tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ואל היה גם נחוש להקליט את אלבום האולפן החמישי שלו עם להקה זו.
לאחר שכתב חומר חדש לתקליט חיפש ג'ואל מפיק שיוכל לטפח את סגנונו הרצוי.
ג'ואל, מעריץ ותיק של הביטלס, פנה בתחילה למפיק המפורסם של הביטלס ג'ורג' מרטין.
אך לאחר פגישה עם ג'ואל, מרטין הביע עניין בהפקת האלבום, אך לא רצה להשתמש בלהקה של ג'ואל, ובמקום זאת רצה להביא נגני סשן.
ג'ואל, לעומת זאת, היה נחוש ברצונו להקליט עם להקתו שלו ודחה את הצעתו של מרטין.
בסופו של דבר, ג'ואל פנה לפיל ראמון, מהנדס סאונד ומפיק מוזיקלי ותיק בניו יורק שעבד לאחרונה עם פול סיימון, זמר-יוצר נוסף, על אלבומו של סיימון Still Crazy After All These Years.
לדברי ג'ואל, הוא וראמון נפגשו זה עם זה בפונטנה די טרווי, מסעדה איטלקית ליד קרנגי הול, שם ניגן ג'ואל באותה תקופה.
לדברי ג'ואל, ראמון הביע הערכה ללהקה של ג'ואל ולאנרגיה שלהם, והבין את ההיגיון מאחורי גישתו של ג'ואל להקלטות, מה שהוביל בסופו של דבר את ג'ואל לבחור בראמון כמפיק לאלבומו הבא.
ההקלטות של The Stranger, שתוארו על ידי ג'ואל כ"פיצוץ" שיש לקחת בו חלק, נמשכו שלושה שבועות קצרים בין יולי לאוגוסט 1977. האלבום מכיל תשעה שירים, ארבעה מהם יצאו כסינגלים בצפון אמריקה.
כל השירים הוקלטו עם ג'ואל לצד להקתו אותה הקים במהלך סיבוב הופעות, בנוסף למוזיקאים נוספים שהובאו לאולפן לשירים ספציפיים.
למרות הקמת הלהקה של ג'ואל, השירים ב-The Stranger לא כללו גיטריסטים עקביים, עם נגנים שונים שהופיעו בכל שיר, ולדברי ג'ואל, הסיבה להיעדר גיטריסט קבוע הייתה כי היה קשה למצוא את הגיטריסט הנכון.
התמונה על העטיפה האחורית של האלבום, בה נראים ג'ואל, ראמון (שלבש חולצה של היאנקיז בזמן התמונה) וכל אחד מחברי הלהקה, צולמה ב-Supreme Macaroni Company, אחת מכמה מסעדות אליהן נהגה הלהקה ללכת כדי "לאכול את ארוחות הצהריים והערב המטורפות האלה".
שיר הפתיחה, "Movin' Out (Anthony's Song)", מתמקד באנתוני, עובד חנות מכולת מלונג איילנד ש"חולם לעשות את זה בגדול", ומקבל לחץ ממשפחתו לעזוב וללכת בדרך שלו.
ג'ואל הצהיר בסשן שאלות ותשובות כי בתחילה כתב את מילות השיר למנגינה של השיר "Laughter in the Rain" של ניל סדקה, ועשה זאת מבלי להבין את הדמיון עד שהמתופף ליברטי דה ויטו הצביע עליו בחוצפה למחרת.
מכיוון שלא רצה לבזבז את כל המילים שהמציא, ג'ואל כתב את השיר מחדש, והמציא מנגינה חדשה שתתאים למילים.
שיר הנושא של האלבום, על פי ג'ואל, נכתב על ידו ללא כל נושא ליבה בראש ויכול להיות פתוח לפרשנות, אם כי הוא הצהיר כי ניתן לראות בו שיר על אדם עם סכיזופרניה.
בזמן שהלחין את השיר, ג'ואל שורק את הנושא המזוהה עם השיר עבור ראמון, בטענה שהוא (ג'ואל) צריך למצוא כלי לנגן בו.
ראמון אמר לג'ואל שהשריקה שהוא עשה הייתה מושלמת, ולכן היא נשמרה בהקלטה הסופית.
לדברי ג'ואל בראיון ל-Today, מקצב כלי ההקשה בו נעשה שימוש בשיר נוצר בזמן שהוא השתעשע במכונת תופים של Ace Tone Rhythm Ace, שהכילה מקצב תופים ששמע תוך כדי גלילה בספריית רצועות הקצב של המכונה.
לאחר ששמע את הקצב, הוא חשב שיהיה נחמד להשתעשע בקצב שלו, וכתב את השיר זמן קצר לאחר מכן.
השיר "Just the Way You Are" נוצר בהשראת אהבתו של ג'ואל לאשתו באותה תקופה, אליזבת ובר.
הוא הצהיר בשידור Sirius XM בשנת 2016 כי המנגינה הגיעה אליו בחלום בזמן שעבד על The Stranger.
הוא שכח מהמנגינה זמן קצר לאחר מכן, אבל היא חזרה אליו כשהיה בפגישה עסקית.
ג'ואל שקל במקור להשאיר את השיר מחוץ לאלבום, מכיוון שהוא ביטל אותו כ"בלדה מבריקה" שהייתה לא במקום בהשוואה לשאר האלבום.
ראמון לא הסכים, והביא את לינדה רונסטאדט ופיבי סנואו לאולפן כדי להוכיח שכדאי לכלול אותו.
לאחר ששמעו את השיר, שני האמנים שיבחו אותו, ובכך שכנעו אותו לבצע את השיר.
האפוס בן 7 וחצי הדקות "Scenes from an Italian Restaurant", העוקב אחר זוג אוהבים צעירים מלונג איילנד בשם ברנדה ואדי שעוברים נישואים כושלים, הוא שלושה שירים שונים וקצרים יותר: "The Italian Restaurant Song", "Things Are OK in Oyster Bay" ו-"The Ballad of Brenda and Eddie".
ג'ואל תפר את שלושת השירים יחד, בהשראת הגישה הדומה שננקטה עם הצד השני של Abbey Road של הביטלס ועל ידי פרדי מרקיורי וקווין עם "Bohemian Rhapsody", בעוד ראמון עזר לשזור אותם עם תזמור רקע.
השיר "Vienna", שפותח את הבי-סייד של האלבום, נכתב בהשראת נסיעה שערך ג'ואל לווינה, אוסטריה, לבקר את אביו כמה שנים לאחר שהחל את הקריירה המוזיקלית שלו.
בזמן שהותו שם, הוא גילה שלאוסטרים יש השקפה שונה בתכלית על החיים מזו שהוא מכיר באמריקה.
כפי שהוא זוכר, ג'ואל הבין זאת לאחר שהבחין באישה זקנה שהסתובבה ברחובות העיר, ואמר לאביו שהוא מרחם על האישה על כך שהיא נאלצת לבצע משימה כה עלובה וחסרת חשיבות.
אביו של ג'ואל הגיב והסביר שהאישה נותנת לעצמה תחושת ערך בכך שהיא עושה שירות שעוזר לכולם במקום "לשבת בבית ולבזבז".
ג'ואל ניסה לגרום לשיר להרגיש וינאי באופיו והשווה אותו ליצירתם של ברטולט ברכט וקורט וייל, במיוחד אופרה בגרוש.
"Only the Good Die Young", המושר מנקודת מבטו של נער המנסה לפנות לאישה קתולית מתנזרת, נכתב בהשראת נערה בשם וירג'יניה דייוויס שלג'ואל היה קראש עליה בתיכון.
לדברי ג'ואל, הוא ראה את דייוויס מסתכלת עליו בזמן שניגן בלהקת התיכון שלו, The Echoes, וזה היה האירוע שגרם לו להיות "מכור לחלוטין" לאפשרות להיות מוזיקאי.
"Only the Good Die Young" נכתב על ידי ג'ואל בזמן הפתיחה של הביץ' בויז בנוקסוויל, טנסי, ואז הוא נשמע בקצב איטי יותר ודומה יותר למנגינת רגאיי, כאשר ג'ואל אפילו שר את מילות השיר במבטא ג'מייקני.
מצב הרוח של השיר השתנה בעקבות התעקשותו של המתופף ליברטי דה ויטו, שעל פי הדיווחים אמר לג'ואל "למה אתה שר ככה?
הכי קרוב שהיית לג'מייקה היה כביש הרכבת של לונג איילנד!" ראמון הציע שהשיר ינוגן כקטע ארבע ישר בזמן שדיטו ינגן מקצב דשדוש, הצעה שג'ואל מצא שהוא נהנה מהצליל שלה למרות שהקונספט נראה בתחילה "מוזר ומסורבל".
השיר כלל נגינת גיטרה של יו מקראקן, נגן סשן מפורסם שראמון הביא איתו.
"She's Always a Woman", כמו "Just the Way You Are", נכתב על אליזבת ובר, ותואר על ידי ג'ואל כ"פרשנות על נשים בעסקים שנרדפות ונעלבות".
ג'ואל ניסה לסגנן את השיר ככזה שיושר על ידי גורדון לייטפוט.
"Get It Right the First Time" שואב השראה מהאתגר של פגישה ראשונה ועימות עם אדם, ומדגיש את החשיבות של לא לשטוף מפגש כזה ו"לעשות את זה נכון בפעם הראשונה".
השיר האחרון באלבום, "Everybody Has a Dream", קטע בהשפעת גוספל, נכתב גם הוא בהשראת אשתו של ג'ואל.
השיר סוגר את האלבום עם חזרה על הנושא השורק מתוך "The Stranger".
"The Stranger" (בעברית: "הזר") הוא שיר של אמן הרוק בילי ג'ואל ושיר הנושא מתוך אלבומו משנת 1977 הנושא את אותו השם.
השיר יצא כסינגל ביפן, שם הפך לפופולרי מאוד והגיע למקום #2 במצעד אוריקון, עם מכירות של יותר מ-471,000 עותקים, כמו גם באוסטרליה, ניו זילנד וצרפת.
