tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איננו מרגישים בשום דבר חריג אך בזמן העלייה חזרה לפני המים, בייחוד בעשרת המטרים האחרונים (בהם הפרשי הלחץ הם הגדולים ביותר), ללא כל אזהרה מוקדמת, גופנו עלול להיכנס למצב של:
עלפון מים רדודים – איבוד הכרה במים רדודים ללא קשר לעומק הצלילה.
תופעה זו מתרחשת עקב נפילה קיצונית של הלחץ החלקי של החמצן בריאות לקראת סיום הצלילה במים רדודים.
אובדן שליטה מוטורית – מכונה גם 'סמבה' בגלל העוויתות הבלתי רצוניות של גוף הצולל במצב זה.
תופעה זו מתרחשת עקב מחסור בחמצן במוח בסיום הצלילה, מעל פני המים, ואיננה קשורה באופן ישיר לעלפון מים רדודים.
צוללים חופשיים מיומנים לומדים במסגרת הכשרתם להאזין לגופם, לבצע הכנה מתאימה לפני צלילותיהם, ולמעשה למזער כמעט לחלוטין את הסבירות להתרחשות של מצבים אלו.
עם זאת, פעילות הצלילה החופשית מתרחשת בדרך כלל בים פתוח, המהווה סביבה בלתי צפויה בעלת משתנים אותם לא תמיד ניתן לקחת בחשבון.
על כן צוללים חופשיים צוללים תמיד בזוגות, על מנת לאפשר קבלת סיוע במקרה חרום במים.
בשנים האחרונות חלה התקדמות רבה בתחום המדעי של הבנת השפעות הצלילה החופשית על גוף האדם, עם זאת עדיין קימות אי ודאויות רבות ותופעות פיזיולוגיות אשר עדיין איננו מבינים את טיבן.
ניקולס מבולי, צולל מניו יורק, מת ב-17 בנובמבר 2013 לאחר שאיבד את הכרתו כשעלה מצלילה של 3 דקות ו-38 שניות לעומק של 72 מטר במהלך ניסיון שיא רשמי באירוע ללא עזרים (CNF).
הוא הגיע בעבר לעומקים גדולים יותר ולזמנים ארוכים יותר בסגנונות אחרים.
סטיבן קינאן, צולל בטיחות, נהרג ב-22 יולי 2017, כשליווה צלילה חופשית של אלסיה זקיני בחור הכחול בסמוך לדהב.
נסיבות מותו של מקינאן התפרסמו בסרט הדוקומנטרי "לנשום עמוק".
נטליה מולצ'נובה – המעוטרת ביותר בהיסטוריה עם 22 מדליות זהב באליפויות עולם ו-40 שיאי עולם.
אודרי מסטרה – צוללת חופשית מקצוענית, שהגיעה לעומק 171 מטר בניסיון לשבור שיא בצלילה חופשית.
אלסיה זקיני – צוללת חופשית מקצוענית, קבעה 37 שיאי עולם.
צליל עילי (אוֹבֿרְטוֹן או הרמונית) הוא כל אחד מאופני התנודה של כלי נגינה שאינו אופן התנודה הראשי.
על פי רוב, אופן התנודה הראשי הוא החזק והברור ביותר, והצלילים העליים מתווספים אליו ומעניקים לו את ה"צבע" המיוחד לכלי הנגינה.
בתורת הגלים מכונים צלילים כאלה הרמוניות גבוהות של התדר היסודי.
תדירויותיהם של הצלילים העיליים הן כפולות שלמות של התדר היסודי (כלומר, אם תדר היסוד הוא , הצלילים העיליים יופיעו בתדרים , וכן הלאה).
לכן הם תמיד גבוהים יותר מהצליל היסודי שלהם.
לכל צליל בטבע יש עקרונית אינסוף צלילים עיליים אך נהוג להתייחס לכל היותר לחמישה, מכיוון שרק חמשת הצלילים העיליים הראשונים קלים יחסית לשמיעה והפקה.
היות שיחס התדרים בין הצלילים במוזיקה הוא לוגריתמי ולא יחס ישר, הפרש הגבהים בין זוגות הצלילים העיליים של צליל יסודי מסוים הולך וקטן ככל שמתרחקים מהצליל היסודי.
רצף תדירויות הצלילים העיליים נעשה באופן הבא (בדומה ליחס בסדרה ההרמונית):
ההפרש בין הצליל היסודי לצליל העילי ה-1 (היחס בין ל-) הוא אוקטבה.
ההפרש בין הצליל העילי ה-1 לצליל העילי ה-2 (היחס בין ל-) הוא קווינטה.
ההפרש בין הצליל העילי ה-2 לצליל העילי ה-3 (היחס בין ל-) הוא קוורטה.
ההפרש בין הצליל העילי ה-3 לצליל העילי ה-4 (היחס בין ל-) הוא טרצה גדולה.
ההפרש בין הצליל העילי ה-4 לצליל העילי ה-5 (היחס בין ל-) הוא טרצה קטנה.
הצלילים העיליים אינם זהים לצלילים המושווים הנהוגים בכלי מקלדת כיום, וזאת בגלל מגבלותיה של המקלדת שחלוקתה אינה מאפשרת שכל הצלילים יהיו מכוונים על פי היחס המתמטי המדויק.
כך, למשל, הטרצה הגדולה שנוצרת בין הצליל העילי הרביעי והצליל העילי החמישי אינה זהה לזו הנוצרת בין הצליל העילי ה-9 וה-11. בכוונון מושווה ובכוונונים היסטוריים שונים של כלי מקלדת יש הכרח ליצור זיוף מסוים כדי שכל הצלילים והסולמות יהיו נגישים.
הצלילים העיליים מהווים חלק מההבדל בין תווים זהים המנוגנים בכלי נגינה שונים, היות שכלי נגינה שונים מדגישים או מצניעים צלילים עיליים שונים ביחסי עוצמות שונים ובגוון שונה.
הבדלים אלו משנים את "צבע" הצליל; למשל, הצבע הטיפוסי לחצוצרה נובע מכך שנשמע בה צליל עילי ראשון שעוצמתו כמעט כעוצמת הצליל היסודי.
יחסי העוצמות של ההרמוניות השונות תלויים במגוון פרמטרים: למשל, בכלי מיתר, החומר שהמיתר עשוי ממנו, המקום שבו פורטים עליו (מרחק מהגשר בגיטרה, למשל) ואופן הפריטה (מפרט או אצבע) משפיעים על יחסי העוצמות ונותנים לצליל אופי אחר.
ניתן לזהות צלילים עיליים בקלות כאשר מנגנים צלילים נמוכים מאוד בפסנתר.
הצלילים העיליים כל כך מרובים, עד שקשה למי שאינו מיומן לזהות את גובה התו.
בכלי מיתר ניתן להפיק צלילים עיליים על ידי לחיצה עדינה אשר מגדירה נקודת שבת על המיתר.
למשל, לחיצה עדינה באמצע המיתר ופריטה עליו תפיק בבירור את הצליל העילי הראשון, ולחיצה עדינה בשליש המיתר תפיק את הצליל העילי השני.
ברוב כלי הנשיפה ניתן להפיק צלילים עיליים על ידי נשיפה חזקה יותר לתוך הכלי.
ככל שהנשיפה חזקה יותר בפוזיציה מסוימת, יישמע צליל עילי גבוה יותר בבירור, לפי הסדר.
בכלי הקשה רבים (בעיקר כלי הקשה מלודיים - כאלה שניתן לנגן בהם מנגינות) ניתן לשמוע יותר מצליל אחד בעת ההקשה.
הצליל הנמוך ביותר שנשמע הוא הצליל היסודי, והצלילים האחרים הם צלילים עיליים.
ככל שהצליל העילי גבוה יותר, כך קשה יותר לרוב לשמוע אותו ולהפיקו.
מבחינה פיזיקלית נוצרים הצלילים העיליים מכיוון שעבור כל גל שמקיים את משוואת הגלים של כלי הנגינה בתדר מסוים, כל הגלים בעלי כפולה שלמה של אותו התדר (שהוא התדר היסודי) יקיימו גם הם את משוואת הגלים, כלומר ייווצרו ויישמעו.
צלילים מן ההיכל היא סדרה תיעודית בנושאי מוזיקה קלאסית ומחול בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית ובהשתתפות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
שמה בא ממקום הצילום: היכל התרבות בתל אביב.
בסדרה, שהופקה בשנת 1995, 27 פרקים, כל אחד באורך שעה.
כל פרק מוקדש לנושא משלו, והוא מובא בצורה של קונצרט בליווי הסברים והדגמות.
במאי הסדרה היה ז'קי ברקן שהפיק בין היתר את הסדרות "שיחה בעשר אצבעות" ו"אינטרמצו עם אריק" שאותם הגיש אריה ורדי.
אורחיו הצעירים של המאסטרו, חלק א'
אורחיו הצעירים של המאסטרו, חלק ב' למי צלצלו הפעמונים
אורחיו הצעירים של המאסטרו - חלק א'
אורחיו הצעירים של המאסטרו - חלק ב'
אורחיו הצעירים של המאסטרו עולמו של ביזה
בסדרה משתתפים אמנים רבים, ביניהם הרשומים להלן.
בקונצרטים השתתפו סולנים אורחים רבים; ביניהם:
סוזנה פורצקי – מצו סופרן
חן צימבליסטה – כלי הקשה
מקהלת מורן בניצוח נעמי פארן ומרסלה אוברמייסטר
תלמידי מגמת מחול תיכון היובל כפר סבא
רקדניות מלהקת המחול של הקונסרבטוריון העירוני כפר סבא
סדנת המחול של מרכז ספיר כפר סבא
תלמידי מגמת המחול של בית הספר התיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
אברהם מור מספר את "לייטננט קיז'ה" ואת הסיפור "פטר והזאב" בפרק "יום הולדת לפרוקופייב"
יצחק פרלמן מספר את הסיפור "פטר והזאב" של סרגיי פרוקופייב
שמואל וילוז'ני מספר את הסיפור "בילי הנער" של אהרן קופלנד
צלילת רוויה היא סוג של צלילה בה הצולל יורד לעומק הדרוש, ובאמצעות תא לחץ, נישאר הצולל בלחץ הסביבתי ככל שנידרש (בדרך כלל לא יותר משלושה שבועות).
