tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף המצוקה המצרית והלחץ שהפעילה על המעצמות להשגת הפסקת אש לנוכח מצבה הצבאי בסוף המלחמה, במצרים הוצגה המלחמה כניצחון הירואי ש"מחה את חרפת 1967".
רבים סבורים כי תפיסת המלחמה כניצחון מצרי אפשרה לסאדאת להתחיל במגעים עם ישראל וזאת לאחר שהחזיר את הכבוד האבוד למצרים.
בשנת 1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות שבו הוחזר אזור התעלה למצרים, ואשר סיים למעשה את מצב המלחמה בין מצרים לישראל.
בספטמבר 1975 נחתם הסכם ביניים בין שתי המדינות, במסגרתו הורחבה הרצועה המצרית בסיני.
ביקור סאדאת בכנסת והסכמי השלום (1979)
מפנה דרמטי ביחסים בין המדינות אירע בנובמבר 1977 עם ביקורו של אנואר סאדאת בישראל ונאומו בכנסת.
ביקור זה התאפשר לאחר שסאדאת הכריז במועצת העם המצרי על כוונתו לבקר בישראל ונענה בחיוב על ידי ראש הממשלה הישראלי מנחם בגין.
יוזמה זו הרעידה את אמות הסיפים באזור, גרמה לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית ויצרה בישראל תחושה של כמעט אחרית הימים.
לאחר הביקור נפתח משא ומתן בין המדינות שידע קשיים רבים.
בספטמבר 1978 חתמו שני הצדדים על הסכם מסגרת לשלום - הסכמי קמפ דייוויד על פיו תיסוג ישראל מסיני באופן מוחלט תמורת שלום מלא עם מצרים.
ישראל התחייבה, ששינוי במעמדם של "הגדה המערבית ועזה" יהיה רק במסגרת המשא ומתן על מעמדם הסופי, בהשתתפות מצרים וירדן .
מספר חודשים לאחר מכן, ולאחר המשך משא ומתן עיקש, חתמו שני הצדדים על הסכם השלום ביניהם במרץ 1979 על מדשאות הבית הלבן בוושינגטון.
במסגרת הסכם זה התחייבה ישראל לסגת מכל שטח סיני (המצרים לא דרשו את רצועת עזה ונפתח משא מתן על מתן אוטונומיה לפלסטינים) ולהרוס את היישובים הישראליים שהיו קיימים שם ובראשם העיר ימית, תוך 3 שנים.
לאחר הנסיגה הישראלית הראשונית מסיני והעברת אל עריש לידי המצרים הוחל בתהליך הנורמליזציה בין המדינות: נפתחו שגרירויות הדדיות והחלה הפעלת טיסות בין המדינות.
במקביל ליצירת הקשרים הפורמליים בין המדינות, ניכרה התנגדות עזה מאוד בקרב האינטליגנציה המצרית להסכם השלום ומרבית הארגונים המקצועיים הוציאו מתוכם את החברים שקיימו קשרים עם ישראל.
כמו כן בלטה התנגדותם החריפה של האחים המוסלמים במצרים להסכם.
שלטון מובארק - מלחמת לבנון, הפיגועים במצרים והחזרת טאבה
באוקטובר 1981, ספג השלום מכה אנושה כאשר הנשיא סאדאת נרצח על ידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי שהתנגד להסכם השלום.
למרות הרצח, מילאה ישראל במלואם את התחייבויותיה בהסכם וב־25 באפריל 1982 נהרסה העיר ימית לחלוטין ואחרון הישראלים עזב את סיני.
נשיא מצרים החדש חוסני מובארכ, התקשר לבגין והביע את הערכתו על הביצוע המדוקדק של הסכם השלום.
למרות הנסיגה המלאה, תוך זמן קצר החלו היחסים בין המדינות להדרדר עם פרוץ מבצע שלום הגליל ביוני 1982. מצרים מיהרה להחזיר את השגריר שלה מתל אביב לקהיר ופעלה נמרצות לבידודה של ישראל בעולם.
בנוסף, החלה מצרים לטעון כי הנסיגה הישראלית לא הושלמה וכי רצועת החוף של טאבה, בה הקימה ישראל מלון, היא שטח מצרי ועל ישראל להחזירה למצרים באופן מיידי.
למרות משברים אלו, תיירים ישראלים רבים החלו לפקוד את מצרים.
ההתקררות בין המדינות המשיכה לאחר רציחתו בקהיר ב-1985 של אלברט אטרקצ'י , דיפלומט ששירת בשגרירות ישראל במצרים, רציחתה של אתי טלאור ופציעתם של שלושה עובדי שגרירות נוספים בפיגוע בקהיר ב-1986 והפיגוע בראס בורקה באוקטובר 1985 בו חייל מצרי רצח שבעה ישראלים שנפשו בסיני.
עדים שהיו במקום סיפרו על התעלמות מצרית מבקשות העזרה של הישראלים ומזלזול בוטה ועוין.
במקביל באותה שנה הסכימו שני הצדדים לגשת לבוררות בינלאומית בנוגע למעמדה של טאבה.
בעקבות כך החזירה מצרים את שגרירה לתל אביב.
מספר שנים מאוחר יותר בינואר 1989, בעקבות הסכם הבוררות בין המדינות, הועברה רצועת החוף של טאבה על בית המלון הישראלי וכפר הנופש שנבנו בה (מלון הילטון טאבה), לידי מצרים במה שתואר על ידי המשטר המצרי כ"השבת גרגר החול האחרון של המולדת".
עם זאת, גם החזרתה של טאבה לידיים מצריות לא הביאה למפנה חיובי ביחסי שתי המדינות.
זמן קצר לאחר החזרת טאבה למצרים הותקף אוטובוס ישראלי סמוך לקהיר ואחד עשר ישראלים נרצחו.
פיגוע זה היווה מכה אנושה לתיירות הישראלית ההולכת ומתמעטת למצרים והיווה נקודת מפנה ברצונם של ישראלים לבקר במדינה השכנה.
מאז הסכם הבוררות בטאבה לא חל שינוי חיובי ביחסי שתי המדינות והם נמצאו באופן עקבי במגמת התקררות איטית.
למרות הפצרות חוזרות ונשנות, נמנע הנשיא חוסני מובארכ מביקור בישראל למעט באופן חד פעמי להלווייתו של יצחק רבין בנובמבר 1995, תוך שהוא מדגיש כי מדובר בביקור פרטי ולא רשמי.
בתקופת השיחות המדיניות בין ישראל לפלסטינים ולסורים והחתימה על הסכמי אוסלו, הדרדרו מאוד היחסים בין ישראל למצרים.
מצרים ראתה במדיניות המזרח התיכון החדש של ישראל מסווה להשתלטות ישראלית.
כך שבאופן פרדוקסאלי ובניגוד לעמדה המוצהרת של מצרים בדבר רצונה בשלום כולל במזרח התיכון, היו שנות ה־90 שנים קשות ביחסי ישראל–מצרים.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה התדרדרו היחסים כאשר מצרים האשימה את ישראל בדיכוי של הפלסטינים והחזירה את שגרירה מתל אביב.
כאמור, בשנות ה־80 נהגו ישראלים רבים לטייל במצרים כתיירים אך מספרם פחת מאוד במהלך השנים בשל תחושת העוינות כלפי ישראל, לצד החשש מטרור של חוגים קיצוניים.
עד ראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נהגו ישראלים רבים לפקוד את חצי האי סיני, אולם למן פרוץ האינתיפאדה השנייה ובעיקר בשל פיגועי טרור פלסטיני בהילטון טאבה, דהב ושארם א-שייח' בשנים 2004–2006, התמעט באופן דרמטי מספר התיירים הישראלים בחצי האי, וכיום התיירות הישראלית למצרים בכלל ולסיני בפרט, דלה ביותר.
התיירות המצרית לישראל מותרת באופן רשמי אך בפועל לא מיושמת בשל הדרישה של ממשלת מצרים מאזרחיה הרוצים לבקר בישראל להוציא אישור מיוחד - 'הפתק הצהוב' מטעם שרותי הביטחון המצריים.
דרישה זו מגבילה את התיירות המצרית לישראל לכמה עשרות תיירים מדי שנה - כאשר רובם מגיעים לשטחים בלבד.
השלום עם מצרים נשמר בקפדנות לאורך השנים אך נחשב ל"שלום קר", לאור העובדה שבמצרים קיימת עוינות רבה כלפי ישראל, הבאה לידי ביטוי בעיקר בתקשורת ארסית כנגד ישראל, ובהגבלות פורמליות ובלתי פורמליות על כל קשר שמקיים מצרי עם ישראל או ישראלים.
מדיניות השלום הקר המצרית באה לידי ביטוי בהחרמה מוחלטת שמטילים שלל האיגודים המקצועיים במצרים על כל קשר עם ישראל וישראלים.
כך לדוגמה, ביקורו הבודד של הסופר המצרי עלי סאלם בישראל, גרר את נידויו המוחלט על ידי איגוד הסופרים במצרים.
מצרים מערימה קשיים רבים על יצירת קשרי מסחר בין המדינות, קשרי תרבות ואקדמיה, ועוד.
עם עלייתו של אריאל שרון לשלטון בישראל בפברואר 2001, והסרת ה"חשש" המצרי מפני יצירת שלום כולל במזרח התיכון ללא הנהגה מצרית, החלו היחסים בין המדינות דווקא להתחמם שוב.
שיאם של היחסים בא לידי ביטוי בשחרורו של האסיר הישראלי שהואשם בריגול, עזאם עזאם, כמחווה לשרון, ומחמאות ישראליות למובראכ על טיפולו באירועי הטרור בטאבה ובסיני.
שיאם של הקשרים בתקופת שרון היו בימי תוכנית ההתנתקות, אז הגיע התיאום בין המדינות לשיא.
הנשיא מובארכ החליט למנות שוב שגריר בישראל ושלח לתפקיד זה את מקורבו, דיפלומט ותיק ומנוסה, מוחמד עאסם איברהים (2005–2008).
צוות השגרירות גדל והסגל הדיפלומטי המצרי הפך לאחד הגדולים בישראל.
