tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאמץ, קיימת עליה משמעותית בתפוקת הלב אולם לחץ הדם בריאה לא משתנה- לריאה כושר קיבולת עצום וכלי הדם מתרחבים בה על מנת לקלוט את תפוקת הלב המוגברת (למעשה, התנגודת יורדת במאמץ הן בריאה והן במערכת הסיסטמית, תוך שמירה על היחס של 1:10).
בצקת ריאות (pulmonary edema) היא מצב בו מצטברים נוזלים בחללים האלוואולרים (של נאדיות הריאה) אשר יכולים לנבוע כתוצאה משתי סיבות מרכזיות:
מבחינה הסטולוגית, ניתן לראות מקרופאגים אלוואולרים מלאים בהמוסידרין (פיגמנט הברזל, אשר נמצא בכדוריות דם באופן נורמלי) אשר נוצר כתוצאה מפיצוץ של קפילרות בריאה ושחרור תאי דם אדומים לאלוואולות.
(מקרופאגים אלו נקראים גם: "תאי אי ספיקת לב" או heart failure cells).
הנאדיות עצמן מורחבות מאוד ומלאות בנוזל בצקתי וורוד חיוור.
באופן כללי, בצקת ריאות קרדיוגנית מצטברת ביתר איטיות ומלווה בלחץ מוגבר בכלי הדם הריאתיים.
בצקת שאינה קרדיוגנית: במקרים אלו משתחרר נוזל עשיר בחלבונים מתוך הקפילרות כתוצאה מחדירות מוגברת של הקפילרות (למשל עקב שאיפת חומרים רעילים), או כתוצאה מירידה בלחץ האונקוטי, דלקת ריאות, הלם, הקרנות וכך הלאה.
במצב זה יש יציאה של החלבון מהקפילרות והצטברות של נוזל עשיר בחלבונים באלוואולים.
בצקת מסוג זה שכיחה יותר בדלקת ריאות ולרוב ממוקמת בסגמנט מסוים של הריאה ולא באופן מפושט (דלקות ריאה מפושטות מסוכנות מאוד וגורמות לתסמונת המצוקה הנשימתית של המבוגר- ראו להלן).
תסמונת מצוקה נשימתית חריפה - ARDS
תסמונת מצוקה נשימתית חריפה (או acute respiratory distress syndrome) היא מצב של פגיעה באלוואולי (נאדיות) ובקפילרות של הריאות, אשר נובעת ממגוון של סיבות: הלם, זיהומים, טראומה, אספירציה של נוזלי הקיבה, תרופות שונות כגון כימותרפיה, שאיפת גזים, פגיעות מטבוליות (למשל- דלקת חדה של הלבלב: פנקראטיטיס) הקרנות ועוד.
מדובר במחלה המתפתחת תוך מספר שעות או ימים לאחר מאורע הגורם לה.
הסימן המרכזי הוא אי ספיקה נשימתית ההולכת וגוברת, מלווה בכיחלון והיפוקסמיה עורקית קשה, חמצת מטבולית, טכיקרדיה, וחוסר תגובה לטיפול בחמצן.
המחלה מתקדמת לאי ספיקת מערכות רבות אחרות בגוף, ומהווה סכנת חיים.
ניתן לראות התפתחות של דיספנאה (קוצר נשימה) עם תסנין בילטרלי (דו צידי) בריאות, ללא סימנים של אי ספיקת לב שמאלית.
למעשה, התהליך המרכזי במחלה זו הוא בנזק קשה לאנתודל של הקפילרות ולאפיתל של הנאדית: דפנות הקפילרות עוברות תהליך של נמק, וקיימת דליפה מסוג אקסודט אל רקמת הריאה, המביאה לפגיעה בפנאומוציטים מסוג 2 וירידה בהפרשה של סורפקטנט .
בנוסף לכך קיים שחרור של ציטוקינים וגיוס נויטרופילים לרקמה, אשר מפרישים פרוטאזות שמוסיפות לתהליכי ההרס של הרקמה.
במקביל יש עליה ברמות המקרופאגים וגיוס של מקרופאגים נוספים על ידי פקטור MIF- שרק תורמים להגברת מעגל הנזק.
בסופו של התהליך יש הצטברות של ציטוקינים פיברוגניים, כאינטרלוקין 8, אינטרלוקין 1 ו- TNF, שגורמים לשקיעת קולגן ויצירה של צלקת.
ניתן לחלק את המחלה לשני שלבים:
בשלב החד של המחלה (השלב האקסודטיבי) הריאות גדולות, כבדות, אדומות ונוקשות.
בבדיקה היסטולוגית ניתן להבחין בגודש ובבצקת (הבצקת היא גם בנאדיות וגם באינטרסטיציום).
בנוסף לכך קיים נזק בציפוי הנאדיות, יש תסנין של אקסודט (נוזל עשיר בחלבונים) ושקיעה של פיברין.
נוצרים קרומים היאלינים על פני דפנות הנאדיות, הדומים לאלה המופיעים בתסמונת המצוקה הנשימתית של היילוד.
קרומים אלו מורכבים מפיברין ומשאריות של תאים נמקיים.
בשלב השני של המחלה (השלב הפרופילרטיבי) מתרבים פנאומוציטים מסוג 2 אשר מנסים ליצור ציפוי אלוואולרי חדש.
חלה התעבות של דופנות הנאדיות כתוצאה מהתרבות של תאי האינטרסטיציום והתרבות קולגן.
בשלב המאוחר של המחלה הריאות נוקשות, חיוורות, חסרות דם ואוויר באופן בולט- סיבוך שכיח במקרה זה הוא פנאומוניה בקטריאלית.
במצב זה תמותה גבוהה: כ-60% מהחולים מתים מאי ספיקה רב מערכתית, בעיקר אם המחלה נוצרה כתוצאה מספסיס.
אלו ששרדו, מפתחים פיברוזיס של הריאה.
תסחיף ריאתי הוא מצב בו יש חסימה של כלי דם בריאה.
תסחיף ריאתי מהווה תופעה נפוצה למדי- בארצות הברית כ-5 מיליון איש בשנה מפתחים DVT- deep vein thrombosis: מתוכם, אצל 10% נשלח קריש דם מהרגליים אל הריאה, ומתוך אלו בהם נוצר תסחיף בריאה, כ- 10% ימותו.
גורמי סיכון להיווצרותם של תסחיפים ריאתיים יכולים להיווצר במצבים בהם יש מחסור בתנועה (למשל חולים המרותקים למיטה), ניתוחי רגליים, הפרעות במערכת הקרישה, נטילת גלולות למניעת הריון, או מחלות ממאירות מפושטות כגון קרצינומה של הלבלב.
ההשלכות הקליניות תלויות בגודלו של הקריש:
קרישי דם קטנים: לרוב, אין סימנים קליניים.
בדרך כלל התסחיף מתכווץ וקטן, כיוון שהוא נמס על ידי פיברינוליזיס.
כאשר מדובר בקריש דם בינוני- שהוא השכיח ביותר, נוצר פלאק טרשתי קטן על פני האינטימה של העורק.
כאשר העורק חסום בלמעלה מ-85% מחתך הרוחב שלו, עלול להתפתח יתר לחץ דם ריאתי והחולה עלול למות.
היווצרותו של קריש גדול מאוד יכולה לגרום למוות פתאומי (וגם היווצרותם של קרישים קטנים רבים).
אחת הצורות האופייניות לתסחיף ריאה היא קריש "אוכף"- saddle embolus- אשר סותם את התפצלות עורקי הריאה וגורם למוות פתאומי.
כתוצאה מקריש דם יכולים להתרחש תהליכים שונים, ובהם-
היפוקסמיה: ירידה בפרפוזיה בריאה תביא לירידה בחמצון.
האזור החסום לא יקבל דם, ואזורים אחרים יגיבו בהתכווצות של הברונכים לקבלת arterio-venous shunts.
הפרעה המודינמית: כתוצאה מהחסימה בריאות, קיימת עליה בלחץ הדם הריאתי, החדר הימני מתקשה לדחוף דם לריאות ונכנס לאי ספיקה.
(במידה ומדובר בתהליך איטי, קיימת קומפנסציה והסתגלות אולם במצבים חריפים יכול להתפתח כשל שיוביל למוות)
מצבים של electro-mechanical dissociation: זהו מצב בו קיימת פעילות חשמלית תקינה של הלב אולם אין דופק, מאחר שאין זרימת דם.
קריש מזוהם- התסחיף יכול להזדהם בריאה או להגיע מזוהם מהרגליים - במצבים אלו יכולה להתפתח מורסה ריאתית או אוטם זיהומי של הריאה.
איסכמיה של הריאה ואוטם- לרוב, נמק של הריאה כתוצאה מהתסחיף אינו נפוץ (היות שיש אספקת דם ברונכיאלית וחמצון ישיר על ידי החמצן שנמצא באלוואולי עצמם).
המהלך הקליני של תסחיף: החולה מתלונן על כאב פתאומי חזק בחזה, (כ- 90% מהמקרים) טכיקרדיה וקוצר נשימה, נשימות מהירות (טכיפניאה), יכול להתפתח חום גבוה ושכיחה גניחת דם, וכן לעיתים יש שיעול והתעלפויות (התעלפות יכולה להעיד על תסחיף משמעותי כתוצאה מפגיעה בלב הימני).
צילום החזה של חולה עם תסחיף נראה לעיתים תקין (לפעמים ניתן לראות צד אחד של הסרעפת גבוה יותר מהשני כתוצאה מתמט של החלק התחתון של הריאות) במידה והתסחיף גדול מאוד וחוסם חלק רחב מהעורק ניתן לראות הרחבה של הלב ושל עורקי הריאה, ולעיתים קיימת גם השפעה של האק"ג.
אבחנה מבדלת: ניתן לבצע אבחנה של תסחיף ריאתי באמצעות הדמיה ובדיקות מעבדה:
מיפוי ריאות: על ידי הזרקת חומר מסומן לווריד שעובר בריאות, ניתן לראות איזה אזור מהריאות לא מקבל אספקת דם.
במקביל נותנים לחולה לנשום חומר מסומן כי לראות איזה אזור מקבל וונטילציה- על ידי השוואה בין הוונטילציה לפרפוזיה ניתן לראות אם יש חוסר התאמה ביניהם באזורים מסוימים (יש ונטילציה אך אין פרפוזיה- לרוב מספיק בשביל לקבוע שיש באותו אזור תסחיף).
