tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממצא החשוב ביותר הוא כתובת אפרודיסיאס שהתגלתה ב-1976, המונה רשימה של תורמים יהודים ולצדם רשימה נפרדת של תורמים תחת הכותרת "תיאוסבייס" (יראי אלוהים), ששמותיהם יווניים מובהקים.
כמו כן, קיימת חפיפה מסוימת בין יראי השם לבין כת ההיפסִיסְטַארִים (Hypsistarians) – קבוצות דתיות באסיה הקטנה (בין המאה ה-4 לפנה"ס למאה ה-3 לספירה) שעבדו את "האל העליון" (Hypsistos).
חוקרים רבים מציינים כי חברי הכת אימצו מנהגים יהודיים מובהקים כמו שמירת שבת וכשרות, וחלקם ככל הנראה זוהו או התמזגו עם יראי השם בבתי הכנסת.
בספר "מעשי השליחים" (המתאר את תקופת אמצע המאה ה-1 לספירה), הביטוי "יראי אלוהים" הוא מונח טכני רווח המתאר גויים המקורבים ליהדות אך אינם נימולים.
קבוצה זו מתוארת במחקר כקרקע הפורייה ביותר עבור פאולוס והשליחים הנוצרים להפצת דתם, שכן הם כבר הכירו את התנ"ך (בתרגום השבעים) ואת המוסר היהודי, אך חיפשו דרך להימנע מגיור מלא ומברית מילה.
פאולוס פונה אליהם ישירות בדרשותיו בבתי הכנסת:
הדמות המפורסמת ביותר המזוהה עם קבוצה זו בברית החדשה היא קורנליוס, שר מאה רומי מקיסריה, המתואר כ"אִישׁ חָסִיד וִירֵא אֱלֹהִים הוּא וְכָל בֵּיתוֹ" (מעשי השליחים, י', 2).
סיפורו של קורנליוס מסמן בנצרות את נקודת המפנה התאולוגית, שבה הותר לראשונה לטבול גויים לנצרות ללא צורך בגיור מוקדם ("המילה"), בעקבות חזון פטרוס.
הפולמוס המחקרי: שאלת קיומם ההיסטורי
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, רוב החוקרים קיבלו את קיומם של "יראי השם" כעובדה היסטורית, בהסתמך בעיקר על הטקסטים בהברית החדשה וכתבי יוסף בן מתתיהו.
אולם, בשנות ה-80 קם גל של חוקרים ספקנים, ובראשם החוקר האמריקאי , שערער על עצם קיומה של הקבוצה.
טענתו של קראבל הייתה כי "יראי השם" הם פיקציה ספרותית-תאולוגית של מחבר ספר "מעשי השליחים" (לוקאס), שנועדה לשרת מטרה אפולוגטית: להראות שהנצרות היא ההמשך הלגיטימי של היהדות העתיקה.
לשיטתו, לא הייתה קבוצה חברתית ממשית כזו בבתי הכנסת, והכתובות שנמצאו עד אז היו מעומעמות.
הוויכוח הוכרע באופן דרמטי עם פרסומה המלא של כתובת אפרודיסיאס בשנת 1987. הכתובת, שנמצאה באסיה הקטנה, הציגה הפרדה ברורה וחד-משמעית בין שתי קבוצות תורמים: "יהודים" ו"תיאוסבייס" (יראי אלוהים), ששמותיהם היו יווניים.
ממצא זה שמט את הקרקע תחת טענת הפיקציה הספרותית, וכיום קיים קונצנזוס מחקרי רחב כי יראי השם היוו תופעה היסטורית ממשית ורחבת היקף.
במחקר המודרני מקובל לראות ביראי השם את הגשר החשוב ביותר שדרכו התפשטה הנצרות הקדומה מכת יהודית שולית לדת עולמית.
קבוצה זו הייתה לקהל יעד אידיאלי עבור פאולוס והשליחים: מצד אחד, הם כבר החזיקו באמונה מונותאיסטית, הכירו את התנ"ך והיו בעלי זיקה למוסר היהודי; מצד שני, הם לא היו כבולים למצוות המעשיות ולמחסום העיקרי של הגיור – ברית מילה.
חסם ברית המילה והתרבות ההלניסטית
עבור גברים בעולם ההלניסטי והרומי, ברית המילה היוותה חסם תרבותי ופיזי כמעט בלתי עביר, ולא רק הליך רפואי מכאיב.
בתרבות הקלאסית, שקדשה את שלמות הגוף, המילה נתפסה כהטלת מום ("Mutilation") וכאקט ברברי.
הבעיה החמירה בשל מרכזיותו של הגימנסיון בחיי החברה והפוליטיקה, שבו נהגו גברים להתעמל בעירום מלא.
גבר נימול בגימנסיון היה חשוף ללעג ולביוש פומבי (דבר שהוביל לעיתים יהודים מתייוונים לנסות ולבצע משיכת עורלה).
פאולוס זיהה את המצוקה של יראי השם – הרצון להשתייך לאלוהי ישראל מבלי לשלם את המחיר החברתי של המילה.
במכתביו (למשל בהאיגרת אל הגלטים) הוא יוצא בחריפות נגד דרישת המילה, ומציע תאולוגיה חדשה של "ברית הלב" במקום "ברית הבשר".
הוא הבטיח לגויים ישועה ומעמד שווה של "בני אברהם" בזכות האמונה בלבד, ללא עול המצוות ("עול תורה").
דמויות מפתח בברית החדשה המייצגות קבוצה זו כוללות את לידיה מתיאטירה ("יראת אלוהים" שהייתה הראשונה להיטבל על ידי פאולוס באירופה) ואת השר האתיופי.
הצלחת הנצרות בקרב קבוצה זו יצרה לבסוף את ההפרדה המוחלטת בין היהדות (שדבקה במצוות) לנצרות (שביטלה אותן).
עליית הנצרות הקדומה, ובמיוחד משנתו של פאולוס שביטלה את הצורך בברית מילה ובקיום מצוות עבור המצטרפים החדשים, יצרה תחרות דתית עזה על ליבם של "יראי השם".
מול הגישה הנוצרית המכילה ("הקלת הדרישות"), שהציעה סטטוס של "בני אברהם" ללא הכאב והקושי החברתי שבגיור המלא, נדרשה ההנהגה היהודית להגדיר מחדש ובאופן חד את גבולות הכניסה לעם ישראל.
תהליך זה מתואר במחקר כמעבר מ"גבולות עמומים" (בתקופת הבית השני, בה היו דרגות שונות של קרבה ליהדות) ל"גבולות חדים" (בתקופת המשנה), שבהם ישנה דיכוטומיה ברורה: או שאתה יהודי גמור, או שאתה גוי.
הפולמוס הפנימי: מקרה המבחן של הלני המלכה ואיזטס
עדות היסטורית נדירה לדיון פנימי בתוך היהדות בשאלה האם ניתן להקל בתנאי הגיור, עוד טרם ההתפצלות המלאה מהנצרות, מצויה בכתבי יוסף בן מתתיהו.
הוא מתאר את התגיירותם של בני בית המלוכה של חדייב (אדיביינה) במאה הראשונה לספירה.
כאשר המלך איזטס השני ביקש להתגייר, התפתח ויכוח דרמטי בין שני מורים יהודים שלימדו אותו תורה:
חנניה הסוחר: ייצג את הגישה המקלה (המזכירה את הגישה הפאולינית).
הוא הפציר במלך שלא למול את עצמו, מחשש שהדבר יעורר מרד בקרב נתיניו, וטען: "אפשר לעבוד את אלוהים גם בלי מילה...
וזה חשוב יותר מאשר המילה עצמה".
אלעזר הגלילי: נציג הגישה המחמירה (פרושית-קנאית).
כשהגיע וראה את המלך קורא בתורה ללא מילה, נזף בו בחריפות: "עד מתי אתה ערל?
האם אינך קורא את חוקי התורה ורואה איזה עוול אתה עושה לעצמך?".
בסופו של דבר, המלך איזטס בחר בגישתו של אלעזר ונימול.
הכרעה היסטורית זו משקפת את המגמה הכללית ביהדות הרבנית: דחיית הגישות המקלות (שביקשו להסתפק ב"מילת הלב" או באמונה מונותאיסטית) וקביעת ברית המילה והטבילה כתנאי סף בלתי עבירים ("יהרג ובל יעבור").
ביטול מעמד הביניים וברכת המינים
כחלק מהמאבק על הזהות ומניעת זליגה של יהודים ויראי שמים לנצרות, נקטו חז"ל בתקופת יבנה (לאחר שנת 70 לספירה) במספר צעדים הלכתיים וחברתיים שנועדו להקשיח את התנאים ולסלק את דרך הביניים:
ביטול "גר תושב": ההלכה קבעה כי מעמד זה אינו תקף עוד בזמן הזה (שאין היובל נוהג).
משמעות הדבר הייתה ביטול הלגיטימציה ההלכתית לקיומם של "חצי-יהודים".
הובהר ליראי השם כי עליהם לבחור: גיור מלא ומחייב, או הישארות כגויים גמורים.
תקנת "ברכת המינים": שמואל הקטן תיקן ביבנה את "ברכת המינים" בתפילת העמידה, שנועדה במקור להרחיק את היהודים-נוצרים (שעדיין פקדו את בתי הכנסת) מהקהילה.
צעד זה אותת גם ליראי השם כי השילוב בין אמונה בישו לבין הקהילה היהודית אינו אפשרי עוד.
התוצאה ההיסטורית של הקשחת עמדות זו הייתה כפולה: מחד, היהדות שמרה על לכידותה ועל מחויבותה המוחלטת להלכה למרות המשברים; מאידך, היא "ויתרה" למעשה על המוני יראי השם, שמצאו בנצרות את האופציה הדתית שהיהדות הפסיקה להציע להם, שייכות לאלוהי ישראל ללא עול המצוות הפיזיות.
ההחלטה להקשיח את הגבולות ולדחות את "דרך הביניים" של יראי השם לא נותרה בגבולות ארץ ישראל, אלא הופצה באופן אקטיבי לכל רחבי התפוצות.
