tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים, בספטמבר 1972 העביר מאו לבייג'ינג את ואנג הונגוון , איש סגל בן 38 משאנגחאי, ועשה אותו סגן יושב-ראש המפלגה.
נראה כי ואנג, פועל לשעבר במפעל מרקע כפרי, טופח עבור הירושה.
מעמדה של ג'יאנג צ'ינג התחזק לאחר בריחת לין.
הייתה לה השפעה אדירה על המחנה הרדיקלי.
עם ההידרדרות במצב בריאותו של מאו, היה ברור שלג'יאנג צ'ינג היו שאיפות פוליטיות משל עצמה.
היא חברה לוואנג הונגוון ומומחי התעמולה ג'אנג צ'ונצ'יאו ויאו וניואן ויצרה איתם את הקליקה שכונתה מאוחר יותר בבוז "כנופיית הארבעה".
עד 1973 הסיבובים החוזרים של מאבקים פוליטיים הותירו מוסדות מדרג נמוך ובהם הממשלה המקומית, מפעלים ומסילות רכבת חסרי צוות מקצועי שיתפעל אותם ברמה הבסיסית.
כלכלת המדינה נפלה אל אי סדר, שהצריך את שיקומם של עובדי ציבור מדרג נמוך שסולקו בטיהורים.
אולם ליבת המפלגה כבר נשלטה על ידי אנשים שנהנו מהמהפכה התרבותית ושמאלנים רדיקלים, שהתמקדו בקיום טוהר אידאולוגי על פני פריון כלכלי.
הכלכלה נותרה ברובה תחומו של ג'ואו אנלאי, אחד המתונים המעטים שנותרו בזירה.
הוא ניסה להשיב למדינה כלכלה בת-קיימא, אולם נתקל בהתמרמרות מצד כנופיית הארבעה, שזיהתה בו את האיום הפוליטי העיקרי עליהם בעידן שאחרי מאו.
בסוף 1973, כדי להחליש את מעמדו הפוליטי של ג'ואו ולהרחיק עצמם מבגידתו של לין, החל הקמפיין "לבקר את לין, לבקר את קונפוציוס" , בהנהגת ג'יאנג צ'ינג.
מטרותיו המוצהרות היו לטהר את סין מחשיבה נאו-קונפוציוניסטית ולהוקיע את פעולותיו של לין ביאו כבוגדניות ורגרסיביות.
כמו בשנים הראשונות של המהפכה התרבותית, הקרב נערך באמצעות אלגוריה היסטורית, ואף על פי ששמו של ג'ואו אנלאי כלל לא הוזכר במהלכו, שמה הזהה של הדמות ההיסטורית הדוכס ג'ואו הושם למטרה לעיתים קרובות.
עם כלכלה שברירית וג'ואו חולה בסרטן, חזר דנג שיאופינג לזירה הפוליטית, כשבמרץ 1973 לקח על עצמו את תפקיד סגן ראש מועצת המדינה, בראשון מתוך סדרה של קידומים שאושרו על ידי מאו.
לאחר שנטש ג'ואו את הפעילות הפוליטית בינואר 1975, הפך דנג למעשה לאחראי על הממשלה, המפלגה והצבא וזכה לתארים הנוספים "ראש המטה הכללי של צבא השחרור העממי" , "סגן היושב-ראש של המפלגה הקומוניסטית" ו"סגן היושב-ראש של הוועדה הצבאית המרכזית" בטווח זמן קצר.
מהירות השתקמותו של דנג הפתיעה את המחנה הרדיקלי, שחבריו ראו עצמם יורשיו הפוליטיים והאידאולוגיים ה"חוקיים".
מאו רצה להשתמש בדנג כמשקל-נגד לסיעה הצבאית בממשלה, כדי לדכא כל השפעה שנותרה מצד אלה שהיו נאמנים ללין ביאו.
בנוסף על כך, מאו גם איבד ביטחון ביכולתה של כנופיית הארבעה לנהל את הכלכלה וראה בדנג מנהיג בעל יכולת והשפעה.
הותרת המדינה בעוני לא תסייע למורשת החיובית של המהפכה התרבותית, שמאו עבד קשה כל כך להגן עליה.
חזרתו של דנג החלה מאבק סיעתי ממושך בין כנופיית הארבעה הרדיקלית לבין המתונים בהנהגת ג'ואו ודנג.
באותו הזמן ג'יאנג צ'ינג ושותפיה שלטו בפועל בתקשורת ההמונים וברשת התעמולה של המפלגה, בזמן שג'ואו ודנג החזיקו בשליטה ברוב גופי המפלגה.
בחלק מהחלטותיו, מאו ניסה להקל בהשפעת הכנופיה, אולם בהחלטות אחרות הסכים לדרישותיהם.
דנג התנגד בתוקף לסיעתיות מפלגתית ומדיניותו כוונה לקידום אחדות כצעד ראשון להשבת פריון כלכלי.
כמו בשיקום שנעשה בהובלת ליו שאוצ'י לאחר הקפיצה הגדולה קדימה, גם דנג ייעל את מערכת הרכבות, תעשיית הפלדה ותחומים אחרים בכלכלה.
אולם בסוף 1975 ראה מאו שהארגון מחדש של הכלכלה של דנג עלול לסתור את המורשת של המהפכה התרבותית, ופתח בקמפיין להתנגדות לשיקום טיעונם של הימניים", ברומזו על דנג כ"ימני" הראשי של המדינה.
בנובמבר 1975 הורה מאו לדנג לכתוב "ביקורת-עצמית" - מהלך שקיבל את שבחה של כנופיית הארבעה.
ב-8 בינואר 1976 מת ג'ואו אנלאי מסרטן שלפוחית השתן.
ב-15 בינואר נשא דנג שיאופינג הספד רשמי בלוויה שבה השתתפו כל המנהיגים הוותיקים ביותר של סין, אולם בהיעדרותו הבולטת של מאו, שהפך לביקורתי מאוד כלפי ג'ואו.
באופן מוזר, לאחר מותו של ג'ואו, לא בחר מאו לתפקיד ראש מועצת המדינה את אחד מחברי כנופיית הארבעה או את דנג שיאופינג, אלא את חואה גוופנג הלא-מוכר יחסית.
כנופיית הארבעה החלו לחשוש שתמיכה פופולרית רחבה וספונטנית בג'ואו עלולה להפוך את המגמה הפוליטית נגדם.
הם פעלו באמצעות התקשורת כדי לכפות שורת הגבלות על הצגה בגלוי של אבל על ג'ואו בציבור.
שנים של התמרמרות על המהפכה התרבותית, הרדיפות הציבוריות את דנג שיאופינג (שנראה כבן בריתו של ג'ואו) והאיסור על אבל בציבור הובילו לעלייה באי שביעות הרצון הציבורית ממאו ומכנופיית הארבעה.
ניסיונות רשמיים לכפות את האיסורים על האבל כללו סילוק אנדרטות זיכרון ציבוריות והסרת שלטים המוקירים את הישגיו של ג'ואו.
אולם מאמצי התעמולה להכתים את תדמיתו של ג'ואו רק חיזקו את החיבור של הציבור אל זכרו.
ב-4 באפריל 1976, בערב פסטיבל צ'ינגמינג השנתי, יום אבל מסורתי, נאספו אלפי אנשים סביב המצבה לזכר גיבורי העם בכיכר טיין-אן-מן לכבד את זכרו של ג'ואו אנלאי.
תושבי בייג'ינג כיבדו אותו בהנחת זרים, דגלים, שירים, כרזות ופרחים למרגלות האנדרטה.
המטרה הברורה של טקס הזיכרון הזה הייתה להספיד את ג'ואו, אולם בנוסף על כך, כנופיית הארבעה הותקפה על פעולותיה נגדו, ומספר קטן של סיסמאות שהושארו בכיכר אף תקפו את מאו עצמו ואת מהפכת התרבות שלו.
כשני מיליון איש ביקרו בכיכר טיין-אן-מן באותו יום, מכל שכבות החברה: מאיכרים עניים ועד קציני צבא גבוהים וילדיהם של אנשי סגל (קאדרים) בדרגות גבוהות.
המשתתפים הונעו על ידי שילוב של כעס על מה שנעשה לג'ואו, התקוממות נגד המהפכה התרבותית וחשש לעתידה של סין.
לא נראה שלאירוע הייתה הנהגה מתואמת, אלא נראה ששיקף את רחשי הלב של הציבור.
הוועדה המרכזית תחת הנהגתה של ג'יאנג צ'ינג הכתירה את האירוע "אנטי-מהפכני" וב-6 באפריל, מעט אחר חצות, פינתה מהכיכר פריטים הקשורים לטקס הזיכרון.
ניסיונות לדכא את האבלים הובילו למהומה אלימה.
מכוניות משטרה הועלו באש וקהל של מעל 100 אלף איש נכנס בכח אל תוך מספר בנייני ממשלה שהקיפו את הכיכר.
רבים מאלה שנעצרו נשלחו לאחר מכן למחנות עבודה.
אירועים דומים התרחשו גם בערים גדולות אחרות.
ג'יאנג צ'ינג ובעלי בריתה האשימו את דנג שיאופינג כ"מח המתכנן" של התקרית והוציאו על כך דיווחים בתקשורת הרשמית.
ב-7 באפריל הודח דנג רשמית מכל תפקידיו "בתוך ומחוץ למפלגה".
בכך היה דנג קורבן של טיהור שני בתקופה של עשר שנים.
מותו של מאו ומאסר כנופיית הארבעה
ב-9 בספטמבר 1976 מת מאו דזה-דונג.
עם ההודעה לעיתונות על מותו, אבל כבד ירד על האומה הסינית.
אנשים בכו ברחובות ומוסדות ציבוריים נסגרו למשך יותר משבוע.
חואה גוופנג ישב בראש ועדת הלוויה.
חואה נחשב על ידי רבים כחסר כישורים ושאיפות פוליטיים ונראה היה שהוא לא מהווה איום רציני על כנופיית הארבעה במרוץ לירושה.
אולם זמן קצר לפני מותו, מאו כתב לכאורה לחואה את ההודעה "כשאתה האחראי, אני רגוע".
חואה השתמש בהודעה זו כדי לאמת את מעמדו כיורש.
