tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, סיבית 1 באוגר הדגלים (שהייתה ללא שימוש ב־8080) משמשת כדגל N, המציין האם הפקודה האחרונה הייתה פקודת חיסור או חיבור (הדגל נדלק לאחר פעולת חיסור).
הגרסה של פקודת DAA (עשרוני בקידוד בינארי – BCD) מתחשבת בדגל N ולכן חיסור ואחריו DAA יתן תוצאה שונה מאשר במעבד 8080, שם DAA הוגדרה לביצוע רק לאחר חיבור.
ה־Z80 כולל שש פקודות LD חדשות שיכולות לטעון את צמדי האוגרים DE, BC ו־SP בנתונים מהזיכרון, וכן לטעון ערכים לזיכרון מצמדי אוגרים אלו – יכולת שלא הייתה קיימת ב־8080. כמו ב־8080, פקודות טעינה אינן משפיעות על הדגלים (למעט טעינה של האוגרים I ו־R).
כתוצאה מקידוד אחיד (כמו ב־8080), ניתן לטעון כל אוגר 8 סיביות מעצמו (למשל LD A,A) – פעולה שלא משנה דבר, אך חוקית (כמו פקודת NOP).
באמצעות פקודות העתקת בלוקים חדשות ניתן להעתיק עד 64 קילו־בייט מזיכרון לזיכרון או בין זיכרון לפורט קלט/פלט עבור התקנים היקפיים.
הפקודות LDIR ו־LDDR (load, increment/decrement, repeat – טעינה, הגדלה/הפחתה, חזרה) משתמשות ב־HL ככתובת המקור, DE ככתובת היעד, ו־BC כמונה בייטים.
הפקודות מעבירות בייטים, מעדכנות את המצביעים ומפחיתות את המונה עד שהוא מתאפס.
הגרסאות ללא הלולאה, LDI ו־LDD, מעבירות בייט אחד בלבד ומעדכנות את המצביעים ואת BC, שאם מתאפס – מאפס את הדגל P/V.
פקודות קלט/פלט עבור העתקה מהזיכרון או אליו (INIR, INDR, OTIR, OTDR, INI, IND, OUTI ו־OUTD) פועלות באופן דומה, אך משתמשות באוגר B כמונה בתים ולא ב־BC.
ה־Z80 מאפשר גישה לכל אוגר מול נקודת קלט/פלט (באמצעות הפקודות OUT (C), reg ו־IN reg, (C)), כאשר תוכן אוגר C הוא מספר הפורט (ב־8080, לעומת זאת, יש פקודות קלט/פלט הפועלות רק עם הצובר A ועם כתובת יציאה ישירה בקוד – כדי להשתמש בכתובת משתנה יש לכתוב קוד שמשנה את עצמו).
קבוצת פקודות בלוקים נוספת מבצעת השוואה (CP) בין הבית ש־HL מצביע עליו לבין הצובר A.
הפקודות CPIR ו־CPDR בעלות הלולאה, עוצרות כאשר BC מתאפס או כשנמצא הבייט הרצוי.
בסוף הפקודה, HL מצביע על הבייט שאחרי מקום העצירה (ב־CPIR) או שלפניו (ב־CPDR).
אם הבייט הרצוי לא נמצא, דגל Z מאופס.
קיימות גם גרסאות ללא לולאה – CPI ו־CPD.
בשונה מה־8080, ל־Z80 יש פקודת קפיצה יחסית (JR במקום JP) עם היסט בן 8 סיביות מסומנות (signed; כלומר בטווח של 127 כתובות קדימה ו־128 כתובות אחורה).
קיימות גרסאות מותנות (המותנות רק בדגלי האפס והנשא) ובלתי מותנות.
כאשר הקפיצה המותנית מתרחשת, JR איטית יותר מאשר JP ב־8080; אך אם הקפיצה אינה מתבצעת, JR מהירה יותר.
ב-Z80 קיימת פקודה ייעודית ללולאות – DJNZ (decrement, jump if non-zero – הקטן וקפוץ אם לא אפס).
פקודה זאת היא בת שני בתים בלבד, כמו הפקודה JR.
במהלך ביצוע פקודה זו, האוגר B מופחת, ואם אינו מתאפס מתבצעת קפיצה יחסית.
ב־8080 יש צורך ב־DEC ובקפיצה מותנית לכתובת קבועה (4 בתים בסך הכל), ו־DEC משנה את הדגלים.
פקודות המשתמשות באוגרי האינדקס IX ו־IY (לעיתים נכתבים בקיצור XY) מועילות במיוחד כאשר יש מבני נתונים אחידים עם היסטים קבועים (כגון רשומות), או כאשר נדרש מעינה יחסית למשתנה – למשל במחסנית במסגרת רקורסיבית.
הן עשויות גם לחסוך בקוד על ידי הסרת פקודות עזר רבות.
עם זאת, הן איטיות יותר (למשל, 19 מחזורי שעון לקריאה עם אינדקס לעומת 11 בלבד עם HL ו־INC).
לכן, לגישה פשוטה או סדרתית – IX/IY לרוב פחות יעילים.
עם זאת, הם שימושיים כשאין אוגרים פנויים אחרים, או כשיש צורך למנוע שמירה ושחזור של אוגרים.
חצאי ה־8 סיביות הלא־מתועדים של IX/IY מועילים במיוחד בכך, שכן הם אטיים פחות.
באופן דומה, פעולות חיבור של מספרים בני 16 סיביות אינן מהירות במיוחד (11 מחזורים, איטיות יותר מאשר ב־8080/8085), אך הן עדיין מהירות פי שניים מביצוע של אותם חישובים באמצעות פקודות של 8 סיביות, והן מפחיתות שימוש באוגרים.
היה מקובל לשנות היסט פקודות עם אינדקס באופן דינמי – דוגמה לקוד שמשנה את עצמו, שהיה דבר שבשגרה במעבדים מוקדמים שהיו בעלי יחידות ביצוע לא מוצנרות (non-pipelined).
לאוגרי האינדקס קיימת פקודת קפיצה מקבילה ל־JP (HL), הנקראת JP (IX) או JP (IY).
פקודה זאת נפוצה בשפות מונחות מחסנית כמו Forth , שבהן כל "מילה" (תת־שגרה) מסתיימת בקפיצה לשגרה הראשית.
שימוש ב־JP (IX) במקום JP THREAD חוסך בית ו־2 מחזורי שעון בכל פעם שיש צורך בקפיצה כזאת.
עם זאת, האוגר צריך להיות פנוי לשם כך – או שיהיה צורך לטעון אותו מחדש כל הזמן, ובכך אובד יתרונו.
המעבד Z180, שפותח עשור מאוחר יותר, היה בעל שטח שבב גדול יותר שאִפשר יישום יעיל יותר (למשל, ALU מורחב יותר).
הדבר נכון גם ל־Z800, Z280 ו־Z380. רק ב־eZ80, שהושק ב־2001, הושגו לבסוף ביצועים יעילים הקרובים למקסימום האפשרי מבחינת ארכיטקטורת Z80.
האוגרים IX ו־IY נועדו לשמש כאוגרי אינדקס גמישים בגודל 16 סיביות, שנועדו להקל על גישה לזיכרון, ניהול מסגרות מחסנית (stack frames) וטיפול במבני נתונים.
לפי התיעוד הרשמי, הם פועלים כאוגרי 16 סיביות בלבד.
בפועל, הם ממומשים כשני אוגרים בני 8 סיביות כל אחד – בדיוק כמו האוגר HL, שניתן לגשת אליו כאוגר 16 סיביות או כשני אוגרים נפרדים: H (גבוה) ו־L (נמוך).
הקודים הבינאריים של הפקודות עבור IX ו־IY היו זהים לאלה של הפקודות שהתשמשו ב־HL, אך קדמה להם קידומת חדשה.
חברת זילוג פרסמה את קודי הפעולה ואת שמות הפקודות לפונקציונליות הרשמית של האוגרים הללו, אך לא תיעדה את העובדה שכל פקודה המופעלת על H או L תעבוד גם באותה מידה על החצאים בני 8 הסיביות של האוגרים IX ו־IY.
לדוגמה, קוד הפעולה 26h ואחריו ערך (שמייצגים את הפקודה LD H,n) טוען את הערך n לאוגר H.
אך אם מוסיפים לפני הפקודה את הקידומת DD (הקידומת של אוגר IX), אזי הערך ייטען לאוגר IXH, כלומר לחצי העליון של IX.
יוצאת דופן היא פקודה מהצורה LD H,(IX+d), שבה משתתפים גם HL וגם IX (או IY) – כאן הקידומת DD מתייחסת רק לחלק (IX+d) שבפקודה.
שני חצאי האוגרים IX ו־IY יכולים לשמש גם כאוגרים רגילים לחישובים לוגיים ואריתמטיים בני 8 סיביות, מה שמאפשר לְפַנות את האוגרים הרגילים לשימושים אחרים.
בנוסף, בעזרת פקודות לא מתועדות ניתן לבצע פעולות כמו הגדלה (INC) או הקטנה (DEC) של החצי העליון של האוגרים, ובכך להרחיב את אפשרויות השימוש באינדקס, מבלי להזדקק לפקודות מסורבלות כמו ADD IX,DE.
מעבר לכך, קיימות פקודות לא מתועדות נוספות.
המעבד אינו מזהה את הפקודות הללו כבלתי תקינות, ולעיתים פקודות אלה אף מפיקות תוצאות שימושיות.
עם זאת, מכיוון שהן אינן חלק מההגדרה הרשמית של ערכת הפקודות, לא בטוח לכך שהתנהגותן תהיה זהה בכל השבבים המבוססים על Z80.
הפקודה OTDR אינה תואמת במדויק לתיעוד של ה־Z80. לפי התיעוד, שתי הפקודות OTIR ו־OTDR אינן אמורות להשפיע על דגל הנשא (Carry).
בעוד OTIR אכן שומרת על כך, OTDR משנה את דגל הנשא לפי תוצאה של השוואה פנימית לא מתועדת בין הצובר A לבין ערך הפלט האחרון של הפקודה – דבר שעשוי להוביל להתנהגות בלתי צפויה.
הקוד הבא בשפת אסמבלי למעבד Z80 הוא תת־שגרה בשם memcpy, המעתיקה בלוק של נתוני בייטים בגודל נתון ממקום אחד למקום אחר.
הקוד אינו מטפל במקרה שבו בלוק היעד חופף לבלוק המקור – מגבלה חמורה, אך חסרת חשיבות במספר יישומים, במיוחד כאשר המקור נמצא ב־ROM והיעד ב־RAM, כך שהם לעולם לא יכולים לחפוף.
