tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף אותה שנה חלה, ובקיץ 1626 העביר את ניהול המספנה לידי רב האומן הנריק "היין" יקובסון (Henrik "Hein" Jacobsson).
הוא מת באביב 1627, בערך באותו זמן בו הושקה האונייה.
אחרי ההשקה השלימו פועלי המספנה את בניית הסיפון העליון, צור הירכתיים, מקור החרטום ואת התקנת התרנים, החיבל והמפרשים.
מאחר שבשוודיה לא הייתה עדיין תעשיית בדי מפרשים מפותחת, צריך היה לייבאם.
בחוזה הבנייה מצוין כי בד המפרשים יהיה מתוצרת צרפתית, אבל אריגי המפרשים של "ואסה" יובאו קרוב לוודאי מהולנד, מרביתם עשויים מקנבוס ומיעוטם מפשתן.
החבלים היו עשויים מקנבוס ויובאו מלטביה דרך נמל ריגה.
בינואר 1628 ביקר המלך במספנה, וזהו ככל הנראה היה ביקורו היחיד באונייה.
קפטן סופרינג הנסון (Söfring Hansson), שפיקח על הבנייה מטעמו של הצי השוודי, סבר כי האונייה אינה יציבה, ובקיץ 1628 פקד לערוך בדיקת יציבות אליה הזמין את אדמירל משנה פלמינג.
הבדיקה נעשתה על ידי הרצת שלושים מלחים הלוך וחזור מצד אחד של האונייה לצידה השני, כדי לראות כיצד היא מתיישרת לאחר כל טלטול.
אחרי שלוש ריצות הלוך וחזור עצר אדמירל פלמינג את הבדיקה מחשש שהאונייה תתהפך.
לפי עדות רב החובלים של האונייה, גוראן מטסון (Göran Mattson), אמר פלמינג כי לוואי והמלך היה בארמונו בסטוקהולם.
הסיבה היא, כי גוסטב אדולף דחק שוב ושוב באיגרותיו אל מנהלי המספנה להשלים במהירות את בניית האונייה בשל צורכי המלחמה הדוחקים.
במהלך בניית האונייה שלח המלך הוראות לגבי האוניות הגדולות, שכללו דרישה לשדרה באורך 120 רגל (37 מטרים).
הוראה זו העמידה בפני הנריק היברטסון בעיות חדשות, משום שהאורך שבו נקב המלך היה קטן מאורכם של כלי השיט הגדולים וגדול מאורכם של כלי השיט הקטנים, כפי שנקבעו בחוזה המקורי, וקורות העץ כבר נוסרו על פי מידות החוזה שנחתם.
במכתב חדש, מ-22 בפברואר 1626, דרש המלך לדבוק במידות שאותן קבע לאונייה החדשה.
קיים בלבול רב בשאלה אם "ואסה" הוארכה במהלך בנייתה ואם נוסף לה עוד סיפון תותחים בשלב מאוחר יותר של עבודות הבנייה.
בשל מיעוט העדויות, ספק אם ניתן לקבוע כי "ואסה" עברה שינויים מבניים משמעותיים לאחר ששדריתה הונחה כבר.
הארכת אוניות בנות זמנה של "ואסה" נעשתה על ידי חצייתן לשניים וחיבור קורות עץ חדשות בין שני החלקים, מה שהופך את התוספת לדבר שאין לטעות בזיהויו, אך תוספת מעין זו לא זוהתה ב"ואסה".
קשה יותר להפריך את הוספתו של סיפון תותחים שני, אך קיימות עדויות משמעותיות הסותרות זאת.
ב-5 באוגוסט 1626 הזמין המלך עבור האונייה שבעים ושניים תותחים בני 24 ליטראות, מספר גדול מכדי שניתן יהיה להציב את כולם על סיפון תותחים אחד.
מאחר שהזמנת המלך הוצאה פחות מחמישה חודשים לאחר תחילת הבנייה, אפשר היה עדיין להוסיף לאונייה סיפון שני.
"גאליו דה גיס" (Galion du Guise) הצרפתית, האונייה שלדברי ארנדט היברטסון שימשה כמודל ל"ואסה", הייתה גם כן בעלת שני סיפוני תותחים.
כנהוג באוניות המלחמה של התקופה, קושטה "ואסה" בפסלים שנועדו לפאר את שלטונו, חוכמתו ותעוזתו הצבאית של המונרך ולשים ללעג את האויב ולהפיל עליו פחד.
הפסלים היוו חלק ניכר מההשקעה בבניית האונייה ואף הגדילו את משקלה ופגעו בכך ביכולת התמרון שלה.
האונייה נבנתה בתקופת הרנסאנס ובהשפעת הזרם האמנותי שיובא מאיטליה על ידי אמנים גרמנים והולנדים, ועל כן מרבית קישוטיה מהם ביטוי לראייה אידילית של העולם היווני-רומי הקדום.
המוטיבים העיקריים היו דמויות מהעולם הים-תיכוני העתיק, אך גם מהברית החדשה ואפילו ממצרים העתיקה.
רבות מהדמויות עוצבו בסגנון גרוטסק הולנדי, וכוללות יצורים מאיימים ודמיוניים כמו בתולות ים, פראים, מפלצות ים וטריטונים.
הקישוטים בתוך האונייה פנימה מעטים, ומצויים בעיקר במגורי הקצינים ובתא האדמירל שבירכתיים.
על רבים מהפסלים ועל חלקים אחרים באונייה נמצאו שרידי צבע.
כל הקישוטים נצבעו בצבעים עזים, ובכמה מקרים הוסיפו ופיארו אותם בציפוי של עלי זהב.
צידי החרטומן (המבנה הבולט קדימה מתחת למוט החרטום), החלים (מעקות המגן שסביב הסיפון הפתוח), גגות גלריות האחרה ורקע לוחות העצה – נצבעו כולם באדום.
הפסלים עצמם נצבעו בצבעים טבעיים, שמראם המבריק הודגש בכמה מקומות בעלי זהב.
לפנים סברו כי צבע הרקע היה כחול וכי רוב הפסלים צופו בזהב, כפי שמשתקף בציוריה של "ואסה" מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כמו ברישומיו הדרמטיים של ביורן לנדסטסרום או בציורו של סמיתמן (Smitheman).
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 תוקן הדבר, והרפרודוקציות המאוחרות יותר של קישוטי האונייה, שנעשו על ידי צייר הנושאים הימיים טים תומפסון, כבר צבועות בגוונים המקוריים.
הפסלים ב"ואסה" אינם מהווים דוגמה מייצגת לפסלים מצופי הזהב מראשית אמנות הבארוק, אלא משקפים יותר את "נשימותיה האחרונות של אמנות הפיסול של ימי הביניים", עם נטייה לצבעים צעקניים, הדומים למה שהיינו מכנים היום בשם "קיטש".
הפסלים גולפו מעצי אלון, אורן או תרזה, והגדולים שבהם, כמו פסל האריה שעל גליף החרטום , שאורכו מגיע לשלושה מטרים, נבנו מכמה חלקים, שגולפו בנפרד וחוברו זה לזה בברגים.
קרוב ל-500 פסלים נמצאו באונייה, מרביתם בעילית הירכתיים, בגלריות ובחרטומן.
דמותו של הרקולס מופיעה בשני פסלים משני צידי גלריות האחרה הנמוכות, האחד כשהרקולס בצעירותו והשני בזקנתו.
הפסלים מציגים שני אספקטים מנוגדים של הגיבור המיתולוגי, שהיה פופולרי מאוד לא רק ב אלא גם באמנות האירופית במאה ה-17. על העצה (החלק השטוח של ירכתי האונייה) מצויים דימויים תנ"כיים ולאומיים-שוודיים.
מוטיב נפוץ במיוחד הוא האריה, ומַסְקָרוֹנִים (mascaron) בדמותו מעטרים את צידם הפנימי של מכסי אשנבי התותחים, אוחזים בסמל המשפחה משני צידיו, מקשטים את גליף החרטום הארוך, ופסלוני אריות צמודים גם לקצהו העליון של לוח ההגה.
בכל אחד מצידי החרטומן היו 20 פסלים (רק 19 מהם נמצאו) של דמויות קיסרים רומיים, מטיבריוס ועד ספטימוס סוורוס.
כמעט כל הדמויות המיתיות והממשיות מזוהות במישרין או בעקיפין עם המלך, ונועדו לפארו כשליט אבסולוטי שאין בו רבב.
דיוקנו האמיתי היחיד של המלך נמצא בקצהו העליון של העצה, שם הוא מונצח כנער צעיר, שערו מתבדר ברוח, והוא מוכתר על ידי שני גריפונים המסמלים את אביו, המלך קרל התשיעי.
צוות המונה לפחות שישה גלפים-אומנים ומספר לא ידוע של שוליות ועוזרים עמל במשך כשנתיים ביצירת הפסלים.
אין עדויות ישירות על זהות האומנים שגילפו את פסליה של "ואסה", אך ניתן לזהות בוודאות בחלק מהם את סגנונו של מרטן רדטמר, שהיה, ככל הנראה, אחד הבכירים שבהם.
ידוע כי אומנים אחרים, כמו הנס קלאוסינק, יוהאן דידריכסון טייסן (או תסן בשוודית) וכנראה גם מרקוס לדנס, עבדו עבור מספנות הצי המלחמתי בתקופה שבה נבנתה "ואסה", אך סגנון עבודתם אינו ברור מספיק כדי לייחס להם בוודאות את יצירתו של פסל זה או אחר.
איכותם האמנותית של הפסלים משתנה במידה ניכרת, וניתן לזהות בהם כארבעה סגנונות נפרדים.
"ואסה" נבנתה בתקופה של תמורות בשיטות הלוחמה הימית, בה עברו מטקטיקת "התכתשות", שבה הכרעת האויב הייתה מושגת בעיקר בהסתערות על סיפון אונייתו (boarding), אל טקטיקה של שמירה קפדנית על שלמותו של מערך אוניות טורי צפוף ושימת דגש על עוצמת אש עדיפה.
האונייה הייתה חמושה בתותחים כבדים ולה ירכתיים גבוהות, שיכלו לשמש כפלטפורמת ירי כאשר 300 החיילים שתוכננה לשאת הסתערו על סיפון האויב.
