tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבלומנר הייתה תערוכת יחיד מצליחה בשנת 1935 בגלריה מארי הרימן בעיר ניו יורק.
בניו יורק טיימס נכתב: "...
תמונות מדהימות אלה בונות הרמוניות ומקצבים התלויים ככלל באמירה פשוטה.
כאן אנו לא מוצאים אף אחד מהצלילים שהשתמשו אמנים אחרים בהצגת מוזיקה חזותית.
בלומנר מסתמך על השפעתו באקורדים מהודרים....בהחלט יש משהו בסגנון הקריאה החדש, הנועז, הזה".
בלומנר התאבד ב-12 בינואר 1938.
אוניברסיטת סטטסון מחזיקה ביותר מ-1,000 יצירות מיצירותיו של אוסקר בלומנר שהורישה ביתו ורה בלומנר קובה ב-1997.
לעיתים קרובות התעלמו ממנו בחייו, אך כעת מוכר בלומנר כ"שחקן מפתח" ביצירת המודרניזם האמנותי האמריקני, עם עמיתים ידועים יותר כמו ג'ורג'יה אוקיף וג'ון מרין.
בשנת 2013 הציג המוזיאון לאמנות מונטקלייר בניו ג'רזי תערוכה של עבודותיו של בלומנר המתארות את נופיה ואזורי התעשייה של פטרסון, שצוירה בין השנים 1910–1917.
אוסקר גוסטף ביורק (שוודית: Oscar Gustaf Björck; 15 בינואר 1860 – 5 בדצמבר 1929) היה צייר שוודי ופרופסור באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות.
בין השנים 1877–1882, ביורק היה תלמידו של אדוורד פרסאס , שם הציורים שלו כללו את "שיבת הבן האובד" (1882) שזכה במדליית המלוכה.
בשנת 1883 הוענקה לביורק מלגת נסיעות.
בחורף שלאחר מכן הוא נסע למינכן שם צייר כמה פורטרטים, כולל ציור באורך מלא של אשתו.
באביב 1885 עבר לוונציה ובסתיו לרומא שם צייר את הדיוקן הגדול "נפחים רומאים".
בשנת 1887 השלים מספר ציורים, כולל "האולם הוונציאני", ו"מיסת שבת בכנסיית סן מרקו".
בקיץ הוא שהה בסקיין שבדנמרק ב־1882, 1883 וב־1884. הוא מיד נקשר לקהילת האמנים שם.
לא רק נוף סקיין משך אותו אלא באותה מידה גם החמימות והאירוח של האמנים עצמם.
ביורק בילה שם כמה קיצים, והשלים כמה מציוריו הטובים ביותר בהשפעת פדר סוורין קרוייה ותנועת הנטורליזם הצרפתי.
התיישב לבסוף בסטוקהולם בשנת 1888, שם התרכז בפורטרטים.
אלה כוללים כמה של המלך אוסקר.
בנוסף הוא השלים כמה נופים, כמה ציורי ז'אנר וציורים דקורטיביים שונים.
משנת 1889 הוא היה חבר באקדמיה ובצוות ההוראה שלה ובשנת 1898 הוא הפך לפרופסור.
ביורק היה מנהל אמנותי בתערוכת סטוקהולם בשנת 1897, בתערוכה הבלטית בשנת 1914 ובתערוכה השוודית בלונדון בשנת 1924.
הדיוקנאות המוקדמים ביותר של ביורק הושפעו מגאורג פון רוזן ותמונותיו מסקיין שיקפו את השפעתם של אמנים דנים, ובמיוחד פדר סוורין קרויה.
ברבים מיצירותיו האופייניות הוא תיאר את מעמד הביניים השוודי של תקופתו.
אוסקר בארד (במקור וטנשטיין, בהונגרית: Bárd Oszkár; נאסוד, 6 במאי 1893 – דז', 19 בדצמבר 1942) היה רופא, משורר, ומחזאי יהודי-הונגרי.
אוסקר בארד, שנולד במשפחה יהודית, סיים את בית הספר התיכון בדז', ואת בית הספר לרפואה בשנת 1917 בקלוז' (האימפריה האוסטרו-הונגרית).
במקביל למד במחלקה לכינור באקדמיה למוזיקה.
כבר כרופא מוסמך הוא נרשם גם לפקולטה לאמנויות, שם למד תולדות האמנות וארכאולוגיה.
משנת 1911 היה העורך של כתב העת החברתי, המדעי, האמנותי והביקורתי "הלאדאש" (Haladás) שפירושו בהונגרית "התקדמות".
הוא הפך לעורך של כתב העת שהופיע בבקלוז'-נאפוקה בדז' ובטרגו מורש החל בשנת 1914. משנת 1922 היה עמית בכיר בכתב העת "זריחה" (Napkelet), שהופיע בקלוז'.
תקופה קצרה היה רופא ביישוב רטג ואחר כך במשך שני עשורים בגלגו, משם שלח את כתביו למגזינים ספרותיים וליומונים שונים בטרנסילבניה כעמית כתב עצמאי בכמה וכמה עיתונים וכתבי עת.
הוא היה מהמייסדים של האגודה לספרות הונגרית של טרנסילבניה, (על שמו של ז'יגמונד קמני) ועוד.
הוא היה אחד המייסדים גם של מסדר הסופרים ההונגרים של טרנסילבניה (EMIR).
בזמן עליית הפאשיזם היה כתב של כתב העת "תקופתנו" (Korunk).
בכרך השירים הראשון שלו, "אלילים ואזיקים" (בקשצ'בה 1912), הופיע כליריקן מודרני שהולך בעקבות כותבי ניוגט.
הוא פרסם בעצמו את אוסף שיריו (קלוז', 1924) בשם "מה יהיה איתנו?" (Mi lesz velünk).
הקווים הקודרים שלו, שהביעו אפשרויות בלתי ראויות לקיום, את הגורל, את האינסוף הבלתי ניתן להשגה, את הפחד ואת המוות, נותנים תובנה לנפשו של אדם רגיש במיוחד.
בתקופת הדיכוי הגובר נגד היהודים ושואת יהודי הונגריה שהחלה בפרסום החוקים האנטי יהודיים כמו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי התפרסם שירו שהוקדש לבנו אדגר, "המולדת: (Haza) ("תקופתנו" 1938); שורות הסיכום הסמליות של השיר הן: "מולדת ניתן לאבד בכמה דרכים, / אבל היא לעולם לא תאבד אותנו!"
מחזה שלוש המערכות שלו "מוות ועוד" (1920) היה המחזה ההונגרי הראשון שהוצג בקלוז'-נאפוקה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
עוד באותה השנה הוצג מחזהו בן המערכה האחת "נס" (Csoda) על "המסתורין של הגורל", אחר כך הופיע (גם כספר) הדרמה בשלוש מערכות "האביר סילביו" (קלוז'-נאפוקה, 1921), שהוכחה כמוצלחת מכולם.
המחזות הועלו בכל במות טרנסילבניה.
הוא זכה להצלחה גם במחזותיו "אדוני הפרופסור" "סיטֵרה", "אהבתו הראשונה של ליסט".
בשנת 1925, הופיעה "הקומדיה בארבע תמונות", "ההליכון" (ברלין-קלוז'-נאפוקה).
מחזה זה והמחזה על ליסט הוצגו בפני הציבור גם ב"התיאטרון החדש" בבודפשט.
ככל שהאיום הפשיסטי גבר, התחזקה עמדתו השמאלית.
אף על פי שהיו לו מעריצים ומעריכים, חוסר ההד הציבורי לגבי שני ספריו האחרונים בשל האפליה על רקע מוצאו היהודי ובשל המשטר הימני קיצוני של מיקלוש הורטי, ובסופו של דבר מות בנו, תרמו כולם לקריסתו הנפשית.
בישיבת "חברת ז'יגמונד קמני" ב-31 בינואר 1943 ספד לו לאסלו שיני.
הליברית של אחד ממחזותיו זכתה לכתיבת אופרה, ובשנת 1946 היא הוצגה בקלוז'-נאפוקה בשם "פאטר גווארדיאן".
שירים מאת אוסקר בארד; 1913
1932 (גילדת טרנסילבניה לאמנויות יפות VI.)
מהתכתבות שלא פורסמה של אוסקר בארד; 1962
אוסקר ג'רג' (במקור גרוסמן, בהונגרית: György Oszkár; בודפשט, 27 בדצמבר 1882 – אושוויץ, 1944) היה משורר יהודי-הונגרי, מתרגם.
אוסקר ג'רג' היה "משורר בעל עושר לירי ותרבותי, אחד מהמכירים הטובים ביותר בהונגריה של השירה הצרפתית ומתרגם ונאמן ונלהב שלה".
לא היו לו הצלחות רועשות, "רק החסידים הנלהבים יותר של השירה עקבו אחריו בשקיקה בבדידותו בסקשפהרוואר."
אוסקר ג'רג' נולד במשפחה יהודית כבנם של מור גרוסמן סוחר בדים מהעיר אסטרגום ושל רוזה הניג.
רוב ילדותו עברה עליו ברובע 6 של בודפשט, בדירתם ברחוב קיראי 28. הוא היה בקושי בן שנה וחצי כשאמו מתה.
אביו נישא מאוחר יותר בשנית, ובסך הכל נולדו שבעה ילדים בשני הנישואים יחד.
בשנת 1903 הוא שינה את שם משפחתו מגרוסמן לג'רג'.
ג'רג' סיים את לימודיו בגימנסיה ברחוב ברצ'אי בבודפשט ולאחר מכן בגימנסיה פיאריסטית.
הוא סיים את בחינות הבגרות בשנת 1901 ומספטמבר המשיך את לימודיו במחלקה ההונגרית-צרפתית ב"אוניברסיטה ההונגרית המלכותית למדעים" בבודפשט.
בשנת 1903 נכשל בבחינה בצרפתית ולכן נאלץ לדחות את לימודיו באוניברסיטה.
באביב 1904 נסע לפריז והיה סטודנט בסורבון במשך שלושה חודשים.
