tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוטו כמעט לא עזב את סקסוניה, ושמר על יחסים טובים עם לודוויג הצעיר וארנולף מקרינתיה, שהיו מלכי פרנקיה המזרחית.
לפי וידוקינד מקורבי, לאחר מותו של לודוויג הילד בשנת 911, הציעו לאוטו את כתר הממלכה, אולם בשל גילו המבוגר הוא סירב, ושלח אותם לקונרד מפרנקוניה.
ב-30 בנובמבר 912 מת אוטו, ובנו היינריך הראשון, דוכס סקסוניה עלה לשלטון במקומו.
אוטו התחתן עם הדוויגה מפרנקוניה, בתם של היינריך, דוכס פרנקוניה ואינגלטרודה מפריולי, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אוטו השני, רוזן הבסבורג (1057–8 בנובמבר 1111) היה רוזן הבסבורג ואב קדמון של בית הבסבורג.
אוטו נולד בשנת 1057, והיה בנו של ורנר הראשון, רוזן הבסבורג, וירש את נחלותיו לאחר מותו בשנת 1096.
בשנת 1108, אוטו ליווה את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במערכה נגד הונגריה.
אוטו היה הראשון שאימץ את התואר "רוזן הבסבורג".
אוטו התחתן עם הילה מפירט, ממנה היו לו שני ילדים, ורנר השני, רוזן הבסבורג ואדלייד.
אוטו נולד בשנת 1272 במרבורג, להיינריך הראשון, רוזן הסן, ואשתו הראשונה אדלייד מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1308 מת אביו, ואוטו ירש את הסן העילית, "הארץ על הוואהן", אשר כללה את מרבורג, גיסן, גרינברג ואלספלד, בעוד שאחיו יוהאן, רוזן הסן ירש את הסן התחתית.
בשנת 1311 מת אחיו יוהאן, ואוטו ירש גם את הסן התחתית, אשר כללה את אזור פולדה, אדר, שוואלם, ורה, המורדות הגבוהים של הווזר, עם הערים קאסל, הומברג, מלזונגן, ורוטנבורג.
אחרי שאוטו ירש את כל הרוזנות, הוא התגורר לסירוגין בקאסל ובמרבורג.
לאוטו הייתה היסטוריה ארוכה של עימותים עם הארכיבישוף של מיינץ, מתיאס פון בוכק.
בשנת 1324 מיינץ ניצחה בקרב להאנברג עם עזרה של כוחות אמנבורג.
בשנת 1327, מיינץ סיפחה את גיסן עם עזרה של חיילים מנסיכות הבוחר מטריר, אבל תושבי העיר פעלו במהירות, ואוטו החזיר לעצמו את השליטה.
רק אחרי הניצחון של אוטו בווצלאר ועם הגישור של יוהאן, מלך בוהמיה בשנת 1328 הפיוס נעשה אפשרי.
ב-17 בינואר 1328 מת אוטו בקאסל, ובנו היינריך השני, רוזן הסן ירש את נחלותיו.
בשנת 1297 התחתן אוטו בכנסיית אליזבת הקדושה, מרבורג עם אדלהייד מרבנסבורג, בתו של אוטו השלישי, רוזן רבנסבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
היינריך השני, רוזן הסן (מת ב-1376).
לודוויג היונקר מהסן (1305–1345), אביו של הרמן השני, רוזן הסן.
אליזבת מהסן (מתה ב-1373), התחתנה עם רודולף השני, דוכס סקסוניה.
אוטו ואן פן (בהולנדית: Otto van Veen; 1556 – מאי 1629) היה צייר והומניסט פעיל בעיקר באנטוורפן ובבריסל בסוף המאה השש עשרה ותחילת המאה השבע עשרה.
הוא ידוע בניהול סטודיו גדול באנטוורפן, בהפקתם של כמה "ספרי סמלים", והיותו, משנת 1594 או 1595 עד 1598, המורה של פטר פאול רובנס.
תפקידו כאמן הומניסטי משכיל קלאסי (פיקטור דוקטוס), שבא לידי ביטוי בשם הלטיני שלפיו הוא מוכר לעיתים קרובות, אוקטביוס ווניוס, היה בעל השפעה על רובנס הצעיר.
ואן פן נולד בסביבות 1556 בליידן.
אביו, קורנליס יאנס ואן פן (1519–1591) היה Burgomaster (ראש העיר}.
הוא ככל הנראה היה תלמידו של יצחק קלס ואן סוננבורג עד אוקטובר 1572, אז עברה המשפחה הקתולית לאנטוורפן, ומשם ללייז'.
הוא למד זמן מה אצל דומיניקוס למפסוניוס ויאן ראמי, לפני שנסע לרומא בסביבות 1574 או 1575. הוא שהה ברומא כחמש שנים, אולי למד אצל פדריקו צוקרי.
קרל ואן מנדר מספר כי ואן פן עבד אז בחצר של רודולף השני בפראג ויליאם החמישי מבוואריה במינכן, לפני שחזר לארצות השפלה.
בבריסל היה צייר חצר של מושל דרום הולנד, אלכסנדר פרנזה, דוכס פארמה עד 1592, ואז היה פעיל באנטוורפן.
לאחר שהפך למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש בשנת 1593, ואן פן לקח משימות רבות לקישוט בכנסיות, כולל יצירות מזבח לקתדרלה באנטוורפן וקפלה בבניין העירייה.
הוא גם ארגן את הסטודיו והסדנה שלו, שכללו את רובנס.
ואן פן המשיך להיות קשור לבריסל כשהארכידוכס ארנסט מאוסטריה הפך למושל בשנת 1594, ייתכן שהוא סייע לארכידוכס ברכישת ציורים הולנדיים חשובים על ידי הירונימוס בוש ופיטר ברויגל האב.
לימים שימש האמן כדיקן בשני ארגונים בולטים בעיר, גילדת לוקאס הקדוש בשנת 1602, וגילדת הרומאים בשנת 1606.
במאה השבע-עשרה עבד ואן פן לעיתים קרובות אצל הארכידוכס אלברט ואיזבלה, אך מעולם לא כצייר החצר שלהם.
ציורים מאוחרים כוללים סדרה של שנים עשר ציורים המתארים את קרבות הרומאים והבטאבים, על סמך תחריטים שכבר פרסם בנושא, עבור הפרלמנט הכללי של הולנד.
היו לו שני אחים שהיו ציירים; ג'יזברט ואן פן (1558–1630) שהיה חרט מכובד ופיטר שהיה חובב.
בתו גרטרויד הייתה גם ציירת, והוא היה דוד של שלושה אמנים נוספים, ילדיו של פיטר, אפולוניה, סימון ויעקבוס.
ארנולד הוברקן ראה את ואן פן כאמן המלומד המרשים ביותר של ימיו והדפיס את דיוקנו בכותרת של ספרו שהופיע בשלושת הכרכים.
במשך הזמן ואן פן היה פעיל בהפקת "ספרי סמלים", היינו ספרים שכללו איורי סמלים, משלים, פתגמים, שירים ודברי תבונה.
בספר כוללים איורים, כרזות וטקסטים הסבריים.
בכל העבודות הללו מוצגות מיומנויותיו של ואן פן כאמן והומניסט מלומד.
סמלי אמורום, למשל, מכיל 124 תמונות של קופידונים קטנים, ולידם חקוקים אמרות וציטוטים של משוררים, פילוסופים וסופרים קדומים על חשיבות האהבה.
על סמליו של ואן פן כתבה טינה מונטון, "במהלך המאה השבע-עשרה "סמלי אמורום" הפך לאחד הספרים המשפיעים ביותר בתקופתו, והוא תיפקד לא רק כמודל לספרים בהולנד, אלא גם כמקור השראה עבור אמנים רבים בתחומים אחרים".
חלק מהסמלים הללו עדיין רלוונטיים בהווה כמו שהועילו לקהל במאה השבע-עשרה.
הוא ממשיך לצטט את קיקרו וסנקה בנושא האהבה ומציג שני קופידונים שיורים חיצים.
דוגמה נוספת המוכרת כסיפור הצב והארנבת (במקור משל על ידי איזופוס), שכותרתו "התמדה מנצחת: הארנבת והצב הימרו על מהירותם..." מראה לנו כיצד קופידון והצב מתעלים על הארנבת וממחיש את הרעיון שהאהבה יציבה וקבועה תנצח בסופו של דבר.
אוטו הנרי באכר היה אמן אמריקאי, שידוע בעיקר בזכות התחריטים והאיורים שלו.
הוא נולד למשפחה ממוצא גרמני.
לאחר שלמד בבתי הספר הציבוריים, הוא עבר לעבוד כצייר דקורטיבי באחוזות ובספינות.
בשנת 1874 הוא הצליח להתחיל לימודי אמנות רשמיים עם דה סקוט אוונס, שהתמחה בתמונות טבע דומם.
זמן קצר לאחר מכן הוא הפך לאחד מחבריו הראשונים של "מועדון האמנות", שהוקם על ידי ארצ'יבלד וילארד.
הוא בילה גם תקופה קצרה באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה.
עם שובו פגש צייר שהגיע לאוהיו ממסצ'וסטס, ויליס סיבר אדמס, והם הפכו לידידים.
כשאדמס עזר להקים את האקדמיה לאמנויות יפות בקליבלנד, הוא מינה את באכר לוועד המנהל.
בערך בתקופה זו החל ללמוד תחריט אצל שיון וונבן (1848–1897), אמן מסינסינטי.
בשנת 1878 הוא ליווה את אדמס לאירופה ללימודים באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובהמשך, הוא למד אצל האמן יליד סינסינטי, פרנק דובנק, אותו ליווה לפירנצה ולוונציה, שם הקימו.
ברגע שהם הסתדרו, הוא הביא לשם את ציוד התחריט שלו והפך למורה של דובנק.
הם הפיקו כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר למונוטיפים מודרניים.
בעודו שם התיידד עם ג'יימס מקניל ויסלר והם תרגלו טכניקות תחריט.
