tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2. פלנדריה (בירה: בריסל), רוב התושבים דוברי הולנדית, אוכלוסייה: כ-6,000,000 תושבים.
3. ולוניה (בירה: נאמור), דרום בלגיה.
אוכלוסיית הרוב דוברת צרפתית, אוכלוסיית המיעוט דוברת גרמנית, ובנוסף מדוברת השפה העתיקה ולונית הקרובה לצרפתית אולם שפה זו הולכת ונכחדת.
מורכבת גם היא מחמש פרובינציות:
במקור בלגיה יוסדה מתוך אינטרס של המעצמות גרמניה, צרפת ואנגליה להחליש את כוחה של הולנד.
האיבה בין הפלמים לוולונים מקורה כבר אז, בשלטון המאוחד (השלטון הצרפתי לדברי הבדלנים הפלמים) שהושתת על אליטה ולונית דוברת צרפתית.
אך בעוד שבמאה ה-19 ההובלה הכלכלית הייתה בידי הדרום הוולוני, הצפון פרץ במאה ה-20 בתיעוש מואץ, וכיום הצפון הפלמי מממן תשלומי רווחה גבוהים - בשיעור מיליארדי יורו - לדרום הוולוני עם שיעור האבטלה הגבוה.
החל מפרוץ מלחמת העולם הראשונה עד לראשית שנות ה-50 ירדה אפשרות הפיצול מסדר היום: מלחמת העולם הראשונה החלישה עמדות בדלניות שקראו לאוטונומיה ותרמה לאחדות הבלגית הלאומית.
בנוסף, החולשה הכלכלית היחסית של הוולונים יצרה בדרום אינטרס כלכלי של הוולונים בשותפות עם הצפון.
אך בשנות ה-50 הלכו וגאו הקולות בצפון שקראו לאוטונומיה תרבותית לצפון הפלמי.
על רקע זה הושגה פשרה ב-1963 לפיה חולקה בלגיה לשתי אוטונומיות תרבותיות, בתוספת אזור פדרלי אחד (אזור בריסל).
עם זאת עדיין חלק מסוים מהאוכלוסייה הפלמית רוצה בפיצול, ובשנים האחרונות יש לרעיון גם מעט תומכים בדרום.
מתקיימים ביטויים שונים של הפרדה ושונות בין שתי הקבוצות: מספרם של הנישואים המעורבים הוא קטן, רוב מקומות הבילוי משמשים את אחת האוכלוסיות וישנם האוחזים בסטריאוטיפים זה כלפי זה.
מאידך, ישנם תחומים רבים של שיתוף פעולה בתחום הפוליטי, הכלכלי, הספורטיבי ועוד, ומתקיימת תחושת גאווה בלגית המקרבת את שתי הקבוצות זו לזו.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 הולכים ומתחדדים ההבדלים בין הצפון הפלמי, דובר ההולנדית, לדרום הוולוני, דובר הצרפתית.
תנועות בדלניות, הקוראות לפירוק הישות המדינית הבלגית, קיימות בשני האזורים, אך בעוד שבדרום הוולוני הן זוכות לתמיכה מועטה, יותר ממחצית מהצפון הפלמי הצביע עבור מפלגה בדלנית מוצהרת.
על רקע זה מתקשים הבלגים להרכיב קואליציה יציבה, וממשלה אחר ממשלה מסיימת את כהונתה בטרם עת.
מאז 2008 הממשלה הבלגית המכהנת מוגדרת כממשלת מעבר, שכן הרכבת קואליציה חוקית על ידי המועמד הזוכה הפכה בלתי אפשרית.
ראש הממשלה שכיהן בפועל עד 2010 אף התבטא בפומבי ש"בלגיה היא ישות מלאכותית, שכל מה שמאחד אותה זה בית המלוכה וכמה סוגים של בירה".
שאלות פתוחות הן שאלת עתידה של העיר בריסל, עיר הממשל, שאמנם רוב אוכלוסייתה דוברת צרפתית אך שוכנת בלב הצפון הפלמי, ועתידן של אי-אילו עיירות שאוכלוסייתן כוללת ולונים ופלמים.
מאידך, ישנו חלק נכבד באוכלוסייה הבלגית המתנגד לפיצול ורוצה בהמשך קיומה של בלגיה כפי שהיא, סמל למדינה בה חיות זו לצד זו שתי קבוצות אתניות בשלום יחסי.
הכוחות המזוינים של בלגיה מהווים את הצבא הלאומי של בלגיה.
הכוחות המזוינים של בלגיה נוסדו לאחר קבלת עצמאותה באוקטובר 1830. מאז לחמו הכוחות במלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, המלחמה הקרה (מלחמת קוריאה וככוח כיבוש בגרמניה), קוסובו, סומליה ואפגניסטן.
חיילי הקומנדו התערבו מספר פעמים במרכז אפריקה, במטרה לשמור על הסדר ולפנות אזרחים בעלי אזרחות בלגית.
הכוחות המזוינים מורכבים מ-4 ענפים: יבשה, אוויר, ים ורפואה.
הכוחות פעילים כיום בלבנון, אפגניסטן, מפרץ עדן ומבצעים פעולות נגד דאעש בעיראק.
בלגיה נמנית עם המייסדות של ברית נאט"ו ב-1949.
כ-75% מהתל"ג של כלכלת בלגיה מגיע ממגזר השירותים וכ-24% מהתל"ג - ממגזר התעשייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוכרזה בלגיה כמקום מושבם של מטות האיחוד האירופי ונאט"ו (האמנה הצפון-אטלנטית) והדבר הגדיל את ההכנסות לבלגיה בתחום העסקים הבינלאומיים ושיפר את כלכלתה.
כיום כלכלת השוק בבלגיה מפותחת ביותר, פריון העבודה גבוה (הרביעי בעולם לשעת עבודה) והתל"ג לנפש בה הוא מהגבוהים במדינות המתועשות.
בלגיה היא חברה מרכזית באיחוד האירופי, חברה בגוש האירו, ובריסל משמשת כבירת האיחוד האירופי.
כלכלת בלגיה מפותחת ביותר והיא מבוססת על מסחר בינלאומי.
יותר מ-70% מהתל"ג הבלגי בא מיבוא ויצוא.
בלגיה היא שוק קטן ופתוח עם יחס סחר חוץ לתל"ג של כ-84% ליבוא וכ-79% ליצוא.
בלגיה מייבאת את כל חומרי הגלם למוצרים רבים ומייצאת אותם לאחר עיבוד המעלה את שווי המוצר.
יותר מ-50% מהייצור שלה מיועד לייצוא, ובתחומים מסוימים, כטקסטיל וזכוכית השיעור עולה ל-80%.
בגלל המיקום של המדינה והתשתית התחבורתית המפותחת שלה היא משמשת צומת מסחרי מרכזי בשוק האירופאי.
בלגיה מייבאת בעיקר מזון, ציוד ממוכן, יהלומים גולמיים לעיבוד, נפט ומוצריו, טקסטיל ועוד.
ענפי הייצוא העיקריים הם כלי רכב, מזון מעובד, מתכות מעובדות ויהלומים מעובדים.
בלגיה סובלת ממספר בעיות כלכליות שמלוות אותה מזה דורות רבים, ובראשן הקושי ביצירת מקומות עבודה חדשים.
באזורים אחדים שיעור הבלתי מועסקים הוא גבוה ואינו משתנה מזה עשורים רבים.
המיסים במדינה גבוהים, ושוק העבודה הנוקשה נשלט על ידי חוקי עבודה בלתי גמישים.
השכר בבלגיה הוא מן הגבוהים באירופה.
לבלגיה יש חוב ציבורי גדול, ובנוסף לזה היא עומדת בפני בעיית הזדקנות האוכלוסייה שתגרום להגדלה משמעותית של תשלומי ההעברה.
בלגיה שוכנת בצפון מערב אירופה והיא גובלת בהולנד בצפון, בצרפת בדרום, ובגרמניה ובלוקסמבורג במזרח.
בנוסף היא גובלת גם בים הצפוני במערב, ובממלכה המאוחדת בצפון מערב.
רוב הארץ שפלה למעט הרי הארדנים בדרום מזרח.
הנהר הגדול ביותר הוא נהר הסכלדה.
בלגיה לא הייתה ישות עצמאית ואף לא השתייכה כולה למדינה אחת במשך רוב התקופה מאז צירופה לאימפריה הרומית.
כתוצאה מכך מפולגת אוכלוסייתה בין דוברי שפות שונות, בעיקר הולנדית וצרפתית.
מניחים כי התושבים הראשונים היו הקלטים.
בבלגיה חיים למעלה מ-11 מיליון תושבים.
כ-59% מתוכם חיים בפלנדריה דוברת ההולנדית, כ-31% בוולוניה דוברת הצרפתית וכ-10% במחוז הבירה בריסל ובהם מעל ל-80% דוברי צרפתית.
תוחלת החיים במדינה היא 81.6 שנים (79.2 שנים לגבר ו-84 שנים לאישה).
שיעור הפריון הוא 1.47 צאצאים לאישה.
החל משנות ה-60 המאוחרות החל גל הגירה למדינה.
המהגרים פתרו את בעיית "הידיים העובדות" שהייתה במדינה ועדיין קיימת במובנים מסוימים.
מושגים כמו בדלנות, פשיעה ומחסור בהשכלה מיוחסים לרוב למהגרים, מה שגורם למתיחות מסוימת בינם ובין הפלמים, הוולונים והבלגים הגרמנים.
בשנת 2012 הוקמה מפלגת "אסלאם" שלא הצליחה ברמה ארצית אך ברמה מקומית זכתה במספר קטן של מושבים בבחירות של שנת 2012. בשנת 2018 לא הצליחה לקבל אף נציג ברמה מקומית.
היהודים הראשונים הגיעו לבלגיה בימי הביניים, במאה ה-13, אך הקהילה הושמדה במהלך אותה המאה והמאה ה-14 בידי המגפה השחורה והפרעות שנלוו לה.
במאה ה-16 הגיעו אנוסים מספרד ופורטוגל, ובמאה ה-18 הגיעו יהודים אשכנזים לתחומי המדינה.
כשהכריזה בלגיה על עצמאותה בשנת 1830 חיו בה כ-1,000 יהודים בלבד.
גלי הגירה גדולים הגיעו בסוף המאה ה-19 בעיקר ממזרח אירופה.
