי הוא נשתל על ידי פוקוק עצמו מזרעים שהביא מהמזרח.
יש הסוברים כי עץ זה שימש השראה ל"עץ הטמטם" בשירו המפורסם של לואיס קרול, "ג'ברווקי".
כתביו התאולוגיים קובצו בשני כרכים בשנת 1740, בצירוף תיאור חייו וכתיבתו מאת .
אדוארד גיבון ותומאס קרלייל ציינו כי בתרגומו של פוקוק לספרו המיסיונרי של גרוטיוס הושמטו מספר "שקרים חסודים" שהופיעו במקור הלטיני כנגד האסלאם, כדי לא לפגוע בקוראים הערבים.
אדוארד פישר היה איש משטרה יהודי-אוסטרי, קולונל (Landesgendarmeriekommandant) בז'נדרמריה האוסטרית ונודע כראש הפרטיזנים שלחמו בצבא הרוסי שפלש לבוקובינה במלחמת העולם הראשונה.
פישר, בנו של חקלאי יהודי נולד בקרפצ'יב, כפר בצפון בוקובינה, בנפת ויז'ניצה, נחלת הכתר האוסטרי, כיום באוקראינה.
היה מעוניין בחיים צבאיים מאז ילדותו.
לאחר שסיים את בית הספר בכיתה ו', הוא הצטרף בשנת 1879, כמתנדב לגדוד 41 הבוקובינאי ונשלח לבית ספר צבאי ליד קרקוב.
פישר סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1885. ובשנת 1888 הועלו לדרגת סגן, ובשנת 1891 הועבר לז'נדרמריה הקיסרית.
ב 1898 הועלה לדרגת סרן ומונה למפקד חטיבת הז'נדרמריה מס.
1 שהוצבה בצרנובץ, ולסגן מפקד הז'נדרמריה של כל בוקובינה.
ב 1912 שימש כבר כמפקד הז'נדרמריה בדוכסות.
עם הפלישה הרוסית לבוקובינה, אז ארץ כתר בממלכת אוסטרו-הונגריה, שארעה בסוף אוגוסט 1914. הצבא הרוסי חדר למדינה מצפון והגיע עד לדרום בוקובינה, ושם נעצר באזור גורה הומורה וקמפולונג, תוך כיבוש בירת בוקובינה צ'רנוביץ.
בפיקודו של הקצין היהודי ד"ר אדוארד פישר לחמו הפרטיזנים האוסטרים, שרבים מהם היו יהודים, נגד הצבא הסדיר הרוסי, תוך שהם מאלצים אותו לבצע נסיגה.
במהלך הדיפת הרוסים נכבשה צ'רנוביץ בחזרה על ידי האוסטרים בפיקודו של פישר, אך רק לתקופה קצרה.
ב-20 בנובמבר 1914, צ'רנוביץ נפלה שוב בידי הרוסים בפיקודו של גנרל סליבנוב.
אך התקדמותם נעצרה בנהר סירט עד ליוני 1915, כאשר הכוחות האוסטרים מונים 10,000 לוחמים בסך הכל.
בזכות עמידתו העיקשת של פישר הרוסים הציבו פרס של 100,000 רובל למי שיביא ללכידתו.
בזכות עמידתו האיתנה בספטמבר 1914 הועלה פישר בדרגה לדרגת קולונל והוענק לו על ידי קרל הראשון, קיסר אוסטריה אות מסדר כתר הברזל (Orden der Eisernen Krone).
ב -1 בפברואר 1918, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (Generalmajor), והתמנה למפקד כללי של הז'נדרמריה של גליציה ובוקובינה.
בחודשי מרץ-נובמבר 1918 הוא היה אחראי גם על ארגון תחבורה ואספקה של מוצרי צריכה מווינה ולמעשה שימש כמושל.
אדוארד פישר פרש אחרי שהמלחמה הסתיימה ב -1 בינואר 1919.
