tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוקל עבדה כתסריטאית עבור UFA, אולפן קולנוע גרמני מרכזי בין מלחמות העולם.
במאי 1933 הוקרן סרטה הניסיוני "רכילות" (Tratsch) בברלין אך עקב עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נאסר מאותה עת ואילך להזכיר את שמה בהקשר אמנותי ותרבותי.
בשנת 1933 עברה יוקל לגלות בפראג, שם כתבה את ספרי הילדים "בסיליוס נוקס" (1937) ו"צבע הפנינה".
עם חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה, ב-15 במרץ 1939, נמלטה יוקל לפולין.
כתב היד של "צבע הפנינה" נותר בפראג אך הוברח אליה מאוחר יותר על ידי האדם שסייע בבריחתה.
סיפרה יוקל: "הוא ידע שאין בידי כל אפשרות לגמול לו על אומץ לב שכזה, שאין לו תגמול.
אם כן, למה עשה זאת?
'העברתי רבים את הגבול', השיב לי שם, בבית הקפה בקטוביץ, 'רובם התלוננו על כל מה שהשאירו מאחוריהם.
צר היה לך רק על ספר אחד שכתבת.
בלונדון עסקה יוקל בפרויקטים חברתיים.
בין היתר השתתפה בקמפיין למען הקמת בית לילדים שהיו פליטים מגרמניה הנאצית וכתבה והעלתה על הבמה מחזות לילדים, עם קבוצת צעירים צ'כוסלובקים.
בשנת 1945 החלה יוקל ללמוד פסיכולוגיית מעמקים, ובכך המשיכה במכון קרל גוסטב יונג בציריך ב-1950. היא ייחסה את כישלונה בבחינות לאנטישמיות של יונג ועוזרו, טוני וולף (Toni Wolff).
היא לא קיבלה דיפלומה מהמכון, אך עבדה כפסיכולוגית, בין השאר עבור בית החולים היהודי בברלין.
בשנת 1948 יצא לאור הרומן שלה, "צבע הפנינה" (Die Perlmutterfarbe).
בשנת 1950 עברה למזרח ברלין לרגל תכנון צילומו של סרט המבוסס על ספרה זה, אך גורשה משם כעבור זמן קצר על ידי השלטונות הקומוניסטים, ללא נימוק, והתסריט שכתבה על בסיס הספר נדחה.
רק ב-2008 עיבד הבמאי מרכוס רוזנמילר את הספר לסרט, וב-2013 עיבד המחזאי כריסטוף נוסבאומדר (Christoph Nußbaumeder) את הספר למחזה, וזה הועלה על במת התיאטרון Düsseldorfer Schauspielhaus בדיסלדורף.
בין השנים 1951–1965 התגוררה יוקל במערב ברלין ועבדה כפסיכותרפיסטית ופובליציסטית.
היא הייתה חברה באגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל (Verband deutschsprachiger Schriftsteller Israels) ובארגון הסופרים הבין-לאומי, במדור הסופרים הגרמנים החיים מחוץ לגרמניה.
בנוסף לעבודתה כפסיכותרפיסטית, הקדישה עצמה ליצירתה הספרותית.
בשנת 1995 הוענק לה, על מכלול יצירתה, פרס האנס אריך נוסאק (Hans-Erich-Nossack-Preis) .
יוקל נפטרה בשנת 2001 בירושלים.
בשנת 2011, לרגל יום הולדתה המאה, פורסמו כתבים אוטוביוגרפיים, מכתבים וסיפורים שכתבה תחת הכותרת "משש תקופות חיים" (Aus sechs Leben).
יצירתה מאופיינת בקווים אוטוביוגרפיים בולטים.
בנוסף, כתבה מחקר פסיכואנליטי, "ההתמודדות עם העבר" (Bewältigung der Vergangenheit) שיצא לאור ב-1968. עוד תרגמה ספרות יידיש ועברית לגרמנית, כולל ספרו של צבי קוליץ, "יוסל רקובר מדבר אל אלוהים" (1956).
צבע הפנינה (ספריית פועלים, 1991)
תמציות (אפרסמון ספרים, 2021), תרגום: חנן אלשטיין
אנה מרי האויט הייתה ציירת, סופרת, ספיריטואליסטית ופמיניסטית בריטית פרה-רפאליטית.
אנה מרי האויט נולדה בנוטינגהאם כילדה הבכורה שנותרה בחיים של הסופרים והמוציאים לאור הקווייקרים ויליאם האויט (1792–1879) ומרי בותם (1799–1888), אך בילתה חלק ניכר מילדותה בעיירה בסארי.
המשפחה עברה להיידלברג כשהאויט היה נערה, מכיוון שלדעתם גרמניה הציעה אפשרויות חינוכיות טובות יותר.
האויט הפגינה כישרון ציור מוקדם ונכנסה לאקדמיה לאמנות בלונדון ב-1846, שם בני דורה כללו את ויליאם הולמן האנט, דנטה גבריאל רוזטי ותומאס וולנר.
בשנת 1847 היא איירה את ספרה של אמה "שנת הילדים".
ב-1850 ליוותה האויט את עמיתתה האמנית ג'יין בנהאם למינכן, שם למדה אצל וילהלם פון קולבאך.
היא החלה לפרסם "חוויות סטודנטית לאמנות במינכן", שהופיעו כסיפורים עם איורים משלה ב"אילוסטרייטד מגזין אוף ארט" (1853–1854).
על הספר שהופיע בעקבות הסדרה, כתב ה"ניו יורק טיימס" (11 במאי 1854) "הספר מתאר ברצינות יפה ובפשטות נאיבית את החיים הגרמניים, ויש להם השפעה על הקורא.
זו אחת מאותן יצירות שטופות שמש המותירות אחריהן שובל אור בזיכרון של הקורא".
הקבוצה הקרובה יותר שלה כללה את הפמיניסטיות של לנגהם פלייס, ובמיוחד את חברתה הקרובה האמנית ברברה בודישון.
האויט עשתה את הופעת הבכורה שלה בתערוכה במכון הלאומי לאמנויות יפות ב-1854 עם ציור בהשראת "פאוסט" של גתה.
הציור שלה "הנטושה" (1855) היה יוצא דופן בהציגו אישה ששקעה לזנות.
ב-1856 היא עזרה לברברה בודישון לאסוף חתימות לעצומה שתוביל לחוק רכוש נשים נשואות משנת 1870.
דיווחים משפחתיים מתעדים את מצוקתה בגלל הביקורת מצד ג'ון ראסקין על הציור השאפתני שלה "בואדיצ'ה", שגם נדחה על ידי האקדמיה המלכותית.
ייתכן והם תרמו לעזיבתה את עולם האמנות המקצועי.
אבל הדיווח שלה, שפורסם תחת שם בדוי בספר "החוויות הרוחניות שלי" (1857), מזכיר אירוע נוירולוגי שעברה, כנראה תחילתה של אפילפסיה כגורם לנטישת הציור.
בשנת 1859 התחתנה האויט עם חבר ילדות ועמית אלאריק אלפרד ווטס.
מאוחר יותר עברו בני הזוג לצ'לסי, לביתו של דנטה גבריאל רוזטי.
האויט המשיכה לפרסם באופן קבוע, לרוב בעיתונות הספיריטואליסטית.
יחד עם בעלה היא כתבה כמה ספרים, אחד מהם "חלוצי הרפורמציה הרוחנית" (1883) שכלל פרטים ביוגרפיים של המשורר הגרמני יוסטינוס קרנר ושל אביה ויליאם האויט.
היא נשארה קרובה לאחיה, אלפרד ויליאם האויט שהיגר לאוסטרליה, שם הפך לחוקר ואנתרופולוג.
בהיותה סוכנת שלו באנגליה, היא קנתה לו ציוד, בדקה טקסטים שכתב ושמרה על קשרים אקדמיים בשמו.
האויט היוותה השראה לאמנית ג'ורג'יאנה הוטון.
עם העניין הציבורי המתרחב באמנים מונעי רוחניות כמו אמה קונץ והילמה אפ קלינט, הרישומים של האויט זוכים לתשומת לב אקדמית רבה יותר.
אנה מרי האויט מתה מדיפתריה ב-1884.
אנה מנה (; נולדה ב-25 בפברואר 1997) היא זמרת ושחקנית ספרדייה.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2009, עם השתתפותה בסדרת הטלוויזיה "Marisol, la película".
בשנת 2010 היא זכתה בתחרות השירה המוזיקלית של דיסני "My Camp Rock 2".
בשנת 2016 היא הוציאה לאור את סיגנל הבכורה שלה "No Soy Como Tú Crees".
במרוצת השנים היא עבדה עם מוזיקאים רבים דוגמת בקי ג'י, CNCO ולאלי אספוסיטו.
בשנת 2018 הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, Index.
ב-4 בדצמבר 2021 הכריזה רשות השידור האיטלקית (RAI) כי מנה עתידה להשתתף בפסטיבל סן רמו 2022, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2022. בגמר היא הגיעה למקום ה-24. שירה לאירוע, "Duecentomila Ore" הגיע למקום ה-46 במצעד הסינגלים האיטלקי.
+תפקידים בקולנוע שנה שם תפקיד הערות 2011 The Skin I Live In נורמה לג'רד 2018 Viaje al cuarto de una madre באה
שם פרטים מיקומי שיא Index יצא לאור: 11 במאי 2018
פורמט: תקליטור, הורדת מוזיקה 9
שנהפרסקטגוריהתוצאהמקור2024פרס המוזיקה של MTV אירופההאמן הספרדי הטוב ביותר
אנה לירינג הייתה גרמנייה אשר התחזתה לגבר, התגייסה ל, והפכה לגיבורה עממית בגרמניה.
לירינג נולד בברמן ב-3 באוגוסט 1796. היא הייתה בתו של נגר.
במהלך מלחמת הקואליציה השישית שטף גל של לאומיות את גרמניה.
לברמן הגיעה המלחמה כאשר כוחותיו של הגנרל פרידריך קרל פון טטנבורן נכנסו אל העיר.
בעקבות מותה של אלאונורה פרוכסקה, החליטה לירינג להתגייס ל ולהשתתף במלחמה.
ב-13 בפברואר 1814 היא לבשה את בגדיו של אחיה, והתגייסה לפרייקור של ליצו כגבר בשם אדוארד קרוזה.
