tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך משפטו חתם ברגמן על עסקת טיעון עם התביעה, הודה בחלק מההאשמות כנגדו, בעוד אחרות נמחקו.
ב־1976 נשפט ברגמן ל־4 חודשי מאסר, ולאחר מכן ל־8 חודשים נוספים בשני משפטים שנערכו לו, לאחר שהורשע בהונאת מיסוי ורפואה, וכן נקנס בסכום של כ־2.5 מיליון דולר.
קשר אפשרי לפרשת ילדי תימן
הרב שמואל אבידור הכהן טען בסוף שנות ה-90 על רקע פעילותה של ועדת כהן-קדמי לבדיקת פרשת ילדי תימן, שבביקור בארצות הברית בשנת 1963 הוא שמע בקהילה האורתודוקסית אנשים מדברים בגלוי על כך שהרב ברגמן היה אחראי בעבר להבאת ילדים תימנים לארצות הברית.
הוא פגש יהודי חרדי בשם טאץ' שהציג לו בת בעלת חזות תימנית, ונטען כי היא הובאה מישראל.
לדבריו הן טאץ' והן ברגמן היו מעורבים בהבאת ילדים תימנים מישראל.
לטענת אבידור הכהן אימוץ הילדים והבאתם לארצות הברית למשפחות חשוכות ילדים, היה מידע גלוי, ששוחחו עליו באופן סתמי וללא חשש בבתים ובבתי כנסת והוא נחשב אז מעשה הומני.
הרשויות בארצות הברית העבירו לידי ועדת כהן-קדמי מסמכים אודות פרשיית ההונאה של ברגמן, נוכח מידע בדבר אפשרות מעורבותו בפרשת ילדי תימן.
בשנותיו האחרונות התגורר לסירוגין בארצות הברית ובישראל (בה רכש דירה בירושלים, אך לא התאזרח).
נפטר ב־1984 מהתקף לב בניו יורק, וגופתו הועברה לקבורה בישראל.
הותיר אחריו 2 בנים ובת, מחותנו פעמיים היה הבנקאי היהודי-וינאי שמעון מוסקוביץ'.
רבי אברהם ב"ר דוד (הראב"ד), כתוב שם: השגות על בעל המאור, על פי כתבי יד עם מבוא והערות, ירושלים: מוסד הרב קוק, ה'תשי"ז
פסקי חלה להרשב"א עם ביאור קדושת לחם והוספות רבות, ירושלים: מוסד הרב קוק, ה'תש"ל
רבינו אברהם אב"ד ב"ר יצחק מנרבונא, ספר האשכול: מועדים: חלק הרביעי הכולל הלכות ראש השנה, יום הכפורים, יום טוב, פסחים, ספירת העומר, סוכה ולולב עם ביאור נחל האשכול מאת ...
רבי צבי בנימין אויערבך עם מבוא והגהות מאת הרב יששכר דב ברגמן, עורך אחרון: הרב יקותיאל זלמן כהן.
ירושלים: מכון הרי פישל, ה'תשמ"ו
הדרש והרעיון: מאמרים ורעיונות במקצועות שונים ערוכים כפי סדר פרשיות השבוע, הגיונות מוסריים, דבר בעתו לכל תקופות השנה והמועדים, משובצים בהרבה מאמרי חכמינו ע"ד הפשט וההגיון.
מבוא הספר בעברית ושאר הטקסט ביידיש
חולי הרוח במשפטי התורה (תדפיס), ניו יורק תשמ"א
הרב יששכר יעקבסון (ט"ז בשבט ה'תרס"א, 5 בפברואר 1901 – א' בטבת ה'תשל"ג, 6 בדצמבר 1972) היה מחנך ומחבר ספרים במקרא ובתחומי יהדות נוספים.
הרב יעקובסון נולד בהמבורג להוריו שהשתייכו לקהילה של היהדות האורתודוקסית המקומית.
למד בתלמוד תורה בעיר, ובבית ספר תיכון כללי.
למד תורה מפי רב העיר יוסף צבי קרליבך, בישיבת גלנטה בסלובקיה, ובבית המדרש לרבנים בברלין.
בנוסף, למד באוניברסיטאות בגרמניה שפות שמיות, פילוסופיה ועוד.
משנת 1925 לימד בתלמוד תורה של הרב קרליבך.
בגרמניה החל בהוצאת חוברות בנושאי יהדות לנוער ומבוגרים במסגרת תנועת תורה ועבודה, וכן תרגום של לגרמנית של יצירות מופת של הוגים יהודים.
פעילותו התרחבה עם עליית הנאצים לשלטון והאיסור שהוטל על היהודים ללמוד בבתי ספר גרמניים.
הספר נדפס בשנת 1937, אולם כמעט כל העותקים נשרפו על ידי הנאצים.
יעקובסון נשא לאישה את חנה ויסברג, שליוותה אותו כל ימיו בעבודתו החינוכית ובהוצאת ספריו.
בליל הבדולח נעצרו הוא ואשתו, ושוחרר לאחר 15 יום.
משם נמלטו להולנד וסמוך לתחילת מלחמת העולם השנייה עלו לארץ ישראל.
יעקובסון קבע את מגוריו בתל אביב.
הוא עסק בהוראה בבית הספר היסודי "מוריה", בישיבת היישוב החדש ובסמינר תלפיות.
העביר הרצאות בבית הכנסת אחוד שיבת ציון ובמקומות נוספים.
לחוג נוער שהתאסף בביתו מדי ערב שבת הוא העביר שיעורים בפרשת השבוע ובהפטרה.
שיעורים אלו היוו הבסיס לספריו הידועים "בינה במקרא" ו"חזון המקרא".
בשנותיו האחרונות הוציא את פירושו לסידור "נתיב בינה", שבחלקו יצא לאחר פטירתו.
נפטר ב-6 בדצמבר 1972 (א' בטבת ה'תשל"ג) בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול בעיר.
אחיו הוא הרב בנימין זאב יעקבזון.
הרבנים יחזקאל יעקבסון ויחיאל יעקבסון הם נכדי אחיו אברהם.
כאמור, הרב יעקובסון פרסם חוברות וספרים בגרמנית עוד לפני פרוץ השואה.
להלן רשימת ספריו שיצאו בעברית:
מדריך לאיוב וקהלת, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ, ירושלים, תש"י
בינה במקרא: עיונים בפרשיות התורה על פי הספרות הפרשנית, תל אביב, הוצאת סיני, 1964. יצא במהדורות נוספות ובתרגום לצרפתית
חזון המקרא: סוגיות בתנ"ך על פי עיונים בהפטרות השנה, הוצאת סיני, תל אביב, תשכ"ז-תשכ"ח ובמהדורות נוספות
נתיב בינה (על סידור התפילה), הוצאת סיני, תל אביב, 1964-1977, 5 כרכים
שאלות לעיון בנביאים ראשונים, ירושלים, המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית (מהדורות שונות)
לבעיית הגמול במקרא - מסות ושאלות עיון, תל אביב, הוצאת סיני, תשכ"ו
הרב יששכר גואלמן (נולד בה'תש"ג, 1943) הוא ממייסדי מכון מרחבים ומחבר תורני.
בעבר היה המפקח המרכז (מפמ"ר) ללימודי תנ"ך בחינוך הממלכתי דתי במשרד החינוך.
יששכר גואלמן הוא בנו של אלעזר גואלמן, שהיה מזכ"ל הסתדרות הפועל המזרחי וחבר המפד"ל, ונכדו של הרב גדליה גואלמן, שד"ר של ישיבת לומז'ה, ומתלמידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
למד בישיבת כרם ביבנה, ובחורף תשכ"ה, לאחר סיום שירותו הצבאי במסגרת הישיבה, ולאחר התייעצות עם הרצי"ה קוק, עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב.
משנת 1982 עד ראשית שנת 2011 כיהן כמפמ"ר ("מפקח מרכז" – מפקח ראשי) תנ"ך במשרד החינוך, אז הוחלף על ידי מירי שליסל.
ייסד את "מכון מרחבים" להכשרת מורים בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 יחד עם שני אברכים נוספים מישיבת מרכז הרב, הרב אריה שטרן והרב יגאל שפרן, בעידוד ראש הישיבה, הרב צבי יהודה הכהן קוק.
שימש כמרצה במכון במשך עשרות שנים.
כמו כן, לימד תנ"ך במדרשת הרובע, במכללת אורות ישראל ובישיבת נתיב מאיר.
ערך יחד עם חותנו הרב שלמה זלמן מן ההר והרב פרופ' יהודה איזנברג את הספר דיני צבא ומלחמה של הרב מן ההר, אשר זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית בשנת תשל"ב.
ספר נוסף של הרב מן ההר שערך, הוא הספר מהר שלם, המכיל עיונים בתנ"ך ובענייני מקדש.
כמו כן, ערך את הספר "הקול קול יעקב" (הלכות תפילה), של הרב איסר קלונסקי.
הוציא שני כרכים של ספר שמות וספר במדבר אשר מותאם לתוכנית הלימודים בתנ"ך בבתי הספר הדתיים.
ספר נוסף שחיבר הוא 'ערבי פסחים' בהוצאת משרד החינוך.
כתב יחד עם הרב אלישע וישליצקי את החוברת 'סוגיית הקריאה לשלום במלחמה', חוברת לתלמיד.
בשנת תשמ"ב הוציא את החוברת למורים 'מאי חנוכה'.
כתב פרק מהספר 'מאורות תהלים', עיונים במזמורי תהלים מאת סֶגֶל ההוראה של מכללת אורות ישראל.
מאמריו בתנ"ך מתפרסמים באתר תנ"ך על הפרק.
היה נשוי ליהודית (נפטרה בקיץ תשס"ב) בתו של הרב שלמה זלמן מן-ההר, ומתגורר בעיר העתיקה בירושלים.
יעל אריאל - ניהלה את כפר הנוער "איילת השחר" במושב יונתן שבגולן.
הרב יאיר - מייסד ישיבת "תפארת שלמה" ברמלה והעומד בראשה.
הרב יהושע - ר"מ בישיבת עטרת נחמיה בתל אביב.
הרב יהונתן - ר"מ בישיבת לנתיבות ישראל בעיר העתיקה ירושלים.
יפעת - נשואה לרב מיכאל אדרעי, ראש ישיבת שדות נגב ורב היישוב כפר מימון.
גיסיו הם הרב חיים שטיינר, הרב עמיאל שטרנברג, שייקה שפירא והרב חיים מן ההר.