הם המשיכו לבקר אחד את השני עד מותו של ויסלר.
בשנת 1908 פרסם את ספר זיכרונות, "ויסלר בוונציה".
באכר זכה להערכה רבה ביותר על תחריטים שלו, רבים מהם מתארים סצנות משנותיו הראשונות בקליבלנד.
הוא הציג ברחבי מערב אירופה ובשנת 1881 נבחר לחבר באגודה המלכותית של ציירים.
הוא חזר לביתו בשנת 1883 ופתח סטודיו.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לג'וזף דה קאמפ להפעלת חוג רישומים בקיץ בריצ'פילד, אוהיו.
הוא גם החל לצייר בצבעי שמן, אך לא הצליח למכור אותם או פריטים אחרים מתקופתו הקודמת.
כתוצאה מכך, הוא שוב עזב לאירופה; הפעם, לפריז, שם למד שיעורים באקדמיה ז'וליאן.
הוא היה שם תקופה קצרה בלבד לפני שהמשיך לוונציה, שם חלק דירה וסטודיו עם רוברט פרדריק בלום וצ'ארלס אולריך.
בשנת 1888, באכר חזר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק לאחר שהתחתן עם סטודנטית לשעבר שלו לאמנות מקליבלנד, מרי הולנד.
הוא היה מאייר מבוקש מאוד, הן עבור ספרים והן כתבי עת, כמו Scribner's ו- McClure.
בשנת 1901 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של אגודת המאיירים.
הוא זכה במדליית כסף על חריטותיו בתערוכת סנט לואיס בשנת 1904 ונבחר למקורבו של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1906.
הוא בילה את השנים האחרונות בחייו בברונקסוויל ונפטר שם בשנת 1909.
אוטו וינקלמן היה קצין משטרה גרמני, אוברגרופנפיהרר (גנרל שלושה כוכבים) באס אס, גנרל בוואפן אס אס, פושע מלחמה, שהיה בין היתר המפקד העליון של כוחות המשטרה והאס אס שהוצבו בהונגריה לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה).
לאחר כניעת גרמניה הנאצית נכלא במשך שלוש שנים כעד במשפטים הנאציים.
בשובו לגרמניה לא נפתחו נגדו הליכים.
אוטו וינקלמן נולד בעיירה הקטנה ליד קיל כבנו של עובד מדינה.
הוא סיים לימודי המשפטים אך לא היה יכול לעבוד במקצועו מכיוון שגויס כחייל בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עד סוף המלחמה לחם בחזית.
בשל הישגיו בקרבות הוענק לו צלב הברזל דרג ראשון ושני.
אחרי המלחמה הצטרף לפרייקור ואחר כך הצטרף למשטרת גרמניה בנובמבר 1919, שם כבר היה סגן בדצמבר.
הוא התחתן בשנת 1922 ומנישואין נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1923 הפך לקפטן ובשנת 1930 מונה לראש משטרת העיר גורליץ.
בתקופת פעילותו בגורליץ הצטרף למפלגה הנאצית (NSDAP) בנובמבר 1932.
אחרי עליית היטלר לשלטון, הועלה וינקלמן למייג'ור וביוני 1938 לסגן אלוף.
באותה שנה הצטרף לאס אס, במסגרתו קיבל את דרגת האס אס אובר-שטורמבאנפיהרר, שהתאימה לדרגת סגן אלוף בו החזיק לפני כן.
אחרי 1938 שירת וינקלמן במשטרת הסדר במסגרת האס אס והפך עד מהרה לאיש השני בעל ההשפעה במשטרת הסדר אחרי מפקדו קורט דאלוגה.
ב-19 במרץ 1944 נכבשה הונגריה על ידי כוחות הוורמכט (מבצע מרגרטה).
בצו הפירר מ-19 במרץ 1944 מינה היטלר את שגריר גרמניה בהונגריה, אדמונד וזנמאייר, כ"ממונה על הרייך הגרמני הגדול" (מיופה הכוח של הרייך) ואת אוטו וינקלמן כמפקד האס אס והמשטרה הראשי (HSSPF) של הונגריה.
כוחות משטרה, בפיקוחו של וינקלמן, לקחו חלק פעיל הן בציד אנשי האופוזיציה הפוליטית ההונגרית לאחר הכיבוש וכוחות האס אס בפיקוחו ביצעו את גירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה באמצעות קומנדו אייכמן, אך בעיקר באמצעות אנשי משרד הפנים ההונגרי והז'נדרמריה ההונגרית.
בדצמבר 1944, בעקבות התקדמות הצבא האדום, הכריז היטלר על בודפשט כמבצר (פסטונג) ומינה את וינקלמן למפקד העיר, אך ב-5 בדצמבר נאלץ להתפטר לטובת קרל פפר-וילדנברוך (על פי עדותו בפני המשטרה הפוליטית ההונגרית אחרי המלחמה באוקטובר 1945 משום שהתנגד להגנת בודפשט "עד הכדור האחרון").
וינקלמן נפל בשבי כוחות ארצות הברית ב-1 במאי 1945. הממשלה ההונגרית הזמנית החדשה אחרי המלחמה ביקשה מהאמריקאים את הסגרתו, יחד עם אדמונד וזנמאייר, כפושעי מלחמה.
אף שממשלת ארצות הברית הסכימה עקרונית להסגרתם, ההליכים התארכו עד 1948 ובסופו של דבר ההסגרה לא בוצעה מעולם עקב ההחמרה במלחמה הקרה.
עם זאת, ב-27 באוקטובר 1945, שניהם הועברו זמנית להונגריה, כעדים בבית משפט בבודפשט בו חקרו את וינקלמן כעד במשפטם של דמה סטויאי, בלה אימרדי, אנדור יארוש ופרנץ סלשי שכולם היו אחראים להשמדת יהדות הונגריה בשואה.
לאחר שנדחתה בקשת ההסגרה ההונגרית שוחרר וינקלמן וחזר לעיר הולדתו.
הוא הפך לחבר במועצת העיר כיל בשנת 1955, אך פרש מהפוליטיקה שלוש שנים לאחר מכן.
בשנת 1961 נחקר במשפט אייכמן כעד, אך מכיוון שסירב לנסוע לישראל, עדותו נרשמה בגרמניה המערבית.
הוא נפטר בעיר הולדתו בשנת 1977.
אוֹטוֹ וִילְהֵלְם הֶרְמַן פוֹן אַבִּיךְ היה מינרלוג וגאולוג גרמני, חבר מן המניין באקדמיית סנקט פטרבורג למדעים.
אביך נולד בברלין ולמד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בראשית דרכו המדעית עסק בספינלים ובמינרלים נוספים.
בהמשך ערך מחקרים בפומרולות, במשקעים המינרליים סביב פתחים געשיים ובמבנה הרי געש.
בשנת 1842 מונה לפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת דורפאט והתרכז במחקרי גאולוגיה ומינרלוגיה ב האימפריה הרוסית.
בעת שגר בטיפליס חקר את הגאולוגיה של רמת ארמניה (מונח שהוא עצמו טבע) ושל הקווקז.
בשנים 1844–1845 טיפס על הר הגעש אררט מספר פעמים וחקר את האירוע הגאולוגי שאירע ב-1840 שמרכזו היה באררט בכפר אקורי.
בשנת 1877 יצא לגמלאות והתגורר בווינה, שם גם נפטר בשנת 1886.
המינרל אביכיט קרוי על שמו.
קארל וילהלם אוטו ליליינטל (גרמנית: Karl Wilhelm Otto Lilienthal; 23 במאי 1848 – 10 באוגוסט 1896) היה מהנדס גרמני, מחלוצי התעופה.
ליליינטל פעל רבות למען קידום התעופה והיה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשן אוויר שיכול היה לשאת אדם.
בהתבססו על מחקרים שניהל על מעוף הציפורים, הוא כתב ספר על אווירונאוטיקה (פורסם בשנת 1889) ששימש מאוחר יותר גם את האחים רייט.
בשנת 1891 פיתח את הדרוויצר גלייטר.
בשנת 1893 פיתח את הליליינטל נורמל-זגל-אפראט.
בשנת 1895 פיתח את הליליינטל בי-פלאן.
כרבים בתקופתו, ליליינטל חקר את מעוף הציפורים ואת תנועותיהן, אשר גרמו להן לקבל דחף וכוח עילוי שסייע להן לעוף.
אחת מתגליותיו הייתה שהוא הראה את היתרון של כנף קמורה על פני כנף שטוחה.
את טיסותיו ביצע ליליינטל בברלין ממרומי גבעה מלאכותית, שאותה בנה מכספו (קיימת אנדרטה לזכרו על ראש גבעה בברלין אליה מוליכות מדרגות ובתחתית הגבעה בריכה).
לאחר יותר מ-2,500 טיסות הוא נהרג בגיל 48, בתאונת טיסה, כשאיבד שליטה על דאונו עקב משב רוח לא צפוי.
נמל התעופה ברלין טגל נקרא על שמו.
קרחון ליליינטל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
אוֹטוֹ וַרְבּוּרְג היה בוטנאי יהודי-גרמני בעל שם עולמי, שהיה אחד מעמודי התווך של הציונות בגרמניה ויושב ראש ההסתדרות הציונית.
ורבורג נולד בהמבורג למשפחה יהודית מתבוללת ועשירה.
בשנת 1879 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה יוקרתית בהמבורג, והחל בלימודים אקדמיים בבוטניקה, כימיה וזואולוגיה באוניברסיטאות ברלין ובון.
בשנת 1883 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1885 ביקר באנגליה לצורך הכנות למסע לחקר הצמחייה הטרופית באסיה, שאליו יצא בסתיו אותה שנה.
הוא החל את מסעו בהודו וציילון (סרי לנקה), ושהה באסיה קרוב לארבע שנים.
במהלך המסע הוא ביקר בטאיוואן, ביפן, בקוריאה, בפיליפינים, בג'אווה ובגינאה החדשה.
