tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה עוין את ארצות הברית, וקיים קשרים חמים עם מדינות אחרות המסוכסכות איתה, כמו קובה, איראן וקוריאה הצפונית.
צ'אווס היה מיודד אישית עם פידל קסטרו, שהיה בנתק עמוק וממושך עם האמריקאים, ויש פרשנים הרואים בו ממשיך דרכו.
ב-11 באוגוסט 2000, במהלך מסע ביקורים בכל המדינות החברות באופ"ק, ביקר את סדאם חוסיין בעיראק, והיה בכך לנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות שעשה כן מאז מלחמת המפרץ.
במרץ 2006 הוא הזהיר את בני ארצו ממתקפה קרובה מצד ארצות הברית, והודיע כי בני ארצו יירו בפולשים בחצים מורעלים.
עם זאת, גם תחת שלטונו עדיין הייתה ארצות הברית הרוכשת הגדולה ביותר של הנפט שמייצאת ונצואלה.
עם כניסתו לתפקיד ערך סדרה של משאלי עם, ושינה את החוקה כך שהרחיבה מאוד את סמכויות הנשיא.
שינוי החוקה איפשר לו להגדיל את הרוב לטובתו בבית הנבחרים, להאריך את הקדנציה שלו כנשיא לתקופה של שש שנים, ואף להשתתף בבחירות לקדנציה שנייה.
כמו כן, החוקה החדשה אפשרה קיום של משאל עם לקיצור הקדנציה של הנשיא, ויישום בחירות מחודשות.
החוקה החדשה אושרה במשאל עם בדצמבר 1999. ב-30 ביולי 2000 נבחר על פי החוקה החדשה לקדנציה נוספת כנשיא לתקופה של שש שנים.
בענייני החוץ, האויב העיקרי מבחינתו של צ'אווס היו מעצמות המערב, שנתפסו אחראיות להופעת האליטה המושחתת ולניצול אנשים, לכן מבחינה בינלאומית החל צ'אבז להגדיל את תחומי השפעתו באזור ובו בזמן לחפש אחר שותפים נוספים מחוץ לאמריקה וזאת על-מנת להגשים את מטרותיו.
כתוצאה מכך, התיידד צ'אבז עם מחמוד אחמדינז'אד והם יצרו יחד חזית אנטי-אמריקאית משותפת, המכונה בפי העולם כ-"ציר האחדות".
צ'אבז קירב את אחמדינז'אד למדינות שהיו תחת תחומי השפעתו כדוגמת מדינות הברית הבוליברית.
על ידי יצירת קשרים אלו, איראן נועדה לחזק את מעמדה של ונצואלה אזורית.
כשמערכת יחסים זו תואמת את מטרות מדיניות החוץ של צ'אווס.
איראן וונצואלה בתקופתו של צ'אווס היו צמודות זו לזו על ידי מכנה משותף אנטי אימפריאליסטי ובמיוחד אנטי אמריקאי.
סדר היום שלהם דגל בהתנגדות למודל הכלכלי הנאו-ליברלי ולעליונות כוחו של מערב, כשונצואלה מקווה לגוון את כלכלתה ולחבור למדינה בעלת כלכלה חזקה יותר, ולאור כך מצאה את איראן.
עם זאת, נראה כי מערכת היחסים בין ונצואלה לאיראן הייתה יותר אופורטוניסטית מאשר אסטרטגית, בניגוד למה שהיה בין רוסיה לקובה במהלך המלחמה הקרה, שכן לאיראן אין את היכולות הצבאיות או הכלכליות שהיו לרוסיה.
כיום איראן מעורבת בהרבה מגזרים בוונצואלה כמו בתעשיות הרכב והבנקאות, אם כי מרכז שיתוף הפעולה בין השתיים הוא בנושא האנרגיה והנפט.
באפריל 2002 החל גל הפגנות בתמיכה של ארגוני אנשי עסקים, חלק גדול מהעיתונות, מפלגות הימין, ואיגודים מקצועיים.
ב־11 באפריל, אחרי ש-12 מפגינים נהרגו מיריות שמקורן אינו ידוע, דרשו אנשי צבא מצ'אווס כי יתפטר.
ב־12 באפריל לאחר שהטילו מצור על הארמון הנשיאותי, איימו ההופכים כי הארמון יופגז על כל יושביו אם צ'אווס לא יסגיר עצמו, הנשיא הסגיר עצמו ונעצר.
לאחר מכן הודיעו כי הוא הסכים להתפטר ומינו את איש איגוד העסקים פדרו כרמונה לנשיא.
מיליוני אזרחים החלו צועדים לארמון הנשיאות בקריאה לצ'אווס לחזור ולהנהיג את ונצואלה.
ב־13 באפריל כרמונה אולץ להתפטר, אחרי שמגיני ארמון הנשיאות הפנו את רוביהם מהמפגינים.
המפגינים, שהיו מגובים באותה עת בשומרי הארמון, פרצו אליו.
סגן הנשיא של צ'אווס קיבל את סמכויות הנשיא באופן זמני, בזמן שצ'אווס הוחזק בבסיס צבאי (בזמן ההפיכה החלו שמועות, שההופכים רצחו את צ'אווס).
ב-14 באפריל חזר צ'אווס לארמון הנשיאות, הכחיש כי התפטר, וחזר לשלטון.
צ'אווס ותומכיו האשימו את ארצות הברית וה-CIA, שמעולם לא הסתירו את עוינותם לנשיא, כי עמדו מאחורי ההפיכה.
צ'אווס אף אמר בריאיון לרשת אל ג'זירה שהמוסד הישראלי עמד גם הוא מאחורי ההפיכה.
ארצות הברית הכחישה טענות אלה, אם כי, בניגוד לשאר מדינות אמריקה, ארצות הברית סירבה בתחילה לגנות את ההפיכה, והטילה את האחריות על האירועים על צ'אווס.
אחרי כישלון ההפיכה טענה ארצות הברית שלמרות התנגדותה לצ'אווס אמרה לראשי האופוזיציה כי היא מתנגדת להפיכה.
ניסיון ההפיכה תועד בסרט "המהפכה לא תשודר" (The Revolution Won't Be Televised) על ידי צוות טלוויזיה אירי.
אחרי כישלון ההפיכה, מתנגדי הנשיא עברו להשתמש באמצעים חוקתיים בניסיון לסיים את כהונתו של צ'אווס.
לשם כך הם השתמשו בסעיף בחוקה החדשה על פיו 20% ממספר בעלי זכות ההצבעה יכולים לדרוש משאל עם על כהונת הנשיא, שבו הוא יודח אם ייתקימו שלושת התנאים הבאים:
מספר המצביעים בעד ההדחה יעלה על מספר המצביעים כנגדה;
מספר המצביעים בעד ההדחה יעלה על מספר המצביעים עבור הנשיא בבחירות האחרונות;
ההשתתפות בבחירות תהיה גבוהה מ-25% מבעלי זכות הבחירה.
לאחר שלמשך זמן מה התמהמה ועדת הבחירות המרכזית של ונצואלה, וטענה כי רבות מהחתימות שהוגשו לה אינן תקפות, היא הודיעה ב-8 ביוני 2004 כי נאספו מספיק חתימות על מנת לקיים את משאל העם, ומועדו נקבע ל-15 באוגוסט.
בהצבעה השתתפו 70% מבעלי זכות הבחירה, ומתוכם הצביעו רק 41% בעד ההדחה לעומת 59% נגדה.
ג'ימי קרטר ואנשי מרכז קרטר פיקחו על ההצבעה, והכריזו שעל פי דעתם הבחירות היו חופשיות וסודיות, אם כי הם העלו תמיהות לגבי אי-סדרים במהלך ספירת הקולות; האופוזיציה עדיין טוענת שהתוצאות זוייפו.
ב-24 באוגוסט 2005 קרא מייסד הקואליציה הנוצרית בארצות הברית, פאט רוברטסון במהלך שידור תוכנית בטלוויזיה שיש להתנקש בחייו של צ'אווס.
הפוליטיקאי הפונדמנטליסטי הנוצרי הסביר בשידור חי את 'היתרונות' עבור ארצות הברית הנובעות ממימוש הצעותיו.
דעת הקהל בעולם כמו גם בארצות הברית הביעה זעזוע מהכרזתו של רוברטסון.
בבחירות לבית המחוקקים ב-4 בדצמבר 2005 זכו תומכיו של צ'אווס בכל המושבים, אך זאת כאשר רק 25% מבעלי זכות-הבחירה הצביעו.
ביקורת עזה נשמעת כנגד צ'אווס מצד האופוזיציה בוונצואלה ומצד משקיפים זרים.
ביקורת זו מתמקדת בהליכי מנהל בלתי-תקינים, שיבוש תוצאות בחירות, "קניית קולות", דיכוי דעות המתנגדים למשטרו וצנזורה של כלי-התקשורת, כמו גם מינויים פוליטיים של שופטים וסילוק שופטים המתנגדים למשטרו מכס השיפוט.
כמו כן נשמעת ביקורת על התעלמותו מהליכים דמוקרטיים וחיסול שיטתי של האיזונים והבלמים הדמוקרטיים במדינה.
ארגון אמנסטי הביע דאגה בשל הפגיעה בזכויות האזרח תחת משטרו.
בבחירות שהתקיימו ב-3 בדצמבר 2006, נבחר צ'אווס לקדנציה נוספת כנשיא, לאחר שגבר על יריבו מנואל רוסאלס ברוב של 61% לעומת 37% לרוסאלס.
ב-15 בפברואר 2009 הכריז צ'אווס על משאל עם בשאלה האם לבטל את החוק המגביל את כהונתו של נשיא לשתי קדנציות או להשאירו על כנו.
החוק בוטל ברוב של 54% מהמצביעים, מה שאיפשר לצ'אווס להתמודד שוב בבחירות לנשיאות שהתקיימו בשנת 2012.
ביוני 2011 אושפז צ'אווס בבית חולים בקובה.
