tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנהג שירת הבקשות הוא המסורת שחברי הקהילה יתכנסו בבית הכנסת בימי שבת בין חג סוכות ועד פסח לשירה שבה נוטלים חלק הרבנים, פייטנים וציבור המתפללים.
לכל שבת מתוך 22 השבתות בהם הדבר נהוג יש רפרטואר שירים מיוחד משלה.
שירת הבקשות נשענת הן מבחינה צורנית והן מבחינת המערכת המודלית שלה על הנובה האנדלוסית הקלאסית.
שירת הבקשות קיבלה את המבנה הנוכחי שלה בשנת 1921 לאחר שיצא לאור במרקש הספר "שיר ידידות" שהיה חיבור משותף למספר רבנים וכלל מקבץ שירי קודש יהודיים ממגוון משוררים מתקופות שונות, במיוחד משירת ימי הביניים של יהדות ספרד ומהשירה העברית של יהדות מרוקו.
הספר הציע סדר לשירה בשבתות ואף את המודוס שבו צריך לשיר בכל שבת ושבת.
מחברי הספר, ביניהם רבי דוד אלקיים, חיברו את השירים העבריים ללחנים האנדלוסיים הקלסיים.
סגנון מוזיקלי ספרדי נוסף, שנשמר בעיקר בקהילות צפון מרוקו, הוא הרומנסה הספרדית.
סגנונות מוזיקה נוספים שעם השנים נכללו בתרבות המוזיקלית של יהודי מרוקו באו מהתרבויות השונות שיהודי מרוקו היו בקשר עמן.
היהודים באזורים ההרריים או הכפריים הושפעו מסגנון השירה הבֶרבֶרי, סגנון זה שמבוצע בחלקו גם על ידי נשים הוא שירת חול הנוגעת לענייני חיי היום-יום, שמבוצעת לצלילי תוף-יד (בנדיר) או כלי הקשה.
החל מהמאה ה-19 היהודים הושפעו גם מהתרבות הצרפתית והמוזיקה המערבית-צרפתית של המאה ה-19 וה-20, וגם היא נהפכה לפופולרית בקרבם והותירה את חותמה.
השפעה נוספת שניכרת בשירת הקודש של יהודי מרוקו היא השפעה ספרדית-מזרחית (מאזור טורקיה-ארץ ישראל) על לחניהם של כמה מהפיוטים של תקופת הימים הנוראים.
השפעה נוספת, בעיקר החל מהמאה ה-20, היא המוזיקה מארצות המזרח הערביות שנהפכו לפופולריות במרוקו כולה וכן גם בקרב היהודים.
מעמד האישה בקהילה היהודית במרוקו היה שונה מעיר לעיר, מהמעמד הגבוה למעמד הנמוך, בין אזורים עירוניים לאזורים כפריים ומתקופה לתקופה.
החוקר אליעזר בשן בחן את מעמד הנשים היהודיות במרוקו בין המאה ה-18 לתחילת המאה ה-20 על פי מכתבים ותעודות שהשתמרו בארכיונים שונים.
מצד אחד במחקרו הוא מצא סיפורים הנוגעים לנשים נחותות מעמד, שעבדו כמשרתות וסבלו מאלימות פיזית, או כאלו שהמירו את דתן מחמת מצוקה חומרית, אך לצד זאת מתוארות נשים עשירות שעסקו בענפי כלכלה ומסחר כיאות לבנות מעמד זקופות קומה, ונשים משכילות שעסקו בפעילות ציבורית.
נשים הצליחו לעסוק לעיתים גם בתחומי הדת, וכך למשל היו משוררות כגון פריחא בת יוסף שעסקו בחיבור של שירת קודש, נחשבו לבקיאות בכתבי הדת ונזכרו כצדיקות.
כמו כן היו נשים שזכו לפרסום רב כזמרות, כגון זוהרה אלפסיה.
החל מסוף המאה ה-19 חלו תמורות משמעותית במעמד האישה היהודית.
בעקבות הקמת בתי ספר לבנות של כי"ח ברחבי מרוקו, התאפשר חינוך אוניברסלי לבנות יהודיות.
מספר מצומצם של נשים אף הצליחו להגיע לתפקידים רמי מעלה במוסדות הקהילה היהודית, כך למשל עו"ד הלן קאזס בן עטר כיהנה כראש אגודת בוגרי כי"ח במרוקו ואף ניהלה את מאמצי הסיוע לאלפי פליטים יהודים מאירופה שהגיעו למרוקו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, בערים שונות ברחבי מרוקו הוקמו אגודות נשים על ידי בוגרות כי"ח.
אגודות נשים אלה עסקו בעיקר בפילנתרופיה וגייסו כספים למען חינוך לשכבות החלשות.
גם בסוגיות הלכתיות, רבנים במרוקו לעיתים הראו פתיחות רבה יותר לזכויות נשים, והסבירו זאת ב"רוח התקופה" ו"דרישות המשכילים בקהילה".
בשנות ה-50 עלתה סוגיית הענקת זכות ירושה שווה לנשים נשואות לדיון הלכתי במקביל בקרב רבני מרוקו ובקרב הרבנות הראשית האשכנזית בישראל.
מנחם אלון הסביר את ההבדלים בין הגישות של שני מרכזים יהודיים אלה בנוגע לסוגיית ירושת הנשים בתהליכים ההיסטוריים שונים שעברו על שתי הקהילות.
בעוד שבקרב יהודי אשכנז האמנציפציה הובילה לתהליך חילון וכתגובה לו לתהליך של הקצנה דתית, יהדות מרוקו עברה תהליך חילון מוגבל בלבד ולא עברה תהליך של הקצנה דתית, ולכן הייתה פרגמטית יותר בנושאים הלכתיים, כולל בסוגיות מעמד האישה.
לדבריו, בעוד שרבני מרוקו הפגינו יצירתיות מבחינה הלכתית, רבני אשכנז נהגו באופן הולך וגובר על פי הכלל "חדש אסור מן התורה".
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלה להתפתח עיתונות יהודית ענפה במרוקו.
בין השנים 1891–1964 יצאו לאור 39 כתבי עת יהודיים במרוקו בשלל שפות, וכמה מהם פרסמו עותקים ביותר משפה אחת.
מתוך כלל כתבי העת, תוך חישוב בנפרד של כתבי עת דו-לשוניים, 25 כתבי עת יצאו לאור בצרפתית, 9 בספרדית, 7 במרוקאית יהודית ו-5 בעברית.
עיתון יהודי-מרוקאי נוסף בצרפתית היה העיתון קול הקהילות שהיה הביטאון הרשמי של מועצת הקהילות היהודיות במרוקו, ושיחק תפקיד חשוב בגינוי גילויי שנאה אנטי-יהודיים בעיתונות המרוקאית.
עיתון אחר שפורסם הן במהדורה מרוקאית יהודית והן במהדורה צרפתית היה העיתון אלחוררייא שפורסם בטנג'יר ועסק בחיי הקהילה בעיר ובאזורים אחרים במרוקו.
מספר מהעיתונים נגישים היום באינטרנט דרך המיזם עיתונות יהודית היסטורית.
בעת הטרום-מודרנית, עיקר ההשכלה והחינוך הוענקו לילדים יהודים במרוקו דרך לימודים מסורתיים בבתי הכנסת.
לימודים אלה כונו לעיתים "כּוּתאבּ" או לחלופין "צלא" והיו מקבילים ללימודים של ילדים ב"חדר" בקרב יהודי אשכנז.
הלימודים המסורתיים כללו לימודי עברית, לימודים של כתבי הקודש ולימודי קרוא וכתוב.
בהתאם לכך, במפקד צרפתי שנערך במרוקו בתחילת המאה ה-20 נמצא שחוסר אוריינות הייתה תופעה נפוצה בקרב המוסלמים במרוקו (בשיעורים מקבילים לארצות מתפתחות אחרות) אך כמעט ולא הייתה קיימת בקרב יהודי מרוקו.
צעירים במרוקו באופן מסורתי בדרך כלל קיבלו את הכשרתם המקצועית מקרובי משפחתם.
יהודים שבגרו את לימודי ה"כותאב" בהצלחה מרובה, המשיכו פעמים רבות ללימודים בישיבות גבוהות שפעלו ברוב ערי מרוקו.
לרוב ישיבות אלה כללו חינוך והדרכה אישיים של כל תלמיד על ידי הרב, והכשירו את רבני העתיד של כל עיר.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 חל שינוי ניכר במערכת החינוך היהודית במרוקו עם כניסת רשת בתי הספר כל ישראל חברים - בתי ספר אלה לימדו בשפה הצרפתית מקצועות כגון מתמטיקה, מדעים וספרות לצד מקצועות יהודיים כגון עברית, והיסטוריה יהודית, ובכך התחרו בחינוך המסורתי שניתן בבתי הכנסת.
מספר בתי הספר השייכים לרשת של כי"ח במרוקו גדל מ-14 בתי ספר ב-1912 ל-85 בתי ספר (רובם בתי ספר יסודיים) ב-1955, אז הגיע מספר התלמידים בבתי הספר של כי"ח במרוקו ל-28,143 תלמידים.
בנוסף, פעלו בקרב יהודי מרוקו בתי ספר קהילתיים מקומיים, רשת בתי ספר ממשלתית צרפתית, ורשת בתי ספר בשם "אוצר התורה" שהופעלה על ידי יהודים-ספרדים מארצות הברית.
חלק מבוגרי בתי הספר של כי"ח המשיכו את לימודיהם התיכוניים בלימודים אקדמיים במיטב האוניברסיטאות של צרפת.
בנוסף פעלו במרוקו בתי ספר מטעם רשת אורט שהעניקו הכשרות מקצועיות מתקדמות.
כדי להכשיר מורים לכלל מוסדות ההשכלה היהודיים במרוקו פעל מוסד גדול בשם "בית המדרש למורים" (Ecole Normale Hebraique').
כניסת בתי הספר של כל ישראל חברים למרוקו לוותה בביקורת מצד מספר רבנים וגורמים מסורתיים, שלא ראו בעין יפה את האופי הצרפתי-חילוני של בתי הספר וטענו שלא מספיק שעות מוקדשות לחינוך יהודי.
