tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקרים מודרניים סוברים שהמספר שמציע פוליביוס הוא מוגזם.
בשעה קשה זו, בחרו הקרתגים כמפקד את חנו הגדול.
אריסטוקרט עשיר, שנתפס כמייצג מעמד האצולה בקרתגו.
בחירה זו מעלה תמיהות, שכן חנו היה הגורם לפרוץ המרד מלכתחילה.
על התשובה לכך רומז פוליביוס עצמו, כאשר הוא מציין שחנו כבר הצליח להכניע פעם עיר בצפון אפריקה.
משמע לחנו הייתה כבר היכרות עם המקום ועם צורות הלחימה האפריקאיות.
חנו, הצליח לחדור לעיר עם מספר חיילים לא ידוע.
אולם כוחותיו כללו ככל הנראה בערך 100 פילי מלחמה וכן נשק כבד כגון קטפולטות מרגמות ובליסטראות.
חנו, הורה לערוך את הנשק הכבד מול החומות, והוציא את כל החיילים מול הצבא המורד.
על פרטי הקרב עצמו ידוע מעט.
המורדים לחמו באומץ, אולם לא יכלו לפילי המלחמה שהתפרצו אל מחנם ולכן הורה מאתוס על נסיגה.
חנו, למרות ניסיונו הצבאי הדל, הכיר את שיטות הלחימה של הנומידים והאפריקאים, וידע שלרוב אחרי הפסד הם נוהגים לדהור על סוסיהם הרחק מהאויב במשך כמה ימים, ורק אז לחזור ולתקוף בכוחות מחודשים.
לפיכך "הזניח את החיילים והמחנה, חזר העירה ודאג רק לנוחותו האישית".
אלא שהשכירים כבר לחמו בעבר תחת פיקודו של חמלקרת ברקה.
ברקה לימד אותם להעז, לפעול בצורה מפתיעה ולתקוף התקפות מהירות בנוסח פגע וברח.
מצוידים בלקחים אלו, התכנסו חזרה החיילים על גבי גבעה מוקפת קוצים שהגישה אליה הייתה קשה, ותקפו את החיילים הקרתגים שחגגו את ניצחונם והזניחו את השמירה.
התקפת הפתע הפתיעה את החיילים, והם נאלצו להימלט אל תוך החומות תוך שהם מפקירים מאחור ציוד, נשק ואספקה.
וכן את כלי הירי הכבדים שחנו הורה להוציא לפני כן מחוץ לחומות.
בקרתגו התאכזבו מהקרב, המצור על אוטיקה הודק הודות לכלי המצור החדשים שנלקחו שלל מהקרתגים.
חנו החמיץ הזדמנות נוספת להכות בשכירים באזור גורזה (gurza), ובלחץ ההמונים, נבחר חמלקרת ברקה למפקד החדש.
המורדים לא יכלו לנצל עד הסוף את ניצחונם, בשל תבוסתם בקרב מקאראס, ועריקתם של חיילים נומידים רבים בפיקודו של נארוואס.
אוטיקה והיפקארה נכנעו לבסוף רק בשנה הבאה.
בספרו של גוסטב פלובר "שלמבו", ישנו פרק בשם "חנו" המתאר את הקרב.
קרב אורונטס נערך ב-15 בספטמבר 994 בין האימפריה הביזנטית ובעלת בריתה האמירות החמדאנית , בפיקודו של מיכאל בורטזס , לבין כוחות השושלת הפאטמית, בפיקודו של וזיר דמשק, הגנרל הטורקי מנגוטכין .
במהלך המאה ה-10 גבר שוב כוחה של האימפריה הביזנטית בסוריה.
הערים טרסוס ואנטיוכיה, שהיו בסיסים עיקריים עבור המוסלמים למסחר והמפתח לשליטה על אגן האורונטס, נכבשו מחדש בתקופת שלטונו של קיסר ביזנטיון ניקפורוס השני.
ב-969 כבש ניקפורוס השני את חלב והפך את אמירות השושלת החמדאנית, שהייתה הכוח הדומיננטי באזור, למדינת חסות.
בימיו של יורשו, יוחנן הראשון צימיסקס, נכבשו דמשק, טבריה וקיסריה והביזנטים עמדו בפני כיבוש ירושלים, אך לאחר מותו של יוחנן הראשון בשנת 976 נסוגו בחזרה לצפון סוריה.
המאבק בין הביזנטים לבין השושלת הפאטמית, אשר כבשה את מצרים ב-973 והפכה ליריבתם העיקרית, נמשכה במהלך המחצית הראשונה של שנות שלטונו של בסיליוס השני, סביב שני אזורי מפתח - אזור נמלי החוף של סוריה ולבנון ושטח מדינת החסות החמדאנית בצפון סוריה.
במסגרת מאבק זה הטיל מנגוטכין, המושל הפאטמי של דמשק, מצור על העיר אפאמיה בשנים 993–994. הצבא הביזנטי, יחד עם בעלי בריתו החמדאנים, בפיקודו של בורטזס דוכס אנטיוכיה, קרב אל העיר במטרה להסיר את המצור.
הצבאות נפגשו במקום בו חוצות שתי מעברות את נהר האורונטס סמוך לאפאמיה ב-15 בספטמבר 994. מנגוטכין שלח חלק מכוחותיו לתקוף את בעלי הברית החמדאנים דרך מעברה אחת, ובמקביל רותק כוחו העיקרי של הצבא הביזנטי למקומו מול המעברה השנייה באמצעות יחידות של לוחמים טורקים ושכירי חרב.
אנשיו של מנגוטכין חצו את המעברה, פרצו דרך הצבא החמדאני ואז הסתובבו ותקפו את הביזנטים מעורפם.
הצבא הביזנטי נבהל והתפזר, תוך איבוד כ-5,000 מאנשיו.
זמן קצר לאחר הקרב השתלטו הפאטמים על מרביתה של סוריה.
מנגוטכין כבש את אעזאז (أعزاز) והחל לצור על חלב.
התבוסה הובילה להתערבותו הישירה של הקיסר הביזנטי בסיליוס השני, אשר הגיב במערכה מהירה בשנה שלאחר מכן, ובהדחתו של בורטזס והחלפתו בדמיאנוס דאלאסנוס .
בסיליוס וצבאו חצו את אסיה הקטנה בתוך שישה-עשר יום והגיעו לחלב באפריל 995, בעוד הפאטמים נסוגים ממנה ללא קרב.
העימותים בין הצדדים נמשכו עד לחתימת הסכם הפסקת אש, אשר נמשכה ללא אירועים מיוחדים, משנת 1001 ועד 1016.
קרב אדסה היה קרב שהתחולל בשנת 260 בסמוך לעיר אדסה, בין צבא האימפריה הסאסאנית תחת פיקודו של המלך שאפור הראשון וצבא האימפריה הרומית תחת פיקודו של הקיסר ולריאנוס.
הצבא הרומי פלש עמוק אל תוך שטח האימפריה על מנת להדוף ולהפסיק את פלישות הצבא הסאסאני שהחריבו את הפרובינקיות המזרחיות של האימפריה לאורך המחצית הראשונה של המאה השלישית.
התיעוד ההיסטורי הקטוע מאפשר שיחזור סכימתי בלבד של הקרב אך ברור כי הצבא הרומאי ספג תבוסה מוחלטת, הקיסר נלקח בשבי עם כל צבאו והפרובינקיות המזרחיות נקרעו לתקופה ממושכת משטחי האימפריה.
הקרב נחשב לאחת התבוסות הקשות ביותר בהיסטוריה הצבאית של האימפריה הרומית.
לאורך ההיסטוריה ראו השליטים של האימפריות הפרסיות השונות את אזור הסהר הפורה כשטח השפעה טבעי אם לא חלק מהפרובינקיות הקשורות לאימפריה.
עם כניסת האימפריה הרומית אל המזרח התיכון נוצר חיכוך מתמיד בין האימפריות ומאבק תמידי על שטחים, משאבים והשפעה מבלי שהצדדים יצליחו להגיע להכרעה.
תקופות של עימות נסתיימו בדרך כלל בהסכמים זמניים ועיתות משבר הביאו לעימותים מחודשים ומסעות מלחמה עמוק אל תוך שטחי האויב.
בתקופה הידוע בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
משעלה הקיסר ולריאנוס לשלטון הוא החליט לחלק את השלטון באימפריה הרומית עם בנו גליאנוס, על פי סידור זה שלט ולריאנוס למעשה בחלק המזרחי של האימפריה והתמודד עם הקשיים והאתגרים בחלק זה בעוד גליאנוס מתמודד עם השלטון בחלק המערבי.
שאפור הראשון (241-272), בנו של ארדשיר הראשון מייסד האימפריה המשיך להרחיב את הגבולות ושטחי ההשפעה, הוא כבש את באקטריה ואת החלק המערבי של אימפריית קושאן, וכן פלש מספר פעמים לשטח הרומאי.
ניסיונו של הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי (238-244) לכבוש בחזרה את השטח שבמורד נהר החידקל נכשל, דבר שאיפשר לשאפור להגיע להסכם שלום עם הקיסר החדש פיליפוס הערבי (244-249), על פיו קיבל תשלום מיידי של 500,000 דינר ותשלומים שנתיים נוספים.
הקיסר ולריאנוס גייס צבא ויצא כנגד האיום הסאסאני, תחילה הצליח הלחץ הרומאי לגרום לנסיגה סאסאנית ובשנת 257 חזרה אנטיוכיה ואיתה הפרובינקיה של סוריה לידיים רומאיות.
הנסיגה הסאסאנית הגבירה את התיאבון הרומאי והם המשיכו במרדף אחרי הצבא הנסוג למרות קשיי אספקה וככל הנראה מחלות שפגעו בכשירות הצבא.
המידע על הקרב מוגבל מאוד ועיקרו נלקח מכתובת ניצחון סאסאנית.
על פי מקור זה הצבא הרומי שמנה כ 70000 לוחמים מכל חלקי האימפריה נפגש עם הצבא הסאסאני באזור שבין חרן לאדסה, בתום הקרב נכנע הצבא הרומאי ובראשו הקיסר.
מקורות רומאיים מתארים תמונה מעורפלת אך שונה של הקרב.
על פי תאורים אלו במהלך הלחימה ככל הנראה לאחר כישלון בקרב פנים אל פנים כותר הצבא הרומאי על ידי הפרסים.
ולריאנוס פתח במשא ומתן עם שאפור שניצל את ההזדמנות ושבה את הקיסר, ייתכן שבמפתיע במהלך המשא ומתן.
