tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר דיווחים רבים על שורה ארוכה של פשעי מלחמה ומעשים מחרידים לחיילי אויב ואוכלוסייה אזרחית – לוחמיו של פריגוז'ין עזבו את שדה הקרב והתפנו למשימות אחרות.
רבים מלוחמי היחידה הסכימו לעזוב ולחתום על חוזה חדש מול משרד ההגנה הרוסי.
רבים אחרים, כ-15 אלף במספר, עזבו עם היחידה והתמקמו במחנה ארעי שהוקם בבלארוס, כמה עשרות קילומטרים מעיר הבירה מינסק.
בבלארוס, בעלת ברית חשובה של רוסיה, החלו שכירי החרב של פריגוז'ין לאמן את החיילים המקומיים.
ב-23 באוגוסט 2023, מטוסו הפרטי של פריגוז'ין התרסק ברוסיה, פריגוז'ין עצמו היה בטיסה ומת בהתרסקות.
כך גם בכירים נוספים בקבוצת וגנר.
על פי דיווחים לא רשמיים, המנהיג החדש של קבוצת וגנר היה אנטון אליזרוב, מפקד ביחידה שהוביל את הקרבות לכיבוש בחמוט וסולדר באוקראינה, ונלחם גם בסוריה, הרפובליקה המרכז אפריקנית ולוב.
מומחים העריכו שקבוצת וגנר במתכונתה הנוכחית הגיעה לקיצה.
הקרמלין הפיץ לציבור צו של הנשיא פוטין, שדרש מלוחמי קבוצת וגנר להישבע אמונים למדינה .
בינואר 2023, ארצות הברית הגדירה את כוח וגנר כ"ארגון פשע בינלאומי", והטילה על חייליו ועל בעליו יבגני פריגוז'ין עיצומים ומגבלות כלכליות.
בנוסף, הארגון הוכר כארגון טרור על ידי צרפת, אוקראינה ומדינות באגן הבלטי בעקבות מעשים דומים שבצעו לכאורה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה, ונרשמו מספר פניות להכרה כארגון טרור בארצות הברית, ב, בבריטניה, בשוודיה ובמדינות נוספות ב.
קבוצת התרחבות היא קבוצת ספורט חדשה המצטרפת לליגה קיימת, ובכך מתרחבת הליגה וגדלה במספר קבוצותיה.
התהליך נפוץ בעיקר בליגות מקצועניות בצפון אמריקה, אך קיים גם בליגות מקצועניות במספר מקומות אחרים כגון בפוטבול אוסטרלי.
תהליך הצטרפות לליגה קיימת שונה מליגה לליגה, אך העקרונות דומים.
כתנאי ראשון, הליגה צריכה להיות נכונה להתרחב, משמע לתת או למכור זיכיונות חדשים לקבוצות חדשות.
כמו כן עליה לשלם לקבוצות הקיימות דמי זיכיון, שבליגה מקצוענית ראשית בצפון אמריקה יכולים להגיע למאות מיליוני דולרים.
איוש הסגל של קבוצת התרחבות מתחיל בדראפט התרחבות - תהליך שבו ניתן לקבוצות הקיימות "להגן" על חלק מסוים מסגל השחקנים שלהם הנמצאים תחת חוזה, כאשר האחרים "נחשפים" לבחירה עבור הקבוצה החדשה.
הקבוצה החדשה בוחרת את השחקנים שהיא רוצה מבין השחקנים שנחשפו על ידי הקבוצות האחרות.
מטבע הדברים בוחרות הקבוצות הקיימות לחשוף לבחירה את השחקנים שהן רואות כפחות טובים וחשובים בסגל שלהן, כך שברוב המקרים מתחילה קבוצת ההתרחבות את דרכה עם סגל חלש יחסית, ומתקשה בשנותיה הראשונות.
קבוצת ההתרחבות יכולה להוסיף לאחר מכן שחקנים נוספים מבין השחקנים החופשיים שלא מקושרים חוזית לאף קבוצה, לבחור שחקנים צעירים וחדשים לליגה בדראפט יחד עם הקבוצות הקיימות, או לקיים עסקאות החלפת שחקנים עם קבוצות אחרות.
קבוצת חג'ג' ייזום נדל"ן בע"מ, המוכרת בשם המקוצר קבוצת חג'ג', היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת בנדל"ן יזמי, בנדל"ן מניב ובהחזקת חברת הבת "רג'נסי".
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והחברה נמצאת בשליטתם של האחים יצחק (צחי) ועידו חג'ג'.
האחים חג'ג' הקימו את חברת הבנייה שלהם בשנת 2003. בשנת 2010 רכשו האחים חג'ג' את השלד הבורסאי של חברת "אסים נדל"ן והשקעות", והתחילו לפעול כחברה בורסאית.
הקבוצה פועלת באמצעות מספר חברות בנות, ובהן חברת בת הפועלת לביצוע ולשיווק פרויקטים של פינוי בינוי בתל אביב במסגרת תוכנית תמ"א 38.
בשנת 2009 נבחרה הקבוצה לאחת מארבע קבוצות הנדל"ן המשפיעות במשק.
בשנת 2011 נבחר צחי חג'ג', בעל שליטה בחברה ויושב-ראש הדירקטוריון, לאיש השנה בתחום הנדל"ן של עיתון "גלובס".
בנובמבר 2013 הודיעה הקבוצה על הנפקת 7% משוויה, לפי שווי חברה מינימלי של 300 מיליון ש"ח, כדי לגייס הון חדש לפעילותה.
במרץ 2022 הודיעה החברה על חתימת מסמך עקרונות לא מחייב לפיו תרכוש מהחברה לישראל 16.69% מחברת בז"ן.
ב-15 בנובמבר 2022 מונה תמיר אמר למנכ"ל הקבוצה.
בפברואר 2024 עזב את התפקיד.
קבוצת חג'ג' בנתה פרויקטי בנייה שונים ובהם:
מגדל מאייר ברוטשילד - מגדל מגורים ברחוב רוטשילד בתל אביב
מגדלי הארבעה - מגדלי משרדים ברחוב הארבעה בתל אביב
מגדלי תל אביב - מגדלי מגורים בשכונת נחלת יצחק בתל אביב
מגדלי הצעירים - מגדלי מגורים בתל אביב
H Infinity Tower - מגדל מגורים ברחוב אבן גבירול פינת ז'בוטינסקי תל אביב
moma tel aviv - מתחם מגורים בשכונת פלורנטין בתל אביב
מגדלי הצעירים – בפרויקט דו־המגדלים בתל אביב הוגשה תביעה בסך כ־68 מיליון ש"ח על ידי 125 רוכשי דירות, בטענה לעיכוב של כ־6 שנים במסירתן (התחייבו למרץ 2015, המסירה החלה רק ב-2021).
בין התובעים נמצאים אישים כמו פיני קבלו וקלוד דדיה.
התובענה הוגשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדצמבר 2020. קבוצת חג'ג' טענה שהתביעה "חסרת תום לב" ומיוחסת לאירוע "כוח עליון" – פיצוץ באר מים שגרם לפגיעה ביסודות הבנייה, ושקבוצת חג'ג' הבורסאית לא הייתה קיימת בהקמת הפרויקט, אלא הוקמה רק לאחר מכן.
פרויקט H-Tower – במאי 2018, פועל בשם לואיז גומז נהרג כתוצאה מנפילה מגובה 20 מטרים באתר הבנייה של פרויקט H-Tower בתל אביב.
התאונה, שנגרמה מקריסת פיגום, עוררה ביקורת ציבורית על תנאי העבודה והבטיחות בענף הבנייה.
המאמר ב"דבר העובדים בארץ ישראל" ציין כי היזמים, כולל האחים צחי ועידו חג'ג', מציגים את הצלחותיהם הכלכליות, אך נמנעים מהתמודדות עם תוצאות ההזנחה באתרי הבנייה, שבהם הפועלים נחשבים ל"בלתי נראים".
קבוצת טרלידור תעשיות מתקדמות, או בקיצור קבוצת טרלידור, היא חברה פרטית ישראלית אשר נוסדה בשנת 1989 על ידי הנרי צימרמן, חגי דמתי ומלאכי דמתי.
החברה מתמחה בפיתוח וייצור מוצרי אלומיניום ופלדה.
החברה פועלת בישראל בעיצוב ושיווק של סורגים, גדרות, שערים, מעקות ופרגולות.
ארבעת מפעלי החברה שוכנים בכרמיאל בשטח כולל של כ-55,000 מ"ר והיא מעסיקה כ-650 עובדים.
החברה פועלת הן בשוק הישראלי והן בשוק העולמי והיא מייצאת למדינות בהן ארצות הברית, רוסיה, אוקראינה, גרמניה, מצרים, גאנה ודרום אפריקה.
החברה הוקמה בשנת 1989 על ידי הנרי צימרמן וחגי דמתי בשם "טרלידור ישראל" והחלה את דרכה בייבוא סורגים מחברת טרלידור דרום אפריקה.
בשנת 1991 הוקמה חברה חדשה בשם "טרלידור סורגים מתקפלים בע"מ" ופעילותה רוכזה במבנה שכור בכרמיאל.
הסורג המתקפל של החברה הפך לשם דבר בישראל והוסיף היבט עיצובי בתחום מיגון הבית.
בשנת 1994 החברה קיבלה את הזיכיון לייצג את חברת "אלומינקו" שהתמחתה ביציקות אלומיניום והחברה החלה לשווק שערים וגדרות בנוסף לסורגים.
בשנת 2001, עם התרחבות החברה, עברה החברה למפעל הראשון בבעלותה בשטח של כ-9000 מ"ר בכרמיאל.
במפעל זה הוקם מערך צבע מתקדם ופסי הייצור המלאים של מוצרי החברה רוכזו בו.
בשנת 2008 רכשה טרלידור את חברת החממות המבוקרות "האחים דמתי" תמורת 3 מיליון דולר.
בשנת 2010 בעקבות מספר רכישות שביצעה חברת טרלידור הוחלט לאגד את כלל החברות בשם קבוצת טרלידור.
במשך השנים החברה הרחיבה את מגוון מוצריה לפרגולות, מעקות, מסתורי כביסה וחיפויי אלומיניום.
בשנת 2011 רכשה החברה מגרש נוסף הסמוך למפעלה הראשון והקימה בו מפעל נוסף בשטח של כ-9000 מ"ר נוספים.
כמו כן, באותה השנה רכשה טרלידור את חברת אינקומק אשר מתעסקת בזיווד אלקטרוני והעבירה את פעילותה עם 50 עובדיה מנהריה לכרמיאל.
