tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב קולות של הצוות, הוא הודח כמפקד של מריאן ועזב את הספינה עם חסידיו כולל אדוארד טיץ'.
הצוות שנותר בן 90 איש בחר את סמואל בלאמי כקפטן.
לאחר לכידת ספינה שנייה בשם "סולטנה", בלאמי הפך אותה לספינתו העיקרית ונתן לחברו ויליאמס פאלסגרייב את תפקיד המפקד של "מריאן".
הם הפליגו זמן קצרה לצד הספינה "אוליבייה לבאסור", שיצאה בתחילת 1717 לפשיטה על דרום אמריקה.
עם זאת, הלכידה הגדולה של בלאמי הייתה באביב 1717, כשהוא הבחין בספינה "ווידה" ששטה במצר בקריביים בין היספניולה וקובה.
הווידה הייתה ספינת עבדים חדשה ומרשימה - נבנתה באנגליה בשנת 1715 בגודל 300 טון, ובאורך 31 מ' עם 18 תותחים, ומהירותה הגיעה עד 13 קשר.
הווידה הייתה במסע הבכורה שלה בשנת 1716 וסיימה בדיוק את הסבב השני - מאפריקה לקריביים בסחר העבדים האטלנטי.
הספינה הייתה עמוסה הון רב בזהב, אינדיגו, שנהב וסחורות יקרות אחרות ממכירת 312 עבדים.
בלאמי רדף אחרי הווידה במשך שלושה ימים לפני שהתקרב מספיק כדי לירות בה.
לאחר ירייה יחידה, הקפטן לורנס פרינס נכנע והוריד דגלה.
נאמן למוניטין שלו בנדיבות, בלאמי גמל על חוסר ההתנגדות של פרינס באמצעות החלפה של הספינה "סולטנה" שלו תמורת הווידה.
הוא הסיר את מגורי הקברניט ושדרג את הספינה ל-28 תותחים, בלאמי הפנה את ספינת הדגל החדשה שלו צפונה לאורך החוף המזרחי של קרולינה ובהמשך לניו אינגלנד.
קפטן צ'ארלס ג'ונסון כתב את מה שהפך לטקסט ההיסטורי הסטנדרטי הראשון על שודדי ים, "היסטוריה כללית של השוד ורציחות הפיראטים הידועים לשמצה ביותר".
מקור זה מספר את סיפורה של ווידה שתפסה ספינה בפיקודו של קפטן באר.
בלאמי רצה לתת לקברניט לשמור על ספינתו, אך צוותו הצביע לשרוף אותה, וקברניט ספינת הסוחר דחה הזמנה להצטרף לפיראטים.
לבלאמי מיוחס הנאום שאמר לקברניט כי הוא פועל עבור העשירים ששודדים את העניים בחסות החוק, ואילו "אנו שודדים את העשירים בעזרת אומץ הלב שלנו.
האם לא עדיף לכם להיות חלק מאתנו, מאשר להתרפס בפני העשירים שיתנו לכם תעסוקה?" ג'ונסון מייחס את הנאום הזה לסמואל בלאמי מבלי לנקוב בשמו באופן ספציפי.
סופרים אחרים כמו פיליפ גוס מייחסים את הנאומים לצ'ארלס בלאמי, פיראט נפרד שאינו קשור לסמואל בלאמי.
הם פעלו באותו זמן באותם אזורים ומעלליהם בדרך כלל משולבים.
קפטן סמואל בלאמי, הידוע כיום בשם בלאמי השחור, היה מוכר היטב לבני דורו ולחוקרים כדמות ייחודית, אדם גבוה, חזק, ומאוד מסודר.
הוא אהב בגדים יקרים, במיוחד מעילים שחורים.
כלי הנשק האהובים עליו היו ארבעה אקדחים דו-קנים שהוא נשא תמיד באבנט בגדיו.
נאמר ש"הוא היה דמות מרתקת במעיל הקטיפה הארוך שלו, מכנסי הברך, גרבי המגן והנעליים הכסופות.
עם חרב צמודה למותנו השמאלית וארבעה אקדחים על אבנטו.
שלא כמו כמה מחבריו, בלאמי מעולם לא לבש פאה אופנתית, אלא צימח את שערו הכהה והארוך וקשר אותו בחזרה עם קשת שחורה."
כרב חובל, סגנון ההנהגה שלו היה כמעט דמוקרטי.
אנשי הצוות שלו חיבבו אותו מאוד, ולפעמים אפילו התייחסו אליו כ"רובין הוד של הים" וראו את עצמם כאנשים של רובין הוד.
קפטן בלאמי היה גם טקטיקן טוב.
בדרך כלל היו לו שתי אוניות בשליטתו.
ספינת הדגל שלו הייתה חזקה עם תותחים רבים והשנייה הייתה קלה אך מהירה, מה שיצר איזון טוב.
בהתקפות מתואמות הם הצליחו לתפוס אוניות בקלות מבלי לפגוע בהן.
חודשיים בלבד לאחר שהשתלט על "הווידה", כשהיא וה"מריאנה" התקרבו לקייפ קוד, ויליאמס אמר לבלאמי שהוא רוצה לבקר את משפחתו ברוד איילנד, והשניים הסכימו להיפגש שוב ליד מיין.
בלאמי והווידה לכדו כמה ספינות קטנות נוספות באזור, כולל אן גאלי, שמינה עליה את ריצ'רד נולנד כקפטן.
אם בלאמי התכוון לבקר שוב את אהובתו מריה האלט, הוא לא הצליח.
ה"ווידה" נסחפה לצפון מזרח בסופה חזקה מול חופי קייפ קוד בחצות, ב-26 באפריל 1717 ועלתה על שרטון כ-500 מטרים מן החוף של המקום שכיום הוא וולפליט במסצ'וסטס.
אחרי חצות, התרנים של האונייה נשברו ומשכו את הספינה העמוסה בכבדות לתוך המים, שם שקעה במהירות, ולקחה איתה את בלאמי ואת כולם מלבד שניים מאנשי הצוות של הווידה שהיה בן 145 איש.
היה ידוע כי מאה ושלוש גופות נשטפו את החוף ונקברו על ידי העיירה.
גם "מרי אן" נהרסה באותו לילה כמה קילומטרים דרומית לווידה, והשאירה שבעה ניצולים.
כל תשעת הניצולים משתי הספינות נלכדו והועמדו לדין בגין פיראטיות בבוסטון.
שישה מהם נתלו באוקטובר 1717 (החנינה של המלך ג'ורג' לפיראטים, שהוכרזה בחודש ספטמבר, הגיעה לבוסטון שלושה שבועות מאוחר מדי), בעוד שניים שוחררו, ובית המשפט האמין לעדותם כי נאלצו לעסוק בפיראטיות.
האחרון, אינדאיני ממרכז אמריקה, ג'ון ג'וליאן, ככל הנראה נמכר לעבדות לג'ון קווינסי - סבא רבא של נשיא ארצות הברית ג'ון קווינסי אדמס.
ויליאמס חיכה לפגישה עם בלאמי.
כאשר בלאמי לא הופיע, ויליאמס הבין מה קרה, והפליג דרומה לנסאו ב"מריאן".
נולנד חיפש גם את בלאמי מחוץ למיין, כשלא מצא אותו, הוא לקח את הספינה "אן גאלי" דרומה, פשט על אוניות לאורך הדרך לפני שקיבל חנינה בבהאמה.
ביולי 1984, בלאמי התפרסם שוב כאשר הוכרז על גילוי שרידי ספינת הדגל שלו "ווידה", שהפכה לספינת הפיראטים האמיתית הראשונה שהתגלתה אי פעם בצפון אמריקה.
בזמן שקיעתה, הווידה הייתה האוצר הגדול ביותר של הפיראטים שנלכד אי פעם.
האוצר שצברה היה בערך 4.5 עד 5 טון, כולל כמויות אדירות של אינדיגו, שנהב, זהב, ו-20,000 עד 30,000 לירות שטרלינג, המחולק ל-180 שקים של 23 ק"ג כל אחד.
תגלית האונייה נעשתה בשנת 1982 על ידי צוות צלילה שהובל ומומן על ידי החוקר התת-ימי בארי קליפורד.
השרידים היו מתחת ל-4.5 מ' מים בלבד וחצי מטר של חול.
בשנת 1985 מצא קליפורד את פעמון הספינה שעליה היו המלים "WHYDAH GALLY 1716", העדות הראשונה הבלתי מעורערת של הממצא שלו.
לאחר מכן הוא הקים את מוזיאון הפיראטים "ויידה" במפרץ מקמילן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, המוקדש לסמואל בלאמי והווידה.
יש בו ממצאים רבים שהובאו מהריסות בספינה, כולל תותח שנמצא וחלק מכ-200,000 הממצאים שנמצאו.
השרידים האפשריים של גופתו של סם בלאמי נמצאו בסמוך לספינתו, בפברואר 2018. הגופה הייתה בסמוך לאקדח שזוהה כשלו, ובדיקות DNA נעשו עם קרובי משפחתו לאישור.
במאי 2018, בדיקות אישרו כי השרידים הם ממוצא מזרח אירופי, והם אינם אלה של סם בלאמי.
סמואל בראון (נולד ב-3 במרץ 1998) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בעירוני מודיעין.
אחיו הבכור הוא הכדורגלן וובה בראון.
בראון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל רמת גן, ובעונת עבר לקבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה.
ב-11 במרץ 2018, בראון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 על הפועל עכו במסגרת ליגת העל.
עד לסיום עונה זו, רשם שבע הופעות בקבוצה הבוגרת.
בעונת 2018/2019 הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם 30 משחקי ליגה.
ב-27 באוקטובר 2018 כבש בראון את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 0–3 על בני סכנין.ב-13 ביולי 2023 חתם בהפועל פתח תקווה.בספטמבר 2024 חתם בבני יהודה תל אביב.ב-6 בפברואר 2025 חתם בהפועל עירוני ראשון לציון.בספטמבר 2025 חתם בעירוני מודיעין.