היא לא הייתה האונייה הגדולה ביותר שנבנתה עד אז ואף לא בעלת המספר הגדול ביותר של תותחים.
אך מה שעשה אותה לאוניית המלחמה החזקה ביותר בשעתה היה מטח הדופן שלה (broadside).
היא יכלה לירות מתותח דופן אחד מטח קלעים (shots) במשקל כולל של 558 ליטראות (267 ק"ג).
היה זה מטח הדופן הכבד ביותר עד לאותה תקופה, ורק בשנות ה-30 של המאה ה-17 נבנתה אונייה המסוגלת לירות מטח כבד יותר.
יתרון עוצמת האש הגדולה הותאם לאונייה, שממדיה היו קטנים ביחס למספרם ומשקלם של התותחים שנשאה.
לאוניית הצי האמריקאי "קונסטיטושן", למשל, הפריגטה המפורסמת מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, שנבנתה 169 שנים אחרי "ואסה", היה מטח דופן במשקל דומה לזה של "ואסה", אך היא הייתה כבדה ממנה במעל 700 טונות.
התותחנות הימית במאה ה-17 הייתה עדיין בחיתוליה.
התותחים היו יקרים מאוד ואורך חייהם היה גדול מאורך חייה של האונייה עצמה.
השימוש בתותחים שגילם מאה שנים לא היה חריג, אך מרבית אוניות המלחמה שירתו 15–20 שנים בלבד.
בשוודיה, כבמרבית ממדינות אירופה, לא היו לאוניית מלחמה תותחים קבועים, ואלה הוקצו לה על ידי בית הנשק לכל משימת קרב.
על כן, באוניות התקופה שימשו תותחים מגדלים שונים ומזמנים שונים.
מה שהעניק ל"ואסה" עוצמת אש רבה לא היה רק מספר תותחיה הגדול מהרגיל, שצופפו בתוך אונייה קטנה יחסית, אלא עובדת היות 46 תותחי 24 הליטראות שלה מדגם אחיד, חדש וקל-משקל.
שני התותחים הנותרים ירו גם הם קלעים במשקל 24 ליטראות, אך היו מדגם מיושן וכבד יותר.
תותחיה של "ואסה" עדיין נצוקו בתבניות יחידניות, אך ייצורם היה מדויק יותר.
הם נבדלו ביניהם במידותיהם העיקריות במילימטרים ספורים בלבד, וקוטר קדח הקנה שלהם היה מדויק למדי ועמד על 146 מ"מ.
יתר חימושה של "ואסה" כלל שמונה תותחי 3-ליטראות, שישה תותחי-סער כבדים (stormstycken) לשימוש בעת השתלטות על סיפון האויב, ושני תותחי פלקונט של ליטרה אחת.
כמו כן נמצאו בה 894 ק"ג של אבק שרפה וקלעים מסוגים שונים עבור התותחים.
ב-10 באוגוסט 1628 יצאה "ואסה" להפלגת הבכורה שלה בפיקודו של קפטן סופרינג הנסון, כשיעדה הבסיס הימי באלווסנאבן.
מזג האוויר היה נאה, ורוח קלה נשבה מכיוון דרום-מערב.
האונייה נגררה לאורך החוף אל צידו הדרומי של הנמל, הניפה שלושה מפרשים והחלה מפליגה מזרחה.
אשנבי התותחים נפתחו והתותחים הוצבו בעמדות ירי, מוכנים לירות מטח כבוד לכשתעזוב האונייה את סטוקהולם.
כשהגיחה "ואסה" אל הים לאזור פתוח יותר לרוחות, נשב לפתע משב-רוח חזק אל מפרשיה והיא נטתה לצידה השמאלי.
חבלי המפרשים שוחררו מייד, האונייה התיישרה לאיטה והרוח דעכה ופסקה.
זמן קצר אחר כך התחדש פרץ הרוח, היטה שוב את האונייה אל צידה השמאלי, אך הפעם חדרו מים לתוכה דרך האשנבים הפתוחים של תותחי הסיפון התחתון.
המים שפרצו פנימה היטו את האונייה עוד יותר והיא טבעה.
"ואסה" שקעה לקרקעית הים בעומק של 32 מטרים ומרחקה מהחוף היה 120 מטרים בלבד.
מלחים נאחזו בכל כוחם בשברי האונייה, וסירות רבות חשו לעזרתם.
ברם, למרות מאמצים אלה והמרחק הקצר מהחוף, אבדו יחד עם האונייה, על פי הדיווחים, בין 30 ל-50 מלחים.
התורן הראשי והתורן הקדמי, שדגליהם והדוכניות שלהם עדיין הזדקרו מעל המים, נטו בזווית חדה שמאלה, מפני שתוך כדי הטביעה נעתקה זבורית האונייה ממקומה.
"ואסה" טבעה לנוכח קהל בן מאות רבות של צופים שבאו לחזות בהפלגתה של האונייה הגדולה, מרביתם מפשוטי העם, אך היו בהם גם מנכבדי סטוקהולם ואף נציגים זרים שצפו באירוע – הן מבעלות בריתה של שוודיה והן מאויבותיה.
למלך נודע על טביעתה של "ואסה" במכתב שהגיע אליו ב-27 באוגוסט 1628. בתשובה הוא כתב בכעס כי האסון נגרם ללא ספק בשל "חוסר זהירות ורשלנות", ותבע מייד להעניש את האשמים.
קפטן ספורינג הנסון, שניצל מטביעה, הושלך מייד לכלא והמתין למשפט.
בחקירתו הראשונית נשבע הנסון כי התותחים נקשרו כיאות וכי אנשי הצוות היו פיכחים.
הוקמה ועדה שערכה חקירה מקיפה של נסיבות הבנייה והטביעה והגישה מסקנות ב-5 בספטמבר 1628 בפני בית דין שרבים מחבריו היו אנשי מועצת המלך, וכלל גם אדמירלים, יועצי המלך ואף האדמירל הראשי של הצי.
נחקרו כל הקצינים שניצלו וכן חרש האוניות שפיקח על הבנייה ומספר עדים מומחים.
עונש חמור היה צפוי לאחראי לכישלון המחפיר.
אנשי צוות האונייה ובוניה היוו שני מחנות, כשכל צד ניסה להטיל את האשמה על הצד האחר, וכל אחד נשבע כי מילא את תפקידו ללא רבב.
אנשי צוות האונייה שניצלו נחקרו אחד-אחד כיצד הופעלה האונייה בזמן האסון.
האם גודל המפרשים שהניפה התאים לעוצמת הרוח?
האם אנשי הצוות היו פיכחים?
ברם, איש לא היה מוכן לשאת באשמה, ובסופו של דבר התקבלו תשובותיהם כמספקות, ולא נמצאה כל עדות מפלילה.
אחר כך הפנו החוקרים את שאלותיהם לבוני האונייה.
"מדוע בניתם אונייה כל כך צרה ובעלת שוקע קטן מדי כך שהתהפכה?" – נשאל חרש-האוניות יאקובסון.
הוא השיב כי פשוט ציית להוראות.
יאקובסון ציין כי בנה את האונייה על פי הנחיותיו של הנריק היברטסון (שמת זה מכבר), אשר הוא עצמו מילא אחר הוראותיו של המלך.
למעשה, לאחר שקיבל לניהולו את הבנייה הגדיל יאקובסון את רוחבה של האונייה ב-1.38 מטרים, אך לא יכול היה להוסיף ולהרחיבה, משום שהיא נמצאה כבר בשלב מתקדם מדי של העבודות.
בסופו של דבר לא נמצא אשם באף אחד משני הצדדים.
"רק אלוהים יודע", הייתה תשובתו של ארנדט היברטסון לבית הדין כשנשאל מדוע טבעה האונייה.
גוסטב אדולף אישר את כל מידות האונייה ופרטי חימושה, והיא נבנתה בהתאם להוראות וצוידה במספר התותחים שקבע.
בסופו של דבר איש לא נמצא אשם ברשלנות ולא נענש, וטביעת האונייה הוסברה כמעשה שמיים.
טביעתה של "ואסה" הייתה אסון כלכלי כבד.
עלות האונייה הייתה למעלה מ-40,000 ריקסדלר, השקעה שנחשבה גבוהה למדינה קטנה כדוגמת שוודיה.
פחות משלוש שנים לאחר האסון נחתם חוזה לחילוץ האונייה, אך המאמצים לא צלחו.
הניסיונות הראשונים למשות את "ואסה", שעשה המהנדס האנגלי יאן באלמר, הצליחו אומנם ליישר מעט את האונייה, אך גם גרמו לה לשקוע עוד יותר בבוץ הקרקעית.
הבוץ הוא, ככל הנראה, שהכשיל את מאמצי החילוץ.
שיטות החילוץ של כלי שיט טבועים בראשית המאה ה-17 היו פרימיטיביות לאין שיעור מאשר כיום, אך התבססו למעשה על אותו עיקרון שלפיו נמשתה "ואסה" 333 שנים אחר כך.
שתי אוניות או גוות (hulks) הוצבו במקביל משני צידי הטרופת, וחבלים שבקצותיהם עוגנים שולשלו למים וננעצו בגוף האונייה.
שתי הגוות מולאו במים ושוקעו עד לגובה שהבטיח עדיין את ציפתן היציבה, החבלים נמתחו, ואחר כך נשאבו המים מהן החוצה.
שתי הגוות עלו וצפו, האונייה הטבועה התרוממה מהקרקעית ונגררה אל מים רדודים יותר.
על פעולה זו חזרו עד שהאונייה כולה התרוממה לפני המים.
משקלה של "ואסה" מתחת למים לא היה גדול, אך עדיין היה דרוש כוח הרמה גדול מאוד כדי לחלץ אותה מהקרקעית הבוצית שבה הייתה שקועה.
ב-1664, כ-36 שנים לאחר טביעת האונייה, חילצו אלברקט פון טריילבן ואנדריאס פקל 50 מבין תותחיה היקרים של האונייה, כשהם משתמשים בפעמון צלילה פשוט ונעזרים בצוות צוללים שוודים וגרמנים.
הניסיונות לחלץ את האונייה נזנחו משעה שהיה ברור כי לא ניתן למשותה באמצעים הקיימים אז.
ברם, לאחר חילוץ התותחים לא נשכחה "ואסה", והיא נזכרת בכמה חיבורים על תולדותיה של שוודיה ותולדותיו של הצי השוודי , אך מקום טביעתה המדויק והפרטים הנוגעים לנסיבות טביעתה שונים מחיבור אחד לשני.