עם זאת, מרב הרבנים במרוקו גילו פתיחות כלפי הארגון ותמכו בשילוב בין מערכת חינוך מודרנית ללימוד תורה.
כך למשל רבי רפאל ברוך טולדנו ממקנס שהקים ישיבות בעיר וחיבר מספר חיבורים חשובים, שלח את נכדיו לבית הספר של כי"ח מתוך שאיפה שהם יזכו להשכלה חילונית לצד השכלתם הדתית.
רבי יצחק בן וואליד באמצע המאה ה-19 פסק בעד שליחת ילדים לבית הספר של כי"ח בתטואן, שהיה הראשון מסוגו במרוקו, ושלח את ילדיו שלו אליהם.
המשורר רבי דוד אלקיים חיבר שירים ומאמרים לעיתונות בזכות רכישת השכלה כללית.
רבי רפאל אנקווה היה תומך נלהב של חינוך מודרני והקים קרן תרומות ייעודית עבור בית הספר המקצועי של כי"ח בסלא.
במקביל בשנות החמישים התפתחה במרוקו רשת מוסדות חינוך 'אהלי יוסף יצחק' של חסידות חב"ד.
את התמיכה הפיננסית למוסדות אלו העניק ארגון הג'וינט.
לפי נתוני מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1947 במרוקו קרוב ל-50 אחוז מיהודי מרוקו התפרנסו ממסחר, 38 אחוז ממלאכה ותעשייה, והשאר עסקו בתחומים כגון מנהל (כולל שירותי דת) וחקלאות.
בעוד שרוב רובה של אוכלוסיית מרוקו המוסלמית עסקה בחקלאות, רק מיעוט קטן של היהודים עסק בכך.
בתחום המלאכה, צורפות הייתה מקצוע יהודי מובהק.
החג המזוהה ביותר עם העדה יחד עם שאר יוצאי ארצות המגרב הוא חג המימונה, הנחוג במוצאי חג הפסח.
מנהג נוסף שמקובל בקרב יהודים ממרוקו הוא טקס החינה שנערך לפני חתונות.
במועדים אלה נהוג ללבוש קפטאן מרוקאי מסורתי.
בתחילת ליל הסדר נוהגים יהודי מרוקו לקרוא טקסט קצר בערבית יהודית המתמקד בדמות משה רבנו, אשר אינה מוזכרת בנוסח ההגדה המקובל.
מבחינה הלכתית, יהודי מרוקו מתפללים בנוסח הספרדי כפי שהתקבל בצפון-אפריקה עם שינויים קלים, סידורים כגון: תפילת החודש, 'אבותינו' ו'וזרח השמש' מתאימים לנוסח העדה.
בין המנהגים הדתיים שנהפכו לחלק ממסורת מרוקו לאורך הדורות יש את המנהגים להגיד את ברכת ההלל בראש חודש או לברך על נרות שבת לאחר הדלקתם.
רבים ממנהגים אלה מושרשים מזה מאות שנים וחוזרים לפסיקות מאת הפוסקים הראשונים.
בפרט הם נובעים מפסיקותיהם של רבנים גדולים שפעלו בצפון אפריקה, כגון הרי"ף בן המאה ה-11. אולם בישראל, עם המגמה להאחדת מנהגי העדות הספרדיות השונות (בהובלת הרב עובדיה יוסף) עלתה הדרישה לנטוש מנהגים אלה.
הרבנים החשובים בני העדה, ביניהם הרב שלום משאש, יצאו חוצץ נגד קריאה זאת.
יהדות מרוקו החל מהמאה ה-20
במהלך המאה ה-20 רוב יהדות מרוקו עזבה את המדינה והיגרה לארצות אחרות.
רובם הגדול של היהודים ממרוקו עלו לישראל, בעוד שחלק הגיעו למדינות אירופה וצפון אמריקה.
בנוסף יש קהילה קטנה של יהודי מרוקו בדרום אמריקה.
בראשית המאה ה-21 התגוררו רובם של יהודי מרוקו בקזבלנקה, בעוד שבכמה ערים אחרות - רבאט הבירה, אגדיר, מרקש, מקנס ופאס - שרדו כמה עשרות מעטות של משפחות.
מספרם של יהודי מרוקו פוחת והאוכלוסייה מזדקנת, שכן רבים מהצעירים המשכילים עוזבים ללימודים במדינות אחרות או עולים לישראל (כ-40 עולים בשנה).
בעיר קזבלנקה ישנם יותר מ-30 בתי-כנסת, אך מרביתם אינם נפתחים לתפילה, בשל מיעוט המתפללים.
רשת "אליאנס" מפעילה בית ספר יסודי ושני תיכונים, שבהם לומדים יהודים ומוסלמים.
בשנת 1997 הוקם בקזבלנקה מוזיאון יהדות מרוקו ונפתח באופן רשמי בהשתתפות המלך חסן השני.
עם חתימת הסכם ישראל-מרוקו ב-2021 התאפשרו מעברים בין אוכלוסיות המדינות, מה שהוביל לגדילת הקהילה היהודית במרוקו.
ישראל היא המדינה שבה חיים הכי הרבה יהודים שמוצאם במרוקו, ביניהם כ-150 אלף יהודים שארץ הלידה שלהם היא מרוקו, ו-340 אלף נוספים שזו ארץ הלידה של אביהם.
בנוסף יש ישראלים רבים שהם דור שלישי ליוצאי מרוקו או לחלופין עם מוצא משפחתי חלקי משם.
בישראל של שנות האלפיים יהודים שמוצאם במרוקו מעורים בחברה הישראלית, ומספר מרכזים פועלים לשימור מורשת יהדות מרוקו, ביניהם המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה בירושלים.
בנוסף יש בישראל מחקר אקדמי ענף בתחום ההיסטוריה והתרבות של יהדות מרוקו ובישראל יושבים החוקרים החשובים ביותר בתחום, במיוחד ניתן לציין את מכון המחקר ע"ש יצחק בן צבי.
בין היוזמות הראויות לציון לשימור המורשת היהודית-מרוקאית ניתן לציין את הוצאתם לאור של מילונים של השפה המרוקאית יהודית, הרכבים מוזיקליים המנגנים מוזיקה אנדלוסית (בראשם התזמורת האנדלוסית הישראלית) או מוזיקה מודרנית של יהודי מרוקו ויוזמות שונות בתחומים אמנותיים ותרבותיים אחרים.
יהודי מרוקו ניהלו קשרים תרבותיים וכלכליים ענפים עם צרפת החל מהמאה ה-19, ובתי הספר של כי"ח שפעלו בקרב יהודי מרוקו החדירו את התרבות הצרפתית בקרבם.
בהתאם לכך צרפת היוותה את יעד ההגירה המרכזי ליהודים ממרוקו למעט ישראל.
בראשית המאה ה-21 נמנו בצרפת כ-50,000 יהודים בצרפת שארץ לידתם היא מרוקו ובנוסף יש כנראה מספר עשרות אלפים נוספים שהם בני דור שני ושלישי.
מכל צפון אפריקה הגיעו לצרפת למעלה מ-200 אלף יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, וסייעו לשקם את הקהילה היהודית הצרפתית שנפגעה קשות במהלך השואה.
על פי רוב יהודים יוצאי מרוקו בצרפת זכו להצלחה כלכלית וחברתית והשתלבו במהירות בחיים במדינה, ויצאו מתוכם אנשי רוח ועסקים רבים כולל זוכי פרס נובל.
לאורך השנים מספר אלפים מתוך היהודים יוצאי מרוקו שהגיעו לצרפת עלו לישראל, תנועת עודד הייתה חשובה ליצירת מגמה זו בשנות ה-60 וה-70.
קנדה הקלה בהענקת ויזות ליהודים ממרוקו באמצע המאה ה-20 ואלפי יהודי מרוקו היגרו אליה, והקימו קהילות גדולות במונטריאול וטורונטו.
נכון לשנת 1971 היו בקנדה קרוב ל-6000 יהודים שארץ לידתם היא מרוקו.
מספר אלפים נוספים היגרו לארצות הברית והשתלבו בקהילה היהודית הגדולה במדינה.
הגירה של יהודים ממרוקו לדרום אמריקה החלה באמצע המאה ה-19 בעקבות עליית חשיבותה של תעשיית הגומי (The Rubber boom ).
יהודים רבים נסעו לדרום אמריקה, בפרט לברזיל, והיו אחראים על המסחר בגומי ועל היצוא שלו לאירופה.
תופעה זו הייתה רחבת היקף יחסית ומאות משפחות יהודיות ערכו את המעבר ממרוקו לדרום אמריקה.
לדעת חוקרים נהוג להעריך שתופעת ההגירה לדרום אמריקה נהפכה לנפוצה באמצעות "רשתות חברתיות", כלומר, מהגר שהגיע לדרום אמריקה ראה שיש הזדמנויות כלכליות, סיפר את זה במכתב לבני משפחתו, וזה הביא גם אחרים להגר.
בנוסף מה שהקל על ההגירה הייתה העובדה שרבים מיהודי מרוקו דברו ספרדית.
ברוך בנאסרף, זוכה פרס נובל לרפואה, ואחיו פול בנאסרף, פילוסוף חשוב, הם בנים למשפחה יהודית מצפון אפריקה שהגיעה לוונצואלה כחלק מגל הגירה זה.
בראשית המאה ה-21 נמנו בדרום אמריקה מספר אלפי יהודים ממוצא מרוקאי, כולל כ-3,500 בארגנטינה.
לפי מחקרים גנטיים שנערכו במרוצת השנים עולה כי יהודי מרוקו חולקים מוצא גנטי זכרי לבנטיני משותף עם רובם המכריע של יהדות התפוצות, ולמעשה קרובים יותר ליהודי אלג'יריה מאשר לקהילות עתיקות יומין שהתקיימו בקירוב גאוגרפי אליהן בתוניסיה ובלוב.
לפי חלק מהמחקרים היהודים מקהילות אלו ספגו לתוכן יותר מתגיירים ממוצא ברברי מקומי ואפריקאים ופחות מתגיירים ממוצא אירופאי במרוצת הדורות מאשר היהודים במרוקו ובאלג'יריה שנשארו סגורים יותר כלפי מתגיירים ממוצאים אלה (פרט לסוגיית המתגיירות ממוצא אירופי).
