tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המסמך, אחד המכוננים בהתפתחותו של השמאל החדש, הציג את האפליה על בסיס גזעי, יחד עם המלחמה הקרה, בצל קיומו של נשק גרעיני, בתור הבעיות הבוערות של הדור.
פעילות במישור היחסים הבין גזעיים וכנגד מלחמת וייטנאם
בשנים הבאות, הן כנשיא SDS, הן לאחר מכן, היידן הפעיל תוכניות שונות למען שילוב בין גזעי.
חלק נכבד מפעילותו התמקד בניוארק, כולל בזמן המהומות החמורות שהתחוללו במקום ביולי 1967. כמו כן, עסק היידן יותר ויותר במחאה כנגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1965, בצוותא עם ההיסטוריון המרקסיסטי וחבר המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הרברט אפטקר (Aptheker), וכן הקווייקר סטאוטון לינד (Lynd), ערך היידן ביקור בצפון וייטנאם, וזאת בעיצומה של המלחמה.
בין היתר, השלושה נפגשו עם שבוי אמריקני, איש צוות אוויר שמטוסו הופל.
בשנים הבאות, היידן ערך מספר ביקורים נוספים בצפון וייטנאם, כמו גם בקמבודיה, שאף אליה התפשטה המלחמה.
את מעורבותה הגוברת של ארצות הברית בווייטנאם הסביר היידן, בין היתר, כדרך להפנות את תשומת הלב הציבורית מבעיות פנים - החוצה.
באוגוסט 1968, היידן היה בין מארגני הפגנה סוערת שנערכה בשיקגו, במקביל לוועידת המפלגה הדמוקרטית.
על חלקו בארגון ההפגנה, המלווה בהפרות סדר, היידן הועמד לדין כחלק ממשפט השבעה משיקגו.
בסופו של דבר, האישומים בוטלו.
בשנת 1976, היידן הציג עצמו כמועמד לסנאט האמריקני מטעם המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה, אך נכשל בבחירות המוקדמות.
בהמשך, התרכז בפוליטיקה הפנים-מדינתית, ונבחר כחבר בקונגרס (1992-1982), ואחר כך בסנאט (2000-1992), של מדינת קליפורניה.
ב-1997, היידן הציג את מועמדותו לראשות עיריית לוס אנג'לס, אולם הפסיד במירוץ לתפקיד.
ארבע שנים אחר כך, היידן ניסה להיבחר למועצת העיר, אך גם כאן ללא הצלחה.
ב-1961 היידן נישא לסנדרה קייסון (Cason), פעילה בולטת, כמוהו, ב-SDS.
הזוג, אם כי התגרש פורמלית ב-1965, נפרד בפועל זמן לא רב לאחר שנישא.
בשנת 1971, היידן העתיק את מקום מגוריו ללוס אנג'לס.
בינואר 1973, נישא טום היידן לשחקנית הקולנוע ג'יין פונדה, אף היא פעילה ידועה כנגד המעורבות האמריקנית בווייטנאם, ואף היא ביקרה בצפון וייטנאם ב-1972, בעיצומה של המלחמה.
ביולי 1973, נולד בנם היחיד, טרוי גאריטי (Garity, שם נעוריה של אמו של היידן).
בהמשך לסבו, הנרי פונדה, ולאמו, טרוי גאריטי הפך לימים לשחקן אף הוא, וזכה בשנת 2003 בפרס גלובוס הזהב.
באותה תקופה, היידן עצמו הופיע בתפקיד קטן בסרט "משאלת מוות".
הזוג התגרש ב-1990. ב-8 באוגוסט 1993 נישא היידן בשלישית, לשחקנית ילידת קנדה ברברה ויליאמס (Williams).
הזוג אימץ בהמשך בן, יליד שנת 2000, בשם ליאם.
לצד פעילויותיו האחרות, ולמרות שלא רכש תואר אקדמי גבוה, היידן שימש כמרצה במספר מוסדות אקדמיים, בקורסים אשר עסקו בנושאים חברתיים שונים.
The Other Side (1966) (הביקור בצפון וייטנאם)
תומאס "טום" החתול הוא דמות בדיונית ואחד משני הגיבורים הראשיים (לצד ג'רי העכבר) בסדרת סרטי ההנפשה הקצרים של מטרו גולדווין מאייר "טום וג'רי", שנוצרו במקור על ידי ויליאם האנה וג'וזף ברברה.
טום הוא חתול בית מואנש כחול/אפור, אשר נוטה להיות חמדן, עצלן, ואנוכי.
טום הוא האויב המושבע של ג'רי העכבר.
כמעט בכל פרק, טום רוצה ללכוד את ג'רי.
טום מושפל על ידי ג'רי לעיתים רבות, אבל הוא אף פעם לא מוותר ותמיד ממשיך לנסות.
בהופעת הבכורה של הדמות הוא כונה "ג'ספר".
שמו שונה ל"טום" החל מההופעה השנייה של הדמות בסרטון "The Midnight Snack".
טום וארי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
וארי גדל במוסלי, מנצ'סטר רבתי.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות הדרמה במשך שלוש שנים מ-2011 עד 2014.
לאחר שסיים את לימודיו, לוהק וארי לתפקיד בעונה השנייה של הסדרה הכפר.
בשנת 2015, החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "בלי לפגוע" של ערוץ 4. הוא שיחק בכל שלוש הסדרות עד שהסדרה הסתיימה ב-2018.
בשנת 2016, הוא הופיע בפרק של העונה השישית של משחקי הכס בתור לורד קליי קרבין ובפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה "מלאך שחור" בתור בילי מובריי.
וארי גילם את המורה לספורט ויל סימפסון בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "Ackley Bridge" מ-2017 עד 2018. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט העלילתי "Pond Life ".
הוא גם הופיע בפרק 5 של Death in Paradise ב-2020. באוקטובר 2021, הוא גילם את ג'ק מוריס בסדרת הטלוויזיה "דרך רידלי" .
הוא גילם את החותר ג'וני וייט שיחד עם קבוצתו זכה במדליית הזהב באולימפיאדת ברלין.
+תפקידי קולנוע וטלוויזיהשנה כותרתתפקיד הערות 2014הכפר ברט מידלטון סדרה 2, 5 פרקים 2015–2018 בלי לפגוע פי.
טומאס ג'וזף לונרגן (נולד ב-28 בדצמבר 1964) ואיליין קאסידי לונרגן (שם נעוריה הוא היינס, נולדה ב-3 במרץ 1969) היו זוג נשוי אמריקאי שנשכחו בטעות בים האלמוגים בחופה המזרחי של אוסטרליה ב-25 בינואר 1998 במהלך מסע צלילה קבוצתי.
צוות הסירה (שהשיט את הקבוצה למקום הצלילה) הבחין בהיעדרות הזוג רק יומיים לאחר ההפלגה, ב-27 בינואר, ובחיפוש נרחב אחריהם נמצאו מספר חפצים אישיים של הזוג, אבל הזוג עצמו מעולם לא נמצא והם נחשבים למתים.
היעדרות הזוג עוררה מהומה בענף מסעות הצלילה באוסטרליה ובעקבות כך נקבעו נוהלי בטיחות חדשים בזמן המסעות.
סיפורם של הזוג היווה השראה לסרט "ים של פחד" שיצא בשנת 2003.
טומאס ג'וזף לונרגן ואיילין היינס הם שניהם בוגרי אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה והתחתנו בעיר ג'פרסון שבמדינת טקסס ב-24 ביוני 1988.
ב-25 בינואר 1998 הזוג הצטרף למסע צלילה בשונית סנט קריספין , חלק משונית המחסום הגדולה באוסטרליה.
הסירה שעליה הקבוצה הפליגה לשונית חזרה לחוף לפני שהזוג הספיק לעלות חזרה מן המים.
איש מנוסעי הסירה או הצוות לא הבחין שהזוג לא חזר.
בתקופה ההיא, הזוג השלים סיור של שנתיים דרך "חיל השלום" באי פונפאטי, שהוא חלק ממדינת האי טובאלו, ולאחר מכן המשיכו עם חיל השלום אל עבר פיג'י.
רק יומיים לאחר ההפלגה, ב-27 בינואר התגלה לצוות הסירה שהזוג נעדר לאחר שתיק עם מספר חפצים של הזוג נמצא על הסירה.
בעקבות כך, החלו חיפושים נרחבים באוויר ובים במשך שלושה ימים.
בפברואר 1998 בגד ים של אישה שממדיו זהים לאלו של איילין נסחף לחוף בצפון קווינסלנד.
לאחר בדיקה של זיפרגליים (בלוטי ים) שהתפתחו על בגד הים, נקבע שבגד הים לא נסחף במים מאז ינואר ולכן הוא לא שלה.
על בגד הים היו קרעים וצוות החקירה שיערו שהוא נחתך על ידי אלמוגים.
תיאוריות שונות בדבר היעלמות הזוג צצו, כולל תיאוריה לפיה הזוג ביים את היעלמותו.
למרות זאת, איש מעולם לא משך כסף מחשבונות הבנק של הזוג וכן פוליסות הביטוח שלהם לא הופעלו.
מספר פסקאות שנמצאו ביומנו האישי של טום חשפו שטום היה אדם שהעדיף מוות מהיר ושקט.
יומנה של איילין חשף שהיא הייתה נשארת עם טום, לא משנה מה מצבו.
בהמשך, על פי משפחתה של איילין, הפסקאות מהיומן הוצאו מהקשרן ונטען שדפים ספציפיים מתוך היומנים הודלפו לתקשורת ורמזו על התאבדות הזוג.
חצי שנה לאחר היעלמות הזוג, ביוני 1998 שאר חפצי הצלילה שלהם נסחפו לחוף בפורט דאגלס , מרחק של 121 ק"מ ממקום הצלילה שלהם.
בין החפצים שנמצאו היו חליפות צלילה שעליהן היו רשומים שמותיהם של בני הזוג, מכל גז דחוס ואחד מסנפיריה של איילין.
בנוסף, נמצאו גם לוח צלילה (לוח מיוחד שניתן לכתוב עליו מתחת למים) ועליו נכתב "יום שני, 26 בינואר 1998, השעה 8 בבוקר.
