tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2012 נבחר הולנד לנשיאות צרפת, הגברת הראשונה של צרפת מוגדרת כרעייתו של הנשיא, אף על פי שהם לא היו נשואים היא הוגדרה כ"גברת הראשונה דה פקטו" והיא התלוותה אליו באירועים רשמיים.
ב-2014 פורסם בצהובון "Closer" ידיעה באורך שבעה עמודים על רומן שמתנהל בין הנשיא הולנד לשחקנית ג'ולי גייט, באותו חודש פורסם כי מערכת היחסים של טריירוויילר עם הנשיא הסתיימה.
בסוף אותה שנה יצא ספר הזכרונות שלה "Merci pour ce momen" (תודה על הרגע הזה) המתאר את יחסיה עם הנשיא ואת היפרדותם.
ב-2017 יצא הרומן שכתבה "Le secret d'Adèle" העוסק בחייה של אדלה בלוך-באואר, מושא הציורים דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר ודיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר.
ולרי שוטייביץ' מלאדזה הוא זמר אסטרדה סובייטי-רוסי-גאורגי פופולרי.
ולרי נולד בעיר בתומי ב־23 ביוני 1965 בגאורגיה הסובייטית.
אבא, שוטה קונסטנטינוביץ', ואמא, נלי אקקייבנה, היו מקצוע המהנדסים.
הבן הבכור קוסטיה גדל במשפחה, באותה תקופה הוא היה בן שנתיים.
בהמשך נולדה אחות נוספת ליאנה.
בזמן שוולרי מלאדזה המשיך את לימודיו לתואר ראשון, הקלטות שנערכו על ידי קבוצת הסטודנטים "אפריל" נפלו לידי ראש הלהקה המוזיקלית הפופולרית "דיאלוג".
בשנת 1989 הצטרפו ולרי ואחיו קוסטיה לקבוצה זו וביחד הם שחררו שני אלבומים.
וכאשר עם הזמן קונסטנטין החל לכתוב שירים, הוא הציע לשיר אותם לאחיו, ובשנת 1993 עזב ולרי את הלהקה "דיאלוג", והחליט לפתוח בקריירת סולו.
ההופעה הראשונה של ולרי התקיימה בשנת 1992. לפני משחקי החורף האולימפיים הקרובים באלברוויל, נערכה תוכנית הקונצרטים "ערב כוכבים" כאן שר מלאדזה את השיר "אל תדאיג לי את הנשמה, כינור ..." (…Не тревожь мне душу, скрипка) שהפך ללהיט.
בשנת 1995 התקיימה הבכורה של אלבום הסולו הראשון של ולרי בשם "שרה".
שירים מהאלבום קיבלו מייד את השורות הראשונות במצעדים הרוסיים ומהר ואלרי מלאדזה הפך לכוכב של הפופ הרוסי.
ולרי שר רק את השירים של אחיו קונסטנטין וכל אחד מהם הופך בהכרח ללהיט.
בשנת 1996, לאחר יציאת האלבום השני, "הרומנטיק האחרון", נתן מלאדזה את הופעות הסולו הראשונות שלו בקומפלקס הספורט אולימפיסקי.
מוצלח במיוחד היה שיתוף הפעולה של מלאדזה עם הלהקה ויא גרה.
הקומפוזיציות בביצוע המשותף שלהם לא ירדו ממצעד הלהיטים.
ולרי מיכאילוביץ' סבלין היה קצין בחיל הים הסובייטי וחבר המפלגה הקומוניסטית.
בנובמבר 1975, מאוכזב מהשחיתות ומהסטגנציה בברית המועצות של ליאוניד ברז'נייב, הוא הוביל מרד על הפריגטה הסובייטית סטורוז'בוי בתקווה לפתוח במהפכה פוליטית לניניסטית חדשה בברית המועצות.
המרד שלו נכשל והוא הוצא להורג בגין בגידה תשעה חודשים לאחר מכן.
סבלין נולד בשנת 1939, בנו של קצין בחיל הים.
הוא סיים את לימודיו במכון הימי פרונזה בלנינגרד בשנת 1960 ושירת בצי הצפוני הסובייטי.
הוא לא פחד להביע את דעותיו בגלוי.
בשנת 1962, כשהיה בן 23, הוא כתב מכתב לניקיטה חרושצ'וב, מנהיג ברית המועצות דאז, וביקש "להיפטר מהגורמים המושחתים במפלגה הקומוניסטית".
לסבלין היה מזל והוא רק ננזף.
בשנת 1973 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית-פוליטית על שם לנין ומונה לקומיסר.
השוטר ניקולאי צ'רקשין, אחד מעמיתיו של סבלין, כתב:
"הוא תמיד חשב בצורה בין לאומית...
הוא ניסה להבין לעומק תופעות חברתיות.
ב-8 בנובמבר 1975 תפס קפטן ולרי סבלין את הסטורוז'בוי, פריגטת טילים מסוג בורבסטניק, וכלא את קברניט הספינה וקצינים אחרים בבטן הספינה.
תוכניתו של סבלין הייתה לקחת את הספינה ממפרץ ריגה צפונה למפרץ פינלנד ולנינגרד, דרך נהר נבה, לעגנה על ידי הסיירת אורורה (סמל המהפכה הרוסית), שם היה מוחה ברדיו ובטלוויזיה נגד השחיתות המשתוללת של עידן ברז'נייב.
הוא תכנן לומר את מה שרבים חשבו באופן פרטי: שהמהפכה והמולדת נמצאים בסכנה; שהרשויות השולטות היו מושחתות, דמגוגיות, ושקרניות, והובילו את המדינה לתהום; שאידיאלים של הקומוניזם הושלכו; וכי היה צורך דחוף להחיות את עקרונות הצדק הלניניסטיים.
סבלין היה מאמין חזק בערכים לניניסטיים וטען כי המערכת הסובייטית בגדה בהם.
אחד מהקצינים הזוטרים ברח ממאסר וקרא לסיוע.
כשהסטורוז'ובוי יצא משפת מפרץ ריגה, עשרה מטוסי מפציצים ומטוסי סיור ושלוש עשרה אוניות מלחמה החלו במרדף, וירו מספר יריות אזהרה.
כמה פצצות הוטלו על מקדמת הספינה ומאחוריה, וכן ירי מתותחים.
ההגה של הסטורוז'בוי נפגע ובסופו של דבר נעצר.
הספינות הרודפות סגרו על הספינה של סבלין, והפריגטה נעצרה על ידי קומנדו ימי סובייטי.
עם זאת, לפני כן, סבלין נורה בברכו ועוכב על ידי הצוות שלו, שגם שחרר את הקברניט ושאר הקצינים השבויים.
סבלין הואשם בבגידה, הועמד לדין בבית משפט ביוני 1976 ונמצא אשם.
אף על פי שלפשע זה נגזר עונש מאסר של 15 שנה, סבלין הוצא להורג ב-3 באוגוסט 1976. מפקדו השני של המרד, אלכסנדר שיין, קיבל עונש מאסר של שמונה שנים.
בשנת 1994 הקולגיום הצבאי של בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית בחנה את גזר הדין עם אפשרות לשיקום לאחר המוות.
בית המשפט שיקם את סבלין באופן חלקי במקום לפטור אותו לחלוטין ואת שיין (שעד אז ריצה את עונשו).
הקרמלין לא רצה שהחדשות על המרד יתפשטו ולכן היה מוכן להציג את המרד כניסיון עריקה למערב - בניגוד לכוונותיו של סבלין.
ניתן לצאת ממפרץ ריגה צפונה רק דרך מעבר צר בין האיים האסטוניים סאראמה והייומאה והיבשה.
ספינה שדרכה מועדת ללנינגרד מריגה המעוניינת להימנע מתנאים כה מוגדרים חייבת בתחילה לכוון מערבה לכיוון האי השוודי גוטלנד.
סבלין פנה בדרך זאת, מה שעשוי היה ליצור רושם מוטעה כי הסטורוז'בוי פונה לשוודיה או אפילו לדנמרק, שחברה בנאט"ו, במקום לנינגרד.
עד סוף המלחמה הקרה, המודיעין המערבי האמין שהצוות תכנן לערוק.
גרגורי ד' יאנג היה המערבי הראשון שחקר את המרד במסגרת עבודת התואר השני שלו "מרד על סטורוז'בוי: מקרה חקר על מתנגדי משטר בצי הסובייטי", ומאוחר יותר בספר "הזקיף האחרון" מאת יאנג ונייט בראדן.
התזה הוצבה בארכיוני האקדמיה הימית של ארצות הברית, שם נקראה על ידי טום קלנסי, אז איש מכירות ביטוח, שהשתמש בה כהשראה לכתיבת המרדף אחר אוקטובר האדום.
ולריאן אלכסנדרוביץ' זורין (1 בינואר 1902 - 14 בינואר 1986) היה דיפלומט סובייטי, הזכור ביותר בזכות העימות המפורסם שלו עם עדלי סטיבנסון ב-25 באוקטובר 1962, במהלך משבר הטילים בקובה.
לאחר שהצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1922, מילא זורין תפקיד ניהולי בעיריית מוסקבה ובוועד המרכזי של הקומסומול עד שנת 1932. בשנת 1935 סיים את לימודיו במכון הקומוניסטי הגבוה לחינוך (Высший коммунистический институт просвещения).
בשנים 1935 עד 1941 עבד זורין במשימות רבות של המפלגה וכמורה.
בשנים 1941–1944 הועסק בוועדה העממית לענייני חוץ, שהפכה בהמשך למשרד החוץ הממשלתי.
בשנים 1945 עד 1947 שימש זורין בתור השגריר הסובייטי בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1948 סייע בארגון ההפיכה בצ'כוסלובקיה.
במקביל מילא תפקידים אחרים, בהם תפקיד הנציג הסובייטי הקבוע במועצת הביטחון של האו"ם בשנים 1952 עד 1953. בשנים 1955 עד 1956 היה זורין השגריר הסובייטי הראשון ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנים 1956–1965 הוא ייצג שוב את ברית המועצות במועצת הביטחון של האו"ם, מה שהוביל לעימות המפורסם שלו עם עדלי סטיבנסון ב-25 באוקטובר 1962, במהלך משבר הטילים בקובה.