במהלך צלילה, שבה משתמשים באוויר בתערובת רגילה ( 80% חנקן ו- 20% חמצן), נוצר מצב שבו נספג בדם חנקן מעבר לכמות המותרת וזאת בשל הלחץ הסביבתי.
נשימת חנקן בלחץ גבוה (לחץ חלקי העולה על 3.2 אטמוספירות) גורם לשיכרון מעמקים.
שחרור החנקן בצורה לא מבוקרת מהרקמות בחזרה למחזור הדם בזמן העלייה מהצלילה - הפחתת לחץ עלול לגרום למחלת דקומפרסיה.
ישנן שתי דרכים למנוע את התופעה:
שהייה בעומק מסוים ללא צורך בחניות דקומפרסיה למעט חנית ביטחון (לפי טבלאות הידועות בשם: טבלאות צלילה באוויר דחוס ללא חניות דקומפרסיה: NDL).
עליה מבוקרת מעל פני המים.
במידה ונידרש לחרוג לתחום צלילות הדקומפרסיה, ניתן לבצע חניות דקומפרסיה ולשחרר את החנקן המיותר, לעיתים תהליך זה אורך שעות רבות.
בדרך כלל בצלילות עמוקות לא משתמשים באוויר אלא בתערובת אחרת שבה בדרך כלל הליום מחליף את החנקן בתור גז אינרטי.
הרקמות יכולות לספוג כמות מסוימת של גז אנרטי ולאחריה הרקמה נמצאת במצב של רויה (יותר גז אינרטי לא יוכל להתמוסס באותה רקמה באותו לחץ).
לאחר שלב זה הצולל נישאר בלחץ הסביבתי ושחרור הגז האינרטי יבוצע פעם אחת בלבד, בסוף הצלילה.
צלילי הכרם הייתה להקה שהוקמה ב־1972 על ידי דקלון (יוסי לוי), והגיטריסט בן מוש (משה בן משה).
הלהקה שילבה בין מוזיקה תימנית מפיוטי יהודי תימן, מוזיקה ערבית, ומוזיקה יוונית.
דקלון ובן מוש הופיעו יחד עוד בסוף שנות השישים, תחת השם "דקמוש".
הם זכו להצלחה רבה, תחילה בשכונת ילדותם, כרם התימנים, ובהדרגה בכל רחבי ישראל.
תחילה הושפעו ממוזיקה יוונית, ובהמשך שילבו ברפרטואר שלהם גם שירים תימניים.
אחר כך הם הופיעו בעיקר בשמחות ואירועים יחד עם משה משומר ושלמה מורי (דובל'ה), שבמקביל עבדו לפרנסתם במלטשת יהלומים.
אלבומם הראשון, "בזכרי ימים ימימה", הוקלט ויצא ב-1972 תחת השם "צלילי הכרם", שנתנו להם מפיקי האלבום אשר ומאיר ראובני.
מתחילת דרכם היו "צלילי הכרם" בתחרות עם להקת "צלילי העוד" של רמי דנוך ויהודה קיסר.
"צלילי העוד" הוציאו את אלבומם הראשון זמן קצר לפני האלבום השני של "צלילי הכרם", והיו כמה שירים שהופיעו הן באלבומה של "צלילי הכרם" והן באלבומה של "צלילי העוד", מה שגרם לסכסוך קשה וארוך-שנים בין שתי הלהקות.
ביולי 1976 הוציאו הצמד "דקמוש" את אלבומם השלישי "שושנת תימן" שוב בעיבודיו של יגאל חרד, כשלצוות הנגנים צורפו גם נגני חליל ומנדולינה.
במסגרת האלבום חודשו "שושנת תימן" (מילים: נתן אלתרמן, לחן: נחום נרדי) שמנגינתו מוכרת כ"לעבודה ולמלאכה", "אסתר אסתר" (מילים: עממי, לחן: מרדכי שלם), "דרור יקרא" (מילים ולחן: מסורתי עממי), "אהבת היחפן" (מילים: עודד ספיר, לחן: יהודה בדיחי).
עטיפת האלבום, בה צולמו דקלון ובן-מוש על שפת האגם בפארק הלאומי ברמת גן כללה את הכיתוב: "הטובים ביותר!" ובמאמר על העטיפה היה גם פירוט: "לא לחינם נחשבת להקת צלילי הכרם כלהקת הקצב הטובה ביותר".
באמצע 1977 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה "זיכרונות בכרם".
יגאל חרד עיבד, ובין הנגנים בלטו חברים מסצנת הפופ והרוק הישראלי של התקופה, ביניהם מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, מוטי דיכנה בגיטרה בס, גלי עטרי ועירית בולקא בקולות רקע.
פרט לחידוש לשיר "שלכת" (מילים: יעקב אורלנד, לחן: מרדכי זעירא) היו כל שירי האלבום חדשים.
ביניהם "זיכרונות בכרם" ו"בלדה לנערה שגדלה" (מילים: יואל ריפל, לחן: יהודה בדיחי), "לקראת שבת", "אהיה אשר אהיה" ו"איומה בהר המור" (מילים: רבי שלום שבזי, לחן: אביהו מדינה), "שריקה" (מילים: יואל ריפל, לחן: אביהו מדינה) ואפילו שיר שאת מילותיו כתב דקלון: "ללחום בעדך מדינה".
באותה שנה גם השתתפו בפסטיבל הזמר התימני שנערך לראשונה.
בשנת 1978 יצא לאור האלבום החמישי של צלילי הכרם, "להיטי זהב בתימנית", שכלל את מיטב להיטי הלהקה, בגרסאות מושרות בתימנית.
האלבום כלל בעיקר שירים של רבי שלום שבזי ולחנים עממיים תימניים או כאלה שהלחין אביהו מדינה.
אחר כך נסעו דקלון ובן מוש לנסות את מזלם בלונדון.
בן מוש חזר לאחר כמה חודשים, ואילו דקלון נשאר בלונדון ועבד בעסק בתחום המתכות היקרות.
ללהקה הצטרף חיים משה כסולן נוסף.
ב-1981 עזב חיים משה את הלהקה, לאחר שהקליט אלבום סולו ראשון, ואהרון ירימי החליף אותו.
האלבום השישי של הלהקה "יום שישי הגיע" יצא לאור ב-1981 בחברת התקליטים "סי.בי.אס" (שהקימה באותה תקופה אגף מיוחד למוזיקה ישראלית מזרחית בניהולו של האמרגן אשר ראובני).
האלבום כלל בעיקר שירים שכתב והלחין אביהו מדינה, ביניהם "מנגינות", "יום שישי הגיע", "סוד המזלות"(בן-מוש שותף ללחן), "הולך אדם הולך" ועוד.
לצוות הנגנים של הלהקה צורף גם נגן הקלידים והסינטיסייזר חיים חדד, שהיה שותף גם לעיבודי השירים באלבום.
בשנת 1986 יצא לאור אלבום האוסף "חפלה לכל החברים", שכלל שירים של "צלילי הכרם" ולהיטים שהקליט דקלון לבדו.
בסוף 1987 הוציא דקלון את אלבום הסולו הראשון שלו - "מורי".
במשך ארבעים וחמש שנים שררה מערכת יחסים עכורה בין דקלון לבין סולן הלהקה המתחרה "צלילי העוד" רמי דנוך.
בשנת 2018 הכריזו השניים על פיוס ועל כוונתם לצאת במופע משותף.
על שם הלהקה נקרא מבצע תקיפה ישראלי כנגד החות'ים בתימן
צליעה היא מצב של הליכה א-סימטרית של אדם או חיה.
צליעה, המתבטאת באי יכולת לדרוך כשורה על כף הרגל, עשויה לנבוע מפגיעה ברגל או משינוי ביכולת לייצר יציבה רגילה עקב הפרעה נוירולוגית או פיזית במפרקים, בשרירים, בעצמות או בעצבים הנדרשים להליכה תקינה.
ישנו מספר רב של גורמים העלולים לגרום לצליעה, בהם אף בעיות נוירולוגיות הפוגעות בעִצבוב (יצירת עצב) מערכת התנועה, אך לרוב מדובר בתופעה חולפת הנגרמת בעקבות פגיעה בשלמות הרצועה המפרקית ברגל.
פגיעות גופניות ומצבי טראומה גופנית המתבטאות בחבלות שונות לאזורים שונים בגפיים התחתונות עלולות לגרום לנזקים היכולים להתבטא בצליעה.
לעיתים הדבר נובע מזיהום של הרגל, או חבלה כלשהי שאינה מאפשרת דריכה תקינה, תחת כובד משקלו של הגוף, על האזור הפגוע בכף הרגל, ובכך, מונעת הליכה תקינה ומובילה לצליעה (כך, למשל, קורה לאדם הסובל מנקע בקרסול).
גם יבלת בכף הרגל עשויה להוביל לצליעה עקב הלחץ והכאב על האזור הפגוע.
בנוסף לכך, ישנם גורמים רבים לצליעה כמו: גורמים התפתחותיים, בעיה מולדת, דלקת פרקים חמורה, מחלה ממאירה וכדומה.
השבר השכיח ביותר המתואר בהקשר של צליעה מכונה: Toddlers fracture – שבר ספירלי בעל תזוזה מינימלית בין שני חלקי השבר המתרחש לעיתים קרובות בחלק התחתון של עצם השוק.
פגיעות טראומה שכיחות אחרות הן נקיעה של מפרקים כגון מפרק הקרסול ואחרים.
ישנם מספר סוגים של זיהומים היכולים להביא לצליעה:
זיהום של העצם (בלועזית: אוסטיאומיאליטיס (Osteomyelitis)) - נוכחות של חיידק מזהם ברקמת העצם וכאב נלווה, גורם לצליעה או, במידה והוא קיים בעצם של הגפיים העליונות, – חוסר תנועה רציני, או אף שיתוק רצוני של הגפה.
זיהום מפרקי (Septic arthritis) - זיהום בו יש נוכחות של חיידקים מזהמים באזור המפרק שבין שתי עצמות.
Diskitis - זיהום באזור הסחוסי המפריד בין חוליות עמוד השדרה, המוביל למנח לא תקין של כלל העצמות ולעיקום השלד, ובכך, לקיצור הרגל או עיוות בהליכה - צליעה.
זיהומים של רקמת העור (Cellulitis) - זיהומים לרוב באזור הברך, שיכולים ליצור כאב בהנעת הגפה וצליעה על אף שאין מעורבות אמיתית של החלק הגרמי ברגל.
