tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה' מספר לאברהם על כוונתו להפוך את הערים, ואברהם מנהל דו-שיח ארוך עם ה' במטרה להציל את הערים, אך לשווא.
המלאכים באים לסדום ומתארחים בביתו של לוט.
לפני שכולם הולכים לישון מתאספים סביב הבית אנשי סדום ודורשים מלוט שיוציא אליהם את האורחים "ונדעה אותם".
לוט מסרב, ואף מציע לסדומים את בנותיו במקום את המלאכים.
בשלב הזה המלאכים מכים את הסדומים בסנוורים כך שלא יוכלו למצוא את דלת הבית.
המלאכים דורשים מלוט להתפנות מהר מהעיר בלי עיכובים מפני שהעיר הולכת להיחרב.
כשלוט מתמהמה המלאכים לוקחים אותו ואת משפחתו ועוזבים את העיר.
ה' הופך את סדום והערים שלידה וממטיר עליהן גופרית ואש מהשמים.
לוט נמלט אל העיר צוער, אולם אשתו שהביטה אחורה הופכת לנציב מלח.
לוט עוזב את צוער ושוהה במערה עם שתי בנותיו.
הבנות שבטוחות שלא נשאר איש בעולם שיוכלו להוליד ממנו ילד מחליטות להשקות את אביהן לשוכרה ומולידות ממנו ילדים, שמהם יצאו העמים עמון ומואב.
אברהם עובר לגור בעיר גרר, ומספר ששרה היא אחותו.
שרה נלקחת לבית המלך אבימלך שלא מספיק לפגוע בה לפני שה' בא אליו בחלום ומצווה עליו להחזיר את שרה לאברהם.
אבימלך נוזף באברהם על שטען ששרה היא אחותו ואברהם מסביר שפחד לומר שהיא אשתו מחשש שבמקום ללא יראת אלוהים עלולים לרצוח אותו כדי לקחת את אשתו.
אבימלך מפייס את אברהם ושרה בנתינת מתנות ונותן להם לגור בתחום ממלכתו.
לידת יצחק וגירוש ישמעאל והגר
שרה יולדת בן ואברהם מל אותו וקורא לו יצחק.
כששרה שמה לב שישמעאל מצחק היא דורשת מאברהם לגרש את ישמעאל והגר.
אברהם מתקשה לבצע זאת אך אלוהים מורה לו לציית להוראת שרה והוא אכן מגרש את הגר וישמעאל.
הגר תועה במדבר וישמעאל כמעט מת מצמא, ואז נגלה אליה מלאך ה' שמראה לה באר מים ומבטיח לה כי ישמעאל יהיה לגוי גדול.
ישמעאל גדל ומתחתן עם אישה מארץ מצרים.
אבימלך מבקש לכרות ברית עם אברהם בשל הצלחתו בכל דבר בעזרת אלוהים.
אברהם מוכיחו על כך שעבדיו של המלך גזלו את הבאר של אברהם.
אבימלך מצטדק שלא ידע על כך דבר.
אברהם ואבימלך כורתים ברית ונשבעים שם ועל שם השבועה נקרא המקום באר שבע, ואברהם משתקע בה.
בסוף הפרשה מסופר על עקדת יצחק: ה' מצווה את אברהם להעלות את בנו לעולה ב הר המוריה.
אברהם לוקח את יצחק והולך לארץ המוריה, שם מראה לו ה' את ההר שעליו יבנה את המזבח.
אברהם עוקד את יצחק ומניף את המאכלת על בנו, ואז עוצר בעדו מלאך ה' ומורה לו "אל תשלח ידך אל הנער...
עתה ידעתי כי ירא אלוהים אתה".
אברהם מבחין באיל הנאחז בסבך ומעלה אותו לעולה במקום יצחק, וה' מבטיח לו שוב ריבוי זרע ואת ירושת ארץ ישראל.
אברהם ונעריו חוזרים לבאר שבע, ושם מתבשר אברהם על הילדים שנולדו לנחור אחיו, בהם בתואל אבי רבקה.
השבת בה קוראים את פרשת וירא יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא - ט"ו בחשוון
שנת גכה ושנת גכז - י"ז בחשוון
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה - י"ח בחשוון
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג - כ' בחשוון
מפטירים ב (הספרדים, ק"ק פפד"מ וק"ק פוזנא מסיימים ב).
בהפטרה מסופר, בין השאר, על ההבטחה שהבטיח אלישע הנביא לאישה השונמית על הבן שיוולד לה.
קראים מפטירים ב - .
פרשת ווטרגייט הייתה פרשה פוליטית שהתרחשה בארצות הברית בין השנים 1972 ל-1974, והובילה בסופו של דבר להתפטרותו של נשיאה ה-37, ריצ'רד ניקסון.
הפרשה אירעה במהלך מלחמת וייטנאם, בתקופה שבה החל הציבור האמריקאי לאבד את אמונו בצדקת המלחמה, והתמיכה הציבורית בה ירדה מאוד, תהליך שהחל עוד בתקופתו של הנשיא הקודם, לינדון ג'ונסון.
המונח "פרשת ווטרגייט" מתייחס לשרשרת אירועים שהתחוללו במשך כשנתיים.
תחילת הפרשה בגילוין של פעולות בלתי חוקיות שנקטו אנשי ממשל ניקסון נגד מחאת הדמוקרטים על המלחמה בווייטנאם.
באוגוסט 1974 נחשפה קלטת ובה ראיות חותכות לפעולות אלו ולמעורבותו של הנשיא ניקסון בהן.
חשיפת הקלטת גרמה לסערה ציבורית ומשפטית, שגררה מהלך שנועד להביא להדחת הנשיא ניקסון מכס הנשיאות, אך הוא הקדים את המהלך והתפטר ארבעה ימים מאוחר יותר, ב-9 באוגוסט 1974.
סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70 היו שנים של מתח חברתי ופוליטי רב בארצות הברית.
מלחמת וייטנאם, שבה הלכה ארצות הברית והסתבכה, הביאה להחלטתו של הנשיא לינדון ג'ונסון, איש המפלגה הדמוקרטית, שלא לנסות לשוב ולהיבחר בבחירות 1968. באותן בחירות זכה מועמד המפלגה הרפובליקנית, ריצ'רד ניקסון.
ניקסון זכה בבחירות ברוב קטן של 500,000 קולות בלבד מול יריבו הדמוקרטי יוברט האמפרי.
הרוב האלקטורלי היה 301 אלקטורים לניקסון מול 191 להאמפרי (ועוד 46 אלקטורים למועמד העצמאי ג'ורג' ואלאס).
מלחמת וייטנאם גרמה לתסיסה חזקה בדעת הקהל בארצות הברית.
מספר אנשי הצבא שנשלחו לווייטנאם בתקופתו של ג'ונסון עלה מ-16,000 ב-1963 ליותר מ-550,000 ב-1968. מספר האבדות הלך וגדל, והגיע ליותר מ-1,000 בחודש.
הוויכוח הציבורי הלך והתלהט, והגיע אף לסירוב פקודה ולהתחמקות מגיוס במעגלים הולכים וגדלים.
באוניברסיטאות בארצות הברית רבו ההפגנות והמחאות, שהתרחבו גם לרחוב.
תסיסה זו הייתה קשורה לתסיסה חברתית כוללת ורחבה יותר בארצות הברית.
הדרישה לשוויון זכויות לאפרו-אמריקאים הגיעה לשיאה בשנים אלו, וכללה מחאות והפגנות נרחבות.
ארצות הברית השמרנית צפתה בהתעוררות של תרבות אלטרנטיבית החל מ-1969, שכונתה "ילדי הפרחים".
תרבות זו התעוררה כתגובה לשקיעה במלחמת וייטנאם, וערערה על רבים מערכיה המסורתיים של החברה האמריקאית.
ב-17 ביוני 1967, עוד בזמן ממשלו של הנשיא לינדון ג'ונסון, הטיל מזכיר ההגנה, רוברט מקנמארה, על צוות מיוחד במשרדו לבחון את השתלשלותה של המעורבות האמריקאית בווייטנאם.
המסמך שנכתב על פי הנחיה זו נקרא מסמכי הפנטגון (The Pentagon Papers).
המסמך הושלם ב-15 בינואר 1969, חמישה ימים לפני כניסתו של ניקסון לנשיאות.
אף שהמסמכים סווגו ברמת "סודי ביותר", החליט דניאל אלסברג, אחד מהשותפים לצוות שכתב את המסמכים, להדליפם לעיתון הניו יורק טיימס עקב חשיבותם.
המסמכים חשפו שממשל ארצות הברית הטעה את הציבור, שיקר ופעל בסתר בניגוד למדיניותו הרשמית.
ב-13 ביוני 1971 פרסם העיתון לראשונה חלקים נרחבים מהמסמכים.
הממשל התנגד בחריפות לפרסום וטען כי יש בו סכנה לביטחון הלאומי, ואף האשים את העיתונים בבגידה; בית המשפט הוציא בתחילה צו מניעה שאסר על הניו יורק טיימס לפרסם את הדברים, אך כשבוע לאחר מכן החל גם העיתון וושינגטון פוסט לפרסם קטעים מהמסמכים.
בסוף אותו חודש הקריא הסנאטור מייק גראוול קטעים שלמים מהמסמכים בישיבת הקונגרס והכניס כ-4,000 עמודים מתוכם לפרוטוקול הישיבה; בדרך זו לא ניתן היה לתבוע את הסנאטור על דבריו, שכן הייתה לו חסינות פרלמנטרית בדיונים על פי הפרק הראשון לחוקת ארצות הברית, ומעבר לכך סיכומי דיוני הקונגרס פתוחים לציבור.
למחרת, ב-30 ביוני, הכריע בית המשפט העליון של ארצות הברית שזכותו של הניו יורק טיימס לפרסם את המסמכים.
הפרשה הביאה לתחושת אי אמון קשה כלפי הממשל, הן בשל מה שהתגלה במסמכים והן בשל ניסיונו לבלום את פרסום המסמכים.
מאידך, יום לאחר פסיקת בית המשפט הציעו שניים מאנשי צוותו של הנשיא להקים יחידה שתיקרא "השרברבים", שתהיה אחראית למניעת הדלפות ולבדיקת הדלפות שכבר אירעו.
אחת הפעולות הראשונות שעשו השרברבים הייתה פריצה למשרדו של הפסיכיאטר שטיפל באלסברג, בניסיון למצוא את תיקו האישי, ניסיון שנכשל בסופו של דבר.