בלוק הנתונים מועתק בייט אחר בייט, ותנועת הנתונים יחד עם לוגיקת הלולאה משתמשות בפעולות על 16 סיביות.
הקוד מדגים שימוש במגוון פקודות, אך בפועל לא היו כותבים אותו כך, משום שב־Z80 קיימת פקודה בודדת שיכולה להחליף את כל תת־השגרה הזו: LDIR.
הקוד לדוגמה מעתיק בייט אחד בכל 46 מחזורי שעון.
שימוש ב־LDIR יאפשר להעתיק כל בייט ב־21 מחזורי שעון בלבד.
הקוד המתורגם בינארית תואם למעבדים אינטל 8080 ו־8085.
כל פקודה מבוצעת בשלבים המכונים בדרך כלל מחזורי מכונה (M-cycles), שכל אחד מהם יכול לקחת בין 3 ל־6 מחזורי שעון (T-states).
כל מחזור מכונה מקביל בערך לפעולת גישה יחידה לזיכרון, או לפעולה פנימית כלשהי.
פקודות רבות מסתיימות במהלך מחזור ה־M1 של הפקודה שלאחר מכן, תופעה המכונה חפיפת אִחזור וביצוע (fetch/execute overlap).
מחזורי המכונה של ה־Z80 מתוזמנים על ידי מכונת מצבים פנימית, הבונָה כל מחזור מכונה מ־3, 4, 5 או 6 מחזורי שעון, בהתאם לסוג הפקודה.
תכנון זה מונע לוגיקה אסינכרונית מסורבלת וגורם לאותות הבקרה לפעול בעקביות בקצבי שעון שונים.
דבר זה גם מחייב שימוש בגביש הרוטט בתדר גבוה יותר (פי 2–3) מזה שנדרש ללא תת־חלוקה זו של מחזורי המכונה.
עם זאת, אין בכך דרישה לזיכרון מהיר יותר – להפך, רזולוציית הזמן הגבוהה מאפשרת חפיפה בין פעולת הזיכרון לפעולת המעבד, מה שמנצל את רוחב הפס של הזיכרון בצורה יעילה יותר.
אחת הדוגמאות המרכזיות לכך היא שבמהלך מחזור אִחזור קוד פעולה (M1), ה־Z80 מאריך את הגישה לזיכרון במחזור שעון נוסף (4 מחזורי שעון במקום 3), בניגוד למעבדים אחרים כמו 6502 של MOS Technology או מוטורולה 6800 .
מכיוון שזמני הגישה לזיכרון בשנות ה־80 היו בין 250 ל־450 ננו־שניות, מעבדים מתחרים הוגבלו למהירויות שעון נמוכות יותר מאשר Z80.
באופן כללי, זכרונות היו איטיים בהשוואה לקצבי השעון במכונות המצבים במעבדים בני התקופה.
לכן, אורך מחזור המכונה (machine cycle) הקצר ביותר האפשרי הוכתב לרוב על ידי מהירות הזיכרון ולא על ידי תדירות המעבד המקסימלית – במיוחד בתקופת המחשבים הביתיים.
עם זאת, קשר זה השתנה במהלך העשורים האחרונים, במיוחד עבור זיכרונות SRAM, ומעבדים ללא מטמון (cacheless) עם ביצוע מחזור בודד, כמו eZ80, נעשו שוב מעשיים.
כאשר המעבד מפענח ומבצע פקודה, תוכן אוגר הרענון R נכתב לחצי התחתון של אפיק הכתובת, ואות בקרה לרענון (RFSH) מופעל.
במקביל, תוכן אוגר הפסיקות I נכתב לחצי העליון של אפיק הכתובת.
זילוג הציגה מספר התקנים היקפיים ל-Z80, שכולם תומכים במערכת טיפול הפסיקות ובמרחב כתובות הקלט/פלט של ה-Z80. התקנים אלה כוללים את ערוץ המונה/טיימר (CTC), ה-SIO (קלט/פלט טורי), ה-DMA (גישה ישירה לזיכרון), ה-PIO (קלט/פלט מקבילי) וה־DART (מקלט-משדר כפול אסינכרוני).
עם התפתחות המוצרים, שווקו גם גרסאות בעלות הספק נמוך, מהירות גבוהה וגרסאות CMOS שבבים אלה.
בדומה למעבדים 8080, 8085 ו-8086, אך בניגוד למעבדים כגון מוטורולה 6800 ו-MOS Technology 6502, ל-Z80 ול-8080 יש קו בקרה נפרד ומרחב כתובת לפקודות קלט/פלט.
בעוד שמספר מחשבים מבוססי Z80 כגון אוסבורן 1 השתמשו בהתקני קלט/פלט ממופי זיכרון "בסגנון מוטורולה", בדרך כלל נעשה שימוש במרחב הקלט/פלט כדי לטפל באחד מהשבבים ההיקפיים הרבים של זילוג התואמים ל-Z80. במהלך התזמון לקריאת מהתקן קלט/פלט או כתיבת להתקן קלט/פלט, ה-Z80 מכניס אוטומטית מחזור המתנה בודד.
שבבי הקלט/פלט של זילוג תמכו בפסיקות מצב 2 החדשות של ה-Z80, אשר פִּשטו את הטיפול בפסיקות עבור מספר רב של התקנים היקפיים.
ה-Z80 תואר רשמית כתומך בזיכרון בעל מרחב כתובות של 16 סיביות (64 קילו־בייט), ובקלט/פלט בעל מרחב כתובת של 8 סיביות (256 יציאות).
כל פקודות הקלט/פלט קובעות למעשה את כל אפיק הכתובות של 16 סיביות.OUT(C),reg ו־IN reg,(C) מציבות את התוכן של כל האוגר BC, בעל 16 הסיביות, על אפיק הכתובות; OUT (n),A ו־IN A,(n) מציבות את תוכן אוגר A על קווים 8–15 של אפיק הכתובות ואת n על קווים 0-7של אפיק הכתובות.
מתכנן יכול לבחור לפענח את כל אפיק הכתובת של 16 סיביות בפעולות קלט/פלט כדי לנצל את התכונה הזו, או להשתמש בחצי העליון של אפיק הכתובות כדי לבחור תכונות משנה של התקן הקלט/פלט.
תכונה זו שימשה גם כדי למזער דרישות חומרה עבור פענוח, כגון במחשבים Amstrad CPC / PCW ו־ZX81.
זילרט הוא מתחם מגורים הממוקם בשטח אזור התעשייה זיל
זהו אחד מהפרויקטים הגדולים בעולם של
באביב 2013 אומץ פרויקט תכנון לאזור התעשייה זיל.
האזור חולק לתשעה חלקים, שכל אחד מהם הכיל שכונות מגורים, מרכז עסקים, פארקים, מתקני ספורט ומתקנים נוספים.
התוכנית הייתה ליצור "עיר בתוך עיר" עם תשתיות תחבורה, מקומות עבודה ושירותים חברתיים.
הפיתוח חולק לשני אזורים: החלק הצפוני והדרומי של זיל.
ב-29 באוקטובר 2013, ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין, בפתח ישיבת ממשלת מוסקבה בה אושרה תוכנית אתר מפעל זיל, הודיע כי תוקם שם שכונה שתאכלס 30,000 איש.
לדברי סוביאנין, גם ייצור הרכב יישמר, אך בקנה מידה קטן יותר ו"באופן מקובל מבחינה סביבתית".
ב-2016 יצא קליפ פרסום של זילרט עם פיליפ קירקורוב, ניקולאי בסקוב, מקסים גלקין, פולינה גאגארינה, לוליטה מילבסקיה.
ב-2017 יצא קליפ פרסום של זילרט "שכנים טובים" עם אירינה שייק וטימטי.
זֵין אל-עאבדִין בן עלי היה נשיא תוניסיה בשנים 1987–2011.
בן עלי נולד בחמאם סוסה בשנת 1936. כאיש צעיר, וכחבר במפלגה הנאו-חוקתית, הוא נשלח לצרפת לאימונים צבאיים.
הוא קיבל תואר אקדמי באקדמיה הצבאית סן-סיר, ובבית הספר לחיל התותחנים.
לאחר מכן המשיך את לימודיו הצבאיים בארצות הברית.
בן עלי ייסד את המחלקה הביטחונית־צבאית בשנת 1964, ועמד בראשה עד שנת 1974. הוא הועלה בדרגה בשנת 1977, ומונה לראש הביטחון הלאומי, לאחר ששימש כנספח הצבאי במרוקו.
הוא החל להתקדם בדרגות, והתמנה (לאחר שירות של ארבע שנים כשגריר בפולין) לראש הביטחון הלאומי ולמזכיר המדינה.
בעקבות הצלחותיו בהתמודדות עם הסכנות האורבות למשטר, הוא מונה לשר הפנים, והמשיך בתפקיד זה גם לאחר מינויו לראש ממשלה.
בן עלי הדיח את חביב בורגיבה, ותפס את הנשיאות ב־7 בנובמבר 1987, בתמיכת קולות רבים.
שבעה רופאים חתמו על כך שראש הממשלה בורגיבה אינו כשיר לתפקד כראש הממשלה.
הוא המשיך לשמור על דעותיו במדיניות החוץ גם לאחר התמנותו לנשיאות, והשקיע רבות בכלכלה, שצמחה מתחילת שנת 1990. בן עלי קיבל על עצמו פרויקטים של עבודות ציבוריות שונות, כגון דיור, נמלי תעופה וכבישים.
הוא נבחר שנית בבחירות המקדימות ב־24 באוקטובר 2004, שבהן זכה ב־94.48% מהקולות.
במהלך כהונתו הוא שינה את חוקת המדינה כדי לאפשר את המשך שלטונו.
בבחירות ב-25 באוקטובר 2009 הוא נבחר ברוב של 89% מהקולות בבחירות שהוגדרו כלא-דמוקרטיות על ידי משקיפים בינלאומיים.
בן עלי היה צפוי להמשיך לכהן בתפקיד זה עד שנת 2014, אך בדצמבר 2010 פרצו מהומות אלימות במדינה בעקבות מצב כלכלי קשה, אבטלה גבוהה ודיכוי פוליטי קשה.
מהומות אלה שכונו מהפכת היסמין הובילו להדחתו מהתפקיד.
הוא נמלט מתוניסיה לערב הסעודית בסיוע לוב, תוך שהוא מותיר את סמכויות השלטון בידי ראש ממשלתו, מוחמד ע'אנושי.