אבחנה על ידי CT: נעשית בעיקר לזיהוי של תסחיפים גדולים בעורקים ראשיים: מזריקים לווריד חומר ניגוד במהירות, וכלי הדם של הריאות נצבעים כך שניתן לזהות תסחיפים.
חסרונות האבחנה כאמור הם קרינה גבוהה יחסית וקושי בביצוע בדיקות עוקבות: אצל צעירים למשל התסחיף יכול להתפרק לאחר שלושה חודשים, אולם בדיקת ה- CT לא יודעת להבחין בין תסחיף ישן לעומת תסחיף חדש (לכן כדי לבדוק הישנות של תסחיף מקובל לבצע לעיתים אבחנה גרעינית)
צנתור עורקי הריאה: מזריקים חומר ניגוד לתוך העורק וניתן לראות אם קיימת חסימה- מדובר בבדיקה האבחנתית ביותר אולם היא פולשנית.
בדיקת D-DIMER: כשנוצר קריש ומתפרק, קיימת עליה ב- D-DIMER בדם: גובה ערכו יכול לנבא האם היה אירוע טרומבו-אמבולי או לא.
לרוב האבחנה נעשית על ידי בדיקה קלינית והסתמכות על תלונות החולה, בשילוב בדיקת CT ואולטראסאונד של הוורידים ברגליים.
כשתלונות החולה לא מתאימות לתיאור תסחיפי, מבצעים בדיקת D-DIMER ובמידת הצורך ממשיכים ל- CT ואולטראסאונד וורידי.
שיעור ההישנות של תסחיפי ריאה הוא כ-30% במקרים בהם אין קבלה של טיפול מונע, (10% הישנות במידה וקיים טיפול כאמור) וכדי למנוע הישנות מטפלים בצנתור ובתרופות כגון הפרין וקומדין.
בנוסף לכך, במידה והקריש גדול וחוסם כלי דם גדולים (גורם לאי יציבות דינמית- החולה מגיע עם לחץ דם סיסטמי נמוך ולחץ דם ריאתי גבוה) לא מסתפקים במניעת הסתבכות של הקריש (טיפול מניעתי) אלא נותנים חומר פיברינוליטי (למשל- סטרפטוקינאז) על מנת לפרק את התסחיף עצמו (טיפול בעל סיכון היות שגורם לדימומים).
אפשרות נוספת היא ניתוח להוצאת הקריש (במצבים קשים לרוב).
קרישי דם גורמים רק בחלק קטן מהמקרים לאוטם דמי (המורגי) בריאה (כתוצאה מדימום ופגיעה בכלי הדם הקטנים של הריאה).
כידוע, לריאה יש אספקת דם כפולה ובמקרה הצורך, יכול מחזור הדם הסיסטמי- דהיינו המערכת הברונכיאלית, לספק דם לאזור האוטם במקום העורק הריאתי החסום.
האוטם מתפתח רק במקרים בהם יש למשל פתופיזיולוגיה נוספת כגון אי ספיקה של החדר השמאלי.
צורת האוטם היא כשל יתד שבסיסה בדפנות והחוד פונה למרכז.
אזור האוטם יכול להיעלם לחלוטין או להפוך לרקמת צלקת- לאחר 48 שעות מתחיל פירוק של הכדוריות האדומות וספיגתן, המקרופאגים האלוואולריים בולעים המוסידרין ועם הזמן נוצרת צלקת חיוורת.
גבולות האוטם חדים, האוטם קשה וצבעו שחור.
לרוב הפלאורה שמעל האוטם מכוסה בפיברין.
בהסתכלות מיקרוסקופית ניתן לראות כי רקמת הריאה באזור האוטם במצב של נמק קרישתי- הנאדיות מלאות בדם, לאחר מספר שבועות הרקמה הנמקית נספגת ותאי הדם מתפרקים.
סיבוכים של אוטם: זיהומים, נמק, פיסטולות, ויתר לחץ דם ריאתי הגורם להיפרטרופיה של הלב הימני.
לחץ דם ריאתי ממוצע הוא 14 מ"מ כספית.
(כשמינית מלחץ הדם הסיסטמי) לחץ דם אשר גבוה מרבע מלחץ הדם הסיסטמי מוגדר כיתר לחץ דם ריאתי- ישנם מצבים של יתר לחץ דם ריאתי בהם נמדדת עליה משמעותית של מעל 30 מ"מ כספית ואף מעל 50 מ"מ כספית.
ניתן למדוד את לחץ הדם הריאתי על ידי הכנסת מד לחץ בצנתור, או חישוב בבדיקת אקו על ידי מפל הלחצים על המסתם הטריקוספידלי.
קיימות מספר סיבות אשר בעטיין מתפתח יתר לחץ דם ריאתי, כאשר יתר לחץ דם ריאתי יכול להיות ראשוני (סעיף 4 להלן) או משני (כתוצאה ממחלה אחרת):
יתר לחץ דם ריאתי פסיבי- למשל כתוצאה מ- mitral stenosis: כתוצאה מההיצרות של המסתם המיטרלי, אשר מחבר בין העלייה השמאלית לחדר שמאל, נוצר לחץ בעליה השמאלית אשר מתקשה "לזרוק" את הדם לחדר שמאל, וקיימת עליה בלחץ הדם בוורידי הריאה אשר חוזרים אליה.
כתוצאה מכך עולה גם לחץ הדם העורקי בריאה.
עלייה בזרימת הדם לריאה: במקרים בהם יש מומי לב מולדים כגון VSD או ASD, והפתח נסגר מאוחר, נותר לחץ גבוה כתוצאה משינויים לא הפיכים בכלי הדם.
פגיעה אידיופתית בילדים ובנשים צעירות: מוגדר כיתר לחץ דם ריאתי ראשוני: נובע ממוטציה נדירה בחלבון בשם BMP, שתפקידו במצב תקין לעכב את התכווצות השריר החלק של כלי הדם.
כאשר קיימת בו מוטציה שפוגעת בפעילותו, השריר מתכווץ ולחץ הדם עולה.
המחלה מאופיינת בקוצר נשימה ובהתעלפויות, ובמצבים קשים מתפתח גם לב ריאתי core pulmonale (מצב שמאופיין בהיפרטרופיה והרחבה של החדר הימני כתוצאה מאי ספיקת לב ימנית).
ואזוקונסטריקציה: אצל אנשים אשר חיים באזורים גבוהים בהם הלחץ החלקי של החמצן באוויר נמוך, קיים כיווץ של כלי הדם בריאה ועלייה בלחץ הדם הריאתי באופן כרוני.
סיבות אחרות: איידס, שחמת הכבד, תרופות מדכאות תיאבון: בארצות אירופה הופיעו בין השנים 67'-70' במאה הקודמת מקרים רבים של יתר לחץ דם ריאתי והניחו כי מדובר בצורה הראשונית של המחלה.
לאחר מכן גילו שכל אותם חולים קיבלו תרופות מסוג aminorex fumarate אשר מגבילה את התיאבון ומהווה את הסיבה למחלה.
גם ירק המשמש בתה רפואי מסוג BUSH TEA עלול לגרום ליתר לחץ דם ריאתי.
כמו כן, עיוותים בגוף (כגון קיפו-סקוליוזיס) המפריעים לזרימת הדם בריאה או השמנת יתר (התסמונת ע"ש pickwick) גורמת לתופעה זו.
במצבים של יתר לחץ דם ריאתי, ניתן לראות ירידה בהפרשה של חומרים מרחיבים (ואזו-דילטורים) כגון NO ופרוסטציקלין, ועלייה ברמות של חומרים המכווצים את כלי הדם (כמו אנדותליין שגורם בנוסף להגברת כמות השריר החלק והקולגן בכלי הדם).
הסימפטומים העיקריים כוללים עייפות, התעלפויות, קוצר נשימה וציאנוזיס (כיחלון) כתוצאה מאי ספיקה נשימתית.
כאשר המחלה היא ראשונית לרוב מתים החולים תוך מספר שנים (3-5 שנים) עם אי ספיקת לב ימנית ו- core pulmonale, ואילו בצורה המשנית יתר לחץ הדם הריאתי עשוי להחלים- במקרים מסוימים אף נהוגה השתלת ריאות במקרים קשים, המשפרות את הפרוגנוזה.
העורקים הפגועים בעיקר במצבים של יתר לחץ דם ריאתי הם העורקיקים בעלי ההתנגדות העיקרית במחזור הריאתי.
נוצרת היפרטרופיה של שכבת המדיה .
קיימת היצרות ניכרת של חלל העורקים בריאה, עם פיברוזיס של שכבת האינטימה והתעבות של המדיה.
בשלשים מאוחרים של יתר לחץ דם ריאתי ראשוני במומי לב מולדים, ניתן להבחין בשינוי מסוים, בעיקר בעורקי הריאה, המכונה plexogenic pulmonary arteriopathy- אלו הם מבנים ווסקולרים מפותלים אשר מאוחר יותר מחליפים את חללי האוויר בריאה- המבנים הללו נוצרים בכלי הדם כתגובה ללחץ המוגבר עליהם, והם מכילים הרבה קולגן.
שמם נובע מהתפתחותם של מבנים פלקסיפורמים של נימי דם בעלות דופן דק מאוד, היוצרות מעין רשת בתוך העורקים הקטנים המוסקולריים - מקור שינוי זה קרוב לוודאי בשגשוג האינטימה.
מחלות של הוושט יכולות לנבוע כתוצאה ממומים מולדים, או שהן יכולות להתרחש מאוחר יותר במהלך החיים.
כך למשל, אנשים רבים חשים תחושת "שרפה" בחזה באופן תדיר, (באנגלית- heartburn) הנגרמת כתוצאה מעלייה חזרה של תוכן חומצות בקיבה בחזרה אל הוושט - תופעה המכונה רפלוקס קיבתי ושטי.
לטווח הארוך, חזרה של חומצות קיבה אל הוושט עלולה לגרום לתסמונת בארט, שהיא הסיבוך השכיח ביותר של רפלוקס קיבתי וושטי כאמור, המקושר לסיכון מוגבר של אדנוקרצינומה בוושט.
מחלות שונות או מומים שונים של הוושט:
מחלוקת קורח ועדתו הוא סיפור מקראי, המופיע ב.