רעיונותיהם הרדיקליים של כנופיית הארבעה התנגשו גם עם ותיקי מפלגה בעלי השפעה וגם עם חלק נכבד של רפורמיסטים בתוכה, ולכן ב-10 באוקטובר, בתמיכת הצבא ובתמיכתו של המרשל יה ג'יאניינג , עצרה יחידה מיוחדת 8341 את כל חברי כנופיית הארבעה בהפיכה ללא שפיכות דמים.
אף על פי שחואה גוופנג גינה בפומבי את כנופיית הארבעה ב-1976, הוא המשיך להעלות את שמו של מאו כדי להצדיק מדיניות מתקופתו של מאו.
חואה הוביל את מה שהיה מוכר לאחר מכן כ"שני הכלשהן" , כלומר: "בכל מדיניות כלשהי שמקורה ביושב ראש מאו, עלינו להמשיך ולתמוך" ו"לכל הוראות כלשהן שניתנו לנו על ידי היושב ראש מאו, עלינו להמשיך לציית".
כמו דנג, רצה חואה לתקן את הנזק של המהפכה התרבותית, אולם שלא כמו דנג, שביקש להציע מודלים כלכליים חדשים עבור סין, חואה התכוון להניע את הכלכלה והמערכת הפוליטית הסינית לכיוון תכנון בסגנון סובייטי של תחילת שנות ה-50.
לחואה התברר יותר ויותר שללא דנג שיאופינג קשה להמשיך לנהל את ענייני היום של המדינה.
ב-10 באוקטובר כתב דנג מכתב לחואה, בו ביקש שישיב אותו בחזרה לעסוק בענייני המדינה והמפלגה.
גם ותיקי המפלגה קראו לשובו.
בלחץ גובר מכל הצדדים, מינה חואה את דנג לסגן ראש מועצת המדינה ביולי 1977 ומאוחר יותר קידם אותו לתפקידים שונים אחרים, ובכך הזניק אותו לעמדת האישיות השנייה בחשיבותה בסין.
באוגוסט התכנס בבייג'ינג הקונגרס ה-11, שפירט רשמית את שמותיהם (על פי דרגתם) של החברים החדשים של ועדת הקבע של הפוליטבירו: חואה גוופנג, יה ג'יאניינג, דנג שיאופינג, לי שייניין וואנג דונגשינג.
במאי 1978 ניצל דנג את ההזדמנות להעלות לדרג השלטון את בן החסות שלו הו יאובאנג .
הו פרסם מאמר ביומון גואנגמינג , בו עשה שימוש פיקח בציטוטים של מאו בזמן ששיבח את רעיונותיו של דנג.
בעקבות פרסום המאמר, החל חואה לשנות את הנימה שלו לתמיכה בדנג.
ב-1 ביולי פרסם דנג את דוח הביקורת העצמית של מאו מ-1962 לגבי כישלון הקפיצה הגדולה קדימה.
עם בסיס תמיכה מתרחב, בספטמבר 1978 החל דנג לתקוף בגלוי את "שני הכלשהן" של חואה.
בדצמבר 1978 נערכה המליאה השלישית של הוועדה המרכזית ה-11 .
בישיבה מכריעה זו של הקונגרס קרא דנג ל"שחרור המחשבות" והאיץ במפלגה "לבקש את האמת מעובדות" ולנטוש את הדוגמה האידאולוגית.
המליאה ציינה רשמית את תחילתה של תקופת הרפורמה בכלכלת סין.
חואה גוופנג עסק בביקורת-עצמית וכינה את "שני הכלשהן" שלו טעות.
גם נאמנו של מאו, ואנג דונגשינג, היה מושא לביקורת.
המפלגה ביטלה במליאה את פסיקתה לגבי אירועי כיכר טיין-אן-מן והמנהיג לשעבר שהושפל, ליו שאוצ'י, זכה ללוויה ממלכתית מאוחרת.
במליאה החמישית שנערכה ב-1980, שוקמו פוליטית פנג ג'ן, הה לונג ומנהיגים אחרים שהיו קורבנות של טיהורים במהלך המהפכה התרבותית.
הו יאובאנג נעשה ראש המפלגה כמזכירה הכללי.
בספטמבר התפטר חואה גוופנג, וג'או דזייאנג , בעל ברית נוסף של דנג, מונה ליושב ראש מועצת המדינה.
דנג נשאר יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית, אולם השלטון הרשמי הועבר לדור חדש של רפורמיסטים פרגמטיים, שביטלו את מדיניות המהפכה התרבותית כמעט לחלוטין.
השפעות המהפכה התרבותית, במישרין או בעקיפין, נגעו למעשה בכל אוכלוסיית סין.
במהלך המהפכה, פעילות כלכלית רבה נעצרה, כאשר "המהפכה" הייתה המטרה הראשית של המדינה.
משנתו של מאו נעשתה לקו המנחה הפעיל המרכזי לכל הדברים בסין.
סמכותם של המשמרות האדומים עלתה על זו של הצבא, על רשויות המשטרה המקומיות ועל החוק בכלל.
רעיונות ואמנויות סיניות מסורתיות הותקפו בפומבי, תוך הלל למאו, שפולחן האישיות שלו החליף אותן.
אנשים הומרצו לבקר מוסדות תרבותיים ולהטיל ספק בהוריהם ומוריהם, דבר שנאסר לחלוטין בתרבות הסינית המסורתית.
תחילתה של המהפכה התרבותית הביאה מספרים עצומים של משמרות אדומים לבייג'ינג, כשכל ההוצאות משולמות על ידי הממשלה ומערכת הרכבות באנדרלמוסיה.
המהפכה נועדה להרוס את "ארבעת הישנים" ולהקים את "ארבעת החדשים", וזה נע בין שינוי שמות וקיצור שיער ועד לבזיזת בתים, הריסת אוצרות תרבותיים וחילול מקדשים.
במשך מספר שנים, בתים עתיקים, חפצים, עתיקות, ספרים וציורים רבים מספור נהרסו על ידי המשמרות האדומים.
המהפכה כוונה גם "לטאטא החוצה את כל המפלצות והשדים" (מילולית: "רוחות הפרות והנחשים"), כלומר כל אויבי המעמד שקידמו רעיונות בורגניים בתוך המפלגה, הממשלה, הצבא, בין האינטלקטואלים, כמו גם אלה שיש להם רקע משפחתי נצלני או שהשתייכו לאחד מחמשת המעמדות השחורים : בעלי אדמות, איכרים עשירים, ריאקציונרים (מתנגדי-מהפכה), יסודות שליליים וימניים.
מספר רב של אנשים שנתפסו כ"מפלצות ושדים", ללא קשר להיותם אשמים או חפים מפשע, הוקעו פומבית, הושפלו והוכו.
אף על פי שהשפעת המהפכה התרבותית הייתה הרסנית עבור מיליוני אנשים בסין, היו גם תוצאות חיוביות עבור חלקים באוכלוסייה, כמו באזורי הכפר.
היו איכרים שקיבלו הדרכה רפואית לא-רשמית ומרכזי טיפול רפואי הוקמו בקהילות כפריות.
תהליך זה הוביל לשיפור בבריאות ובתוחלת החיים של האוכלוסייה הכללית.
המהפכה התרבותית הביאה את מערכת החינוך הסינית לעצירה לזמן מה.
בחודשים הראשונים של המהפכה, בתי הספר והאוניברסיטאות היו סגורים.
בתי הספר היסודיים והתיכונים נפתחו אחר כך בהדרגה, אולם כל המכללות והאוניברסיטאות היו סגורות עד 1970 ורוב האוניברסיטאות לא נפתחו עד 1972. מבחני הכניסה לאוניברסיטאות בוטלו לאחר 1966 והוחלפו לאחר מכן במערכת שעל פיה הסטודנטים קיבלו המלצות ממפעלים, כפרים ויחידות צבא.
מבחני הכניסה הוחזרו רק ב-1977 תחת דנג שיאופינג.
על פי המסמכים של התביעה נגד כנופיית הארבעה, 142,000 אנשי סגל (קאדרים) ומורים בחוגי החינוך נרדפו, ואקדמאים, מדענים ומחנכים בולטים מתו.
אינטלקטואלים רבים נשלחו למחנות עבודה באזורי כפר, ורבים מאלה ששרדו, עזבו את סין זמן קצר לאחר שהמהפכה הסתיימה.
דור שלם של מעונים ומחונכים באופן בלתי מספיק מכונה לעיתים קרובות במערב, כמו גם בסין עצמה, כ"דור האבוד".
עם זאת, במהלך המהפכה התרבותית הושם דגש על חינוך בסיסי, שהורחב במהירות.
בזמן ששנות הלימוד פחתו והסטנדרט החינוכי צנח, חלקם של הילדים הסינים שהשלימו חינוך יסודי גדל מפחות ממחצית לפני המהפכה עד לכמעט כולם אחריה, ואחוז המסיימים חטיבת ביניים נמוכה עלה מ-15% למעל שני שלישים.
הזדמנויות חינוכיות לילדים מאזורי הכפר התרחבו באופן משמעותי, ואילו אלו של ילדי האליטה העירונית הפכו למוגבלות על ידי המדיניות האנטי-אליטיסטית.
ב-1968 החלה המפלגה ב"תנועת הירידה אל אזור הכפר", שבמהלכה "נוער משכיל" באזורים עירוניים נשלח לחיות ולעבוד באזורים חקלאיים כדי לקבל חינוך מחדש על ידי האיכרים ולהבין טוב יותר את תפקיד עבודת הכפיים החקלאית בחברה הסינית.
בין 1968 ל-1979, 17 מיליון נערים עירוניים עברו לאזורי כפר, שם נמנעה מהם האפשרות להשכלה גבוהה.
ההשפעה המאסיבית של המהפכה התרבותית על החברה הסינית הייתה תוצאה של שימוש נרחב בסיסמאות פוליטיות.
רטוריקה שיחקה תפקיד מרכזי בליכוד הנהגת המפלגה ואנשים באופן כללי.
הסיסמה "למרוד זה מוצדק" (造反有理) הפכה לנושא מאחד.
סיסמאות פוליטיות היו נוכחות בכל מקום בחייהם של אנשים.
הן הודפסו על חפצים רגילים כמו כרטיסי אוטובוס וקופסאות סיגריות.
איכרים היו אמורים לגדל יותר חזירים כי "יותר חזירים משמעותם יותר דשן, ויותר דשן משמעותו יותר תבואה".
