tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 1915, דויטשלנד הפכה לספינת הדגל של שייטת II.
בסוף מאי 1916 תכננו הגרמנים מבצע נוסף להוצאת הצי הבריטי, שהביא לקרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני.
במהלך המבצע פיקד על האוניות קונטר-אדמירל פרנץ מאובה.
בהיותן איטיות משמעותית משאר טור הקרב הגרמני, ספינות השייטת השנייה לא ראו כל פעולה בשלבים הראשונים של הקרב.
לקראת סוף קרב הציים בערב 31 במאי, חמש אוניות הסדרה נחלצו לעזרתם של סיירות המערכה הפגועות של קבוצת הסיור I, כאשר מאובה הציב את ספינותיו בינם לבין מקביליהם בצי סיירות המערכה הבריטיות.
בחושך ההולך וגובר, התקשו הגרמנים להבחין במטרותיהם ולא הצליחו לקלוע פגיעה כלשהי; הבריטים הצליחו לפגוע שלושה פגזים באוניות דויטשלנד.
פומרן נאלצה לזמן קצר לצאת מהטור.
לאחר מכן ניתק מאובה את אוניותיו, וסיים את ההתנגשות היחידה שלהם עם אוניות הראשה הבריטיות במהלך הקרב.
כשהצי הגרמני נסוג בלילה, תפסה השייטת השנייה עמדות לכיוון החלק האחורי של המערך הגרמני.
כוחות קלים בריטיים התעמתו שוב ושוב עם הצי הגרמני, ובאחת מפעולות הלילה הללו, פומרן נפגעה מטורפדו מהמשחתת אה"מ אונסלאוט, אשר פוצץ את אחד ממחסני התחמושת שלה והשמיד את האונייה.
הניסיון הגרמני ביוטלנד הוכיח שלפרה-דרדנוטים לא היה מקום בפעולת צי עם דרדנוטים, ולכן אוניות הסדרה בילו את שארית 1916 בשירות הגנת החוף באלבה ומדי פעם במצרי דנמרק.
באוגוסט 1917 פורקה שייטת אוניות המערכה השנייה ורוב האוניות נשלחו לתפקידים משניים, כשהן פורקו חלקית מנשקם כדי לשחרר תותחים לשימוש בחוף.
דויטשלנד ושלזוויג-הולשטיין הפכו לספינות מגורים שלזיין שימשה כספינת אימונים.
הנובר נשארה בשירות פעיל לשמירה במצרים.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמה, הצי צומצם באופן משמעותי על ידי הסכם ורסאי, שאיפשר לגרמנים לשמור על שש אוניות מערכה מסדרות בראונשווייג ודויטשלנד, ועוד שתיים במילואים.
דויטשלנד הוצאה משירות ב-1920 ונגרטה עד 1922, אך שלוש אוניות הסדרה האחרות נשמרו על ידי הצי שלאחר המלחמה, שאורגן מחדש כרייכסמרינה.
כל שלוש האוניות עברו מודרניזציה רבה בתחילת שנות ה-20 כדי להכין אותן לשירות פעיל.
הנובר הייתה האונייה הראשונה בסדרה שחזרה לשירות, ב-1921, והפכה לספינת הדגל של הצי, תפקיד שהיא החליפה עם בראונשווייג.
שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נותרו מחוץ לשירות עד אמצע העשור, אז נכנסו לשירות מחדש; שלזוויג-הולשטיין הפכה לספינת הדגל בשיבוץ מחדש שלה בשנת 1926. הנובר עברה מודרניזציה מחדש בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר ששלזיין נכנסה לתפוס את מקומה.
לאורך שנות ה-20, האוניות לקחו חלק בשגרת אימונים דומה לזו של השנים שלפני המלחמה, כולל אימונים לאורך כל השנה והפלגות אימונים ארוכות טווח שהגיעו עד הים התיכון.
האוניות יצאו לעיתים קרובות למים הנורווגיים, כפי שעשו תחת הממשלה הקיסרית.
הנובר הושבתה בספטמבר 1931 ולא ראתה שירות נוסף, אם כי היו תוכניות להמיר אותה לספינת מטרה.
שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נשארו בשירות פעיל עד תחילת שנות ה-30, אך עד 1933, נכנסה לשירות הסיירת הכבדה החדשה דויטשלנד, וכך שלזיין הוצאה משימוש כדי להפוך לספינת אימונים ייעודית.
שלזוויג-הולשטיין יצאה לעיר החופשית דנציג בסוף אוגוסט 1939, ועגנה ליד המחסן הצבאי הפולני בווסטרפלאטה בבוקר 1 בספטמבר.
היא פתחה באש על הבסיס בווסטרפלאטה, וירתה את היריות הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
המתקפה הגרמנית הראשונית נהדפה, והובילה לקרבות קשים שבהם תמכה שלזוויג-הולשטיין במשך השבוע לאחר מכן, והגיעה לשיאה בכניעת חיל המצב הפולני ב-7 בספטמבר.
מאוחר יותר באותו החודש הצטרפה שלזיין לאחותה בהפגזת עמדות פולניות לאורך החוף, כולל האזור המבוצר הל.
האוניות חזרו לתפקידי אימון לאחר המערכה הפולנית, ובתחילת 1940 שימשה שלזיין כשוברת קרח בים הבלטי.
שלזוויג-הולשטיין ושלזיין השתתפו לאחר מכן בכיבוש דנמרק ובפלישה לנורווגיה, בהתאמה, באפריל 1940. אף אחד מכלי השיט לא השתתף בפעולה במהלך המבצעים.
לאחר מכן, שלזוויג-הולשטיין שוב הוצאה משירות הקו הקדמי ושימשה כספינת אימונים, בעוד שלזיין חזרה לתפקידיה לשבור קרח.
במרץ 1941 ליוותה שלזיין את שולות המוקשים באזור הבלטי.
לאחר שחזרה ממבצע זה בסוף החודש, היא הפכה לספינת אימונים נייחת בגוטהאפן.
שלזוויג-הולשטיין הופעלה מחדש לזמן קצר בתחילת 1942 לשירות שוברי קרח באזור הבלטי, ובמאי היא התנגשה בטעות בספינה טרופה במפרץ ריגה, ונאלצה לחזור לגוטנהאפן לצורך תיקונים.
לאחר מכן צומצמה הספינה לתפקידי אימון.
הנובר נגרטה בברמרהאפן בין 1944 ל-1946. באמצע 1944, חימוש הנ"מ של שלזיין ושלזוויג-הולשטיין חוזק במידה ניכרת כדי לאפשר להם לשמש כספינות הגנה אווירית בנמל גוטנהאפן.
שלזוויג-הולשטיין הותקפה על ידי מפציצי RAF בדצמבר 1944, ולמרות שהיא שקעה במים רדודים, עדיין ניתן היה להשתמש בנשק שלה.
לאחר שריפה שהשביתה את האונייה לצמיתות, הצוות שלה נשלח לחוף כדי לסייע בהגנה על מרינבורג.
שלזיין סיפקה תמיכה באש לחיילים גרמנים בסביבת גוטנהאפן בין 15 ל-21 במרץ 1945. באפריל הועברה שלזיין לשווינמינדה כדי לחדש את אספקת התחמושת שלה וכן לפנות 1,000 חיילים פצועים מהחזית.
ב-3 במאי היא פגעה במוקש מחוץ לסווינמונדה; למחרת היא הוצתה על ידי הצוות שלה במים רדודים.
שתי האוניות נגרטו במקומן לאחר המלחמה.
אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג היו קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי הקיסרי הגרמני שנבנו בתחילת שנות ה-1900. הם היו הסדרה הראשונה של אוניות מערכה שהוסמכו לפי חוק הצי השני, תוכנית הרחבה ימית גדולה.
הסדרה כללה חמש ספינות - בראונשווייג, אלזס, הסן, פרוסן ולותרינגן - והן היו שיפור ביחס לסדרת ויטלסבאך הקודמת.
אוניות הסדרה הרכיבו חימוש חזק יותר של תותחי ו- (לעומת תותחי ו- של סדרת ויטלסבאך).
פחות משנתיים לאחר שהאוניות הראשונות בסדרה נכנסו לשירות, הספינות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט, מה שצמצם את הקריירה שלהן.
במהלך הקריירה המוקדמת שלהן, חמש האוניות שירתו בשייטת אוניות המערכה השנייה, עם פרוסן כספינת הדגל שלה.
הצי היה עסוק בעיקר באימונים שגרתיים בזמן שלום ובביקורי חוץ.
בשנת 1912, בראונשווייג שובצה למילואים ואליה הצטרפה בשנה שלאחר מכן אלזס.
לותרינגן והסן היו אמורות להיות מושבתות ב-1914, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי מנעה זאת והם נשארו בשירות צי הים הפתוח.
הם ופרוסן השתתפו בפעולות הצי בשנתיים הראשונות של המלחמה, בעוד בראונשווייג ואלזס נסעו לאזור הבלטי עם שייטת אוניות המערכה IV, שם נלחמו באוניית המערכה הרוסית סלאבה במהלך קרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915. הסן השתתפה בקרב יוטלנד במאי 1916 וראתה קרב מוגבל עם סיירת מערכה בריטית בסוף הקרב.
כל חמש האוניות הוצאו משירות החל משנת 1916, ולאחר מכן שימשו בתפקידי משנה, כולל כאוניות צריפים וכספינות הכשרה.
לאחר המלחמה, חמש אוניות הסדרה היו בין כלי השיט שהרייכסמרינה החדש הורשה לשמור על פי חוזה ורסאי.
לותרינגן ופרוסן הוסבו לספינות אב לשולות מוקשים כדי לפנות את שדות המוקשים בים הצפוני שהונחו במהלך המלחמה, אך שלוש האחרות עברו מודרניזציה בתחילת שנות ה-20 ושירתו עם הצי עד שנות ה-30. בראונשווייג ואלזס בסופו של דבר נמחקו מרשימות הצי ב-1931, ויחד עם לותרינגן ופרוסן נגרטו לאחר מכן.