קורח ו־250 אנשים מבני ישראל, יחד עם דתן ואבירם ואון בן פלת משבט ראובן, ערערו על מעמדו של משה כמנהיג, ועל מעמדו של אהרן ככהן גדול, בטענה: ().
משה הציע לעדת קורח לעשות מבחן, שיוכיח במי בחר ה' להנהיג את בני ישראל.
במהלך המבחן, קורח, מאתיים וחמישים הנשיאים ואהרן יחזיקו כולם מחתה שבתוכה קטורת.
בתגובה לתמיכתו של העם במרד, ה' הזהיר את משה ואהרן להתרחק מהמחנה, כיון שהוא עומד להשמיד את כל עם ישראל.
לאחר שמשה התחנן לפני ה', ה' הסכים לוותר על העונש לכל העם.
באותו רגע, משפחתם וכל רכושם, נבלעו באדמה.
מיד לאחר מותם של המורדים פרצה מגפה.
העם הוסיף להעמיד את משה ואהרן במבחני מנהיגות ניסיים, ומשה ואהרן עמדו בהם.
רמב"ן כתב, שהמחלוקת אירעה מיד לאחר חטא המרגלים.
יעקב ליוור מדקדק מהכתוב בספר תהילים, שמרד דתן ואבירם התרחש לפני חטא העגל, בניגוד למרד קורח, שהתרחש הרבה יותר מאוחר.
כדי להבין את עילת המחלוקת, עלינו לחלק את המורדים לשלוש קבוצות: קורח, דתן אבירם ואון, ומאתיים וחמישים האנשים.
קורח התנגד לעליונות הכוהנים מהלויים, ורצה שזכויות הלויים יהיו כשל הכוהנים.
ישנם הסברים רבים בחז"ל ובפרשנים מדוע הוא רצה בכך.
מדרש אחד מספר, כי קורח ערער על חלוקת התפקידים בעת הקמת המשכן וניהולו:על פי המדרש, הטענה על מינוי אליצפן היא הדבר שעורר את קורח להתרעם על משה, אך לבסוף, במחלוקת עצמה, קורח ביקש כהונה, ולא את הנשיאות.
על פי מדרש אחר, קורח היה הראשון מבין הלוויים שגולח בטקס הקדשתו לשרת במשכן.
הוא רץ מגולח בכל המחנה, וכשלא זיהו אותו הוא התלונן על ההשפלה שהיסב לו משה בגילוח, ועל יפי בגדיו של אהרון.
מדרש אחר, הממשיך את הקו הקודם, שם בפיו של קורח תלונות על מקומם השולי של הלויים ביחס לכוהנים, תלונות על מצוות המעשרות (שעדיין לא נהגה כי היא נוהגת רק בארץ) ועל התרומות לכוהנים מן הקורבנות.
ישנו עוד מדרש עם הסבר אחר: קורח ראה שיצא ממנו שמואל, שחשוב כמשה ואהרון, ובעקבות כך התמלא גאווה, וביקש גדולה לעצמו.
בתורת חב"ד מוסבר במקומות רבים על פי הקבלה, שקורח רצה להגביה את הלוויים על פני הכוהנים, כיוון שהיה פיקח וראה שכך יהיה בעתיד אחרי ביאת המשיח - שאז אכן נשמות הלוויים יהיו גבוהות יותר משל הכוהנים.
אלא שקורח טעה בכך שהקדים את זמנו - כי מעלת נשמות הלוויים יכולה להתגלות רק בעתיד, ואילו בזמן הזה צריכים הכוהנים להיות גבוהים יותר.
המדרש דורש את סמיכות הפרשיות שבין פרשת קורח לבין פרשת ציצית שלפניה, ומסביר שקורח התקין לעצמו טלית שכולה תכלת, ושאל את משה שאלות הלכתיות קנטרניות בדבר חיובה של טלית כזו בתוספת של פתיל תכלת, כמו הטליתות הרגילות
בימים של מחלוקות קשות כנגד הנוצרים הושוו טענותיו של קורח לעקרונות הנצרות.
הדגש במדרשים אלו היה על היישומים הפוליטיים שיש ליהדות, בניגוד להימנעות מפוליטיקה, או העליונות על הפוליטיקה, שניתן לראות בהגות הנוצרית.
המדרשים שמו בפיו של קורח טענות על השרירותיות שבמצוות, על כך שצריך להתאים את המצוות לנסיבות (למשל: הטענה שהושמה בפי קורח: טלית שכולה תכלת אינה זקוקה לציצית, בית מלא ספרים אינו זקוק למזוזה).
הדרשנים רצו להדגיש כי יש צורך בשילוב המורכב בין הקודש לחול, בין חיי הקודש לחיי החול, ואין מצב שבו הכול קדוש, או הכול חול.
דתן ואבירם ואון ערערו על מנהיגותו של משה; הם טענו שמשה הוציא אותם מארץ מצרים שהייתה טובה, והשאיר אותם למות במדבר.
אבן עזרא מסביר, שהם מרדו במשה כיוון שהוא הסיר את הבכורה מראובן אביהם ונתנה ליוסף.
מאתיים וחמישים האנשים התנגדו לזכויות היתר של מעמד הכהונה, ודרשו שוויון מלא: כולם קדושים.
פרשנים עכשוויים השליכו זאת על המישור הערכי, המשמעות היא שגם אין ערכים נעלים יותר מאחרים.
הם תולים במאתיים וחמישים האנשים פוסט מודרניזם ורלטיביזם: הטענה של מאתיים וחמישים האנשים, היא שאין אפשרות להכריע בין נקודות מבט אנושיות שונות.
משה לא מחה בעדת קורח בתקיפות.
הוא הגן על החלטותיו של ה' ועל מינויו של אהרון, אך לא הגן על מינויו שלו עצמו, והסכים למבחן מנהיגות בו יבחר ה' במי שירצה.
ואכן, במקומות רבים משה מכריז שוב ושוב כי הוא מוותר על הזכות להיות המנהיג, כי לא רצה בה, וכי לא ניצל זכות זו לרעה מעולם.
תלונתה של עדת קורח מזכירה את דבריו של משה במקרה של אלדד ומידד, המסופר פרקים אחדים קודם לכן.
באותו מקרה, מינה משה 70 זקנים לעזור לו, ובדיעבד התברר שבעת מינויים של 70 הזקנים, עוד שני אנשים - אלדד ומידד - החלו להתנבא במקום אחר במחנה.
כשנודע על כך למשה וביקשו ממנו לכלוא אותם הוא סירב ואמר "מי יתן כל עם ה' נביאים".
משה ביקש מהאל שעדת קורח יהרגו בדרך לא טבעית.
חשיבות המוות הלא טבעי הייתה הדגש שמוות זה ייתן לבחירתו של האל במנהיג; אם החולקים היו מתים במוות טבעי, הוויכוח הפוליטי לא היה נפתר, והטענות כנגד משה היו גוברות.
על מותם של דתן ואבירם, נאמר: "ותפתח הארץ את פיה ותבלע אותם ואת בתיהם, ואת כל האדם אשר לקורח ואת כל הרכוש".
על מאתיים וחמישים מקטירי הקטורת נאמר: "ואש יצאה מלפני ה', ותאכל את החמישים ומאתים איש מקריבי הקטורת".
במקרא לא נכתב במפורש מה עלה בגורלו של קורח.
בתלמוד הבבלי הובאו שתי דעות: לדעת התנא בברייתא, קורח נבלע ונשרף גם יחד; לעומת זאת, רבי יוחנן סבר, שקורח לא נבלע ולא נשרף.
לדעת אבן עזרא ורבים מפרשני הפשט קורח נשרף ולא נבלע.
לעומת זאת, רבנו בחיי כתב, שקורח נבלע ולא נשרף.
מן האסון היו מספר ניצולים, ביניהם בני קורח, כפי שהתורה מספרת בפרשת פינחס: ().
בתלמוד מסופר באגדה על אופן הצלתם של בני קורח: "בני קורח לא מתו.
כלומר שאכן נבלעו באדמה אך המשיכו לחיות שם, ומשם הם (עצמם - ולא צאצאיהם) שרו את מזמורי התהלים.
כמו כן, על פי התלמוד און בן פלת, שמוזכר בפרשה בתור אחד משותפי המחלוקת, ניצל בזכות אשתו שיעצה לו לעזוב מחלוקת זו, מכיוון שהוא לא יקבל אף תפקיד מנהיגותי גם אם עדת קורח תנצח.
בפרקי אבות נאמר על המחלוקת של קורח:
בתלמוד הבבלי מופיעה מחלוקת לגבי גורלה של עדת קורח:
רבי עקיבא טוען כי אין להם חלק לעולם הבא, ואילו רבי אליעזר טוען: .
פסוק זה לקוח מתפילת חנה אמו של שמואל הנביא, שכאמור היה מצאצאי קורח.
בהמשך הסוגיה, מופיעה מחלוקת נוספת:
רבי צדוק הכהן מלובלין אמר כי לעתיד לבוא תתקבל "תורתו של קורח".
מחלוקת קיימברידג' על ההון הייתה מחלוקת אקדמית בין הפרופסורים המובילים של חוגי הכלכלה באוניברסיטת קיימברידג' האנגלית ובאוניברסיטת MIT, אשר בקיימברידג' האמריקאית.
המחלוקת נפרסה על פני תקופה של כעשרים וחמש שנים, משנות ה-50 המוקדמות, ועד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, ובאה לידי ביטוי במאמרים ובמאמרי תגובה שנכתבו בזמן זה.
את הצד האנגלי הובילו הכלכלנים פיירו סראפה, Piero Sraffa וג'ואן רובינסון, Joan Robinson (וכן, לואיג'י פאסינטי, Luigi Pasinetti ופייראנג'לו גרניאני) ואילו את הצד האמריקאי הובילו רוברט סולו, Robert Solow ופול סמואלסון, Paul Samuelson (וכן פרנק האן, Frank Hahn וכריסטופר בליס, Christopher Bliss).
הביקורת התמקדה בהפרכת הנחות היסוד של הכלכלה הנאו-קלאסית, ובראשן הקשר המונוטוני וההפוך בין הריבית להון.
הוויכוח על תאוריית הון בכלכלה איננו חדש.
