tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו רפאל פטאי (1910–1996), הראשון שקיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, היה חוקר פולקלור, אנתרופולוג, מזרחן והיסטוריון יהודי הונגרי-ישראלי-אמריקאי, מחלוצי המחקר האתנוגרפי בארץ ישראל.
היה נשוי לנעמי טולקובסקי, בתו של שמואל טולקובסקי ואחותו של מפקד חיל האוויר לשעבר דן טולקובסקי.
לרפאל ונעמי נולדו שתי בנות: ג'ניפר שניידר (1942) היא רופאה מומחית לכאב, ודפנה פטאי (1943) היא פרופסור במחלקה לשפות, ספרויות ותרבויות באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
בנו שאול פטאי (1918–1998) היה פרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתו חוה (אווה) קויגן-פטאי (1913–1987) הייתה משוררת וסופרת.
נישאה לאדריכל ג'ורג' (גיאורג) קויגן ולהם שתי בנות.
בתה הצעירה הייתה זמרת האלט מירה זכאי.
שתי בנותיה של חוה מתגוררות ברחוב על שם סבן, יוסף פטאי, בגבעתיים.
שעשועי עלומים: שירים, בודפשט: י' שלעזינגער, תרס"ג 1903.
הרצל : 110 תמונות; תורגם מכתב היד הגרמני על ידי י"ל ברוך, תל אביב: אמנות, תרצ"ו.
שירי דוד עונקינירה; יוצאים לאור בצירוף מבוא והערות על ידי יוסף פטאי, (ירושלים : דפוס ארץ ישראל, תרצ"ח).
(נדפס במקור ב"קבץ על יד" לחברת מקיצי נרדמים, כרך ב (יב)).
משפני השירה: הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים; עם מבוא מאת יוסף קלוזנר, ירושלים: ר' מס, 1939.
'שירי חשק של שלמה בונפיד', הצופה לחכמת ישראל י (תרפ"ו), 220–223.
הוצאת היובל של מבחר כתבי יוסף פטאי, תל אביב: יבנה, 1943:
כרך א: אשר ספרה אמי: ספורים;
כרך ב: חזיון הרצל; (על ספר זה זכה בפרס נורדאו של התאחדות עולי הונגריה בארץ ישראל.)
שירים: מעל נהרות בבל לשערי ירושלים, תל אביב: הוועד להוצאת כתבי יוסף פטאי על ידי יבנה, תש"ו 1946.
השער התיכון: (בבא מציעא): חיי ילד קטון וספר גדול; ציורים: חוה קויגן, תל אביב: סיני, 1949.
יוסף פנחסי (4 במאי 1961) הוא פרופסור להנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת אריאל.
פנחסי השלים את התואר הראשון בהנדסת החשמל ואלקטרוניקה במסגרת העתודה האקדמית של צה"ל, באוניברסיטת תל אביב.
בשרותו הצבאי כקצין, עסק במחקר ובפיתוח בתחום התקשורת.
במהלך שרותו, סיים תואר שני והשלישי בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בתחום של מקורות קרינה אלקטרומגנטית רבי עוצמה.
בסוף שנת 1995 הצטרף למחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה במכללה האקדמית יהודה ושומרון, ועמד בראשה בין השנים 2004 ו-2007. שימש כדיקן הפקולטה להנדסה בשנים 2010–2017.
פנחסי הוא מהמובילים את המחקר והפתוח לייזר אלקטרונים חופשיים בישראל במתקן מאיץ ייחודי המצוי באריאל.
היה מהפעילים להכרה באוניברסיטת אריאל כאוניברסיטה השמינית במדינת ישראל.
פנחסי הוא חובב רדיו פעיל בעל אות קריאה 4Z1VC.
בתחנת הרדיו שלו הוא עושה שימוש במכשירי קשר אותם בנה בילדותו.כמו כן, מנגן בפסנתר ובקלידים.
פנחסי נשוי לשלומית ואבא לשניים.
אחותו ד"ר יוכבד פנחסי-אדיב היא מנהלת המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל ואחיו, וד"ר גדי פנחסי, הוא מרצה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
תחום התמחותו של פנחסי הוא עירור קרינה אלקטרומגנטית ושימושיה לתקשורת אלחוטית, חישה מרחוק והדמיה.
יוסף פנחסי, "היסודות הפיזיקליים של התקשורת האלקטרונית", המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, 2008 ()
יוסף פנחסי, "תקשורת ספרתית ומודמים", המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, 2008 ()
יוסף פנחסי, "תקשורת אלחוטית בגלי רדיו", אוניברסיטת אריאל, 2013 ()
יוסף פרידנזון (תרפ"ג, 1923 – י"ג באדר תשע"ג, 23 בפברואר 2013) היה עיתונאי ועסקן יהודי אורתודוקסי בארצות הברית, עורך ביטאון אגודת ישראל בארצות הברית "דאס אידישע ווארט".
נולד בלודז' שבפולין, בנו של אליעזר גרשון פרידנזון, פעיל אגודת ישראל וממייסדי הביטאון "בית יעקב זשורנאל", שנמנה עם חסידות גור.
בצעירותו היה מפעילי צעירי אגודת ישראל בפולין.
במלחמת העולם השנייה שהה במשך תקופה בגטו לודז' ולאחר מכן נמלט למקומות מסתור שונים.
לאחר תום המלחמה היגר לארצות הברית.
עם בואו החל בפעילות של עזרה וסיוע לפליטי השואה ובכללם ליתומים גלמודים ששכלו את הוריהם ובני משפחתם.
בשנת תשי"ד (1954) ייסד פרידנזון את הירחון היידי "דאס אידישע ווארט", שהיה גרסה חדשה לביטאון אגודת ישראל בשם זה שיצא בגרמניה בשנים 1947 - 1948 עבור פליטי השואה ששהו במחנות העקורים.
במשך כשישים שנה היה עורך העיתון והכותב המרכזי בו.
הירחון הביא את דברה של אגודת ישראל בארצות הברית ופרסם ידיעות ומאמרים מחיי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית וישראל.
כמו כן הכיל העיתון דברי תורה והגות, ביוגרפיות של גדולי הרבנים, ועסק רבות בהנצחת עולם התורה והחסידות בפולין שנכחד בשואה.
במקביל לכתיבתו בעיתון יזם פרידנזון פרויקטים להנצחת יהדות פולין והרצה במסגרות שונות על מסירות הנפש והגבורה היהודית בתקופת השואה.
פרידנזון היה מבכירי עסקני אגודת ישראל בארצות הברית.
היה מקורב לגדולי הרבנים שם, ובראשם הרב אהרן קוטלר, הרב משה פיינשטיין והאדמו"רים מבויאן וקופישטניץ.
נפטר בניו יורק בשנת תשע"ג, בהיותו בן תשעים, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הרב יוסף פצנובסקי (תרל"ה, 1875 - ב' בסיוון תש"ב, 18 במאי 1942) הוא מחבר הספר פרדס יוסף על חמישה חומשי תורה.
נולד בפולין למשה יהודה ובלומה לאה לבית מיזליש.
את השכלתו התורנית רכש במחיצת בן-דודו הרב יחיאל מיכל הכהן בעיר זאקראטשין (פלך וורשה).
בספריו ציטט פעמים רבות מדברים שכתב בנערותו.
נישא לרוחמה, בתו של צבי הירש הלוי מלאסק.
הוא עסק בסחר בעצים, אך את עיקר זמנו הקדיש ללימוד תורה ולכתיבת ספריו.
בהקדמה לספרו פרדס יוסף על חומש בראשית כתב: "כל באי בצל קורתי וחנותי ראו זאת כי תמיד לא שקטתי ולא נחתי, רק הגיתי במצולות ים התלמוד.
וכל הימים לרבות הלילה כי גם בלילה לא שכב ליבי.
ויהי בבוקר והנה היא לאה-ליאות ויגיעות רבות".
רבי מנחם מנדל אלתר כתב עליו: "הנמצא כזה איש אשר הנהו טרוד על המחיה ועל הכלכלה ונמנה בין סוחרי ארץ.
עם כל זאת יוסף הוא השליט ברוחו פי שניים, לקבוע עיתים לתורה ולחדש חידושים, לעשות ציצים ופרחים לתורה, ויגעת ומצאת תאמין".
פצנובסקי כתב וערך מספר ספרים, שהבולט שבהם הוא פרדס יוסף על התורה, המכיל ליקוט רחב של פירושים, שאלות ותשובות וחידושים על סדר פרשיות התורה.
בשנים 1930–1939 הביא לדפוס בלודז' ובפיטרקוב את הכרכים על החומשים בראשית, שמות וויקרא.
מלחמת העולם השנייה מנעה ממנו להשלים את הדפסת הכרכים על חומש במדבר ודברים.
נפטר בשנת תש"ב והוא בן 67. ארבעה ימים לפני פטירתו הלכה לעולמה אשתו רוחמה.
רוב בני משפחתו הוכחדו בשואה.
באייר תשע"ט אותרה מצבתו בבית הקברות בלודז'.
פרדס יוסף על התורה, בראשית (פיטרקוב תרצ"א), שמות (לודז' תרצ"ז), ויקרא (לודז' תרצ"ט)
גן יוסף, לקט יוסף, נדפסו יחד בבני ברק תשנ"ח
פרי יוסף - חיבור קצר על מסכת גיטין, נדפס בסוף הספר חשרת מים מאת הרב יחיאל מיכל הכהן, פיטרקוב תרס"ד
כחודשיים לאחר עלייתו לישראל, יומיים לאחר שהתקבל למשרת חזן בבית הכנסת הגדול ברמת גן, שם קץ לחייו.
פיש נולד בפהרגיארמט במחוז סאטמר שבצפון הונגריה, בנם הצעיר של אברהם צבי ורחל פיש.
בצעירותו ביטא כישרון מוזיקלי, והיה חזן בעיירת הולדתו.
בהמשך תפקד כחזן שני בבית הכנסת הגדול בעיר הסמוכה מישקולץ, לצד החזן הראשי יהושע וידר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה.
במהלך שואה נספו אשתו ובתו.
הוא נותר צולע באחת מרגליו, ומוראות השואה נותרו בנפשו ובגופו שנים רבות.
משנת 1946 שירת פיש כחזן ראשי בקהילת בית הכנסת האורתודוקסי קאזינצי שבבודפשט.