הוא התמקד בחקר יערות הגשם, אסף אלפי דוגמאות של צמחים שונים, כתב תיאורים בוטניים מפורטים ואת רשמי מסעו.
בקיץ 1889 חזר לגרמניה מאוסטרליה.
עם חזרתו החל לקטלג את ממצאיו ולתעד אותם, תוך שהוא מגדיר לראשונה סוגים ומינים חדשים של צמחים.
בשנת 1891 החל ורבורג לעבוד כמרצה אורח באוניברסיטת ברלין.
משנת 1897 החל להכין את הפוסט-דוקטורט שלו בתחום צמחי המרפא, התקבל כפרופסור לחקלאות טרופית בפקולטה ללימודי המזרח וכן ייסד עם פרופ' וולטמן את כתב העת המדעי "הצמחים הטרופיים" (Der Tropen Pflanzer), שעסק בתחום זה.
ורבורג היה עורכו של כתב עת זה במהלך 24 השנים הבאות.
אחת מעבודותיו המדעיות הבולטות עסקה באגוז המוסקט.
בגלל מוצאו היהודי לא יכול היה ורבורג להתקבל כפרופסור מן המניין באוניברסיטה, ולכן כבר בשנת 1896 נמנה עם מייסדי "הוועדה לכלכלה קולוניאלית" ומונה כמנהלה.
לאחר מכן עסק בנושא קידום החקלאות והכנסת צמחים נוספים כגידולי שדה במושבות הגרמניות מעבר לים.
בנוסף הקים חברות שעסקו בהקמת מטעים ושיווק של קקאו, קפה וגומי, ופרסם מונוגרפיות שעסקו במטעים אלה.
חמיו של ורבורג, גוסטב גבריאל כהן, פגש את בנימין זאב הרצל ובעקבות כך פרסם כהן ספר בשם "שאלת היהודים והעתיד" (Die Judenfrage und die Zukunft).
הספר טען שתופעת האנטישמיות אינה עתידה להיעלם, ולכן הפתרון לאנטישמיות הוא הקמת מדינה ליהודים בארץ ישראל.
כהן נתן עותק מן הספר לוורבורג, והם שוחחו ביניהם על תוכנו.
הספר והשיחות בעקבותיו עוררו בוורבורג עניין בהתיישבות יהודים בארץ ישראל ופיתוח החקלאות בה.
הרצל היה זקוק לעזרתו של ורבורג בגין ניסיונו בגידולי שדה, ובגלל הידע שלו בבוטניקה, שלו נזקק להשלמת ספרו "אלטנוילנד".
הוא אף חשב שמעורבותו של ורבורג היא חשובה ומועילה לתנועה הציונית.
ב-1898 נפגשו השניים והרצל ביקש את עזרתו של ורבורג.
ורבורג הביע את הסכמתו לסייע לתנועה הציונית בתחום המעשי של פיתוח החקלאות, ולא רצה להיות מעורב בתחום האידאולוגי-פוליטי.
בשנים 1899–1900 יצא ורבורג בשליחות הרצל למסע מחקר ארוך בארץ ישראל, קפריסין ואנטוליה.
בקפריסין הוא בדק את האפשרות להקמת יישובים יהודיים באזור פמגוסטה, ובאנטוליה חקר את יתרונות גידול הכותנה.
במהלך שהייתו בארץ חקר את החי והצומח, ונפגש עם זליג סוסקין, יוסף טריידל ואהרן אהרנסון – שלושתם בעלי ידע וניסיון בחקלאות בארץ – והוא עתיד היה לפעול בשיתוף עמם במיזמים רבים בעתיד.
ורבורג השתתף בקונגרס הציוני השישי ב-1903, ונבחר בו יחד עם פרנץ אופנהיימר וזליג סוסקין להקים את "הוועדה לחקר ארץ ישראל".
הוועדה החלה במחקר חקלאי ורפואי, שתוצאותיו פורסמו בירחון מדעי בשם "אלטנוילנד", הקימה ועדה בינלאומית לחקר הפוטנציאל הכלכלי של אזור ים המלח והחלה ברכישת קרקעות בארץ ישראל.
בקונגרס זה הועלתה "תוכנית אוגנדה" כאלטרנטיבה זמנית ליישוב ארץ ישראל.
ורבורג הצטרף למשלחת שיצאה למזרח אפריקה, והציג את ממצאיה בפני הקונגרס הציוני השביעי באוגוסט 1905; הרעיון נדחה על ידי רוב משתתפי הקונגרס.
בעקבות מותו הפתאומי של הרצל ביולי 1904 נותרה התנועה הציונית ללא מנהיג, ולכן נבחרו ורבורג, מקס נורדאו ודוד וולפסון כצוות הנהגה במאי 1905. באוגוסט אותה שנה התכנס הקונגרס הציוני השביעי, ובו פירט ורבורג את מטרותיו בארץ ישראל:
הגדלת האוכלוסייה היהודית ויצירת בסיס כלכלי עבורה – בסיס זה עתיד היה לשמש להגדלת אוכלוסייה נוספת וליישובים חדשים; הקמת מוסדות חינוכיים ותרבותיים יהודיים; ניסיון לבטל את ההגבלות העות'מאניות על יהודים; המשך המאבק למען השגת צ'רטר ליהודים על ארץ ישראל.
במהלך הקונגרס נבחר וולפסון כיושב ראש ההסתדרות הציונית, וורבורג נבחר כסגנו.
יוזמות של ורבורג להקמת יישובים יהודיים בארם נהריים ובפמגוסטה במימון פרטי נתקלו בהתנגדות ההנהגה הציונית, ולא יצאו לפועל.
בעקבות כך התפטר ורבורג מחברותו בוועד המבצע.
בשנת 1906 היה בין מייסדי בית הספר "בצלאל" בירושלים, ומינה את בוריס שץ כמנהלו הראשון.
בשנת 1907 הפך את הוועדה לחקר ארץ ישראל לחלק מן הוועד המבצע, ובכך זכתה לנתח קבוע מסך התקציב.
לאחר מכן הציע את ארתור רופין כמנהל של המשרד הארצישראלי ביפו שהוקם באותה שנה.
הוועד הפועל הציוני בווינה לא הפשיר תקציבים לפעילותו של ורבורג, ואפילו את משכורותיהם של רופין ויעקב טהון נאלץ ורבורג לשלם מכיסו.
על רקע זה פנה ורבורג במכתב לוולפסון ומתח ביקורת על התנהלותה של ההנהגה הציונית; אלא שמכתב זה לא שינה את המצב.
ורבורג חיפש בעלי ברית ויצר קשר עם כמה מנהיגים ציוניים שתמכו בגישתו, "הציונות המעשית", בהם היה מנחם אוסישקין.
ב-1909 ייסד יחד עם ארתור רופין את חברת "הכשרת היישוב", שמטרתה הייתה לרכוש קרקעות בארץ ישראל ולהכשירן להתיישבות יהודית.
באותה שנה סייע בהקמת "אגודת הרופאים והמדענים היהודים" שמטרתה הייתה לקדם את רמת השירותים הרפואיים בארץ וללחום במחלות כגון מלריה וגרענת, שהיו אז נפוצות בארץ ישראל.
בנוסף יזם ורבורג את הקמתה של הגימנסיה העברית בירושלים – בית הספר התיכון הראשון בעיר שבו לימדו בעברית.
בגלל התעקשותו על עברית כשפת ההוראה, נאלץ לוותר על השתתפותה של חברת עזרה של יהודי גרמניה במיזם, כיון שזו רצתה ששפת הלימוד בבית הספר תהיה גרמנית.
ורבורג רכש בכספו הפרטי קרקעות ליישובים חוות כנרת ודגניה א', עוד בטרם הוקם בנק חקלאי שאמור היה לממן פעילות מעין זו.
כמו כן נרשמה על שמו באוקטובר 1909 הקרקע שעליה הוקמה המושבה מגדל.
ורבורג שימש כנשיא השלישי של ההסתדרות הציונית בשנים 1911–1921.
בשנת 1920 עלה ורבורג לארץ ישראל.
ורבורג והמחקר המדעי בארץ ישראל
ורבורג היה מחלוצי המחקר המדעי של הטבע בארץ ישראל.
בשנת 1922 הקים יחד עם יצחק וילקנסקי (וולקני) את "המכון לחקלאות ולמדע-טבע", שהפך ב-1931 לתחנה חקלאית של הסוכנות היהודית.
המכון, שהיה אמור להשתלב בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, הפך בסופו של דבר ליחידה עצמאית, שנקראת עד היום "מכון וולקני".
ורבורג, בניגוד לוולקני, לא נשאר ב"מכון לחקלאות ולמדע-טבע", אלא השתלב בשנת 1928 ב"מכון לחקירת טבע א"י" שהוקם במסגרת האוניברסיטה העברית.
ורבורג היה קשור באוניברסיטה העברית עוד בטרם נוסדה: הוא הקים בברלין את אחת משתי הוועדות המייעצות לתכנון האוניברסיטה (השנייה הוקמה בלונדון על ידי חיים ויצמן).
לכן, אך טבעי היה שיעבור אל האוניברסיטה כאשר זו הוקמה.
בשנת 1931, כאשר פוצל המכון למחלקות לבוטניקה וזואולוגיה, נתמנה ורבורג לראש המחלקה.
עם זאת, ורבורג לא שהה כמעט בארץ, וניהל את המחלקה מבחוץ, בעיקר בהקשרים הכלכליים (גיוס כספים ומינויים).
כתוצאה מכך זכו שאר החוקרים במחלקה לאוטונומיה מחקרית ולחופש פעולה כמעט מושלם.
באותה השנה הקים את הגן הבוטני הלאומי בהר הצופים ביחד עם הבוטניקאי ד"ר אלכסנדר איג.
זה היה הגן הבוטני הראשון בארץ ישראל.