מחקר טען כי בטרם התגבשות הנצרות והאסלאם היהודים בצפון אפריקה היו פתוחים לקבלת גרים ואילו לאחר עליית דתות אלו נרתעו ונמנעו מקבלת "דם חדש" לתוכם, עד שהתחתנו עם מגורשי ספרד שלהם גם שורשים גנטיים אירופאים משנות השהייה של יהודים במחיצת עמים באירופה.
מחקר גנטי מצא כי כ-27% מיהודי מרוקו הם צאצאים של אישה אחת.
בהר טען כי הממצא הגנטי תומך במסורות התרבותיות והאיסורים הדתיים של היהודים להתבוללות עם החברה הכללית והעדפת אנדוגמיה.
עוד עולה מן המחקר כי גם גנים אפריקאים שחורים, שקיימים בשיעור של 20-25% בקרב הברברים במגרב (לדוגמה הפלוגרופ L), אינם נפוצים כלל בקרב יהודי צפון אפריקה וכי רק 1.3% מיהודי מרוקו נושאים את הגן הזה (בעוד ש-2.7% מיהודי תוניסיה ו-3.6% מיהדות לוב נושאים אותו).
ממחקר אוטוזומלי עולה כי מבנם הגנטי של יהודי צפון אפריקה כמקשה אחת הוא כזה: 40-42% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא מזרח תיכוני, 37-39% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא אירופאי (בדגש על דרום אירופה) ו-20–21% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא צפון אפריקאי מקומי.
(כך על-פי השערות שונות בקרב גנטיקאים מסוימים.
ממצאים אלה שנויים במחלוקות שונות ואין תמימות דעים בקרב החוקרים.)
יהדות מסינה מגן דוד בארמון שבמסינה יצירות יהודיות מטבע הוא יצירתו של גִדְעוֹן Gaudio
מטבע פרידריך השני יהדות מסינה שני יהודים יהדות נפת מסינה אברהם אבולעפיה הקים בית מדרש במחוז מסינה
קישור חיצוני:בית מדרש בנפת מסינה אברהם אבולעפיהAbraham Abu-l`Afiyat
יהדות מסינה היא קהילה יהודית היסטורית בעיר מסינה אשר באי סיציליה, השייך היום לאיטליה.
את ההיסטוריה של יהודי מסינה אפשר לחלק לשתי תקופות: התקופה הראשונה עד לגירושם בשנת 1493 והתקופה השנייה בה המלכים ניהלו ניסיונות כושלים להחזירם לאי סיציליה בסוף המאה השבע עשרה - תחילת המאה השמונה עשרה.
קהילת יהודי מסינה עד הגירוש בשנת 1493
התיעוד המוקדם ביותר לקיומה של קהילה יהודית במסינה נמצא במכתב משנת 594 בתקופת האפיפיור גרגורי הראשון.
יהודי מסינה נלחמו לצד המוסלמים להגנת העיר בזמן הפלישה הנורמנים לסיציליה בשנת 1061 דבר המעיד על כך שהקהילה היהודית השתלבה בצורה טובה מאוד בחברה המוסלמית בסיציליה.
בשנת 1129, המלך הנורמני רוג'ר הראשון פרסם צו המתיר ליהודים ולנוצרים במסינה לעסוק במסחר.
מידע רב על יהודי מסינה נמצא בגניזה בבית הכנסת בן עזרה בפוסטאט (קהיר).
הנוסע בנימין מטודלה מספר על קהילה יהודית בת 200 משפחות שחיה במסינה בתקופתו של המלך וויליאם השני (1171).
הוא מציין כי מסינה הייתה נמל המוצא של עולי הרגל לירושלים.
בשנת 1221,פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך סיציליה פרסם שני חוקים בנושא היהודים והפרוצות, שתי קבוצות שוליים שלדעתו היו עלולות להשחית את הנוצרים.
בהתאם לחוקים אלא עליהם ללבוש בגים מיוחדים, ובנוסף לכך היהודים נדרשו לגדל זקן ועל הפרוצות נאסר להתגורר בתוך חומות העיר.
בשנת 1243, יהודי מסינה היוו גורם מרכזי בסחר הימי בים התיכון שעסק בייצוא אלמוגים, כותנה, עורות וגבינות לאלכסנדריה במצרים ובייבוא של טרקוטה, אורז, אינדיגו ופשתן.
לאורך כל התקופות, עד לגירושם, יהודי מסינה פעלו כסוחרים, מעבדי עורות, עובדי מתכת וצורפים והיו מעורבים בכל תחומי תעשיית המשי, אך היו ביניהם גם רופאים, דיפלומטים ומלומדים רבים.
רבות מתעשיות אלה נעלמו מהאי סיציליה לאחר גירוש היהודים בשנת 1492
בשנת 1310, מלך סיציליה פרדריק השני מבית אראגון אסר על יהודי מסינה לרכוש או להחזיק בעבדים נוצרים, לכהן בתפקידים ציבוריים, לשמש כרופאים או רוקחים עבור נוצרים או להתיידד עמם.
אקלים זה של חוסר סבלנות שימש רקע לפוגרומים ולעלילת הדם שנרקמה בשנת 1347 בה הואשמו יהודי מסינה בהריגת תינוק נוצרי.
מספר יהודים הוצאו להורג בעריפת ראש וראשיהם הוצגו בפומבי.
בתקופתו של המלך פרדריק השלישי, היהודים נהנו מכל הפריבילגיות, הפטורים והזיכיונות שהוענקו לעיר.
בסוף שנת 1450 פריבילגיות אלה הורחבו לכל יהודי סיציליה.
בין הפריבילגיות נזכיר את ביטול מוסד השופט העליוןשמונה על ידי המלך (Supreme Dienchelele שיבוש של המונח דיין כללי), אשר הוקם בשנת 1396 ובוטל סופית בשנת 1447 ופטור משמירה בשבת.
יחד עם זאת הם חויבו בתשלום מיסים והיטלים רבים ובמיוחד תשלומים לצורך קבלת פטור מגזרות ואיסורים בתחום הלבוש, בניית בתי כנסת וניהול טקסים שונים.
בהסתמך על רשימות המיסים, קהילת מסינה הייתה הקהילה הגדולה באי סיציליה.
בתחילת המאה החמש עשרה, מסינה הייתה מושבו של בית המשפט העליון לערעורים של יהודי סיציליה.
בשנת 1439 מונה משה חפץ(בונווליו Bognavoglia) לאב בית הדין (נגיד).
הוא התפרסם בכך שבשנת 1430, כנציגן הנבחר של שבע עשרה קהילות יהודיות בסיציליה, הופיע לפני המלך אלפונסו החמישי והצליח לשכנע אותו לבטל גזירות שנגזרו על היהודים וביניהן חובת נוכחות בדרשות בכנסייה שמטרתן לשכנעם להמיר את דתם ל"דת האמיתית".
סיציליה הייתה תחת שליטת המלכים מבית אראגון משנת 1282 ועד שנת 1516 כאשר עברה לשליטתה הישירה של ספרד.
ב-31 במרץ 1492, המלכים הקתוליים, פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה מקסטיליה, חתמו על צו המורה על גירוש כל היהודים מהאזורים אשר בשליטתם.
הצו פורסם בסיציליה ב-18 ביוני 1492. קהילת יהודי מסינה הייתה הקהילה העשירה ביותר אשר השתלבה בצורה הטובה ביותר בחיי המסחר בסיציליה.
גירוש היהודים היה צפוי לפגוע קשה בכלכלתה של סיציליה בכלל ושל מסינה בפרט, לכן הוגשו פניות רבות למשנה למלך פרננדנו דה אקונה (Viceroy Fernando de Acuña) כדי שישתדל אצל המלכים הקתוליים לבטל את הגזירה.
הנזקים שהוזכרו היו ירידה ברווחים ממיסים על מזון, משקעות ובגדים, פגיעה בשוק ההשכרה, עליה בביקוש לסחורות מסוימות וירידה בהיצע בגלל מחסור בכוח אדם.
בעקבות פניות אלה המשנה למלך ביקש מהמלך פרדיננד הארכה של חצי שנה לביצוע הגירוש כדי שיוכלו להתארגן,(למעשה כדי לסחוט סכומי כסף רבים נוספים מהיהודים) תוך הדגשה שכל הסיבות בגינם הוחלט על הגירוש בספרד אינן ישימות לסיציליה.
נטען שהנוצרים החדשים מקרב היהודים אינם מקיימים בחשאי עורך חיים יהודי ואינם מנסים להמיר את דתם של הנוצרים.
כמוכן נטען שיהודי סיציליה אינם עוסקים במתן הלוואות נשך לנוצרים.
גירוש היהודים הסתיים במחצית השנייה של שנת 1493 עם עזיבתם של כ-37,000 איש
מסופר שבשנת 1695, תחת שלטונו של קארלוס השני מבית הבסבורג הספרדי, מלך סיציליה בין השנים 1665-1700' הגיעו למסינה באוניות הדוכס הגדול שלושה יהודים ובעקבותיהם הגיעו יהודים נוספים מארצות שונות.
הוקצו להם מגורים באזור סגור בקצה הרובע טרנובה (Quartiere Terranova) אך נראה שהקהילה לא שגשגה.
ניסיון נוסף, שנחל כישלון נעשה על ידי קרל השישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מלך סיציליה בין השנים 1720–1735, אשר הוציא צו המאפשר ליהודים להתגורר במסינה ולסחור באופן חופשי לא רק במסינה אלא בכל סיציליה.
קרלוס השלישי (מלך ספרד, נאפולי וסיציליה בין השנים 1735–1759) ניסה גם הוא לשכנע יהודים להתיישב בסיציליה ובנאפולי.
אף משפחה לא הסכימה להתיישב במסינה.
בנאפולי, התיישבו משפחות אחדות, אשר גורשו כעבור שבע שנים בלץ הכמורה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התיישבו יהודים בודדים בפלרמו.
בשנת 1965 חיו בסיציליה כולה כ-50 יהודים.
הרובע היהודי (La Giudecca) של מסינה שהתקיים החל מראשית ההתיישבות היהודים במסינה ועד לגירוש היהודים בשנת 1493, היה ביטוי למעמדה המיוחד של הקהילה בקרב הקהילות היהודיות האחרות.