בחינתו החוזרת בצרפתית בבודפשט שוב לא הצליחה בסתיו 1904, ולבסוף סיים את לימודיו באוניברסיטה רק בקיץ 1906. הוא גויס לצבא, אך מקום ומועד שירותו אינם ידועים.
ג'רג' עבד במשך זמן קצר בכתב העת Revue de Hongrie, ואחר כך עבד כמורה.
במחצית הראשונה של 1907 בעיר גיור, ב-1908–1909 בליפובה ומהסתיו של 1909 למשך שנה בדברצן, בשנת 1910 חזר לרובע 6 בבודפשט.
כרך שיריו הראשון פורסם בשנת 1911, והוקדש לזכרה של אמו, שמתה צעירה (In memoriam, Debrecen, 1911).
משנת 1910 לימד בבית הספר הריאלי באוז'הורוד במשך תשע שנים.
באותה תקופה לימד שם גם הסופר (שהיה מועמד לפרס נובל לספרות בשנת 1935) דז'ה סבו.
ג'רג' חזר לבודפשט בשנת 1920 בשל העברת זקרפטיה, על פי חוזה טריאנון, לשלטון צ'כוסלובקיה שקמה.
מסתיו 1920 הוא היה מורה לשפה ההונגרית, הצרפתית, לספרות ולגאוגרפיה בבית הספר התיכון הריאלי בסקשפהרוואר במשך עשרים שנה.
ב־25 בדצמבר 1921 בסקשפהרוואר נשא לאישה את קטלין פרידמן (בתם של מארטון פרידמן ושל ינקה שטרסר) שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנה.
שתי בנות נולדו מנישואיהם: מגדולנה (1922) ואגנש (1924).
בשנת 1932 הפך לסגן נשיא אגודת ורשמארטי, שהוקמה אז בעיר, וערך את שלושת הגיליונות הראשונים של מגזין הספרות והאמנות של האגודה בשם ואר (Vár) (1938).
בשל מוצאו היהודי הוא נאלץ לוותר תחילה על תפרידיו באגודה ובעיתון ולאחר מכן עם פרסום החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי גם על ההוראה.
בשנת 1940 יצא לגמלאות והשלים את הפנסיה שלו בשיעורים פרטיים.
בינתיים כתב, תרגם והתכתב רבות עם חבריו הסופרים והמשוררים וניסה, אם כי לא תמיד בהצלחה, לפרסם את יצירותיו בכרכים עצמאיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה אבדו כמה משיריו ומהתכתבויותיו.
ב-6 ביוני 1944 גורשה יהדות העיר למחנה ריכוז, תחילה למפעל לבנים בפרברים וב-14 ביוני הועלו כולם לקרונות משא ונשלחו לאושוויץ-בירקנאו.
ביניהם היה גם אוסקר ג'רג' עם אשתו, חמותו, שתי בנותיהם ונכדם בן ה-3. מתוכם רק שתי הבנות הצעירות הצליחו לשרוד את השואה.
תחילה הועברו מאושוויץ לקאופרינג, תת-מחנה של דכאו.
מאוחר יותר, לאחר השחרור, שתיהן מצאו את מולדתם החדשה בקנדה.
בשנת 1947, ביום הולדתו ה-65, נערך טקס זיכרון לכבוד אוסקר ג'רג', שם נשא עמיתו לשעבר לאסלו קרדוש נאום זיכרון.
לוח הזיכרון שלו נחנך ב-15 במרץ 1948, על קיר בית הספר שלו לשעבר, כאשר המשורר פרנץ ינקוביץ' הספיד את מורו לשעבר.
ג'רג' החל לכתוב שירה ולתרגם במהלך שנות האוניברסיטה.
הוא ביקר בתרגילי הסגנון של לאסלו נדיישי, בהם השתתפו, בין היתר, בלה באלאז', דז'ה קוסטולאני ומיהאי באביץ', איתם התיידד והתכתב במשך תקופה ארוכה.
הוא כתב רבות במהלך חייו, אך יחסית מעטים משיריו פורסמו.
הוא פרסם שלושה כרכים משיריו המקוריים במהדורות קטנות.
כסיכום יצירתו הוא רצה להוציא כרך של 140 שירים בשנת 1942, אך הדבר לא היה אפשרי במצב ההיסטורי הנתון.
רבים משיריו נותרו בכתבי יד ונעלמו או הושחתו במהלך המלחמה.
בנוסף לשירה עסק גם בפרוזה, בכתיבת סיפורים קצרים ובמחקרי היסטוריה ספרותית, אך כמעט ולא פרסם אף אחד מהם.
בסך הכל הופיעו שש עבודות אפיות של פרוזה (סיפורים קצרים וסיפורי מסע) בעיתונים השונים ברחבי הונגריה.
הרבה יותר מזה נשאר בכתב היד.
תרגומי השירה שלו מאופיינים בטיפול טכני ובנאמנות לטקסט המקורי.
כרך התרגום הראשון שלו, פרי של עשר שנות עבודת תרגום, ראה אור בשנת 1917, ויצא לאור בפעם השנייה בשנת 1920. זה היה התרגום ההונגרי הראשון לשיריו של Les Fleurs du Mal של בודלר
בנוסף לשירים שלו, הכרך מכיל גם תרגומי שירים.
שירים שנאספו של אוסקר ג'רג' (כרך א'; סקשפהרוואר 2003).
מבחר מתוך Les Fleurs du Mal של שרל בודלר (1857)
מתוך ספרו של פול ורלן Sagesse (1880)
שירים מאת אדמונד פלג ואנדרה ספיר (סקשפהרוואר, 1934).
אדגר וולאס: היד הכחולה (1929).
על שמו נקראת כיכר בסקשפהרוואר ורחוב בעיר הנופש גארדון.
אוסקר גולדברג (5 בנובמבר 1885 – 13 באוגוסט 1953) היה פילוסוף, הוגה דעות, חוקר דתות ורופא יהודי-גרמני.
גולדברג נולד בברלין, שם למד בבית הספר היהודי אורתודוקסי ויטל-היינה-אפרים.
בזמן שעדיין למד בבית הספר הוא פרסם את המאמר Die Fünf Bücher Mosis: Ein Zahlengebäude (חמשת ספרי משה: בניין מספרים), שבו ניסה לתת לתורה פרשנות מבוססת מתמטיקה, ומאז הפך הדבר למוקד עיסוקו - ניסיון לבסס ספקולציות תאולוגיות מיסטיות באובייקטיביות מדעית.
לאחר מכן למד גולדברג באוניברסיטאות ברלין ומינכן, ולמד מגוון רחב של תחומים כולל מחשבה דתית של דתות המזרח (בעיקר הדתות הדהרמיות), פסיכיאטריה עממית, פסיכופיזיקה ומדעי המוח הטיפוליים.
בשנת 1915 השלים את עבודת הדוקטורט שלו על התרחשויות ביולוגיות חריגות בכתות דתיות באסיה.
לאחר לימודיו נסע לטיבט שם התגורר במנזר עם הדלאי לאמה.
הוא פרסם את יצירתו המרכזית Die Wirchlichkeit der Herbräer ("המציאות של העברים") בשנת 1925, אשר פיתחה עוד יותר את תפיסתו הספציפית של "מיסטיקה רציונלית".
בתקופה זו הוא כתב מאמרים לכתב העת של תומאס מאן, Mass und Wert, וכתב מאמרים על פולקלור ודת השוואתית.
בשנת 1932 עזב גולדברג לאיטליה ולאחר מכן התגורר בז'נבה ובצרפת, שם נפל בשבי בשנת 1941. הוא השיג אשרת חירום והצליח לנסוע לארצות הברית שם עבד כרופא.
ב-1950 חזר לאירופה ומת בניס שלוש שנים מאוחר יותר בגיל שישים ושבע.
יצירתו המרכזית של גולדברג, Die Wirklichkeit der Herbräer ("המציאות של העברים"), הפגישה יחד מספר מזרמי החשיבה הספקולטיבית שלו.
הרעיון הבסיסי של עבודתו היה שהחוויה הדתית היא עובדה אמפירית.
החילון באופן כללי הוא ערפול של החוויה האמפירית הזו של התעלות.
עבור גולדברג לכל גזע יש קשר קסום לאלוהות וכל אל הוא "מרכז ביולוגי" של גזע.
עם יכול לשמור על קשר קסום זה, רק על ידי ביצוע הטקסים המתאימים בשטח הנשלט על ידי אלוהיו.
בדוגמה היהודית, גולדברג טוען שלפני ששלמה בנה את בית המקדש הלך אלוהי העברים הקדמונים עם עמו והיה מקום מגוריו ביניהם.
אבל שלמה הפך את היהודים מקהילה פולחנית לבני מדינה ובכך ניתק את הקשר האורגני שלהם לאלוהים, על ידי החלפת הטקס במונותאיזם תאולוגי מופשט.
לטענתו "ספר מלחמות ה'" היה תיאור של מלחמות ומאבקי האלים אלו באלו, ושל ניצחונותיו והפסדיו של אלוהי ישראל במאבקים האלה.
רעיונותיו של גולדברג אישרו מטפיזית את התנגדותו להיווצרות כל מדינות הלאום, כולל מדינת ישראל.
ברוב יצירותיו שלאחר מכן הקדיש גולדברג את עצמו לנזיפה ביהודים, על כך שהם נטשו את הטקס הפולחני ומבצעים פעילויות ארציות.
הוא טוען שיש לחזור למנהגים המקראיים, ולדחות את היהדות המונעות על ידי קיום מצוות, האופיינית לרמב"ם ולרוב התאולוגים היהודים האורתודוקסים שבאו אחריו.
גולדברג גם דחה את הציונות וכתב:.
גולדברג ארגן קבוצות מחקר רבות במהלך חייו ועבר במסלולם האינטלקטואלי של, בין היתר, ברטולט ברכט, ולטר בנימין, אלפרד דבלין, קרל קורש ורוברט מוסיל.
תומאס מאן היה תחילה תומך נלהב שלו וביסס את הכרך הראשון של הטטרלוגיה שלו "יוסף ואחיו", בעיקר על רעיונותיו של גולדברג.
