tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי העוני המזעזע שראה במסעו, הילדים הגוועים ברעב, תרבות הקבצנים מכאן והעושר המדושן ומנקר העין מכאן, מצא שקשה לו להתרגש מצנזורה על עיתונות.
בבואנוס איירס מצא עיר מתפקדת כהלכה, שהוציאה מתוכה כנרים מן השורה הראשונה וגם חשפנית נודעת.
עיר, שצ'ה גווארה, חורחה לואיס בורחס ואדולף אייכמן הרגישו בה כבני בית באותה מידה.
הארגנטינאים אינם מכירים את הארצות השכנות להם.
קיטו היא לדעתם מקום נורא, עני ופרימיטיבי, ונסיעה לבוליביה היא מעשה שלא יעלה על הדעת.
גם בצפון ארגנטינה אינם מרבים לטייל.
הם נוסעים לצ'ילה או לברזיל, או לסופי שבוע במונטווידאו.
עשירי ארגנטינה מחזיקים בית שני בבארילוצ'ה, נוה מדבר בפטגוניה.
הקשר העיקרי שלהם הוא עם ארצות אירופה והם מרבים לבקר בארצות המוצא שלהם, בעיקר בספרד ובאיטליה.
לגבי יחסה של ארצות הברית אליהם אינם בטוחים, ולכן הם מגנים אותה.
המסע הממושך ברכבת מלה-פאס, בגל חום סתווי קשה, כפה על ת'רו כמה ימי התאוששות.
כשניסה להתקשר בטלפון עם המו"ל המקומי שלו, נתקל בקשיים לא צפויים, ושוער המלון הסביר לו, שעדיף ללכת למשרד, במרחק רחובות ספורים, מאשר לנסות לדבר בטלפון.
במשרד ההוצאה לאור נאמר לו, שגנרל אחד בממשלה קרא את ספרו והוא רוצה שת'רו יסע ברכבת לסאלטה.
גם לצ'ילה לא רצה לנסוע, אבל כשנודע לגנרל שהוא רוצה להגיע לפטגוניה, סודרו לו מיד כרטיסים למועד שחפץ בו.
המו"ל הודה בזמנים האיומים שעברו על ארגנטינה, אבל מצבה השתפר.
ואכן, זה שנתיים לא הייתה שום חטיפה על רקע פוליטי.
ידידו של ת'רו, ברוס צ'טווין, אמר, שאנשי הגרילה העירוניים יצאו לחופשה לאורוגוואי או לסקי בשווייץ.
גם איזבלה פרון הודחה וממקום שבתה בעמק נידח לא יכלה לגרום נזק.
נושא האסירים הפוליטיים, שהממשל הכחיש את קיומם, לא היה לרוחו של המו"ל, ות'רו ראה לנכון לעקוף אותו מטעמי נימוס.
לעומת זאת, נעתר להזמנה לסטייק, בגודל שכמוהו לא ראה מימיו.
מן הבחינה הפוליטית, התרשם שארגנטינה דומה לאיטליה, בלתי מפותחת פוליטית ונגועה בביורוקרטיה ובאנרכיה.
אזרחיה לא נתנו אמון בממשל.
הפטריוטיות שלהם, ללא ההשפעה הממתנת של אמונה בשלטון החוק או בבחירות חחופשיות, לבשה צורה של תוקפנות ופרובינציאליות.
השיעור הגבוה של יודעי קרוא וכתוב לא הצדיק שלטון רודני, אבל איש שיחו הסביר, שהצרה היא ביכולתם של הארגנטינאים לעבוד היטב בנפרד, אבל לא כצוות.
הוא לא ידע מה הסיבה לכך.
במהלך השיחה עלה שמו של בורחס, ות'רו אמר, שתמיד רצה לפגוש אותו.
המו"ל, שהוציא לאור גם את ספריו של בורחס, הבטיח לארגן פגישה כזאת.
בינתיים, בא עיתונאי לראיין את ת'רו, שהתקשה לבטא את מחשבותיו, הן בשל הקושי לנסחן בספרדית והן בגלל החשש התמידי ממתיחת ביקורת על אזרחי אמריקה הלטינית.
בסופו של דבר, נפתרה הבעיה בכך שהעיתונאי הציג את הדעות המתבקשות ות'רו הסכים לכולן.
הזדמן לו לפגוש שני מתרגמים - לאחד, שתרגם את ספרו לספרדית, רחש הערצה כנה, משום שהצליח למצוא את המקור לשתי שורות של תומאס מור שהכניס לטקסט בלי לציין את מקורן.
השני, שהוצג לפניו כאינטלקטואל שתרגם את עזרא פאונד מאנגלית לספרדית, התגלה כמי שאינו דובר אנגלית, אבל ת'רו סבר, שהגרסאות שלו ודאי עולות על המקור.
למחרת מפגשים אלה הוזמן בשיחת טלפון לפגישה עם בורחס, בעוד חמש-עשרה דקות.
אל דירתו של בורחס הגיע ת'רו בתת-קרקעית של בואנוס איירס, שבה השתוקק לנסוע מאז שמע עליה.
עם כניסתו אל הדירה, הזכירה לו האפלוליות את עיוורונו של בורחס.
חתול לבן גדול התלווה אליו אל טרקלין קטן, אפלולי גם הוא.
ת'רו הדליק מנורה והסתכל בתמונות שעל הקירות, בעיקר שלושה תחריטי פלדה, אותם זיהה כ"תמונות מרומא" של פיראנזי.
החדר היה מסודר לנוחותו של אדם עיוור, במיעוט רהיטים וללא שטיחים.
בורחס נכנס, בחליפה כהה ששרשרת שעון משתלשלת מכיסה.
הייתה לו חזות אנגלית, ומלבד עיוורנו, נראה בריא.
הוא היה אז בן שבעים ותשע, אבל נראה צעיר בעשר שנים.
את העיוורון ההדרגתי לא תיאר כטרגדיה, אלא כערב קיץ איטי.
בשיחתם נראה שבורחס מסווג את העולם במונחים של סופרים ומשוררים - הוא העריך מאוד את ניו אינגלנד, שבה ראה את המקום הטוב ביותר להיוולד בו, ראשית הכל - ראלף וולדו אמרסון, הנרי תורו, הרמן מלוויל, נתניאל הות'ורן.
בלעדיהם, כך גרס, לא היה שם שום דבר.
גם את המערב התיכון פטר בזלזול, וכך גם את קנדה.
צר היה לו, שהדרום נוצח במלחמת האזרחים, משום שהוא מעניין.
הוא למד אנגלית סקסונית ולשם הדגמה, דיקלם את כל תפילת האדון באנגלית סקסונית.
בהמשך שיחתם הזכירו את קיפלינג, שבו ראה את אחד הסופרים הגדולים ביותר, והוא ביקש מת'רו לקרוא לפניו משירי קיפלינג.
תוך כדי הקריאה עצר את ת'רו כדי לחזור ולהתפעל מעושר השפה האנגלית, הדברים שאפשר להגיד בה ואי אפשר להגיד בספרדית.
אחר כך הוליך את ת'רו אל מדפי הספרים שלו והראה לו עותקים מעניינים, כל אחד וסיפור בצדו.
ת'רו הזכיר את אדגר אלן פו ואת "עלילות ארתור גורדון פים" שלו, ובורחס הזמין אותו לבוא שוב למחרת לקרוא לפניו מספרו של פו.
שני הסופרים המשיכו את שיחותיהם בימים הבאים.
אחרי הקריאה והדיבורים היו יורדים לאכול במסעדה סמוכה, שאליה הנחה האיש העיוור, מגשש במקלו, את האורח הרואה.
עם כניסתם השתררה דממה של כבוד - הכל הכירו את הסופר הקשיש.
בזמן הסעודה הזכיר בורחס את הפיצוצים שקורים בעיר מדי יום, אבל אין כותבים עליהם בעיתונים, מתוך פחד.
הוא ידע עליהם משום ששמע אותם.
בימים הבאים התרחשו בבואנוס איירס כמה אירועי טרור, שריפה, פיצוצים ברכבות, רצח של חבר ממשלה.
עם זאת, בורחס סבר שהממשלה איננה גרועה כל כך, לעומת חואן פרון, שהיה נבל, ואשתו, אוה פרון, שבה ראה זונה ותו לא.
ת'רו שאל אותו על פטגוניה, לשם התכוון לנסוע למחרת.
בורחס אמר, שזה מקום עגום מאוד, שאין בו דבר.
המקום הקרוב ביותר למדבר סהרה שאפשר למצוא בארגנטינה.
הוא ביקש ממנו לדחות את נסיעתו ולהמשיך לבקר אותו.
ת'רו נענה לבקשתו, אבל חשב בלבו, שאם באמת אין שם כלום, הרי זה המקום המושלם לסיים בו את הספר הזה.
הזהירו את ת'רו, שבורחס יכול להיות מחמיר או רע-מזג, אבל הוא לא ראה זאת.
לדעתו, היה בבורחס מן השרלטן, מעין דרשן, שנהג לחזור שוב ושוב על דברים שאמר בעבר.
ניכרה בו יהירות סמכותית, אבל גם קשב ילדותי כשל תלמיד.
הוא היה איש עדין, ללא שמץ אלימות בדיבורו או בהתנהגותו.
הוא אמר, שאיננו מבין נקמה מהי, משום שמעולם לא ידע רגש כזה ולא כתב עליו.
הוא צידד בשכחה של עוול.
הוא הזכיר פגישה שהייתה לו עם רבינדרנת טאגור, שעמו רב בגלל דברי כפירה שהשמיע על קיפלינג.
לבסוף, לאחר דחיות חוזרות ונשנות, קבע ת'רו מועד לנסיעתו לפטגוניה.
בשוטטות בטלה בעיר, שהתחילה עכשיו לנסוך עליו קדרות, הגיע לבית העלמין צ'אקאריטה, שם ראה את הסגידה לחואן פרון.
נשים נשקו לפני הארד שלו ועיטרו בפרחים את ידית המאוזוליאון.
בלכתו באחד הלילות עם ידידו רולאנדו, המתרגם של ספרו לספרדית, עצר אותם שוטר, בטענה שחצו כביש באור אדום.
רולאנדו טען, שהאור היה ירוק, והשוטר הסכים, אבל הסביר, שזו תהיה המילה שלהם נגד שלו.
