tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשון להם היה ארגון השומר שפעל לזמן קצר בתום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1925 הוקמו "הנוער הציוני-אחוה" וגורדוניה שהפכה לתנועת הנוער החזקה בעיר.
בשנת 1930 הוקמו בני עקיבא ובית"ר.
ארגון השומר הצעיר הצטרף בשנת 1937. בשנת 1927 לערך התארגן סניף של אגודת ישראל ולצידו פעלו צעירי אגודת ישראל ו"בנות אגודת ישראל", חלק מחברי סניפים אלו יצאו להכשרה ועלו לארץ ישראל.
חסידי בעלז לא ראו בעין יפה את פעילותם והתנגדו לה בכל כוחם.
על בסיס ה-JPS (המפלגה הסוציאליסטית היהודית) שהוקמה בשנת 1910, התארגן ארגון הבונד ולידו ארגון הילדים סקיף.
חסידי בעלז פעלו בקהילה כמפלגה לכל דבר וזכו לתמיכת מתבוללים מועטים שגרו בעיר.
רוב הילדים למדו בבתי ספר עממיים ממשלתיים לילדי ישראל שנקראו "שבאבאסובקה" משום שלא למדו בהם בשבת.
בין השנים 1788 עד 1806 פעל בעיר בית ספר לילדי ישראל מיסודו של הרץ הומברג.
ובשנת 1892 הוקם בית ספר לילדי יהודים מייסודו של הברון הירש.
בשנת 1898 למדו בו 200 תלמידים ובשנת 1900 זכה להכרה ממשלתית.
בהמשך עבר בית הספר לבניין משלו, שם פעל עד למלחמת העולם הראשונה.
בסמוך לו התקיימו קורסים ללימוד עברית למבוגרים.
בשנת 1922 הוקם בית ספר עברי משלים שפעל חרף התנגדות חסידי בעלז שהחרימו מי ששלח ילדיו לשם.
ובשנת 1931 הוקם לידו גן ילדים ואגודת ישראל הקימה את בית יעקב שהיה לבית ספר משלים לבנות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתמיכת הג'וינט והשלטון הפולני, חולקו מנות מזון לנזקקים.
שניים מתוך ארבעה מטבחי הסעד שהוקמו נועדו ליהודים.
כשבעים אחוזים מיהודי העיר נתמכו על ידי הג'וינט.
בנוסף, פעלה בעיר קופת גמ"ח שחילקה כל שנה הלוואות בסכום של 5,000 זלוטי לערך.
ר' נפתלי הרץ בן הרב משה מברודי – רבה הראשון של רווה-רוסקה כיהן בין השנים 1735–1742.
ר' יחיאל הילל אלטשולר – בנו של ר' דוד אלטשולר: מחבר פירוש "המצודות" לנך.
ר' יצחק שמעון ב"ר משה - הרב הראשון שלא היה כפוף לקהילת ז'ולקייב.
ר' נתן דב הלוי שטרן ב"ר יוסף יוזפא.
ר' לוי יצחק שור - בעל ה"עטרת תפארת" נפטר בשנת 1877.
ר' דוב בעריש הכהן רפפורט – מחבר הספר "דרך המלך".
ר' יצחק מנחם נחום טברסקי – חתנו של האדמו"ר מבעלזא.
ר' שלמה קלוגר – "המגיד מברודי".
ר' זכריה – מתלמידי החוזה מלובלין.
האדמו"ר ר' יחיאל משה רפפורט.
האדמו"ר ר' אריה לייביש בן רבי יהשע רוקח.
המפלגות שפעלו ברווה-רוסקה קיימו חוגי משחק ודרמה.
בית היתומים שעמד ריק הוסב לאולם הצגות והפך למקום מפגש לתרבות ורוח בו התקיימו החוגים.
המפלגה הראשונה שהפעילה חוג דרמה הייתה מפלגת הציונים הכלליים אליה הצטרפו ההתאחדות, הרוויזיוניסטים והבונד.
אגודת ישראל הפעילה אף היא חוג משלה.
בעיר פעלה ספריה יהודית ובה התקיימו חוגים להשכלה כללית ובראשית שנות ה-30 הוקם איגוד הספורט היהודי הפועל.
בעשירי בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיר ושלטו בה למשך שבועיים.
בזמן זה, הוגבלה תנועת היהודים, חלקם נלקחו לעבודות כפייה וכולם נדרשו לשאת סימן היכר על בגדיהם.
עם כניסתם פרצו הגרמנים לבתי הכנסת וחיללו את ספרי התורה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב עברה העיר לשלטון הסובייטים.
כניסתם הביאה לסגירת הארגונים היהודים הפוליטיים ומוסדות הקהילה.
בנוסף, על בתי הכנסת הוטלו מיסים כבדים ובעקבות כך חלקם נסגרו.
מפעלים פרטיים הולאמו ומספר משפחות אמידות נאסרו והוגלו לברית המועצות.
בעשרים ושמונה ביוני 1941 נכבשה רווה-רוסקה בשנית על ידי הגרמנים.
בתחילת יולי נעצרו כ-100 יהודים בהם משכילים רבים על ידי המשטרה האוקראינית והוצאו להורג ביריות ביער סמוך.
על פי הוראת הגרמנים הוקם יודנראט בעיר ובראשו עמד יהודי בשם שוויצר.
ד"ר יוסף מנדל שהיה דמות מרכזית בקהילה השפיע רבות על אופיו של הארגון.
מנדל פעל להקלת הסבל של יהודי העיר והתנגד בחריפות למדיניות הגרמנית.
אחרי זמן, עצרו אותו הגרמנים ועקבותיו נעלמו.
בהוראת הגרמנים ערך היודנראט מפקד של האוכלוסייה היהודית והעביר שמות של אנשים שנשלחו לעבודות כפייה.
כמו כן היה עליו למסור לגרמנים דברי ערך וסכומי כסף גדולים.
בנוסף, היודנרט סייע לנזקקים ולחולים הרבים שבעיר.
האקציה הראשונה התרחשה בעשרים במרץ 1942, יחידות משטרה גרמניות ואוקראיניות חטפו יהודים מן הרחובות והבתים וכ-1500 יהודים שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ, היתר נרצחו בעיר עצמה וביערות הסביבה.
למחרת האקציה הורו הגרמנים להרוס את בית הקברות היהודי ששכן במרכז העיר.
היהודים צוו להשתמש בשברי המצבות לסלילת כביש במקום.
בהמשך רוכזו היהודים בגטו פתוח באחד מרובעי העיר.
הצפיפות בו הייתה גדולה ומחלת הטיפוס החלה להתפשט.
סך הכל יושבו בגטו 6,700 יהודים כאשר חלקם הגיעו מיישובים סמוכים.
האקציה השנייה התחילה בעשרים ושבע ביולי 1942 ונמשכה מספר ימים, באקציה זו נעשה מאמץ מיוחד לגלות יהודים שהסתתרו ברובע ומי שהתגלה נרצח במקום.
1,200 יהודים גורשו ברכבות למחנה ההשמדה בלז'ץ יחד עם עוד מאות יהודים מיישובי הסביבה.
כשישים קפצו מקרונות הרכבת ובכוחות אפסיים הצליחו לחזור לעיר, רבים נהרגו בניסיון הקפיצה.
בספטמבר גורשו לרווה-רוסקה יהודים מעיירות סמוכות ובגטו רוכזו כ-8,000 איש.
בתחילת דצמבר נסגרו שערי הגטו כצעד מקדים לחיסולו.
מספר ימים לאחר מכן נאספו הזקנים והחולים ושולחו בקרונות הרכבת לבלז'ץ.
רבים נפטרו בדרך וחלק נרצחו ביער בסביבות העיר.
חיסול הסופי הגטו החל בתשיעי לדצמבר 1942, הגרמנים בסיוע אוקראיני הובילו את שרידי הקהילה במכוניות משא ליער שידלקצי, שם נרצחו ביריות והושלכו לשני בורות שהוכנו מראש.
לאחר האקציה נותרו בגטו כ-300 יהודים שטיפלו ברכוש הנרצחים.
רובם הועברו מאוחר יותר למחנות עבודה ובגטו נשארו כ-60 איש.
בעיר הוקם מחנה עבודה בו רוכזו כמה עשרות מיהודי הקהילה וסביבתה הקרובה.
כ-250 יהודים עוד הצליחו להסתתר בתחום הגטו או אצל מכרים נוצרים.
כשהדבר נודע לגרמנים הם הודיעו כי מי שייצא ממחבואו יועבר למחנה ולא ייענש.
עשרות אכן יצאו והועברו למחנה עבודה סמוך לעיר אך רובם נרצחו כשהמחנה חוסל ביוני 1943. יחידים בלבד הצליחו להסתתר אצל נוצרים או בבונקרים ביערות עד לשחרור העיר בידי הסובייטים בעשרים ביולי 1944.
לאחר השואה לא חזרה הקהילה היהודית לפעול בעיר.
קהילה יהודית בקייב התקיימה בהפוגות מאז המאה השמינית.
במהלך פרעות ת"ח–ת"ט בשנת 1648 נרצחו רוב יהודי העיר בידי קוזאקים זפורוז'ים יחד עם מרבית יהודי אוקראינה.
לאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית האוכלוסייה היהודית גדלה במהירות.
לפני הכיבוש הגרמני הצליחו יותר מ-100,000 מתוך 160,000 יהודי העיר להימלט ממנה.
אחרי המלחמה קבעה ועדת חקירה סובייטית שבקייב נרצחו 195,000 אזרחים ושבויי-מלחמה בתאי-גאזים ניידים וביריות, מהם יותר ממאה אלף בבאבי-יאר.
לאחר שואת יהודי אוקראינה חזרו היהודים ששרדו לעיר.
היהודים שחזרו לקייב המשוחררת נתקלו באיבת התושבים, שרבים מהם יצאו נשכרים ברכוש מן הטבח הגדול.
בשנת 1997, אחרי העלייה הגדולה לישראל, התגוררו בקייב כ־110,000 יהודים, יותר משליש מיהודי אוקראינה כולה.
סוחרים יהודים הגיעו לקייב במאה השמינית; העיר הייתה אז צומת דרכים חשוב בין ארצות המזרח למערב אירופה.
בגניזת קהיר נמצא מכתב בעברית משנת 930, ובו פנייה ליהודי קהילות אחרות לסייע בפדיון יהודי מקייב שנאסר בגלל חוב.