ב-1948 נישא לרחל (רוז'יקה) לבית ארנסט, ילידת יוגוסלביה, שאיבדה בשואה את בעלה ישראל (סרוּלצ'י) אדלשטיין לאחר שלושה חודשי נישואין.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: יהודה דב ואברהם צבי.
באותה שנה התפרסמה בבודפשט יצירתו "לקל ברוך" (Lukel Boruch) בתקליט.
הוא החל להופיע אחת לשבועיים בתחנת הרדיו ההונגרי-ממלכתי "קושוט" (Kossuth), בתוכנית "חצי שעה דתית-ישראלית" (Izraeli vallási félóra), בקטעי מוזיקה יהודיים, לעיתים בליווי ילד ממקהלת בית הכנסת.
בעקבות המרד ההונגרי נגד ברית המועצות באוקטובר 1956, החליטה משפחת פיש לעזוב את הונגריה ולהגר לישראל.
בפברואר 1957 הציע בלה וינגרטן, ידידו של פיש מהונגריה וממתפללי בית הכנסת הגדול ברמת גן, את מועמדותו של פיש למשרת חזן בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
מעט לפני כן (ביוני 1956) התאבד חזן בית הכנסת הגדול בתל אביב, אהרון עמיהוד (קיפניס); בעיתונות נחלקו הדעות באשר לסיבות ההתאבדות - דיכאון או פגיעה קשה בשל יחס מזלזל מהנהלת בית הכנסת.
באותה תקופה (פברואר 1957) התקיים סכסוך בין המתפללים בבית הכנסת סביב הבחירות לוועד בית הכנסת.
משפחת פיש הפליגה לישראל במרץ 1957 באניה "ארצה" לנמל חיפה, והתאכסנה בסמוך לבית הכנסת הגדול בתל אביב.
לאחר מספר תפילות ניסיון במהלך אפריל-מאי 1957, נכשל המשא ומתן בין פיש לגבאי בית הכנסת לגבי גובה השכר, לאחר שהובטח לו סכום גבוה עוד בהיותו בבודפשט.
פיש קיבל במקום זאת את משרת החזן שהוצעה לו על ידי ועד בית הכנסת הגדול ברמת גן.
יומיים אחר כך שם קץ לחייו.
התאבדותו של פיש עוררה עניין תקשורתי במיוחד לאור סמיכות הזמנים להתאבדותו של החזן אהרן עמיהוד קודם לכן.
בעיתונות סוקרו האשמות של ידידיו ושל קהילת העולים מהונגריה נגד הנהלת בית הכנסת בתל אביב, שלטענתם הייתה קשורה לנסיבות שהובילו להתאבדות.
הדעות נחלקו באשר לרקע ההתאבדות - דיכאון בעקבות קשייו בשואה, או פגיעה בעקבות משא ומתן שלא בתום לב ויחס מתנכר לעולה החדש מצד הנהלת בית הכנסת בתל אביב.
נציגי עולי הונגריה דרשו להקים ועדה ציבורית לחקר נסיבות אלו.
עלה גם חשש שהדבר ינוצל על ידי אנשי אגודת ישראל ונטורי קרתא בווינה ובודפשט, שניהלו באותה תקופה מאבק נגד עלייה לישראל.
יוסף (פרנץ) ימבור, חבר מועצת העיר תל אביב, פנה לראש העיר חיים לבנון בבקשה להקים ועדת חקירה ציבורית לבדיקת נסיבות ההתאבדות, אך היא נדחתה.
פיש נקבר בבית העלמין קריית שאול.
יוסף פליישמן (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, המתמחה במשפט השוואתי ובהיסטוריה של משפט עולם המקרא.
בגיל 4 עלה לישראל בעלייה ההמונית עם הוריו ואחיו.
בשנת 1961 החל ללמוד בישיבה התיכונית "בני עקיבא רעננה".
בשנת 1965 החל ללמוד בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1973 קיבל תואר ראשון במקרא ובהיסטוריה כללית, בשנת 1978 קיבל תואר שני במקרא במסלול האשורולוגי ובשנת 1985 קיבל תואר דוקטור במקרא במסלול האשורולוגי.
בין השנים 1982–1980 למד באוניברסיטת לונדון.
בשנים 1987–1986 המשיך בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
כיום מתגורר פליישמן בפתח תקווה.
משנת 1975 מרצה פליישמן באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1982 התמנה לראש מחלקת מו"פ – ראש צוות חדשנות פדגוגית במכללת לוינסקי לחינוך.
ב-2002 התמנה לראש מחלקה ויו"ר המועצה האקדמית העליונה במכללת גבעת ושינגטון.
שם גם ניהל את תוכנית M.Ed.
בשנת 2010 התמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
הוא בעל הקתדרה על שם הרב ד"ר אשר וייזר.
בשנת 2012 התמנה חבר סנט האוניברסיטה והמועצה האקדמית העליונה של האוניברסיטה, ומכהן גם כיו"ר בוועדות הסנט.
פרופסור פליישמן פרסם שני ספרים מדעיים בתחום ההיסטוריה של משפט המשפחה במזרח הקדום ובמקרא: הורה וילד במזרח הקדום והמקרא, הוצאת מאגנס, אוניברסיטת עברית, ירושלים, 1999 (340 עמודים) (עברית) יחסי אב-בת בחוק המקראי: CDL לחץ, הוצאת אוניברסיטת מרילנד, Bethesda, מרילנד, 2011.
ערך ארבעה ספרים מדעיים בתחום חקר התנ"ך והמשפט העברי:
XVIII חוק איגוד מדעי יהדות 2008. ד צ'ארלס פרסומים
יחסי הגומלין בין השופט והחברה בעולם העתיק.
מארב, 2005, לחץ אקדמי המערבי (רכז)
כאשר מסתכלים על המזרח הקדום והתנ"ך דרך אותן עיניים, מחווה לפרופ 'א' Skaist, CDL לעיתונות (עם ד"ר ק 'אברהם) לחץ CDL, הוצאת אוניברסיטת מרילנד, Bethesda, מרילנד, 2012.
נפח בר-אילן הכנס 18 (יהודי חוק האגודה ללימודים), 2008
בנוסף פרסם 60 מאמרים מדעיים שפיטים בתחום חקר משפטי המזרח הקדום, המשפט המקראי והמשפט העברי.
הוריו הם פרי (יעקב) ואדית (טובה) פליישמן.
נשוי לתחיה (לבית ליברמן) ואב לארבעה.
נעמה, בתו השנייה בעלת דוקטורט במשפטים.
רבי יוסף פיימר (נודע בכינויו ר' יוסל'ה סְלוּצְקֶר (=יידיש: מסלוצק), או: ר' יוסף בעהמער; תקנ"ו, 1796 (בערך) - ל' בניסן תרכ"ד, 6 במאי 1864) היה רב ליטאי, רבה של סלוצק, שנחשב בליטא לאחד מגדולי הדור.
נולד בשקוד לרב מאיר ולגליקה (בת אברהם, נפטרה ל' בסיוון תר"ג) פיימר.
בצעירותו למד בחברותא עם יעקב בנדיטמן, שנעשה לימים רבה של בויסק.
למד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו המובהק של רבי חיים מוולוז'ין, שאף סמך אותו לרבנות והדריך אותו בעבודה הרבנית.
בני דורו ראו בו פה שלישי לאליהו (הגר"א).
לאחר נישואיו לרייזל בת ר' מאיר, התמנה לרבנות העיירה לוקניק, וכפי הנראה בעיירה זו למד אצלו רבי ישראל ליפקין מסלנט.
בחורף שנת תקפ"ט, 1828, נבחר לכהן ברבנות העיר סלוצק, כשהוא בן שלושים ושלוש שנים בלבד.
הוא כתב תשובות הלכתיות לכל רחבי ליטא, והיה לאחד מגדולי הרבנים בליטא בדורו.
בשנת תרי"ח, 1858, היה חבר בית הדין שקבע את הסדרי הנהלת ישיבת וולוז'ין לאחר הסכסוך המתמשך שפרץ בה, לצידם של רבי דוד טביל ממינסק, רבי יצחק אלחנן ספקטור מנובהרדוק, ורבי זאב וולף לנדוי, ה"מגיד מישרים" מווילנא.
הוא נודע בתקיפותו בעניינים ציבוריים לצד עדינותו במישור האישי ביחסו המקרב לעניים ולבני נוער.
הוא כיהן בסלוצק במשך 35 שנה, ובשנת תרכ"א לאחר שקיבל על עצמו מינוי לרבנות מינסק, הסכים לבטלו לאור הפצרת אנשי הקהילה בסלוצק.
הוא כתב את צוואתו בכ"ט בניסן תרכ"ד, ולמחרת אותו יום נפטר (ל' ניסן, 6 במאי 1864).
החליף אותו כעבור מספר חודשים, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
רוב כתביו אבדו בשרפה שפרצה בבית בנו בערב ראש חודש אב ה'תר"ף 1920. שני כרכים ובהם אוסף שאלות ותשובות שלו שרדו, ונדפסו בשנות ה-80 בירושלים.
אשתו הראשונה הייתה רייזל בת ר' מאיר, נפטרה בגיל צעיר בי' בסיוון תקצ"א במגפה שפרצה בסלוצק.
ישראל באהמר (1820–1860) - נתפס להשכלה, ונאלץ להתגרש בשל כך מאשתו.
כתב מאמרים ב"כרם חמד" וב"המגיד" ומחקרים בשפה העברית ובתלמוד הבבלי.
שרה - נישאה לרב יצחק רוגובין (ראָגאָווין) ממינסק.
הענא - נישאה לרב אפרים מטריסק.
אשתו השנייה הייתה וויטה בת הרב יהושע פאלק הכהן מדוויד-הורודוק, נכדתו של רבי צבי הירש פרילוקר מבריסק.
עלתה לארץ ישראל אחרי פטירת בעלה, ונפטרה בירושלים בשנת תרל"ד, היא קבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
רבי מאיר פיימר, רבן של סלוצק ועיירות אחרות.
רבקה - נישאה לרב יוסף ל.
פייגל - נישאה לרב חיים אריה רבינוביץ דיין ומו"ץ בקובנה, ובנו של רבי יצחק אלחנן ספקטור.