הסן נשארה בשירות עד סוף 1934, אז הוצאה משימוש והוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, תפקיד שהיא מילאה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא נמסרה כשלל מלחמה לברית המועצות, שמה שונה לטסל ושימשה כמטרה עד 1960 כשהיא נגרטה.
סדרת בראונשווייג הייתה הקבוצה הראשונה של ספינות קרב שנבנו תחת תוכנית חדשה זו, והן סימנו התקדמות משמעותית בכוח הקרב על אוניות מערכה גרמניות קודמות.
דיונים בין מחלקת העיצוב של ומרכיבים אחרים של פיקוד הצי על הסדרה החדשה החלו ב-1899, לפני שהחוק התקבל ולפני שהעבודה על סדרת ויטלסבאך אפילו התחילה.
הנושא הדחוף ביותר שהיה להסדיר היה קליבר הסוללה הראשית.
אוניות הסדרה ויטלסבאך היו חמושות בתותחי , קטנים בהרבה מהסטנדרט ברוב הציים האחרים, שהיה .
תותחי ה-24 ס"מ היו, עם זאת, כלי הנשק הגדולים ביותר שעבורם קרופ, ספקית הארטילריה הימית לצי הקיסרי, פיתחה טכנולוגיית ירי מהיר.
הפיקוד הימי הגרמני העדיף בדרך כלל שיעורי אש גבוהים ולא פגזים כבדים, מתוך העיקרון ששטף של פגזים יהרוס את התותחים ואת המבנה העילי של ספינות הקרב של האויב מהר יותר מאשר תותחים חזקים אך יורים באיטיות.
אבל עד שהתחילה עבודת התכנון על סדרת בראונשווייג, קרופ פיתח תותחי ירי מהיר , ולכן הפיקוד הימי החליט לאמץ אותו עבור האוניות החדשות.
עם ההחלטה שהתקבלה להציב את תותחי ה-28 ס"מ, הנושא הבא היה סידור התותחים.
עיצובים קודמים נשאו את תותחי ה-24 ס"מ במבנה העילי, ישירות מעל הקזמטים עבור תותחי הסוללה המשניים, אבל המעצבים האמינו שהשפעות פיצוץ הלוע הגדולות יותר מתותחי ה-28 ס"מ יהפכו את הקזמטים האלו לבלתי ניתנים לפעולה.
הוצעו שני פתרונות, שניהם כללו הורדת צריחי הסוללה הראשית למפלס הסיפון העליון.
הראשון כלל הנחת כל התותחים המשניים בסוללה משוריינת ברמת הסיפון הראשי; תותחים אלו היו נמצאים ברכיבי ציר בודדים בסדרה של קזמטים מקובצים באמצע הספינה.
האפשרות השנייה סידרה את התותחים בתערובת של צריחים בסיפון העליון ובסוללה קטנה יותר בסיפון הראשי.
צוות התכנון החליט בסופו של דבר על האפשרות השנייה, עם ארבעה תותחים בצריחים ושמונה בסוללת הקזמטים.
במקביל, כיוון שציים של מדינות רבות שיפרו את הגנת השריון של אוניות המערכה שלהן, הם גם הגדילו את קליבר הסוללות המשניות שלהם כדי להתמודד עם השריון הכבד יותר, כמו אוניות המערכה מסדרת קונטיקט שהיו להן סוללה משנית כבדה של תותחי ותותחי .
צוות העיצוב הגרמני עקב אחר שתי המגמות על ידי הגדלת הסוללה המשנית בסדרת בראונשווייג מתותחי לתותחי .
בנוסף, מערך השריון שופר בהשוואה לסדרת ויטלסבאך, השינויים העיקריים הם הגדלת גובה חגורת השריון (כדי למנוע ממנה לשקוע במעמס מלא) והגדלת עובי השריון המגן על הסוללות המשניות.
צוות התכנון שקל להגדיל את התותחים נגד הסירות נגד טורפדו מתותחי לתותחי , אך החליטו נגד השינוי מכיוון שהמשקל המוגבר היה מחייב להפחית את מספר התותחים.
הפגזים הכבדים יותר היו מפחיתים גם את קצב האש.
אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' - נכנסה לשירות בדצמבר 1906, פחות משנתיים לאחר כניסת האונייה הראשונה מסדרת בראונשווייג לשירות.
העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל אוניות הסדרה בראונשווייג.
כמו כן, תותחי ה-17 ס"מ הוכיחו את עצמם כאכזבה בשירות, שכן הפגזים הגדולים היו כבדים יותר ובכך קשים יותר לטעינה ידנית, מה שהפחית את קצב האש שלהם.
לאוניות הסדרה היה אורך בקו המים של ואורך כולל של .
רוחב האוניות היה , והיה להן שוקע של .
רוחב האוניות הוגבל על ידי שיקולים לוגיסטיים, שכן היא הייתה הרחבה ביותר שניתן היה להכיל בתאי השיט בכניסה למספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן.
לאוניות היו שלושה עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה ל-60 אחוז מאורך גוף האונייה.
הדחק האוניות היה בתפוסה הסטנדרטית שלהם, ו- במעמס מלא.
על האוניות הותקנו זוג תרנים צבאיים כבדים שנשאו זרקורים.
האוניות תוארו כסירות ים טובות, אך היו מועדות לעלרוד כבד.
הספינות היו מגיבות והיה להן רדיוס סיבוב צר במהירות נמוכה, אך בהגה קשה של 12 מעלות, הספינות איבדו עד 70 אחוז מהמהירות.
על האוניות היה צוות של 35 קצינים ו-708 מלחים בדרך כלל, וכאשר שירתו כספינת דגל של השייטת, היו להם 13 קצינים ו-66 מלחים נוספים.
הספינות נשאו מספר סירות קטנות יותר על סיפון, כולל שתי סירות כלונסאות, שני שיגורים, פיננס (הוסרה מאוחר יותר), שני קאטרים, שני מפרשיות ושתי סירות.
הסירות טופלו על ידי שני מנופים גדולים בעלי צוואר אווז הממוקמים משני צידי הארובה האחורית.
אוניות הסדרה הונעו על ידי מנועי קיטור תלת-דרגתיים ושלושה מדחפים שסיפקו 16,000 כוחות סוס (15,781 קילוואט).
המנועים התלת-דרגתיים הוזנו על ידי שמונה דוודים מסוג Marine ושישה דוודים גליליים, שכולם הוסקו בפחם; אלה היו מחולקים לשלוש ארובות באמצע האונייה.
שלוש ארובות אומצו מכיוון שבכלים קדומים יותר, סידור שתי הארובות נטה לחסום את הנוף מהגשר, ועל ידי פיצול העשן לשלוש ארובות במקום שתיים, הארובות יכלו להיות דקות יותר ובכך פחות מגבילות.
בשלב מסוים לאחר 1915, נוספה יכולת שריפת נפט כדי להשלים את הדוודים הפחמים.
שני המדחפים החיצוניים היו בעלי שלושה להבים, וקוטר של , בעוד שהציר המרכזי היה בעל ארבעה להבים וקוטר של .
המהירות המרבית של הספינות דורגה ב-18 קשרים (33 קמ"ש).
אוניות הסדרה יכלו להפליג לטווח של 5,200 מיילים ימיים (9,600 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), למעט הסן.
הסן סבלה מהיגוי לא יציב, שהגדיל את צריכת הדלק וקיצר את טווח הפעולה שלה ל-4,530 מיילים ימיים (8,390 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
שתי האוניות הראשונות - בראונשווייג ואלזס - היו להן ארבעה גנרטורים שייצרו 230 קילוואט (74 V), בעוד שלוש האוניות לאחר מכן - הסן, פרוסן ולותרינגן - היו להן ארבעה טורבו-גנרטורים שסיפקו 260 קילוואט (110 V).
החימוש העיקרי שלהם הוגדל מתכנונים קודמים, אך עדיין היה חלש יותר מאוניות מערכה זרות של אותה התקופה; לצי הגרמני הייתה נטייה להדגיש את מהירות האש ולא את משקל הפגז, ובדרך כלל ניתן היה לירות בתותחים קטנים יותר מהר מאשר בתותחים גדולים יותר.
החימוש העיקרי כלל ארבעה תותחי 28 ס"מ SK L/40 מהירי ירי בצריחים תאומים המופעלים הידראולית.
הצריחים הוצבו על קו האמצע, אחד קדימה ואחד אחורה.
האוניות נשאו בסך הכל 340 פגזים, 85 לכל תותח.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 17 ס"מ SK L/40 מהירי ירי, ארבעה מהם הותקנו בצריחים בודדים באמצע האונייה, כאשר עשרת הנותרים היו בקזמטים מסביב למבנה העילי.
ניתן להגביה את התותחים המורכבים בצריח ל-30 מעלות, לטווח מקסימלי של 16,900 מ' (18,500 יארד), בעוד שתותחי הקזמטים יכלו להגביה רק ל-22 מעלות, ובהתאמה היה להם טווח נמוך יותר של 14,500 מ' (15,900 יארד).
לתותחים אלו היו בסך הכל 1,820 פגזים, 130 פגזים לכל תותח.
כדי לעבור את תעלת קיל, שלושת תותחי הקזמטים המרכזיים 17 ס"מ מכל צד היו צריכים להימשך לתוך הבתים שלהם, מכיוון שהם לא היו מסוגלים להסתובב באופן מלא עם דפנות האוניות.
כשהתותחים מוצבים במלואם, הספינות היו רחבות מכדי להיכנס לתעלה.
לאניות היו גם 14 תותחי 8.8 ס"מ SK L/35 מהירי ירי בקזמטים לאורך האונייה.
התותחים ירו פגזים במשקל במהירות לוע של , וניתן להגביה אותם ל-25 מעלות לטווח מקסימלי של 9,090 מ' (9,940 יארד).
הם גם היו חמושים בשישה צינורות טורפדו 45 ס"מ (17.7 אינץ'), עם סך של 16 טורפדות.