לזכותו של בראון ארבע הופעות בנבחרת הצעירה.
סמואל דניאל היה משורר, מחזאי והיסטוריון אנגלי.
ב־1591 התפרסם כמשורר, לאחר שלמהדורה של קובץ הסונטות "אסטרופיל וסטלה" של פיליפ סידני צורפו עשרים ושבע סונטות אהבה פרי עטו, מה שהביא אותו כעבור שנה להוציא לאור את קובץ סונטות האהבה "דליה".
ב־1594 הוציא לאור את הטרגדיה "קלאופטרה"; ב־1595 את ארבעת הספרים הראשונים מתוך האפוס הדידקטי "מלחמות האזרחים" העוסק במלחמות השושנים, אותו השלים בשנת 1609; וב־1599 את הכרך "מסות פיוטיות" הכולל את מיטב שיריו, בהם "מוסופילוס", דיאלוג בשבח הלמדנות ובפרט לימוד שירה, כחינוך לאיש המעשה.
דניאל נמנה עם אנשי החצר של המלכה אן.
ב־1603 התמנה לאחראי על הבידור התאטרלי של חצר המלכות.
תפקידו היה להכין מדי פעם מסיכות או יצירות תאטרליות קלות, ולתת רישיונות למחזות.
דניאל עיבד את הטרגיקומדיה הפסטורלית "הרועה הנאמן" של גואריני ל־"מלכת ארקדיה" (1605), וחיבר את הטרגיקומדיה הפסטורלית המקורית "ניצחון קרום הבתולים" (1614) שהוצגה בחצר המלכות, ונחשבת לטוב שבמחזותיו, וממיטב המחזות הפסטורלים שחוברו באנגליה.
ככותב פרוזה, חיבר את המסה "להגנת החרוז", שנחשבת בין המאמרים התאורטיים החשובים על השירה שנכתבו בתקופה האליזבתנית; ובשנים 1612–1618 ספר היסטוריה של אנגליה מתקופת ריצ'רד הראשון ועד לתקופת אדוארד השלישי.
למרות קשריו עם חצר המלכות ועם האוניברסיטה, דניאל מאס בחיי החצר, ורוב זמנו חי בפרישות, כשבביתו לא הורשו לבקר אלא מעט חברים, ביניהם ויליאם שייקספיר, ג'ון סלדן, כריסטופר מרלו, וג'ורג' צ'פמן.
כך היה נעלם בחורף לביתו הסמוך ללונדון למשך כמה חודשים, ופתאום מופיע שוב בציבור לשוחח עם ידידיו.
באחרית חייו פרש לחווה חקלאית בסאמרסט.
דניאל נחשב בזמנו לאחד מהכותבים האליזבתנים החשובים ביותר.
כמילטון, דניאל סבר שתכלית השירה להורות ולא להנעים.
שירתו מכובדת וחיננית בסגנונה, וניכרת בתוכנה המוסרי.
לאחר התקופה האליזבתנית שירתו נשתכחה, עד שהתגלתה מחדש בתקופה הרומנטית על ידי קולרידג' וצ'ארלס לם.
בהמלצת קולרדידג', וורדסוורת' קרא את שירי דניאל והתלהב, והשפעתם ניכרת על הסונטות של וורדסוורת' ועל הסגנון של "הטיול".
קולרידג' שיבח את הלשון העל־זמנית של דניאל המתאימה לכל זמן מבלי לשאת את החותם של תקופה, ואת רגשותיו הרעננים הקלים להבנה לכל קורא, הלקוחים מעומקים שרק מעט אנשים בכל תקופה זכו לבקרם.
סמואל גלינדו סוהיירו (בספרדית: Samuel Galindo Suheiro; נולד ב-18 באפריל 1992) הוא כדורגלן בוליביאני, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באולווייס רדי.
גלינדו התחיל את הקריירה שלו בריאל אמריקה המקומית.
בינואר , גלינדו חתם בארסנל מהפרמייר ליג.
בקיץ , גלינדו הושאל לסלמנקה.
ב-15 באוקטובר 2010, גלינדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד רקראטיבו ולבה.
עונה לאחר מכן הושאל לז'ימנסטיק טרגונה ובעונה שאחריה ללוגו.
בינואר , גלינדו הושאל לחורחה וילסטרמן.
בקיץ , גלינדו חזר לארסנל והצטרף לקבוצת המילואים שלה, אך לא זכה לדקות משחק בה כיוון שלא השיג היתר עבודה.
ב-9 בינואר 2015, גלינדו הושאל לפורטוגזה, אמנם כעבור שבועיים חזר לארסנל מבלי ששיחק ולו דקת משחק אחת.
בקיץ , גלינדו חתם בקלאב פטרולרו.
ב-26 בספטמבר 2015, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2–5 נגד קלאב סן חוסה.
בהמשך הקריירה שיחק בספורט בויס וורנס, דה סטרונגסט, קלאב סן חוסה (קדנציה שנייה) ואולווייס רדי.
בצעירותו, גלינדו שיחק בנבחרות הצעירות של בוליביה.
ב-24 בפברואר 2010, גלינדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–5 ל.
גלינדו, השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2019.
סמואל דיקינסון האברד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
סמואל דיקינסון האברד נולד במידלטאון, קונטיקט.
ב-1819 הוא סיים לימודים קלאסיים בקולג' ייל.
בשנים 1823–1837 הוא עסק בעריכת דין, ולאחר מכן הוא עבד במגזר הייצור.
בהמשך הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה וב-1844 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מטעם המפלגה הוויגית כנציג קונטיקט בשנים 1845–1849.
באוגוסט 1852 מונה האברד על ידי הנשיא מילרד פילמור לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום נשיאותו של פילמור במרץ 1853.
לאחר סיום כהונתו בממשל הוא נבחר כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית" .
סמואל דיקינסון האברד נפטר במידלטאון ב-8 באוקטובר 1855. הוא נטמן בבית הקברות אינדיאן היל שבעיר לצד רעייתו ג'יין מילס האברד.
סמואל ג'קסון היה צייר צבעי מים וצייר צבעי שמן אנגלי, שכּוּנה "אבי" אסכולת בריסטול.
הוא גם תרם מספר רישומים של סצנות מבריסטול לאוסף הטופוגרפי של סוחר העתיקות והאספן ג'ורג' ווייר ברייקנרידג'.
ג'קסון נולד ב־31 בדצמבר 1794 בבריסטול.
אביו היה רואה חשבון ומאוחר יותר סוחר.
ג'קסון הפך לאמן מקצועי בשנת 1822, בעיקר בצבעי מים שצייר נופים.
בשנת 1823 נבחר כחבר חבר באגודת הציירים בצבעי מים.
ג'ורג' ברייקנרידג' הזמין אותו להפיק עשרות ציורי צבעי מים, ואסף במשך הזמן סצנות נוספות מבריסטול של ג'קסון.
אוסף ציורי צבעי המים של ג'קסון מבריסטול באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 היו עבודתו החשובה ביותר, והם חלק חשוב ביותר בעבודת אסכולת בריסטול.
ג'ון לואיס רוגט כינה אותו "אבי בית הספר".
ג'קסון היה חבר לכל החיים של הצייר פרנסיס דנבי, שהשפעתו ניכרת בצבעי המים שלו.
ייתכן שהוא היה תלמידו של דנבי.
בשנת 1823 הוא שיתף פעולה עם דנבי וג'יימס ג'ונסון בפרויקט ליתוגרפיה.
בשנת 1824 היה ג'קסון ממארגני התערוכה הראשונה של אמנים מקומיים במוסד בריסטול החדש.
נראה שהוא גם השתתף בשנים 1832–1833 בהחייאת פגישות הרישום של אסכולת בריסטול.
בשנת 1832 היה האמן הבולט ביותר בתערוכה הראשונה של אגודת האמנים בריסטול, ומאוחר יותר המשיך למלא תפקיד מרכזי ביורשתה של אותה חברה, האקדמיה לבריסטול לקידום אמנות.
ייתכן שג'קסון ביקר באיים הקריביים בשנת 1827. הוא הציג נושאים משם באגודת הציירים בצבעי מים בשנים 1828 ובשנת 1831. בשנות ה-30 של המאה ה-19 ג'קסון גם הפיק סצנות של דבון ויילס, וייתכן שביקר בשווייץ בשנים 1855 וב־1858 כדי לייצר צבעי מים של נוף הררי.
הוא נפטר ב־8 בדצמבר 1869 בקליפטון, בריסטול.
בנו היה צייר הימי סמואל פיליפס ג'קסון (1830–1894).
אוסף ברייקנרידג' נמצא במוזיאון ובגלריה לאמנות של בריסטול.
סמואל בלאצ'פורד היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1882 ועד מותו.
אנג'ליקה נפטרה ב-1868 ובלאצ'פורד האב נישא בפעם השלישית לקתרין הון.
סבו של בלאצ'פורד , שנקרא גם הוא באותו שם, נולד באנגליה והיה הנשיא הראשון של המכון הפוליטכני ע"ש רנסלר.
בלאצ'פורד הצעיר למד בקולומביה קולג', שם הוא הצטרף לחברה הפילולקסיאנית , וסיים את לימודיו כאשר היה בן 17. ב-1840 הוא שימש כמזכירו האישי של מושל ניו יורק ויליאם סיוארד.
בלאצ'פורד למד משפטים בהדרכתו של סיוארד ולאחר מכן החל לעבוד בעריכת דין עם אביו ודודו.
ב-1854 הוא עבר לניו יורק ופתח משרד עורכי דין בשם "בלאצ'פורד, סיוארד וגריזוולד", שכיום ידוע כ"קראוות', סוויין ומור" .
הוא בלט בהכנת תקצירים לתיקים שנדונו בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים, שימש לזמן מה כרשם בבית המשפט הפדרלי המחוזי של ניו יורק, ופיתח עיסוק מכניס בתחום המשפט הימי.