בליס הגדיר תקופה בת לפחות 200 שנים של חשיבה על מושג ההון, וסולו זיהה בה שלושה גלים עיקריים שבהם התנהל ויכוח עקרוני בנושא – הראשון, במעבר למאה ה-20, בין בוהאם-באוורק וג'ון בייטס קלארק; השני, בשנות ה-30, בין נייט, האייק וקאלדור, והאחרון, ויכוח זה.
בהתייחסו לשלושת הגלים הללו, סולו טען כי כאשר ויכוח נמשך זמן רב כל כך, הרי שמדובר באחת משתי אפשרויות - שאלה עמוקה מאוד, או שאלה המוצגת באופן שגוי מאוד.
לתפיסתו, השאלה התאורטית בהחלט הוצגה באופן שגוי, ולדידו, בכל שלושת הגלים הללו, ועל אף מעורבותו האישית באחרון שבהם, רוב רובו של הדיון היה מבולבל ובלתי ניתן להבנה עבור הכלכלנים בני זמנו – סערה בכוס תה סביב אנומליות הקשורות באופן בו הון נאמד במודלים מבוססי פונקציית ייצור מצרפית.
לעומתו, במבט היסטורי על שלושת הגלים הללו, זיהה כהן מאפיינים משותפים עקרוניים אשר צפו ועלו בכל הוויכוחים.
חזרתיות זו מהווה, לטענתו, ראיה לכך שדווקא מדובר כאן בשאלה עמוקה בהחלט, אשר דורשת התייחסות רצינית מהקהילה המדעית.
במודלים חשובים בתאוריה הנאו-קלאסית נעשה שימוש בפונקציית ייצור מצרפי של מוצר אחד.
כלומר, מניחים עבור כלל המשק כי קיים מוצר אחד בלבד אותו מייצרים, וזאת על ידי השימוש בהון הומוגני ובעבודה הומוגנית.
הנחות אלו נותנות למודלים הללו חוזק הסברי ויכולת חיזוי חד משמעית.
לדוגמה - ככל שההון שבשימוש גדל, כך הריבית יורדת (כאשר שאר הדברים קבועים), ובאופן דומה, ככל שהשימוש בעובדים גדל, כך שכרם יורד.
כהן והארקוט (Geoffrey Harcourt) טוענים כי הבעיה מתחילה במעבר למודלים הטרוגניים, בהם יש יותר ממוצר אחד, ולפחות חלק מהמוצרים משתתפים, במידה כזו או אחרת, בייצור של עצמם (כלומר, לוקחים חלק בהגדרה הכללית של ה"הון" שבמודל).
כאשר רוצים לייצג הון מצרפי, לא ניתן לחבר יחד את כל ההון על בסיס הכמות שלו, היות שמדובר במוצרים שונים, נניח, מעדרים ומעבדי מחשב.
במקרה הזה, הדרך היחידה לבטא הון מצרפי היא על פי ערכו של ההון.
אז, התפוקה השולית של ההון הופכת להיות נגזרת של ערך התוצר לפי ערך ההון המושקע בו (להבדיל מנגזרת של כמות התוצר, לכמות ההון המושקע בו).
כלומר, שיעור הריבית, אשר שווה לתפוקה השולית של ההון, נקבעת על ידי התנאים הטכניים של הייצור, כמות גורמי הייצור הנתונה במשק וכעת גם על ידי מחירים (משום שרק דרך המחירים ניתן להגיע לערכן של הסחורות).
אולם המחירים מקורם בתפוקות השוליות של גורמי הייצור, כך שלמעשה – הקשר ההפוך והחד משמעי בין כמות ההון לשיעור הריבית, הופך להיות, במקרה הזה, קשר מעגלי.
שתי תופעות אלו מתארות מצבים בהם ההון והריבית אינם מתנהגים "כמצופה" מהם, לפי התאוריה הנאו-קלאסית.
Capital Reversing, מתאר מצב בו יחס הון/עובדים נמוך יותר (שיטת ייצור מסוימת) מתאים לריבית נמוכה יותר.
בבחינת שני מצבים נייחים, הדבר דומה למצב בו מחירי ההון נמוכים יותר ככל שההון נמצא יותר במחסור.
כלומר, עקומת הביקוש להון איננה כל הזמן רק יורדת משמאל לימין.
Reswitching מתאר מצב בו שיטת ייצור מסוימת (יחס הון/עבודה מסוים) עדיפה ברמת ריבית נמוכה וגבוהה, ואילו ברמת ריבית בינונית עדיפה שיטת ייצור (יחס הון/עובדים) אחרת.
כלומר עם ירידת הריבית, הפירמה עוברת לייצר מטכניקה א' לטכניקה ב', ועם המשך הירידה חוזרת לטכניקה א'.
כלומר, אותה טכניקה, ומכאן אותה תפוקה שולית מיוחסת לשתי רמות ריבית שונות.
סמואלסון הרחיב על תופעות אלו, והודה, במאמר משנת 1966, כי תופעות אלו בהחלט סביר שיתקיימו.
לדבריו, ההנחה הנאו-קלאסית, שהימנעות מצריכה מובילה לירידה בריבית, היא רק אפשרות אחת מבין שתי תוצאות אפשריות.
הוא מסכם כי על אף שגילויים אלו בהחלט מקשי על התאוריה הנאו-קלאסית, הרי שיש להודות שהן תקפות ונכונות.
גל ראשון של תגובות התקיים עד אמצע שנות ה-60, אשר לקחו בו חלק בעיקר סולו, סוואן וסמואלסון.
אלו התמקדו בהגנה על פונקציית הייצור המצרפית של סחורה אחת, ובהדיפה של הביקורת.
בגל הבא, החל מ 1966, בליס והאן קיבלו את הטענה שההנחה הנאו-קלאסית על הקשר ההפוך והמונוטוני בין כמות ההון לריבית איננה מתקיימת בהכרח, ושהשימוש במודלים של שווי משקל כללי אינם מגובים בתאוריית הון מספיק טובה, כמו כן עלתה ביקורת פנימית שהראתה שהמודלים של שווי משקל כללי אינם בהכרח יציבים.
שטיגליץ טען שהתופעה של Reswitching רק מראה את מה שכבר ידוע – שההנחות של התאוריה הנאו-קלאסית, הן הנחות חלשות, ושאין להן השלכות חזקות עבור שימוש במודלים המשווים מצבים של שווי משקל (Steady State), אולם הן מאפשרות להגיע למסקנות איכותיות.
לדבריו, התוצאות שתופעת ה reswitching מנפקת דומות בחשיבותן לתוצאות המתקבלות מההכרה במוצרי גיפן, ואף פחות מהן.
סולו, עם תחילתו של הוויכוח, הכיר בקשיים שעולים מהביקורת, אולם גרס כי מקור הבעיה איננו באמידה של הון מצרפי, כי אם מהעירוב של העבר, ההווה והעתיד בתוך מודלים.
הוא הגן באופן אמפירי על מודל פונקציית הייצור המצרפי של מוצר יחיד, בטענה כי מודל זה מצליח לזקק את עיקרי תהליך הצמיחה, ובעיקר, כאמור, משום שהוא לא הכיר דרך אחרת.
כך גם סמואלסון, שתיאר כיצד השימוש במודלים אלו בניתוח נתוני אמת יכול לחזות התנהגות מדויקת של כלכלות הטרוגניות מורכבות, "כאילו" הן נבעו מפונקציית ייצור מצרפית אחת.
כהן והארקוט מציינים שהמודלים הנאו-קלאסיים היו פוריים למחקר האמפירי לאורך השנים, משום ההפשטה הרבה שבהם.
והם מודים שלעומתם, הצד האנגלי, אכן לא סיפק מחקר אמפירי על הסיבות וההשלכות של השקעות הון.
יתרה מכך, חולשה נוספת של הצד האנגלי שהם מציינים, עולה מכך שרובינסון וסראפה לא פיתחו כלים ושיטות עבודה תאורטיים אלטרנטיביים (בניגוד לכלים ושיטות הסבריים שהיו למכביר) כדי לתמוך בביקורת שלהם.
אולם, לצד הכרה בחולשות אלו, הם מציינים כי, עבודות מאוחרות, החל משנות ה-70, של כלכלנים כמו קלצקי, גודווין, קלדור ופאסינייטי זכו להתעלמות גורפת מצד המקצוע.
שני הצדדים התייחסו למרכיבים האידאולוגיים שנכנסו למחלוקת, וחוסר ההסכמה בלט גם ביחסם לנושא זה:
סולו טען כי הצד ה"אנגלי" בחר להמשיך ויכוח שהחל במאה ה-19, כאשר לתאוריה הכלכלית אכן היה תפקיד חברתי בהצדקת רעיון ה"רווח".
השאלות שנשאלו אז העלו לדיון את מידת ההצדקה של גביית הריבית.
והטרמינולוגיה שהשתמשו בה אז יצרו, בצדק, מידה של רתיעה מניסיון הצדקה זה.
אולם הוא איננו מפקפק במידת היושרה המחקרית של ההוגים והמניעים שלהם במחקרם.
והוא מגן על הרעיונות הכלכליים שלהם, כלומר, לטענתו, הוויכוח האידאולוגי היה אמנם קיים במאה ה 19, אולם עם התפתחות מדע הכלכלה, האחרון הצליח להשתחרר מהטיות אלו.
סיבה נוספת שסולו מונה היא העובדה שנושאה של המחלוקת הוא נושא סבוך וקשה להבנה.
כך, הוספת מימד הזמן לתוך המודלים, פתחה פתח מבלבל למגוון של מודלים חלקיים של ייצור, לתאוריות אשר שמות גדש על היבטים מסוימים של קבלת החלטות רב תקופתית, תוך הזנחה של היבטים אחרים.
וכך הוויכוח ניצת על אילו היבטים הם העיקריים לבחינה.
בליס גורס שהטענה על פוליטיזציה של הדיון מופרכת, והוא מביא את קאלדור והאייק כדוגמאות להוגים שהביעו דעות שונות מה"מצופה" מהם.
לדעתו, הביקורת צמחה בקיימברידג' בעקבות השפעתו של קיינס.
אך הוא איננו מפרט מדוע השפעה זו יצרה מניע כה משמעותי.
כהן והארקוט טוענים כי שני הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה על מידת החשיבות לא של התוצאות התאורטיות ולא של הראיות שתמכו בהם.
והם שואלים – מה המשמעות של מודל פשוט, שמסקנותיו החותכות, לא מחזיקות מעמד עם הוספת מורכבות אליו?