זיהומים הגורמים לצליעה דורשים לרוב אשפוז וטיפול מיידי ללא דיחוי.
במפרק הירך (Developmental Dysplasia of the Hip), ישנה תופעה שכיחה של נקע או פריקה המתרחשת לרוב בלידה.
מדובר בפריקה מלאה או חלקית של המפרק, או פיגור בהתפתחות גג המפרק בתקופה שלאחר הלידה.
חוסר אבחון וטיפול מהיר בתופעת פריקת הירך עלול לגרום להתפתחות לקיצור הרגל, או לגדילה עקומה של המפרק ובעקבות כך לצליעה.
קיומו של חום במקביל לצליעה הוא סימן מכוון למקור זיהומי העומד בבסיסה של התופעה.
הפתרון הטוב ביותר (לצליעה שאינה נגרמת מפגיעה נוירולוגית או ממחלה) לשיפור מצב הרגל עד להעלמת התופעה הוא מניעת מאמץ מרובה מהרגל הצולעת ומתן אפשרות לרגל להשתקם ולהתאחות בטבעיות על ידי הגוף עצמו.
במצבים של צליעה חמורה או במצבים שאינם מאפשרים הליכה כלל, יש לפנות לבית חולים בהקדם האפשרי לאחר הופעת התסמינים, על מנת לקבל טיפול מחשש לזיהום או לשבר (ישנם שברים שאינם מתגלים על ידי מישוש אזור פגוע בעת פגיעה פיזית, אלא רק על ידי בדיקת רנטגן או CT).
צלילה רוז (נולדה ב-29 בנובמבר 1937) היא במאית ישראלית שהייתה עורכת ומפיקה בערוץ הראשון החל משנת הקמתו ב-1968, ומנהלת מחלקת תוכניות הילדים והנוער של הערוץ בשנים 2002-1980.
את שנות ילדותה העבירה בבית חינוך לילדי עובדים ולאחר מכן בגימנסיית רחובות.
בשנים אלה הייתה פעילה בתנועת הנוער השומר הצעיר.
לאחר השירות הצבאי הצטרפה לקיבוץ זיקים, שם פגשה את בעלה.
השניים נסעו ללונדון בשליחות מטעם השומר הצעיר, שם הדריכו בני נוער לקראת עלייתם ארצה.
בשנת 1959, במהלך שהותה בלונדון, למדה מחול מודרני, ועם סיום לימודיה בשנת 1964 החלה ללמד מחול בבתי ספר ברחבי לונדון.
בשנת 1966, בעידודה של לאה פורת, מנהלת התוכניות בקול ישראל, החלה רוז ללמוד בימוי וניהול תוכניות טלוויזיה בלונדון.
אחרי שנת השתלמות בטלוויזיה המסחרית הבריטית היא חזרה לישראל והצטרפה לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית.
כמו כן, רוז יזמה את הבאתן ושידורן של תוכניות רכש מצליחות ופופולריות כגון "אלף", "הדרדסים" ו"טלטאביז".
בשנת 1980 מונתה למנהלת מחלקת תוכניות הילדים והנוער, תפקיד אותו מילאה עד אשר יצאה לגמלאות בדצמבר 2002, לאחר 35 שנות עבודה בערוץ.
רוז נשואה לנורמן רוז, פרופסור למדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
לשניים ילדה, ד"ר ענבל רוז (שנולדה בעת שהותם בלונדון), והם מתגוררים בשכונת אבו תור בירושלים.
אחותה של רוז, רינה קופר, הייתה אמנית רב תחומית.
צלילה באספקת שטח היא מערכת המאפשרת צלילה על מנת לבצע עבודות מתחת לפני המים.
שימושי המערכת הם לעבודות תת-מימיות בעומקים גדולים:
הנחת קווי תקשורת על קרקעית הים.
צלילות בפעמון סגור/ פתוח לעומקים גדולים.
מערכת אספקת שטח מורכבת ממערכות על פני הים ומערכות תת-מימיות.
על מימי - על פני סיפון
בנק אוויר- מאגר אוויר דחוס או כל תערובת נשימה אחרת בלחץ גבוה, המספק את גז הנשימה לצולל.
ישנן מערכות אספקת שטח בהן ממלא מדחס אוויר הדוחס את האוויר אל הצולל את תפקיד בנק האוויר.
מפחת לחץ- מוריד את הלחץ הגבוה מבנק האוויר (200 אטמ') ללחץ עבודה גבוה (40 אטמ').
הסיבה להפחתת לחץ היא מאחר שלעיתים בנק האוויר נמצא רחוק ממרכזית צולל בכיר (להלן).
מצב בו הצינור המוביל לחץ גבוה בסכנת פיצוץ.
צינור לחץ גבוה- מקשר בין בנק האוויר למרכזיית צולל בכיר.
מרכזיית צולל בכיר- על מרכזיה זו שולט מנהל הצלילה.
רכיבי המרכזיה מתחלקים ל-3 וכוללים:
מערכת שליטה על גז הנשימה לצולל
מפחת לחץ הניתן לכוונון על ידי הצולל בכיר
צינור מד עומק המודד את הלחץ בסביבת הצולל
מכשיר קשר בין הצולל בכיר והצולל
מכל אוויר לחירום על פני המים- במקרה בו יש כשל באספקת האוויר (לדוגמה פיצוץ בצינור לחץ גבוה), מעביר הצולל בכיר את אספקת גז הנשימה מהבנק הראשי למכל חירום.
מכל זה קטן ולכן במידה ולא תוקנה התקלה בהקדם על הצולל לעלות לפני השטח.
צינור טבור- מורכב ממספר צינורות וכבלי תקשורת המאוגדים יחד.
מעבירים את גז הנשימה, לחץ מד העומק ותקשורת אל הצולל.
קסדת צלילה- מולבשת על ראשו של הצולל.
עליה מורכב צינור גז הנשימה, אוזניות ומיקרופון לתקשורת, ברז לכניסת אוויר ממכל החירום שעל גב הצולל.
מאזן ציפה- מיועד על מנת לאזן את הצולל שמשקלו במים יהיה נייטרלי.
מקבל אספקת אוויר מצינור הטבור.
מכל אוויר לחירום על גב הצולל- במידה ויש כשל באספקת האוויר (לדוגמה כיפוף בצינור הטבור).
הצולל יפתח את ברז החירום בקסדה וינשום את האוויר ממכל החירום שעל גבו.
תוספות אפשריות למערכת אספקת שטח בסיסית
מערכת להזנת מים חמים- לחימום חליפת הצולל באזורי צלילה של מים קרים
פעמון פתוח- להעלאה והורדה של הצולל ונשיאת כלי עבודה כבדים
תערובות גזים שונות לנשימה- לעומקים גדולים למניעת הרעלות גזים ומחלות צלילה
פעמון סגור- בו יכולים הצוללים לישון ולאכול ולהחליף משמרות בצלילות עבודה ארוכות ועמוקות.
בצלילות עמוקות (עד 300 מטר) הצוללים מגיעים לרוויה בסיפוח החנקן למחזור הדם, על מנת למנוע את מחלת הדקומפרסיה בעת העלייה, על הצוללים להפחית את הלחץ לאט ובהדרגתית.
תהליך זה יכול להמשך שעות ואף ימים.
אספקת אוויר לצולל ללא הגבלה
תקשורת בין הצולל למנהל הצלילה ולפני הים
יכולת לעבודות ריתוך/חיתוך תת-מימי ועבודות תת-מימיות מסובכות
צלילת במה (סטייג'-דייב, באנגלית: Stage Diving) היא קפיצה של אמן אל תוך הקהל מן הבמה.
זו פעולה יחסית נפוצה בהופעות רוק והבי מטאל למיניהן.
הקהל אמור לתפוס את האומן הקופץ ולשאת אותו על גבי הידיים ב-"גלישת קהל"
בשנים האחרונות החלו הנהלות המועדונים לאסור על צלילת במה, בשל הסכנה הבטיחותית של המעשה.
ככלל, ככל שהאמן המופיע מפורסם יותר והמקום בו הוא מופיע יקר יותר, ישנן הגבלות רבות יותר על הקהל, ולכן בהופעות גדולות ויקרות, הסיכוי שיאסרו על צלילת-במה הוא גדול יותר מאשר בהופעות קטנות.
רבים מקהל חובבי מוזיקת המטאל והרוק מתקוממים על האיסור, מכיוון שלדעתם צלילת הבמה היא חלק בלתי נפרד מתרבות ההופעות של הרוק הכבד, ואיסורה פוגע בחוויה המוזיקלית והתרבותית, ובייחודו של הסגנון.
בהופעות פאנק רוק (Punk rock) והארדקור פאנק, אשר ידועות כהופעות זולות וקטנות-מידה, צלילת הבמה הייתה ונותרה חלק בלתי נפרד ממהלך ההופעה, יחד עם הריקוד הפוגו.
צלילה-הילה ינאי-שפר היא מדבבת, שחקנית וציירת ישראלית.
הופיעה בארצות הברית בצמד המרגניות יחד עם לאה לופטין.
ב-1981 שיחקה בתפקיד משני בסרט "מסג'יסט הצמרת".
בשנים 1982-1989 הפעילה ודיבבה את הבובה נולי בתוכנית "פרפר נחמד", והפרק האחרון בו השתתפה בתפקיד היה פרק שנקרא "עץ עץ".
ב-1988 דיבבה בגרסה העברית של סדרת האנימה היפנית "היי!
בינבה" ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית.
בשנות ה-90 הייתה כתבת בכירה ברשת עיתוני "קול הכפר" - "קול הכפר", "קול רענן" ו"קול הרצליה".
תערוכת היחיד שלה, "לעוף בכנפים שבורות", הוצגה בבית מפעל הפיס בתל אביב ב-2015.
צלילים במדבר הוא פסטיבל למוזיקה ישראלית מקורית אשר מתקיים מדי שנה ברמת הנגב.
הפסטיבל נוסד בשנת 1997 על ידי המלחין, חבר קיבוץ שדה בוקר, מיכאל וולפה.
וולפה הוא גם המנהל האמנותי של הפסטיבל מיום היווסדו.
הפסטיבל מתקיים במקומות שונים ברחבי רמת הנגב במשך מספר ימים ובמסגרתו מתקיימות הופעות, סדנאות וסיורים באזור.