בפרוץ מלחמת לבנון השנייה השמיעה מצרים ביקורת נגד התנהלות חזבאללה ונקטה מדיניות של תמיכה שקטה בישראל.
היקף הפגיעה במטרות ובאוכלוסייה האזרחית גרם למתיחות מסוימת ביחסי שתי המדינות, אף כי מובארכ הבהיר, שלא יתערב במלחמה.
כמה אירועים העיבו על מערכת היחסים: בדצמבר 2006 חדר דרך סיני מחבל פלסטיני אשר ביצע פיגוע בעיר אילת במהלכו רצח שלושה ישראלים.
בעקבות 'פרשיות' אלו דרשו חברי פרלמנט מצריים, רובם ככולם מהאופוזיציה, לנתק את היחסים עם ישראל ולגרש את השגריר הישראלי מהמדינה.
בקיץ 2007, עם חיזוק מקומה של מצרים כמתווכת בסכסוך הישראלי-פלסטיני ובעיקר סביב סוגיית החייל החטוף גלעד שליט, התחממו שוב היחסים בין המדינות ומובראכ אירח את אולמרט בשארם א-שייח'.
לעומת זאת לקראת סוף אותה שנה ותחילת 2008 נרשמה שוב מתיחות בין המדינות, שנבעה ממה שישראל ראתה כמתן יד חופשית מצרית להברחות אמצעי הלחימה מסיני לרצועת עזה.
לאחר ששרת החוץ ציפי לבני הישראלית התריעה על הנושא והביעה את מורת רוחה הפומבית מהמדיניות המצרית במסגרת דיוני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, תבעו גורמים מצריים מלבני 'לא להתערב בעניינים בהם אינה מבינה', וחלקם אף ביקשו לאסור על שרת החוץ הישראלית לשוב ולבקר במצרים.
במאי 2008 החל לזרום גז מצרי בצינור אל-עריש-אשקלון, שהוקם בעקבות הסכם שנחתם בין שתי המדינות ל-20 שנה.
בזמן מבצע עופרת יצוקה נתנה מצרים גיבוי שקט לפעולות צה"ל כנגד ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה, והטילה עליו את האחריות לפרוץ האירועים.
למרות דרישת הפלסטינים, היא סירבה לפתוח את מעברי הגבול, כל עוד הרשות הפלסטינית לא תקבל את האחריות עליהם.
עם זאת, היא גינתה את ישראל לאחר תחילת המהלך הקרקעי.
יחסה העוין של מצרים לתנועת החמאס, נובע בין היתר מחששה מהתערבות והתפשטות איראנית-איסלמיסטית כמו גם התחזקות האחים המוסלמים באזור.
מצרים המשיכה עם אותו קו, המתנגד לחמאס גם במהלך שנת 2009. מצרים החלה בבניית קיר פלדה בעומק של כמה עשרות מטרים לאורך ציר פילדלפי, במטרה לעצור את המשך חפירת המנהרות לאורך הציר דרכו מוברחים אמצעי לחימה לעזה וממנה.
חמאס, שהבין כי קיר זה עלול לפגוע קשות ביכולותיו הצבאיות ובניהול קשריו עם איראן וחזבאללה, פתח במערכה תקשורתית נגד מצרים.
עד המהומות וההפיכה במצרים, היה הגבול שבין המדינות שקט רוב הזמן, אם כי התרבו בו ההברחות רבות של אמצעי לחימה לכיוון רצועת עזה, כמו גם פעילות פלילית ענפה לאורך הגבול עם סיני הכוללת סחר בסמים, סחר בנשים והגירה בלתי חוקית, בעיקר מדרום סודאן ואריתריאה.
הפיכת תחריר: עליית מוחמד מורסי והאחים המוסלמים
ב-25 בינואר 2011 החלו הפגנות המוניות נגד הנשיא חוסני מובארכ שהביאו לחילופי שלטון במצרים.
ההפגנות גרמו לאי-סדר במצרים וכן הושמעו ביתר שאת קולות נגד ישראל ונגד הסכם השלום שבין המדינות.
קבוצות קיצוניות שהיו נגד הסכם השלום בין ישראל למצרים או שסברו שמחיר הגז המצרי נמוך מדי, פוצצו מספר פעמים את צינור הגז טבעי ממצרים לישראל.
החבלות החוזרות בצינור הביאו להפסקת הזרמת הגז לישראל לסירוגין.
ב-28 במאי פתחה מצרים את מעבר רפיח למורת רוחה של ישראל, ולראשונה מאז שהוטל הסגר על רצועת עזה.
ב-13 ביוני 2011 נעצר אילן גרפל במצרים בחשד כי ריגל במצרים עבור ישראל.
גורמים רשמיים בישראל דחו בתוקף את האשמות של הגורמים המצרים.
ב-20 באוגוסט 2011, העביר ד"ר עבד אל-מונעם אבו אל-פותוח ביקורת חריפה על הסכמי השלום שבין ישראל למצרים.
אבו אל-פותוח, איש האחים המוסלמים אשר התכוון להתמודד על נשיאות מצרים, אמר כי הסכמי קמפ דייוויד "למעשה אינם קיימים עוד בשטח" וכי הקשרים היחידים התנהלו בין המשטר המצרי לשעבר "שהיה סוכן של הציונים" לבין ממשלת ישראל.
לדבריו, בניגוד לממשלות, "העם המצרי לא ראה בהסכמים אלו מההתחלה דבר מלבד פיסת נייר".
בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), אי מניעת המתקפה על ידי מצרים ומותם של חיילים מצריים בחילופי האש שבעקבות המתקפה, החלו הפגנות המונים מול שגרירות ישראל בקהיר.
במהלך ההפגנות ב-20 באוגוסט הסיר מפגין את דגל ישראל מעל בניין השגרירות והמועצה הצבאית העליונה של מצרים שקלה להשיב את השגריר המצרי מתל אביב.
לבסוף התנצלה ישראל על מותם של החיילים המצריים, אך מצרים הודיעה כי לא תסתפק בהתנצלות זו.
יחסו של המשטר החדש לישראל, הפיכתו של הגבול הישראלי-מצרי לגבול עימות, פעילות ארגוני טרור בחצי האי סיני והעוינות ברחוב המצרי לישראל, הביאו את יחסי שתי המדינות לשפל.
ב-9 בספטמבר 2011 התרחשה תקיפת בניין שגרירות ישראל במצרים, במהלכה תקף ההמון את הבניין והשתלט עליו, תוך שהוא בוזז את תכולת חלק ממשרדי השגרירות.
המאבטחים הישראלים בשגרירות עמדו בסכנה וחולצו בידי הצבא המצרי לאחר לחצים אמריקניים על השלטון הצבאי המצרי.
בעקבות כך הוחזרו לישראל השגריר, עובדי השגרירות ובני משפחותיהם.
סגן השגריר נותר כנציג הדיפלומטי היחיד של ישראל במצרים.
באוקטובר 2011 סייעה מצרים לישראל ולחמאס להגיע להסכם בדבר שחרור גלעד שליט, וליישום ההסכם, והגיעה להסכם נפרד עם ישראל, שבמסגרתו שוחרר אילן גרפל והוחזר לישראל.
בתמורה שחררה ישראל 25 אסירים פליליים מצריים.
באפריל 2012 ביטלה מצרים את הסכם הגז עם ישראל.
חברת החשמל הישראלית פנתה לבוררות בינלאומית שפסק תשלום לישראל בגובה כ-1.76 מיליארד דולר.
באפריל 2017 דחה בית משפט בשווייץ ערעור מצרי על פסק דין דולר.
לאחר שמצרים סירבה לשלם את הפיצוי, הגיעו הצדדים לפשרה ביוני 2019 לפיה תקבל חברת החשמל 500 מיליון דולר על פני שמונה וחצי שנים.
בשנת 2013 ערך צבא מצרים הפיכה צבאית.
מוחמד מורסי הודח ונכלא, האחים המוסלמים הוצאו מחוץ לחוק ונערכו בחירות לנשיאות בהן זכה עבד אל-פתאח א-סיסי.
ב-2015 הנשיא הישראלי ראובן ריבלין הביע באוזני קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל דאגה מכוונתה למכור צוללות מתקדמות למצרים.
מרקל הבהירה שלעסקה ניתן אישור מגורם ישראלי רשמי, שהתגלה בהמשך כראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במה שהיווה חלק מפרשת הצוללות.
ב-2 במרץ 2016 הורחק המחוקק תאופיק עוכאשה מהפרלמנט המצרי ל-5 שנים, משום שהוא אירח בביתו את שגריר ישראל.
בדצמבר 2016 פונתה שגרירות ישראל בקהיר מטעמי ביטחון, ובסוף אוגוסט 2017 חזר שגריר ישראל למצרים.
באפריל 2016 אישרה ישראל את החזרת האיים טיראן וסנפיר ממצרים לערב הסעודית.
הסכם דרש את אישורה כי חסימת מצרי טיראן הייתה הגורם לפריצת מלחמת ששת הימים.
שנת 2018 עמדה בסימן התגברות פעילות דאעש בחצי האי סיני, דבר שהוביל להתגברות הלחץ הצבאי המצרי נגד פעילי הטרור בחצי האי, תוך תגבור כוחות משמעותי.
תגבור הכוחות אף נעשה בניגוד להסכם השלום עם מצרים, תוך הסכמה ישראלית יוצאת דופן.
במסגרת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, תקפו מל"טים ישראלים פעילי טרור בחצי האי, תוך הסכמה מצרית ושיתוף פעולה מודיעיני קרוב.
ביוני 2020 אישרה הממשלה את מינוייה של אמירה אורון לשגרירת ישראל במצרים, לאחר שראש הממשלה בנימין נתניהו, כשר החוץ ב-2018, סירב לקבל אז את הצעת ועדת המינויים של משרד החוץ למנותה, וניסה למנות דמות פוליטית כשגריר במצרים, אבל ניסיון זה לא צלח.
ב-2020 הביא שר החוץ גבי אשכנזי, בתיאום עם נתניהו, לאישור מינוייה בממשלה.
ב-13 בספטמבר 2021, נפגשו ראש הממשלה נפתלי בנט והנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי בביקור פומבי ראשון זה עשור של ראש ממשלה ישראלי במצרים.