שמות היהודים במכתב הם עבריים, סלאביים וטורקיים.
לקראת סוף שנת ד'תש"ץ (1030) ניסו שליחים מארץ הכוזרים לגייר את ולדימיר, הנסיך של קייב; באותה התקופה כבר הייתה קהילה יהודית בעיר.
קייב נזכרת בתיאורי המסעות של בנימין מטודלה ושל פתחיה מרגנסבורג בני המאה ה-12; ר' משה מקיוב עמד אז בקשרי מכתבים עם רבנו תם במערב ועם הגאון שמואל בן עלי במזרח.
תחת שלטון הטטרים (1240–1320) זכו היהודים להגנת הכובש, למורת רוחם של תושבי העיר הנוצרים.
כשנכללה קייב בנסיכות ליטא קיבלו היהודים זכויות מיוחדות להגנת הנפש והרכוש.
באותה התקופה היו יהודים שצברו הון עתק מחכירת מיסים.
במהלך הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות הקהילה נהרסה יחד עם שאר חלקי העיר, אך הקהילה התחדשה עם רכישת העיר על ידי האיחוד הפולני-ליטאי.
בתקופת השלטון הפולני-ליטאי הורשו היהודים להתיישב בעיר.
הקהילה גדלה בחומר וברוח; במאה ה-15 חיבר ר' משה מקייב פירושים ל"ספר היצירה" ולפירושיו של אברהם אבן עזרא, וניהל ויכוחים עם הקראים.
בפשיטת הטטרים ב-1482 נלקחו רבים מיהודי העיר בשבי, וכעבור 13 שנה גורשה הקהילה עם שאר קהילות ליטא.
הקהילה נתחדשה עם ביטול האיסור כעבור שמונה שנים, אך היהודים גורשו שוב בשנת 1619.
כעבור מאה שנה לערך השיגו העירונים ממלך פולין (שהתאחדה עם ליטא ב-1569) צו האוסר יישוב-קבע של יהודים או רכישת נכסי דלא ניידי בידיהם בעיר (הצו משנת 1619).
המעטים שהוסיפו להתגורר בקייב נפגעו ורובם נרצחו בגזרות ת"ח–ת"ט (1648), ועם סיפוח העיר לרוסיה ב-1667 חודש האיסור על מגורי יהודים במקום.
במהלך מרד חמלניצקי בשנת 1648 נרצחו רוב יהודי העיר בידי קוזאקים זפורוז'ים יחד עם מרבית יהודי אוקראינה.
לאחר הכיבוש הרוסי בשנת 1654, יהודים לא הורשו להתיישב בעיר.
האיסור להתיישב בעיר בוטל רק בשנת 1793 לאחר החלוקה השלישית של פולין.
הקהילה שוקמה ב-1793, בעת החלוקה השנייה של פולין, וגדלה חרף מחאות העירונים.
ב-1815 הגיע מספרם של תושבי הקבע היהודיים בקייב לכדי 1,500. היו להם שני בתי-כנסת ומוסדות קהילתיים מקובלים.
ב-1827 נענה הצאר ניקולאי הראשון לתביעות העירונים וחידש את איסור המגורים; הצו נשאר בתוקפו עד 1861, כאשר הוקצו למגורי קבע ליהודים בעלי זכויות (סוחרים ותעשיינים עשירים ועובדיהם, בעלי מקצועות חופשיים ובעלי-מלאכה) שני פרברים במבואות העיר.
בתקופת האיסור השתתפו מאות יהודים בירידים השנתיים והתאכסנו בשתי אכסניות עירוניות שהוחכרו לנוצרים.
תוך עשר שנים גדלה האוכלוסייה היהודית בקייב לכדי 13,800 נפש (כ-%12 מכלל האוכלוסייה).
משנת 1862 קיימה הקהילה בית-חולים כללי, בית-חולים מיוחד לניתוחים, מרפאה למחלות עיניים (בהנהלת מ' מאנדלשטאם) ומוסדות צדקה למיניהם.
במאה ה-19 משפחת ברודסקי ששלטה על תעשיית הסוכר ובנתה ברוסיה מסילות ברזל ממקום מושבה בקייב התפרסמה מאוד ברוסיה.
אילי ההון היהודים ישראל ברודסקי ובניו אליעזר ואריה לייבוש בנו בעיר בית-כנסת מרכזי, הנושא את שמם, בתי ספר למלאכה ובתי חולים.
ב-26 באפריל 1881 התבצע בעיר פוגרום כנגד האוכלוסייה היהודית, מספר אנשים נהרגו, 20 נשים נאנסו ועונו ומאות דירות ועסקים יהודיים חובלו ונבזזו.
במאי 1881 היו מהומות אנטישמיות; רבים נפצעו, נגרם נזק רב לרכוש, וכ-800 משפחות יהודיות איבדו את מקורות פרנסתן.
בשנת 1898 נחנך בית כנסת מפואר, בתרומת ל' ברודסקי.
מאז ועד מהפכת 1917 התפרסמה קייב בחיפושי-פתע תכופים שעשתה המשטרה אחר יהודים "בלתי-לגאליים" בעיר.
למרות זאת גדל מספר תושביה היהודים של קייב ל־50,800 ב-1910, וליותר מ-81,000 בסוף 1913. למעשה היו אף יותר מזה, כי רבים התחמקו ממיפקדי אוכלוסין.
המוני יהודים עבדו במפעלי התעשייה בעיר ובסביבה, והיו גם יהודים עתירי-הון דוגמת משפחות ברודסקי וזאיצב, בענף הסוכר.
רב היה מספר בעלי המקצועות החופשיים ובאוניברסיטת קייב למדו בשנת 1911 888 יהודים, ריכוז הסטודנטים היהודיים הגדול ביותר באוניברסיטה רוסית (17% מכלל הסטודנטים במקום).
בקייב פעלו סופרים עבריים דוגמת י' קאמינר, י"ל לוין (יהל"ל), מ' קאמיונסקי, י' וייסברג, א' שולמן וא' פרידמן.
הסופר שלום-עליכם, שישב בקייב ישיבת-ארעי, הנציח אותה בספריו בתיאורי יהופיץ.
בין 18 ל-20 באוקטובר 1905 התקיים בעיר פוגרום נוסף נגד האוכלוסייה היהודית, כאשר המשטרה סייעה שוב לפורעים ואף הסיתה נגד היהודים, ואף על פי כן אבל היישוב היהודי המשיך להתפתח ונעשה אחד העשירים ברוסיה, ובאותו הזמן התרוששו היהודים העניים עוד יותר.
ב-1910 היו כ-5,000 הסוחרים היהודיים בקייב 42% מכלל הסוחרים בעיר, אבל רבע מכלל היהודים שחיו במקום נזקקו לקמחא דפסחא באותה השנה.
בשנת 1911 התקיים בעיר משפט בייליס, כשיהודי הואשם בעלילת דם.
המשפט גרם שוב למעשים אנטישמיים בעיר, אפילו לאחר זיכויו של הנאשם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה יהודים רבים מבלארוס וליטא מצאו בעיר מקלט.
הקהילה היהודית המשיכה לגדול והגיעה ליותר מ־81,000 בשנת 1913. באותה תקופה נבנו בתי כנסת רבים, כולל בית הכנסת הראשי בעיר, בית הכנסת של ברודסקי.
בתי ספר וסדנאות יהודיים נבנו ברחבי העיר.
במהלך המהפכה הרוסית ומלחמת העצמאות האוקראינית היו בעיר פוגרומים חדשים נגד היהודים.
לאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית האוכלוסייה היהודית גדלה במהירות והגיעה לגודל של כ־224,000 איש בשנת 1939.
בשנים 1906–1921 שימש כרב הקהילה ש' אהרונסון, ומן ה"רבנים מטעם" התפרסמו יהושע צוקרמן וש"ז לוריא.
בזמן מלחמת-העולם הראשונה קלטה קהילת קייב פליטים יהודים מאזורי הקרבות.
ב-1917 בוטלו כל הגבלות המגורים בעיר, ובסוף אותה שנה התפקדו בה 87,240 יהודים 19% מכלל תושבי העיר.
הקהילה התארגנה על בסיס דמוקרטי בהנהגת הציוני משה נחמן סירקין, ובעיר נערכו כינוסים כלליים ואזוריים של יהודי רוסיה, פורסמו ספרים ועיתונים של המפלגות השונות, והתנהלה פעילות תרבותית וחינוכית בעברית וביידיש.
במלחמת האזרחים בין 1919 ל-1921 על העיר שלטו גדודים שונים, הנלחמים זה בזה, כשהיהודים הם הסובלים המרכזיים, מאות נהרגו, ואלפים נפצעו באותה תקופה.
בששת חודשי השלטון הסובייטי שבין פברואר לאוגוסט 1919 נמסרה הנהלת הקהילה לידי ה"יבסקציה" והתחיל הרס שיטתי של חיי הציבור המקובלים.
עם נסיגת הצבא האדום התארגנה "הגנה עצמית", וכאשר נכנסו לעיר האוקראינים אנשי פטלורה הם אסרו את אנשי קבוצת המגן והרגו 36 מהם.
כנופיות דניקין רצחו ושדדו עד שנהדפו בידי הצבא האדום בדצמבר אותה שנה.
רעב ומגפות הפילו חללים נוספים ביישוב המקומי.
עם זאת גדל מספר היהודים בקייב עם נהירת פליטי-חרב יהודים משאר מקומות באוקראינה.
בעשרים שנות השלטון הסובייטי נעשתה קייב מוקד לתרבות יידיש נוסח מוסקבה; בקהילה הייתה רשת בתי-ספר ומכוני לימוד שהקיפו אלפי תלמידים, ובראשם המחלקה לתרבות יהודית באקדמיה האוקראינית למדעים (1926) שהוכתרה בשנת 1930 בשם "המכון לתרבות יהודית פרולטארית", בהנהלת יוסף ליברברג.
במכון נתפרסמו מחקרים חשובים וקבוצה מאנשי הסגל שלו יצאה לבירוביג'אן להניח שם יסודות לפעולה תרבותית וחינוכית.
בקייב פעלו אז משוררים וסופרים כגון דוד הופשטיין ואיציק פפר, הוצאות ספרים ותיאטרון ממלכתי ביידיש.