ב-1 ביולי הודיע צ'אווס בנאום לאומה בשידור חי, לאחר שלושה שבועות של "נתק" שעוררו שמועות רבות על מצבו, כי הזניח בעבר את בריאותו, חלה בסרטן וכי יעבור ניתוח נוסף וינצח בקרב על חייו.
ב-9 בדצמבר 2012 הודיע צ'אווס כי התגלתה התפרצות מחודשת של מחלת הסרטן בה לקה, וכי עליו לעבור ניתוח נוסף.
באופן חריג נקב צ'אווס בשמו של יורש אפשרי: ניקולאס מאדורו.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2012 ניצח צאווס ברוב של 54% מול מועמד האופוזיציה, אנריקה קפרילס רדונסקי, וזכה לתקופת כהונה שלישית של שש שנים.
מצד אחד, המדיניות הכלכלית שלו נחשבת בעיני כלכלנים רבים למסוכנת ופופוליסטית.
כתוצאה מהתבטאויותיו האנטי-קפיטליסטיות והלאמתם של עסקים פרטיים וחוות, צנחה ההשקעה של הון זר במדינה.
חברות רב-לאומיות עזבו את ונצואלה והמפעלים עברו לידי קואופרטיבים שמוחזקים על ידי העובדים.
בשנים הראשונות שלאחר בחירתו (1999-2003) היה זינוק חסר תקדים בממדי העוני, למרות העובדה שהכנסות המדינה מנפט גדלו פי ארבעה, בעקבות עליית מחירי הנפט בעולם.
בשנת 2005 חזרה רמת העוני למצב בו הייתה ב-1998 ולאחר מכן ירדה בעשרה אחוזים.
אחת הסיבות לעליית ממדי העוני בשנים אלו הייתה סיוע ענק בהיקפו שהעניקה ונצואלה של צ'אווס לכמה משכנותיה בדרום אמריקה, שממשלותיהן תמכו בממשלתו של צ'אווס, כאשר היא מעבירה להן נפט בהיקפים עצומים במחיר של 20 דולר לחבית, כשליש ממחירו הריאלי של הנפט באותה התקופה.
שיעור מעשי הרצח בוונצואלה גדל פי שניים בערך מאז תחילת נשיאותו של צ'אווס.
נשיאותו של צ'אווס הביאה לחקיקת חוק חינוך חינם שהקנה לימודים בחינם מגן ילדים ועד האקדמיה.
שיעור הצמיחה השנתי הממוצע של ונצואלה עמד על 7 אחוזים במשך כל אחת משנות כהונת צ'אווס.
לאחר עצירת הפרטת הביטוח הלאומי, מספר מקבלי הפנסיה בוונצואלה גדל מ-335 אלף לכמעט שני מיליון.
30,000 רופאים קובנים הובאו לאזורים בהם היה מחסור ברופאים מקומיים, המימון לכך הוא מ"תקציב מקביל", הנשלט ישירות על ידי צ'אווס ואין עליו בקרה של משרדי הממשלה.
התנהגותו של צ'אווס ומדיניותו השמאלית, שהביאה אותו להתנגשות עם אנשי עסקים ועם תעשיית הנפט, גרמה לכך שהוא עורר התנגדות עזה בקרב האליטות הוותיקות בוונצואלה, והן פעלו כמה פעמים במסגרת האופוזיציה כדי לנסות ולהביא לסיום שלטונו, ובין השאר באמצעות ניסיון הפיכה כושל, שנתמך על ידי איגוד המעסיקים ותחנות הטלוויזיה הפרטיות.
מאז תחילת שנת 1995 הודיעה ונצואלה על השקעות בהיקף של לא פחות מ-36 מיליארד דולר במדינות אמריקה הלטינית.
בקיץ 2006 הצטרפה ונצואלה לגוש הסחר הדרום-אמריקאי מרקוסור, הכולל את ברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי.
למרות הביקורת של האליטות הכלכליות, מתחילת שנת 2007 ועד אוגוסט אותה שנה, הבורסה הוונצואלית זינקה ב-21 אחוזים, הרבה יותר מהבורסות האמריקאיות, הבריטיות והיפניות למשל.
פרנסיסקו רודריגס, מי שהיה הכלכלן הראשי של האספה הלאומית של ונצואלה, טען כי מדדי הבריאות והפיתוח האנושי בימי צ'אווס לא השתפרו אלא כי הסטטיסטיקה הרשמית מצביעה על התרחבות פערי ההכנסה, עלייה בשיעור התינוקות המצויים במצב של תת-משקל ובשיעור הבתים שאין בהם מים זורמים.
הוא טען כי החלק הממוצע בתקציב המדינה המוקדש לבריאות, חינוך ושיכון נותר כשהיה.
הארגון הבינלאומי "המכון למחקר כלכלה ומדיניות" טען, כי הנתונים שהציג רודריגס עוותו: הכלכלה צמחה ב-87 אחוזים ב-5 שנים, ההוצאה הריאלית על רווחה צמחה ב-300 אחוזים, פערי ההכנסה ירדו מ-48.7 ל-42 על פי מדד ג'יני, ושיעור העוני ירד מ-55 אחוזים ל-27 אחוזים.
צ'אווס יזם פרויקטים לאומיים המכונים "משימות בוליבריות" (על שם סימון בוליבר) (Misiones Bolivarianas) בתחומי החינוך, הבריאות, הדיור, פיתוח כפרי ועוד.
הצלחת המשימה לביעור האנאלפביתיות שנקראה Misión Robinson הוכרה על ידי אונסק"ו, ושיעור האנאלפביתיות בשנה שלפני תחילת תוכניתו, 2003, שעמד על כ-6.6% עומד כיום על פחות מאחוז אחד.
פרויקטים נוספים נועדו להשלים השכלה תיכונית למי שנשרו ממערכת החינוך (Misión Ribas) ולהרחבת הנגישות להשכלה גבוהה (Misión Sucre).
משימת Ribas שהושקה בשנת 2003 וכוונה לקהל של כ-5 מיליון מבוגרים לא עמדה ביעדים ורק מיעוט קטן מהנרשמים לתוכנית אכן השלימו השכלתם.
משימת Sucre הצליחה להרחיב מאוד את מספר הסטודנטים ובמסגרתה הוקמו 5 אוניברסיטאות חדשות.
בתחום התזונה מופעל Misión Mercal במסגרתו הוקמה חברה ממשלתית (Mercados de Alimentos, C.A.
(MERCAL המשווקת מוצרי מזון ומצרכי יסוד במחירים מסובסדים ב-16,600 נקודות מכירה (מחנויות קטנות ועד לסופרמרקטים) בנוסף ל-6,000 בתי תמחוי.
בשנת 2006 נהנו מעל 11 מיליון תושבים ממוצרי Mercal באופן קבוע.
בתחום הבריאות מופעלת משימת "בתוך השכונה" (Mission Barrio Adentro) למתן טיפול רפואי, רפואת שיניים ופעילות ספורטיבית באזורי מצוקה.
הוקמו אלפי מרפאות במבנים בני שתי קומות בשכונות ובכפרים.
מטרת התוכנית לספק שרות רפואי לכלל האוכלוסייה.
בסקר שנערך בקראקס בשנת 2008 דיווחו 98% מהנשאלים שאין להם קושי לקבל טיפול רפואי לעומת 88% שדיווחו שהתקשו לקבל שירות לפני הפעלת התוכנית.
מרכז שמעון ויזנטל האשים אותו בהתבטאויות אנטישמיות עקב נאום שנשא בחג המולד ובו התייחס ל"מיעוטים שהם צאצאי אלה שצלבו את ישו, צאצאי אלו שבעטו את בוליבר" ול"אלה שגרפו את כל העושר".
בסופו של דבר קיים צ'אווס פגישת פיוס עם הקהילה היהודית בארצו, שהצהירו כי אינם חושבים שצ'אווס אנטישמי, אך ביקשו ממנו להילחם בהתבטאויות אנטישמיות שמופיעות בתקשורת הממלכתית ובארגונים הממשלתיים.
בהזדמנות אחרת ניסה לבקר בבית כנסת של חב"ד אך בית הכנסת סירב בגלל התבטאויותיו האנטישמיות, לטענתם.
צ'אווס הביע את התנגדותו למדיניות ישראל ביחס לפלסטינים במספר רב של נאומים והתבטאויות.
צ'אווס הכיר בחמאס כנציגו הנבחר של העם הפלסטיני, אחרי שהוא זכה ברוב בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטיניות, והזמין את ראשיו לביקור בארצו.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, בינואר 2009, הגדיר צ'אווס את הפעולה כ"רצח עם" וכ"שואה" וגירש מארצו את כל סגל שגרירות ישראל.
על שמו של צ'אווס הוקם בית חולים לרפואת עיניים בעיירה תורמוס עיא שבשטחי הרשות הפלסטינית, במימון ממשלת ונצואלה.
הוגו ארנסטו פרס (בספרדית: Hugo Ernesto Pérez Granados; נולד ב-8 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר אמריקאי, לשעבר מאמן נבחרת אל סלוודור.
היה חלק מנבחרת ארצות הברית שהשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ובמונדיאל 1994. פרס עזר לנבחרת להעפיל לאולימפיאדת סיאול (1988) ולמונדיאל 1990, אבל החמיץ אותם בשל פציעות.
ב-1991 זכה פרס בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה.
פרס, שהגיע לארצות הברית בגיל 11, שיחק בטמפה ביי רודיס ובסן דייגו סוקרס מליגת ה-NASL.
הוא שיחק בנבחרת ארצות הברית בין השנים 1984 ו-1994, במהלכן שיחק 64 משחקים וכבש 16 שערים.
הוגו פון הופמנסתאל היה משורר, סופר, מחזאי ומסאי אוסטרי, בעיקר מן הזרם הסימבוליסטי.
מן הדמויות הבולטות במודרנה הספרותית של וינה ובקרב אמני סוף המאה התשע עשרה.
הופמנסתאל נולד בשנת 1874 בווינה לאם אוסטרית ולבנקאי אוסטרי-איטלקי.