אפילו הערה אגבית של מאו, "תפוח אדמה מתוק הוא טעים; אני אוהב אותו" הפכה לסיסמה נפוצה באזורי הכפר.
לסיסמאות הפוליטיות של תקופה זו היו שלושה מקורות: מאו, התקשורת הרשמית של המפלגה כמו העיתון יומון העם, והמשמרות האדומים.
סיסמאות המשמרות האדומים היו בעלות הטבע האלים ביותר, כמו "הכה את האויב על הקרקע ודרוך עליו עם הרגל", "יחי הטרור האדום!" ו"אלה המתנגדים ליושב ראש מאו, גולגולות הכלב שלהם ירוסקו לחתיכות".
השפה הסינית הייתה מאופיינת בעדינות, מתינות וכנות, כמו גם בסגנון ספרותי מעודן.
אלה השתנו בזמן המהפכה התרבותית.
מאחר שמאו רצה צבא של אנשים תוקפניים במהפכה שלו, הרטוריקה הידרדרה לאוצר מילים מיליטנטי ואלים.
סיסמאות אלו היו שיטה בעלת עוצמה ויעילה ל"רפורמה בחשיבה".
הדגש על פוליטיקה עשה את השפה לצורה יעילה מאוד של תעמולה, אולם גם הפך אותה לז'רגון של סטריאוטיפים מנופחים וחוזרים על עצמם.
כדי לבדל את עצמה מהתקופה, קיצצה ממשלת דנג שיאופינג חלק גדול מהשימוש בסיסמאות פוליטיות.
עוד לפני המהפכה התרבותית, בשנים 1958–1966, הפך התיאטרון לחלק מהמאבקים בזירה הפוליטית, כאשר נעשה שימוש במחזות כדי לבקר או לתמוך חברים מסוימים בהנהגת המפלגה.
האופרה "האי רוי מפוטר מתפקידו" מאת וו האן, פורש כביקורת סמויה על מאו.
היא הביאה להתקפה עליה מצד יאו ווניואן, שנחשבת כיריית הפתיחה של המהפכה התרבותית, והובילה למותו של מחברה, כמו גם של אישים אחרים שעסקו בתיאטרון, כמו טיאן האן , סון וויישי וג'ואו שינפאנג .
במהלך המהפכה הציגה ג'יאנג צ'ינג את האופרות המהפכניות לדוגמה תחת פיקוחה הישיר.
אופרות מסורתיות נאסרו משום שנחשבו פאודליות ובורגניות, ובמקומן קודמה האופרה המהפכנית, המבוססת על אופרת פקינג , תוך שינוי בתוכן ובצורה.
החל מ-1967, הופקו שמונה דרמות לדוגמה (שש אופרות ושני בלטים) בשלוש השנים הראשונות.
האופרה הידועה מביניהן הייתה "אגדת הפנס האדום" .
האופרות הללו היו היחידות שאושרו, ולהקות אופרה אחרות היו צריכות לאמץ או לשנות את הרפרטואר שלהן.
האופרות לדוגמה שודרו גם ברדיו, עובדו לסרטים, נוגנו בקול רועש מרמקולים ציבוריים, נלמדו בבתי ספר ובמפעלים והפכו לנוכחות בכל מקום כבידור עממי והבידור התיאטרלי היחיד עבור מיליוני אנשים בסין.
ב-1966 הציגה ג'יאנג צ'ינג את "תאוריית הדיקטטורה של הקו השחור בספרות והאמנויות", לפיה אלה שנתפסים כבורגנים, אנטי-סוציאליסטים או אנטי-מאו, צריכים להיזנח, וקראה ליצירת ספרות ואמנויות חדשות.
סופרים, אמנים ואינטלקטואלים שהיו מקבלי ומפיצי "התרבות הישנה", יבוערו באופן מקיף.
רוב הסופרים והאמנים נחשבו כ"אנשי ספרות ריאקציונריים" ולכן נרדפו.
רבים היו נתונים ל"ביקורת והוקעה" שבה הושפלו בפומבי, או שהושמו במאסר או נשלחו לתיקון באמצעות עבודה קשה.
במסמכי התביעה נגד כנופיית הארבעה שפורסמו ב-1980, נחשף כי מעל 2,600 איש בתחומי האמנות והספרות נרדפו על ידי משרד התרבות ויחידות הכפופות לו בלבד.
רבים מתו כתוצאה מיסוריהם והשפלתם.
ב-1979 כובד זכרם של 200 סופרים ואמנים ידועים שעונו עד מוות במהלך המהפכה, ובהם סופרים כגון לאו שה, פו ליי , דנג טואו , בארן , לי גואנגטיאן , יאנג שואו וג'או שולי .
אחרים כמו מו שין שרדו את המעצר, אך רוב יצירותיהם נהרסו.
במהלך המהפכה התרבותית רק יצירותיהם של סופרים מעטים שהשיגו אישור תחת המערכת החדשה, כמו האו ראן או סופרים בעלי רקע של פועלים או חקלאים, יכלו להתפרסם או להיות מודפסים מחדש.
הנושא המותר של ספרות פרולטארית וסוציאליסטית הוגדר בקפדנות, וב-1968 הפסיקו כל עיתוני הספרות בסין להתפרסם.
המצב הוקל לאחר 1972, כאשר ליותר סופרים הורשה לכתוב ועיתונים ספרותיים מקומיים רבים חידשו את הופעתם, אולם רוב הסופרים עדיין לא יכלו לעבוד.
ההשפעה בתעשיית הסרטים הייתה זהה.
הופצה חוברת בשם "ארבע מאות סרטים שיש לבקר אותם" ובמאי קולנוע ושחקנים עברו "ביקורת", חלק מהם עונו ונאסרו.
אלה כללו רבים מיריביה של ג'יאנג צ'ינג וחבריה לשעבר בתעשיית הסרטים, ובין אלה שמתו בתקופה זו היו הבמאים קאי צ'ושנג וג'נג ג'ונלי , והשחקניות שאנגואן יונג'ו , ואנג יינג ושו לאי .
במשך שבע שנים לא הופק בסין היבשתית אף סרט באורך מלא, מלבד מעט ה"דרמות לדוגמה" וסרטים אידאולוגיים.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית בסין, חלק גדול מהמוזיקה הפופולרית משאנגחאי גונתה כ"מוזיקה צהובה" ונאסרה.
בזמן המהפכה התרבותית, מלחינים של מוזיקה פופולרית כזאת נרדפו, כמו לי ג'ינהוי .
במקום זאת, קודמו שירי-מהפכה כמו "שיר הלל למולדת" , "שיט בים תלוי באוחז בהגה" , "המזרח הוא אדום" ו"ללא המפלגה הקומוניסטית, לא הייתה סין חדשה".
"המזרח הוא אדום" הפך במיוחד לפופולרי ולמעשה תפס את מקומו של "מצעד המתנדבים" כהמנון הרפובליקה העממית של סין.
האחרון חזר למעמדו הקודם לאחר סיומה של המהפכה התרבותית.
אמנות תעמולה בכרזות הייתה בשימוש ככלי פרסום ותקשורת המונים, ולעיתים קרובות שימשה עבור העם כמקור העיקרי למידע.
הכרזות יוצרו במספרים גדולים והופצו באופן נרחב, ושימשו את הממשלה והמשמרות האדומים ללמד את הציבור את הערך האידאולוגי כפי שהוגדר על ידי המפלגה.
היו סוגים רבים של כרזות, כאשר שני הסוגים העיקריים היו "כרזת האותיות הגדולות" (דזיבאו) וכרזת התעמולה ה"מסחרית" (宣传画).
כרזות הדזיבאו יכולו להיות סיסמאות, שירים, פרשנות וגרפיקה, לרוב מיוצרות באופן חופשי ומוצבות על קירות במרחבים ציבוריים, מפעלים וקומונות.
הן היו הכרחיות למאבקו של מאו במהפכה התרבותית ומאו עצמו כתב את הדזיבאו שלו באוניברסיטת בייג'ינג ב-1966. כרזות התעמולה ה"מסחריות" היו יצירות אמנות שיוצרו על ידי הממשלה ונמכרו בזול בחנויות למטרת הצגתן בבתים.
האמנים היו חובבנים או מקצועיים של צוין שמם, והכרזות היו ברובן בסגנון ויזואלי ריאליסטי סוציאליסטי בעל מוסכמות ברורות.
למשל, תמונות של מאו צריכות היו להיות "אדומות, חלקות ובוהקות".
נושאים מסורתיים באמנות הוצאו מחוץ למהפכה התרבותית, ואמנים ידועים נרדפו.
רבים מהאמנים נשלחו לעבודת כפיים והיה מצופה מהם לתאר נושאים שרוממו את המהפכה התרבותית בקשר לעבודתם.
ב-1971, בין היתר כדי להקל על סבלם, מספר אמנים מובילים הוחזרו מעבודת הכפיים או שוחררו ממאסר תחת יוזמתו של ג'ואו אנלאי, כדי לקשט בתי מלון ותחנות רכבת שהושחתו על ידי סיסמאות המשמרות האדומים.
ג'ואו אמר כי עבודות האמנות הללו מכוונות לזרים ולכן הן בגדר אמנות "חיצונית" שאינה נמצאת תחת ההגבלות שהושמו על אמנות "פנימית" שמכוונת לאזרחים הסינים.
עבורו, גם ציורי נוף לא היו צריכים להיחשב כאחד מ"ארבעת הישנים".
אולם לאחר שחלה בסרטן, תפס ב-1974 הפלג של ג'יאנג צ'ינג את הציורים הללו ואחרים והרכיב תערוכות בבייג'ינג, שאנגחאי וערים אחרות, בהן הוקיע את יצירות האמנות כ"ציורים שחורים".
אתרים, חפצים וארכיונים היסטוריים של סין ספגו נזק הרסני, משום שנחשבו שורשיהם של "דרכי מחשבה ישנות".
חפצים נתפסו, מוזיאונים ובתים פרטיים נבזזו, וכל חפץ שנמצא ונחשב כמייצג רעיונות בורגניים או פיאודליים, נהרס.
במשך עשר שנות המהפכה, חלק גדול מאלפי שנות ההיסטוריה של סין נהרס למעשה, או שמאוחר יותר הוברח מחוץ לסין למכירה.
היסטוריונים סינים משווים את הדיכוי התרבותי לטיהור הקונפוציאני הגדול של צ'ין שה-חואנג.