בהיעדר מנהיג ותחת איום של מצור מתמשך נכנע הצבא הרומאי.
הסאססאנים מיהרו לנצל את הצלחתם וחדרו אל תוך אנטליה וקפדוקיה כשהם מותירים אחריהם נתיב של הרס.
את הוואקום האימפריאלי השלטוני במזרח תפס הפקיד הרומאי ששימש כשר האוצר של ולריאנוס פולביוס מקריאנוס, הוא גייס את הלגיונות הזמינים של הצבא הרומי במזרח תוך שהוא ממנה את שני בניו קווינטוס ומקריאנוס לקיסרים.
את עיקר העומס של העימות עם הסאסאנים נשא הצבא העצמאי-למחצה של הפרובינקיה והעיר
תדמור, תחת פיקודו של ספטימיוס אודיינטוס, מי שהיה נציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה.
ולריאנוס לא שוחרר משביו ומת כאסיר של המלך הסאסאני.
לפי מקורות אלו לאחר מותו גופתו פוחלצה והוצגה לראווה בארמון או במקדש סמוך.
הסאסאנים ניצלו את השבויים הרומאיים ואת כישורי הבניה וההנדסה שלהם למפעלי בנייה עתירי ממדים.
בעיר שוּשטאר (פרסית شوشتر) בנו שבויים רומאיים מערכות מים מורכבות ואת גשר שאדורוואן הרומי על נהר קארון.
הגשר שאורכו 550 מטר ואשר נודע כ"גשר הקיסר", שימש גם כסכר, וזהו הגשר הרומי המזרחי ביותר עליו ידוע.
המערכות ההידראוליות ההיסטוריות שנבנו כדי לספק מים לשושתר, הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2009.
בעיר בישאפור, אחת מהערים שהוקמו על ידי ונקראו על שמו של שאפור הראשון נבנו על ידי עובדי כפייה רומאים מבני ציבור ומבני מגורים בתבנית אופיינית לערים רומאיות, רחובות המצטלבים אחד עם השני ובנייה ודקורציה בדוגמאות האופייניות לאמנות רומית.
קרב אדינגטון נערך בין 6 ל-12 במאי 878 בין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס, בפיקודו של המלך אלפרד הגדול, לבין הוויקינגים הדנים, בפיקודו של מלכם גות'רום.
הקרב הסתיים בניצחון אנגלו-סקסוני, אשר הוביל להסכם ודמור בין אלפרד לגות'רום מאוחר יותר באותה שנה, במסגרתו הוגדרו הגבולות בין ממלכת וסקס לבין השטח בשליטה דנית, שנודע מאוחר יותר כדנלואו.
אלפרד ניצל את ההסכם לביצור ולארגון מחדש של ממלכתו, הדף פשיטות ויקינגיות נוספות ועד שנת 954 הצליחו צאצאיו לכבוש את אנגליה ולאחדה תחת שליט אחד.
המקורות העיקריים המתארים את הקרב מיקמו אותו ב"את'אנדוּן" (Ethandun או Ethandune), ועל בסיס קונצנזוס בין ההיסטוריונים הוסכם כי אדינגטון שבווילטשייר הוא האתר בו התקיים.
הפשיטה הוויקינגית הראשונה על שטח אנגלו-סקסוני ארעה ככל הנראה באי פורטלנד הסמוך לדורסט בין השנים 786 ל-802, שם נחתו שלוש ספינות והרגו את פקיד המכס של מלך וסקס באורטריק.
ב-8 ביולי 793 פשטו הוויקינגים על המנזר באי לינדספרן שבצפון מזרח אנגליה, אירוע המסמל את תחילת הפשיטות הוויקינגיות על האי הבריטי.
לאחר מכן נמשכו פשיטות אקראיות עד שנת 836, אז התעמת אגברט מלך וסקס מול כוח בן 35 ספינות ויקינגיות באזור סאמרסט, וב-838 הביס כוח משולב של ויקינגים ואנשי קורנוול בקרב הינגסטון דון.
הפשיטות נמשכו ועם הזמן גברה תדירותן ועוצמתן.
בשנים 865–866 החריף המצב לאחר הגעתו לאנגליה של הצבא הוויקינגי הגדול (או כפי שכונה בידי האנגלו-סקסונים "צבא הכופרים הגדול", "Great Heathen Army").
לא קיים תיעוד לגבי עוצמתו של צבא זה, אך כוחו הראשוני הוערך ב-2,000 עד 3,000 איש.
בתחילה היה הצבא הוויקינגי הגדול תחת פיקודם של איבר חסר העצמות, אובה והאלפדן רגנרסון, והגעתו סימנה שלב חדש, של כיבוש והתיישבות, במקום פשיטות ולאחריהן נסיגה.
עד 870 כבשו הוויקינגים את ממלכות נורת'מבריה ומזרח אנגליה וב-871 תקפו את וסקס.
מתוך תשעת הקרבות המוזכרים בכרוניקה האנגלו-סקסונית ניצחו האנגלו-סקסונים רק באחד, אך באותה שנה ירש אלפרד הגדול את כסאו של אחיו אתלרד הראשון, לאחר מותו של האחרון בעקבות קרב מרטון.
על אף תבוסתו בקרב וילטון, הצליח אלפרד להגיע להסכם עם הוויקינגים, אשר עזבו את תחומי ממלכתו לאחר שקיבלו סכום כסף נכבד.
ממלכת מרסיה התמוטטה ב-874 והצבא הוויקינגי התפצל.
האלפדן חזר לנורת'מבריה ולחם שם בפיקטים ובוולשים של ממלכת סטרת'קלייד.
צבאו התיישב באותו אזור והוא אינו מוזכר עוד לאחר 876. ב-875 הפליג צבא דני חדש (אשר כונה "צבא הקיץ הגדול", Great Summer Army) בפיקודו של גות'רום, יחד עם המלכים אוסטל (Oscetel) ואנוונד (Anwend), ותקף את וסקס מספר פעמים, כאשר אלפרד עצמו כמעט ונלכד בהתקפה על מצודתו בצ'יפנהאם.
עד 878 שלטו הדנים בצפון ובצפון-מזרח אנגליה ותבוסתם הזמנית בקרב אשדון לא עצרה את התקדמותם אל תוך ממלכת וסקס.
אלפרד בילה את החורף בשנה שקדמה לקרב באדינגטון באזורי הביצות של סאמרסט, כאשר מאפייניו הפיזיים של השטח העניקו לו הגנה.
באביב של שנת 878 הזעיק אלפרד אל דגלו את האנגלו-סקסונים תושבי האזור וצעד לעבר אדינגטון, שם פגש את הצבא הדני בפיקודו של גות'רום.
מצבו של אלפרד בטרם הקרב
גות'רום ואנשיו עשו שימוש באסטרטגיה הדנית הקבועה, אשר כללה כיבוש אתר, הקמת מחנה מבוצר והמתנה לתחילת משא ומתן להשגת "הסכם שלום", כלומר, קבלת כופר בתמורה להבטחה לעזוב את הממלכה באופן מיידי.
אלפרד עקב מקרוב אחר הדנים מגבול הממלכה, בניסיון לעכב את התקדמותם ולצמצם בכך את הנזק שביכולתם לגרום.
המערכה החלה ב-875, כאשר חמקו גות'רום וצבאו מכוחותיו של אלפרד וכבשו את וארהאם (Wareham) שבדורסט.
בתמורה לבני ערובה ולהבטחה לעזוב את הממלכה, שילם להם אלפרד את הכופר, אך הדנים הפרו את ההסכם והגיעו לאקסטר, עמוק יותר בשטח הממלכה, שם נותרו עד סתיו 877. פעם נוספת הגיע עימם אלפרד להסכם, והדנים עזבו, הגיעו לגלוסטר ונותרו בה עד סוף אותה שנה.
אלפרד בילה את חג המולד בצ'יפנהאם, כ-50 ק"מ מגלוסטר.
הדנים תקפו את צ'יפנהאם בשעות הלילה, ככל הנראה בין 6 ל-7 בינואר 878, כבשו את העיירה ואלפרד נמלט עם מה שנותר מכוחותיו אל תוך השטח הכפרי ומשם אל אזורי הביצות.
עד אותו זמן, נראה היה כי אלפרד רודף אחר הדנים ברחבי וסקס, בעוד האחרונים פועלים כרצונם וכמעט ללא התנגדות.
כותבי הכרוניקה האנגלו-סקסונית ניסו לתאר מצב לפיו הייתה היוזמה בצידו של אלפרד, אך נכשלו בכך.
גם אם יצר אלפרד מגע עם הדנים, לא היה בכוחו להביסם.
כוחותיו נכשלו אפילו בהגנה על צ'יפנהאם, בתקופה בה לא הייתה לוחמת מצור מפותחת, והיה ספק גדול ביכולתם לנצח את הדנים בשדה הקרב, ללא סיוע של ביצורים.
בין 875 ל-877 לא היה אלפרד מסוגל לעשות הרבה כנגד האיום הדני, מלבד לשלם לפולשים בתקווה שיעזבו את ממלכתו.
לאחר אובדן צ'יפנהאם, נותר אלפרד עם חלק זעום מכוחותיו ולא היה ביכולתו לאיים על הדנים ולכבוש בחזרה את העיירה, שבדומה לקרבות קודמים (כגון קרב רדינג) הוכיחו את יכולתם להגן על עמדות מבוצרות.
אלפרד נסוג דרומה, על מנת לארגן מחדש את כוחותיו ולהתכונן לקרב נוסף.
בתקופה זו ניהלו אלפרד ואנשיו לוחמת גרילה כנגד הדנים, אשר התקשו לשלוט בשטח שנפל לידיהם.
בנוסף, נועדו הפשיטות של אלפרד להזכיר לאוכלוסייה על קיומו, ולנהל לוחמה פסיכולוגית כנגד גות'רום.
בסביבות חג הפסחא בנה אלפרד בסיס באת'לני (Athelney), אי בלב אגם, השוכן בשטח גבוה ובלב אזור מיוער אך קרוב לרשת הדרכים.
אלפרד החל לבנות את כוחו והמשיך לפשוט על שטחים סמוכים במטרה להשיג אספקה לאנשיו ולפגוע במורל של הדנים.
בשבוע השביעי שלאחר חג הפסחא הזעיק אלפרד את תומכיו באמצעות גיוס חובה אל נקודת כינוס באתר המכונה "האבן של אגברט" (Ecgbryhtesstan או Egbert's Stone), ואנשים רבים ממחוזות סאמרסט, וילטשייר והאמפשייר שעדיין לא נמלטו, חברו אליו שם.
