tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־25 בפברואר 2024 נטל מישל פטריק בואוור את המנהיגות הזמנית של ממשלת האיטי, בזמן שראש הממשלה אנרי נסע לקניה לנהל משא ומתן על פריסת כוחות משטרה קנייתיים.
ב־29 בפברואר פרץ גל אלימות שבו נורו שירים בנמל התעופה הראשי, נבזזו עסקים רבים באזור, ושתי תחנות משטרה נפלו לשליטת הכנופיות, מה שהצית ספקולציות על ברית זמנית בין כנופיות יריבות להפלת הממשלה.
מנהיג הכנופיה ג'ימי שריזייה פרסם סרטון שבו טען שמטרת המבצע היא למנוע מאנרי לשוב להאיטי, תוך שהוא מתבסס על תמיכת כנופיות נוספות במסגרת קואליציית "Viv Ansanm" ("לחיות יחד").
הקואליציה פרקה את עצמה במהירות, אך התקפות מתואמות המשיכו להתבצע בשיתוף עם כנופיית G9 של שריזייה.
כנופיות פרצו לבתי הסוהר לאחר שתקפו תחנות משטרה כמסיחה, ושחררו אלפי אסירים וב־3 במרץ הכריז ראש הממשלה הזמני בואוור על מצב חירום במדינה.
ב־5 במרץ, כאשר נמל התעופה בפורט־או־פרינס נסגר עקב מתקפות כנופיות, מטוסו השכור של אנרי נמנע מלהנחית בסנטו דומינגו והוסט לסן חואן, פוארטו ריקו.
בימים שלאחר מכן פינה הצבא האמריקני את עובדי השגרירות בארצו והאיחוד האירופי פינה את כל אנשי השגרירות שלו מהאיטי.
ב־8 במרץ הופגזו מתקפות כנופיות על ארמון הלאומי, בתי ספר ומשרדי ממשלה, ושדות תעופה, בתי חולים ובתי משפט המשיכו להיסגר או להתפנות.
ב־11 במרץ 2024 הכריז אנרי על כוונתו להתפטר, והודיע כי מועצה מעברית, שתורכב בישיבת חירום של הקהילייה הקריבית בקינגסטון אשר תבחר ראש ממשלה זמני.
ממשלת קניה השעתה את פריסת שומרי השלום עד שתוקם ממשלה חדשה בהאיטי.
מישל פטריק בואוור מונה לראש ממשלה זמני על ידי אנרי ומועצת השרים, והמועצה המעברית החלה להתכנס בקינגסטון.
ב־13 במרץ פרשה מפלגת פיטיט דסאלין בראשות ז'אן-שארל מואיז ממועצת המעבר כדי להקים מועצה נפרדת, שתכלול את גאי פיליפ; פיליפ קרא אף לחנינה עבור חלק מהכנופיות שלטענתו סייעו להפלת ממשלת אנרי.
כעבור שבוע, לאחר התערבות "מדינה גדולה", מואיז שינה את החלטתו ומינה את עמנואל ורטילייר, בהמלצת הרשת הלאומית של החקלאים.
דווח כי פיליפ איבד חלק ניכר מתמיכתו בהאיטי עד אמצע אפריל.
ב־24 במרץ התפטרה דומיניק דופוי, שהייתה האישה היחידה במועצה לאחר שהחליפה ארבעה ימים קודם לכן את מארי ז'יסליין מומפרמייר, בעקבות איומים על חייה ותקיפות מילוליות מיזוגיניות.
דופוי הוחלפה על ידי סמית' אוגוסטין.
לאחר שבועות של משא ומתן נשלחה ב־7 באפריל הצעה לקהילייה הקריבית להקמת ממשלה זמנית שתכהן עד ה־7 בפברואר 2026. אחת מהמשימות הייתה מינוי ראש ממשלה שאינו חבר במועצה או בממשלה הזמנית.
ב־12 באפריל 2024 פרסמה הממשלה צו בעיתון הרשמי לה מוניטר שהקים רשמית את המועצה המעברית וציין את תפקידיה, אך השמיט את שמות הנציגים של שבע המפלגות, בכפוף לאישור ממשלתי.
למחרת דחתה המועצה המעברית את הצו וקראה לפרסום ההסכם המקורי ללא שינוי.
ההבדלים בצו כללו החרגה למינוי למועצה של מי שהוטלו עליהם סנקציות של האו"ם, עומדים כתבי אישום פליליים או נמצאו אשמים בפשע מכל רשות שיפוט, וכי חברי המועצה יידרשו לתמוך במשימת התמיכה הביטחונית הרב־לאומית בהאיטי.
ב־16 באפריל פרסמה הממשלה צו שני שהחזיר את שמות המועמדים המקוריים.
ב־28 במאי כינסה המועצה פגישה לבחירת ראש הממשלה הבא.
גארי קוניל, שכיהן לזמן קצר כראש ממשלה בממשל מרטלי ועבד כראש הסגל של השליח המיוחד לשעבר של האו"ם ביל קלינטון, נבחר פה אחד על ידי ששת חברי המועצה שנכחו.
השפעות על ביטחון רפואי וביטחון מזון
ב-15 במרץ פתחה המשטרה במבצע באזור דלמאס, בניסיון ללכוד את מנהיג הכנופיה הידוע בכינויו "ברבקיו", ג'ימי שריזייה.
למחרת ניסו כוחות הביטחון לאבטח את הנמל המרכזי של פורט-או-פרנס, אשר נחסם מאז 7 במרץ עקב גל האלימות הגובר.
ב-17 במרץ נבזזה מכולה של ארגון יוניצ"ף שכללה תרופות וציוד רפואי חיוני ליולדות ולתינוקות, בעוד ש-60% מבתי החולים במדינה לא פעלו עקב מחסור חמור בדלק ובתרופות.
בבית החולים סן-פרנסיס דה סאלס בבירה נגרם נזק בשווי מוערך של כ-3 מיליון דולר בעקבות ביזה והשחתה, וכ-20% מהצוות הרפואי במדינה עזב את האיטי עד לתחילת השנה.
גם לפני החרפת האלימות, שכתוצאה ממנה נסגרו כמעט כל בתי החולים בבירה פרט לאחד, נרשמו בהאיטי שיעורי תמותה בלידה מהגבוהים ביותר באמריקה הלטינית והקריביים – שיעורים הגבוהים אף ממדינות מוכות מלחמה כמו סודאן ותימן.
בתחילת מרץ תקפו כנופיות גם את תחנת הכוח המרכזית ואת ארבע תחנות המשנה, גנבו ציוד והותירו אזורים נרחבים בפורט-או-פרנס ללא חשמל.
ב-18 במרץ נמצאו 14 גופות לאחר מתקפה על שכונת פטיון-ויל, מהאזור היוקרתי של פרברי הבירה.
המשטרה הצליחה לחלץ שופט מינהלי שביתו הותקף.
בכירי יוניצ"ף, ובהם המנכ"לית קתרין ראסל, תיארו את המצב כ"אנרכיה המזכירה את סצנות הסרט מקס הזועם".
ב-19 במרץ דיווח עיתון "לה נובליסט" כי באזורים שמחוץ לפורט-או-פרנס כדוגמת קאפ-האיסיין, ז'קמל וז'רמי מוסדות חינוך ואוניברסיטאות נותרו פתוחים, וחיי היום-יום התנהלו באופן יחסי כבשגרה.
עם זאת, מחירי המזון זינקו, תוצרת חקלאית התקלקלה במחסנים, בנקים סבלו ממחסור חמור במזומנים, והשירותים בתחבורה ובבריאות הושבתו ברובם.
מנהיגי איגודי התחבורה הציבורית תיארו גביית דמי מעבר על ידי כנופיות ותקיפות תכופות בדרכים, כאשר השליטה ברוב רשת הדרכים הראשיות במדינה נתונה בידן מזה כשלוש שנים.
בעקבות סגירת שדה התעופה הבינלאומי בבירה, נאלצו הנוסעים לעשות את דרכם דרך הדרכים המסוכנות.
מבין כ-33,000 איש שברחו מהבירה בשבועיים שלאחר ההסלמה, כ-90% עשו זאת באמצעות תחבורה יבשתית.
המרתף הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2024 בבימויו של ווהן סטיין, עם ג'ורדנה ברוסטר וסקוט ספידמן בתפקידים הראשיים.
שרה (ג'ורדנה ברוסטר) וג'ון (סקוט ספידמן) הם זוג נשוי בעיר פורטלנד.שרה היא מרצה לסטטיסטיקה וג'ון הוא אדריכל בחברת בנייה.
שרה נמצאת כעת בהיריון לאחר שנים של טיפול והם מתכננים את חדר הילדים אבל היא עוברת הפלה טבעית והם מחפשים בית חדש ומגיעים לסוכן הנדל"ן אמט קליימור (לורנס פישבורן) שגר בבית ישן וגדול.
אמט מקבל אותם בלבביות ומציע להם לגור בבית ללא תשלום בתנאי שלא יפתחו את דלת המרתף.
ג'ון מהסס אבל שרה מסכימה להצעה הנדיבה הזאת.
לאחר זמן קצר מתחילות הצרות.
ג'ון היה במערכת יחסים סוערת עם אליסיה (אדיסון טימלין) שעבדה אתו באותה חברה.
אליסיה מאוהבת באופן כפייתי בג'ון ולוחצת עליו שיעזוב את שרה וכאשר הוא מסרב היא מעלילה עליו כי הטריד אותה בעבודה והוא מושעה זמנית עד לגמר הבירור.
ג'ון מסתיר זאת משרה אך היא מתחילה לחשוד שמשהו לא תקין בהתנהגותו.
היא כעת בהיריון ומתכננת שוב חדר ילדים.
ג'ון נפגש עם אליסיה בחניון בעיר ומתעמת אתה.
הוא דורש ממנה שתעזוב להטריד אותו ולהמשיך את חייו עם שרה.
לבסוף הוא מזוכה וחוזר לעבודה אך אליסיה נעלמת.
הוא לא יודע שאליסיה ביקרה בביתם ושרה ירתה בה למוות והעלימה את גופתה במרתף.
המשטרה חושדת בג'ון שיש לו קשר להיעלמות אליסיה אך הוא מכחיש.
לאחר שהחוקרים עוזבים מגלה לו שרה כי היא רצחה את אליסיה.
ג'ון רוצה להסגיר אותה אך היא אומרת לו שהחשד ייפול עליו והוא יישלח למאסר עולם ולא יכיר את הבן העומד להיוולד להם.