ב-1884 פנה קצין ים בשם אנטון לודביג פאנהילם בבקשה לקבל את זכויות ההנצלה של האונייה, לאחר שטען כי איתר את מקומה.
פאנהילם היה ממציא שתכנן את אחת מחליפות הצלילה הקלות הראשונות והשתתף כבר בכמה פעולות הנצלה אחרות.
אין כל תיעוד לביצוען של פעולות חילוץ גדולות לאחר שפאנהילם הגיש את בקשתו, וההנחה היא כי אלה לא בוצעו כלל.
על גבי מפה מסוף שנות ב-30 של המאה ה-19, שהתגלתה בארכיון מוזיאון העיר סטוקהולם, מצוין מיקומה המדויק של האונייה בעיגול ובמילה wrak (טרופת), ורשומים בה אף עומקי המים בסביבתה.
ב-1999 סיפר אדם, כי אביו – שהיה נגד בצי המלכותי השוודי – השתתף בשנות ה-20 של המאה ה-20 בתרגילי צלילה אל האונייה "ואסה" הטבועה.
גילויה מחדש של האונייה ומשייתה
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 בחן ארכאולוג חובב בשם אנדרס פרנצן את האפשרות למשות אוניות טרופות מהים הבלטי.
הוא סבר כי בשל מליחותו הנמוכה יחסית וקור מימיו, טובים הסיכויים כי האוניות נשתמרו בו ולא נאכלו לגמרי על ידי תולעת האוניות "טרדו נאוואליס" (Teredo Navalis), שבתנאים אחרים גורמים להרס חלקי העץ באוניות טבועות.
פרנצן איתר את טרופותיהן של האוניות "ריקספלט" ו"ליבסקה סוואן", ולאחר מחקר ארוך ומפרך החל לחפש גם את "ואסה".
ב-1956, לאחר כמה שנות חיפושים ללא תוצאות, הגיע לידיו מידע על אנומליה טופוגרפית בלתי ברורה דרומית למזח גוסטב ה-5 בבקהולמן .
פרנצן צמצם את אזור החיפושים, וגילה לבסוף את שרידי "ואסה".
גילויה מחדש של האונייה עורר עניין ציבורי רב, וזמן קצר אחר כך כבר הוכנו תוכניות למשייתה.
הצי המלכותי השוודי היה שותף למיזם כבר מראשיתו, כמו גם מוזיאונים שונים והוועדה לשימור המורשת השוודית.
"ואסה" נמשתה בשיטה פשוטה יחסית.
צוללים חפרו בקרקעית הים, תחת גוף האונייה, שש תעלות, שדרכן הושחלו כבלי פלדה שנקשרו אל שני פונטונים.
"קדיחת" התעלות בוצעה באמצעות סילון מים חזק, והייתה מסוכנת הן בשל תנאי הראות התת-מימית הקשים שיצרה, והן בשל הסכנה שהאונייה תיעתק ממקומה או תשקע עמוק יותר לתוך הבוץ ותקבור תחתיה את הצוללים.
חרף התנאים המסוכנים, בוצעו במהלך פעולות החילוץ למעלה מ-1,300 צלילות ללא תאונות או פגיעות חמורות.
האונייה הורמה בהדרגה ב-18 שלבים, מעומק של 32 מטרים לעומק של 16 מטרים, ונגררה אל אזור מוגן יותר, שם הוחל בהכנות למשייתה הסופית.
הבוץ והשברים שנערמו על סיפונה העליון סולקו, כדי להקטין את משקלה, וגופה נאטם ככל שניתן.
אשנבי התותחים נסגרו במכסים ארעיים, נבנה צור ירכתיים זמני במקום המקורי שקרס, וחורי בורגי הברזל שהחלידו נסתמו בפקקים.
החילוץ הסופי החל ב-8 באפריל 1961, ובבוקר 24 באפריל הגיחה "ואסה" מהמים לאחר 333 שנים, אל מול עיניהם של אלפי צופים ועיתונאים משוודיה ומהעולם כולו.
לאחר שהושלמה אטימת גוף האונייה הועלתה "ואסה" על מבדוק צף ונגררה אל המבדוק היבש "גוסטב החמישי".
"ואסה" שוכנה במבנה זמני שכונה Wasavarvet ("מספנת ואסה"), בו התחילו עבודות השימור והמחקר הארכאולוגי.
הבניין היה צפוף מאוד ולא אפשר לראות את האונייה בשלמותה, ומבקרים יכלו לצפות בה משני מפלסים בלבד וממרחק של כחמישה מטרים.
ב-1981 החליטה ממשלת שוודיה להקים מבנה קבע עבור האונייה באי יורגודן (Djurgården).
ב-1988, כשנה לאחר הנחת אבן הפינה, נגררה "ואסה" אל המוזיאון השלם-למחצה, שנבנה מעל המבדוק היבש של מספנת הצי הישנה.
באותה שנה, כשהותרה כניסת מבקרים לאתר הבנייה, ביקרו במוזיאון ההולך ונבנה 228,000 איש.
המוזיאון נפתח רשמית ב-15 ביוני 1990, ועד לשנת 2007 ביקרו בו למעלה מ-25 מיליון איש.
באולם הראשי של המוזיאון מוצגת האונייה עצמה והוא כולל גם תצוגות שונות של ממצאים ארכאולוגיים מהאונייה ומשוודיה של המאה ה-17. לגוף האונייה ששרד הוסיפו את החלקים התחתיים של כל שלושת התרנים, מוט חרטום חדש, מעטה מפרשי סערה וחלקים מסוימים נוספים במקום אלה שאבדו או שניזוקו קשות.
החלקים החדשים שנוספו לא נצבעו, כך שניתן להבחין בבירור בינם לבין חלקי העץ המקוריים שכהו לאחר 300 שנים מתחת למים.
"ואסה" היוותה אתגר חסר-תקדים לארכאולוגים הימיים.
מעולם קודם לכן לא חפרו כלי שיט קדום גדול כל כך, שמרבית תכולתו נותרה על כנה במקומה המקורי.
על כך נוספו גם תנאי העבודה הקשים של החוקרים.
היה צורך להרטיב את האונייה ללא הפסק, כדי שחלקי העץ, שנחשפו לאוויר לאחר מעל 300 שנים מתחת למים, לא יתייבשו ויתפרקו לפני שיוחל הטיפול בשימורם.
החפירה באונייה נעשתה, לפיכך, תוך התזה בלתי פוסקת של רסיסי מים ובתוך בוץ מכוסה בוצה, שעומקו הגיע לעיתים לשלושה מטרים.
כדי לציין את מיקומם המדויק של הממצאים השונים, מופה גוף האונייה וחולק למספר מקטעים, שנקבעו במימד האורך על פי צלעות הרוחב הרבות, במימד הגובה על פי סיפוני האונייה, ובמימד הרוחב על פי קו האורך המרכזי של האונייה, הנמתח מהחרטום לירכתיים.
על פי רוב חפרו בנפרד כל אחד מהסיפונים, אך לעיתים התקדמה העבודה בשני סיפונים במקביל.
ל"ואסה" היו ארבעה סיפונים: סיפון תותחים עליון ותחתון, ספנה (hold) וסיפון תחתי (orlop deck).
בשל הצורך הדוחק להכין את האונייה לשימור, נאלצו הארכאולוגים לעבוד במהירות במהלך שבוע החפירות הראשון, והעבודה נעשתה במשמרות בנות 13 שעות.
החפירה בסיפון העליון הייתה מסובכת במיוחד, הן משום שחלק ממנו התמוטט, והן בשל הבוץ והלכלוך שנערמו עליו.
למרות זאת חשפו החוקרים בסיפון זה חפצים חשובים רבים, וביניהם ארגז חפצים אישי שהשתמר היטב, ובו כובע לבד, כף עץ ומספר מטבעות.
ממצאים אלו ואחרים הם עדות ישירה לחייהם של המלחים הפשוטים במאה ה-17. קטלוג הממצאים שנחשפו באונייה מכיל למעלה מ-26,000 פריטים, וחלק ממנו נגיש באינטרנט.
ב-333 השנים שבהן שהתה "ואסה" הטבועה על קרקעית סטוקהולמס סטרום, נחשפו היא ותכולתה לבליה טבעית כתוצאה מהתפרקות (decomposition) ומארוזיה.
בין הפריטים הראשונים שנהרסו היו אלפי בורגי הברזל שאחזו את החרטומן וחלק גדול מצור הירכתיים, שהיו חלקי גוף האונייה שנשאו את פסלי העץ שלה.
כמעט כל חפצי הברזל החלידו ונעלמו בתוך שנים ספורות לאחר הטביעה, ומבין הגדולים שבהם, כמו הקלעים והתותחים, לא נותר דבר זולת אבקת פחמן שהתאבנה.
על אף שהברזל שבהם אוכל כמעט לחלוטין, סייעה התאבנות זו לשימור צורתם של חפצי מתכת רבים.
מבני אדם שהיו על האונייה שרדו רק עצמותיהם, שלעיתים קרובות רק בגדיהם מנעו את התפזרותם.
בגדים וחפצי עור, כמו נרתיקים ונעליים, ניזוקו קשה, אך רבים מהם שרדו ונחשפו על ידי הארכאולוגים.
צור הירכתיים כולו, אותו חלק גבוה באחורי האונייה, שהחזיק את דף הירכתיים (transom) ובו נמצאו מגורי הקצינים, התמוטט אט-אט לתוך הבוץ יחד עם כל הפסלים שעיטרו אותו, ולא נותר ממנו כמעט דבר.
גלריות האחרה, שחוברו במסמרים לצידי צור הירכתיים, התמוטטו זמן קצר אחר כך, והתגלו מונחות ממש מתחת למקומן המקורי.
רבים מחלקי העץ נהרסו גם עקב פעולת השחיקה של זרמי המים והבוץ, ופסלים רבים התבלו כל כך, עד כי בקושי ניתן היה לזהותם.
נוסף לבליה הטבעית, סבלה האונייה גם מנזקים שגרמו לה בני אדם.
פעולות החילוץ שנעשו בין השנים 1629 ו-1680 הותירו עקבות ברורים בגוף האונייה.