יממה לאחר העברת הסמכויות לידי מוחמד ע'אנושי, הוכרז כי הנשיא הזמני (עד מועד הבחירות) יהיה יושב ראש הפרלמנט, פואד מבאזע, בהתאם לחוקה.
ב-26 בינואר 2011 הוציאה ממשלת תוניסיה צו מעצר בינלאומי עבור בן עלי והאשימה אותו בנטילת כספי ציבור, רכישת מקרקעין ונכסים אחרים מחוץ למדינה באופן בלתי חוקי.
בנוסף הודיעה ממשלת שווייץ על הקפאת מיליוני דולרים המוחזקים על ידי משפחתו בחשבונות בנק במדינה.
ב-28 בינואר 2011 הוציא האינטרפול צו מעצר לבן עלי ושישה מבני משפחתו, ביניהם אשתו ליילה טרבלסי.
ב-17 בפברואר 2011 לקה בן עלי בשבץ מוחי והיה שרוי בתרדמת.
הוא אושפז בבית חולים מיוחד לנסיכים בג'דה שבסעודיה.
ב-14 ביוני 2011, הודיע ראש הממשלה הזמני של תוניסיה, כי הנשיא לשעבר, בן עלי, יישפט שלא בפניו בבית דין צבאי ובבית משפט אזרחי.
ב-20 ביוני 2011 קבע בית המשפט, בהיעדרו של הנשיא, עונש של 35 שנה בכלא לו ולאשתו בגין מעשי שחיתות רבים וגנבת סכומי עתק מכספי המדינה.
ביוני 2012 נידון בהיעדרו על ידי בית משפט צבאי במולדתו לעשרים שנות מאסר בגין הסתה לאלימות במהלך ההפיכה שהתחוללה ב-2011.
נפטר בג'דה שבערב הסעודית ב-19 בספטמבר 2019.
זינגלה הייתה להקת רוק מתקדם ישראלית אשר הוקמה בבית ברל ב-1972 בידי ג'וני שטרן ודוד בכר.
הלהקה נחשבת לחלוצה הראשונה בתחום הרוק המתקדם בישראל שהגיע מחו"ל בזכות להקות כגון פינק פלויד, הדלתות וקינג קרימזון.
הלהקה זכתה להצלחה ישראלית רחבה בזכות אלבומם Peace שיצא לאור ב-1977.
רוב יצירות הלהקה הן בעיקר אינסטרומנטליות ופחות מסתמכות על שירה או ווקאליות שהייתה נפוצה בישראל בשנות השבעים.
הלהקה התפרקה רשמית ב-1980 וב-1989 (ההרכב השני של הלהקה) בעקבות חזרה בתשובה של חברי הלהקה.
שמה של הלהקה הוא שעשוע לשוני: שילוב המילים צינגלה - סיגריה קטנה מגולגלת עם חשיש או מריחואנה, וזינג - מילה חיבה הקשורה למוזיקה (זינג, נגינה או זינגר, זמר ביידיש).
את השם הגה דוד בכר.
אודי טמיר הציע מאוחר יותר בריאיון רדיו לגלי צה"ל פירוש בדיעבד, כאילו אלו ראשי תיבות שמתארים תהליך שמתחיל ברעיון שנולד בראש של האמן ומסתיים בהופעה על הבמה: זרע, יצירה, נפש, גוף, לבוש, היכל.
בשנת 1974 שכרו חברי הלהקה בית בשכונת נווה גן (לימים כתבו קטע מוזיקלי על בית זה בשם: "רחוב הפרחים שבע").
חברי הלהקה התגוררו בבית, ניגנו ואירחו חברים שונים, בהם השחקן והזמר מרדכי ארנון והמשוררת הבוהמיינית רינה שני.
הלהקה הקליטה והוציאה מספר שירים לרדיו ("למה לא זכיתי בפיס" שנכנס למצעד הפזמונים, "הכל יהיה בסדר") וקיימה הופעות בבית ליסין במסגרת פסטיבלי רוק ישראלי שארגן שאול גרוסברג, לצד הרכבי פרוג כמו "אטמוספירה" ו"חלום קוסמי".
ב-1975 השיג מנהל הלהקה יעקב בכר (אחיו של דוד בכר) חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הבינלאומית Decca.
הלהקה נכנסה לאולפני קולינור מתוך כוונה להקליט אלבום רוק מתקדם באנגלית.
הלהקה זכתה לחופש פעולה גדול ובילו באולפני ההקלטות מספר חודשים עד להשלמת האלבום לשביעות רצונם, אבל בתום העבודה, התחרטה חברת Decca והחליטה שלא להוציא לאור את האלבום והלהקה נותרה ללא חוזה הפצה בינלאומי.
ב-1977 יצא התקליט לאור בחברת "התקליט חיפה" ב-750 עותקים בלבד והופץ רק בישראל.
עם סיום הקלטת האלבום "Peace" נכנסה הלהקה לתקופה של חוסר יציבות ושינויי הרכב תכופים.
בשלב ראשון, חזרו שטרן ובכר להיות חברים בלהקה, ולחצו לשנות כיוון ולעבוד על חומרים קומוניקטיביים יותר ובעברית.
עדי וייס החליט כתוצאה מכך לעזוב את הלהקה, ואת מקומו תפס זמר גורן (בנו של אליהו גמליאל, מחבר השיר "ארץ זבת חלב ודבש") שהשתתף עוד קודם בהקלטת קולות רקע לאלבום "Peace".
הבאים לעזוב היו אפרים ברק שהצטרף ללהקת "אטמוספירה", ודוד שנן שפרש מעשייה מוזיקלית.
גם בתקופה זו הלהקה המשיכה להקליט ולשחרר שירים לרדיו ("מסיבה בפנים" שהוקלט עוד לפני השינויים בהרכב, "האיש שסיפר לי", "בראשית").
מי שהחליף את שנן בהקלטות היה המתופף מאיר פניגשטיין, שמצא עצמו מחוסר עבודה בעקבות פירוקה של להקת "כוורת".
האחרון לעזוב היה טוני בראוור, שיכולת הנגינה שלו בכינור סיפקה לו פרנסה טובה יותר כנגן סשנים מבוקש.
בראוור הצטרף בהמשך ללהקת הליווי של אריאל זילבר, "ברוש", וב-1980 עזב את ישראל.
ב-1978 התפרקה להקת "אטמוספירה" בעקבות גיוסם לצה"ל של כמה מחבריה, ואפרים ברק ועמו המתופף הצעיר עמי ליפנר (ששינה את שמו ל-"מי אל-מה") הצטרפו לזינגלה.
בהרכב זה פעלה הלהקה עד לפירוקה ב-1981.
גלגול זה של הלהקה התרחק מהרוק המתקדם לכיוון המוזיקה הקלה, כשכותב החומר העיקרי הוא ג'וני שטרן.
בשנים אלו הלהקה הופיעה בקביעות במועדון "בודגה", ואחת מהופעותיה מתועדת בהקלטה שנעשתה על ידי המתופף מי אל-מה ב-1980.
ב-1979 נכנסה הלהקה לסשן הקלטות באולפני "סיגמא" של גרי אקשטיין, והקליטה מספר שירים חדשים ("הייתי מלך", "יבנה המקדש", "איך השנים עוברות", "קח אותי איתך רחוק") לקראת הוצאת אלבום חדש.
שיר אחר שהוקלט בסשן הזה, "זה נגמר בשבילי", נכלל בגרסה מקוצרת בתקליט "ברוק אחד", אוסף סינגלים בהוצאת חברת CBS שיצא ב-1981, בתור שיר של להקת "טוב" (שם נוסף שהלהקה השתמשה בו בתקופה זו).
בסוף שנות ה-70' החלו ג'וני שטרן ואודי טמיר בהליכים של חזרה בתשובה.
דרישתם לחדול מלהופיע בסופי שבוע הביאה לעזיבתם של זמר גורן ואפרים ברק ב-1980 בטרם הושלמה העבודה על האלבום החדש.
ג'וני שטרן, אודי טמיר ומי אל-מה הקימו להקת מוזיקה חסידית בשם "הודו לה'" יחד עם הגיטריסט דני ממן (להקת "גן עדן") והנשפן יעקב מירון.
הלהקה פעלה עד 1989 והוציאה 3 אלבומים.
ב-1993 יצאה לאור הוצאה מחודשת של האלבום על ידי האוזן השלישית בשיתוף "התקליט חיפה" (בעלי ההקלטות המקוריות משנת 1975) על גבי CD, בתוספת מספר סינגלים שהקליטה הלהקה בעברית בשנותיה הראשונות.
ההוצאה המחודשת הביאה למכירת מספר עותקים גדול ואף שווקה למדינות שונות, ולמעשה היא אחראית לפרסום של הלהקה.
הצלחת המהדורה הראשונה הביאה את "האוזן השלישית" להדפיס מהדורות נוספות.
ב-2002 הוציאו מהדורת CD במארז קרטון, וב-2015 הוציאו מהדורת ויניל.
ב-1996 הוציא ג'וני שטרן את הדיסק "מסיבה בפנים", אוסף שירים עבריים שהקליטה זינגלה בגלגוליה השונים בשנים 1975–1979. כמה מן השירים הם הקלטות אולפן שלא הושלמו, עם תוספות שירה מאוחרות של שטרן עצמו.
את האוסף הפיץ ג'וני שטרן באופן עצמאי על גבי CD-R בין חבריו.
בהמשך הועלה האוסף לאתר האינטרנט של ג'וני שטרן , שהפך אחרי פטירתו לאתר הנצחה לפועלו.
באתר האינטרנט ניתן גם לשמוע ולהוריד את ההופעה החיה של זינגלה ב"בודגה".
ב-2017 הוציאה האוזן השלישית גרסת תקליט לאוסף, תחת השם "זינגלה: השנים האבודות".
מגרסה זו הוסרו השירים "יבנה המקדש" ו"ירושלים ברדיו".
ב-1998 עלתה לאוויר הסדרה "סוף עונת התפוזים" בעריכת יואב קוטנר, סדרה שהוקדשה לתיעוד סיפורו של הרוק הישראלי.
אחד הפרקים עסק במוזיקה המתקדמת שנוצרה בישראל בשנות ה-70', וחלק שהוקדש ללהקת זינגלה כלל ראיונות עם עדי וייס, ג'וני שטרן ואפרים ברק.
בשנת 2007 חברו אפרים ברק ואודי טמיר ליצירת אלבום חדש שנקרא "The Bright Side".
שם האלבום הוא פרפרזה על שם האלבום The Dark Side of the Moon של פינק פלויד.
האלבום הוקלט במספר אולפנים, הכיל שירים באנגלית ויועד לשוק הבינלאומי.