בשנת 2016 טרלידור בנתה את מפעלה השלישי בגודל של כ-5000 מ"ר.
באותה השנה טרלידור רכשה גם את חברת אלטרון הישראלית, שהיא החברה הגדולה בישראל לייצור והתקנה של שערים תעשייתיים ומשווי גובה.
במשך השנים חברות הקבוצה עברו לייצור המשלב אוטומציה ורובוטיקה לאחר רכישה של מכונות וטכנולוגיות מתאימות.
כמו כן, תהליך הייצור עונה על כל דרישות המשרד להגנת הסביבה.
החברה משקיעה בקידום התעשייה בישראל ל-Industry 4.0 ומשתתפת במיזמים לטיפוח יזמות טכנולוגית בתעשייה בשיתוף פעולה עם גופי מחקר, חברות נוספות ורשות החדשנות.
בקבוצה טרלידור מספר חברות העוסקות בתחומים שונים:
חברת טרלידור: החברה הגדולה בישראל המתמחה בייצור, שיווק והתקנה של מגוון רחב של סורגים, שערים, גדרות, ופרגולות מאלומיניום ומייצרת מעקות מאלומיניום וזכוכית.
לחברה מערך תפעולי המאפשר התקנה ליותר מ-200 לקוחות ביום.
כמו כן, לחברה פס ייצור המתאים למורכבות של תהליך ייצור ספציפי לפי התנאים והתוואי אצל כל לקוח.
חברת אינקומק בלוקר: עוסקת בזיווד האלקטרוני, ייצור עבודות פח מדויקות ועיבוד שבבי מדויק.
לחברה שירותי לייזר, ניקוב, עיבוד CNC והיא מייצרת בעיקר עבור חברות בתחום ההייטק, תעשיות ביטחוניות ותעשיות רפואיות.
כמו כן, לחברה מחלקת בלוקר המייצרת בשיטות ערגול, ניקוב וכיפוף של צנרת.
חברת האחים דמתי: מתמחה בבניית חממות מבוקרות לצורכי מחקר.
בנוסף, החברה מתמחה בבניית קונסטרוקציות מורכבות.
חברת אלטרון: החברה הגדולה בישראל לייצור והתקנה של שערים תעשייתיים ומשווי גובה.
קבוצת השמונה (אוניברסיטאות באוסטרליה), , בראשי תיבות: Go8) היא קואליציה של אוניברסיטאות ציבוריות עתירות מחקר מובילות מצוינות באוסטרליה שנוסדה כחברה מאוגדת בשנת 1999 והמנהלה שלה ממוקמת בקנברה, בירת אוסטרליה.
הקבוצה מתמקדת, ומובילה בהשפעה על פיתוח ומסירת מדיניות השכלה גבוהה ומדיניות מחקר ארצית בר-קיימא לאורך זמן, ובפיתוח בריתות בינלאומיות מובחרות ושותפויות מחקר.
"קבוצת השמונה" הן האוניברסיטאות הוותיקות בערי הבירה במדינתן שביבשת אוסטרליה עם תקציבי המחקר הגדולים ביותר והצבירה הגדולה ביותר של הון אקדמי, תרבותי, חברתי וכלכלי.
מועצת "קבוצת השמונה", המורכבת מסגני הנשיאים משמונה האוניברסיטאות, עושה סבב בין האוניברסיטאות החברות ומתכנסת חמש פעמים בשנה.
יו"ר הוועדה הנוכחי הוא פרופסור בריאן שמידט מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה שמונה בשנת 2023 והמנכ"ל היא ויקי תומסון שנכנסה לתפקיד בינואר 2015.
אוניברסיטאות אלו הן חלק מהאוניברסיטאות הגדולות והוותיקות באוסטרליה והן בעקביות המדורגות ביותר מבין כל האוניברסיטאות באוסטרליה.
כל אוניברסיטאות "קבוצת השמונה" נמצאות במאה הראשונים של QS בתחומים הבאים; ספרות, מדעי ביולוגיה, מדעי הסביבה, חשבונאות וכלכלה, אנתרופולוגיה, משפטים וחינוך.
"קבוצת השמונה" מהווה תשתית לאומית ובינלאומית לסטודנטים מרחבי העולם לתואר ראשון ולתארים מתקדמים.
"קבוצת השמונה" מחנך מעל 425,000 סטודנטים - יותר מרבע מכלל הסטודנטים להשכלה גבוהה באוסטרליה כשבכל שנה מסיימים כ־110,000 בוגרים.
קבוצת הסטודנטים שלה כוללת כ־100,000 סטודנטים בינלאומיים מכ-200 מדינות, כאשר אחד מכל שלושה מהסטודנטים הבינלאומיים באוסטרליה בוחר ללמוד באחת האוניברסיטאות של הקבוצה.
על פי המחלקה לחינוך, תעסוקה ויחסי עבודה באוסטרליה , בשנת 2008 קיבלה "קבוצת שמונה" כמעט פי שניים מימון מחקר מאשר שאר 31 כל האוניברסיטאות באוסטרליה יחד.
"קבוצת השמונה" משפיעה על כלכלת אוסטרליה ויוצרת מקומות עבודה, דרך המחקר ושיתופי פעולה עם סטודנטים בינלאומיים.
לקבוצת השמונה יש השפעה כלכלית נרחבת בעולם, על פי The London Economic .
"קבוצת השמונה" היא אחת מארבע הקבוצות האוניברסיטאיות העיקריות באוסטרליה.
הקבוצות האחרות הן; רשת טכנולוגיה אוסטרלית (אוניברסיטאות) , אוניברסיטאות מחקר חדשניות ורשת אוניברסיטאות אזוריות .
בנוסף לכך, קיימת קבוצה חמישית (אוניברסיטאות שנות ה-60 וה-70) שהיא חלק משלוש קבוצות לא רשמיות של מוסדות אקדמיים באוסטרליה; "אוניברסיטאות אבן החול" , "אוניברסיטאות לבנים אדומות (אוסטרליה)" ו"אוניברסיטאות ירוקות" .
ל"קבוצת השמונה" יש בריתות והסכמים בינלאומיים רבים עם אוניברסיטאות וארגוני מחקר בברזיל, צ'ילה, צרפת וגרמניה.
הקבוצה עובדת בצמוד עם קבוצות אוניברסיטאות בבריטניה, קנדה, ארצות הברית, סין ויפן וחבר ב- GRI .
"קבוצת השמונה" חברה ברשת הגלובלית של אוניברסיטאות מחקר, הכוללת את הארגונים הבאים: U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) (שבסיסה בפרייבורג), קבוצת ראסל (בריטניה, שבסיסה בלונדון), איגוד האוניברסיטאות האמריקאיות (ארצות הברית של אמריקה, שבסיסה בוושינגטון די.
סי.), הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר (אירופה, שבסיסה נמצא בלוון, בלגיה), איגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה (יבשת סין, יפן, דרום קוריאה והונג קונג וטאיוואן), ליגת C9 (הרפובליקה העממית של סין), אוניברסיטאות מחקר RU11 (יפן) וקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15, שבסיסה באוטווה.
קבוצת השמונה (אוניברסיטאות באוסטרליה) הצטרפה לשותפיה ברשת הגלובלית בחתימה על ההצהרות הבאות:
חברי קבוצת השמונה ושמות המדינות והטריטוריות:
קבוצת טרפלגר היא חברה שמבצעת סקרי דעת קהל ומשרדיה שוכנים באטלנטה, ג'ורג'יה והם משתמשים בשיטות שמטרותיהן היא להגדיל את השקלול של מה שהיא מכנה "מצביעי טראמפ ביישנים", שלטענתם מיוצגים מעט מדי במרבית הסקרים.
קבוצת טרפלגר הוקמה על ידי רוברט קאהלי באטלנטה, ג'ורג'יה.
טרפלג אף פעם לא חשפה באופן מלא את מתודולוגיית הסקרים שלה, שגררה ביקורת מצד סוקרים רגילים (שכן חושפים את מתודולוגיה הסקרים שלהם).
צוות האתר FiveThirtyEight מצא כי טרפלגר בדרך כלל מעריכה יתר על המידה את ביצועי המפלגה הרפובליקנית.
הפתרון לבעיה זו היא שהמשיבים עונים בעזרת הודעות או באמצעות שימוש במענה קולי (דבר שיחזק את תחושת האנונימיות) או להפך - בשיחות אישיות יותר שיכינו את הקרקע באופן יותר נעים.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2016, קבוצת טרפלגר הייתה חברת הסקרים היחידה שחזתה שדונלד טראמפ יזכה במדינת מישיגן ולדברי RealClearPolitics - חברת הסקרים ככמעט היחידה שחזתה באופן מיטבי את זכייתו של טראמפ בפנסילבניה.
לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020, טרפלגר חזו כי שטראמפ ינצח בבחירות, והעריכה כי ינצח במדינות מתנדנדות (או מדינות שנחשבות נוטות רק באופן קל למפלגה הרפובליקנית - "מדינות ורודות") כמו אריזונה, פלורידה, ג'ורג'יה, מישיגן, נבדה, צפון קרולינה ופנסילבניה.
על פי הסקרים של טרפלגר, טראמפ היה צפוי לנצח בג'ורג'יה ב-4 נקודות, באריזונה ב-3 נקודות, במישיגן ב-3 נקודות, בפנסילבניה ב-2 נקודות ובנבדה בנקודה אחת.
בפועל, ביידן ניצח בכל המדינות האלו, הוא ניצח בג'ורג'יה בנקודה אחת, באריזונה בפחות מנקודה אחת, במישיגן בקרוב ל-3 נקודות, בפנסילבניה ב-2 נקודות ובנבדה ב-2.5 נקודות.
קבוצת זיק היא קבוצת אמנים ישראלית.
פעילותה האמנותית העיקרית של הקבוצה היא אמנות מיצג (אוונגרד אמנותי) אלטרנטיבית, העלאת מופעים בינתחומיים, שכוללים הפעלת מבנים פיסוליים בשילוב סאונד ואש, הקמת פסלים ומייצבים המותאמים למרחבים אליהם הם מיועדים.
בסיס חברי הקבוצה לאורך השנים הם: שרון קרן, יובל רימון, יגאל גרי ואלי אלישר.
לקבוצה סדנה הפועלת במושב בית נקופה.
זיק היא קבוצת אמנים ירושלמית הפועלת ללא מטרות רווח.
בתחילת דרכם התפרסמו הודות לפסלים הייחודיים שיצרו, שהועלו באש בתום התערוכה או האירוע.