בנימת סחטנות מבוישת אמר, "אתם רוצים להישאר פה כל הלילה, או שאתם רוצים לגמור עניין עכשיו?" רולאנדו נתן לו כשבעה דולרים בפסות והשוטר הצדיע ואיחל להם חג פסחא שמח.
ת'רו אמר לרולאנדו, שהוא רוצה לנסוע לפני שייאלץ לשנות את דעתו הטובה על בואנוס איירס.
"אקספרס לאגוס דל-סול (אגמי הדרום)" יצאה לדרך בשעת אחר צהריים שטופת שמש, אבל עד שניתקה מן העיר, כבר התחיל להחשיך.
המסילה שנסעה בה פוצצה זמן לא רב קודם לכן, אבל שמש קרון השינה הרגיע את
ת'רו, שהטרוריסטים מעדיפים לחבל ברכבות משא, וזו רכבת נוסעים בלבד.
קרון השינה היה ישן, ציפוי קירותיו מהגוני כהה וממורט.
הוא היה ארוך מאוד ובאמצעיתו היה מעין חדר הסבה, שעל כורסאותיו נאספו הנוסעים, רובם קשישים שקבלו על הקור של פטגוניה.
בשעת הסעודה ישב אל שולחנו איש צבא, שקבל על ביש מזלו, שגרם לו להעביר את שנת שירות החובה שלו דווקא בזמן של בעיות עם צ'ילה.
הוא חשש שיאלץ להילחם, והוא לא רצה להילחם עם איש אלא לחיות בבואנוס איירס.
גם הוא ניסה לשכנע את ת'רו לוותר על אסקל ולנסוע במקומה לבארילוצ'ה, שם יש שלג.
ת'רו הסביר לו, שמטרת בואו לדרום אמריקה הייתה להימלט משלג בעומק שלושה מטרים.
אחרי שחצו את ריו קולורדו, הנהר שנחשב לגבול פטגוניה, לא היה עוד דבר לראותו.
לא-כלום, סיפרו לו, הוא הדבר השולט בפטגוניה.
פה ושם היו אדמות מרעה ובקר רועה בהן, תחת שמים ריקים.
הערים המעטות היו קטנות, קבוצות של בתי חוה.
בתחנה בעיר קארמאן-דה-פאטאגונס, על גדת נהר ריו-נגרו, קנה ת'רו תפוחים מאישה, שהזכירה לו נשים דומות בערי שדה בוורמונט - קלועת צמה, בסוודר חום וחצאית כבדה.
לשאלתו ענתה, שהתפוחים האלה גדלים במקום זה.
הרכבת התעכבה כשעה, אבל ת'רו לא הצטער על כך, משום שהשעה בה יהיה עליו לרדת מהרכבת הייתה 1:30 בלילה, והרכבת לאסקל אמורה לצאת רק בשש בבוקר.
מעבר לנהר, שרוחבו היה כמה מאות מטרים בלבד, הייתה וִייֶדְמָה, וההרגשה הייתה של מעבר לארץ אחרת.
הבקר, העשב, העצים נעלמו כולם ולא היה שם דבר פרט לחול ושיחים יבשים.
שני עמודי אבק קטנים התרוממו במרחק ונעו אל האופק.
הצמחייה היחידה הייתה שיחים קוצניים.
אפילו עשב שוטה לא גדל שם, וממראה השיחים אי אפשר היה לקבוע אם הם חיים או מתים.
העופות התעופפו גבוה מכדי שאפשר יהיה לזהותם, ולא היו שום חרקים ושום ריחות.
הרכבת נסעה לאורך מה שנראה תחילה כאגם, אך התגלה לבסוף כאוקיינוס האטלנטי.
מי המלח של הגאות הרעילו את הקרקע ותרמו לשממונה.
הכפרים שסומנו במפה כעיירות לא היו אלא מספר מבנים חבוטים, כמה עצים, כלב צולע וכביסה מתנופפת במאוזן ברוח עזה.
לעיתים נראו בתים בודדים באמצע השממה, עשויים לבני חומר ובוץ ומוקפים גדרות של ענפים ומקלות, הגנה חסרת פשר.
בסן-אנטוניו-אואסטה, עיר קטנה, שנראתה כנוה מדבר על חוף מפרץ סן-מאטיאס, ירדו כארבעים אנשים מן הרכבת, להמשיך באוטובוס אל ערים אחרות על חוף האוקיינוס.
ת'רו ירד לשוטט בתחנה עד שתחדש הרכבת את מסעה, והמלצר ששאל אותו לאן מועדות פניו נדהם לשמוע, שהוא נוסע לאסקל.
אבל ת'רו לא התעניין באסקל עצמה.
כל מהותה הייתה בשבילו נקודת הסיום של מסעו מבוסטון.
המסע היה העיקר, לא המקום, שלכתיבה עליו היה צורך בכישרון של צייר מיניאטורות.
בדרך היו גם הפתעות - קבוצת עצי צפצפה סביב כרם גפנים ובוסתן תפוחים, מראה שלא ציפה לו בארץ החרבה הזאת.
ההסבר נמצא בנהר הקטן של ואלצ'טה, שזרם מדרום לצפון, מן החלק הוולקאני השטוח של רמת פטגוניה.
כל הכפרים באזור הזה נבנו לאורך הנהר, במקומות שאפשר היה לחפור בארות.
הנוף החום והסחוף הזכיר לו איורים בכתבי הקודש, מארץ ישראל או ארץ הקודש.
ת'רו צחק כשראה תיירים נושאי מצלמות.
לא היה דבר לצלם בנוף החרב הזה.
בשיחה עם הקונדוקטור קונן זה על יוקר המחיה בדרום אמריקה, לעומת המשכורות הזעומות.
הקונדוקטור הציג עצמו כגרמני, כמוהו כאמריקאים הדבקים בארצות המוצא של אבותיהם.
שמו היה אוטו, אבל הוא לא דיבר גרמנית, כשם שהאיטלקים בקרון המסעדה לא ידעו איטלקית.
רק מהגר אחד שפגש בארגנטינה קיים איזה קשר עם ארץ מוצאו, ארמניה.
הוא קרא בכל בוקר בעיתון ארמני שהודפס בבואנוס איירס.
שישים שנה עברו מאז עזב את ארמניה.
סופת אבק העירה את ת'רו הרבה לפני שהרכבת הגיעה לחאקובאקי, שם יהיה עליו לעבור לרכבת הידועה בשם לה טרוצ'יטה כדי להגיע לאסקל.
הוא נרתע מן המחשבה, שעליו לעזוב את הביטחון שברכבת המאובקת ולצאת אל אי הוודאות שמחוצה לה.
כל מי שפגש במסעו הזהיר אותו מפני נסיעה ברכבת לאסקל, אבל הוא היה מוכרח להגיע לשם כדי לטוס מאסקל הביתה.
הוא לא היה היחיד שירד שם.
הוא חשב שכל הנוסעים שירדו עמו ימשיכו ברכבת לאסקל, אבל הם נעלמו.
עיר קטנה, נידחת ומאובקת, ללא מים, ללא עץ.
האנשים שבאו לחיות שם היו זקוקים יותר מכל למרחבים פתוחים, ריקים מכל.
מנהל התחנה צילצל בפעמון הארד שהיה תלוי על אחד העמודים לפני שהרכבת המשיכה בדרכה, אבל איש לא עלה.
היה קר מאוד, בשעת לילה זו.
ת'רו היה לבדו, ובמידה ידועה הייתה זו תכלית מסעו - לרדת מהרכבת בלב המדבר אחרי מסע של עשרים או שלושים אלף קילומטרים ולעמוד שם לבדו, תחת שמי כוכבים זרים וירח, שאפילו הוא נראה מעוות ושונה מזה המוכר לו.
מנהל התחנה קרב והציע לו מאטה בספל קטן, עשוי קרן של פרה.
הוא דיבר בשבחה של אסקל - הראשון שעשה זאת, אבל בהשוואה לחאקובאקי, הצטיירה אסקל כמקום יפה, עם בתי מלון, מסעדות ואפילו פארק במרחק חמישים קילומטרים.
שיחו של מנהל התחנה לא היה מעניין, ות'רו יצא מן התחנה והתהלך על המסילה הריקה.
נביחת כלבים קרובה הרתיעה אותו, בעיקר משום שחשש מכלבת, ששלטים הזהירו מפניה.
שני כלבים התקרבו אליו; הוא חזר אל התחנה המוארת בהליכה אחורנית, וכשהגיע אל הרציף, ויתרו הכלבים על המרדף והסתלקו.
מנהל התחנה שמע את הנביחות והזהיר אותו מפני הכלבים.
יש הרבה סיפוק בנסיעה ביחידות, אבל הפחד מן המוות מלווה את הנוסע לבדו כל העת, ובנסיעה ארוכה כל כך ביחידות אי אפשר שלא להרגיש שעשית דבר מטופש מאוד, בבחינת הרפתקנות פזיזה וחסרת תכלית.
חששות כמו מוות אלים בתאונה, מחלה קשה וממושכת שתרתק אותו לבית חולים בעיר עלובה ונידחת, אובדן או שוד של דרכון, כסף, כרטיס טיסה הביתה, רדפו אותו כל הדרך, ודווקא עכשיו, כשהיה קרוב כל כך למחוז חפצו ולסיום המסע, שאל את עצמו, לשם מה בעצם יצא למסע הזה.
בסביבות חמש לפנות בוקר התחילו נוסעים להתאסף בתחנה, וקצת לפני שש יצאה הרכבת לדרכה.
הרכבת הייתה ישנה, וכאשר שאל אם יש לה שם, נאמר לו שהיא קרויה "האקספרס הפאטאגוני הישן", והממשלה רוצה להיפטר ממנה.
הנער שענה לו חשב, שהשם איננו מתאים, משום שרכבת אקספרס אמורה לנסוע מהר, וזאת איטית מאוד.
הגורם לכך היה הגבעות הרבות, שהרכבת הקיפה אותן סביב סביב, כך שנסיעה שהייתה אמורה להימשך שלוש שעות בקו ישר, נמשכה כמעט ארבע-עשרה שעות.
הייתה זו רכבת קיטור, ובפעם הראשונה הצטער ת'רו שאין לו מצלמה.