כל הקטעים באלבום נכתבו, בוצעו והוקלטו על ידי אפרים ברק ואודי טמיר, והשתתף בו גם המתופף ברק בן צור.
האלבום הוקדש לזכרו של חברם ללהקה דוד "חופש" בכר.
עטיפת האלבום היא ציורו של ברוך נחשון "שירת היער".
האלבום ראה אור באוקטובר 2008 וזכה להצלחה מוגבלת.
האלבום נמכר כמדיה דיגיטלית ברשת האינטרנט, ובאפריל 2009 יצא על גבי CD.
אפרים ברק - שירה וגיטרות
אודי טמיר - שירה ובס
ג'וני שטרן - שירה וגיטרה
דוד בכר - שירה ומפוחית
טוני בראוור - כינור ומנדולינה
אודי טמיר - שירה, קלידים וגיטרות
אפרים ברק - שירה, קלידים וגיטרות
ברק בן צור - תופים
2017 - זינגלה: השנים האבודות
זימרגל ארץ-ישראלי או זימרגל מצוי (שם מדעי: Chirocephalus neumanni), הוא מין של סרטן ממשפחת הזימרגליים.
צבעו של הזימרגל הארץ ישראלי לבן ולפעמים כחלחל-אדמדם.
הזימרגל הארץ-ישראלי שט על גבו, ולעין נראות תמיד תנועות רגליו המרובות.
גופו מוארך ומסתיים בזנב בעל שני חודים שעירים.
הרגליים המתנועעות מוצפות תמיד מים הרוויות חמצן לנשימה, ודרך אגב הן משיטות לחלל הפה, אצות זעירות המשמשות לו כמזון.
באביב נושאת הנקבה בקצה בטנה שקיקי ביצים שקופים שצבעם כחלחל-אדמדם.
מהביצים המוטלות יוצא יצור זעיר-לרווה (nauplius), שאינו דומה לסרטן כלל, ואחרי מספר גלגולים נוספים ונשלים מתפתח זימרגל בוגר.
זימרגלאים (שם מדעי: Anostraca) היא סדרה של סרטנאים מהקבוצה סרטנים מסננים והיחידים מתת-המחלקה Sarsostraca.
מיני הזימרגלאים נפוצים בימות ואגמים מלוחים (ולא באוקיינוסים).
בישראל וניתן למצוא אותם בבריכות חורף וגם בבריכות המלח בעתלית ובמפרץ אילת.
לחלק ממני הזימרגלים ערך מסחרי כמזון לדגים, איסופם המסחרי מתאפשר במספר מועט של מקומות, המוכרים הם באזור סיביר, ימת המלח הגדולה שביוטה בארצות הברית ובסין.
כמו כן ניתן למצוא אותם בלגונות הסולר במדבר אטקמה בדרום אמריקה.
לזימרגלאים גוף פרוק, הנושא מספר רב יחסית של גפיים עדינות העשויות מאונות שטוחות ודומות לעלעלים.
האונות משמשות לתנועה, להשגת מזון ולנשימה.
שמם העברי נגזר ממראה רגליהם שמשמשות להם בין היתר גם לנשימה.
הם בעלי גוף דק, מוארך ועדין, שאורכו 20-40 מ"מ, שקוף וחסר שריון משני.
בראשם קבוע זוג עיניים מורכבות וגדולות, וכן שני זוגות מחושים.
הזוויגים נפרדים, אצל הזכרים יש בליטות על זוג המחושים השני.
זוג זה משמש לאחיזה בנקבה בעת ההזדווגות, לבטן הנקבות צמוד שק ביצים גדול.
הזימרגלאים נמנים עם מאכלסי השלולית הראשונים.
בכל עונה בוקעים הצעירים מביצי הקיימא בתוך שבוע מהתמלאות המקווה מים.
הם חיים לרוב בשכבת המים העליונה, שם הם שוחים כשגחונם כלפי מעלה.
בעת בקיעת הפגית, אורכה הוא כ-0.25 מילימטר.
ההתפתחות לאחר הבקיעה בגלגול דרך פגית לבוגר.
ההתפתחות מפגית לבוגר נמשכת מחודש עד חודשיים, בהתאם למין.
ההתפתחות הביצים והטלתן נמשכת באופן רצוף במשך העונה.
מספר הביצים המוטלות שונה במינים השונים מעשרות עד מאות.
הזימרגלים ניזונים מסינון אצות מיקרוסקופיות, מחלקיקי חומר אורגני מרחף ומחסרי חוליות זעירים.
הם קולטים חמצן מומס בכל שטח גופם: בתנאים של לחץ חמצן נמוך מפתחים הסרטנים המוגלובין.
המסייע לקליטת החמצן מן המים.
בישראל קיימים חמישה מיני זימרגלים, שניים מהם זימרגל ארץ ישראלי (זימרגל מצוי) וזימרגל עדין ייחודיים לארץ ישראל.
בנוסף אליהם מצויים בישראל זימרגל גדול ראש, זימרגל זריז, זימרגל שפר וזימרגל המלחות שהוא מין בסוג ארטמיה.
הארטמיות הם סוג בתוך סדרת הזימרגלים.
אחד ממיני הארטמיה, Artemia salina הקרוי בעברית זימרגל המלחות, מסוגל לחיות בתנאי מליחות שונים מאוד ממי ים ואף לשרוד בתמיסת מלח בישול כמעט רוויה ובתמיסות מלחים אחרים כגון כסף חנקתי ואשלגן על מנגנתי.
הן מסוגלות לחיות בתנאי מליחות מגוונים.
מריכוז מליחות המצוי במי ים 2.9%-3.5. ועד לריכוזים של 25%-30 ולעיתים גם ב-50% מליחות.
שימושים וחשיבות: ביצים מופרות של סרטן זה מסוגלות לשהות במצב תרדמה (קריפטוביוזה) בתנאי יובש קיצוניים ולאחר שיוטבלו בתמיסה מי מלח יתפתחו ויבקעו תוך כיממה.
בשל כך משתמשים בו כאורגניזם מודל בניסויים בביולוגיה התפתחותית בחלל ובניסויי רעילות.
אך השימוש העיקרי בו הוא שימוש מסחרי כמזון לדגים.
זן של Artemia salina, שטופח לאורך חיים ממושך יותר ואורך בוגר גדול יותר, משווק בארצות הברית בכינוי המסחרי "קופי ים" (sea-monkey).
זינא (זינה) רבינוביץ' (1895 בנדרי, בסרביה - 1965 תל אביב) הייתה סופרת יידיש, תיירת תרבות, עיתונאית, כתבה גם בעברית.
זינא רבינוביץ' התחנכה בבנדרי, וסיימה בה את לימודיה בגימנסיה היהודית.
בנעוריה נתפסה לציונות, ועלתה לראשונה ארצה בשנת 1913. לאחר שנה בארץ היא שבה לבית הוריה, ובשנת 1917 יצאה למוסקבה ולמדה באוניברסיטת מוסקבה.
בסוף 1919 עלתה ארצה בפעם השנייה באוניה "רוסלאן".
זינא רבינוביץ' הייתה מעין תיירת תרבותית והרבתה בנסיעות בעולם היהודי.
מאמצע שנות העשרים ובמשך קרוב ל-40 שנה, נדדה בין הקהילות היהודיות באסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה.
היא כתבה על מחוזות רחוקים ועל חיי היהודים בהם, ואספה חומרים לספריה המאוחרים.
היא פעלה באותן שנים רחוקות, של טרם היות המדינה, כמעין סופרת-שגרירה.
ובכל אתר שהגיעה אליו ביקשה ובלשה אחרי שורשים יהודיים.
כתבותיה, סיפוריה, ומאמריה נדפסו בירחון "השילוח", ובדו שבועון לילדים "שתילים", שיצא לאור במוסקבה.
היא כתבה עברית ויידיש, ודבריה נדפסו בעיתוני ילדים ונוער בעולם היהודי.
בשנת 1961 השתקעה זינא רבינוביץ' חסרת המנוח בתל אביב.
ועד פטירתה עסקה בכינוס סיפוריה והוצאתם לאור.
ספריה, עברית ויידיש, נדפסו בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו ותל אביב.
אויפן וועג צו פרייהייט, א ראמאן פון דעם לעבן אין ארץ ישראל, בואנוס איירס, 1950. יצא גם בעברית, בשם בדרך לחירות, על חיי יישוב חדש בארץ ישראל, תל אביב, 1962
באהבתם נתגלו, סיפור ילדי השואה, ילדי השואה הפותחים בחיים חדשים בארץ ישראל, תל אביב, מסדה, 1963
מעשה במקל, הציורים מאת אורי שולביץ, לילדים, על מקל המביא מזל ליהודי שעולה לירושלים, ניו יורק, 1960
א מעשה מיט א שטעקעלע, מעשה במקל, ביידיש, מקסיקו, 1958
דער ליבער יום-טוב, החג האהוב, ניו יורק, 1960
דער זייגער רופט, השעון קורא, מקסיקו, 1958
אורי פון רמת הכובש, אורי מרמת הכובש, לנוער ולילדים, על חייו של ילד בקיבוץ צעיר בשנות השלושים.
וכן תרגמה את הספר על גדות נהר מוסקבה, רומן מחיי יהודי רוסיה הסובייטית, מאת מירלה בלאנק, ניומן, תל אביב, 1964
זין היא מילת סלנג לתיאור הפין – איבר המין הזכרי.
המילה נחשבת למילה גסה, אך השימוש בה ובביטויים הנגזרים ממנה רחב למדי, בעיקר בשפה המדוברת.
השימוש במילה "פין" הוא בעיקר בטקסטים פורמליים, אך בשפה המדוברת השימוש במילה "זין" נפוץ יותר.
האטימולוגיה של המילה אינה ידועה בוודאות אך יש השערות אחדות בעניין זה:
סלנג של בחורי ישיבות במזרח אירופה שהשתמשו באות זי"ן כקיצור למילה 'זכר', 'זכרות' או 'זנב' או 'זרג'.
ביידיש ובגרמנית המילה 'שוואַנץ' - 'זנב' - משמשת גם היא ככינוי לפין.
ביידיש מקובל שימוש במילה עברית במקום מילה ממוצא גרמני או סלאבי כלשון נקייה, ולפיכך משערים כי המילה "זנב" הייתה במקורה לשון נקייה ל"שוואַנץ", אלא שבמשך הזמן גם המילה "זנב" נתפסה כבוטה.
מילות הסלנג הערבית "זֶבּ" או "זוּבּ", שפירושה פין, וגם "זיבּי" (הזין שלי), משמשות גם בסלנג בעברית במילה "זובי", כלומר, הזין שלי.