ב--1985 הם חברו יחד ואימצו את השם זיק, שהוצע להם על ידי האמן וחוקר האמנות, מיכאל סגן-כהן.
מאז הקמתה הקבוצה עוסקת ביצירה רב-תחומית ורחבה; כאסופה של אמנים, אדריכלים, מעצבים, יוצרי מחול ותיאטרון ושדות נוספים, הקבוצה נהנית מיכולות מגוונות ופועלת במרווחים הלא מוגדרים שבין התחומים.
חברי הקבוצה עוסקים באמנות בדרכים שונות, רובם בוגרי האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, וכמעט כולם מורים בתחומיהם:
שרון קרן, אמן ומעצב כיהן כראש המחלקה לעיצוב תכשיטים בשנקר.
יובל רימון, אמן ומנהל בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
יגאל גרי, פסל ובעל עסק בעיצוב במה.
אלי אלישר, אמן, מעצב ויצרן.
במשך השנים הצטרפו לתקופות שונות יוצרים ויוצרות נוספים:
אהוד (אודי) אבן (1959–2004), בוגר המחלקה לקדרות בבצלאל.
היה לדמות מפתח בזיק, עד למותו..
שימש כמנהל הקבוצה בפועל למשך כמה שנים.
נעם דובר, מעצב העוסק בין היתר בקראפט בזכוכית וקרמיקה.
גבי קריכלי, מוזיקאי ואמן רב תחומי.
שמוליק דודסון ודייוויד ויז, שניהם אדריכלים.
עדו ניסנבוים, איש מדיה ועורך סרטים.
רחל חגיגי, אמנית, בוגרת בית הספר לתיאטרון חזותי.
התמחה, בין היתר, בפיסול פסלים ענקיים מקלקר.
יצר את פסלו של אלביס פרסלי בפונדק אלביס (נווה אילן).
למופעים רבים של הקבוצה הצטרף המלחין חיים פרמונט, שאינו חבר בקבוצה.
סמלה של זיק הוא הזבוב הבית והוא מופיע בלוגו הקבוצה, גלופה אשר הכין שרון קרן, ובה שם הקבוצה בעברית, ערבית ואנגלית ודימוי הזבוב מזיק 1.
הזבוב כיכב במופע הראשון של זיק בפסטיבל עכו ב-1985, דרך מופע מסוגנן בגן הפסלים של מוזיאון ישראל ב-1990, וכלה בהופעה מתמדת כפסל של קבע שנבנה ב-1992, כמתקן שעשוע עבור ילדים בגן הפעמון בירושלים.
הזבוב הוא דימוי מצחיק ומדויק.
הוא עממי, כי כל אחד מכיר אותו, והוא מטריד את כולם באופן שווה.
עבודותיה של קבוצת זיק אינן מתייחסות באופן ישיר למציאות היסטורית מסוימת או למצב חברתי מוגדר, אבל בכולן יש הרבה מציאות: ארבעת היסודות הקלאסיים של הטבע- האש, המים, האדמה והאוויר שעוטף אותם- כמו גם טכנולוגיות שונות, פשוטות או מורכבות, שמאפשרות ניצול יצירתי- אמנותי מושכל של היסודות האלה.
בכל היצירות של הקבוצה מופיעים גם חברי הקבוצה: האמנים עצמם, שבונים- מרכיבים-יוצרים את העבודות ולעיתים גם הורסים אותן לנגד עיני הקהל.
זיק 1, פסטיבל עכו, 1985, בפסטיבל לתיאטרון אחר, תוך כדי שהם מוליכים את הצופים לכיוון החוף הם מעיפים על כבל זבוב עץ ענק מעל חומת העיר ועל החוף ומעלים באש זיקית עץ באורך 17 מטרים, אירוע טקסי ומורכב.
לגיהנום עם זיק, 1987, פסטיבל ישראל ירושלים.
לראשונה לבשו חברי הקבוצה סרבלי עבודה לבנים שהוטבע עליהם סמל זיק באדום, מדים של הקולקטיב שמטשטשים את זהות היחיד.
במיצג שולבו חלקי פסלים: דמות אדם סכמטית עצומת ממדים, עשויה עץ וצבועה בלבן, ושני כלבים, כלבי הגיהנום, מגולפים בקל-קר.
קהל רב ישב על טראסות וצפה בחברי זיק מרכיבים ומתזמנים מיצג פרפורמטיבי המספק הנאה אסטית בזמן ההרכבה הממושך, שבסופו שרפה וזיקוקים
זיק 4, פסטיבל עכו, 1987, מופע על החוף: אייל שהופך לרפסודה, וחלקי נמר שהגיעו מן הים אל החוף, בעזרת סירה של דייג מקומי.
בחוף כשחברי הקבוצה לובשים אוברולים צהובים, הורכב נמר ענק וצהוב עשוי עץ, לבסוף הנמר פלט מפיו עשן לבן והוצת כליל.
זיק 5, 1988, המופע האחרון בעל השם הסדרתי, התקיים במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים.
בחלל של חברת החשמל הוכן ונערך המופע המקדים שבסופו לראשונה לא שרפו את המבנה כחלק מהמופע.
בהמשך חזרו על המופע שוב, הפעם כולל שרפה, בפסטיבל לילות יפו של אותה השנה.
המוקד של זיק 5 היה מבנה גאומטרי מופשט שליבו מגדל המורכב מפירמידות מרובעות וסביבו ספירלה, עשויה עץ ורשת מולבנת.
עבור חברי הקבוצה צורתו של המבנה הייתה מחווה למגדל הספירלי הידוע של ולדימיר טטלין מ-1922, ולרוח הקונסטרוקטיביזם הרוסי בשנות העשרה והעשרים של המאה ה-20. להרכבת המבנה המרכזי נלוו הקמת מבנה ספירלי שנראה כציור דו-ממדי וכתובת אש שהיא הכפלה דו-ממדית של המגדל, ופירמידה מנופחת עשויה פלסטיק שקוף.
היה זה המופע הראשון של זיק שלווה במוזיקה ייעודית אשר הולחנה על ידי חיים פרמונט והושמעה כפסקול מוקלט.
החגב וחרקים אחרים, 1989, מופע שיועד לפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים ובוצע בסמוך לגן פעמון הדרור.
הפסל של חגב, הד לזבוב הראשון והסמלי.
גופו עשוי צילינדרים עשויים עץ, שהתחברו זה לזה.
בראשו עיניים גדולות ומאירות עשויות עשרות פחיות משקה, והוא צויד ברגליים, בכנפיים ובמחושים.
בתחילת המופע היו חלקי החגב מפוזרים, כשהם מתווים את מקום המופע ואינם ניתנים לזיהוי.
לשם הובלת והרכבת המיצג הסתייעו במנוף של חברת חשמל שנהפך לחלק מן המופע.
ברוח ההקשר לפסטיבל פסל החגב הפך למריונטת-על על גבי המנוף.
לאחר מכן הונף החגב אנכית על משולש עמודי חשמל, ובתנוחה זו הועלה באש והפך למדורה מעופפת, שאינה נוגעת בקרקע.
דרוזופילה 1ו2, 1990, פסל גבוה ומסיבי, הכנתו נמשכה שלושה חודשים, וובהו כמגדל בן ארבע קומות.
בזמן המופע בלוויית מוזיקה ייעודית שהולחנה על ידי שמוליק קובלסקי, הורכבה על גבי המגדל דרוזופילת (שמו המדעי של זבוב פירות זעיר) עץ צבועה לבן.
המופע הראשון הוצג לרגל ציון 25 שנה להיווסדותו של מוזיאון ישראל, בגן הפסלים שבמוזיאון ובסופו לא הוצת.
השני הועלה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים, בסופו התמלא גוף הפסל בשרשור ממולא חומרי בעירה והוצת כחלק מהמופע.
דרוזופילה 4, פסל גן, 1991, הוצג במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן.
ולאחר מכן ב-1992 מוקם הפסל בתוך ארגז חול, להנאת ילדי האזור, בגן פעמון הדרור בירושלים.
תנור הקרח, 1991, הוצגה תחילה בכיכר המוזיאון העירוני לאמנות בדיסלדורף גרמניה, לאחר מכן בכיכר הסמוכה למוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה, רוסיה.
העבודה כללה תהליך בנייה והרס של תנור גדול, שהתחיל בהרכבתה של ארובת ברזל בגובה של כעשרה מטרים, הכוללת מבנה דמוי כיפה.
מתחת לארובה העמידו צלחת ברזל ענקית, ועליה ערימת עצים גדולה.
מסביב לצלחת העצים ומתחת לארובה נבנה איגלו מבלוקים גדולים של קרח במשקל כולל של יותר משתי טונות, עד שהגיע לכיפה שעליה הארובה.
כך נוצר תנור עשוי ברזל וקרח.
לאחר השלמת הבנייה הקבוצה הדליקה את ערימת העצים שבתוך האיגלו.
היסודות של מים/קרח ואש, המנוגדים מטבעם, התמזגו לדימוי מורכב של יצירתיות והרס.
תוך כדי הבערה נראית דרך הקרח השקוף למחצה, הקהל עומד מסביב וצופה בתהליך שארך יותר משעה והיה מלווה במוזיקה חיה.
חרקרוק, 1992, הוצג כחלק הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים, גמל שלמה עשוי קונסטרוקציית ברזל, שעליה הורכבו אחוריו, כנפיו, רגליו וראשו העשוי עץ, ובו עיניים עשויות פח טעונות בזיקוקים.
הראש בעל מבע חי, ובמשיכת חוטים הופעל כל הפסל כמריונטה עצומת ממדים והגמל-שלמה הניע את ראשו ואת רגליו.
ההצתה, בעזרת לפיד ארוך, דמתה למאבק מיתי בין אדם לחרק חייתי.
בקיץ 1994, הועלה חרקוק 2 בלונדון וב-1995, חזרו לפסטיבל עכו עם גרסה נוספת של חרקוק 3.
מופע פנים ראשון, אשר בשמו גלומה היצרנות יחד עם שינוי קנה המידה על סף השנה העשירית לפעילותם המשותפת.
המופע הוצג מספר פעמים, ללא כל קשר פסטיבלי, בסטודיו עצמו, שהכיל קהל מצומצם יחסית שהוזמן באופן אישי.
המופע שילב את האש הרפרזנטטיבית של מופעי החוץ כדימוי מוקרן, יחד עם מוזיקת רקע של פעמונים שהפכה למוזיקה מוקלטת של כלי הקשה מכמה רמקולים בזוויות שונות.