זה היה הסינגל האחרון מהאלבום ביפן, בעוד שבארצות הברית ובבריטניה ראו את "She's Always a Woman", שיצא שנה קודם לכן, כסינגל האחרון מהאלבום.
הסינגל נכלל באלבום הלהיטים הגדולים של ג'ואל, Greatest Hits - Volume I & II.
השיר מתחיל ומסתיים במנגינה שקטה, המנוגנת על פסנתר וג'ואל שורק בליווי להקתו.
במקור הוא רצה שהמנגינה תנוגן בכלי נשיפה כלשהו, אך לאחר ששרק אותה כהדגמה, שכנע אותו המפיק פיל ראמון לנטוש את הרעיון ולשרוק את המנגינה בעצמו לקטע הסופי.
זה היה מחווה של ג'ואל להגדרתו של קרל יונג לארכיטיפ הפסיכולוגי הידוע בשם "הצל".
חזרה אינסטרומנטלית בת שתי דקות של השיר מופיעה בסוף השיר "The Stranger", אחרי "Everybody Has a Dream".
"The Stranger" סומפל לעיתים קרובות, בעיקר בז'אנר ההיפ הופ, בשירים כמו "Tha Shiznit" של סנופ דוג.
ויניל יפני בגודל 7 אינץ'
"The Subway" (בעברית: "הרכבת התחתית") הוא סינגל של צ'אפל רואן, שיצא לאור ב-1 באוגוסט 2025 תחת הוצאת חברת איילנד רקורדס.
השיר הוא הסינגל השני של רואן לשנת 2025, אחרי "The Giver".
רואן סיפרה כי תהליך ההפקה של השיר והקליפ היה ממושך ומאתגר, כאשר היא נמנעה בשנים שקדמו לכך מהפקת קליפים בשל חוויות קשות בעבר.
היא סיפרה כי השיר נכתב בתקופה בה הסתובבה ברחובות ניו יורק עם לב שבור, תוך שהיא מדמיינת את מערכת היחסים שלה עם בת זוגה לשעבר בכל פינה בעיר.
רואן הבהירה כי הסינגל יוצא שלא כחלק מאלבום או פרויקט מאגד אחר וכי ייתכן שכתיבתו של האלבום הבא שלה תיקח כחמש שנים כמו האלבום הראשון, The Rise and Fall of a Midwest Princess.
היא הדגישה שאינה רוצה להוציא מוזיקה בלחץ, ואינה מאמינה ששהות ממושכת באולפן תזרז את התהליך.
היא ציינה כי הסינגלים "The Giver", "Good Luck, Babe!" ו-"The Subway" שונים מאוד זה מזה, ולכן אינה יודעת כיצד ייראה "העידן הבא" שלה מבחינה מוזיקלית.
הסינגל הוא בלדת דרים פופ מופקת על ידי דן ניגרו.
השיר מתאר את הקשיים הייחודיים של חיי ניו יורק דרך פריזמה של שברון לב, ומשקף את הדרישה לסטואיות וריחוק רגשי מצד תושביה.
רואן כתבה את השיר על מפגש מקרי עם האקסית ברכבת התחתית ועל הקושי להמשיך הלאה, כשהיא מציינת כי רק כשהיא תפסיק לחפש אותה במדרגות או לקוות לחידוש הקשר – תדע שהפרידה הושלמה.
בכך, הוא שונה מהשיר הקודם של רואן על העיר, "Naked in Manhattan" משנת 2023, שבו ניו יורק שימשה מטאפורה לחוויות מיניות חדשות והייתה סמל לחופש והתרגשות.
אף שהשיר רגוע יותר מהפופ התיאטרלי המוכר של רואן, הוא שומר על ההומור המחוספס שלה, כולל שורה בה היא מבטיחה שאם בתוך ארבעה חודשים לא תתגבר – תעזוב לססקצ'ואן.
השורה בשיר על מעבר לססקצ'ואן נבחרה בעיקר מסיבות של חריזה: .
האאוטרו חוזר על שתי שורות דומות – "She's got a way" ו-"She got away" – להדגשת הפער בין קסם אישי לבין נטישה.
מבחינה מוזיקלית, השיר מושפע מג'אנגל פופ של שנות ה-90, במיוחד מלהקות כמו The Sundays והקרנבריז.
שעות ספורות לאחר צאת הסינגל, הוציאה רואן את הקליפ הנלווה לו, שבוים על ידי אמבר גרייס ג'ונסון.
הקליפ של השיר מציג גרסה קומית-דרמטית של העיר ניו יורק: רואן רודפת אחר דמות עם שיער ירוק, עכברים מטפסים בשערה האדום הארוך של רואן, שיערה נתקע בדלת מונית והיא נגררת, והיא שוכבת במזרקת וושינגטון סקוור פארק בעוד זוג מתנשק לידה.
בסצנות נוספות נראות מלכות דראג וחברי קהל עייפים ברכבת, שמתעלמים ממנה בזמן שהיא שרויה בעצב.
הקליפ משלב מוטיב מרכזי של שיער, כהתייחסות לאגדה "רפונזל".
רואן מופיעה בקליפ עם מגוון תסרוקות ותלבושות, כולל שיער אדום ארוך המכסה את גופה, תספורת רגילה המבליטה את פניה, ותספורת קצרה.
העלילה מציגה את רואן רודפת ברכבת התחתית אחרי דמות אהובה המיוצגת על ידי שיער ירוק ללא פנים, תוך שימוש בצבעים משלימים להדגשת הניגוד ביניהן.
סצנות נוספות כוללות את רואן כמעט טובעת בשערה האדום במזרקה ציבורית, שיער קלוע המשתלשל ממרפסת, וטיפוס על "מגדל שיער ירוק" כמטפורה לניסיון להגיע ללב הדמות האהובה.
סיום הקליפ מציג את רואן תקועה באמצע הטיפוס על מגדל השיער הירוק, כרמז לכך שניסיונה להגיע ללב הדמות היה אינסופי וחסר תוחלת.
רואן צילמה את הקליפ בקרון רכבת מושבת במוזיאון התחבורה של ניו יורק שהוסב למועדון עם תאורת סטרובוסקופ.
עיצובה בקליפ כלל תלבושות משיער אדם שעוצבו על ידי טוד תומאס וג'ון נובוטני, וכן בגדי מעצבים נוספים כמו קונור או'גריידי ו-AC גוטליב.
הקליפ נכלל במקום החמישי ברשימת "10 הקליפים הטובים ביותר לשנת 2025" של מגזין סלנט.
הביקורות משבחות את "The Subway" כיצירה מרגשת ומושקעת יותר מ-"The Giver", עם כתיבה חדה, ביצוע ווקאלי בולט ואאוטרו חזק, וכן עיבוד עשיר עם נגיעות אלטרנטיב-פופ המזכירות את דולורס או'רירדן מהקרנבריז.
עוד לפני צאתו הרשמית, השיר הפך לויראלי בטיקטוק שליווה יותר מ-100,000 סרטונים.
הקטע הפופולרי ביותר בשיר הוא הסיום שלו שבו היא שרה "She's got a way / She got away", שהפך לבסיס לממים שונים.
השיר נכנס למקום השלישי בבילבורד הוט 100, והוא המיקום הגבוה ביותר שלה נכון לאוגוסט 2025, עם 25 מיליון האזנות סטרימינג ו-787,000 חשיפות ברדיו.
בממלכה המאוחדת, השיר נכנס למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי בפער קטן מהמקום הראשון – השיר "Golden" של HUNTR/X, מתוך סרט האנימציה "ציידות השדים של הקיי פופ".
שבוע לאחר מכן השיר עלה למקום הראשון, ודחק את "Golden" למקום השני.
זהו שירה השני של רואן שמגיע למקום הראשון בבריטניה, אחרי "Pink Pony Club", ששהה שבועיים בפסגה מוקדם יותר בשנת 2025.
מחוז ססקצ'ואן בקנדה חווה עלייה בתיירות בעקבות אזכור בשיר, בו היא מבטיחה לעבור למחוז אם לא תצליח להתגבר על שברון לב בניו יורק.
לאחר יציאת השיר והקליפ ב-31 ביולי, נרשם בססקצ'ואן שיא בחיפושים מגולשי ם אמריקאיים ב-Google Trends, לראשונה מזה שנתיים.
אתר הרשתות החברתיות ודף האינטרנט של תיירות ססקצ'ואן זכו לכ-50,000 אינטראקציות חדשות.
מנכ"ל תיירות ססקצ'ואן, ג'ונתן פוטס, תיאר את החשיפה כ"מתנה מהשמיים" וציין כי בדרך כלל כ-10% מהמבקרים במחוז מגיעים מארצות הברית.
"The Steps" (בעברית: "הצעדים") הוא שיר של להקת הפופ-רוק האמריקאית חיים.
השיר נמצא באלבום האולפן השלישי של הלהקה, Women in Music Pt.
III, שיצא בשנת 2020. הוא נכתב על ידי חברות הלהקה אלנה חיים, אסתי חיים ודניאל חיים יחד עם רוסטאם באטמנגליג' ואריאל ראצ'שייד.
דניאל גם הפיקה את השיר, יחד עם באטמנגליג' וראצ'שייד.
הסינגל יצא על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס ב-3 במרץ 2020.
השיר נחשב על ידי מספר מבקרים לאחד השירים הטובים ביותר שיצאו בשנת 2020 והיה מועמד לפרס ביצוע הרוק הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי ה-63.
חיים עבדו עם משתפי הפעולה התכופים שלהן, רוסטאם באטמנגליג' ואריאל ראצ'שייד על אלבום האולפן השלישי שלהן, Women in Music Pt.
הן כתבו את "The Steps" ביום אחד, שבוע לפני שהגישו את האלבום.
חברות הלהקה רצו ליצור שיר קצבי והחליטו לעבוד על שיר רוק "פשוט".
תהליך הכתיבה לשיר זה היה שונה מעבודות קודמות של הלהקה, מכיוון שהן בדרך כלל מלחינות את המנגינה לפני כתיבת המילים.
אבל עבור "The Steps", הן יצרו את המנגינה והמילים בו זמנית לאחר שהן התחילו לצרוח את השורה "אתם לא מבינים אותי" ("you don't understand me").