היה זה מעין סמובר על גלגלים, שהתנשם בכבדות בעליות וחרחר במדרונות.
המסילה הייתה צרה וחיבורי הקרונות שקשקו ורעשו עד אימה.
לא היו שום ציוני דרך, תוואי נוף כמו גבעה או נהר שיאמרו לנוסע היכן הוא נמצא.
כאן היו אלפי גבעות וערוצי נחלים יבשים, כולם זהים.
ת'רו חיפש גואנקו, אבל לא מצא.
לעומת זאת, היו שם הרבה עופות, קטנים וגדולים.
בדרום הרחוק, כך ידע, יש גם אלבטרוסים ענקיים.
הרבה לא היה בפטגוניה, אבל היא הייתה לפחות מקלט לעופות.
במבט בחבריו לקרון, לא ראה ת'רו הבדל של ממש בינו לבין שאר הנוסעים.
במשך כל מסעו, לא התאים לשום קטגוריה ידועה - לבושו וציודו לא היו כשל תייר, אבל הוא לא היה לבוש קרעים, מלוכלך ומוזנח כמו נווד.
כשהציג עצמו כמורה לגאוגרפיה בחופשת הפסחא, התקשו להאמין לו.
כשאמר שיש לו אישה וילדים, תמהו מדוע אינם נוסעים עמו.
לו סיפר לאנשים שפגש בדרכו שהוא סופר, היו נמלטים, או מספרים לו את סיפור חייהם כדי שיכתוב אותו.
אבל ברכבת הזאת התמזג עם יתר הנוסעים.
סוף סוף זכה באלמוניות - הוא השתייך לרכבת הזאת.
נער ולשי ששוחח עמו (בספרדית, משום ששניהם לא הבינו זה את האנגלית של זה) סיפר על מסעותיו בספינת משא, מיבשת ליבשת.
הוא הפתיע את ת'רו בדעתו על דרום אפריקה; יפה מאד, אבל החברה שם אכזרית.
הוא התקשה להבין את האפרטהייד, בעיקר משום שרוב התושבים שחורים.
מצב זה עורר בו יותר תימהון מזעם, אבל לא היה לרוחו.
ת'רו שאב עידוד מטביעת עין כזאת מצד פטגוני חסר השכלה.
הנער אמר עוד, שהיה מעדיף לחיות בברנקייה מאשר בדרבן, וברנקייה הייתה מקום נורא בעיניו, על הריקבון האיטי, הטחב והחרקים שבה.
בעיני הנער יורד-הים שראה עולם במסעותיו, היה זה המקום הטוב ביותר לחיות בו.
אורותיה של אסקל הופיעו רק כשהרכבת הייתה ממש מעל העיר.
היא הייתה פחות מכפי שציפה, אבל יותר מן התחנות שראה בדרכו.
עובד רכבת הפנה אותו למלון, ומשם הלך למסעדה, שהאווירה בה הזכירה לו מסבאה במערב הפרוע.
העייפות הכריעה אותו והוא התנמנם עם ספרו על הכיסא.
למחרת יצא לשוטט בסביבה ועמד על הפרדוקס של פטגוניה: המבקר בה צריך להיות צייר מיניאטורות או להתעניין במרחבים כבירים וריקים מכל.
לא היה שום אזור-ביניים בין הזעיר לכביר.
בעמדו שם לבדו, מתבונן באוקיינוס הקוצים, שנראו רכים מרחוק ודוקרניים ואכזריים מקרוב, חשב על כך שהוא מצוי בשום-מקום, אבל בכל זאת בעולם, בנקודה זעירה בחלק התחתון של המפה.
הייתה זו התגלות: גם שום מקום הוא מקום.
הרחק משם היו הרים וקרחונים ואלבטרוסים ואינדיאנים, אבל במקום עמדו לא היה דבר.
כאן בא מסעו לקצו, והוא צחק כשזכר, כי בא לכאן מבוסטון ברכבת התחתית, שהסיעה אנשים לעבודתם.
הסופר פול תרו אוהב לנסוע ועל נסיעותיו הבלתי שגרתיות ברחבי העולם הוא כתב מספר ספרים.
"האקספרס הפאטאגוני הישן" הוא אחד הראשונים שבהם, והוא מתעד את המסע שעשה, בעיקר ברכבות, מבוסטון עד פטגוניה.
לא היעד מעניין אותו, אלא הדרך.
המסעות בימינו, והספרים הנכתבים עליהם, מתמקדים, כך הוא טוען, ביציאה ממקום אחד ובהגעה אל מקום אחר.
בין שני אלה מתרחשת מעין קפיצת דרך, בדרך כלל בטיסה המוחקת הפרשי מרחק וזמן.
את קפיצת הדרך הזו הוא אינו מחבב.
"מה שמעניין אותי היא ההתעוררות בבוקר, המעבר מן המוכר אל המשונה במקצת, אל המוזר למדי, אל הנוכרי, ולבסוף אל הזר לחלוטין.
עצם הטיול, לא סופו, הוא החשוב".
את ספרו הוא מבקש לסיים "במקום שבו ספרי מסעות מתחילים."
האקים סיקו ג'פריס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת ניו יורק מאז 2013. הוא מייצג מחוז החולש על חלקים ממזרח ברוקלין ודרום-מערב קווינס בעיר ניו יורק.
ג'פריס, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את מחוז הבחירה ה-57 באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 2007–2012.
מאז 2019 הוא יושב ראש הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים האמריקאי, ומאז ינואר 2023 משמש כמנהיג המיעוט בבית הנבחרים.
ג'פריס נולד במרכז הרפואי ברוקלין שברובע ברוקלין בעיר ניו יורק.
אמו לנדה היא עובדת סוציאלית ואביו הוא יועץ לטיפול בשימוש לרעה בסמים בשירות מדינת ניו יורק.
ג'פריס גדל בקראון הייטס שבברוקלין.
בשנת 1988, סיים ג'פריס לימודיו התיכוניים בתיכון מידווד.
ב-1992 קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בינגהמטון.
ב-1994 השלים לימודי תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, וב-1997 קיבל תואר שני נוסף במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת ניו יורק.
בראשית דרכו המקצועית היה ג'פריס עוזר משפטי של השופט הרולד בר ג'וניור מבית המשפט הפדרלי המחוזי של ארצות הברית בדרום ניו יורק, ולאחר מכן עבד במחלקת הליטיגציה של המשרד "פול, וייס, ריפקינד, וורטון וגרייסון".
בשנת 2000 התמודד ג'פריס לאספה המדינתית של ניו יורק מול רוג'ר גרין.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מתח ג'פריס ביקורת על גרין וטען כי הוא מפגין חוסר תשומת לב לצורכי בוחריו ועל העיסוק המתמיד שלו להיבחר למשרה רמה יותר (גרין התמודד לנשיא מועצת עיריית ניו יורק ב-1997 ודיבר תכופות על תוכניותיו להתמודד לקונגרס).
עימות בחירות שנוי במחלוקת בין שני המועמדים, בהנחיית דומיניק קרטר ב-NY1, הסתיים בטרם עת לאחר ויכוח עז סביב דתו של גרין, ובבחירות הכלליות הפסיד ג'פריס משגרף 7% בלבד מהקולות.
בבחירות 2006 התמודד שוב לאספה המדינתית אחרי פרישתו של גרין, ונבחר לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק עם 64% מהקולות הוא החל את כהונתו שם ב-1 בינואר 2007. במהלך שש שנות כהונתו הציג וניסח למעלה מ-70 הצעות חוק.
בינואר 2012 הכריז ג'פריס על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של ניו יורק, מחוז שייצג בעיקר חלקים מברוקלין, שבו רוב האוכלוסייה הייתה אפרו-אמריקנית ושלמפלגה הדמוקרטית היה בו רוב גדול, כך שעיקר ההתמודדות הייתה בבחירות המקדימות.
היריב המרכזי שהיה צפוי להתמודד במחוז הבחירה היה חבר הקונגרס המכהן אדולפוס טאונס שייצג במשך 30 שנה את מחוז הבחירה העשירי (שלפני שינוי גבולות המחוזות באותה שנה היה דומה למחוז השמיני החדש).
אולם בעקבות הצלחתו של ג'פריס בגיוס כספים החליט טאונס לפרוש מהמרוץ ומהחיים הפוליטיים.
מול ג'פריס נותר במרוץ חבר מועצת העיר צ'ארלס ברון, שהשמיע התבטאויות אנטי ישראליות חריפות, והביע תמיכה במנהיגים כמו נשיא לוב מועמר קדאפי ונשיא זימבאבווה רוברט מוגאבה.
לעומתו, ג'פריס הבטיח לתמוך בישראל וזכה לתמיכה רחבה של הממסד הדמוקרטי בעיר, ובפרט של אישי ציבור יהודיים בהם ראש העירייה לשעבר אד קוץ', חבר הקונגרס ג'רלד נדלר וחבר האספה דב הייקינד שהאשימו את ברון באנטישמיות.
בבחירות המוקדמות ב-26 ביוני 2012 נבחר ג'פריס למועמד המפלגה הדמוקרטית עם כ-70% מהקולות, ובבחירות הכלליות גרף 71.8% מהקולות אל מול מועמד המפלגה הרפובליקנית.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
ב-28 בנובמבר 2018 ניצח ג'פריס את חברת הקונגרס ברברה לי מקליפורניה בבחירות לראשות הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
כהונתו החלה עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית בינואר 2019. בתפקיד זה היה החמישי בהיררכיה הדמוקרטית בבית הנבחרים, לאחר יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי, מנהיג הרוב סטני הוייר, מצליף הרוב ג'ים קלייבורן ועוזרת יו"ר בית הנבחרים קת'רין קלארק.
בעקבות פרישתה של ננסי פלוסי מהנהגת הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים לאחר בחירות 2022, הכריז ג'פריס כי בכוונתו להתמודד לתפקיד מנהיג המיעוט בבית הנבחרים כיורש של פלוסי.
ב-30 בנובמבר 2022 הוא נבחר לכהן כמנהיג המיעוט הדמוקרטי בקונגרס ה-118.
ג'פריס נשוי לקניסנדרה ארקינייגאס-ג'פריס, עובדת סוציאלית.