היא השתתפה בקרבות נגד הצרפתים עד סיום המלחמה, ולאחר מכן חזרה עם החיילים לברלין.
לאחר שנודעה זהותה האמיתית נאלצה לעזוב את הצבא, אולם הפכה לגיבורה עממית ולאורחת קבועה בסלוני החברה הגבוהה ובחצר המלוכה.
בהוראתו של ראש העיר יוהאן שמידט, היא חזרה לעיר הולדתה ברמן והתקבלה שם בכבוד רב ב-4 בפברואר 1815. זמן קצר לאחר מכן היא עברה להמבורג, וב-1821 נישאה למלצר בשם יוהאן לוקס.
ב-1832 מת בעלה, והיא מצאה את עצמה ללא הכנסה.
היא חיה בעוני עד שנת 1860, אז הסכימה עיר הולדתה להעניק לה קצבה שממנה התפרנסה עד מותה ב-25 באוגוסט 1866.
הן בהמבורג והן בברמן יש כיום רחובות על שמה.
אנה ליווינגסטון ריד מורטון לבית סטריט הייתה אשתו השנייה של סגן נשיא ארצות הברית לוי פ.
מורטון והגברת השנייה של ארצות הברית בין השנים 1889 ל-1893. היא הייתה ידועה בשם אנה סטריט מורטון.
אנה ליווינגסטון ריד נולדה ב-18 במאי 1846 בפוקיפסי, ניו יורק, והייתה בתם של ויליאם אינגרם סטריט (מת ב-1863) וסוזן ווטס סטריט (לבית קירני) (1819–1893).
סבה מצד אביה היה רנדל ס.
סטריט, עורך דין וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
דודה היה אלפרד בילינגס סטריט, עורך דין ומשורר בולט.
סבה וסבתה מצד אמה היו אן (לבית ריד) קירני ורוברט קירני.
דרך סבתה אן, בתם של קתרין ליווינגסטון וג'ון ריד, היא הייתה צאצאית של רוברט ליווינגסטון האב, הלורד הראשון של אחוזת ליווינגסטון.
בשנת 1873, אנה התחתנה עם לוי פרסונס מורטון (1824–1920), שנתיים בלבד לאחר מותה של אשתו הראשונה, לוסי יאנג קימבל, בשנת 1871. לאחר שנישאו, בעלה הפך לחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1879, וכיהן עד 1881 כאשר מונה לשגריר ארצות הברית בצרפת על ידי הנשיא ג'יימס א.
גארפילד ב-1881. מורטון כיהן במשרה הזו עד 14 במאי 1885, ואנה נודעה כמלומדת צרפתית מטופחת מאוד.
במהלך כהונתו של בעלה כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא בנג'מין הריסון, היא הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית בין השנים 1889 ל-1893 ולעיתים קרובות שימשה כמארחת עבור הממשל עקב מחלתה של הגברת הראשונה קרוליין הריסון ומותה לבסוף.
במהלך תקופה זו, בני הזוג מורטון חיו בסקוט סירקל בוושינגטון הבירה, וגברת מורטון "הפכה למנהיגת החברה בוושינגטון, ומעולם לא הייתה מנהיגה מבריקה ופופולרית ממנה.
זה היה החסד המולד שלה, הטאקט המולד שלה, וטוב ליבה שזכה להערצה וכבוד מכולם.
לאחר שהמורטונים עזבו את וושינגטון, לוי הפך למושל ניו יורק ואנה שימשה כגברת הראשונה של ניו יורק בין השנים 1895 ל-1896.
היא מתה בביתה, "Ellerslie" ברינבק, ניו יורק, ב-14 באוגוסט 1918, בגיל 72.
לאנה ולוי נולדו חמש בנות ובן.
הבן, לואיס מת בגיל ארבעה חודשים בלונדון, והבנות לנה ואליס מתו לפני אמם.
אדית ליווינגסטון מורטון (1874–1964), שנישאה לוויליאם קורקורן יוסטיס (1862–1921), בנו של ג'ורג' יוסטיס הבן
הלן סטיובסנט מורטון (1876–1952), שנישאה לפול לואי מארי ארשמבו, בוסון דה טליראן-פריגור (1867-1952), בנו של שארל גיום פרדריק, בוסון דה טליראן-פריגור, הנסיך דה סאגאן.
לואיס פרסונס מורטון (1877–1878), שמת בצעירותו.
מרי מורטון (1881–1932), שאימצה שני ילדים, לואיס פיטר מורטון ומיריאן מורטון.
בדצמבר 1904, בני הזוג מורטון נתנו בעילום שם 600,000 דולר לקתדרלת סנט ג'ון האלוהית בניו יורק.
בינואר 1905 חשף "הניו יורק טיימס" שהמורטונים היו הנותנים, כולל כספים לרכישת עוגב לזכר בתם לנה שמתה בפריז ביוני הקודם.
אנה מנון היא מהנדסת אמריקאית המועסקת בחברת SpaceX כמנהלת מבצעי חלל ומנהלת משימה.
היא טסה ב־Polaris Dawn, טיסה פרטית לחלל המופעלת על ידי SpaceX מטעמו של ג'ארד אייזקמן.
במהלך המשימה בספטמבר 2024, היא שירתה כקצינת הרפואה על הסיפון, ויחד עם שרה גיליס, קבעה את השיא לנשים שטסו הכי רחוק מכדור הארץ.
מנון עבדה בעבר כבקרית טיסה ביו-רפואית בנאס"א במשך שש שנים ופיקחה על הפעילות בתחנת החלל הבין-לאומית לפני שהצטרפה ל-SpaceX.
מנון סיימה את לימודיה באוניברסיטת טקסס הנוצרית בשנת 2008 עם תואר ראשון במתמטיקה וספרדית.
היא המשיכה לתואר שני בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת דיוק בשנת 2010.
מנון עבדה בנאס"א במשך שבע שנים, מתוכן במשך שש שנים שימשה כבקרת טיסה ביו-רפואית של תחנת החלל הבין-לאומית, סייעה לצוותי תחנת החלל במרכז החלל ג'ונסון של נאס"א ביוסטון, טקסס, והובילה פעולות ביו-רפואיות עבור משלחת 41
מנון הצטרפה ל-SpaceX ביולי 2018 כמהנדסת תפעול חלל.
היא קודמה למהנדסת תפעול חלל מובילה בנובמבר 2019. בנוסף היא עבדה בבקרת המשימה של החברה, כולל במהלך טיסת Demo-2.
במהלך Inspiration4, טיסת חלל פרטית במימון המיליארדר ג'ארד אייזקמן, היא שימשה כיועצת טכנית לבני המשפחה של הצוות הכלל-אזרחי.
זמן קצר לאחר שחזרה מהחלל, אייזקמן בחר במנון להיות חלק ממשימת Polaris Dawn.
במהלך המשימה, מנון שימשה כקצינת הרפואה על הסיפון וסייעה בביצוע ניסויים מדעיים במהלך המסע.
מנון נישאה לאסטרונאוט של נאס"א אניל מנון ב-15 באוקטובר 2016, בטקס ביוסטון.
גם היא וגם בעלה הופיעו בפרק האחרון של סרט הטלוויזיה הדוקומנטרי בן חמישה פרקים בשם Countdown: Inspiration4 Mission to Space, שיצא בנטפליקס בספטמבר 2021.
אנה מרי האן הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית ילידת גרמניה.
בין השנים 1933 ל־1937 היא הרעילה למוות חמישה גברים קשישים בסינסינטי.
היא הורשעה ברצח והוצאה להורג בכיסא חשמלי בשנת 1938.
אנה האן הייתה הצעירה מבין שנים־עשר אחים, אם כי חמישה מאחיה מתו עוד לפני שנולדה.
אביה, גאורג פילזר, היה יצרן רהיטים, והמשפחה נחשבה אמידה מבחינה כלכלית.
בגיל 19 הרתה האן והולידה את בנה, אוסקר.
היא סיפרה למשפחתה כי אביו הוא רופא מווינה בשם ד"ר מקס מצ'קי, חוקר סרטן ידוע.
עם זאת, לא נמצאה כל עדות לקיומו של ד"ר מצ'קי, וזהות אביו האמיתי של אוסקר נותרה לא ידועה עד היום.
משפחתה, שחששה מהסקנדל, שלחה את האן לארצות הברית בשנת 1929, בעוד בנה נותר בבוואריה אצל הוריה.
בעת ששהתה בבית קרוביה מקס ואנה דושל בסינסינטי, אוהיו, פגשה האן את פיליפ האן, מהגר גרמני כמוה.
השניים נישאו בשנת 1930. האן חזרה לגרמניה לפרק זמן קצר כדי להביא את אוסקר, ולאחר מכן הקימו היא ובעלה משפחה.
על פי החשד, החלה האן להרעיל ולשדוד גברים קשישים בקהילה הגרמנית של סינסינטי כדי לממן את התמכרותה להימורים.
ארנסט קוך (או ארנסט קהלר), בן 73, שנפטר ב־6 במאי 1933, נחשב לקורבנה הראשון.
האן התיידדה עמו זמן קצר לפני מותו, והוא הוריש לה בית בצוואתו.
הקורבן הבא, לפי החשד, היה אלברט פארקר, בן 72, שמת זמן קצר לאחר שהאן החלה לטפל בו.
לפני מותו, היא חתמה בפניו על שטר חוב בסך 1,000 דולר, אך לאחר מותו נעלם המסמך או הושמד.
יעקב וגנר, בן 78, נפטר ב־3 ביוני 1937, והותיר אחריו 17,000 דולר במזומן ל"אהובתי, אחייניתי" – האן.
זמן קצר לאחר מכן החלה האן לטפל בג'ורג' גסלמן, בן 67, אף הוא תושב סינסינטי.
עבור שירותיה לפני מותו, ב־6 ביולי 1937, קיבלה סכום נוסף של 17,000 דולר.
האן הרגה את קורבנה האחרון, גאורג אובנדורפר, בן 67, ב־1 באוגוסט 1937, לאחר שנסע עמה ועם בנה לקולורדו ספרינגס, קולורדו.
המשטרה מסרה כי אובנדורפר, סנדלר במקצועו, "מת בייסורים זמן קצר לאחר שהגברת האן רכנה לעבר מיטת מותו, שאלה לשמו, והצהירה כי אינה מכירה אותו".