דניאל חיים סיפקה את השירה הראשית בשיר "The Steps" וניגנה בתופים ובגיטרה, אסתי חיים ניגנה בבס ואלנה חיים ניגנה בגיטרה אקוסטית והקליטה קולות רקע.
קאס מקומבס גם ניגן בגיטרה בשיר.
"The Steps" משלב אלמנטים של פופ, קאנטרי ורוק אלטרנטיבי.
דניאל חיים תיארה את ריף הגיטרה כ"קשוח וישר לעניין".
ב-2 במרץ 2020, חיים חשפה את עטיפת אלבום האולפן השלישי שלהם דרך המדיה החברתית שלהן.
הן גם הודיעו שהסינגל הבא שלהן, "The Steps", ייצא למחרת במקביל להזמנה מוקדמת של האלבום.
השיר הוקרן בבכורה בתוכנית הרדיו של אנני מק ברדיו 1 של BBC.
"The Steps" היה מועמד לפרס ביצוע הרוק הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי ה-63, בעוד שהאלבום היה מועמד לאלבום השנה.
הקליפ לשיר "The Steps" יצא לצד השיר ב-3 במרץ 2020. הוא בוים על ידי פול תומאס אנדרסון ודניאל חיים.
חיים ביצעו את "The Steps" בהופעה חיה לראשונה בתוכנית "The Tonight Show Starring Jimmy Fallon" ב-9 במרץ 2020. למחרת, חיים יצאו לסיבוב ההופעות שלהן, Deli Tour, סיבוב הופעות של חמש הופעות בחסות אמריקן אקספרס.
רשימת השירים כללה חמישה שירים, כולל "The Steps" שבוצע על ידי הלהקה יחד עם המפיק-השותף והכותב-שותף שלה, רוסטאם באטמנגליג'.
הופעתן בלוס אנג'לס בקנטר'ס צולמה על ידי פול תומאס אנדרסון ופורסמה באינטרנט ביוני 2020.
הסינגל היה חלק מסט של שלושה שירים שבוצע במאי 2020 על ידי דניאל חיים עבור סדרת "In My Room" של רולינג סטון.
לאחר שניגנה בגיטרה חשמלית כששרה את "Don't Wanna" ו-"Summer Girl", דניאל עברה לגיטרה אקוסטית עבור "The Steps".
בחודש שלאחר מכן, ב-17 ביוני, הלהקה ערכה קונצרט Tiny Desk עבור NPR.
שלוש החברות הופיעו מבתיהן בסילבר לייק.
הן פתחו את הסט שלהם עם "The Steps" תוך כדי נגינה בגיטרה, בס ובתופי בונגו.
הן המשיכו עם "I Know Alone" לפני שהסקסופוניסט האמריקאי הנרי סולומון הצטרף אליהן לשיר האחרון של הסט, "Summer Girl".
ב-24 באוקטובר 2020, חיים ביצעו את "The Steps" ו-"Summer Girl" בגאלה ה-14 של קמפיין Go וגייסו 10,000 דולר כדי לסייע לסטודנטים חסרי בית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שנפגעו ממגפת הקורונה.
ב-14 במרץ 2021, הלהקה ביצעה את השיר בטקס פרסי הגראמי ה-63, כחלק ממופע הפתיחה של האירוע, יחד עם בילי אייליש, שהופיעה עם השיר "Everything I Wanted", והארי סטיילס, שהופיע עם השיר "Watermelon Sugar".
The Tonight Show (טונייט שואו, בתרגום חופשי: תוכנית הלילה) היא תוכנית האירוח המרכזית של רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC.
משודרת ברציפות מספטמבר 1954, והיא תוכנית הבידור הוותיקה ביותר בארצות הברית.
המנחה הנוכחי של התוכנית הוא ג'ימי פאלון, שהחל להנחות אותה ב-17 בפברואר 2014, ויחד עמו (עוד מה"לייט נייט" הקודם) מפיק התוכנית לורן מייקלס.
התוכנית נוצרה על ידי נשיא הרשת פאט ויבר, אביה של השחקנית סיגורני ויבר.
המנחה הראשון של התוכנית היה סטיב אלן, שהנחה תוכנית אירוח לילית בערוץ הטלוויזיה המקומי של NBC בניו יורק משנת 1953. התוכנית הראשונה שודרה ב-27 בספטמבר 1954, וארני קובאקס הנחה אותה כמנחה אורח מאוקטובר 1956. מינואר עד יולי 1957 התוכנית שונתה לפורמט חדשות, בהנחיית ג'ק לסקולי ואל קולינס.
השינוי פגע באחוזי הצפייה, וביולי 1957 התוכנית שבה לפורמט אירוח, בהנחיית ג'ק פאר.
מאפריל עד ספטמבר 1962 הנחו אותה מנחים אורחים, לרבות גראוצ'ו מרקס.
מאוקטובר 1962 עד מאי 1992 הנחה אותה ג'וני קרסון.
במאי 1992 החל להנחות את התוכנית ג'יי לנו, שהיה חלק מצוות התוכנית לצד קרסון.
לנו פרש ב-2009 והחליפו קונאן אובריין, ג'יי לנו חזר להנחות אותה ב-2010 אולם סיים את תפקידו באופן סופי בפברואר 2014.
בעקבות כך פרץ סכסוך בין קונאן ל־NBC שבסופו פרש קונאן מהתוכנית.
לאחר פרישתו של קונאן נערכו הפגנות ענק ברחבי ארצות הברית כנגד NBC ולנו.
קונאן קיבל תמיכה רבה ולבסוף קיבל תוכנית משלו בשם CONAN בערוץ TBS.
בשנים 1995–2010 הוביל את להקת התוכנית קווין יובנקס, ובשנותיה האחרונות ריקי מיינור.
מאז פברואר 2014 מנחה התוכנית הוא ג'ימי פאלון.
בספטמבר 2024, פורסם כי NBC תעביר את התוכנית לשידור של ארבעה לילות בשבוע, במקום חמישה.
בימי שישי ישודרו שידורים חוזרים.
זוהי מגמה נפוצה בתוכניות לייט-נייט, כשגם תוכניות אחרות כמו "לייט שואו עם סטיבן קולבר" שמשודרת ב-CBS, "ג'ימי קימל לייב" שמשודרת ב-ABC ו-"לייט נייט עם סת' מאירס" שמשודרת גם ב-NBC כבר משדרות ארבע תוכניות מקוריות בשבוע.
פאלון נהג להפיק תוכנית בימי שישי על ידי צילום שתי תוכניות ביום חמישי, אך המהלך יביא לשידור חוזר בימי שישי.
התוכנית המקורית צולמה בעיר ניו יורק, וארכה 90 דקות.
במאי 1972 עברה התוכנית לעיר ברבנק שבקליפורניה, ובשנת 1980 קוצרה לשעה.
בפברואר 2014 חזרה התוכנית לניו יורק.
התוכנית משודרת בימים שני עד שישי, בשעות 23:35 - 00:35 בלילה.
The Uplift Mofo Party Plan הוא אלבומה השלישי של להקת הרד הוט צ'ילי פפרז שראה אור ב-29 בספטמבר 1987.
זהו האלבום הראשון והיחיד שבו הופיעו כל חברי הלהקה המקורית, אנתוני קידיס, פלי, הלל סלובק וג'ק איירונס.
האלבום מכר 750 אלף עותקים וכולל את הלהיטים Fight Like A Brave וBehind The Sun.
The Times Literary Supplement (או TLS, כפי שמופיע על עמודו הראשי החל מ-1969) הוא שבועון ביקורת ספרותי שרואה אור בלונדון בידי News International, חברה בת של ניוז קורפ.
TLS החל להתפרסם בשנת 1902 כנספח לטיימס, אולם נהפך לפרסום נפרד ב-1914. לשבועון תרמו כותבים רבים בעלי שם, בכללם תומאס סטרנס אליוט, הנרי ג'יימס ווירג'יניה וולף, אולם ביקורות ספרות היו בדרך כלל אנונימיות עד לשנת 1974. הסופר והמבקר מרטין אמיס היה חבר המערכת בראשית הקריירה שלו.
הפואמה Aubade של פיליפ לרקין הופיעה לראשונה ב-TLS בגיליון חג המולד של 1977. מזה שנים רבות נחשב ה-TLS כאחד מכתבי העת החשובים ביותר לביקורות הספרות.
TLS פועל בשיתוף פעולה הדוק עם הטיימס; גרסתו המקוונת מאוכסנת באתרו של הטיימס, ומשרדי המערכת שלו ממוקמים בבניין הטיימס, ברחוב פנינגטון, לונדון.
עורכו הנוכחי הוא פיטר סטותרד (Peter Stothard), עורכו הקודם של הטיימס.
הוא מילא את מקומו של פרדיננד מאונט (Ferdinand Mount), שכיהן בתפקיד עד 2003.
The Ultimate Collection הוא אלבום אוסף משנת 1997 מאת להקת סנטנה.
The Truth About Love הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת האמריקאית פינק.
האלבום יצא לאור ב-14 בספטמבר 2012. תחילה האלבום לא זכה להצלחה כלל בזמן הוצאת הסינגל הראשון הנקרא, "(Blow Me (One Last Kiss".
לאחר מכן יצא הסינגל השני הנקרא "Try", אשר זכה לביקורות טובות.
השיר מדבר על רצון של בן אדם להמשיך במשהו למרות הכישלון, כשם השיר "Try" מלשון לנסות שוב ושוב עד שמגיעים למטרה.
לאחר יציאת הסינגל השלישי האלבום צבר הצלחה עצומה ברחבי העולם והביא עמו עוד שלושה סינגלים אחרים אשר לא זכו להצלחה כמו שלושת הסינגלים הקודמים.
כתב העת בילבורד דירג את האלבום במקום ה-93 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני".
The Turn of a Friendly Card הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית The Alan Parsons Project, שיצא לאור בשנת 1980 על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס.
שיר הנושא, המופיע בצד השני של האלבום, הוא סוויטה בת 16 דקות המחולקת לחמש רצועות.