נשוי בשנית לרחל נתיב (מרכז שפירא).
הרב יששכר יחזקאל ריגייו (באיטלקית: Reggio; ~ה'תקל"ד, 1774 - ליל ראש חודש אלול ה'תקצ"ז, 1837) היה רב ומדקדק עברי, מגדולי רבני יהדות איטליה בראשית המאה ה-19.
יליד איטליה, בן אחיו של "הקדוש האלהי כמוהר"ר אברהם ריגייו".
למד מפי הרבנים חננאל ניפי ויוסף דוד באסאן.
בהיותו בן למשפחה מחוסרת נכסים, פרנסו אותו אחדים מעשירי הקהילה.
הוא התפרסם בבקיאותו בהלכה, והתמנה כמלמד בישיבתו של רבו הרב יוסף דוד באסאן.
לאחר פטירת רבו זה התמנה תחתיו כפוסק ההלכה של הקהילה, ולאחר פטירת החכם שבתי אלחנן פיסארו החליף אותו בהנהגת הקהילה היהודית-ספרדית בפרארה.
נשארו ממנו מספר תקנות שתיקן בקהילת פרארה, אחת מהן עסקה בסידורי הנחת שיתופי מבואות.
לצד תפקידיו הרבניים שימש כסופר סת"ם וכתב בימי חייו עשרים וחמשה ספרי תורה.
הוא התבלט גם בדקדוק עברי והשאיר אחריו ספר בדקדוק לשון הקודש שלא נדפס.
נפטר בגיל 63 בליל ראש חודש אלול ה'תקצ"ז, 1837.
יששכר בֶּר ריבַּק (ביידיש: בער ריבאַק; בכתב לטיני: Issachar Ber Ryback; 2 בפברואר 1897 – 22 בדצמבר 1935) היה צייר יהודי אוקראיני-צרפתי, שהתפרסם בעיקר בציורי השטעטל היהודי שלו.
יששכר בר ריבק נולד בשנת 1897 ביליסבטגרד שבפלך חֶרסון, דרום-מערב רוסיה (כיום קרופיבניצקי, באוקראינה).
אביו היה מנהל חשבונות, משכיל ממשפחה חסידית.
התפתחותו של ריבק הייתה איטית, ורק בגיל תשע הגיע לרמת דיבור שאפשרה את שליחתו ללימודים ב"חדר".
הוא למד ב"חדר" במשך שנה, ובגיל 11 החל ללמוד ציור, ובשנת 1909 הצטרף לקואופרטיב שעסק בציור במבני ציבור ובכנסיות.
בשנים 1911–1916 למד בבית ספר לאמנות בקייב, בין השאר אצל הציירים אלכסנדר בוגומזוב ואלכסנדרה אֶקסטר.
היה חבר בקבוצה שעמה נמנו בוריס ארונסון, אלכסנדר טישלר, סולומון ניקריטין ומארק אפשטיין, שלימים התפרסמו כציירים.
הושפע מפעילי תרבות יהודית כדוד ברגלסון ודוד הופשטיין (לימים היו שניהם בין הרוגי המלכות בברית המועצות).
בשנת 1915 הציג לראשונה מציוריו, בתערוכת הסתיו של קייב.
בשנת 1916 עבד עם אל ליסיצקי על איסוף אמנות יהודית בעיירות היהודיות באוקראינה וברוסיה הלבנה.
בסתיו 1917 השתתף בתערוכה של אמנות יהודית במוסקבה וזכה לשבחים.
במהלך מהפכת אוקטובר (1917) נטל חלק בפעילות להגדרת אוונגרד בתרבות יידיש, ולשם כך עבר למוסקבה.
לאחר שאביו נרצח בפרעות פטליורה, נמלט ריבק באפריל 1921 לקובנה, וכעבור חצי שנה קיבל אשרה לגרמניה.
הוא שהה בברלין עד 1924. נמנה עם קבוצת נובמבר והציג יצירות קוביסטיות.
אייר את הספר ביידיש "מאיסעלעך פאר קליינינקע קינדערלעך" (סיפורים לילדים קטנים) מאת מרים מרגולין-ייבין.
כמו כן יצר טיוטה לסמליל של ארגון אורט, ששכן באותה עת בברלין.
ב-1925 שב לברית המועצות ועסק בעיצוב תפאורה לתיאטרון היהודי במוסקבה ובחרקוב.
ב-1926 היגר לפריז ולא חזר עוד לברית המועצות.
סגנון הציור שלו השתנה לאקספרסיוניזם של אסכולת פריז.
תערוכות נוספות שלו נערכו בהאג, ברוטרדם, בבריסל ובאנטוורפן.
עקב החמרה במצב בריאותו אושפז במשך חודשים אחדים, ונפטר ב-22 בדצמבר 1935, בגיל 38. לאחר פטירתו נערכה בפריז רטרוספקטיבה של יצירתו.
בשנת 1950 הביאה אלמנתו סוניה ריבק לישראל אוסף גדול מיצירותיו במטרה להמשיך בהצגתן לקהל ובהנצחת שמו.
שלוש מתמונות אלו נרכשו על ידי מוזיאון תל אביב, אחת על ידי עיריית חיפה ועשרה אקווארלים נרכשו על ידי הממשלה והוצגו במשכן לאמנות במוזיאון עין חרוד.
בביקור נוסף שלה בישראל נפגשה עם דוד בן ארי ראש העירייה שהתחייב להקמת מוזיאון ודירת מגורים קטנה לצידו שתשמש אותה לכמה חודשים בכל שנה בתמורה לתרומת 30 תמונות שמן של ריבק, עבודותיו הגראפיות, יצירות קרמיקה וספרי אמנות.
המוזיאון, מצוי בשכונת רמת יוסף בבת ים, נקרא בשם בית ריבק ובו מוצגות מרבית היצירות שהותיר.
בית ריבק הכולל את בית המגורים הצמוד תוכנן על ידי האדריכל יצחק פרלשטיין ופעל כמוזיאון בין 1963 לאמצע שנות ה-70. בשנות האלפיים שימש כבית חינוך לאמנות עם סדנאות ופעילויות קהילתיות.
נכון ל-2025, הוא עומד בפני שיפוץ נרחב שיחזיר אותו לייעודו המקורי – מוזיאון פעיל שיציג באופן קבוע את יצירותיו של יששכר בר ריבק.
יששכר בער בלוך (בכתב היידי שנהג בזמנו: בלאך; נולד בסביבות 1730 בהמבורג; נפטר ב-2 בפברואר 1798 במטרסבורג, בורגנלנד) היה רב גרמני, ומחבר ספר "בינת יששכר".
נולד בהמבורג לרב שמשון בלוך.
הוא למד אצל רבי יהונתן אייבשיץ באלטונה ואצל רבי יחזקאל לנדא בפראג.
מספר תשובות בספרו רבי יחזקאל לנדא 'שו"ת נודע ביהודה' נכתבו במענה לשאולותיו, (נודע ביהודה, מהדורה קמא, חלק יורה דעה, סימנים צ'-צ"ג), בעיקר ידועה התשובה במענה לשלאתו בעניין אמירת לשם ייחוד.
כמו כן התכתב עם החתם סופר.
נישא לבתו של הרב צבי הירש בלושיץ שבמורביה.
כיהן כרב במספר עיירות, בהן אייבנשוץ, טוביטשאו, סניץ, (סלובקיה), בוסקוביצה (מורביה) ומטרסבורג (בורגנלנד).
את מקומו ברבנות מטרסבורג מילא החתם סופר.
הוא נהג לכנות את היהודים המאמינים "פרושים" ואת הפרנקיסטים השבתאים כינה "צדוקים".
הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשמרו ונמצא צבי (כוונתו לשבתי צבי) שמור בתוכו".
בנו המאומץ, יעקב, היה הרב הראשון בנדאסד (Nádasd), הונגריה.
ספרו "בינת יששכר" נדפס בפראג בשנת 1785.
הרב יששכר דוב בער קאהן (ה'תק"ץ – ג' באייר ה'תרפ"ג, 1830 – 1923) היה רב הונגרי ופוסק הלכה אשר שימש בין השאר כרבה של וראש הישיבה בה.
נולד בשנת ה'תק"ץ (1830) לשרה ולרב יעקב קאהן בעיירה היידושאמשון (בכתיב יידישאי: שמאשון) הסמוכה לדברצן.
נתייתם כבן תשע וגדל אצל קרובי משפחתו בדרצ'קה.
למד בישיבותיהם של הרב אשר אנשל יונגרייז בצ'נגר, הרב שמואל שמעלקה קליין בוינוהרדיב (סעליש), מנחם א"ש באונגוואר, אולם רבו המובהק היה הרב ירמיה לעוו מאויהל.
בהיותו בן 22 שנה, בשנת ה'תרי"ב (1852), נתמנה בידי רבו הרב ירמיהו לעוו לדיין בעיר אויהל.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת ה'תרל"ה (1875).
בצעירותו הדפיס את ספרו של הרב יחזקאל לנדא מפראג "דגול מרבבה" על שולחן ערוך חלק יורה דעה, מתוך כתב ידו של המחבר (אונגוואר תרכ"ד).
לאחר נישואיו בשלישית בשנת ה'תרל"ו (1876) לאלמנת הרב משה שטיין רבה של (ערדעסענזשארץ), מחוז , נתמנה לרב העיר.
הקים בעיר ישיבה קטנה והעמיד תלמידים.
מתוקף אישיותו היה הרב קאהן בעל השפעה והפך את העיירה למרכז תורני גדול בכל המחוז.
בתקופה זו טיפל בין השאר בגיורם של קבוצת "שומרי שבת" בבוזודויפאלו, אשר בדומה לסובוטניקים קיימו זיקה היסטורית ליהדות.
בשנת ה'תרס"ד (1904), כאשר נערך בפרשבורג הקונגרס הראשון של תנועת המזרחי, פרסם בירחון הרבני "תל תלפיות" קריאה לרבני המדינה להצטרף לתנועה הציונית תוך שהוא מנמק שאף שראשיה "פורקי עול תורה", הם "הכניסו צווארם בעול הצלת נפשות לשמור את אחינו בית ישראל מצרות" ותיקונם יבוא באמצעות קיום מצוות ישוב ארץ ישראל.
כעבור זמן קצר, נאלץ לחזור בו בפומבי בשל לחץ קנאים מחסידות סאטמר, וחתם לצד 120 רבנים על "קול קורא" נגד קונגרס זה.