האם זהו מודל המספק הסבר בעל ערך לניתוח והבנה של בעיות כלכליות?
או שמא שגיאה תאורטית, שצריך לעמול ולמצוא לה תחליף הסברי מכיוון אחר?
בהיעדר יכולת להכריע בסוגיה, הם טוענים לטובת הטיעון האידאולוגי.
הם מציינים שלושה מופעים בהם לאידאולוגיה היה ביטוי בעשרות השנים של המחלוקת הכלכלית אודות ההון – ראשית, כפי שכבר הוזכר בדבריו של סולו, בדיון על ההצדקה האתית של רווח וריבית.
שנית, בשאלות המתודולוגיות העקרוניות סביב השימוש במודלים מבוססי שווי משקל ושלישית, וזהו אולי המקרה הכללי של השניים הקודמים – בהזנת ה'אמונה' של כלל המתווכחים בתאוריות העקרוניות שלהם.
בספרו "היסטוריה של הניתוח הכלכלי", עמד ג'וזף שומפטר עמד על אפשרויות הכניסה של אידאולוגיה לתוך המחקר הכלכלי, והגדיר 'חזון' העומד בפני כל חוקר, טרם הוא ניגש למחקר.
הוא מזהה שלב מקדים לחקירה האנליטית, שבעזרתו החוקר ניגש לבעיה, ובתוכו הוא בוחר את מושא חקירתו.
תהליך זה הכרחי, ומספק את חומרי הגלם לחקירה הכלכלית המדעית.
כלומר, על מנת להבין ולנתח את מורכבות עולם התופעות, החוקרים נדרשים לבחור אילו היבטים חיוניים להבנה, ולהתמקד בהם.
בעוד האידאולוגיה נעדרת מטיעון לוגי של הוכחה או מניסוח מדויק של תאוריה, הרי שהיא קיימת בבחירת המודלים, בבחירת ההנחות שלהם וכאמור, בבחירת הנושאים לחקירה.
התהליך האנליטי של החקירה כולל בתוכו את איסוף הנתונים והעובדות ובניית התאוריה, יחדיו הם נבנים בתהליך של היזון חוזר זה כלפי זו, עד להפקת המודל המדעי.
כך, הבחירות הראשונות, בשלב הקדם אנליטי, את אלו לא ניתן להעריך על בסיס קנה מידה של "נכון" – "לא נכון", ומכאן, שלאידאולוגיה יש מרחב כניסה.
כהן והארקוט מביאים דוגמאות היסטוריות לכניסת האידאולוגיה בשני הרעיונות הראשונים שהוזכרו לעיל.
כהן מזהה את ה'אמונה', כמקרה כללי של השניים הראשונים ומציין שני מניעים לתחזוקה של אמונה זו – הראשון, בהיעדרה של אלטרנטיבה, חוקר בוחר להתעלם מאנומליות אשר קיימות בתאוריה שהוא אוחז בה, עד אשר מוכח שיש להן חשיבות אמפירית.
המניע השני לתחזוק האמונה הוא המחויבות האידאולוגית לחזון.
כהיסטוריון כלכלי, בהתייחסו למחלוקת ההון של קיימברידג', אמר כהן כי ביטויים אלו של אמונה ואידאולוגיה הן תופעות שנדרש להסביר אותן ולא לשפוט אותן.
מחלוקת רב סעדיה גאון ובן מאיר הייתה מחלוקת אודות קביעת לוח השנה והסמכות המכריעה בכך, שהתגלעה בסתיו שנת ד'תרפ"ב (סוף 921), בין רב סעדיה גאון ובין רבי אהרן הכהן בן מאיר, ראש ישיבת גאון יעקב.
היא מהמפורסמות בהיסטוריה היהודית, ובמשך כשנתיים - מראש חודש כסלו ד'תרפ"ב (4 בנובמבר 921) עד זאת חנוכה ד'תרפ"ד (13 בדצמבר 923) - נהגו בגללה בני ארץ ישראל ובני בבל והקהילות הכפופות לכל אחת מהן בלוחות שנה שונים.
לא ברור כיצד נסתיימה המחלוקת, אך בדורות הבאים נקבעה ההלכה כדעת רס"ג.
התגלעות המחלוקת החלה מוויכוח על פירושו המדויק של המושג "מולד זקן" הנוגע לקביעת היום בו יחול ראש השנה, אך משעה שהצדדים לא הגיעו לידי הסכמה היא עברה למישור כולל: ויכוח על הסמכות ההלכתית העליונה.
כאשר בן מאיר טוען לבכורה בסמכות חישוב לוח השנה והנהגת העם מתוקף היותו גאון ארץ ישראל ולטענתו תלויה קביעת המועדים בארץ ישראל, ואילו רס"ג מתכחש לטענות אלו וקורא לקהילות היהודיות לא לקבל את דעתו.
אליה מנציבין הסורי מנסח כך את שנת המחלוקת "שנת תלתמאא ותשע עלת בשבתא י"ב אייר דשנת א'רל"ב , בה נפל פולגא בינת יהודיא דבמערבא ליהודיא דבמדנחא בחושבא דעידיהון ויהודיא מן דבמערבא עבדו רשא דשנתהון יומא דתלתבשבא והנון דבמדנחא יומא דחמשבשבא".
ראשי ישיבות בבל נהגו להכריז את קביעות כל שנה בחודש אלול של השנה הקודמת, כי אז היו מתאספים כל החכמים בירחי כלה.
בארץ ישראל הוכרזה הקביעות בהושענא רבה במעמד הר הזיתים.
במהלך החורף נשלחו אגרות המחלוקת הראשונות.
המחלוקת נסבה אודות הכלל של דחיית מולד זקן במולד חודש תשרי ד'תרפ"ד.
על פי כללי הלוח העברי (כפי שנהגו חכמי בבל), ראש השנה נקבע ליום שבו מולד הלבנה, מלבד בארבעה מקרים שבהם הוא נדחה ליום שלמחרת.
אחד ממקרים אלו הוא "מולד זקן": אם המולד חל לאחר יותר משמונה עשרה שעות מהשקיעה (היינו לאחר חצות היום), ראש השנה נקבע ליום המחרת.
המולד של שנת ד'תרפ"ד חל 237 חלקים (כ-13 דקות) לאחר חצות היום של שבת, ולכן לדעת חכמי בבל על ראש השנה היה להידחות ביומיים (יום אחד משום מולד זקן, ויום נוסף בשל המניעה לקבוע את ראש השנה ביום א'), ואילו לדעת בן מאיר ראש השנה חל בשבת.
וכך ניסח הרב אהרן בן מאיר את טענותיו:
וכן המשיך רב אהרן הכהן לטעון באיגרת שכתב אל קהילת בגדאד.
כנגדו, רב סעדיה טען כי יש לדחות את ראש השנה בשנה זו ביומיים, כאמור.
לעומת זאת, הרב אהרן בן מאיר טען שמסורת ביד בית דינו כי יש להוסיף 642 חלקים להגדרת "מולד זקן", ולכן אין לדחות את ראש השנה כי בשנת ד'תרפ"ד שבה המולד חל רק 237 חלקים לאחר חצות היום.
גם מולד תשרי ד'תרפ"ג חל ביום שלישי, תשע שעות ו-441 חלקים.
לשיטת רב סעדיה גאון יש לדחות את השנה ליום חמישי מכוח דחיית ג"ט ר"ד בשנה פשוטה, לעומת זאת רב אהרן בן מאיר טען שיש להוסיף 642 חלקים להגדרת ג"ט ר"ד (ג-ט-תתמ"ו) ולכן אין לדחות את ראש השנה אלא לעשותו בשלישי.
המחלוקת בשנת ד'תרפ"ג השפיעה גם על שנת ד'תרפ"ב מכיוון שאורכם של חשוון וכסלו נקבע על פי ההבדל בימים בין ראש השנה הנוכחית לראש השנה הבאה.
לפי רב סעדיה גאון ההבדל הוא שבעה ימים והשנה שלמה (חשוון וכסלו בני 30 יום), ולפי רב אהרן בן מאיר ההבדל הוא חמישה ימים והשנה חסרה (חשוון וכסלו בני 29 יום).
סיכום המחלוקת ברמה הטכנית מוצג בטבלה הבאה:
מאז גילוי המחלוקת במחקר המודרני, ניסו מלומדים שונים להעלות השערות מה מקור הפער של 642 החלקים בין מסורת בבל למסורת ארץ ישראל וכיצד נוצר פער זה.
חיים יחיאל בורנשטיין הציע כי יסוד ההבדל של 642 חלקים בין חכמי בבל לחכמי ארץ ישראל הוא בכך שכל שיטה חישבה בצורה שונה את המולד "העיקרי" (מולד "יצירה" שממנו מתחילים לחשב את המולדות ובשביל נוחות החישוב חיפשו מולד עגול בלי 'חלקים').
חכמי בבל קבעו כמולד עיקרי את מולד תשרי בשנת היצירה, ולפי שיטתם המולד היה ו' י"ד, כלומר ביום שישי בשעה ה-14 מתחילת הלילה.
בחישוב תאורטי לאחור, מולד ניסן שלפני היצירה היה לשיטתם ד' ט' תרמ"ב.
לעומתם חכמי ארץ ישראל קבעו כ'עיקר' את מולד ניסן שלפניו ולשיטתם מולד ניסן היה ד' ט', כלומר ביום רביעי בתחילת השעה התשיעית מהלילה.
חכמי ארץ ישראל קבעו את המולד העיקרי בניסן שלפני היצירה, וחכמי בבל קבעו את המולד העיקרי בתשרי.
שתי השיטות עיגלו את המספר בשביל נוחות החישוב, וכך קבעו חכמי ארץ ישראל את המולד העיקרי (ניסן שלפני היצירה) כ-ד' ט', וחכמי בבל את מולד תשרי שלאחריו כ-ו' י"ד.
כתוצאה מכך כל חישובי המולדות של חכמי ארץ ישראל הקדימו ב-642 חלקים לחישובים של חכמי בבל, ולכן כאשר המולד של חכמי בבל חל פחות מ-642 חלקים אחרי חצות, לפי חכמי ארץ ישראל הוא חל קודם חצות ואינו נחשב ל"מולד זקן".