יוסף פארס (בשוודית: Josef Fares; נולד ב-19 בספטמבר 1977) הוא במאי קולנוע שוודי ממוצא לבנוני-אשורי.
הוא היגר עם משפחתו לשוודיה בשנת 1987, כשהיה בן 10, וגדל בארברו.
אחיו, פארס, הוא שחקן שהשתתף בכמה מסרטיו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, למד בימוי קולנוע בדרמטיסקה אינסטיטוטט בסטוקהולם.
את סרט הביכורים שלו באורך מלא, יאללה!
סרט זה זכה בפרס הקולנוע של המועצה הנורדית בקטגוריית הסרט הטוב ביותר לשנת 2006.
בהמשך, יוסף כתב, ביים והפיק משחק מחשב בכיכובו של אחיו (פארס פארס, ששיחק ב-יאללה!
יאללה!), בשם "A Way Out", שזכה להרבה שבחים ופרסים.
בטקס פרסי ה-Game Awards, יוסף פארס 'קרא תיגר' (בלשון המעטה) על טקס פרסי האוסקר בנאומו, ובכך סחף אחריו הרבה ביקורת חיובית בעקבות עמדותיו החדשניות - על אף התבטאותו הגסה.
שנה סרט 1996 Gangstaz n Cash (סרט קצר) 2000 יאללה!
יוסף (יוסי) פיקל (נולד ב-15 בדצמבר 1946) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בקפיצה לגובה ואלוף ישראל בקפיצה משולשת.
יוסף פיקל נולד בעיר טפליצה בצ'כוסלובקיה ועלה ארצה בשנת 1949 על סיפון האנייה קזרטה בהפלגה מאיטליה לנמל חיפה.
בשנים 1968-1964 שירת בצה"ל כטכנאי קשר בחיל השריון, כולל שנת קבע אחת.
לאחר מלחמת יום הכיפורים סיים פיקל קורס קציני מודיעין ושירת במילואים ביחידת המודיעין 8200 עד לשחרורו בשנת 1991 בדרגת סרן.
משנת 1962 אתלט פעיל באגודת הפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר.
בשנת 1963 זכה באליפות ישראל לנוער בקפיצה לגובה בסגנון מספרת עם תוצאה של 1.78 מטר.
באליפות הפועל שנערכה ביוני 1965 שבר את השיא הישראלי לנוער בקפיצה משולשת כאשר קפץ למרחק של 13.33 מטר.
בשנת 1965 השווה בקפיצה לגובה בסגנון מספרת את שיא הנוער של אריק איינשטיין (1.84 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בדצמבר 1967 זכה פיקל במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר.
בתחרות שנערכה בבאר שבע במרץ 1969 שבר פיקל את השיא הישראלי בקפיצה לגובה שהיה שייך ליאיר לובין כאשר קפץ לגובה של 1.935 מטר.
הוא ביצע קפיצה זו בסגנון פוסברי והיה הישראלי הראשון שביצע קפיצה בסגנון זה.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסוף מרץ אותה השנה שבר גם את שיאו האישי בקפיצה משולשת והעמידו על 13.96 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.83 מטר, לפני האלוף "הנצחי" היוצא זאב רייס (13.76 מטר) וחיים ממון (13.49 מטר).
פיקל היה בסגל נבחרת ישראל באתלטיקה קלה משנת 1968 ועד לפרישתו בשנת 1974.
עוד לפני פרישתו, החל פיקל את דרכו בעולם ההייטק כטכנאי מחשבים מרכזיים (Mainframe) בחברת IBM.
הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1978, ובמסגרתו סייע לסניף הטכני של החברה בטהראן בשנת 1977.
לאחר שעזב את IBM עבר לעבוד כמנהל מכירות בחברת NAS שניצלה את ניסיונו הקודם עם איראן ושלחה אותו להיות נציג החברה בטהראן, עד לפרוץ המהפכה האסלאמית בשנת 1978.
בין השנים 1982–1985 סיים לימודי תעודה מטעם בית הספר למנהל עסקים של המכון לפריון העבודה והייצור, וכמו כן למד לימודי תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1991–2014 מילא שורה של תפקידים בכירים בחברת EMC, בהם הקמת הסניף הישראלי של החברה וניהולו בפועל, מנהל אזור יוון, טורקיה, קפריסין ודרום אפריקה ומנהל פיתוח עסקי של חברה בת של EMC.
פיקל פרש במהלך שנת 2014 מחברת EMC וכיום הוא מייעץ לחברות בארץ ובעולם בנושא פיתוח עסקי במקביל לשותפות בקרן הון סיכון MONETA SEEDS ולכהונה כדירקטור במספר חברות הזנק.
פיקל הוא גם חבר בוועדת השקעות של מועדון המשקיעים הפרטיים (אנג'לס) "מועדון המאה פלוס".
מתגורר בחולון, נשוי ולו שלושה ילדים ושבעה נכדים.
פיקל כיהן כחבר הנהלת איגוד הטריאתלון הישראלי בין השנים 1992–2002. במסגרת תפקידו הקים את ענף השיפוט באיגוד ופעל להכשרה והסמכה של שופטים בינלאומיים.
פיקל עצמו שימש כשופט בתחרויות טריאתלון בינלאומיות רבות, בהן אליפויות אירופה ואליפויות העולם, וכמו כן היה שופט ראשי באליפויות ישראל המתקיימות מדי שנה באילת.
פיקל כיהן גם כחבר בוועדה הטכנית של איגוד הטריאתלון האירופי (ETU) במשך חמש שנים וכגזבר התאחדות הספורטאים הוותיקים בישראל.
בנוסף לפעילותו בתחום הספורט, משמש פיקל כיושב ראש לשכת המסחר ישראל-סלובקיה משנת 2015 וחבר הנהלת ארגון הגג של לשכות המסחר הדו לאומיות בישראל.
חבר במועדון רוטרי אפקה אביב טק משנת 2017
מכהן כקונסול כבוד של סלובקיה בישראל.
יוסף פרויד (1882 – 1925) היה רנטגנולוג, מחלוצי הרנטגנולוגים בעולם, ייסד את מכון הרנטגן המחודש ונתמנה למנהלו בבית החולים הדסה בירושלים (1924–1925).
פרויד נולד ביאגיילניצה שבגליציה, אוסטריה.
עד גיל 16 למד תורה ותלמוד בלבד, ואז יצא ללמוד בגימנסיה בצ'רנוביץ.
בשנת 1903 סיים את הגימנסיה ונסע ללמוד פילוסופיה בווינה.
לאחר מות אביו החליט ללמוד משפטים, אך עבר ללמוד רפואה כדי לעסוק בפסיכיאטריה.
בשנת 1909 סיים פרויד את לימודי הרפואה והחל לעבוד כפסיכיאטר.
בשנת 1910 הוזמן לקבל משרה בפסיכיאטריה בקליניקה של פראג, אך מאחר שנרמז לו שעליו להמיר את דתו, עבר למקצוע הרנטגנולוגיה.
בשנים 1912–1919 עבד פרויד במחלקת הרנטגן של אוניברסיטת וינה.
בשנת 1919 קיבל תואר דוצנט (מרצה בכיר), בזכות עבודותיו על התריסריון.
"הדסה" בירושלים הזמינה את פרויד לייסד ולנהל מכון רנטגן, ואפשרה לו לרכוש ציוד רנטגן מודרני.
בשנת 1923 רכש פרויד ציוד באירופה למכון הרנטגן שהיה אמור להיפתח, וב-1924 נפתח מכון הרנטגן בירושלים.
פרויד נפטר בשנת 1925 מאנמיה אפלסטית עקב קרינת יתר.
במאמר בהארץ שנכתב בינואר 1938 שכותרתו "בירור שאלת הרנטגן בארצנו" נכתב: "לפי דעת הרופאים אין ספק בדבר שהמנוח ניזוק על ידי קרני רנטגן, בייחוד על ידי הניסיונות הרבים שעשה עליהם".
בידיעה ארוכה שתיארה את הלווייתו של פרויד בהשתתפות כל האינטליגנציה של ירושלים ובייחוד את אלה השייכים למקצוע הרפואה נוכח גם הרב קוק
היסטוריה מכון הרנטגן ב"הדסה" ירושלים
באוקטובר שנת 1919 נסגר מכון הרנטגן של "הדסה", עקב חילוקי דעות בין מנהל "הדסה" הד"ר יצחק מקס רובינוב לבין מנהל מכון הרנטגן הד"ר יוסף שוהאן, אשר הצטרף ל"הדסה" במאי 1918 אחרי סיום לימודיו בפריז אך כעבור חודש פורסמה בעיתונות הודעה שהמכון ממשיך לעבוד בהנהלת שוהאן.
זמן קצר לאחר מכן התקלקלה מכונת הרנטגן של 'הדסה' עקב חדירת מי גשמים לחדר הרנטגן, והפעילות הרנטגנולוגית ב'הדסה' הופסקה לחלוטין.
חילוקי הדעות בין רובינוב לשוהאן הובילו לפרישתו של שוהאן מניהול המכון, ו'הדסה' הזמינה את הד"ר יוסף פרויד, מחלוצי הרנטגנולוגיה בעולם, לנהל את מכון הרנטגן
צורה נוספת: פירמון) (נולד ה'רע"ה, 1515) היה רב ופוסק, מרבני טורקיה וסלוניקי במאה ה-16. חלק מן ההתכתבויות ההלכתיות שלו המופיעות בספרות הרבנית של אותה תקופה, מהוות מקור לעבודות מחקר על חיי היהודים באותו זמן.
נולד בשנת 1515. מקום הולדתו היה בעיר סרס (שנקראה אז שירון) שבמקדוניה.
למד בישיבות סלוניקי והיה מקורב לרבניה.
אחד מתלמידיו המפורסמים, המהרש"ך, למד אצלו עוד בעיר הולדתו סרס.
המהרש"ך תיאר אותו כ"חכם ומרביץ תורה בכל הד' קהילות והוא זקן וירא שמים שלם בעיון ובמעשה וראש ישיבה חכם ומרביץ תורה עליהם".
בסביבות שנת 1560 הוזמן לכהן כ"מרביץ תורה וראש ישיבה" בפטרס.
באותו זמן היו בפטרס ארבע קהילות יהודיות: סיציליאנים, ספרדים (קאסטיליאנים ואיטליאנים), וקהילה ותיקה של רומניוטים.