על סמך מידע שבלאצ'פורד סבר שהוא מידע פנימי, הוא מכר את תיק המניות שלו ערב קרב פורט סאמטר ונפילת מחירי המניות שהתרחשה ערב מלחמת האזרחים, וכך הוא הציל את הונו האישי.
ב-3 במאי 1867 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון במינוי פגרה כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, שהתפנה בעקבות התפטרותו של סמואל בטס.
ב-13 ביולי הוגש המינוי באופן רשמי ושלושה ימים לאחר מכן אושר רשמית על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-15 בפברואר 1878 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השני, בית משפט בערכאה גבוהה יותר מבין בתי המשפט הפדרליים, שסמכות השיפוט שלו משתרעת על מדינות ניו יורק, ורמונט וקונטיקט, במקומו של השופט אלכסנדר ג'ונסון שנפטר.
ב-4 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט.
ב-13 במרץ 1882 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של וורד האנט שפרש מכהונתו.
הוא מונה לתפקיד לאחר ששני מועמדים קודמים, הסנאטור ג'ורג' אדמונדס והסנאטור לשעבר רוסקו קונקלינג, דחו את ההצעה.
ב-22 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט ובלאצ'פורד הושבע לתפקיד ב-3 באפריל.
כך היה בלאצ'פורד לאדם הראשון שכיהן על כס השיפוט בכל שלוש הערכאות של בתי המשפט הפדרליים.
בעת מינויו הוערך הונו האישי ב-3 מיליון דולר (מעל 78 מיליון דולר בערכים של 2021), רובו בהשקעות במקרקעין.
בלאצ'פורד היה מומחה למשפט ימי ולחוקי הפטנטים, וכתב את הספר "תיקי המשפט הימי של בלאצ'פורד והאולנד" (Blatchford and Howland's Admiralty Cases), שנחשב למקור המקיף ביותר בתחום.
במהלך 11 שנותיו על כס השיפוט, הוא כתב 430 חוות דעת רוב ושתי חוות דעת מיעוט.
חוות הדעת הבולטות ביותר שלו, "חברת הרכבת של שיקגו, מילווקי וסנט פול נגד מינסוטה" ו"באד נגד מדינת ניו יורק" (Budd v.
People of New York), ספגו ביקורת קשה בשל המסקנות הסותרות שלהן לכאורה בנוגע לזכות להליך הוגן על פי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
ב-1844 נשא בלאצ'פורד לאישה את קרוליין פרנסס אפלטון, בתם של איבן אפלטון ושרה (לבית פטרסון) אפלטון.
לזוג נולד בן אחד, סמואל אפלטון בלאצ'פורד, שהיה גם הוא עורך דין.
ביוני 1893 נתקף בלאצ'פורד בשיתוק בעת שהיה בביתו בניופורט, רוד איילנד.
סמואל בלאצ'פורד נפטר בביתו שבניופורט בגיל 73 ב-7 ביולי 1893. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבברוקלין.
סמואל דל קמפו (בספרדית: Samuel del Campo; 23 במאי 1882–1960) היה דיפלומט בשירות החוץ של רפובליקת צ'ילה, חסיד אומות העולם, שעזר ליהודי רומניה בהכנת מסמכים שונים במלחמת העולם השנייה.
סמואל דל קמפו היה דיפלומט בשירות החוץ של רפובליקת צ'ילה.
בין השנים 1941 ל -1943 שימש כשר האוצר בנציגות צ'ילה בבוקרשט שברומניה, וסייע ליהודי רומניה בהנפקת מסמכים שונים - בעיקר ליהודי פולין בצ'רנוביץ.
במהלך אוקטובר 1941 הוקם גטו בעיר צ'רנוביץ והחלו גירושים לטרנסניסטריה.
בהיעדר נציגות פולנית רשמית ברומניה, הועבר ייצוג האינטרסים של אזרחי פולין ברומניה לצ'ילה, ודל קמפו החל להנפיק דרכונים צ'יליאנים ליהודים בעלי אזרחות פולנית, כולל לבני משפחת קיסלר מצ'רנוביץ ומשפחת רוזנטל מבוקרשט.
לאחר שהגירושים מצ'רנוביץ לטרנסניסטריה התחדשו ביוני 1942, דל קמפו המשיך להתערב עם השלטונות הרומניים לטובת "היהודים בהגנת צ'ילה".
בהתבסס על פרוטוקולים מוקלטים מדיונים במועצת השרים של רומניה, יד ושם הצליח להעריך כי כ -1,200 יהודים קיבלו דרכונים צ'יליאניים המספקים להם הגנה מפני הגירושים.
באביב 1943 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לרומניה ושווייץ החלה לייצג את האינטרסים של צ'ילה.
המסמכים שהוציא דל קמפו לא התאימו בבירור למדיניות ממשלת צ'ילה; כששליחי שווייץ ביקשו ממשרד החוץ של צ'ילה להבהיר את מדיניות המשרד בנוגע להענקת דרכונים צ'יליאניים, נאמר להם כי "הם מעדיפים שלא להעניק דרכונים חדשים ללא אישור משרד החוץ של צ'ילה.
דל קמפו מונה לקונסול הכללי בציריך, אך המינוי מעולם לא נכנס לתוקף, ודל קמפו מעולם לא חזר לכהן במשרד החוץ של צ'ילה.
הוא נפטר בפריז בשנות ה-60.
ב־23 בנובמבר 2016 הוכר סמואל דל קמפו כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם, יד ושם ירושלים.
סמואל ג'ורדן קירקווד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל איווה במלחמת האזרחים האמריקאית, כסנאטור מטעם איווה וכמזכיר הפנים של ארצות הברית.
סמואל קירקווד נולד במחוז הרטפורד שבמרילנד.
בגיל 17 הוא החל ללמד בבית ספר, ואחד מתלמידיו היה דודנו דניאל קירקווד, שלימים התפרסם כמתמטיקאי וכאסטרונום.
סמואל קירקווד בילה חלק מנעוריו בוושינגטון הבירה, ולאחר מכן ב-1835 הוא הצטרף לאביו באוהיו.
באוהיו הוא נודע כרפובליקני מתנגד העבדות.
הוא נבחר לכמה משרות בממשל המדינה ועבד בשיתוף פעולה עם תומאס בארטלי, לימים מושל המדינה.
ב-1855 עבר קירקווד לאיווה, שם הוא התגורר מצפון-מערב לאיווה סיטי, ופעל בשיתוף עם משפחת קלארק, גם היא מאוהיו, בעסקי דואר, ולאחר מכן עם משפחות קלארק ולוקאס בעסקי קרקעות.
קירקווד נשא לאישה את ג'יין קלארק, אחותה של פיבי אן קלארק, וכך היה לגיסו של אדוארד לוקאס, בנו של המושל הראשון של טריטוריית איווה, רוברט לוקאס.
אף על פי שבתחילה החליט קירקווד שלא להיות מעורב בפוליטיקה באיווה, הוא החל לגלות עניין במפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז.
בפברואר 1856 הוא הגיע לכנס היסוד של המפלגה באיווה ישירות מטחנת הקמח שבבעלותו שבקורלוויל, כשבגדיו עדין מכוסים בקמח, ונשא נאום מלהיב.
רבים ייחסו את נאומו של קירקווד ואת פועלו לאחר מכן להצלחת המפלגה באיווה.
באותה שנה הוא נבחר לסנאט של איווה וכיהן בו עד 1859.
ב-1859 נבחר קירקווד כמושל איווה לאחר שהביס את אוגוסטוס דודג' במערכת בחירות קשה שהתמקדה בסוגיית העבדות.
ב-1860, שנתו הראשונה כמושל, הפשיטה של ג'ון בראון על הרפרס פרי גרמה לקיטוב באומה האמריקאית בנוגע לסוגיית העבדות, וקירקווד ניצב באופן ברור בצד של מתנגדי העבדות המיליטנטיים.
כאשר ברקליי קופוק, נער מסרינגדייל, איווה, שהיה חלק מכוח הפשיטה של בראון, נמלט לאיווה, סירב קירקווד לקבל מסמכי בקשת הסגרה עבורו מווירג'יניה, והתיר לקופוק להמלט.
במהלך מלחמת האזרחים, משך קירקווד תשומת לב לאומית בשל מאמציו יוצאי הדופן להבטיח את גיוסם של החיילים והציוד מאיווה לצבא האיחוד.
כתומך אדוק של מדיניות הנשיא אברהם לינקולן במלחמה, הוא היה פעיל בגיוס וציוד של עשרות רגימנטים של רגלים, פרשים וארטילריה לצבא האיחוד.
ב-1862 נכח קירקווד בוועידת מושלי המלחמה באלטונה, פנסילבניה, שבסופו של דבר העניקה לנשיא לינקולן את התמיכה בהצהרת האמנציפציה.
לאחר סיום כהונתו כמושל ב-1864 עבר קירקווד לבית חדש באיווה סיטי, ועסק בעריכת דין.
בערך בתקופה זו הוא מכר את חלקו בטחנת הקמח, לאחיו ויליאם ולוולנטין מילר.
בשנים 1865–1867 הוא כיהן בשארית תקופת כהונתו בסנאט של ארצות הברית של ג'יימס הרלן, וכיהן בסנאט שוב בשנים 1877–1881. בין שתי תקופות הכהונה כסנאטור, הוא כיהן שוב כמושל איווה בשנים 1876–1877. ב-1881 התפטר קירקווד מהסנאט כדי לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס גרפילד.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1882. ב-1886 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
סמואל קירקווד נפטר ב-1 בספטמבר 1894 באיווה סיטי.
אחד משני הפסלים שמייצג את איווה באוסף היכל הפסלים הלאומי הוא של קירקווד, מעשה ידיה של הפסלת ויני רים.
פרוטומה של קירקווד מוצבת בפארק הזיכרון הצבאי של ויקסבורג.