אף על פי שחלק מתומכיה הנלהבים של המהפכה הם אלה שלקחו על עצמם את הריסת השרידים ההיסטוריים, מעולם לא הוחלט על כך במפלגה הקומוניסטית, שמדיניותה הרשמית הייתה להגן על פריטים כאלה.
ב-14 במאי 1967 הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית הוציאה מסמך שכותרתו "מספר הצעות להגנת שרידים תרבותיים וספרים בזמן המהפכה התרבותית".
למרות זאת, נזק עצום נגרם למורשת התרבותית הסינית.
מתוך 80 אתרי מורשת תרבותית בבייג'ינג תחת הגנה מוניציפלית, 30 נהרסו, ומתוך 6,843 אתרים תרבותיים תחת הגנת החלטת הממשלה של בייג'ינג ב-1958, 4,922 נפגעו או נהרסו.
ספרים וציורים ישנים בעלי ערך ושרידים תרבותיים אחרים רבים מספור נשרפו לגמרי.
חפירות ארכאולוגיות מאוחרות יותר, לאחר התקופה ההרסנית בשנות ה-60, היו תחת הגנה, ומספר תגליות חשובות, כמו זו של צבא הטרקוטה והמאואנגדואי , נעשו לאחר שיאה של המהפכה.
למרות זאת, הסמל הבולט ביותר של המחקר האקדמי בארכאולוגיה, העיתון קאוגו , לא פורסם בזמן המהפכה התרבותית.
מיליוני אנשים בסין נרדפו באלימות במהלך המהפכה התרבותית.
אלה שזוהו כ"רוויזיוניסטים", או שבאו ממעמד מפוקפק (ובהם אלה הקשורים לבעלי אדמות לשעבר או איכרים עשירים) היו נתונים להכאות, כליאה, אונס, עינויים, הצקה והתעללות ממושכות ושיטתיות, החרמת רכוש, מניעת טיפול רפואי ומחיקת זהות חברתית.
לפחות מאות אלפי אנשים נרצחו, הורעבו או הועבדו למוות.
מיליונים נוספים נעקרו ממקומותיהם בכוח.
היו אנשים שלא יכלו לעמוד בעינויים, איבדו תקוה לעתיד והתאבדו.
אחד הניסיונות הידועים ביותר להתאבד עקב רדיפה פוליטית, הייתה של בנו של דנג שיאופינג, דנג פופאנג , שקפץ (או נזרק) מבניין בן ארבע קומות לאחר ש"נחקר" על ידי משמרות אדומים.
אולם הוא לא מת אלא הפך למשותק בגפיו התחתונות.
במשפט של "כנופיית הארבעה", קבע בית המשפט ש-729,511 איש נרדפו, מתוכם 34,800 מתו.
על פי הספר "מאו: הסיפור הבלתי נודע" , בערך 100,000 איש נהרגו בטבח גואנגשי לפני שראש מועצת המדינה ג'ואו שלח את הצבא להתערב.
בספר "זיכרון אדום: סיפורי קניבליזם בסין המודרנית" מאת ג'נג יי, נטען כי בוצעו "הרג שיטתי וקניבליות של אנשים בשמה של מהפכה פוליטית ומלחמת מעמדות" בין אנשי הג'ואנג במחוז וושואן בגואנגשי במהלך תקופה זו.
ג'נג ספגה ביקורת בסין על הסתמכותה על ראיונות שלא פורסמו ועל תיאור שלילי של מיעוט אתני סיני, אולם היסטוריונים בכירים של המפלגה אמתו את הטענות על קניבליזם.
ישנן הערכות שונות מאוד לגבי מספר המתים, כולל אזרחים ומשמרות אדומים.
ההערכות הגבוהות אומדות את מספר המתים בכמה מיליונים, בזמן שהערכת המינימום המקובלת אומדת את המספר סביב 400,000. בספר "מאו: הסיפור הבלתי נודע", טוענים ג'ונג צ'אנג וג'ון הלידיי ש-3 מיליון איש מתו באלימות של המהפכה התרבותית.
אולם ייתכן כי המספר האמיתי לעולם לא יוודע, מאחר שמקרי מוות רבים לא דווחו או שטויחו על ידי המשטרה או השלטונות המקומיים.
מצב נתוני הדמוגרפיה הסינית באותה תקופה היה גרוע מאוד והרפובליקה העממית של סין לא מיהרה לאפשר מחקר רשמי על התקופה.
המהפכה התרבותית הביאה הרס רב על תרבויות מיעוטים בסין.
במונגוליה הפנימית נרדפו כ-790,000 איש, מתוכם 22,900 הוכו למוות וב-120,000 הוטל מום, בזמן ציד מכשפות למציאת חברים של "המפלגה המהפכנית החדשה של העם במונגוליה הפנימית", הבדלנית לכאורה.
בשינג'יאנג, עותקים של הקוראן וספרים אחרים של האויגורים ככל הנראה נשרפו.
דווח כי אימאמים מוסלמים הוצעדו בסך כאשר צבע מותז על גופם.
באזורים של המיעוט האתני הקוריאני בצפון-מזרח סין, בתי ספר לשפה נהרסו.
במחוז יונאן, ארמון מלך העם הדאי נשרף וטבח של בני חווי מוסלמים בידי צבא השחרור העממי ביונאן, הידוע כ"תקרית שאדיאן" , גבתה ב-1975 את חייהם של 1,600 איש.
לאחר המהפכה התרבותית, נתנה הממשלה פיצויים על התקרית, כולל הקמת מצבת זיכרון בשאידאן.
ויתורים שניתנו למיעוטים בוטלו במהלך המהפכה התרבותית כחלק מהתקפת המשמרות האדומים על "ארבעת הישנים".
קומונות עממיות , שקודם לכן הוקמו רק בחלקים של טיבט, הוקמו ב-1966 בכל רחבי המחוז האוטונומי הטיבטי, ובזאת הסירו את הפטור של טיבט מתקופת רפורמת האדמה של סין, וכפו עצמן גם על אזורי מיעוט אחרים.
ההשפעה על טיבט הייתה חמורה במיוחד, מאחר שבאה בעקבות הדיכוי שלאחר המרד הטיבטי ב-1959 .
הרס כמעט כל המנזרים שלה (מעל 6,000), שהחל עוד לפני המהפכה התרבותית, נוהל פעמים רבות בשיתוף פעולה מצד משמרות אדומים של טיבטים מקומיים.
עד סוף שנות ה-70, רק שמונה מנזרים נותרו ללא פגיעה.
נזירים ונזירות רבים נהרגו והאוכלוסייה הכללית הייתה נתונה לעינוי פיזי ופסיכולוגי.
הממשלה הטיבטית בגלות טענה שמספר רב של טיבטים מתו גם מרעב בשנים 1961–1964 ו-1968–1973, כתוצאה מהלאמה כפויה.
אולם מספר המתים הטיבטים שנוי במחלוקת וכך גם עצם קיומם של מקרי הרעב.
הכישלון הכללי של מטרותיהם של המשמרות האדומים ותומכי התבוללות רדיקליים, נגרם עקב שני גורמים.
הורגש שלחץ כבד מדי על קבוצות אתניות יפגע בהגנה על גבולות סין, מאחר שמיעוטים מהווים אחוז גבוה מהאוכלוסייה השוכנת לאורך גבולות סין, ובשנות ה-60 המאוחרות עברה על סין תקופה של יחסים מתוחים עם כמה משכנותיה, במיוחד עם ברית המועצות והודו.
כדי להסביר את הכאוס הגדול שנגרם על ידי מנהיגותו של מאו במהפכה התרבותית, בעודם משמרים את השלטון והלגיטימיות של המפלגה, יורשיו של מאו היו צריכים לספק לאירוע שיפוט היסטורי "הולם".
ב-27 ביוני 1981, אמצה הוועדה המרכזית את ה"החלטה על מספר שאלות בהיסטוריה של המפלגה שלנו מאז יסודה של הרפובליקה העממית של סין", הערכה רשמית של אירועים היסטוריים גדולים מאז 1949.
ההחלטה ציינה בכנות את תפקיד ההנהגה של מאו בתנועה, כשציינה ש"אחריות ראשית לטעות החמורה של 'השמאל' של 'המהפכה התרבותית', טעות מקיפה בגודלה וארוכה במשך תקופתה, אכן מוטלת על החבר מאו דזה-דונג".
ההחלטה דיללה את האשמה על מאו עצמו בטענה שהתנועה "תומרנה על ידי הקבוצות האנטי-מהפכניות של לין ביאו וג'יאנג צ'ינג", שגרמו למעשי הזוועה החמורים ביותר שלה.
ההחלטה אישרה שהמהפכה התרבותית הביאה אסון ומהומה חמורים למפלגה הקומוניסטית והעם הסיני".
הדעה הרשמית ביקשה להפריד את פעולותיו של מאו במהלך המהפכה התרבותית מפעילותו המהפכנית ה"הירואית" במהלך מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת סין–יפן השנייה.
היא גם הפרידה את טעויותיו האישיות של מאו מנכונותה של התאוריה שיצר, עד כדי כך שהסבירה שהמהפכה התרבותית הפרה את רוחה של מחשבתו של מאו, שנותרה עדיין האידאולוגיה המנחה הרשמית של המפלגה.
דנג שיאופינג סיכם זאת במשפט "מאו היה 70% טוב, 30% רע".
לאחר המהפכה התרבותית, אישר דנג שהאידאולוגיה המאואיסטית הייתה אחראית להצלחה המהפכנית של המפלגה הקומוניסטית, אולם נטשה אותה למעשה לטובת "סוציאליזם עם מאפיינים סיניים" , מודל שונה מאוד של כלכלת שוק בהכוונת המדינה.
הדעה הרשמית של המפלגה בסין משמשת עתה כמסגרת השלטת של ההיסטוריוגרפיה הסינית של התקופה, ואילו דעות אלטרנטיביות נמנעות.
בעקבות המהפכה התרבותית, ז'אנר חדש של ספרות, הידוע בשם "ספרות צלקת" , צץ וזכה לעידוד מהממשלה שאחרי עידן מאו.
ספרות זו, שחלק גדול ממנה נכתב על ידי ליו שינחואה, ג'אנג שיאנליאנג וליו שינוו , תיארה את המהפכה מנקודת מבט שלילית, וסופריה השתמשו בהשקפות הפרטיות שלהם כבסיס.