ניקסון הבטיח לבוחריו לסיים את המלחמה בווייטנאם, אך בפועל התרחבה המלחמה עוד בעת שלטונו.
במקביל פעל ניקסון במרץ בתחום יחסי החוץ: ב-1972 ביקר לראשונה בסין וחידש את קשרי החוץ עמה, קשרים שנותקו עוד ב-1949. כמו כן פעל רבות יחד עם מזכיר המדינה, ד"ר הנרי קיסינג'ר, וביחד הם יצרו את מדיניות הדטאנט עם ברית המועצות, מדיניות שהביאה להחלשת המתח בין שתי המעצמות.
לבחירות 1972 הגיע ניקסון בעמדת כוח משמעותית.
הדמוקרטים העמידו מולו את ג'ורג' מקגוורן, שתואר על ידי הרפובליקנים כבעל עמדות רדיקליות.
הבחירות התקיימו ב-7 בנובמבר 1972, וניקסון זכה בהן בהפרש ניכר: מספר הקולות עבורו היה גדול ב-23.2% מזה של מתחרהו, אחד ההפרשים הגדולים בתולדות הבחירות בארצות הברית, וכן זכה ניקסון ב-520 אלקטורים לעומת 17 בלבד למקגוורן, בזכייתו ב-49 מדינות, מלבד מסצ'וסטס ומחוז קולומביה.
הפריצה ותחילת החקירה והסיקור העיתונאי
ב-17 ביוני 1972 הבחין פרנק וילס, איש ביטחון שעבד במתחם ווטרגייט השוכן בוושינגטון די.
סי., מקום מושבו של מטה המפלגה הדמוקרטית, בסרט הדבקה שמנע מהדלת המפרידה בין המרתף לחניון המכוניות להיסגר.
וילס הזיז את פיסת הסרט מתוך הנחה כי צוות הניקיון הניח אותה בנקודה זו בכוונה תחילה.
מאוחר יותר שב וילס לאזור והבחין כי סרט ההדבקה הושב למקומו.
וילס הבין שמשהו אינו כשורה, והזעיק את משטרת וושינגטון.
השוטרים, שהגיעו למטה המפלגה הדמוקרטית במתחם, גילו חמישה אנשים שפרצו למקום, ועצרו אותם.
אחד מהעצורים היה ג'יימס ו.
מקורד ג'וניור, ששימש בתפקיד אחראי הביטחון בעמותה לבחירתו המחודשת של הנשיא ניקסון (שנקראה Committee to Re-elect the President, בראשי תיבות: CRP; מתנגדי הנשיא קראו לוועדה CREEP, "שרץ").
לחוקרים הסתבר שהחמישה פרצו למקום כשלושה שבועות מוקדם יותר, וכעת חזרו כדי לתקן את ציוד ההאזנה שלא פעל כראוי.
לפי מקורות נוספים, הייתה להם משימה נוספת – צילום מסמכים.
חמשת הפורצים נשאו עליהם סכומים גדולים מאוד במזומן, והדבר העלה את החשד שמאחוריהם עומד גורם מצויד וממומן היטב.
גם בדיקת חשבונות הבנק שלהם העלתה שהופקדו בהם סכומים גדולים מאוד, הרבה מעבר לרמת החיים האישית של הפורצים.
בדיקת המקור לכספים אלה הובילה אל הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא.
הכורח לפרוץ למטה הדמוקרטי בפעם השנייה היה הטעות הגסה ביותר של הפורצים.
טעות נוספת שהתבררה כמשמעותית נחשפה כאשר מספר הטלפון של אחד מבכירי הבית הלבן, א.
הווארד הנט, נמצא בפנקסו של מקורד, ואפשר לקשור בין הפורצים לנשיא, או לכל הפחות לאנשיו.
למרות זאת הכחיש רון זיגלר, מזכיר התקשורת של הנשיא, את ההאשמות, וטען כי לנשיא אשר מוביל בצורה כה ברורה בסקרים אין סיבה להסתבך בצרות מסוג זה.
גם כיום עדיין לא ברור לחלוטין האם ידע הנשיא ניקסון על הפריצה, אם כי ידוע שהתובע הכללי בממשלו של ניקסון באותה העת, ג'ון ניוטון מיטשל, אישר את פריצת השרברבים למתחם.
הבולשת הפדרלית החלה בחקירת הפריצה המוזרה; כמה ימים לאחר הפריצה דן הנשיא ניקסון עם ראש הסגל שלו, בוב הולדמן, בדרכים "להוריד" את הבולשת מהחקירה, בין השאר באמצעות סוכנות הביון המרכזית.
העילה לכך, לפי ניקסון, הייתה הטענה כי חקירה מסוג זה עלולה לגרום לפגיעה בביטחונה הלאומי של ארצות הברית.
באותה עת החלו שני כתבים צעירים של העיתון "וושינגטון פוסט", בוב וודוורד וקרל ברנסטין, לסקר ולחקור את הפרשה.
וודוורד וברנסטין נשענו על מארק פלט, ששימש כמשנה לראש ה-FBI וסייע לוודוורד בחשיפת הפרשה.
המודיע המסתורי זכה לכינוי "גרון עמוק", וה"טיפ" הראשון שמסר לוודוורד היה הימצאות מספר הטלפון של האנט בפנקס הטלפונים של מקורד.
פעילותם של וודוורד וברנסטין, שזכתה לעידוד מעורך העיתון בן בראדלי, מנעה את ירידתה של הפרשה מסדר היום הציבורי.
הקשר בין הפורצים למפלגה הרפובליקנית
הקשר בין הפורצים למפלגה הרפובליקנית עורר לא מעט תמיהות, שהתגברו מאוד כאשר הסתבר, בתחילת אוגוסט (הפריצה הייתה ביוני), שבחשבון הבנק של אחד מן הפורצים נתגלתה המחאה על סך 25,000 דולר, שיועדה במקורה לוועדה לבחירה מחדש של הנשיא.
הקשר אל מטהו של הנשיא החל להתבהר מכמה כיוונים; הסתבר שההמחאה נכתבה לפקודתו של מוריס סטאנס, שהיה בעבר שר המסחר בממשלו של ניקסון ובאותו שלב שימש כאחד ממגייסי התרומות העיקריים עבורו.
במקביל, דרש חבר המושבעים הגדול שעסק בחקירת הפורצים עדויות משני אישים, סוכן ה-CIA לשעבר הווארד האנט וסוכן ה-FBI לשעבר, גורדון לידי; שני האנשים הללו היו בצוות הבית הלבן, והיו חלק מצוות ה"שרברבים", אך הדבר לא היה ידוע אז.
הבית הלבן הוסיף להכחיש את החשדות.
ב-30 באוגוסט הודיע הנשיא שאחד מיועציו, ג'ון דין, חקר את הנושא והסתבר שאין קשר בין הפריצה בווטרגייט לבין צוות הבית הלבן.
ב-15 בספטמבר הוגשו כתבי אישום נגד הפורצים.
"גרון עמוק" המשיך בהדלפת פרטים מן החקירה לכתבי הוושינגטון פוסט, ואלו פרסמו שורה של "סקופים": ב-30 בספטמבר פרסם העיתון ידיעה ועל פיה ניהל התובע הכללי, ג'ון מיטשל, קרן סודית שמימנה פעולות סודיות כנגד המפלגה הדמוקרטית.
כשבועיים לאחר מכן פרסם העיתון ידיעה נוספת, ובה נטען שוב כי הפריצות למתחם ווטרגייט היו חלק ממערכה מסיבית של ריגול ופעילות חשאית שניהל צוותו של ניקסון כנגד הדמוקרטים.
למרות פרסומים אלה, לא זכו הכותרות לתשומת לב מצד עיתונים אחרים, ולא יצרו סערה ציבורית.
ב-7 בנובמבר זכה ניקסון בבחירות ברוב עצום, ונבחר לכהונה שנייה.
אף על פי שעד שלב זה לא גרמה הפרשה לסערה משמעותית, הרי שמתחילת 1973 החלה הזירה המשפטית והציבורית לסעור.
הפרשה נעה בשלושה צירים מקבילים: משפטם של חמשת הפורצים ושל שני אנשי הבית הלבן שנקשרו לפריצה, לידי והאנט; החלטת הסנאט של ארצות הברית לפתוח בחקירת הפרשה; וחקירה נוספת שנוהלה בידי חוקר מיוחד שמינה התובע הכללי.
כל אלה היו מלווים בסיקור עיתונאי שהלך והתרחב.
גם משפטו של דניאל אלסברג, שהדליף את "מסמכי הפנטגון", שהתנהל באותה השנה, הביא לעלייתן של עדויות שהרחיבו את הפרשה.
חמשת הפורצים הועמדו לדין ב-8 בינואר 1973. שלושה מתוך החמישה (מקורד סירב להודות) הודו באשמה.
מאוחר יותר התברר שהפורצים שהודו קיבלו תשלום מן המועצה לבחירה מחודשת של הנשיא תמורת שתיקתם לגבי כל שאלה מעבר להודאה במעשה.
השופט ג'ון סיריקה, שהיה ידוע בקשיחותו ובהחמרתו עם נאשמיו, הרשיע את כל הנאשמים וגזר עליהם עונש של 30 שנות מאסר.
בעת מתן גזר הדין ציין השופט כי ישקול שוב את העונש אם הנאשמים ימסרו את המידע שסירבו לגלות.
ב-17 במרץ חשף השופט סיריקה מכתב שכתב אליו מקורד, ובו הודה כי מסר עדות שקר במשפט, וזאת בהשפעת אנשי הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא, ג'ון דין, יועץ הנשיא, וג'ון מיטשל, התובע הכללי.
במקביל התנהל משפטו של דניאל אלסברג, שהואשם בהדלפת "מסמכי הפנטגון".
ב-26 באפריל התגלה במשפט כי האנט ולידי, שניים מהפורצים, פרצו למשרדו של הפסיכיאטר שטיפל באלסברג, בתקווה למצוא חומר שיערער את עדותו.
הפורצים לא מצאו דבר ועזבו את המקום.
הגילוי חשף את העובדה שהבית הלבן עסק בריגול פנימי נרחב בהרבה ממה שהיה ידוע עד אז.
הזעזוע שגרם גילוי זה הביא ב-30 באפריל להתפטרותם של שניים מהיועצים הבכירים בבית הלבן: ג'ון ארליכמן (John Ehrlichman) והארי רובין הולדמן (H.