ב-8 בנובמבר 2021 נחתם הסכם "המסדיר את נוכחותם של כוחות משמר באזור רפיח, לטובת הגברת האחיזה הביטחונית של צבא מצרים באזור זה".
ב-12 ביולי 2023, ראש המל"ל, צחי הנגבי, ביקר בקהיר ונועד עם בכירי השלטון במדינה.
"ישראל היום" פרסם כי הנגבי דן בין היתר בהסכמה הישראלית לפתח את מאגר הגז "גזה מארין" הממוקם מול חופי עזה ואשר הכנסותיו אמורות להגיע לרשות הפלסטינית.
על פי ההחלטה הישראלית, מצרים היא שתהיה אחראית על פיתוח המאגר עבור הרשות הפלסטינית.
מאז מתקפת חמאס ב-7 באוקטובר 2023 והתגובה הצבאית הישראלית בעזה, היחסים בין ישראל למצרים נעשו מתוחים אבל השלום הקר נשמר.
מצרים ראתה בכיבוש מסדרון פילדלפי, והזרמת תושבי עזה דרומה איום על ביטחונה, בשל חששה מהגירה המונית לסיני והגיבה באיום בביטול הסכמי השלום והכנסת כוחות צבאיים לסיני.
ומאידך ישראל ראתה בדאגה את ההתעצמות הצבאית של מצרים בסיני ואיימה בביטול הסכם הגז החדש אך המשיכה להשתמש בשירותי התיווך המצרים.
ב-12 במאי 2024, מצרים הצטרפה לתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם.
בינואר 2019 ביקר שר האנרגיה, יובל שטייניץ, במצרים, היה זה ביקור ממלכתי ראשון של שר ישראלי מאז המהפכה ב-2011. ב-15 בינואר 2020 הודיעו שטייניץ ומקבילו המצרי, טרק אל-מולה, על תחילת ייצוא גז טבעי ממאגר לווייתן הישראלי למצרים.
בפברואר 2022 נרשמה מחוות כבוד של נשיא מצרים א-סיסי לשרת האנרגיה הישראלית קרין אלהרר.
בכינוס אנרגיה בינלאומי שנערך במצרים, א-סיסי חצה את האולם מקצה לקצה, כדי לברך לשלום את אלהרר.
מחווה זו יוצאת דופן לאור היחס הקריר, ולעיתים עוין, שמביעה מצרים כלפי ישראל.
ביולי 2023, כי עקב המשבר הכלכלי-אנרגטי שחווה מצרים, פנו גורמים מצרים לגורמים במל"ל בבקשה לאשר את הגדלת ייצוא הגז למצרים.
מצרים, שנמצאה במצב כלכלי בעייתי, הייתה מעוניינת בגז הישראלי הן עבור הובלתו באמצעות מתקני ההנזלה המצריים לאירופה (קהיר רוכשת מישראל גז טבעי לפי מחיר של 7.5 דולר ליחידת חום, ובשוק ה-LNG מרוויחה ממנו) והן עבור המשק המקומי.
באוגוסט 2025 נחתמה עסקת יצוא גז בין ישראל למצרים שבה שותפות לווייתן ימכרו גז למצרים ב-35 מיליארד דולר.
השותפות ימכרו למשק המצרי 130 BCM גז טבעי עד לשנת 2040. העסקה מתווספת להסכם הקיים בין הצדדים משנת 2019, שכלל יצוא גז מלווייתן למצרים בהיקף של 60 BCM.
במרץ 2022 סיכם ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, עם נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, על הרחבת הטיסות הישירות בין המדינות והשקת קו תעופה מנתב"ג לשארם א-שייח.
באותו חודש נפגש בנט עם נשיא מצרים א-סיסי ויורש העצר של אבו דאבי מוחמד בן זאיד, כמו כן נפתחה אפשרות לנדידת רשתות הסלולר הישראליות בחצי האי סיני.
מצב זה הביא לשלוש מלחמות ישירות בין המדינות, כאשר במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רמת הגולן מידי סוריה.
מאז ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשו ניסינות להגיע להסכם שלום, אולם אלו לא צלחו ומצב הלוחמה בין המדינות לא הסתיים מעולם.
ישראל נקשרה בעקיפין למלחמת האזרחים בסוריה, עקב ירי תועה מהצד הסורי לעבר ישראל, ומניעת התבססות איראן וחזבאללה על גבולה הצפוני, עם הקמת "תיק הגולן".
בהמשך הקימה את מנהלת "שכנות טובה", האמונה על סיוע אזרחי לתושבי סוריה שנפגעו ממלחמת האזרחים במדינה.
עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן.
על פי הסכם סייקס–פיקו בין הבריטים לצרפתים משנת 1916, נועדה ארץ ישראל להתחלק בין אזורים שבשליטה בריטית ישירה – עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת באזור בין מפרץ עכו למפרץ חיפה, הגליל העליון וחלקו הגדול של הגליל התחתון, לבין ליבת הארץ שתהיה תחת חסות משותפת של מעצמות ההסכמה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם.
התנועה הציונית הפקידה את דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום בפריז (1919) דרישות אלו כללו בצפון את השטח עד הנהר ליטני וכן את מקורות נהר הירדן ובמזרח השיקו למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה.
לפי הסכם חדש מספטמבר 1919, הסכם דוביל , שערכו ביניהם ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, פינו הבריטים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בעמק החולה (מעט צפונה מאיילת השחר).
שיאו של הקונפליקט מנקודת המבט היהודית היה ההתקפה במרץ 1920 על תל חי.
צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), והשיבה לעצמה את השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן ושמרה בידיה את כביש ביירות–בניאס–דמשק (דבר שגרם להותרת מעיינות הבניאס והחצבאני בשטח הצרפתי).
לעומתם שמרו הבריטים על מערכת הכנרת כולל מעין הדן בשטחם (כנראה מתוך רעיון לנצל אותה למפעל הידרו אלקטרי).
מהקמת מדינת ישראל עד למלחמת ששת הימים
במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטחה של מדינת ישראל.
ב-15 במאי 1948 נכנסו כוחות סורים לארץ ישראל מדרום לכנרת.
הכוחות הסורים התקדמו, ואף החזיקו בצמח, מסדה ושער הגולן.
אולם עד 21 במאי הם נהדפו חזרה אל מעבר לצמח והתרכזו בתל-אל קאסר.
לחימה מוגבלת התקיימה באזור הבניאס.
במרכז הגזרה, הצליחו הכוחות הסורים להבקיע לתוך ישראל ולכבוש את משמר הירדן.
בקרבות עשרת הימים לא השתנו משמעותית העמדות בחזית הסורית.
השיחות נמשכו כשלושה חודשים, במהלכם שקלה ישראל לפעול בכח צבאי, אם סוריה לא תסכים להסיג את כוחותיה מארץ ישראל המנדטורית.
לבסוף הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה נחתם ב־20 ביולי 1949.
על פי ההסכם, נקבע קו שביתת הנשק במקום בו שהו הכוחות עם סיום הלחימה, כאשר האזורים בהם שהה הצבא הסורי בתוך גבולות המנדט הוכרזו כאזורים מפורזים, ונאסרה כניסת כוחות צבא אליהם, אולם הם היו בשליטה אזרחית של מדינת ישראל, שירשה את הגבול המנדטורי.
על פי ההסכם נקבע שהחיים האזרחיים יוחזרו למסלולם.
ישראל פירשה זאת כהיתר שלה לפעול באופן חופשי בכל פעילות אזרחית באזור המפורז, בעוד סוריה פירשה את ההסכם כקובע שרק פעילות אזרחית מלפני המלחמה יכולה להמשיך באזור.
חילוקי דעות אלו הביאו לעימותים חוזרים ונשנים.
מהסכמי שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים
בין מלחמת תש"ח למלחמת ששת הימים העמיקה המחויבות הלאומית המסורתית של סוריה, הישירה ועל ידי שליח, למאבק הערבי נגד ישראל.
תקריות רבות בין ישראל לסוריה התלקחו כתוצאה מהמחלוקות הבאות:
שאלת הגבולות והפעילות באזור המפורז
בתחילת שנות ה-50 השתלטו הסורים על שטח ישראלי ממערב לקו הגבול הבין-לאומי באזור המפורז הדרומי מעל החוף המזרחי של הכנרת – תקרית אל-חמה ובמפורז הצפוני על רכס הבניאס מול הקיבוצים דן, דפנה ושאר ישוב.
השתלטות זו יצרה קו חדש בשטח, אשר לימים נודע בשם קווי 4 ביוני, להבדיל מקו שביתת הנשק (1949) ומקו הגבול הבין-לאומי (1924).
ניסיון השתלטות נוסף על שטח ריבוני ישראלי בשפך הירדן לכנרת – קרב תל מוטילה, נהדף בתום ארבעה ימי קרב תוך שנגרמו אבדות כבידות לצה"ל.
הסורים גיבו את מתקפות הפידאיון בשנות ה-50 ומאוחר יותר בשנות ה-60 פרסו חסותם על והפעילו מתחומם את "המלחמה העממית" – פעולות הטרור של הפת"ח שתכפו והתעצמו בחודשים שלפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
בין עימותים אלו ובמהלכם, הפגיזה סוריה שוב ושוב את היישובים הישראליים למרגלות רמת הגולן.
פעילויות אלו הביאו לביצוע פעולות תגמול של ישראל בשטח סוריה שהרעו את המצב הביטחוני.
ביולי 1963 לקחה סוריה בשבי שישה אזרחים ישראלים שהפליגו בכנרת ונסחפו לחוף המזרחי.
האזרחים הישראלים הוחזקו שלושה חודשים בשבי, ולאחר מכן שוחררו במסגרת חילופי שבויים.
בוועידת הפסגה הערבית הראשונה שהתכנסה בינואר 1964 נקטה סוריה את הקו המיליטנטי ביותר ודרשה מלחמה לאלתר.
בשנים 1950–1967 נפגעו מאש סורית 377 חיילים ואזרחים ישראלים, מהם 121 הרוגים ב-310 ימים של חילופי אש, בהם נאלצו הישראלים ברצועת הספר להיכנס למקלטים.