ג'ון מחליט לשתוק והחיים בבית נמשכים כאילו לא קרה דבר.
שם השחקן שם הדמות הערותג'ורדנה ברוסטרשרהסקוט ספידמןג'וןלורנס פישבורןאמט קליימוראדיסון טימליןאליסיה
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 משבר כלכלי שפרץ רשמית, ב"יום חמישי השחור", ב־24 באוקטובר 1929, כאשר נפלה הבורסה הניו יורקית בארצות הברית והגיע לשיאו בשנת 1933. המשבר השפיע קשות, ישירות ובעקיפין, על מדינות רבות בעולם.
נחשב למשבר החמור ביותר בהיסטוריה ולאחת הסיבות לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
"השפל הגדול" היה המשבר הממושך והקשה ביותר בתולדות ארצות הברית.
השפל החל כבר באמצע שנת 1929, עוד לפני נפילת הבורסה, ונמשך למעלה מעשור, עד שנת 1939. השפל הכלכלי הגיע לשיאו בשנת 1933, עם צניחה של שישים אחוז בתוצר הלאומי הגולמי וירידה של 80 אחוז בתוצר התעשייתי, האבטלה קפצה מ-12.5 אחוזים לקרוב ל-25 אחוזים ולמעלה מ־8000 פשיטות רגל של בנקים.
הרעיון שמאחרי צעדים אלו היה למנוע ירידה בביקוש המצטבר, על פי התפיסה ששימור צריכה ברמה גבוהה יוביל לשיפור מהיר גם בשאר המדדים הכלכליים.
תפיסה זו עלתה בקנה אחד עם התפיסה ה"פרוגרסיבית" המקובלת לפיה שכר גבוה יוצר שגשוג.
תפיסות אלו תאמו את הרעיונות הבתר-קיינסיאניים ואת תפישות "ייצוב המחירים" של כלכלנים כאירווינג פישר.
הקו האקטיבי שנקט הובר נמשך לאורך כהונתו, כשהוא מקצין והולך עם הזמן עם צעדים כמו כינון חוקי מכסים חריפים, איסור על הגירה, הקמת רשויות שיקום שהעבירו סכומי ענק לבנקים וחקלאים והורדות נוספות בשיעור הריבית (שהיה 0.7 אחוז בממוצע על כל סוגי האגרות בסוף שנת 1932).
בשנת 1931, אחרי התמוטטות תקן הזהב באירופה ואחר כך בעולם כולו החריף המצב עוד יותר, ובמחצית השנייה של שנת 1932 החלה ארצות הברית מתדרדרת במהירות, כאשר גם הצעדים החריפים ביותר של הובר אינם מצליחים למנוע עוד את הצניחה בשכר, הגידול באבטלה ואובדן האמון המחריף במערכת הבנקאות ובממשל האמריקני.
הכלכלן ברנרד לונדון כתב בשנת 1932 מסמך בשם סיום המשבר הכלכלי באמצעות השבתה מתוכננת, בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי, ובו הוא הציע לחוקק חוק התיישנות מתוכננת מראש לכל מוצרי הצריכה, כדי לעודד את הכלכלה ולספק עבודה להמונים המובטלים.
המשבר הגיע לשיאו בתחילת שנת 1933, כאשר פינה הובר את מקומו לפרנקלין דלאנו רוזוולט מן המפלגה הדמוקרטית, שהבטיח "ניו דיל" (עסקה חדשה).
מדיניות חדשה זו, שהייתה בקווים כלליים המשך של מדיניות הובר, עם הקצנת הצעדים, לא הניבה תוצאות משמעותיות מבחינה כלכלית, ובשנת 1937 צנחה ארצות הברית שוב למשבר חריף כמעט כמו זה של תחילת 1933.
ארצות הברית יצאה מן המשבר, לבסוף, עם הצטרפותה למלחמת העולם השנייה, שסיפקה את התנאים שהובר ורוזוולט לא הצליחו לספק: ירידה חריפה בשכר וברמת החיים ותעסוקה מלאה.
בריטניה הייתה שקועה במיתון מסוים עוד לפני פרוץ השפל הגדול, תוצר של אינפלציה מכוונת במהלך שנות העשרים, שכוונה לאפשר לאנגליה לשוב לתקן הזהב, שהומר עתה ב"חליפין הזהב".
ממשלת הלייבור שהייתה בשלטון הפסידה בבחירות והוקמה ממשלה של אחדות לאומית, עם רמזי מקדונלד מהלייבור בראשה, אך סטנלי בולדווין מהמפלגה השמרנית כדמות הקובעת.
בריטניה סבלה ממגבלות קשות בגמישות כוח העבודה, תוצר של כוחם של איגודי העובדים, שלא אפשרו הורדה משמעותית בשכר.
הפתרון נמצא בשנת 1931 בדמות התנתקות מתקן הזהב.
ההתנתקות הביאה לצניחה דרמטית בשער השטרלינג ובעקבות זאת לצמצום מצבת החובות של המדינה (שעמלה במשך שנים לשכנע מדינות להחזיק רזרבות בשטרלינג) ולהורדה משמעותית ביותר בעלות העבודה והמחייה.
נוסף על כך, נקטה הממשלה צעדים לריסון חריף של התקציב והוצאות הממשלה, בלי לפנות לערוץ של פרויקטים של עבודות ציבוריות ובלי ליצור גירעונות תקציביים.
המשבר הסתיים למעשה בשנת 1935, כאשר התוצר הגולמי חזר לרמתו משנת 1929 ובשנת 1937 היה גבוה ממנו ב־24 אחוז.
האבטלה ירדה בהדרגה עד לשיעור של עשרה אחוז בשנת 1935.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה והסקנציות שהוטלו עליה בחוזה ורסאי הייתה גרמניה נתונה במצב כלכלי רעוע.
כלכלת רפובליקת ויימאר הוכתה בהיפר-אינפלציה בשנים 1923–1924 ובשנים אחרי כן מימנה את שיקום הכלכלה באמצעות הלוואות מיוחדות בריבית נמוכה מארצות הברית (acceptances).
הלוואות אלו זרמו בעיקר לממשלה הגרמנית ולממשלות המדינות בתוך גרמניה, אך לא לתעשייה הגרמנית.
עם פרוץ המשבר הכלכלי בארצות הברית, לא ניתן היה להמשיך ולגלגל את ההלוואות נמוכות הריבית ורפובליקת ויימאר החלה לקרוס.
באמצע שנת 1931, כאשר חתמה גרמניה על הסכם איחוד מכסים עם אוסטריה, דרשה צרפת משתי המדינות להשיב לה את הלוואותיהן ובתגובה נטשו שתי המדינות את תקן הזהב ולמעשה שמטו את חובותיהן.
במצב זה, לא יכלה גרמניה לגייס הון כלשהו ובהיעדר אפשרות לסחור עם קולוניות, התמוטטה הכלכלה הגרמנית.
במחצית השנייה של שנת 1931 החלה האבטלה לגאות לשיעורים עצומים, בנקים פשטו את הרגל בכל רחבי המדינה והאינפלציה חזרה והרקיעה שחקים.
מצב זה היווה הזמנה פתוחה למי שהתיימרה להציע פתרון—המפלגה הנאצית ובראשה אדולף היטלר.
עם עלייתו של היטלר לשלטון, ב־30 בינואר 1933, היו בגרמניה שישה מיליון מובטלים והיצור כמעט שהתאפס.
צעדים אלו הובילו עד שנת 1936 לירידת מספר המובטלים לפחות ממיליון, אך רמת החיים בגרמניה נותרה נמוכה במידה משמעותית מרמתה בשנת 1928 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה וצנחה במהירות רבה אחריה.
המשבר הכלכלי בארצות הברית השפיע גם על יפן.
מספר המובטלים עלה, חסרו חומרי גלם ומזון.
יפן הביטה בקנאה על מנצ'וריה, שהייתה שייכת לסין ובה היו מחצבים וחומרי גלם רבים.
כמו כן ההנהגה היפנית רצתה להסיט את דעת-הקהל מהמצב הפנימי.
בראשית שנות ה־30, גבר כוחו של הימין הלאומני והמיליטריסטי ביפן.
הקצינים הזוטרים רצו במהפכה אלימה, הדחת הקצינים הבכירים ותפיסת השלטון.
הם טענו שבאמצעות הכיבושים יפן תחלץ מהמשבר הכלכלי והחברתי בו היא מצויה.
בעקבות זאת פלשה יפן למנצ'וריה.
המצב בפולין לפני המשבר היה רע מכיוון שהייתה ארץ חקלאית מובהקת שכשבעים אחוזים מאוכלוסייתה התפרנסו מחקלאות, אך רוב האדמות היו שייכות לאיכרים בודדים ושאר האזרחים לא הצליחו לספק את צורכי משפחתם, בנוסף לכך שיטות העיבוד היו נחשלות, המיכון היה רק בראשיתו ורבים מן האיכרים היו שרויים במצוקה כלכלית.
יתר הכלכלה של פולין הייתה מבוססת על הפקת אוצרות הטבע אך כלכלה זו הייתה תלויה במדינות אחרות (בעיקר בחבל שלזיה עילית שהועבר מגרמניה), חלק גדול מהרווחים עבר למשקיעים החיצוניים, תלות זו מסבירה מדוע הורע המצב הכלכלי של פולין עם פרוץ המשבר הכלכלי.
צרפת דבקה בעיקשות בתקן הזהב, ומדיניות לסה פר של אי-התערבות, איזון תקציבי והימנעות מהזרמת כספים אינפלציונית לשוק.
כתוצאה מכך, המשיכה צרפת לפרוח גם כשהמשבר הכלכלי השתולל בעולם.
המפנה הגיע במהלך שנת 1931, כאשר שורה של מדינות, ובראשן בריטניה וגרמניה נטשו את תקן הזהב והסבו לצרפת הפסדים כספיים ניכרים.
צרפת סבלה אותה שנה גם מצניחה בביקוש למוצרי יצוא בולטים שלה כמו יין, בשמים, ביגוד ומזון ומצניחה חדה בהיקף התיירות הנכנסת.
המשבר שהחל בשנת 1931 הגיע לשיאו בשנת 1932, עם אבטלה בשיעור של 15 אחוז וירידה של 25 אחוז בתוצר התעשייתי.
הממשלה הצרפתית בראשות אנדרה טרדיה, שעלתה אותה שנה, הציבה כסיסמת מסע הבחירות את האיום הקומוניסטי והמשיכה לדבוק במדיניות הקודמת, למרות תביעות משמאל להגדלת ההוצאות והטבות אחרות.