מאן פנה בסופו של דבר נגד גולדברג, תיאר אותו כ"פשיסט יהודי טיפוסי" ולגלג עליו ברומן המאוחר שלו "דוקטור פאוסטוס" באמצעות דמותו של חיים ברייכר, שכמו גולדברג מאשים את שלמה בהרס הקשר בין העם היהודי לאלוהיו.
מאן ראה בדעותיו של גולדברג, חלק מהתהליך שהביא בסופו של דבר לעליית הנאציזם ולחורבנה של גרמניה ההומניסטית, וביטוי למגמות מיתיות ופרימיטיוויסטיות ואנטי-הומניות.
חוקר הדת גרשם שלום נהג לזלזל בגולדברג, ותיאר אותו כ.
עם זאת, אפילו שלום זיהה את השפעתו של גולדברג בהנהגת אחת מתחיות הקסם היהודיות היחידות בעת החדשה.
מאוחר יותר הוא תיאר את הקבוצות סביב אבי ורבורג, מקס הורקהיימר ואסכולת פרנקפורט ואוסקר גולדברג כשלושת "הכתות היהודיות" המדהימות ביותר שחיי האינטלקטואלים הגרמניים יצרו אי פעם.
בנימין זאב פון וייזל, ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית, כתב על גולדברג:.
אוסקר אשר (בהונגרית: Ascher Oszkár; בודפשט, 20 באוגוסט 1897 – בודפשט, 25 באוקטובר 1965) היה מהנדס, שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן הדגול, זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל) מורה למשחק, במאי תיאטרון.
אשר התכונן לקריירה כמהנדס ולאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית יוזף (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), עבד משנת 1923 כמהנדס באחד ממפעלי המכונות בבודפשט.
עם זאת, למד משחק כסטודנט פרטי של השחקן המפורסם ארפאד אודרי במהלך כל שנות לימודיו באוניברסיטה.
הוא ערך ערבי הופעה עצמאיים משנת 1921, בשנים 1926–1928 הופיע על "במת בולוואר תרז" (Teréz körúti Színpad) בקברט של אנדרה נאג', ובשנת 1931 ב"קברט ספרי תמונות" (Képeskönyv Kabaré) עם דיקלומי שירה.
ב-1927 קיבל לידיו גם את ניהול מקהלת הדקלום של פועלי הדפוס והבניין.
בין השנים 1933–1939 היה מורה בבית הספר למשחק של "איגוד השחקנים הארצי", במקביל ב-1938 הופיע גם ב"תיאטרון העיר" (כיום שמו תיאטרון ארקל).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כיהודי, לא הורשה להופיע על הבמה (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) אלא בפני קהל יהודי.
על כן הופיע בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא נלקח לשרות העבודה בשנת 1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה ולאחר שהשתחרר ב-1945 הצטרף לתיאטרון "קברט הפודיום" (Pódium Kabaré) ובין 1947 לבין 1949 היה מנהל התיאטרון.
בינתיים היה גם במאי ברדיו ההונגרי.
בשנים 1946–1947 קיבל תפקידים ב"תיאטרון האמנים" (Művész Színház) וב-1949 גם ב"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház).
בשנים 1950–1951 היה אמן ב"תיאטרון החלוץ" (Úttörő Színház) ובשנת 1951 חתם ב"תיאטרון הכפר" (ששמו שונה ל-Állami Déryné Színház) בו כיהן כמנהל התיאטרון משנת 1957 ועד מותו.
בין השנים 1957–1959 ערך ערבים עצמאיים על "הבמה הספרותית" (Irodalmi Színpad) ובשנת 1959 שיחק גם באולם על שם בלה ברטוק.
בין 1946 ל-1950 לימד "טיפוח הדיבור" באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
המורה שלו לדיבור ולפיתוח קול היה זמר האופרה והמורה המפורסם לאיוש סמושי היהודי, ששיפר את קולו ואת דיבורו בשיטתו המיוחדת.
בספר הזיכרונות של אוסקר אשר "סודות כל השירה", שפורסם על ידו ב-1964, תיאר אוסקר אשר בפירוט את מה שלמד מסמושי.
כשחקן, הוא זכה להצלחה בעיקר עם עיצוב דמויות הגרוטסקיות, בעוד בערבים העצמאיים ובמופעיו הספרותיים והפרשנויות שלו לשירה, הוא מילא תפקיד חשוב ביצירת סגנון משחק נקי מפאתטיות ודקלום.
הוא היה חבר באגודת מיצקביץ' ההונגרית, שהתמקדה בטיפוח יחסי הונגריה–פולין.
אשתו הייתה גבריאלה מריה באלאז'.
בניו הם הבמאי טמאש אשר, רקטור האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע מ-2006 עד 2014 וכן זולטאן אשר.
מספר הצגות הבכורה הרשומות על שמו במאגר התיאטרון: כשחקן - 54 כבמאי - 3.
היפוקריטוס (ז'אן ז'ירו : לא תהיה מלחמה בטרויה)
פקיד (ז'אן אנוי : אורידיקה)
מר וילרספון (ג'וזף קסלרינג: ארסן ולבנדר)
רוג'ר המשרת (אגתה כריסטי : עשרה כושים קטנים)
חבר מושבעים מספר 11 ( רג'ינלד רוז : שנים עשר המושבעים)
הרוזן ברד (יוז'ף גאלי :יאנוש ארש)
קפטן אחונבייב (ולנטין קטאייב: בן הגדוד)
זקנצ'יק (יוז'ף באבאי: שלושה חייטים עניים)
מילר ( סרגיי מיכאלקוב : אני רוצה ללכת הביתה)
הורוואי (אווה מאנדי: גיבורי חיי היומיום)
פרידייש קארינתי : כך אתם כותבים
קרוטיצקי (אלכסנדר ניקולאייביץ אוסטרובסקי : קריירה)
ערב קארינתי של אוסקר אשר (1957)
ויקטור טיפוט: אושר חסר מנוחה
תיאטרון בלתי נראה ( עם לאיוש מאניאי וז'וז'ה שימון, 1941)
אמנות דיקלום שירה ודיבור על הבמה (1953)
חזרה פרטית לאמן מבצע ; מורה, בודפשט, 1960 (חוברות מבחנים מיוחדות חלוציות)
פרנץ הורבאט: חיוך אחרי הנקודה.
לזכרו של אוסקר אשר (כתיבה חדשה, גיליון מס' 1, 1966)
פרנץ סצ'י: מתורגמן המשוררים (כתב העת: קולנוע-מוזיקה-תיאטרון, 1966 גיליון 29)
כיום, תיאטרון חובבים בבודפשט נושא את שמו.
ערב זיכרון של פטר מולנאר גאל במלאת 100 שנה להולדתו של אוסקר אשר.
ד"ר אוסקר אלק (במקור אנגל, בהונגרית: Elek Oszkár; סולנוק, 4 בפברואר 1880 – בודפשט, 17 ביוני 1945) היה דוקטור לספרות, היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי מנהל הגימנסיה הממלכתית של בודפשט.
אוסקר אנגל נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל אנגל ושל קטלין שטיינר.
ב-1902 קיבל תעודת הוראה לשפות הונגרית-צרפתית באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא לימד בארד, שימג (1903), אגר, ולאחר מכן עד פרישתו בגימנסיה הריאלית בבודפשט על שם ז'יגמונד קמני.
במחקריו בתולדות הספרות חקר בהצלחה את השפעתם של סופרים זרים על סופרים הונגרים.
(לדוגמה: השפעה סקוטית ואנגלית בבלדות של יאנוש אראן.
ב-23 בדצמבר 1906 נשא לאישה את מרגיט, בתם של הסוחר ארמין רוטשילד ושל לינקה דצ'י.
הוא התגרש מאשתו הראשונה והתחתן בשנית ב-27 ביוני 1925. אשתו השנייה הייתה ארז'בט, בתם של יוזף צ'טני ושל פרוז'ינה פודור.
הוא אביו של טיבור אלק (1910–1972) שהיה מתמטיקאי ופילוסוף.
כמה ממאמריו החינוכיים והאתנוגרפיים, ביקורות ספרים ומחקרים רבים על תולדות הספרות פורסמו במשך עשורים בכתבי העת רבים:
תולדות הספרות (1912–1941), בהונגרית: Irodalomtörténet
משמר השפה ההונגרית (1912–1939), בהונגרית: Magyar Nyelvőr
סקירת סאבולץ' (1941), בהונגרית: Szabolcsi Szemle
במחקרי תולדות הספרות עסק בעיקר בהשפעות הספרות הזרה על הספרות ההונגרית.
הוא היה עמית ב"אגודת שייקספיר ההונגרית".
בשל יהדותו הוא לא יכול היה לפרסם אחרי שנת 1942.
השפעת פטרארקה על משוררי הפליאדה (בודפשט, 1902)
ינה סבויאי בשירה הצרפתית (בודפשט, 1939)
האגדה על דון חואן בערב חג המולד של קארוי קישפלודי (בודפשט, 1943)
הטרגדיה של אגיס (לאחר מותו, בודפשט, 1957)
האזכור הראשון של הונגרים באפוסים באנגלית (לאחר מותו, בודפשט, 1962)
אוסקר אורבך (1 בינואר 1905 – 15 בינואר 1997) היה פתולוג אמריקאי שעזר באופן משמעותי לגילוי הקשר בין עישון סיגריות לסרטן.
אורבך נולד במנהטן, ניו יורק.
הוא היה הילד הבכור של המהגרים היהודים אירופאים, מקס וג'ני אורבך.
הוא למד באקדמיית סטטן איילנד אך מעולם לא סיים את הלימודים בתיכון או בקולג'.
הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, לאחר שהתקבל לשם על בסיס בחינות, הוא עזב את האוניברסיטה ללא תואר, כדי להתחיל ללמוד במכללה הרפואית של ניו יורק, הוא קיבל את תואר ה-MD שלו ב-1929. לאחר מכן הוא למד פתולוגיה בווינה, שם גם הכיר את אשתו.
אורבך עבד בבית החולים Sea View של סטטן איילנד ובבית החולים Halloran.
החל משנת 1952 עבד במינהל הוותיקים, במותו החזיק בתואר חוקר רפואי בכיר.