האות זי"ן משמשת כרמיזה למילה השלמה.
מקור המילה במילת סלנג קודמת - זרג, שציינה גם היא את אבר המין הזכרי.
גסותה של המילה הביאה לשימוש בשם האות הראשונה שלה בלבד, זי"ן, לרמיזה למילה כולה (בדומה לשימוש בשפה האנגלית ב-"The F-word" כתחליף ורמיזה לפועל to fuck, ששימושו בסלנג מתייחס לקיום יחסי מין).
באופן אירוני משמשת כיום המילה המקורית, זרג, כתחליף מעודן יותר למילה זין, בעיקר בכתוביות המתרגמות סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
ההוראה המקורית של המילה זין היא חרב, וכבר בתנ"ך ובמדרש מופיעה משמעותה המושאלת.
לצד המילה התקנית "פין" ומילת הסלנג "זין" משמשות מילות סלנג עבריות נוספות, ובהן "קצוץ" (בעיקר בצירוף "שׂם קצוץ"), "שמוליק", "בולבול" ו"הקטן".
ממשמעותה המקורית של המילה "זין" נגזרות משמעויות גנאי אחדות:
כינוי גנאי לאדם, למשל "הזין הזה מביא לי את הסעיף".
לא כלום, שום דבר, למשל "אתה רוצה את הקערה?
הדגשה של משמעות זו ניתנת בביטוי זין בעין.
חוסר הסכמה מוחלט, להד"ם, למשל "אבל אמרת שאתה רוצה ללכת?" "זין!
עונש, למשל בדבריו של מדריך טירונים: "חכו, תראו איזה זין תקבלו במוצאי שבת".
לעיתים מודגשות אמירות אלה באמצעות זקירה של האמה בכף היד (אצבע משולשת) או טפיחה על זרוע יד אחת באמצעות אמת היד השנייה, מעשים הנחשבים ל"תנועה מגונה".
ביטויים אחדים נגזרים ממילה זו:
על הזין: ביטוי של זלזול חריף.
דוגמה: "הוא רוצה מסדר בעוד חמש דקות?
שׂם זין, לא שׂם זין: אף שהם נראים כדבר והיפוכו, לשני הביטויים אותה משמעות: הפגין זלזול ואדישות, למשל "הוא שם זין בכל המסע הזה".
ביטוי זה שימש את דן בן אמוץ כשם לספרו.
זורק זין: גרסה בוטה יותר של "שׂם זין".
כיוון שמדובר במטפורה, מתקיימת לביטוי זה (וגם לקודמו) גם צורת הנקבה - זורקת זין.
כל הזין: ביטוי צבאי המציין מצב גרוע, המתקבל בהשלמה.
איזה זין: קריאת שבר המציינת אכזבה רבתי.
סוג זין: מוצר באיכות ירודה ביותר.
"סוג א" מציין מוצר משובח, "סוג ב" מציין מוצר פגום, ולעיתים יש גם "סוג ג" - מוצר פגום מאוד.
מכאן קופצת הסדרה ל"סוג זין" - שילוב של סדרת האותיות עם משמעות המילה זין.
נשבר לי הזין: ביטוי המצביע על ייאוש של אומרו.
בסלנג הצה"לי נוצר מביטוי זה הביטוי "שבו"ז" – "שבור זין", המצביע על חייל השקוע בייאוש תהומי.
לא בזין שלי: לא מתחשק לי, אינני רוצה.
נאמר לעיתים על אדם שמתעלם מהנחיות שהוא "עושה מה שבזין שלו".
לא מאיימים על זונה בזין או לא מפחידים זונה בזין - אדם אינו נבהל מפעילות בתחום שהוא בקי ומנוסה בו.
לביטוי זה נפוצה גרסה "מצונזרת" בה מוחלפת האות ז"ין באות יו"ד - לא מאיימים על יונה ביין - גרסה המכוונת לביטוי המקורי ללא שימוש במילה "זין".
קיבל זין: לעיתים עם תוספת כגון קיבל זין בעין/בתחת/לפרצוף - נכשל או הפסיד בגדול, לא הצליח להשיג דבר.
לדוגמה: ביבי נסע לוושינגטון כדי להשיג ארכה אבל קיבל זין בעין.
זין בעין: ביטוי מעט ארכאי המציין חוסר הסכמה עקרוני לתת דבר מה.
נשאר עם הזין ביד: התאכזב.
באוגוסט 2016 הופיעה גילה אלמגור במסע פרסום שבו היא אומרת "האינסטלטור השאיר אותי עם הזית ביד".
לזרוק זין: ביטוי המעיד על זלזול.
לעיתים כותבים מעוניינים להשתמש בביטוי אולם נרתעים מן השימוש במילה המפורשת "זין", הנחשבת בעיניהם גסה, ולכן מחליפים אותה ב"עין" שהיא בעלת צלילי דומה למלה המקורית.
כך למשל בכתבתו של בני ציפר: "צעירים שחשבו שאם יקריבו את עצמם למען הצבא יתקבלו בפרחים אחרי תום שירותם במגזר האזרחי, רואים שאף אחד לא זורק עליהם עין".
במונח יזיז או יזיזה ("ידיד עם ז"ין"), האות ז"ין משמשת בתחכום בתוך המונח כדי להכניס לתוכו את ההקשר של המילה "זין" - המונח מתאר ידיד או ידידה שנהוג לקיים איתם יחסי מין ללא קשר רומנטי.
מונח דומה אך נדיר יותר הוא ידיז או ידיזה, משחק מילים המתאר שילוב בין ידידוּת ל"יזיזוּת".
שם העצם הנגזר מהמילה זין, זיון, פירושו קיום יחסי מין.
גם מילה זו מופיעה בביטויים אחדים:
זיון מרוכסן: תרגום לעברית של הביטוי Zipless fuck שטבעה הסופרת אריקה ג'ונג בספרה "פחד גבהים", ופירושו קיום יחסי מין חפוזים בין זרים, ללא כל מעורבות רגשית.
זיוני שכל (גם זיוני מוח, זיבולי מוח, בלבולי שכל או בלבולי ביצים): דיבורים אינסופיים שאינם מתקדמים אל יעד כלשהו: "הטוקבקים מלאים זיוני שכל...".
חצי זיון: ציון לשבח של חוויה חיובית: "היינו אתמול במסעדה ואכלנו ארוחה מעולה - חצי זיון!"
זיון מהצד: קיום יחסי מין מחוץ למסגרת מונוגמית (של נישואים או חברות) שאדם נמצא בה.
משמש גם בצורת הפועל, למשל זיין מהצד.
זיון אופטי: מתן מבט בוחן באדם, בדרך כלל אישה, תוך ראייתו כאובייקט מיני.
זיון אופטי המתבטא בנעיצת מבטים ממושכים בחזה עלול להתפרש כהטרדה מינית.
הפועל הנגזר ממילה זו, לזיין, פירושו לקיים יחסי מין.
בעבר שימש הפועל רק לחלקו של הגבר ביחסי המין, ונשים השתמשו רק בהוראה ההדדית בבניין התפעל - להזדיין, אך בסוף המאה העשרים הוא החל לשמש גם נשים, האומרות זיינתי אותו, ואף לתיאור יחסי מין לסביים.
בנובמבר 2014 פרצה סערה זוטא כאשר פורסם שלדברי חברת הכנסת לשעבר, קולט אביטל, אמר לה יו"ר הקק"ל, אפי שטנצלר, "אני מת לזיין אותך".
כביטוי עדין יותר לאותו הדבר משמש הביטוי עשיתי אותו.
ממשמעות בסיסית זו של הפועל לזיין, נגזרת גם המשמעות לפגוע בחריפות, להתנקם, למשל: "חכה, חכה, עוד תראה איך אזיין אותך", או בגרסה הקיצונית יותר: לזיין לו ת'צורה.
ברוח זו התבטא תנ"צ ניסו שחם נגד מתנגדי תוכנית ההתנתקות: "אני אזיין את האמ-אמא שלהם".
השאלה עד כמה חמור האיום באמירה "אני אזיין אותך" נדונה בשני פסקי דין של בתי משפט בירושלים.
בפסק דין אחר נפסק שההתבטאות "אני אזיין אותך, אני אזיין את אבא שלך" היא בגדר איום, אך אינה בגדר לשון הרע.
לפועל "להזדיין" יש גם משמעות בשפה התקנית: להתחמש, להצטייד.
הוא מוכר, למשל, בביטוי נא להזדיין בסבלנות.
מפגש בין בן הדור הישן, שאינו מכיר את משמעות הפועל בסלנג, לבין בן הדור החדש, שהמשמעות התקנית זרה לו, עלול להסתיים במבוכה רבה.
בספרו של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך", הוא מספר על עצרת שבה נאם מנחם בגין ועשה שימוש חוזר ונשנה בפועל "לזיין" במשמעות "לחמש"; הסיפור מדגים את פער הדורות בישראל באותה תקופה, והנאום, שבו הוצא עוז הילד מהאולם אחר שפרץ בצחוק קולני, תרם להתרחקותו של עוז מעמדתו הפוליטית של בגין.
בנאום של בן-גוריון בקול ישראל בשנות ה-50, הוא אמר: "ישראל זקוקה לזיון ולכוננות" ו"יש לזיין (את) ישראל".
זמן-מה לאחר מכן הוחלט בקול ישראל להשתמש במונחים "חימוש" ו"לחמש" כדי להימנע מהמבוכה הכרוכה בשימוש בביטויים ההם.
המשמעות המקורית הפועל "לזיין" נותרה כיום בביטוי "כוחות מזוינים", אם כי גם הביטוי הזה מוחלף לעיתים קרובות ב"כוחות חמושים", או "כוחות צבא ומשטרה".
כמו כן, עדיין נעשה שימוש במונח "שוד מזוין" לציון מעשה שוד תוך שימוש בכלי נשק כלשהו.
כמו כן, נותרה המשמעות המקורית של המילה "מזוין" גם בביטויים "עין בלתי מזוינת" (הסתכלות בדבר מה ללא איבזור אופטי כלשהו) ו"בטון מזוין" (יציקת בטון ובה מוטות פלדה לטובת חיזוקה).
אף שקיום יחסי מין בין אוהבים הוא פעולה חיובית, הביטוי לך תזדיין אינו נחשב לברכה, אלא לגידוף, המבטא תרעומת על מעשי או דברי הזולת, והתנערות מהם.