מאוחר יותר, שוב בלחץ קנאי הונגריה, בהיותו כבן 90, נאלץ להדפיס את הקונטרס "שוא לכם משכימי קום" בגנות הציונות (ביסטריץ ה'תרפ"א).
הרב קאהן שימש בתפקידו בארדה-סנזשארץ עד שנת ה'תרע"ז (1917), אז העביר את התפקיד לבנו הרב גרשון מנחם קאהן.
לאחר מכן עבר לטרגו מורש (וואשארהיי), שם התפרסם כאיש קדוש ובעל מופת, ואף קיבל פתקאות כאדמו"ר.
הרב יששכר דוב קהאן נפטר כבן 93, ביום ג' באייר ה'תרפ"ג (1923).
נישא לבתו של הרב מאיר אברהם קליין מבקשצ'בה (בכתיב יידישאי: טשאבע) מחבר הספר "פרי צדיק".
לאחר פטירתה נישא בשנית לבת גיסו הרב יצחק יוסף בליך רבה של גאוואוונצ'לה (גאווא), ממנה נולד בנו הרב ירמיה.
לאחר פטירת רעייתו השנייה נישא בשלישית לטילא, אלמנתו של הרב משה שטיין, רבה של (ערדעסענזשארץ) שנפטר בדמי ימיו.
הוא דאג לבניו וחתניו של קודמו והסדיר את מינויים לרבנים בערים שונות.
בנו הרב ירמיה קהאן כיהן כרבה של ניאראד.
חתנו הרב שלמה זלמן ליכנשטיין שימש כרבן של , סיגישוארה (שסבורג) ובקליאן (בעטלאן).
בינת יששכר – שני חלקים: על חמישה חומשי תורה, וכן לקט דברי מוסר מתוך "יערות דבש" לר' יהונתן אייבשיץ, סאין תרפ"ד (נדפס בשנה שלאחר פטירתו בידי בנו)
שו"ת בינת יששכר – שו"ת וחידושים, ברוקלין תשל"ט וניו יורק תשמ"א
רבי יששכר דכפר מנדי (או בקיצור רבי יששכר) היה אמורא ארץ ישראלי, ככל הנראה בן הדור השני לאמוראים.
נודע כדרשן ודרשותיו נזכרו בתלמוד הירושלמי ובמדרשים רבים.
בן דורו ואולי אף בר פלוגתא של רבי חמא ברבי חנינא השני או רבי חמא בר חנינא הראשון.
מקום מוצאו, על פי שמו, הוא היישוב הקדום כפר מנדי שבגליל התחתון.
רבי יששכר הוא החכם היחיד בתקופת חז"ל (הידוע לנו) הקרוי בשם זה (למעט יששכר איש כפר ברקאי אותו חז"ל דנו לגנאי).
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך ישנה מסורת כתובה מראשית המאה ה-16 הטוענת לקברו במקום מגוריו - כפר מנדא, לצד התנאים עקביא בן מהללאל ורבן שמעון בן גמליאל.
חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסי סטפנסקי סיכמו בספרם "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל" את נושא קברו:
על פי אותו מחקר שפורסם בשנת 2007 אותר הקבר אותו זיהו עולי הרגל כקברו של רבי יששכר.
ישכר דב בר באמפי (כ"ח בטבת תקפ"ג, 1823 – כ"ז באדר תרמ"ח, 10 במרץ 1888) היה חוקר, אספן ספרים, ביבליופיל ופילנתרופ שפעל במינסק שבהאימפריה הרוסית.
פרסומו נבע בעיקר ממחקריו על מקורות המנהגים בישראל ומספרייתו הפרטית העשירה.
באמפי נולד במינסק בשנת 1823 לרבי ירוחם, בנו של רבי גרשון אב"ד ומו"ץ בדולהינוב, בנו של רבי דובער אב"ד ברדושקביץ שבליטא.
היה אמיד ובקיא מופלג בספרות היהודית לדורותיה, ובמיוחד בתחום חקר שורשי המנהגים על פי המקורות ההלכתיים והאגדיים.
במשך שלושים השנים האחרונות לחייו העביר מדי יום שיעורים על פרקים מן המקרא בבית הכנסת הפרטי שלו.
חיבורו העיקרי, מקור מנהגים, נותר ברובו בכתב יד, ופורסמו ממנו קטעים בכתב העת "הכרם" בעריכת אלעזר אטלס (תרמ"ח) ובכרך השני של "כנסת ישראל" בעריכת שאול פנחס רבינוביץ' (תרמ"ח, 1887).
באמפי שמר על קשרים עם חוגי המשכילים כמו גם עם תלמידי חכמים אורתודוקסים.
היה מיודד עם קלמן שולמן, שהקדיש לו את הכרך השלישי של ספרו "תולדות חכמי ישראל" (וילנה, 1883), ועם נפתלי משכיל לאיתן שהקדיש לו את עבודתו על הספר "סדר הדורות".
היה פעיל ציבורית, תמך במוסדות צדקה שונים, ונטל חלק מרכזי בענייני הקהילה במינסק.
נמנה עם אנשי חובבי ציון בעירו.
לאחר שחלה בדלקת ריאות נפטר ביום השבת כ"ז באדר תרמ"ח, בלי בנים.
ספד לו הרב אברהם חאנעלעס.
לאחר פטירתו, רכש משה אריה ליב פרידלנד את ספרייתו האישית, שכללה כ-6,000 ספרים עבריים וכתבי יד.
לימים, הועברה אוספו של פרידלנד למוזיאון האסייתי בסנקט פטרבורג במסגרת האקדמיה למדעים ברוסיה.
חלק מהספרים נושאים הערות בכתב ידו של באמפי.
יָתֵד הוא מושב בחבל שלום, המשתייך לתנועת המושבים.
המושב הוקם בשנת 1980. יתד הוא אחד מ-32 יישובי מועצה אזורית אשכול, מושב חקלאי המונה כ-170 משפחות.
טקס הנחת אבן הפינה למושב נערך ב-24 באפריל 1980.
בהקמת המושב היו בו 96 חלקות חקלאיות, אולם בפועל לא כולן היו מאוכלסות.
במרץ 1999 אישרה להפקדה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז הדרום תוכנית חדשה למתחם המגורים של המושב, אחרי שאושר גם בוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים.
מטרת התוכנית הייתה להגדיל את אוכלוסיית היישוב על ידי הרחבה לא חקלאית, במסגרת פרויקט בנה ביתך, של 110 מגרשים בשטח מרבי של 600 מ"ר כל אחד, על ידי ניצול שטחים לא מעובדים באזור הכניסה ליישוב.
ההרחבה אושרה סופית במאי 2000.
לאחר יישום תוכנית ההתנתקות נקלטו ביישוב כשליש ממתיישבי היישוב בני עצמון (עצמונה), כ-30 משפחות, אך הם היו מאורגנים כ"גרעין" עצמאי.
עם המפונים עברה גם המכינה הקדם-צבאית עֹצֶם למושב יתד.
החל מסתיו 2010 החלו המפונים לעבור לבתים חדשים שהוקמו עבורם במושב נווה השוכן בחולות חלוצה, ועד סוף קיץ 2011 עזבו את יתד המשפחות האחרונות מהגרעין.
בשנת 2008 היו במושב 50 משפחות בלבד ונחלות פנויות, והחל מבצע לשיווק 24 מגרשים פנויים בעלות של 30 אלף דולר, בשיטת בנה ביתך.
בשנת 2010 פרץ סכסוך בין ארבעה חברים חדשים במושב לחברים הוותיקים, לאחר שהאספה הכללית של המושב עסקה בחלוקת הנחלות הפנויות בין החברים, אולם ארבעה התושבים, שבאותה עת טרם התקבלו כחברים, לא הורשו להשתתף בה או לקחת חלק בהצבעה (ארבעתם התקבלו כחברים רק ארבעה חודשים לאחר מכן).
הם תבעו את האגודה השיתופית של המושב וזכו בפיצוי סמלי.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, בבוקר 7 באוקטובר 2023, התרחש קרב יתד, בו חדרה ליישוב חוליית מחבלי חמאס, וחוסלה בחילופי אש על ידי כוחות צה"ל.
רוב חברי המושב עוסקים בחקלאות מתקדמת בחממות, גידולי ירקות ופרחים.
וחלקם האחר ביזמות פרטית או עסקית, חינוך, שירותי הסעדה, שירותי תיירות ואטרקציות.
מערכת החינוך הפורמלית כוללת בית ספר תיכון "נופי הבשור" ובית ספר יסודי "שחר אשכול" אשר נמצאים בקריית החינוך המועצה.
ביישוב ישנו גן חובה "גן דרור" ומערכת הסעות מסודרת למוסדות החינוך.
החינוך הבלתי פורמלי כולל פעילות בתנועות נוער.
ית"ד היא עמותה של הורים לילדים עם תסמונת דאון.
העמותה הוקמה ביוזמתם של הורים ב-1981, והתבססה על פעולות ארגונים דומים ברחבי העולם.
העמותה הוקמה מתוך צורך במתן תמיכה ומידע למשפחות שלהן ילדים עם תסמונת דאון.
מטרת העמותה היא לתרום להבנת התסמונת, להביא לקבלה גבוהה יותר שלה בקרב בני המשפחה ובחברה, ולהגביר את התמיכה והעזרה כלפי הילדים ומשפחותיהם.
פעילות העמותה מתמקדת בשלושה תחומים:
פעילות בקרב המשפחה - הפעלת מרכז ייעוץ והדרכה להורים, קבוצות תמיכה, תוכניות חונכות הכוללת ליווי ילדים עם תסמונת דאון לחוגים ולפעילויות חברתיות על ידי בני נוער, ארגון כנסים, נופשונים וימי עיון, ופעילות חברתית לבוגרים לשם הקלה על הבדידות החברתית.
סינגור וקידום בקהילה - פעילות הסברה, הרצאות ושכנוע בבתי חולים, מכללות להכשרת מורים, משרדי ממשלה, בקרב אישי ציבור, אנשי מקצוע, חברי כנסת ואמצעי התקשורת.
מטרת הפעילות היא לקדם שינוי עמדות ותדמית שליליים של התסמונת בחברה, למנוע נטישת תינוקות שנולדים עם תסמונת דאון, לסייע למימוש זכויותיהם של ילדים ובוגרים עם תסמונת זו, לתרום לשילובם בקהילה ועוד.