בניגוד לגטאות בהם יהודי צפון איטליה הוכרחו לגור על ידי השלטונות, יהודי מסינה בחרו לגור ברובע זה מרצונם והיו חופשיים להיכנס ולצאת ממנו.
הרובע נמצא מצפון למרכז העיר, בין הקתדרלה לבין נהר פורטליני באזור הידוע בשם פרפורטו (Paraporto).
השער הראשי של הרובע, Porta Giudecca, אפשר יציאה מחומות העיר.
הרובע נהרס ברעידת אדמה ב-5 בפברואר 1783 (Calabrian earthquakes) אשר זרעה מוות והרס בעיר מסינה.
חומות הנמל נפרצו על ידי הצונמי, בתים נמחקו מעל פני האדמה, הדומו ניזוק קשה ומרבית הבניינים ההיסטוריים הפכו לאיי חורבות.
תיאור קצר של הרובע, זמן קצר לפני הגירוש, נמצא במכתבו של רבי עובדיה מברטנורא אשר מספר על קהילה של כארבע מאות יהודים המרוכזת סביב בית הכנסת, בית המטבחיים והמקוואות.
הקהילה בחרה כל שנה את נציגיה בוועדת מיסים בת תשעה חברים, במועצה הכללית ובגוף האדמיניסטרטיבי שהיה מורכב משנים עשר חברים.
התיישבות היהודים במסינה חודשה לזמן קצר בשנת 1695, אך בניגוד לתקופה הקודמת, הוקצה לקהילה אזור סגור ברובע טרנובה (Quartiere Terranova).
הרובע שכן בדרומו של הרובע היהודי העתיק לה ג'יודקה.
הרובע נהרס בחלקו (בין השנים 1680–1683) על מנת לאפשר את בניית המבצר החדש שהצטרף למצודה הקיימת בהגנה על הארמון המלכותי ועל העיר עצמה נגד פולשים מבחוץ ומורדים מבפנים.
גם אזור זה נהרס ברעידת האדמה בשנת 1783.
יהדות מצרים היא קהילה יהודית עתיקה, אשר נוסדה על ידי פליטים מארץ ישראל, שהגיעו למצרים עם ירמיהו הנביא לאחר חורבן הבית הראשון.
לאחר מכן, בתקופת ממלכת פרס ובתקופה ההלניסטית הובאו למצרים שכירי חרב יהודים כדי להגן על גבולות המדינה בדרום ובמזרח.
כאשר הוקמה אלכסנדריה על ידי אלכסנדר מוקדון, נוסדה קהילה גדולה של יהדות אלכסנדריה בעיר, והם התגוררו בשניים מתוך חמשת רבעי העיר.
באלכסנדריה היה בית כנסת גדול במיוחד, אשר עליו מסופר במקורות התלמודיים.
מאלכסנדריה יצאו סוחרים שהקימו את הקהילות היהודיות ברומא וסביבתה.
במרידות נגד האימפריה הרומית, לאחר חורבן הבית השני, הגירושים והתנכלויות פגעו בקהילה ויהדות מצרים ירדה מחשיבותה.
לאחר הכיבוש המוסלמי הגיעו למצרים הקראים, ופעלו בה החכמים רבי סעדיה גאון והרמב"ם, שאף היה רופאו של שליט מצרים.
לקראת התקופה העות'מאנית הגיעו למצרים גולי ספרד.
במאה ה-18 החלה החדירה האירופית למצרים.
פתיחת תעלת סואץ והגברת מעבר הסחורות להודו ולמזרח הרחוק דרך התעלה גרמו לעליית חשיבותן של ערי מצרים כמרכזי מסחר.
התוצאה הייתה נהירה של יהודים למצרים, כולל אשכנזים.
ההגירה של יהודי מזרח-אירופה גברה אחרי הרדיפות בסוף המאה ה-19, ואלו הקימו קהילה נפרדת בקהיר.
ההתנכלות ליהודים מ-1948, רדיפת היהודים שערך שליט מצרים גמאל עבד אל נאצר, "העסק הביש" שהתרחש בשנת 1952, נטישת הבריטים את תעלת סואץ ומלחמת סיני הביאו לקיצה של יהדות עתיקת יומין זו.
לפי משרד החוץ, ב-2007 מנתה הקהילה כ–40 איש בלבד, מתוכם 30 באלכסנדריה.
בראש הקהילה בקהיר עמדה עד פטירתה באפריל 2013, כרמן וינשטיין, ובראש הקהילה באלכסנדריה עומד ד"ר מקס סלאמה.
נכון ל-2023 נותרו 3 יהודים במצרים.
כבר בתקופת בית ראשון שימשה מצרים כמקלט פוליטי לנרדפים מארץ ישראל.
בסוף ימי בית ראשון ירדו למצרים שכירי חרב יהודים.
בספר החיצוני "איגרת אריסטיאס" מסופר על הבאת יהודים מארץ יהודה למצרים על ידי השלטון הפרסי, וכן לפני הגעת הפרסים לאזור, לצרכים צבאיים: "וכבר לפני כן נכנס מספר הגון מהם עם הפרסי, ועוד לפני אלה נשלחו אחרים להילחם...
אחרי רצח גדליה, שמונה על ידי בבל להנהיג את שארית העם ביהודה, היגרו לתַּחְפַּנְחֵס שבמצרים קבוצת יהודים בראשות יוחנן בן קרח בניגוד להוראתו של ירמיהו.
במהלך התקופה הפרסית התפזרו היהודים מהאזורים הצפוניים של מצרים ועד גבולה הדרומי.
באי יֵב שבדרום מצרים נמצא אתר ארכאולוגי המלמד על יישוב יהודי במקום.
לפני חורבן בית ראשון חיו ביב שכירי חרב יהודים, שתפקידם היה לשמור על גבולה הדרומי של מצרים עבור השלטון המצרי ואחר כך עבור כנבוזי מלך פרס.
הם החליפו תכתובות עם השלטון הפרסי ועם הקהילה היהודית שבארץ ישראל.
במשך תקופה מסוימת שרר מתח בין שתי הקהילות משום שבני קהילת יב בנו את מקדש יב באי.
הקמת המקדש היוותה עילה לסכסוך גם עם הקהילה המצרית המקומית.
באחד הסכסוכים האלה החריבו המצרים את המקדש היהודי, והקהילה היהודית נאלצה לשקם את המקום.
תלמי הראשון ששלט במצרים שלח לגבולות מצרים לוחמים יהודים שיגנו על ממלכתו.
בספר החיצוני "איגרת אריסטיאס" מסופר על הבאת יהודים מארץ יהודה למצרים לצרכים צבאיים על ידי תלמי בן לגוס והושבתם במבצרים.
יוספוס פלביוס בחיבורו "נגד אפיון" מצטט מקורות רשמיים שלפיהם לאחר קרב עזה, ירדו עם המלך תלמי למצרים יהודים רבים ובהם כוהנים, ומלבד זאת, הוא הפקיד בידי יהודי אלכסנדריה את מבצרי מצרים, ולאחר שכבש את קירני ויתר ערי לוב, הושיב בהן יהודים.
היהודים קיבלו רשות לחיות על פי חוקיהם והם היו חלק חשוב מצבא הממלכה התלמית והשלטון ובתקופות מאוחרות יותר אף נשען על תמיכתם.
בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס נכתב באלכסנדריה תרגום השבעים.
זה היה התרגום הראשון לספר תנ"כי בשפה כלשהי.
סיפור מפורט על התהוות התרגום נמצא במקור החיצוני הידוע בשם "איגרת אריסטיאס".
סיפור זה, שגרסות שונות שלו מופיעות גם במקורות התלמודיים, מספר על שבעים ושניים זקנים יהודים שהוזמנו לאלכסנדריה על ידי מלך מצרים תלמי השני כדי לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה.
באופן פלאי, המתרגמים תרגמו את התורה באופן זהה זה לזה – כולל רשימת שינויים מהמקור, אשר נעשו על מנת לא לפגוע בשליט ובעם המצרי.
מקדש חוניו היה מזבח יהודי שבנה חוניו הרביעי בעיר ליאונטופוליס בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה.
חוניו היה בנו של הכוהן הגדול בבית המקדש בירושלים.
צאצאיו של חוניו שימשו ככוהנים גדולים במשך 343 שנות קיומו של מקדש חוניו ולמעשה המשיכו את שושלת בית הכהונה הירושלמי בית צדוק.
בשנת 73 לספירה שלח הקיסר אספסינוס איגרת אל מושל מצרים לופוס וציווה עליו להרוס את בית המקדש עקב הגעתם של פליטים סיקריים שהסיתו כנגד השלטון הרומאי.
מידותיו ותבניתו של מקדש זה היו זהים לזה שבירושלים אך הוא לא השתווה אליו מבחינה רוחנית.
אנשי הצבא היהודים שישבו במצרים, בהשפעתם של אנטיפטרוס האדומי והורקנוס השני, שוכנעו לנטוש את נאמנותם למלך תלמי השלושה עשר ולהעבירה ליוליוס קיסר שנלחם במלך במהלך השנים 47-48 לפנה"ס.
בעקבות תבוסתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום, סופחה מצרים לקיסרות הרומית בשנת 30 לפנה"ס.
אוקטביוס שכעת היה מנהיגה היחיד של רומא הבטיח להמשיך את הסובלנות הדתית שיהודי מצרים נהנו ממנה.
אולם מלבד זאת הכיבוש הרומאי סימן ירידה במעמדם של יהודי מצרים.
הרומאים לא נזקקו לשירותיהם כחיילים ובכך הם איבדו את מעמדם וההשפעה שהייתה להם ונחשבו כמצרים החייבים בתשלום מס גולגולת.
הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני (30 לפנה"ס – 40 לספירה), שחי באלכסנדריה, מעיד על מספרם הגדול של היהודים במצרים.
הוא כותב כי בתקופתו התגוררו מיליון יהודים במצרים, בלוב ובכוש, וכי שניים מחמשת הרבעים של אלכסנדריה נחשבו "שכונות יהודיות".
היחסים בין האוכלוסייה ההלניסטית ליהודים הידרדרו ומפעם לפעם פרצו מהומות על רקע זה.
נפילה נוספת במעמדם של היהודים אירעה בעקבות כישלון המרד הגדול והחובה בתשלום המס היהודי.