The Turn of a Friendly Card הוליד את הלהיטים "Games People Play" ו-"Time", האחרון שבהם היה הופעתו הקולית הראשונה של אריק וולפסון.
גרסה ערוכה של שיר הנושא המשלבת את חלקי הפתיחה והסיום של הסוויטה שוחררה גם היא כסינגל יחד עם קליפ רשמי.
כמו האלבומים הקודמים של הלהקה, The Turn of a Friendly Card הוא אלבום קונספט שהנושא שלו מתמקד בתעשיית ההימורים ובגורלם של המהמרים, עם יותר מאזכור אחד ללאס וגאס (למשל, "יש שלט במדבר שנמצא למערב" מתוך שיר הנושא).
הוא מספר את סיפורו של גבר בגיל העמידה שגדל חסר מנוחה, ולוקח סיכון בכך שהוא מהמר על כל מה שיש לו, רק כדי לאבד את הכל.
מבחינה מוזיקלית זהו אלבום מלודי ונגיש יותר מקודמיו.
עד לאלבום זה, כל אלבומי הלהקה נארזו בעטיפות מתקפלות.
אילוצים תקציביים הולכים וגוברים של חברות התקליטים הפכו את The Turn of a Friendly Card לתחילתם של כל אלבומי Alan Parsons Project שיצאו לאחר מכן להיות ארוזים בעטיפה רגילה.
האלבום הוקלט בזמן שיא קצר של שבועיים בפריז.
בדרך כלל היה לוקח להם חודשים רבים להקליט אלבום.
The Vamps היא להקת פופ רוק בריטית, והחברים בה הם: בראד סימפסון (סולן, גיטרה, פסנתר), ג'יימס מקווי (גיטריסט ראשי, שירה) קונור בול (גיטרת בס, שירה) וטריסטן אוונס (תופים, שירה).
ב-14 באפריל 2014 יצא אלבום הבכורה שלהם, Meet the Vamps.
ב-2015 יצא אלבומם השני Wake up.
ב-2017 יצא אלבומם השלישי Night & Day.
ב-2018 יצא לאור המיני-אלבום missing you הכולל 4 שירים.
באוקטובר 2020 יצא לאור האלבום cherry blossom.
ללהקה ערוץ יוטיוב אליו מועלים קאברים (גרסאות כיסוי) לשירים וכן שירים מקוריים בערוץ ה־VEVO שלהם: "Can We Dance" שיצא ב-29 בספטמבר 2013 וזכה במקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, ו-"Wild Heart" שיצא לאור ב-18 בינואר, והגיע למקום השלישי בו.
הסינגל השלישי שלהם "Last Night" יצא לאור ב-7 באפריל 2014, לאחר הקליפ הרשמי הועלה כבר ב-26 בפברואר 2014. ב-27 במאי 2014 הועלה שירם 'Somebody To You' שבוצע יחד עם הזמרת דמי לובאטו לערוץ היוטיוב של The Vamps.
בראדלי וויל סימפסון נולד ב-28 ביולי 1995, בסוטון קולדפילד שבמערב המידלנדס.
הוא שר את הקולות הראשיים ומנגן בגיטרה ופסנתר.
סימפסון פגש את ג'יימס מקווי דרך פייסבוק ויוטיוב בשנת 2011, והם התחילו לכתוב ביחד שירים.
ג'יימס דניאל מקווי נולד ב-30 באפריל 1994, בבורנמת' שבדורסט.
הוא הגיטריסט הראשי, ושר קולות רקע בעיקר.
כשמצא את בראד ביוטיוב, הוא יצר איתו קשר דרך פייסבוק ורצה להקים איתו להקה שכך יהיה; בראד יהיה הזמר הראשי והוא יהיה הגיטריסט.
הם מצאו בהמשך את טריסטן וקונור.
קונור סמואל ג'ון בול נולד ב-15 במרץ 1996, באברדין שבסקוטלנד.
אחראי על גיטרת הבס וקולות גיבוי.
כשהלהקה הכילה את בראד, טריסטן וג'יימס, ג'יימס ראה קאבר שנמצא בערוץ היוטיוב של קונור בו הוא מנגן גם בגיטרת בס, ויצר איתו קשר.
קונור לא למד לנגן בגיטרת בס אך הוא רצה להצטרף ללהקה ולמד לנגן בגיטרת בס בשביל זה.
הוא היה אחרון להצטרף ללהקה והצטרף 6 חודשים אחרי שהוקמה.
טריסטן אוליבר ואנס אוונס נולד ב-15 באוגוסט 1994, באקסטר שבדבון.
מנגן על התופים ושר קולות גיבוי.
אוונס משמש גם כמפיק הלהקה.
ג'יימס וטריסטן מצאו אחד את השני בפייסבוק, ג'יימס גילה שהוא מנגן על תופים, והציע לו להצטרף ללהקה איתו ועם בראד.
טריסטן קיים מערכת יחסים עם גיל ליבל מינואר 2012 עד ספטמבר 2013.
The Time of Our Lives (בעברית: הזמן של חיינו) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס.
האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2009 על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס.
במצעדים הגיע האלבום למקום השני במצעד הבילבורד 200 ולעשרת המובילים בספרד, ניו זילנד, יפן, אירלנד, יוון, גרמניה, קנדה ואוסטריה.
במכירות נחל הצלחה גדולה וקיבל תואר פלטינה באירלנד וארצות הברית לאחר שמכר יותר מ-1,000,000 עותקים.
באוסטריה, הממלכה המאוחדת, הונגריה, גרמניה ואוסטרליה הגיע לתואר אלבום זהב.
קרוב ל-2 מיליון עותקים של האלבום נמכרו ברחבי העולם.
"" - יצא כסינגל הראשון ממיני האלבום ב-11 באוגוסט 2009. השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, מכר כ-7 מיליון עותקים בארצות הברית והגיע למקום הראשון במצעד שירי הפופ של ארצות הברית ולמקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
"When I Look at You" - יצא כסינגל השני ממיני האלבום ב-26 במרץ 2010. גם הוא זכה להצלחה והגיע למקום ה-16 במצעד הבילבורד הוט 100 ומכר כ-2 מיליון עותקים בארצות הברית והוכרז כמעמד פלטינה כפולה בארצות הברית.
השיר יצא כדי לקדם את הסרט "השיר האחרון", בו סיירוס מככבת.
סיירוס אמרה ששיר זה מתאים מאוד לרעיון של הסרט ולכן הוא נבחר לקדם אותו.
לדברי סיירוס, כשהיא שרה את השיר, היא חושבת על משפחה ואהבה, ואמרה: "זה בדיוק הרעיון של הסרט כולו".
The Times of Israel (בעברית: טיימס אוף ישראל או זמן ישראל) הוא עיתון מקוון בשפות אנגלית, ערבית, צרפתית, סינית (בעבר) ופרסית שסוקר "התפתחויות בישראל, במזרח התיכון וברחבי העולם היהודי".
בנוסף לכך הוא מפרסם חדשות וניתוחי מצב.
לעיתון קיימת מהדורה מקוונת עצמאית בשפה העברית הנקראת זמן ישראל.
הנהלתו יושבת ברחוב וושינגטון שבירושלים.
האתר הושק בפברואר 2012. המייסד והעורך שלו הוא דייוויד הורוויץ, עורכם לשעבר של "ג'רוזלם פוסט" ו"ג'רוזלם ריפורט".
יו"ר מועצת המנהלים הוא סת' קלרמן.
בתחילה היה בשפה אנגלית בלבד.
בפברואר 2014 השיק מהדורה ערבית בעריכת סוהא חליפא ומהדורה צרפתית בעריכת סטפני ביטן.
באוקטובר 2015 הושקה מהדורה פרסית בעריכת אבי דוידי.
המהדורות הללו מתבססות בעיקר על תוכן מתורגם מהמהדורה האנגלית אך גם על תוכן מקורי של העורך ועל בלוגים באותה השפה.
מהדורה סינית הושקה במאי 2015 אולם פעילותו הופסקה בהמשך.
בפברואר 2014, שנתיים אחר יציאתו, טען The Times of Israel שיש לו כשני מיליון קוראים.
ובשנת 2017 קהל הקוראים שלו התרחב והגיע ל-3.5 מיליון איש.
באותה שנה האתר טיפל בנושא של נדא אמין והצליח להביא אותה לישראל.
ב-1 במאי 2019 החלה לפעול גם מהדורה עברית בשם "זמן ישראל", בעריכתה של בירנית גורן.
לעומת המהדורות הערבית, הצרפתית והפרסית, המהדורה העברית כוללת מערכת עצמאית ומתבססת על תוכן עצמאי.
האתר בנוי בפורמט של פיד והוא מפרסם ידיעות חדשותיות בלעדיות לצד טורי פרשנות, זירת בלוגים, ידיעות מתורגמות מאתר The Times of Israel וכותרות מאתרי חדשות מובילים תחת מדור "חדר החדשות".
עם כותביו נמנים שלום ירושלמי, אביב לביא, אמיר בן דוד, טל שניידר, תני גולדשטיין, אבנר הופשטיין, ויובל יועז.
The Unforgettable Fire (האש הבלתי נשכחת) הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק האירית U2. הוא יצא ב-1 באוקטובר 1984 בחברת איילנד רקורדס.
הלהקה רצתה לשנות כיוון מאלבומם הקודם, War, ולכן הם שכרו את בריאן אינו ואת דניאל לנואה כדי שיפיקו את האלבום ויעזרו להם להתנסות עם סאונד אווירתי ואבסטרקטי יותר.
השינוי היה הדרמטי ביותר של הלהקה עד לאותה התקופה.
בעקבות יציאתו של האלבום War וסיבוב ההופעות שלו, U2 פחדו שהם יהפכו לעוד להקת רוק צווחנית המנגנת בארנות ונושאת סיסמאות.
למרות זאת, ההצלחה של אלבום ההופעה Under a Blood Red Sky ושל סרט ההופעה Live at Red Rocks מ-1983, העניקו ל-U2 חופש אומנותי, ובפעם הראשונה גם כלכלי.