בשנים 1934–1937 במסגרת תפקידו כיושב ראש "אגודת ידידי הספרייה הירושלמית" מיסודו של היינריך לווה דאג להעברה מסודרת של אוספי הספרים של יהודים שהיגרו מגרמניה לספריות בארץ ישראל.
ורבורג נפטר בשנת 1938 בברלין.
בנו זיגמונד ארגן את ההלוויה בבית העלמין בדגניה א' שם נקבר אפרם של אוטו, אשתו (שנפטרה ב-1937) ובתם גרטרוד (שנפטרה ב-1936).
ורבורג נשא לאישה את חנה לבית כהן.
לשניים נולדו בת, גרטרוד, ושלושה בנים: אדגר, זיגמונד וגוסטב.
הבן זיגמונד ומשפחתו עלו לארץ בשנת 1933, לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, והתיישבו בחיפה.
הבן אדגר ואשתו פאניה, שניהם רופאים, עלו לארץ בשנת 1938 והתיישבו בקריית ענבים.
הבן הצעיר, גוסטב, ומשפחתו היגרו ללונדון בשנת 1933, שם ניהל את "הספרייה הווינאית".
נכדו של ורבורג ובנו של זיגמונד, גבי ורבורג, הוא פרופסור (אמריטוס) ורקטור לשעבר של אוניברסיטת חיפה.
אחד מאבותיו, יעקב שמעון ורבורג, נפטר בשנת 1636 והוכר כמנהיג מוערך של היהודים בבישופות של פאדרבורן.
נכדו, יעקב שמואל ורבורג, התיישב באלטונה המבורג ונישא בשנת 1647 לרחל רייטצ'ה ביתו של שמעון ראובן גולדציהר.
ניתן לשחזר את מוצאה של משפחת ורבורג עד לשנת 1559, באותה שנה קיבל שמעון מקסל חוזה הגנה מהבישוף של רוזנות פאדרבורן בווסטפאליה בהסכמת העיר ורבורג.
לאחר מותו המוקדם התיישב אביו הקשיש לוי יוספה יוסף ורבורג באלטונה המבורג כדי לטפל בנכדיו היתומים.
מאז במשך כשלוש מאות שנים ישבה משפחת ורבורג באלטונה המבורג.
היישוב שדה ורבורג שהוקם בשרון ב-1938 קרוי על שמו.
כמו כן נקרא הסוג הבוטני "ורבורגינה" (מגנונית בעברית) על שמו
, וכן מינים שונים של צמחים כמו זמזומית ורבורג.
בנוסף הוקם בשנת 1984 בפקולטה לחקלאות ברחובות ובמימון קרן "מינרבה" והאוניברסיטה העברית "מרכז אוטו ורבורג לביוטכנולוגיה בחקלאות" – מיזם משותף של ישראל וגרמניה המאגד פעילות רב-תחומית של חוקרים ממחלקות שונות.
במרכז תל אביב, נושא רחוב קטן היוצא משד' בן ציון את שמו.
פּאַלעסטינאַ ארבייט / רעפעראַט פון פראָפעסאָר ד"ר א' וואַרבורג; סעפעראט אבדרוק פון דעם יודישען פאלק, וילנה: פ' גארבער, תרס"ו.
צי טויג ארץ ישראל פאר קאָלאַניזאַציע / אָטאָ וואַרבורג, אודסה: דפוס בלעטניצקי, תרס"ח.
פּראָגראָם רעדען / פון א' ווארבורג, א' האנטקה, ח' ווייצמאן, נ' קאַצענעלסאָהן ורשה: קדם, תרע"ד.
אוטו מסמר , אנימטור אמריקאי, ידוע בעיקר בשל עבודותיו בסרטונים וברצועת הקומיקס של פליקס החתול שהופקו באולפנו של פאט סאליבן.
קיימת מחלוקת בשאלה מיהו יוצרו המקורי של פליקס החתול: אוטו מסמר או פאט סאליבן.
רק שנים רבות לאחר מותו של סאליבן ב-1933 דרש מסמר את הקרדיט על פליקס, שעד אז יוחס לסאליבן.
טענתו נתמכה בעדויותיהם של אנשי צוות נוספים מאולפנו של סאליבן, כי דמות החתול התבססה על דמות מצוירת של צ'ארלי צ'פלין שהכין מסמר עבור האולפן בשלב מוקדם יותר.
גם היסטוריונים רבים של קומיקס תומכים בטענה כי מסמר יצר את פליקס בהיותו צייר הצללים של סאליבן.
החל משנת 1923 מסמר צייר גם רצועות קומיקס של פליקס החתול.
בין השנים 1937 עד 1973 מסמר ביצע אנימציות עבור שלטי החוצות המוארים בכיכר טיימס בניו יורק.
אוטו נויראט היה פילוסוף של המדע, סוציולוג וכלכלן פוליטי יהודי אוסטרי, מהדמויות המובילות בחוג הווינאי.
נויראט נולד בווינה למשפחה יהודית.
הוא התמחה בכלכלה נטולת כסף (סחר חליפין) לפני מלחמת העולם הראשונה, ועקב כך מונה על ידי הממשל האוסטרי למשרד התכנון למשך המלחמה.
עם סיומה, נעזר בו הממשל המרקסיסטי של בוואריה וסקסוניה לצורך סוציאליזציה של כלכלתן, פרויקט שנרתם לו בהתלהבות.
לאחר דיכוי המרידות המרקסיסטיות על ידי הממשל הגרמני המרכזי, נעצר נויראט והואשם בבגידה.
הוא שוחרר לאחר שהתברר שכלל לא עסק בפוליטיקה.
בחזרתו לווינה החל בפרויקט שהתפתח ל"מוזיאון החברה והכלכלה".
מטרתו הייתה העברת עובדות מורכבות אודות הכלכלה והחברה לציבור הווינאי הרחב.
לצורך מימושו החל לעסוק בעיצוב גרפי ובחינוך ויזואלי.
יחד עם המאייר גרד ארנץ, יצר נויראט את איזוטייפ, מערכת סמלים מיוחדת לייצוג מידע כמותי באמצעות צלמים קלים לפירוש.
השיטה פותחה בהמשך על ידי אדוארד טופט.
נויראט וארנץ תכננו סמלי יחסים (proportional symbols) לייצוג סטטיסטיקה דמוגרפית וחברתית בארצות השונות, והדגמת השינוי בנתונים אלו במהלך המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. שיטה זו נועדה להקל על הציבור להבין את השינויים החברתיים ואת חוסר השוויון.
לעבודתו הייתה השפעה חזקה בתחומי הקרטוגרפיה והעיצוב הגרפי.
במהלך שנות העשרים הפך נויראט לפוזיטיביסט לוגי נלהב, והיה העורך הראשי של המניפסט שלו.
הוא עסק בעקרון האימות ובמשפטי הפרוטוקול.
כחבר "האגף השמאלי" של החוג הווינאי דחה נויראט הן את המטאפיזיקה והן את האפיסטמולוגיה.
הוא ראה את המרקסיזם כסוג של מדע, ואת המדע כמכשיר לשינוי חברתי.
נויראט היה הכוח המניע מאחורי תנועת איחוד המדע והאנציקלופדיה הבינלאומית של המדעים המאוחדים, כשהאחרונה נבנתה במודע על פי האנציקלופדיה הצרפתית הגדולה.
הוא שיתף פעולה, בין היתר, עם רודולף קרנפ, עם ברטרנד ראסל, עם נילס בוהר, עם ג'ון דיואי ועם צ'ארלס מוריס.
מטרת האנציקלופדיה הייתה ניסוח שיטתי של כל המחקר המדעי המקובל על החוג הווינאי ועל שותפיו.
במהלך חייו פורסמו שני כרכים בלבד, אך הפרויקט נמשך והתרחב גם לאחר מותו.
שאיפתו לאיחוד המדע נבעה בין השאר מרצונו להעמיד את מדעי החברה על בסיס סיבתי המאפשר תחזיות בדומה לפיזיקה ולכימיה.
בעקבות האנשלוס, שהביא ליחס עוין כלפי יהודים ותומכי המרקסיזם, הוא נמלט יחד עם אשתו, אולגה האן-נויראט, להולנד, שם נפטרה אשתו לאחר מספר שנים.
בהמשך הוא ברח לבריטניה, כשהוא חוצה את תעלת למאנש בסירה פתוחה יחד עם פליטים נוספים.
באנגליה עבד במשרד לשיכון ציבורי.
מרבית עבודתו של נויראט זמינה רק בגרמנית.
מאמריו ורשימותיו שמורים בארכיון אוניברסיטת רדינג באנגליה.
באחת מעבודותיו המאוחרות והחשובות, "פיזיקליזם", שינה נויראט לחלוטין את טבע הדיון הפוזיטיבי-לוגי ביחס לתוכנית לאיחוד המדעים.
ראשית טען נויראט שכל דיון בדבר איזומורפיזם בין השפה והעולם אינו יותר מהשערה מטאפיזית חסרת תועלת, כיוון שהוא מעלה את השאלה כיצד מילים ומשפטים יכולים לייצג דברים בעולם החיצוני.
לסילוק רעיונות סמנטיים מפוקפקים שכאלה, טען נויראט שהשפה והמציאות עולים בקנה אחד, כיוון שהאחרונה מצויה במכלול המשפטים המאומתים שבשפה.
ערך האמת של כל משפט ייקבע מתוך עימותו עם כלל המשפטים המאומתים, ומשפט שאינו תואם את אלו ייחשב לשגוי.
לחלופין, המערכת שקדמה לו תשונה במידה כזו או אחרת.
אמת, אם כן, היא שאלת עקביות של טענות לשוניות, ואין לה דבר עם התאמה של משפטים לעובדות או לישויות אחרות בעולם.
יתרה מזאת, קריטריון האימות ייושם למערכת כולה (הוליזם סמנטי) ולא למשפט בודד.
רעיונות אלו היו בעלי השפעה מעמיקה על האימות ההוליסטי של קוויין.
היה זה קוויין שפרסם את אנלוגיית "ספינת נויראט", ב"מילה ועצם" (Word and Object).
