tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרומנים ההיסטוריים הנודעים של ברוד "ראובני שר היהודים", "דרכו של טיכו ברהה אל האלוהים" ו"גליליי הכבול", המהווים יחדיו טרילוגיה היסטורית גדולה, שאותה כינה ברוד "המאבק על האמת", הופיעו בתרגום עברי.
בשנת 1948 זכה ברוד בפרס ביאליק לספרות יפה, בגין הערכים הגלומים בספרו "גליליי הכבול", החלק האחרון של הטרילוגיה שלו, שפורסם אותה שנה בתרגומו של דב שטוק; הייתה זו הפעם הראשונה שהפרס הוענק לסופר שאינו כותב בעברית.
בטקס קבלת הפרס סיכם ברוד את זהותו במילות השונמית: "בתוך עמי אנכי יושבת".
בשנת 1954 זכה בפרס אנגל לשם כבוד.
ברוד, שהתמנה למנהל עיזבונו של קפקא, היה מודע לגדולתו של קפקא, ולכן נטל לעצמו את החירות והוציא לאור את כתבי קפקא לאחר מותו.
כן פרסם ברוד את יומניו של קפקא וכתב ביוגרפיה אודותיו.
מקס ברוד נפטר בתל אביב בשנת 1968. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
חרף עשרות שנותיו בישראל, המשיך לכתוב את כל יצירותיו, רשימותיו, ספריו ומכתביו - בלשון הגרמנית.
ברוד החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש אצל המלחין אדולף שרייבר.
בין יצירותיו המוקדמות היו 19 שירים וכן יצירות מאת שיקספיר, גתה, שילר וכן מוזיקה למזמורי תהילים.
כן כתב מוזיקה לכמה ממחזותיו.
עם עלייתו ארצה בשנת 1939, החל להלחין בסגנון שכינה "ים תיכוני", המבוסס על שימוש במקורות הקיימים ליצירת מוזיקה אמנותית ישראלית.
בספרו על המוזיקה הישראלית, טבע מונח זה יחד עם אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
מושג חשוב זה הוא הנפוץ והמוכר ביותר לתיאור הסגנון המוזיקלי-אמנותי בישראל בשנות ה-40' וה-50' של המאה הקודמת.
ברוד כתב מחקרים על מוזיקה ישראלית מאז התפתחותה המוקדמת דרך המוזיקה של מנדלסון ומאהלר, שכותרתו Die Musik Isreals (1951), יחד עם חלק שני מאוחר יותר Werden und Entwicklung der Musik בישראל (צמיחה ופיתוח של מוזיקה בישראל).
היה גם הביוגרף הראשון של לאוש יאנאצ'ק.
שימש יועץ דרמה בתל אביב והיה מבקר מוזיקה, פעילות שהתחילה בפראג והמשיכה בישראל.
מחקרו על גוסטב מאהלר, שכותרתו Beispiel einer Deutsch-Jüdischen Symbiose (דוגמה לסימביוזה גרמנית-יהודית) (1961), זכה לכבוד רב.
בישראל פנתה יצירתו המוזיקלית לשילוב של ירושות אמנותיות אירופאיות ומזרח תיכוניות.
גם הוא, בדומה למלחינים ישראלים אחרים, תמך בשימוש במקורות הקיימים ליצירת מוזיקה קלאסית ישראלית.
מאמצים אלה ניתן לשמוע ביצירות הפסנתר "סוויטת הים התיכון", אופ.
29, "היישוב" (סוויטת העם בארצם), אופ.
34, "שני ריקודים כפריים ישראליים" לפסנתר ותזמורת, אופ.
"הרקוויאם העברי" לבריטון, פסנתר ותזמורת, אופ.
20, שנכתב לזכר אשתו של ברוד ושני השירים "מוות" ו "גן עדן" (1951, מתוזמרים בשנת 1952) נחשבים לקול האישי ביותר של ברוד.
ברוד נחשב כבעל השפעה רבה בחוגי התרבות בצ'כיה ובארצות הדוברות גרמנית.
הוא תרם תרומה מכרעת לפרסום "החייל האמיץ שווייק" מאת ירוסלב האשק בארצות אלה, כאשר השווה את המחבר לסרוונטס ורבלה בעיתונות הגרמנית.
בתחום המוזיקלי, תרגם ברוד את האופרה "ינופה" מאת לאוש יאנאצ'ק לגרמנית ושכנע את הוצאת אוניברסל היוקרתית להוציא לאור את האופרה וזו זכתה להצלחה גדולה.
כן תרם להצלחתה של האופרה "שוונדה" מאת יארומיר ויינברגר, גם כאן באמצעות הוצאת אוניברסל.
מקס ברוד הוריש את עיזבונו הספרותי למזכירתו, אסתר אילזה הופה (Esther Ilse Hoffe).
בצוואתו, הוא הפריד בין הזכויות החומריות (כגון תמלוגים), לבין המסמכים עצמם, והורה כי כתבי-היד, המכתבים, וכל המסמכים והתעודות שבעזבונו ימסרו לספריית האוניברסיטה העברית בירושלים, או לספריה העירונית בתל אביב, או לארכיון ציבורי אחר בארץ או בחו"ל.
העזבון כלל חומרים הקשורים לקפקא, כולל כתב היד המקורי של "המשפט".
גב' הופה לא מילאה אחר הצוואה, ומכרה את כתב היד של קפקא ומסמכים נוספים בחו"ל.
לאחר מותה של גב' הופה בשנת 2007, נודע באופן מקרי למאיר הלר, עורך הדין של הספרייה הלאומית כי שתי בנותיה של הופה, חוה (אוה) ורות, מבקשות לאשר את צוואתה, שבה קבעה כי עזבונו הספרותי של ברוד יעבור לבנותיה, בניגוד לצוואת מקס ברוד, וכי בית המשפט עומד לדון בכך.
לדיון התפרץ עורך הדין ודרש לעצור את אישור הצוואה של גב' הופה ותבע את ההוצאה לפועל של הסדר יורש אחר יורש, בהתאם לצוואת מקס ברוד שלפיו הספרייה הלאומית הנה יורשת העזבון.
באוקטובר 2012, קיבל בית המשפט את התביעה, קבע כי הספרייה הלאומית היא יורשת עזבונו הספרותי של מקס ברוד.
כמו כן דחה בית המשפט את טענת בנותיה של גב' הופה, לפיהן מקס ברוד בחייו נתן במתנה את כתבי קפקא לגב' הופה, וקבע כי גם כתבי קפקא שהיו בבעלות ברוד הם חלק מעזבונו.
בית המשפט הורה למנהל עזבון ברוד לרשום את העזבון הספרותי כהקדש, וכי בהתאם לצוואת המנוח, מנהל העזבון ימנה את הספרייה הלאומית כנאמן ההקדש וכי העזבון הספרותי של מקס ברוד כולל כתבי קפקא שהיו בבעלותו, יעבור לידיה.
ערעור על פסק הדין נדחה על ידי בית המשפט העליון.
ראובני שר היהודים, רומן, תרגם מגרמנית יצחק למדן, ספרית שטיבל, הוצאת ספרים, תרפ"ט, 1925 .,
הנערה הצ'כית, סיפור, תרגם גרשון חנוך, מסדה, תל אביב, תש'ה 1945.
הנחבא אל הכלים, רומאן, תרגם נחמיה רבן, עם עובד, תל אביב, תשי'ד 1954.
פרנץ קפקא - ביוגרפיה, הוצאת עם עובד, 1972.
דרכו של טיכו ברהי אל האלוהים, הוצאת שטיבל, 1936.
גליליי הכבול, הוצאת עם עובד, 1948.
ראובני שר היהודים; תורגם מגרמנית בידי ח' איזק; תל אביב: עם עובד, 1969. המחזה, בתרגומו של מנחם זלמן וולפובסקי, הוצג בהבימה, בשנת 1940.
אחות קטנה, רומן, תרגם מכתב-יד מאיר גנים (גרטנר), דביר, 1955.
בטרם מבול, רומן מימי הנעורים, מסה על המחבר פ' ולטש, תרגם מכתבי-יד דב שטוק (סדן), העיטורים - ל' שורין, עם עובד, 1947.
הרפתקה ביפן, רומן, תרגם מגרמנית אביגדור המאירי, מוסד ביאליק, 1943.
אל החוף, ל"ב ציורים / מאת אריה אלואיל, עם דברי-לואי מאת מכס ברוד, ופרקי ספרות ערוכים בידי א.
רוזנצויג, יבנה, תל אביב, תש'ד 1944.
הרפתקה של נפוליאון, סיפור, עברית - דב שטוק (דב סדן), הוצאת גזית, תל אביב, ת'ש 1940.
חיי מריבה, תרגם מגרמנית י' סלעי, עריכה לשונית - שמשון מלצר, דברי מבוא - חיים יחיל, ירושלים תשכ'ז 1967.
חנה רובינא, רישומים - אבא פניכל, הקדמה - מכס ברוד, מסדה, רמת גן, 1967.
יומנים, מאת פרנץ קאפקא, בעריכת מאכס ברוד, שוקן, 1979.
הטירה, פראנץ קאפקא, מומחז על ידי מאכס ברוד, תרגם א"ד שפיר, שוקן, 1955.
פראנץ קאפקא, ביוגרפיה, תורגם מגרמנית בידי עדנה קורנפלד, עם עובד, 1972.
הטירה, על פי קפקא, עיבוד מכס ברוד.
עברית אברהם הוס, במאי יוסי יזרעאלי, הוצג בהבימה, פברואר 1976.
החייל האמיץ שוויק, עיבוד מכס ברוד, תרגום אביגדור המאירי.
הגדה של פסח, אורטוריה, מוזיקה פאול דסאו, הליברית מאת מכס ברוד.
ראובני שר היהודים, גרמנית, המחזה, בתרגומו של מ"ז וולפובסקי, הוצג בהבימה, בשנת 1940.
שאול מלך ישראל, מחזה תוגה בחמש מערכות, מאת מכס ברוד וש' שלום, ירושלים, תש"ד 1944.
מקס בְּרוּך היה מלחין, מנצח ומורה גרמני מהמאה ה-19. סגנונו המוזיקלי נטה יותר לסגנון השמרני של יוהנס ברהמס ורוברט שומאן מאשר לאסכולה הגרמנית החדשה של פרנץ ליסט וריכרד וגנר.