עם חיסול המוסדות היהודיים בסוף שנות השלושים הקיץ הקץ על מרכז גדול זה של תרבות יידיש בברית-המועצות.
ערב מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) ישבו בקייב כ־140,000 יהודים.
ב־19 בספטמבר 1941 התקדמו הנאצים מזרחה וכבשו את קייב.
לפני הכיבוש הצליחו יותר מ-100,000 מתוך 160,000 יהודי העיר להימלט ממנה.
ב-28 בספטמבר 1941 פורסמה ברחבי קייב הודעת גירוש לכאורה, ורוב תושבי העיר האמינו שמדובר בגירוש מהעיר התייצבו בשעה היעודה כאמור בהוראות.
אלה הופנו אל בית הקברות היהודי ואל באבי יאר ושם נורו למוות.
לפי דו"ח של האיינזצגרופן, 33,771 יהודים נטבחו ב-29 וב-30 בספטמבר בבאבי יאר.
אחרי המלחמה קבעה ועדת-חקירה סובייטית שבקייב נרצחו 195,000 אזרחים ושבויי-מלחמה בתאי-גאזים ניידים וביריות, מהם יותר ממאה אלף בבאבי-יאר.
במאי 1943 נשרפו הגוויות בכבשנים שנחפרו בהר.
ניסיונות להקים יד-זיכרון לחללי באבי יאר סוכלו בידי השלטונות, והמקום הפך לסמל המאבק נגד האנטישמיות בברית המועצות, בפי אנשי רוח כגון המשורר הרוסי יבגני יבטושנקו וויקטור נקראסוב.
לאחר המלחמה חזרו היהודים ששרדו לעיר.
ב־4–7 בספטמבר 1945 התרחש פוגרום, כמאה יהודים הוכו, מתוכם שלושים ושישה אושפזו וחמישה מתו מפצעים.
כ-15% הצהירו על יידיש כשפת-אם, לעומת 33% בקרב היהודים תושבי הערים הקטנות במחוז קייב.
בשנת 1946 היה בקייב בית כנסת אחד בלבד.
הרב האחרון שכיהן בקייב היה הרב פאנטס, שפרש בשנת 1960 ונפטר בשנת 1968, ולאחריו במשך עשרות שנים לא מונה רב חדש.
רופאים יהודיים רבים תושבי העיר פוטרו ממשרתם במשפט הרופאים ב-1953. אחרי המלחמה חזרו אלפי יהודים לקייב המשוחררת ונתקלו באיבת התושבים, שרבים מהם יצאו נשכרים ברכוש מן הטבח הגדול.
ב-1957 נידונו ארבעה יהודים למאסר על "פעילות ציונית", ביניהם ברוך מרדכי וייסמן שיומנו העברי הוברח ופורסם בישראל.
ב-1959, ביובל המאה להולדת שלום-עליכם, תלו היהודים שלט זיכרון על פתח הבית שבו התגורר הסופר בשעתו; באותה שנה סגרה העירייה את בית-העלמין הישן ליד באבי-יאר אך התירה ליהודים את העברת העצמות לבית-עלמין חדש.
לבקשת נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי, התירה הממשלה הסובייטית להעלות את עצמות בורוכוב למדינת ישראל.
בשנות הששים פעל בעיר בית-כנסת אחד לכאלף מתפללים ולידו מקווה, משחטה לעופות ומאפיית מצות; "מניינים" פרטיים נסגרו.
הרב פאנץ, אחרון הרבנים בקייב, פרש ב-1960. בתקופת כהונתו של בארדאך כראש הוועד של בית-הכנסת הייתה האווירה נינוחה יחסית ואורחים מחוץ-לארץ היו מתקבלים בעין טובה.
ב-1961 השתנה המצב לרעה עם בחירתו של הנדלמן כיו"ר הוועד, עד שפרש בלחץ המתפללים כעבור שש שנים.
ב-1966 דחה הוועד המרכזי של המפלגה במוסקבה בקשה מטעם יהודי העיר לחדש את פעולת התיאטרון היידי.
הודפסו ספרים יהודיים במקור ובתרגום לרוסית ואוקראינית.
ב-1966 נהרו רבבות יהודים מאוקראינה כולה לדוכן הישראלי בתצוגה בין-לאומית בענף הלול וכעבור שנה, בעקבות מלחמת ששת הימים, ניתן ביטוי פומבי לרגשות היהודים בניסיונות חוזרים להביע את זהותם הלאומית ביום-השנה לטבח באבי-יאר.
המהנדס בוריס קוצ'ובייבסקי נאסר ב-1968 באשמת "הוצאת דיבה על המשטר הסובייטי", לאחר שביקש היתר יציאה לישראל בשבילו ובשביל אשתו הלא-יהודיה; בקיץ 1970 חתמו עשרה יהודים מקייב על מכתב גלוי שלפיו ויתרו על אזרחותם הסובייטית וביקשו להיות אזרחי מדינת ישראל.
בשנים 1911–1913 סערה קייב מסביב לעלילת-הדם שהייתה קשורה בשמו של מנחם מנדל בייליס.
המסורת האנטישמית הגסה בעיר מצאה לה ביטוי מחודש בשנות השישים עם פרסום ספריו של ט' קיצ'קו מטעם האקדמיה האוקראינית למדעים.
אחרי התמוטטות השלטון הקומוניסטי בראשית שנות התשעים של המאה העשרים, חלה התעוררות דתית בקרב היהודים, למרות הירידה במספרם.
בתי כנסת, בתי ספר יהודיים ומוסדות קהילה החלו לפעול ולהתרחב.
לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, רוב האוכלוסייה היהודית היגרה מקייב.
לאחר עצמאות אוקראינה התחוללה תחייה בחיי הקהילה היהודית, עם הקמתם של שני בתי ספר יהודיים ואנדרטת זיכרון בבאבי יאר, שם מתקיים טקס רשמי מדי שנה.
האוכלוסייה היהודית בעיר מונה כ-110,000 נפש.
בתחילת שנות ה-2000 קייב הייתה למרכז החיים היהודיים באוקראינה.
בקייב מרוכזים המשרדים של הארגונים היהודיים המקומיים והזרים, ביניהם חב"ד הג'וינט, הסוכנות היהודית ועוד.
לפי נתוני הקונגרס היהודי האוקראיני האוכלוסייה היהודית בעיר מונה כ־110,000 נפש, אף שישנם גם הערכות נמוכות יותר של כ-50,000 יהודים.
קייב מהווה את מרכז החיים היהודיים באוקראינה ומרוכזים בה המשרדים של הארגונים היהודיים המקומיים והזרים, ביניהם חב"ד הג'וינט, הסוכנות היהודית ועוד.
בית כנסת חב"ד שמנוהל על ידי רבה הראשי לקייב הרב יונתן בנימין מרקוביץ', נמצא ברחוב saksaganskoho 67. בקייב פועלים בתי כנסת נוספים: בית הכנסת ברודסקי, ביה"כ "גליטסקה" בשיתוף המדרשה הציונית, בראשותו של הרב שלמה נאמן.
ליד ביה"כ "גליטסקה" נמצא המרכז לתרבות והיסטוריה יהודית המקיים פעילות לנוער ומבוגרים ומוזיאון יהודי.
הקהילה היהודית מקיימת שיתוף פעולה עם גופים אוקראינים שאינם יהודים, שיש להם זיקה לנושאים יהודיים.
בקייב פועל סניף של "אש התורה" בהנהלתו של נתן קיטיקישר ורעייתו.
זה מרכז לתרבות יהודית ולחוזרים בתשובה.
בשנת 2000 הרב יונתן בנימין מרקוביץ' עבר יחד עם משפחתו לקייב ויחד עם אשתו החלו להקים מוסדות חינוך ולקיים אירועים לקהילה היהודית.
לאחר שהוצע לו לכהן כרבה הראשי של העיר קייב ושליחה הראשי של תנועת חב"ד, הרב מרקוביץ' החל להקים יחד עם זוגתו מוסדות חינוך ולקיים אירועים לקהילה היהודית.
לחסידות קרלין (בראשות הרב יעקב דב בלייך) שני בתי כנסת מרכזיים, בית הכנסת של ברודסקי ובית הכנסת הכוראלי הגדול.
ניתן למצוא בעיר גם גן ילדים ובית ספר יהודי, מסעדות כשרות, בית אבות, מועדון קשישים, מועדון לקהילה הצעירה ועוד
בתחילת המאה חזר לקהילה בניין בית הכנסת הגליצאי ובהמשך חודשה בו פעילות דתית.
נכון ל-2019 בעיר 3 בתי ספר יהודיים: בית ספר היהודי של חב"ד "פרלינה" בראשות הרב יונתן בנימין מרקוביץ', השני שמחה, שיסד השליח הרב דב בער קרסיק, ועוד אחד של קהילת אורח חיים.
הרב יונתן בנימין מרקוביץ' משמש כרב העיר משנת 2000.
בית הכנסת כורל הגדול נבנה בשנת 1895 בתכנונו של האדריכל ניקוליי גרדרינה, ובתרומת הסוחר גבריאל יעקב רוזנברג.
בית הכנסת הורחב על ידי של אדריכל ולריאן ריקוב, במימון התעשיין ולדימיר גינזבורג בנו של הוראצי גינצבורג וחתנו של אליעזר ברודסקי.
אחרי מהפכת אוקטובר, בשנת 1929 הפך מבנה בית הכנסת לבית מלאכה, אך עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לשימושו הראשוני.
בשנת 1990 כאשר יעקב דב בליך התמנה לרב ראשי לקייב ולאוקראינה, בית הכנסת שופץ.
ב-2002 המבנה עבר שיפוץ נוסף.
בית הכנסת של ברודסקי (ביידיש: די בראָדסקי שיל) הוא בית כנסת היסטורי במרכז העיר קייב שבאוקראינה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1898 לפי תכנונו של האדריכל גאורגיי שלייפר, ובמימון הסוחר והתעשיין אליעזר ברודסקי.
בית הכנסת "פדול" נבנה בשנת ה' תרס"ב ונפתח מחדש בשנת ה'תש"ז.
בשנת ה'תשס"ב, הוא עבר שיפוץ אשר חידש את פניו, באווירה המיוחדת אשר אפיינה את בתי הכנסת העתיקים של התקופה הקומוניסטית.
אחד הדברים הבולטים בבית הכנסת הוא המשפט המופיע על אחד מקירות בית הכנסת: "מה נורא המקום הזה", משפט שאינו נפוץ בבתי כנסת כיום.