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה לא הורע מצב היהודים בבת אחת אלא בהדרגה, וכמחצית מיהודי בלגיה נשלחו למחנות עבודה והשמדה בתקופת השואה.
מתוכם נרצחו כ-28,900 בני אדם, שהיוו כ-44 אחוזים מכלל הקהילה היהודית, שיעור נמוך מהולנד אך גבוה יותר מצרפת, שלושתן מדינות במערב אירופה.
בלגים רבים הצילו יהודים באמצעות הסתרתם או שסייעו להם להימלט מהמדינה.
לאחר המלחמה הוקמו קהילות מחודשות בבריסל ואנטוורפן וכיום יש בבלגיה כ-30,000 יהודים.
בלבואה הוא שמו של המטבע הרשמי של פנמה.
שמו ניתן לו לכבוד וסקו נונייס דה בלבואה, מגלה הארצות (קונקיסטאדור) הספרדי.
לפי תקן ISO 4217 סימנו הוא PAB.
הבלבואה מוצמד לדולר האמריקאי בשער חליפין של 1:1 מאז 1903, וניתן להמרה ביחס זה בכל עת בפנמה.
למטבעות 1, 5, 10, 25 ו-50 סנטיסמו יש אותם משקל, ממדים והרכב מתכות כשל מקביליהם בארצות הברית: הפני, הניקל, הדיים, הקוורטר וחצי הדולר, בהתאמה.
מחוז בלגורוד הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-500–700 ק"מ דרומית למוסקבה בגבול עם אוקראינה.
בתקופת הברונזה באזור התגוררו סקיתים.
בתקופת ממלכת הכוזרים תושבי המקום שילמו מיסים לכוזרים.
בסוף המאה ה-10 האזור עבר לשליטה של רוס של קייב והיה חלק של נסיכות צ'רניגוב.
בעקבות פלישת המונגולים לרוסיה יישובים רבים נהרסו.
עדויות כתובות מהמאה ה-14 מראות קיום יישובים עירוניים באזור והוא היה חלק של הדוכסות הגדולה של ליטא.
בהמשך באזור התיישבו טטרים והאזור היה אזור גבול ללא שייכות מדינית.
בסביבות 1500 השטח סופח סופית לרוסיה הצארית.
במהלך המאה ה-16 באזור הוקמו מבצרים להגנה על גבול.
באזור הוקמו יחידות של קוזקים.
עם הקמת גוברניות השטח חולק בין הגוברניות שונות עד שבשנת 1727 הוקמה גוברניית בלגורוד.
בשנת 1779 היא בוטלה ושטח סופח לגוברניית קורסק.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק השטח עבר לתקופה קצרה לשליטה של אוקראינה.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 האזור חולק בין קורסק לבין מחוז וורונז'.
באביב 1943 כוחות ורמאכט כבשו את האזור.
ביולי 1943 באזור התרחש קרב פרוחורובקה שהיה חלק של קרבות קרב קורסק.
באוגוסט 1943 שטח שוחרר מידי הנאצים.
בשנת 1954 הוקם מחוז בלגורוד בגבולות הנוכחיות.
בשנת 1986 אזור סבל מהשלכות של אסון צ'רנוביל.
באוקטובר 2022 התרחש הירי בבסיס האימונים הצבאי בסולוטי.
החל משנת 2023 יישובי המחוז סובלים מהתקפות של צבא אוקראינה כחלק ממאבק מזוין שהתחיל בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה.
ב-22 במאי 2023 חמושים רוסים פרו-אוקראינים של לגיון חירות לרוסיה וחיל המתנדבים הרוסי (שני ארגוני אופוזיציה המורכבים מאזרחים רוסים שנלחמים לצד אוקראינה נגד המשטר במוסקבה) נכנסו למחוז בלגורוד מהגבול האוקראיני וכבשו שני כפרים בתוך רוסיה.
מושל המחוז הכריז על משטר צבאי לכלל המחוז וכוחות תגבורת של הפדרציה הרוסית נשלחו לאזור.
הרשות המחוקקת היא "הדומה של מחוז בלגורוד" שכוללת 35 חברים.
בספטמבר 2021 לתפקיד נבחר ויאצ'סלב גלדקוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-21 ראיונים ושש ערים בעל חשיבות מחוזית.
הוא בין המחוזות הבודדים באזור שאוכלוסייתה אינה יורדת.
העיר הגדולה - בלגורוד ובה כ-348 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית כ-80% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים וכ-1% הם אוקראינים (לעומת 2.8% בשנת 2010).
מחוז בלגורוד הוא אזור תעשייתי-חקלאי.
במחוז נמצאים מרבצים גדולים של ברזל המהווים כ-40% מסך מרבצי הברזל ברוסיה.
כרייה ועיבוד עפרות ברזל מבחינה כלכלית מהווים נתח חשוב בכלכלת האזור.
כריית עפרות הברזל מתבצעת בסביבות הערים בלגורוד, סטארי אוסקול, גובקין ושבקינו.
מגזרים תעשייתיים אחרים החשובים לכלכלת המחוז עוסקים, בייצור מוצרי גיר, הנדסה וייצור מכונות, עיבוד מתכות, מפעלים כימיים וביוכימיים (נמצאים בעיקר סביב העיר שבקינו), חומרי בניין ומזון.
כ-70% משטחי המחוז כוללים אדמה שחורה העשירה ברקבוביות וחומרים אורגניים, משמשים לחקלאות.
הגידולים החקלאיים שמגדלים במחוז באופן מסורתי הם סלק סוכר, חיטת חורף, חמניות ושעורה.
חקלאי האזור קיימו באופן מסורתי קשרי מסחר עם המגזר האגרו-תעשייתי האוקראיני.
אינדקס התעשייה של המחוז בשנת 2021 היה 103% מעל אותו מדד בשנת 2020. היקף הייצור החקלאי בשנת 2020 הסתכם ב-266.0 מיליארד רובל, מתוכם משקי בעלי חיים ייצרו 169.6 מיליארד רובל וייצור גידולי השדה הניב, 96.4 מיליארד רובל.
הארגונים חקלאיים ספקו 85.9% מהיקף הייצור, מתוכם 95.5% ממוצרי משקי החי ו-69% מהייצור ממוצרי גידולי השדה.
במשקי החי (בשר) הגידול העיקרי הוא גידול חזירים ואחריו גידול הבקר.
במחוז 732.5 אלף דונם הוקצו לגידולי תבואה וקטניות.
מחזור בלגורוד היה בין 5 המחוזות המובילים של הפדרציה הרוסית מבחינת התשואה של רוב הגידולים החקלאיים המעובדים, למעט פולי סויה, שיבולם עמד רק במקום השישי ב-2021.
לפני מלחמת אוקראינה-רוסיה, דרך המחוז עוברו מספר כבישים מהירים ומסילות רכבת בעלי חשיבות גדולה לרוסיה שקשרו את מוסקבה עם אוקראינה.
חשיבות מיוחדת הייתה לכביש המהיר אל חצי האי קרים ומסילת הרכבת מוסקבה-חרקוב-סבסטופול.
האורך הכולל של מסילות הרכבת במחוז הוא 695 קילומטרים ואורכם של הכבישים הסלולים הוא 8,500 קילומטרים.
בשנת 1995 נמל התעופה הבין-לאומי בלגורוד החל לבצע טיסות בין-לאומיות.
נכון לדצמבר 2020, פעלו במחזור בלגורוד, 13 תחנות כוח בהספק כולל של 255.3 מגה וואט, כולל חוות רוח אחת, תחנת כוח סולארית אחת, שתי תחנות כוח מבוססות ביוגז ותשע תחנות כוח תרמיות.
בשנת 2019 הם ייצרו 829.2 מיליון קילו-וואט חשמל.
בעבר רשת החשמל הייתה קשורה עם רשת החשמל של אוקראינה על ידי מספר קווים במתח 330 ק"ו.
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה קווים אלו לא פעילים.
בֶּלְגוֹרוֹד היא עיר ברוסיה, בירת מחוז בלגורוד.
העיר ממוקמת על שפת נהר סוורסקי דונץ, כ-695 ק"מ דרומית ממוסקבה וכ-40 ק"מ מהגבול עם אוקראינה.
פירוש השם בלגורוד - "עיר לבנה".
בעיר מתגוררים כ-330 אלף תושבים.
בעיר קיימים שבעה מוסדות להשכלה גבוהה.
יסוד כלכלת העיר - מפעלי גיר.
בסביבות העיר קיימים מרבצי גיר באיכות גבוהה.
העיר הוקמה בשנת 1596 כמבצר בגבול הדרומי של רוסיה.
בתחילת המאה ה-18 לאחר סיפוח אוקראינה חשיבות העיר כמבצר גבול ירדה ובשנת 1785 המבצר סיים את תפקידו המבצעי.
במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ב-25 באוקטובר 1941. היא נכבשה שוב על ידי הצבא האדום ב-9 בפברואר 1943. נכבשה שוב על ידי הוורמאכט ב-18 במרץ 1943 במסגרת קרב חרקוב השלישי שהוביל ליצירת "מבלט קורסק".
הגרמנים תקפו את המבלט מסביבות בלגורוד ובסביבתה התנהל קרב קורסק שהיה קרב השריון הגדול בהיסטוריה.
בבלגורוד נמצאת דיורמה גדולה המדגימה את הקרב הזה.
דגל בלגורוד הוא סמל לאחדות ולאינטראקציה של תושבי העיר.
הדגל הנוכחי אושר ב-22 ביולי 1999 על פי החלטת מועצת הצירים של העיר בלגורוד מס' 321 ונכנס למרשם הרלדיקה של הפדרציה הרוסית עם מספר רישום 978 ב-2002.
הדגל (בד כחול עם פס לבן בתחתית) מתאר אריה צהוב העומד על רגליו האחוריות ומעליו מתנשא נשר לבן.
סמלי העיר הם בני יותר מ-300 שנה והופיעו בתקופת שלטונו של פיוטר הראשון.
הצאר הרוסי העניק את הסמל לאנשי בלגורוד לכבוד הניצחון על השוודים בקרב על פולטבה (1709).
בשנת 1712 הופיע הסמל על דגלו של גדוד בלגורוד, שהביס את האויב, ובשנת 1727 הוא הפך לסמלו של המחוז החדש שהוקם.