מקס ברוך נולד בקלן שבגרמניה לווילהלמין ולאוגוסט קרל פרידריך ברוך.
בגיל תשע כבר הלחין ברוך את יצירתו הראשונה, שיר ליום ההולדת של אמו.
מכאן ואילך, המוזיקה הייתה התשוקה שלו.
לימודיו המוזיקליים נתמכו בהתלהבות על ידי הוריו.
הוא קיבל הכשרה מוזיקלית בהדרכת המלחין והפסנתרן, פרדיננד הילר.
המלחין והפסנתרן איגנץ מושלס ראה בברוך כישרון רב.
הוא הלחין הרבה יצירות מוקדמות קטנות, כולל מוטטים, יצירות קטנות לפסנתר, סונאטות לכינור, רביעיות מיתרים ואפילו יצירות לתזמורת.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, עבר בין ערים שונות בגרמניה: בין השנים 1862–1864 היה במנהיים, בין השנים 1865–1867 עבד בקובלנץ ואחר כך, עד 1870, בזונדרסהאוזן, משם עבר לשנתיים לעבוד בברלין.
בין השנים 1873–1878 עבד באופן פרטי בבון.
בין השנים 1880–1883 יצא לאנגליה, שם ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
בין השנים 1890–1910 לימד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בין תלמידיו שם היה המלחין הבריטי רייף וון ויליאמס.
ברוך התחתן עם הזמרת קלרה טוצ'ק, אותה פגש בסיבוב הופעות בברלין ב-3 בינואר 1881. בתם מרגרטה נולדה בליברפול בשנת 1882, בנם נקרא מקס.
מקס ברוך נפטר ברובע פרידנאו בברלין, בשנת 1920.
ברוך חיבר יצירות סימפוניות, מוזיקה קאמרית ויצירות ווקאליות.
שתי יצירותיו המפורסמות ביותר הן הקונצ'רטו לכינור מס' 1 אופוס 26 בסול מינור וכן כל נדרי, יצירה לצ'לו ותזמורת, המבוססת על התפילה הידועה בשם זה, הנאמרת בבתי-הכנסת בליל יום הכיפורים.
בשל יצירה זו, זוהה ברוך כבעל שורשים יהודיים, אף שלמעשה היה נוצרי פרוטסטנטי, ויצירותיו אף נאסרו להשמעה בגרמניה בתקופת הרייך השלישי.
יצירות נודעות אחרות פרי עטו: "פנטזיה סקוטית" לכינור ולתזמורת, קונצ'רטו לויולה, קלרינט ותזמורת, "שמונה קטעים" לויולה, קלרינט ופסנתר.
קונצ'רטו לשני פסנתרים שכתב ב־1916 נשכח למשך שנים רבות אחרי ביצוע כושל בארצות הברית, ורק ב־1974 בוצע מחדש בגרסתו המקורית של המלחין.
מקס הזועם הוא זיכיון קולנועי אוסטרלי, סדרת סרטי פעולה ומדע בדיוני.
הזיכיון החל עם טרילוגיית סרטים (שהחלה ב-1979 בכיכובו של מל גיבסון ובבימויו של ג'ורג' מילר והושלמה ב-1985).
ב-2015 יצא סרט רביעי בסדרה, "מקס הזועם: כביש הזעם", בבימויו של מילר ובכיכובו של טום הארדי.
ב-2023 יצא "פיוריוסה: סאגת מקס הזועם", סרט פריקוול ל"כביש הזעם" בכיכובה של אניה טיילור-ג'וי.
סדרת הסרטים מתארת עולם פוסט-אפוקליפטי מנוכר ואפל שבו כנופיות אופנוענים ופורעי חוק משליטות טרור ואימה על הכבישים ודרכי הגישה, זאת כדי לשלוט במשאב היקר ביותר – הדלק.
מקס רוקטנסקי (מל גיבסון) הוא שוטר היוצא למסע נקם לאחר שכנופיית אופנוענים חסרי מעצורים ופסיכוטיים גורמת לפציעתו האנושה של שותפו גוס (סטיב ביסלי) ולאחר מכן רוצחת בצורה אכזרית את אשתו ג'סי (ג'ואן סמואל) ואת בנו הקטן.
תחושות הזעם והצער מלווים את מקס לאורך המשך סרטי הטרילוגיה וניכר כי הוא לאט לאט מאבד את הערכים המוסריים שהיו בו כשוטר והופך בעצמו לאיש חסר מעצורים ומסוכן.
הסרט נחשב כפריצת דרכו של מל גיבסון להכרה בינלאומית, מעבר לגבולות אוסטרליה.
למרות תקציבו הנמוך של הסרט, הוא נכנס לספר השיאים של גינס כסרט המוצלח ביותר ביחס להשקעה הכספית בו (עד שפרויקט המכשפה מבלייר לקח את התואר בשנת 2000).
בהשקעה ראשונית של 300,000 דולרים אוסטרליים בלבד גרף סכום אדיר של 100 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט השני בסדרה, בוים אף הוא על ידי ג'ורג' מילר וגרף אף הוא סכום כסף נכבד.
עלילת הסרט מתרחשת מספר שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, בעולם אפוקליפטי ואנרכי לחלוטין, כאשר כל הרשויות למעשה התמוטטו ומקס מגיע לקבוצת מורדים אשר חיים בשממה המדברית ונאלצים להילחם מול מנהיג כוחני וחסר רחמים בשם הומאנגוס, העוטה מסכת ברזל כדי להסתיר את פניו המושחתות ולצדו כנופיה של אופנוענים אכזריים וחסרי רחמים.
הומאנגוס רוצה לשים את ידיו על הדלק, המשאב היקר ביותר שנפל לידיהם של המורדים, ולחסלם כולל את מקס.
מקס הזועם וכיפת הרעם (1985)
הסרט השלישי בסדרה בוים אף הוא על ידי ג'ורג' מילר ובכיכובו של מל גיבסון.
אירועי הסרט מתרחשים 15 שנים לאחר אירועי הפרק הקודם בסדרה.
הסרט מציג את מקס הבודד מטייל ברחבי השממה אך נלכד בידי מנהיגת כנופיות אכזרית אשר גולמה בידי הזמרת המפורסמת טינה טרנר והכריחה את מקס להילחם מול אנשיה עד מוות כדי להישאר בחיים.
הסרט נחשב אחד הסרטים החשובים של זרם הסייברפאנק, זרם בספרות המדע בדיוני המבוסס על תרבות השוליים של שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים ובעיקר על הפאנק.
בסרט מתואר עולם מנוכר שבו אין דין ואין דיין ומקס כאנטי גיבור שפועל רק מדחפים חזקים של שנאה וזעם.
משחק וידאו ששוחרר על ידי חברת SE ל-PC, ל-XBOX ONE, ול-PS4.
משחק הווידאו ממקם את מקס במדבר שומם, ומטרת המשחק היא לשפר את הרכב ולהשתלט על מוצבים, להילחם ולהתגבר על אויבים.
מקס ברנר הוא מותג של מוצרי שוקולד חלביים בבעלות דודו וקנין ויניב שטנגר, שרכשו את המותג משטראוס בשנת 2017. המפעלים המייצרים את מוצרי החברה ממוקמים בנוף הגליל ובבית שמש.
משרדי ומחסני החברה ממוקמים בפתח תקווה.
מנכ"ל החברה הוא סאם בורג'ס.
כדי לשמור על תדמית יוקרתית נמכרים מוצרי החברה, הארוזים בעיצוב רטרו, רק בחנויות גורמה, ביקבים, בבתי מלון, בחנויות של מקס ברנר, במסעדות של מקס ברנר הקרויות שוקולד-בּר (Chocolate bar, בעברית 'דוכן שוקולד'), וכדומה.
שוקולד-בּרים של מקס ברנר ממוקמים באוסטרליה, בארצות הברית, בסינגפור, בטורקיה, בפיליפינים ובישראל.
בתי עסק נוספים של החברה פזורים אף במדינות רבות יותר.
החברה נוסדה בישראל בשנת 1996. תחילתה בחנות שוקולד קטנה ברעננה שהוקמה על ידי שני שותפים: מקס פיכטמן, אופה מדנמרק, ועודד ברנר.
החנות זכתה להצלחה רבה ועד מהרה התרחבה ופתחה סניפים נוספים בארץ, בהם בפינת הרחובות דיזנגוף ונורדאו בתל אביב.
רוב המתכונים של מקס ברנר מבוססים על מתכונים של הקונדיטור הפריזאי מישל שודה אצלו עבד עודד ברנר כשוליה.
בעקבות קשיים כלכליים, נמכרה החברה בחלקה לבועז שנפלד.
בשלב זה עזב מקס פיכטמן את החברה אך שם החברה נותר כשהיה.
כדי לרענן את תדמית החברה ולמתג אותה מחדש פנה עודד ברנר לחברת G-FACTOR בבעלות אבי גנור ויונתן פקטור, אשר מיתגו ועיצבו מחדש את מקס ברנר.
בתערוכה בסן פרנסיסקו הציגו ברנר ושנפלד רעיונות חדשים של תרבות השוקולד שלהם והם זכו לעניין על ידי חברות מסחריות גדולות כגון הרודס ודין אנד דה-לוקה.
בן־לילה נפתח שוק גדול מאוד בפני החברה הקטנה וזו לא הצליחה להתמודד עם גודל הביקוש.
על רקע המשבר נתגלע סכסוך בין ברנר לשנפלד שבעקבותיו עזב שנפלד את החברה.
עודד ברנר החל לחפש קונה חדש לשיקום החברה.
בשנת 2001 החל שיתוף הפעולה עם "עלית" (כיום שטראוס גרופ) שרכשה חלק מהמותג והשאירה בידי ברנר את הידע והאחריות על קו המוצרים.
בהמשך בעקבות ניסיונו של ברנר להקים בניו יורק רשת בתי קפה מתחרה, פנתה שטראוס לבית משפט בניו יורק בטענה שהפר הסכם עימם.
בפשרה בין הצדדים, נאסר על ברנר לעסוק בנושא שוקולד במשך חמש שנים.
ביוני 2016 אירע במסעדה במתחם שרונה פיגוע ירי, בו נרצחו ארבעה ונפצעו עשרות.
במאי 2017 שטראוס מכרה את מקס ברנר לזכיינים דודו וקנין ויניב שטנגר תמורת 18 מיליון ש"ח.