המסורת מספרת שיהודים כתבו את המשפט על קיר בית הכנסת לא כפסוק המתייחס לתפילה או לקדושת המקום, אלא לסובייטים.
מה נורא המקום הזה, כפשוטו.
ה-CFCA (פורום התיאום למאבק באנטישמיות) דיווח על יותר משלושה אירועים אנטישמיים שהתרחשו בקייב מאז סיפוח חצי האי קרים ב-2014. גם האוקראינים הפרו-רוסים וגם תומכי ממשלת אוקראינה האשימו זה את זה במצבם של יהודי קייב.
החל מ-2018 הרב מרקוביץ מתקשר ישירות עם שר הפנים על כל מקרא כזה או אחר של אנטישמיות.
מנורת הזיכרון בבאבי יאר, צפונית-מערבית לקייב, חוללה פעמיים עם צלב קרס מרוסס, בראש השנה וכעבור כמה חודשים.
במהלך יוני 2015 אירע פיצוץ בחנות בבעלות יהודית בקייב.
ארגון ימין קיצוני לקח אחריות על האירוע.
מאוחר יותר באותו החודש חוללה אנדרטת הזיכרון בבאבי יאר.
קהילת יהודי רחיב התקיימה בעיר רחיב (באוקראינית: Рáхів; ברוסינית: Рахово; ברוסית: Ра́хов; בהונגרית: Rahó; ברומנית: Rahău; בצ'כית וסלובקית: Rachov; בגרמנית: Rachiw; ביידיש: ראחוב) שבאוקראינה.
רחיב שלאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה סופחה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 יחד עם יתר יישובי האזור להונגריה.
באוקטובר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה היא שוחררה על ידי כוחות ברית המועצות.
וכעבור שנה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, רחיב הפכה לחלק מאוקראינה העצמאית.
בתחילת המאה ה-18 ניסו יהודים בודדים להתיישב בעיר, אך ללא הצלחה.
כך, ישנו תיעוד במפקד היהודים הראשון מהונגריה בשנת 1728 על שני יהודים רווקים שהתיישבו בעיר כאשר מוזכר כי אחד מהם חכר אחוזת משק בעיר, שניהם לא נשארו בכפר זמן רב.
במפקד משנת 1735 מוזכר יהודי בעל משפחה שהתיישב בעיר, אך גם הוא לא נשאר בה שכן במפקד משנת 1746 נרשם שוב יהודי רווק שחי בעיר.
במפקדי היהודים מהשנים 1768–1830 לא חיו יהודים בעיר, בניגוד לערים סמוכות.
ההשערה היא שהאדמות סביב רחיב היו אדמות מדינה שנוהלו על ידי פקידים ולכן לא היה צורך ביהודים שלרוב התיישבו בכפרים ושימשו כחוכרים ומשכירים של אדמות אצילים מקומיים.
באמצע המאה ה-19 התיישבו בעיר עשרות יהודים שהגיעו מנדבורנה, גליציה החלו לייסד קהילה וביניהם מוזכרים ר' מרדכי דוב שו"ב ור' אהרון רוזנטל המופיעים כחותמים על ספר נזיר השם לעמבערג תרכ"ט.
במסגרת ההתיישבות היהודית ישנו תיעוד להימצאות שוחט בקהילה שכנראה גם שימש את יהודי האזור.
המשפחות היהודיות הגדולות המוזכרות בספרים בתחילת המאה ועשרים הן משפחות שיוביץ(9) ומשפחות רוזנטל(7).
בשנת 1880 מנו היהודים 288 איש שהיוו 6% מהאוכלוסייה הכללית שמנתה 4,716 איש.
6 יהודים היו חתומים על מנוי ל אמרי שלום, קולמיאה 1880. ואלה שמותיהם: מרדכי דוד שיוביץ, ישראל רוזנטל, אנשיל שוב, סלומון אביש, עזריאל וסרמן והושע מאיר.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה בעקבות קונגרס יהודי הונגריה, נרשמה הקהילה כאורתודוקסית.
במהלך השנים פעלו בקהילה חמישה בתי כנסת פעילים: בסביבות שנת 1880 נבנה בעיר בית כנסת מעץ.
לאחר זמן מה נבנה מבנה הקבע של בית הכנסת הגדול, אחריו נבנו מבנה בית מדרש של "חברת משניות", בית מדרש קטן ששכן בבית הרב, וקלויז של האדמו"ר מראחוב.
במסגרת הקהילה הוקמו מוסדות תמיכה בתושבים, חברה קדישא, שתי חברות ללימוד תורה, "חברה תהילים" שחבריה סיימו את ספר התהילים כל שבת אחר הצהריים.
בשנת 1920 נוסדה חברת נשים בשם "ורד", שפעלה לרווחת בני הקהילה.
גם ארגונים ציוניים פעלו בקהילה ואחדים מצעירי הקהילה עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
ברחיב, כמו במקומות רבים, שלטו היהודים בחיי המסחר.
בנוסף, יהודים השתלבו בחיי העיר וכיהנו בתפקידים ציבוריים.
כך היה שופט אחד יהודי (בבית משפט השלום), שני רופאים, שלושה עורכי דין וארבעה רופאי שיניים.
רוב הזמן כיהן יהודי בתפקיד מזכיר העיירה ויהודים עבדו גם כפקידים במשרדי הרשות המוניציפלית.
1888 - נבחר רב הקהילה הראשון, הרב ישראל חיים פרידמן, תלמידו של הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים ומחבר הספר ליקוטי מהרי"ח הדן ב"שולחן ערוך", "אורח חיים".
הרב פרידמן וכיהן שם עד מותו הפתאומי בטביעה בזמן שיצא להכשיר כלים לפסח בשנת 1922.
1922 - ירש את מקום אביו, הרב שלמה זלמן פרידמן שהיה מחסידי סיגט וניהל ישיבה במקום שבימיה הטובים הכילה 150 תלמידים.
הישיבה הלכה בדרכי חסידות סיגט אך למדו בה גם תלמידים מזרמים שונים.
הרב שלמה זלמן כיהן ברבנות העיר עד לשואה ולאחריה התיישב בעיר סטמאר שם הרבה לעסוק בהתרת העגונות הרבות שנוצרו כתוצאה מהשואה.
בשנת 1947 נסע לשווייץ שם כיהן כרב קהילת לוגאנו ובשנת 1978 עלה לישראל וחי את שנותיו האחרונות בבני ברק בישראל.
הוא נפטר בשנת 1980 ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
ברחיב ישבו במהלך השנים שני אדמו"רים, בתחיל המאה ה-20 ישב בעיר האדמו"ר רבי יצחק רוזנבוים מנהיג חסידות ראחוב בן הרב מאיר מקרעטשניף שניהל בית מדרש בביתו ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזב לפלשווישו.
לאחר שעזב, בין שתי מלחמות העולם כיהן כמנהיגם של חסידי ראחוב אחיו האדמו"ר מרדכי רוזנבוים.
בימי הרפובליקה הצ'כוסלובקית שבין שתי מלחמות העולם השתייכו רוב יהודי רחיב לאגודת ישראל.
ובכל זאת הייתה פעילות ציונית ערה בקרב הנוער ואף הוקם בעיירה סניף של תנועת הנוער בית"ר.
מייסד הסניף, מנדל דווידוביץ' מהתנועה הציונית הרוויזיוניסטית, שימש כציר בקונגרסים הציוניים.
כמו כן פעלו ברחיב השומר הצעיר, תנועת החלוץ והמזרחי.
בני הנוער ברחיב השתתפו בחוגים שונים ביניהם חוג לדרמה שפעל בעיירה, ובמסגרתו בימי חנוכה ופורים הוצגו הצגות ביידיש דוגמת הדיבוק ומכירת יוסף ברחיב וביישובי הסביבה.
צעירים יהודים עסקו גם בספורט, ובשתי אגודות הספורט המקומיות, לכדורגל ולטניס, היו רוב החברים יהודים.
לקהילה היהודית ברחיב היו משויכים גם כ-50 יהודים שהתגוררו בכפר הסמוך ברלאבש Barlebash.
יהודי המקום שהיו בעלי עגלות וסוחרים קיימו מניין משלהם בביתו של אחד התושבים, אך את שאר שירותי הדת קיבלו מהקהילה היהודית ברחיב.
כך, השתמשו במקווה של רחיב ונקברו בבית הקברות היהודי ברחיב.
בניגוד לתושבי רחיב, היו יהודי ברלבאש מחסידות ויז'ניץ.
בסמוך לברלבאש היה כפר זעיר בשם ווילחובאד שם גרו שני יהודים (סוחר וסנדלר) שכשנזקקו לתפילה במניין הגיעו לבלבאש על ידי עירוב תחומין.
מעל עשרה יהודים מברנבאש נרצחו בשואה.
בספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נחתם הסכם מינכן, ובעקבותיו, בנובמבר אותה השנה, הוענקה אוטונומיה רותנית לחלק מקארפאטורס, לרבות רחיב.
במשטר הרותני הפרו-גרמני היו יהודים נתונים בסכנה מתמדת לחייהם ולרכושם.
ביולי 1941 גורשו מרחיב כמה עשרות יהודים שלא הייתה להם תעודות אזרח הונגרי.
הם נרצחו בקמניץ-פודולסקי עם עוד עשרות אלפי יהודים שגורשו מהונגריה.
שתי משפחות וביניהן משפחת לאוטמן ואדלרשטיין מרחיב ועשרה יהודים מברלבאש הצליחו להימלט משם ולחזור להונגריה.
באותה שנה גויסו גברים צעירים לעבודות כפייה במסגרת פלוגות עבודה.
וב-16 באפריל 1944 רוכזו יהודי רחיב בבניין בית הספר הכללי והוחזקו שם במשך שמונה ימים.
ביום התשיעי נלקחו לגטו מאטסלקה, שם הוחזקו עם עוד כ-17,000 יהודים תחת כיפת השמיים בתנאי רעב ובלי אמצעים סניטריים.
כעבור חודש גורשו יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין.
כ-1,200 מיהודי רחיב והסביבה ניספו באושוויץ ובמחנות אחרים.
בסתיו 1944, אחרי שחרור העיירה בידי הצבא האדום, חזרו לשם יהודים בני הקהילה שנמלטו ממחנות העבודה.