צרפת סבלה, עם זאת, מחוסר יציבות כרוני במערכת הפוליטית, שהוביל לשינויים תכופים בממשל ולרמה גבוהה של אי ודאות, כולל כינון משטרים סמי-פשיסטיים כמו "החזית העממית" ב-1936–1937 ולא התאוששה מן המשבר באופן מלא עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשוודיה החל המשבר הכלכלי להיות מוחשי ומאיים רק בשנת 1931, כשהסיבה העיקרית לכך היא התמוטטותן של גרמניה ואוסטריה, שותפות הסחר החשובות של שוודיה.
התוצר העסקי במדינה נפל רק ב־10 אחוז עד 1931 והאבטלה הגיעה באותה שנה לרמה של 12 אחוז.
בשנת 1932 הוחלף השלטון השמרני בממשלה של הסוציאל-דמוקרטים ובאמצע שנת 1933 הגיע המשבר לשיאו וחלף, במידה רבה, עד סוף שנת 1934.
סיבה חשובה אחת להתאוששות הייתה עליית השלטון הנאצי בגרמניה, שהביאה לחידוש ייבוא עפרות הברזל משוודיה.
במהלך שנות השלושים הוכפלה תפוקת עפרות הברזל השוודית לצורך בניין מכונת המלחמה הגרמנית.
סיבות חשובות יותר היו הצעדים שננקטו לפתרון המשבר.
נקודה חשובה אחת הייתה הימנעות של הממשלה מהגדלה ניכרת של ההוצאות.
הממשלה הגדילה את הוצאותיה ב־1931 בפחות מאחוז, ב־1932 ב-9 אחוז, ב־1933 ב-19 אחוז והורידה אותן ב־10 אחוז ב־1934. האינפלציה הייתה שלילית בין השנים 1930–1933 ועלתה ב־0.7 אחוז ב־1934. השכר הממוצע צנח אף הוא והונח לאבטלה לעלות, כשבמקביל מופחת נטל המס במידה ניכרת.
בעקבות ההתאוששות מהמשבר החלה שוודיה לכונן מגוון צעדים לאבטלה וביטוח, בעיקר בתחום העבודה והפנסיה.
רומניה גם נפגעה מהשפל הגדול .
רומניה גם נאלצה להתמודד עם אינפלציה גבוהה בזמן הזה.
השפל הגדול הוביל לירידה של 50% בייצור התעשייתי של רומניה ולעלייה של 300,000 נפשות באבטלה.
שביתת הכורים בעמק הז'יו (1929) דוכאה באכזריות וגם שביתת גריוויצה של 1933 דוכאה באכזריות.
עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 כלכלת רומניה התאוששה.
קנדה נחשבת לפעמים למדינה שנפגעה בצורה הקשה ביותר מהשפל הגדול.
הכלכלה נפלה באופן משמעותי יותר מאשר כל מדינה מלבד ארצות הברית, ולקח לה הרבה יותר זמן להתאושש.
עם זאת, בניגוד לארצות הברית, לא היו בקנדה פשיטות רגל של בנקים.
אוסטרליה, שכלכלתה הייתה תלויה מאוד בייצוא, במיוחד של חומרי גלם כמו צמר וחיטה, נחשבת לאחת המדינות המערביות שספגו את המכה הקשה ביותר יחד עם קנדה וגרמניה.
האבטלה הגיעה לשיא של 29% ב-1932, שעור האבטלה מהגבוהים בעולם.
היו בה גם מקרים של מרי אזרחי, במיוחד בסידני.
המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של המדינה או משבר 1951 הוא משבר כלכלי שפקד את המשק הישראלי ושיאו בשנת 1951.
כאשר הוחלפה הלירה הארץ ישראלית (לא"י) בלירה הישראלית עם קום המדינה נקבעו שערי חליפין עם שאר המטבעות, הוחלט ששוויו של המטבע החדש יהיה שווה ערך לשוויה של לירה שטרלינג אחת.
עד מהרה התברר שהשערים שנקבעו לא ריאלים- לירה ישראלית אחת הייתה שווה פחות מלירה שטרלינג.
במהלך השנים נמנעה המדינה לשנות את שער החליפין (פרט לשינוי זעיר בספטמבר 1949).
המניע נבע בעיקר מהרצון למנוע את התגברות האינפלציה (שהייתה גבוהה באותו זמן) ולשמר את המחירים הנמוכים של מוצרי הצריכה כחלק ממדיניות הקיצוב.
התוצאה הייתה שמירה על שער חליפין נמוך כדי לא להגדיל את החריגה בתקציב.
הנזק המרכזי היה המשמעות שיש לדבר לגבי מאזן התשלומים (מדד המסכם את כל ההוצאות במטבע חוץ כנגד כל ההכנסות ממטבע חוץ).
במצב שנוצר היה למטבע ערך גבוה ביחס למטבעות אחרים והתאפשר יבוא זול עליו שילמה המדינה במטבע חוץ.
היצוא לעומת זאת, עליו מקבלת המדינה תמורה במטבע חוץ נחלש, שכן בשל שער החליפין היצואנים מקבלים פחות תמורה (במטבע חוץ) על מוצרי היצוא (שיוצרו בתוך המדינה, במטבע מקומי).
עד למדיניות הכלכלית החדשה, נמשך המצב הזה ובמציאות נוצרו כמה וכמה שערי חליפין ביניהם היה על המדינה לתמרן.
ריבוי השערים גרם בלבול רב, ופגע קשות ביכולת התכנון של המשק (שכן אף אחד לא יודע על פי איזה שער חליפין יקנו מוצרי היבוא) ולחצים שונים שהופעלו כדי לקבל שער חליפין שיגביר את הרווח מעיסקאותיהם.
מדיניות שער החליפין יצרה גירעון במאזן התשלומים שהיה צורך לכסות.
המימון הגיע בחלקו הקטן ממגביות שנאספו בקרב יהודי חו"ל ומיתרות השטרלינג - סכום כסף שהיה שייך למדינה והוקפא אצל ממשלת בריטניה, שהסכימה לשחרר אותו רק ב־1949. מכיוון שמקורות אלו לא כיסו את כל הגירעון החלה המדינה ללוות כספים לטווח קצר מהבנקים ומגורמים כלכליים אחרים.
בשלב מסוים הבינו המלווים שמצבה של המדינה מדרדר וכי ההלוואה כוללת סיכון גדול מדי ולכן הפסיקו להלוות כסף למדינה.
כתוצאה מכך הגיעה הממשלה למצב בו אין בידה מספיק יתרות של מטבע חוץ ונוצר חשש ממשי לתפקוד המדינה.
המשבר גם לווה במשבר מקביל - מדיניות הקיצוב הלכה והתמוטטה בשל דעת הקהל שהובעה בבחירות המקומיות של נובמבר 1950. בבחירות אלו זכתה אומנם מפא"י - מנהיגת הצנע, אך הציונים הכלליים יריביה שדרשו את ביטול הצנע, היו רחוקים ממנה רק כדי אחוזים בודדים.
כתוצאה מכך בוטל משרד האספקה והקיצוב והוקדמו הבחירות הכלליות ליולי 1951. במהלך הבחירות הכלליות איבדה מפא"י מנדט אחד, והציונים הכלליים התחזקו מאוד ועלו משבעה לעשרים מנדטים.
תוצאות הבחירות הכלליות שמו קץ למדיניות הצנע והביאו לידי קבלת המדיניות הכלכלית החדשה, בה דגל שר האוצר, אליעזר קפלן.
המשבר המרוקאי הראשון, הידוע גם כמשבר טנג'יר, היה משבר בינלאומי בין המעצמות האירופיות השונות, משבר נוסף בשרשרת של משברים דומים שהתנהלו לאורך המאה ה-19 כולה, והתאפיינו על מאבקי שליטה בקולוניות אימפריאליות למיניהן.
צרפת הפכה את מרוקו לקולוניה צרפתית באופן רשמי רק ב-1912, אך כבר מאמצע המאה ה-19, בהמשך לסיפוח אלג'יר על ידי צרפת ב-1830, הלכה והתגברה נוכחות צרפתית במרוקו.
המשבר המרוקאי הראשון פרץ במרץ 1905 ונמשך עד מאי 1906.
בשנת 1904 אישרה מחדש בריטניה את שליטתה של צרפת במרוקו, במסגרת מה שכונה "ההסכמה הלבבית".
ב-31 במרץ 1905 ביקר בעיר טנג'יר שבמרוקו הקייזר וילהלם השני והצהיר כי הוא רואה במרוקו מדינה עצמאית, וכי השליטה הצרפתית אינה מקובלת על גרמניה אשר תובעת גם לה זכויות בשטחה של מרוקו.
בהצהרה זו ביקשה גרמניה לסכסך בין שתי המעצמות (בריטניה וצרפת) ולבחון את מידת חוזקה של ההסכמה הלבבית.
לאחר ביקור הקייזר בטנג'יר לא הרפו הגרמנים מלחציהם.
הם שלחו משלחת לפס כדי לדון על מלווה גרמני ועודדו את הסולטאן להתנגד לדרישות הצרפתים לרפורמות או ליתר שליטה בארצו.
הם לחצו על ספרד להתנער מהסכם קודם שחתמה עם צרפת על חלוקת מרוקו לאזורי השפעה ודרשו כינוס ועדה בינלאומית על עתיד מרוקו.
הציבור הצרפתי זעם על גרמניה, וכך היה גם בבריטניה.
שר החוץ הצרפתי, תאופיל דלקאסה, נקט עמדה נוקשה כנגד הגרמנים, אך הוא הוחלף בתפקידו על ידי מוריס רוביה שרצה להקים ועדה שתפתור את המשבר.
גם בצרפת וגם בגרמניה התנגדו להקמת הוועדה.
המצב הוסלם כאשר גרמניה הזיזה את כוחותיה אל עבר הגבול עם צרפת בדצמבר של אותה שנה והצרפתים נקטו באותה פעולה בינואר.
ב-16 בינואר 1906 נפתחה בעיר אלח'סירס שבספרד ועידה בהשתתפות נציגי 13 מדינות, שנועדה לפתור את המשבר.
עיקר המחלוקת נגעה לסוגיית המדינות הזרות שיאמנו את המשטרה המרוקאית ויפקדו עליה.
הצרפתים התעקשו שהם יעשו זאת, ואילו הספרדים והגרמנים היו מעוניינים בקונדומיניום בין-לאומי.