לאחר דיכוי אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), הליברלים והשמרנים במפלגה האשימו זה את זה בזוועות שלטענתם הזכירו את המהפכה התרבותית.
לי פנג , שקידם את השימוש בכח צבאי, אמר כי תנועת הסטודנטים לקחה את השראתה מהעממיות של המהפכה התרבותית, ושאם לא תיעצר, תוביל בסופו של דבר לדרגה דומה של כאוס המוני.
ג'או זיאנג , שאהד את המוחים, האשים מאוחר יותר את יריביו הפוליטיים בהדחה לא-חוקית שלו בעזרת טקטיקות "בסגנון המהפכה התרבותית", כולל "הפיכה בין שחור ולבן, הגזמה בהתקפות אישיות, הוצאת ציטוטים מהקשרם, הפצת השמצות ושקרים...
הצפת העיתונים במאמרים ביקורתיים ההופכים אותי לאויב, ואי התחשבות בחרויותי האישיות".
אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הסינית באופן רשמי מגנה את המהפכה התרבותית, ישנם סינים רבים המחזיקים לגביה דעות חיוביות יותר, במיוחד בקרב מעמד הפועלים, שהפיק תועלת ממדיניותה.
מאז עלייתו של דנג לשלטון, הממשלה עצרה ואסרה אנשים שהביעו עמדה התומכת במהפכה התרבותית.
למשל, ב-1985 עובד צעיר במפעל נעליים תלה כרזה על קיר המפעל בשיאניאנג, שהכריזה כי "המהפכה התרבותית הייתה טובה" והביאה להישגים כמו "בניית גשר נאנג'ינג על נהר היאנגצה" ו"העלאת מודעותם של אנשים".
על העובד נגזרו 10 שנים בכלא, שם הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
לאחד ממנהיגי אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), שנג טונג , מחבר הספר "כמעט מהפכה", יש השקפה חיובית על כמה מההיבטים של המהפכה התרבותית.
לדבריו, מה שעורר את שביתות הרעב המפורסמות של 1989 הייתה כרזה באותיות גדולות, אמצעי בולט במיוחד בזמן המהפכה.
הוא ציין כי שהתקהלותם של סטודנטים מכל סין ברכבות לבייג'ינג והכנסת האורחים בה התקבלו על ידי תושביה, הזכירה את חוויותיהם של המשמרות האדומים במהפכה התרבותית.
מאז כניסת האינטרנט, טענו אנשים מתוך ומחוץ לסין שלמהפכה התרבותית היו גם השפעות חיוביות על סין, שהודחקו הן על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית שאחרי עידן מאו והן על ידי התקשורת המערבית.
ישנם הטוענים כי המהפכה "ניקתה" את סין מאמונות טפלות, דוגמה דתית ומסורות מיושנות, בתהליך שינוי מודרני שמאוחר יותר אפשר את קיומן של הרפורמות הכלכליות של דנג.
דיון ציבורי על המהפכה התרבותית עדיין מוגבל בסין.
הממשלה הסינית ממשיכה למנוע מארגוני חדשות להזכיר פרטים לגבי המהפכה, ודיונים באינטרנט וספרים על הנושא נתונים לבדיקה רשמית.
ספרי לימוד על הנושא ממשיכים להיצמד ל"השקפה הרשמית" לגבי האירועים.
מסמכי ממשלה רבים משנות ה-60 והלאה נותרו חסויים ואינם פתוחים לבחינה רשמית על ידי אקדמאים פרטיים.
במוזיאון הלאומי של סין בבייג'ינג, המהפכה התרבותית בקושי מוזכרת בתערוכות ההיסטוריות שלו.
למרות התקפות מצד סינולוגים חשובים רבים, מונעת הממשלה הסינית מחקר עצמאי של המהפכה.
ישנה דאגה רבה, שמכיוון שהעדים לה מזדקנים ומתים, ההזדמנות לחקור את האירועים לעומקם בתוך סין עצמה, הולכת לאיבוד.
העובדה שהממשלה עדיין מפגינה רגישויות גבוהות כל כך סביב נושא המהפכה התרבותית, מצביעה על כך שהיא עדיין רואה בעצמה, כיורשת, לפחות חלקית, של המורשת של המהפכה.
הממשלה חוששת מכך שבחינה אקדמאית ודיונים עממיים יובילו לקונפליקט אידאולוגי ויגבירו את אי היציבות החברתית.
הדבר עלול לאיים על יסודותיו של השלטון הקומוניסטי.
ההתמקדות של הממשלה בשמירה על היציבות הפוליטית והחברתית הייתה בראש סדר העדיפויות מאז נקיטת הצעדים נגד דורשי הרפורמה באירועי כיכר טיין-אן-מן ב-4 ביוני 1989, ולממשלה הנוכחית אין שום עניין בהערכה מחדש של שום נושא שעלול להוביל לפיצול בהנהגה, או שעלול להביא לקיטוב במפלגה מסיבות אידאולוגיות.
ב-1967 החלה בהונג קונג שביתה אנטי-קולוניאליסטית פרו-קומוניסטית , שקיבלה את השראתה מהמפכה התרבותית.
זוועותיה פגעו באמינות הפעילים הללו בעיני תושבי הונג קונג במשך דור שלם.
בטאיוואן, יזם צ'יאנג קאי שק את התחייה התרבותית הסינית , כנגד מה שראה כהרס הערכים הסיניים המסורתיים על ידי הקומוניסטים בסין היבשתית.
באלבניה, המנהיג הקומוניסטי ובעל ברית של סין אנוור הוג'ה החל ב"מהפכה תרבותית וחברתית" שאורגנה בהתאם לאותם קווים של המהפכה התרבותית בסין.
בעולם כולו, מאו דזה-דונג הופיע כסמל האנטי-ממסדיות, העממיות, וההגדרה העצמית.
תורתו המהפכנית מצאה לה חסידים בנתיב הזוהר בפרו, במרידה של הנקסליטים בהודו ובתנועות פוליטיות שונות בנפאל, בפנתרים השחורים בארצות הברית ובתנועת תרבות הנגד של שנות ה-60 בכלל.
מהפכת שׂינְהַאי (בסינית: 辛亥革命; 10 באוקטובר 1911 – 12 בפברואר 1912) הייתה מהפכה עממית בסין.
המהפכה התרחשה בשנה הסינית שינהאי (1911), וקרויה על שמה.
במהלך המהפכה הדיחו מהפכנים רפובליקנים, בהובלתו של סון יאט-סן, את שושלת צ'ינג הקיסרית אשר שלטה במדינה מאז 1644, והקימו את הרפובליקה הסינית.
המהפכה החלה בהתקוממות ווצ'אנג ובהתפשטות המרידות הרפובליקניות במחוזות הדרומיים.
לאחר משא ומתן ממושך בין המשטר הרפובליקני בנאנג'ינג לבין תומכי הקיסר בבייג'ינג, ויתר הקיסר פּוּ-יִי על כתרו באופן רשמי.
מהפכת שינהאי פתחה בסין תקופה של מאבקים על אופי המדינה.
בפרק זמן זה היו במדינה שתי תקופות קצרות של שלטון מונארכי ומספר תקופות של משטרים יציבים, עד לכינונה הסופי של הרפובליקה.
מהפכת פברואר של 1917 ב הייתה השלב הראשון במהפכה הרוסית.
תוצאתה המיידית הייתה ויתורו של הצאר ניקולאי השני על כס המלוכה ברוסיה.
עם הגורמים המרכזיים למהפכה זו נמנו חוסר שביעות הרצון מדרך ניהול המדינה בידי הצאר, ובעיקר מהשתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
המהפכה נעשתה באמצעות נטילת סמכויותיו של הצאר.
המשטר החדש הסתמך על ברית בין הליברלים ובין הסוציאליסטים שרצו לחולל רפורמה פוליטית ולכונן רשות מבצעת ואספה נבחרת שייבחרו באופן דמוקרטי.
הפגנת נשים בפטרוגרד בקריאה ל"לחם ושלום" הביאה למהפכה עממית נרחבת שמיגרה את המשטר הצארי.
במחצית הראשונה של חודש פברואר גרם מחסור במזון למהומות בבירה פטרוגרד.
ב-18 בפברואר (על פי הלוח היוליאני הישן, 3 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) הכריזו עובדי בית החרושת הגדול בעיר, "בית חרושת פוטילוב", על שביתה; השובתים פוטרו וכמה חנויות נסגרו, והדבר עורר תסיסה במפעלים אחרים.
ב-23 בפברואר (לפי הלוח היוליאני.
ב-8 במרץ לפי הגרגוריאני) נערכו פגישות ואספות לרגל יום האישה הבינלאומי, שלבשו בהדרגה אופי פוליטי וכלכלי.
אלה נמשכו גם בימים שלאחר מכן.
גדוד חיילים נשלח לדכא את ההתקוממות, אבל רבים מן החיילים ירו בקציניהם או ערקו והצטרפו למתקוממים.
היה ברור שהצאר איבד כמעט כל שליטה במדינה.
מקורביו פנו אליו בבקשה לוותר על הכס לטובת אחיו, מיכאיל אלכסנדרוביץ'.
הצאר ניקולאי השני נשמע להם, וב-2 במרץ (לוח יוליאני, 15 במרץ לוח גרגוריאני) ויתר על כסאו.
ואולם, אחיו מיכאיל סירב לקבל עליו את המלוכה.
בשלב זה איבדה המלוכה את שארית סמכויותיה, ואלו עברו לידי ממשלת המעבר.
בראשות ממשלת המעבר שהחליפה את הצאר עמד בתחילה אריסטוקרט ליברלי, הנסיך גאורגי לבוב, אבל בעקבות כישלונותיה של ממשלתו הוחלף בידי הסוציאליסט אלכסנדר קרנסקי.
בימי קרנסקי הוסיפה רוסיה להיות מעורבת במלחמת העולם הראשונה, והוא לא הצליח להתמודד עם הבעיות שעמדו בפניה.
הלחצים מימין (מצד כוחות כדוגמת אלה שעמדו מאחורי פרשת קורנילוב, שחולל הפיכה צבאית כושלת באותה תקופה) ומשמאל (בעיקר מידי הבולשביקים) הקשו מאוד על הממשלה.
ב-1 במרץ 1917 פרסם "סובייט פטרוגרד של נציגי הפועלים והאיכרים" את "הוראה מס' 1", שהורתה לצבא להישמע להוראותיה ולא להוראות ממשלת המעבר.