ב-1988 תרמה פעילות העמותה להעברת חוק החינוך המיוחד בכנסת באמצעות ח"כ אמירה סרטני.
בעקבות פעילות לוביסטית בכנסת ב-1991 החלו ילדים עם תסמונת דאון לקבל גמלת נכות מהמוסד לביטוח לאומי.
באוגוסט 2002 זכתה ית"ד בעתירה לבג"ץ, בה חויב משרד החינוך לממן שירותים מיוחדים גם לילדי תסמונת דאון המשולבים במערכת החינוך הרגילה.
העמותה הקימה ב-2004 בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים (בשיתוף ויצו-הדסה, משרד הבריאות ומשרד הרווחה), מרכז מידע ארצי ללוקים בתסמונת דאון ובני משפחותיהם, המעניק גם טיפולים ומעקב רפואי.
העמותה מפעילה גם מרכז לקידום החינוך והשילוב בגבעת שמואל.
מידע - העמותה מספקת מידע נרחב, מעודכן ומבוסס מחקרית על התסמונת, עבור הציבור הרחב, סטודנטים, חוקרים, מרצים וגופים שונים.
בנוסף העמותה מוציאה לאור ספרים, כתבי עת, חוברות, קלטות, דפי מידע וחומרי הדרכה.
מרבית פעילות העמותה אינה ממומנת על ידי הממשלה (מלבד מימון נופשון קיץ למשפחות), אלא נשענת על תרומות.
מרבית פעילי העמותה עובדים בהתנדבות, ומיעוטם אנשי מקצוע המועסקים בשכר, לרוב לריכוז פרויקטים והדרכת הורים.
מרכז העמותה הוא בירושלים, ומתנדבי העמותה מפעילים סניפים בערים נוספות ברחבי הארץ.
יתוש הוא כינוי למספר דגמי סירות משמר (סמ"ר), ששימשו בחיל הים הישראלי למשימות סיור במסגרת פעילות ביטחון שוטף.
הסירות, תוצרת החברות יוניפלייט וברטרם שבארצות הברית, נרכשו בסוף שנות ה-60 ושימשו בעיקר לסיור במבואות הנמלים חיפה ואילת ובמשימות סיור בראש הנקרה, ימת ברדוויל, האגמים תעלת סואץ ובים המלח.
גוף הסירה היה עשוי מפיברגלס.
חימוש הסירה כלל שני מקלעים ונשק קל.
החימוש המקורי היה מקלע בראונינג 0.5 אינץ' דו קני חשמלי בסיפון הקדמי, מקלע בראונינג 0.5 אינץ' ידני ממוקם על גבי חצובה בירכתיים.
חימוש נוסף היה תול"ר קרל גוסטב 84 מ"מ ("קרגו") וכמו כן רובי M16 ו-AK-47. חיל הים גיוון את החימוש והוסיף אפשרות למאג כנשק עיקרי בשליטה ידנית, חרטום וירכתיים.
שלושה דגמים עיקריים שירתו כסירות משמר וזכו לשם הגנרי "יתוש":
סירת ברטרם קטנה מהיתוש, מונעת באמצעות מדחפים (אין לבלבלה עם הצרעה מתוצרת חברת Safe Boats, בשימוש של יחידת סנפיר).
צרעות שרתו תחת פיקוד בסיס אשדוד שרתו בזירת ים סוף מהתקופה שאחרי מלחמת ששת הימים ועד לנסיגה מסיני.
לאחר הנסיגה מסיני הועברו אל ים המלח ולאחר סגירת הפעילות בים המלח הועברו למפרץ אילת.
סירות "צרעה" השתתפו במבצע רביב כמלוות של נחתות הטנקים שהובילו את כח השריון אל הגדה המצרית.
יתוש - תוצרת חברת יוניפלייט, מונע באמצעות 2 מנועי דיזל 220 כוחות סוס הדוחפים סילון מים.
היתושים שרתו תחת פיקוד בסיס אשדוד בימת ברדוויל מתחילת שנות ה-70 ועד לנסיגה מסיני, לאחר הנסיגה מסיני הועברו אל ים המלח ולאחר סגירת הפעילות בים המלח הועברו למפרץ אילת.
נץ - סירת משמר PBR MK II של הצבא האמריקאי שנשאה לוחמים אמריקאיים בנהרות במהלך מלחמת וייטנאם והייתה גדולה מהיתוש והצרעה.
אתר זה מוכר בשם "היתוש" עקב טעות שהשתרשה.
סירה מדגם זה השתתפה בסרט אפוקליפסה עכשיו של הבמאי פרנסיס פורד קופולה.
יתומות הסערה הוא סרט ראינוע אמריקאי שהופק בשנת 1921. הסרט העוסק בתקופת המהפכה הצרפתית בוים בידי ד.
במרכז העלילה נמצאות הנרייט ולואיס האסופית, שגדלות יחד כאחיות.
כאשר לואיס מתעוורת, הן נוסעות לפריז על מנת לברר אם אפשר לרפא את עיוורונה של לואיס.
מקסימיליאן רובספייר דן אותו למוות, והנרייט נידונה עמו לאותו גורל.
ז'ורז' דנטון מציל את הנרייט מהגיליוטינה והיא חוזרת ומטפלת באחותה.
בסרט מתרחשות במקביל שתי עלילות.
מחד, סיפור חייהן של שתי האחיות, ומאידך סיפורה של האומה הצרפתית המסומל על ידי ההמון.
הסרט העוסק בפשוטי העם יוצר אצל הצופה תחושת הזדהות כמשתתף במהפכה הצרפתית.
יתומי האיידס הם ילדים ששכלו את אחד מהוריהם בשל מחלת האיידס.
על פי הגדרת האו"ם מתייחס המונח יתום לכל ילד שגילו פחות מחמש-עשרה שנים, שאיבד הורה אחד או שניים.
ילדים ששכלו את שני הוריהם לאיידס מכונים לעיתים "יתומים כפולים".
על-פי הערכות, בשנת 2010 קרוב לרבע מכלל היתומים באוכלוסיית העולם צפויים להיות יתומי איידס, מי שיאבדו הורה אחד או שניים למחלה, ומספרם צפוי בשנה זו להגיע ל-25 מיליון.
רובם המוחלט של יתומי האיידס נמצאים כיום במדינות אפריקה שמדרום למדבר סהרה.
ההערכה כיום היא כי ברחבי העולם יש למעלה מ-15 מיליון ילדים מתחת לגיל 18 אשר הם יתומי איידס.
מעל 12 מיליון מילדים אלו חיים במדינות אפריקה הדרומיות למדבר סהרה.
לעומתם, ביבשת אסיה נמצאים 6.5% מכלל יתומי האיידס ואילו באמריקה הלטינית והקריביים 5%.
בשנת 2001 היה מספר יתומי האיידס באסיה, 1.8 מיליון, קטן ביחס למספר היתומים הכולל בעולם.
בעוד שבאפריקה קרוב לשליש מהילדים היתומים איבדו הורה כתוצאה מהאיידס, הרי שבאסיה הנתון עמד על פחות מ-3 אחוזים.
מספר ה"יתומים הכפולים" עתיד לעלות מ-3.8 מיליון בשנת 2001 ל-6.9 מיליון עד שנת 2010.
טבלה מס' 1: יתומים עקב איידס ועקב גורמים אחרים 1990–2001, כולל תחזית ל-2010
כדי להבין את ממדי התופעה מסתכלים חוקרים מסוימים על מקרי האיידס כעל סדרה של "גלים" .
הגל הראשון – נשאים חדשים של נגיף ה-HIV.
גל זה הגיע בשנת 2006 לכ-7 עד 8 מיליון נשאי HIV.
הגל השני – מקרי התמותה מאיידס – צפוי להתגבר ולהגיע, עד לשנת 2010, לכ-800,000 מקרי תמותה מדי שנה; כתוצאה מכך, יתומי האיידס צפויים למנות כ-1.85 מיליון יתומים בשנת 2015. הסיכוי שילד מעל גיל 15 יתייתם מהוריו כתוצאה מהנגיף יעלה ב-30 אחוז .
עד לשנת 2015, יותר מ-30% מהילדים בגילים 15–17 יאבדו אחד מהוריהם.
יתומי האיידס, בין שאיבדו הורה אחד או שניים, מתמודדים עם חוסר ביטחון רגשי ופיזי רב.
עבור רוב היתומים, המשמעות של איבוד הורה פירושה טיפול באחים קטנים יותר ויציאה לעבודה בגיל צעיר על מנת להתפרנס.
היתומים עשויים לסבול מתזונה לקויה והיעדר טיפול רפואי הולם.
דו"ח אוניצ"ף גילה כי ב-20 מדינות אפריקה שמדרום לסהרה עבדו יתומים 40 שעות שבועיות יותר בהשוואה לילדים אחרים והלכו פחות לבית הספר.
פרט לתחושת חוסר הביטחון סובלים יתומי איידס רבים מאפליה, ניצול מיני ונידוי חברתי.
רבים מהם מתדרדרים לזנות והופכים לעבריינים החיים ברחוב.
הניצול המיני ושימוש בסמים מגבירים את הסיכון שיתומי האיידס יידבקו בנגיף שהרג את הוריהם.
באפריקה שמדרום לסהרה מטיל הנגיף נטל כלכלי כבד על המשפחות המורחבות שלעיתים מאמצות את בני המשפחה שהתייתמו.
המבנים המשפחתיים המסורתיים משתנים וכעת עומדים בראש המשפחה הורים יחידים, סבים ואף ילדים עצמם.
השפעת תוכניות מניעת ההידבקות מאם-לילד
במדינות מתפתחות, ישנו סיכוי רב יחסית למנוע הידבקות בנגיף ה-HIV בין הורים לילדים באוכלוסיות חלשות, על ידי טיפול אנטי-נגיפי ארוך-טווח בזמן הריון או בזמן לידה בניתוח קיסרי.
בתנאים ירודים, הוכח כי טיפול אנטי-נגיפי קצר-טווח לאמהות בזמן ההריון או לאחר הלידה (לתינוקות עצמם) יכול אף הוא להיות אפקטיבי ולצמצם את אחוז ההידבקות בכ-35-50%.
נטען כי הפעלת התוכנית למניעת הידבקות בין אם-לילד (Mother-to-Child-transmission prevention - MTCTP) תגדיל באופן מובהק את מספר היתומים.