ויכוח אחר התנהל סביב השאלה מי ינהל את הבנק הממלכתי של מרוקו, שאלה שנגעה למעשה לשליטה במדינה כולה.
בעוד שצרפת זכתה לתמיכת בריטניה, רוסיה, וספרד, גרמניה נקלעה לבידוד מעמיק.
בעלת הברית היחידה שלה - האימפריה האוסטרו-הונגרית - לחצה עליה לוותר בעניין המשטרה.
איטליה גילתה עניין פושר ועשתה כל מאמץ לחמוק ממחלוקת, וארצות הברית קראה למשתתפים להגיע לפשרה.
ב-27 במרץ הושג הסכם שקבע משטר בין-לאומי למרוקו, וכי צרפת היא השותפה הבכירה בארגון המשטרה והגורם המכריע בניהול הבנק הממלכתי החדש של מרוקו.
הצרפתים לא הסתפקו בזאת ובניגוד לרוח ההסכם ותנאיו ניסו לבסס לעצמם שליטה מדינית וכלכלית במדינה ובסולטאן הרופס שלה.
בתחילה הייתה גרמניה מוכנה להשלים עם העובדה שלצרפת היה מעין שטח חסות ברוב שטחה של מרוקו, כל עוד עסקים גרמניים נהנו מזכויות שוות לאלו של הצרפתים בניצול הכלכלי של מרוקו.
ואכן בפברואר 1909, חתמו גרמניה וצרפת על הסכם ברוח זו.
אולם במרץ 1911 לאחר חילופי שר החוץ בקבינט של הרפובליקה השלישית וכניסתו לתפקיד של ז'אן קרופי, הפרה צרפת את ההסכם עם גרמניה על בניית מסילת ברזל במרוקו וחסמה שיתוף פעולה בתחומים אחרים.
גרמניה התקשתה להשלים עם המצב והמתח בינה לבין צרפת ואנגליה גבר עד אשר ביולי 1911 פרץ משבר שני על מרוקו, משבר אגדיר ("המשבר המרוקאי השני").
המשבר המרוקאי השני או משבר אגאדיר הוא שמו של משבר בינלאומי שנוצר בין צרפת לגרמניה לאחר תפיסת שליטה צרפתית על בירת מרוקו.
בגרמניה, צעד זה נחשב כמקדים לסיפוח מרוקו לצרפת.
המתיחות הגיעה לשיאה ב-1 ביולי 1911 כאשר "פנתר", ספינת תותחים קטנה של הצי הקיסרי הגרמני, הגיעה לנמל אגאדיר.
ממשלת גרמניה טענה כי היא שיגרה את "פנתר" ואת "ברלין", סיירת קלה גדולה יותר שהגיעה כעבור ימים אחדים לאגדיר, כדי להגן על נתינים גרמנים בדרום מרוקו.
הבריטים חששו שהגרמנים מתכוונים לבנות בסיס ימי באוקיינוס האטלנטי.
כתוצאה מכך נסוג הצי הבריטי קרוב לעבר צרפת, והאיבה בין בריטניה וגרמניה הגיעה לשיאה.
הגרמנים לא הסכימו עם פתרונו של משבר טנג'יר ב־1906, ותבעו עצמאות מוחלטת של מרוקו מידי צרפת.
משא ומתן בין צרפת לגרמניה החל ב־9 ביולי ונמשך עד 4 בנובמבר, ונסתיים בחתימתן של שתי המדינות על הסכם לפיו גרמניה תכיר בשליטתה של צרפת במרוקו, וזו תתן לה מושבה חדשה באפריקה בשטח הרפובליקה של קונגו היום.
צרפת השלימה ב־20 במרץ 1912 את הפיכת מרוקו לארץ תחת חסותה, עם החתימה על הסכם פס.
הגיבוי שנתנה בריטניה לצרפת חיזק את הברית ביניהן.
בנוסף, המשבר גיבש את ההסכמה המשולשת בין רוסיה, צרפת ובריטניה והביא להתגברות החימוש בשני הצדדים.
המשבר הכלכלי באיסלנד בשנת 2008 הוא סדרה של בעיות מתמשכות בכלכלתה ובמערכת הבנקאות של איסלנד, על רקע המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008. כל שלושת הבנקים הגדולים באיסלנד הולאמו בעקבות המשבר.
בפרסומים שונים נאמר שאיסלנד הייתה על סף שמיטת חובות.
שגשוגה הכלכלי של איסלנד החל בשלהי שנות ה-90 עם יישומן של רפורמות כלכליות במדינה על רקע החדרת מדיניות של שוק חופשי, ובמשך עשר שנים היה שיעור הצמיחה הכלכלית באיסלנד מן המהירים באירופה.
הכנסות הציבור, שהיו מבוססות על דגה ושוק מניות המבוסס על פנסיה יציבה, איפשרו השקעות איסלנדיות תוך נטילת אשראי בינלאומי.
עיקר ההשקעות האיסלנדיות היו בשוקי בריטניה ודנמרק.
הבנקים האיסלנדיים היו מגדולי המשקיעים בשווקים אלה, כך בין השאר נרכשו בבריטניה רשתות חנויות אופנה ומזון, חברות ברוקרים ואף קבוצת הכדורגל וסטהאם יונייטד, תוך שהם לווים לצורך כך כספים, בזכות הריבית הגבוהה שהציעו, ונכנסים לחובות כבדים.
עקב מדיניות זו הגיע היקף החוב החיצוני של איסלנד בשנת 2008 לשיעור 97 מיליארד דולר, פי חמישה מן התוצר המקומי הגולמי.
באותה שעה הסתכמו יתרות מטבע החוץ של הבנק המרכזי של איסלנד רק ב-2.5 מיליארד אירו.
זרימת הכספים לבנקים האיסלנדיים, על רקע הריבית הגבוהה שהציעו לחוסכים, בצירוף אינפלציה גבוהה יחסית, בשיעור של 6.8% בשנת 2006 ו-5% בשנת 2007, הביאו קרנות ואנשי כספים בריטיים להשקיע בכתר האיסלנדי, תוך שהם נוטלים לצורך כך הלוואות במדינות שבהן הריבית נמוכה, כגון יפן.
עם פרוץ משבר הסאבפריים בארצות הברית, החלו קרנות גידור בריטיות מהמרות במכשירים פיננסיים משוכללים כנגד הבנקים האיסלנדיים, אף שהבנקים האיסלנדיים לא היו חשופים למשבר זה באופן ישיר.
הנחת הקרנות הייתה כי לנוכח החוב החיצוני האדיר של הבנקים האיסלנדיים מחד, ולנוכח יתרות מטבע החוץ הזעומות של הבנק המרכזי של איסלנד מנגד, צפויה התמוטטות של אחד משלושת הבנקים האיסלנדיים הגדולים.
מדיניות השקעות זו של קרנות הגידור הבריטיות הביאה בשלב ראשון לצניחת שער הכתר האיסלנדי ב-30% ולפניית הבנק המרכזי של איסלנד בבקשה לסיוע חירום של 1.5 מיליארד אירו מן הבנקים של נורווגיה, שוודיה ודנמרק.
בשנת 2008 חל פיחות של כ-50% בכתר האיסלנדי לעומת האירו, ואיסלנד ידעה אינפלציה בשיעור של 14%.
הבנק המרכזי העלה את שיעור הריבית השנתית עד לרמה של 15.5% בניסיון להתמודד עם האינפלציה הגואה והפיחות בשער הכתר.
פיחות זה בשער המטבע הטיל לחץ כבד על הבנקים באיסלנד, אשר תלויים במידה רבה בחוב החיצוני של המדינה.
ביום רביעי בלילה, 8 באוקטובר 2008, נטש הבנק המרכזי של איסלנד את ניסיונותיו לתמוך בכתר האיסלנדי המידרדר, לאחר שניסה לייצב את המטבע בשער של 131 כתרים לאירו ביום שני, 6 באוקטובר.
למחרת נפל שער הכתר ל-340 כתרים לאירו, ואז הפסיקה הממשלה את המסחר במטבע זר.
ביום ה-29 בספטמבר 2008 הולאם בנק גליטניר, השלישי בגודלו במדינה, כאשר 75% ממניותיו נרכשו על ידי המדינה במחיר של 600 מיליון אירו.
בעת המהלך לרכישת הבנק הכריזה ממשלת איסלנד כי אין בכוונתה להחזיק בשליטה בבנק לאורך זמן, וכי היא מצפה כי הבנק ימשיך לשרת את לקוחותיו באופן רגיל.
על פי הודעת הממשלה, הבנק היה נאלץ לחדול מלהתקיים בתוך שבועות אחדים לולא הייתה ממשלת איסלנד מתערבת ומזרימה לו כספים.
ב-7 באוקטובר 2008 הלאימה ממשלת איסלנד, באמצעות הרשות הפיננסית המפקחת של איסלנד, את בנק לנדסבנקי (Landsbanki), הבנק השני בגודלו באיסלנד, מכוח חקיקת חירום בפרלמנט האיסלנדי.
על פי הערכות היו בבנק למעלה מ-200,000 חשבונות של יחידים וארגונים בריטיים, אשר הוקפאו מיד עם הלאמת הבנק.
הודעה שפורסמה מטעם הרשות הפיננסית המפקחת קבעה כי כל סניפיו המקומיים של הבנק, מכונות הכספומט ושרותי הבנקאות באינטרנט ימשיכו לפעול באופן רגיל, וכי כל הפיקדונות המקומיים (להבדיל מפיקדונות זרים) מובטחים באופן מלא.
ב-8 באוקטובר 2008 הודיע ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון כי ממשלת בריטניה תנקוט בצעדים משפטיים כנגד איסלנד, אשר ממשלתה הודיעה כי אין בכוונתה לפצות למעלה מ-300,000 בעלי פיקדונות בריטיים בבנקים איסלנדיים לאחר הלאמת בנק לנדסבנקי, אשר העניק שרותי בנקאות באינטרנט תחת המותג "איססייב".
שר האוצר של בריטניה אליסטר דרלינג הכריז כי ממשלת בריטניה תבטח את הפיקדונות הבריטיים, שערכם על פי הערכות הוא כ-4 מיליארד ליש"ט.
תחת צו של משרד האוצר הבריטי, אשר ניתן ביום 8 באוקטובר 2008, הוקפאו בבריטניה נכסים של בנק לנדסבנקי, נכסים השייכים לבנק המרכזי של איסלנד וכן נכסים של ממשלת איסלנד הקשורים לבנק לנדסבנקי.