תהליך זה של "יישור קו" הלכתי התאפשר בזכות שלושה מנגנונים עיקריים שפיתחה הנהגת הנשיאות ביבנה ובאושה:
מוסד השליחים (The Apostles): בדומה לשליחים הנוצרים שהפיצו את הבשורה, שיגרה הנהגת הסנהדרין "שליחים" (Apostoli) מטעמה לקהילות הגולה.
שליחים אלו, שהיו תלמידי חכמים מובהקים, נשאו עמם את ה"תקנות" החדשות ואת סדרי התפילה האחידים (כולל "ברכת המינים").
תפקידם היה לוודא שראשי בתי הכנסת בגולה מיישרים קו עם ההלכה הפרושית-רבנית, ולסלק השפעות של זרמים מתחרים.
הקיסר הרומי יוליאנוס אף מתאר בכתביו את עוצמתם של שליחים אלו ואת סמכותם לגבות מיסים ולהדיח ראשי קהילות סוררים.
סטנדרטיזציה של התפילה: עד חורבן הבית, התפילה בבתי הכנסת הייתה לרוב ספונטנית וחסרת נוסח אחיד.
המהפכה הגדולה התחוללה ביבנה תחת הנהגתו של רבן גמליאל דיבנה, שבה נקבע לראשונה "מטבע שטבעו חכמים" – נוסח מחייב וקבוע של תפילת העמידה (שמונה עשרה).
קביעת הנוסח האחיד שימשה ככלי יעיל לדחיקת רגליהם של היהודים-נוצרים ושל המינים.
השיא של מהלך זה היה בתקנת "ברכת המינים" (הברכה ה-12 בתפילה), שנוסחה ביבנה על ידי שמואל הקטן.
ברכה זו, שכללה קללה למלשינים ולמינים, יצרה "חיץ ליטורגי": ברגע שכל יהודי ברומא או באנטיוכיה חויב לומר את אותן 18 ברכות, נוצר מנגנון סינון אוטומטי – אדם המאמין בישוע או ב"שתי רשויות" לא יכול היה לשמש כשליח ציבור או להשתתף בתפילה מבלי לקלל את עצמו ואת אמונתו.
היעלמות האלטרנטיבה ההלניסטית: גורם היסטורי נוסף שסייע להתפשטות הקו הרבני המחמיר היה השמדתן הפיזית של הקהילות ההלניסטיות הגדולות במרד התפוצות (115–117 לספירה).
הקהילה היהודית באלכסנדריה, שהייתה מעוז של יהדות פילוסופית ופתוחה (בסגנון פילון) ושמרה על קשרים הדוקים עם יראי השם, חרבה כמעט לחלוטין.
הרִיק המנהיגותי שנוצר אפשר לחכמי ארץ ישראל להיכנס לחלל הריק ולהפוך לסמכות הבלעדית עבור השרידים שנותרו, ללא אופוזיציה ממשית של יהדות מתונה או אלגוריסטית.
הממצאים הארכאולוגיים והספרותיים מצביעים על כך שקבוצת "יראי השם" לא הייתה עשויה מקשה אחת, אלא חוצה מעמדות, מגדרים ועיסוקים.
הראיה החותכת לכך היא כתובת אפרודיסיאס (המאה ה-3 לספירה), המונה רשימה של תורמים לבית הכנסת תחת הכותרת "תיאוסבייס".
הרשימה כוללת הן נכבדי עיר (חברי מועצה) והן בעלי מלאכה פשוטים, המעידים על המשיכה של היהדות לכלל רובדי החברה.
נשים היוו אחוז ניכר, ואולי אף דומיננטי, בקרב יראי השם.
הסיבה המרכזית לכך היא שהחסם העיקרי להצטרפות הגברים – ברית מילה – לא חל עליהן, ולכן יכלו להשתלב בקהילה היהודית ביתר קלות.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מציין כי בשנת 66 לספירה, כמעט כל הנשים הנשואות בעיר דמשק היו "משועבדות" לדת היהודית (היו יראות שמים), בעוד בעליהן נותרו פגאנים.
גם בברית החדשה מוזכרות "נשים חשובות" (במעמד גבוה) שהיו יראות אלוהים, דוגמת לידיה (מעשי השליחים, ט"ז, 14).
קבוצה בולטת נוספת היו חיילים וקצינים בצבא הרומי.
עבור אנשי צבא, שהיו מוצבים בפרובינציות זרות, בית הכנסת סיפק לעיתים עוגן מוסרי וקהילתי.
הדוגמה המפורסמת ביותר היא קורנליוס, שר המאה מקיסריה, אך עדויות ארכאולוגיות מצביעות על תופעה רחבה יותר של חיילים שתרמו לבתי כנסת או אימצו מנהגים יהודיים.
בספרות מאוחרת ולעיתים במחקר, מכונים יראי השם בכינוי "גרי השער" (מונח שמקורו בביטוי המקראי "וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ" המופיע בעשרת הדיברות, שמות כ', ט').
הכינוי מבטא את מעמדם כמי שנמצאים בתוך המרחב היהודי ("בשער") ומקבלים על עצמם את המונותאיזם ושלילת העבודה הזרה, בדומה למעמדו ההלכתי של גר תושב, אך אינם חוצים את הסף לכדי הצטרפות מלאה לעם ישראל.
היחס ליראי השם בספרות חז"ל (המשנה, התלמוד והמדרשים) הוא מורכב ודו-ערכי.
בניגוד לנצרות הקדומה שאימצה אותם בחום, חכמי ישראל נטו לשמור על גבולות חדים בין "ישראל" ל"נוכרי".
עם זאת, עיון במקורות חושף כי חז"ל היו מודעים היטב לקיומה של קבוצת ביניים זו, ואף יצרו עבורה מסגרות מושגיות ייחודיות.
"הכת השלישית": עדויות ממדרשי האגדה
למרות העמימות ההלכתית, ספרות האגדה והמדרש מספקת הצצה למציאות החברתית שבה הוכרו יראי השם כקבוצה עצמאית.
בספרות זו ניתן למצוא חלוקה מעמדית המקבילה להפליא לממצאים הארכאולוגיים (כגון כתובת אפרודיסיאס), שבהם מוזכרים יראי השם כ"כת שלישית" לצד יהודים מלידה וגרים.
דוגמה מובהקת לכך מצויה בדברים רבה (אוסף דרשות קדום על ספר דברים).
המדרש מתאר את המעמדות השונים שיעמדו ביום הדין, ומבחין בבירור בין הגר המלא לבין ירא השמים: מדרש זה מלמד כי חז"ל לא ראו בביטוי "יראי שמים" תואר כבוד ספרותי גרידא, אלא קטגוריה סוציולוגית מובחנת: אנשים שאינם גרים, אך גם אינם זרים מוחלטים.
החוקר שאול ליברמן הצביע על כך שזהו מונח טכני מדויק ששימש את חז"ל לתיאור קבוצה זו.
עדויות דומות עולות גם מתוך המכילתא דרבי ישמעאל (מדרש הלכה תנאי על ספר שמות).
בפרשנות שם על הפסוק מספר ישעיהו "וּבְשֵׁם יִשְׂרָאֵל יְכַנֶּה", מונים החכמים ארבע קבוצות של עובדי ה': שלוש הקבוצות הראשונות הן המיוחסים שבישראל, והקבוצה הרביעית מכונה "חסידי אומות העולם" – אנשים שאין להם ייחוס אבות יהודי ("לא משפחה ולא בית אב") אך הם קשורים בברית האמונה.
המתח ההלכתי: בין "גר תושב" לירא שמים
האתגר המרכזי של חז"ל היה לעגן את התופעה הסוציולוגית במונחים הלכתיים.
הקטגוריה ההלכתית הקרובה ביותר הייתה גר תושב – גוי המקבל על עצמו שלא לעבוד עבודה זרה ושומר שבע מצוות בני נח.
אולם, לפי ההלכה התלמודית, דין "גר תושב" נוהג רק בזמן שהיובל נוהג (כלומר, כשכל שבטי ישראל על אדמתם), ולכן בטל מעשית בימי בית שני ולאחריו.
נוצר אפוא מצב פרדוקסלי: מבחינה הלכתית פורמלית, יראי השם נחשבו כגויים לכל דבר (חייבים ביין נסך, פטורים ממצוות); אך מבחינה קהילתית ומעשית, הם היו חלק מההוויה היהודית.
חוקרים כדוגמת אפרים אלימלך אורבך טוענים כי שתיקת המקורות ההלכתיים (להבדיל מהמדרשיים) נובעת מרצון מכוון שלא ליצור מעמד-ביניים קבוע שיטשטש את הזהות היהודית, במיוחד על רקע התחרות עם הנצרות שפרצה בדיוק את הגבולות הללו.
דמויות מופת: קטיעה בר שלום ואנטונינוס
בתלמוד מופיעים סיפורים על אצילים רומים המקיימים קשר אינטימי עם היהדות ללא גיור מלא, המזוהים במחקר עם מעמד יראי השם:
קטיעה בר שלום: סנטור רומי המגן על היהודים ומוצא להורג על ידי הקיסר, ועליו מכריז רבי: "יש קונה עולמו בשעה אחת".
אנטונינוס: קיסר רומי המתואר כמי שקיים דיאלוגים תאולוגיים עמוקים וקשרי ידידות עם רבי יהודה הנשיא.
זהותו ההיסטורית של אנטונינוס שנויה במחלוקת ארוכת שנים במחקר, והסברות המובילות מזהות אותו עם אחד משני הקיסרים משושלת האנטונינים:
מרקוס אורליוס (שלט 161–180): הקיסר הפילוסוף הסטואי, שדמותו ההגותית תואמת את השיחות הפילוסופיות המתוארות בתלמוד.
קרקלה (שלט 211–217): ששמו הרשמי היה מרקוס אורליוס אנטונינוס.
הוא ידוע כמי שהעניק אזרחות לכל תושבי האימפריה (כולל היהודים) ונחשב לבעל יחסים טובים עם ההנהגה היהודית.