בתמונה מספר 4 ניתן לראות כי מספר הילדים מתחת לגיל 15 שטופלו במסגרת תוכניות הימנעות ההדבקה בין אם לילד גדול בהשוואה למס' הילדים כאשר התוכנית לא הופעלה.
נראה כי כאשר תוכנית ה-MTCTP פעלה, מספר קטן-יחסית של ילדים נדבקו מאמהותיהם וכך מספר ילדים רב היה שורד לאורך זמן רב יותר.
מוערך כי עד לשנת 2015 ינוע מספר היתומים מתחת לגיל 15 סביב 2.26 מיליון יתומים; כלומר 200,000 יותר יתומים בהשוואה להיעדר תוכנית הימנעות ההדבקה בין אם לילד .
ע"פ ד"ר מור זוהר, משרד הבריאות, מתוך פרוטוקול ישיבת הוועדה לזכויות הילד:
ע"פ דו"ח שהוכן עבור "הבנק העולמי" קיימות מספר אסטרטגיות למציאת פתרון לבעיית יתומי האיידס, רובן הגדול תלוי במדינה עצמה.
ההערכה היא כי חיסכון בעלויות לטווח הקצר יביא להסלמה בעתיד הרחוק יותר - צמצום ביודעי קרוא וכתוב, עלייה בפשע ולחץ כלכלי.
ההכרה בצרכי יתומי האיידס מהווה אתגר גדול, מכריע יותר מבעיות אחרות של המערכת הפורמלית, כגון יתומים ורווחת ילדים.
אלו שישאו את המשא הכבד של יתומי האיידס הן המערכות הא-פורמליות.
רובם הניכר של יתומי האיידס מטופלים על ידי בני-משפחתם המבוגרים יותר ומשפחות מורחבות.
מודלים נוספים של קהילה מבוססת-יתומים יצאו בשנים האחרונות וכוללים כללי מפתח אלו:
קהילות המחויבות לרווחת הילד - מבנה הקהילה הובנה לזהוֹת יתומים ולוודא ולבטח את זכויותיהם, ובנוסף, לעזור להם ולמשפחותיהם ברווחה, נגישות למרפאה, חינוך והגנה מפני ניצול.
הצבת מבוגרים (בדרך כלל נשים מבוגרות) בתוך בתים של ילדים יתומים.
"יצירת משפחה" או "מסגרת משפחת אומנה" בהן אמהות פונדקאיות, אשר עובדות למחייתן בדאגה ליתומים בבתים בקהילה.
כללי המפתח האלה נלקחים בחשבון על-מנת להבטיח מענה לצרכים הפיזיים והרגשיים של ילדים דרום-אפריקאיים המתעוררים עם עליית התמותה בקרב מבוגרים, כשהמשותף להצעות הוא יצירת סביבה תומכת:
דיון ענף מתקיים על צורות התמיכה מצד המדינה אשר, על פי דו"ח שהכין הבנק העולמי, צריכות להתרחב ולכלול אלטרנטיבות חדשות עבור רווחת הילדים.
קצבת הסעד יכולה לגדול עבור הורים/סבים וסבתות אשר מחפשים אחר ילדים במצב כרוני של חולי, כמו איידס, ותנאי הקבלה של הילדים יהוו מעין "מבחן צרכים" במקום טפסים המגדירים את הילד מבחינה רפואית באופן מסורבל.
אף על פי כן, הדבר צפוי לעזור רק לילדים הנמצאים בתוך מערכת הסעד הפורמלית.
הצעה זו קוראת לעידוד המערכות התומכות והדואגות לילדים יתומים, ולמציאת מקורות כספיים עבור ארגונים א-ממשלתיים וארגונים מבוססי-קהילה.
יוזמת הממשלה סביב טיפול בסביבה הביתית צריכה, לפי ההצעה, להתרחב ואף להתמקד בילדים עצמם.
מתן החיסון כנגד HIV בחינם יצר אפקט דרמטי במספר היתומים שצריכים דאגה ותמיכה.
הפוטנציאל הגלום בהפיכת החיסון האנטי-נגיפי בצמצום עלויות הרווחה והסעד צריך, לפי כותבי הדו"ח, להיבחן לעומק.
יתומי הסערה היה סדרת קומיקס ישראלית שנוצרה על ידי המאייר רון זיסנבך.
הקומיקס התפרסם בין השנים 2000–2001 על בסיס שבועי במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ".
הקומיקס עסק בהרפתקאותיהם של ארבעה חברים תושבי פתח תקווה אשר נאלצים לעבור לתל אביב בעקבות רעידת אדמה קטלנית בשנת 1983 שבמהלכה איבדו את משפחותיהם.
יששכר (איסי) רוזן-צבי (נולד ב-27 במאי 1968) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, חוקר בתחום סדר הדין האזרחי, המשפט הסביבתי, ודיני השלטון המקומי.
היה המנהל האקדמי של הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב, בשנים 2014–2019, ובשנים 2018 עד 2022 שימש כסגן הדקאן לעניינים אקדמיים.
משנת 2023 הוא מנהל את מרכז אדמונד י' ספרא לאתיקה.
איסי רוזן-צבי נולד בתל אביב, בן לפרופ' אריאל רוזן-צבי, שהיה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במשפטים ובסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק.
את הדוקטורט כתב באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
עבד שנתיים במשרד עורכי הדין Kirkland & Ellis LLP בניו יורק.
כמו כן לימד קורס במשפט סביבתי בינלאומי כמרצה אורח באוניברסיטת קורנל במדינת ניו יורק.
היה חבר בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, לאחר מכן הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בעבודתו האקדמית פרופ' רוזן-צבי חוקר את סדר הדין האזרחי, התאוריה של הפרוצדורה, משפט סביבתי ומשפט השלטון המקומי.
בתחום סדר הדין האזרחי מצביעים מחקריו של פרופ' רוזן-צבי על היחסים המורכבים בין הפרוצדורה לבין הדין המהותי ומראים כיצד כללים טכניים וחסרי חשיבות לכאורה משפיעים באופן עמוק על הזכויות המהותיות של בעלי הדין.
בתחום המשפט הסביבתי, מעבר לדיון בסוגיות תאורטיות, עוסק רוזן-צבי גם בסוגיות סביבתיות ספציפיות העומדות על סדר היום בישראל כגון סילוק פסולת, מים, זיהום אוויר, ותכנון ובנייה, תוך ניתוח ביקורתי של החקיקה והפסיקה.
בשנת 2015 ראה אור ספרו "ההליך האזרחי".
ובשנת 2021 יצא ספרו "הרפורמה בסדר הדין האזרחי: מורה נבוכים", ובשנת 2023 יצאה מהדורה מעודכנת של הספר.
הוא זוכה פרס פתאל לחקר המשפט לשנת תשע"ז, ופרס צלטנר לחוקר בכיר לשנת תשפ"ג.
רוזן-צבי חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל.
איסי רוזן-צבי מתגורר בתל אביב עם בת-זוגו עו"ד שרון המר.
אחד מאחיו הוא פרופ' ישי רוזן-צבי, אח נוסף הוא פרופ' בניה רוזן-צבי מנהל המערך הנפרולוגי בבתי החולים רבין והשרון
בגאומטריית המרחב, יתדון (disphenoid) הוא ארבעון, שכל פאותיו חופפות.
לארבעון כזה יש שלושה זוגות נגדיים של צלעות שוות-אורך, וגם ארבע זוויותיו המרחביות חופפות.
יתדון שהפאות שלו הן משולשים שוני-צלעות נקרא רומבי, ויתדון שהפאות שלו שוות-שוקיים נקרא טטרגונלי.
הארבעון המשוכלל הוא יתדון שבו הפאות הן שוות-צלעות.
חבורת הסימטריות של היתדון הרומבי היא חבורת הארבעה של קליין, והיא מאפשרת החלפה (יחידה) של כל זוג קודקודים.
ליתדון הטטרגונלי יש אותן סימטריות מרחביות, אבל גם סימטריית שיקוף (שבגינה חבורת הסימטריות דיהדרלית, עם שמונה איברים).
(חבורת הסימטריות המרחביות של הארבעון המשוכלל היא חבורת התמורות הזוגיות , ועם שיקופים מתקבלת החבורה הסימטרית ).
נסמן ב- את וקטורי הצלעות היוצאות מקודקוד שנקבע בראשית הצירים.
חפיפת הפאות מאלצת אורכים שווים, כגון , ומכאן נובעים השוויונים לכל i,j,k שונים.
פתרון המשוואות מאפשר לתאר את המכפלות המעורבות על-פי ארכי הצלעות: .
התנאי היחיד לקיום וקטורים עם מטריצה סימטרית נתונה של מכפלות פנימיות הוא שזו תהיה מטריצה חיובית לחלוטין.
אם מניחים עבור המקיימים את אי-שוויון המשולש (לכל סידור של המקדמים), אז הדטרמיננטות של המינורים הראשיים, , כולן חיוביות.
מכאן שלכל משולש P יש יתדון שפאותיו חופפות ל-P.
המשוואות היסודיות מראות גם שאת הווקטורים אפשר להשלים ליתדון, אם ורק אם .
כמו בכל ארבעון, המשכת שלוש הפאות היוצאות מקודקוד נתון של היתדון למקביליות בכיוון ההפוך, יוצרת מקבילון.
את המקבילון אפשר לבנות משני יתדונים הפוכים (שפאותיהם חופפות, אך הם אינם איזומורפיים במרחב, אלא מהווים תמונת ראי זה של זה), ומתמניון שבסיסיו (בכל הפירוקים האפשריים לזוג פירמידות) מעוינים (בתמונה משמאל ניכרים מעוין כחול, שהוא ריבוע משום שהיתדון טטרגונלי, ומעוינים ירוק ואדום).
עבור יתדון כללי, למקבילון המתקבל יש חבורת סימטריות מרחביות טריוויאלית.
שדמי נולד בחוות ביתניה שליד מנחמיה, בשם יששכר קרמר, בנו של נחום שדמי, לימים מפקד בכיר ב"הגנה" ובצה"ל.
למד בבית הספר החקלאי כדורי יחד עם יצחק רבין ומשה נצר.
לאחר לימודיו היה ממייסדי קיבוץ שדות ים.
ב-1942 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת במשמר החופים.
ב-1944 סיים קורס מפקדי מחלקות ונשלח לפקד על מחלקת פלמ"ח בבית הערבה שבצפון ים המלח.
היה פעיל בנפת שומרון כמפקד החי"ש והמשמר הנע.