יש להם שני בנים והם גרים בפרוספקט הייטס, ברוקלין.
אחיו, חסאן קאם ג'פריס, הוא סופר ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת אוהיו.
מועדון הכדורגל האקן (בשוודית: Bollklubben Häcken, או BK Häcken) הוא מועדון כדורגל שוודי הממוקם בעיר גטבורג שבשוודיה.
המועדון משחק בליגת העל השוודית, ולאורך ההיסטוריה הקבוצה זכתה באליפות אחת (ב-2022) וסיימה פעם כסגנית האלופה (ב-2012).
המועדון הוקם ב-1940, ועד לשנת 1983, בה שיחקה הקבוצה לראשונה בליגת העל השוודית, נעה הקבוצה בין הליגה השנייה לרביעית.
מאז 1983 לא ירדה הקבוצה מהליגה השנייה, ומאז 2009 לא ירדה מהליגה הראשונה.
את עונת 2022 סיימה הקבוצה עם 64 נקודות, 7 נקודות יותר מיורגודן השנייה, וזכתה באליפות.
היריבות המרכזיות של האקן הן הקבוצות הבכירות של גטבורג: גטבורג, גאיס ואורגרייט.
"האר לי משם" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי אברהם אבוטבול.
את האלבום הוציאה בשנת 2006 לאור חברת התקליטים MCI.
הפקתו בוצעה על ידי דוד קצב.
גם זה אופיין בסגנון שונה מאלו של אלבומיו הקודמים.
הוא משלב מוטיבים מהמוזיקה היהודית עם כלי נגינה אלקטרוניים.
באלבום השתתפו יוצרים רבים דוגמת גדי פוגטש, שניגן בכינור בשני שירים ואהוד בנאי שביצע את "ידיד נפש".
האקסרכיה של רוונה , הידועה גם כהאקסרכיה של איטליה, הייתה מחוז מינהלי של האימפריה הביזנטית הכולל, בין המאות ה-6 ל-8, את השטחים שהיו בסמכות השיפוט של ה-Exarchus של איטליה (exarchus Italiae) שישב ברוונה.
המונח משמש בהיסטוריוגרפיה במשמעות כפולה: "exarchate" במובן המחמיר מציין את הטריטוריה הנמצאת בסמכות השיפוט הישירה של האקסרך, כלומר אזור הבירה רוונה, אך המונח משמש בעיקר לציון כל השטחים הביזנטים בחצי האי האיטלקי.
לפי המקורות המשפטיים של אותה תקופה, השטחים הללו היוו את מה שנקרא פרובינקיה איטליה, על בסיס העובדה שגם הם, עד סוף המאה ה-7 לפחות, נפלו בסמכות השיפוט של האקסרך ונשלטו על ידי duces או magistri militum תחתיו.
האקסרכיה הוקמה בסביבות שנת 584, השנה שבה קיימת עדות לראשונה על נוכחותו של אקסרך ברוונה, כתוצאה ממצב המלחמה התמידי עם הלומברדים (שבינתיים כבשו מהביזנטים כשני שלישים של חצי האי האיטלקי), מה שגרר בהכרח את המיליטריזציה של איטליה הביזנטית.
צורכי המלחמה דחפו את המפקדים הצבאיים לרכז סמכויות, ובכך שללו את הרשויות האזרחיות שאינן מעידות עוד על ידי מקורות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-7. כך נעלמה הפרדת הכוחות האזרחיים והצבאיים שהציגו דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס.
איטליה הביזנטית חולקה למחוזות צבאיים שונים שנשלטו על ידי duces או magistri militum התלויים באקסרך של איטליה, המושל הצבאי בעל הסמכויות המלאות שנבחר על ידי הקיסר מבין הגנרלים שלו או פקידיו המהימנים כדי למשול ולהגן על השטחים הנותרים בכתב נטוי.
מחוזות אלה התפתחו בהדרגה לדוכסויות אוטונומיות יותר ויותר.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-7, הנטיות האוטונומיות של האריסטוקרטיה המקומית והתפקיד הפוליטי הזמני ההולך וגדל של כנסיית רומא הביאו להיחלשות הדרגתית של הסמכות האימפריאלית באיטליה.
איטליה הביזנטית התפצלה כעת לסדרה של דוכסויות אוטונומיות מחוץ לשליטתו האפקטיבית של האקסרך, שסמכותו כבר לא השתרעה מעבר לאזור רוונה.
סכסוכים פיסקאליים ודתיים בין האפיפיור לביזנטיון האיצו את התפוררות השלטון.
הצבאות, שגויסו מהאוכלוסייה המקומית, נטו לקחת את הגנתו של האפיפיור, ולא היססו לצאת נגד האקסרך אם הוא זומם נגד האפיפיור.
הלומברדים ניצלו זאת כדי להרחיב את כיבושיהם בניסיון לאחד את איטליה תחת שליטתם.
האקסרכיה נפלה בשנת 751 עם הכיבוש הלומברדי של רוונה בידי המלך הלומברדי אייסטולף.
בשנת 395 תאודוסיוס הראשון הוריש את כס המלכות של האימפריה הרומית לשני בניו: ארקדיוס היה קיסר המזרח; הונוריוס הפך לקיסר רומא המערבי.
האימפריה הרומית לעולם לא תחזור להיות תחת שליט אחד.
הפרפקטור של איטליה סבל מפלישת הברברים במאה ה-5 : הראשון שחצה את האלפים היה אלאריק, מלך הוויזיגותים.
הוא הגיע לאקוויליה בשנת 401 ומשם פנה למילאנו, עליה הוא צר בשנה שלאחר מכן.
הונוריוס, שכבר לא חש בטוח, עבר לרוונה והקים בה את הבירה החדשה של האימפריה המערבית.
בשנת 476 נפלה רוונה עקב הפיכה צבאית על ידי הגנרל אודואקר, שבראש מיליציה של שכירי חרב הרולים, סקירים, רוגיאנים וטורסילינגים (כלומר המרכיב הגרמני של הכוחות הקיסריים), הדיח את רומולוס אוגוסטולוס והשתלט על העיר.
ממלכת אודואקר, הממלכה הרומית-ברברית הראשונה שהתקיימה באיטליה, הייתה קצרת מועד: בשנת 493 הובס אודואקר על ידי מלך האוסטרוגותים, תאודוריך, שהפך לשליט החדש של איטליה.
הממלכה האוסטרוגותית החדשה שהוקמה על ידי תאודוריך המשיכה לקיים, כבעבר, את הארגון הפרובינציאלי והמדינה הרומי.
בסביבות אמצע המאה ה-6, הקיסר יוסטיניאנוס הראשון השיק סדרה מרשימה של מסעות לכיבוש מחדש של המערב ובפרט של איטליה.
בחצי האי החל הקיסר את המלחמה הארוכה והעקובת מדם נגד האוסטרוגותים.
בשנת 540 נכבשה מחדש רוונה, בירת הגותים ומושב המחוז, והביזנטים החלו למנות שם מושלים משלהם.
המערכה הארוכה הסתיימה רק בשנים 552–554 עם המשלחת המכרעת של הגנרל נרסס.
ב-13 באוגוסט 554, עם פרסום בקונסטנטינופול על ידי יוסטיניאנוס של pragmatica sanctio pro petitione Vigilii (סנקציה פרגמטית על בקשותיו של האפיפיור ויגיליוס), חזרה איטליה, אם כי עדיין לא הושקטה לחלוטין, לשלטון הרומאי.
עם זאת, סיציליה ודלמטיה הופרדו מהמחוז של איטליה: הראשונה לא הפכה לחלק ממחוז כלשהו, בהיותה נשלטת על ידי פראיטור התלוי בקונסטנטינופול, בעוד שהאחרון התווסף לפרפקטור של איליריקום.
כתוצאה מכך, בסוף הסכסוך, הפרפקטור של איטליה, שנקרא גם פרובינקיה איטליה על ידי הסנקציה הפרגמטית כאילו כדי להפגין אובדן חשיבות, צומצם לחצי האי האיטלקי בלבד (סרדיניה וקורסיקה, שנכבשו על ידי הוונדלים במהלך המאה ה-6, לאחר כיבושם מחדש של יוסטיניאנוס הם הפכו לחלק מהמחוז הפרטוריאני של אפריקה).
נרסס עדיין נשאר באיטליה עם סמכויות יוצאות דופן וגם ארגן מחדש את המנגנון ההגנתי, המנהלי והפיסקלי.
ארבע פיקודים צבאיים הוקצו להגן על המחוז, אחד בפורום יולי, אחד בטרנטו, אחד באזור אגם מאג'ורה וקומו ולבסוף אחד באלפים הקוטיים והגריאנים.
בשנת 568, הלומברדים תחת המלך אלבוין, יחד עם בעלי ברית גרמאניים אחרים, פלשו לצפון איטליה.
האזור רק לפני כמה שנים הושקט לחלוטין, וסבל מאוד במהלך המלחמה הגותית הארוכה.
הכוחות הביזנטים המקומיים היו חלשים, ולאחר שכבשו כמה ערים, בשנת 569 כבשו הלומברדים את מילאנו.
הם כבשו את פאביה לאחר מצור של שלוש שנים בשנת 572 והפכו אותה לבירתם.
בשנים שלאחר מכן הם כבשו את טוסקנה.
יוזמות צבאיות אחרות בראשות פארואלד וזוטו חדרו למרכז ודרום איטליה, שם הקימו את דוכסות ספולטו ובנוונטו.
עם זאת, לאחר רצח אלבוין בשנת 573, הלומברדים התפצלו למספר דוכסיות אוטונומיות ("שלטון הדוכסים").
הקיסר יוסטינוס השני ניסה לנצל את הפיצול הלומברדי בשנת 576 על ידי שליחת חתנו, בדואריוס, לאיטליה.
עם זאת, הוא הובס ונהרג בקרב, והמשברים המתמשכים בבלקן ובמזרח הביאו לכך שמאמץ אימפריאלי נוסף לכיבוש מחדש לא היה אפשרי.
בגלל הפלישות הלומברדיות, הנחלות הרומיות התפצלו לכמה שטחים מבודדים.
בשנת 580, הקיסר טיבריוס השני ארגן אותם מחדש לחמש אפרכיות: האנונריה בצפון מזרח איטליה סביב רוונה, קלבריה, קמפניה, אמיליה והאורביקריה סביב העיר רומא (Urbs).