צינור אחד היה בחרטום, שניים היו בכל צד רוחב, והצינור האחרון היה בירכתיים.
הספינות היו מוגנות בשריון קרופ.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 250 מ"מ (9.8 אינץ') בחלק המרכזי של האונייה, שם הגנה על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה.
שריון הסיפון היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'); הקצוות שלו נטו מטה כדי להתחבר לקצה התחתון של החגורה כדי להגן מפני פגזים שעברו מעל החגורה.
עובי השיפוע נע בין 140 מ"מ (5.5 אינץ') מקדימה ומאחורה ו-75 מ"מ (2.95 אינץ') באמצע האונייה, שם שריון החגורה העליונה העניק שכבת הגנה נוספת.
מעל החגורה הראשית, החגורה העליונה של 140 מ"מ פלדה השתרעה בין צריחי התותחים הראשיים והאחוריים.
שריון נוסף בעובי 140 מ"מ הגן על תותחי הקזמטים במפלס הסיפון הראשי.
תותחי הקזמטים עצמם קיבלו מגני תותחים בעובי 70 מ"מ (2.8 אינץ').
בצריחי הסוללה הראשיים היו דפנות שריון בעובי 250 מ"מ וגגות בעובי 50 מ"מ (1.97 אינץ'), בעוד שבצריחים המשניים היו דפנות שריון בעובי 150 מ"מ (5.9 אינץ').
צלעותיו של מגדל הניווט הקדמי היו מחופים בשריון בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') עבה והגג היה בעובי 50 מ"מ, בעוד שהמגדל האחורי קיבל פחות הגנה משמעותית, עם דפנות בעובי 150 מ"מ וגג בעובי 30 מ"מ (1.2 אינץ').
הקריירה של האוניות בזמן השלום כללה אימוני צי שגרתיים.
אימוני השייטות והצי התקיימו בדרך כלל באפריל ומאי, שיוט צי גדול בדרך כלל לאחר מכן בחודשים יוני ויולי, ולאחר מכן הצי התאסף לתמרוני הצי השנתי בסוף אוגוסט וספטמבר.
הפלגות הצי הגדולות יצאו בדרך כלל למים הנורווגיים יחד עם היאכטה של קייזר וילהלם השני, אם כי בשנים 1908 ו-1909, הצי יצא להפלגות ארוכות אל האוקיינוס האטלנטי, ערך ביקורים בספרד, האיים הקנריים, האיים האזוריים ופורטוגל.
בשגרה אלו היו ביקורי חוץ, כמו בנובמבר 1905, כאשר בראונשווייג נשאה את הנסיך היינריך לנורווגיה להכתרת הוקון השביעי, מלך נורווגיה, ובפברואר 1906 כאשר פרוסן נשאה את וילהלם השני לדנמרק להלווייתו של המלך כריסטיאן התשיעי.
הספינות היו מעורבות גם בתאונות; בשנת 1911, הסן התנגשה בספינת הקיטור הדנית SS אסקסונד והטביעה אותה, ובמרץ 1912, אלזס פגעה בטעות והטביעה את אוניית הסוחר Pollux.
לאורך תקופה זו, פרוסן שימשה כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה.
הצי היה בהפלגת הקיץ שלו לנורווגיה במהלך המשבר, וההודעה על האולטימטום האוסטרו-הונגרי לסרביה אילצה את האוניות לחזור הביתה מוקדם כדי להתכונן לסכסוך הקרוב.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בראונשווייג ואלזס הופעלו מחדש והוקצו לשייטת אוניות המערכה הרביעית בפיקודו של ויצה-אדמירל אהררד שמידט, שהופקדה על תפקידי הגנת החוף.
השייטת ערכה מספר גיחות לים הבלטי כדי לסייר אחר ספינות מלחמה רוסיות אך לא השתתפה בשום פעולה.
האוניות שימשו גם לשמירת שפך האלבה בים הצפוני בשנה הראשונה למלחמה.
בראונשווייג ואלזס השתתפו בחלק המוקדם של קרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915, שם שמרו על אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הרוסית סלאבה בזמן ששדה מוקשים רוסי במצר אירבן נוקה, אך הכוחות הרוסיים הציבו הגנה חזקה.
שמידט החליט להסיג את כוחותיו כשהתברר שפינוי המוקשים נמשך זמן רב מדי, ולא נותר מספיק אור יום עבור שולת המוקשים דויטשלנד כדי להניח שדה מוקשים משלה בסאונד מון כדי לחסום את הכניסה הצפונית למפרץ.
לאחר ביטול המבצע, השייטת ראתה פעילות מועטה לפני שפורקה בדצמבר.
בינתיים, שלוש האוניות האחרות עדיין שירתו בשייטת אוניות המערכה השנייה, שם השתתפו בגיחות הצי שנערכו בשנתיים הראשונות למלחמה.
סדרת מבצעים זו הגיעה לשיאה בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916; עד אז, רק הסן עוד הייתה בשירות פעיל בשייטת.
פרוסן הייתה בסיור כספינת השמירה במצרי דנמרק (והוחלפה כספינת הדגל באוניית המערכה דויטשלנד) ולותרינגן הייתה במצב גרוע וזקוקה מאוד לתיקון.
הסן ראתה פעולה מוגבלת ביוטלנד, ובאה במגע עם אוניות בריטיות כבדות פעם אחת.
המפגש הזה הגיע מאוחר ב-31 במאי, כאשר הסן ושאר הפרה-דרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה ירו לזמן קצר בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי, ובכך חיפו על הנסיגה של סיירות המערכה הגרמניות החבוטות בפיקודו של פרנץ פון היפר.
אובדן הפרה-דרדנוט פומרן במהלך הקרב הדגיש את פגיעותן של אוניות המערכה הישנות יותר, ויחד עם המהירות האיטית שלהן, שכנע את הפיקוד הימי הגרמני להסיג אותן משירות הקו הקדמי.
פרוסן, לותרינגן והסן המשיכו לשרת כספינות שמירה באזור הבלטי לאחר קרב יוטלנד.
החל משנת 1916, סדרת בראונשווייג החלה להיסגר משירות פעיל, בעיקר בגלל מחסור בכוח אדם.
אלזס הצטמצמה לספינת צריפים שבסיסה בקיל ביולי, הסן הוצאה מכלל שימוש ופורקה מנשקה בדצמבר; לאחר מכן היא הפכה לספינת מחסן שבסיסה בברונסבוטל ב-1917. בראונשווייג הוסבה לאוניית אימונים וב-20 באוגוסט הופחתה לספינת צריפים, גם היא בקיל.
פרוסן הפכה לאוניית מחסן בווילהלמסהאפן גם ב-1917. לותרינגן המשיכה בתפקידי ספינת השמירה שלה עד ספטמבר 1917, כאשר גם היא הוצאה משירות, ולאחר מכן שימשה כספינת הכשרה למהנדסים בווילהלמסהאפן.
החל משנת 1916, תותחים שהוצאו מאוניות אלו שימשו את הצבא הקיסרי כתותחי רכבת; אחד מהתותחים הללו נתפס על ידי הצבא האוסטרלי ונשמר כתותח אמיין באנדרטת המלחמה של אוסטרליה בקנברה, אוסטרליה.
לאחר המלחמה, כל הדרדנוטים העוצמתיות של גרמניה הוטבעו בסקפה פלו או נמסרו לבעלות הברית כשלל מלחמה, כך שאוניות הסדרה בראונשווייג נכנסו לשירות מחדש לרייכסמרינה שאורגן מחדש.
הסכם ורסאי קבע במפורש בסעיף 181 כי הרייכסמרינה יורשה להחזיק שמונה אוניות מערכה מסדרות בראונשווייג או דויטשלנד, ששש מהם יכלו להישמר בשירות.
שלוש מהאוניות - בראונשווייג, אלזס והסן — ראו שירות פעיל עם הצי בעוד שתי האוניות האחרות — פרוסן ולותרינגן במקום זאת, הוסבו לאניות אב לשולות מוקשים, מכיוון שגרמניה נדרשה על פי חוזה ורסאי לפנות את שדות המוקשים הנרחבים שהונחו בים הצפוני במהלך המלחמה.
שתי האוניות הללו פורקו מנשקן ושונו כדי לשאת את שולי המוקשים, אבל פרוסן הוכחה ככבדה ביותר וראתה שימוש מועט בפועל.
לותרינגן נשארה בשירות עד 1920, אז הסתיימה עבודת ניקוי המוקשים, והיא הוצבה במילואים.
בראונשווייג עברה מודרניזציה בשנים 1919–1920 ושירתה ברייכסמרינה בין השנים 1921 ל-1926, ואז היא הוצאה משירות פעיל.
בתקופה זו שימשה כספינת הדגל של התחנה הימית של הים הצפוני ואחר כך בפלגת ספינות הקרב.
אלזס גם נבנתה מחדש בתחילת שנות ה-20 ולאחר מכן פעלה בצי מ-1924 עד 25 בפברואר 1930, ואז היא הוצאה משירות פעיל.
הסן חזרה לשירות בשנת 1925. לאורך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ערך הצי שגרת אימונים דומה לזו של התקופה שלפני המלחמה, כולל הפלגות לאוקיינוס האטלנטי בשנות ה-20. ב-31 במאי 1931, בראונשווייג, אלזס ולותרינגן נמחקו מרשימות הצי.
שני כלי השיט הראשונים הוסבו לגושים בוילהלמסהאפן ולבסוף נגרטו, בעוד לותרינגן פשוט נגרטה מיד.
הסן נשארה בשירות עד סוף 1934, עד אז החלה סדרת דויטשלנד החדשה של Panzerschiffe (ספינות משוריינות) להיכנס לשירות.
הסן הוסבה לאחר מכן לספינת מטרה.
העבודה כללה חיתוך רוב המבנה העילי, הסרת החימוש והחלפת מכונות ההנעה הישנות בטורבינות קיטור.