בסופו של דבר הופלה ממשלת המעבר בכוח במהפכת אוקטובר.
23 בפברואר (8 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - מחסור באספקת לחם לתושבי הבירה.
תחילת הפגנות הפועלים, בייחוד במפעל פוטילוב.
24 בפברואר (9 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - המשך ההפגנות.
מצטרפים פועלים ממפעלים אחרים ומספר השובתים מגיע ל-90 אלף.
השביתה מתחילה להיות הפגנה פוליטית נגד השלטון.
25 בפברואר (10 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - מפקד כוחות הצבא בעיר מקבל פקודה מהצאר לפעול להפסקת ההפגנות והמהומות בעיר.
בשביתה הכללית בעיר משתתפים 240 אלף פועלים.
תחילת המאבק המזוין בין השובתים לכוחות הביטחון.
הצבא אינו משתתף בפעולות הדיכוי.
בערב הצאר שולח מברק אל מפקד הצבא ודורש להשתלט על המצב בעיר עד למחרת.
לפי צו קיסרי הופסקו ישיבות הדומה.
26 בפברואר (11 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - ההפגנות בעיר נמשכות.
כוחות המשטרה משתלטים על מרכז העיר.
חברי הדומה מחליטים שלא לקבל את הצו הקיסרי ולא להפסיק את פעילות הדומה, וממנים ועדה זמנית.
בפועל, פירוש הדבר הוא שהדומה מצטרפת למרד.
בערב, בישיבה בראשות ראש הממשלה ניקולאי גוליצין, הוחלט להכריז על מצב חירום צבאי בעיר.
27 בפברואר (12 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - תחילתו של מרד בצבא.
לקראת סוף היום הצטרפו לתומכי המהפכה 66 אלף חיילים .
בתוך יומיים, רובם של 170,000 החיילים בעיר משתתפים בהפגנות.
הפועלים המורדים מתחמשים בנשק ממחסני הצבא - כ-40 אלף רובים וכ-30 אלף אקדחים.
המפגינים משתלטים על בתי הסוהר ומשחררים את כל האסירים, כולל האסירים הפליליים.
בעיר החל מצוד אחר שוטרים.
סמוך לשעה 2 בצהריים המפגינים נכנסים לארמון טבריצ'סקי שבו מתקיימות ישיבות הדומה.
חברי הדומה נתבעים להכריע אם להצטרף למהפכה או להישאר נאמנים לצאר.
לפי החלטת הוועדה הזמנית הדומה מכריזה שהשלטון במדינה עובר לידיה.
באותו הזמן מוקם סובייט פטרוגרד בראשות ניקולאי צ'כאידזה וסגנו אלכסנדר קרנסקי.
הסובייט מחליט לתמוך בהחלטות הדומה, אבל לא להשתתף בממשלה זמנית.
הממשלה בראשות ניקולאי גוליצין מחליטה לשלוח מברק אל הצאר ולהודיעו שהממשלה אינה שולטת במצב ומציעה להתפזר.
28 בפברואר (13 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - יושב-ראש הדומה מיכאיל רודזיאנקו נושא ונותן עם מפקדי הצבא על תמיכתם בדומה ועם ניקולאי השני על המשכיות השלטון.
1 במרץ (14 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - הממשלה הזמנית מקבלת את הכרתן של צרפת ובריטניה, בעלות בריתה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
סובייט פטרוגרד מפרסם את "פקודה מס' 1" ולפיה הצבא כפוף לסובייט.
לפיכך פורץ תוהו ובוהו שלטוני במדינה: הסובייט והממשלה הזמנית קיימים בעת אחת.
2 במרץ (15 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - בקרון רכבת בקרבת פסקוב מכריז ניקולאי השני שהוא מוותר על השלטון ומעביר אותו לאחיו מיכאיל, אך אחיו מסרב לשלוט.
מוקמת ממשלת המעבר הרוסית בראשות גאורגי לבוב.
3 במרץ (16 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - מיכאיל מעביר את השלטון לממשלה המעבר עד לכינון האספה המכוננת.
4 במרץ (17 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - העיתונים מפרסמים את הודעות ניקולאי השני, ואחיו מיכאיל השני, ואת תוכנית הפעולה של ממשלת המעבר.
מהפכת כפכפי העץ (ידועה גם כמרד הצ'ומפי) היא מהפכה שהתרחשה בעיר פירנצה שבאיטליה בחודשים יולי ואוגוסט בשנת 1378. היא נחשבת למהפכת הפרולטריון הראשונה בהיסטוריה.
את המרד ארגנו העובדים השכירים, העניים ביותר וחסרי הזכויות הפוליטיות, אשר מנו כרבע מתושבי פירנצה.
הובילו אותה סורקי הצמר, באיטלקית ciompi.
רבים מהם לא יכלו לרכוש נעליים רגילות ונעלו כפכפי עץ, ומכאן הכינוי "מהפכת כפכפי העץ".
הסיבות שהביאו למהפכה: למרות המחסור החמור בכוח אדם, לאחר המגפה השחורה, נאסר על העובדים לנצל זאת.
הלוואות שנתנו הבנקים בפירנצה למלך אנגליה למימון מלחמת מאה השנים ולא נפרעו הביאו את פירנצה לסף פשיטת רגל, פיטורי החיילים והשוטרים הביא לחוסר סדר.
העובדים העניים התארגנו נגד המעסיקים והצליחו להשתתף בממשלה ולהחזיק במוסד הנשיאות למשך 40 יום.
המרד דוכא על ידי מפקדה הצבאי של פירנצה, הקונדוטיירי (מפקד צבאי שכיר חרב) ג'ון הוקווד.
מהפכת טוויטר הוא מונח שמשקף את ההשפעה של טכנולוגיית המידע המודרנית (מאז שנת 2009), ובפרט טוויטר, על הובלת תהליכים פוליטיים וחברתיים.
המונח הופיע לראשונה באפריל 2009 באמצעי התקשורת בקישינב, בירת מולדובה, כתוצאה מהצלחת ההפגנות שהוצתו על ידי מסרים בטוויטר.
נטליה מוראר הייתה הראשונה לארגן הפגנה פוליטית באמצעות שימוש בציוץ מסרים בטוויטר.
מתנגדי שלטון משתמשים ברשתות חברתיות מקוונות רבות ובהן אתר טוויטר על מנת ליצור מהפכות פוליטיות וחברתיות בארצם.
המונח גם זכה לכינוי "הנשק של הדמוקרטיה", משום שהרשתות החברתיות הללו נגישות לכל דורש.
בעידן האינטרנט לאזרחים יכולת להשפיע על המדיניות הציבורית במדינתם.
השימוש בטוויטר ככלי שמוביל מחאות פוליטיות וחברתיות החל בשנת 2009 במולדובה.
באותה שנה נערכו בחירות לפרלמנט ומפלגת השלטון הקומוניסטית זכתה למרב הקולות.
אזרחים רבים במדינה התארגנו לקבוצות באמצעות אתר טוויטר בטענה שהתוצאות היו כוזבות.
תוך זמן קצר, הקבוצות שהחלו במרחב המקוון, הפכו לקבוצות מפגינים המוניות, שיצאו לרחובות בדרישה לערוך ספירה חוזרת של קולות הבוחרים ולקיים בחירות חוזרות.
בהמשך ההפגנות הסלימו להתפרעויות של האזרחים נגד הפרלמנט במדינה.
כיוון שהתאגדותם של המפגינים החלה בטוויטר, פעולות המחאה זכו לכינוי "מהפכת טוויטר".
הטכנולוגיה של טוויטר מתבססת על עקרונות ווב 2.0 ומשמשת את הגולשים להביע את עמדתם ולהשמיע את קולם (על ידי "ציוצים").
המונח "מהפכת טוויטר" הוצג בכלי התקשורת כמושג מהפכני שמתאר את כוחו של ההמון להתאגד לקבוצות ולהתקומם לראשונה באמצעות שימוש ברשתות חברתיות מקוונות.
בשנים 2010–2011 התקוממו אזרחים מארצות ערב כנגד השלטון הלא דמוקרטי בארצותיהם.
התקוממויות, שהתרחשו בהפגנות באיראן, בתוניסיה, במצרים, בלוב ובסוריה, הניעו את התקשורת להמשיך להשתמש במונח מהפכת טוויטר, כמושג שמשקף השפעה מרכזית של טכנולוגיית המידע המודרנית על הובלת תהליכים פוליטיים וחברתיים.
בארצות שבהן השלטון אינו דמוקרטי דיכוי האזרחים על ידי המשטר גרם לחסימת ערוצי תקשורת רבים בפני האזרחים.
בתקופת המהפכות בארצות הללו אתר טוויטר היווה ככלי עיקרי להעברת מסרים בין האזרחים ושימש כערוץ תקשורת עם גורמים חיצוניים.
במולדובה התקיימה מהפכת טוויר באפריל 2009, ביוזמתה של נטליה מוראר.
בעקבות המהומות הודיע נשיא מולדובה, ולדימיר וורונין, על ספירה מחודשת של הקולות.
המחאה לאחר הבחירות לנשיאות איראן ביוני 2009 כונתה "מהפכת הטוויר" לצד הכינויים "המהפכה הירוקה" ו"מהפכת הפייסבוק".
מהפכת היסמין, שהחלה בתוניסיה בדצמבר 2010, כונתה גם מהפכת טוויטר וכן "מהפכת ויקיליקס הראשונה".
ההפיכה במצרים ב־2011 כונתה מהפכת טוויר, לצד מהפכת הלוטוס ומהפכת הפייסבוק.
במהפכה זו הגיעה לסיומה תקופת שלטונו של חוסני מובארכ, שנמשכה 30 שנה.
ההתעסקות במושג "מהפכת טוויטר" בתקשורת העולמית צייר בעיני הציבור את אתר טוויטר ככזה שמייצר מהפכות, אך חוקרי תקשורת רבים סולדים מהרעיון שאתר הציוצים הוא זה שגורם למהפכות, לטענתם טוויטר רק מקדם את המהפכות ומאפשר התארגנות מהירה יותר של פעילים המתגייסים למען מטרה מוגדרת.
למושג "מהפכת טוויטר" קמו מתנגדים רבים, את ההתנגדות הבוטה ביותר השמיע מורוזוב, שהיה בין הראשונים שראה בטוויטר ובטכנולוגיות החדשות כלי השפעה מהפכני, מורוזוב היה הראשון שטבע את המושג "מהפכת הטוויטר" בשנת 2009 בסנונית המהפכה במולדובה.