לוח זיכרון לזכרו מוצב בחזית בית הספר התיכון העירוני של איווה סיטי.
הקולג' הקהילתי על שמו של קירקווד מחזיק במספר קמפוסים במזרח איווה.
על שמו של קירקווד קרויים עיירה באילינוי, רחובות ראשיים באיווה סיטי, בדה מוין ובדבנפורט.
ביתו באיווה סיטי רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מלון קירקווד בדה מוין, שקרוי על שמו, רשום גם הוא במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
סמואל נורטון "סם" גרסון היה מתאבק יהודי-אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל נוצה (עד 60 ק"ג).
גרסון נולד בטימקי, מחוז פולטבה, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) למשפחה יהודית.
בגיל 11 היגר לבדו לדרום פילדלפיה, ארצות הברית והתגורר עם קרובי משפחתו.
במהלך לימודיו עבד כדי לפרנס את עצמו ולמד בבית ספר לילה אנגלית.
בתיכון הוא שיחק שחמט ובייסבול.
הוא למד הנדסה כימית באוניברסיטת פנסילבניה בעזרת מלגה שקיבל בזכות הישגיו הספורטיביים וסיים לימודיו בשנת 1920.
באולימפיאדת אנטוורפן הוא זכה במדליית כסף בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 60 ק"ג, לאחר שהפסיד בגמר לבן ארצו צ'ארלס אקרלי.
בשלב חצי הגמר ניצח את דינקראב שינדה מהודו.
הוא יצא מאוכזב מהתחרות לאחר שאחד השופטים בתחרות אמר לו שהוא סבל מאפליה בשל היותו יהודי.
לאחר המשחקים האולימפיים הוא נסע לבודפשט שם התגוררו הוריו, על מנת לסייע להם ולעוד שלושה מבני משפחתו להגר לארצות הברית.
בשנת 1943 ארגן את הליגה בשחמט בפילדלפיה ובמהשך היה לאחד המארגנים של מועדון מכבי בפילדלפיה.
גרסון ייסד את האגודה האולימפית של ארצות הברית, ארגון של ספורטאים אולימפיים לשעבר.
הוא האמין שהאולימפיאדה יכולה לטפח יחסי שלום בין מדינות.
בשנת 1945 היה גורם מרכזי בהקמת ארגון עולמי דומה, Olympian International - לימים התאחדות האולימפיים העולמית .
נוסף לכך, הוא שימש גם כהיסטוריון של האולימפיאדה האמריקאית ובילה חלק ניכר מזמנו באיסוף נתונים על ספורטאים לשעבר וכיו"ר איגוד האתלטים החובבים (AAU) של מדינות מרכז ארצות הברית.
גרסון היה נשוי למלכה מטישל ולהם שלושה ילדים ותשעה נכדים.
הוא היה בונה חופשי וחבר קהילת בית ציון-בית ישראל.
הוא נפטר מהתקף לב ב-30 בספטמבר 1972. גרסון שפעל למען שלום בינלאומי באמצעות אתלטיקה, יקיריו האמינו שמותו מהתקף לב נבע מהצער הגדול שלו על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן של 11 חברי המשלחת האולימפית הישראלית, שארבעה מהם (שופט, מאמן ושני ספורטאים) עסקו בהיאבקות.
בשנת 2001 נכנס להיכל התהילה של איגוד ההיאבקות המזרחי.
בשנת 2006 נכנס להיכל התהילה של הספורט היהודי הבינלאומי ולהיכל התהילה היהודי של פילדלפיה
סמואל לואיס ג'וסלין הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידם של תומאס בנט בסרט "הבלתי אפשרי" משנת 2012 ובתור ג'ונתן בראון בסרט "הדוב פדינגטון" משנת 2014 ובסרט ההמשך משנת 2017.
סמואל לואיס ג'וסלין נולד ב-18 בינואר 2002 בקנזינגטון, לונדון.
ב-2012 קיבל ג'וסלין את התפקיד הגדול הראשון שלו בתור תומאס בנט בסרט האסונות "הבלתי אפשרי" שביים חואן אנטוניו ביונה, המגולל את סיפורם האמיתי על משפחה ששרדה את רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ב-26 בדצמבר 2004.
בשנת 2014, ג'וסלין שיחק לצד השחקן הצרפתי למברט וילסון בסרט הקצר "הנוסטלגיסט".
הסרט מתמקד באב (וילסון) ובבנו יוצא הדופן (ג'וסלין) בעולם עתידי.
באותה שנה לוהק לתפקיד ג'ונתן בראון בסרט הבריטי פדינגטון.
בשנת 2015, ג'וסלין גילם את מרקוס מודסלי בסרט הטלוויזיה "המתווך" .
בשנת 2017, ג'וסלין חזר לגלם את ג'ונתן בראון בסרט פדינגטון 2.
בשנת 2024 חזר לשחק בסרט השלישי בסדרת הסרטים "פדינגטון", "פדינגטון בג'ונגל".
שנהסרטתפקיד הערות 2012 הבלתי אפשרי תומאס בנט2014 פדינגטון ג'ונתן בראון 2017 פדינגטון 2 2024 פדינגטון בג'ונגל
שנהסדרהתפקיד הערות 2015המתווך מרקוס מודסלי סרט טלוויזיה של BBC One 2016 הודיני ודויל (אנ') פיטר בנט פרק: "A Dish of Adharma"
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאה 2012 פרסי האמן הצעיר ה-34 ההופעה הטובה ביותר בסרט עלילתי - שחקן משנה צעיר הבלתי אפשרי
סמואל ג'ונסטון היה בעל מטעים אמריקאי, עורך דין, גרנד מאסטר של הבונים החופשיים, בעל עבדים, ומדינאי.
הוא ייצג את קרוליינה הצפונית גם בקונגרס הקונטיננטלי וגם בסנאט של ארצות הברית, והיה מושל קרוליינה הצפונית השישי.
ג'ונסטון נולד ב-15 בדצמבר 1733 בדנדי, סקוטלנד בממלכת בריטניה הגדולה, אך הגיע לאמריקה כאשר אביו, סמואל האב, עבר למחוז אונסלאו, פרובינציית קרוליינה הצפונית, ב-1736. סמואל האב הפך למודד כללי של המושבה שבה אחיו, גבריאל ג'ונסטון, היה המושל.
סמואל הצעיר התחנך בניו אינגלנד, ולאחר מכן למד משפטים בקרוליינה.
הוא עבר למחוז צ'ואן והקים מטע המכונה הייז ליד אדנטון.
ג'ונסטון התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין באדנטון.
בשנת 1759, נבחר לבית הנבחרים של פרובינציית קרוליינה הצפונית וכיהן בגוף זה עד שבוטל ב-1775 במהלך המהפכה האמריקאית.
במהלך התקוממות הרגולטורים של קרוליינה הצפונית בדצמבר 1770, הציג את הצעת החוק נגד הרגולטורים שהועברה מאוחר יותר כחוק המהומות של ג'ונסטון בתגובה למהומות הילסבורו בספטמבר 1770 ולדיווחים מאוחרים יותר על צעדת הרגולטורים המתוכננת לבירת המחוז, ניו ברן, מה שבסופו של דבר לא התרחש.
ג'ונסטון מצוטט לעיתים קרובות כמי שכיהן בסנאט של קרוליינה הצפונית ב-1779, אבל זה לא אושר בכתבי העת של הסנאט.
אולי הוא נבחר, אבל הוא בהחלט לא השתתף.
לא היה שום קשר לעסקים ציבוריים..." במהלך המהפכה.
תחת ממשלת המדינה החדשה, ג'ונסטון נבחר לסנאט בקרוליינה הצפונית ב-1783 וב-1784.
ג'ונסון היה הגרנד מאסטר הראשון של הבונים החופשיים של מדינת קרוליינה הצפונית, ונבחר לתפקידו ב-11 בדצמבר 1787 כדי להחיות את פעילויות הבונים החופשיים שהופסקו לאחר הפרידה מאנגליה.
היה רק סגן גרנד מאסטר עד שהוא נבחר לגרנד מאסטר.
הוא ייבחר שוב לגרנד מאסטר בשנים 1789–1791.
קרוליינה הצפונית שלחה את ג'ונסטון כציר לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1780 ו-1781. ג'ונסטון נבחר לנשיא הקונגרס הקונטיננטלי שנאסף על פי תקנון הקונפדרציה, אך הוא סירב לתפקיד.
ג'ונסטון כיהן כמושל קרוליינה הצפונית בין השנים 1787 ל-1789. הוא עמד בראש שתי הוועידות שנקראו לאשרר את החוקה האמריקאית.
הוועידות ב-1788 דחו את החוקה למרות תמיכתו החזקה של ג'ונסטון.
הוא כינס ועידה נוספת ב-1789, שהחליטה על אשרור.
לאחר מכן התפטר ג'ונסטון מתפקיד המושל כדי להפוך לאחד משני הסנאטורים הראשונים של המדינה לצד בנג'מין הוקינס, וכיהן בין השנים 1789 ל-1793. בשנת 1800 הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, תפקיד בו כיהן עד פרישתו ב-1803.
ג'ונסטון מת ב-17 באוגוסט 1816 בביתו, מטעי הייז, ליד אדנטון, במחוז צ'ואן; הוא רכש את הבית מדייוויד ריוסט בשנת 1765 וחי שם עד 1793 כאשר עבר להרמיטאז', מטע במחוז מרטין.
מפקד האוכלוסין של 1790 מראה שהוא שיעבד 96 אנשים במטעי הייז.
בשנת 1816 הוא נקבר במגרש הקבורה של ג'ונסטון שם.
בית המטעים הוא בבעלות פרטית אך הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1973. הוא נמצא כעת בתוך אדנטון, אבל הבית הנוכחי הושלם על ידי בנו, ג'יימס קת'קארט ג'ונסטון, שנה לאחר מותו של סמואל.