שלוש הקהילות הראשונות קיבלו את מרותו, אך הקהילה הרומניוטית ביקשה לשמור על עצמאותה.
רבי יוסף פורמון, שדגל באיחוד הקהילות תחת הנהגה אחת, ראה בפטרס הזדמנות ליצור מרכז רוחני חדש בדרום יוון, שיהווה משקל נגד למרכז הגדול בסלוניקי.
מלחמותיו על דמותה של קהילת פטרס
פעילותו של רבי יוסף פורמון בפטרס התאפיינה במאבקים על אופי הקהילה וההנהגה.
הוא שאף לאחד את כל הקהילות תחת סמכות הלכתית אחת, בהתאם לתקנה קדומה של רבי יוסף טאיטאצאק שאסרה על פילוג קהילות.
המחלוקת הגדולה הראשונה פרצה כאשר אחד מנכבדי הקהילה הסיציליאנית ביקש לשנות את נוסח התפילה בבית הכנסת מן הנוסח האיטלקי (ה"סיסליאני") לנוסח הספרדי.
רבי יוסף פורמון התנגד לכך בתוקף, בטענה ש"חייב אדם ללכת כמנהג אבותיו".
לעומתו, המהרשד"ם מסלוניקי, אליו הופנתה השאלה, פסק כי "מנהג הספרדים הוא הישר וההגון" והתיר את השינוי.
פסיקה זו הציתה יריבות קשה ואישית בין שני הרבנים.
בעקבות הפסיקה, פרשה קבוצה מהקהילה הסיציליאנית והקימה לעצמה קהילה נפרדת, ומינתה רב אחר, רבי מנחם פולאסטרו.
הפולמוס נגד רבי מנחם פולאסטרו
רבי יוסף ראה במינוי רב נוסף פגיעה אישית בסמכותו כ"מרא דאתרא".
הוא יצא למאבק חריף ושלח "קונטרסים" (כתבי פולמוס) למרכזי התורה הגדולים של התקופה, בהם סלוניקי, צפת ופדובה, ובהם דרש להדיח את הרב החדש.
בקונטרסים אלו השתמש בביטויים קשים ביותר, וטען כי רבי מנחם פולאסטרו הוא "יניק ולא חכם", מבלה את זמנו בבטלה ו"בזנות", ואף פנה לערכאות של גויים בניגוד לתקנות הקהילה.
המהרשד"ם הגיב בחריפות על דבריו וכתב לו: "דברים תצלנה אוזני בני אדם מלשמעם...
לא ראוי להעלותם על ספר".
לאחר קרב לפנטו בשנת 1571, כאשר פליטים רבים מפטרס נמלטו לערים אחרות, ניסה רבי יוסף לכפות מחדש את איחוד הקהילות.
הקהילה הרומניוטית התנגדה ושלחה משלחת לסלוניקי, שרבניה פסקו לטובתה.
רבי יוסף נסע בעצמו לסלוניקי כדי לדבר על לב החכמים.
לאחר שחזר, טען כי רבני סלוניקי תומכים בו, אך חוששים מעוצמתו של המהרשד"ם.
טענה זו הובילה להכחשה נמרצת מצד רבני סלוניקי, ביניהם רבי יצחק אדרבי.
פרק היסטורי נוסף משתקף מתוך תשובותיו ההלכתיות של רבי יוסף פורמון, במכתבים מתקופת מלחמת קרב לפנטו (1571).
מתברר כי רוב יהודי פטרס עברו ללפנטו, והתעוררה שאלה האם המתארחים חייבים לשאת בעול מסי הקהל של המקומיים.
רבי יוסף פסק לטובת בני עירו, אך המהרשד"ם חלק עליו וטען כי הוא "אוהב הניצוח".
משפחת פורמון הייתה משפחת רבנים, שהמשיכה להחזיק ברבנות פטרס גם לאחר פטירתו של רבי יוסף.
בנו של רבי יוסף פורמון, צדיק פורמון, ונכדו שנקרא על שמו, רבי יוסף פורמון (השני), המשיכו את דרכו, ברבנות העיר, כמו כן תרגם את הספרים חובות הלבבות ומגילת אנטיוכוס ללאדינו.
בימיו של נכדו התעורר פולמוס נוסף אודות הרבנות, לאחר שבתקופה זו רוב הקהילות תמכו במועמד אחר, ורק קהילה אחת תמכה בנכד, בפולמוס זה, הנכד תמך בהפרדת הקהילות, (הפוך מסבו).
יוסף פרדקין (1928–2011) היה מפקד גדוד הסיור 28 שבחטיבה 55 בקרבות לשחרור ירושלים, ובעל עיטור העוז על גבורתו במבצע אבירי לב במלחמת יום הכיפורים.
פרדקין נולד וגדל בתל עדשים.
במלחמת העצמאות פיקד על יחידה של תושבי עמק יזרעאל שלחמה בקרבות לכיבוש עמק הירדן, מגדל העמק ובית לחם הגלילית.
בהמשך עבר לחטיבת גולני והשתתף במבצע עובדה.
לאחר שחרורו שב למושב ועסק בחקלאות.
בשירות המילואים התנדב לחטיבת הצנחנים ובמלחמת סיני שימש כמפקד גדוד 28, גדוד המילואים של החטיבה.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדודו, עתה תחת חטיבת הצנחנים "חוד החנית", במהלך הקרבות לשחרור ירושלים.
פרדקין הוסיף לפקד על הגדוד במלחמת ההתשה, במרדפים אחר מחבלים בבקעה, ולאחר מכן שוחרר משירות מילואים.
עם פרוץ הקרבות במלחמת יום הכיפורים התנדב לפקד על מרחב ה"חצר", המתחם ממזרח לתעלת סואץ ששימש כבסיס לכוחות שצלחו את התעלה, אשר ספג הפגזות קשות מצד הצבא המצרי.
על פועלו הוענק לו עיטור העוז.
יוסף פרגר (11 ביוני 1885 – 15 במרץ 1983) היה נוירולוג ופסיכיאטר, הפסיכיאטר הראשון בבית החולים מעיין חרוד, הפסיכיאטר הראשון בצפון ארץ ישראל.
פרגר נולד ב-1885 בהנובר, גרמניה.
לאביו רבי יצחק פרגר שהיה הרב של קאסל.
פרגר למד רפואה בברלין, ברסלאו, המבורג והוסמך כרופא במרבורג בשנת 1910.
במהלך לימודי הרפואה הצטרף להתנועה הציונית יחד עם שמריהו לוין.
ב-1906 ו-1908 השתתף בקונגרסים הציוניים.
עבד בבתי חולים בהמבורג, מינכן ומיינץ.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1917–1915 שירת כרופא צבאי בחזית המזרחית.
בשנת 1918 מונה לרופא מטה ראשי בקומפלקס של בתי חולים צבאיים, שם התמחה בעיקר בנפגעי הלם קרב ומחלות פסיכיאטריות.
לאחר מכן עבד כפסיכיאטר בקליניקה הפסיכיאטרית בלייפציג.
בשנת 1924 ביקר בארץ ישראל ובדק את האפשרות להקים בית חולים פסיכיאטרי במוצא.
בסופו של דבר, בית החולים הוקם בבית לחם.
פרגר עבד כפסיכיאטר בבית החולים במעיין חרוד עקב ריבוי מקרי ההתאבדות בין החלוצים באותם ימים, ושב לגרמניה.
בשנת 1930 ערך פרגר סיור שני בארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה לארץ מלווה ברעייתו וארבעת ילדיו, והתיישב בחיפה.
עבד כפסיכיאטר בקופת חולים כללית.
לאחר קום המדינה היה יועץ פסיכיאטרי בוועדות של משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי.
ארכיון ובו מכתביו שמור בספרייה הלאומית.
התמחתה בפסיכותרפיה (מקצוע שלא היה מוכר בארץ).
ב 25 בנובמבר 1940 לאחר שההגנה פוצצה את אניית המעפילים פאטריה ומאות מעפילים טבעו, התנדבה לטהר את הגופות ולהביאן לקבורה.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ובהם חנה פלטי, מראשונות הדיפלומטיות הנשים במשרד החוץ הישראלי.
אחד מנכדיו (בנה של חנה פלטי) הוא המשפטן והדיפלומט אורי פלטי שכיהן כקונסול כללי של ישראל בפילדלפיה וכשגריר ישראל בניגריה.
ראו: ד"ר פרגר (חיפה): השקפות חדשות על גזע המוח (ישיבה ה', 1 ביוני)
יוסף פלֶש (פלעש; בגרמנית: Joseph Flesch; 1781 – 17 בדצמבר 1839) היה סוחר ומתרגם יהודי גרמני, ואחד ממובילי תנועת ההשכלה היהודית במוראביה.
נולד בראוסניץ שבמוראביה לרב המקומי אברהם פלש (22 בינואר 1755 – 24 בינואר 1828) וקיבל חינוך מסורתי.
יוסף פלש, שנודע כ"אבי ההשכלה המוראבית", היה חלק מדור המשכילים ממוראביה שעברו דרך פראג – מרכז תרבותי חשוב בארצות הכתר ההבסבורגיות לצד וינה.
בפראג למד בישיבתו של רבי ברוך ייטלס, ויצר קשרים עם חוגי ההשכלה המקומיים.
פלש למד שם יחד עם דמויות בולטות נוספות כגון יעקב שטיינשניידר.
פלש ואחרים שהתחנכו בעיר החזירו את רעיונות ההשכלה לקהילותיהם במוראביה.
פלש כתב בעברית רהוטה, השתתף בכתב העת "ביכורי העתים" ותרגם לעברית כתבים של פילון האלכסנדרוני.
חיבר את "רשימת אנשי מופת" (פראג תקצ"ח, 1838), אוסף ביוגרפי של חכמי ישראל, אך יצירה זו נחשבת בלתי מהימנה.
יוסף פרדס (נולד ב-28 בדצמבר 1928) היה מפקח ארצי ומנהל השירות הקהילתי ושיקום שכונות במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים על השירותים הקהילתיים, חוקר בתחום העבודה הסוציאלית.
זוכה פרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה (1990) ופרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1993).
יוסף פרדס נולד בי"ד בטבת תרפ"ט (28 בדצמבר 1928) בירושלים לזהרה ואליהו פרדס, שם סיים את לימודיו בבית הספר העממי.