כדי לחלץ את התותחים, שברו פקל וטריילבן ופירקו חלק גדול מלוחות הסיפון הגלוי.
פקל דיווח גם כי משה מהאונייה קורות עצים בכמות שמילאה 30 עגלות; אלו כללו, ככל הנראה, לא רק את לוחות הסיפון והמבנה העילי, אלא גם כמה מהפסלים החסרים כיום, כמו הפסל בגודל טבעי של לוחם רומאי שהוצב סמוך לחרטום, ופסלו של ספטימוס סוורוס שעיטר את צידו השמאלי של החרטומן.
כמו כן התגלו סימנים אחדים של עוגנים שננעצו באונייה ונעקרו ממנה בכוח.
דרישות המבנה, התאוריות המדעיות והחישובים המורכבים הכרוכים בבניית כלי שיט או ביציבותם עדיין לא פותחו בעת בניית האונייה במאה ה-17. גורמים חשובים, כמו מרכז הכובד של האונייה, נאמדו על ידי חרש האוניות על פי ניסיונו וכישרונו המקצועי.
באונייה "ואסה" נחלק הגוף לשלושה סיפונים ולמדור תחתון.
מדור זה הכיל זְבורִית במשקל 120 טונות, שכללה בעיקר אבנים גדולות שסודרו בצמוד זו ליד זו.
ברם, מטען זה לא הספיק לאיזונו של המשקל הרב שנמצא מעל קו המים, ואפילו רוח חלשה יכלה לפגוע ביציבות האונייה עד כדי סכנת טביעה.
באותם ימים היה מקובל להציב את התותחים הכבדים ביותר בסיפון התותחים התחתון, כדי להפחית מהמשא שעל סיפון התותחים העליון ועל מנת לשמור על יציבות האונייה.
תוכניות הצבת התותחים ב"ואסה" שונו פעמים רבות במהלך בנייתה.
תחילה הציבו את תותחי 24 הליטראות בסיפון התחתון ואת תותחי 12 הליטראות הקלים יותר בסיפון העליון.
אחר כך הציבו את תותחי 24 הליטראות בשני הסיפונים גם יחד.
על אף שאשנבי התותחים בסיפון העליון התאימו לתותחי 12 ליטראות הקטנים יותר, הוצבו בסופו של דבר התותחים הכבדים בשני הסיפונים, מה שגרם לפגיעה ביציבות האונייה.
אוניות המלחמה בתקופה זו, גם אלו שתותחיהן סודרו כראוי, היו בלתי יציבות.
הסיבה העיקרית לכך הייתה צורי הירכתיים הגבוהים, שנבנו כך כדי לאפשר לחיילים לירות על האויב מעמדה גבוהה ככל האפשר בכלי הנשק הקלים שברשותם.
נוסף לכך, ייתכן שחלק הגוף העליון של "ואסה" נבנה מלוחות עץ עבים וכבדים יתר על המידה, בשל הניסיון המועט בבניית אוניות דו-סיפוניות, או אולי כתשתית להוספת תותחים כבדים עוד יותר בעתיד.
ברם, צורת גוף האונייה לא סבלה מחיסרון מובנה מובהק כלשהו, והייתה זהה למקובל באותם ימים.
באוניות מדגמים מאוחרים יותר ל"ואסה" ובעלות עוצמת אש זהה, כמו אלו למשל שבנה הצי המלכותי הבריטי, הוצבו התותחים הכבדים ביותר בסיפונים התחתיים והקלים בסיפונים העליונים, כדי לשפר את יציבותה וכדי לא לפגוע במומנט היישור של האונייה.
הצרה (tumble home), התעגלותם פנימה של דפנות האונייה בחלקו העליון של הגוף, בגובה סיפוני התותחים העליונים, הייתה בדגמים מאוחרים גדולה יותר, ותכליתה הייתה לקרב את משקל התותחים לקו האמצע של האונייה ועל ידי כך להגדיל את יציבותה.
קפטן סופרינג הנסון השיט את האונייה החדשה שלא כמקובל, כשאשנבי תותחיה פתוחים.
אונייה חדשה לגמרי הושטה, בדרך כלל, בהפלגתה הראשונה כשאשנבים אלה סגורים, כדי לאפשר לקפטן ולצוות ללמוד כיצד היא מתנהגת בים.
זאת ועוד, יעדה של "ואסה" היה אלווסנאבן, הבסיס הימי בצידו הגלוי לרוח של הארכיפלג, שם הייתה אמורה להצטייד ולהעלות אנשים נוספים, ועל כן נדרשה ממנה יציבות טובה.
למרבה ההפתעה נמצאה "ואסה" במצב טוב למדי לאחר מאות שנים שהייתה שקועה על קרקעית הים, אך היא לא הייתה זוכה להאריך ימים לו היו מניחים לגופה להתייבש ללא פעולת שימור עץ אפקטיבית.
ממדיה הגדולים של "ואסה", למעלה מ-900 מטרים מעוקבים של קורות עץ אלון, היו אתגר חסר תקדים למשמרים.
לאחר דיונים אחדים בסוגיה מה היא הדרך הטובה לשמר את האונייה, הוחלט לעשות שימוש בפוליאתילן גליקול (PEG), שיטה שבה השתמשו מאוחר יותר גם לשימורה של האונייה האנגלית מרי רוז מהמאה ה-16. "ואסה" רוססה במשך 17 שנים בתמיסת גליקול, והונח לה להתייבש באיטיות במשך 9 שנים נוספות.
"ואסה" השתמרה היטב לא רק משום שלא נאכלה על ידי "תולעת האוניות", האחראית בדרך כלל להרס אוניות עץ, אלא גם בשל העובדה שמימי סטוקהולמס סטרום היו מזוהמים מאוד עד סוף המאה ה-20. גם המיקרואורגניזמים העמידים ביותר, אלו המפרקים עץ, לא יכלו לשרוד בסביבה רעילה ועוינת זו.
לכך יש להוסיף גם את עובדת היותה של "ואסה" חדשה לגמרי בעת טביעתה.
ברם, לרעילות המים הייתה גם השפעה שלילית.
הגופרית במי הים חדרה לתוך העץ, וכשנמשתה האונייה החלה מגיבה לסביבה החדשה העשירה בחמצן ויצרה חומצה גופרתית.
בסתיו 2000 התגלו על חלקי העץ של "ואסה" כתמים לבנים, ששטחם מסנטימטרים בודדים ועד לכחצי מטר.
הסתבר כי אלו הם מלחים שנוצרו על גבי העץ כתוצאה מהתגובה הכימית של הגופרית לנוכחות חמצן.
לכתמים אלו הייתה רמת חומציות נמוכה מאוד, והם היו הסימן הראשון לכך שהאונייה מכילה כמויות רבות של חומצה גופרתית.
מלחים אלה אינם מהווים סכנה כל עוד הם מצויים בשכבה החיצונית, אך אם ייווצרו בתוך העץ, הם עלולים להתפשט ולבקע את הלוחות מבפנים.
נזק חמור עלול להיגרם עקב כך במיוחד לחפצים שיצרו האומנים המומחים, כמו חפצי הבית או מאות הפסלים המגולפים.
נכון לשנת 2002 נאמדת תכולת החומצה הגופרתית בגופה של "ואסה" ביותר מ-2 טונות, וכמותה הולכת וגדלה.
באונייה קיימת גופרית בכמות המספיקה לייצור 5,000 קילוגרמים נוספים של חומצה בקצב של 100 קילוגרם לשנה, והדבר עלול לגרום בעתיד להרס מוחלט שלה.
סיפורה של אוניית ואסה מופיע בספרי ילדים רבים שפורסמו בשוודיה במהלך המאה ה-20, בין היתר בספרה של סלמה לגרלף, "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ובסיפור "הרפתקאות ואסה" של לאש ווידין.
ישנה גם טענה כי עיצוב האונייה ההולנדי המעופף המופיעה בסדרת ההרפתקאות "שודדי הקאריביים" מבוססת על אוניית ואסה.
כמו כן, סיפור טביעתה בטרם עת מהווה מקור לסיפורים עממיים ולהלצות, בין היתר מצד דנים.
"ואניטאס" (מלטינית: Vanitas, ריקנות) הוא סוגה סמלית של תאורי טבע דומם, הרומזת לזמניות החיים ולוודאות של המוות, האופיניית לציור ההולנדי והפלמי של המאה ה-16 וה-17.
מקורו של המונח הוא בפרשנות הנוצרית לתנ"ך וברעיון כי על האדם המאמין "לזכור את המוות" ("ממנטו מורי").
התרגום הלטיני הידוע של התנ"ך, "וולגטה", הציע בתרגומו לפסוק את הביטוי "Vanitas vanitatum omnia vanitas".
התרגום לאנגלית, הידוע כ"תרגום המלך ג'יימס", הציע את הביטוי "Vanity of vanities; all is vanity".
תאורי הוואניטאס, שהיו פופולריים בעיקר בציור, הציגו מבחר של תאורי טבע דומם ובהם שילוב של פריטים בעלי משמעות סמלית.
בתיאורים הופיעו פריטים כגון נרות, כוסות יין הפוכות, גולגולות אנושיות, שעוני חול, פירות או פרחים במצבי ריקבון שונים וכדומה אשר רמזו על המוות המתקרב.
לעיתים עומתו דימויים אלו עם דימויים דתיים, כגון ספר תפילות, המסמלים את הנצח בחסות האל הנוצרי.
מטרתם של ציורים אלו הייתה לתאר את חלוף הזמן ואת אפסיותם של החיים האנושיים, כביטוי מוסרי.
הציור תופס מקום חשוב בספרה של בתיה גור, 'המרחק הנכון - רצח מוזיקלי' (כתר, 1996).
ואנצ'ו טרייאנוב (במקדונית: Ванчо Трајанов; נולד ב-9 באוגוסט 1978) הוא כדורגלן עבר מקדוני, ששיחק בתפקיד הקשר האחורי.
שיחק בנבחרת הלאומית 35 משחקים.
טרייאנוב החל את הקריירה שלו במקדוניה הצפונית, שם שיחק בפליסטר ובנאפרדוק, ובשנת 2000 עבר לקבוצת ולבזיד קיוסטנדיל הבולגרית.
בחודש יוני 2002 חתם בקבוצה בולגרית נוספת - לוקומוטיב פלובדיב, עימה זכה באליפות בולגריה ב-2004. בסיום אותה עונה הוא חתם במועדון הגרמני ארמיניה בילפלד.