מה שתהפוך לרפובליקה של ונציה נוצרה בשלב מסוים מתוך חלק משטחה של האקסרכיה.
התואר של הדוג'ה של ונציה כלל את הביטוי , שסימן אותו כמחוז של האימפריה הביזנטית.
עד סוף המאה ה-6 סדר הכוחות החדש התייצב בדפוס יציב.
רוונה, הנשלטת על ידי האקסרך שלה, שהחזיק בסמכות אזרחית וצבאית בנוסף לתפקידו הכנסייתי, הייתה מוגבלת לעיר, לנמלה ולסביבותיה עד צפונה עד הפו (הטריטוריה הגובלת של הדוכס מוונציה, בשירות אימפריאלי) ודרומה לנהר מארקיה, שמעבר לו שוכנת דוכסות הפנטפוליס על הים האדריאטי, גם היא תחת דוכס המייצג באופן רשמי את קיסר המזרח.
האקסרכיה הייתה מאורגנת בקבוצת דוכסויות (רומא, ונציה, קלבריה, נאפולי, פרוג'יה, פנטפוליס, לוקניה וכו') שהיו בעיקר ערי החוף בחצי האי האיטלקי מאז שהלומברדים החזיקו ביתרון בעורף.
הראש האזרחי והצבאי של הנכסים הקיסריים הללו, המוסר עצמו, היה הנציג ברוונה של הקיסר בקונסטנטינופול.
השטח שמסביב הגיע מנהר הפו, ששימש כגבול עם ונציה בצפון, אל הפנטפוליס ברימיני בדרום, גבול "חמש הערים" במרקיזויות לאורך החוף האדריאטי, והגיע אפילו לערים שלא על החוף, כמו פורלי.
כל השטח הזה, ששכן בצד המזרחי של הרי האפנינים, היה תחת ניהולו הישיר של האקסרך ויצר את האקסרכיה במובן המחמיר.
השטחים הסובבים נשלטו על ידי דוכסים ומגיסטרי מיליטום ("אדוני החיילים") נתונים פחות או יותר לסמכותו.
מנקודת המבט של קונסטנטינופול, האקסרכיה הורכבה ממחוז איטליה.
האקסרכיה של רוונה לא הייתה המחוז הביזנטי היחיד באיטליה.
סיציליה הביזנטית הקימה ממשלה נפרדת, וקורסיקה וסרדיניה, בעוד שהן נותרו ביזנטיות, השתייכו ללאקסרכיה של אפריקה.
בירתם של הלומברדים הייתה בפאביה והם שלטו בעמק הגדול של הפו.
הטריז הלומברדי באיטליה התפשט דרומה, והם הקימו דוכסויות בספולטו ובבנבונטום; הם שלטו בפנים הארץ, בעוד שהמושלים הביזנטים שלטו פחות או יותר בחופים.
פיימונטה, לומברדיה, האזור הפנימי של ונציה, טוסקנה וחלקה הפנימי של קמפניה השתייכיו ללומברדים, ואט אט איבד הנציג הקיסרי באיטליה את כל הכוח האמיתי, אם כי בשמו הוא שלט באזורים כמו ליגוריה (אבדה לחלוטין בשנת 640 ללומברדים), או נאפולי וקלבריה (הדוכסות הלומברדית בנוונטו התפשטה מהר על אזורים אלו).
ברומא, האפיפיור היה השליט האמיתי.
בסוף, 740, האקסרכיה כללה את איסטריה, ונציה, פרארה, רוונה (האקסרכיה במובן המצומצם), עם הפנטפוליס ופרוג'ה.
חלקים אלו של מחוז איטליה, כפי שהיה כאשר נכבש מחדש עבור יוסטיניאנוס, אבדו כמעט כולם, בין אם ללומברדים, שכבשו לבסוף את רוונה עצמה בשנת 751, או על ידי מרד האפיפיור, שנפרד סופית מהאימפריה ב-751 בשל סוגיית הרפורמות האיקונוקלסטיות.
מערכת היחסים בין האפיפיור ברומא לבין האקסרך ברוונה הייתה דינמיקה שעלולה לפגוע או לעזור לאימפריה.
האפיפיור יכול להיות כלי לאי שביעות רצון מקומית.
האריסטוקרטיה הסנאטורית הרומית הישנה התרעמה על כך שהיא נשלטת על ידי אקסרך שנחשב בעיני רבים כזר מתערב.
לפיכך, התמודד האקסרך עם איומים מבחוץ וגם מבפנים, והפריעו להרבה התקדמות והתפתחות אמיתית.
בהיסטוריה הפנימית שלה, האקסרכיה הייתה נתונה להשפעות המתפצלות שהובילו לחלוקת המשנה של הריבונות ולביסוס הפיאודליזם ברחבי אירופה.
צעד אחר צעד, ולמרות מאמצי הקיסרים בקונסטנטינופול, הפכו הפקידים הקיסריים הגדולים לבעלי אדמות מקומיים, הבעלים הפחותים של הקרקע היו יותר ויותר קרובי משפחה או לפחות מקורבים של פקידים אלה, ונאמנויות חדשות חדרו לתחום הממשל האימפריאלי.
בינתיים, ההכרח לדאוג להגנה על השטחים האימפריאליים מפני הלומברדים הוביל להיווצרותן של מיליציות מקומיות, שצורפו תחילה לגדודים האימפריאליים, אך בהדרגה הפכו לעצמאיים, מאחר שגויסו באופן מקומי לחלוטין.
גברים חמושים אלה יצרו את exercitus romanae militiae, שהיו מבשרי הבורגנים החמושים החופשיים של ערי איטליה של ימי הביניים.
ערים אחרות של הנציבות אורגנו על פי אותו דגם.
במהלך המאות ה-6 וה-7, האיום הגובר של הלומברדים והפרנקים, כמו גם הפיצול בין הנצרות המזרחית והמערבית בהשראת הקיסרים האיקונוקלסטיים וההתפתחויות של ימי הביניים בתאולוגיה הלטינית שהגיע לשיאו ביריבות החריפה בין האפיפיור של רומא לבין הפטריארך של קונסטנטינופול, הפך את עמדת האקסרך לבלתי נסבלת יותר ויותר.
רוונה נותרה מקום מושבו של האסרך עד למרד של 727 על איקונוקלאזם.
אוטיכיוס, האקסרך האחרון של רוונה, נהרג על ידי הלומברדים בשנת 751.
בשנת 752, החלק הצפוני-מזרחי של האקסרכיה הידוע בשם דוקאטוס פנטפוליס נכבש על ידי מלך הלומברדים אייסטולף.
ארבע שנים מאוחר יותר, לאחר שהפרנקים גירשו את הלומברדים החוצה, האפיפיור סטפנוס השני תבע את השטח.
בן בריתו של האפיפיור בפעולה הצבאית נגד הלומברדים, פפין הקצר, מלך הפרנקים, תרם אז את האדמות שנכבשו בחזרה לאפיפיור; תרומה זו, שאושרה על ידי בנו של פפין קרל הגדול בשנת 774, סימנה את תחילת כוחם החילוני של האפיפיורים כנחלת פטרוס הקדוש.
אולם הארכיבישופות בתוך האקסרכיה לשעבר פיתחו מסורות של כוח חילוני מקומי ועצמאות, אשר תרמו לפיצול הלוקליזציה של הסמכויות.
שלוש מאות שנים מאוחר יותר, העצמאות הזו תניע את עלייתן של הקומונות העצמאיות.
החלקים הדרומיים של הנציבות, כולל הרכוש הקיסרי בנאפולי, קלבריה ואפוליה אורגנו מחדש כקטפנוט של איטליה שמרכזה בבארי.
השטחים הללו אבדו בסופו של דבר לברברים הסרצניים ב-847 אך נכבשו מחדש ב-871. מאוחר יותר לאחר שסיציליה נכבשה על ידי הערבים, השרידים הוכנסו למחוזות צבאיים/מנהליים שהוקמו לאחרונה, קלבריה ולנגוברדיה.
איסטריה בראש הים האדריאטי הייתה קשורה לדלמטיה.
האקסרכיה של אפריקה הייתה פרובינקיה של האימפריה הביזנטית סביב קרתגו שהקיפה את נחלותיה במערב הים התיכון.
היא נשלטה על ידי אקסרך (משנה למלך), הוקמה על ידי הקיסר מאוריקיוס בשנת 591 ושרדה עד לכיבוש המוסלמי של המגרב בסוף המאה ה-7. היא הייתה, יחד עם האקסרכיה של רוונה, אחת משתי האקסרכיות שהוקמו בעקבות הכיבושים המערביים תחת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון כדי לנהל את השטחים בצורה יעילה יותר.
במלחמת הוונדלים של 533, כוחות ביזנטיים תחת בליסאריוס כבשו מחדש את המגרב יחד עם קורסיקה וסרדיניה והאיים הבלאריים.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565) ארגן את השטחים שנכבשו מחדש כמחוז הפרטוריאני של אפריקה, שכלל את המחוזות אפריקה פרוקונסולאריס, ביזאקנה, טריפוליטניה, נומידיה, מאוריטניה קיסרינסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס, והייתה מרוכזת בקרתגו.
בשנות ה-550, משלחת רומית הצליחה להחזיר לעצמה חלקים מדרום ספרד, אשר נוהלו כפרובינציה החדשה של ספניה.
לאחר מותו של יוסטיניאנוס בשנת 565, האימפריה הרומית המזרחית הותקפה יותר ויותר בכל החזיתות, והקיסרים השאירו לעיתים קרובות את המחוזות המרוחקים יותר לעצמם כדי להתמודד כמיטב יכולתם לתקופות ממושכות, אם כי קציני צבא, כמו הרקליוס הזקן (אקסרך 598–610), המשיך להסתובב בין המחוזות המזרחיים לאפריקה.
עד שנות ה-640 וה-650, ביזנטיון איבדה את פרובינקיה מסופוטמיה למוסלמים, שגם הביסו את יריבתם של הביזנטים, האימפריה הסאסאנית (651).
קונסטנטינופול איבדה בכך מקור חשוב של קצינים מנוסים המתובלים במלחמת גבולות מתמדת עם הפרסים.