הם שיקמו את חיי הקהילה ובשנת 1945, בתום המלחמה, הצטרפו אליהם שארית הפליטה ממחנות הריכוז בגרמניה.
באחד מבתי היהודים אורגן מניין קבוע.
הרב שלמה זלמן פרידמן אמנם נותר בחיים, אבל לא חזר עוד לרחיב.
הוא עמד בראש בית דין בעיר סאטמאר, משם עבר בשנת 1947 ללוגאנו שבשווייץ, ובשנות חייו האחרונות חי בבני ברק.
שוחט הקהילה ר' זאב גרייף ששרד וחזר לרחיב שימש גם כמוהל של כל הסביבה עד מותו בשנת 1975. אחרי סיפוח קארפאטורוס לאוקראינה הופקעו כל בתי התפילה מידי היהודים ומבניהם שימשו כמחסנים.
במשך השנים עלו רוב היהודים מרחיב לישראל ובשנות השבעים כבר לא נותר שם מניין.
לפי נתוני הארגונים היהודיים, נכון לשנת 2011 האוכלוסייה היהודית מנתה מספר אלמנות קשישות ומשפחה אחת.
ובעיר קיימות עדיין מצבות יהודיות שנשמרו.
קהילת יהודי קישקרש היא קהילה יהודית שישבה בעיר קישקרש (נכתב לפעמים בשגיאת כתיב כ"קישקורוש"; בהונגרית: Kiskőrös, ביידיש קישקעריש), שנמצאת במחוז באץ'-קישקון, שבמרכז הונגריה.
קהילה אורתודוקסית, אחת מבין אלפי הקהילות ההונגריות שהושמדו בשואה.
יהודים ראשונים החלו להתיישב בקישקרש בסוף המאה ה-18. רוב המתיישבים הראשונים, שהקימו את הקהילה, הגיעו ממחוז מרמרוש בטרנסילבניה.
כמה מהם היו ממוצא מוראבי.
עד שנת 1930 מספר היהודים גדל ללא הרף מאחר שמדובר בקהילה אורתודוקסית יחסית בודדה באזור מלא בקהילות ניאולוגיות, יהודים אורתודוקסים העדיפו לגור בה.
בנוסף, היה אזור קיסקרש אזור פורה מאוד והיהודים התפרנסו ממכירת התוצרת החקלאית, בעיקר דגנים, יין ומוצרי מזון.
חלק מיהודי קישקרש היו בעלי מלאכה, וכמה מהם היו בעלי חוות.
בשנת 1880 חיו בעיר 360 יהודים מתוך 6,834 תושבי הכפר (כ-5% מכלל האוכלוסייה).
הקהילה הוקמה רשמית בתחילת המאה ה-19 ובזמן הקרע ביהדות הונגריה אחרי קונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869-1868, הצטרפה הקהילה לזרם קהילות הסטטוס קוו אנטה, כלומר נשארה במתכונתה שלפני הקונגרס.
בשנת 1912 עברה לזרם האורתודוקסי.
אך עם זאת, הגדירה את עצמה הקהילה כיחסית מתונה מבחינת המצוות, בהשוואה לקהילות אורתודוקסיות אחרות.
דבר זה צוין גם על ידי העובדה שרבני קישקרש נהגו להעביר את דרשותיהם בגרמנית ולא ביידיש.
כפי שהיה נהוג, תחת כנפי הקהילה חסו קהילות יהודיות קטנות יותר כמו הקהילות ב: ארשקצ'נאד (), קצל (), באיאסנטאישטוואן (), צ'אסארטלטש (), נמשנאדודוואר (), שיקשד ().
מפקדי האוכלוסין של יהודי קישקרש
בין מוסדות הקהילה היו "חברה קדישא", אגודת נשים, קופת גמילות חסדים שסיפקה אוכל וכסף לעניים, יתומים ואלמנות, בית ללינת לילה עם שלושה חדרים לאורחים עניים.
ובבעלות הקהילה הייתה אדמה שהכסף שהכניסה שימש לצדקה.
בקהילה היו שני בתי ספר, בית ספר יסודי שהוקם בסביבות שנת 1880 הוא כלל שש כיתות ולכל כיתה שני מורים, ו"תלמוד תורה" קטן שהיה קיים בחדר צדדי של בית הכנסת.
בית הכנסת נבנה בשנת 1915 והורכב משני חדרים גדולים, הגדול היה אולם התפילה ובו שורות ספסלים, עם ארון קודש (ברשות הקהילה היו 18 ספרי תורה) ומעליו "נר התמיד".
ובחדר הקטן יותר היה החדר של תלמוד תורה אליו הגיעו ילדים מגיל 5 ללמוד עברית, קריאת התורה ואת מנהגי המסורת היהודית.
בנוסף פעלה בעיר עמותה ללימוד תלמוד שהחזיקה בספריה גדולה.
1810-1866 הרב חיים כהן בן הרב משה אברהם פייגלסברג, תלמידו של החתם סופר.
1866-1899 הרב משולם רובינשטיין שהיה חתנו של הרב חיים כהן ותלמידו של מחבר הכתב סופר.
הוא כתב ספר בשם "מבי"ט" על התורה וחידושי סוגיות.
בית הכנסת בקישקרש נבנה בתקופת רבנותו.
1899-1942 הרב דוב לבלוביץ חתנו של הרב משולם רובינשטיין ומקים הישיבה בקישקרש.
הרב לבלוביץ למד בנערותו בישיבת קאזאמורק שבסלובקיה ובישיבת טיסאפורד וכתב במהלך חייו את הספר "דיבובי חן" שנדפס בקונסנטמיקלוש.
אחד מתלמידיו היה הרב משה דב וולנר, רבה האשכנזי הראשון של אשקלון ומראשי "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי".
1942 ועד להשמדת הקהילה כיהן הרב יעקב סניידרס בן הרב בן ציון סניידרס, לאחר חתונתו עם בת הרב דוד וסלי מפרשבורג לימד תורה במשך תשע שנים בעיר חותנו ומשם עבר לכהן כרבה של קישקרש.
במהלך השואה גורש לאוסטריה ולאחריה כיהן כרב העיר בזל בשווייץ.
היחסים בין יהודי העיר לתושביה הלא יהודים היו טובים והחלו להתדרדר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בימי הטרור הלבן, שהיו סדרה של פוגרומים שפרצו בכל רחבי הונגריה, נשדדו חנויות בבעלות יהודים בעיר.
בעקבות ההתפרעויות נמלטו יהודים מפוחדים רבים ועזבו את העיירה.
ובתחילת 1940 נעצרו שישה מיהודי קישקרש ושולחו למחנה ריכוז.
בסוף אפריל, שבועות אחדים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי קישקרש שנשארו בעיר במספר בתים שבסביבת בית הכנסת.
ב-4 במאי 1944 הובלו 22 מיהודי קישקרש למחנה ריכוז בעיר באצ'קה טופולה, משם שולחו לשטראסהוף (Strasshof) שבאוסטריה.
הכשירים לעבודה הועסקו בעבודות כפייה, והיתר גורשו למחנה ההשמדה באושוויץ.
ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה, סגן הממונה על המחוז, הונגרי ימני-קיצוני, לאומני ואנטישמי ששיתף פעולה עם הנאצים, להקים גטאות במחוזו.
ב-24 במאי 1944 פקד הממונה על נפת קישקרש, יאנוש בנדק (Benedek János), להקים גטו בקישקרש, בקרבת בית הכנסת.
ב-30 וב-31 במאי 1944 רוכזו בגטו יהודי העיר וכן יהודים משני הכפרים הסמוכים, אקסטו () וצ'נגוד ().
במהלך החודשיים של יהודי העיר שנשארו בגטו, הורשו רק נציגים מהקהילה לצאת מהגטו על מנת לרכוש מזון ומצרכים בסיסיים.
עד שביוני לקצ'קמט שם רוכזו כל יהודי הסביבה, ומשם הובלו גם הם למחנה ההשמדה באושוויץ.
הניצולים שחזרו לעיירה בתום המלחמה חידשו את חיי הקהילה בראשות הרב סניידרס.
בניין בית הכנסת נמצא הרוס ובניין חברת ש"ס הוכשר לבית תפילה.
בשנת 1945, הנציחו הניצולים את הקהילה שהושמדה על ידי הנאצים על מבנה בית הכנסת.
הבניין נותר במצבו המקורי עד שנת 1979, אז מועצת העיר לקחה אותו לבעלות קהילתית, בנתה אותו מחדש, וכיום פועל שם בית ספר למוזיקה ואולם קונצרטים.
המספר הקטן של הניצולים שעוד היו בעיר עזבו אותה בעיקר בתקופה זו, רבים לישראל ואחרים לבודפשט.
לוח השיש בקיר בית הכנסת היה במקור החלק העליון של אחת המצבות של משפחת סאלווטר, שהובא מבית העלמין הסמוך למסילה והותקן בחזית הקדמית של הבניין במקום אחד החלונות.
החלק החיצוני היה מלוטש בצורה חלקה ואז הונח עליו "לוח הזיכרון לחללים אהובי נפשינו, שמתו בשנות האימה, נהרגו משנאה, שמור על זיכרון האהבה שלהם".
בשנת 1987 ביצעה מועצת העיר שיפוץ גדול של הבניין וכן בשנת 2014.
קהילת יהודי רימנוב, (בפולנית: Rymanów; ביידיש: רימאנאוו) הייתה בעיר רימנוב בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין.
זו הייתה אחת הקהילות היהודיות העתיקות בדרום פולין.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ברימנוב הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16. בשנת 1593 התקיימו בעיר קהילה יהודית, בית כנסת ובית עלמין.
בשנת 1898 מנתה הקהילה היהודית של רימנוב 2,861 נפש, כאשר 1,751 מהם גרו בעיר והאחרים בכפרים הצמודים לעיר.
בשנים אלה הקהילה היהודית היוותה 47.2% מכלל האוכלוסייה בעיר.
בשנת 2005 בית הכנסת ובית הקברות ההרוסים שבעיר נרכשו על ידי אברהם רייך מהקהילה החרדית "מנחם ציון", מניו-יורק, ארצות הברית, מידי הוועדה לשימור המורשת היהודית בפולין.
המשפחות היהודיות הראשונות התיישבו ברימנוב במחצית השנייה של המאה ה -16, במסמכים היסטוריים משנת 1562 הוזכר "מיכאל, יהודי מרימנוב" סוחר מלח.