בשנת 2006 חתם בצ'רנומורץ בורגס הבולגרית, ואחרי שלוש עונות עבר לישראל וחתם על חוזה לשתי עונות עם מכבי פתח תקווה.
בתום עונה אחת חזר לבולגריה וחתם במיניור פרניק.
בנובמבר 2012 שוחרר מהקבוצה, ובינואר 2013 חזר לצ'רנומורץ בורגס.
בשנת 2014 חזר לקבוצת לוקומוטיב פלובדיב.
טרייאנוב הוא שחקנה לשעבר של נבחרת מקדוניה הצפונית, במדיה רשם 35 הופעות וכבש שני שערים.
"ואני קורא לך" הוא אלבומו השביעי של הזמר אייל גולן אשר יצא לאור ב-18 באוגוסט 2002.
את מרבית שירי האלבום כתב והלחין ארקדי דוכין, אך השתתפו בכתיבה ובהלחנה גם שלמה ארצי, מיכה שטרית, ירון כהן ודני שושן.
דוכין גם ביצע עם גולן באלבום את הדואט "תחזרי" שכתב והלחין שלמה ארצי.
מלבד שיר הנושא, בלטו עוד באלבום: "אלוהיי", "האור שבעיניים", ו"ים פרחים" שהיה ביצוע מחודש לשיר של תמיר אלקיים.
בתחילה, העיבודים וההפקה המוזיקלית של האלבום הופקדו בידיו של ארקדי דוכין, אך לאחר שהוקלטו 3 שירים, החליטו גולן ואמרגנו ישי בן צור להחליף את דוכין ביעקב למאי, מחשש שהעיבודים לא יקלעו לטעם הקהל המזרחי.
האלבום נמכר בכ-100,000 עותקים והגיע למעמד של "אלבום פלטינה".
עיבוד והפקה מוזיקלית: יעקב למאי (מלבד השירים "ואני קורא לך", "לאהוב אותך" ו"איך" שעובדו והופקו מוזיקלית על ידי ארקדי דוכין)
קלידים: יעקב למאי, עמית הראל, גיל פלדמן
קלידים ותיכנות מחשב (בשירים - "ואני קורא לך", "לאהוב אותך", "איך"): ארקדי דוכין, שיקו חייק
תופים: אשר פדי, מיכאל אבגיל (בשיר "ואני קורא לך"), ניר מנצור (בשיר "לאהוב אותך")
ארקדי דוכין, שחם אוחנה - בשירים "ואני קורא לך", "לאהוב אותך", "איך"
גיטרות: אבי סינגולדה, יהודה קיסר
דרבוקה: רוני דדון, רמזי קטנאני
כלי הקשה: אורן בלבן, רוני עברין בשיר "איך", זוהר פרסקו בשיר "לאהוב אותך"
אקורדיון: ניצן עין-הבר, בוריס אליאב
כלי נשיפה (בשיר "איך"): דורון סילשי, מרסלו זובר, עודד מאיר
בולבול טרנג (בשיר "לאהוב אותך") אהובה עוזרי
הפקת שירה וקולות: יהודה תמיר
קולות: טל עמר, חגי מזרחי, ארקדי דוכין, יסמין לוי, יוסי יוסף
ואניטי פייר היה שבועון שיצא לאור בבריטניה בין השנים 1868–1914.
כתב העת שהתמחה בכתבות פוליטיות, חברתיות וספרותיות נוסד על ידי תומאס גיבסון בולס, ומטרתו הייתה לבקר את החברה הוויקטוריאנית ולהציג את צביעותה ואת התמקדות חברה זו בהבלים.
כתב העת פורסם לראשונה ב-7 בנובמבר 1868 וכלל מאמרים על אקטואליה, אופנה, תיאטרון, ביקורת ספרים ורכילות.
בולס עצמו כתב כתבות רבות בכתב העת תחת שמות עט שונים.
תורמים נוספים לכתב העת היו לואיס קרול, פ.
וודהאוס, ג'סי פופ ופלצ'ר רובינסון, אשר שימש כעורך כתב העת משנת 1904.
כתב העת יצא לאחרונה ב-5 בפברואר 1914, ולאחר מכן, בשל כישלון כלכלי שהתמשך גם לאחר שתומאס אלינסון רכש אותו, מוזג עם כתב העת "Hearth and Home".
כתב העת נהג להכיל קריקטורות בגודל דף שלם ובצבע, של פוליטיקאים, מדענים, משפחת המלוכה הבריטית, אנשי עסקים ואישי רוח.
למעלה מ-2,000 קריקטורות פורסמו על ידי כתב העת במהלך השנים.
הקריקטורות צוירו על ידי אמנים רבים ובהם מקס בירבום, סר לסלי וורד (שחתם על עבודותיו בשם "Spy" - מרגל), האיטלקים: קרלו פלגריני (שחתם בכינויים "Singe" ו-"Ape"), מלכיורה דלפיצ'ו וליבוריו פרוספרי (שחתם בכינוי "Lib"), הצרפתי ג'יימס ז'ק טיסו (שחתם בכינוי "Coïdé") והאמריקאי תומאס נאסט.
ואניטי פייר היה כתב עת שיצא לאור בארצות הברית בין השנים 1913–1936. בשנת 1936 מוזג כתב העת עם כתב העת "ווג".
קונדה מוטרוז נאסט החל את צעדיו בתחום העיתונות עת שרכש את מגזין האופנה Dress (לבוש) בשנת 1913. נאסט שינה את שם המגזין ל"לבוש ויריד ההבלים" (Dress and Vanity Fair) והוציא לאור ארבעה גיליונות של כתב העת בשם זה, לאחר שרכש את הזכות להשתמש בשם "יריד ההבלים" בארצות הברית.
בשנת 1914 שינה נאסט את שם כתב העת ל"יריד ההבלים", ומינה את פרנק קרונינשילד לעורך כתב העת, תחתיו זכה כתב העת להצלחה רבה.
בין היתר כתבו בעיתון סופרים רבים ובהם אלדוס הקסלי, ת"ס אליוט, פרנץ מולנר, גרטרוד שטיין ודיונה בארנס.
בשנת 1919 מונה רוברט בנצ'לי לעורך העיתון בפועל, יחד עם דורותי פארקר שעבדה קודם לכן בכתב העת "ווג".
בנצ'לי שכר את המחזאי רוברט אי.
שרווד לעבוד עמו על העיתון.
בשנת 1925 נחשב כתב העת, לצד כתב העת "הניו יורקר" לכתבי העת המובילים בתרבות האמריקאית.
במגזין כתבו הסופרים תומאס וולף, ת"ס אליוט ופי.
ג'י וודהאוס ואדוארד שטיכן צילם עבורו.
בעקבות השפל הכלכלי הגדול שאירע בשנת 1929 החל המגזין לסבול הפסדים בשל הירידה בכמות הפרסומים בו.
בשל הירידה בפופולריות שלו בשנות ה-30 של המאה ה-20 מוזג המגזין בדצמבר 1935 עם מגזין "ווג".
בשנת 1983 החלה הוצאת קונדה נאסט להוציא את המגזין מחדש באותו השם.
ואנס הארטקה היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
כיהן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה בין השנים 1959 ל-1977.
נולד בסטנדל, מחוז פיקה, אינדיאנה ולמד בבתי ספר ממלכתיים בסטנדל.
בשנת 1940 סיים את לימודיו באוניברסיטת אוונסוויל ובין השנים 1942 ל-1946 שירת בצי האמריקאי ומשמר החופים.
בשנת 1948 סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון.
בשנים 1950–1951 שימש הארטקה כסגן התובע הכללי של מחוז ואנדרבור וב-1956–1958 כראש עירית אוונשויל.
בשנת 1958 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאטור.
נבחר שוב לתפקיד ב-1964 ו-1970. בסנאט היה מתנגד חריף למלחמת וייטנאם.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה היו לו יחסים טובים עם הנשיא לינדון ג'ונסון.
הוא שימש כחבר ועדת הכספים וועדת המסחר בסנאט ופעל רבות לתוכניות מדיקר ומדיקייד ותמך בחוק זכויות האזרח.
במהלך כהונתו השנייה עזר ליצור תוכניות הלוואה לסטודנטים והטבות ליוצאי מלחמה.
כמו כן בתור יושב ראש תת-הוועדה לענייני תחבורה יבשתית בסנאט פעל לכינון תאגיד הרכבות הממשלתי אמטרק.
התנגדותו למלחמת וייטנאם לא הייתה פופולרית באינדיאנה.
אף על פי כן, ניצח ב-1970 במרוץ צמוד את המועמד הרפובליקני לסנאט ריצ'רד רודבוש וזכה בכהונה שלישית.
ב-1976 הפסיד בבחירות לריצ'רד לוגאר.
הארטקה נפטר בווירג'יניה ב-27 ביולי 2003 בגיל 84 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
השאיר אחריו אישה (מרת'ה) ושבעה ילדים.
ואנקומיצין (Vancomycin) היא תרופה אנטיביוטית, הפוגעת בחיידקים גראם-חיוביים ושייכת לקבוצת הגליקופפטידים.
היא משמשת כפתרון אחרון כנגד חיידקים עמידים לאנטיביוטיקות אחרות כמו פניצילין.
הוואנקומיצין בודדה לראשונה בשנת 1953 על ידי אדמונד קורנפלד שבודד אותה מדגימת קרקע מיערות בורנאו.
ואנקומיצין מיוצרת על ידי החיידק Amycolaptosis Orientalis וגם על ידי Streptococcus Orientalis ובעלת משקל מולקולרי של 1500, מסיסה במים ויציבה יחסית- עובדה המסבירה את זמן מחצית החיים הארוכה שלה.
התרופה ואנקומיצין (Vancomycin) היא אנטיביוטיקה בקטריוצידית (הורג את החיידק ולא מונעת את התרבותו).
היא אינה מכילה טבעת בטא לקטם.
מנגנון הפעולה של אנטיביוטיקה זו הוא עיכוב הסינתזה של דופן החיידק הקרויה glycopeptide polymerization.
התרופה שייכת לקבוצת הגליקופפטיד, שמולקולת המטרה שלה אינה האנזים אשר יוצר קשרים פפטידיים בדופן החיידק, כי אם שרשרת הנקראת muramyl peptide (המהווה את יחידת הבסיס של דופן החיידק).