אבי סבו אייזיק לב הופמן, שזכה בתואר האצולה "פון הופמנסתאל", היה סוחר יהודי שרוּמם בידי פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה אוסטרית.
הופמנסתאל החל לכתוב מחזאות ושירים כבר מגיל צעיר, ונחשב לסוג של ילד פלא.
הוא הושפע ממפגש עם המשורר הגרמני שטפן גאורגה בגיל 17, והוציא לאור כמה שירים בכתב העת שערך, "Blätter für die Kunst".
הוא למד פילולוגיה ומשפטים בווינה אך החליט להקדיש עצמו לכתיבה וסיים את לימודיו ב-1901. יחד עם פטר אלטנברג וארתור שניצלר היה חבר בתנועה הספרותית "וינה הצעירה" (Jung-Wien) ופרסם בכתב העת הגרמני "האי" (Die Insel).
הופמנסתאל פגש את המלחין ריכרד שטראוס וכתב לו את הליברטות בשביל כמה מן האופרות שלו, ביניהן: "אלקטרה", "אביר הוורד", "אריאדנה בנקסוס", "האישה ללא צל", "הלנה המצרית" ו"אראבלה".
ב-1902 הוציא הופמנסטאל לאור מכתב מדומה שנקרא בפשטות "מכתב" (Ein Brief).
המכתב נכתב לכאורה בשנת 1603 על ידי פיליפ, המכונה "לורד קנדוס", אל פרנסיס בייקון.
במכתב אומר קנדוס: "הפסקתי לכתוב כי איבדתי את היכולת לחשוב או לדבר אל שום דבר באופן עקבי"; הוא התייאש מהאפשרות של השפה לתאר את העולם.
מכתב זה שיקף את אי-האמון ואי שביעות הרצון מהשפה שמתארת כל כך את העידן המודרני, ודבריו של קנדוס לא באו להראות דברים שקשורים רק בו, אלא לשקף את החברה המודרנית.
בעקבות המכתב הפסיק הופמנסתאל לכתוב זמנית.
ב-1912 הוא עיבד את מחזה המוסר האנגלי של המאה ה-15 "Everyman" כ"Jedermann" (קרוי בעברית "כלאדם"), וז'אן סיבליוס כתב לו את הלחן.
מחזה זה נכרך בשמו של פסטיבל זלצבורג, שהופמנסתאל הקים יחד עם מקס ריינהרדט ב-1920, ומוצג בו מאז מדי שנה במעמד מיוחד ברחבה שלפני קתדרלת זלצבורג.
המחזות המאוחרים שלו עסקו יותר בענייני דת, במיוחד בנצרות קתולית.
הופמנסתאל מת משבץ בשנת 1929 בווינה, מעט לאחר שבנו פרנץ התאבד.
התיאטרון העולמי הגדול בזלצבורג (1922)
בספרו "העולם של אתמול" מתאר שטפן צווייג בהרחבה את ידידותו עם הופמנסתאל ואת הערצתו הרבה לו.
הוגו סאנצ'ס מרקס (בספרדית: Hugo Sánchez Márquez; נולד ב-11 ביולי 1958) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל מקסיקני.
נחשב בעיני רבים לאחד מגדולי החלוצים בכל הזמנים.
במהלך קריירת האימון שלו אימן בין היתר את אלמריה הספרדית ואת נבחרת מקסיקו.
סאנצ'ס נולד במקסיקו סיטי וכבר בגיל 17 לבש לראשונה את המדים הלאומיים של מקסיקו.
ב-1981 הוא עבר לשחק באירופה במדיה של אתלטיקו מדריד שם שיחק 4 עונות, לאחר שדחה הצעה של ארסנל, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה במדי ריאל מדריד, אשר נחשב אצלה לסמל.
סאנצ'ס כבש ב-283 המשחקים במדי הקבוצה 207 שערים, וזכה עמה ב-5 אליפויות ב-7 העונות שלו במועדון.
עונת הייתה העונה הטובה ביותר שלו, בה כבש 38 שערים ב-38 משחקים.
זה היה שיא השערים בעונה אחת בליגה הספרדית.
הוא שיחק בשני מונדיאלים עם נבחרת מקסיקו, וכבש במדיה 29 שערים.
סאנצ'ס פרש מכדורגל מקצועני בגיל 39 והוא מאמן משנת 2000 ועד היום.
הוגו סאנצ'ס הוא אחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם שנבחרו על ידי פלה.
הוגו מייזל היה מאמן כדורגל יהודי-אוסטרי שהתפרסם בזכות אימון "נבחרת הפלא האוסטרית" בשנות ה-30 וכשופט.
ב-1981 הוכנס שמו של מייזל ל"יד לאיש הספורט היהודי".
ב-1928 היה בין האישים שסייעו לקבלת ההתאחדות לכדורגל כחברה בפיפ"א.
מייזל נולד למשפחה יהודית בבוהמיה, ולאחר שעבר לווינה ב-1893 עבד כפקיד בנק.
תוך זמן קצר החל להתעניין בכדורגל, ובתחילת שנות ה-40 לחייו החל בקריירה בהתאחדות הכדורגל האוסטרית, ששיאה היה במינויו למזכיר הכללי של ההתאחדות.
ב-10 ביוני 1908 שפט במשחק הבינלאומי הראשון בין נבחרת לנבחרת , שהסתיים בניצחון האנגלים בתוצאה 7 - 0. באולימפיאדת סטוקהולם שנערכה ב-1912 זכה מייזל לשמש כשופט בטורניר הכדורגל האולימפי.
התעניינותו של מייזל בכדורגל ורצונו ליצור חיבורים בינלאומיים שונים הובילו אותו ליזום את הקמתו של הטורניר הכלל-אירופאי הראשון למועדונים: גביע מיטרופה, הגביע הבינלאומי המרכז-אירופאי והקמת ליגת כדורגל מקצוענית באוסטריה ב-1924. הוא אף טיפח קשרים עם מאמנים ידועים באותה עת, בהם ויטוריו פוצו מאיטליה והרברט צ'פמן מאנגליה.
ביחד עם המאמן האנגלי ג'ימי הוגאן, שעבד גם כן בווינה, פיתח מייזל שיטה ששמה דגש על הימנעות ממסירת הכדור במסירה דרך האוויר ובמקום זאת למסור אותו על הקרקע.
ב-1913 מונה מייזל למאמן הנבחרת האוסטרית ביחד עם היינריך רטשורי, וב-1919 החל לכהן לבדו בתפקיד.
מייזל הוביל את הנבחרת לשיא כוחה בשלהי שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. בין 12 באפריל 1931 ל-7 בדצמבר 1932 קבעה הנבחרת שיא של 14 משחקים ללא הפסד כולל ניצחונות על מספר יריבות אירופאיות משמעותיות, ובזכות כך נודעה הנבחרת כאחת הטובות ביותר בעולם וזכתה לכינוי "נבחרת הפלא".
הרצף שאליו הוביל מייזל נקטע על ידי ב-1932. ב-11 בפברואר 1934 אימן מייזל את הנבחרת האוסטרית בניצחון 4 - 2 על בטורינו במסגרת הגביע הבינלאומי המרכז-אירופאי, שסימן את הפיכתה של אוסטריה לאחת המועמדות לזכות במונדיאל 1934.
מייזל המשיך לאמן את הנבחרת גם במונדיאל עצמו.
בשלב הראשון הדיחה אוסטריה את לאחר ניצחון בהארכה בתוצאה 3 - 2, ובשלב הבא פגשה פעם נוספת בתולדותיה את הונגריה, במשחק שבו הורחק שחקן, הוענק פנדל להונגריה והכוכב האוסטרי יוהאן הורוואט נפצע ולא היה יכול להשתתף בחצי הגמר מול איטליה, שבו הפסידה אוסטריה לאחר שער יחיד של אנריקה גואיטה.
אוסטריה ואיטליה חזרו ונפגשו בגמר טורניר הכדורגל האולימפי באולימפיאדת 1936 בברלין, וגם הפעם איטליה ניצחה, בתוצאה 2 - 1. הייתה זו הפעם היחידה שבה מייזל הצליח להוביל את נבחרתו להעפלה למשחק גמר של טורניר בינלאומי חשוב.
מייזל נפטר ב-1937 לאחר שלקה בהתקף לב, ושנה לאחר מכן פירקו הנאצים את הנבחרת האוסטרית בעקבות האנשלוס.
הוגו סטריינג' הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #36 מפברואר 1940 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
סטריינג' הוא יריבו המושבע של באטמן, והוא מאויביו הוותיקים ביותר, עוד לפני הצגתם של הג'וקר וקאטוומן.
הוא גם נבל-העל הראשון שהסיק את דבר זהותו הסודית.
לפני המשבר בעולמות האינסופיים, הוגו סטריינג' היה מדען שהשתמש במכשיר גנוב של "ברק מרוכז" כדי ליצור ערפל סמיך בכל לילה ולאפשר לכנופייתו לשדוד בנקים ללא מפריע.
כבר מאז, באטמן הפך לאיום עבורו, היות שבאטמן ענה לקריאת מצוקה על אדם שנרצח בידי אחד מחברי הכנופיה.
חברי הכנופיה נעצרים, וסטריינג' הזועם נשבע להתנקם בבאטמן ולטמון לו מלכודת בפעם הבאה.
ואכן, כתריסר פושעים מחכים לבאטמן ומעלפים אותו.
באטמן מתעורר במאורתו של סטריינג' כשהוא קשור בחבל ותלוי באוויר.
בעזרת כוח זרועו בלבד הוא משתחרר מכבליו, משחרר גז לתוך החדר בו היה נעול, ולוכד את סטריינג'.
סטריינג' נכלא, אך לא מתכוון להישאר כלוא לזמן רב.
בתקופה שלאחר המשבר, סטריינג' הוצג מחדש כפסיכיאטר שעוזר למשטרה ללכוד את באטמן.
הוא הצטייר כגאון, אך גם כפסיכוטי באותה מידה.
הוא שוטף את מוחו של אחד מקציני המשטרה והופך אותו לפורע חוק.