העסקה כללה את מכירת המותג, 3 מסעדות בארצות הברית ואת הסכמי הזכיינות הבינלאומיים.
בקו המוצרים של מקס ברנר קיימים מספר רעיונות מקוריים המשלבים מאכלים ומשקאות מתרבויות שונות.
כך לדוגמה מגישים שם משקה שוקולד קטן (שוֹט) מרוכז ועשיר המוגש בכוס שמזכירה בצורתה כוס לשתיית המשקה הדרום-אמריקאי מאטה.
בתחתית הכוס ישנו חלל לנר המחמם את המשקה.
בדומה למאטה, משמשת קשית-כפית מתכת לשתייה וערבוב המשקה.
שם המשקה הוא "סאקאו" (suckao) - הלחם של suck ("מציצה" באנגלית) משום שמוצצים את המשקה עם קשית ו־kakao ("קקאו").
מקס גולדשטיין (Max Goldstein; 1898, ברלאד - 1924, בית כלא דופטאנה) היה פעיל אנרכיסטי וקומוניסטי יהודי רומני שהיה מעורב בפעולות טרור.
מקס גולדשטיין היה פקיד בבית מסחר בברלאד, אך בהיותו אנרכיסט עבר לבוקרשט, שם הפך לאוהד הקומוניסטים.
הוא נאסר, נידון ל-10 שנות מאסר ונכלא, אולם בפברואר 1920 ברח מהכלא.
הוא נמלט לאודסה, שם קיבל הדרכה ושב לרומניה עם כסף והוראות בתקופת השביתה הכללית.
גולדשטיין התפרסם בכינוי "האיש בעל הקרס", זאת כי לאחר שאיבד את אחת מידיו (כנראה במהלך שימוש בחומר נפץ), חיבר לזרועו קרס וגילה מיומנות רבה בזרועו הקטועה.
ב-8 בדצמבר 1920 התרחשה ברומניה ההתנקשות הפוליטית הראשונה באמצעות פצצה, שהונחתה על ידי גולדשטין באולם הסנאט הרומני בבוקרשט.
בעקבות הפיצוץ, נהרגו שר המשפטים הרומני, דימיטריה גרצ'אנו (Dimitrie Greceanu) ושני סנאטורים: דימיטריה ראדו (Dimitrie Radu), בישוף של אוראדיה וספיריה גאורגיו (Spirea Gheorghiu), נשיא מועצת הסוחרים.
באירוע זה היו גם פצועים, בהם נשיא הסנאט הגנרל קונסטנטין קואנדה והבישוף ניפון (Nifon).
חודש לפני כן הניח גולדשטיין פצצה על מסילת הברזל, מתחת לקרונו של שר הפנים הרומני, קונסטנטין ארג'טויאנו (Constantin Argetoianu), אך הפיצוץ פגע בחלק הלא מאוכלס של הקרון ואיש לא נפגע.
לאחר ההתנקשות בסנאט בבוקרשט, נמלט גולדשטיין לבולגריה, אך נלכד כעבור שנה, באוקטובר 1921, כשניסה לחצות את הגבול בחזרה לרומניה.
גם שותפיו של גולדשטיין להתנקשות, שאול אוסיאס (Saul Osias) ולאון ליכטבלאו (Leon Liechtblau) והאיש שסיפק להם את חומרי הנפץ, אלכסנדרו קונסטנטינסקו, נלכדו והועמדו למשפט יחד עם קרוב לחמש מאות נאשמים נוספים מחוגי השמאל הרדיקלי.
במהלך המשפט הנאשמים הכריזו על שביתת רעב.
ב-28 ביוני 1922, גולדשטיין נידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
שותפים קומוניסטים אחרים נידונו לעונשים הנעים בין חודש ל-10 שנות מאסר.
גולדשטיין נכלא בבית הסוהר דופטאנה ובשנת 1924, לאחר שפתח בשביתת רעב ממושכת, מת מדלקת ריאות, לפי הודעת השלטונות או מרעב, לפי דברי חבריו.
המפלגה הקומוניסטית הרומנית, באמצעות מנהיגה, גאורגה קריסטסקו, התנערה מכל אחריות להתנקשויות וטענה שאלה היו מעשים אינדיבידואליים, אנרכיסטים של גולדשטיין ועד היום לא הוכח הקשר בין הפעילות הקומוניסטית ובין ההתנקשויות.
אחותו הייתה נשואה לפעיל קומוניסטי בולט יעקב קרנזדורף.
מקס בלכר (ברומנית: Max Blecher; 8 בספטמבר 1909 – 31 במאי 1938) היה סופר ומשורר יהודי-רומני.
מקס (קראו לו גם "מרצ'ל" Marcel) נולד בבוטושאן, רומניה לאב, לאזאר בלכר, שהיה בעליו האמיד של בית חרושת לזכוכית.
הוא למד רפואה בפריז, אך הפסיק בגלל מחלתו, שחפת של חוט השדרה.
הוא אושפז בכמה מקומות מרפא, בצרפת, בשווייץ וברומניה, אך מחלתו באותה תקופה הייתה חשוכת מרפא והוא נפטר ברומן.
כתיבתו של בלכר הייתה אוטוביוגרפית במידה רבה.
בנוסף להיותו סופר הוא היה גם לדמות ספרותית, כי מיכאיל סבסטיאן נתן ביטוי רב לדמותו בספרו "יומן".
התרחשויות בָּאי-ממשות המיידית; מרומנית: דינה עזריאל; תל אביב.
1934 Corp transparent "גוף שקוף", קובץ שירה.
מקס גלקמן היה אנתרופולוג חברתי בריטי- יהודי, יליד דרום אפריקה.
אף על פי שלא היה ישראלי נחשב גלקמן כאבי האנתרופולוגיה הישראלית, שכן אצלו למדו ואחר כך הקימו את ענף אנתרופולוגיה בישראל משה שוקד, שלמה דשן, עמנואל מרקס, דון הנדלמן ואריק כהן (אנתרופולוג).
מקס גלוקמן הוא בן למשפחה יהודית, גדל בדרום אפריקה, ועבד במנהל הבריטי בצפון רודזיה (התמחה במיוחד בחוק הברטוזי, באזור שהוא כיום הפרובינציה המערבית של זמביה).
הוא רכש את חינוכו בקולג' אקסטר שבאוקספורד בעזרת מלגת רודז.
הוא עמד בראשו של מכון רודס-ליבינגסטון (1947-1941), לפני שנעשה ראש הקתדרה הראשון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר (1949), שם הוא ייסד את מה שהפך לידוע כאסכולת מנצ'סטר באנתרופולוגיה, שהייתה בעלת השפעה רבה על עמיתיו ממכון רודס-ליבינגסטון, כמו גם תלמידיו.
מאפיין אחד של אסכולת מנצ'סטר נובע מהכשרתו המוקדמת של גלקמן, הוא הדגש על "לימוד מקרים" שבהם מנתחים דוגמאות של פרקטיקות חברתיות שמהן מקישים על כללים והנחות.
גלקמן נודע ביותר בזכות הרצאות הרדיו על "Custom and Conflict in Africa" (שראו אור מאוחר יותר במהדורות רבות בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד), והוא אחד מאבותיה של גישת הקונפליקט החברתי.
גלקמן היה פעיל פוליטית, ופעל רבות כנגד הקולוניאליזם.
הוא עסק וניסה לפתור סכסוכים חברתיים והטמעה תרבותית של הקולוניאליזם, פעל כנגד גזענות, אורבניות, ולמען מהגרי עבודה.
גלקמן שילב את האסכולה הבריטית של הסטרוקטורליזם-פונקציונליזם עם הדגש המרקסיסטי על אי-שוויון ודיכוי, ביוצרו ביקורת על הקולוניאליזם שאותה פיתח מתוך האסכולה הסטרוקטורליסטית.
במחקרו על ארץ הזולו בדרום אפריקה, הוא טען כי הקהילות האפריקניות והאירופאיות יצרו מערכת חברתית אחידה, כזאת שיוצרת שסע שממנו מתפצלות שתי קבוצות גזעיות הנוצרות על הבסיס של האחדות המבנית שלה.
ברוס קפפרר תיאר את גלקמן כ"ככל הנראה כאנתרופולוג פר אקסלנס שחייו האישיים, הביוגרפיה שלו ותודעתו, לא רק שמגלמים כמה מהמפנים הגורליים בעולם המודרני אלא גם דורשים שהאנתרופולוגיה אותה הוא יצר תתעמת עמם ותבחן אותם"
גלקמן היה בעל השפעה ניכרת על אנתרופולוגים רבים ובכללם לארס קלאוזן, א.ל.
אפשטיין, רונאלד פרנקנברג, ברוס קפפרר, ג' קלייד מיטשל, ויקטור טרנר, וסטודנטים ועמיתים אחרים שלו.
רבים מהם ביססו את אסכולת מנצ'סטר.
מבחר ספרים ומונוגרפיות פרי עטו
ג'וד נולד בגליציה שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1862. הוא היה יצרן גלימות ומייסד ונשיא מועדון השחמט של סנט לואיס.
בשנת 1893 ג'וד מונה על ידי נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד, לתפקיד הקונסול הכללי באוסטריה.
מינוי זה גרם למתח ביחסים בין ארצות הברית ואוסטריה, שכן האוסטרים התנגדו למינוי יהודי לתפקיד זה.
חרף ההתנגדות, ארצות הברית ומקס ג'וד לא ויתרו, וג'וד שירת בתפקידו במשך ארבע שנים, וחזר לארצות הברית בשנת 1897.
בשנת 1881 הפסיד ג'וד, בדו-קרב לקביעת אלוף ארצות הברית, לג'ורג' הנרי מקנזי כשהתוצאה הייתה +5 -7 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1887 ניצח ג'וד את אלברט הודגס +5 -2 =2 בדו-קרב שלא קבע את התואר.
בשנת 1888 הגיע ג'וד למקום האחרון בתחרות הראשונה שארגן איגוד השחמט של ארצות הברית (ניצח: ג'קסון שוואלטר).
בשנת 1890 ניצח ג'וד את ג'קסון שוואלטר +7 -3 =0 אך לא תבע את התואר של אלוף ארצות הברית.
שנתיים מאוחר יותר התקיים דו-קרב גומלין בו הפסיד ג'וד לג'קסון שוואלטר +4 -7. בשנת 1899 הפסיד ג'וד בדו-קרב מול הרי נלסון פילסבורי +1 -4 =0 ובשנת 1903 ניצח ג'וד באליפות התאחדות המערב שהתקיימה בשיקגו.