התרופה לא מאפשרת ליצור קשרי הצלבה בין השרשראות של המורמיל פפטיד (נקשר לקצה השרשרת הפוליפפטידית שבה יש D-ala-D-ala ולא מאפשר המשך הצלבה ליצירת הדופן).
תרופות מקבוצה זו יעילות נגד חיידקים גראם חיוביים (בקטריוצידיות- משמידות חיידקים), לרבות זנים העמידים כנגד פניצילין – MRSA.
מורכב ממוטציה בגנים החידקיים אשר מקודדים לשרשרת d-alanine, אשר במקומם מקודדת החומצה האמינית לקטט, כלומר נוצרת בקצה
השרשרת הפפטידית קבוצה טרמינלית d-Lactat אשר אינה נקשרת לונקומיצין.
ואנקומיצין משמש כטיפול נגד חיידקים גראם חיוביים, גם כאשר חיידקים אלו עמידים בפני תרופות מקבוצות הבטא-לקטאם.
מנינגיטיס בקטריאלי- ככלל ואנקומיצין אינו חודר למערכת העצבים המרכזית, אלא אם קרומי המוח דלקתיים.
לכן, התרופה יעילה יחסית בטיפול בזיהומים במערכת העצבים המרכזית.
לטיפול בזיהומים בלב: טיפול באנדוקרדיטיס, דלקת זיהומית של מסתם תותב בלב, פריקרדיטיס.
לטיפול בדלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה: הדלקת נגרמת במעי הגס עקב התרבות החיידק Clostridioides difficile.
התרבות החיידק, אגב, קשורה בין היתר למתן תרופות אנטיביוטיות.
לטיפול באוסטאומייליטיס (זיהומי עצמות ומפרקים).
כמו כן ואנקומיצין מכסה גם את החיידקים הבאים, אך בדרך כלל אינו נרשם כטיפול על מנת שלא להחמיר את בעיית העמידות החיידקית:
חיידקים בסוג Clostridium (אך ורק במתן אוראלי)
סינרגיה (אגבור) עם אנטיביוטיקות אחרות
מתן ונקומיצין עם גנטמיצין (Gentamicin) משמש כאלטרנטיבה לטיפול באנדוקרדיטיס בחולים עם רגישות לפנצילין.
ונקומיצין עם צפלוספורינים מדור שני כגון צפטקסים (cefotaxime) ומדור שלישי כגון צפטריאקסון (ceftriaxone) מהווים טיפול לדלקת קרום המח (מנינגיטיס) אשר נגרם מחיידקים עמידים ממין Streptococcus pneumoniae.
ונקומיצין אינו נספג היטב במערכת העיכול, ולכן ניתן ישירות לוריד (IV), ונקומיצין ניתן אוראלית אך ורק לטיפול בזיהום במערכת העיכול שנגרם על ידי החיידק Clostridium Difficile.
האנטיביוטיקה בעלת נפח פיזור (Vd) גבוה, חודרת את מחסום הדם-מח (blood brain barrier) ולכן אפקטיבית לטיפול בדלקת קרום המח.
90% מהתרופה מופרשת על ידי הכליות.
במקרה של אי ספיקה כלייתית חמורה, זמן מחצית חיים של שישה עד עשרה ימים.
תסמונת האדם האדום- או תסמונת הצוואר האדום- red neck syndrome: מתבטאת בסומק ובתפרחת בפנים, בצוואר ובחלקים עליונים של בית חזה וגפיים עליונות.
תפרחת זו מופיעה בעת מתן עירוי תוך ורידי של ואנקומיצין (או זמן קצר לאחריו).
תופעות לוואי נוספות- גרד, רעד, כאב בבית החזה, ירידה בלחץ הדם, סחרחורת, תפיחות בפנים, בשפתיים ובעפעפיים.
תופעות לוואי קשות יותר: פגיעה בשמיעה עד כדי חירשות (לרוב הפיך לאחר הפסקת מתן התרופה), רעילות לכליות בעיקר אם ניתן יחד עם תרופות ממשפחת האמינוגליקוזידים, תרומבוציטופניה (ירידה ברמת הטסיות בדם), נויטרופניה (ירידה ברמת הנויטרופילים).
ואסה (בפינית: Vaasa, בשוודית: ) היא בירת אזור אוסטרובוטניה שבמערב פינלנד.
ואסה שוכנת לחוף המפרץ הבוטני, ומרוחקת כ-419 ק"מ צפונית מערבית להלסינקי, כ-244 ק"מ צפונית לטמפרה, ו-121 ק"מ דרומית לקוקולה.
ואסה היא עיר חשובה לאוכלוסיית הפינו שוודים, בעיר מתגוררים 69.8% פינים, ו-24.8% פינים שוודים.
מבחינת גודל תחום השיפוט שלה מדורגת ואסה במקום ה-251 בפינלנד, מבחינת כמות האוכלוסייה בעיר, מדורגת ואסה במקום ה-15 במדינה.
ואס , מכונה גם רוברט וֵייס היה משורר נורמני יליד האי ג'רזי.
גדל בקן והיה הכומר של באייה (Bayeux).
כל מה שידוע על חייו של ואס מגיע מהערות אוטוביוגרפיות בשיריו.
הוא נמנע מלציין תאריך הלידה שלו; מתישהו בין 1090 ו-1110 היא השנה המקובלת ביותר להולדתו.
נראה שהשם ואס, שבו השתמשו בג'רזי עד המאה ה-16, היה השם היחיד שלו; שמות משפחה לא היו בשימוש באופן אוניברסלי באותו זמן.
הוא העריך שייתכן שהיה ממוצא אריסטוקרטי, משום שהוא נשלח לקן כדי להתחנך, אפשרות שהייתה כמעט בלתי אפשרית עבור רוב התושבים בג'רזי.
כתיבתו המפורטת בעניינים יום-יומיים אולי נבעה מחינוכו העממי מילדותו באי.
בסביבות 1130 חזר ואס לקן והתחיל בהשתלבותו בתחום הכמורה.
מועד מותו של ואס אינו ודאי.
את האירוע האחרון המתואר ברומן דה רו ניתן לתארך ל-1174. ברומן דה רו, ואס מזכיר את "הנרי המלך הצעיר" (Henry the Young King).
זה האחרון מלך עד 1183, מה שאומר שכנראה ואס לא זכה לשנות את הרומן ולראות את המלך הבא.
היצירות הקיימות שלו כוללות את הרומן דה ברוט, גרסה שלו להיסטוריה של בריטניה וכן את רומן דה רו, ספר היסטוריה של דוכסי נורמנדי ואחרים, ובכלל זה את חייהם של מרגרטה הבתולה וניקולאוס הקדוש.
"רומן דה ברוט" (1155) מבוסס על Regum Britanniae Historia של ג'פרי ממונמות'.
ספר זה לא יכול להיחשב כהיסטוריה במובן מודרני, אם כי לעיתים קרובות ואס מבחין בין מה שהוא יודע וביו מה שהוא לא יודע, או לא הצליח לגלות.
ואס מתאר את ייסודה של בריטניה על ידי ברוטוס מטרויה.
הפופולריות של עבודה זו מוסברת על ידי הנגישות החדשה לציבור רחב יותר של אגדת ארתור בשפת המקומיים.
ואס היה הראשון שהזכיר את האגדה של השולחן העגול של המלך ארתור והראשון לייחס את השם "אקסקליבר" לחרבו של ארתור, אם כי באופן כללי, הוא מוסיף רק פרטים קטנים לטקסט של ג'פרי.
"רומן דה רו" עבודתו המאוחרת יותר, הוזמנה על ידי המלך הנרי השני, מלך אנגליה.
חלק גדול מהספר מוקדש לויליאם הכובש והכיבוש הנורמני של אנגליה.
ההתייחסות של ואס למסורת בתוך משפחתו שלו מצביעה על כך שהחישוב של ההכנות לכיבוש ושל קרב הייסטינגס אולי נסמכו לא רק על מסמכים אלא גם על עדות ראייה מקרוב משפחה, אך כבר לא היו עדי ראייה חיים כשהוא התחיל לעבוד על הטקסט.
"רומן דה רו" כולל גם אזכור של הופעתו של כוכב השביט האלי.
חוסר הפופולריות היחסי של הרומן דה רו עשוי לשקף את אובדן העניין בהיסטוריה של דוכסות נורמנדי בעקבות שילוב של נורמנדי היבשתית (כלומר בלי איי התעלה) בממלכת צרפת בשנת 1204.
ואס כתב בשפה אנגלו-נורמנית שהיא מן ניב של צרפתית עתיקה ואנגלית עתיקה.
היא כונתה גם שפת הג'ראיס כשם שהיא נובעת מהאי ג'רזי שבו היא נוצרה.
ואס נחשב למיסד השפה הזו.
הוא כינה אותה השפה הספרותית.
השם רוברט שמיוחס לו לעיתים נסמך על מעט עדויות.
באותם ימים שם פרטי בלבד היה יותר מקובל, מה גם שואס נהנה מהתואר "מאסטר" והיה נהוג לקרוא לו "מאסטר ואס"
קיימת מצבה לזכרו ליד בניין העירייה של ג'רזי.
שם מובן ציטוט מהרומן דה רו, שמבטא את גאוותו במקום הולדתו:
'אני אומר עכשיו ואני אומר בעתיד שאני הוא ואס מהאי ג'רזי'
ואני תפילתי: סידור ישראלי הוא סידור של הקהילה הקונסרבטיבית שיצא לאור בשנת תש"ע, 2009 בהוצאה משותפת של התנועה המסורתית בישראל וכנסת הרבנים המסורתיים, יחד עם הוצאת ידיעות ספרים מקבוצת ידיעות אחרונות.
עורך הסידור הוא זאב קינן והמעצבת היא דבורה ליפשיץ.
הסידור הוא גרסה מחודשת של הסידור 'ואני תפילתי' שיצא לאור בשנת תשנ"ח, 1998 בעריכת הרב שמחה רוט.
נוסח הסידור מבוסס על הנוסח המסורתי, בתוספת שינויים שנועדו להתאימו לרוח התנועה המסורתית בישראל.
בשנת 2013 יצאה הדפסה שלישית עם תיקונים.