בנוסף, הותקן ציוד שיאפשר את הפעלת הספינה באמצעות בקרת רדיו.
עבודת ההמרה נמשכה מ-31 במרץ 1935 עד 1 באפריל 1937, כאשר היא הופעלה מחדש כמטרה.
היא שירתה בתפקיד זה עד 1945; במהלך מלחמת העולם השנייה, היא שימשה מדי פעם גם כשוברת קרח לפינוי נתיבים בים הבלטי.
לאחר המלחמה היא נמסרה לברית המועצות ושמה שונה לטסל.
הסובייטים השתמשו בספינה גם כמטרה ובסופו של דבר גרטו את הכלי בשנות ה-60. כשפרוסן פורקה בשנות ה-30 של המאה ה-20, לוח באורך של 63 מ' (207 רגל) של גוף האונייה שלה נשמר לשימוש כמטרה.
הגוש זכה לכינוי "SMS Vierkant" ונשאר בשימוש במהלך מלחמת העולם השנייה עד שמפציצים של בעלות הברית תקפו והטביעו אותו באפריל 1945.
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (הסדרה הראשונה) הייתה קבוצה של שש אוניות מערכה שהונחו ב-1920 עבור הצי האמריקאי, אך מעולם לא הושלמו; הן נועדו להגיע למהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש), וייצגו ניסיון להדביק את המהירויות הגוברות של יריביו העיקריים של הצי, הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי היפני.
אוניות הסדרה דקוטה הדרומית אושרו בשנת 1917, אך העבודה נדחתה כדי שהצי האמריקני יוכל לשלב מידע שנרכש מקרב יוטלנד, שהתרחש באמצע 1916, בתכנון שלהם.
העבודה נדחתה עוד יותר כדי לתת עדיפות למשחתות וכלי שיט קטנים אחרים, שכן הם היו נחוצים בדחיפות כדי להילחם בצוללות הגרמניות בצפון האוקיינוס האטלנטי.
לפני שהחלה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הצי לא מומן היטב על ידי הקונגרס של ארצות הברית, שלא נענה להמלצת המועצה הכללית של תוכנית בנייה של שתי אוניות מערכה בשנה.
בחירתו של הנשיא וודרו וילסון ב-1912 ומינויו של ג'וזפוס דניאלס למזכיר הצי לא עשו דבר כדי לשנות זאת, שכן אף אחד מהשניים לא האמין שהוצאות נוספות על הצי הן כדאיות.
פרוץ המלחמה החלה לשנות גישה זו, ובתחילת 1915, המועצה הכללית קראה לבנות ארבע אוניות מערכה בשנת הכספים 1916, אם כי הוועדה לענייני הצי דחתה המלצה זו בטענה שאין זה נבון לבצע שינויים בתוכנית הקיימת לפני שנלמד מספיק מחוויות המלחמה.
במקביל לכך עלתה אמונה שהקיסרות הגרמנית אם תנצח עשויה לפלוש לארצות הברית, כולל סרט שהראה גרמנים מנצחים מוציאים להורג ותיקי מלחמת האזרחים, וכי הצי לא היה מוכן להתמודד עם איום כזה.
אירועים בחו"ל כמו עשרים ואחת התביעות היפניות מסין בתחילת 1915, ניסיונות גרמנים להתחיל בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת וטביעת הלוסיטניה במאי חשפו את החולשות של ארצות הברית לעיני הציבור.
הם גרמו לווילסון לשקול מחדש את עמדתו והוא הורה למזכירי המלחמה והצי לתכנן גיוס ביולי.
המועצה הכללית טענה שהצי צריך להיות שווה לצי החזק בעולם, זה של הבריטים, לא רק לאויב הסביר ביותר, הקיסרות הגרמנית, ודגל בבניית 10 אוניות מערכה במשך חמש שנים, יחד עם סיירות מערכה וספינות קטנות יותר.
הקונגרס דן בהצעת התקציב בזמן שקרב יוטלנד התרחש בסוף מאי 1916 והניצחון הבריטי אישר את ערכה של אוניית המערכה בעיני חברי הקונגרס.
הם דחסו את תוכנית המועצה הכללית לשלוש שנים עם ארבע אוניות בשנת הכספים 1917 ושלוש בכל אחת מהשנים הבאות.
ארבע האוניות הראשונות, שהפכו לסדרת קולורדו, היו רק שיפורים צנועים בהשוואה לסדרת טנסי הקודמת, אך הגישה המשתנה כלפי אוניות מערכה אפשרה לדירקטוריון הכללי להציע אוניות הרבה יותר חזקות ויקרות עבור שתי הקבוצות האחרונות.
דרישות המועצה הכללית לא פורטו ביסודיות בתחילת תהליך התכנון והיא ביקשה חימוש ראשי של תריסר תותחי ומהירות גבוהה יותר מ-21 הקשרים הקיימים של האוניות המוקדמות יותר, כדי להתמודד עם מגמות שנראו באוניות מערכה זרות מהירות כמו סדרת קווין אליזבת הבריטית וסדרת נגאטו היפנית.
למרות זאת, מהירות גבוהה יותר לא הייתה בעדיפות גבוהה והדירקטוריון הסתפק בעלייה צנועה של שני קשרים.
לאחר פלירטוט עם עיצוב חימוש של 12 תותחים בשישה צריחים עם תותחים שיצאו גדולים בהרבה מהרצוי, ניסויי ירי ארוכי טווח מוצלחים עם הצריחים המשולשים ששימשו את סדרת פנסילבניה גרמו למדור התכנון המוקדם של הלשכה לבנייה ותחזוקה (C&R) לבחור ארבעה צריחי תותחים משולשים עבור האוניות החדשות.
זה אפשר להם לבסס את העיצוב על גרסה מוגדלת של הקולורדו, תוך החלפת הצריחים התאומים של האוניות הישנות בצריחים משולשים.
גידול זה במספר התותחים הראשיים היה המשך לתרגול חיל הים מתחילת עידן הדרדנוט.
המועצה הכללית בחרה בתותח Mark 2 החדש שפותח 50 קליבר במקום בתותח Mark 1 הישן יותר 45 קליבר מכיוון שהוא היה הרבה יותר חזק בעלות מינימלית במשקל.
בחירות אלו העניקו לעיצוב תפוסה משוערת של .
בשלב זה התכנון הוגבל על ידי המגבלות שהוטלו על ידי הדרישה ליכולת לעבור דרך תעלת פנמה, חלק מהותי מהאסטרטגיה של הצי שכן זה חסך זמן של שבועות כאשר ספינות נאלצו לעבור מהאוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי או להפך.
בינתיים החליטה המועצה הכללית שלאחר שפע של שינויים, שהמשמעותיים שבהם הם החלפת ירי חזק יותר, אך איטי יותר, לתותחי במקום תותחי 5 אינץ', שריון סיפון עבה יותר מחוץ למצודה וגובה מוגבר עבור תותחי ה-16 אינץ'.
טיילור, הבנאי הראשי של הצי וראש ה-C&R חישב שהמשקל הנדרש ליישום כל השינויים הללו יעלה על השוקע שהוגדר לפי הדירקטוריון של שיכול לעבור בקלות דרך התעלה.
במאמץ למתן את ההשפעה על השוקע של האונייה על ידי כל השינויים הללו ואי אפשרות לחרוג מרוחב התעלה של , טיילור תיקן את העיצוב על ידי הוספת אורך וניצל את ההזדמנות כדי לשפר את הגנת הטורפדו של האונייה, מה שהגדיל את אורכה ל- ואת התפוסה ל-.
הדירקטוריון דחה את העיצוב היקר יותר הזה ועמד ברוב הדרישות שלו; דניאלס אישר שינויים אלו ב-29 בינואר 1918. טיילור חקר את שיפוע השריון, שהבטיח לחסוך משקל רב, אך בסופו של דבר החליט שלא לעשות זאת.
ב-6 ביולי שינתה המועצה את טיוטת המפרט שלה ל- בריק, מה שאומר שהספינות יצטרכו להוריד משקל כדי לעבור דרך התעלה וירדה מהדרישה למייצב ג'ירו שעבורו נשמרו .
זה אפשר לטיילור להוסיף מחיצה רוחבית משוריינת מאחור ושריון עבור הדוודים.
מאפייני העיצוב של דקוטה הדרומית עקבו מקרוב אחר אוניית המערכה מהסוג הסטנדרטי, אם כי בקנה מידה גדול יותר.
כמו הטנסי והקולורדו, הם תוכננו עם אותם גשרים, תרני סריג ומערכת הנעה טורבו-חשמלית והשתמשו באותה מערכת הגנה מפני טורפדו כמו הסדרה האחרונה.
ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן תיאר את הדקוטה הדרומית כפיתוח האולטימטיבי של סדרת אוניות המערכה של ארצות הברית שהחלה עם סדרת נבדה, למרות הגידול בגודל, במהירות ובחימוש המשני מהסוג הסטנדרטי שאפיין את הסדרות מנבדה ועד קולורדו.
העיצוב של סדרת דקוטה הדרומית דרש אורך כולל של , רוחב של 106 רגל, ושוקע של 33 רגל בתפוסה רגילה.
הדחק האוניות נועד להיות בריק ו- בטעון, עם גובה מטאצנטרי של במעמס מלא.
הצוות שלהם היה מורכב מ-137 קצינים, 1,404 מלחים ו-75 נחתים.
הנעה טורבו-חשמלית, שהצי האמריקני אימץ עבור אוניות ראשה עם סדרת ניו מקסיקו המוקדמת יותר, המשיכה בסדרה זו.
יתרון אחד של הנעה טורבו-חשמלית היה שההחלפה של כבלים חשמליים גמישים בקווי קיטור מגושמים אפשרה להרכיב את המנועים הלאה אל ירכתי האונייה; זה הפחית את הרטט והמשקל על ידי קיצור צירי המדחף.
רווח אחר היה היכולת לשוט אחורה בעוצמה מלאה מבלי להזדקק לטורבינת רוורס נפרדת לשם כך, פשוט על ידי היפוך הקוטביות החשמלית של המנועים.