כל מי שיכול לסייע לנו, ננטשנו בשונית המחסום הגדולה ב-25 בינואר 1998 בשעה 3 בצהריים.
אביה של איילין, ג'ון היינס, אמר שלדעתו הזוג התייבש מחוסר בנוזלים, טבע למוות מאפיסת כוחות, וגופותיהם נאכלו על ידי כרישים.
חוקרים שבדקו את ציוד הצלילה שנסחף לחוף (שהיה תקין) הסיקו שהסיכויי שהזוג הותקף על ידי כרישים הוא נמוך, ושהם החלו להזות בעקבות התייבשות והורידו מעליהם את ציוד הצלילה שלהם, וללא ציוד הצלילה, בני הזוג לא היו יכולים לשרוד במים לאורך זמן, והיו טובעים בסופו של דבר.
החוקרים גם הסיקו שהזוג לא התאבדו ביחד, ולא זייפו את מותם.
מפעיל הסירה ג'פרי נאירן, שהיה צוללן בעברו, הואשם בגרימת מוות ברשלנות, אך זוכה במשפטו.
על חברת הצלילה שהייתה בבעלותו (דרכה הזוג ביצע את הצלילה) הוטל קנס על רשלנות פושעת, והחברה פשטה את הרגל.
התסריט לסרט "ים של פחד" משנת 2003 נכתב בהשראת סיפורם של הזוג לונרגן.
הסרט מתמקד בזוג תיירים אמריקאים שנשכחו במהלך חופשת צלילה באזור שורץ כרישים, בלב האוקיינוס האטלנטי.
תומאס דייוויד היטון הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג.
היטון החל את הקריירה שלו כנער צעיר באקדמיה של רקסהאם, שבה שיחק גם כשוער וגם כקשר.
לאחר מכן עבר לאקדמיה של מנצ'סטר יונייטד, אך לא הצליח להגיע לקבוצה הראשונה ובשל כך הושאל לפרקי זמן רבים לקבוצות רבות כמו סווינדון טאון, רויאל אנטוורפן, קארדיף סיטי, קווינס פארק ריינג'רס, רוצ'דייל, וויקום וונדררס.
לאחר ששוחרר ממנצ'סטר יונייטד ביולי 2010, הצטרף היטון לקארדיף סיטי שם שיחק חודשיים ולאחר מכן עבר לבריסטול סיטי מהליגה השנייה, שם שיחק בעונת 2012/2013. ב-2013 חתם בברנלי, ובעונתו הראשונה בקבוצה היה לשוער הראשון וסייע לה להעפיל לפרמייר ליג.
היטון המשיך לשמש כשוער הראשון של ברנלי גם בעונת 2014/2015 בפרמייר ליג.
בסך הכל שיחק במועדון חמש עונות, עד 2019, אז עבר לאסטון וילה.
לאחר שנתיים שב למועדון שבו התחיל את דרכו, מנצ'סטר יונייטד.
היטון נולד בצ'סטר, צ'שייר, והתחיל את קריירת הכדורגל שלו ברֶקסהַם הוולשית, שבה שיחק גם כשוער וגם כקשר במרכז.
לאחר שהוא שיחק שם ב-20 משחקים עבר במהרה לקבוצת הנוער של מנצ'סטר יונייטד וחתם עבור יונייטד כשחקן נוער ב-8 ביולי 2002. בעונת 2002/03 הפך הוא לשחקן קבוע בקבוצת הנוער של הקבוצה וזכה במדליית גביע הנוער למרות ששימש כשוער מחליף לשוער לוק סטיל במשך כל התחרות.
בעונת 2004/05, היטון הפך לשוער הראשון של קבוצת המילואים של מנצ'סטר יונייטד, וישב על הספסל למשחקי הידידות "הטסטימוניאל" של סטן טרננט ב-17 באוגוסט 2004, היטון נכנס לבסוף לשחק כחילוף בדקה ה-76 במקומו של לוק סטיל אחרי שסטיל שימש במשחק המחליף של טים הווארד.
כאשר היטון היה בשער ב-17 מתוך 28 משחקי ליגת המילואים הצפונית ו-12 מתוך 22 משחקי ליגת המילואים המרכזית באנגליה, הקבוצה זכתה בשני תוארי ליגה בפער של תשע וחמש נקודות בהתאמה.
הופעותיו של היטון בקבוצת המילואים הביאו לכך שהוא הושאל לסווינדון טאון בתחילת עונת 2005/06, בהופעתו הראשונה שם ב-1 בינואר 2006 היטון שיחק במשחק גביע הליגה נגד וויקומב וונדררס, ובהופעה השנייה שלו מול יאוביל טאון בליגה הוא הציל פנדל של לי ג'ונסון.
בתקופתו בסווינדון, הוא שיחק יותר מ-20 משחקים, ותואר כ"אחד במינו העתידי" על ידי המנג'ר איפי אנוארה.
הוא חזר למנצ'סטר יונייטד, אך לאחר החזרה של ריצ'י ג'ונס מהשאלתו, היטון נשלח לרויאל אנטוורפן למשך שארית העונה לאחר שיונייטד דחתה פנייה לקנות אותו מהאדרספילד טאון.
היטון בילה את עונת 2007/08 עם הקבוצה הראשונה של מנצ'סטר יונייטד, ישב ברוב המשחקים על הספסל ושיחק כאשר אדווין ואן דר סאר היה בחוץ עקב פציעה.
בסוף עונת 2007/08, הסכים היטון לעבור למועדון הצ'מפיונשיפ קארדיף סיטי בהשאלה למשך עונת 2008/09. הוא נבחר כשוער הראשון של המועדון, לפני פיטר אנקלמן, לתחילת העונה על ידי המנג'ר דייב ג'ונס.
הוא שיחק בכל המשחקים עד סוף נובמבר, למעט התיקו בגביע הליגה נגד סוונסי סיטי בסיבוב השלישי, אז הוחלף על ידי אנקלמן.
עם זאת, מאוחר יותר בעונה בתבוסה 2–1 של קארדיף בחוץ מול פלימות' ב-22 בנובמבר 2008, היטון נפצע ונאלץ לעזוב את המגרש.
הפציעה הזו המשיכה לעלות להיטון במקומו בקבוצה עת שהמועדון נותר ללא הפסד עם אנקלמן בשער במשך למעלה מחודשיים.
בפברואר, אנקלמן נאלץ לעבור ניתוח בברך שגרם להיטון לחזור לשער הקבוצה ב-16 בפברואר 2009, כאשר קטף את פרס איש המשחק בהפסד 4–0 בידי ארסנל.
למרות הופעתו המרשימה, היטון קרע את שריר הירך שלו במהלך המשחק, מה שהרחיק אותו ממשחק פעיל לחמישה שבועות.
עם שובו, היטון מצא את עצמו על הספסל על חשבון המושאל סטיוארט טיילור, אך לאחר תבוסה 6-0 מול פרסטון נורת' אנד, הוא החליף את טיילור בשלושת המשחקים האחרונים של העונה.
עם זאת, הוא לא הצליח להשאיר את קארדיף במקומות הפלייאוף אשר מובילים לעלייה לפרמיירליג והוא חזר למנצ'סטר יונייטד בתום העונה.
ב-15 באוגוסט 2009, היטון הושאל על ידי קווינס פארק ריינג'רס בהסכם חירום קצר-מועד לשלושה חודשים בלבד.
תנאי הסכם ההשאלה אפשרו לו להתחרות בגביע הליגה.
תקופת ההשאלה של היטון הסתיימה ב-8 בנובמבר 2009. הוא ערך הופעה אחת בקבוצה הראשונה של המועדון במהלך השאלתו, היה זה בתבוסה 1–0 לצ'לסי בגביע הליגה ב-23 בספטמבר 2009.
לאחר שחזר מ-QPR (קווינס פארק ריינג'רס), היטון הצטרף לרוצ'דייל ב-13 בנובמבר 2009 עד סוף דצמבר 2009. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 3–2 מול צ'סטרפילד ב-14 בנובמבר 2009. ההשאלה הוארכה לאחר מכן עד ל־23 בינואר 2010, ולאחר מכן הארכה נוספת שהרחיקה את תאריך סיום ההשאלה ל-31 בינואר.
ב-12 הופעותיו במדי רוצ'דייל, היטון ספג רק עשרה שערים - כולל ארבעה משחק בהם סיים עם רשת נקייה - והפסיד רק במשחק אחד.
היטון בילה פחות משבועיים במנצ'סטר יונייטד לפני שיצא להשאלה בוויקומב וונדררס ב-12 בפברואר 2010. הוא נכנס היישר להרכב הפותח של וויקומב למשחק החוץ שלהם מול ברנטפורד למחרת, בו קבוצה עשתה תיקו 1–1 .
היטון ערך את ההופעה השנייה שלו עבור "הצ'ירבויס" בתיקו 0–0 שלהם מול סאות'המפטון ביום שלישי ה-23 בפברואר 2010. באותו משחק ביצע הצלה מרהיבה שהספיקה כדי לשמור על "הצ'ירבויס" בתוצאת תיקו עם "הסיינטס".
בפגישתן עם מנג'ר מנצ'סטר יונייטד, סר אלכס פרגוסון, על עתידו במועדון, תוך כדי שחוזהו בקבוצה כבר פג, סירב היטון להצעה להישאר באולד טראפורד כשוער שלישי בהיררכיה, והחליט במקום זאת לעזוב בהעברה חופשית עקב רצונו לשחק באופן קבוע.
לאחר שחרורו על ידי יונייטד, היטון חתם ב-15 ביוני 2010 בקארדיף סיטי.
ב-1 ביולי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה השנייה שלו בניצחון 4–1 על ברטון אלביון בגביע הליגה.
לאחר שהשוער הראשון, דייוויד מרשל, סבל מפציעה במפרק המרפק, היטון עם הזמן ביסס את עצמו כשוער הפותח של קארדיף.
עם זאת, בסוף פברואר הוא סבל מפציעה במפשעה, מה שגרם לשוערים ג'ייסון בראון וסטיבן ביוצר להגיע לקבוצה בהשאלה.