שאלתו המפורסמת של אנטונינוס לרבי, "האם אאכילך מלוויתן בעולם הבא?", והתשובה החיובית שקיבל, משקפת את ההכרה של חז"ל בכך שניתן להיות במדרגת "חסיד אומות העולם" ושותף לגורל היהודי גם ללא ברית מילה.
יראה הוא רגש הדומה לפליאה אך עם פחות שמחה.
על גלגל הרגשות של רוברט פלוצ'יק יראה מתוארת כשילוב של הפתעה ופחד.
אחת ההגדרות המילוניות ליראה היא "תחושה סוחפת של יראת כבוד, הערצה, פחד ועוד, הנוצרת על ידי דבר שהוא גדול, נשגב, עוצמתי ביותר".
הגדרה מילונית נוספת היא "רגש מעורב של יראת כבוד, כבוד, אימה ופליאה הנוצרת בהשראת סמכות, גאונות, יופי רב, נשגבות או עוצמה.
לדוגמה: 'הרגשנו יראה כששמענו את עבודותיו של באך', 'הצופים יראו את הכוח ההרסני של הנשק החדש'".
באופן כללי, היראה מופנית כלפי דברים הנחשבים לגדולים יותר מזה שמרגיש אותם; מבנים גדולים, גודלו של היקום, ישות אלוהית ועוד – כל אלו יכולים לעורר תחושת יראה.
קשה להגדיר את היראה, ומשמעות המילה השתנתה עם הזמן.
מושגים קשורים ליראה הם פליאה, הערצה, הנעלה והנשגב.
בספר "Awe: The Delights and Dangers of Our Eleventh Emotion", הנוירופסיכולוג וגורו הפסיכולוגיה החיובית פול פירסל מציג מחקר פנומנולוגי של יראה.
הוא מגדיר את היראה כ"תחושת חיבור סוחפת ומבלבלת עם יקום מרהיב שנמצא בדרך כלל הרבה מעבר לרצועה הצרה של התודעה שלנו".
פירסל רואה ביראה את הרגש ה-11, מעבר לאלה המקובלים מדעית (אהבה, פחד, עצב, מבוכה, סקרנות, גאווה, אושר, דכדוך, אשמה וכעס)."
רוב ההגדרות נותנות ליראה להיות רגש גם חיובי וגם שלילי, אך רוב האנשים יבחרו בחוויות חיוביות כדוגמה ליראה.
הגדרה אחת ליראה הרלוונטית למחקר שנדון בהמשך ערך זה נתבעה על ידי החוקרים מונרוי וקלטנר: יראה מוגדרת כצורך בשינוי החשיבה של האדם לגבי העולם, וכמרחב שנפער כאשר האדם סוטה מנקודת המבט הרגילה שלו.
המונח יראה (באנגלית "Awe") נובע מהמילה האנגלית הישנה "", שפירושו "פחד, אימה, יראה", וייתכן שזו נבעה מהמילה היוונית "áchos", שפירושה "כאב".
המילים "awesome" ו"awful", שפירושן "מדהים" ו"נוראי" בהתאמה – מקורן במילה "Awe".
קלטנר והיידט הציעו הסבר אבולוציוני ליראה: רגש היראה הנוכחי מקורו בתחושות של "יראה קדמונית" – תגובה שחשו אנשים בעלי מעמד נמוך בנוכחות אנשים חזקים יותר ובעלי מעמד גבוה.
היראה נבעה מהצורך של האדם מהמעמד הנמוך להתאים את עצמו ואת תפיסת עולמו בהתאם לאדם הנעלה ממנו (במעמד, גודל, חוזק או סמכות).
קלטנר והיידט מציעים שיראה קדמונית זו נהייתה לאחר מכן כוללת יותר ונבעה מכל גירוי שהביא את האדם לצורך בהתאמת ראיית העולם שלו.
כעת היראה עדיין נובעת מהימצאות בסביבתה של דמות גדולה יותר, אך גם מחוויות רוחניות, אסונות טבע וכוחות הטבע, עבודות אומנות ותיאוריות מדעיות גדולות.
קלטנר והיידט סברו כי חמש תכונות תורמות להיותו של דבר מעורר יראה: איום, יופי, יכולת, מידות טובות ועל־טבעיות.
יראה היא מאפיין שנבחר מינית
הפסיכולוג ולדימיר קונצ'ני טען לעומת קלטנר והיידט, שהיראה תורגש רק מאובייקט שאינו מאיים פיזית על המרגיש.
קונצ'ני סבר שהיראה החלה אבולוציונית ממפגש בלתי צפוי עם פלא טבעי.
לאדם נעלה, עם רגישות נפשית ומחשבתית, היה סיכוי יותר גדול להיחשף לחוויה מעוררת יראה, ותכונות אלו ממש גם גורמות לו להיות בן זוג מעולה – ובכך עיקרון הברירה הטבעית מאפשר את המשך רגש היראה והתפוצה שלו.
קונצ'ני הסיק מכך בנוסף שאנשים ממעמד גבוה ירגישו יראה יותר מאנשים ממעמד נמוך.
התיאוריות שלו, עם זאת, לא נבדקו ולא אושרו.
היראה מגבירה את העיבוד השיטתי
תיאוריה אבולוציונית שלישית היא שיראה משמשת למשוך את תשומת הלב מה"עצמי" אל הסביבה.
בכך האדם בונה את משאבי המידע שלו כאשר הוא חווה חוויה מורכבת.
כלומר היראה מסייעת לעיבוד שיטתי ומותאם של חוויה, דבר שמסייע להישרדות.
תיאוריה זו היא החדישה ביותר וזוכה לתמיכה אמפירית.
הפסיכולוגית לואיז סונדאראג'אן ביקרה גם היא את התיאוריה של קלטנר והיידט, בכך שלדעתה הימצאות בחברת אדם גדול ממך מייצרת תחושת הערצה, אבל לא דורשת שינוי נפשי – ההערצה מחזקת בסך הכל את ההיררכיה החברתית הקיימת.
סונדאראג'אן טענה שכאשר אדם תופס שכלית דבר עצום ממנו יכולים לקרות אחד משלושה דברים: הראשון – האדם מצליח להטמיע את החוויה לתוך המרחב הנפשי הקיים שלו; או אז הוא לא יחווה תחושת יראה כלל.
השני והשלישי – האדם לא מצליח להטמיע את החוויה, ולכן הוא מתאים את עצמו ואת המרחב הנפשי שלו על מנת להטמיע את המידע.
אם הוא מצליח בכך הוא יחווה יראה, ואם לא – הוא יחווה טראומה נפשית.
למרות הבסיסיות והחשיבות של היראה, מעט מאוד מחקר נעשה על הרגש הזה.
שיוטה, קלטנר ומוסמן (2007) ביקשו ממשתתפים לכתוב על אירוע שבו חשו יראה.
הם גילו שטבע, אמנות או מוזיקה נבחרו לעיתים קרובות כגירוי המעורר יראה.
אף על פי שרוב ההגדרות מציינות שיראה יכולה להיות חיובית או שלילית, המשתתפים תיארו רק גורמים חיוביים ליראה, ולכן ייתכן שיראה חיובית ויראה שלילית (אולי אימה) הם רגשות שונים במובהק.
יראה היא מצב רגשי ייחודי המכיל שמונה עד עשרה רגשות חיוביים המופעלים במהלך חוויה המאתגרת את המוכר.
היראה כרוכה בחמישה תהליכים הקשורים לרווחה נפשית: "שינויים בנוירופיזיולוגיה, התמקדות מופחתת בעצמי, הגברת יחסים חברתיים, שילוב גדול יותר בחברה ותחושת משמעות מוגברת".
היראה יכולה לגרום להרגשת אופטימיות, חיבור ורווחה נפשית תוך הפחתת חרדה, דיכאון ודחייה חברתית.
היא מעצבת מחדש את התפיסה העצמית של האדם, מחזקת את תחושת החיבור שלו לאנושות ומעמיקה את המשמעות שהאדם מעניק לעצמו.
חוקרים ניסו גם לבחון את התגובות הגופניות והלא־מילוליות ליראה על ידי היזכרות המשתתפים בניסוי בחוויה בה חשו יראה ובהבעת הרגש באופן לא מילולי.
באופן זה, החוקרים הבחינו כי יראה מוצגת לעיתים קרובות באמצעות הרמת גבות (78%), פעירת עיניים (61%) ופעירת פה עם שמיטת הלסת (80%).
אחוז ניכר מהאנשים גם מפגינים יראה על ידי הקרבת ראשיהם קדימה (27%) ושאיפת אוויר ניכרת (27%), אך חיוך אינו שכיח (10%).
יש צורך במחקר רב־תרבותי נוסף שיבדוק האם תגובות אלו משתנות בין תרבויות.
אנשים מסוימים עשויים לחוות יראה יותר מאחרים.
באמצעות תשאול אנשים ועמיתים שלהם, חוקרים מצאו שחווית יראה באופן קבוע קשורה לפתיחות לחווית חוויות נוספות, ולאקסטרוברטיות (מוחצנות).
ירבה בואנה (בספרדית: Yerba Buena) הייתה מקום עגינה ומאוחר יותר התיישבות אזרחית שצמחה והפכה לעיר סן פרנסיסקו, קליפורניה.
היישוב, שנבנה באזור שנודע קודם לכן בשם "אל פאראחה דה ירבה בואנה" (בספרדית: El Paraje de Yerba Buena, מילולית "אתר עשב טוב") נקרא על שם עשב שגדל שם בשפע סמוך לקצה הצפון-מזרחי של חצי האי סן פרנסיסקו, לחופי מפרץ ירבה בואנה.
ירבה בואנה הייתה ההתיישבות האזרחית הראשונה בסן פרנסיסקו, אשר בעבר כללה רק התיישבות ילידית, מיסיונרית וצבאית, ובמקור נועדה לשמש כתחנת מסחר עבור ספינות שביקרו במפרץ סן פרנסיסקו.
היישוב סודר בסגנון ספרדי סביב כיכר רחבה שכיום ידועה בשם כיכר פורטסמות'.
