tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את התסריט לסרט כתב תומאס מיהאן, והוא עיבוד קולנועי של המחזמר "אנני" (1977), המבוסס על רצועת הקומיקס "אנני" (1924).
הסרט כולל מוזיקה מאת צ'ארלס סטראוס, מילים של מרטין שרנין, וכן כוריאוגרפיה מאת ארלין פיליפס.
זהו הסרט המוזיקלי היחיד שביים במאי הקולנוע האמריקאי ג'ון יוסטון.
חלק מהשירים בסרט חופפים למחזמר הבימתי, בעוד ששירים מסוימים נוספו ואחרים ירדו.
בשנת 2014 יצאה גרסה מחודשת ועדכנית לסרט בכיכובם של ג'יימי פוקס (אוליבר וורבאקס), קוובנז'ניי ווליס (אנני) וקמרון דיאז (גברת האניגן).
בשנת 1933, במהלך השפל הגדול, אנני (איילין קווין) מתגוררת בבית לילדות יתומות ברחוב הדסון שבעיר ניו יורק.
בעוד חלק מהילדות האחרות יודעות בוודאות כי הן יתומות, אנני סבורה כי הוריה בחיים, ופשוט השאירו אותה שם.
בית היתומות מנוהל על ידי גברת האניגן (קרול ברנט) - אלכוהוליסטית, אכזרית ורומנטיקנית חסרת תקנה, שכל הבנות פוחדות ממנה.
אנני מנסה שוב ושוב לברוח מבית היתומות, וכן להסתיר בתוכו כלב רחוב שאימצה והעניקה לו את השם סנדי, אולם היא נתפסת שוב ושוב על ידי גברת האניגן.
יום אחד מגיעה לבית היתומות גברת גרייס פארל (אן רייקינג), מזכירתו של המיליארדר אוליבר ווארבאקס (אלברט פיני), שבחר לפתוח את אחוזתו ולארח בה במשך שבוע ילד יתום, וזאת על מנת לשפר את תדמיתו הציבורית.
גרייס בוחרת עבורו באנני (ועקב כך - גם בסנדי), למורת רוחה של גברת האניגן.
עם הגעתם לאחוזה, אנני, סנדי וגרייס זוכות לקבלת פנים מצד פונג'אב (ג'פרי הולדר), שומר הראש של ווארבאקס, ויתר עובדי משק הבית.
במהלך שהותה באחוזה אנני מבלה בנעימים וכובשת את לבם של כל מי שהיא פוגשת - למעט ווארבאקס, שרצה לארח ילד יתום (ולא ילדה).
בינתיים, גברת האניגן - שיכורה ומדוכאת - זוכה לביקור פתע מאחיה רוסטר האניגן (טים קארי) וחברתו לילי סנט ריג'ס (ברנדט פיטרס).
בסופו של דבר, אנני זוכה באמונו של ווארבאקס וכובשת את ליבו, לאחר שהכלב סנדי מציל את חייו מניסיון התנקשות.
גרייס משכנעת את ווארבאקס לאמץ את אנני, והוא הולך לבית היתומים על מנת לחתום על מסמכי האימוץ.
בתחילה, גברת האניגן לא משתפת איתו פועלת ומנסה לפתות אותו, אך בסופו של דבר חותמת על מסמכי האימוץ.
ווארבאקס קונה תליון של טיפאני על מנת להעניק לאנני, אך בטרם הוא מספר לה כי בכוונתו לאמץ אותה היא אומרת לו שחלומה הוא למצוא את הוריה.
ווארבאקס מחליט לעזור לה, ומציע פרס של 50,000 דולר למי שיסייע לו במציאת הוריה של אנני.
מספר זוגות מגיעים לפתח ביתו של ווארבאקס, וטוענים כי הם הוריה של אנני, אולם היא מבינה כי הם נוכלים.
ווארבאקס מנסה לשכנע אותה שלא לוותר.
בינתיים, גבר ואישה מגיעים לבית היתומות של גברת האניגן, וטוענים כי הם הוריה של אנני.
גברת האניגן מגלה כי אלו הם רוסטר ולילי, הלבושים בתחפושת.
השלושה זוממים להשתמש בתחפושת על מנת לגבות את הפרס הכספי, לקבל לידיהם את אנני, להטביע אותה ולהתחלק ביניהם בשלל.
כשחברותיה של אנני בבית היתומות שומעות על כך, הן מתכננות לברוח ולהזהיר את אנני, אולם נתפסות ונכלאות על ידי גברת האניגן, רוסטר ולילי.
בסופו של דבר, הילדות מצליחות לברוח ולהגיע לאחוזתו של ווארבאקס, אך הן מגיעות מאוחר מדי, לאחר שרוסטר ולילי כבר קיבלו לידיהם את אנני ואת הכסף.
היתומות מגלות לווארבאקס אודות המזימה, ונפתח מצוד אחר רוסטר ולילי.
כשהמשטרה בעקבותיו, רוסטר חוטף את אנני, אך פונג'אב מציל אותה ממנו.
לאחר שרוסטר ולילי נשלחים לכלא, אנני סוף סוף מגשימה את חלומה להיות חלק ממשפחה טובה.
הסרט מסתיים במסיבה, בה לוקחים חלק אנני, ווארבאקס, גרייס, חברותיה היתומות של אנני ואפילו גברת האניגן, שמוצגת כעת כאישה משוקמת.
כמו כן, מוצגת התפתחות במערכת היחסים שבין ווארבאקס לבין גרייס - השניים מתנשקים.
הסרט מסתיים עם תצוגת זיקוקין די-נור המאייתים את השם "אנני".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאיילין קוויןאנניאלברט פיניאוליבר וורבאקסאיש עסקים עשיר המאמץ את אנניקרול ברנטאגתה האניגןאלכוהוליסטית, מנהלת בית ליתומות, בהן אנניטים קארירוסטר האניגןנוכל, אחיה של אגתהברנדט פיטרסלילי סנט ריג'סחברתו של רוסטראן ריינקינגגרייס פארלמזכירתו ואהובתו של אוליבראדוארד הרמןפרנקלין דלאנו רוזוולטנשיא ארצות-הבריתג'פרי הולדרפונג'אבשומר הראש של אוליבר
הסרט צולם במשך שישה שבועות באוניברסיטת מונמאות' שבניו ג'רזי, שבשטחה שתי אחוזות ששימשו לצילומים.
אחת מהן נקראת "Shadow Lawn Mansion" ומוכרת גם בשם "Woodrow Wilson Hall", על שם הנשיא וילסון.
גשר רכבת נטוש מעל נהר "פאסאייק" שבניוארק שימש מיקום לצילומים של אחד מרגעי השיא של הסרט.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות באופן כללי ולציון 50% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 24 ביקורות.
למרות שהסרט הכניס 57 מיליון דולר ממכירת כרטיסים בקופות בארצות-הברית (ובכך הפך לסרט העשירי המכניס ביותר לשנת 1982 בארצות הברית), הסרט לא היה רווחי בעת שיצא לראשונה לאקרנים.
אנני איזלי הייתה מדענית אפרו-אמריקאית בתחום מדעי המחשב, מתמטיקה והנדסת חלל.
איזלי נולדה באלבמה וגדלה בימים שלפני התנועה לזכויות האזרח.
אמה של איזלי הקפידה להזכיר לה, שהיא יכולה להשיג כל מה שתרצה - בתנאי שתעבוד קשה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, נסעה לניו אורלינס, שם היא למדה רוקחות במשך שנתיים.
בשנת 1955 הגישה בקשת עבודה בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) ותוך שבועיים התקבלה לעבודה.
בזמן קבלתה לעבודה היא הייתה אחת מארבעה אפרו-אמריקאיים מתוך 2,500 עובדים.
במהלך חייה היא עבדה במרכז לואיס ובארגון החלל נאס"א.
היא הייתה חלק מהצוות המוביל ולקחה חלק בפיתוח טיל הקנטאור.
איזלי הייתה חלק מצוות האחראי על פיתוח פונקציות מתמטיות מורכבות שנדרשו על ידי מדענים לפיתוח.
בפיתוח הקריירה שלה ב-NACA ומאוחר יותר בנאס"א, היא השלימה קבלת תואר במתמטיקה באוניברסיטת המדינה של קליבלנד.
אנני ג'אמפ קאנון הייתה מחשבת ואסטרונומית אמריקאית משפיעה, זוכת מדליית הנרי דרייפר לשנת 1931. עבודתה המרכזית שבזכותה התפרסמה היא סיווג ספקטרלי של כוכבים.
סיווג זה, המשמש בגרסתו המורחבת גם בימינו, סייע רבות בהבנת דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, תרשים הקושר את הבהירות המוחלטת של כוכב לטמפרטורת פני השטח שלו.
אנני ג'אמפ קאנון נולדה בדובר שבמדינת דלאוור בארצות הברית ב-11 בדצמבר 1863. היא הייתה הבת המבוגרת מבין שלוש בנותיו של וילסון קאנון, בונה ספינות וסנטור ולאשתו השנייה מארי ג'אמפ.
כבר מילדותה סבלה מלקות שמיעה.
עניינה באסטרונומיה החל בגיל צעיר, כאשר אמה מארי לימדה אותה לזהות את קבוצות הכוכבים.
אמה הציעה לה לפנות ללימודי מדע: מתמטיקה, כימיה וביולוגיה במכללת נשים, מכללת ולסלי.
במכללה זו רכשה קאנון את השכלתה המקצועית בהדרכה של שרה פרנסס וייטינג.
לאחר פטירתה של אמה, ב-1894 חזרה קאנון למכללת ולסלי למחלקת פיזיקה.
ב-1896 לקחה חלק בניסוי ראשון בקרינת רנטגן והחלה את עבודתה במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד.
השכלתה של קאנון הייתה מאוד לא אופיינית עבור אישה של תקופתה.
בסוף המאה ה-19. בתקופה זו רק מעט נשים עסקו במדע.
קאנון רכשה תואר ראשון במכללת ולסלי ב-1884 ובאותה השנה הפכה ל"סטודנטית מיוחדת" במחלקת אסטרונומיה במכללת רדקליף.
ב-1896 הצטרפה לצוות מחקר במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד תחת הנחייתו של אדוארד צ'ארלס פיקרינג.