במרשמי המס משנת 1567 מוזכרות שבע משפחות יהודיות מרימנוב.
בשנת 1570, אברהם, מקהילת יהודי רימנוב, הקים נפחייה לחישול ברזל על שטח שלושה של 3 לאן - LANS (lan הייתה יחידת שטח אדמה ששימשה בפולין) ליד הכפר אורדרצ'ובה Odrzechowa.
באישורו של המלך זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין.
החווה בה עבד נקראה המרי Hamry והייתה שייכת לכפר פולאווי.
בשנים הראשונות, יהודי רימנוב היו כפופים לקהילת יהודי לסקו.
במפקד האוכלוסין שנערך בלסקו בשנת 1573 הוזכר אהרון, יהודי מרימנוב.
בשנת 1588 הוזכר יוזף, יהודי מרימנוב, שהתגורר בפרבר של העיר קרוסנו.
הפיזור של יהודי רימנוב בערי פולין, מצביע על כך שהיהודים היו ניידים, ולעיתים קרובות שינו את מקום מגוריהם בחיפוש מתמיד אחר תנאי חיים טובים יותר.
בסוף המאה ה-16 הקימו יהודי רימנוב קהילה משלהם, כמו גם בית כנסת ובית קברות.
בית הכנסת, היה ככל הנראה מעץ.
כי בשנת 1593 נבזז בית הכנסת וזו הסיבה שקיומו נודע מאז בכתובים.
בשנת 1696 הנסיך לבית צ'רטוריסקי חייב את יהודי רימנוב לעבוד בשטחיו בעבודות צמיתות במשך יומיים בתקופת הקציר.
הנסיך גם אפשר לקצבים יהודים למכור את מוצריהם ללא כל הגבלה, למעט מסחר בשבת וראשון.
בשנת 1594 עסקו היהודים ביבוא יינות מהונגריה.
ברישומי "ועד ארבע ארצות" מצוי מסמך המתריע בפני קהילת יהודי רימנוב שתנהג זהירות ביין הנסך הנוצרי.
אף נשקלה האפשרות לאסור על יהודים לעסוק בסחר יין, אף על פי שהיין היה הסחורה העיקרית שיובאה מהונגריה.
הסוחרים מרימנוב התמחו גם בסחר בתבלינים: פפריקה, פלפל, ג'ינג'ר, זעפרן וצימוקים.
בשנת 1700 נאסר על יהודי קהילת רימנוב להתגורר ולסחור בעיר קרוסנו.
חברי מועצת העיר קרוסנו הצהירו בהחלטתם כי: גניבה מיהודי מרימנוב או הריגתם אינה כפופה לעונש.
בשנת 1772 , הבישוף של פשמישל, אסר על יהודים לעבור בכיכר השוק בחג הלחם והיין הקדושים במהלך תהלוכת קורפוס כריסטי ובנוסף הם היו חייבים להישאר נעולים בבתיהם.
במהלך השבת הם לא הורשו ליהנות משירותים הניתנים על ידי הקתולים.
נאסר עליהם למכור וודקה בימי ראשון ובחגים הקתוליים.
על פי מפקד האזרחים משנת 1765, היו שש קהילות יהודיות במרחב סאנוק, בהן היו מאוגדים 4,646 יהודים.
הקהילה של רימנוב הייתה השלישית בגודלה, מבחינת גודל האוכלוסייה, ממש אחרי הקהילות לסקו ודינוב, ומעט יותר לפני זו של סאנוק.
245 מהם התגוררו בעיר עצמה.
338 התגוררו בשמונה כפרים גדולים שהיו כפופים לקהילת רימנוב, ו-525 יהודים התגוררו ב־84 כפרים קטנים.
עם זאת, בשנת 1799 גדל מספר היהודים שחיו בעיר ל־568. מאז 1792, ילדיהם שלמדו ב"חדר או ", יכלו ללמוד גם בבית הספר היהודי הגרמני המקומי - Deutsche jüdische schule.
בתחילת המאות ה-18 וה- 19 העיר רימנוב הפכה למרכז חסידות חשוב.
הרבנים החשובים שהתגוררו בעיר היו: הרב מנחם מנדל (החל מ־1827), הרב צבי הירש כהן (משנת 1846), בנו יוסף פרידמן (משנת 1913) ויצחק פרידמן, הצאצא מדור השישי של המגיד ממזריטש, נכדו הגדול של מייסד שושלת חסידות סדיגורה.
בשנת 1824 האוכלוסייה היהודית בעיר הסתכמה ב־543 נפש.
בשנת 1870 מנתה הקהילה היהודית 1,183 נפש והיו להם שני בתי כנסת, שלושה רבנים, בית ספר דתי עם שישים תלמידים ושתי אגודות צדקה פעילות.
רב הקהילה היה בריש פרגר - Berisch Preger.
אוסקר קולברג, שביקר באותה תקופה אצל בעלי האחוזות ברימנוב, ציין: כל שנה ברימנוב אתה פוגש יותר יהודים גדולים בתורה, מגולחי שיער ופאות, בכובעים ענקיים או כובעים עם פרווה.
אתה שומע את השפה היהודית (עברית ויידיש) בכל מקום.
בשנת 1884 הוקמה חברת האשראי ברימנוב, שנוהלה על ידי זכריה ברגר, וכעבור שנה הוקמה אגודת החיסכון והקרדיטים בראשותו של יעקב פירסט.
בשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית ברימנוב 2,861 נפש, כאשר 1,746 מהם חיו בעיר והקהילה היהודית היוותה 46.9% מהאוכלוסייה.
בקהילה היו בין היתר שירות בריאות ובית תמחוי לטיפול באנשים החלשים בקהילה.
בשנת 1918 למדו 70 נערים יהודים בבית הספר הציבורי לבנים, בזמן שמספר התלמידים הכללי היה 411. בבית הספר לבנות היו 20 תלמידות יהודיות בקרב 405 התלמידות.
על סף השגת העצמאות העיר רימנוב חוותה פרעות, אי שקט ואַנְדְרָלָמוּסִיָה.
רוסים מהכפרים מהכפרים הסמוכים לעיר בזזו חנויות יהודיות.
רשויות השלטון העצמי של העיר התנגדו בתוקף למעשי הטרור הללו.
מפקד האוכלוסין הכללי בשנת 1921 הראה שיש בעיר 3,546 תושבים ו-1,412 מהם יהודים.
רימנוב הייתה עיר הולדתו של חתן פרס נובל בפיזיקה בשנת 1944 איזידור אייזק רבי.
ר' אשר מרימנוב, היה מן התומכים בתנועת "חובבי ציון" בגאליציה, ובעיקר בייסוד מושבה בארץ-ישראל ליוצאי גאליציה.
ר' אשר ישעיה נבחר לראש ועד החברה באספה שהתקיימה בטארנוב ב-1897. בראש ועד-הקהילה ברימנוב עמד במשך ארבעים שנה, מהעשור האחרון של המאה ה-19, שלמה זלנפריינט, שהיה ממנהיגי התנועה הציונית ואף השתתף בקונגרס הציוני הראשון.
החוגים הציוניים החלו בפעולתם ברימנוב בסוף המאה ה-19 ואילו הארגונים הציוניים קמו בשנים הראשונות של המאה ה-20. ב-1904 נוסדה החברה הציונית הראשונה בעיר בשם "אחווה".
לאחר ששותקה הפעולה הציונית בימי מלחמת- העולם הראשונה, היא נתחדשה ביתר שאת בראשית שנות ה-20.
ברימנוב, הוקמו הסניפים של "הבונד", "הציונים הכלליים", "המזרחי" והרוויזיוניסטים.
קן "השומר הצעיר" פתח בפעילותו בשנות ה-20 והוא הוסיף להתקיים עד פרוץ מלחמת-העולם השנייה.
בשנת 1924 הוקמו סניף "עזרה" וכן ארגוני נוער, "החלוץ הצעיר".
בשנת 1929 נפתח קן "הנוער הציוני" וכעבור שנה הוקם סניף "ביתר".
בבחירות לקונגרם הציוני בשנת 1929 קיבלו "הציונים הכלליים", 40 קולות, "המזרחי", 13, "התאחדות", 17 והרוויזיוניסטים, 1. ביחס דומה נחלקו הקולות בשאר הבחירות לקונגרסים הציוניים.
סניפי המפלגות הציוניות וקני הנוער הציוני קיימו מועדונים משלהם ובהם ספריות וחוגי חובבים.
משך זמן קצר, עד 1935 יצא לאור במקום כתב-עת בשם "רימאנובר ווארט".
ב-1929 הוקם ברימנוב סניף של "אגודת ישראל".
רוב ילדי ישראל למדו בחדרים המסורתיים.
בשנות ה-30 נפתח במקום בית ספר לבנות "בית יעקב" שהוקם על ידי "אגודת ישראל".
ליהודים הייתה נציגות ניכרת במועצת העיר ; 45-40 אחוזים של חברי המועצה היו על-פי-רוב יהודים ; ובדרך-כלל יהודי כיהן גם כסגן יושב-ראש מועצת העיר.
בנוסף הוקמו העמותות "בית ישראל", "בית יצחק" וגמילות חסד, וספריית הפועלים היהודית על שם י.ל.
בעיר פעלה אגודת המלאכה היהודית "יד חרוצים", ומחלקה של איגוד האומנים היהודים המרכזית בפולין והתאחדות הסוחרים היהודים, שמנתה בשנת 1930, כ־120 חברים כולל באיגוד התרבות היהודי.
למעלה מ-80% מעסקי המסחר בעיר היו של יהודים.
הנאצים השתלטו על רימנוב ב־9 בספטמבר 1939. אחד מחיילי הדיוויזיה ההררית אס אס השביעית נזכר ברגע הזה באופן הבא:
כבר בשבועות הראשונים לכיבוש הנאצי גורשו היהודים מהעיר ואמרו להם לעבור לאזור הכיבוש הסובייטי שמעבר לנהר סאן.
מרבית חברי הקהילה היהודית עזבו את העיר, אך חלקם חזרו לאחר מספר חודשים.
בראש היודנראט עמד הרמן שפירא.
הגטו אורגן באביב 1942 ברובע היהודי כביכול (סביב בית הכנסת).
לשם הועברו יהודים מרימנוב והכפרים הסמוכים.