הוא מפליל את באטמן בחטיפת בתו של ראש העיר ומסיק את דבר זהותו הסודית כברוס ויין.
לבסוף, באטמן מסכל את תוכניותיו וגורם לו לפקפק באמיתות גילויה של הזהות הסודית.
לפי המפקח גורדון, סטריינג' היה ילד מבריק אך עם מזג חם, שננטש בעברו וגדל במשפחות אומנות.
לדבריו, אף אחד לא יודע כיצד סטריינג' עבר את המכללה או סיים לימודי רפואה.
סטריינג' הפך לפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת גות'אם סיטי, אך תקופתו כמורה הופסקה בעקבות התאוריות השנויות במחלוקת שלו בדבר הנדסה גנטית.
הוא שואל כסף מהמאפיונר סלבטורה מורוני, המשרת את בוס העולם התחתון קרמיין פלקונה, ומקים לעצמו מעבדה.
כמו כן, סטריינג' משחד אח סיעודי מושחת העובד בבית החולים לחולי נפש ארקהם אסיילום כדי לשלוח אליו למעבדה אסירים מטורפים וחשוכי מרפא שנכלאו להרבה זמן ולא יחסרו לאף אחד.
דמותו עובדה למגוון המדיות השונות, בין היתר לבאטמן: איש העטלף, ליגת הצדק ללא גבולות, הבאטמן ומשחק המחשב באטמן: ארקהם סיטי.
את דמותו הצעירה של סטריינג' בסדרת הלייב אקשן "גותהאם" מגלם השחקן בי.די.
הוגו סלוס היה רופא, סופר ומשורר.
סלוס למד רפואה בפראג ועסק שם בגינקולוגיה מ- 1895 ואילך.
מלבד הפעילויות המקצועיות שלו כרופא הוא פרסם כמה ספרי שירה וסיפורים קצרים והיה אחד ממקדמי הספרות הגרמנית בפראג בזמנו.
היה סופר פורה ובמהרה נעשה הפוסק בטעם הספרותי בפראג ולמשורר הבוהמי הכותב בגרמנית המכובד ביותר בזמנו.
כמו כן היה חבר ומדריך רוחני לריינר מריה רילקה.
לשירתו הייתה השפעה מסוימת על סגנונו של רילקה בתחילת כתיבתו
כמה מחבריו היהודים האינטלקטואלים ראו בו כמתבולל "טהור" ולוחם מיליטנטי עבור ליברליזם גרמני והתבוללות יהודית.
הקשר שלו לציונות היה לא יותר מאשר אימוץ אופנה חדשה.
פיטר מיילו (Peter Mailloux) הביוגרף של פרנץ קפקא אומר עליו ועל יריבו פרידריך אדלר: "יהדותם התבטאה רק בשם".
הפילוסוף, אמיל אוטיץ (Emil Utitz) הגדיר זאת קצת אחרת: "שניהם יהודים מוכרים, אבל חשו עצמם כנציגים אותנטיים של כל הגרמנים בבוהמיה ואלה שרחוקים משם.
גרמנים אלה לא מצאו עניין רב בפראג בכלל וביהודים שבה לא גילו שום עניין.
סלוס ואדלר היו ליברלים מהסוג הישן.
קאהן מציין שסלוס השתמש באמרות יהודיות בשירתו, מחזותיו ולעיתים גם בפרוזה שלו.
בחוג שלו הסתובבו סופרים צעירים כמו פרנץ קפקא, מקס ברוד, פרנץ ורפל, אגון ארווין קיש, אוסקר באום ואחרים.
חלק מיצירותיו אוירו על ידי היינריך פוגלר (Heinrich Vogeler) וארנולד שנברג הלחין שניים משיריו.
הוגו ארמנדו קמפאניירו (ספרדית: Hugo Armando Campagnaro; נולד ב-27 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
קמפאניירו החל בקבוצת הנוער של המועדון הארגנטינאי דפורטיבו מורון ושיחק בליגת המשנה הארגנטינאית ובשלישית.
בשנת 2002 חתם במועדון האיטלקי פיאצ'נצה, אשר התמודד באותה העת בסרייה א'.
בשנת 2007 הצטרף לסמפדוריה והשתתף בגביע האינטרטוטו.
בעונת 2008/2009 הגיע עם סמפדוריה לגמר הגביע האיטלקי.
ב-9 ביולי 2009, חתם לארבע שנים בנאפולי תמורת 7 מיליון אירו.
בעונת 2011/2012, זכה עם נאפולי בגביע האיטלקי.
ב-9 ביוני 2011, קמפאניירו היה מעורב בתאונת דרכים קשה בקורדובה, ארגנטינה, שגבתה את חייהם של 3 אנשים.
ב-6 ביולי 2013, חתם לשנתיים בקבוצת הפאר האיטלקית אינטר מילאנו.
בסיום עונת סיים את חוזהו באינטר, ועזב את הקבוצה.
ב-22 בפברואר 2012 רשם קמפאניירו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות נגד שווייץ.
ב-2 ביוני 2014 נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
הוגו פון קאטן , היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית ובחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
פון קאטן נולד ב-27 באוגוסט 1855 לקרל פון קאטן שהיה ממשפחת אצולה שהייתה במקור משוודיה, והיה בעל אחוזה ומיור בצבא הפרוסי, ולאגנס לבית שומאן, בפרייאנואלדה שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-9, ובשנת 1912 מונה למושל הצבאי של מיינץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון קאטן המושל הצבאי של מיינץ, ב-31 באוגוסט 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-39 והשתתף עימה בקרב ננסי-אפינל, בקרב הראשון על האן, במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון.
ב-19 בדצמבר 1914 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-23 ופיקד עליו בקרב איפר השני ובקרב על הסום.
באביב 1917 הועבר פון קאטן עם הקורפוס בפיקודו לחזית המזרחית ופיקד עליו בקרב ריגה.
בסתיו 1917 חזר פון קאטן לחזית המערבית והשתתף בקרב קמברה כחלק מהארמייה השנייה.
באביב 1918 השתתף במתקפת האביב, ולאחר מכן בקרב השני על המארן כחלק מהארמייה השביעית.
בסתיו השתתף בבלימת מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה כחלק מהארמייה הראשונה.
ב-31 ביולי 1918 מונה פון קאטן למפקד הארמייה השמינית שהגנה בחופי הים הבלטי, במקום גנרל גינטר פון קירשבאך שעבר לפקד על קבוצת הארמיות קייב, ופיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר שביתת הנשק, פיקד פון קאטן על הכוחות הגרמניים במדינות הבלטיות עד אביב 1919, ולאחר מכן פרש לביתו.
פון קאטן נפטר בבאד הונף ב-2 באפריל 1932 והוא בן 77 שנים.
הוגו מוריס פרנד היה אתלט אמריקאי יהודי.
אלוף ארצות הברית (1905) ובעל מדליית ארד (אתונה 1906) בקפיצה לרוחק ואלוף ארצות הברית בריצת 110 מטר משוכות (1905).
בגיל שנתיים היגר עם משפחתו לשיקגו, ארצות הברית.
בשנת 1901 החל ללמוד באוניברסיטת שיקגו.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפורטלנד ביוני 1905 זכה פרנד בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר ובריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.2 שניות.
הוא קבע בשלבים המוקדמים בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 15.8 שניות.
באולימפיאדת אתונה (1906)זכה פרנד במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר אחרי בן ארצו מאיר פרינסטיין (7.20 מטר) ופיטר אוקונור מבריטניה (7.025 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות.
בשנת 1908 הוסמך פרנד לעריכת דין ו-12 שנים מאוחר יותר התמנה לשופט.
הוגו ספיר הוא שחקן אנגלי.
ספיר נולד בהרוגייט שבצפון רידינג של יורקשייר, ולמד בבית הספר הרוגייט.
בתחילת קריירת המשחק שלו הופיע ספיר בסדרות הטלוויזיה, "מק'קלום", "The Bill" ו-"Heartbeat".
היה לו תפקיד קטן בסרט הדרמה "Bhaji on the Beach".
ההופעה הבולטת הראשונה שלו הייתה בתפקיד גאי בסרט הקולנוע "ללכת עד הסוף".
הוא הופיע בסרטי קולנוע נוספים כמו "סווינג" (1999), "משמרת המוות" ובסרט "מזימות זרות" בו גילם את אחיה של ניקול קידמן.
ספיר מרבה להופיע בתוכניות טלוויזיה בהם הסיטקום "Men Behaving Badly", סדרת הדרמה "לדפוק שעון", הסדרה "The Last Detective", סרט הטלוויזיה "המלכה הלוחמת" (2003), והעיבוד לספר "The Rotters' Club" מאת ג'ונתן קו (2005).
עוד ב-2005 השתתף בעיבוד של ה-BBC לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס.
ב-2006 שיחק בתפקיד דוור בסדרה "Sorted".
בשנת 2008 הופיע ספיר לצדה של מרטין מקוצ'ון בסדרה הקומית "Echo Beach".
ב-2010 ביים ספיר לראשונה סרט קצר בשם "MAM" שכתבה ויוויין הארווי ובכיכובם של ג'וזי לורנס, פול ברבר ורונאן קרטר.
באותה שנה שיחק בסדרה "סקינס" בתפקיד ג'ון פוסטר בשני הפרקים האחרונים של העונה הרביעית.
ב-2011 שיחק בסדרה הדרמה "Haven".
ספיר היה הקריין בסדרה "Cops with Cameras" של ITV1, "הרווק" של ערוץ 5 ובסדרה "Seaside Rescue" של ה-BBC.
ב-2013 השתתף ספיר בתסכית רדיו של הדרמה המשטרתית "Stone".
מ-2013 ועד 2014 כיכב בתפקיד המפקח ולנטיין בגרסה חדשה של הסדרה "האב בראון" של ה-BBC.
בשנת 2014 החל ספיר להשתתף בסדרה "המוסקטרים" בתפקיד קפטן טרביל.