יתרונות נוספים היו היכולת להפעיל את כל ארבעת המדחפים אם אחד ממחוללי הטורבו כשל, והאפשרות להפעיל רק חלק מהגנרטורים במהירות נמוכה עם עומס גבוה יותר ויעילות רבה יותר.
"[כונן טורבו-חשמלי] היה יעיל, מחוספס ותמיד אמין.
אבל זה היה גם כבד, מסובך, ולא קל לתחזוקה ולשמירה על כוונון." המכונות גם דרשו אמצעי אוורור מיוחדים כדי לפזר חום ולהרחיק את נתזי המים המלוחים.
גם עם זה ואמצעי בידוד משוכללים, ההגנה מפני רטיבות או הצפה עקב נזקי קרב או גורמים אחרים נותרה בעייתית והיא היוותה סכנה של מתח גבוה לצוות אם ייפגע.
בסדרת דקוטה הדרומית, שני גנרטורים טורבו (ג'נרל אלקטריק עבור אינדיאנה ומונטנה, וסטינגהאוס עבור האחרות) היו מחוברים לזוג אלטרנטורים AC של 28,000 KVA ו-5,000 וולט.
אלה הזינו ארבעה מנועים חשמליים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, בדירוג של 11,200 קילוואט (15,000 כוחות סוס) של זרם ישר (DC).
תריסר דוודי צינור מים, כל אחד בתא נפרד משלו מחוץ לחדרי הטורבינות, סיפקו קיטור לגנרטורים בלחץ עבודה של 285 PSI (1,965 קילו-פסקל, 20 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
הפליטות מכל שלישיית דוודים קובצו יחד ולאחר מכן כל ארבעת הפליטות רוכזו יחד מעל הסיפון העליון לתוך הארובה היחידה.
האוניות צוידו גם בשמונה גנרטורים DC טורבו 500 קילוואט (670 כוחות סוס).
הם נשאו מספיק מזוט כדי לתת להם טווח מתוכנן של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הסוללה הראשית של האוניות מסדרת דקוטה הדרומית כללה תריסר תותחי Mark 2 בקוטר 16 אינץ' בארבעה צריחים עם תותחים משולשים, זוג צריחים ירי-על לפני ומאחורי המבנה.
אלה ירו את אותם פגזים במשקל כתותחי סימן 1 של סדרת קולורדו עם מהירות לוע של לטווח של בהגבהה המרבית של הצריח של 46 מעלות.
לדקוטה הדרומית היה חימוש משני שהורכב מ-16 תותחי Mark 12 6 אינץ' 53 קליבר בצריחים בודדים.
תריסר מהם היו בבתי תותחים לא משוריינים בצד המבנה וארבעת התותחים הנותרים הוצבו לצד המבנה הקדמי.
לתותחים היה טווח מרבי של בהגבהה של 20 מעלות והם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
הם הותקנו בסיירות מסדרת אומהה ובכמה צוללות גדולות שנבנו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר ביטול אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית.
הגנה נגד מטוסים סופקה על ידי ארבעה תותחים דו-תכליתיים 3 אינץ' (76 מ"מ) בקליבר 50 בבסיסים בודדים באמצע הספינה.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה), לתותחים היה טווח מרבי של והם יכלו לירות בקצב של 12–15 פגזים לדקה.
האוניות צוידו גם בזוג של צינורות טורפדו בקוטר 21-אינץ' (533 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב.
עיצוב חגורת השריון של סדרת דקוטה הדרומית דרשה שריון בעובי אשר מתחדד ל מתחת לקו המים.
היא השתרעה בין הברבטים הקדמיים והאחוריים של הצריח והגנה על מכונות ההנעה ומחסני התחמושת.
מחיצות רוחביות קדמיות ואחוריות בעובי יצרו מצודה משוריינת על ידי סגירת קצוות החגורה.
הסיפון הראשי ישב בראש החגורה המשוריינת; זה היה הסיפון המשוריין הראשי והוא הורכב משתי שכבות בעובי של פלדה, האחת מפלדת ניקל (NS) והשנייה מפלדה לטיפול מיוחד (STS).
מתחתיו היה סיפון הפיצול שהיה מורכב משריון בעובי של STS שנועד לתפוס רסיסים מפגזים שהתפרצו על הסיפון הראשי.
מול המחיצה הקדמית, סיפון הפיצול המשיך אל החרטום, אם כי כעת הוא היה מורכב משכבה אחת בעובי 5 אינץ' של STS ועוד אחת, בעובי של פלדת ניקל.
בין הסיפון הראשי לסיפון הרסיסים, פתחי הדוודים היו מוגנים על ידי שריון בעובי .
הצריחים היו מחופים במגני תותחים בעובי , עם דפנות בעובי וגג בעובי 5 ס"מ.
הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 13.5 אינץ' מעל הסיפון הראשי ו- מתחת לזה.
שריון צריח הניתוב היה בעובי 16 אינץ' בחזית ובצדדים והיה לו גג בעובי 8 אינץ'.
ההגנה התת-מימית הייתה דומה לזו של סדרת קולורדו, בעומק חמש שכבות עם תאים אטומים למים המופרדים על ידי שלושה מחיצות טורפדו בעובי שנמשך מסיפון הריסוק לקרקעית האונייה ובין המחיצות הרוחביות.
התא החיצוני היה ריק, שלושת האמצעיים שימשו כמכלי נפט, וגם התא הפנימי היה ריק.
עם ביטול אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית וסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון, התותחים הקיימים הועברו לצבא האמריקאי ושימשו כתותחי הגנת החוף.
הדוודים שלהם שימשו למודרניזציה של שש האוניות של הסדרות פלורידה, ויומינג וניו יורק באמצע שנות ה-20; לוחות השריון שלהם שימשו לחיזוק השריון הקיים של אוניות מערכה אחרות.
אוניות המערכה מסדרת נלסון הייתה סדרה של שתי אוניות המערכה (נלסון ורודני) של הצי המלכותי הבריטי, שנבנתה זמן קצר לאחר, ותחת התנאים של הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. הן היו אוניות המערכה הבריטיות היחידות שנבנו בין סדרת רוונג' (הוזמנה ב-1913) לבין סדרת המלך ג'ורג' החמישי, שהוזמנה ב-1936.
הספינות נקראו על שם האדמירלים הבריטים המפורסמים: ג'ורג' ברידג'ס רודני, הברון רודני הראשון, מנצח הקרב על כף סנט וינסנט וקרב איי לה סנט, והוריישו נלסון, ויקונט נלסון הראשון, שניצח בקרבות הנילוס וטרפלגר.
כדי לעמוד במגבלות של אמנת וושינגטון, אוניות אלו היו בעיצוב יוצא דופן עם תכונות חדשות רבות.
הם מכונה לעיתים קרובות אוניות המערכה הראשונות של האמנה.
אוניות הסדרה היו ייחודיות בבניית אוניות מערכה בריטיות, בהיותן האוניות היחידות שנשאו חימוש ראשי של תשעה תותחי .
עם זאת, המאפיין היוצא דופן ביותר, ואחד שמורגש מיד, הוא שכולם נישאו לפני הגשר.
האוניות שנכנסו לשירות בשנים 1927–1929, שירתו רבות באוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והאוקיינוס ההודי במהלך מלחמת העולם השנייה.
רודני התפרסמה בזכות תפקידה בהטבעת אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק במאי 1941. בשיאו של הקרב רודני, בשיתוף עם קינג ג'ורג' החמישי, סגרה על ביסמרק כדי להפגיז אותה מטווח קצר.
התותחים העיקריים של רודני זכו להערכה של 100 עד 130 פגיעות, ותרמו רבות להרס הסופי של ביסמרק.
נלסון ורודני השתתפו בהפגזת מטרות בצפון צרפת במהלך ואחרי יום ה-D.
בפרט, במהלך הקרב על קן יוחסה לנלסון השמדת קבוצה של חמישה טנקי טיגר אשר יצאו לאזור אדום [בתוך מהחוף] שנחשב על ידי הפיקוד הגרמני כנמצא בטווח של ספינות קרב של בעלות הברית.
שתי אוניות הסדרה שרדו את המלחמה, אך בוטלו בשנים 1948–1949 יחד עם כל שאר אוניות המערכה הבריטיות מלבד ארבע אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי וואנגארד.
קרב יוטלנד הראה את הערך של כוח אש ושריון על פני מהירות ותמרון.
הדור הבא של ספינות מלחמה בריטיות שילב את הלקח הזה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, האדמירליות הכינה תוכניות לסיירות מערכה ואוניות מערכה מסיביות, משוריינות בכבדות, הרבה יותר גדולות וחזקות מכל כלי השיט הקודמים.
סיירות המערכה מסדרת G3 תישא תותחי , ואוניית המערכה המוצעת מסדרת N3 תישא תשעה תותחי , ויהיו הכלים החזקים ביותר שצפים.
הצי המלכותי תכנן לשמור על עליונותו במרוץ החימוש המתפתח, למרות ספינות המלחמה הגדולות שתוכננו ביפן ובארצות הברית.
הפיתוח צומצם בפתאומיות על ידי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שהביא לעצירת מרוץ החימוש.
ארבע סיירות המערכה שהוזמנו בוטלו.
חלק מהחומר שנרכש ישמש מאוחר יותר אצל נלסון ורודני.
האמנה הגבילה את כל אוניות המערכה של האומות למגבלה מקסימלית של 35,000 טון ותותחי 16 אינץ'.
הבריטים הבטיחו בהצלחה שההגדרה של תפוסה מקסימלית – התפוסה הסטנדרטית – לא תכלול גם דלק וגם מי הזנת הדוודים.
הם טענו שהצורך להגן על האימפריה הבריטית הנרחבת פירושו שהאוניות שלהם צריכות לשאת יותר משניהם ואין להחשיב אותן בהשוואה לאומות, כמו יפן, צרפת ואיטליה, שפעלו בדרך כלל הרבה יותר קרוב לבסיסי הבית שלהן.