נעצר פעמיים על ידי הבריטים וישב במעצר בלטרון וברפיח, בתקופת מעצרו חיבר את שיר קיסריה (מתחיל במילים "להיות בני חורין נולדנו"), שהפך לאחד השירים המזוהים עם הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות פיקד על פלוגת פלמ"ח בגדודו של אלדד אורבך והשתתף במבצע נחשון.
אחר כך שימש כסגן מפקד ומפקד הגדוד החמישי בחטיבת הראל ולחם בקרבות בשייח' ג'ראח, רמת רחל ולטרון.
באוקטובר 1948 מונה למפקד הגדוד השביעי של חטיבת הנגב עימה לחם במבצע חורב.
לאחר המלחמה שימש כמדריך בקורס המג"דים הראשון בצה"ל, ב-1950 מונה למפקד הראשי של הקורס ובינואר 1951 למפקד בית הספר לקצינים.
באוקטובר 1952 התמנה למפקד פיקוד ההדרכה ובפברואר 1953 קיבל את הפיקוד על חטיבת גולני.
ב-1956 מונה לראש מחלקת הדרכת חיל רגלים במטה הכללי.
הוא פיקד על מצעד צה"ל שנערך בחיפה באותה שנה.
במלחמת סיני היה מפקד חטיבה 17 בפיקוד המרכז, עם פרוץ הקרבות נתן פקודה להשליט עוצר בגזרה באחריותו של הממשל הצבאי.
חיילי גדוד משמר הגבול, שהיה תחת פיקוד החטיבה, ירו בתושבי כפר קאסם והרגו 43 מהם בתואנה שהפרו את העוצר.
במשפט הצבאי שנערך לאחר הטבח, טען בעדותו מפקד הגדוד, שמואל מלינקי, אחד הנאשמים, כי בתדריך שקיבל משדמי לגבי כיצד לנהוג במי שיחזור מהשדות ובכך יפר את העוצר השתמש זה בביטויים , אותם העביר אחר כך מלינקי לחייליו.
לפיכך נערך משפט לשדמי בבית דין צבאי מיוחד, הוא הואשם ב-25 סעיפים של רצח ובשני סעיפים של חריגה מסמכות.
סנגורו של שדמי, עורך הדין יעקב סלומון, התמקד בהזמת עדותו המרשיעה של מלינקי.
ואכן, בית המשפט לא האמין לעדותו של מלינקי ושדמי זוכה מאשמת הרצח והורשע בסעיפי החריגה מסמכות על כך שנתן פקודה לשמור על העוצר ללא מעצרים, על ידי פתיחה באש כאמצעי יחיד.
בנוסף הוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות על שהטיל עוצר בלי לקבל צו מהמושל הצבאי.
בראיון בשנת 2017 טען שדמי שהמשפט היה מבוים.
לדבריו מטרת קו ההגנה שהוכתב לו הייתה למנוע את התרחבות הפרשה כלפי הדרגים שמעליו בצבא ובממשלה.
שדמי המשיך בקריירה צבאית, שירת כעוזר ראש מחלקת ההדרכה לענייני חיל רגלים, עבר הסבה לשריון, בנובמבר 1959 מונה למפקד עוצבת ראם ובאוגוסט 1961 מונה להקים חטיבת שריון חדשה, חטיבה 200 ("אגרוף הברזל").
ב-1963 השתחרר משירות הקבע והמשיך לפקד על החטיבה במילואים.
במלחמת ששת הימים עמד בראש חטיבה 200 שהשתייכה לאוגדה 31 (בפיקוד אברהם יפה) ולחמה בגזרת חצי האי סיני, כבשה את מעבר המיתלה ומעבר הגידי וחסמה בכך את דרך הנסיגה של כוחות צבא מצרים.
ב-1971 מונה לסגן מפקד עוצבת געש בפיקוד הצפון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כעוזרו של אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי.
ביום האחרון של המלחמה נפצע באורח קשה בהתרסקות מסוק.
לאחר החלמתו המשיך לשרת בתפקידים בכירים במילואים, בין השאר כסגן מפקד גיס 446 וקצין קישור באגף המטה של פיקוד הצפון.
כאזרח, מונה למנהלו הראשון של מגדל שלום, ניהל כמה מן הפרויקטים של האחים מאיר וחברות אחזקה פרטיות.
בתחום החברתי, התנדב להיות ראש המטה של מבצע ישראל לובשת ניקיון.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל במפלגת העבודה ובסופן היה חבר במועצה הארצית של התנועה הדמוקרטית לשינוי.
היה נשוי לפנינה עד לפטירתה ב-2013, ואב לארבעה.
שניים מהם המשיכו את דרכו כקצינים בצה"ל: יפתח, טייס קרב ומפקד טייסת בחיל האוויר שהשתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ונטע, בת הזקונים, ששירתה בתפקידים בכירים באמ"ן, במטכ"ל ובמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
נפטר בשנת 2018, והובא למנוחות לצד אשתו בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
יתד נאמן הוא יומון חרדי-ליטאי המשמש כביטאונה של מפלגת דגל התורה.
העיתון יוצא לאור החל מ-1985 (תשמ"ה), והוא העיתון בעל שיעור החשיפה הגבוה ביותר במגזר החרדי בימי חול.
בתחילת שנות ה-80 נתגלעו חילוקי דעות בתוך אגודת ישראל, בין הסיעה הליטאית לבין הסיעות החסידיות, ובראשן חסידות גור ('הסיעה המרכזית') ששלטה ב"אגודת ישראל".
עורכו הראשון של העיתון, הרב שמואל חסידה, נתן לעיתון את השם "יתד" - יהדות תורה דת, גרסה אחרת טוענת כי ראשי התבות הם יומון דעת תורה.
את תוספת המילה "נאמן" הציע ה"סטייפלר".
מו"ל העיתון הוא חברת יתדות ת.ש.מ.ו.
הוצאה לאור ופרסומים בע"מ, הנמצאת בשליטתה של עמותת יתדות תשמ"ו להחדרת ערכי היהדות.
הרב שך שימש סמכות עליונה של "יתד נאמן" והעיתון שימש במה לקו ההשקפתי שהוביל.
במקביל, מינה הרב שך ועדת רבנים שהיא תהיה הסמכות הרוחנית כלפי צוות העיתון וציבור הקוראים.
הרכב חברי הוועדה כלל, בין היתר, את הרבנים משה אהרן ברוורמן, צבי פרידמן, שמואל דויטש, נתן זוכובסקי, יוסף ישראלזון וחיים שאול קרליץ.
לאחר פטירת הרב שך, בשנת 2001, היה הרב יוסף שלום אלישיב למנהיג הבולט של הציבור הליטאי בישראל ולסמכות העליונה של מפלגת "דגל התורה".
במקביל טענו אנשי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שהמערכת מתייחסת בחוסר כבוד לרבם ולרבנים אחרים החלוקים על הקו האידאולוגי של המערכת.
בעקבות זאת, במרץ 2008 החל לצאת עיתון יומי מתחרה בשם יום חדש.
העיתון פסק מלצאת כעבור כמה חודשים.
בסוף מאי 2012 (סיוון תשע"ב), בתקופה שבה היה הרב אלישיב חולה, ולאחר ניסיונות פשרה שלא צלחו, כונסו עמותת יתדות תשמ"ו וועדת הרבנים של העיתון, ואיש העסקים החרדי שמעון גליק, ממקורבי הרב שטיינמן, מונה ליו"ר הנהלת חברת יתדות ת.ש.מ.ו.
ובכך ניתנה לו השליטה בעיתון.
מנכ"ל העיתון הוותיק, יעקב לבין, ניסה לפרסם במקביל בעיתון מכתב מהרב אוירבך, שבו העיד בשם הרב אלישיב שאין לערוך שינויים בעיתון, וכן ערך כנס לעובדי העיתון שבו קרא תיגר על ההנהלה החדשה.
מפוטרי יתד נאמן פנו לבית המשפט בתביעה כנגד ההליך ובבקשה לצו מניעה, אולם בית המשפט דחה את הבקשה לצו מניעה ולאחר שנה גם את התביעה.
כחודש לאחר ההליך, ביולי 2012, הקימו גרוסמן ולבין בגיבויו של הרב אוירבך את העיתון "הפלס".
בעקבות כך התגברה המחלוקת בציבור הליטאי בין אנשי הרב שטינמן ואנשי הרב אוירבך.
אנשי הרב אוירבך הקימו מפלגה חדשה ומוסדות נפרדים.
לאחר פטירת הרב שטיינמן בדצמבר 2017, שימשו אנשי חצירו ששלטו ביתד נאמן בראשות נכדו דוד שפירא, כאופוזיציה לבית הרב חיים קנייבסקי, כשהם מציבים אלטרנטיבה מנהיגותית בדמותם של הרב גרשון אדלשטיין והרב דוב לנדו.
בשלב מסוים פעלו בחצר הרב קניבסקי לפתוח עיתון חדש, אך המהלך לא צלח.
העיתון מייצג את דעתם והשקפתם של מנהיגי המגזר הליטאי, במיוחד הרב שך, ולאחריו הרב אלישיב והרב שטיינמן, והם נהגו לפרסם בו מעת לעת "דעת תורה" בנושאים שונים ומגוונים ואת קריאותיהם לציבור.
במישור המדיני מבטא העיתון את השקפתו של הרב שך, אשר התייחס בחשדנות כלפי השמאל והערבים, ומנגד דחה את הגישה הלאומית וסבר שהעם היהודי נמצא עדיין בגלות ולכן עליו לנהוג בזהירות מרבית ביחסיו עם האומות.
ב-2005, למשל, נע סיקורו של העיתון את תוכנית ההתנתקות בין לעג לציבור הדתי לאומי לבין הבעת הזדהות עם מצוקתו, גינוי אריאל שרון וכינויו כדיקטטור.
עמדת העיתון הייתה כי המחאה נגד תוכנית ההתנתקות היא "מאבק ציוני מובהק שאין כל מקום להזדהות עמו בצורה כזו או אחרת".
במהלך השנים היה "יתד נאמן" מנושאי הדגל במאבקו של הציבור החרדי נגד מוסד הרבנות הראשית לישראל.
עם מינויו של הרב יונה מצגר לרב הראשי לישראל, בהשפעתו של מנהיג הזרם הליטאי הרב יוסף שלום אלישיב, חל מיתון בהתקפות על מוסד הרבנות הראשית.