משחקו של ג'וד התאפיין בעוצמתו, מסעיו המבריקים אך חסרי הזהירות וחסרי היציבות.
לכן התנודד בין תוצאות מעולות בתחרויות לבין תוצאות כושלות.
בשלב מסוים הוצע לג'וד לשחק באג'יב, מכונת השחמט בניו יורק, אך הוא לא היה מעוניין לעזוב את סנט לואיס.
לג'וד היה מנהג למצוץ לימון כאשר היה תור יריבו לשחק.
ג'וד שיחק שמונה פעמים באליפות ארצות הברית:
באליפות השנייה שאורגנה בשנת 1871 הגיע למקום השני.
באליפות השלישית שאורגנה בשנת 1874 הגיע למקום השלישי.
באליפות הרביעית שאורגנה בשנת 1876 הגיע למקום השני.
באליפות החמישית שאורגנה בשנת 1880 הגיע למקום החמישי.
באליפות השישית שאורגנה בשנת 1889 הגיע למקום השלישי.
(ניצחו: מקס וייס ומיכאל צ'יגורין)
באליפות השביעית שאורגנה בשנת 1904 הגיע למקום השני.
באליפות השמינית בשנת 1909 הגיע למקום הרביעי.
אלוף העולם וילהלם שטייניץ התרשם עמוקות מניצחונו של ג'וד על ויליאם פולוק ותיעד את הערותיו בספר התחרות משנת 1889.
מקס לודוויג הנינג דלבריק היה ביופיזיקאי גרמני שהיגר לארצות הברית, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969 על מחקריו פורצי הדרך בביולוגיה מולקולרית על הבקטריופאג'ים.
דלבריק נולד בברלין בירת גרמניה, הצעיר מבין שבעה אחים.
אביו היה הנס דלבריק, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ברלין ולאורך שנים רבות העורך ובעל הטור הפוליטי של ה-Preussische Jahrbücher, צאצא למשפחה אריסטוקרטית מסקסוניה התחתונה, ואמו הייתה נכדתו של הכימאי יוסטוס פון ליביג.
מקס גדל בסביבה אינטלקטואלית ואמידה.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שלאחריה היו שנים של עוני ורעב למשפחתו ולו.
העניין שלו במדע החל עוד בילדותו, והעיסוק באסטרונומיה היה בין היתר דרכו למצוא ייחוד בסביבה של אנשים מוכשרים וידועים.
היחיד בסביבה זו שעסק במדע, קרל פרידריך שהיה כימאי-פיזיקלי בעל שם, היה לחברו הטוב ולמורו של דלבריק למשך כל חייו.
כשהתבגר, למד דלבריק אסטרופיזיקה ופיזיקה תאורטית באוניברסיטת גטינגן.
הוא שינה את מושא העניין שלו לפיזיקה תאורטית לקראת סוף לימודי המוסמך שלו באוניברסיטה זו.
המעבר היה טבעי משום שזמן קצר קודם לכן פרצה מכניקת הקוונטים לאוויר העולם, ואוניברסיטת גטינגן הייתה אחד המרכזים שבהם התרחש השינוי.
דלבריק המשיך לשלוש שנות פוסט-דוקטורט באירופה (1929–1932), בבריטניה, שווייץ ודנמרק.
השהות בבריטניה, שהייתה כרוכה בלמידת שפה ותרבות חדשה, הייתה רבת השפעה בחייו של דלבריק ביחס להרחבת האופקים ונקודת מבטו ביחס לחיים.
בשווייץ ובדנמרק, המפגש עם וולפגנג פאולי ונילס בוהר עיצב את תפיסתו ומסע חייו ביחס לאמת במדע.
בוהר היה זה שעניין את דלבריק לראשונה בביולוגיה, בכך שהעלה סברה הנוגעת לכך שעקרון הקומפלמנטריות של מכניקת הקוונטים עשוי להיות בעל השלכות מרחיקות לכת גם לתחומי מדע אחרים.
בפרט, נגע העניין לקשר שבין פיזיקה לביולוגיה.
דלבריק חזר לברלין ב-1932 והפך לעוזרה של ליזה מייטנר, שהייתה עמיתה של אוטו האן במחקר בנוגע לאורניום ולנייטרונים.
הוא החל להיפגש עם קבוצה קטנה של פיזיקאים וביולוגים באופן פרטי בסביבות 1934. בין חברי הקבוצה היה הפיזיקאי נ.
Timofeeff-Ressovsky), ומתוך הפגישות צמח מאמרם של דלבריק, טימופיף וצימר (Zimmer) בנושא מוטגנזה.
ב-1937, כתב את ספרו המשפיע "Riddle of Life", שהתפרסם בברלין.
בספר זה הם לקחו את עבודותיו של ונדל מרדית' סטנלי על מוזאיקת הטבק, שגיבש אותם, והקבוצה פירשו את תוצאותיו כהוכחה שמדובר במולקולות, דבר שלא היה ברור באותה העת.
פופולריזציה של המאמר בספרו הקטן של שרדינגר, "What is Life?", שפורסם ב-1945, גרמה להשפעה רבה על ההתפתחות של תחום הביולוגיה המולקולארית בשלהי שנות הארבעים.
באותה השנה, בגלל אי שביעות רצונו ממדיניות המשטר הנאצי, ניצל מלגת מחקר מטעם קרן רוקפלר שאפשרה לו להתפתח ביתר חירות ויעילות בתחום הביולוגיה, ועבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה- קל-טק בארצות הברית.
בקל-טק הוא התחבר במהרה עם א.
L Ellis), והם ערכו ביחד מחקר על בקטריופאג'ים.
מלגת קרן רוקפלר הסתיימה בספטמבר 1939, בעת שמלחמת העולם השנייה פרצה, ודלבריק נשאר בארצות הברית.
הוא קיבל על עצמו משרת הוראה במחלקת הפיזיקה של אוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל, טנסי.
בשנת 1941 דלבריק נישא למרי ברוס.
היא נתנה לחייו את ההרמוניה שלה היה זקוק.
נולדו להם ארבעה ילדים- צמד ראשון, ג'ונתן וניקולה, נולדו ב-1947 וב-1949, וצמד נוסף, טוביאס ולודינה, ב-1960 וב-1962.
הישגו הגדול של דלבריק היה ייסוד "קבוצת הפאג'" במעבדת קולד ספרינג הארבור יחד עם סלבדור לוריא ואלפרד הרשי, שלימים זכו איתו בפרס נובל.
הקבוצה האגדית (שבין חבריה נכלל ג'יימס ווטסון, שיחד עם פרנסיס קריק גילה את מבנה ה-DNA), הייתה הראשונה שיישמה ניסויים כמותיים ומבוקרים ותחזיות מתמטיות במחקר גנים ומוטציות.
תגליותיהם, שעשו שימוש בבקטריופאג'ים, היו חיוניות להבנת טבעו הפיזיקלי של הגן והניחו את התשתית לביולוגיה המודרנית ומאליו למהפכת הביולוגיה המולקולארית.
בשנת 1943 ביצע יחד עם סלבדור לוריא את הניסוי שבו הדגים באופן סטטיסטי כי תורשה בחיידקים חייבת להיות על פי עקרונותיו של צ'ארלס דרווין ולא של ז'אן-בטיסט דה למארק וכי מוטציות בחיידק, המתרחשות באופן אקראי, עדיין יכולות ליצור חסינות לנגיף, אף ללא נוכחותו.
הרעיון כי ברירה טבעית נכונה אף לגבי חיידקים, היא בעלת משמעויות מרחיקות לכת.
לדוגמה, היא מסבירה כיצד חיידקים מפתחים עמידות נגד אנטיביוטיקה.
בזמן מלחמת העולם השנייה ניסה דלבריק, בעזרת פרסומו, להציל את הסופר והעיתונאי היהודי אוטו ליסאואר, חברו לספסל הלימודים מבית הספר, (כותב הסיפור "חמים וטעים" תחת השם מיכאל לוגן).
דלבריק עזר לחברו בהשגת אישורי כניסה לארצות הברית, אשר באותה תקופה מנעו מהיהודים שנמצאו בצרפת את כניסתם.
הגם שהצליח דלבריק להשיג את האישורים, לא עלה בידו להציל את חברו שנספה כשנשלח ברכבת האחרונה למחנה ההשמדה אושוויץ.
החל מראשית שנות החמישים, העניין המחקרי של דלבריק השתנה מגנטיקה מולקולארית לפיזיולוגיה סנסורית, ובפרט לרעיון שניתן לעבוד גם בתחום זה עם אורגניזם בעל פשטות מתאימה.
כמודל, הוא בחר את הפטריה Phycomyces למחקר של חישת הסביבה.
בשנת 1969 קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם אלפרד הרשי וסלבדור לוריא, על עבודתו בתחום מנגנון השכפול והגנטיקה של וירוסים.
גיסו, הוא דיטריך בונהופר, שהוצא להורג בעקבות פעילותו בקשר העשרים ביולי.
מקס דֶן היה מתמטיקאי יהודי-גרמני, פתר את הבעיה השלישית של הילברט.
תרם תרומה משמעותית לתורת הקשרים וניסח ב-1910 את בעיית המִלה, המגשרת בין תורת החבורות לבעיות יסודיות בחישוביות.
דן היה גם אחד ממייסדי הטופולוגיה האלגברית.
דן השלים דוקטורט באוניברסיטת גטינגן ב-1900, בהנחייתו של פרופסור דויד הילברט.
בשנת 1922 מונה לפרופסור מן המניין (ordinarius, בטרמינולוגיה המדעית בגרמניה דאז) באוניברסיטת פרנקפורט.
בשנת 1938 ברח עקב מגבלות ואימת הנאצים לנורווגיה, ומשם, ב-1940, לארצות הברית.
מפאת גילו המתקדם לא הוצעה לדן משרה באף אחת מן האוניברסיטאות המובילות.
הוא לימד תחילה באוניברסיטת איידהו, ואחר כך בכמה מוסדות אחרים, עד שב-1945 היה למתמטיקאי היחיד בקולג' של בלאק מאונטנס (Black Mountains), שפעל בצפון קרוליינה מ-1933 עד 1952.