Haldeman); במקביל פרש באותו יום מתפקידו התובע הכללי (שהחליף את ג'ון מיטשל), ריצ'רד קליינדינסט (Richard Kleindienst).
ויחד עם שלושה אלה, פוטר גם יועץ הנשיא, ג'ון דין.
ב-7 בפברואר החליט הסנאט, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית, על הקמת ועדה מיוחדת לחקר פעילות הבחירה מחדש של הנשיא ניקסון.
לראשות הוועדה נבחר הסנאטור הדמוקרטי סם ארווין, והוועדה בראשותו מילאה תפקיד חשוב באיסוף העדויות וגילוי הפרשה בהיקפה המלא.
דיוני הוועדה החלו ב-17 במאי; השימועים שנערכו על ידי הוועדה סוקרו ברשתות הטלוויזיה בין 17 במאי ל-7 באוגוסט; ההערכה היא כי 85% מן האזרחים האמריקאים שהיו בעלי טלוויזיה צפו בלפחות סיקור אחד של השימועים, ואלו גרמו נזק פוליטי כבד לניקסון.
במקביל, החליט התובע הכללי החדש, אליוט ריצ'רדסון, למנות חוקר מיוחד לחקירת הפרשה.
החוקר שמונה, ארצ'יבלד קוקס (Archibald Cox), החל בחקירתו באמצע חודש מאי.
הראשון מבין אנשי הבית הלבן שהחל לשתף פעולה עם החוקרים היה ג'ון דין.
ב-3 ביוני חשפו וודוורד וברנסטין כי דין העיד בפני הוועדה, שבניגוד להכחשותיו של הנשיא הוא (דין) אכן שוחח עם הנשיא עשרות פעמים על הפרשה ועל מאמצי הטיוח בנושא.
דין חשף גם כי לבית הלבן הייתה תוכנית נרחבת לריגול אחרי מתחריו.
למרות הגילויים המרעישים של דין, הזעזוע המרכזי חל כאשר הוועדה החלה לשאול ישירות על חלקו של הנשיא ניקסון.
התפנית התרחשה כאשר חבר הוועדה, הסנאטור הרפובליקני הווארד בייקר, שאל את השאלה המפורסמת: "מה ידע הנשיא ומתי ידע זאת?".
ב-13 ביולי נשאל עוזרו של הנשיא, אלכסנדר בטרפילד, אם הייתה מערכת הקלטה בבית הלבן.
בטרפילד ענה: "הלוואי ולא היית שואל זאת" והודה, באי רצון, שאכן הייתה מערכת שהקליטה את כל מה שנאמר בחדר הסגלגל.
תגלית משמעותית זו שינתה לחלוטין את חקירת הפרשה.
ב-18 ביולי הורה ניקסון על ניתוק מערכות ההקלטה, אך צעד זה היה מאוחר מדי; ב-23 ביולי הוציאו התובע המיוחד וחברי ועדת החקירה של הסנאט צו שהורה על זימון הקלטות לבית המשפט, בתקווה כי אלו יסייעו בהערכת חלקו של הנשיא בפרשה.
על ידי ניצול חסינותו סירב ניקסון לחשוף את הקְלטות השיחות שנערכו בחדר הסגלגל.
במהלך החודשים הבאים התנהל קרב משפטי על הסגרת הקלטות; חברי הוועדה, התובע המיוחד והשופט סיקירה תבעו מבית המשפט העליון לחייב את הנשיא להעביר את ההקלטות, אך זה התמיד בסירובו.
הערכאות המשפטיות שדנו בסירובו של הנשיא לא קיבלו את עמדותיו, וקבעו כי על הנשיא להעביר את החומר.
ניקסון סירב להיכנע, ותבע מן התובע הכללי לבטל את צו הזימון שהוציא התובע המיוחד, קוקס.
התובע הכללי, ריצ'רדסון, וקוקס, סירבו לבטל את הצו.
ביום שישי, 19 באוקטובר 1973, הציע ניקסון פשרה: הוא לא יגיש את הקלטות אלא סיכום ערוך שלהן, שייערך בידי הסנאטור הדמוקרטי ג'ון סטניס, אחד מן הסנאטורים הוותיקים והמוערכים.
קוקס סירב לפשרה; המערכת ציפתה לעוד כמה שבועות וחודשים של תמרונים משפטיים, אך ניקסון הקדים במה שכונה מאוחר יותר "טבח מוצאי שבת" (Saturday Night Massacre).
למחרת, בשבת 20 באוקטובר 1973, דרש הנשיא מהתובע הכללי שיפטר את החוקר המיוחד.
זה סירב, ופוטר; ניקסון תבע מסגן התובע הכללי, ויליאם רקלשאוס (William Ruckelshaus), לבצע את הפיטורים, וגם זה האחרון סירב והתפטר במחאה (על אף שאנשי הבית הלבן טענו שרקלשאוס פוטר).
הנשיא פנה כעת לרוברט בורק, האדם השלישי בחשיבותו במשרד המשפטים שהיה כעת התובע הכללי בפועל; בורק שקל גם הוא להתפטר, אך ריצ'רדסון ורקלשאוס ביקשו ממנו שלא יעשה כן, מחשש לנזק הכבד שייגרם למערכת המשפטית עקב התפטרותם של שלושה מראשיה.
בשל כך הסכים בורק לפטר את החוקר המיוחד.
הקונגרס רתח מזעם, ורבים מחבריו האשימו את הנשיא בניצול לרעה של סמכויותיו.
חברי קונגרס החלו בהגשת הצעות לדיון בהדחת הנשיא.
גם התגובה הציבורית הייתה סוערת: מאות מפגינים עמדו מול הבית הלבן עם שלטים בידיהם, בהם נאמר: "צפור כדי להדיח (את הנשיא)" (Honk to Impeach), ומאות נהגים צפרו בתגובה.
הנשיא הגיב בנאומו המפורסם "אינני נוכל" , מול 400 עיתונאים בדיסניוורלד, פלורידה.
פיטוריו של קוקס לא הועילו רבות לניקסון, שכן הוא לא יכול היה למנוע מינוי תובע מיוחד חדש, וזה המשיך בחקירה.
לאחר מספר סירובים, הסכים ניקסון לפרסם תעתיקים ערוכים של ההקלטות מהחדר הסגלגל, ללא מסירת הקלטות המקוריות.
הוא ציין שכל מידע המצוי על הקלטות ועלול לסכן את ביטחון המדינה יימחק.
מעבר להשמטות אלו, הועלתה הסברה שהשיחות כללו שפה גסה והתבטאויות גזעניות, שהיו אף מחמירות את תדמיתו של הנשיא.
בחודשים הראשונים של 1974 החל ממשלו של ניקסון לקרוס סביבו.
בזה אחר זה הודו בכירי הממשל ומטהו של הנשיא בעבירות של עדות שקר ופעילות לא חוקית.
ב-28 בינואר הודה עוזר התעמולה של ניקסון, הרברט פורטר, בכך ששיקר ל-FBI בשלבים הראשונים של חקירת הפרשה.
ב-25 בפברואר הודה עורך דינו הפרטי של הנשיא בפעילויות לא חוקיות לקראת הבחירות.
שאר ההאשמות בוטלו בשל שיתוף הפעולה העתידי של עורך הדין בהליכי המשפט.
ב-1 במרץ הואשמו עוזריו לשעבר של הנשיא, שנודעו כשביעיית ווטרגייט, בשיבוש הליכי החקירה בפרשה.
שבעת העוזרים הודו באשמה, וחבר המושבעים הגדול שעסק בחקירה הכריז שגם הנשיא ניקסון היה בין קושרי הקשר לביצוע העבירה.
ב-7 באפריל הואשם סגן מושל קליפורניה הרפובליקני, אד ריינק, בשלוש עבירות של מתן עדות שקר מול ועדת הסנאט.
יומיים לפני כן הואשם בכך גם אחד המזכירים לשעבר של ניקסון, ששיקר לחבר המושבעים הגדול.
ב-24 ביולי 1974 פסק בית המשפט העליון, פה אחד, כי טענותיו של ניקסון לחסינות ולצנזור ההֵקלטות חסרות תוקף חוקי.
שישה ימים לאחר מכן חויב ניקסון למסור את הקלטות לתובע.
עם מסירת הקלטות התגלה שבאחת מהן חסרות כ-18.5 דקות, שנמחקו מחמישה מקומות שונים לפחות.
מזכירתו של ניקסון לקחה על עצמה את האשמה וטענה שמחקה את הקטע בטעות, כאשר לחצה על הכפתור הלא נכון בעת שענתה לטלפון.
צילומי עיתונות הפריכו טענות אלו, כשהראו שלא ייתכן שהייתה יכולה לעשות את שתי הפעולות באותו זמן.
באוגוסט פורסמה הקְלטה מ-23 ביוני 1972, שבה ניתן היה לשמוע שיחה בין ניקסון לראש צוות הבית הלבן.
ההקלטה תיעדה את השניים מתכננים את סיכול החקירות בכך שה-CIA יטען כי ביטחון המדינה יהיה בסכנה אם תיחשף הפרשה.
הקלטת נחשבה לראיה החותכת בפרשה.
עם חשיפת ראיה אחרונה זו נטשו את ניקסון תומכיו האחרונים.
חברי הקונגרס שהתנגדו קודם לכן לשלושת הסעיפים של ההאשמות נגדו, הכריזו לאחר החשיפה על תמיכה בהם.
הקלטה זו נקראה בפי העיתונות "האקדח המעשן" (Smoking Gun).
מעמדו של ניקסון הלך והידרדר.
קודם לכן במאי החלה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית לבדוק את הליך הדחתו של הנשיא, ובית הנבחרים החל לחקור את האשמת הנשיא בהתנהגות בלתי הולמת.
ועדת המשפט של בית הנבחרים החליטה ברוב של 27 מול 11 על הצגת הסעיף הראשון בהאשמות נגד הנשיא – מניעת צדק.
הסעיף השני היה ניצול כוחו לרעה והשלישי – זילות הקונגרס.
כל שלושת הסעיפים התקבלו על ידי הוועדה ב-29 ביולי וב-30 ביולי.
לאחר שסנאטורים רפובליקנים הודיעו לנשיא כי קיימים די קולות כדי להדיחו החליט הנשיא להתפטר.
בנאום ששודר ברחבי המדינה ב-8 באוגוסט 1974 הכריז ניקסון על פרישתו.
אף על פי שהפרישה פטרה את ניקסון מן ההאשמות הממשלתיות, עדיין עמדו בפניו האשמות פליליות.