הוא קטע את לימודיו בבית הספר התיכון ובשנת 1944 יצא להכשרת לקיבוץ שדה אליהו.
בשנת 1945 התגייס לארגון ההגנה.
בשנה זו נעצר על ידי הבריטים כחשוד בפעולות טרור, נעצר ונחקר במשטרת נצרת, משם הועבר לקישלה בירושלים ולאחר מספר שבועות שוחרר.
בשנת 1946 השתתף בהכנת הביצורים ביום העלייה לקיבוץ עין הנצי"ב ולאחר כמה חודשים לקח חלק בהדיפת ההתקפה של פורעים ערבים על הקיבוץ.
בפברואר 1946, השתתף בעליה ההמונית לביריה ובשנת 1947 היה ראשון חברי ההכשרה שעלה לביריה להתיישבות קבע.
היה אחראי על ארבעת הסליקים בביריה, היה נציג הקיבוץ בוועד ישובי הגליל העליון ויצג את הקיבוץ במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ושל הקרן הקיימת ובמוסדות התנועה.
בפקודת ההגנה התגייס למשטרה הבריטית, בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת ביריה/חצר תל-חי בגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
השתתף בכיבוש המשלט לצורך פריצת הדרך בין ביריה לעין זיתים, בפיצוץ הבתים בסעסע, בימי המצור היה בין אנשי שיירות הלילה מהר כנען לראש פינה, שנשאו נשק, תחמושת (בפרט פגזי דוידקה) ומזון להר כנען, עין זיתים וביריה.
הוא השתתף בלווי השיירה הראשונה לירושלים בדרך בורמה וכן במבצע חירם.
פרדס השתתף בכל מלחמות ישראל עד מבצע שלום הגליל.
פרדס יזם והיה חלק מתהליך שיקום מצודת ביריה, והקמת המוזיאון במקום.
כבכיר במשרד הרווחה וכחוקר העבודה הסוציאלית
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף למייסדי משואות יצחק והיה שם בשנים 1949–1958. הוא נשלח מטעם המשק כמורה ומדריך בישובי עולים.
היה מראשוני סגל עובדי חבל לכיש וראשון המיישמים את שיטת העבודה הקהילתית בישראל.
בשנים 1961–1967 היה מנהל המחלקה הסוציאלית והמחלקה לפתוח קהילתי במועצה האזורית שפיר.
בשנים 1967–1993 היה מפקח מחוזי, מפקח ארצי, סגן מנהל ומנהל השרות לעבודה קהילתית ושיקום שכונות ומנהל השרות לילד ולנוער במשרד העבודה והרווחה.
כן היה היוזם, המתכנן ויו"ר המועצה של בתי הספר לפעילים לקידום מנהיגות ברשויות המקומיות.
למד ולימד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, המציא ב-1978 את "שיטת פרדס" להקצאת משאבים למערכות שירותים, ששימשה לקביעת תקנים במשרד הרווחה במשך שנים רבות.
90 פרסומים בתחום התמחותו, חלקם תורגמו על ידי משרד החוץ וארגונים בינלאומיים לשפות רבות.
יוסף פרדס נשוי ואב לשתי בנות, מתגורר בירושלים.
1990 - בפרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה.
1993 - בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית, על פיתוח והקמה של בתי ספר לפעילים לקידום מנהיגות ברשויות המקומיות, על קביעת "שיטת פרדס", ועל פרסומיו הרבים בתחום.
יוסף פאלאצ'ה (Joseph Pallache; תעתיק שמו הוא פעמים רבות "יוסף פאלאג'י" או "יוסף פאלאס"; 1570 – 1639/1649) היה סוחר ודיפלומט יהודי מרוקאי, יצא עם אחיו דון שמואל פאלאצ'ה לשליחויות דיפלומטיות שונות, וסייע להסכם מרוקו עם הרפובליקה ההולנדית.
יוסף נולד ב-1670 בערך, בעיר פאס שבמרוקו, לרבי יצחק פאלאצ'ה, מהחכמים והעשירים בקהילת המגורשים.
לאחר ביקור משלחת של הרפובליקה ההולנדית, שבאה למרקש, כדי לדון על ברית בין המדינות כנגד ספרד, ועל מנת למנוע מעשי שוד של ספינות הולנדיות מצדם של שודדי ים ברברים, מינה הסולטן ההסעדי, זידאן אבו מעלי , לתפקיד הדיפלומטי את האחים יוסף ושמואל פאלאצ'ה.
הם זכו גם לתמיכתו של הסטאדהאודר מאוריץ, נסיך אורנז' והפרלמנט של הולנד.
האחים פאלאצ'ה לא שימשו כשגרירים באופן רשמי, אלא רק כסוכנים של הממלכה הסעדית.
בדצמבר 1610 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות וסחר חופשי.
במסגרתו, התאפשר לסולטן רכש של ספינות נשק ותחמושת מההולנדים.
ההסכם היה מן הראשונים שנעשו באופן רשמי בין מדינה אירופית למדינה שאינה נוצרית, לפניו נעשו הסכמי הברית הצרפתית-עות'מאנית ב.
לאחר מות אחיו, שמואל, בשנת 1616, ירש יוסף את תפקידו כסוכן ראשי של מרוקו בהולנד.
כשנסע למרוקו, בנו דוד פאלאצ'ה שימש כממלא מקומו.
בשנת 1634 לואי ה-13, מלך צרפת, דרש את הסגרתו.
המשורר וההיסטוריון, רבי דוד פרנקו-מנדס, מנה את רבי יוסף בין שישה עשר המתפללים הראשונים בקהילת "בית יעקב", שהייתה הקהילה היהודית הראשונה באמסטרדם.
הוא ציין שהמניין התקיים תחילה בביתו של שמואל פאלאצ'ה.
ישנם דיווחים סותרים האם יוסף נפטר ממחלה ב-1639 או ב-1649. הוא נקבר, ליד אחיו שמואל, בבית הקברות בית חיים, שבעיר אודרקרק אן דה אמסטל , הסמוכה לאמסטרדם.
בין השנים 1614–1616 היה בשליחות באיסטנבול.
בשנים 1622–1642 הוא שירת בפאס תחת שלושה מלכים.
אברהם – שימש כקונסול לא רשמי של הולנד בעיר אספי שבמרוקו עד לשנת 1630.
כשאביו נסע ושהה במרוקו הוא שימש כסגנו בהולנד.
בשנת 1621 עזר במשא ומתן על הסכם שלום עבור מרוקו עם צרפת.
משנת 1630 ואילך הוא קיבל את מקומו מאחיו אברהם כקונסול הולנדי לא רשמי באספי.
בשנת 1634 שימש כסוכן לצרפת כאשר לואי ה-13, מלך צרפת דרש את הסגרתו של אביו.
יוסף פטריך (נולד ב-11 במאי 1947) הוא ארכאולוג ישראלי, מומחה בתקופה הקלאסית, הנבטים, ארכאולוגיה נוצרית ובעיקר בתחומי המנזרים וכנסיות, עיור רומי-ביזנטי, הר הבית ובית המקדש בתקופת בית שני.
קיבל תואר שני בהצטיינות יתרה ב-1983 ותואר דוקטור בשנת 1988 – שניהם באוניברסיטה העברית.
בשנים 1991–1992 עבד כעמית מחקר במכון ללימודים ביזנטיים בדמברטון אוקס.
בשנים 1993–1995 היה ראש המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, ועד 1998 שימש חבר דירקטוריון במוזיאון הכט.
בשנים 1995–1996 היה עמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים בירושלים.
משנת 2002 שימש פרופסור מן המניין בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וב, מוגדר "פרופסור אמריטוס".
בשנת 1996 הוענק לו פרס יצחק בן-צבי בתולדות ארץ ישראל לשנת תשנ"ו על ספרו "נזירות מדבר יהודה בתקופה הביזנטית".
פטריך חבר הנהלת רשות העתיקות מאז 1998 וראש ועדת השימור שלה מאז 2003. מאז 1997 הוא גם חבר הוועד המנהל של יד יצחק בן-צבי והוצאת יד יצחק בן-צבי וחבר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
נזירות מדבר יהודה בתקופה הביזאנטית: מפעלם של סבאס ותלמידיו, ירושלים 1995
הליכה לקיסריה : מבט היסטורי וארכאולוגי, ירושלים 2015
רבי יוסף פיאמיטה היה רבה של אנקונה וראש הישיבה בה, פייטן ומקובל איטלקי.
בעת כהונתו כרבה של אנקונה נאבק בשבתאות ובספיחיה.
בשנת תס"ט הדפיסו חברת 'שומרים לבקר' באנקונה קובץ בשם "אור בקר" ובו פיוטים ותפילות שחיבר הרב פיאמיטה, הקובץ הודפס בשנית בשנת תק"א.
שרדו ממנו מספר פיוטים, ובהם 'ברכי עדתי אל' שחיבר כתפילת הודאה על הינצלו מרעידת האדמה באיטליה ב־1691.
שמועות רבות ממנו הובאו בכתבי רבני דורו.
בכתב ידו נשארו שלושה כרכים של דרשות.
מתלמידיו היו רבי יצחק פאציפיקו רבה של ונציה, רבי חיים וולטירה ועוד רבים.
נפטר בט' בשבט ה'תפ"א ונקבר באנקונה, את מקומו ברבנות אנקונה מילא חתנו רבי שמשון מורפורגו.
יוסף פון זוננפלס היה משפטן וסופר אוסטרי וגרמני, יהודי מומר.
ממנהיגי תנועת האילומינטי באוסטריה, וחבר קרוב של מוצרט.
נולד בניקלשבורג שבמוראביה בשנת 1732. הוא היה בנו של פרלין ליפמן (1705–1768), ונכדו של הרב יחיאל מיכל חסיד רבה של ברלין ורבה הראשי של מרקיזות ברנדנבורג.
ליפמן ושלושת ילדיו, וללא אשתו, המירו את דתם לנצרות קתולית בין השנים 1735–1741. עם התנצרותו אימץ האב את השם אלויס וינר, ולאחר שקיבל תואר אצולה נקרא אלויס פון זוננפלס.
יוסף, שהוטבל בילדותו המוקדמת, קיבל את השכלתו היסודית בגימנסיה של עיר הולדתו ניקלשבורג, ולאחר מכן למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה.