עד לעשור השני של המאה ה-21 היה הסגנון הפובליציסטי בעיתון חריף ונשכני במיוחד כלפי ציבורים שהשקפתם הדתית שונה: חילוניים, תנועת חב"ד, הציונות הדתית ורבניה, ובמיוחד רבני צהר.
כמו כן ביקר העיתון קבוצות של חרדים מודרניים הסוטות מהקו החרדי המרכזי, אשר כונו "שוליים" או "החרדים החדשים".
לאחר נטילת השליטה בעיתון בידי גליק ושפירא, הופסקו כמעט לגמרי כינויים אלו.
במאי 2013 פרסם חיים ולדר מאמר בעיתון, בו השווה את דבריו של יאיר לפיד על הציבור החרדי לדבריו של אדולף היטלר על היהודים.
ביולי 2020 פרסם העיתון מודעה על לימוד הרמב"ם היומי, תקנה של הרבי מלובביץ', שהרב שך התנגד לה בנחרצות.
תביעות לשון הרע נגד העיתון
בכמה מקרים נתבע העיתון על ידי אישים שראו עצמם נפגעים מכתיבתו.
בשנת 2005 פורסם בעיתון מאמר של העורך ישראל וורצל שבו הותקף הרב ישראל רוזן ובין היתר נטען כי הוא עוקף את ההלכה בשל תאוות ממון.
הרב רוזן תבע בתביעת לשון הרע את העיתון, הכותב ושניים מן העורכים בבית משפט השלום בירושלים.
בית המשפט קיבל את טענותיו ופסק לו בשנת 2009 פיצוי של שבעים אלף ש"ח.
בשנת 2014 הגיש יואב ללום, יו"ר עמותת נוער כהלכה, תביעת דיבה בסך 300,000 ש"ח נגד העיתון ועורכיו, לאחר שלטענתו העיתון התנכל אליו בכתיבתו וכינה אותו בכינויי גנאי בעקבות פעילותו בבג"ץ בית הספר בעמנואל.
בינואר 2019 פסק בית המשפט לללום פיצויים בסך של 135,000 ש"ח: 60,000 ממערכת העיתון, וסך מצטבר של 75,000 ש"ח מארבעה חברי מערכת העיתון.
בימי השבוע יוצא לאור יומון המיועד למנויים.
ביום שלישי מופץ הגיליון במהדורה מורחבת: לצד המנויים הוא מחולק גם כחינמון בריכוזים החרדיים ברחבי הארץ, בתפוצה של כ-150,000 עותקים.
לעיתון מספר מוספים קבועים: מוסף אקטואליה סוף השבוע "יתד השבוע", מוסף תורני בשם "שבת קודש", וגיליון ילדים ונוער המחולק לשני חלקים — "פרחי יתד לילדים" ו-"פרחי יתד לנוער".
במוסף "יתד השבוע" מתפרסמת מדי שבוע קריקטורה מאת הקריקטוריסט יוני גרשטיין, שבה הוא מותח ביקורת על הנעשה בישראל או בציבור החרדי.
סגנונה של הקריקטורה גרר לעיתים תגובות חריפות.
עד שנת 2014 התפרסם במוסף טור פובליציסטי חריף בשם "אדרבה", בסגנון סרקסטי, שנכתב על ידי ישראל וורצל תחת שם עט "פ.
בטור זה ביטא העיתון לעיתים את עמדותיו האידאולוגיות בנושאים אקטואליים שאינם מתפרסמים בו בגלוי, כגון אירועי ספורט או מקרי אלימות קשים, בעזרת רמזים ומשלים.
בדצמבר 2011, כאשר עלה נושא הדרת נשים, עורר העיתון סערה בעקבות דברים שנכתבו בטור זה: "גם בתקופת השואה, כשגרמנים הפעילו את מכונת ההשמדה במלוא הקיטור, היהודים הוחזקו במחנות ההשמדה בבלוקים נפרדים לגברים ונשים.
אפילו חיות האדם הללו התייחסו אל ההפרדה כדבר טבעי.".
מסוף שנת 2013 מתפרסם טור דומה בשם "די לחכימא", מאת הסופר חיים גרינבוים הכותב תחת שם העט צ.
על פי סקר TGI משנת 2016, "יתד נאמן" הוא היומון הנפוץ ביותר בציבור החרדי, עם שיעור חשיפה ממוצע של 24.1% בעיתוני אמצע השבוע ו-21% בסוף השבוע.
כאשר החינמון זוכה לחשיפה של 44.9%, שיעור החשיפה הגבוה ביותר של כלי תקשורת במגזר החרדי.
העיתון מרבה לעסוק בנושאים השקפתיים בצורה דעתנית ופולמוסית, ונחשב כמציג את "דעת התורה" החרדית-ליטאית המזוהה עם מפלגת דגל התורה ומנהיגיה הרוחניים.
העיתון מקפיד שלא לבקר או להעלות לדיון נושאים הנוגעים לסדרי החיים החברתיים של החברה החרדית והליטאית, גם אלה השנויים בביקורת פנימית (למשל הנוהג של "סידור מלא" - רכישת דירה לחתן "בן תורה" על ידי הורי הכלה בלבד).
העיתון אינו מפרסם תמונות נשים.
לעיתים הוא מעבד תמונות לשם כך, כפי שעשה למשל בשנת 2009 עם תמונת הממשלה, שבה הוסרו דמויותיהן של השרות לימור לבנת וסופה לנדבר.
קיים מדרג של תארים המוצמדים לשמות הרבנים לפי החשיבות המיוחסת להם, כדלהלן: התואר "רבינו הגדול" שמור לרב אלעזר מנחם מן שך מאז פטירתו, "רבינו מרן" שמור לרב יוסף שלום אלישיב, "רשכבה"ג מרן ראש הישיבה" הוא תוארם של הרבנים אהרון לייב שטיינמן, גרשון אדלשטיין.
התואר "רשכבה"ג מרן שר התורה" שמור לרב חיים קניבסקי, התואר "מרן פוסק הדור" שמור לרבנים ניסים קרליץ והרב משה שטרנבוך.
כיום, התואר "רבינו מרן" מוצמד, מתחילת ספטמבר 2023, לשמו של הרב דוב לנדו.
"מרן" לשמם של הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב משה הלל הירש, הרב ברוך דב פוברסקי, הרב מאיר צבי ברגמן, הרב משה יהודה שלזינגר והרב יצחק זילברשטיין.
"הגאון הגדול" הוא תואר לרבנים הנמנים עם חברי מועצת גדולי התורה ולכמה רבנים נוספים (למשל הרב חיים גריינימן והרב יעקב אדלשטיין).
תואר פחות יותר הוא "הרה"ג" = הרב הגאון, שבא במכוון בראשי תיבות.
העיתון לא הכתיר בתוארי כבוד רבים מן הרבנים מן הזרמים החלוקים בהשקפתם מן הזרם הליטאי.
רבנים גדולים, כמו הרב אברהם שפירא או הרב עובדיה יוסף, כונו בחייהם בתואר הבסיסי 'הרב'.
עם זאת, תחת ההנהלה החדשה, מוצמד לשמו של הרב עובדיה יוסף התואר "הגאון הגדול", כמו לחברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
תואר זה מוצמד גם לרב שלום כהן ולזקנים שבין חברי מועצת חכמי התורה של ש"ס.
הרב הראשי לישראל מכונה בתואר 'הרה"ר' (=הרב הראשי); בכך אין משמיטים ממנו את תאריו ומאידך אין מרבים בכבודו.
מרבנים שהוקעו על ידי ההנהגה הליטאית - למשל הרב שלמה גורן - מושמט לגמרי התואר "הרב".
אישי ציבור חרדים כגון חברי הכנסת החרדיים מיהדות התורה וש"ס, יאוזכרו בעיתון לאחר התואר "הרב".
הציבור הדתי לאומי מכונה בעקביות ד"ל בראשי תיבות, תוך רמיזה למשמעות המילה דל כעני.
אין תואר ז"ל לחילוני שנפטר.
עם זאת, נכתב הי"ד אחר שמם של הרוגים בפיגוע טרור או חללי צה"ל.
הנשים הכותבות ב"יתד נאמן" (העיתון היומי או השבועי) אינן מוזכרות בשמן הפרטי, כמו רונית הופנר או מנוחה טוקר הנקראות ר.
במגזינים לנשים ולילדים מוזכרות הכותבות בשמן המלא.
אף שהעיתון אינו מופיע ביום העצמאות, אין כל חגיגיות בגיליון המופיע בערב יום זה.
מאמר המערכת שלמחרת היום מוקדש בדרך כלל ללעג כלפי החגיגות ביום זה.
עורכים בעבר: שמואל חסידה, משה גרילק, נתן גרוסמן, יצחק רוט וישראל וורצל.
ועדת הרבנים (המכונה גם "הוועדה הרוחנית" או "ועדת הביקורת"): הרבנים נתן זוכובסקי, יוסף חיים קופשיץ, הרב יהושע אייכנשטיין והרב חזקיהו אברהם ברוידא.
בעבר היו חברים בוועדה גם הרבנים חיים שאול קרליץ, יוסף ישראלזון ומשה אהרן ברוורמן שנפטרו.
כמו כן כיהנו בה הרב צבי פרידמן והרב שמואל דויטש עד להעברת השליטה בעיתון לידי אנשי הרב שטיינמן.
מזכיר הוועדה הרוחנית והמבקר הראשי בפועל הוא הרב יהודה יברוב.
עורך המוסף התורני: הרב מרדכי אורלנסקי
עורכת "יתד שלנו": אמירה חכמוביץ
עורכת "קטיפה לבית": רוחמה פסיה זלושינסקי, תחת שם העט רוחמה פז
סופרים רבים במגזר החרדי עשו את ראשית דרכם בעולם הכתיבה במוספיו השונים של העיתון; מהם: חיים ולדר, הרב שלום מאיר ולך, יהודית פריינד ונתן שטרנפלד.
בארצות הברית מופיע באנגלית עיתון שבועי, בשם יתד נאמן.
העורך הוא פנחס (פיני) ליפשיץ ממונסי ניו יורק.
העיתון מופיע בימי חמישי ובערבי חגים.
בתחילת דרכו היה משויך ליתד נאמן הישראלי והופיע בו טור קבוע של העורך באותה עת, נתן גרוסמן.
השם "יתד נאמן" מעוצב בעיתון האמריקני בלוגו שונה.
באירופה מופיע "יתד נאמן" באנגלית, שנמצא בבעלותו של העיתון בישראל.