עם שובו מהפציעה, היטון נכנס לשחק מול דרבי קאונטי, באותו המשחק קבוצתו ניצחה 4–1, היה זה הניצחון הראשון של הקבוצה בארבעה משחקים.
ההופעות של היטון במהלך עונת 2010/11 זיכו אותו בפרס שחקן השנה הצעיר של המועדון.
תחת המנג'ר החדש, מלקי מאקי, היטון מצא את עצמו כשוער המחליף של דייוויד מרשל אבל למרות זאת הוא שיחק חלק מרכזי במשחקי גביע הליגה של המועדון בו הם הגיעו לגמר הודות לשתי הצלות של היטון בדו-קרב פנדלים בשלב חצי הגמר מול קריסטל פאלאס.
הוא סבל מפציעה בקרסול רגע לפני משחק הגמר, אבל הוא התגבר על הפציעה כדי לפתוח במשחק הגמר באצטדיון וומבלי.
בסופו של דבר הוא הפסיד לליברפול עת היא ניצחה בדו-קרב 3–2. למרות ריצת הגביע המוצלחת, היטון עדיין מצא את עצמו כשוערה השני של הקבוצה ושוחרר בסוף העונה לאחר שדחה חוזה חדש בבירה הוולשית.
ביולי 2012 ניהל היטון משא ומתן עם ווטפורד על מעבר אפשרי.
אולם, הבעלים החדשים של ווטפורד החליטו לפרוש מהמהלך.
מאוחר יותר באותו החודש, היטון נכנס למשא ומתן עם בריסטול סיטי ולבסוף חתם בקבוצה והצטרף לאימוניה במהלך מחנה האימונים שלהם לפני העונה בספרד, היה זה חוזה קצר-זמן.
ב-27 ביולי, היטון חתם על הסכם חדש, לשנה עם המועדון, עם אופציה לשנה נוספת בחוזה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-18 באוגוסט 2012, בתבוסה 1-0 במשחק החוץ מול נוטינגהאם פורסט.
עונה מאכזבת בבריסטול הובילה לכך שהמועדון שבר את שיא ההגנה הגרוע בליגה כאשר ספג 84 שערים, והם ירדו לליגה השלישית בתום העונה.
היטון פתח ב־43 מתוך 46 המשחקים של בריסטול סיטי בצ'מפיונשיפ באותה עונה, ולמרות זאת נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר של המועדון באותה העונה.
היטון הצטרף לברנלי במאי 2013, לאחר שדחה חוזה לשנה נוספת בבריסטול סיטי שירדה ליגה.
ברנלי הציעה להיטון חוזה לשנתיים עד יוני 2015, עם אופציה לשנה שלישית בקבוצה.
המנג'ר שון דייץ' תיאר את היטון כ"טכנאי טוב" עם "מיקום נהדר".
היטון הפך מיד לשוערה הראשון של ברנלי בעקבות עזיבתם של השוערים לי גרנט ובריאן ג'נסן.
היטון ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמיירליג ב-18 באוגוסט נגד צ'לסי בהפסד 3–1. היטון לא החמיץ אפילו דקה אחת בקמפיין הפרמייר-ליג של ברנלי, והיה לשוער היחיד בליגה שעשה זאת.
אבל המאמצים של היטון לבדו לא יספיקו, שכן ברנלי וההתקפה הגרועה ביותר שלהם בליגה הודחו בסוף העונה וירדו חזרה לליגה האנגלית השנייה.
בסיום העונה, היטון נבחר על ידי חבריו לקבוצה לשחקן השנה של ברנלי.
בנוסף ברנלי לא הפסידה במחצית השנייה של עונת הצ'מפיונשיפ בדרכה לאליפות ועלייה חזרה לפרמיירליג בניסיון הראשון שלה.
לקראת סוף העונה, היטון נבחרה לקבוצת השנה של התאחדות הצ'מפיונשיפ.
לאחר מכן במשחק, היטון נזקק לטיפול רפואי אך נשאר במשחק כדי להוביל את ברנלי לתיקו 0–0, וזכה בתואר איש המשחק.
באותה עונה ב-22 בינואר 2017, היטון ערך את הופעתו ה-150 בליגה במועדון כאשר קבוצתו הובסה 2-1 מול ארסנל משער של אלכסיס סאנצ'ס בדקה ה־97.
היטון חתם ב-1 באוגוסט 2019 בקבוצת הפרמייר-ליג שעלתה באותה עת אסטון וילה תמורת סכום העברה שאינו ידוע, על פי ההערכות מדובר ב8 מיליון ליש"ט.
ב-1 בינואר 2020, היטון סבל מפציעה בברכו.
בסיומה של אותה העונה במהלך ניצחון 2-1 מול קבוצתו לשעבר ברנלי, גם חברו לקבוצה ווסלי סבל מפציעה חמורה בברך.
בספטמבר 2020, כשהיטון עדיין היה פצוע, וילה החתימה את אמיליאנו מרטינס מארסנל כשוער הראשון של הקבוצה.
ב-10 בנובמבר 2020, לאחר יותר מעשרה חודשים בחוץ, היטון חזר לשחק עבור אסטון וילה עד גיל 23, בתיקו 2–2 בחוץ מול ברנלי עד גיל 23 בפרמייר ליג 2. ב-26 בדצמבר 2020, היטון חזר לסגל הקבוצה הראשונה בפעם הראשונה מאז הפציעה שלו, שהופיע כמחליף בניצחון ביתי 3-0 על קריסטל פאלאס.
ב-28 במאי 2021, הוכרז כי היטון יעזוב את אסטון וילה בתום חוזהו.
לאחר שחרורו על ידי אסטון וילה, היטון סיכם על החזרה למועדון בו בעצם התחיל, מועדון הפאר האנגלי מנצ'סטר יונייטד ב-2 ביולי 2021 כשחקן חופשי.
היה זה 11 שנים לאחר שעזב את מנצ'סטר יונייטד לראשונה.
הוא חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה עם אופציה לשנה נוספת בחוזה.
ב-8 בדצמבר 2021, היטון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, באותה הופעה הוא החליף את השוער דין הנדרסון בדקה ה-68 של משחק שלב הבתים של ליגת האלופות נגד יאנג בויז ברן.
ב-10 בינואר 2023, היטון פתח במשחקו הראשון עבור מנצ'סטר יונייטד, היה זה במשחק גביע הפוטבול ליג מול צ'רלטון אתלטיק, במשחק זה היטון שמר על שער נקי והוא נגמר בניצחון 3-0 ויונייטד העפילה לחצי הגמר.
ב-1 בפברואר 2023, הוא פתח במשחק השני של חצי הגמר הגביע מול נוטינגהאם פורסט, כשהוא מצליח לשמור על רשת נקייה פעם נוספת כאשר מנצ'סטר יונייטד ניצחה 2–0 במשחק (5–0 במצטבר) והגיעה לגמר הגביע האנגלי.
היטון ששיחק עבור אנגליה ברמות נוער שונות.
לאחר מכן, היטון התקדם ושיחק בהופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה עד גיל 21 במרץ 2008 כאשר שהחליף את ג'ו הארט במהלך משחק מול נבחרת פולין.
למרות זאת, הוא לא נכלל בסגל הסופי של נבחרת שלושת האריות לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2009.
ב-21 במאי 2015, זומן היטון לראשונה לנבחרת אנגליה הבוגרת לקראת משחק ידידות מול הרפובליקה של אירלנד ומשחק מוקדמות יורו 2016 של אופ"א מול נבחרת סלובניה.
היטון המשיך להיכלל בסגל הנבחרת של רוי הודג'סון עד שלבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף בדקה ה-87 במקומו של פרייזר פורסטר במשחק הכנה של אנגליה ליורו 2016 מול אוסטרליה, שנערך באצטדיון האור של סנדרלנד.
הוא נכלל בסגל נבחרת אנגליה ליורו 2016 של אופ"א ולבש את מספר החולצה 23.
ב-16 במאי 2018, הוא היה אחד מחמישה שחקנים שהוגדרו "בכוננות" עבור הסגל של נבחרת אנגליה לקראת מונדיאל 2018. היטון היה גם חלק מהנבחרת שסיימה במקום השלישי בגמר ליגת האומות 2018/2019 בפורטוגל, היה זה ההישג הבינלאומי הגדול ביותר של נבחרת אנגליה מאז יורו 1968.
+הופעות ושערים בנבחרת הלאומית לפי שנההנבחרת הלאומיתשנההופעותשעריםנבחרת אנגליה201620201710סך הכל30
סגנות בגביע הליגה האנגלי: 2011/12
זכייה בגביע הליגה האנגלי: 2022/23
מקום השלישי בליגת האומות: 2018/19
קבוצה השנה של הצ'מפיונשיפ: 2015/16
טום וג'רי והדרקון האבוד הוא סרט הנפשה אמריקאי לילדים משנת 2014, מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות, שיצא ישירות לווידאו בכיכובם של טום וג'רי, בהפקת האחים וורנר הנפשה.
את הסרט ביימו והפיקו ספייק ברנדט וטוני סרוון , והוא הוקרן בבכורה ב-27 ביולי 2014, בסן דייגו קומיקון.
הסרט הופץ במקור באופן דיגיטלי ב-19 באוגוסט 2014, ולאחר מכן יצא ב-DVD ב-2 בספטמבר 2014.
המכשף קלדורף מגרש מכשפה חזקה בשם דריזלדה מכפר בגלל פשעים רבים.
קלדורף מאפשר לאחייניתה של דריזלדה, אתנה, שהתייחסו אליה כראוי להישאר.
תושבי הכפר האלפים חוששים שהיא תצא כמו דודתה כי היא שומרת שרצים (ג'רי) ויש לה חיבה לחתולים (טום).
החתול והעכבר בציר הזמן הזה הם תינוקות והופכים לאויבים זה לזה אבל חברים עם אתנה, שהיא רק נערה יחפה מתבגרת.
הסרט עובר במהרה קדימה לטום וג'רי שרודפים זה את זה, כפי שהם נוהגים לעשות, ולאתנה המטפלת בחיות פגועות, עד שהשלושה נתקלו במקרה בביצה זוהרת מסתורית.