קנדי בשנת 1963, פרסם זורין הצהרה שנויה במחלוקת על הסיבות הפוטנציאליות לרצח הנשיא, אשר ביטל את האמונות כי קנדי נהרג על ידי פנאט שמאלני בשם לי הארווי אוסוואלד, ובמקום זאת שיער כי ייתכן שהיה זה תוצאה של השקפותיו המתקדמות של קנדי בנוגע לזכויות האזרח ו"החלאות" של הדרום האמריקני.
בשנים 1965 עד 1971 שימש זורין כשגריר ברית המועצות בצרפת ובשנת 1971 מונה לשגריר למשימות מיוחדות של משרד החוץ של ברית המועצות.
בקונגרס ה-22 וה-23 של המפלגה הקומוניסטית ב-1961 וב-1966 נבחר זורין לוועד המרכזי של המפלגה.
במהלך משבר הטילים בקובה באוקטובר 1962, העביר שגריר ארצות הברית עדלי סטיבנסון מצגת הסברה במושב חירום של מועצת הביטחון.
במצגת, שמשכה כיסוי טלוויזיוני נרחב, הוא שאל בכוח את שגריר ברית המועצות באומות המאוחדות ולריאן זורין אם מדינתו תציב טילים גרעיניים בקובה.
במהלך השאלה נראה שזורין נרתע מלהשיב, סטיבנסון זירז את תשובתו של זורין ואמר "אל תחכה לתרגום, ענה 'כן' או 'לא'!".
כאשר זורין השיב כי "אינני בבית משפט אמריקאי, ולכן לא אענה על שאלה שמופנית אליי כאילו שאל אותי עורך דין, אענה לך בבוא העת," ענה לו סטיבנסון "אני מוכן לחכות לתשובה שלי עד שהגיהנום יקפא".
סטיבנסון הראה תמונות שצולמו על ידי מטוס הריגול לוקהיד U-2 שאיששו טענה כי ברית המועצות הציבה טילים גרעיניים בקובה, אחרי שזורין רמז שהם לא קיימים.
ולרי איליץ' חודמצ'וק (24 במרץ 1951 – 26 באפריל 1986) היה מהנדס סובייטי, שהיה מפעיל המשאבה במשמרת הלילה בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל והיה הקורבן הראשון של אסון צ'רנוביל.
ולרי חודמצ'וק נולד ב-24 במרץ 1951 בקרופיווניה שבנפת איוואנקיב, מחוז קייב.
הוא החל את דרכו בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל בספטמבר 1973. בשנים הראשונות שלו בצ'רנוביל מילא תפקידים כמהנדס הדודים, המהנדס הבכיר של דודי סדנת התקשורת התרמית והתת קרקעית, מפעיל הקבוצה הששית, המפעיל הבכיר של קבוצה 7 במשאבת המחזור הראשית של יחידת הכור הרביעית במפעל הכורים.
בלילה של 26 באפריל 1986, חודמצ'וק שהה באחד מחדרי המנוע של משאבת המחזור הראשית בבניין כור 4. הוא נשלח לחדר המנועים כדי לדווח למפעילים על תוצאות בדיקת הבטיחות.
בסביבות השעה 01:23 (שעון מוסקבה) התרחשו שורה של פיצוצים חזקים בכור ארבע.
הפיצוצים קרעו את מעטפת הכור והבניין שמסביב, כולל אולמות משאבות המחזור הראשי.
ולרי חודמצ'וק היה האדם הראשון שמת באסון צ'רנוביל מכיוון שסבורים כי הוא נהרג מיד כאשר התפוצץ כור מספר 4.
גופתו מעולם לא נמצאה ויש להניח כי הוא קבור מתחת לשרידי המשאבות.
אנדרטה לחודמצ'וק נבנתה ממש מחוץ לחדר הבקרה של כור 4, המושבת.
בשנת 2008 הוענק לחודמצ'וק לאחר מותו מסדר האומץ מדרגה שלישית על ידי ויקטור יושצ'נקו, נשיא אוקראינה.
הוא גולם על ידי השחקן קיראן או'בראיין במיני-סדרה מבית HBO "צ'רנוביל".
ולרי ולדימירוביץ' פופנצ'נקו היה מתאגרף סובייטי, אלוף המשחקים האולימפיים 1964 בטוקיו, פעמיים אלוף אירופה (1963, 1965), שש פעמים אלוף ברית המועצות (1960- 1965).
אמן ספורט מכובד של ברית המועצות (1964).
מתאגרף מצטיין של ברית המועצות (1964) והמתאגרף הסובייטי היחיד שזכה בגביע ול בארקר.
ולרי פופנצ'נקו נולד ב-26 באוגוסט 1937 בקונצבו (כיום חלק ממוסקבה) במשפחתו של טייס צבאי.
לאחר מותו של אביו בחזית המלחמה, אמו של ולרי שלחה אותו לבית הספר סובורוב בטשקנט, שם החל בגיל 12 להתאגרף בהדרכתו של יורי מטולביץ'-אילייצ'ב.
ב-1955 זכה באליפות ברית המועצות לנוער.
באותה שנה, לאחר שסיים את לימודיו במכללה בהצטיינות, הוא עבר ללנינגרד, שם החל לעבוד איתו מאמן אגודת הספורט דינמו גריגורי קוסיקיאנץ.
ב-1955 הפך לצוער של בית הספר הגבוה של הצי בלנינגרד.
בשנת 1960 הוא זכה בתואר אלוף ברית המועצות במשקל בינוני ולאחר מכן זכה באליפות עוד חמש פעמים.
בשנת 1963, באליפות אירופה שנערכה במוסקבה, הוא זכה לראשונה בתחרות בינלאומית.
הוא יצא להתמודד במסגרת המשחקים האולימפיים בטוקיו.
היריב האולימפי הראשון סולטאן מחמוד מפקיסטן לא הצליח לעמוד בסיבוב, הקרב הופסק לאחר שתי נפילות.
המתאגרף הסובייטי ניצח במשחק השני מול ג'ו דארטי הגנאי.
במשחק הבא עם הפולני תדיאוש ולאסק, פופנצ'נקו ניצח ביתרון ברור.
הקרב האחרון באולימפיאדה נמשך פחות מדקה, אלוף גרמניה 5 פעמים אמיל שולץ הודח בסיבוב הראשון.
בכל אולימפיאדה, המתאגרף הטכני ביותר זכה בגביע ול בארקר; בטוקיו, ולרי פופנצ'נקו הפך לזוכה והיה הסובייטי הראשון לזכות בגביע זה.
לאחר שזכה באולימפיאדה, הוא זכה באליפות אירופה הבאה (1965), ולאחר מכן עזב במפתיע את הספורט הגדול, עם 200 ניצחונות ב-213 קרבות.
הסיבה לעזיבה הייתה, לדברי פופנצ'נקו עצמו, הופעת מה שמכונה "זבובים" מול עיניו, לאחר פגיעות בראשו.
הספורטאי עבר למוסקבה, עסק בעבודה מדעית, הגן על התזה שלו כמועמד למדעים טכניים ועבד באוניברסיטה הטכנית הממלכתית באומן שבמוסקבה כראש המחלקה לחינוך גופני.
בנוסף, פופנצ'נקו כתב שירה, ידע אנגלית בצורה מושלמת ושיחק שח.
כבוגר בית הספר הגבוה להנדסה וטכנית ימית (VVITU), הפקולטה לאינסטלציה (1960) בלנינגרד התקבל כראש המחלקה לחינוך גופני של בית הספר הטכני הגבוה במוסקבה על שם באומן בשנים 1970—1975 והיה פרופסור באקדמיה (1972).
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1960. בשנים 1966—1970 היה חבר בוועד המרכזי של הקומסומול.
הוא מת ב-15 בפברואר 1975 כתוצאה מתאונה מסתורית, כשהוא נפל מגרם מדרגות ללא מעקה של הבניין הראשי הלא גמור של האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה.
פופנצ'נקו עף מגובה שלוש קומות ומת מיד.
הוא נקבר במוסקבה בבית הקברות וודנסקויה (חלקה 29).
הסרט העלילתי "אדון נוקאאוט" בבימויו של ארטיום מיכאלקוב על פי תסריט מאת האחים ולדימיר ואולג פרסניאקוב מתוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2022 ומגולל את קורות חייל של המתאגרף.
את פופנצ'נקו ויקטור חוריניאק ולצידו מככב בסרט סרגיי בזרוקוב כמאמנו.
ולרי פֵדוֹרוֹביץ' זׇלוּזְ'ני (באוקראינית: Валерій Федорович Залужний; נולד ב-8 ביולי 1973) הוא קצין צבא אוקראיני.
זלוז'ני שירת בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוקראינה מאז 27 ביולי 2021 עד 8 בפברואר 2024, וחבר במועצה לביטחון לאומי והגנה מאותה עת, ב-29 בינואר 2024 פוטר מתפקידו.
האדם המשפיע ביותר של 2022 על פי מגזין TIME.
ב-1993 סיים בהצטיינות לימודי הנדסה במכללה העירונית, אך עבר לקריירה צבאית.
ב-1997 סיים בהצטיינות את חוק לימודיו באקדמיה הצבאית באודסה.
בשמונה השנים שירת בכל סולם התפקידים בצבא היבשה ממפקד כיתה ועד למפקד גדוד.
ב-2005 נכנס לאוניברסיטה הצבאית בקייב, סיים כעבור שנתיים בהצטיינות יתרה, ומונה לראש מטה החטיבה הממוכנת ה-24. בין 2009 ל-2012 שירת כמפקד החטיבה הממוכנת ה-51. לאחר מכן שב לאוניברסיטה הצבאית, ללימודי פיקוד אופרטיבי ואסטרטגי; הוא סיים שוב במקום הראשון ביותר בכיתתו.