עד 2005 היה לספיר מערכת יחסים עם השחקנית שרה פאריש, ששיחקה לצדו בסדרה "לבבות ועצמות".
ב-19 בפברואר 2015 נשא לאישה את ויוויין הארווי.
אחרי ההצלחה של הסרט "ללכת עד הסוף" עבר ספיר לגור בלונדון, וחי שם כ-15 שנה ואחר כך חזר לחיות בצפון יורקשייר.
ספיר הוא אוהד של קבוצת הכדורגל לידס יונייטד.
הוגו אלחנדרו סוטיל ירן (בספרדית: Hugo Alejandro Sotil Yerén; 18 במאי 1946 – 30 בדצמבר 2024) היה כדורגלן פרואני ששיחק בעיקר כחלוץ אך גם כקשר.
עשה את צעדיו המקצועיים הראשונים ב-1968 במדי דפורטיבו מוניסיפל, ששיחקה אז בליגה השנייה בפרו.
באותה שנה עזר לקבוצתו להעפיל לליגה הראשונה.
סוטיל הוביל את התקפת הקבוצה ובזכות יכולתו נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בדרום אמריקה.
במשחק שנערך ב-1973 בין קבוצת הכוכבים של דרום אמריקה לזו של אירופה פתח סוטיל בהרכב ואף הבקיע את השער הראשון במשחק.
במשחק השתתפו שחקנים נוספים כגון יוהאן קרויף, פרנץ בקנבאואר, רוברטו ריבלינו וטאופיליו קוביאס.
המשחק הסתיים בניצחון הקבוצה הדרום אמריקאית בדו-קרב בעיטות עונשין.
באותה שנה, לאחר שיכולתו נחשפה לעיני הכדורגל האירופי, עבר לברצלונה הספרדית, שם חבר לשחקנים כגון קרויף, חואן מנואל אסנסי וקרלס רשאק.
סוטיל שיחק בחוד ההתקפה ולבש את החולצה מספר 10. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בגביע גאמפר, בו ניצחה ברצלונה את בורוסיה מנשנגלדבך בדו-קרב בעיטות עונשין, אחרי ש-90 הדקות הראשונות הסתיימו בתיקו 2-2 וסוטיל הבקיע את אחד מהשערים.
בעונת 1973/1974 זכתה ברצלונה באליפות ספרד, אליפות ראשונה מזה 14 שנים עבור הקבוצה.
סוטיל הבקיע 11 שערי ליגה באותה עונה, כולל השער החמישי במשחק בו הביסה ברצלונה בקלאסיקו את ריאל מדריד 5-0 ב-17 בפברואר 1974 וכן שלושער בניצחון 6-2 על ריאל אוביידו ב-21 באפריל.
בגביע אופ"א הודחה ברצלונה כבר בסיבוב הראשון נגד ניס.
סוטיל הבקיע בגומלין, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו להפוך הפסד 3-0 מהמשחק הראשון.
בקיץ 1974 הובא לברצלונה יוהאן ניסקנס ההולנדי, שמילא את מכסת השחקנים הזרים המותרים בקבוצה.
בשל כך, הוצא סוטיל מסגל הקבוצה למשך כל עונת 1974/1975 והוא לא לקח חלק באף משחק.
ברצלונה הגיעה בעונה זו למקום השלישי, ולאחר לא מעט תמיכה מקהל אוהדי הקבוצה, הוחזר סוטיל להרכב בעונה שלאחר מכן.
חזרתו הייתה מוצלחת, כשכבר במשחק הליגה הראשונה לעונת 1975/1976 הבקיע צמד בניצחון 3-2 על אלצ'ה, ושבוע לאחר מכן כבש שער נוסף בניצחון על סלמנקה.
אולם, עד סוף העונה לא הצליח לכבוש אף שער בליגה.
ברצלונה סיימה כסגנית האלופה ובגביע אופ"א הודחה בחצי הגמר על ידי ליברפול.
העונה הבאה הייתה אף פחות טובה מקודמתה.
סוטיל כבש שער בודד ב-8 הופעות בליגה ובגביע אופ"א, והוא עזב את ברצלונה בקיץ 1977.
סוטיל שב לפרו והצטרף לאליאנסה לימה, שם חזר להציג יכולת טובה.
כבר בעונתו הראשונה עמם היה משמעותי בזכייתם באליפות פרו עם 17 שערים שכבש ב-30 הופעות.
ב-1978, זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, תוך שהוא מבקיע 8 שערי ליגה ב-15 משחקים בהם שותף, ובמקביל היה חלק משמעותי של העפלת קבוצתו לשלב הבתים השני של גביע ליברטדורס.
לאחר מכן עזב את פרו ועבר לאינדפנדיינטה מדיין שמקולומביה.
תקופתו שם הייתה פחות מוצלחת וב-33 משחקים הבקיע רק 8 שערים, מה שהביא אותו לשקול פרישה מכדורגל.
אף על פי כן, הוא שב לקבוצת נעוריו דפורטיבו מוניסיפיל, וב-1981 עזר לה לסיים כסגנית האלופה.
בהמשך היה שחקן-מאמן לפרקים קצרים בקבוצות הקטנות לוס אספרנטוס ודפורטיבו חונין, לפני שפרש באופן מוחלט ב-1986.
ב-4 בפברואר 1970 ערך סוטיל את הופעת הבכורה במדי נבחרת פרו, במשחק ידידות נגד שנערך בלימה.
סוטיל הבקיע שלושער ונבחרתו ניצחה 5-3. בהמשך השנה השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1970 שהתקיים במקסיקו.
במהלך הטורניר בישל מספר שערים, בעיקר לטאופיליו קוביאס.
במשחק הפותח נגד בולגריה נכנס כמחליף בדקה ה-51, כשקבוצתו בפיגור 2-1, ועזר לנבחרתו לנצח 3-2. בשני המשחקים הבאים, בניצחון על ובהפסד ל, פתח בהרכב.
ברבע הגמר נגד נכנס כמחליף במחצית השנייה, אך נבחרתו הפסידה 4-2 והודחה מהטורניר.
סוטיל היה חלק מהנבחרת הפרואנית שזכתה בקופה אמריקה 1975, אף על פי שהוא השתתף רק במשחק הגמר מכיוון שקבוצתו, ברצלונה, לא אפשרה לו לנסוע במהלך עונת המשחקים שלה.
הוא הגיע לקראקס, שם התקיים משחק הגמר, וניגש מיד משדה התעופה לאצטדיון האולימפי.
במשחק, נגד , הבקיע סוטיל את השער היחיד במשחק, וכך זכתה נבחרתו באליפות אמריקה הדרומית השנייה בתולדותיה.
במוקדמות מונדיאל 1978 סיימה פרו במקום הראשון בביתה, אחרי שתי תוצאות תיקו ושני ניצחונות על ו.
בניצחון על צ'ילה כבש סוטיל שער ובישל אחד נוסף לחואן קרלוס אובליטס.
במונדיאל עצמו, שנערך בארגנטינה, לקח סוטיל חלק בשניים משלושת משחקי שלב הבתים הראשון, בו סיימה פרו במקום הראשון, מעל .
אף על פי כן, בשלב הבתים השני הפסידה פרו את כל משחקיה והיא הודחה מהטורניר.
סוטיל לא הצליח לכבוש שער אחד במהלך הטורניר.
בסך הכול הופיע סוטיל 62 פעמים במדי נבחרת פרו והוא הבקיע 18 שערים.
הוגו מייקסנר פון זווינשטאם היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
היה לו אח תאום בשם אוטו.
אוטו צורף אל מטה הבריגדה ה-4 וב-1 במאי 1886 הועלה לדרגת האופטמן.
במקביל הוא הועבר למטה הקורפוס ה-1 בעיר הולדתו קרקוב.
ב-19 בנובמבר 1889 נישא הוגו לאוגוסטה, בתו של גנרל מיור יוהאן ריטר פון קובין.
באותו היום ממש, נישא אוטו לאחותה מרגרט.
ב-1 בנובמבר 1892 הועלה לדרגת מיור, ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-19 בפלזן.
בסוף 1894 הוא הוצב במשרד המלחמה בווינה, וב-1 במאי 1895 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
שלוש שנים לאחר מכן הוא הועלה לדרגת אוברסט.
על שירותו המעולה הוא קיבל הרבה מדליות וציונים לשבח.
ב-13 בדצמבר 1899 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-28 ("מלך איטליה"), וב-4 בנובמבר 1902 הועבר לשמש כראש מחלקה במשרד המלחמה.
ב-1 בנובמבר 1904 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-9 ביולי 1908 קיבל אחיו אוטו את תואר האצולה "פון צווינשטאם".
ב-5 באוגוסט הוענק תואר זה גם להוגו.
ב-15 באוקטובר 1908 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-27, וב-1 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-9 בפברואר 1911 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-2 אשר הוצבה בירוסלב.
ב-1 בנובמבר 1913 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-22 בינואר 1914 הועבר לפקד על הקורפוס ה-10 בפשמישל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכלל הקורפוס שלו במסגרת הארמייה הראשונה של ויקטור דנקל.
בניגוד לאחיו, שכבר באוקטובר של אותה שנה סולק מתפקידו, הוגו לחם בהצלחה עם הקורפוס שלו בקרב גליציה ובקרב קרשניק, ולאחר מכן בקרב על הוויסלה.
במהלך החורף הוא הוחזק באזור הקרפטים ולא השתתף בקרבות.
בינואר 1915 הוא חלה, והוחלף זמנית בידי יוזף קראוטוואלד.
במרץ של אותה שנה הוא חזר לתפקידו, אולם כבר באפריל הוחלף בידי הוגו מרטיני.
מאוכזב וכועס, הוא עזב את הצבא.
בניגוד לאחיו, הוא מעולם לא היה חבר באגודות של ותיקי מלחמה.
הוא נפטר בווינה בתחילת יולי 1951 בגיל 93, ונקבר באחוזת הקבר המשפחתית לצד אחיו שנפטר כבר ב-1946.