למחרת היום יצא אלפרד בראש כוחותיו והקים מחנה באילי אוק (Iley Oak), רק עשרה ק"מ משדה הקרב, וביום שלאחר מכן נע לעבר אדינגטון, כאשר יעדו הסופי, צ'יפנהאם.
בבראטון, גבעה הסמוכה לכפר אדינגטון, המתין צבאו של גות'רום, ואלפרד הורה לאנשיו ליצור מערך של "קיר מגנים" ולתקוף.
על פי "חיי המלך אלפרד", מאת אשר:
לאחר הקרב, כאשר תפסו הדנים מחסה מאחורי ביצוריהם בצ'יפנהאם, השמידו האנגלו-סקסונים את כל מקורות המזון בסביבה, כדי למנוע מהראשונים להשיג אספקה באמצעות גיחת פתע, והמתינו.
לאחר שבועיים ביקשו הדנים הרעבים מאלפרד שלום, בהציעם בני ערובה ושבועות כי יעזבו לתמיד את ממלכתו, כמו במקרים הקודמים, אך עם הבטחה נוספת, שגות'רום ייטבל לנצרות.
ההבדל העיקרי בין הסכם זה להסכמים שהושגו באקסטר ובוורהאם היה שאלפרד הביס בצורה מכרעת את הדנים באדינגטון, ולא רק עצר את התקדמותם, ומכאן נראה היה בסבירות גבוהה שיקיימו את תנאיו.
הסיבה העיקרית לניצחונו של אלפרד היה גודלם היחסי של שני הצבאות היריבים.
אפילו אנשי מחוז אחד יכלו להוות כוח לחימה ראוי, כפי שהוכיחו אנשי דבונשייר, כאשר הביסו את צבאו של אובה רגנרסון בקרב סינוויט באותה שנה.
בנוסף, ב-875 איבד גות'רום את תמיכתם של מלכים דנים אחרים, ובכללם איבר ואופה.
כוחות אחרים התיישבו בתקופה שבין ההסכם באקסטר להתקפה על צ'יפנהאם בשטחי מזרח אנגליה ומרסיה, ורבים נוספים אבדו יחד עם 120 ספינות בסערה מול חוף סוואנג' (Swanage) בין 876 ל-877. אירועים אלה החלישו את כוחו של הצבא של גות'רום והיה עליו להרוויח זמן על מנת להתארגן מחדש.
למזלה של וסקס, לא ניצלו הדנים את הזמן שניתן להם בצורה יעילה.
שלושה שבועות לאחר סיום הקרב הוטבל גות'רום ושלושים מתומכיו הקרובים בכפר אלר (Aller) שבסאמרסט, כאשר אלפרד שימש כסנדקו.
ייתכן, שההטבלה הכפוייה הייתה ניסיון מצידו של אלפרד להשית על גות'רום את הקוד האתי הנוצרי, בתקווה שהדבר יבטיח את קיום ההסכם על ידי הדנים.
גות'רום קיבל את השם הנוצרי אתלסטאן.
תחת תנאי הסכם ודמור, נדרש גות'רום לעזוב את וסקס ולחזור למזרח אנגליה.
כתוצאה מכך, עזבו הדנים ב-879 את צ'יפנהאם לסירנסטר (Cirencester) שבגלוסטרשייר, שם נותרו במשך שנה.
בשנה שלאחר מכן הגיע הצבא הדני למזרח אנגליה ושם התיישב.
על פי "חיי המלך אלפרד" מאת אשר, הפליג באותה שנה הגיע כוח דני אחר במעלה התמזה, ובילה את החורף בפולהאם.
במהלך השנים הבאות יתעמת כוח זה מספר פעמים עם אלפרד וצבאו.
אף על פי כן, הצליח אלפרד לעצור את האיום החדש באמצעות רפורמה שביצע בצבא ומערכת של יישובים מבוצרים, המכונים בורגים.
ב-885 דיווח הביוגרף אשר כי הצבא הדני שהתיישב במזרח אנגליה הפר את ההסכם, אם כי שמו של גות'רום אינו מוזכר.
גות'רום שלט כמלך במזרח אנגליה עד למותו ב-890 ועל אף שתקופה זו לא הייתה שלווה לחלוטין, הוא לא נחשב כאיום.
ב-886 הגדיר ההסכם בין אלפרד לגות'רום את הגבולות בין שתי הממלכות, כאשר האזורים בהם התיישבו הדנים יהפכו בסופו של דבר לשטח המכונה דנלואו.
ממלכת מרסיה חולקה לשניים, בין ממלכת וסקס של אלפרד לבין מזרח אנגליה של גות'רום.
ההסכם גם הגדיר את מעמדם החברתי של הדנים ממזרח אנגליה לעומת האנגלו-סקסונים של וסקס, וניסה לספק מסגרת אשר תוכל לצמצם עימותים ולקיים מסחר בין הצדדים.
לא ברור באיזו מידה של רצינות התייחס גות'רום להטבלתו לנצרות, אך הוא היה למלך הדני הראשון אשר טיבע מטבעות על פי המודל של אלפרד, בשמו הנוצרי, אתלסטאן.
עד סוף המאה ה-9 טיבעו גם כל שאר השליטים האנגלו-דנים מטבעות, ועם תחילת המאה ה-10 אימצו את צורת השלטון האנגלו-סקסונית.
לאחר תבוסתו של גות'רום בקרב אדינגטון, כבר הקשו השינויים שערך אלפרד בצבאו ובממלכתו על פלישה ויקינגית מוצלחת נוספת.
עד 896 כבר ויתרו הוויקינגים על ניסיונות פלישה, כאשר חלקם עברו למזרח אנגליה, לנורת'מבריה או חצו את התעלה האנגלית לאירופה.
תחת שלטונו של אלפרד נבלם האיום הוויקינגי, ובאמצעות מערכת הרפורמות הצבאיות והבורגים שהושלמה בימיו של אדוארד הזקן הצליחו הוא ובנו אתלסטאן לכבוש מחדש את אזורי צפון אנגליה שנשלטו בידי הדנים ובסופו של דבר לאחדם תחת ממלכה אחת עד שנת 954.
קרב אווריאר (בארמנית: Ավարայրի ճակատամարտ) היה קרב שהתנהל ב-26 במאי 451 בין הארמנים לבין צבא האימפריה הסאסאנית באווריאר שבמישור וספורקן (בין גבול איראן המודרנית לימת ואן).
הרקע לקרב היה מרד ארמני בכפיית האמונה הזורואסטריות הפרסית על ארמניה ודרישת הארמנים לחופש דת לקיים את אמונתם הנוצרית.
על אף שהקרב הסתיים בתבוסה ארמנית, הוא נתפס בתודעה הארמנית כצעד של גבורה שהוביל בסופו של דבר לאשרור חופש הדת לארמנים והם חוגגים את ה-26 במאי כחג דתי.
ארמניה נכבשה על ידי האימפריה הסאסאנית בשנת 387. שליט האימפריה, יזדגרד השני, הנהיג מדיניות של כפייה דתית במסגרתה נאסר קיום פולחני הדת הנוצרית בארמניה, נהרסו כנסיות ארמניות ונרצחו כמרים.
במקביל ביקש יזדגרד השני לקרב אליו את העילית של בני הלאומים השונים שבשליטתו ולכפות עליהם את דת הזורואסטריות הפרסית.
אחד מבני העילית הארמנית ששירת בבירה קטסיפון היה ורטן ממיקוניאן.
עם שובו לארמניה ב-450 התכחש ורטן לדת הזורואסטריות והחל להוביל את המרד הארמני למען הכרה אימפריאלית בנצרות הארמנית ולמתן חופש דת לארמנים לקיים את אמונתם הנוצרית.
ב-26 במאי 451 התרחש קרב מכריע במסגרת המרד בין צבא האימפריה הסאסאנית לבין הארמנים.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית הבטיח לסייע לארמנים ולתמוך בהם, אך הוא מת וכוחותיו לא הגיעו לשדה הקרב באווריאר שבמישור וספורקן (בצפון-מערב מחוז מערב אזרבייג'ן שבאיראן המודרנית).
הצבא הארמני מנה כ-66,000 איש והיה מורכב מאנשי העם הפשוט, אך הונהג על ידי בני אצולה שזכו להכשרה צבאית ובהם פרשים שנחשבו לכוח צבאי מעולה.
הצבא האימפריאלי הפרסי, מנגד, היה צבא סדיר, גדול פי שלושה וכלל יחידות מאומנות ומיומנות שכללו גם פילי מלחמה.
השלכה נוספת של הקרב הייתה אי-השתתפותה של נציגות ארמנית בוועידת כלקדון שהתכנסה באותה שנה, דבר שגרם לפרישת הכנסייה הארמנית המונופיזיטית מן הזרם הראשי של הנצרות האורתודוקסית.
קרב אוסן היה העימות הראשון במסגרת מלחמת קוריאה בין כוחות הצבא של ארצות הברית לצבא העם הקוריאני של קוריאה הצפונית אשר נערך ב-5 ביולי 1950.
כוח משימה סמית', כוח משימה בן 400 חיילים רגלים שנתמך על ידי סוללת תותחים, נע לעבר אוסן השוכנת דרומית לבירת קוריאה הדרומית, סיאול, ותפקידו היה לשמש משמר אחורי על מנת לעכב את התקדמות הצפון-קוריאנים, בזמן שכוחות אמריקאיים נוספים מגיעים למדינה כדי להקים קו הגנה דרומית משם.
לכוח המשימה חסרו תותחי נ"ט וגם נשק אפקטיבי נגד טנקים המופעל על ידי הרגלים, אשר היו מצוידים בנשק ישן שכלל בזוקות ומספר קטן של תותחים ללא רתע.
מלבד מספר מצומצם של פגזי מטען חלול כנגד טנקים בהם הייתה מצוידת סוללת ה-M101 הוביצר, לא סופקו באותו שלב ללוחמים האמריקאיים בקוריאה אמצעים המסוגלים לפגוע בטנקי ה-T-34 בהם השתמשה צפון קוריאה.
טור משוריין של טנקים סובייטיים-לשעבר מדגם T-34/85 פרץ דרך כוח המשימה במגע הראשון והמשיך בהתקדמותו דרומה.
לאחר שפרץ הטור המשוריין דרך קו ההגנה האמריקאי פתחו חיילי כוח המשימה באש על כוח רגלים של כ-5,000 חיילים צפון-קוריאניים שהתקרבו לעמדתם וזמנית עצרו אותם במקומם.