בשנים 115–117, יהדות מצרים הצטרפה למרד התפוצות.
היסטוריון מצרי מעיד על בריחת היהודים אל ביצות הנילוס.
המושל הרומאי של מצרים, מרקוס רוטיליוס רופוס, היה חסר אונים אל מול ההצלחה היהודית בתחילת המרד.
הוא שלח שני גדודים לממפיס.
לבסוף הקיסר טראיאנוס שלח חילות משלוח למצרים ודיכא את המרד היהודי.
הוא ציווה עליהם לשלם עבור תיקון המקדשים הרומאיים ובסופו של דבר הושיב בלוב אוכלוסייה נוכרית.
בסופו של המרד הושמדו כ-90% מיהדות מצרים.
בתקופה שלטון האסלאם במצרים היה היחס ליהודים היה כאל אנשי חסות שנקראו ד'ימה.
היהודים נחשבו כאנשי הספר (אהל אל-כתאב) הזכאים להגנה של השלטונות המוסלמים.
הם זכו לביטחון אישי והותר להם לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם, בתשלום מס ג'זיה וכן מגבלות נוספות, ביניהן בתחום הלבוש, רכיבה על בהמות וכן איסור נשיאת נשק ואיסור בניית מקומות פולחן חדשים.
רוב המגבלות נשאו אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי.
עם זאת, המגבלות הכלכליות הקשו על חיי היהודים.
נוסף למס הג'זיה, היהודים חויבו במיסים נוספים כמו מיסי מעבר ומכסים וחוקי ירושה מפלים.
לדוגמה מומר לאסלאם לא יכול להוריש לקרוביו הד'ימים.
היהודים נהנו בדרך כלל ממידה של אוטונומיה.
הם היו כפופים למרות המנהיגים שלהם שניהלו את ענייני המשפחה, האישות והדת על פי תורתם.
בתקופות מסוימות הקהילות היהודיות היו אחראיות אף להטלת מיסים וגבייתם עבור השלטונות.
אף על פי שבדרך כלל פנו היהודים לבתי הדין היהודיים, ששפטו על פי ההלכה היהודית, לעיתים פנו יהודים לבתי הדין המוסלמים, לבירור משפטי בנוגע לסכסוכים פנימיים.
לעיתים יהדות מצרים חוותה רדיפות אלימות מצד השלטון, בפרט על ידי הח'ליף הפאטמי אל-חאכם שאף כפה על יהודים להתאסלם ושרף את הרובע היהודי בעיר אל-ג'וואדריה.
עם זאת מרב האלימות כלפי היהודים הייתה לא-ממוסדת, ונערכה על ידי ההמונים בתקופות של חוסר יציבות.
לפי אחת ההשערות, קראים ישבו במצרים עוד לפני הכיבוש הערבי בשנת 641. ענן בן דוד, נשיא הקראים, הוא זה שחיזק וביסס את הקהילה הקראית במצרים, שהייתה מרכז קראי חשוב במשך דורות.
החל מחזקיהו הנשיא (1064) ישבו במצרים הנשיאים מבית דוד המלך, צאצאי ענן בן דוד הנשיא, שנשאו בתואר "נשיא" ובתואר "ראש הגולה".
הקהילה הקראית התקיימה לאורך מאות שנים בפוסטאט ונראה שהייתה לה השפעה רבה בעיר.
בבית הכנסת "בן עזרא" שבפוסטאט התגלתה גניזת קהיר המפורסמת, שבה בין היתר נמצא חומר קראי רב.
עם ייסוד העיר קהיר ושרפתה של פוסטאט בשנת 1168, עברו חלק גדול מהקראים מפוסטאט לקהיר, שם התקיימה הקהילה לאורך מאות שנים, והיו תקופות בהן הייתה לאחד מהמרכזים הקראיים החשובים.
נראה שבמאה ה-12 הייתה לקראים השפעה רבה גם על הרבניים, ויש מהרבניים שעברו לקראות.
הרמב"ם יעץ לקרב את הקראים ולהתנהג עימם כאחים.
יחס האחווה כלפיהם מותנה, לפי הרמב"ם, בכך שלא יביעו זלזול פומבי בתלמוד וברבנים.
פעל בצעירותו במצרים וכנראה נולד בה.
התפרסם בוויכוחים שהיו לו עם יהדות הקראית.
רס"ג סבר שצפויה סכנה ליהדות הרבנית מהקראים, אשר לא מכירים בתורה שבעל פה.
כאשר ראה רס"ג שאין מי שיכול לגבור על טענותיהם של הקראים, הוא החל, חרף גילו הצעיר (באותו הזמן היה רס"ג רק בן 23), במלחמה נגדם.
הוא חיבר הרבה חיבורים פולמוסיים, בהם "ספר התשובות נגד ענן".
חיבורו זה של רס"ג קומם נגדו את חכמי הקראים, שראו בו איום על עמדתם; בתגובה לרס"ג נכתבו לא מעט חיבורים קראיים פולמוסיים, כגון זה של סלמון בן ירוחם, שבספרו "מלחמות ה'" התפלמס עם כל טענות רס"ג, שנקרא על ידו ה"פיומי".
רב סעדיה גאון תרגם את התנ"ך לערבית ובכך תרם להכנסת ערכים יהודיים לתרבות האסלאמית.
הרמב"ם היה המנהיג הדתי של קהילת קהיר ואחד מטובי הרופאים בקהיר.
בשנת 1185 הפך לרופאו של המשנה למלך, הווזיר אל-פדל.
כתוצאה מכך, בילה חלק ניכר מזמנו בארמון המלוכה.
בסוף המאה ה-19 התגלו בחדר בית הכנסת בן עזרא שבפוסטאט שבקהיר מאות אלפי כתבי יד.
אלה ספרים ותעודות מהמאה ה-10 ועד המאה ה-12. בזכות האקלים היבש של מצרים הם נשארו שלמים.
פיענוחם לא הסתיים עד היום.
דוגמה למסמך שנמצא בגניזת קהיר, הוא מכתבו של יהודי אשר חי בירושלים, בשם שלמה הכהן בן יוסף, ראש ישיבת ירושלים בשנת 1025 על גובה המס השנתי שהוטל עליו.
התקופה הממלוכית הייתה תקופה קשה עבור יהדות מצרים ביחס לתקופה הפאטמית.
במהלך התקופה נפוצו עמדות עוינות ללא-מוסלמים על רקע המלחמה במסעות הצלב.
במקרים רבים התפרעויות אנטי-נוצריות התגלגלו גם להיות התפרעויות אנטי-יהודיות.
חוקי עומר נאכפו באדיקות על ידי הממלוכים והיהודים היו נתונים תחת איום תמידי לחייהם ורכושם.
למשל בתהלוכות לוויה של יהודים, דבר שמוסלמים רבים ראו כפולחן פומבי של דת המיעוט, ולכן כהפרה של חוקי עומר.
המס שהוטל על היהודים עקב מעמדם כבני חסות הוכפל תחת סולטאנים ממלוכים מסוימים.
השליט הממלוכי בַּיְבַּרְס, לאחר שחזר ממלחמה בסוריה, אסף יהודים ונוצרים רבים, והורה על חפירת בור עבורם ועל שריפתם בעודם בחיים.
עם זאת, בתמורה לממון רב, הוא הסכים לשחררם.
בשנת 1301 פרצו פרעות נגד נוצרים ויהודים ברחבי מצרים, רבים נהרגו, ורבים אחרים נאלצו להתאסלם, כולל כל יהודי העיר בילביס במצרים התחתונה.
בשנת 1517 נכבשה מצרים על ידי האימפריה העות'מאנית, אך לממלוכים נותרה אוטונומיה בענייני פנים.
במאה ה-17 הגישו יהודי מצרים סיוע כספי ליהודי ירושלים וליישוב הארץ ישראלי.
דוגמה אחת לכך, היא טיפול ראשי הציבור היהודי במצרים במשבר הכספי שנקלעה אליו הקהילה האשכנזית בירושלים, בראשית שנות התשעים של המאה השבע עשרה.
הם הלוו לקהילה האשכנזית 15 אלף גרוש לסילוק החובות.
גבירי מצרים קרובי מלכות, פעלו לטובת העניין תוך ניצול קשריהם הטובים להשגת הסדר תשלומים נוח.
כמו כן, חכמי מצרים שלחו איגרות בקשה לסיוע אל קהילות איטליה, מרכז אירופה ומזרחה.
על פי מקורות פורטוגליים, בשנת 1735 התרחש טבח המוני ביהודי קהיר בהתפרצות קנאית מצד ההמונים, שצבאו על הרובע היהודי בעיר והרגו את רוב תושביו היהודים.
בעשרות השנים לאחר מכן מתמעטות הידיעות על יהודי מצרים, ובעת פלישת נפוליאון בשנת 1798 נמצאו בקהיר כ-3,000 יהודים בלבד.
פעילותם הכלכלית של היהודים בתקופה זאת ירדה, מספר בתי הכנסת פחת, והמצב הביטחוני הרעוע גרם לכך שכל הלוויה יהודית לוותה בשומרי ראש שכירים.
נפוליאון הביס את הכוחות הממלוכים בשנת 1798 כאשר פלש למצרים.
ב-7 בספטמבר 1798 הוא פרסם צו שבו הוכרו כל התושבים, כולל היהודים, כשווי זכויות.
לאחר שנפוליאון עזב את מצרים, הכוחות הצבאיים שהשאיר לא הצליחו לדכא את המרד הממלוכי, ובעקבותיו, בשנת 1801, נאלצו הכוחות הצרפתיים שהשאיר לברוח ממצרים.
עם סופו של השלטון הצרפתי, חזרו היהודים מבחינה רשמית למעמד של ד'מים.בשנת 1806 מונה מוחמד עלי פאשא למושל מצרים ובכך הסתיימה שליטת הממלוכים במצרים.
בהובלתו של מוחמד עלי וצאצאיו (במיוחד אסמאעיל פאשא) מחוז מצרים עבר תהליכי מודרניזציה בהשפעה אירופאית שכללו הקמת מערכת חינוך מודרנית, ייסוד תעשייה מודרנית, פתיחת תעלת סואץ, רפורמות אגרריות ורפורמות כלכליות וחברתיות שונות, שמהן נהנו גם יהודי מצרים.