בן מאיר ביקש לקבוע כי לפי חישובי חכמי בבל מולד זקן הוא רק כאשר המולד מאחר ב-642 חלקים אחר חצות שאז גם לפי חכמי ארץ ישראל חל המולד אחר חצות.
לדברי בורנשטיין שורש המחלוקת נעוץ במחלוקת קדומה מתי נברא העולם האם בניסן או בתשרי.
בנוסף על המחלוקת על דחיית המולד הזקן המחלוקת הייתה על הכוח שיש לחכמי בבל לקבוע את המעדות, בן מאיר טען שאפילו אם חכמי בבל היו צודקים בדין בכל זאת אין בכוחם להכריע על קביעת המועדות, ורק בית הדין של ארץ ישראל יכול לקבוע את זמן המועדות.
המחלוקת הובילה את שני הצדדים לעשות שימוש בכינויים חריגים אחד כלפי השני.
רב סעדיה גאון כינה את רבי אהרן בן מאיר "אבן ממאיר" וכתב נגדו בחריפות, ומאידך רבי אהרן בן מאיר התייחס לרס"ג בלא תואר רב או גאון וכינהו 'סעיד בן יוסף אלדאלאצי', שאף בו יש בו צלילים של זלזול.
הרב אהרן הורה בישיבתו ולתלמידיו לקבוע את המועדים כפי הוראתו, ואילו חכמי בבל, ובראשם ראש הגולה דוד בן זכאי ורב סעדיה גאון כתבו לו כי טעות בידו.
בתגובה לטענת חכמי בבל, קבע רב אהרן בן מאיר כי הסמכות לקבוע מועדים ולעבר את השנה נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד, ועל כן פסיקתו מוסמכת יותר משל בן זכאי ורב סעדיה.
ספר המועדים ומקבילו ספר ארבעה שערים
מצב בלתי-אפשרי זה הוביל את רב מבשר גאון ותומכיו, שבתחילה צידדו בשיטת רבי אהרן בן מאיר, לעבור לצד של רב סעדיה גאון וחכמי בבל.
יש הרשות לחבורת ארץ ישראל על חכמי בני הגולה, ואין לבני הגולה רשות על בני ארץ ישראל".
בהמשך מכתבו זה טען רבי אהרן בן מאיר כי רב סעדיה גאון אשם במחלוקת שפרצה.
ואולם, לפי דעתו של יששכר שטרן, היה רב סעדיה גאון דמות שולית יחסית בניהול הפולמוס.
בעניין הנקודתי שבו נחלקו רבי סעדיה גאון ובן מאיר, פסק הרמב"ם כדעתו של רבי סעדיה גאון.
אולם, דברים אחרים שכתב רס"ג במכתביו כנגד שיטת בן מאיר, זכו לביקורתו של הרמב"ם.
בפירוש המשנה לרמב"ם כתב הרמב"ם:
לפי הערות הר"י קאפח, כיוון הרמב"ם בדברים הללו כלפי אחת מטענות רב סעדיה גאון כנגד רבי אהרן הכהן בן מאיר.
במקום נוסף בפירוש המשניות יש התייחסות מרומזת בדברי הרמב"ם למחלוקת, כותב הרמב"ם כנגד עמדת רס"ג;
הרמב"ם קבע גם, שקידוש החודש נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד.
למרות כל האמור במחלוקת העיקרית שביניהם נקט הרמב"ם כעמדת רבינו סעדיה גאון.
לפי זה מבואר כי ישיבת גאון יעקב המשיכו במסורת של רבי אהרן בן מאיר ולא נענו לרב סעדיה גאון כל עיקר.
עם כל זאת, ברבות השנים, עמדת חכמי בבל נתקבלה, ושיטתם בשימוש עד היום, ולולא גניזת קהיר לא היינו יודעים על דעתם של גאוני ארץ ישראל בדין תורת העיבור.
בנוסף, נראה שכחה של ישיבת ארץ ישראל נחלשה בעקבות המחלוקת הזו.
מחלוקת מדעית היא חוסר הסכמה ניכר בין מדענים.
מחלוקת מדעית עשויה לכלול סוגיות כמו פרשנות נתונים, אילו רעיונות הם הנתמכים ביותר בראיות, ואילו רעיונות הכי ראוי לחקור.
לדוגמה, הקשר בין גזע לאינטליגנציה (הגניוס היהודי לדוגמה) היה נושא לוויכוח הן במדע הפופולרי והן במחקר האקדמי מאז תחילתם של מבחני ה-IQ בתחילת המאה ה-20.
מחלוקות בין רעיונות מדעיים ורעיונות שאינם מדעיים אינן בתחום המדע ואינן מחלוקות מדעיות אמיתיות.
קיימום מספר סוגים של מחלוקות הנוגעות למדע:
מחלוקת מדעית יסודית - כאשר מדענים לא מסכימים על היפותזה או תאוריה מדעית מרכזית.
ניתן לדמות את הידע המדעי לרשת של חוטים והתאוריות נמצאות במרכז הרשת וקשורות זו לזו וכן לרעיונות רבים אחריך כך שמחלוקת על אחד מהרעיונות הבסיסיים האלה יכולה לערער או לשנות את מצב הידע המדעי, לכל הפחות באותו תחום ואולי גם בתחומים שנשענים עליו.
דוגמה למחלוקת מדעית יסודית היא כאשר פיזיקאים מתווכחים על תקופתה של תאוריית המיתרים.
מחלוקת מדעית משנית - מדענים חולקים על היבט פחות מרכזי של רעיון מדעי.
לדוגמה, לביולוגים אבולוציוניים יש ויכוח לגבי חשיבות שיווי משקל מקוטע (דפוס של שינוי אבולוציוני, המאופיין באבולוציה מהירה המלווה בשנים רבות של יציבות אבולוציונית).
מחלוקת זו מתמקדת בהיבט חשוב של האופי והקצב של השינוי האבולוציוני, אך החלטה לכאן או לכאן לגבי תאוריה זו לא תזעזע את ליבת הביולוגיה האבולוציונית.
מדענים משני צידי הוויכוח מקבלים את אותם עקרונות יסוד של תורת האבולוציה.
שני סוגי מחלוקות אלה הן מחלוקת מדעית אמיתיות - אלו מחלוקות בין מדענים בתחום מחקר מסוים והן בדרך כלל תורמות להבנה טובה יותר של התחום המדובר.
מחלוקת בריאה נוגעת לאופן בו יש לפרש נתונים, מהם הרעיונות הנתמכים בצורה הטובה ביותר על ידי העדויות הזמינות, אילו רעיונות כדאי לחקור כעת ושאלות נוספות.
סוג זה של מחלוקות מעוררות בחינה מדוקדקת של הנתונים, ביצוע חוזר של ניסויים ותצפיות, וביצוע ומחקרים נוספים וכך יכול לעזור למדע להתקדם.
לעומת מחלוקות אלה קיימות מחלוקות שאינן מחלוקות מדעיות, אף שהן נוגעות למדע.
אלו כוללות את סוגי הוויכוחים הבאים:
מחלוקת על אתיקה של שיטות מחקר - אי הסכמה בתוך הקהילה המדעית או החברה בכלל על מידת המוסריות של שיטה המשמשת למחקר מדעי.
לדוגמה, אנשים רבים דואגים לגבי האתיות של חקר מחקר תאי גזע המסתמך על תאי גזע עובריים אנושיים.
מקור תאים אלה הוא ביציות מופרות בנות מספר ימים, אשר נתרמות על ידי זוגות שעוברים הפריה חוץ-גופית ושאינם יכולים להשתמש באותן ביציות.
חששות כאלה אינן מייצגות ויכוח על ידע מדעי, אלא על האתיקה של מה שמהווה אמצעי לבניית ידע זה.
מחלוקת על יישומי המדע - אי הסכמה על יישום של ידע מדעי.
כך למשל, פעילים מפגינים לפעמים סביב בסוגיית תחנות האנרגיה הגרעינית, האם הן בטוחות לסביבה, ומפני איומים כמו טרור.
למרות שיש מחלוקות מדעיות כנות בנושאים הקשורים לתגובות גרעיניות, מחלוקת זו היא זה לא אחת מהן.
זה לא עימות על רעיון מדעי, אלא על האופן שבו יש ליישם רעיונות מדעיים.
עם זאת מדענים ומהנדסים יכולים לסייע בהברת מחלוקת כזו על ידי מתן מידע בסיסי או הערכות לגבי בטיחות או חוסר בטיחות של כורים.
סתירה בין רעיון מדעי לנקודת מבט לא מדעית.
לדוגמה, עדויות מדעיות תומכות בדעה שגילו של כדור הארץ הוא כ-4.5 מיליארד שנים; עם זאת, קבוצות דתיות מסוימות דוחות דעה זו לטובת הסבר של כדור הארץ צעיר, שנוצר כביכול רק לפני כמה אלפי שנים.
זהו ויכוח על ידע מדעי, אבל הוא לא מתקיים בתוך הקהילה המדעית.
סוגים אלה של מחלוקת עלולים לפעמים להפריע לקידום המדע.
לדוגמה מחלוקת בין רעיונות מדעיים והשקפות לא מדעיות, עלולה להפריע למדע אם המחלוקת תשבית את המחקר באזורים שנויים במחלוקת או תמנע לימוד של נושאים מדעיים בבתי הספר.
המחלוקת המתמשכת סביב הבעלות על המאסטרינג על ששת אלבומי האולפן הראשונים של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט תועדה בהרחבה על ידי מרבית מגופי התקשורת הגדולים ברחבי העולם.
החל מפברואר 2021, הודיעה על יציאתה של Fearless (Taylor's Version), הקלטה חוזרת של אלבומה Fearless משנת 2008, כמו גם ההקלטה החוזרת הראשונה שיצאה במסגרת הקלטת ששת אלבומיה הראשונים.
ב-30 במאי 2025 פורסם שסוויפט קנתה מחדש את הזכויות ל-6 אלבומיה הראשונים תמורת כ-360 מיליון דולר.
בתעשיית המוזיקה, מאסטר הוא תהליך של איזון (איקווליזציה), קימפרוס, הדגשה או הפחתה של תדרים מסוימים, הפחתת רעשים והגבלת עוצמה.
בשלב זה נקבעים סדר השירים וסוג החיתוך ביניהם (fade in – Fade out).
כל מי שרוצה ליצור העתק, חייב לבקש הרשאות מבעלי המאסטר.