ב-2014, בראשית המלחמה בדונבאס, מונה למפקד האזור הצבאי "C", במחוז דונצק.
ב-2017 קודם לראש מטה המחוז הצבאי המערבי של אוקראינה.
באותה שנה קיבל דרגת גנרל מאיור.
ב-2018 הוצב בראש המערך המיוחד למצבי חירום ומשטר צבאי.
ב-9 בדצמבר 2019 הועבר לשרת כמפקד המחוז הצבאי הצפוני.
בקיץ 2021 מונה למפקד העליון, ובתור שכזה פיקד על הכוחות המזוינים בעת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-29 בינואר 2024 הודיע הנשיא זלנסקי לזלוז'ני כי החליט לפטר אותו מתפקידו כמפקד העליון של צבא אוקראינה עקב כישלונותיו בשדה הקרב.
זלוז'ני סירב לקבל את המינוי החליפי שהוצע לו בתור יועץ ביטחוני לממשלת אוקראינה - מזכיר המועצה לביטחון לאומי.
תפקיד מפקד צבא אוקראינה הוצע לגנרל קירילו בודאנוב, מפקד המודיעין האוקראיני ולמפקד צבא היבשה, הגנרל אולקסנדר סירסקי, אך שניהם סירבו להצעה.
סגנית מזכיר המדינה האמריקאי לעניינים פוליטיים, ויקטוריה נולנד הגיעה לקייב ב-4 בפברואר 2024 כדי למנוע את הפיטורין אך לא הצליחה, כתוצאה מכך הודיעה במרץ 2024 על פרישתה מתפקידה.
ב-8 בפברואר 2024 פוטר באופן רשמי.
במקומו מונה הגנרל אולקסנדר סירסקי.
במרץ 2024 מונה לתפקיד שגריר אוקראינה בבריטניה.
ולרי דמיטריביץ' סולוביי הוא היסטוריון רוסי, אנליסט פוליטי, פובליציסט ואיש ציבור.
מ-2007 עד 2019 - פרופסור וראש המחלקה לפרסום ויחסי ציבור במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
סולוביי נולד ב-19 באוגוסט 1960 בעיר שצ'סטיה, מחוז לוהנסק, במשפחה של מהנדסי חשמל.
את ילדותו בילה במערב אוקראינה בעיר בורשטין שבמחוז איבנו-פרנקיבסק.
כנער התגורר בקובה עם הוריו.
בשנת 1983 סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה.
מ-1983 עד 1993 היה סטודנט לתואר שני ועובד במכון להיסטוריה של ברית המועצות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (כיום המכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים).
במאי-ספטמבר 1995 סיים התמחות בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון.
ב-29 בנובמבר 2017 סולוביי נכנס למטה הקמפיין של ראש מפלגת הצמיחה, בוריס טיטוב, שם פיקח על האידאולוגיה.
הוא היה איש סודו של טיטוב וייצג אותו בדיונים לפני הבחירות.
בתקשורת סולוביי, מבקר בקביעות את הממשל הפדרלי הנוכחי ואת הנשיא ולדימיר פוטין באופן אישי.
ולריה הוא שם הבמה של אלה יוריבנה פרפילובה , זמרת ודוגמנית אופנה רוסייה.
ולריה, שזכתה בתארים "אמן העם של הפדרציה הרוסית" (2013) ו"אמן העם של הרפובליקה המולדבית הפרידנסטרובית" (2016), ואמן העם של הרפובליקות צ'צ'ניה (2017) וקברדינו-בלקריה (2018).
היא חברה במועצה לתרבות ואמנות תחת נשיא הפדרציה הרוסית מאז 2012.
ולרי קורזון הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והיה חבר צוות של תחנת החלל מיר ותחנת החלל הבין-לאומית.
ולרי קורזון נולד בכפר במחוז רוסטוב ברוסיה הסובייטית.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד בבית ספר לטייסי קרב וסיים אותו בשנת 1974. עד לשנת 1987 קורזון שירת ביחידות שונות של חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1987 הוא סיים לימודים באקדמיה צבאית עם התמחות כקצין מטה.
בשנת 1987 קורזון התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר טיסות.
בשנת 1996 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-24 שהתחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 21 בפיקוד יורי אונופריינקו.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 196 ימי טיסה ו-2 פעילויות חוץ רכביות.
במהלך הטיסה צוות ביצע מספר ניסוים ופעולות תחזוקה של תחנת החלל.
בשנת 2002 קורזון הוא טס לתחנת החלל הבין-לאומית במעבורת החלל אנדוור במשימה STS-111. קורזון היה מפקד משלחת מס' 5 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 184 ימים וביצוע 2 פעולות חוץ רכביות.
הוא חזר לכדור הארץ בטיסה STS-113.
קורזון עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2008 עבר לעבודה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא כיהן במספר תפקידים ניהוליים במרכז.
ולרי טוקרב הוא קוסמונאוט רוסי.
לאחר פרישה מיחידת הקוסמונטואים עסק בפוליטיקה עירונית.
ולרי טוקרב נולד בעיירה צבאית ליד קפוסטין יאר.
בשנת 1969 הוא סיים לימודי בית ספר בעיר רוסטוב והחל קורס טיס בבית ספר צבאי.
לאחר קבלת הסמכה טוקרב שירת ביחידת חיל האוויר הסובייטי שהייתה מוצבת באורנבורג.
בשנת 1981 הוא קיבל הסמכה כטייס ניסוי ושירת בבסיס בחצי האי קרים.
בשנת 1981 טוקרב נקלט במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה במסגרת פרויקט "מעבורת החלל בוראן".
לאחר סיום הקורס הוא חזר לשרת בסיס האם בקרים.
באפריל 1991, בעקבות התפרקות ברית המועצות, האזור עבר לאוקראינה.
טוקרב סירב להיקלט בחיל האוויר האוקראיני ועבר להתגורר ברוסיה.
טוקרב היה טיס ניסוי של מכון לתעופה צבאית.
בהמשך הוא הוחזר ליחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1999 הוא טס לתחנת החלל הבין-לאומית במעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-96 (קנת רומינג'ר היה מפקד צוות).
המעבורת הביאה לתחנת החלל אספקה חדשה והייתה המעבורת הראשונה שעגנה בתחנת החלל.
לאחר משימה זו טוקרב היה בצוות גיבוי של מספר משימות חלל.
באוקטובר 2005 טוקרב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-7 שהביאה לתחנת החלל משלחת מס' 12 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד ויליאם מקארתור.
הוא היה חבר צוות ובילה בתחנת החלל כחצי שנה.
בתקופה זו צוות ביצע פעולות תחזוקה, ניסויים לפי תוכנית ופעמיים בוצע פעילות חוץ רכבית.
בשנת 2008 טוקרב נבחר לראש ראיון רוסטוב.
בשנת 2009 הוא התקבל למפלגת רוסיה המאוחדת.
בשנת 2013 הוא נבחר לראש עיר הכוכבים וכיהן בתפקיד 5 שנים.
בשנת 2018 טוקרב חזר לעבודה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
ולרי סמנוביץ' פורקויאן (באוקראינית: Валерій Семенович Поркуян; נולד ב-4 באוקטובר 1944) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סובייטי-אוקראיני ממוצא ארמני ששיחק בעמדת החלוץ במספר מועדונים בברית המועצות, הבולט שבהם דינמו קייב, ונבחרת ברית המועצות בכדורגל.
פורקויאן החל לשחק בקבוצת הנוער של הכוכב האדום קירובוגראד מעיר הולדתו שב (כיום קרופיבניצקי שבאוקראינה).
ב-1962 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ולאחר שלוש עונות מוצלחות עבר לצ'רנומורץ אודסה מליגת העל הסובייטית בכדורגל.
ב-1966, על אף התעניינות ממועדונים מובילים רבים, בהם ספרטק מוסקבה ודניפרו, הוא חתם בדינמו קייב, עימה זכה בשלוש אליפויות רצופות (1966–1968) וב ב-1966, אך לא הצליח לקבל מקום בקבוצה התחרותית שנוצרה.
ב-1970 חזר פורקויאן לצ'רנומורץ בעקבות שכנועיו של מאמן הקבוצה וחברו להתקפת אודסה בעבר ולרי לובנובסקי.
הוא רשם שתי עונות טובות בקבוצה, על אף שירדה לליגת המשנה הסובייטית, וב-1972 עבר יחד עם לובנובסקי לדניפרו.
בארבע עונות בקבוצה הוא רשם 103 הופעות ליגה עד לפרישתו בשנת 1976.
פורקויאן הופיע שמונה פעמים בלבד במדי נבחרת ברית המועצות בכדורגל, אך כבש במדיה ארבעה שערים, כולם בשלושת המשחקים הראשונים שלו.
הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1966 וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק האחרון של שלב הבתים מול .
במשחק זה הוא כבש צמד, כולל שער ניצחון, והוביל את נבחרתו ל-2–1. פורקויאן כבש גם בניצחון 2–1 ברבע הגמר על , וכבש את שערו הרביעי בטורניר בהפסד 1–2 ל בחצי הגמר.
ארבעת שעריו זיכו אותו, יחד עם שלושה שחקנים נוספים, בפרס נעל הארד של גביע העולם בכדורגל.
פורקויאן זומן לסגל נבחרת ברית המועצות גם למונדיאל 1970, אך לבסוף לא הופיע בו.
ב-1976, לאחר פרישתו ממשחק, עבר פורקויאן לאימון ומונה לעוזר מאמן בטאבריה סימפרופול, והמשיך לאמן קבוצות חובבים בליגות הנמוכות.
משנות ה-80 של המאה ה-20 עד 2017 הוא שימש כמעט הרציפות בתפקידים שונים במועדון צ'רנומורץ אודסה, בהם מאמן ועוזר מאמן בקבוצה הראשונה ובקבוצת המילואים.
מאסטר ספורט של ברית המועצות: 1966
נעל הארד של גביע העולם בכדורגל: 1966
ולריאנה היא עיר מימי תרבות המאיה ואתר ארכאולוגי בעל אותו שם, הממוקמים במדינת קמפצ'ה, שבמקסיקו, בחצי האי יוקטן בלב יער גשם טרופי צפוף, קרוב לגבולה המזרחי של מדינת קינטנה רו.