מטרת הפסטיבל היא להציג "מגוון רחב ככל האפשר של העשייה המוזיקלית בארץ: פיוטים, זמר עברי, רוק, ג'אז, מוזיקה מודרנית, יוצרים ונגנים צעירים לצד וותיקים, מחול, משחק, מוזיקה להרכבים קטנים ומוזיקה סימפונית בתמהיל הפרוע שמאפיין את הפסטיבל מאז ראשית דרכו."
במסגרת הפסטיבל מתקיימות מחוות למלחינים וכותבים של הזמר העברי ושל מוזיקה קלאסית ישראלית.
בכלל זה התקיימו מחוות לדוד זהבי, משה וילנסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג ואחרים.
הפסטיבל שם דגש על השתתפות מוזיקאים בתחילת דרכם, כמו תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים לצד אמנים מוכרים כמו ברי סחרוף, הראל סקעת, שלומי שבן והרכבים ישראליים וותיקים כמו סימפונט רעננה והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
צלילה עמוקה הוא הספר השישי בסדרת 39 רמזים.
ספר זה בסדרה נכתב על ידי ג'וד ווטסון.
איימי ודן, ביחד עם האומנת שלהם נלי גומז והחתול שלהם צלאח א-דין, נוחתים בסידני, אוסטרליה.
במוזיאון איימי פוגשת לראשונה את איזבל קברה - אמם של איאן ונטלי, שהצטרפה לעזור בחיפוש אחר הרמזים.
הם נוסעים למסע בעקבות בוב טרופו, שעל פי הסיפור תקף את מארק טוויין, ולאחר מכן ברח מן הכלא, בעזרת בן הדוד של אביהם המתגורר באוסטרליה, שפ טרנט.
במהלך הסיפור, יחד עם שפ, הם פוגשים גם את ההולטים, איתם כרתו ברית בספר הקודם בסדרה, המעגל השחור.
אייזנהאואר, האבא במשפחת הולט, מאיים להטביע בים את דן ואיימי אם לא יגידו לו איזה קצה חוט לרמז הם מצאו באוסטרליה, אך בעזרת שפ וחבריו הגולשים הם מצליחים לברוח מהם.
לאחר מכן איאן קובע עם איימי פגישה בטענה שהוא יודע דבר על מות הוריה.
כבדרך למקום הפגישה איימי רואה את אירינה ספסקי, סוכנת קג"ב לשעבר שבמהלך הסדרה נתקפת בייסורי מצפון קשים.
אירינה מגיעה אליה ולוקחת אותה למקום צדדי ואומרת לה להיזהר מאיזבל ולא להאמין לדבריה לגבי השריפה.
כדי שתבטח בה נותנת לה רמז - רוזמרין.
איימי מנסה להתחמק מאיזבל ואיאן, כדברי אירינה, אך הם סוגרים עליה ומכניסים אותה לשיט.
בשיט איזבל אומרת לה שאירינה היא זו שהציתה את השריפה שהרגה את הוריה, והיא מציעה לה שיתוף פעולה במרדף אחר הרמזים.
לאחר שאיימי מסרבת, איזבל מתחילה לזרוק לים חלקי דגים שיקרבו כרישים ומאיימת לזרוק אותה עליהם.
בעיתוי מושלם בא המילטון הולט להציל אותה.
לאחר שיחה קצרה עם שפ, הם מעריכים שעליהם לנסוע לקובר פידי - עיר ייחודית באוסטרליה שבנויה ברובה מתחת לאדמה ומעריכים שלשם הלך בוב טרופו, לאחר שברח מהכלא.
הם מוצאים שם את ביתו, ובו הם מגלים רמז מהוריהם שאומר שיש רמז, שלא אחד מן ה-39, במכרה.
במכרה איזבל קברה באה ומפילה עליהם מהפיר למעלה המוני עכבישים, חלקם ארסיים, וכן נחש טאיפן פנים-יבשתי ארסי.
הם מצליחים לברוח דרך קיר ויוצאים מכלל סכנה.
הם מגלים כמו אירינה, איזבל וילדיה ששמו האמיתי של בוב טרופו הוא רוברט קהיל הנדרסון, שהיה מדען שחיפש גם הוא את 39 הרמזים, והייתה לו מעבדה ליד הר הגעש קראקאטאו.
איימי ודן טסים לקראקרטאו שבג'קרטה שבאי ג'אווה, אינדונזיה.
שם איימי ודן מוצאים את אליסטר הו, דודם, שמציע להם בתמורה למידע שהם למדו על רוברט קהיל הנדרסון את המידע שהוא למד עליו, הם מסכימים, אליסטר מראה להם פתק שכתב הנדרסון - שיר מוזר המצביע לכאורה על הרמז.
הם מצליחים לגלות את הרמז, מים.
אירינה באה למקום במטרה להציל את חיי דן, איימי ואליסטר, אך היא מקפחת את חייה, בעוד השלושה ניצלים.
צלילי המוסיקה הוא מחזמר מוזיקלי מאת ריצ'רד רוג'רס, מילים מאת אוסקר המרשטיין ולברית מאת הווארד לינדזי וראסל קרוז.
המחזמר מבוסס על ספר זיכרונותיה של מריה פון טראפ, The Story of the Trapp Family Singers.
שירים רבים מהמחזמר הפכו לקלאסיים, כגון: "אדלווייס", "My Favorite Things", "Climb Ev'ry Mountain", "דו-רה-מי" וכן שיר הנושא - "The Sound of Music".
ההפקה המקורית של ברודוויי, בכיכובם של מרי מרטין ותיאודור ביקל, נפתחה ב-1959 וזכתה בחמישה פרסי טוני, לרבות פרס טוני למחזמר הטוב ביותר, מתוך 9 מועמדויות.
ההפקה המקורית של לונדון נפתחה ב-Palace Theatre שבווסט אנד ב-1961. מאז, המחזמר הופק פעמים רבות נוספות, הן בארצות הברית ובבריטניה, והן ברחבי העולם.
בשנת 1965 יצא לאקרנים סרט קולנוע באותו השם בכיכובם של ג'ולי אנדרוס וכריסטופר פלאמר, אשר זכה בחמישה פרסי אוסקר.
מחזמר זה היה האחרון שכתבו רוג'רס והמרשטיין; המרשטיין מת מסרטן תשעה חודשים אחרי ערב הבכורה בברודוויי.
לאחר שצפה ב-"Die Trapp-Familie", סרט קולנוע משנת 1956 שהופק בגרמניה המערבית על משפחת פון טראפ, וכן בסרט ההמשך משנת 1958 ("Die Trapp-Familie in Amerika" שמו), במאי התיאטרון וינסנט דונהיו חשב שהפרויקט הזה יהיה מושלם עבור חברתו מרי מרטין.
לילנד הייווארד וריצ'רד האלידיי (בעלה של מרטין), מפיקי תיאטרון מברודוויי, הסכימו.
בתחילה, המפיקים תכננו להפיק הצגה לא-מוזיקלית שתיכתב על ידי צמד המחזאים לינדסיי וקראוס, אשר בה ישולבו שירים מתוך הרפרטואר של להקת משפחת פון טראפ.
בהמשך, הם שקלו להוסיף מספר שירים מקוריים, שייתכן וייכתבו על ידי רוג'רס והמרשטיין.
עד מהרה הוסכם שהפרויקט יכלול רק שירים מקוריים, ויהיה מחזה מוזיקלי ולא הצגה.
מספר פרטים ביוגרפיים אודות ההיסטוריה של משפחת פון טראפ שונו לטובת המחזמר.
גאורג פון טראפ האמיתי אכן גר עם משפחתו בוילה בזלצבורג.
הוא כתב למנזר נונברג בשנת 1926 וביקש כי ישלחו אליו נזירה שתשמש כמורה עבור בתו החולה, ואם המנזר שלחה אליו את מריה.
אשתו מתה ב-1922. מריה וגאורג האמיתיים נישאו במנזר נונברג בשנת 1927. לינדסיי וקראוס שינו את סיפור העלילה כך שמריה תשמש אומנת לכל הילדים, ששמותיהם וגיליהם שונו, וכך גם שם המשפחה המקורי של מריה (במחזמר שמה "ריינר" במקום "קוטצ'רה").
המשפחה התגוררה יחד מספר שנים באוסטריה לאחר שמריה והקפטן נישאו ועד אשר הוצעה לו משרה בכירה בצי הנאצי.
מאחר שפון טראפ התנגד לנאצים, המשפחה עזבה את אוסטריה לאחר האנשלוס בשנת 1938. הם יצאו ברכבת לאיטליה, ומשם המשיכו ללונדון ולארצות הברית.
כדי להפוך את הסיפור לדרמטי יותר, לינדסיי וקראוס שינו את הסיפור כך, שזמן קצר אחרי החתונה של מריה והקפטן, בורחת כל המשפחה ברגל לשווייץ דרך ההרים.
סיפור תפירת בגדי המשחק לילדים מווילונות בידי מריה, אושר על יד הבת רוזמארי פון טראפ.
העלילה מתרחשת באוסטריה ערב האנשלוס בשנת 1938. העלילה מתארת את סיפורה של מריה, שמתחילה לעבוד כאומנת בביתה של משפחה גדולה, בזמן שהיא מחליטה אם להמשיך בהכשרתה להיות נזירה.
היא מתאהבת בילדים, ולבסוף גם באביהם האלמן, קפטן פון טראפ.
כאשר הקפטן מצווה לקבל משרה בחיל הים הגרמני, הוא מחליט להתנגד לנאצים.
הקפטן ומריה מחליטים לברוח מאוסטריה לשווייץ יחד עם הילדים.
בזלצבורג, אוסטריה, ערב מלחמת העולם השנייה, הנזירות ממנזר נונברג שרות, בעוד מריה ריינר, אחת מהמועמדות להיות נזירה, נמצאת על ההר הסמוך, מתחרטת שעזבה את הגבעות היפות ("The Sound of Music"), שם גדלה.
אם המנזר והנזירות האחרות תוהות מה לעשות איתה ("Maria").
מריה מסבירה מדוע איחרה, מספרת שהיא גדלה על ההר הזה, ומתנצלת ששרה בגן ללא רשות.
אם המנזר מצטרפת אליה בשיר ("My Favorite Things").
אם המנזר אומרת לה שעליה לבלות זמן מה מחוץ למנזר, כדי להחליט אם היא מוכנה או לא לחיים כנזירה.
היא שולחת אותה לשמש כאומנת של שבעת ילדיו של אלמן, קצין בצי הצוללות האוסטרו-הונגרי, קפטן גאורג פון טראפ.