השושלת ההרקליאנית (610–711) אכן המשיכה למנות כמה קצינים מזרחיים מוכשרים לתפקידים אפריקאים, כמו נארסה הארמני, שפיקד על טריפולי, ויוחנן, הדוכס מטיגיסיס.
וולטר קאגי משער שחלק מהקצינים הארמנים אולי ביקשו לעבור חזרה למזרח כדי להגן על בתיהם כשהמוסלמים התקדמו לתוך ארמניה, אבל המקורות לא מדווחים על כך.
עם זאת, הקצינים שהמשיכו להגיע ממזרח לאחר אובדן מסופוטמיה התרגלו יותר לתבוסות כמו קרב ירמוך (636) מאשר לאסטרטגיות המנצחות שנעשו בעבר נגד הסאסנים, וטקטיקות ואסטרטגיות חדשות התפתחו לאט.
המערכת המנהלית הרומית המאוחרת, כפי שהוקמה על ידי דיוקלטיאנוס, סיפקה הבחנה ברורה בין משרדים אזרחיים לצבאיים, בעיקר כדי להפחית את האפשרות למרד על ידי מושלים פרובינציאליים חזקים מדי.
תחת יוסטיניאנוס הראשון, התהליך התהפך חלקית עבור מחוזות שנשפטו כפגיעים במיוחד או בחוסר סדר פנימי.
בהתבסס על תקדים זה ולקח אותו צעד אחד קדימה, הקיסר מאוריקיוס, מתישהו בין השנים 585 ל-590, הקים את משרד הממונה, ששילב את הסמכות האזרחית העליונה של מחוז פרטוריאני וסמכותו הצבאית של מגיסטר מיליטום, ונהנה מאוטונומיה ניכרת מקונסטנטינופול.
הוקמו שתי אקסרכיות, אחת באיטליה, עם מקום מושבה ברוונה (מה שהעניק לה את שמה האקסרכיה של רוונה), ואחת באפריקה, שבסיסה בקרתגו וכוללת את כל הנחלות האימפריאליות במערב הים התיכון.
האקסרך האפריקאי הראשון היה פטריקיוס גנאדיוס.
בין השינויים המחוזיים, טריפוליטניה נותקה מפרובינקיה אפריקה והושמה תחת פרובינקיה מצרים,  מאוריטניה קיסרניסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס אוחדו כדי ליצור את המחוז החדש של "מאוריטניה פרימה", בעוד מאורטניה טינגיטאנה, שצומצמה למעשה לעיר ספטום (סאוטה), שולבה עם המצודות של החוף הספרדי (ספניה) והאיים הבלאריים להקמת "מאוריטניה סקונדה".
הממלכה הוויזיגותית הייתה איום מתמשך על האקסרכיה.
האקסרך של אפריקה היה ברשותה של מאוריטניה סקונדה, שהייתה מעט יותר ממאחז זעיר בדרום ספניה.
הסכסוך נמשך עד לכיבוש הסופי של המעוזים הספרדים האחרונים ב-624 מאת הוויזיגותים.
הביזנטים שמרו רק על מצודת Septum (סאוטה המודרנית), מעבר למצר גיברלטר.
במהלך המרד המוצלח של נסיך קרתגו, הרקליוס הזקן ובנו בשם הרקליוס בשנת 608, היוו הברברים חלק גדול של הצי שהעביר את הרקליוס לקונסטנטינופול.
בשל שאיפות דתיות ופוליטיות, הכריז האקסרקך גרגוריוס הפטריציאני (שהיה קשור בדם למשפחה הקיסרית, באמצעות בן דודו של הקיסר ניקטאס) על עצמו עצמאי מקונסטנטינופול ב-647. בזמן זה השפעתו וכוחו של האקסרך הודגמו בכוחות שאסף גרגוריוס בקרב סופטולה גם באותה שנה שבה לחמו יותר מ-100,000 גברים ממוצא אמזיג'י עבור גרגוריוס.
בשנת 647 החלו המשלחות האסלאמיות הראשונות ביוזמה של מצרים תחת האמיר עמר אבן אל-עאץ ואחיינו עוקבה בן נאפע.
כשהם חשו בחולשה הרומית הם כבשו את בארסה, בקירנאיקה, ואז עברו לטריפוליטניה, שם נתקלו בהתנגדות.
בשל התסיסה שנגרמה על ידי מחלוקות תאולוגיות הנוגעות למונותליטיזם ולמונואנרגיות, התרחקה האקסרכיה תחת גרגוריוס הפטריציאני מהאימפריה במרד גלוי.
מבול הפליטים ממצרים (במיוחד מלכיטים), ארץ ישראל וסוריה החריף את המתיחות הדתית בקרתגו והעיר עוד יותר את הבהלה של גרגוריוס על האיום הערבי המתקרב.
כשהוא חש שהסכנה המיידית יותר באה מהכוחות המוסלמיים, גרגוריוס אסף את בעלי בריתו והתעמת עם המוסלמים, אך הובס בקרב סופטולה, הבירה החדשה של האקסרכיה, מאחר שגרגוריוס עבר לפנים להגנה טובה יותר נגד התקפות רומאיות מהים.
לאחר מכן, האקסרכיה הפכה למדינה גרורה תחת שליט חדש בשם גנאדיוס.
הניסיון לשמור על מעמד משלם מס עם קונסטנטינופול ודמשק הקשה על המשאבים של המפקד וגרם לתסיסה בקרב האוכלוסייה.
האקסרך השיג ניצחון גדול על כוחותיו של עוקבה בן נאפע בקרב וסקרה בשנת 682, בסיוע המלך הברברי, קוסאילה.
ניצחון זה אילץ את הכוחות המוסלמיים לסגת למצרים, מה שהעניק לאקסרך הפוגה של עשור.
עם זאת, העימותים החוזרים ונשנים גבו את שלהם מהמשאבים המתדלדלים והמחולקים כל הזמן של האקסרכיה.
בשנת 698, המפקד המוסלמי חסן אבן אל-נועמאן וכוח של 40,000 איש הכריעו את קרתגו.
רבים ממגיניה היו ויזיגותים שנשלחו להגן על השלטון על ידי ויטיזה, שחשש גם הוא מהתרחבות המוסלמית.
ויזיגותים רבים נלחמו עד מוות; בקרב שלאחר מכן קרתגו שוב נהרסה לחלוטין, כפי שהוחרבה מאות שנים קודם לכן על ידי הרומאים.
אובדן הממשל האפריקאי היבשתי היה מכה עצומה לאימפריה הביזנטית במערב הים התיכון, מכיוון שקרתגו ומצרים היו מקורות כוח האדם והתבואה העיקריים של קונסטנטינופול.
הביזנטים מעולם לא כבשו מחדש את שטחיהם באפריקה.
האקלברי האונד היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 57 פרקים, ששודרה במקור בסינדיקציה מ-2 באוקטובר 1958 עד 1 בדצמבר 1961. הסדרה הופקה על ידי חברת האנה-ברברה.
הסדרה הייתה אחת מסדרות האנימציה הראשונות בארצות הברית ששודרו במהלך שעות הפריים טיים ונועדו לקהל הרחב.
ההצלחה של הסדרה הוכיחה שסדרות אנימציה יכולות להיות פופולריות גם לילדים וגם לקהל מבוגר, והדבר השפיע רבות על הפקות מאוחרות יותר של האנה-ברברה, כמו משפחת קדמוני ומשפחת סילוני.
את הדמויות בסדרה דיבבו דוז באטלר (דיבב את קולו של האקלברי האונד), דון מסיק ודאג יאנג.
בשנת 1960 הסדרה הפכה לסדרת האנימציה הראשונה שזכתה בפרס אמי.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון במשך שנים רבות.
התוכנית כללה שלושה חלקים שונים, שכל אחד התמקד בדמויות שונות:
החלק העיקרי התמקד בכלב הכחול, טוב הלב והאופטימי האקלברי האונד, אשר דיבר בדיאלקט של מדינות דרום ארצות הברית.
האקלברי האונד מצא את עצמו לעיתים רבות במגוון מצבים אבסורדיים.
כמו כן, בפרקים רבים הוא ניסה מקצועות שונים - כמו שוטר, כבאי או קאובוי - ונאלץ כתוצאה מכך להתמודד עם אתגרים קומיים שונים.
הוא נהג לעיתים רבות לזמזם את השיר "Oh My Darling, Clementine" .
החלק של יוגי דב - דוב אינטליגנטי אך שובב המנסה כל הזמן להערים על שומרי הפארק על מנת לגנוב סלי פיקניק בפארק ג'ליסטון.
בעקבות הפופולריות של חלק זה בשנת 1961 יוגי דב קיבל סדרת ספין-אוף משלו.
החלק השלישי התמקד בשני העכברים פיקסי ודיקסי אשר היו צריכים להערים על החתול המגושם מר ג'ינקס.
התוכנית עשתה שימוש רב בהומור סלפסטיק, משחקי מילים ודמויות אקסצנטריות.
הארארה ) היא בירת זימבבואה, מרכזה הכלכלי והאדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה בה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של זימבבואה משנת 2022 התגוררו בעיר כ-1.49 מיליון תושבים ובמטרופולין שלה כ-2.427 מיליון תושבים.
העיר משמשת כמרכז למסחר בטבק, דגנים, כותנה, הדרים.
תעשיית העיר מתבססת על טקסטיל ומוצריו, פלדה וכימיקלים.
בקרבת העיר יש מכרות זהב.
העיר נוסדה כמוצב צבאי בשנת 1890 על ידי כוח של שכירי חרב בפיקודו של ססיל רודס.
במקורה נקראה העיר סולסברי על שם רוברט גסקוין ססיל - המרקיז השלישי של סולסברי, ובאותה עת ראש ממשלת בריטניה.
המוצב הפך לעיר בשנת 1935. העיר הייתה בירת הפדרציה של רודזיה וניאזלנד ביו השנים 1953 ו־1963.
שם העיר שונה ב־18 באפריל 1982 - יום העצמאות השני של זימבבואה, והיא נקראת על שמו של ראש שבט השונה נהאראווה.
שמותיהם של פרוורי העיר לא שונו, והם נושאים את שמותיהם האנגליים: בורודייל, מאונט פלזנט, טינוולד, רוטן רו וריטפונטיין.