באנלוגיה השווה נויראט את טבעה ההוליסטי של השפה, ועקב כך את האימות המדעי, עם בניית ספינה המצויה בלב ים:
אנו כמלחים בים הפתוח החייבים לבנות מחדש את ספינתם, כשלעולם לא יוכלו לעשות זאת מהיסוד.
כשקורה אחת מוסרת, אחרת חייבת להיות מונחת במקומה, ולשם כך משמשת שאר הספינה משען.
כך, עם הקורות הישנות ועם עצים נסחפים, ניתן לעצב את הספינה כולה מחדש, אך זאת יעשה רק מתוך בנייתה שלב אחרי שלב.
נויראט דחה גם את הרעיון שיש לבנות מחדש את המדע על פי נתוני החושים, בטענה שנתוני החושים הם סובייקטיביים מכדי לשמש בסיס תקף לבנייה פורמלית של המדע.
את השפה הפנומנליסטית שבה צידדו מרבית הפוזיטיביסטים יש להחליף בשפה של פיזיקה מתמטית.
ההחלפה תאפשר יצירת נוסחאות אובייקטיביות כיוון שתבוסס על קואורדינטות של חלל-זמן.
גישה פיזיקליסטית למדע תקדם את סילוק כל שארית מטאפיזית כיוון שתאפשר להתנסח במערכת טענות יחסית לעובדות הפיזיקליות.
לבסוף טען נויראט שכיוון שהשפה עצמה היא מערכת פיזיקלית - כמורכבת מסידור של צלילים או סמלים - ביכולתה לתאר את המבנה שלה עצמה מבלי להיקלע לסתירות.
רעיונות אלו סייעו בייסוד סוג זה של פיזיקליזם שעד היום הוא העמדה הדומיננטית ביחס למטאפיזיקה ובמיוחד לפילוסופיה של הנפש.
אוטו ולס (גרמנית: Otto Wels; 15 בספטמבר 1873 - 16 בספטמבר 1939) היה יושב ראש ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית משנת 1919, וחבר הרייכסטאג בין 1920 ל-1933, מראשי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם בתחילת שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
בשנת 1919 יצא ולס נגד הטענות שגרמניה הייתה אשמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ולס נבחר בשנת 1923 לחבר הנהלה של האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-23 במרץ 1933 היה ולס היחיד בין חברי הרייכסטאג שיצא בגלוי כנגד חוק ההסמכה שהגה אדולף היטלר על מנת ליתן הכשר חוקי לשלטונו הרודני.
החוק התיימר להעביר את סמכות החקיקה מן הרייכסטאג לממשלת הרייך בראשותו של היטלר לתקופה של ארבע שנים, ובכך להעניק להיטלר סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות.
רבים מחבריו של ולס, עשרים ושישה חברי הרייכסטאג מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כבר נעצרו, וולס עצמו יכל לצפות כי הוא עצמו ייעצר עוד בטרם יחל נאומו.
בהביטו ישירות אל היטלר, הצהיר ולס - "אתה יכול לקחת את חיינו ואת חירותנו, אך לא את כבודנו".
מילותיו הבאות - "אנו חסרי מגן, אך לא חסרי כבוד", "Wir sind wehrlos aber nicht ehrlos.", הפכו לציטטה ידועה.
כל 94 חברי ה-SPD ברייכסטאג הצביעו כנגד החוק, אך כל שאר חברי הרייכסטאג שנכחו בדיון (רבים נעצרו, הושלכו למחנות ריכוז, והתייצבותם להצבעה נמנעה בדרכים אחרות) הצביעו בעד.
העברת חוק ההסמכה סימנה את סופו של המשטר הפרלמנטרי הדמוקרטי בגרמניה, והעניקה בסיס חוקי לשלטונו הדיקטטורי של היטלר.
לאחר מספר שבועות אסר היטלר על קיום ה-SPD, ומפלגות פוליטיות אחרות בגרמניה, ולבסוף הכריז כי המפלגה הנאצית היא המפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
ולס יצא לגלות עוד בטרם הוכרז כי פעילות ה-SPD אינה חוקית.
הוא הקים את מרכז המפלגה בתחילה בחבל הסאאר, אשר היה תחת שליטה של חבר הלאומים, ולאחר שגרמניה החזירה לעצמה את השליטה בחבל, יצא לפראג ולאחר מכן לפריז, שם מת בשנת 1939.
אוטו לוי היה פרמקולוג, רופא יהודי-גרמני-אמריקאי.
בשנת 1896 קיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג (שהייתה אז חלק מגרמניה).
לוי מעולם לא התעניין בפן המעשי של עבודת הרופא, ולאחר שצפה במספר מקרי מוות כתוצאה משחפת ומדלקת ריאות החליט למקד את מאמציו במחקר פרמקולוגי.
החל משנת 1898 הוא בילה מספר שנים באוניברסיטת מרבורג, שם החל במחקריו בשטח המטבוליזם.
לוי חקר כיצד איברים חיוניים מגיבים לחומרים כימיים ולגירוי חשמלי.
הוא אף ביסס את תלותם באפינפרין לתפקוד יעיל.
במחקריו, למד כיצד אותות עצביים מועברים על ידי מוליכים כימיים.
הוא זיהה את המוליך העצבי הכימי, האצטילכולין.
בשנת 1902 בילה מספר חודשים במחקר בלונדון, שם פגש לראשונה את סר הנרי דייל, שותפו לפרס וידידו לאורך עשרות שנים.
בשנת 1905 הועלה לוי לדרגת פרופסור.
בשנת 1903 קיבל לוי משרה באוניברסיטת קארל פראנץ בגראץ שבאוסטריה ובשנת 1909 הוא התמנה לראש המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטה זו.
הוא התחתן עם גוידה גולדשמידט בשנת 1908, ולזוג נולדו שלושה בנים ובת.
לוי היה היהודי האחרון אשר קיבל משרה באוניברסיטת קארל פראנץ, בין השנים 1905 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
בליל הפלישה הגרמנית לאוסטריה, ב-11 במרץ 1938, נעצר על ידי הנאצים יחד עם שניים מבניו.
הוא שוחרר בתנאי שיוותר באופן "חופשי" על כספי הזכייה בפרס נובל ויעבירם לנאצים.
לוי העביר את הכספים מבנק בשוודיה לבנק גרמני ועזב את אוסטריה.
לוי קיבל משרה באוניברסיטה החופשית של בריסל בפברואר 1939 ולקראת סוף שנת 1940 היגר לארצות הברית, שם היה לפרופסור מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1946 התאזרח בארצות הברית.
בשנת 1953 היה לוי שותף לעצומה בקריאה לאו"ם לבחון את ההאשמות במשפט הרופאים ובשנת 1954 היה שותף לדרישה מאוסטריה לשלם פיצויים ליהודים שעזבו את אוסטריה בגלל הנאצים.
בשנת 1954 התקבל כחבר מן החוץ (שאינו בריטי) של החברה המלכותית.
הוא נפטר בעיר ניו יורק ב-25 בדצמבר 1961.
בשנת 1972 הוציאה אוסטריה בול דואר עם דיוקנו.
בשנת 1987 הוקם באוניברסיטה העברית בירושלים מכון לחקר המוח על שמו, במימון של גרמניה.
טרם תגליותיו של לוי, נחלק המדע ביחס לשאלה כיצד עובר האות דרך הסינפסה, האם היה זה אות ביואלקטרי או אות כימי.
הניסוי המפורסם של לוי, אשר התפרסם בשנת 1921, ענה במידה רבה לשאלה זו.
הוא עקר את לבבותיהם של שני צפרדעים: בלב האחד הקפיד כי עצב הוואגוס, השולט (בין השאר) על קצב הלב, ייוותר מחובר ללב, בעוד שבלב השני ניתק את החיבור לעצב.
שני הלבבות הושמו בתמיסה פיזיולוגית.
באמצעות גירוי חשמלי של עצב הוואגוס, לוי גרם ללב המחובר לעצב, להאט את פעימותיו.
אחר כך לקח לוי חלק מן התמיסה שבה היה הלב הראשון והעביר אותה ללב השני.
העברת הנוזל גרמה אף ללב השני להאט את פעימותיו, דבר שהוביל למסקנה כי חומר כימי מסיס כלשהו שוחרר על ידי גירוי העצב.
הוא קרא לחומר, שאותו לא זיהה, בשם ואגוסטוף.
בהמשך התברר שחומר כימי זה הוא האצטילכולין, שעל תגליתו חלק סר הנרי דייל את פרס נובל עם לוי.
מחקריו של לוי "על הטענה כי אדרנלין משתחרר (בגוף) על ידי קוקאין" ו"על הקשר בין דיגיטליס ופעולת הסידן" היוו פריצות דרך בתחומן ונלמדו משך עשרות שנים אחר כך.
לוי הבהיר במחקריו שני מנגנונים מרכזיים בחשיבותם בתחום הרפואה: מנגנון החסם והטענה כי ניתן לגרום לפעולת עצב על ידי חומרים כימיים.
הדרך שבה עלה בו הרעיון לניסוי פורץ הדרך באשר למנגנון החוצה את הסינפסה, פרסם את לוי כמעט באותה מידה כמו הידע החדש שהעניק לרפואה.
על פי גרסתו של לוי, הרעיון לניסוי בא לו בחלום שחלם בשנתו.
הוא סיפר כי ביום שבת של חג הפסחא, בשנת 1921 הוא חלם על ניסוי שיוכיח אחת ולתמיד כי הדרך שבה עובר האיתות העצבי לשריר הוא כימי ולא חשמלי.
הוא התעורר באמצע הלילה ושרבט במהירות את מהלך הניסוי על פיסת נייר שהייתה על שידת המיטה ואז שב לישון.
למחרת בבוקר התעורר בהתרגשות כיוון שידע כי החלום שחלם בלילה היה חשוב מאוד.