לפני הופעתן של פלטפורמות המוזיקה הדיגיטליות, כדוגמת הורדה וסטרימינג בשנות ה-2010, מוזיקאים הסתמכו על חברות התקליטים שלהם שיקדמו את המוזיקה שלהם בדרכים מסורתיות, למשל ברדיו, או באמצעות יצירת עותקים פיזיים של תקליטיהם.
חברות התקליטים האלה דרשו בדרך כלל מהאמנים החתומים אצלן לחתום על חוזה הקלטות במסגרתו ויתרו על המאסטרס שלהם "לצמיתות".
הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט פיתחה עניין בשלב מוקדם של חייה במוזיקת קאנטרי ובכתיבת שירים.
כשהייתה בת אחת-עשרה, היא ומשפחתה ביקרו בפעם הראשונה בנאשוויל, טנסי, בניסיון להשיג חוזה הקלטות, אך ללא הצלחה.
בהמשך, חתמה על חוזה עם ביג משין רקורדס, במסגרתו, הסכימה לתת לביג משין את הזכויות על המאסטרס של ששת אלבומיה הראשונים, תמורת מקדמה כספית.
בנובמבר 2018 הסתיים החוזה עם ביג משין לייבל גרופ (BMLG), וסוויפט חתמה על חוזה הקלטות חדש עם יוניברסל מיוזיק גרופ (UMG) וחברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
באותה העת, דווח בווראייטי כי קטלוג המוזיקה של סוויפט מהווה 80 אחוזים מהכנסותיה של ביג משין.
בזכות החוזה החדש עם ריפבליק רקורדס, התאפשר לסוויפט להיות הבעלים של המאסטרס שלה החל מ-Lover (2019) ועד לכל אלבום שתוציא במהלך הקריירה שלה.
סקוטר בראון הוא מנהל מוזיקה ואיש עסקים, אשר ידוע בניהול הקריירה של זמרי הפופ אריאנה גרנדה וג'סטין ביבר, תוך שעבד עם הראפר קניה וסט.
לסוויפט היו סכסוכים פומביים עם קניה וסט, בעקבות התקרית בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2009 (המכונה לעיתים קרובות "Kanyegate") והוצאת השיר שלו "Famous" משנת 2016.
רכישתה של ביג משין רקורדס
ב-30 ביוני 2019, ביג משין רקורדס (באמצעותה יצאו ששת אלבומי האולפן הראשונים של סוויפט) הודיעה כי נרכשה (על פי הדיווחים תמורת 300 מיליון דולרים) על ידי מנהל המוזיקה ואיש העסקים סקוטר בראון וחברתו איתקה הולדינגס.
הרכישה מומנה על ידי קרלייל גרופ ומספר חברות השקעות פרטיות אחרות.
במסגרת הרכישה, המאסטרס על ששת אלבומי האולפן הראשונים של סוויפט היו בבעלותו של בראון, לכאורה.
זמן קצר לאחר מכן, באותו יום ההכרזה של ביג משין, סוויפט גינתה את הרכישה בחשבון הטאמבלר שלה.
היא הצהירה כי ניסתה לקנות את המאסטרס שלה "במשך שנים", אך לא ניתנה לה הזדמנות, אלא אם כן הייתה חותמת על חוזה הקלטות חדש עם ביג משין.
בעת שהיא ידעה שביג משין עומדת למכירה, היא אמרה שהיא לא מודעת לכך שבראון יהיה הקונה, אותו תיארה כ"בריון בלתי פוסק ומניפולטיבי": .
היא האשימה את בורצ'טה בבגידה, היות שהיה מודע ליחסים שלה עם בראון ובכל זאת, מכר לו את קטלוג המוזיקה שלה.
בעקבות פוסט הטאמבלר של סוויפט, פרסם בורצ'טה פוסט בשם "הגיע הזמן לאמת" באתר ביג משין לייבל גרופ.
ב-25 ביוני 2019 קיימו בעלי המניות של ביג משין ואיתקה הולדינגס של בראון שיחת טלפון בנוגע לעסקה.
בעוד אביה של סוויפט, סקוט סוויפט, היה אחד מבעלי המניות (החזיק בארבעה אחוזים מהחברה), הוא לא הצטרף לשיחת הטלפון בגלל "NDA קפדני מאוד".
בורצ'טה סיפר כי שלח מסרון לסוויפט בלילה שאירע ב-29 ביוני, תוך שהסתייג מטענותיה.
הוא הכחיש והצהיר שלא הייתה בינה לבין בראון עוינות, ותיאר אותו כ"מקור מידע טוב".
הוא גם פרסם לכאורה, מסרון בו הוצגו חלקים מחוזה ההקלטות של סוויפט, בהם היה כתוב על התחייבותה להישאר בחברת התקליטים במשך שבע שנים, תוך מכירת המאסטרס שלה לחברת התקליטים עצמה.
עם זאת, המסרון לא אומת ואין ראיות לקיומו.
כתוצאה מרכישתה של ביג משין רקורדס, חלו מחלוקות עוקבות שאירעו בכמה פרקי זמן שונים.
בנובמבר 2019 האשימה סוויפט את בראון ובורצ'טה כי אסרו עליה לבצע את שיריה הישנים במהלך טקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2019 ובמהלך צילומי הסרט התיעודי Miss Americana (2020).
מטעם ביג משין דחו בהתחלה את טענותיה של סוויפט, תוך שמסרו כי "הסכמנו לאמנים החתומים אצלנו לבצע את שיריהם בטקסים ואירועים שונים" אך לא ציינו את שמה של סוויפט.
בהמשך, הצהירו מטעם ביג משין כי התנהל משא ומתן עם דיק קלארק פרודקשנס (החברה האחראית על פרסי המוזיקה האמריקאית), בעוד שמטעם דיק קלארק פרודקשנס נמסר שהדבר מעולם לא קרה.
בראון טען שקיבל "איומי מוות" ממעריציה של סוויפט, והפציר בה לקיים עמו שיחה בעניין.
באפריל 2020, ביג משין הוציאה את Live from Clear Channel Stripped 2008, אלבום הופעה במסגרתו הוקלטה הופעתה של סוויפט ב-Clear Channel, משנת 2008. סוויפט אמרה שהיא לא אישרה את ההוצאה הזו וכינתה את המאורע כ"אירוע של תאוות בצע" ו"חסר בושה".
באוקטובר מכר בראון את המאסטרס, הקליפים ושאר היצירות האמנותיות של סוויפט, לשמרוק הולדינגס תמורת 300 מיליון דולרים.
היא טענה כי בראון הציע לה הזדמנות לרכוש את המאסטרס, בתנאי שתחתום על הסכמים שנויים במחלוקת.
היא גם דחתה את הצעתה של חברת שמרוק הולדינגס להיות שותפה לכך, בנימוק שבראון ימשיך להרוויח כספים מיצירותיה המוזיקליות.
בכלי התקשורת השונים הדגישו את התנגדותה הציבורית של סוויפט לרכישת המאסטרס שלה כפורצת דרך.
בניגוד לנושאי הבעלות על המאסטרס והסכסוכים שהיו בין אמנים לחברות התקליטים שלהם כמו: פרינס, הביטלס, ג'נט ג'קסון ודף לפרד, סוויפט הייתה אחת מהבודדות שהביאה את זה לתקשורת ולרשתות החברתיות.
הפוסטים שלה ברשתות החברתיות הובילו לתמיכות ולהתנגדויות רבות; בין אלה שתמכו בה ניתן למנות את הלסי, סקיי פררה ואיגי אזליה, שהצדיקו אותה ואת הכמיהה שלה לכך שהאמנים יחזיקו בעצמם במאסטרס ובמוזיקה שלהם.
בין מתנגדיה נמנו ג'סטין ביבר ודמי לובאטו, שהאמינו שבראון הוא "איש בעל אופי טוב".
המגזין רולינג סטון תיאר את "מחלוקת המאסטרס של טיילור סוויפט" כאחד מ-"50 הרגעים החשובים ביותר בתעשיית המוזיקה בשנות ה-2010".
בנוסף לכך, נכתב שם כי "בעוד בראון ובורצ'טה מתנגדים בתוקף [לטענותיה של סוויפט], העובדות האמיתיות של המצב עשויות שלא להיות חשובות, היות שסוויפט משתמשת בכל כלי שיש לה, על מנת להביא לקץ המחלוקת".
על פי הדיווחים בגרדיאן, "מחלוקת המאסטרס של טיילור סוויפט" הייתה מעין רמז על שינוי בעידן המוזיקה הדיגיטלית, בו אמנים מודעים יותר לבעלותם על המוזיקה שלהם, תוך שהם לא מסתמכים על חברות התקליטים שלהם בנושאי השיווק כמו בעבר.
סוויפט הודיעה באוגוסט 2019 שתקליט מחדש את אלבומיה ושיריה הישנים, כאמצעי להיות הבעלים המלאים והחוקיים של המוזיקה שלה, ובמטרה לכך שתוכל להפיץ אותם למטרות מסחריות.
היא החלה להקליט מחדש את קטלוג המוזיקה שלה בנובמבר 2020. בפברואר 2021 הודיעה סוויפט כי היא סיימה להקליט מחדש את אלבומה Fearless משנת 2008 והודיעה כי תוציא אותו כהקלטה חוזרת בשם, Fearless (Taylor's Version) ב-9 באפריל.
בנוסף לכך, היא הוציאה את "", הקלטה חוזרת של הסינגל שלה משנת 2008, "Love Story".
בנובמבר 2021 שחררה את Red (Taylor's version) ההקלטה החוזרת לאלבומה Red מ-2012. הרצועה האחרונה של האלבום All too well (10 minute version), הגרסה המלאה של השיר All too well הגיעה למקום הראשון במצעד השירים האמריקאי והפך לשיר הארוך ביותר בהיסטוריה שמגיע למיקום זה.
סוויפט אף שחררה סרט קצר באותו השם שאותו הפיקה וכתבה בעצמה.
השיר הועמד לפרס שיר השנה בטקס פרסי הגראמי בשנת 2023.
כמו כן שחררה סוויפט במרץ 2023 הקלטות חדשות לשיריה Eyes open, safe & sound, if this was a movie כקידום לסיבוב ההופעות שלה The eras tour.
במאי 2023, במהלך הופעה בנאשוויל הכריזה כי speak now (Taylor's version) יפורסם ביולי של אותה שנה.