בעקבות חוזה סן-ז'רמן לאחר המלחמה, אוחדה בוקובינה עם רומניה.
הרומנים שהחשיבו את פישר כאויב, עצרו אותו ואת אשתו והם נכלאו במחנה ליד יאשי שם גם נפטרה אשתו ממחלה.
ב 1920 שוחרר ונשלח חזרה לווינה.
ב־25 באוקטובר 1925 קיבל פישר את עיטור צלב האבירים (Ritterkreuze)
ב-1935 פרסם את זכרונותיו בספרו "Krieg ohne Heer" (מלחמה ללא צבא).
באותה השנה הוא נפטר ונקבר בבית העלמין הייציג בווינה, כנוצרי, מאחר שמתישהו במהלך חייו המיר את דתו לקתולית.
אדוארד קוזנצוב היה עורך, עיתונאי וסופר סובייטי-ישראלי שהיה אסיר ציון בברית המועצות.
קוזנצוב נולד במוסקבה ב-1939 לאב יהודי, שממנו נתייתם בהיותו בן שנתיים, ולאם רוסיה.
בשנת 1960, ביחד עם ולדימיר בוקובסקי ויורי גלנסקוב, נמנה עם מארגני אספות נוער ליד פסל מאיאקובסקי במוסקבה.
ב-1961 נעצר לראשונה על ידי המשטר הסובייטי ונכלא לשבע שנים, לאחר שהקריא שירי מחאה מפרי עטו בכיכר מאיאקובסקי במוסקבה, ולאחר שפרסם סאמיזדאט נגד המשטר בשם "פניקס".
ב-15 ביוני 1970 הנהיג קוזניצוב, לצד מארק דימשיץ, ניסיון של ציונים מתנגדי משטר סובייטים לחטוף מטוס ריק מלנינגרד לשוודיה בדרך לישראל, על מנת לברוח מברית המועצות לאחר שלא קיבלו אישור יציאה.
קוזנצוב ודימשיץ נידונו למוות, אך בעקבות לחץ בינלאומי הומתק עונשם ל-15 שנות מאסר.
אשתו של קוזניצוב, סילווה זלמנסון, נדונה ל-10 שנות מאסר (שוחררה ב-1974 בעסקת החלפת אסירים ועלתה לישראל).
באפריל 1979 שוחרר קוזניצוב מהכלא במסגרת עסקת חילופי אסירים עם ארצות הברית, יחד עם ארבעה אסירים נוספים, מתנגדי המשטר.
לאחר ששוחרר עלה קוזניצוב לישראל.
ב-1980 נולדה לו ולאשתו, סילווה זלמנסון, בתם ענת.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית הצטרף למפלגה הראשונה בישראל שהוקמה על ידי יוצאי ברית המועצות - "הרשימה למען עלייה".
הרשימה זכתה בכ-7,000 קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1983 עזב את ישראל עקב קשיי שפה ופרנסה ועבר למינכן, בין השאר כדי שיוכל לעסוק מאירופה בפעילות למען זכויות־האדם בברית־המועצות.
שם קיבל משרה כמנהל מחלקת החדשות של רדיו אירופה החופשית, שהוקם בימי המלחמה הקרה על־ידי הקונגרס האמריקאי כדי לשדר אל מעבר למסך־הברזל.
בשנת 1990 חזר לישראל כדי לשמש עורך היומון בשפה הרוסית "ורמיה", שהקים באותה עת איל העיתונות רוברט מקסוול.
ביולי 1992, יחד עם קבוצה גדולה של עיתונאים אשר מחו נגד תנאי העסקתם, עבר לעבוד ב"ווסטי", העיתון הרוסי הנפוץ בישראל, כעורך הראשי.
בשנת 1999 פוטר מתפקידו לטענתו בעקבות לחץ שהפעיל נתן שרנסקי, מנהיג מפלגת ישראל בעלייה, לאחר שפרסם תכנים ביקורתיים כלפיו.