הוא לימד רפואה בקולג' לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק במשך 12 שנים ובבית הספר לרפואה בניו ג'רזי במשך כ-30 שנה.
אורבך חקר את הקשר בין עישון לסרטן.
מחקריו צוטטו בדו"ח המנתח הכללי על עישון משנת 1964.
אורבך נפטר במרכז הרפואי סנט ברנבאס בליווינגסטון, ניו ג'רזי, ב-15 בינואר 1997, בגיל 92.
אוסקר בתלן (במקור בטלהיים, בהונגרית: Betlen Oszkár; ברטיסלאבה, 13 בספטמבר 1909 – בודפשט, 20 בינואר 1969) היה עיתונאי, היסטוריון, יהודי-הונגרי דוקטור למדעים היסטוריים.
עורך ראשי של עיתונים וכתבי עת.
אסיר בשלושה מחנות ריכוז (דכאו, בוכנוולד, אושוויץ).
הוא אביו של מגיש הטלוויזיה ההונגרית יאנוש בתלן.
אוסקר בטלהיים נולד במשפחה יהודית והגיע לבודפשט עוד בילדותו.
לאחר שסיים ארבע כיתות תיכון למד את מקצוע החשמלאות ועבד במקצועו כמה שנים.
בשנת 1930 למד בבית הספר בן ששת החודשים של ארגון הנוער הקומוניסטי במוסקבה.
לאחר שובו הביתה בשנת 1931, הופקד על ניהול עבודת השכנוע והתעמולה וניהול מערכת העורכים של כתב העת "הפרולטר הצעיר".
הוא נעצר באפריל 1931. לאחר שריצה את עונש המאסר של 9 חודשים גורש ב-1932 לברטיסלאבה.
הוא גויס לצבא צ'כוסלובקיה ולאחר שחרורו הצטרף לתנועת הפועלים הסלובקית ב-1934.
ב-1935 היה ציר בקונגרס העולמי של אינטרנשיונל הנוער הקומוניסטי.
ב-4 באוקטובר 1936 נוסדה בברטיסלאבה פדרציית הנוער ההונגרי, קבוצה פופוליסטית בשליטת המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה שהמציגה את עצמה כאגודת תרבות.
מייסדי הפדרציה היו אינטלקטואלים קומוניסטים צעירים שנאספו סביב העיתון "היום ההונגרי", היומון בשפה ההונגרית של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
ארגון הנוער הסלובקי בחר בו כחבר במזכירותו ולאחר מכן כאחד ממזכיריו.
עד מהרה הפך לחבר בהנהגת המפלגה הקומוניסטית הסלובקית.
משנת 1937 עמד בראש פדרציית הנוער ההונגרי בסלובקיה, ומשנת 1937 עבד במערכת של העיתונים ה-Moravska Ostrava וה-Magyar Nap.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה ופירוקה לשתי מדינות ב-19 במרץ 1939, השתתף בבריחה של קומוניסטים לחו"ל, והבטיח את מעבר הגבול שלהם בין צ'כיה לפולין.
אבל בגדו בו, הגרמנים תפסו אותו ב-1939 וגורש למחנה ריכוז.
הוא נכלא תחילה בדכאו ואחר כך בבוכנוולד.
ב-1942, יחד עם כמה מחבריו הועבר לאושוויץ והיה אסיר במחנה ההשמדה עד 1945. הוא הנציח את חוויותיו בספרו "החיים בארץ המוות".
לאחר שחזר הביתה הצטרף למערכת של סאבאד נפ (Szabad Nép), בשנים 1946–1951 היה כתב של העיתון ובין 1951 לבין 1954 היה העורך הראשי שלו.
ב-22 באפריל 1951 בחרה האספה הכללית של הפדרציה הלאומית של העיתנאים ההונגרים (MÚOSZ) את הנהלת הפדרציה, אוסקר בתלן הפך לחבר הנשיאות.
מ-1951 היה גם חבר חליף בהנהלה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (MDP) עד 1956. בין 1954 ל-1956, הוא היה העורך האחראי (ראשי) של המהדורה ההונגרית של עיתון בינלאומי.
הוא היה חבר גם באגודת מיצקביץ' ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין ועסקה בעיקר בספרות.
לאחר נקמת השלטון במשתתפי המרד ההונגרי, שנקרא בהונגריה "מהפכת 1956", הוא ערך את סדרת החוברות הקומוניסטיות שפורסמה בעילום שם, "הספר הלבן", שהציגה גם אירועים בכפרים.
מ-1957 ועד מותו, היה חוקר במכון לתולדות המפלגה של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP).
כראש המדור הבינלאומי עסק במחקר ובעיבוד ההיסטוריה של הקומינטרן.
רהסלובקיזיה ויישוב כפוי מחדש של סלובקים.
היחסים החדשים של צ'כוסלובקיה וצ'כיה-הונגריה.
- פורסם על ידי משרד המידע של מועצת השרים בארבעה כרכים תחת הכותרת כוחות נגד המהפכה באירועי אוקטובר ההונגריים.
הכרך הראשון פורסם בנובמבר 1956, החלטת ה-MSZMP על פרסומו לא שרדה.
החיים בארץ המתים (רומן ביוגרפי, 1959)
ההתפתחות הדמוקרטית העממית בספרד 1936–1939 (בודפשט, 1963)
הקונגרס השביעי של האינטרנציונל הקומוניסטי (קומינטרן) (בודפשט, 1964)
תנועת החזית המאוחדת והמאבק למען מפלגה מהפכנית מאוחדת של מעמד הפועלים 1933–1937 (בודפשט, 1967)
ההיסטוריה של תנועת העבודה ההונגרית והבינלאומית 1848–1945 (רשימות האוניברסיטה, בודפשט, 1969)
פריז, מדריד, וינה (הוצאת הספרים קושוט, 1968)
אוסקר גאטי (בהונגרית: Gáti Oszkár; סקסארד, 21 בפברואר 1949) הוא שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס מארי יאסאי (הפרס הגבוה למשחק בהונגריה).
בגלל קולו האופייני, הוא מועסק גם כשחקן דיבוב.
הקולות המפורסמים ביותר שלו בהונגריה הם של סילבסטר סטאלון, ליאם ניסן, ארנולד שוורצנגר, ז'אן פול בלמונדו וסמואל ל.
ג'קסון, אבל הקול ההונגרי של סלווטורה בורגזה (אתה אידיוט, באגסי!), המוכר מסרטי באד ספנסר, הוא גם בלתי נשכח.
אוסקר גאטי נולד ב-1949 בשם אישטוואן גאטי.
אמו שרדה את מחנה הריכוז אושוויץ.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ב-1977. לפני כן, בין 1970 לבין 1972, היה עובד אולפן של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
בין 1977 לבין 1989 היה חבר בלהקת תיאטרון על שם אימרה מדאץ', ולאחר מכן הפך לשחקן עצמאי עד 1993. בשנים 1993–1994 הועסק בתיאטרון הלאומי בגיור ובין 1994 לבין 1999 בתיאטרון פטפי בשופרון.
מאוחר יותר חזר לתיאטרון הלאומי בגיור, אותו עזב שוב ב-2008 בנסיבות סוערות.
מאוחר יותר, עד 2018, עבד כאחראי של בית הקברות היהודי בגיור.
בין השנים 1995 לבין 1999, היה חבר בחבר הנאמנים של פרס Aase (פרס Aase - מבוטא: פרס אוֹזֶה - מוענק למי שמגלם תפקידים אפיזודיים בהצגות תיאטרון הונגרי).
בשנת 2015, פתח גאטי את תיאטרון "במת המקלט" (Menház Szinpad) בגיור, שם הוא ארגן מופעים קאמריים בהשתתפות שחקנים בעלי שם.
בתיאטרון הפרטי הזה שלו הופיעו אמנים חשובים רבים.
את המוסד, שפעל במקלט היהודי לשעבר, נאלץ גאטי לסגור ב-2018 עקב תיקון חוק מס החברות בהונגריה.
גאטי הוא הקול הונגרי קבוע של ארנולד שוורצנגר וסילבסטר סטאלון.
הוא דיבב פעמים רבות כאמור את ז'אן פול בלמונדו, כמו גם את לורנס פישבורן, אותו דיבב לראשונה לרגל הופעת הסרט מטריקס.
בסרט אחר דיבב את הדמות הראשית, ג'ף ברידג'ס, קריס קריסטופרסון ב-The Rematch, אבל דיבב גם את קולו של מייקל קיטון במותחן The Killer Donor.
שני ילדיו הגדולים הם מאשתו הראשונה, שלושת הקטנים מאשתו השנייה.
ארנולד שוורצנגר - סרטי טרמינייטור, טורף, קומנדו, סוניה אדומה, שוטר אדום, שוטר אוביז, ג'וניור, בשם הצדק, עם הכוח, מגי - השינוי, ביום השישי, בין שתי שריפות
זו השאלה - בתיאטרון מכאן ומעבר - שיחה עם אוסקר גאטי (2019)
אוסקר בוב (בנורווגית: Oscar Bobb; נולד ב-12 ביולי 2003 באוסלו שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקיצוני בפולהאם מהפרמייר ליג ובנבחרת נורווגיה.
בוב נולד באוסלו בירת נורווגיה וגדל במחלקות הנוער של ווולרנגה מעיר הולדתו.
בשנת 2019 הצטרף למחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי.
ב-2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 בספטמבר 2023 ערך בוב את הופעות הבכורה שלו בבוגרים, כשעלה מהספסל בדקה ה-90 במקומו של פיל פודן בניצחון 5-1 על פולהאם במסגרת המחזור הרביעי של עונת 2023/2024 בפרמייר ליג.
ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות כשעלה מהספסל בדקה ה-83 שוב במקומו של פיל פודן בניצחון 3-1 על הכוכב האדום בלגרד במסגרת המחזור הראשון של עונת 2023/2024. במפגש הבא של שתי הקבוצות, ב-13 בדצמבר, כבש בוב את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-4 בנובמבר בישל לנתן אקה שער בדקה ה-88 בניצחון 6-1 על בורנמות' במחזור הליגה ה-11.