האזור שהיה בעבר היישוב המוקדם של ירבה בואנה נמצא כיום בשכונות הרובע הפיננסי וצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו.
התיישבויות קולוניאלית ספרדית ומקסיקנית באלטה קליפורניה היו מחמישה סוגים.
"המיסיונים" (בספרדית: misiónes ) שהיו יישובים דתיים שנוהלו על ידי כמרים פרנציסקניים כדי להפיץ את הבשורה לעמים הילידים של קליפורניה.
ה"פרסידיו" (בספרדית: presidio) היו בסיסים צבאיים, שהוקמו במקביל למיסיונים, והיו אחראים להגנתם, לשליטה באוכלוסייה הילידית ולהגנת השטח הספרדי ומאוחר יותר גם המקסיקני מפני פלישות זרות.
השאר היו שלושה התיישבויות חילוניות שנוצרו גם הן בתקופה בה הוקמו המיסיונים.
התושבים הראשונים הובאו בקבוצות ממקסיקו, שגויסו במיוחד לצורך התיישבות.
החל משנת 1784 תחת שלטון האימפריה הספרדית, ניתנו ויתורים על קרקעות לאזרחים פרטיים באזורים מחוץ לשליטת המיסיונים או הפרסידיו.
לאחר קבלת העצמאות המקסיקנית בשנת 1820 והחילון של המיסיונים על ידי חוק החילון המקסיקני משנת 1833, ניתנו מענקי קרקע מאדמות שהיו בעבר בשליטת המיסיונים (בעיקר שטחים גדולים של אדמות מרעה).
מענקים אלה נמשכו להינתן עד 1846.
כמו כן, בעקבות חילון המיסיונים, נותרו קהילות חילוניות שצמחו, שאימצה לעיתים קרובות את שמו של המיסיונה הקודמת.
ירבה בואנה הייתה יוצאת דופן משום שמיקומה על קו המים לא הקיף באופן הדוק את המיסיונים או את הפרסידיו, אם כי מאוחר יותר כללה סן פרנסיסקו גם את אזורי המיסיונים והפרסידיו לשעבר, ואימצה את שמם.
שתי ההתנחלויות הקולוניאליות הספרדיות הראשונות בסן פרנסיסקו נוסדו בשנת 1776 בעקבות משלחת דה אנזה.
הפרסידיו של סן פרנסיסקו נוסד ב-18 בספטמבר של אותה שנה, סמוך לצידו הדרומי של שער הזהב.
המיסיונה סן פרנסיסקו דה אסיס נוסדה ב-9 באוקטובר, מעט עמוק יותר בפנים הארץ, ליד "הלגונה דה לוס דולורס", במטרה לרכז את עמי האוהלון והמיווק הילידים מאזור צפון מפרץ סן פרנסיסקו ולהמירם לנצרות.
לא היו "חוות" עצמאיות, "פואבלו" או יישובים אזרחיים אחרים בסן פרנסיסקו של ימינו עד לאחר חוק החילון המקסיקני של 1833.
האזור הצפון-מזרחי הבלתי מיושב של סן פרנסיסקו נקרא "אל פאראחה דה ירבה בואנה" (בספרדית: El Paraje de Yerba Buena).
פירושו מקום העשב הטוב, נגזר מהמונח הגאוגרפי הספרדי paraje, שפירושו "מקום", "מחנה" או "נקודת עצירה" ומ"ירבה בואנה", השם הספרדי לצמחים ממשפחת הנענע, המשמש באלטה קליפורניה עבור Clinopodium douglasii, שגדל בשפע באזור זה.
היו מספר נקודות עגינה לאוניות שביקרו בסן פרנסיסקו.
המוקדם ביותר היה מעגן פרסידיו, הממוקם ממש בתוך שער הזהב, במרחק של קילומטר וחצי ממזרח ל-Punta del Cantil Blanco (מה שנקרא מאוחר יותר פורט פוינט).
מעגן ירבה בואנה הפך בסופו של דבר למועדף יותר, מכיוון שהיה מוגן יותר ופחות מסוכן ממעגן פרסידיו, אף על פי שהיה רחוק יותר ממטה פרסידיו.
מעגן ירבה בואנה התייחס למעשה לשני מיקומים, כאשר הנקודה המוקדמת יותר הייתה קרובה לנורת' פוינט, אך מאוחר יותר מוקמה מעט דרומה יותר, במפרץ ירבה בואנה עצמו.
השם הורחב בסופו של דבר לאי הפונה למפרץ ירבה בואנה, Isla de Yerba Buena (האי ירבה בואנה), שנודע במקור בשם Isla de Alcatraces.
הדיווח המוקדם ביותר על השימוש ב"ירבה בואנה" כשם של מקום מגיע מיומנו של ג'ורג' ונקובר, אשר בשנת 1792 הפליג במפרץ סן פרנסיסקו ועגן "בערך ליגה מתחת לפרסידיו במקום שקראו לו ירבה בואנה".
לאחר משלחת ונקובר, מעגן פרסידיו המשיך להיות נקודת העגינה הנפוצה יותר.
עם זאת, במהלך החורף הקשה במיוחד של 1824, החלו ספינות להעדיף את נקודת העגינה בירבה בואנה וכך הפך מפרץ ירבה בואנה לנקודת העגינה העיקרית עבור ספינות המבקרות באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בשנת 1797, נוספה לפרסידיו הספרדית סוללה ארטילרית ייעודית ב-"Punta Medanos" ("פונטה מדנוס", הנקודה השחורה) כדי לספק הגנה נוספת למעגן ירבה בואנה.
האתר היה מאוכלס לזמן קצר בלבד וננטש לגמרי עד שנת 1806.
עם חקיקת חוק החילון המקסיקני משנת 1833, המיסיונים נאלצו להיפטר מאדמותיהם ולשחרר את העמים הילידים שהיו תחת שליטתם.
כחלק מתהליך החילון, המושל חוסה פיגרואה פתח את סן פרנסיסקו להתיישבות אזרחית.
בשנת 1834 נוסדה ההתיישבות ירבה בואנה על חופי מפרץ ירבה בואנה.
ריצ'רדסון, אזרח מקסיקני ממוצא אנגלי, הקים בית חווה ליד מעגן הסירות של מפרץ ירבה בואנה.
יחד עם אלקלדה פרנסיסקו דה הארו, הוא תכנן תוכנית רחובות לקראת התיישבות מורחבת יותר, ששמרה על השם ירבה בואנה.
בתחילת 1841, ג'יימס דאגלס מחברת מפרץ הדסון (HBC), שפעלה בחוף האוקיינוס השקט מפורט ונקובר, נסע לירבה בואנה שם רכש בניין גדול כדי להקים תחנת מסחר של HBC.
לתפקיד תחנת המסחר היו מספר מטרות.
היא פעלה כחנות סיטונאית, ומכרה סחורות שיוצאו מפורט ונקובר, כגון סלמון, עצים ותוצרת בריטית, בתמורה לבדי עור וחלב.
המשרה שיפרה את היחסים הדיפלומטיים בין ה-HBC הבריטי לממשלת קליפורניה המקסיקנית, והפכה את משלחות ציד הפרוות של ה-HBC בעמק המרכזי של קליפורניה למקובלות מבחינה פוליטית.
למרות הפוטנציאל המסחרי של חנות HBC בירבה בואנה, בשנת 1842 הורה ראש החברה ג'ורג' סימפסון לסגור אותה כחלק מארגון מחדש של מחוז קולומביה של HBC.
החנות של HBC בירבה בואנה נמכרה בשנת 1846, שנתיים לפני שהבהלה לזהב בקליפורניה הפכה את ירבה בואנה לעיר הגדולה בחוף המערבי של צפון אמריקה.
ב-7 ביולי 1846, קומודור חיל הים האמריקאי ג'ון ד.
הנרי בולס ווטסון מונה לפיקוד על מוצב חיל הים שם.
ב-31 ביולי 1846, אוכלוסיית ירבה בואנה הכפילה את עצמה כאשר כ-240 מהגרים מורמונים מהחוף המזרחי הגיעו על הספינה "ברוקלין", בראשות סמואל בראנן.
באוגוסט 1846, סגן וושינגטון אלון בארטלט מונה לאלקאלדה של ירבה בואנה.
ב-30 בינואר 1847 נכנסה לתוקף הכרזתו של סגן ברטלט ששינתה את השם ירבה בואנה לסן פרנסיסקו.
העיר ושאר אלטה קליפורניה הפכו רשמית לשטח צבאי של ארצות הברית בשנת 1848 על פי תנאי חוזה גואדלופה הידלגו, שסיים את מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
קליפורניה התקבלה כמדינה בארצות הברית ב-9 בספטמבר 1850. עד מהרה המדינה הכריזה על סן פרנסיסקו כעיר וגם כעיר כמחוז.
השם "ירבה בואנה" משמש למספר שמות מקומות בסן פרנסיסקו של ימינו.
האי ירבה בואנה שמר על שמו מהתקופה הספרדית ועד ימינו, אם כי בין השנים 1895 ל-1931 הוא כונה רשמית "Goat Island", אי העיזים.
שדרת ירבה בואנה עוברת דרך שכונות St.
יָרָבְעָם בֶּן יוֹאָשׁ, נודע גם כירבעם השני, היה מלך ישראל ולפי הכרונולוגיה המסורתית שלט על ממלכת ישראל בשנים 789 עד 784 לפנה"ס כעוצר, ובשנים 784 עד 748 לפנה"ס כמלך.
הוא מלך בישראל אחרי אביו, יואש.
ירבעם הוא המלך הישראלי שתקופת מלכותו הייתה הארוכה ביותר - 41 שנים.
ירבעם הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
התיאור אודות ירבעם השני בספר מלכים כולל שבעה פסוקים בלבד, בהם נאמר בקיצור נמרץ, שירבעם בן יואש כבש את דמשק והרחיב את גבולות ישראל (); וכן (שם, כח), אך למרות התמיכה הנבואית במפעלו הוא מתואר באור שלילי: (שם, כד).
לפי המקרא, בתקופת מלכותו של ירבעם השני הגיעה מלכות ישראל לשיא מבחינת גודלה.