הצו להקפאת נכסי הבנק וממשלת איסלנד בבריטניה ניתן מכוח שני חוקים בריטיים: החוק נגד טרור והחוק לביטחון ומניעת פשיעה משנת 2001. למחרת, ב-9 באוקטובר, הודיע ראש ממשלת איסלנד גייר הארדה במסיבת עיתונאים כי ממשלת איסלנד נזעמת לנוכח הצעדים שנקטה ממשלת בריטניה מכוח חוק למניעת טרור וכינה זאת כ"מעשה לא ידידותי".
ב-9 באוקטובר 2008 הלאימה ממשלת איסלנד באמצעות הרשות הפיננסית המפקחת את הבנק הגדול במדינה, בנק קאופתינג, לאחר שכל מועצת המנהלים של הבנק התפטרה.
צעד זה נעשה מיד לאחר שממשלת בריטניה תפסה שליטה על פעולות הבנק בבריטניה, אשר נעשו באמצעות מותג הבנקאות באינטרנט של הבנק "קאופתינג אדג'" (Kaupthing Edge).
בנק קאופתינג, באמצעות שרותי הבנקאות באינטרנט, ניהל בבריטניה כ-160,000 חשבונות פיקדון ובהם למעלה מ-2.5 מיליארד ליש"ט.
ב-9 באוקטובר אף הפסיקה ממשלת איסלנד למשך יומיים את כל המסחר בבורסה האיסלנדית לניירות ערך בניסיון למנוע המשך התפשטות החרדה בשווקים הפיננסים של המדינה "עקב תנאי שוק חריגים".
ב-14 באוקטובר נפתחה מחדש הבורסה ברייקיאוויק, ומדד המניות המובילות נפל בשיעור 76% ביום מסחר בודד.
השפעות נוספות של המשבר באיסלנד
השפעותיו של המשבר הכלכלי באיסלנד על חיי המסחר והאזרחים מרחיקות לכת בגלל היחס שבין גודלם האדיר של הבנקים שקרסו לעומת מספר תושביה וכלכלתה של איסלנד.
בנק לנדסבנקי אשר קרס יאורגן מחדש כבנק ממשלתי בשם "לנדסבנקי החדש" (איסלנדית: Nýi Landsbanki).
ברה-ארגון יקוצצו כ-500 משרות ממצבת העובדים של הבנק אשר עמדה על 1,500 משרות.
השינוי יביא לעלייה משמעותית בשיעור האבטלה באיסלנד, לאור העובדה כי בחודש אוגוסט 2008 נרשמו בה רק 2,136 מבקשי עבודה והיו רק 495 משרות פנויות.
גם חברות איסלנדיות שאינן בענף הבנקאות הושפעו מידית מן המשבר.
מיד לאחר פרוץ המשבר נרשמה ירידה חדה בביקוש לטיסות פנים בחברת התעופה האיסלנדית אייסלנדאייר.
אולם דובר חברת התעופה טען כי החברה מקווה לעלייה בתנועת הנוסעים הבינלאומית, הודות להיחלשות הכתר האיסלנדי.
כמו כן, אחד מעיתוני הבוקר של איסלנד, Morgunblaðið, הודיע כי יקצץ משרות ויפסיק את פרסום העיתון 24 stubsir.
כתוצאה מכך יאבדו כ-20 משרות.
המשבר הכלכלי אף הביא לאגירת מזון של התושבים באיסלנד עקב חשש שלהם מאי יכולת של המדינה לייבא מזון.
ב-9 באוקטובר 2008, עם התפתחות המשבר הכלכלי באיסלנד, הסתבר כי למעלה מ-760 מיליון ליש"ט במזומן של רשויות מקומיות בבריטניה מופקדים בחשבונות בבנקים איסלנדיים.
נציגי הרשויות פנו למשרד האוצר הבריטי במאמץ להבטיח כי ממשלת בריטניה תבטיח פיקדונות אלה בדומה לדרך שבה הודיע כי הממשלה תבטיח את פיקדונותיהם של אזרחי בריטניה בעלי חשבונות פרטיים בבנקים האיסלנדיים שהולאמו.
התאחדות השלטון המקומי הבריטי הודיעה לציבור כי אין סכנה לפגיעה בשירותים הציבוריים עקב משבר נזילות ברשויות המקומיות.
מבין הרשויות המקומיות הבריטיות, זו של מחוז קנט היא בעלת הפיקדון הגדול ביותר בבנקים איסלנדיים, בגובה של כ-50 מיליון ליש"ט.
רשות התחבורה הממשלתית של לונדון (Transport for London), האחראית לתאום וניהול שרותי התחבורה הציבורית בלונדון, הפקידה 40 מיליון ליש"ט בבנקים באיסלנד.
בין הארגונים הנוספים להם חשבונות באיסלנד נמצאים עמותות צדקה ואוניברסיטאות.
ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון גינה את סירובה של איסלנד להבטיח את הפיקדונות של לקוחות בריטיים בבנקים איסלנדיים וכינה את ההחלטה "בלתי מקובלת לחלוטין...
ולמעשה בלתי חוקית" וכי הפיקוח על הבנקים באיסלנד כשל בחובתו "לא רק כלפי אזרחי איסלנד, אלא אף כלפי אזרחי בריטניה."
ב-11 באוקטובר הוכרז על השגת הסכם בין ממשלות איסלנד והולנד על גורל חסכונותיהם של כ-120,000 אזרחים הולנדיים בבנקים איסלנדיים, בעיקר בבנק איססייב שהיה בבעלות בנק לנדסבנקי.
על פי ההסכם תשיב ממשלת איסלנד לחוסכים סכום מרבי של 20,887 אירו בכל חשבון חיסכון, מתוך כספים שתלווה מן הממשלה ההולנדית.
על פי הערכות הסכום הכולל של חסכונות אזרחים הולנדיים בבנק האיסלנדי הוא כ-1.7 מיליארד אירו.
בנובמבר 2008 נחתם הסכם למתן הלוואה בשווי 6 מיליארד דולר לחילוץ הכלכלה האיסלנדית, על ידי קרן המטבע הבינלאומית ומדינות נוספות.
הבנקים האיסלנדים, שהיו חייבים לנושיהם כ-85 מיליארד אירו, פוצלו ליחידות מקומיות, בנקים חדשים שאפשרו למערכת הפיננסית להמשיך להתנהל, ואילו ההתחייבויות החיצוניות שלהם, בבריטניה ובסקנדינביה, נשארו במסגרת הבנקים המקוריים פושטי הרגל.
ביולי 2009 ממשלת איסלנד הודיעה על הזרמה של 1.5 מיליארד אירו למגזר הבנקאות, וחשפה עסקה להעברת השליטה על שניים מהבנקים החדשים שהקימה במדינה לנושים זרים.
בדצמבר 2010 ממשלות בריטניה ואיסלנד הגיעו להסכם בנוגע להחזר הלוואה בסך 2.3 מיליארד ליש"ט שמשרד האוצר הבריטי העניק לאיסלנד בזמן המשבר.
ההלוואה ניתנה לאיסלנד על מנת להבטיח את השבת פיקדונות הלקוחות הבריטים בבנק המקוון אייס-סייב (Icesave) שקרס לאחר התמוטטות ליהמן ברדרס ב-2008.
הציבור האיסלנדי ראה במפלגת השלטון, "מפלגת העצמאות" הימנית אחראית לקריסת הכלכלה.
המשבר גרר הפגנות סוערות, שהובילו לנפילת הממשלה ולמינוי ממשלת מעבר בפברואר 2009. בבחירות שנערכו ב-25 באפריל התחולל מהפך שלטוני, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בראשות יוהנה סיגורדרדוטיר, עלתה לשלטון לראשונה בתולדותיה, בשותפות עם מפלגת הירוקים.
ב-6 במרץ 2010 נערך משאל עם על הצעת החוק לפיה ישולמו למשקיעים בריטים והולנדים 5.3 מיליארד דולר שהפסידו משקיעים אלה בקריסת הבנקים האיסלנדים (3.5 מיליארד לבריטניה ו-1.8 מיליארד דולר להולנד).
המשבר הכלכלי העולמי של 2008, הקרוי גם משבר האשראי העולמי, הוא משבר פיננסי גלובלי חריף, אשר הכה בעולם בשנים 2008–2009. ניצני המשבר הם במשבר הסאבפריים שהחל בארצות הברית ביולי 2007 והתפשט אחר כך לכל רחבי העולם.
השנים שקדמו למשבר היוו תקופה של גאות כלכלית בארצות הברית, אשר התאפשרה הודות למדיניות מוניטרית מרחיבה וקביעת ריבית נמוכה במשק על ידי הבנק המרכזי האמריקאי, הפדרל ריזרב.
תקופה זו התבטאה בעלייה בצריכה הפרטית ועלייה ניכרת במחירי הנדל"ן ובשנת 2006 החלו לעלות סימני שאלה בדבר יכולתם של משקי הבית האמריקניים לעמוד בתשלום חובותיהם, ובפרט בהחזר המשכנתאות שניתנו עד אז לכל דורש.
עלייה חדה במספר הלווים שלא יכלו לעמוד בהתחייבויותיהם הביאה לגל של הליך פירוק בגופים שהלוו לרוכשי בתים, ולגל שני של ירידות חדות באיגרות חוב שעברו תהליך איגוח ונרכשו על ידי בנקים ברחבי העולם.
ביולי 2007 החלה צניחה בשערי איגרות חוב מגובות במשכנתאות, והחל מאוקטובר 2007 הסתמנו ירידות גם בשוקי המניות.
שנת 2008 החלה כשאירועים שונים מתקבלים על ידי השווקים בשקט יחסי, עד לספטמבר.
ב-14 בחודש זה הודיע בנק ההשקעות האמריקני ליהמן ברדרס על הליך פירוק.
מכאן ואילך החל כדור שלג להתגלגל, כשאירוע רודף אירוע, בצד הכרזות פסימיות במיוחד של ראשי הכלכלה העולמית.
שוקי האשראי העולמיים קפאו, מניות של בנקים גדולים קרסו, המשבר עבר לכלכלה הריאלית, ומפעלים החלו בפיטורי עובדים.
הכלכלה העולמית נכנסה לקיפאון ולרמה גבוהה של אי ודאות.
שרי אוצר ובנקים מרכזיים בעולם החלו בהתייעצויות קדחתניות, שבסופן התגבשו חבילות סיוע שונות, בעיקר למגזר הבנקאי, במגמה להביא להפשרה במתן האשראי.