עסקה באיסוף נתונים אסטרונומיים מהמצפה ובסיווגם של כוכבים, דבר שהפך לעיסוקה המקצועי.
השלימה תואר שני במכללת ולסלי ב-1907. ב-1918 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דלאוור.
קאנון הייתה האישה הראשונה שהוענק לה תואר דוקטור באסטרונומיה מאוניברסיטת חרונינגן והאישה הראשון שהוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד, תואר שהוענק לה ב-1925. בנוסף, ב-1925 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במכללת ולסלי, בה רכשה את התואר הראשון והשני שלה.
ב-1935 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוגלתורפ וב-1937 ממכללת מאונט הוליוק .
במכללת וולסלי השתייכה למחלקת פיזיקה, מכיוון שמחלקת אסטרונומיה לא הייתה קיימת בה באותה התקופה.
מחלקת המדעים המדויקים של המכללה נחשבה למחלקה חזקה בזכות תמיכה של מספר פרופסורים בכירים מאוניברסיטת הרווארד, אשר יצרו מעבדת הוראה לפיזיקה לתואר ראשון הדומה למעבדת ההוראה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שנחשב לאחד ממכוני המחקר המובילים בעולם.
שרה פרנסס ויטינג הייתה ראש המעבדה והמנחה של קאנון והשפיעה רבות על התעניינותה בספקטרוסקופיה, שיטה חיונית לסיווג ספקטרלי שהפך לעיסוקה של קאנון.
לאחר השלמת תואר ראשון, ב-1896 הצטרפה לצוות מחקר בהנחייתו של אדוארד צ'ארלס פיקרינג.
עבודתה כללה קיטלוג וסיווג של כוכבים נראים.
צוות מחקר זה כלל מספר נשים שעסקו בחישובים מורכבים והשתכרו חצי דולר ליום, סכום שנחשב לנמוך באותה התקופה.
צוות מחקר זה מוכר בכינוי "מחשבות הרווארד" או בכינוי השלילי "הרמונו של פיקרינג" וכלל בין היתר מדעניות כמו וילמינה פלמינג והנרייטה ליוויט.
בחירתו של פיקרינג להעסיק נשים נבעה כנראה מסיבות כלכליות, מכיוון ששכר הנשים המקובל באותן השנים היה נמוך מאוד ביחס לשכר המקובל עבור גברים ובכך התאפשר לו להעסיק כמות גדולה יותר של חוקרים.
צוות מחקר זה פרסם קטלוג כוכבים חשוב בשם קטלוג הנרי דראפר, (Henry Draper Catalogue (HD, המסווג 225,300 כוכבים לפי נתונים ספקטרליים שלהם.
הקטלוג כיסה כמעט את כל הכוכבים הנראים (עד לבהירות נראית של 9+) המוכרים באותה התקופה.
נחשב כפריצת דרך משמעותית בתקופתו ומהווה בסיס לקטלוגים שבאו אחריו.
לקטלוג יצאו מספר המשכים ועדכונים, כך שבמצטבר כ-350 אלף כוכבים סווגו על ידי קאנון.
עבודתה של קאנון בצוות הובילה למספר פרסים אקדמאיים.
ב-1929 הוגדרה כאחת מ-12 הנשים הגדולות בארצות הברית על ידי ארגון ליגת הנשים המצביעות.
ב-1938 קיבלה משרה קבועה במצפה הכוכבים של הרווארד.
קאנון נחשבה למומחית עולמית בתחום של סיווג כוכבים ותרמה רבות לשיטת הסיווג ספקטרלי המקובלת באסטרופיזיקה.
לאחר קריירה מדעית המתפרסת על כ-40 שנים, בשנת 1940 פרשה קאנון לגמלאות.
באותה התקופה עסקה במתן עזרה לנשים לקבל הכרה והערכה של הקהילה המדעית.
עבודתה כאשת מקצוע בעלת שם עולמי תרמה רבות להכרתן של נשים באסטרונומיה.
אנני קאנון נפטרה ב-1941 בקיימברידג' שמסצ'וסטס בגיל 77. האגודה האסטרונומית האמריקנית מעניקה מדי שנה פרס הקרוי על שמה, פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה (Annie Jump Cannon Award in Astronomy).
פרס זה מוענק לנשים בעלות הישגים בולטים בתחום חקר החלל.
עבודתה של קאנון התמקדה בסיווג כוכבים על פי ספקטרום הפליטה שלהם, שיטה הנהוגה בקרב אסטרונומים גם בימינו.
בתקופת עבודתה במצפה, הצוות השתמש בספקטרוסקופים על מנת ליצור תצלום ספקטרה של מאות אלפי כוכבים.
הספקטרום המדויק של כל כוכב מצביע על הרכבו הכימי ועל הטמפרטורה האפקטיבית שלו ובכך מהווה "טביעת אצבע" אופיינית של הכוכב.
עבודת הקיטלוג של קאנון וצוות המחקר שלה הייתה לסווג כוכבים שונים לסוגים שונים המוכרים באותיות O, B, A, F, G, K, M.
סיווג זה שהיה פרי המצאתה מוכר גם בשם "סיווג הרווארד" משמש את האסטרופיזיקאים עד ימינו.
השיטה מבוססת על עוצמת קווי בליעה בסדרת בלמר.
נטען כי הנרי נוריס ראסל היה זה שהמציא את משפט המנמוניקה Oh, Be A Fine Girl, Kiss Me הנועד לעזור לזכור את סדר סוגי הכוכבים.
במצטבר סיווגה קאנון יחד עם צוות המחקר למעלה מרבע מיליון כוכבים.
קטלוג ה-HD שאותו פרסמו משמש רבות גם במחקר מודרני.
פרט להיותה מדענית, עסקה קאנון במספר תחומים אחרים, על אף מגבלת השמיעה שלה: היא ניגנה בפסנתר והייתה חובבת טיולים וצלמת חובבת ואף הוציאה חוברת צילומים מטיולה באירופה ב-1892. הייתה פעילה למען זכות בחירה לנשים וחברה במפלגת הנשים הלאומית.
קאנון זכתה במספר פרסים חשובים, הבולטים ביניהם הם מדליית הנרי דרייפר ב-1931 ופרס אלן ריצ'רדס ב-1932. על שמה קרויים מספר דברים במדע:
פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה - פרס שנתי המיועד לנשים משפיעות במדעי החלל המחולק משנת 1934.
במספר ערים בעולם קיים רחוב על שמה.
סר אננד סטיאננד (; נולד ב-22 ביולי 1944) הוא משפטן ניו זילנדי ששימש כעורך דין, שופט ונציב קבילות הציבור.
בשנים 2006 – 2011 הוא כיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
כיום הוא משמש כיושב הראש של "קרן חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Foundation, מוסד האמון על שיתוף הפעולה בתחום העבודה והתעסוקה בארגון הבינלאומי).
אננד סטיאננד נולד וגדל באוקלנד כבן למשפחה ממוצא הודי-פיג'י.
סביו הגיעו מהודו לפיג'י ב-1911 ונישאו באי נקולאו.
אביו, מוטיאלה סטיאננד, שהיה רופא, נולד ב-1913 בעיירה סיגטוקה שבפיג'י וב-1927 הגיע לניו זילנד כדי ללמוד בבית ספר תיכון.
אמו של אננד, טרה טילאק, הייתה אחות בסובה, בירת פיג'י.
היא נישאה למוטיאלה לאחר שהם עברו לניו זילנד.
אננד סטיאננד התחנך בבית הספר "הלב הקדוש" באוקלנד ולאחר מכן עבר לדנידין כדי ללמוד במכינה ללימודי רפואה באוניברסיטת אוטגו.
הוא לא נחל הצלחה בכניסה לבית הספר לרפואה ולימים הוא אמר: "...למען האמת, לא התאמצתי מספיק...
אך במבט לאחור על השנה הזאת, אני יכול להיזכר שאחת הפעילויות שנהניתי מהן הייתה ההשתתפות בדיבייטינג ובמפגשי סטודנטים".
הוא החליט לחפש את דרכו בתחום המשפטים וב-1970 הוא סיים את לימודיו לתואר בוגר במשפטים באוניברסיטת אוקלנד.
ב-12 השנים הבאות הוא עסק בעריכת דין.
בהמשך הוא עבד במשרד היועץ המשפטי לממשלת ניו זילנד.
החל מ-1979 הוא היה חבר במועצת החברה המשפטית של חבל אוקלנד עד למינויו לשופט בבית המשפט המחוזי ב-1982.
בבחירות הכלליות של 1975 סייעו סטיאננד ורעייתו לדייוויד לאני בניסיונו הראשון והבלתי מוצלח להיבחר לפרלמנט.
מאוחר יותר, כאשר סטיאננד היה סטודנט למשפטים, הוא סייע לקלייב אדוארדס (לימים סגן ראש ממשלת טונגה) כאשר הוא התמודד במחוז הבחירה של אוקלנד-מרכז מטעם המפלגה הלאומית של ניו זילנד.
ב-1995 הוא מונה להיות נציב קבילות הציבור של ניו זילנד, תפקיד אותו הוא מילא במשך חמש שנים.
החל משנת 2005 ועד למועד מינויו לתפקיד המושל הכללי הוא היה יושב הראש של הפורום החסוי למען המאושפזים לשעבר בבתי החולים הפסיכיאטריים.
ב-1970 נשא סטיאננד את סוזן שרפ.
סוזן נולדה בסידני, אוסטרליה ב-1947 ועברה לניו זילנד עם משפחתה ב-1955. לזוג נולדו שלושה ילדים.
בתו של סטיאננד, אניה, היא פעילה למען נישואים חד-מיניים והיא חיה עם בת זוגה במסגרת איחוד אזרחי.
ב-2002 היו סטיאנד ורעייתו מעורבים בתאונת דרכים קשה.
רכב שהגיע מולם חצה את קו ההפרדה והתנגש חזיתית ברכבם.
התאונה גרמה לנזק חמור בעמוד השדרה הצווארי של סטיאננד ששבר שתי חוליות והוא נזקק לעזר תמיכה כדי להחזיק את ראשו ביציבות.