ארגונים בינלאומיים, כגון נציבות זכויות האדם של האו"ם, טוענים כי מאז שנת 2002 מבוצע גירוש המוני של האוכלוסייה שהתקבצה לפרברי הארארה, מאז עצמאות זימבבואה ב-1980. רבבות בני אדם שגרו בפחונים מסביב לבירה נאלצו, על ידי שלטונו של רוברט מוגבה שליט המדינה, לעזוב את הבירה בכפייה.
בעקבות צעד זה גונתה זימבבואה על ידי הקהילייה הבינלאומית והוטלו סנקציות שונות על המדינה.
מאז שנת 2000, נכרת הזנחה הולכת וגוברת בהארארה.
מלונות הפאר והמסעדות בעיר נסגרו, האוכלוסייה הלבנה התמעטה, תנועת כלי הרכב כמעט הופסקה כליל עקב המחסור בדלק והפשיעה ברחובות עלתה.
גם הקהילה היהודית, שבימי תפארתה כללה שני בתי כנסת, בית ספר יהודי ותנועות נוער ציוניות, הדלדלה מאוד בשנים האחרונות.
רבים מיהודי העיר היגרו לדרום אפריקה, בריטניה, אוסטרליה וישראל, שני בתי הכנסת בעיר מתקשים להשיג מניין ובבית הספר היהודי בעיר שרון כמעט ואין תלמידים יהודים.
בהארארה שורר מזג אוויר ממוצע של 18 מעלות צלזיוס, פחות מהממוצע של מזג אוויר טרופי, בעקבות הגובה בו נמצאת העיר והרוח הדרומית הנושבת בה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 828 מ"מ.
האראלד החמישי, מלך נורווגיה (בנורווגית: Harald V av Noreg – Harald Den Femte; נולד ב-21 בפברואר 1937) הוא מלך נורווגיה מ-17 בינואר 1991.
האראלד החמישי נולד ב-21 בפברואר 1937 באחוזת סקאוגום, אסקר (ליד אוסלו), לאולף החמישי, מלך נורווגיה ולמרתה, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק.
הוא הנסיך הנורווגי הראשון שנולד על אדמת נורווגיה מאז לידת אולף הרביעי, מלך נורווגיה בשנת 1370. האראלד הוא נינו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וכן מדורג במקום ה-73 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
דרך אמו הוא בן דודו של אלברט השני מלך הבלגים (אמו של האראלד היא אחות אמו של אלברט).
להאראלד שתי אחיות – הנסיכה רגנהילד, הדוכסית מלורנצן שגרה בעבר בברזיל, והנסיכה אסטריד, הדוכסית מפרנר הגרה באוסלו.
בשל פלישת הגרמנים לנורווגיה, עזבו האראלד, אמו ושתי אחיותיו את נורווגיה ועברו להתגורר בעיר וושינגטון בארצות הברית; אביו וסבו המלך שהו בלונדון.
המשפחה חזרה למולדתה רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בקיץ 1955 החל את לימודיו באוניברסיטת אוסלו.
בשנת 1959 הוא סיים את האקדמיה הצבאית הנורווגית.
בשנת 1960 נכנס לבייליול קולג' שבאוקספורד, ולמד היסטוריה וכלכלה.
באותה השנה ערך ביקור רשמי מחוץ לגבולות נורווגיה, כאשר ביקר בארצות הברית והידק את קשריו עם "הקרן הסקנדינבית אמריקנית".
בשנת 1968 נישא האראלד לסוניה הרלדסן, אף על פי שהיא איננה ממשפחת מלוכה.
לזוג נולדו שני ילדים, הנסיכה מרתה לואיז ויורש העצר, הנסיך הוקון.
האראלד ייצג את נורווגיה במשחקים האולימפיים בתחום השיט, וזכורה במיוחד אולימפיאדת טוקיו (1964) שבמהלכה נשא את הדגל הנורווגי.
הוא זכה עם צוות השיט שלו במדליות ארד, זהב וכסף באליפויות העולם שהתקיימו בשנים 1982, 1987 ו-1988. בשנת 2005 זכה במדליית הזהב במסגרת המשחקים האירופאיים שנערכו בשוודיה.
ב-17 בינואר 1991 מת אביו אולף החמישי, מלך נורווגיה, והאראלד עלה לשלטון במקומו.
ב-1 בדצמבר 2003 נודע כי האראלד לוקה בסרטן שלפוחית השתן.
בנו, הנסיך הוקון, מילא את מקומו כמלך בעת שהוא עבר ניתוח בבית החולים הלאומי, (Rikshospitalet), עד ששב לתפקידו באפריל 2004.
ב-1 באפריל 2005 נותח שוב, הפעם בלב, ניתוח שעבר בהצלחה.
לאחריו עבר כמה שלבי שיקום וחזר לתפקידו כמלך ב-7 ביוני 2005, יום ההפרדה של נורווגיה משוודיה.
על שמו קרוי חוף הנסיך האראלד בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
מלבד היותו מלך, האראלד משמש במספר תפקידים שונים:
בעל ארבעה עיטורי כוכבים, ראש המטות המשולבים של צבא נורווגיה
המפקד הראשי של מסדר אולף הקדוש, שומר המשמר המלכותי הנורווגי וכן שומר השרשרת הוויקטוריאנית המלכותית
פטרון הקרן האמריקנית-הנורווגית וחבר אגודת האחיות האמריקנית
הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית (International Civil Aviation Organization – ICAO) הוא סוכנות של האומות המאוחדות המנסחת את העקרונות וההיבטים הטכניים של התעופה האזרחית הבין־לאומית ומעודדת תכנון ופיתוח של תעבורה אווירית בטוחה ומסודרת ומתקשרת עם רשויות התעופה האזרחיות המקומיות להסדרת סטנדרטים לתקנות, הכשרה ורישוי.
מועצת ארגון התעופה האזרחית קובעת את הפרוטוקול לחקירת תאונות אוויריות, המיושם על ידי רשויות הבטיחות בארצות החתומות על האמנה לתעופה אזרחית בין־לאומית, הידועה בשם "אמנת שיקגו".
מטה הארגון יושב בעיר מונטריאול שבקנדה.
ארגון התעופה האזרחית (ICAO) הוא ארגון שונה מארגון חברות התעופה יאט"א (International Air Transport Association – IATA), שמטהו ממוקם אף הוא במונטריאול, והוא ארגון מסחרי של חברות התעופה, להבדיל מארגון התעופה האזרחית.
המזכיר הכללי של ארגון התעופה האזרחית הוא ריימונד בנג'מין (Raymond Benjamin) (מונה לכהונה שנייה בשנת 2012), ואילו נשיא מועצת הארגון הוא ד"ר אולומוייווה בנארד אליו (Dr.
בישראל פועלת רשות התעופה האזרחית המופקדת על הסדרת התעופה האזרחית במדינה ועל הקשר עם הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית.
ל-ICAO ול-IATA קודים נפרדים לציון שדות תעופה וחברות תעופה.
שיטת הקוד של ICAO לשדות תעופה היא בת ארבע אותיות ואילו לחברות תעופה – בת שלוש אותיות.
IATA מתכוונת בעתיד להחליף את שיטת הקידוד שלה לקוד הנהוג ב-ICAO.
ICAO אחראית גם לקביעת הקודים של סוגי המטוסים, קוד המכיל בדרך כלל שלוש או ארבע ספרות ואותיות.
קודים אלה מופיעים בדרך כלל על תוכנית הנסיעה, או כרטיס הטיסה, שמקבל הנוסע.
כך לדוגמה, על פי קוד זה מטוס מסוג בואינג 747 יסומן כ- B741, B742, B743 וכך הלאה, תלוי בגרסה המסוימת של המטוס.
ICAO אף קובעת את שמות הקריאה בקשר רדיו לחברות התעופה בעולם.
שמות אלה מורכבים משלוש אותיות לזיהוי חברת התעופה בכתב וכן מילה או שתיים לזיהוי בדיבור.
השמות בדרך כלל, אבל לא תמיד, דומים לשם חברת התעופה.
כך למשל האותיות המזהות את מטוסי חברת התעופה האירית אייר לינגוס (Air Lingus) הם EIN ואילו שם הקריאה שלה הוא "שמרוק" (Shamrock), בעוד שהאותיות של חברת יפן איירליינס אינטרנשיונל (Japan Airlines International) הוא JAL ואילו שם מטוסיהם בקשר הוא "ג'פן אייר" (Japan Air).
כך שטיסה של אייר לינגוס שמספרה 111 תכתב כ- "EIN111" ואילו בקשר המטוס יקרא: "שמרוק אחד-אחד-אחד" ("Shamrock One-One-One"), בעוד שטיסה בעלת מספור זהה של חברת יפן איירליינס, תכתב "JAL111" ובקשר "Japan Air One-One-One".
ICAO היא שקובעת את התקן למספרי הרישום של מטוסים ("מספרי זנב"), כולל הקוד של המדינה בה רשום המטוס.
המהדורה השמינית של האמנה על תעופה אזרחית בין־לאומית אמנת שיקגו כוללת שינויים ותיקונים שהוכנסו לאמנה החל משנת 1948 ועד לשנת 2000. ארגון ה-ICAO מכנה מסמך זה בשם "החוק" (the statute), ומספורו הרשמי הוא ICAO Doc 7300/8.
לאמנה 19 נספחים, בסדר הבא:
- שירות מטאורולוגי לניווט אווירי בין־לאומי
- יחידות מדידה לשימוש בתפעול אווירי וקרקעי
- כשירות אווירית של מטוסים
- תאונות מטוסים וחקירת אירועים
- מסלולי שדות תעופה – תכנון מסלולים ותפעולם, משטחי נחיתה למסוקים
- איכות הסביבה – רעש מטוסים
- ביטחון: שמירת התעופה האזרחית הבין־לאומית מפעולות הפרעה נפשעות.
- שנוע אווירי בטוח של סחורות מסוכנות
- SMS מערכת לניהול הבטיחות
ה-ICAO אף קובע תקנים להיבטים מסוימים של תעשיית התעופה האזרחית, כגון התקן ל"שיטת הטיפול במסרים אווירונאוטיים" (Aeronautical Message Handling System – AMHS)
חלוקת אזורי העולם ומשרדים אזוריים
ל-ICAO חלוקה של עולם התעופה לשבעה אזורים, בכל אחד מהם הוא מקיים משרד אזורי.