גילוי העיר והאתר הוכרזו באוקטובר 2024 לאחר שאותרו במקרה, תוך שימוש בטכנולוגיית לידאר מוטס.
הם נקראים על שם אגם סמוך.
תבנית העיר והארכיטקטורה של המבנים בולריאנה דומה לזו של ערים באזורים Chactún - Tamchen הנמצאים מדרום מזרח לאתר.
בעיר ישנם מספר כיכרות, פירמידות, מקדש, מגרש משחקי כדור, מאגר וסכר.
כל המרכיבים הללו מעידים על היות שלריאנה עיר בירה ומרכז שלטוני ופוליטית של תרבות המאיה.
החוקרים מעריכים כי באתר ישנם למעלה מ-6,674 מבנים.
שטח האתר משתרע על פני '120 קילומטרים רבועים.
מאפיינים אדריכליים של המבנים בעיר המכונים "אוסף קבוצה E" או קבוצה-E או E-Group ", מעידים על כך שתאריך הייסוד של העיר היה עוד לפני שנת 150 לספירה (בתקופה הקדם-קלאסית המאוחרת), ונראה שהעיר שגשגה במהלך התקופה הקלאסית של ציוויליזציית המאיה (בערך בין השנים 250–900 לספירה).
החוקרים מעריכים כי צפיפות מקבצי הבנייה בולריאנה היא השנייה אחרי לקלקמול.
הם מעריכים שהאוכלוסייה מנתה בין 30,000 ל-50,000 תושבים, במהלך תקופת השיא התרבותי של העיר, בין השנים מ-750 עד 850 לספירה.
בנוסף, החוקרים סבורים שהמבנה החברתי והצפיפות העירונית של ולריאנה עשויים להצביע על חברה מגוונת מאוד ומאורגנת שבה התושבים קיימו באופן קבוע אינטראקציה עם שכניהם הכפריים.
החוקרים ידעו מאז שנות ה-70 שהאזור סביב העיר Xpujil היה מיושב בצפיפות ועוצב במהלך התקופה הקלאסית של ציוויליזציית המאיה, מאידך הבדיקות הארכאולוגיות באזור היו מועטות בשל צפיפות היער.
הגילוי של ולריאנה היה מקרי והוא הוכרז באוקטובר 2024. קריאת נתוני הלידאר בוצע על ידי לוק אולד-תומאס, שהוא דוקטור מאוניברסיטת טולן שבמדינת לואיזיאנה בארצות הברית וחוקרים מאוניברסיטת צפון אריזונה, המרכז הלאומי למיפוי לייזר מוטס באוניברסיטת יוסטון והמכון הלאומי לאנתרופולוגיה והיסטוריה (INAH).
הם עשו שימוש בנתוני לידאר (LiDAR) קיימים, מכיוון שלידאר מייצר נתוני שטח ברזולוציה גבוהה דרך כיסוי היער.
טכנולוגיה זו שימשה לגילוי אתרי מאיה בלתי ידועים, בעבר.
עם זאת, בהיות הטכנולוגיה יקרה, החוקרים השתמשו בנתוני Lidar שהיו קיימים מפרויקט ניטור היערות משנת 2013 שבוצע על ידי הסניף המקסיקני של The Nature Conservancy.
החוקרים מתכננים לבצע עבודת שדה נוספת, לתיאור ההריסות ה"חבויות מהעין" הנמצאות במרחק של 15 דקות הליכה בלבד מהכביש הפדרלי 186 של מקסיקו העובר ליד העיר Xpujil ואדמות חקלאיות מעובדות.
החוקרים קראו לאתר "ולריאנה", על שם האגם הסמוך, בשם לגונה לה ולריאנה.
לידאר (LiDAR - Light Detection and Ranging) היא טכנולוגיית חישה מרחוק המשתמשת באור לייזר כדי למדוד מרחקים ולייצר תמונות תלת-ממדיות מדויקות של השטח והאובייקטים הנמצאים בו.
השיטה מבוססת על שליחת פולסים של לייזר לעבר הקרקע או עצמים, ומדידת הזמן שלוקח לפולסים לחזור למערכת החישה.
על פי זמן החזרה ועוצמת האות המוחזר, ניתן לחשב את המרחק וליצור מודלים מפורטים של פני השטח.
חישה מרחוק וגילוי תוואי שטח:LiDAR משמש ליצירת מיפוי מדויק של אזורים שונים, כולל שטחים מיוערים, הרים ועמקים.
הטכנולוגיה מאפשרת לזהות גם את תוואי הקרקע שמתחת לצמחייה צפופה, מה שהופך אותה למועילה במיוחד בארכאולוגיה.
יישומים בארכאולוגיה: אחד מהיישומים המפורסמים של לידאר היא חשיפת אתרי ארכאולוגיה נסתרים, כמו ערי מאיה במרכז אמריקה, שבהן הצמחייה הסבוכה מסתירה את השרידים.
לדוגמה, באמצעות טכנולוגיה זו, הצליחו חוקרים לגלות ערים נסתרות ביער הטרופי של גואטמלה, מקסיקו והונדורס.
ולריה אפריילבה (באוקראינית: Валерія Апрелєва; נולדה ב־1 בפברואר 1997) היא שחיינית אמנותית עבר אוקראינית ומאמנת נבחרת ישראל בשחייה אמנותית.
אפריילבה היא זוכת מדליה באליפות העולם בשחייה של פדרציית השחייה הבין-לאומית.
במשחקים האירופיים הראשונים שנערכו בבאקו בשנת 2015 זכתה בשתי מדליות ארד בתחרויות קבוצתיות ותחרויות משולבות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 2017 זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בתחרות קבוצתית חופשי משולבת.
ומדליית ארד תרגיל קבוצתית חופשית.
בהמשך עלתה אפריילבה לישראל, ועבדה עם נבחרת ישראל בשחייה אמנותית.
היא מונתה למאמנת הראשית של הנבחרת, והובילה אותה לזכייה במדליית ארד בתרגיל חופשי באליפות אירופה שנערכה ביוני 2025.
ליקיניוס ולריאנוס הצעיר היה בנו של הקיסר הרומי ולריאנוס (שלט בשנים 253–260) ואשתו השנייה קורנליה גאלוניה (Cornelia Gallonia), ואחיו למחצה של הקיסר גליאנוס (שלט בשנים 253–268).
בתקופת נונדיניום, מתישהו בין השנים 253 ו-264, מונה ולריאנוס הצעיר לקונסול מוסף ובשנת 265 מונה לקונסול מן המניין.
ולריאנוס הצעיר מת בעקבות רצח אחיו בסתיו 268, כאשר היה קונסול לצד קרוב משפחתו מריניאנוס , בטיהור נגד יריביו של גליאנוס.
הכרוניקן הביזנטי יואנס זונאראס (המאה ה-12) כתב כי ולריאנוס הצעיר נהרג ברומא, בעוד שההיסטוריון הרומי אוטרופיוס (המאה ה-4) וההיסטוריה אוגוסטה (סוף המאה ה-4) מציינים כי נרצח בעיר מדיולאנום.
ולשית (בוולשית: Gymraeg/Cymraeg; באנגלית: Welsh) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות.
זוהי השפה הרשמית השנייה בבריטניה, לצד האנגלית.
ולשית היא השפה הקלטית הנפוצה ביותר, אחרי ברטונית.
היא מדוברת בפי כ-600 אלף איש, כשרובם המוחלט תושבי ויילס, והם מהווים כחמישית מאוכלוסיית המדינה.
בנוסף, קהילות של דוברי ולשית קיימות בארגנטינה, בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה ובניו זילנד.
כמה אלפים מתושבי ויילס דוברים ולשית ואינם דוברים אנגלית.
לפי החוק הבריטי, ניתן להעניק אזרחות בריטית לאדם הדובר ולשית ושאינו דובר אנגלית.
ולשית שייכת לפלג הדרומי, הברטוני, של השפות הקלטיות, ביחד עם קורנית וברטונית.
השפה נפוצה במיוחד בכפרים ובאזורי החופים של ויילס, ופחות בערים הגדולות ובפנים המדינה.
כיום בוויילס נעשים מאמצים לשמר את השפה ולהרחיב את תפוצתה.
רוב תלמידי בתי-הספר בוויילס מחויבים ללמוד את השפה.
כל השלטים הרשמיים בוויילס מופיעים בוולשית ובאנגלית, ודיוני הפרלמנט הוולשי מנוהלים בוולשית.
מאז שנת 1982 פועל ערוץ טלוויזיה המשדר בוולשית בלבד.
לכל המקומות בוויילס שם ולשי לצד השם האנגלי.
לעיתים מדובר בתעתיק שונה לאותו השם, כמו במקרה של קארדיף, בירת ויילס (Cardiff באנגלית, Caerdydd בוולשית), ולעיתים בשם שונה לגמרי, כמו במקרה של העיר השנייה בגודלה בוויילס, סוונסי (Swansea), הנקראת אברטאווה (Abertawe) בוולשית.
שמות רבים הנפוצים בעולם דובר האנגלית, מקורם בוולשית: לויד (Lloyd), גווינת' (Gwyneth, בוולשית Gwynedd), גוון (Gwen), דילן (Dylan), אניד (Enid), גלנדה (Glenda), מרווין (Marvin), גלאדיס (Gladys), ריאנה (Rhianna) ואחרים.
האותיות j, k, q, v, x ו-z אינן קיימות בוולשית, חוץ מבכמה מילים שאולות.
ולש קורגי (Welsh Corgi) הוא סוג של כלב רועים ולשי.
המילים "קור" ו-"גי" משמען ככל הנראה "כלב גמדי" בוולשית עתיקה.
אף כי הקורגים אינם מוזכרים במסמכים היסטוריים, סבורים כי הם שמשו רועי בקר באזור ויילס במשך מאות שנים.