אוסף הספרים של סמואל ג'ונסטון, אותו הוריש לבנו ג'יימס, נשמר בשכפול בקנה מידה מלא של הספרייה של מטעי הייז באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
החדר ההיסטורי בצורת מתומן מוצג בתערוכה קבועה בגלריית אוסף קרוליינה הצפונית בספריית וילסון.
סמואל בר שרווד היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קונטיקט.
שרווד נולד ב-26 בנובמבר 1767 בחברת נורת'פילד (לימים וסטון), מושבת קונטיקט, וסיים את לימודיו במכללת ייל ב-1786. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בחלק ההוא של פיירפילד שהוא כיום וסטפורט, קונטיקט.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה מ-1809 עד 1815 ובסנאט של המדינה ב-1816.
שרווד נבחר כפדרליסט לקונגרס החמישה עשר וכיהן מ-4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1819.
לאחר מכן הוא חזר לעסוק במקצועו עד 1831, אז פרש מהחיים המקצועיים.
הוא מת בווסטפורט ב-27 באפריל 1833, ונקבר בבית הקברות אוורגרין.
סמואל גוד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
גוד נולד ב-21 במרץ 1756 ב"וויטבי" במחוז צ'סטרפילד במושבת וירג'יניה, הוא השלים לימודי הכנה, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצועו.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית הוא שירת כלוטננט ב-Chesterfield Troop of Horse ולאחר מכן כקולונל של המיליציה.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה מ-1778 עד 1785, ונבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס השישי, וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1801. לאחר שעזב את הקונגרס, חזר גוד למשפטים, יחד עם ניהול אדמתו.
בנו היה ד"ר תומאס גוד, שהיה מאוחר יותר הבעלים והמפעיל של הספא הומסטד.
הוא מת ב-14 בנובמבר 1822 באינברמיי, מחוז מקלנבורג, ונקבר באחוזתו ליד אינברמיי.
סיר סמואל ווקר גריפית' היה שופט אוסטרלי ופוליטיקאי, שכיהן כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של אוסטרליה (1919-1903).
גריפית' מילא תפקיד מרכזי בניסוח חוקת אוסטרליה והיה דמות מפתח בהקמת המערכת המשפטית הפדרלית.
נולד במרת'ר טידוויל שבוויילס, השני מבין שני בנים למשפחה נוצרית-קונגרגציונלית.
ב-1853, כשהיה בן שמונה, היגרה משפחתו למחוז מורטון ביי בניו סאות' ויילס (כיום בקווינסלנד).
למד באוניברסיטת סידני, שם למד תואר ראשון במדעי הרוח עם התמחות קלאסית, מתמטיקה ומדעי הטבע.
בעקבות מלגה שקיבל נסע לאירופה, באיטליה פיתח עניין בספרות האיטלקית, ובהמשך תרגם את "הקומדיה האלוהית" של דנטה.
הוסמך לעריכת דין ב־1867. ב־1870 שב לסידני והשלים את לימודי התואר השני שלו בלימודים קלאסיים.
באותה השנה נישא לג'וליה ג'נט תומפסון.
גריפית' נבחר לראשונה לאספה המחוקקת של קווינסלנד ב-1872, כנציג מחוז איסט מורטון.
הוא כיהן כתובע הכללי (1874–1878) כשר העבודה וכשר החינוך ומונה לראש המפלגה הליברלית ב-1879. בתקופת כהונתו כראש ממשלת קווינסלנד (1883–1888, 1890–1893) הוביל רפורמות חברתיות, כולל חקיקה להגנה על איגודים מקצועיים.
ב-1893 פרש מהפוליטיקה ומונה לנשיא בית המשפט העליון של קווינסלנד.
בתפקידו זה ניסח את הקוד הפלילי של קווינסלנד (1899) – הקודקס הפלילי הראשון באוסטרליה, שאומץ מאוחר יותר גם בטוסמניה, פפואה גינאה החדשה, קפריסין וטריטוריות בריטיות נוספות.
קוד זה היה הבסיס לדין הפלילי של כ־14 מדינות ברחבי העולם, בין השאר, של ישראל, שעדיין נשען על פקודת החוק הפלילי 1936 (כיום: חוק העונשין).
גריפית' היה פעיל מרכזי בתנועה לפדרליזציה של אוסטרליה.
יחד עם אנדרו אינגליס קלארק , הגיש את הטיוטה הראשונה לחוקה ב-1891, שרוב סעיפיה שולבו בחוקה הסופית שאושרה ב-1900. ב-1903 מונה לנשיא הראשון של בית המשפט הגבוה של אוסטרליה, תפקיד בו כיהן עד פרישתו ב־1919. ב־1917 לקה בשבץ.
פסיקותיו בנושאים חוקתיים השפיעו רבות על הפרשנות המשפטית.
מת בבריזבן ב-9 באוגוסט 1920 ונקבר בבית הקברות טוואונג לצד אשתו ג'וליה ובנו לוולין.
סמואל דילון ג'קסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אינדיאנה.
הוא כיהן כתובע הכללי של אינדיאנה בשנים 1940–1941, וכיהן תקופה קצרה כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנת 1944.
ג'קסון נולד ב-28 במאי 1895 בעיירה לאפייט שבמחוז אלן, אינדיאנה, והיה בנם של הכומר ג'וזאיה ה.
ג'קסון ושל מיני (ויטרברגר) ג'קסון.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של פורט ווין, והשלים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי של העיר בשנת 1914. באותה שנה גם התחתן עם אנה פרן בנט, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
לאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפטים של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת אינדיאנה ע"ש רוברט ה.
מקיני), שם קיבל תואר במשפטים בשנת 1917. באותה שנה הוסמך לעריכת דין, אך דחה את תחילת הקריירה המשפטית שלו כדי להתגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה.
שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה
ג'קסון התגייס לצבא ארצות הברית בשנת 1917, השתתף בקורס קצינים בבסיס פורט בנג'מין הריסון, והוסמך כלוטננט משנה בחיל הרגלים.
הוא שובץ לתפקידים משפטיים במשרד השופט הצבאי בבסיס קמפ זאכרי טיילור שבקנטקי.
במהלך המלחמה קודם לדרגת לוטננט ראשון ולאחר מכן לקפטן, ושוחרר באפריל 1919.
לאחר שירותו הצבאי פתח משרד עורכי דין בפורט ויין, שעם הזמן הפך למשרד "ג'קסון, לונגפלו וג'קסון".
בשנים 1919–1920 שימש כמפקח משנה על מפקד האוכלוסין במחוז הקונגרס ה־12 של אינדיאנה.
בהיותו חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כתובע מחוז אלן בשנים 1924–1927. בשנת 1928 התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסיד למועמד הרפובליקני .
בהמשך נשאר פעיל במפלגה הדמוקרטית, עמד בראש לשכת הדוברים של המפלגה באינדיאנה בשנת 1934, ושימש כיו"ר הקבוע של ועידת המפלגה המדינתית בשנת 1936. ביולי 1940 מונה לתובע הכללי של אינדיאנה, והחליף את עורך הדין אומר ג'קסון שנפטר.
ב־28 בינואר 1944 מונה ג'קסון לסנאטור מטעם אינדיאנה, במקומו של פרדריק ואן נויס שנפטר.
הוא כיהן עד 13 בנובמבר 1944, אך לא התמודד על כהונה נוספת.
באותה שנה שימש גם כיו"ר הקבוע של הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב־1944 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה, אך הפסיד למועמד הרפובליקני רלף גייטס.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בפורט ויין.
בשנת 1946 מונה לתפקיד ניהולי באיגוד הלאומי לבורסות סחורות, שבו פיקח על תוכנית להסדרה עצמית של המסחר בבורסות הסחורות בשיקגו, מיניאפוליס, קנזס סיטי וניו יורק.
ג'קסון נפטר בפורט ווין ב־8 במרץ 1951, ונקבר בבית העלמין לינדנווד בעיר.
סמואל ויטלסי דיינה היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את מדינת קונטיקט הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
דיינה נולד ב-13 בפברואר 1760 בוולינגפורד שבמושבת קונטיקט, והיה בנו של הכומר ג'יימס דיינה (1735–1812).
בשנת 1771, בגיל 11, החל ללמוד בייל קולג', ובשנת 1775 השלים את לימודיו, בגיל 15. הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין בשנת 1778, ועסק בעריכת דין במידלטאון, קונטיקט.
בין השנים 1789 ל־1796 כיהן דיינה כחבר האספה הכללית של קונטיקט, ובשנת 1793 התמודד ללא הצלחה לקונגרס.
בשנת 1810 נבחר דיינה מטעם המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'יימס הילהאוס.
הוא נבחר מחדש בשנת 1814 וכיהן מ־4 בדצמבר 1810 ועד 3 במרץ 1821. הוא היה אחד מ־13 הסנאטורים שהצביעו נגד יציאה למלחמה עם בריטניה ב־17 ביוני 1812, לעומת 19 סנאטורים שתמכו במלחמה.
בשנת 1814 נבחר כחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
ב־13 ביולי 1821 נישא דנה למרי (או מריה) פומרוי אלסופ, אלמנתו של המשורר ריצ'רד אלסופ, בתם של אליעזר וילוק פומרוי ומרי ויליס.
דיינה כיהן כראש עיריית מידלטאון משנת 1822 ועד מותו בשנת 1830, וכן שימש כשופט הראשי של בית המשפט המחוזי של מחוז מידלסקס משנת 1825 ועד מותו.
דיינה נפטר במידלטאון שבקונטיקט, ב־21 ביולי 1830, בגיל 70. הוא נטמן בבית הקברות ברחוב וושינגטון במידלטאון.
סמואל גריפין היה עורך דין, חייל, פוליטיקאי וסוחר עבדים אמריקאי מווירג'יניה.