מימי מוחמד עלי, חל שיפור הדרגתי במעמד היהודים, ובעיקר מאז הכיבוש הבריטי ב-1882.
המעורבות האירופית בכלכלת מצרים חיזקה גם את מעמדם הכלכלי של המיעוטים ושל בעלי הנתינויות הזרות, והתפתחות זו משכה למצרים גל גדול של מהגרים מאגן הים התיכון, מרחבי העולם העות'מאני וממזרח אירופה, ובעקבות גל המהגרים גדל הציבור היהודי במצרים מכמה אלפים לכמה רבבות.
הקהילה היהודית במצרים עברה שינויים בגודלה במשך המאה ה-19 וה-20. היא נוהלה כאוטונומיה בידי נכבדיה, בקהיר ובערים אחרות.
נבנו בתי כנסת, נוסדו אגודות שונות לעזרה הדדית, הוקמו בתי ספר שונים, בתי חולים והיו בה חיי תרבות עשירים.
במהלך השנים האלו ידעו היהודים עליות ומורדות ביחס כלפיהם דבר שהשפיע על גודל האוכלוסייה.
בשנים של פריחה כלכלית במצרים ופתיחת תעלת סואץ הגיעו למצרים יהודים רבים ממגרב ומארצות המזרח התיכון, ובשנים של התעוררות לאומנית ודתית שהביאו בעקבותן פרעות והתעמרות באוכלוסייה היהודית חלה התדלדלות מספרית.
בוויכוח על עקרונות הלאומיות ניצחה המפלגה העל-מצרית.
בניצחונה התוותה דרך חדשה שהובילה לנאמנות דתית והקצנה בכל הנוגע לאסלאם.
אורח החיים היהודי תחילה היה במצב טוב, שגשוג כלכלי, תרבותי וחברתי ויכולת השתלבות מספקת עם החברה המצרית.
הקהילה היהודית במהלך השנים נקלעה למשבר זהות בין היהדות והרצון לשמור על המסורת לבין הרצון להשתייך ללאום המצרי.
היו תקופות שבהן מערכת היחסים בינם לבין החברה המצרית פרחה בכל התחומים ותקופות שבהן הקהילה היהודית סבלה מפרעות ומדיכוי על ידי שכניהם המצרים.
בסופו של דבר מערכת היחסים בין הקהילה היהודית לבין המצרים כשלה וחוסר התיאום בין הלאומים בהשפעת הקמת מדינת ישראל הוביל להגירה של יהודים אל מחוץ גבולות מצרים עד שלאחר מלחמת יום הכיפורים נותרו במצרים מאות אחדות של יהודים.
התנגשות האינטרסים בין השאיפה ללאומיות דתית של המצרים לבין הרצון הלאומי מצרי של היהודים היא שגרמה לכשל במערכת היחסים הזו.
תהליך המודרניזציה השפיע גם הוא על הקהילה היהודית במצרים, על הפערים בתוכה, על התקשורת בינה לבין החברה המצרית, על הדמוגרפיה ועל כמות האוכלוסייה.
היהודים רצו להיות חלק מהלאום המצרי ועם זאת לשמור על המסורת ועל הדת היהודית.
התנועה הלאומית המצרית השפיעה לרעה על הקהילה היהודית והייתה הגורם המרכזי להתרחקותה של הקהילה היהודית מהלאום המצרי עד לניתוק כמעט מוחלט.
ב-1924 התקיימו הבחירות החופשיות הראשונות לפרלמנט במצרים, והיהודים קיבלו ייצוג בבית הנבחרים ובסנאט.
במצרים היו שלוש קהילות של יהודים: הקהילה העתיקה ביותר היא של יהודים שהגיעו למצרים מארץ ישראל עם ירמיהו הנביא, לאחר חורבן הבית הראשון, שנת 586 לפנה"ס.
תחת השלטון העות'מאני שנמשך מאמצע המאה ה-16 ועד כמעט סוף המאה ה-19, היהודים דיברו בשפה הערבית.
הקהילה השנייה הייתה קהילה ספרדית, שאנשיה הגיעו מספרד, איטליה, יוון טורקיה, ושפתם הייתה לאדינו (ספניולית).
הקהילה השלישית הייתה קהילה אשכנזית שאנשיה הגיעו למצרים במחצית השנייה של המאה ה-19 מרוסיה ורומניה ושפתם הייתה יידיש.
היו הבדלים ניכרים בין העדות, בעיקר בדור הראשון של המהגרים האשכנזים, אשר דיברו בשפת היידיש והתקשו להיקלט במסגרות הקיימות של הקהילה המקומית, ביסודה שמירה על דפוסי תפילה, לכן בשנת 1865 הוקמה הקהילה האשכנזית של קהיר, מוסד אשר נוהל באמצעות ועד חברים לכהונה של שלוש שנים.
למרות היותם מיעוט בכלל יהודי מצרים, הורגשה תרומתם של יוצאי אשכנז בתחומים שונים, בעיקר בהשתלבותם בחיי המסחר בקהיר.
הניסיון להקים קהילה אשכנזית בקהיר בשנת 1865, ובאלכסנדריה בתחילת המאה ה-20, לא עלה יפה בגלל התנגדות העדה הספרדית שלחצה על שלטונות מצרים לבל יכירו בעדת המתבדלים.
מתיחות זו גברה עם הגידול במספר היהודים האשכנזים בערים אלו, בעקבות הגירתם של יהודים רבים יוצאי רומניה, שהיו רחוקים ממנהגי בני המזרח, יותר מן האשכנזים שהיו במצרים והתרגלו במקצת לשוני שבמנהגי הדת ובלשון.
המתיחות והתחרות נמשכו בכל התקופות שלפני מלחמת העולם הראשונה ואחריה.
עד המאה העשרים, נישואים בין יהודים אשכנזים ליהודים אחרים היו עניין נדיר במצרים החדשה.
במאה העשרים רבו הנישואין בין אשכנזים ליהודים אחרים, בגלל הצרות שתכפו על היהודים במצרים והתמעטות מספרם.
באתר מוזיאון "אנו" ניתן למצוא רשימה ארוכה של שמות אשכנזיים, ובהם שמות המשפחה הבאים: אלטרסקו, בלומברג, רוזנברג, פלדמן, בלומנטל, רוטפלד, ברייטמן, ברמן.
תקופה זו מתחילה עם החדירה של מדינות אירופה, בעיקר צרפת ובריטניה, למצרים.
ליהודים הייתה זו תקופת פריחה היות שהם יכלו לגשר בין שתי התרבויות: המערב-אירופאית והערבית-מצרית.
הם הכירו את התרבויות השונות, היו להם קשרי משפחה ומסחר עם שתי התפוצות וידעו את השפות.
בקהיר, עברו היהודים בהדרגה מהרובע העתיק לאזור אסמאעיליה הקרוב יותר למרכז קהיר המודרנית.
חנויות ובתי מסחר שפתחו שם נהפכו לחלק משמעותי בחיי המסחר והתרבות של קהיר.
באזור זה נבנה בשנת 1905 בית הכנסת שער השמים שנהפך לבית הכנסת הראשי של הקהילה.
אשר למספר היהודים במצרים קיימים אומדנים שונים: לפי אתר משרד החוץ בירושלים במאה ה-20 הגיע מספר היהודים ל-75,000 נפש ויש האומדים את מספרם ב-85,000. באנציקלופדיה אוצר ישראל מצוטטים מפקדי האוכלוסין שבוצעו על ידי השלטון הבריטי.
ב"אוצר ישראל" נאמר כי הקהילה שגשגה יותר מכל הקהילות היהודיות בארצות ערב והיוותה גורם מרכזי בכלכלת מצרים.
בשנת 1917 מספר היהודים היה 60 אלף (0.5% מכלל אוכלוסיית מצרים).
למעלה מ-95% מהם התגוררו בשתי הערים קהיר ואלכסנדריה.
בשנות ה-20 כ-50%–60% מהם היו בעלי נתינות זרה – מעמד שהיקנה להם יתרון כלכלי ומשפטי על פני המקומיים, בצורת הקפיטולציות או חסות קונסולרית.
רק כ-10%–15% היו בעלי אזרחות מצרית, והשאר היו חסרי נתינות.
יהדות מצרים הייתה קהילה מגוונת ביותר בתחילת המאה ה-20. רוב יהודי מצרים היו ספרדים, חלקם הגיעו למצרים לאחר גירוש ספרד, ואחרים הגיעו בתקופות מאוחרות יותר מקהילות כגון ליבורנו באיטליה או מחלקים אחרים של האימפריה העות'מאנית.
מתוך הספרדים יצאה האליטה של הקהילה, שעסקה בבנקאות ומסחר בין-לאומי.
השפות המדוברות הנפוצות בקרבם היו צרפתית, לאדינו, איטלקית, ערבית, טורקית, יוונית (מהגרים מסלוניקי) ועוד.
במצרים הייתה גם קהילה אשכנזית קטנה שהוקמה על ידי מהגרים יהודים שהגיעו אליה ממזרח אירופה, הגירה שהתחזקה בעיקר לאחר פוגרום קישינב בשנת 1903. השפות הנפוצות בקרבם היו רוסית, יידיש ופולנית, אך בהדרגה גם הם אימצו את הצרפתית.
העדה הקראית במצרים שימרה בעיקר את הערבית כשפת דיבור, וכך גם רוב בני המעמדות הנמוכים בחברה היהודית (חלק אחר מבני המעמדות הנמוכים היו המהגרים דוברי היידיש).
ערבית הייתה גם שפתם של מספר קטן של מלומדים ואנשי רוח שהשתלבו בזירת התרבות המקומית, כגון דאוד חוסני, יעקב צנוע, ד"ר הלל בן יעקב פרחי ואחרים.
בערים החשובות של מצרים, קהיר ואלכסנדריה, היו בתי ספר יהודיים.
היה גיוון רב בסוגי מוסדות הלימוד וזאת בהתאם למצב הכלכלי ולפי מבחר השפות והתרבות האירופית שהורי התלמידים בחרו.
בשנת 1886 לערך ייסד הרב מימון בן עטר (לימים רבה של אלכסנדריה) ואחיו הרב יעקב תלמוד תורה מסורתי לילדים, שהכיל בשיאו כ-300 תלמידים, ולימד בין היתר בשפות ערבית, אנגלית וצרפתית.