הם השתייכו לקבוצת כלבים הידועים כ"כלבי עקב" (Heeler) משום שהתרוצצו בזריזות בין עדרי הבקר, והיו נושכים את עקביהן של הבהמות שהתרחקו מהעדר.
רגליהם הקצרות, גופם השרירי וזריזותם, אפשרו להם להימלט מפגיעות.
במאה ה-20 עלתה קרנו של קורגי כחיית שעשועים וככלב תצוגה, בעיקר בגלל חיבתם של בני משפחת המלוכה הבריטית לגזע.
הגזעים עורבבו לפני בערך 200 שנה ועד שנת 1934 נחשבו לגזע יחיד, כאשר בשנה זו הגזעים הופרדו על ידי ההתאחדות הבריטית לכלבנות לשני סוגים: קרדיגן ופמברוק.
הוולש קורגי קרדיגן הוא הגזע הקדום מבין השניים, גזע זה היה בין הראשונים שהגיעו לאיים הבריטיים ממרכז אירופה.
לקורגי מקורות משותפים עם גזע הבאסט האונד, ומאמינים שאת אבות הגזע הביאו שבטי נוודים קלטיים אשר הגיעו לאזור ויילס בשנת 1200 לפני הספירה.
הקורגים נחשבו לכלבי רעייה כה מוצלחים ומוערכים, עד שחוק קלטי קדום אף אסר חבלה או גנבה שלהם והטיל עונשים כבדים על העבריינים.
לקרדיגן פרווה כפולה בעלת שכבה תחתונה רכה ושכבה עליונה סיבית וארוכה, הם באים בצבעים שונים כגון אדום, שחור, כחול בהיר או מנומר.
הקורגי הוא כלב משפחה נמרץ, נאמן, עדין וחברותי לכן הוא מצוין עם ילדים, אך נוטה לנבוח בקול רם ובדרך כלל מאופק עם זרים עקב היותו ערני וחכם.
האבות הקדמונים הישירים של גזע הפמברוק הובאו מעבר לתעלה האנגלית על ידי אורגים פלמיים ששוכנעו על ידי מלך אנגליה הנרי הראשון, להגר לוויילס בשנת 1107 לספירה.
הפמברוק פופולרי יותר מאשר גזע הקרדיגן, עובדה שניתן לייחס להיותו חביב על משפחת המלוכה: בשנת 1934 רכשה המלכה אליזבת את הקורגי פמברוק הראשון שלה ובמהלך השנים היו לה מעל ל-30 פמברוקים.
לפמברוקים זנב קצר מאוד, אוזניים מחודדות ופנים שועליים.
הם קטנים יותר מהקרדיגנים, רגליהם ישרות ופרוותם העליונה רכה יותר.
הם באים בצבעים שונים כגון: שחור, אדום, וחום בהיר.
כלב אדיב, אינטליגנטי, ממושמע, אוהב וערני ביותר.
הקורגי נחשב לכלב בעל אופי רציני יותר מהאופי השובב של הקרדיגן.
קורגי הוא כלב חברותי וטוב למשפחות עם ילדים.
הקורגי נחשב לכלב בריא בעל תוחלת חיים הנעה בין 12–15 שנים בממוצע, עלול לסבול מבעיות במפרק הירך, בעיות ראייה ופרצות דיסק בגלל גבו הארוך.
הקורגים מתחרים בתחרויות אג'יליטי (כלבנות), צייתנות, רעייה, גישוש ו-flyball.
בפולקלור הוולשי הקורגי היה סוס הרכיבה המועדף על פיות יער לוחמות.
אגדה אחרת מספרת שהקורגים היו מתנה של פיות היער לבני האדם והסימונים על הפרווה של הכלב נשארו שם בגלל האוכף והרתמות של הפיות.
על פי סיפור עם אנגלי, המלכה ויקטוריה טיילה בדרך כפרית יום אחד עד שמרכבתה עצרה כיוון שנתקלה בעץ שנפל על הדרך.
בעת שתהתה איך תעבור, פיה הופיעה לפניה פתאם וכדי לעזור למלכה יצרה שני קורגים יש מאין, אחד היה הפמברוק והשני היה הקרדיגן, שני הקורגים הזיזו את גזע העץ כדי לפנות למלכה את הדרך.
ולשים (בוולשית: Cymry) הם קבוצה אתנית ועם המזוהים עם ויילס והשפה הוולשית שהיא ענף בשפות הקלטיות.
הוולשים מהווים כ-90 אחוזים מתושבי ויילס, אחת האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת.
האזכור הראשון של הוולשים במקורות מגיע מהרומאים ששלטו בבריטניה בסוף העת העתיקה.
הם נתקלו בשבטים ולשים בשם אורדוביקים, דמטאי וסילורים.
השבטים האלה דיברו בניב של השפה הברטונית והדעה המקובלת היא שהשבטים האלה הגיעו לבריטניה מאירופה היבשתית במאות השנים הקודמות למפגש עם הרומאים.
עם זאת, יש ארכאולוגים הטוענים שאין עדות להגירה גדולה לבריטניה בתקופה הנדונה (תקופת הברזל).
כמו כן, יש טענה שהשפות ההודו-אירופאיות היו שגורות בבריטניה כבר בתקופה הנאוליתית המאוחרת וייתכן שהשפה הברטונית התפתחה בבריטניה ולא יובאה לשם מאירופה היבשתית.
התהליך שבמהלכו השבטים השונים החלו לזהות את עצמם כעם ולשי אחד איננו נהיר די הצורך.
האזכור הראשון של המילה "קאמרי" (השם שבו הוולשים קוראים לעצמם) הוא מפואמה המתוארכת לשנת 633. בפואמה זו, המילה מתייחסת לשטח של ויילס ואולי גם לשטח של צפון בריטניה, ולא לעם הוולשי.
בהדרגה, שם הטריטוריה היה מזוהה עם העם היושב עליו.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 אירע גידול ניכר באוכלוסייתה של ויילס מכחצי מיליון בני אדם ליותר ממיליון נפשות.
המספר עבר את שני מיליון בשנת 1911. הגידול בוויילס התרחש במקביל לגידול באוכלוסייה בכל האיים הבריטיים והסיבות שתרמו לכך היו פיתוח התעשייה, שיפור הרפואה, הקטנת תמותת תינוקות ועוד.
מבין 2.96 מיליוני תושביה של ויילס (נכון ל-2006), מעריכים כי הוולשים מהווים קרוב ל-90 אחוזים, כ-2.6 מיליון.
עוד כ-900,000 ולשים חיים בשאר חלקי הממלכה המאוחדת, רובם הגדול באנגליה, ובסך הכל חיים בה 3.5 מיליון וולשים מתוך כ-60 מיליון תושבים.
בארצות הברית חיים 1.7 מיליון תושבים ממוצא ולשי, על-פי מפקד האוכלוסין של 2000, ובקנדה כ-350,000. אוכלוסיות קטנות יותר ממוצא וולשי קיימות גם באוסטרליה, ניו זילנד וארגנטינה.
על-פי סקר משנת 2001, כ-20 אחוז מתושבי ויילס שולטים שליטה מלאה בשפה הוולשית, ועוד כ-28 אחוזים מבינים את השפה.
השפה המסורתית של הוולשים היא הוולשית.
שפה זו היא ענף של השפות הקלטיות.
היא נפוצה בוויילס, עמק צ'ובוט, קהילת מהגרים ולשים בפטגוניה אשר בארגנטינה ובמקומות נוספים.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001 נמצא כי 20.5% מתושבי ויילס דוברים ולשית - גידול מהתוצאה שהתקבלה במפקד שנערך בשנת 1991 שלפיו רק 18.5% דיברו ולשית.
רב הוולשים הם נוצרים פרוטסטנסטים המבקרים בכנסייה הוולשית (ענף שהתפצל מהכנסייה האנגליקנית) או בכנסייה הפרסביטריאנית.
כנסיות נוספות פועלות בוויילס, אך רק ולשים מעטים מבקרים בהן.
לפי המפקד של שנת 2001, בערך 10% מהוולשים מבקרים באופן קבוע בכנסייה, אם כי כ-70% הגדירו את עצמם כמאמינים בנצרות בדרגה זו או אחרת.
מקורה של המוזיקה המסורתית בוויילס בתרבות הקלטית, והיא קרובה למוזיקה המסורתית של אירלנד וסקוטלנד.
למוזיקה המסורתית הוולשית יש כמה מאפיינים ייחודיים בכלים מוזיקליים וסוגי שירים.
מוזיקאים ולשים נאלצים להתמודד עם סוגות מתחרות דוגמת הרוק והפופ הנפוצים גם הם בוויילס.
לעיתים, יש לשחזר מסורות נשכחות על מנת להפיק את הצלילים הישנים.
לצד המוזיקה המסורתית יש פריחה של מוזיקה מודרנית (הן בוולשית והן באנגלית).
ולריה ג'נגה (בהונגרית: Gyenge Valéria; נולדה ב-3 באפריל 1933 בבודפשט) היא שחיינית עבר יהודייה-הונגרייה, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם.
משנת 1949 התאמנה ג'נגה אצל המאמן אימרה שארושי.
באולימפיאדת הלסינקי זכתה ג'נגה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 5:12.1 דקות, לפני בת ארצה אווה נובק ז'ראר (5:13.7 דקות) ואוולין קאוואמוטו מארצות הברית (5:14.6 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט ב-28 ביוני 1953 קבעה במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 10:42.4 דקות, שיפור לשיאה הוותיק בן ה-12 שנים של רנהילד ווגר מדנמרק (10:52.5 דקות).
בתחרות שנערכה בבודפשט ב-24 ביולי אותה שנה היא קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מגדה הוניאדפי, קלרה קילרמן ואווה סקיי שיא עולם חדש של 5:10.8 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה ג'נגה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:16.3 דקות.
באולימפיאדת מלבורן לא הצליחה ג'נגה לשחזר את הישגיה ולא זכתה במדליה אולימפית.
היא השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי וסיימה תשיעית (1:06.4 דקות).