בנה של האן העיד במשפטה כי שלושתם – הוא, אמו ואובנדורפר – נסעו יחד ברכבת מסינסינטי לקולורדו, וכי אובנדורפר החל לחוש ברע במהלך הנסיעה.
נתיחה לאחר המוות שנערכה לגאורג אובנדורפר חשפה רמות גבוהות של ארסן בגופו, דבר שעורר את חשדם של חוקרי המשטרה.
בעקבות זאת, הוצאו מקברם שניים מלקוחותיה הקודמים של האן, ובגופותיהם התגלו סימני הרעלה.
האן הפכה לחשודה המרכזית ונעצרה זמן קצר לאחר מכן.
האן הורשעה לאחר משפט שנמשך ארבעה שבועות, בנובמבר 1937. היא נידונה למוות, והוצאה להורג בכיסא חשמלי בבית הכלא של אוהיו בקולומבוס, ב־7 בדצמבר 1938. היא נקברה בבית העלמין מאונט קלוורי בקולומבוס.
אנה מואש היא שחיינית אמריקאית, סגנית אלופת עולם (סינגפור 2025) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה לנוער שנערכה בהונולולו שבהוואי, ארצות הברית, באוגוסט, זכתה בשתי מדליות זהב: במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:37.99 דקות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בשיא אליפות חדש של 3:46.83 דקות.
בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.32 שניות, אחרי מילה ג'אנסן מאוסטרליה (25.19 שניות) ולפני ארין גמל מארצות הברית (25.46 שניות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור ביולי-אוגוסט זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
אנה ניקול סמית' הייתה דוגמנית ושחקנית ואשת טלוויזיה אמריקאית.
היא זכתה לתשומת לב תקשורתית משמעותית והפכה לאייקון תרבותי בזכות המראה הזוהר, חייה האישיים הסוערים ומאבקים משפטיים מתוקשרים.
נולדה בשם ויקי לין הוגאן (Vickie Lynn Hogan) ביוסטון, טקסס וגדלה שם.
יש לה חמישה אחים למחצה.
ב-1971 שינתה את שמה לניקי הארט (Nikki Hart) עקב נישואי אמה לדונלד הארט.
גדלה עם אמה עד שהגיעה לכיתה ט' ואז נשלחה להתגורר בבית דודתה במקסיה, טקסס .
באותה שנה נכשלה בלימודיה ובכיתה י' נשרה מבית הספר תיכון, והחלה לעבוד במסעדת המזון המהיר "ג'יימס קריספי פרייד צ'יקן" שהתמחתה בעוף מטוגן.
ב-1986, נולד בנם דניאל וויין סמית'.
הם נפרדו ב-1987 והיא שבה להתגורר ביוסטון.
השניים התגרשו באופן רשמי רק ב-1993.
ב-1991, החלה לקחת שיעורי פיתוח קול ודוגמנות.
במרץ 1992 זכתה סמית' לתשומת לב בינלאומית כשהופיעה על שער גיליון "פלייבוי".
חשיפה זו הובילה לקריירת דוגמנות מצליחה, והיא הפכה לדוגמנית פין אפ פופולרית.
סמית' הופיע גם במספר מגזינים ופרסומות אחרים, והפכה לידועה בתעשייה.
בשנת 1993 נבחרה ל"נערת השנה" של המגזין.
אף על פי שמידותיה אז לא היו אופייניות לדוגמנית, בשנת 1992 הייתה לנערת השנה של מותג האופנה "GUESS" של פול מרציאנו, והחליפה דוגמניות מקצועיות כקלאודיה שיפר וקרלה ברוני.
באוקטובר 1991, כאשר עבדה במועדון החשפנות "גיגי" ביוסטון, פגשה את המיליארדר ג'יי הווארד מארשל השני, איל נפט ומיליארדר בן 89 המרותק לכיסא גלגלים.
הוא הציע לה נישואים כמה פעמים, ולבסוף נישאו השניים ב-27 ביוני 1994. הפער בין השניים היה 63 שנים, מה שזיכה את הנישואין בתשומת לב תקשורתית רבה, בעיקר כי נישאה לו בשביל כספו.
לדבריה הם לא גרו יחד, ומעולם לא קיימו יחסי אישות.
לימים פרסמה מיסי ביירום, שעבדה יחד עם סמית' במועדון החשפנות, שהיא הייתה המאהבת של סמית', וכי למעשה הייתה ביסקסואלית.
לאחר מותו של מרשל התפתח מאבק משפטי מתוקשר מאוד על עזבונו בין סמית' לבין בנו של מרשל, א' פירס מרשל.
על אף שסמית' לא נרשמה בצוואתו של מרשל, לטענתה במסגרת הנישואין הבטיח לה בעל פה מחצית מעיזבונו.
מרשל החזיק בכ-16% מתאגיד "קוק תעשיות", בשווי של 1.6 מיליארד דולר.
בנו של מרשל, ולמעשה בנה החורג של סמית', א' פירס מרשל, התנגד לדרישותיה.
סמית' איחדה כוחות עם בנו הנוסף של מרשל, ג'יי הווארד מרשל השלישי, שנושל לאחר שניסה להשתלט על קוק תעשיות, וכמו סמית', גם הוא נותר מחוץ לצוואה של אביו.
בספטמבר 2000, שופט פשיטות הרגל בלוס אנג'לס העניק לסמית' כ-450 מיליון דולר.
עם זאת, ביולי 2001, השופט יוסטון מייק ווד אישר את ממצאי חבר המושבעים בתיק הצוואה בפסיקה שסמית' לא זכאית לדבר, וחייב אותה בהוצאות של יותר ממיליון דולר.
בשנת 2002 פסק שופט פדרלי בקליפורניה כי סמית תקבל 88.6 מיליון דולר.
הסכסוך בין בית המשפט לצוואה בטקסס, לבין פסקי הדין של בית המשפט לפשיטת רגל בקליפורניה, אילץ התערבות של בית המשפט הפדרלי.
ב-2002 פסק בית המשפט כי היא תקבל 88 מיליון דולר מעיזבונו.
אולם ב-2005 ביטל בית המשפט לערעורים בלוס אנג'לס את הפסיקה, בטענה כי לבית המשפט הפדרלי בקליפורניה לא הייתה סמכות לדון בתיק.
בשנת 2006 בית המשפט העליון פסק פה אחד לזכות אנה ניקול בעניין סמכות השיפוט, אולם לא דנו בעניין חלקה בעיזבון.
כחודש לאחר החלטתם, פירס מת.
שישה חודשים לאחר מכן, אנה ניקול מתה גם היא.
למרות מותם של שני הצדדים, המשפט המשיך להתנהל שנים לאחר מכן בידי היורשים.
רק בשנת 2011 קבע בית המשפט העליון פסק דין סופי בתיק, ולפיו עיזבונה של אנה ניקול סמית' אינו זכאי לחלק מהונו של ג'יי הווארד מרשל השני.
החלטה זו סיימה למעשה את המאבק המשפטי הארוך על הירושה.
סמית' רצתה לפתח את קריירת המשחק, אך בהוליווד היא נתקלה בתקרת זכוכית סטראוטיפית.
דמותה של סמית' כ"בלונדינית מטומטמת" הוצגה רבות בתפקידיה הקולנועיים, שביקשו רק לשווק את יתרונותיה הפיזיים.
בשנת 1994 השתתפה בסרט הקומי "הקפיצה הגדולה" של האחים כהן.
היא גילמה את דמותה של "זא-זא", ידוענית זוהרת ומפתה.
תפקידה היה קטן אך משמעותי, אשר הקנה לה תשומת לב בתעשייה ועזר לה להשיק את קריירת המשחק שלה.
סמית' אמורה הייתה להיות הדמות הנשית הראשית בסרט "המסכה" משנת 1994 בכיכובו של ג'ים קארי.
אולם, היא דחתה את ההצעה מאחר שהוצע לה 50 אלף דולר עבור התפקיד, סכום שלדעתה היה זעום.
במקום זאת הצטרפה לקאסט של הסרט "האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" לצד לזלי נילסן.
היא גילמה את דמותה של טניה פיטרס, שחקנית יפת מראה.
את התפקיד ב"המסכה", שהיה לשובר קופות, קיבלה השחקנית קמרון דיאז, ובזכותו פרצה לתודעה.
ב-1995 הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי כקולט דובאה, בסרט "שוטרת אינטימית 2".
הסרט התמקד בשוטרת סמויה המנסה להפיל ברון סמים.
למרות מאמציה, הסרט זכה לביקורות שליליות ולא זכה להצלחה בקופות.
היא ניסתה שוב את מזלה בתפקיד ראשי בסרט "שוטרת אינטימית".
במותחן פעולה זה, סמית שיחקה את תפקידה של קארי ווינק, טייסת מסוק.
הסרט עקב אחר סיפורה של טייסת חילוץ במסוק שניסה להציל את בתה מגאון קרימינלי.
כמו סרטה הקודם, גם סרט זה זכה לביקורות שליליות ולא זכה להצלחה מסחרית.
ב-1998, הוציאה סמית' סרט תיעודי בשם "במיטה עם אנה ניקול סמית'", בהשראת סרטה של מדונה, "במיטה עם מדונה".
ב-1999, הופיעה בקומדיית המצבים "הארון של ורוניקה" כדונה, חברתה של ורוניקה.
באוגוסט 2002, סמית' עלתה בסדרת ריאליטי משלה בשם "המופע של אנה ניקול סמית'".
התוכנית, ששודרה ב, עקבה אחר חיי היומיום שלה והציגה את אישיותה האקסצנטרית.
התוכנית השיגה את דירוג הכבלים הגבוה ביותר עבור תוכנית ריאליטי.
הופעת הבכורה של הסדרה היה יום השנה השביעי למותו של ג'יי הווארד מרשל, ממנו התאלמנה סמית'.
הסדרה ניסתה להתמקד בחיים הפרטיים של סמית', החבר ועורך הדין שלה הווארד ק.
סטרן, בנה דניאל וויין סמית', העוזרת שלה קימברלי "קימי" וולטר, הפודל המיניאטורי שלה "שוגר פאי", מעצב הפנים שלה בובי טרנדי ובת דודתה מטקסס, שלי קלאוד.
התוכנית ירדה מהמרקע ב-2004 לאחר שתי עונות ו-27 פרקים.