בנוסף לאנגלית, סטיאננד שולט בפיג'ית, בהינדית ובמאורית.
המושל הכללי של ניו זילנד
ב-2006 מונה סטיאננד לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד על ידי המלכה אליזבת השנייה בהמלצת ראש ממשלת ניו זילנד, הלן קלארק.
הוא החליף את סילביה קרטרייט בתפקיד ב-23 באוגוסט 2006. מינויו התקבל בברכה על ידי כל מנהיגי המפלגות בפרלמנט.
הוא היה המושל הכללי הראשון ממוצא הודי והראשון בן הדת הקתולית.
ב-7 ביולי 2006 קיבל הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר את סטיאננד כמושל הכללי המיועד והעניק לו תואר של אביר מסדר ג'ון הקדוש.
במאי 2007 בוצעו שינויים הנוגעים למסדר שירות המלכה.
על פי ההרשאה המלכותית הקודמת, המושל היה העמית הראשי של המסדר בתוקף תפקידו, אך לא חבר המסדר.
ההרשאה המלכותית החדשה אפשרה את מינויו של המושל הכללי כעמית המסדר בזכות עצמו.
החוק הראשון שלו העניק סטיאננד את ההסכמה המלכותית היה חוק הרפואה המשפטית.
החל מראש השנה 2009, שידר סטיאננד את "נאום השנה החדשה" (New Year's Message), שמטרתו "להביא לידיעת הציבור הניו זילנדי מספר נושאים שנוגעים להם בעתיד הקרוב".
סטיאננד היה המושל הכללי הראשון של ניו זילנד שלא החזיק בתואר אבירות לפני כניסתו לתפקיד.
אף על פי כן, בעקבות השינויים במערכת העיטורים הניו זילנדית שהוכרזו ב-8 במרץ 2009 על ידי ראש הממשלה ג'ון קי, אישרה המלכה ב-27 במרץ את הגדרתו מחדש של סטיאננד מעמית ראשי של מסדר ההצטיינות של ניו זילנד לאביר עמית גדול של המסדר.
בעת כניסתו לתפקיד המושל הכללי קיבל סטיאננד את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו.
תואר זה הוענק לכל המושלים הכלליים, ראשי הממשלות, נשיאי בית המשפט העליון ויושבי ראש הפרלמנט של ניו זילנד לכל ימי חייהם.
סטיאננד סיים את כהונתו כמושל הכללי ב-23 באוגוסט 2011.
ב-30 בנובמבר 2006 אירח סטיאננד מפגש בין ראש ממשלת פיג'י, לאיסיניה קיארס, ומפקד כוחות הצבא בפיג'י, קומנדר פרנק באינימרמה בבית הממשלה בולינגטון בניסיון לפתור את המשבר המחמיר במדינת האיים.
למרות שהוא היה זה שאירח את הפגישה, לא לקח סטיאננד חלק בדיונים, שבראשם ישב שר החוץ של ניו זילנד, וינסטון פיטרס.
היה זה הניסיון הרציני האחרון של הקהילה הבינלאומית למנוע את ההפיכה הצבאית שהתרחשה ב-5 בדצמבר אותה שנה.
ב-5 באוקטובר 2010, תהה מגיש תוכנית הבוקר ברשת TVNZ, פול הנרי, אם סיר אננד הוא "בכלל ניו זילנדי".
הוא חזר על שאלתו, בהתייחסו למחליפו של סר אננד, "האם אתה הולך לבחור הפעם בניו זילנדי שנראה ונשמע כמו ניו זילנדי...".
הנרי ספג ביקורות מכל קצות הקשת הפוליטית ומנציב זכויות האדם של ניו זילנד, ג'וריס דה ברס.
מאוחר יותר התנצל הנרי והוא הושעה והתפטר מרשת הטלוויזיה.
אננדה היא סדרת טלוויזיה ישראלית שעלתה לשידור באפריל 2012 ברשת HOT, דרמה קומית רומנטית המתארת את סיפורה של תרמילאית ישראלית היוצאת למסע בהודו.
יוצרת הסדרה היא דנה מודן, שגם כתבה את התסריט ומככבת בסדרה.
את הסדרה ביים אוהב פלנץ.
הסדרה זכתה בשני פרסי האקדמיה לטלוויזיה לתסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה ולשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
הסדרה מספרת את סיפורה של אנה (דנה מודן), תרמילאית ישראלית בהודו ששרשרת של טעויות מסיטה אותה מדרכה להרי ההימלאיה ומובילה אותה לאזור שכוח אל.
שם היא פוגשת באמיר (קייס נאשף) ובעומר (משה אשכנזי), שני נוודים ישראלים מסתוריים שגוררים אותה איתם להרפתקה ברחבי היבשת.
אנה (דנה מודן): תרמילאית ישראלית בהודו.
עומר (משה אשכנזי): נווד ערבי-ישראלי המטייל בהודו, אליו מתלווה אנה.
אמיר (קייס נאשף): נווד ערבי-ישראלי המטייל בהודו יחד עם עומר.
אנני הוא מחזמר שעלה לראשונה בברודוויי המבוסס על רצועת הקומיקס "אנני" מאת הרולד גריי, עם מוזיקה מאת צ'ארלס סטרוז, מילים מאת מרטין צ'רנין ומחזה מאת תומאס מיהן.
ההפקה המקורית של ברודוויי נפתחה ב-1977 ורצה כמעט שש שנים - שיא של כל הזמנים עבור "תיאטרון אלווין" (כיום "תיאטרון ניל סיימון").
המחזמר זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
"Tomorrow" ו-"It's the Hard Knock Life", שניים משירי המחזמר, הפכו לפופולריים ביותר.
בעקבות הצלחתה של ההפקה המקורית בברודוויי, נוצרו הפקות רבות במדינות נוספות, כמו גם סיבובי הופעות, ואף סרט קולנוע באותו השם.
כאשר מולי מתעוררת מחלום רע, פפר, דאפי וג'ולי מתעוררות ומתחילות לריב זו עם זו.
אנני מתעוררת ואומרת לכולם לחזור לישון.
מולי מבקשת מאנני להקריא לה את הפתק שהוריה כתבו, כאשר עזבו אותה בבית היתומות כאשר הייתה תינוקת.
אנני מקווה שיבוא יום והוריה יחזרו לקחת אותה מבית היתומות ("Maybe").
אנני מחליטה להימלט כדי למצוא את הוריה, אבל נתפסת על ידי גברת האניגן, מנהלת בית היתומות, שכועסת על כך ומאלצת את כל הבנות לנקות את בית היתומות ("It's the Hard Knock Life").
זמן קצר לאחר מכן, מגיע לבית היתומית ברנדלס, איש שמגיע להביא כביסה ליתומות, אך בלי שאף אחד שם לב אנני מנסה שוב לברוח והפעם מצליחה, נכנסת לתוך הסל כביסה של ברנדלס ופליטת פה קטנה של אחת היתומות חושפת לגברת האניגן שאנני ברחה והאניגן מזמינה משטרה.
אנני בורחת לרחוב ופוגשת בכלב תועה שנמלט מלוכד כלבים עירוני.
היא מאמצת את הכלב, מעניקה לו את השם סנדי ומנחמת אותו ("Tomorrow").
אנני מגיעה להוברוויל, שכונת אוהלים בה התקבצו אנשים שנותרו ללא קורת גג בשל השפל הגדול ("We'd Like to Thank You, Herbert Hoover").
שוטר שנשלח על ידי גברת האניגן תופס את אנני, ומחזיר אותה לבית היתומות.
אל בית היתומות מגיעה גרייס פארל, עוזרת אישית של המיליארדר אוליבר וורבאקס, שמעוניין לארח יתום בביתו בחג המולד.
גרייס מבחינה באנני, מבקשת לקחת אותה וגברת האניגן מסכימה, בחוסר רצון.
לאחר שהן עוזבות, גברת האניגן מתפרצת על שאר הבנות ("Little Girls").
בבית האחוזה המפואר של וורבאקס, הצוות מברך את אנני בזרועות פתוחות ("I Think I'm Gonna Like It Here").
אבל כאשר אוליבר וורבאקס חוזר, הוא מאוד מצוברח ולא מרוצה מכך שיש בביתו ילדה יתומה.
הוא מבקש מגרייס לקחת את אנני לסרט קולנוע, והיא משכנעת אותו לבוא איתן.
וורבאקס ואנני מתחילים להחבב זה על זו, והשלושה נהנים מבילוי לילי משותף בניו יורק (".N.Y.C").
בחזרה בבית היתומות, אחיה של גברת האניגן, רוסטר, מגיע לביקור ביחד עם חברתו לילי.
גברת האניגן מספרת להם שאנני מתארחת בביתו של מיליארדר, והשלושה זוממים לנצל את המצב הזה לטובתם, אם כי הם עדיין לא יודעים כיצד ("Easy Street").
וורבאקס מבחין בתליון הישן שסביב הצוואר של אנני, וקונה לה אחד חדש בטיפאני ושות'.
הוא מציע לה שייקח אותה תחת חסותו, ומעניק לה את התליון שקנה לה ("?Why Should I Change a Thing").
להפתעתו, היא פורצת בבכי, ומספרת לו שזה היה הדבר היחיד שנותר מהוריה, שהיא מאמינה שהם עדיין בחיים, ומסרבת לקבל אחד חדש.
גרייס והצוות מתחייבים למצוא את הוריה של אנני, לא משנה מה ("You Won't Be an Orphan for Long").
אנני מופיעה בתוכנית רדיו, בה וורבאקס מודיע כי הוא מציע פרס של $50,000 לזוג שיוכיחו שהם ההורים של אנני.
כאשר התוכנית יוצאת להפסקת פרסומות, נשמע השיר "You're Never Fully Dressed Without a Smile".
בחזרה בבית היתומות, הבנות מקשיבות לשיר ומתרגשות לשמוע את חברתן ברדיו.
כאשר גברת האניגן מגיעה להשקיט את המהומה, הבנות מספרות לה שאנני הייתה ברדיו, וכי יש פרס של $50,000 עבור הוריה.
זמן קצר לאחר מכן, מגיעים לבית היתומות ראלף ושירלי מאדג', שמספרים שהשאירו שם ילדה קטנה לפני 11 שנה, וכעת הם רוצים אותה בחזרה.