ב-30 בינואר 2026 עזב בוב את מנצ'סטר סיטי לאחר 7 במועדון וחתם בפולהאם ל-5 וחצי שנים תמורת 27 מיליון ליש"ט.
בוב נכלל בסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
ב-12 לאוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה נגד קפריסין במוקדמות יורו 2024 בניצחון 0–4, בנוסף לכך ב-15 לאוקטובר פתח בהרכב נבחרת נורווגיה נגד ספרד בהפסד 0–1. ב-16 לנובמבר כבש בוב את השער הראשון שלו במדי נבחרת נורווגיה במשחק ידידות נגד איי פארו בניצחון 0–2.
אוסקר אורסאג (במקור עד 1903 אסטרייכר-Oesterreicher, בהונגרית: Országh Oszkár; בודפשט, 28 ביולי 1883 – בודפשט, 11 בדצמבר 1959) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ריאות, מנהל מחלקה, מנהל בית חולים ורופא ראשי, בעל תואר "יועץ בריאות ראשי".
אוסקר אסטרייכר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור אסטרייכר, סוחר יליד מורביה ושל ארנסטינה פאלק.
הוא סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית הראשית ברובע 7 (1901).
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1901–1906).
היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בשנת 1905, מונה, כמתמחה ללא שכר במכון לפתולוגיה מספר 1 של האוניברסיטה.
בשנת הלימודים האקדמית 1905/1906 זכה בפרס הג'ש (Hőgyes) של 140 כתרים.
לאחר השגת התעודה שלו הוא היה מתמחה ללא שכר בקליניקה לרפואה פנימית, ולאחר מכן בין 1908 ל-1910 היה מתמחה ללא שכר במרפאה הפנימית מספר 3. הוא ערך סיור לימודים ארוך באוסטריה, גרמניה ושווייץ.
לאחר שובו הביתה, ביולי 1910, נבחר לרופא הראשי של הסנטוריום של המלכה ארז'בט (סיסי) בבודאקסי ומ-1 בנובמבר 1923 הפך ללמנהל הכללי וגם לרופא הראשי של המוסד ולסגן המזכיר הכללי של אגודת הסנטוריום.
במאי 1923, על פי הצעתו של שר הרווחה והעבודה המלכותי ההונגרי, הוענק לו תואר "יועץ בריאות" כהוקרה על עבודתו היעילה בתחום שירותי הבריאות הציבוריים.
בדצמבר 1928 קיבל את התואר "יועץ בריאות ראשי".
בשנים 1928–1929 בילה חודשיים וחצי בהודו.
ב-1942 אולץ להתפטר מתפקידו כמנהל המוסד והרופא הראשי (בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), אך אחרי המלחמה בין השנים 1946–1948 ניהל שוב את המוסד.
מאז הקמתו ב-1913 היה המזכיר הראשון של איגוד הרופאים ההונגריים לשחפת.
כאזרח ששילם הכי הרבה מיסים בעירו, הוא היה חבר במועצת העיר של בודאקסי
אשתו היא אילונה ארז'בט אנה בוניש (1907–1997), בתם של אישטוואן בוניש ושל מריה קולאר, איתה התחתן בבודפשט ב-3 בדצמבר 1934.
אוסקר בנטון (בהולנדית: Oscar Benton; 3 בפברואר 1949 – 8 בנובמבר 2020) היה מוזיקאי וזמר הולנדי.
הוא ייסד את להקת "אוסקר בנטון בלוז" בשנת 1967. הלהקה התפרסמה בשנת 1968 כשזכתה במקום השני בפסטיבל הג'אז שהתקיים בעיר לוסדרכט שבהולנד.
בנטון נולד ב-3 בפברואר 1949 בעיר הארלם בהולנד.
הוא למד מנדולינה וכינור בקונסרבטוריון.
ב-8 בנובמבר 2020 נפטר בנטון בעיר איימאודן, הולנד, בגיל 71.
בשנת 1968 הוציאה להקת "אוסקר בנטון בלוז" את אלבומה הראשון, "Feel so good".
בשנת 1971 הם הוציאו את האלבום השלישי "Benton '71".
בשנות ה-70, בנסון הקליט שני להיטים עם הזמרת ההולנדית מוניקה ורשור.
לצמד שהקימו קראו בשם בשם "מוניקה ואוסקר בנטון".
בשנת 1974 החליפה הלהקה את חבריה וגם את שמה והפכה ל"Blue Eyed Baby".
אוסקר עצמו שינה את שם הבמה שלו לבילי בוי בישופ.
להקת "Blue Eyed Baby" הוציאה אלבום הנושר את שם הלהקה "Blue Eyed Baby".
בשנת 1981 הוציא אוסקר את אלבומו "Bensonhurst Blues", שנכתב על ידי ארטי קפלן וארטי קורנפלד והופק על ידי חברת התקליטים EMI.
השיר שנחשב ללהיטו הגדול ביותר של אוסקר, היה חלק מפסקול הסרט הצרפתי "La Bûche" משנת 1999. השיר הופיע גם בפסקול הסרט הצרפתי "סיפורו של שוטר", משנת 1981, בכיכובו של אלן דלון.
הגרסה המוקדמת ביותר של שיר זה, היא זו של ארטי קפלן באלבומו "Confessions Of A Male Chauvinist Pig", משנת 1971, שהופק על ידי חברת התקליטים "הופי".
הסינגל הפך ללהיט מספר אחת בצרפת בדצמבר 1981, והאלבום הגיע למעמד אלבום זהב.
בשנת 2016, הגיטריסט ג'וני לאפורטה ואוסקר בנטון הקליטו אלבום חדש בשם "I Am Back".
האלבום יצא על גבי תקליטור, תקליט ויניל וכאלבום דיגיטלי בשנת 2018.
אוסקר ברנץ' קולקוויט היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טקסס ה-25 בשנים 1911–1915.
אוסקר ברנץ' קולקוויט נולד בעיר קמילה שבג'ורג'יה, כבנם של תומאס ג'פרסון קולקוויט ושל אן אליזבת (לבית ברקהולטר) קולוקוויט.
מצד סב-סבו, אנתוני קולקוויט, הוא היה קרוב משפחה של הסנאטור וולטר קולקוויט מג'ורג'יה, ושל בנו, הסנאטור ומושל ג'ורג'יה אלפרד קולקוויט.
אביו, תומאס ג'פרסון קולקוויט, שירת כקצין בצבא הקונפדרציה, ולאחר מלחמת האזרחים האמריקאית הוא ניסה לעסוק בחקלאות כאשר העסיק עבדים משוחררים כפועלים, אך היבולים ניזוקו מפגעי האקלים והמשפחה איבדה את כולם.
מתוך רצון להתחיל הכול מחדש, עברה משפחת קולקוויט למחוז מוריס שבטקסס, וב-8 בינואר 1878 הגיעה לדיינג'רפילד .
במשך שלוש שנים עבד קולקוויט כפועל חווה והלך 2 מילים (3.2 ק"מ) לבית הספר לאחר עבודתו.
לאחר מכן הוא למד שנת לימודים אחת באקדמיית דיינג'רפילד, שם הוא התגורר אצל משפחתו של חבר בית המחוקקים מטקסס ג'ון א.
לאחר תום לימודיו ניסה קולקוויט ללא הצלחה להתקבל לעבודה כמפעיל בלמים או ככבאי בחברת הרכבות איסט ליין והנהר האדום.
תחת זאת הוא עבד כסבל בתחנת הרכבת של דיינג'רפילד ולאחר מכן עבד במשך כמה חודשים במפעל רהיטים מקומי.
ב-1881 היה קולקוויט לשוליית מדפיס בעיתון Banner שבמחוז מוריס.
כמה חודשים לאחר מכן פתח מעסיקו עיתון חדש בגרינוויל, וקולקוויט עבד בו עד שב-1884 רכש עיתון משל עצמו, "פיטסבורג גאזט" בפיטסבורג .
תך שנתיים רכש קולקוויט שני עיתונים בעיר טרל, ומיזג אותם לעיתון אחד שנקרא "טיימס-סטאר".
ב-1885 נשא קולקוויט לאישה את אליס פולר מורל ממינדן שבלואיזיאנה, ולשניים נולדו ארבעה בנים ובת.
ב-1890 לקח קולקוויט חלק בקידום הקמתה של נציבות הרכבות של טקסס , ותמך בבחירתו של ג'ים הוג כמושל.
ב-1895 הוא נבחר לסנאט של טקסס, כיהן בו ארבע שנים, ועזר בניסוח של כמה חוקים שהיו קשורים לעבירות על חוקי המס.
בשמונת החודשים האחרונים של 1898 היא שימש כסוכן של משרד הכנסות המדינה, וכתב דוח לוועדת המיסוי המיוחדת שהוגש לבית המחוקקים.
במושבי בית המחוקקים של 1899 ו-1901 עבד קולקוויט כלוביסט בשכר.
ב-1900 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע כאשר בית המחוקקים לא התכנס.
ב-1902 נבחר קולקוויט כחבר נציבות הרכבות של טקסס, ושוב ב-1908, והחליף בתפקיד את ג'ון רייגן.
במהלך תקופת שירותו בנציבות, הוא היה פעיל מאוד בקידום סלילתה של מסילת גלווסטון.
ב-1906 התמודד קולקוויט בבחירות למשרת מושל טקסס, אך בשל התנגדותו לחוק היובש, בין השאר, לא עלה בידו להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית.
ב-1910 הוא התמודד שוב, עדיין התנגד לחוק היובש, ורץ תחת הסיסמה "שלום פוליטי ומנוחה חקיקתית".
אף על פי שיריביו כינו אותו "אוסקר הקטן", ניצח קולקוויט הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות.
בוועידת הדמוקרטים המדינתית שבה הוא נבחר כמועמד המפלגה הוא לא נכח, שכן בנו הצעיר, אוסקר ב.
השלישי בן הארבע, נפטר באוסטין בערך באותה עת.
לאחר השבעתו כמושל, התפטר קולקוויט מתפקידו בנציבות הרכבות, וכך יכול היה למנות את מחליפו.