המלך ירבעם המשיך במלחמות עם ארם, בהן החל יואש אביו, ומגמתן הייתה לשחרר את חבל עבר הירדן מהשלטון הארמי.
פרטים על מלחמה זו אינם ידועים, אך נראה ששני קרבות מכריעים נערכו בה - בקרנים שבבשן, ובלא-דבר שבגלעד.
זאת למדים מנבואות עמוס שניבא בתקופת ירבעם ב':
מתברר מכאן וממה שנאמר במובאה מספר מלכים, שישראל הרחיבה את גבולה עד לבוא-חמת בצפון (לבנה שבבקעת הלבנון) ועד לנחל הערבה בדרום.
כיבושי ירבעם בסוריה הדרומית והתעצמותה של ממלכת ישראל התרחשו בתקופת ירידה יחסית בהשפעתה ובמעורבותה של אשור בסוריה בימי אשור-דן השלישי (773-755 לפנה"ס) ואשור-ניררי החמישי (755-745 לפנה"ס), ולאחר שפסקו המסעות האשוריים נגד ארם.
דמשק עצמה, ככל הנראה, נפלה בידי ישראל לאחר מסעו של שלמנאסר הרביעי נגד דמשק בשנתו התשיעית (774 לפנה"ס).
פחות ברור הוא מתי בדיוק נפלה חמת תחת מרותה של ישראל - האם לאחר מסעו של שלמנאסר הרביעי נגד חדרך (חמת) בשנתו העשירית והאחרונה (773 לפנה"ס), או לאחר המסע של יורשו אשור-דן השלישי נגד חדרך בשנתו השישית (766 לפנה"ס) או בשנתו האחרונה, השנה השמונה עשרה (755 לפנה"ס).
גם עצם הרחבת ההשפעה הישראלית על חמת איננה כה ברורה, שכן לפי עמוס ו, יד: ולפי מלכים ב יד, כה: , מדובר על הרחבת גבול ישראל בצפון רק עד לבוא-חמת ורק בפסוק כח בספר מלכים (שם) מדובר על השבת חמת: "וַאֲשֶׁר הֵשִׁיב אֶת-דַּמֶּשֶׂק וְאֶת-חֲמָת לִיהוּדָה בְּיִשְׂרָאֵל".
על הרחבת גבולה של ישראל והגידול בהשפעתה בסוריה השפיעה לא רק עובדת ירידת כוחה של דמשק, אלא גם העובדה שלאחר שלמנאסר הרביעי, נכנסה אשור פעם שנייה לתקופת משבר וירידה.
בדומה לתקופת שלטונו של שלמנאסר הרביעי, גם על תקופת שלטונם של שני יורשיו - אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי אין כמעט ידיעות, והמקור היחיד עליהם הוא הכרוניקה האפונימית.
מכרוניקה זה עולה תמונה של אי-שקט מתמיד בארץ אשור בין השנים 765 לפנה"ס, כאשר אשור-דן השלישי נשאר בראשונה בארצו ולא יצא למסע מלחמה, עובדה המשקפת אי-שקט בפנים ארץ אשור, ועד לשנת 745 לפנה"ס עת תפס תגלת-פלאסר השלישי את הכס בעקבות הפיכת חצר שקדמה לה מרידה בעיר הבירה כלח.
נסיגה זו בכוחה של אשור ובמעורבותה בסוריה אפשרה לממלכת ישראל להתעצם בלא מפריע.
ממלכת ישראל התפשטה בימי ירבעם ב' גם בעבר הירדן המזרחי, וזאת בעקבות קריסת כוחה של ארם דמשק.
על התפשטות שבטי ישראל בעבר הירדן בימי ירבעם נכתב בדברי-הימים:
רשימות אלו משקפות ללא ספק את המצב ערב ההגליה של שבטים אלו בידי תגלת-פלאסר השלישי, וזאת בעקבות המפקד שנערך בקרבם בימי יותם מלך יהודה וירבעם מלך ישראל כנאמר בפסוק יז.
מרשימות אלו עולה, שבני מנשה התפשטו בבשן עד סלכה ועד החרמון, ואילו אזור הנדידה של בני ראובן התרחב עד נהר הפרת.
התפשטות שלטונה של ממלכת ירבעם בעבר-הירדן חייבת הייתה לכלול גם את שעבודן של עמון ומואב, דבר שאפשר לירבעם להרחיב את גבולו (מל"ב יד, כה) - היינו עד ים המלח, ו (עמוס ו, יד).
רק מאוחר יותר, בימי יותם, עבר אזור זה לשלטון יהודה: (דה"ב כז, ה).
המצב הפנימי בממלכת ירבעם השני
בימי ירבעם שררו יחסי שלום בין ישראל ויהודה, בה שלט המלך עוזיהו.
שליטת ירבעם בחבלים נרחבים בעבר הירדן המזרחי, וקשריה של ממלכת ישראל עם ממלכת יהודה השולטת על המחצבים בערבה ועל הדרך לים אילת – הגדילו במידה ניכרת את הכנסותיה של ממלכת ישראל ממסחר החליפין, וסייעו להתעשרותם המופלגת של שריה.
שגשוג זה הוביל על פי המקרא לשחיתות, סיאוב והחרפת הפערים החברתיים, ואלה עוררו את תוכחות הנביאים הושע, עמוס ומיכה.
כיבושם של הבשן והחורן, שהיו אסם התבואה של ארץ ישראל, נתן לממלכת ישראל בסיס כלכלי-חקלאי מוצק, שחסרונו היה ניכר עד כה.
אין זה מן הנמנע, שההתנחלות הישראלית המחודשת בצפון הגלעד, בבשן ובחורן הייתה תוצאה של מדיניות מלכותית שעודדה התפשטות זו, וזאת במגמה לחזק את אחיזתה של ישראל במקומות אלו.
הפריחה הכלכלית נתנה את אותותיה גם בקצב הבניה ובהיקפה.
עליהן קיימת עדות מחפירות בעיר שומרון.
נחשף שם ארמון המלך מימי ירבעם השני ונמצא בו אוצר של קישוטי שנהב לרהיטים.
שנהבים אלו מורים על עושרה של המלכות ועל פאר ארמונה בשומרון בעת ההיא.
מפעלי בנייה אלו היוו מטרה להתקפותיו של עמוס הנביא: ().
בעקבות נבואותיו החריפות של עמוס פנה אמציה כהן בית אל למלך ירבעם, האשימו במרד ודרש לגרשו מהממלכה, אך עמוס לא נרתע וניבא נבואה קשה גם עליו.
יָרָבְעָם בֶּן נְבָט הוא דמות מקראית, איש שבט אפרים ומלכה הראשון של ממלכת ישראל לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
על פי הכרונולוגיה המקראית מלך בין השנים 928–907 לפנה"ס (22 שנים).
דמותו מתוארת בספר מלכים (א' –) ובספר דברי הימים (ב' –).
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס לירבעם, חוקרים רבים מטילים ספק בעצם קיומה של הממלכה המאוחדת, ואם כך הוא הרי הסיפור על התפלגותה אינו היסטורי.
עוד בחיי המלך שלמה, בא הנביא אחיה השילוני אל ירבעם, קרע את בגדו לשנים־עשר חלקים, נתן לו עשרה מהם ואמר לו כי האל עתיד "לקרוע" את הממלכה, כך שתחולק לשתי ממלכות, וירבעם ימלוך על עשרה שבטים.
בעקבות נבואה זו ניסה שלמה להמית את ירבעם, אך הוא נמלט למצרים.
לאחר מות שלמה, בנו רחבעם סירב לעצת הזקנים ולא נענה לבקשת העם להקל את עול המיסים.
בתגובה החליטו השבטים הצפוניים להתפצל מממלכת יהודה, שהייתה תחת שלטון שושלת בית דוד, והמליכו עליהם את ירבעם למלך הראשון של ממלכת ישראל.
ירבעם ייסד את פולחן העגלים בבית אל ובדן, במטרה ליצור עצמאות דתית ולאומית של ממלכת ישראל מהפולחן שבבית המקדש בירושלים, שנמצא בשטח ממלכת יהודה.
הוא גם שינה את לוח חגי השנה, הזיז את חג הסוכות מט"ו בתשרי לט"ו בחשוון, ומינה כהנים שאינם מבני שבט לוי.
בעיני חז"ל נחשב ירבעם לדמות של מלך רשע, מפני שחטא והחטיא את ישראל.
במהלך מלכותו נערכה מלחמה בין ממלכת ישראל לממלכת יהודה, בימי המלך אביה, שהסתיימה בתבוסת ישראל ובניצחון יהודה.
הידיעות על מעשיו של ירבעם בימי שלמה, כפי שמתוארות בספר מלכים, מאופיינות בחוסר בהירות.
הוא מתואר כאיש משבט אפרים, בנה של אלמנה בשם צרועה.
בהמשך התמנה לפקיד על עבודתם של בית יוסף (שבטי אפרים ומנשה).
ככל הנראה, בתקופה זו היה מעורב בניסיון מרד.
לאחר כישלון המרד נמלט למצרים.
המרד מתואר באופן מעורפל בפסוק: ().
במדרש מוסבר כי מרדו של ירבעם נבע ממניעים אידאולוגיים, והוא מוחה בפני שלמה: "אביך פרץ פרצות בחומה ליכנס בו עולי רגלים ואתה גדרת אותה לעשות אנגריא לבת פרעה להושיב שם עבדיה ומשרתיה".
לפני שנמלט, פגש ירבעם את הנביא אחיה השילוני, שניבא לו כי הממלכה תתפצל, והוא עתיד למלוך על ממלכת ישראל.
בתרגום השבעים () מופיעה תוספת המציגה מסורת שונה על תקופת גלותו של ירבעם במצרים, הדומה לסיפור הדד האדומי ().
לפי מסורת זו, נשא ירבעם אישה מבית פרעה: "ושישק נתן לירבעם את אנו אחות תחפניס הגבירה", והיא ילדה לו את אביה בנו, בעת ששהה במצרים.
לאחר מות שלמה התכנסו כל שבטי ישראל בשכם כדי להמליך את רחבעם בנו של שלמה.