בגמר ניצחו שלוש שחייניות מאוסטרליה ובראשן השחיינית הגדולה דון פרייזר.
במשחה ל-400 מטר חופשי עלתה מהמקום השביעי לגמר בתוצאה של 5:14.2 דקות, אך בגמר היא שחתה פחות טוב וסיימה במקום האחרון ושמיני כללי בתוצאה של 5:21.0 דקות, המנצחת הייתה לוריין קראפ אף היא מאוסטרליה (4:54.6 דקות).
כמו כן היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה במקום השביעי בתוצאה של 4:31.1 דקות.
במוקדמות שחו ההונגריות תוצאה של 4:28.1 דקות ועלו מהמקום החמישי.
ג'נגה היגרה לקנדה עם ארוסה, יאנוש גאראי הבן, שחקן כדורמים, בנו של יאנוש גאראי, אלוף אולימפי בסיף, שנספה בשואה.
היא המשיכה להתאמן מספר חודשים בטורונטו עד פרישתה ואחר כך אימנה במועדון 3 שנים.
לאחר מכן, היא התפרסמה בתור צלמת.
בתה סו גאריי היא שחקנית קנדית.
במהלך הקריירה קבעה ג'נגה 3 שיאי עולם, 23 שיאים לאומיים וזכתה ב-15 תארים לאומיים.
בשנת 1978 זכתה ג'נגה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ולתר וילהלם גאורג בותֶה היה מדען גרעין וחתן פרס נובל גרמני.
בותה נולד ב-8 בינואר 1891 באורניינבורג.
בין השנים 1908–1912 למד באוניברסיטת הומבולדט, ובשנת 1913 הצטרף למעבדות הקרינה הרדיואקטיבית, שאך זה נפתחו, במכון הקיסרי לפיזיקה ומכניקה.
בשנת 1914 השלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני, ובמהלכה נפל בשבי הרוסים.
בתקופה זו פגש את אשתו לעתיד, איתה התחתן עם חזרתו לגרמניה ב-1920.
לאחר חזרתו מהשבי המשיך בעבודתו במעבדה, וחקר בין השאר קרינה קוסמית ודואליות גל-חלקיק.
על מחקר זה הוענק לו בשנת 1954 פרס נובל לפיזיקה.
בשנת 1925 התמנה לראש המעבדה, משרה בה החזיק עד 1930, אז נתמנה לראש אגף הפיזיקה באוניברסיטת גיסן.
בשנת 1932 קיבל את תפקיד ראש "אגף הפיזיקה והרדיולוגיה" באוניברסיטת היידלברג.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 ורדיפתו על ידי תנועת הפיזיקה הגרמנית, נאלץ לעזוב את תפקידו באוניברסיטת היידלברג ב-1934. אולם כדי להניאו מעזיבת גרמניה, הוא מונה לראש המכון לפיזיקה ב"מכון לחקר הרפואה על-שם הקיסר וילהלם" בהיידלברג, שם הוא תכנן ובנה ביחד עם וולפגנג גנטנר את הציקלוטרון הראשון בגרמניה.
בשנת 1939, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, זומן בותה להצטרף לניסיון הגרמני לפתח נשק גרעיני, וכך הצטרף לחוג מדענים שכונה מועדון האורניום.
משנת 1946 ועד מותו ב-1957 שימש בתפקידי הוראה באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1956 הצטרף לקבוצת מחקר של הוועדה הגרמנית לאנרגיה גרעינית.
ומפייר ויקנד היא להקת אינדי-רוק אמריקאית מניו יורק שהוקמה בשנת 2006. הלהקה חתומה בחברת התקליטים הבריטית העצמאית XL Recordings.
עזרא קניג, כריס באיו, רוסטאם באטמנגליג' וכריס תומסון הקימו את ומפייר ויקנד ב-6 בפברואר 2006 כשסיימו את לימודיהם באוניברסיטת קולומביה.
הלהקה זכתה לתשומת לב ממגוון רחב של בלוגים.
שם הלהקה, Vampire Weekend (בתרגום חופשי סופשבוע של ערפדים או סופשבוע ערפדי), לקוח מסרט חובבנים שיצר סולן הלהקה, עזרא קניג, באותו שם.
אלבום הבכורה של הלהקה, שנקרא Vampire Weekend, יצא ב-29 בינואר 2008. האלבום זכה להצלחה בארצות הברית ובבריטניה, ובשיאו הגיע למקומות 17 ו-15 (בהתאמה).
מהאלבום יצאו ארבעה סינגלים: "Mansard Roof", "A-Punk", "Oxford Comma" ו-"Kape Code Kwassa Kwassa", ומתוכם המצליח ביותר היה הסינגל "A-Punk", שאף דורג במקום הרביעי ברשימת השירים של המגזין רולינג סטון ברשימת השירים הטובים של שנת 2008.
ב-11 בינואר 2010 הוציאה ומפייר ויקנד את אלבומה השני Contra.
האלבום הגיע למקום הראשון בבילבורד 200, והיה לאלבום השנים עשר המגיע להישג זה מבין האלבומים המופצים באופן עצמאי, גם במצעד האלבומים הקנדי ובמצעד אלבומי האינדי הבריטי הגיע האלבום למקום הראשון.
אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Modern Vampires of the City, יצא לאור במאי 2013. כתיבתו החלה במהלך מסע ההופעות של אלבומם השני (2010), אך הופסקה לתקופה מסוימת בה המשיכו חברי הלהקה בפרויקטים מוזיקליים עצמאיים שונים.
ב-2011 התאחדה הלהקה מחדש בעבודה על האלבום, לראשונה בשיתוף מפיק מוזיקלי חיצוני, אריאל רצ'טשייד.
העבודה על האלבום והקלטתו נעשו במיקומים שונים, תוך מאמץ להתרחק מהסאונד ששויך ללהקה בעקבות אלבומיה הקודמים.
ניסויי ברובו, הסאונד באלבום הוא תוצר של מגוון אמצעי הקלטה ייחודיים, דוגמת שינויי גבהים (Pitch shifting).
התמונה בעטיפת האלבום צולמה על ידי ניל בונזי בניו יורק ב-1966. עד כה, ניפק האלבום שני סינגלים: "Diane Young"/"Step" ו-"Ya Hey".
עזרא קניג - שירה, גיטרה
רוסטאם באטמנגליג' - קלידים, גיטרה, קולות רקע
כריס תומסון - תופים, כלי הקשה
כריס באיו - גיטרה בס, קולות רקע
שנה פרטי אלבום מיקום במצעדים דירוג האלבום ארצות הברית קנדה בריטניה בילבורד200 אלבומי רוק אלבומיאינדי כללי אלבומיאינדי 2008 Vampire Weekend
שוחרר בתאריך 29 בינואר 2008
חברת תקליטים: XL Recordings 17 4 2 — 15 1 אוסטרליה: זהב
ארצות הברית: זהב 2010 Contra
יצא בתאריך 11 בינואר 2010
חברת תקליטים: XL Recordings 1 1 1 1 3 1 בריטניה: זהב
חברת תקליטים: XL Recordings 1 1 1 2 3 1 "—" מסמן כי לא פורסם דירוג
ולריה ולדימירובנה מקסיוטה (באוקראינית: Валерія Володимирівна Максюта; נולדה ב-27 בספטמבר 1987 בקייב) היא מתעמלת מכשירים אולימפית (לונדון 2012) ישראלית.
חברה בנבחרת אוקראינה לשעבר, משנת 2007 מקסיוטה ייצגה את ישראל בתחרויות הבינלאומיות.
היום מאמנת מוסמכת לפילאטיס מכשירים, פילאטיס מזרן וכושר, ראש וי סטודיו לפילאטיס בחדרה.
המאמנת הראשונה שלה הייתה לודמילה אלכסנדרובנה פאסיוטה.
במהלך כל הקריירה הספורטיבית באוקראינה היא התאמנה בבית ספר לילדים ונוער לחינוך גופני.
בגיל 13 הפכה למתעמלת מקצועית עם קבלת התואר "מאסטר ספורטיבי" בהתעמלות.
במשך כ-6 שנים ייצגה את אוקראינה בנבחרת הלאומית.
ב-2005, לאחר שזכתה במקום ראשון במכביה ה-17 קיבלה מקסיוטה הצעה לעבור לנבחרת ישראל.
כעבור שנתיים קיבלה הצעה נוספת מבעל מועדון "מכבי-צפון", אהרון ליטווין, לעבור למועדון שלו ובמקביל לייצג את ישראל בנבחרת.
הפעם מקסיוטה קיבלה את ההצעה ועלתה לישראל.
לאחר עלייתה ארצה השיגה מקסיוטה הישגים גם בזירה הבינלאומית במסגרת נבחרת ישראל.
היא ממשיכה להתאמן בכל הגעתה לקייב בהדרכת המאמנת שלה באוקראינה אוקסנה מיכאילובנה סלוסארוצ'קי והכוריאוגראפית אוקסנה אלכסנדרובנה אומלאינצ'יק.
מקסיוטה היא חברת הסגל האולימפי לאולימפיאדת לונדון לאחר שהשיגה את הקריטריון האולימפי הישראלי כשסיימה במקום התשיעי בקרב רב באליפות אירופה בבריסל.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הריאליטי "נינג'ה ישראל".
אליפות אירופה 2012 (בריסל, בלגיה)
גראנד פרי 2012 (קוטבוס, גרמניה)
2011 גראנד פרי (אוסטרבה, צ'כיה)
גראנד פרי 2011 (אוסייק, קרואטיה)
גראנד פרי 2011 (מריבור, סלובניה)
מקבילים מדורגים - מקום שני
קרב רב - מקום שלישי
גביע ע"ש ויטאלי שרבו 2011
קרב רב - מקום ראשון
קרב רב - מקום שני
אליפות חופשית גביע בלארוס 2011
גביע ע"ש ויטאלי שרבו 2010
גביע עולם 2009 (אוסיאק, קרואטיה)
מקבילים מדורגים - מקום שלישי
גביע ע"ש ויטאלי שרבו 2009
גביע ע"ש סטלה זאחרובה 2009
גביע ע"ש סטלה זאחרובה 2007
גביע ע"ש סטלה זאחרובה 2006
גביע ע"ש סטלה זאחרובה 2005
ולרייניים (שם מדעי: Valerianaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת השלמונאים.