סגן הנשיא ג'רלד פורד מונה לנשיא במקומו.
ב-8 בספטמבר נתן פורד חנינה לניקסון, משמע, העניק לו חסינות מפני תביעה על כל פשע שביצע בזמן כהונתו.
קבלת החנינה התפרשה על ידי הציבור כהודאה באשמה על אף העובדה כי ניקסון התמיד בטענה לחפותו.
לעומת זאת, בתגובתו לחנינה הוא השכיל להודות כי נהג בחוסר יושר והחלטיות בפרשת ווטרגייט, ש"הפכה משערורייה פוליטית לטרגדיה לאומית".
שניים מכתבי האישום שקיבלו חברי "שביעיית ווטרגייט" בוטלו, וחמשת האחרים הועמדו למשפט באוקטובר 1974, ובינואר 1975 הורשעו ארבעה מהם.
למעשה, רק שלושה מהם נכלאו, והרביעי זכה במשפט חוזר.
הנשיא החדש, ג'רלד פורד, ערך רה-ארגון מקיף בממשלו, במה שנקרא "טבח ליל כל הקדושים".
כמה מראשי הממשל של ניקסון הודחו מתפקידם; בין השאר הודח הנרי קיסינג'ר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי, אם כי המשיך לכהן כמזכיר המדינה; הוא הוחלף על ידי ברנט סקוקרופט; דונלד רמספלד מונה למזכיר ההגנה, ודיק צ'ייני, לימים סגן נשיא ארצות הברית, מונה לראש סגל הבית הלבן.
בבחירות 1976 הובס פורד על ידי המועמד הדמוקרטי ומושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר, ויש שייחסו לפרשה ולחנינתו של ניקסון על ידי פורד תרומה מכרעת לניצחונו של קרטר.
הדמוקרטים הגדילו את ייצוגם בבתי הנבחרים, והסנאטורים החדשים כונו "תינוקות ווטרגייט".
מעבר להתפטרות הנשיא וכליאת חלק מעוזריו, לפרשת ווטרגייט היו גם תוצאות עקיפות.
הפרשה הובילה לחקיקת חוקים שונים בנושא מימון מפלגות ולשינויים בחוק חופש המידע בשנת 1986. בנוסף, בעקבות הפרשה נחקקו חוקים הדורשים שקיפות בנושאים כספיים של אנשי ציבור ממשלתיים.
מאז הפרשה, חשיפת עניינים פרטיים כגון תשלום מסים הפכה מקובלת בקרב בכירים.
כמו כן, למיטב ידיעת הציבור, נשיאים הפסיקו להקליט את שיחותיהם.
מבחינה עיתונאית הובילה פרשת ווטרגייט לעידן שבו הפכה תקשורת ההמונים לאגרסיבית וצינית יותר בדיווחיה על פוליטיקאים.
עיתונאים אימצו את הכתיבה התחקירנית בתקווה לחשוף את השערורייה הבאה.
חלק נכבד מן האישים המעורבים בפרשה, בהם ניקסון עצמו, היו עורכי דין, והפרשה הטילה כתם על מקצוע זה בעיני הציבור.
בתגובה, הוסיפה לשכת עורכי הדין של ארצות הברית קורס חובה בנושא אחריות מקצועית אשר שינה את דפוסי ההתנהגות הנדרשים מן המשפטן על פי חוק.
הרושם הלאומי כמו גם הבינלאומי שהשאירה פרשת ווטרגייט היה כה גדול עד שלשערוריות נוספות הוספה הסיומת "גייט", למשל: איראן-קונטרהגייט, ווייטווטרגייט, טרוולגייט, פיילגייט, מוניקה-גייט, אובמהגייט ופיצהגייט בארצות הברית; טונהגייט בקנדה; דיאנהגייט ותאצ'רגייט בממלכה המאוחדת; פמקסגייט וטואלהגייט במקסיקו, וקטארגייט בישראל.
זהותו של "גרון עמוק" נשמרה בסוד על ידי וודוורד וברנסטין, שיחד עם העורך בראדלי, היו שלושת האנשים היחידים שידעו את שמו, והגנו בעקשנות על הסוד במשך עשרות שנים.
רק בשנת 2005, לאחר ספקולציות רבות במשך השנים, הזדהה מארק פלט, מי שהיה מס' 2 בשורות הבולשת בשנות ה-70 המוקדמות כ"גרון עמוק".
גם לאחר חשיפה זו סירבו וודוורד וברנסטין לאמת את הידיעה; רק עם מותו של פלט ב-18 בדצמבר 2008 הוסר סופית מעטה הסודיות.
משזכתה הפרשה להד ציבורי נרחב, רבו ההתייחסויות השונות לה ביצירות תרבות.
ראשית בספר רב המכר של וודוורד וברנסטין - "כל אנשי הנשיא", אשר יצא לאור בשנת 1974 ועובד לסרט כשנתיים לאחר מכן, כאשר את דמויותיהם מגלמים רוברט רדפורד ודסטין הופמן, בהתאמה.
ההתייחסות לפרשה כאירוע מכונן על פני יצירות שלא עסקו בה ישירות, אלא בתקופה: בסרט "פורסט גאמפ", אשר גיבורו מתגלה כגורם לא צפוי במספר אירועים היסטוריים בעלי משמעות במאה ה-20 בארצות הברית, זה מתלונן על רעשים ואורות הבוקעים מבניין ווטרגייט, ובכך "מפוצץ" את הפרשה.
כך גם במיני סדרה "שנות ה-70", אשר עסקה בתקופה, אחת הדמויות עובדת במטה הרפובליקני.
גם עשורים לאחר הפרשה המשיכו יוצרים אמריקאים לעסוק בה, ובין השאר יצא לאקרנים סרטו של רון הווארד "פרוסט/ניקסון", המציג סדרת ראיונות עם ניקסון לאחר התפטרותו.
בסדרה האמריקאית "Timeless" המתרחשת כמסע בזמן מוקדש פרק לאירועי הפרשה.
התייחסויות קומיות וסאטיריות לפרשה כמו מ"עולם הדיסק" של הסופר הבריטי טרי פראצ'ט וכלה בנובלה הגרפית "השומרים" של אלן מור, השתמשו בפרטים המוכרים מהאירוע כדי להמשיל אירועים או לרמוז להתרחשויות ביצירותיהם.
כמו כן, הייתה התייחסות לפרשה בתוכנית הקומית הישראלית "ייסורי אפרים".
סרט הקומדיה "דיק" מציג את סיפורן של שתי נערות (קירסטן דנסט ומישל ויליאמס) שבמקרה נקלעו לפרשה וממלאות את תפקידו של "גרון עמוק".
בשלהי שנת 2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה "מארק פלט-האיש שהפיל את הבית הלבן" (The Man Who Brought Down the White House) בכיכובו של השחקן ליאם ניסן.
הסרט מציג את פרשיית ווטרגייט מנקודת מבטו של "גרון עמוק" ומבליט את פועלו המכונן של מארק פלט בשמירה על היסודות הדמוקרטים של האומה האמריקאית ועל שימור עצמאותו של ארגון ה-FBI.
באפריל 2022 עלתה לאוויר ברשת Starz האמריקאית הסדרה "גזלייט", בכיכובם של ג'וליה רוברטס ושון פן.
הסדרה מספרת את סיפור הפרשה מנקודת המבט של מרתה מיטשל (אשת חברה מארקנסו שהייתה אשתו של התובע הכללי, ג'ון מיטשל), הנחשבת לראשונה שהאשימה את ניקסון בפומבי על מעורבותו בפרשה, ומספר דמויות אחרות בשולי הפרשה.
ב-2023 עלתה לשידור דראמה סאטירית מבית HBO בכיכובו של וודי הארלסון שמביאה נקודת מבט חדשה על הפרשה בשם "שרברבי הבית הלבן".
פרשת טוביאנסקי היא סיפור הוצאתו להורג של קצין צה"ל, מאיר טוביאנסקי (20 במאי 1904 – 30 ביוני 1948), שהואשם על לא עוול בכפו, כפי שהתברר לאחר מעשה, בבגידה נגד ישראל, במהלך מלחמת העצמאות.
הוא הועמד בפני בית דין שדה, הורשע והוצא להורג בהחלטה יחידה מסוגה בתולדות מדינת ישראל.
מאיר (או "מישה", כפי שכונה בפי חבריו) טוביאנסקי נולד ב-20 במאי 1904, אחד מחמשת ילדיהם של דבורה (ורה) לבית אפשטיין ויעקב בניאש טוביאנסקי בעיר קובנה שבליטא, אז תחת שלטון האימפריה הרוסית.
בהיותו כבן 10 עברה משפחתו לברטיסלאבה, שם החל טוביאנסקי הצעיר את לימודיו.
בשנת 1920 חזרה המשפחה לקובנה, ובה סיים את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
בהגיעו לגיל 18 התגייס לצבא הליטאי, התגלה כקלע מצטיין, וצורף לנבחרת הקלעים הלאומית של ליטא.
הוא השתתף בכיבוש הליטאי של אזור קלייפדה.
היה חבר ב"אגודה האוניברסיטאית" היהודית וחבר פעיל באגודת "מכבי".
קיבל תואר מהנדס, לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטאות של ליטא ושל רוסיה.
הצטרף לקבוצת יהודים עולים ועלה לארץ ישראל ב-6 במאי 1925. הוא נקלט בעבודות חקלאיות שונות, כולל עבודה פיזית בשדות בנימינה.
בעת קידוח באר בשדות היישוב חלה בקדחת, ועל פי המלצת רופאיו עזב את העבודה החקלאית, וחיפש עבודה המתאימה יותר למצבו הגופני.
הוא לא מצא עבודה בתחום השכלתו כמהנדס, אך המשיך להשתלם במקצועו ולקרוא ספרות מקצועית.
בנובמבר 1926, מששמע שמחפשים שוטרים חדשים, התגייס למשטרת המנדט, ולמד בבית הספר לשוטרים בירושלים.
סיים את ההכשרה בהצלחה במאי 1927 והוצב כשוטר בחיפה.
בעת מאורעות תרפ"ט, סירב לפקודת מפקדו להגיע להדר הכרמל, בטענה כי גם בעיר התחתית נמצאים יהודים, ואף הם זקוקים להגנה.
אירוע זה הביא להפסקת העסקתו של טוביאנסקי במשטרה.
בעת המאורעות סייע טוביאנסקי בהצלת יהודים ברחוב נצרת בחיפה.