בחלל הוצב גם עמוד מים שבו נוצרו בועות ועמוד עשוי קערות ברזל מלאות בכוהל, שדלק באש כחולה.
במרכז החלל עלה אודי אבן על סולם למשטח מוגבה, תחתיו בריכה לתוכה הוזרמו מים, אשר גרמו לסיבוב גלגל תנופה.
כך נוצרו אובניים ייחודיים, אשר עליהם יצר אודי כד חומר.
תוך כדי יצירת הכד הופעלו מבערי גז וקונסטרוקציה מורכבת בשילוב תנור ייחודי, חביות, קפיצים, גלילים, זיקוקי יום הולדת וזרנוקי מים קרעו בהדרגה את החומר הקרמי, עש שנחשף תחתיו כד שרוף, בזיגוג כחול-טורקיז (כדור הארץ של זיק).
אנרזיק, 1995-2002, המופע שהוצג יותר מכל מופע אחר, בישראל ומחוצה לה (יותר משלושים מופעים), הוא תפקד כמרכיב ברפרטואר שעליו ניתן לחזור בהקשרים שונים: מופע שלם נארז בקופסה- בקונטיינר של זיק.
בשל הצלחתו והעניין שהיווה לחברי הקבוצה, הם יצרו במקביל מופעים חדשים ולקחו חלק באירועים נוספים.
המופע שילב את הקהל והכניס אותו אל תוך עולמם של זיק, דרך מוזיקה מקורית הבוקעת מבעד לרמקולים, קונוס פח מלא בחול שבמרכזו לפיד בוער ועבודת אבניים "חיה" של אודי המוקרנת במעגל סגור.
באנרזיק הגיע לידי פיתוח מקסימלי עקרון הקולאז' החרושתי, המכני, המחולל זהות מדומה בין יצירה לייצור.
טרספוק, 1998, הועלה במסגרת אירוע חמישים שנה למדינת ישראל בוושינגטון.
הכד הוסיף לנכוח כיסוד מרכזי ולו נוספו כמה קונטיינרים.
מתוך דלתותיו של קונטיינר אופקי הוצאה מחרטה עליה הוביל אודי חריטה ידנית של כד.
מן הכד שנופח והואר בקעו זיקוקים.
אמפוריה, 2000, הועלה בסטודיו זיק, במסגרת פסטיבל ישראל 2000, ירושלים.
חלק מהמופע לווה במוזיקה מקורית בשילוב פסנתר וקטעי מוזיקה אלקטרונית כשלאורך הסטודיו, על גבי מסילות, הוסע פסנתר ותחתיו בריכת מים ומעליה תלוי אנך בצורת קונוס.
גם במרכז מופע זה עמד הכד שעבר הפשטה נוספת, בחיפוש אחר צורה נקייה, ואחר גבולות הזהות שלו.
הקונוס הוא הפשטה של המכל, וכך גם החול שקיים במופע -מייצג יסוד מרכזי בהכנת חלק מסוגי החומר הקרמי, גלזורות וזכוכית והוא יוצא מתוך מערבל ויוצר קונוס נוסף, המתפרק בכל מגע יד.
הפירוק הסופי באמפוריה הוא קונטרפונקט מכוון לאיטיות ולכבוד הראש של המופע: כד שהופך למעין זר פרחים.
מוזיק, 2003, מופע הפתיחה בפסטיבל ישראל, ירושלים.
במופע הזה הוחלף ההאנגר התעשייתי בחלל ממוסד שבו הוצג קונצרט לתזמורת סימפונית ולמכונות-זיק בינתחומיות המתכתבות עם דימוייה של האמנות המודרנית.
הקהל הוכנס מדלת הפריקה וההטענה, ועבר דרך אחורי הבמה והבמה עצמה אל תוך האולם.
היה זה קונצרט למכונות-זיק ולמוזיקה של חיים פרמונט, שנוגנה על ידי תזמורת "סימפונט" רעננה.
המוזיקה החיה השתלבה בעבודת הבמה של חברי הקבוצה.
המופע התקבל כשנוי במחלוקת בשיח התרבותי, בעיקר בשל התהייה לגבי התאמתו כמופע פותח לפסטיבל ישראל, ובכך גם היו הביקורות כלפיו.
o.091138-05N, 2005, הוצגה בחצר מוזיאון מרטין-גרפיוס-באו בברלין, גרמניה, כחלק מהתערוכה "העברים החדשים: 100 שנות אמנות בישראל", לרגל ארבעים שנים ליחסים הדיפלומטיים בין ישראל וגרמניה.
עשרים, 2005, פסטיבל עכו, מופע הומאז' לאודי אבן וציון השנה העשרים לפעילות הקבוצה.
עבודת יד: קבוצת זיק, עשרים השנים הראשונות, 2006, מוזיאון ישראל, ירושלים
קוקוצו, 2009, מופע שהוצג במשך ארבעה ימים בבית העם בירושלים, האירוע של זיק כתיאטרון טוטאלי, "זיק מאמינה אך בהווה, לא בעבר ולא בעתיד.
וההווה, משמע החיים, הוא אמירת "הן" למגע האנושי המשחקי והמופלא עם חומרי העולם, מגע של יצירתיות, נועזות ודמיון".
קבוצת "זיק" 25 שנה לפעילותה, 2010, ירושלים, תהלוכת אמנים בהם "זיק" עם מיצג נע ובמרכזו פסל של יד ענקית, בסוף התהלוכה, הפסל העשוי עץ ובד מתוח יועלה באש ויתכלה.
"העבודה מזכירה באופיה את עבודות הקבוצה בראשית דרכה", אומר יובל רימון, מהחברים המייסדים של "זיק", החבר גם בהרכבה הנוכחי.
"בעבר, היינו עושים עבודות שמיועדות לקהל של אלפים, שכללו תמיד פסל גדול שבסוף העבודה היה נשרף", הוא אומר.
לצורך הפקה זו התגייסו יחד חברי הקבוצה הנוכחיים (בהם ארבעה מקבוצת המייסדים) לצד חברים מן העבר - "מילואימניקים של 'זיק'", כפי שמכנה אותם רימון.
מסגד הביטחון, 2016, "מסגד הביטחון" הוא מגדל של 25 מטרים שעוצב והורכב במיוחד למפל האור של מוזיאון תל אביב לאמנות ומייצג את השינוי הדרמטי — הן האדריכלי–פיזי והן הדמוגרפי והביטחוני — שחל בתל אביב, עיר של מגדל היובל השומרים/מאיימים, לצד בנייני המשרדים הרמים וצריחי המסגדים.
"במחשבה שנייה 2", 2019, פסטיבל ישראל ירושלים, המופע התקיים בסטודיו שבבית נקופה.
ביום המופע כאשר נפתחו דלתות הסטודיו אל הנוף הפנימי, הקהל הוזמן להלך בשדה הקוצים ולבחון את עשרות המיצבים, הרהיטים והפסלים לפני אות הפתיחה.
כבר באקט הראשון, תמונת הנוף השתנתה מהותית: מהאופקי (החומה) לאנכי (המגדל), מהדו-ממד (הקרנה, ציור, הדפסה) לתלת-ממד (פריסה, קיפול, התזה).
קנה המידה תעתע: בניין הופך בתזוזה קלה לרהיט, ומבט בגלקסיה הצטמצם להתמקדות באדם זעיר שמרחף בה, כאילו מביטים לפתע במופע מבעד לעינית של טלסקופ.
המופע מתחקה אחר שדה המתחים של ארץ ישראל, הרצפה התעשייתית של חלל הסטודיו מזכירה אדמת טרשים.
דרדרים זהובים מצופים אבקת זכוכית בוקעים מסלעים סדוקים.
בפינה, גזע כרות של עץ זית נתמך בחצובה כסופה שמזכירה לרגע את רגליה הגדועות של החללית "בראשית", ומול הגזע הפיסח ניצב עץ אורן זקוף.
למרגלותיו גל-עד אבנים, כמו מקטע נופי שיובא לכאן מהר הרצל, ובפינה ישן השומר.
הוא חנוט בשק שינה, זהותו בדויה ואין ידוע את רכושו של מי הוא מפקיר.
על כל אלה מביט מלמעלה החקלאי, מרחף באוויר כמו מלאך המוות, בידו חרמש והוא מוכן לקצור.
סוף המופע עשה שימוש בכל הכלים שעומדים לרשות הפרפורמנס כדי לארוז לתוכו את הנרטיב, ולשוב לדימויים שנטבעו בצופים בתחילת המופע, בשאיפה לצקת ב-80 הצופים את התחושה שעשו דרך בשעה המשותפת עם שבעת חברי הקבוצה.
ולבסוף הוזמן הקהל להביט שוב בשפע הפזור בסטודיו, ולראותו בעיניים אחרות.
1995, אמנות עשיה, מוזיאון אשדוד ע"ש קורין ממן, אשדוד
2002, אסלסביבה, המשכן לאמנויות הבמה - בית האופרה, תל אביב
2008, צ'ק-פוסט, שנות השמונים באמנות ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2009, מוזיאון הטבע, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקוה
2011, פסטיבל בוידעם 2011, מרכז ביכורי העתים, תל אביב
2015, קיצור תולדות האנושות, מוזיאון ישראל, ירושלים
2001 מלגה ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות, משרד החינוך והתרבות
היא קבוצת חברות אשר עוסקות ביבוא, שיווק, תכנון וביצוע בתחום מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, תאורת LED, תקשורת ואנרגיה סולארית, קמעונאות, סחר אלקטרוני, רכיבים אלקטרוניים, נדל"ן, שירות ולוגיסטיקה.
מטה החברה ממוקם בכפר סבא והמרכזים הלוגיסטיים באיירפורט סיטי, כפר סבא, חיפה ובית גמליאל.
החברה התאגדה בשנת 1986 על ידי יוסי סרודי המכהן כבעלים ויושב ראש הקבוצה.
בשנת 2020, נכנסה הקבוצה לתחום המסחר האלקטרוני על ידי רכישת פעילות אתר BigDeal.
חטיבת ייבוא והפצה - כוללת מספר חברות בקבוצה (ח.י.
רכיבים), שמייצגות באופן רשמי, מפיצות, נותנות שירות ומתמחות במכירה סיטונאית לעסקים, לצד מתן שירות וקשר ישיר עם לקוחות הקצה.
חטיבת פתרונות לעסקים - כוללת מספר חברות בקבוצה (ח.י.