בשנת 1993 יצאה חברת "קידום", העוסקת בהדרכת צעירים לבחינות בגרות ולבחינה הפסיכומטרית במסע פרסום שסיסמתו "קידום: לך תצטיין", סיסמה שאי אפשר להחמיץ את הדמיון בינה ובין הגידוף "לך תזדיין".
סרטון פרסומת שכלל סיסמה זו שודר באין מפריע בערוץ 2, אך מנהל הרדיו ברשות השידור, אמנון נדב, פסל לשידור תשדיר פרסומת שכלל סיסמה זו, ועל כך עתרה "קידום" לבג"ץ.
בפסק הדין נפסק ברוב דעות כי בשם חופש הביטוי יש להיענות לעתירתה של "קידום", ועל רשות השידור לשדר את תשדיר הפרסום השנוי במחלוקת.
את עמדת הרוב ייצגה השופטת דליה דורנר ואליה הצטרף השופט גבריאל בך, ואת עמדת המיעוט ייצג השופט מישאל חשין.
השופט אמר להגנתו: "כיוונתי בדבריי לאות השביעית בא'-ב'.
מתן משמעות אחרת לדברים חוטא לכוונתי ויוצר עיוות שאינו ראוי לדבריי." בעקבות התלונה יצא השופט לחופשה, שבהמשכה יפרוש מכס השיפוט.
דן בן אמוץ שבר טאבו באשר פרסם בשנת 1973 את הספר "לא שם זין".
בשנת 1979 יצא לאור ספרו "זיונים זה לא הכל", ובשנת 1981 - ספר ההמשך, "זיוניוני הדרך".
בטקסטים של הזמר והשירה העברית נהגו להימנע בדרך כלל מהשימוש במילה.
דוגמה לכך היא בשיר-מערכון "שיר השכונה" מאת חיים חפר משנת 1963, בו ילדי השכונה משתמשים במילה "עין" כתחליף ל"זין" בעודם מצחקקים במבוכה כשהם אומרים את המילה ("...תגיד עין / עין...").
החלפה זו לא הועילה והשיר נאסר לשידור ברדיו למשך כשנה עקב הרמיזות המיניות שבו.
המילה "הזיונים" בשיר זה צונזרה בתחנות הרדיו על ידי החלפתה בציפצוף במשך מספר שנים עד שהותרה לבסוף להשמעה הגרסה המלאה.
גם בשירה של להקת טנגו "שפוי מלחמה" ("אשפשף את הזין ואשלב ידיי / עבד כה בזוי ועדיין שפוי מלחמה") המילה "זין" צונזרה עוד בתקליט והוחלפה בציפצוף.
הפועל "לזיין" הושמע גם בשיר "גיבור צבא ההגנה" ("לזיין מהר, לגמור תמיד ראשון...") של ההרכב פוליאנה פרנק אך השיר נאסר להשמעה ברדיו במהרה, במקרה זה בעיקר בשל מסריו הפוליטיים.
משנות ה־90 ואילך התרחב השימוש במילה ובהטיות התואמות, שנכנסו לשפה המדוברת של הדור הצעיר כדבר שבשגרה.
בולטים על רקע זה השירים "עכשיו מעונן" של אביב גפן ("אנחנו דור מזוין"),
"לשקר ולשכוח" של ירמי קפלן ("לשקר ולשכוח, לזיין ולברוח"),
"חוץ ממך כלום" של איתן גלס ("כי הארץ מתפתחת כמו הזין שלי / כשאני מחבק אותך ואחר כך דועך"),
"הליקופטר" של שלום חנוך ("נהנה להאריך בזיון"),
"עשרים וארבע שעות" של שלמה ארצי ("הפכתי שולחן מרוב עצבים, כשחשבתי שאת מזדיינת"),
"אריק" של שלומי שבן ("ועכשיו ת'אמת / תגידי לי באמת / מי מזיין יותר טוב / אריק או אני?")
ו"אני שמה עליך זין" של שילה פרבר ("אני שמה עליך זין / אני שמה אותך בשיר").
השיר האחרון שכתב מאיר אריאל, "למה לא" (בביצועו של יזהר אשדות) כולל את המילים "אין לי זין למלחמות, יש לי אומץ לאהבה".
שירה של חגית גרוסמן, "מנין העונג מתחיל", מתחיל במילים: "לאכול זין וללגום יין, אלה החיים הטובים".
גם להקות פאנק באותה תקופה נהגו להשתמש הרבה במילה "זין" בשיריהם, כמו סדרני הדשא שהוציאו ב-1997 את הלהיט "מוות לסמלת" שהפזמון שלו הוא "זין לסמלת, מוות לסמלת".
כמו כן, באלבום היחיד של הלהקה "רקוב" שגם הוא יצא ב-1997 נכלל שיר קצר בשם "זין אצבע", אך אין קשר בין שם השיר למילותיו, שדווקא מדברות על אהבה (כמו כן, המילה "זין" אינה מופיעה בטקסט).
קוקו בלוף והיתושים הקליטו את השיר "אמא" ("אמא מעירה אותי כל בוקר במכות, נשבר לי הזין, כבר בא לי לבכות").
הפוסי של לוסי הוציאו שיר פוליטי בשם "שמים עלינו זין".
לעיתים ישנו שימוש דווקא בציפייה להקשר המתבקש של המילה, כמו בשירם של הדג נחש, "הכאפה המצלצלת" (..."רוצה על גיטרה או על תוף לנגן / להרשים ת'בחורות ולהתחיל כבר לז-מר").
ביום השידורים הראשון של ערוץ 2, ב־4 בנובמבר 1993, הוקרן על ידי טלעד סרטו התיעודי של ארן פטינקין "עגיל בזין", על אדם שמבצע פירסינג באיבר מינו.
שידור הסרט גרר תגובות מתונות יחסית מהציבור, אך זכורה מחאתו של אמנון רובינשטיין, שר החינוך באותה העת, אשר התקשר לאחר הקרנת הסרט למועצת המנהלים של טלעד ואמר: "אני מצטער שנלחמתי כל-כך על הקמת ערוץ 2, אם 'עגיל בזין' הוא מה שאתם מקרינים בו".
בתשבצי היגיון, הגדרות בעלות קונוטציה מינית כוללות פעמים רבות התחכמות כלשהי הכוללת שימוש באות ז'.
זִימְפְּלִיצִיסִימוּס (גם סימְפְּלִיצִיסִימוּס, בגרמנית: Simplicissimus, מילולית מלטינית: 'הפשוט ביותר') היה שבועון סאטירי מאויר אשר התפרסם במינכן מ-4 באפריל 1896 ועד 13 בספטמבר 1944, ובו כתבו רבים מסופריה הבולטים של התקופה.
סמלו של השבועון היה כלב בולדוג אדום על רקע שחור.
השבועון נודע הן בזכות עמדתו הביקורתית והשנונה והן בזכות האמנות הגרפית שהוצגה בו.
את שמו קיבל כתב העת מהרומן הפיקרסקי "ההרפתקן זימפליציסימוס" מאת הַנְס יאקוֹבּ גְרימֶלסהַאוּזן, משנת 1668.
השבועון נוסד על ידי אלברט לנגן ותומאס תיאודור היינה.
הוא תוכנן לשמש במה לביקורת אמנות וספרות ולא להיות שבועון סאטירי, אלא שתכנון זה לא האריך ימים.
גיליונו הראשון הופיע ב-4 באפריל 1896 במהדורה גדולה מאוד, אלא שמהגליונות הראשונים, שמחירם היה 10 פפניג, נמכרו רק עותקים מעטים - הגיליון הראשון נמכר באלף עותקים בלבד.
עד מהרה נתחבב השבועון על קהל הקוראים וההכנסות ממנו הלכו וגדלו, אף שבית ההוצאה לאור המשיך לספוג הפסדים עוד זמן רב.
עם הכותבים והמאיירים בזימפליציסימוס נמנו דמויות בולטות מעולם הספרות והאמנות הגרמני, ביניהם הרמן הסה, תומאס מאן, וילהלם בוש, גוסטב מיירינק, לסי זקס, אלפרד קובין, יעקב וסרמן, פרנק ודקינד, ג'ורג' גרוס (גיאורג גרוס), הוגו פון הופמנסתאל, היינריך מאן, היינריך צילה, היינריך קליי ועוד רבים אחרים.
הסופר והמשורר אריך קסטנר פרסם מעל דפי השבועון בשנים 1927–1933 27 קטעים, ברובם שירים, אשר ראו בו אור לראשונה וכונסו אחר כך בספריו.
כתב העת ביקר בחריפות את המוסר הבורגני, את הכנסייה, את המדיניות של הקיסרות הגרמנית, את הפקידות, הצבא ושאר הגופים הפוליטיים של התקופה.
תומאס היינה ופרנק ודקינד אף נאסרו לתקופות קצובות בשל פגיעה בכבוד המלכות.
לא פעם הוחרמו גליונות שלמים של השבועון בידי השלטונות הגרמנים.
המו"ל לנגן נקנס כבר בשנת 1898 בסך 30,000 מארק, ונאלץ לגלות למשך חמש שנים בשווייץ כדי להתחמק ממעצר.
אלא שבמהרה התברר שפעולות הצנזורה מגבירות את מכירות השבועון ומעניקות לו פרסום חינם מצוין.
השלטונות תכננו משפטי ראווה נגד המוציאים לאור, אשר יותירו את חותמם על הציבור.
העמדתם לדין של המוציאים לאור והדיונים המשפטיים שבעקבותיה הביאו לשבועון פרסום נוסף, ובשנת 1904 הוא הגיע לתפוצת שיא של כ-85,000 עותקים.
בשנת 1906 כמה מהכותבים הבולטים בשבועון - אולף גולברנסון, לודוויג תומה, ברונו פאול ואחרים - אילצו את אלברט לנגן להוציא את השבועון מבית ההוצאה לאור שלו ולייסד חברה בע"מ שבה יהיו שותפים.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, בתקופת חייו של לנגן, הופיעו כמה גליונות של ה"המהדורה הצרפתית", שהתבססה על הגרסה הגרמנית, אליה צורפה חוברת קטנה עם תרגום כותרות התמונות לצרפתית.
על לנגן נמתחה ביקורת בשל כך, משום ש"שיחק לידיו של האויב המושבע", צרפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ריכך השבועון מאוד את ביקורתו, הצטרף להלך הרוח הכללי שתמך במלחמה, ויישר קו עם התעמולה הממשלתית.
בתקופת רפובליקת ויימאר הפנה את חיציו נגד קבוצות פוליטיות קיצוניות מימין ומשמאל והלך והסתכסך עם המפלגה הנאצית.
בשנת 1933 החריבו בריוני האס אה את משרדי המערכת.