לאחר שירותו במלחמת העצמאות של ארצות הברית כקצין בצבא הקונטיננטלי, כיהן גריפין כראש עיריית ויליאמסבורג שבווירג'יניה, וייצג את בירת המדינה לשעבר בבית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן (יחד עם אזורים סמוכים) בבית הנבחרים של ארצות הברית.
גריפין נולד ב-20 באפריל 1746 במחוז ריצ'מונד שבמושבת וירג'יניה, ללירוי גריפין ולאשתו מרי אן ברטרן.
אחיו הצעיר ממנו במעט, סיירוס גריפין, היה אף הוא עורך דין ופטריוט מווירג'יניה, וכיהן כחבר הקונגרס הקונטיננטלי מטעם אזור נורת'רן נק של וירג'יניה, שבו גדלו השניים, ובהמשך כשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז וירג'יניה.
אח נוסף, קורבין גריפין (נפטר ב־1813), קיבל תואר ברפואה מאוניברסיטת אדינבורו, פתח מרפאה ביורקטאון, שימש כרופא הראשי במהלך מלחמת העצמאות לפני שנשבה בידי הבריטים, ובהמשך כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה.
בילדותם זכו האחים גריפין לחינוך פרטי התואם למעמדם החברתי, שכלל לימודים קלאסיים ומשפטים.
סמואל גריפין נישא לאליזבת קורבין ברקסטון, בתו של בעל המטעים והפטריוט הווירג'יניאני הבולט קרטר ברקסטון, אף הוא ממשפחות האליטה של וירג'יניה.
לזוג נולדה בת אחת בלבד.
במהלך מלחמת העצמאות קיבל גריפין מינוי כקולונל בצבא הקונטיננטלי.
הוא שימש כשלישו של הגנרל צ'ארלס לי, יליד אנגליה, ונפצע בקרב הארלם הייטס ב־16 בספטמבר 1776.
לאחר פציעתו החלים גריפין באזור פילדלפיה.
כאשר הצבא האמריקאי נסוג מעבר לנהר הדלאוור בדצמבר 1776, הורה מפקד מחוז פילדלפיה, ישראל פטנאם, בהתאם להנחיותיו של ג'ורג' וושינגטון, לקולונל גריפין "ליצור הסחת דעת" לכוחות הבריטיים שחנו סמוך לטרנטון, ניו ג'רזי.
גריפין הוביל כ־900 אנשי מיליציה וחיילים סדירים מווירג'יניה אל מאונט הולי, ומשם הטריד את משמרותיו של הקולונל קארל פון דונופ בבורדנטאון.
פון דונופ הביא את כל כוחו, שמנה כ־2,000 חיילים, למאונט הולי כדי להעניש את גריפין, בקרב גבעת מפעלי הברזל.
עם זאת, פעולה זו הוציאה את כוחותיו של פון דונופ מעמדת סיוע אפשרית לקולונל ראל בטרנטון.
לפיכך, בבוקר 26 בדצמבר 1776 חצה וושינגטון את הדלאוור והביס את ראל בקרב טרנטון.
לפי מסורת מקומית, "אלמנה צעירה מסוימת של רופא" סייעה לגריפין בכך שעיכבה את פון דונופ במאונט הולי.
לאחר שהוסמך לעריכת דין בווירג'יניה, עסק גריפין במקצוע.
בעקבות הקרבות בניו ג'רזי שב לווירג'יניה, וכאזרח־חייל שירת במועצת המלחמה של המדינה בשנים 1779–1781. בתקופה זו נותרה ויליאמסבורג בעלת חשיבות אסטרטגית כבירת המושבה לשעבר, והייתה מאוימת בידי אוניות מלחמה בריטיות מול חופי המפטון רודס.
גריפין כיהן כראש עיריית ויליאמסבורג בשנים 1779–1780.
לאחר תום המלחמה, וכאשר חברו לשירות הצבאי ועורך הדין מוויליאמסבורג ג'יימס אינס מונה לתובע הכללי של וירג'יניה, בחרו מצביעי ויליאמסבורג בגריפין כמחליפו בבית הנבחרים של וירג'יניה, והוא נבחר מחדש פעמיים לתפקיד, וכיהן בתפקיד בשנים 1786–1788, עד שהתפטר לאחר שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
באותה עת התפטר גם אדמונד רנדולף מתפקיד מושל וירג'יניה, כדי להחליף את גריפין כנציג ויליאמסבורג.
מצביעי ויליאמסבורג והאזורים הסמוכים בחרו בגריפין כנציגם לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים הראשון, השני והשלישי, והוא כיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1789 ועד 3 במרץ 1795, אם כי מספר המחוז השתנה בשנת 1793 ממחוז הקונגרס העשירי של וירג'יניה למחוז השלושה עשר.
גריפין נפטר בעיר ניו יורק ב־23 בנובמבר 1810. מקום קבורתו אינו ידוע.
סמואל ג'ורדן קייבל היה קצין במלחמת העצמאות האמריקנית, בעל מטעים ופוליטיקאי, אשר כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1785–1793, השתתף בוועידת האשרור של וירג'יניה בשנת 1788 כאנטי-פדרליסט, ושירת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה בשנים 1795–1803, כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
קייבל נולד ב-15 בדצמבר 1756 במחוז אלבמארל שבמושבת וירג'יניה, כבנו של בעל המטעים הבולט ויליאם קייבל ואשתו.
סבו, גם הוא בשם ויליאם קייבל, היגר מוורמינסטר שבאנגליה לעולם החדש, ייתכן שלאחר ביקור קודם במושבת וירג'יניה בעת שירותו בצי המלכותי כרופא אניות, אף שלא החזיק בתואר רפואי רשמי.
מעבר לעיסוקו הרפואי, שימש הסב כסגן שריף במחוז הנריקו, ובהמשך כסוקר קרקעות וכחוקר מקרי מוות במחוז גוצ'לנד שלאורך נהר ג'יימס, תוך שהוא מפעיל מטעים המבוססים על עבודת עבדים ונודד מערבה בווירג'יניה.
הוא נפטר לבסוף במטע שהוריש לבנו הצעיר, דודו של סמואל, באזור שהפך לימים למחוז נלסון.
במהלך חיי אביו וסבו פוצל מחוז גוצ'לנד ויצר את מחוז אלבמארל, וזה פוצל שוב ושוב בתקופת ילדותו ובגרותו המוקדמת של סמואל.
קייבל הצעיר קיבל חינוך פרטי הולם למעמדו, ולאחר מכן נשלח ללימודים גבוהים במכללת ויליאם ומרי בוויליאמסבורג.
מלחמת העצמאות האמריקנית קטעה את לימודיו, בין היתר משום שמכללת ויליאם ומרי נסגרה במהלך חלקים ניכרים של המלחמה וחיילים אכלסו את הקמפוס.
סמואל קייבל ואחיו הצעיר ויליאם קייבל הבן הצטרפו לצבא המהפכני בשנת 1775. המשפחה גייסה פלוגת רובאים, שבראשה עמד דודו ניקולס קייבל ממטע 'Union Hills'.
עם מינויו של ניקולס לנציב להסדרת תביעות במחוז הדרומי של וירג'יניה, בחרו מתנדבי מחוז אמהרסט בשנת 1776 בסמואל קייבל לקפטן.
היחידה שובצה ברגימנט ה-6 של וירג'יניה בפיקוד קולונל צ'ארלס לואיס.
קייבל השתתף בקרב סרטוגה בשנת 1777 וקודם לדרגת מייג'ור.
בשנים 1778–1779 שירת בצבאו של ג'ורג' וושינגטון וקודם ללוטננט קולונל.
במצור על צ'ארלסטון ב-12 במאי 1780 נפל בשבי הבריטי והוחזק במעצר עד תום המלחמה, וחזר לביתו ב-21 באוגוסט 1781.
לאחר המלחמה הפעיל קייבל מטעים תוך שימוש בעבודת עבדים, כפי שעשה גם אביו, וכיהן כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1785–1792, לעיתים יחד עם אביו.
בשנת 1788 בחרו בוחרי מחוז אמהרסט בו ובאביו כנציגיהם לוועידת האשרור של וירג'יניה, ושניהם, בדומה לפטריק הנרי, הצביעו נגד אשרור חוקת ארצות הברית, אף שהוועידה אישרה אותה לבסוף.
בהמשך שכנע סמואל קייבל את האנטי-פדרליסט וחייל הצבא הקונטיננטלי לשעבר ג'יימס מונרו להתמודד מול ג'יימס מדיסון על מושב בבית הנבחרים במחוז רחב היקף, צעד שתרם להתפתחותו הפוליטית של הנשיא לעתיד.
בבחירות של 1802 ירש מתיו קליי את מושבו של קייבל בקונגרס, בעוד בן דודו ויליאם קייבל המשיך קריירה בווירג'יניה שהובילה בין היתר לכהונה כמושל ונשיא של בית המשפט העליון של וירג'יניה.
סמואל קייבל נפטר ב-4 באוגוסט 1818 באחוזתו 'Soldier's Joy' שבווינג'יינה, וירג'יניה.
רבים ממסמכי המשפחה שמורים בספריית אוניברסיטת וירג'יניה.
סמואל טיילור קולרידג' היה משורר, מבקר ופילוסוף אנגלי, שהיה, יחד עם ידידו ויליאם וורדסוורת', מהדור הראשון של המשוררים הרומנטיים באנגליה.
סמואל טיילור קולרידג' נולד באוטרי סט מרי במחוז דבון באנגליה, הצעיר מבין 14 ילדיו של כומר הקהילה.
אחרי מות אביו ב-1781 נשלח ללמוד בבית הספר "Christ's Hospital" בלונדון.
בין 1791 ל-1794 למד ב-"Jesus College" באוניברסיטת קיימברידג', פרט לתקופה קצרה בה התגייס לדרגונים.
באוניברסיטה נתקל בדעות פוליטיות ותאולוגיות שנחשבו אז רדיקליות.