מקס גרונוולד (גרמנית: Max Grünwald; נולד באוסטריה) היה כדורגלן יהודי אוסטרי בתחילת המאה ה-20, אשר שיחק כחלוץ בקבוצות כדורגל מקצועניות באוסטריה ובארצות הברית.
גרונוולד החל לשחק במדי הקבוצה האוסטרית-יהודית הכח וינה בשנת 1920. בשנת 1926, הכח ביצעה סיבוב משחקים ברחבי ארצות הברית.
גרונוולד וכמה מחבריו לקבוצה, החליטו להישאר במדינה ולהצטרף למועדונים מקומיים שונים.
גרונוולד חתם במדי ניו-יורק ג'איינטס מהליגה האמריקנית המקצוענית לכדורגל.
כאשר הוא עבר בין הליגות, הוא חתם בקבוצת הכח ניו-יורק שזכתה בשנת 1929 בגביע האמריקאי.
שער הבכורה שלו בקבוצתו החדשה, היה כבר במשחקו השני בקבוצה, בניצחון המוחץ של הכח על סנט לואיס מדיסון קנל.
בסוף המלחמה בין התאחדות הכדורגל האמריקנית לליגה המקצועית, הביאה למיזוגה של הליגה עם הליגה המזרחית המקצוענית בה שיחק גרונוולד.
כאשר האיחוד התרחש, הכח ניו-יורק התאחדה עם קבוצת הכח ברוקלין מהליגה המקצוענית, והקבוצות המאוחדות יצרו את קבוצת כוכבי הכח.
גרונוולד שיחק שתי עונות בקבוצה המחודשת.
ב-1931, הליגה המקצוענית לכדורגל בארצות הברית התפרקה בגלל בעיות באיחוד וגם בגלל השפל הגדול שהתרחש במדינה באותה התקופה.
לבסוף, גרונוולד חזר לאוסטריה, לשחק עוד עונה אחת במדי הכח וינה.
מקס גת-מור (נולד ב-8 בינואר 1972) הוא מוזיקאי, פזמונאי ומלחין ישראלי.
גת-מור החל את דרכו בתיכון בלהקת "שפיות זמנית".
הוא כתב את השיר "הקיץ האחרון" בגיל 15. כעבור כמה שנים זכה השיר בביצוע הלהקה בתחרות "רוק ירוק" ברעננה.
לאחר מכן צעד השיר במקום הראשון במצעדי הפזמונים במשך זמן רב והפך לשיר השנה.
הלהקה הקליטה שני תקליטים ונבחרה לשיר את שיר השירותרום, "פרחים לבנים".
גת-מור כתב שני שירים לפסטיגל: את "ואני לא ידעתי" של דנה ברגר בשנת 1992 ואת "אבא אומר" של אייל בוחבוט בשנת 1993. הוא כתב את המילים לשיר "אני לא יכולה בלעדיך" ללחן של צביקה פיק בביצועה של דנה אינטרנשיונל, ואת הדואט של פיק עם דנה אינטרנשיונל, "מי שלא רוקד עומד".
בשנת 1999 הוציא גת-מור אלבום סולו שלא זכה להצלחה רבה.
באוקטובר 2009 הקליט עם מיכה שטרית את השיר "ימים של שפל", שנכלל באלבומו של גת-מור "מונופוביה".
התחנך בבית ספר עממי יהודי, ולאחריו בגימנסיה.
בהמשך למד באוניברסיטת ברסלאו פילולוגיה שמית, ובשנת 1898 קיבל ממנה תואר דוקטור.
במקביל למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו והוסמך לרבנות בשנת 1898. בעשורים שלאחר מכן פרסם חיבורים רבים בנושאי תאולוגיה ופילוסופיה, וכן פירושים לתורה.
הוא שימש כרב ברטיבור בין השנים 1903–1919. בשנת 1920 החל לכהן כרב הקהילה היהודית באופנבך על המיין שבגרמניה.
בשנת 1935 הסמיך דינמן לרבנות את רגינה יונאס, אשר בכך הייתה לאישה הראשונה אשר הוסמכה לרבנות.
הוא נכלא פעמיים במחנות ריכוז על ידי הנאצים: במחנה הריכוז אוסטהופן בשנת 1933, ובמחנה בוכנוואלד בשנת 1938. לאחר הפרעות בנובמבר 1938 ברח מגרמניה ללונדון, ומשם עלה עם משפחתו לארץ ישראל, וחי בתל אביב עד מותו ב־1939.
דינמן נחשב לאחד מהמנהיגים של התנועה הליברלית של יהדות גרמניה.
היה נשוי למלי, שפרסמה ספר זכרונות בגרמנית בשם Aufzeichungen, תל אביב 1939.
מקסים "מקס" בירבראייר (נולד ב-15 בדצמבר 1980 באוסט קמנוגורסק, ברית המועצות – כיום אוסקמן, קזחסטן) הוא שחקן הוקי קרח ישראלי מקצועני בעמדת חלוץ אגף שמאלי, המשחק בקבוצת קרדיף קנאקס בליגה הרביעית בבריטניה (NIHL 2).
בשנת 2000 נבחר בירבראייר בדראפט של ליגת ה-NHL על ידי ניו ג'רזי דווילס, והפך בכך לישראלי הראשון שנבחר בדראפט ה-NHL.
בירבראייר החל לשחק הוקי קרח בגיל 6 בעידוד סבו, אנטולי.
עלה לישראל עם משפחתו כשהיה בן 15.
בירבראייר עבר לשחק בקנדה לאחר שכישרונו התגלה בעת ששיחק בטורניר עם נבחרת הנוער של ישראל.
בקנדה שיחק בליגת צעירים מדרג שני.
הוא שיחק גם בנבחרת ישראל בהוקי קרח באליפויות העולם דרג ד' ב-1997, 1998 ו-2000.
בקבוצת הצעירים בה הספיק לשחק עונה אחת בלבד הצטיין בירבראייר, כשכבש 50 שערים ומסר 32 אסיסטים ב-47 משחקים בלבד.
לאור הצטיינותו נבחר בירבראייר בדראפט ה-NHL בשנת 2000 במקום ה-67 (סיבוב שלישי) למרות הליגה הנחותה ממנה הגיע – השחקן השני בלבד בהיסטוריה שמגיע מליגה זו לדראפט ה-NHL.
בכך הפך בירבראייר לשחקן הישראלי הראשון שנבחר בדראפט ה-NHL.
הקבוצה שבחרה אותו הייתה אלופת ה-NHL באותה שנה, ניו ג'רזי דווילס.
הוא הוחתם בקבוצה על חוזה לשלוש שנים.
למרות הבחירה בדראפט והחוזה שנחתם עם הדווילס, לא זכה בירבראייר לשחק במשחק רשמי ב-NHL.
הוא שותף במחנה טרום העונה של הדווילס וכבש בו שער אחד במשחק טרום עונה, אך נופה מסגל הקבוצה לפני פתיחת העונה, ואת שלוש שנות החוזה העביר בקבוצה-בת של הדווילס, "אלבני ריוור ראטס" מליגת ה-AHL – הליגה המקצוענית המשנית החשובה ביותר בצפון אמריקה.
עם תום החוזה שלו עם הדווילס חתם בירבראייר על חוזה עם פלורידה פנתרס, אך גם שם לא זכה להיכלל בסגל הקבוצה ולשחק ב-NHL, ואת עונת 2003/04 החל בקבוצה-הבת שלה מה-AHL, "סן אנטוניו ראמפג'".
בהמשך העונה הועבר לקבוצה אחרת בליגה משנית נחותה יותר.
לאחר ששיחק שנתיים נוספות בליגות המשניות בצפון אמריקה עבר בירבראייר לשחק באירופה בעונת 2006/07, כשחתם בקרדיף דווילס מהליגה העילית הבריטית (אין קשר בינה לניו ג'רזי דווילס).
הוא שיחק בקבוצה מאז ועד 2014, למעט עונה אחת (2008/09) בה שיחק בקבוצה בעיר הולדתו, אוסקמן, ובקבוצה נוספת מהליגה השנייה בגרמניה.
בשתי העונות הבאות שיחק בירבראייר בקבוצת טלפורד טייגרס, בליגת העל האנגלית (English Premier League) הנחשבת לליגה השנייה בטיבה בבריטניה אחרי הליגה העילית הבריטית.
ב-2016 עבר לסווינדון ויילדקאטס, המשחקת באותה הליגה.
ב-2019 הודיע בירבראייר על פרישה ממשחק פעיל.
ב-2023 חזר בירבראייר מפרישתו, וחתם בקבוצת בריסטול פיטבולס מהליגה השנייה בבריטניה (שנקראת כעת "הליגה הלאומית להוקי קרח", ובראשי תיבות NIHL).
ב-2024 חתם בירבראייר בקבוצת קרדיף קנאקס, מליגת NIHL 2 – הליגה הרביעית בבריטניה.
בירבראייר מיעט לשחק בנבחרת ישראל, כיוון שהאליפויות בדרגים בהם ישראל משחקת מתנגשות ברוב המקרים עם סיום העונה בליגות בהן שיחק.
-מקס בראון הוא שחקן אנגלי.
מקס בראון נולד באילקליי שביורקשייר, אנגליה.
הוא גדל ובילה את רוב ילדותו עם משפחתו בשרוסברי שבשרופשייר.
יש לו שתי אחיות קלואי ופיבי.
מגיל צעיר נטה להיות שחקן.
בילדותו הופיע באופן קבוע בהצגות באולם בשרוסברי.
בגיל 13 עבר להתגורר במינסוטה, ארצות הברית ולמד בבתי הספר "סט.
בראון החל להופיע על המסך בתפקיד דני הרטסטון בסדרה "גרנג' היל".
מאז הופיע בסדרות פופולריות רבות בהן "Heartbeat", "מאהבות", "מלחמתו של פויל" ו"שושלת טיודור".
בסדרה "שושלת טיודור" גילם בראון את דמותו של אדוארד סימור אחיה של ג'יין סימור שהייתה אשתו השלישית של הנרי השמיני ואם בנו אדוארד.
בקולנוע הופיע בסרטים "Turistas" וב-"Daylight Robbery" (שוד לאור יום).
ב-2010 שיחק בקומדיה "Flutter" והחל להופיע בסדרת הריגול "ספוקס" בתפקיד דימיטרי לבנדיס.