מתוך ביקורת על התומכים הנלהבים בכלים החדשים של "המדיה החברתית" שהמציאו מחדש את האקטיביזם החברתי.
"את המהפכה לא יצייצו בטוויטר", כתב מלקולם גלדוול באוקטובר 2010. הוא יצא כנגד ההגדרה של אקטיביזם רשת כסוג של אקטיביזם.
לטענתו, האקטיביזם האמיתי התבטא לדוגמה בשנות ה-60 בדרום ארצות הברית שבה אזרחים יצאו והפגינו בשביתות שבת ובמחאות שקטות כנגד מדיניות האפליה תוך כדי סכנת חיים מוחשית.
סוג זה של אקטיביזם בסיכון גבוה כפי שטבע אותו הסוציולוג לעולם לא יקרה על ידי ציוץ בטוויטר.
גלדוול מוצא שני הבדלים משמעותיים בין אותן קהילות המחאה של העבר לקהילות המחאה הווירטואליות: ההבדל הראשון הוא חוזק הקשר בין אנשי הקהילה.
למשל, הקשרים בין חברי התנועות לזכויות האזרח בשנות ה-60 היו קשרים בין-אישיים ממשיים שהניעו אותם לרמת הקרבה גבוהה מאוד עד סיכון חיים וזה לעומת קשרים חלשים ורופפים ברשת חברתית כפי שחקר הסוציולוג מרק גרנווטר.
לטענת גלדוול קשרים חלשים אלו יובילו לאקטיביזם בסיכון גבוה לעיתים רחוקות בלבד.
הבדל נוסף שמצא גלדוול בין הקהילות המחאה לרשתות החברתיות הוא בהיררכיה הארגונית, אותם סטודנטים שהחלו את שביתת השבת בגרינסבורו בדרום ארצות הברית בשנות ה-60 היו שייכים לתנועה לזכויות האזרח NCAAP בראשות מרטין לותר קינג.
התנועה נוהלה בצורה היררכית, ההנהלה ישבה בניו יורק ומשם ניהלה את כל הפעילויות.
לעומת זאת "מדיות חברתיות" הן סוג של אנרכיות, הן לא נשלטות על ידי רשות אחת מרכזית וההחלטות נעשות באמצעות קונצנזוס ולא באמצעות סמכות עליונה.
מבין שלל המהפכות שמקדמות מטרה של אזרחים נמצאת מהפכה בולטת נוספת "מהפכת הפייסבוק".
לשתי הרשתות החברתיות יש כמעט את אותם עקרונות אינטרנטיים מבוססי ווב 2.0. דוגמה לשימוש דומה ברשת החברתית המקוונת פייסבוק ניתן לראות באירועי "מחאת האוהלים" בישראל, בקיץ 2011, שבה התקוממו אזרחי מדינת ישראל כנגד יוקר המחיה בארץ, הייתה זו המחאה החברתית הגדולה בישראל שהחלה מפעילות אזרחים ברשת החברתית המקוונת פייסבוק.
מהפכת התיקונים בסוריה הוא כינוי לחילופי שלטון בתוך מפלגת הבעת' אשר שלטה בסוריה, בנובמבר 1970. במהלך המהפכה, סיעה צבאית בראשותו של חאפז אל-אסד עלתה לשלטון.
בשנת 1963 התרחשה בסוריה הפיכה, במהלכה עלתה לשלטון מפלגת הבעת', בה היה חבר אסד.
אולם גם לאחר המהפכה, חילוקים אישיים ואידאולוגיים המשיכו להתקיים בתוך המפלגה.
בשנת 1966 התרחשה מהפכה צבאית נוספת בתוך מפלגת השלטון, במהלכה התרחשו חילופי גברי בצמרת.
ב־13 בנובמבר 1970 הוביל אסד הפיכה כנגד הסיעה היותר שמאלית בתוך מפלגת הבעת'.
אסד היה מחויב יותר ללאומיות ערבית וללוחמה בישראל מאשר לסוציאליזם.
במהלך המהפכה נעצרו השליט בפועל סלאח ג'דיד, הנשיא נור א-דין אל-אתאסי, ראש הממשלה יוסוף זויין ושר החוץ איברהים מאקטוס.
ב־17 בנובמבר הגיע נשיא לוב מועמר אל-קדאפי לביקור בן יום בסוריה להבעת תמיכה בממשל החדש.
ב־18 בנובמבר מונה אחמד אל-חסן אל-ח'טיב לנשיא סוריה, והוא הטיל על אסד להקים ממשלה בראשותו.
ב־28 בנובמבר הצטרפה סוריה לפדרציית מצרים־לוב־סודאן.
ב־22 בפברואר 1971 התפטר אל־ח'טיב מתפקידו כנשיא סוריה בפתח ישיבת מועצת העם החדשה שבה נבחר לנשיא המועצה.
המועצה מינצה את אסד לנשיא בפועל.
ב־12 במרץ התקיימו בחירות לנשיאות סוריה בהן התמודד אסד כמועמד יחיד וזכה ב־99.2% מהקולות.
תוצאות המהפכה הביאו ליציבות שלטונית בסוריה, כך שאסד האב המשיך לשלוט במדינה עד למותו בשנת 2000, ואחר מכן עבר השלטון לבנו בשאר אל-אסד.
בנוסף, תוצאה נוספת היא עלייתם של בני הדת העלווית, מיעוט אשר מרכיב כ-10% מאזרחי סוריה, שבתוכה נמנית משפחת אסד, לדומיננטיות בסוריה.
תחת שלטונו של חאפז אל-אסד, ובהמשך, בנו בשאר אל-אסד רבים מתפקידי המפתח בממשל ובצבא הוענקו לעלווים.
מהפכת מאי (בספרדית: Revolución de Mayo) הייתה סדרת אירועים שהתרחשו מ-18 עד 25 במאי 1810, בבואנוס איירס, בירת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
קולוניה ספרדית זו כללה שטחים שהיום שייכים לארגנטינה, בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי המודרניות.
התוצאה הייתה הדחתו של בלטסר אידלגו דה סיסנרוס מהשלטון והקמת השלטון המקומי, החונטה הראשונה (Primera Junta).
מהפכה זו הייתה המהפכה המוצלחת הראשונה בתהליך העצמאות הדרום אמריקאי.
מהפכת מאי פרצה בעקבות מלחמת חצי האי של ספרד.
בשנת 1808, המלך הספרדי פרדננדו השביעי נאלץ לוותר על המלוכה לטובת נפוליאון, שעצר אותו והעניק את הכתר לאחיו, ז'וזף בונפרטה.
הספרדים לא קיבלו את סמכותו של ז'וזף בונפרטה ונשארו נאמנים לפרננדו השביעי, וכדי לייצג את האינטרסים של הכתר ולמלא את מקום המלך בהיעדרו, הוקמה החונטה (המועצה) של סביליה.
בין יתר פעולותיה של החונטה הייתה החלפתו של סנטיאגו דה ליניארס, המשנה למלך (המושל) של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (שהיה ממוצא צרפתי) בסיסנרוס (קצין בצי הספרדי).
החונטה של סביליה הובילה התנגדות לממשלת הכובש הצרפתי של ספרד, אבל בסופו של דבר סדרה של תהפוכות הביאה לאובדן הספרדי של החצי הצפוני של המדינה.
ב-1 בפברואר 1810, חיילים צרפתים כבשו את סביליה והשתלטו על רוב אנדלוסיה.
החונטה העליונה נסוגה לקאדיס והתפזרה, ומועצת העוצרות של ספרד ואיי הודו המערבית החליפה אותה.
חדשות על אירועים אלה הגיעו לבואנוס איירס ב-18 במאי על ידי ספינות בריטיות.
המשנה למלך סיסנרוס ניסה לשמור על הסטטוס קוו הפוליטי, אלא שקבוצה של עורכי דין ואנשי צבא ארגנה ישיבה מיוחדת של נכבדי העיר ב-22 במאי כדי להחליט על עתידו של המשנה למלך.
נציגים הכחישו הכרה של המועצה הזמנית בספרד והקימה חונטה שמטרתה למשול במקום סיסנרוס, שכן הממשלה שמינתה אותו לתפקיד המשנה למלך אינה קיימת עוד.
כדי לשמור על תחושה של המשכיות, סיסנרוס מונה בתחילה לנשיא החונטה.
עם זאת, מינוי זה גרם לתסיסה עממית, לכן הוא התפטר.
ב-25 במאי הממשלה שהוקמה זה עתה, החונטה הראשונה, כללה רק נציגים מבואנוס איירס והזמינה ערים אחרות שהיו תחת השלטון של המושבה לשלוח נציגים להצטרף אליה.
בעקבות האירועים הללו פרצה מלחמת אזרחים בין שאר האזורים ששייכים למושבה.
בואנוס איירס הייתה כמרקחה לאור החדשות שהגיעו מספרד.
המשנה למלך סיסנרוס התחנן לרגיעה, אבל ב-18 במאי, קבוצה של אזרחים הגיעה אליו בדרישה להקים מועצה בעיר.
סיסנרוס ניסה להתחמק, אבל מנהיגי העיר לא אפשרו לו להתעלם.
ב-20 במאי, סיסנרוס נפגש עם ראשי כוחות הצבא הספרדיים ששלטו על בואנוס איירס: הם אמרו שהם לא יתמכו בו ועודדו אותו להמשיך עם המועצה העירונית.
המפגש נערך לראשונה ב-22 במאי וב-24 במאי, נוצרה חונטה זמנית שכללה את סיסנרוס, מנהיג הקריאולי חואן חוסה קסטלי והמפקד קורנליו סאבדרה.
האזרחים בבואנוס איירס לא רצו שסיסנרוס ייקח כל חלק בממשלה החדשה, לכן החונטה שנוצרה רק לפני יום התפרקה.
חונטה נוספת נוצרה, הפעם עם סאבדרה כנשיא, ד"ר מריאנו מורנו וד"ר חואן חוסה פאסו כמזכירים, וחברי הוועדה היו ד"ר מנואל אלברטי, מיגל דה אסקואנגה, ד"ר מנואל בלגראנו, ד"ר חואן חוסה קסטלי, דומינגו מתאו וחואן לראה, שרובם היו קריאולים ופטריוטים.