מה שאף אחד מהם לא יודע הוא שהביצה הזו נגנבה מדרקון ענקי ונושף אש.
תוך זמן קצר, דרקון תינוק בשם פאפי בוקע מהביצה הזו ומאמין שתום היא אמו, והשלושה מטפלים בו היטב.
עם זאת, אמה האמיתית של פאפי כועסת על כך שהתינוק שלה נעדר ורוצה אותו בחזרה, אבל לפני שטום, ג'רי ואתנה יכולים אפילו לנסות למצוא אותה, דריזלדה חוזרת ולכדת את פאפי, מתכוונת להשתמש בו לתוכניותיה המרושעות - כדי לגנוב את הלהבה שלו, להפוך לדרקון-על בעצמה ולהרוס כל דבר בכפר.
בעזרתם של בעלי ברית חזקים וחברים בעלי חיים, טום, ג'רי ואתנה עובדים יחד ונלחמים בשיניים וציפורניים כדי לעצור את המכשפה המרשעת ולהחזיר את פאפי לאמו, בסופו של דבר, דריזלדה הופכת לפסל, ותושבי הכפר, ג'רי, קלדורף ואפילו אתנה פוצחים בשירה ובריקוד, בעוד טום נרדף על ידי תנין המחמד של אתנה.
בסצנה שלאחר הקרדיטים, נראה שדריזלדה עדיין בחיים, למרות הפיכתה לפסל.
ספייק ברנדט בתפקיד טום החתול וג'רי העכבר (ללא קרדיט)
קלי סטבלס בתור אתנה ופאפי
ויקי לואיס בתור דריזלדה, דודתה האימהית המתעללת של אתנה והנבלית הראשית
ג'ים קאמינגס בתור קלדורף ומוכר
לארין ניומן בתור אמילי, אשתו של זקן האלפים
ויין נייט בתור זקן האלפים
די בראדלי בייקר בתור באסטר ואלף ילד
טום וג'רי בניו יורק היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שעלתה לראשונה ב-HBO Max ב-1 ביולי 2021 והסתיימה ב-18 בנובמבר 2021. הסרט מבוסס על דמויותיו של טום וג'רי וסדרת הנפשה שיצרו ויליאם האנה וג'וזף ברברה, ומשמש כסדרת המשך עצמאית לסרט טום וג'רי, שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע וב-HBO Max ב-26 בפברואר 2021.
עם פרקים בבימויו של דארל ואן סיטרס, לסדרה יש את אותו סגנון אמנותי כמו בסדרה טום וג'רי משנת 2014, כאשר הצוות המקורי חוזר יחד עם ויליאם האנה (דרך הקלטות ארכיון) כקולותיהם של טום וג'רי.
כל פרק מורכב בדרך כלל מארבעה קטעים: הקטע הראשון, השני והרביעי הם באורך 5–6 דקות, והקטע השלישי נמשך 4 דקות.
הסדרה כוללת את צוות המדבבים של ויליאם האנה (הקלטות בארכיון), ג'ואי ד'אוריה, ריק זיף וסם קוואסמן.
טאפי מופיע אבל אין לו תפקידי דיבור.
הסדרה, המתרחשת לאחר אירועי הסרט משנת 2021, עוקבת אחר טום וג'רי שחווים הרפתקאות חדשות במלון רויאל גייט ובכל רחבי ניו יורק .
ויליאם האנה (הקלטות קוליות) בתפקיד:
טום החתול, המתואר במגוון צורות של חתול בית כחול/אפור בוגר שעושה את עבודתו, וקורבן לניסיונות הסחיטה של ג'רי, לעיתים באותו סרט קצר.
ג'רי העכבר, עכבר חום צעיר שגר באותו בית עם בעליו של טום, מה שמאפשר לכאוס והרס להתרחש בזמן שהוא וטום נלחמים.
טאפי העכבר : עכבר יתום קטן, אפור, שלובש חיתול, שהוא בנו של ג'רי.
אין לו תפקידי דיבור בסדרה.
ג'ואי ד'אוריה בתפקיד בוץ' החתול : חתול רחוב שחור, מנהיג בריוני חתולי הרחוב, שבדרך כלל חברים של טום ועוזרים לו לתפוס את ג'רי.
ריק זיף בתפקיד ספייק : בולדוג אפור שרירי, בדרך כלל חביב וידידותי, ואב אוהב לבנו, טייק.
סם קוואסמן בתפקיד קוואקר : ברווזון קטן שמאוד בוטח, אפילו בוטח בטום במצבים רבים שבהם טום רוצה לאכול אותו.
רייצ'ל מקפרלן בתור טודלס גאלור (זוכה בתור Toots), גוני, ריבה מקדיווה
גריי גריפין בתור פטרונית גן חיות, יונה, קריינת גן חיות
סטיבן סטנטון בתפקיד קונסיירז', נהג מונית, בעל זיקית, חנווני, מוכר נקניקיות וכרוז בחנות
דיאן מישל בתפקיד הגברת הזקנה, גברת ונדרקשיאן
לסלי דייוויד בייקר בתפקיד מר פייפר
דלני בתפקיד צ'פמן, שומר גן החיות
קימברלי ברוקס בתפקיד סגן גנרל האם
רג'י דייוויס בתפקיד סמל קלייטון טי.
קורט קאנאזאווה בתור מתרגם דיגיטלי, קריין
די בראדלי בייקר בתור הולך רגל
כריס אדג'רלי בתפקיד רולף, רודי
טרבור דבאל בתפקיד הכפיל של טום
קייטי לי בתפקיד אלמנה, נערה צעירה
סנדי פוקס בתור קולות ציפורים
טום וֵייטס הוא זמר-יוצר ושחקן אמריקאי, פעיל החל משנות ה-70. וייטס מתאפיין בקול סדוק ומחוספס.
הוא עבד כמלחין לסרטים ולמחזות מוזיקליים והופיע בתפקידי משנה במספר סרטים, בהם "מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס" (2009) ו"דרקולה" (1992); הוא גם כיכב בסרטו של ג'ים ג'ארמוש, "נרדפי החוק" (1986).
הוא היה מועמד לפרס האוסקר עבור עבודת הפסקול שלו לסרט "אחד מהלב".
סגנונו המוזיקלי מתבסס בעיקר על בלוז, ג'אז, וודוויל ואינדסטריאל.
שיריו לרוב עוסקים בשולי החברה האמריקאית ומושפעים מצ'ארלס בוקובסקי.
וייטס היה מועמד למספר פרסי מוזיקה חשובים וזכה בשני פרסי גראמי: פרס גראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר עבור Bone Machine ופרס גראמי לאלבום הפולק העכשווי הטוב ביותר עבור Mule Variations.
בשנת 2011 נכנס וייטס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
מוזיקאים מלווים: מארק ריבו, גרג כהן וקית' ריצ'רדס.
וייטס נולד בפומונה שבקליפורניה, לאלמה פרן (לבית ג'ונסון) מקמורי ולג'סי פרנק וייטס, שניהם מורים.
וייטס טען במספר ראיונות שנולד במושב האחורי במונית, דבר שאף צוטט כעובדה במספר עיתונים.
בחלק מהראיונות הודה שהוא עצמו אינו יודע אם זו אמת או אגדה שבדה דודו.
לאחר שהוריו של וייטס התגרשו בשנת 1960, הוא גר עם אמו בוויטייר שבקליפורניה ולאחר מכן עבר לצ'ולה ויסטה שבסן דייגו.
הוא למד לנגן בפסנתר באופן עצמאי, כאשר שהה בבית של שכן.
עד שנת 1965, כשהיה בתיכון, ניגן בלהקת רית'ם אנד בלוז/נשמה שנקראה The Systems.
חמש שנים לאחר מכן החל לעבוד כשוער במועדון לילה בסן דייגו והחל לפתח את סגנונו המוזיקלי, בהתבסס על האמנים האהובים עליו - בוב דילן, לורד באקלי, ג'ק קרואק, לואי ארמסטרונג, האולין וולף וצ'ארלס בוקובסקי.
לאחר ששירת במשמר החופים של ארצות הברית עבר וייטס ללוס אנג'לס והחל להופיע במועדון הטרובדור.
בגיל 21 חתם על חוזה עם המפיק המוזיקלי הֶרבּ כהן.
בין אוגוסט לדצמבר 1971, הקליט וייטס סדרה של קלטות דמו שכללו שירים רבים בהם הוא נוגע מאוחר יותר.
רצועות מוקדמות אלו יצאו עשרים שנה לאחר מכן, באלבומי האוסף The Early Years, Volume One ו-The Early Years, Volume Two, בניגוד לרצונו של וייטס.
וייטס חתם על חוזה עם חברת ההקלטות אסילום רקורדס בשנת 1972. אלבום הבכורה של וייטס, Closing Time יצא בשנת 1973. האלבום זכה לביקורות חיוביות, אך וייטס לא זכה לתשומת לב רבה עד שאמנים בולטים יותר, כמו טים באקלי והאיגלס, ביצעו גרסאות כיסוי למספר רצועות מהאלבום.
וייטס החל להופיע ולחמם הופעות לאמנים כגון צ'רלי ריץ', מרתה והוונדלס, ופרנק זאפה, שסייעו לו לזכות בהכרה.
אלבומו השני, The Heart of Saturday Night יצא בשנת 1974 ועסק בחוויותיו של וייטס מהופעותיו במועדון הלילה.
וייטס סבל מהנסיעות התכופות במסגרת ההופעות והחל לשתות רבות.
על רקע קשיים אלה הקליט את אלבומו השלישי, Small Change, שיצא בשנת 1976. האלבום כלל בעיקר מוזיקת ג'אז, ועסק בשכרות מנקודת מבט צינית ופסימית.
האלבום זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, ועקף את מכירות אלבומיו הקודמים תוך זמן קצר.
האלבום היה הראשון של וייטס שנכנס למאה הגדולים במצעד 200 האלבומים של בילבורד, הישג שוייטס הצליח לשחזר רק בשנת 1999 עם האלבום Mule Variations.