בשנת 2016 יצאה הדפסה רביעית עם תיקונים.
במהדורה זו הדפסו סידורים בשלושה גדלים שונים.
בשנת 2018 הושק על ידי התנועה המסורתית יישומון "ואני תפילתי" עבור מכשירי אנדרואיד ו-iOS.
היישומון מכיל את כל תוכני הסידור: תפילות, קטעי הגות, שירה ישראלית עכשווית והסברים.
הסידור מציע אלטרנטיבה (לרוב לצד הנוסח המסורתי) ליחס הלא-שוויוני כלפי נשים הקיים ביהדות האורתודוקסית לפי תפיסת התנועה הקונסרבטיבית.
לדוגמה: הברכה ברוך שלא עשני אישה מוחלפת ב-'ברוך שעשני בצלמו' ונאמרת, יחד עם הברכה המקבילה 'ברוך שעשני כרצונו', בפי גברים ונשים כאחד.
בשל תפיסת היהדות הקונסרבטיבית את הנוסח האורתודוקסי כמפגין זלזול כלפי הגויים, הסידור מציע התייחסות שונה: ברכת 'ברוך שלא עשני גוי', לדוגמה, מוחלפת ב-'ברוך שעשני ישראל'.
כך בקדיש מוסיפים "הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ועל כל יושבי תבל".
הסידור מתייחס בתוכו לחיים בארץ ישראל תחת השלטון הישראלי.
לדוגמה: המשפט "ותוליכנו קוממיות לארצנו" הוחלף ל- "ותוליכנו קוממיות בארצנו".
כמו כן, נוספה תפילת "על הנסים" ליום העצמאות, ובהוספה של ברכות למדינת ישראל ולחיילי צה"ל וכוחות הביטחון בברכת המזון.
הסידור מציע ברכות "מי שברך" לעולים חדשים, למתגייסים לצה"ל, לנשים שהשתחררו מעגינות ולזוגות שאימצו ילד.
ואני (בגאורגית: ვანი) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת ואני שבדרום-מערב המחוז.
ואני ממוקמת במישור קולכתי, על גדות הנהר סולורי (אחד מיובליו של ריוני), בגובה 60 מ' מעל פני הים.
בזמן המפקד שנערך בשנת 2014, אוכלוסיית ואני מנתה 3,744 נפש.
ואני מרוחקת ב-41 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמצפון-מזרחהּ; תחנת הרכבת הקרובה ביותר לעיירה נמצאת בעיר סמטרדיה שבמרחק 19 קילומטרים מצפון-מערבהּ.
בשנת 2007, חורבת העיר שהתקיימה בשטחה של ואני בעת העתיקה, הוכנסה לרשימה הניסיונית של אתרי מורשת עולמית.
ואני היא מקום מושב הבישוף של הדיוקסיה ואני-בר'דתי.
בשנת 2010 במרכז ואני נחנכה קתדרלת זַבּוּלוֹן וְסוֹסַנַה (על שם הוריה של נינו הקדושה - מטבילת הגאורגים לנצרות לפי המסורת הנוצרית-אורתודוקסית).
בואני פעלה קהילה יהודית תוססת, שעלתה לארץ ישראל.
בְּואני פועל תיאטרון, שאולם ההצגות שלו יכול להכיל 600 צופים; בבניין התיאטרון ישנם גם ארבעה חדרי חזרות ושני חדרי איפור.
בְּואני פועלים שני מוזיאונים: מוזיאון לאמנות יפה ומוזיאון ארכאולוגי.
המוזיאון הארכאולוגי של ואני נוסד בשנת 1985 ואוצר את ממצאי החפירות בחורבת העיר הקולכית העתיקה בתל שסמוך לעיירה; הממצאים מתוארכים למאות ה-7 -1 לפני הספירה וכוללים עבודות צורפות מזהב, יצירות אמנות מזהב, כסף וברונזה (כולל פסלי ברונזה), מטבעות ועוד.
בְּואני פועל מועדון הכדורגל "סוּלוֹרי".
קבוצת "סולורי" ואני משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה, אחרי ליגת העל); אצטדיון הקבוצה יכול להכיל 2,000 צופים.
החפירה הארכאולוגית הראשונה בחורבת ואני העתיקה (בתל שסמוך לעיירה) נערכה בשנת 1896 על ידי ההיסטוריון והארכאולוג אכוותימה תקאישווילי.
החפירות השיטתיות במקום החלו רק בשנת 1947.
בשכבות התחתונות של חורבת ואני העתיקה נמצאו שברי חרס מהמאות ה-8 -6 לפני הספירה, שמעידים על כך שהמקום היה מיושב לפני שצמחה בו עיר.
על פי הממצאים החומריים, ההיסטוריה של העיר הקולכית ואני מחולקת לשתי תקופות עיקריות: המאות ה-6 -4 לפני הספירה והמאות ה-3 -1 לפני הספירה.
המאות ה-6 -4 לפני הספירה
מבחינה חומרית, התקופה הראשונה התאפיינה במבני פולחן ומגורים עשויים מעץ, מזבחות שחצובים בקרקע המסולעת, כלי חרס וברונזה, פסלי ברונזה, תכשיטי זהב וכסף וכן קברים עם תכשיטים וכלים יקרים (נזרים, קישוטי צדעים, עגילים, שרשראות, צמידים עם תבליטי בעלי חיים, גביעים ועוד).
בקברים ובשכבות מגורים מאותה תקופה נמצאו, בין השאר, כלי חרס ומתכת מיובאים, שמעידים על קשרי מסחר ענפים עם ערי מדינה יווניות.
במאות ה-6 -4 לפני הספירה ואני שימשה כמרכז של אחת היחידות הפוליטיות-מנהליות של קולכיס ובעיר התגוררה שכבת ההנהגה של אותה יחידה.
המאות ה-3 -1 לפני הספירה
מראשית המאה ה-3 לפני הספירה ואני התפתחה למרכז פולחן דתי.
מממצאי התקופה השנייה בולטים שרידי החומה שהקיפה את העיר, שער העיר, מקדש מעוגל, מזבח בעל שבע מדרגות וכן מבני פולחן וציבור נוספים.
בזמן החפירות באתרים שצוינו לעיל נמצאו, בין השאר, פסלים גדולים של ראשי אריות, כותרת עמוד מקושטת בתבליטי אֵלוֹת, פסלים קטנים ומסכות פולחן עשויים מברונזה וטרה קוטה וכן כלי חרס מקומיים ויווניים.
העיר הקולכית ואני נחרבה באמצע המאה הראשונה לפני הספירה.
בשטחה של ואני השתמרו ההריסות של מבצר סַצ'ינוֹ מימי הביניים המאוחרים; השרידים נמצאים על גבעת משווידוֹבַּה (השלום).
שרידי מבצר נוסף, סֵבֵּקַה, השתמרו על תל שסמוך לבית החולים של ואני; על אותו תל נמצאות הריסות כנסיית החצר הקטנה של משפחת האצולה המקומית - צ'יגַ'ווַדזֵה.
ג'יימס קיו , המוכר בשם הבמה ואנס ג'וי (Vance Joy), הוא זמר ויוצר אוסטרלי.
לצד השירה, ג'וי נוהג לנגן בגיטרה ויוקולילי.
ב-22 במרץ 2013, הוציא ואנס ג'וי מיני-אלבום בכורה בשם God Loves You When You're Dancing.
הסינגל Riptide יצא יחד עם האלבום וזכה להצלחה באוסטרליה ובעולם.
Riptide דורג שישי במצעד האוסטרלי והגיע לראשי המצעדים גם בארצות רבות באירופה.
בעקבות הצלחת הסינגל, חתם ג'וי על חוזה לחמישה אלבומים בחברת התקליטים האמריקאית אטלנטיק רקורדס.
אלבום הבכורה המלא Dream Your Life Away יצא לאור ב-5 בספטמבר 2014 והוא מכיל שירים חדשים לצד שירים ממיני-האלבום.
בשנת 2017 הוציא שני סינגלים.
ב-23 בפברואר 2018 הוציא אלבום בשם "Nation of Two".
האלבום היה במקום הראשון במצעדי המוזיקה באוסטרליה.
ואנצ'ה שיקוב (במקדונית: Ванче Шиков; נולד 19 ביולי 1985 בקבדרצי, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת הבלם.
שיקוב החל את קריירת הכדורגל שלו בטיקבש בליגה השלישית של מקדוניה.
בשנת 2002, עבר לשחק בשקודה קסנתי היוונית, שיחק 55 משחקים והבקיע שני שערים.
בשנת 2006 נקנה על ידי אולימפיאקוס אבל הושאל למשך 5 חודשים לקרקירה מקורפו, בה שיחק 13 משחקים והבקיע שני שערים.
בתום ההשאלה, חתם באופן רשמי כשחקנה של אולימפיאקוס באתונה.
אחרי ששיחק שלוש שנים בקבוצת אתניקוס אחנס בקפריסין, חתם שיקוב ב-2011 בקבוצת ווהלין לוצק.
ב-2014 עבר לקבוצת אוסטריה וינה.
ואס ("כוח", "שליטה") הוא שרביט סמלי המופיע לעיתים קרובות בשרידים, אומנות וכתב חרטומים המשויכים לדת המצרית העתיקה.
צורתו של הואס היא ישרה, בעלת ראש של חיה בקצה העליון ופיצול בקצה התחתון.
שרביטי הואס שמשו כסמלים של כוח או שליטה, והיו קשורים עם האלים (כגון סת או אנוביס) ועם הפרעונים.
בנוסף לכך השרביטים ייצגו את החיה של סת (קמע של האל המצרי סת).
מאוחר יותר, השרביט היה סמל של שליטה על הפוטנציאל הכאוטי ששיקף האל סת.
בהקשר של קבורה טקסית, השרביט היה אחראי על רווחתו של המנוח, ולכן לפעמים כללו אותו בציוד הקבר או בעיצובו של הקבר/ארון הקבורה.
הואס נחשב גם כן לקמע.
לפי תפיסת המצרים, השמים נתמכים בארבעה עמודים, שיכלו להיות שרביטי הואס.
שרביטי הואס מתוארים כשהם נשאים על ידי אלים, פרעונים או כוהנים.
הם מעוטרים בדרך כלל בציורים, רישומים וגילופים של אלים ונישאים לעיתים קרובות ביחד עם סמלים אחרים כגון הענח'.