גברת האניגן מזועזעת, והזוג חושף את עצמו כרוסטר ולילי, לבושים בתחפושת.
הם מסבירים לגברת האניגן את מזימתם - להתחזות להוריה של אנני על מנת לקבל את הפרס.
הם מבקשים ממנה מידע אודות אנני, תמורת שליש מהפרס.
היא דורשת חצי, ומספרת להם על הפתק ועל התליון ("Easy Street").
וורבאקס לוקח איתו את אנני לוושינגטון, שם היא נפגשת עם פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, ומעודדת את רוחו ("Tomorrow").
השניים שבים הביתה, שם וורבאקס מגלה לאנני עד כמה הוא אוהב אותה ("Something Was Missing"), ומאחר והוריה לא נמצאו, הוא מעוניין לאמץ אותה ("I Don't Need Anything But You").
הם מחליטים לערוך מסיבה לכבוד חג המולד, ואנני מבקשת להזמין למסיבה את גברת האניגן ואת שאר היתומות.
תוך כדי ההכנות, הצוות מביעה את שמחתו מכניסתה של אנני לחייה ("Annie").
השופט לואי ברנדייס מתחיל את הליכי האימוץ, אבל הוא נקטע כאשר מר וגב' מודג' (רוסטר ולילי בתחפושת) מגיעים, על מנת לאסוף את אנני, ומגלים שהם יודעים על הפתק ועל התליון.
וורבאקס מסרב להאמין שאלו הם הוריה האמיתיים של אנני, ומבקש שהיא תישאר עוד לילה אחד, למסיבת חג המולד, ואז הם יוכלו לקחת אותה איתם, לחוות החזירים שלהם בניו ג'רזי.
למחרת, אנני מגלה שהיא מעדיפה הייתה להיות מאומצת על ידי וורבאקס, ולא להישלח עם "הוריה" לחווה ("Maybe").
וורבאקס זוכה לביקור הפתעה מרוזוולט, המלווה באנשי השירות החשאי.
רוזוולט מגלה להם כי ההורים של אנני הם למעשה דייוויד ומרגרט בנט, שמתו כשהייתה תינוקת.
וורבאקס מבין כי מר וגב' מאדג' הם מתחזים, שבאו לקחת את כספי הפרס.
יחד עם גברת האניגן, הם נעצרים על ידי השירות החשאי.
כל שאר הנוכחים מביעים את שביעות רצונם מהניו דיל של רוזוולט ("A New Deal for Christmas" / "Tomorrow").
+ שם הדמות אודות הדמות סרט קולנוע1982 סרט טלוויזיה1999 הפקת מנחם גולן2000 הפקת בית צבי2009הפקת תיאטרון תל אביב הצגה ראשונה 8/8/2018 - 10/3/2020הפקת 2025כמות הרצות100 אנני יתומה בת 11 איילין קווין אליסיה מורטון כליל חורש / יעל דובר אור אילן / מונה מרקוביץ' ליה שקד/
אביתר בר דוד / גיא גבל
מרינה פיינגולד / שיר פופוביץ
יעל כהן / יהל חייט
נטעלי חכם / יהל חייט
עפרי לסקי / גל שדה
דורין סידמן / שיר פופוביץ'
אנסמבל השחקנים מגלם גם דמויות אמיתיות, ובהן: פרנקלין דלאנו רוזוולט (נשיא ארצות הברית), לואי ברנדייס (שופט בית המשפט העליון), וקורדל הול, פרנסס פרקינס, לואי האווי, הרולד איקס והנרי מורגנטאו ג'וניור (חברי הקבינט של רוזוולט).
מרטין צ'רנין פנה לראשונה ב-1972 אל תומאס מיהן על מנת שיכתוב מחזה עובר מחזמר המבוסס על דמותה של אנני.
מיהן ערך תחקיר על הדמות, על פי חוברות הקומיקס, אך לא הצליח למצוא די חומר לסיפור, מלבד אודות הדמויות של אנני, אוליבר וורבאקס וסנדי, ועל כן החליט לכתוב סיפור מקורי משל עצמו.
בהיות כל השלושה (מיהן, צ'רנין וצ'ארלס סטרוז) מניו יורק, ועל רקע הלך הרוח בציבור בעידן ריצ'רד ניקסון ומלחמת וייטנאם, הוא החליט למקם את העלילה בניו יורק בתקופת השפל הגדול.
מיהן ראה את דמותה של אנני כגרסה נשית אמריקאית מהמאה ה-20 של דמויות יתומות קלאסיות שנוצרו על ידי צ'ארלס דיקנס ביצירות כמו אוליבר טוויסט ודייוויד קופרפילד, בעלות מסתורין בעקבות נטישה מצד הורים שזהותם לא ידועה.
הסיפור של מיהן התקבל בחיוב על ידי צ'רנין וסטרוז, אך היה צריך לקצר חלקים רבים ממנו עבור המחזה (חומרים שמיהאן השתמש בהם מאוחר יותר, בכותבו רומן).
"אנני" הוצגה לראשונה בבכורה עולמית ב-10 באוגוסט 1976 בבית האופרה Goodspeed שבמזרח הדאם, קונטיקט בבימויו של מייקל פ.
קריסטן ויגארד הייתה השחקנית הראשונה ששיחקה את התפקיד הראשי.
עם זאת, מהר מאוד המפיקים הגיעו למסקנה כי הפרשנות המתוקה מדי של ויגארד לדמותה של אנני איננה מספיק טובה עבור ילדת הרחוב היתומה והקשוחה.
אחרי שבוע של הופעות, ויגארד הוחלפה באנדריאה מקארדל, ששיחקה קודם לכן את אחת היתומות האחרות, פפר.
בהמשך, ויגארד שימשה כשחקנית המחליפה של מקארדל בהפקת ברודוויי המקורית של המחזמר.
הפקת ברודוויי המקורית של "אנני" עלתה בתיאטרון אלווין ב-21 באפריל 1977 בכיכובם אנדראה מקרדלה (אנני), ריד שלטון (דאדי וורבאקס), דורות'י לודון (גברת האניגן) וסנדי פייסון (גרייס פארל).
דניאל בריסבויס גילמה את אחת היתומות.
המחזמר היה מועמד לעשרה פרסי טוני וזכה בשבעה, לרבות בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר, הלחן הטוב ביותר והמחזה הטוב ביותר.
בין השחקניות שגילמו את דמותה של אנני בהפקה זו: שלי ברוס, שרה ג'סיקה פרקר, אליסון סמית' ואליסון קירק.
בין השחקניות שגילמו את דמותה של גברת האניגן בהפקה זו: אליס גוסטלי, דולורס וילסון, בטי האטון, מרשה לואיס וג'ון האבוק.
אן אונגר שימשה כשחקנית-מחליפה של לודון, גוסטלי וילסון בתפקיד גברת האניגן.
ההפקה ירדה ב-2 בינואר 1983, לאחר 2,377 הופעות, ובכך שברה את שיא מספר ההופעות הרב ביותר להפקה אחת בתיאטרון אלווין (כיום תיאטרון ניל סיימון), שיא שנשבר רק בשנת 2008 על ידי היירספריי.
המחזמר הוצג לראשונה בווסט אנד של לונדון בתיאטרון ויקטוריה פאלאס ב-3 במאי 1978. אנדראה מקרדלה, שגילמה במקור את אנני בברודוויי, גילמה גם בהפקה זו את התפקיד הראשי, במשך 40 הופעות.
אן-מארי גוואטקין, שחקנית בריטית בת 12, לוהקה גם כן לתפקיד הראשי, ולקחה חלק בהקלטת אלבום שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של לונדון, שכלל את הילדות קלייר הוד, ג'יין קולינס, דון נפייר, אנט מייסון, הלן סטפנסון, ג'קי אקרס ולינדה ברויס.
במקור, את דמותה של גברת האניגן גילמה שילה הנקוק.
מאוחר יותר גילמו את הדמות הזו גם מריה צ'ארלס וסטלה מוריי; את דאדי וורבאקס גילם במקור סטרטפורד ג'ונס ומאוחר יותר צ'ארלס ווסט.
דבורה קלארק גילמה את דמותה של פפר במהלך השנה הראשונה, ומלאני גרנט גילמה את דמותה של מולי.
אחרי 1,485 הופעות, הפקת לונדון של אנני ירדה, ב-28 בנובמבר 1981.
אחרי שאנני נערך בישראל ב-2018 עם האנניות ליה שקד, שי הראל ובר מינאלי (נוספה במהלך ההצגה) ושהשתתפו בו: טלי אורן, חני נחמיאס ועוד.
אחרי 7 שנים נוצר חידוש למחזמר בישראל בו משתתפים עשרות שחקנים ורקדנים.
האנניות השנה הן ליה צמח, יעל לוי ורוני אורגד (נוספה במהלך ההצגה) שמחולקות בהצגות שווה בשווה עם קאסט יתומות שונה.
המחזמר עדיין ממשיך להופעות ברחבי הארץ וצובר ביקורות טובות מאוד על ידי הקהל, את המחזמר ביים צדי צרפתי.
הניסיון הראשון להפקת מחזמר המשך, "אנני 2: נקמתה של גברת האניגן", הועלה במרכז ג'ון קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון די.
בדצמבר 1989 וזכה לביקורות שליליות מקיר לקיר.
שכתובים נרחבים של המחזה, כמו גם עיבודים חדשים לשירים, התגלו כחסרי תועלת, והפרויקט הסתיים בטרם זכה להגיע לברודוויי.
בשנת 1993 נעשה ניסיון ליצור המשך נוסף (עם עלילה דומה), בשם "אנני וורבאקס".
מחזמר זה, שבויים על ידי מייקל פ.
פרייס, פותח במסגרת "בית האופרה גודספיד", בו המחזמר המקורי הועלה לראשונה בשנת 1976. בהמשך, המחזמר לאוף ברודוויי, שם הוצג 200 פעמים במספר אולמות תיאטרון שונים.
הקלטת שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של ברודוויי שוחררה בשנת 1977. תקליטור ובו קטעי בונוס שוחרר ב-15 בספטמבר 1998 על ידי סוני.