ירבעם, ששמע על מות שלמה, חזר מגלותו במצרים.
רחבעם לא שמע לעצת הזקנים וסירב לבקשת העם להקל את עול המיסים.
כאשר שמעו שירבעם שב ממצרים, מינו אותו השבטים הצפוניים למלך עליהם.
ירבעם ייסד את פולחן העגלים בבית אל ובדן.
המקרא מתאר את מניעיו כמאמץ ליצור ניתוק פולחני בין ממלכת ישראל לבין הפולחן בבית המקדש שבירושלים, אשר הייתה בתחומי ממלכת יהודה.
בכך ביקש ירבעם לבצר את שלטונו ולחזק את עצמאותה הדתית של ממלכת ישראל.
המקרא מגנה את פולחן העגלים שייסד ירבעם:
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל דן, המזוהה עם דן המקראית, נתגלה אתר פולחני מתקופת הברזל השנייה, המתוארך למאה התשיעית לפני הספירה – תקופת אחאב.
מבנה נוסף שנמצא סמוך לו ומתוארך לשלהי המאה העשירית לפני הספירה זוהה בידי חלק מהחוקרים כאתר הפולחן של ירבעם המתואר במקרא.
מסורת פולחן במקום זה כבר נזכרת במקרא בסיפור פסל מיכה.
יש הסבורים כי סיפור זה נכתב בדיעבד כדי לגנות את פולחן העגלים של ירבעם.
גם בית אל מוכרת מן המקרא ומהארכאולוגיה כמקום פולחן קדום.
יהודה קיל שיער כי מיקום אחד מאתרי פולחן העגלים היה בנחלת שבט בנימין, מתוך התחשבות בשבט זה, ששכן בין שתי הממלכות וסמוך לירושלים.
במסגרת ההתנתקות מהפולחן שבירושלים ערך ירבעם רפורמה דתית: הוא שינה את לוח חגי השנה, הזיז את חג הסוכות מט"ו בתשרי לט"ו בחשוון, ומינה כוהנים במקדשיו שאינם מבני שבט לוי.
פולחן עגלים מוזכר גם בחטא העגל ובתרבויות שכנות, מה שמעלה את ההשערה כי מדובר במסורת פולחנית קדומה.
יש המקשרים את הפולחן לפולחן אפיס המצרי ורואים בו השפעה מתקופת שהותו של ירבעם במצרים.
דון יצחק אברבנאל הציע כי העגלים רמזו לברכת משה לבני יוסף, שבטו של ירבעם: "בכור שורו הדר לו וקרני ראם קרניו, בהם עמים ינגח יחדיו אפסי-ארץ, והם רבבות אפרים והם אלפי מנשה" בכך דימו לעיטורי האריות שעל כיסא שלמה, שלדעת רבים רמזו לברכות שבט יהודה.
יהודה קיל הציע כי ירבעם ראה בעגלים דמות מקבילה לכרובים הסמוכים לארון הברית.
פירוש זה נסמך על חזון המרכבה של יחזקאל, שבו מתוארות ארבע חיות שכף רגליהן ככף רגל עגל, ופניהן פני אדם, אריה מימין (מדרום) ושור משמאל (מצפון, הצד של ממלכת ישראל).
בחזונו השני של יחזקאל הוחלפו פני השור ב"פני הכרוב".
ירבעם הקים שלוש ערי בירה שונות.
בתחילת מלכותו ישב בשכם, לאחר מכן בפנואל שבעבר הירדן המזרחי, ולבסוף בתרצה שבצפון השומרון.
שכם הייתה עיר הבירה הראשונה של ממלכת ישראל.
בעיר זו נערכה ברית יהושע, ואליה הגיע רחבעם לאחר מות שלמה כדי להכתיר את עצמו על שבטי הצפון.
במקום זאת, הומלך בה ירבעם בן נבט, והיא נקבעה כעיר הבירה הראשונה בראשית מלכותו.
לאחר מכן יצא מפנואל והקים את עיר הבירה השלישית, תרצה ().
תרצה שימשה כבירת ממלכת ישראל עד ימי עמרי, שהקים את בירתו החדשה בשומרון.
הסיבה לכך שירבעם הקים שלוש ערי בירה שונות אינה ידועה.
ייתכן שיש לכך קשר למסע שישק לכנען בשנה החמישית למלכות ירבעם, שבמהלכו הגיע גם לשומרון ולפנואל שבעבר הירדן.
לפי המקרא, בימי מלכותו של ירבעם נערכה מלחמה בינו לבין אביה מלך יהודה.
בספר מלכים נזכרת המלחמה בקצרה, ואילו בפרק י"ג של ספר דברי הימים ב' מובא תיאור מפורט שלה.
לאחר גיוס צבאות יהודה וישראל — שכללו 400,000 ו־800,000 חיילים בהתאמה — פנה אביה אל ירבעם וצבאו והזהירם שלא יילחמו עמו.
בדבריו טען כי מלחמה נגד יהודה היא מלחמה בה', משום שה' נתן את המלוכה לדוד ולזרעו, וכי בית המקדש נמצא בממלכת יהודה ובו מקריבים לה' קורבנות.
זאת בניגוד לאנשי ממלכת ישראל, שהקריבו לעגלים שהקים ירבעם בבית אל ובדן.
ירבעם התעלם מאזהרתו של אביה והחליט לתקוף את צבא יהודה, לאחר שחילק את צבאו ושלח חלק ממנו לעורף חיילי יהודה כדי לשמש מארב.
בספר דברי הימים (ב' יג יז) מתואר כי במלחמה הובס צבאו של ירבעם, ומתו 500,000 מבחורי ממלכת ישראל.
בנוסף, נכבשו ערים בשטח ממלכת ישראל.
יוחנן אהרוני, בספרו "אטלס כרטא לתקופת המקרא", טוען כי מלחמת אביה וירבעם היא חלק ממלחמת האחים שנמשכה בימי רחבעם, אביה ואסא מלכי יהודה, ובמקביל בימי בית ירבעם ובית בעשא מממלכת ישראל.
עיקר הקרבות התקיימו בשטח נחלת שבט בנימין, שהיה מוקד לסכסוכי גבולות בין שתי הממלכות.
לאחר שנים, חלה אביה בן ירבעם באופן אנוש.
ירבעם שלח את אשתו לבקש רחמים מהנביא אחיה השילוני, כשהיא בתחפושת בשל יחסיהם העכורים.
על פי המסופר, הנביא זיהה את אשת ירבעם עוד בטרם הגעתה, מפני שכבר התנבא על כך.
אחיה הודיע לה על הכרתת בית ירבעם בשל מעשיו הרעים בעיני ה'.
כשחזרה הביתה, שמעה על מות בנה וכעבור זמן מת גם ירבעם ובנו נדב, שהחליף אותו במלכות.
בעיני חז"ל נחשב ירבעם למודל של מלך רשע, משום שחטא והחטיא את ישראל.
משיקולים פוליטיים הקים במות פולחן בבית אל ובדן, שינה את מועדי החגים ואסר על העם לעלות למקדש שבירושלים.
בתלמוד נאמר עליו בפרק חלק:
עם זאת, חז"ל מתארים את ירבעם גם כדמות של תלמיד חכם וצדיק בתחילת דרכו, בעל פוטנציאל רוחני גבוה וידע רב בתורה:
אטימולוגיה ומשמעויות שמו של ירבעם
במקורות מובאות שלוש פרשנויות לשמו של ירבעם:
ירבה עם – פירוש המבוסס על שורש ר.ב.ה, ומשמעותו: ה' יגדיל את העם.
ריבע עם – מלשון ריבוץ והשפלה, ומתפרש ככינוי למי שהשפיל את ישראל.
עשה ריב עם – פרשנות הרואה בשם ביטוי למעשה המריבה שגרם בעם ובינו לבין אלוהים.
הסופרת יוכי ברנדס מיקדה את ספרה "מלכים ג" בבית שאול, במיכל בת שאול ובדמותו של ירבעם.
בספר היא מתארת את ירבעם כנכדה של מיכל ונינו של שאול המלך, בניגוד לסיפור המקראי שבו לא נזכר כל קשר משפחתי ביניהם, ומיכל מתוארת כחשוכת ילדים.
ברנדס מציעה בספרה נקודת מבט שונה ואוהדת על בית שאול ועל ירבעם בן נבט, בניגוד לגרסה המקראית, שלטענתה נכתבה על ידי סופרי ממלכת יהודה לאחר חורבן ממלכת ישראל ולכן נוטה לאהדה לבית דוד.
המחזאי נסים אלוני כתב את המחזה "אכזר מכל המלך", העוסק במאבק בין רחבעם לירבעם.
ירגזי (שם מדעי: Parus) הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים (Paridae).
הסוג ירגזי הכיל בעבר מעל 50 מינים, אבל כיום הוא מכיל ארבעה: ירגזי מצוי, ירגזי יפני, ירגזי אפרפר, וירגזי ירוק-גב.
המינים מצויים באירואסיה וצפון-מערב אפריקה.
קארולוס ליניאוס הגדיר את הסוג ירגזי ב–1758 בספרו Systema Naturæ.
מתוכו קיבלה המשפחה את שמה.
מתוך 12 המינים שתוארו על ידי ליניאוס, המין ירגזי מצוי נבחר להיות הטיפוס של הסוג Parus על ידי ג'ורג' רוברט גריי ב–1840.
הסוג ירגזי כלל בעבר מעל 50 מינים שונים, אבל כיום הוא מכיל ארבעה שחיים כיום.
בעבר נחשב הירגזי המצוי לבעל 36 תת־מינים וקבוצת תתי־המינים bokharensis נחשבה למין עצמאי, ושניהם נחשבו למיני טבעת, אבל תיאוריה זו נזנחה עקב חקר של דנ"א מיטוכונדריאלי, שהראה שהקבוצות major, minor, cinereus ו–bokharensis נפרדות, והכלאות נדירות וקורות כתוצאה ממגע משני לאחר תקופה זמנית של בידוד.