ב־19 בנובמבר 1941, כ־100 איש נשלחו לגטו רימנוב מהעיר קרוסנו.
בתקופת השיא חיו בגטו 1,600 איש.
שואת יהודי רימנוב החלה ב־1 באוגוסט 1942. ביום זה הועברו כל הגברים הבריאים בגילאי 15 עד 35 למחנה ריכוז ליד העיר קרקוב שבפולין.
ב־13 באוגוסט 1942 בבוקר, בוצע הגירוש הסופי של יהודי רימנוב.
תושבי הגטו על פי ההערכות משתנות: 500 עד 800 איש הוסעו לכיכר השוק המוקפת בחיילי גסטפו ומשטרה האוקראינית.
הסלקציה הראשונית נעשתה שם, ובו זמנית רכושם היקר של היהודים נשדד.
החפצים שנותרו בבתיהם אוחסנו בבית הכנסת, והבתים הריקים והדירות נאטמו.
האנשים, שנאספו בכיכר השוק, חולקו לשלוש קבוצות.
בערך 70 עד 100 גברים בריאים וחזקים נשארו בעיר.
הם נועדו לתקן כבישים במשך מספר חודשים.
הקבוצה השנייה כללה אנשים זקנים, נשים וילדים (גם הם כמאה), שנלקחו ל, נורו למוות ביער במדרונות הרי בלודנה ונקברו בקבר אחים יחד עם היהודים שנרצחו מהעיר דוקלה.
הקבוצה הגדולה ביותר שרוכזה מהסלקציה, הובלה לתחנת הרכבת ב-Wróblik Szlachecki שליד העיר קרוסנו ושם הועברה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בתחנת הרכבת, במהלך פריקת יהודי העיר מהקרונות, התאבד ד"ר עמנואל פרנקל בציאניד.
בבית העלמין היהודי המקומי ברימנוב הרגו הנאצים כ־20 יהודים בכמה הוצאות להורג.
אלתר הורוביץ, הרב האחרון של קהילת יהודי רימנוב, צאצא של חסידות ויז'ניץ מצד משפחת אמו, נרצח באושוויץ בשנת 1944.
מיהודי קהילת רימנוב נותרו אחרי המלחמה כ־300 ניצולים יהודים שלא חזרו לעיר.
אין יהודים בעיר, רובם נרצחו בשואה .
בשנת 2005 שיפצו את בית הכנסת ובית הקברות היהודי בעיר.
בשנת 1990 צאצאי הניצולים בעזרת אנשים מקומיים שיפצו את בית העלמין והמקום הוקף גדר עם שער.
בבית העלמין הוקמה אנדרטה לנרצחים ושופץ אוהלי הקברים של הרב מנחם מנדל והרב צבי הירש כהן.
ברימנוב מתקיימים ימי זיכרון שנתיים לקהילה היהודית ברימנוב, שמאורגנת על ידי תושבי העיר וצאצאי תושבים יהודים לשעבר.
הפעילויות כוללות: נגינת להקת כליזמרים שמנגנים בבית הכנסת ובבית העלמין, סדנאות שירה ביידיש, הקרנות סרטים וטקס זיכרון בבית העלמין היהודי.
בבית הקברות השתמרו כ־800 מצבות שהעתיקות ביותר מהן משנת 1615 ורבות אחרות נלקחו לבנייה.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית שחיה ברימנוב בין השנים 1765–2013שנההאוכלוייה
הרב צבי הירש כהן (משנת 1846)
הרב בריש פרגר (בשנת 1870)
הרב אלתר הורוביץ, הרב האחרון של קהילת רימנוב נרצח באושוויץ בשנת 1944
בשנת 1593 נבזז בית הכנסת וזו הסיבה שקיומו בכתובים נודע מאז.
פליקס קיריק בספרו "העיירה רימנוב מהמאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-17" כותב כי על פי הרשום בתיקי העיר רימנוב, בית הכנסת אושר לבנייה רק בשנת 1744 .
מאידך, מהתיעוד הרשמי שנרשם לאחר ביקורו של הבישוף של פשמישל יאן קרישטוף שמבק, עולה שכבר בשנת 1772 קהילת יהודי רימנוב בקשה להקים בית כנסת בעיר.
קיים מידע משנת 1712, שיהודי רימנוב לוו 300 PLN מהכומר יאן גורזקובסקי, "שומר המזבח" מקרוסנו, לכן אנו יודעים בוודאות שבית כנסת היה בבנייה ברימנוב בשנת 1712.
אין להוציא מכלל אפשרות שהרישום ברשומה הרשמית לאחר ביקורו של הבישוף יאן קריסטשטש שמבק בשנת 1772 לא נוגעת לבית הכנסת שהיה קיים משנת 1712, אך למעשה הוא התייחס לבית כנסת חדש או לבית המדרש לבנים שהקהילה היהודית רצתה להקים.
רישומי בית משפט השלום ברימנוב ברשימה משנת 1700, מוזכר לבק, מורה בית הכנסת, כלומר כבר באותם זמנים היה בית ספר דתי יהודי כלשהו בבית הכנסת שהיה פתוח בעיר.
צריך לזכור שעבור הקהילה היהודית בית ספר היה חשוב הרבה יותר מבית כנסת, וששני מונחים אלה שימשו לחלופין.
בית הכנסת נבנה מאבני נהר, חלוקי נחל ואבנים שרופות, והוא שולב במערכת ההגנה של העיר.
המבנה הראשי בעל צורה מלבנית בגודל 17 מטרים רוחב ו-21 מטרים אורך, גובה קיר בגובה 11 מטרים ובעובי 2 מטרים.
במקור היה לו גג דמוי פירמידה מכוסה רעפים.
בשחזור מסוף המאה ה-19 שוחזר הגג.
צורת הגג שונתה - היא כוסתה בפלטת גג והתקרה הפנימית הפכה מקמרון דמוי חבית לשטוחה יותר.
הבימה, נתמכה על ידי ארבעה עמודים מרובעים בגודל 50 סנטימטרים רוחב ו-50 סנטימטרים אורך, גובהם 8 מטרים המרוחקים זה מזה במרחק של 2.5 מטרים.
כותרות העמודים עשויות טיח כמו בבית הכנסת הגדול בווינה, בסדר איוני.
בנוסף, במהלך השיפוץ, גם חוזקה הפינה הצפונית-מזרחית של בית הכנסת.
לצד בית הכנסת נבנה חדר תפילה לנשים שהיווה חדר נוסף ליד הקיר הדרומי.
הוא לא קיים יותר (הוא נהרס בשנות החמישים), אך הפריסה הסימטרית של חלונות המחברים את המבנה עם בית הכנסת, כמו גם משקוף וחיבורי החלונות מוכיחים שהוא היה שם.
החדר הנוסף המערבי נבנה בסוף המאה ה-19 במהלך השחזור הכללי של בית הכנסת.
בשחזור שנעשה בשנות האלפיים נהרס החדר הזה והוא לא קיים יותר.
בבית הכנסת היה צריח/מגדל, שנבנה בצורה גלילית.
הוא היה משולב בחלקו בחלל האולם המרכזי (בספינה (אדריכלות)) של בית הכנסת.
בתוכו היה גרם מדרגות מעץ.
הוא שימש גם כחדר מעצר של הקהילה.
מתחת למגדל בית הכנסת ברימנוב אין מבוכים כמו בבית הכנסת של לסקו.
בית הכנסת מוצב בכיוון מערב מזרח.
בקיר המערבי ישנה גומחה ששימשה בעבר כארון קודש.
מעל ארון הקודש, היו כתובות צבעוניות בעברית.
באמצע הקומה השלישית היו ציורי קיר.
בהם נראו נשר ונמר מתוך משלים ועל הקיר המערבי, היה דימוי של תפילה בכותל המערבי וארמון דוד.
זוסיא עפרון, מנהל המשכן לאומנות במוזיאון עין חרוד בישראל, טען שציורים אלה ככל הנראה צוירו על בסיס גלויה שהייתה בידו של הצייר בשעה שצייר אותם.
הצייר האמין שהוא צייר את ארמונו של דוד, אך למעשה הוא צייר את המנזר הכרמליתי שעל הר הכרמל.
בשנת 2004 השתלט על חורבת בית הכנסת ועד איגוד הקהילות הדתיות היהודיות ברפובליקה הפולנית, במטרה לשחזר את בית הכנסת לצורתו המקורית ולאופיו התרבותי.
אגודת יהודי רימנוב מניו יורק והרב מנחם אברהם רייך רכשו את בית הכנסת העתיק במחיר של כ־5,000 דולר אמריקאים, מוועד הקהילות היהודיות ועמדו בהתחייבות לשחזרו.
ב־27 במאי 2005, יום לפני יום השנה ה-190 למותו של הרב הצדיק מנחם מנדל, התפללו בבית הכנסת ששופץ בחלקו חסידים רבים מפולין, ישראל וארצות הברית.
בית הכנסת ברימנוב, שימש בעבר מרכז המחוז היהודי בדרום פולין, ליד בית הכנסת היו חצרות האדמורים המפוארות מראשית המאה ה-19, חדר, בית לחסידים עניים, בית חולים ובנייני מרחצאות ליד הנהר.
בניינים אלה נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה וזמן קצר לאחר סיומה.
בית הקברות היהודי מרוחק כ־200 מטר (לכיוון צפון-מזרח) מבית העלמין הקתולי, והוא משתרע על שטח של 2.64 דונם בערך.
הוא ממוקם על גבעה המשופעת בחדות לכיוון הכפר .
בית הקברות הוקם בסוף המאה ה-16, באותה תקופה בה הוקם בית הכנסת מעץ הראשון.
לפני כן, ככל הנראה, נקברו יהודי רימנוב בבית העלמין לסקו, שהוקם בשנת 1548, שהיה הקרוב ביותר לרימנוב.
עד היום נשמרו כ־800 מצבות, כולל כ־100 מצבות במצב טוב מאוד.
המצבה העתיקה ביותר עם כיתוב הניתן לקריאה, היא מתחילה שנת 1615. היא במצב טוב מאוד, מכיוון שהיא עשויה מסלע משקע מוקשח ואבן חול ששימשו להכנת אבני ריחיים.
ליד המצבה העתיקה ביותר, יש כמה מצבות מהמאות ה-16 וה- 17. כמו גם קיימת מצבה של אישה שמתה בשנת 1849 נושאת עיטורים רוסיים.