הדמוקרטים תומכי חוק היובש השיגו את השליטה בשני בתי בית המחוקקים של טקסס, ובעקבות הבחירות התאפשר לציבור להצביע על השאלה אם להחיל בטקסס חוק יובש על מכירת משקאות חריפים, אך משאל זה נפל ב-6,000 קולות.
לקולקוויט היו יחסים לא קלים עם בית המחוקקים במהלך תקופת כהונתו כמושל, וחילוקי הדעות ביניהם גלשו גם לסוגיות שלא היו קשורות לחוק היובש.
במושב בית המחוקקים הראשון במהלך כהונתו, הטיל קולקוויט וטו על מחצית מהצעות החוק שנשלחו לחתימתו.
פעמיים במהלך תקופת כהונתו כמושל שלח קולקוויט את הטקסס ריינג'רס אל הגבול עם מקסיקו כדי לשמור על הסדר ולמנוע זליגה של אירועי המהפכה המקסיקנית שהתרחשה באותן שנים.
לריינג'רס הייתה הצלחה במידת מה, אך הם הואשמו בהתעללות באזרחים אמריקאים-מקסיקנים שלווים.
בסופו של דבר הגיעו כוחות פדרליים להחליף אותם.
במהלך תקופת כהונתו של קולקוויט העביר בית המחוקקים חוקים לרפורמה במערכת הכליאה המדינתית והפעיל כמה חוקים לטובת ציבור העובדים.
אחד החוקים הגביל את מספר שעות העבודה לנשים, השני קבע תקנות להעסקת ילדים, והשלישי עסק בתנאי העבודה במפעלים.
בית המחוקקים גם העביר חוק לפיצויי עובדים.
קולקוויט ניסה לחסום כמה מהחוקים הללו, אך בסופו של דבר חתם עליהם.
ב-1912 הוא כינס פגישה של מושלי מדינות הדרום כדי לתכנן תוכנית לייצוב שוק הכותנה.
ועידה זו המליצה על הקמת מחסנים מדינתיים ועל צמצום שטחים.
איגוד החוואים של טקסס קידם את הרעיונות הללו, והיקף שטחי הכותנה שנשתל בשנה זו הופחת ביותר מ-2 מיליון אקרים.
מהלכים אלו הובילו לעליית מחירי הכותנה, וקולקוויט זקף זאת לזכותו.
על אף הבטחת בחירות שלו שלעולם לא ישים מכשול לתמיכה בחינוך, הטיל קולקוויט וטו על ההקצאות לבתי הספר הציבוריים.
בתמיכת ציבור העובדים, הוא ניצח בבחירות של 1912 בהפרש של כמעט 40,000 קולות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
בראשית המאה ה-20, ניצחון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הייתה הבטחה לניצחון בבחירות הכלליות בטקס, ובכך הוא נבחר בקלות לתקופת כהונה שנייה.
לאחר תום כהונתו כמושל, נעשה קולקוויט לתומך במטרותיה של הקיסרות הגרמנית.
הוא ניסה לרכוש את העיתון ניו יורק סאן מתוך מטרה להפיץ דרכו תעמולה גרמנית, אך הדבר לא עלה בידו.
ב-1916 הוא ניסה להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
במהלך מסע הבחירות שלו, הוא הזכיר את מאמציו לייצב את שוק הכותנה כדי להראות את העניין שלו במגזר החקלאי, ואת חוקי העבודה שעברו בתקופת ממשלו כדי להמחיש את היותו ידיד הפועלים.
על אף מאמציו, הוא הובס בסיבוב השני של הבחירות המקדימות על ידי הסנאטור המכהן צ'ארלס אלן קלברסון.
לאחר תבוסתו זו, היה קולקוויט לנשיא חברת נפט בדאלאס.
בשנים 1928–1929 הוא היה חבר במועצת הגישור של ארצות הברית.
ב-1935 הוא היה לנציג שטח של תאגיד השיקום הפיננסי .
בסוף שנות ה-30 לקה קולקוויט בשבץ מוחי קל, אך הוא נותר פעיל.
אוסקר ברנץ' קולקוויט נפטר בדאלאס ב-8 במרץ 1940 לאחר מאבק של עשרה ימים במחלת השפעת.
הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבאוסטין.
אוסקר קלי אלן האב היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-42 מ-1932 ועד מותו.
אוסקר אלן נולד בווינפילד שבמחוז וין שבלואיזיאנה, כבנם של אסא לוי אלן ושל סופרוניה (לבית פרקינס) אלן.
הוא למד בקולג' ספרינגפילד לעסקים ובאוניברסיטת טריניטי שמשכנה היה אז בווקסהאצ'י שבטקסס.
ב-1928 נבחר אלן לסנאט של לואיזיאנה מטעם מחוזות קולדוול, גרנט, לה סאל ווין.
במערכת בחירות זו ניצח יואי לונג ניצחון סוחף ונבחר כמושל לואיזיאנה.
אלן הביס את חבר הסנאט המכהן שייצג את מחוז הבחירה שלו, הנרי הרדטנר , ושנמנה עם מתנגדיו של לונג.
בסנאט שימש אלן כמנהיג סיעתו של לונג, ובמקביל מונה על ידו כיושב ראש נציבות הכבישים של לואיזיאנה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1930. על מינויו זה הוגש ערעור משפטי, ובדיון שהגיע לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, נפסק שכהונתו במקביל כמחוקק וכבעל תפקיד בזרוע המבצעת נגדו את החוקה.
עקב כך התפטר אלן מתפקידו כיושב ראש הנציבות.
ב-1932 נבחר אלן כמושל לואיזיאנה ה-42, במערכת בחירות שבה הוא היה בצילו של לונג, שהתפטר לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
הוא נחשב לשליט בובה של לונג, ואחיו של לונג, ארל לונג, התבדח פעם שעלה של עץ חדר פעם במשב רוח ללשכתו של אלן, והוא חתם עליו, בסוברו שזהו נוסח חוק של לונג.
אוסקר אלן נפטר במעון המושל בבאטון רוז' ב-28 בינואר 1936, כתוצאה מדימום מוחי.
שבוע לפני מותו הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לקראת בחירות מקדימות לאיוש מושבו בסנאט של לונג שנרצח.
הוא נטמן בבית הקברות בעיר הולדתו וינפילד.
על שמו של אלן נקרא גשר א.
אלן שחצה את הנהר האדום בין הערים אלכסנדריה ופיינוויל.
ב-2015 פוצץ הגשר ובמקומו נבנה גשר חדש שנקרא גשר הזיכרון קרטיס-קולמן.
יחד עם קודמו בתפקיד, יואי לונג, כובד אלן בקריאת גשר יואי פ.
אלן , שדרכו עובר הכביש הארצי 190 ושחוצה את נהר המיסיסיפי בבאטון רוז'.
כמו כן נקראו על שם השניים גשר לונג-אלן החוצה את הנהר האדום בין שריבפורט לבין בוזייר סיטי, גשר בעיר מורגן סיטי, ושני גשרים שנהרסו בהריסונבורג ובג'ונסוויל.
באוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט קיים בניין שמנציח את שמו של אלן.
אוסקר ויילדר אנדרווד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, ומועמד לנשיאות ארצות הברית בשנים 1912 ו־1924. הוא היה הראשון ששימש רשמית כ"מנהיג סיעת הרוב" בסנאט של ארצות הברית, והאדם היחיד שכיהן כמנהיג הדמוקרטים הן בבית הנבחרים והן בסנאט.
אנדרווד נולד ב־6 במאי 1862 בלואיוויל שבקנטקי, כבן הבכור מבין שלושה ילדים לעורך הדין ואיש האחוזות יוג'ין אנדרווד ולאשתו השנייה פרדריקה.
סבו מצד אביו, ג'וזף אנדרווד, היה חבר קונגרס וסנאטור מקנטקי ואף כיהן כשופט בבית המשפט העליון של קנטקי.
מצד אמו היה נכדו של סוחר כותנה ששימש ראש עיריית פיטרסבורג, וירג'יניה.
ב־1865 עברה המשפחה לסיינט פול שבמינסוטה, בתקווה שהאקלים יסייע לבריאותו של אוסקר שסבל מברונכיט כרוני.
לאחר עשר שנים חזרו ללואיוויל, שם למד בבית הספר הפרטי "Rugby University School" וב-1879 השלים את לימודיו.
לאחר מכן למד באוניברסיטת וירג'יניה, הצטיין בנאומים, ואף נבחר לנשיא אגודת ג'פרסון.
במהלך חייו קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה (1912) ואוניברסיטת הרווארד (1922).
אנדרווד נישא פעמיים: ב־1885 לאאוג'ניה מאסי, ממנה נולדו לו שני בנים; היא נפטרה ב־1900. ב־1904 נישא בשנית לברטה וודוורד, בתו של ותיק צבא האיחוד.
לאחר סיום לימודיו, חזר אנדרווד למינסוטה כדי להתחיל בקריירה המשפטית.
עם זאת, אחיו למחצה הגדול ויליאם שכנע אותו במהרה בהזדמנויות טובות יותר הצפויות לו בברמינגהאם שבאלבמה.
לשם הוא עבר בספטמבר 1884 והקים משרד עורכי דין מצליח, בו עבד במשך עשור, בין היתר עם ג'יימס ג'יי גארט.
ב־1892 מונה ליו"ר הוועד הדמוקרטי במחוז הבחירה החדש של אלבמה, שנוסף לאחר מפקד האוכלוסין של 1890. ב־1894 נבחר לראשונה לבית הנבחרים, אך יריבו ערער בהצלחה על התוצאות והוא נאלץ להתפטר.
הוא חזר להתמודד וזכה שוב במושב, ובסך הכול כיהן תשע כהונות עד 1915.
בשנים 1900–1901 שימש כמצליף המיעוט הדמוקרטי הראשון בבית הנבחרים, ומ־1911–1915 היה מנהיג הרוב.
בתקופה זו תמך ברפורמות הפרוגרסיביות של וילסון, והשפיע רבות על מינוי מקורבים למשרות פדרליות.
בנוסף, היה אנדרווד היוזם של חוק ההכנסות של 1913 (המכונה גם "תעריף אנדרווד"), שהפחית את שיעורי המכס והטיל מס הכנסה פדרלי.