עם עלייתו של היטלר לשלטון חל מפנה נוסף בטון המערכתי של השבועון: תיאודור היינה נמלט, גולברנסון, קרל ארנולד ואחרים נותרו מאחור ומיתנו את הביקורת שלהם, והכותב אריך שילינג אף תמך במשטר החדש.
בפראג נעשה ניסיון להוציא לאור את זימפליציסימוס בגלות, והשבועון הופיע בין ינואר לספטמבר 1934 בשפות גרמנית וצ'כית.
השבועון העניק את ההשראה לשמו של מועדון האמנים "זימפליציסימוס" במינכן, שאותו נהגו לפקוד כמה מהכותבים בשבועון.
בווינה קיים עד היום הקברט "זימפל", שגם סמלו הוא כלב בולדוג.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו כמה ניסיונות לחדש את פרסום השבועון והוא אף התפרסם בשנים 1954–1967 אך בסופו של דבר נסגר.
ניסיון נוסף היה בשנות התשעים – אך אלה לא עלו יפה.
זינגשפיל (מגרמנית: Singspiel; מילולית: "משחק-שיר") הוא צורה של דרמה מוזיקלית בגרמנית, הנחשבת למין אופרטה או אופרה.
את הזינגשפיל מאפיין דיאלוג מדובר, המבוצע לפעמים על רקע מוזיקלי ומשובץ בהרכבי שירה, שירים פופולריים, באלאדות ואריות (הנושאות לעיתים קרובות אופי עממי ופזמוני).
הזינגשפילה הראשונים תורגמו כנראה מאופרות בלדה אנגליות משלהי המאה ה-18. גם אופרות קומיות צרפתיות (אופרה קומיק) הועברו לעיתים קרובות לגרמנית.
הזינגשפיל נחשב לבידור קל ועממי, לרוב בביצוע להקות נודדות בניגוד ללהקות קבע מבוססות במרכזים מטרופוליטניים.
עלילות הזינגשפיל קומיות או רומנטיות בטבען, בדרך כלל, ולעיתים קרובות יש בהן יסודות של קסם וכשפים, יצירי דמיון ומאפיינים מוגזמים קומית של טוב ורע.
אף כי מוטיבים טראגיים היו שכיחים פחות, רוב הזינגשפילה שתופסים עדיין מקום ברפרטואר האופרה המודרני החשוב, הם אלה שנכתבו על נושאים רציניים יותר, כמו "פידליו" של בטהובן או "הקלע החופשי" של ובר.
מוצרט נגע בסוגה, על פי הזמנה קיסרית לתיאטרון הלאומי החדש בווינה, ביצירתו "החטיפה מן ההרמון" משנת 1782. הוא המשיך לכתוב בסוגה זו יצירות כמו "מנהל התיאטרון"
ו"חליל הקסם", אם כי יש טוענים שזו האחרונה ממזגת בה מספר ניכר של יסודות מסוגות שונות, מוזיקליות ודרמטיות, ומשום כך אי אפשר להגדיר אותה באופן ברור ומובהק.
הזינגשפיל נחשב למבשר האופרה הגרמנית הרומנטית, ורבים ממלחיני הסוגה, כמו בטהובן וובר, סללו את הדרך לסגנון האופראי המורכב יותר, הנקשר עם וגנר, ריכרד שטראוס ואחרים.
אלא שכתוצאה מהתפתחות זו התיישן הזינגשפיל עצמו, ביסודו של דבר, ונעלם עד סוף המאה ה-19. פרט לקומץ יצירות, רוב הסוגה איננה נחשבת עוד, על פי רוב, לחלק מן הקאנון הקלאסי המודרני.
זינגרה (בספרדית: Zíngara; באנגלית: Zingara) היא טלנובלה ארגנטינאית שהופקה בשנת 1996. כוכבי הטלנובלה הם אנדריאה דל בוקה וגבריאל קוראדו.
שיר הנושא של הטלנובלה הוא "Tonta, Pobre Tonta" (טיפשה, טיפשה מסכנה) והוא מבוצע על ידי אנדריאה דל בוקה.
את שיא הנושא כתבו טדי חוארן ורוברטו ליבי.
בניגוד לטלנובלה הארגנטינאית פנינה שחורה ששודרה כשנה קודם לכן והגיעה להצלחה רבה, טלנובלה זו לא זכתה להצלחה רבה כפי שציפו היוצרים.
זאת למרות שהסדרה מאחדת בשנית את הזוג אנדריאה דל בוקה וגבריאל קוראדו אשר משחקים שוב ביחד.
- מה שהיה אמור לגרום לפרסום רב יותר של הסדרה.
לראובן פרס קמפנה יש בת בשם פלומה.
כאשר אשתו מתה, ראובן מתחתן בשנית לאישה בשם דורה ויסקונטי.
דורה ויסקונטי היא בעצם בת דודתה של טרסה ויסקונטי מהסדרה "סלסטה".
לשניים נולדה בת בשם נורמה.
יום אחד, ראובן נפטר, ופלומה יורשת את כל כספו.
דורה, אשר רוצה את כל כספו של בעלה לעצמה, גורמת לכך שפלומה תיעלם.
כולם מאמינים שהיא מתה, אך רק סבתה מאמינה שפלומה בעודה בחיים.
5 שנים לאחר מכן, בתה של דורה, נורמה, מתארסת לאיש בשם חוליאן ארגואז'ו, רודף שמלות מושבע, ויש לו סוכנות דוגמנות בשותפות יחד עם חברו הטוב, פנצ'ו.
בינתיים, צוענייה זקנה בשם מיטרה מוצאת צעירה מחוסרת הכרה בחוף הים.
מכיוון שהצעירה אינה זוכרת שום דבר מעברה, מיטרה מחליטה לקחת אותה לביתה ולגדל אותה.
היא מעניקה לה את השם סיבינקה ("צוענייה") בלי לדעת שזו בעצם פלומה פרס קמפנה.
יום אחד, "סיבינקה" פוגשת את חוליאן, ומתאהבת בו.
בבית משפחת הצועניים גרים מספר נפשות; מיטרה, ראש המשפחה, והאחראית על סדר הבית; קוליה, בנה הטיפש וגס הרוח של מיטרה, וסטייבה, בן הדוד של קוליה, אדם קר לב, אכזרי, ומאוד מחושב בלבו.
הוא אדם אלים ומיטרה אינה רואה את הרוע שלו.
"סיבינקה" תיאלץ לסבול את גסות הרוח של משפחת הצוענים שאימצה אותה אליה מבלי לדעת שהיא אינה שייכת למשפחה זו.
בינתיים, חוליאן מתערב עם חברו, פנצ'ו, שהוא ישכב אתה.
פנצ'ו מנסה להזהיר את "סיבינקה" מפניו, אך היא לא מקשיבה לו.
חוליאן מצליח במזימתו, ושוכב עם סיבינקה ונעלם בבוקר למחרת, כשהוא השאיר מאחוריו רק מכתב, בו הוא מודה לה על הלילה הנפלא.
"סיבינקה" עצובה והמומה וחוזרת לביתה רק כדי לגלות שמשפחתה כועסת על מה שעשתה ואינה מוכנה להכניסה הביתה.
בן דודה הצועני של "סיבינקה", סטייבה, שמאוהב בה, משכנע את מיטרה להרשות לה להישאר, אך בתור משרתת.
מעתה ואילך, מיטרה מתייחסת לסיבינקה באכזריות, מעליבה אותה ומשפילה אותה.
יום אחד, סיבינקה נפגעת מרכב והיא נפגעת בראשה.
כתוצאה מהמכה, לסיבינקה חוזר הזיכרון על חייה הקודמים, אך היא שוכחת הכל על חייה כצוענייה.
כשהיא חוזרת לאחוזת פרס - קמפנה, היא מגלה שאחותה היא הבעלים של הכל, ושחוליאן הוא החבר של אחותה.
בנוסף, היא צריכה להתמודד עם ארסיירו, בעלה החדש של דורה ויסקונטי, אדם אכזרי שרוצה את הכסף של החברה, עם דורה ויסקונטי, אשר לא סובלת את פלומה, ועם נורמה, שמתחרה איתו על חוליאן.
היחיד שהיא מרגישה בנוח איתו הוא רודי, בנה של אבליה, המשרתת.
לרודי יש סרטן ולכן הוא מתמודד עם קשיים רבים ולכן פלומה מעודדת אותו.
כאשר מיטרה והילדה נפגשות, נוצר קונפליקט בין שתי המשפחות - בין העולם הצועני לבין העולם המודרני.
פלומה תיאלץ לנסות לגשר בין השתיים כאשר מיטרה מבינה שלמעשה ההתאכזרות שלה הייתה לא מוצדקת ולאחר שהיא מבינה שסטייבה אינו האדם שחשבה שהוא.
חוליאן יצטרך להשיב את אהבתה של פלומה.
גם לחוליאן יש בעיות משלו - נורמה הנודניקית, פנצ'ו "חברו" הטוב שמאוהב בנורמה, וכמובן - המלחמה שלו להשיב את פלומה אליו לפני שיהיה מאוחר מדי.
אנדריאה דל בוקה - סיבינקה סטבנוביץ'/פלומה פרס קמפנה
גבריאל קוראדו - חוליאן ארגואז'ו
מריה רוזה גאלו - מיטרה סטבנוביץ'
לידיה למיסון - הילדה פרס קמפנה
חואן פלומינו - סטייבה סטבנוביץ'
הנרי זאקה - קוליה סטבנוביץ'
אדוארדו ספאק - אדריאן ארגואז'ו
אלפרדו זמה - ארסיירו מורטי
קלריבל מדינה - מימי פומפום
מרסלה רואיז - דורה ויסקונטי
מוניקה גלאן - ברברה ארגואז'ו
אדריאנה סלוניה - קורינה ארגואז'ו
מריקנה ריירה - נורמה פרס קמפנה
חורחה ברריו - חואקין ארגואז'ו
פקונדו ארנה - רודי מורטי
פטריסיה קאסל - אבליה מורטי.
זינאידה יבגניבנה סרבריאקובה הייתה ציירת רוסיה, אחת הציירות הרוסיות הראשונות שהגיעו לפרסום בינלאומי.
זינאידה סרבריאקובה נולדה בנסקוצ'נויה, הסמוכה לחרקוב (כיום באוקראינה) למשפחת בנואה שנודעה בכישרונות האמנותיים אשר יצאו ממנה.
סבה היה האדריכל ניקולאי בנואה, חבר האקדמיה הרוסית למדעים.