בשנת 1995 שוחררה הקלטת אולפן שהופקה בלונדון בליווי התזמורת הסימפונית הלאומית, בביצוע כוכבים שרה פרנץ' בתפקיד אנני, קים קריסוול בתפקיד גברת האניגן ורון ריינס בתפקיד דדי וורבאקס.
בשנת 2008, לציון 30 שנה למחזמר, הוצא לאור אלבום הקלטה נוסף, בביצוע שחקני עבר שכיכבו במחזמר לאורך השנים, בהם קרול ברנט, סאלי סטראתרס, קאתי לי גיפורד, אנדריאה מק'ארדל, ג'ון סק, הארווי פרסנל, גארי ביץ' ואמנדה ביילון; צוות שחקנים של סיבוב ההופעות לציון 30 שנה למחזמר גם לקחו חלק בהקלטה.
האלבום הופץ על גבי תקליטור כפול, שכלל את המחזמר כולו על גבי הדיסק הראשון, וכן שירים מתוך מחזמר ההמשך - "אנני 2: נקמתה של גברת האניגן" - על גבי הדיסק השני, כמו גם שירים שנחתכו מהמחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי.
ההקלטה כללה גם שיר מתוך מופכ מיוחד של "אנני" משנת 1977 לכבוד חג המולד.
לאלבום מצורפים רישומים מקוריים של פילון ברנהרט, שיצר את אריאל ואת אורסולה מהסרט "בת הים הקטנה", והוא מעוצב כחוברת קומיקס.
בשנת 1982 סרטי קולומביה הוציאו את סרט הקולנוע "אנני" המבוסס על המחזמר, בכיכובם של אלברט פיני (דאדי וורבאקס), קרול ברנט (גברת האניגן), אן ריינקינג (גרייס פארל), טים קארי (רוסטר), ברנדט פיטרס (לילי), ואיילין קווין בתפקיד אנני.
בשנת 1995 נוצר סרט המשך לסרט זה, סרט טלוויזיה בשם !Annie: A Royal Adventure.
בסרט כיכבו אשלי ג'ונסון, ג'ואן קולינס, ג'ורג' הירן ואיאן מקדרמיד.
פרט לשיר Tomorrow בסרט זה לא נכללו שירים.
בשנת 1999 חברת וולט דיסני הפיקה ושידרה סרט טלוויזיה שהוא עיבוד טלוויזיוני של המחזמר.
רוב מרשל ביים את הסרט, וכיכבו בו ויקטור גרבר (וארבאקס), קתי בייטס (גברת האניגן), אודרה מקדונלד (גרייס פארל), אלן קאמינג (רוסטר) וקריסטין צ'נוות' (לילי).
בתפקיד אנני הופיעה אלישיה מורטון, בהופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה.
בשנת 2008 שידרה רשת הטלוויזיה האמריקאית שואוטיים את הסרט התיעודי "Life After Tomorrow" שאיחד למעלה מ-40 נשים שגילמו במחזמר את דמויות הילדות היתומות וחשפו את העליות והמורדות של חוויותיהן כשחקניות-ילדות.
בינואר 2011, ויל סמית' הודיע על כוונתו להפיק רימייק חדש של "אנני", יחד עם אשתו ג'יידה פינקט סמית' ועם הראפר ג'יי זי, בהפצת סרטי קולומביה (כיום בבעלות סרטי סוני).
במקור, וילו סמית', בתם של ויל וג'יידה סמית', הייתה אמור לככב כאנני; אולם עד שההפקה יצאה לדרך, וילו הייתה כבר מבוגרת מדי בשביל לגלם את התפקיד הזה, והיא הוחלפה במועמדת לפרס האוסקר קוובנז'ניי ווליס.
הסרט, בבימויו של ויל גלוק, יצא לאקרנים ב-19 בדצמבר 2014. בסרט מככבים ג'יימי פוקס בתפקיד ויל סטאקס (גרסה עדכנית של דאדי וורבאקס), רוז ביירן בתפקיד גרייס פארל וקמרון דיאז בתפקיד גברת האניגן.
פסקול הסרט כולל את רוב שירי המחזמר המקוריים, בתוספת של יצירות חדשות מאת גרג קורסטין וסיה.
ו-Annie KIDS הן שתי גרסאות מקוצרות של המחזמר "אנני" שנועדו להיות מבוצע על ידי בני-נוער וילדים בבתי ספר, מחנות קיץ ועוד.
מספר שירים מהמחזמר המקורי קוצרו או הוסרו לחלוטין בגרסאות אלו.
הפופולריות של המחזמר "אנני" באה לידי ביטוי באזכורים רבים בתרבות הפופולרית.
דוגמאות לאזכורים כאלו ניתן למצוא בסרטי קולנוע כמו "אוסטין פאוורס - גולדממבר", "אמא סדרתית", "דדפול 2", "החיים על פי משפחת אדמס" ו"ריפר מדנס", ובסדרות טלוויזיה כמו "תיקים באפלה", "החיים על פי נד", "זואי 101", "צער גידול בנות", "איש משפחה", "דירת המצוירים", "בוסטון ליגל", "סאות' פארק", "רוק 30", "חברים", "Glee" ועוד.
השיר נכלל גם בפרסומת ששודרה במהלך הסופרבול XXXVIII ובמונולוג הפתיחה של הקומיקאי זאק גאליפנאקיס, כאשר הנחה את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ב-2011.
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה 1997 פרס טוני המחזמר המחודש הטוב ביותר
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה 1999 פרס לורנס אוליבייה שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר אנדרו קנדי הכוריאוגרפיה הטובה ביותר עבור תיאטרון פיטר ג'נארו
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה 2013 פרס טוניהמחזמר המחודש הטוב ביותר Drama Desk Award השחקן הטוב ביותר במחזמר אנתוני וורלאו
אנני הוא סרט מוזיקלי קומי אמריקאי משנת 2014 בבימויו של וויל גלאק, שנכתב על ידי איילין ברוש מק'קנה וויל גלאק.
בסרט מככבים קוואבנז'יין ווליס, ג'יימי פוקס, רוז ביירן ובובי קנאבלה.
הסרט עוקב אחר סיפורה של אנני, ילדה יתומה שמתגוררת בבית יתומים ולומדת לשגשג למרות הקשיים.
הסרט הוא גרסה מחודשת לסרטים קודמים על פי המחזמר 'אנני'.
הוא הופק בתקציב של כ-65 מיליון דולר והרוויח כ-133 מיליון דולר ברחבי העולם.
העלילה סובבת סביב אנני בנט-סטאקס, יתומה צעירה ואופטימית שמתגוררת בבית אומנה בניו יורק.
חייה משתנים כאשר היא מצטוותת אל היזם ויליאם סטאקס שמשתמש בה לקדם את מסע הבחירות שלו לראשות העיר.
גם עם הכוונות הפוליטיות של סטאקס, הקשר בינו לבין אנני מתהדק והיא מוצאת משפחה וחברות אמיתית במקום לא צפוי.
הסרט מתאר את המסע שלה למציאת אהבה ובית חם, תוך התמודדות עם מכשולים ואנשים שמנסים לנצל את מצבה.
קוובנז'ניי ווליס בתפקיד אנני בנט-סטאקס - יתומה אופטימית שחיה בבית אומנה
ג'יימי פוקס בתפקיד ויליאם 'ויל' סטאקס - יזם וטוען פוליטי לראשות העיר
רוז ביירן בתפקיד גרייס פארל - עוזרת אישית נאמנה ודמות אם לאנני
בובי קנאבלי בתפקיד גיא דנלילי - יועץ פוליטי נוקשה לסטאקס
אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה בתפקיד נאש - שומר גוף וחבר קרוב לאנני
דייוויד זייאס בתפקיד לו - בעל חנות ומקורב לאנני
קמרון דיאז בתפקיד קולין הניגן - מנהלת האומנה קשוחה עם לב רך
אשטון קוצ'ר בתפקיד סימון גודספיד, דמות של בחור רומנטי מהפארודיה של "דמדומים".
מילה קוניס בתפקיד אנדרה אלווין, דמות של בת זוגתו של סימון מהפארודיה של "דמדומים".
ריהאנה בתפקיד מפלצת ים / חייזרית רשעית מהפארודיה של "דמדומים".
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 28% בהתבסס על 133 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט מאכזב עם פוטנציאל לא ממומש ואדפטציה שאינה עולה על המקור.".
נוסף לכך, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 33 מתוך 100, בהתבסס על 41 ביקורות.
בנוסף, ביקורות הסרט היו לרוב שליליות, תוך ציון משחק טוב של ווליס אך ביקורת על תסריט חלש וביצוע מאכזב של המחזמר הידוע.
אנמרי סלינקו הייתה סופרת אוסטרית שהתפרסה בעיקר בשל ספרה "דזירה" העוסק בחייה של דזירה קלארי.
אביה, פליקס, היה אחד משלושת הבעלים של חברת האופנה "האחים סלינקו".
משפחתה הייתה משפחה יהודית אולם בהמשך המירה את דתה לנצרות הפרוטסטנטית.
אנמרי למדה בבית ספר יסודי בווינה, ולאחר מכן למדה שפות והיסטוריה באוניברסיטת וינה.
לאחר כמה סמסטרים היא החלה לעבוד כעיתונאית, והייתה לכתבת לענייני אוסטריה של המגזין הצרפתי "L'Intransigeant".
ב-1937 היא פרסמה בווינה את הרומן הראשון שלה "Ich war ein häßliches Mädchen" ("הייתי ילדה מכוערת").
הספר הפך מהר מאוד לרב מכר, תורגם ל-12 שפות, וגרם למבקרי הספרות להזכיר אותה בנשימה אחת עם ויקי באום.
באותה שנה היא פגשה את הדיפלומט הדני ארלינג קריסטיאנסן בכנס סטודנטים בינלאומי, וב-1938 נישאה לו, קיבלה אזרחות דנית ועברה לקופנהגן.
ב-1938 היא פרסמה את הרומן השני שלה "Morgen ist alles besser" ("מחר יהיה טוב יותר"), אשר ב-1941 עובד בהולנד לסרט באותו השם.