הוגו מרום (9 באוקטובר 1928 – 7 בינואר 2018) היה ממייסדי חיל האוויר הישראלי ובעברו טייס תובלה בחיל, היה מפקדה הראשון של טייסת 110. שימש כטייס הניסוי הראשון של משרד הביטחון, טייס אווירובטיקה ומתכנן שדות תעופה.
נולד בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה בשם Hugo Meisl.
ביולי 1939, חודשיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח עם אחיו לליברפול, אנגליה, במסגרת הקינדר-טרנספורט שאורגן על ידי ניקולס וינטון.
כל בני משפחתו שנשארו בצ'כיה, למעט בת-דודה אחת נספו בשואה.
בשנים 1944–1945 השתתף בגדנ"ע אוויר של חיל האוויר המלכותי.
עם סיום המלחמה שב לצ'כיה ולמד הנדסת מכונות.
בתחילת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, התנדב וגויס לקורס טיס בחיל האוויר הצ'כי, יחד עם חברו ג'ו אלון.
בחודש פברואר 1949 הגיע לישראל עם טייסים צ'כים נוספים ושובץ בטייסת 100 גף ג', בבאר שבע.
קיבל פיקוד על גף ג' בטייסת בטרם קבלת דרגה וכנפי טיס בחיל האוויר הישראלי.
בתקופת המלחמה השתתף במבצעים בנגב והקים את ביתו בירושלים.
לאחר המלחמה לקח חלק בהקמת בית הספר לטיסה של חיל האוויר בבסיס סירקין ואף השתתף כחניך בקורס הטיס הראשון שנערך בו.
בשנת 1953, לאחר שירות של מספר שנים כמדריך בבית הספר לטיסה, נבחר להקים את טייסת 110 אשר הפעילה בבסיס חצור את מטוסי המוסקיטו שנקנו מהבריטים.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לטייס הניסוי של משרד הביטחון.
בין השנים 1959 ו-1964 ביצע ניסויי טיסה בכלי טיס רבים שרכש חיל האוויר, בהם מטוסי פוגה מגיסטר, סטרטוקרוזר ואחרים.
משנת 1964 החל לייעץ בתחום תכנון שדות תעופה בישראל ובעולם במסגרת חברת "הוגו מרום יועצי תעופה" שהקים.
להוגו מרום 22,000 שעות טיסה, מתוכן 9,500 שעות טיסה כטייס ניסוי.
הטיס 156 סוגים שונים של כלי טיס.
בתו היא הפסלת איוי פוליג.
הוגו פון פול (גרמנית: Hugo von Pohl; 25 באוגוסט 1855 – 23 בפברואר 1916) היה אדמירל בצי הקיסרות הגרמנית, אשר פיקד על צי הים הפתוח במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוגו פול נולד ב-25 באוגוסט 1855 בברסלאו.
ב-18 באפריל 1872 הצטרף פול לצי הגרמני הקיסרי, ולאחר הכשרה בסיסית שלו על היבשה ועל SMS רובר הוא סיים את לימודיו באקדמיה של הצי.
בגיל 24, קודם פול וקיבל את הפיקוד על הקורבטה קרולה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוא שירת עם קורבנטקפיטן אלפרד פון טירפיץ, והיווה חלק ממה שנקרא "כנופיית טורפדו", שדגלה בדגש רב יותר על ספינות טורפדו בצי הגרמני.
פול קיבל את הפיקוד על ספינת הטורפדו אולאן, ספינת טורפדו מוקדמת, ניסיונית, בשנת 1882. שנתיים לאחר מכן, בסוף ספטמבר 1884, הוא היה מעורב בניסוי עם עיצובים חדשים של ספינות טורפדו, של החברות שינאו, תורניקרופט, א.ג.
וולקן, ו-AG Weser; פול פיקד על אחת מסירות השינאו.
במהלך התרגילים התנגשה סירתו של פול עם הסירה בפיקודו של אוגוסט פון הירינגן.
בסירה הראשונה נוצר דליפה, בעוד ההיגוי של הסירה השנייה נפגעה, אך שתיהן חזרו בבטחה לנמל.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הועבר פול למטה הצי, שם הוא חזר לעבוד עם טירפיץ לאחר שהלה התמנה לתפקיד מזכיר המדינה של הצי.
בשנת 1900 מונה פול למפקד הצי שנשלח לסין כדי לסייע בדיכוי מרד הבוקסרים.
בזמן שהותו בסין, הוא פיקד על הסיירת המוגנת, ה-SMS הנזה, שהפגיזה את מבצרי הטאקו.
במאי אותה שנה, פול הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, ובשנת 1905 הוא מונה למפקד SMS אלזס.
בשנת 1906 הוא הועלה לדרגת קונטר-אדמירל, ולאחר מכן הוא שימש כמפקד כוחות הסיור של הצי הגרמני.
בשנת 1913 הוא קיבל תואר אצולה, ובאפריל מונה לראש מטה האדמירליות, תפקיד שבו החזיק במשך שנתיים.
כראש המטה של האדמירליות, היה פול מעורב בדיונים הגרמניים במהלך משבר יולי, בעקבות רצח פרנץ פרדיננד על ידי טרוריסטים סרבים בחודש הקודם.
פול, הלמוט פון מולטקה הצעיר, ראש המטה הכללי הגרמני ותאובלד פון בתמן-הולווג, הקנצלר, פגשו את הקייזר וילהלם השני לאחר שהלה חזר מהפלגה לנורווגיה עם רוב צי הים הפתוח.
פול והאחרים נכחו בכמה מפגשים עם הקיסר, שהפיקו בסופו של דבר את "המחאה הריקה" לאוסטרו-הונגריה; החלטה זו סייעה בסופו של דבר לדחוף את אירופה למלחמת העולם הראשונה עד סוף החודש.
כבר בתחילת מלחמת העולם הראשונה, דרש פול תקיפות של הצוללות הגרמניות נגד ספינות סוחר זרות, ושוב ב-9 בינואר 1915 הוא קרא להגברת הלחימה הימית ושימוש בצוללות במאבק נגד ספינות סוחר.
לאחר קרב שרטון דוגר (24 בינואר 1915) מונה פון פול ב-2 בפברואר 1915 למפקד צי הים הפתוח במקומו של אדמירל פרידריך פון אינגנול.
ב-4 בפברואר 1915 הוא חתם על צו למלחמת צוללות בלתי מוגבלת, שאחריו היה ניתן להטביע ללא אזהרה את כל הספינות הזרות במימי בריטניה ואירלנד.
צו זה נכנס לתוקף ב-18 בפברואר 1915. עם זאת, רק צי קטן של 23 צוללות היה מוכן לשימוש.
עד מהרה, פול חלה קשה, כך שב-23 בינואר 1916, מונה ויצה-אדמירל ריינהרד שר למפקד צי הים הפתוח במקומו.
חודש לאחר מכן, ב-23 בפברואר מת פול בברלין, בגיל 60.
הוגו צ'רגה (במקור הניג, בהונגרית: Csergő Hugó; בודפשט, 18 בינואר 1877 – מחנה ריכוז זקסנהאוזן, 1 בינואר 1945) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי, שנרצח בשואת יהודי הונגריה.
לאחר סיום לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה קיבל תואר דוקטור גם במדע המדינה ובחר להיות עיתונאי.
תחילה עבד ב"דפי המטרופולין", אחר כך בפשטי נפלו.
בשנת 1905 היה העורך של העיתון "פולגאר", עיתונו של וילמוש ואז'וני.
לבסוף הפך לחבר צוות בפשטי הירלאפ.
בשנת 1907, כהוקרה על פעילותו הספרותית, הוענק לו "פרס פרנץ יוזף" של הבירה בודפשט בליווי פרס כספי של 2000 כתרים.
תקופה ארוכה עבד במגזין של יוז'ף קיש "השבוע".
בשנת 1911 התחתן בבודפשט עם רוזליה וייסמן, בתם של סוכן הבורסה יוז'ף ויצמן ושל ינקה קירשבאום (1845-1917), אחותה של זמרת האופרה ארנקה פודור.
בשנת 1914 ארגן, עמד בראש וניהל עד שנת 1921 את מחלקת הרווחה של עיריית בודפשט.
מאוחר יותר שימש כמזכיר הראשי של הקהילה היהודית של פשט.
הוא נבחר לסגן יו"ר מועצת התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בנובמבר 1939. בתקופת הכיבוש הגרמני היה מזכירו של שאמו שטרן, נשיא המועצה היהודית המרכזית המקומית (יודנרט) בבודפשט.
הוא גורש למחנה הריכוז זקסנהאוזן ונרצח שם כרבים מקורבנות השואה.
צ'רגה השאיר אחריו שירים רבים, סיפורים קצרים ומחזות.
הוא הצליח בכל ענפי הספרות היפה.
הוא ויוז'ף בלשה אספו וערכו את כתבי וילמוש ואז'וני (שני כרכים, 1927).
הוא ערך את האנתולוגיה של "מאה שנים של משוררים יהודים הונגרים".
המערכה האחרונה (סיפורים קצרים; בודפשט, 1900)
האביר (דרמה, שהוצגה על ידי תיאטרון הקומדיה של בודפשט; 1906)
שלושים שנה (שירים; בודפשט, 1908)
מכתבים שלא כתבנו (רומן; בודפשט, 1910)
הספר האדום של העוני בבודפשט (בודפשט, 1919)
השחר הראשון (מחזה, שהוצג על ידי תיאטרון הרנסאנס; בודפשט, 1923)
סונטת הסתיו (אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, בודפשט, 1943).
הוגו סטריני (במקור שטרן, בהונגרית: Szterényi Hugó; לנדיאלטוטי 7 בדצמבר 1857 – בודפשט, 27 במרץ 1909) היה דוקטור לפילוסופיה הונגרי-יהודי, מינרלוג, סופר במדעי הטבע, מורה בקולג'.
הוא אחיו הגדול של יוז'ף סטריני הפוליטיקאי.