תפקיד ראשי (עונות 4-3); 21 פרקים 2022–הווה Sister Boniface Mysteries סאם גילספי תפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים 2023 נולי Nolly מייקל סאמרטון (אנ') מיני-סדרה
מקס דל ואיה (בספרדית: Max del Valle Levy - Maduro, 27 בפברואר 1911 - 20 בדצמבר 1979) היה נשיא פנמה במשך שבעה ימים בפברואר 1967 (8 - 15 בפברואר).
היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה במדינה זו.
היה סגן נשיא פנמה לפני כן ואחרי כן, במשך ארבע שנים סך הכל (1 באוקטובר 1964 - 30 בספטמבר 1968).
דודו של הנשיא היהודי הפנמי השני אריק דל ואיה.
דל ואיה נולד ב-1911 למשפחה יהודית בפנמה סיטי בירת פנמה והיה יהודי מאמין, שאף היה רשום כמתפלל קבוע בבית הכנסת "קול שארית ישראל".
יחד עם אחיינו אריק דל ואיה ויהודי שלישי בשם חוזה דומינדור בזן הוא הקים ב-1960 את המפלגה הרפובליקנית הפנמית השמרנית - Partido Republicano, PR, שנתמכה על ידי קהילת העסקים היהודית הקטנה של פנמה והייתה בעצם יורשתה של המפלגה הימנית שקדמה לה עוד משנת 1932, Liberal Renewal Party - PLR.
ב-1964 נבחר דל ואיה לסגן נשיא פנמה, תחת הנשיא מרקו אורליו רובלס, שנתמך על ידי המפלגה הרפובליקנית, למרות שלא השתייך לה.
הבחירות היו דמוקרטיות לחלוטין, הבחירות הדמוקרטיות האחרונות בפנמה למשך כעשרים שנה.
בחירות 1968 כבר היו מלוות בטענות מירמה וזיופים והצבא התערב אז לראשונה בתוצאותיהן והדיח את הנשיא שנבחר בהן.
הצבא שלט במדינה בפועל, החל מאותה עת ועד הפלישה האמריקאית והפלת מנואל נורייגה בדצמבר 1989.
ב-1967, השנה השלישית לכהונת הצמד רובלס - דל ואיה הדיח הפרלמנט את הנשיא רובלס ומינה את דל ואיה סגנו, לנשיא המדינה.
המינוי היה קצר מועד במיוחד, בשל התנגדות הצבא שהיה כבר אז הכוח החזק בפנמה.
הגנרל בוליבר ולרינו מפקד המשמר הלאומי לחץ על הפרלמנט ורובלס הוחזר לתפקידו כעבור שבעה ימים ודל ואיה חזר למלא את תפקיד סגנו עד תום כהונת רובלס.
בנאום שנשא עם בחירתו לנשיאות פנמה, אמר דל ואיה - "מהיום יש בעולם שני נשיאים יהודים.
ולשגריר בריטניה בפנמה, ששמע את דבריו ואמר לו שגם לבריטניה היה את בנימין ד'יזרעאלי, אמר דל ואיה - "אבל ד'יזרעאלי היה ראש ממשלה ואילו אני נשיא".
דל ואיה נפטר ב-1979, בפנמה סיטי.
אחיינו אריק דל ואיה נבחר לנשיאות המדינה באמצע שנות השמונים והיה הנשיא היהודי השני שלה.
מקס (מנהם) בּרֶסלֶר (Max Bressler; 26 בספטמבר 1901, רוסיה (אוקראינה) - 16 בפברואר 1966, מיאמי, פלורידה) היה עסקן ציבור יהודי אמריקאי, ממנהיגי הציונים בארצות הברית.
נשיא ארגון ציוני אמריקה ונשיא המגבית היהודית המאוחדת.
היה נשיא הקונגרס היהודי העולמי בשיקגו, נשיא ההסתדרות הציונית בשיקגו, סגן נשיא וגזבר של ארגון ציוני אמריקה וחבר הוועד הפועל הארצי של המגבית היהודית המאוחדת.
הוגה ויוזם הקמת האתר יד קנדי.
על שמו הוקמו בירושלים השכונה קריית מנחם, ומשכן המלאכה הנקרא "משכן מנחם ברסלר" שתרם כספים להקמתם.
מקס גדג' היה עורך דין יהודי צרפתי ממוצא צפון אפריקאי ששירת כטייס, מפקד טייסת וכקצין בכיר בחיל האוויר של צבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נודע כאחד מגדולי הטייסים של צבא צרפת החופשית במלחמה.
מקס גדג' נולד ב-6 ביוני 1913 בעיר סוסה שבתוניסיה כבן יחיד למשפחה יהודית-תוניסאית בעלת אזרחות צרפתית.
בילדותו עבר לגור עם משפחתו בקזבלנקה, מרוקו.
אביו פליקס גדג' היה עורך דין ולימים הפך לראש לשכת עורכי הדין בקזבלנקה.
בנעוריו נשלח מקס ללימודים גבוהים בצרפת ושם השלים את תעודת הבגרות הצרפתית בשנת 1930, וכן השלים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1933 יצא לטיול חובק עולם בגרמניה הנאצית, בברית המועצות של סטלין, ובארצות הברית, וכתב את רשמיו מהטיול במאמר (Instantanés de Berlin : choses vues, 1933).
לאחר הטיול חזר למרוקו ועבד כעורך דין בפירמה של אביו.
במהלך שנות ה-30 התגייס לצבא צרפת ובמהלך שירותו הצבאי בחיל ההגנה האווירית הצרפתי גילה את אהבתו לתעופה.
בשנת 1938 הוציא באופן פרטי רישיון טיס אזרחי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא גדג' לשירות מילואים, ושירת ביחידת הגנה אווירית באזור העיר מקנס במרוקו עד כניעת צרפת ב-1941, אף על פי שביקש תפקיד קרבי יותר.
לאחר כניעת צרפת גדג' רצה להמשיך לקחת חלק במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית ולשם כך נסע בחשאי ללונדון, שהייתה בסיס חיל האוויר של צבא צרפת החופשית.
בלונדון קיבל גדג' הכשרה כטייס קרבי בבית הספר לטיס של חיל האוויר המלכותי של בריטניה.
הוא הצטיין במהלך קורס הטיס ושבר שיאים קודמים שנחשבו לבלתי שבירים במהלך אימוני קרבות אוויר מדומים.
לאחר שקיבל את ה"כנפיים" שלו הוצב בטייסת 242 של חיל האוויר של צבא צרפת החופשית.
הוא השתתף בפעולות מבצעיות רבות בהגנה על חופי בריטניה ובהתקפות ברחבי מערב אירופה, וזכה להערכה רבה ממפקדיו.
כטייס מצטיין זכה גדג' למדליות גבורה מאנגליה וצרפת החופשית, כולל צלב התעופה המצוינת.
בעת קבלת המדליה נכתב עליו: "מידתו השקטה והצנועה כשהוא על האדמה, ותשוקתו היוצאת דופן לטוס ולהילחם, מהווה דוגמה מעוררת השראה לכל הסובבים אותו".
המטוס הראשון שהטיס היה מטוס קרב מסוג בריסטול בופייטר והמטוס השני היה מסוג דה הבילנד מוסקיטו.
בשנת 1942 נעצר בקזבלנקה אביו של מקס, עו"ד פליקס גדג', על ידי רשויות משטר וישי בגין תמיכתו בצרפת החופשית והפעילות של בנו.
השתייכות לצבא צרפת החופשית הייתה פשע חמור עבור רשויות משטר וישי, ותומכים של צרפת החופשית סבלו ממעצרים והתעללויות.
פליקס גדג' נשלח לכלא בעיר פורט ליוטה במרוקו, שהיה ידוע לשמצה עקב אופיו הסדיסטי של המפקד הצרפתי שלו, והוא נפטר שם בעודו במאסר.
בתקופה זאת יצא מקס עד לשלוש גיחות ביום, ומותו של אביו רק הגביר את המוטיבציה שלו להילחם.
בבוקר 10 במרץ 1943 יצא גדג' עם מטוס מסוג בריסטול בופייטר ביחד עם הנווט הבריטי הראשון שלו צ'ארלס קורדר למשימת סיור מעל מפרץ ביסקאיה.
במהלך משימת הסיור נתקלו השניים במטוס קרב גרמני מסוג יונקרס Ju 88. גדג' הצליח ליירט ולהפיל את המטוס הגרמני לים, אך הירי הגרמני פצע אותו, השבית את מערכות התקשורת של המטוס והשבית את אחד ממנועיו.
במבצע הרואי גדג' הפצוע והנווט הבריטי הצליחו להגיע לחופי בריטניה, ולנחות נחיתת אונס עם מנוע אחד מושבת ומנוע שני שעולה באש.
התקרית קיבלה סיקור רב בעיתונות הבריטית של התקופה ובעקבותיה הוא נהפך לטייס הצרפתי הראשון שמקבל את אות השירות המצוין הבריטי.
בדצמבר 1944 מונה למפקד טייסת 143 של חיל האוויר של צבא צרפת החופשית, והגיע לדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
ב-15 בינואר 1945 יצא מקס גדג' למשימתו האחרונה, והוביל את הטייסת שלו לכיוון נורווגיה במטרה להטביע ספינות קרב.
מעל לנמל של העיר לרוויק התחולל קרב, וגדג' הספיק להטביע ספינת קרב אחת ולפגוע בשנייה.
אולם מספר רב של מטוסי קרב גרמניים מסוג פוקה-וולף Fw 190 הגיחו לפתע, ומטוסו הופל.
הוא נפל בקרב בגיל 32 ביחד עם הנווט הבריטי שלו, והותיר אחריו אלמנה ובת יחידה.
במהלך שירותו היה גדג' אחראי בין השאר להטבעתן של 27 ספינות מהאוויר ויצא ליותר מ-100 משימות הפצצה.
הוא מוזכר כאחד מגדולי הטייסים של צבא צרפת החופשית.
לאחר המלחמה רחוב במלאח של קזבלנקה נקרא על שמו ושם אביו (rue Félix et Max Guedj).
בשנת 1951 לשכת עורכי הדין של קזבלנקה הוציאה ספרון לזכרו.
ב-15 בינואר 2001 נערך לזכרו אירוע אזכרה גדול בפריז.
הגנרל דה גול שפיקד בתקופת המלחמה על צבא צרפת החופשית שיבח בספר הזיכרונות שלו את מקס גדג' כאחד מגדולי טייסיה.