האלבום הגיע לאחר יציאתו למקום הראשון במצעד הבילבורד מה שהפך את סוויפט לאישה הראשונה עם 12 אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד וכן לאדם הראשון עם 4 אלבומים בעשרת האלבומים הראשונים במצעד.
בכל אחד מאלבומיה המוקלטים מחדש כוללת סוויפט מספר רצועות "מהכספת" שנכתבו בתקופה שבה נכתב האלבום המקורי אך לא נכללו בו.
ב-30 במאי 2025 סוויפט רכשה את זכויות המאסטר של ששת אלבומיה הראשונים.
הרכישה בוצעה מחברת ההשקעות Shamrock Capital תמורת כ-360 מיליון דולר.
סוויפט הודיעה כי תוציא מחדש את האלבומים המקוריים יחד עם גרסאות "Taylor's Version" שכבר הוציאה.
שני אלבומים מתוך השישה טרם קיבלו גרסאות מחודשות, כולל האלבום Reputation, אותו היא טרם סיימה להקליט מחדש.
טוויפט הסבירה ש-Reputation נחשב בעיניה לאישי וקשה לשחזור, ולכן דחתה את הקלטתו.
במסגרת העסקה, סוויפט קיבלה גם זכויות על וידאו-קליפים, סרטי הופעה, עטיפות אלבומים, טיפוגרפיה וזיכרונות מתועדים מהתקופה.
היא תיארה את העסקה כהתגשמות חלום, לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים לרכוש את הזכויות בעצמה.
מחלוקת הפנתאיזם ולעיתים פולמוס שפינוזה הוא כינויה של אחת המחלוקות הפילוסופיות החשובות והמשפיעות ביותר בראשית העת החדשה.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 התנהל פולמוס סוער בין אינטלקטואלים גרמנים שדנו בתפיסה ה"פנתאיסטית" של ברוך שפינוזה, שנחשבה לכפירה הנוגדת את האמונה הפרוטסטנטית השלטת.
הוויכוח התרחב בעקבות מחלוקת אישית בין פרידריך היינריך יעקובי ומשה מנדלסון על הבנתם את אמונותיו של גוטהולד אפרים לסינג.
חילוקי הדעות גלשו לזירה הציבורית ב-1785, כשפרסם יעקבי את התכתבותו עם מנדלסון.
בנג'מין קרואו מאוניברסיטת בוסטון טען כי: "המאורות המובילים בשלהי המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה של אנשי הרוח גרמניים, אנשים כמו הרדר, גתה, הגל, שלינג ושליירמאכר, כולם, בדרך זו או אחרת, התעצבו בידי "מחלוקת הפנתאיזם".
ולדבריו של מייקל פורסטר "במהלך הרבע האחרון לערך של המאה השמונה-עשרה ולאחר מכן גם לתוך המאה התשע-עשרה שטף גל של נאו-שפינוזאיזם את הפילוסופיה והספרות הגרמנית: בנוסף ללסינג והרדר, נאו-שפינוזאיסטים נוספים כללו את גתה, שלינג, הגל, שליירמאכר, הלדרלין, נובליס ופרידריך שלגל."
לאחר מותו מתפרסם חיבורו אתיקה המעניק ביטוי מודרני לתפיסת הפנתאיזם, בפרט בגזירה הדדוקטיבית כי אלוהים הוא הטבע.
עמדה זו של שפינוזה מוכרת על ידי הפסוק המפורסם בו הוא מתייחס ל (Deus sive Natura ).
באותה שנה ספרו מאמר תאולוגי-מדיני נכנס לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.
ב-1678 כל מדינות הולנד מוציאות מחוץ לחוק את ספריו של שפינוזה.
האיסור כלל בעלות, קריאה, הפצה, העתקה וחידוש של ספריו של שפינוזה, ואפילו עיבוד מחדש של רעיונותיו המרכזיים.
עם זאת, כתביו מופצים בסתר.
ב-1685 נואל אוברט דה ורסה () תוקף ומאשים את שפינוזה באתאיזם בחיבורו L'impie convaincu, ou Dissertation contre Spinosa (בתרגום חופשי מלא: "הרשעת חסרי האלוהים, או או דיסרטציה נגד שפינוזה.
שבה אנו מפריכים את יסודות האתאיזם שלו.
נגלה בעבודה זו לא רק את ההפרכה למקסימות הכופרות של שפינוזה, אלא גם את ההיפוטזות העיקריות של הקרטזיאניזם, שנראות כמקור השפינוציזם").
ב-1690 כל חיבוריו של שפינוזה שפורסמו אחרי מותו נכנסים לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.
ב-1705 ג'ון טולנד טבע את המונח "פנתאיזם" בחיבורו Pantheisticon.
ב-ספטמבר 1785 פרידריך היינריך יעקבי מפרסם מכתבים למשה מנדלסון על הפילוסופיה של שפינוזה.
הוא מגלה שבמהלך שיחה ביולי שערך עם גוטהולד אפרים לסינג (שנפטר ב-1781) לפני מותו, האחרון הצהיר בפניו כי: .
יעקובי, לעומת זאת, התנגד לשפינוזיזם, מפני שלטענו ראה בחופש אשליה, טען כי משנתו של שפינוזה היא מטריאליזם טהור, משום שכל הטבע והאל אינם אלא חומר ומעל לכל, הרציונליזם שלו מוביל לאתאיזם.
העמדות במחלוקת הן: Aufklärung (הפילוסופיה של הנאורות, רציונליסטית, מיוצגת עד כה על ידי לסינג) נגד Schwärmerei (אי-רציונליזם, התלהבות או אילומיניזם שיוחס במהירות ליעקובי).
ספרו של יעקבי על תורתו של שפינוזה (Über die Lehre des Spinozas; מהדורה ראשונה 1785, מהדורה שנייה 1789) ביטא בצורה חדה וברורה את התנגדותו הנמרצת למערכת דוגמטית בפילוסופיה, ומשך עליו את האיבה הנמרצת של קבוצת ברלין, בראשות משה מנדלסון.
במכתב מאוקטובר משה מנדלסון נדהם מהטענה שלסינג שהיה חברו הקרוב, הנחשב על ידו לגדול אנשי הנאורות, היה שפינוזיסט.
הוא טוען, נגד יעקבי, שהשכל והאמונה יכולים להסתדר יחד.
גתה מכחיש את הקשר בין פנתאיזם ואתאיזם: .
ב-1786 קאנט, שהואשם בשפינוזיזם בגלל הרציונליזם שלו ותפיסת המרחב שלו, נכנס למחלוקת עם מאמרו "מה זה אומר להתמצא במחשבה?" (Was heißt: sich im Denken orientieren?).
הוא מתנגד לשתי דרכים לאורינטציה במחשבה כאשר אדם חורג מגבולות הניסיון: אינטליגנציה רציונלית (Vernunfteinsicht) והשראה רציונלית (Vernunfteinggebung), כלומר התבונה ללא אמונה, ואמונה ללא תבונה.
קאנט מציע אמונה רציונלית (Vernunftglaube) המכירה בכך שאי אפשר להוכיח את קיומו של אלוהים.
ב-1787 הרדר מפרסם את ספרו אלוהים - כמה דיאלוגים על שיטת שפינוזה יחד עם מזמור הטבע של שפטסברי (Gott – einige Gespräche über Spinoza's System nebst Shaftesbury's Naturhymnus) בו הוא דוחה את הקשר בין הפנתאיזם ואתאיזם, דרך טיעוני הדמות ת'אופרו: .
באותה השנה פיכטה הגן על "פנתאיזם אתי", שבו אלוהים מזוהה עם "אני מוחלט", מבלי להוות אל פרסונלי כבמסורת הנוצרית.
העולם הוא החומר שדרכו האני המוחלט מממש את ייעודו המוסרי האינסופי, והאלוהי אינו אלא הסדר המוסרי הכולל גם את העולם וגם האני המוחלט.
ב-1795 שלינג הצעיר, עדיין תלמידו של פיכטה, המיר את ה"העצם" של שפינוזה ב"אני" של פיכטה.
ב-1799 התעוררה "מחלוקת האתאיזם" סביב פיכטה, מאחר שהוא הכחיש את קיומו של אלוהים מחוץ לתודעה, ומאחר שהחזיק באלוהים למען מילוי החובה, הוא מואשם בהכחשת אלוהים.
יעקבי ליבה את אש הסערה במכתב פתוח שבו האשים את פיכטה ב"ניהיליזם".
פיכטה נאלץ להתפטר ולעזוב את אוניברסיטת ינה, ואז מצא מקלט בברלין.
ב-1802 הגל בחיבורו אמונה וידיעה התנגד לפרשנות הפנתאיסטית של יעקובי.
מאוחר יותר בהרצאות על תולדות הפילוסופיה (שפורסמו כספר לאחר מותו) ניתן לשפינוזה מקום מכריע בהתפתחות הפילוסופיה.
ב-1833 הפילוסוף והתאולוג לואי באוטן הציג את מחלוקת הפנתאיזם לצרפתים עם ספרו De l'enseignement de la philosophie en France au XIXe siècle (מתפרסם ב-1876).
ב-1834 היינריך היינה כותב בעת גלותו בפריז על מחלוקת הפנתאיזם בחיבורו לתולדות הדת והפילוסופיה באשכנז .
בספר השני הוא מציג את הפנתאיזם של שפינוזה באמירה ("Gott ist alles, was da ist") ובשלישי טוען כי קאנט הביא למות האלוהים.
ב-1851 שופנהאואר בחיבורו parerga und paralipomena (בקטעים "הפילוסופיה באוניברסיטאות" ו"דברים אחדים על אודות הפנתאיזם") לועג לפילוסופים שטוענים שאלוהים הוא בה בעת שונה וזהה לעולם, ומשווה אותם לניק "מחט" בחלום ליל קיץ, שמבטיח לשאוג כאריה ולזמר כזמיר בבת אחת.
ארתור שופנהאואר [1851] "דברים אחדים על אודות הפנתאיזם" (מגרמנית: טל מאיר גלעדי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
היינריך היינה, כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953.
ש"ה ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה: יעקובי, פיכטה, שלינג, מוסד ביאליק, 1977.
ירמיהו יובל, שפינוזה וכופרים אחרים, תל אביב: ספרית פועלים, 1988