מחקר מ–2005 אישר שהקלייד שמכיל את הירגזי האפרפר והירגזי היפני והקלייד שמכיל את הירגזי המצוי ואת bokharensis התפצלו לפני כמיליון וחצי שנים.
הוערך שהפיצול בין major ו–bokharensis קרה לפני כחצי מיליון שנים.
המחקר גם בדק הכלאות בין הירגזי היפני והירגזי המצוי מהמזרח הרחוק הרוסי.
הכלאות אלו נדירות מאוד, מה שמראה שקיימים מכשולים לרבייה בין הירגזי המצוי לירגזי היפני.
המחקר המליץ לפצל את הירגזי היפני והירגזי האפרפר מירגזי המצוי, אבל לאחד אותו עם P.
מקור אחר (Handbook of the Birds of the World) בחר במיון המיושן, דבר שגרר ביקורת.
העץ הפילוגנטי של הסוג, מבוסס על פקרט ואחרים (2005):
ירגזי מצוי (Parus major) - מצוי בישראל
ידועים גם שלושה מינים נכחדים מתקופת הפליוקן בהונגריה:
ירג היידר היה פוליטיקאי אוסטרי לאומני שכיהן כמושל מדינת קרינתיה שבאוסטריה משנת 1999 עד מותו.
נודע בעמדותיו הקיצוניות ובהתבטאויותיו המשתמעות בזכות הנאצים.
היידר היה במשך זמן רב מנהיג מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ), הנחשבת לפופוליסטית וללאומנית, וגם לאחר שפרש מכס ההנהגה בשנת 2000 נותר בעל השפעה רבה במפלגה.
בשנת 2005 הקים מפלגה חדשה, "הברית למען עתיד אוסטריה" (BZÖ), וכתוצאה מכך הודח אוטומטית ממפלגת החירות.
הוריו של היידר נמנו עם ראשוני החברים במפלגה הנאצית.
אביו, רוברט היידר, היה סנדלר ואמו, דורותיאה רופ, הייתה בתו של רופא שניהל את בית החולים בעיר לינץ.
רוברט היידר הצטרף להיטלריוגנד ב-1929 כנער בן חמש-עשרה, ארבע שנים לפני שאדולף היטלר עלה לשלטון בגרמניה.
הוא נשאר חבר במפלגה גם לאחר החרמתה באוסטריה ולאחר שאנגלברט דולפוס פיזר את הפרלמנט וייסד את האוסטרופשיזם.
עזב את אוסטריה ב-1933 ועבר לבוואריה, אך חזר כעבור שנה לאחר ניסיון ההפיכה הנאצי באוסטריה.
לאחר שנעצר ושוחרר חזר לגרמניה והצטרף ל"ליגה האוסטרית", חלק מן האס אה.
הוא סיים שתי שנות שירות צבאי בגרמניה וחזר לאוסטריה ב-1938, לאחר שאוסטריה סופחה לגרמניה (האנשלוס).
מ-1940 לחם כקצין זוטר בוורמאכט בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
לאחר שנפצע מספר פעמים פרש מהוורמאכט בדרגת סגן.
ב-1945 נישא לדורותיאה רופ, שפעלה כמנהיגה בברית הנערות הגרמניות (BDM).
עם סיום המלחמה ננקטו הליכים לקביעת מעמדם של בני הזוג היידר, לנוכח חברותם במפלגה הנאצית, והם הוגדרו כבעלי דרגה נמוכה בלבד במפלגה הנאצית (Minderbelastet).
רוברט היידר נאלץ לעבוד בבית חרושת לנעליים, ועל דורותיאה היידר, שהייתה מורה, נאסר לעבוד במשך שנתיים.
היידר נולד בעיירה באד גויזרן שבאוסטריה עילית ב-1950, כאשר מצבם הכלכלי של הוריו היה טוב.
לאחר סיום בית הספר היסודי עבר ללמוד בבית ספר תיכון בבאד אישל.
בעת לימודיו הצטרף לאגודת סטודנטים לאומנית.
ב-1968 עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים התגייס לצבא אוסטריה ושירת בהתנדבות יותר משירות החובה בן תשעת חודשים.
ב-1974 החל לעבוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וינה במחלקה למשפט חוקתי.
היידר היה חבר בארגון הסטודנטים הלאומני "בורשנשפטן" (Burschenschaften), אשר חרת על דגלו את יצירת גרמניה הגדולה הכוללת את אוסטריה (והיה אחראי בין השאר לפרעות "הפ-הפ").
עם איחוד גרמניה מחדש ב-1990 העלה רעיון זה שוב.
היידר עלה בהדרגה במעמדו במפלגת החירות האוסטרית (FPÖ), עד שב-1970, בגיל 20, היה לראש תנועת הנוער של המפלגה, תפקיד שבו כיהן עד 1974. ב-1979 היה לחבר הצעיר ביותר, בן 29, מבין חברי מפלגת החירות בפרלמנט האוסטרי.
ב-1983 בהיותו ראש המפלגה במדינת קרינתיה, החל למתוח ביקורת על מנהיגיה הארציים של המפלגה, שהייתה אז רק מפלגה קטנה ושולית, בעלת תמיכה של כ-5% מאוכלוסיית אוסטריה.
ב-1986 הביס את סגן הקנצלר נורברט שטגר בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה והיא זכתה ל-10% מהקולות בבחירות הכלליות.
בבחירות 1990 הביא את המפלגה להשיג שיא של 18% מהקולות.
בעקבות עליית הפרופיל הציבורי שלו זכה לכינוי "נכדו הרוחני של היטלר" בעיתונות הבינלאומית.
בנובמבר 1991 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, שקיבלה 22% מהקולות בבחירות לעיריית וינה.
במהלך הקריירה שלו התמקד היידר בפוליטיקה המקומית של קרינתיה.
חייו האישיים נקשרו קשר חזק עם מחוז אוסטרי זה: ב-1983 ירש היידר את אדמות דודו וילהלם ובהופר, שהחזיק אחוזה נרחבת בקרינתיה.
האחוזה, שנודעה כ"ברנטל" , הייתה שייכת קודם לכן ליהודי איטלקי, שנאלץ למכור אותה במלחמת העולם השנייה.
שווי האחוזה נאמד ב-15 מיליון דולר.
עד 1989 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPÖ) נהנתה מרוב מוחץ בקרינתיה.
בשנה זו מספר המושבים של המפלגה ירד לפחות מ-50% מהמושבים, ומפלגת החירות האוסטרית ומפלגת העם האוסטרית הקימו קואליציה שבחרה את היידר למושל קרינתיה.
בוויכוח שהתקיים בפרלמנט בקרינתיה ב-1991, הותקף היידר על תוכניתו להפחית את דמי האבטלה ולכפות על המובטלים שיבוץ בעבודה כלשהי, באופן שמזכיר את המדיניות הנאצית.
היידר השיב "זה לא יהיה כמו הרייך השלישי, כי הוא פיתח מדיניות עבודה הולמת, שהממשלה בווינה לא פיתחה מעולם".
התגובה הזאת עוררה מהומה, שאילצה את היידר להתפטר ממשרת המושל, והקואליציה שבראשותו הוחלפה בקואליציה של מפלגת העם והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1999 נבחר היידר פעם נוספת למשרת מושל קרינתיה, בתמיכה של 42% אחוז.
גם לאחר שמפלגת החירות הפסידה 17% מהתמיכה והגיעה ל-10% בבחירות ב-2002, התמיכה בהיידר לא קרסה, ובבחירות 2004 התמיכה בו אפילו עלתה ב-0.5% לעומת 1999.
באוגוסט 2007 הודיע כי יאסור בחוק בניית מסגדים בקרינתיה.
בשנים שבהן היה היידר יושב ראש מפלגת החירות, המפלגה נטתה יותר לימין הקיצוני, באופן ששיקף את הלאומנות, שנאת הזרים וההתנגדות להשקפת העולם של האיחוד האירופי.
לקידום מדיניותו השתמש היידר בפופוליזם.
עם תחילת כהונתו, התמיכה במפלגה בקרב הציבור הייתה רק 5%, ובשנת 1999 היא צמחה ל-27%.
עמדות המפלגה, שערבבו בין פופוליזם ולאומנות, זכו לתמיכה לאורך השנים.
בנוסף לבוחרים מהימין הקיצוני, משכה מפלגת החירות גם בוחרים שמחו נגד מפלגת הדמוקרטים והמפלגות השמרניות במערכת הבחירות הלאומית ובמערכת הבחירות האזורית בשנות ה-90.
קואליציה עם ממשלת מפלגת העם של וולפגנג שיסל
בשנת 2000 הקימו מפלגת החירות של היידר ומפלגת העם האוסטרית ממשלת קואליציה בראשות וולפגנג שיסל.
קואליציה זו עוררה גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה.
ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות.
אוסטרים תומכי הממשלה האשימו את אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהתנגדו לממשלה, ואת הנשיא תומאס קלסטיל בהטלת הסנקציות, ואף הטילו ספק בנאמנותם למדינה.
בספטמבר 2000, האיחוד האירופי שם קץ ל-7 חודשי בידוד דיפלומטי של אוסטריה, לאחר שהגיע למסקנה כי הטלת הסנקציות אינה יעילה ואף מזיקה.
בסוף שנת 2000 פרש היידר ממשרת מנהיג המפלגה, והוחלף על ידי סוזאנה ריס-פאסר.
צעד זה בא לשכך ביקורת ממדינות זרות, ובפועל הוסיף היידר לשלוט במפלגה מאחורי הקלעים.
קריסת הקואליציה והידרדרות מפלגת החירות
בספטמבר 2002, לאחר ועידת מפלגה מיוחדת בעיירה קניטלפלד שבשטיריה, שנודעה כ"פוטש קניטלפלד", איבדה ריס-פאסר את תמיכתם של רבים מחברי המפלגה ובראשם היידר.
בספטמבר 2002 הודיע קאנצלר אוסטריה, וולפגאנג שיסל, על התפטרות ממשלתו ועל פירוק הקואליציה, וקרא לבחירות מוקדמות.