בבחירות לנשיאות ב-1912 התמודד אנדרווד התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך הפסיד לוודרו וילסון לאחר 46 סבבי הצבעה, וסירב להצעת וילסון להתמודד כסגנו.
ב־1914 נבחר לסנאט, וב־1920 הפך למנהיג המיעוט הדמוקרטי.
הוא השתתף בוועידת וושינגטון לנושאי חימוש ימי (1921–1922), וסייע בגיבוש אמנת חמש המעצמות לצמצום הצי.
הוא נודע גם כמתנגד חריף לחוק האיסור, והדגיש כי חקיקה זו גוזלת סמכויות מהמדינות.
בבחירות לנשיאות ב-1924 שוב התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ואף הוביל את המאבק נגד הקו קלוקס קלאן בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
הוא הזהיר כי "הקלאן מהווה איום לאומי – או הם ישרדו או אמריקה תשרוד, אך לא שניהם".
יחד עם תומכיו ניסה להעביר החלטה במצע המפלגה שתגנה את הקלאן, אולם נכשל בהפרש זעום של קול אחד בלבד, מה שהוביל לפילוג במפלגה.
אף שבשלב מסוים צבר תמיכה ניכרת במועמדותו, בסופו של דבר נבחר ג'ון ויליאם דייוויס כמועמד פשרה.
ב־1926 פרש מהסנאט לאחר שהבין כי התנגדותו לקלאן החלישה את מעמדו הפוליטי.
לאחר פרישתו חי באחוזת וודלאון שבמחוז פיירפקס בווירג'יניה, שם חיבר את ספרו היחיד, Drifting Sands of Party Politics (1928), ובו מתח ביקורת על רגולציה מוסרית, חקיקה פדרלית מיותרת ומעורבות יתר במדיניות חוץ.
ב־1929 לקה בשני מקרים של שבץ וב-25 בינואר נפטר בביתו.
בהתאם לבקשתו נקבר בברמינגהאם שבאלבמה, לצד אשתו הראשונה.
מרבית כתביו שמורים בארכיון ההיסטורי של אלבמה ובאוניברסיטת וירג'יניה.
הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כלל אותו בספרו Profiles in Courage בזכות עמידתו מול הקלאן.
ביתו בוושינגטון הוכר כאתר לאומי היסטורי ב־1976, ואחוזת וודלאון עצמה הוכרה כאתר לאומי ב־1998. בשנת 1990 הוכנס ל"היכל התהילה של הגברים מאלבמה".
אוסקר פינגאל או'פלאהרטי וילס ויילד היה סופר, משורר, עיתונאי, מבקר אופנה ומחזאי אירי.
ויילד נולד בדבלין בירת אירלנד, לסר ויליאם, מנתח אוזניים ועיניים מהטובים באירלנד.
לצד עיסוקו ברפואה, עסק אביו בחיבור ספרים על ארכאולוגיה ופולקלור.
לאביו היו ילדים מחוץ לנישואים, דבר שבא לידי ביטוי בדמויות במחזות השונים של ויילד.
אימו, ליידי ג'יין פרנצ'סקה (ספרנצה), הייתה משוררת שעבדה כמתרגמת, והייתה פעילה מאוד בתנועה לעצמאות אירלנד.
בסיום לימודיו בבית הספר המלכותי "פורטורה" (1864–1871), למד ויילד לימודים קלאסיים בטריניטי קולג' שבדבלין (1871–1874).
משסיים בהצטיינות המשיך למודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד (1874–1878).
בזמן לימודיו באוקספורד, זכה ויילד בפרס "ניודיגייט" (Newdigate Prize) על הפואמה "ראבנה".
בזמן שהותו במודלין קולג', נודע במיוחד בזכות השתתפותו בתנועות אסתטיות ודקדנטיות.
הוא גידל שיער ארוך, קישט את חדרו בנוצות טווס, בחמניות ועוד.
בעיקר נודעת מאותה תקופה אהבתו לוורדים ולצבעי השני והארגמן.
התבטאותו הראשונה שזכתה לסנסציה לאומית הייתה "אני מתקשה לחיות באופן שיהלום כהלכה את החרסינה הכחולה שלי", ונטען נגדו שהוא מביע בכך רעיונות פגאניים.
הוא הושפע מאוד משני מרצים, הסופרים האנגלים ולטר פייטר וג'ון ראסקין (שהיו בעלי דעות מנוגדות), שדיברו על התפקיד המרכזי של האמנות בחיי היום-יום.
במהרה הפך ויילד לסניגור התנועה האסתטית ותמך בעיקרון המרכזי של התנועה – אמנות לשם אמנות.
את הדוקטרינה טבע הפילוסוף ויקטור קאוזין, קידם תאופיל גוטייה, והביא לידי מימוש הצייר ג'יימס מק'ניל ויסלר.
ב-1879 התחיל ויילד להרצות על עקרונות האסתטיקה בלונדון.
לאחר מכן יצא למסע הרצאות בארצות הברית ובקנדה, וספג שם ביקורות נוקבות.
באוקספורד זיכתה אותו תורתו בטבילה במימי הצ'רוול ובהשחתת חדריו.
למרות הרדיפה אחריו קנתה לה התורה אחיזה בקרב שכבות מסוימות בחברה.
"הצרעה" (The Wasp), עיתון מסן פרנסיסקו, פרסם קריקטורה שמציגה את ויילד ואת האסתטיציזם באור מגוחך.
גם האופרטה "פיישנס" (Patience) (1881) של גילברט וסאליבן לגלגה על התורה שלו.
גיבור האופרטה, בנטהורן, מבוסס אמנם על ג'יימס מקניל ויסלר, אולם כמה מגינוניו וממנהגיו לקוחים ללא ספק מוויילד.
התנועה האסתטית הייתה מיוצגת על ידי האסכולה של ויליאם מוריס ודנטה גבריאל רוזטי והייתה בעלת השפעה ארוכת טווח על אמנות העיצוב הבריטית.
כאסתטיקן מוביל, הפך ויילד לאחת הדמויות החשובות בזמנו.
בשנת 1881 פרסם ספר שירים, אך שיריו זכו להצלחה בקרב חוג מצומצם בלבד.
בשנת 1882 יצא למסע הרצאות נוסף בארצות הברית ולאחר מכן חזר לאנגליה.
בשנת 1884 התחתן עם קונסטנס לויד ונולדו להם שני בנים, סיריל (1885) וויוויאן (1886).
לאחר מאסרו שינתה אמם את שם משפחתם ל"הולנד".
בין השנים 1887–1889 עבד כפרשן בעיתון Tha Pall Mall Gazette.
לאחר מכן הפך לעורך העיתון "עולם האישה" (Woman's World).
מכניסתו לתפקיד, זכה העיתון להצלחה רבה יותר מאשר קודם, ובמסגרת זו הגה ויילד לראשונה את רעיון הסיפור בהמשכים, כשבכל גיליון מסופר המשך החלק שפורסם בגיליון קודם, דבר שמשך יותר קוראים.
במשך תקופה זו פרסם את ספרו המפורסם ביותר, "הנסיך המאושר ואגדות אחרות" (1888).
הספר אויר בידי וולטר קריין וג'ייקוב הוד.
ויילד הוציא ספר המשך בשם "בית הרימונים", והתבטא כי הספר אינו מיועד לילדי בריטניה ולא לקהל הבריטי.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1891, פרסם את הרומן "תמונתו של דוריאן גריי", המתאר את חייו של אדם אשר מבחינה חיצונית נשאר צעיר ויפה לנצח, אך מבחינה פנימית הוא רקוב ומושחת.
רבים טענו שיש הקבלה בין עלילת הספר והדמויות המופיעות בו לבין חייו של ויילד.
הוא עצמו אמר שהוא רואה בשלוש הדמויות המרכזיות את השתקפותו שלו: "באזיל הולוורד הוא מה שאני חושב שאני.
לורד הנרי הוא מה שהעולם חושב שאני.
דוריאן הוא מה שהייתי רוצה להיות – בזמן אחר, אולי".
"תמונתו של דוריאן גריי" הרשים את הציבור יותר בגלל גישה זו מאשר בזכות האיכויות הספרותיות שלו.
בינתיים כתב ויילד מאמרים בנושאי אמנות, וב-1891 הוציא שלושה מהם בספר בשם "כוונות" (Intentions).
הסוגות האהובות על ויילד היו קומדיה ודרמה.
משנת 1892 הוציא ויילד יצירה חדשה כמעט מדי שנה.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה בקומדיה "מניפתה של ליידי וינדרמיר", שהועלתה בתיאטרון סנט ג'יימס.
לאחר מכן פרסם את "אישה ללא חשיבות", "בעל אידיאלי" (1895) ו"חשיבותה של רצינות" (1895).
על יכולותיו הספרותיות והדרמטיות שבאו לידי ביטוי בהצגות אלו לא היו עוררין, על אף הניגוד בין הרעיונות שהביע להתנהלותו בפועל.
בשנת 1893 סירב המו"ל שלו לפרסם את יצירתו "שלומית", אך היצירה פורסמה שנה לאחר מכן בתמיכת שרה ברנאר בפריז.
נטייתו למערכות יחסים עם גברים הייתה ידועה כבר בחייו.
מערכת היחסים הראשונה שלו עם גבר הייתה ככל הנראה עם רוברט רוס, שהיה חברו הטוב.
בנוסף אליו היה במערכת יחסים עם מספר נערים צעירים, חלקם משוררים לעת מצוא, כמו ג'ון גריי (שככל הנראה היה ההשראה לספרו "תמונתו של דוריאן גריי"), וכן מספר נערים מהמעמד הבינוני והנמוך, חלקם זונות ממין זכר.
הקשר המשמעותי ביותר שלו היה עם הלורד אלפרד דאגלס, שאותו כינה "בוזי" (Bosie).
הוא יצא למלחמת חורמה בוויילד, אולם לא רצה להתלונן במשטרה על נטיותיו המיניות של ויילד (שהיו אסורות באותה עת על פי חוק בבריטניה בשל "תיקון לאבושר").