כתוצאה מכך, ניתן היה לשלב בליטות פנימיות נגד טורפדו מלאות מים, שלא תרמו למשקולות ה"יבשות" (הסטנדרטיות) ולכן לא עברו את גבולות ההדחק של האמנה.
גבולות האמנה הובילו בהכרח לפשרות בתכנון של שתי ספינות חדשות, וסדרת נלסון שתוכננה הקריבה כוח מותקן (ומכאן מהירות) על מנת שיהיו חמושים היטב ומוגנים.
הם כונו לעיתים קרובות כסדרת "עץ הדובדבן", מכיוון שהם "נכרתו על ידי וושינגטון".
הצורך להגביל את ההדחק הביא לתכנון ספינות מלחמה חדש קיצוני, שנלקח מהעיצובים "G3" ו-"N3" של יוסטס טניסון-ד'איינקורט, מנהל הבנייה הימית מ-1912 עד 1924. כדי להפחית את משקל השריון, צריחי התותחים הראשיים הורכבו כולם מקדימה כדי לקצר את המצודה המשוריינת.
ל"G3" ול"N3" היו שני צריחים לפני הגשר כשהשלישי בין הגשר לארובות/מאחורי הגשר.
עם זאת, בסדרת נלסון, זה נלקח רחוק יותר ושלושתם היו לפני הגשר; צריח "B" יורה מעל "A", עם צריח "X" על סיפון החזית מאחורי "B", ולכן אינו מסוגל לירות ישירות קדימה או אחורה.
צריח "X" מכונה לפעמים צריח "C" ועיצוב חלופי אחד, המכונה "O3", היה בו ירי על גבי צריחים "A" ו-"B".
התותחים המשניים הוצבו בצריחים תאומים סגורים לגמרי ברמת הסיפון העליון וקובצו מאחור – עוד אלמנט חדשני שנלקח מעיצוב G3 ו-N3.
המכונות היו מוגבלות בהכרח במשקל, בגודל ובכוח המותקן, והיו רק שני גלי הנע עם מדחפים גדולים למדי.
לכל אוניות המערכה הבריטיות הקודמות לאחר אה"מ דרדנוט מ-1906 היו ארבעה מדחפים כמו כל אוניות המערכה הבריטיות אחרי נלסון .
על מנת שגזי הדלק יישארו מחוץ למבנה העילי, הועברו חדרי הדוודים אל מאחורי חדרי המכונות, כשהם פולטים לארובה אחת.
כיוון זה גם הפחית את אורכה הכולל של המצודה המשוריינת.
כאמצעי נגד להספק המוגבל, גוף האונייה היה בעל צורה הידרודינמית יעילה מאוד, כדי להשיג את המהירות הטובה ביותר האפשרית.
לאוניות הסדרה היה אורך בין הניצבים של ואורך כולל של (נלסון) או (רודני), רוחב של , ושוקע של בתפוסה סטנדרטית ממוצעת.
הצוות שלהם מנה 1,361 קצינים ומלחים כששירתו כספינות דגל ו-1,314 כספינות רגילות.
במעמס מלא, היה להם גובה מטאצנטרי של , שנתן להם סבסוב מהיר בין 11.2 ל-13.6 שניות.
במזג אוויר רגוע, האוניות מסדרת נלסון היו מאוד ניתנות לתמרון, אבל שטח הפנים הגדול של המבנה העילי נתן להן כמות גדולה של הגה מזג אוויר והן יכלו להישלט בחללים סגורים עם רוח חזקה כפי שהוכח כאשר נלסון עלתה על שרטון בחוף סאות'סי בשנת 1934.
האוניות הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור בראון-קרטיס, שכל אחת מהן הניעה גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור משמונה דוודי אדמירליות 3 תופים מצוידים במחממי-על שפעלו בלחץ של 250 PSI (1,724 קילו-פסקל, 18 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
הטורבינות דורגו ב-45,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) ונועד להעניק לאונייה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
הם נשאו של מזוט כדי להעניק להן טווח מתוכנן של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ) במהירות שיוט של 16 קשרים (30 קמ"ש).
משקל השריון הופחת גם על ידי שימוש בחגורת שריון פנימית משופעת המשופעת כלפי חוץ ב-18 מעלות מהאנך.
חגורת השריון הייתה בעובי מעל מחסני התחמושת הראשיים ועמדות בקרה עד מעל המכונות ומחסני התחמושת של תותחי ה-6 אינץ'.
השיפוע הגדיל את העובי היחסי של החגורה לקליע צולל.
תאים מלאי מים, מוקפים בתאים מלאי אוויר, יצרו בליטות טורפדו פנימיות שהותקנו בין השריון לבין גוף האונייה החיצוני, שלא היה משוריין.
ציפוי האונייה החיצוני נועד ליזום פיצוץ של פגזים שלאחר מכן יתפוצצו מחוץ לשריון.
חידוש זה ויתר על בליטות טורפדו חיצוניות שאם לא כן היו מפחיתות את מהירות האוניות עקב גרר.
ההגנה התת-ימית על אוניות הסדרה סופקה על ידי תחתית כפולה בעומק 5 רגל (1.5 מ') והגנה שכבתית של תא חיצוני ריק אטום למים ותא פנימי מלא במים.
למערכת ההגנה על הטורפדו היה עומק כולל של 12 רגל (3.7 מ') והיא הייתה מגובה על ידי מחיצה של טורפדו בעובי 1.5 אינץ'.
המערכת הייתה דומה בעיצובה וביעילותה לזו של אה"מ הוד, ודורגה לעמוד בפיצוץ של 750 פאונד (340 ק"ג) TNT.
תוכנית השריון הייתה לפי עיקרון "הכל או כלום"; אזורים היו מוגנים היטב, מהחלק הקדמי של הברבטה "A" מאחור ועד לצריחים שאחרי תותחי ה-6 אינץ', או שלא היו מוגנים כלל, ונפטרו מעובי הביניים המרובה של שריון שנראה בעיצובים ישנים יותר.
בפעם הראשונה לאוניית מערכה בריטית היה סיפון משוריין יחיד בעובי להגנה מפני פגזים צוללים ופצצות משוגרות של מטוסים, עם שריון מעל מרחבי המכונות ו- שריון בסיפון התחתון מעל הירכתיים, שניהם על גבי ציפוי הסיפון בעובי ה-0.5 אינץ' (12.7 מ"מ).
בצריחים הראשיים היו שריון לא מוצק (NC) בחזית, בצדדים, על הגג ו- מאחור עם סביב הברבטות.
עם זאת, לצריחים המשניים היו רק NC מסביב מעל 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) לוחות פלדה מבניים.
המבנה העילי הגדול שהיה מתומן בתוכניתו, נודע לצוותו כ"אוקטופאידיל" ולעיתים כונתה "אחוזות המלכה אן" בשל הדמיון שלה לפיתוח מגורים בן 14 קומות לבנים מול תחנת הרכבת התחתית סנט ג'יימס פארק בלונדון.
המבנה העילי סיפק חללי עבודה מרווחים ועמידים בפני מזג אוויר לקציני הניווט ולכל קציני הדגל שעלו לאונייה.
עיצוב גשר חדשני זה הועתק לאחר מכן על ידי הצרפתים באוניות המערכה מסדרת דנקרק, וכך גם כיוון החימוש הראשי של כל התותחים קדימה, שתי התכונות שחזרו על עצמן בעיצובים של סדרת רישלייה.
למעט מגדל החירום בבסיסו, ותא המטען למנהלי בקרת האש של התותחים הראשיים שהותקנו על גביו, המבנה היה משוריין קלות נגד רסיסים בלבד, כדי לחסוך במשקל.
אמצעי תכנון נוספים לחיסכון במשקל כללו שימוש בחומרים קלים כגון אלומיניום לאביזרים, ואשוח במקום טיק לסיפון, אם כי לאחר מכן, סיפונים מעץ טיק הותקנו בסוף שנות ה-20, בעקבות חשש שהספינות לא יוכלו לירות מטח דופן מלא.
מבלי לגרום נזק מבני לסיפונים.
סדרת נלסון הייתה עיצוב מהפכני אך מתפשר, ובאופן לא מפתיע היו לה חסרונות.
מיקום המבנה לכיוון הירכתיים גרם לבעיות תמרון ברוחות עזות, במיוחד בעת הפלגה במהירויות נמוכות, שם המבנה העילי פעל במידה מסוימת כמו מפרש תורן שהוצב לצמיתות, וגרם לאוניות ל"שבשבת", אך לפי קפטן יו ביני, שפיקד על נלסון בסוף שנות העשרים, "אם זה נלקח בחשבון, אין להיתקל בקשיים אמיתיים בשום מצב".
זו הייתה פוטנציאל לבעיה בנמלים צפופים, והקשתה מעט על עגינת האוניות ועליהן על אף שסוגיה זו מעולם לא הובילה לתקרית גדולה.
ביני גם הצהיר "בשלבים המוקדמים של הוועדה הראשונה של האונייה, הייתה תפיסה שגויה כללית שסדרת נלסון הייתה לא שימושית וקשה לתמרון.
אולם גם קודמי וגם אני גילינו מהר מאוד שדעה זו מופרכת לחלוטין!
במזג אוויר שקט, יכולות התמרון של האוניות אינן נחותות בשום צורה, ובמובנים רבים עדיפות מאלו של סדרות קווין אליזבת או רוונג'." הם עלולות להיות גם מסורבלות לתמרון כשהם נעות אחורה.
זה יוחס לאוניות בעלות הגה יחיד ומרכזי שהיה מחוץ למירוץ המדחף של גלי ההנע התאומים.
בים, לעומת זאת, דווח שהם מתמודדים היטב, עם קוטר טקטי (מעגל סיבוב) קטן יחסית, במיוחד כאשר הם פונים אל הרוח, על פי לוטננט קומנדר גלפרי גאטאקר (לימים אדמירל משנה), ששירת בשנים 1941–1942 כנווט של נלסון ולאחר מכן של רודני.