הגזרה הסוערת ביותר מבחינת ירי סורי הייתה גזרת תל קציר.
בשנת 1955 היה המספר הרב ביותר של תקריות, 52 ימי אש.
הנזק החומרי ביישובים הישראלים הגיע לכ-20 מיליון דולר (במחירי שנת 1992).
באוגוסט 1965 נערכו חילופי אש קשים בין כוחות צה"ל לצבא סוריה, על רקע ניסיון סורי להטיית מי הירדן.
בפברואר 1966 ירו חיילים סוריים לעבר עובדים ישראלים.
בתגובה ירו תותחנים של צה"ל, פגעו ב-4 חיילים סורים והשמידו 2 טנקים סורים.
ערב מלחמת ששת הימים, אירעו שתי תקריות חמורות בין ישראל לסוריה:
תקרית ספינת המשמר בכנרת שהחלה ביוזמה התקפית סורית כנגד ספינת משמר שעלה על שרטון בחוף הכנרת באוגוסט 1966 שבמסגרתה התרחשו קרבות בין הצבאות
יום הקרבות של 7 באפריל 1967
ההסכם הותיר את שאלת הגבול המדויק בין שתי המדינות פתוחה, וכל מדינה ניסתה לנצל את המצב הבלתי ברור.
הצדדים ניסו לכפות בכוח את רצונם, אך קיימו גם מגעים חשאיים ביניהם (בעיקר בוועידת שביתת הנשק).
חוסר היציבות בסוריה בתקופה זו הקשה מאוד על קיום המגעים ואף מנע בחלק מהזמן את קיומם.
בסדרת עימותים שהגיעו לשיאה בשנים 1951 ו־1964 ייצבה סוריה קו שהכליל בתחום שליטתה גם חלקים מן האזור המפורז אשר היו שייכים להלכה למדינת ישראל.
שטחים אלה היו ברובם באזור חופה המזרחי של הכנרת ובאזור חמת גדר.
קו זה ידוע כ"קו הארבעה ביוני" (הכוונה היא ל-4 ביוני 1967, היום האחרון לפני פרוץ מלחמת ששת הימים).
ציר מרכזי של המאבק בין ישראל לסוריה היה הקרב על המים בו סוריה בתחילה מנעה את הקמת תעלת ההטיה ב-1953 ובהמשך בשנים 1964–1966 ניסתה להטות את הירמוך ומי מקורות הירדן מלזרום במסלולם הטבעי לנהר הירדן בשטח ישראל.
בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים שתי המדינות השקיעו משאבים רבים בפיתוח מודיעין אחת על השנייה.
חלק מהפעילות הישראלית התפרסמה אחרי שהסורים חשפו אותה.
בין המקרים הידועים ביותר היו:
מבצע צרצר – חמשת חיילי חוליית צנחנים וגולני שחדרו לסוריה על מנת לשתול מכשירי האזנה לקווי תקשורת אך נתפסו וישבו בשבי עד שהוחזרו בעסקת חילופי שבויים.
4 מהם חזרו חיים ועוד אחד, אורי אילן, חזר בארון אחרי שהתאבד בשבי על מנת שלא למסור סודות צבאיים.
המקרה הידוע ביותר הוא של המרגל אלי כהן, שפעל בסוריה בתחילת שנות ה-60, הצליח להתברג בחוגי צמרת השלטון הסורי והביא לישראל מידע רב ערך עד אשר נתפס, נשפט והוצא להורג בתלייה.
יוסוף ספדי פעל בכפר מסעדה בשנות ה-50 וריגל לטובת ישראל עד אשר נחשף, אך הצליח להימלט לארץ בטרם נתפס.
ישראל מעולם לא הודתה בפעילותו באופן רשמי.
משרד הביטחון נתן לו משרה כיערן בשמורת הר מירון והוא התגורר עם משפחתו בבקתת היערן המבודדת סמוך לפסגת ההר, עד אשר חוליית מחבלים שחדרה מסוריה וסימנה אותו כיעד, הצליחה לארוב לו בבקתה ורצחה אותו לעיני משפחתו.
ממלחמת ששת הימים עד לוועידת מדריד
בבוקר 6 ביוני החלה הפגזה סורית כבדה על אצבע הגליל בה נהרגו שמונה חיילים בראש פינה.
בהמשך להרעשה הארטילרית פתחו הסורים בשתי התקפות קרקעיות.
רק עם סיום הקרבות בחזית הירדנית ובסיני יכול היה צה"ל להפנות כוחות מספיקים לחזית הצפונית למלחמה נגד סוריה.
בבוקר 9 ביוני החלה מתקפה משולבת של צה"ל על המוצבים הסורים בצפון הרמה ובסיום אותו יום ביסס צה"ל את אחיזתו במוצבי הקו הראשון של הסורים.
ביום למחרת, 10 ביוני, המשיכו הכוחות הישראליים להתקדם מזרחה אל מול הכוחות הסורים הנסוגים, וכבשו כמעט ללא קרבות שטחים נרחבים.
קו הפסקת האש שנקבע לאחר המלחמה כונה "הקו הסגול", והוא כלל כ-1,260 קמ"ר של שטח שכבשה ישראל בגולן, עד ממזרח לקוניטרה.
מלחמת ששת הימים הגבירה את תלותה של סוריה בברית המועצות ומצבה את מערך היחסים בינה לבין ישראל כחלק ממערך היחסים הבין-לאומי במסגרת המלחמה הקרה כאשר ישראל התייצבה לצד ארצות הברית.
בפברואר 1969 חדר מיג 21 סורי לרמת הגולן, והופל בידי צה"ל.
מיג נוסף הופל בסוף מאי וביולי אותה שנה חדרו מספר מטוסים סורים לרמת הגולן, ובקרבות האוויר של 8 ביולי 1969 הפילו מטוסי צה"ל שבעה מיגים.
קרב אווירי נוסף, בו הופלו 3 מיגים סוריים התרחש בדצמבר 1969 בשמי דמשק.
מתחילת 1970 התחמם הגבול בין ישראל לסוריה ברמת הגולן וישראל מנתה עד אמצע מרץ 1970 כ-150 תקיפות על מוצביה מצד צבא סוריה וארגוני מחבלים.
בלילה שבין 15–16 במרץ 1970 פשטו כוחות צה"ל מוסקים בעומק סוריה וחבלו ברשת החשמל ובתשתיות אחרות.
ב-23 במרץ 1970 הרגו כוחות צה"ל 8 חמושים שחדרו לצפון רמת הגולן.
בסוף מרץ 1970 תקף כוח צבאי סורי מוצב ישראלי ברמת הגולן ואחד מאנשיו נהרג.
ב-2 באפריל 1970 התקיים יום הקרב החמור ביותר בחזית הסורית מאז מלחמת ששת הימים.
בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1970 בצעה ישראל את מבצעי שפט.
24–26 ביוני 1970 נודעו כמלחמת שלושת הימים, שביומם האחרון ביצע צה"ל תקיפה רחבת היקף בחזית הסורית, שנקראה מבצע קיתון 10.
במהלך ספטמבר השחור (1970) הגיעו המדינות אל סף מלחמה ביניהן לאחר שסוריה פלשה לצפון ירדן וישראל תגברה את כוחותיה ברמת הגולן (בעידוד אמריקאי) על מנת לאיים על סוריה ולמנוע את נפילת המשטר ההאשמי.
בנובמבר 1972 שוב התלקחו קרבות בין ישראל וסוריה ברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים פלש צבא סוריה אל הגולן, והצליח להשתלט על חלקים ממנו למשך מספר ימים.
כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה לפני תום המלחמה ואף התקדמו והשתלטו על שטחים בעומק סוריה.
לאחר המלחמה פרצה מלחמת התשה בין ישראל לסוריה שהתמקדה בשטח שנכבש מעבר לקו הסגול.
על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול" למעט שטח של כ-60 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, אשר חזר לשליטה אזרחית סורית.
הסורים מסרו את מוצבי החרמון הסורי לאו"ם.
רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסוריים, והיא נמצאת בשליטה צבאית של כוח בין-לאומי בחסות האו"ם המכונה אונדו"פ.
מאז חתימת ההסכם גבול ישראל–סוריה שקט יחסית ואין בו עימותים צבאיים.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בשנת 1974
עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1976 נכנס צבא סוריה ללבנון, דבר שהגביר את המתיחות עם ישראל.
ראש הממשלה יצחק רבין, הצהיר על סדרת קווים אדומים לגבי פעילות צבא סוריה בלבנון (בין השאר אי הכנסת טילים המאיימים על ישראל ללבנון ואי פעילות של הצבא הסורי מדרום לכביש ביירות–דמשק).
קווים אלו החזיקו מעמד עד לשנת 1980 בה פרץ עימות צבאי בין ישראל לסוריה סביב העיר הנוצרית זחלה בבקעת הלבנון.
למרות הפסקת האש שהושגה באמצע 1981 האשימה ישראל את סוריה בסיוע לארגוני הטרור הפלסטינים בלבנון (בעיקר על ידי מתן מחסה בשטח הנתון לשליטתה).
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה החל חיכוך בין צה"ל לצבא סוריה שהתדרדר למלחמה של ממש בתוך שטחה של לבנון.
כוחות סוריים פעלו בעיקר בגזרה המזרחית, בה נתנו מחסה לכוחות המחבלים אך גם במקומות אחרים בלבנון (ובמיוחד בביירות).
לאחר המלחמה נרגעה המתיחות בין ישראל לסוריה בהדרגה (בין השאר בשל הסכסוך בין סוריה לבין הפתח שפרץ בשנת 1983) וישראל השלימה עם השתלטות סוריה על מרבית לבנון.
מוועידת מדריד ועד נפילת משטר אסד
ועידת מדריד שנערכה בסוף 1991 סימנה את תחילת המגעים הרשמיים בין שתי המדינות.
לאחר הוועידה החלו שיחות דו-צדדיות בין המדינות בוושינגטון.
בראש צוות המשא ומתן לשיחות עמד יוסי בן אהרון.