לבסוף איגפו הצפון-קוריאניים את העמדה והכריעו את לוחמיה, ושרידי כוח המשימה נסוגו לאחור באי-סדר.
בבוקר ה-25 ביוני 1950, בשעה 04:40, פתחו עשר דיוויזיות מצבא צפון קוריאה בפלישה רחבת היקף לרפובליקת קוריאה.
כוח הפלישה בן 89,000 החיילים נע בשישה טורים והפתיע את צבא קוריאה הדרומית אשר כתוצאה מכך הובס לחלוטין.
צבא קוריאה הדרומית סבל מארגון לקוי ומחוסר ציוד ולא נערך למלחמה, בעוד הצפון-קוריאנים, שנהנו מעדיפות מספרית, התגברו על התנגדותם של 38,000 חיילים דרום-קוריאניים מבודדים בחזית לפני שהחלו לנוע לכיוון דרום, כאשר מרבית כוחות קוריאה הדרומית ששרדו נסוגים מפניהם.
הצפון-קוריאנים כבשו את בירת הדרום, סיאול, ב-28 ביוני, כאשר הם מאלצים את ממשלת קוריאה הדרומית וצבאה המרוסק להמשיך לסגת דרומה.
על מנת למנוע את התמוטטות קוריאה הדרומית הצביעה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בעד שליחת כוחות צבא לסיוע למדינה.
הצי השביעי של ארצות הברית שיגר את כוח משימה 77, בהובלת נושאת המטוסים ואלי פורג', וצי המזרח הרחוק הבריטי שיגר מספר אוניות, כולל אה"מ טריומף, כדי לספק סיוע ימי ואווירי.
אף על פי שהציים הטילו הסגר ימי ושיגרו מטוסי תקיפה במטרה לעכב את התקדמותם, המשיכו הכוחות הצפון-קוריאניים בתנועתם דרומה.
נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הורה על משלוח כוחות קרקעיים למדינה בנוסף לסיוע האווירי, אך הכוחות האמריקאיים במזרח הרחוק סבלו מירידה מתמשכת בכוחם מאז סיום מלחמת העולם השנייה, חמש שנים קודם לכן, והיחידה הצבאית הקרובה ביותר לזירה הייתה הדיוויזיה ה-24 מהארמייה השמינית אשר בסיסה היה ביפן.
קיצוצים בהוצאות הצבאיות של ארצות הברית גרמו לכך שהדיוויזיה סבלה מכשירות מבצעית נמוכה והפעילה ציוד מיושן.
מפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ויליאם פ.
דין, קבע כי רגימנט הרגלים ה-21 הוא המוכן ביותר לקרב מתוך כלל כוחות הדיוויזיה, אשר מנו שלושה רגימנטים.
דין החליט לשלוח תחילה את הגדוד ה-1 של הרגימנט מכיוון שמפקדו, לוטננט קולונל צ'ארלס ברדפורד סמית', היה המנוסה ביותר בקרבות, לאחר שהשתתף במערכה על גואדלקנאל במלחמת העולם השנייה.
מטוסי תובלה מדגם דאגלס C-54 סקיימאסטר העבירו ברכבת אווירית את הגדוד ה-1 מחיל המצב של הדיוויזיה אל קוריאה.
הגדוד נפרס במהירות על מנת לחסום את התקדמות הכוחות הצפון-קוריאניים, ולבצע קרבות השהייה כדי לאפשר לכוחות נוספים מתוך הדיוויזיה ה-24 להגיע לקוריאה הדרומית דרך הים.
היחידות הראשונות של הדיוויזיה ה-24 עזבו את בסיס האוויר איטזוקה (בימינו שדה התעופה של פוקואוקה) ב-30 ביוני.
כוח המשימה סמית', שנקרא כך על שם מפקדו, הורכב מ-440 חיילי הגדוד ה-1 מהרגימנט ה-21, בתוספת 108 חיילים מסוללה A של גדוד ארטילריית השדה ה-52, בפיקודו של לוטננט קולונל מילר או.
לכוחות היה ציוד גרוע ובנוסף סבלו גם ממחסור בכוח אדם: הגדוד ה-1 היה מורכב רק משתי פלוגות חיל רגלים (B ו-C) לעומת שלוש, כפי שנקבע בתקנות צבא ארצות הברית.
לגדוד היו מחצית ממצבת החיילים הדרושה בפלוגת המפקדה, מחצית ממחלקת הקשר ומחצית ממחלקת הנשק המסייע, אשר אנשיה היו חמושים בשישה מטולי רקטות נגד טנקים מיושנים מדגם בזוקה M9A1, זוג תותחים ללא רתע מסוג M-20, זוג מרגמות מסוג M2 בקוטר 4.2 אינץ', וארבע מרגמות M2 בקוטר 60 מ"מ.
מרבית הציוד נלקח מיחידות הרגימנט האחרות.
סוללה A, אשר היוותה את הסיוע הארטילרי היחיד של הכוח, הייתה מצוידת בשישה הוביצרים בקוטר 105 מ"מ.
הוביצרים אלה היו מצוידים ב-1,200 פגזים נפיצים, אשר לא היו מסוגלים לחדור את שריון הטנקים.
לסוללה סופקו רק שישה פגזים בעלי ראש קרב של מטען חלול בעלי יכולת חדירת שריון, וכולם הועברו להוביצר מספר 6 שנועד להתמקם בקדמת הסוללה.
בנוסף הייתה הסוללה מצוידת בארבעה מקלעים כבדים מסוג M2 בראונינג.
מרבית חיילי כוח המשימה היו צעירים ללא ניסיון קרבי ולאחר שמונה שבועות של אימון בסיסי בלבד.
רק שליש מהקצינים היו בעלי ניסיון קרבי מימי מלחמת העולם השנייה ורק לאחד מתוך שישה מש"קים היה ניסיון קרבי.
אף על פי כן, בחרו רבים להתנדב לכוח המשימה.
לחיילים סופקו רק 120 כדורים לכל אחד ומנות קרב לתקופה של יומיים.
עד ה-1 ביולי הגיע כוח המשימה בשלמותו לקוריאה הדרומית והקים מפקדה זמנית בטאג'ין, שם נפגש סמית' עם צ'רץ', שהורה לו לנוע לעבר הכפר אוסן.
זמן קצר לאחר מכן החל הכוח בתנועה צפונה באמצעות רכבות ומשאיות על מנת להתעמת עם כוח הפלישה הצפון-קוריאני.
כוח משימה סמית' היה הראשון מתוך מספר יחידות אמריקאיות קטנות שנשלחו על מנת לספוג את ה"הלם" הראשוני של המתקפה הצפון-קוריאנית, לעכב ככל האפשר יחידות גדולות בהרבה ובכך להרוויח זמן ולאפשר ליחידות נוספות להגיע לקוריאה.
משימתו של כוח המשימה הייתה לנוע צפונה ככל הניתן ולהתעמת עם כוח הפלישה עד שיתר יחידות הדיוויזיה ה-24 יוכלו להגיע לקוריאה ולתגברו.
מפקד הדיוויזיה ה-24, ויליאם פ.
דין, פקד אישית על סמית' לעצור את הכוח הצפון-קוריאני לאורך הכביש מלנוע צפונה ככל האפשר עד סוואן ו"הרחק ככל האפשר מפוסן".
שלושה ימים לאחר מכן, ב-4 ביולי, התחפרו חיילי כוח המשימה על גבי שתי גבעות שחלשו על הדרך הראשית צפונית לכפר אוסן, כ-10 ק"מ דרומית לסוואן וכ-40 ק"מ דרומית לסיאול.
קווי הרכס של גבעות אלה הגיעו לגובה של כ-91 מטרים מעל הכביש, אפשרו תצפית ישירה כמעט לכל אורך הדרך לסוואן וחיילי הגדוד הקימו לאורכם קו הגנה באורך כ-1.5 ק"מ והמתינו לכוחות הצפון-קוריאניים הקרבים.
הכוח התמקם כאשר הרגלים ערוכים על שתי הגבעות, חמישה הוביצרים נפרשו כ-1.5 ק"מ מאחור וההוביצר השישי, המצויד בפגזים בעלי המטען החלול כנגד טנקים, מוקם בין חיל הרגלים לשאר כלי הארטילריה.
גשם כבד הפך את הסיוע האווירי לבלתי אפשרי, וסמית' ומילר ערכו את סוללת הארטילריה בתקווה שתהיה יעילה באותה מידה.
בבוקר ה-5 ביולי, בסביבות השעה 07:30, איתר כוח המשימה טור משוריין של שמונה טנקי T-34/85, שהשתייכו לרגימנט ה-107 של הדיוויזיה המשוריינת ה-105 של צבא קוריאה הצפונית, בתנועה דרומה.
ב-08:16 פתחה סוללת ההוביצרים באש על טור הטנקים הקרב.
הטנקים, אשר היו במרחק של כ-2 ק"מ מעמדות ההגנה האמריקאיות, ספגו מספר גדול של פגזי 105 מ"מ אך לא נפגעו.
במרחק של כ-700 מטרים מהעמדות פתחו באש בתותחים ללא רתע והשיגו פגיעות ישירות בטנקים המובילים, אך כשלו בגרימת נזק כלשהו.
הטנקים השיבו אש, אך לא הצליחו לאתר את העמדות האמריקאיות והירי שלהם היה בלתי יעיל.
ברגע שהגיעו הטנקים לעמדות הרגלים, פתחו שניים ממפקדי המחלקות, לוטננט משנה קארל ברנרד ואולי או'קונור, באש מבזוקות מטווח של כ-14 מטרים, אך חלק מהרקטות היו נפלים והיתר, על אף שהצליחו לפגוע בחלקם האחורי של הטנקים, במקום בו היה השריון דק ביותר, כשלו בגרימת נזק.
הטנקים הצפון-קוריאניים המשיכו בהתקדמותם, התעלמו מהמתרס שהוקם לרוחב הכביש ונעו דרומה.
מפעלי הטנקים העריכו כי המחסום היה מאויש בכוחות דרום-קוריאניים והמשיכו להתקדם לאחר שלא נתקלו באיום רציני.
כאשר הגיעו הטנקים לשיא מעלה הדרך ירה לעברם צוות ההוביצר החמוש בפגזים חודרי השריון והצליח לשתק את שני הטנקים המובילים ולהעלות את השלישי באש.
אחד מאנשי הצוות של הטנק הבוער הצליח להחלץ ממנו, ובירי של תת-מקלע מסוג פפ"ש הרג את אחד מאנשי צוות מקלע שהיו בסמוך לפני שנורה ונהרג בעצמו; האמריקאי ההרוג היה החלל הראשון בקרב קרקעי במלחמת קוריאה, ומאוחר יותר זוהה בטעות כקנת' ר.