לכן החל למרר את חייו של ויילד ולהטרידו; כך למשל חיכה לוויילד מחוץ להצגת הבכורה של המחזה שכתב, "חשיבותה של רצינות", ונתן לו במתנה צרור של לפת על מנת להשפילו.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-18 בפברואר 1895, הגיע קווינסברי זועם למועדון "אלבמארל" שבו נהג ויילד לשבת, ודרש לראות אותו מיידית.
לאחר שהובהר לו שוויילד אינו במקום, נטל קווינסברי כרטיס ביקור ושירבט עליו מספר מילים (בשגיאת כתיב) שעד היום לא ברור בוודאות מהן; ככל הנראה נכתב בו "מר ויילד, סדומאי (ו)מתחזה" ("Mr.
לאחר מספר ימים, כשהגיע ויילד וראה את הכרטיס, חשכו עיניו; על פי ריצ'רד אלמן, הביוגרף שלו, הוא חשב שכתוב בו "Ponce & somdomite" (סרסור וסדומאי).
לאחר מכן התעקש קווינסברי שהוא כתב "Posing as a somdomite" (מתחזה לסדומאי).
ויילד המושפל החליט, על פי עצתו של "בוזי" ולמרות תחנוניהם של פרנק האריס ורובי רוס, לפעול נגד המרקיז.
ויילד הגיש נגד המרקיז תביעת דיבה.
הוא פנה לידידו עורך הדין הנודע ג'ורג' לואיס, אולם לואיס נשכר כבר בידי קווינסברי, ולכן נאלץ להסתפק בעו"ד טרוור המפריז, שרובי רוס המליץ עליו.
המפריז היה בקיא פחות בענייני פלילים ועסק יותר בתביעות נזיקין.
גם קווינסברי לא זכה לבסוף בשירותיו של לואיס, לאחר שזה התפטר מייצוגו כיוון שהיה חברו הטוב של ויילד ולא יכול היה לפעול נגדו.
קווינסברי שכר את אדוארד קרסון, עו"ד אירי ותיק (ולימים הלורד הראשון של האדמירליות לאחר התפטרות צ'רצ'יל ב-1915), שהכיר את ויילד עוד מימי לימודיהם במודלין קולג' בדבלין.
קרסון לא התרשם מהטריקים של ויילד והביך אותו כשהזכיר לו דברים מימי נערותם.
כך, כשנשאל ויילד באיזו שנה נולד, ענה 1856, וקרסון הוכיח מיד שהוא נולד שנתיים לפני כן.
לאחר משפט ארוך ומייגע, החליט חבר המושבעים לזכות את קווינסברי מכל אשמה.
ויילד הואשם ב"הפקרות רבתי", דהיינו הומוסקסואליות, ונעצר ב-6 באפריל 1895 בידי המשטרה.
ב-10 באפריל נפתח המשפט "הכתר נגד אוסקר ויילד".
ויילד שכר את סר אדוארד קלארק שייצג אותו.
פרקליט המדינה צ'ארלס גיל פתח ותיאר את ויילד כפושע מועד שהשחית את בני הנוער בכך שהפך את המוסריות למילה גסה, הפך את ההדוניזם לכלי משחית, וגרם למספר רב של נערים לקיים יחסים הומוסקסואליים בהשפעתו.
הוא הכריז ש"תמונתו של דוריאן גריי" היא "היצירה המושחתת והנתעבת ביותר שנתקלתי בה בימי חיי ובקושי רב קראתי אותה".
כהמשך לתיאורו של ויילד כגורם משחית הקריא צ'ארלס גיל שיר שכתב הלורד אלפרד דאגלס (מאהבו של ויילד הידוע בכינוי "בוזי") בעזרתו של ויילד, בשם "שתי אהבות".
הראיה שהכריעה את הכף בנוגע למשפטו של ויילד.
ויילד, שהדבר קומם אותו, פתח בנאום חוצב להבות על "האהבה שלא תעז לקרוא בשמה", תיאר את אהבת אפלטון המבוגר לתלמידיו הצעירים, והכריז שהסיפור על דוד ויהונתן זה הסיפור "היפה והטהור ביותר שכתוב בתנ"ך".
להלן תכתיב נאומו של ויילד:
הקהל באולם הריע לו ממושכות, עד שהשופט איים לפנות את האולם ולהמשיך את המשפט בדלתיים סגורות.
חבר המושבעים לא הגיע להכרעה ולא הצליח להרשיע או לזכות אותו.
ויילד שוחרר, לפיכך, מהמעצר, אך נדרש לשלם ערבות של 5,000 ליש"ט.
ב-16 במאי נפתח משפטו השני של ויילד ושוב חזרו עורכי הדין על טיעוניהם, הפעם בפני שופט אחר שהנחה קו נוקשה יותר בחקירה הנגדית של קלארק כך שלא היה יכול להגן כיאות על ויילד.
ב-25 במאי 1895 הורשע ויילד ב"מעשי סדום והפקרות רבתי" (gross indecency) ונשפט למאסר של שנתיים עם עבודת פרך בבית הסוהר של לונדון.
השופט סר אלפרד ויליס אמר שבכל ימיו בשבתו על כס השיפוט לא נתקל במקרה מזעזע ומחריד שכזה.
הוא הוסיף שהעונש שהטיל היה המרבי בחוק, ואם רק היה יכול היה משליך את "המושחת הזה לכפל כפליים ממה שגזרתי עליו".
בתחילה מנעו ממנו אפילו כלי כתיבה, כך שלא יכול היה לכתוב.
במשך שהותו בכלא, כתב ויילד מכתב ארוך לדאגלס.
הוא נתן אותו לרוס, ששלח העתקים שלו ל-30,000 איש ששם משפחתם הוא דאגלס.
המכתב פורסם ב-1905 (כחמש שנים לאחר מותו של ויילד), תחת הכותרת הלטינית "ממעמקים" (De Profundis), שנתן לו ויילד עצמו.
בשנת 1949 פרסם אותו ויוויאן הולנד בשנית, בתוספת חלקים שלא פורסמו במקור.
כתבי היד של "הטרגדיה הפלורנטינית" ומאמר על סונטות של שייקספיר נגנבו מביתו ב-1895. ב-1904 הועלתה בתיאטרון בברלין, בתרגום לגרמנית, הטרגדיה בת חמשת החלקים, "הדוכסית מפדואה", שכתב ויילד ב-1883 עבור מארי אנדרסון, שלא שיחקה בה בסופו של דבר.
בריאותו של ויילד התערערה מאוד בכלא, ולאחר שחרורו ב-19 במאי 1897 בילה את שארית ימיו חסר כול ביבשת, בשם הבדוי סבסטיאן מלמות', תוך שהוא גוזר על עצמו גלות מרצון מהחברה ומחוגים ספרותיים.
על ערש דווי המיר את השקפתו הדתית מהנצרות האנגליקנית לקתולית, שהעריץ זה זמן רב.
ויילד נפטר מדלקת קרום המוח ב-30 בנובמבר 1900, בבית מלון בפריז.
הביוגרף ריצ'רד אלמן טען שמדובר בעגבת.
מרלין הולנד, נכדו של ויילד, חשב שאין זה נכון היות שמחלתו של ויילד לוותה בניתוח.
רופאיו, ד"ר פול קלייס וא'קורט טוקר, דיווחו שמצבו החמיר עקב זיהום באוזן.
מסופר כי בעת מחלתו אמר ויילד בציניות – "אנוכי והטפט שעל הקיר מנהלים דו-קרב, אחד מאיתנו יצטרך ליפול ראשון".
ויילד נקבר בבית קברות "סימטייר דה באנייה" (Cimetiere de Bagneux) מחוץ לפריז, אך לאחר מכן הועברה גופתו לבית הקברות "פר לשז" (Père Lachaise) שבפריז.
ב-1950 הועבר אפרו של רוס, ידידו הנאמן, לקברו של ויילד, במלאת יובל למותו.
בקרב חובבי ויילד קיימת מסורת שלפיה נוהגים לנשק את מצבת הקבר בשפתיים מרוחות בליפסטיק.
בשנת 2017 נמנה ויילד עם כ-50,000 גברים שזכו לחנינה בגין מעשים הומוסקסואלים שלא נחשבו עוד לעבירות.
ב-14 בפברואר 1995 הונצח ויילד בחלון ויטראז' בפינת המשוררים בכנסיית ווסטמיניסטר.
נכדו, מרלין הולנד, הסיר את הלוט בטקס חגיגי לציון האירוע.
ב-1997 הוקם בעיר הולדתו דבלין בכיכר מריון פסל לזכרו על גבי גוש אבן מהרי וויקלו.
ב-2004, הוקם פסטיבל התיאטרון הבין-לאומי הגאה בדבלין, שבא לציון 150 שנה ליום הולדתו של ויילד.
תמונתו של דוריאן גריי (The Picture of Dorian Gray) – תורגם לעברית, ראו רשימה למטה.
מניפתה של ליידי וינדרמיר (Lady Windermere's Fan) – תורגם לעברית, ראו רשימה למטה.
חשיבותה של רצינות (The Importance of Being Earnest) – תורגם לעברית, ראו רשימה למטה.
שלומית (Salomé) – תורגם לעברית, ראו רשימה למטה.
הנסיך המאושר (The Happy Prince) – תורגם לעברית, ראו למטה.
הענק וגנו (The Selfish Giant) – תורגם לעברית.
הזיקוקית שאין כמותה (The Remarkable Rocket) – תורגם לעברית.
הרוח מטירת קאנטרוויל (The Canterville Ghost) – תורגם לעברית.
ספר האגדות, תרגם מאנגלית יעקב אורלנד, ציירה אותו בינה גוירץ, ש.
אגדות, תרגם מ' בן-אליעזר, אמנות, פרנקפורט, 1924
אגדות וסיפורים, תרגם ח' תרסי, משרד הביטחון, תל אביב, 1974
ארבע יצירות מופת, תרגם מאנגלית בן-ציון בן-משה, חנות הספרים, תל אביב, 1998
הבלדה מכלא רדינג, תרגם מאנגלית יעקב אורלנד, עקד, תל אביב, 1977
בלדה על בית כלא רידינג, תרגום גוסטה ליבנשטיין, אלף, תל אביב, 1975