לאחר הופעה ב-Phoenix Park Racecourse שבדבלין באוגוסט 1983, אשר הייתה אחת ההופעות האחרונות בסיבוב ההופעות War, בונו דיבר במטפורות על כך שהלהקה תתפרק, תתאחד מחדש ותלך לכיוון שונה.
במהדורה העשירית של מגזין U2, אשר יצאה בפברואר 1984, בונו רמז על שינויים רדיקלים בחומרים של הלהקה.
הוא אמר שהוא לא יכול לישון בלילה בגלל המחשבות על כך ושהלהקה עוברת שינוי גדול.
אדם קלייטון אמר שהלהקה חיפשה משהו יותר רציני ואמנותי.
הלהקה הקליטה את שלושת אלבומי האולפן הראשונים שלה עם המפיק סטיב ליליווייט, ובמקום ליצור את "הבן של War", חברי הלהקה רצו להתנסות.
הם שקלו לעבוד עם ג'ימי איאובין, אך חשבו שהחומרים שלהם אירופים מדי בשביל מפיק אמריקאי.
הם גם שקלו לפנות לקוני פלאנק ולרט דייוויס.
U2 הציעה לבריאן אינו להפיק את האלבום, אך תחילה הוא הסתייג מכך מכיוון שהוא לא עבד לפני כן על מוזיקה בסגנון של U2. לאחר שהלהקה השמיעה לו את Under a Blood Red Sky הוא התרשם והציע להם שיעבוד על האלבום יחד עם דניאל לנואה.
אינו אמר שהוא התמקד ברעיונות ובהיבטים הקונספטואליים, בעוד שלנואה היה אחראי להיבטים הקשורים להפקה.
כריס בלאקוול, המנהל של איילנד רקורדס, ניסה לשכנע אותם לא לעבוד עם אינו, מכיוון שהוא חשב שבדיוק כאשר הלהקה עמדה להגיע לרמות ההצלחה הגבוהות ביותר, אינו "יקבור אותם תחת שכבה של קשקושי אוונגרד".
ניק סטיוארט מאליינד רקורדס אמר שבאותה תקופה הוא חשב שהם משוגעים, אך שההחלטה של חברי הלהקה למתוח את עצמם ולמצוא ממד נוסף הייתה נקודת המפנה בקריירה שלהם.
הלהקה והצוות גרו יחד בטירה לאורך העבודה על האלבום.
הם בחרו באולם הנשפים הגותי שבטירה, אשר נבנה במיוחד למוזיקה והיה בעל תקרה כפתית בגובה תשעה מטר, מה שטרם לאווירה הרגועה והניסיונית שנוצרה.
האווירה הייתה כל כך רגועה שיום אחד חברי הלהקה הקליטו בעירום.
הגישה שלהם הייתה שבמקום להשתמש באפקטים ובהדהוד כדי ליצור את הסאונד הרגיל שבאולפן, הם יעשו את ההפך וישתמשו בהקלטה חיה כדי "לרסן את הסאונד הפרוע שלהם."
U2 שכרו את חברת Effanel Music, אשר הקליטה את ההופעות שלהם בבוסטון וברד רוקס בשנה שלפני כן, על מנת להקליט את האלבום.
יחד עם החברה U2 שכרו גם מכשיר הקלטה נייד בעל 24 ערוצים, אשר היה יוצא דופן באותה התקופה.
הציוד ישב בספרייה של הטירה והכבלים השתרכו ממנו אל תוך אולם הנשפים הסמוך, היכן שהלהקה ניגנה.
הגנרטור אשר סיפק חשמל לאולפן התקלקל לעיתים קרובות, ורוב קטעי הגיטרה של דה אדג' הוקלטו כאשר המגבר היה במרפסת, מוגן על ידי פלסטיק מהגשם.
אולם הנשפים התברר כגדול מדי ולכן הלהקה עברה להקליט בספרייה שהייתה קטנה יותר.
חברת הטלוויזיה האירית RTÉ-TV צילמה את חברי הלהקה בזמן ההקלטות עבור סרט תיעודי שנקרא The Making of The Unforgettable Fire ויצא ב-1985.
על פי דה אדג', אינו התעניין יותר בחומרים הלא קונבנציונליים ופחות בשירים Pride (In the Name of Love) ו-The Unforgettable Fire.
לנואה "חיפה עליו", כך שהשניים איזנו אחד את השני.
חלק גדול מהאלבום נערך מחדש מאוחר יותר באולפני Windmill Lane, שם הלהקה הקליטה בין ה-6 ביוני ל-5 באוגוסט.
באלבום זה U2 השתמשה לראשונה בסינתסייזר.
המתח גבר בין הלהקה לצוות ההפקה באולפני Windmill Lane, בייחוד מכיוון שהלהקה "לא יכלה לסיים כלום".
12 ימים לפני תאריך הסיום הרשמי, בונו אמר שהוא לא יכול לסיים לכתוב את המילים ולהקה עבדה 20 שעות ביום במשך השבועיים האחרונים של ההקלטות כדי לסיים את האלבום.
מאוחר יותר בונו אמר שהוא הרגיש ששירים כמו Bad ו-Pride (In the Name of Love) נותרו כסקיצות לא גמורות.
באותה תקופה, The Unforgettable Fire נחשב לשינוי המשמעותי ביותר שעבר על U2. לאלבום יש סאונד עשיר ותזמורתי, והוא היה האלבום הראשון של U2 בעל סאונד מגובש.
תחת הניהול של דניאל לנואה, התיפוף של לארי מולאן ג'וניור הפך למשוחרר, פאנקי ומעודן יותר.
נגינתו של אדם קלייטון על גיטרת הבס הפכה גם היא למעודנת יותר, כך שקטעי המקצב לא התפרצו יותר אל תוך השירים, אלא זרמו בהם.
השיר הפותח את האלבום, A Sort of Homecoming, מראה מיד את השינוי בסאונד של U2. כמו בשירים רבים באלבום, קצב התיפוף הצבאי של War מתחלף בנגינה מעודנת יותר, והגיטרה לא בולטת במיקס כמו ב-War.
בתקופה שלפני הקלטת האלבום בונו קרא הרבה סיפורת, שירה ופילוסופיה, אשר השפיעו על כתיבתו.
הוא אמר שהוא מרגיש ש-The Unforgettable Fire הוא "אלבום יפהפה בחוסר הפוקוס שלו, מטושטש כמו ציור אימפרסיוניסטי ושונה מאוד משלטי חוצות או ססמאות בפרסומות."
האלבום יצא ב-1 באוקטובר 1984. שם האלבום לקוח מתערוכה בשם "The Unforgettable Fire" אשר הציגה יצירות של ניצולים של הפלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי ביפן.
הלהקה ראתה את התערוכה בנובמבר 1983 במוזיאון The Peace Museum שבשיקגו במהלך סיבוב ההופעות של האלבום War.
הלהקה הסתובבה כמה ימים באירלנד במכונית עם אנטון קורביין וחיפשה מקומות צילום פוטנציאלים.
הטירה המופיעה על עטיפת האלבום היא Moydrum Castle אשר נמצאת בעיירה את'לונה.
Pride (In the Name of Love) היה הסינגל הראשון מהאלבום ויצא ב-3 בספטמבר 1984.
The Unforgettable Fire היה הסינגל השני מהאלבום ויצא ב-22 באפריל 1985.
כאשר האלבום יצא הוא קיבל ביקורות טובות, אך האלבום נכלל גם בספר "The Worst Rock and Roll Records of All Time" (אלבומי הרוק הגרועים ביותר בהיסטוריה) שיצא ב-1991.
לאחר צאת האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשם The Unforgettable Fire.
הסיבוב החל בקרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, ב-29 באוגוסט 1984, והסתיים בקורק שבאירלנד, ב-25 ביולי 1985. הסיבוב כלל 112 הופעות.
U2 השתתפה במופע הצדקה לייב אייד באצטדיון ומבלי שבלונדון ב-13 ביולי 1985. המופע נערך כדי ליצור מודעות ולאסוף תרומות לרעב באפריקה.
הופעתה של U2 היא אחת מהזכורות ביותר במופע.
בעת ביצוע באורך 12 דקות של השיר "Bad", בונו קפץ מהבמה וחיבק ורקד עם מעריצה.
מכיוון שביצוע השיר היה ארוך הם היו צריכים לוותר על שיר אחד.
אף על פי שבהתחלה הם חשבו שהם דפקו את ההופעה, היה זה למעשה רגע פריצה עבור הלהקה.
בונו הראה לקהל של מילונים מרחבי העולם את החיבור האישי שלו עם הקהל.
לאחר ההופעה, כל האלבומים הקודמים של U2 חזרו למצעדים.
בכתבה נאמר ש"עבור מספר הולך וגדל של אוהבי רוק, U2 נהפכה ללהקה החשובה ביותר, אולי אפילו ללהקה היחידה החשובה."
ב-1995, האלבום עבר רימסטארינג ויצא כדיסק זהב מיוחד.
משכי השירים באלבום הזה היו שונים במקצת, בעיקר "4th of July" שהופיע בגרסה מורחבת בת 2:39 דקות.
דה אדג' – גיטרה, קלידים, קולות רקע
בריאן אינו – קולות נוספים, תזמור, טיפולים
דניאל לנואה – קולות נוספים, תזמור, טיפולים
פול בארט – סינתיסייזר פיירלייט
מצעדמיקום שיאמצעד האלבומים האוסטרלי1מצעד האלבומים הקנדי5מצעד האלבומים הניו זילנדי1מצעד האלבומים הנורווגי6מצעד האלבומים הפורטוגזי27מצעד האלבומים השוודי6מצעד האלבומים של הממלכה המאוחדת1בילבורד 20012
שנהשיראירלנדקנדההולנדניו זילנדהממלכה המאוחדתארצות הברית - מיינסטרים רוקארצות הברית - בילבורד הוט 1001984"Pride (In the Name of Love)"2275131331984"The Unforgettable Fire"1—436——1984"Wire"—————31—1985"Bad"—————19—
אזורתעודהמכירותקנדהפלטינה משולשת300,000צרפתזהב100,000הולנדזהב50,000הממלכה המאוחדתפלטינה כפולה600,000ארצות הבריתפלטינה משולשת3,000,000
(בעברית: הזמן (ביט מלוכלך)) הוא שיר של הלהקה האמריקאית הבלאק אייד פיז מתוך אלבום האולפן השישי שלהם, The Beginning.