הוא נאסר על ידי הבריטים, ועלה לראשונה לכותרות כאשר הואשם בהריגת ערבי בחיפה.
הוא שוחרר, אך נאלץ לעזוב את חיפה מחשש שהערבים ינקמו בו ויתנקשו בחייו.
מאז היה חשוד בעיני הבריטים כחבר פעיל ב"הגנה".
תקופה מסוימת סבל חרפת רעב והסתובב ללא קורת גג לראשו.
כאשר הוצעה לו ב"הגנה" עבודה בשכר, סירב לקבלה, והוסיף לעבוד בהתנדבות.
ב-1931 התנדב עם צעירים אחדים למחלקה הטכנית של הרדיו שהפעילה המשטרה הבריטית בירושלים, עבודה שהייתה כרוכה בסכנות וחייבה שהייה בקרב בדואים והרחק מכל יישוב יהודי.
עבודה זו עשה טוביאנסקי מתוך כוונה שכך יוכל להועיל ל"הגנה" בשעת הצורך, ואומנם זו הביאה, לאחר זמן, תועלת מרובה לארגון ההגנה.
ב-1934 החל לעבוד בחברת האשלג בדרום ים המלח, נשא אישה ונולד לו בנו היחיד, יעקב בנטוב.
במאורעות תרצ"ו, בשעה שנשלח להגנת שכונת ימין משה בירושלים, שהייתה קשה להגנה, ענה שהוא מוכן למלא כל פקודה שתוטל עליו ככל יכולתו.
בשנים 1938–1939 עבד כמנהל עבודה בחברת "בלפור ביטי" שהפעילה את תחנת הכוח ירושלים, ועשה רבות להעסקת יהודים בתחומיה.
בעקבות המלצת "ההגנה" לחבריה, לקום ולפעול לעזרת הבריטים שנערכו למלחמה בגרמנים, התגייס טוביאנסקי לצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת במשך שש שנים בחיל ההנדסה המלכותי, ובינואר 1943 קיבל דרגת מייג'ור (המקבילה לרב-סרן).
בשנות המלחמה השיג נשק בצורה לא חוקית עבור ההגנה ממחסני הצבא הבריטי, ואף היה במעקב של הבולשת הבריטית.
כשהוצבה יחידתו בסוריה סיכן את חייו בתפקידים חשאיים למען "ההגנה", וכאשר הגיע לאיטליה עזר לפליטים יהודים שהתרכזו במדינה זו לאחר שברחו מגיא ההריגה.
ביום ניצחון בעלות הברית התכבד בקבלת המסדר של כל הכוחות היהודיים בצבא הבריטי באלכסנדריה שבמצרים, לשם הועבר עם יחידתו.
כששוחרר מהצבא הבריטי ב-1946, עבד כמהנדס במחנה הבריטי "אלנבי", שבדרום ירושלים סמוך לשכונת תלפיות.
ב-1947 התקבל לעבודה בחברת החשמל הירושלמית, תחילה כסגן מהנדס בבנייה ובהנחת כבלי חשמל, ואחר כך התקדם לתפקידים נוספים.
בראשית מלחמת העצמאות התגייס לארגון "ההגנה" במרחב ירושלים.
הוא סייע כמהנדס לפעולות ההגנה, ולהתקנת בורות צבירה למי גשמים בימי המצור על ירושלים.
בראשית 1948 מונה על ידי דוד שאלתיאל למפקד מחנה הקבע היחיד שהיה אז בירושלים, מחנה שנלר (מלבד בסיס הגדנ"ע בשייח' באדר, שכונה "גבעת רם").
במחנה שנלר רוכזו מצרכי המזון שהועברו אז בשיירות מהשפלה לירושלים.
בתחילת אביב 1948 הועבר טוביאנסקי ממחנה שנלר לחיל האוויר, והוא מונה למפקד שלושת שדות התעופה של החיל, שהיו באותם ימים באזור ירושלים.
בעבודתו האזרחית בחברת החשמל, שאותה המשיך במקביל לעבודתו הצבאית בארגונים הצבאיים ההולכים ומתגבשים, התגלה כמהנדס בעל יכולות טכניות גבוהות.
ב"הגנה" נחשב למפקד מעולה ולמארגן בעל יכולת, עצמאי בפיקודו.
הוא נעצר בחטף בשוק הכרמל, הובל למשרדי המודיעין בתל אביב ונחקר על ידי דוד קרון, איסר בארי, בנימין גיבלי ואברהם קדרון, שהיה אחר כך מבכירי משרד החוץ הישראלי, ועבד אז גם במודיעין.
טוביאנסקי הואשם בבגידה ובמסירת ידיעות לאויב, ונמסר לו שיועמד לדין עוד באותו יום על כי מסר לבריטים, במסגרת תפקידו בחברת החשמל, רשימה של צרכני החשמל הגדולים בירושלים.
הטענה הבלתי מבוססת הייתה כי הלגיון הפגיז באופן מכוון את המבנים של צרכני החשמל הגדולים בירושלים (מפעלי תע"ש לייצור נשק ותחמושת) לפי נתונים שקיבל מנהלה הבריטי של חברת החשמל מידידו המהנדס טוביאנסקי.
פקיד בחברת החשמל שהתקנא בטוביאנסקי סיפר לרב־סרן בנימין גיבלי, קצין המודיעין של החטיבה הירושלמית, כי ראה את טוביאנסקי מעביר למנהל המשרד, לפי דרישתו, את רשימת צרכני החשמל העיקריים בירושלים.
גיבלי התעלם מכך שהרשימה הוכנה על ידי עובדי החברה לבקשת ההנהלה הבריטית, ונמסרה למנהל המשרד בגלוי ובנוכחות צוות העובדים.
הוא גם לא ניסה לברר מתי נמסרה לו אותה רשימה, שהגיעה לידיו כמה ימים לאחר ההפגזה של הלגיון, שגם לא כוונה דווקא נגד צרכני החשמל הגדולים, אלא כללית לאזורי שליטה בירושלים.
ב-30 ביוני 1948 הוכנס טוביאנסקי למכונית שלוותה על ידי שתי מכוניות אחרות שיצאו מתל אביב לכיוון קיבוץ חולדה.
משם הגיעו לבניין נטוש של בית הספר המשותף לכפרים בית ג'יז ובית סוסין (באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל, כקילומטר וחצי מזרחית לקיבוץ הראל, והבניין הנטוש קיים עד היום).
טוביאנסקי הוצא מהמכונית, הוכנס לאחת משתי הכיתות של בית הספר, והועמד למשפט בפני בית דין שדה.
איסר בארי מינה את חברי בית הדין מבין אנשיו וגם הציב את עצמו כתובע.
לשלושת הקצינים שמונו לשופטים, דוד קרון, בנימין גיבלי ואברהם קדרון, שהיו קציני מודיעין בתפקידם, לא הייתה הכשרה משפטית.
על אף ליווי משפטי של התובע הכללי של צה"ל דאז, אברהם גורלי, לא היה כתב אישום, לא הוצגו ראיות, ולא מונה סנגור לנאשם; למשפט לא הובאו עדים, לא נרשם פרוטוקול וכלל לא התקיים דיון במהלכו.
בפני מאיר טוביאנסקי הוטחה אשמת הבגידה, אשר הסתמכה על דו"ח צרכני החשמל.
הוא נדהם לשמוע כי מיוחסת לו בגידה על בסיס רשימה זו, ועל אף שהגיב כי לא בגד ולא התכוון לבגוד, נודע כי בכך הסתיים "הדיון"; לטוביאנסקי לא ניתנה זכות ערעור.
השופטים הרשיעו את טוביאנסקי בבגידה, ומייד גזרו עליו עונש מוות בירייה.
לימים התברר כי "פסק הדין" נכתב רק לאחר ביצוע גזר הדין.
בעת שהדיון התנהל עסק איסר בארי, שאיחר למשפט, בהכנת כיתת יורים בת שישה חיילים, אשר נלקחו מחטיבת יפתח שהתאמנה באזור.
השישה הובאו, מבלי שידעו את הסיבה לכך, לבית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל ונקרא "בית הקשתות".
הוא הוצב עם פניו אל הקיר, וכיתת היורים הצטוותה לירות בראשו.
טוביאנסקי נהרג במקום, וליד הקיר נחפר בור, שלתוכו הושלכה גופתו וכוסתה בעפר.
מישהו הפנה את בני המשפחה אל משרדי ש"י, שירות הידיעות של "ההגנה", ושם פגשו את יצחק לוי, שהיה ראש הש"י במחוז ירושלים.
נוסח ההודעה כפי שפורסם בעיתון הארץ היה:
לאחר מספר חודשים התגלתה במקרה גופת בעל קרקעות ערבי מיפו בשם עלי קאסם ביערות הכרמל.
בדיקה מצאה שהאיש נורה מטווח קצר וגופתו הושלכה בין העצים.
חקירת המשטרה מצאה שמדובר בערבי ישראלי שעבד כמרגל עבור המודיעין הישראלי.
חקירה נרחבת העלתה שהאיש נחשד על ידי מפקדיו במודיעין הישראלי שפעל כסוכן כפול, ושהעביר במקביל מידע למודיעין הערבי.
משם, הדרך אל איסר בארי ואנשיו הייתה קצרה, ואלה הודו בחקירתם כי הם שירו בקאסם, הרגוהו בלא משפט והשליכו את גופתו ביער.
בעקבות אירוע זה ופרשת אבא חושי, דוד בן-גוריון ואנשיו העמידו לדין את איסר בארי.
בארי נשפט, נמצא אשם וסולק מהצבא.
בשלב זה, בעקבות מאבקה של האלמנה לטיהור שם בעלה, בא היועץ המשפטי הראשון של הממשלה, יעקב שמשון שפירא, ודרש לצרף למשפט גם את "תיק טוביאנסקי".
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ניאות ומינה את אהרן חטר-ישי, הפרקליט הצבאי הראשי, לבדוק את הנושא.
הבדיקה גילתה לא רק את קיומו של "משפט השדה" אשר נשמר בסוד, אלא גם את הוצאתו של טוביאנסקי להורג ללא משפט, ללא ייצוג, ללא ערעור, ללא הודעה למשפחתו על מעצרו, על משפטו ועל הוצאתו להורג.
הבדיקה העלתה כי כתב האישום היה מופרך מעיקרו וכי "פסק הדין" נכתב רק לאחר הוצאתו להורג.