הרב יששכר מאיר (3 בפברואר 1927, א' באדר א' ה'תרפ"ז – 31 בדצמבר 2010, כ"ה בטבת ה'תשע"א) היה מייסד וראש ישיבת הנגב בנתיבות.
נולד בהמבורג שבגרמניה ליעקב מאיר ('מאייר') ולאה לבית אוירבך.
סבו היה הרב זליגמן יששכר מאייר מרגנסבורג.
ב-1938 עלה עם שלוש אחיותיו לארץ ישראל.
האב, שעלה לפניהם, מת במצרים, ואמם פגשה אותם בארץ ישראל.
בשנת 1941 החל ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה אצל הרב ראובן כץ.
בשנת 1943 היה מקבוצת התלמידים הראשונה בישיבת פוניבז'.
לאחר נישואיו לרבנית יהודית (נפטרה בפברואר 2019), נתמנה למגיד שיעור בישיבת עץ חיים בשווייץ.
בהמשך נשלח על ידי רבו, הרב יוסף שלמה כהנמן, לעיר קזבלנקה שבמרוקו, שם ייסד ישיבה גבוהה וסמינר חרדי לבנות, ולאחר מכן עבר לטנג'יר.
לאחר שלוש שנים גורש ממרוקו.
כיהן כר"מ בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה במשך שנתיים.
בראשית שנות ה-60, עבר לנתיבות, ויחד עם קבוצה של 17 תלמידים מכפר הרואה ייסד את "ישיבת עזתה" שנקראה "ישיבת הנגב".
בהמשך קיבלה הישיבה מהעירייה שטח של 34 דונם ועליו הוקמו בנייני ישיבה ובניני מגורים, ואחר כך תלמוד תורה לבנים ובית ספר וסמינר לבנות.
תוך שנים ספורות גדלה הישיבה לכ-200 תלמידים.
בשנים הראשונות (שנות ה-60 עד שנות ה-80) הגיעו לישיבה צעירים רבים מהזרם הדתי לאומי.
בהמשך שינתה הישיבה את צביונה והפכה לישיבה ליטאית מובהקת.
בשנות ה-90 קלטה הישיבה עשרות נערים תושבי אזור צ'רנוביל, לאחר האסון, והותאמו תוכניות לימודים מיוחדות עבורם.
עם השנים התמעטו התלמידים בישיבה ומצבה הכלכלי הורע עד לשיקומה עם הזמן.
הישיבה ומוסדותיה שעמדו בראשותו סייעו לפיתוח הקהילות החרדיות בדרום, והרב מאיר היה מייסד ומנהיג הקהילה הליטאית, והקהילה החרדית הספרדית המרכזית בנתיבות.
הרב מאיר קידם פרויקטים שונים שכללו הבאת חרדים לנגב.
כמו כן פעל לקירוב תושבי האזור לתורה ולשמירת מצוות.
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם הרב מאיר מכתב בעיתון דבר, ובו כתב:לרב היו קשרי ידידות מיוחדים עם רבני הספרדים, בעיקר עם הבבא סאלי שהיו גרים בסמיכות.
בשנת 2005 הקים הרב מאיר את ישיבת 'היכל אליהו' בעיר שדרות, שהייתה מופגזת אז בתדירות גבוהה.
בקיץ ה'תשס"ו (2006) הקים את ישיבת 'נר זרח' במושב זרועה הסמוך לנתיבות.
תוכניות נוספות שלו להקמת ישיבות לא יצאו אל הפועל.
בשנת 2009 רכש שטח של כ-50 דונם ליד היישוב מבועים במטרה להקים עליו שכונה חרדית.
מיזם נוסף שקידם הוא כסיף, המתוכננת כעיר חרדית.
הרב מאיר נפטר בליל שבת, כ"ה בטבת ה'תשע"א (2010).
לאחר פטירתו שונה שמה של ישיבת הנגב ל"ישיבת שכר שכיר" על שם סדרת ספריו, והיא הפכה לסניף של ישיבת בית מדרש עליון.
ישיבת זרועה - "נר זרח" עברה למושב עוצם והפכה לסניף של ישיבת אורחות תורה.
בנתיבות הוקמה 'קריית נחלת יששכר', לזכרו.
שכר שכיר - ביאורים על התורה, הוצאת ישיבת הנגב (חלק א וחלק ב, 1997; חלק ג - על ויקרא ובמדבר, ה'תש"ס, באוצר החכמה)
שכר שכיר - בביאור סוגיות הש"ס, הוצאת ישיבת הנגב (חלק א, ה'תשנ"ב; חלק ב, ה'תשס"ד, באוצר החכמה)
לרב מאיר ולאשתו לא היו ילדים.
אחד מאחייניו הוא הרב חנניה צ'ולק.
גיסו היה הרב בן ציון במברגר
איתן כבל – דירקטור ואיש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, כיושב-ראש ועדת הכלכלה של הכנסת, כשר בלי תיק הממונה על רשות השידור, ושימש מזכ"ל מפלגת העבודה
אלי ישי – שימש כחבר כנסת ושר ואיש אמונם של הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז
הרב אריה גמליאל – ראש "ישיבת שדרות", כיהן כסגן שר הבינוי והשיכון וכסגן שר לענייני דתות
הרב משה ליבוביץ – ראש המועצה הראשון של ביתר עילית, מחבר הספר, לקחת מוסר (אוצרות ופנינים יקרים משיחותיו של רבו הרב מאיר)
הרב אורי לופוליאנסקי – לשעבר ראש עיריית ירושלים בעל מפעל החסד יד שרה
הרב אליהו אליעזר ברוורמן – ר"מ בישיבת נר זרח במושב עוצם
אחיינו הרב אהרן פפויפר – רב ביוהנסבורג שבדרום אפריקה ומחבר ספרי הלכה, ביניהם הספר "קיצור שולחן ערוך הלכות בשר בחלב"
הרב יעקב הורוביץ – מראשי ישיבת אופקים יחד עם הרב חיים הכהן קאמיל ראש ישיבת אופקים
הרב יצחק יוסף – הראשון לציון והרב הראשי לישראל מלפנים בעל סדרת הספרים "ילקוט יוסף", אחיו של הראשון לציון הרב דוד יוסף הרב הראשי לישראל בהווה מחבר סדרת הספרים הלכה ברורה, שניהם בני הרב עובדיה יוסף הראשון לציון הרב הראשי לישראל מלפנים מחבר חזון עובדיה ועוד סדרות ספרים
הרב נתן בוקובזה – מייסד מוסדות "מאורות נתן" בנתיבות, ומחבר הספר "בני חיי ומזוני" סגולות טובות לפרנסה טובה והצלחה
הרב ישראל פסח פיינהנדלר – בעל "אבני ישפה"
הרב יגאל אריאל – לשעבר רבו של נוב
הרב יורם אברג'ל – ראש מוסדות "קול רינה" בנתיבות, ומחבר הספר "בצור ירום" (ביאורים לספר התניא, י"א כרכים).
גם בניו הרבנים חיים יוסף דוד וישראל למדו בישיבת הנגב.
הרב יצחק פנחס גולדווסר – משגיח ישיבת אור ישראל בפתח תקווה, מחבר הספרים תפוחי זהב, בארות יצחק, מי זהב
הרב מאיר יגן – מראשי ישיבת קהילות יעקב בירושלים (יחד עם אחיו הבכור הרב יעקב יגן מראשי ישיבת קהילת יעקב בירושלים (שניהם בני הרב ניסים יגן מייסד וראש ישיבת קהילת יעקב))
הרב מאיר שלמה ー משפיע ומגיד שיעור חסידי בתורת חסידות ברסלב, מחבר הספר "הסוד שבך"
הרב פינחס אביחצירא – רב ומגיד שיעור בבאר שבע
הרב פנחס ברונפמן – ראש ישיבת כנסת שלום ודיין בד"ץ חניכי הישיבות
הרב שמואל מונטג – רב הקהילה בנתיבות
יששכר מירון (מיכְרוֹבסקי) היה מלחין ישראלי אמריקאי.
מירון נולד כסטפן מיכְרוֹבסקי בעיירה קוטנו בפולין.
אביו, שהיה רב וכנר, עודד אותו לקבל חינוך מוזיקלי.
ב-1939 עלה לארץ ישראל, וזמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, שבה נספתה כל משפחתו.
בראשית שנות ה-40 נישא לצפורה (ילידת קייב 1923, שעלתה לארץ ישראל ב-1925).
הוא התגייס לצבא הבריטי בתחילה לבאפס ואחר כך לבריגדה היהודית.
בצבא נפגש עם יחיאל חגיז, שמסר לו להלחנה את השיר "צאנה צאנה" (שנקרא בהתחלה "החיילים באים").
השיר זכה לתהילת עולמים בביצוע של להקת הוויברז בהשתתפות פיט סיגר והוא אחד מהשירים העבריים הידועים בעולם, ביחד עם "הבה נגילה", "הבאנו שלום עליכם ו"ערב של שושנים".
ב-שנות ה-50 ניהל משפטים בארץ ובארצות הברית בקשר לזכויות יוצרים על שיר זה.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל בתפקיד קצין ראשי להווי ואמנויות.
לאחר מכן מונה להיות סגנו של פרנק פלג, מנהל החינוך המוזיקלי במשרד החינוך.
בשנת 1959 זכה בפרס אנגל.
עם שיריו המפורסמים נמנים "אוּרי", שנכתב על ידי רפאל קלצ'קין לזכר , בעלה הראשון של יפה ירקוני, שנפל כלוחם בבריגדה היהודית במערכה על הנהר סניו; והשיר "עופי רוח", למילותיו של אהרן אשמן, שהיה השיר הישראלי הראשון ששודר ברדיו המצרי בעקבות שיחות השלום ב-1977.
ב-1963 עזב את ישראל והיגר לארצות הברית, שם השתקע בניו יורק.
הוא המשיך לכתוב יצירות מוזיקליות בצורת פזמונים, קנטטות, אורטוריות, מוזיקה לסרטים, קטעי חזנות ועוד.
הוא הפיק כ-200 תקליטים והלחין ועיבד מאות שירים לזמרים ולמקהלות.
ב-2008 קיבל תעודת הוקרה מה"גראמי" על השתתפותו באלבומו של פיט סיגר "At 89", שזכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום המוזיקה העממית הטוב ביותר.
באלבום זה מושמע השיר "צאנה צאנה" בעברית, ערבית ואנגלית.