"בִּלְבַב יַמִּים" הוא סיפור מאת ש"י עגנון, המתאר את מסעה של קבוצת חסידים מגליציה לארץ ישראל.
הקבוצה, המכונה בסיפור "הנלבבים" או "אנשי שלומנו", מתארגנת בבוצץ (היא בוצ'אץ', מקום הולדתו של ש"י עגנון), עיירה יהודית בגליציה, לשם עלייה לארץ ישראל.
אל הקבוצה מצטרף חנניה, שהגיע לבית מדרשם אחרי שעבר לשם כך דרך ארוכה ורבת תלאות.
בקבוצה עשרה גברים ושבע נשים, מהן הנשואות לגברים שבקבוצה, ומהן שהצטרפו בגפן.
לאחר שהגיע האביב ועבר הפסח, יצאו הנלבבים לדרך, בשני קרונות רתומים לסוסים; קרון אחד לגברים והאחר לנשים.
מסעם בקרונות הסתיים בגאלאץ, ממנה הפליגו בספינה בנהר הדנובה אל וילקוף , שלחוף הים השחור.
את הים השחור חצו בספינה נוספת, שהביאה אותם לקושטא רבתי, שם עלו לספינה שלישית, שהפליגה לארץ ישראל.
בדרכם נעלם חנניה, אולם בדרך נס הגיע גם הוא לארץ ישראל ופגש את הנלבבים בירושלים.
לֵיְבּוּש הקצב חזר לבוצץ, ונימוקו: "ראיתם ארץ שאין מוצאים בה אלא בשר כבשים".
שתיים מנשות החבורה מתו בטרם עת, ואילו חנניה ויתר הנלבבים חיו בירושלים.
הסיפור ראה אור לראשונה בשנת תרצ"ד–1934 ב"ספר ביאליק".
בשנת תרצ"ה–1935 הופיע ככותר עצמאי בהוצאת שוקן.
במהדורה החדשה של כל כתבי עגנון (1953) חותם הסיפור את הכרך "אלו ואלו".
הסיפור זיכה את מחברו בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תרצ"ד.
במכתב ששלח עגנון לשלמה זלמן שוקן בשנת 1931 (טרם פרסום הסיפור), כתב: "סיפור זה הוא ממיטב סיפורי".
קבוצת חסידים, המכונה בסיפור "הנלבבים" או "אנשי שלומנו", מתארגנת בבוצץ (היא בוצ'אץ'), עיירה יהודית בגליציה, לשם עלייה לארץ ישראל.
בין היתר עבר במדינה שקור עז שורר בה, אצל חבר גזלנים, במדינה שלא נחים בה בשבת או בחג, שם חילל בלא דעת את יום הכיפורים, ומשם הגיע לבוצץ לאחר ששמע כי מתארגנת קבוצת עלייה לארץ ישראל.
הסיפור מונה את כל חברי הקבוצה בשמותיהם (מלבד "אחד ששכחנו את שמו"), ומפרט לגבי כל אחד מהם את הנסיבות שבהן החליט לעלות לארץ ישראל (למשל: "ונכנס רבי פסח גבאי בית המדרש, שהלך עם צירְל אשתו לטובתם והנאתם, שמא תגרום זכות ארץ ישראל ויזכו לבנים").
לאחר שהגיע האביב ועבר הפסח, ונעשו הדרכים נוחות לנסיעה "ועופות מטפטפים בקולם", יצאו הנלבבים לדרך, בשני קרונות רתומים לסוסים, קרון אחד לגברים והאחר לנשים.
בדרכה עברה הקבוצה באחדים מיישובי גליציה (יזלוביץ, יגולניצי, לשקוביץ, בורשטשוב), חצתה את הדניסטר והמשיכה לעבור באחדים מיישובי מולדבא (אוקיפ , חוטין, ליפקאני, רדיאיץ , שטיפנשט, יאס, וואסלוי, ברלד, טיקוטש, אוויטשי ).
במהלך המסע "עיר נכנסת ועיר יוצאת ובכל מקום ומקום מקבלים את הנלבבים באהבה".
מסעם בקרונות הסתיים בגאלאץ, שממנה הפליגו בספינה בנהר טונ"א (הוא הדנובה) אל וילקוף שלחוף הים השחור.
הם עלו לספינה גדולה יותר, שהפליגה בים השחור.
בספינה זו, "כיון שעמדו להתפלל ראו שחסר אחד למניין.
חנניה זה שהיה מתלבט עמהם כל הדרך נעלם.
בבוקר ירד לשוק לקנות לו צורכי מזונותיו ולא חזר".
במהלך הפלגתם, "כיון שהאיר השחר ראו דמות אדם בים.
הציצו עיניהם וראו שזקנו מגודל ופיאותיו סדורות לו על שתי לחייו וספר בידו ומטפחת פרוסה לו תחתיו והוא יושב עליה כאדם שיושב בנחת.
נחשול שבים אינו עומד עליו לטבעו, חיה שבים אינה בולעתו".
הספינה הובילה אותם ל"קושטא רבתי, היא קושטנדינה היא סטמבול".
בסטמבול עלו לספינה גדולה, שעליה עלו "יותר מאלף בני אדם", שהפליגה לארץ ישראל.
לאחר סערה שפקדה אותם בים, ולאחר שהספינה חוזרת בטעות לחוף הטורקי במקום להגיע לחוף ארץ ישראל, מגיעים הנלבבים ליפו.
"באו שני גבאים והוליכום לחצר של יהודים שהייתה אכסניא לגלויות ישראל.
והחצר מוקפת חומה ונטועה אילנות טובים ובאר מים באמצע".
בשלב זה בסיפור עוזב המספר לזמן מה את הנלבבים, באומרו: "ועכשיו ראוי לידע מה אירע לו לחנניה".
במסעו שקדם להצטרפותו לחבורת הנלבבים נתקל חנניה בגוי המניח תפילין, שאותן לקח מליסטים יהודי שהוצא להורג.
במהלך המסע של הנלבבים, בהיותם בחוטין, פגשו עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג.
כיוון שלא נמצא עד לאירוע זה, נותרה האישה עגונה.
כאשר יצא חנניה עם הנלבבים לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל באותו גוי, ופעל לגבות ממנו עדות, כדי להתיר את העגונה מעגינותה.
כאשר הגיע חנניה לנמל ראה שכבר הפליגה הספינה, "זקף עיניו כלפי מעלה ואמר, רבונו של עולם אין לי להִשען אלא על רחמיך הרבים.
נתן הקדוש ברוך הוא עצה בלבו שיפרוס מטפחתו על הים וישב עליה.
פרס מטפחתו על פני הים וישב עליה.
מיד צפה המטפחת על פני הים כשהיא נושאת אותו, עד שהגיע לארץ ישראל".
"ועכשיו נחזור אצל שאר כל הנלבבים".
מיפו נסעו הנלבבים לרמלה וממנה המשיכו לירושלים, שבה התקבלו בברכה.
בשבת התפללו בבית הכנסת ו"בירכו ברכת הגומל, כדין יורדי הים שעלו מן הים".
"באותה שעה נשמע קול נאה ומשובח מכל הקולות, כקול ששמענו על הים.
הציצו עיניהם וראו חנניה עומד לפניהם ופניו מאירות משמחה וזיו פניו כזיו גלי הים בשעה שהלבנה זורחת עליהם, והוא גבוה משהיה ומנעלים על רגליו.
נתן להם שלום ושמח עמהם שמחה גדולה ואמר, בני אל חי אשריכם שבאתם לכאן.
אמרו לו, ומי העלך לכאן?
אמר להם, מטפחתי פרסתי על הים וישבתי עליה עד שהגעתי לארץ ישראל.
מיד ידעו כולם שאותה צורה שהייתה משוטטת בים חנניה היה."
שם הסיפור, "בלבב ימים", לקוח מספר יונה: .
בסוף הסיפור נכלל אפילוג שבו עוסק המספר בנסיבות כתיבתו ואומר: "...וקראתיו בלבב ימים, על שם חנניה עליו השלום שנכנס בלבב ימים ויצא בשלום".
דב לנדאו מוסיף על כך באומרו: "שם הסיפור, 'בלבב ימים', בצורת רבים מעיד כי אין הכוונה לנסיעה בים בלבד, אלא אף לשאר הנסיעות ובעיקר לשאר 'הימים'.
משמע ש-'ימים' מכוון אף לים הגלות שבני ישראל עוברים בדרכם לארץ."
זיוה שמיר מציגה משמעות פשוטה יותר לשימוש בצורת הרבים "ימים".
לדבריה, כותרת הסיפור "מתארת, הלכה למעשה, שני ימים, שניים ולא אחד.
מתואר בה מסעה הראלי והמופלא כאחד של עדת "הנלבבים" מן הים השחור אל הים התיכון בדרך לארץ הבחירה".
אירועי הסיפור מתרחשים בין בוצ'אץ' שבגליציה לארץ ישראל.
המאורעות מזכירים לקורא את ניסיונו הכושל של הבעש"ט לעלות לארץ ישראל בסביבות 1740, ואת עליית תלמידיו בשנת 1777.
זהו סיפור במסורת סיפורי המסעות ועוברי הדרכים, שיש בהם מאז ומעולם צד אגדי-מיתי, הן בספרות היהודית והן בספרות הזרה.
סיפורים בסגנון זה קיימים במדרשים ובספרות יהודית בכל הדורות.
המודל העיקרי לסגנון: מסע אברהם בספר בראשית, הפותח במילים "לֶךְ-לְךָ".
הסיפור, כמו אגדות חסידיות רבות, הוא בעל אופי סוריאליסטי, ויש בו עיוות של המציאות באופן מסוגנן וסמלי.
קיימת השוואה בין העלייה ארצה בסיפור לבין מסעו של יונה הנביא - השוואה שקיימת גם באגדות הבעש"ט.
המתפללים בסיפור אומרים, כאשר הם באונייה בדרך לארץ, פסוקים שאמר יונה במעי הדג.
כמקובל בסיפורי מסעות, נתקלים הנוסעים בתופעות משונות, אך בסיפור זה גם תופעות אלו הן מעולמם של שומרי תורה ומצוות: בני סטמבול, "מנהגיהם שונים ממנהגים שלנו, והם מניחים תפילין מיושב כדעת בית יוסף, ויש מהם שמניחים שתי תפילין בבת אחת".