הוא לא דיווח על שום קושי בניווט אף אחת האוניות דרך שערי הכניסה בסקפה פלו.
נלסון ורודני היו אוניות המערכה היחידות שמעולם לא התנגשו בספינת הנחת הרשת כשעברו דרך הוקסה סאונד.
החימוש העיקרי שלהם היה תשעה תותחי אשר היו מורכבים בצריחים משולשים, ספינות הקרב היחידות של הצי המלכותי שתוכננו בצורה זו.
התותחים עצמם חרגו מהעיצובים הבריטיים הסטנדרטיים.
במקום כלי הנשק הקודמים של הצי המלכותי אשר ירו פגזים כבדים במהירות מתונה, כלי הנשק של נלסון עקבו אחר הנוהג הגרמני של פגז קל יותר במהירות גבוהה יותר.
שינוי זה במדיניות המנהל של הצי היה עקב בדיקות בריטיות של ציוד גרמני שנמסר לאחר מלחמת העולם הראשונה, אם כי הרבה מאוחר יותר, הבדיקות שלאחר מכן הוכיחו כסותרות.
נוסו שני קצבי ריצה שונים, ובמשך זמן מה הייתה תערובת של סוגי קנה בצריחים שונים, אפילו לפעמים בתוך אותו צריח.
התותחים סבלו משחיקה ניכרת של הקנה והיה להם תבנית פיזור גדולה למדי, בעיקר בגלל התותחים השונים שהיו לכל קנה כשהם שופצו במהלך אורך חייהם.
כדי לפצות על שחיקת הקנה, מהירויות הלוע הופחתו ונוסה פגז כבד יותר (ארוך יותר) כדי לקזז זאת; אבל העלות של ייצור פגזים חדשים, שינוי טיפול בפגזים וציוד אחסון הגיע בתקופה שבה מימון הצי המלכותי הצטמצם מאוד.
הצורך לצמצם את התפוסה הוביל לשימוש בצריחים משולשים, שהיו להם בעיות מוקדמות עם מכונות הטיפול והתחמושת.
המשקל הכבד יותר של הצריח המשולש בהשוואה לצריח כפול פירושו עומס מוגבר על מיסבי הגלגלים בעת אימון הצריחים.
זה נפתר על ידי שילוב של מיסבים אנכיים טעוני קפיץ כמו גם מיסבים אופקיים קונבנציונליים.
הצריח המשולש הוכיח את עצמו כאשר באוקטובר 1929, צוות צריח עם ניסיון של שנתיים העמיס וירה 33 פגזים רצופים ללא תקלה.
השילוב של מאפייני בטיחות רבים, שהושגו עם חומרים קלים יותר, גרם לכך שהציוד המורכב והשביר יחסית היה צריך לקבל טיפול באופן קבוע לאורך כל חייהן של האוניות.
ספינות אלו הותקנו במערכת בקרת אש HACS AA ולוח בקרת אש של אדמירליות Mk I עבור בקרת אש עילית של החימוש הראשי.
ניסויי ירי גילו כי הפיצוץ של צריחי 'A' ו-'B' על מיסבים קדמיים גרם לנזק לאביזרים רבים של סיפון מזג האוויר והתנאים על סיפון הפיזור הפכו לא נוחים מאוד.
הייתה שמועה ארוכת שנים שהאוניות אינן יכולות לירות מטח דופן ללא סיכון לנזק מבני.
הדבר הופרך במהלך הפעולה נגד אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, שם רודני ירתה למעלה מ-40 מטחי דופן (380 פגזים) ללא נזק מבני גדול, למעט בקרשים ובאביזרי הסיפון העליון, למרות שהיה נזק נרחב לאביזרי בתי חולים, מחיצות, אסלות וצנרת בחזית.
כמעט כל נורה בחלק הקדמי נופצה גם כן.
כאשר צריח 'X' ירה 30 מעלות מאחורי הקורה ובהגבהה של 40 מעלות, נגרם נזק ניכר לשתי השורות הנערמות אנכית של חלונות הגשר.
כתוצאה מכך, לרוב נאסר על התותחים של צריח "X" לירות מאחורי הקורה בגבהים גבוהים במהלך ירי אימון בזמן שלום.
ניסו להתקין זכוכית מחוסמת בחלונות הגשר, אך פיצוץ תותח עדיין ניפץ חלק מהם ומילא את הגשר בפסולת מעופפת.
העיצוב של גשר הקפטן שונה בנלסון ב-1930–1933 בקירוב כדי לצמצם את שטח החלונות ולסגור את החלק העליון של שתי שורות הזכוכית הקודמות.
הושקע מאמצים רבים בתיקון בעיה זו, והתאמת אדני מגן מתחת לחלונות הקטנים החדשים התבררה כמוצלחת.
גשר אדמירל סגור חדש עם החלונות המצומצמים הנדרשים נבנה על גבי גשר הקפטן ומנורות האיתות הקדמיות הוזזו למעלה מפלס אחד לכיוון האחורי של הגשר.
גשר האדמירל על רודני נשאר צעד אחורה במידת מה מהקצה הקדמי של המגדל, אבל לגשר הקפטן היה אותו שטח זכוכית מצומצם שהיה לנלסון כעת, עם מדפים גדולים יותר.
הפיצוץ היה גם בעיה במקומות אחרים; DK בראון מספר על ירי מבחן שהופסק כאשר משקיף DNC H.S.
Pengelly, שהיה מתחת לסיפון הקדמי, דיווח על הבזק אדום בוהק לאחר שירה בכל התותחים בצריח "A".
מאוחר יותר התגלה כי הדבר נגרם כתוצאה מזעזוע מוח של גלגלי העין של הצופים.
בשלב האחרון של הפעולה נגד ביסמרק, רודני ירתה זוג טורפדו 24.5 אינץ' מהצינור שלה בצד השמאלי וטענה לפגיעה אחת.
לפי לודוביק קנדי, "אם זה נכון, [זהו] המקרה היחיד בהיסטוריה של אוניית מערכה אחת שטרפדה אחרת".
מוקדם יותר באותה פעולה, לצינור הצד הימני נתקעה דלת הפתח שלו כתוצאה מהחמצה כמעט מאחד המטחים המוקדמים של ביסמרק.
ב-27 בספטמבר 1941, תחנת הטורפדו השמאלית של נלסון התגלתה כבעייתית כאשר טורפדו איטלקי משוגר באוויר בגודל 18 אינץ' חורר את התא שמאחורי חדר גוף הטורפדו, ואיפשר ל-3,750 טון מים להיכנס לאונייה.
בעקבות זאת, ייתכן שצינורות הטורפדו של נלסון הוסרו אם כי מקור אחר טוען שצינורות הטורפדו נשמרו בשתי האוניות עד 1945.
בגלל הצללית יוצאת הדופן שלהם, נלסון ואחותה רודני כונו בציניות נלסול ורודנול על ידי מלחי הצי המלכותי שמעולם לא שירתו בספינות הללו - בעיות התמרון והצלליות החד-ארובתיות שלהן הזכירו לאנשי הצי מכליות נפט וסדרה של מכליות שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה שנשאו שמות המסתיימים ב-"ol".
למרות הביקורת הלעגנית שהופנתה כלפי סוג זה של אוניות מערכה על ידי חלק מהתקשורת וכמה מלחים עם הופעת הבכורה שלהם, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון סבר כי "אלה היו ספינות מתוכננות היטב המשקפות את כל החוויה הקשה של מלחמת העולם הראשונה" וכי "הן הוכחו כספינות מוגנות היטב ומעוצבות היטב".
עד סוף המלחמה, רודני פעלה ללא תיקון משמעותי והיא הייתה בלויה, ובמיוחד המכונות שלה.
נלסון חודשה בארצות הברית בסוף 1944 והייתה במצב טוב מספיק כדי לשרת בצי שלאחר המלחמה כולל כספינת הדגל של צי הבית בסוף 1945. רודני נמחקה מרשימות הצי בשנת 1948 באינוורקייטינג, זמן לא רב לאחר אוניות המערכה מסדרות רוונג' וקווין אליזבת, ונלסון נמחקה ב-1949 בעקבות השימוש בה כמטרה לניסויי הפצצה.
"לפי זיכרונותיו של וינסטון צ'רצ'יל, נדונה מודרניזציה גדולה כדי לאפשר לנלסון לשרת מספר שנים בצי שלאחר המלחמה, אבל שום פרטים נוספים לא שרדו.
בכל מקרה, נלסון הייתה איטית מדי עבור הצי המודרני שלא היה לו תפקיד בקו הקדמי לאוניות המערכה יותר".
אוניות המערכה מסדרת "דלאוור" של צי ארצות הברית היו הסדרה השנייה של הדרדנוטים האמריקאיות.
בסדרה זו, בוטלה המגבלה של 16,000 טון שהוטלה על אוניות ראשה על ידי הקונגרס של ארצות הברית, מה שאיפשר למעצבים בלשכת הבנייה והתיקון של הצי לתקן את מה שהם ראו בפגמים של סדרת קרוליינה הדרומית הקודמת ולייצר אוניות לא רק חזקות יותר אלא גם יעילות יותר.
אוניות אלו, שהושקו בשנת 1909, הפכו לראשונות בהיסטוריה הימית של ארצות הברית שעלו על 20,000 טון ארוך (20,321 טון).
אוניות הסדרה נשאו סוללה של עשרה תותחי בחמישה צריחים, עלייה של שני תותחים על פני סדרת קרוליינה הדרומית.
עם אוניות אלו, הצי האמריקני אימץ מחדש נשק מלא בקליבר בינוני להגנה מפני סירות טורפדו.
זו תהפוך למהירות עבור כל אוניות המערכה האמריקאיות.
מערכות ההנעה היו מעורבות; בעוד שדקוטה הצפונית הייתה מצוידת בטורבינות קיטור, דלאוור שמרה על מנועים תלת-דרגתיים.