אך כאשר ניסה לקרוא את שכתב על פיסת הנייר, גילה לזוועתו כי איננו מסוגל לפענח את כתב ידו.
אותו יום, הוא מספר, היה היום הארוך ביותר בחייו, כל אותו היום הוא ניסה ללא הצלחה לשחזר את החלום.
באותו הלילה הוא חלם פעם נוספת את אותו החלום.
הפעם, הוא התעורר, הלך למעבדה וביצע מיד את הניסוי.
ארבע שנים מאוחר יותר זכה על הניסוי הזה בנובל.
אוטו פריץ מאירהוף (בשם מלא בגרמנית: Otto Fritz Meyerhof ;12 באפריל 1884 – 6 באוקטובר 1951) היה רופא וביוכימאי יהודי-גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1922 על תגליתו בדבר חילוף החומרים בתאי השריר והיחס הקבוע שבין צריכת החמצן ורמת חומצת חלב.
אוטו מאירהוף נולד בהנובר לפליקס ובטינה מאירהוף.
אביו, פליקס, היה סוחר אמיד.
בשנת 1884 עברה משפחתו להתגורר בברלין, שם סיים אוטו את לימודיו בבית הספר התיכון על שם וילהלם.
כנער, חלה בכליותיו ורוב הזמן היה מרותק למיטה.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, ברלין, שטרסבורג (אשר הייתה עדיין בתחום גרמניה) והיידלברג.
מאירהוף סיים את לימודי הרפואה בשנת 1909. אחר סיום לימודי הרפואה עסק לזמן מה בלימודי פילוסופיה ופסיכולוגיה, תחומים בהם המשיך להתעניין לשארית חייו.
הוא שב לאוניברסיטת היידלברג וחקר שם בתחום הפיזיולוגיה של התא.
בשנת 1912 עבר לעיר קיל, שם נתמנה כעוזר במכון הפיזיולוגי, ולאחר שנה קיבל שם תעודת מרצה בפיזיולוגיה.
בשנת 1914 התחתן עם הדוויג, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1924 הוזמן מאירהוף לכהן כראש המחלקה הביולוגית של מכון הקייזר וילהלם בברלין, שהוקמה במיוחד עבורו, ובשנת 1929 הוא התמנה למנהל מכון הקיסר וילהלם בהיידלברג.
בשנת 1938, לאור קשיי חייו בגרמניה כיהודי, עזב את מולדתו.
בין השנים 1938- 1940 שהה בפריז וניהל את שם המכון לביולוגיה פזיולוגית וכימית.
בחודש יוני, 1940, בשל הפלישה הנאצית לצרפת, מאירהוף נמלט תחילה לטולוז ומשם, דרך ספרד, בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) לארצות הברית, שם נתמנה לפרופסור מחקר בתחום הכימיה הפיזיולוגית באוניברסיטת פנסילבניה ובקרן רוקפלר.
עיקר מחקרו המוקדם של מאירהוף הוקדש להבנת מנגנוני החימצון בתא ולהרחבת היישום בשיטות של אנליזת גז לצורך מדידה קלורימטרית של תפוקת הלב.
הישגו המחקרי החשוב ביותר של מאירהוף הוא בהוכחה כי חומצת החלב הנוצרת בשריר של צפרדע הופכת לפחמימות בנוכחות חמצן.
בשנת 1922 הוא קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליתו כי קיים יחס קבוע בין צריכת החמצן לבין מטבוליזם של חומצת חלב בשריר.
את הפרס חלק עם הפיזיולוג האנגלי ארצ'יבלד ויויאן היל.
תגליתו גרמה להבנת מנגנון התכווצות השרירים ולהבנת מנגנון המטבוליזם בתאים באופן כללי.
בין תוארי הכבוד להם זכה, מאירהוף נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ולחברה המלכותית בלונדון.
בשנת 1944 הוא סבל מהתקף לב, התקף לב נוסף בשנת 1951 הביא לפטירתו.
אוטו לימן פון זאנדרס , היה גנרל ומצביא גרמני בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שבין היתר היה היועץ הגרמני לאימפריה העות'מאנית.
אוטו לימאן נולד בסטולפ (לימים סלופסק, פולין) במחוז פומרניה בממלכת פרוסיה.
הוא היה בנם של קרל לאונרד לימן ואשתו אמה לבית מיכאליס.
קרל לימן היה איש עסקים משגשג, שרכש את האדנות על האחוזה של שווסין (לימים Świeszyno, פולין).
אף על פי שמתועדים פרטים שונים על מוצאו האבהי של קרל לימן, מוסכם שאביו וסבו של אוטו נולדו למשפחה יהודית בשם ליפמן ולאחר מכן הוטבלו לנצרות.
בשנת 1874 הצטרף לצבא כצוער.
הוא התקדם בדרגות עד שבשנת 1908 הוא קיבל דרגה של גנרל-מיור, ובשנת 1911 הוא הועלה לדרגה של גנרל-לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-22, שהייתה מוצבת בקאסל.
בשנת 1913 הוענק לפון זאנדרס תואר אצולה לרגל חגיגות 25 שנה לעליית הקייזר וילהלם השני לשלטון.
באותה שנה הוא מונה לראש משלחת הצבא הגרמני לאימפריה העות'מאנית.
בתפקידו ניסה לבצע רפורמות מודרניזציה בצבא העות'מאני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואחרי כמה מן המפלות המוקדמות בשדה הקרב, העות'מאנים איפשרו לקצינים הגרמנים לקחת חלק יותר משמעותי ומרכזי בפיקוד הצבא.
פון זאנדרס מונה למפקד הארמייה החמישית בשנת 1915, ופיקד עליה בזמן קרב גליפולי, שבו הצליחו הכוחות הטורקים להדוף את הפלישה הצרפתית-בריטית.
קרב זה נחשב להצלחה הגדולה ביותר של העות'מאנים במלחמה.
על חלקו בניצחון פון זאנדרס עוטר בפור לה מריט עם עלי האלון, אחד העיטורים הגבוהים ביותר של האימפריה הגרמנית.
פון זאנדרס מונה למפקד הכוחות העות'מאנים בארץ ישראל בשנת 1918, בזמן זה הם כבר ספגו תבוסות מידיו של הצבא הבריטי בראשות גנרל אדמונד אלנבי, ולכן פון זאנדרס נקט מדיניות הגנתית של התבצרות והחזקה בשטח הנוכחי שבידי הכוחות העות'מאנים.
למרות מאמציו, הכוחות העות'מאנים הובסו על ידי הצבא הבריטי בקרב מגידו, ונסוגו בסופו של דבר מארץ ישראל.
עם תום המלחמה, פון זאנדרס נעצר במלטה ובילה שישה חודשים בכלא כחשוד בביצוע פשעי מלחמה, אולם לבסוף שוחרר בשנת 1919. עם חזרתו לגרמניה פרש מהצבא והתרכז בכתיבת זיכרונותיו, שהתפרסמו בשנת 1927.
בשנת 1929 נפטר בביתו שבמינכן.
אוטו מאן הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית משפחת סימפסון.
אוטו מאן הוא נהג האוטובוס של בית הספר היסודי המחזיק בשיא של 15 תאונות, כולן ללא נפגעים.
מלבד נהיגה באוטובוס הוא משמש כנהג של מכונית תרומות הדם, נהג הטיולים של הקשישים ומפעיל הבריכה הניידת של ספרינגפילד.
מאן נוטה להסתבך עם החוק, אך עם הילדים הוא מוצא שפה משותפת ומסתדר איתם היטב.
בעונות הראשונות מאן נהג ללא רישיון, עד שהתאומות בובייה (שעובדות במשרד התחבורה) דאגו לו לרישיון.
הוא נוהג להסתובב כל היום עם הווקמן שלו ולשמוע שירים, הוא אוהב שירי רוק ורוק כבד והוא מעריץ את מטאליקה.
הקדוש אוטו הראשון מבמברג או אוטו ממיסטלבאך היה בישוף גרמני ימי-ביניימי ומיסיונר אשר ניצר, כנציג האפיפיור, רבים מתושבי פומרניה.
אוטו נולד למשפחת אצולה מהעיירה מיסטלבאך שבאימפריה הרומית הקדושה.
שירת בתחילה במשק ביתו של ולדיסלב הראשון הרמן, דוכס פולין, ובשנת 1090 החל בשירותו אצל היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וב-1101 נתמנה לקנצלר האימפריה.
בשנת 1102 מינה והסמיך אותו הקיסר לראש הארכידיוקסיה של במברג בפרנקוניה (כיום בשטח מדינת בוואריה), ובכך נעשה אוטו לאחד מן הנסיכים המובילים בגרמניה של ימי הביניים.
במהלך כהונתו כבישוף עלתה במברג, ואוטו זכה לתהילה כמיסיונר וכן כדיפלומט וכפוליטיקאי, במיוחד במהלך הסכסוך בין הקיסר היינריך הרביעי ובין האפיפיור – שבמהלכו נותר נאמן לקיסר.
כתוצאה מכך, הוא הושעה על ידי הוועידה אפיפיורית בסינוד של פריצלאר, ב-1118. בקונגרס וירצבורג (1121) ניהל אוטו בהצלחה הסכם שלום, אשר נחתם בשנת 1122 בוורמס, ואשר נודע כקונקורדט של וורמס.
כבישוף היווה אוטו מודל לחיקוי וחי חיי פשטות וחיסכון, אך בד בבד עשה רבות לשיפור מעמדו הדתי ואת שליטתו הארצית כאחד.
הוא השלים את בניית קתדרלת במברג, לאחר שזו נהרסה בשריפה בשנת 1081, שיפר את בית הספר הקתדרלי, ייסד מנזרים ובנה כנסיות בשטחי ממלכתו ובפומרניה, והרחיב באופן ניכר את העיירה במברג.
עם הישגיו הגדולים נמנית עבודתו המיסיונרית השלווה והמוצלחת בקרב הפומרנים, שעלתה יפה לאחר שכשלו מספר ניסיונות כוחניים שעשו הפולנים והאיטלקים להמיר את תושבי פומרניה לנצרות.