מריה מגיעה לווילה של קפטן פון טראפ.
הוא מסביר לה את תפקידיה ומזמן את הילדים באמצעות משרוקית.
הוא מלמד אותה את סימניהם האישיים במשרוקית, אך היא מתנגדת בגלוי לגישה מיליטריסטית זו.
כאשר היא נשארת לבדה איתם, היא מצליחה לחדור מבעד לחשדנות שלהם כלפיה, ומלמדת אותם את היסודות של המוזיקה ("Do-Re-Mi").
רולף, שליח צעיר, מגיע לבית על מנת למסור מברק ולאחר מכן נפגש בחשאי עם הבת הבכורה, ליזל, מחוץ לוילה.
הוא טוען שהוא יודע מה טוב לה כי הוא מבוגר ממנה בשנה ("Sixteen Going on Seventeen").
הם מתנשקים, והוא בורח, משאיר אותה צווחת משמחה.
בינתיים, סוכנת הבית, פראו שמידט, מעניקה למריה בדים על מנת לתפור בגדים חדשים לילדים.
מריה מבחינה בליזל חומקת אל תוך הבית מבעד לחלון, רטובה מסופת רעמים פתאומית, ומבטיחה לה שתשמור את סודה.
שאר הילדים נבהלים מהסערה, ומריה שרה עבורם שיר על מנת להסיח את דעתם ("The Lonely Goatherd").
קפטן פון טראפ שב כעבור חודש מווינה יחד עם הברונית אלזה שרדר ומקס דטוילר.
אלזה משוחחת עם מקס על כך שהקפטן ממאן להתחתן איתה ("How Can Love Survive").
רולף מגיע, מחפש את ליזל, ומברך אותם בברכת "הייל היטלר" בשילוב הצדעה במועל יד.
הקפטן מגרש אותו מהמקום, באומרו שהוא אוסטרי, לא גרמני.
מריה והילדים מקפצים פנימה, לבושים בבגדים שמריה הכינה מן הווילונות הישנים שבחדרה.
מזועזע, הקפטן שולח אותם להחליף בגדים.
מריה אומרת לו שהילדים צריכים שהוא יאהב אותם, והוא, בכעס, שולח אותה בחזרה למנזר.
בעודה מתנצלת, הם שומעים את הילדים שרים את השיר "צלילי המוזיקה", שאותו לימדה אותם, כקבלת פנים עבור הברונית שרדר.
הקפטן מצטרף אל הילדים בשירה, ומחבק אותם.
הקפטן משנה את דעתו, וכאשר הוא נותר לבדו עם מריה הוא מבקש ממנה להישאר ומודה לה שהשיבה מוזיקה לביתו.
אלזה חושדת בה, עד אשר מריה מסבירה שהיא חוזרת למנזר בספטמבר.
הקפטן עורך מסיבה על מנת להפגיש את אלזה עם מכריו, והאורחים דנים בסיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי.
קורט מבקש ממריה שתלמד אותו לרקוד את ריקוד הלנדלר, וכאשר אינו מצליח, הקפטן תופס את מקומו על מנת להדגים.
הקפטן ומריה רוקדים יחד, עד אשר הם מתקרבים פנים-אל-פנים; מריה מתרחקת ממנו, נבוכה ומבולבלת.
בריגיטה משוחחת עם מריה על הנישואים הצפויים בין הקפטן לברונית, ואומרת שהיא חושבת שהם באמת מאוהבים זה בזה.
אלזה מבקשת מהקפטן לאפשר לילדים להיפרד מהאורחים בשירה ("So Long, Farewell").
מקס נדהם מכישרונם, ומעוניין שיופיעו בפסטיבל אותו הוא מארגן.
האורחים עוברים אל חדר האוכל, ומריה מתחמקת מהדלת הקדמית עם מזוודותיה.
במנזר, מריה אומרת לאם המנזר שהיא מוכנה לנדור את נדריה, אבל אם המנזר מבינה שמריה רק בורחת מרגשותיה.
היא אומרת לה שעליה להיפגש שוב עם הקפטן על מנת לברר אם הם אוהבים אחד את השני, ושולחת אותה לחפש אחר החיים שאותם היא אמורה לחיות ("Climb Ev'ry Mountain").
מקס מלמד את הילדים איך לשיר על הבמה.
הקפטן מספר להם שהוא ביקש מאלזה להינשא לו.
הם מנסים ללא הצלחה לעודד את עצמם באמצעות שירה ("My Favorite Things"), עד אשר הם שומעים את קולה של מריה, חוזרת לביתם.
מריה מגלה שהקפטן מתכנן חתונה, והיא מודיעה לו שתישאר רק עד שיארגן אומנת אחרת במקומה.
מקס ואלזה מתווכחים עם הקפטן על הסיפוח הקרב של אוסטריה, מנסים לשכנע אותו שזה בלתי נמנע ("No Way to Stop It").
כאשר הוא מסרב להתפשר, אלזה מבטלת את האירוסין.
לאחר עזיבתה, הקפטן ומריה נשארים לבד והם מודים סוף סוף באהבתם זה לזה ולבסוף מתחתנים ("Maria").
במהלך ירח הדבש, מקס מכין את הילדים להופעתם בפסטיבל קאלצברג.
הר זלר, הגאולייטר, תובע לדעת מדוע הם אינם מניפים את דגל הרייך השלישי, משהושלם סיפוחה של אוסטריה.
הקפטן ומריה חוזרים מוקדם מירח הדבש שלהם לפני הפסטיבל.
נוכח ההתפתחויות, הוא מסרב לאפשר לילדים לשיר.
מקס טוען כי הילדים ישירו למען אוסטריה, אבל הקפטן מציין כי ארצו כבר לא קיימת.
מריה וליזל עורכות שיחה בנושא אהבה רומנטית, ומריה צופה שתוך מספר שנים ליזל עצמה תהיה נשואה גם כן ("Sixteen Going on Seventeen").
רולף מגיע עם מברק המורה על הצבתו של הקפטן בתפקיד בכיר בצי הגרמני, וליזל כועסת כשהיא מגלה שרולף פועל בשירות הנאצים.
הקפטן מתייעץ עם מריה והם מחליטים שהם חייבים לברוח בסתר מאוסטריה.
האדמירל הגרמני פון שרייבר מגיע לברר מדוע קפטן פון טראפ לא השיב על המברק שנשלח אליו, מסביר כי הצי הגרמני מעריך אותו מאוד ומורה לו להתייצב באופן מיידי בברמרהאפן לקחת פיקוד.
מריה אומרת שהוא לא יכול לעזוב מיד, משום שכולם אמורים לשיר בפסטיבל; האדמירל מסכים להמתין.
בקונצרט, אחרי שהילדים שרים יחד "Do-Re-Mi", מקס מוציא גיטרה ומזמין לבמה את הקפטן, ששר את השיר "Edelweiss" כשיר פרידה ממולדתו, תוך שימוש באדלווייס, הפרח הלאומי של אוסטריה, כסמל להצהיר על נאמנותו למדינה.
מקס מודיע לקהל שמשפחת פון טראפ תעלה לבמה להדרן, וכי זו תהיה ההזדמנות האחרונה שלהם לשיר יחד, שכן משמר כבוד ממתין ללוות את הקפטן אל פיקודו החדש.
בעוד השופטים דנים אודות חלוקת הפרסים של הפסטיבל, בני המשפחה מבצעים יחד את השיר "So Long, Farewell".
מקס מתחיל להכריז על הזוכים בפסטיבל, שעולים על הבמה לקבל את פרסיהם.
כאשר הוא מכריז שבפרס הראשון זכתה משפחת פון טראפ - הם לא עולים לבמה, והנאצים מתחילים לחפש אחריהם.
המשפחה מסתתרת במנזר, והאחות מרגרטה אומרת להם שהגבולות נסגרו.
רולף מוצא אותם, ומזעיק את המפקד שלו, אך כאשר הוא רואה את ליזל, הוא מחליט לומר למפקדו שלא מצא אף אחד.
לאחר עזיבתם של הנאצים, משפחת פון טראפ בורחת דרך הרי האלפים, בעוד הנזירות שרות "Climb Ev'ry Mountain".
שם הדמות אודות הדמות שחקנים בולטים שגילמו את הדמותמריה ריינר מועמדת להיות נזירה פלורנס הנדרסון
מיקה צורקפטן גאורג פון טראפ אלמן ואב לשבעה ילדים,
קצין בצי הצוללות האוסטרו-הונגריתיאודור ביקל
ניר שיברמקס דטוילר חברו הטוב של קפטן פון טראפ,
טוביה צפיראם המנזר ראשת מנזר נונברג פגי ווד
קארין שיפריןהברונית אלזה שרדר ארוסתו של קפטן פון טראפ,
דניאל היברולף גרובר בן 17, נער שליחויות נאצי המאוהב בליזל ג'ון ווייט
גל פופולרהאחות ברתה נזירה במנזר נונברגהאחות מרגרטה האחות סופיה מארני ניקסוןהר זלר הגאולייטר שרון צורפרנץ משרתו של קפטן פון טראפ מיכאל רוזצ'קיפראו שמידט סוכנת הבית של קפטן פון טראפ אפי בן ישראל
נועה אנגלהילדים של קפטן פון טראפ ליזל פון טראפ בת 16 ויקי בהיר
אריאל דימנט פרדריק פון טראפ בן 14 לירון לב
'צלילי המוזיקה' הוצג לראשונה בברודוויי בתיאטרון לנט-פונטאן ב-16 בנובמבר 1959, משם עבר לתיאטרון מארק הלינגר ב-6 בנובמבר 1962; ההפקה הסתיימה ב-15 ביוני 1963, לאחר 1,443 הופעות.
הבמאי היה וינסנט ג'יי דונהיו, והכוריאוגרף היה ג'ו לייטון.
צוות השחקנים המקורי כלל את מרי מרטין (בגיל 46) בתפקיד מריה, תיאודור ביקל בתפקיד קפטן גאורג פון טראפ, פטרישיה ניואי בתפקיד אם המנזר, קורט קסנר בתפקיד מקס דטוילר, מריון מארלו בתפקיד אלזה שרדר, בריאן דייוויס בתפקיד רולף ולורי פיטרס בתפקיד ליזל.
זמרות הסופרן פטרישיה ברוקס וג'ון קארד היו חברות האנסמבל בהפקה המקורית.