עם זאת עד לתום תקופת כהונתו של יצחק שמיר באמצע 1992 הושגה התקדמות מעטה, אם בכלל.
חוסר ההתקדמות בשיחות בין המדינות הביאה גם לקשיים בשיחות בין ישראל ללבנון שהייתה בתקופה זו תחת שליטה מעשית סורית.
לאחר כינון ממשלת רבין השנייה, מונה בקיץ 1992 איתמר רבינוביץ לעמוד בראש צוות המשא ומתן של ישראל.
עם תחילת השיחות הגיש רבינוביץ מסמך רשמי ממנו עלה כי מבחינת ישראל החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם נוגעת גם למשא ומתן עם סוריה, כלומר יש נכונות מצד ישראל לנסיגה מהגולן תמורת שלום.
בסבב השיחות הראשון שניהל רבינוביץ, באוגוסט 1992, ניכר שהייתה התקדמות, אך סבב השיחות שנערך בדצמבר 1992 נקלע למבוי סתום בנושאי הליבה של השיחות: נסיגה, פרטי הסכם השלום והסדרי ביטחון ואחר כך השיחות הופסקו.
ביוני 1993 נפתח סבב שיחות נוסף, ולמרות מעורבות אישית של הנשיא ביל קלינטון במשא ומתן לא הושגה התקדמות.
באוקטובר 1993 הודיע שר החוץ שמעון פרס שהקיפאון בשיחות נמשך, לאחר ביקור של השליח האמריקאי דניס רוס בדמשק לא הביא להתקדמות.
במסגרת המגעים באותה עת מסר רבין למזכיר המדינה וורן כריסטופר, הצעה שכונתה "פיקדון" של נסיגה ישראלית מלאה לקווי 67' תוך חמש שנים בתמורה לנורמליזציה מלאה וליחסי ביטחון.
בשנת 1998, בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה, קיימו הצדדים שיחות חשאיות כשאת הצד הישראלי ייצג רון לאודר, כשאחת השאלות שנידונו הייתה נוכחות צבאית ישראלית בחרמון לאחר הסכם.
דווח שלאודר, בשם נתניהו, העביר לאסד הסכמה עקרונית לנסיגה ישראלית תמורת שלום מלא.
לאחר בחירתו של אהוד ברק כראש הממשלה ברק ואסד התראיינו במקביל לעיתון "אל-חיאת", הלונדוני, והרעיפו שבחים הדדיים והביעו מחויבות לחידוש תהליך השלום.
אסד הגדיר את ברק "גבר חזק, הגון ואמין".
לדבריו, הוא הבין שברק מעוניין להגיע להסכם שלום עם סוריה.
ביולי 1999 הכריז שר החוץ הישראלי דוד לוי כי אפשר להגיע להסכם שלום עם סוריה בתוך פחות מ-15 חודשים.
ברק מצידו הודיעה שהיקף הנסיגה של ישראל יקבע לאחר הסכם על כל הבעיות שעל הפרק: לבנון, המים, פתיחת הגבולות, השגרירויות, הסדרי הביטחון, מערכות ההתרעה, ועניינים הקשורים לשיתוף פעולה כלכלי.
במגעים גלויים וחשאיים עם סוריה בשאלת הגבול בתקופת בנימין נתניהו ואהוד ברק אבן הנגף העיקרית הייתה העדר החפיפה בין הגבול המנדטורי הבין-לאומי 1923, קווי שביתת הנשק 1949 ו"גבולות הארבעה ביוני" – מונח סורי.
בתום מלחמת העצמאות נחתם הסכם שביתת נשק עם סוריה ושלושת האזורים בהם נותרו כוחות פולשים סורים בשטח שנועד להיות בריבונות ישראל על פי החלטת החלוקה, נקבע מעמדם כאזורים מפורזים והצבא הסורי נסוג מהם.
במהלך שנות ה-50 שבו הסורים והשתלטו בכוח צבאי על השטח המפורז הצפוני, רמת הבניאס, ועל מובלעת אל-חמה – תקרית אל-חמה 1951, שטח המפורז הדרומי.
מרמת הבניאס הפגיזו וצלפו הסורים חדשות לבקרים לתוך היישובים הישראלים עד מלחמת ששת הימים.
משהשיבה ישראל את ריבונותה בשטחים הללו ב-1967 נולדה תביעה הסורית חדשה: כל הסדר עתידי מחייב את נסיגת ישראל לקווי 4 ביוני 1967 כלומר, השטחים המפורזים שבריבונות ישראל עליהם שבה סוריה והשתלטה בכוח במהלך שנות ה-50 יהיו לשטח בריבונותה.
ריבונות סורית ברמת הבניאס בה נובעים רוב מקורות הירדן משמעה "שליטתה של סוריה בכל המקורות הראשיים של הירדן העליון עובדה המהווה איום חמור על ישראל" והפיכת מעיינות הדן שהם 50% מהמים השופעים לירדן ולכנרת למים בין-לאומיים וחלוקה שונה של זכויות ניצול המים מהמקורות הללו בין שתי המדינות.
ועידת שפרדסטאון בשנת 2000 בין ראש ממשלת ישראל אהוד ברק לבין שר החוץ הסורי פארוק א-שרע – הגיעה למבוי סתום, ובהמשך נכשלו ניסיונות שונים לחדש את המשא ומתן.
נשיא סוריה בשאר אל-אסד, השמיע החל משנת 2003, הצהרות על כוונתו לחדש את המשא ומתן עם ישראל.
גישושים אלו לא נתקלו בתגובה אוהדת, ונראה כי אריאל שרון – ראש ממשלת ישראל עד 2006 – לא היה מעוניין לדון על עתידה של רמת הגולן במשא ומתן עם המשטר הסורי.
סיבה נוספת שכנראה גרמה לרתיעה הישראלית ממגע עם אסד הייתה תמיכת סוריה בטרור, ומפקדותיהם של ארגוני טרור רבים הפועלים מדמשק.
ב-21 במאי 2008 הודיעו ממשלות ישראל, סוריה וטורקיה על תחילתו של משא ומתן בלתי ישיר בין ישראל וסוריה בתיווכה של טורקיה, המתבסס על המסגרת שנקבעה בוועידת מדריד.
אסד העדיף כנראה לדחות את השיחות הישירות לשנת 2009 – רק לאחר סיום כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, ובכל זאת – סבב רביעי של שיחות בלתי-ישירות התקיים בסוף יולי, ושני סבבים נוספים כבר תוכננו לאחר מכן.
למרות כוונתו של אסד להמשיך בשיחות בשנת 2009, לא היה עוד סבב שיחות בשנה זו, בין השאר בגלל הסכסוך שפרץ בין ישראל לטורקיה.
למרות קיום השיחות, נשיא סוריה סירב להיפגש עם ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט בעת ששניהם השתתפו בוועידת ההשקה של איחוד מדינות הים התיכון בפריז ב-13 ביולי 2008, ובמצעד יום הבסטיליה למחרת.
בספטמבר 2010 בתקופת ממשלת נתניהו השנייה התקיימו שוב מגעים בין ישראל לסוריה, בסיוע פרד הוף ודניס רוס כמתווכים מצד האמריקאים, כשנציגי ישראל במשא ומתן היו עוזי ארד, רון דרמר, יוחנן לוקר, יצחק מולכו ומייק הרצוג.
במגעים אלו הסכימה ישראל לדון בדרישה הסורית לנסיגה ישראלית מהגולן, אך הסורים נדרשו לנתק את יחסיהם עם חזבאללה ואיראן.
המגעים נעצרו לאחר תחילת מלחמת האזרחים הסורית ב-2011.
בדצמבר 2016 ראש האופוזיציה הסורי, פהד אל-מסרי, יצא בפניה לישראל, בסרטון וידאו באורך 20 דקות, בו הציע דרכים לשיתוף פעולה, קורא לישראל לסייע בסילוקו של אסד והבטיח שסוריה לא תתמוך בעתיד במאבק בישראל.
במרץ 2017 התקשר אל-מסרי לשר איוב קרא והציע לו להתניע מהלך שיכלול רכבת מהירה מחיפה לדמשק.
ב-25 במרץ 2019 חתם דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית, על צו נשיאותי המכיר בריבונות ישראל על רמת הגולן.
לאחר ההכרה הצהירו מדינות האיחוד האירופי פה אחד כי "האיחוד האירופי לא מכיר בריבונות הישראלית ברמת הגולן הכבושה".
בפברואר 2021, ולאחר קרוב ליום של צו איסור פרסום, פורסם בתקשורת כי ישראל נמצאת במשא ומתן בתיווך רוסי שדן באפשרות לשחרר אסיר ואסירה סורים מהכלא הישראלי תמורת צעירה ישראלית שעברה בטעות את הגבול בין המדינות.
באוגוסט 1996, לאחר שדיוויזיה סורית הועברה מביירות אל גבול ישראל כחלק מתרגיל, ישראל הזיזה כוחות בעקבות דיווח כוזב של סוכן המוסד יהודה גיל, כאילו סוריה נערכת למלחמה, צעד שהוביל למשבר שהלך והחריף.
בשנות ה-2000 נרשמו מספר התפתחויות כגורמים להגברת המתיחות בין המדינות.
אלו כוללים את מהפכת הארזים בלבנון בשנת 2005, שהחלישה את מעמדה של סוריה בלבנון ואת ההתקרבות בין סוריה ואיראן.
סיוע סורי לארגונים הפועלים נגד ישראל
עוד לפני ועידת מדריד סייעה סוריה לארגוני טרור פלסטינים, בעיקר לחמאס ולג'יהאד האסלאמי, שמפקדותיהם נמצאות בדמשק.
סיוע זה מתבטא בתעמולה, במתן אתרי אימונים (שאחד מהם הופצץ על ידי ישראל בשנת 2003) ובתחמושת.
סיוע זה מהווה את אחת מנקודות המחלוקת העיקריות בין המדינות.
כמו כן הפכה סוריה לאחד משני פטרוניו של ארגון החזבאללה השיעי והיא מסייעת לו בתחמושת (בעיקר בהעברתה מאיראן), בסיוע כספי (כנ"ל) וכן בתמיכה תעמולתית.