הקהילה היהודית הפעילה גם בתי חולים בקהיר ואלכסנדריה, בתי אבות, מוסדות צדקה ותרבות שונים (כולל תיאטרון קהילתי), בתי ספר מקצועיים, עיתונות יהודית ענפה ועוד.
בקהיר לבדה פעלו עשרים ותשעה בתי כנסת.
12 נותרו עד המאה ה-21, ובית הכנסת שער השמים הוא היחידי שעודנו פעיל.
כ-90 כתבי עת, ירחונים ועיתונים יצאו לאור על ידי יהודים במצרים מסוף המאה ה-19 עד שנות ה-60 של המאה ה-20. מתוכם 60 היו עיתונים יהודיים במוצהר ו-30 יועדו לקהל הכללי.
רוב העיתונים היו בצרפתית, השפה העיקרית של בני הקהילה, בעוד חלקם בערבית, ערבית יהודית, עברית או שפות אירופאיות אחרות מלבד צרפתית.
פעילות ציונית במובן המודרני החלה במצרים עוד בסוף המאה ה-19. אחד מראשוני הפעילים הציונים היה יוסף מרקו ברוך, שייסד במצרים את אגודת "בר כוכבא" בשנת 1897 שהפעילה בין היתר בית קפה, ספרייה ומועדון מפגש בקהיר.
[10] מספר עיתונים ציוניים יצאו לאור במצרים עוד בתחילת המאה ה-20, כולל העיתון "מצרים" בשפה ערבית יהודית ו-Le Messager Sioniste בצרפתית.
ארגונים ציונים אחרים שהוקמו במצרים מתחילת המאה ה-20 היו "ההסתדרות הציונית של מצרים", שלוחה של ארגון מכבי, תנועת צופים עבריים ועוד.
אנשי עסקים מהאליטה הוותיקה של יהודי מצרים כגון הברון פליקס דה מנשה, יעקב (ז'ק) מוצרי ואחרים תרמו ליוזמות בניין בארץ ישראל וכן להפצת הרעיון הלאומי היהודי במצרים.
מספר יישובים בארץ ישראל (כגון כפר ידידיה) הוקמו בזכות כספים שגויסו על ידי יהודי מצרים בתקופה הזאת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מצרים שימשה מקלט ללמעלה מעשרת אלפים פליטים יהודים מהיישוב היהודי בארץ ישראל, שגורשו על ידי השלטון העות'מאני, מה שתרם להתבססות הציונות במדינה.
בעקבות הצהרת בלפור נערכו אירועי שמחה המוניים מצד היהודים ברחובות קהיר ואלכסנדריה.
יתר על כן, היו כאלה שהבחינו בפוטנציאל של הפעילות הציונית – דלה ככל שתהיה – להביא פורענויות על יהודי מצרים, ועל כן, לצד מנהיגים שעודדו אותה בגלוי גם אחרי פרוץ המלחמה, נעמדו אלו שהפצירו על נאמנותם לאומה המצרית וביקשו להניא מהפגנות פומביות של ציונות.
יהודים מצרים אחדים כגון עו"ד ליאון קסטרו ועו"ד פליקס בן זקן אף היו פעילים במקביל הן בדרגים הבכירים של מפלגות לאומיות מצריות כגון מפלגת אל-ופד והן בדרגים הבכירים של המוסדות הציוניים במצרים.
ארגון ציוני נוסף בשם "המועצה הפרו-פלשתינאית" הוקם באלכסנדריה בשנת 1918, ובין מייסדיו היה הסנטור יוסף דה פיצ'וטו ביי, החבר היהודי הראשון בפרלמנט המצרי.
הקמת העיתון הציוני ישראל (Israël) על ידי בני הזוג מזל (מתילדה) ואלברט מוצרי בשנת 1920 הייתה גם כן בעלת חשיבות רבה לקידום הציונות במצרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה להשתנות האווירה הציבורית במצרים לרעת היהודים ומיעוטים לא-מוסלמים אחרים כגון קופטים ויוונים.
תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית ענפה פעלה במצרים, ותנועות כגון האחים המוסלמים ומפלגת מצרים הצעירה פסלו את היהודים אם מפני שאינם מוסלמים ואם מפני שלא ראו בהם כ"מצרים אמיתיים".
הסכסוך המתלהט בארץ ישראל והמרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 הוסיפו גם הם שמן למדורה.
גורמים לאומניים ואסלאמיסטיים במצרים השתמשו בטרמינולוגיה גזעית בהתייחסם לסכסוך בארץ ישראל, בהשפעת התעמולה הפשיסטית.
פרסומים אנטישמים גברו בתקופה זאת כולל תרגומים לערבית של מיין קמפף והפרוטוקולים של זקני ציון.
על רקע זה פרצו במאי 1938 מהומות נגד תושבים יהודים בקהיר, אלכסנדריה וטנטא, אך אלו נעצרו על ידי המשטרה המקומית.
ביולי 1942, כאשר נראה היה שמצרים נופלת בידי כוחות ה"ציר", קיבל הרב הראשי של הקהילה, הרב נחום אפנדי, הבטחה מראש ממשלת מצרים מוסטפא א-נחאס, שאם הגרמנים יכבשו את מצרים, לא יחוקקו חוקים ולא ינקטו בצעדים אנטי-יהודיים.
בשנת 1945 פרצו בשנית מהומות נגד היהודים בקהיר ואלכסנדריה, ונהרגו בהן כעשרה יהודים.
המהומות התגלגלו במהרה לתקיפות גם נגד מיעוטים לא-מוסלמים אחרים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נרשמו במצרים כ־65 אלף יהודים, אך חלקם לא היו רשומים.
רובם היו בני המעמד הבינוני ועסקו במקצועות חופשיים דוגמת מסחר ובנקאות.
רק 15%–20% מיהודי מצרים היו בעלי אזרחות מצרית בשנת 1947, והשאר היו חסרי נתינות או בעלי דרכונים זרים, בעיקר איטלקיים, צרפתיים ואנגליים.
המתיחות שהייתה בארץ לאחר מלחמת העולם השנייה והרצון להקים מדינה יהודית בארץ ישראל, כמו גם כתב המנדט שקיבלו הבריטים מחבר הלאומים על ארץ ישראל, גרם להרעה ביחסים בין היהודים למצרים.
המצרים הטילו חוקים המגבילים את היהודים במשלח ידם ובחופש שלהם במדינה, והחוקים החמירו עם פרוץ מלחמת העצמאות וקום המדינה.
הממשלה המצרית נקטה באמצעים חמורים בכל אזרח אשר נחשד כפעיל ציוני ואף כלאה אותם במחנות ריכוז.
המצרים החרימו רכוש יהודי של יהודים בקהיר ובאלכסנדריה, בתים וחנויות של יהודים עלו באש ונבזזו.
מאות יהודים נפגעו, אלפים נכלאו ותנועתם הוגבלה.
יהודים אשר השפיעו על הכלכלה המצרית ועסקו במקצועות חופשיים כגון ניהול, שיווק, מכירות, משפטים, רפואה וכיוצא בזה איבדו את מעמדם הגבוה ואת נכסיהם.
חשבונות בנק של יהודים הוקפאו ורכוש פרטי וציבורי של יהודים הוחרם.
בתחילת מלחמת העצמאות התנפלו קבוצות של מצרים על הרובע היהודי בקהיר והרגו, פצעו ובזזו מאות יהודים.
מרבית יהודי מצרים עזבו את מצרים בין השנים 1948–1956, בעיקר לאחר מהפכת הקצינים החופשיים.
רוב רובם של היהודים עלה לארץ ישראל והיתר גלו לתפוצות העולם.
על פי תיעודים של קהילת יהודי מצרים, בליל הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב לשטחה של מדינת ישראל עצרה המשטרה המצרית גברים ונשים יהודים בטווח הגילים 16–67. העצורים נכלאו בארבעה מחנות מעצר ברחבי מצרים: 'בית הסוהר לזרים' במרכז קהיר, מחנה הקסטפ בהליופוליס, מחנה א-טור ומחנה באבוקיר.
העצורים הוחזקו במחנות אלו עד שנה וחצי מבלי שנמסר לבני משפחותיהם היכן הם.
בתום התקופה הם שוחררו בלא שהוגשו נגדם כתבי אישום.
כתוצאה ממלחמת העצמאות הוטלו על היהודים איסורים.
תחילה השלטון דרש מכל המבקשים לעזוב את אדמת מצרים להצטייד לשם כך באשרה מיוחדת, אך באופן שיטתי מנע את האשרה הזו מיהודים.
אחר כך קבעו כי כל הנכסים של אנשים שנמצאים במעצר או כל אגודה או מוסד שמנוהל על ידי אדם שיושב במעצר יעברו לחסותו של מנכ"ל מטעם הממשלה והוא האחראי לעשות ככל העולה על רוחו בנוגע לאותם נכסים.
הוטלו עוד איסורים רבים, דבר שערער את המבנה הכלכלי של הקהילה היהודית במצרים, רכושם הוחרם, העובדים בקהילה גורשו, ובאופן כללי היה ניסיון לנדות את הקהילה מהחברה ולשבור את רוחה באופן חוקי, שכן רוב רובם של האסירים היו יהודים, אך לא כולם, דבר שאפשר לשלטון לטעון שהסנקציות אינן אנטישמיות.
ב-30 במאי 1948 הודיעה הממשלה שתפקיע את רכושו של כל מצרי אם מעשיו מסכנים את ביטחון המדינה.
בדרך כלל החוק כוון נגד יהודים שהואשמו באופן גורף בתמיכה בציונות.
מאות חברות ובתי מסחר של יהודים הופקעו וחברות אחרות הושמו תחת פיקוח.
בנוסף נאסר על יהודים להתאסף וארגונים יהודיים חויבו למסור את שמותיהם וכתובותיהם של חבריהם.
יהודים שנודעו בפעילותם למען הציונות סבלו מהתנכלויות, מאסרים וגירוש.
ביניהם הרב ד"ר משה ונטורה, הרב הראשי של יהודי אלכסנדריה, שגורש ממצרים בשנת 1948.
לאחר תבוסת הצבא המצרי במלחמת העצמאות ונסיגתו, גברו ההתנכלויות ליהודים.