במסע פוקדות אותם תלאות שונות, ובהן "הרים גבוהים עולים מן הארץ, פעם במזרח ופעם במערב, ומים יוצאים מן ההרים, וההרים מטים עצמם אילך ואילך ואינם מניחים לעגלות לעבור, אבל זריזותם של בעל העגלה וחנניה שבהנהיגו את הסוסים בחכמה עמדה להם שיצאו מן המיצר".
הסיפור, שבהופעתו בנפרד (1935) כונה בכותרתו המגדירה "סיפור אגדה", נכתב בסגנון מעשייה חסידית מן המאה ה-19, ונוגע להיבט המיסטי ביהדות.
מובעים בו געגועיו של עגנון לז'אנר זה, שהיה כבר מקובל לפניו.
הייחוד בסיפור זה הוא אופיו המיושן כביכול (במכוון) והנופך האגדתי שסגנון הכתיבה משווה לעלילה.
לדברי ברוך קורצווייל, "הסיפור כולו, ללא ההפרזה הקטנה ביותר עד לפרק האחרון, בנוי על יסודות האגדה העממית".
ארנולד בנד העיר שבסיפור "בלבב ימים" עגנון הולך נגד הזרם: לעומת התנועה הציונית החילונית, שהייתה התנועה החברתית העיקרית בעולם היהודי, מעמיד עגנון גישה רומנטית, דתית, של כמיהה לציון.
בסיפור המסע ניכר הרעיון שהנשגב מסתתר בפרטים הקטנים של חיי היום-יום הבנאליים.
על אף נשגבות השליחות שלקחו על עצמם גיבורי הסיפור (עלייה לארץ הקודש, לקירוב הגאולה), הם עדיין אנושיים, מתעסקים בפרטים קטנים ושוליים, מתווכחים זה עם זה ואף שוגים לפעמים.
"האנשים הוציאו את הכרים ואת הכסתות ואת הדודים ואת הקדירות והנשים לקטו עצים והבעירו אש ובישלו".
עגנון מחזק את האגדה הנאיבית במקצת של "גאולה מן הביבים", בסיפורו.
רעיון הסיפור - ה' משליך את הגיבור בלב ים למסע נורא, דמוי אודיסאה, שיש בו שליחות.
אולם אותו גיבור הירואי איננו אודיסאוס יווני אלא "אנטי-גיבור" יהודי, הוא בעצם אדם פשוט, אחד העם, שהתחיל וסיים את חייו בלא להותיר אחריו מפעל חיים גדול או שם מהודר שייזכר לדורות.
חנניה, גיבור הסיפור, מעולם לא היה רב דגול, לא השאיר אחריו תלמידים והוא מעולם לא נחשב ליותר מאדם פשוט ועני, שתוך לקיחת סיכונים, דבקות במטרתו תוך חירוף וגדלות נפש, עלה ארצה וביצע בכך את שליחותו.
הסיפור מעלה על נס את דמותו של "הצדיק הנסתר", שצדיקותו סמויה מן העין, אולי גם בשל צניעותו.
כמקובל בסיפורי חסידים, גם בסיפור שלפנינו צדיק גוזר והקב"ה מקיים: "היה שם הרב אור החיים וקללם שלא תעלה ישיבתם ולא יזכו למניין.
מכאן ואילך אין מגיע מהם לירושלים שאין מוציאים מהם כנגדו מת".
כן משולבים בסיפור סיפורי נסים של צדיקים כגון הנס שאירע על הדנובה לרבי שמעלקי מניקלשפורג ותלמידו רבי משה לייב מסאסוב.
הרמזים אינטר-טקסטואלים לארון הספרים היהודי היו מאוד נפוצים בספרות של עידן ההשכלה ועידן התחייה ואף בספרות ימי הביניים.
קהל הכותבים והקוראים בעברית הגיע בדרך כלל מהעולם התורני ושמר זיקה גדולה למקורות היהודיים של תרבותו.
האלוזיות המקראיות והתלמודיות סיפקו את החיבור לגרסה דינקותא מחד גיסא, ואת העשרתה של העברית המתחדשת מאידך גיסא.
עגנון במיוחד בלט בייחודו התוכני והסגנוני, אשר שאב את מקורותיו מלשון חז"ל והמדרשים.
בסיפור "בלבב ימים" משובצים ביטויים רבים שמקורם בתנ"ך, בסידור ובמרכיבים נוספים של הספרות התורנית.
בהיותו סיפור חסידים, מופיעים ביטויים אלה לא רק בשפתו ותיאוריו של המספר, אלא משולבים בשיחתם של הנלבבים ומשקפים את עולמם הרוחני, כמו גם את הזדהותו של עגנון עם עולם זה.
"ומשגבים עצמם מעוניים", בעקבות "וישגב אביון מעוני" ().
"מתנה טובה יש לו להקדוש ברוך הוא ושבת שמה, ומאהבתו ומחמלתו על ישראל נתנה להם", בעקבות האמור במסכת שבת: "מתנה טובה יש לי בבית גנזי ושבת שמה, ומבקש אני ליתנה לישראל" ().
נאמר על ר' פסח ואשתו שבאו עם הנלבבים "לטובתם והנאתם", רמז לפירוש רש"י על המילים "לֶךְ-לְךָ" שאמר ה' לאברם: "להנאתך ולטובתך, ושם אעשך לגוי גדול כאן אי אתה זוכה לבנים, ועוד שאודיע טבעך בעולם".
"מהלכת הספינה והולכת והקדוש ברוך הוא גולל אור מפני חושך וחושך מפני אור ושולח רוח ומעתיק את הספינה", בעקבות תפילת ערבית, שבה נאמר: "גולל אור מפני חושך וחושך מפני אור".
"שהרי הוא עולה לארץ ישראל שהיא שקולה כנגד כל המצוות", בעקבות האמור בתוספתא "מלמד שישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל מצות שבתורה" (מסכת עבודה זרה ה' ב').
המספר מרחיב ומפרט מדוע שקולה מצוות יישוב ארץ ישראל לכל המצוות.
את הקולות ששומעים הנלבבים בים במהלך ההפלגה הם מפרשים לפי פרק שירה.
גרשם שלום ציין כי "סיפורי עגנון מרובים בהם גלגולי מוטיבים שבאו לידו מדברי ראשונים, פשטו צורה ולבשו צורה ונעשו דבר חדש ואחיד בידיו.
סיפורי האגדה הקטנים שלו הם חטיבות ספרותיות מושלמות, ששלמות צורתם משכיחה את גלגוליהם ברוחו של האמן מעניין לעניין".
דברים אלה יפים גם לסיפור זה.
דוגמאות לאגדות יהודיות ולאגדות זרות הנרמזות בסיפור "בלבב ימים":
סיפורי הנלבבים על עמידת השטן בדרכם כדי שלא יגיעו לארץ ישראל הם במסורת האגדות של פיתויי השטן .
עגנון מדגיש זאת גם באמצעות תיאור קשירת המלחים באבנטיהם על מנת שלא יקפצו.
על שילוב זה העירה זיוה שמיר: "בעשותו כן שילב עגנון הֶבּראיזם והֶלניזם, מיזג את העולם היהודי עם עולמם של מבקשי נפשו, ויצר אֶפּיקה עברית מקורית, הֶבּראיסטית והֶלניסטית, אֶתית ואֶסתטית, בעת ובעונה אחת".
הסיפור המסביר מדוע לא זכה אברהם המוהל לעלות עם הנלבבים לארץ ישראל הוא בעקבות סיפור חסידי, המופיע בספרו של אהרן ולדן "שם הגדולים החדש".
אירועי "שיל"ר גיליי"ף" (Schüler-Gelauf – מהומות סטודנטים) המוזכרים בהקשר זה בסיפור "בלבב ימים", הם פרעות שאכן נערכו ביהודי פולין במאה ה-17.
גזלן יהודי וכן מנהיג חבורת מורדים שהוא יהודי המניח תפילין, הנראים בסיפור "בלבב ימים" כפרי דמיון הגובל בגרוטסקיות, תוארו בספרים העוסקים במאה ה-18.
שמואל ורסס מציג הקבלות בין אירועים אחדים בסיפור "בלבב ימים" ובין אירועים המתוארים בספרים קודמים, כגון "ספר ידי משה", מאת משה ירושלמי, שיצא לאור ביידיש בשנת 1760, ונדפס מחדש בהוצאת שוקן בשנת תרצ"ח.
שרה כ"ץ מוצאת זיקה בין "בלבב ימים" ובין שירי המסע בים של רבי יהודה הלוי, העוסקים בניסיונו לעלות לארץ ישראל.
חוקר הקבלה משה חלמיש מוצא זיקה בין "בלבב ימים" ובין שלל מקורות קבליים.
התייחסות מפורשת לקבלה מופיעה בתיאור מעשי הנלבבים בתחילת ההפלגה מסטמבול: "וקראו בשיר השירים ובזוהר על הייחוד השלם שעתיד הקדוש ברוך הוא להתייחד עם כנסת ישראל לעתיד לבא".
לבו של הסיפור הוא מסע הנלבבים לארץ ישראל, לשם קיום מצוות יישוב ארץ ישראל, השקולה כנגד כל המצוות.
סיפוריהם של הנלבבים, ואף תיאוריו של המספר, ספוגים בתיאורי מצוות נוספות, הממלאות את עולמם של חסידים.
על הצטרפותו של חנניה לנלבבים מסופר: "והם היו שמחים בו שהוא ישלים המנין בדרך".
חנניה מספר כי לאחר שנותר בחוסר כל: "ריחמו עלי אנשי העיר ונתנו לי כל מחסורי, טלית ותפילין ובגד של ציצית".
חנניה מספר שלאחר שאיבד את ספירת הימים, "ולא הייתי זז ממקום למקום אלא כאלפיים אמה ביום, שמא שבת היום שמא יום טוב היום".
והוא ממשיך: "אותו היום יום כיפור היה ולא ידעתי, עד שהגענו לעיר בשעה שהתפללו נעילה".
המספר מתאר את התארכות הימים: "מה שהיה אתמול זמן מעריב היום הוא זמן מנחה".
את הגעת הנלבבים לפונדק בכפר מתאר המספר: "כמה ימים בית זה עומד בלא קדושה וברכו, פתאום מתפללים שם בעשרה".