ההוביצר, שתחמושתו חודרת השריון אזלה, החל לירות פגזים נפיצים לפני שהושמד על ידי טנק צפון-קוריאני.
הטנקים התקדמו לאחר מכן, כשהם מתעלמים מאש ההוביצרים והבזוקות של האמריקאים.
האמריקאים הצליחו לעצור טנק נוסף, לאחר שפגז 105 מ"מ פגע במזקו"ם שלו.
זחלי הטנקים ניתקו את קווי התקשורת בין הרגלים לסוללת ההוביצרים והגבירו את הבלבול בקרב האמריקאים.
פרי נפצע ברגלו מאש מנשק קל לאחר שניסה לגרום לאנשי הצוות מאחד הטנקים הפגועים להיכנע.
הסוללה שלו המשיכה לירות לעבר הטנקים ללא השפעה.
טור שני של 25 טנקי T-34 התקרב אל כוח המשימה בתוך כשעה.
הטנקים בטור זה נעו קרוב זה לזה, בצמדים או בשלשות, ללא מבנה או ארגון מסודר והסוללה הצליחה לפגוע במזקו"ם של טנק נוסף ולעוצרו, ולגרום נזק לשלושה נוספים.
הטנקים הצפון-קוריאניים השמידו את ההוביצר הקדמי (מס' 6) ופצעו את אחד מאנשי צוותו, הרגו ופצעו כעשרים חיילי רגלים והשמידו את כל כלי הרכב של הגדוד שחנו מאחורי קו ההגנה.
אחד ההוביצרים נפגע מנפילת פגז קרוב וחלק מאנשי הסוללה החלו לנטוש אותה, אם כי פרי הצליח לשכנע את רובם לשוב לעמדותיהם.
אף על פי שסמית' טען שהאמין שמצבם של הרקטות התדרדר בשל גילם, הוגם חוסר היעילות של הבזוקות בקוטר 2.36 אינץ' שוב ושוב כבר כנגד השריון הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשל קיצוצי התקציב בתקופה שלאחר המלחמה לא סופק לאנשי הדיוויזיה ה-24 גרסת הבזוקה המשופרת בקוטר 3.5 אינץ' מדגם M20, אשר הייתה מצוידת בפגזי מטען חלול בעלי יכולת של חדירת שריון מתוצרת סובייטית.
לאחר שחצו אחרוני הטנקים את קו ההגנה האמריקאי, לא נראו כוחות צפון-קוריאניים נוספים במשך כשעה.
בסביבות השעה 11:00 נצפו שלושה טנקים נוספים שקרבו מצפון.
מאחוריהם נעה שיירת משאיות באורך של כ-10 ק"מ אשר נשאה שני רגימנטים מלאים שהתקדמו מסיאול: הרגימנט ה-16 והרגימנט ה-18, שהשתייכו לדיוויזיית הרגלים ה-4 של צבא קוריאה הצפונית ומנו כ-5,000 איש בפיקודו של מייג'ור גנרל לי קון-מו.
כפי הנראה, לא קיימה השיירה קשר עם טורי הטנקים שהקדימו אותה, ואנשיה לא היו מודעים לנוכחות האמריקאים באזור.
ב-11:45, כאשר הגיעה קדמת השיירה למרחק של כ-900 מטרים מעמדותיהם, נתן סמית' את הפקודה וכוח המשימה פתח באש מכל כלי הנשק שברשותו.
המרגמות, המקלעים ואש הרובים השמידו מספר משאיות ופיזרו את הטור.
שלושת הטנקים התקרבו למרחק של כ-300 מטרים מעמדות האמריקאים ופתחו באש, כאשר מאחוריהם נערכו כ-1,000 רגלים בשטחי גידול האורז שממזרח לדרך וניסו לאגף את האמריקאים אך נהדפו.
סמית' ניסה להנחית על הכוח הצפון-קוריאני מכת-אש באמצעות ההוביצרים, אך השליחים לא הצליחו להגיע אל מקום הסוללה, והוא הניח שכליה הושמדו על ידי הטנקים.
בתוך 45 דקות נערך כוח מאגף נוסף ממערב לדרך, ואילץ את סמית' להסיג מחלקה אחת לצידה המזרחי.
זמן קצר לאחר מכן החלו עמדות האמריקאים לספוג אש ארטילרית מצד הצפון-קוריאנים.
כוח המשימה סמית' הצליח להחזיק בקו ההגנה שלו במשך שלוש שעות, אך ב-14:30 הורה סמית' לכוחותיו לסגת, תוך שהם סובלים ממחסור בתחמושת ומניתוק של קווי התקשורת.
בשלב זה נעו הצפון-קוריאנים משני אגפי הכוח האמריקאי ולכיוון עורפו.
סמית' ארגן נסיגה מסודרת, כך שכל יחידה נסוגה בתורה וזכתה לחיפוי מיחידות אחרות.
פלוגה C נסוגה לאחור ובעקבותיה החובשים, פלוגת המפקדה ובמאסף פלוגה B.
עם זאת, לא קיבלה מחלקה 2 של פלוגה B את ההוראה לסגת, וכשגילו זאת אנשיה כבר נותרה היחידה מבודדת ונסיגה מסודרת לא הייתה עוד אפשרית.
המחלקה נטשה את רוב ציודה בעמדותיה, שם הם נפלו כשלל בידי הצפון-קוריאנים.
מרבית הנסוגים הצליחו להימלט מנפילה בשבי, אך מספר פצועים אשר שכבו באלונקות נותרו מאחור, יחד עם החובש שטיפל בהם.
הפצועים האמריקאיים נמצאו מאוחר יותר כאשר הם נורו בעודם שוכבים באלונקותיהם, והחובש לא נראה שנית.
קצין צפון-קוריאני סיפר מאוחר יותר להיסטוריון ג'ון טולנד (John Toland) ש"האמריקאים נראו מפוחדים מכדי להילחם".
הנסיגה האמריקאית המסודרת התמוטטה עד מהרה והפכה לבריחה מבוהלת וחסרת ארגון.
מרבית האבדות אותן ספג כוח המשימה נגרמו בשלב זה, בו היו החיילים החשופים ביותר לאש האויב.
השורדים מכוח המשימה הגיעו לעמדותיה של סוללה A, והתותחנים נטרלו את ההוביצרים באמצעות הסרת הכוונות והסדנים ונסוגו בצורה מסודרת עם שאר חיילי הכוח עד לפאתיה הצפוניים של אוסן, שם הוסתרו מרבית כלי הרכב של הכוח ומשום כך נותרו ללא פגע.
הכוח נע על גבי כלי הרכב לעבר פיונגטהאק (Pyongtaek) וצ'אונאן (Cheonan) תוך איסוף חיילים שפיגרו מאחור, וחברו לבסוף אל יחידות נוספות של הדיוויזיה ה-24, אשר הקימו קו הגנה שני.
250 חיילים מכוח משימה סמית' שבו לקווי האמריקאים לפני רדת החשיכה, כאשר כ-150 חיילים נוספים נהרגו, נפצעו או הוכרזו כנעדרים.
מרבית החיילים החסרים, אשר פיגרו מאחור, הגיעו במהלך הימים הבאים אל קו ההגנה שהקימו האמריקאים.
החיילים האחרונים, אשר השתייכו למחלקה ה-2 מפלוגה B, הגיעו לצ'אונן לאחר חמישה ימים, כ-30 דקות בלבד לפני הצבא הצפון-קוריאני.
על פי ספירה ראשונית, ספג כוח משימה סמית' 20 הרוגים בלחימה, 130 פצועים או נעדרים ו-36 שבויים.
לאחר המלחמה תוקן שיעור האבדות ל-60 הרוגים, 21 פצועים ו-82 שבויים, כאשר 32 מתוכם מתו בשבי.
שיעור האבדות הגיע ל-40% מכלל אנשי כוח משימה סמית'.
כוחות אמריקאיים שהתקדמו צפונה לאחר מתקפת הנגד המוצלחת מפוסן, גילו מאוחר יותר סדרה של קברים רדודים אשר הכילו גופות של חיילי הדיוויזיה ה-24. כולם נורו בעורפם, כאשר ידיהם היו כבולות בחוט טלפון.
אבדות הצפון-קוריאנים היו 42 הרוגים, 85 פצועים ו-4 טנקים מנוטרלים או מושמדים.
ההתקדמות הצפון-קוריאנית עוכבה למשך כשבע שעות.
קרב אוסן היה הפעולה היבשתית הראשונה של ארצות הברית במלחמה.
הקרב הבליט את העובדה שהכוחות האמריקאיים היו חלשים ובלתי מוכנים ללחימה; הציוד המיושן לא הספיק כדי לעמוד בפני השריון, והיחידות חסרות הניסיון ובעלות האימון הלוקה לא היוו יריב ראוי לכוחות הצפון-קוריאנים, אם כי לנחיתות המספרית המשמעותית הייתה בוודאות השפעה עמוקה על תוצאות קרב זה והקרבות העתידיים לבוא.
כוחות אמריקאיים בלתי-ממושמעים נטשו את עמדותיהם לפני הזמן, והותירו מאחור ציוד ופצועים שנפלו לידי הצפון-קוריאנים.
סמית' סיפר מאוחר יותר, כי הרגיש שנשאר בעמדתו זמן רב מדי ואפשר בכך לצפון-קוריאנים לאגף את כוחותיו ולהסב אבדות כבדות במהלך הנסיגה של אנשיו.
חולשות אלו יחזרו שוב גם ביחידות אמריקאיות אחרות במהלך החודש שלאחר הקרב באוסן, כאשר הדף אותן הצבא הצפון-קוריאני לאחור.
אף על פי שנפגע קשות, עמד כוח סמית' במשימתו כאשר הצליח לעכב את התקדמות הצפון-קוריאנים למשך מספר שעות.
במהלך הקרב הצליח רגימנט הרגלים ה-34 מהדיוויזיה ה-24 להקים קו הגנה שני בפיונגטהאק, כ-24 ק"מ דרומית משם, אך בדומה לקרב באוסן הובס גם כן.
במהלך החודש שלאחר מכן, הייתה הדיוויזיה ה-24 מעורבת במספר גדול של עימותים במטרה להשהות את התקדמות הצפון-קוריאניים, כאשר התוצאה של קרבות אלה נותרה זהה; בתוך שבוע נהדפה הדיוויזיה לעבר טאיג'ונג, שם הובסה שוב בקרב שנערך במקום.