שרידים של שרביטים אמיתיים נמצאו, כאשר השרידים בנויים מעץ או פיינס.
הואס (vas) היה גם סמל בכתב החרטומים שמשמעותו כח.
ואננוזאורוס (שם מדעי: Wannanosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים שנמצא בצפון-מזרח סין בתור הקרטיקון שלפני 80 מיליון שנה מזמננו.
דינוזאור זה נחקר בידי החוקר הו ליאן-האי (Hou Lian-Hai) ב-1977. הפירוש של שמו הוא: "לטאת וואננו" - אזור המכונה כיום כמחוז אנחווי בסין, בו התגלו ממצאי השלד שכללו עצמות גולגולת שבורה, לסת תחתונה, צלעות, כמה מעצמות הגפיים והזנב.
הוואננוזאורוס היה פכיצפלוזאור פרימיטיבי בעל גולגולת רחבה עם פתחים גדולים, לסתות רחבות וגוף קטן באורך של לא יותר מ-60 ס"מ.
בניגוד למרבית הפכיצפלוזאוריים הגולגולת לא נראתה כמו "כיפת עצם" מחוזקת ודמתה יותר לקרניים עבות.
כמה חוקרים משייכים אותו למשפחה הנתונה במחלוקת הומלוצפליים, בה ההומלוצפל.
דינוזאור זה היה בעל מבנה שיניים שמרמז שהיה אולי אוכל חרקים או אוכל כל בנוסף על צמחים.
ואניה ראדובנוביץ' (במונטנגרית: Vanja Radovanović; נולד ב-28 באוקטובר 1982) הוא זמר וכותב שירים מונטנגרי.
הוא ייצג את מונטנגרו באירוויזיון 2018 בליסבון, בירת פורטוגל, עם השיר "Inje".
ראדובנוביץ' התחרה בתחרות במסגרת חצי הגמר השני וכשל לעלות לגמר כשהוא מסיים במקום ה-16 עם 40 נקודות בלבד.
ואניה התחרה במונטביזיג'ה 2018 (Montevizija 2018), (קדם האירוויזיון של מונטנגרו), עם השיר "Inje", שיר שאותו כתב והלחין.
השיר הופיע שני מתוך חמישה שירים וסיים את השלב הראשון במקום השלישי, מקום שהעלה אותו ל"סופר גמר".
בסופר גמר הוא הופיע ראשון מתוך שלושה שירים.
ואניה זכה בסופו של דבר במקום הראשון עם 37% מקולות הטלווטינג כשאחריו במקום השני עם 34% קטרינה בוגשביץ'.
אחרונה הייתה לורנה ג'נקוביץ' במקום השלישי עם 29%.
זכייתו של ואניה במקום הראשון במונטביזיג'ה פירושה שראדובנוביץ' הוא נציג מונטנגרו באירוויזיון 2018.
השיר שובץ במקום השישה עשר מתוך שמונה עשרה הופעות שונות בחצי הגמר השני של האירוויזיון, שנערך ב-10 במאי 2018. בסוף הערב התברר כי השיר כשל לעלות לגמר ומספר ימים לאחר מכן התברר כי השיר סיים במקום ה-16 עם 40 נקודות בלבד
ואנסה בל הייתה ציירת ומעצבת פנים אנגלית, חברה בקבוצת בלומסברי ואחותה של וירג'יניה וולף.
ואנסה סטיבן הייתה בתם הבכורה של סר לסלי סטיבן וג'וליה פרינספ דאקוורת'.
המשפחה כללה את אחותה וירג'יניה, את האחים טובי (1880–1906) ואדריאן (1883–1948) ואת האחים למחצה ג'ורג' וג'רלד דאקוורת'.
היא התחנכה בבית ולמדה שפות, מתמטיקה והיסטוריה ולקחה שיעורי רישום מאבנעזר קוק לפני שלמדה בבית הספר לאמנות של סר ארתור קופ בשנת 1896.
לאחר מכן למדה ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1901.
לאחר מותה של אמה בשנת 1895 ואביה בשנת 1904, מכרה ואנסה את ביתם ועברה לבלומסברי עם וירג'יניה והאחים תובי ואדריאן, שם הם נפגשו והחלו להתקשר עם האמנים, הכותבים והאינטלקטואלים שהקימו את קבוצת בלומסברי.
המפגשים הראשונים של הקבוצה, שהיו בימי חמישי בערב, החלו בביתן של ואנסה ווירג'יניה בכיכר גורדון.
המשתתפים כללו את הסופר ליטון סטרייצ'י, המבקר דזמונד מקארתי, ובהמשך, את הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס, הסופר לאונרד וולף, הצייר רוג'ר פריי והצייר דאנקן גרנט.
היא התחתנה עם מבקר האמנות קלייב בל בשנת 1907 ונולדו להם שני בנים, ג'וליאן (שנפטר בשנת 1937 במהלך מלחמת האזרחים בספרד בגיל 29) וקוונטין.
לבני הזוג היו נישואים פתוחים, שניהם לקחו מאהבים לאורך חייהם.
ואנסה בל ניהלה קשרים עם מבקר האמנות רוג'ר פריי ועם הצייר דאנקן גרנט, איתו נולדה לה בת, אנג'ליקה בשנת 1918, אותה קלייב בל גידל כילדתו שלו.
ואנסה בל ודאנקן גרנט, חיו יחדיו במשך 40 שנה, עד מותה.
ב־7 באפריל 1961 נפטרה ואנסה בל ממחלה קצרה בצ'ארלסטון ונקברה בחצר הכנסייה של פירל.
כשנפטר דאנקן גרנט בשנת 1978, הוא נקבר לידה.
בשנת 1906, כאשר ואנסה בל החלה לחשוב על עצמה כאמנית, היא הקימה את "מועדון יום השישי" כדי ליצור מקום בלונדון שיהיה מחויב לציור.
ואנסה הושפעה מהתערוכות הפוסט-אימפרסיוניסטיות שארגן רוג'ר פריי, והיא העתיקה את יצירותיהם הבהירות ואת צורותיהן הנועזות.
בשנת 1914 היא פנתה לציור מופשט.
ואנסה בל דחתה את סגנון הציור העלילתי הוויקטוריאני ודחתה שיח על התכונות האידיאליות הפמיניסטיות.
היא עיצבה גם את כריכות הספרים לכל ספרי אחותה וגיסה וירג'יניה ולאונרד וולף שראו אור.
ואנסה בל היא אחת הציירות המפורסמות של קבוצת בלומסברי.
היא הציגה בלונדון ובפריז במהלך חייה, וזכתה לשבחים על יצירות חדשניות ועל תרומתה לעיצוב.
בל עבדה גם עם דאנקן גרנט כדי ליצור ציורי קיר לכנסיית ברוויק בסאסקס (1940–1942).
בשנת 1932 לקחו על עצמם בל וגרנט להכין מערכת כלי אוכל עבור קנת קלארק, בהשגחת אשתו של קנת, ג'יין קלארק.
הנושא של מערכת הכלים היה "נשים מפורסמות".
בל וגרנט הכינו 50 צלחות שצוירו עליהן דיוקנאות של נשים בולטות לאורך ההיסטוריה.
האוסף הועבר בסופו של דבר לאספן פרטי, והוצג בציבור בלונדון בתחילת 2018.
ואניולה (בהונגרית: Vanyola) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בואניולה מספר התושבים נמצא בירידה.
בשנת 1950 התאחד הכפר ואניולה עם הכפר פאפנייגר (Pápanyőgér).
בפאפנגייר חיו שישה יהודים בשנת 1880 ושלושה יהודים בשנת 1910. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
בואניולה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ואניקורו , לפעמים נקרא בטעות ואניקולו , הוא אי באיי סנטה קרוז , מחוז טמוטו , איי שלמה.
לרוב מתייחסים לואניקורו כאי אחד, בשל אחדותו הגיאופיזית והתרבותית.
עם זאת, למעשה זוהי בקבוצה של מספר איים סמוכים המוקפים בחגורה אחת של שונית אלמוגים, כאשר רק שניים מהם מיושבים: באני וטיאנו .
על האי גרים 1,293 איש (נכון ל-2009), שמורכבים משתי אוכלוסיות שונות, הנוטות לחיות בנפרד.
כ-800 מהם הם מלנזים צאצאי האוכלוסייה המקורית של ואניקורו.
ככל הידוע, הם היו באי מתקופה לפיטה , לפני כ-3,200 שנה.
כ-500 מהם הם פולינזים שנדדו מהאי טיקופיה, אי השוכן כ- מזרחה מהאי.
המושבות הראשונות של הפולינזים בואניקורו הוקמו לפני כ-400 שנה בחוף הדרומי של באני.
ב-1893, פולינזים רבים חזרו לטיקופיה כתוצאה מהכרזת איי שלמה כמושבה בריטית.
עם זאת, חלקם חזרו לואניקורו בעשור הראשון של המאה ה-20.
נכון ל-2012, שלוש השפות המדוברות על ידי האוכלוסייה המלנזית של ואניקורו הן:
האי התגלה על ידי המשלחת השנייה של חוקר הארצות הספרדי, אלברו דה מנדניה, בספטמבר 1595. איסבל בארטו ראתה את האי, בעודה מפקדת על אחת מהאוניות הקטנות יותר בהפלגה סביב האי ננדו .
ב-1788, חוקר הארצות הצרפתי, ז'אן-פרנסואה לה פרוז, היה תקוע על האי לאחר ששתיים מאוניותיו, Boussole ו-Astrolabe, נטרפו.
דווח כי חלק מהגברים נהרגו על ידי התושבים המקומיים, בעוד המלחים ששרדו בנו כלי שיט קטן יותר ועזבו את האי, ומעולם לא ראו את האי שוב.
אלו שנשארו על האי מתו לפני שמשלחת חיפוש הגיעה ב-1826. הסופר הצרפתי, ז'ול ורן, הקדיש לאירוע זה פרק מהרומן שלו, "20,000 מיל מתחת למים".
הרומן של הסופרת נעמי ויליאמס, "Landfalls", בוחן לעומק את משלחת לה פרוז.
ב-2007, האי הוכרז כאזור עופות חשוב על ידי BirdLife International.
ואניטי פייר הוא כתב עת שיוצא לאור בארצות הברית.