הפצ"ר המליץ לבטל את פסק הדין, להחזיר לסרן טוביאנסקי את דרגתו, אשר נשללה ממנו, להתנצל בפני אלמנתו ובנו היתום, ולהעביר את גופתו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
ב-7 ביולי 1949 הועברה גופתו של טוביאנסקי לקבורה בבית העלמין שייח' באדר בהלוויה צבאית רשמית, שם נקבר לצד חללי "ההגנה".
בי"ז בסיוון תשי"א (21 ביוני 1951) הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
על קברו נכתב כי "נהרג בשגגה".
ב-16 במרץ 1949 רשם דוד בן-גוריון ביומנו:
בסופו של המכתב הוסיף בן-גוריון: "בבית-הספר של הבן, יעקב, ייערך מפקד מיוחד, בו יוכרז בפני כל התלמידים, שהייתה טעות טראגית, למען יידעו חבריו, שאביו נפל בטעות, וילדו יוכל להתגאות בשירות של אביו ז"ל ושל אמו בהגנת המולדת".
בפסק דינו נרשם "טוביאנסקי, בן 45, חבר ההגנה נאמן מזה 22 שנה." הודאה זו של בן-גוריון, לגבי משפט שבוצע במהלך מלחמה, הייתה ציון דרך משמעותי בעיצוב סמכויות הצבא, ובפיקוח הדרג המדיני עליו.
בעקבות המקרה פרסם נתן אלתרמן את השיר "אלמנת הבוגד" ב"", ובו הביע את דעתו על הפרשה.
הבית שלידו בוצעה ההוצאה להורג נמצא מאחורי לולי הפיטום של קיבוץ הראל ("בית הקשתות").
הבית שופץ ונפתח לציבור כאתר תיירותי, ויש בו שילוט וסיפור המשפט.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה (12 עמודים) קטעים מהביוגרפיה הגנוזה של גיבלי מאת אריה קרישק, ובה מודה גיבלי כי ההליך המשפטי היה פגום וכי לא היה צריך להוציא את טוביאנסקי להורג.
עם זאת, בקטעים אלה מתועד כי גיבלי עצמו היה משוכנע עד מותו כי טוביאנסקי אשם בבגידה.
כמו כן מתועד כי טוביאנסקי בחר שלא יקשרו את עיניו בעת ההוצאה להורג, וכי לא מת במקום ורב הסמל הפלוגתי נאלץ "לגאול את האיש מייסוריו".
ביולי 1949 נעצר בארי כחשוד ברצח טוביאנסקי, וב-11 באוגוסט 1949 החלה חקירה משפטית של בארי בנוגע להריגת טוביאנסקי.
בחקירה ביקש בארי להישפט בפני בית דין צבאי, וטען כי פעל על פי ההוראות שנתנו לו ומתוקף תפקידו.
ב-16 באוקטובר 1949 נפתח משפטו של איסר בארי על הריגת טוביאנסקי בפני בית משפט אזרחי.
ב-22 בנובמבר הוקרא פסק הדין, ובו נמצא בארי אשם בהריגה ובחריגה מסמכות.
בית המשפט הסביר את פסיקתו באומרו:
באותו היום נידון בארי למאסר של יום אחד "מזריחת השמש ועד שקיעתה" וקנס של לירה ישראלית אחת, לאחר שהתובע והסניגור הסכימו שיש להשית על בארי עונש סמלי.
עוד באותו לילה חנן נשיא המדינה, חיים ויצמן, את איסר בארי בהמלצתו של הרמטכ"ל.
בארי יצא מהמשפט מדוכא מאוד, חי סגור בביתו ושפוף.
בארי ושלושת חוקריו של טוביאנסקי המשיכו במסלול חייהם.
דוד קרון כתב על כך בספרו:
קרון הוסיף וכתב כי לא היה לו ספק שטוביאנסקי אשם וכי לבארי הייתה סמכות מלאה לעשות את מה שעשה.
בנימין גיבלי, ראש אמ"ן לשעבר, הודה בפני הביוגרף שלו, אריה קרישק, (בספר שנגנז) כי לא היה צריך להוציא להורג את טוביאנסקי, אף שטוביאנסקי לקה ולא היה "קורבן".
בשנת 2014 עלה למסכים הסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, אורי פפר, מיכה סלקטר ואחרים, על-פי תסריט של מיכאל בר-זוהר.
הסרט מציג את טוביאנסקי כקורבן המערכת והתקופה ומטיל את חרפת האשם על בארי, גיבלי ואנשיהם.
את מאיר טוביאנסקי גילם השחקן מיכה סלקטר.
ב-11 בספטמבר 2016 הוסר הלוט מעל שלט בכניסה ל"בית הקשתות" בקיבוץ הראל בטקס בו השתתפו בנו של טוביאנסקי, יעקב בנטוב, ובנו של קרון.
ב-2018 פנו לראש אכ"א האלוף מוטי אלמוז בבקשה להנצחתו של מאיר טוביאנסקי.
כעבור זמן לא רב המשימה הוטלה על חיל האוויר ועל פי בקשת מפקד חיל האוויר עמיקם נורקין, הנצחתו של מאיר הוטלה על אחת היחידות בבסיס נבטים.
ביחידה הוקמה פינת הנצחה למאיר טוביאנסקי, ונציג מטעם היחידה נשלח לקברו ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה.
באוקטובר 2021 החליטה הוועדה לשמות רחובות של עיריית ירושלים להנציח את מאיר טוביאנסקי ואת אשתו לנה, שפעלה לטיהור שמו.
בתאריך 12 ביוני 2023 נערך טקס חנוכת הרחוב על שם מאיר ולנה טוביאנסקי.
ביוני 2022 הודיעה חברת החשמל שתחנת הכוח הראשונה בירושלים תיקרא על שם טוביאנסקי.
סגן-אלוף אברהם גורלי היה התובע הכללי הראשי של "ההגנה" ובהמשך של צה"ל בראשיתו, והוא ייעץ לבארי על הקמת בית דין השדה, והוציא את צו המעצר ל-10 ימים נגד טוביאנסקי.
גורלי הורשע בבית המשפט המחוזי ונקנס, אולם זוכה בערעור לבית המשפט העליון.
ב-2014 יצא לאקרנים סרט באורך מלא על הפרשה בשם "טוביאנסקי", בבימויו של ריקי שלח.
בפרק 3 של העונה החמישית של הסדרה הסאטירית היהודים באים, נעשה מערכון מוזיקלי על הפרשה בשם "טוביאנסקי – שיר השכונה".
אשתו של טוביאנסקי לנה (27.5.1907-30.1.1975) ובנו יעקב (יליד 1937) עברתו את שם משפחתם מטוביאנסקי ל-בנטוב לאחר פטירתו.
מבנו יעקב בנטוב נולדו נכדתו וניניו.
אשתו של טוביאנסקי, לנה, ילידת פולין, נפטרה בשנת 1975 ונקברה בבית העלמין גבעת שאול בירושלים.
פרשת חַיֵּי שָׂרָה היא פרשת השבוע החמישית בספר בראשית.
הפרשה נפתחת במותה של שרה ומסתיימת במותו של אברהם.
מרביתה של הפרשה מוקדש לשני נושאים: קבורת שרה במערת המכפלה ומציאת אישה ליצחק.
בסוף הפרשה מסופר על נישואי אברהם לקטורה ( רש"י דורש שם שקטורה היא הגר) וצאצאיו ממנה.
את פרשת חיי שרה קוראים בין התאריכים כ"ב בחשוון-כ"ז בחשוון.
מות שרה ורכישת מערת המכפלה
הפרשה נפתחת בתיאור מותה של שרה אשת אברהם שנפטרה על שמע עקידת בנה יצחק.
אברהם סופד לה ומבקש לקבור אותה בחברון ולשם כך הוא רוכש, בכסף מלא, מאת עפרון החיתי את מערת המכפלה.
הדין והדברים עם עפרון ובני חת אודות הרכישה מתוארים בהרחבה בחלקה הראשון של הפרשה.
עיקר הפרשה הוא תיאור שליחותו של עבד אברהם (שמו אינו מפורש במקרא, על פי חז"ל זהו אליעזר) בידי אברהם למצוא אישה ליצחק.
אברהם משביע את העבד שלא ייקח ליצחק אישה מבנות כנען, ולכן הוא שולח את עבדו אל משפחתו שבארם נהריים.
העבד מגיע למקום ונושא תפילה אל ה' בבקשת סיוע במבחן בו יתברר מי היא האשה הראויה: העבד יבקש מנערות העיר להשקות אותו, והאשה הראויה ליצחק היא זו שתסכים ואף תציע להשקות את גמליו.
מיד בסיום תפילתו מגיעה רבקה אל הבאר, וכשהוא מבקש ממנה להשקותו, היא מסכימה ואף מציעה מיוזמתה להשקות גם את גמליו.
לאחר סיום השקאת הגמלים ממהר העבד להעניק לרבקה תכשיטי זהב יקרים, שואל אותה למשפחתה, ומבקש ממנה להתארח בבית משפחתה.
רבקה מספרת לעבד כי היא ממשפחת נחור אחי אברהם, והעבד בא לבית משפחתה.
לאחר דין ודברים עם בני משפחתה, בני המשפחה מסכימים להשיא את רבקה ליצחק, אך מציעים כי רבקה תלך לארץ כנען מאוחר יותר, בעוד עבד אברהם מבקש לקחת את רבקה מיד.
לבסוף מחליטים בני המשפחה לקרוא לרבקה ולשאול אותה לדעתה, והיא מביעה את הסכמתה ללכת עם עבד אברהם.
העבד לוקח את רבקה איתו לארץ כנען, ושם היא נישאת ליצחק, המגלה כלפיה אהבה ומתנחם בכך מפטירת שרה אימו.
פרשה זו של נישואי רבקה ליצחק היא ארוכה במיוחד, וכוללת חזרה משולשת על המבחן אותו ערך אליעזר לרבקה: פעם ראשונה בעת התכנון, פעם שנייה בעת המעשה, ופעם שלישית בעת סיפור הדברים למשפחת רבקה, כאשר ישנם מספר שינויים בין תיאור המעשה בפועל לבין סיפור הדברים למשפחת רבקה.
בהמשך הפרשה מסופר על אחרית ימיו של אברהם: אברהם נושא אישה נוספת ושמה קטורה, (רש"י דורש שם כי קטורה זוהי הגר) ומוליד ממנה שישה בנים.