המחזמר זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר בשנת 1960, ביחד עם המחזמר "פיורלו!".
כמו כן, המחזמר זכה בפרסי טוני בקטגוריות השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר (מרי מרטין), השחקנית הטובה ביותר במחזמר (פטריסיה נואי), עיצוב תפאורה הטוב ביותר (אוליבר סמית'), וניצוח וניהול מוזיקלי הטוב ביותר (פרדריק דבונץ').
תיאודור ביקל וקורט קסנר היו מועמדים לפרס על משחק, ווינסנט דונהיו היה מועמד לפרס על הבימוי.
כל שבעת הילדים היו מועמדים יחדיו לפרס בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר במחזמר, על אף ששניים מהילדים היו בנים.
מרתה רייט החליפה את מרטין בתפקיד של מריה בברודוויי באוקטובר 1961; לאחר מכן נכנסו לתפקיד זה גם קארן גנטס ביולי 1962, ג'ני קרסון באוגוסט 1962 וננסי דוסו בספטמבר 1962. ג'ון ווייט, שבסופו של דבר התחתן עמיתתו לורי פיטרס (שגילמה את ליזל), נכנס לתפקיד של רולף.
בהפקת סיבוב ההופעות של המחזמר ברחבי ארצות הברית וקנדה כיכבו פלורנס הנדרסון (מריה) וביאטריס קרבס (אם המנזר).
סיבוב ההופעות החל בתיאטרון גרביירה ריביירה שבדטרויט ב-27 בפברואר 1961, והסתיים ב-23 בנובמבר 1963, במרכז אוקיף, טורונטו.
את הנדרסון החליפה ביוני 1962 ברברה מייסטר.
תיאודור ביקל לא היה מרוצה לשחק את תפקיד הקפטן, בגלל השירה המוגבלת של התפקיד, והוא לא אהב לגלם את התפקיד הזה שוב ושוב.
באוטוביוגרפיה שלו הוא כותב: "הבטחתי לעצמי אז שאם אני יכול להרשות לעצמי את זה, לא אעשה את זה עוד פעם".
אלבום שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של ברודוויי מכר שלושה מיליון עותקים.
המחזמר הועלה לראשונה בווסט אנד של לונדון בתיאטרון הפאלאס ב-18 במאי 1961, ורץ 2,385 פעמים.
הפקה זו בוימה על ידי ג'רום וייט שעשה שימוש בכוריאוגרפיה של ההפקה המקורית של ניו יורק, בפיקוחו של ג'ו לייטון; כן עשה שימוש בעיצוב התפאורה של אותה הפקה מקורית מאת אוליבר סמית'.
צוות השחקנים כלל את ז'אן ביילס בתפקיד מריה (שלימים הוחלפה בסוניה ריס), רוג'ר דן בתפקיד קפטן פון טראפ, קונסטנס שאקלוק בתפקיד אם המנזר, יוניס גייסון בתפקיד אלזה שריידר, הרולד קסקט בתפקיד מקס דטוילר, ברברה בראון בתפקיד ליזל, ניקולס בנט בתפקיד רולף ואוליב גילברט בתפקיד האחות מרגרטה.
בשנות ה-60, לאור הצלחת הסרט וכן הסרט "מרי פופינס" בישראל, תורגמו שירים נבחרים ממחזות זמר אלו והוקלטו על ידי רבקה רז שכבר הופיעה באותה תקופה במחזמר "גבירתי הנאווה".
התרגומים לאותם שירים הוקלטו בשנים שלאחר מכן על ידי גם זמרים נוספים, אך תרגומים אלו לא הופיעו בהפקות של המחזמר שהועלו בישראל.
המחזמר עלה מספר פעמים בישראל בתרגומו של אבי קורן.
בחנוכה 1995 עלה המחזמר בכיכובם של ששי קשת בתפקיד קפטן פון טראפ וחני נחמיאס בתפקיד הנזירה מריה.
כמו כן שיחקו דינה גולן ואפי בן ישראל כנזירות, אלי גורנשטיין כדוד מקס ולימור שפירא כברונית אלזה שרדר.
את המחזמר בגרסה זו ביים מנחם גולן, בהפקתו הראשונה בישראל לאחר גלות ארוכה וסגירת אולפן הסרטים שגולן היה אחד ממייסדיו.
הפקה זו הייתה המוצלחת ביותר של גולן מאז שובו ורשמה יותר ממאתיים הצגות.
בשנת 2005 עלתה הפקה חדשה של המחזמר, הפעם בבימויו של משה קפטן.
בתפקיד מריה הופיעה רמה מסינגר, בתפקיד הקפטן הופיעו דודו פישר וששי קשת במקביל, רן דנקר בתפקיד רולף, אניה בוקשטיין בתפקיד ליזל, ואיתם הופיעו: אלה ארמוני, מיה גולדשמיט, אילנה אביטל, גברי בנאי, מיכל ברנד, מיכאל עינב ורותי הולצמן.
הפקה נוספת עלתה ב-2011, בתיאטרון הספרייה של בית-צבי ובה הופיעו כמה מבוגרי בית-הספר, יחד עם כמה מתלמידי תיכון "תלמה ילין".
במאי 2013 עלתה הפקה מחודשת של המחזמר בכיכובה של אניה בוקשטיין ובהשתתפות דינה דורון, ענת עצמון ורוני דלומי, בבימויו של ארתור קוגן ובניהולו המוזיקלי של גיל שוחט.
בהמשך החליפו את בוקשטיין עמית פרקש והילה הויזמן, בתפקיד של מריה, בחלק מההצגות.
בשנת 2023 העלה "התיאטרון העברי" הפקה חדשה של המחזמר בתרגומו של אלי ביז'אווי, ובכיכובם של רויטל זלצמן, ובהמשך מיקה צור, בתפקיד מריה ועוז זהבי בתפקיד הקפטן.
בהמשך החליף את זהבי השחקן ירון ברובינסקי, ולאחריו ניר שיבר.
עוד משתתפים אריאל דימנט (ליזל), דניאל היב (הברונית) וטוביה צפיר (מקס)
ב-2 במרץ 1965, פוקס המאה ה-20 הפיצה לאקרנים עיבוד קולנועי של המחזמר, בכיכובם של ג'ולי אנדרוס בתפקיד מריה ריינר וכריסטופר פלאמר בתפקיד קפטן גאורג פון טראפ.
הסרט הופק וביים על ידי רוברט וייז על פי תסריט מאת ארנסט להמן.
שני שירים חדשים נכתבו על ידי רוג'רס במיוחד עבור הסרט, "I Have Confidence" ו-"Something Good".
בארצות הברית, הופעה בשידור חי של המחזמר שודרה פעמיים בדצמבר 2013 ב-NBC.
התוכנית בוימה על ידי בת' מקרת'י-מילר ורוב אשפורד.
קארי אנדרווד כיכבה בתפקיד מריה ריינר, עם סטיבן מוייר בתפקיד קפטן פון טראפ, כריסטיאן בורל בתפקיד מקס, לורה בננטי בתפקיד אלזה, ואודרה מקדונלד בתפקיד אם המנזר.
גרסת DVD של התוכנית יצאה באותו חודש.
בבריטניה, הופעה חיה של המחזמר הועברה בשידור חי ברשת ITV ב-20 בדצמבר 2015, בכיכובם של קארה טוינטון בתפקיד מריה, ג'וליאן אובנדן בתפקיד קפטן פון טראפ, קתרין קלי בתפקיד הברונית שרדר ואלכסנדר ארמסטרונג בתפקיד מקס.
רוב הביקורות של הפקת ברודוויי המקורית היו אוהדות.
ריצ'רד ווטס ג'וניור (ניו יורק פוסט) כתב כי למחזמר יש וכי יש בו .
בביקורתו, ברוקס אטקינסון (ניו יורק טיימס) שיבח את הופעתה של מרי מרטין וכתב כי , וקבע כי .
עם זאת, הוא כותב, לליברטו .
ביקורתו של וולטר קר (ניו יורק הראלד טריביון) הייתה שלילית: , וקובע כי .
אלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת ברודוויי המקורית הופץ על ידי Columbia Masterworks שבוע לאחר הופעת הבכורה ב-1959. אלבום זה היה האלבום המהודר הראשון שהוציאה חברת תקליטים זו, ומחירו היה דולר אחד יותר מזה של אלבומים קודמים.
האלבום הגיע למקום הראשון ברשימת המכירות שפרסם בילבורד במשך 16 שבועות רצופים בשנת 1960. בהמשך, האלבום יצא מחדש על גבי תקליטורים על ידי חברת סוני.
בשנת 1959, הזמרת פטי פייג' הקליטה את שיר הנושא (השיר "צלילי המוזיקה") בהפקת חברת התקליטים Mercury Records באותו היום שבו המחזמר הוצג לראשונה בברודוויי.
מאחר שהקלטה זו נעשתה שבוע לפני שהוקלט האלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת ברודוויי המקורית, פייג' היא האמנית הראשונה שהקליטה שיר כלשהו מהמחזמר הזה.
היא ביצעה את השיר בתוכנית הטלוויזיה שלה, The Patti Page Olds Show, ובכך תרמה לפופולריזציה של המחזמר.
בשנת 1960 שירי המחזמר הוקלטו על ידי צוות השחקנים של הפקת לונדון המקורית בהפקת EMI.
הקלטה זו הופצה מאוחר יותר על גבי תקליטורים על ידי חברת התקליטים Broadway Angel.
הפסקול של סרט הקולנוע משנת 1965 יצא לחנויות על ידי תקליטי RCA והוא אחד מאלבומי הפסקול המצליחים ביותר בהיסטוריה, לאחר שמכר למעלה מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
מהדורות מודרניות יותר על גבי תקליטורים כוללות גם חומרים מוזיקליים מהסרט, אשר קודם לכן לא הופצו בפורמט האריך-נגן המקורי.
חברת התקליטים הוציאה גרסאות של הפסקול גם בשפות זרות - בגרמנית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
תקליטי RCA הפיצו גם אלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת ברודוויי המחודשת משנת 1998, שהופק על ידי Hallmark Entertainment וכולל את כל השחקנים, לרבות רבקה לוקר, מייקל סיברי, יאן מקסוול ופרד אפלגייט.
בשנת 1987, חברת התקליטים Telarc הפיקה אלבום שירי המחזמר בליווי התזמורת של סינסינטי בניצוחו של אריך קונצל.