ב-1940 היא פרסמה את "Heut heiratet mein Mann" ("היום בעלי מתחתן") אשר ב-1956 עובד בגרמניה המערבית לסרט באותו השם.
כאשר ב-1940 נכבשה דנמרק בידי גרמניה הנאצית, הצטרפה סלינקו לתנועת ההתנגדות הדנית.
ב-1943 היא נכלאה בידי הגסטאפו, ויחד עם בעלה נמלטה לשוודיה בסירת דייגים.
עד סוף המלחמה היא עבדה בסוכנות הידיעות בסטוקהולם, ובהמשך כמתורגמנית עבור הצלב האדום.
ב-1948 נולד בנה היחיד מיכאל, אשר נהרג בתאונה קטלנית בגיל צעיר.
ב-1951 היא פרסמה את ספרה האחרון "דזירה" העוסק בחייה של דזירה קלארי, מי שהייתה ארוסתו של נפוליאון בונפרטה ובהמשך נישאה למצביא ז'אן בפטיסט ברנדוט, שהיה מאוחר יותר לקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה.
את הספר היא הקדישה לאחותה ליזלוטה שנרצחה בימי הנאצים.
הספר היה לרב מכר ולספר המפורסם ביותר של סלינקו.
הוא תורגם ל-24 שפות (ביניהן עברית), וב-1954 עובד בהוליווד לסרט באותו שם בכיכובם של מרלון ברנדו (כנפוליאון) וג'ין סימונס (כדזירה).
היא המשיכה לגור בקופנהגן עד מותה ב-28 ביולי 1986 בגיל 72 ונקברה בפרבר הלרופ בקופנהגן.
אנליז אלסה פרידה פליישמן המוכרת בשם אנני אלברס, הייתה אורגת, מעצבת ואמנית טקסטיל גרמנייה-יהודיה, מן המשפיעות בתקופתה, שתרמה רבות למעמד הטקסטיל כאמנות - אמנות סיבים.
היא הייתה אחת הנשים-תלמידות הראשונות שהתקבלו לבית הספר של הבאוהאוס וגם הייתה אחת מהנשים-מורות הראשונות שם.
היא כתבה את הערך 'אריגה, יד'באנציקלופדיה בריטניקה.
אנני אלברס זכתה בפרס המועצה האמריקאית לעיצוב בשנת 1981, והיא הייתה לאמנית הראשונה בעלת תערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק.
מאמריה וספריה, הם מאבני היסוד של אמנות הסיבים.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי העולם עד היום.
אנני אלברס נולדה בברלין, גרמניה בשנת 1899, למשפחה יהודית אמידה.
משפחתה של אימה החזיקה בבעלותה חברת הוצאה לאור, ואביה היה בעליו של עסק מצליח לייצור רהיטים.
כבר בילדותה אלברס הוקסמה מעולם היצירה, והוריה תמכו בלימודי האמנות שלה כשהייתה צעירה.
כשגדלה, משפחתה ציפתה ממנה להפוך לעקרת בית, כמו אימה ולאמץ את האמנות כתחביב.
למרות סביבת החיים הבטוחה והנוחה שלא אילצה אותה ללכת ללמוד או להתפרנס בעצמה, היא החליטה למרוד וללמוד אמנות מודרנית, חדשנית ומלאת אתגרים.
אלברס למדה חודשיים בבית-הספר לאמנויות שימושיות קונסטגוורבשולה בהמבורג, אבל היא לא קיבלה מענה לרצונה לחקור מעבר לחומר הנלמד, והחליטה לעבור לעיר ויימאר ולהגיש את מועמדותה לבית-הספר באוהאוס, קצת לפני יום הולדתה ה-23. היא הגישה את מועמדותה פעמיים לפני שהתקבלה.
בפעם הראשונה שבה הגישה את מועמדותה לא התקבלה כלל למוסד, ובפעם השנייה התקבלה רק לסדנת אמנות הטקסטיל – דבר שנחשב יותר נשי.
היא קיבלה הנחיה מאמנים רבים, ביניהם פאול קלה, ולא הסתפקה רק ביצירת אמנות בד אלא חקרה עוד, השתמשה ביצירתיות שלה ובסוגים שונים של בדים בעבודתה, חלקם מאוד לא קונבנציונליים שלא נחשבו בעלי תכונות מתאימות לעבודה.
בשנת 1925 התחתנה עם יוזף אלברס, והשניים עברו יחד עם מורי ותלמידי בית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס לעיר דסאו.
בשנת 1930 אלברס סיימה את לימודיה בבאוהאוס, ובשנת 1931 לאחר שמדריכתה גונטה שטלצל (Gunta Stolzl) עזבה את בית הספר, מונתה אנני לראש סדנת הטקסטיל, אחת הנשים היחידות בעלות משרה שכזאת באותה התקופה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, בית הספר באוהאוס נסגר, והזוג עבר לקרוליינה הצפונית, ארצות הברית, שם אלברס התחילה ללמד.
בשנת 1949 הזוג עבר לקונטיקט, ואלברס פתחה את תערוכת היחיד הראשונה שלה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, והפכה למעצבת הראשונה שהגיעה להישג זה.
במהלך חייה, שותפה העיקרי לעבודה היה בן זוגה, יוזף אלברס, שהיה צייר בעצמו ומראשי תחום האופ ארט.
הם בחרו לא להביא ילדים לעולם, והקדישו את חייהם להתמקדות ביצירה משותפת ואמנות.
תחום המחקר והיצירה של אלברס הוא אמנות סיבים וטקסטיל, בעיקר בשימוש בטכניקות אריגה שונות.
זרם האמנות העיקרי בו התעסקה הוא אמנות מופשטת, בו השתמשה גם ליצירת עבודותיה שלה וגם פיתחה ולימדה אותו בתקופתה כמורה בקולג' "בלאק מאונטיין".
אלברס תרמה רבות לבאוהאוס, לאמנות הטקסטיל ככלל, למעמד נשים בתחום האמנות ולדרך בה טקסטיל מוערך כאמנות בפני עצמה.
אלברס שילבה בין עולם האמנות המודרנית לעולם הבד והשתמשה בטכניקות חדשות בסדנת האריגה.
במהלך חייה, אלברס נהגה לבקר במקומות כמו אמריקה הדרומית (פרו בפרט) ואפריקה, ולחקור את סגנונות האמנות שם.
דבר זה היווה השראה עיקרית ליצירתה.
השראה נוספת ליצירתה ספגה מהמנחה שלה בבאוהאוס, פאול קלה, שעסק בזרמים רבים, ביניהם אקספרסיוניזם, קוביזם וסוריאליזם, ועזר לה לנווט בין הסגנונות השונים ביצירתה.
בשנת 1963 אלברס שינתה את סגנון העיצוב שלה, והתחילה להתעסק בעיקר בתחום ההדפסים (ולא בתחום האריגה, כפי שהיא עשתה עד לשלב זה).
זה היה התחום העיקרי בו עסקה עד למותה בשנת 1994.
בניגוד לאנשים רבים בתחומה, אלברס בחרה להשתמש בחוטים הפשוטים ביותר ולהתמקד בטכניקות האריגה השונות ובצורות גאומטריות מורכבות.
יצירה זו עשויה ממשי מלאכותי ומסיבים סינתטיים.
לאחר שהתחילה ללמד בקולג', אלברס נחשפה להרבה חפצים חדשים, אותם שילבה בעבודותיה, בין היתר – תכשיטים.
לאחר שנסעה למקסיקו, הושפעה מאוד מדברים שראתה שם, בעיקר מהאופן בו המקומיים התלבשו ומרכושם.
בשנת 1940, אלברס ואחד מתלמידיה, אלכס ריד, התחילו לעבוד ביחד על דברים מסוג זה.
התוצאה - סדרה של תכשיטים, עשויים מחומרים מחנויות מקומיות של "עשה זאת בעצמך".
יצירה זו עשויה משרשרת מתכת, צלחת ניקוז ומהדקי נייר.
בשנת 1965, המוזיאון היהודי בניו-יורק פנה לאלברס בבקשה ליצור מיצג שיכבד את זכרם של ששת מיליון הנרצחים בשואה.
היא יצרה סדרה של שישה לוחות אבסטרקטיים, בצבעי שחור, חום, לבן וכסף, שנראים קצת כמו מגילות קדומות ונטוו בשיטה של שתי וערב.
מכיוון שזו יצירה אבסטרקטית, לכל צופה ניתנה האפשרות לבחור את המשמעות הספציפית של היצירה בשבילו.
שישה לוחות, ברוחב שישה פיט (=0.3 מטרים) – אזכורים לכך שזוהי יצירת הנצחה לששת מיליון הנרצחים בשואה.
יצירה זו עשויה מכותנה, פשתן, שיפון וחוטי כסף.
בשנת 1949 הציגה אלברס תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, והייתה מעצבת הטקסטיל הראשונה שהציגה תערוכת יחיד במוזיאון זה.
בין אוקטובר 2018 לינואר 2019 הוצגה תערוכת יחיד של עבודותיה במוזיאון טייט בלונדון.
התערוכה הציגה את מעורבותה בשדות האדריכלות, העיצוב והאמנות.
"כל מעצב, כל אמן, כל ממציא או מגלה דבר חדש הוא במובן מסוים חובבן.
וכדי לגלות את לא נודע, הוא חייב לצאת להרפתקה."
"הערגה להתרגשות יכולה להיות מסופקת גם ללא אמצעים חיצוניים, בתוך עצמך.
כי ליצור היא ההתרגשות העזה ביותר שאדם יכול לחוות."
אן ליליה ברגה סטרנד , הידועה בשם הבמה אנני (Annie), היא זמרת-יוצרת, מפיקה מפיק מוזיקלית ודי ג'יי נורווגית.
אנני נולדה בשנת 1977 בטרונדהיים, נורווגיה וגדלה בעיירת החוף קריסטיאנסנד.
אביה של אנני, היה מנגן בעוגב בכנסייה, הוא נפטר מסרטן כאשר אנני הייתה בת 7. לאחר סדרת מהלכים עברו אנני ואמה, מורה לאנגלית ודת, לעיר השנייה בגודלה בנורווגיה, ברגן, כאשר אנני הייתה בת 13. בגיל 13 החלה אנני לשיר במקהלות.