ב-19 ביוני 1948 אירע פיצוץ ברובע היהודי-קראי בקהיר.
מספר הנפגעים בחודש יולי היה כ-250. לאחר הפסקה קצרה חודשו הפעולות האלימות בספטמבר 1948 ונמשכו גם באוקטובר.
לאורך כל שנת 1948 התרחשו פיגועים, הפגנות, מקרי הרג וחטיפות כנגד יהודים.
חוסר הביטחון הניע רבים מיהודי מצרים לעזוב את המדינה.
לאחר עליית נאצר לשלטון החריפה התנכלות השלטון ליהודים, והמוסדות היהודים הרשמיים ובהם בתי ספר יהודים, בתי חולים, ארגוני רווחה ותנועות נוער הולאמו או הוצאו מחוץ לחוק.
בנובמבר 1956 חתם נאצר על צו המורה על הפקעת רכושם של אזרחים שנעצרו או על מי שמוגדרים כ"נתון תחת פיקוח", או על כל חברה או תאגיד שנמצאים בשליטה של אדם שנכלל בקטגוריה זו.
הגדרות אלו היו המשך והרחבה של ההגדרות שנקבעו ב-1948 ואפשרו אז הפקעות נרחבות של רכוש ופיטורים המוניים של יהודים.
בעקבות הרדיפות נאלצו רבים מיהודי מצרים (כ-30,000) לעזוב את מצרים.
רבים עזבו בספינות אל אתונה, נאפולי ומרסיי.
הממשלה החרימה את כל רכושם של היהודים שיצאו ממצרים, והם אולצו לחתום על הצהרה שאין להם תביעות ממצרים ולא יחזרו אליה לעולם.
לאחר התבוסה שחוו המדינות הערביות והטענה כי שביתת הנשק נכפתה עליהן בכוח על ידי מעצמות אירופה, השנאה במצרים ליהודים הגיעה לנקודת שיא והאחים המוסלמים חסידי האלימות הגבירו את ההתנקשויות ואת מסע הטרור נגד היהודים.
מאז 1948 היו יהודי מצרים שרויים בבידוד, הם היו מנותקים מהעולם היהודי שמחוץ למצרים.
הרעה חלה במצבם של יהדות מצרים לאחר פרשת העסק הביש.
הרקע לאירועים היו השיחות שהתנהלו בין מצרים לבריטניה, בתחילת שנות ה-50, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ.
לביצוע פעולות החבלה הפעיל המודיעין הישראלי חוליה מקומית של יהודים מצרים.
אנשי החוליה הטמינו פצצות בבתי קולנוע, במשרד דואר ובמרכזי מידע של ארצות הברית בקהיר ובאלכסנדריה.
ביולי 1954 נלכדו רוב חברי החוליה והועמדו לדין.
שניים מחברי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות, והוצאו להורג ב-31 בינואר 1955. חלקם שוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים.
ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני ועמה גם בא גל נוסף של פרעות נגד היהודים, במשך ארבעה חודשים הוחרמו 500 בתי עסק יהודיים וכספיהם הוקפאו בבנקים, 800 יהודים נוספים הוכנסו לרשימה השחורה של השלטונות מצרים ללא סיבה והונם נחסם.
בנובמבר 1956 חוקק חוק האזרחות החדש וקבע כי ציוֹנים אינם יכולים להשיג אזרחות מצרית, ואם כבר יש להם אזרחות היא תישלל מהם.
מטרת המצרים הייתה לחסל את היהודים במהירות, ביעילות אך בשקט.
המצרים הפעילו כמה שיטות במטרה לחסל את היהודים: תחילה היו מחלקים צווי גירוש ליהודים, לעיתים היו לוקחים אותם מביתם או ממקום עבודתם למקום מעצר לא ידוע, או שחלק מהיהודים היו נתונים להשגחה ונאסר עליהם לעזוב את ביתם.
אחרים היו נתונים תחת מעקב משטרתי, קיבלו מכתבי איומים, פוטרו מעבודתם ולא קיבלו פיצויים, סבלו מעלבונות ברחובות ומאיומים רבים.
תחושה זו של חשדנות מכל עבר גרמה לתחושה של פחד ואימה, ועוררה ביהודים רצון עז לעזוב את ארץ מולדתם מצרים שהייתה להם גיהנום.
המוני יהודים חיפשו דרך להימלט ממצרים, ומספר אלפים מתוכם עשו זאת על גבי ספינות שהושכרו על ידי הצלב האדום לשם מטרה זו.
תנאי היציאה ממצרים היו קשים מאוד, ועל מנת להצליח לצאת, היהודים היו צריכים להשיג תעודת מסע שניתנה תמורת סכום כסף ניכר.
מלבד זאת, הם נדרשו לוותר על כל רכושם ולהתחייב שלא לשוב לאדמת מצרים.
בתחילת 1957 החלה התפוררות הקהילה היהודית במצרים.
4,500 יהודים נטשו את פרנסתם, כל מוסדות הקהילה שותקו וכספיהם הוקפאו, ובית החולים היהודי בקהיר שנתן טיפול ל-800 יהודים הוחרם על ידי הצבא המצרי, וכל העובדים בו פוטרו.
בתי ספר יהודים הוחרמו והפכו מחנות מעצר, ראשי הקהילה נאסרו, גורשו או הודרו מנכסיהם.
שוב מצאו עצמם היהודים ניצבים במצב שבו הם לא רצויים, הם עברו אפליה קשה וכן התעללות.
באותה תקופה היו שמועות על מעשים אלו של המצרים כלפי היהודים בארצות שונות, ובתגובה אמר שר הפנים המצרי כי היהודים אינם סובלים משום אפליות, אך הממשל המצרי נוקט אמצעי זהירות נגד אנשים מסוכנים, שאחדים מהם יהודים.
מלחמת ששת הימים וסופה של הקהילה
לקריאה נוספת – יהדות ארצות האסלאם במלחמת ששת הימים.
ביום הראשון למלחמה נאסרו כמעט כל הגברים בקהילה בין 500 ל-600 גברים, הם הובאו לתחנות המשטרה ושם הוחזקו למשך כמה ימים ללא אוכל או מים.
במהלך מלחמת ששת הימים, מרבית היהודים שנותרו במצרים עברו התעללות קשה מאוד, נכלאו בתת-תנאים, הושפלו והוכו עד זוב דם.
מתואר כי הקצינים המצרים שהיו צמאים לדמם של היהודים התענגו מההתעללות באותם יהודים.
בסוף המלחמה זכו האסירים לשחרור ולגירוש מיידי.
ביולי 1970 התיר נשיא מצרים ליהודים לצאת מארצו.
בשנת 1971 כבר כמעט לא נותרו יהודים במצרים.
ב-1996 היו במצרים פחות ממאה יהודים.
נכון לשנת 2023 בקהילה היהודית במצרים חיים רק 3 יהודים.
בשנת 2013 צולם סרט תיעודי "יהודי מצרים" של המפיק היית'ם אל-ח'מיסי והבמאי אמיר רמסיס.
הסרט הוא גם פרי כתיבה ומחקר משותף יחד עם מוסטפא יוסף.
תקופת שלטונו של א-סיסי הביאה להתחדשות באתרי הקהילה היהודית במצרים.
בדצמבר 2018 הודיע שר העתיקות המצרי כי יוקצו 71 מיליון דולר לשיפוץ בתי כנסת ואתרי מורשת יהודיים.
כחלק מהרפורמה, בתי כנסת שהפסיקו לשמש כבתי תפילה יהפכו לאתרי מורשת הפתוחים לקהל הרחב.
השיפוץ בוצע על ידי ממשלת מצרים ללא התערבות ממשלות זרות או ארגונים יהודיים מחוץ לה.
בינואר 2019 אמר נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, למשלחת יהודים שבאה בארמונו, כי הוא מעוניין בחידוש הקהילה היהודית בארצו.
הוא הבהיר כי הממשלה בראשותו מוכנה לבנות בתי כנסת ומוסדות קהילתיים.
הנשיא גם הצהיר באותו מפגש על כוונתו לממן את שיקום בתי הקברות היהודיים במדינה.
כבר באותו היום החלו פעולות השיקום בבית הקברות היהודי העתיק ברובע בסאתין שבקהיר.
המשלחת היהודית שהציעה לממן את השיקום נתקלה בסירוב מצד א-סיסי, שראה בכך אחריות מצרית.
מדובר בבית העלמין היהודי הגדול ביותר במצרים אשר מתוארך למאה התשיעית.
במהלך שנים סבל מהזנחה רבה והיו מי שעקרו את מצבות השיש העתיקות ומכרו אותן או השתמשו בהן לבנייה.
בקונגרס העולמי הראשון של התאחדות עולי מצרים בישראל, שנערך ב-29 במאי 1983 במלון הילטון תל אביב בראשות ליבש מסרי מישורי, הוחלט על מספר פעולות לשימור מורשת יהדות מצרים, כגון: הקמת מוזיאון, העלאת ספרי תורה ממצרים, תביעות של רכוש יהודי שנשאר במצרים, ועוד פעילויות תרבות אחרות.
בהובלת לבנה זמיר המוזיאון הוקם בשנת 2011.
ליהודי מצרים מספר עמותות רשומות.
אחת מהן, "התאחדות עולי מצרים בישראל", מעניקה סיוע ליוצאי מצרים וצאציהם בקליטה בישראל, ובמימוש זכויותיהם שנפגעו בגירוש.
היא פועלת לשימור מורשת הקהילה ומפעילה מרכז מידע למורשתה.
בנוסף פועל "מרכז עולמי להנצחה ולהפצת מורשת יהודי מצרים", מרכז להנצחה ולשימור מורשת יהודי מצרים.
המרכז אוסף חפצים ומוצגים אתנוגרפיים של יהודי מצרים לשימור ההיסטוריה החברתית, הדתית והתרבותית של יהדות מצרים.
בית הכנסת של נאפוליSinagoga di Napoli פנים בית הכנסת מיקום נאפולי, זרם דתי יהדות אורתודוקסיתשנת הקמה 1827יהדות נאפולי (Comunità Ebraica di Napoli) היא קהילה יהודית קטנה מהעיר נאפולי שבאיטליה המונה כ-180 נפשות.