אנרגיה) מתמחות במתן פתרונות לעסקים, כולל שילוט מקצועי (Digital Signage), מסכים מקצועיים, פתרונות אחסון (Data storage), פתרונות אנרגיה סולארית, פתרונות תאורה, פתרונות מיזוג אוויר ועוד.
חטיבת הקמעונאות - כוללת מספר חברות בקבוצה (ח.י.
דיגיטל, בסט מובייל, שאלטר), מתמחה במכירה קמעונאית בחנויות פיזיות או באתר סחר אינטרנטי, וכוללת כ-40 סניפים פיזיים בפריסה ארצית של בסט מובייל ושאלטר, וכן אתרי סחר אלקטרוני.
חטיבת השירות והלוגיסטיקה - כוללת את חברת ח.י.
שירות ולוגיסטיקה, ומתמחה בהענקת שירות, אחריות, ופתרונות לוגיסטיים מגוונים, מהפצת מוצרים קטנים לבית הלקוח, הובלה והתקנה של מוצרי חשמל גדולים (כגון טלוויזיות, מקררים ועוד), הובלת עמודי תאורה ופאנלים סולאריים, אחסון וליקוט של מוצרים בכל הגדלים, וניהול מוקדי שירות.
חטיבת הנדל"ן - כוללת את חברת חברת אוריה מקרקעין המתמחה בייזום, ניהול והשבחת נדל"ן.
לחברה בעלות במספר נכסים ביעוד מסחר, משרדים, תעשייה ואחסנה.
חטיבת האנרגיה - המתמחה בתחום ההתייעלות אנרגטית באמצעות מערכות סולאריות ופתרונות תאורת LED.
פתרונות תאורת LED ואנרגיה מתחדשת - מערכות סולאריות פוטו-וולטאיות (PV).
החברה מעסיקה כ-700 עובדים וכוללת 9 חברות בפריסה ארצית.
קבוצת השנה ה-25 של ה-NBA היא רשימה של עשרת השחקנים הבולטים בתולדות ליגת ה-NBA, אשר נבחרה בשנת 1971 לרגל חגיגות 25 שנות קיומה של הליגה.
הקבוצה הורכבה לפי עמדות; ארבעה , ארבעה ושני סנטרים.
פאנל בוחרים, אשר הורכב מעשרה מאמנים, ג'נרל מנג'רים ובעלי קבוצות, בחר תחילה את 25 השחקנים המועמדים לבחירה – עשרה גארדים, עשרה פורוורדים וחמישה סנטרים.
לאחר מכן, הוטל על כל שחקן אשר אי פעם היה חבר באחת מחמישיות העונה של ה-NBA לבחור מבין 25 המועמדים את עשרת השחקנים הראויים ביותר.
קבוצת השנה ה-25 הורכבה משחקני עבר בלבד, כך ששחקנים בולטים שהיו עדיין פעילים – כגון וילט צ'מברלין, ג'רי וסט ואוסקר רוברטסון – לא היו זכאים להיבחר.
חברי הפאנל אשר בחר את המועמדים, היו רד אאורבך, אדי גוטליב, לס האריסון, פרד שאוס, בוב פיריק, פרד זולנר, נד אייריש, הסקל כהן, דני בייזון ובן קרנר.
23 מתוך 25 המועמדים לקבוצה הוצגו בהיכל התהילה של הכדורסל; השניים שלא חברים בו הם מקס זסלופסקי ובוב פיריק.
מבין עשרת חברי הקבוצה הנבחרת, ביל ראסל הוא היחיד אשר נבחר פה אחד.
שמונה מבין חברי הקבוצה – ראסל, בוב פטיט, בוב קוזי, ג'ורג' מייקן, פול אריזין, סם ג'ונס, דולף שייס וביל שרמן – נבחרו בשנת 1996 לרשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
קבוצת השנה ה-75 של ה-NBA היא רשימה של 76 השחקנים הבולטים בתולדות ליגת ה-NBA, אשר נבחרה בשנת 2021 לרגל חגיגות 75 שנות קיומה של הליגה.
הרשימה תוכננה להכיל 75 שחקנים, אולם בשל שוויון בהצבעות בין שני שחקנים, נכללו בו 76 שחקנים.
בין התאריכים 19–21 באוקטובר 2021 פורסמו בהדרגה 76 השחקנים הנבחרים.
מבין 76 השחקנים הנבחרים, 11 היו פעילים בעת ההכרזה – יאניס אדטוקומבו, כרמלו אנתוני, סטפן קרי, אנתוני דייוויס, קווין דוראנט, ג'יימס הארדן, לברון ג'יימס, קוואי לנארד, דמיאן לילארד, כריס פול וראסל וסטברוק.
כל חברי קבוצת "50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA" נבחרו גם לקבוצת השנה ה-75.
ארבעה מהשחקנים הנבחרים – ביל ראסל, בוב קוזי, ג'ורג' מייקן ובוב פטיט – נבחרו גם לשלוש "קבוצות השנה" הקודמות; קבוצת השנה ה-25, קבוצת השנה ה-35 וקבוצת השנה ה-50.
חמישה מהשחקנים הנבחרים מחזיקים באזרחות שאינה אמריקאית: יאניס אדטוקומבו (יוון), פטריק יואינג (ג'מייקה), סטיב נאש (קנדה), דירק נוביצקי (גרמניה) והאקים אולאג'ואן (ניגריה).
14 מחברי הקבוצה נבחרו אליה לאחר פטירתם: פיט מרוויץ', וילט צ'מברלין, דייב דבושר, ג'ורג' מייקן, פול אריזין, ביל שרמן, מוזס מלון, דולף שייס, נייט ת'ורמונד, האל גריר, ג'ון האבליצ'ק, קובי בראיינט, וס אנסלד ואלג'ין ביילור.
השחקנים דומיניק וילקינס ובוב מקאדו נבחרו לקבוצה לאחר שהיו מועמדים בולטים להיכלל בקבוצת השנה ה-50, אך "הושמטו" ממנה.
מבין השחקנים הבולטים אשר לא נכללו בקבוצה, ניתן לציין את דווייט הווארד, טרייסי מקגריידי, וינס קרטר, מאנו ג'ינובילי, טוני פארקר, פאו גאסול, כריס בוש, קליי תומפסון, ברנרד קינג, אלכס אינגליש, אדריאן דאנטלי, בוב לניר, דיקמבה מוטומבו ואלונזו מורנינג.
מציין שחקן שהיה פעיל ב-NBA בעל ההכרזה נבחר גם לקבוצת השנה ה-50
לצד בחירת 75 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, נבחרו גם 15 מאמנים כמאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
מבין 15 המאמנים הנבחרים, ארבעה היו פעילים בעת ההכרזה – אריק ספולסטרה, גרג פופוביץ', דוק ריברס וסטיב קר.
שמונה מעשרת המאמנים שנבחרו לקבוצת "השנה ה-50 של ה-NBA" נבחרו גם לקבוצת השנה ה-75. השניים שהוצאו מהרשימה הם ביל פיץ' וג'ון קנדלה.
שישה מחברי הקבוצה נבחרו אליה לאחר פטירתם: ג'ק רמזי, ג'רי סלואן, צ'אק דיילי, קיי.
ג'ונס, רד אאורבך ורד הולצמן.
קבוצת השנה ה-35 של ה-NBA היא רשימה של 11 השחקנים הבולטים בתולדות ליגת ה-NBA, אשר נבחרה באוקטובר 1980 לרגל חגיגות 35 שנות קיומה של הליגה.
בשונה קבוצת השנה ה-25, השחקנים לא נבחרו לפי עמדות במגרש, וסגנון הבחירה הזכיר יותר את הקבוצות במשחק האולסטאר.
בנוסף ל-11 השחקנים, נבחרו רד אאורבך כמאמן הבולט, פילדלפיה 76' של עונת 1966/1967 כקבוצה הבולטת וביל ראסל כשחקן הבולט ב-35 שנות הליגה.
כל חברי הקבוצה ואאורבך המאמן הוצגו בהיכל התהילה של הכדורסל ואף נבחרו לקבוצת השנה ה-50 של הליגה ב-1996. ארבעה משחקני הקבוצה נבחרו עשור לפני כן לקבוצת השנה ה-25 (בוב פטיט, בוב קוזי, ביל ראסל וג'ורג' מייקן).
קבוצת השנה ה-50 של ה-NFL היא רשימה של השחקנים הבולטים בתולדות ליגת ה-NFL, אשר נבחרה בשנת 1969 לרגל חגיגות 50 שנות קיומה של הליגה.
הקבוצה הורכבה מ-16 שחקנים - 15 שנבחרו לפי עמדות וג'ים ת'ורפ, שהוגדר כ"אגדה" ונבחר ללא קשר לעמדה שלו במגרש.
לכל עמדה היו 3 מועמדים, ומתוכם נבחר שחקן אחד.
ארבעה שחקנים היו עדיין פעילים בזמן בחירת הקבוצה, שבעה שחקנים נבחרו גם לקבוצת ה-75 של הליגה ו-11 שחקנים נבחרו לקבוצת ה-100 של הליגה.
הצגתו של ג'רי קרמר בהיכל התהילה של הפוטבול ב-2018, חתמה את כניסתם של כל שחקני קבוצת השנה ה-50 להיכל התהילה של הליגה.
עמדהשחקןשנים ב-NFLקבוצותשנת צירוף להיכל התהילהאגדה ג'ים ת'ורפ 1928, 1919-1926, 1915-1917 קנטון בולדוגסקליבלנד אינדיאנסאוראנג אינדיאנסרוק איילנד אינדיפנדנטסניו יורק ג'איינטסרוק איילנד אינדיפנדנטסטמפה קרדינלסקנטון בולדוגסשיקגו קרדינלס 1963Q ג'וני יונייטס 1956-1973 בולטימור קולטססן דייגו צ'רג'רס 1979FB ג'ים בראון 1957-1965 קליבלנד בראונס 1971HB גייל סיירס 1965-1971 שיקגו ברס 1977
עמדהשחקןשנים ב-NFLקבוצותשנת צירוף להיכל התהילהDE ג'ינו מרצ'טי 1966, 1952-1964 דאלאס טקסנסבולטימור קולטס 1972DT לאו נומליני 1950-1963 סן פרנסיסקו 49' 1969rowspan=1|LB || ריי ניטשקה''' 1958-1972 גרין ביי פאקרס 1978CB נייט טריין ליין 1952-1965 לוס אנג'לס ראמסשיקגו קרדינלסדטרויט ליונס 1974S אמלן טאנל 1948-1961 ניו יורק ג'איינטסגרין ביי פאקרס 1967
עמדהשחקןשנים ב-NFLקבוצותשנת צירוף להיכל התהילהPK לו גרוזה 1946-1967 קליבלנד בראונס 1974
קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק (ביפנית: 自衛隊イラク復興支援群) היה כוח מיוחד של צבא יפן, אשר נשלח לעיראק ככוח שמירת שלום.