בתיאורם של אנשי יאס נאמר: "יש מהם שאכילת אוזני המן בפורים חשובה אצלם מאכילת מצה בפסח".
בעת שהיו הנלבבים בבית הכנסת, "קרא אותם הגבאי לעלות לתורה".
"עמדו הנלבבים והתפללו מנחה ואמרו הודו ואשרי ושמונה עשרה".
כיוון שחלק ניכר מהמסע נערך בים, מצוינים מנהגי תפילה היאים למסע כזה:
"ואמרו מזמור ס"ט שבתהילים, שמתחיל בהושיעני אלקים כי באו מים עד נפש ומסיים בשמחה כי אלקים יושיע ציון ואוהבי שמו ישכנו בה".
כאשר נכנסה ספינתם לים השחור, "עמדו אנשי שלומנו והתפללו תפילת הים ושמונה פסוקים שהתפלל יונה ממעי הדגה ושרו בניגון של בכייה מזמור ק"ז שבתהילים".
הסיפור, העוסק במסע שמטרתו היא עלייה לארץ ישראל, ספוג באהבת ארץ ישראל.
"כמה קדושה ארץ ישראל אפילו בחורבנה ומה כחו של גוף אפילו בגבורתו" נאמר בתחילת הסיפור.
לאחר שהנלבבים הביעו רצונם לעלות לארץ ישראל חרף האזהרות ששמעו על תלאות הדרך, אמר רבי שלמה: "אשריכם שנדבקתם בארץ ישראל, שלא נבראה ארץ ישראל אלא בשביל ישראל ואין קבועים בארץ ישראל אלא ישראל".
האהבה בולטת בהסבר מדוע ישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות:
כל המצוות שבתורה אינן תופסות אלא חלק של הגוף, תפילין את הראש ואת הזרוע, ציצית את הלב, ואינן נוהגות אלא ביום, ואנשים חייבים ונשים פטורות.
סוכה מצוותה אינה אלא בחג ואנשים חייבים ונשים פטורות.
מצה מצוותה אינה אלא בפסח ואין חיוב באכילתה אלא בלילה הראשון בלבד.
וכיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצוות.
אבל ישיבת ארץ ישראל מקיפה את כל גופו של אדם ונוהגת אחד באנשים ואחד בנשים וקטנים ונוהגת בין ביום בין בלילה ואינה בטלה עולמית, וכשמת ונקבר בארץ אדמתה מכפרת עליו, כמו שנאמר וכפר אדמתו עמו, והיא שקולה כנגד כל המצוות.
בעת שהייתם בקושטא פגשו הנלבבים חכם ספרדי, שתיאר באוזניהם את שבחיהן של ארבע ערי הקודש, ירושלים, חברון, טבריה וצפת, שבהן התרכזו באותה עת מרבית יהודי ארץ ישראל.
שמואל ורסס מציין כי "בתגובות הראשונות על הסיפור 'בלבב ימים', שנתפרסם לראשונה בשנת 1934, בולטת הנטייה לאקטואליזם אידאי ברוח הססמאות של הציונות המגשימה ואידיאל העלייה לארץ".
הוא מביא דוגמאות אחדות להמחשת דבריו אלה.
בסיפור "בלבב ימים" מתייחס עגנון למחלוקת המתקיימת ביהדות עד היום , האם שיבת ציון תבוא בדרך נס או בפעולה אנושית לא פלאית.
חבורת הנלבבים לא המתינה לנס, אלא קמה ועלתה לארץ ישראל.
עם זאת גם בסיפור זה לנס ולהשגחה האלוהית מקום מרכזי:
נס גלוי אירע לחנניה, שלאחר שאיחר להגיע לספינה, שט לארץ ישראל על גבי מטפחתו.
המספר והנלבבים מזהים נסים סמויים רבים.
כאשר נחלצה ספינתם מסערה עזה שאליה נקלעה, מתאר המספר: "תפילתם עשתה מחצה ומשמשי הספינה עשו מחצה והקדוש ברוך הוא ברחמיו יתברך עשה הכל", ובכך הוא מעיד על חשיבותה של ההשגחה האלוהית.
ורבי אלטר המלמד מאשר את דבריה: "חייכם בשעה שדיברה הרגישו כל איברי נסים שנעשו עמנו".
בסיפור אחר של עגנון, "מעשה העז", הגאולה מגיעה בדרך נס, באמצעות עז המכירה קפיצת דרך לארץ ישראל, אך גם בסיפור זה, ליוזמתו של הנגאל חשיבות רבה.
לאחר שהסביר מדוע ישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות, מוסיף המספר: "לפיכך רוצה יהודי לעלות מיד עומד לו השטן בדרך ואינו מניחו".
בעקבות זאת מספרים אחדים מהנלבבים כיצד ניסה השטן להדיח כל אחד מהם מכוונתו לעלות לארץ ישראל, וכיצד גבר על השטן ולא נתפתה.
גם לאחר שהחלו הנלבבים במסעם לארץ ישראל, לא נח השטן מניסיונותיו להדיחם.
בתחילת המסע מגיע השטן אל הנלבבים ומנסה לפתותם להעדיף ביקור ביריד של לשקוביץ על פני נסיעה לארץ ישראל.
לגברים הוא מציג את תלאות הדרך ולעומתן ההזדמנות להרוויח ממון ביריד.
לנשים הוא מציג את הבגדים שיוכלו לקנות ביריד.
בהנהגתו של רבי שלמה גברו הנלבבים על השטן והמשיכו בדרכם.
דב לנדאו מעיר כי "בסוף הסיפור הם זוכים אף להכיר שהנה כל עניין שוק לשקוביץ לא היה אלא פיתוי שווא, שכל אותם מעילים ובגדי עורות שהנשים נתאוו להם בעוברם ליד לשקוביץ אין בהם כל צורך בארץ ישראל שהיא חמה כתנור.
מכאן ברורה מסקנתן שלא הייתה כוונת השטן אלא לעכבם בדרך."
המפגשים עם השטן מתנהלים בצורת דיאלוג, שבו מעלה השטן שאלות שנועדו לערער את ביטחונו של האדם בצדקת דרכו.
אסתר פוקס רואה את אפיונו של השטן בסיפור זה כפארודי:
השטן בסיפור זה שונה מחבריו במעשיות האותנטיות ביושרו ובתמימותו.
אין הוא מתחפש בדמות אדם, ואין הוא טורח להסתיר את זהותו או את כוונותיו.
הוא מנסה ללבות את תאוות הממון של הנלבבים באמצעות הרצאה דקדקנית על הוצאות הדרך, ומנסה למשוך את לבן של הנשים באמצעות הבגדים הצבעוניים שיוכלו למצוא בשוק לשקוביץ.
לא זו בלבד ששטן זה הוא תמים ביותר, הוא אף עושה רושם של שלומיאל גמור, שכן במקום לטשטש את הגורם הפיננסי ולהציגו בלבוש אידיאל רוחני, הוא מפגין דווקא את טיבו החומרני של הפיתוי.
ארנולד בנד מחלק את הדמויות בסיפור לשלוש קבוצות נפרדות:
הנלבבים, הנמצאים במרכז העלילה, העולים לארץ ישראל.
כל יתר האנושות, יהודים וגויים, שארץ ישראל אינה נמצאת בראש מעייניהם.
חנניה, המצטרף לנלבבים בפרק הראשון, אך אינו הופך לאחד מהם.
בהופעתו בפרק הראשון ובפרק האחרון הוא מעניק לסיפור כולו מסגרת נסית.
חנניה, בנוכחותו ובהיעדרו, הוא הדמות המרכזית בסיפור.
שמו, חנניה, הוא שם סמלי, המשקף את הכישורים שבהם חנן אותו האל ואת הנס שאירע לו על הים.
כישוריו של חנניה מעוררים את התפעלותם של חבריו, אך הוא מצטנע:
לאחר שעשה תיבה למטלטלין לאחד העולים, ביקשו אף כל השאר תיבות.
"יצא ליער והביא עצים ועשה להם תיבות כדרך שעשה לזה.
אף הוא עשה ארון לספר תורה שיעלוהו לארץ ישראל".
חנניה נהג בקרון הנשים, ואלה העידו: "מימינו לא הייתה נסיעתנו קלה כנסיעה זו".
שאלו אותו הנשים: "בעל עגלה אתה?" וענה להן: "איני בעל עגלה, אלא שהסוסים סוסים והם יודעים מה מתבקש מהם והם הולכים".
במהלך המסע בים חנניה נעדר, משום שלא עלה לספינה כאשר החלה במסעה בים השחור.
את היעדרותו גילו הנלבבים אגב קיום מצווה: "כיון שעמדו להתפלל ראו שחסר אחד למנין.
חנניה זה שהיה מתלבט אתם כל הדרך נעלם".
במהלך השיט, בים השחור ובים התיכון, מרבים העולים להזכיר את חנניה ולהצטער על שאינו עמם.
במהלך ההפלגה, הנלבבים "כל אימת שמציצים בים רואים כנגדם שביבין של אור יוצאים מן הים ומטפחת צפה לה כאניה בלב ים, ואדם יושב על המטפחת ופניו כלפי מזרח", אך הנלבבים לא זיהו שאדם זה הוא חנניה.
המספר מגלה לקוראים מדוע איחר חנניה להגיע לספינה: עסוק היה בהתרת עגונה מעגינותה.
לאחר שהנלבבים וחנניה הגיעו לארץ ישראל, הם נפגשו בירושלים.
חנניה האריך ימים יותר מכל חבריו, "בן ק' היה כבן כ' למצוות ולמעשים טובים ולא ניכר בו לא חולשה ולא עיפוי".
שמואל ורסס עמד על מקומו של ספר תהילים בעולמו של חנניה: "צרור הוא במטפחתו, וחנניה נוהג לקרוא בו בדבקות עוד לפני הצטרפותו למסע של החבורה (עמ' תפז).
אף בשבתו בקרון הנוסעים 'הוציא ספר תהלים ממטפחתו וקרא לאור הלבנה' (עמ' תק).
פטירתו האידיאלית מתרחשת אף היא כשהגיע בתפילתו לפרק קטו, טז (עמ' תקנ)."
דב לנדאו ציין כי "חנניה נעשה מעין אידיאל אליו כדאי להידמות בכל, כגון: תיקון הכלים ובעיקר בעניין זה של דבקות בארץ ישראל.