הצפון-קוריאנים הצליחו שוב ושוב להכריע את עמדות ההגנה האמריקאיות והדפו את האחרונים לעבר פוסן, שם נערך הקרב אשר הסתיים בתבוסתו של כוח הפלישה הצפון-קוריאני.
שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-19 בספטמבר, הייתה אוסן לנקודת המפגש בין יחידות האו"ם תחת פיקוד הארמייה השמינית, אשר נעו מדרום, לבין כוחות הקורפוס העשירי שהתקדמו מצפון לאחר הנחיתה באינצ'ון.
היה זה שיאו של מאמץ התקפי, אשר הסתיים בתבוסתו המלאה של הצבא הצפון-קוריאני בקוריאה הדרומית.
בשנים שלאחר מלחמת קוריאה השתמש צבא ארצות הברית באזור בו התאמן כוח משימה סמית' ביפן כאתר זיכרון.
אנדרטה לזכר חללי כוח משימה סמית' הוקמה גם בשדה הקרב באוסן, בו נערך טקס זיכרון שנתי על ידי אנשי הארמייה השמינית, אשר עדיין מוצבת בקוריאה הדרומית.
קרב אום בוטנה הוא קרב שהתחולל בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים.
הקרב התקיים ב-18 וב-19 באוקטובר 1973 בין צה"ל לבין צבאות סוריה וירדן בכפר אום בוטנה שב.
ב-11 באוקטובר, לאחר סיום קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, תקפו שתי אוגדות של צה"ל בגזרה הצפונית של הרמה והתקדמו מהקו הסגול מזרחה.
ביום זה ולאחריו הן כבשו מובלעת רחבה בשטח סוריה, אך נתקלו במהרה בהתקפות נגד מצד צבא סוריה וכוחות עיראקיים וירדנים שהגיעו לעזרתה.
התקפות אלו עצרו את התקדמות צה"ל מזרחה.
חלקה הצפוני של המובלעת נתפס על ידי אוגדה 36 ואילו חלקה הדרומי נכבש על ידי אוגדה 210, שהוחלפה ב-17 באוקטובר על ידי אוגדה 146. חטיבה 4 של האוגדה בפיקודו של אלוף-משנה יעקב הדר התפרסה בגבול הדרומי של המובלעת.
ב-18 באוקטובר הורה פיקוד הצפון לאוגדה 146 לתקוף מגבול המובלעת דרומה ולכבוש את הכפר אום בוטנה.
היה זה כפר קטן שנמצא כשישה קילומטר ממזרח לעיר קוניטרה.
מטרת הפעולה הייתה להרחיב את המובלעת כלפי דרום, לאבטח את פתחת קוניטרה ולפתוח ציר תנועה נוסף מרמת הגולן הישראלית אל תוך המובלעת.
כיבוש הכפר הוטל על גדוד הצנחנים 567 בפיקודו של סגן אלוף אלישע שלם, שהשתייך לחטיבת המילואים 317. נקבע כי לאחר הכיבוש יוחלפו הצנחנים בכפר על ידי כוח גדודי שהורכב למטרה זו וזכה לכינוי "סלט".
הכוח כלל פלוגת חרמ"ש מגדוד 91, פלוגת חרמ"ש מגדוד 42 ופלוגת טנקים מגדוד 61 (השייך לחטיבה 205).
לפלוגה זו הצטרף כאיש צוות מפקד גדוד 61 סגן אלוף משה מלר, אף על פי שסבל מהתייבשות.
על הכוח פיקד מפקד גדוד 91, סגן אלוף משה אגוזי.
הצנחנים נעו דרומה, חדרו לאום בוטנה אחרי השעה 23:00 ומצאו שהיה מוגנת על ידי פלוגת חיל רגלים ופלוגת טנקים סוריות.
הם השמידו שלושה טנקים והשלימו את כיבוש הכפר עד לשעה 03:30 ב-19 באוקטובר.
הם לכדו 16 שבויים סורים.
בשל עיכובים בהתקפות שנערכו בגזרות סמוכות בוטלה התכנית שהגדוד יכבוש גם שטחים מדרום לכפר.
כוח סלט נכנס לכפר במקום הצנחנים לקראת עלות השחר, אך עקב אי הבנה פינו הצנחנים את הכפר בטרם הספיק להתבסס בו.
אז הנחיתו הסורים התקפת נגד על הכפר בעוצמה של פלוגת טנקים ובחיפוי של הפגזה ארטילרית כבדה.
הטנקים הסורים ירו אל הכוח הישראלי מטווח של 800 מטר.
מפקד הכוח, משה אגוזי, נפצע קשה ומת מפצעיו מאוחר יותר.
פלוגת הטנקים מגדוד 61 איבדה ארבעה משמונת הטנקים שלה וגם מפקדה, אורי גולדפרב הקמב"ץ, נהרג.
משה מלר לקח את הפיקוד במקומו.
חיילי החרמ"ש נסוגו מהכפר והותירו בו עשרה זחל"מים.
בעקבות התקפת הנגד הסורית שיגרה חטיבה 4 שני כוחות גדודיים לעזרת כוח סלט.
גדס"ר 288 (בפיקוד סגן אלוף צביקה דהב) תקף ממערב לכפר וממזרח לו תקף גדוד הטנקים 39 (בפיקוד סגן אלוף חיים פורת).
הם הדפו את ההתקפה הסורית ופגעו בעשרה טנקים סורים.
כוח חרמ"ש ממונע מגדוד 42 נכנס לכפר בחיפוי של אש ארטילרית ופינה ממנו את הנפגעים הישראלים ואת הזחל"מים שננטשו.
בסיום הקרב התפרסו הטנקים הישראלים מדרום לכפר וממזרח לו.
בהמשך היום ערך כוח מחטיבת השריון 40 הירדנית התקפת נגד נוספת לעבר אום בוטנה, אך היא נהדפה על ידי טנקי חטיבה 4.
לפחות 12 חיילי צה"ל נהרגו בקרב באום בוטנה - חמישה חיילי שריון, ארבעה חיילי חרמ"ש ושלושה צנחנים.
ארבעה מהם עוטרו בעיטורים בעקבותיו (עיטור העוז לאורי גולדפרב ולאיתן גל, עיטור המופת למשה מלר וצל"ש הרמטכ"ל למשה אגוזי ולאלכסנדר שמולביץ).
קרב אום-אל-האנה התחולל ממזרח לעיר כות, בשלהי ינואר 1916 בין כוח של הצבא הבריטי לבין כוח חסימה של צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה הקרב השלישי שניהלו הבריטים במאמץ לשחרר את הנצורים בעיר כות.
הקרב הסתיים בכישלון הבריטים לפרוץ את קו ההגנה השלישי שהקימו הטורקים באום-אל-האנה ובמחיר גבוה של נפגעים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עמדו בריטניה והאימפריה העות'מאנית משני עברי המתרס.
כצעד ראשון במערכה במסופוטמיה פלש צבא בריטניה לשאט אל ערב דרך המפרץ הפרסי בנובמבר 1914. מטרתה העיקרית של פעולה זו הייתה להגן על מרכזי ייצור הנפט בפרס (בעיקר בעיר הנפט אבאדן) ולהבטיח את חופש השיט במפרץ הפרסי למעבר מכליות הנפט הבריטיות.
כדי להבטיח את אחיזתם בדרום מזרח מסופוטמיה הרחיבו הבריטים את תחום אחיזתם וכבשו במהלך קרב בצרה את עיר המפתח בצרה שם הוקם הפיקוד הבריטי.
בניגוד לבריטים, שהטילו למערכה כוחות חזקים ומיומנים, צמצמו הטורקים את כוחותיהם במסופוטמיה והעבירו יחידות לחזיתות אחרות.
לאור הצלחות הבריטים הורה מפקד המערכה הבריטי, גנרל ג'ון ניקסון, לכוחותיו להמשיך להתקדם צפונה לאורך נהרות הפרת והחידקל ולכבוש את בגדאד.
במהלך 1915 ניצחו הבריטים במספר קרבות (אל-קורנה, שוויבה, עמארה, נאסריה וא-סין) שהביאו אותם לפאתי בגדאד.
בנובמבר 1915, כשהם רק 15 ק"מ מבגדאד, התחולל קרב קטסיפון בין הבריטים לטורקים שהסתיים ללא ההכרעה אך עם נפגעים רבים לשני הצדדים דבר שאילץ את הבריטים לחזור לכות.
הכוח הבריטי שנסוג לכות היה מורכב בעיקרו מחיילי הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד.
עם ההגעה לכות ביקש טאונסנד ממפקדו גנרל ניקסון להמשיך בנסיגה עד לבצרה אך ניקסון הורה לכח להישאר ולהגן על העיר.
החיילים הבריטים נערכו במערך הגנתי והניסיון של הטורקים לפרוץ לעיר נכשל.
המפקד של הכח הטורקי, גנרל-פלדמרשל קולמר פון דר גולץ, הורה לחייליו (מהארמייה הטורקית ה-6) להטיל מצור על העיר וכן להקים מחסומים במורד החידקל כדי למנוע הגעת תגבורות בריטיות.
לפי הנחיותיו של גנרל ניקסון החלו ההכנות לפריצת המצור.
ההערכות נעשתה בעיירה עלי אל-גרבי (כ-100 ק"מ במורד החידקל) והוביל אותה לוטננט גנרל פנטון איילמאר.
לרשותו של איילמר הועמדו תחילה 3 בריגדות ובהמשך הובאה למקום הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" שהועברה מגזרת אירופה.
ב-3 בינואר 1916 יצא כח בריטי, בפיקודו של פנטון איילמאר, לתקוף את קו ההגנה הראשון של הטורקים שהתחפרו בעיירה שייח' סעד.
הקרבות נערכו על שתי גדות החידקל ועד 9 בינואר הצליחו הבריטים לפרוץ את קו ההגנה הטורקי.
ניצחון זה הושג במחיר גבוה של כ-4,300 פצועים וחללים וזאת בזמן שהיחידות הטורקיות נסוגו באופן מסודר לקו ההגנה השני בשפך של ואדי לחידקל.
תחת הלחץ של ג'ון ניקסון להמשיך בפריצת הדרך לכות יצא איילמר, זמן קצר לאחר סיום קרב שייח' סעד, לפריצת קו ההגנה השני שנפרס כ-15 ק"מ במעלה הנהר בנקודה שבה מתחבר ערוץ ואדי, שזורם מצפון, לחידקל.