ב-2003 נענה ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי לבקשת ארצות הברית לשלוח כוח צבאי לעיראק.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, בה כוח יפני הוצב מחוץ לגבולות יפן.
דעת הקהל היפנית נחלקה קשות בסוגיה זו.
רבים טענו שפריסת הכוחות בעיראק נוגדת את סעיף 9 לחוקת יפן, אשר אוסר על הצבא היפני להשתתף במלחמה.
הנימוק של ממשלת קואיזומי היה שחיל המשלוח לעיראק לא ישתתף בפעילות מלחמתית אלא בכוח שמירת שלום.
ב-29 בנובמבר, בעוד החיילים היפנים מתכוננים לצאת לדרך, נרצחו ביריות ליד תיכרית שני דיפלומטים יפנים.
ב-9 בדצמבר הצליח קואיזומי להעביר את "חוק הסיוע ההומניטרי ושיקום עיראק" בדיאט היפני.
הכוחות היפנים נפרסו בעיר סמוואה בצמוד לכוחות של צבא הולנד.
על היפנים נאסר להתערב בלחימה אלא לצורך הגנה עצמית, ולפיכך הם שימשו בעיקר ככוח עזר הומניטרי.
את ההגנה הצבאית על העיר סיפקו כוחות של צבא אוסטרליה.
המחנה היפני הותקף כמה פעמים בפצצות מרגמה, אולם לא נגרם לו כל נזק.
תחקירים שנעשו מאוחר יותר גילו כי בניגוד לעמדתה הרשמית של ממשלת יפן, חיילים יפנים כן הוצבו בעמדות הגנה קדמיות.
בתחילת אפריל 2004, שלושה יפנים – עיתונאי ושני עובדי סיוע – נחטפו בידי טרוריסטים.
החוטפים איימו לשרוף את בני הערובה בחיים אם יפן לא תסיג את חייליה מעיראק.
ב-15 באפריל החטופים שוחררו, ככל הנראה לנוכח לחץ מתמשך בתוך יפן להסיג את החיילים.
למחרת, שני יפנים נוספים – עובד סיוע ועיתונאי – נחטפו, אולם גם הם שוחררו תוך 24 שעות.
ב-20 ביולי פרסם אבו מוסעב א-זרקאווי הצהרה בה איים לבצע פיגועים כנגד מטרות יפניות, אם יפן לא תסיג את חייליה.
ב-30 באוקטובר נחטף תרמילאי יפני בשם שוסי קודה בבגדאד.
כעבור כמה ימים נמצאה גופתו לאחר שממשלת יפן סירבה ליצור קשר עם החוטפים.
ב-9 במאי 2005 נהרג אקיהיקו סאיטו, יועץ אבטחה פרטית יפני שעבד עבור הצבא הבריטי בעיראק.
המוות זעזע את החברה היפנית, והגביר את הדרישה להוציא את החיילים מעיראק.
סקר שנערך ביפן בסוף שנת 2005, הראה כי 69% מאזרחי יפן רוצים בהחזרת החיילים.
למרות זאת, ב-8 בדצמבר החליטה ממשלת קואיזומי על חידוש המנדט הצבאי בעיראק בשנה.
ב-25 ביוני 2006 הבטיח קואיזומי להסיג את הכוחות מעיראק במהירות.
הנסיגה נעשתה בצורה הדרגתית, וב-18 ביולי עזב החייל היפני האחרון את עיראק.
המחנה היפני הועבר לשליטת הבריגדה ה-2 של צבא עיראק.
הכוחות היפניים לא חזרו למולדת, אלא נשארו בכוויית.
ממשלת יפן המשיכה לספק תמיכה לוגיסטית לכוחות הרב-לאומיים בעיראק באמצעות רכבת אווירית מכוויית.
ב-17 באפריל 2008 פסק בית המשפט העליון של יפן כי שיגור החיילים מחוץ לגבולות המולדת אינו חוקי.
עקב כך, החלה יפן לפנות את כוחותיה מכוויית.
אחרון החיילים היפנים חזר למולדת ב-18 בדצמבר.
החברה השיקה רשת חברתית בשם Truth Social ב-21 בפברואר 2022.
החברה התכוונה להשתמש בחברת רכישה למטרות מיוחדות (SPAC) כדי להקל על הפיכתה לחברה ציבורית.
ב-20 באוקטובר 2021, קבוצת טראמפ למדיה וטכנולוגיה וחברת.Digital World Acquisition Corp (DWAC) הנסחרת בבורסה האמריקאית, הודיעו כי החליטו על הסכם מיזוג סופי שישלב בין שתי החברות, ויאפשר לקבוצת טראמפ למדיה וטכנולוגיה להפוך לחברה ציבורית.
חברת DWAC נפתחה בעזרת חברת ARC Capital, חברה שבסיסה בשנגחאי המתמחה ברישום חברות סיניות בשוקי המניות האמריקאיים, והייתה יעד לחקירות של הוועדה לניירות ערך ולבורסות על מצג שווא של "חברות מעטפת".
מספר משקיעים הופתעו לגלות שכספי ההשקעה שלהם משמשים למימון חברת טראמפ.
המוצרים העתידיים של החברה שהוכרזו כוללים את הרשת החברתית, Truth Social, ושירות הזרמת מדיה שתיקרא "TMTG+" שתתחרה בנטפליקס, אמזון פריים וידאו, אפל טיוי פלוס, ודיסני+.
בנוסף, החברה החלה לפתח רשת חברתית מקוונת חלופית על-מנת לאתגר את חברות המדיה החברתית הוותיקות, כגון פייסבוק, אינסטגרם, וואטסאפ, טיקטוק, יוטיוב, וטוויטר (בטרם רכישת תאגיד X על-ידי אילון מאסק) ועשויה לעניין בעיקר שמרנים.
בדצמבר 2021, החברה אמרה כי גייסה מיליארד דולר דרך "השקעה פרטית במימון הון ציבורי" (PIPE) והמשקיעים אינם ידועים.
העיתון הבריטי פייננשל טיימס דיווח כי שווי החברה הצפוי מהמימון וההשתלבות עם חברת הרכישה למטרות מיוחדות תהיה 1.25 מיליארד דולר.
ב-14 בדצמבר 2021, החברה הודיעה שהיא הגיעה להסכם עם ראמבל, וכי ראמבל תפעיל חלק מהרשת החברתית TRUTH וגם את TMTG+.
ב-21 בפברואר 2022, החברה השיקה את Truth Social באפל סטור.
על רקע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024 והערכות על שובו של טראמפ לבית הלבן מניות החברה זינקו ושווי החברה עומד על מעל 10 מיליארד דולר.
הניו יורק טיימס דיווח מספר ימים לאחר פרסום הסכם המיזוג כי מייסד חברת DWAC, בנקאי ממיאמי פטריק אורלנדו, דן בהסכם מיזוג חברת SPAC עם טראמפ לפחות מאז מרץ 2021. הקמת ה-DWAC הוכרזה במאי והיא הפכה לציבורית בספטמבר.
טראמפ ואורלנדו דנו בתחילה על עסקה דרך חברת SPAC אחרת בבעלותו של אורלנדו שכבר נסחרה בבורסה, אך היא נחשבה קטנה מדי עבור עסקת טראמפ.
החברה הצהירה בשלושה תשקיפים כי לא ניהלה "דיונים מהותיים, במישרין או בעקיפין, עם יעד מיזוג עסקים כלשהו".
קבוצת התמיכה הגרמנית בסומליה היה כוח מיוחד של הבונדסוור אשר שימש ככוח שמירת שלום של האו"ם במהלך מלחמת האזרחים בסומליה.
ב-12 באוגוסט 1992 קיבלה ממשלת גרמניה החלטה לסייע בסיום מלחמת האזרחים בסומליה.
עוד באותו החודש נפרסו חיילים גרמנים מהקורפוס ה-2 בסומליה כחלק ממבצע האו"ם הראשון בסומליה.
בחודשים הראשונים הכוח השתתף בפעילות הומניטרית בלבד, אולם בדצמבר קיבל סמכות מהאו"ם לאכוף את שמירת השלום, להחרים נשק לא חוקי ולנטרול מוקשים.
ב-12 באפריל 1993 הגיש האו"ם בקשה לממשלת גרמניה לשלוח כוחות גם למבצע האו"ם השני בסומליה.
ב-21 באפריל אישרה ממשלת גרמניה לשלוח חיילים לסומליה, וב-23 ביוני אושרה ההחלטה בידי בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה.
ב-2 ביולי הוגשה ההצעה בפני הבונדסטאג, שאישר אותה ברוב של 337 קולות מול 185. החיילים שנשלחו לסומליה היו מתנדבים שעברו הכשרה מיוחדת בלוחמה מדברית.
החיילים הוטסו למוגדישו ומשם המשיכו ברכב אל בסיס הכוח בבלדוויין.
אזור בלדוויין נבחר בקפידה מכיוון שהיה אזור רגוע יחסית, וכן אזור שגרמניה כבר הייתה מעורבת בפיתוחו בעבר, כך שהגרמנים כבר היו מוכרים שם.
הכוח הראשון כלל 1,725 לוחמים בפיקודו של אוברסט הלמוט הארף.
בהמשך הוחזרו החיילים הללו לגרמניה, והוחלפו ב-1,300 חיילים חדשים בפיקודו של הולגר קמרהוף.
החיילים הגרמנים השתתפו בעיקר בפעילויות הומניטריות כמו איסוף נשק וטיהור מים, אך גם סייעו בהכשרת כוחות משטרה מקומיים.
הגרמנים היו ידידותיים מאוד, ולא פתחו באש כל עוד לא הותקפו.
אי לכך הם היו פופולריים מאוד בקרב המקומיים.
בתחילת 1994 החלו כוחות האו"ם לעזוב את סומליה.
ב-23 במרץ עזבו אחרוני החיילים הגרמנים את הארץ, אולם כוחות של הדויטשה מרינה נותרו בחופי הארץ.
קבוצת זנב חמור הייתה קבוצת אמני אוונגרד רוסים שהוקמה בשנים 1911–1912.
הקבוצה ארגנה תערוכה ראשונה ב-11 במרץ 1912 במוסקבה.