יכולנו לומר שהוא מין עולה אידיאלי." ומוסיף: "בסיפור שלפנינו חנניה לא רק מצטרף לעולים, אלא יש בהצטרפותו משום השלמה.
במעשיו ובנוכחותו הוא מביא תיקון עליהם ועל כליהם."
סיפורו של חנניה המפליג בים על גבי מטפחת הוא בעקבות הסיפור החסידי, המספר כי בעת שהבעש"ט היה בקושטא ולא מצא ספינה המפליגה לארץ ישראל אשר בה יהודים, הציע לפרוש מטפחתו על הים כדי להגיע באמצעותה, אך מזכירו ר' צבי מנעו מלעשות זאת.
גדליה נגאל מצא קווי דמיון נוספים בין קורותיו של חנניה ובין תולדות הבעש"ט, כפי שהם מופיעים בספר "שבחי הבעש"ט": המפגש עם הגזלנים והסירוב להסתייע בהם לעלייה לארץ ישראל.
שרה כ"ץ סבורה שקווים בדמותו של חנניה נוצרו על סמך דמותו של רבי יהודה הלוי, שניסה אף הוא לעלות לארץ ישראל דרך הים, ומציינת: "הדמיון הבולט מכול הוא, כמובן, אמונתם השלמה של שני האישים וחפצם העז לעלות לארץ ישראל, ולו גם בסיכון חייהם."
לדעת זיוה שמיר חנניה הוא בן דמותו של חיים נחמן ביאליק, ומציגה סימנים אחדים לכך, ובהם:
בשם חנניה משוקעים ראשי התיבות ח"נ של שמו של ביאליק.
כשם שחנניה הוא הארי שבחבורה העולה לארץ ישראל, כך עמד ביאליק בראש קבוצה של סופרים שיצאה יחד איתו מברית המועצות.
חנניה מספר שבארץ מוצאו "מקדשין על חלות שחורות ומבדילין על חלב, שאין להם לא פת נקייה ולא יין", וביאליק מספר בשירו "שירתי": .
חנניה מספר שנסע בטעות במרכבה ביום הכיפורים, וביאליק נסע בטעות ברכבת בראש השנה.
חנניה מעיד על עצמו: "לא צורף נחושת אני ולא קושר ספרים", אמירה המזכירה מבחינה תחבירית ורטורית את דבריו של ביאליק בשירו "שחה נפשי": .
למטפחת מקום מרכזי בסיפורו של חנניה: בתחילת הסיפור הוא מגיע לבוצץ כשכל רכושו צרור במטפחת; במהלך השיט רואים הנלבבים אדם, הוא חנניה, שט בים על גבי מטפחת; בסוף הסיפור חנניה מובל לקבורה והמטפחת מכסה את עיניו.
למטפחת חשיבות סמלית, ולדברי ארנולד בנד היא מהווה כיסוי מגונן לנשמה החשופה, אולי אהבת ארץ ישראל, אולי אמונה בלתי מעורערת בקב"ה ואולי התורה.
לעומתו, אברהם רגלסון סבור שהסיפור היה משתבח אם מחברו היה מסתפק בנס פחות מובהק מנס המטפחת שאירע לחנניה:
חנניה, אדם שכל-כולו דרוּך לעבודת-כפיים, ...
כשהוא מוצא עצמו עזוב על שפת-הים, כלום לא היה מתקין לעצמו, מקרשים וגרוטאות פליטת-מישברים, בּוּצית אחת או רפסודה אחת בשביל להסיעו על פני מים רבים?
ולנפש-הקורא, האם היה הנס פחות נסי; האם הייתה האַבדלה בין העולים לארץ עם ממון ונכסים ובין הבאים אליה באהבה שבלבם בלבד פחות מובלטת – אילו הגיע חנניה אל חוף-יפו לא על גבי מטפחת כי-אם בכלי-שיט שעשה במו ידיו?
רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי
עם חברי הקבוצה נמנים רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי ואשתו אסתר - שמות אלה זהים לאלה של עגנון ואשתו.
גם במאפייניו מזכיר רבי שמואל יוסף את אלה של עגנון – הוא "בקי באגדות ארץ ישראל" והוא מספר אותן לחבורת הנלבבים.
סיפוריו מעודדים את הנלבבים בשעות קשות – כאשר הותקפו על ידי יתושים מסופר: "ברם זכור רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי לטוב שהיה ממתיק להם את צערם בסיפורי מעשיות של ארץ בני משה.
אשרי מי שנותנם על לבו ויודע להטעימם לאחרים.
אשרי רבי שמואל יוסף שיודע כל שעה לספר מה הטובות שהקדוש ברוך הוא עושה עם ישראל".
בעת שהנלבבים המתינו בקושטא לספינה שתיקח אותם לארץ ישראל, לא כילה זמנו לריק, אלא "אותם ימים היה רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי יושב לפני חכמי קונשטנדינא והיה קורא בכל הספרים הגדולים והקטנים הטובים והישרים המלאים יראת שמים וחכמה.
והוסיף יראה וחכמה בנגלה ובנסתר בדקדוק ובמליצה בדרכי הלשון ובסודותיה".
לאורך הסיפור שזורה עלילת משנה העוסקת בזושא, השודד היהודי.
דמותו המסתורית של זושא מתבררת לקורא בהדרגה.
מידע ראשון על קיומו של שודד יהודי ניתן בסיפורו של חנניה, על גוי מניח תפילין שפגש, והתברר שאת התפילין נטל מארכיליסטיס שהוצא להורג.
בהיותם בחוטין, פגשו הנלבבים עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג.
שני רסיסי מידע אלה משתלבים בעת שהמספר מגלה לקורא את נסיבות היעלמותו של חנניה: כאשר יצאו חנניה וחבריו לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל חנניה באותו גוי המניח תפילין, ופעל לגבות ממנו עדות על מותו של זושא, כדי להתיר את העגונה מעגינותה.
העגונה הזדמנה אף היא לאותו מקום, וזיהתה את התפילין כאלה של בעלה.
זושא הוא דמות צדדית בעלילה, שהרי אינו חלק מחבורת הנלבבים, ולמעשה מת קודם לתחילת הסיפור, אך חשיבותה נובעת מהיותו הגורם להיעלמותו של חנניה, שלה מקום מרכזי בסיפור.
בתחילת הסיפור, בהתארגנות לעלייה לארץ ישראל, מעמדן של הנשים שווה למעמדם של הגברים: בין העולים יש כאלה שבהם שני בני הזוג החליטו לעלות והצטרפו לחבורה, וכאלה שעקב מחלוקת בעניין זה שנתגלעה בין בני הזוג התגרשו, ורק אחד מבני הזוג, לעיתים הגבר ולעיתים האישה, הצטרף לחבורה.
בעת ההתכנסות לקראת היציאה לדרך שואל רבי שלמה הכהן את הגברים "למה לכם לעלות לארץ ישראל", ומתאר את תלאות הדרך, אך הגברים איתנים ברצונם לעלות.
לאחר מכן, "כשם שאמר לאנשים כך אמר לנשים, וכשם שהשיבו האנשים כך השיבו הנשים".
עם תחילת המסע מופרדים הנוסעים, מטעמי צניעות לשתי קבוצות: קרון לגברים וקרון לנשים.
מכאן ואילך יש הפרדה ברורה בין מעשי הגברים למעשי הנשים.
למשל: "לאחר שאכלו ושתו ובירכו הוציאו ספרים משקיהם וישבו ללמוד והנשים הוציאו צינוריות וחוטים וישבו וסרגו".
בהמשך המסע, כאשר המתינו לספינה שתפליג בים השחור, "התחילו הנשים בוכות אוי אנו מתייראות להפליג בים, אוי אנו מתייראות לנסוע בספינה".
לא נחה דעתן עד שהתגרשו מבעליהן כדי שיוכלו לחזור לבוצץ לבדן, אך מיד התחרטו וחזרו ונישאו אישה לבעלה.
חומרת התנהגותן מודגשת בתלונתו של אחד הנלבבים, רבי משה, באוזני חברו למסע, רבי יוסף מאיר: "רוצה יהודי להתקין עצמו בדרך כדי שיכנס לארץ ישראל בדעה צלולה פתאום קופץ עליו רוגזה של אשתו, תן לי גט, עשה לי חופה".
ביום שישי, סמוך לכניסת השבת, הגברים "נטלו את החומשים והשלימו פרשת השבוע שנים מקרא ואחד תרגום ופירוש רש"י ושיר השירים", ואילו הנשים "הוציאו משקיהן ספר תחינות של הדלקת הנר וספר צאינה וראינה שמטעים את התורה לנשים ולהדיוטות".
זיקה לסיפורים נוספים של עגנון
לסיפור "בלבב ימים" זיקה ברורה לסיפורים נוספים של עגנון.
אחדים מגיבורי "בלבב ימים" מוזכרים בסיפורו של עגנון "הנדח", הסיפור הפותח את הקובץ "אלו ואלו", שמועד התרחשותו הוא שנת 1815, כעשרים שנה קודם להתרחשותו של "בלבב ימים".
הסיפור "הנדח" עוסק במעברו של גרשום, מתנגד בן מתנגדים, זקנו של אביגדור הפרנס, לחסידות.
עם העולים מבוצץ בסיפור "בלבב ימים" נמנה "רבי משה אחיו של רבי גרשום עליו השלום, זה רבי גרשום שיצתה נשמתו בפסוק הביאני המלך חדריו כפי שמפורש בספר הנדח".
לא הספיק רבי משה לסיים כל הפסוק עד שנכנסה בו שמחת ארץ ישראל ונכנסה בו חיות חדשה." על הזיקה שבין שני הסיפורים העיר שמואל ורסס:
בנוסף לחיזיון של רציפות החוויה האקסטטית הכרוכה בניגון של שיר השירים, המקשרת בין שני האחים, מעבר לתבניות הנפרדות של שני הסיפורים, מיתוספת לזיקה המוטעמת שביניהם גם משמעות אירונית נוקבת.
מתברר שצאצאיו של הפרנס ר' אביגדור, שנלחם מלחמת חרמה בחסידים כמסופר ב'הנדח', נמשכים אחר תנועה זו.
לעומת הצעיר גרשום, שנצטרף בצנעה למחנה יריבו של סבו, הרי אחיו רבי משה נמנה עתה בגלוי עם חבורתם העולה לארץ ישראל.