השיר פורסם כסינגל המוביל של האלבום ב-5 בנובמבר 2010. הפזמון של השיר כולל בו אלמנטים בודדים מתוך "(I've Had) The Time of My Life" משנת 1987 שבסרט "ריקוד מושחת".
השיר הגיע לשיא של מקום רביעי בבילבורד הוט 100 בארצות הברית, והפך להיות לסינגל השישי של הלהקה שנכנס לעשרת הראשונים (לאחר חמישה סינגלים מן האלבום הקודם שלהם, The E.
השיר הגיע לראש המצעדים בישראל, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, קנדה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, ספרד, ניו זילנד, ובריטניה וכן נכנס לעשרת המקומות הראשונים במצעדים רבים באירופה.
עד אוקטובר 2017, השיר הגיע לכמות של 380 מיליון צפיות ביוטיוב, והפך לקליפ הנצפה ביותר של הלהקה ביוטיוב.
ברחבי העולם, השיר הוא השמיני הנמכר ביותר בשנת 2011 עם מכירות של 7.3 מיליון עותקים.
הלהקה ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2010 ב-21 בנובמבר.
כל חבר לבש תלבושת עתידנית, בליווי רקדנים עם קופסאות על ראשם.
מרטנס נתן להם ציון של C+, וכינה אותו "הסט מוזר של הלילה".
במהלך הביצוע, נתקלה פרגי בכמה בעיות כאשר הדלת לקופסה נותרה תקועה לרגע.
ב-5 בדצמבר, הלהקה ביצעה אותו, במהלך תוצאות חצי הגמר תוצאות של העונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה אקס פקטור בריטניה.
הם אף ביצעו את השיר בסופרבול XLV, ולאחר מכן שוב בהופעת "i.am.FIRST" בחלק הראשון של אליפות העולם ברובוטיקה ב-29 באפריל 2011.
The Undisputed Era הייתה קבוצת היאבקות מקצועית שגילמה את הדמויות הרעות והבלתי חביבות על הקהל (דמויות אלה נקראות בשפת ההיאבקות המקצועית בשם "היל"), אך לאחרונה גילמה את הדמויות הטובות והאהובות על ידי הקהל (דמויות אלה נקראות בשפת ההיאבקות המקצועית בשם "פייס") והופיעה בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, בתוכנית NXT.
הקבוצה הורכבה מהמתאבקים אדם קול, בובי פיש, קייל אוריילי ורודריק סטרונג.
קול, פיש ואוריילי ערכו את הבכורה שלהם כקבוצה ב-19 באוגוסט 2017 במסגרת האירוע NXT TakeOver: Brooklyn III, למרות שפיש ואוריילי היו כבר צמד בשנת 2012 תחת השם reDRagon.
הצמד זכה באליפות הזוגות של NXT בנובמבר 2017. ב-7 באפריל 2018 באירוע NXT TakeOver: New Orleans, קול הפך לאלוף צפון אמריקה הראשון של NXT.
קול ואוריילי זכו יחדיו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס של שנת 2018, כשבאותה הזכייה, רודריק סטרונג חבר לשורות הקבוצה והפך לדמות הרעה; הוא הוכר כחלק מאלופי הזוגות בשל חוק פריבירד, שאפשר לו ולאוריילי לכהן כאלופי הזוגות בהגנותיהם על התואר.
אוריילי הוסיף להישגיו שתי תקופות כהונה נוספות כאלוף הזוגות, אחת עם סטרונג ואחת עם פיש, בזמן שקול הפך לאלוף NXT באירוע NXT TakeOver: XXV לאחר שניצח את ג'וני גרגאנו.
בעקבות זאת, הוא הפך לאלוף הטריפל קראון השני של NXT.
ב-18 בספטמבר, סטרונג זכה באליפות צפון אמריקה של NXT, צעד שהפך את הקבוצה לקבוצה הראשונה במותג אשר מחזיקה בכל אליפויות הגברים האפשריות בו זמנית.
כל ארבעת חברי הקבוצה נשארו אלופים עד 22 בינואר 2020, כשסטרונג הפסיד את התואר לקית' לי.
הקבוצה חדלה להתקיים לאחר סיום האירוע NXT TakeOver: Vengeance Day, שנערך ב-14 בפברואר 2021, וזאת לאחר שקול תקף את אוריילי.
בשנת 2010, אדם קול וקייל אוריילי ערכו את הופעת הבכורה שלהם בארגון Ring of Honor כצמד, שנקרא לאחר מכן בשם Future Shock, אך בשנת 2012 הם נפרדו והחלו ביריבות ארוכה ביניהם.
בחודש דצמבר של אותה השנה, אוריילי צירף לשורותיו את המתאבק בובי פיש, כשביחד הם נקראו reDRagon וזכו שלוש פעמים באליפות הזוגות של ROH.
קול הקים בשנת 2014 קבוצה משלו בשם The Kingdom.
בקיץ של שנת 2015, reDRagon נמצאו ביריבות נגד The Kingdom.
היריבות ביניהם המשיכה עד לחודש ינואר של שנת 2017, כשאוריילי עזב את הארגון בתקווה לחתום בארגון ה-WWE.
קול ופיש הלכו בעקבותיו, כשקול עזב בחודש מאי ופיש עזב בחודש יוני.
במהלך השנים ב-Ring of Honor, קול, אוריילי ופיש התחרו אחד נגד השני ולעיתים התחרו יחדיו עם מתאבק ROH נוסף, רודריק סטרונג.
ב-12 ביולי 2017, בפרק של התוכנית NXT, פיש ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NXT בהפסד לאליסטר בלאק.
ב-2 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT, אוריילי ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NXT בהפסד לאותו בלאק.
באירוע NXT TakeOver: Brooklyn III, שנערך ב-19 באוגוסט, פיש ואוריילי התחרו בפעם הראשונה יחדיו בארגון, תוך כדי שהם תקפו את אלופי הזוגות של NXT, SAnitY (אלכסנדר וולף ואריק יאנג) בנוסף ליריביהם בקרב, The Authors of Pain (אקאם ורזאר).
מאוחר יותר באותו הערב, השניים חברו לשורות אדם קול וביחד הם תקפו את אלוף ה-NXT החדש, דרו מקינטייר.
חודש לאחר מכן, השלושה קראו לעצמם בשם "The Undisputed Era".
ב-11 באוקטובר בפרק של התוכנית NXT, טיינרה קונטי הפריעה במהלך הקרב המשולש של ניקי קרוס, פייטון רויס וליב מורגן כחלק ממזימה של קבוצת The Undisputed Era, שגרמה לקרוס מקבוצת SAnitY לא לנצח.
באירוע NXT TakeOver: WarGames, הקבוצה ניצחה בקרב WarGames את קבוצת SAnitY ואת קבוצת The Authors of Pain (שכללה את רודריק סטרונג).
קרב זה הוחזר לאחר עשרים שנה שבהם לא היה בפעילות.
ב-20 בדצמבר בפרק של התוכנית NXT, פיש ואוריילי ניצחו את אריק יאנג וקיליאן דיין מקבוצת SAnitY ובכך הפכו לאלופי הזוגות של NXT, מה שסימל את הזכייה הראשונה של הקבוצה באליפות כלשהי ב-WWE.
ב-10 בינואר בפרק של התוכנית NXT, פיש ואוריילי היו אמורים להגן על חגורות האליפות בקרב חוזר נגד SAnitY, אך הם פצעו את SAnitY וגרמו להם להיות לא כשירים לקרב.
מאוחר יותר באותו הערב, הם הוכרחו להגן על חגורות האליפות נגד אליסטר בלאק ורודריק סטרונג, בהחלטה שאותה הג'נרל מנג'ר של NXT, ויליאם ריגל קבע.
בקרב זה, הצליחו פיש ואוריילי להגן על אליפות הזוגות לאחר שקול הפריע בקרב והסיח את דעתו של בלאק.
ב-4 במרץ, פיש קרע את הרצועה הצולבת הקדמית ואת הרצועה העקיפה התיכונה בברכו השמאלית במהלך מופע של NXT.
באירוע NXT TakeOver: New Orleans, שנערך ב-7 באפריל, קול הפך לאלוף צפון אמריקה הראשון של NXT לאחר קרב סולם משושה שקיבל ציון של חמישה כוכבים מהעיתונאי של Wrestling Observer Newsletter, דייב מלצר.
מאוחר יותר באותו הערב, אוריילי וקול (שהחליף את פיש הפצוע) הגנו בהצלחה על אליפות הזוגות של NXT לאחר שניצחו את The Authors of Pain ואת סטרונג ופיט דאן.
בקרב זה סטרונג בגד בדאן, הפך לדמות הרעה והצטרף לקבוצת The Undisputed Era.
ה-WWE הכירו בפיש, אוריילי וסטרונג כאלופים.
לאחר שפיתחו יריבות נגד קבוצת British Strong Style (פיט דאן, טרנט סבן וטיילר בייט), שתי הקבוצות נפגשו לקרב ביום הראשון של אירוע טורניר אליפות בריטניה של שנת 2018, שבו קבוצת The Undisputed Era הפסידה.
ביום השני של האירוע, אוריילי וסטרונג הפסידו ואיבדו את חגורות אליפות הזוגות לסבן ובייט, אך השניים הצליחו להחזיר לידיהם את חגורות האליפות יומיים בלבד לאחר מכן, מה שהפך אותם לצמד השני שמצליח לזכות בתואר יותר מפעם אחת, כשהראשונים שעשו זאת היו הריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון).
הקרב החוזר בין הצמדים קיבל ציון חמישה כוכבים מדייב מלצר.
באירוע NXT TakeOver: Brooklyn 4, שנערך ב-18 באוגוסט, אוריילי וסטרונג הגנו בהצלחה על חגורות אליפות הזוגות בקרב נוסף נגד מאסטש מאונטיין (סבן ובייט), בעוד שקול הפסיד את חגורת אליפות צפון אמריקה לריקושט.