וייטס הרכיב להקת הופעות שנקראה The Nocturnal Emissions וכלל את פרנק ויקארי על סקסופון טנור, את פיצג'רלד ג'נקינס על גיטרה בס, ואת צ'יפ וייט על התופים ועל הוויברפון.
וייטס ולהקת ההופעות הופיעו רבות בארצות הברית ובאירופה בין אוקטובר 1976 למאי 1977.
האלבום הרביעי, Foreign Affairs, יצא בשנת 1977. האלבום היה דומה מבחינה מוזיקלית לאלבום הקודם אך הושפע גם ממוזיקת בלוז.
האלבום החמישי, Blue Valentine, יצא בשנת 1978. האלבום היה שונה משאר אלבומיו של וייטס, עם יותר דגש על גיטרה חשמלית וקלידים וכמעט ללא מיתרים, ועל סאונד בסגנון בלוז.
באותה תקופה היה וייטס במערכת יחסית עם המוזיקאית ריקי לי ג'ונס והיא הופיעה על עטיפת האלבום Blue Valentine.
וייטס הופיע לראשונה בסרט - "סמטת גן עדן" (1978) - ותרם גם מספר שירים לפסקול.
Heartattack and Vine, אלבום האולפן האחרון של וייטס באסילום רקורדס, יצא בשנת 1980. באותה שנה הוא החל לעבוד עם פרנסיס פורד קופולה, שביקש מווייטס לספק מוזיקה לסרטו "אחד מהלב" (1982).
באוגוסט 1980, התחתן וייטס עם קתלין ברנן, תסריטאית אותה פגש בעת שעבד על הסט של הסרט.
ברנן כתבה עם וייטס שירים רבים באלבומיו הבאים והשפיעה עליו מבחינה מוזיקלית.
בין היתר, הציגה ברנן לוויטס את המוזיקה של קפטן ביפהארט, שהפך למקור השראה מרכזי עבור וויטס.
לאחר שעזב את אסילום, פרסמה חברת התקליטים אלבום אוסף של וייטס בשם Bounced Checks.
במהלך תקופה זו, הופיע וייטס בתפקידים קטנים במספר סרטים, בהם הופעת קמע בסרט וולפן (1981) כנגן פסנתר שיכור.
השיר של וייטס, "Jitterbug Boy", נכנס גם לפסקול של הסרט.
"אחד מהלב" יצא לאקרנים בשנת 1982. וייטס הופיע הופעת קמע כנגן חצוצרה, והיה מועמד לפרס האוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
בשנת 1983, לאחר מעבר לאיילנד רקורדס, הוציא וייטס את Swordfishtrombones, שסימן תפנית חדה בכיוון המוזיקלי שלו.
בעוד שלפני האלבום ניגן וייטס בפסנתר או בגיטרה, הוא החל לנגן מאלבום זה בכלים פחות נפוצים, כמו בסון, חמת חלילים, מרימבה והרמוניום.
כתיבת השירים שלו השתנתה גם היא, והוא התרחק מהצליל המסורתי של בלדת פסנתר ומיתרים לכיוון מספר סגנונות שלא התייחסו אליהם במוזיקת הפופ, בהם קברט, רומבה, טנגו, קאנטרי מוקדם ומוזיקה עממית אירופאית.
בשנת 1984 עבר וייטס מקליפורניה לניו יורק.
הדגש החדש של וייטס על התנסויות בסגנונות ובכלים שונים המשיך באלבום Rain Dogs, שיצא בשנת 1985. האלבום זכה לביקורות אוהדות מאוד ורולינג סטון דירג אותו במקום ה-21 ברשימת 100 האלבומים הגדולים ביותר של שנות השמונים ובמקום ה-397 ברשימת 500 האלבומים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
האלבום סימל התרחקות של וייטס משירים מבוססי פסנתר לשירים מבוססי גיטרה.
האלבום כלל את השיר "Downtown Train" שגרסת כיסוי שלו בביצוע רוד סטיוארט הפכה ללהיט והגיעה למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. האלבום הגיע למקום ה-188 במצעד הבילבורד 200. האלבום הגיע למעמד זהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
בשנת 1986 Franks Wild Years, מחזה מוזיקלי שנכתב על ידי וייטס וברנן, הועלה כמחזמר באוף ברודוויי, בבימויו של גארי סיניז ויצא לאור גם כאלבום.
וייטס עצמו שיחק את התפקיד הראשי.
הוא המשיך לפתח את קריירת המשחק שלו עם כמה תפקידי משנה ותפקיד ראשי בסרטו של ג'ים ג'ארמוש, "נרדפי החוק" (1986), שפסקולו כלל גם שני שירים של וייטס מ-Rain Dogs.
באותה שנה הוא גם תרם את קולו לשיר "Harlem Shuffle" מתוך האלבום Dirty Work של הרולינג סטונז.
בשנת 1987 הוא הוציא את Franks Wild Years, שכלל גרסאות אולפן מההצגה של וייטס באותו השם.
האלבום זכה לביקורות חיוביות שציינו את הרב-גוניות שבו, והוא הגיע למקום ה-115 במצעד הבילבורד 200. וייטס המשיך לקדם את קריירת המשחק שלו עם תפקיד בסרט Ironweed שבבימויו של הקטור בבנקו לצד ג'ק ניקולסון ומריל סטריפ, בו וייטס ביצע את השיר "Big Rock Candy Mountain".
בשנת 1988 הופיע וייטס ב-Big Time, סרט קונצרט סוריאליסטי ופסקול שכתב יחד עם אשתו.
בשנת 1989 הופיע וייטס בפעם האחרונה על במה, כשהשתתף במחזה Demon Wine שכתב תומאס בייב.
וייטס סיים את העשור עם הופעות בשלושה סרטים: "רכבת המסתורין" של ג'ים ג'רמוש; "רגליים קרות" של רוברט דורנהלם; והתפקיד הראשי ב"עור הדוב: אגדה אורבנית".
The Black Rider: The Casting of the Magic Bullets, מחזה שנוצר כתוצאה משיתוף פעולה של וייטס, הבמאי רוברט וילסון והסופר ויליאם ס.
בורוז יצא להופעת בכורה בהמבורג ב-31 במרץ 1990. הפרויקט התבסס על סיפור עם גרמני בשם "הקלע החופשי".
וילסון היה האחראי לעיצוב ולבימוי, בורוז לכתיבת הספר, ווייטס למוזיקה ולמילות השירים, שהושפעו במידה רבה מיצירותיו של ברטולט ברכט וקורט וייל.
באותה השנה, תרם וייטס גרסת כיסוי לשיר "It's All Right with Me" של קול פורטר לאלבום האוסף Red Hot + Blue, הראשון בסדרה של אלבומי אוסף מארגון הצדקה רד הוט.
בשנה שלאחר מכן, היה וייטס עסוק מאוד בעבודה על פסקולי סרטים ומשחק, ותרם למספר פרויקטי מוזיקה של אמנים אחרים כמו פריימוס, מה שחשף אותו לקהל חדש מסוגת הרוק האלטרנטיבי.
אלבום האוסף היחיד שהכיל רק חומרים של וייטס היה הפסקול לסרטו של ג'ים ג'רמוש, "מונית לילה" (1991).
בין הסרטים בהם השתתף בשנה זו היו "פישר קינג" ו"Queens Logic".
Bone Machine, אלבום האולפן הראשון של וייטס מזה חמש שנים, יצא בשנת 1992. הכלים בהם השתמש וייטס באלבום היו בעיקר גיטרה וכלי הקשה, מה שסימן שינוי נוסף במוזיקה של וייטס.
האלבום זכה לביקורות חיוביות מאוד וזכה בפרס גראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר.
ב-19 בדצמבר 1992 התקיימה הקרנת הבכורה של "אליס", המחזה השני בו שיתף וייטס פעולה עם רוברט וילסון.
השירים שיצר וייטס עבור המחזה נכללו באלבום Alice, שיצא עשר שנים לאחר מכן.
באותה שנה שיחק וייטס בסרט "דרקולה" של פרנסיס פורד קופולה.
בשנת 1993 הוציא וייטס את The Black Rider, שכלל גרסאות אולפן לשירים שכתב וייטס למחזמר באותו השם שלוש שנים קודם לכן.
הוא הופיע בסרטו של רוברט אלטמן "תמונות קצרות", בסרטו של ג'ים ג'רמוש "Coffee and Cigarettes: Somewhere in California".
בשנת 1997, וייטס וברנן כתבו וביצעו את המוזיקה לסרט האנימציה הקצר "Bunny" שזכה בפרס האוסקר לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר.
בשנת 1995 הוציאה הולי קול אלבום מחווה שכולו גרסאות כיסוי לשירים של וייטס.
בשנת 1998, לאחר שאיילנד רקורדס הוציאו את אלבום האוסף Beautiful Maladies: The Island Years, עזב וייטס את חברת התקליטים ועבר לחברת התקליטים ANTI-.
אלבום האולפן הראשון של וייטס בחברת התקליטים החדשה, Mule Variations, יצא בשנת 1999. הבילבורד תיאר את האלבום כאלבום שמשלב בהצלחה בלוז וגוספל.
האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הפולק העכשווי בשנת 2000; הוא היה מועמד לפרס גראמי לביצוע סולו הרוק הווקאלי הטוב ביותר של גבר עבור השיר "Hold On".
האלבום היה האלבום המצליח ביותר של וייטס במצעד 200 האלבומים של בילבורד, בו הגיע למקום ה-30. האלבום הגיע למעמד זהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
באותה שנה, ביצע וייטס גיחה כמפיק מוזיקלי לאמנים אחרים, כשהפיק יחד עם אשתו את Extremely Cool, עבור ידידו הוותיק צ'אק א' וייס.
וייטס השתתף באלבום גם כסולן אורח וגיטריסט.
הוא תרם גם גרסת כיסוי לשיר "Books of Moses" של סקיפ ספנס עבור האלבום More Oar: A Tribute to the Skip Spence Album, אלבום מחווה לסקיפ ספנס בהוצאת Birdman Records.
וייטס שיחק גם בקומדיה אנשי המסתורין.