את התפקידים הראשיים ביצעו כוכבי האופרה פרדריקה פון סטאד (בתפקיד מריה), האקאן האגארד (בתפקיד קפטן פון טראפ), ואיילין פארל (בתפקיד אם המנזר).
ההקלטה כוללת שני שירים חדשים שנכתבו עבור גרסת הסרט, את שלושת שירי המחזמר המקורי שהם החליפו, וכן בית אחד מתוך השיר "An Ordinary Couple" שמעולם לא הוקלט קודם לכן.
אלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת לונדון המחודשת משנת 2006 הוקלט והופץ על ידי Decca Broadway Records.
לאורך השנים, הופקו לפחות 62 אלבומי אולפן שונים ברחבי העולם, בשפה האנגלית וכן בשפות זרות, אשר כללו שירים מהמחזמר.
רבים מהם לא זכו להפצה בינלאומית, והופצו רק באופן מקומי.
פסקול של העיבוד הטלוויזיוני משנת 2013 של NBC בכיכובם של קארי אנדרווד וסטיבן מויר נמכר על גבי תקליטורים והיה זמין גם להורדה דיגיטלית על ידי Sony Masterworks בדצמבר 2013. באלבום משתתפים גם אודרה מקדונלד, לורה בננטי וכריסטיאן בורל.
הצליפה בישראל מתייחסת לתחומי הצליפה הצבאית, המשטרתית והספורטיבית במדינת ישראל.
כיום, הגופים בישראל שמפעילים צלפים הם צה"ל, משטרת ישראל (הימ"מ), משמר הגבול (הימ"מ וימ"ס) ויחידת מצדה של שירות בתי הסוהר.
לצידם קיימת גם אגודת רובאי ישראל שמטפחת את תחום הקליעה והצליפה הספורטיבית האזרחית.
בית הספר הראשון לצלפים הוקם בכפר שמריהו על ידי יצחק בר-און ואלכס אלירז, והכשיר צלפים ומדריכי צליפה.
ברפורמות אלה מוסד בית הספר לקליעה וצליפה צבאית של צה"ל כמרכז ידע לאומי בנושא הצליפה.
כיום מפעיל צה"ל צלפי חי"ר (בחיל הרגלים, ובעבר גם בחיל ההנדסה הקרבית) וצלפי לוט"ר (ביחידות המיוחדות).
לקראת מלחמת העצמאות, זימנה מחלקת ההדרכה של המטכ"ל את חיילי ומפקדי כיתות הצלפים של הבריגדה היהודית לאור הידע והניסיון שרכשו בחזית האיטלקית.
יוצאי הבריגדה קיבלו על עצמם להקים את בית הספר הראשון למדריכי צלפים בכפר שמריהו.
קבוצה של בוגרי בית הספר, ובראשם נתנאל לירם, הקימה בירושלים יחידת צלפים שפעלה במלחמת העצמאות והמשיכה לפעול עד מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת העצמאות הסבה יחידת הצלפים הירושלמית אבדות כבדות לחיילי הלגיון הערבי של ירדן, ושיתקה מספר עמדות צלפים ירדניות בחומות העיר העתיקה.
באחד המקרים, ב-1948, חיסלו צמד צלפים של היחידה הירושלמית 35 חיילי אויב תוך 48 שעות במחיר 50 כדורים בלבד.
בקרב על גבעת התחמושת, במלחמת ששת הימים, הייתה פלוגה של צלפים שנפרשה על גגות שכונת שמואל הנביא.
אולם, תרומתם לקרב הייתה זניחה ביותר.
אחת הסיבות לכישלון הייתה שהפלוגה לא הספיקה לאפס את כלי הנשק שלה, מבעוד מועד.
בעקבות המקרה, מפקד הפלוגה, אלכס אלירז, המציא מכשיר הקרוי על שמו, שבעזרתו אפסנאי יכול לתאם כוונות של כלי נשק רבים בפרק זמן קצר, תוך היעזרות בחייל אחד בלבד.
המכשיר מוכר בצה"ל, והשימוש בו נעשה לעיתים במטווחים.
במלחמת ההתשה התעורר צורך ניכר בצלפים, עקב הופעתם של "הקופים" - צלפים מצרים שנתלו מעצים וגרמו לאבדות במעוזים על קו בר-לב.
בשל הזנחת הצליפה, צה"ל נאלץ לגייס קלעים ספורטיביים על מנת להשלים את מכסת הצלפים הדרושה.
הצלפים, שכללו צלפים מיחידת הצלפים הירושלמית ומיחידת הצלפים של גוש תל חי, הטמינו מארבים לצלפים המצריים וחיסלו רבים מהם, כאשר במספר לא קטן של מקרים חיסולים אלה גררו הפגזה ארטילרית כתגובה מצד המצרים.
במלחמת יום הכיפורים התנדב אלכס אלירז לסייע לצלפים והשתמש במכשיר האלירז על מנת לאפס מהר את רובי הצלפים בכל החזיתות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט בצה"ל לבצע שידוד מערכות בכל הנוגע לצליפה, על מנת לשפר תחום זה שסבל מהזנחה רבה.
תורת הלחימה (שיטת הפעלת הצלפים) ומערך ההדרכה נכתבו מחדש.
בנוסף, נוצר בצה"ל מקצוע חדש בשם קלע סער, שנועד לפעול בפער שבין רובאי רגיל לבין צלף מקצועי ובכך להשלים את יכולת הקליעה של יחידת החי"ר.
רובי הצלפים השונים שהיו בשירות, ביניהם רובי ה-M-14 וגליל צלפים, הוחלפו ברובה בריחי רמינגטון M24 (רובה הצלפים הסטנדרטי של צבא ארצות הברית עד 2010) הידוע בדיוקו ואמינותו.
לצד רובי ה-M24 נכנסו לשירות גם רובי בארט M82A1 בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.5 אינץ') לירי ארוך טווח במיוחד ונגד מטרות חומר כגון מטעני חבלה או כלי רכב, ורובי SR-25 לירי מהיר בטווחים בינוניים וללוחמה בשטח בנוי.
ביחידות מובחרות בצה"ל נרכשו רובי צלפים יקרים יותר ומדויקים מאוד במגוון דגמים, כגון מאוזר 86SR, מקמילן TAC-50 ו-AWM.
בתקופת האינתיפאדה השנייה הפעיל גם חיל ההנדסה הקרבית צלפים, חלקם במסגרת מחלקות הסיור (הנחשבות ליחידות המובחרות של גדודי ההנדסה) ויהל"ם.
הצלפים השתמשו בעיקר ברובי רמינגטון M24 ובארט M82A1, אך לעיתים גם ברובים "אקזוטיים" יותר כגון SVD דרגונוב.
צלפי מחס"ר גדוד 603 הצטיינו במהלך הקו שתפס הגדוד ברצועת עזה והיו שותפים להישג של המחס"ר שחיסלה למעלה מ-70 מחבלים בשנים 2003–2005. צלפי המחס"ר התאמנו במיוחד בצליפת יום ולילה, ובצליפה תוך שימוש בצייני אינפרא-אדום והציבו מארבים רבים למחבלים.
באחד המקרים חיסלו הצלפים חוליית טרור שהטמינה מטעני חבלה באמצעות ירי מדויק ממרחק 600 מטר.
תפקוד מערך הצליפה בצה"ל במלחמת לבנון השנייה נחשב לכישלון.
כתוצאה מכך פתח צה"ל בתחקיר מקיף להפקת לקחים וביצוע רפורמות שישפרו את מערך הצליפה, הכשרת הצלפים וניצולם בשטח באופן מיטבי.
בשנת 2008, בעקבות תהליך הפקת לקחים הנ"ל, התקבלה בזרוע היבשה החלטה לבצע שורה של שינויים במערך הצליפה של צה"ל.
במבצע עמוד ענן (2012) ומבצע צוק איתן (2014) הוכיחו הצלפים בצה"ל יכולת דיוק גבוהה, כולל צלפים סדירים של חטיבות חיל הרגלים שהראו יכולת דיוק ברמה של יחידות מיוחדות.
נכון ל-2017 צלפים סדירים בצבא נחשבים לאיכותיים ברמה עולמית.
ב-2017 רכש צה"ל 800 כוונות טלסקופיות חדשות מדגם לאופולד Mark 6. זוהי כוונת טלסקופית בעלת הגדלה של X3-X18 ולוח שנתות משופר, שהותאמה לדרישות צה"ל.
הכוונת נכנסה לכלל מערך הצליפה בצה"ל, כולל החי"ר, הצליפה לרחוק והלוט"ר.
בחודשים מרץ-אוקטובר 2018 הפעיל צה"ל עשרות צלפים כדי לעצור את המהומות האלימות בגבול ישראל-רצועת עזה בהם ניסו אלפי פלסטינים לחבל ולפרוץ בגדר המערכת של רצועת עזה ולחדור לשטח ישראל כדי לבצע פיגועי טרור.
הצלפים נטרלו בירי מדויק מאות מחבלים ומתפרעים אלימים, והרגו למעלה מ-205 פלסטינים, מתוכם לפחות 80% זוהו כפעילים בארגוני טרור ובעלי רקע י, רובם מחמאס.
הצלפים העידו שהפלסטינים השתמשו בילדים, נשים וזקנים כמגן אנושי ושבמקרים כאלו הם נמנעו מירי לעברם.
ב-12 ביולי 2018 ארגן בית הספר ללוחמה בטרור, קליעה וצליפה אליפות צליפה בינלאומית, שכללה צלפים ממספר צבאות בעולם בהם צלפי יחידות עילית כגון אריות הים (Navy SEALs) ויחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
בתחרות זכתה יחידת מגלן של צה"ל בבית היחידות המיוחדות, וגדוד 890 של חטיבת הצנחנים בבית גדודי חיל הרגלים ובסיכום הכולל.
כיום בצה"ל, קיימים צלפים בחיל הרגלים ויחידות מובחרות (בעבר היו גם בחיל ההנדסה הקרבית).
סוגי הצלפים בצבא מתחלק לשני סוגים - צלפי חי"ר (הכולל גם תת-סוג של "צלפים לטווח ארוך") וצלפי לוט"ר.
כאמור, כיום עיקר ההדרכה בנושאי צליפה נעשית בבית הספר לקליעה וצליפה צבאית שבמתקן אדם.