בצעדים המשמעותיים ביותר נקטו ארצות הברית ובריטניה, שהזרימו במישרין ובעקיפין טריליוני דולרים למשקיהן.
החל מאמצע 2009 נרשמו בכלכלה העולמית סימני התאוששות, ובאוגוסט אותה שנה התבטאו כלכלנים בכירים ובהם בן ברננקי, יושב ראש הפדרל ריזרב, ואוליבייה בלאנשאר, הכלכלן הראשי של קרן המטבע הבין-לאומית, בדבר סיום המשבר.
בספטמבר 2009 פורסמו הערכות כי עלות החילוץ של הכלכלה העולמית מהמשבר הגיעה בארצות הברית לכ-10,000 דולר לנפש, ובבריטניה - לכ-50,000 דולר לנפש.
המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008 החל לאחר שהתרחבה בארצות הברית תופעת אי פרעונן של איגרות חוב מגובות משכנתאות אשר זכו לשם משבר הסאב פריים.
אג"ח מגובות משכנתאות הן איגרות חוב שהונפקו על ידי הבנקים בהמלצת הממשל האמריקאי אשר התכוון בדרך זו לספק מימון לצורך עידוד רכישת דירות בקרב המעמד החלש בארצות הברית כדי לשייכו למעמד הבינוני.
הממשל האמריקאי אפשר לבנקים המסחריים להנפיק אג"ח כנגד הלוואות המשכנתא שניתנו ללקוחותיהם.
הנפקת אג"ח כנגד הלוואת משכנתא העבירה למעשה את הסיכון הכרוך באי פרעון ההלוואה מהבנק - אל מחזיק האג"ח.
בדרך זו לבנק לא היה כל אינטרס לבדוק את יכולת ההחזר של הקונה-הלווה כפי שהיה נהוג עד כה, והסיכון לאי ההחזר הוטל במלואו על בעל האג"ח (המגובה אך ורק במשכנתא שקיבל).
העברת הסיכון הכספי מכתפי הבנקים יחד עם דמי ה"תיווך" הגדולים שהרוויחו מן העסקאות בין הלווה (בעל המשכנתא) לבין הקונה של איגרות החוב, עודדה את הבנקים להגדיל את מספרם של מקבלי הלוואות המשכנתא מבלי לתת את הדין ליכולת ההחזר שלהם.
בפועל המוני אנשים לקחו משכנתאות לרכישת דירות.
נוספו אליהם גם אלה שביקשו לקבל משכנתא ממניעים ספקולטיביים.
הגידול הלא מבוקר בשוק הנדל"ן בארצות הוביל לבועה של ביקושים כך שהציבור העדיף לקחת משכנתאות גם על דירות שמחירן היה גבוה מערכן הריאלי.
סדקים בבועת הנדל"ן החלו כאשר חלה ירידה במחירי הנדל"ן.
בעלי ההלוואות מצאו את עצמם עם הלוואה הגבוהה משווי הנכס ולכן העדיפו שלא לפרוע את ההלוואה ולמשכן את הנכס.
במקביל, הבנקים ניסו לשמור על המוניטין הפיננסי שלהם ונשאו ברוב הפסדי הענק שנגרמו כתוצאה מאי פרעון ההלוואות ויחד איתם גם הגופים והמשקיעים הנוספים אשר נותרו עם איגרות חוב חסרות ערך.
ההפסדים שהצטברו בעקבות הגידול במספר חדלי הפרעון גרמו בסופו של דבר לפשיטת רגל של בנקים רבים וחברות השקעה גדולות.
גורם חשוב ביצירת ביקוש לאג"ח מגובות משכנתאות הוא זרימת הון גדולה ולאורך זמן רב מסין לתוך ארצות הברית.
סין הנמצאת בשנים האחרונות בעודף יצוא עצום, רוכשת בכל שנה כמות נכבדת של אג"ח ממשלתי אמריקאי.
כסף זה "מחפש" אפיקי השקעות שונים.
גופים פיננסיים בארצות הברית יזמו מכשירים פיננסיים שונים כמו השקעות מגובות משכנתאות על מנת שהכסף יזרום לידיהם.
זו אחת הסיבות המרכזיות שגרמה לעליית מחירי הבתים באופן בועתי ולא מבוקר, בתים שערכם הולך ועולה כל עוד כסף זורם מסין לארצות הברית.
עליה חדה בשיעור הלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומי המשכנתא גרמה לעליה בריבית שבה היו חברות אחרות נכונות להלוות לגופים מעניקי משכנתאות.
החמרת התנאים הזו עבור מעניקי המשכנתאות יצרה אצלם "מחנק אשראי" ומתחילת 2007 ניכרה עליה משמעותית בשיעור פשיטות הרגל של גופים המעניקים הלוואות.
פשיטות הרגל הובילו לירידה במניותיהם של גופים הקשורים בנדל"ן ולהיעלמות הגאות בשוק זה.
הנפגעים הראשונים והישירים מקריסת הבנקים למשכנתאות היו הגופים האמריקאים, האירופיים והאסייתיים שהשקיעו בהם.
החשש היה מפני פגיעה כללית בכלכלה האמריקאית, ובעקבותיה בכלכלות אחרות בעולם.
המשבר לא התמקד רק בשוק הדיור האמריקני, משום שרוב המשכנתאות עברו תהליך של איגוח, משמע, הגופים המלווים גייסו כסף על ידי הנפקות של איגרות חוב שגובו במשכנתאות אלו (אג"ח המכונות MBS - Mortgage-Backed Security).
אג"ח אלה עברו גלגול נוסף על ידי בנקי ההשקעות למכשירים פיננסיים מורכבים המכונים CDO - Collateralized debt obligation.
מכשירים פיננסיים אלה הונפקו על ידי בנקי ההשקעות לכל דורש, כשהם מגובים בחלקם על ידי דירוג.
הם נרכשו בהיקפים עצומים על ידי בנקים ומוסדות פיננסיים ברחבי העולם.
צניחת שווי האג"ח המקורי שהונפק על ידי הבנקים למשכנתאות גרמה במקרים רבים לצניחת ערכם של מכשירים אלה, למחיקות של מאות מיליארדי דולרים במאזני החברות הפיננסיות ולמחנק אשראי חמור.
ביולי 2007 קרסו שתי קרנות גידור של בנק ההשקעות בר סטרנס אשר השקיעו ב-CDO מדורג גבוה במינוף של פי 10 ואף יותר.
בתגובה צנחו שערי איגרות החוב המגובות.
גם מדדי המניות בארצות הברית ירדו בלמעלה מ-10% במשך מספר שבועות, אולם בחודשיים שלאחר מכן התאוששו ואף הגיעו לשיאים חדשים.
ב-9 באוקטובר 2007 הגיע מדד דאו ג'ונס של הבורסה האמריקנית לשיא של כל הזמנים (14,164.53 נקודות) ומאותה עת החלה ירידה בשערי המניות בארצות הברית לאורך תקופת המשבר.
ירידות אלה שיקפו את הירידה שהחלה ניכרת בשוק הנדל"ן בארצות הברית, ואת העלייה החדה בשיעורי חדלות הפרעון אצל לווים, והן חלחלו לשוקי המניות במדינות רבות ברחבי העולם, בהן ישראל.
בתחילת ספטמבר 2008 החליט הממשל להלאים את סוכנויות המשכנתאות פאני מאי ופרדי מאק, כדי למנוע את קריסתן.
בנק ההשקעות הרביעי בגודלו ליהמן ברדרס הודיע על פשיטת הרגל הגדולה בהיסטוריה, לאחר ששקע בחובות של 613 מיליארד דולר בעקבות השקעותיו בשוק הסאבפריים ונגזרותיו.
איום נשקף גם לחברת הביטוח הגדולה בעולם, AIG, שקיבלה מהממשל האמריקני קרש הצלה בדמות הלוואה בהיקף של 85 מיליארד דולר, ולמעשה הולאמה.
בנק ההשקעות מריל לינץ' נרכש על ידי בנק אוף אמריקה ב-14 בספטמבר.
אירועים אלה גרמו לירידות חדות בשוקי המניות בעולם, אשר הובילו להזרמת מזומנים לשוק בכמויות גדולות על ידי הבנקים המרכזיים של מדינות שונות.
למרות זאת, החריף המשבר בשוק ההון בארצות הברית.
עם צניחת הבורסה האמריקאית, גם יתר בורסות העולם הגיבו בירידות.
באסיה ובאירופה צנחו המדדים בשיעור ניכר.
הירידה החדה ביותר נרשמה ברוסיה - מאז פרוץ המשבר ועד ל-18 בספטמבר קרסה הבורסה הרוסית בכ-50%, והשלטונות החליטו בצעד חסר תקדים להפסיק את המסחר.
ב-19 בספטמבר הודיעו הממשל והפדרל ריזרב על תוכנית חירום, במסגרתה יועמדו לרשות הבנקים בארצות הברית 700 מיליארד דולר, כדי להגביר מאוד את רמת הנזילות.
בתגובה, הגיבו השווקים בעליות חדות.
בנוסף, אסרו באופן זמני הרשויות בארצות הברית ובמדינות אחרות על מכירות בחסר של מניות מוסדות פיננסיים, מכירות שהעצימו את הנפילות במניות אלו, ואשר נטען כי בחלקן היו בלתי חוקיות.
ב-29 בספטמבר דחה בית הנבחרים של ארצות הברית את הצעת החוק המקורית של תוכנית החירום.
שוק ההון הגיב לכך בירידות חדות.
מדד הדאו ג'ונס הגיע באותו יום לשפל חדש של 10,365 נקודות לאחר ירידה של 777 נקודות, שהן כ-7%.
זוהי הירידה החדה ביותר בנקודות (אם כי לא באחוזים) שרשם המדד ביום אחד אי פעם.
בסופו של דבר ב-3 באוקטובר אישר בית הנבחרים גרסה מתוקנת של חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. למרות אישור התוכנית להצלת הכלכלה האמריקאית, המשיכה הבורסה האמריקאית לרדת וב-6 באוקטובר ירד מדד הדאו ג'ונס לראשונה זה 4 שנים אל מתחת ל-10,000 נק'.
אוקטובר 2008 - החרפה נוספת
בתחילת אוקטובר הגיעה הצלילה בשערי המניות לשיאים חדשים.
מדד הדאו ג'ונס צנח תוך כמה ימים לרמה של 8,451.19 נקודות, כשב-9 בחודש לבדו נרשמה ירידה של 7.33% - אחת מהצניחות החד-יומיות החמורות בהיסטוריה, ואילו ב-10 בחודש נגע המדד במהלך יום המסחר ברמה של 7,773.71 נקודות, בפעם הראשונה מזה חמש שנים וחצי.