הפרישה של מיכאיל לריונוב ונטליה גונצ'רובה מקבוצת נסיך יהלום, שנחשבה בעיניהם "סזניסטית" מדי, אירופאית מדי, היא שקירבה את אמני הקבוצה החדשה.
אמנים אלה חיפשו את השראתם ברוסיה, באוקראינה והציבו בחזית אייקונים, סימנים של דימויים פופולריים, בפרט רוסיים (לובוק).
ומהווים נטייה חדשה הנקראת "ניאופרמיטיביזם .
את שם הקבוצה הציעו מיכאיל לריונוב ונטליה גונצ'רובה.
הם קראו לתערוכה הראשונה שלהם במוסקבה La queue de l'âne - זנב חמור.
כי רצו ללעוג לאוונגרד הצרפתי שלדעתם - בפריז לא ניתן עוד להבחין בין ציור לבין יצירות שאפילו חמור יכול לעשות, תוך שהם מתייחסים לתערוכה משנת 1910, שאחד הציורים שנתלו שם "שקיעה בים האדריאטי", על ידי צייר איטלקי לא מוכר, שטען שהוא צויר בעזרת זנב של חמור.
הפרישה של שני יוצרי הקבוצה החדשה הוכרזה במהלך הכנס הציבורי שהוקדש לאמנות מודרנית, שאורגן על ידי דייוויד בורליוק במוסקבה, בפברואר 1912. במהלך הוויכוח האשים מיכאיל לריונוב את דייוויד בורליוק שהוא "תלמיד דקדנטי של מינכן" ושל אנשי סזאן - "המלכים של פריז".
באותה תקופה התקיימה גם תערוכה של "הפרש הכחול" במינכן.
לא רק שחלק מהמשתתפים נכחו בשתי התערוכות, אלא שרבים מהם גילו עניין זהה באמנות פופולרית ובאמנות נאיבית.
חיתוכי עץ רוסיים מהמאה ה-19 אף הם הוצגו במינכן.
מעבר לחילוקי דעות אישיים אלו, קבוצת נסיך יהלום רצתה לאשר את קיומו של בית ספר רוסי עצמאי ולממש הנתקות מרצון מאירופה.
התערוכה הראשונה נפתחה במוסקבה ב-11 במרץ 1912. זו הייתה הפעם הראשונה ש"ארבעת הגדולים" התאחדו: מיכאיל לריונוב, נטליה גונצ'רובה, ולדימיר טאטלין וקזימיר מלביץ'.
אבל היו גם אמנים אחרים כמו אלכסנדר צ'בטצ'נקו, מיכאיל לה-דנטו, היסטוריון אמנות: איליה זדנביץ' ואחרים.
קזימיר מלביץ' הציג 23 עבודות ושלושת הציירים האחרים הציגו 50 כל אחד.
מארק שאגאל הציג רק ציור אחד בתערוכה זו משנת 1912: "מוות" (1908), שם רואים נפטר שוכב באמצע רחוב קטן, סביבו דולקים נרות, סמלי נשמתו.
עובדת נוכחותו של שאגאל משמעותית מאוד.
אוהדי לריונוב אהבו את הנאו-פרימיטיביות של הבדים שצייר שאגאל המתארים בעלי מלאכה יהודים ושלטיהם.
אפשר להשוות את נושא יצירותיו של שאגאל בתקופה זו לאלו של לריונוב כדי להבין את השפעתו של האחרון בזמן זה.
ציוריו של לריונוב, על חיי חיילים, יצרו השפעה חזקה על שאגאל הצעיר, עד 1915.
את פתיחת התערוכה "זנב החמור", קיבלו קריאות זעם ולעג מהציבור והעיתונות, מול הסגנון הנאו-פרימיטיביסטי של המציגים.
למרות המיאוס של ציבור מהמוצגים, הייתה השפעת של האמנויות הפרימיטיביסטיות על האמנות הרוסית של המאה ה-20 בתקופה זו ברוסיה.
הנאו-פרימיטיביות למעשה פיתחה והתאימה לסביבה העירונית, את המסורות הסלאביות הישנות של הכפר.
לריונוב ומלביץ' היו ממוצא אוקראיני וחפצי יומיום מעוטרים (בגדים, כרכרות סוסים, כלי מטבח, כלי נגינה) קישטו את חיי היומיום שלהם מילדותם, דבר שהשפיע על יצירתם.
קבוצת השנה ה-25 של ה-WNBA היא רשימה של 25 השחקניות הבולטות בתולדות ליגת ה-WNBA, אשר נבחרה בספטמבר 2021 לרגל חגיגות 25 שנות קיומה של הליגה.
השחקניות לא נבחרו לפי עמדות במגרש, וסגנון הבחירה הזכיר יותר את הקבוצות במשחק האולסטאר.
כדי להיות מועמדת לבחירה, השחקנית הייתה צריכה לשחק ב-WNBA לפחות שתי עונות ולהתאים לפחות לארבעה מתוך שבעת הקריטריונים:
בחירה אחת לפחות לחמישיית העונה.
בחירה אחת לפחות לחמישיית ההגנה.
בחירה אחת לפחות למשחק האולסטאר.
דירוג בין 40 המובילות בכל קטגוריה סטטיסטית מרכזית, נכון לתחילת עונת 2021.
זכייה בפרס הסיוע הקהילתי של ה-WNBA.
בנוסף לבחירת הקבוצה, הקהל בחר בהצבעה אינטרנטית את דיאנה טוראסי כשחקנית הבולטת ביותר ב-25 שנות הליגה.
השחקניות הנבחרות התאספו בפיניקס שבאריזונה, לפני משחק מספר 1 בגמר הפלייאוף.
בזמן הכרזת הרשימה, עשר שחקניות מתוכה היו פעילות בליגה.
כתב מודגש מציין שחקניות שהיו פעילות בעת הרכבת הרשימה.
מספרי האליפויות והבחירות לחמישיות העונה מעודכנים לזמן הרכבת הרשימה.
השחקנית הצעירה ביותר שנבחרה לקבוצה היא בריאנה סטיוארט, שהייתה בת 27 בזמן פרסום הרשימה.
השחקנית המבוגרת ביותר שנבחרה לקבוצה היא סינתיה קופר, שהייתה בת 58 בזמן פרסום הרשימה.
רק שתי שחקניות שנבחרו לקבוצה הן לא אמריקאיות, לורן ג'קסון מאוסטרליה וטישה פנישיירו מפורטוגל.
תשע משחקניות הקבוצה נבחרו גם לשלוש "קבוצות העשור" הקודמות של הליגה (ה-10, ה-15 וה-20) - סו בירד, לורן ג'קסון, יולנדה גריפית', ליסה לסלי, שריל סוופס, קייטי סמית', טאמיקה קאצ'ינגס, סינתיה קופר וטינה תומפסון.
שלוש כדורסלניות שנכללו ב"קבוצות העשור" קודמות - דון סטיילי (ה-10 וה-15) דיאנה נולאן (ה-20) וטרסה וד'רספון (ה-15 וה-20), לא נבחרו לרשימה זו.
קבוצת טמרס היא קבוצת השקעות בבעלות איש העסקים פויו זבלודוביץ' שבסיסה בלונדון.
לקבוצה מספר תחומי פעילות, כולל: נדל"ן, פיננסים, טכנולוגיה, תקשורת, תעשייה ומדיה.
הקבוצה היא בעלות מניות במספר חברות פרטיות וציבוריות, ומחזיקה בנכסי נדל"ן רבים.
טמרס נוסדה בשנת 1955 על ידי שלמה זבלודוביץ', יזם ממוצא יהודי פולני שנולד בלודז'.
הוא ומשפחתו נכלאו במחנה הריכוז אושוויץ, שם שרדו רק הוא ואשתו פולה.
לאחר המלחמה היגר לפינלנד דרך שוודיה והתיישב בעיר טמפרה.
שם החל לעבוד בקונצרן התעשייתי "תַמְפֵלָה" , שעסק בין השאר בייצור תחמושת ומרגמות.
זבלודוביץ' הצליח לשכנע את הקונצרן להקים בישראל את מפעל "סולתם" בשיתוף חברת "סולל בונה".
זבלודוביץ' היה מעורב בשיווק תוצרת המפעל מחוץ לישראל וב-1959 תיווך בעסקה למכירת מרגמות ומטילי־רימונים תוצרת "סולתם" לגרמניה ובנוסף גם רובי עוזי.
בהמשך רכש 50% מהבעלות על "סולתם" וניהל את חברת "סלגד", חברה שהייתה רשומה בלוקסמבורג ועסקה בשיווק מוצרי המפעל ברחבי העולם.
זבלודוביץ' הפך תוך 20 שנה לאחד מיצרני וסוחרי הנשק הפרטיים הגדולים באירופה.
בין השאר, תיווך בעסקות ענק בין מדינת ישראל למדינות שונות באירופה, באסיה ובאפריקה.
ומכר נשק לאיראן בשיתוף יעקב נמרודי.
ב-1974 רכש מפעל נשק בדנמרק, באמצעות איש קש מאחר שנאסר על זרים להחזיק מפעלי נשק במדינה.
הדבר נחשף לבסוף וגרם לשערורייה.
בשנות ה-80 הקים את חברת "פוקאל", במדינת פנסילבניה בארצות הברית, שייצרה פגזי דמה מפלסטיק לאימוני ארטילריה ועסקה בשיווק מרגמות של סולתם.
קבוצת טמרס הוקמה במקור עבור עסקי הנשק של שלמה זבלודוביץ', אך לאחר שעזב את התחום היא החלה לפעול כ-Family Office, במטרה לנהל את ההשקעות שלו ומשפחתו, בעיקר לאחר שיצא בהדרגה מעסקי הנשק.
החברה השקיעה בעיקר בנדל"ן ומפעלי תעשייה באירופה, ארצות הברית וישראל.
עם מותו ב-1994 הוערכו נכסיו בשווי של כ-300 מיליון דולר.
ילדיו רבקה בלדגרין ופויו זבלודוביץ' ירשו יחד את עסקיו שהוחזקו באמצעות נאמנויות הרשומות במקלטי מס בליכטנשטיין ובגיברלטר.
בהמשך התנהל סכסוך ירושה בין השניים וב-2005 הסכימו להפריד את נכסיהם שפויו זבלודוביץ' קיבל את הבעלות על קבוצת טמרס.
ב שימש פנחס בוכריס כמנכ"ל טמרס בישראל, אחר כך החליפה אותו בתפקיד אשתו.