אחר כך הקים וערך את השבועון "מיג ניוז" שהוקם במימון האוליגרך ודים רבינוביץ'.
בשנים 2003–2007 היה העורך הראשי של האלמנך הספרותי והאמנותי "Nota Bene".
קוזנצוב נישא בשנית ללריסה גרשטיין, פעילת ישראל בעליה, שנפטרה בדצמבר 2023. הזוג התגורר ליד ירושלים.
ב-2017 קיבל פרס מפעל חיים מערוץ 9, על תרומתו לעיתונות בשפה הרוסית בישראל.
אדוארד קוזניצוב נפטר ב-22 בדצמבר 2024, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בחדרה.
יומני כלא - ספר אשר כתב ב-1973 בכלא הסובייטי בסתר ואשר הוברח למערב.
הספר זכה בפרס "גוליבר" בצרפת ב-1974
- ספר אשר כתב ב-1975 בכלא הסובייטי בסתר ואשר הוברח למערב.
הוצאת עם עובד, ספריית אופקים' 1975
ריצת מרתון במורדוביה - 1980, הוצאת כתר
סרטה של ענת זלמנסון-קוזנצוב, בתו של אדוארד
עלייה קשה: המראת העיתונות הרוסית - וקריסתה, באתר nrg
קוזנצוב ודימשיץ מגיעים לישראל, 30 באפריל 1979. בין מקבלי הפנים: מנחם בגין, יגאל ידין, אריה דולצין, דוד לוי.
אמיר לוי, 50 שנה ל'מבצע חתונה': "יצרנו את הסדק הראשון במסך הברזל", באתר מידה, 15 ביוני 2020
תחומי המחקר שלו כללו גאומטריה דיפרנציאלית פרויקטיבית וטופולוגיה.
בין פיתוחיו הידועים נמנים קוהומולוגיית צ'ך וקומפקטיפיקציית סטון-צ'ך.
צ'ך נולד בבוהמיה (אז אוסטרו-הונגריה, היום צ'כיה).
הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ובשל כך סיים את הלימודים בשנת 1918. הוא היה מורה בבתי הספר בפראג ובמקביל עבד על עבודת הדוקטורט שהשלים בשנת 1920. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שהה באיטליה ושיתף פעולה עם גווידו פוביני.
בשנת 1923 הוא התחיל ללמד באוניברסיטת ברנו ובשנת 1928 התמנה לפרופסור.
בשנת 1932 פרסם ספר עם תיאור קוהומולוגיית צ'ך.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזר לאוניברסיטת פראג.
בשנת 1947 מונה למנהל המכון המתמטי של האקדמיה הצ'כית למדעים.
החל מאותו לתקופה חזר להיות פעיל בתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית ופרסם 17 מאמרים בנושא.
אדוארד פּרְנְקוֹפּף היה דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת וינה בתקופת המשטר הנאצי, שנמנה עם תומכי המפלגה הנאצית.
במהלך עבודתו ערך אטלס אנטומי שלצורך הכנתו נעשה שימוש בגופותיהם של קורבנות הגסטפו בווינה.
אדוארד פרנקופף נולד בכפר הקטן רפוטנשטיין, ליד צווטל (Zwettl) שבאוסטריה תחתית, לאב רופא, וסיים את לימודי הרפואה שלו בווינה בשנת 1912. כסטודנט לרפואה בשנה השלישית הוא החל לעבוד כמתרגל באנטומיה תחת פרדיננד הוכשטטר (Ferdinand Hochstetter), מנהל המחלקה השנייה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, ובהמשך הפך לעוזרו.
ב-14 השנים מאז סיים את לימודי הרפואה, שימש פרנקופף כמורה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, והתקדם במהירות בסולם האקדמי.
הוא מונה לפרופסור בשנת 1926 באוניברסיטת וינה, והחל לנהל את המחלקה השנייה לאנטומיה שם ב-1933, אז גם החל לעבוד באינטנסיביות על הכנת אטלס אנטומי יחד עם צוות מאיירים.