הוא אף מטפח בפומבי ובמוצהר את ניגונו ואת הליכותיו של אחיו זה."
ברומן "אורח נטה ללון", שעלילתו מתרחשת דורות אחדים לאחר זו של "הנדח" ושל "בלבב ימים", מוזכרים אחדים מגיבורי "הנדח", וכן מוזכר מעשהו של חנניה, שבו עוסק "בלבב ימים": "אמר לי ירוחם, אתה סיפרת לי מעשה חנניה שמצא את הנלבבים ועלה עמהם".
על זיקה זו, בין שלושה מסיפוריו של עגנון, העיר שמואל ורסס:
קישורים אלה מובאים גם מתוך הנחה של המספר שקיים קורא שהוא בקי ורגיל בכלל יצירתו, המסוגל לעקוב כראוי אחר הפרטים האפיזודיים, המרוקמים בדרך כלל באורח מוצנע בטקסט ומובלעים בין השיטין.
הקישורים הללו משווים אפוא ליצירה ממד נוסף, וכל אחת מן היצירות המקושרות מתפרשת תוספת פירוש מכוחה של אותה זיקת הדדין.
בסיפור "המטפחת", שפורסם שנתיים לפני "בלבב ימים" ונכלל אף הוא בקובץ "אלו ואלו", בולט מוטיב המטפחת, שלו מקום מרכזי גם בסיפור "בלבב ימים".
דב סדן עוסק במוטיב זה בשני סיפורים אלה וברומן "הכנסת כלה" ומציין: "כי אם תבדוק בסיפורי ש"י עגנון תמצא בהם עניין המטפחת ותמצאו כדרך תיקון הקלקלה ההיא, כלומר כהחזרת תפקידה הגדול כאות חיבה שבין ישראל ואלוהיו, בין העם ושכינתו, כאות התחברותם אחרי פרידת הגולה.
בספר "קורות בתינו" נכלל גם סיפורו של ר' יוסף, מאבות אבותיו של עגנון, שבדרכו לארץ ישראל עצר בקושטא, ואף לו נעשה נס ולאחר שטבעה ספינתו "עמד זקננו וכרך עצמו בחופה ששיגרוה אבותיו לארץ ישראל.
ונעשה לו נס ועשתה עצמה כמפרש והייתה צפה והולכת עד שהגיע זקננו ליבשה".
אחדים מחוקרי עגנון ניסו לקבוע את מועד התרחשותו של "בלבב ימים".
אף שמדובר בסיפור בדיוני, משובצות בו עובדות אחדות, המאפשרות לקבוע את זמנו.
בשנת 1947 ראה אור תרגום של הסיפור לאנגלית בידי ישראל מאיר לסק, במהדורה מיוחדת בת 300 עותקים ועוד עשרה עותקים מהודרים, מלווה באיוריו של הרצל רום, חתנו של שלמה זלמן שוקן; התרגום הוגש כשי לשוקן ליום הולדתו השבעים.
בשנת 1948 הספר יצא לאור באנגלית במהדורה רגילה.
בשנת 1966 הופיע הסיפור בתרגום לגרמנית מאת קארל שטיינשניידר.
בשנת 1967 ראה אור בתרגום לספרדית מאת אנחל סַבּרידוֹ ומרטין אֶסקוּרדִייה.
באותה תקופה לערך ראה הסיפור אור בתרגום ליידיש (בעיתון) ולשוודית.
בסביבות שנת 1988 הופיע תרגום של הסיפור לרומנית במהדורה מצומצמת.
בשנת 2008 הופיע הסיפור בתרגום לצרפתית.
הסיפור היה מועמד לפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תרצ"ג (הפעם הראשונה שבה חולק הפרס), אך נדחה מאחר שלא ראה אור בצורת ספר נפרד.
בשנת 1935, לקראת ההענקה השנייה של הפרס, קבעו שלושת השופטים, אשר ברש, יעקב פיכמן ושאול טשרניחובסקי, להעניק לעגנון את הפרס לשנת תרצ"ד על סיפורו זה.
ח"נ ביאליק צוטט כמי שאמר ימים אחדים לפני מותו לידידו דוד רוטבלום כי הסיפור הוא מעשה ידי אמן, "הסיפור היותר טוב של מספר מובהק ופורה זה".
בלבול מוגדר לרוב כמצב הכרתי מטא-קוגניטיבי, ורק לעיתים נדירות מוגדר כמצב רגשי.
אף על פי שלא קיימת הסכמה על הסיווג שלו, קיימת הסכמה שלמצב זה יש ערך אינפורמטיבי ורגשי רב לקבלת החלטות מדי יום.
בלבול הוא רגש חדש בפסיכולוגיית הרגש ושייך לחלק מרגשות המידע.
בלבול הוא אות מטה-קוגניטיבי: הוא מודיע לאנשים שהם אינם מבינים את המתרחש וכי יש צורך בשינוי פעולה כלשהו, כמו אסטרטגיית למידה חדשה, מאמץ רב יותר או נסיגה והימנעות.
תיאוריות שונות מקטלגות בלבול בדרכים שונות.
תיאוריות קטגוריאליות מגדירות בלבול כרגש, תיאוריות ממדיות יקבעו את רמות ההנאה, העוררות והדומיננטיות של מצבים מבלבלים (בלבול נמצא בעבר כמצב מאוד לא נעים, חסר מעצורים וחסר אונים) ולחקור כיצד אלה משפיעים על התנהגויות, ותיאוריות הערכה יתרכזו בתהליכים הקוגניטיביים המעורבים ביצירת בלבול ואת הדרך בה זה עשוי להוביל להתנהגות מסוימת.
המחקרים המוקדמים על בלבול התאפיינו בפרדיגמת "עומס המידע", נושא שעדיין מושך תשומת לב רבה כ"עומס בחירה", "עומס מגוון" או "בחירת יתר".
כיום נוטים לחקור בלבול כתהליך של שתי רמות הערכה, הערכות ראשוניות ומשניות.
הערכות ראשוניות מתרכזות במושג הבלבול הדרושות להבנת החוויה הסובייקטיבית של הבלבול.
בקטגוריה זו הערכות כמו מצב מוטיבציה, חוסר עקביות, מניע, חוסר ודאות וחוסר הבנה.
הרמה השנייה של הערכות שמעורבות בבלבול הן הערכות של פוטנציאל הסוכנות והשליטה, בנקודה זו רגשות נוספים (שהם חלק מחוויית הבלבול) נוצרים ומנחים התנהגות עוקבת המבוססת על דחפים התנהגותיים ומאפיינת אותם.
לכן, יש להבין את הבלבול כתהליך דינמי של קוגניציות ורגשות סובייקטיביים ביותר.
אנשים מתמודדים לא רק עם בלבול אלא גם עם רגשות אחרים שעלולים להתקיים במקביל.
בלבול מתאים למרחב ההערכה של העניין.
במשותף עם עניין זה כולל הערכה של משהו כחדש ומורכב; ובניגוד אליו, הפרט מעריך את האירוע כקשה להבנה.
קיימת תמיכה למודל הערכה זה: עבור אנשים שמתעניינים בחינוך לאמנות, בלבול הוא רגש מרכזי: זהו הרגש האופייני של טירונים שמתמודדים עם יצירות שהם לא יכולים להבין.
טיפוח מומחיות באמנויות כרוך ככל הנראה הן בצמצום והן ברתימת חווית הבלבול.
מחקרים מנבאים תחושה של בלבול כתגובה לאמנות חזותית, ושיפור יכולתם של אנשים להבין משהו הופך אותו לפחות מבלבל ומעניין יותר, במילים אחרות, הבלבול הופך לעניין.
בלבול יכול להיות מצב שכלי-קוגניטיבי (הנובע משיכחה, בעיות בריכוז, מצבים פתולוגיים וכדומה); ויכול להיות מצב רגשי - קושי לקבל החלטה בעקבות חוויית רגשות סותרים ואי יכולת להכריע ביניהם, הצפה של קונפליקטים ורגשות סותרים הגורמים לבלבול וכו'.
בלבול אינו בעל משמעות זהה עם אי יכולת להתרכז, אף על פי שחוסר יכולת למקד תשומת לב יכול לגרום למצב של בלבול.
בלבול וחוסר יכולת למקד תשומת לב הם שני התסמינים של חוסר בתפקוד מוח תקין.
המידות המתונות של בלבול כתסמין פתולוגי מתייחסות לאירועים קודמים.
לכן, לדוגמה, מתמטיקאי מבולבל לגבי טיפול בשבר פשוט, עלול להעיד בהתנהגותו על פתולוגיה, אשר לא תינתן לאבחון באדם ללא הכשרה בתחום זה.
לכן, במקרה של תזזית, לא ניתן לאבחן את המידות הזעירות של בלבול פתולוגי באדם ללא הכרה בתפקודו הרגשי.
בלבול עלול לנבוע מתפקוד מוחי לקוי באופן יחסי.
בנוסף, ייתכן שהוא נובע מתסמונת מוח אורגנית כגון שיטיון.
במקרים אחרים, לרוב מתקשר הבלבול עם חוסר יכולת למקד תשומת לב.
בעיות בריאות רבות עלולות להביא לידי הופעת תסמונות של בלבול.
מאז שתפקוד רגשי הפך לחשוב בצורה קיצונית לבריאות האדם, הרושם שמשאירים מצב בלבול חדש או חוסר יכולת למקד תשומת לב, הוא שמחלה פיזית או רגשית חדשה התגלתה, או שמחלה פיזית או רגשית ממושכת הפכה קשה יותר.
בין המחלות והפגיעות הבריאותיות שיכולות לגרום לבלבול, אפשר למנות מכת חום, אנמיה, נזק מוחי, גידול מוחי, שבץ מוחי.
בין הבעיות הנפשיות שעלולות להוביל לבלבול ניתן למנות דיכאון, חרדה.
בלבי (בלטבית: Balvi) היא עיירה באזור מזרח לטגליה שבלטביה.
העיירה מהווה מרכז מנהלי של המחוז מאז שנת 1949.
אזכורה הראשון של בלבי הוא משנת 1224, ובשנת 1765 נבנו בה כנסייה קטנה ואחוזה של אציל פולני.