אנני מתגוררת בברלין, זאת לאחר שעברה בשל שפונתה מהדירה בברגן בה התגוררה כיוון שהיא עתידה להפוך למלון.
בבעלותה היה חתול בשם ג'ואי, אותו קראה על שמו ג'ואי ראמון וגם ג'ואי מיינטיר מההרכב ניו קידס און דה בלוק.
אנני היא קוראת נלהבת ועוקבת אחר הפוליטיקה העולמית.
היא מיודדת עם המוזיקאית פיצ'ז .
ההשפעות המוזיקליות שלה כוללות את מדונה, סנט אטיין , פט שופ בויז וקייט בוש.
יש לה חגורה ירוקה בקראטה.
בשנת 2020 הוציאה את "American Cars" כסינגל המוביל מתוך אלבומה השלישי, Dark Hearts.
בהמשך, הוציאה את "The Bomb" כסינגל השני.
אנני לייל הרמון הייתה אמנית בקליפורניה, הידועה במיוחד בזכות ציורי העצים שלה.
תלמידה של אמן הנוף המוביל ויליאם קית, הרמון, יחד עם מספר אמנים אחרים, היו בסטודיו של קית במשך שנים רבות.
אנני הרמון הייתה בתו של סמואל ה.
הרמון, סוחר עצים שהגיע לסן פרנסיסקו ממיין דרך כף הורן בשנת 1849, ואשתו מרי פאלמר הרמון.
היא גדלה בסביבה עשירה שאפשר לה גישה לעילית התרבותית הקטנה של העיר.
אחיה אדוארד התחתן עם בתו היחידה של ויליאם קית.
יחד עם ויליאם קית למדה הרמון אצל ריימונד דאב ילנד, אמן נוף יליד אנגליה שלימד סטודנטים באוקלנד.
היא החלה לעבוד בסטודיו של ויליאם קית בראשית שנות השמונים של המאה ה-19. העבודות שהציגה בתערוכה הראשונה שלה בשנת 1885 התרכזו בסצנות של הגבעות בקליפורניה בסגנון המורה שלה.
לאורך כל חייה, היא ציירה ישירות בטבע, אך סיימה את ציוריה בסטודיו.
ידוע שהיא ציירה מיניאטורות על מכסי קופסאות סיגריות, אך גם השתמשה בבדי ציור רגילים.
היא הציגה לעיתים קרובות משנות השמונים ועד מותה, במיוחד באגודה לאמנות בסן פרנסיסקו.
בספריות העיר היא תמיד הזדהתה כ"אמנית".
הרמון הציגה את עבודותיה בקליפורניה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בתחילת המאה העשרים נסעה ללה זצ'ולפה, במקסיקו, מקום שלמשפחתה היו עסקים במטעי גומי.
כמה מהנופים המוצלחים ביותר שלה נוצרו שם.
כמה ציורים שלה מצביעים על כך שבזמן מסוים היא נסעה לאוסטרליה, אם כי אין תיעוד לביסוס מסע זה.
היא גם נסעה וציירה במיין ומדינת וושינגטון.
היא איבדה כמעט 400 מיצירותיה כאשר הסטודיו שלה בבניין העיתונות בסן פרנסיסקו נהרס ברעידת האדמה ובשריפה בשנת 1906. בעוד היא נותרה אמנית עצמאית לאורך כל חייה והמשיכה להציג לאחר השריפה, היא מעולם לא התאוששה כלכלית, והייתה תלויה יותר ויותר בחברים לתמיכה בשנותיה המאוחרות.
הנושא העיקרי ביצירותיה היו תמיד עצים בקליפורניה, שצוירו בהצלחה רבה, כמו עצי האלון של הרי ברקלי וסן פרנסיסקו.
היא פיתחה כמה סגנונות בהתאם להצגת האור שלה.
מרבית העבודות הידועות שלה נמצאות בשני אוספים פרטיים, אם כי חלק מציוריה נמצאים באוסף הגלריה לאומנות הרסט, מכללת סנט מרי, מורגה, קליפורניה - משכן של מספר לא מבוטל מציוריו של ויליאם קית.
אנני ווק או אן פירון ווק הייתה אמנית אנגלית.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות צ'לסי ובבית הספר לאמנות בלונדון, המשיכה את לימודיה בדרזדן, גרמניה.
בערך בסוף המאה ה-19 התיישבה בקורנוול.
אן פירון נולדה בשנת 1877 בבנסטד, סארי, אחת מתוך שישה ילדים שנולדו לאדית ג'יין דפילד פירון ופול ברדשאו פירון, סוחר יין לונדוני מצליח.
אחותה הצעירה הילדה, גם הייתה אמנית.
אן למדה במכללת הנשים צ'לטנהאם, בבית הספר לאמנות של צ'לסי ובבית הספר לאמנות בלונדון.
היא הציגה את ציוריה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמקומות אחרים בלונדון.
המדריכים שלה כללו את סר ויליאם אורפן, אוגוסטוס ג'ון וסר ויליאם ניקולסון.
לאחר שהאחיות סיימו את לימודיהן הרשמיים באזור לונדון, הן נסעו לדרזדן.
בין 1902–1904 בערך היא הצטרפה לאחותה בסנט אייבס, קורנוול.
היא נישאה ב־1911 לניקולו ברנרד ווק, שהיה כומר אנגליקני, בפולרואן ושם הקימה את הסטודיו שלה.
ברנרד ווק מונה לכומר של כנסיית סנט הילרי בשנת 1912. הוא נותר כומר עד 1936.
לאחר שברנרד פרש לגמלאות התיישבו בני הזוג במובגיסי.
ברנרד נפטר ב־25 ביוני 1941 ונקבר בחצר כנסייה, ליד סנט ארת' וסנט הילרי.
אנני ווק נשארה בביתם והמשיכה לצייר עד 1950 לערך.
לאחר מכן כתבה והוציאה לאור ספר אחד בשנת 1963.
ווק נפטרה בשנת 1965 ונקברה בסנט ארת'.
בסביבות 1904 הקימה סטודיו הפונה לנמל בפולרואן, עיירת חוף בדרום קורנוול.
במהלך הקריירה שלה היא ציירה ציורי קיר, דמויות ודיוקנאות.
היא הייתה חברה באגודה המלכותית לעידוד אומנויות, ייצור ומסחר, אגודת האמנים ניולין וחברת האמנים סנט אייבס.
בסנט הילרי אנני ווק עיצבה סטודיו של אמן בתוך אורוות סוסים, והביאה רצפות עץ נוספות, והקימה גן חיצוני.
ווק פגשה את לורה נייט בתערוכה בניולין, אנני וברנרד פגשו אנשים נוספים מבית הספר ניולין באמצעות היכרותו של אלפרד מוננינג בשנת 1915. ווק הייתה חברה במושבת האמנים ובאסכולת ניולין, בקורנוול.
בגלל הקשר ההדוק שלה עם אמני האזור, הספר שחיבר בעלה, "עשרים שנה בסנט הילרי", משמש לעיתים קרובות לחקר מידע על אמני קורנוול.
אף על פי שכנסיית סנט הילרי תחילתה בימי הביניים, היא נבנתה מחדש בשנת 1853, והייתה חסרה עיצוב פנים.
עבודות של אנני ווק וכמה מחבריה האמנים, כמו לורה נייט, דוד פרוקטר, ארנסט פרוקטר, הרולד הארווי, רוג'ר פריי הוזמנו לקשט את הכנסייה.
אמנים אלה מקבוצת "למורנה" יצרו יצירות מזבח ויצירות אחרות.
אחת העבודות של ווק בכנסייה הייתה ציור של ז'אן ד'ארק שהוצב בתוך הדלת הדרומית של הכנסייה.
ארנסט פרוקטר עשה עבודה המתארת את סנט מויס, סנט קווין עבור הדוכן.
אנני, דוד וארנסט פרוקטר, גלדיס היינס, אלתיאה ונורמן גרסטין והרולד נייט עשו כולם ציורים לקירות היציעים בכנסייה.
אמנים נוספים השתתפו בקישוט הכנסייה שהפכה לאחת הבולטות במדינה.
אנמשמנט (לכידות יתר במבנה המשפחתי) הוא עיקרון בפסיכולוגיה ובפסיכותרפיה שהוצג על ידי סלבדור מינושין (1921-2017) כדי להסביר משפחות בהן גבולות אישיים מפוזרים, תת-מערכות לא מובחנות, ודאגת יתר לאחרים מובילה לאיבוד התפתחות אוטונומית.
להיות לכוד (enmeshed) בצרכים של ההורים, לכוד בפונקציית תפקיד לא תואמת, ילד עלול להפסיד את הקיבולת שלו להכוונה עצמית; הייחודיות שלו, תחת הכובד של גילוי עריות נפשי; ואם הלחץ המשפחתי גודל, עלול לגדול להיות המטופל המזוהה או השעיר לעזאזל במשפחה.
אנמשמנט שימש גם את ג'ון ברדשו כדי לתאר מצב של קשר בין-דורי בתוך משפחה, לפיו ילד (בדרך כלל מהמין השני) הופך לבן זוג פונדקאי עבור אמו או אביהם.
המונח מיושם לפעמים על מערכות יחסים בהן יש תלות שיתופית, כאשר קיימת סימביוזה לא בריאה.
עבור הילד המעורב (enmeshed) בצורה רעילה, הרגשות הנישאים של המבוגר עשויים להיות היחידים שהם מכירים, עולים על רגשותיהם ומאפילים אותם.
הבהרת גבולות, הכנסת הדורות לתאים נפרדים, ומציאת איזון טוב יותר בין מעורבות להפרדה, הם כולם דרכי טיפול שימושיות.
עם זאת, חשוב שהמטפל ימנע מלהסתבך בתת-המערכות המשפחתיות עצמן - ההסתבכות הלא מודעת של עזרה למטפל/לקוח נזקק.
אנני בזנט הייתה סוציאליסטית, תאוסופית, פעילת זכויות נשים, סופרת, נואמת, אשת חינוך ופילנתרופית בריטית.
לאחר שש עשרה שנות נישואין לכומר פרוטסטנטי (פרנק, אחיו של וולטר בזנט) נפרדה ממנו וחברה לאגודה החילונית הלאומית (NSS) ולצ'ארלס ברדלו לקידום רעיונות של אתאיזם ומחשבה חופשית.