Wicked Grin, אלבום של ג'ון האמונד המכיל גרסאות כיסוי לשיריו של וייטס, יצא ב-2001. וייטס השתתף במרבית השירים, ניגן בגיטרה, בפסנתר ותרם גם קולות רקע לאלבום.
האלבום כולל גם את "I Know I've Been Changed", דואט של וייטס והאמונד.
בשנת 2002, הוציא וייטס שני אלבומים במקביל, Alice ו-Blood Money, שניהם אלבומי אוסף שנכתבו כמעט 10 שנים קודם לכן והיו מבוססים על שיתופי פעולה עם רוברט וילסון; הראשון מבוסס על מחזה מוזיקלי על לואיס קרול, והשני הוא פרשנות למחזהו של גאורג ביכנר, "וויצק".
וייטס תרם גרסה משלו לשיר "The Return of Jackie and Judy" של הראמונס לאלבום האוסף We're a Happy Family: A Tribute to Ramones, שיצא בשנת 2003 דרך קולומביה רקורדס.
באותה שנה שימש וייטס כשופט בפרסי המוזיקה העצמאית.
וייטס הוציא את האלבום Real Gone בשנת 2004. זהו האלבום היחיד של וייטס עד כה, שלא כלל נגינת פסנתר באף אחת מהרצועות.
האלבום נטה יותר לכיוון רוק ופחות לבלוז שאפיין את אלבומיו הקודמים.
Real Gone הגיע למקום ה-28 במצעד הבילבורד 200 ולמקום הראשון במצעד האלבומים העצמאיים של בילבורד.
באותה שנה תרם וייטס את קולו לשיר הנושא של האלבום Go Tell It on the Mountain של פייב בליינד בוייז אוף אלבמה, שאף זכה בפרס גראמי לאלבום הגוספל המסורתי הטוב ביותר של אותה שנה.
בשנת 2005 הופיע וייטס בסרט "דומינו" של טוני סקוט כחוזה עתידות.
באותה שנה הופיע וייטס בסרט "כשתראי נמר בשלג" של רוברטו בניני בתפקיד עצמו ושר את הבלדה "You Can Never Hold Back Spring".
בנובמבר 2006 הוציא וייטס מארז תקליטורים בשם Orphans: Brawlers, Bawlers & Bastards.
המארז כלל שלושה תקליטורים ובהם 54 שירים נדירים, שירים שלא יצאו בעבר ויצירות חדשות לגמרי.
שלושת הדיסקים הופרדו לפי התוכן שלהם: "Brawlers" כלל את שירי הרוק ובלוז של ייטס; "Bawlers", את הבלדות ואת שירי אהבה שלו; ו"Bastards", שירים שלא התאימו לשאר הקטגוריות.
וידאו קליפ לשיר "Lie to Me" כדי לקדם את מכירות האוסף.
Orphans כלל שיר בשם "Road to Peace" שהתייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
האלבום כלל מספר גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים, בהם הראמונס ודניאל ג'ונסטון, כמו גם ביצועים של יצירות של משוררים וסופרים נערצים על ידי וייטס, כמו צ'ארלס בוקובסקי וג'ק קרואק.
האלבום זכה לביקורות מעולות ודורג במקום השני הגבוה ביותר מבין אלבומי 2006 לפי Metacritic.
האלבום הגיע למעמד זהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
השיר "Way Down in the Hole" שימש כפתיח לסדרה הסמויה של רשת HBO במשך חמש עונותיה.
וייטס הופיע מספר פעמים בטלוויזיה בין 2006 ל-2010. בין השאר היה אחד משלושה אמנים בלבד שהופיעו בתוכנית הדיילי שואו והופיע בתוכנית האחרונה של תוכנית האירוח הלילית "קונאן" של קונאן או'בריאן.
וייטס גילם את קנלר בסרט "חותכי ורידים: סיפור אהבה" שיצא לאקרנים ב-2007. ב-2008 הכריז וייטס על סיבוב ההופעות Glitter and Doom Tour שהחל ביוני באותה שנה וכלל מועדים בדרום ארצות הברית ובאירופה.
אלבום הבכורה של סקרלט ג'והנסון, Anywhere I Lay My Head, יצא בשנת 2008 וכלל גרסאות כיסוי לעשרה משירי וייטס.
בסוף 2009 השתתף וייטס בסרטו של טרי גיליאם "מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס", בו גילם את מר ניק.
וייטס גילם את המהנדס בסרט "הנבחר", שיצא לאקרנים בינואר 2010. שנה לאחר מכן שימש כקריין בסרט "טוויקסט" בבימויו של פרנסיס פורד קופולה
בפברואר 2011 נכנס וייטס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
באותו חודש החל וייטס לעבוד על אלבום האולפן הבא שלו, Bad as Me.
הסינגל המוביל מהאלבום, "Bad as Me", יצא בחודש אוגוסט.
האלבום יצא באוקטובר 2011 והיה האלבום המצליח ביותר של וייטס במצעד הבילבורד 200, בו הגיע למקום השישי.
האלבום זכה גם לשבחי הביקורות והיה מועמד לפרס גראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר.
בשנה זאת הוציא וייטס לאור את ספר השירה "Hard Ground" יחד עם הצלם מייקל אובריין .
בספר צילומי פורטרט גדולים של חסרי בית בארצות הברית, בעיקר מהעיר אוסטין, טקסס.
גם הנושא הכללי של השירים בספר הוא נוודים ומחוסרי בית.
לספר מצורפות ביוגרפיות של המצולמים וציטוטים מדבריהם.
בשנת 2012 השתתף וייטס בסרט "שבעה פסיכופתים".
במאי 2015 השתתף וייטס בתוכנית האחרונה של "לייט נייט עם דייוויד לטרמן" בה שר את "Take One Last Look".
בשנת 2018 השתתף בסרט "הבלדה על באסטר סקראגס" של האחים כהן.
בשנת 2024, שיחק בסרט המתח והפשע "The Absence of Eden".
בשנת 2025 גילם את האב בסרט האנתולוגיה של ג'ים ג'ארמוש, "אבא אמא אח אחות".
הדיסקוגרפיה של וייטס משתרעת על פני חמישה עשורים וכוללת 16 אלבומי אולפן, 3 אלבומי הופעה, 7 אלבומי אוסף, 24 סינגלים ו-2 פסקולים.
תומאס ג'פרי "טום" וילקינסון היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט "בחדר המיטות" (2001) ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט "מייקל קלייטון" (2007).
בשנת 2009, הוא זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקן המשנה הטובה ביותר עבור תפקידו בתור בנג'מין פרנקלין במיני-סדרה "ג'ון אדמס" של רשת HBO.
טום וילקינסון נולד בעיר לידס שביורקשייר.
כשהיה ילד חי במשך שנים אחדות עם משפחתו בקנדה.
חזר עם משפחתו לאנגליה כשהיה בן 11. וילקינסון למד ספרות אנגלית ואמריקאית באוניברסיטת קנט.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה נרשם לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ב-1980 הצטרף לרויאל שייקספיר קומפני.
בין תפקידיו הבולטים בתיאטרון היו במחזות השייקספירים "המלך ליר" ו"המלט", וגילום דמותו של ת"ס אליוט בדרמה "טום וויב".
ב-1986 זכה בפרס המבקרים על הופעתו במחזה של איבסן "רוחות".
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 החל להופיע בטלוויזיה ובקולנוע.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1976 בסרטו של הבמאי הפולני אנדז'יי ויידה "קו הצל" על פי ספר של ג'וזף קונרד.
ב-1985 שיחק לצידה של ונסה רדגרייב בסרט "ות'רבי".
ב-1988 הופיע בסדרת הטלוויזיה "ראשון בן שווים", דרמה פוליטית המתארת את התקדמותם של ארבעה חברי פרלמנט בריטים המבוססת על ספרו של ג'פרי ארצ'ר.
הוא גילם את בן זוגה של הלן מירן בסדרת "החשוד העיקרי".
ב-1994 זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד סת' פקסניף בסדרת הדרמה של ה-BBC עיבוד לרומן של דיקנס "מרטין צ'אזלוויט", והיה מועמד לפרס באפטא על תפקידו זה.
עוד באותה שנה שיחק בסרט "נסיך ג'אטלנד", סיפורו של המלט מנקודת מבט דנית, שוב לצידה של הלן מירן.
ב-1995 הופיע בסרטו של אנג לי, "על תבונה ורגישות", ולאחר מכן ב"חוש השלג של העלמה סמילה".
פריצת הדרך הקולנועית שלו הייתה ב-1997 כשהופיע בלהיט "ללכת עד הסוף", על חבורת גברים מובטלים בשפילד המנסים להרוויח כסף על ידי העלאת מופע חשפנות.
וילקינסון זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה על הופעתו בסרט.
בעקבות הצלחת הסרט המשיך להופיע בסרטים רבים בבריטניה ובהוליווד.
בין הסרטים שבהם הופיע היו "אוסקר ולוסינדה", "ויילד", "שייקספיר מאוהב", "שעת שיא", וב-2001 כיכב בסרט "בחדר המיטות" לצידה של סיסי ספייסק, שעליו היה מועמד לפרס האוסקר.
ב-2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "הסערה המתפרצת", על חיי צ'רצ'יל בשנות השלושים, בכיכובם של אלברט פיני וונסה רדגרייב.
ב-2003 היה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "Normal".
אחר כך הופיע כפטרון של הצייר ורמיר בסרט "נערה עם עגיל פנינה".
ב-2004 שיחק בסרטו של צ'ארלי קאופמן "שמש נצחית בראש צלול", בתפקיד מדען שפיתח שיטה למחיקת זכרונות אנושיים לפי דרישה.
עוד באותה שנה גילם את דמותו של "טאפי" בסרט "אישה טובה" על פי המחזה מניפתה של ליידי וינדרמיר של אוסקר ויילד.
ב-2005 שיחק ב"שקרים נפרדים" לצידה של אמילי ווטסון, ובתפקיד הגנגסטר קרמיין פלקונה בסרט "באטמן מתחיל".