סטריני נולד במרכז טרנסדנוביה (מערב הונגריה) בכפר קטן קרוב לאגם בלטון, האגם הגדול באירופה.
אביו, אלברט שטרן קיבל משרת רב ראשי באויפשט (אז יישוב מצפון לעיר פשט, היום רובע 4, חלק מבודפשט), אמו הייתה יוליה פאסל.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בבודפשט וגם את לימודיו באוניברסיטה שם.
בשנים 1880–1884 עבד לצד פרופסור יוז'ף סבו במחקרי מינרלוגיה.
בשנת 1881 השלים את הבחינות להוראת מדעי הטבע והכימיה.
בשנים 85–1884 הוא היה מורה בית ספר הריאלי בעיר קצ'קמט; הוא לימד לאחר מכן במשך שלוש שנים בתיכון בארד ובמשך שנתיים בבית הספר התיכון בסקשפהרוואר.
בשנת 1891 קיבל משרה בבודפשט בגימנסיה הראשית של רובע 7. הוא נסע הרבה לחו"ל כדי ללמוד במוזיאוני הטבע, כמו גם להכיר גם את תנאי הלימוד בבתי הספר התיכוניים בכלל.
סטריני כתב מספר מאמרים במינרלוגיה, דידקטיקה ופדגוגיה, כולל בכתב העת למדעי הטבע בהונגריה (כמה המאמרים בשנים 1880–1899) וכן ב"כתב העת בתמונות למשפחה" על ערכם של קרני השמש (1885-86).
הם בנושא: בוטניקה, זואולוגיה, כימיה, מדעי הטבע, מינרלוגיה, גבישים, אלקטרוכימיה ועוד.
הוגו פון הברמן היה צייר ושרטט גרמני.
לפעמים מכנים אותו "הזקן" כדי להבדיל אותו ואחיינו באותו השם, שהיה גם צייר.
הברמן נולד בדילינגן, בנו של פיליפ, פרייהר פון הברמן, מנישואיו לפאולין, הרוזנת לוטרום פון ארטינגן.
בשנת 1858 עברה המשפחה למינכן, שם למד בבתי ספר יוקרתיים ועבר שיעורים ראשונים באמנות.
בשנת 1868 החל ללמוד משפטים, אך לא התלהב מקריירה משפטית.
בשנת 1870 הוא שירת כקצין צבא במלחמת צרפת-פרוסיה, אך למרות הסחת הדעת הזו הצליח לייצר את ציורו הראשון בנושא "רות ובועז".
בשנה שלאחר מכן הוא מונה לפקח על האמנים שציירו דיוקנאות של שבויי המלחמה באינגולשטאט.
אז הוא החליט לוותר על לימודי המשפטים ולהיות צייר.
כאשר הברמן חזר למינכן, הוא לקח כמה שיעורים מקדימים מהרמן שניידר (1847-1918) ואז נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות.
בשנת 1874 התקבל לכיתת אמן של קארל פון פילוטי.
תערוכתו הראשונה התקיימה ארבע שנים אחר כך.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1879 ופתח סטודיו משלו.
יחד עם ברונו פיגליין ופריץ פון אוהדה, הוא פתח בית ספר פרטי לאמנות בשנת 1880. המקום משך מעט תלמידים ונסגר לאחר תקופה קצרה.
באותה שנה הוא הצטרף לאלוטריה, ארגון לאמנים "מהפכניים" שיהווה ארגון מבשר של הזצסיון במינכן.
בתערוכת האמנות הבינלאומית במינכן בשנת 1897 כינה אותו הנסיך יורש העצר מבוואריה, כפרופסור על ציורו "סלומה".
בשנותיו המאוחרות יותר המתמחה בפורטרטים של נשים.
הברמן היה ממייסדי הזצסיון במינכן ונעשה הנשיא השני שלו.
בשנת 1905 מונה לפרופסור מן המניין באקדמיה ובשנת 1909 מונה לחבר המסדר המקסימיליאני הבווארי למדע ואמנות.
בתקופה זו הוא גילה את הצייר הספרדי אל גרקו, שהשפיע באופן מיידי וברור על סגנונו.
בשנת 1922 הוא התחתן עם הדוגמנית הוותיקה שלו, אולגה הס.
שנתיים לאחר מכן פרש לגמלאות, ובשנה שלאחר מכן קיבל עיטור אזרחי מפאול פון הינדנבורג, נשיא גרמניה.
בריאותו החלה להידרדר בשנת 1928 והוא עבר להתגורר בסטודיו שלו והפך למתבודד עד למותו במינכן ב־27 בפברואר 1929.
הוגו פבריס זנגו הוא אתלט מבורקינה פאסו, בעל מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), אלוף העולם (בודפשט 2023), סגן אלוף העולם (יוג'ין 2022), בעל מדליית ארד באליפות העולם (דוחה 2019), אלוף העולם באולם (גלאזגו 2024) ושיאן העולם באולם (18.07 מטר) בקפיצה משולשת.
זנגו מתאמן בהדרכתו של טדי טאמגו בצרפת.
זנגו השתתף באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה ב-9 ביולי 2013 הוא סיים במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.96 מטר.
חודשיים לאחר מכן, במשחקים הפרנקופוניים שנערכו בניס, צרפת ב-13 בספטמבר הוא סיים עשירי בתוצאה של 15.97 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ב-9 ביולי הוא זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.76 מטר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 30 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.73 מטר.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין ב-26 באוגוסט 2015 הוא פסל בכל שלושת ניסיונותיו במוקדמות.
באליפות אפריקה שנערכה בדרבן, דרום אפריקה ב-23 ביוני 2016 הוא זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.81 מטר, אחרי טוסין אוקה מניגריה (17.13 מטר).
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 34 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.99 מטר.
במשחקים הפרנקופוניים שנערכו באביג'אן, חוף השנהב ב-24 ביולי 2017 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.92 מטר, בעזרת רוח גבית מעל המותר.
חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן ב-25 באוגוסט הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 16.97 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה ב-3 במרץ 2018 הוא סיים שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.11 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה באסבה, ניגריה ב-4 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 17.11 מטר.
במשחקי אפריקה שנערכו ברבאט, מרוקו ב-27 באוגוסט 2019 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.88 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-29 בספטמבר הוא זכה במדליית ארד בשיא אפריקה חדש של 17.66 מטר, אותה השיג בקפיצתו השישית והאחרונה ועלה מהמקום הרביעי למקום השלישי לפני פדרו פאבלו פיצ'רדו מפורטוגל (17.62 מטר).
המנצחים היו כריסטיאן טיילור (17.92 מטר) וויל קליי (17.74 מטר), שיניהם מארצות הברית.
בתחרות שנערכה באולם באקור הוטל ארנה, ברסי, פריז, צרפת ב-2 בפברואר 2020 הוא קבע בקפיצה משולשת שיא אפריקה חדש באולם של 17.77 מטר.
בתחרות שנערכה באולם באובייר, צרפת ב-16 בינואר 2021 קבע זנגו בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 18.07 מטר, תוצאה שהיא שיא עולם באולם, ומדרגת אותו שישי מבין כל קופצי המשולשת.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בתוצאה של 17.47 מטר, אחרי פדרו פאבלו פיצ'רדו מפורטוגל (17.98 מטר) וג'ו יאמינג מהרפובליקה העממית של סין (17.57 מטר) ובכך היה לספורטאי הראשון ממדינתו שזכה במדליה אולימפית.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי 2022 זכה במדליית כסף בתוצאה של 17.55 מטר, אחרי פדרו פאבלו פיצ'רדו (17.95 מטר) ולפני ג'ו יאמינג (17.31 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכה במדליית זהב בתוצאה של 17.64 מטר, לפני לאסרו מרטינס (17.41 מטר) וכריסטיאן נאפולס (17.40 מטר), שניהם מקובה.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת ב-2 במרץ 2024 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.53 מטר, לפני יאסר תריכי מאלג'יריה (17.35 מטר) וטיאגו פריירה מפורטוגל (17.08 מטר).
באולימפיאדת פריז סיים במקום החמישי בתוצאה של 17.50 מטר.
הוגו פוגל היה צייר גרמני.
הוגו פוגל היה בנו של איש עסקים שסיים את לימודיו התיכוניים במגדבורג לפני שלמד באקדמיה של דיסלדורף בין השנים 1874–1880. וילהלם זון ואדוארד פון גבהרדט היו בין מוריו.
בשנת 1883 פוגל השתתף בתערוכה באקדמיה בברלין עם תמונותו של "לותר מטיף במהלך מאסרו בורטבורג", בין השנים 1880 עד 1886 היה חבר באגודת האמנים דיסלדורף.
לאחר שהות ממושכת באיטליה חזר לברלין בשנת 1886. משנת 1887 הוא התמנה לפרופסור באקדמיה בברלין עד שנת 1892. הוא היה חבר באגודת האמנים בברלין משנת 1888. בין תלמידיו היו אוגוסט פון ברנדיס וקלרה זיוורט.
בשנת 1893 נסע פוגל לפריז ללמוד אצל ז'ול לפבר.
לאחר מכן יצא לנסיעות לימוד שהובילו אותו לספרד, צפון אפריקה, איטליה, בלגיה והולנד.
בשנת 1900 קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
פוגל יצר ציורי קיר גדולים עם נושאים היסטוריים כמו בבתי העירייה של ברלין והמבורג ובסטנדהאוס במרזבורג.
בשנת 1902 הפרסקו "מיכאל הגרמני", במרזבורג הפך לנושא לדיון על פלגיאטיזם מפסל צרפתי על ז'אן ד'ארק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא ליווה את פאול פון הינדנבורג בין השנים 1915 ל־1917 כצייר הדיוקנאות שלו בחזית.
מאוחר יותר התגורר פוגל ב"קולוניה אלסן", שהייתה שכונת יוקרה חדשה של וילות בתוך פארק בברלין על גדות הונזה.
לאחר מותו בשנת 1934, הוא נקבר בקבר של כבוד בבית העלמין בונזה.
העיר מגדבורג כינתה רחוב לכבודו (הוגו-פוגל-שטראסה).