סמית' חזרה לשחק בקולנוע בשנת 2003 בקומדיה "ואסאבי טונה", שם גילמה גרסה סאטירית ומוגזמת של עצמה.
במהלך העלילה, הפודל המיניאטורי שלה, שוגר פאי, נחטף בליל כל הקדושים בידי חבורת מלכות דראג מחופשות לדמותה.
הסרט והופעתה בו זכו לביקורות שליליות.
ב-2005 הופיעה הופעת קמע בסרטו של ג'ון טרבולטה, "בי קול", כצופה במשחק כדורסל.
בסוף אותה שנה השתתפה בסרט "Illegal Aliens", פרודיה על סדרות טלוויזיה משנות ה-70 וה-80.
באפריל 2003 מונתה אנה ניקול סמית' לדוברת והמפרסמת של חברת "טרים-ספא" (TrimSpa), ספקית מוצרים לירידה במשקל.
היא שיווקה תוסף התזונה וגלולות הרזייה.
בנובמבר 2004 איימה "טרים-ספא" לפטר את סמית' מתפקידה כדוברת החברה לאור התנהגותה המשונה בטקס הענקת פרסי MTV, אך לבסוף הוחלט להשאירה בתפקיד.
נגד סמית' והחברה הוגשה תובענה ייצוגית בלוס אנג'לס בה בשיווק שקרי והטעיה בפרסום.
בסוף 2006 עברה סמית', יחד עם בן זוגה הווארד ק.
על פי הדיווחים, סמית' וסטרן שהו באיי בהאמה עקב הריונה של סמית', אשר רצתה ככל הנראה להימנע מבדיקת אבהות בארצות הברית.
היא קיבלה מעמד של תושבת קבע משר ההגירה שיין גיבסון.
הבסיס למעמד זה היה הטענה שבבעלותה אחוזה במדינה בשווי 900,000 דולר, אשר לדבריה ניתנה לה על ידי חבר לשעבר, גייתר בן תומפסון מדרום קרוליינה.
תומפסון עצמו טען שהוא הלווה לסמית' את הכספים לרכישת הנכס, איך היא לא הצליחה להחזיר אותם.
לכן ניסה להשיג לעצמו את השליטה בנכס.
הוא תבע לגרש את סמית' מהנכס, ולבסוף האחוזה הועברה לידיו.
בהמשך פרסם העיתון המקומי "טריביון של נסאו" תצלומים בהם נראית סמית' שכובה במיטה ולבושה בכותנת לילה, כשהיא מחבקת את שר ההגירה שיין גיבסון – אשר העניק לה את מעמדה החוקי במדינה.
לאחר הגילוי התפטר גיבסון מתפקידו.
עם חשיפת מסמכי "ויקיליקס" עלה כי סמית' נתנה שיק בגובה 10,000 דולר ישירות לגיבסון, בתמורה לקידום אישור התושבות.
ב-7 בספטמבר 2006, אנה ניקול ילדה את בתה דניאלין בניו פרובידנס שבאיי בהאמה.
שלושה ימים לאחר מכן, בעת שביקר אותה בחדרה במחלקת היולדות, בנה הבכור דניאל התמוטט ממנת יתר ומת.
כמעט שישה שבועות לאחר מותו, ב-19 באוקטובר 2006, נקבר דניאל בבית הקברות לייק ויו בניו פרובידנס שבאיי הבהאמה.
התינוקת דניאלין נרשמה כביתו של סטרן, בן זוגה של סמית', אולם שלושה גברים נוספים טענו לאבהות.
פרדריק פרינץ פון אנהלט, בעלה של השחקנית ז'ה ז'ה גאבור, טען לקשר רומנטי עם סמית' והגיש בקשה לבדיקה גנטית כדי לקבוע אם הוא האב.
הגבר השלישי הוא אלכסנדר דנק, שומר הראש של סמית, שטען לקשר רומנטי עמה והביע אפשרות שהוא האב הביולוגי.
הגבר הרביעי, צלם בשם לארי בירקהד, טען כי ניהל רומן עם סמית' ודרש בדיקת אבהות.
ב- 7 בפברואר דרש בית המשפט לבצע את הבדיקה, אולם למחרת סמית' מתה בפתאומיות.
היא התמוטטה בבית המלון "הארד-רוק" בהוליווד בו התארחה.
מתוצאות נתיחת גופתה עולה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של תרופות.
גופתה הועברה במטוס פרטי מפלורידה לאיי הבהאמה, שם נקברה.
שעות לאחר מותה דרש עורך הדין של בירקהד לקחת דגימה מגופתה, אך תביעתו נדחתה.
באפריל 2007 קבע שופט בהאמי שבהתאם לבדיקות הדנ"א בירקהד הוא האב.
הוצגה תעודת לידה מתוקנת, אשר זיכתה את התינוקת בדרכון אמריקאי, ובירקהד שב עמה לארצות הברית.
על פי צוואתה של סמית', אשר הוכנה ב-30 ביולי 2001 על ידי עורך הדין אריק לונד, בנה היחיד דניאל, שנפטר מאז, נרשם כנהנה היחיד מהעיזבון.
נוסח הצוואה הדיח במפורש ילדים אחרים, ושם את סטרן למנהל העיזבון.
רכושה האישי שהותירה אחריה היה הון בגובה כ-10,000 דולר ונכס שבזמן מותה היה בשווי של 1.8 מיליון דולר, עם משכנתא בגובה 1.1 מיליון דולר.
לבסוף נקבע כי בתה דניאלין היא היורשת היחידה.
לאחר מותה חבר המושבעים הרשיע את בן זוגה, הווארד ק.
סטרן, וחברתה, קריסטין ארושביץ', קשירת קשר למתן תרופות מרשם באמצעות הונאה, בכך שסיפקו לה תרופות שהביאו למותה.
אולם השופט רוברט פרי ביטל את הרשעתם בשל מחסור בראיות, וקבע כי הם פעלו מתוך הגנה על פרטיותה.
בשנת 2007 יצא הסרט האחרון בכיכובה, "Illegal Aliens", שלושה חודשים אחרי מותה.
בפברואר 2011 העלתה האופרה המלכותית של לונדון את "אנה-ניקול", עיבוד לסיפור חייה של אנה ניקול-סמית'.
בתפקיד הראשי זמרת הסופרן ההולנדית אווה מריה ווסטברוק, ובהלחנת מארק-אנתוני טורנג.
בשנת 2021 דניאלין בירקהד, בתה בת ה-14 של אנה ניקול סמית', השתתפה בספיישל טלוויזיוני בשם "יופי טרגי" אודות אמה.
במאי 2023 יצא בנטפליקס הסרט התיעודי "אנה ניקול סמית': אתם לא מכירים אותי" הסוקר את מהלך חייה דרך עיניהם של קרוביה.
שנהסרטתפקידהערות1994הקפיצה הגדולהזא-זאהאקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרוןטניה פטרס1995שוטרת אינטימיתקולט דוביוס1996שוטרת אינטימית 2קארי ווינק2003וואסבי טונהעצמה2007Illegal Aliensלוסימפיקה בשותפותהסרט פורסם לאחר מותה
שנהסדרהתפקידהערות1995האמת העירומהעצמהפרק: "Wilde Again"1999הארון של ורוניקהדונהפרק: "Veronica's Wedding Bell Blues"אלי מקבילמיירה ג'ייקובספרק: "Pyramids on the Nile"
אנה מריה וולבורגה מוצרט (לבית פרטל, בגרמנית: Anna Maria Walburga Mozart; 25 בדצמבר 1720 – 3 ביולי 1778) הייתה אמם של וולפגנג אמדאוס מוצרט (1756–1791) ומריה אנה מוצרט (1751–1829).
אנה מריה מוצרט נולדה בסנט גילגן, ארכיבישופות של זלצבורג, לאווה רוזינה (1681–1755) ולוולפגנג ניקולאוס פרטל (1667–1724), סגן הנציב של הילדנשטיין.
ניקולאוס היה בעל תואר אוניברסיטאי במשפטים מהאוניברסיטה הבנדיקטינית בזלצבורג ומילא תפקידים ציבוריים רבים בין השאר שימש מפקח מחוז בסנט אנדרה, כנראה היה מוזיקאי מיומן.
הוא לקה במחלה קשה בשנת 1714 ונאלץ להחליף תפקיד עם משכורת קטנה יחסית.
באחרית ימיו נקלע לחובות עמוקים.
רכושו של ניקולאוס נמכר כדי לסייע בתשלום החובות, ומשפחתו שנותרה (אמה של אנה מריה ואחותה הגדולה מריה רוזינה, ילידת 24 באוגוסט 1719) נקלעה לעוני.
המשפחה עברה לזלצבורג, לא הרחק משם, והתקיימה מקצבת צדקה.
אחותה הגדולה של אנה מריה נפטרה ב-1728, בגיל תשע.
אנה מריה עצמה לא הייתה בריאה כשהייתה צעירה: מסמכים משפטיים מהתקופה מתארים אותה כ"חולה כל הזמן" (1733) ו"הבת המרותקת למיטה כל הזמן" (1739).
אנה מריה נישאה ללאופולד מוצרט בזלצבורג ב-1747; הרמן אברט כותב, "השניים נחשבו בזמנו כזוג היפה ביותר בזלצבורג".
בני הזוג עברו (אולי עם אמה של אנה מריה) לדירה בקומה השלישית בגטריידגאסה 9. בעל הבית שלהם היה לורנץ הגנאור, שהיה חבר קרוב של לאופולד ונהיה נמען של מכתבים רבים במהלך מסעות המשפחה.
לזוג מוצרט היו שבעה ילדים, מתוכם רק שניים שרדו:
יוהנס כריסוסטומוס וולפגנג תאופילוס אמדאוס (27 בינואר 1756 - 5 בדצמבר 1791)
שני הילדים ששרדו זכו לתהילה.
הבת מריה אנה כונתה בילדותה "נאנרל".
היא הייתה מוזיקאית מוכשרת שהופיעה עם אחיה בסיבוב הופעות.
הבן, וולפגנג אמדאוס, נולד ב-27 בינואר 1756, זכה להצטיינות תחילה כילד פלא, אחר כך כאחד המלחינים המפורסמים ביותר בעולם.
אנה מריה יצאה לסדרת הסיורים המשפחתיים (1762–1768) באירופה, שבמהלכם הוצגו שני הילדים כילדי פלא.