ב-31 בדצמבר 2004 קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו כשחקן דרמטי.
ב-2007 זכה במועמדות נוספת לפרס האוסקר, כשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "מייקל קלייטון".
ב-2008 זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על משחקו במיני סדרה "ג'ון אדמס", שעסקה בחייו של הנשיא השני של ארצות הברית.
ב-2014 גילם את נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בסרט "סלמה" העוסק באירועי המצעדים מהעיר סלמה באלבמה למונטגומרי הבירה בשנת 1965 אשר הונהגו על ידי מרטין לותר קינג כחלק מהמהפכה לסיום ההפרדה הגזעית והענקת זכות הצבעה חופשית לתושבי מדינות הדרום השחורים.
בשנת 2016 שיחק בדרמה הביוגרפית של אוליבר סטון, "המרגל סנודן", בו גילם את איוון מקסקיל, לצד ג'וזף גורדון-לוויט.
באותה שנה שיחק בסרט "הכחשה" את עורך הדין שהגן על דברה ליפשטדט במשפט הדיבה שניהל נגדה מכחיש השואה דייוויד אירווינג.
תפקידו האחרון היה ב-2023 בסדרת הטלוויזיה "ללכת עד הסוף" המבוססת על חיי גיבורי הסרט באותו השם לאחר 26 שנה.
בניגוד לתפקידו הדומיננטי בסרט, היה תפקידו בסדרה קטן ומשני.
ב-1988 נישא לשחקנית דיאנה הרדקאסל.
לבני הזוג שתי בנות, אליס ילידת 1989 ומולי ילידת 1992.
Bird's Advice for Sad Poets ד"ר בירד 2023 ללכת עד הסוף The Full Monty ג'רלד ארתור קופר 6 פרקים
תומאס קנרלי "טום" וולף ג'וניור היה סופר ועיתונאי אמריקאי, נודע ביותר כמייסד העיתונאות החדשה.
זוכה הרצאת ג'פרסון לשנת 2006.
וולף נולד בריצ'מונד, בירת מדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
הוא השלים תואר ראשון באוניברסיטת וושינגטון ולי, כבוגר בהצטיינות לשנת 1951. לאחר מכן, המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת ייל, שם הוענק לו דוקטורט בלימודים אמריקאים.
וולף התחיל את עבודתו העיתונאית בשנת 1956 ובמשך השנים עבד ב"וושינגטון פוסט" וב"ניו יורק הראלד טריביון", בין השאר.
תוך כדי עבודתו שם ערך ניסויים בשימוש בטכניקות סיפורת ברשימותיו העיתונאיות.
בזמן שביתת עיתונים בניו יורק, פנה אל "מגזין אסקווייר" בנושא מאמר על תרבות המכוניות המהירות לפי הזמנה בדרום קליפורניה.
הוא התלבט בכתיבת המאמר והעורך ביירון דובל הציע לו לשלוח את רשימותיו אליו, כדי שיוכלו לעבוד על המאמר בצוותא.
וולף כתב לדובל מכתב, שבו אמר כל מה שהיה לו להגיד בנושא, תוך התעלמות מכל מוסכמות העיתונאות.
דובל הסיר פשוט את הפתיח "ביירון היקר", מראש המכתב והדפיס את הרשימות כמאמר.
זו הייתה ראשיתה של "העיתונאות החדשה", שהתבטאה בעריכת ניסיונות של כמה עיתונאים ומסאים במגוון טכניקות כתיבה, מעורבות באידיאל המסורתי של דיווח נטול רגשות ושקול.
בשנת 1965 התפרסם קובץ של מאמריו בסגנון זה, ופרסומו של וולף גדל.
הוא כתב על תרבות פופולרית, אדריכלות, פוליטיקה ושאר נושאים שעניינו אותו.
עם היותו שמרן במובנים רבים וודאי לא היפי, נעשה וולף לאחת הדמויות החשובות של העשור.
בשנת 1970 הוציא לאור שתי מסות בצורת ספר: "שיק רדיקלי", דין וחשבון עוקצני על מסיבה, שערך ליאונרד ברנשטיין למען תנועת הפנתרים השחורים ו-Mau-Mauing The Flak Catchers על הנוהג להשתמש בהרתעה גזעית ("מאו-מאואינג") כדי לחלץ מימון מפקידי סעד של הממשל.
הביטוי "שיק רדיקלי" התקבל עד מהרה כמונח מבזה לשמאלניות של המעמד העליון.
בשנת 1979 פרסם וולף את "החומר הנכון" (The Right Stuff), דין וחשבון על הטייסים, שהיו לאסטרונאוטים הראשונים של אמריקה.
אחרי שעקב אחר אימוניהם ואחר מעלליהם הלא-רשמיים, אפילו נמהרים ומסוכנים, השווה את הגיבורים הללו ל"לוחמים בודדים" מתקופה קודמת, שיצאו לקרב למען ארצם.
בשנת 1983 נעשה סרט על פי הספר.
וולף כתב גם שני ספרים פופולריים, ביקורתיים מאוד, על תולדות האמנות ותולדות האדריכלות, "המילה המצוירת" ב-1975 ו"מבאוהאוס לבית שלנו" (From Bauhaus To Our House) ב-1981. הספרים הלעיגו על ההסתמכות המופרזת של עולם האמנות על תאוריות ביקורת אופנתיות.
עוד כמה ספרים נכתבו לפני שהרומן הסאטירי הראשון של וולף, "מדורת ההבלים", יצא לאור בשנת 1987, אחרי שהופיע בהמשכים בכתב העת "רולינג סטון".
הספר מתעד את עלייתו ומפלתו הראוותניות של סוחר ניירות ערך ניו יורקי בשם שרמן מקוי, על רקע שנות ה-80' בניו יורק.
מבקרים היללו את הספר בייחוד בשל ההצגה הססגונית והתוססת של המתחים החברתיים, הגזעיים והכלכליים בעיר ניו יורק.
הוא זכה להצלחה מסחררת והיה לאחד מרבי-המכר והמדוברים ביותר בין ספרי שנות ה-80'.
וולף קיבל 5 מיליון דולר תמורת זכויות ההסרטה ל"מדורת ההבלים", הסכום הגבוה ביותר שהרוויח סופר מאז ומעולם באותם ימים.
בשנת 1984 וולף קיבל את פרס דוס פאסוס היוקרתי לספרות מאוניברסיטת לונגווד.
בהמשך נכתבה בשנת 1989 מסה נודעת לשימצה ושנויה במחלוקת בכתב העת "הארפרז", תחת הכותרת "המרדף אחרי החיה בת מיליארד הרגליים", שמתח ביקורת על הסופרים האמריקאים המודרניים על כישלונם ליצור מחויבות מלאה לנושאי ספריהם.
לדעתו, הדבר היחיד שיוכל להציל את הספרות המודרנית הוא הסתמכות רבה יותר על טכניקה עיתונאית.
המסה הזו נראתה, בעיני רבים, כהתקפה על הממסד הספרותי המרכזי והתרברבות מוסווית בקושי של וולף ביצירתו, הנעלה בעיניו לאין ערוך על זו של סופרים רבים, הזוכים לכבוד רב יותר.
הצלחת הרומן הראשון של וולף עוררה עניין בחוגים רבים ביצירת הסיפורת השנייה שלו.
לסיום הפרויקט הזה נזקק ליותר מאחת-עשרה שנים; "גבר במלואו" יצא לאור, לבסוף, בשנת 1998. הספר לא זכה לקבלת פנים חיובית מקיר לקיר, על אף ביקורות מזהירות, שהתפרסמו ב"טיים", "ניוזוויק", "וול סטריט ג'ורנל" ועוד.
ההוצאה הכריזה על מהדורה ראשונה כבירה של מיליון ומאתיים אלף עותקים והספר נשאר מספר אחת ברשימת רבי-המכר של "ניו יורק טיימס" במשך עשרה שבועות.
ג'ון אפדייק כתב, במאמר ביקורת להארפר'ס, כי הרומן הוא "בסך הכול בידור, לא ספרות, אפילו לא כזו, שאפשר לתארה כשאיפה צנועה לגדלות".
הייתה זו יריית הפתיחה במלחמת מילים נמרצת באמצעי התקשורת המודפסים והמשודרים, בין וולף לאפדייק, ג'ון אירווינג ונורמן מיילר.
בהמשך יפרסם וולף מאמר, שיתייחס אל שלושת הסופרים האלה כ"שלושת השעממנים שלי".
אחרי פרסום "התחברות" (Hooking Up) (אוסף סיפורים קצרים) בשנת 2001, כתב וולף את הרומן השלישי שלו, "אני היא שרלוט סימונס" (2004).
הספר מתעד הפקרות מינית בחצרות הקולג'ים של ימינו והתקבל בתגובה פושרת, בעיקר, מצד הביקורת, אם כי זכה לשבחי סטודנטים רבים על הדיוק וההתמקדות בעיקר שבו.
גם פוליטיקאים שמרנים קראו את שבחיו משום שראו בתיאור המיניות בקולג' גילוי של הידרדרות מוסרית.
הרומן זכה בפרס הסקס הגרוע בסיפורת
, פרס מפוקפק מן ה"ליטרארי רוויו", שמושבו בלונדון, למשוך תשומת לב לשימוש הגס, חסר הטעם, האדיש ומרושל לפעמים, בפסקאות מיותרות של תיאורי מין ברומן המודרני, אם כי וולף הסביר אחר כך, שהתייחסויות מיניות כאלה היו קליניות במתכוון.
ב-2006 קיבל וולף את הזכות לשאת בוושינגטון די.
את הרצאת ג'פרסון - Jefferson Lecture in the Humanities, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח.
אות זה מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד בלבד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח - NEH, סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח
ב-2016 ראה אור ספרו "ממלכת הדיבור" (The Kingdom of Speech) , המבקר את עבודותיהם של צ'ארלס דרווין ונועם חומסקי.
מבקריו של וולף בעיתונות האמריקאית כתבו באשר לביקורתו על דרווין כי עיוות את התאוריה של האבולוציה וכי לשמרנותו הייתה השפעה על גישתו הראשונית לנושא.