ב-1749 הצטרף לחיל הרגלים האוסטרו-הונגרי והתקדם לדרגת רב-טוראי.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1754, החל בלימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
מ-1761 עד 1763 כיהן כמזכיר משמר הקיסר האוסטרי.
ב-1763 מונה לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת וינה, ושימש גם כרקטור באוניברסיטה.
בשנת 1779, הוא קיבל את התואר "Wirklicher Hofrath", וב-1810 נבחר לנשיא האקדמיה לאמנויות יפות בווינה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
מ-1765 עד 1767 ומ-1769 עד 1775 היה זוננפלס עורך כתב העת "Der Mann ohne Vorurtheil", שבו הגן על הנטיות הליברליות בספרות.
ב-1776 פרסם חיבור שקרא לביטול עונשי גוף ועינויים באוסטריה.
בשנת 1817 נבחר זוננפלס לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית בפילדלפיה.
פון זוננפלס היה ידידו של משה מנדלסון והיה עמו בקשר מכתבים.
יוסף פרידלנדר (בוהמיה 1753 – וסטפאליה 26 בנובמבר 1852) היה רבה של פרובינציית וסטפאליה, ואחד מהרבנים הראשונים שתמכו ביהדות הרפורמית.
נולד בעיר קולין ב-1753. אביו היה אברהם פרידלנדר אחיו של דוד פרידלנדר.
עוד לפני היותו בן 17 הגיע לפראג ולמד בישיבתו של הרב יחזקאל לנדא בעל נודע ביהודה.
לאחר מכן למד גם בישיבת פרשבורג.
מאוחר יותר עבר לפרובינציית וסטפאליה ושימש כשוחט ומורה בעיר פדברג .
בסביבות 1815 עבר להתגורר בברילון שם ניהל את בית הספר היהודי ועבד כפקיד אצל עורך הדין יוהאן זייברץ .
ב-26 באפריל 1833 מונה בטקס רשמי על ידי ממשלת פרוסיה לרב אזורי של פרובינציית וסטפאליה ונסיכות ויטגנשטיין , בתפקיד זה שימש כ-20 שנה עד למותו.
פרידלנדר תמך בשינויים ביהדות אך לא הגדיר את עצמו כ"רפורמי" במלא המובן.
הוא הנהיג בבית הכנסת בברילון תפילה בגרמנית ונגינת עוגב, הורה לבטל את יום טוב שני של גלויות והכריז כי ההלכות שבמשנה ובתלמוד אינן מחייבות בהכרח בכל התקופות.
הוראתו לגבי יום טוב שני התפרסמה בעיתונות ובקונטרס "שרש יוסף" ועוררה התנגדות רבה בקרב רבנים שמרנים.
יהודה לייב קארלבורג פרסם נגדו את הקונטרס "אגרת מלחמת חובה", ופנה לצבי הירש להרן ולאישים נוספים שיפעלו נגדו ונגד הפרנס לוי הלוביץ שתמך בו.
הרב שמואל לנדא והרב אברהם זוטרא התנגדו גם הם להוראתו של פרידלנדר אך העדיפו שלא לתקוף אותו בגלוי.
פרידלנדר הוציא "מהדורא בתרא" ל"שורש יוסף" ובה הגיב למתקפה נגדו ופרסם גם התכתבות עם אהרן חורין בעניין.
מת בערב שבת ט"ו בכסלו ה'תרי"ג בגיל 99 ותשעה חודשים.
הותיר אחריו שלוש בנות, בן ועשרות נכדים ונינים.
שרש יוסף: בו מבוארים כל דיני י"ט שני ש"ג בשרשים וענפים ובקל ימצאו המעיינים בו תשובה נצחת על טענות המתנגדים ברילאן 1834. (עותק דיגיטלי: בעברית, בגרמנית)
מהדורא בתרא 1835 (עותק דיגיטלי)
יוסף פוליאקוב (שם לידה: Иосиф Лазаревич Поляков ; שם לאחר יציאה מרוסיה הסובייטית: Joseph Poliakoff; 24 באפריל 1873, קרמנצ'וג, גוברניית פולטבה, האימפריה הרוסית - 23 בנובמבר 1959, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מהנדס רדיו ופיזיקאי יהודי, נתין רוסי, אזרח סובייטי ובריטי, ממציא בתחום הקולנוע הקולי, אוטומציה פוטו-אלקטרונית, טלקומוניקציה, מכשירי שמיעה וביפרים.
פיתח את אחד ממכשירי השמיעה הראשונים.
נולד במשפחת סוחר יהודי אליעזר פוליאקוב.
בשנת 1900, כסטודנט במכללה הטכנית של מוסקבה, הציע לראשונה שיטה לשימוש בתאים רגישים לאור כדי לשחזר הקלטות קול צילומי והיה הראשון שהקליט קול על סרט.
המצאה זו (פוטופונוגרפיה ופוטופון) נרשמה על ידו בפטנט בשנת 1901 בארצות הברית (פטנט מס' 680614) ובשנת 1903 ברוסיה (פריבילגיה מס' 8010); בפטנט על המצאה זו, הקלטה צילומית של קול נקראה לראשונה פונוגרמה צילומית.
ב-1901 קיבל פטנט על מנגנון שחרור תריס צילום.
בשנת 1905, הרכיב מד אור סלניום אוטומטי (פריבילגיה מס' 10116), שהשתמש בסכמת חיבור דיפרנציאלית של שני תאי פוטו, שהפכה לנפוצה בטכנולוגיה המודרנית.
בין שאר ההמצאות שלו ניתן למנות חומרי בניין חדשים וטיח (1900), מכשיר הקלטה מדידות אור (1901), בשנים 1899 - 1900 השתתף בפיתוח מערכות תקשורת טלפוניות על מסילות ברזל רוסיות (בתחילת שנת 1900 הרכיב פונופור - מכשיר טלפון מיוחד לעבודה על חוטי טלגרף).
הקים חברה לייצור טלפונים במוסקבה.
התגורר עם משפחתו בקומה השנייה של בית בכיכר מנז', שבו היה חדר הקבלה של מיכאיל קלינין.
לאחר המהפכה הרוסית השתתף בפיתוח תקשורת טלפונית אוטומטית של מוסקבה, ובשנת 1920 מונה למפקח הטלפונים של המחוז הצפוני.
ב--1924 עבר עם משפחתו ללונדון, שם עד 1929 עבד כעוזר ליו"ר המחלקה הטכנית ב־ARCOS במשלחת הסחר של ברית המועצות, וב -9 במאי 1931 הקים את חברת Multitone Electronics לייצור מכשירי שמיעה באיזלינגטון.
תחילה, החברה ייצרה את הדגם השולחני של המכשיר, ובשנת 1937 רשמה פטנט על הדגם הנייד הראשון שלה (VPM - Vest Pocket Model).
כבר בשנת 1938 החל ייצור מכשירי שמיעה תואם אוזן (Telecoil).
בשנת 1932 רשם פטנט על הדגם שלו של שנאי בתדר נמוך.
אשתו - פלורה סולומונובנה שבת (1879 - 1976), ממשפחת יצרני טקסטיל.
נכדים - מרטין פוליאקוב, כימאי ומדובב מדע להמונים, סגן נשיא החברה המלכותית ;
סטיבן פוליאקוב, מחזאי, תסריטאי ובמאי.
הרב יוסף פאסי (סביב ה'רכ"ב, 1462 - סביב ה'ר"פ, 1520) היה פוסק הלכה ממגורשי ספרד, כיהן כאב בית דין וראש ישיבה בסלוניקי, ומאוחר יותר כיהן כראש ישיבה באדריאנופול שבטורקיה.
נולד בספרד ולמד אצל רבי יצחק אבוהב (תלמיד הרב יצחק קנפנטון).
בעקבות הגירוש נדד לסלוניקי, ושם התמנה לאב בית דין וראש ישיבה במקום.
הפוסקים החשיבו מאוד את בית דינו, וציינו ששם ישבו גדולי רבני סלוניקי.
בהמשך, ולא יאוחר משנת רע"ה (1515), נדד לאדריאנופול, ושם עמד בראשות ישיבה, ומבין תלמידיו נמנים המבי"ט, רבי אהרן מטראני (דודו ורבו של המבי"ט) שהיה תלמיד-חבר, רבי ישראל די קוריאל.
ככל הנראה נפטר בעיר זו.
הרב והחוקר יעקב משה טולידאנו שיער כי ייתכן שרבי יוסף פאסי הוא למעשה רבי יוסף טולידאנו אביו של רבי דניאל טולידאנו מראשי משפחת טולידאנו במרוקו.
לטענתו, בנו רבי דניאל נדד למרוקו וכונה בשם 'טולידאנו', ואילו רבי יוסף ובנו רבי מאיר שנשארו בארצות הבלקן כונו 'פאסי'.
נראה שרבי יוסף תיקן תקנות יחד עם חכמי דורו: רבי יהודה בנבשת, רבי יוסף טיאטאצק, רבי אליעזר השמעוני ורבי יעקב בן חביב.
כן היה בין חותמי התקנה בעניין יבום לבני האנוסים, בכ' בשבט ה'רע"ד.
גם מנהגי השחיטה והטריפות של סלוניקי התייסדו על פי רבי יוסף פאסי יחד עם רבי יהודה בנבנשת, ורבי יעקב בן חביב.
חבריו לבית הדין היו רבי שמואל אלמושנינו ורבי יוסף טיאטאצק.
תשובותיו מצוטטות על ידי הפוסקים בדורות שאחריו, כגון בבית יוסף ובשו"ת אבקת רוכל, שו"ת מהר"י בירב, שו"ת מהריב"ל, שו"ת המבי"ט, שלחן גבוה, ועוד.
רבי שמואל בנו של דון יצחק אברבנאל
רבי שלמה בן רבי שם טוב עתיה, שהחשיבו מאד, ומכנהו: "נר ישראל, ים התלמוד, פטיש החזק"
רבי אברהם סיראלוו, רב דקהל "איבורא" (Evora) בסלוניקי
רבי אהרן מטראני (דודו ורבו של המבי"ט) שהיה תלמיד-חבר
מבניו מפורסמים: רבי מאיר פאסי מחכמי סלוניקי, ורבי יצחק פאסי מחכמי אדיריאנופול.