היא נשארה ללא רצון בזלצבורג עם בתה במהלך הסיורים באיטליה שוולפגנג ולאופולד ערכו בשנים 1769–1773.
בשנת 1777, היא ליוותה את וולפגנג הבוגר כעת, כנראה בחוסר רצון, למסע חיפוש עבודה באאוגסבורג, מנהיים ופריז.
בהיותה בפריז, אנה מריה מתה ב-3 ביולי 1778 ממחלה פתאומית ולא ידועה.
היא נקברה בבית הקברות של כנסיית סנט אסטאש.
מוצרט היה בהלם עמוק ממותה של אמו.
כמה מכתבים שכתב לאביו מפריז, המפורסמים עד היום, עוסקים באירוע הטראגי הזה.
אנה סמשנובה היא טניסאית עבר ישראלית, הנחשבת לאחת הטניסאיות הישראליות הטובות ביותר בכל הזמנים.
בשיאה דורגה במקום ה-15 בסבב העולמי לנשים (ב-3 בפברואר 2003) שהיה אז הישג שיא של שחקנית טניס ישראלית בדירוג הנשים העולמי.
גובהה 1.59 מטר, הנמוך משמעותית מהגובה הממוצע בסבב הנשים העולמי.
סמשנובה שיחקה בנבחרת טניס הנשים של ישראל במשך 15 שנים, שיא משותף עם ציפי אובזילר.
היא בעלת מספר הניצחונות ביחידות הגבוה ביותר בנבחרת (38), ובעבר החזיקה בשיא העולמי של מספר ההתמודדויות בהן שיחקה (61), בצוותא עם אובזילר.
סמשנובה פרשה מטניס מקצועני בשנת 2007, בתום 16 שנות פעילות כטניסאית מקצוענית.
סמשנובה נולדה במינסק שבבלארוס הסובייטית.
היא החלה לשחק טניס בגיל צעיר, ובגיל 14 זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנערות.
ב-1991, כשהגיעה לגיל 15 הזמין אחד מהספונסרים של הטניס הישראלי, פרדי קרבין, את אנה ומשפחתה לעלות ארצה - ובכך הצליח לשים את הטניס הנשי בישראל על המפה העולמית.
סמשנובה היא הישראלית הראשונה שהופיעה בטורנירי גראנד סלאם ואף דורגה במקום ה-15 בעולם.
ב-1990 כשהייתה רק בת 14, זכתה ברולאן גארוס לנערות ובמקביל באליפות ברית המועצות לנערות.
באותה שנה גם הגיעה לחצי גמר וימבלדון לנערות.
ב-1 בינואר 1991, החלה סמשנובה בקריירת הבוגרות המקצוענית שלה.
הישגה המשמעותי הראשון כבוגרת היה בגיל 18, כשהביסה בסיבוב הראשון ברולאן גארוס את המדורגת במקום ה-5 בעולם יאנה נובוטנה.
באותה שנה נכנסה סמשנובה לראשונה לרשימת 100 הטניסאיות הטובות בעולם, ואף ניצחה את לורי מקניל המדורגת במקום ה-15 בסיבוב הראשון של אליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת הפתיחה של סמשנובה כבוגרת השיגה את אחד ממקבציה הגבוהים בתחרויות גראנד סלאם, אשר הפכו מאוחר יותר לעקב אכילס של הקריירה שלה.
אחרי שבשנת 1995 הצליחה להגיע לשמינית גמר הרולאן גארוס (שם הודחה רק על ידי המדורגת מספר 1 דאז, ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו), והתקדמה אל 50 הראשונות בעולם, התגייסה סמשנובה לצה"ל והחלה נסיגה משמעותית בקריירה שלה.
היא נסוגה עד לסביבות המקום ה-220 בעולם ואף החמיצה את האולימפיאדה, למרות שעמדה בקריטריון העולמי.
למרות הנסיגה הזו, השכילה סמשנובה לעבור את תקופת המשבר וחזרה למאה המקומות הראשונים בשנת 1998, אז הגיעה שוב לשמינית גמר הרולאן גארוס ואף לחצי גמר מקצועני ראשון בפולין.
בשנת 1999 זכתה סמשנובה בתואר המקצועני הראשון שלה בסבב העולמי לנשים (WTA) בטשקנט.
התואר ביסס אותה היטב ב-50 המקומות הראשונים.
בשנת 2000 קטפה את התואר השני בטורניר קנוקה-הייסט בבלגיה, שם הביסה בגמר את הטניסאית הטובה בבלגיה, דומיניק ואן רוסט, שדורגה במקום ה-11 בעולם.
הישג זה הקפיץ אותה לדירוג שיא - למקום ה-36, אך הוא לא הספיק לוועד האולימפי הישראלי, ששוב השאיר אותה מחוץ לאולימפיאדה.
לאחר ששוב לא נכנסה לאולימפיאדה, התדרדרה סמשנובה בדירוג, כמעט עד למקום ה-90 בעולם.
אולם בקיץ 2001 הכירה את קלאודיו פיסטולסי, מאמן טניס איטלקי שהפך למאמנה ואחר כך לבעלה (ומאוחר יותר הם התגרשו).
השידוך בין הטניס והאהבה התגלה כמוצלח בשנת 2002, כאשר סמשנובה פתחה את העונה בזכיות רצופות בשני טורנירים באוקלנד ובקנברה.
ההצלחה המשיכה, וסמשנובה הגיעה לרבע גמר הטורניר באינדיאן ולס.
שבוע אחר כך היא גברה על ז'סטין הנין, המקום ה-7 בעולם דאז, בטורניר מיאמי.
בעונת החימר השיגה ניצחון על קים קלייסטרס, בעלת המקום ה-3 בעולם, ואף הגיעה עד חצי גמר טורניר ברלין, אחד הגדולים בסבב העולמי.
סמשנובה המשיכה להלהיב, כשזכתה בטורניר וינה ובטורניר שאנגחאי כשהיא מנצחת בגמר את אנה קורניקובה.
כל ההישגים הללו, במקביל לאי ההצלחה בטורנירי הגראנד סלאם, הביאו אותה למקום ה-15 בעולם בדירוג השנתי, ואף זיכו אותה בכניסה לאליפות סבב ה-WTA בסוף השנה, שם הודחה בסיבוב הראשון על ידי סרינה ויליאמס.
את שנת 2003 החלה סמשנובה עם קשיים, אף על פי שכבר הייתה במקום ה-15 בעולם.
אולם היא התאוששה במהירות והגיעה שוב לשיא בסדרה מלהיבה של 14 ניצחונות רצופים, הכוללים שוב זכייה בשני טורנירים רצופים, הלסינקי וסופוט בפולין, וכמו כן ניצחונות על הרוסיות ורה זבונרבה ואנסטסיה מיסקינה.
היא נעצרה רק ברבע גמר ניו הייבן על ידי ג'ניפר קפריאטי.
אולם כל רצף הניצחונות הזה לא מנע ממנה הפסד בסיבוב הראשון של אליפות ארצות הברית הפתוחה לקלודין שול.
את שנת 2003 היא סיימה כשהיא שוב במקום ה-16 בעולם, אלא שאליפות סבב ה-WTA צומצמה ל-8 טניסאיות בלבד.
לאורך השנים, לא זכתה סמשנובה לפופולריות בישראל, למרות הישגיה המרשימים.
בשנת 2004 הגיעה סוף סוף לאולימפיאדת אתונה, אך נוצחה בסיבוב הראשון.
סמוך לתאריך זה עברה משבר גדול ונפרדה מבעלה-מאמנה.
בשנים 2004–2005, לא הצליחה סמשנובה להישאר בפסגת הדירוג, וירדה למקומות 30-40. בשנת 2006 איבדה את מקומה כטניסאית הבכירה בישראל לשחר פאר, ודורגה בסביבות המקום ה-60 בעולם.
למרות הירידה בדירוג, זכתה בשנים אלו ב-4 טורנירים נוספים מהסבב העולמי לנשים (WTA), מה שהביא אותה להישג שיא נדיר של 12 ניצחונות מתוך 12 הופעות במשחקי הגמר.
רצף זה נקטע כאשר נוצחה בגמר ה-13 במספר שהשתתפה בו, על ידי מגאן שונסי בטורניר "פורסט הילס" (ניו יורק, 2006).
ביוני 2007, כשהייתה בת 31, הכריזה על פרישה מטניס מקצועני לאחר שהובסה בטורניר וימבלדון.
לאחר פרישתה שימשה מאמנת בכירה במרכז לטניס בישראל, ואימנה בין היתר את חן אסטרוגו.
ב-15 בספטמבר 2017 קיבלה את הפרס "Fed Cup Commitment Award" מטעם איגוד הטניס הבינלאומי (ITF).
מס'תאריךטורנירמשטחיריבה בגמרתוצאה 1.26 באוגוסט 2006 פורסט היל קלאסיק, ניו יורק, ארצות הברית קשה מגאן שונסי1-6, 6-0, 6-4
אנה סוקולוב הייתה רקדנית וכוריאוגרפית יהודייה-אמריקאית.
סוקולוב החלה את הכשרתה בריקוד אצל לואיס הורסט ומרתה גרהם בבית אמנויות הבמה השכונתי.
בשנות השלושים הייתה חברת להקת הריקוד של גראהם במשך שמונה שנים, ובמקביל שימשה מתמחה מדגימה בשיעורי הכוריאוגרפיה של הורסט.
באותה תקופה, במהלך השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, הקימה סוקולוב להקה משלה, אשר הייתה קשורה לאיגודים המקצועיים, ויצרה עבורה עבודות אנסמבל וסולו.
דמותה של איזדורה דאנקן היוותה מקור השראה מרכזי עבורה.
בסוף שנות השלושים סוקולוב הוזמנה עם להקתה, וכן המנהל המוזיקלי אלכס נורת', למקסיקו ובשנות הארבעים ייסדה להקת מחול מודרני ראשונה במקסיקו.
כרקדנית בלטו עבודותיה המקוריות "קדיש" (1945), כתגובה למאורעות השואה, ו"הדיבוק" (1951), בהשראת המחזה.
זה היה תפקידה האחרון בריקוד.
בשנת 1953 שכנע ג'רום רובינס את סוקולוב להירתם לביסוס מקצועיותה של להקת ענבל הישראלית.
השניים סייעו יחדיו להכנת מסעה המוצלח של להקת ענבל באירופה ובארצות הברית.