זאת יום לאחר שירג היידר, נישל מתפקידה את, סוזאנה ריס פאסר.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר של אותה שנה עמד בראש המפלגה.
הבחירות הסתיימו בניצחון מוחץ (42.5%) למפלגת העם האוסטרית בראשותו של וולפגאנג שיסל.
התמיכה במפלגת החירות של היידר, שב-1999 הייתה גבוהה מאשר התמיכה במפלגת העם, הגיעה רק ל-10.6% מהבוחרים, אך מפלגת החירות שוב הצטרפה לקואליציה.
בתגובה לתוצאות הצהיר היידר כי מנהיג המפלגה חייב להתפטר.
כאשר נדחתה דרישתו, הצהיר כי הוא יעזוב לצמיתות את הפוליטיקה הפדרלית.
באוקטובר 2003 אירעו חילופים בקבינט בעידודו של היידר - מנהיג מפלגת החירות הרברט האופט אולץ להתפטר ממשרת סגן הקנצלר והוחלף בידי הוברט גורבך.
ב-7 במרץ 2004 זכתה מפלגת החירות ברוב הקולות (42.5%) בבחירות לפרלמנט של קרינתיה.
ב-31 במרץ נבחר היידר שוב למשרת מושל קרינתיה בידי חברי הפרלמנט ממפלגת החירות וממפלגת העם.
מחוץ לקרינתיה התמיכה בהיידר פחתה מאוד.
מפלגת החירות הפסידה בשתי מערכות בחירות, הבחירות לפרלמנט האירופי והבחירות ללשכת המסחר האוסטרית, והתמיכה בה פחתה במידה ניכרת.
ביוני מונתה אחותו אורסולה האובנר לראשות המפלגה.
בעקבות תוצאות הבחירות הייתה מפלגת החירות, בראשות אחותו של היידר, אורסולה האובנר, נתונה בעימות פנימי.
ב-4 באפריל 2005 הקימו היידר, אחותו, סגן הקנצלר הוברט גורבאך ואישים נוספים ממפלגת החירות מפלגה חדשה שנקראה "הברית למען עתיד אוסטריה" (בראשי תיבות: BZÖ) בהנהגת היידר.
המפלגה החדשה ניסתה להשתלב בפוליטיקה האוסטרית, אולם הצלחתה לא הייתה רבה.
מעמדה של המפלגה לא היה ברור, בפרט משום שהיידר ומפלגתו החדשה נשארו בקואליציה יחד עם מפלגת העם ועם מפלגת החירות, ולכן התפתח עימות בין מפלגת החירות לבין הברית למען עתיד אוסטריה.
באוגוסט 2008 הכריז שיחזור לעמוד בראש המפלגה, לאחר שמנהיג המפלגה, פיטר וסטנתאלר, הורשע במתן עדות שקר והושעה מתפקידו.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2008 זכו שתי המפלגות להישגים ניכרים: מפלגתו של היידר, הברית למען עתיד אוסטריה, זכתה ב-10.7% מקולות הבוחרים, ומפלגת החירות זכתה ב-17.5% מקולות הבוחרים.
ב-11 באוקטובר 2008 נהרג היידר בתאונת דרכים, ליד קלגנפורט, במדינת קרינתיה, בשעות המוקדמות של ה-11 באוקטובר 2008. הוא היה בדרכו לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמו.
המשטרה דיווחה כי הפולקסווגן פאטון בה נהג ירדה מהכביש, התגלגלה במורד סוללה והתהפכה, והוא סבל פציעות חמורות בראש ובחזה.
הוא היה לבד במכונית ולא היו מעורבים בתאונה כלי רכב אחרים.
חקירת התאונה העלתה שהוא היה שיכור בעת התאונה ונהג במהירות של 142 קמ"ש, כפליים מהמהירות המותרת.
בדמו נמצא יותר מפי שלושה מכמות האלכוהול המותרת.
בשנת 1976 נישא לקלאודיה היידר-הופמן ולזוג נולדו שני ילדים.
לאחר מותו טען דוברו, שטפן פצנר, שהיה ביניהם רומן וכינה את היידר "הגבר של חיי".
פצנר מונה ליושב ראש מפלגת "הברית למען עתיד אוסטריה" באופן זמני, ולאחר כחודש נבחר יושב ראש חדש.
אשתו לשעבר של היידר תבעה את העיתונים שראיינו את פצנר, ובית המשפט קבע שאין הוכחות לאורח חיים הומוסקסואלי מצד היידר, ואסור לכנותו כך מפאת הזכות לפרטיות.
ירג רוסקופף הוא שחקן טניס שולחן גרמני.
באולימפיאדת ברצלונה זכה במדליית הכסף בתחרות הזוגות ובאולימפיאדת אטלנטה זכה במדליית הארד בתחרות היחידים.
בסך הכל משנת 1988 ועד 2004 הוא השתתף ב-5 משחקים אולימפיים.
בגביע העולם בשנת 1998 זכה במקום הראשון.
בתחרות זאת בשנת 2001 זכה במקום השלישי.
בגביע העולם לזוגות בשנת 1990 זכה במקום השני וב-1992 הגיע לשלב חצי הגמר.
באליפויות אירופה הגיע פעם אחת לשלב הגמר, ארבע פעמים לחצי הגמר ושלוש פעמים לשלב רבע הגמר.
ירג דמוס היה פסנתרן אוסטרי.
דמוס למד באקדמיה למוזיקה בווינה, ובעיר זו הייתה הופעת הבכורה שלו בשנת 1953. דמוס היה פעיל רבות כפסנתרן מלווה במוזיקה קאמרית לשני מבצעים.
בין היתר ליווה אמנים בעלי שיעור קומה כגון הזמרים דיטריך פישר-דיסקאו ואליזבת שוורצקופף והכנר יוזף סוק.
כסולן ניגן רבות הן בכלים מודרניים והן בכלים עתיקים.
דמוס חבר לפסנתרן פאול בדורה-סקודה בנגינה משותפת על בימות הקונצרטים ואף בכתיבת ספר על הפרשנות לסונאטות לפסנתר של בטהובן.
ירג דמוס הרבה לנגן מוזיקה מהתקופה הרומנטית בתפקיד פסנתרן מלווה ובהרכבים קאמריים.
אחת מהקלטותיו הידועות ביותר היא ההקלטה משנת 1966 של מחזור השירים "מסע חורף" מאת פרנץ שוברט יחד עם זמר הבריטון דיטריך פישר-דיסקאו בחברת התקליטים דויטשה גרמופון.
הקלטה היסטורית זו משווקת בסדרת "הקלטות המופת המקוריות" (Legendary recordings - the originals) של דויטשה גרמופון.
בהקלטה אחרת מ 1976 הוא מנגן את כל יצירותיו לפסנתר של רוברט שומאן.
ירג הופמן הוא שחיין עבר מזרח גרמני וגרמני.
הופמן נולד בעיר שוודט שעל נהר האודר במזרח גרמניה.
הופמן ייצג את מזרח גרמניה באולימפיאדת סיאול (1988) אך לא העפיל למשחי הגמר במשחים בהם השתתף.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ב-1989 בבון שבגרמניה, עדיין ייצג הופמן את מזרח גרמניה, וזכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:01.52 דקות.
שנתיים מאוחר יותר, הפעם במסגרת משלחת גרמניה המאוחדת, הוא הגן על תוארו באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה שביוון (1991), כשזכה במדליית הזהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:02.57 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.42 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991, זכה הופמן בשתי מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 14:50.36 דקות, במעט לפני מתחרהו העיקש, השחיין המקומי קירן פרקינס, שקבע זמן של 14:50.58 דקות ושטפן פייפר מגרמניה ששחה זמן של 14:59.34 דקות.
השיא העולמי שנשבר בן ה-8 שנים היה שייך לאחד מגדולי השחיינים בהיסטוריה, האלוף האולימפי ולדימיר סלניקוב.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב גם במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.04 דקות, לפני פייפר (3:48.86 דקות) וארתור וודג'ט מפולין, שיאן העולם לשעבר (3:49.67 דקות).
אל אולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיע הופמן כשיאן עולם לשעבר (שיאו נשבר שלושה חודשים לפני כן).
לאכזבתו הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה בינונית של 15.02.29 דקות אחרי השחיינים מאוסטרליה קירן פרקינס, ששיפר שוב את השיא העולמי בתוצאה של 14:43.48 דקות וגלן האוסמן שקבע תוצאה של 14:55.29 דקות.
רביעי סיים בן ארצו שטפן פייפר.
באליפות אירופה בשחייה, שנערכה ב-1993 בשפילד שבאנגליה, המשיך הופמן והגן על תוארו במשחה ל-1500 מטר חופשי כשזכה במדליית הזהב בתוצאה של 15:13.31 דקות.
באליפות העולם בשחייה, שנערכה ב-1994 ברומא שבאיטליה, סיים הופמן במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:13.95 דקות.
באותה אליפות הוא סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.28 דקות.
באליפות אירופה בשחייה, שנערכה ב-1995 בווינה שבאוסטריה, הוא זכה בפעם הרביעית במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:11.25 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתף הופמן בפעם השלישית במשחה ל-1500 מטר חופשי וסיים במקום שביעי בתוצאה של 15:18.86 דקות וכן במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.15 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' בשנת 1998 סיים הופמן במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.70 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באתונה בשנת 2000 זכה הופמן במדליית זהב בתוצאה של 14:47.57 דקות.
ירג ווייתה הוא שחיין עבר מזרח גרמני.
הוא אלוף אולימפי ואלוף עולם במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה ווייתה בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף.
מדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.40 שניות, לפני פר הולמרץ (50.91 שניות) ופר יוהנסן (51.29 שניות), שניהם משוודיה.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 50.21 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.86 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מעורב בתוצאה של 3:48.25 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1981 זכה ווייתה בשתי מדליות, מדליית כסף ומדליית ארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.81 שניות, אחרי יוהנסן משוודיה (50.55 שניות) ולפני סרגיי קרסיוק מברית המועצות (50.91 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:24.38 דקות) ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:30.74 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכה ווייתה בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.