במלחמת לבנון השנייה סייעה סוריה בתחמושת לחזבאללה באמצעות שיירות אספקה שהותקפו על גבול לבנון–סוריה – תקיפות שהביאו למותם של אזרחים וחיילים סורים, ולהבעת חשש מפני התלקחות מלחמה בין שתי המדינות.
במהלך המלחמה ירה חזבאללה רקטות סוריות, חלקן חמושות במטען רסס.
לאחר המלחמה הכריזה סוריה על כוונתה לשחרר את רמת הגולן גם בדרכים צבאיות ועל תמיכתה בתושבי הגולן הנמצאים בשטח הישראלי.
התקיפה הזו הייתה לא שגרתית ולא דומה לתקיפות האחרונות שישראל מבצעת במסגרת המב"מ.
לפי ה"וושינגטון פוסט" התקיפות הללו היו חלק ממהלך לעצירה של מה שגורמים רשמיים בישראל הגדירו כ"ניסיון החייאה" של ייצור גז עצבים קטלני בסוריה.
תקיפה דומה כבר בוצעה על ידי ישראל שנה קודם לכן.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נורו פעמים רבות יריות ואף פצמ"רים לרמת הגולן, בחלק מהמקרים ישראל השיבה אש לעבר מקורות הירי .
ב-5 במרץ 2014 ניסתה חוליית חזבאללה להניח מטען חבלה בסמוך לגבול הישראלי.
החוליה שזוהתה נפגעה מאש צה"ל.
שבועיים לאחר מכן, ב-18 במרץ, התפוצץ מטען חבלה לצד ג'יפ סיור צה"לי לאורך הגבול הסורי, ארבעה חיילי צה"ל נפצעו בפיצוץ.
בתגובה תקף חיל האוויר בסיסים של צבא סוריה.
בספטמבר 2014 הפילה ישראל מטוס קרב סורי שחדר לשטח ישראל.
ביוני 2016 הוקמה מנהלת שכנות טובה, האמונה על הסיוע האזרחי וההומניטרי לתושבים סורים שנפגעו ממלחמת האזרחים.
ב-17 במרץ 2017, תקף חיל האוויר שיירת נשק שהובילה אמצעי לחימה לארגון הטרור חזבאללה, מטוסי חיל האוויר חיסלו את השיירה אך בדרך חזרה לישראל שוגרו אל עבר מטוסי חיל האוויר טילי קרקע-אוויר נגד מטוסים מדגם S-200, אחד מהטילים יורט על ידי מערך ההגנה האווירית של צה"ל מעל בקעת הירדן.
יירוט הטיל הפעיל אזעקה בבקעת הירדן וכתוצאה מכך, ישראל הודתה באופן רשמי בפעם הראשונה שתקפה בסוריה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, לא נפתחה חזית רחבה בין ישראל לסוריה, אם כי נורו מתחילת המלחמה עד אוקטובר 2024 כ-60 רקטות וכטב"מים מכיוון סוריה לישראל, כשמקביל ישראל תקפה בסוריה מספר פעמים, בעיקר מטרות של חזבאללה, חמאס, ואיראן (למשל התקיפה הישראלית ליד שדה התעופה הבין-לאומי חלב (2024) וההתנקשות במוחמד רזא זאהדי).
ב-13 באוקטובר עלו דיווחים בסוריה כי צה"ל מפר את הסכם שביתת הכוחות ופועל מעבר לגבול באזור צפון מחוז קוניטרה.
ב-3 בנובמבר צה"ל לקח אחריות על חטיפת אזרח סורי שפעל למען איראן לשטח ישראל.
לאחר מתקפת המורדים הסורים והפלת משטר אסד בתחילת דצמבר 2024, צה"ל פרש את כוחותיו בשטח החיץ המפורז במסגרת מבצע חץ הבשן, כדי למנוע מארגוני מורדים לפלוש אליו ולאיים ממנו על שטח ישראל.
בישראל הייתה חשדנות וספקנות רבה ביחס למשטר החדש, בעל הרקע הג'יהאדי-אסלאמיסטי.
נוסף על כך, ישראל הצהירה שהיא תגן על הדרוזים בסוריה.
מדינת ישראל התחילה לפרוס את חסותה הביטחונית על הדרוזים שבדרום סוריה, בין היתר באמצעות איומים של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון ישראל כ"ץ שאם כוחות המשטר החדש יפגעו בדרוזים, ישראל תתערב צבאית לטובת הדרוזים.
בנוסף, במרץ ובאפריל 2025, אישרה ישראל למשלחות גדולות של מנהיגים דתיים דרוזים סורים להיכנס לישראל לצורך עלייה לרגל, למרות מצב המלחמה הרשמי בין המדינות.
בזמן העימות בין הדרוזים למשטר תקפה ישראל מהאוויר בכמה מקומות במדינה.
נשיא סוריה החדש, אחמד א-שרע, בתיווכו של נשיא טורקיה ארדואן, החל לנסות לכונן קשרים עם המערב מאז חילופי המשטר.
במאי 2025 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הציע לנשיא סוריה אל ג'ולאני, להצטרף להסכמי אברהם.
קצת קודם לכן הסירו האמריקאים את הסנקציות שהו על סוריה בימי אסד.
למחרת דווח כי ישראל ניהלה משא ומתן בתיווך איחוד האמירויות על הכנסת סוריה להסכמי אברהם.
בהמשך החודש גורמים בשורות הפלגים הפלסטינים בסוריה מסרו כי מנהיגים ובכירים בארגונים פלסטיניים המזוהים עם המחנה הפרו-איראני נאלצו לעזוב את דמשק תחת לחץ של השלטונות הסוריים.
בתחילת יוני 2025, נשיא סוריה אמר ל-Jewish Journal כי הוא רוצה לחזור להסכם הפסקת האש מ-1974, קרא לה לחדול מהתקיפות האוויריות בשטח סוריה ואמר כי יש לישראל ולסוריה אויבים משותפים.
במהלך מבצע עם כלביא, פורסם בכאן חדשות כי בסוריה אמנם לא רצו להתערב במלחמה בין ישראל לבין איראן, אבל לא התנגדו לכך שישראל תסכל את המתקפות האיראניות במרחב האווירי הסורי, כפי שאכן קרה.
כמו כן, הממשל הסורי שבראשו עומד א-שרע לא גינה כלל את המתקפה הישראלית על איראן, אבל כן גינה בחריפות את המתקפה האיראנית נגד הבסיס האמריקני בקטר.
לאחר המבצע, בכירים סורים אמרו שהתנהל דיאלוג ישיר עם ישראל וסוריה לא שוללת הסכם שלום עד לסוף הקדנציה של נשיא ארצות הברית טראמפ.
לפי דיווח בישראל היום, ראש המל"ל בישראל ניהל אותו מהצד הישראלי.
אחרי המבצע, מקורות בדמשק המקורבים לממשל הסורי אמרו כי התנהל משא ומתן עקיף בין הצדדים - בחסות אזורית ובינלאומית.
לדבריהם, "סוריה דורשת את הפסקת התקיפות והפלישות הישראליות לשטחה, ומבקשת חזרה להסכם הפרדת הכוחות משנת 1974. ישראל מצידה שואפת להקים אזור חיץ חדש, וסביר שיושג הסכם ביטחוני שיסלול את הדרך להסכם שלום מקיף בעתיד".
המקורות שללו אפשרות להגיע להסכם קבוע באותה העת, אך לא שללו אפשרות להגיע להסכם שיסלול את הדרך להסכם קבוע או להסכמי אברהם.
ב-8 ביולי 2025, דווח כי ראש המטה לביטחון לאומי צחי הנגבי נפגש עם נשיא סוריה אחמד א-שרע באבו דאבי בירת איחוד האמירויות הערביות.
גורם במשרד ההסברה של סוריה הכחיש את הדיווח, כך גם בסוכנות הידיעות הסורית "סאנא" פורסמה הכחשה זו.
ב-14 ביולי 2025, פורסם כי מתנהלת סדרת מגעים חשאיים בין גורמים ישראלים לסורים, חלקם התקיימו בבאקו שבאזרבייג'ן, בטורקיה ובמדינות נוספות, תחת חסות אמריקנית וליווי אישי של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
מטרת השיחות הייתה יצירת תהליך מדורג לקראת נורמליזציה אפשרית בין שתי המדינות.
על פי דיווחים, השיחות נועדו להוביל להבנות הדרגתיות, שיחלו בנסיגה של צה"ל מדרום סוריה ולהותיר את סוגיית רמת הגולן בהשהיה.
בשיחות השתתפו נציגים סורים המקורבים לנשיא אחמד א-שרע, מה שאיפשר העברת מסרים ישירה להנהגה הסורית.
גם בצד הישראלי נטען כי הפגישות זכו לתיאום בדרגים בכירים.
מטרת השיחות הייתה לקדם מהלך הדרגתי של נורמליזציה בין ישראל לסוריה, כאשר השלב הראשון במגעים כלל דרישה לנסיגה של כוחות צה"ל מדרום סוריה, תוך הסכמה על השהיית סוגיית הריבונות ברמת הגולן.
השלב השני נועד להביא להפסקת הסלמה ולכינון הפסקת פעולות צבאיות בין הצדדים, תוך פריסת כוחות חוצצים לאורך הגבול.
בין האפשרויות שעלו בשיחות: פתיחה עתידית של משרדים דיפלומטיים או מעין-דיפלומטיים בין המדינות, גם ללא חתימה על הסכם סופי.
ב-24 ביולי 2025, פורסם על פי מקורות זרים, כי לראשונה זה שנים השר לנושאים אסטרטגיים, רון דרמר, נועד בפריז עם שר החוץ הסורי, אסעד חסן א-שיבאני, במעמד מתווך אמריקני – שגריר ארצות הברית בטורקיה תומאס ברק, האמון גם על תיק סוריה ולבנון בממשל טראמפ.
לפי הדיווח, הפגישה עסקה בניסיונות להסדרה אזרחית־ביטחונית במחוזות דרעא וא-סווידא שבדרום סוריה.
בסיום המפגש הושג מתווה הסכמות.