הוא עזב את קיימברידג' ללא תואר, והצטרף לידידו המשורר לעתיד רוברט סאותי בתוכנית להקמת קהילה אוטופית בפנסילבניה, אך תוכניתם נכשלה.
ב-1795 נישאו שני החברים לשתי אחיות, שרה ואליזבת פריקר.
נישואיו של קולרידג' לשרה לא היו מאושרים.
ב-1795 התיידד קולרידג' עם המשורר ויליאם וורדסוורת' ועם אחותו דורותי.
קולרידג' חי בנת'ר סטואי בסאמרסט ואחרי זמן מה עברו לגור בקרבת מקום גם ויליאם ודורותי וורדסוורת'.
שם כתב קולרידג' את שיריו המפורסמים "שירת יורד-הים הישיש" The Rime of the Ancient Mariner, את חלקו הראשון של Christabel ואת קובלא ח'אן, שנכתב, לפי עדותו, לאחר שהתעורר מחלום שנגרם מהזיית אופיום במהלכו הוכתבו לו מילות השיר.
בתקופה זו קולרידג' החל להשתמש באופיום כמשכך כאבים, שימוש שהיה מקובל ונפוץ.
ב-1798 פרסמו קולרידג' וורדסוורת' יחד קובץ שירים "בלדות ליריות", שהיה נקודת הפתיחה של התנועה הרומנטית האנגלית.
רוב השירים בקובץ היו מאת וורדסוורת', אולם שירו של קולרידג' "שירת יורד-הים הישיש" The Rime of the Ancient Mariner, שהיה השיר הארוך ביותר בקובץ, משך תשומת לב רבה.
בסתיו 1798 יצאו קולרידג' וורדסוורת' לגרמניה, קולרידג' בילה את רוב זמנו בערי-אוניברסיטאות.
הוא החל להתעניין בפילוסופיה גרמנית ובעיקר בפילוסופיה של קאנט, ובביקורת ספרותית של המחזאי גוטהולד לסינג.
קולרידג' למד גרמנית וכשחזר לאנגליה תרגם לאנגלית את הטרילוגיה Wallenstein מאת המשורר הגרמני פרידריך שילר.
ב-1800 חזר לאנגליה והתיישב עם משפחתו באזור האגמים Lake District, הוא נקלע למעגל קסמים של אי-ביטחון עצמי בכישוריו כמשורר, בריאות לקויה ותלות גוברת באופיום.
לא ברור אם הדיכאון בו שקע היה הגורם או התוצאה של השימוש הגובר באופיום, ב-1802 כתב את "דיכאון: אודה" "Dejection: An Ode" בו הוא מבטא את היאוש והחשש מאובדן הכישרון היצירתי.
בשנים 1804 עד 1806 חי במלטה והיה מזכירו האישי של הנציב העליון הבריטי.
ערך מסעות באיטליה ובסיציליה, בתקווה שבריאותו תשתפר ושהוא יוכל לצמצם את צריכת האופיום.
בין השנים 1808 ל-1819 נשא קולרידג' סדרה של הרצאות בלונדון ובבריסטול.
להרצאותיו על שייקספיר הייתה השפעה על הסופרים בני דורו, והגבירה את העניין במחזאי.
ב-1816 עבר קולרידג' לגור בהייגייט, בבית הרופא ג'יימס גילמן.
בביתו השלים את עבודת הפרוזה הגדולה שלו, "ביוגרפיה ספרותית" (Biographia Literaria), העוסקת בביקורת פילוסופית של שירה, ובמרכזה ניתוח של שירת וורדסוורת'.
קולרידג' פנה בגיל צעיר מעיסוק בשירה לעיסוק במטפיזיקה ובביקורת ספרות, כך ששירתו משכה הרבה פחות תשומת לב מזו של עמיתיו וורדסוורת', ביירון, שלי וקיטס.
כתב לי האנט: "קולרידג' היה החולם המעולה ביותר, הדובר הרהוט ביותר, ההוגה המקורי ביותר של תקופתו...
שירתו כה יפה, שמחה בחלקה, לא מזמינה מבקרים, לא מקבלת כמעט תשומת לב, עד שרק עתה אנשים מתעוררים להכיר את מלוא מעלותיה.
בשירה טהורה, כלומר שירה שאין בה דבר חוץ ממהותה העצמית, הוא היה האמן הגדול ביותר של זמנו...
למרות היותו משורר טבעי, קולרידג' היה בסגנונו וברגשו המוזיקלי חסיד של ספנסר ושל כותבי הבלדות העתיקים שבאוסף של הבישוף פרסי.
אבל אם לא הצליח להתעלות עליהם בחלק מהדברים, הרי שהצליח להיות לגמרי מוזיקלי בדברים אחרים, בייחוד באמנות!
מכל כותבי השירה הנרטיבית המתומצתת שלנו, קולרידג' הוא המעולה ביותר מאז צ'וסר; ולבטח הוא הענוג ביותר מכל משוררינו."
אדוארד דאודן כתב: "קולרידג' הגה, או חלם שהגה, שיטות פילוסופיות גדולות, אלא שהן לא נכנסו לשירתו.
יש המודים מאוד על כך.
הכח החזיוני מתמעט תכופות לאחר הבגרות המוקדמת, אלא אם הוא נעזר בכח של התבוננות והרהור.
השילוב החלש בין המשורר וההוגה שבקולרידג' הוא אחת הסיבות הרבות שבשלן הפיק שירה מושלמת כה מועטה.
רבות היה לו לומר, אולם את רוב מה שחפץ לומר היה יכול להביע בפרוזה.
וכאשר עסק ברעיונות, המשורר שבו, למעט אי אלו הבזקים חולפים והתפרצויות של דמיון, נשאר רדום".
Biographia Literaria, יצירתו הביקורתית-פילוסופית הגדולה והשנויה במחלוקת של קולרידג', גררה מחד ביקורות חריפות כנגד מה שנתפס כביכול כהיעדר קו ברור ומסודר של מחשבה או כהעתקה מהוגים שקדמו לקולרידג', ועוררה מאידך התפעלות גדולה.
לדעת ג'ורג' סיינסבורי, קולרידג' הוא מהמבקרים הגדולים ביותר שבכל הדורות לצד אריסטו ולונגינוס.
לדעת ת"ס אליוט, קולרידג' היה אולי גדול המבקרים האנגלים ובמובן הזה האחרון שבהם.
קולרידג' טבע את המושג "השעיית הספק" כמוסכמה, שבה הקורא או הצופה נכון – במסגרת יצירת האמנות וכדי ליהנות יותר – להניח לספקותיו לזמן-מה.
הוא היה אחד התורמים המרכזיים והמוקדמים לשאלת האמת האמנותית, ולבחינתה בתור בעיה אסתטית, והרבה להשתמש במונחים כמו "אמונה פיוטית" או "אמונה שלילית."
שירת יורד-הים הישיש, בשבעה חלקים (תרגום: רות בלומרט), תחריטים – גוסטב דורה.
העל-טבעי והדמיון הפיוטי, מאת לאונה טוקר, הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2001.
שירת המלח הקדמוני, וקבלה כן מאת ס"ט קאלרידש (תרגום: עקיבא פליישמאן), ניו יארק, תרע"א-1911.
קריסטבל (תרגום, איורים, הערות ואחרית-דבר: לילך ניישטט-בורנשטיין), הוצאת אבן חושן, רעננה, תשע"א-2011
כריסטיאן פרידריך סמואל האנמן , היה רופא גרמני, אביה המייסד של תורת ההומאופתיה אשר עקרונותיה פורסמו לראשונה בשנת 1796.
האנמן נולד בסקסוניה הגרמנית, באימפריה הרומית הקדושה דאז.
הוא סיים את לימודי הרפואה ונחשב לבקיא מאוד בממצאי הכימיה בזמנו, ולרוקח מבריק.
הוא היה חבר בתנועת הבונים החופשיים ושלט במספר רב של שפות, בהן לטינית ועברית.
בשלב מסוים בחייו מאס בדרך הרפואה המקובלת, שהתבססה באותם ימים על הקזות דם ומתן מסיבי של תרופות כימיות, ומיסד את ההומיאופתיה הקלאסית.
דרך ריפוי זאת התבססה על מתן תרופות ורעלנים מדוללים, אשר במינון גבוה היו גורמים למחלה או תסמיניה.
את הרעיון המרכזי של ההומאופתיה "דומה בדומה ירפא" תפס האנמן, כאשר בתקופה בה היה נפוץ מאוד השימוש בכינין לריפוי מלריה, האנמן לא הסכים עם הדעה הרפואית הרווחת שהכינין מרפא את המלריה עקב היותו "חומר מכווץ".
האנמן עסק בתרגום ספרי רפואה ובאחד מימי עבודתו נתקל בתמונת ההרעלה של כינין והופתע לגלות כי התמונה הראתה תופעה הדומה מאוד בתסמיניה למחלת המלריה שאותה מרפא הכינין עצמו.
בעקבות מקרה זה ובאופן לא מקובל, החליט האנמן לצרוך כינין בעצמו למרות היותו בריא והוא הופתע לגלות שהוא מפתח את תסמיני המלריה.
תופעה זו גרמה להאנמן לחשוב שהכינין מסוגל לרפא את מלריה בזכות יכולתו לגרום לתסמינים דומים אצל אנשים בריאים וכך החל תהליך ארוך של "פרובינג" - לקיחה של חומרים רפואיים על ידו ועל ידי תלמידיו ורשימת כל הסימפטומים שהם יוצרים והוצאת ספרים שאיגדו את המידע שנאסף ונקראו "חומרים רפואיים טהורים".
את עקרונות השיטה ניסח האנמן בספרו "האורגנון", אשר המהדורה השישית שלו, שיצאה לאחר מותו של האנמן בשנת 1843, ממשיכה להיות אבן היסוד של ההומיאופתיה הקלאסית עד ימינו.
סמואל לירוי ג'קסון הוא שחקן ומפיק סרטים אמריקאי.
זוכה פרס אוסקר לשם כבוד לשנת 2022.