אוטו נעשה לשליח האפיפיור, המיר את דתם של פומרנים רבים – בעיקר בעיירות פיז'יצה (Pyrzyce), קמיין פומורסקי (Kamień Pomorski), שצ'צ'ין ויוּלין (Julin) – הקים 11 כנסיות, ונודע בכינוי "השליח אל פומרניה".
לאחר ששב לבמברג ב-1125, החלו כמה מנהגים פגניים לשוב ולצוץ על פני השטח, ועל כן נסע אוטו לפומרניה פעם נוספת ב-1128. בדיאט של אוזדום (אי בים הבלטי, בתחומי פומרניה) עלה בידו של אוטו לנצר את כל בני האצולה, לנצר קהילות נוספות, ולשלוח כמרים מבמברג לשרת בפומרניה.
כוונתו להקדיש בישוף לפומרניה סוכלה על ידי הבישופים של הארכידיוקסיה של מגדבורג ושל הארכידיוקסיה של גנייזנו, שטענו לזכויות מטרופוליניות על פומרניה.
רק לאחר מותו (1139) הוקדש ידידו אדלברכט כבישוף מיולין (ווֹלין, אי בים הבלטי, בתחום פומרניה), בשנת 1140. ב-1188 עבר מושבה של דיוקסיית ווֹלין לעיירה קמין, והיא הוכפפה ישירות לכס הקדוש.
אוטו נפטר ב-30 ביוני 1139, נקבר במנזר מיכאל הקדוש בבמברג, ועבר קאנוניזציה ב-1189 בידי האפיפיור קלמנס השלישי.
אף על פי שנפטר ב-30 ביוני, היום המוקדש לו הוא 2 ביולי.
דר' אוטו יונגה היה שחמטאי צ'יליאני-גרמני שזכה באליפות השחמט של צ'ילה בשנת 1922.
משפחת יונגה שהייתה ממוצא גרמני, היגרה מצ'ילה לגרמניה בשנת 1930. יונגה חי בהמבורג ושיחק יחד עם בנו, קלאוס יונגה במועדון השחמט המקומי.
יונגה הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1932.
אוטו לוונבורג (בשוודית: Otto von Löwenborg; 2 במרץ 1888 – דצמבר 1969) היה שחמטאי שוודי.
בינואר 1912 ניצח לוונבורג במשחק סימולטני את פרנק מרשל בסטוקהולם בשנת 1913 הגיע למקום השלישי בתחרות סטוקהולם (ניצח: בוריסלב קוסטיץ') והגיע תשיעי בתחרות מלאדה בולסלאב (ניצח: קארל אופוצ'נסקי).
בשנת 1916 חלק מקום 2-4 בתחרות קופנהגן (האליפות התשיעית של ארצות הצפון, ניצח פאול יונר) והגיע למקום השמיני בתחרות סטוקהולם.
בשנת 1917 הגיע שישי בתחרות קריסטיאניה (האליפות העשירית של ארצות הצפון, ניצח גוסטף ניהולם), חלק מקום ראשון עם אנטון אולסון וניצח אותו בדו-קרב 3-2 בתחרות סטוקהולם ולבסוף הפסיד דו-קרב על אליפות שוודיה לגוסטב ניהלום 4-1.
בשנת 1918 חלק לוונבורג מקום 7-8 בתחרות גטבורג (ניצח: קארל ברנדטסון).
בשנת 1919 חלק מקום 4-6 בתחרות גטבורג (האליפות האחת עשרה של ארצות הצפון, ניצחו אנטון אולסון ורודולף שפילמן) ובשנת 1924 חלק מקום 4-8 בתחרות קופנהגן (האליפות השתים עשרה של ארצות הצפון, ניצח: אהרון נימצוביץ').
אוטו גוסטב פון וֶכְטֶר 1949) היה, בין היתר, מושל קרקוב וגליציה בתקופת המשטר הנאצי.
אף שנמלט ממשפטי נירנברג, הוכחה אחריותו לרצח עשרות אלפי יהודים בזמן השואה.
וכטר נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב־8 ביולי 1901. אביו יוזף היה מלוכן, קצין בצבא האוסטרו-הונגרי של הקיסר פרנץ יוזף.
הוא היה ממוצא צ'כי ובמקור מהעיירה הַווראן, בחבל הסודטים.
אמו הייתה מרתה פופוב, בת למשפחה עשירה מווינה.
מ-1923 היה חבר באס אה, מ-1930 היה חבר המפלגה הנאצית ונשא בתפקידים בכירים בווינה.
מ-1933 הוא היה שטורמפיהרר (סג"ם) באס אס.
וכטר עבד כעורך דין בווינה בין 1932–1934. היה לו תפקיד מוביל בפוטש ביולי 1934, שהוביל לחיסולו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס.
לאחר כישלון ניסיון ההפיכה, ברח לגרמניה ונשללה ממנו האזרחות האוסטרית.
הוא נשלח לשרת בדכאו לזמן מה, וב-1935 היה אחראי לשלושה מבצעים רצופים.
בעקבות האנשלוס, שרת וכטר בין 1938–1939 כקומיסר הממונה על "הסילוק", תחת המושל הנאצי של אוסטריה זייס-אינקווארט.
הגוף הממשלתי שעמד בראשו, ואשר נקרא על שמו, היה אחראי על פיטורים וסילוק של כל הפקידות היהודית באוסטריה.
מאוקטובר 1939 היה וכטר מושל מחוז קרקוב, בדרגת אובר-גרופנפיהרר (אלוף).
בדצמבר 1940 הוא ציווה על ארגון הרדיפה והגירוש להשמדה של 68,000 יהודי העיר.
במרץ 1941 הוציא צו נוסף המורה לשאר 15,000 היהודים שנותרו לעבור לגטו החדש שהקים - גטו קרקוב.
לדברי חוקר השואה רובין אוניל, וכטר היה בין התומכים הראשיים בהשמדת כל היהודים בשטחי הגנרלגוברנמן (שטחי פולין שלא סופחו לרייך) באמצעות גז.
בפגישה בקרקוב עם המושל הכללי של פולין הכבושה, הנס פרנק, באוקטובר 1941, אמר כי פתרון רדיקלי ל"שאלה היהודית" הוא בלתי נמנע.
בין 1942–1944, אחרי השתלטות הנאצים על אוקראינה, שירת וכטר כמושל מחוז גליציה החדש.
מעל חצי מיליון יהודים חיו במחוז כשהגרמנים פלשו לאוקראינה.
הרצח ההמוני של היהודים החל תחת הכיבוש הצבאי, שנמשך עד להשלטת המינהל האזרחי ב-1 באוגוסט 1941; ממועד זה הוקמו 32 גטאות במחוז גליציה.
ב-17 באוגוסט 1942 נידון בכנס בביתו של היינריך הימלר התכנון לגבי גורל היהודים באזור לבוב, בנוכחותם של וכטר, אודילו גלובוצניק ופריץ קצמן.
עד סוף 1943 רוב היהודים נרצחו, או נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
וכטר היה גם חסיד נלהב להקמת יחידה אוקראינית של מתנדבים מקומיים לוורמאכט, שהקמתה אושרה על ידי הימלר לאחר התבוסה בסטלינגרד.
באפריל 1943 "אגף אס אס גליציה" נחנך בפומבי וסופח לואפן אס אס.
כמעט 100,000 גברים מאוקראינה המערבית התנדבו, 30,000 מהם גויסו.
בספטמבר 1943 נשלח וכטר לצפון איטליה, כ"מפקד הממשל הצבאי ומיופה הכוח של הוורמאכט באיטליה", ונשאר שם עד 1945.
לאחר המלחמה הסתתר וכטר כ-3 שנים בהרי חבל טירול שבאוסטריה יחד עם פושע נאצי אחר, עד שמצא מקלט באיטליה, תחת חסותו של הבישוף האוסטרי הפרו-נאצי אלויס הודאל כחלק ממעגל ההברחה של פושעי המלחמה הנאצים שזכה לשם "נתיבי העכברושים", רקטור מכללת סנטה מריה אנימה ברומא.
הוא חי תחת השם הבדוי אלפרדו ריינהארדט עד מותו ב-1949, וכך הצליח להימלט ממשפטי נירנברג, בהם אוזכרו בהיעדרו כמה מפעולותיו הפליליות.
הוא מת ברומא בבית החולים של הבישוף הודאל.
אוטו (יוסף) טֶפְּלִיץ היה מתמטיקאי גרמני יהודי שעסק באנליזה פונקציונלית.
אוטו טפליץ נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין).
אביו וסבו היו מורים למתמטיקה.
למד מתמטיקה באוניברסיטת ברסלאו, ובשנת 1905 קיבל תואר דוקטור על עבודה בגאומטריה אלגברית.
בשנת 1906 הצטרף כפריווטדוצנט לאוניברסיטת גטינגן, שהייתה מרכז מתמטי מוביל בעולם, ופעל בה במשך שבע שנים.
בפקולטה למתמטיקה פעלו באותה עת פליקס קליין, דויד הילברט והרמן מינקובסקי.
טפליץ הצטרף לקבוצה של צעירים שעבדו יחד עם הילברט: מקס בורן, ריכרד קוראנט וארנסט הלינגר, אתם המשיך לשתף פעולה גם שנים רבות לאחר מכן.
הוא הרחיב את התורה של פונקציונלים ליניאריים ושל תבניות ריבועיות במרחבים n-ממדיים, כך שתתאים למרחבים מממד אינסופי.
כתב חמישה מאמרים שעסקו בתורה ספקטרלית של אופרטורים, נושא שאותו פיתח הילברט.
בתקופה זו גילה את הרעיון הקרוי כיום אופרטור טפליץ.
בשנת 1913 הצטרף לאוניברסיטת קיל ובשנת 1920 מונה לפרופסור בה.