ב-12 באוגוסט 2025 דווח כי השניים עתידים להפגש שוב בפריז במטרה להסדיר הקמתו של מסדרון הומניטרי בין ישראל למחוזות הדרוזים דרעא וא-סווידא.
ב-20 באוגוסט 2025 סוכנות הידיעות הסורית הרשמית מסרה באופן חריג הודעה רשמית כי שר החוץ הסורי אסעד א-שייבאני נפגש בבירת צרפת פריז עם משלחת ישראלית "כדי לדון במספר נושאים הקשורים לחיזוק היציבות באזור ובדרום סוריה".
מדובר היה בפעם הראשונה מזה למעלה מ-25 שנה שכלי תקשורת סורי רשמי מדווח על מגעים בין ממשלת סוריה לממשלת ישראל.
בינואר 2026, חודש השיח המדיני בים המדינות.
שני הצדדים החליטו להקים תא תקשורת ייעודי שיאפשר תיאום מיידי ומתמשך בנושאי שיתוף מודיעין, הפחתת מתיחות צבאית, מעורבות דיפלומטית והזדמנויות מסחריות, תחת פיקוחה של ארצות הברית.
היחסים בין מדינת ישראל לבין מיאנמר החלו ב-1954. בורמה (שמה הקודם של המדינה) הייתה המדינה הראשונה בדרום-מזרח אסיה לקיים יחסים דיפלומטיים עם ישראל וביקורו של ראש ממשלתה, או נו, בישראל בשנת 1955 היה הביקור הרשמי הראשון של ראש מדינה זרה בישראל.
על-פי פרסומים שונים, ישראל מהווה אחת מספקיות הנשק העיקריות של ממשלת מיאנמר, אשר האיחוד האירופי וארצות הברית מקיימות אמברגו נשק עליו.
קשרים הדוקים היו קיימים בין שתי המדינות כבר בשנות ה-50. או נו, ראש הממשלה הראשון של בורמה לאחר שזכתה לעצמאותה, גילה יחס אוהד למדינת ישראל וכונן עמה יחסים דיפלומטיים.
בורמה וישראל חלקו מספר מאפיינים דומים - שתיהן אומות בעלות מורשת עתיקה שזכו לעצמאות מבריטניה ב-1948 ובשתיהן התקיים משטר סוציאל-דמוקרטי בראשות דמות כריזמטית (או נו בבורמה, דוד בן-גוריון בישראל), בשתי המדינות נמצאו אזורים צחיחים שנזקקו לפיתוח ובשתיהן התקיים מצב מתוח בגבולותיהן עם שכנותיהן החזקות (מדינות ערב בישראל, סין והודו בבורמה).
קברניטי המדיניות הישראלים, משה שרת ובן-גוריון חפצו להוציא את המדינה הצעירה מן הבידוד הדיפלומטי שנכפה עליה עקב החרם הערבי והחלטותיה האנטי-ישראליות של ועידת באנדונג של המדינות הבלתי-מזדהות ולמצוא מדינות ידידות ברחבי העולם, בפרט חיפשו "שער לאסיה".
ב-1952 הגיעה לישראל משלחת מטעם המפלגה הסוציאליסטית הבורמית ובנובמבר 1953 נפתחה צירות ישראל בבורמה בראשותו של דוד הכהן, שהיה לשגריר ישראל הראשון במדינה וכיהן בתפקיד עד 1955. בשנים 1960–1963 כיהן בתפקיד אלישיב בן חורין.
היה זה ביקור ראשון של מנהיג מדינה זרה בישראל.
לאור זאת ולאור יחסו החם כלפי ישראל, בפרט לאחר הרגשת הבדידות המדינית ששררה בישראל לאחר החלטות ועידת באנדונג, התקבל או נו בישראל בהתלהבות.
בנמל התעופה לוד התקבל האורח על ידי ראש הממשלה משה שרת, השרים לוי אשכול, ויוסף ספיר, יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק והרמטכ"ל משה דיין.
השײרה שבה נסע במכונית פתוחה, כשהוא לבוש בלבוש מסורתי ובמצנפת, התקבלה בהתלהבות על ידי המונים בכל מקום בו חלפה, והביקור הפך לאירוע תקשורתי גדול.
ב-1958 ביקרו משה דיין ושמעון פרס בבורמה.
בתקופת כהונה מאוחרת יותר של או נו, בשנת 1961 קיים ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקור גומלין בבורמה, שכלל שהיה בת מספר ימים במנזר בודהיסטי.
גולדה מאיר תיארה כך את יחסי ההדדיות בין המדינות: שבועות ספורים לאחר ביקורה אירע המהפך השלטוני בבורמה, ואו נו הודח בהפיכה צבאית ב-1962.
הגנרל נה וין שתפס אז את השלטון בבורמה הנהיג משטר סוציאליסטי חד-מפלגתי.
הקשרים הידידותײם עם ישראל דעכו אך המשיכו להתקיים במעמדם הדיפלומטי והשגרירים המשיכו לכהן.
הרמטכ"ל יצחק רבין ביקר בבורמה ב-1966, שר החוץ אבא אבן ביקר ב-1967 ושר החוץ משה דײן ביקר ב-1979.
היחסים בין ישראל לבורמה שופרו שוב רק ב-1988, לאחר ההפיכה ותפיסת השלטון על ידי החונטה הצבאית ששלטה במדינה דה יורה עד 2010 ודה פקטו עד נובמבר 2015. מיד לאחר ההפיכה הוטל אמברגו נשק אירופי על מיאנמר, אליו הצטרפה מאוחר יותר ארצות הברית.
החונטה, שחיפשה ספקי נשק חדשים עבור הצבא והמשטרה הבורמײם פנתה לישראל.
מלבד שיתוף הפעולה הביטחוני מכשירה ממשלת ישראל, במסגרת מש"ב – סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל, פקידי ממשל מיאנמרים.
משלחות ממיאנמר מגיעות לישראל להשתלמות, בעיקר בתחומי החקלאות, וישראל מספקת תמיכה מדעית ופתרונות טכנולוגײם מתקדמים למשטר במיאנמר.
באוגוסט 2014 נערך במיאנמר ביקור רשמי של סגן שר החוץ הישראלי, צחי הנגבי.
בינואר 2015 נערך ביקור רשמי על ידי שר החקלאות ופיתוח הכפר יאיר שמיר.
בספטמבר 2015 הגיע רמטכ"ל מיאנמר לביקור רשמי בישראל.
החל מ-2016 הואשם צבא מיאנמר ברדיפת בני הרוהינגיה, שבמהלכה נהרגו אלפי בני אדם.
על רקע זה עלו קריאות להימנע ממכירת נשק מישראל למיאנמר.
בשנת 2017 הציעה ישראל סיוע לבני הרוהינגיה שנמלטו ממנאימר לבנגלדש, אך הממשל בבנגלדש (שאינו מכיר במדינת ישראל) סירב לקבל סיוע מישראל.
בהצבעה באו"ם על גינוי הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל ב-2018 נמנעה מיאנמר, ובכך נמנתה על מיעוט מהמדינות באו"ם שלא הצביעו בעד הגינוי.
בתחילת 1954 הגיעה לישראל משלחת רכש של בורמה.
ישראל העבירה במרץ 1954 לבורמה 30 מטוסי ספיטפייר (לאחר שהוחלפו בחיל האוויר הישראלי על ידי מטוסי סילון מסוג מטאור), אימנה 6 טייסים בורמזײם בישראל ובספטמבר 1954 יצאה משלחת טכנית של חיל האוויר לבורמה, כדי לסייע בהכשרת טכנאים מקומיים בתחזוקת המטוסים.
מיד לאחר ההפיכה הצבאית ב-1988 הוטל אמברגו אירופי על מיאנמר, אליו הצטרפה מאוחר יותר ארצות הברית.
באוגוסט 1989 הגיעו שתי ספינות למיאנמר.
הן היו עמוסות בנשק מזרח אירופי שכלל טילי נ"ט 55 מ"מ ומטולי רימונים 40 מ"מ.
הספינות, ששײטו תחת דגל בלגי וסינגפורי, העבירו נשק שישראל תפסה בלבנון בזמן מלחמת לבנון הראשונה ונסיגת הכוחות הפלסטינײם ומכרה אותו למיאנמר.
ב-1991 ביקרה משלחת ביטחונית ישראלית במיאנמר ומכרה 500 תת-מקלעים מסוג עוזי לשימוש כוחות הביטחון המיוחדים של החונטה.
כמו כן החל צבא מיאנמר לייצר בתחילת שנות ה-90 במפעל מיוחד רובי סער הדומים לרובה הסער הישראלי גליל.
באוגוסט 1997 זכתה חברת אלביט הישראלית במכרז להשבחת 36 מטוסי קרב של צבא מיאנמר.
אלביט סיפקה מערכות ניווט מתקדמות, אמצעי ראיית לילה, ופצצות מונחות לייזר מדגמים שונים.
כמו כן 12 מטוסים נוספים הושבחו על ידי אלביט כעבור שנה, וסופקו לה גם טילי אוויר-אוויר ישראליים.
ב-1998 רכש צבא מיאנמר 16 תותחי 155 מ"מ מתוצרת סולתם מערכות, שהועברו ככל הנראה דרך צד שלישי - סינגפור.
ב-2002 הפסיקה הודו לפעול על-פי "רשימה שחורה" של מדינות האסורות ביצוא הביטחוני והחלה לײצא נשק למיאנמר כדרך קבע.
שיתוף הפעולה הצבאי בין שתי המדינות התהדק מאוד.
שנה מאוחר יותר, ב-2003, מכרה תע"ש להודו 3400 רובי סער מסוג תבור ו-200 רובי צלפים מסוג גליל ניתן להניח שלפחות חלק מהנשק הזה הגיע לידי ממשלת מיאנמר.
דו"ח של צבא מיאנמר משנת 2006 מנה את התותחים האלו מסוג סולתם כחלק מהמלאי של הצבא.
ישראל הייתה מעורבת גם בבנײת שלוש משחתות עבור צי מיאנמר שמשקלן 1200 טון.
ישראל סיפקה להן ציוד טכני וכן תותחי 76 מ"מ שנוסו בספינות טילים מדגם סער 4 הישראליות.