קשריה עם המחול בישראל התהדקו וסוקולוב עבדה בארץ עם להקות המחול המרכזיות, בהן: להקת בת שבע, להקת ענבל והתיאטרון הלירי אותו ייסדה.
בעבודתה עם התיאטראות בארץ בלטה עבודתה על עיצוב התנועה במחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (1964).
סוקולוב הביאה את המחול המודרני לברודוויי ועבדה עם טנסי ויליאמס, איליה קאזאן (סוקולוב שימשה עוזרת במאי בקמינו ריאל), קורט וייל (תמונת רחוב), ברטולט ברכט (גליליאו), מארק בליצשטיין (רג'ינה) וליאונרד ברנשטיין (קנדיד).
בניו יורק הייתה חברה בקבוצה המייסדת של בית הספר למשחק "אולפן השחקנים", שפעל על בסיס שיטת סטניסלבסקי.
כארבעים שנה לימדה במחלקות למחול ולדרמה בג'וליארד.
סוקולוב חיפשה את הקשר בין צורות האמנות השונות והייתה הראשונה שהשתמשה בג'אז לעבודת מחול רציני.
יחד עם השתייכותה למחול המודרני בלטו יצירותיה הכוריאוגרפיות בלהקות בלט חשובות ובאופרה.
בין מקורות ההשראה שלה להקמת תיאטראות מחול הייתה אמנות פלסטית.
לשיטתה, צעדי מחול מכילים בתוכם משמעות פנימית ולכל צעד בודד זכות קיום רק כחלק מהמבנה הכוריאוגרפי.
סוקולוב נודעה ביכולת האבחון שלה לתנועות וביכולתה להוביל רקדנים משימוש בתנועות "חסרות משמעות" לתנועות "אמינות".
עיסוקה בכוריאוגרפיה, כמרצה וכיוצרת, נמשך עד סמוך לפטירתה, בגיל תשעים.
רבות מעבודותיה צולמו ונכתבו בשפת תנועה.
בשנת 1956 הייתה מועמדת לפרס טוני על כוריאוגרפיה להצגה Red Roses for Me של המחזאי שון או'קייסי.
בשנת 1991 הוענק לסוקולוב פרס אמריקן דאנס פסטיבל לשנת 1991. (Samuel H.
כאות הוקרה על עבודתה נקרא בשנת 2004 רחוב במנהטן על שמה.
לוויה אמריקאית מוזרה (1935) אודות פועל מתכת שנספה בעבודה.
טבח החפים מפשע (1937) למוזיקה של אלכס נורת'.
חדרים (1955) שביטא את הבדידות והניכור בכרך הגדול, למוזיקת ג'אז של קניון הופקינס.
חלומות (1961) שצמח על רקע זוועות השואה.
סוויטה לירית (1954) למוזיקה אטונלית של אלבן ברג.
אודס (1965) מוזיקה: אדגר וארז
מדבריות (1967) מוזיקה: אדגר וארז
מעשה בחייל (1954) מוזיקה: איגור סטרווינסקי
האוצר מאת י"ל פרץ (1962)(בימוי) מוזיקה: נתן מישורי.
פעולה ללא מילים (1969) על בסיס המחזה של סמואל בקט.
מגריט, מגריט (1970) בהשראת הצייר
שיר השירים (1976) מוזיקה: בן-ציון אורגד
מתוך יומניו של פרנץ קפקא (בימוי) - מחזה (1980) בהשראת הסופר
הערכה לגרטרוד (1978) - לזכרה של המורה והרקדנית גרטרוד קראוס.
כנפיים (1979) (בימוי וכוריאוגרפיה) - מחזה מאת ישראל אלירז מוזיקה: מרק קופיטמן.
הכל חיב ללכת (1982) אודות חסרי הבית בכרך הגדול מוזיקה: תיאו מסרו.
החתונה (כלולות) (1982) מוזיקה: איגור סטרווינסקי
אנה יורייבנה נטרבקו היא זמרת אופרה רוסייה-אוסטרית.
נטרבקו נולדה בעיר קרסנודר באזור קובאן שבדרום רוסיה, לאביה, יורי, גאולוג בעל שורשים אוקראיניים, ולאימה לריסה, מהנדסת.
היא למדה פיתוח קול בקונסרבטוריון על שם רימסקי-קורסקוב בעיר סנקט פטרבורג אצל תמרה נוביצ'נקו.
כסטודנטית עבדה, בין השאר, בניקיון תיאטרון מריאינסקי ומאוחר יותר השתלמה אצל זמרת האופרה רנאטה סקוטו.
בשנת 1994, לאחר שזכתה בתחרות גלינקה במוסקבה, התקבלה נטרבקו לתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
המנצח ואלרי גרגייב לקח אותה תחת חסותו.
את הופעת הבכורה שלה, עשתה נטרבקו בתפקיד סוזנה באופרה "נישואי פיגרו" מאת מוצרט.
נטרבקו התחילה להתפרסם כבר בשנת 1995 בעת ביקור להקת התיאטרון מריאינסקי בהנהגתו של ואלרי גרגייב בסן פרנסיסקו, בו שרה את תפקיד לודמילה באופרה רוסלאן ולודמילה של מיכאיל גלינקה.
הביקורות הנלהבות להן זכתה היו הפתיח לקריירה בינלאומית שכללה הופעות בכל בתי האופרה החשובים בעולם: המטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה של וינה (בין השאר, בתפקיד דונה אנה "בדון ג'ובאני") ולה סקאלה במילאנו (ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי).
החל משנת 1998 היא משתתפת באופן קבוע בפסטיבל זלצבורג, בשנת 2002 שרה בתפקיד דונה אנה בדון ג'ובאני תחת שרביטו של ניקולאוס הרנונקור.
באותה שנה הופיעה לראשונה במטרופוליטן בתפקיד נטשה ב"מלחמה ושלום" של פרוקופייב.
בשנת 2003 עמדה על במת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן בתפקיד ג'ילדה ב"ריגולטו" ושרה את התפקיד הראשי ב"לוצ'יה די למרמור" באופרה של לוס אנג'לס ושוב את דונה אנה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
בשנת 2005, יחד עם רולנדו וילזון, הופיעה ב"רומיאו ויוליה" ובתפקיד אדינה משיקוי האהבה.
באותה שנה הופיעה בפסטיבל זלצבורג בתפקיד ויולטה ב"לה טרוויאטה" של ג'וזפה ורדי תחת ניצוחו של קרלו ריצי, כשלצידה שרו רולנדו וילזון ותומאס המפסון.
בשנת 2004 הקליטה DVD תחת הכותרת "האשה, הקול" (The Woman ,The Voice) בסגנון הקליפים של MTV.
מאז החליטה לא להקליט עוד בסגנון שאינו קלאסי.
בשנת 2005 יצאה לסיבוב הופעות ראשון ביפן שם ביצעה ערבי לידר.
במרץ 2006 הופיעה במטרופוליטן ב"דון פסקואלה" של גאטנו דוניצטי יחד עם חואן דיאגו פלורס ועם בן זוגה, סימונה אלברגיני, בבימויו של אוטו שנק ובניצוחו של מאוריציו בניני.
יומיים לפני סיום אליפות העולם בכדורגל ב-2006 בברלין הופיעה יחד עם פלאסידו דומינגו ורולנדו וילזון בקונצרט לפי דגם מופעי "שלושת הטנורים".
באותה השנה הופיעה בפסטיבל זלצבורג כאמור כסוזנה ובחנוכת הבית המשוחזר של מוצרט ב-26 ביולי 2006.
בנובמבר 2006 הופיעה כאמינה ב"הסהרורית" של בליני באופרה של וינה, ובמרץ 2007 על אותה במה את "מנון" של מאסנה בבימויו של אנדריי שרבאן, מופע ששודר בטלוויזיה האוסטרית.
באפריל 2007 הופיעה באותו תפקיד עם רולנדו וילזון באופרה הממלכתית בברלין, בהפקה משותפת עם האופרה של לוס אנג'לס.
במאי 2007 הופיעה הופעת בכורה ברסיטל בקרנגי הול יחד עם הבריטון דמיטרי חבורוסטובסקי.
עקב בעיות במיתרי הקול ביטלה בקיץ 2007 נטרבקו את החוזה עם פסטיבל זלצבורג ועוררה פולמוסים בתקשורת סביב נושא "שחיקת כוכבי האופרה".
ב-8 בספטמבר 2007 הופיעה באירוע הלילה האחרון של הפרומס ברויאל אלברט הול בלונדון.
ה "אלבום הרוסי" שלה הגיע בשנת 2006 במקום העשירי בטופ אלבומי מוזיקת הפופ בגרמניה.
ב-2007 הקליטה אלבום דואטים עם רולנדו וילזון, באותה שנה נבחרה על ידי מגזין TIME כאחד ממאה האישים המשפיעים ביותר בעולם.
ביולי 2006 קיבלה אזרחות אוסטרית.
היא מחלקת את זמנה בעיקר בין סנקט פטרבורג, שם היא ממשיכה להיות חברת להקת התיאטרון מריאינסקי, וינה וניו יורק.
באביב 2006 החליטה לפעול למען ילדים נזקקים ולקחה תחת חסותה את הכפר טומילינו ברוסיה.
בשנת 2004 קיבלה את פרס הפדרציה הרוסית.
בשנת 2022 הופיעה עם בעלה, יוסיף אייבזוב בהיכל התרבות בתל אביב.
אנה אנדרש מרכוס הייתה ציירת וגרפיקאית יהודייה-גרמנייה - ישראלית.
נולדה בד' בסיוון תרע"ד בשם אנה נאגל למשפחה של אומנים ויוצרים בעיר קיל.
אביה היה יהודי ממשפחת כהנים ממוצא ספרדי, ואמה נוצרייה.
אביה היה ימאי בעיסוקו ובמלחמת העולם הראשונה הצטרף כקצין לצי הגרמני.
לאחר המלחמה היה האב מובטל ואנה נשלחה לגור עם סבה וסבתה, הורי אמה.
היא למדה מלאכת מחשבת בבית הספר לאמנות (Kunstschule Kiel), וגרפיקה שימושית בסמינר למורים (Graphische Fachschule) בקיל.
עם עליית הנאצים לשלטון נסגרה האוניברסיטה בקיל, מפני שרבים מן המרצים נחשבו לסוציאליסטים.