בשנת 1911 העלה את בעיית הריבוע החסום: האם בכל עקום ז'ורדן ניתן למצוא ריבוע חסום (כלומר ריבוע שכל ארבעת קודקודיו נמצאים על העקום)?
לשאלה זו ניתנה הוכחה ביחס לעקום קמור ועקום חלק, אך המקרה הכללי עודנו בגדר בעיה פתוחה.
יחד עם הנס רדמאכר כתב ספר נודע במתמטיקה פופולרית בשם Von Zahlen und Figuren ("על ספרות ומספרים"), שיצא לאור בשנת 1930 ומאוחר יותר תורגם לאנגלית.
בשנת 2016 הופיע הספר בעברית תחת השם "על מספרים ועל צורות".
טפליץ גילה עניין רב בהיסטוריה של המתמטיקה.
החל מתחילת שנות ה-20 המליץ על "שיטה גנטית" להוראת המתמטיקה, ויישם אותה בספרו Entwicklung der Infinitesimalrechnung ("חשבון אינפיניטסימלי: גישה גנטית").
הספר מציג את החשבון האינפיניטסימלי במסגרת היסטורית, המראה את התפתחותו מהבעיות הקלאסיות של המתמטיקה ביוון העתיקה.
הוא לא הספיק לסיים בחייו את כתיבת הספר, ולאחר מותו הספר נערך על ידי גוטפריד קתה ויצא לאור בשנת 1946.
בשנת 1928 מונה לפרופסור באוניברסיטת בון.
בשנת 1933 נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שהביא לפיטוריהם של פרופסורים יהודים.
טפליץ לא פוטר מיד, עקב חריג בחוק שאפשר להימנע מפיטורי מי שהחל לעבוד לפני 1914, אך פוטר בשנת 1935.
ב-1933 שכנע אותו הרב הראשי של בון הרב הד"ר הליברלי אלפרד לוי, לפתוח בית-ספר לילדים יהודיים בעיר בון שבו ילמדו גם מדעים ומתמטיקה.
בשיאו למדו בבית הספר 84 תלמידים, שרובם נספו בשואה.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, וכיהן כיועץ אקדמי להנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים.
כעבור שנה, ב-15 בפברואר 1940, נפטר משחפת בירושלים.
הספידו אותו, בין השאר, הפרופסורים אברהם הלוי פרנקל ויוליוס גוטמן.
לאוטו טפליץ ואשתו נולדו בן, החלילן אורי טפליץ, ובת, חוה וול.
הבת שרתה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, בחיל העזר לנשים בצבא הבריטי.
עצמים מתמטיים הקרויים על שמו
פרופסור אוטו מולדן (גרמנית: Otto Molden; 13 במרץ 1918 - 15 ביוני 2002) היה פובליציסט וסופר אוסטרי.
אמו הייתה פאולה מולדן ואביו היה ד"ר ארנסט מולדן, ממייסדי העיתון האוסטרי היומי "Die Presse" .
מולדן נולד מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ועם פריצתה של זו השנייה היה ממקימי תנועת ההתנגדות האוסטרית לנאצים - ה-05. במהלך המלחמה שיתף פעולה עם המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת וינה, ונושא הדוקטורט שלו היה תנועות ההתנגדות האוסטריות לנאצים.
בשנת 1945 הקים את 'סמינר הקיץ הבינלאומי של אגודת המכללות האוסטרית' יחד עם סיימון מוזר, שהפך לפורום האירופי אלפבך, למטרת קידום אחדות אירופה, ושימש כנשיא הפורום שנים רבות.
המטרה העיקרית של מולדן הייתה תהליך האיחוד האירופי, אותו רצה לקדם על ידי הקמת המפלגה הפדרליסטית האירופית, או הפדרליסט האירופי הבינלאומי, בשנת 1960. כיום משתתפים בפורום מדי שנה אלפי אנשים.
מולדן נפטר בשנת 2002 בפאפוס שבקפריסין.
אוטו מריקה , היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
מריקה היה בנו של כומר.
הוא לחם בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1925 התמנה לתפקיד כומר בקהילת ברגלן (Berglen) שבבאדן-וירטמברג.
בשנת 1935 התמנה לכהונה בקהילת קירכהיים אונטר טק (Kirchheim unter Teck) , גם היא בבאדן-וירטמברג.
מריקה היה כומר ב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג" , בווירטמברג.
בראשית תקופת השלטון הנאצי בגרמניה אהדו מריקה ואשתו את המשטר הנאצי עקב תוכניות הרווחה שלו ועקב חיזוק הלאומיות, אך בהמשך התאכזב מריקה מהנטיות הלאומניות והאנטישמיות של המשטר וכן מתוכניות החימוש וההתפשטות שלו, והטיף מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית.
בין היתר מחה על מעצר הבית שבו הושם תאופיל וורם , כומר ממתנגדי הנאצים, ועל האנשלוס.
הגסטפו עקב אחריו, השעה אותו מכנסייתו לתקופת מה עקב דבריו, שלל באופן זמני את רישיון ההוראה הדתי שלו והמשיך לעקוב אחריו גם מששב להטיף.
למרות זאת היה מריקה פעיל אנטי-נאצי באופן עקבי ומתמשך.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מריקה חבר בכנסיית הווידוי - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי.
הוא היה כומר בפלאכט שבחבל ריינלנד-פפאלץ, כ-70 ק"מ ממערב לווירטמברג.
מריקה שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג.
חברי הכנסייה הזו השתייכו לארגון סודי בשם "האחווה" , ארגון שחבריו תכננו פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים.
בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של מריקה בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של מריקה.
הקבוצה בה פעלו מריקה ועמיתיו, אלפרד דילגר ותאודור דיפר, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה.
לימים הוכרו גם דילגר ודיפר בתור חסידי אומות העולם.
בסוף 1943 קלטו מריקה ואשתו בביתם את בני הזוג קרקאואר (Krakauer), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann).
הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים, ולמרות שעמם גרו חמשת ילדיהם ועוד מספר אנשים.
כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג מריקה את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית.
בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג מריקה כחודש.
שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את מריקה לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים.
מריקה לקח על עצמו את ארגון מקומות המסתור הבאים של בני הזוג קרקאואר - 41 מקומות מסתור בסך הכל, עד תום המלחמה.
אחרי המלחמה מונה מריקה לתפקיד כמוּרה בכיר באזור באדן-וירטמברג.
בשנת 1959 פרש מתפקידו והחל לפעול במסגרת ארגון אות הכפרה והשלום ובמסגרות ארגוני שלום אחרים.
בשנת 1970 הכיר יד ושם באוטו מריקה ובאשתו גרטרוד בתור חסידי אומות העולם.
בשנת 2006 נקראו על שמו של מריקה אחד הבניינים וכן דרך באחת הכנסיות בשטוטגרט.
גנרל אוטו לנצל היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
לנצל נולד ב-27 במרץ 1885 בקסנטן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, להוריו האופטמן עמנואל לנצל ופאני לנצל.
בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-43, ובשנת 1914 הועבר לרגימנט הארטילריה של המשמר ה-6, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש לנצל מהצבא, ובשנת 1923 הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1931 קיבל דרגת אוברפיהרר בSA.
ב-24 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-168, וב-6 במאי 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-121. במהלך מבצע ברברוסה פיקד לנצל על הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16, וב-3 ביולי 1941 נהרג מפגיעת צלף באזור קראסלואו.
לאחר מותו הועלה לנצל לדרגת גנרל לוטננט, והוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
אוטו מלרה היא יצרנית כלי נשק איטלקית.
חברת בת של לאונרדו (Finmeccanica לשעבר).
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החברה ייצרה תותחים רבים בקוטר 40 מ"מ ומעלה.
בשנת 1929 החברה שינתה את שמה לOdero Terni Orlando בקיצור OTO.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החברה ייצרה בעיקר מקלעים כבדים עבור ספינות מלחמה.
ב-1953, החברה החליפה את שמה לאוטו מלרה.
לפני שאיטליה הצטרפה לנאט"ו, אוטו מלרה ייצרה כלי רכב בתחום האזרחי כגון טרקטורים, ועוד.
אבל חזרה מהרה לייצור של כלי נשק.
ב-1 בדצמבר 2001, אגף התותחים של אוטו מלרה התמזגה עם זו של ברדה Meccanica Bresciana וייצרו את Otobreda.
יחד הם ייצרו את תותחי הים תותח 76 מ"מ ואת התותח אוטו מלרה 27/54.
אריאטה - טנק מערכה עיקרי
קאנטאורו - משחית טנקים גלגלי.
פומה 6x6 ו פומה 4x4 נגמ"ש גלגלי.
SPAAG - נגמ"ש נגד מטוסים.
Hitrole נגמ"ש לחימה מאויש מרחוק.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ
דארדו - מערכת הגנה אקטיבית קרובה לכלי שיט.
בעשור האחרון החברה ייצרה בין 900 ל-1000 פצצות חכמות JDAM תחת רישיון.
כרגע החברה עובדת על ייצור של כ-500 פצצות GBU-39 בשביל חיל האוויר האיטלקי.
אוטו מייקסנר פון זווינשטאם היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
מייקסנר נולד ב-1 בפברואר 1858 בכפר לובזוב שליד העיר קרקוב שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית.
היה לו אח תאום בשם הוגו.
האחים היו דומים להפליא במראם, ולעיתים קרובות התבלבלו ביניהם.
אביהם, אדוארד מייקסנר היה אובר-לויטננט בצבא האוסטרי.
האחים נרשמו יחד ללימודים באקדמיה הצבאית בסנקט פלטן, ולאחר מכן לאקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
בנובמבר 1878 התגייסו שניהם לצבא האוסטרו-הונגרי והוצבו יחד ברגימנט הרגלים ה-55 בדרגת לויטננט.
שניהם למדו באותה כיתה בקריגשולה בווינה, וב-1 במאי 1883 הועלו יחד לדרגת אובר-לויטננט והוצבו במטה הכללי.