גם באשר לביקורתו על חומסקי נמתחה על וולף ביקורת, לעיתים תוך קבלה חלקית של עיקרי טענותיו, שבאופן כללי לא ירד לסוף דעתו של חומסקי.
חומסקי עצמו אמר בראיון כי שגיאותיו של וולף בהבנת עבודתו, יוצאות דופן וראויות למחקר בפני עצמן.
הצוות המובחר (1979), תרגם יהודה עופר, הוצאת מערכות, 1985.
מדורת ההבלים (1987), תרגמה ציפי בורסוק, הוצאת מודן, 1989.
חוזרים אל הדם (2012), תרגמה דורית בריל-פולק, הוצאת מודן, 2014.
תומאס ג'יי ולינג הוא שחקן, דוגמן בעבר ומפיק טלוויזיה אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תפקידו בסדרה "סמולוויל" שם גילם את התפקיד הראשי של קלארק קנט הצעיר.
וולינג נולד בפוטנם וואלי, ניו יורק.
משפחתו עברה דירה לעיתים קרובות, ועשתה עצירות בוויסקונסין, דלאוור ומישיגן.
וולינג למד בתיכון אוקמוס באוקמוס, מישיגן, שם החל לשחק בהצגות, אך לאחר מכן עבר לספורט.
וולינג שיחק בייסבול וכדורגל, אבל הספורט האהוב עליו הוא כדורסל.
וולינג הוא אחד מארבעה ילדים, עם שתי אחיות גדולות, רבקה וג'יימי, ואח צעיר יותר, מארק וולינג, שהוא גם שחקן.
ב-1998 התגלה ולינג במסיבה על ידי סוכן דוגמנים שהציע לו לדגמן.
ב-2000 עבר ולינג ללוס אנג'לס והצטרף לסוכנות הדוגמנות "לואיסה".
הוא דגמן עבור טומי הילפיגר, קלווין קליין ואַבֶּרקְרוֹמְבִּי אנד פִיץ'.
פריצתו במשחק הייתה ב-2001 כשלוהק לתפקיד משני בסדרת הדרמה המשפטית האמריקאית "המשפט של איימי".
ב-5 ביולי 2002 נישא לשדרנית הרדיו ג'יימי וייט.
ב-30 בנובמבר 2019 נישא לשחקנית ג'סיקה רוז לי.
ב-26 בינואר 2025, מעט אחרי שעת חצות, נעצר ולינג בידי משטרת וייריקה שבקליפורניה, בחשד שנהג תחת השפעת אלכוהול או סמים.
שנה סרט תפקיד הערות200312 במחיר 1 צ'ארלי בייקר200512 במחיר אחד 2The Fogניק2013פארקלנד רוי קלרמן2014יום הבוחר בריאן דרו2016הבחירהריאן2024Mafia Warsטרי
שנה שם תפקיד הערות2001המשפט של איימירוב מלצרתפקיד משני; עונה 22001–2011סמולווילקלארק קנטתפקיד ראשי2017–2018לוציפרמרקוס פירס (קין)22 פרקים2019באטוומןקלארק קנטפרק: "Crisis on Infinite Earths: Part Two"2020משימה מיוחדתוינסנט קורבותפקיד ראשי; 10 פרקים2022הווינצ'סטריםסמואל קמפבל3 פרקים
טום טומסק היא קבוצת כדורגל מהעיר טומסק, בירת מחוז טומסק שבסיביר, רוסיה, המתמודדת ב, הרביעית בחשיבותה במערך הליגות במדינה.
מאז 2016, הספונסר של הקבוצה היא גזפרום נפט (המחליפה את חברת טומסקנפט, שהייתה חברת בת של חברת הענק יוקוס) שהעניקה לקבוצה תמיכה של 660 מיליון רובלים בשנת 2020. המועדון נקרא על שמו של נהר טום, שעל גדתה המזרחית ממוקמת העיר טומסק.
מאז שנת 2023 קבוצה לא משתתפת בתחרויות לקובצות מקצועיות או בתחרוות חובבים ארצית.
הקבוצה הוקמה ב-1957 על בסיס מועדון הכדורגל של טומסק "TKS" שנוסד ב-1909 והיה למועדון הכדורגל הראשון של העיר.
ב-1913 נוסדה אליפות העיר טומסק והקבוצה התמודדה בה.
בשנות ה-50 זכתה הקבוצה באליפויות אזוריות שונות והייתה לאלופת המחוז.
בשנות ה-90, עת שהקבוצה הייתה בליגה הרוסית השנייה (הליגה השלישית בחשיבותה ברוסיה), ניסו בעלי הקבוצה להעפיל איתה לליגה הרוסית הראשונה (הליגה המשנית ברוסיה) ולאחר צירוף מספר שחקני מפתח כגון ואלרי קונובאלוב וויקטור סבלייב הקבוצה הייתה מתמודדת רצינית על ההעפלה לליגה הרוסית הראשונה.
בשנת 1996 הקבוצה סיימה שנייה בליגה הרוסית השנייה והעפילה לליגה הרוסית הראשונה.
כבר בשנה הראשונה של הקבוצה בליגה הרוסית הראשונה, בעונת 1997, הקבוצה הגיעה למקום גבוה בטבלה אך לא מקום המספיק לעלות לפרמייר-ליג הרוסי.
לקראת סוף שנות ה-90 הקבוצה מצאה ספונסר חדש ולאחר שסיימה במקום השלישי בליגה הרוסית הראשונה בשנים 2002 ו-2003 היא סיימה שנייה בסוף עונת 2004 והעפילה לפרמייר-ליג הרוסי כאשר היא מתייצבת כקבוצת מרכז טבלה.
בהתאם לתוצאות עונה 2010 הקבוצה נשרה לליגת משנה.
בעונת 2012/13 סיימה שנייה והעפילה בחזרה לליגת העל, אך בסוף העונה נשרה שוב לליגת המשנה.
בעונת 2015/16 סיימה בצמרת הטבלה ובטורניר העפלה הצליחה לחזור לליגה הבכירה, על חשבונה של קובאן קרסנודאר.
ברם, נשרה חזרה לאחר עונה אחת בליגה הבכירה.
בעונת 2018/2019 סיימה במקום השלישי בליגה הלאומית, אך כשלה בניסיונה להעפיל לליגת העל הרוסית בכדורגל, אחרי שהפסידה במשחקי המבחן.
בעונת 2020/2021 נצמדה לתחתית הטבלה ובספטמבר 2020 מונה אלכסנדר קרז'אקוב למאמן בניסיון להביא לשיפור הביצועים.
אף על פי שהקבוצה לא הצליחה לטפס מעל לקו האדום ובתום העונה ירדה לליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה היא נשארה בליגה הלאומית לאחר שמועדון צ'ייקה הורד ממנה בעקבות מכירת משחקים והיא ניצלה מירידת ליגה.
החל משנת 2020 במועדון פועלת קבוצת כדורגל נשים טום טומסק שמשחקת בליגה השנייה בחשיבותה.
בתום עונת 2021/2022 איבדה את מעמדה המקצועני ועברה להתמודד בליגה השלישית, החובבנית.
החל משנת 1988 שם הקבוצה הוא "טום טומסק", כפי שהוא כיום.
קבוצת הנוער של טום טומסק מתמודדת בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
הישג שיא בליגה הרוסית: מקום 8 (2006)
העפלה לחצי גמר הגביע הרוסי: 2008
סגנית אלופת ליגת המשנה הרוסית: 2004
אלופת הליגה הרוסית השנייה, אזור מזרח: 1997
מקום חמישי באליפות רוסיה הסובייטית: שנות ה-50
טום יאם (בתאית: ต้มยำ) הוא מרק פופולרי במטבח התאילנדי, ואחד המאכלים המפורסמים ביותר במטבח זה.
מרק זה ידוע בטעמו החריף - חמוץ בשל התבלינים הרבים שהוא מכיל.
המרק מכיל לימונית, קאפיר לימוני, גלנגל, בצלצלי שאלוט, מיץ לימית, רוטב דגים, תמרינדי ופלפלי צ'ילי קצוצים.
יש המוסיפים למרק עלי כוסברה.
גרסאות של מרק זה יכולות לכלול חסילונים ("טום יאם גונג"), בשר עוף ("טום יאם קאי"), דגים ("טום יאם פלה") או מאכלי ים ("טום יאם טאלאי" או "טום יאם פו טאק").
גרסה הנקראת "טום יאם נאם קון" (ต้มยำน้ำข้น) מכילה חלב קוקוס וחסילונים, וגרסה הנקראת "טום קלונג" מכילה ריבת פלפלי צ'ילי (המכונה "נאם פריק פאו" - น้ำ้พริกเผา).
קיימת משחה תעשייתית המיוצרת על ידי טיגון כל מרכיבי המרק.
משחה זו מאפשרת הכנה מהירה של המרק באמצעות הוספת מים בלבד.
טום ורליין היה זמר ומוזיקאי אמריקאי, את עיקר פרסומו קנה בשל היותו מנהיג להקת הרוק טלוויז'ן.
נולד בשם תומאס מילר, במוריסטאון שבניו ג'רזי.
בצעירותו ניגן בפסנתר ובסקסופון, ובשנות העשרה שלו התחבר לריצ'רד הל ועבר לנגן בגיטרה.
השניים נסעו לניו יורק יחדיו והקימו את להקת ה-Neon Boys, שעם הזמן שינתה את שמה לטלוויז'ן.
מילר החליף את שמו לורליין בהשראת שינוי שם המשפחה של בוב דילן, למרות שטרם קרא דאז את כתבי המשורר הצרפתי פול ורלן.
לאחר שהל הוחלף בפרד סמית', טלוויז'ן הקליטה שני אלבומים, כולל Marquee Moon שנחשב לקלאסיקה, והתפרקה.
ורליין פצח בקריירת סולו (ללא הצלחה מרובה), שכללה את האלבומים "Tom Verlaine" ו-"Words from the Front".
ב-1996 יצא האוסף The Miller's Tale, שכלל הופעה חיה בלונדון מ־1982 ומספר שירים שלא הופיעו באלבומיו הקודמים של ורליין.