כאשר לטגליה עברה לשלטון הרוסי ב-1772, האחוזה ניתנה למשפחת ילגין על ידי יקטרינה השנייה.
הכפר היה מופרד מהאחוזה משנת 1915, ובלבי קיבלה מעמד כעיירה בשנת 1928.
עם נסיגתם של הגרמנים מהעיירה ביולי 1944, העלו אותה באש, והעיירה נבנתה מחדש החל משנת 1945. בשלהי שנות השמונים היוותה בלבי מרכז ל"מהפכת השירה", אשר הובילה לעצמאות המדינות הבלטיות.
באמצע שנות השלושים חיו בבלבי כ-400 יהודים, קרוב לחמישית מתושביה.
בעיירה פעלו בתקופה זו תנועות נוער ציוניות, ומספר מיהודיה עלו ארצה.
ב-1940 עברה העיירה לשלטון סובייטי.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 פינו השלטונות הסובייטיים את העיירה, והצבא הגרמני כבש אותה.
כחמישים מיהודי העיירה הספיקו להימלט ממנה מזרחה, וכ-150 פליטים יהודים הגיעו אליה.
באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה והכפרים הסמוכים אליה בגטו שהוקם בשכונה ענייה בה, אשר הוקף בגדר תיל.
מעת לעת אירעו בגטו מקרי אונס ורצח בידי שוטרים לטבים.
ב-8 באוגוסט 1941 רוכזו כ-500 יהודי הגטו בידי המשטרה הלטבית, תוך שנאמר להם כי הם עתידים להישלח לארץ ישראל.
יהודי העיירה נשדדו, ולאחר מכן הועברו במשאיות לבורות שנחפרו מבעוד מועד ביער, ושם נורו במקלעים או נקברו בחיים.
האוכלוסייה בעיר מתחלקת ללאומים הבאים:
בְּלָגואֵבְגְרָד (בבולגרית: Благоевград) היא עיר בדרום-מערב בולגריה, בירת מחוז בלגואבגרד, השוכנת על המורדות הדרום-מערביים של הרי רילה ומרוחקת 101 קילומטרים מהבירה סופיה.
באזור העיר נתגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית, עת היה במקום יישוב שנודע בשם סקיפטופארה.
האזור נכבש על ידי האימפריה הרומית במאה ה-1 ונודע במעיינות המרפא שבו.
היישוב חרב וננטש בתקופת האימפריה הביזנטית ואין כל תיעוד לגביו, עד תחילת שלטון האימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה-14. במקום הוקם במקום כפר סוחרים אשר כונה גורנה ג'ומאיה שמשמעו השוק העילי או הגבוה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נותרה העיר בחזקת העות'מאנים כחלק מהמחוז האוטונומי רומליה המזרחית וגם לאחר אחוד המחוז עם נסיכות בולגריה, נותר בחזקה עות'מאנית כעיירת גבול.
רק לאחר מלחמת הבלקן הראשונה עבר היישוב לידיים בולגריות ונותר בשליטתה של בולגריה מתוקף הסכם בוקרשט, אשר סיים את מלחמות הבלקן.
ב-1950 שונה שמה של העיר לבלגואבגרד על שמו של המנהיג הקומוניסטי דימיטר בלגואב.
בעיר נולד הכדורגלן הנודע דימיטאר ברבאטוב.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מנהר סטרומה, אשר מעניקה מאפייני אקלים ים תיכוני לאזור.
העיר מוגנת מהרוחות הצפוניות הקרות על ידי רכס הרי רילה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.6oc, כאשר ערכי הקיצון נעים מ-1oc בחודש ינואר עד 23oc בחודש יולי.
בשנות ה-30 התפתחה בעיר תעשיית טבק ואליה התווספו גם מפעלי טקסטיל, חברות הובלה, מפעל לייצור משקאות קלים, ומספר מאפיות.
בסמוך לעיר עובר עורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה דרך בולגריה ליוון וטורקיה.
בלגואבגרד מהווה בסיס יציאה לתיירים באזור המחוז וענף התיירות תופס כשליש מהתוצר המקומי הגולמי של העיר.
תעוד לקהילה יהודית מאורגנת בעיר קיים החל מ-1900, עת נכללה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה כ-180 נפשות.
בעיר היו בית כנסת ובית ספר יסודי בן 4 כיתות ובני הקהילה התפרנסו ממסחר ומלאכה זעירה.
בעיר פעלו בשנות ה-30 אגודות ציוניות מזרמים פוליטיים שונים.
לפי נתוני מערכת החינוך היהודית בעיר חלה ירידה הדרגתית במספר תושבי הקהילה החל מסוף שנות ה-20. עם תום מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-150 יהודים, אשר רובם המוחלט עלו לישראל בין השנים 1947 – 1949. בימינו, לא מתגוררים יהודים בעיר.
ב-4 במרץ 1943 ביצע הצבא הבולגרי אקציה בכל רחבי תראקיה המזרחית, אשר נמסרה לממלכת בולגריה לפיקדון על ידי גרמניה הנאצית לאות הוקרה על הצטרפותה להסכמה המשולשת.
חלק מ-4,000 היהודים שנאסרו, הוחזקו במעצר בתנאים מינימליים במשך מספר שבועות בתוך מחנה מעבר שהוקם על ידי הקומיסריון לענייני יהודים במחסני טבק בעיר בלגואבגרד, לפני שגורשו דרך העיר לום אל מותם במחנה טרבלינקה.
מחוז (אובלסט) בלגואבגרד (בבולגרית: Oбласт Благоевград) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, מצוי בדרום מערבה של המדינה, גובל ביוון ומקדוניה הצפונית ועיר הבירה שלו היא העיר בלגואבגרד.
אוכלוסיית המחוז מהווה 4.3 אחוזים מכלל אוכלוסיית המדינה ושטחו 5.8 אחוזים משטח בולגריה.
בשטח המחוז מצויות 14 רשויות מקומיות והפארק הלאומי פירין שהוגדר אתר מורשת עולמית.
ראשית ההתיישבות אנושית במחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
התיישבות מאורגנת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית.
בהמשך במאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ונבנו בו מספר נקודות מסחר מבוצרות ומצודות דרכים.
האזור עבר לשליטת האימפריה הביזנטית ובמאה ה-8 עבר לידי האימפריה הבולגרית הראשונה.
בשטח המחוז נערך קרב בלאסיצה בו הובסו חיילי האימפריה הראשונה על ידי צבאות הביזנטים ולאחריו הגיעה האימפריה לסוף דרכה.
לאחר תקופה קצרה של שלטון ביזנטי נשלט שטח המחוז בידי האימפריה הבולגרית השנייה ובסוף המאה ה-14 עבר לידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נותר שטח המחוז בידיים עות'מאניות, בחלקו תחת המחוז האוטונומי רומליה המזרחית וחלקו באזור הרי פירין ומקדוניה בשליטתה המלאה של האימפריה.
לאחר מלחמת הבלקן הראשונה נכבש שטח המחוז בידי צבא ממלכת בולגריה ולמרות תבוסת הבולגרים במלחמת הבלקן השנייה נותר בחזקתם.
המחוז מאופיין בתוואי הררי וכולל חלק מרכז הרי רילה, הרודופי, הרי פירין והרי בלאסיצה.
תוואי שני נהרות מרכזיים עובר בשטח המחוז, נהר סטרומה ומסטה.
ברוב מחוז שורר אקלים ממוזג, כאשר באזורים הדרומיים ישנה השפעה ממתנת, המעניקה למזג האוויר מאפייני אקלים ים תיכוני.
מבחינת מחצבים, המחוז עשיר במרבצי פחם, שיש וגרניט.
52 אחוזים משטחי המחוז מיוערים.
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה), בשיעור מתון של 0.26 אחוזים לשנה, נתון הנמוך מהשיעור הכללי באוכלוסיית המדינה.
המחוז ממוקם במקום השלישי מבחינת רמת החיים מבין מחוזות בולגריה.
79.5 אחוזים מהאוכלוסייה הם בולגרים, 9.4 אחוזים טורקים ו 4.2 אחוזים הם בני רומה.
האוכלוסייה העירונית מהווה 56. אחוזים מאוכלוסיית המחוז.
קרוב ל-100 אחוזים מהאוכלוסייה מעל גיל 15, היא אוריינית.
79 אחוזים מתושבי המחוז הם נוצרים אורתודוקסים, ו-18.8 אחוזים הם מוסלמים סונים.
במחוז קיימת תעשיית מזון וטבק הפרוסה על פני מספר מפעלים קטנים ואזוריים.
כמו כן ישנם מפעל טקסטיל, חברות המתמחות בכריתת עצים ומפעלי רהיטים.
עוד ישנם מפעלים למיכון חקלאי וחומרי בניין.
שיעור האבטלה עומד על 10 אחוזים.
39.7 אחוזים מהמועסקים עוסקים בתעשיית עיבוד מזון וחומרי גלם, 13.3 אחוזים בחינוך, 7.9 אחוזים בבריאות, ו7.4 אחוזים במסחר.
55 מיליוני דולר ארצות הברית, המהווים 1.4 אחוזים מכלל ההשקעות הזרות בבולגריה, מושקים במחוז בלגואבגרד.
בשטח המחוז עובר עורק מספר 4, שהוא אחד מנתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, אשר מוצאו בגרמניה ויעדו הסופי היא העיר איסטנבול שבטורקיה.
כמו כן קיים כביש מהיר ומסילת רכבת לבירה סופיה.
בלגיה השתתפה באירוויזיון 66 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות הראשונה ב-1956. בלגיה נמנית בין שבע מדינות מייסדות התחרות ונעדרה מהתחרות שלוש פעמים ב-1994, 1997 ו-2001 עקב תוצאות נמוכות בשנה שקדמה להיעדרות.
בלגיה ניצחה בתחרות פעם אחת ב-1986.
בלגיה ניצחה בתחרות פעם אחת בתולדותיה ב-1986 עם השיר "J'aime la vie" של סנדרה קים.
טרם קיום התחרות קים טענה כי היא בת חמש עשרה, אולם לאחר ניצחונה בתחרות התגלה כי היא בת שלוש עשרה.
לאחר התחרות הוחלט כי האמנים הנוטלים חלק בתחרות חייבים להיות בני 16 לפחות, כך שנראה כי קים תישאר האמנית הצעירה ביותר שניצחה בתחרות.