עקב כך, עברה אנה לאקדמיה לאמנויות בברלין (Akademie der freien Künste Berlin).
בין השאר למדה תולדות האמנות אצל ו' פסרגה (W.
לאחר שני סמסטרים הופסקו לימודיה על רקע מוצאה והיא נאלצה לעבוד בהכנת שרטוטי מבנים וכבישים.
במקביל הצטרפה לפעילות מחתרתית של סטודנטים ומרצים, שסייעו להגירת יהודים אל מחוץ לגרמניה.
חברי המחתרת מילטו יהודים על גבי ספינות שהפליגו לקנדה וניסו לפעול ולהשפיע על פקידים בשירות המדינה לטובת היהודים.
למרות שהוכרזה כ"אמנית בולשביסטית" ונאסרה עליה כל פעילות אמנותית, היא הפיקה איורים ופרסומות עבור לקוחות ששמעו על יכולותיה.
לאחר מכן עבדה כמאמנת אריות ים בקרקס עד שנת 1938. באותה שנה הגיע אליה מברק מן השגרירות השווייצרית, שהודיע לה על תפיסת התא המחתרתי עליו נמנתה וחיסולו.
המברק דחק בה לעזוב את ברלין באופן מיידי.
אנה ברחה להמבורג, נישאה ולזוג נולדו שני ילדים.
הבעל עזב את הבית תוך זמן קצר.
בינואר 1941 גילו השלטונות את זהותה האמיתית והיא הועברה עם ילדיה לפרוור פינקנוורדר (Pinkenwerder) ובהמשך בהמבורג.
היא ציירה בהזדמנויות שונות כדי לכלכל את ילדיה הקטנים וכן סייעה בזכות כישרונה ליהודים לזייף מסמכים.
במהלך המלחמה נאלצה לעיתים להשתמש בציוריה כחומרי הסקה.
לאחר המלחמה החלה ללמד באקדמיה לאמנות בהמבורג בעקבות מרצה שלה לשעבר מברלין שפגשה והעיד על כך שסיימה את לימודיה בברלין לפני המלחמה.
בשנת 1950 נישאה בשנית למרטין אנדרש (לימים פרופסור בתחום הגרפיקה והקליגרפיה) ולשניים נולד בן.
הזוג נפרד תוך זמן קצר ואנה גידלה את בנה לבדה.
היא עבדה כמאיירת עבור כמה הוצאות ספרים וכן ביצעה, לצד הציור והגרפיקה, יותר מעשרים יצירות ארכיטקטוניות, וציורי קיר נודעים בבתי ספר, כנסיות, מבנים ציבוריים ופרטיים, בטכניקות ובחומרים רבים (ויטראז'ים, שטיחי קיר וכו').
מרכוס עסקה גם בהוראה וחינוך לאמנות, ציורי גוף, עיצוב וסגנון ויטראז'ים, תולדות האמנות ותולדות המזרח הקדום במוסדות אקדמיים שונים.
באמצע שנות ה-50 החלה לעבוד במחלקת יחסי הציבור של חברת הנפט "סטנדרד אויל".
ב-1965 הגיעה לראשונה לביקור קצר בישראל.
בשנת 1968 הציגה תערוכות ראשונות בישראל: ב"מוזיאון וילפריד" בקיבוץ הזורע, בגלריה "נורה" בירושלים ובגלריה טרקלין בחיפה.
בעת ביקורה בארץ הכירה את בעלה לעתיד, שלמה מרכוס.
בשנת 1969 התגיירה, עזבה את עבודתה ועלתה לארץ עם בנה בן ה-18.
בנה התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים.
היא התגוררה במשך כ-20 שנה עם בן זוגה, שלמה מרכוס, במרומי הר הזיתים, בלב שכונה ערבית בירושלים.
בין עבודות הוויטראז' הרבות שיצרה בישראל נמנות חלונות ב"בית אריאל" בירושלים, המתארים את ששת ימי הבריאה, 27 חלונות ויטראז' בכנסייה הלותרנית בעיר העתיקה בירושלים וקירות זכוכית באולם הכניסה למרכז הקליטה בלוד ובכפר סבא.
כמו כן לימדה בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1988 הזוג מרכוס עבר להתגורר בירוחם בעקבות חלום של אנה, שבו שמעה קול האומר לה לעבור לירוחם מבלי שידעה עד אז על קיומו של מקום זה.
נופי המדבר נתנו לאנה השראה ובשנותיה האחרונות היא הרבתה לצייר את הנופים המיוחדים – טבעיים ומעשי אדם – המצויים בקרבת ירוחם, בין המכתש הגדול לאגם ירוחם וכן ברחבי הנגב.
אנה תרמה לירוחם בדרכים שונות: ציורי קיר שלה מעטרים מוסדות ציבור בעיירה, ביניהם בית הכנסת "אפיקים בנגב", שם הייתה אחראית על עיצוב וציור החלונות הצבעוניים והפרוכות המיוחדות.
תערוכה של יצירותיה "מנופי הנגב" מוצגת בספריה העירונית.
במהלך פעילותה הציגה את ציוריה בלמעלה מעשרים תערוכות יחיד בערים שונות בגרמניה ובישראל, וכן השתתפה בכ-20 תערוכות קבוצתיות שונות בגרמניה, שווייץ וישראל.
הבמאית נעמה מרקוביץ' הפיקה בשנת 2001 את הסרט התיעודי "לכתך אחרי במדבר" העוסק בבני הזוג מרכוס ופועלם בירוחם.
אנה נפטרה ביום שני, ב' בניסן תשס"ה, בירוחם, כחודשיים לפני יום הולדתה ה-91. היא נקברה בבית הקברות בהר הזיתים, לא רחוק מהמקום בו התגוררה בעבר.
היא הותירה אחריה את בעלה ושלושה ילדים.
בנה, דירק אנדרש, יליד שנת 1950, גם הוא צייר.
מרכוס עצמה תיעדה את יצירותיה במהלך חייה החל משנת 1932 (כשהייתה בת 18) – רישום של כל יצירה שלה, באיזו טכניקה נוצרה ובאיזו שנה.
בהמשך היא אף תיעדה היכן נמצאת כל יצירה – כלומר למי נמכרה.
יצירותיה מהתקופה הנאצית לא נרשמו כלל כיוון שהייתה מצויה בסכנת רדיפה.
עבודותיה של אנה פזורות במוסדות ציבור ובתי תפילה ברחבי אירופה וישראל.
מדובר בכ-20 חלונות צבעוניים בחו"ל וכ-7 בישראל.
תערוכות מיצירותיה מוצגות מדי שנה במרכז במידב"ר (בית מדרש יוצר בירוחם) שבפעילותו לקחו בני הזוג מרכוס חלק פעיל.
אנה נרי (בפורטוגזית: Ana Néri; 13 בדצמבר 1814 - 20 במאי 1880) הייתה אחות ברזילאית וחלוצת מקצוע הסיעוד בברזיל.
אנה ז'וסטינה פריירה (Ana Justina Ferreira) נולדה בעיר קוצ'יירה (Cachoeira) שבבאהיה.
ב-1837, בהיותה בת 23, נישאה לקצין הצבא הברזילאי איזדורו אנטוניו נרי.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1843 נותרה אנה אלמנה בת 29 ומטופלת בשלושה ילדים, ששנים מהם גדלו להיות קציני צבא כאביהם.
עם פרוץ מלחמת פרגוואי (1864) התנדבו שני בניה לצאת לקרב.
נרי ביקשה את אישורו של מושל הפרובינציה של באהיה להצטרף אליהם ולאחיה (קצין צבא גם הוא), או לכל הפחות לאשר לה להתנדב בבית חולים צבאי בריו גראנדה דו סול.
משהתמהמה תשובתו של המושל הצטרפה נרי באוגוסט 1865 לגדוד המתנדבים העשירי כאחות.
במהלך המערכה כולהשרתה נרי כאחות בבתי חולים צבאיים בחזית ובעורף.
ב-1870, עם שוך הקרבות ולאחר שאחד מבניה נהרג בקרב, שבה נרי לעיר הולדתה ואיתה שש יתומות ברזילאיות.
עם שובה זכתה נרי לכיבודים רבים.
המושל העניק לה את אות המערכה (Medalha Geral de Campanha) וכן ציון מדרגה ראשונה על פעולותיה ההומניטריות (Medalha Humanitária de primeira classe) וקיסר ברזיל, דום פדרו השני העניק לה פנסיה נדיבה לכל ימי חייה.
נרי נפטרה בריו דה ז'ניירו.
על אף שלא הייתה האישה היחידה שהשתתפה במלחמה, נחשבת נרי לאחות המקצועית הראשונה ולמייסדת מקצוע הסיעוד בברזיל.
דמותה הפכה כמו-מיתולוגית כמעט והיא זכתה לכינוי "אם הברזילאים".
על שמה נקרא, ב-1926, בית הספר לאחיות הרשמי הראשון שלימד את מקצוע הסיעוד בלימודים גבוהים בברזיל.
בשנות המדינה החדשה כונן ז'טוליו ורגאס את "יום האחות" ב-12 במאי בו חולקים כבוד לאנה נרי בכל בתי החולים ובתי הספר לאחיות ברחבי המדינה.
עם הקמתו של חיל האוויר הברזילאי בסיוע של תרומות מאזרחים ואזרחיות רבים, נקרא שמו של אחד המטוסים "אנה נרי".
בנוסף קרויים על שמה של נרי רחובות ברחבי המדינה וכן הוקמו פסלים בדמותה.
אנה נובק (ברומנית: Ana Novac, נולדה בשם Zimra Harsányi; 21 ביוני 1929 – 31 במרץ 2010) הייתה מחזאית וסופרת יהודיה ילידת טרנסילבניה שחיה ופעלה בעיקר ברומניה ובצרפת.
אנה נובק נולדה במשפחה יהודית בשם הרשאני, בעיר דז', במחוז סומש בטרנסילבניה, תחת שלטון רומני וקיבלה בלידתה את השם העברי "זמרה".
לאחר העברת השלטון על אזור מגוריה להונגריה, בעקבות תכתיב וינה, נשלחה זמרה, עם כל בני משפחתה, בשנת 1944, לאושוויץ.
היא שרדה, אך הוריה ואחיה נספו בשואת יהודי צפון טרנסילבניה.