צלפי החי"ר (בעיקר צנחנים, גבעתי וגולני) בצה"ל נחשבים למקצועיים יותר יחסית לעבר ובעלי יכולת דיוק גבוהה, אך סובלים מחוסר ניסיון מבצעי (שכן הם משרתים רק 3 שנים שירות סדיר, בניגוד לצלפים אחרים בעולם שמשרתים בתפקיד בקבע שנים רבות).
צלפי יחידות מובחרות ומיוחדות בצה"ל משתמשים גם ברובי צלפים אחרים בהם מאוזר 86SR, PGM Ultima Ratio, SVD דרגונוב, PSG-1, מקמילן TAC-338, מקמילן TAC-50, SR-25 Mk 11 ובארט MRAD.
כמעט כל יחידה מיוחדת בצה"ל כוללת גם צלפים, לרבות סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג ויחידת דובדבן.
צלפי היחידות המובחרות נחשבים לצלפים מקצועיים וטובים מאוד, וצלפי היחידות של סיירת מטכ"ל, שייטת 13 ושלדג נחשבים כצלפים ברמה עולמית עם מוניטין בינלאומי.
הצלפים בצה"ל משתמשים בתחמושת ייעודית לצליפה, כגון כדורים מדגם M118LR האמריקאי או תחמושת צליפה תואמת של IMI, ולעיתים גם בתחמושת Match Grade האיכותית ביותר, כאשר נדרשת צליפה כירורגית.
ברוב הרובים ניתן להשתמש גם בתחמושת רגילה אך היא פחות מדויקת.
תחמושת הצליפה של IMI, כגון ה-7.62x51 mm Long Range Match 175-Grain, נחשבת לאיכותית ומדויקת: יכולת הקביצה של רובה רמינגטון M24 עם תחמושת זו בירי לטווח הוא פיזור של , דיוק השקול לחצי דקת קשת (0.5 MOA), הנחשב מצוין לצליפה צבאית (וגם לצליפת לוט"ר).
בנוסף מצוידים הצלפים במגוון עזרים טקטיים הכוללים כוונות טלסקופיות מדגמים שונים (כגון "נמרוד" או "ליאופולד X10" ו"ליאופולד סימן 6 X3-X18" ליום ו"ליטון אקילה X6" ללילה), אמצעי ראיית לילה, משקפת, ערכה מטאורלוגית, חצובות ודורגל, משתיק קול, חליפות הסוואה, רשת הסוואה ועוד.
מפעיל בארט - לוחם-פלס או לוחם-סלק של חיל ההנדסה הקרבית שעבר הכשרה והוסמך להפעיל רובה נגד חומרים מדגם בארט M82A1. מטרתו לפגוע במטרות חומר וציוד ולפרק מטעני חבלה בירי מרחוק.
משטרת ישראל ומשמר הגבול מפעילות גם הן צלפים.
בעבר צלפי המשטרה היו חמושים ברובי רמינגטון 700P, רובי M-14 ורובי M-16 שהותאמו לצליפה, אך מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 הם חמושים ברובי צלפים ייעודיים בעלי דיוק גבוה.
כיום רק היחידות המיוחדות של המשטרה ומג"ב מפעילות צלפים, הבולטות שבהן הן הימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור) והימ"ס (יחידות המסתערבים).
הללו השתמשו ברובים שונים, החל מ-M1 קרבין ומאוזר K98 משופרים עם כוונת טלסקופית וכלה ברמינגטון 700P ורמינגטון 700 BDL.
באוקטובר 2000 הפעילה המשטרה צלפים, שירו גם אש חייה לעבר מתפרעים ערביים במהלך אירועי אוקטובר 2000. ירי זה היה שנוי במחלוקת.
הם חמושים ברובי צלפים מדויקים ביותר (בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת ומטה) ובאמצעי עזר טקטיים מתקדמים, כגון כוונות טלסקופיות, אמצעי ראיית לילה, משתיקי קול, חצובות, חליפות הסוואה ועוד רבים בעלי סיווג גבוה.
צלפי הימ"מ מאומנים בכל סוגי הצליפה ומבצעים מגוון רחב של תפקידים ומשימות: צליפת לוט"ר (לוחמה בטרור), סיכולים ממוקדים, ניטרול חמושים מסוכנים בתרחישי קיצון, תמיכה ביחידות הפריצה בעת פעולות השתלטות, חיפוי על כוחות אחרים בשטח, מבצעי משטרה מיוחדים, מארבים בשטחים פתוחים, תצפיות ואיסוף מודיעין קרבי ומודיעין משטרתי בזמן אמת.
חלק גדול מפעילותם המבצעית משותפת עם שירות הביטחון הכללי תחת מעטה כבד של סיווג.
צלפי הימ"מ נטלו חלק מרכזי בפעולת ההשתלטות והחילוץ באוטובוס האמהות ב-1988 כאשר חיסלו שניים מתוך שלושת המחבלים בירי מדויק.
צלפי הימ"מ פעלו במספר מקרים בשנות ה-90 של המאה ה-20 והרגו בירי מדויק חמושים מסוכנים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה צלפי הימ"מ היוו מרכיב חשוב מאוד בפעילות הלוחמה בטרור ורשמו לזכותם חיסולים רבים, בעיקר של מחבלים שהתבצרו בבתים וירו על לוחמי הפריצה.
ב-20 באוקטובר 2015 סיכלו צלפי הימ"מ בירי רחוק ממארב חוליית צלפי טרור של חמאס, שהייתה חמושה ברובה צלפים כבד מדגם שטייר HS.50.
בתחילת דרכו השתמש הימ"מ במגוון רובי צלפים, בהם רמינגטון מודל 700, שטייר SSG 69 וגליל צלפים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטייד הימ"מ ברובים נוספים וחדשים יותר הנחשבים למדויקים מאוד, בהם רובי PGM בקליברים שונים (PGM Ultima Ratio המדויק, PGM 338 ו-PGM Hécate II הכבד).
בחלק מהרובים השתמשו גם צלפי היחידות המובחרות והמיוחדות של צה"ל, איתם הימ"מ משתף פעולה באימונים ובפעילות מבצעית.
בשל התדירות הגבוהה מאוד של האימונים והפעילות המבצעית האינטנסיבית רובי הצלפים של הימ"מ, ובעיקר קניהם, נשחקים עם הזמן.
ב-2013 החל הימ"מ להחליף את רובי הצלפים הישנים והשחוקים שלו, בעיקר אלו מתוצרת אירופאית (כגון רובי ה-PGM), עקב אמברגו אירופאי על חלקי חילוף ותחמושת צליפה תואמת.
הרובה שנבחר להחליפם היה הבארט MRAD וזאת בזכות איכותו וביצועיו (דיוק גבוה וטווח ירי), היותו רובה מודולרי שתומך במספר קליברים הניתנים להחלפה בקלות (דבר שאפשר יצירת מערך נשקי צליפה אחיד), והיותו תוצרת ארצות הברית (דבר המבטיח אספקה שוטפת של חלקי חילוף וקנים ללא חשש מאמברגו).
כיום זהו הרובה העיקרי במערך הצליפה של הימ"מ יחד עם עוד מספר כליים ייעודיים מיוחדים.
בזכות הניסיון החיובי וחוות הדעת הטובות מאוד של הימ"מ על הבארט MRAD, רכש גם צה"ל את הרובה עבור צלפי היחידות היחידות המובחרות והמיוחדות שלו.
ב-2020 רכש הימ"מ את המקמילן ALIAS CS5, רובה צלפים קומפקטי ומושתק למשימות חשאיות.
טבלה מלאה ומעודכנת של רובי הצלפים של הימ"מ ניתן למצוא בערך צליפה בימ"מ#רובי הצלפים של הימ"מ.
הימ"ס מפעילים אף הם צלפים, בעיקר למשימות לוחמה בטרור ומתן גיבוי לכוחות מסתערבים בשטח.
צלפי הימ"ס חמושים ברובי מאוזר 86SR, רמינגטון 700 משופר, SR-25 Mk 11 ובארט REC10 ואמצעי עזר כגון כוונות טלסקופיות וחליפות הסוואה.
בנוסף הם חמושים גם ברוגר SR-22 לביצוע ירי פחות מקטלני במהומות אלימות והפרות סדר.
צלפי ימ"ס דרום נפרשו לאורך גדר המערכת סביב רצועת עזה במהלך העימותים גבול ישראל–רצועת עזה על מנת לבצע ירי סלקטיבי במחבלים ופורעים אלימים המנסים לחבל בגדר ולחדור לשטח ישראל.
בעקבות ריבוי הרוגים פלסטיניים ביום חניכת שגרירות ארצות הברית בישראל בירושלים ב-2018 שונו הוראות הפתיחה באש ומטרת הירי הוגדרה לפצוע ולא להרוג.
ב-21 באוגוסט 2021 נהרג צלף ימ"ס דרום מירי מחבל פלסטיני מטווח אפס.
ב-28 בספטמבר 2022 הרג מ' חמוש פלסטיני שירה לעבר הכוחות, בירי צלפים מטווח 710 מטר.
הסיכול תועד במצלמת אבטחה והפך לוויראלי.
להלן טבלה המפרטת את רובי הצלפים ששירתו בימ"ס.
הדיוק של הרובים נמדד בדקות קשת (MOA = Minute of Arc).
מספר זה מייצג את הפיזור הזוויתי האופייני של הרובה וככל שמספר זה נמוך יותר כך הרובה מדויק יותר.
רובים ששמם כתוב על רקע תכלת הם רובים שעדיין נמצאים בשירות פעיל.
רובי הצלפים של הימ"ס שם הרובה תמונה שירות בימ"ס ארץ ייצור קליבר טווח יעיל דיוק ב-MOAגליל צלפים 1991-?
ביחידת מצדה – יחידת ההשתלטות של שירות בתי הסוהר – משרתים צלפים החמושים ברובי צלפים מדגמי רמינגטון MSR וככל הנראה גם SR-25 Mk 11 ורוגר 10/22.
אחד מענפי הירי הספורטיבי הוא ירי מ-300 מטרים, טווח שהחל ממנו כישורי צליפה הופכים להיות משמעותיים.
אחד מהקלעים הבולטים בישראל שהיו פעילים בענף זה היה אלכס אלירז.
במלחמת ההתשה, צה"ל גייס לשורותיו קלעים ספורטיביים על מנת להתמודד עם איום "הקופים" - הצלפים המצריים שנתלו מעצים וגרמו לאבדות במעוזים על קו בר-לב.