אסיה והפסיפיק, המשרד בבנגקוק, תאילנד.
המזרח התיכון, המשרד בקהיר, מצרים.
מערב ומרכז אפריקה, המשרד בדקר, סנגל.
דרום אמריקה, המשרד בלימה, פרו.
צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריבים, המשרד במקסיקו סיטי, מקסיקו.
מזרח ודרום אפריקה, המשרד בניירובי, קניה.
אירופה וצפון האוקיינוס האטלנטי, המשרד בפריז, צרפת.
הארבעה הוא הכינוי שבו נזכרו ארבעת חברי ההגנה: , , ו, שנהרגו ב-22 בפברואר 1946 במהלך התקפה על מחנה הצבא הבריטי בשרונה שבתל אביב, המקום הנקרא כיום הקריה.
ההתקפה הייתה חלק מפעולת מחאה נגד סגירת שערי הארץ בפני עולים יהודים.
באותו יום ביצעה ההגנה פעולות חבלה בבסיסי המשטרה הניידת הבריטית בשפרעם, בכפר ויתקין, בג'נין ובשרונה.
ארבע הפעולות תואמו לשעה מוסכמת, אך רק השתיים הראשונות בוצעו בהצלחה.
הכוח בג'נין נסוג לאחר שכוונת התקיפה נחשפה.
משימת הפעולה בשרונה הוטלה על הגדוד השני של הפלמ"ח ועל פלוגה ב' בחי"ש בתל אביב.
תחילת המבצע התאחרה בשעתיים, וכשהגיעה היחידה המבצעת למקום כבר היו הבריטים במצב הכן, אך עובדה זו לא הובאה לידיעתו של מפקד הפעולה, דני מס.
במהלך ההתקפה נפגעו מספר מתקנים, והוצתו מוסכי המכוניות ומחסן הדלק.
הארבעה גדלו והתחנכו בתל אביב, ואחרי מותם הובאו בה לקבורה, בבית העלמין נחלת יצחק.
מסע ההלוויה הפך למפגן הזדהות המוני עם דרך המאבק בשלטון הבריטי.
מעל 50 אלף איש ליוו את הארבעה בדרכם האחרונה למרות מזג האוויר הסוער.
על שמם של ארבעת חברי ההגנה שנהרגו בפעולה בשרונה נקרא הרחוב בגבולה הדרומי של הקריה בתל אביב - "רחוב הארבעה".
זכרם של שני נופלי החי"ש שרגא הר ואריה קסלמן הונצח בסמל גדוד 54 בחטיבת גבעתי שהוקם על בסיס פלוגה ב' בחי"ש תל אביב.
בסמל, שעוצב על ידי הציירת ציונה תג'ר, מצוירים הר ואריה.
במתחם שרונה יש לוחית זיכרון להתקפה ולארבעת הנופלים.
אגודת הספורט ברית מכבים עתיד, שעמירם בלניקוב היה שחקן כדורסל פעיל בה, קראה על שמו את מגרש הכדורסל שלה שבצפון תל אביב (נתן החכם 20 פינת אמיל זולה) "מגרש עמירם".
אותה אגודת ספורט אף קבעה טורניר ספורט שנתי על שמו בשם "פרס עמירם".
האראלד הראשון (בנורדית עתיקה: Haraldr hárfagri; בנורווגית: Harald Hårfagre - האראלד נאה-השיער; 850 – 933) היה על פי היסטוריונים מימי הביניים מלך נורווגיה הראשון.
על פי המסורות שהיו מקובלות בנורווגיה ובאיסלנד במאות ה-12 וה-13, הוא מלך משנת 872 ועד 931. רוב תולדות חייו לוטות בערפל, מאחר שרוב התיאורים הנוגעים אליו הועלו על הכתב בסאגות כ-300 שנה לאחר מותו.
קיימים שרידים מועטים של שירת הלל של משוררי חצר המלכות שלו שהתייחסו לניצחונותיו על מתנגדיו בתוך נורווגיה.
המידע שעולה בשירה זו לא עולה בקנה אחד עם הסיפורים בסאגות שהיא כלולה בהם והסאגות עצמן מטילות לעיתים ספקות בפרטי הרקע של הביוגרפיה שלו.
האראלד ירש את כס המלוכה לאחר מות אביו, האלפדאן השחור (Halfdan svart), בשנת 860, והפך לשליט של אזור קטן יחסית בדרום נורווגיה (בתחומי מחוז וסטפולד של ימינו).
שניים מבניו, אריק הראשון והוקון הראשון, ירשו אותו והיו למלכי נורווגיה אחריו.
המקורות המוקדמים הראשונים שמזכירים את האראלד הן שתי פואמות שחוברו על ידי משוררים שפעלו בחצר מלכותו.
הפואמה הראשונה, שרק חלקים ממנה שרדו בסאגות המלכותיות מהמאה ה-13, מתארת את החיים בחצר המלכות של האראלד, מזכירות שהוא התחתן עם אישה דנית ושהוא ניצח בקרב בהפרספויורד.
הפואמה השנייה מתייחסת לסדרה של קרבות בהן ניצח האראלד.
חייו של האראלד מתוארים בכמה מהסאגות המלכותיות, שאף אחת מהן לא מאוחרת מהמאה ה-12. הדיווחים שלהם על האראלד ועל חייו שונים בכמה נקודות, וחלק מהתוכן שלהן לא ברור, אך לא ברור אם במאות ה-12 וה-13 היה מקובל שהוא איחד את נורווגיה לממלכה אחת.
כמה היסטוריונים מודרניים הניחו ששלטונו היה מוגבל לאזורי החוף של דרום נורווגיה, על אף שאין בנמצא עדויות מהתקופה שיתמכו בטענתם או מקורות אחרים על חייו של האראלד.
במחזור העולם, שהוא המקור המפורט ביותר, אם כי לא הקדום ביותר, על חייו של האראלד, נכתב שלאחר מות אביו, האלפדאן השחור, הוא ירש את הריבונות על כמה ממלכות קטנות ומפוזרות במחוז וסטפולד, שאותם אביו ירש או כבש.
אחיה של אמו, גוטהורם, היה הפטרון שלו.
איחודה של נורווגיה קשור לסיפור אהבה.
הוא החל בהצעת נישואים שהסתיימה בסירוב ובלעג מצדה של גידה, בתו של איריק, מלך הורדלנד.
גידה אמרה שהיא סירבה להינשא להאראלד עד שהוא יהיה "המלך של כל נורווגיה".
סירוב זה גרם להאראלד לנדור נדר שהוא לא יסתפר או יסרק את שערו עד שהוא יהיה מלכה היחיד של נורווגיה וכאשר הוא מילא את התנאי הזה עשר שנים מאוחר יותר, הוא שינה את כינויו מ"סבוך השיער" ל"נאה השיער".
ב-866 התקיימה סדרת הכיבושים הראשונה מני רבות של ממלכות קטנות רבות שמהם איחד האראלד את כל נורווגיה, כולל המחוז השוודי ורמלנד שהיה נאמן למלך שוודיה.
ב-872, לאחר ניצחון גדול שנחל בהרפספיורד שליד סטוונגר, הפך האראלד למלך ממלכת נורווגיה כולה, אך לממלכתו נשקפו סכנות ממתנגדיו שמצאו מקלט באיסלנד שהתגלתה זה מקרוב, באורקני, באיי שטלנד, באיים ההברידיים, באיי פארו ובצפונה של יבשת אירופה.
עם זאת, עזיבתם של מתנגדיו לא הייתה כולה מרצונם.
ראשי שבטים נורווגים רבים שהיו בעלי ממון וכבוד, היוו איום על שלטונו של האראלד, ולפיכך הם היו נתונים להטרדות רבות מצדו והוא גרם להם לעזוב את נורווגיה.
לבסוף, נאלץ האראלד לשגר משלחת לחלקה המערבי של הארץ כדי לטהר את סקוטלנד ואת האיים הסובבים אותה מוויקינגים שמצאו שם מקלט.
המקור הראשון שמזכיר את האראלד, "ספר האיסלנדים" (Íslendingabók) מהמאה ה-12, מציין שאיסלנד יושבה בימי חייו על ידי מתנגדים של האראלד שנמלטו מנורווגיה על רקע זה שהם דחו את זכותו להטיל מיסים על כל הארץ.
על פי הסאגות, עמדו שנותיו האחרונות של האראלד בסימון המאבקים בין בניו הרבים.
מספר בניו של האראלד משתנה על פי דיווחים שונים ועומד בין 11 ל-20. תריסר מבניו היו מלכים, שניים מתוכם על כל נורווגיה.
הוא העניק לכולם תארים מלכותיים ונחלות שעליהן הם שלטו כנציגיו, אך הסדר זה לא שם קץ לעימותים שהמשיכו גם לאחר מותו.
בערוב ימיו העביר האראלד את השליטה בממלכתו לבנו המועדף, אריק "גרזן הדם", שאותו הוא הועיד להיות יורשו.
אריק משל לצדו של אביו לאחר שזה היה כבר בן 80. שלוש שנים לאחר מכן מת האראלד הראשון.
הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין הוא ארגון בין-ממשלתי שעוסק בהיבטים הטכניים והמדעיים של גידול גפנים וייננות.
הארגון עוסק בענייני גידול גפן, לא רק לשם הכנת יין, אלא גם כענבי מאכל ולשם ייצור צימוקים.
אחת מפעילויות הארגון היא איסוף נתונים סטטיסטיים מרחבי העולם בנושאים הנוגעים לתחום הגפן.
מטה הארגון ממוקם בפריז וחברות בו 50 מדינות נכון ל-2023 ובהם גם מדינת ישראל.
בתום החתימה הוא שב למדינות השונות לשם אישורו.
מושב העבודה הראשון נערך ב-Salon de l'Horloge ב-3 בדצמבר 1927. ב-4 בספטמבר 1958, שונה שמו של הארגון ל"משרד הגפן והיין" (Office International de la Vigne et du Vin).
הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין הנוכחי נוסד בעקבות הסכם בין 35 מדינות ב-3 באפריל 2001, והחליף את "משרד הגפן והיין".
ההסכם הזה נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2004.