רוב המצבות שימשו את הנאצים לבניית כבישים.
בראש גבעת בית הקברות ישנם שני אוהלי קבר.
באחד מהם נמצא קברו של הרב מנחם מנדל, בשני - שני קברים של הרבנים: צבי הירש כהן ויוסף פרידמן.
קברי צדיקי רימנוב נהרסו במידה ניכרת במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחתית הגבעה, בצד הפונה לכפר פוסדה גורנה, נמצאים קברים של חיילים אוסטרים ממוצא יהודי שנהרגו בסמוך לרימנוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עצמותיהם של הרב הירש הורביץ ואשתו שרה ממשפחת פרידמן, הוצאו מקבריהם בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים ונלקחו לקבורה לישראל.
בשנות האלפיים בית הקברות גודר מחדש, כמו כן בוצעו בו עבודות סידור ושימור.
קהילת יהודי קֶמֶצֶ'ה שבעיר קֶמֶצֶ'ה (בהונגרית: Kemecse; ביידיש: קעמעטשע) הנמצאת במזרח הונגריה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג.
הקהילה התקיימה החל משנת 1800 ובשלב מסוים הצטרפו לקהילה יהודים מכ-18 כפרים שונים באזור.
בתקופת השואה רוב יהודי הקהילות נלקחו למחנה ההשמדה באושוויץ ונרצחו.
יהודים ראשונים החלו להתיישב במקום באמצע המאה ה-18 בתמיכתם של בעלי אחוזות באזור אצלם עבדו כספקים וכחקלאים.
ברישום שנעשה בשנת 1929 נרשמו מבין היהודים 16 סוחרים, 10 בעלי מלאכה, חמישה איכרים ושני רופאים.
בנוסף היו גם יזמים יהודיים שהקימו בעיר בית חרושת למלט, בית חרושת למשקאות חריפים, בעל אחוזה, ובעל טחנת קמח.
קבוצה של יהודים שהיגעו מבודפשט לקמצ'ה הקימו כרם ומיהודי המקום עבדו ויצרו יין כשר ששווק לכל רחבי הונגריה.
הקהילה התארגנה רשמית בשנת 1800.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה, בעקבות קונגרס יהודי הונגריה בשנים 1868 ו-1869 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
משנת 1885 היו כפופים לקהילת קמצ'ה יהודים תושבי 18 יישובים בסביבה:נירבוגדאן, ניריברון, קק, בסטרץ, ושמגייר, שנייה, נירטורה, ברקס, דמצ'ר, גגן, ניריברון, נירקרץ', קוטאי, נירפזון, רמוצ'האזה, טיסאקראד.
בקמצ'ה היו חברה קדישא, בית כנסת שנבנה בשנת 1824, "חדר", בית ספר יסודי, ישיבה ואגודת נשים.
ובעיירה קיים עדיין בית קברות יהודי
בשנת 1930 החלה תנועת "המזרחי" את פעילותה בעיירה.
ובשנת 1937 נרשמו כמה מחברי התנועה להכשרה חלוצית-דתית ועלו אחר כך לארץ ישראל.
רוב היהודים בקהילה היו חסידים של ר' ישעיה'לה מקרסטיר ובחייו היו עולים אליו לרגל מדי שנה.
בקהילה כיהנו רבנים ברוב שנות קיומה:
הרב מנחם מנדל בן הרב גדליה גליק, מתלמידי החתם סופר שנפטר בשנת 1905 בגיל 90.
1884 - הרב מרדכי לנורוביץ' חתנו של הרב גליק, מילא את מקום חותנו עוד בחייו.
בצעירותו למד אצל השבט סופר בפרשבורג.
וכתב בימי רבנותו בקהילה את הספר "פרשת מרדכי" על התורה והמועדים ו"דרשות מרדכי" חידושים על אגדות חז"ל.
שני ספריו יצאו לאור בקמצ'ה על ידי בנו הרב גדליה.
1928 - הרב גדליה לנורוביץ' בנו של הרב מרדכי.
היה רב הקהילה עד להשמדתה בשואה.
מפקדי האוכלוסין של יהודי קמצ'ה
יהודי הקהילה לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה
יחס התושבים שאינם יהודים לאנשי הקהילה היה מאופק יחסית, ולא נרשמו אירועים אנשטישמיים בעיירה גם בשעה שנעשו כאלה ביישובים אחרים בסביבה בתקופת הטרור הלבן וכדומה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא 32 מיהודי קמצ'ה, חמישה מהם נפלו בקרבות.
אחרי פרוץ המלחמה הוחלט על גיוס יהודים לעבודות כפייה במסגרת צבאית.
ב-1941 גויסו רבים מיהודי המקום בני 40–50 לעבודות כפייה, אך שוחררו כעבור חודשיים.
בשלב מסוים חדלו הרשויות מלחדש את רישיונותיהם של בעלי המלאכה היהודים.
באפריל 1944, כחודש לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו שארית יהודי העיירה לגטו שהוקם בנירג'האזה.
ומשם שולחו ב-4 ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ
לאחר המלחמה חזרו לעיירה 36 יהודים, רובם מעבודות הכפייה, וניסו לחדש את חיי הקהילה.
הם נתקבלו בעוינות והחלו לעזוב את המקום בהדרגה.
ב-1960 כבר לא נותרו שם יהודים.
קהילת יהודי שופרון נמצאת בעיר שׁוֹפְּרוֹן (הונגרית: Sopron; בגרמנית: Ödenburg, אֶדֶנְבּוּרְג) במחוז גיור-מושון-שופרון, שבהונגריה.
העיר שוכנת ליד הגבול עם אוסטריה.
זו אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בהונגריה.
שופרון היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בהונגריה.
לפי מסמכים של הקהילה משנת 1526, במאבק של הקהילה היהודית למול התושבים הנוצריים כתבו היהודים באחד מטענותיהם ש"בכל זאת, כבר 600 שנה שחיים פה יהודים בשלום מבלי שיטרידו אותנו", והעידו על כך ממצבות עתיקות שהיו באותה תקופה.
עוד קיימות תעודות על עיסוק יהודי שופרון במתן הלוואות משנת 1354, ועל גירוש היהודים מהעיר בשנת 1360. בשנת 1365 הורשו היהודים לחזור, אך רוב בתיהם כבר היו תפוסים על ידי תושבים נוצרים שהשתלטו עליהם.
שרידיו של בית כנסת מן המאה ה-12, שכתובת בעברית חקוקה על אחד מקירותיו, נמצאים בעיר ומשמשים כיום חלק מן המוזיאון העירוני.
בסוף המאה ה-15 פתח המלך מתיאש הראשון משרד לענייני יהודים, והעמיד בראשו יהודי בשם מנדל.
דבר זה שיפר את מצב היהודים בעיר, אך לאחר מות המלך, הורע שוב מצבם.
במהלך השנים שררה אנטישמיות כלפי היהודים, כאשר פעמים רבות חוקקו חוקים כנגדם, נערכו משפטים ותוקנו תקנות שביטלו את חובות הנוצרים למלווים יהודים.
בשלב מסוים אף חוקק חוק המכריח אותם ללבוש לבוש ייחודי ליהודים, על מנת לזהות יהודי ולהפלותם משאר החברה.
במסגרת אפליית היהודים, הם לא הורשו לעבוד בעסקי מלאכה, דבר שדחף את היהודים לעסוק בעיקר בהלוואות בריבית ועסקי נדל"ן.
רוב יהודי העיר היו מבוססים כלכלית, חיו בבתים פרטיים, ולחלקם היו אחוזות וכרמים, שזכו בהן כערבות על חובות שלא נפדו.
בשנת 1526 בזמן תקופת הכיבוש הטורקי גורשו (שוב) יהודי העיר בתואנה כי אלו שיתפו פעולה עם הטורקים.
ובזאת תמה ההתיישבות היהודית בשופרון למשך מעל 100 שנה.
בשנת 1791 באו שוב לשופרון שני יהודים, זאת למרות מחאת תושבי העיר.
עם השנים הגיעו ליישובי האזור יהודים רבים ולאט לאט גם לעיר הגיעו יהודים נוספים, הקימו משפחות ואף בנו מחדש בית כנסת.
בשנת 1858 נוסדה הקהילה מחדש ובשנת 1869 נרכש שטח לטובת בית קברות יהודי.
עד אז לקחו מתי שופרון ונקברו בעיירת הולדתם.
בעקבות הקרע ביהדות הונגריה בזמן קונגרס יהודי הונגריה בשנת 1869, נשארה קהילת שופרון במעמד קהילת סטטוס קוו.
אולם, חלק מיהודי העיר פרשו מהקהילה והקימו קהילה נפרדת אורתודוקסית.
בשנים 1874 עד 1877 ניסו לאחד את הקהילות לקהילה אחת, אולם בסופו של דבר פוצלה הקהילה בצורה רשמית לקהילה אורתודוקסית וקהילת סטטוס קוו.
בשנת 1926 חיו בקהילת הסטטוס קוו 352 חברים משלמי מיסים ובקהילה האורתודוקסית 217 חברים משלמי מיסים.
בקהילה העתיקה (לפני גירוש היהודית בתקופת הכיבוש הטורקי) היו בעיר שני מקוואות, בית חולים יהודי ובית עלמין יהודי שנהרס.
כמו כן היה בקהילה העתיקה בית כנסת שלפי הערכות ארכאולוגיות נבנה בשנת 1350, ב-1550 נמכר המבנה לנוצרי שהפך אותו לבית פרטי ובשנת 1958 נחשף בית הכנסת העתיק והחל שיחזורו, בשנת 1976 הוא נפתח לקהל הרחב.
בשנת 1876 נבנה בית הכנסת הניאולוגי בעיר ובשנת 1891 בנתה הקהילה האורתודוקסית בית כנסת משלה.
בית הספר נוסד בשנת 1852 ועבר למבנה חדש בשנת 1884, בנוסף אליו היה בעיר תלמוד תורה משותף לשתי הקהילות ובשנת 1930 קמה בעיר גם ישיבה.
בקהילה היו מוסדות צדקה וחסד כגון אגודת נשים שנוסדה בשנת 1863, חברת "משכיל אל דל", אגודת "פרוטה" שנוסדה בשנת 1895 וחילקה בגדים לילדים עניים, חברה לתמיכה בתלמידים ובית זקנים.