שאלות ותשובות - חלק מתשובותיו נדפסו בספרי חכמי דורו.
ביאורי מקראות - מביא מהם תלמידו רבי ישראל די קוריאל.
חידושי ש"ס - מעט חידושים שרדו על מסכת סוכה.
יוסף פישר (ביידיש: פישער; 29 באוקטובר 1841 – 27 במרץ 1914, כ"ז באדר ה'תרע"ד) היה מו"ל עברי, בעל בית דפוס, חזן ומורה לפיתוח קול, שפעל בקרקוב.
ומבין הדמויות הבולטות בתחום התרבות היהודית בעיר במחצית השנייה של המאה ה־19.
פישר נולד בשנת 1841 בחומסק (כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
לא ידוע מתי עקרה משפחתו לקרקוב, אך שם התבסס בבגרותו.
בילדותו למד זמן מה בישיבה בקובנה ובישיבת מיר אצל הרב חיים ליב טיקטינסקי.
בהמשך עיין בסתר בספרות ההשכלה, ולמד את מלאכת הדפוס.
נשא לאשה את בתו של אחד מנכבדי העיר, שהיה אדם אדוק ובעל ממון.
פישר נסע לברסלאו, שם השתלם בקונסרבטוריון, לימד שירה וזכה להערכת מלומדים וחזנים, שם למד תקופה קצרה בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בגיל 25 בשנת תרכ"ו (1866) זכה במכרז לשמש כחזן ב"בית הכנסת לנאורים" שבקרקוב.
היה זה בית הכנסת השלישי בגדלו בגליציה אחרי אלה שבטרנופול ולבוב.
ופנה גם לעיסוקים מגוונים – היה חלפן כספים ומורה לפיתוח קול.
בקרקוב ייסד ספריית השאלה ולאחר מכן בשנת 1879 פתח בית דפוס.
תחילה נאלץ לפעול בשותפות (עם ברוך וינדלינג ולאחר מכן עם ר' שלמה חיים דייטשר), משום שבהיותו נתין האימפריה הרוסית לא הורשה להחזיק ברישיון דפוס עצמאי.
בבית דפוסו נדפסו חוברות, ספרים ועיתונים בעברית וביידיש.
בין היתר נדפסו בו השבועון "התור" (תרמ"א), הירחון הביבליוגרפי "ירושלים", והשבועון "יידישע פאלקסשטימע".
בשנת תרמ"ה (1885), לאחר שקיבל רישיון עצמאי, ייסד הוצאה לאור עברית משלו, והתמסר לה יומם ולילה.
פישר השקיע את עיקר הכנסותיו בחידוש מכונות הדפוס ובשיפור איכות ההדפסה, לעיתים עד כדי כך שהדפיס ספרים עבור מחברים על חשבונו או הפיץ חיבורים חינם.
בני העיר התלוצצו עליו כי "מהכנסות החזנות הוא משקיע בדפוס, ומהכנסות הדפוס – במקהלת בית הכנסת".
בית דפוסו נחשב לאחד המשובחים בגליציה, ואף היה היחיד בפולין שהדפיס גם בערבית.
המגיה הקבוע בבית דפוסו היה הרב יהודה קורנגולד, ויחד עמו פעל בנו שאול.
בתו של פישר נישאה לעיתונאי ולמדפיס יונה קרפל מדרוהוביץ', שערך את הירחון "ירושלים" ואת השבועון "יידישע פאלקסשטימע", ולאחר מכן פתח דפוס עצמאי.
בנו מוריץ המשיך להפעיל את בית הדפוס לאחר פטירתו של אביו, עד להשואה, ונפטר בארץ.
פישר נפטר בקרקוב ביום רביעי, כ"ז באדר ה'תרע"ד (1914), בגיל 73, לאחר מחלה קשה.
ונספד על ידי הרב יהושע טהון.
הרב יוסף פינטו (סביבות ה'תק"י, 1750 - ה'תק"ף, 1820) היה דרשן נודע, דיין ופוסק הלכה במרקש בשלהי המאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה.
התפרסם בעקבות ספרו לקח טוב שנחשב כספר הדרשות המרכזי במרקש וסביבתה.
נולד במרקש כבן שלישי לאביו הדיין רבי יעקב פינטו.
למד אצל אחיו הגדול רבי אברהם פינטו.
לא יאוחר משנת תקמ"ח, שימש לפרקים בדיינות במרקש, לצד הרב אברהם אזולאי השני ורבי יעקב עלון.
על פי מסורת מקומית, זכה לגילוי אליהו הנביא.
כאביו ואחיו עסק גם הוא בתורת הקבלה.
נטיית החוקרים, שהרב יוסף פינטו נחלק עם רבי אלעזר הכהן בשאלה אם יש לברך בשם ומלכות את ברכת פדיון הבן, הרב פינטו צידד שאין לברך ברכה זו בשם ומלכות, הואיל ולא נזכרה בתלמוד, ואילו רבי אלעזר הכהן צידד לברך.
נפטר במגפה שהייתה בעיר מרקש בשנת תק"פ, בשעת פטירתו היה במחוז ורזאזאת שם נקבר בכפר תיאורירת.
יש מיהודי מרקש שייחסו סיפורי נסים לרב יוסף פינטו.
לאחר פטירתו, המשורר רבי יעקב אלכבאש כתב שיר לכבודו.
שנים מבניו נמנו עם חכמי מרקש: רבי יעקב פינטו ורבי שלמה פינטו.
לקח טוב - חיבורו המפורסם הכולל דרשות על סדר פרשת השבוע.
חלק גדול מדרשות אלו הוא סיכום וקיצור של דרשות ארוכות יותר של רבי משה אלשיך, ודרשות ה'זרע ברך'.
בספר מלוקטים חדושים מאביו רבי יעקב ואחיו רבי אברהם פינטו.
הספר נמצא בעשרות העתקות של כתבי יד, והיה נפוץ בערי המערב.
נדפס בירושלים תשס"ט, בידי מכון פי ישרים.
ויחי יוסף - דרשות להספד, מכון פי ישרים.
חידושים על השולחן ערוך - בכתב יד.
הגהות קבליות - על ספר 'אוצרות חיים', בכתב יד.
רבי יוסף קארו (מכונה גם השולחן ערוך, הבית יוסף, מרן והמחבר; 1488, ה'רמ"ח – 24 במרץ 1575, י"ג בניסן ה'של"ה), מגדולי הפוסקים, מחבר השולחן ערוך, כסף משנה והבית יוסף.
מקובל לסמנו כפותח תקופת האחרונים.
נולד ב-1488 בעיר טולדו בספרד לבואינה (בעברית פירושו; טובה) ולרב אפרים בן הרב יוסף.
בעודו ילד קטן נאלץ לנדוד עם הוריו בעקבות גירוש ספרד (1492), והמשפחה הגיעה לליסבון שבפורטוגל.
ב-1497 עזבה המשפחה את ליסבון וב-1498 הגיעה המשפחה לאיסטנבול.
אחר שאביו נפטר הוא גדל בבית דודו רבי יצחק קארו.
על פי עדות עצמית ב-1511 הוא שהה במצרים ב-1519 בערך הוא היגר לאדריאנופול עד ל-1536 השנה בה היגר לצפת הוא נע על ציר סלוניקי-ניקופול-אדירנה-איסטנבול.
באדירנה, בשנת ה'רפ"ב החל בכתיבת חיבורו על הטור – הבית יוסף שם גם הקים את בית הכנסת וישיבת "בית יוסף".
ב-1536 לאחר מכן עלה לארץ ישראל, וקבע את מקומו בצפת.
בעיר הגלילית נעשה תלמידו של רבי יעקב בירב, והיה הראשון שהוסמך על ידו כרב עם חידוש הסמיכה בפולמוס הסמיכה עמד לצד רבו מהר"י בירב.
בצפת, לימד תלמידים בבית מדרשו, הנודע כיום כבית הכנסת רבי יוסף קארו, ישיבתו הייתה המשך לישיבתו של מהר"י בירב.
בצפת הקים מספר ישיבות ושם בראשם את תלמידיו.
שלושים ושתיים שנה ארך חיבור ה"בית יוסף" שנכתב על הארבעה טורים לרבי יעקב בן הרא"ש ובו ערך ר' יוסף קארו דיונים הלכתיים מעמיקים, בסופם קבע את עמדתו המסכמת.
עשר שנים נוספות חלפו עד להוצאת החיבור לאור.
לקיצור שסיכם את הלכות ה"בית יוסף" קרא: שולחן ערוך, וקיצור זה עתיד היה להיעשות במהלך ההיסטוריה לעיקר.
ספריו הודפסו (על ידי שליחיו) בדפוס ונציה בשל היופי, הדיו והתפוצה של בית הדפוס, הרב קארו לשם כך חיכה עד 1564 שבית הדפוס יפתח שוב והיה מוכן לסבול את הצנזורה בשל כך.
בחלק מתקופת הכתיבה פרצה בצפת מגפת דבר והרב עבר לביריה.
נפטר בצפת בי"ג בניסן ה'של"ה.
באדירנה הוא התחתן עם בתו של יצחק סבע (מחשובי העיר, ואביו של שמואל סבע) שנפטרה במגפה בסלוניקי יחד עם ילדיהם (ה'רצ"ד); יצחק ויהודה, והבת בואינה שנקברו בסלוניקי ומצבותיהם שרדו עד השואה.
לאחר מכן נשא את בתו של הרב חיים אלבלג מניקופול, ממנה נולדו לו שני בנים אחד מהם הוא שלמה אשר ייבם את אשת אחיו יצחק ב-1580 לאחר מכן היגר לאיסטנבול.
בספר מגיד מישרים מסופר על חתונה של בתו.
בזקנתו, בהיותו קרוב ל-80 (1565 בערך), נישא בשלישית לבתו של הרב זכריה זבשיל אשכנזי, ובגיל מופלג זה נולד לו בנו יהודה.
יהודה היגר לסלוניקי כדי להוציא את תשובות אביו על אבן העזר.
השולחן ערוך מבוסס על פסקי הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש ("עמודי ההוראה") תוך שימוש קטן בתורת הקבלה, ועל כן הוא מותאם לפסיקה בקרב "עדות המזרח".