פייר קלוסטרמן כתב את סיפור משימתו האחרונה של מקס גדג' בספרו "להבות בשחקים" (Feu du Ciel, 1957)
מקס גרינפילד הוא שחקן ומדבב אמריקאי-יהודי.
הוא ידוע בעיקר בשל כיכובו בסדרה הקומית של FOX "הבחורה החדשה" בה הוא גילם את שמידט, עליו היה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
לאחר מכן החל לגלם את דייב ג'ונסון בסדרה הקומית "חדשים בשכונה" ברשת CBS.
גרינפילד נולד וגדל בדובס פרי, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה יהודית, ואף חגג בר מצווה.
קריירת המשחק של גרינפילד החלה עם סיום לימודי התיכון שלו, בשנת 1998. הוא החל לשחק בתפקידי אורח בסדרות כמו "בוסטון פאבליק", "בנות גילמור" ו-"The O.C".
את התפקיד הראשי הראשון שלו קיבל בסדרה "Modern Men" שעסקה בשלושה רווקים ששוכרים מאמן כדי לעזור להם להבין ולהסתדר עם נשים.
העונה שודרה למשך עונה אחת בעלת שבעה פרקים.
ב-2004 שיחק בדרמה "לחצות את הברונקס" לצד ג'רי פררה.
בהמשך שיחק במספר תפקידים חוזרים או קבועים ב"ורוניקה מארס", ב"בטי המכוערת", ב"גריק", ובסדרות אחרות.
בשנים 2011-2018 הוא כיכב בסדרה "הבחורה החדשה" בתור שמידט, לצד זואי דשנל.
תפקיד זה הביא לו מועמדויות למספר פרסים יוקרתיים, ביניהם פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
ב-2014 השתתף במספר סרטים ביניהם הקומדיה "באים ביחד" בכיכובו של פול ראד, בסרט של "ורוניקה מארס" שב לתפקידו בתור ליאו ד'אמטו מהסדרה באותו שם, ובסרט "אודות אלכס" בתור ג'וש לצד אוברי פלזה ומגי גרייס.
ב-2015 שיחק בתפקיד אורח ב-3 פרקים בעונה החמישית של הסדרה "אימה אמריקאית".
ב-4 באוגוסט 2016 יצא לאקרנים הקומדיה הרומנטית "שלום, קוראים לי דוריס" שם הוא כיכב לצידן של סאלי פילד וטיין דיילי.
ב-2017 השתתף בסרטים "טירת הזכוכית", "אני לא כאן" ו.
בשנת 2018 הופיע בתפקיד רוני בסדרה "הרצח של ורסצ'ה" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי".
באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בקומדיה של CBS, "חדשים בשכונה" לצד הקומיקאי והשחקן סדריק הבדרן.
בשנת 2019 השתתף בסרט הקומי "מה גברים רוצים" בכיכובה של טראג'י פ.
בשנת 2020 שיחק בסרט הדרמה "צעירה מבטיחה" בבימויה של אמרלד פנל ובכיכובה של קארי מאליגן.
בהמשך תרם את קולו לסרט האנימציה "כלבים נגד חתולים 3: האיחוד".
בשנת 2008 נישא גרינפילד למנהלת הליהוק טס סנצ'ז.
להם בת ובן, לילי ואוזי.
+שנהסרטתפקידהערות2004Cross Bronxאייק גרין2005When Do We Eat?אית'ן2014באים ביחדג'ייקורוניקה מארסליאו דמאטואודות אלכסג'וש2015שלום, קוראים לי דוריסג'ון פרמונטמכונת הכסףסוכן משכנתאות2016עידן הקרח: מסלול התנגשותרוג'רדיבוב2017מורים בהפרעהמפיק טוםטירת הזכוכיתדייווידI'm Not Hereאבא2018כריס מילר (אנ')השבועהדן מור2019מה גברים רוציםקווין מירט'ל2020צעירה מבטיחהג'ו מקלמור השלישיCats & Dogs 3: Paws Unite!רוג'רדיבוב2022The Valetוינסנט רויס2023First Time Female Directorרובי2024הקרב על הפופ-טארטריק לודווין
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר (2012)
מקס לודוויג פאול בלנקנהורן היה גאולוג גרמני, פרופסור באוניברסיטת מרבורג.
בלנקנהורן היה אחד מחלוצי החקר הגאולוגי של מצרים, ארץ ישראל וסוריה.
מקס בלנקנהורן נולד ב-1861 במשפחה גרמנית לותרנית בעיר זיגן, בימינו במדינת נורדריין-וסטפאליה, בנם של קרל בלנקנהורן ושל פאולינה לבית היגננל.
בלנקנהורן למד לימודי גאולוגיה באוניברסיטאות גטינגן ובון.
אחרי סיום לימודיו בשנת 1885 היה עוזר מחקר של אבקה (Oebbecke) באוניברסיטת ארלנגן.
בשנת 1891 עבר מבחני ההסמכה להוראה.
בשנים 1899-1897 הצטרף בלנקנהורן כפאליאונטולוג וגאולוג לסקר הגאולוגי של מצרים.
כמתנדב במכון הגאולוגי של פרוסיה השתתף בלנקנהורן בעריכת חלק גדול מהמפות הצבאיות של הסן התחתונה.
בשנת 1905 התמנה לפרופסור באוניברסיטת מרבורג.
על סמך מסעותיו הרבות במזרח הקרוב בשנים 1888–1931, כתב בלנקנהורן ספר יסודי על הגאולוגיה של מצרים.
כמו כן ביסס יסודות ראשונים לסטרטיגרפיה המודרנית של סוריה וארץ ישראל.
בלנקנהורן העביר את אוספיו, שכללו כ-8,000 פריטים, לידי האוניברסיטה העברית.
האוסף נרכש כבר ב-1921 על ידי אוטו ורבורג, אך סודר ונערך על ידי בלנקנהורן, קודם שהחלה ב-1928 העברתו לירושלים.
בלנקנהורן התחתן בשנת 1894 עם מריה הרמינה מרגרטה האטנבך, בת למשפחה קתולית.
בלנקנהורן הלך לעולמו במרבורג ב-1947.
המסע המדעי בעמק הירדן ובים המלח
בין 1894 ל-1908 ערך בלנקנהורן חמישה מסעי מחקר במזרח התיכון.
הסולטאן עבדול חמיד השני, שניכס לעצמו את הבעלות על אזור עמק הירדן וים המלח, גילה עניין בהערכת אוצרות הטבע הטמונים בשטחים אלה ובפוטנציאל הכלכלי שלהם.
בלנקנהורן שהוזמן לערוך את מסעי המחקר באזור ביקש להעניק להם אופי מדעי טהור.
בשנת 1894 הוא חיפש במקום מרבצי נחושת ועקבות נפט אך בסופו של דבר, בשכבות הסינון בעבר הירדן המזרחי גילה מרבצי פוספטים.
כימאי גרמני ממכריו, שקיבל ממנו את המידע, ניצל זאת לרעה ומבלי לגלות לבלנקנהורן יצא בשם חברה אנגלית לערוך חיפושים באזור במטרת הפקה ניסיונית.
השלטונות העות'מאנים לא הרשו זאת לא לאנגלים ולא לצרפתים ומסרו את הזיכיון לחברת הרכבת החג'אזית שהייתה בשליטתם ונוהלה על ידי מייסנר פאשה הגרמני.
למסע מחקר לים המלח בשנת 1904 צורף גם הבוטנאי הארץ ישראלי אהרן אהרנסון.
אהרונסון השתתף גם במסע נוסף, בשנת 1908, שנערך סביב לים המלח, לצידם של הזואולוג ישראל אהרוני והמהנדס ומודד הקרקעות יוסף טריידל.
למסע זה, שהיה במקור יוזמה של ההסתדרות הציונית, הובטח מימון של הסולטאן, אך בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, התנערה הממשלה העות'מאנית מהתחייבותיה הכספיות.
לחלק ממסעות בלנקנהורן הצטרף גם יחזקאל חנקין כצייד.
1908 - מדליית ליאקט מטעם האימפריה העות'מאנית
סר מקס קנדי הורטון היה קצין צוללות בריטי ומפקד השיירות באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה.
התפרסם בזכות הורדת איום הצוללות הגרמני באזור עליו פיקד.
הורטון נולד בלונדון ב-29 בנובמבר 1883, וב-15 בספטמבר 1898 החל את הקריירה הצבאית - ימית שלו כצוער על אניית האימון לצוערים בריטניה.
זמן קצר לאחר שקבל דרגת תת לוטננט עבר לשרת בצוללות.
הוא התקדם בדרגות ובתפקידי פיקוד ובתחילת מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת לוטננט קומנדר וקבל פיקוד על הצוללת E 9.
ב-13 בספטמבר 1914 הבחין הורטון בסיירת הקלה הגרמנית הלה כ-6 מיילים דרומית - מזרחית להלגולנד בים הצפוני.
ממרחק 600 יארדים הוא ירה שני טילי טורפדו והטביע אותה.
הוא הצליח להתחמק מכוחות הצי הגרמני שרדפו אותו ולהגיע לנמל הארוויץ' בצפון בריטניה.
כעבור שלושה שבועות הצליח להטביע את המשחתת S 116 בשפך נהר אמס.
על כך עוטר באות השירות המצוין.
באוקטובר 1914 נשלח לים הבלטי כחלק משייטת הצוללות הבריטית בים הבלטי.
הורטון הצליח להטביע משחתת גרמנית, ארבע אוניות סוחר שנשאו מטען משוודיה לגרמניה וגרם נזק כבד לאוניית המערכה הנסיך אדלברט.
ב-31 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת קומנדר.
לאחר המלחמה שימש הורטון כמפקד של מספר אוניות מערכה.
ב-17 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אדמירל משנה וקיבל פיקוד על השייטת השנייה של אוניות המערכה.
ב-1937 קודם לדרגת תת אדמירל וקיבל פיקוד על כוח המילואים של הצי הבריטי המלכותי.
הוא הצליח להשמיש תוך זמן קצר יחסית מספר גדול של כלי שיט שעמדו בנמלים ולהפוך אותם לכוח מבצעי ערב מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מונה הורטון למפקד הפטרול הצפוני שמטרתו הייתה הטלת מצור ימי על גרמניה בין איסלנד, איי פארו ואיי אורקני בים הצפוני.
ב-1940 מונה למפקד צי הצוללות שבסיסן בבריטניה.