החונטה הכריזה על עצמה כשליטת בואנוס איירס עד למועד שבו ספרד תחזור לתפקד.
החונטה התקיימה עד דצמבר, 1810, עד שהיא הוחלפה על ידי חונטה אחרת, החונטה הגדולה (Junta Grande) שייצגה את כל הפרובינציות.
מהפכת מאי הייתה הגורם הישיר לפרוץ מלחמת העצמאות של ארגנטינה, למרות שלא הוצאה הצהרת עצמאות רשמית והחונטה הראשונה המשיכה למשול בשם המלך המודח, פרדננדו השביעי.
החונטה המשיכה להפיץ את הרעיונות המהפכניים שלה באלטו פרו (כעת בוליביה).
מ-1810 עד 1816, הממשלה הייתה מעורבת במערכות צבאיות שונות, עת שהיא מנסה לשחרר ערים אחרות מהשלטון הספרדי.
בעקבות הכישלונות של מספר רב של מסעות כאלו, החונטה הוחלפה בטריומווירט הראשון, אשר השתלט על סלטה וטוקומאן.
ב-1812 קם הטריאומוויראט ובשנת 1814 קמה ממשלה אוטוקרטית.
כאשר המלך פרדיננד חזר לשלטון בספרד ודרש להשיב את הסדר והשלטון הספרדי על כנם, לא נותרה למנהיגי ארגנטינה (שנקראה אז "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה") אלא לצאת בגלוי נגדו ונציגים מרוב הפרובינציות נפגשו ב"קונגרס טוקומן", שם הוכרזה באופן רשמי עצמאות ארגנטינית ב-9 ביולי 1816.
כאשר נפוצו שמועות על הכרזה זו ברחבי דרום אמריקה, אירועים דומים התרחשו בערים אחרות, לכן אירוע זה נחשב גם כנקודת ההתחלה במאבק לעצמאות דרום אמריקה.
עם זאת, רק ב-25 במאי 1819 אושרה באופן רשמי החוקה הראשונה על ידי קונגרס טוקומן.
ה-25 במאי הוא חג לאומי בארגנטינה, המכונה יום הממשלה הלאומית הראשונה (בספרדית: Primer gobierno patrio).
חג ציבורי זה מוגדר בחוק 21.329 ותמיד נחגג ב-25 במאי, לא משנה באיזה יום של השבוע.
מהצד השני עם גיא זהר היא תוכנית אקטואליה יומית בהגשת גיא זהר, המשודרת מדי ערב בערוץ כאן 11. לפי אתר התוכנית, זהר "מנסה לעשות סדר וחושף את הפער שבין המציאות לבין הדרך שבה היא משתקפת בתקשורת, ואת המנגנונים שמעצבים לנו אותה".
מלבד זהר בתוכנית מופיעים לעיתים קרובות בפינה משלהם אנשי התקשורת לאה לב ורועי עידן וכן עיתונאים, אנשי תקשורת ומשפיענים אחרים.
לעיתים מחליף את זהר יואב רבינוביץ', עורך התוכנית לשעבר.
התכנית זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנים 2020-2024, בקטגוריה של תוכניות אקטואליה.
טרם עליית התוכנית, ניסה ועד עובדי התאגיד למנוע את צילומי התוכנית, בטענה כי שימוש של חברת הפקה חיצונית באולפני התאגיד מנוגדת לחוק, האוסר על הפקות חוץ בתחום החדשות.
לבסוף עלתה התוכנית לשידור והיא מופקת באולפן פנוי של תאגיד השידור.
הפקת התוכנית נפסקה זמנית ב-8 באוגוסט 2019 בעקבות הסכסוך עם "קודה תקשורת" על ההתנהלות הלקויה בהפקת "מחוז ירושלים".
סכסוך זה הוביל להחלטת "כאן" להפסיק כל התקשרות עם החברה.
ב-18 בספטמבר התוכנית חודשה, לאחר שהושג הסדר על כך שהחברה של זהר תפיק אותה אישית.
מאז 14 בנובמבר 2021, משודרת בערוץ מכאן 33 תוכנית בגרסה בערבית בהנחיית רמי יונס.
העונה הראשונה הסתיימה ב-5 באוקטובר 2023. בין 23 באוקטובר באותה השנה לבין 18 באפריל 2024 שודרה העונה השנייה של התוכנית, כשעקב המלחמה הורחב כל פרק לכדי שעה שלמה, מ-17:00 עד 18:00 מדי יום.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהמקור2019פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהמגזין פנאימהצד השני עם גיא זהר2020פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהתוכנית אקטואליהמהצד השני עם גיא זהר2021פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהמהצד השני עם גיא זהר2022פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהמהצד השני עם גיא זהר – עונה 32025פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהמהצד השני עם גיא זהר – עונה 6
מהפכת השנה החדשה (2006) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
האירוע היה בלעדי למותג Raw ונערך ב-8 בינואר 2006, באולם הפפסי ארנה שבאולבני, ניו יורק.
האירוע היה האירוע השני בסדרת אירועי מהפכת השנה החדשה.
בקרב המרכזי, ג'ון סינה ניצח את קרליטו, כריס מאסטרס, שון מייקלס, קיין וקורט אנגל בקרב תא ההדחות ושמר על אליפות ה-WWE.
לאחר הקרב, אדג' פדה את מזוודת כסף בבנק שלו על סינה והפך לאלוף ה-WWE החדש בקרב האחרון של הערב.
עוד ברשימת הקרבות, הקרב על האליפות הבין יבשתית בין האלוף, ריק פלייר לאדג' הסתיים בניצחון של פלייר לאחר שאדג' נפסל בכוונה, וטריפל H ניצח את ביג שואו.
הפיוד המרכזי של האירוע כלל את אלוף ה-WWE, ג'ון סינה, קורט אנגל, שון מייקלס, קיין, קרליטו וכריס מאסטרס, פיוד שריכז שישה מתאבקים אשר נלחמו על דבר אחד, אליפות ה-WWE.
הפיוד ביניהם התחיל ב-5 בדצמבר 2005 בתוכנית Raw, כשאריק בישוף הכריז שקרב תא ההדחות יתקיים באירוע מהפכת השנה החדשה.
ב-12 בדצמבר, החלו להתקיים קרבות העפלה לקרב תא ההדחות אשר קבעו את המשתתפים בקרב זה.
אנגל העפיל לאחר שניצח את ריק פלייר, קרליטו העפיל לאחר שגבר על שלטון בנג'מין, שון מייקלס העפיל גם הוא לאחר שניצח בפסילה את ביג שואו, כריס מאסטרס עשה זאת גם, כשניצח את ויסרה, והאחרון שהעפיל לקרב תא ההדחות היה קיין, שניצח את טריפל H לאחר עזרה מחברו, ביג שואו.
הפיוד המשני בחשיבותו לקראת האירוע היה בין טריפל H לביג שואו.
היריבות ביניהם החלה ב-28 בנובמבר, כשטריפל H התרברב בתקיפתו על ריק פלייר, עד שביג שואו הגיע והתעמת עימו.
ב-12 בדצמבר, שואו התמודד מול שון מייקלס בקרב העפלה לקרב תא ההדחות.
טריפל H הגיע והכה את מייקלס בראשו בעזרת כיסא בכוונה כדי לגרום לשואו להפסיד כתוצאה מפסילה.
כתוצאה מפסילה זו, מייקלס העפיל על חשבון שואו לקרב תא ההדחות.
מאוחר יותר באותו הערב, טריפל H התמודד מול שותפו של שואו לתואר אליפות הזוגות העולמית גם כן בקרב העפלה לקרב תא ההדחות.
שואו השיב לו באותו מטבע, כשהוא הגיע ועזר לקיין לנצח ולהעפיל לקרב על חשבונו של טריפל H.
יריבות נוספת שהתנהלה לקראת האירוע הייתה בין ריק פלייר לאדג' על האליפות הבין יבשתית.
היריבות ביניהם החלה ב-5 בדצמבר בתוכנית Raw, כשאדג' הציג לראשונה את פינת הראיונות שלו, שנקראה בשם "The Cutting Edge".
אדג' וליטה העליבו את פלייר עד למצב שהסמל סלוטר ומייקל הייס נאלצו להגיע ולעצור את קטע זה.
בתגובה, אדג' תקף את שניהם.
+ אישיויות אחרות על המסך תפקיד: שם:צוות השידור באנגליתג'ונתן קואצ'מןג'רי לולרג'ואי סטיילסצוות השידור בספרדיתקרלוס קבררההוגו סבינוביץ'מראייניםטוד גרישםמריה קנליסכרוזהליליאן גרסיהשופטיםמייק קיודהמיקי הנסוןג'ק דואןצ'אד פטוןמארק יטון
לפני שהאירוע שודר בשיטת ה"שלם וצפה", התקיים קרב, שהוקלט במסגרת התוכנית Sunday Night Heat ובו צ'אבו גררו ניצח את סניצקי.
האירוע עצמו נפתח בקרב בין ריק פלייר לאדג' (שלווה לקרב על ידי ליטה) על האליפות הבין יבשתית.
פלייר ניסה לבצע על אדג' את מהלך ההכנעה שלו, הפיגר פור לג לוק, אך ליטה הסיחה את דעתו של פלייר, מה שהוביל למצב שבו פלייר ביצע את מהלך הכנעה זה על ליטה.
אדג' תקף את פלייר בעזרת מזוודת כסף בננק שלו, וכתוצאה מכך גרם לפסילתו ולהפסדו בקרב.
בקרב שבא לאחר מכן, טריש סטרטוס הגנה על אליפות הנשים של ה-WWE נגד מיקי ג'יימס.
ג'יימס ביצעה על סטרטוס את מהלך ההכנעה המוכר של סטרטוס, הסטרטוספקשן, ולאחר מכן ניסתה לבצע את בעיטת ה-"Mick Kick".
לעומת זאת, סטרטוס הצליחה להתחמק מכך ולבצע עליה במקום את בעיטת ה-"Chick Kick", מהלך שאפשר לה לנצח בקרב ולשמור על התואר בהצלחה.
בקרב הרביעי, ג'רי לולר התמודד מול גרגורי הלמס.
לולר ניצח בקרב לאחר שביצע על הלמס את מהלך הדייבינג פיסט דרופ.
לאחר מכן, טריפל H התמודד מול ביג שואו.