טמרס מחזיקה בנייני משרדים בלונדון, וושינגטון, ניו יורק וערים נוספות.
בנוסף בבעלותה קרקעות ומבנים רבים ב"דאון טאון לאס וגאס", בהם בתי מלון ובתי קזינו.
בשנת 1996 הקימה "קבוצת טמרס" בישראל את "רשת מלונות טמרס", בשותפות עם קבוצת המלונאות האמריקאית HEI (הוספיטליטי אקוויטי אינבסטרס).
הרשת פעלה תחילה תחת השם "HEI" ושימשה זכיינית רשת מריוט בישראל.
עם הקמתה חתמה החברה על חוזי ניהול בשלושה מלונות - מלון אוויה בסביון, מלון בהקמה בנצרת ומלון במגדלי חוף הכרמל.
בדצמבר 1999 נפתח המלון בנצרת אך ב-2002 נסגר המלון והוסב לבית כלא לעובדים זרים.
בשנת 2002, חברת HEI, שהיא הזכיינית בישראל של רשת מריוט, החלה לנהל גם את מלון דניאל בהרצליה.
בשנת 2006 הרשת עברה לבעלותה הבלעדית של "קבוצת טמרס" ושמה שונה ל"רשת מלונות טמרס".
בנובמבר 2020 מכרה הרשת תמורת 155 מיליון שקל, את מלון "דניאל ים המלח", ומלונות "ווסט אשדוד" ו-"ווסט תל אביב" לחברת "ישראל קנדה".
בשנת 2010 הוקמה חברת הבת "טמרס טלקום" שפרסה כבל תקשורת תת-ימי, בנתיב מטירת כרמל, ישראל לקפריסין ומשם למרסיי בצרפת.
פריסת הכבל הושלמה בינואר 2012. החברה נאלצה להתמודד בתחרות מול מד נאוטילוס ובזק בינלאומי, ולא הצליחה לגייס לקוחות גדולים כמתוכנן.
בשנה הראשונה להפעלת הכבל היו לה רק שלושה לקוחות: טריפל סי, גולן טלקום וחברת פלטל הפלסטינית.
בהמשך גייסה לקוחות נוספים, בהם Unlimited, HOT ולקוחות עסקיים.
בסוף 2014 החלה לפרוס כבל ימי שני בים האדום, שחיבר את ישראל לשדרת האינטרנט הבינלאומית ב, וקיצר את התקשורת בין ישראל ומזרח אסיה.
באפריל 2021 רכשה "קרן אלומה" 40% מ"טמרס טלקום" תמורת 100 מיליון שקל.
בהמשך רכשה עוד 40% תמורת 24 מיליון דולר במזומן ו-16 מיליון דולר במניות.
ב-2022 פרסה כבל נוסף המחבר את ירדן עם שדרת האינטרנט בים התיכון.
ב-2023 חתמה על הסכם להקמת כבל בין ישראל ליוון.
טמרס החזיקה בפארקי הייטק ביוקנעם וטירת הכרמל, אותם מכרה ב-2008 לחברת "בריטיש ישראל" תמורת 170 מיליון שקל, כשבנוסף קיבלה 16.6% ממניות "בריטיש ישראל".
בדצמבר 2010 טמרס מכרה את יתרת החזקותיה בחברת "בריטיש ישראל", בעת שזו נרכשה על ידי חברת מליסרון.
קבוצת ואנגארד בע"מ היא חברת השקעות אמריקאית שנוסדה ב-1 במאי 1975. ואנגארד היא הספקית הגדולה ביותר של קרנות נאמנות והספקית השנייה בגודלה של קרנות סל (ETFs) בעולם אחרי iShares של BlackRock, בנוסף לקרנות נאמנות וקרנות סל, מציעה החברה מציעה שירותי ברוקראז', שירותי חשבונות חינוכיים, תכנון פיננסי, ניהול נכסים ושירותי נאמנות.
היא מנהלת כ-11 טריליון דולר בנכסים גלובליים נכון ל-31 בינואר 2025. מספר קרנות נאמנות המנוהלות על ידי ואנגארד מדורגות בראש רשימת קרנות הנאמנות בארצות הברית לפי נכסים מנוהלים.
ואנגארד נחשבת, יחד עם BlackRock ו־State Street, לאחת משלוש מנהלות קרנות המדד הגדולות, אשר ממלאות תפקיד דומיננטי בהשקעות קמעונאיות.
המייסד והיו"ר לשעבר ג'ון סי.
בוגל זוכה לקרדיט על יצירת קרן האינדקס הראשונה שהייתה זמינה למשקיעים פרטיים, והיה תומך ומאפשר השקעה בעלות נמוכה על ידי יחידים, אם כי היזם רקס סינקיפילד זוכה גם הוא לקרדיט על קרן האינדקס הראשונה כמה שנים לפני בוגל.
ואנגארד נמצאת בבעלות הקרנות המנוהלות על ידי החברה ולכן בבעלות לקוחותיה.
ואנגארד מציעה שני סוגים של רוב קרנותיה: מניות משקיעים ומניות אדמירל.
למניות אדמירל יש יחס הוצאות מעט נמוך יותר אך דורשות השקעה מינימלית גבוהה יותר, לרוב בין 3,000 ל-100,000 דולר לקרן.
מטה החברה של ואנגארד נמצא במלוורן, פרבר של פילדלפיה שבפנסילבניה.
יש לה משרדים בשארלוט, צפון קרוליינה, דאלאס, טקסס, וושינגטון די.סי.
וסקוטסדייל, אריזונה, כמו גם בקנדה, אוסטרליה, אסיה ואירופה.
בוגל מחקר עבור עבודת הגמר שלו לתואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון, שבו מצא שרוב קרנות הנאמנות לא הרוויחו יותר כסף בהשוואה למדדי שוק המניות הרחבים.
גם אם המניות בקרנות עלו על מדד הייחוס, דמי הניהול הפחיתו את התשואות למשקיעים מתחת לתשואות מדד הייחוס.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1951, נשכר בוגל על ידי חברת ניהול וולינגטון.
בשנת 1966, הוא יזם מיזוג עם קבוצת ניהול קרנות שבסיסה בבוסטון.
עם זאת, המיזוג נכשל ובוגל פוטר בשנת 1974. בוגל אמר על פיטוריו: "הדבר הגדול בטעות הזו, שהייתה מבישה ובלתי נסלחת והשתקפה של חוסר בגרות וביטחון מעבר למה שהעובדות הצדיקו, היה שלמדתי הרבה.
ואם לא הייתי מפוטר אז, לא היה ואנגארד."
בוגל הקים חטיבת קרנות חדשה בוולינגטון.
הוא קרא לה ואנגארד, על שם ספינת הדגל של הוריישו נלסון בקרב הנילוס, אה"מ ואנגארד.
בוגל בחר בשם זה לאחר שסוחר הדפסים עתיקים השאיר לו ספר על הישגי הצי של בריטניה הגדולה, ובו הוצגה אה"מ ואנגארד.
מנהלים בוולינגטון התנגדו בתחילה לשם, אך אישרו אותו ברוב דחוק לאחר שבוגל הזכיר שקרנות ואנגארד יופיעו בסדר אלפביתי לצד קרנות וולינגטון.
מנהלי וולינגטון אסרו על הקרן לעסוק בשירותי ייעוץ או ניהול קרנות.
בוגל ראה בכך הזדמנות להקים קרן פסיבית הקשורה לביצועי מדד S&P 500, שהוקם בשנת 1957. בוגל קיבל השראה גם מפול סמואלסון, כלכלן שזכה מאוחר יותר בפרס נובל למדעי הכלכלה, שכתב בטור מאוגוסט 1976 בניוזוויק שמשקיעים קמעונאיים זקוקים להזדמנות להשקיע במדדי שוק המניות כמו מדד S&P 500.
ב-1976, לאחר שקיבל אישור מדירקטוריון וולינגטון, ייסד בוגל את קרן ההשקעות First Index Investment Trust (הנקראת כיום קרן Vanguard 500 Index),.
אחת מקרנות האינדקס המוקדמות ביותר להשקעה פסיבית.
קדמו לקרן זו קומץ קרנות אחרות שנוסדו מספר שנים קודם (למשל, Batterymarch Financial Management של ג'רמי גרנת'ם בבוסטון, וקרנות אינדקס שנוהלו על ידי רקס סינקיפילד בבנק אמריקן נשיונל בשיקגו, וג'ון "מק" מקוואן במשרד וולס פארגו בסן פרנסיסקו).
מדד S&P 500 של בוגל גייס ב-11 מיליון דולר בהנפקה הראשונה לציבור, בהשוואה לציפיות לגיוס של 150 מיליון דולר.
הבנקים שניהלו את ההנפקה לציבור הציעו שבוגל יבטל את הקרן עקב קבלת הפנים החלשה, אך בוגל סירב.
באותה תקופה, לוואנגארד היו רק שלושה עובדים: בוגל ושני אנליסטים.
צמיחת הנכסים בשנים הראשונות הייתה איטית, בין היתר משום שהקרן לא שילמה עמלות לברוקרים שמכרו אותה, דבר שהיה יוצא דופן באותה תקופה.
תוך שנה, הקרן צמחה רק ל-17 מיליון דולר בנכסים, אך אחת מקרנות וולינגטון שניהלה ואנגארד נאלצה להתמזג עם קרן אחרת, ובוגל שכנע את ולינגטון למזג אותה עם קרן האינדקס.
המיזוג העלה את הנכסים לכמעט 100 מיליון דולר.
לאחר תחילתו של שוק שורי בשנת 1982 הואצה צמיחת הנכסים, ומודל האינדקסציה הפך פופולרי יותר בחברות אחרות.
קרנות העתק אלו לא זכו להצלחה מכיוון שהן בדרך כלל גבו עמלות גבוהות יותר, מה שנגד את מטרתן של קרנות האינדקס.
בנובמבר 1984, הושקה קרן Vanguard Primecap בשיתוף פעולה עם Primecap.
בדצמבר 1986 הושקה קרן הנאמנות השנייה של ואנגארד, קרן אינדקס אג"ח בשם Total Bond Fund, שהייתה קרן אינדקס האג"ח הראשונה שהוצעה אי פעם למשקיעים פרטיים.
במהלך שנות ה-90 הוצעו קרנות נוספות, וכמה קרנות של ואנגארד, כולל קרן המדד S&P 500 וקרן שוק המניות הכוללת, הפכו בין הקרנות הגדולות בעולם, ואנגארד הפכה לחברת קרנות הנאמנות הגדולה בעולם.