גם ברחבי העולם המשיכו המדדים לצנוח, והפאניקה הגיעה לשיאים חדשים: בורסת טוקיו צללה ב-9.6%, והבורסות באירופה ירדו גם הן בשיעורים חדים.
כל אלה אירעו למרות הפחתות של שערי הריבית ברבות ממדינות העולם, ולמרות הכרזת בריטניה וארצות הברית על כוונות להלאים בנקים.
מפגש של מדינות ה-G7 יום לאחר מכן הוביל להצהרות בדבר מחויבות לחלץ את הכלכלות מהמשבר, תוך הזרמת כספים בהיקפים חסרי תקדים לבנקים, ובכלל זאת רכישת חלקים מהם.
במסגרת זו התחייבו מדינות שונות באירופה להזרים מאות מיליארדי אירו לבנקים, ובריטניה הודיעה על הלאמה למעשה של שלושה מהבנקים הגדולים בה.
עם חידוש המסחר ביום שני, ה-13 באוקטובר, חל מהפך בשווקים, ובאותו יום נרשמו עליות בסדרי גודל שלא נרשמו בעבר: מדד דאו ג'ונס עלה ב-11.1%, וחזר לרמה של 9388 נקודות, בורסת לונדון עלתה ב-8.3%, מדד DAX הגרמני קפץ ב-11.4%, ומדד CAC הצרפתי ב-11.2%.
מגמת הירידות בשערים חזרו ב-15 וב-16 לחודש, לאחר מכן נרשמה שוב תקופה טובה בכל שוקי העולם.
ב-24 לחודש חזרו הבורסות העולמיות לרדת באחוזים ניכרים מאוד.
"ההזרמה הכמותית" התבטאה בהזרמת כסף לשווקים בדרכים שונות.
הבולטות והמהותיות ביניהן - רכישת אג"ח משוקי ההון - ציבור, מוסדיים ובנקים, הלוואות לבנקים ורכישת נכסים רעילים במקרים מסוימים כדי למנוע קריסה של בנקים ומוסדות אשראי אחרי קריסת "ליהמן ברדרס", וזאת בהיקפים של מאות מיליארדי דולרים.
כוונת הבנקים המרכזיים ומתכנני המאקרו הייתה שיצירת פיקדונות מזומנים אלה, יחד עם הורדת יחס הנזילות המחייב את הבנקים והפחתת הריבית לאפס (או פחות מכך ראלית) ישמשו למתן הלוואות בהיקף גדול לעסקים ולציבור מה שאמור היה להביא לגידול בביקושים לצריכה ולהשקעה.
בפועל (בגלל תחושת הסיכון והחשש לעתיד הכלכלות בעקבות הטראומה של 2008) מעט מאוד מכספים אלה שימשו למתן הלוואות ברוב התקופה.
בספטמבר 2009 נפגשו נציגי מדינות G20 בפיטסבורג ודנו בדרכים להתמודד עם משברים דומים בעתיד.
קרן המטבע הבין-לאומית הציגה באפריל 2010 שלושה סוגי של מס על רווחי הבנקים שאפשר להטיל.
חלק ניכר מהמדינות אימצו את הצעת הקרן.
המשבר הכלכלי העולמי לא פסח על ישראל, למרות מעורבות נמוכה של המוסדות הפיננסיים בה, שהתבטאה בעיקר בהחזקת איגרות חוב בין-לאומיות בעייתיות על ידי מיעוט מהבנקים.
ירידות בשוקי המניות נצפו החל מיולי 2007, אך המשבר פרץ בעוצמה באוגוסט אותה שנה.
ממועד זה, המשבר יחד עם סמיכות לאירוע קריסת חפציבה הביאו לירידה משמעותית בערכיהן של אג"ח קונצרניות לא מדורגות ובחלק ממדדי המניות, ובכלל זה ענף הנדל"ן.
בשנת 2008 הוחמרה מגמת הירידות, והגיעה לשיאה בספטמבר-אוקטובר 2008. את שנת 2008 סיים מדד תל אביב 100 בירידה של כ-51 אחוזים.
מדד מניות הנדל"ן הגדולות סיים בירידה של כ-80 אחוזים.
מדד האג"ח הקונצרניות סיים את 2008 בירידה חדה.
הירידות בשוק זה בשיעור של עשרות אחוזים, בפרט בחברות הנדל"ן זכו לשם משבר האג"ח הקונצרניות.
בעקבות הירידות בשוקי המניות והאג"ח נרשמו תשואות שליליות של כ-20 אחוזים בממוצע בקופות גמל ובביטוחי מנהלים.
הירידה בתשואות הביאה לפדיונות של החוסכים, דבר אשר הגביר את עוצמת הירידות.
פרסום הדו"חות הכספיים לשנת 2008 הצביע על ירידה תלולה ברווחיות הבנקים הישראליים בשנה זו, ובפרט ברבעון הרביעי שלה.
בנק הפועלים, שהפסיד בשנה זו 895 מיליון ש"ח.
גם בענף הנדל"ן נרשמו הפסדים גדולים, ובלטה חברת אפריקה ישראל להשקעות, שהפסדיה בשנת 2008 הגיעו ל-4.8 מיליארד ש"ח.
בחודש ינואר 2009 חל מפנה בשוק ההון בישראל - והחלה להסתמן התאוששות מהירה בשערי המניות וחלק מאיגרות החוב הקונצרניות.
עד סוף שנת 2009 נמחקו מרבית ההפסדים בשווקים אלה.
ברם, בשוק איגרות החוב נרשמו מקרים של חדלות פרעון, וחברות מסוימות, שהבולטות שבהן אפריקה ישראל וצים הודיעו על כניסתן למהלך של הסדר חוב.
ניתן לסכם כי ישראל עברה יחסית בשלום את המשבר בעיקר הודות ל-4 צעדים משמעותיים:
הרחבה מוניטרית בדמות הפחתת הריבית, מהלך שנמשך כעשור (עד נובמבר 2018).
רכישת איגרות חוב ממשלתיות על ידי בנק ישראל (הגדלת היצע הכסף).
רכישות מטבע חוץ על ידי בנק ישראל, על מנת להחליש את השקל וכך לחזק את הייצוא.
הצהרות של דוברי בנק ישראל בתקשורת שהכלכלה חזקה ויש הגנה למפקידים, זאת על-מנת למנוע פחד בתחום ההשקעות.
לדוגמה: הורדת רמת המינוף (יחס בין ההלוואות שהבנק מעניק להון שבכספותיו – בנק ישראל הורה לבנקים להחזיק יותר מזומנים כדי להיות מוכנים לתרחיש של ביקוש רב לשקל ולמנוע את קריסת הבנקים במקרה כזה).
יוצא דופן מבין שאר המוסדות הפיננסים היה בנק הפועלים אשר נפגע באופן הקשה ביותר מבין שאר הבנקים בישראל.
לאחר פרסום הדוחות הכספיים לרבעון הראשון בשנת 2008 הודיע הבנק על מחיקה של 350 מיליון דולר עקב ירידת ערך בתיק MBS כתוצאה מרכישה של איגרות חוב מגובות משכנתא מחברות כמו פאני מאי ו-פרדי מאק.
בכך הגיעו סך המחיקות עד אז לסכום כולל של 800 מיליון דולר.
בדוח החשבונאי הוצגה המחיקה מ-קרן ההון של הבנק ולא הופיעה ב-דו"ח רווח והפסד.
כתוצאה מכך ירד קרן ההון של הבנק מתחת להון העצמי בפועל.
הבנק ספג ביקורת רבה על התנהלותו, חלק מהביקורת התייחסה לאופן הצגת המחיקה כאשר חלק מהכלכלנים אף רמזו כי מדובר מניפולציה כלכלית שמטרתה לצורך הפקת רווח אישי.
(הבנק כאמור לא הכניס את המחיקה לדוח הרווח והפסד אלא זקף אותה לקרן ההון, כתוצאה מכך ירד באופן משמעותי ההון העצמי של הבנק - ירידה בהון העצמי מגדילה את תשואת ההון של הבנק ממנו נגזרים הבונוסים לעובדים ולמנהלים).
המשבר האינסופי היא קשת סיפור קומיקס בת שבע מיני-סדרות בהוצאת חברת DC קומיקס, שפורסמה בדצמבר 2005, נכתבה על ידי ג'ף ג'ונס ואוירה על ידי פיל חימנז, ג'ורג' פרז, אייבן רייז וג'רי אורדוויי.
הסדרה היא למעשה סיפור המשך לאירועי המשבר בעולמות האינסופיים משנת 1985, וחוקרת לעומק דמויות וקונספטים שהוצגו בעבר, בין היתר את קיומו של ה"מולטי-יקום".
כמה מהדמויות שהופיעו היו גרסאות מקבילות לגיבורי-על כדוגמת סופרמן וסופרבוי.
האירוע הוא חלק מאנתולוגיית "המשבר", הכוללת את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "משבר זהות", "המשבר האחרון", "פלאשפוינט", "התכנסות" ו"המשבר האפל בעולמות האינסופיים".
המיני סדרה זכתה בפרס ה-Comics Buyer's Guide של שנת 2005 לסיפור הקומיקס הפופולרי ביותר.
הסיפור מתחיל כאשר במשבר בעולמות האינסופיים כמה דמויות מבודדות עצמן משאר הקבוצות - קאל-L הסופרמן מארץ-2 שלפני המשבר, סופרבוי מארץ-פריים, אלכסנדר לות'ר הבן מארץ-3 שלפני המשבר ולויס ליין-קנט מארץ-2 שלפני המשבר.
חברת DC החלה להוביל לקראת המשבר בחוברת "הספירה לאחור לקראת המשבר האינסופי" וכן בארבעה כותרים בני שש חוברות כ"א שחיברו בין האירועים ואשר נפתרו במשבר עצמו.
לאחר סיום המשבר, DC קומיקס השתמשו בסיפור "שנה מאוחר יותר" כדי לקדם את עלילת הכותרים שלהם במשך שנה אחת.
המיני סדרה "52" פורסמה במאי 2006 ותיעדה אירועים שהתרחשו בין המשבר האינסופי לאירועי "שנה מאוחר יותר".
למשבר זה נוצרה התייחסות כ"המשבר האמצעי" כאשר פורסמה המיני סדרה "המשבר האחרון" בשנת 2008.