בספטמבר 2015 הגיע רמטכ"ל מיאנמר לביקור רשמי בישראל, והודיע על רכישת ספינת "סופר דבורה סימן 3" מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
על רקע רדיפת בני הרוהינגה במיאנמר החל מ-2016 עלו קריאות להימנע ממכירת נשק מישראל למיאנמר.
בספטמבר 2017 עתרה קבוצת פעילי זכויות אדם לבג"ץ, בבקשה לאסור על ישראל למכור נשק למיאנמר.
לבקשת המדינה הדיון התנהל בדלתיים סגורות, ובג"ץ גם הטיל צו איסור פרסום על החלטתו.
לטענת מכון סטוקהולם למחקרי שלום סך כל העסקאות בין המדינות עד 2018, הגיע לכ-112 מיליון דולר.
ישראל מחזיקה בשגרירות ביאנגון (בירת מיאנמר עד 2005).
שגרירות מיאנמר בישראל נמצאת בתל אביב והיא אחת משגרירויותיה הגדולות בעולם.
היחסים בין ישראל ללבנון מעולם לא התקיימו במישור הכלכלי או הדיפלומטי, אף שלבנון הייתה המדינה השנייה בליגה הערבית שהסכימה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם ישראל בשנת 1949 (הראשונה הייתה מצרים).
לבנון לא השתתפה במלחמת ששת הימים ב-1967 או במלחמת יום כיפור באוקטובר 1973, ועד שנות ה-70 המוקדמות היה גבול ישראל–לבנון הרגוע ביותר מבין גבולותיה של ישראל עם מדינות ערב.
קו הגבול בין ישראל ללבנון מכונה "הקו הכחול".
בהמשך התרחשו מלחמת לבנון הראשונה, מלחמת לבנון השנייה והחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
ככלל, נוהלו מרבית היחסים של ישראל עם לבנון עם האוכלוסייה הנוצרית בלבנון, וכמעט שלא התקיימו יחסים כלשהם עם האוכלוסייה המוסלמית במדינה.
היחסים בין שתי הארצות הם קדומים מאוד והושפעו במידה רבה מסוגיית הגבול בין הגליל להר הלבנון אשר נע ונד במשך השנים.
כבר בעת העתיקה התקיימו מגעי מסחר וקשרים מדיניים בין יישובי הגליל לבין ערי־המדינה הפיניקיות בחוף לבנון של ימינו (ובעיקר צור וצידון), והמסורת המקראית מתארת ברית בין חירם מלך צור לבין דוד ושלמה, שבמסגרתה סופקו לישראל אנשי מלאכה ועצי ארז מן הלבנון לצורכי בנייה בירושלים, בתמורה לאספקת מזון ושמן לחצר צור.
במקורות מן העת החדשה המוקדמת נזכרת הקהילה היהודית בחצביא שבמורדות החרמון: חקלאי המקום נהגו דיני שמיטה ופנו לחכמי צפת בשאלות שביעית, דבר המלמד על זיקה ליישובי הגליל ועל תפיסה של יישובם כחלק ממרחב ארץ־ישראל מבחינה הלכתית.
בתחילת המאה ה־20, עם התפרקות האימפריה העות'מאנית, נחתם הסכם סייקס–פיקו (1916) כהסכם חשאי בין בריטניה לצרפת שחילק את המרחב לאזורי שליטה/השפעה כלליים.
עם זאת, קו הגבול המדויק בין לבנון לבין פלשתינה המנדטורית נקבע לאחר מכן במסגרת ההסכמים הצרפתיים–בריטיים של 1920 ו־1923 (קו פולה–ניוקומב), וסומן בשטח בשנת 1922 בעמודי גבול.
בהסכם שביתת הנשק בין לבנון לבין ישראל (23 במרץ 1949) נקבע כי קו שביתת הנשק יעקוב אחר הגבול הבין-לאומי בין לבנון לבין ארץ ישראל המנדטורית.
לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון בשנת 2000 זיהה האו"ם "קו נסיגה" לצורך אימות הנסיגה ומעקב אחר הפרות ("הקו הכחול"), והדגיש כי אין מדובר בגבול בין-לאומי מוסכם.
עד 1943, עת השיגה לבנון עצמאות, היו שטחי שתי המדינות נתונים תחת מנדט צרפתי ומנדט בריטי, אולם יחסים בין התנועות הלאומיות שבעקבותיהן קמו שתי המדינות התקיימו זמן רב לפני כן.
לתנועה הציונית היו קשרים רבים בלבנון, הן בקרב הקהילה היהודית והן בקרב העדות השונות.
בבירות התקיימו בתי ספר של כי"ח, וכן בית ספר עברי-ציוני.
עם זאת, בקרב הקהילה היהודית היו פעילים אנטי-ציונים, והשלטון הצרפתי התמיד בלחציו להחלפת העברית בערבית ובצרפתית, אליהם נכנע רב הקהילה שלמה טאג'ר.
גם בארץ ישראל היו קהילות מרוניות, כגון בברעם ובגוש חלב.
ההתבססות הציונית בארץ ישראל והתעוררות הלאומיות הלבנונית התחילו ביחסי שלום וידידות בין השתיים.
משפחת סורסוק היוונית-אורתודוקסית מכרה אדמות רבות בצפון ארץ ישראל לפעילים וארגונים ציוניים שונים, עליהן הקימו חלוצים יישובים רבים.
תלמידים ארץ-ישראליים למדו באוניברסיטה האמריקאית בביירות, וחלקם, כאברהם גרין ואליהו אילת, תרמו לקיום קשרים בין מוסדות הציונות ללבנונים לאומיים, בעיקר נוצרים.
בין הציונים והמרונים התקיימו שיתופי פעולה על בסיס תפיסה, שהייתה משותפת למנהיגים משני הצדדים, לפיה ישראל, כבית הלאומי היהודי, ולבנון, כבית הלאומי המרוני, צריכות לשתף ביניהן פעולה על-מנת לחזק את כוח העמידה שלהן אל מול העולם הערבי-מוסלמי הסובב.
בין הקשרים הבולטים ניתן למנות את המגעים עם אמיל אֶדֶה וקשרים בין אליהו אילת, ויקטור יעקובסון, משה שרתוק, יוליוס סימון ואחרים מהסוכנות היהודית לשארל קורם ומקורבים אליו לצורך הקמת 'אגודת ארץ ישראל – לבנון' ובנייה משותפת של סכר חשמלי בנהר הליטני, לתועלת שתי המדינות.
לבנון השתתפה בתערוכת יריד המזרח בתל אביב.
זמן קצר לפני פרסום מסקנות ועדת פיל, נפגש חיים ויצמן עם אמיל אֶדֶה בפריז ומסר לו את דו"ח על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית הגובלת בלבנון, ואדה השיב ש"יש לו הכבוד לברך את נשיאה הראשון של מדינת היהודים העתידה לקום" וביקש שחוזה הידידות הראשון שלה ייחתם עם לבנון.
עוד בתחילת רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית גינה הפטריארך המרוני אנטון ערידה את אפליית ורדיפת היהודים, והצהיר שהיהודים הם אחי הנוצרים באנושות והאלוהים בחר בהם לשמירת הדת.
מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד פרוץ מלחמת העצמאות
במהלך שנות המלחמה ירד כוחם של תומכי הציונות הלבנונים בשל השתלטות צרפת של וישי ולאחר מכן הכיבוש הבריטי בלבנון, שעודד את ירידת מחנה אמיל אֶדֶה הציוני ועליית מחנה בשארה אל-ח'ורי הפרו-ערבי.
עם זאת, המשיכו המגעים להקמת 'אגודת ארץ ישראל – לבנון' ולבניית סכר בליטני.
מחנה אל-ח'ורי האמין כי לא ניתן להילחם בערבית ובאסלאם, ולכן יש לנסות לחיות עמם בשלום.
לכן התאים עצמו המחנה לעמדה הערבית והתנגד לציונות.
הקהילה היהודית לא נפגעה כלל ממשטר וישי הקצר, והמנהיג הרוחני של יהודי לבנון בן ציון ליכטמן היה פעיל בענייני ארץ ישראל ונפגש ב-1945 עם ראשי המזרחי וראשי אגודת ישראל, הרב יצחק מאיר לוין והרב משה בלוי.
הוא תמך בבקשות הרבנים יצחק הרצוג ויהודה לייב מימון לסיוע למוסדות תורניים בישראל, ועל פי דרישתו אספו בני קהילתו כסף לסיוע למעפילים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המשיך הפטריארך המרוני ערידה לגנות את מעשי הנאצים ביהודים, וכן תמך ביחסים עם הציונות והעניק את חסותו ל'אגודת לבנון – ארץ ישראל'.
ב־1944 ביקרו נבחרות ספורט ארץ־ישראליות בלבנון.
ב-1943 קיבלה לבנון עצמאות, ואל-ח'ורי הפן-ערבי נבחר לנשיא לבנון.
הדבר קבע את יחסה השלילי של ההנהגה המדינית הלבנונית כלפי ישראל בשנים הבאות.
אל-ח'ורי עצמו קרא בעצרת האו"ם לבטל את הצעת החלוקה, כדי שיתאפשר "ליהודים ולערבים לחיות בארץ-ישראל יחדיו בדיוק כפי שיהודים וערבים חיים בלבנון", וייתכן שהאמירה מבטאת חשש, שמא הצלחת החלוקה בארץ ישראל תוביל לחלוקה דומה בין המוסלמים לנוצרים בלבנון.
לעומת אל-ח'ורי, הכמורה המרונית תמכה בציונות.
לאחר הכרזת העצמאות בעיצומה של מלחמת העצמאות, הכריזו צבאות מדינות ערב מלחמה על ישראל והכינו כוחות ללחום בה.
לבנון, תחת שלטון בשארה אל-ח'ורי, לא פלשה בפועל, אך הכריזה על עצמה כצד לוחם.
לפי תוכנית החלוקה, רוב הגבול הדרומי של לבנון גובל במדינה הערבית, ולכן לבנון סייעה לצבאות ערב ולצבא ההצלה מדרום לה.