לאחר שהיה מעורב בתנועה לזכויות האזרח, החל לשחק בתיאטרון, ולאחר מכן בקולנוע.
הוא מוכר בעיקר כניק פיורי ביקום הקולנועי של מארוול.
בין סרטיו הידועים "ספרות זולה" ו"שמונת השנואים" של קוונטין טרנטינו, הסאגה השנייה של "מלחמת הכוכבים" ו"מת לחיות 3".
הוא שיחק במספר תפקידי משנה, לפני שפגש את מוריו, מורגן פרימן והבמאי ספייק לי.
בשנת 1991, לאחר שזכה בפרס בפסטיבל קאן על הופעתו בסרט "קדחת הג'ונגל", החל להופיע בסרטים מצליחים יותר כגון "החבר'ה הטובים", "משחקים פטריוטיים", "רומן על אמת" ו"פארק היורה".
בשנת 1994 לוהק לסרט "ספרות זולה", על תפקידו בסרט היה מועמד לזכייה בפרס האוסקר, זכה לביקורות נלהבות ולהכרה בינלאומית.
מאז ג'קסון השתתף בלמעלה מ-100 סרטים, ובהם "מת לחיות 3", "ג'קי בראון", "בלתי שביר", "משפחת סופר-על", "נחשים על המטוס", הטרילוגיה השנייה של "מלחמת הכוכבים", ותפקידים קטנים יותר בסרטיו של קוונטין טרנטינו "להרוג את ביל חלק 2" ו"ג'נגו ללא מעצורים".
סי., וגדל כבן יחיד בצ'טנוגה, טנסי, עם אימו.
אביו, אותו פגש פעמיים בלבד במהלך חייו, גר בנפרד מהם, ומת מאוחר יותר מאלכוהוליזם.
ג'קסון למד בבתי ספר בהם הייתה הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים.
החל מכיתה ג' ניגן בקרן יער ובחצוצרה במסגרת מקהלת בית הספר.
הוא החל בלימודי ביולוגיה ימית במכללת מורהאוס בג'ורג'יה, ולאחר מכן עבר ללימודי ארכיטקטורה, אך כאשר הצטרף לקבוצת תיאטרון במסגרת לימודיו, החל להתעניין במשחק ושינה את מסלול לימודיו ללימודי דרמה.
לאחר ההתנקשות במרטין לותר קינג בשנת 1968, נכח ג'קסון בהלווייתו כסדרן.
לאחר מכן טס לממפיס והשתתף בצעדת מחאה למען שוויון בין-גזעי.
בשנת 1969 החזיקו מספר סטודנטים ובהם ג'קסון במספר חברים מחבר נאמנים של מכללת מורהאוס כבני ערובה, בדרישה לרפורמה בתוכנית הלימודים ובמדיניות המכללה.
המכללה הסכימה בסופו של דבר לשנות את מדיניותה, אך ג'קסון הושעה לשנתיים מהמכללה, והורשע בבית משפט על השתתפותו בפעולה.
בתקופת השעייתו עבד כעובד סוציאלי בלוס אנג'לס.
כאשר חזר לאטלנטה, פגש מספר פעילים בתנועת הפנתרים השחורים.
ג'קסון סיפר כי חש העצמה מפעילותו בארגון, במיוחד כאשר הקבוצה החלה לרכוש אקדחים.
אולם, אימו של ג'קסון שלחה אותו חזרה לאטלנטה לפני שהספיק להיות מעורב בעימות מזוין, לאחר שסוכני FBI אמרו לה שהוא ימות תוך שנה אם ימשיך בפעילותו בתנועה רדיקלית זו.
ג'קסון החל את דרכו כשחקן תיאטרון, ובהמשך החל לשחק גם בסרטי טלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו הייתה בסרט ניצול אפרו-אמריקאי.
בשנת 1976 עבר מאטלנטה לניו יורק, בה שיחק בהצגות שונות.
בתקופה זו התמכר לאלכוהול ולקוקאין, וכתוצאה מכך לא המשיך לשחק בהצגות שעלו בסופו של דבר על בימות ברודוויי.
בתחילת דרכו כשחקן קולנוע, קיבל הדרכה מהשחקן מורגן פרימן.
בשנת 1981 פגש את הבמאי ספייק לי, ומאוחר יותר קיבל תפקידים קטנים בסרטים שפרימן ביים.
בשנת 1990 קיבל תפקיד קטן בסרטו של מרטין סקורסזה, החבר'ה הטובים.
באותה תקופה החמירה התמכרותו לסמים.
לאחר שלקח מספר מנות יתר של הרואין, הפסיק להשתמש בו, וחזר להשתמש בקוקאין.
בסופו של דבר הכניסה אותו משפחתו למכון גמילה בניו יורק.
כאשר התנקה מסמים וסיים את טיפול הגמילה, הופיע ג'קסון בסרט קדחת הג'ונגל, וגילם דמות של מכור לקוקאין, תפקיד אותו תיאר כ"קתרטי", עקב החלמתו מההתמכרות שלו באותה תקופה.
הופעתו בסרט זה היוותה פריצת דרך עבורו כשחקן, ולאחר מכן החל לשחק בסרטים מצליחים ומוכרים יותר כגון משחקים פטריוטיים (עם האריסון פורד), מת לחיות (הסרט הראשון בו קיבל תפקיד ראשי), וסרטו של סטיבן ספילברג, פארק היורה, בו שיחק את ריי ארנולד.
ג'קסון קיבל הכרה בינלאומית כאשר הופיע בסרטו של קוונטין טרנטינו "ספרות זולה", שבו גילם את הרוצח השכיר ג'ולס ויניפילד.
ג'קסון הופתע לגלות שהתפקיד נכתב על ידי טרנטינו במיוחד עבורו.
אף שהיה זה סרטו ה-13, זיכה אותו התפקיד לראשונה בהכרה בינלאומית.
ג'קסון זכה על תפקידו בסרט בשבחי המבקרים, במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב, ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
אחרי תפקידו ב"ספרות זולה", קיבל ג'קסון הצעות רבות לתפקידים דומים, והשתתף במספר סרטים כושלים, עליהם קיבל ביקורות צוננות.
בסופו של דבר השתתף בשני שוברי קופות, עת להרוג, עליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, ומת לחיות 3. הופעתו בסרטים אלה הפכו אותו לשחקן שובר קופות, והוא קיבל תפקידים ראשיים בסרטים שונים כגון ג'קי בראון, ספרה והמתווך.
בשנת 1999 שיחק בתור מייס ווינדו בטרילוגיה השנייה של מלחמת הכוכבים.
בשנת 2000 זכה ג'קסון בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, והמשיך לשחק בעשרות סרטים במשך כל העשור הראשון של שנות ה-2000.
ב-2008 חתם ג'קסון על חוזה מיוחד עם מארוול קומיקס, שעל פיו יגלם את דמות הקומיקס ניק פיורי בתשעה סרטים שונים של מארוול.
ניק פיורי הוא סוכן מיוחד שעומד בראש סוכנות S.H.I.E.L.D הבדיונית ביקום מארוול.
בשנת 2015 שיחק בסרט משימה סוף לצד היילי סטיינפלד ולצד ג'סיקה אלבה.
באותה שנה חבר שוב לבמאי טרנטינו, ושיחק תפקיד ראשי במותחן-מערבון "שמונת השנואים".
ב-2016 גילם את תפקיד הרשע בסרט "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים".
הוא שב לתפקידו של פיורי ב-2019 עם "קפטן מארוול" ועם הסרט "ספיידרמן: רחוק מהבית".
באותה שנה שיחק את הנבל הראשי בסרט "קינגסמן: השירות החשאי".
בשנת 2017 השתתף בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג; סרט הפעולה "XXX: הילוך גבוה" לצד וין דיזל, נינה דוברב וטוני קולט ובסרט קומדיית הפעולה שומר הראש והמתנקש שיחק את המתנקש לצד ראיין ריינולדס.
בשנת 2020 לוהק שוב לתפקידו כניק פיורי למיני-סדרה "פלישה סודית" המבוססת על אירועי "פלישה סודית" מאת מארוול קומיקס עבור שירות הזרמת המדיה של אולפני וולט דיסני, "דיסני+", שם תעלה הסדרה במהלך 2022.
בשנת 2023 שיחק במותחן הקומי "אומנות ההרג" (אנ') בכיכובו ובכיכובם של ג'ו מנגנלו ואומה תורמן.
ג'קסון נישא לשחקנית לטניה ריצ'רדסון, אותה פגש בעת לימודיו במכללת מורהאוס, בשנת 1980. בשנת 1982 נולדה להם בת בשם זואי, ומאז הם מתגוררים בלוס אנג'לס.
ג'קסון משחק גולף, והוא דואג להכניס סעיף לחוזים בסרטים בהם הוא משחק, שיאפשר לו לשחק גולף בזמן צילומי הסרט.
כמו כן, הוא חובב ספורט ומעריץ את קבוצת הכדורסל הקנדית טורונטו ראפטורס וקבוצת הכדורגל האנגלית ליברפול.
בבחירות לנשיאות בשנת 2008 הביע ג'קסון תמיכה במועמד ברק אובמה, שנבחר בסופו של דבר לנשיא ארצות הברית.
לדבריו אז, בשנת 2009 ג'קסון ובת זוגו הקימו ארגון צדקה התומך במוסדות חינוך.
ניהל בעבר אורח חיים טבעוני.
בשנת 2020 רשת Epix שידרה סדרת טלוויזיה תיעודית, Enslaved, בה הוא מככב ומפיק לצדו של שמחה יעקובוביץ', בחקר תולדות סחר העבדים כולל מחקר על מוצאו של ג'קסון עצמו עד לאבות אבותיו בגבון.
גבולות השקיעה (2011, סרט טלוויזיה של HBO) - בתפקיד: "שחור".
פלישה סודית (2023) - בתפקיד: ניק פיורי.