חלק מכוח זה השתתף בקרב הים התיכון.
ב-9 בינואר הועלה לדרגת אדמירל וב-17 בנובמבר 1942 מונה למפקד ראשי של פיקוד המבואות המערביים, שחלש על נתיב השיירות מארצות הברית.
לאחר שנכשל בקרב על בריטניה הורה היטלר לקרל דניץ לצאת למלחמת צוללות נגד שיירות האספקה מארצות הברית לבריטניה.
בהתחלה נטתה הכף לטובת הגרמנים.
ממפקדתו ב"דרבי האוס" בליברפול ניהל הורטון את ההגנה על שיירות אלה.
הוא פיתח טקטיקה שהצריכה הוספת אוניות קרב לשיירות בצורה שחלק מיהן למרות שהיו צמודות לשיירה, נהנו מחופש פעולה שאיפשר להן לרדוף ולהשמיד את הצוללות.
בתחילה סירבו באדמירליות לאשר לו זאת אבל במרץ 1943 הצליחו הגרמנים להטביע שתי שיירות גדולות ובבריטניה נשאר דלק לשבועות ספורים.
צ'רצ'יל זימן את הורטון לישיבת חרום ואישר לו את תוספת אוניות הקרב.
ביחד עם שינוי הטקטיקה, שיפור המידע המודיעיני, שיפור פצצות העומק ופיתוח מטוסים ארוכי טווח נגרמו לצוללות הגרמניות אבדות כבדות ודניץ הורה להן לחזור לבסיסיהן.
באוגוסט 1945 פרש הורטון משירות פעיל.
לדבריו, "כדי לפנות מקום למפקדים צעירים".
מקס הזועם: כביש הזעם הוא סרט פעולה פוסט־אפוקליפטי אמריקאי־אוסטרלי משנת 2015, אשר בוים, הופק ונכתב על ידי ג'ורג' מילר.
סרט זה הוא הרביעי בסדרת סרטי "מקס הזועם", הראשון שיצא מזה 30 שנים שבו מל גיבסון אינו מגלם את הדמות הראשית.
בסרט מככבים טום הארדי, שרליז ת'רון, ניקולס הולט, רוזי הנטינגטון-ויטלי ויו קיז-ביירן.
בנוסף, המתאבק האוסטרלי לשעבר ניית'ן ג'ונס מככב גם הוא בסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב־14 במאי 2015 ברחבי ישראל ואוסטרליה וב־15 במאי 2015 בארצות הברית, שם הוא הוקרן ב־3D (תלת־ממד) וב־2D.
בישראל, רשת בתי הקולנוע יס פלאנט הקרינו את הסרט ב־IMAX וב־4DX ("ארבעה ממדים") אף על פי שהסרט לא הומר לפורמט IMAX.
הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר בקטגוריות התלבושות, עיצוב ההפקה, שיער ואיפור, עריכה, עריכת סאונד ומיקס סאונד מתוך עשר מועמדויות, כולל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בעקבות שואה גרעינית, העולם הפך לשממה מדברית והציוויליזציה קרסה; ניצול בשם מקס (טום הארדי) נתפס על ידי "בני המלחמה", צבאו של הרודן "אימורטל ג'ו" ("ג'ו בן האלמוות").
הם מייעדים את מקס להיות תורם דם, והוא נכלא ומשמש כתורם בכפייה עבור בן מלחמה בשם נוקס.
במקביל, נשלחת אימפרטור פיוריאוסה (שרליז ת'רון), אחת מסגניו של ג'ו במשאית משוריינת לאסוף דלק.
כשהיא סוטה מהדרך, מבין ג'ו כי נשותיו – חמש נשים שנבחרו במיוחד לרבייה, ושאותן הוא נהג לאנוס ולענות – נעלמו ביחד אִתה.
ג'ו זועם ומוביל את צבאו למרדף אחר פיוריאוסה, וקורא לעזרת בני בריתו מהערים הסמוכות "חוות־הקליעים" ו"עיר־גז".
נוקס מצטרף למרדף כשמקס קשור למכסה המנוע של מכוניתו, כדי להמשיך באספקת הדם.
קרב פורץ בין המשאית לכוחותיו של ג'ו, ופיוריאוסה נוסעת לתוך סערת חול במטרה להתחמק מרודפיה.
נוקס מנסה לפוצץ את המכונית שלו, כדי להשמיד את המשאית תוך הקרבה עצמית, אך מקס מצליח לסכל את תוכניתו והמכונית מתהפכת ומתרסקת עם שניהם.
מקס מתעורר אחרי הסערה כשהוא עדיין כבול לנוקס המעולף.
הוא לוקח אותו על גבו ומוצא את פיוריאוסה מתקנת את המשאית, ועמה הנשים: קפאבל, צ'ידו, טוסט, דאג ואנגהרד, שנמצאת בהיריון מתקדם.
לאחר קרב עם פיוריאוסה, שבמהלכו מתעורר נוקס, משתחרר מקס מכבליו וגונב את המשאית, אך מנגנון בטיחות מנטרל את המנוע ומקס נאלץ לאפשר לפיוריאוסה ולנשים להתלוות אליו.
הם משאירים את נוקס מאחור, והצבא של ג'ו אוסף אותו.
פיוריאוסה, מקס והנשים נוסעים לקניון צר הנמצא תחת שליטתה של כנופיית אופנוענים, במטרה לעשות אִתם עסקה שתבטיח להם מעבר בטוח, אך מאחר שכוחותיו של ג'ו דולקים אחריהם, הם נתקלים בהתנגדות מצד הכנופיה, ונאלצים לברוח בעוד האופנוענים מפוצצים את קירות הקניון כדי לחסום את דרכו של ג'ו.
מקס ופיוריאוסה נלחמים באופנוענים בעוד מכוניתו של ג'ו, שבה נמצא גם נוקס, מתגברת על המחסום.
הם תוקפים את המשאית ונוקס מצליח לעלות עליה.
במהלך הקרב אנגהרד מגוננת על פיוריאוסה, נופלת מהמשאית, נדרסת על ידי המכונית של ג'ו, והיא והתינוק שבבטנה נהרגים.
הנשים האחרות רוצות לחזור ולהציל אותה, אך פיוריאוסה מונעת בעדן והמשאית נמלטת.
פיוריאוסה מספרת למקס שהם בורחים למקום שנקרא "המקום הירוק", ארץ שלווה וּשקטה שהיא זוכרת מילדותה.
קפאבל מוצאת את נוקס מתחבא בירכתי המשאית כשהוא מתוסכל מכישלונו, ומנחמת אותו.
בלילה המשאית נתקעת בבוץ, פיוריאוסה ומקס מעכבים את כוחותיו של ג'ו בעזרת מוקשים, אבל בן הברית של ג'ו מחוות־הקליעים ממשיך במרדף אחריהם.
נוקס עוזר למקס לשחרר את המשאית, ופיוריאוסה יורה בחוואי הקליעים, פוגעת בעיניו ומעוורת אותו.
מקס יוצא להתעמת עם החוואי ואנשיו, וחוזר עם רובים ותחמושת כאשר הוא מכוסה בדם.
המשאית נוסעת במהלך הלילה דרך ביצות ומדבר, וביום למחרת הם פוגשים בדרכם אישה עירומה, מקס חושד שזו מלכודת, אבל פיוריאוסה פונה אל האישה ומספרת לה על עברה ועל השבט שאליו השתייכה.
האישה העירומה קוראת לחברות השבט שלה, והן מזהות את פיוריאוסה כאחת משלהן, אשר נחטפה כשהייתה ילדה.
פיוריאוסה נסערת לגלות כי קרקע הביצה שהם עברו הייתה המקום הירוק, שאינו מתאים עוד למחיה.
הקבוצה מתכננת כעת לחצות מישורי מלח עצומים על אופנועים, בחיפוש אחר מקום להתיישב בו.
מקס בוחר תחילה להישאר מאחור, אבל משנה את דעתו לאחר שהוא רואה חזיונות של ילד שלא הצליח להציל.
הוא משכנע אותם לחזור למצודה של ג'ו, מכיוון שבה יש שפע מים וצמחייה שג'ו שומר לעצמו והיא אינה מוגנת כעת, וללכוד את ג'ו וצבאו בקניון של האופנוענים.
הקבוצה מתחילה את המסע חזרה למצודה, אך מותקפת בדרך בידי כוחותיו של ג'ו, ופיוריאוסה נדקרת על ידי אחד מאנשיו.
ג'ו ממקם את המכונית שלו לפני המשאית כדי להאט אותה, בזמן שמקס נלחם בריקטוס ארקטוס, בנו האכזרי של ג'ו.
ג'ו חוטף את טוסט, אך היא מסיחה את דעתו, וּמאפשרת לפיוריאוסה לחבר את המסכה של ג'ו לגלגלים המסתובבים של מכוניתו, אשר קורעים אותה מפניו והורגים אותו.
נוקס מקריב את עצמו ומפוצץ את המשאית, ובכך הורג את ריקטוס, חוסם את הקניון ומאפשר למקס, פיוריאוסה, הנשים וּבנות השבט להימלט במכוניתו של ג'ו.
בדרך למצודה מקס נותן לפיוריאוסה עירוי מדמו שלו, ועוזר לה לשרוד את פציעתה.
במצודה, התושבים צוהלים למראה גופתו של ג'ו, ופיוריאוסה, הנשים וּבנות השבט מתקבלות בתשואות ובברכה על ידי התושבים ובני המלחמה שנותרו מאחור.
מקס לוכד את מבטה של פיוריאוסה, וּללא אומר נעלם בתוך הֶהמון.
ג'ו עוטה על פניו מסכה מבעיתה בעלת צינורות-ואקום מיוחדים שעוזרים לו לנשום, ופה גדול בעל שיני סוס.
כל המסכה עוזרת לו לנשום, שיערו הוא פרוותי ולבן-בלונדיני ולבושו הוא כמו של מלך, גלימה וחליפת קרב משוריינת ועיטורים עליה.
הוא אביו של ריקטוס ארקטוס, אחד מבין הלוחמים של "בני המלחמה".
ג'ו הוא הנבל הראשי של הסרט.
קיז-ביירן גילם את הנבל טוקאטר בסרט הראשון בסדרה ב-1979, וגם הפעם מגלם את דמותו של הנבל.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין, המוזיקאי של "300: עליית האימפריה", Junkie XL.