מספר דמויות מוצאות את מותן במשבר האינסופי, ביניהן סופרמן מארץ-2 (קאל-L), וונדר וומן מארץ-2, לויס ליין-קנט מארץ-2, סופרבוי (קונר קנט), בושידו, אלכסנדר לות'ר הבן, ג'ייד, שאזאם, הוקוומן, החיפושית הכחולה (טד קורד) ודוקטור פיית.
דמויות אשר נעלמו עקבותיהן הן פלאש (וולי וסט), גרין לנטרן (אלן סקוט), סופרגירל (קארה זור-אל), אדם סטריינג', החיפושית הכחולה (חיימה רייס), הוקגירל (קנדרה סונדרס), סייבורג וסטארפייר בין היתר .
הסיפור מתחיל לאחר ארבע סדרות מקדימות, כשסופרמן, באטמן ו-וונדר וומן נמצאים בסכסוך, מגדל השמירה (בסיסה של ליגת הצדק) הושמד, וגיבורי העולם עומדים בפני איומים שונים.
קאל-L ולויס ליין מארץ-2 נמלטים יחד עם אלכסנדר לות'ר הבן מארץ-3 וסופרבוי מארץ-פריים מיקום-הכיס שהושארו בו בסוף המשבר בעולמות האינסופיים.
קאל-L מחפש אחר דודניתו פאוור גירל, אף היא שורדת מארץ-2.
קאל-L מאמין שארץ-2 צריך להחליף את כדור הארץ, היות שהוא מושלם יותר.
הוא מנסה להשיג את תמיכתו של באטמן, אך זה מסרב.
קאל-L מגלה שסופרבוי-פריים אחראי להשמדת מגדל השמירה.
אלכסנדר לות'ר הבן מגלה לפאוור גירל שהוא וסופרבוי-פריים תמרנו אירועים כדי לעזור ליצירת נקודת מפנה בין הממדים.
אלכס משיב את ארץ-2 על כנו בעזרת שרידים של אנטי-מוניטור ולכידת מספר גיבורי-על שהסתגלו ליקומים הקודמים, ומעביר לשם את גיבורי ארץ-2.
סופרבוי-פריים מתקיף את קונר קנט, הסופרבוי של ארץ-1, ובעקבות זאת מספר קבוצות-על מתערבות.
סופרבוי-פריים הורג כמה מהם לפני שהפלאשים וקיד פלאש דוחפים אותו לתוך כוח המהירות (אנרגיה חוץ-ממדית אשר ממנה שואבים מאיצי השני כפלאש את כוחותיהם).
ג'יי גאריק, מאיץ השני היחיד שנותר מאחור, מציין כי "כוח המהירות" אינו עוד.
במאמצו ליצור עולם מושלם, אלכסנדר לות'ר הבן משיב כמה עולמות מקבילים על כנם ומאחד אותם מחדש.
לויס ליין מארץ-2 מתה, וקאל-L וקאל-אל הצעיר מארץ-1 מתעמתים.
בארט אלן - הלובש את חליפתו של בארי אלן ואשר קצב התבגרותו הואץ - מגיח מ"כוח המהירות" ומזהיר מפני סופרבוי-פריים, שחוזר לאחר שמאיצי השני לא יכלו לעצרו והוא מונע על ידי שריון סולארי.
באטמן מוביל מתקפה על עין האח, קיבורג שהשתלט על גוף אנושי ומונע על ידי וירוס ננוטכנולוגי תוצרת ברייניאק.
קונר, נייטווינג ו-וונדר גירל משחררים שבויים, ולאחר קרב בין קונר (הסופרבוי מארץ-1) לבין סופרבוי-פריים, קונר מת.
כאשר עדר של נבלי-על מתקיף את העיר מטרופוליס, גיבורים של ההווה ובדימוס מחליטים לעצרם.
סופרבוי-פריים אחראי למספר גדול של אבדות משני הצדדים.
הוא עושה את דרכו לכוכב הלכת אואה והורג 32 מחברי חיל הפקחים הירוקים.
קאל-L וקאל-אל מוצאים אותו וגוררים אותו לעבר שרידי קריפטון, שהם למעשה ענן קריפטונייט ענק.
מעברם דרך השמש האדומה של קריפטון מסירה את כוחותיהם של שלושת הקריפטונים, ולאחר קרב ביניהם, קאל-אל מביס את סופרבוי-פריים וקאל-L מת מפצעיו.
בחזרה בכדור הארץ, באטמן שוקל לירות באלכסנדר לות'ר הבן על מעשיו, לאחר שסופרבוי ונייטווינג סובלים מפצעים אנושיים.
אולם, וונדר וומן מניעה אותו מכך ולות'ר נמלט.
סופרמן, באטמן ווונדר וומן נפגשים בגות'אם סיטי.
וונדר וומן מחליטה לגלות דברים אודות עצמה.
באטמן מחליט לעשות דבר דומה ולצאת למסע חיפוש עצמי יחד עם דיק גרייסון וטים דרייק.
סופרמן מחליט לפרוש עד אשר יחזרו אליו כוחותיו.
אלכסנדר לות'ר הבן מתחבא בגות'אם עד שמוצאים אותו לקס לות'ר והג'וקר, שהורג אותו.
חיל הפקחים הירוקים כולא את סופרבוי-פריים בתוך אוכל שמש אדומה.
הסיפור מסתיים כאשר סופרבוי-פריים חורט S גדולה במו ידיו על חזהו ומכריז כי הוא היה ונמלט כבר ממקומות גרועים יותר מזה.
המשבר האחרון היא קשת סיפור קרוסאובר בקומיקס בת שבע מיני-סדרות משנת 2008 שפורסמה בהוצאת DC קומיקס.
היא נכתבה על ידי גרנט מוריסון ואוירה על ידי ג'יי.
ג'י ג'ונס, קרלוס פאצ'קו, מרקו רודי ודאג מאנקי.
הפרסום המקדים אודות סיפור המשבר תיאר אותו כ"היום שבו הרוע ניצח".
העלילה עוקבת אחר תוכניתו של הנבל דארקסייד להשתלט על מרקם המציאות, וכתוצאה מכך על מותם של כמה מגיבורי העל והשחתתם.
האירוע הוא חלק מאנתולוגיית "המשבר" הכוללת את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "משבר זהות", "המשבר האינסופי", "פלאשפוינט", "התכנסות" ו"המשבר האפל בעולמות האינסופיים".
בתחילת 2006 החלה העבודה על החוברת הראשונה לסדרה אשר תהיה אפית בגודלה, ונוסף על המשבר בעולמות האינסופיים והמשבר האינסופי (שנקרא גם "המשבר האמצעי") תהיה אירוע מכונן נוסף ומשלים באירועי המשבר.
מוריסון תכנן אירוע קרוסאובר נרחב שנקרא בשם "היפר-משבר", שאותו התכוון לחלק בין מספר מיני סדרות המובילות למשבר האחרון, וספירה לאחור לקראת המשבר החלה כשנה לפני פרסומו (ואשר אוגדה יחדיו בחוברת DC Universe #0).
נוסף על כך, מספר כותרים וחוברות בודדות הובילו לאירועי המשבר, ביניהם Final Crisis: Superman Beyond #1-2 ו-Justice League of America vol.
בתחילת הסיפור מתוארות מספר סצנות המתרחשות ביקום DC.
מטרון, חצי-אל מגזע האלים החדשים, מוצג בשחר זמן הציוויליזציה כשהוא מעניק את מתנת האש לאנטרו, הילד האחרון של תקופת האבן.
בהווה, הבלש דן טורפין מוצא את האל אוריון כשהוא גוסס.
שומרי היקום מודיעים לחיל הפקחים הירוקים שאל נרצח.
בינתיים, הנבל ליברה מגייס צבא של נבלי-על והורג את הצייד ממאדים כאות לכוחו.
ג'ון סטוארט בודק את זירת מותו של אוריון כאשר הוא מותקף וכמעט נהרג מתוקף אשר השתמש בטבעת כוח של הפקחים הירוקים.
במהרה מופלל האל ג'ורדן בתקיפה.
קהילת גיבורי העל מתוודעת לתוכניתם של האלים החדשים לשעבד את בני האדם.
לאחר שנודע שג'ון סטוארט הותקף על ידי אלפא לנטרן בשם קראקן, באטמן נחטף וסופרמן נאלץ לעזוב את כדור הארץ במטרה להציל את לויס ליין.
וונדר וומן נדבקת בנגיף "בקטריית האלים" שנועד להפשיט את גיבורי העל מכוחם.
בארי אלן חוזר מן המתים מתוך ניסיון למנוע את רציחתו של אוריון.
לבסוף, כוחות הרשע של האלים מנחיתים מכה בצורת "משוואת האנטי-חיים" המשתקת את הטכנולוגיה על כדור הארץ, לרבות אינטרנט וטלוויזיה וכמעט הופכת את בני האדם לעבדים לרצונו של דארקסייד.
ברחבי העולם, גיבורי העל נאבקים על השפעתה של "משוואת האנטי-חיים" ומתקיפים את כוחותיו של דארקסייד בבלודהייבן.
מוצגת דמותו של ניקס אואוטן - מוניטור שנגזר עליו לחיות חיי תמותה כבן אדם - אשר נזכר בעברו ומתעורר לחיים כישות כוחנית חדשה.
בעזרתם של אלים חדשים רעים, אשר מתחבאים בגופותיהם של בני אנוש, גופתו של טורפין עוברת שינוי כדי להכיל את הווייתו ואת כוחותיו של דארקסייד.
טורפין נאבק בשינוי, אך לבסוף גופו נכנע ודארקסייד קם לתחייה בשנית.
הפלאשים מנסים לעצור את דארקסייד בטרם נוכחותו בכדור הארץ תהרוס את מרקם המציאות.
באטמן נמלט מכלאו ומתעמת מול דארקסייד.
הוא מפר את החוק היחיד שלו בדבר שימוש בנשק, ויורה בדארקסייד בעזרת הכדור שהרג את אוריון.
במותו, דארקסייד יורה מטח מעיניו וככל הנראה הורג את באטמן.
סופרמן חוזר ממסע בזמן למאה ה-31, שבה ניתנה לו הגישה למכונת ניסים שמשנה מציאות על ידי ברייניאק 5. בזעם בלתי נשלט הוא תוקף את הבונקר של דארקסייד ומוצא את גופתו החרוכה של באטמן.
וולי וסט ובארי אלן מגיעים בזמן ועדים לעימות בין דארקסייד לסופרמן.