רחוב נקרא גם על שמו בברלין-ונזה ובמרסבורג.
הוגו פלקי (במקור פיכסל-Füchsl, בהונגרית: Feleky Hugó; לובשבריני, 14 במרץ 1861 – בודפשט, 20 באוגוסט 1932) היה רופא יהודי-הונגרי, אורולוג, פרופסור באוניברסיטה, אביו של הסופר והעיתונאי גזה פלקי ואחיהם של עורך הדין בלה פלקי והרופא והמשורר שאנדור פלקי.
הוגו פיכסל נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פלקי (פיכסל), רופא ושל אנה ברון.
הוא קיבל את תואר דוקטור לרפואה ב-1885. בשנת 1898 הוסמך כפרופסור חבר לפתולוגיה ולרפואה של הפרעות באיברי המין ובדרכי השתן של גברים.
הוא היה הרופא הראשי של המחלקה האורולוגית של הפוליקליניקה בבודפשט.
כדי להילחם במחלות מין, הקים את עמותת טליה (Teleia Egyesület), שבה מילא את תפקידי הרופא הראשי.
בשנת 1903 הפך ליושב ראש המחלקה האורולוגית של ההסתדרות הרפואית ההונגרית ושנתיים לאחר מכן חבר מיוחד במועצה הלאומית לבריאות הציבור (Országos Közegészségügyi Tanács).
בשנת 1910, קיבל תואר אצולה הונגרית עם הקידומת "מאדיארפלקי" לשמו.
הוא היה העורך של כתב העת "אורולוגיה".
מאמריו הופיעו בכתבי עת רבים בהונגריה ומחוצה לה.
אשתו הייתה אירמה קוהן (הגרסה ההונגרית לכהן) (1864–1942), בתם של וילמוש קוהן ושל אנה פיקלר.
בתחום הפתולוגיה והפיזיולוגיה של מחלות בלנוריאה של איברי המין והשתן ומחלות קשורות (בודפשט, 1890)
על הטיפול בבדלקת השופכה בזיבה ורתריטיס (1912)
אבחון וטיפול ארתרוסקופי במחלות השופכה (בודפשט, 1916)
סימנים מיקרוסקופיים וטיפול במחלות השופכה (1917)
הוגו פרויס היה עורך דין ופוליטיקאי ליברלי יהודי גרמני.
הוא היה המחבר של טיוטת נוסח החוקה שהתקבלה לאחר שינויים באספה הלאומית של ויימאר ונכנסה לתוקף באוגוסט 1919. את החוקה ביסס פרויס על שלושה עקרונות: כל סמכות פוליטית צריכה להיות שייכת לעם; המדינה צריכה להיות מאורגנת על בסיס פדרלי; הרייך צריך להקים מדינה המבוססת על חוק במסגרת הקהילה הבינלאומית.
בשנת 1878 החל פרויס ללמוד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג, בהן למד משפטים וממשל עם קורסים נוספים בהיסטוריה ובפילוסופיה.
ב-1886 הוא הפסיק לעבוד כמזכיר משפטי ובמקום זאת החל לעבוד בהוראה אקדמית.
בשנת 1889, לאחר פרסום עבודת הגמר שלו: "עיירה, מדינה ורייך כרשויות אזוריות" הוסמך לעבוד כמרצה באוניברסיטה בברלין.
אף על פי שאיכות כתביו זכתה להערכה על ידי האקדמיה, יהדותו ודעותיו הליברליות מנעו ממנו להפוך לפרופסור קבוע באוניברסיטת ברלין השמרנית.
ב-1895 התמנה פרויס לחבר בפרלמנט העירוני בשרלוטנבורג.
רק ב-1906 הפך פרויס לפרופסור מן המניין, במכללה המסחרית של ברלין, שנוסדה באותו זמן.
שם לימד עד 1918, אז גם הפך לרקטור.
פרויס התמקד בעיקר במשפט חוקתי ובניהול עירוני אוטונומי וב-1906 הוציא לאור את הכרך הראשון של ספרו "התפתחות המערכת העירונית הגרמנית".
בין השנים 1910–1918 שימש כחבר מועצת העיר של כבוד מטעם ה-FVP.
בתפקיד זה הוא תרם לקידומו של הפרויקט שלימים יהפוך לחוק ברלין רבתי.
בשנת 1912, הוא התמודד ללא הצלחה על מושב ברייכסטאג.
בחיבור מפורסם הנקרא "הפוליטיקה של הגרמנים" משנת 1915 טען פרויס בתוקף להפיכת המדינה ממדינה סמכותנית למדינת העם.
קריירה פוליטית וניסוח חוקת ויימאר
במאמר שפורסם ב-14 בנובמבר 1918, ימים ספורים בלבד לאחר ההכרזה על התפטרותו הכפויה של הקיסר וילהלם השני במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919, קרא פרויס, למעמד הביניים "לקבל את העובדות" ולשתף פעולה ביצירת רפובליקה.
למחרת, ראש הממשלה המהפכנית החדשה, פרידריך אברט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מינה את פרויס לתפקיד שר הפנים.
באותה תקופה, המועצה המהפכנית של צירי העם התקיימה יחד עם הביורוקרטיה הקיסרית הישנה.
למרות שהמועצה שימשה כקבינט וקיבלה את ההחלטות החשובות, היא נעדרה מנגנון מנהלי ולכן עשתה שימוש במנגנונים הקיימים.
לפי החוקה האימפריאלית הישנה, מזכירי המדינה היו ראשי המשרדים השונים, לא שרים אמיתיים אלא עובדי מדינה בכירים שעבדו תחת הקנצלר.
לפיכך ניתן לתאר את תפקידו של פרויס כראש משרד הפנים.
לאחר שהפך לשר הפנים הטילה עליו מועצת צירי העם להכין טיוטה לחוקה רפובליקנית חדשה.
בנוסף, פרויס היה שותף בייסוד של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית בה גם היה חבר באותו זמן.
ב-13 בפברואר 1919, נשאר פרויס בתפקיד שר הפנים בממשלה הנבחרת הראשונה של הרפובליקה תחת הקנצלר פיליפ שיידמן.
פרויס התנגד נחרצות לאיסור שהטילה ברית ההסכמה המשולשת של שילובה של אוסטריה הגרמנית בגרמניה כסתירה לעקרון ההגדרה העצמית הלאומית שניסח וודרו וילסון.
הממשלה התפטרה ב-20 ביוני 1919 כמחאה נגד חוזה ורסאי ולאחריה הוקמה ממשלתו של גוסטב באואר, בה פרויס נכנס לתפקיד הממונה על סוגיות חוקתיות.
ב-14 באוגוסט באותה שנה נכנסה לתוקף חוקת ויימאר.
באופן טבעי הנוסח הסופי של החוקה היה שונה מהטיוטה המקורית שלה במובנים שונים.
חלק מרעיונותיו של פרויס שבאו לידי ביטוי בטיוטה שחיבר לא התקבלו, במיוחד בנוגע לחלוקה הפנימית החדשה של הרייך שהגה - אליו הממשלות השמרניות של המדינות התנגדו.
הוא גם לא הצליח ליישם את הרעיון שלו בדבר הגדרה מאוד צרה של זכויות יסוד, המוגבלת לחירויות הקלאסיות, שאותן רצה לקודד בשלושה סעיפים בלבד של החוקה.
יתרה מזאת, ניסיונו לשנות את אופיו של הבונדסראט התברר כבלתי אפשרי.
עם זאת, חלקים מסוימים של חוקת ויימאר שנחשבו בעייתיים במיוחד במבט לאחור, עוצבו מאוד על ידי רעיונותיו כדוגמת תפקידי הפרלמנט הממשלה והקנצלר ברפובליקה.
בפרט, כוחו הגדול של הקנצלר, שקיבל את הסמכות לפזר את הרייכסטאג ללא מגבלות של ממש, בנוסף לסמכויות משמעותיות בעת חירום לפי סעיף 48 לחוקה.
כוח זה של הקנצלר לא נראה בעיני פרויס כסתירה לרעיון של מדינה דמוקרטית, הוא סבר שזהו אמצעי זהירות הכרחי להתמודדות עם הסכנה שבעריצות הרוב ודרך יעילה לפתירת סכסוכים בין הממשלה והפרלמנט.
פרויס היה פסימי לגבי יכולתן של המפלגות הפוליטיות לפעול בהצלחה במסגרת החדשה: לא היה להן ניסיון בלקיחת אחריות או בסוג הפשרה הנדרשת לקיומו של ממשל יציב, תחת האימפריה הממשלות פעלו ברובן באופן עצמאי מהמפלגות ומהרוב ברייכסטאג.
בין השנים 1919–1925 היה פרויס חבר תחילה באספה המכוננת של המדינה הפרוסית (1919/20), המקבילה לאספה הלאומית של המדינה החופשית פרוסיה, ולאחר מכן בלנדטאג של פרוסיה.
פרויס פרסם יצירות רבות בנושאים משפטיים וחוקתיים וכן חיבורים פרו-רפובליקניים.
הוא גם היה פעיל ברייכסבאנר שחור-אדום-זהב.
הוגו פרויס מת בברלין ב-9 באוקטובר 1925. הוא נקבר בבית הקברות Urnenfriedhof, ודינג, ברלין.
בשנת 1952 הפך הקבר לקבר כבוד של מה שהיא כיום מדינת ברלין.
העובדה שפרויס, מחברה העיקרי של חוקת ויימאר היה יהודי הייתה אחת הסיבות לכך שרפובליקת ויימאר כונתה על ידי מתנגדיה בימין "יודנרפובליק" (הרפובליקה היהודית).
בשנת 1989 נשא פרויס את אֶלְזֵה ליברמן, בתו של קרל ליברמן, קרובת משפחתו של מקס ליברמן.
להוגו ולאלזה נולדו ארבעה בנים, אחד מהם מת בצעירותו.
פרנץ ליבר, אזרח של שתי מדינות, הבל, ברלין 1886 (גרסה דיגיטלית).