שערוריית העמדתם לדין על פרסום ספר שהטיף לתכנון ולצמצום ילודה פרסמה אותם מאוד והביאה לבחירתו של ברדלו כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם נורת'האמפטון.
ב-1890 פגשה את הלנה בלוואצקי, ובמהלך השנים הבאות גדל העניין שלה בתאוסופיה, ובמקביל דעך העניין שלה בקידום סדר יום חילוני.
היא הפכה לחברה באגודה התאוסופית ולמרצה בולטת בנושא.
בשנת 1905 היא הייתה שותפה לכתיבת ספר "צורות מחשבה".
במסגרת פעילותה הקשורה לתאוסופיה, נסעה בזנט להודו ופעלה במדינה בתחום החינוך במפנה המאה העשרים ובעשרות השנים הראשונות של המאה.
היא נעשתה מעורבת בפוליטיקה ההודית והצטרפה ל.
בשיא פעילותה נבחרה בסוף 1917 לנשיאת הקונגרס הלאומי ההודי.
היא המשיכה לפעול למען עצמאות הודו ולמען עקרונות התאוסופיה, עד מותה ב-1933.
אננטיאורניתס (שם מדעי: Enantiornithes) היא קבוצה של עופות קמאים נכחדים שהתקיימו במשך הקרטיקון שלפני 130.7 עד 66 מיליון שנה ונכחדו עם הכחדת הקרטיקון.
הקבוצה תוארה ב-1981 בידי החוקר הבריטי סיריל ווקר ופירוש שמה המדעי מיוונית עתיקה: "enantios" - ניגודי ו-"ornithes" - עופות, כלומר: "עופות מנוגדים".
זאת על סמך המבנה ההפוך של חיבור עצם השכם ועצם הקורקאיד ביחס לעופות המודרניים.
עופות אלה התפתחו מהקבוצה אביאלאה, אשר התפתחה מדינוזאורים תרופודים מכוסי נוצות ובהדרגה איבדו את הדמיון לתרופודים טיפוסיים ויותר לעופות מודרניים.
מיני עופות אלה היו מפותחים יחסית לעופות הקמאים והיו דומים במראם לעופות המודרניים אך היו גם בעלי מאפיינים פרימיטיביים יותר כמו שרידי שיניים וטפרים בקצות הכנפיים.
הם היו שונים בגודלם ממינים בגודל קוליבריים וצופיתיים עד למירארס שהגיע לגודל של תרנגול הודו.
עם זאת הם לא מילאו גומחות אקולוגיות גדולות יותר שנתפסו בידי דינוזאורים ופטרוזאורים.
על סמך המאובנים הרבים שלהם שהתגלו במגוון יבשות, שחלקם היו מופרדות בידי האוקיינוסים נראה שהיו קבוצת העופות המשגשגת ביותר במשך הקרטיקון והראשונה שהייתה עם תפוצה כלל עולמית.
סוג ללא מקור אלכסורניס (Alexornis)
סוג ללא מקור קונכואורניס (Concornis)
סוג ללא מקור אאואלולאביס (Eoalulavis)
סוג ללא מקור איברומסורניס (Iberomesornis)
סוג ללא מקור פרוטופטריקס (Protopteryx)
סוג ללא מקור סינואורניס (Sinornis)
אנני ארנו (בצרפתית Annie Ernaux, שם נעורים Duchesne, דושן; נולדה ב-1 בספטמבר 1940) היא סופרת צרפתייה ופרופסור לספרות, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2022.
כתביה הם ברובם אוטוביוגרפיים, ומתארים בגוף ראשון את חייה, מתוך העמקה בהיבטים הסוציולוגיים שלהם.
פרס נובל הוענק לה בשל "האומץ והחדות הקלינית איתם היא חושפת את השורשים, הניכור והמעצורים הקולקטיביים בזיכרון האישי".
אחד מספריה החשובים הוא "האירוע" (L'Événement) שהתפרסם בשנת 2000 ועוסק בהפלה בלתי חוקית וטראומטית אותה עברה בגיל 23. ספרה משנת 2008, "השנים" (Les Années), מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית מהשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפסגת יצירתה.
ארנו נולדה כאנני דושן בשנת 1940 בעיירה לילבון במחוז סן-מריטים שבחבל נורמנדי העילי שבצרפת, למשפחה ממעמד הפועלים.
היא גדלה בעיירה הסמוכה איבטו , שם היו הוריה פועלים ולאחר מכן בעלי בית קפה וחנות מכולת אותם ניהלו.
לפי עדותה, עד להגיעה למעונות הסטודנטים בעיר רואן מעולם לא התקלחה או טבלה באמבטיה, אלא התרחצה בכיור במטבח הביתי, שמוקם במעבר פתוח בין בית הקפה הציבורי לבין שני חדרי המגורים.
אמה, בלאנש מדלן דימניל (1906–1986) הייתה קתולית אדוקה ששאפה להבטיח לבתה חינוך טוב שיאפשר לה לטפס חברתית ו"לנהל חיים מעניינים ועצמאיים".
היא עודדה אותה לזנוח את עבודות הבית לטובת קריאה ולימודים.
האם רשמה אותה לבית ספר קתולי פרטי, ובו התברר לה לראשונה כי אינה שייכת לחוג החברתי המתגורר במרחק קצר מבית הקפה־מכולת של הוריה.
"באמצעות בית הספר ובעיקר בזכות הספרים רכשתי את הצרפתית ה'לגיטימית', הנכונה, השפה היפה...
אני כותבת בשפה זאת, אך הייתי רוצה שיהיו למילים של שפה זו אותה עוצמה כמו לשפה שנטשתי", היא כותבת בספר הראיונות "המקום האמיתי".
יחסיה עם אביה, אלפונס לאון דושן (1899–1986), היו מורכבים, כפי שמתואר בספרה "המקום" ().
האב היה חקלאי לשעבר אשר קיווה גם הוא שבזכות הלימודים בתו תתקדם, אך מבחינתו עבודה הייתה עבודת כפיים, לא לימודים או כתיבה שבהם ראה סוג של עצלות.
בספרה "הבושה" () היא מתארת את התקפי הזעם שלו: "אבי רצה לרצוח את אמי ביום ראשון אחד בחודש יוני, בדיוק בתחילת אחר הצהריים".
אנני פחדה, והתביישה בצרחות שנשמעו מן הבית.
בלימודיה באוניברסיטת רואן פגשה שוב באותו חוג חברתי מלומד ומעודן שהכירה באיבטו, ונישאה לפיליפ ארנו, גבר ממעמד גבוה משלה.
מאוחר יותר נולדו לזוג שני בנים, אריק ודוד; אחרי 17 שנות נישואים הם התגרשו, אך ארנו שמרה על שם משפחתו של בעלה לשעבר; ארנו למדה גם באוניברסיטת בורדו.
בשנת 1971 קיבלה ארנו הסמכות להוראה ולהוראת צרפתית ושפות.
היא החלה בכתיבת תזה, אשר לא סיימה אותה, על המחזאי והסופר פייר דה מאריבו.
בשנות ה-70 המוקדמות עבדה כמורה בבית ספר תיכון ולאחר מכן במכללות שונות, עד שהצטרפה למרכז הלאומי הצרפתי להוראה מרחוק.
שם לימדה בהתכתבות במשך שנים, ותוך כדי כך התקרבה לסופרים הגדולים של העבר.
ארנו מתגוררת כיום בעיר סרז'י שמצפון מזרח לפריז, והייתה פרופסור לספרות באוניברסיטת סרז'י-פונטואז , בימינו אוניברסיטת סרז'י פריז (.
בשנת 1983 הופיע ספרה "המקום" (La Place), המתמקד ביחסיה עם אביה ובחוויה של התבגרות בעיירה קטנה בצרפת; על ספר זה זכתה בשנת 1984 בפרס רנוֹדוֹ .
בשנת 1987 הופיע ספרה "אישה" (Une Femme), ובשנת 1991 "תשוקה פשוטה" (Passion simple), המספר על פרשת אהבים לוהטת בינה לבין גבר ממדינה קומוניסטית במזרח אירופה.
לפרסום רב זכה ספרה משנת 1997 על מחלת אלצהיימר של אִימה, "לא קמתי מהלילה שלי" (Je ne suis pas sortie de ma nuit).
על ספר זה בתרגומו העברי כתבה פרופסור מישל בוקובזה קאהן כי שפתה הספרותית של ארנו בתרגומה של בן־נפתלי מזמינה נשים לבחון את עצמן במראה: "הזוועה המתגלמת בהיפוך הזה אם/ ילד".
אולם האומנם טקסט זה הובא לקורא כפי שהוא נכתב, כחומר גולמי?
הערות שמפוזרות לכל אורך הספר מעידות על עיסוקה המתמשך של הסופרת בעצם מעשה הכתיבה.
דווקא ברגעים הקשים ביותר ארנו כותבת: "להימנע, בכתיבה, מלהיסחף לרגשנות"; "הפעם הראשונה שכתבתי 'אמא מתה'".
האם יש כאן קריצה לאלבר קאמי ולמלות הפתיחה המפורסמות של "הזר", ובכך רמז להבדל התהומי שבין כתיבה גברית לכתיבה נשית?
מה שוודאי הוא שהטלטלה שבקריאת הספר "לא קמתי מהלילה שלי" נובעת בעיקר מעוצמתה המאופקת של כתיבה חדה כסכין.
הסופרת מוצאת את המלים המדויקות כדי לתאר בצמצום רב את עומק הכאב וגודל הבלבול נוכח היעלמותה של האם.
בשנת 2000 התפרסם ספרה המטלטל "האירוע" (L'Événement), המתאר הפלה יזומה אותה עברה בגיל 23. היה זה בשנת 1963, 12 שנים לפני חקיקת חוק ההפלות של סימון וייל ב-1975, שמתיר להפסיק הריון בתנאים מסוימים.
ארנו מתרחקת מהאוטוביוגרפיה שנועדה לחשוף את ה"אני", ומתוך קולה האישי בוקע קולו של קולקטיב נשי ועימותו עם תנאים מגדריים מפלים ומדכאים.