ב-17 באוקטובר, פיש ערך את חזרתו ל-NXT, כשתקף את הצמד War Raiders (הנסון ורואו), מה שאפשר לחבריו לקבוצה, אוריילי וסטרונג, להגן בהצלחה על חגורות האליפות בקרב נגדם.
באירוע NXT TakeOver: WarGames II, שנערך ב-17 בנובמבר, קבוצת The Undisputed Era הפסידה בקרב "משחקי מלחמה" לקבוצתם של פיט דאן, ריקושט וה-War Raiders, לאחר שריקושט ודאן הצמידו יחדיו את קול.
ב-26 בדצמבר, אוריילי וסטרונג הגנו בהצלחה על אליפות הזוגות נגד הווי משינרי (אוטיס דוזוביץ' וטאקר נייט).
באירוע NXT TakeOver: Phoenix, שנערך ב-26 בינואר 2019, אוריילי וסטרונג הפסידו את חגורות אליפות הזוגות ל-War Raiders, ובעקבות כך נשארה הקבוצה ללא תואר אליפות.
ב-6 במרץ, פיש ואוריילי הפסידו ל-DIY# (ג'וני גרגאנו ותומאסו צ'אמפה) בקרב במסגרת טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס והודחו מהטורניר כבר בסיבוב הראשון.
כל ארבעת חברי הקבוצה השתתפו בקרבות במסגרת האירוע NXT TakeOver: XXV, שנערך ב-1 ביוני.
בקרב הפותח, סטרונג הפסיד למאט רידל.
פיש ואוריילי התחרו בקרב סולם זוגות מרובע אשר קבע את אלופי הזוגות החדשים של NXT, שבסופו הסטריט פרופיטס (אנג'לו דוקינס ומונטז פורד) ניצחו.
בקרב המרכזי של האירוע, קול ניצח את ג'וני גרגאנו וזכה באליפות ה-NXT.
זכייה זו הפכה אותו לאלוף הטריפל קראון השני בתולדות NXT (גרגאנו הוא הראשון להשיג זאת).
ב-19 ביוני, קול, פיש וסטרונג ניצחו בקרב שלושה נגד שלושה את ולווטין דרים, מאט רידל וטיילר בריז.
באירוע NXT TakeOver: Toronto, שנערך ב-10 באוגוסט, כל ארבעת חברי הקבוצה היו בקרבות שבהם חגורות האליפות הונחו על כף המאזניים.
בקרב הפותח, פיש ואוריילי כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של NXT לאחר שהפסידו לסטריט פרופיטס.
בקרב השלישי, סטרונג כשל בניסיונו לזכות באליפות צפון אמריקה של NXT לאחר שהפסיד בקרב המשולש אשר כלל את האלוף, ולווטין דרים, ופיט דאן.
מנגד, בקרב המרכזי, קול ניצח את ג'וני גרגאנו בקרב 2 מתוך 3 הכרעות וכתוצאה מכך שמר בהצלחה על אליפות ה-NXT.
ב-28 באוגוסט, פיש ואוריילי זכו באליפות הזוגות של NXT לאחר שניצחו את הסטריט פרופיטס.
ב-18 בספטמבר בתוכנית הבכורה של NXT בשידור ישיר ברשת USA, רודריק סטרונג ניצח את ולווטין דרים והפך לאלוף צפון אמריקה של NXT.
זכייה זו באותה נקודת זמן הפכה את הקבוצה לראשונה שמחזיקה בכל חגורות האליפות האפשריות של הגברים ב-NXT.
ב-2 באוקטובר, פיש ואוריילי הגנו בהצלחה על חגורות אליפות הזוגות של NXT בקרב החוזר נגד הסטריט פרופיטס.
ב-22 בנובמבר בתוכנית סמאקדאון, הקבוצה ניצחה בקרב ארבעה נגד ארבעה את הניו דיי (ביג אי וקופי קינגסטון) ו-Heavy Machinery (אוטיס וטאקר).
באירוע NXT TakeOver: WarGames, שנערך ב-23 בנובמבר, הקבוצה הפסידה לקבוצת צ'אמפה (תומאסו צ'אמפה, קית' לי, דומיניק דיג'אקוביק וקווין אואנס) במסגרת קרב ה-WarGames.
לילה לאחר מכן באירוע סדרת ההישרדות, כל חברי הקבוצה השתתפו בקרבות כאשר במופע המקדים לאירוע, פיש וקיילי אוריילי התחרו נגד ה-Viking Raiders (איבר ואריק) והניו דיי (ביג אי וקופי קינגסטון) בקרב אלופי זוגות משולש, שבסופו ה-Viking Raiders ניצחו.
באירוע עצמו, רודריק סטרונג ניצח את אלוף ארצות הברית, AJ סטיילס והאלוף הבין יבשתי, שינסקה נקאמורה בקרב אלופים משולש, ואדם קול הגן בהצלחה על אליפות ה-NXT נגד פיט דאן.
ב-8 בינואר 2020, פיש ואוריילי ניצחו את אלופי הזוגות של NXT UK, Gallus (מארק קופי ווולפגנג) בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס.
לעומת זאת, השניים הודחו מטורניר זה ב-22 בינואר לאחר שהפסידו ל-Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק) כתוצאה מהסחת דעת של קבוצת אימפריום (וולטר, פביאן אייכנר, מרסל ברטל ואלכסנדר וולף).
מאוחר יותר בקרב המרכזי של התוכנית, רודריק סטרונג הפסיד את אליפות צפון אמריקה של NXT לקית' לי; לאחר הקרב, אימפריום הופיעו ותיגרה בין הקבוצות פרצה בזירה, כשצוות האבטחה ניסה להפריד ביניהן.
באירוע Worlds Collide, שנערך ב-25 בינואר, חברי הקבוצה הפסידו בקרב ארבעה נגד ארבעה לקבוצת אימפריום.
באירוע NXT TakeOver: Portland, שנערך ב-16 בפברואר, פיש ואוריילי הפסידו את חגורות אליפות הזוגות ל-BroserWeights (מאט רידל ופיט דאן) ובקרב המרכזי של האירוע, קול הגן בהצלחה על אליפות ה-NXT נגד תומאסו צ'אמפה.
ב-11 במרץ, פיש ואוריילי כשלו בניסיונם להשיב אליהם את אליפות הזוגות של NXT לאחר שהפסידו בקרב החוזר למאט רידל ופיט דאן.
בלילה השני של הספיישל המסיבה האמריקאית הגדולה, שנערך ב-8 ביולי, קול הפסיד את התואר לקית' לי בקרב שהיה על תוארו ועל תואר אליפות צפון אמריקה של קית' לי.
הפסד זה קטע תקופת כהונה של 403 ימים כאלוף.
לאחר מכן הקבוצה החלה לאט לאט להתקדם לתפקיד הדמויות הטובות לאחר שאדם קול החל יריבות עם פאט מקאפי.
באירוע NXT TakeOver: WarGames, שנערך ב-6 בדצמבר, The Undisputed Era ניצחו את קבוצת מקאפי (פאט מקאפי, פיט דאן, דני בורץ' ואוני לורקאן) במסגרת קרב ה-WarGames.
ב-16 בדצמבר, קייל אוריילי התמודד מול פיט דאן בקרב אשר קבע את זהות המועמד לאליפות ה-NXT בספיישל NXT New Year's Evil.
בקרב ביניהם, אוריילי גבר על דאן וכתוצאה מכך השיג לעצמו קרב חוזר מול באלור על אליפות ה-NXT, שגם בו הוא כשל.
בשלהי חודש דצמבר של אותה השנה, דווח שאדם קול ורודריק סטרונג ייצגו את קבוצת The Undisputed Era בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס.
הם ניצחו את בריזנגו בסיבוב הראשון, אך הפסידו לתומאסו צ'אמפה וטימותי טאצ'ר בשלב רבע הגמר.
הבגידה של קול ופירוק (2021)
באירוע NXT TakeOver: Vengeance Day, שנערך ב-14 בפברואר 2021, הקבוצה נחלצה לעזרת פין באלור, שהגן על התואר בהצלחה מפני פיט דאן, מתקיפה של דאן, לורקאן ובורץ' לאחר הקרב.
האירוע הסתיים לאחר שקול ביצע על באלור את מהלך הסופרקיק.
כשאוריילי החל להביע מחאה על המהלך, קול ביצע גם עליו את מהלך הסופרקיק.
מעשים אלו גרמו לקול להפוך לדמות הרעה ואת העתיד של הקבוצה לוט בערפל.
ב-17 בפברואר בפרק של התוכנית NXT, אוריילי, סטרונג ובאלור הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה לדאן, לורקאן ובורץ', לאחר שקול התערב ותקף את אוריילי פעם נוספת.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, היה נראה שקול עומד להביע חרטה על מעשיו ובדרך ליישר את ההדורים עם סטרונג, לעומת זאת, קול הכה את סטרונג בעזרת מכה מתחת לחגורה ואף תלש את דסקית קבוצת ה-Undisputed Era מצווארו.
ב-10 במרץ, קול התמודד מול באלור על אליפות ה-NXT של האחרון, בקרב שבו הוא נוצח על ידי האלוף, לאחר הסחת דעת מצד אוריילי.
לאחר הקרב, אוריילי תקף את קול ואף תלש את סרט השרוול של קול מזרועו.
ב-24 במרץ בפרק של התוכנית NXT, במהלך קטע מאחורי הקלעים בין אוריילי וסטרונג, נודע שהקבוצה חדלה להתקיים באופן רשמי.
עוד נודע שקול ואוריילי יתמודדו זה מול זה בקרב ללא סנקציות באירוע NXT TakeOver: Stand & Deliver.
בקרב ביניהם, שנערך ב-8 באפריל, אוריילי יצא עם ידו על העליונה.
לאחר מכן, נודע שהשניים יתמודדו פעם נוספת בקרב חוזר בפרק הספיישל המסיבה האמריקאית הגדולה.
בספיישל זה, שנערך ב-6 ביולי, קול ניצח את אוריילי.