על פי שיטת המיון העדכנית (APG III משנת 2003) משפחה זו בוטלה ומשויכת כסוג (.Valeriana L) תחת משפחת היערתיים.
היא נקראת על שם הסוג ולריאנה.
המשפחה כללה 7 עד 12 סוגים, על-פי חלוקות שונות, שלושה מהם מיוצגים בצמחיית ארץ ישראל.
הסוג וָלֶרְיָאנָה הנמנה עם משפחת היערתיים מונה 426 מינים ותפוצתו כמעט קוסמופוליטי.
זוהי משפחה הכוללת בעיקר צמחים עשבוניים הגדלים בכל יבשות כדור הארץ פרט לקטבים ולאוסטרליה, בייחוד באזורים ממוזגים.
לוולריניים כ-350 מינים, וידוע בה הצמח ולריאן רפואי המשמש כצמח מרפא.
מינים נוספים משמשים כצמחי מרפא, בייחוד למטרות הרגעה והרדמה.
מינים אחדים משמשים כצמחי נוי.
משפחה זו כוללת בעיקר עשבוניים, ומעט צמחים מעוצים.
חלק גדול מבני המשפחה מדיפים ריח מצחין אופייני, הנובע משמנים אתריים.
העלים ערוכים בצורה מנוגדת על הגבעול, או ערוכים בשושנת.
העלים לרוב פשוטים, לעיתים מנוצים.
הפרח בעל סימטריה דו-צידית, מספר עלי הגביע והכותרת 3,4 או 5. הכותרת צינורית, עלי הכותרת מאוחים.
מספר האבקנים 1-4. הפרי מטיפוס אגוז, מכיל זרע אחד, לעיתים הפרי מכונף.
העובר גדול, ישר וחסר אנדוספרם.
שלושה סוגים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל:
ולריאנה (Valeriana) - המין 'ולריינה איטלקית' (Valeriana dioscoridis, ובשמו הנוכחי Valeriana italica) גדל בחבל הים-תיכוני של ישראל, במחשופים של סלעים קשים.
חד-אבקן (Centranthus, ובשמו המדעי הנוכחי:Valeriana L) - בישראל שני מינים נדירים: 1. המין 'חד-אבקן אדום' (.Centranthus ruber (L.) DC ובשמו המדעי הנוכחי:Valeriana rubra L) מין גר שגדל במקומות אחדים בישראל, לרוב בבתי גידול מופרים.
& Byng) שגדל בחרמון ובהרי יהודה.
ולריינית (Valerianella)- הסוג מיוצג בישראל על ידי 14 מינים, כולם חד-שנתיים.
ומיק גֶ'מאל ווֹלקָן (בטורקית: Vamık Cemal Volkan, נולד ב-1932) הוא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא קפריסאי-טורקי, נודע במחקריו בפסיכולוגיה הפוליטית, במיוחד בנוגע למצבי הסכסוך בין עמים.
כיהן כ-30 שנה כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל, בימינו פרופסור אמריטוס.
ומיק ג'מאל וולקן נולד במשפחה טורקית בניקוסיה בקפריסין, בימי השלטון הבריטי באי.
הוא למד בבית ספר התיכון האסלאמי - בהמשך בית הספר התיכון הטורקי בניקוסיה ואחר כך נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת אנקרה בטורקיה.
אחרי סיום התואר בשנת 1956. נתקל בקשיים בשוק העבודה הטורקי מפני שלא היה אזרח המדינה.
בשנת 1957, בגיל 25, היגר לשיקגו, בארצות הברית והתמחה בפסיכיאטריה ופסיכואנליזה.
שלושה חדשים אחרי הגעתו נודע לו שידיד טוב שלו, רוקח, נהרג על ידי לאומנים קפריסאים יוונים.
חזר לביקור במולדת ובטורקיה רק כעבור עשור.
בשנים 1961–1963 לימד וולקן כמדריך בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל וכרופא בבתי החולים צ'רי בגולסבורו, ובבית החולים "דורותאה דיקס" בראליי, צפון קרוליינה.
החל משנת 1963 היה חבר הסגל של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל בתחום הפסיכיאטריה.
בשנים 1968–1971 כיהן כמרצה בכיר ובשנים 1972–2002 כפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל.
מספר שנים לימד פסיכיאטריה גם מסגרת בית הספר לאחיות.
ב-1970–1976 היה מנהל הקליניקה לזהות המגדר של המרכז הרפואי וירג'יניה בשרלוטוויל.
למשך 16 שנה (1994-1978) כיהן שם גם כמנהל רפואי של בית החולים האוניברסיטאי "בלו רידג' דיביז'ן" שכלל מחלקות פסיכיאטריות, שיקומיות, נוירולוגיות ולגמילה מסמים.
החל משנת 2003 הוא חוקר בכיר במרכז אוסטן ריגס בסטוקברידג', מסצ'וסטס וכן החל משנת 1974 מדריך, ובמשך 7 שנים אנליטיקאי מלמד במכון הפסיכואנליטי בוושינגטון די.
בשנים 1981–1984 כיהן כיושב ראש החברה הפסיכואנליטית של מדינת וירג'יניה.
במסגרת איגוד הפסיכיאטרים האמריקאים בשנים 1982–1992 הוא מנהל שותף בקבוצת העבודה בתחום הסטיות מיניות.
בשנים 1975-1974 לימד וולקן פרופסור אורח באונטיברסיטת אנקרה.
בשנים 2009–2010 כיהן כיושב ראש הקולגיום של הפסיכואנליטיקאים האמריקאים.
וולקן חקר את ההיבטים הפסיכולוגיים של הסכסוכים הבינלאומיים ופיתח תאוריות חדשות על התנהגות ההמונים בימי שלום ומלחמה.
בשנים 1982-1977 נשלח כיועץ מטעם סוכנות האו"ם לפיתוח בינלאומי של פרויקט לבריאות הנפש בצפון קפריסין שבשליטה טורקית שנועד להקים מרכז לבריאות הנפש בן מאה מיטות אשפוז בלפוקשה-ניקוסיה.
בשנת 1982 לימד עשרה סמינרים על "התאוריה פסיכואנליטית בנקיטת החלטות מדיניות" במחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-1982–1983 לימד בתוכנית ללימודי ניהול בבית הספר למסחר מקאנטייר בשרלוטסוויל.
וולקן הוא אחד מחבירה המייסדים ויושב ראש של החברה בינלאומית לפסיכולוגיה פוליטית ISPP.
בשנת 1987 הקים את המרכז לחקר הנפש והאינטראקציה בין בני אדם" (CSMHI) וניהל אותו עד שנת 2002. המרכז העניק מלגות לפרויקטים בברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות, אלבניה, כווית, גאורגיה, דרום אוסטיה, טורקיה, יוון, ארצות הברית וכו'.
אחרי 1989 וולקן היה חבר במרכז ג'ימי קרטר לרשת מו"ם בינלאומי.
המוסד הנ"ל הוא מרכז בינתחומי שהתמחה בפתרונות סכסוכים ובמאמצים לשלום בעיקר באזורי מזרח אירופה.
וולקן פעל גם כיועץ, מתווך ושליח מטעם האו"ם וכן פעל באזורי עימות צבאי בתחום ההתערבויות במשבר כטיפול חירום וכאמצעי טיפולי מונע, מטעם האיגוד הפסיכאטרי האמריקאי וארגונים אחרים.
בשנת 2000 היה יועץ זמני של ארגון הבריאות העולמי באלבניה ומקדוניה.
תחת ניהולו התקיים כנס בינלאומי של הקרן "זיגמונד פרויד" בנושא "פסיכואנליזה ואלימות".
בקיץ 2006 כיהן וולקן כפרופסור במסגרת בחסות קרן פרויד.
בשנים 1991-1988 היה חבר בוועדת היועצים הבינלאומית במכון על שם לאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2000–2001 היה אורח של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב.
ב-2001 לימד כפרופסור אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2005–2008 הוצעה מועמדותו לפרס נובל לשלום.
החל משנת 2008 הוקם מיוזמתו המיזם לשיח בינלאומי שב מכון אוסטין ריגז בסטוקברידג', בו השתתפו במשך השנים נציגים מהאמירויות הערביות המאוחדות, גרמניה, ירדן, הודו, איראן, ישראל, רוסיה, טורקיה, בריטניה וארצות הברית.
1995 - פרס מקס היימן של האיגוד האורתופסיכיאטרי האמריקאי על תרומותיו לחקר הפסיכולוגיה של הגזענות ורצח העם.
ברייס בוייר של החברה לאנתרופולוגיה פוליטית על מחקרו על רומניה בתקופה פוסט-צ'אושסקו
1999 - פרס מרגרט מהלר לספרות מטעם קרן מרגרט מהלר
2003 - פרס "זיגמונד פרויד" מטעם העיר וינה בשיתוף המועצה העולמית לפסיכותרפיה
2004 - הפרס למרצה הטוב ביותר מטעם קולגיום הפסיכואנליטיקאים האמריקאים.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אנקרה (2005) ושל אוניברסיטת קואופיו בפינלנד (2006)
ומיק וולקן פרסם - כמחבר יחיד או כמחבר שותף - מעל 30 ספרים, שתורגמו ל-למעלה מ-12 שפות.
ואמיק וולקן - תעמולה פוליטית כתופעה פסיכואנליטית והיסטורית (במסגרת כנס ב-2000 במרכז יצחק רבין)
ב"כוח המלים וחולשת הדעת -תעמולה, הסתה וחופש הביטוי" - עורך: מיכאל קונפינו, הוצאת עם עובד,2002, ע' 230–243
ולריה איליניצ'נה נובודבורסקיה הייתה פוליטיקאית רוסייה ליברלית, מתנגדת משטר סובייטית, מייסדת ויו"ר מפלגת "ההתאחדות הדמוקרטית" וחברה במערכת העיתון "הזמנים החדשים".