קרב ואדי התחולל ב-13 בינואר 1916 כ-15 ק"מ משייח' סעד, במעלה החידקל.
הטורקים הקימו קו הגנה שני בנקודת ההתחברות של ערוץ נחל לחידקל.
הכוח הבריטי התפצל לשניים כשבריגדה אחת תקפה ישירות את קו ההגנה בעוד שרוב הכח ניסה לאגף את קו ההגנה.
עיכוב בהתקפה והתגלות כוח האיגוף הביאו להתחזקות פעולות ההגנה.
בסופו של יום הצליחו הבריטים לפרוץ את קו ההגנה אך במחיר יקר של כ-1,600 פצועים וחללים.
בתחילת 1916, עם הגעת כוחות חדשים לגזרת מסופוטמיה, נבנה כוח חדש שנקרא "קורפוס חידקל" שכלל את כוחות "חיל המשלוח ההודי" וכן את התגבורת (בעיקר הדיוויזיה ה-7).
כוח זה, בפיקודו של לוטננט גנרל פנטון איילמאר, החל את המערכה עם כ-13,300 חיילים אולם כוח זה הצטמצם לאחר היקף נפגעים גדול בקרבות שייח' סעד וואדי.
הבריגדה ההודית הרכובה ה-6 שהייתה מעורבת במהלך 1915 במערכה לכיבוש בגדאד.
בריגדת הרגלים ההודית ה-35 שהייתה יחידה חדשה שנבנתה בדצמבר 1915 וצורפה למערכה לשחרור כות.
בריגדת הרגלים ההודית ה-28, שהייתה פעילה בתחילת המלחמה במערכה על סיני וארץ ישראל ובתימן והגיעה למסופוטמיה באוקטובר 1915.
הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" תחת פיקודו של ג'ורג' יאנגהאזבנד: הועברה בתחילת המלחמה לזירת מערב אירופה כחלק מכוח A של חיל המשלוח ההודי.
לאחר מספר קרבות בחזית המערבית ולאחר שסבלה מנפגעים רבים הועברה, בשלהי 1915, למערכה במסופוטמיה.
הכוח העות'מאני, שעמד מול הצבא הבריטי, התבסס על הארמייה הטורקית ה-6 בפיקודו של קולמר פון דר גולץ.
ארמייה זו נחלקה ל-2 קורפוסים:
הקורפוס ה-18 בפיקודו של קאזים פאשה שימר את המצור על כות ולא היה מעורב בקרב אך שלח תגבורות לקו ההגנה.
הקורפוס ה-13 בפיקודו של חליל כות הוא זה שנשלח לחסום את התקדמות הכוחות הבריטים.
לאחר קרב שייח' סעד תגברו הטורקים את כוחותיהם בקו ההגנה השלישי באם-אל-האנה להיקף של כ-30,000 חיילים.
בנוסף להגדלת כח האדם תוגבר כח זה במספר רב של מקלעים.
היעד של הבריטים היה המעבר היבשתי אום-אל-האנה בין החידקל לביצות סואיקייה (Suwaikiya).
ב-20 בינואר 1916 החלו הבריטים להפגיז את קו ההגנה הטורקי בירי ארטילרי ולאחריו החלו חיילי הדיוויזיה ה-7 להתקדם רגלית בשטח מוצף מול אש מקלעים צפופה.
הקרב נמשך עד 21 בינואר ולאחר שסבלו ממספר נפגעים גבוה וללא הצלחה בפריצת קו ההגנה נסוגו הבריטים.
הצבא הבריטי: כ-2,700 חללים ופצועים
הצבא העות'מאי: כ-500 חללים ופצועים
לאחר 3 קרבות שלא הביאו לשבירת המצור על כות אך במחיר עצום של נפגעים החליט הפיקוד הבריטי להחזיר את הכוח לבסיס האם בעלי אל-גרבי.
הכישלונות והיקף הנפגעים הביאו להדחתו של מפקד גזרת מסופוטמיה גנרל ג'ון ניקסון ושל מפקד כוח הפריצה לכות לוטננט גנרל איילמר.
בקרב זה, כמו גם ב-2 הקרבות הקודמים, נתבררה חולשת המערך הרפואי כך שזמן המענה הרפואי והפינוי נמשך במקרים מסוימים עד 10 ימים.
הדי הקרב הגיעו לנצורים בקרב לכן כישלון המתקפה תרם גם הוא לדמורליזציה של החיילים בכות.
קרב אוג'ק (בקרואטית: Bitka za Odžak) היה הקרב האחרון של מלחמת העולם השנייה באירופה.
הקרב החל ב-19 באפריל 1945 ונמשך עד 25 במאי 1945, 17 יום לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
בקרב לחמו אנשי אוסטאשה מהמדינה העצמאית של קרואטיה, בפיקודו של פטר ראיקובצ'יץ', נגד הפרטיזנים היוגוסלבים, בפיקודו של מילוש זקיץ', בעיירה הבוסנית אוג'ק .
במספר ספרים מתוארים הכוחות שנלחמו בקרב, למשל, בספר משנת 1969 נכתב על נדיוויזיה ה-53, בספר אחר נכתב על הבריגדה המוסלמית ה-16, בספר נוסף נכתב על הדיוויזיה הבוסנית המזרחית ה-27, גם בספר מ-1983 על הבריגדה המרכזית הבוסנית ה-14.
הכוח של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה כלל כ-35,000 חיילים, ואילו כוחות האוסטאשה מנו בין בערך 11,000 חיילים, שקיבלו סיוע של כ-1,500 פעילים צ'טניקים שנלחמו לצידם.
הקרב על אוחטירקה הוא קרב שהחל ב-24 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, כחלק מהמתקפה בצפון מזרח אוקראינה.
הצבא הרוסי ניסה להיכנס לאוחטירקה אך נכשל מספר פעמים.
הוא כבש את טרוסטיאנץ הסמוכה אך נהדף בסוף מרץ 2022.
ב-24 בפברואר, כוחות רוסים נכנסו למחוז סומי, סמוך לערים סומי, שוסטקה ואוחטירקה.
הלחימה החלה בשעה 7:30 בפאתי העיר לכיוון Velyka Pysarivka.
ב-25 בפברואר, טילי BM-27 Uragan פגעו בבית ספר באוחטירקה.כתוצאה מפגיעה של טיל בבית ספר נהרגו 9 חיילים אוקראינים ונפצעו עוד 19.}}
ב-27 בפברואר, בטרוסטיאנץ הסמוכה, כוחות אוקראינים חיסלו טנקים רוסיים שניסו לכבוש את העיר.
ראש העיר טרוסטיאנץ, יורי וובה, אמר, "רוסים, ברוכים הבאים לגיהנום!
ב-28 בפברואר, כוחות רוסים הפציצו והרסו מחסן נפט באוחטירקה.
לאחר לחימה, העיר נכבשה על ידי כוחות רוסים ב-1 במרץ.
המפקדה הצבאית הרוסי הוקמה בתחנת הרכבת המרכזית של העיירה.
דווח על הוצאות להורג של אזרחים ועינויים על ידי כוחות רוסים החלו בתחילת מרץ.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-10 במרץ, הצהיר מושל מחוז סומי ז'יביצקי כי העיר אוחטירקה הופצצה ללא הרף, ונהרסו את התשתית של העיר לרבות מערכת הביוב ורשת אספקת המים.
ב-26 במרץ, דווח כי טרוסטיאנץ נלקחה בחזרה על ידי הכוחות האוקראינים.
השתלטות זו שיבשה את נתיבי התקשורת והאספקה הרוסיים.
עד 26 במרץ נסוגו הכוחות הרוסיים מאוחטירקה.
קרב אדיס (או עדיס) התרחש בסוף שנת 255 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית הראשונה בין צבא קרתגו בפיקוד משותף של בוסטאר, חמלקרת ועזרובעל לבין צבא רומי בראשות מרקוס אטיליוס רגולוס.
קודם לקרב, הצי הרומי החדש ביסס עליונות ימית והשתמש ביתרון זה כדי לפלוש למולדת הקרתגית (בקירוב תוניסיה של ימינו בצפון אפריקה).
לאחר הנחיתה על חצי האי קייפ בון, חזר הצי לסיציליה, והשאיר את רגולוס עם 15,500 איש כדי להחזיק את המוצב באפריקה במהלך החורף.
במקום להחזיק במוצב, התקדם רגולוס לעבר בירת אימפריית קרתגו – קרתגו.
הצבא הקרתגי התבסס על גבעה סלעית ליד אדיס ורגולוס צר עליהם.
לאחר מכן הורה לכוחותיו לצעוד במסע לילי על מנת לפתוח בהתקפות שחר מתואמות על מחנה הגבעה המבוצר של הקרתגים.
חלק אחד מהכוח נהדף ונרדף במורד הגבעה.
לאחר מכן תקף החלק השני את הקרתגים הרודפים מאחור.
עקב כך, נבהלו הקרתגים שנותרו במחנה ונמלטו.
לאחר הקרב, הרומאים התקדמו וכבשו את תוניס, 16 קילומטרים בלבד מקרתגו.
התנאים שהציע רגולוס היו כה קשים עד שקרתגו החליטה להילחם.
כמה חודשים לאחר מכן, בקרב על נהר בגרדאס (קרב תוניס), הובס רגולוס וצבאו כמעט ונמחק.
המלחמה נמשכה עוד 14 שנים.
המקור העיקרי כמעט לכל היבט של המלחמה הפונית הראשונה הוא ההיסטוריון פוליביוס (200–118 לפנה"ס לערך), יווני שנשלח לרומא בשנת 167 לפנה"ס כבן ערובה.
ידוע בעיקר בזכות ההיסטוריות ספרו הגדול (נכתב לאחר 146 לפנה"ס, או כמאה שנה לאחר הקרב באדיס) שלא אבד במהלך השנים.
עבודתו של פוליביוס נחשבת באופן כללי לאובייקטיבית ולרוב נייטרלית בין נקודת המבט הקרתגית והרומית.
הדיוק של תיאורו של פוליביוס נדון רבות במהלך 150 השנים האחרונות, אך הקונצנזוס המודרני הוא לקבל אותו במידה רבה, ופרטי המלחמה במקורות מודרניים מבוססים במידה רבה על פרשנויות לתיאור של פוליביוס.
ההיסטוריון אנדרו קארי רואה את פוליביוס כ"אמין למדי".
גרסאות עתיקות אחרות, מאוחרות יותר, של המלחמה קיימות אך בצורה מקוטעת או תמציתית, והן בדרך כלל מפרטות פעולות צבאיות ביבשה ביתר פירוט מאשר אלה בים.