בסיום מלחמת העולם השנייה שבה זמרה לרומניה ללא משפחתה.
ב-1950 החלה לכתוב מחזות, תחת שם העט אנה נובק ובתמיכתם של טודור ארגזי, קמיל פטרסקו ומיכאיל סדוביאנו זכתה להצלחה.
לאחר עלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו ספגה ביקורת על התקפות כנגדו במחזותיה, ובשנת 1966 היא סולקה מאיחוד הסופרים הרומני.
היא עברה להונגריה, משם למערב ברלין, בה פגשה את גינטר גראס ולבסוף התיישבה בצרפת.
בצרפת נועדה, בתיווכה של סימון דה בובואר, עם ז'אן-פול סארטר שהתפעל מכתיבתה בנושא השואה.
בצרפת פרסמה מחזות נוספים וחלקם זכו להצלחה, אולם בהדרגה עברה לכתיבת פרוזה ופרסמה חמישה רומנים.
בגיל 11, בהיותה בסנטוריום לחולי שחפת, החלה לנהל יומן אישי.
היא המשיכה לנהל את יומנה גם במחנות ושמרה אותו עד לאחר המלחמה.
בעזרת היומן אנה נובק שחזרה את תקופת המחנות בספר שנכתב בהונגרית, בשם A téboly hétköznapjai ופורסם בהונגריה בשנת 1966. שנה לאחר מכן פורסם בגרמנית בשם Die schönen Tage meiner Jugend (היפים בימי נעורי) וכעבור שנה נוספת הופיע בצרפתית בשם Les beaux jours de ma jeunesse.
תרגום לאנגלית בשם The Beautiful Days of My Youth: My Six Months In Auschwitz and Plaszow יצא לאור בארצות הברית ב-1997 ולבסוף גם במולדתה, ברומניה, הופיע תרגום לרומנית, בשם Cele mai frumoase zile ale tinereţii mele, בשנת 2004. בגרמנית פורסם תרגום חדש ב-2009.
אנה נובק כונתה "אנה פרנק הרומניה", אך כינוי זה לא היה מוצדק משום שהיומן של אנה פרנק מסתיים עם שליחתה למחנות בעוד שיומנה של אנה נובק מתעד את דרכה אל אושוויץ ושהותה במחנות.
1955 - Kovácsék (משפחת קובאץ') -בהונגרית, פורסם בבוקרשט
1956- Preludiu (פרלוד) - קומדיה לירית ב-4 מערכות, ברומנית, פורסמה בבוקרשט
(הייתי בת אברע עשרה באושוויץ)
(חיי יום יום של טירוף.יומנה של סטודנטית) (פורסם בשם הלידה שלה, זמרה הרשאני)
Les Beaux Jours de ma jeunesse (הימים היפים של נעורי) - היומן ממחנה הריכוז בתרגום המחברת מהונגרית לצרפתית
אנה סטפן היא במאית, שחקנית וכתבת טלוויזיה עיתונאית.
סטפן נולדה בצפון סיביר שברוסיה הסובייטית דאז.
אביה העיתונאי אלכסנדר סטופניקוב הוגלה לסיביר, לפני הולדתה.
המשפחה נדדה לאוקראינה ואביה נאלץ לעזוב אותם בשל ביקורתו על שלטונות ברית המועצות שהביאה לגירושו.
לאחר מכן הם עברו למינסק, בירת בלארוס.
לאחר שש שנים בגלות, חבר אליהם האב.
סטפן למדה בבית ספר יהודי, הייתה חניכה ולאחר מכן מדריכה בהשומר הצעיר.
בבלארוס למדה גיטרה ושירת מקהלה בבית ספר למוזיקה (1994-1989).
בהיותה בת חמש עשרה עלתה לישראל לבדה במסגרת מיזם נעל"ה, שהתה במשך שנה בקיבוץ משמר העמק, בקיבוץ הזורע והייתה בילדותה אצל משפחה מאמצת.
למדה בתיכון למדעים על"ה בהרצליה, במגמות היסטוריה, פילוסופיה ומוזיקה בשנים 1995–1998. ב-1997 עלתה משפחתה של סטפן לישראל.
אביה לאחר עלייתו ארצה פתח נציגות של רשת הטלוויזיה הרוסית NTV.
בין השנים 1997–2001 למדה נגינה בצ'לו בהדרכת לובה רבין בקונסרבטוריון באשדוד.
ב-1998 החלה סטפן את לימודי המשחק בבית הספר בית צבי.
בשנת 1999 זכתה במלגה מטעם קרן שרת אמריקה ישראל, על ביצוע של דמותה של בלנש מהמחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס.
בשנים 2001–2002 עבדה ככתבת של מהדורת החדשות היומית ב-NTV International\RTVI, הערוץ הבינלאומי בשפה הרוסית, בו היא סיקרה פיגועים בתקופת האינתיפאדה השנייה.
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בסדרה "חלומות מתוקים" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2003 שיחקה בתפקיד בלה, בסרט הטלוויזיה "היה או לא היה" בבימויים של נינה וסלבה צ'פלין.
בשנים 2003–2004 ביימה סטפן 13 פרקים של תוכנית התיירות השבועית "ללא גבולות" בערוץ "ישראל פלוס".
בשנת 2003 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "טניה 403" לצידו של יוסי פולק בבימויו של עודד רסקין.
בשנת 2005 שיחקה סטפן בסרט "ילדי CCCP" בבימויו של פליקס גרצ'יקוב לצדו של וולדימיר פרידמן.
הסרט זכה בפרס הדרמה הטובה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, זוכה פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי, מוסקבה, הסרט הטוב בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע, אילת 2007. באותה השנה שיחקה בתפקיד יוליה בסרט "קרוב לבית", בבימויים של וידי בילו ודליה הגר.
בשנת 2005 הייתה זמרת אורחת במועדון הבארבי בתל אביב בהופעה של להקת בלקן ביט בוקס.
בפעם אחרת הייתה זמרת אורחת בהופעתה של רונה קינן.
בשנים 2005–2006 למדה משחק ובימוי ב-The Academy of Science of Acting and Directing) ASAD), האקדמיה למשחק ובימוי בלונדון.
בשנת 2006 למדה משחק ב"סטודיו של מיכאיל צ'כוב" בלונדון.
שם שיחקה בהצגה Return במסגרת ה-Playground Studio בלונדון (2005) ובהצגה "בחאי" מאת סופוקלס בתיאטרון COSMOS בלונדון (2007-2006).
בשנת 2008 שיחקה בהצגה "סינגוגה" במסגרת קבוצת תיאטרון מסתורין שהציגה בפסטיבלים בינלאומיים לתיאטרון חזותי בסיביאו, רומניה, לובלין, פולין וירוואן, ארמניה.
באותה שנה גילמה את דמותה של כריסטינה בסדרת הדרמה "לאהוב את אנה" ששודרה בערוץ 10 בבימויו של ציון רובין.
בשנת 2009 השתתפה אנה בסדרה הקומית "טקסי דרייבר", ששודרה בערוץ 2, בבימויו של איתן ענר (עונה 1) ואיתן צור (עונה 2).
בשנת 2010 שחקה בתפקיד ראשי במיני סדרה קומית "טרויקה" בבימויו של לאון פרודובסקי, ששודרה בהוט 3. סטפן שיחקה בתפקיד הראשי של ורוניקה, ארוסתו של מישה (הנרי דוד) ונכדתו של אוליגרך (ארמן ג'יגרחניאן).
באותה השנה שיחקה בסדרת הדרמה "בלו נטלי" ששודרה ב-YES, בבימויו של עודד לוטן (עונות 1,2).
משנת 2010 משחקת סטפן בהצגה "ערבה" מאת אהרן מגד בתיאטרון נוצר, בעיבודה ובימויה של דלית מילשטיין.
בשנת 2011 סטפן ביימה וערכה דרמטורגיה של הצגת היחיד "לקחת נשימה" של עידית נוידרפר.
בשנת 2011 הצטרפה סטפן לתיאטרון מלנקי בניהולו האמנותי של הבמאי איגור ברזין ושיחקה בשלל הצגות של התיאטרון: "גולם", "הנזיר השחור" מאת צ'כוב, "דברי אלי כמו גשם" מאת טנסי ויליאמס.
הצגה אשר כללה שני מחזות קצרים ואנה סטפן גילמה בה את שתי הדמויות הראשיות, "ברשת" איבוד לרשימות מהמרתף מאת דוסטויבסקי.
בין השנים 2013 ל-2015 עבדה אנה סטפן ככתבת לענייני תרבות בערוץ 9 עבור מהדורת החדשות היומית, תוכנית סיכום שבועית ושלל התוכניות של הערוץ.
בשנת 2015 הצטרפה אנה סטפן לתיאטרון בית לסין בהצגה "עקר בית".
משנת 2011 עד היום משתפת פעולה עם תיאטרון נוצר בבת ים.
הצגה "ערבה", מאת אהרן מגד, בימוי דלית מילשטיין בתפקיד חנה, הצגה אורסטיאה מאת אייסכילוס, בימוי אבישי מילשטיין, תפקיד קסנדרה, מחזה מקורי מאת ובבימויו של ירון אדלשטיין, תפקיד מור.
משנת 2012 ועד 2014 העבירה סטפן סדנאות ללימוד משחק, כתיבה יוצרת והעצמה אישית בפרויקט "להיות נערה" של עיריית בת ים ובמסגרות פרטיות.
משנת 2015 ועד היום מרצה אנה סטפן בבית הספר הגבוה למדיה חשיפה לימודי חוץ של האוניברסיטה הפתוחה.
מרצה לעבודה עם שחקנים ולבימוי.
בשנת 2017 כתבה, ביימה והפיקה את הסרט הקצר אה הא בא.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2018.
בשנת 2018 כתבה וביימה סרט דוקומנטרי באורך 50 דקות The Square of Broken Hopes.
הסרט מספר על הרצח ההמוני, אשר קרה בזמן המהפכה האחרונה באוקראינה, קייב (2014) ועל שריפת האנשים בעיר אודסה.
הסרט שופך אור על אירועי המהפכה מזווית, אשר לא מדוברת מאז האסון, שהתרחש.
הסרט הוקרן ברוסיה, ישראל ובפרלמנט האירופי בבריסל.
ביולי 2020 חשפה כי הותקפה מינית על ידי משה איבגי בתחילת שנות ה-20 של חייה.