עוד בחיי רבי יוסף קארו הופצו חלקי ה"שולחן ערוך" עם "מפת השולחן", דהיינו הערות והתאמות של הספר למנהגי ופסיקות יהדות אשכנז שנכתבו בידי הרמ"א – רבי משה איסרליש זאת בשל חסרים של מנהגי אשכנז ופסיקות אחרות החולקות על הכלל של "עמודי ההוראה".
על הספר נכתבו פירושים רבים, בהם הש"ך, הט"ז, מגן אברהם, חלקת מחוקק, בית שמואל, חיי אדם, משנה ברורה ועוד.
גם בתימן, התקבל הספר שולחן ערוך בידי חלק מהקהילות, לאחר שהופץ עם הערות והתאמות למנהגיהם בידי רבי דוד משרקי מצנעא בחיבור הנקרא שתילי זיתים.
חיבור חשוב אחר של רבי יוסף קארו הוא "כסף משנה" על "משנה תורה" של הרמב"ם שברובו נכתב לאחר חיבור הבית יוסף, אולם חלקים ממנו נכתבו קודם.
הוא עסק גם בשאלות ותשובות שנשלחו אליו מחכמים שחיו בדורו, ואלו נדפסו בספר השו"ת "אבקת רוכל".
בין השואלים היו רבי משה אלשיך ורבי שלמה אלקבץ.
מודפסת בספר גם שאלה המיוחסת לאר"י, אם כי קמו עוררין אם אכן הוא כתבה.
הקבלה בהגותו וספרו מגיד מישרים
כרב בצפת לא נמנע רבי יוסף קארו מלשלוח ידו בקבלה, אף על פי שאין היא מרבה להופיע בכתביו ההלכתיים.
רבי משה קורדובירו מצטט חידושי קבלה שלו.
רבי שלמה אלקבץ תיאר באיגרת שאותה מצטט רבי ישעיה הלוי הורוביץ, אירוע של התגלות שאותה חווה יחד עם ר' יוסף קארו בליל שבועות בשנת 1533, וסיפר:האירוע התרחש בהיותם בעיר ניקופול ובעקבותיו החליטו השניים לעלות לארץ ישראל.
כמו כן נדפס לראשונה בלובלין בשנת ת"ו ספרו "מגיד מישרים".
ספר זה הוא יומן של התגלויות "מגיד", הכולל תאריכים מדויקים של ההתגלויות, העיסוק בו עסק רבי יוסף קארו לפני ההתגלות – לרוב לימוד פרקי משניות, ותוכן ההתגלויות עצמו.
דברי המגיד של ר' יוסף קארו נמסרו בשפה הארמית.
התגלותו של "מגיד" בנפשו של פוסק הלכות רציונלי הפתיעה רבים, והיו שתהו אם למעשה אין מדובר בזיוף ובאגדה שיוחסה בטעות לרבי יוסף קארו.
בראש המערערים עמד שי"ר, לעומת זאת צבי ורבלובסקי, שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הגיע למסקנה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף.
בנוסף, בשיחה בעל פה, טען ורבלובסקי שייתכן כי רבי יוסף קארו נקט בפעולות מאגיות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר "מגיד מישרים" אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים מאגיים.
ייתכן שהשמיטו את הדברים כדי "להכשיר" את הבית יוסף, או בשל האופי הדרשני של הספר בעריכתו הסופית שלא נתן מקום לתיאור הפרקטיקות שהביאו לגילוי הסודות.
כסף משנה – מקורות לספר משנה תורה לרמב"ם ותירוץ קושיות הראב"ד.
בית יוסף – בירור הלכות ופסיקת הלכה על סדר הטור.
בדק הבית – תוספות מהדורה שנייה על הבית יוסף.
שולחן ערוך – סיכום הבית יוסף והכרעה מעשית של השיטות.
מגיד מישרים – מאמרים בקבלה ערוך כיומן על סדר פרשיות השבוע אותם קיבל רבי יוסף מפי "המגיד", הספר באתר ויקיטקסט.
כללי (הגמרא) התלמוד – דיון ביסודות הלשוניים וההלכתיים של הגמרא, נתחבר כפירוש על הליכות עולם לרבינו ישועה הלוי פרוונצאל.
אבקת רוכל – שאלות ותשובות בנושאים הלכתיים שונים.
שו"ת בית יוסף – שאלות ותשובות בנושאים הכלולים בחלק אבן העזר, באתר היברובוקס.
דרשות בית יוסף – על פרשיות התורה.
מרדכי פכטר הוכיח שמחברו האמיתי הוא הרב ישראל די קוריאל (למעט דרוש אחד).
ישנם חיבורים נוספים שלא נדפסו ונעלמו במהלך השנים: פירוש לספר משלי, פירוש לפירוש רש"י לתורה, פירוש לפירוש הרמב"ן לתורה, פירוש למשניות וחיבור בשם "קופת רוכלים".
על שמו ועל שם ספרו נקראו רחובות ברבות מערי ישראל, מספר בתי כנסת ומוסדות, ובד"ץ הכשרות בד"ץ בית יוסף.
יוסף יצחק פריצקי (14 בספטמבר 1955 – 5 באוקטובר 2021) היה עורך דין ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת וכשר התשתיות הלאומיות בממשלת ישראל מטעם מפלגת שינוי, ובהמשך אותה קדנציה פעל בכנסת כסיעת יחיד בשם "צל"ש – ציונות ליברליות שוויון".
פריצקי נולד, גדל והתחנך בשכונת בית הכרם בירושלים.
בנעוריו למד בתיכון ליד האוניברסיטה (סיים ב-1973).
עם גיוסו לצה"ל שובץ ככתב צבאי בגלי צה"ל ולאחר מכן כמש"ק חינוך בפיקוד המרכז.
משנת 1979, בה בעת עם לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, עבד כמפיק ועורך מוזיקלי בקול ישראל.
בשנת 1983 החל לעבוד כעורך דין.
שלוש שנים מאוחר יותר עבר לעבוד בניו יורק.
פעילות ציבורית לפני כניסתו לכנסת
בשנת 1996 ייסד עם ארנן יקותיאלי את עמותת "עם חופשי", ועמד בראש הנהלתה.
במסגרת זו ניהל מאבקים כנגד מה שכינה "כפייה דתית", ובהם המאבק נגד הקמת בית כנסת ברמת אביב, המאבק לקיום מופע להקת המחול בת שבע באירועי חגיגות ה־50 למדינת ישראל ("פעמוני היובל") ומאבקים מתמשכים נגד הימנעות חרדים משירות בצה"ל.
העמותה גם ערכה סמינרים וחוגי בית לפעילים, ובשיאה מנתה כעשרת אלפים חברים.
במכתב למערכת שפורסם בעיתון "הארץ" ב־30 ביוני 2002 טען כי אין למנות אנשים דתיים לתפקידי שופטים מכיוון שהם אינם יכולים להפריד בין אמונתם לעבודתם.
כעורך דין ייצג פריצקי בעלי דין במשפטים בנושאי דת ומדינה: בעלי עסקים שנקנסו בגין פתיחת עסקיהם בשבת והורים של קטין שהוחזר בתשובה על ידי מטיף חרדי, בתביעה לצו מניעה נגד המטיף ולפיצויים נגד ארגון ההחזרה בתשובה.
פריצקי היה פעיל במפלגת רצ מגיל צעיר.
הוא אף התמודד בפריימריז של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה־14 במסגרת מרצ, אך הגיע למקום הלפני־אחרון עם 32 קולות בלבד, ולא שובץ במקום ריאלי ברשימת מרצ כנציג רצ לכנסת.
באפריל 1999 הוא עתר לבג"ץ נגד ממשלת ישראל בדרישה לקבוע לקביעת "תוכנית יסוד" (תוכנית ליבה) שתיושם בחינוך החרדי.
המדינה הסכימה לעתירה, ועקב כך הכינה תוכנית ליבה בפעם הראשונה בישראל.
עקב פעולותיו הציבוריות של פריצקי ביקשו ממנו אברהם פורז ויוסף ("טומי") לפיד להצטרף לרשימת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת ה-15, אף על פי שלא היה אז חבר במפלגה זו.
ראשי המפלגה, שהחליטה לחרוט על דגלה את המלחמה בכפייה הדתית, חיפשו פעיל ציבורי המזוהה עם מאבק זה ופנו לפריצקי.
הוא הוצב במקום הרביעי ברשימה ונבחר לכנסת ה-15. פריצקי כיהן כחבר בוועדת הכספים ופעל נגד הקצאת כספים ייחודיים למפלגות החרדיות ולמוסדות דת.
בכנסת זו אף יזם פריצקי את חוק נציב תלונות הציבור על שופטים, במטרה להגביר את אמון הציבור במערכת המשפט.
החוק נחקק על אף היותו של פריצקי חבר כנסת מן האופוזיציה ועל אף התנגדותה של מערכת המשפט לחקיקתו.
בשנת 2003, לאחר הבחירות לכנסת ה-16, מונה פריצקי לשר התשתיות הלאומיות בממשלתו של אריאל שרון.
שרון סירב להפקיד בידיו תיק שבו אפשר להביא לשינויים משמעותיים בתחומי הדת והמדינה בישראל.
לפיד (שמונה לשר המשפטים) ופורז (שמונה לשר הפנים) הבטיחו לפריצקי, כמו ליתר חברי "שינוי", כי בתפקידיהם אלה הם יחלו בביצוע הרפורמות הדרושות ביחסי הדת והמדינה בישראל.
בפועל לא הצליחה "שינוי" לקדם שינויים משמעותיים בתחום, מה שגרם למתח רב בשורותיה וליריבות קשה בין פריצקי ובין לפיד ופורז.
בתפקידו כשר התשתיות הלאומיות פעל פריצקי להחדרת הגז הטבעי למשק האנרגיה הישראלי ולשינויים מבניים בחברת החשמל ובחברת "מקורות".
הוא התנגד לחתימת ההסכם בין חברת החשמל לחברת EMG לרכישת גז טבעי ממצרים; הוא העדיף את אפשרות רכישתו מחברת בריטיש גז, שהחזיקה ברישיון מהרשות הפלסטינית להפקת גז ממאגר ימי מול רצועת עזה.
בשל עמדתו זו הפעיל נגדו יוסי מימן, מבעלי EMG, חוקר פרטי באמצעות חברת מרחב שבבעלותו.