היסטוריונים מודרניים בדרך כלל לוקחים בחשבון את הגרסאות המאוחרות של דיודורוס סיקולוס ודיו קסיוס, למרות שהקלאסיקאי אדריאן גולדסוורת'י קובע כי "הגרסה של פוליביוס בדרך כלל מקבלת עדיפות כאשר היא שונה מכל אחת מהגרסאות האחרות שלנו".
מקורות אחרים כוללים כתובות, עדויות ארכאולוגיות ועדויות אמפיריות משחזורים כגון הספינה התלת חתרית .
המלחמה הפונית הראשונה בין מדינות קרתגו ורומא החלה בשנת 264 לפנה"ס.
קרתגו הייתה המעצמה הימית המובילה במערב הים התיכון, והצי שלה שלט הן מבחינה צבאית והן מבחינה מסחרית.
רומא איחדה את איטליה היבשתית מדרום לארנו.
הסיבה לפרוץ למלחמה הייתה רצון מצד שני הצדדים לשלוט בעיירה מסנה (מסינה המודרנית) בסיציליה.
באופן רחב יותר שני הצדדים רצו לשלוט בסירקוזה, מדינת העיר החזקה ביותר בסיציליה.
עד שנת 260 לפנה"ס המלחמה הפכה למאבק שבו הרומאים רצו לשלוט על כל סיציליה.
הקרתגים נקטו בשיטה המלחמה המסורתית שלהם וחיכו שיריביהם יישחקו, מתוך ציפייה להחזיר לאחר מכן חלק או את כל רכושם ולנהל משא ומתן על הסכם שלום משביע רצון הדדי.
רומא הייתה מעצמה בעיקר ביבשה והשיגו שליטה על רוב סיציליה באמצעות הצבא שלהם.
המלחמה הגיעה למבוי סתום, שכן הקרתגים התמקדו בהגנה על הערים המבוצרות היטב; ואלה היו ברובן על החוף ולכן ניתן היה לספק ולחזק אותם דרך הים מבלי שהרומאים יוכלו להשתמש בעליונות הצבאית שלהם כדי להפריע.
מוקד המלחמה עבר לים, שם היה לרומאים ניסיון מועט; בהזדמנויות הבודדות שהרגישו קודם לכן צורך בנוכחות ימית הם הסתמכו על ציים קטנים שסיפקו בעלות בריתם.
בשנת 260 לפנה"ס החלו הרומאים לבנות צי באמצעות ספינת מלחמה קרתגית טרופה כמתווה לספינות שלהם.
הניצחונות הימיים בקרב מילאי ובקרב סולסי, והתסכול שלהם מהקיפאון המתמשך בסיציליה, הובילו את הרומאים להתמקד באסטרטגיה מבוססת ים ולפתח תוכנית לפלוש ללב הקרתגי בצפון אפריקה ולאיים על בירתם, קרתגו.
שני הצדדים היו נחושים לבסס עליונות ימית והשקיעו כמויות גדולות של כסף וכוח אדם בהגדלת ושימור גודל הציים שלהם.
הצי הרומי של 330 ספינות מלחמה בתוספת מספר לא ידוע של ספינות תובלה הפליג מאוסטיה, נמל רומא, בתחילת שנת 256 לפנה"ס, בפיקודם של מרקוס אטיליוס רגולוס ולוציוס מנליוס וולסו לונגוס.
הם העלו על סיציליה כ־26,000 לגיונרים נבחרים מהכוחות הרומיים.
הקרתגים היו מודעים לכוונות הרומאים וגייסו את כל 350 ספינות המלחמה הזמינות תחת אנו וחמלקרת, מול החוף הדרומי של סיציליה כדי ליירט אותם.
סה"כ כ־680 ספינות מלחמה הנושאות עד 290,000 אנשי צוות ונחתים שנפגשו בקרב על כף אקנומוס.
הקרתגים תקפו ראשונים וציפו שמיומנויות הספנות שלהם יכריעו.
לאחר יום לחימה ממושך ומבולבל הובסו הקרתגים, איבדו 30 ספינות שטבעו ו־64 שנתפסו.
הרומים איבדו 24 ספינות שטבעו.
כתוצאה מהקרב הימי, נחת הצבא הרומי, בפיקודו של רגולוס, באפריקה ליד אספיס (קליביה של ימינו) בחצי האי כף בון בקיץ 256 לפנה"ס והחל להרוס את האזור הכפרי של קרתגו.
הם תפסו 20,000 עבדים ו"עדרי בקר עצומים", ולאחר מצור קצר, כבשו את העיר אספיס.
הם גם עוררו מרידות ברבות מהטריטוריות הנתונות של קרתגו.
הסנאט הרומי שלח פקודות לרוב הספינות הרומיות ולחלק גדול מהצבא לחזור לסיציליה, כנראה בשל הקשיים הלוגיסטיים להאכיל את 100,000 הגברים במהלך החורף.
רגולוס נותר עם 40 ספינות, 15,000 חיילי רגלים ו־500 פרשים כדי לנצח באפריקה.
פקודותיו היו להחליש את הצבא הקרתגי עד לתגבור באביב.
ברומא ציפו שהוא ישיג זאת על ידי פשיטות ועידוד השטחים הנתינים המורדים של קרתגו, אך למפקדים היה שיקול דעת רחב.
רגולוס בחר לקחת את כוחו הקטן יחסית ולהכות בפנים הארץ.
הוא התקדם לעיר אדיס (אוטהינה של ימינו), רק 60 קילומטרים דרומית־מזרחית לקרתגו, וצר עליה.
הקרתגים, בינתיים, הזעיקו את חמלקרת מסיציליה עם 5,000 חיילי רגלים ו־500 פרשים.
חמלקרת ושני גנרלים בשם עזרובעל ובוסטאר הוצבו בפיקוד משותף על צבא שהיה מתוגבר בפרשים ובפילים ושווה בערך בגודלו לכוח הרומי.
רוב הגברים האזרחים הרומאים היו כשירים לשירות צבאי ושירתו כחיל רגלים, כאשר מיעוט עשיר יותר סיפק את רכיב פרשים.
בכל שנה הרומאים היו מגייסים שני לגיונות, כל אחד של 4,200 חיילי רגלים ו־300 פרשים.
חלק קטן מחיל הרגלים שימש כלוחמים חמושים בכידון.
החיילים צוידו כחי"ר כבד, בשריון גוף, מגן גדול וחרבות דחיפה קצרות.
הם חולקו לשלוש דרגות: הדרגה הקדמית נשאה גם כידון, בעוד שבדרגה השנייה והשלישית היו חניתות האסטה.
גם תת־יחידות לגיונריות וגם לגיונרים בודדים נלחמו בסדר פתוח יחסית, או מרווחים יחסית זה מזה בהשוואה לתצורות הקרב הקרוב הדחוסות יותר שנפוצו באותה תקופה.
צבא הוקם בדרך כלל על ידי שילוב של לגיון רומי עם לגיון בגודל דומה ומצויד שסופק על ידי בעלי בריתם הלטיניים.
לא ברור כיצד הוקמו 15,000 חיל הרגלים באדיס, אך ההיסטוריון המודרני ג'ון לזנבי מציע שהם ייצגו ארבע לגיונות: שניים רומאים ושניים בעלי ברית.
רגולוס לא משך אליו חיילים מהעיירות והערים המורדות בקרתגו.
בכך הוא היה שונה מגנרלים אחרים, כולל רומיים, שהובילו צבאות נגד קרתגו באפריקה.
הסיבות לכך אינן ידועות, ולזנבי קובע כי כישלונו להשלים את מחסורו בפרשים הוא תמוה במיוחד.
אזרחים גברים קרתגים, שהיו ברובם תושבי העיר קרתגו, שירתו בצבאם רק אם היה איום ישיר על העיר.
כאשר הם עשו זאת, הם נלחמו כחי"ר כבד משוריין היטב חמושים בחניתות ארוכות, למרות שהם היו ידועים לשמצה כלא מאומנים ולא ממושמעים.
ברוב הנסיבות גייסה קרתגו זרים שירכיבו את צבאה.
רבים מהם היו מצפון אפריקה שסיפקה מספר סוגים של לוחמים כולל: חיל רגלים מצויד במגנים גדולים, קסדות, חרבות קצרות וחניתות דחיפות ארוכות; לוחמי חי"ר קלים חמושים בכידון; פרשים נושאים חניתות; ולוחמי פרשים קלים שהשליכו כידון מרחוק ונמנעו מקרב צמוד.
איבריה וגאליה סיפקו מספר קטן של חיילי רגלים מנוסים – חיילים לא משוריינים שיסתערו באכזריות.
רוב חיל הרגלים הקרתגי נלחם במערך צפוף המכונה פלנקס.
קלעים גויסו לעיתים קרובות מהאיים הבלאריים, אם כי לא ברור אם היו כאלה באדיס.
הקרתגים העסיקו גם פילי מלחמה; בצפון אפריקה היו אז פילי יער אפריקאים ילידיים.
ההרכב המדויק של הצבא באדיס אינו ידוע, אבל כמה חודשים לאחר מכן, בקרב על תוניס, לקרתגים היו 100 פילים, 4,000 פרשים ו־12,000 רגלים.
נחושים בדעתם למנוע מהרומאים להשמיד את האזור הכפרי, התקדמו הקרתגים לאדיס, שם הקימו מחנה מבוצר על גבעה סלעית ליד העיירה.
הם לא רצו להימצא בקרב על הקרקע הפתוחה סביב אדיס בשלב מוקדם מידי.
פוליביוס מתח ביקורת על החלטה זו של הקרתגים, שכן יתרונותיהם העיקריים על פני הרומאים היו הפרשים והפילים שלהם, שאף אחד מהם לא יכול היה להיפרס לטובתם מאחורי הביצורים, על קרקע תלולה או בשטח קשה.
היסטוריונים מודרניים מציינים שהגנרלים הקרתגיים היו מודעים היטב לכוחם של הלגיונות שלהם וכי החלטתם לחנות בעמדה חזקה תוך כדי חיפוש אחר האויב ותוך גיבוש תוכנית לא הייתה טעות.
כמו כן, היה זה מקרה מיוחד כיוון שצבא הקרתגים הוקם באחרונה ועדיין לא אומן לחלוטין או היה רגיל לפעול יחד; לעומת זאת, שההיסטוריון המודרני ג'ורג' טיפס מתאר פריסה זו כ"שימוש לרעה מוחלט" בחיל הפרשים והפילים שלהם.