נובודבורסקיה הייתה פעילה בתנועת מתנגדי המשטר הסובייטי מאז צעירותה, ונכלאה לראשונה על ידי הרשויות הסובייטיות בשנת 1969 בגין הפצת עלונים אשר מתחו ביקורת על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה .
העלונים כללו שירה: "תודה לך, המפלגה הקומוניסטית על המרירות שלנו ועל הייאוש, על השתיקה המבישה שלנו, תודה לך המפלגה!" נובודבורסקיה הייתה רק בת 19 באותה עת.
היא נעצרה ונכלאה בביה"ח הפסיכיאטרי הסובייטי עם אבחון של סכיזופרניה המתקדמת לאט, בדומה למתנגדי משטר סובייטים אחרים.
בראשית שנות ה-90, פסיכיאטרים של האגודה הפסיכיאטרית העצמאית של רוסיה הוכיחו כי הטענה בדבר המחלה הנפשית שלה הייתה מזויפת.
היא תיארה את חווייתה בביה"ח הפסיכיאטרי הסובייטי בספרה מעבר לייאוש.
נובודבורסקיה התמודדה כמועמדת למפלגה הליברלית הרדיקלית ההתאחדות הדמוקרטית בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה לשנת 1993 במחוז בעל מנדט בודד כחלק מזרם בחירתה של רוסיה .
כמו כן היא התמודדה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה לשנת 1995 ברשימה של מפלגה של חופש כלכלי.
היא לא נבחרה באף אחת משתי הבחירות, ומעולם לא החזיקה במשרה ציבורית.
נובודבורסקיה הגדירה עצמה כפוליטיקאית דמוקרטית וליברלית.
לעיתים כנתה עצמה ואת בעלי בריתה: 'היורשים למסורת התנועה הלבנה הרוסית'.
היא ביקרה בגלוי את מדיניות ממשלת רוסיה, כולל מלחמות צ'צ'ניה, מדיניות הפנים של ולדימיר פוטין, והלידה מחדש לכאורה של תעמולה סובייטית ברוסיה.
בריאיון עם תחנת הרדיו "אקו מוסקבי" (ההד של מוסקבה), בו דנה במלחמת דרום אוסטיה בשנת 2008, אמרה נובודבורסקיה ששאמיל באסייב היה דמוקרט, בהתחשב בתמיכתו בבוריס ילצין בעת הפוטש של אוגוסט בשנת 1991 והשתתפותו בממשלתו של אסלאן מסחאדוב בשנת 1997, אשר מינה את באסאייב דפוטי לראש ממשלת איקריה.
ע"פ דבריה, הייתה זו מדיניות ממשלת רוסיה בצ'צ'ניה אשר הפכה את באסייב לטרוריסט.
בתגובה, אלכסיי ונדיקטוב העורך הראשי של תחנת הרדיו, הוציא את ההקלטה והתמלילים של התוכנית מאתר האינטרנט של ה"הד של מוסקבה".
מאוחר יותר האשימה את ונדיקטוב בצנזורה והוצאת דיבה והציעה כי ההחלטה להסיר את הראיון נבעה ככל הנראה מהעובדה שגזפרום, חברה בבעלות הממשלה, הייתה גם בעלת מניות ב"הד של מוסקבה".
ונדיקטוב הכריז כי זו החלטה שלו ואישר כי נובודבורסקיה תוחרם מהתחנה עד לסוף שנת 2008.
במרץ 2010 היא חתמה על המניפסט האינטרנטי נגד פוטין של האופוזיציה הרוסית, "פוטין חייב ללכת".
ולריה נובודבורסקיה טענה כי הכללת תרחיש התפוצצות כלי הטיס של לך קצ'ינסקי במוקומנטריה אשר שודר בטלוויזיה הגאורגית במרץ 2010, מהווה הוכחה לשותפות של ממשלת רוסיה בפשע שהביא למותו של נשיא פולין בהתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה במחוז סמולנסק ב-10 באפריל 2010.
ולריה נובודבורסקיה מתה ב-12 ביולי 2014 מתסמונת הלם רעלי שנבעה מפלגמון ברגלה השמאלית.
כאשר נשאלה בדבר רווקותה ובתוליה, ולריה נובודבורסקיה אמרה בגלוי כי היא אינה מעוניינת במין.
כמו כן היא הוסיפה כי היא מעולם לא הרגישה משיכה מינית לאף אדם.
לעומת זאת, בראיון אחר אמרה ולריה שהתאהבה מספר פעמים אך בסופו של דבר נמצא כי בחירותיה לא היו "גיבורים".
במילותיה, היא לא נישאה, וכן לא הקימה משפחה משל עצמה מפני שהקג"ב מנע ממנה הזדמנות כזו בשנת 1969: "אמא במחנה שבויים אחד, אבא באחר.
מה על ילד לעשות במצב הזה?
לעניות דעתי, חוסר אחריות מלאה."
אמה, נינה פיודורובנה נובודבורסקיה (1928 - 2017) הייתה רופאת ילדים.
ולריה חיה בדירה עם אמה והחתול שלהן סטאסיק.
במהלך הקיץ הן שכרו דאצ'ה בקראטובו .
אביה, איליה בוריסוביץ' בורשטין (1923 - 2016) היה מהנדס רדיו יהודי, יליד מוסקבה.
הוריה של ולריה התגרשו בשנת 1967. איליה בורשטין היגר לארצות הברית בשנת 1989.
היא חיבבה שחייה, מדע בדיוני, תיאטרון וחתולים.
נובודבורסקיה קיבלה את פרס סטארובויטובה "על תרומתה למען ההגנה על זכויות אדם וחיזוק הדמוקרטיה ברוסיה".
בטקס היא אמרה ש"אנחנו לא בהתנגדות ל, אלא בעימות עם, המשטר הנוכחי".
ולריה נובודבורסקיה פרסמה מספר ספרים בתוספת להוצאות לאור מהעיתון מבט חדש.
ומאד לא פשוט לחכות הוא אלבום הסולו השביעי של הזמרת יהודית רביץ, שצא בספטמבר 1993 בחברת הליקון.
שירי האלבום, ברובם שירי משוררים (דליה רביקוביץ, לאה גולדברג, יהודה עמיחי, שמרית אור, אסתר שמיר, צרויה להב וחוה אלברשטיין), הולחנו, עובדו ובוצעו כולם על ידי רביץ.
יהודית רביץ - שירה, גיטרות, קלידים, קולות, הפקה מוזיקלית
צוף פילוסוף - גיטרה בס
קובי איזנמן - גיטרה חשמלית, גיטרה קלאסית, קולות
עובד אפרת - גיטרה חשמלית (בשיר "קח")
אלון הלל - כלי הקשה
משה לוי - פסנתר, קלידים, אקורדיון
פטר ורטהיימר - סקסופון סופרן
אנגוס ווך - חמת חלילים
גיא יפה - גיטרה אקוסטית, קולות, טכנאי הקלטה ומיקס, הפקה מוזיקלית
ולריוס מקסימוס היה נואם והיסטוריון רומאי שחי בתקופת טיבריוס.
על חייו ידוע מעט מאוד, הוא היה בן למשפחה ענייה, ואת מעמדו חב לסקסטוס פומפיוס שהיה קונסול בשנת 14. יצירתו היחידה ששרדה נקראת "ספרי מעשים ופתגמים בלתי נשכחים" ("ממוראביליה", כלומר: דברים הראויים לזיכרון) .
זהו אוסף בתשעה ספרים של מעשיות, אמרות ואירועים הבאים להדגים מידות טובות ורעות שמומלץ להימנע מהן.
היצירה מלווה, כפי ששמה מעיד עליה, באנקדוטות מההיסטוריה הרומאית והיוונית, הממחישות את שמתאר המחבר.
בתקצירים ששרדו של כתבי מקסימוס מאת יוליוס פאריס (המאה ה-4) וינואריוס נפוטיאנוס (המאות ה-5-4), תחת הכותרת "De Superstitionibus" ישנו אזכור לגירוש מיסיונרים יהודים מרומא בשנת 139 לפנה"ס.
זהו האירוע הראשון בהיסטוריה של יהודי איטליה שידוע לנו.
הטקסט המלא של מקסימוס לא שרד.
ייתכן שמקסימוס שאב את המידע הזה מליוויוס.
מריוס ולריו גמאן (ברומנית: Valerică Găman; נולד ב-25 בפברואר 1989) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק כבלם.
בג'יורג'יו, חתם גאמאן על חוזה לחמש שנים.
במדי אסטרה, היה שותף להצלחה היסטורית של המועדון, לאחר שזכה בתואר הגביע הרומני לראשונה בתולדותיו, בעונת 2013–2014, ושנתיים לאחר מכן אף זכו בתואר אליפות היסטורי.
ב-16 ביוני 2016 חתם בקרדמיר קרבוקספור הטורקית.
ב-19 בינואר 2018 חתם בסטיאווה בוקרשט.
ב-1 ביולי 2018 חתם בא-שבאב הסעודית.
משחק הבכורה של גאמאן במדי נבחרת רומניה היה ב-11 בנובמבר 2011, בו הפסידה רומניה בתוצאה 1–2 מול בלגיה.
ב-11 בספטמבר 2012, כבש את שער הבכורה שלו עבור רומניה, כבש במשחק הניצחון 0–4 מול אנדורה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. גאמאן נכלל בסגל הנבחרת הרומנית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
וּמִן הבן (לטינית: Filioque) היא פסוקית שהוספה על ידי הכנסייה הקתולית, למן המאה השביעית ורשמית במאה האחת עשרה, להצהרת האמונה הניקיאו-קונסטנטינופולית.
היא מתייחסת לכך שרוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת הן מן האל האב והן מן האל הבן.
המילים "ומן הבן" אינן מופיעות בנוסח המקורי, בו כתוב "מן האב" בלבד.
התוספת והתאולוגיה שמאחוריה הן סלע מחלוקת חשוב בין הקתולים לאורתודוקסים.