טורבינות עם הנעה ישירה היו הרבה פחות חסכוניות בדלק, חשש משמעותי עבור הצי עם אחריות באוקיינוס השקט אך חסר את הרשת הנרחבת של תחנות פחם של בריטניה.
אוניות אלו ראו שירות מגוון במהלך הקריירה שלהן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, דלאוור הייתה חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית של הצי האטלנטי האמריקאי, והוקצתה לצי הגדול הבריטי.
היא ליוותה שיירות והשתתפה במצור על צי הים הפתוח הגרמני.
לעומת זאת, דקוטה הצפונית נשארה על החוף האמריקאי לאורך כל המלחמה, בין השאר בגלל דאגות לגבי מנועי הטורבינה הבעייתיים שלה.
לאחר המלחמה, הם ערכו הפלגות אימונים עם הצי האטלנטי האמריקאי.
בשנת 1924, דלאוור פורקה עבור גרוטאות מתכת בהתאם להסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. דקוטה הצפונית שרדה עד 1931, אז גם היא פורקה, תחת תנאי הסכם הצי של לונדון מ-1930.
בעקבות ההשקה ומידע מוטעה לגבי אה"מ דרדנוט, הצי והקונגרס האמריקאי התמודדו עם מה שהם תפסו כאוניית מערכה טובה בהרבה משתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית שהיו אז בבנייה, שתוכננו תחת הגבלות גודל התפוסה שהקונגרס הטיל על אוניות ראשיות.
למעשה, אוניות הסדרה קרוליינה הדרומית היו נחותות רק במהירות מדרדנוט; הם נשאו פחות תותחים כבדים אבל, בניגוד לדרדנוט, יכלו להביא את כולם לידי ביטוי במטח דופן.
כמו כן, מכיוון שנלקחו זמן והקפדה רבה יותר על סידור השריון והמחיצות שלהם, הם היו מוגנות טוב יותר מהאונייה הבריטית.
כל זה לא התממש בזמנו.
אף על פי כן, לשכת הבנייה והתחזוקה של הצי (C&R) נאבקה מאוד כדי לתכנן ספינת מלחמה נאותה תחת גבולות הקונגרס ולקחה את עיצוב אוניות המערכה הכי רחוק תחת ההגבלות הללו.
לאחר שראה כעת שהגבולות הללו הפכו לבלתי מציאותיים, הקונגרס סיים אותם; כל האילוצים הבאים יוכתבו על ידי מגבלות האמנה.
הלשון של החוק המאשר מ-26 ביוני 1906 היה שאוניית מערכה "הנושאת שריון כבד וכחימוש רב עוצמה כמו כל כלי שיט ידוע במעמד שלה, תהיה בעלת המהירות הגבוהה ביותר האפשרית ורדיוס הפעולה הגדול ביותר שניתן לבצע."
סדרת דלאוור הייתה השנייה מתוך 11 עיצובים מובהקים של אוניות ראשה אמריקאיות שהחלו בין 1906 ל-1919; כ-29 אוניות מערכה ושש סיירות מערכה הונחו במהלך תקופה זו, אם כי שבע מאוניות המערכה וכל שש סיירות המערכה בוטלו.
פרט לסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון, כל השאר היו אוניות איטיות יחסית, שתוכננו עבור לא יותר מ-23 קשרים (43 קמ"ש).
בשלב זה, אף דרדנוט של ארצות הברית עוד לא הושקה במים מכיוון שכולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון.
כמעט כל מערך הקרב של הצי האמריקני תוכנן על ידי הסתמכות על ניסיון מעיצובים שלפני הדרדנוט, או מהתבוננות בתכנון אוניות מערכה זרות.
האונייה הגדולה יותר נדחתה כיקרה מדי עבור כוח האש שהציעה, גם לאחר שההדחק שלה הצטמצם ל-22,000 טון ארוך (22,353 טון).
כמו כן, מכיוון ש-C&R נדרשה לשקול עיצובים פרטיים, הבנייה של סדרת דלאוור לא החלה עד 1907. אף אחד מהעיצובים הפרטיים לא נחשב משביע רצון על ידי הצי.
עם זאת, פור ריבר פיתח מאוחר יותר את הגרסה שלו לאוניית המערכה ריבדאביה, שנבנתה עבור הצי הארגנטינאי.
בעוד שעיצוב ה-C&R נחשב מעולה, הוא עדיין ספג ביקורת, במיוחד על המיקום הלקוי של החימוש המשני והיעדר הגנה עליו.
אוניות הסדרה היו חזקות משמעותית מקודמותיהן, סדרת קרוליינה הדרומית, והן מוזכרות על ידי "Conway's All the World's Fighting Ships" כראשונות שהתאימו לסטנדרט שהציבו הבריטים עם הדרדנוט.
הדבר נבע במידה רבה מביטול מגבלות הקונגרס על גודלן של אוניות מערכה חדשות; ההגבלה היחידה שהקונגרס הטיל על עיצובם הייתה שעלות הגוף והמכונות לא תעלה על 6 מיליון דולר.
האוניות מסדרת דלאוור היו גם גדולות משמעותית מהאוניות של סדרת קרוליינה הדרומית.
לשם השוואה, האוניות מסדרת קרוליינה הדרומית היו באורך 452 רגל 9 אינץ' (138 מטר) בסך הכל.
לאוניות מסדרת דלאוור היה רוחב של 85 רגל 3 אינץ' (26 מ) ושוקע של 27 רגל 3 אינץ' (8 מטר); המידות של סדרת קרוליינה הדרומית היו 80 רגל 3 אינץ' (24 מטר) ו-24 רגל 6 אינץ' (7 מטר), בהתאמה.
הדחק האוניות מסדרת דלאוור היה 20,380 טון ארוך (20,707 טון) בתפוסה סטנדרטית ו-22,060 טון ארוך (22,414 טון) במעמס מלא, בעוד הדחק האוניות מסדרת קרוליינה הדרומית היה 16,000 טון ארוך (16,257 טון) בתפוסה סטנדרטית ו-17,617 טון ארוך (17,900 טון) במעמס מלא.
לחרטום האוניות הייתה דוגמה מוקדמת של חרטום בולבוסי.
מחשד לפעולות איבה צפויות עם יפן, הדורשות הפלגה מעבר לאוקיינוס השקט, טווח מבצעי ארוך היה נושא חוזר בכל תכנוני אוניות המערכה של ארצות הברית.
כניסוי, אוניות אלו קיבלו תחנות כוח שונות.
דלאוור קיבלה מנועי קיטור בוכנאיים תלת-דרגתיים, בעוד שבדקוטה הצפונית הותקנו טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של קרטיס.
לשתי האוניות היו 14 דוודי Babcock & Wilcox, שתי מערכות ההנעה המקוריות סיפקו כ-25,000 כוחות סוס (18,642 קילוואט); ושתי האוניות היו מסוגלות להגיע ל-21 קשרים (39 קמ"ש).
הארכיטקט הראשי של הצי, וושינגטון ל.
קאפס, צפה שלדקוטה הצפונית יהיה קוטר סיבוב קטן ב-25 אחוזים מדלאוור במהירות של 16 קשרים ו-45 אחוז פחות במהירות 14 קשרים, בהתבסס על התוצאות שהתקבלו בבריכות ניסוי (tank tests) והביצועים המוכרים של טורבינות קיטור באותה תקופה.
הערכה זו הוכחה כנכונה במהלך הניסוי של האוניות ב-1909. כמו כן, מכיוון שמיסבי המנוע של דלאוור היו מצוידים בסיכה מאולצת במקום במערכת המוזנת באמצעות כוח הכבידה, היא הצליחה להפליג במהירות מלאה במשך 24 שעות ללא כל צורך בתיקון מנוע.
זה בדרך כלל לא היה מתקבל על הדעת, מכיוון שמנועי הדדיות היו ידועים בדרך כלל כרוטטים אם הם פועלים בעוצמה מלאה לאורך זמן.
עם זאת, נטייה זו לאמינות עלתה בסימן שאלה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר אוניות מערכה עם מנועי הדדיות פעלו בצורה גרועה באוקיינוס השקט.
עד 1917, טורבינות גיר חזקות ויעילות יותר הותקנו בדקוטה הצפונית כדי להחליף את טורבינות קרטיס שלה.
האוניות מסדרת דלאוור היו חמושות בעשרה תותחי 12 אינץ'/45 קליבר Mark 5 בחמישה צריחי תותחים תאומים; זו הייתה תוספת של שני תותחים בהשוואה לאוניות מסדרת קרוליינה הדרומית.
בתי התותחים היו מסוג Mark 7, והם אפשרו הנמכה עד -5 מעלות והגבהה ל-15 מעלות.
לתותחים היה קצב אש של 2 עד 3 פגזים לדקה.
הם ירו פגזים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג), מסוג חודר שריון (AP) או נפיץ, אם כי הסוג הנפיץ היה מיושן ב-1915 והוצא מכלל שימוש.
המטען ההודף היה 310 פאונד (141 ק"ג) בשקיות משי, וסיפק מהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה).
התותחים היו צפויים לירות 175 פגזים לפני שתידרש החלפת הקנה.
שתי האוניות נשאו 100 פגזים לכל תותח, או 1,000 פגזים בסך הכל.
בהגבהה של 15 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד לטווח של 20,000 יארד (18,288 מטר) בערך.
שני צריחים הורכבו מקדימה בזוג ירי-על, בעוד שלושת האחרים הורכבו מאחורי המבנה הראשי, כולם על קו האמצע.
מיקום צריחי התותחים האחוריים התגלה כבעייתי.
קאפס הציב את צריח הירי האחורי, מספר 3, הקרוב ביותר לאמצע האונייה.
מכיוון שהוא ייצג את המשקל הגדול ביותר שנושא מבנה הספינה בשל הברבט הגבוה שלו, מיקום זה יאפשר לה לתמוך בכמות הגדולה ביותר של נפח תת-מימי זמין.