דודה אלכסנדר בנואה היה אמן מפורסם, וייסד את קבוצת האמנים מיר איסקוסטבה.
אביה, יבגני לנסריי היה פסל ידוע, ואימה ציירת ידועה.
אחיה ניקולאי לנסריי היה אדריכל מוכשר, ואח נוסף, יוג'ין לנסריי צייר ואמן גרפי.
בשנת 1900 סיימה זינאידה את לימודיה בגימנסיון לנשים (בית הספר התיכון, בו למדו נשים בלבד), והתקבלה לבית הספר לאמנות שנוסד על ידי הנסיכה טנישבה.
זינאידה למדה תחת איליה רפין בשנת 1901 ותחת בראז בין השנים 1903- 1905. בין השנים 1902–1903 שהתה באיטליה ולמדה שם אמנות.
בין השנים 1905–1906 למדה באקדמיה גראנד שומיאר בפריז שבצרפת.
בשנת 1905 נישאה לבן דודה, מהנדס הרכבות בוריס סרבריאקוב.
בציוריה שאפה סרביאקובה להראות את אהבתה לעולם ואת יופיו של העולם.
בין יצירותיה המוקדמות ניתן לראות את "נערת הכפר" (1906, המוזיאון הרוסי) ו"הפרדס בפריחתו" (1908) המנסים להראות את יופיו של הטבע, ושל הנוף הרוסי, וכן את רוח אנשיה של רוסיה.
פרסומה של סרבריאקובה החל עם הצגת הדיוקן העצמי שלה: "לצד שולחן האיפור" (1909, גלריית טרטייקוב) אשר הוצג לראשונה בתערוכת איגוד אמני רוסיה בשנת 1910. בעקבות הצלחת דיוקן זה ציירה את "נערה מתרחצת" (1911, המוזיאון הרוסי) ואת "דיוקנו של לאנקריי" (1911), וכן את דיוקן אימה "יקטרינה לאנקריי" (1912).
סרביאקובה הצטרפה לתנועת "מיר איסקוסטבה" בשנת 1911 אולם בשונה מיתר חברי הקבוצה העדיפה לצייר תמות פופולריות המתארות הרמוניה עם הטבע.
בין השנים 1914-1917 זכתה סרבריאקובה לשיא הצלחתה.
בשנים אלה ציירה סדרת תמונות המתארת את חיי הכפר הרוסיים, חיי האיכרים ופשוטי העם.
בין יצירות אלה זכו להצלחה: "איכרים" (1915, המוזיאון הרוסי), ו-"נערת כפר ישנה".
היצירה "הלבנת בדים" משנת 1917 (גלריית טרטייקוב) נחשבת לשיא סדרה זו.
בשנת 1916 הוזמן אלכסנדר בנואה לעטר את תחנת הרכבת קזן שבמוסקבה, הוא הזמין את בוריס קוסטודייב, מסטיסלב דובוז'ינסקי ואת סרבריאקובה לסייע לו.
סרבריאקובה התמקדה בתמת "ארצות המזרח" וציירה את "הודו", "יפן", "טורקיה" ו"סיאם" כאשר כל מדינה הוצגה בצורה אלגורית באמצעות תיאורה כאישה יפה.
בראשית מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, סרבריאקובה שהתה באחוזת משפחתה בנסקוצ'נויה.
בעקבות המהפכה נכלא בעלה על ידי הבולשביקים, ונפטר בעקבות מחלת הטיפוס בה חלה בעת שהותו בכלא.
בעקבות מות בעלה, נאלצה סרבריאקובה לפרנס את ארבעת ילדיה ואימה החולה.
כל נכסי המשפחה נבזזו על ידי הבולשביקים, והמשפחה הייתה על סף רעב.
סרבריאקובה נאלצה להפסיק לצייר בצבעי שמן בשל מחירם, ועברה לצייר בעיפרון ובפחם.
בתקופה זו ציירה את היצירה הטראגית "בית הקלפים", המתארת את ארבעת ילדיה היתומים משחקים בקלפים.
סרבריאקובה סירבה לשנות את סגנונה הריאליסטי לסגנון הפוטוריזם הרוסי הפופולרי באותה עת, וכן סירבה לצייר דיוקנאות של קומיסרים סובייטיים.
סרבריאקובה מצאה עבודה במוזיאון הארכאולוגי של חרקוב בו ציירה רישומי עיפרון של המוצגים.
בדצמבר 1920 עברה לדירת סבה שבסנקט פטרבורג.
באותה עת השלטונות הסובייטים חייבו את בעלי הדירות לחלוק אותן עם חסרי דירות שהיגרו מהכפרים.
סרבריאקובה היה בת מזל, וחלקה את דירתה עם אמנים מתיאטרון מוסקבה, ומרבית יצירותיה מאותה תקופה מתארות אמנים אלה, ואת התיאטרון.
במקביל, בתה, טטיאנה, הצטרפה לאקדמיה לבלט וסרבריאקובה ציירה סדרת ציורי פסטל שנושאם תיאטרון מריאינסקי.
בסתיו 1924 נסעה סרבריאקובה לפריז, לאחר שהוזמנה לצייר ציור קיר רחב היקף.
עם סיום ביצוע העבודה, התכוונה לשוב לברית המועצות (בה נשארו אימה וילדיה), אולם לא הורשתה לשוב.
היא הצליחה להביא את שני ילדיה הקטנים, אלכסנדר ויקטרינה לפריז בשנת 1926 ו-1928 בהתאמה, אולם לא הצליחה להביא את שני ילדיה הגדולים, יבגני וטטיאנה ולא ראתה אותם שנים רבות.
בשנת 1928 ו-1930 נסעה לצפון אפריקה וביקרה במרוקו.
במסעות אלה צירה את הרי האטלס, וכן נשים ערביות ואפריקאיות בבגדים מקומיים.
במקביל ציירה סרבריאקובה סדרה של ציורים שנושאה דייגים ברטונים.
בשנת 1947 קיבלה סרבריאקובה אזרחות צרפתית.
רק לאחר מותו של יוסיף סטלין ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב הורשתה סרבריאקובה ליצור קשר עם ילדיה, ובשנת 1960, לאחר 36 שנים בהן לא ראתה אותה, נפגשה עם ביתה הגדולה טטיאנה.
בשנת 1966 הורשתה הצגתן של יצירותיה של סרבריאקובה, וכ-200 מיצירותיה נשלחו לברית המועצות, הוצגו במוסקבה, לנינגרד וקייב, וזכו להצלחה רבה.
ספרי יצירותיה נמכרו במיליוני עותקים, והיא הושוותה לבוטיצ'לי ורנואר.
סרבריאקובה נפטרה בפריז ב-19 בספטמבר 1967, בהיותה בת 82. היא נקברה בבית הקברות הרוסי סן-ז'נביאב-דה-בואה.
זינגה היא חברה לפיתוח משחקי רשת מבוססי וב 2.0 ואפליקציות הממוקמת בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
החברה מפתחת משחקים מבוססי דפדפן שפועלים גם כמשחק בפני עצמו וגם כתוכנית אפליקציה ברשתות חברתיות מקוונות דוגמת Facebook ו-MySpace.
בשנת 2012 שיחקו במשחקי החברה מדי חודש יותר מ-300 מיליון איש.
החברה הונפקה בנאסד"ק ב-16 בדצמבר 2011 לפי שווי של 10 דולר למניה.
במאי 2022 הושלמה רכישת החברה על ידי חברת Take-Two Interactive .
זינגה נוסדה ביולי 2007 על ידי מארק פינקוס, מייקל לאקסטון, אריק שירמאייר, ג'סטין וולדרון, אנדרו טריידר וסטיב שוטלר.
ביולי 2008 קיבלה זינגה מימון ראשוני ממספר חברות בסכום של כ-29 מיליון דולר.
כשנה לאחר מכן קנתה החברה את YoVille, משחק רשת המדמה עולם וירטואלי.
בדצמבר 2009 קנתה חברת ההשקעות הרוסית Digital Sky Technologies (החברה שקנתה מ-AOL את ICQ) מניות של זינגה בשווי 180 מיליון דולר.
ב-2010 ביצעו Google ו-SoftBank השקעה משותפת בחברה, בסך 300 מיליון דולר.
בינואר 2022 נמכרה לחברת משחקי המחשב טייק-טו אינטראקטיב בסכום של 12.7 מיליארד דולר.
בספטמבר 2022 הודיעה זינגה כי רכשה את חברת סטורמייבן הישראלית, המפתחת טכנולוגיות שיווק וצמיחה במובייל, וכי בכוונתה להרחיב משמעותית את פעילותה בישראל.
זימניצ'ה (ברומנית: Zimnicea) היא עיר (מוניצ'יפיו) במחוז טלאורמן, הנמצאת בנקודה הדרומית ביותר של רומניה.
היא נודעה כעיר נמל על הדנובה עוד מהתקופה הביזנטית המאוחרת, והיא מוזכרת בכרוניקות תחת השם דמניציקוס, או, מאוחר יותר, דזימניקוס.
זימניצ'ה שוכנת בדרום המישור בויאן, כ-2 ק"מ מצפון לדנובה, מול העיר הבולגרית סבישטוב.
היא נמצאת 104 ק"מ דרומית-מערבית לבוקרשט, 35 ק"מ דרומית לאלכסנדריה (טלאורמן), בירת מחוז טלאורמן ו-144 ק"מ דרומית-מזרחית לקראיובה.
העיר נחצית על ידי הנחל פאסריה.
פני שטח מתאפיינים בביצות וכרי דשא ומישור.
לעיר צורה מלבנית עם שיפוע ממערב למזרח.
היא מחולקת לשני חלקים שווים על ידי שדרת ארואילור ("הגיבורים" - Bulevardul Eroilor) (בעבר רחוב הרכבת Strada Gării)
האקלים הוא בדרך כלל ממוזג קונטיננטלי, עם עונות קיץ חמות (°C42+ ביולי) וחורפים עם כפור
הצמחייה אופיינית לאזורי הערבה והערבה עם יערות.
יש מעט יערות, והעצים הנפוצים הם בעלי עץ רך כמו עצי ערבה באחו וצפצפה לבנה.
מערבית לזימניצ'ה נמצא המבצר הגטי-דאקי העתיק הידוע בשטחי ולאכיה (מאה 6-5 לפנה"ס), אתר חפירות ארכאולוגיות חשוב.
יש חושבים כי הוא זהה למבצר שעליו כתב אריאנוס כי נחרב על ידי הגנרל של אלכסנדר הגדול, ליסימכוס בעת מסעו נגד בשבטים התארקים בסביבות 335 לפנה"ס.