את ירושתו הוא מוריש ליצחק בלבד, ואת שאר הילדים ('בני הפילגשים') הוא משלח עוד בחייו ל"ארץ קדם" לאחר שהעניק להם 'מתנות'.
אברהם נפטר בן 175, ונקבר במערת המכפלה על ידי בניו יצחק וישמעאל.
לאחר מות אברהם מברך אלוהים את יצחק, ויצחק מתיישב בבאר לחי ראי.
על פי התארוך המקראי, פטירת אברהם אירעה למעשה לאחר הולדת יעקב ועשו (שנולדו בגיל 160 של אברהם), המתוארת בפרשה הבאה, פרשת תולדות.
הפרשה נחתמת בפירוט תולדותיו של ישמעאל, צאצאיו ומקום מגוריו, "מחוילה עד שור אשר על פני מצרים באכה אשורה", ופטירתו של ישמעאל בגיל 137. גם פטירתו של ישמעאל מתרחשת למעשה זמן רב לאחר המאורעות המתוארים בתחילת פרשת תולדות (יעקב ועשיו נולדו בשנת 74 לישמעאל).
"יפה שיחתן של עבדי אבות"
בפרק כ"ד, המוקדש במלואו לבחירת רבקה ליצחק ישנה חזרה משולשת על המבחן שעורך עבד אברהם לרבקה.
פרשני המקרא עמדו על כך, וניסו להסביר מדוע הסיפור חוזר על עצמו שלוש פעמים, בעוד פרשיות אחרות בתורה נכתבו בקיצור משמעותי.
מדרש רבה מכנה זאת: (פרשה נ"ט).
ישנם מספר הבדלים בין סיפור המעשה בפועל, לבין תיאור הדברים מפי עבד אברהם למשפחת רבקה לאחר מכן.
שינוי מהותי בין שני החלקים הוא תיאור אליעזר מאוחר יותר כי שאל את רבקה לשמה ולמשפחתה קודם שנתן לה תכשיטים ומתנות, בעוד למעשה סדר הדברים היה הפוך.
או שהיה העבד אומר כן לכבדם, שישמעו לו".
פירוש ראשון: העבד מוסיף על מה שנאמר לו; אברהם דיבר על ארץ מולדת, והוא מדייק לגבולות המשפחה בלבד.
פירוש שני: העבד נהג בדיפלומטיות וביקש להחמיא למשפחת אברהם בהצגתם כאפשרות נחשקת.
בשניהם מוותר העבד על הגדרת חרן כמולדתו של אברהם.
השבת בה קוראים את פרשת חיי שרה יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא - כ"ב בחשוון
שנת גכה ושנת גכז - כ"ד בחשוון
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה - כ"ה בחשוון
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג - כ"ז בחשוון
האיטלקים מוסיפים עד , וחלק מהתימנים (קהילות השאמי) מוסיפים בסוף .
ההפטרה מתארת את אחרית ימיו של דוד המלך וכיצד הוריש את מלכותו לבנו שלמה.
היישוב היהודי בחברון מציין בשבת פרשת חיי שרה את "שבת חברון" בעקבות תיאור קניית מערת המכפלה בידי אברהם המופיע בפרשה.
בשבת זו מתארחים עשרות אלפים בקריית ארבע ובחברון.
במסגרת ההסדרים שהונהגו במערת המכפלה לאחר טבח מערת המכפלה, בשבת זו המקום פתוח כולו (כולל אולם יצחק) לתפילת יהודים.
פרשת וַיְחִי היא פרשת השבוע השתים-עשרה והאחרונה בספר בראשית.
לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף הספר, ב.
הפרשה בכללה עוסקת בימי חייו האחרונים של יעקב במצרים, בברכותיו לבניו ולבני יוסף, בפטירתו של יעקב ובקבורתו במערת המכפלה.
בסיום הפרשה מסופר על פטירתו של יוסף.
בשבת פרשת ויחי מסיימים את קריאת התורה של ספר בראשית, ובקהילות האשכנזים קוראים בסיום "חזק חזק ונתחזק".
את פרשת ויחי קוראים בין התאריכים י"א בטבת – י"ח בטבת.
לאחר שיעקב ומשפחתו מגיעים למצרים בעקבות הרעב בארץ כנען ויצירת הקשר המחודש עם יוסף, הם חיים במצרים שבע עשרה שנה.
כשמרגיש יעקב שבאה שעתו למות הוא קורא ליוסף ומשביע אותו שלא יקבור אותו במצרים אלא בארץ כנען, בקבורת אבותיו (במערת המכפלה).
אחרי זמן מה, נאמר ליוסף שיעקב חולה.
יוסף מגיע עם בניו, מנשה ואפרים ליעקב.
יעקב מספר ליוסף על התגלות האל אליו בלוז, בה הוא בירך אותו והבטיח לתת לזרעו את ארץ כנען.
הוא קובע שבניו של יוסף, אפרים ומנשה, ייחשבו כבניו שלו, והם יהיו שייכים לשבטי ישראל כמו ראובן ושמעון.
הוא מספר ליוסף על כך שהוא קבר את רחל בדרך אפרתה (ולא במערת המכפלה).
לאחר מכן הוא מבקש מיוסף שיביא אליו את בניו, והוא מנשק ומחבק אותם.
הוא מברך את בני יוסף, מנשה ואפרים בברכת המלאך הגואל.
אף על פי שמנשה נולד לפני אפרים, יעקב מברך את אפרים ביד ימינו, ואת מנשה בשמאלו, יוסף בנו מזכיר לו את סדר לידת הבנים, אך יעקב אומר "ידעתי בני ידעתי" ומסביר זאת בכך שאפרים יהיה גדול מאחיו 'וזרעו יהיה מלא הגוים'.
רש"י מפרש על הפסוק הזה כי יעקב מכוון לצאצאים שיצאו ממנשה ואפרים.
ממנשה יצא גדעון- שהקב"ה יעשה נס על ידו, ומאפרים יצא יהושע שמנחיל את הארץ, ילמד תורה את ישראל.
בשל גדולתו בחר יעקב לברך את אפרים ביד ימין ולא ביד שמאל כפי שהיה צריך להיות בשל צעירותו.
עוד הוא מברך אותם שכאשר ירצו בעם ישראל לברך את הבנים, ישתמשו בביטוי "ישימך אלהים כאפרים וכמנשה".
לאחר הברכות לבניו של יוסף, אוסף יעקב את כל בניו ומברך אותם.
הברכות עוסקות בתכונות המאפיינות את השבטים ובקורות אותם בעתיד, עם רמיזות לנחלות שיהיו להם בארץ ישראל.
הוא מתייחס בביקורת לראובן שחטא במעשה בלהה, וקובע שכתוצאה מכך הוא איבד את היתרונות שהיו ראויים לו כבכור.
הוא מבקר בחריפות את שמעון ולוי שחטאו במעשה שכם (אחרי אונס דינה), וקובע שהם יתפזרו בנחלות ישראל ולא יקבלו נחלה נפרדת.
ואחר כך מברך את יהודה, ומברך אותו בגבורה תוך שימוש בדימוי של אריה, במנהיגות, ובנחלה שתתברך ביין.
זבולון מקבל ברכה של קרבה לים ומסחר ימי עם מדינות שכנות.
יששכר מקבל ברכה תוך שימוש בדימוי של חמור.
דן מקבל ברכה שהוא ידין את עמו, תוך שימוש בדימוי של נחש אשר מסוגל להכות סוס ולהפיל את רוכבו.
גד מקבל ברכה לניצחון בגדודי מלחמה.
אשר מקבל ברכה על נחלה שופעת.
נפתלי מקבל ברכה תוך שימוש בדימוי של איילה.
הוא מקבל ברכות אשר מזכירות את ברכות יצחק ליעקב.
הברכה האחרונה היא לבנימין תוך שימוש בדימוי של זאב.
בתום הברכות מצווה יעקב את בניו לקבור אותו במערת המכפלה, בה נקברו אבותיו ובה הוא קבר את לאה.
הוא נפטר בן מאה ארבעים ושבע שנים.
המצרים חונטים את יעקב ומתאבלים עליו.
יוסף פונה לפרעה ומבקש ממנו לקחת את אביו לקבורה בארץ ישראל תוך שהוא מזכיר את השבועה שהוא נשבע לו.
פרעה מאשר לו לצאת לארץ ישראל כדי לקבור את אביו, והאחים יוצאים במסע לארץ ישראל מלווים במשמר צבאי מצרי גדול.
הם הולכים במסלול ארוך מסביב לים המלח ועורכים תחנת ביניים בעבר הירדן המזרחי, בגורן האטד.
לבסוף הם קוברים את יעקב במערת המכפלה ושבים מצרימה.
האחים חוששים שלאחר מות אביהם יתנקם בהם יוסף על מכירתו, הם שולחים אליו שליח שמספר לו שיעקב ציווה עליו לסלוח לאחים על חטאיהם ועל הרעה שהם גמלו לו.
יוסף בוכה כשהוא שומע את דבריהם, הוא מנחם אותם ואומר: "וְאַתֶּם, חֲשַׁבְתֶּם עָלַי רָעָה; אֱלֹהִים, חֲשָׁבָהּ לְטֹבָה", ומבטיח להמשיך לכלכל אותם ואת משפחותיהם.
יוסף חי במצרים עד שנולדים לו נינים ממנשה ומאפרים.
לפני מותו הוא מודיע לבני ישראל כי "פָּקֹד יִפְקֹד אֱלֹהִים אֶתְכֶם, וְהַעֲלִתֶם אֶת-עַצְמֹתַי מִזֶּה" יוסף מבקש בכל ליבו שיזכרו להעלות את ארון הקבורה שלו ברגע שיצאו ממצרים ויגיעו לארץ ישראל.
יוסף מת בן מאה ועשר שנים, נחנט ומושם בארון שנשמר במצרים.
השבת בה קוראים את פרשת ויחי יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – י"א בטבת
שנת הכז – י"ב בטבת
שנת החא – י"ג בטבת
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – י"ד בטבת
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה – ט"ז בטבת
שנת זחא ושנת זחג – י"ח בטבת
על פי נוסח המסורה, התורה מחולקת לפסקאות שנקראות פרשות פתוחות וסתומות.
פרשת השבוע "ויחי" היא היחידה מבין פרשות השבוע שמתחילה באמצע פיסקה ללא כל רווח לפניה .
מדרש רבה מתייחס לעניין ומספק כמה הסברים בדרך מדרשית.