לאחר פיוד קצר עם רודריק סטרונג, בובי פיש שוחרר מהחוזה שלו בארגון ב-6 באוגוסט ואדם קול עזב את ה-WWE.
השניים הצטרפו לבסוף לארגון ההיאבקות All Elite Wrestling, כשקייל אוריילי הלך בעקבותיהם בחודש דצמבר.
קבוצת The Undisputed Era ערכה את הופעת הבכורה שלה במשחק ההיאבקות WWE 2K19, בעוד שרודריק סטרונג ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק WWE 2K18.
PWI דירג את קול במקום ה-9 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2014
PWI דירג את פיש במקום ה-26 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2016
PWI דירג את אוריילי במקום ה-32 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2016
PWI דירג את סטרונג במקום ה-13 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2011 ו-2016
קרב חמישה כוכבים (2018) – קול נגד קיליאן דיין, ולווטין דרים, EC3, ריקושט ולארס סאליבן באירוע NXT TakeOver: New Orleans
קרב חמישה כוכבים (2018) – אוריילי וסטרונג נגד טיילר בייט וטרנט סבן ב-11 ביולי
אליפות ה-NXT (פעם אחת) – קול
אליפות צפון אמריקה של NXT (פעמיים) – קול (1), סטרונג (1)
אליפות הזוגות של NXT (3 פעמים) – פיש, אוריילי, קול וסטרונג (1)1, אוריילי וסטרונג (1), אוריילי ופיש (1)
טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס (2018) – קול ואוריילי
אלוף הטריפל קראון השני – קול
פרסי סוף השנה של NXT (10 פעמים)
צמד השנה (2018) – אוריילי וסטרונג
צמד השנה (2019) – פיש ואוריילי
המתחרה הכללי של השנה (2019) – קול
קרב השנה (2019) – קול נגד ג'וני גרגאנו בקרב 2 מתוך 3 הכרעות על אליפות ה-NXT הפנויה באירוע NXT TakeOver: New York
קרב השנה (2020) – אוריילי נגד פין באלור על אליפות ה-NXT באירוע NXT TakeOver 31
יריבות השנה (2019) – קול נגד ג'וני גרגאנו, נגד פאט מקאפי
יריבות השנה (2020) – קול נגד פאט מקאפי
1 בתקופת הכהונה הראשונה של The Undisputed Era, פיש ואוריילי זכו בתואר כזוג, כשסטרונג הוכר גם כאלוף הזוגות בשל חוק פריבירד.
קול גם הוכר כאלוף הזוגות בתקופת הכהונה הראשונה של הקבוצה בין התקופה שבה פיש נפצע לבין התקופה שבה סטרונג הצטרף לקבוצה.
"" (בעברית: "הזמנים, הם משתנים") הוא שיר מחאה שנכתב על ידי בוב דילן, ויצא גם כסינגל באלבום בעל אותו השם שיצא ב-1964. דילן כתב את השיר כניסיון מכוון ליצור המנון שינוי לאותה תקופה, שהושפע מבלדות איריות וסקוטיות.
השיר יצא לאור כסינגל בבריטניה בשנת 1965, והגיע למקום ה-9 במצעד הסינגלים הבריטי.
השיר לא יצא כסינגל בארצות הברית.
בשנת 2019 הוא הוסמך ככסף על ידי BPI.
כמו כן, בשנת 2004 נכלל השיר במקום ה-59 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
לאורך השנים ביצעו אמנים בינלאומיים בולטים רבים גרסאות כיסוי לשיר, בהם נינה סימון, הבירדס, The Seekers, פיטר, פול ומרי, סיימון וגרפונקל, הביץ' בויז, ג'ואן באאז, ההוליס, אדי ודר, בריאן פרי, פיל קולינס, בילי ג'ואל, ברוס ספרינגסטין, ברל אייבס.
אמנית ישראלית בולטת שביצעה גרסת כיסוי לשיר הייתה נטע ברזילי.
נראה כי דילן כתב את השיר בספטמבר ובאוקטובר 1963. הוא הקליט אותו כדמו להוצאת M.
Witmark & Sons באותה תקופה, גרסה שיצאה מאוחר יותר ב-The Bootleg Series Volumes 1–3 (Rare & Unreleased) 1961–1991. השיר הוקלט באולפני קולומביה בניו יורק ב-23 וב-24 באוקטובר; האחרון הניב את הגרסה שהפכה לשיר הכותרת של אלבומו השלישי של דילן.
דילן נזכר שכתיבת השיר הייתה ניסיון מכוון ליצור המנון של שינוי לרגע.
ב-1985 הוא אמר לקמרון קרואו: "זה בהחלט היה שיר עם מטרה.
רציתי לכתוב שיר גדול, עם בתים קצרים ותמציתיים שנערמו אחד על השני בצורה מהפנטת.
התנועה לזכויות האזרח ותנועת המוזיקה העממית היו די קרובות במשך זמן מה והיו בעלות ברית יחד באותה תקופה".
קלינטון היילין, ביוגרף של דילן, מתאר כיצד המוזיקאי טוני גלובר עצר ליד דירתו של דילן בספטמבר 1963, לקח דף מהשיר שדילן עבד עליו והקריא מתוכו: "בואו סנאטורים, חברי קונגרס, אנא הקשיבו לקריאה".
גלובר פנה לדילן ואמר: "מה זה החרא הזה, בנאדם?" דילן משך בכתפיו וענה, "טוב, אתה יודע, נראה שזה מה שהעם רוצה לשמוע".
המבקר מייקל גריי כינה אותו "שיר המחאה הארכיטיפי".
גריי אמר: "המטרה של דילן הייתה לרכוב על הסנטימנט הלא מושמע של ציבור המונים – לתת לסנטימנט הזה המנון ולתת לקול שלו פורקן.
הוא הצליח, אבל השפה של השיר בכל זאת לא מדויקת ומאוד מכוונת".
גריי טען שהשיר התיישן בגלל השינויים שחזה ולכן היה מיושן מבחינה פוליטית כמעט מיד עם כתיבתו.
The Try Guys הם אנסאמבל בידור מקוון וחברת הפקה אמריקאית אשר מפיקה תוכן לסדרות אינטרנטיות המשודרות בערוץ היוטיוב שלה.
הקבוצה נוסדה על ידי קית' הברסברגר, נד פולמר, זאק קורנפלד ויוג'ין לי יאנג.
והיא מבוססת על הסדרה האינטרנטית של חברי הקבוצה, כאשר עבדו בחברת באזפיד (buzzfeed), בה היו מנסים יחד דברים בזמן העבודה, כמו: תחומי עניין חדשים, אכילת מאכלים שונים ולבישת פרטי לבוש וטרנדים מפורסמים.
הסרטון הראשון שלהם ביחד בבאזפיד הועלה ב-2014, וב-2018 הם הקימו את החברה העצמאית שלהם לאחר שעזבו את באזפיד.
מאז הם הרחיבו את החברה שלהם הכוללת יותר מעשרים עובדים, כיכבו בתוכניות טלוויזיה והוציאו ספר.
כיום הם נמצאים בלוס אנג'לס, שם הם גם יוצרים את הסרטונים שלהם.
בספטמבר 2022, לאחר שנחשף על ידי מעריץ של הסדרה כי נד פולמר מנהל רומן מחוץ לנישואים עם אחת מעובדות החברה, החליטו השלושה להדיחו מניהול הקבוצה ולפטרו לאלתר.
ארבעת חברי הקבוצה החלו לצלם סרטונים יחד בחברה באזפיד בשנת 2014 שם הם גם לראשונה התפרסמו.
חברותם התחילה בזמן צילום הסרטון הראשון שלהם, ומשם הם המשיכו לצלם סרטונים, ועם הזמן הפכו לחברים טובים.
בבאזפיד הם צילמו עד כה 9 עונות שכל אחת בת 7 עד 23 סרטונים.
הסרטון הראשון שלהם פורסם ב-2014 וזכה להצלחה רבה.
ארבעתם ראו את הפוטנציאל והמשיכו להעלות סרטונים יחד, שכל אחד מהם זכה להצלחה מסחררת.
כל סרטון בעונה הראשונה הוא בעל יותר מ-10 מיליון צפיות.
ב-2018 החליטו ארבעתם לפרוש מעבודתם בבאזפיד והקימו ערוץ יוטיוב עצמאי.
יוג'ין לי יאנג עזב את החברה בפברואר 2018 ואחריו עזבו גם קית' הברסברגר, נד פולמר וזאק קורנפלד באפריל של 2018. הם הקימו ערוץ עצמאי כדי לקדם את החברה שלהם.
הם הקימו חברה בשם 2nd Try LLC.
הם הקימו גם אתר הבגדים שלהם, וב 2019 הוציאו ספר "The Hidden Power of F*cking Up"
ב-2017 הקבוצה הייתה מועמדת לזכייה ב-Streamy Awards לתוכנית השנה.
ב-2018 הם הנחו את Streamy Awards השמיני, וזכו בתוכנית השנה.
קית' דאגלס הברסברגר: (18 ביוני 1987) נולד בטנסי וגדל באילינוי.
התחתן עם בקי הברסברגר, מאפרת מקצועית.
זאכרי (זאק) אנדרו קורנפילד: (26 יולי 1990) נולד בניו יורק להורים יהודים.
זאק אינו שומר כשרות ולא עשה בר מצווה.
אך מכיר את המסורת והמנהגים.
ומדגיש את יהדותו בהזדמנויות רבות.
הוא במערכת יחסים עם מאגי בוסטמנטה כבר כ-3 שנים.
יוג'ין לי יאנג: (18 בינואר 1986) נולד בטקסס להורים קוריאנים.
למד קולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא במערכת יחסים עם מת'יו מקלין מאז 2012, הוא מגדיר את עצמו כהומוסקסואל ותומך בקהילה הלהט"בית.
התחתן עם אריאל פולמר, מעצבת פנים, יש להם שני בנים בשם וסלי ופין.
פולמר הודח מהחברה בספטמבר 2022, לאחר שנחשף כי ניהל רומן מחוץ לנישואים עם אחת העובדות בחברה.