הסבר אחד הוא שהדבר מורה על צער על מותו של יעקב המתואר בפרשה, שהוביל לתחילת השעבוד של בני ישראל במצרים, והסבר נוסף הוא שהדבר מורה על כך שיעקב בקש לגלות את הקץ ונסתם ממנו.
היא עוסקת בימיו האחרונים של דוד המלך, ובהוראות שהותיר בצוואתו לשלמה בנו, ובעידוד "וחזקת והיית לאיש".
פרשת וַיֵּצֵא היא הפרשה השביעית בספר בראשית.
הפרשה עוסקת בקורות יעקב מצאתו אל חרן ועד חזרתו לגבול ארץ כנען.
היא פותחת בהתגלות האל אליו בבית אל בתחילת המסע, ומספרת בהרחבה על שהייתו בבית לבן הארמי בחרן: עבודתו כרועה צאן לבן, נישואיו עם רחל ולאה בנות לבן ובלהה וזלפה שפחותיהן, הולדת ילדיהם, בריחתו מלבן כדי לשוב לארץ כנען גנבת התרפים על ידי רחל, וכריתת הברית עמו.
הפרשה מסיימת בפגישתו עם מלאכי אלוהים במחניים שבגבול ארץ כנען.
הפרשה כתובה בתורה כפרשיה אחת רצופה.
פרשת ויצא נקראת בין התאריכים ו' בכסלו–י"ב בכסלו.
הפרשה מתארת את קורות יעקב מצאתו מכנען אל חרן.
הוא בורח בעקבות ציווי הוריו לאחר איומו של עשיו להורגו בשל גנבת הברכות, נשאר בחרן כעשרים שנה ולאחר מכן שב לגבול כנען בעבר הירדן המזרחי.
הפרשה כתובה כולה ברצף אחד מראשיתה ועד סופה, ללא חלוקה ברורה לקטעים.
הפרשה פותחת ומסתיימת בשני אירועים דומים – פגישתו של יעקב עם מלאכי אלוהים בגבול ארץ כנען.
יעקב יוצא מבאר שבע ועוצר יעקב ללינת לילה במקום שלאחר מכן מתברר ששמו לוז.
בחלום הלילה הוא רואה סולם שמוצב על הארץ וראשו בשמים, ומלאכי אלוהים עולים ויורדים בו.
לאחר מכן מתגלה אלוהים ליעקב, ואומר לו שהוא יתן לו ולזרעו את הארץ שהוא שוכב עליה, וזרעו ירבה כעפר הארץ והם יהיו ברכה לכל האנושות.
בנוסף מבטיח אלוהים לשמור על יעקב בכל מקום שילך, להשיב אותו אל הארץ שבו הוא נמצא, ומצהיר שלא יעזוב אותו עד קיום כל הבטחותיו.
יעקב מגיע לבאר שליד חרן, סביבה נמצאים עדרי צאן אשר רועיהם ממתינים להאספות כל העדרים, אז הם נוהגים לגלול יחד את האבן הגדולה מעל פי הבאר.
לאחר דו-שיח קצר עם הרועים בו יעקב מתעניין בשלום לבן, רחל רועת הצאן, בתו של לבן, מגיעה.
יעקב גולל לבדו את האבן, משקה את הצאן של רחל, נושק לה ובוכה.
רחל מודיעה לאביה לבן הארמי על בואו והוא פוגש את יעקב ליד הבאר.
לאחר חודש בו יעקב עובד בחינם לבן מבקש מיעקב שינקוב בשכר על עבודתו.
יעקב מציע לעבוד בשביל לבן שבע שנים בתמורה לכך שיישא את רחל בתו הקטנה לאישה.
שבע השנים חולפות על יעקב כימים אחדים מרוב אהבתו לרחל, ובסופן נערך טקס החתונה.
לבן מרמה את יעקב ומשיא לו את לאה במקום את רחל, ויעקב מגלה זאת רק בבוקר לאחר ליל הכלולות.
יעקב שואל את לבן מדוע רימה אותו, לבן משיב שלפי מנהג המקום אי אפשר לשאת את הבת הקטנה לפני הגדולה.
הוא מציע לו לשאת גם את רחל כעבור שבוע ימים בתמורה לעבודה נוספת בת שבע שנים.
יעקב מסכים, לאחר שבוע, יעקב נושא גם את רחל ומתחיל לעבוד שבע שנים נוספות עבורה.
בעוד רחל נשארת עקרה, אלוהים רואה שלאה אהובה פחות מרחל, והיא יולדת ארבעה בנים בזה אחר זה: ראובן, שמעון, לוי ויהודה.
היא קוראת להם בשמות המשקפים את צערה מכך שיעקב אוהב את רחל ולא אותה, ואת תקוותה שבעקבות לידת הבנים יעקב יאהב אותה.
רחל, שמצדה מקנאת באחותה על ילדיה, דורשת מיעקב "הבה לי בנים, ואם אין מתה אנוכי".
יעקב משיב: "התחת אלוהים אני כי מנע ממך פרי בטן"?
רחל מחליטה לתת את בלהה שפחתה ליעקב לאשה, וזו אכן יולדת שני בנים, דן ונפתלי.
בעקבות כך נותנת גם לאה את שפחתה זלפה ליעקב לאשה, ואף היא יולדת שני בנים, גד ואשר.
לאחר סכסוך נוסף בין רחל ללאה בעניין מעשה הדודאים יולדת לאה עוד שני בנים ובת, יששכר, זבולון ודינה.
בסופו של דבר אלהים שומע אל רחל וגם היא יולדת בן, הוא יוסף, ובפרשה הבאה (פרשת וישלח) גם את בנימין - אשר רחל קוראת לו לפני מותה בלידה "בן אוני" - צעיר בניו של יעקב.
יעקב פונה ללבן ומבקש ממנו רשות לקחת את נשיו ואת ילדיו ולשוב לארצו.
הוא מציע לו לקבל שכר על עבודתו.
לבן מסכים להעניק ליעקב חלק מצאנו לפי מאפיינים שהוסכמו ביניהם, אך מסלק בלי ידיעת יעקב את הכבשים המדוברות מעדריו, ומרחיק אותן למקום אחר.
יעקב מצדו משתמש בשיטות רבייה מיוחדות ומצליח לצאת ברכוש גדול.
יעקב, שחש בהידרדרות היחסים בינו לבין אנשי בית לבן, ולאחר שמתגלה אליו מלאך בחלום ומורה לו לשוב ארצה, מתייעץ עם רחל ולאה ומחליט לעזוב את בית לבן.
הוא עוזב בלי להודיע ללבן ובמקביל גונבת רחל את התרפים של אביה, ששימשו אותו לעבודת אלילים.
לבן רודף אחרי יעקב ומשיג אותו בהר הגלעד, אולם מקבל אזהרה מפורשת מאלוהים שלא לפגוע ביעקב.
הוא נוזף ביעקב על שעזב בלי להודיע ועל גנבת התרפים, ויעקב מציע לו לחפש את התרפים, ואף קובע כי מי שהתרפים ברשותו "לא יחיה".
לבן מחפש, אולם רחל מצליחה להסתיר את התרפים והחיפוש מסתיים בלא תוצאות.
בעקבות כך מתקומם יעקב ומטיח בלבן את עלבונו על היחס שזכה לו ועל שקריו של לבן.
בסופו של דבר שניהם כורתים ברית בה הם שלא לפגוע אחד בשני, ויעקב מתחייב להתייחס כראוי לנשותיו שהן בנותיו של לבן.
לבן עוזב, ויעקב מתכונן להיכנס לארץ ישראל.
יעקב רואה מלאכים המלווים אותו, וקורא את שם המקום "מחניים".
השבת בה קוראים את פרשת ויצא יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - ו' בכסלו
שנת הכז ושנת החא - ז' בכסלו
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - ט' בכסלו
שנת בחג ושנת בחה - י' בכסלו
שנת זשג ושנת זשה - י"א בכסלו
שנת זחא ושנת זחג - י"ב בכסלו
ההפטרה היא בספר הושע שבתרי עשר.
הספרדים מסיימים ב (ובקצת קהילות ממשיכים עד ), והתימנים ב.
האשכנזים מתחילים ב ומסיימים ב, והרבה מקהילות הליטאים נוהגים להוסיף מ, ו.
בנוסח רומניא התחילה וסיימו .
בכל המנהגים מכילה ההפטרה פסוקים המספרים את קורותיו של יעקב.
פרשת וַיִּקְרָא היא פרשת השבוע הראשונה בספר ויקרא.
היא מתחילה בראשית הספר, , ומסתיימת ב, לפי חלוקת הפרקים.
ברוב השנים המעוברות (מלבד שנת השג) קוראים את פרשת ויקרא בשבת הסמוכה לפורים, ולפיכך קוראים בה גם את הפרשייה השנייה מ"ארבע פרשיות" – פרשת זכור.
יש שנים שבהן קוראים אותה בשבת שחל בה ראש חודש ניסן (שנת בשז, שנת גכז ושנת הכז), ואז קוראים בה את הפרשה הרביעית – פרשת החודש.
הפרשה נפתחת בקריאה של ה' אל משה מאוהל מועד, ובדיבור אליו מהאוהל.
בפרשה מתוארים דיני הקורבנות שמקריבים במשכן ובבית המקדש, ובהם קרבנות העולה, שלמים, חטאת, מנחה, ואשם.
יש נוהגים שכשילד מגיע לגיל שבו הוא יכול להתחיל ללמוד תורה, מתחילים את לימוד המקרא בפרשת ויקרא, שהיא פרשת הקרבנות, על פי מאמר חז"ל: .
הפרשה עוסקת כולה בדיני הקורבנות שמקריבים במשכן ובבית המקדש.
מתוך הפרשיות שעוסקות בקורבנות מסוימים, נלמדים גם דינים כלליים לכל עבודת הקורבנות.
דיני העולה: קורבן שנשרף כולו על המזבח, ואינו נאכל.
פרשה זו מחולקת לשלוש פרשות משנה:
קורבן עולה מן העוף (עולת העוף)
דיני המנחה: קורבן הבא מן הצומח.
פרשה זו מחולקת לחמש פרשיות משנה:
דיני השלמים: קורבן הנאכל לכהנים ולמקריב.
פרשה זו מחולקת לשלוש פרשיות משנה:
דיני החטאת: קורבן שבא לכפר על חטא.
חטאת כהן משיח – הכהן הגדול
חטאת ציבור – פר העלם דבר
חטאת יחיד – כשבאה מן העזים
חטאת יחיד – כשבאה מן הכבשים